cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הרגע הנכון
הפקה
האלבום נוצר ביוזמתו של קובי בן עטר, שמצא קלטת אודיו עם סקיצות מאת רכט, והפציר ברכט להקליטן ולהוציאן באלבום. האלבום עובד והופק על ידי טל שגב ופיטר רוט, לצד רכט עצמו.
האלבום הוקלט באולפני "הצוללת", במימונו הפרטי של רכט, והופץ בחברת הד ארצי. הסינגלים שיצאו לרדיו מהאלבום היו "יושב עם הגיטרה", "נגמר לך הכוח" ו"הרגע הנכון", שיר הנושא, שבו השתתף הזמר רמי פורטיס. ל"יושב עם הגיטרה" צולם וידאו קליפ, בבימויו של תום שובל.
לאחר צאת האלבום, החל רכט בסיבוב הופעות אקוסטי, שלהקתו כללה את צוף פילוסוף (בס), ערן פורת (תופים) וקובי אייזנמן (גיטרות). הסיבוב לווה בסינגל "אילון צפון סגור".
רשימת השירים
(כל המילים והלחנים - קובי רכט, אלא אם מצוין אחרת)
זמר (יישוב)
על היישוב
מועצה מקומית זמר הוקמה מאיחודם של ארבעה כפרים:
בשנות הארבעים של המאה העשרים, בתקופת המנדט הבריטי, עבדו רבים מתושבי הכפרים הללו בתפקידי בנייה ותחזוקה במחנה חיל האוויר הבריטי RAF Ein Shemer (כיום, מנחת עין שמר).
בתחילת שנות ה-60 יזם משרד העבודה הקמת 22 יחידות דיור למגורי ענף ממשפחת דקה בכפר ימה.
ארבעת הכפרים אוחדו בשנת 1988 למועצה מקומית אחת בשם "זמר". שם המועצה המקומית נקבע לפי שמו של הוואדי שעובר סמוך לארבעת הכפרים - ואדי זמר (בערבית: وادي الزمر). בחירת השם נעשתה כפשרה בין עמדת משרד הפנים שדרש שם עברי למועצה המקומית, לעמדת ראשי הכפרים שדרשו לקבוע שם ערבי. כיוון ששמו של הוואדי כמעט זהה בעברית ובערבית, התקבלה ההחלטה לקרוא למועצה המקומית החדשה בשמו.
המועצה שוכנת בסמוך לכביש 6 ובין הקיבוצים מגל ובחן.
בעקבות גירעונות גדולים מונתה לזמר ועדה קרואה בתחילת שנת 2008.
אוכלוסייה
להלן גרף התפתחות האוכלוסייה ביישוב:
אתרים
בין הכפרים משתרעים מטעי זיתים, בהם פזורים פה ושם מבנים עתיקים ולצידם עצי בוסתן. לצד הכביש הראשי העובר בכפר ימה, נמצא בי"ס תיכון חקלאי, ובו שדרה בולטת של דקלי וושינגטוניה, הנראית למרחוק. הגבוה בארבעת כפרי המועצה הוא הכפר מרג'ה, ומפינות שונות בכפר יש תצפיות לעבר השרון ולעבר סהל איבת'ן - בקעה המשתרעת במוצא נחל חביבה מהשומרון, בין הכפר עתיל במזרח לקו מגל - ימה במערב.
בכפר איבת'ן שוכנת ח'רבת איבת'ן. כיום רוב שטחה מכוסה בבתי הכפר. באוקטובר 2000 נערכה חפירת הצלה באתר לאחר שנפגעו שרידים עתיקים בעת בנייה. החפירה מצאה שני קירות הניצבים זה לזה. הממצאים מתוארכים ברובם לתקופה ההלניסטית ובהם נר וכלי בישול. ממצאים בודדים תוארכו לתקופה הרומית והביזנטית. באפריל 2010 נערכה חפירה בדיקה על יד הח'רבה עצמה, בתוך כרם זיתים. החפירה גילתה תשתית של דרך רומית יחד עם כלי בישול מהתקופה הרומית הקדומה (המאה ה-1 לספירה). ביולי 2015 נמצאה קטע מסמטה השייכת לכפר מהתקופה הרומית הקדומה. בנוסף נמצאו חרסים המתוארכים לסוף התקופה ההלניסטית. בינואר 2018 התגלה שריד של קיר שהיווה חלק מדרך רומית, ועל ידו נמצאו חרסים מהמאה ה2 וה3 לספירה.
חינוך
ביישוב שני בתי ספר יסודיים: בי"ס יסודי "ביר אלסיכה" ובי"ס יסודי "אלנבראס", כמו כן ישנה חטיבת ביניים אחת "אלנהדה" ובית ספר תיכון אחד:"תיכון חקלאי ימה". בית הספר התיכון הוא בית הספר החקלאי השני במגזר הערבי (בנוסף לבית ספר חקלאי בכפר ראמה שבגליל). בית הספר התיכון נחשב לאחד מבתי הספר המובילים במגזר הערבי, עם אחוזי זכאות לבגרות גבוהים במגוון תחומי התמחויות. הוא הוקם בתחילת שנות השבעים של המאה הקודמת ובמשך שנים רבות פקדו אותו תלמידים מכל רחבי המשולש. בשנים האחרונות רוב תלמידי בית הספר הם מהיישוב זמר. בשנת הלימודים 2019-2020 הועברה חטיבת הביניים "אלנהדה" אל תוך בניין חדש אשר הוקם בתוך תחומי בית הספר התיכון "חקלאי ימה".
סקנדרבו קורצ'ה
מועדון כדורגל סקנדרבו קורצ'ה (באלבנית: Klubi Futbollistik Skënderbeu Korçë), שנוסד בשנת 1925, הוא מועדון כדורגל מהעיר קורצ'ה שאלבניה.
היסטוריה
המועדון נוסד ב-1925 כתוצאה מאיחוד של מספר מועדונים קטנים מהעיר קורצ'ה, המפורסם שבהם הוא "ולאזריה קורצ'ה" שנוסד בשנת 1909. המועדון נקרא על שמו של סקנדרבג, שנחשב לגיבור לאומי באלבניה. המגרש הביתי של המועדון הוא אצטדיון סקנדרבו המכיל 5,724 מקומות.
בשנת 1933 זכה המועדון באליפות הראשונה שלו. בשנים שלאחר מכן המועדון לא זכה באף תואר ואף שיחק מספר עונות בליגה השנייה. בשנת 2011 זכה המועדון באליפות השנייה שלו והראשונה לאחר 78 שנים, מאז המועדון זכה באליפות בכל העונות שבאו לאחר מכן (נכון ל-2015).
בעונת הפך סקנדרבו למועדון האלבני הראשון שמצליח להגיע לשלב בתים של מפעל אירופי, לאחר שהפסיד בפלייאוף מוקדמות ליגת האלופות לדינמו זאגרב ונשר לשלב הבתים של הליגה האירופית.
הסכסוך בדרום הפיליפינים
הסכסוך בדרום הפילפינים הוא סכסוך בדרום הפיליפינים, בעיקר באי מינדנאו, בין האוכלוסייה המורית-מוסלמית לשלטון המרכזי בפיליפינים ולאוכלוסייה הנוצרית המקומית, הנמשך, בצורות שונות, מאז מרץ 1968. סכסוכים דומים אירעו במהלך השליטה האמריקאית והספרדית באיים.
רקע
האוכלוסייה המוסלמית בפיליפינים נוצרה על ידי סוחרים מוסלמים ממלזיה ואינדונזיה שראשוניהם הגיעו לאזור בתחילת המאה ה-14, כשהם מתיישבים באי הולו ומקיימים קשרי נישואין עם האליטה המקומית. האסלאם התפשט גם לדרום מינדנאו ולפיליפינים החלו להגיע מטיפים ואנשי דת מוסלמיים. כשהספרדים הגיעו לפיליפינים במאה ה-16, הם מצאו במאיים הדרומיים קהילה מוסלמית אותה הם כינו 'מורו', אותו שם בו כינו את המוסלמים בארצם, ויצאו למספר מלחמות בניסיון לנצר את האולוסיה המקומית.
בשנות ה-60 החלו להגיע לאזור מטיפים מוסלמים, בעיקר ממדינות המזרח התיכון, שגילו מעורבות בגורל בני המורו. המורו גם הוזמנו להשתתף בכנסים פאן-אסלאמיים והחלו להשתתף במצוות החג'. יחד עם כך יזמו מדינות ערב השקעות ניכרות במבני הדת ובתשתיות המקומיות, דבר שגרם להתחזקות הזהות המוסלמית של המורו וחזוק קשריהם עם העולם המוסלמי. הקהילות המוסלמיות אינן טרוגניות ואינן חולקות שפה משותפת. בדרך כלל חיות הקבוצות המוסלמיות בנפרד זו מזו ומהרוב הלא מוסלמי, אך ישנן גם קהילות מעורבות.
לצד כך, נוצרים מהאיים הצפוניים של הפיליפינים החלו מהגרים לאזור, ובעקבות סלילת כבישים ובהדברת מחלות על ידי הממשלה, הפכו האיים למושכים עוד יותר עבור המתיישבים מהצפון. בסיום גל ההגירה נשארו המוסלמים רוב רק ב-5 מ-23 האזורים המסורתיים שלהם במינדנאו, סולו ופלאוואן.
הסכסוך
החל מאמצע שנת 1972 המאבק בין המוסלמים לבין הנוצרים הסלים והפך למעשה למאבק של כוחות הממשלה והנוצרים נגד המוסלמים. החזית של בני המורו מנתה כמה אלפים (5000–30000), כאשר חלק מהלוחמים אינם קבועים. לא היה ברור מה היא האידאולוגיה של חזית בני המורו. במניפסט שלה דרשה התנועה את שחרור כל אדמות המורו, הקמת מדינה עצמאית של המורו שתנוהל על פי חוקי האסלאם, כאשר התושבים הבלתי מוסלמים יוכלו להישאר אך רק אם הם יוותרו על האזרחות הפיליפנית שלהם. נשיא הפיליפינים פרדיננד מרקוס הבין כי מדובר במאבק רציני ולכן נקט שיטה מורכבת של המקל והגזר המשלבת פיתוח כלכלי של האזורים המוסלמיים עם התקפות צבאיות על בני המורו ועם לוחמה פסיכולוגית כנגד המנהיגות של בני המורו.
נושא המאבק של בני המורו עלה לדיון בוועידת שרי החוץ של המדינות המוסלמיות. ערב הסעודית ולוב לחצו לפעול ולהגן על בני המורו, לעומת אינדונזיה ומלזיה שהתנגדו מתוך חשש שהמודעות האתנית תזרום אליהם ותפלג אותן.
לקראת ועידה נוספת של המדינות האסלאמיות ב-1974 הסכים מרקוס, שחשש מאמברגו נפט מצד מדינות ערב על מדינתו, להעניק לבני המורו אוטונומיה כשהריבונות הפיליפינית בדרום תישאר על כנה. דרישות דומות דרשו מדינות ערב. בשנת 1976 מרקוס הגיע למסקנה כי מי שקרוב ביותר לחזית המורו הוא נשיא לוב מועמר קדאפי, שנתן מחסה למנהיגי התנועה והיה למשקיע העיקרי בחזית המורו. הושג הסכם טריפולי המעניק אוטונומיה מצומצמת למורו, אלא שממשלת הפיליפינים ביקשה לערוך משאל עם האם להעניק אותה או לא, כנדרש על פי החוקה הפיליפינית.
האוטונומיה לבני המורו הומעה להנהגה ב-13 מחוזות על ידי משאל עם. בשמונה מהם נדחתה התוכנית על ידי הרוב הנוצרי. האזורים בהם ישבו מורו, הן האזורים בעלי הרוב המוסלמי והן בעלי הרוב הנוצרי, אוחדו וקיבלו אוטונומיה. בינתיים בשנת 1977 התפצלה מהחזית הלאומית לשחרור בני המורו חזית השחרור האסלאמית של המורו (MILF). דעותיהם של המנהיגים הערבים התחלקו, במי יש לתמוך. ממשלת הנשיאה קוראסון אקינו ניסתה להגיע להסכם עם החזית הלאומית לשחרור בני המורו. מנהיג התנועה אף הוזמן לבקר בפיליפינים. הדבר עורר חשד בקרב הנוצרים ומנהיג הלאומנים גם בגד באמון הממשלה הפיליפינית והשתמש בביקור כדי לגייס תומכים חדשים לתנועתו ואפילו הוקם ארגון לאומני של המתיישבים הנוצרים. סבב נוסף של שיחות החל ב-1993 ולבסוף הושג הסדר ולפיו יקבלו החבלים המוסלמיים של הפיליפינים אוטונומיה. החזית הלאומית לשחרור בני המורו הסכימה לקבל אוטונומיה ולא עצמאות מלאה כאשר למעשה מונה מפקד החזית למושל ללא סמכויות תחיקה ועם סמכויות ביצוע בלבד וחלק מאנשיו הפכו לשוטרים. רבים מאנשי החזית עברו לחזית השחרור האסלאמית של המורו ומעשי הטרור של המוסלמים נמשכו.
בשנת 2014 חתמו ממשלת הפיליפינים וחזית השחרור האיסלאמית של המורו על הסכם שלום, אשר אושר בקונגרס הפיליפיני בשנת 2018.
בשנת 2019, נערך משאל עם בו הפכו האזורים המוריים באי מינדאו למחוז חדש בעל סמכויות אוטונומיות רחבות יותר.
מרקוס פונטס
מרקוס סזר פונטס (באנגלית: Marcos Pontes; נולד ב-11 במרץ 1963) הוא שר המדע והטכנולוגיה של ברזיל החל מינואר 2019, טייס חיל האוויר הברזילאי, מהנדס, אסטרונאוט לשעבר מטעם סוכנות החלל הברזילאית וסופר.
כטייס חלל
הוא הפך לדרום אמריקאי הראשון ולפורטוגזי הראשון שבחלל. הוא הברזילאי היחיד שהשלים את תוכנית האימון לאסטרונאוט של נאס"א, למרות שהוא עבר לאימונים ברוסיה לאחר שתוכניות מעבורת החלל של נאס"א נתקלו בבעיות. פונטס שוגר לתחנת החלל הבינלאומית כחלק מצוות משימת סויוז TMA-8 ב-30 במרץ 2006, וחזר לכדור הארץ עם משימת סויוז TMA-7 ב-8 באפריל 2006. סך הכל שהה בחלל 9 ימים, 21 שעות ו-17 דקות.
כסופר
פונטס כתב ארבעה ספרים, במקביל לכתיבה באתר שלו על תעופה לחלל ונושאים שקשורים לחקר החלל.
כפוליטיקאי
בשנת 2018, לאחר ניצחונו של ז'איר בולסונארו בבחירות לנשיאות ברזיל, הוזמן פונטס להיות שר המדע, הטכנולוגיה והחדשנות, שאותו קיבל בהסכמה כעבור מספר ימים. הוא החל לכהן בתפקידו החל מ-1 בינואר 2019.
בני מוריס
בני מוריס (נולד ב-8 בדצמבר 1948) הוא פרופסור אמריטוס להיסטוריה במחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, המתמחה בכתיבה היסטורית בנושא הסכסוך הישראלי-ערבי בכלל ובסכסוך הישראלי-פלסטיני בפרט. מוריס נחשב בעבר להיסטוריון מרכזי בקבוצת "ההיסטוריונים החדשים" אך בפרסומים וראיונות מאוחרים יותר חזר בו מחלק מתפיסותיו הקודמות.
עבודתו של מוריס זיכתה אותו בשבחים ובביקורת משני צדי הספקטרום של הסכסוך הישראלי-פלסטיני. הוא מחשיב את עצמו כציוני וכותב: "התחלתי במחקר לא מתוך מחויבות אידאולוגית או אינטרס פוליטי. אני פשוט מתעניין לדעת מה קרה."
ביוגרפיה
מוריס נולד בקיבוץ עין החורש, ליעקב מוריס, עולה מבריטניה שהיה דיפלומט (שגריר ישראל בניו זילנד), היסטוריון ומשורר. לפי ה"ניו יורקר" בני מוריס "גדל בליבה של האטמוספירה החלוצית השמאלנית".
כשמלאה לו שנה עזבו הוריו את הקיבוץ ועברו לירושלים. מגיל תשע שהה מוריס ארבע שנים עם משפחתו בניו יורק עקב הקריירה הדיפלומטית של אביו. שנתיים לאחר שחזרו לישראל, נסעה המשפחה לשליחות של שנתיים נוספות. הוא גדל בבית דו-לשוני: הוריו פנו אליו באנגלית והוא ענה בעברית.
מוריס התגייס לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל, והתנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. מוריס לחם כחייל נח"ל במלחמת ששת הימים ולאחריה במלחמת ההתשה. בשנת 1969 נפצע מפגז מצרי בשרתו על גדת תעלת סואץ. מוריס שוחרר מהצבא ארבעה חודשים לאחר מכן. הוא עשה את התואר הראשון שלו בהיסטוריה כללית ופילוסופיה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים ועשה דוקטורט באוניברסיטת קיימברידג' בנושא יחסי בריטניה-גרמניה בשנות השלושים בראי העיתונות הבריטית.
מוריס נשוי ללאה לבית אפרתי, בתו של משה אפרתי שהיה עיתונאי ב"הבקר". בנם הוא מבקר הספרות והסופר אורין מוריס.
קריירה עיתונאית
לאחר ששב לירושלים ב-1978, התקבל למערכת ה"ג'רוסלם פוסט" ככתב זוטר ובהמשך ככתב מדיני וכאיש דסק, עד 1991. ב-1982 סיקר את מלחמת לבנון הראשונה וגם שירת כחייל מילואים ולקח חלק במצור על מערב ביירות ביחידת מרגמות.
כשנקרא לשירות מילואים במהלך האינתיפאדה הראשונה ב-1988, סירב לשרת בשטחים ונשלח לכלא לשלושה שבועות.
בעת שעבד ב"ג'רוסלם פוסט" בשנות השמונים החל מוריס לאסוף חומר בארכיונים בישראל, בבריטניה ובארצות הברית. בתחילה התכוון לכתוב את ההיסטוריה של הפלמ"ח ובתוך כך החל לגלות עניין בהתהוות בעיית הפליטים הפלסטינים. ההיסטוריוגרפיה הישראלית באותה תקופה הסבירה שיציאת הפלסטינים מהערים והכפרים ב-1948 הייתה בעיקרה תוצאה של הוראות או עצות של מנהיגי ערב ומנהיגיהם. מוריס, לעומת זאת, מצא ראיות לכך, שלצד בריחה המונית שנבעה מפחד מפני מוראות המלחמה, היו גם מעשי גירוש של פלסטינים על ידי יהודים, וכן הוראות לעזיבה של מנהיגים ערבים מקומיים במקומות שונים (כמו בקרב על חיפה). מוריס פרסם את תוצאות מחקרו בספרו "לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1949-1947".
מוריס טבע את המונח "היסטוריונים חדשים" כדי לתאר את עצמו, ואת ההיסטוריונים אבי שליים, שמחה פלפן ואילן פפה. מספר אינטלקטואלים מזרם העבודה (כמו שבתי טבת) ומהימין הישראלי האשימו אותם שהם אנטי ציונים ומשרתים את אש"ף, והיו אף שהשוו אותם למכחישי שואה.
כאשר קונראד בלאק וחברת הולינג'ר רכשו את הג'רוסלם פוסט ב-1989–1990, היה מוריס אחד מ-30 העיתונאים הבכירים, רבים מהם שמאלנים, שפוטרו. הוא המשיך לכתוב כפרילנסר וכתב, במשותף עם ההיסטוריון וכתב הגארדיאן בארץ דאז, ד"ר איאן בלאק, את הספר Israel's Secret Wars על שרותי המודיעין של ישראל, ואת הספר "קורבנות", היסטוריה של הסכסוך היהודי-ערבי. ב-1996, לאחר שנים ללא משרה, הוא אמר בריאיון עיתונאי שהוא חושב לעזוב לארצות הברית כדי למצוא עבודה; כשהדבר התפרסם במאמר ב"מעריב", הזמין אותו נשיא המדינה עזר ויצמן לשיחה. ויצמן חקר את מוריס במשך שעה על 1948 והתרשם שהוא היסטוריון טוב וגם לא אנטי-ציוני. ויצמן פעל וסידר לו משרה כפרופסור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949 (1988)
מוריס מפריך בספר הן את ההסבר המסורתי הישראלי והן את ההסבר המסורתי הפלסטיני לבעיית הפליטים. ההסבר הישראלי היה שמנהיגי ערב או מנהיגי הפלסטינים ציוו או יעצו לפלסטינים לנטוש את בתיהם ואילו ההסבר הערבי היה שהגירוש נבע כתוצאה ממדיניות מכוונת של ממשלת ישראל וההנהגה הציונית. מוריס טוען ששני ההסברים נכונים חלקית, אבל לא כהסבר עיקרי. ההסבר העיקרי הוא שהמלחמה, פחדי המלחמה והמחסורים שהמלחמה גרמה להם הם שהניעו את הפליטים לעזוב את בתיהם.
מוריס טוען ש-700,000 פלסטינים שנסו מבתיהם ב-1947–1949 עזבו בעיקר בגלל ההתקפות הצבאיות הישראליות, החשש מפני ההתקפות שעמדו להתרחש, הגירושים והוראות של מנהיגים ערבים מקומיים. הוא טען שלא הייתה מדיניות מכוונת של גירוש, אולם הפיקוד הישראלי הבכיר נקט בגירושים לפי הצורך, במיוחד אחרי הפלישה הכלל-ערבית במאי 1948. הייתה זו עמדה שנויה במחלוקת כשמוריס כתב אותה לראשונה; העמדה הרשמית בישראל הייתה שהפלסטינים עזבו מרצונם, או תחת לחצם של מנהיגיהם או מנהיגי ארצות ערב. באותו הזמן, מוריס תיעד מעשים אכזריים שביצעו הישראלים, בכללם מקרי אונס. בספר מפה ובה מצוינים כ-370 כפרים וערים ערביים שננטשו ומתוארות הסיבות לנטישתם. הספר יצא באנגלית, בעברית, באיטלקית, ובהוצאה פיראטית בירדן בערבית.
לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים: בחינה מחדש (2004)
זוהי גרסה מעודכנת – פי שניים באורכה - לספר משנת 1988. מוריס עונה למבקריו ומוסיף חומרים מהארכיונים השונים, בעיקר בישראל, שנפתחו בשנות התשעים (ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון וארכיון ההגנה). הוא כותב שתוכנם של המסמכים החדשים מגדיל במידה משמעותית את האחריות הן של הישראלים והן של הפלסטינים לבעיית הפליטים, ומגלה עוד מקרי גירוש ומעשי אכזריות בצד הישראלי, ועוד פקודות מצד הרשויות הערביות שהורו לפלסטינים לנטוש את בתיהם, או לפחות לשלוח אל מחוץ לכפר או לעיר את הנשים והילדים. מוריס כותב שמסקנותיו בוודאי לא ירצו את התועמלנים הישראלים או את התועמלנים הפלסטינים, או את ה"היסטוריונים של שחור ולבן".
במהדורה זו הוא גם נתן משקל גדול יותר מבמהדורה הקודמת לרעיון הטרנספר כפי שהעלו אותו מנהיגים ציוניים לפני 1948. הספר עומד לצאת לאור בערבית בקהיר.
המלחמות הסודיות של ישראל (1991)
מוריס כתב את הספר ביחד עם איאן בלאק, שהיה אז כתב ה"גארדיאן" בישראל. הם כתבו היסטוריה עיתונאית של אמ"ן, השב"כ והמוסד עד סוף שנות השמונים. היות שהארכיונים הממשלתיים הרלוונטיים היו – ונשארו - סגורים כמעט לחלוטין (למעט מסמוך מסוים עד סוף שנות ה-50) התבססו המחברים בעיקר על עיתונות וראיונות. הספר ראה אור באנגלית ובגרמנית ועתיד לראות אור בקרוב בעברית בהוצאת רסלינג.
שורשי הפייסנות, העיתונות הבריטית השבועית וגרמניה הנאצית בשנים 1933–1939 (1991)
זוהי עבודת הדוקטור שפורסמה כספר ועוסקת ביחסי אנגליה-גרמניה 1933–1939. מוריס בחן את היחסים האלה מנקודת המבט של העיתונות השבועית הבריטית כמו: הניו סטייטסמן, האובזרוור והסנדיי טיימס. מסקנותיו של מוריס היו שמדיניות הפיוס הבריטית בהשתקפותה בעיתונות השבועית נבעה בעיקר מפחד מפני מלחמה בו-זמנית בשלוש חזיתות, נגד גרמניה, יפן ואיטליה, ומפני הפצצות גרמניות על ערי בריטניה. הם העדיפו לפייס את גרמניה (ואת איטליה ואת יפן) על פני מלחמה חדשה. ברקע מחשבתם היו מוראות מלחמת העולם הראשונה, בה איבדו הבריטים דור שלם בחפירות, וגם תחושת אשמה מסוימת עקב הפגיעה הקשה בגרמניה שנבעה מסעיפי חוזה ורסאי, בסיום מלחמת העולם הראשונה.
מלחמות הגבול של ישראל 1949–1956 (1993)
עוסק בבעיית ההסתננות ופעולות התגמול והספירה לאחור לקראת מלחמת סיני. לדעת מוריס, מעגל ההסתננות ופעולות התגמול (לצד אמצעים דפנסיביים שנקטה ישראל) הוא שדרדר את האזור למלחמה והביא למבצע סיני ב-1956. הספר ראה אור בעברית ובאנגלית.
1948 ואחרי כן (1994)
זוהי אסופת מאמרים המוקדשת להיבטים שונים ביחסי ישראל-ערב בשנים 1947–1952, כולל היציאה ההמונית של הפלסטינים ב-1948. חלק מהמאמרים התפרסמו קודם לכן מעל במות שונות (וחלקם הגדול ראה אור גם בעברית, ב"תיקון טעות" משנת 2000). הוא מנתח את מדיניות מפא"י ומפ"ם במהלך 1948, את מעורבותו של יוסף ויץ, ראש מחלקת הקרקעות של הקרן הקיימת לישראל, ביצירת בעיית הפליטים, את דו"חות צה"ל על האירועים ומתאר כמה מקרי גירוש, כולל מהעיר אשקלון (מג'דל). מאמר אחד מספר על קיבוץ תושבי חיפה הערבים אחרי כיבוש העיר הערבית. מאמר אחר דן ביוסף נחמני, איש השומר ועיריית טבריה ובעיקר ראש משרד הקק"ל בגליל, שעסק ברכישת אדמות, בהגנה על ערבים "ידידותיים", וגם בגירוש ערבים מהגליל.
קורבנות: תולדות הסכסוך הציוני-הערבי 1881–2001 (2001)
הספר הוא היסטוריה כללית של הסכסוך הישראלי-ערבי מראשיתו בשנות ה-80 של המאה ה-19 ועד ל-2001. הוא עוקב אחרי השלבים וההתפתחות של הסכסוך ואחרי כן המלחמות שנערכו בין מדינת ישראל לארצות ערב. הספר מבוסס בעיקר על מקורות משניים אך פרקים מסוימים מבוססים על מקורות ראשוניים. הספר נותן סינתזה של המחקר הקיים על הנושאים השונים והתקופות אותן הוא מכסה. מוריס כותב ש"כתיבת היסטוריה של נושא (רחב) זה, המבוססת בעיקר על מקורות ראשוניים, היא לדעתי מעבר ליכולתו של חוקר יחיד." הספר ראה אור באנגלית, עברית, איטלקית וצרפתית.
לאחר שצה"ל חשף בפניו מסמכים שלא היו מוכרים לו הוציא מוריס בשנת 2004 מהדורה מעודכנת לספרו.
הדרך לירושלים: גלאב פשה, ארץ ישראל והיהודים (2006)
ביוגרפיה פוליטית של גלאב פשה האנגלי, שהיה מפקד צבא ירדן בשנים 1939–1956. הוא דן ביחסו של גלאב לציונות ובעיית ארץ-ישראל ובעיקר בפלישה הירדנית במלחמת העצמאות ב-1948. הספר סוקר קרבות שונים, כמו מערכות לטרון. הספר מסתיים בפיטוריו של פאשה ב-1956, עקב גל של לאומנות בהשפעת הנאצריזם במצרים, שגרם לתסיסה בירדן. יצא לאור בעברית ובאנגלית.
Making Israel היווצרותה של ישראל (2008)
זוהי אסופת מאמרים על סלעי המחלוקת העיקריים בהיסטוריוגרפיה הישראלית, אותה ערך מוריס. היא נכתבה הן בידי היסטוריונים מסורתיים והן בידי היסטוריונים חדשים. חלקם עוסקים בסכסוך הערבי-ציוני.
בספר מופיע מאמרו של מוריס מ-1988, בו טבע את המונח "היסטוריונים חדשים", מאמר שמאז פורסם במקומות רבים. במאמר הגדיר מוריס את ההיסטוריונים החדשים לעומת ההיסטוריונים הישנים וההיסטוריוגרפיה הישנה. מאז המאמר רבים משתמשים במונח הזה. ניתן להוריד את המאמרים מאתר הוצאת אוניברסיטת מישיגן.
1948 - תולדות המלחמה הערבית-ישראלית הראשונה (2010)
הספר ראה אור בעברית בשנת 2010.
מדינה אחת, שתי מדינות (2009)
הספר עוסק במטרות השונות של היישוב ושל ערביי ארץ ישראל, ובפתרונות השונים שהוצעו במהלך ההיסטוריה לסכסוך הציוני-ערבי. הוא טוען שהתנועה הלאומית הפלסטינית מראשיתה בשנות העשרים, רצתה את כל ארץ ישראל והתנגדה בעקביות לפתרון של שתי מדינות. זו הגישה שמבוטאת כיום באופן פומבי על ידי החמאס ובצורה נסתרת בוטאה על ידי ערפאת ומבוטאת על ידי אש"ף, זאת אומרת הליכה בדרך תוכנית השלבים להשמדת ישראל. לעומת זאת, מהצד היהודי, התנועה הציונית עד שנות השלושים רצתה בכל הארץ. בעקבות רדיפות היהודים באירופה ומאורעות 1936–1939 בארץ ישראל, הבינו מנהיגי הציונות בשנות השלושים שלא ניתן להשתלט על כל הארץ ובהדרגה הסכימו לפשרה טריטוריאלית המבוססת על חלוקת הארץ לשתי מדינות. מאז דוגלת האידאולוגיה הציונית בפשרה טריטוריאלית עם הערבים ובחלוקת הארץ. מוריס סבור ששתי התנועות גם יחד אף פעם לא קיבלו את הרעיון של מדינה דו-לאומית, בה יהיה להן שיווי משקל פוליטי.
מוריס טוען שהפתרון למשבר במזרח התיכון טמון בחלוקת ארץ ישראל לשתי מדינות בין שני העמים ושפתרון המדינה האחת אינו מסוגל להתקיים משום חוסר נכונותם של הערבים (אש"ף והחמאס) להשלים עם הנוכחות הלאומית היהודית במזרח התיכון, וכי זוהי אבן הנגף העיקרית בדרך לשלום. כמו כן, אין היהודים רוצים בפתרון דו-לאומי. הוא מציע את האפשרות של שתי מדינות כאשר בצד הערבי תקום מדינה פלסטינית-ירדנית מאוחדת.
במאמרו "ההיסטוריוגרפיה של דיר יאסין" (Journal of Israeli History, 2005) עוסק מוריס בהיסטוריוגרפיה על דיר יאסין בעברית, ערבית ואנגלית, ומתאר מה "באמת" קרה בכפר ב-9 באפריל 1948.
משנתו כהיסטוריון
בשנת 2004 כתב מוריס: באותו מאמר התייחס לשימוש בעדויות שבעל פה: בשנת 2009 כתב:
שבחים, ביקורת ופרשנות
אבי שליים, פרופסור ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת אוקספורד, והיסטוריון חדש בעצמו, כותב שמחקרו של מוריס על התהוות בעיית הפליטים הפלסטינים ב-1948 היה: "זהיר, קר-רוח ואובייקטיבי ככל שהיה יכול להיות," וש"לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינית" "מצטיין במקוריות, למדנות ותרומתו החשובה" למחקר הסוגיה. רבים ממבקריו של מוריס נצמדים לעקרון של "היסטוריה ישנה", הרעיון שישראל נולדה טהורה, דוד שנלחם בגוליית הערבי, כותב שליים. הוא טוען שהרעיונות הללו הם מוטעים בתכלית, ולא נוצרו בידי היסטוריונים אלא בידי המשתתפים במלחמת העצמאות, שכותבים על האירועים בהם לקחו חלק בלי היתרון של גישה לארכיונים ישראלים, שנפתחו לראשונה בראשית שנות השמונים.
קבוצה אחרת של מבקריו של מוריס, במיוחד מזרחנים כמו עמנואל סיוון ואברהם סלע, אולם גם היסטוריונים מהשמאל כמו אילן פפה, טוענים שהוא הסתמך יותר מדי על מקורות ישראלים ובקושי על מקורות ערביים. נורמן פינקלשטיין ונור מצאלחה טוענים שמוריס היה רך מדי עם הישראלים, לעיתים התעלם מהעוצמה של הראיות שעמדו בפניו. אפרים קארש טוען שמוריס עיוות את המקורות, האשמה אותה לא קיבלו היסטוריונים אחרים.
אפרים קארש, פרופסור ללימודי הים התיכון והמזרח התיכון בקינגס קולג', לונדון, כותב שמוריס עסק במה שהוא מכנה "חמישה סוגים של עיוותים". לפי קארש מוריס מתאר בצורה מסולפת מסמכים, משתמש בציטוטים חלקיים, נמנע מהצגת ראיות, מציג טענות שווא, ומשכתב מחדש מסמכים מקוריים... (הוא) מספר על התבטאויות שמעולם לא נאמרו, החלטות שמעולם לא ננקטו, אירועים שמעולם לא קרו...לפעמים הוא לא טורח אפילו לספק הוכחות... הוא מצפה מקוראיו שיסמכו על טענותיו שקיימות סתירות מהותיות בין הדיווחים שפורסמו לבין מה שמשתמע מהמסמכים. הוא מסלף באופן שיטתי הוכחות. למעשה, אין כמעט מסמך שהוא לא מעוות. הדבר מעורר ספקות רציניים לגבי התוקף של כל עבודתו.
יזיד סאייג, פרופסור למזרח התיכון במחלקה ללימודי מלחמה בקינגס קולג' לונדון, כתב על ביקורתו של קארש: "זוהי אינה הפעם הראשונה שאפרים קארש כתב ביקורת מוגזמת שסותרת את ההיסטוריה הרוויזיוניסטית. הוא פשוט לא מה שהוא מתיימר להיות, היסטוריון מיומן (או מדען המדינה/החברה)." תגובתו של קארש הייתה שיש לו תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון בעת החדשה ובשפה וספרות ערבית ודוקטורט במדע המדינה וביחסים בינלאומיים. סאייג מאיץ באנשי אקדמיה לחבר "תגובות הולמות (לקארש) שיבטיחו שכל מלומד עם כבוד עצמי יהיה יותר מדי נבוך אפילו לנסות לכלול את ספריו של קארש בהוראה או במחקר שלו/ה מכיוון שהם אינם יכולים להעמיד פנים עד כמה היסודות שלהם רעועים."
איאן לסטיק, פרופסור למדע המדינה באוניברסיטת פנסילבניה, כותב על התקפותיו של קארש על ההיסטוריונים החדשים ש"על כל פנים נראה שקוראים יתרשמו מעוצמת האמונה הטהורה של קארש בציונות, הם בוודאי יהיו מזועזעים מהרשעות של כתיבתו ויובכו מהטבע הלא-יציב והמרושל של הניתוח שלו. ייתכן שניתן למצוא אצל כמה מההיסטוריונים החדשים טעויות, חוסר עקביות ופרשנות יתר, אולם אף דבר אצלם אינו משתווה לטעויות המגוחכות, הסתירות והעיוותים שניתן למוצאם בקארש: המצאת ההיסטוריה הישראלית: ההיסטוריונים החדשים.
תגובתו של מוריס למאמרו של קארש היא שאלה "ערבובייה של סילופים, חצאי-אמיתות, ושקרים שמדגימים בבירור את בורותו התהומית גם בנוגע למקורות (הספר שלו מכיל מעל חמישים הערות שוליים אולם הוא מבוסס כמעט בשלמותו על הפניות למקורות משניים ולציטוטים ממקורות משניים, רבים מהם בעלי ערך מפוקפק) וגם לגבי הקונפליקט הציוני-ערבי. הוא אינו ראוי לתשומת לב רצינית או לתשובה."
אניטה שפירא, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, טוענת ש"שלושים אחוז ממראי המקום (של קארש) מתייחסים למעשה לכתביהם של שליים ומוריס, וחמישה עשר אחוזים נוספים מצטטים מקורות ראשוניים, והיתר מסתמכים על מקורות של היסטוריונים מרכזיים..."
במקום אחר מוריס טוען שקארש "מותח ביקורת על נקודות פעוטות בעודו מתעלם לחלוטין ומסתיר מקוראיו, את העובדות העיקריות". מוריס טוען כי "קארש, בעודו טוען שכל היצירה פגומה, עוסק למעשה בארבעה עמודים מ"לידתה". עמודים אלה מנסים להראות שההנהגה הציונית במהלך 38–1937 תמכה ב"פתרון הטרנספר" לבעיה הערבית של המדינה היהודית שעתידה לקום."
שפירא כותבת: "מי שמעז להתנגד או לבקר את הצהרותיהם של מנפצי המיתוסים הללו המחשיבים עצמם כמומחים (ההיסטוריונים החדשים) מושמץ באכזריות."
מהצד האחר מתחו על מוריס ביקורת נורמן פינקלשטיין
ונור מסאלחה.
הם טוענים שמסקנותיו של מוריס הן פרו-ישראליות:
הן פינקלשטיין והן מצאלחה סבורים שהייתה מדיניות של טרנספר. בתגובה לפינקלשטיין ומצאלחה ענה מוריס ש"ראיתי מספיק חומר, צבאי ואזרחי, על מנת שתהיה לי תמונה מדויקת של מה שקרה". פינקלשטיין ומסאלחה הגיעו למסקנותיהם בשל הטיה פרו-פלסטינית. ובאשר להבדל בין ההתקפה הצבאית לגירוש הם צריכים לקבל את מה שהוא מכנה כהגדרה "הצרה והמחמירה יותר" של גירושים. מוריס סבור שלא הייתה מדיניות של טרנספר.
בני מוריס ביקר בצורה קשה את ספרו של אילן פפה A History of Modern Palestine
במאמר שכתב בניו רפובליק.
מוריס כינה את ספרו של פפה "ממש נוראי". הוא אומר שהוא משעבד את ההיסטוריה לאידאולוגיה פוליטית, ו"מכיל טעויות בכמות ובאיכות שאינן מצויות בהיסטוריוגרפיה רצינית." בתגובה מאשים פפה את מוריס בכך שהוא משתמש בעיקר במקורות ישראלים, ומתעלם ממקורות ערביים אותם הוא אינו יכול לקרוא. פפה כותב שמוריס מחזיק ב"דעות גזעניות לגבי הערבי באופן כללי ולגבי הפלסטינים באופן מיוחד." הוא גם סבור שהיסחפותו של מוריס ימינה מאז שנות השמונים היא בגלל אופורטוניזם פוליטי.
מיכאל פלומבו, מחבר הספר The Palestinian Catastrophe: The 1948 Expulsion of a People from Their Homeland,
סקר את המהדורה הראשונה של ספרו של מוריס על הפליטים הפלסטינים ומבקר את החלטתו של מוריס, שפלומבו חושב שהיא מאפיינת את ההיסטוריונים החדשים באופן כללי, להסתמך בעיקר על מקורות ישראלים רשמיים ש"נבחרו בקפידה", במיוחד תעתיקי רדיו של שידורים ערביים, בעודם מתעלמים ממקורות בלתי רשמיים כמו תעתיקי ה-BBC וה-CIA. רבים מאלה מצביעים על מדיניות של גירוש. הוא אומר שמוריס לא הצליח להוסיף לעבודתו שהתבססה על ארכיונים ישראלים, שרבים מהם עדיין מסווגים, בכך שנמנע מלהשתמש בארכיונים של האומות המאוחדות, של הבריטים של והאמריקאים, שאותם מחשיב פלומבו אובייקטיביים בסוגיות כמו מעשי האכזריות של צה"ל, כמו גם נמנע מלהשתמש בעדויות בעל פה של פלסטינים וישראלים, שניתן לסמוך עליהם אם ניתן לוודא אותם בדרכים אחרות.
פלומבו כותב: "התייחסותו של מוריס לתיעוד הייתה בהחלט ראויה לשבח, אם לא היה נוטה לבחור מקורות שתומכים בדעותיו, בעודו נמנע ממקורות שמכילים מידע שאינו תומך בטיעון העיקרי שלו. החלטתו לא להשתמש בעדויות יוצאי הצבא הישראלים היא מצערת, מאחר שכמה מהם דיברו בכנות על מעשי הזוועה הישראלים וגרוש אזרחים בדיר יאסין, לוד-רמלה ויפו."
מוריס משיב שרק עיוור, או אדם שלא טורח לעיין בהערות, לא ישים לב שספריו, כולל על הפליטים, נסמכים על חומר רב מהארכיונים של בריטניה, ארצות הברית והאו"ם.
לפי אבי בקר, בשנים האחרונות חל שינוי בהשקפותיו של מוריס. לטענתו סותר מוריס בספריו האחרונים הוא את טיעוניו שעליהם ביסס את גישתו שבאה לידי ביטוי בספריו המוקדמים, ובפרסומים החדשים הוא משנה את גישתו הקודמת בה ניסה להציג את צה"ל כצבא החזק ביותר במזרח התיכון. על פי בקר גם ביחס לפליטים שינה מוריס את עמדתו ומעשה חלק גדול מהפליטים עזבו ביוזמתם, והאחרים לא גורשו כי אם "הוברחו" בסערת המלחמה ואיומי הג'יהאד כנגד מדינת ישראל. לדברי בקר בספריו האחרונים מגן מוריס על זכותו של דוד בן-גוריון לגרש עוד יותר נוכח הנסיבות הללו.
השקפותיו הפוליטיות
מבקרים מהימין הישראלי טענו שבספרו הראשון של מוריס טבועה סימפתיה לערבים וסברו שעבודתו מוטה בשל כך. מוריס הגיב שהם כשלו בכך שלא קראו את הספר כלל או לא קראו אותו בניתוק ערכי. הם שיערו שכשהוא תיאר את הפעולות הישראליות כאכזריות, הוא גינה אותן. למעשה, הוא כתב, לא רק שהוא נמנע מלגנות, אלא במקרים רבים הוא תומך בפעולות הישראליות ב-1948.
במאמר מ-2001 כתב כי הלוך מחשבתו "בעניין המשבר כעת במזרח התיכון וגיבוריו השתנה מהותית בשנתיים האחרונות" וכי שאלת הלגיטימיות של מדינת ישראל היא "הסיבה העיקרית ל'המרה'" שעבר.
כותבים ערבים שיבחו את עבודתו, אך תמיד חשו שאינו "לצדם". משנת 2000 ואילך, דעותיו הביקורתיות כלפי התנהלות הערבים גברו לאחר שהפלסטינים דחו את יוזמת השלום של אהוד ברק וביל קלינטון והחלה האינתיפאדה השנייה:
מוריס עדיין מתאר את עצמו כשמאלני בשל תמיכתו ברעיון שתי מדינות לשני עמים, אולם הוא אומר שהדור שלו לא יזכה לראות את השלום:
הוא התייחס בריאיון למעשי הטבח שביצעו לוחמי הצד היהודי במלחמת העצמאות:
בנושא האזרחים הערבים-ישראלים סבור מוריס:
מוריס כינה את הסכסוך הישראלי-פלסטיני כחלק מההתנגשות העולמית של הציוויליזציות בין הפונדמנטליזם האסלאמי והעולם המערבי ואומר: הוא הוסיף ואמר:
כשכתב "הארץ" כינה את יציאת הפלסטינים מארץ ישראל ב-1948 "טיהור אתני" השיב מוריס:
והמשיך ואמר:
במאמר פובליציסטי בניו יורק טיימס ביולי 2008, כתב מוריס: "מנהיגי איראן ייטיבו לעשות אם יחשבו שנית על ההימור שלהם וישעו את תוכנית הגרעין שלהם. פרט לכך, הטוב ביותר שהם יכולים לצפות לו הוא התקפת אוויר ישראלית קונבנציונלית שתהרוס את מתקני הגרעין שלהם. ללא ספק, הדבר יביא לאלפי נפגעים איראנים ולהשפלה בינלאומית. אבל האלטרנטיבה היא שאירן תיהפך למדבר גרעיני."
בריאיון לעיתון האוסטרי דר סטנדרט דיבר מוריס בעד מתקפת מנע על איראן כאלטרנטיבה היחידה שנותרה לעצור את תוכנית הגרעין האיראנית."
חלק מספריו, שנכתבו ופורסמו במקור באנגלית, תורגמו לעברית, צרפתית, ערבית, איטלקית וצ'כית. על ספריו האחרונים כתב מוריס כי נפתחו בפניו עכשיו ארכיונים שהיו סגורים בפניו לפני כן כגון ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון, ולדבריו . על מחקריו החדשים שבאו לידי ביטוי בספריו האחרונים הוא אומר: . לגבי בעיית הפליטים אומר מוריס שהמלחמה יצרה בעיית פליטים גם אצל היהודים וגם אצל הערבים. אבל:.
בריאיון לחיים יבין בספטמבר 2010 אמר: "עמים פועלים בצורה קשה בנסיבות קשות, והנסיבות של 48' שהיו קיומיות מבחינת היישוב הובילו גם במקומות שונים להתנהגות קשה ואפילו לא מוסרית, אבל זו טבעה של מלחמה, במיוחד מלחמת אזרחים שנכפתה עלינו". בנוסף חזר מוריס על עמדתו לפיה לא הייתה מדיניות כללית לגירוש ערביי הארץ, ולדבריו גם לא בוצע כזה באופן שיטתי, "ברוב המקומות אנשים ברחו, מקומות מועטים היו בהם גירושים ממש".
במאמר מ-2011, כתב כי יאסר ערפאת ומחמוד עבאס.
בריאיון לעיתון הארץ בינואר 2019, אמר כי בתקופת האינתיפאדה השנייה לא היה חוזר על סרבנותו לשרת בשטחים כפי שעשה באינתיפאדה הראשונה:
קישורים חיצוניים
ביקורת על ספריו:
תומס הקטר וחברים
תומס הקטר וחברים (בעברית נקראת גם תומס הקטר; באנגלית: Thomas & Friends, "תומס וחברים"; נקראה במקור Thomas the Tank Engine & Friends ולימים "תומס הקטר וחברים: הרפתקאות מסביב לעולם", ) היא סדרת טלוויזיה בריטית לילדים ששודרה לראשונה ברשת ITV בשנת 1984. הסדרה מבוססת על ספרי "סדרת הרכבות" מאת הכומר וילברט אודרי ובנו כריסטופר, המספרת על חבורת קטרים וכלי רכב מואנשים באי הבדיוני סודור.
בין הפקת העונות השנייה והשלישית של הסדרה התמקד הצוות בהפקת שתי סדרות טלוויזיה נוספות: "TUGS", סדרה על גוררות בעלת עונה אחת משנת 1989 ששודרה ברשת Television South, והתוכנית האמריקאית "Shining Time Station" שנועדה להתאים את "תומס הקטר וחברים" לשוק הטלוויזיה האמריקאי ושודרה בין 1989 ו-1996.
דמויות
הסדרה עוסקת בעיקר במכונות ובאנשים המאכלסים את האי הבדיוני סודור. החל משנת 2018, הדמויות הראשיות הן:
קריינים
אנגלית:
עברית:
פוליטיקה של אוזבקיסטן
הפוליטיקה של אוזבקיסטן לאחר קבלת העצמאות מברית המועצות מורכבת מאוד. מאז נפרדה המדינה מברית המועצות, נותרו מוסדות השלטון זהים לאלו שהיו לפני התפרקות ברית המועצות, על אף שמרבית השמות שונו.
הממשלה חיזקה את אחיזתה בכלכלה והעבירה רפורמות כלכליות רבות לצורך כך, אולם כדי לא לאבד את השליטה במדינה נמנעה מרפורמות פוליטיות מרחיקות לכת, ובמקום להדק את אחיזתה במדינה מאז העצמאות, העדיפה הממשלה להחליש יותר את קבוצות האופוזיציה.
הממשלה הצדיקה את ריסון האסיפות הציבוריות, מפלגות האופוזיציה והתקשורת בהדגשת הצורך ההדרגתי בשינוי וביציבות בתקופת מעבר. לצורך כך מדגישה הממשלה את הכאוס השולט בארצות השכנות לאחר ההפרדות מברית המועצות (בעיקר בטג'יקיסטן).
גישה זו התקבלה בקרב חלק גדול מאוכלוסיית המדינה, אף על פי שאיננה מתאימה לטווח הארוך.
החוקה
מאז תחילת כהונתו של הנשיא אסלאם קרימוב, הוא התחייב להנהיג רפורמות דמוקרטיות. חוקה חדשה אומצה על ידי המחוקק בדצמבר 1992, אבל אף על פי כן בצורה רשמית היא יוצרת הפרדת כוחות, במציאות השינויים היו מזעריים וכלפי חוץ בלבד. אף ששפת החוקה כוללת תכונות דמוקרטיות רבות, ניתן לעקוף אותה על ידי פסקי דין וחקיקה עוקפת, ולרוב פשוט מתעלמים מחוקי החוקה.
הנשיא, אשר נבחר בבחירות ישירות לכהונה של חמש שנים, הוא ראש המדינה והממונה על הרשות המבצעת מכוח החוקה. כמו כן הוא משמש כמפקד העליון של הכוחות המזוינים, ומתוקף תפקידו הוא רשאי להכריז על מצב חירום או על מלחמה.
הנשיא רשאי למנות ראש ממשלה, קבינט מלא של שרים ושופטים של שלושה בתי משפט ארציים, בכפוף לאישור ה"אולי מג'לס" (בית המחוקקים העליון), ולמנות את כל חברי בתי המשפט התחתונים. לנשיא יש גם את הסמכות לפזר את הפרלמנט.
סגנים של בית המחוקקים העליון (והיחיד), נבחרים לכהונה של חמש שנים. הנשיא יכול לפזר את הגוף בהסכמה של בית המשפט החוקתי - אשר גם אותו ממנה הנשיא.
האולי מג'לס העביר חוקים שבאו ביוזמת הנשיא, ביוזמת בתי המשפט, ביוזמת התובע הכללי או ביוזמת הממשלה של המחוז האוטונומי קאראקלפאקסטן. מלבד חקיקה, הגוף חייב לאשר אמנות בינלאומיות, פסקי דין ומצבי חירום, אחרת אין להם תוקף חוקתי.
הרשות השופטת הלאומית כוללת את בית המשפט העליון, בית המשפט החוקתי ובית המשפט העליון לכלכלה. בתי משפט נמוכים יותר קיימים במחוזות אזוריים, וברמות הערים השונות.
הנשיאות
הרשות המבצעת במדינה מחזיקה כמעט בכל הכוח הממשלי. לרשות השופטת חסרה העצמאות והרשות המחוקקת חסרת הנהגה ויוזמה משל עצמה, ובעלת יכולת מועטה לעיצוב החוקים.
התקשורת ומפלגות האופוזיציה
ברפורמה של 2002 אושרה ההצעה להרכיב פרלמנט כפול. מספר מפלגות פוליטיות נוסדו באישור הממשלה אך עדיין לא הציגו כל חלופה למדיניות הממשלה הקיימת. בדומה לכך, על אף שנוסדו כלי תקשורת-המונים (רדיו, טלוויזיה ועיתונים), הם נשארו בשליטתה של הממשלה, ורק לעיתים רחוקות מועלים בהם נושאים פוליטיים לדיון. המשטר הנוקשה כלפי מפלגות חדשות מנע ממפלגות פוליטיות עצמאיות אישור רישום, כך שנמנעה מהן כניסה לפרלמנט.
ברכת שים שלום
ברכה
ניתן לחלק את הברכה לארבעה חלקים-
פוליטיקה של אוזבקיסטן
התקשורת ומפלגות האופוזיציה
למרות ההגנה החוקתית המקיפה, ממשלת קרימוב מדכאת את כל הפעולות של התנועות הפוליטיות, מתנגדת לאסיפות פומביות והפגנות, וממשיכה לדכא תנועות אופוזיציה. הדיכוי נחלש במידת מה עקב שינויים שנערכו בחוקה. באמצע שנות ה-1990 אפשרה החקיקה זכויות משמעותיות לאיגודי העובדים העצמאיים (הנפרדים מהממשלה) וזכויות פרט מורחבות, אולם אכיפת זכויות אלה כמעט ולא מתבצעת, מכיוון ששירותי הביטחון נותרו תחת השלטון המרכזי ופועלים על פי מדיניותו.
ברכת שים שלום
נוסח חילופי
לפי נוסח פרובאנס אמרו את הנוסח כדלהלן בכל התפילות. על פי הסידורים בנוסח אשכנז וחלק מנוסח ספרד, עושים פשרה, ואומרים שים שלום בתפילת שחרית, ואילו בתפילת ערבית, ולפי נוסח אשכנז גם בתפילת מנחה (למעט בשבת (בקצת קהילות) ובתעניות) אומרים שלום רב.
פוליטיקה של אוזבקיסטן
התקשורת ומפלגות האופוזיציה
עם יוצא הדופן של ליברליזציה פזורה, כל מפלגות האופוזיציה והמדיה העצמאית אסורות באוזבקיסטן. תחילת שנות ה-1990 התאפיינו במעצרים והכאות של דמויות אופוזיציה תחת האשמות כוזבות. לדוגמה, אוזבקי בולט בשם איברהים בורייב נעצר בשנת 1994, לאחר שהכריז על תוכנית להקמת מפלגת אופוזיציה חדשה ממש לפני משאל העם במרץ, ומעט לאחר מכן נעצר בורייב שוב בטענה כי היה בעלים של חברה שיצרה תרופות לא חוקיות. באפריל 1995, שבועיים לאחר משאל העם שהאריך את כהונתו של הנשיא קרימוב, שישה פורשים מהמפלגה נשלחו לכלא לאחר שהפיצו את עיתון המפלגה "ארק" והסיתו בו להפיכה נגד הנשיא קרימוב. המשטרה החשאית של אוזבקיסטן עצרה חברים בקבוצות אופוזיציה שונות בכל מקום והגיעה אפילו עד למוסקבה לשם כך.
ברכת שים שלום
הנוסח בעשרת ימי תשובה
בעשרת ימי תשובה מוסיפים עוד בקשה הקשורה לימים אלה. מוסיפים תוספת זו לפני חתימת הברכה (ברוך אתה...).
פוליטיקה של אוזבקיסטן
גישה כלפי האסלאם הקיצוני
הממשלה מרסנת בצורה חריפה את אלה החשודים בקיצוניות אסלאמית. כ-6,000 חשודים בהשתייכות לאסלאם הקיצוני נכלאו, וחלקם אף מתו במהלך השנים האחרונות בכלא עקב התעללות ומחלות. למרות זאת, עקב מספר האפשרויות המצומצם להדרכה דתית, פונים מוסלמים צעירים לתנועות האסלאם הקיצוני במחתרת.
ברכת שים שלום
הנוסח בעשרת ימי תשובה
בנוסח ספרד ובנוסח הספרדים:
ובנוסח אשכנז:
לפי נוסח אשכנז המקורי אף משנים את חתימת הברכה בעשי"ת: במקום לומר "ברוך אתה ה' המברך את עמו ישראל בשלום" אומרים "ברוך אתה ה' עושה השלום." חתימה זו הייתה החתימה הקבועה בכל השנה בנוסח ארץ ישראל. שינוי זה עדיין נהוג בקצת קהילות אשכנז, אבל ברוב הקהילות (ובפרט בא"י) נוהגים שלא לשנות את החתימה.
לורנס אוליבייה
סר לורנס אוליבייה (באנגלית: Laurence Olivier; 22 במאי 1907 – 11 ביולי 1989) היה שחקן קולנוע ותיאטרון אנגלי. אוליבייה נחשב לאחד מגדולי השחקנים במאה ה-20. על תפקידיו בקולנוע ובטלוויזיה זכה בשלושה פרסי אוסקר, שלושה פרסי גלובוס הזהב, שלושה פרסי באפט"א לקולנוע וחמישה פרסי אמי.
ברכת שים שלום
הנוסח בעשרת ימי תשובה
בנוסח רומניא:
בנוסח פרובאנס:
בנוסח קטלוניה:
לורנס אוליבייה
ביוגרפיה
אוליבייה נולד בעיר דורקינג במחוז סארי שבאנגליה. אבות משפחתו היו הוגנוטים שנמלטו מצרפת ב-1685, לאחר צו פונטנבלו. אביו הכומר החליט שבנו יהיה שחקן ואוליבייה למד בבית ספר למשחק Central School of Speech Training and Dramatic Art.
ברכת שים שלום
הנוסח בעשרת ימי תשובה
אם שכח לומר תוספת זו אינו חוזר, אלא ממשיך בתפילתו כרגיל.
סידורים שנקראו על שמה
בשל חשיבות הברכה בנוסח התפילה, החותמת את תפילת שמונה עשרה, והאמירה הטמונה בה, סידורים רבים בחרו בה ככותר לשם הסידור. ביניהם סידור שים שלום בשילוב כוונות קצרות, סידור שים שלום תפילות לשלום העולם ע"פ תורתו של רבי נחמן מברסלב, סידור התנועה הקונסרבטיבית, ועוד.
לורנס אוליבייה
ביוגרפיה
נשא לאישה את ג'יל אסמונד ב-1930, לזוג נולד בן אחד. ב-1938 ניהל רומן סוער עם השחקנית ויוויאן לי שהייתה נשואה אף היא, בעקבות הרומן התגרש וב-1940 נישא ללי. נישואים אלו התפרקו ב-1960, ושנה אחר כך התחתן אוליבייה עם ג'ואן פלורייט.
ב-1947 קיבל אוליבייה תואר אבירות Knight Bachelor, ב-1970 קיבל תואר אצולה Baron Olivier, of Brighton in the County of Sussex, וב-1981 את עיטור מסדר ההצטיינות (Order of Merit).
אוליבייה מת מסרטן בגיל 82, ונקבר בפינת המשוררים במנזר וסטמינסטר, לונדון.
תיאטרון
התפרסם ב-1930 כששיחק במחזה של נואל קאוורד "חיים פרטיים" וחיזק את מעמדו ב-1935 במחזה "רומיאו ויוליה" כששיחק לצידו של ג'ון גילגוד כשהם מתחלפים ביניהם בתפקידי רומיאו ומרקוציו.
סך הכול שיחק ביותר ממאה ועשרים תפקידי במה, והרבה במיוחד להופיע במחזות של שייקספיר. היה המנהל הראשון של התיאטרון המלכותי הלאומי, וכיהן בתפקיד זה בין השנים 1962–1973.
קולנוע
ב-1931 כיכב בסרטו הראשון בהוליווד - "Yellow Ticket".
דמותו של הית'קליף בסרט "אנקת גבהים" הביאה מועמדות ראשונה לפרס האוסקר ומעמד של כוכב קולנוע. ב-1949 זכה אוליבייה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ופרס באפט"א לקולנוע על תפקידו בסרט "המלט", אותו גם ביים והפיק.
בשנת 1958, כיכב ביים והפיק את הסרט "הנסיך ונערת השעשועים" בה כיכבה לצידו מרילין מונרו.
סה"כ היה מועמד לאוסקר 12 פעמים, וזכה בשני פרסי הוקרה של האקדמיה, הראשון ב-1944 על הסרט "הנרי החמישי", והשני ב-1979 על מפעל חייו בקולנוע.
15 שנה אחרי מותו הופיע אוליבייה שוב בסרט קולנוע, כאשר יוצרי הסרט "סקיי קפטן" ("Sky Captain and the World of Tomorrow") השתמשו בקטעים מסרטים בהם השתתף, ויצרו מהם דמות של מנהיג מרושע.
אוטוביוגרפיה
ב-1984 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו Confessions of an actor.
כתב ספר אוטוביוגרפי נוסף בשם "על המשחק", שראה אור בהוצאת מודן, 1989.
ספר ביוגרפי שפורסם ב-1991, טען כי אוליביה והשחקן דני קיי ניהלו רומן הומוסקסואלי.
מריו סוארס
מריו סוארס מאטה (בספרדית: Mario Suárez Mata; נולד ב-24 בפברואר 1987) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר ההגנתי בראיו ואיקאנו. לזכותו 3 הופעות במדי בנבחרת ספרד.
קריירת מועדונים
סוארס נולד באלקובנדס שבקהילה האוטונומית מדריד. בגיל 12 הוא החל לשחק במחלקת הנוער של אתלטיקו מדריד. סוארס שיחק בקבוצת המילואים אתלטיקו מדריד ב' בין השנים 2004 ו-2006. הוא הופיע לראשונה בקבוצה הבוגרת של אתלטיקו ב-6 בנובמבר 2005, כאשר נכנס כמחליף בדקות הסיום של משחק התיקו עם סביליה, שהסתיים ללא שערים. במהלך עונה זו הופיע בעוד שלושה משחקים.
בעונות ו- הושאל סוארס לקבוצות הליגה הספרדית השנייה ריאל ואיאדוליד וסלטה ויגו, בהתאמה. בתקופתו בוויאדוליד סייע לקבוצה לעלות ללה ליגה, כאשר היא סיימה במקום הראשון בטבלה. באוגוסט 2008 נרכש סוארס על ידי מיורקה מהליגה הספרדית הראשונה, וחתם בקבוצה על חוזה לארבע שנים. בחוזהו נכלל סעיף רכישה בחזרה של השחקן על ידי אתלטיקו.
סוארס השתלב במיורקה והיה שחקן הרכב בקבוצה. בעונתו השנייה במיורקה כבש חמישה שערי ליגה ב-34 הופעות, וסייע לקבוצה לסיים במקום החמישי בליגה. בעקבות הופעותיו המוצלחות של סוארס הוא נרכש בחזרה על ידי אתלטיקו מדריד.
בעונה הראשונה של סוארס בתקופה השנייה במדי אתלטיקו הופיע ב-35 משחקים, בהם כבש שני שערים. הוא כבש את שער הבכורה שלו עבור אתלטיקו ב-10 באפריל 2011, בניצחון הביתי 0–3 על ריאל סוסיאדד. בעונה הבאה סייע לאתלטיקו לזכות בליגה האירופית, בכך ששיחק 14 משחקים במסגרת המפעל בעונה זו, כולל במשחק הגמר מול אתלטיק בילבאו. בנוסף, הוא זכה עם אתלטיקו גם באליפות ספרד ובגביע המלך הספרדי.
ב-20 ביולי 2015 חתם בפיורנטינה האיטלקית. לאחר שלא קיבל דקות רבות בקבוצה האיטלקית, ב-30 בינואר 2016 חתם בווטפורד האנגלית לארבע וחצי שנים. ב-16 באוגוסט 2016 הושאל לולנסיה. ב-11 ביולי 2017 חתם בגוויג'ואו ז'יצ'נג הסינית. ב-31 בינואר 2019 חתם בראיו ואיקאנו עד לסוף העונה.
נבחרת ספרד
בשנת 2006 זכה סוארס עם נבחרת ספרד עד גיל 19 באליפות אירופה עד גיל 19. שנה לאחר מכן השתתף עם ספרד עד גיל 20 בגביע העולם עד גיל 20. הוא כבש את שערו היחיד בטורניר מבעיטת עונשין בניצחון 1–2 על זמביה. שנתיים אחרי הוא השתתף עם נבחרת ספרד עד גיל 21 באליפות אירופה עד גיל 21.
רדיוס קוולנטי
בכימיה, הרדיוס הקוולנטי, r cov, הוא מדד לגודלו של אטום המהווה חלק מקשר קוולנטי יחיד. הרדיוס נמדד בדרך כלל ביחידות פיקומטר (pm) או אנגסטרום (Å), כאשר 1 אנגסטרום = 100 פיקומטר.
באופן עקרוני, סכום שני הרדיוסים הקוולנטיים שווה לאורך הקשר הקוולנטי בין שני אטומים,. יתר על כן, ניתן להציג רדיוסים שונים עבור קשרים בודדים, כפולים ומשולשים (r2 ,r1 ו-r3 בהתאמה), באופן חישובי בלבד. יחסים אלו אינם מדויקים מכיוון שגודלו של אטום אינו קבוע אלא תלוי סביבה כימית. עבור קשרי A–B הטרואטומיים, מונחים יוניים עשויים להיכנס. לעיתים קרובות הקשרים הקוולנטיים הקוטביים קצרים מהצפוי בהתבסס על סכום הרדיוסים הקוולנטיים. ערכי טבלה של רדיוסים קוולנטיים הם ערכים ממוצעים או אידיאליים, אשר מעידים במקרים רבים על עבירות (דמיון בתכונות כימיות ופיזקליות) במצבים שונים, מה שהופך אותם לשימושיים.
אורכי הקשר R(AB) נמדדים על ידי קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן (לעיתים רחוקות יותר, עקיפת נייטרונים על גבישים מולקולריים). ספקטרוסקופיה סיבובית יכולה גם לתת ערכים מדויקים ביותר של אורכי קשר. עבור קשרים הומוגרעיניים A–A, לינוס פאולינג העריך את הרדיוס הקוולנטי למחצית מאורך הקשר היחיד ביסוד, למשל: כאשר (במולקולת מימן) נוכל להגיד כי. בפועל, נהוג לקבל ערך רדיוס ממוצע ממגוון תרכובות קוולנטיות, אם כי בדרך כלל ההבדל קטן. ב-1983, פרסם סנדרסון רשימת רדיוסים קוולנטיים לא קוטביים עבור מרכיבי הקבוצה הראשית (יסודות מטורים 1–2 ו-13–18), אך זמינותם של אוספי נתונים גדולים יותר עבור אורכי קשר, בעלי עבירות גדולה יותר, מאגר המידע המבני של קיימברידג' תרמה לדיוק מדידה ברדיוסים קוולנטיים מיושנים במקרים רבים.
בוני בדליה
בוני בדליה קולקין (באנגלית: Bonnie Bedelia Culkin; נולדה ב-25 במרץ 1948) היא שחקנית אמריקאית, מוכרת בזכות הופעותיה בסרטי הפעולה "מת לחיות" ו"מת לחיות 2". הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסרט "לב כמו גלגל" (1983) ולשני פרסי אמי.
ביוגרפיה
בדליה נולדה בניו יורק סיטי לסופרת מריאן את'ל ולעיתונאי פיליפ הארלי קולקין. בדליה היא אחותו של שחקן התיאטרון קיט קולקין ודודתם של השחקנים המפורסמים מקולי קאלקין, קיראן קאלקין ורורי קאלקין. לבדליה שני ילדים מבעלה הראשון הבמאי קן לובר, כיום היא נשואה בפעם השלישית לשחקן מייקל מק'ריאה.
רדיוס קוולנטי
רדיוסים עבור קשרים מרובים
יסודות מלאכותיים עד המספר האטומי 118 (אוגאנסון) הופקו בניסויים וישנם מחקרים כימיים על מספר הולך וגדל שלהם. שיטה זו, עקבית לעצמה, שימשה כדי להתאים רדיוסים קוולנטיים טטרהדרליים ל-30 יסודות ב-48 גבישים עם דיוק בעל טווח סטיה של עד פיקומטר.
בוני בדליה
קריירת משחק
התחילה את דרכה כשחקנית תיאטרון וזכתה להערכה על תפקידה במחזה "צ'ארלי שלי", תפקיד עליו זכתה בדליה בפרס התיאטרון העולמי. התפרסמה בקולנוע לראשונה ב-1969 בסרטו של סידני פולאק "הם יורים גם בסוסים" בתור רובי, אשתו ההרה של החוואי ג'יימס (ברוס דרן). ב-1970 שיחקה בקומדיה "מאהבים וזרים אחרים" וב-1979 בהפקת האימה הטלוויזיונית "צל הרשע" המבוססת על רומן האימה של סטיבן קינג.
ב-1984 הייתה בדליה מועמדת ל פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה בתפקיד נהגת המרוצים שירלי מולדווני בדרמה הביוגרפית "לב כמו גלגל". ב-1988 זכתה בדליה לחשיפה גדולה בזכות התפקיד שלה בסרט הפעולה המוערך "מת לחיות", בתור הולי ג'נארו אשתו של הבלש ג'ון מק'ליין (ברוס ויליס). באותה השנה שיחקה גם בקומדיה העצמאית "נסיך קליפורניה" לצידם של קיאנו ריבס ואמי מאדיגן.
ב-1990 שיחקה בסרט הפעולה "בחזקת חף מפשע" בתור ברברה אשתו של התובע המחוזי רסטי סביץ' (האריסון פורד) וגילמה פעם נוספת את תפקיד הולי ג'נארו מקליין בסרט "מת לחיות 2". התפרסמה בהמשך שנות ה-90 בעיבוד הקולנועי לרומן האימה "דברים שצריך", בקומדיה "ללא מילים" ובדרמה "בכל מקום אחר". ב-1994 הועמדה לפרס אמי על תפקיד אורח שעשתה בסדרה "מלאכים נופלים". מ-2001 שיחקה בדליה בעיקר בסדרות טלוויזיה, "המחלקה" במשך שלוש שנים בתפקיד הראשי של מפקדת משטרת סן פרנסיסקו קפטן קייט מק'פרטי ובסדרת הדרמה המשפחתית "הורים במשרה מלאה" בתפקיד קאמיל בראבמן אם המשפחה במשך 6 עונות הסדרה.
בית אוליפנט
בית אוליפנט המצוי במושבה הגרמנית בחיפה הוא מבנה מגורים טמפלרי אופייני שהיה שייך למשפחת אוליפנט.
היסטוריה
ב-2 בינואר 1886 נפטרה אשתו הראשונה של אוליפנט, אליס (הקבורה בבית הקברות הטמפלרי) ואוליפנט שב לארצות הברית שם נשא את אשתו השנייה רוזמונד דייל אוון (נכדתו של האוטופיסט רוברט אוון), ונפטר שם מספר חודשים לאחר נישואיו. לאחר פטירתו של אוליפנט בדצמבר 1888 עבר הבית לבעלות אשתו. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 שימש הבית את חברת "אסיה" אשר קיבלה זיכיון לבנות את קטע המסילה מחיפה לדמשק של מסילת הרכבת החיג'אזית. עבודות המיפוי והתכנון הראשונה נעשו מבית אוליפנט.
טורה! טורה! טורה!
'''טורה! טורה! טורה! (באנגלית: Tora! Tora! Tora!''') הוא סרט מלחמה אפי אמריקאי משנת 1970, המשחזר את מתקפת היפנים של פרל הארבור והאירועים שקדמו לה. שם הסרט נגזר מהמילים שהיו הקוד לפתיחת המבצע. טורה ביפנית זה נמר (טייגר) אבל הכוונה הייתה שתי המילים היפניות TOtsugeki RAigeki" (突撃雷撃), שמשמעותן "התקפת ברק".
התסריט מבוסס על הספר טורה! טורה! טורה! של גורדון פרנג' (1963) ו"החותם השבור" של לדיסלאס פאראגו  (1967).
את הצד היפני גילמו שחקנים יפנים שדברו יפנית בלבד בבימוי יפני של טושיו מסודה וקינג' פוקסאקו. את הצד האמריקאי ביים ריצ'רד פליישר.
נושאת המטוסים "יורקטאון" שימשה מודל לנושאת המטוסים היפנית "אקאגי" משם נוהלה ההתקפה.
אחת הטעויות הבולטות בשחזור המתקפה הייתה כאשר מטוסי התקיפה טסים מעל הרכס החולש על הנמל ועליו צלב גדול לזכר הנופלים האמריקאים בהתקפה הזאת.
האמריקאים ביקרו את הסרט כי לדעתם הציג את היפנים באור חיובי ואת האמריקאים כמבולבלים וחסרי ביטחון. הסרט הצליח מאוד ביפן וגרף 194 מיליון ין.
תקציר העלילה
היחסים בין יפן וארצות הברית הורעו לאחר שזו הטילה אמברגו על משלוחי נפט ליפן כדי לעצור את התפשטותה במזרח הרחוק. בסרט מראים את חתימת חוזה ההגנה בין יפן, גרמניה ואיטליה (מדינות הציר).
על נושאת המטוסים אקאגי נמצאים אדמירל איסורוקו יממוטו (סו ימאמורה), אדמירל צ'ואיצ'י נגומו, מפקד הצי האווירי הראשון (אג'ירו טונו), קומנדר מינורו גנדה, מתכנן המתקפה (טאטסויה מיהאשי) והטייס מיטסו פושידה (טקהירו טאמורה), מפקד מטוסי התקיפה. הטייסים היפנים עוברים אימונים על מודלים של פרל הארבור והדרכות לזיהוי אניות הצי האמריקאי בשמותיהן.
גנרל שורט (ג'ייסון רוברדס) חושש מחבלה במטוסים על ידי גורמים עוינים באי ופוקד להוציא את המטוסים על מסלולי ההמראה כדי שיהיה אפשר להשגיח עליהם יותר טוב - החלטה הרת אסון.
בוושינגטון די. סי. מצליח מפקד המודיעין של גזרת המזרח הרחוק, קולנל בראטון (א.ג. מרשל) לפענח בעזרת מכונת PURPLE תשדורת בעלת 14 סעיפים שהאחרון בהם היה מתן אולטימטום בשעה 13:00 למזכיר המדינה קורדל הול (ג'ורג' מקריידי). ביחד עם עוזרו הקריפטולוג לויטננט קומנדר אלווין קרמר (וסלי אדי) הוא מגיע לפנטגון שכולו ריק מאנשים בגלל יום ראשון. ראש המטות המשולבים, ג'ורג' מרשל יצא לרכיבה על סוס. לבסוף הם מצליחים למצוא את מזכיר המדינה (ג'ורג' מקריידי), מזכיר המלחמה (ג'וזף קוטן), הרולד סטארק, ראש המבצעים הימיים (אדוארד אנדרוז) וגנרל מרשל (קית' אנדס). מרשל נותן פקודת התראה אך בגלל קשיי קליטה בהוואי היא נשלחת כטלגרמה רגילה ומגיעה לאחר סיום ההתקפה.
היפנים שולחים את מכתב האולטימטום לשגרירם בוושינגטון אבל בגלל הצורך לפענח אותו הוא הגיע 55 דקות לאחר תחילת המתקפה וכך יכול היה רוזוולט להודיע כי ארצות הברית הותקפה ללא כל אזהרה.