cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מבצע יורם
לאחר הקרב
במבצע יורם באה לראשונה לידי ביטוי הקמתה של מפקדת "חזית ירושלים" שאת הקמתה יזם ובראשה עמד האלוף דוד מרקוס (שנהרג בלילה שבין 10 ו-11 ביוני), בשילוב של חטיבות קרביות ויחידות תומכות לחימה תחת פיקוד מרחבי אחד, שדמה לראשונה במלחמת העצמאות למפקדה דיוויזיונית. אמנם כבר במבצע בן נון ב', כשבוע לפני כן, שולבו מספר חטיבות תחת פיקוד אחד אלא שלא היה זה תחת מפקדת חזית מסודרת, אלא תחת מפקדה שהוקמה לצורך קרב מסוים. אמנם לאחר מספר ימים פורקה מפקדת חזית ירושלים, אך צורת ההפעלה של מפקדה מרחבית המשיכה במבצעים הגדולים בקרבות עשרת הימים ובמבצעים שמסיום ההפוגה השנייה ועד סיום מלחמת העצמאות.
סאורון
סגנו של מלקור
לאחר הצטרפותו לאדונו החדש בארץ התיכונה, הוכיח סאורון את עצמו כמשרת מסור ובעל יכולת: "כל עוד מורגות עדיין עמד, לא חיפש סאורון אחר עליונות עבורו, אלא עבד ותכנן עבור אחר, כשהוא שואף להצלחתו של מלקור אותו הוקיר בתחילה. כך, לעיתים קרובות השלים תוכניות ומבצעים שנהגו לראשונה על ידי מלקור, אך לא השלים או לא היה יכול להשלים בשל החיפזון הזועם של רשעותו". "ידו של סאורון הייתה בכל מעשיו של מלקור בארדה, במפעלותיו הכבירים ובנכליו הערמומיים".
מבצע יורם
תיאור המבצע בספרי העיון בישראל
אליהו סלע ("רעננה") מחטיבת הראל, מתאר ב"ספר הפלמ"ח" את המבצע בקיצור נמרץ: "9.6.48 מבצע "יורם". יחידות "הראל" ו"יפתח" תוקפות את משלטי לטרון במגמת השתלטות. אחרי קרב-דמים נכשלת ההתקפה בגלל טעות בתפיסת משלט בשטח.
סאורון
סגנו של מלקור
בפרק ג' בסילמריליון, כותב טולקין שעת שהעלפים הראשונים התעוררו בעולם, כבר היה סאורון סגנו של מלקור וקיבל את הפיקוד על המעוז החדש שנבנה, אנגבנד. מלקור החל לשבות עלפים, משחית את טבעם, וכך יוצר את האורקים, חיקוי נעלג לגזע העלפים, ששירתוהו מאז. כדי להגן על העלפים, מכריזים הולאר מלחמה על מלקור ושובים אותו, אך לא מוצאים את סאורון.
מבצע יורם
תיאור המבצע בספרי העיון בישראל
בספרו, "לטרון - המערכה על הדרך לירושלים", מטיל אריה יצחקי את האחריות על כישלון המבצע על חטיבת יפתח ובמיוחד על משה קלמן, מפקד הגדוד השלישי בחטיבה. בביקורתו הספרותית על הספר, תוקף מאיר פעיל בחריפות את יצחקי על מסקנותיו. הוא טוען שיצחקי פסל את גרסת קלמן, אשר מובאת בספר "יפתח אחוזת הסופה" ואשר מתיישבת בנקודות רבות עם גרסת קצין בלגיון הערבי שהשתתף בקרב, בשל כך שהיא "אינטרסנטית וחד-צדדית" ומעדיף את גרסת הטוראי יפרח חביב על התפתחות הקרב. פעיל טוען שזו טעות מקצועית חמורה ואין לשפוט וללמוד על הקרב לפי מחקר שכזה.
סאורון
סגנו של מלקור
לפיכך, "כשמלקור נשבה, נמלט סאורון ומתחבא בארץ התיכונה; כך ניתן להבין כיצד ריבוי האורקים (שללא ספק כבר התחיל) התקדם במהרה". בעת שביו באמן, מעמיד פנים מלקור שהתחרט על מעשיו, אך לבסוף נמלט חזרה אל הארץ התיכונה לאחר שרצח את פינווה, מלך עלפי הנולדור, וגנב את הסילמרילים, אבני-החן שיצר בנו פאנור. עד אז, סאורון "בנה מחדש בחשאי את אנגבנד כדי לעזור לאדונו כשיחזור; וכשחזר מלקור סוף סוף כמורגות, "האויב השחור", היו המקומות האפלים שמתחת לאדמה מלאי אורקים".
זמן קצר לאחר בריחת מורגות לארץ התיכונה, עוזבים גם הנולדור את ולינור במה שנודע כ"מרד הנולדור", כדי לערוך מלחמה עם מורגות ולהשיב את הסילמרילים הגנובים. במהלך המלחמה משרת סאורון כסגנו הראשי של מורגות, כשהוא עולה בדרגתו על כל האחרים, ביניהם גותמוג, שר הבלרוגים. כשהוא נודע בתואר "גורתאור האכזר", היה באותה העת סאורון אמן אשליות ושנויי צורה; ובין משרתיו באותה העת ניתן היה למנות את זאבי האדם והערפדים, הבכירים שבהם היו דראוגלוין, אבי זאבי האדם, והערפדית שלו, תורינגוותיל. כשמורגות עוזב את אנגבנד כדי להשחית את בני האדם שהתגלו באותה תקופה בארץ התיכונה, היה זה סאורון שניהל את המערכה נגד ממלכות העלפים בבלריאנד. הוא כובש את האי טול סיריון ואת המצודה מינאס טירית שבראשו. סאורון קובע בה את מושבו ותחת תקופת שלטונו נודע האי כ"טול אין גאורהות", אי זאבי האדם.
כמסופר בסיפורם של ברן ולותיין, כעשור לאחר שהשתלט סאורון על האי, מגיעים אליו פינרוד פלגונד, מלך נרגותרונד ומושל האי לשעבר, ועמו ברן בן ברהיר. פלגונד נאבק בסאורון באמצעות כשפים ושירה אך מובס. מאוחר יותר, הוא מת כשנלחם בזאב בצינוק כדי להציל את ברן. זמן קצר לאחר מכן, מגיעים למבצרו של סאורון לותיין והואן, כלב הציד של ולינור, בתקווה לשחרר את ברן. כנגדם שולח סאורון זאבי אדם ובראשם דראוגלוין אבל אלה נהרגים על ידי הואן. סאורון יודע שעל פי הנבואה יהרג הואן על ידי הזאב הגדול ביותר שהיה אי פעם, ולכן הופך עצמו לצורה דמוית זאב מפלצתי ותקף אותו. אבל הנבואה למעשה התייחסה לקרכרות, שעדיין לא נולד, ומלבדו "לא היה כשף ולא היה נחש, ולא היה ניב או ארס, ולא הייתה חוכמת שטנים ולא היה כוח בהמה, אשר יגברו על הואן כלב ולינור". סאורון לא היה יכול לגבור על הואן, וכדי למלט את רוחו ממלתעותיו הכבירות, נאלץ לפשוט את גופו ולהימלט. הוא נמלט בדמות ערפד, ובילה זמן מה ביערות טאור-נו-פוין. דבר לא מסופר לאחר מכן על פעולותיו עד סופו של העידן הראשון.
בעקבות מסעו של אארנדיל לארץ המבורכת ותחינתו בפני הולאר, יוצאים לבסוף הולאר למלחמה נגד מורגות, שנודעה כ"מלחמת החרון". המלחמה מסמלת את קץ העידן הראשון של הארץ התיכונה - שר האופל הובס ומושלך לחלל החיצון מעבר לעולם; אבל "סאורון בורח מהקרב הגדול ונמלט".
כשהבין שיתפס, נמלך סאורון על דעתו ולובש את צורתו היפה ביותר ונכנע לאאונוה, שגריר הולאר. בפני אאונה מבקש סאורון באמת ובתמים את סליחת אדוני המערב, אך מכיוון שלא היה בכוח אאונוה לחון מיא כמותו, פוקד מנווה, ראש הולאר, על סאורון לבוא להשפט לפניו, אבל משאיר לו מקום לחנינה וטיהור שמו. אולם סאורון, שהשפעת אדונו הקודם עודנה טריה בו, נמלט ומתחבא בתוככי הארץ התיכונה.
העידן השני
בחמש מאות שנה לעידן השני, מופיע סאורון שוב. "כשהוא ללא אדונו...הוא נפל לאיוולת של חיקויו". "אט אט, בתחילה בשל מניעים טובים: מונע מארגון מחדש ושיקום הארץ התיכונה ש'הוזנחה על ידי האלים' (מתייחס למשיסת הארץ עקב אירועי מלחמת החרון), נשמתו מתהפכת מטוב לרע ולכוח מוחלט ובסופו של דבר עולה להיות "אדון ואל לבני האדם"". לגבי "המניעים הטובים" של סאורון מדגיש טולקין שבזמן ההוא הוא "אכן לא היה רוע מוחלט, אלא אם כן מגדירים כל ה'מתקנים' שרוצים לעזור עם 'שיקום' ו'ארגון מחדש' כרוע מוחלט, אפילו לפני שהגאווה והתאווה להפעיל את רצונם מאכְּלות אותם".
"כל הפיקוד והתכנון והארגון היו לטובת כל התושבים של ארדה (שאפילו הודו בזכותו של סאורון להיות אדונם העליון), 'התוכניות' שלו, נהיו למטרה היחידה של רצונו ולבסוף, ה-סוף בפני עצמו... היכולת שלו להשחית מוחות אחרים ואפילו לגייס אותם לשירותו, הייתה שארית לעובדה שהשאיפה המקורית שלו ל'סדר' הייתה כנה ולמען המצב הטוב (במיוחד הפיזי) של 'נתיניו'".
טבעות הכוח
כחלק מתוכניתו לפתות את העלפים לשירותו, עוטה על עצמו סאורון את מראהו היפהפה כ"אנטר", שר המתנות, ומתקרב אל חרשי העלפים של ארגיון בהנהגת קלברימבור ומייעץ להם באמנות וקסם. סאורון רמז כי הוא שגריר הולאר, בחסד אאולה, שאותו הנולדור החשיבו מאוד. למרות הפתיחות בה התקבל בארגיון, באזורים אחרים הוא התקבל בקור וחשדנות. במיוחד אצל גלדריאל וגיל גלד, המלך העליון של הנולדור, שכלל לא בטחו בו. מכל מקום, העלפים בארגיון לא שמו לב לאזהרות ולסימנים.
בעצת סאורון, יצרו נפחי העלפים את טבעות הכוח שהעניקו כוח עצום לעונד אותן. אז הוא חישל בחשאי את הטבעת האחת בהר הגזירה שבמורדור. לטבעת-על זו היה את הכוח לשלוט על הטבעות ולשעבד את העונדים אותן לרצונו. כשחושלו טבעות הכוח בשיתוף סאורון וחרשי ארגיון, התברר שהן היו עוצמתיות במיוחד, ולכן סאורון, שרצה דרכן לשלוט על עונדיהן עם הטבעת האחת, היה מוכרח להעביר חלק גדול מכוחו לתוך טבעתו. למרות זאת, "כשהוא לבש אותה, היה כוחו על פני האדמה מוגבר".
תוכניתו של סאורון הייתה מצליחה אילולא היו מזהים העלפים את השפעתו כשענד את הטבעת האחת. זהו הרגע בו כלל העלפים עלו על כוונתו, והסירו את טבעותיהם ולא השתמשו בהן כל עוד ענד סאורון את הטבעת האחת. מרוגז משנחשף, פותח סאורון במלחמה גדולה וכובש חלק גדול מהשטחים שממערב לנהר האנדוין. מלחמה זו החלה את "השנים האפלות". צבאו כבש את ארגיון, הרס אותה וטבח ביושביה (ביניהם קלברימבור), והשיב לחזקתו מספר מטבעות הכוח שחושלו קודם לכן בעזרתו. הוא צר על ימלדריס (ריוונדל), נלחם נגד מוריה ולות'לוריין וחדר עמוק יותר לתוך ארץ גיל גלד. העלפים התקשו להגן על לינדון והנמלים והיו קרובים להפסד, אך ברגע המכריע הגיע לעזרתם צבא אדיר מנומנור שהביס את כוחות סאורון והסיג את הנותרים חזרה למורדור. הנומנורים היו צאצאים של שלושת בתי האדין, בני האדם שעזרו לעלפים במלחמתם נגד מורגות. הם חיו על האי נומנור שהיה ממוקם בין הארץ התיכונה לולינור, אי זה היה השכר שניתן להם על ידי הולאר על נאמנותם למערב. נומנור הייתה הממלכה האדירה ביותר של בני האדם בהיסטוריה של הארץ התיכונה.
הספר "סיפורים שלא נשלמו" קובע שסאורון ומשמר ראשו היו כל מה שנותר מהצבא המקורי וכי כוחו של גיל גלד אחרי המלחמה יכול היה לעצור את כוחותיו של סאורון מלצאת את מורדור לזמן רב.
התיישבות במורדור
מעתה והלאה נודע סאורון כשר האופל ממורדור. הוא מבצר את מורדור והשלים את בניית ברד דור - "הצריח האפל" ומחלק את הטבעות הנותרות לשרי הגמדים ובני האדם. הגמדים הוכיחו עצמם כנוקשים מכדי להשתעבד למרותו, אבל שרי בני האדם שועבדו לרצונו ונודעו מאז כנאזגול - "רפאי הטבעת", משרתיו מעוררי היראה יותר מכולם. כשהוא מודע היטב לכוחם של הנומנורים לאחר תבוסתו הקודמת, נוטש סאורון את החופים ולמשך זמן רב נמנע מלהתגרות בהם, אף שהצליח ללכוד שלושה משריהם הגדולים באמצעות הטבעות.
סאורון קיבל שליטה על רוב היצורים ששירתו את מורגות בעידן הראשון (כמו האורקים והטרולים), וכשהתיישב במורדור החל לשלוט גם על רוב בני האדם במזרח ובדרום ונהיה למלכם-אלילם. לקראת סוף העידן השני, כשמשמרות הנומנורים בחופים ננטשות מפאת סכסוכים פנימיים, מתחיל סאורון לתקוף בשנית את מעוזיהם בארץ התיכונה.
חורבן נומנור
לקראת סוף העידן השני, עלה לשלטון בנומנור אר-פרזון, מי שיהיה המלך האחרון והעוצמתי ביותר. בעקבות דיווחים על כוחו המתגבר של סאורון והתקפות על מעוזי הנומנורים בדרום, יוצא אר-פרזון בהפגנת כוח, ומוביל צבא מסיבי ליבשת כדי להשיב את עליונותה של נומנור. סאורון שמבין שאינו יכול להביס את הנומנורים עם כוח צבאי, נכנע. כשהוא לבוש בהתגלמותו הנאה ביותר, הוא מגיע למחנה אר-פרזון כדי להישבע אמונים למלך ונלקח כאסיר לנומנור. אולם כניעה לכאורה זו לא הייה אלא חלק מתוכניתו להשחית את האוכלוסייה הנומנורית מבפנים. "'הכניעה' האישית של סאורון הייתה מרצון ומתוך מניעים ערמומיים: הוא קיבל העברה חינם לנומנור". כשאר-פרזון לקח ביהירותו את סאורון כבן ערובה, הוא לא הבין עם מי הוא מתמודד: סאורון "היה 'אלהי'... ולכן הרבה יותר מדי חזק מבשביל להישלט ולהיות מושפע בדרך כזו. הוא הרעיל בהתמדה את דעתו של אר-פרזון כיועצו ובהמשך העביר את המלך לשליטתו תוך כדי שהשחית הרבה מהנומנורים".
יש שהציעו כי סאורון השאיר את הטבעת האחת בברד-דור לפני שנעשה לבן ערובה של אר-פרזון, לכך ניתן למצוא ראיה ב"אקלבת", שם טולקין כתב כי סאורון "ענד שוב" את הטבעת לאחר שרוחו שבה לארץ התיכונה. בכל מקרה, במכתביו, מעיר טולקין שסאורון החזיק "מטבע הדברים בטבעת האחת ולכן מהר מאוד הוא שלט על דעתם ורצונם של רוב הנומנורים". באמצעות כוחה של הטבעת, נהיה מהר מאוד סאורון יועץ למלך והשתמש בהשפעתו כדי לערער את דת נומנור. הוא מציג את ארו, בו האמינו הנומנורים, כהמצאה של הולאר שנועדה להצדיק את סמכותם ואת מה שנקרא "חרם המערב" ומציע להחליף את אל השקר באל האמיתי, מורגות, ולסגוד לו. כתוצאה מכך הופכת הסגידה למלקור, שכללה הקרבת קורבנות אדם, לחובה בנומנור. בספרו "Morgoth's Ring" (טבעת מורגות) כותב על כך טולקין:
מלבד השחתת העם, סאורון גם עוזר לנומנורים להמציא מכונות חדשות ולצבור עושר רב. במהרה חוזרים הנומנורים לארץ התיכונה ושם טובחים ומשעבדים באכזריות את בני האדם המקומיים כדי שבסופו של דבר ישמשו כקרבנות. כשסאורון שולט מאחורי הקלעים, נהיה אר-פרזון ל"אדיר בעריצים אשר נראו בעולם מאז ימי ממשלת מורגות".
ההתערבות השמיימית של ארו קוברת את צבאות המלך ומטביעה את הצי; אך גם את האי עצמו, שנבלע בים. סאורון, שלא צופה את חומרת ההתערבות, מאבד את גופו הפיזי במהלך החורבן. מאחר שהשקיע מאמץ רב בהשחתת נומנור, מופחת כוחו והוא מאבד לצמיתות את היכולת לעטות על עצמו צורה נאה. למרות זו, עולה רוחו מהתהום ונושאת עמה את הטבעת האחת.טולקין לא הוטרד מהעובדה שרוחו של סאורון העלתה עימה דבר גשמי: "אני לא חושב שמישהו צריך להירתע מלהעלות על הדעת את הטבעת האחת נישאת בידי אותה רוח, שעליה הכוח של שליטתו תלויה עכשיו במידה רבה".
על פי הפרק "על טבעות הכוח והעידן השלישי", מוצא סאורון בשובו לארץ התיכונה שכוח גיל-גלד התעצם מאוד במהלך היעדרו והתפשט עתה על פני הרי האובך והיער הירוק, כשהוא מתקרב למקומות שסאורון חשב לבטוחים לפני שעזב לנומנור.
מלחמת הברית האחרונה
סאורון מכה ראשון בכובשו את מינאס יתיל ושורף את העץ הלבן של העיר. יסילדור מצליח להימלט מהקרב במורד האנדואין ומחפש את אביו אלנדיל, בזמן שאנריון מגן על אוסגיליאת ומסיג את כוחות סאורון חזרה להרים לזמן מה. אז כורתים אלנדיל ובניו את הברית האחרונה עם העלפים ובראשם גיל-גלד. טולקין כתב כי הברית נכרתה כאשר שני הגזעים הבינו שאם לא יתאחדו, ישמיד סאורון כל אחד מהם בנפרד.
קרב גדול מתחולל בין צבא הברית וההמון של סאורון בשדה הקרב שבדגורלד. מהקרב יוצא מנצח צבא הברית, וכעת פולש לתוך ארץ מורדור ומטיל מצור על ברד-דור שנמשך שבע שנים. לבסוף, סאורון המכותר מוכרח לצאת ממגדלו ומצטרף לקרב בגופו. במהלך העימות האחרון על מדרוני הר הגזירה, מצליח סאורון להרוג את גיל-גלד ואלנדיל. כשאלנדיל נפל, חרבו "נרסיל" נשברה תחתיו. יסילדור ששרד, לוקח את ניצב החרב של אביו וכרת את הטבעת האחת מידו של סאורון. "אז הובס סאורון לעת ההיא ונטש את גופו, ורוחו נמלטה למרחקים והסתתרה בישימון". מלחמה זו מסמלת את קץ העידן השני של ארץ התיכונה.
אלרונד וקירדן, מצביאי צבא גיל-גלד, מפצירים ביסילדור להשמיד את הטבעת על ידי השלכתה להר הגזירה, מקום היווצרותה, אך כבר באותה העת ניכרות השפעות הטבעת על יסילדור והוא מסרב להשליכה ושומרה לעצמו: "זאת תהיה לי כדמי כופר על מות אבי ואחי. הלא אני הנחתי על האויב את מכת המוות?".
העידן השלישי
אובדנה של הטבעת מחליש את סאורון משמעותית; כתוצאה מכך הוא מבלה את אלף השנים הראשונות של העידן השלישי כרוע חסר צורה ובלתי פעיל. אף על פי כן, משרתיו מעורבים בכמה אירועים המחלישים בהדרגה את הממלכות הגולות של הנומנורים, אף על פי שלא ברור אם סאורון היה מעורב באופן פעיל בהכוונתם.
כמה שנים לאחר מלחמת הברית האחרונה, נתקל צבאו של יסילדור במארב אורקים בדרכו לריבנדל באירוע שנודע כ"אסון שדות הסיפנים". יסילדור ענד את הטבעת וניסה להימלט על ידי שחייה מעבר לנהר האנדוין, אבל הטבעת - עם רצון משל עצמה ותשוקה לשוב לסאורון - השתחררה מאצבעו. הוא התגלה ונהרג על ידי קשתים אורקים. הטבעת תישאר אבודה מתחת למי הנהר למשך אלפי שנים. רבים האמינו אז שאין דרך בה סאורון יכול לשוב, ושכל עוד הטבעת אבודה, הארץ התיכונה בטוחה.
בעל האוב מדול גולדור ועליית הרוע
בסביבות שנת 1050 לעידן השלישי צל של פחד נפל על יער הירק הגדול שמאוחר יותר נקרא "יער אופל". כפי שנודע מאוחר יותר, היה זה הסימן הראשון להופעתו המחודשת של סאורון, אבל למשך שנים רבות זהותו האמיתית לא נחשפה, והוא היה ידוע (כמתואר בספר ההוביט) כ"בעל האוב". הוא ייסד מעוז שנקרא דול גולדור - "גבעה של כישוף", בחלק הדרומי של היער לא רחוק מלותלוריין.
זמן קצר לאחר שנפל הצל על היער, שולחים הולאר חמישה מהמיאר כדי לסייע לעמי הארץ התיכונה במאבק באותו כוח עולה. מיאר אלו נודעו בעולם כ"קוסמים" או כ"איסטרי", כשהבולטים מביניהם היו גנדלף וסארומן. בערך בשנת 1100, "החכמים" (כינוי לקוסמים ומנהיגי העלפים) נעשו מודעים לכך שכוח של רשע הקים מעוז בדול גולדור. בתחילה הם משערים שמדובר באחד מתשעת הנאזגול ולא בסאורון עצמו אולם הם מקדימים את המאוחר, שכן בערך בשנת 1300 אכן מופיעים הנאזגול מחדש. במאות השנים לאחר מכן, מנהיג הנאזגול, המלך-המכשף של אנגמאר, יצא לראשונה לסבב תקיפות בארנור, הממלכה הצפונית, וכובש אותה בסופו של דבר. בשנה שלאחר מכן, צבאות עלפים ובני אדם מסיגים את המלך-המכשף וזה בורח למורדור שבדרום, שם הוא מקבץ את שמונת הנותרים. בשנת 2000, יוצאים הנאזגול ממורדור וצרים על העיר מינאס יתיל שנבנתה על צלע ההרים שגבלו במורדור. העיר נופלת ב-2002 ומאז נודעת כמינאס מורגול. במהלך כיבוש העיר תופסים שלל הנאזגול גם את הפלנטיר של מינאס יתיל, אחת משבעת אבני הרואי שהביאו עימם אנשי אלנדיל מנומנור ערב נפילתה.
באותה תקופה, נחרבת ממלכת הגמדאים במוריה על ידי בלרוג. במאות השנים שלאחר מכן תוקפים דרקונים מושבות גמדאים בצפון. במקביל, רבים מעלפי עדת הנולדור מתעייפים מהארץ התיכונה ונוטשים לולינור.
ככל שכוח דול גולדור מתחזק, כך גובר חשדם של החכמים שהכוח העומד מאחורי המלך-המכשף ושאר הנאזגול הוא אכן אדונם המקורי. בשנת 2063, חודר גנדלף לדול גולדור בניסיון ראשון ללמוד את האמת, אבל סאורון נסוג מפניו ומתחבא במזרח. ייקחו כמעט 400 שנים נוספות לפני שישוב למעוזו ב"יער אופל" כשזהותו נותרת חבויה בנתיים.
בשנת 2460 מופיע בשנית סאורון עם כוח מוגבר. בערך באותו זמן, נמצאת לבסוף הטבעת האבודה ונמשית מהנהר על ידי הוביט מבני סטור בשם דיאגול. סמיאגול, חברו וקרוב משפחתו של דיאגול חומד את הטבעת והורג את דיאגול כדי להשיגה. עם הזמן הוא מושחת על ידה ונהיה ליצור הקרוי "גולום". כשהוא מגורש על ידי משפחתו, הוא לוקח עמו את הטבעת ומסתתר בהרי האובך למשך מאות שנים.
בשנת 2463 מוקמת המועצה הלבנה על מנת לתת מענה לרשע הגובר. חברי המועצה הם הקוסמים גנדלף וסרומן ומנהיגי העלפים, גלדריאל, אלרונד וקירדן. בשנת 2850 חודר גנדלף בשנית לדול גולדור, מתגנב למעוז ומצליח לוודא סופית את זהות בעל המקום. הוא מדווח על כך למועצה הלבנה, אבל סרומן, שבאותה העת כבר חומד את הטבעת וקיווה להשיגה לעצמו, מניא את המועצה מפעולה נגד בעל האוב. בסופו של דבר, עקב חשיפת גנדלף, יוצאת המועצה לפעולה ומגרשת את סאורון מהמבצר ב-2941, אולם זו היא נסיגת סרק, שכן בזמן שהמועצה הלבנה התעכבה בתגובתה, הספיק סאורון להכין את המהלך הבא והיה נכון בדעתו לנטוש את דול גולדור מרצונו.
עד אז, משתקמים כוחו ואימתו של סאורון. העין שלו נהיית לסמל דיכוי ופחד. לאחר הגירוש הוא שב למורדור ומכריז על עצמו בגלוי ומתחיל בהקמת ברד-דור מחדש. כהכנה למלחמה האחרונה נגד בני האדם והעלפים, הוא מטפח צבאות של אוֹרקים מפלצתיים הידועים כאוּרוּקִים.
מלחמת הטבעת
שלושת הכרכים של שר הטבעות מספרים את סיפור ניסיונו האחרון של סאורון להשיג שליטה עולמית, כשאירועי העידן השלישי מגיעים לשיאם בשנים 3018 ו-3019.
גנדלף הולך לבקש עצה מסרומן, אך מגלה שזה הושחת בשל מחקריו הרבים על סאורון וטבעות הכוח. כשהוא משתמש בפלנטיר של אייסנגרד, מקיים סרומן תקשורת עם שר האופל ומשמש כבן בריתו, אף על פי שהוא קיווה בחשאי להשיג את הטבעת בעצמו ולהשתמש בכוחה כדי לתפוס את מקומו של סאורון. גנדלף מוחזק כשבוי מעל מגדל אורתנק למשך זמן, אבל מהר מאוד נמלט בעזרתו של אחד הנשרים הענקיים של מנווה.
לאחר ששבה ועינה את גולום, לומד סאורון שהטבעת נמצאה על ידי הוביט בשם "בגינס" ושולח את הנאזגול לפלך ולביתו של בילבו, אבל באותה תקופה עזב בילבו את המקום כבר שנים קודם לכן. גם פרודו, שהינו נושא הטבעת, היה בדרכו החוצה מהפלך (בעצתו של גנדלף). הנאזגול רודפים אחרי פרודו ובני לוויתו, אך מובסים ליד ריבנדל.
בריבנדל, מכנס אלרונד מועצה של ראשי העמים החופשיים בארץ התיכונה כדי להחליט כיצד לטפל במשבר. המועצה קובעת שהטבעת מוכרחת להישמד במקום בו חושלה, עקב היותה חסינה לחלוטין לכל אש אחרת מלבד האש במקום יצירתה, הר הגעש אורודרוין. פרודו וחברו סמוויז (סאם) גמג'י מצטרפים ל"אחוות הטבעת" שחבריה מקבלים על עצמם את משימת המועצה להשליך את הטבעת לתוך הר הגעש.
בכרך שני הצריחים, משתמש סרומן בצבאו לטובת סאורון ופולש לממלכת רוהאן. גנדלף, תיאודן מלך רוהן והאנטים, בפיקודו של זקן עץ, מביסים לבסוף את כוחותיו של סארומן. מעוזו באייסנגרד נהרס והוא נותר לכוד במגדל אורתנק.
בכרך שובו של המלך, משתמש אראגורן בפלנטיר כדי לחשוף עצמו לסאורון (שהייתה ברשותו עוד אבן רואי, כנראה האחת שנלקחה ממינאס יתיל מאות שנים קודם לכן) ומניע אותו לחשוב שהטבעת בידיו ושהוא מתכוון להשתמש בכוחה כנגד יוצרה. אדון האופל מוטרד מכך ולכן תקף מוקדם יותר ממה שתכנן ושולח צבא לכבוש את מינס טירית, בירת ממלכת גונדור. בראש הצבא עומד המלך המכשף, מנהיג הנאזגול.
מיד לאחר שהצבא עוזב את מורדור לגונדור, נכנסים דרך קירית אונגול פרודו (שברשותו הטבעת) וסאם למורדור. קודם לכן הם פוגשים בגולום, ששוחרר מוקדם יותר מהשבי על ידי סאורון. למשך תקופה, שימש גולום כמורה דרך לפרודו וסם, אך לבסוף בוגד בהם ומוביל אותם אל שילוב - עכבישה מפלצתית השומרת על מעבר סודי.
צבא מורדור כובש את אוסגיליאת ומטיל מצור על מינאס טירית. מצבה של עיר הבירה נואש אולם בעיצומה של המערכה מגיעין לעזרת גונדור פרשי רוהן ובראשם המלך תיאודן. בעזרת תגבורת נוספת מערי גונדור הדרומיות שהביא אראגורן, מצליחים כוחות המערב להדוף את המתקפה ממורדור, ובשדות הפלנור מוצא המלך המכשף את מותו. הוא שהיה גדול משרתיו של סאורון נהרג בידי אאווין, אחייניתו של המלך תיאודן, כפי שניבא שנים רבות קודם לכן גלורפינדל.
לאחר סיום המערכה, צועדים אראגורן וצבאו אל השער השחור של מורדור. מטרת צעדת ההתאבדות הזו היא ליצור הסחת דעת שתוציא את צבאותיו של סאורון ממורדור, בעוד יעשו פרודו וסאם את דרכם להר הגזירה. בעודו משוכנע שארגורן עונד את הטבעת, פועל סאורון בדיוק כפי שחזה גנדלף: "שם אמחצנו ואת אשר גזל בחוצפתו אשיב לידי ושלי תהיה לעד".
בעוד כוחות המערב הנותרים עומדים להימחץ בידי כוחם העודף של צבאות סאורון הכבירים, משיג פרודו את מטרתו ונכנס לחלק הפנימי והלוהט של הר הגזירה. אך שם רצונו כשל ברגע האחרון; הוא לא מצליח להתנגד לכוחה העדיף של הטבעת, עונד אותה על אצבעו וטוען לבעלות עליה. סאורון שמודע מיד לנעשה, מחזיר את הנאזגול מהקרב בעיצומו ומצווה עליהם למהר להר הגזירה בניסיון נואש להציל את הטבעת. אולם הכל מאחרים את המועד: גולום תוקף את פרודו, מבתר את הטבעת מאצבעו ואך אז מאבד את אחיזת רגליו ונופל ביחד עם הטבעת לתוך האש. "רעם נתגלגל והמולת קולות גדולה קמה", הטבעת האחת מושמדת ועימה כל הכוח שסאורון השקיע בתוכה. שלא מדעת, משיג גולום את מטרת המסע לאחר כישלונו של פרודו.שנים לאחר מכן העיר טולקין באחד ממכתביו כי מעידתו של גולום היוותה התערבות מיידית מצד ארו עצמו: הגורל של גולום היה "כרוך בגורל הטבעת", כדבריו של גנדלף.
עם השמדתה של הטבעת האחת, נשבר כוחו של סאורון וצורתו בארץ התיכונה אובדת לעד. רוחו היוצאת התנשאה מעל מורדור כמו ענן שחור, אך מתנדפת ברוח. האימפריה האדירה שלו התמוטטה, ייאוש ובלבול אחזו את צבאותיו שנוצחו בקלות, המגדל האפל ברד-דור מתפורר והנאזגול אוכְּלו באש מן ההר בעודם עפים תוך כדי ניסיון להציל את הטבעת. סאורון עצמו נהיה נכה לצמיתות. לכן, ב-25 במרץ, שנת 3019 לעידן השלישי, תקופת שלטון האימים של שר האופל השני וכן קיומו באים לסיומם לבסוף.
גנדלף חזה מה תהיה משמעות השמדת הטבעת עבור סאורון:
שמות ותארים
בחלק מההערות של טולקין נכתב ששמו המקורי של סאורון היה מיירון או "הנערץ", אך זה השתנה לאחר שהוסת לצד האפל. אולם סאורון המשיך לקרוא לעצמו מיירון, או טאר-מיירון עד אחרי נפילת נומנור.
מקור השם סאורון (Sauron), שהתפתח מהצורה המוקדמת יותר ת'אורון (Thauron) אשר ככל הנראה בעצמו התפתח מהצורה המוקדמת ביותר, ת'ו (Thû), הוא משם התואר סאורה (saura) שמשמעותו בקווניה, שפה אותה יצר טולקין - "עכור, רקוב". הוא גם יכול להיתרגם כ"הנתעב" או "התועבה".
בסינדרין (שפת עלפים נוספת שיצר טולקין), הוא נקרא "גורתאור" (Gorthaur), "הפחד המתועב" (the Abhorred Dread) או "תועבת האימה" (the Dread Abomination). הדונאדין (הנומנורים) קוראים לו "סאורון הנוכל" בשל חלקו בנפילת נומנור ובחישול טבעות הכוח. בשפת הנומנורים (ה"אדונאית") הוא גם היה ידוע כ"זיגור" (Zigûr) - "הקוסם".
בעידן הראשון הוא נקרא "שר זאבי האדם" של טול אין גאורהות. בעידן השני הוא אימץ את השמות "אנטר", שפירושו "שר המתנות", "אאלנדיל", שפירושו "ידיד אאולה" וארטנו, שפירושו "נפח גדול", בעזרתם הוא קיבל זהות חדשה, הוליך את העלפים שולל ושכנע אותם ליצור ביחד איתו את טבעות הכוח. בעידן השלישי היה ידוע למשך תקופה כ"בעל האוב" מדול גולדור היות שזהותו האמיתית עדיין הייתה חבויה.
במשך הזמן ניתנו לסאורון תארים רבים, כגון: "האויב" או "אויב חסר שם" (Nameless Enemy), "שר האופל", "הכוח האפל", "שר ברד-דור", "העין האדומה", "יוצר הטבעת" ו"המכשף". התואר הידוע ביותר שלו (שזהו גם שם הטרילוגיה): "שר הטבעות" (The Lord of the Rings), מוזכר רק פעמיים בטרילוגיה.
מראה
בשום מקום אינו מספק טולקין תיאור מפורט של חזותו של סאורון באף אחד מגלגוליו.
על פי הסילמריליון, סאורון היה יכול בהתחלה לשנות את צורתו כרצונו. בתחילה הוא עטה חזות יפהפייה, אך לאחר שהמיר את נאמנותו למורגות, הוא קיבל חזות מרושעת. בעידן הראשון, בסיפורם של ברן ולותיין מובא גורְלים בנקודה כלשהי "לפני סאורון הנורא", אבל הרמז הממשי היחיד לגבי המראה של סאורון הוא ההתייחסות לעיניו מטילות המורא.
בסוף העידן הראשון עוטה על עצמו שוב סאורון מראה יפהפה במאמץ להקסים את אאונווה. הוא מופיע בזהותו היפה כאנטר בפני העלפים סמוך לתחילת העידן השני ושוב סמוך לסוף העידן השני כשהשחית את בני נומנור. אחת הגרסאות של סיפור "מפלת נומנור", מתארת במונחים כלליים את הרושם שסאורון עשה על הנומנורים. הוא הופיע "כאדם, או כמישהו בצורת אדם, אבל גדול יותר מכל גזע הנומנור בשיעור קומה...סאורון היה אדיר בעיני האנשים, אף על פי שהם פחדו מהניצוץ בעיניו. לרבים הוא נראה יפה, לאחרים נורא; אבל לחלק מרושע".
כמו מורגות, סאורון איבד בסופו של דבר את היכולת לשנות את צורתו הפיזית. לאחר הרס צורתו הנאווה בנפילת נומנור, סאורון כבר לא היה יכול לעטות צורה נעימה או להסוות את כוחו. לפיכך, בסוף העידן השני ושוב בשלישי, הוא תמיד עטה צורה של שר אופל נורא. הגלגול הראשון שלו לאחר נפילת נומנור היה מחריד במיוחד: "צלם הרשעה והשנאה בהתגלמותן". יסילדור כתב ש"ידו של סאורון שחורה הייתה ובכל זאת יוקדת כלהבה", כמו כן נראה ממכתבו של יסילדור כי גיל גלד נספה מעוצמת חומו של סאורון.
העין של סאורון
לאורך כל עלילת שר הטבעות, "העין" ("העין האדומה", "העין המרושעת", "העין חסרת העפעפיים", "העין הגדולה") היא הסמל שמזוהה לעיתים קרובות ביותר עם סאורון. האורקים של סאורון נשאו את סמל העין על הקסדות והשריונות שלהם והתייחסו אליו כ"עין" היות שעל פי אראורן הוא לא התיר ששמו יירשם או יאמר (יוצא דופן בולט לחוק הזה היה השליח שלו, "פי סאורון"). כמו כן שר הנאזגול איים על אאווין שהיא תעונה לפני "העין חסרת העפעפיים".
לפרודו הייתה התגלות של העין במראת גלדריאל: "שולי העין בערו באש, אך היא עצמה מזוגגת הייתה, צהובה כעין החתול, דרוכה ונמרצת וחריץ האישון השחור נפער אל תהום חשוכה, כחלון היוצא אל בלימה".
מאוחר יותר, כותב טולקין כאילו פרודו וסאם אכן העיפו מבט על העין באופן ישיר. הערפילים שמקיפים את ברד-דור מסתלקים לזמן קצר ו: "רק להרף עין נגלה המראה... כמו מתוך חלון גדול שאין שיעור לגודלו נשלחה צפונה להבה אדומה, רשף העין החודרת... העין לא פנתה אליהם, היא השקיפה צפונה... אך פרודו הוכה מעוצמת המראה החטוף והנורא והופל ארצה כאילו נפגע אנושות".
בנוסח הטיוטה של רגעי השיא של שר הטבעות (שפורסם על ידי כריסטופר טולקין בספר "סאורון מובס"), ה"עין" מייצגת את נפשו של סאורון, עם רגשות ומחשבות: "אדון האופל נעשה לפתע מודע אליו [פרודו], העין פילחה את כל הצללים... התלקחה חמתה באש מאכלת אבל הפחד עלה בה... כי עתה ידעה שסכנה מצמיתה נשקפת לה, וראתה מה דק החוט שבו תלוי גורלה... מחשבותיה, עם כל כוחה העצום, היו מכוונות לעבר ההר"...
באחד ממכתביו טולקין קובע שלסאורון הייתה צורה פיזית בעידן השלישי:
רוב העיבודים של הסיפור למדיה ויזואלית מתארים את העין כנוכחת פיזית; היות שההתייחסויות לגופו של סאורון שלא נראה אף פעם הן כל כך מעטות עד שגם קוראי הספר מתעלמים מהן לעיתים קרובות.
איור סאורון מאת טולקין
הספר "ג'. ר. ר. טולקין: אמן ומאייר" (J. R. R. Tolkien: Artist and Illustrator) כולל איור של סאורון בצבעי מים שנעשה על ידי טולקין עצמו (מופיע בראש הערך). נראה שהציור ממחיש את הרגע שהתרחש מיד לאחר השמדת הטבעת, כשצבאות המערב ראו צורה אפלה המתנשאת מעל מורדור, כשהיא פורשת יד מאיימת לקראתם לפני התפוגגותה.
מפני שהאיור מתייחס לרגע של חזון, ונוסף על כך, הוא מאוד שטחי ולא מפורט (רישום שני של זרועו של סאורון מופיע מתחת הזרוע עצמה), אי אפשר ללמוד ממנו יותר מדי פרטים על מראהו של סאורון. באיור נראים הראש, הזרוע הימנית ופלג הגוף העליון של דמות אנושית לכאורה. הזרוע שחורה, שאר הגוף אפור, מלבד עין אדומה. לא ניתן לזהות תווי פנים אחרים. סדרה של קוצים נראית על ראשו של סאורון וייתכן שהם רומזים על כתר. ההרים של מורדור נראים מתחת לזרוע המתוחה ומאשרים את הגודל העצום של חזותו האחרונה של סאורון.
מושג/רעיון ויצירה
סאורון עבר שינויים רבים מאז הגרסאות המוקדמות של היקום הפיקטיבי בסילמריליון, וכפי שמפורט בסדרת תולדות הארץ התיכונה (the History of Middle-earth) אב הטיפוס או הדמות הקודמת של סאורון הייתה חתול מפלצתי ענק, "נסיך החתולים". כשהיא נקראת "טוילדו" (Tevildo), "תיפיל" (Tifil) "תיברט" (Tiberth) ועוד. הדמות הזאת - סאורון בגרסה מוקדמת, נמצאת בגרסה ראשונית של הסיפור "מעשה ברן וטינוביאל" שמופיעה בספר The Book of Lost Tales, הספר הראשון בסדרת "תולדות הארץ התיכונה" (ומצוטטת גם בספר ברן ולותין מ-2017). נסיך החתולים הוחלף לאחר מכן על ידי "ת'ו" (Thû) - "בעל האוב". לאחר מכן שמו שונה ל"גורת'ו" (Gorthû), "סור" (Sûr) ולבסוף לסאורון. השם גורתו בצורה של "גורתאור" (Gorthaur) נשאר בגרסה הסופית בסילמריליון כשמו בסינדרין; גם "ת'ו" וגם "סאורון" משמשים כשם לדמות ב"שירת לותין".
לפני ההוצאה לאור של הסילמריליון (1977), מקורותיו וזהותו האמיתית של סאורון היו לא ברורים לאלו שלא הייתה להם גישה מלאה להערותיו של טולקין. בגרסאות מוקדמות לספרו של רוברט פוסטר: "המדריך המלא לארץ התיכונה" (The Complete Guide to Middle-earth), סאורון מתואר כ"ככל הנראה מהעלפים של האלדר". מכל מקום, היו מבקרים אחרים שהצליחו לקלוע למטרה. כבר ב-1967, וו. ה. אודן (W. H. Auden) שיער שסאורון עשוי להיות מגזע הולאר הרבה לפני שנודע שטולקין אכן תיאר אותו כ"חבר פחות מגזע הולאר".
קולנוע
בגרסאות של סרטי שר הטבעות, סאורון מתואר או כיצור דמוי-אדם (כמו בגרסה המונפשת של ראלף באקשי מ-1978), או כעין פיזית, חסרת גוף (כמו ב"שובו של המלך" המונפש, 1980), או כשניהם.
האופציה האחרונה מופיעה בטרילוגיית הסרטים שבוימה על ידי פיטר ג'קסון. כאן, לסאורון בעל גוף גדול דמוי אדם, במהלך חישול הטבעת ועד שהוא מאבד אותה, אז הוא נהיה "מוגבל" לצורת העין חסרת הגוף לאורך המשך הסיפור.
אף על פי שגם בסרט המונפש מ-1978 וגם בטרילוגיה של ג'קסון מ-2001 יש קדימון המראה את חישול טבעות הכוח, מלחמת העלפים וסאורון בעידן השני אינה מוזכרת והסרט קופץ ישר אל מלחמת הברית האחרונה שמתרחשת הרבה יותר מאוחר. בשני הסרטים, לסאורון אין את הצורה שהוא לבש בתור "אנטר" כשהוא מחשל את הטבעת האחת, אלא את זו המשקפת את זהותו כשר האופל. כמו כן הוא מובס על ידי יסילדור לבדו (וגיל-גלד כלל לא מוזכר).
בסדרה של ג'קסון, סאורון מוצג במקור כ"אביר שחור" גבוה האוחז באלה שחורה (מזכיר את ציורו של טולקין וכן את איוריו של האמן ג'ון הְיו (John Howe)). השריון שלו גס, דוקרני, אבל מאיכות גבוהה מאוד ויש עליו עיטור מוזהב.
בגרסת ה-DVD, צוות ההפקה מסביר שהכוונה שלהם הייתה להראות את המיומנות הגבוהה של סאורון כנפח ויוצר-טבעות: סאורון כאמור היה במקור מיא בשירותו של הואלה-הנפח אאולה, ולכן היה בעל ידע בתורת הבנייה הפיזית. ייתכן שסאורון ירד מהמצב ה"מלאכי" הקודם שלו, אבל צל מהמיומנות שלו בחישול ובנייה נשאר, אף על פי שמיומנות זו התעוותה ביצירת נשק למלחמות. לפיכך הם בחרו להציג את סאורון כשהוא לובש שריון מפחיד, אך מקושט ובאיכות גבוהה ביותר שהוא יצר בעצמו.
הגוף של סאורון מתאנן ונעלם בפרץ אנרגיה ופתאומי לאחר שיסילדור כורת את הטבעת עם ניצב החרב נארסיל. לאחר תבוסתו, הוא מוצג כ"עין" שמוצגת כהתגלמות פיזית ממשית.
התמצית הרוחנית של סאורון נותרה ללא פגם ובסופו של דבר התגבשה לכדי העין של סאורון בזמן השיקום של ברד-דור, סאורון ממקם את עצמו בין שני המגדלים דמויי הקרניים שבפסגת ברד-דור ומשם סורק לאורך הסרט את הארץ באפקט הנראה כזרקור המפיץ קרן אדומה שזזה לאורך הארץ בגישוש מתמיד. כמו כן העין נראית על ידי פרודו בכל פעם שהוא לובש את הטבעת. לפיפין יש מפגש קצרצר עם העין, לאחר שהוא מסתכל לתוך הפלנטיר של אורתנק (בספר, מציין פיפין שהוא איכשהו ראה את סאורון, אבל לא ברור מה הוא ראה בדיוק, האם את העין או התגלות אחרת של שר האופל). בגרסה המורחבת של "שיבת המלך", צורתו האנושית של סאורון מופיעה כשארגורן מסתכל לתוך הפלנטיר. כשהטבעת מושמדת וברד-דור מתחיל להתפורר, העין של סאורון מתמוטטת אל תוך עצמה לפני שהיא מושמדת יחד עם כל מה שהתקיים תחת שלטון סאורון (השער השחור, רפאי הטבעת והאורקים). בסרטים מגולם סאורון על ידי השחקן סאלה בייקר ומדובב על ידי אלן הווארד.
בגרסאות המוקדמות יותר של התסריט של ג'קסון, נענה סאורון לאתגרו של ארגורן ונאבק עמו מול השער השחור לפני הקרב המכריע: החומרים הנוספים שפורסמו יחד עם גרסת DVD המורחבת של הסרט השלישי גם כן מצביעים על כך. סצנות של הקרב צולמו, אך לאחר מכן הרעיון הזה נזנח והוחלף בסצנה (שמופיעה בגרסה המורחבת) בה ארגורן הורג את "פי סאורון" (בשונה מהספר בו פי סאורון חוזר למורדור לפני הקרב) ואז נלחם במהלך הקרב בטרול של מורדור. בסצנה הנטושה הזו, כשסאורון מגיח לראשונה מהשער השחור, הוא מופיע בדמותו הנאווה והמפתה כ"אנטר" - "שר המתנות", ומנסה לפתות את אראגורן ושאר המנהיגים בהצעות שלום וכוח. כאשר הם דוחים אותו, הדמות נמוגה והוא מופיע בדמותו של סאורון - שר האופל לבוש השריון מההקדמה בסרט הראשון. ג'קסון אמר שהוא הסיר את הסצנה כשהבין שמדובר בסטייה משמעותית מדי מהחומר המקורי ובפספוס הרעיון המרכזי: הקרב אמור להיות הקרבה בלתי אנוכית של ארגורן וצבאו, ודו-קרב בין אראגורן וסאורון היה הופך את זה לעניין של תהילה אישית.
סאורון מופיע כ"בעל האוב" בטרילוגית ההוביט של פיטר ג'קסון בהם הוא מוצג באמצעות קול ולכידת תנועה על ידי בנדיקט קמברבאץ'. כשרדגסט החום נכנס לדול גולדור בסרט הראשון, בעל האוב מופיע לזמן קצר בתור צל דמוי אדם. בסרט השני, מזיז ג'קסון קדימה בזמן את המשלחת המכריעה של גנדלף לדור גולדור כדי שזו תחפוף למסע של בילבו בגינס והגמדים ב-2941. שם סאורון נראה כהוויה חסרת צורה של ערפל צללים שצף בהריסות וכששובים את גנדלף מתגלה העין של סאורון. בסרט השלישי ובגרסה המורחבת של הסרט השני, מוצג סאורון כמי שעומד מאחורי פעולותיו של סמאוג כחלק מתוכנית גדולה לשחזר את ממלכת אנגמאר. אבל הפעולות של תורין צינת אלון וחבורתו מכריחות את סאורון לשלוח את צבא האורקים שלו כדי לכבוש את ארבור. במהלך הסרט השלישי, חברי המועצה הלבנה נלחמים בתשעת הנאזגול ולאחר מכן בסאורון המופיע לפניהם, גלדריאל היא זאת שלבסוף מביסה את סאורון ומבריחה אותו אל ישימון המזרח. אף שאלרונד מאמין שיש להזהיר את האנשים החופשיים משיבת הרוע, סארומן אומר לו לקחת את גלדריאל למקום מבטחים בעוד הוא עצמו ינסה לבוא בחשבון עם סאורון (רמז לבגידתו של סרומן במועצה כבר בשלב הזה).
טלוויזיה
בסדרה שר הטבעות: טבעות הכוח מופיעה הדמות הלברנד בגילומו של צ'רלי ויקרס. לקראת סוף הפרק השמיני בעונה הראשונה מתברר כי הלברנד אינו למעשה אלא סאורון. דמותו בסדרה הושפעה מתיאורי טולקין בספריו את דמותו כאנטר, "שר המתנות" הגם שבסדרה בחרו להציגו כמי שמעדיף ללבוש דמות אדם ולא עלף.
אזכורים ביצירות אחרות ובתרבות
מספר עצמים אסטרונומיים בחלל כונו כ"עינו של סאורון" עקב דמיונם לעין כפי שמתוארת בכתבי טולקין. ראויים לציון הם הערפילית הפלנטרית M 1-42 בקבוצת הכוכבים קשת, ערפילית הסליל שבקבוצת דלי, טבעות האבק סביב הכוכב הכפול HR 4796  שבקבוצת קנטאור, וגלקסיית הסייפרט NGC4151  שבקבוצת כלבי ציד.
העין של סאורון מוזכרת ב"העמדה" ספר פוסט-אפוקליפטי שנכתב על ידי סטיבן קינג. ברשותו של הנבל רנדל פלאג יש גוף אסטראלי בצורה של "עין" הדומה לעין חסרת העפעפיים. הספר עצמו נהגה על ידי קינג כ"פנטזיה אפית כמו שר הטבעות, רק עם תפאורה אמריקאית". ה"עין" מופיעה גם בסדרת "המגדל האפל" (שגם כן נוצרה בהשראת שר הטבעות).
העין של סאורון מופיעה בסדרת הטלוויזיה הבריטית להעיר את המתים עונה 6 פרקים 9 - 10.
בסדרת "Emberverse" של סטפן מיכאל סטירלינג, העין של סאורון היא הסמל של אחד המשטרים הנוצרים בעקבות ה"שינוי".
בספרו זוכה פרס פוליצר חייו הקצרים והמופלאים של אוסקר וואו, ג'ונוט דיאס מאפיין שוב ושוב את הדיקטטור הדומיניקני רפאל טרוחיו כ"סאורון שלנו". אזכורים רבים מופיעים לאורך הספר.
ביקום מארוול קומיקס, נבל העל סאורון, אויב של אקס מן, קורא לעצמו כך על שם הדמות של טולקין.
בסדרת הקומיקס פייבלס, מאת ביל וילינגהאם, אחת הדמויות נקראת "היריב", דמות בעלת כוח ורוע עצום שאחראית על הרבה מהצרות בהיסטוריית הפייבלס. וויליגהאם אמר שההשראה לשם ולדמות של "היריב" באה מסאורון.
יורי פוסטירגאי
יורי ויקטורוביץ' פוסטריגאי (ברוסית: Ю́рий Ви́кторович Пострига́й; נולד ב-31 באוגוסט 1988, סברדלובסק) הוא חותר קאנו/קיאק רוסי, המייצג את רוסיה מאז 2006. אלוף אולימפי, אלוף אירופה פעמיים, אלוף העולם פעמיים, זוכה אוניברסיאדת הקיץ בקאזאן, אלוף רוסיה שישה-עשר פעמים. בעל תואר אמן הספורט של רוסיה.
ביוגרפיה
יורי נולד ב-31 באוגוסט 1988 בעיר סברדלובסק (כיום יקטרינבורג). הוא החל לחתור ביוזמת אמו בגיל עשר. בהתחלה חשב על קריירה של כדורגלן, אבל אז קיבל החלטה לעבור לקיאקים: "שם הבריכה - הכל כל כך מעניין, מגוון, ובכדורגל הם רק בועטים בכדור", טען. מאוחר יותר הוא נכנס לבית הספר לספורט של מחוז טבר, בהדרגה תוצאותיו השתפרו. בזכות סדרת הופעות מצליחות, בשנת 2006 הוא נבחר לסגל הנבחרת והתחיל לקחת חלק בתחרויות בינלאומיות מרכזיות, כבר בעונת הבכורה שלו הוא סיים במקום הרביעי באליפות אירופה באתונה בתחרות הקיאקים למרחק של 500 מטר.
באליפות העולם 2009 בקנדה סיים בהליפקס במקום החמישי למרחק 200 מטרים, שנה לאחר מכן סיים במקום השישי באליפות אירופה בטרזון הספרדית, ואילו באליפות העולם בפוזנן הגיע למקום הרביעי, בנוסף, הוא זכה בתואר אלוף רוסיה. בשנת 2011 הוא זכה באליפות אירופה לנוער וזכה במדליית הזהב באליפות אירופה הבוגרת בבלגרד, שם זכה בתחרות 500 מטר. באליפות העולם בסגד, הונגריה הוא זכה במדליית ארד וסיים במקום השלישי בחותרי קיאקים עם מושבים בודדים למרחק חצי קילומטר.
לאחר שחתר בקיאקים למרחק 200 מטר נכלל בתוכנית האולימפית ויורי פוסטריגאי, שכבר היה אלוף פעמיים באליפות הארצית, נבחר להשתתף באולימפיאדת הקיץ 2012 בלונדון. עם שותפו החדש אלכסנדר דיאצ'נקו, הוא החל להתאמן רק באפריל, חודשים ספורים לפני תחילת התחרות, אך לאחר מכן הם הצליחו לסיים ראשונים ובשלב המוקדמות, ובחצי הגמר, ובמרוץ האחרון הגיעו למקום הראשון. בכך הפכו פוסטריגאי ודיאצ'נקו לאלופים האולימפיים הראשונים בתולדות חתירת 200 מטר בדיסציפלינת K-2 והאלופים האולימפיים הראשונים בתולדות רוסיה בענף חתירת הקיאקים.
עונת 2012–2013 התגלתה כלחוצה מאוד. יורי פוסטריגאי ואלכסנדר דיאצ'נקו עלו מספר פעמים לשיאים, כאשר 26 פעמים עם מרווח של יותר ממחצית גוף הסירה הגיעו לקו הסיום לפני כולם. באליפות העולם בדויסבורג קבעו יורי ואלכסנדר שיא עולם עם תוצאה של 31.180 שניות. השיא הקודם נקבע בשנת 2010 על ידי נבחרת צרפת עם 31.550. באותה אליפות הם סיימו במקום השני. בשנת 2015, העונה הקדם-אולימפית התגלתה כלחוצה מאוד. הרבה עבודה נעשתה על הטעויות לאחר הופעה לא מוצלחת בגביע העולם 2014 במוסקבה.
באליפות העולם במירוץ האחרון אירע אירוע מוזר, הוכרז על התחלת המרוץ לאחר שעברו את המרחק. העובדה הייתה שהבריטים עשו את המהלך לפני השאר, השופט לחץ על כפתור התראת תחילת התחרות והצליל לא עבד, כולם היו כל כך מרוכזים במאבק שהם לא שמעו את קול ההתחלה. אחרי 40 דקות, כל הסירות חזרו לנקודת ההתחלה והקבוצה מרוסיה עלתה למקום השני, כשהיא נתנה לקבוצה ההונגרית להתקדם. הפיגור היה 0.034 שניות.
בשנת 2017 יורי נבחר לתפקיד בוועדת הספורטאים של הפדרציה הבינלאומית לחתירה. הוא מייצג, מפקח ומגן על האינטרסים של הפדרציה הרוסית בענף החתירה. לאחר הפסקה של שנתיים וחצי הצמד פוסטריגאי-דיאצ'נקו התאחד שוב. השניים זכו באליפויות העולם ב-2019 בהונגריה במרחק של 200 מטר.
חיים אישיים
בנוסף לספורט, יורי סיים את לימודיו באוניברסיטה למימון ומשפט במוסקבה, ובעל תואר שני באקדמיה הממלכתית לתרבות גופנית במוסקבה. אשתו - אנסטסיה, היא מייסדת בית הספר לאמנות פופולרית @op_pop_art, ממנה נולד לו בן - מיכאיל (יליד 2013) ובת סופיה (ילידת 2018). אנסטסיה היא פרוטסטנטית.
גשר רושמיה
גשר רושמיה (גשר הגיבורים) הוא גשר ותיק מעל נחל גיבורים (ואדי רושמיה) בשכונת חליסה בחיפה. על הגשר עובר הכביש המקשר בין שכונת הדר (רחוב הגיבורים, בעבר רחוב צלאח א-דין) אל שכונת חליסה, וממנה אל מפרץ חיפה, הקריות ויישובי העמקים. מתחת לגשר עוברת מאז 2013 דרך נחל הגיבורים המחברת בין העיר התחתית ושכונת הדר הכרמל אל מחלף רופין. אזור הגשר היה מוקד קרבות בראשית מלחמת העצמאות עד שחרור חיפה, ובעקבותיהם שונה שם הגשר לגשר הגיבורים, וזאת כדי להנציח את הקרב על בית הנאג'אדה שחלש על המעבר בגשר. אורכו של הגשר 90 מטר. בזמן פתיחתו הוא היה הגשר הגדול בארץ ישראל.
מקור השם
מקורו של השם רושמיה (בערבית ראס מיה, בעברית ראש מיה, ראש מים) הוא כנראה בשמו של ישוב יהודי עתיק מתקופת החשמונאים, הנמצא בסביבת ראש הואדי (היום נחל גיבורים) ובמורדו. בימי הצלבנים נבנתה באזור מצודה שנקראה באותו שם, ששרידיה כיום הם חלק מגן ארכאולוגי בשכונת רוממה.
היסטוריה
הקמת הגשר החלה ב-12 ביוני 1927 והוא נחנך ב-7 במאי 1928 בזמן כהונתו של חסן שוכרי כראש העיר חיפה. באותה תקופה פעלו מחצבות במעלה הוואדי, ולכן הגשר עבר מעל שלוחת מסילת הרכבת שקישרה את המחצבות לנמל. לימים נסגרו המחצבות ופורקה המסילה.
הגשר נבנה ביציקות בטון ומפורסם בשל מבנה הקשתות המסוגנן שלו. למבנה זה יתרונות בצורת העברת המשקל וכמות החומר בשימוש. מבנה הקשתות הוא אליפטי, ומספק מפתח גדול (כ-30 מטר) במקטע המרכזי. בגשר 5 קשתות, אורך יתר הקשת הראשית הוא 30 מטר וגובה הקשת בעת בנייתו מתחתית הואדי היה 20 מטר. יתרי הקשתות הצדדיות נע בין 10–12 מטר. רוחב הגשר כולל המעקה 7.80 מטר.
הצורך בבניית הגשר נוצר בעקבות התרחבות שכונת הדר הכרמל והקמת שכונות חדשות לידה. כבישי הגישה לעיר התחתית לא היו נוחים. רק בשנת 1925 חוברה הדר הכרמל לעיר התחתית כשנסלל רחוב הבורג' (היום מעלה השחרור). כדי לנסוע למפרץ חיפה נאלצו התושבים לעבור דרך הרחובות הצפופים של "ארד אל-יהוד" דרך רחובות סוקולוב והשומר. המשך התפתחות העיר יצר צורך דחוף בסלילת דרכים חדשות. גורם נוסף לבניית הגשר היה הרצון ליצור עבודות ציבוריות בתקופה של משבר כלכלי. בניית הגשר השפיעה מיידית על התפתחות השכונות המזרחיות שהגיעו בעקבות הגשר ואדי רושמיה ועל הביקושים לקרקעות באזור.
הגשר הפך לאחר בנייתו לעורק תחבורה חשוב. הדר הכרמל הפכה משכונת מגורים שקטה למרכז היישוב, ורחוב הרצל הפך לרחוב הראשי של העיר.
במלחמת העצמאות
לגשר רושמיה הייתה חשיבות אסטרטגית לחיפה היהודית, בשל היותו שער הכניסה העיקרי לשכונת הדר הכרמל, ודרך הגישה היחידה להדר שלא עברה בעיר התחתית, שבה הייתה אוכלוסייה ערבית עוינת וצפופה. בעקבות הלחימה, הפך הגשר לציר העיקרי המחבר בין חיפה היהודית ובין הקריות, נשר, עמק יזרעאל והגליל המערבי. גם התנועה הבין-עירונית בין השרון והמרכז לחיפה עברה דרך הגשר, עקב חסימת כביש חיפה-תל אביב מדרום לחיפה באזור א-טירה והמשולש הקטן. עקב תוואי נחל גיבורים, הגשר שכן בנקודה נמוכה יחסית לסביבתו, כאשר הקצה המזרחי של שכונת הדר הכרמל היהודית ושכונת חליסה הערבית מתנשאים מעליו ושולטים על הגשר באש ובתצפית.
מיד לאחר החלטת כ"ט בנובמבר תקפו ערבים ביריות 3 מכוניות יהודיות שעברו על הגשר. התקפה נוספות על הנוסעים בגשר התרחשה ב-8 בדצמבר 1947. כתגובה ביצעה ההגנה פעולת תגמול רחבה בשכונת חליסה, ב-16 בינואר 1948, במהלכה פוצצו שלושה מבנים הסמוכים לגשר על יושביהם. בפעולה זו נהרגו 35 תושבים ערבים. במרץ 1948 ביצעה ההגנה פעולת תגמול נוספת. הנוסעים על הגשר אובטחו על ידי ממשלת המנדט בעזרת כוחות משוריינים וכן על ידי הצבת עמדת תצפית על גג "בית התעשייה" החולש על הגשר.
הקרב על הגשר במלחמת השחרור
הקרב המכריע על אזור הגשר (שלמעשה היה קרב על השליטה על המבואות המזרחיים של שכונת הדר הכרמל) התקיים ביום 21 באפריל 1948. מחלקה של 31 לוחמים יצאו מבית התעשייה עם משוריינים, עברו על הגשר תחת מטר של אש עזה שנורתה מבתי שכונת חליסה והסתערו על בית 'איחוד השכונות הערביות' (נקרא בטעות בית הנג'אדה). חשיבות הבית נבעה ממיקומו שאיפשר תצפית ושליטה על כל האזור כולל לארד אל-יהוד. לאחר קרב קשה הגיעו הלוחמים לקומה השלישית והתבצרו בה. לאחר שהסתבר שהחיילים המתבצרים סובלים מהעדר מזון ומחסור בתחמושת נשלחו משוריינים מבית התעשייה עם משלוח מזון ותחמושת שני משוריינים נשרפו כליל.חיילי "גדוד 22" של חטיבת כרמלי מנווה שאנן נשלחו לסייע לאחר שבע שעות לחימה הצליח הכוח המחלץ בבוקר ה-22 באפריל להתחבר ללוחמים המתבצרים בבית ולחלצם מהבית וזאת לאחר 22 שעות לחימה קשה. בקרב נהרגו 7 לוחמים ונפצעו 21 לוחמים. בעקבות הקרב החלה מנוסה מיידית של תושביה הערבים של שכונת חליסה.
לאחר קום המדינה
הגשר המקורי היה בעל שני נתיבים צרים בלבד, וכך נוצרו עם השנים עומסי תנועה באזור. בסוף שנת 1987 החלה הקמתו של גשר חדש נוסף במקביל לגשר הישן, כמה עשרות מטרים מצפון לו. הגשר החדש נקרא "גשר גדוד 22" (על שם גדוד של חטיבת כרמלי שפעל בחיפה), הוא הושלם ונפתח לתנועה ב-1989. מבנה הגשר המקורי שופץ וחוזק בשנת 2005. בעקבות בניית הגשר החדש הפך הגשר הישן לגשר חד סיטרי לתנועה מכיוון שכונת הדר לגשר פז, בעוד הגשר החדש משמש לתנועה מגשר פז לשכונת הדר.
בסוף 2013 נפתחה לתנועה 'דרך נחל הגיבורים' המתחילה בסמוך למטה המשטרה בעיר התחתית, חולפת מתחת לשני הגשרים, וממשיכה בתוואי נחל גיבורים עד אזור הגרנד קניון, שם היא מתחברת לדרך פיק"א המוליכה למרכז חורב ולדרך שמחה גולן המקשרת בין נווה שאנן ושכונת הדר במחלף רופין.
ביופסיה
בִּיּוֹפְּסִיָּה (מיוונית: בִּיוֹס βίος = חיים, אוֹפְּסִיס οψις = מבט) או דְּגִימַת רִקְמָה היא בדיקה רפואית של רקמה או תאים, ואף של איבר שלם - המוצאים מהגוף החי.
בדיקת הרקמה נעשית בדרך כלל באמצעות מיקרוסקופ, ולעיתים באמצעות טכנולוגיות כימיות, אימונולוגיות, גנטיות ועוד.
שיטות שונות להוצאת הרקמה:
ביופסיה במהלך ניתוח
במקרים רבים בהם המחלה איננה ידועה עדיין, או היקפה איננו ברור - נהוג לבצע ביופסיות ולבדוק אותן במהלך ניתוח. לשם כך מקבעים את הרקמה בהקפאה מהירה בשיטה המכונה Frozen Section או Cryosection. שיטה זו מאפשרת בדיקה מיקרוסקופית מיידית של הרקמות החשודות. כך ניתן לקבל החלטות מיידיות כיצד להמשיך את הניתוח על פי תוצאות אותן ביופסיות - כגון האם מדובר בגידול ממאיר או שפיר, ואם גידול ממאיר - מאיזה סוג, ומה היקף ההתפשטות שלו בגוף, וכדומה.
ביופסיית שאיבת מחט
טכניקה לשאיבת חלקי רקמה או תאים באמצעות החדרת מחט דקה לרקמה או האיבר שאותו רוצים לבדוק, ושאיבת תאים וחלקי רקמה לבדיקה מיקרוסקופית. הטכניקה בטוחה יחסית, ויכולה במקרים רבים לחסוך את הסיכונים שבניתוח, אולם לעיתים החדרת המחט עלולה לגרום לנזק כגון דימום פנימי, ולמצב נדיר בו נאלצים לבצע ניתוח לתיקון הנזק.
סיבות לביצוע ביופסיית שאיבת מחט:
באזורים שונים בגוף, נהוג להשתמש בשיקוף רנטגן או באולטרה סאונד כדי לכוון את המחט בצורה נכונה אל האיבר הרצוי, מבלי לפגוע באיברים אחרים.
התוכן שנשאב נבדק על ידי ציטופתולוג - פתולוג המתמחה בבדיקת תאים. לא תמיד ניתן לקבוע אבחנה לפי התאים שנשאבו, ולעיתים לא רחוקות יש צורך בביופסיה חוזרת.
מאה שערים (תל אביב)
מאה שערים היא שכונה בתל אביב. הוקמה בשנות ה-20, מערבית לכרם התימנים וצפונית למנשייה, באזור שבין הרחובות הרב אהרונסון, הכובשים ודניאל של ימינו. שם השכונה הוא על שם מאה הבתים שנבנו בה עבור מאה חברי השכונה.
בשכונה נבנו שני בתי כנסת, האחד בית הכנסת הגר"א שבנוסח אשכנז והאחר בנוסח ספרד.
בטקס הנחת אבן הפינה לבניית בית הכנסת הגר"א, שהחלה עם סיום בניית מאה בתי השכונה, אמר הרב יוסף צבי הלוי:
במהלך מלחמת העצמאות סבלו תושבי השכונה מהתנכלויות ומירי שכוון משכונת מנשייה הסמוכה. אנשי ההגנה הציבו שער ברזל כבד שחסם את רחובה הראשי, רחוב מאה שערים, אך בכך לא היה כדי למנוע את הירי, ותושבי השכונה נטשו אותה. לאחר קום המדינה שונה שמו של רחוב מאה שערים לרחוב הכובשים, על שם כובשי יפו. עם השנים נטמעה השכונה בסביבתה ואיבדה מזהותה. בדומה לשכונות אחרות בסביבתה, כרם התימנים, שבזי ונווה צדק, גם בתיה של מאה שערים סבלו מהזנחה מתמשכת, ורק לקראת סוף המאה ה-20 הוחל בשיפוצם של חלק מהבתים ובבניית בתים חדשים.
הרחובות בשכונה: הכובשים (לשעבר מאה שערים), הרב קוק, אהרונסון, יונה הנביא, הארי, גאולה, הירקון.
Date (פקודה)
בהקשת פקודה ללא ערכים נוספים יוצג התאריך, היום והשעה.
שימוש
השימוש הסטנדרטי בפקודת, בסביבת יוניקס, יתבצע כדלקמן:
הצגת זמן אוניברסלי מתואם (UTC) באמצעות פקודת, יתבצע כדלקמן:
ניתן לשלב ערכים נוספים:
קישורים חיצוניים
רשימת פקודות יוניקס (באנגלית)
TensorFlow
TensorFlow היא ספריית קוד פתוח ללמידת מכונה, המפותחת על ידי חברת גוגל לבנייה ואימון רשתות עצביות. הספרייה שימשה הן למחקר והן לפיתוח בגוגל כתחליף לקודמתה, DistBelief. לספרייה קיים API ("Keras") לשפות C ו-Python, ועוד רבות אחרות.
DistBelief
בשנת 2011 פיתח צוות Google Brain את ספריית DistBelief כתוכנה סגורה ללמידה עמוקה ורשתות עצביות. מהר מאוד הספרייה התפשטה בחברות רבות ב-Alphabet לצרכים מחקריים ופיתוח מסחרי. לאחר ההצלחות הראשונות, חברת גוגל החליטה להביא את הפרויקט לרמה חדשה, ואספה צוות מדעני מחשב, ובהם ג'ף דין, במטרה לפשט ולשפר את הקוד למהיר ועמיד יותר. התוצאה היא TensorFlow. ב-2013 הצטרף לצוות ג'פרי הינטון, שבשנת 2009 צוות תחת ניהולו יצר קוד פעפוע לאחור מורחב, ושיפורים נוספים שאיפשרו יצירת רשתות עצביות איכותיות יותר באופן משמעותי, לדוגמה שיפור של 25% במשימת זיהוי דיבור.
TensorFlow
ב-9 בנובמבר 2015 נפתח TensorFlow לשימוש חופשי תחת רישיון אפאצ'י 2.0. ב-11 בפברואר 2017 יצאה הגרסה 1.0.0. TensorFlow המשמשת כמערכת ללמידה ממוכנת מדור שני של צוות Google Brain. בעוד שהמימוש הישן איפשר הרצה על מכשיר אחד בלבד, כיום מסוגלת TensorFlow לרוץ על מספר מעבדי CPU וגם על GPU. ספריית TensorFlow זמינה על מערכות 64-ביט של Linux, macOS, Windows, וכמו כן גם מערכות מובייל הכוללות את Android ו-IOS.
החישובים ב-TensorFlow מיוצגים על ידי זרימת מידע דרך גרף מצבים. המידע שזורם בגרף מיוצג ביחידות של טנזורים, מערכים רב-ממדיים. מכאן גם נובע השם כהלחמה של המילה Tensor, מערך רב-ממדי, והמילה Flow, זרימה. ב-2016 ציין ג'ף דין ש-1,500 רפוזיטורים ב-GitHub הסתמכו על TensorFlow, ורק חמישה מתוכם היו של גוגל.
Tensor processing unit
במאי 2016 הכריזה גוגל על שימוש לחישובי למידה עמוקה ב-TensorFlow של חומרה להאצה פרי פיתוחם - מעבד טנזורים (TPU) בתצורת ASIC. מעבד ה-TPU עוצב כדי להביא תוצאות טובות עבור חישובים בדיוק נמוך (כגון, 8-ביט), ומכוון יותר לשימוש ברשתות מאומנות מאשר אימון שלהם. דווח מגוגל ששימוש ב-TPU הביא לשיפור בסדר גודל בביצועים לוואט בלמידה ממוכנת.
בפברואר 2018 הכריזה גוגל על פתיחת שימוש ב-TPUs על שירות הענן שהם מציעים Google Cloud Platform.
אלשיה
אַלַשִׁיָּה (באכדית: A-la-ši-ia; באוגריתית: 𐎀𐎍𐎘𐎊, אַלתֿי; בפיניקית: 𐤀𐤋𐤔𐤉, אלשי; במצרית: AAsA  ) היא שם עתיק לאי קפריסין שהיה שגור בפי אנשי הלבנט, מסופוטמיה ומצרים העתיקה בתקופת הברונזה, ושרד אף עד התקופה ההלניסטית.
עדויות ארכאולוגיות וטקסטואליות מראות שקפריסין החלה לקיים קשרים הדוקים עם היבשות הסובבות במאות ה־16–15 לפנה"ס, והפכה לחוליה מקשרת בסחר בין הים האגאי והלבנט. בתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת נשא השם קונטציה פוליטית בנוסף לקונטציה הגאוגרפית, ואלשיה התקיימה כממלכה, חלק בלתי־נפרד מהמרחב המזרח־תיכוני, שאוכלוסייתה הייתה מעורבת בשמיים, חורים, אנטוליים ומצרים בדומה למרכזים אחרים במרחב. ממלכה זאת הייתה מקור לסחורות רבות, במיוחד נחושת, לארצות מזרח אגן הים התיכון, וכן מיקום אידיאלי לסוחרים להתעדכנות בביקוש ובהיצע לסחורות מגוונות. בתקופות הברזל, בה התחלקה קפריסין לממלכות מקומיות, אבדה המשמעות הפוליטית, תפוצת השם "אלשיה" פחתה משמעותית, ונותרה בעיקר בפי הפיניקים (שרבים מביניהם התגוררו בקפריסין).
הופעות טקסטואליות
השם אלשיה מופיע בטקסטים עתיקים בשפות מצרית קדומה, חתית, אכדית במיקנית (כתב ליניארי ב'), אוגריתית ופיניקית.
אזכורים מוקדמים
האזכור הראשון הידוע של השם אלשיה מופיע בתעודה מהעיר מרי מהמאה ה־18 לפנה"ס, התעודה מזכירה נחושת מאלשיה.
תקופת הברונזה המאוחרת
בתעודות מצריות נזכרת אלשיה בתעודות מהמאה ה־15 לפנה"ס מתקופת תחותמס השלישי.
מכתבי אל־עמארנה
בין העדויות הטקסטואליות הבולטות לאלשיה נמנים המכתבים שנשלחו ממנה ונשמרו בארכיון אל־עמארנה (אחתאתון) מהמאה ה־14 לפנה"ס. מתוך שמונה מכתבים שנשלחו מאלשיה למצרים, 7 נכתבו על ידי מלך אלשיה למלך מצרים (כנראה אמנחותפ הרביעי), ומכתב אחד נשלח מנציב אלשיה לנציב מצרים. שמו של מלך אלשיה לא מוזכר במכתבים. במכתבים אלה המסופררים א"ע 33–40, קורא מלך אלשיה למלך המצרי "אחי". המכתבים עסקו בעיקר במשלוחי נחושת מאלשיה למצרים.
אזכורים מצריים אחרים
בפפירוס אנאסטאזי ד שנכתב בתקופתו של סתי השני במאה ה־13 לפנה"ס, יש גם התייחסות למשלוח נחושת (וגם בקר) שנשלחו מאלשיה למצרים.
בנוסף לכתובות רעמסס השלישי מוזכרת אלשיה גם בכתובות סתי הראשון.