cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גאורגה שטפאן, שליט מולדובה
שלטונו השני
גאורגה שטפאן ציפה למלוכה ארוכה אך נחל אכזבה מרה. הטורקים לא ראו בעין יפה את קשריו עם הוויבוד השאפתן וההפכפך של טרנסילבניה, גיירגי ראקוצי השני. יחד עם השליט הוולאכי קונסטנטין שרבאן לא הראה גאורגה שטפאן צייתנות יתרה כלפי הסולטאן. שניהם סירבו לבנות את הספינות שדרשו הטורקים לצורך המאבק באיום הקוזאקי. בנוסף התערב גאורגה שטפאן יחד עם השליט הטרנסילבני בדיכוי מרד שכירי החרב, ה"סיימנים", בוולאכיה, וזאת למרות שתי אזהרות חוזרות של הסולטאן שלא יעשה כן. הטורקים סברו שמהלכים אלה מחזקים את כוחו של ג'רג' ראקוצי השני ומחלישים את שליטתם באזור.
תהפוכות דיפלומטיות וצבאיות בימי "המבול" בפולין
החלטת הראדה בפריאסלב מינואר 1654 על איחוד אוקראינה עם רוסיה חיזקה מאוד את עוצמת רוסיה על חשבון פולין. בנסיבות אלה יזם גאורגה שטפאן, למרות חששותיו מפני נקמתו של בוגדן חמלניצקי על מות בנו, התקרבות לקוזקים מזאפורוז'יה תוך קריאה "לשכוח את הריב והשנאה". הוא שלח שליחים לצ'יהירים, בירתו של חמלניצקי, וגם לצאר במוסקבה. גם חמלניצקי שלח למולדובה את השליח דמקו, ורוסיה שלחה בחורף 1654 את השגריר גבריל סמארין.
אולם למזלו הרע, נגרר בהמשך השליט המולדבי בהשפעת גיירג ראקוצי השני להרפתקה אנטי-פולנית. הוא הצטרף לברית שקמה ב-1655 בין המלך הפולש של שוודיה, קארל גוסטב העשירי, נסיכות ברנדנבורג, טרנסילבניה והקוזאקים של חמלניצקי. מלך שוודיה והנסיך של ברנדנבורג שלחו למולדובה שליחים עם דברי תודה (השליח השוודי ולינג ביקר ביאשי באביב 1656 בדרכו לאיסטנבול. אולם מסעו הצבאי של ג'רג' ראקוצי השני נגד פולין, שבו השתתפו גם גדודים מולדבים וולאכים, הסתיים בכישלון חרוץ בפני קואליציה פולנית-טטרית. ב-16 במרץ 1656 שיגר גאורגה שטפאן משלחת למוסקבה ובראשה המיטרופוליט (ארכיבישוף) של מולדובה, גדעון, כדי לכרות ברית בין שתי המדינות. המלחת הציגה אחרי כחודשיים, ב-7/17 במאי 1656 מעין הסכם חשאי, בצורת שבועת אמונים בשפה היוונית, המחוזקת במכתבים של המטרופוליט גדעון ושל הפטריארך מקריוס של אנטיוכיה. מולדובה הייתה אמורה להיכנס תחת חסותה של רוסיה, תוך שמירה על האוטונומיה, על מנהיגות מקומית ועל מנהגיה. הובטחו מתנות גדולות לצאר הרוסי, אך ללא תשלומי מיסים. רוסיה נתבקשה להחזיר למולדובה ערים ושטחים שהטורקים נישלו אותה מהם בעבר והפכו אותם לראיה (כמו למשל צ'טאטיה אלבה, קיליה, טיגינה), אם תצליח לשחרר אותם. בנוסף הבטיחה רוסיה שתמחל למולדבים במקרה שייאולצו להשתתף במלחמה נגדה לצד הטורקים. ב-29 ביוני 1656, הצאר העניק למולדבים כבקשתם איגרת שבה קיבל את בקשותיהם והבטיח לקחת אותם תחת חסותם.
הדחתו
בראותם את המהלכים המסוכנים מבחינתם של השליטים שבמרחב הרומני-טרנסילבני, הווזיר הגדול מהמט פאשא קפרולו החליט בהתחלת שנת 1658 להדיח את שלושתם. קודם הוחלף ג'רג' ראקוצי השני. הווזיר ביקש משליטי מולדובה וולאכיה לפעול נגדו אך משהתמהמהו, הוזמנו שניהם לתת דין וחשבון בטורקיה. משסרבו הודחו. גאורגה שטפאן, שהואשם על ידי הטורקים בקנוניה של ראקוצי נגד פולין, כחלק מקשר רחב אנטי-עות'מאני, הוחלף בשלטון על ידי גאורגה גיקה. גאורגה שטפאן הסתתר במנזר שבנה בקאשין ומשם נמלט לטרנסילבניה.
נדודיו באירופה
ניסיונו לחזור לשלטון בעזרת ראקוצי, הסתיים בתבוסה בקרב סטרונגה על יד טרגו פרומוס באפריל או מאי 1658. בינתיים השליטים המודחים ראקוצי וקונסטנטין שרבאן בסאראב הגיעו להסכמה עם השליט הוולאכי החדש מיכניה השלישי, שהביע רצון לסייע בידיהם במרד נגד הטורקים. קונסטנטין שרבאן בסאראב היה אמור לעלות על כס המלכות במולדובה. גאורגה שטפאן, שהוצא מן המשחק על ידי בני בריתו לשעבר, לקח בידו את מקל הנדודים ונסע ברחבי פולין ואוסטריה (1662), הגיע לליבוניה - בדורפט ובריגה, ביקש עזרה בחצרות ברנדנבורג (1664), מוסקבה, ובשוודיה (שבה שהה חצי שנה בשנת 1665) אך לשווא. זמן רב התקיים בעזרת תכשיטים יקרים שלקח איתו בבריחתו. בווינה הפקיד מהם כמשכון אצל יהודי בשם יעקב (קופל) פרנקל תמורת הלוואה בשווי 10,000 ליי. פנה לעיתים חוזרות לעזרה פוליטית ומדינית לנסיך האלקטור פרידריך וילהלם של ברנדנבורג, למלך שוודיה - שהעניק לו קצבה במשך שנתיים, ואף למלך צרפת, לואי הארבעה עשר שניסה להשתדל בשבילו בשער העליון.
גאורגה שטפאן היה נשוי פעמיים. אחרי שהתאלמן, התאהב בסאפטה ,אשה יפהפייה, בת לבית בואול ( בואולשט), צאצאית רחוקה של שטפן הגדול, אותה חטף, לפי האגדה, בדרך ליאשי הבירה.. בהיעדרותו, כשנסע לשליחות דיפלומטית, הייתה לה קשר רומנטי עם השליט וסילה לופו.. כשאחרי ההדחה, יצא לגלות, היא ליוותה אותו רק עד לטרנסילבניה ופולין. הכרוניקן מספר שמפולין שלח אותה למולדובה מפני ש"הפסיק לאהוב אותה". ידוע שבהמשך נקשר מאוד לאשה בשם סטפניה מיכאילובה,יש אומרים ממוצא צ'רקסי.
עזוב וחולה, גאורגה שטפאן נפטר בשנת 1668 בעיר שטטין, כיום שצ'צין, בארמון שקיבל להתאכסן בו זמנית ממלך שוודיה, קארל האחד עשר. למרות שבאוסטריה הבטיח שאם יחזור לשלטון יאפשר פעילות ישועים במולדובה, שטפאן גאורגה לא המיר את דתו ונשאר נוצרי אורתודוקסי עד סוף ימיו. ליד מיטת הדווי שלו עמד ארכימנדריט בשם אנטוניה ממולדוביצה.. משם האשה שאיתו, סטפניה, הביאה את גופתו לקבורה למולדובה ונקבר במנזר קאשין. לא קיימת מצבה שתסמן את מקום קבורתו.
מורשתו
למרות קמצנותו, חמדנותו ודימויו של גאורגה שטפאן כ"לוגופט הבוגדני שמרד באדונו", אישיותו זכתה לשבחים מהכרוניקן "מירון קוסטין" - כפי שאמר - "גאורגה שטפאן הוא אדם במלוא מובן המילה, בעל ראש שלם, אופי עמוק, לא הרבה אנשים כמוהו נולדים במולדובה". שטפאן ניסה לתמרן בזירה בינלאומית מסובכת, הקים את מנזר קאשין ושיפץ את מנזר פוטנה ומנזרים וכנסיות נוספים. בשנות גלותו במערב תרגם ועיבד שטפאן ספר תפילות מסלאבונית (סלאבית כנסייתית) לרומנית ("תפילות לכל שבוע, שלוש ביום" - Molitve de rugă peste săptămână, câte trei pe zi) ספר התפילות כונה מאוחר יותר "הקובץ של גאורגה שטפאן הנודד".(Codexul pribeagului Gheorghe Ştefan).
קישורים חיצוניים
Ionuţ Chetreanu - Descoperire arheologică în parohia Sfinţii Mihail şi Gavriil din Mânăstirea Caşin, 24.4.2010 Sergiu Bacalov - Boierimea Ţării Moldovei la mijlocul secolului al XVII-lea- începutul secolului al XVIII-lea, Academia de Ştiinţe a Moldovei, Institutul de istorie, stat şi drept, Chişinău 2007 Alexandru Vlahuţă Din trecutul nostru - Ţările Române în veacul al XVII-lea
Carmen Drăgan - Literatura peregrinilor, Jurnalul naţional, 12 februarie 2007 Gheorghe Pungă Istoria medievală a românilor, vol.2, Universitatea Al.I.Cuza, Iaşi
האוניברסיטה הלאומית של קורדובה
האוניברסיטה הלאומית של קורדובה (בספרדית: Universidad Nacional de Córdoba או בקיצור: UNC) היא אוניברסיטה ציבורית הממוקמת בעיר קורדובה, בירת פרובינציית קורדובה שבארגנטינה. היא נוסדה בשנת 1613 ובכך היא האוניברסיטה הוותיקה ביותר בארגנטינה ובין העתיקות בדרום אמריקה ובאמריקה הלטינית. בשנים האחרונות חל גידול במספר התלמידים והצוות ובתוכניות הלימודים, ובכך התבסס מעמדה כאוניברסיטה השנייה בגודלה בארגנטינה (אחרי אוניברסיטת בואנוס איירס).
היסטוריה
בשנת 1610 יסדו הישועים, שהתיישבו בשנים ההן במדינות אמריקה, בית ספר לחבריו במתחם וחוות הישועים בקורדובה, בו לימדו פסיכולוגיה ותאולוגיה. בשנת 1613 התרחב בית הספר והחלה מגמה של לימודי השכלה גבוהה, הוקמה ספרייה (שחלקה השתמר עד היום) וכמה שנים לאחר מכן הוכרז רשמית על הקמת האוניברסיטה.
במשך כמה מאות שנים נשמר הסטטוס קוו שבו השליטה באוניברסיטה הייתה בידי אנשי הדת הישועים, למרות הליברליות שפרחה אז באוניברסיטאות אחרות באמריקה. בשנת 1918 פרצה מחאה של הסטודנטים באוניברסיטה שדרשו חופש ודמוקרטיה. תנועת המחאה שזכתה לתמיכת הממשלה בראשות איפוליטו איריגוז'ן, נלחמה למען ביצוע רפורמות באוניברסיטה והצליחה להעביר את הרפורמות הדרושות לכך.
האוניברסיטה ממוקמת במרכז העיר ומורכבת מלמעה מ-20 מבנים המשרתים את הפקולטות והמגמות השונות. מבני האוניברסיטה בנויים סביב חלל עגול מרכזי אשר בעבר שכן בחלל זה גן בוטני, אך כיום שרדו רק מספר ערוגות עם עצים ושיחים. המבנים עשויים מאבן ומלבנים, והחצר שלה מוקפת באכסדראות מרווחות. הרצפות ובסיסי העמודים השונים עשויים משיש. הכניסה הראשית לאוניברסיטה והיכל הכבוד היא דרך דלתות מגולפות, והחלונות מתוארכים לשלהי המאה ה-19. ספריית האוניברסיטה מכילה כתבים ומסמכים רבים של הישועים.
פקולטות
ישנם 13 פקולטות ובתי ספר באוניברסיטה.
סועאד נסר-מח'ול
סועאד נסר-מח'ול (בערבית: سعاد نصر- مخول) היא אמנית ומתכננת ערים ישראלית ממוצא פלסטיני. יצירותיה עוסקות בעיקר בנשיות ובציורי נשים בסגנון מופשט, בנוסף לציורים הנוגעים לשימור מורשת תרבותית עירונית ערבית.
ביוגרפיה
סועאד נסר-מח'ול נולדה בשנות ה-50 בפאתי שכונת ואדי אל-סליב שבחיפה. בילדותה התגוררה בבניין ששימש כמעונו של אברהים אל-ח'ליל, ראש עיריית חיפה בין השנים 1911–1913. משפחתה נותרה באזור ואדי אל-סליב לאחר 1948, שכן היא הורשתה להישאר בשכונה מאחר שאביה ניהל בית מלון קטן לצליינים נוצרים.
יצירות הקשורות למורשת מקומית
לסיפורי העקירה והגירושים של התושבים הפלסטינים בשנת 1948,סיפורי הפליטים והבתים הנטושים, היו השפעה רבה על התגבשות ועיצוב אישיותה האמנותית. מילדותה המוקדמת, הייתה עדה נסר-מח'ול למתרחש בשכונה – פעולות ההרס, איטום הבתים והשטחת שכונות באזור. במשך שנים רבות שוטטה ביחד עם תאומתה, תריז נסר-עזאם, בשכונת ואדי אל-סליב הנטושה ובין שרידיה, ואלו ציירו את בתי השכונה ומאפייניה הארכיטקטוניים מתוך פעולת שימור תרבותית.
עבודותיה המוקדמות אפוא הושפעו רבות מתיאורי הגירושים ואופיינו בציורי נשים ופליטים בצבע שחור לבן ועל הרבעים הפלסטיניים הערביים בחיפה, ועל ערים ויישובים ערביים ברחבי הארץ. בשנת 2008 החלה את "פרויקט תערוכת ערים" במסגרתו יצרה מספר תערוכות של כפרים וערים ערביות, כגון צפת, חיפה, כפר מנדא ופסוטה. במרכז עבודתה עמדו בניינים בעלי אדריכלות מזרח תיכונית ובתים ישנים. היו אלו עבודות דוקומנטריות שבהן הציגה מוטיבים אורבניים אדריכליים של הערים בהן עסקה.
בשנת 2012 הקימה הוועד לשימור המורשת התרבותית. באותה שנה גם הציגה תערוכה בשם "חיפה מכאן צמחה" (من هنا انطلقت حيفا) במסגרתה הציגה מסמכים ותצלומים היסטוריים של העיר חיפה לפני התהפוכות וציוני דרך מאז 1948. היא ביקשה להחיות את ההיסטוריה, המורשת התרבותית והאדריכלית והסיפור של "חיפה העתיקה".
האמנית לקחה חלק חשוב בהתנגדות להרס שכונות, ובמיוחד לשכונת ואדי אל-סליב בה גדלה, וכן לקחה חלק בפעילות מחאה אשר אורגנה בתקופות שונות נגד הריסת השכונה. כך למשל, בשנת 1988 השתתפה בפרויקט של גרשון קניספל אשר הוציא ספר בשם "רקוויאם לואדי סאליב". במסגרת ספר זה הציגה נסר-מח'ול את יצירתה "העוצר" (1983). היצירות הוצגו בביתו של קניספל במסגרת הוועד הציבורי לזכר ואדי אל-סליב, אשר הוקם במטרה להשפיע על דעת הקהל בתחום זה. תערוכה זו נאצרה על ידי קניספל בשיתוף עם נתן זך כמחאה על הזנחתו של ואדי אל-סליב.
יצירות נוספות
מבחינה סגנונית, נסר-מח'ול מציירת לרב בצבעי שמן, אקריליק או צבעי מים על בד או על קרטון ממוחזר. בתקופותיה המוקדמות ציירה בעיקר בדיו ובפחם. סגנונה של האמנית הוא לרב ריאליזם מופשט או סימבולי, עם דגש על נשיות ואוניברסליות. האשה מהווה מרכיב חשוב בציוריה, ויש לה אוסף גדול של ציורים העוסקים בנשים, טבע והקשר ההדדי והסימביוטי שביניהם. כבר מגיל צעיר הייתה מציירת נשים. האשה מופיעה אצלה כציורים כסמל לחוזקה ולגאווה, והיא מציגה זאת באמצעות החיבור האינהרנטי בין נשים לטבע בתיאוריה. הנשים בציוריה הן כמעט תמיד רק גוף, חסרות פנים, כגון ביצירתה "Woman Planting" משנת 2004, ובעוד עשרות ציורים אחרים.
בנוסף, האמנית יצרה איורים רבים לספרי שירה, בעיקר למשוררים פלסטינים ידועים כמו המשורר סמיח אל קאסם, המשורר מועין בסיסו מעזה והמשורר מחמוד דרוויש. כך לדוגמה, איירה את שירו "סברה ושתילה" של מחמוד דרוויש. כמו כן, עיצבה פוסטרים רבים ומחאתיים כדוגמת פוסטר נגד סגירת האוניברסיטאות בגדה הערבית, אשר זכה בפסטיבל הבינלאומי באוניברסיטת ביר זית בשנת 1984 (Birzeit International Festival). נסר-מח'ול גם יוצרת פסלים מונומנטליים במרחב הציבורי. דוגמה לעבודה שכזו היא "דרך הבשמים" שבכפר קאסר אל סר שבנגב, פסל שתוכנן בשיתוף עם בנה חנא מח'ול, וכן "גיטרה" שבכפר יסיף המתאר דמות נשית מנגנת בגיטרה, פסל שתוכנו שונה למדי בנוף.
הקמת גלריית חיפה
בשנת 2019 הקימה נסר-מח'ול את "גלריית חיפה" שממוקמת בוואדי ניסנס שבחיפה. האמנית בחרה לפתוח את הגלריה בהצגת תערוכת יחיד של ציוריה העוסקים ומתארים את שכונת ואדי אל-סליב, הקרויה בשם "המבול". היא דימתה את שקרה לשכונה ולאנשיה בשנת 1948 ל"מבול" אשר פקד את האוכלוסייה בן לילה והטביע אותה. לדידה, מה שקרה לחיפה הערבית לא היה רק מלחמה גרידא, אלא מבול של ממש, תהליך של הרס מתמשך אנושי, תרבותי ופיזי. לדבריה, נמל חיפה, אשר שוכן בצמוד לגלריה, היווה גם הוא סמל חשוב באירוע ההיסטורי הנ"ל, כאשר סירות הגירוש יצאו מנמל חיפה לנמל ביירות דרך הים. התערוכה אפוא ביקשה לשקף את הדיאלקטיקה של הים של ואדי אל-סליב באמצעות ציוריה של האמנית. היא כללה יותר מחמישים ציורים אשר מתארים את המבול ואת ציוני הדרך ההיסטוריים של השכונה, ומבטאים את אופי הבנייה הערבית. התערוכה "המבול" נפתחה בדצמבר 2020 אולם נסגרה לאחר כשבוע בשל הגבלות משרד הבריאות אשר נבעו מהתפרצות נגיף הקורונה.
לואיס כריסטיאן הס
לואיס כריסטיאן הס (בגרמנית: Louis Christian Hess; 24 בדצמבר 1895 – 26 בנובמבר 1944) היה צייר ופסל אוסטרי של תנועת "האובייקטיביות חדשה" במהלך שנות ה-20.
שנים מוקדמות
בשנת 1915 הציג הס את עבודותיו הראשונות – רישומים, טמפרו ותחריטים באינסברוק. במהלך מלחמת העולם הראשונה, הס לחם בחזית הצרפתית בסום ובארדן. לאחר המלחמה, בין השנים 1919–1924, הוא למד באקדמיה של מינכן.
בשנת 1920 הס השתתף בתערוכה הקולקטיבית הראשונה "תערוכת צעירים ממינכן – סדנאות גרפיקה" שהוצגה על ידי גאורג יאקוב וולף. בתערוכה הבאה במינכן, הציג עבודות לצד יצירות מאת פלוריאן בוש, אדולף הרטמן, זיגפריד קוינל, ואחרים.
לאחר שאחותו אמה עברה לסיציליה בשנת 1924, הס ערך נסיעות תכופות לאיטליה, שם שאב השראה מהצבע והאור הים תיכוני לאמנותו.
בשנת 1928 התקרב למקס בקמן עד תקופת גלותו. הס השתתף בתערוכת הקיץ של התאחדות האמנים הגרמנית במינכן וכמה מציוריו הוצגו בברלין. בשנת 1929 הצטרף לתנועת "Juryfrei", והפך למנהיגה עד סגירתה בשנת 1933 על ידי המשטר הנאצי.
מגזינים לאמנות פרסמו את עבודותיו של הס: "Cicerone" פרסם את הציור "על החוף"; מגזין במינכן "יוגנד", ביטאונה הרשמי של תנועת "יוגנדסטיל", פרסם על שער גיליון אפריל 1930 ציור השמן "דייג עם מעיל אדום", חלק מרכזי בטריפטיכון שהוצג בתערוכת הזצסיון במינכן.
ב-6 ביוני 1931, בשריפת ארמון הזכוכית במינכן, נשרפו יצירות של הס ואמנים אחרים. באותה שנה הס היה ברומא עם חברו קרל הופר. באותה תקופה התרחשה חזרה לגרמניה של ציירים, פסלים ואדריכלים ובתערוכה "Bildhauer Maler Architekt" הציג הס תוכניות לציורי הקיר של בית קולנוע בברסלאו. 1932 הייתה עדיין שנה של חיוניות אמנותית רבה. הוא הציג בלונדון, מינכן, ברלין, נירנברג ועוד.
שנות הגלות
הנידוי האמנותי בו נהג המשטר הנאצי, לאחר עלייתו לשלטון, גרם להס לצאת לגלות מרצון. בשנת 1933, לאחר פירוק תנועת היוריפריי, שנחשבה על ידי המשטר כ"ייצוג תרבותי בולשביקי", הוא עבר לסיציליה.
בשנה שלאחר מכן הוא התחתן עם האזרחית השווייצרית ססיל פייסי איתה עזב לשווייץ. שם הוא נאלץ לעבוד בתנאים קשים כי מאז 1935 גרמנים לא היו רצויים. הוא הכין תפאורות לתיאטרון, ועשה כמה תחריטים. באמצעות חברים הוא הצליח למכור מספר ציורים שלא היו חתומים, אך בשנת 1936 חזר לסיציליה ושם התגרש כעבור כמה חודשים.
מחברים שעדיין היו לו בגרמניה ובאוסטריה הוא ידע שהמצב הפוליטי מחמיר. הוא למד טכניקות חדשות אך נכנס לדיכאון שהביא אותו לסף התאבדות. בתמיכת אחותו, אמה, מצא את האנרגיה לחזור צפונה. בשנת 1938 היה שוב בשווייץ, בביתו של חבר אך הוא לא קיבל היתר שהייה שם. הוא נאלץ לעבור לגרמניה שם היו חיי התרבות והאמנות בשליטתו המוחלטת של המשטר.
בשנת 1939 התארח אצל חברו, שם הוא הצליח לצייר ולבצע כמה פסלים. באוברווסן, בוואריה, הוא צייר ציור קיר על קיר מסעדה בבעלות אלמנת חבר אחר שהתאבד בשנת 1935 במינכן.
מצבו הבריאותי החמיר והוא שהה בשנת 1941 בבית החולים שוואבינג. לאחר ששוחרר, נסע לטירול, תחילה לאקסמס ליד אינסברוק, אחר כך לגרינזנס ולזירל, שם צייר ציורי קיר במשרדי העירייה.
בשנת 1942 הוא שב לאינסברוק והאיגוד האמנותי הטירולי סיפק לו אטלייה.
M75
M75 (מ-Messier 75, נקרא גם NGC 6864) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים קשת הנמצא במרחק של כ-67,500 שנות אור ממערכת השמש. זהו הצביר השני הכי רחוק (אחרי M54) שבקטלוג מסיה והשני הכי עמום (אחרי M72) שבו.
היסטוריה
הצביר התגלה על ידי האסטרונום הצרפתי פייר מאשן, עוזרו של שארל מסיה, בלילה בין ה-27 וה-28 באוגוסט 1780 ומסיה עצמו צפה בו ב-18 באוקטובר באותה שנה וצרף אותו לקטלוג מסיה, שם תואר כערפילית עמומה ללא כוכבים בין הקשת והראש של הגדי. בשנת 1784 צפה האסטרונום ויליאם הרשל ב-M75 וזיהה שזהו צביר כוכבים וציין שהצליח להבחין בכמה מהם ושהצביר נראה כמו מיניאטורה של M3. ג'ון הרשל צפה בצביר בשנת 1830 וציין שהבהירות של הצביר משתנה בחדות בין המרכז לשוליים ושלא ניתן להפריד את הכוכבים של הצביר זה מזה.
בהירות נראיתו של הצביר היא מדרגה 8.5 וגודלו הזוויתי כ-6.8 דקות קשת, כך שהוא עמום וקטן למדי וקשה להבחין בו בלי טלסקופ. על מנת לצפות בכוכבי הצביר, שהבהירים שבהם הם מדרגת בהירות 14, יש צורך בטלסקופ מקצועי וגם אז קשה להפריד אותם בשל הצפיפות הגבוהה שלהם. קשה לאתר את M75 בשל עמימותו ובשל העובדה שאין כוכבים בולטים בסמוך אליו. הוא נמצא כ-5 מעלות מצפון-צפון-מזרח לכוכב ω (אומגה) בקשת וכ-4.15 מעלות מדרום-מערב לכוכב σ (סיגמא) בגדי.
מאפייני הצביר
אף על פי ש-M75 הוא אחד הצבירים העמומים והקטנים בקטלוג מסיה, הוא למעשה גדול ובהיר ורק בשל המרחק הגדול אליו, כ-67,500 שנות אור, הוא נראה כל כך חיוור. מסתו מוערכת בכ-500,000 מסות שמש, קוטרו כ-130 שנות אור והוא מאיר בעוצמה של פי 180,000 מהשמש. צפיפותו גבוהה במיוחד, חצי ממסתו מרוכזת ברדיוס של כ-9 שנות אור בלבד כך שהוא מסווג כצביר מסוג I - הסוג הדחוס ביותר. 50 כוכבים משתנים התגלו עד היום ב-M75, מהם 38 משתני RR בנבל. הספקטרום של אורו מתאים לקרינת כוכב מסוג ספקטרלי F9. ממדידת ההסחה לאדום של אורו נראה שהוא נע במהירות של כ-190 קילומטר בשנייה בכיוון מערכת השמש.
גבול איראן–פקיסטן
גבול איראן–פקיסטן (בפרסית: مرز ایران و پاکستان, באורדו: ایران پاکستان سرحد) הוא קו הגבול הבינלאומי המפריד בין איראן לבין פקיסטן. הגבול מפריד בין המחוז האיראני של סיסתאן ובלוצ'סתאן למחוז הפקיסטני של בלוצ'יסטן, ואורכו 909 קילומטרים (565 מיילים).
תיאור
קו הגבול מתחיל במשולש הגבולות עם אפגניסטן בהר Kuh-i-Malik Salih בגובה 1,613 מ' (נ.צ. 29.8583, 60.8731), משם ממשיך בקו ישר לכיוון דרום-מזרח עד לנ.צ. 29.4131, 61.2994. שם עובר לאורך רכסי הרים, נחלי אכזב ונהר תהלאב עד לקרבת אגם חאמון-איי-משקל. לאחר מכן הגבול סוטה בחדות דרומה עד לנ.צ. 27.3645, 62.8023, משם מזרחה עד לנהר משכיל. לאחר מכן דרומה, לנהר נהאנג שלאחריו הוא עוקב מערבה. לאחר מכן קו הגבול עובר מספר רכסי הרים ושוב קטעי קווים ישרים לכיוון דרום עד למפרץ גוואדר במפרץ עומאן.
היסטוריה
הגבול הנוכחי חוצה את בלוצ'סטן, אזור שהפריד אימפריות שונות גם בעבר. מאז המאה ה-18 בריטניה השתלטה בהדרגה על רוב הודו, כולל השטח שהוא כיום פקיסטן, בסמוך לאדמות שנתבעו על ידי פרס. ב-1871 הסכימו הבריטים והפרסים להגדיר את הגבול המשותף; ועדת גבול סקרה את האזור בשנה שלאחר מכן, אך לא סימנה אותו בשטח. מספר בעיות שנבעו מכך סודרו באמצעות אמנה משותפת נוספת ב-1905.
בשנת 1947 עזבו הבריטים ופקיסטן זכתה בעצמאות. איראן ופקיסטן אישרו את הגבול הבינלאומי ביניהן על בשנים 1958–1959, כולל מיפוי מלא של אזור הגבול, סימונו בשטח והצבת אבני גבול.
פרויקט הגידור האיראני (2011)
בשנת 2011 מסרה איראן כי בכוונתה להציב קיר הבטון בעובי של 3 רגל (91.4 ס"מ) ובגובה של 10 רגל (3.05 מ'), לאורך 700 ק"מ של קו הגבול המשתרע מהעיר טפטן לעיר מנד. הפרויקט יכלול מכשולי גבול להרתעת סחר בלתי חוקי, הברחת סמים לשני הצדדים וניסיון למניעת מעשי טרור. ב-17 בפברואר 2007, היה פיגוע בעיירת הגבול האיראנית זאהדאן שבה נהרגו 13 אנשים, כולל תשעה בכירים במשמרות המהפכה האיראניים.
כבר עתה, אזור הגבול זרוע במגדלי תצפית ומחנות מאוישים ומבוצרים. לאיראן ולפקיסטן אין סכסוכי גבול ומשרד החוץ של פקיסטן הצהיר, "לפקיסטן אין הסתייגות מכיוון שאיראן בונה את הגדר בשטחה". עם זאת, התנגדות לבניית החומה הועלתה באספה המחוזית של בלוצ'יסטן. נטען שם שהמכשול יצור בעיות עבור אנשי הבלוץ' שהגבול מסומן על אדמותיהם. מנהיג האופוזיציה חצ'קול עלי אמר שממשלות שתי המדינות לא התחשבו בבלוץ' ודרש להפסיק לאלתר את בניית החומה, כמו כן הוא פנה לקהילה הבינלאומית בבקשה לסייע לבלוץ'.
פרויקט הגידור הפקיסטני (2019)
בשנת 2019, פקיסטן הודיעה על הקמת גדר הגבול עם איראן. במאי 2019 אישרה פקיסטן 18.6 מיליון דולר לצורך זה ובספטמבר 2021 אישרה 58.5 מיליון דולר נוספים.
עד לינואר 2022, פקיסטן גידרה 80% מהגבול והעבודות נמשכות.
מעברי הגבול
בצד הפקיסטני, משמר הגבול אחראי לאבטחת הגבול וטיפול בבקשות ההגירה. בצד האיראני, משמרות המהפכה אחראים על אבטחת הגבול.
הנהיגה בפקיסטן היא בצד שמאל של הכביש בעוד שבאיראן בצד ימין. מעברי הגבול הותאמו לכך.
פנובסקוט (מיין)
פנובסקוט (באנגלית: Penobscot) הוא מחוז במיין שבארצות הברית. נכון לשנת 2010 האוכלוסייה בו מנתה 153,923 איש. עיר המחוז שלו היא בנגור. מחוז וושינגטון נוסד ב-15 בפברואר 1816 מחלק ממחוז הנקוק הסמוך.
גאוגרפיה
לפי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית לשנת 2010, שטחו הכללי של מחוז וושינגטון הוא 9,210 קמ"ר, כאשר 8,794.9 קמ"ר (95.49%) הם אדמה והשאר (415.5 קמ"ר; 4.51%) הם מים.
דמוגרפיה
חלוקת תושבי פנובסקוט על פי קבוצות מוצא:
ירון בכר
ירון בכר (נולד ב-24 בנובמבר 1961) הוא מוזיקאי ישראלי. פסנתרן, נגן סינתיסייזר, אמן מפוחית פה, מפיק, מלחין ומעבד מוזיקלי.
ילדות, נעורים ולימודים
ירון בכר נולד ביפו וגדל בחולון. בגיל ארבע החל ללמוד נגינה במפוחית פה אצל שמואל גוגול והתגלה כילד פלא כשהופיע עמו כבר מגיל 8. בגיל 6 החל ללמוד נגינה בפסנתר אצל רחל פיינשטיין, פרידה בן בסט ופנינה זלצמן.
קריירה מוזיקלית
ירון בכר השתלם בסינתיסייזר בהפקות מוזיקליות ובעבודה עם מחשב. במרוצת השנים הופיע, הפיק מוזיקלית, הקליט והופיע עם אמנים רבים, בהם: שרון ליפשיץ, בועז שרעבי, יהודית רביץ, ריטה, נורית גלרון, ירדנה ארזי, שלום חנוך, מתי כספי, שרון חזיז, אריק סיני, שלומית אהרון, חדווה עמרני, ששי קשת, יזהר כהן, דוד ד'אור, עופר לוי, אייל גולן, משינה, שלומי ברכה, רמי פורטיס, קומדי סטור, צביקה הדר, צביקה פיק, פבלו רוזנברג, שלומי שבת, עופרה חזה, עוזי חיטמן, שושנה דמארי, סקסטה, דני ליטני, יואב יצחק, נסים גרמה, להקה רטורית, ורדינה כהן, קובי אושרת, רבקה זהר, אילנית, דפנה דקל, אודי שפילמן, אפרת רותם, ועוד.
בכר הקליט מערכה שכולה אלקטרונית לאופרה "הגולם" שכתב המלחין והמנצח נעם שריף והופיע כנגן סינתסייזר יחד עם התזמורת הסימפונית חיפה.
ירון בכר הפיק וניהל מוזיקלית טקסים ופסטיבלים רבים, כגון טקס פתיחת המכביה, מופעי פסטיגל, קדם אירוויזיון, טקסי מלכות היופי ו"תגלית". הוא הפיק ועיבד את סדרת רביעיית הדיסקים "חלום קטן", מוזיקה לצלילי תיבת נגינה לפעוטות.
במהלך השנים האחרונות מעביר בכר סדנאות על הפקה מוזיקלית בבית הספר סאונד, מלמד פסנתר וכן מרצה ומלמד על הפקות מוזיקליות, תכנות סינתסייזרים, עבודה על תוכנות מחשב לעיבוד ועריכת מוזיקה, אשליות סאונד והקשר בין מוזיקה למתמטיקה.
2014
הפיק אלבום ומופע בשם "Classical Storm" יחד עם בנו המתופף, עדן בכר, הכולל עיבודים ליצירות קלאסיות לפסנתר ותופים.
תיזמר וניצח על תזמורת סימפונית לכל תפילת סליחות בקונצרט "סליחות" במיאמי, ארצות הברית.
השתתף בקונצרט בניצוחו של נעם שריף עם התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, "סימפוניית האלף" מאת גוסטב מאהלר.
עיבד והופיע במופע של בועז שרעבי והתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
2015
השתתף בתחרות הטלוויזיונית "משפחה בהופעה" של ערוץ 24, יחד עם בנו עדן, והעפילו למקום השני בהופעתם האינסטרומנטלית ויוצאת הדופן, עם לקט מהיצירות הקלאסיות מתוך האלבום "Classical Storm". הפקת האלבום "להאט את צעדינו" של יוסי הדר.
חיים אישיים
ירון בכר נשוי בשלישית ולו 3 ילדים.
שירים נוספים
"חורף 73" (להקת חינוך מיוחד), "שיר בכיף" (קורין אלאל), "התחלות" (להקת הנח"ל), "עד עולם אני שייך" (דודו פישר), "עוד מעט מסך" (הכול עובר חביבי), "התותח מצלצל פעמיים" (משינה), "עגילי דמאר" (ירדנה ארזי), "לתת" (עופרה חזה), "להיות לבד" (צביקה פיק), "המכתב הראשון" ריטה, "קישוטים עזובים" (עופר לוי), "כפתור ופרח" (עופר לוי), "בא לי לשיר לך" (עופר לוי ואפרת רותם), "שלום בית" (עופר לוי), "שמועות על גשם" (אריק סיני), "מהיום שהלכת" ("יא מאמא") (ניסו סימן טוב), "אהבנו" (ניסו סימן טוב)
לייפת
לַיֶּפֶת (בלעז: Fibrosis) היא תהליך פתולוגי של יצירת רקמת חיבור באיבר או ברקמה כניסיון של הגוף לתקן את עצמו מנזק הנגרם מחבלה, דלקת ועוד. התא העיקרי בתהליך זה הוא הפיברובלסט הנמשך למקום הנזק ומתחיל בבניית רקמת חיבור עשירה בסיבי קולגן, הנקראת גם צלקת. כיוון שהגוף לא יכול לשחזר את הרקמה כפי שהייתה, הרקמה החדשה תהיה בעלת מרקם ואיכות שונה מהרקמה שמסביב, דבר שיש לו השפעה שלילית ניכרת על תפקוד האיבר הנפגע. היא יכולה להיווצר בין האיברים בצורת סירכות (Adhesions) הלוחצות על איברים שונים ויכולות לגרום למשל לחסימת מעיים או חצוצרות.
כבד
בדלקת כבד על רקע אלכוהול או כבד שומני מתחיל תהליך בו מוחלפים תאי הכבד על ידי רקמה לייפתית עד להתפתחות שחמת הכבד. אפשר לעקוב אחרי תהליך זה על ידי מכשיר הנקרא Fibroscan.
לב
באוטם שריר הלב מחליפה רקמת חיבור לייפתית את רקמת שריר הלב שעברה נמק. רקמה זו אינה פעילה ואם היא מספיק גדולה מתפתחת אי ספיקת לב.
Taken for Granted
Taken for Granted (בעברית: נלקחת כמובן מאליו) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האוסטרלית סיה, מתוך אלבום האולפן השני שלה, Healing Is Difficult. השיר יצא לאור ב-19 במאי 2000, כסינגל הראשון והפותח מתוך האלבום על ידי חברת התקליטים לונג לוסט ברדר.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד שירי ה-R&B.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי סיה והופק על ידי נייג'ל קורסבי, שהיה שותף לכתיבת השיר "Blow It All Away", שנכלל באלבום Healing Is Difficult, גם כן. גרסת ה-12" של הסינגל, שהופצה על גבי תקליטור כללה בתוכה את גרסת הרדיו שלו ושתי גרסאות נוספות.
בשונה משאר העולם, השיר יצא כסינגל בבריטניה ב-22 במאי 2000.
הרי אדם (נונאווט)
הרי אדם או רכס אדם (באנגלית: Adam Range) הוא רכס הרים באי ואנייה, באזור קיקיטאלוק בטריטוריית נונאווט, שבקנדה.
Taken for Granted
הצלחה
הצלחתו של השיר התבטאה בעיקר במצעדים של חברת המצעדים הרשמית. במצעד הסינגלים הבריטי הצליח השיר להגיע למקום העשירי, תוך שבמצעד שירי האינדי הצליח להגיע למקום השלישי. במצעד שירי ה-R&B של המדינה, הצליח לכבוש את פסגת המצעד והיה לאחד מהשירים המצליחים ביותר בו באותה השנה.
הרי אדם (נונאווט)
רכס אדם הוא אחד מתתי הרכסים של הקורדילרה הארקטית, בשטח קנדה הארקטית.
Taken for Granted
הצלחה
בשנת 2002, שנתיים מצאתו המקורית דורג השיר במקום ה-100 במצעד המוזיקה האוסטרלי.
הרי אדם (נונאווט)
גובהם של ההרים 153 מטרים מעל פני הים.
לקריאה נוספת
• Canadian Hydrographic Service Fisheries and Oceans Canada, Sailing Direction General Information Northern Canada, Catalogue No. Fs72-3/21-2022E-PDF ISBN 978-0-660-41373-0 Ottawa
מכתבה
מכתבה (או שולחן כתיבה) היא רהיט עם משטח עבודה המשמש לכתיבה או קריאה על גביו, ישנן מכתבות במגוון צורות לשימושים שונים, כבר מהמאה ה-14 ישנן התייחסויות לשולחן כתיבה בתור רהיט בפני עצמו.
מבנה
מכתבה בנויה כשולחן עם משטח עבודה ולידו מקום ישיבה אחד.
בדרך כלל תהיה למכתבה מגירה אחת או יותר, ולעיתים תאים מסוגים שונים לפי השימוש הייעודי, תוספות אלה נמצאות מתחת למשטח ומעל או מצדי רגליו של היושב כדי לא להפריע לישיבה, מיקום נוסף הוא מעל המשטח שם יהיו בצורות שונות של מכתבות ארונות או מדפים.
חומר
רוב המכתבות עשויות מעץ אולם יש גם מכתבות ממתכת או מחומרים אחרים.
היסטוריה
נראה שלא נעשה שימוש ברהיטים בסגנון שולחן כתיבה לקרוא ולכתוב בעת העתיקה, אך אין לכך הוכחה ספציפית.
איורים מימי הביניים מציגים את הרהיטים הראשונים שנראים כאילו תוכננו ונבנו לקריאה וכתיבה, שכן לפני המצאת הדפוס במאה ה-15, כל ספר היה צריך להיות מועתק ביד. המכתבות עוצבו עם שקעים לכלי כתיבה. מאחר שכרכים של כתבי יד היו לפעמים גדולים וכבדים, למכתבות התקופה היו בדרך כלל מבנים מסיביים.
שולחנות כתיבה מתקופת הרנסאנס והתקופות המאוחרות יותר היו בעלות מבנים פשוטים יחסית, ויותר ויותר מגירות נוספו ככל שעיבוד העץ נעשה מדויק יותר ומומחיות הייצור גברה.
אפשר לדעת האם שולחן או רהיט אחר של אותם זמנים תוכנן לשמש כשולחן עבודה, על ידי חיפוש אחר מגירה עם שלוש הפרדות קטנות (לקסת הדיו, כר הספיגה לחותמות ומגש האבקה ליבוש הדיו) ואחסון לעטים.
צורות המכתבה הבסיסיות פותחו בעיקר במאות ה-17 וה-18, המבנה הארגונומי המודרני פותח משולחן השרטוט מסוף המאה ה-18.
ג'ון ואנאמייקר
ג'ון ואנאמייקר (באנגלית: John Wanamaker; 11 ביולי 1838 – 12 בדצמבר 1922) היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מפילדלפיה, פנסילבניה, שכיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא בנג'מין הריסון.
קריירה עסקית
ואנאמייקר פתח את חנותו הראשונה ב-1861 בשותפות עם גיסו נייתן בראון. החנות נקראה "אוק הול", ושכנה בצומת הרחוב השישי ורחוב מרקט שבפילדלפיה, בסמיכות למעון הרשמי ששימש את הנשיא ג'ורג' וושינגטון כאשר פילדלפיה הייתה בירת ארצות הברית. אוק הול התפתחה באופן משמעותי בהתבסס על העיקרון של ואנאמייקר שנחשב למהפכני באותה עת: "מחיר קבוע ואפשרות להחזרת מוצרים".
ב-1869 הוא פתח את חנותו השנייה ברחוב צ'סטנאט מספר 818 ושינה את שם החברה על שמו "ג'ון ואנאמייקר ושות'", זאת בשל מותו בטרם עת של גיסו והמוניטין שלו שעלה. ב-1875 הוא רכש תחנת רכבת נטושה והסב אותה למחסן גדול, לו הוא קרא "תחנת הרכבת הגדולה" ("The Grand Depot"). ואנאמייקר'ס נחשבת לחנות הכלבו הראשונה בפילדלפיה.
האולם הגדול
המאפיין הבולט ביותר של בניין ואנאמייקר הוא האטריום המרכזי שלו מחופה השיש בגובה 12 קומות, שידוע כ"האולם הגדול". עד מהרה הפך האולם הגדול לאתר החביב על תושבי פילדלפיה, כשבולטים בו "העיט של ואנאמייקר" ו"העוגב של ואנאמייקר". האולם הגדול הופיע בסרטי קולנוע רבים, כמו: הרגלים רעים משנת 1977,  משנת 1987, התפוצצות משנת 1981 ו-12 קופים משנת 1995.
העוגב של ואנאמייקר
העוגב של ואנאמייקר עוצב על ידי ג'ורג' אשדאון אודסלי ונבנה על ידי חברת העוגבים של לוס אנג'לס עבור היריד העולמי של סנט לואיס. לכלי נגינה עצום זה 10,059 צינורות ועלות בנייתו הגיע ל-105,000 דולר. ב-1909 רכש ואנאמייקר את העוגב והעביר אותו מסנט לואיס על גבי 13 קרונות משא. הרכבתו של העוגב בפילדלפיה ארכה שנתיים. הפעם הראשונה בה הוא הופעל הייתה ב-22 ביוני 1911, יום הכתרתו של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת.
בשנים 1911–1917 הוספו לעוגב 8,000 צינורות, ולאחר מכן ועד 1930 הוספו לו 10,000 צינורות נוספים, ובכך מסתכם כיום מספר הצינורות בו ב-28,750. אחת לשנה, בחודש יוני, נערך פסטיבל שהעוגב עומד במרכזו.
העיט של ואנאמייקר
בעת ביקורו של הפסל הגרמני אוגוסט גאול ביריד העולמי של סנט לואיס ב-1904, רכש ואנאמייקר ממנו פסל גדול של עיט עשוי ארד. הפסל שמשקלו 1,134 ק"ג הוא המוקד של "האולם הגדול", שלצורך הצבתו היה צורך לחזק את רצפתו. הפסל ידוע בשם "העיט של ואנאמייקר" (Wanamaker Eagle) והוא הפך לנקודת מפגש פופולרית בפילדלפיה. הביטוי "פגוש אותי ליד העיט" ("Meet me at the Eagle") הפך לאמרת כנף פופולרית בפילדלפיה.
פעילות עסקית מחוץ לפילדלפיה
ב-1896 הרחיב ואנאמייקר את עסקיו לניו יורק, והמשיך את עסקי הסחר שבמקור החל בהם אלכסנדר טרני סטיוארט. בהמשך הוא הרחיב את עסקיו אל מחוץ לארצות הברית ופתח חנויות כלבו בלונדון ובפריז.
ואנאמייקר היה חדשן, יצירתי, גאון שיווקי, שהכיר בכוחו של הפרסום, אם כי צנוע ובעל מוניטין של יושר. אף על פי שהוא לא היה זה שהמציא את שיטת המחיר הקבוע, הוא היה זה שלזכותו נזקפה המצאת תג המחיר. הוא גם היה זה שהנהיג שיטת ההחזר הכספי, שכיום היא נוהג עסקי מקובל.
ואנאמייקר היה הקמעונאי הראשון שפרסם מודעה בגודל של חצי עמוד בעיתון ב-1874 והראשון שפרסם מודעה בגודל של עמוד שלם ב-1879. בתחילה הוא ניסח בעצמו את מודעות הפרסומת, אך בהמשך הוא העסיק רעיונאי במשרה מלאה, ג'ון אמורי פאוורס. בתקופה בה הועסק פאוורס על ידי ואנאמייקר, הוכפלו הכנסותיו מ-4 מיליון דולר ל-8 מיליון דולר. מיוחסת לו האמירה "מחצית מהכספים שהוצאתי על פרסום ירדו לטמיון, הבעיה היא שאני לא יודע איזו מחצית".
המנהל הכללי של דואר ארצות הברית
ב-1890 שכנע ואנאמייקר את הקונגרס להעביר חוק שיאסור מכירת כרטיסי לוטו בדואר ולאחר קבלת החוק הוא פעל בתקיפות נגד מפריו. צעדים אלו שמו קץ לפעילות מפעלי הלוטו בכל המדינות עד לחידוש פעילותם ב-1964, בין השאר מתוך מאמץ לסכל את פעילותם של גופי פשע מאורגן.
במהלך תקופת כהונתו של ואנאמייקר כמנהל הכללי של הדואר הוא פיטר כ-30,000 עובדי דואר שהועסקו במערכת כהטבה מטעם אישים פוליטיים שבהם הם תמכו. שינוי חריף זה גרם למבוכה, לחוסר יעילות ולהתעמתות עם מי שנחשב למגן משרתי הציבור, עמיתו הרפובליקני תאודור רוזוולט.
ב-1890 זכה ואנאמייקר ללעג בתקשורת על סדרה של בולים שהונפקו באיכות גרועה, הן בשל איכות ההדפסה והן בשל החומרים שמהם הם יוצרו. ואנאמייקר אסר על שליחת העותקים של סונאטת קרויצר של לב טולסטוי באמצעות הדואר בטענה שמדובר על ספרות תועבה. על צעד זה הוא זכה ללעג מעיתונים רבים בארצות הברית.
נדבנות
ואנאמייקר נודע בשל פעילות הנדבנות שלו לטובת תוכניות לעזרה לעניים בפילדלפיה. ב-1878 הוא היה שותף לייסוד בית מחסה ומטבח לעניים בפילדלפיה. הארגון, הקרוי "ארוחת הבוקר של יום ראשון", פעיל עד היום, ואז הקמתו הוא הרחיב את פעילותו למתן שירותים נוספים לעניי פילדלפיה.
משפחתו
ב-1860 נשא ואנאמייקר לאישה את מרי ארינגר בראון. לזוג נולדו שישה ילדים, כששניים מתוכם מתו בילדותם.
בנו הבכור, רודמן ואנאמייקר, רכש ב-1899 את העיתון מפילדלפיה דה נורת' אמריקן. הוא הרגיז את אביו כאשר נתן לאינטלקטואלים רדיקלים לפרסם טורים קבועים בעיתון, כמו הנרי ג'ורג' הבן (בנו של הנרי ג'ורג'), והסוציאליסטים הנרי ג'ון נלסון (שהיה מאוחר יותר עורך הדין של אמה גולדמן) וקרוליין ה. פמברטון. ואנאמייקר הבן הוציא את העיתון גם בימי ראשון, צעד שפגע ברגשותיו הדתיים של אביו.
בנו השני, רודמן ואנאמייקר, בוגר אוניברסיטת פרינסטון, חי בצרפת בתקופה מוקדמת בחייו. בזכותו נוצר בפילדלפיה בפרט ובארצות הברית בכלל הביקוש למוצרי מותרות מצרפת, שקיימת עד היום. לזכותו של רודמן ניתן לזקוף את העיצוב האומנותי האיכותי של החנויות של רשת ואנאמייקר. הוא גם היה פטרון של מוזיקה, וארגן קונצרטים לעוגב ולתזמורת בחנויות של הרשת המשפחתית בפילדלפיה ובניו יורק בניצוחו של אלכסנדר ראסל.
מותו
ג'ון ואנאמייקר נפטר בפילדלפיה ב-12 בדצמבר 1922. הלווייתו התקיימה יומיים לאחר מכן בכנסיית בת'אני הפרסביטריאנית שבעיר והוא נטמן באחוזת הקבורה המשפחתית שבכנסיית סנט ג'יימס הקטן. הוא היה אחרון חברי הקבינט של בנג'מין הריסון שנותר בחיים.
חיים גיטלר
ביוגרפיה
חיים גיטלר נולד במקסיקו וב-1974 עלה לישראל. ב־1987 השלים תואר ראשון בארכאולוגיה ובלימודים כלליים באוניברסיטה העברית בירושלים. באותה שנה, גיטלר הצטרף לצוות מוזיאון ישראל כעוזר לאוצר לנומיסמטיקה, ובמקביל למד לתואר שני באוניברסיטה העברית, אותו השלים ב־1994. מחקרו עסק בתחום הנומיסמטיקה, בהנחיית פרופסור יעקב משורר. עם סיום התואר השני הוא התמנה לתפקיד האוצר לנומיסמטיקה במוזיאון ישראל, במסגרתו הוא אחראי על אוסף המטבעות העתיקים שבחזקתו. הוא פיקח על חידוש גלריות הקבע לנומיסמטיקה בשנים 1994 ו-2010 ואצר תערוכות מתחלפות בתחום.
ב־2011 השלים גיטלר לימודי דוקטורט באוניברסיטת ניקולאוס קופרניקוס שבטורון, פולין. מחקר הדוקטורט שלו עסק במטבעות ארץ ישראל בתקופה הפרסית המאוחרת וראשית התקופה ההלניסטית.
ב־2013 הוא מונה לתפקיד האוצר הראשי לארכאולוגיה על שם תמר וטדי קולק במוזיאון ישראל. הוא היה אחראי על הניהול של האגף לארכאולוגיה על שם שמואל וסיידי ברונפמן, על היכל הספר המציג את מגילות מדבר יהודה, ועל מוזיאון רוקפלר לארכאולוגיה.
גיטלר לימד נומיסמטיקה במסגרות אקדמיות. בשנים 1996–1998 לימד מבוא לנומיסמטיקה בחוג לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית (שלוחת רחובות) ובשנים 2010–2014 לימד את הקורס באוניברסיטת תל אביב. ב־2005–2016 כיהן גיטלר כנשיא החברה הנומיסמטית בישראל, בה ייסד ב־2006 את כתב העת הנומיסמטי, "Israel Numismatic Research", המפרסם מדי שנה מחקרים בעיקר על מטבעות דרום הלבנט. ב־2018 נבחר גיטלר מחדש כנשיא החברה המקומית, וב־2022 נבחר לאחד מתשעת הנציגים של וועדת החברה הנומיסמטית הבין־לאומית  ומונה למזכיר החברה. הוא החוקר הישראלי הראשון החבר בוועדה.
גיטלר השתתף כחבר בוועדה לתכנון שטרי כסף, מעות ומטבעות זיכרון של בנק ישראל.
נוסף לתפקידיו השונים, גיטלר הוא צלם. ב־1986 התקבל כחבר באגודה לקידום אומנות הצילום המסונפת לארגון Fédération Internationale de l'Art Photographique) FIAP, ). צילומיו הוצגו בשלוש תערוכות יחיד בישראל: בתיאטרון ירושלים, במכון ויצמן למדע ברחובות ובמועדון הצילום בתל אביב. ב־1986 נבחרו עבודותיו לתערוכה מטעם "FIAP" שהוצגה באיטליה ובברית המועצות.
מחקר
גיטלר חוקר נומיסמטיקה, ומומחה בטביעת המטבעות בתקופה הפרסית המאוחרת במרחב הארץ ישראלי: פלשת, שומרון, יהודה ואדום. הוא פרסם כ־90 מאמרים על מטבעות אלקטרום, מטבעות מהתקופה הפרסית, ההלניסטית, הרומית, הביזנטית, המוסלמית, הצלבנית ומטבעות מודרניים. בחלק ממחקריו היה חבר במשלחות ארכאולוגיות לאתרים בישראל ובירדן. במחקר הארכאולוגי בישראל, הוא פרסם מאמרים על הממצא הנומיסמטי מחפירות הרובע היהודי, ירושלים; אשקלון; הסירה העתיקה בכנרת; הר אדר; וחירבת אל-עקאד. מחקר על ממצא נומיסמטי מאתרים ארכאולוגיים בירדן פורסם כחלק ממשלחות של המכון הפרנציסקני לחקר הארכאולוגיה, בשיתוף פעולה עם האב מיקלה פיצ׳ירילו. האתרים הארכאולוגיים עליהם כתב בירדן הם הר נבו, אום א-רסאס; ומידבא. כמו כן, הוא פרסם את הבולות מהחפירות בא-זנטור שבפטרה, בשיתוף פעולה עם פרופסור ברנהרד קולב מאוניברסיטת בזל. גיטלר היה הארכאולוג הישראלי הראשון שהוזמן באופן רשמי לירדן, לרגל פתיחת הפארק הארכאולוגי של מידבא ב־1995.
נושאים נוספים עליהם כתב גיטלר הם בדיקות מטלורגיות של מטבעות ושל תכשיטים עתיקים; מטמוני "האקיזילבר" (Hacksilber hoards); רושמות מטבעות רומים ואיסלאמיים; משקולות ביזנטיות ואיסלאמיות; חותמות עופרת צלבניות; קמעות מאגיים ומוזיאולוגיה.
Gorgeous
Gorgeous (בעברית: יְפֵהפֶה) הוא סינגל שיווקי שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, מתוך אלבומה השישי, Reputation. השיר יצא לאור ב-12 בינואר 2018, על ידי חברת התקליטים ביג משין רקורדס, כסינגל שיווקי רשמי מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום ה-13 במצעד הבילבורד הוט 100, וה-15 במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי טיילור סוויפט, מקס מרטין ושלבאק והופק על ידי מרטין ושלבאק. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לשיר את תואר הזהב, על סך מכירות של כחצי מיליון עותקים בארצות הברית. השיר הפך לאחד מהלהיטים המצליחים ביותר מהאלבום, כאשר דורג בעשרות מצעדים וקיבל תארים שונים ברחבי העולם.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-225 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
טרם יצא הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה טיילור סוויפט ב-19 באוקטובר 2017, את האודיו הרשמי של השיר. בנוסף לכך, ניתן לראות את מילותיו של השיר. בין היתר, הופיעה סוויפט עם השיר במופע שהתקיים בשיקגו.
נכון לאפריל 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-100 מיליון צפיות.
ביקורת
כלפי השיר הופנו ביקורות חיוביות ומעורבות כאחד, תוך שברולינג סטון הוא דורג במקום ה-152 ברשימת "כל 206 השירים של טיילור סוויפט, לפי דירוג".
זנבן מניפה
זנבן מניפה (שם מדעי: Rhipidura), הוא סוג של ציפור שיר ממשפחת זנבני המניפה החיים בדרום אסיה, דרום-מזרח אסיה, אוסטרליה, ניו זילנד וחלק מאיי האוקיינוס השקט, לרוב לאורך האזור הטרופי. הסוג תואר למדע ב-1827 ובמקור שויך למשפחת הנחליאליים ובהמשך למונרכיתיים ולחטפיות פיה, לפני ששויך למשפחתו הנוכחית.
מרבית המינים בסוג מגיעים לאורך של כ-15 עד 18 ס"מ והם בעלי זנב ארוך יותר מחצי מגופם אצל מספר מינים והוא פרוש כמניפה, מה שנתן לסוג את שמו. הצבעים של רוב המינים הם אפורים, שחורים, לבנים וחומים, אך לכמה מינים הנוצות צהובות או אפילו כחולות עזות. הזנב אצל מרבית המינים לבן או בהיר עם קצוות שחורים. למרבית המינים למעט המין Rhipidura atra אין הבדלים גדולים בין הזכרים והנקבות.
מינים אלו הם ציידי חרקים יעילים שמרבית המקרים טורפים חרקים באוויר אם כי חלקם מלקטים אותם מהקרקע או מהעלים. פרטים גדולים טורפים גם חומטים קטנים.
זנבן רופוס
זנבן רופוס (שם מדעי: Rhipidura rufifrons), הוא מין ציפור שיר ממשפחת זנבני המניפה והסוג זנבן מניפה, החיה בצפון אוסטרליה ובאיי אינדונזיה, מיקרונזיה, גינאה החדשה ואיי שלמה.
תיאור
זנבן זה מגיע לאורך של 14.5 עד 18.5 ס"מ, עם מוטת כנפיים של 18 עד 22.5 ס"מ ומשקלם כ-10 גרם בקירוב, כאשר שני הזוויגים בעלי דמיון גדול אך הנקבות מעט יותר קלות מהזכרים. הזנבן בעל זנב ארוך ובלוט הפרוש כמניפה מאחוריו והוא בעל נוצות בצבע זית עד חום-אדמדם על גבו ופניו כשהראש והכיפה אפורים, המקור שחור והעיניים בעלות טבעת לבנה סביבם. הגרון לבן ותחתיו עובר פס שחור, החזה והבטן לבנים-בהירים והכנפיים והזנב שחורים-חומים.
מזונם העיקרי הוא מחרקים שהם לוכדים הן באוויר והן על הקרקע והן מחפשים מזון בקבוצות שכוללות גם עופות ממינים שונים.
דוכסות גסקוניה
דוכסות גסקוניה או דוכסות ואסקוניה (בבאסקית: Baskoniako dukerria; באוקסיטנית: ducat de Gasconha; בצרפתית: duché de Gascogne, duché de Vasconie) הייתה דוכסות הממוקמת בדרום מערב צרפת של ימינו ובצפון מזרח ספרד, אזור המקיף את האזור המודרני של גסקוניה. דוכסות גסקוניה, שנודעה אז כ"וואסקוניה", הייתה במקור מרקיזות פרנקית שהוקמה כדי להשפיע על הבאסקים. עם זאת, הדוכסות עברה תקופות שונות, משנותיה הראשונות עם האלמנט הבאסקי המובהק שלה ועד למיזוג באיחוד אישי עם דוכסות אקוויטניה ועד לתקופה המאוחרת יותר כתלות של מלכי פלנטג'נט של אנגליה.
במלחמת מאה השנים כבש שארל החמישי, מלך צרפת את רוב גסקוניה ב-1380, ותחת שלטון שארל השביעי, מלך צרפת היא שולבה בממלכת צרפת בשלמותה ב-1453. החלק המקביל בתוך חצי האי האיברי הפך לממלכת נווארה.
הקמת הדוכסות
גסקוניה הייתה הטריטוריה המרכזית של פרובינקיה גאליה אקוויטניה הרומית. מחוז זה, במאה ה-2, הורחב לחלק גדול ממערב גאליה הרומית, עד צפונה עד הלואר. לפיכך, שמה של אקוויטניה הועבר לשטחה של מרכז-מערב צרפת שנודעה מאוחר יותר כדוכסות אקוויטניה. בשנת 293, דיוקלטיאנוס יצר מחדש את הפרובינציה המקורית של קיסר אקוויטניה תחת השם "Novempopulania" או "Aquitania Tertia".
הוואסקונים היו עם איברי, בין אברו לדרום-מערב הפירנאים בתקופה הרומית, אך עד סוף המאה ה-6 הגדירו הוואסקונים קונפדרציה של שבטים ילידים בעלי שפה ומסורות דומות משני צדי הפירנאים שלא עברו רומניזציה תרבותית. השם 'ואסקונה' הפך ל'גסקון' ו'באסקי'. האם הוואסקונים התפשטו באופן משמעותי מצפון לפירנאים שנויה במחלוקת, אך הגותים והפרנקים השליטים התייחסו לאזור שבין הגארון לאוקיינוס האטלנטי בשם ואסקוניה. בסביבות שנת 580, פתחה ממלכת הפרנקים במסעות גדולים נגד הוואסקונים. בשנת 587 מצוטטים ואסקונים כמי שפושטים על מישורי אקוויטניה, אולי ממערב לטולוז. כילפריק הראשון שלח את הדוכס שלו בלדאסטס המוצב בטולוז, לטפל בפשיטות, אך הוא הובס. לאחר השתלטות על כס המלכות, פתח לאוויגילד בשורה של מסעות צבאיים סביב חצי האי האיברי, תוך השתלטות מהוואסקונס ("partes Vasconiae") בחלק העליון של אברו (אלווה של היום, אולי עד צפון קסטיליה). וייסד מבצר בשם Victoriacum (מפוקפק ויטוריה-גאסטיז, אולי אירוניה-וליה).
הדחיפה הצבאית הזו של סמכות ריכוזית חזקה יותר בטולדו הפעילה לחץ רב יותר על הוואסקונים לצאת מהשטחים החקלאיים העשירים באברו מאשר אלה שכבר נמתחו עד לגארון. בתקופה זו (585), רוזן בורדו גלקטוריוס מצוטט כנלחם בוואסקונס, המתוארים כמתחבאים בהרים, ובקנטבריים.
התקופה הפרנקית הקדומה (602–660)
בשנת 602 הקימו המרובינגים דוכסות גבול לדרום-מערב שטחם במהלך המלחמות המשולשות בין הפרנקים, הוויזיגותים והבסקים. "ג'ניאל" מסוים מונה אז ל-"dux wasconum" כדרך לטפל טוב יותר ביחסיהם עם הבסקים. במקביל, הוויזיגותים הקימו את דוכסות קנטבריה כחיץ נגד הבסקים המתגוררים ממערב לנווארה הנוכחית. המרקיזות של ואסקוניה (או ווסקוניה) נוצרה במטרה לשלוט על הבסקים בנובמפופולניה, אך היא התרחבה בשלב זה על האדמות שמדרום וסביב הציר שמספק נהר גארון בין בורדו לטולוז. בערך בתקופה זו מדווחים כי הדוכס פרנסיו נשבע אמונים לפרנקים בקנטבריה, אזור שהיה מיושב על ידי הבסקים, אך בערך בשנת 612, נראה שהמלך הגותי סיבוט כבש את השטח.
עד שנת 602, דוכסות ואסקוניה, תחת שליטה פרנקית, התגבשה באזורים סביב נהר גארון, אך ייתכן שהיא התרחבה עד קנטבריה, תחת שלטון פרנקי בזמן ולפני הקמתה של הדוכסות. בשנים 610 ו-612, בהתאמה, פתחו המלכים הגותיים גונדמר וסיסבוט בהתקפות נגד הבסקים. לאחר התקפה בסקית בעמק אברו בשנת 621, סווינטילה הביס אותם והקים את מבצר אולייט.
בשנת 626, מרדו הבסקים נגד הפרנקים, כשהבישוף של אוזה הוגלה באשמת תמיכה או הזדהות עם המורדים הבסקים, בעוד שבשנת 635 פתחה משלחת פרנקית ענקית בראשות הדוכס ארנברט ועוד 9 דוכסים. התקפה נגד הבסקים, ואילצה אותם לסגת אל ההרים, בעוד הטור של ארנברט הובס ב-Subola, אולי ליד Tardets. עם זאת, ההצלחה של הבסקים הייתה קצרת מועד מאז הונהגו על ידי דגוברט (קלישי, 636). עד שנת 626, בטוח שהדוכסות השתרעה עד הרי הפירנאים ו-Vasconia החליפה את Novempopulania כשם מועדף לאזור הגאוגרפי שבין הפירנאים לגארון. ב-643 נערך מרד נוסף מצפון לפירנאים וב-642 וב-654 הם נלחמו נגד הוויזיגותים מדרום, בסרגוסה. משנת 589 עד 684, הבישוף של פמפלונה נעדר מהמועצות הוויזיגותיות של טולדו, מה שמתפרש על ידי חלק מהחוקרים כתוצאה של כפיפות עיר זו לשליטה בסקית או פרנקית.
איחוד אישי עם אקוויטניה (660–769)
בשנת 660, פליקס מאקוויטניה, פטריק מטולוז ממוצא גאלו-רומאי, קיבל את התואר הדוכסי של ואסקוניה ואקוויטניה (הממוקמת בין הנהרות גארון והלואר), ולמעשה שלט באופן עצמאי על ואסקוניה ולפחות על חלק מאקיטן. תחת פליקס ויורשיו, השלטון הפרנקי על ארצות אלה הפך לנומינלי בלבד, וואסקוניה הפכה למעצמה אזורית בולטת. "הקוסמוגרפיה של Ravena" מצטטת את "וואסקוניה" כמגיעה עד הלואר, אם כי הרעיון האמיתי מאחורי השם שנוי במחלוקת; הוא מחלק עוד יותר את הטריטוריה לגוואסקוניה (מצפון לגארון) ול-Spanoguasconia (מדרום לגארון).
הדוכסים העצמאיים לופוס, אודו, הונלד ווייפר ירשו אותו בהתאמה, כאשר שלושת האחרונים שייכים לאותה שושלת. מוצאם האתני אינו בטוח, שכן הרישומים ושמותיהם אינם חד משמעיים.
אבל הפלישה האומיית לשנת 711 חוללה שינוי מוחלט במגמות. עד כה היה הדוכס אודו הגדול עצמאי, וסירב להכיר בסמכותו של המלך המרובינגי או המאיורדומוס שלו. בשנת 714 נכבשה פמפלונה על ידי האומיים. בשנת 721, אודו הביס את הכוחות הערבים-אפריקאים בקרב על טולוז. עם זאת, בשנת 732 הוא הושמד לחלוטין בקרב על נהר גארון ליד בורדו, ולאחר מכן החיילים המוסלמים בפיקודו של עבדול רחמן אל ג'פיקי שדדו את המדינה וכבשו את בורדו. רק על ידי כניעה לריבונותו של יריבו הפרנקי, המאיורדומוס קרל מרטל, הם יכלו להביס באופן מכריע את הפולשים האומיים בקרב טור. אקוויטניה והמרקיזויות הנלוות לה אוחדו אז לפרנסיה, אבל אודו כנראה המשיך לשלוט בדוכסות ואסקוניה ובאקוויטניה בערך כמו קודם עד מותו.
אודו מת בערך בשנת 735, והשאיר את ממלכתו לבנו הונלד, שחפץ בעצמאות לשעבר שהייתה של אביו, תקף את ממשיכי דרכו של מרטל, ופתח במלחמה שנמשכה שני דורות. בשנת 743, המצב הסתבך עוד יותר בעקבות הגעתם של כוחות אסטוריים שתקפו את ואסקוניה ממערב. בשנת 744, הונלד התפטר לטובת בנו וויפר, שקרא שוב ושוב תיגר על השליטה הפרנקית. לאחר מסע נגד האומיים בספטימניה, המלך פפין הקצר הפנה את תשומת לבו לאקיטן ולווייפר, ופתח במלחמה הרסנית באקיטן (כולל ואסקוניה) שהיו לה השלכות קשות על אוכלוסייתה, עיירותיה וחברה. וייפר וחייליו הבסקיים התעמתו עם פפין מספר פעמים אך הובסו שלוש פעמים ב-760, 762 ו-766, לאחר מכן אקחטן וואסקוניה הבטיחו נאמנות לפפין וווייפר בסופו של דבר נרצח על ידי תומכים נואשים, או אולי על ידי מישהו ששוחד על ידי פפין.
הדוכסות הקרולינגית (769–864)
החל משנת 778 מינה קרל הגדול רוזנים (בורדו, טולוז, פזנסאק) באדמות הגובלות של ואסקוניה שלאורך גדות נהר גארון, וערער את השפעתם של דוכסי ואסקוניה.
אולם הבסקים מצאו בעל ברית מרכזי בדרום בממלכה המוסלמית הבאסקית של באנו קאסי (תחילת המאה ה-9), ונהנו מביטחון מסוים מהמערב, מכיוון שהאסטוריים היו שקועים בסכסוכים שושלתיים מתמשכים. תקופת שלטונו של קרל הגדול הייתה רצופת סכסוכים בין בסקים, פרנקים ומוסלמים. המפורסם ביותר הוא קרב רונסוו בשנת 778, שבמהלכו ארבו הבסקים וטבחו את המשמר האחורי של קרל הגדול לאחר שהפרנקים הרסו את חומות פמפלונה. הקרב הזה, שעבר מיתולוגיה כבדה מהמאה ה-11 והלאה כעימות בין נוצרים למוסלמים, הפך לאחד האירועים האגדיים המפורסמים ביותר בהיסטוריה של צרפת.
מוסלמים תקפו גם את ואסקוניה, והשתלטו על פמפלונה במשך זמן מה, אך הם גורשו על ידי מרד בשנים 798–801 שעזר להקים את הממלכה המוסלמית הבסקית של באנו קאסי סביב טודלה. בשנת 806 הותקפה פמפלונה, שהייתה עדיין תחת שלטון אמירות קורדובה, על ידי הפרנקים; והפמפלונים, בראשותו של ולסקו פלוני, נשבעו שוב אמונים לקרל הגדול, אך כהונתו התבררה כקצרה. בערך ב-814, נראה שפלג אנטי-פרנקי בראשות אנקו, בעל ברית לבאנו קאסי, השתלט שוב על האזור. צבא פרנקי נשלח לדכא את המרד, אך ללא השפעה. יתרה מזאת, בדרכם צפונה דרך רונסוו נוסה מארב, אך הוא נכשל מכיוון שהפרנקים לקחו נשים וילדים בסקיים כבני ערובה.
הבסקים הצפוניים, שאורגנו בדוכסות ואסקוניה, שיתפו פעולה עם פרנקים במהלך מסעות מלחמה כגון כיבוש ברצלונה ב-799, אך לאחר מותו של קרל הגדול ב-814, החלו המרידות מחדש. המרד בפמפלונה חצה את הפירנאים צפונה ובשנת 816 הדיח לואי החסיד את הדוכס הבסקי סגוין מבורדו בשל אי דיכוי או הזדהות עם המרד. זה התחיל מרד נרחב, בראשותו של גרסיה חימנס (על פי מסורות מאוחרות, קרוב קרובו של איניגו אריסטה, להיות המלך הראשון של פמפלונה) והדוכס החדש לופוס סנטולו (בסביבות 820). בינתיים, באראגון הופל הרוזן הפרו-פרנקי אזנר גלינדו על ידי בעל בריתו של אנקו, הרוזן גרסיה מאלו, כאשר אזנר גלינדו ביקש בתורו מקלט בשטח שבידי הפרנקים. לואי החסיד קיבל את הכניעה של אדונים בסקיים מורדים בדאקס, אבל הדברים היו רחוקים מלהיות מסודרים.
בשנת 824, התרחש הקרב השני על רונסבו, כאשר הרוזנים אבלו ואזנר גלינדו (המוגדר גם כאזנר סאנצ'ס), שהיו וסאלים הפרנקים והאחרון מונה לדוכס גסקוניה, נתפסו על ידי הכוחות המשותפים של פמפלונה ובאנו קאסי, מה שחיזק את עצמאותה של פמפלונה. בתחילת המאה ה-9, האדמות סביב נהר אדור הופרדו מהדוכסות תחת השם רוזנות ואסקוניה. יורשו של הרוזן אזנר, סאנס סנסיון, נלחם נגד קרל הקירח, מכיוון שקרל לא הכיר בו כלגיטימי.
בשנת 844, ויקינגים פלשו לבורדו והרגו את הדוכס סגוין השני. יורשו גיום נהרג בניסיון להשתלט מחדש על בורדו בשנת 848, אם כי כמה מקורות אומרים שהוא רק נתפס והודח על ידי המלך. עד שנת 853, סאנס סנסיון, מנהיג הבסקים, הוכר כדוכס על ידי קרל הקירח. במהלך אותה שנה פלש מוזה מטודלה, קרוב משפחתם של הנסיכים הבסקיים, לוואסקוניה ושבה את סאנס. בשנת 855, סאנס מת והוחלף על ידי ארנולד, שמת בלחימה נגד הנורדים בשנת 864.
הדוכסות הבאסקית של גסקוניה (864–1053)
נראה שסנצ'ו השלישי מיטרה (או "מנדיטארה", המצוטט ב-864) הוא המייסד של שושלת של דוכסים עצמאיים אוטוכטונים השולטים בגסקוניה עד סנצ'ו השישי גילם (נפטר ב-1032), עם קשרים רופפים, אם בכלל, עם הממלכה הפרנקית.
בעוד שהדעיכה ההדרגתית של השושלת הקרולינגית הייתה צפויה לסלול את הדרך להבטחה מחדש של זהותה האזורית, גבולות חדשים, מבנה נוקשה יותר שנגזר מפאודליזציה, והבדלים פנימיים בסקיים של תרבות, עניין ושפה עצרו את התהליך הזה. הדוכסים חילקו את הדוכסות כנחלות לבניהם - סמכות ההחלטה הועברה בהדרגה במאות ה-9 וה-10 למחוזות המרכיבים הקטנים יותר של גסקוניה, כמו בארן, ארמניאק, ביגור, קומינגס, נבוזאן, לייבורד וכו'.
בתוך דוכסות אקוויטניה (1053–1453)
לאחר שלטונו של סנצ'ו הגדול, גסקוניה התרחקה שוב מפמפלונה. עד 1053, גסקוניה עברה בירושה ונכבשה על ידי דוכסות אקוויטניה. כך היא הפכה לחלק מהאימפריה האנגווינית במאה ה-12. התואר הדוכסי הוחזק מחדש על ידי אדוארד רגל ארוכה והוא היווה בסיס תמיכה לאנגלים במהלך מלחמת מאה השנים. מרגרט ווייד לאבארג' כינתה אותה המושבה הזרה הראשונה של אנגליה.
אנגליה איבדה את גסקוניה כתוצאה מתבוסתה במלחמת מאה השנים, ומאז האזור הפך לחלק קבוע מצרפת.