cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מבנה מוזיאון התנ"ך בצפת
"המוזיאון ע"ש גליצנשטיין" – משנות החמישים עד שנות השבעים של המאה ה-20
בכניסה למוזיאון הוצב פסלו המפורסם "שמשון", ובחדריו, בנוסף ליצירות מעשה ידי האמן היה אוסף ציורים של מאנה כ"ץ שיצר גם בצפת. ויצירות נוספות של אמנים אחרים. המוזיאון היה מוקד ביקורים פופולרי בשנות החמישים והשישים, ופתח שעריו לנוער בצפת שרבים מהם זוכרים את הציורים והפסלים המרשימים שהיו בו.
בשנות השבעים ירד המוזיאון מגדולתו, בחודשי החורף נסגר בשל חוסר מבקרים. האגודה והמשפחה התקשו לעמוד בהוצאות האחזקה והוצאות התיקונים המבניים של הבניין שסובל מסידוק קיצוני. במוזיאון התגורר זוג אמנים מבוגרים שפתחו את המוזיאון לסירוגין, הם הביאו איתם את " אוסף שפירא" אוסף של ציורים של אמנים מפורסמים ביניהם דלקרואה, אדוארד מאנה, ועוד, שהתבררו כציורים מזויפים. יורם קניוק פרסם סיפור בעיתון דבר המתאר את חוויותיו מביקור במוזיאון גליצנשטיין בשנת 1972, ואת אוסף שפירא שראה במו עיניו.
המבנה הוחזר לעיריית צפת. חלק מהיצירות הוחזרו למשפחת גליצנשטיין, חלק מהיצירות והפסל המפורסם של "בר כוכבא" הועבר למוזיאון עין חרוד שם הוא מוצג עד היום.
בשנת 2016 הוצגה תערוכה בשם " בר כוכבא" במוזיאון ארץ ישראל ובה הוצג הפסל. חלק מהתמונות אוחסנו במחסני עיריית צפת בתנאים לא נאותים.
לא ברור היכן נמצאים הציורים המזויפים של "אוסף שפירא".
בשנת 2008 הועמד סגן ראש העיר לדין על גנבת ציורים בניהם ציור של מאנה כץ שהיו במחסני העירייה.
"מוזיאון התנ"ך" - שנות ה-80 ועד סוף המאה ה-20
בשנת 1984 מסרה העירייה את המבנה לאמן פיליפ רטנר פסל וצייר שיצירותיו עוסקות בסיפורי התנ"ך וגיבוריו.
שמו של מוזיאון גליצנשטיין שונה ל"מוזיאון התנ"ך". גם "מוזיאון התנ"ך" סבל מבעיות תחזוקה. (גלובס) ומיעוט מבקרים ונסגר לאחר כעשור המוזיאון נסגר, והמבנה הוחזר לידי העירייה.
המוזיאון בשנות ה-2000
מאז שמוזיאון התנ"ך נסגר הוא עומד נטוש. שנים רבות היה משכנם של חסרי בית ונרקומנים והיום נמצא בתהליכי הרס מתקדמים.
תוכניות לעתיד
כיום המבנה נמצא בבעלותה של עיריית צפת.
המועצה לשימור אתרים ערכה לאחרונה סקר הנדסי במקום. בשל מצבו ההנדסי הקשה של הבניין ידרשו משאבים רבים לשימורו.
בתוכנית תב"ע ג/ 12617 יש המלצות לשימור מבנים בעיר ההיסטורית של צפת, המבנה נמצא בתחום העיר ההיסטורית.
לקריאה נוספת
תיק תיעוד, בית המושל צפת, איריס קנאפו טייבלום, עבודת גמר בחוג ללימודי שימור, המכללה האקדמית גליל מערבי, 2016
רקווה (קליפורניה)
רקווה (באנגלית: Requa בשפת יורוק: Rekwoi) היא קהילה לא מאוגדת במחוז דל נורטה בקליפורניה שבארצות הברית. היא שוכנת על הגדה הצפונית של הנהר קלאמת, כקילומטר מהשפך שלו לאוקיינוס השקט, בגובה של 38 מטרים.
רקווה היא יישוב קטן על הגדה הצפונית של הנהר קלאמת. במקום התיישבו אירופאים בשנת 1851 לאחר שהגיעו לאזור מחפשי זהב. רקווה היא מילה בשפתם של בני היורוק שפירושה "שפך הנחל", שמו של כפר אינדיאני שקדם ליישוב הנוכחי (Rekwoi) כקילומטר וחצי במעלה הזרם מרקווה של ימינו.
סניף דואר פעל ברקווה בשנים 1970–1878, הוא נסגר זמנית ב-1883 והועבר מקום ב-1895 וב-1898.
ב-20 במאי 2012 הייתה רקווה היישוב הראשון ביבשת אמריקה הצפונית שחווה ליקוי חמה טבעתי מאז 10 במאי 1994.
רקווה הייתה משכן של אחד מכמה מפעלים לעיבוד אלתית עבור חברת Klamath Packing & Trading Co. שנוסדה בשנת 1881. בשיאה, החברה דיווחה על יותר מ-10,000 דגי אלתית שעובדו ביום, והחזיקה בשיא של 17,000 דגי אלתית ביום אחד ב-1912.
חלק מאדמת רקווה הוא חלק ממערכת הפארקים רדווד, וכולל תצפית מעולה על שפך הנהר קלאמת, המאפשרת הזדמנויות לצפייה, בין היתר, בלווייתנים ובציפורים.
פלוטו (מיתולוגיה)
פּלוּטוֹ או דיס הוא אל השאול במיתולוגיה הרומית. מזוהה עם אל השאול הרומי הקדום אורקוס, ומקבילו של האדס, אל השאול במיתולוגיה היוונית. מקור שמו במילה היוונית: Πλούτων (פלוטון) - כינוי נוסף של האל האדס במיתולוגיה היוונית, ככל הנראה מהמילה פלוטוס (πλοῦτος) שפירושה "אוצרות", המתארת את תפקידו של האדס (פלוטו) כאל האוצרות התת-קרקעיים.
לפי המסורת הרומית בפלוטוניון בהייראפוליס נמצאת הכניסה אל השאול. האתר מכונה גם "שער פלוטו".
על שמו של האל קרוי כוכב הלכת הננסי פלוטו.
חייא דיין
רבי חייא דיין בן רבי יוסף היה חכם יליד ירושלים ותושב חברון ברבע האחרון של המאה ה-17. שימש במשך שנים רבות כשד"ר ועבר בארצות רבות מאוד בהן תפוצות ישראל. בערוב ימיו נשאר במרוקו לבקשת יהודי המקום שישמש כרבם. בין תלמידיו שם היה רבי חיים בן עטר סבו ורבו של האור החיים.
קורות חייו
נולד בירושלים ליוסף דיין, בן למשפחת דיין מארם צובא המיוחסת לדוד המלך. התגורר בחברון והיה בין המתנגדים והנלחמים בחריפות נגד כת השבתאים. במשך רוב שנותיו יצא בשליחות הקהילות בארץ ישראל. שלוש פעמים בשליחות הקהילה בירושלים ושלוש פעמים בשליחות קהילת חברון, למרבית הארצות שהתגוררו בהן יהודים.
בשנת ה'תכ"א (1661) יצא בשליחות הקהילה בחברון למדינות צפון אפריקה, לאחר חזרתו לחברון יצא שוב בשנת ה'תל"ג (1672) לאיטליה. בשנת ה'ת"ם (1680) נשלח לטורקיה. בשליחותו החמישית יצא לסוריה, ארם נהריים ופרס וחזר בסוף שנת ה'תמ"ה (1685). בשנת ה'ת"ן (1690) יצא שוב לאיראן. בשנת 1695 בעת חזר משליחותו ושהה בארם צובא כתב זכרונות ממסעותיו אלו. בין הדברים שכתב הוא מתאר גם את תלאותיו כמו שהיה בעת שובו מפרס:
בוב ברקר
בוב ברקר (באנגלית: Bob Barker; נולד ב-12 בדצמבר 1923) הוא מנחה טלוויזיה אמריקאי.
ביוגרפיה
ברקר נולד בוושינגטון ולאחר מכן עבר למיזורי, הוא שירת בחיל הים במלחמת העולם השנייה, הוא התפרסם בכך שהנחה מ-1972 עד 2007 את השעשועון הטלוויזיוני "המחיר הנכון" ובנוסף הוא הנחה מ-1967 עד 1987 את תחרויות מיס ארצות הברית ומיס תבל. ברקר, שהיה ידוע כצמחוני ופעיל למען זכויות בעלי החיים, שמע ב-1988 שכחלק מהפרסים הניתנים לזוכות בתחרויות היופי נכלל גם מעיל פרווה ופנה להנהלה של ארגון מיס תבל בבקשה לבטל זאת. לאחר שקיבל סירוב פרש מהנחיית התחרויות.
אלטנבורג
אלטנבורג היא עיר גדולה במדינת תורינגיה שבגרמניה.
במלחמת העולם השנייה
בסוף חודש פברואר 1945 הועברו 34 גופות של אסירים יהודים ממחנה עבודה שהיה ליד הכפר ריימסדורף לשריפה בקרמטוריום של העיר אלטנבורג. כמו כן הועברו לשם 65 גופות של פולנים נוצריים שנפטרו במחנה ריכוז ברגן-בלזן. הם היו פולנים שנכנעו לגרמנים בסוף מרד הפולנים בוורשה בקיץ 1944.
הנהלת העיר אלטנבורג החליטה לקבור את הנפטרים בקבר אחים בבית הקברות של אלטנבורג משתי סיבות:
פעמיים בשנה התושבים שמים פרחים בקבר: ב-27 בינואר (זה יום השואה הבינלאומי באירופה) וב-9 בנובמבר (אזכרה לליל-הבדולח שכיום נקרא ליל הפוגרום). תלמידי הגימנסיה המקומית, גימנסיית לרכנברג (LERCHENBERG GYMNASIUM) מטפלים בקבר ובשטח סביבו. כל שנה תלמידי כתה ט' שהם בני 14-15 מטפלים בשטח הקבר כפעולה חינוכית לגרום לנוער הגרמני להבין מה קרה במלחמת העולם השנייה. במקום שבו היה בעבר בית כנסת עומד כיום לוח זיכרון ובכל שנה עורכת העירייה טקס זיכרון לליל-הבדולח. כיום לא גרים יהודים באלטנבורג.
יריד סקרבורו
יריד סקרבורו (באנגלית: Scarborough Fair) הוא יריד או שוק שפעל במהלך ימי הביניים בעיר סקרבורו שבצפון יורקשייר באנגליה. יריד זה היה החשוב שבירידים שנערכו באנגליה בימי הביניים. היריד נערך מדי שנה החל מה-15 באוגוסט ונמשך 45 ימים. היריד היה יוצא דופן בתקופתו הארוכה.
ביריד השתתפו סוחרים מכל רחבי אנגליה, ואף סוחרים שהגיעו מדנמרק, נורווגיה, המדינות הבלטיות והאימפריה הביזנטית.
היסטוריה
יריד סקרבורו החל לפעול בעקבות רישיון מלכותי שניתן על ידי הנרי השלישי, מלך אנגליה ב-22 בינואר 1253. על פי הרישיון המלכותי, הורשתה העיר להפעיל את היריד מחג עליית מרים (ב-15 באוגוסט) ועד חג המלאך מיכאל (החל ב-29 בספטמבר).
היריד פעל במהלך כל ימי הביניים. במהלך המאה ה-17 החלה ירידה בפופולריות של היריד והוא הפסיק לפעול. פעילותו חודשה באמצע המאה ה-18 אולם הוא הופסק בשנת 1788.
בשלהי המאה ה-20 החלו להיערך אירועים קצרים בשם זה, בסגנון ביניימי, שנערכו בחסות ארגון מורשת אנגליה.
אזכורים תרבותיים
היריד מאוזכר בבלדה העממית הבריטית יריד סקרבורו. בלדה זו זכתה לפרסום רב ברחבי העולם בביצוע הצמד סיימון וגרפונקל.
רמוס פון ווירש
רמוס פון ווירש (בגרמנית: Remus von Woyrsch; 4 בפברואר 1847 – 6 באוגוסט 1920) היה גנרל-פלדמרשל גרמני בזמן מלחמת העולם הראשונה.
קריירה מוקדמת
פון ווירש נולד בברסלאו שהשתייכה לממלכת פרוסיה. ב-1866 התגייס לצבא הפרוסי ולחם בשורותיו במלחמה האוסטרו-פרוסית ובמלחמת צרפת–פרוסיה שבה נפצע וקיבל על כך את צלב הברזל.
פון ווירש התקדם בסולם הפיקוד, ב-1901 מונה למפקד הדיוויזיה ה-12, וב-1903 מונה למפקד הקורפוס ה-6 והיה מפקדו עד 1911 ואז פרש לביתו.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון ווירש למפקד קורפוס הלנדווהר שהיה חלק מהארמייה השמינית בחזית המזרחית, והוצב בהגנה על שלזיה. ב-4 בספטמבר 1914 נשלח פון ווירש עם הקורפוס שבפיקודו לסייע לאוסטרים ולמנוע את קריסתם בקרב גליציה. בהמשך הוצב הקורפוס שבפיקודו תחת פיקוד הארמייה התשיעית בפיקוד פאול פון הינדנבורג. ב-14 באוקטובר 1914 מונה במקביל למפקד פלגת הארמייה ווירש, שעימה השתתף במתקפת גורליצה-טרנוב.
בקיץ 1916 סייע בבלימת מתקפת ברוסילוב, וב-29 באוגוסט 1916 החליף את לאופולד, נסיך בוואריה בפיקוד על קבוצת הארמיות שנקראה מעתה קבוצת הארמיות ווירש.
ב-1920 פרש פון ווירש לאחוזתו שליד ברסלאו, ושם נפטר ב-6 באוגוסט 1920.
האקספרסיוניזם הגרמני
האקספרסיוניזם הוא זרם אמנותי בציור, בשירה, בספרות בקולנוע ובמוזיקה שהתפתח בארצות דוברות גרמנית בעיקר, בתחילת המאה ה-20. בניגוד לאימפרסיוניזם ואולי כתגובת נגד לו, מבליט האקספרסיוניזם את המציאות הסובייקטיבית של נפש האמן, ומשליך אותה על האובייקט בו הוא עוסק, תוך שהוא נותן ביטוי לתחושות עזות, לרוב שליליות, כגון מועקה, חרדה וחששות פנימיים. המציאות המוצגת ביצירה אקספרסיוניסטית היא לרוב מעוותת, על מנת לשקף את נפשו של האמן.
האקספרסיוניזם הגרמני הוא תולדה של תקופה סוערת בחיי העם הגרמני. אקספרסיוניזם משמש גם את האמנות הפלסטית באותה התקופה ביצירותיהם של הציירים האוסטריים גוסטב קלימט ואגון שילה וגם הצייר הנורווגי אדוורד מונק.
האמנות האקספרסיוניסטית מתאפיינת בסגנון שאינו מבקש לחקות את המציאות האובייקטיבית אלא מבקש לבטא את התחושות הסובייקטיביות שאירועים ומצבים מעוררים אצל בני אדם. הוא מאופיין על ידי צבעוניות עזה ושיבושים בפרספקטיבה. הדבר ניכר היטב בציור המפורסם ביותר של אדוארד מונק "הצעקה" (1893) ציור שלימים יכונה על ידי חוקר התרבות האמריקאי פרדריק ג'יימסון בתואר "ציור נבואי". לטענת ג'יימסון, בציור הזה מונק ביקש לשקף את כל האימה שחשו בני תקופתו מפני המאה הבאה (שבסופו של דבר התגלתה כמוצדקת למדי – אם נחשוב על מלחמת העולם השנייה). האקספרסיוניזם הוא אם כן אמנות שבורחת מהמציאות כדי לייצר דימויים רגשיים ההולמים את מצבו הנפשי של האדם. כזה הוא גם האקספרסיוניזם הגרמני. האקספרסיוניזם בקולנוע בא לבטא את הזעקה של דור של גרמנים שנותרו חבולים אחרי אימת מלחמת העולם הראשונה.
בנוסף האקספרסיוניזם הגרמני בציור התבטא בפעילות ציירים בקבוצות כגון קבוצת "הגשר" או "הפרש הכחול" (Der Blaue Reiter), אשר נוסדה במינכן בשנת 1911, ובין פעיליה ניתן למנות את וסילי קנדינסקי וגבריאלה מינטר. מעולם לא הייתה קבוצה שקראה לעצמה "אקספרסיוניסטים", והביטוי עצמו נטבע בידי הרוואלד וולדן במגזין "הסערה" ("Der Sturm") בשנת 1911. המושג נקשר לפעילות של אנשים שונים בתחומים שונים בגרמניה ובארצות המושפעות מתרבותה.
האקספרסיוניזם הגרמני בקולנוע
האקספרסיוניזם הגרמני מופיע בקולנוע בראשית שנות העשרה של המאה הקודמת, בסמוך להולדת הקולנוע (1895) ולפרוץ מלחמת העולם הראשונה (1918-1914). ככזה הוא מבטא את הרגשות הסותרים המלווים את המודרנה - מצד אחד פחד מפני העתיד לבוא ומצד שני תקוות גדולות לנוכח האפשרויות הנפתחות בפני האדם המודרני. תחושות אלה משתקפות היטב בסרטיו של פרדריך מורנאו "נוספרטו" (1922)או סרטו המאוחר יותר – "הצחוק האחרון" (1924), מבטאים את הפחד מפני העתיד לבוא, פחד שמהול באמונות טפלות על התפרצות הרוע מתחת לפני השטח.
ריבוי של המצאות מלוות את המאה העשרים, רובן טכנולוגיות שנועדו להקל על האדם. הרכבת נכנסת לפעולה ולראשונה מקצרת את המרחקים והופכת יעדים שונים לנגישים לבני אדם מכל המעמדות. אנשים עוזבים את הכפר ומתחילים להתיישב בעיר הגדולה.
זהו מהלך המקפל בתוכו גם אימה גדולה (כפי שמתאר הפילוסוף וולטר בנימין בהתייחסו לדמות החדשה של המשוטט העירוני – [האיש שעצם הווייתו היא שיטוט ברחובות העיר [flaneur le] .(תושבי העיר הופכים רבים ואנונימיים: בעוד שבעבר כל בן כפר הכיר את מי שהתגורר בסמוך אליו, בתחילת המאה העשרים, כל ש כן הוא בחזקת זר מאיים. זה הבסיס לסרטו הגרמני האחרון של הבמאי פריץ לאנג " M –הרוצח בינינו" [1931]. האדם המודרני צריך ללמוד לחיות עם הפחד מפני הלא נודע האנושי והטכנולוגי כאחד. מצד שני העידן החדש מביא עימו גם תקוות גדולות, הרפואה התקדמה והמעבר מן הכפר לעיר הביא גם הוא ברכה. תנאי המחיה טובים יותר וכמוהם גם התנאים הסניטריים. תמורה משמעותית המתרחשת בעקבות כך היא הניידות החברתית. בעוד שבימי החיים בכפר מי שנולד עני נדון היה למות עני, העיר הגדולה מביאה עימה הזדמנויות חדשות, והקפיטליזם (המצאה חדשה) מבטיח ניידות חברתית (מה שבא לידי ביטוי כבר בספרות בסוף המאה התשע עשרה – למשל בסיפורו של בלזק "אבא גוריו" [1870] .(המתח בין ההבטחה הגדולה של המאה החדשה, ו[הברכות] הסכנות השונות שהיא מביאה עימה מותיר את האדם המודרני מבולבל.
על כל אלה מרחפת גם ההמצאה של מדע הנפש החדש, הפסיכואנליזה. במאה התשע עשרה כבר עסקו מחלות נש ובראשן במלנכוליה [או בשפה עממית יותר, דיכאון שאינו מוסבר]. המלנכוליה הייתה למחלה הגדולה של המאה התשע עשרה אותה נטו לייחס לאכזבה מהעולם, אבל במאה העשרים בעקבות מחקריו של פרויד ויוסף ברויאר (Breuer Joseph) שעיצבו מודל פסיכואנליטי למחלת הנפש המכונה היסטריה, ההיסטריה מקבלת משמעויות חדשות והסימפטומים הפיזיולוגיים שלה (דוגמת ההתעלפויות המרובות) הופכים למוסברים. במילים אחרות, הרפואה החדשה מצליחה לפענח את הקשר שבין הגוף לנפש, ומציגה מודל לפיו גוף האדם ונפשו אחד הם. גילוי זה פותח פתח למחקרים חדשים שעניינם אינו תמיד במדע טהור. ההיפנוזה שהופעלה לראשונה על ידי הרופא הנוירולוג הצרפתי הנודע Charcot Martin Jean לקראת סוף המאה התשע עשרה, מצליחה לסחוף אחריה סוגים שונים של מטפלים, לא כולם מוסמכים בתחומם. בעוד ההיפנוזה הומצאה על ידי שארקו כאמצעי ריפוי, הגלגולים המאוחרים שלה מתייחסים גם לנושא מסוכן והוא האפשרות לשלוט בנפשו של אדם אחר ולגרום לו לבצע את מבוקשך ללא ידיעתו.
סוגיה זו תעמוד במרכזם של מספר סרטי אקספרסיוניזם גרמניים שהמפורסמים ביניהם "הקבינט של ד"ר קליגרי" מאת רוברט ויינה, ושני סרטי "ד"ר מאבוזה" ("ד"ר מבוזה המהמר" [1922], [ "צוואתו של ד"ר מבוזה"] (1933) שניהם של הבמאי פריץ לאנג.
בצד כל החידושים ההיסטוריים האלה שמשנים את פני האנושות, קיימים גם פיתוחים טכנולוגיים שמסעירים את העולם ובראשם הראינוע שמופיע לראשונה בסוף המאה התשע עשרה ב-1895 ,עם סרטם של האחים לומייר "היציאה ממפעלי לומייר" (lumiere usines des sortie la). הראינוע היה בראש ובראשונה דרך חדשה להתבונן על העולם, לא עוד תמונות קפואות אלא תמונה נעה, גם אם לא תמיד בקצב הנכון. הראינוע חיקה את המציאות בצורה מהימנה יותר מכל תמונה אחרת, הוא יכול היה להוסיף עליה אפקטים שונים ובכך לעבות את הרגש (זאת בהתחשב שהסאונד לא היה קיים עדיין ומרבית הסרטים לוו בנגינת פסנתר באולם ההקרנה). הפריחה של הקולנוע הגרמני מתחילה עם ראשיתה של פריחה אמנותית כללית שקשורה בתחושה הקשה של הגרמנים לפיה עמם עומד להפסיד במלחמה. במטרה לרומם את הרוח של העם ומתוך רצון להבין כיצד קרה שאומה כה עוצמתית איבדה את דרכה, מתחיל חשבון נפש שבא לידי ביטוי, בין היתר, באמנות.
מרבית סרטי האקספרסיוניזם הגרמני, עוסק במאבק בין הטוב לרע. הטוב אינו זקוק לסיפור ועל כן הסרטים בדרך כלל יתמקדו בפיתוי, באופן בו האדם הופך לרע נגד רצונו, בגלל החולשות האנושיות.
תחושת האומניפוטנטיות (כלומר יכולת כל) של האדם החדש באה לידי ביטוי בסרטי האקספרסיוניזם הגרמני. לפעמים באמצעות הצגת השליטה המנטלית על האחר. בתקופה זו, כאמור, מופיעים רבים העוסקים בהיפנוזה ובכלל בשליטה על גופו ונפשו של האחר (דוגמת "הקבינט של ד"ר קליגרי"). הרפואה כבר אינה נתפסת כשדה שבהכרח מיטיב עם האדם אלא כשדה לניסויים שונים להגברת כוחו של האדם. עם זאת האקספרסיוניזם הגרמני נותר נוצרי במהותו וכל מי שמנסה לתפוס את מקומו של האל נענש בסופו של דבר. כך שכל החלומות המגלומניים של גיבוריו – החל מהרב לוי הגיבור של הסרט "הגולם", דרך "ד"ר קליגרי", ועד "ד"ר מבוזה" של פריץ לאנג – כולם מסתיימים במפח נפש של יוצריהם או גרוע יותר, בסופם של הגיבורים עצמם.
סופו של האקספרסיוניזם בגרמניה
אבל חשיבותו של זרם האקספרסיוניזם אינה תולדה של משך הקיום שלו אלא שמקורה בהשפעתו ארוכת הטווח שמהר מאוד חצתה גבולות – עם הגירתם של הבמאים הגרמנים והיא ממשיכה להדהד עד היום בז'אנרים קולנועיים מובהקים.
הבמאים הגרמניים החלו לחפש מקלט במדינות שונות. רובם היגרו לאמריקה שם נקלטו יפה בתעשיית הקולנוע של הוליווד והשאירו בה את חותמם, בין היתר בסגנון קולנוע ייחודי שלימים נודע תחת השם "הפילם נואר" (או בעברית "הסרט האפל"). השפעותיו של האקספרסיוניזם הגרמני ניכרות עד עצם היום הזה על הקולנוע ההוליוודי בסרטים כמו "המספריים של אדוארד" של הבמאי טים ברטון (1990) ובשלל סרטי הערפדים השוטפים את מסכי הקולנוע והטלוויזיה – החל מ"ראיון עם ערפד" של ניל ג'ורדן משנת 1994 ועד הסרט "דמדומים" של הבמאית קתרין הארדוויק משנת 2009.
בשנת 1947 יצא לאור ספרו של התאורטיקן הגרמני זיגפריד קראקואר (Krakauer") – "מקליגרי להיטלר" (From Caligari to Hitler - A Psychological History Of German Film).
ספר זה ראה אור אחרי מלחמת העולם השנייה, ומובאת בו הטענה המרכזית כי העולם המסוייט של האקספרסיוניזם הגרמני ניבא למעשה את עליית הנאציזם.
קבוצת הגשר
קבוצת הגשר התקיימה בין השנים 1905–1913 בעיר דרזדן. הקבוצה פרסמה מניפסט בעד החופש אמנותי ונגד הכוחות הישנים והממסדיים. הקבוצה נוצרה לאחר הסקת מסקנתם של אומני הקבוצה, כי לימודי אדריכלות אינם מתאימים להם ובהדרגתיות התמסרו לעולם הציור. חייהם של האומנים היו בקומונה, הצגת עבודותיהם הייתה משותפת, וכן היו בעלי אידאולוגיה חברתית ואמנותית משותפת שכללה את העלאת מעמדו ומצוקתו של הפועל לדיון ציבורי, והתנגדות לחברה הבורגנית.
ציורי אומני קבוצת הגשר
נושאי הציורים שתוארו ביצירותיהם, עסקו בחיי היומיום נופי עיר והדמויות שבה וסגנונן ציורם היה מנוגד לחלוטין מסגנון העת הקלאסית. הלמידה שלהם לא הייתה כמקובל, אלא במהלך היצירה עצמה והשפעתם הייתה בעיקר מהאוונגרד האמנותי של התקופה כמו הקוביזם.
הקורפוס החמישי (ורמאכט)
הקורפוס ה-5 (בגרמנית: V. Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
הקמה ראשונה
הקורפוס הוקם בשטוטגרט ב-1 באוקטובר 1934, וכמפקדו הראשון מונה הרמן גייר. במהלך המערכה בפולין שהה הקורפוס בחזית המערבית, כחלק מהארמייה החמישית. במהלך המערכה על צרפת לחם הקורפוס בתחילה כחלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות A, ולאחר מכן לחם הקורפוס במהלך מבצע אדום כחלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות A. במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מהארמייה התשיעית, והשתתף בקרב סמולנסק, ובקרב על מוסקבה לחם הקורפוס כחלק מארמיית הפאנצר השלישית, ואף הצליח להגיע לכביש הטבעת של מוסקבה. ביולי 1942 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה ה-17, ולחם עמה בקרב על קווקז. במהלך מתקפת קרים ספג הקורפוס אבדות כבדות, וב-19 ביולי 1944 פורק הקורפוס.
הקמה שנייה
ב-26 בינואר 1945 הוקם הקורפוס מחדש, והועמד תחת פיקוד קורט וגר. הקורפוס לחם תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הרביעית במהלך הקרב על ברלין, וספג אבדות כבדות ברמת זיילו. במהלך הנסיגה, התערבב הקורפוס שהיה חלק מארמיית הפאנצר הרביעית ביחידות הארמייה התשיעית ונוצר פקק תנועה ענק דרומית לרמת זיילו. בהמשך כותרו הארמייה התשיעית והקורפוס ה-5, והושמדו על ידי הסובייטים בקרב האלבה.
המערכה בצרפת
במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
מבצע ברברוסה
בתחילת מבצע ברברוסה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הקרב על מוסקבה
במהלך הקרב על מוסקבה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
סיפור אהבה בשלושה פרקים (מחזה)
סיפור אהבה בשלושה פרקים (באנגלית: Torch Song Trilogy) הוא אוסף של שלושה מחזות מאת הרווי פיירשטיין אודות ארנולד בֶּקוֹף, דראג קווין יהודי המתגורר בניו יורק בשנות ה-70 המאוחרות ובתחילת שנות ה-80. אורכו של המחזה - למעלה מ-4 שעות. בתחילתו, ארנולד מסביר, במונולוג לקהל, את ההתפכחות הצינית שלו מהאהבה.
תקציר
כל מערכה מתמקדת בשלב שונה בחייו של ארנולד. בתחילה, ארנולד פוגש באד, שלא מרגיש בנוח עם הביסקסואליות שלו. במערכה השנייה, שנה לאחר מכן, ארנולד פוגש באלן, והזוג המאושר עובר לגור ביחד, והם אף מתכננים לאמץ ילד, עד אשר פוקדת אותם טרגדיה. במערכה השלישית, כמה שנים מאוחר יותר, ארנולד הוא אב יחיד לדייוויד, בחור צעיר והומוסקסואל. ארנולד נאלץ להתמודד עם חוסר הסובלנות ועם חוסר הכבוד של אמו, כשהיא באה לביקור מפלורידה.
שמה של המערכה הראשונה (International Stud) על שמו של גיי בר שפעל בשנות ה-60 ובשנות ה-70 ברח' פרי 177 שבגריניץ' וילג'. בבר היה חדר חושך בו גברים קיימו יחסי מין אנונימיים. חדר זה ממלא תפקיד מרכזי במערכה זו.
מחזה פופולרי ועטור-פרסים זה היה לפורץ דרך בתיאטרון: "בשיאו של עידן הפוסט-סטונוול, הארווי מאתגר הן את הקהל הגיי והן את הקהל ההטרונורמטיבי להזדהות עם הומו נשי הכָּמֵהַּ לאהבה ולמשפחה".
ההיסטוריה של ההפקה
ב-2 בפברואר 1978 התקיימה הופעת הבכורה של המחזה International Stud בתיאטרון אוף אוף ברודוויי בשם La MaMa, אשר המשיך לרוץ במשך שבועיים. לאחר מכן, עברה ההפקה לתיאטרון אוף ברודוויי בשם The Players Theatre, שם הועלתה 72 פעמים, החל מה-22 במאי 1978.
הופעת הבכורה של Fugue in a Nursery התקיימה ב-La MaMa ב-1 בפברואר 1979.
סיפור אהבה בשלושה פרקים עלה לראשונה ב-Richard Allen Center באוקטובר 1981, בהפקת הגלינס. ב-15 בינואר 1982 ההפקה עברה לאולם התיאטרון The Actors' Playhouse שבגריניץ' וילג', שם הועלתה במשך 117 פעמים, בהפקת הגלינס. צוות השחקנים כלל את הארווי פירסטיין בתפקיד ארנולד, ג'ואל קרות'רס בתפקיד אד, פול ג'וינט בתפקיד אלן, מתיו ברודריק בתפקיד דייוויד, ואסטל גטי בתפקיד גב' בֶּקוֹף.
לאחר שמונה הופעות טרום-בכורה, ההפקה בברודוויי, בבימויו של פיטר פופ, נפתחה רשמית ב-10 ביוני 1982, בתיאטרון Little Theatre, והועלתה שם 1,222 פעמים. אל פיירשטיין, ג'וינט וגטי הצטרפו קורט מילר בתפקיד אד ופישר סטיבנס בתפקיד דייוויד. בהמשך, דייוויד גאריסון וג'ונתן הארדי גילמו את דמותו של ארנולד, קרייג שפר לוהק לתפקיד אלן, וברברה ברי החליפה את גטי.
ההצגה זיכתה את פיירשטיין בשני פרסי טוני, עבור המחזה הטוב ביותר - עם נאום קבלת פרס היסטורי מאת ג'ון גלינס, שהכיר תודה ללארי ליין, מפיק-שותף ובן-זוגו האהוב - והשחקן הטוב ביותר; כמו כן זכה פיירשטיין בשני פרסי Drama Desk Award, עבור המחזה החדש הטוב ביותר ועבור השחקן הטוב ביותר במחזה; וכן זכייה בפרס Theatre World Award.
הפקת הוסט אנד של המחזה נפתחה ב-1 באוקטובר 1985 בתיאטרון Albery Theatre שברחוב St. Martin's Lane, שבקובנט גרדן, לונדון. בהפקה זו כיכב סר אנתוני שר, עם רופרט גרייבס בתפקיד אלן, והיא נמשכה כ-7 חודשים.
בשנת 2012 המחזה הועלה מחדש ב-the Menier Chocolate Factory שבלונדון, עם דייוויד בדלה בתפקיד ארנולד.
סיפור אהבה בשלושה פרקים הופקה על ידי Studio Theatre בוושינגטון די. סי., כחלק מעונת המוניים של ספטמבר-אוקטובר 2013. את המחזה ביים מייקל קאהן, המנהל האמנותי של תיאטרון שייקספיר שבוושינגטון.
בישראל
ההצגה הועלתה לראשונה בישראל בסוף אוגוסט 1984 בתיאטרון בית לסין בביומיו של אילן רונן ובכיכובם של נתן דטנר ואלי דנקר.
לאחר מכן המחזה עלה ב-2012 בתיאטרון הספרייה ברמת גן בכיכובו של אלון אופיר ובשנת 2017 עלה בתיאטרון הבימה בתרגומה של רבקה משולח ובבימויו של נתן דטנר עם מורדי גרשון בתפקיד הראשי.
ביקורות
המחזה International Stud עלה לראשונה בשנת 1978 בתיאטרון בשם La MaMa, מקום בו פיירשטיין הופיע לראשונה כשחקן בשנת 1971, במחזה מאת אנדי וורהול. מל גאסו מהניו יורק טיימס קטל את המחזה כ"מבט כנה אבל רגשני של קיצוניות טרנסווסטיטית". למרות הביקורת, אלן סטיוארט, מייסדת ה-La MaMa, בחרה להפיק את A Fugue in the Nursery ואת !Widows and Children First בשנת 1979, למרות שהיא סברה כי יש בהם "יותר מדי דיבורים". גלינס, ארגון ללא מטרות רווח המוקדש לקידום מיזמים תרבותיים בעלי נושאים להט"ביים, תמך כלכלית בפיירשטיין שעיבד מחדש שלושה מחזות בני מערכה אחת כל אחד לאירוע תיאטרלי יחיד, שהפך למחזה "סיפור אהבה בשלושה פרקים" שזכה לשבחים נלהבים ממל גאסו. "סיפורו של ארנולד הופך עשיר יותר", הוא כתב, בטענה כי ההופעה של פיירשטיין הייתה וירטואוזית.
עיבוד קולנועי
פיירשטיין עיבד את המחזה לסרט קולנוע באורך מלא באותו השם, שיצא בשנת 1988. את הסרט ביים פול בוגארט וכיכבו בו פירסטיין (ארנולד בֶּקוֹף), אן בנקרופט (גב' בֶּקוֹף), מתיו ברודריק (אלן), בריאן קרווין (אד), ואדי קסטרודאד (דייוויד).
איגוד הרוקחות הבין-לאומי
איגוד הרוקחות הבין-לאומי (באנגלית: International Pharmaceutical Federation; בצרפתית: Fédération Internationale Pharmaceutique) שראשי התיבות שלו FIP הוא איגוד בין-לאומי של הארגונים הלאומיים שמייצגים רוקחים ומדענים העוסקים ברוקחות. מוסדותיו נמצאים בהאג, הולנד.
היסטוריה
האיגוד נוסד ב-1912. נכון ל-2012 הוא כולל 127 ארגונים לאומיים ומשרת כ-2 מיליון איש העוסקים בתחום.
מנת יתר של נוגדי דיכאון טריציקליים
מנת יתר של נוגדי דיכאון טריציקליים (באנגלית: Tricyclic antidepressant overdose) היא הרעלה שמקורה בשימוש יתר בתרופה. סימפטומים כוללים חום גבוה, ראייה מטושטשת, אישונים מוגדלים, ישנוניות, בלבול, התקפים, קצב לב גבוה ואף דום לב. אם הסימפטומים לא הופיעו תוך 6 שעות, סביר להניח שלא יופיעו. מנת יתר יכולה לקרות בטעות או במכוון, במטרה להוביל למוות. מנת היתר העלולה להוביל למוות משתנה בין סוגי הנוגדי דיכון הטריציקליים. בילדים קטנים, כדור או שניים עלולים להיות קטלניים. נדרש לעשות אלקטרוקרדיוגרם (אק״ג) כשיש חשש למנת יתר. במצב של מנת יתר, מומלץ להשתמש בפחם פעיל. לא מומלץ להכריח אנשים להקיא. אם יש התקפים, מומלץ לתת בנזודיאזפינים ובקרים של לחץ דם נמוך, יש להכניס נוזלים לוריד. בתחילת שנות ה-2000, מנת יתר של נוגדי דיכאון טריציקליים הייתה אחת הסיבות הרווחת להרעלה. בארצות הברית ב-2004 היו יותר מ-12000 מקרים. באנגליה, היו כ-2700 מקרי מוות בשנה. המקרה המדווח הראשון של מוות ממנת יתר של נוגדי דיכאון טריציקליים היה ב-1959.
סימנים וסימפטומים
מערכת העצבים המרכזית, מערכת העצבים ההיקפית והלב הן המערכות המרכזיות שמושפעות ממנת יתר. סימפטומים ראשוניים דרך כלל מתפתחים תוך שעתיים וכוללים ישנוניות, פה יבש, בחילות, הקאות, חוסר יכולת להתפנות, בלבול וכאבי ראש. סיבוכים חמורים יותר כוללים הפרעות לבביות, הזיות והתקפים. התקפים והפרעות לבביות הם הסיבוכים הקטלניים ביותר.
סיבה
לנוגדי דיכאון טריציקליים יש הפרש קטן בין המינון המרפא למינון יתר. גורמים שמעלים את הסיכוי להרעלה כוללים גיל מבוגר, בעיות לבביות ושילוב עם תרופות נוספות ומחשבות אובדניות.
אבחון
הרחבה בבדיקת QRS נראית אצל אנשים שלקחו מנת יתר של נוגדי דיכאון טריציקליים. אין כיום בדיקת דם ייעודית לבדוק רעילות. יש להכליל אלקטרוקרדיוגרם באבחנה כשיש חשש למנת יתר.
טיפול
בדרך כלל, אנשים עם הסימפטומים המתאימים, מאושפזים בטיפול נמרץ לתקופה מינימלית של 12 שעות בהן נותנים תשומת לב במיוחד לדרכי הנשימה, לחץ הדם, רמת חומציות בעורקים ואקג מתמשך. אם נדרש, משלבים גם טיפול מסייע כגון סיוע לנשימה ושימור על חום גוף. כאשר יש אקג נורמלי לתקופה של מעל 24 שעות, בדרך כלל ניתן לשחרר את המטפול.
טיפול תרופתי
ניתן להשתמש בעירוי סודיום ביקרבונט כתרופת נגד כדי לשפר את התסמינים הלבביים ומטבולים. אם טיפול זה לא מסייע, ניתן להשתמש בתרופות לבביות רגילות או מגנזיום כדי להסדיר את הבעיות הלבביות. עם זאת, לא נראתה הטבה לאחר שימוש בתרופות אנטי-אריתמיות מסוג 1. הם מחמירים את חסימום הערוצים בגוף, מאיטים את מהירות שבה הנוירונים בגוף מעבירים פולסים חשמליים ולכן צריך להימנע מטיפול זה במקרה של הרעלה מנוגדי דיכאון טריציקליים. ניתן לטפל בלחץ דם נמוך עם נוזלים בשילוב ביקרבונט כדי לנרמל חמצת מטבולית (אם קיימת). אם לחץ הדם נשאר דם, ניתן להשתמש באפינפרין, נוראפינפרין או דופמין (אנ׳) כדי להעלות את לחץ הדם. עוד סימפטום חמור הוא התקפים. יש מקרים שבהם ההתקפים מספיקים ללא טיפול אך מתן בנזודיאזאפין או תרופה דומה יכולים לסייע במקרים שבהם ההתקפים לא פוסקים. מתן פיסוסטיגמין במקרים של מנת יתר של נוגדי דיכאון טריציקליים יחמירו את הבעיות הלבביות ועלולים אף לגרום להתקפים. במקרים חמורים שלא מגיבים לטיפול קונבנציונלי, ניתן להתשמש בעירוי ליפידים כדי לשפר סימפטומים.
דיאליזה
לנוגדי דיכאון טריציקליים יש קשרים חלבוניים חזקים ומתפשטים בנפח גדול ולכן לניסיון לסלקם באמצעות דיאליזה לא יהיה תועלת משמעותית.
אפידמיולוגיה
במחקרים בשנות ה-90 באוסטרליה ובארצות הברות הראו שבין 8%-12% של מקרי מנות יתר היו כתוצאה מלקיחת נוגדי דיכאון טריציקליים. נוגדי דיכאון טריציקליים ככל הנראה מעורבים ב-33% מכל ההרעלות הקטלניות, שני רק למשככי כאבים. מחקר נוסף דיווח כי 95% של מקרי מוות מנוגדי דיכאון באנגליה ווילס בין 1993 ל-1997 היו קשורים לנוגדי דיכאון טריציקליים, בייחוד דוטיאפין ואמיטריפילין. נקבע כי היו 5.3 מקרי מוות לכל 1000 מרשמים.
תאו הכף
תאו הכֵּף (שם מדעי: Syncerus caffer caffer; קרוי גם תאו סוואנה דרומי), הוא תת-מין של תאו אפריקני החי בדרום ומרכז יבשת אפריקה. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1779 על ידי חוקר הטבע השוודי אנדרס אריקסון ספרמן ששהה באותו זמן בכף התקווה הטובה, והוא מכונה כך עקב העובדה שהתגלה על ידי האירופאים במקום זה בעת שהללו הגיעו לראשונה לדרום אפריקה. פירוש שמו המדעי הוא "חיה בעלת קרניים מחוברות החיה באפריקה", והכפל של המילה caffer, מרמז על היותו תת-המין הראשון שהתגלה. תאו הכף הוא תת-המין הגדול, הנפוץ והמוכר ביותר של התאו האפריקני.
מאפיינים
לתאו הכף יש זוג קרניים גדולות, ארוכות ועבות, ואצל זכרים מבוגרים הן מגיעות לממדים ענקיים. הקרן ידועה בצורתה הספירלית: היא צומחת לכיוון מעלה, מתעגלת כלפי מטה ואז חוזרת ומתעקלת למעלה בצורת S. הקרן צומחת לצדדים, בדומה לקרניים של מרבית מיני הבקר. אצל זכרים בוגרים ומבוגרים, מתפתח בין הקרניים "מגן" עבה וכבד הנובע מכך שהקרניים התעבו בבסיס עד שהתחברו ביניהם, ואפילו כדור רובה אינו יכול לחדור דרכו. ה"מגן" נעדר אצל הנקבות, ושימושי בעיקר אצל הזכרים לצורך דחיפות. קצה הקרן של התאו חדה למדי, והוא משתמש בה כדי לזרוק באוויר את טורפיו דוגמת האריות. הפרווה של תאו הכף דקה ודלילה למדי, אך העור עבה מאוד. צבע הפרווה אצל תת-מין נוטה להתכהות לשחור בגוונים שונים - בעיקר ככל שגילו של הפרט עולה. אזורים מסוימים נראים אפרפרים עקב דלילות השערות. נקבות ועגלים יהיו בצבע חום שוקולד כהה, עם גוון ערמוני. על הפנים, יש לעיתים סימונים לבנים.
מבנה הגוף של תאו הכף רחב, ארוך וכבד, ויש לו רגליים חזקות ומוצקות, זנב ארוך וגמיש המסתיים בציצת שיער גדולה. הכתפיים מסיביות וגבוהות, והצוואר השפוף קצר ועבה במיוחד. הראש גדול בעל חרטום קצר יחסית ורחב, והאוזניים גדולות ושמוטות. האף גדול ורחב ודומה לבקר הבית. הזכרים גדולים וכבדים מהנקבות. גובהו של התאו בכתפיים עד 170 ס"מ, אורך ראשו וגופו: 3.4-2 מטר, ומשקלו עד 900 ק"ג.
תפוצה וביולוגיה
תאו הכף מאכלס את דרום ומזרח-מרכז אפריקה. הוא מצוי בקניה, אוגנדה, טנזניה, זמביה, מוזמביק, זימבבואה, בוצוואנה, נמיביה, אנגולה ודרום אפריקה; באתיופיה ודרום סודאן הוא מוחלף בהדרגה על ידי התאו הסודני, ובקונגו הדמוקרטית הוא מוחלף במרכז על ידי תאו היער. התאו נכחד והוחזר מחדש לסווזילנד. בית הגידול שלו מורכב בעיקר מסוואנות עשב גדולות המנוקדות בעצים.
תאו הכף הוא חיה חברותית במיוחד, ועשוי לחיות בעדרים של עד 1,000 פרטים. זכרים מבוגרים נוטים לחיות בגפם. החיים בעדר מציעים יתרונות לתאואים בשל ההגנה המוגברת מפני טורפם והעברת מידע לגבי מקומות האכלה טובים. הקשרים חזקים במיוחד בין נקבות התאו, ואם עגל או תאו בוגר יותקף על ידי טורף גדול כמו האריה, שאר העדר יגיב במהירות לשאגות המצוקה שלו וימהר להגנתו. עדר תאואים מסוגל בקלות להניס להקה שלימה של אריות במטרה להגן על תאו אחד. על מנת להכיל את החום האפריקני, תאו הכף נוטה לבלות את שעות היום החמות בשכיבה בצל, כשבשעות הבוקר והערב הוא יבוא לשתות מים, ומרבית שעות ליקוט המזון יתרחשו בלילה הקריר. תאו הכף הוא לוחך עשב בעיקר, וכאשר יש מחסור בעשבים הוא יאכל גם עשבי תיבול, שיחים וענפים. עקב הרגלי התזונה שלו, התאו מפנה את הקרקע לצמיחת עשב חדש, ובכך ממלא תפקיד אקולוגי חשוב בסוואנות האפריקניות. עונת הרבייה מתרחשת בין מרץ למאי, ותקופת ההריון נמשכת כ-11 חודשים. העגלים נולדים מינואר עד אפריל. העגל מסוגל ללכת בקצב של העדר תוך זמן קצר, והקשר בינו לבין האם חזק מאוד. תוחלת החיים של התאו עד 26 שנים.
איומים ושימור
אף על פי שאוכלוסיות תאואי הכף עדיין גדולות מאוד, הן צומצמו במידה רבה על ידי ציד, אובדן בית גידול ומחלות. באזורים מסוימים, תאו הכף מעולם לא התאושש ממגפת הבקר ההרסנית שפגעה ביונקי אפריקה בשנת 1890. מחלה אחרת הידועה כשחפת השור משפיעה אף היא על תאו הכף בדרום אפריקה. תאו הכף מצוי במספר רב של אזורים מוגנים ברחבי אפריקה, כדוגמת הפארק הלאומי סרנגטי, אזור השימור נגורונגורו, מסאי מארה, הפארק הלאומי קרוגר והפארק הלאומי קילימנג'רו. בתור אחד מחמשת הגדולים, תאו הכף מבוקש מאוד על ידי ציידים חובבים ותיירים, ובכך הוא מהווה תמריץ כלכלי ניכר למדינות שבהם הוא נפוץ. הרשימה האדומה של IUCN לא הקימה קטגורית שימור נפרדת לתאו הכף, ועל כן, נראה שהוא כלול תחת קטגורית ללא חשש (LC) שמשמשת בכלליות עבור כל תת-המינים.
חרם שכירות
חרם שכירות היא צורה של מחאה קולקטיבית ישירה, כאשר קבוצה של שוכרי דירות מחליטה לסרב לשלם את שכר הדירה עד שרשימת דרישות שלהם מתקבלת על ידי בעל הדירה. היסטורית, פעמים רבות חרם שכירות קשור לשכר דירה גבוה, תנאים ירודים בנכס או דרישות בלתי סבירות מהשוכרים; עם זאת, היו מצבים בהם סוגיות רחבות יותר הובילו לחרם.
חרם שכירות הוא צורת מחאה לא חוקית, משום שהחרם הוא שבירת החוזה בין השוכר למשכיר.
שלבים מרכזים בחרם שכירות
ריצ'רד ברינט מתאר במאמרו משנת 1982 שישה שלבים בחרם שכירות מוצלח :
אולם, ישנם רק מקרים מעטים בהם חרם שכירות הצליח, וזאת משום שקשה מאוד לארגן את כל הדיירים לקחת חלק בשביתה, דיירים יכולים לשלם שכר דירה בסתר ותמיד קיים החשש מפינוי המונע מדיירים מבוגרים ומשפחות להשתתף בחרם.
חרם השכירות בגלאזגו, 1915
כשהממלכה המאוחדת נכנסה למלחמה עם גרמניה בשנת 1914, היא הייתה צריכה להגדיל באופן דרמטי את הייצור. גלאזגו, הייתה מרכז הנדסה כבדה ובניית הספינות; איגודי העובדים היו חזקים בעיר אך באופן מסורתי השכר היה נמוך. ככל שהביקוש לעובדים באזורי התעשייה בסביבות גלאזגו גדל, כך גם הביקוש לדיור. בעלי הבתים ביקשו להעלות את דמי השכירות שגבו, עם זאת, נכסים רבים היו ברמה ירודה ונזקקו לתיקון. עליית שכר הדירה ומחירי המזון, הובילו להפגנות ומחאה.
בעלי בתים ביקשו לנצל את הביקוש לדיור והחליטו לפנות דיירים שפיגרו בתשלומי שכר הדירה והחוק עמד לצידם. הדיירים שהיו מועמדים לפינוי היו בעיקר נשים משום שרוב הגברים גויסו לצבא. בפברואר 1915, הוקמה אגודת הנשים לשיכון בגלאזגו למנוע את עליית שכר דירה ופינוי משפחות. חרם השכירות החל במאי 1915 ובאוקטובר הצטרפו לשביתה מעל ל-15,000 דיירים. במהלך החרם, נשים מנעו בכוח את כניסתם של נציגי בעלי הדירות שבאו למסור הודעות פינוי באמצעות השלכת שקיות קמח, פירות רקובים וזבל.
חרם שכירות בעשור הראשון של המאה העשרים באמריקה
אנדרו ווד וג'יימס א. בייר בחנו מספר חרמות שכירות בערים שונות ביבשת אמריקה בין השנים 1925–1940. בשנים הללו התקיימו שביתות בווראקרוס ומקסיקו סיטי (1922), ולפראיסו וסנטיאגו (1922, 1925), פנמה סיטי (1925) ובערים נוספות. חלק מהשביתות נמשכו מספר שנים ופרצו כל תקופה.
התגייסות הדיירים בערים ברחבי אמריקה במהלך תחילת המאה העשרים התבססה על רשתות חברתיות מקומיות של נשים, קבוצות אתניות, כנסיות, וצורות אחרות של התארגנויות בלתי פורמליות אזרחיות. הדבר שמבדיל את התגייסות הדיירים בראשית המאה העשרים מדוגמאות מוקדמות יותר של מחאה עירונית הוא האופי הדמוקרטי של החברה האזרחית והמדינה. שיח זכויות האזרח סיפק לשוכרים מסגרת חדשה לבטא את טענותיהם. בנוסף חרם השכירות באמריקה נהנה מתמיכה מצד הרשויות והמחוקקים. האליטות הפוליטיות החדשות תמכו במאבקים של הדיירים.
חרם השכירות בברצלונה, 1931
במהלך שנות העשרים אוכלוסיית ברצלונה גדלה ביותר מ-62%. ההגירה המאסיבית גרמה להעלאה משמעותית בדמי השכירות. לאחר הקמת הרפובליקה השנייה באפריל 1931, CNT דרש הפחתת שכר דירה ב-40%. בחודשים יוני ויולי נערכו אסיפות הסברה בהן לקחו חלק נשים רבות שהיו אחראיות על התקציב המשפחתי. 100,000 שוכרים לקחו חלק בשביתה. משפחות רבות סירבו לשלם את שכר הדירה ואת תשלומי החשמל והגז. סולידריות בין תושבי השכונות הקשתה, אם לא מנעה, את פינוי הדיירים. בעלי הבתים הקטנים תבעו ממועצת העיר להגן עליהם ולסייע בגביית החובות. בנובמבר באותה השנה, הממשלה שלחה את המשמר האזרחי לסייע בפינויים, היא כלאה את מנהיגי השביתה ופעלה לטובת בעלי הבתים.
חרם שכירות בלונדון 1960
במאי 1959 המפלגה השמרנית זכתה בבחירות במועצה המקומית של רובע סנט פרנסיס בלונדון. המועצה הודיעה על כוונתה להציג תוכנית לשכר דירה דיפרנציאלי במטרה להעלות את ההכנסות מדיור. נציגים של 35 אגודות דיירים הודיעו על התנגדותם למהלך. נערכו הפגנות נגד התוכנית, אך המתווה הדיפרנציאלי הוצג ואושר. שכר הדירה הועלה ל-4,200 דיירים ומתוכם 1,400 לא שילמו את העלאה בשכר הדירה. בחודשים הראשונים של 1960 נערכו צעדות והפגנות בבניין העירייה ואחרי שהושלכו ביצים על חברי מועצה מהיציע הציבורי, ישיבות המועצה נסגרו לציבור הרחב. בפברואר, מפלגת הלייבור, ניסתה לשכנע את השובתים לסיים את השביתה ולנהל משא ומתן עם המועצה. השובתים הציגו מתווה להפסקת השביתה, אך הוא לא התקבל על ידי המועצה. באוגוסט של אותה השנה, הוצאו צווי פינוי נגד שני דיירים. הדיירים ומשפחותיהם התבצרו בדירות ובאחד הלילות עברה שמועה שבאים לפנות את המשפחות ואלף מפגינים הגיעו לחסום את אנשי ההוצאה לפועל. שבועיים לאחר מכן, פקידי הוצאה לפועל מלווים בשוטרים פינו בכוח את המשפחות. בעקבות הפינוי נערכו הפגנות אלימות וכחמישים מפגינים נעצרו.
אגודות הדיירים ניסו לנהל משא ומתן עם המועצה אולם היא הודיעה לכל 8,000 הדיירים כי מי שלא ישלם את שכר הדירה במלואו, יועמד לדין וככל הנראה יפונה.
חרם שכירות בדרום אפריקה בשנות השמונים
חרם השכירות בדרום אפריקה בשנות ה-80 של המאה ה-20, היה חלק ממחאה נגד האפרטהייד. חרם שכר הדירה החל באוגוסט 1984 באזור נהר וואל (כשישים קילומטר דרומית ליוהנסבורג) והתפשט לחמישים ערים ברחבי דרום אפריקה בשנתיים הבאות. הערכה היא שעד ספטמבר 1986, 60% מהשחורים לא שילמו שכר דירה. כתגובה להצלחת החרם, הממשלה צמצמה את אספקת המים וניקוי בורות הביוב לשכונות השחורות ברחבי המדינה. ב-1989 עיריית סווטו ועיריות נוספות נאלצו לנהל משא ומתן עם נציגי השובתים.
פודו דרומי
פודו דרומי (שם מדעי: Pudu puda; מכונה גם פודו צ'יליאני או בפשטות פודו), הוא מין של אייל ננסי בסוג פודו, שבתת-משפחת איילי העולם החדש, החי בדרום הרי האנדים שבאמריקה הדרומית. הוא בין הפרסתנים הקטנים בעולם, והוא האייל הקטן ביותר לאחר קרובו הפודו הצפוני. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1782 בתור יעל קטן, ורק שנים רבות לאחר מכן הוכר כמין במשפחת האייליים. אין לו תת-מינים, אך אוכלוסיות על האיים נבדלות במקצת מהאוכלוסיות היבשתיות בגודל ובמראה. לפודו הדרומי צורת גוף קטנה ועגלגלה המאפשרת לו לצלול בסבך ולהיעלם, והוא מותאם היטב למחיה על מורדות ההרים: פרוותו גסה ועבה ומגינה עליו מפני רוחות וטמפרטורות נמוכות, מבנה גופו חסון ומוצק ורגליו קצרות ועבות. צבעו משתנה בין חום אפרפר-כחלחל בחורף לחום אדמדם בקיץ, עם גוון בהיר יותר בגחון, ברגליים ובאוזניים. גובהו של הפודו הדרומי בכתפיים כ-40 ס"מ בלבד ומשקלו 13 ק"ג לכל היותר. הדו-צורתיות הזוויגית נמוכה מאוד אצל מין זה, ומתבטאת בכך שהזכר כבד במעט מהנקבה והוא בעל קרניים זעירות דמויות מחט או קוץ.
הפודו הדרומי מאכלס את החלק הדרומי של הרי האנדים באמריקה הדרומית, והוא נפוץ בעיקר בצ'ילה ובמידה פחותה בארגנטינה; הוא מצוי גם על האי צ'ילואה השייך לצ'ילה. בית הגידול שלו הוא יערות גשם ממוזגים על מורדות ההרים עד גובה של 1,700 מטר מעל פני הים, והוא מעדיף קרבה לגופי מים גדולים שאליהם יוכל להימלט בעת סכנה - עקב היותו שחיין מצוין. הפודו הדרומי הוא מין פעיל דמדומים: שיא פעילותו בשעות הבוקר, בשעות הערב ובתחילת הלילה, בעוד שבשאר הזמן הוא ספון באזורי מנוחה. שיחור המזון נעשה בדרך כלל בקצוות היער ובכרי שיח שבהם הצמחייה הנמוכה מגוונת יותר עקב חדירת קרני השמש. אף שתזונתו מורכבת מעלים, עשבים, פירות, זרעים ופלורה נמוכה אחרת, הפודו בררן מאוד במזונו עקב דרישות האנרגיה הגבוהות של גופו וקצב חילוף החומרים המהיר שלו. הוא יונק טריטוריאלי החי רוב הזמן בבדידות, ונוהג לסמן את שטחו באמצעות הפרשות מבלוטות ריח המשמשות כסימן אזהרה לפודואים זרים להתרחק מהאזור. אף על פי שתתכן חפיפה בין הטריטוריות של הזכר והנקבה, הם פעילים בגפם ברוב ימות השנה ונראים יחדיו בעיקר בעונת הרבייה. לאחר תקופת היריון ארוכה יחסית, הנקבה ממליטה עופר אחד בדרך כלל הדומה בגודלו לחתלתול, השוהה עם אמו עד גיל 8 חדשים, ולאחר מכן הופך לעצמאי.
תחום התפוצה הנוכחי של הפודו הדרומי מצומק יחסית לתחום ההיסטורי, עקב השמדת כ-90% מיערות הגשם הממוזגים באמריקה הדרומית. מלבד אובדן בית הגידול, הפודו הדרומי מאוים על ידי ציד לבשרו, פציעה על ידי כלבי בית, תחרות על מקורות מזון עם פרסתנים לא מקומיים שהוכנסו על ידי האדם כדוגמת האייל האדום וחזיר הבר, וכן על ידי לכידה לא חוקית בטבע למכירה בתור חיית מחמד. הרשימה האדומה של IUCN מסווגת את הפודו הדרומי כמין קרוב לסיכון (NT), והאוכלוסייה שלו נמצאת במגמת ירידה.
שמות וכינויים
כאשר הקונקיסטאדורים הספרדיים נתקלו באייל הזעיר הזה במהלך ניסיונות הכיבוש של צ'ילה מידי האינדיאנים, הם שמו לב שהוא מכונה על ידי ילידי המפוצ'ה פּוּדוּ והחלו להשתמש אף הם בכינוי זה, מה שהוביל בסופו של דבר להשתרשות השם במהלך השנים והפיכתו לשם הרשמי והשם המדעי של הסוג - פודו (Pudu); כפילות השם המדעי של המין (Pudu puda), מרמזת בדרך כלל על היותו של בעל החי מין יחיד בסוגו או המין הראשון שהתגלה מאותו הסוג (דוגמאות לכך הם אייל הכרמל, צפיר האלפים ודוקרן הסטינבוק). כינויים אחרים פחות ידועים שניתנו לו על ידי המפו'צה הם רוּקוֹ או פֶּיוּ. השם הרשמי של המין - פודו דרומי או פודו צ'יליאני, מרמז על התחום הדרומי של תפוצתו הנבדל מהתחום הצפוני של קרובו, וכן על הישות המדינית העיקרית שבה הוא חי. בצ'ילה, הוא מכונה גם על ידי המקומיים עז הרים צ'יליאנית אף ששם זה שגוי שכן הפודו אינו קשור לתת-משפחת היעלים. באנגלית יש המכנים אותו גם אייל ננסי, שכן במשך זמן רב הוא נחשב לאייל הקטן בעולם בטרם התגלה קרובו הצפוני.
אבולוציה
ההיסטוריה האבולוציונית של הפודו, מתחילה לפני כמעט 20 מיליון שנה בתקופת המיוקן. האבות הקדמוניים של האיילים באותה תקופה, היו קטנטנים ופרימיטיביים - דמויי איילוניים, והם שכנו ביערות ובביצות באירואסיה. בעקבות שינויי אקלים בתחילת הפליוקן שהובילו ליצירת שטחי מרעה אופטימליים, החלו אותם איילים קטנים להתפתח למגוון צורות בינוניות, גדולות וענקיות, כשרבים מהם הגיעו לאמריקה הצפונית דרך מצר ברינג. במחצית השנייה של הפליוקן לפני 2.5 מיליון שנה, חדרו האיילים הצפון-אמריקנים לאמריקה הדרומית לצד מאות יונקים אחרים במהלך ההחלפה האמריקנית הגדולה שהתאפשרה בעקבות פעילות געשית שיצרה גשר יבשתי בין אמריקה הצפונית לדרומה הידוע כיום כמצר פנמה, מה שהוביל לשינויים מרחיקי לכת בפאונה הדרום אמריקנית. האיילים היו בין הפרסתנים העיקריים שהסתגלו בהצלחה ביבשת החדשה, וניתן לייחס זאת חלקית להיעדר מעלי גירה אחרים.
האיילים התפתחו באמריקה הדרומית והמרכזית למגוון צורות, אשר באופן כללי התחלקו לשתי קבוצות: הקבוצה הגדולה, ממנה התפתחו מינים כמו אייל הביצות, אייל הפמפס ואייל פרדי, והקבוצה הקטנה ממנה התפתחו מינים כמו המזאמה והפודו. בעוד שבני הקבוצה הגדולה אכלסו ערבות-עשב, מרעה, ביצות ויערות רגילים, החלו בני הקבוצה הקטנה למלא את הנישות האקולוגיות ביערות הגשם הטרופיים בעלי צמחייה סבוכה במיוחד, וכן ביערות הרריים וטונדרה אלפינית. בהתאם לכך, פיתחו המינים הגדולים קרניים מסועפות במידה זו או אחרת, בעוד שהמינים הקטנים פיתחו קרניים קטנות חסרות סיעופים - אשר אינן מסתבכות בצמחייה הטרופית והסבוכה. בנוסף, התכווץ מבנה הגוף של בני הקבוצה הקטנה והפך לקומפקטי ועגלגל על מנת להקל על התנועה בסבך, ואצל מינים הרריים כמו הפודו, הפך הגוף לננסי ומוצק בדומה למבנה הגוף של יונקים הרריים אחרים. עקב נסיגת מעטה הקרחונים בתקופת הקרח האחרונה, נוצר הארכיפלג הפטגוני באוקיינוס השקט לחופי צ'ילה, בו האי הגדול ביותר הוא האי צ'ילואה; כתוצאה מכך, הפכה אוכלוסיית הפודו הדרומי על האי למבודדת והתפתחה בנפרד מהאוכלוסייה היבשתית - מה שהוביל להבדל בין האוכלוסיות במראה, בגודל ובגנטיקה. לטענת מספר חוקרים, ההבדל בין האוכלוסיות מגיע לרמה של תת-מין.
טקסונומיה וגנטיקה
הפודו הדרומי, תואר מדעית לראשונה בשנת 1782 על ידי הכומר הצ'יליאני חואן איגנסיו מולינה שהיה גם חוקר טבע, צפר, בוטנאי, גאוגרף והיסטוריון; במהלך השנים שלאחר גילוי המין, חוקרי הטבע היו בטוחים שמדובר בפרסתן ממשפחת הפריים: מולינה תיאר אותו בתחילה כ-Capra puda, שכן מבנה הגוף המוצק והקצר שלו בשילוב עם בית הגידול ההררי גרמו לכומר לחשוב שמדובר במין של יעל קטן, ואכן הוא נקרא כך עד 1788. הזואולוגים שלאחר מכן, סברו שמדובר בסוג של כבש בר ננסי, ולכן כינו אותו Ovis pudu, ובשם זה נעשה שימוש עד ל-1814. מ-1816 עד 1846, סברו שהפודו הוא מין אנטילופת-עז, והוא קיבל את השם המדעי Antilocapra pudu המרמז על כך; רק בשנת 1846 - 60 שנה לאחר גילויו, הפודו הוכר כמין במשפחת האייליים, אולם גם אז לא תם הבלבול הטקסונומי שלו, כאשר בתחילה הוא נחשב למין בסוג אייל (Cervus pudu), לאחר מכן הוכר לסירוגין כסוג בפני עצמו (נקרא אז Coassus) או בסוג מזאמה (בתור Mazama pudu), ורק במהלך המאה ה-20 קיבל את שמו הנוכחי (- Pudu puda).
הפודו הדרומי משויך לסוג פודו בשבט Odocoileini שבתת-משפחת איילי העולם החדש לצד קרובו הפודו הצפוני, והשניים ממוקמים במשפחת האייליים שבתת-סדרת מעלי גירה. המינים הקרובים אליהם ביותר מבחינה גנטית הם מיני המזאמות, ובמיוחד המינים הקטנים בסוג כדוגמת מזאמה ננסית ומזאמה ביצתית שחולקים דמיון רב עם הפודואים. מין המזאמה הידוע בדמיון היוצא מן הכלל שלו לפודו, הוא הצ'וני הקטנטן שכמעט זהה מבחינה חיצונית לפודו הצפוני עד שנחשב בעבר כחלק ממנו, וגדול רק במעט מהפודו הדרומי (אם בכלל). מינים אחרים בתת-המשפחה שבעלי דמיון מסוים לפודו הם הסוגים אייל הסבך ואלקרן הגדות בעלי הגוף העגלגל, אף שמבחינה גנטית, הם בעלי קרבה רחוקה יותר לפודו לעומת אייל פרדי או אייל הפמפס שמסווגים באותו שבט יחד עם הפודו. בתת-המשפחה קיימים גם מיני איילים גדולים מאוד שלא ניתן למצוא דמיון קלוש בינם לבין הפודו כמו אייל קורא, אייל הביצות או אייל הצפון.
לפודו הדרומי אין תת-מינים מוכרים; עם זאת, האוכלוסיות שנמצאות על האי צ'ילואה נבדלות מהאוכלוסיות היבשתיות במספר מאפיינים אנטומיים ומורפולוגיים. הפודואים החיים על האי צ'ילואה גדולים יותר מהפודואים היבשתיים והם אינם מפגינים גמדות איים בניגוד למה שהיה מצופה מהם. אף על פי שמספר חוקרים הציעו להכיר באוכלוסיות בצ'ילואה ככאלו המהוות יחידה אבולוציונית נפרדת, חוקרים אחרים שללו זאת בטענה שהן אינן עומדות בקריטריונים המינימליים כדי לקבל מעמד של תת-מין. נדרשים מחקרים מעמיקים יותר על הפודואים באי כדי לקבוע את המעמד שלהם.
הקריוטיפ של הפודו הדרומי נחקר לראשונה בשנת 1972, ועד 1994, נעשו עוד 3 מחקרים נוספים; הנתונים שעולים מהם, מצביעים על כך שלפודו הדרומי מספר דיפלואידי של 70 כרומוזומים, כשאצל הזכר, כרומוזום Y קטן יותר מכרומוזום X.
תיאור ואנטומיה
אף על פי שהפודו הדרומי הוא אחד הפרסתנים הקטנים בעולם, בניגוד לאמונה הרווחת, אין הוא מחזיק בתואר "האייל הקטן בעולם" אלא דווקא קרובו הפודו הצפוני הקטן ממנו במעט; את המקום השני תופס באופן רשמי הפודו הדרומי אשר קטן בדרך כלל מן הצ'וני, אף שהשניים זהים לעיתים קרובות במידות גוף. למרות האמור לעיל, חוקרי טבע רבים היו בטוחים שהפודו הדרומי הוא המין הקטן ביותר במשפחת האיילים עד שנת 1983, וטעות זאת השתרשה בספר השיאים של גינס שבו הפודו הדרומי הוכר במשך זמן רב כאייל הקטן בעולם עקב העובדה שהפודו הצפוני לא היה מוכר כל כך.
קרניים
הפודו הדרומי מתאפיין בזוג קרניים קצרות ופשוטות דמויות מחט או מסמר אשר אורכן הכולל הוא 6–10 ס"מ בלבד, והן מתעגלות בעדינות אחורנית. אף על פי שדי נפוץ אצל הפודו שהקרניים חסרות סיעופים, בניגוד למזאמה, אין זה נדיר שיוצא מהבסיס לצד מוטת הקרן המרכזית סיעוף קצר אחד או שניים הנותנים לקרן מראה ייחודי של קוץ. הקרניים של הפודו דקיקות וחדות בדרך כלל, ויש להן פוטנציאל לגרום לפצעים חמורים ואף למוות. הקרן נראית לראשונה אצל זכרים בגיל 9–12 חודשים, והתחלת הצמיחה השנתית של הקרן מתרחשת בחודש יולי במקביל לירידה בהורמון מחלמן ובטסטוסטרון; הקרניים מגיעות למצב המלוטש והגמור שלהן עד לחודש נובמבר כאשר רמות הטסטוסטרון עולות שוב עקב בוא עונת הרבייה - בדיוק בזמן שבו גובר הצורך בקרניים אצל הזכרים עבור הקרבות. לאחר עונת הרבייה הקרניים נושרות עד ליולי הבא. הנקבות חסרות קרניים, וזהו ההבדל העיקרי בינן לבין הזכרים.
כסות ומראה חיצוני
הפרווה של הפודו הדרומי גסה ונוקשה כיאה ליונק השוכן באזורים קרים, אך היא נחשבת לדלילה יחסית עם 2,500-800 שערות לכל ס"מ מרובע. השערות הן ארוכות ורכות, ויש להן מבנה חלול אשר מספק בידוד טוב מפני רוחות וכן כוח עילוי במים המאפשר לפודו לחצות נהרות גדולים בשחייה. הכסות החורפית של הפודו אשר צומחת בסתיו עבה וכהה יותר מהכסות הקייצית, והיא נושרת לקראת האביב. בטבע, נפוץ מאוד שלשערות הפודו נדבקים זרעים קטנים של הצמח אונקינייה (Uncinia), מה שהופך את הפודו למפיץ טבעי של הזרעים הללו בשבילים שבהם הוא צועד. צבע הפרווה משתנה בין כסות החורף לכסות הקיץ ולעיתים גם מפרט לפרט: בחורף, המראה הכללי הוא חום קפה כהה עם גוון אדמדם בפלג הגוף האחורי, כאשר פלג הגוף הקדמי, הכתפיים והצוואר בעלי גוון מבריק של אפור כהה כסוף, צפחה, כחלחל או סגלגל, המתרחב לעיתים גם לפלג הגוף האחורי. בקיץ לעומת זאת, המראה של הפרווה הוא חום אדמוני כהה, קינמון או ערמוני בדומה לפרוות האגוטי, כאשר אזור הצוואר עשוי להיות בהיר יותר. הן בכסות החורפית והן בכסות הקייצית, הגחון, המפשעה, הרגליים, העכוז וכף הרגל מתאפיינים בצבע בהיר וחיוור משאר הגוף הנע מחום אגוז עד לכתום אפרסק - אם כי הדבר בולט במיוחד בכסות החורפית הכהה. בנוסף, הגרון נוטה לעיתים קרובות להתבהר לצבע חולי או צהבהב. הזנב בצבע אדמדם בהיר והפרסות שחורות.
צבע הראש מושפע בהתאם לעונה: כחלחל-סגלגל בחורף ואדמדם-צהבהב בקיץ, אולם בין כך ובין כך יש לפודו משקפיים או גבות אדמדמות סביב/מעל העיניים, אוזניים כתמתמות, וכתם בצבע כתמתם בהיר או צהבהב סביב הסנטר. בנוסף, הפודו הדרומי מתאפיין בציצת שיער קצרצרה במצח בעלת צבע אדום-ערמוני, המזכירה במקצת את הציצה של הסוג צביון. עופרי הפודו נבדלים מהבוגרים בפרווה הכהה שלהם שמגיעה כמעט לגוון שחור, והיא מתאפיינת בשלוש שורות של כתמים לבנים או צהבהבים מהכתף עד לבסיס הזנב; הכתמים הללו נעלמים בחודש השלישי לחייהם. תופעת הלבקנות אצל הפודו הדרומי נדירה ביותר, ועד היום תועדו 3 פודואים לבקנים בלבד - כולם מהאי צ'ילואה.