cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לאהור
היסטוריה
תחת השלטון הבריטי עברה לאהור תנופת פיתוח והוקמו בה מוסדות רבים. מתכננם של רבים ממוסדות אלו היה גנגה רם, מהנדס אזרחי הודי. הסגנון בו נבנו חלק גדול מהמבנים היה ערוב של אדריכלות קולוניאלית עם אדריכלות מוגולית, אדריכלות גותית ואדריכלות ויקטוריאנית. ב-1861 חוברה לאהור למסילת הברזל שהגיעה מאמריטסר.
בזמן המאבק לשחרור הודו מהשלטון הבריטי מילאה לאהור תפקיד מפתח. בליל 31 בדצמבר 1929 נערך בה כינוס של הקונגרס הלאומי ההודי ובו הקריא נשיא הקונגרס, ג'ווהרלל נהרו, את הצהרת העצמאות של הודו וזו אושרה. באירוע זה אף הונף לראשונה דגל הודו. ב-1940 נערך בלאהור כינוס של הליגה המוסלמית שבו עלתה לראשונה הדרישה הפומבית לחלוקת הודו ולהקמת פקיסטן; המוסלמים ההודים בהנהגת מוחמד עלי ג'ינה דרשו לעצמם מדינה נפרדת מהודו במה שנקרא "הצהרת פקיסטן" או "הצהרת לאהור". הסיקים קיוו למדינה סיקית שתשתרע על רוב שטח פנג'אב אך תקוותם נכזבה ופנג'אב חולקה בין הודו ובין פקיסטן כשהגבול עובר בין אמריטסר ובין לאהור.
מיד לאחר שפקיסטן זכתה לעצמאות באוקטובר 1947 פרצו בעיר מהומות אלימות קשות בין המוסלמים, ההינדים והסיקים. במהומות אלו נהרגו רבים ונגרמו נזקים לאתרים היסטוריים כמו מצודת לאהור ומסגד באשאהי. אירועים אלו הביאו לחילופי אוכלוסייה בהיקף נרחב; רוב ההינדים וחלק גדול מהסיקים עברו להודו ובמקומם הגיעו מוסלמים שעזבו את הודו.
במשך המאה ה-20 גדלה אוכלוסייתה של לאהור בצורה ניכרת. ב-1901 היא מנתה פחות מ-250,000 נפש וב-1971 נאמדה ב-1,985,000 נפש (נתון זה כולל את מחוז מאריאם מיר (Maryam Mir). לאחר שקיבלה סיוע מהאו"ם הצליחה פקיסטן לשקם את העיר שהייתה בתחילה בירת מחוז מערב פקיסטן ומ-1970 בירת מחוז פנג'אב הפקיסטני. ב-1965 במלחמת הודו-פקיסטן פלשו ההודים לשטח פקיסטן בחזית שממזרח ללאהור והגיעו עד סמוך לשדה התעופה הבינלאומי של לאהור, שם נהדפו על ידי צבא פקיסטן.
המאבק עם הטליבאן
כחלק מהעימות בין שלטונות פקיסטן ובין קבוצות המזוהות עם הטליבאן, אירעו בלאהור מספר פיגועי טרור גדולים שרובם בוצעו על ידי קבוצות המזוהות עם הטליבאן.
גאוגרפיה ואקלים
לאהור שוכנת על גדתו הדרומית של נהר הראווי, אחד מיובליו הגדולים של האינדוס. היא גובלת בצפון ובמערב במחוז שיח'ופורה, עוד במערב היא גובלת במחוז ננקאנה שאהיב ובדרום היא גובלת במחוז קסור. במזרח היא גובלת במדינת פנג'אב שבהודו. האקלים באזור העיר הוא אקלים צחיח למחצה (BSh בשיטת קפן). הוא מתאפיין בקיץ ארוך חם וגשום ובחורף יבש ובעל טמפרטורות נוחות ובתופעות האקלימיות של מונסון וסופות אבק. בחודשים מאי, יוני ויולי מגיעה הטמפרטורה לשיאה והחום מגיע למעל C° 40. החל מסוף יוני ובחודשים יולי ואוגוסט חלה עונת המונסונים בה יורדים גשמים כבדים בכל פרובינציית פנג'אב. הטמפרטורה הגבוהה ביותר בצל שנמדדה בלאהור עומדת על C° 48.3 והיא נמדדה בחודש יוני ב-1921 וב-2007. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה בעיר היא C° 1.1− שנמדדה בינואר 1967. כמות המשקעים הגדולה ביותר במשך 24 שעות היא 221 מילימטר שנמדדו ב-1 באוגוסט 2010 (באירוע שהביא גם לשיטפונות עזים בצפון פקיסטן).
מנהל עירוני
רשימת הרבעים:
כלכלה
נכון ל-2008, נאמד התוצר המקומי הגולמי של העיר ב-40 מיליארד דולר ושיעור הצמיחה השנתית נאמד ב-5.6% לשנה; כמחצית מהתוצר של העיר הגדולה בפקיסטן, קראצ'י, שכמות האוכלוסייה בה כפולה. תרומת העיר לתוצר הלאומי נאמדת ב-13.2%. אחד מהמרכזים הכלכליים בעיר היא הבורסה של לאהור (LSE) השנייה בגודלה רק לבורסת קראצ'י. בעיר נמצאות שלוחות של החברות הממשלתיות הגדולות: הרשות לפיתוח מים ואנרגיה (WAPDA) והרשות למים ולביוב (WASA). הבסיס הכלכלי של לאהור הוא רחב וכולל תחומים רבים של תעשייה ומסחר. תעשיות מובילות עוסקות בייצור רכב ואופנועים, מוצרים ביתיים, פלדה, טלקומוניקציה, כימיקלים, מוצרים רפואיים ומוצרי הנדסה ובנין. בעשורים האחרונים עוברת העיר תהליך של מעבר מייצור לשירותים. 42% מכוח העבודה בה מועסק בשירותים פיננסיים, בנקאות, נדל"ן, שירותים קהילתיים וסוציאליים ותרבות. יחד עם זאת, ממשיכה לאהור להיות מרכז של בתי מלאכה מסורתיים העוסקים באריגת יד של שטיחים המיוצאים ברחבי העולם ונהנים ממוניטין בינלאומי.
חלק ניכר מעוצמתה הכלכלית של העיר נובע ממיקומה בפרובינציית פנג'ב שהיא המאוכלסת ביותר בפקיסטן. כמו כן, נהנית העיר מתשתית תחבורתית מפותחת באופן יחסי הכוללת כבישים ומסילות ברזל המוליכים לערים המרכזיות ונמל תעופה בינלאומי. גם תשתיות התקשורת, הבריאות והחינוך מפותחות באופן יחסי ועולות על המקובל בפקיסטן. עם הגידול באוכלוסיית העיר קיים תהליך שבו הופכים אזורי המגורים שבמרכז העיר לאזורי מסחר ושירותים בעוד שהאוכלוסייה עוברת לפרברים.
תחבורה
ממשלת פרובינציית פנג'ב היא זו האחראית על הכבישים באזור לאהור, על תכנונם, בנייתם ותחזוקתם. כביש האורך המרכזי הוותיק של פקיסטן, "הדרך הראשית הגדולה" עובר בלאהור. בנוסף אליו, מחוברת לאהור לעריה המרכזיות האחרות של פקיסטן בכבישים מהירים. כביש מהיר נוסף, לסיאלקוט שבצפון, נמצא בבניה. הכביש הטבעתי של לאהור (LRR) נחנך ברוב הדר בסוף 2004. הכביש בעל שלושה נתיבים לכל כיוון, מקיף את העיר ומגיע לאורך של 43 קילומטר. אורכו המיועד הוא 77 ק"מ. הכביש כולל 18 מחלפים ומטרתו היא לענות על הצרכים התחבורתיים של לאהור ולאפשר התפתחות תעשייתית נוספת.
בלאהור נמצאים משרדיה הראשיים של חברת הרכבות הפקיסטנית הלאומית, פקיסטן ריילווייז. תחנת הרכבת המרכזית של לאהור נבנתה באמצע המאה ה-19 בזמן השלטון הבריטי והיא נמצאת בלב העיר. רשת מסילות ברזל מחברת את לאהור עם עריה המרכזיות האחרות של פקיסטן ומסייעת בשינוע נוסעים ומטענים.
מזרחית ללאהור נמצא נמל התעופה הבינלאומי אלמא איקבאל המשמש כבסיס פעולה מרכזי לחברת התעופה הפקיסטנית הלאומית, פקיסטן אינטרנשיונל איירליינס. זהו נמל התעופה השני בגודלו במדינה. הוא נחנך ב-2003 והחליף את נמל התעופה הישן של לאהור. בנמל התעופה פועלים שלושה מסופים: מסוף אלמה איקבל, מסוף חג' (מיועד לעולי הרגל המקיימים את מצוות החג') ומסוף מטענים.
דמוגרפיה
במפקד אוכלוסין שנערך ב-1998 מנתה אוכלוסיית העיר 6,318,745 נפש. אומדן ממשלתי שנערך ב-2006 אמד את אוכלוסייתה בכ-10 מיליון נפש. נתונים אלו מדרגים את לאהור כעיר השנייה באוכלוסייתה בפקיסטן וכאחת מ-30 הערים המאוכלסות בעולם.
השפה המקובלת בלאהור ובאזור הסובב אותה היא פנג'אבי. האורדו החלה להיות מדוברת אף היא בעיקר עקב היותה השפה הרשמית של פקיסטן. גם האנגלית הופכת לפופולרית עקב היותה אף היא שפת מדינה רשמית והשפה הבינלאומית המקובלת בעסקים. במפקד שנערך ב-1998 מנו דוברי הפנג'אבי 86.2% מהאוכלוסייה, דוברי האורדו 10.2%, דוברי פשטו 3% ו-0.4% דוברי סראיקי.
94% מאוכלוסיית לאהור היא מוסלמית (שיעים וסונים) (על פי המפקד ב-1998). ב-1941, לפני הקמת פקיסטן, עמד שיעור המוסלמים בעיר על 60%. הדת הנוספת בה מחזיק מיעוט משמעותי היא נצרות - 5.8%. מאמינים בדתות אחרות הקיימות בלאהור, בשיעורים מזעריים, הם: בהאיים, הינדים, סיקים וזורואסטרים.
תרבות וחינוך
לאהור נחשבת כמרכז התרבותי החשוב של פקיסטן וכמרכז של השכלה גבוהה. בעיר נמצאת לוליווד, מרכז תעשיית הסרטים הפקיסטני. רוב הסרטים מופקים בשפת אורדו. העיר משמשת כמרכז מוזיקלי הן למוזיקה פקיסטנית מסורתית בסוגות ע'זאל וקאוואלי והן לסוגות של מוזיקת פופ פקיסטנית ורוק דרום אסייתי. והאירועים התרבותיים בעיר קשורים בחלקם במסורות הדתיות והתרבותיות, כגון: חגיגות עיד אל פיטר ועיד אל אדחא ופסטיבל בסאנט הנועד לציין את בוא האביב. בפסטיבל זה נהוג היה להעיף עפיפונים מעל גגות העיר, אך בשנות ה-2000 נאסרה העפת העפיפונים בחג בשל ריבוי הקורבנות בנפש כתוצאה מהתחשמלות ונפילה מגובה. גם ירי שמחה גורם לאבדות בנפש בחגים אלו. אירוע מרכזי נוסף המתקיים באביב הוא פסטיבל שנתי לסוסים ובקר הנערך במשך שבוע באצטדיון וכולל תצוגות של בעלי חיים, כמו גם מופעי פולקלור מכל רחבי המדינה. פסטיבל עולמי של אמנויות הבמה מתקיים מדי שנה במשך 10 ימים בסתיו. כ-80% מהמופיעים בפסטיבל הם אמנים מחוץ לפקיסטן.
לאהור היא העיר בעלת המספר הגדול ביותר של אוניברסיטאות ומכללות בפקיסטן. במיוחד בולטים בה מוסדות ההשכלה בתחומי מדעי הטבע ובתחומים הטכנולוגיים. מרבית מוסדות ההשכלה המובילים הם ציבוריים, אולם, ניכרת מגמה של גידול במספר ובהיקף מוסדות ההשכלה הפרטיים. בעיר נמצאים מוסדות ההשכלה הוותיקים במדינה; "אוניברסיטת המכללה הממשלתית" (Government College University) נוסדה ב-1864; "מכללת פורמן הנוצרית" (Forman Christian College) נוסדה אף היא ב-1864; אוניברסיטת פנג'אב ( University of the Punjab), האוניברסיטה הגדולה בלאהור ואחת הגדולות בפקיסטן, נוסדה ב-1882. רבים ממוסדות ההשכלה הוקמו בזמן השלטון הבריטי וחלקם משמרים את שמם ואת אופיים המקורי, כגון: "אייצ'יסון קולג'" (Aitchison College), "בית הספר סנט אנטוני" (St. Anthony's High School) ו"קולג' קיניירד" לבנות (Kinnaird College).
גיל אגמון
גיל חיים אגמון (נולד ב-17 באוקטובר 1961) הוא בעל השליטה בחברת דלק מערכות רכב.
ביוגרפיה
אגמון נולד בשכונת קריית שמואל בירושלים, הוא בנו של אברהם אגמון שכיהן כמנכ"ל משרד האוצר ומנכ"ל חברת דלק. בוגר הפנימיה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי. ב-1979 התגייס לצה"ל שירת כקצין בחיל השריון ונפצע במלחמת לבנון הראשונה, השתחרר בדרגת סגן-אלוף. בוגר תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת תל אביב.
החל לעבוד ב-1987 בחברת דלק רכב, שימש כסוכן מכירות, כסמנכ"ל ומנהל השיווק של חברת הבת דלק מוטורס. ב-1998 מונה למנכ"ל דלק מוטורס וב-2003 למנכ"ל דלק רכב. בשנת 2007 נעצר בחשד ששיחד מהנדס תכנון כדי לקבל היתר בניה למרכז הלוגיסטי של חברתו בניר צבי. המשטרה סגרה את התיק אחרי חקירה ממושכת. באוקטובר 2010 רכש 22% מהון המניות של חברת דלק רכב מחברת דלק השקעות בתמורה לסך של כ-1 מיליארד ש"ח, ובכך הפך להיות בעל השליטה עם 38% מהון המניות. בין נכסי החברה, זיכיון היבוא וההפצה בישראל של יצרניות הרכב מאזדה ופורד ומדצמבר 2011 גם של BMW ומיני. בנוסף הוביל אגמון את החברה להשקעות בחברות הזנק בתחום הרכב, ובהן מובילאיי.
בפרסום ברשת 13 ב-2 באפריל 2023 נחשף כי אגמון התבטא בקבוצת ווטסאפ של בכירי המשק נגד ממשלת הימין והרפורמה המשפטית שקודמה על ידה, כשכתב "אין קו עליבות שחברי הקואליציה לא חצו, מעולם לא התביישתי כך בממשלת ישראל". על יאיר נתניהו, בנו של ראש הממשלה בנימין נתניהו, כתב אגמון "הילד הזה הוא חתיכת סיכון אסטרטגי למדינת ישראל... זה הזוי".
גיל אגמון נמצא ברשימת 100 האנשים העשירים בישראל, של עיתון דה מרקר.
תימא (חצי האי ערב)
תימא, היה עם שישב בסביבות המקום הקרוי היום תימא, בצפון סעודיה כ-400 קילומטרים ממזרח למצרי טיראן. המקום היה עשיר בעצי דקל ובעצי שזיף, והיו בו בארות מים רבים. תימא הייתה בשליטתה של בבל. המלך האחרון של בבל, נבונאיד, בילה שם שנים רבות, ובבל הייתה מופקדת בידי בלשאצר.
בחפירות הארכאולוגיות שנעשו בשנת 1956 בקומראן, נמצאה במערה מס' 4 קטע מגילה בשפה הארמית המכיל תפילה של המלך נבני מבבל המזוהה על ידי החוקרים כנבונאיד. במערה נמצא ספר דניאל בגרסה מעט שונה,לפיה נבונאיד היה נגוע בשחין ולכן גלה לתימא (המופיעה בכתיב:"תימן"). שם פגש נבונאיד, יהודי מבני גלות יהודה שהציע לו להתפלל לאלוהים, המלך ציית לעיצה ובשל כך כופרו חטאיו והוא נתרפא. השערת החוקרים היא שאותו איש יהודי הוא דניאל המקראי.
תימא ישבה כבית-נתיבות על צומת דרכים חשובה לשיירות מסחר של גמלים: דרומה לממלכת שבא בדרום-מערב חצי האי ערב, צפונה לדוּמָה ולבבל, מזרחה ל"דרך הפנינים" ולדרום המפרץ הפרסי ולהודו, ומערבה לאילת ולירושלים. תימא מוזכרת בהקשר זה בכמה מקומות במקרא. תימא גם מוזכר במקרא כאחד מבני ישמעאל. יש הסוברים כי התנא רבי יהודה בן תימא היה בן עיר זו.
בשנת 2010 הודיעה הרשות הסעודית לתיירות ועתיקות על מציאת כתובת של פרעה רעמסס השלישי על גבי סלע ליד תימא.
בתימא נמצאו שתי מצבות אבן כתובות ארמית (KAI 228-230) ובהן מוזכרים האלים המקומיים: "מחרם ושנגלא ואשירא אלהי תימא".
בית הספר למוזיקה ופסטיבל מרלבורו
בית הספר נוסד בשנת 1951. בין מייסדיו היו הפסנתרן רודולף סרקין, הכנר אדולף בוש והחלילן מרסל מואיז. הוא הוקם על קרקעות של משק חלב לשעבר, שהפך זמן קצר קודם לכן לקמפוס של מכללת מרלבורו. ממדיו הקטנים וסביבתו הכפרית משווים לאתר המוזיקה של מרלבורו אופי של נווה מרגוע, שבו יכולים מוזיקאים צעירים לשתף פעולה וללמוד לצד אמנים בכירים, בסביבה רחוקה מלחצים וממועדים מחייבים להופעות או להקלטות.
פרנץ השני, דוכס לורן
פרנץ השני, דוכס לורן (בגרמנית: Franz II. von Lothringen; 27 בפברואר 1572 - 14 באוקטובר 1632), היה דוכס לורן בשנת 1625.
ביוגרפיה
פרנץ נולד ב-27 בפברואר 1572 בננסי, לקרל השלישי, דוכס לורן וקלוד דה ולואה, נסיכת צרפת, בתם של אנרי השני, מלך צרפת וקטרינה דה מדיצ'י. בשנת 1594 אביו מינה אותו כסגנו (לוטננט) בדוכסות לורן, בעת שהוא שהה מחוץ למדינה.
באותה שנה הוא מונה ללוטננט גנרל של המלך הצרפתי בטול וורדן, ומספטמבר עד אוקטובר 1606 הוא שהה בשליחותו הדיפלומטית של אביו באנגליה. בשנת 1621 הוא הסתכסך עם אחיו היינריך, שהפך לדוכס בשנת 1608, ולאחר מכן יצא לגרמניה כדי להילחם בפרוטסטנטים לצד פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הסיבה לקרע בין האחים הייתה כוונתו של היינריך לחתן את בתו ניקול עם בנו של פרנץ, קרל, ולהוריש לה את הדוכסות, אף על פי שרצונו של רנה השני, דוכס לורן הייתה שהדוכסות תרד ברצף גברי מובהק. לאחר משא ומתן נפתרה הסוגיה והנישואין התקיימו, אבל לבני הזוג לא היו ילדים, והדוכסות הייתה אמורה לחזור לבנו האחר של פרנץ, ניקולאס.
בשנת 1624 מת אחיו היינריך השני, ובצוואתו הוא הורה שבנו של פרנץ, קרל, יוכל לשלוט בדוכסות רק בשם אשתו ניקול, דוכסית לורן. בנובמבר 1625 דרש פרנץ את הדוכסות לעצמו, אולם לאחר ששילם את חובות הדוכסות כעבור כמה ימים, הוא התפטר מתפקידו, ומסר את הדוכסות לבנו קרל הרביעי, דוכס לורן. לאחר מכן נשאר פרנץ עם התואר רוזן וודמון, וב-14 באוקטובר 1632 הוא מת בבאדנוויילר.
משפחתו
ב-24 באפריל 1606 התחתן פרנץ עם כריסטינה מזאלם, בתם של פאול, רוזן זאלם ומארי לה ונור, ממנה היו לו 6 ילדים:
החקיין המהיר
החקיין המהיר או השני המהיר (אנגלית: Fast Second) הוא ספר מאת פול גרוסקי וקונסטנטינוס מרקידס, אשר יצא לאור בשנת 2005.
הספר עוסק באסטרטגיה עסקית הגורסת כי ניתן להשיג חדשנות עסקית אפקטיבית, תוך צמצום הסיכונים הכרוכים בכך, על ידי חקיינות של חברות אחרות אשר פורצות את הדרך לשווקים חדשים ונושאות על כתפיהן את מרבית הסיכון הכרוך בכך. החקיין המהיר מניח לחברות אחרות להסתכן בחדשנות ובניסוי וטעייה הדרושים ליצירת שווקים חדשים וכאשר המוצר כמעט ובשל לחדור לשוק, הוא משתמש בגודלו כדי להחדיר דגם דומיננטי משלו ולהשתלט על השוק.
מרקידס וגרוסקי מצביעים על חברות כגון מיקרוסופט, אמזון, היינץ, כחברות אשר משתמשות באסטרטגיה זו.
ריקרדו ויז'ה
קריירה
ויז'ה החל את הקריירה בקבוצות קילמס אתלטיקו קלוב, אתלטיקו טוקומאן וראסינג קלוב. יחד עם אוסבלדו ארדילס, הוא הוחתם על ידי מאמן טוטנהאם הוטספר האנגלית, קית' ברקינשאו, לאחר הצלחת נבחרת ארגנטינה במונדיאל 1978.
הוא השתלב היטב בקבוצתו החדשה. כבר במשחק הבכורה שלו נגד נוטינגהאם פורסט כבש שער. ויז'ה כבש 18 שערים ב-133 משחקים עבור טוטנהאם, כאשר החשוב ביותר מביניהם היה נגד מנצ'סטר סיטי, במשחק החוזר של גמר גביע ה-FA בשנת 1981 באצטדיון ומבלי, שער שזכה בתואר "שער המאה של ומבלי", שהוענק לו בשנת 2001. היום, אוהדי טוטנהאם מנציחים את תקופת משחקו בקבוצה, באמצעות לבוש חולצות בעלות הדפס של צ'ה גווארה שהוכנסו בו תווי פניו של ויז'ה.
ויז'ה סיים את הקריירה לאחר תקופות משחק בארצות הברית בפורט לודרדייל, קולומביה בדפורטיבו קאלי ובליגה נמוכה בארגנטינה ב-1989, במדי דפנסה וחוסטיסיה.
הוא ייצג את ארגנטינה גם בגביע העולם לוותיקים בשנת 1991, במסגרתו כבש שער במחזור הפתיחה נגד אנגליה.
הוא החליט להתמסר לפוליטיקה במהלך שנות ה-90, אך מאז יולי 2005, הוא נהיה למזכיר הטכני של קבוצת הכדורגל טאז'רס דה קורדובה. הוא מתגורר כיום בויז'ה קרלוס פאס יחד עם אשתו וארבעת ילדיו. נכון לנובמבר 2007, פיפ"א הכריזה שכל מי שהשתייך לסגל הנבחרת שזכתה בגביע העולמי לפני מונדיאל 1982, יקבל מדליית אלוף העולם, ולכן ויז'ה קיבל את המדליה לאחר שזכה עם הנבחרת הארגנטינאית במונדיאל 1978.
ב-7 בפברואר 2008, ריקרדו ויז'ה ועמיתו הארגנטינאי אוסבלדו ארדילס, נכנסו רשמית להיכל התהילה של טוטנהאם הוטספר.
כפיר גולן
כפיר גולן (נולד ב-10 ביוני 1974) הוא אתלט ישראלי בעבר. הוא זכה בתואר אלוף ישראל 5 פעמים, בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר. הוא השתתף במשחקים האולימפיים (סידני 2000) ובאליפות העולם (אדמונטון 2001) בריצת שליחים 4x100 מטר וכן באליפות העולם (גטבורג 1995) ובאליפות אירופה (הלסינקי 1994) בריצת 100 מטר.
ביוגרפיה
גולן התאמן בקבוצת מכבי נתניה בהדרכת מני פלד.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בסוף יוני 1994 זכה גולן בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.69 שניות, ובריצת 200 מטר בשיא אישי חדש של 21.41 שניות. חודש לאחר מכן, באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי פינלנד באוגוסט אותה שנה הוא סיים במקום 37 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.72 שניות.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1995 הגן גולן על תאריו וזכה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.76 שניות, ובריצת 200 מטר בתוצאה של 21.87 שניות. חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה באוגוסט אותה שנה, הוא סיים במקום 64 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.71 שניות.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1996 הגן גולן על תוארו וזכה במדליית זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.59 שניות.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1997 קבע גולן בריצת 100 מטר שיא אישי חדש של 10.46 שניות. באולימפיאדת סידני (2000) סיים גולן במקום 26 בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם גדעון יבלונקה, טומי כפרי ואלכסנדר פורחומובסקי בתוצאה של 39.76 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 סיים גולן במקום 16 בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם טומי כפרי, גדעון יבלונקה ואלכס פורחומובסקי בתוצאה של 39.39 שניות. בשלב המוקדמות הרביעייה הישראלית קבעה את התוצאה השנייה בטיבה של נבחרת ישראלית, 39.13 שניות ועלתה מהמקום ה-14. לאחר פסילתן של ארצות הברית (המנצחת) וצרפת בשל אמרוץ של חלק מהאתלטים שלהן, דורגה ישראל במקום 14.
הקורפוס ה-19 (האימפריה הגרמנית)
הקורפוס ה-19 (הסקסוני ה-2) (בגרמנית: '''XIX. (II. Königlich Sächsisches) Armee-Korps''') היה קורפוס של צבא הקיסרות הגרמנית. שלחם במלחמת העולם הראשונה, ופורק עם סיומה.
היסטוריה
הקורפוס הוקם ב-25 במרץ 1899 בצבא ממלכת סקסוניה כחלק מהתרחבות כללית של צבא הקיסרות הגרמנית, ולמפקדו מונה היינריך ליאו פון טרייטשקה. מטה הקורפוס היה בלייפציג, וחייליו גויסו מהאזור המערבי של ממלכת סקסוניה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוצב הקורפוס בחזית המערבית כחלק מחלק מהארמייה השלישית ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק בקרבות במערכה על הגבולות, לרבות קרב שרלרואה, וכן השתתף בקרב על המארן. באוקטובר 1914 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השישית, ולחם עימה במרוץ אל הים ובקרב איפר הראשון. לאחר מכן השתתף הקורפוס בקרבות שונים בחזית המערבית, ובשנת 1917 לחם בקרב מסין. בשנת 1918 לחם הקורפוס בקרב איפר הרביעי כחלק ממתקפת האביב, ובספטמבר אותה שנה הועבר תחת פיקוד קבוצת הארמיות אלברכט, עמה לחם עד סוף המלחמה.
סורת ט.ה.
סורת ט.ה (בערבית: سورة طه) היא הסורה ה-20 בקוראן, והיא מכילה 135 פסוקים.
שם הסורה נגזר מהפסוק הראשון, אשר מורכב משתי אותיות בלבד.
תוכן
הפסוק הראשון מורכב משתי האותיות מהשפה הערבית, האות "טה" (ط) והאות "הא" (ه). פרשני הקוראן נחלקו בנוגע למשמעות של צירוף האותיות הללו, מפני שעל פני השטח נראה שאין הן מרכיבות מילה כלשהי. בתפסיר אל-ג'לאליין נאמר שרק אללה יודע מה מהות ומשמעות האותיות הללו. לעומת זאת, פרשנות אחרת היא שהאותיות "ט.ה" הן פנייה אל מוחמד, או כינוי שלו. גם הצחאבי עבד אללה אבן אל-עבאס גרס כי מדובר בשם בו הקוראן פונה למוחמד. האימאם ג'עפר א-צאדק האמין גם הוא כי מדובר באחד משמותיו של מוחמד
פסוקים 1 - עד 8 הם מעין מבוא לסורה.
פסוקים 9–98 מספרים את סיפורו של משה.
פסוקים 99–113 מדברים על יום הדין.
פסוקים 114–123 מגוללים את סיפורו של אדם.
פסוקים 123–127 מזכירים שוב את יום הדין.
פסוקים 133–135 הם הפסוקים החותמים ונועלים את הסורה.
במסורת האסלאמית
על פי אחת המסורות האסלאמיות, אדם אשר מתמיד בקריאת סורת ט.ה, יזכה לאהבתו של אללה.
מייק טרנר
מייק (מייקל) טרנר (נולד ב-28 בנובמבר 1940, כ"ז בחשוון תש"א), אדריכל, מחלוצי ומובילי תחום השימור והאורבניות בארץ, פרופ' בתוכנית מוסמכים באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בירושלים, ראש הקתדרה של אונסק"ו בעיצוב אורבני ולימודי שימור, משמש יועץ בינלאומי מיוחד לאונסק"ו בנושאי מורשת ותרבות. במסגרת כהונתו כיו"ר הוועדה הישראלית למורשת עולמית, הוביל, בשיתוף אחרים, להכרזה הראשונה של שבעה אתרי מורשת עולמית בישראל.
ביוגרפיה
טרנר, יליד הממלכה המאוחדת, למד אדריכלות בבית הספר לאדריכלות ברטלט באוניברסיטת לונדון (Bartlett School of Architecture, University College, London), עלה ארצה בשנת 1965 ומאז מתגורר בירושלים. מאז עלייתו לישראל ועד שנת 1983 עבד במגזר הציבורי. תחילה במשרד הפנים כמנהל המחלקה לתכנון מפורט בה הכין תוכנית מתאר לעיר אילת וכמרכז הפרויקט לתכנון מרכז העיר ירושלים, ובהמשך בעיריית ירושלים כמנהל היחידה לתכנון אורבני. בשנת 1975 הקים וניהל את היחידה העירונית לאיכות הסביבה, הראשונה מסוגה בארץ. במסגרת תפקידו כמנהל היחידה פעל להכללת האדריכלות בתחום הסביבתי ולשיפור הנוף העירוני, בין השאר בדמות הקמת מדרחוב בן-יהודה בירושלים שהיה ראשון לזמנו. לאחר 18 שנים בשירות הציבורי פתח בשנת 1983 משרד אדריכלות ותכנון פרטי בדגש על תכנון אורבני ושימור אתרים. מאז עלייתו מעורב בתכנונה, שימורה ועיצובה של העיר ירושלים, הן במישור המקצועי והן במישור האקדמי, בד בבד עם הובלתו את תחום השימור הבינלאומי, כמתווה דרך בארץ ובעולם.
נשוי לשולמית פארן, אב לשלושה, סב לשמונה, וסבא רבא לאחת.
אקדמיה
משנת 1975 ועד היום פעיל טרנר כחבר סגל של האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ירושלים. במסגרת האקדמיה ערך מאות קורסים, סמינרים וסדנאות בנושאי עיצוב עירוני, שימור ותהליכי תכנון אורבניים. מבין תפקידיו בבצלאל ניתן למנות את ההקמה וריכוז התוכנית לתואר שני בעיצוב אורבני (2009-2014), ריכוז הרשות המחקר וחדשנות (2013–2016) חברות בסנט ובוועדות אקדמיות שונות כמו גם יו"ר איגוד חברי הסגל. מאז 2004 מכהן כראש הקתדרה של אונסק"ו ללימודי עיצוב אורבני ושימור. במשך שלושים שנה היה נספח (adjunct) בפקולטה למדעים של האוניברסיטה העברית בחיבור התכנון הפיזי עם איכות הסביבה ושימש מרצה אורח ובוחן חוץ בפקולטה לארכיטקטורה של הטכניון בחיפה. כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטה של קולומביה הבריטית בקנדה (University of British Columbia), במחלקה לתכנון ועיצוב של אוניברסיטת (University of Colorado) קולורדו והעביר הרצאות אורח בתחום מומחיותו בעשרות אוניברסיטאות, כנסים ופורומים בינלאומיים, ופרסם מאות מאמרים מקצועיים בנושאי שימור ותכנון אורבני. בין הגופים המקצועיים והציבוריים בהם שימש נכללים וועדת המשנה לשימור של המועצה הארכאולוגית הישראלית, יו"ר ועדת הבדיקה של המועצה להשכלה גבוהה בתחום ארכיטקטורה, חינוך ושימור, חברות בוועד המנהל של המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל וחבר עד היום בוועדת הקולוקוויום האנגלו-ישראלי.
תכנון
בין הפרויקטים הפיזיים המשמעותיים אותם תכנן טרנר בארץ כלולים שיקום ושחזור אתרים ארכאולוגיים, ביניהם: הגן הארכאולוגי הכותל הדרומי בירושלים, המצודות הצלבניות מונפורט, אפולוניה והתיאטרון הרומי בשוני המשמש להופעות עכשוויות מתוך תפיסתו את השימור כאל החייאת המורשת הפיזית כחיבור בין זמנים. מבין הפרויקטים האורבניים החשובים בניהולו נכללים המרכיב העיצובי של הביוספרה המוצעת לשפלת יהודה, עיצוב מדיניות שימור וגובה הבניה בירושלים, התכנון הפיזי של התוכנית האסטרטגית לעיר ירושלים ותכנון מפורט לעיר העתיקה בירושלים.
אונסק"ו
במישור הבינלאומי משמש טרנר משנת 1995 כיועץ מיוחד של אונסק"ו בנושאי מורשת ותרבות. בשנת 1999 כשישראל חתמה על האמנה של אונסק"ו למורשת, נתמנה ליושב-ראש הראשון של הוועדה הישראלית למורשת עולמית במסגרת הוועד הישראלי לאונסק"ו שבמשרד החינוך. פרופ' טרנר כיהן כיו"ר הוועדה מראשיתה בשנת 1999 ועד 2011 בה הופסקה כהונתו. בתפקידו זה תרם לחיבור מסמך העמדה של אונסק"ו בנושא אדריכלות בת זמננו בסביבות היסטוריות וכן להגדרת מונחים בעלי ערך מקצועי אוניברסלי יוצאי דופן.
במסגרת כהונתו כיו"ר הוועדה הישראלית, הוביל, בשיתוף אחרים, להכרזת שבעת אתרי המורשת העולמית ראשונים בישראל: גן לאומי מצדה (2001), העיר העתיקה של עכו (2001), תל אביב העיר הלבנה (2003), דרך הבשמים ערי המדבר בנגב (2005), התלים המקראיים - מגידו, חצור ובאר שבע (2005), אתרי הבהאיים (2008), נחל המערות (2012). הכרזות אלה הביאו להכרה בחשיבותה של ישראל בנוגע לאתרי מורשת עולמית.
במהלך 2005 נבחר על ידי מדינות חברות אונסק"ו להיות חבר הוועדה העולמית למורשת עולמית ובשנת 2008 כסגן יו"ר הוועדה. טרנר מוביל את ההכרה בשימור המורשת האורבנית כולל הכנת מסמכים בין-לאומיים המהווים את אבני היסוד של ההנחיות המקצועיות בעולם בנושא, כשהוא מלווה את ההמלצות של אונסק"ו בנושא הנוף האורבני ההיסטורי Historic Urban Landscape.
פעילותו במשך מעל שני עשורים באונסק"ו כוללת ייעוץ לתכנון במאות אתרי שימור מסביב לעולם, בין היתר באתר מחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו, אי מוזמביק, הכנת מצאי תרבותי באתיופיה ודיונים על שחזור פסלי הבודהות בעמק באמיאן באפגניסטן. במסגרת היותו יועץ מיוחד לאונסק"ו מלווה טרנר מפגשי מומחים בינלאומיים, מעורב בסיוע בתחומי חינוך, עיצוב אורבני ושימור ומקדם את הדיון על נופים עירוניים היסטוריים ועל מסמך נארה 20+.
מחקר
לאורך השנים היה טרנר מעורב בפרויקטים מחקריים בינלאומיים רבים. כחבר בקבוצה ישראלית-פלסטינית-ירדנית משותף, הכין ב-1997 את דו"ח 'ידידי המזרח-התיכון EcoPeace' ליצירת השמורה הביוספרית של ים המלח והנוף התרבותי של עמק הירדן לשם הגשה לארגון אונסק"ו להכרזה כאתר בינלאומי.
במישור האירופי, בשנת 2002, שימש כחבר מוביל בפרויקט TEMPER בתוכנית המורשת 'יורומד- EuroMed'. פרויקט אקדמי בינלאומי זה בוחן הדרכה, חינוך, ניהול ותכנון של אתרים פרה-היסטוריים בארץ ומסביב לאגן הים התיכון בכלל ומעורבים בו צוותים מבריטניה, מלטה, טורקיה, יוון וישראל.
בין השנים 2010–2006 שימש טרנר כמתאם הישראלי בתוכנית שותפות לשלום של האיחוד האירופי PUSH לקידום מורשת משותפת, עם אוניברסיטת אל קודס ועם החברה הירדנית לפיתוח בר קיימא. במסגרת פורום ירושלים-ברלין, יוזמה של מכון ירושלים לחקר ישראל והמרכז הפלסטיני לשלום ולשיתוף פעולה בינלאומי IPCC, השתתף טרנר במחקר בין צוותים מקצועיים ואקדמיים לקדם שלום בר-קיימא. במסגרת התוכנית השביעית של האיחוד האירופי כמתאם האקדמיה בבצלאל, טרנר היה השותף המוביל בפרויקט לתכנון מקומות אורבניים בטוחים יותר Designing Safer Urban Spaces'' בשיתוף עם שמונה אוניברסיטאות אחרות. טרנר ייצג את בצלאל בפרויקטים של TEMPUS מטעם האיחוד האירופי, במסגרת מחקר עם חוקרים מאירופה, ישראל והרשות הפלסטינית על יישום תהליך בולוניה.
השפעה
בשנים 1989–1994 כיהן כחבר בוועד המנהל של המרכז הישראלי למורשת אדריכלית של הטכניון. בשנים 1999–1997 שימש כחבר בוועדה המחוזית לתכנון ובנייה של ירושלים, היה פעיל ביצירת מדיניות גובה הבנייה ושמירת איכות הסביבה בירושלים והוכר כאחד משני העוררים לפרויקט הולילנד בעיר. חבר ב ICOMOS ולווה את הקמת Heritage Watch, מכהן כיועץ בינלאומי מיוחד לאונסק"ו.
טרנר זכה באות יקיר התכנון (2008) של איגוד המתכננים בישראל עבור תרומתו פורצת הדרך להחדרת נושא שימור אתרים היסטוריים לסדר היום של התכנון בישראל – פריצה שאפשרה גם לאחרים להגיע להישגים חשובים בנושא. פרס שיתוף הציבור בהליכי תכנון, אות יקיר עמותת האדריכלים בישראל (2010), נבחר (2010) על ידי עיתון דה-מרקר כאחד מה-101 משפיעים לטובה בתחום של תכנון וסביבה.
מרכז רת"ם
המרכז הוקם על ידי אבישי שמידע בשנת 1979, והוא מהווה פרי שיתוף פעולה בין האוניברסיטה העברית ובין החברה להגנת הטבע. מחקרים מדעיים רבים אודות הצומח והצמחייה של ארץ-ישראל והאקולוגיה שלהם, נערכו במסגרת פעולתו של מרכז רת"ם, ובעקבותיהם יצאו לאור פרסומים רבים. בין אלה יש לציין את כתב-העת "רתם", שהופיע בין השנים 1981-88.
בשנת השמונים החל מרכז רת"ם בפרויקט המינים הנדירים, שבמסגרתו נערכו סקרים מקיפים לגילוים בשדה של צמחים שהם נדירים לאזורנו או נמצאים בסכנת הכחדה או שמניחים כי כבר נכחדו מהארץ. אחת המטרות החשובות של פרויקט המינים הנדירים היא הכרת המינים החשובים לשימור, ובעקבותיהם גם השטחים הטבעיים החשובים לשימור, מבחינת ייחודיות הצמחייה שבהם. הכרה זו חשובה לצורך קבלת החלטות בעניין בנייה ופיתוח על שטחים פתוחים. "ספר המידע האדום" (שמידע ופולק 2007, הוצאת רשות הטבע והגנים), המתאר את מיני הצמחים הנמצאים בסכנת הכחדה בישראל, מסכם מחקר רב אודות המינים הנדירים בארץ ישראל, ונועד לשמש כלי-עזר חשוב לצורך קבלת החלטות תכנוניות בשטחים פתוחים בישראל.
מרכז רת"ם מנהל מאגר מידע ממוחשב, המכיל מידע תצפיתי רב אודות תפוצתם של מיני הצמחים בישראל, הן הנפוצים והן הנדירים. למרכז ישנו אתר אינטרנט (ראו להלן), ובו מתקבלים ומתפרסמים דיווחים על תצפיות במינים נדירים או בסכנת הכחדה, וכן מינים בעלי פריחה אטרקטיבית עבור קהל המטיילים.
מרכז רת"ם עורך מדי שנה מספר השתלמויות בשדה עבור הציבור הרחב, שמטרתן לימוד הצומח והצמחייה של ארץ-ישראל. להשתלמויות אלו ישנה חשיבות רבה לצורך הכרת הטבע של ארץ ישראל בקרב הדורות הבאים, ולצורך הגברת המודעות לשמירת הטבע והשטחים הפתוחים בישראל.
ג'ראר אלון
ג'ראר אלון (לעיתים מאוית שמו הפרטי כ"ז'ראר"; נולד ב-4 ביוני 1949) הוא אמן ישראלי-צרפתי הפעיל בתחומי הצילום, הקולנוע וההולוגרפיה. נודע בתרומתו לשינויים החשובים שחלו בשדה הצילום הישראלי החל מאמצע שנות ה-70 ועד היום. לאורך הקריירה שלו שילב בין מדיומים חזותיים שונים, בשדה הצילום המסחרי והאמנותי בישראל.
ביוגרפיה
אלון נולד בקזבלנקה לאב ממוצא מרוקאי, מהנדס–קונסטרוקטור, ולאם צרפתייה שנולדה באלג'יריה, עקרת בית. ב-1956 עקרה המשפחה ממרוקו לאלג'יריה והצטרפה למשפחת האם. בעקבות מלחמת העצמאות של אלג'יריה עקרה המשפחה לפריז בשנת 1963, והשתקעה שם. אלון למד ספרות, בלשנות ותיאטרון באוניברסיטת ליל שבצרפת. במקביל, אלון עבד כצלם תיאטרון, כשחקן וכעוזר במאי בקולנוע ובטלוויזיה הצרפתית.
אלון עלה לישראל בינואר 1974, לאחר מלחמת יום הכיפורים. בתחילת 1975, החל את דרכו המקצועית בישראל כצלם הבית של CBS ומונה לצלם הבית של התיאטרון הלאומי "הבימה". בשנת 1978, מונה לצלם הבית של מגזין האופנה "מוניטין". צילומים שביצע במסגרת תפקידים אלה הפכו ליצירות אמנות בפני עצמן.
ב־1982 אלון פרסם את אלבום הצילומים הראשון שלו, שנקרא "הגדה של פסח", וזכה בפרס הצילום הצעיר על שם ז'ראר לוי במוזיאון ישראל. בשנת 1985 אלון נסע למונטריאול שבקנדה על מנת להקים את Trilone Inc, חברה המתמחה בהולוגרפיה, שם תיפקד כאומן חזותי ומנהל מחקר ופיתוח. בין השנים 1985–1987 פיתח מצלמה הולוגרפית אוטומטית לדיוקנאות ורשם עליה פטנט. כמו כן, יצר פרויקטים הולוגרפיים בינלאומיים, בהם הולוגרמה לבית האופנה מריטה ופרנסואה ז'ירבו, שהייתה אז הגדולה בעולם (120×120 ס"מ).
בשנת 1993, עם שובו לישראל, הציג אלון תערוכת מולטימדיה בשם "פרדוקס החלום החומרי", שהתבססה על עבודות הולוגרפיות והקרנות וידאו, באוצרות משותפת עם מאירה יגיד-חיימוביץ' בביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו של מוזיאון תל אביב לאמנות. באותה העת מונה חזרה לתפקיד צלם הבית של התיאטרון הלאומי הבימה.
בין השנים 1999–2017, שימש מרצה לצילום ב"בצלאל", במחלקה לתקשורת חזותית. כמו כן, לימד ב"קמרה-אובסקורה" בין השנים 2000–2001 ובמכון הטכנולוגי חולון, בין 2000–2002.
עטיפות תקליטים
בשנות ה-70 שימש אלון כצלם הבית בחברת התקליטים CBS. תפקיד זה איפשר לו לעצב ולצלם את עטיפות תקליטים של זמרים וזמרות ישראלים וליישם טכניקות צילום חדשות של צילום מבוים.
בין עטיפות האלבומים שצילם הייתה עטיפת האלבום "קסם מולדת" של יהורם גאון. בצילום לקח אלון את יהורם גאון לשדה קציר בשעות הבוקר המוקדמות כשהוא מביט אל האופק, ידו על מותנו כשעליו מונח ג'קט ברישול קל - ייצוג הישראלי החדש כפי שאלון ניסה להציג אל מול המציאות שנכנס אליה לאחר מלחמת יום הכיפורים. בהמשך, צילם להקות רוק ישראליות, כגון "להקת תמוז" ו"תיסלם", וזמרים כגון עפרה חזה, מאיר אריאל, אריק איינשטיין, מתי כספי, רמי פורטיס וצביקה פיק.
צילום עטיפת התקליט של להקת תיסלם שיצא לאור ב-1981, בו נראית אישה ערומה הפונה אל חברי הלהקה כשעל ראשה אנטנה וגבה מופנה אל הצופה, עורר מחלוקת בקרב הזרם הפמיניסטי. אלון שאב השראה לעבודה זו מהיצירה "ארוחת בוקר על הדשא" (1863) של אדואר מאנה, בה נראים שני גברים לבושים יושבים על הדשא לפיקניק כשלצידם יושבת אישה עירומה. בשנת 2021, לקראת חידוש האלבום, עלו שאלות בנוגע לעירום האישה והוחלט להלבישה באמצעות פוטושופ כחלק מתנועת ה-Me Too, בניגוד לדעתו המקצועית של אלון.
צילום עטיפת התקליט הראשון של רמי פורטיס שואב השראה מהאמן פרנסיסקו דה גויה, ביצירתו "שלושה במאי 1808", בו מתוארת סצנה של הוצאה להורג.
צילום תיאטרון
בשנת 1974 החל אלון לעבוד כצלם הבית של תיאטרון הלאומי הבימה. לאורך השנים, אלון עבד עם מרבית התיאטראות הישראליים, כגון: תיאטרון הקאמרי, החאן הירושלמי, תיאטרון חיפה ותיאטרון היידישפיל. מבחר רחב מצילומי התיאטרון של אלון נרכשו על ידי הארכיון של אוסף היודאיקה בספריית אוניברסיטת הרווארד.
עבודות אישיות
במקביל לעבודתו המסחרית, יצר אלון עבודות אומנות אישיות. כמהגר, תצלומיו קשורים הדוקות לנושאים של זהות ולחיפוש אחר אינדיבידואליות בכור ההיתוך הישראלי של תרבויות ושפות.
אחד המאפיינים הבולטים בעבודותיו הוא העיסוק וההשפעה על התרבות הישראלית, בשני הערוצים שפעל. על פועלו של ג'ראר כתב האוצר ניסן פרז: "התמחותו של אלון בצילום לתיאטרון, שבו עסק באופן נרחב לאורך הקריירה האמנותית והמסחרית שלו, עשתה אותו רב–אמן בבימוי תמונות. למעשה, מאז ראשית הדרך, רבות מעבודותיו מתאפיינות במיזנסצנות צילומיות מורכבות, המעודכנות בכל החידושים בשדה. חידושיו בכל תחום ותחום, הָחֵל בתצלומיו המסחריים וכלה בפרויקטים מיסטיים אישיים, נסמכים על הבְניה מיודעת של מרכיבי הסצנה, שנהרסים לאחר שהושלם תיעודה הצילומי. מה שנותר הוא אם כן "זיכרון חזותי" המקובע בדימוי הסופי, שנותן חיים וצורה למושגים מופשטים ".
ב-1975 השתתף אלון לראשונה בישראל בתערוכה קבוצתית, "בעדשה של צלמים עולים", שהוצגה בצוותא בתל אביב, והמחישה את נקודת המבט של מספר צלמים-עולים חדשים והמתח בין הזרות למקומיות או הארצישראליות החדשה.
כמו כן, בשנת 1993 הציג את תערוכת המולטימדיה "פרדוקס החלום החומרי", שהתבססה על עבודות הולוגרפיות והקרנות וידאו, באוצרות משותפת עם מאירה יגיד-חיימוביץ' במוזיאון תל אביב לאמנות.
בשנת 2004 יצר אלון את הסרט התיעודי "החגורה של נעמי", המספר את סיפורה של בתו נעמי שנולדה עם תסמונת ויליאמס, תסמונת גנטית נדירה ומגבילה, המלווה בעקמת מסכנת חיים, המצריכה ממנה לעטות חגורה אורתופדית במשך 23 שעות ביממה. בסרט מתעד אלון את מסעה של בתו בדרך לניתוח שיסיר ממנה את החגורה. הסרט הוקרן בערוץ 8 (הוט) ובמספר פסטיבלים בינלאומיים.
בשנת 2006 יצר את מיצב הווידאו "רסיסים", אשר הוצג במוזיאון ישראל. ב־2007 אלון כתב, ביים והפיק את הסרט "שברים 2006-1990", שהשתתף בפסטיבל Visions du Réel בשווייץ.
בשנת 2019 יצר אלון סדרת צילומים דיגיטליים, "עננים מארץ הקודש", המאזכרים סגנון תיעודי-אנתרופולוגי – ציורים של ארץ ישראל בראשית המאה ה-19 המזכירים הדפסי תחריט, עשויים בטכניקת צילום דיגיטלית ומשלבים הומור ציני. הצילומים מייצגים בין היתר גם סוגיות פוליטיות ודתיות.
אלון נשוי להנרייט, מאפרת במקצועה. חי ופועל בתל אביב-יפו ולו בן ושתי בנות.
ליזול
ליזול (באנגלית: Lysol וכן Lizol) הוא מותג, נוזל חיטוי וניקוי מתוצרת חברת "רקיט בנקיזר", בעל ריח חריף.
הליזול מורכב מהחומרים בנזלקוניום כלוריד ואיזופרופנול, בתוספת סבון להגברת מסיסותם במים. הליזול יעיל מן הפנול כחומר חיטוי ורעילותו קטנה יותר. הוא משמש לחיטוי ידיים וכלים, ובפרט לחיטוי בתי שימוש, בבתים פרטיים, בבתי חולים ובסיסים צבאיים.
במרפאה וטרינרית משמש הליזול לריסוס בעלי חיים לצורך טיפול במחלות עור ולהגנה מפני זיהומים. בליזול ניתן להשתמש גם בתחום החקלאות, להדברת עשבי בר.
גרייס או'מלי
גרייס או'מלי (באנגלית:Grace O'Malley ובאירית Gráinne Ní Mháille), שבתרבות העממית מכונה "המלכה הפיראטית", הייתה מנהיגה ולוחמת באירלנד של המאה ה-16. בעיקר לחמה באנגלים, שבמחצית השנייה של המאה ה-16 ביקשו לספח את הממלכות העצמאיות של אירלנד לממלכת אירלנד האנגלית. בשנת 1593, כשהיא בשנות ה-60 לחייה, הפליגה או'מלי לאנגליה, לפגישה עם המלכה אליזבת הראשונה, מפגש שהביא להסדר של שלום ביניהן.
גרייס או'מלי היא דמות מפתח בפולקלור האירי, אבל התיעוד ההיסטורי על פועלה מסתמך כולו על מקורות אנגליים.
ילדותה
גרייס נולדה באי קלייר במחוז מָאיו במערב אירלנד בשנת 1530, לאביה אואן (Eoghan) מנהיג שבט או'מלי ושליט אומהול (Umhaill) ולאמה מרגרט. מן העובדה ששלטה בשלוש שפות לפחות (גאלית, לטינית ואנגלית) וכנראה בעוד שלוש (סקוטית, צרפתית וספרדית), ברור שעברה חינוך ממוסד, ככל הנראה במנזר.
במקביל, ברוח משפחתה, למדה את תורת המלחמה וימאות.
כשהייתה בת 11, כך על פי הפולקלור האירי, החלה גרייס ליטול חלק בפעילות הימית המשפחתית. כאשר ביקשה מאביה להצטרף להפלגה מסחרית לספרד. אביה סרב, בטענה ששערה הארוך עלול להסתבך בחבלי הספינה. למחרת הופיעה בספינה, כשראשה גזוז. אחד מכינוייה היה מאז "גרייס הקרחת".
חיים אישיים
בשנת 1546, בגיל 16, נישאה גרייס לבעלה הראשון, דונל או'פלהרטי (O'Flaherty), מנהיג שבט או'פלהרטי השכן. מנישואים אלו נולדו שלושה מילדיה - אואן, שנרצח בבגרותו על ידי המושל הבריטי, סיר ריצ'רד בינגהם (Richard Bingham), שנגדו לחמה או'מלי שנים ארוכות; מייב (Maeve), שירשה את רוח הלחימה של אמהּ, ומורואו (Murrough), שככל הנראה בגד במשפחתו ובעמו, ולאחר רצח אחיו, הצטרף לבינגהם ולכוחות האנגליים. או'פלהרטי נהרג, בשנת 1565, במאבק על שליטה עם בני שבט שכן. או'מלי לחמה ברוצחיו בהצלחה, ומנעה מהם להשתלט על המצודה המרכזית של שבט או'פלהרטי. היא לא זכתה אמנם להפוך לשליטת השבט במקום בעלה, אבל בשובה לבית אביה, הצטרפו אליה כ-200 מלוחמיו.
לאחר מות או'פלהרטי, כך על פי הפולקלור, ניהלה גרייס רומן עם מלח שאנייתו נטרפה. הרומן נמשך זמן קצר עד שהמאהב נרצח על ידי בני שבט מקמהון היריב. גרייס האבלה הפליגה למבצרם של בני שבט מקמהון, "דוּנה", ששכן במפרץ בלקסוד (Blacksod ), שם חיסלה את רוצחי המאהב וקיבלה כינוי נוסף: "הגברת האפלה של דוּנה".
נישואיה השניים של גרייס היו נישואים פוליטיים. גרייס הייתה חייבת לאחד כוחות כנגד האנגלים על מנת להבטיח את המשך העצמאות של המחוז שעליו שלטה. לכן, הציעה נישואים לריצ'רד בורק (Bourke), ששבטו חלק עם שבט או'מלי אל השליטה על מפרץ קלו (Clew Bay). על פי המסורת האירית, חוזה הנישואים ביניהם נחתם לשנה אחת, שבסופה ביקשה גרייס להיפרד.
ההיסטוריה עם זאת מלמדת שהשניים נותרו ביחד עד יומו האחרון של ריצ'רד, והם אף הביאו לעולם בן - טיבוט נא-לונג בורק (Tibbot na Long Bourke).
מספרים שגרייס ילדה את בנה הרביעי על ספינה בים וכי יום לאחר הלידה הותקפה הספינה על ידי פירטים צפון אפריקנים בעת שהיניקה את בנה. אנשיה עמדו להפסיד בקרב וגרייס הניחה את התינוק, יצאה אל הסיפון וירתה ברובה שבידה. מיד עם השמע הירייה הקרב התגבר העוז של אנשיה והם הצליחו להתגבר על התוקפים.
יורדת ים, פיראטית, לוחמת
כאשר שבה לבית אביה באי קלייר, לאחר מותו של או'פלהרטי, כבר הייתה גרייס מצוידת בשלוש ספינות מהירות ובעוד סירות אחדות. צי הספינות שלה, שגדל בהמשך, התאים למים רדודים ופחות לים הפתוח.
גם הפעילות הימית שלה, שכללה מסחר וגביית דמי פרוטקשן על מעבר מדייגים וסוחרים שהגיעו לחופיה המערביים של אירלנד, התנהלה ברובה בקרבת החוף. כאשר נקרתה הזדמנות להתנפל על ספינה ולבזוז אותה, גם בכך שלחה ידה. האנגלים ותומכיהם התלוננו באופן רשמי על פעולותיה הפירטיות, אבל את פעילותה זו יש להבין לנוכח מעמדם של הפירטים באירופה כולה: רובם היו בעצם לוחמים לא רשמיים של המלכים, וגם באנגליה עצמה פעלו פירטים (כמו פרנסיס דרייק וג'ון הוקינז) נגד האויב הספרדי.
אף על פי שאת רוב זמנה בילתה בים, גם אויביה ביבשה ידעו את נחת זרועה של או'מלי, שבמהלך חייה השתלטה על ארבע מצודות לפחות, בעיקר במעשי נקמה על מות אהוביה, ובאופן כזה הגדילה משמעותית את שטחי שליטתה.
מנהיגה ולוחמת
כאשר מת אביה, הוא בחר להוריש את המנהיגות לבתו, אפילו שהיה לו גם בן - אחיה למחצה. בנוסף למצודות שהגנו על ספינותיה, הייתה הבעלים של כאלף בהמות (שבתקופה ההיא היו סמל לעושר, הרבה יותר מאדמות).
אבל עיקר מאמציה של או'מלי הופנו למלחמה בפולש האנגלי. המושל האנגלי של אירלנד, סיר ריצ'רד בינגהם (Bingham), כינה אותה במסמכים רשמיים "אומנת המרידות של האזור בארבעים השנה האחרונות".
בראשית חייה של או'מלי, שלטה אנגליה על דבלין וסביבותיה, ואילו אזורי החוף המערבי, מקום שמשפחת או'מלי שלטה בו מאות שנים, נותרו עצמאיים. אבל בשנת 1534, סביב השינויים הדתיים שהנהיג המלך האנגלי דאז, הנרי השמיני, פרצה באירלנד מלחמת אזרחים, שהייתה העילה להידוק השליטה האנגלית באי. באמצעות "חוק הכתר של אירלנד 1542", הוסיף מלך אנגליה לעצמו את התואר "מלך אירלנד". ידה של אנגליה הוכבדה עוד יותר בימי שלטונה של אליזבת הראשונה. השליטים המקומיים, ובהם גרייס או'מלי, לא קיבלו על עצמם את מרות האנגלים, ונלחמו על אדמותיהם ועל עצמאותם.
בשנות ה-70 של המאה ה-16 החריפו היחסים עוד, והצי של או'מלי, שהתפרנס בעיקר מגביית מסי מעבר מזרים, נדרש לשלם מסי מעבר לאנגלים. או'מלי ראתה זאת כפגיעה בזכות האבות שלה לתנועה חופשית והגיבה בפעילות פיראטית כלפי ספינות בריטיות וספינות בחסות אנגליה. ניסיון של משלחת אנגלית שיצאה מן העיר גולוויי בשנת 1579, במטרה לתקוף את המצודה של או'מלי באי קלייר, הסתיימה בתבוסה מוחצת של האנגלים, שבקושי הצליחו להימלט על נפשם.
נסיבות פגישתה עם המלכה האנגלית
בשנת 1583 מת בעלה ובן בריתה החשוב ביותר של גרייס או'מלי, ריצ'רד בורק. מותו סימן את ראשיתה של תקופת כישלונות במלחמתה בכובש האנגלי. בשנת 1584 מונה ריצ'רד בינגהם למושל מחוז קונכט (Connacht) במערב אירלנד, ופתח במתקפה על או'מלי ומשפחתה. אחיו רצח את בנה הבכור, אואן, ובסמוך לכך התרחשה בגידת בנה מורואו, שהצטרף לכוחותיו של בינגהם. ב-1591 הצליח בינגהם להרוס את צי הספינות של או'מלי והיא עצמה נכלאה וגזר דינה היה מוות בתלייה.
או'מלי ישבה אמנם בכלא, אולם גזר הדין לא בוצע בסוף והיא שוחררה בזכות תומכיה מקרב הממשל הישן. עם שחרורה, לא נותרו למנהיגה האירית אמצעי מחיה, והיא בחרה לפנות אל יריבתה המושבעת - המלכה אליזבת הראשונה. היא ביקשה שהמלכה תדאג לצרכיה בזמן שנותר לה לחיות, ובתמורה - הבטיחה להילחם באויבי המלכה, באש ובחרב.
כאשר, ב-1593, נעצר אחיה למחצה באשמת הרג חיילים אנגלים, ובנה, טיבוטי בורק, באשמת מרד, והיו צפויים לגזר דין מוות, החליטה גרייס או'מלי ליזום פגישה עם המלכה. היא הפליגה לחופי אנגליה, ונפגשה עם אליזבת הראשונה בארמונה שבגריניץ'.
המסמכים האנגלים אינם מרחיבים על אופי הפגישה, אבל הפולקלור האירי מדגיש שאו'מלי לא כרעה לפני המלכה, אלא התנהגה כ"מלכה אל מלכה", ושהיא לא הסכימה להתפרק מן הפגיון שנשאה איתה, לדבריה - "להגנה עצמית".
המלכה, על כל פנים, כתבה לריצ'רד בינגהם, דרשה ממנו לשחרר את בני משפחתה של או'מלי, ולדאוג למחסורה. את המשאבים לקיומה של המנהיגה הקשישה (אז בת 63) הורתה לקחת מנחלות בניה, ולהחסיר אותם מן המס שגבו האנגלים.
מותה וחשיבותה בפולקלור האירי
גרייס או'מלי זכתה להאריך ימים, ומתה מוות טבעי בגיל 73, עשר שנים לאחר פגישתה עם המלכה אליזבת, שנפטרה גם היא באותה שנה (1603).
או'מלי היא מגיבורי התרבות האיריים הבולטים, והיא הונצחה באמנות האירית לדורותיה, בספרות ובשירה, במוזיקה, בתיאטרון ובקולנוע.
אימונולוגיה קלינית
אלרגולוגיה ואימונולוגיה קלינית (באנגלית: Allergology and Clinical Immunology) הוא ענף ברפואה פנימית העוסק בחקר ובטיפול של מחלות הקשורות לפעילות מערכת החיסון. המחקר בתחום מערכת החיסון התקדם והשתכלל רבות במהלך 40 השנים האחרונות, לפיכך תחום האימונולוגיה הוא תחום דינמי ברפואה.
הכשרה
אימונולוגים קליניים וכן אלרגולוגים (מומחי אלרגיה) עוברים הכשרה דומה לזו של מומחים רפואיים אחרים. תחילה הכשרה כללית ברפואה פנימית, ואחריה כמה שנים של התמחות נוספת באימונולוגיה ואלרגיה. הם עובדים בבתי חולים, במרפאות פרטיות, במעבדות מחקר ובחברות תרופות שם משמש הידע הקליני והתאורטי בפיתוח חיסונים ותרופות חדשות.
תחום פעילות
רופאים מומחים באימונולוגיה קלינית ואלרגיה מסוגלים לזהות ולטפל במחלות הנגרמות כתוצאה ממומים או כשלים של מערכת החיסון. למומחים אלה נשלחים חולים עם מגוון רחב של מחלות בחלקן נפוצות ובחלקן נדירות, לרבות:
איזידור כאהן
איזידור כאהן (כהן, בצרפתית: Isidore Cahen; 16 באוקטובר 1826 - 6 במרץ 1902) היה אקדמאי ועיתונאי יהודי-צרפתי.
ביוגרפיה
בנו הבכור של המתרגם והעיתונאי היהודי-צרפתי סמואל כאהן. בוגר האקול נורמל סופרייר, שם למד לצדם של אדמון אבוט, איפוליט טן ופרנסיסקה סארסה , התיידד עמם והושפע מהם. למד פילוסופיה ולימד במכללה בורסאי. לאחר שקטע את הקריירה שלו באקדמיה, פנה לעיתונות וכתב ב"Journal des débats" ובמערכת היומון הפריזאי "Le Temps".
ב-1860 ייסד יחד עם חמישה אישים נוספים - (קרל נטר, נרסיס לוון, ז'ול קארוואלו, אז'ן מנואל ואלי-אריסטיד אסטרוק , את חברת כל ישראל חברים (אליאנס ישראל).
מספר שנים לפני פטירת אביו החל לערוך את העיתון "Archives israélites de France" שיסד אביו ב-1840. לאחר פטירת אביו ב-1862 היה לעורכו הרשמי של העיתון והחזיק במשרתו זו עד יום מותו ב-6 במרץ 1902.
פוליוויניל כלוריד
פוליוויניל כלוריד (באנגלית: Polyvinyl chloride), הידוע בראשי התיבות PVC, הוא אחד משלושת הפולימרים התרמופלסטיים הסינתטיים הנפוצים ביותר בעולם. PVC מיוצר בפלמור רדיקלי של כלורואתילן השייך למשפחת המונומרים הווינילים (בעלי קשר כפול). ייצורו המסחרי החל בשנת 1936.
היסטוריה
פוליוויניל כלורידי התגלה במקרה לפחות פעמיים במאה ה-19. בתחילה בשנת 1835 על ידי הנרי ויקטור רנו וב-1872 על ידי יוג'ין באומן. בשני המקרים הופיע הפולימר כמוצק לבן בתוך מבחנות שהכילו ויניל כלוריד ושנחשפו לאור השמש. בשנת 1920, ניסו הכימאי הרוסי איוון אוסטרומילנסקי והכימאי הגרמני פריץ קלאטה לרתום את ה־PVC לשימוש מסחרי אולם נתקלו בקשיים בעיבוד החומר הפריך והשביר.
בשנת 1926 פיתח ואלדו סימון מחברת גודריץ' שיטה להגמשת החומר על ידי ערבובו עם תוספים שונים. על ידי כך הפך את החומר לידידותי לעיבוד, ותוך זמן קצר נכנס ה-PVC לייצור בקנה מידה מסחרי.
שימושים
PVC הוא בעל ערך רב בתעשייה הכימית ורבים השימושים בו. כמחצית מה־PVC המיוצר בעולם מיועד לשימוש בענף הבנייה שם הוא מחליף את חומרי הבנייה המסורתיים (כגון טיט, בטון ועץ).
PVC קשיח משמש לייצור מגוון מוצרים: ציפויים פנימיים וחיצוניים לבניינים, כרטיסים מגנטיים ככרטיסי אשראי או תחבורה ציבורית, מסגרות לחלונות, תקליטים (מכאן השם "תקליטי ויניל"), צינורות, אביזרי אינסטלציה ועוד. ניתן לרכך PVC באמצעות הוספת חומרים מגמישים כגון פתלאטים. בצורתו הרכה משמש ה־PVC לייצור בדים, ריפודים, צינורות גמישים, ציפוי רצפות, בידוד לחוטי חשמל, ציפויים לגגות, ניילון נצמד ועוד.
השפעות בריאותיות
רבים ממוצרי הפלסטיק בסביבת האדם עשויים PVC. לאחרונה, מתרבים המחקרים המראים כי פלסטיק מסוג זה שהתיישן (כגון במוצצים, בקבוקים ושקיות) מתחיל להתפרק ולפלוט מולקולות מסרטנות. אחד הרעלים המשתחררים מהתפרקות ה-PVC הוא דיאוקסין, הידוע כחומר מסרטן במיוחד.
מיחזור
גורם מרכזי במיחזור פסולת פוליוויניל כלוריד הוא טוהר החומר הממוחזר. ברוב החומרים, PVC הוא אחד המרכיבים. כדי לייצר מוצרים חדשים מ- PVC ממוחזר, יש צורך להפריד אותו מחומרים אחרים. שיטות מיחזור מסוף המאה הקודמת אינן מספיקות ויקרות מכיוון שיש לבצע את הפרדה לכל מוצר בנפרד. VinyLoop הוא תהליך מיחזור המפריד בין PVC לחומרים אחרים באמצעות תהליך של פירוק, סינון והפרדה של חומרים לא רצוים. משתמשים בממיס בלולאה סגורה לשטוף ולהרחיק חומרים נספחים (Elution) ולטהר את ה-PVC מהפסולת. VinyLoop מאפשר למחזר PVC שבדרך כלל היו שורפים או מטמינים. האנרגיה הדרושה למיחזור באמצעות VinyLoop, נמוכה ב-46 אחוזים בהשוואה ליצור PVC חדש.
מצר דובר
מצר דובר (באנגלית: Strait of Dover) או מצר קאלה (בצרפתית Pas de Calais) הוא מצר ים הנמצא בפתחה הצפון-מזרחי של תעלת למאנש ומהווה את מעבר המים הצר ביותר בתעלה זו - רק 34 ק"מ בין דובר בחוף האנגלי לכף גריס-נז בחוף הצרפתי. המצר מקשר בין הים הצפוני לבין תעלת למאנש וממנה לאוקיינוס האטלנטי. מימיו של המצר רדודים יחסית - בין 35 ל-55 מטר עומקם.
מצר דובר נחשב כנתיב השיט העמוס ביותר בעולם, עם כ-200,000 ספינות בשנה. מרבית הספינות השטות בין האוקיינוס האטלנטי ומדינות צפון אירופה, עוברות בו וחוסכות את השיט הארוך והסוער המקיף את סקוטלנד.
יצירת המצר
המצר צעיר מאוד במונחים גאולוגיים, ונוצר בסביבות 6500 לפנה"ס, כשקרס מחסום הגיר שהפריד בין תעלת למאנש והים הצפוני. הקריסה נבעה מהפעילות האירוזית החזקה של גלי האוקיינוס על סלע הגיר הרך, ומפעולת מחזורי הגאות והשפל הבלתי פוסקים במקום זה.
הפעילות האירוזית נמשכת גם היום בקצב של כסנטימטר אחד בשנה, ומדי מספר שנים ניתקים גושי גיר מצוקי דובר שבחוף האנגלי ללא התראה מוקדמת. בשל כך מוזהרים המבקרים במקום שלא להתקרב לשפת המצוק מעבר לחמישה מטרים.
שרידים פרהיסטוריים
שרידים פרהיסטוריים, המעידים על תנועה ימית ומסחרית בין חופי היבשת והאי האנגלי, התגלו במימי המצר. ב-1974 התגלה במפרץ לנגדון שבחוף האנגלי ליד דובר אוצר ארכאולוגי מתקופת הברונזה, שכלל יצול (שדרת מתכת) עשוי ברונזה של סירה עתיקה שמקורה ביבשת וסביבו כלי נשק, כדים, גביעים וממצאים אחרים.
ב-1992 התגלתה סירה בעומק של כ-6 מ' סמוך לדובר, שתוארכה בבדיקת פחמן 14 לשנת 1550 לפנה"ס, היא תקופת הברונזה (אחת הסירות העתיקות ביותר שתוארכו במדויק). שני הממצאים מוצגים במוזיאון העיר דובר.
קרבות ימיים נודעים
במצר דובר אירעו כמה מהקרבות הימיים הידועים בהיסטוריית המלחמות שבין בריטניה ליריביה ביבשת:
פינוי דנקרק
במאי 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, כותרו כוחות בעלות הברית במובלעת דנקרק שמצפון לקלה. במבצע דינמו, אשר נמשך מספר ימים, עד 4 ביוני 1940, פונו מדנקרק דרך מצר דובר, מאות אלפי חיילים בריטים וצרפתים, תחת אפם של הגרמנים.
חופי המצר
הערים המרכזיות בחוף הצרפתי הן לה-טוקה, בולון, קאלה ודנקרק. הערים המרכזיות בחוף הבריטי הן פרלייט, פולקסטון, דובר, סנדוויץ', דיל וראמסגייט.
הצוקים הלבנים של דובר מאפיינים את החוף האנגלי, ונופלים אל מי הים מגובה של כ-100 מטר. מראם הדומיננטי הנראה למרחוק, טבוע באמנות, בפולקלור, בספרות ובשירה האנגלית. השיר "ציפורים כחולות מעל הצוקים הלבנים של דובר" היה, לדוגמה, אחד השירים המושרים ביותר על ידי בעלות הברית והחיילים הלוחמים במלחמת העולם השנייה, והביע את הגעגועים והתקווה לעולם טוב יותר ולשלום.
על-פי הסברה המקובלת, אלביון, שמה העתיק של אנגליה, מקורו במילה הלטינית albus (לבן), ונובע מהצוקים הלבנים של דובר הנראים מחופי קאלה.
חציית המצר
בעבר, מרבית הנוסעים בין החופים השתמשו במעבורות. היום מתבצע עיקר מעבר הנוסעים במנהרת התעלה העוברת מתחת למצר. בתוכנית הטלוויזיה טופ גיר (האנגלית), חצו שלושת מנחי התוכנית את תעלת למאנש דרך מצר דובר, כשהם שטים על גבי רכב שהוסב על ידי אחד מהם לכלי שיט.
סוכנות המכס והגנת הגבולות של ארצות הברית
סוכנות המכס והגנת הגבולות של ארצות הברית (באנגלית: U.S. Customs and Border Protection ובראשי תיבות: CBP) היא סוכנות פדרלית השייכת למחלקה לביטחון המולדת.
הסוכנות הוקמה במרץ 2003 כחלק מארגונה של המחלקה לביטחון המולדת, ואיחדה לתוכה את שירות המכס ופעילויות מסוכנות ההגירה של ארצות הברית וממחלקת החקלאות. הסוכנות מעסיקה למעלה מ-60,000 עובדים ואחריותה היא הגנה על גבולות ארצות הברית, פיקוח ואכיפת חוקי מעבר וסחר למדינה.
תחת הסוכנות פועל משמר הגבול של ארצות הברית כגוף ביצוע שאנשיו נושאי מדים ודרגות.
היסטוריה
לפני הקמת הסוכנות, האחריות על ביטחון, אכיפה ומתקנים לשם פעילות מעבר ומסחר בינלאומיים הייתה מחולקת בין מספר ארגונים. מטרת הסוכנות המאוחדת הייתה לאפשר תהליכים סדורים ואחידים שיבטיחו עמידה בדרישות חוקי ההגירה, הבריאות והסחר הבינלאומי.
סמל מניטובה
תיאור שלט האצולה
שלט האצולה הוא שלט לבן שעליו צלב ג'ורג' הקדוש - סמל אנגליה, ומתחתיו ביזון המסמל את בעלי החיים של המדינה.
הסמל שונה בשנת 1992 בצו מלכותי ונוספו לו ייתרת האלמנטים:
מעל המגן נוספה קסדה בצבע זהב הפונה שמאלה, ומסמלת את מעמדה של מניטובה בקונפדרציה, וכן מעטה בצבעי קנדה (אדום ולבן). מעל הקסדה מצוי בונה, החיה המסמלת את קנדה, המחזיק כרכום - הפרח המסמל את הפרובינציה. מעל הבונה מצוי כתר המסמל את הסמכות של בית המלוכה. משני עברי הסמל מצויים שני תומכים - חד-קרן משמאל וסוס לבן מימין. שניהם לובשים קולרי חרוזים אינדיאנים. שני התומכים עומדים על חלקה של שיבולי חיטה (משמאל) פרחי כרכום (באמצע) ויער אורנים מימין, המסמלים את המשאבים החקלאיים והטבעיים של הפרובינציה.
מוטו המדינה Gloriosus et Liber - "מלאי תהילה וחופשיים" -  מופיע מתחת לסמל.
תומאס אייקינס
תומאס קופרת'ווייט אייקינס (באנגלית: Thomas Cowperthwait Eakins; 25 ביולי 1844 – 25 ביוני 1916) היה צייר, צלם ופסל אמריקאי. אייקינס נחשב לאחד מגדולי הציירים האמריקאים של תקופתו, והיה ידוע בסגנון הריאליסטי שלו.
קורות חיים
תומאס אייקינס היה בנם הבכור של בנג'מין אייקינס (מורה לקליגרפיה ממוצא אירי - סקוטי) ושל קרוליין קופרת'וייט אייקינס (מורה לאנגלית ממוצא הולנדי). אייקינס נולד וגדל בפילדלפיה שבמדינת פנסילבניה בארצות הברית.