cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וידור רווס
משפחתו
אשתו הראשונה הייתה מאריה בנזה (הם התגרשו). אשתו השנייה הייתה אנטוניה בורבאלה לוגין (1894–1971), איתה התחתן ב-7 באפריל 1928 בבודפשט. בתו מנישואיו הראשונים הייתה גבריאלה רווס (?-1912). רווס הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
Sogou
סוגו (באנגלית: Sogou; במנדרינית: 搜狗) היא חברת טכנולוגיה סינית המתמחה בשירותים ומוצרים הקשורים לאינטרנט, הכוללים טכנולוגיות פרסום מקוון, מנוע חיפוש, דפדפן אינטרנט, טכנולוגיית זיהוי קול, תוכנה וחומרה.
על פי נתונים סטטיסטים, 16.7% מגולשי האינטרנט בסין, המחפשים באינטרנט משתמשים בסוגו כמנוע החיפוש הראשי.
היסטוריה
סוגו הוקמה בשנת 2004 על ידי וואנג שיאהוצ'ואן (Wang Xiaochuan) כחטיבה בתוך חברת סוחו (Sohu) במטרה לפתח מנוע חיפוש חדש שאותו השיקה בסוף אותה שנה.
בשנת 2006, שחררה את תוכנת סוגו פין-יין (Sogou Pinyin) המאפשרת כתיבת מנדרינית תקנית באותיות לטיניות ונמצאת בשימוש של כ-300 מיליון משתמשים.
בשנת 2010, נהפכה סוגו מחטיבה פנימית של חברת סוחו לחברה עצמאית.
בשנת 2014, רשמה החברה ציון דרך חשוב כשהפכה למנוע החיפוש העיקרי של אתר QQ.com ותוכנת WeChat.
בתאריך 9 בנובמבר 2017, החלה להיסחר בבורסה לניירות ערך בניו יורק, תחת השם SOGO.
בשנת 2018, דיווחה החברה על רווח נקי של כ-98 מיליון דולר.
אטלנטה ברייבס
אטלנטה ברייבס (באנגלית: Atlanta Braves) היא קבוצת בייסבול אמריקאית מליגת ה-MLB, שבסיסה בעיר אטלנטה, ג'ורג'יה. הקבוצה משחקת בבית המזרחי של הנשיונל ליג.
היסטוריה
הקבוצה נוסדה בבוסטון ב-1871 תחת השם בוסטון רד סטוקינג, ב-1876 היא הייתה בין הקבוצות המייסדות של הנשיונל ליג, והיא אחת משתי הקבוצות היחידות ששרדו מאז יחד עם השיקגו קאבס. שמה של הקבוצה שונה מספר פעמים עד שהתקבע לברייבס ("לוחמים אינדיאנים") כינוי שנבחר ב-1912. ב-1914 העפילה הקבוצה לראשונה לוורלד סיריס לאחר מהפך שעשתה במהלכו טיפסה מהמקום האחרון למקום הראשון על חשבון הניו יורק ג'איינטס. בסדרת הגמר ניצחו הברייבס 0–4 את הפילדלפיה אתלטיקס.
ב-1953 עזבה הקבוצה למילווקי ומשכה קהל שיא של צופים בעונתה הראשונה בעיר, מה שהביא במרוצת השנים הבאות לעזיבת קבוצות בייסבול נוספות לערים אחרות. הקבוצה שיחקה במילווקי עד 1965, כשב-1957 אף העפילה לוורלד סיריס וזכתה באליפות לאחר ניצחון 3–4 על הניו יורק יאנקיז. לאחר מכירת הקבוצה ב-1962, חיפשו הבעלים החדשים עיר בעלת פוטנציאל שוק גדול יותר, ובחרו לעבור לאטלנטה בה גם נבנה אצטדיון חדש במטרה למשוך לעיר קבוצות מה-MLB.
בשנות ה-90 זכתה הקבוצה להצלחה רבה, זכתה 8 פעמים בראשות הבית שלה, והעפילה 5 פעמים לוורלד סיריס. ב-1995 זכו הברייבס באליפות לאחר ניצחון 2–4 בסדרה מול הקליבלנד אינדיאנס. ההצלחה נמשכה גם במחצית הראשונה של שנות האלפיים, ואטלנטה זכתה בראשות הבית המזרחי בשנים 2000–2005. בסך הכל זכו הברייבס בראשות הבית שלהם במשך 14 עונות רצופות.
מאז שנת 2018 זוכה הקבוצה שוב להצלחה מרובה, כשהיא זוכה מסיימת בראשות הבית שלה. בשנת 2021, הברייבס אף זכו באליפות ראשונה מזה 25 שנה, למרות תחילת עונה מגומגמת. השינוי הגדול בעונה זה הגיעה לאחר מה שנחשב למהלך גדול של ״טריידס״ שביצע מנהל הקבוצה בריאן סניטקר בסמוך למועד סיום האפשרות למעבר שחקנים בין קבוצות. בוורלד סיריס של 2021 הברייבס ניצחו את היוסטון אסטרוס 4-2.
שחקנים שמספר חולצתם הוצא לגמלאות
כל השחקנים הללו למעט דייל מרפי זכו להיכנס להיכל התהילה של הבייסבול האמריקאי.
ב-3 באפריל 2023, הברייבס הודיעו שיוציאו לגמלאות את המספר 25 לכבוד שחקן מרכז השדה אנדרו ג׳ונס ב-9 בספטמבר.
יחסי אירלנד–הרשות הפלסטינית
יחסי אירלנד–הרשות הפלסטינית הם היחסים הבילטרליים וההיסטוריים בין אירלנד לרשות הפלסטינית. בשנת 2000 הקימה אירלנד נציגות דיפלומטית ברמאללה ולרשות הפלסטינית יש נציגות דיפלומטית בדבלין. שתיהן חברות באיחוד מדינות הים התיכון. לעומת זאת, אירלנד אינה מכירה במדינה פלסטינית נכון לשנת 2023.
היסטוריה
עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-20, אירלנד הייתה מודאגת יותר ויותר מגורלם של הפליטים הפלסטינים שנמלטו במלחמת ששת הימים ב-1967. בשנת 1969, שר החוץ האירי תיאר את בעיית הפליטים הפלסטינים כ"מטרה העיקרית והדחופה ביותר" של מדיניות אירלנד במזרח התיכון.
ב-1980 אירלנד הייתה המדינה הראשונה שחברה באיחוד האירופי שתמכה בהקמת מדינה פלסטינית. ישראל תקפה את אירלנד בחריפות על כך. בנאום בתחנת רדיו באירלנד אמר ראש ממשלת ישראל מנחם בגין כי מדיניות אירלנד לא יכולה לקבל את "זכותו של אש"ף להרוס את מדינת היהודים".
בינואר 2011 אירלנד העניקה למשלחת הפלסטינית בדבלין מעמד דיפלומטי. באוקטובר 2014 הסנאט האירי העביר פה אחד הצעה הקוראת לממשלה להכיר במדינה פלסטינית. בדצמבר אותה שנה הדאל אירן עשה זאת גם כן.
למרות התמיכה הרבה ברשות הפלסטינית באירלנד, ממשלת אירלנד עדיין לא יישמה את ההחלטה משנת 2014 למיסוד היחסים הדיפלומטיים בין השתיים, אם כי שר החוץ סיימון קובני ציין בעבר שהדבר עשוי להשתנות. למרות ששני הבתים של הפרלמנט האירי העבירו את ההצעה להכיר במדינה פלסטינית, ממשלת אירלנד רוצה לעשות זאת כחלק ממהלך רחב יותר של האיחוד האירופי. נכון לשנת 2023, אירלנד אינה מכירה במדינה פלסטינית.
ארבעת המופלאים: עלייתו של הגולש הכסוף
ארבעת המופלאים: עלייתו של הגולש הכסוף (באנגלית: Fantastic Four: Rise of the Silver Surfer) הוא סרט גיבורי על אמריקאי משנת 2007 מבית פוקס ומארוול קומיקס, המבוסס על ספר קומיקס בעל אותו שם אשר נוצר על ידי סטן לי וג'ק קירבי. הסרט בוים על ידי טים סטורי, שביים גם את הסרט הראשון בסדרה.
תקציר העלילה
שנתיים לאחר סוף עלילת הסרט הראשון, ריד ריצ'רדס וסוזן מתכוננים לחתונתם. בעודם מתכוננים לחתונה, עב״מ כסוף חודר לאטמוספירת כדור הארץ, ופולט קרינה קוסמית שיוצרת אי יציבות מולקולרית וגורמת לחורים במקומות שונים בכדור הארץ. הממשלה פונה לריד בבקשה לבנות חיישן שיעקוב אחר תנועותיו של עצם זה.
ג'וני חוזר לביתם של הארבעה ומספר את סיפורו. בעוד סוזן מנסה לנחם אותו, כוחותיהם של השניים מתחלפים: ג'וני נהפך לבלתי נראה וסוזן עולה באש. כאשר שניהם נוגעים זה בזה שוב, כוחותיהם המקוריים חוזרים אליהם. לנוכח האירוע שקרה, ריד בודק את ג'וני ומגלה שהחשיפה לגלשן שינתה את המבנה המולקולרי שלו ובכך אפשרה לו להחליף את כוחותיו עם כוחותיהם של שותפיו לצוות על ידי מגע. לאחר מעקב אחר הגולש הכסוף, ריד מגלה שכל הכוכבים שבהם ביקר הגולש לפני כדור הארץ, הושמדו.
בסוף העלילה על ארבעת המופלאים מוטלת המשימה לעצור את הגולש הכסוף, לפני שיהרוס גם את כדור הארץ.
מוזיקה
את המוזיקה לסרט כתב והלחין ג'ון אוטמן, המוזיקאי של סרטי "אקס-מן" ושל הסרט הראשון בסדרה.
ביקורות והכנסות
הסרט קיבל ביקורות מעורבות עם ציון של 37% באתר Rotten Tomatoes וממוצע של 4.8 מתוך 10 בהתבסס על 168 חוות דעת. באתר Metacritic קיבל הסרט ציון ממוצע של 45 מתוך 100, בהתבסס על 33 ביקורות. הסרט הצליח יחסית לפרק שקדם לו, והביא לרווח של 289 מיליון דולר עם תקציב הפקה של 130 מיליון דולר.
לאון שפרלינג
לאון שפֶּרלינג (בגרמנית: Leon Sperling; 7 באוגוסט 1900 – 15 בדצמבר 1941) היה כדורגלן אולימפי יהודי-פולני, מטובי החלוצים בכדורגל הפולני בין שתי מלחמות העולם, שנספה בשואה.
קורות חייו
שפרלינג נולד בשנת 1900 בעיר קרקוב, שהייתה אז חלק מממלכת גליציה ולודומריה של האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה הפכה לחלק מפולין. הוא שיחק כדורגל מגיל 11 כחלוץ קדמי שמאלי. חבריו לקבוצה נהגו לכנותו "מוניו". הוא נהנה מיוקרה ככדורגלן בעל טכניקה ברמה גבוהה וכדרור מעולה. התפרסם גם בכך שמעולם לא נגע בכדור בראשו. ב-1914 הצטרף לקבוצת יוטצ'נקה קרקוב, שם שיחק כמחליף עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה. ב-1917 עבר לקבוצת קרקוביה הפולנית, אך מאחר שלא שותף במשחקים חזר ליוטצ'נקה ושיחק בקבוצה עד 1920. לאחר מכן חזר לקרקוביה ושיחק במדי הקבוצה ב-85 משחקים.
שפרלינג שיחק כחלוץ במדי נבחרת פולין. ב-1921 שיחק במשחק של פולין נגד הונגריה. על פי דווחי כתב הונגרי, שפרלינג הצטיין בהתקפה, כטקטיקן טוב, שביצע כמה התקפות טובות. במשחק נוסף במדי הנבחרת הלאומית הפולנית נגד שוודיה במאי 1922, ניצחה פולין 1–2. היה זה הניצחון הראשון של נבחרת פולין הלאומית. שפרלינג שיחק גם במשחק הבא, נגד רומניה.
במחצית השנייה של שנת 1922 ספג ביקורת ונקראו לעברו קריאות בוז נגד מהלכיו האישיים. בנובמבר 1922 נענש על כך שירד מהמגרש במהלך משחק והושעה עד אפריל 1923. באפריל 1923 נסע עם קרקוביה לדנמרק והתקבל באהדה על ידי אוהדים מקומיים, שהכירו אותו ואת לודוויג גינטל. קרקוביה ניצחה 2–4 את קבוצת הכדורגל הוותיקה Aarhus GF מהעיר אורהוס, ומשם הפליגו לשוודיה. היה זה מסעו האחרון עם הקבוצה לחו"ל מאחר שלא הורשה לאחר מכן לעזוב את עבודתו.
במשחקים האולימפיים בפריז ב-1924 שיחק מול נבחרת הונגריה לאורך משחק שלם. באוגוסט 1924 היה אירוע אנטישמי, שהתרחש תוך כדי משחק, כאשר שפרלינג הורד מהמגרש על ידי השופט בגלל היותו יהודי. ב-1925 התקיים ביקור של קבוצת הכדורגל של מכבי תל אביב בפולין, בהובלת המאמן-שחקן שמעון לומיק (רטנר), יליד קרקוב, ששיחק בעבר עם שפרלינג. לומיק הזמין את שפרלינג להשתתף באימון עם קבוצת מכבי ואף הפגיש בינו לבין יוסף יקותיאלי, מראשי המועדון. לשפרלינג הוצע להצטרף למועדון מכבי תל אביב תמורת עזרה בדיור והבטחה לשכר הוגן, אך הוא השיב בשלילה ונשאר לשחק בקרקוביה, שזכתה עם שפרלינג בעוד שני תארים לאומיים, ב-1930 וב-1932.
שפרלינג הופיע ב-381 משחקים במדי קרקוביה וזכה עמה בשני תארים לאומיים ב-1930 ו-1932. ב-1934 סיים את הקריירה שלו ככדורגלן. לאחר הפרישה המשיך לעבוד בבנק.
ב-1937 קיבל הצעה נוספת, במהלך סיור של נבחרת הפועל ארץ ישראל בפולין, אך הוא דחה גם אותה ונשאר בפולין.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שפרלינג עבר ללבוב, שם עבד כמאמן. ב-1941, לאחר כיבוש לבוב על ידי הנאצים, מצא עצמו בגטו לבוב. הוא הוצא להורג בגטו על ידי הגרמנים בין ה-15 ל-20 בדצמבר 1941; על פי גרסה אחרת, איש גסטאפו שיכור ירה בו ברחוב.
הכרה והנצחה
דמותו ככדורגלן הונצחה בתערוכת הספורט היהודי בקרקוב בין שתי מלחמות העולם, שהופקה והוצגה לראשונה במוזיאון היהודי בקרקוב. ב-2014 הוצגה במכון וינגייט, ב-2015 במרכז למורשת בגין ולאחר מכן בקיבוץ כברי.
טאק בוסתאן
טאק-בוסתאן (בפרסית: طاق بستان) שפירושו "שער הגן", הוא אתר ארכאולוגי מתקופת האימפריה הסאסאנית הנמצא במרחק של חמישה קילומטרים ממרכז העיר כרמאנשאה במערב איראן בלב הרי הזגרוס. באתר צוק סלע הבולט מעל שטח מישורי ועליו תבליטים בני למעלה מ-1,700 שנה מתקופת שלטונה של השושלת הסאסאנית שמלכה באיראן בין השנים 226 עד 650. בצד התבליטים הסאסאנים שנמצאים באתר אחר בשם נקש-י רוסתם, תבליטים אילו נחשבים לדוגמאות היפות ביותר של אמנות השושלת הזאת. הצוק הוא חלק מגן ארכאולוגי ובנוסף לשרידים הסאסאנים הובאו למקום גם כותרות עמודים מהתקופה המוסלמית. ליד האתר נמצא מעין, שמימיו מתנקזים לבריכה מלאכותית למרגלות הצוק. הבריכה ואולי גם הגן הם כנראה קדומים יותר ושייכים לתקופה הפרתית. טאק בוסתאן היא אחת מנקודות ציון בדרך המשי, סדרה של דרכים יבשתיות שבהן עברו נתיבי המסחר העיקריים בין פרס והפרובינציות הרומאיות, ומאוחר יותר בין המזרח הרחוק לאירופה.
תבליטי הסלע
תבליטים אלה נוצרו בתקופת הממלכה הסאסאנית ששלטה בפרס עד לכיבוש המוסלמי. הם התאפיינו בפיסול דינאמי וכן באינדיבידואליות של כל תבליט, שכן כל אחד מהשליטים אימץ לו כתר בעל צורה ייחודית. כך אפשר בתקופות מאוחרות יותר לזהות חלק גדול מהדמויות שמגולפות על פי העטרה שלראשן. תבליטים מתקופה זו נמצאים במספר מקומות שונים ברחבי איראן, אולם המשותף לכולם הוא מיקומם ליד מקורות מים. בטאק בוסתאן מצויים כמה מהתבליטים השמורים ביותר של התקופה, והם מטיפוס התבליטים השטוחים. הם נמצאים ליד ובתוך שני קמרונות דמויי מערה. התמונות מתארות את הכתרתם של המלכים: ארדשיר הראשון, שאפור השני, שאפור השלישי וח'וסרו השני. בנוסף מופיעות גם תמונות ציד של ח'ורסו השני.
שאפור השני
תיאור הכתרתו של שאפור השני הוא בגדר הצגה שהייתה מקובלת באותה עת להפגנת כוח מלכותי. האל העליון אהורה מאזדה נותן למלך את טבעת המלוכה (cydaris) ואת כתר המלוכה. המלך עומד על גופותיהם המובסים של אויביו. אחת מהן היא דמות מזוקנת שמקובל לזהותה כיוליאנוס הכופר, שהובס על ידי שאפור בשנת 363 (זהו כמובן הגבול העליון של תיארוך תבליט זה). מיתרה, הישות האלוהית האחראית על ההסכמים והשבועות מופיעה אף היא בתבליט זה כשהיא אוחזת בידה אגד של ענפים (barsom), המשמש בטקסים מקודשים. מעניין לציין שהתיאור של מיתרה בתבליט זה היה מקור ההשראה לצייר האלמוני שצייר את הדמות המקובלת עד היום לייצוגו של זרתוסטרה.
ארדשיר השני
ארדשיר השני 383-379 היה אחיו למחצה של שאפור השני ושלט בחדייב בטרם מינויו למלך. שאפור השני מינה אותו לעוצר הממלכה עד להגעתו לבגרות של בנו שאפור השלישי. קודמיו של ארדשיר השני בשלטון הנציחו את טקסי הכתרתם על גבי תבליטים ברחבי מחוז פארס. ארדשיר השני היה כנראה המלך הראשון שהעביר את מיקום התיאור של הכתרתו לטאק בוסתאן וזהו כנראה התבליט העתיק ביותר באתר. בתבליט שחצוב לתוך מפרץ מלבני בסלע וממדיו הם 4.07 מטרים על 3.9 מטרים, ניצב ארדשיר ולידו שתי דמויות. כולם לבושים בשלל מדי ואותות המלוכה הפרסיים האופייניים. המלך מקבל את טבעת המלוכה מידי דמות גברית שהחוקרים חלוקים ביחס לזהותה. דעה אחת סוברת שזוהי דמותו של אהורה מזדא, אדון החוכמה, שנחשב לדמות האלוהית הבכירה ביותר. אחרים טוענים על פי צורת הכתר שזהו שאפור השני. יש גם חוקרים הסבורים שדמות זו היא באופן מכוון עירוב של שתי הישויות. שני המלכים עומדים על גבי גופה המזוהה כיוליאנוס הכופר. קיסר רומי זה הובס בפלישתו לפרס בשנת 363. יש להניח שארדשיר, שהיה בעת פלישה זו עדיין מלך בחדייב, לקח חלק במלחמתו של שאפור השני נגד הרומאים. התבליט מתאר גם את ניצחונם של השניים על הרומאים וגם את הכתרתו של ארדשיר למלך. מאחורי ארדשיר, האל מיתרה מחזיק בידו אגד ענפים מקודשים (barsom) וחובש כתר בעל שתים עשרה קרני שמש. עמידתו של אל זה על גבי פרח לוטוס גדול אינה ברורה.
שאפור השלישי
בסמוך לתבליטי המלכים נמצאת מערה מלאכותית קטנה בצורת איוואן מידות הקמרון שלו הן: 6 x 5 x 3.6 מטרים, משערים שנבנתה בתקופת שאפור השלישי, על פי כמה הערכות היא הושלמה בשנת 385. בתוך המערה נמצא תבליט שבו דמויות של שני מלכים, השמאלית מזוהה על ידי הכתובת שלידה החקוקה בפרסית עתיקה (פהלווית), כשאפור השלישי. שליט זה עלה לשלטון לאחר מאבק מר במלך ארדשיר השני, והוא מנסה להאדיר את חשיבותו בכך שדמותו ניצבת ליד סבו שאפור השני שנחשב כובש גדול והביס גם את צבא רומא. התנוחה בתבליט זה מקורית ביותר. בדרך כלל בתבליטים מסוג זה, המלך מקבל את הקדשתו מאת האלים. אולם כאן, הסמכתו של שאפור השלישי נעשית בידי הדמות של שאפור השני. אין קביעה חד משמעית לפירוש זה וישנן חוקרים החולקים על כך.
ח'וסרו השני
בצד המערה הקטנה נמצאת מערה גדולה יותר אשר גם היא איוואן מעשה ידי אדם. בתוכה קיימים אחדים מהתבליטים המרשימים של האתר, והם בבחינת שירת הברבור של התרבות הסאסאנית. קשת הכניסה למבנה נשענת על שני עמודים שעל כל אחד מהם חרוט דגם עדין של עץ החיים, או עץ מקודש אחר. מעל לקשת משני צדיה שתי דמויות נשיות מכונפות המחזיקות בידן כתרי מלוכה. אלה כמובן השפעות רומיות. מסביב לשטח החיצוני של הקשת, נחרטו שוליים בולטים ובהם צורות של פרחים.
ח'וסרו השני, אחרון המלכים החזקים לפני הגעת האסלאם, ניצב במרכז התבליט שמתאר את הכתרתו. מימינו דמות הישות האלוהית אהורה מזדא מוסרת את טבעת השלטון לידי המלך. משמאלו אלת המים אנאהיטה נושאת כד קטן ומושיטה לו טבעת נוספת. ביצירה זו ניכרות השפעות של ציור ביזנטי מהמאה השישית שבו ישו עומד בין שני מלאכים. החגורה, הקַפֲטָן, (שמלה מסורתית ארוכה שלובש המלך) וכן המטפחת שעליו מקורם מאמנותם של תושבי הערבה האירואסייתית. המלך ח'וסרו היה מצביא מצליח, הישגיו היו מרשימים: הוא הביס את הצבא הביזנטי, כבש את סוריה וירושלים בשנת 614 והגיע עד אלכסנדריה. התבליט מפאר כיבושים אלה ולכן אין פלא בכך ששליט זה מתואר כלוחם פרשים חמוש היטב. בתבליט שגובהו 4.25 מטרים, דמות גדולה של המלך הסאסאני רכובה על הסוס האהוב עליו ששמו שבדיז. סוס זה מוזכר באחת הפואמות הפרסיות המפורסמות ח'וסרו ושירין. המלך הפרש וסוסו שאבדיז, חמושים לקרב בכל כלי הנשק האופייניים.
על שני קירות נוספים של האיוואן מתוארות סצנות ציד, האחת ציד חזיר בר והשנייה ציד צבאים. חמישה פילים מרחיקים את החזיר הנמלט מאזור האגם לעבר המלך שעומד עם חץ וקשת בידו. המלך עומד בתוך סירה, ומכוון את חיצו לעבר חזיר בר. תמונות אלו הושפעו כנראה מהאמנות ההודית, שכן פרס בסופו של דבר אינה סביבתם הטבעית של הפילים.
בסצנה השנייה ספינה שקציה בתבנית נגנית נבל, מתארת את המלך לאחר שהרג שני חזירי בר. המלך עומד כשהילה לראשו וקשתו שמוטה בידו, אות לכך שהציד נגמר. בתחתית תמונה זו הפילים מעמיסים את החיות שניצודו, על גבם. כל סצנת ציד גובהה כשישה מטרים ורוחבה כ-4.3 מטרים.
פתח עלי שאה
ממעל נמצא תבליט באיכות גרועה של השליט הקאג'רי פתח עלי שאה. איכות הביצוע כל כך ירודה שיוצריו ניסו להסוות זאת על ידי הוספת צבע לתבליט.
ישיבת מיר
ישיבת מיר היא ישיבה חרדית-ליטאית ותיקה, אחת משתי הישיבות הגדולות בעולם (יחד עם ישיבת לייקווד). הישיבה היא ישיבה מבוזרת המתפרסת על פני כ-40 בתי מדרש שונים.
הישיבה נחשבת כאחת הישיבות הראשונות שנוסדו במתכונת הישיבה החדשה, שנייה לישיבת וולוז'ין. נוסדה בעיר מיר שבבלארוס על ידי הרב שמואל טיקטינסקי, לפני שנת ה'תקע"ה, 1815. בתקופת הרב אליעזר יהודה פינקל (בנו של "הסבא מסלבודקא" וחתנו של הרב קמאי) הצטרפה הישיבה למחנה ישיבות המוסר. היא הושפעה בעיקר מבוגרי ישיבת סלובודקה שנשלחו לישיבה בידי הסבא מסלובודקה.
בעת שואת יהודי אירופה ניצלו רבים מתלמידי הישיבה וחלק גדול מהצוות החינוכי כשנמלטו לשאנגחאי באמצעות אשרות כניסה ליפן שסיפק חסיד אומות העולם צ'יאונה סוגיהארה, הניצולים הקימו את הישיבה מחדש בירושלים ובארצות הברית וממנה יצאו ישיבות נוספות.
כיום שוכנת הישיבה המרכזית בשכונת בית ישראל בירושלים, ויש לה ישיבה-בת במודיעין עילית. ענף אחר של הישיבה שעומד עצמאית מבחינה מנהלתית הוא ישיבת מיר בארצות הברית.
הישיבה עד מלחמת העולם הראשונה
שנת היווסדה הרשמית היא שנת ה'תקע"ה, 1815, אך אפשר שקמה עוד קודם לכן. לאחר פטירתו של מייסדה הרב שמואל טיקטינסקי, כיהן כראש הישיבה, בנו הרב אברהם, שנפטר בגיל צעיר. לאחריו שימש בתפקיד הרב יוסף דוד אייזנשטאט (נפטר ה'תר"ו, 1846) רבה של מיר, ובנו הרב משה אברהם אייזנשטט, ואחריהם בנו השני של מייסד הישיבה, הרב חיים לייב טיקטינסקי, עד פטירתו בשנת ה'תרנ"ט (1899). בתקופה זו הגיע מספר התלמידים ל-120.
בתרנ"ט (1899) צורף הרב אליהו ברוך קמאי, רבה של העיירה מיר, לצוות הנהלת הישיבה, ועמד בראשה עד ה'תרע"ז (1917). בתרס"ז (1907) מונה חתנו הרב אליעזר יהודה פינקל כר"מ בישיבה, ולאחר מות חותנו נעשה לראש הישיבה ביחד עם גיסו הרב אברהם צבי קמאי. בתקופה זו בלט בישיבה לימוד המוסר, בהשפעת המשגיח הרב ירוחם ליבוביץ.
הישיבה בין מלחמות העולם
בתקופת מלחמת העולם הראשונה כבש הצבא הגרמני את מיר והרוסים פינו את התושבים לפנים רוסיה. ב-1922 כשנחתם הסכם ריגה בין ברית המועצות לפולין, חזרו התושבים למקומם תחת השלטון הפולני. הישיבה המשיכה לצמוח וכונתה "ישיבת ראשי ישיבות", שכן ראשי ישיבות רבים צמחו בה. עד מלחמת העולם השנייה הגיע מספר הלומדים בה ל-400.
הישיבה במלחמת העולם השנייה
בשנת תרצ"ט (1939) צורפה העיירה מיר לברית המועצות לפי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. מיעוט מתלמידי הישיבה נשארו במיר, רבני הישיבה יחד עם רוב התלמידים ברחו לווילנא שעברה אז לשלטון ליטא, תחילה השתכנו הבחורים בבניין ישיבת רמיילס, אך הוא היה צר מהכיל את 350 בחורי הישיבה ומאוחר יותר עברה הישיבה לבית המדרש בפרבר נובגורוד. (ראש הישיבה, הרב פינקל, נסע קודם לכן לארץ ישראל) משם עברה הישיבה לקידן בליטא, מאוחר יותר התפצלה הישיבה לשלוש קבוצות בשלוש עיירות. בעקבות השתדלותו ופעילותו של הרב זרח ורהפטיג, חילק הקונסול היפני בליטא, חסיד אומות העולם צ'יאונה סוגיהארה, לתלמידים אשרות כניסה ליפן. רבים מהתלמידים יצאו בזכותו מליטא ברכבת הטרנס-סיבירית, עם הרבנים חיים שמואלביץ (חתנו של ראש הישיבה הוותיק, הרב פינקל) ויחזקאל לוינשטיין, דרך סיביר לקובה שביפן שם שהו כתשעה חדשים עד שהיפנים נוכחו לראות כי למרבית הפליטים וביניהם בני הישיבה אין סיכוי להמשיך למדינה אחרת, והם הגלו אותם לשאנגחאי הסינית, שהייתה תחת כיבוש יפני, ובה הוקם גטו ליהודים שכונה "גטו שאנגחאי". ביפן ובשנגחאי זכו הפליטים בהכנסת אורחים מצד הקהילות היהודיות הספרדיות האמידות שבמקום, ובשנגחאי אף העמידה להם הקהילה העיראקית כמחסה את בית הכנסת בית אהרן.
בהגיעם ליפן, התעורר פולמוס השבת ביפן, העוסק בשאלה מתי חלים שבתות ומועדים בארץ זו, השוכנת בסמוך לקו התאריך הבינלאומי. עם מעברם לשאנגחאי שבסין, שביחס אליה אין חילוקי דעות, נפתרה הבעיה מאליה. אחרי המלחמה, היגרו תלמידי הישיבה לארצות הברית. חלק מהתלמידים נשארו בארצות הברית, ויסדו מחדש את ישיבתם בברוקלין, אך מרביתם המשיכו עם רבותיהם לארץ-ישראל (ראו להלן).
הישיבה בירושלים
בשנת תש"ד (1944) הקים ראש הישיבה, הרב אליעזר יהודה פינקל, את הישיבה מחדש, בשכונת בית ישראל בירושלים עם קבוצת בחורים מישיבות עץ חיים ותורה ויראה. ובשנת תש"ט הגיעו לירושלים גם בחורי ישיבת מיר ששהו בשנחאי יחד עם הרב יחזקאל לוינשטיין המשגיח של הישיבה בליטא ועם הרבנים ששרדו, בנוסף הצטרפו קבוצות של בחורים ואברכים חסידיים וירושלמים. כבר בראשית ימי הישיבה בירושלים נפתחה בה "חבורה" של ירושלמים תלמידי החזון איש, בראשות הרב משה יהושע לנדא והרב חיים ברים.
מתשכ"ה (1965) כיהן כראש הישיבה הרב בנימין ביינוש פינקל. אחרי מותו בשנת תש"ן (1990) הפך לראש הישיבה חתנו, הרב נתן צבי פינקל, אחרי פטירתו בשנת תשע"ב (2011) מונה בנו הרב אליעזר יהודה פינקל. ראש ישיבה משני הוא הרב יצחק אזרחי, החותם על מסמכי הישיבה תחת התואר "מראשי ישיבת מיר". עד לפטירתו בתשע"ו (2016) כיהן גם הרב רפאל שמואלביץ, בנו של ראש הישיבה הקודם הרב חיים שמואלביץ, כאחד מראשי הישיבה. לאחר פטירתו, הוכתר בנו הרב יעקב שמואלביץ לאחד מראשי הישיבה.
כמנהל רוחני בישיבה כיהן הרב חיים זאב פינקל בנו של ראש הישיבה הרב אליעזר יהודה פינקל עד לפטירתו בשנת תשכ"ה ומאז כיהן כמנהל רוחני חתנו הרב אהרן דוד חדש בנו של ה'משגיח' הרב מאיר חדש. אחרי פטירתו בשנת תשפ"א (2021) מונה הרב בנימין פינקל למנהל הרוחני.
מספר הלומדים בישיבה גדל בעשרות השנים האחרונות ובפרט בתקופת כהונתו של הרב נתן צבי פינקל כראש הישיבה. בשנות התשעים למדו בישיבה כ-500 תלמידים. בשנת ה'תשע"ז (2017) מוערך מספר התלמידים בין 8,000-7,000, למעלה מחציים נשואים ("אברכים"). בתאריך 05/06/2019 הוכרז על ידי רבני הישיבה כי הישיבה מונה 9000 תלמידים.
50% מתלמידי הישיבה שאינם נשואים הם מארצות הברית, ובערך 300 מאנגליה. כמו כן לומדים בה קבוצות של דוברי רוסית, צרפתית ועוד. השיעורים בישיבה נמסרים ב-5 שפות: עברית, יידיש, אנגלית, רוסית וצרפתית.
רוב תלמידי הישיבה מבוגרים יחסית, בני 23 ומעלה. רובם עוברים לישיבה מישיבות גבוהות אחרות.
על אף ריבוי הרבנים והלומדים בישיבות מיר, נפוצה בהן "שיטת מיר", שמייצגיה הבולטים הם הרב נחום פרצוביץ וכיום חתנו הרב אשר אריאלי. שיטת לימוד זו מתאפיינת בין היתר בדקדוק רב בלשון רש"י, והוצאת גדרים למדניים מדיוקים אלה. לרב נתן צבי פינקל הייתה שיטת לימוד אחרת, של התאמת דעות הראשונים לשיטתם במקומות אחרים.
בנייני הישיבה
לישיבה מספר מבנים סמוכים ובהם בתי מדרש ופנימיות. ברוב בתי המדרש מתקיים שיעור כללי של ראש הישיבה לסירוגין.
"הבניין המרכזי" מכיל את בית המדרש המרכזי שבו מתקיימות כל התפילות ובו נמסר ה"שיעור כללי" של ראש הישיבה וה"שיחות" של המשגיח. בבניין גם חמישה בתי מדרש נוספים, חדר אוכל המשרת את מאות רבני ועובדי הישיבה ופנימייה. בעזרת הנשים של בית המדרש המרכזי נמצאת בין השאר "חבורת קסטנר-בירנצוויג" שבה לומדים בחורים ישראלים ואברכים. בעבר הלומדים לא היו צריכים להיות רשומים כתלמידים בישיבה אך היום מקפידים על כך.
בבניין סמוך, שבמשך השנים חובר אליו, התגוררו בעבר ראשי הישיבה בישראל: הרב אליעזר יהודה פינקל, בניו הרב חיים זאב והרב משה, וחתנו הרב חיים שמואלביץ, וכן נכדיו הרב נחום פרצוביץ והרב אליהו ברוך פינקל.
בבניין "בית שלום" נמצא בית המדרש של לימוד "הדף" שבמסגרתו לומדים בכל יום דף גמרא מהמסכת הנלמדת בישיבה. ראש התוכנית הוא הרב יוסף גוטפרב. בקומה התחתונה ובקומה השנייה, ישנו בית מדרש למשתתפי השיעור של הרב אשר אריאלי, שבמסגרתו לומדים בעיון בקצב מהיר יותר מהמקובל בישיבות הליטאיות. השיעור של הרב אריאלי מתקיים מדי יום ביידיש בפני מאות תלמידים. "חבורת שפיגל" נמצאת בבית המדרש 'נייטרא' ובה לומדים כמה עשרות בחורים השומעים שיעורים מהרב שלמה שפיגל. עד לפטירת הרב נתן צבי פינקל, התקיים גם שיעור מיוחד מפיו מעת לעת בביתו. החבורה הוקמה בשנת ה'תש"ס בביהמ"ד הישן "שיש", ב-2018 עברה החבורה אל בית מדרש "נייטרא" שברחוב מאה שערים הסמוך. וב-2019 הצטרפו למקלט בבניין המרכזי.
דייוויד קופיי
דייוויד מרקט קופיי (באנגלית: David Marquette Kopay; נולד ב-28 ביוני 1942) הוא שחקן פוטבול אמריקני בעבר.
ישיבת מיר
בנייני הישיבה
"בניין פרידמן" הוא בית מדרש שבו לומדים כמאה אברכים וכמה מאות בחורים ישראלים. יש בו הקפדה על נוכחות בסדרים. בתחילת כל זמן מחולקים המקומות בבית מדרש זה לאברכים ולבחורים אשר התמידו בנוכחותם בזמן הקודם. מקים החבורה הוא הרב מרדכי יפה (בנו של הרב דב יפה). רבני בית המדרש הם הרב יעקב שמואלביץ, שמוסר את ה"שיעור כללי" בבית המדרש, הרב ישעיה פינקל (בנו של הרב נתן צבי פינקל) והרב שלמה שפיצר.
דייוויד קופיי
בשנת 1975 היה קופיי לספורטאי המקצועני הראשון בעולם שיצא מהארון.
ישיבת מיר
בנייני הישיבה
בשנת תשס"ה נחנך בניין "בית ישעיה" אשר מכיל כ-1500 מקומות לימוד וכן 3 חדרי אוכל ופנימייה. בבניין זה קיימים שני בתי מדרש. "שארף" המשמש בעיקר בחורים אמריקאים ובראשו עומדים הרב יוסף אליפנט והרב משה אהרן פרידמן; ו"בית ישעיה" שבו לומדים בחורים מאנגליה, צרפת ובלגיה וכן מסגרת חסידית שבראשה עמד הרב אליעזר יהודה פינקל עד התמנותו לראש ישיבה ולאחמ"כ עמד בראשה אחיו הרב חיים תנחום, כיום הם השתלבו יחד עם שאר החבורות החסידיות בבניין מיוחד- פינסק קרלין.
בית המדרש "בית מנחם" שימש תחילה בחורים ישראלים וכיום לומדים בו אברכים.
דייוויד קופיי
ביוגרפיה
הוא חבר במועצת המנהלים של הקרן למען אתלטים הומואים ולסביות.
ישיבת מיר
בנייני הישיבה
בית המדרש "שלמי שמחה" משמש אברכים ובחורים דוברי אנגלית. חלקם שומעים את השיעור של הרב אשר אריאלי.
בית המדרש "נר גבריאל" (מכונה גם "קדשים") בעבר משמש חבורות אברכים הלומדים את המסכתות שבסדר קדשים. ולאמ"כ שימש לחבורות אברכים מחו"ל שלומדים הלכה, כיום חציו הפך לחדרי שיעורים, וחציו נותר עם קבוצה מצומצמת של אברכים בני חו"ל.
דייוויד קופיי
ביוגרפיה
בשנת 1977 יצא לאור ספר אודותיו בשם "הסיפור של דייוויד קופיי" שנכתב על ידי פרי דין יאנג.
בשנת 1986 חשף קופיי את הרומן הקצר שהיה לו עם שחקן הפוטבול המקצועני ג'רי סמית' (1986-1943) ששיחק אף הוא בוושינגטון רדסקינס בשנים 1977-1965 ונפטר מאיידס. סמית' מעולם לא יצא מהארון בפומבי.
ישיבת מיר
בנייני הישיבה
בית המדרש "פינסק קרלין" נבנה כתוספת לבניין של חסידות פינסק קרלין ומאכלס חבורה של כמה מאות חסידים. ראש בית המדרש הוא הרב ירמיש.
דייוויד קופיי
ביוגרפיה
בשנת 2006 שימש קופיי בתור הקריין בטקס הפתיחה של הגיי גיימס שנערכו בשיקגו.
בשנת 2007 הודיע קופיי שהוא תורם מיליון דולר לקיו סנטר שבאוניברסיטת וושינגטון, מרכז מידע ותמיכה עבור תלמידים הומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים ואנשי סגל.
בשנת 2008 שיחק קופיי את עצמו בסרט "Tru Loved".
ישיבת מיר
בנייני הישיבה
לקראת סוף שנת 2019 נחנך בניין חדש מול בנין בית שלום, שבו לומדים סוגיות הלכתיות. וכן נבנה בית מדרש חדש מול הבניין המרכזי המכונה עמלים ובו לומדים הלכה בראשות הרב אברמובסקי.
סך הכל יש במתחם בירושלים כשלושים ותשעה בתי מדרש, בהם לומדים כעשרת אלפים תלמידים.
מיר ברכפלד
סניף של הישיבה פועל ב"אחוזת ברכפלד" שבמודיעין עילית, והוא מכונה ישיבת "מיר ברכפלד". בראשות ישיבה זו עמד הרב אריה פינקל. מנהלה הוא שמריהו יוסף פינקל, בנו של הרב נתן צבי פינקל. בתחילת שנת הלימודים ה'תשס"ח מונה הרב נועם אלון, חתנו של הרב נתן צבי פינקל, כראש ישיבה משני המעביר שיעורים כלליים לבני הקיבוץ. לאחר פטירת הרב נתן צבי פינקל מונה הרב אלון לראש ישיבה לצד הרב אריה פינקל, ולאחר פטירתו הפך לראש הישיבה המרכזי בישיבה. המשגיח הוא הרב ראובן הכסטר.
בישיבה לומדים כ-600 תלמידים, בתנאי פנימייה. בנוסף להם לומדים בישיבה (ובבית מדרש נוסף בשכונה, 'קהילת שערי תפילה - היכל זרח-(פלוק)') כ-280 אברכים. בישיבה הוקמה ספרייה גדולה, "אוצר ספרים", בשם "עזרת תורה" המכילה כ-16,000 ספרים תורניים.
הישיבה בארצות הברית
לאחר המעבר משאנגחאי לארצות הברית הקים הרב אברהם קלמנוביץ' עבור התלמידים ישיבה בברוקלין. חתנו הרב שמואל בירנבוים עמד בראש הישיבה מאז 1952 ועד פטירתו בינואר 2008. בנוסף כיהנו כראשי ישיבה הרב דוד קוויאט (מ-1976 ועד לפטירתו בסוף שנת 2009) והרב שרגא משה קלמנוביץ' (בנו של הרב אברהם). כיום עומדים בראשות הישיבה הרב אברהם יעקב נלקנבאום (חתנו של הרב אברהם קלמנוביץ'), הרב צבי יעקב ז'ולטי, הרב אשר דב בירנבוים (בנו של הרב שמואל) והרב אשר אליהו קלמנוביץ' (בנו של הרב שרגא משה). הישיבה ממוקמת בשכונת מידווד.
קבוצת ה-131
קבוצת ה־131 היא קבוצת ילדים יהודים מקובנה, שבליטא, שהובלו בין מספר מחנות ריכוז גרמניים במהלך מלחמת העולם השנייה. רק ארבעים ילדים שרדו את המסע וזכו לראות את החופש. תשעים מהם נספו במחנה אושוויץ-בירקנאו בשתי סלקציות שנערכו בראש השנה וביום כיפור התש"ד (1944). ילד נוסף נהרג על רכבת בדרך למחנה הריכוז מאוטהאוזן בעת הפצצה של בעלות הברית, בראשית שנת התש"ה (1945).
האירועים המתוארים התרחשו בסוף שנת 1944 וראשית 1945, בעת שהיה ברור שגרמניה הנאצית נמצאת על סף תבוסה.
מחיסול גטו קובנה ועד לאושוויץ
בחודש יולי 1944, עם חיסול גטו קובנה, נשלחו אל המחנות אלפי יהודים ובהם ילדים ששרדו את "אקצית הילדים" בגטו. בתחנת רכבת בקרבת מחנה הריכוז שטוטהוף הורדו הנשים והילדים מן הרכבת. מספר ילדים בחרו שלא לרדת מן הרכבת והמשיכו יחד עם הגברים המבוגרים למחנה לנדסברג.
לאחר שהות של שבוע במחנה, באחד ממפקדי הבוקר, הופרדו 130 ילדים מהמבוגרים יותר ונכלאו במכלאה. אח בוגר של אחד מהם התגנב למכלאה כדי לשמור על אחיו הצעיר וכך נוצרה קבוצת ה־131.
הילדים הועברו למחנה הריכוז דכאו בו שהו שבוע ימים. במהלך שהותם במחנה החל האח הבוגר לגבש את חבורת הילדים הזרים זה לזה לקבוצה. הוא בחר לעשות זאת על ידי לימוד תרגילי סדר ומשמעת שהיו חיוניים להישרדותם במחנה. הודות לבגרותו וכושר מנהיגותו קיבלו הילדים את סמכותו והפכו לקבוצה מגובשת.
בתום שבוע הועמסה הקבוצה על שלושה קרונות רכבת ונשלחה למחנה ההשמדה בירקנאו. במהלך הנסיעה קפצו שני ילדים מן הרכבת. אחד נהרג בעת הקפיצה והשני ניצל (דניאל בורשטין, לימים ענבר). עם הגעתם למחנה בליל 31 באוגוסט 1944 הורדה קבוצת הילדים אל הרמפה. במהלך ההמתנה החלו מתרגלים תרגילי סדר כשהאח הגדול מפעיל אותם. מסיבה לא ידועה לא נשלחו להשמדה מיידית.
לאחר שבועות מספר, בראש השנה וביום כיפור של שנת 1944, נשלחו 90 מהם להשמדה בשתי סלקציות. 39 מילדי הקבוצה נשארו בחיים. חמישה חודשים וחצי ארכה שהותם בבירקנאו בתנאים קשים וברעב תמידי. עם התקרבות החזית הרוסית הובלו הילדים עם אסירים אחרים ב"צעדת מוות" למחנה מאוטהאוזן שבאוסטריה ושוחררו במחנה הריכוז גונסקירכן ב־5 במאי 1945. שניים אבדו בדרך וגורלם לא נודע. אחדים הובאו לבוכנוואלד שבגרמניה ושוחררו שם ב־11 במאי 1945.
פגישת מחזור של ניצולי הקבוצה
בספטמבר 2014 חזר אחד מהניצולים יחד עם משלחת תלמידי מחזור ל"ג של בית הספר "שיטים דרכא" אל מסלול המוות, אל קובנה, עיר הולדתם, אל שטוטהוף, לנדסברג, דכאו, בירקנאו, מאוטהאוזן ואל גונסקירכן.
בילי ריי סיירוס
ויליאם "בילי" ריי סיירוס (באנגלית:  William Billy Ray Cyrus; נולד ב-25 באוגוסט 1961 בקנטקי, ארצות הברית) הוא זמר מוזיקת קאנטרי, שחקן וכותב שירים אמריקאי, שהתפרסם בעיקר בזכות הסינגל הראשון שלו "Achy Breaky Heart".
ביוגרפיה
בילי ריי סיירוס נולד ב-25 באוגוסט 1961 בפלטוודס, קנטקי.
זמר
ב 2018 הוא הוציא שיר מפורסם עם ליל נאס אקס "Old Town Road", הם עשו לזה גם רמיקס.
שחקן
מ-2001 עד 2004 כיכב סיירוס בתוכנית הדרמה "דוק", שעסקה ברופא כפרי שעבר ממונטנה לניו יורק. בסוף שנת 2005 החל סיירוס לככב בתוכנית האנה מונטנה בערוץ דיסני עם בתו מיילי סיירוס. בשנת 2007 סיירוס היה המודח השביעי בעונה הרביעית של תוכנית המציאות האמריקאית, רוקדים עם כוכבים. בשנת 2010 כיכב בסרט "מרגל במשרה חלקית". ב-2016 החל לככב בסיטקום "Still the King" בתפקיד וורנון בראונמיול. ביולי 2017 שב לעונה השנייה והאחרונה.
חיים אישיים
משנת 1986 ועד גירושיהם בשנת 1991, סיירוס היה נשוי לסינדי סמית'.
בשנת 1992, סיירוס הפך לאב לשני ילדים מנשים שונות: כריסטופר קודי, שנולד באפריל 1992 לקריסטין לאקי, ומיילי סיירוס, שנולדה בנובמבר 1992 ללטישיה "טיש" פינלי. סיירוס התחייב בפני לאקי לתמוך בה ובבנם; היא גידלה את כריסטופר בקרוליינה הדרומית. ב-28 בדצמבר 1993 נישא סיירוס בחשאי לפינלי, בניגוד לעצת חברת התקליטים שלו. היא הייתה בהריון עם בנם השני, ברייסון. יש להם שלושה ילדים משותפים: מיילי ריי (נולדה בתור דסטיני הופ), ברייסון צ'אנס, ונואה לינדזי סיירוס. הוא גם אימץ את שני הילדים של פינלי מנישואיה הראשונים: ברנדי וטרייס. ביוני 2021, סיירוס הפך לסבא בפעם הראשונה כשברייסון ואשתו סטלה הביאו לעולם את בנם הראשון.
פורשה קאיין קופה
פורשה קאיין קופה (באנגלית: Porsche Cayenne Coupe) היא מכוניות ספורט במרכב קרוסאובר קופה, בעלת ארבעה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי פורשה משנת 2019. היא הוצגה במרץ 2019. היא מהווה כגרסת הקופה של פורשה קאיין.
גרסת הטורבו GT נחשבת לקרוסאובר המהיר ביותר בעולם, תואר זה הוענק לה כאשר גמעה את מסלול הנירבורגרינג בתוך 7 דקות ו-38 שניות , ובכך שברה שיא עולם לקרוסאוברים ועקפה את אאודי Q8 RS שגמעה את המסלול ב-7 דקות ו-42 שניות.
מפרט טכני
היא כוללת שתי אפשרויות למנועים (בגרסה הרגילה) עם שמות שונים.
קאיין קופה: מנוע בנזין V6 צילינדרים בנפח 3.0 ליטר טורבו המספק כ-340 כ"ס בין 5,300 ל-6,400 סל"ד ומומנט מרבי של 45.9 קג"מ בין 1,340 ל-5,300 סל"ד. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שמונה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 6.0 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 243 קמ"ש.
קאיין קופה טורבו: מנוע בנזין V8 צילינדרים בנפח 4.0 ליטר טווין-טורבו המספק כ-550 כ"ס בין 5,750 ל-6,000 סל"ד ומומנט מרבי של 78.5 קג"מ בין 2,000 ל-4,500 סל"ד. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שמונה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 3.9 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 285 קמ"ש.
פורשה קאיין S קופה
היא גרסת הביניים לגרסה הבסיסית היא גם גרסה יוקרתית יותר ובעלת כנף אחורית חשמלית הנפתחת ממהירות של 90 קמ"ש ומעלה. היא כוללת מנוע בנזין V6 צילינדרים בנפח 2.9 ליטר טורבו המספק כ-440 כ"ס בין 5,700 ל-6,600 סל"ד ומומנט מרבי של 56 קג"מ בין 1,800 ל-5,500 סל"ד. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שמונה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 5.0 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 263 קמ"ש. היא הוצגה במאי 2019.
פורשה קאיין טורבו אי היבריד
היא הגרסה היברידית נטענת לגרסה הבסיסית, הוצגה באוגוסט 2019. היא משווקת עם שתי יחידות הנעה.
קאיין טורבו S אי היבריד: מנוע בנזין V6 צילינדרים בנפח 3.0 ליטר טורבו עם מנוע חשמלי, שני המנועים מספקים יחד כ-455 כ"ס ומומנט מרבי של 71.35 קג"מ. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שמונה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 5.0 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 252 קמ"ש. סוללת ליתיום-יון בקיבולת 14.1 קוט"ש המאפשרת טווח נסיעה מרבי של 44 ק"מ. קאיין קופה טורבו S אי היבריד: מנוע בנזין V8 צילינדרים בנפח 4.0 ליטר טווין-טורבו עם מנוע חשמלי, שני המנועים מספקים יחד כ-680 כ"ס ומומנט מרבי של 91.7 קג"מ. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שמונה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 3.8 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 295 קמ"ש. סוללת ליתיום-יון בקיבולת 14.1 קוט"ש המאפשרת טווח נסיעה מרבי של 40 ק"מ.
פורשה קאיין GTS קופה
גרסה בעלת מנוע חזק יותר ועם מתלים בכיול ספורטיבי ליציבות טובה בנהיגה. היא כוללת מנוע בנזין V8 צילינדרים בנפח 4.0 ליטר טווין-טורבו המספק כ-460 כ"ס ומומנט מרבי של 63.2 קג"מ. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שמונה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 4.8 או 4.5 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 270 קמ"ש. צריכת הדלק המשולבת עומדת על 8.9 ק"מ לליטר. היא הוצגה ביוני 2020.
פורשה קאיין טורבו GT קופה
היא נחשבת לקרוסאובר המהיר ביותר בעולם, תואר זה הוענק לה כאשר גמעה את מסלול הנירבורגרינג בתוך 7 דקות ו-38 שניות, ובכך שברה שיא עולם לקרוסאוברים ועקפה את אאודי Q8 RS שגמעה את המסלול ב-7 דקות ו-42 שניות.
מגח
אי־הבנה של המונח העברי "מגח" (מלשון נגיחה בקרניים) הביאה לתפיסה השגויה כי מדובר למעשה בראשי תיבות - מג"ח.
רקע
כמה עשרות פטונים הגיעו לישראל מגרמניה לפני שלחץ ערבי כבד הופעל על הגרמנים והם נאלצו להפסיק את העסקה. האמריקאים החליטו להתעלם מהלחץ ועד שנת 1965 סיפקו לישראל עוד כ-100 פטונים. לקראת מלחמת ששת הימים היו בשירות צה"ל כ-150 טנקים שמישים, ששירתו תחת השם מגח.
במלחמת ששת הימים המגח שירת בגדוד 79 (חטיבה 7) ובגדוד 46 (חטיבה 401) בחזית המצרית. עיקר הטנקים (ארבע הפלוגות של גדוד 79, ושלוש פלוגות של גדוד 46) היו במפרט האמריקאי המקורי - עם מנוע בנזין ותותח 90 מ"מ. בגדוד 46 לחמה פלוגה רביעית בפיקוד שלום אנגל (עין-גל), עם טנקי מגח משופרים - מנוע דיזל ותותח 105 מ"מ. במהלך המלחמה נפלו שלל עשרות טנקי M48 מירדן שהעצימו את צי המגחים של צה"ל. בנוסף לטנקים הירדניים, נרכשו עוד מאות מגחים מארצות הברית. כבר לפני המלחמה דובר על שדרוג הטנקים, ועם הגידול בצי והתחזקות חיל השריון בצה"ל של אחרי המלחמה בוצעו השיפורים הראשונים. התוצאה הייתה מגח 3.
מקור השם מגח
עד לשנות ה-60 של המאה ה-20 נקראו הטנקים בצה"ל בשמות ששימשו בצבאות השונים שהשתמשו בהם, דוגמת טנקי שרמן, קרומוול ו-AMX-13 (שכונה באותם ימים אמכ"ס-13). בשנת 1958 החלו מגעים לרכישת טנקי צנטוריון מבריטניה, וכתוצאה מהצורך לשמור על סודיות העסקה, לפחות בשלביה הראשונים, הוחלט להעניק לטנק שם עברי - "שוט". נוהג זה השתרש וכך זכו כל הטנקים וכלי הרק"מ שנכנסו לשימוש צה"ל בשנים הבאות לשמות עבריים. כך קיבל טנק הצ'יפטיין את הכינוי "אביר", נגמ"ש ה-M-113 זכה לכינוי "ברדלס", וטנק הלאופרד הגרמני זכה לכינוי "ברק".
טנק ה"פטון" האמריקאי קיבל בצה"ל את הכינוי "מגח", מהשורש נ.ג.ח., על שם כלי מלחמה עתיק, הידוע יותר בשם "איל ניגוח", אשר שימש לפריצת שערים וחומות. גלגולו המודרני של המגח הוא חוטר (מעין מוט הנגיחה "Ram-Rod") המשמש לנגיחת הפגז לבית הבליעה בתותחי שדה ובתותחים ימיים, לפני הטענת המטען ההודף.
בניגוד לשמות הפשוטים של הטנקים האחרים, הכינוי "מגח" התגלה כשם שמשמעותו אינו ברורה דיה. הניסיונות להסביר את משמעות השם הובילו לתפיסה המוטעית כי מדובר למעשה בראשי תיבות - מג"ח, והגרסאות לפירושן היו רבות:
כינויים נוספים
עם הגעת טנקי ה-M48 לישראל הם זכו לכינוי "צפרדע" בשל חזית התובה המעוגלת המזכירה ראש של צפרדע. סיכת הלוחם של חיל השריון, שעוצבה בצורת החזית של דגם זה, זכתה לכינוי "צפרגול", ככל הנראה הלחם של המילים "צפרדע" ו"עגול".
בשנות השבעים של המאה העשרים הפעיל חיל השריון טנקי שוט, בעיקר בגזרות הצפוניות, וטנקי מגח, שזחליהם, עם רפידות הגומי, התאימו פחות לפעולה בסביבה סלעית, בסיני. בתקופה זו כינו אנשי הצוות של המגח את לוחמי השוט "טרקטוריסטים", אולי בזכות זחל הפלדה של השוט, שדומה יותר לזחל של טרקטורים כבדים, וזכו בעצמם לכינוי "גוזניקים", כינויים של מעין נרות שדה, עשויים מקופסה ובה חול ספוג בסולר, ולפעמים "פתיל" עשוי מפיסת שק יוטה. בעירתו של הגוזניק השחור והמפויח מסבירה את הכינוי.
חיילי חטיבות המגח (חטיבה 401, חטיבה 600, חטיבה 14 וחטיבה 500) זכו במהלך שנות התשעים של המאה העשרים לכינוי "צ'יפסים". מקור הכינוי לא ידוע, ויש גרסאות רבות באשר אליו. ייתכן שהשם "צ'יפס" בא לרמוז על ה"סיר" בתוכו יושבים אנשי צוות הטנק (בגרסאות המוקדמות ללא פלטות בזוקה) בקרבה למנוע ולמכל הדלק, עם מיגון דל למראית עין, מה שעשוי להוביל ל"טיגון" בעת פגיעה. גרסה נוספת היא שמקור הכינוי הוא הצבע הצהוב של כתפיות של החיילים בטירונות של חטיבה 500. לפי גרסאות אחרות, מדובר בשיבוש של המילה "ג'יפסים", מאנגלית - צוענים, שכן הטנקים, עם כניסתם לשירות נראו חדישים ומעוטרים בסימולים מבצעיים, והכילו אנטנות רבות, מה שיצר רושם של מרכבה צוענית. ייתכן גם שמקור השם הוא סל הצריח של הטנק, שנראה כמו רשת לטיגון צ'יפס.
מגח 3
מגח 3 היה למעשה ניסיון להביא את המגחים של צה"ל לרמתו של M48A3, ולהתקין בהם את תותח ה-L7 הבריטי המצוין (שהיה בטנקי שוט). השינויים שנעשו היו:
800 טנקי מגח 3 שירתו בצה"ל בזמן מלחמת יום כיפור, לצד טנקי מגח/M60 פטון שהיו בתצורתם המקורית. במהלך המלחמה סבלו המגחים, כמו כל חיל השריון מאבדות קשות, וגילו נטייה להתלקחות (שנבעה ממיקום הנוזל ההידראולי בקדמת הצריחוממנוע הבנזין המקורי שנטה להתפוצץ בקלות יחסית לעומת מנוע הדיזל). רק לאחר החלפת המנוע למנוע דיזל פחת מספר הדליקות באופן משמעותי.בתקופה מאוחרת יותר הותקן על המגח 3 מיגון ריאקטיבי שהוא מיגון של "קסטות" שחצי ריקות וחצי מלאות בסוג של חומר נפץ הודף יציב במיוחד שנועד להתפוצץ כלפי חוץ בעת פגיעת פגזי "חלול" ו"מעיך" וכך למעשה הגן על הטנק מפני חדירה ("בלטן"). עיצוב זה היה ייחודי לטנקים ישראלים, עד לתפיסת טנק מגח 6 במלחמת לבנון הראשונה, אחריו הופיעו גם טנקי T-55 עם מיגון זה, שנמצא בשימוש סוריה ומדינות נוספות.
מגח 5
בנוסף למגחים הישנים ששודרגו לגרסת מגח 3 ונשאו תותחי 105 מ"מ, נכנסו בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 לשירות גם כ-150 טנקי M48A5. הטנקים הגיעו מארצות הברית והיו דומים בחימושם וביכולותיהם למגח 3.
מגח 6, מגח 6ב', 6מ' ומגח 6ב' גל
ישראל רכשה טנקי M60 בשתי תצורות עיקריות: צריח קצר וצריח ארוך (M60 ו-M60A1, בהתאמה), הנבדלות בעיקר בכמות הפגזים הזמינים לטען (21 לעומת 8 פגזים שוכבים). התותח היה בקוטר 105 מ"מ מדגם M68 ("שריר", תותח L7). בכלל, דגם אחד של הטנקים נמצא בשירות סדיר, השני במילואים ועליו נעשים השיפורים. אחת למספר שנים הדגם שבשירות סדיר מתיישן, עובר למילואים, והדגם המשופר עובר לשירות סדיר. כתוצאה מכך, טנקיסטים זוכים, על פי רוב, לשרת על אותו הטנק גם בסדיר וגם בשנות המילואים הראשונות שלהם.
מגח 6: טנקי ה-M60 שצה"ל רכש החל משנת 1968, ומאוחר יותר לאחר מלחמת יום כיפור כדי לפצות על האבדות הכבדות. השם מתייחס לטנקים בתצורה האמריקנית המקורית שלהם, שכללה צריחון עם מקלע כבד M85 מופעל חשמלית. מקלע זה סבל מתקלות מרובות והוצא משימוש תוך זמן קצר יחד עם הסרת הצריחון כולו.
מגח 6ב': טנקי M60A1 ששודרגו בשנות ה-70 של המאה ה-20 על ידי תוספת של מיגון ריאקטיבי (ERA) והחלפת צריחון המפקד.
מגח 6ג': טנקי M60A3, בעלי מערכת בק"ש מקורית, אמר"ל תרמי ושבשבת רוח בתוספת מיגון בלטנים. רכש ה 6ג' היה מצומצם יחסית לרכש שני הדגמים האחרים.
מגח 6מ': טנקי M60 משופרים. הטנק היה ממוגן בלטנים. לתותח נוסף שרוול תרמי לשיפור דיוק הירי, מערכת הבק"ש הוחלפה במערכת "נחל-עוז" ("אורנית משופרת") שייחודה היה תאח"א (תיקוני אש חצי-אוטומטיים) וכללה גם עמוד מטאורולוגי, מערכת עקיבה (למטרות נעות) ומד שיפוע צריח. מד-הטווח האופטי הוחלף במד-טווח לייזר ובחלק מהכלים הותקן אמר"ל תרמי. מערכת הבק"ש שודרגה בהמשך למערכת לומדת. לטנק הייתה מערכת ייצוב גזרה. כמו כן נוספה מערכת עשן מיידי למיסוך ומערכת כיבוי אש צריח של ספקטרוניקס. ב-1986 שונה הזחל (לזחל של מרכבה סימן 1) והמנוע שודרג ממנוע 750 כ"ס למנוע. מערכת הבק"ש הייתה משותפת גם לשוט ד' (הדיגום הצה"לי האחרון של הצנטוריון) ולמרכבה 2ב.
מגח 6ב גל: טנקי M60A1 משופרים. בשנות ה-90 שודרגה מערכת בקרת האש בחטיבה 401 למערכת בשם "גל" (שהיא מערכת האב-טיפוס למערכת ה"ב"ז" שבה השתמשו יותר מאוחר מרכבה סימן 3) ונעשו שינויים בצריח. הגרסה הסופית של טנקים אלו הייתה המגח 6ב' גל-בט"ש. בטנקים אלה נוספו לוחות שריון, המפורסמות בכינויין "מיגון לבנון" לתובה ולצריח.
מגח 6ב' ב"ז: היא הגרסה של מגח 6ב' עם הבק"ש המשופר "ברק זוהר" (ב"ז) בהם השתמשו רק ביחידות מילואים.
מגח 7א', מגח 7ג'
טנקי המגח 7 הם טנקי M60 משופרים. במגח 7א' (מגח 6מ ללא המיגון הריאקטיבי) הוחלף המיגון הריאקטיבי בשריון פסיבי עבה באזור הצריח וקדמת הטנק, וכן נוספו פלטות בזוקה (side-skirts). במגח 7ג' הוחלף המנוע במנוע דיזל בהספק של כדי להתמודד עם תוספת המשקל בעקבות המיגון החדש, נוספו מדוכות עשן והמיגון בקדמת הצריח שונה כך שהוא זוויתי יותר. מערכת בקרת-האש במגח 7 היא "נחל עוז" לומדת.
טנקי המגח 7 נקלטו תחילה בחטיבה 500 הסדירה, ובהמשך גם במערך המילואים.
מגח צבא טורקיה
בשנת 1997 הוצע טנק המרכבה סימן 3 לטורקיה, במסגרת מכרז הצטיידות של צבא טורקיה לטנק מערכה חדש. לבסוף החליטה טורקיה לשדרג את טנקי ה-M60 פטון שלה במסגרת עסקה עם תע"ש, בה צוידו הטנקים במערכות של המרכבה סימן 3, על בסיס גרסה מתקדמת של המגח 7. הטנק המשודרג נקרא סברה וכ-170 יחידות ממנו נמסרו לצבא טורקיה.
פעילות מבצעית
מאז כניסתם לשירות בשנות ה-60 ועד לשנת 1979 כאשר נכנס לשירות המרכבה סימן 1, היו המגחים טנקי הקו הראשון של צה"ל. הם שירתו בארבע מלחמות, שתי אינתיפאדות ומאות תקריות. בשנת 2003 פורקה חטיבה 500 שהפעילה טנקי מגח 7ג'. ב-2004 החלה חטיבה 401 בהסבה מדגמי מגח 6ב גל ומגח 6ב גל-בט"ש לטנקי מרכבה סימן 4. טנקי המגח סיימו את תפקידם בצבא הסדיר באפריל 2005 עם השלמת הסבת גדוד המגחים האחרון, ומאז הם שירתו רק במערך המילואים.
בינואר 2014 פורסם שטנקי המגח יוצאו משירות והם יימכרו כגרוטאות להיתוך. בהמשך השנה פורקו יחידות המגח האחרונות וצה"ל נפרד ממערך המגח.
פרא
רק"ם הפרא הוא טנק מגח 5 בו הוסר התותח והותקנה כוורת נושאת 12 טילים המתרוממת מהצריח וניתנת לטעינה מחדש מתוך הכלי. במקום התותח הותקן קנה דמה מפח, זאת במטרה לשמור על קיומו בסוד ולאפשר לו להיטמע בתוך כוחות השריון. נשק זה משמש כנשק הנ"ט העיקרי של צה"ל, ותפקידו הוא לדלל משמעותית את טורי השריון של האויב בטרם יפגשו את השריון הישראלי.
הפרא היה פלטפורמת השיגור העיקרית של יחידת מיתר לשיגור טילי התמוז. טיל זה הוא טיל נגד טנקים מתקדם מדור שלישי, בעל טווח של מעל ל-25 ק"מ והוא תוכנן כנשק הפתעה כנגד השריון הסורי והמצרי. בשל כך, הנשק היה מסווג עד לשנת 2011 (הוכרז כמבצעי כבר בשנות ה-80 של המאה ה-20). פלטפורמת השיגור העיקרית, הפרא, נותרה מסווגת עד לשנת 2015.
אלן דייוויס
אלן רוג'ר דייוויס (באנגלית: Alan Roger Davies; נולד ב-6 במרץ 1966) הוא סטנדאפיסט, קומיקאי, סופר ושחקן אנגלי. הוא שיחק בתפקיד הראשי בסדרת המסתורין של ה-BBC "ג'ונתן קריק" מאז 1997, והוא חבר בפאנל של השעשועון הטלוויזיוני "Qi" מאז 2003.
ביוגרפיה
דייוויס נולד בלוטון שבמחוז אסקס. את שנות ילדותו בילה בצ'ינגפורד שבלונדון. אמו מתה מלוקמיה כשהיה בן שש, ואביו גידל אותו.
הוא למד בבית הספר סטייפלס רואד בלוטון, ואחר כך בבית הספר העצמאי "בנקרופטס סקול" בוודפורד גרין, שם עבר את בחינות ה-O-Levels. בהמשך למד בקולג' בלוטון, ועבר בחינות O-Levels נוספות ובחינות A-Levels (בתקשורת ובלימודי תיאטרון). ב-1988 סיים תואר בדרמה ובלימודי תיאטרון באוניברסיטת קנט. ב-2003 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה.
קריירה
גרסה של המופע "Urban Trauma" שהוצג בתיאטרון הדוכסית בווסט אנד ובסיבוב הופעות בבריטניה ובאוסטרליה שודר ב-1998 בערוץ BBC One.
ב-1994 וב-1995 הגיש דייוויס את תוכנית הרדיו "Alan's Big One", ובהמשך בתוכנית הטיולים "One for the Road" של ערוץ 4. בין השנים 1997 ו-2004 שיחק דייוויס בדמות הראשית בסדרה "ג'ונתן קריק" בתפקיד קוסם ומתכנן קסמים, שבשעות הפנאי עוזר בפענוח פשעים. הסדרה זכתה בפרס באפט"א לטלוויזיה, ובזכותה זכה דייוויס להכרה של הקהל הרחב.
בתחילת שנת 2009 שודר פרק ספיישל של "ג'ונתן קריק" בשם "האיש המגחך" ברשת ה-BBC. דייוויס חזר לגלם את הדמות בחג הפסחא של 2010 בפרק בשם "The Judas Tree". ב-2013 שוב שודר בחג הפסחא פרק ספיישל בשם "The Clue of the Savant's Thumb". בראיון סיפר דייוויס שמתוכננים שלושה פרקי ספיישל נוספים בסדרה.
דייוויס היה שותף לכתיבה וכיכב בסיטקום רדיופוני בשם "המופע של אלן דייוויס" ששודר ב-1998. קלטות של התוכנית הופקו והופצו על ידי ה-BBC, ופרקים מהתוכנית שודרו בערוץ הרדיו הדיגיטלי BBC7. ב-1998 וב-2000 הופיע בתפקיד ראסל בויד בקומדיה "A Many Splintered Thing".
ב-2001 שיחק דייוויס בתפקיד רוברט גוסג' בדרמה הקומית "בוב ורוז" על אודות בחור גיי שמתאהב באישה. על תפקיד זה זכה דייוויס בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הטלוויזיה של מונטה קרלו. עוד הופיע בתפקיד הכלב ג'ק בסיטקום הרדיופוני "About a Dog". ב-2003 הופיע דייוויס בתוכנית "טופ גיר" במרוץ "כוכב במכונית במחיר סביר" אותו סיים בזמן של 1:54. בתקופה מאמצע שנות התשעים של המאה העשרים עד 2002 השתתף דייוויס בפרסומות של חברת "Abbey National".
ב-2004 קיבל דייוויס תפקיד פחות קומי בדמות הבריסטר הנרי פרמר, בסדרת הדרמה של ITV "הפרקליט", למשך שתי עונות. תפקידי דרמה נוספים שלו היו ב-2008 בפרק בסדרה "מיס מארפל", בסרט הטלוויזיה "The Good Housekeeping Guide" (ב-2006 בערוץ BBC One), בסרט "Roman Road" (של ITV ב-2004), ובסדרה "מלון בבילון" (ב-2008).
ב-2002 השתתף בתוכנית "100 הבריטים הגדולים" של ה-BBC והעלה טיעונים בזכות היותו של ג'ון לנון הבריטי הגדול בכל הזמנים. ב-2007 כיכב דייוויס בפרק השני של הסדרה התיעודית "You Don't Know You're Born" ובתוכנית הרדיו "The Unbelievable Truth".
דייוויס הופיע בפרק בתוכנית המדע "Horizon" של ה-BBC בה ניסה פרופ' מרכוס דו סוטוי להסביר לו נושאים במחשבה מתמטיקה מתמטית. התוכנית שודרה ב-31 במרץ 2009. הוא השתתף בפעם השנייה בתוכנית "Horizon" בנובמבר 2009, שבה השתתף גם דו סוטוי כמרצה אורח.
ב-16 במאי 2010 הופיע דייוויס בפרק "Your Sudden Death Question" מתוך הסדרה "המפקח לואיס" בדמות מרכוס ריצ'רד, מנהל תחרות בקולג' באוקספורד. בספטמבר 2010 החל להגיש תוכנית תיעודית בערוץ 4 בשם "Alan Davies' Teenage Revolution" המבוססת בחלקה על ספרו האוטוביוגרפי "My Favourite People and Me, 1978-88".
בספטמבר 2010 כיכב דייוויס בתפקיד שף בסדרה הקומית "Whites" של ה-BBC. הסדרה בוטלה אחרי העונה הראשונה, כנראה בגלל קיצוצים שנערכו ב-BBC בגלל הפחתת תשלומי האגרה.
באפריל 2011 הופיע דייוויס כאורח בתוכנית האירוח. עוד ב-2011 השתתף כשופט בתחרות הכישרונות "Show Me The Funny" של ITV למציאת סטנדאפיסטים חדשים.
בספטמבר 2012 הופיע דייוויס לראשונה בשעשועון "Big Fat Quiz" של ערוץ 4, וזכה במקום הראשון יחד עם פיל ג'ופיטוס.
בפברואר 2014 הנחה דייוויס את התוכנית "Alan Davies Après-Ski" בערוץ BBC Two, שעסקה בכמה מרגעי השיא של אולימפיאדת החורף ב-2014. הוא גם אירח את הפודקאסט "Brazilian Banter" יחד עם טום ודום. המופע העלה מבט סאטירי על גביע העולם בכדורגל של שנת 2014 בברזיל.
מאז 2014 הוא מנחה את התוכנית "The Dog Rescuers" עבור ערוץ 5, ומגיש את התוכנית "Alan Davies: As Yet Untitled" בערוץ דייב.
דייוויס משתתף בחבר צוות קבוע בשעשועון "Qi" של ערוץ BBC Two שהנחה סטיבן פריי מ-2003 עד 2015, ואחר כך בהנחיית סנדי טוקסוויג. הוא השתתף כמעט בכל פרקי הסדרה פרט לפרק בעונה D בו הופיע רק בתחילת התוכנית בהקלטה מראש, מכיוון שבאותו זמן היה בפריז במשחק הגמר של ליגת האלופות. הוא גם לא הופיע בפרק "קומיק ריליף" של שנת 2011.
ספרים
בספטמבר 2009 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי של דייוויס "Favourite People and Me, 1978-88" בהוצאת מייקל ג'וזף (ספרי פינגווין). האנשים המועדפים שמופיעים בכותרת הספר כוללים את אנטון צ'כוב, ג'ון בלושי, בארי שין, מרגרט תאצ'ר ("רק במשך כמה ימים"), ג'ון מקנרו וסטארסקי והאץ'. עוד מוזכר בספר מועדון הכדורגל ארסנל שאותו דייוויס אוהד. הספר יצא לאור בכריכה רכה בשם "Rebel Without A Clue: How the 80s Made Me".
חיים אישיים
ב-13 בינואר 2007 התחתן דייוויס עם הסופרת קייטי מסקל. השניים נפגשו ב-2005 מאחורי הקלעים של התוכנית QI. לבני הזוג יש שלושה ילדים.
DVD
המופעים "Urban Trauma" (מ-1998) ו-"Life is Pain" (מ-2013) הופצו על גבי DVD.
אימרה סקיי (רופא)
אימרה סקיי (במקור שוורץ, (בהונגרית: Székely Imre; שולטוואדקרט, 8 בדצמבר 1898 – לונדון, 1972) היה רופא שיניים יהודי-הונגרי-בריטי.
ביוגרפיה
אימרה סקיי נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר מור שוורץ ושל ויוזפה פראגר. הוא למד בפריז, ציריך וסגד ובאוניברסיטת פאזמאני פטר בבודפשט (שמו כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל את התואר דוקטור לרפואה בשנת 1925. בין השנים 1925 לבין 1948 עבד במחלקת השיניים של מרפאת אפוני ברחוב סבטשג. בין השנים 1948 - 1956 הוא היה מרצה במחלקה לרפואת שיניים באוניברסיטת זמלווייס בבודפשט. הוא ברח מהונגריה בשנת 1956 במהלך המרד ההונגרי והתיישב בלונדון, שם הייתה לו מרפאה פרטית. הוא עסק בצמיחת פטריות הפה, בניית תותבות והשתלת מתכת. הוא עיצב את סמל הפקולטה לרפואת שיניים.
החזית הדרום-מערבית
החזית הדרום-מערבית היה שמה של קבוצת ארמיות של הצבא האדום בתקופת מלחמת העולם השנייה, שהשתתפה בשורת מערכות צבאיות בחזית המזרחית בשנים 1941–1943 ומילאה תפקיד מרכזי במהלך מתקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד (מבצע אורנוס).
הקמת החזית בפעם הראשונה
החזית הוקמה לראשונה ב-22 ביוני 1941, מיד לאחר פלישת הצבא הנאצי לשטח ברית המועצות (מבצע ברברוסה) מכוחות שהשתייכו למחוז הצבאי המיוחד של קייב.