cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אולף תון
קריירת מועדונים
תון שיחק בילדותו בהורסט-אמשר ובהמשך בקבוצת הנוער של שאלקה 04. בגיל 17 עלה לבוגרים של שאלקה, שם השפיע באופן מיידי על הקבוצה, וסייע לה כבר בעונתו הראשונה בבוגרים להעפיל לבונדסליגה עם 14 שערים ב-38 משחקים. תון התפרסם בשלושער שכבש במשחק חצי גמר הגביע מול באיירן מינכן שהסתיים בתוצאה 6-6. השלושער לא סייע לשאלקה, שהפסידה לבאיירן מינכן במשחק הגומלין.
קרחון תומאס
גילוי הקרחון
הקרחון התגלה על ידי טייסת צי ארצות הברית VX-6 במסגרת טיסות הצילום שביצעה בין ה-14 וה-15 בדצמבר 1959.
הקרחון מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בהתבסס על תצלומי אוויר אלה.
אולף תון
קריירת מועדונים
בשנת 1988, לאחר חמש עונות ו-56 שערים בבוגרים של שאלקה 04, חתם תון בבאיירן מינכן, במקום לותר מתאוס שעזב לאינטר מילאנו. תון הפך לבורג מרכזי בקבוצה הבווארית, ושיחק בה במשך 6 עונות, בהן זכה בשלוש אליפויות והבקיע 30 שערים.
בשנת 1994 חזר תון לשאלקה 04, ועבר לתפקיד הגנתי יותר, דבר שהתבטא בירידה במספר השערים, 10 שערים בשמונה עונות. עם זאת, הפך לבורג חשוב בקבוצה, וזכה עמה בגביע אופ"א בשנת 1997, כשהוא מבקיע בבעיטות ההכרעה מ-11 מטרים בגמר נגד אינטר מילאנו. בעונותיו האחרונות בשאלקה סבל מפציעות רבות ומיעט לשחק, ובשנת 2002 פרש מכדורגל, והשתלב במחלקת השיווק של שאלקה.
קרחון תומאס
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
אולף תון
קריירת נבחרות
תון החל לשחק בנבחרת גרמניה בכדורגל במוקדמות מונדיאל 1986, והיה חלק מהסגל הגרמני במונדיאל 1986, יורו 1988 ובמונדיאל 1990, בו זכתה הנבחרת הגרמנית. תון החמיץ את שלושת הטורנירים הגדולים הבאים, יורו 1992, מונדיאל 1994 ויורו 1996 מסיבות שונות כמו פציעות וסכסוך עם מאמן הנבחרת ברטי פוגטס. במונדיאל 1998 חזר תון לייצג את גרמניה, שהודחה ברבע הגמר. לתון יש 52 הופעות ושלושה שערים במדים הלאומיים.
קריירת אימון
תון התנסה באימון בעונת 2010/2011, כשאימן את VFB הולס.
קרחון תומאס
מקור השם
הקרחון נקרא על שם אדמירל משנה צ'ארלס וו. תומאס (Charles W. Thomas) ממשמר החופים של ארצות הברית, שהשתתף במשלחות החקר לאנטארקטיקה בשנות ה-50.
לקריאה נוספת
• Damien Gildea, Ellsworth Moutains - Mountaineering in Antarctica: Travel Guide
אולף תון
תארים
עם שאלקה 04:
עם באיירן מינכן:
עם נבחרת גרמניה המערבית:
משהו חייב לקרות
משהו חייב לקרות הוא אלבום הבכורה של זמר הרגאיי והדאנסהול הישראלי סול ג'יי. האלבום יצא לאור בדצמבר 2012 והופק על ידי סול ג'יי בשיתוף עם צ'ולו.
רקע
ב-2 בינואר 2012 הוציא לאור סול ג'יי את הקליפ לסינגל הראשון מהאלבום, "מריאנה" בעמוד היוטיוב הרשמי שלו. ב-6 באוגוסט יצא לאור הקליפ של הסינגל השני מהאלבום, "תן חיוך". ב-5 באוקטובר 2012 פורסם גם הקליפ לסינגל "אצלי בדם". ב-27 בדצמבר 2012 השיק סול ג'יי את האלבום במועדון הסאבליים. באירוע ההשקה התארחו האמנים: אקסום, נצ'י נצ', צ'ולו, פישי הגדול וסאבלימינל. יום לאחר מכן, ב-28 בדצמבר 2012, יצא גם הקליפ לסינגל הרביעי מהאלבום, "אל תבכו". ב-8 בדצמבר 2013 יצא הקליפ לסינגל החמישי מהאלבום, "קח הכל באיזי", שבו מארח סול ג'יי את טדרוס.
גן פסלים
גן פסלים הוא גן אשר ייעודו העיקרי הוא הצגת פסלים. זאת להבדיל מגן אשר ייעודו העיקרי שעשוע או ריאה ירוקה, ואשר עשוי להכיל גם יצירה פיסולית דקורטיבית או אנדרטה. בגן פסלים היצירות צפופות יחסית.
גני פסלים נמצאים לעיתים קרובות במוזיאונים, ומשמשים להצגת הפסלים הגדולים יותר, או אלו אשר הצגתם דורשת אינטראקציה מיוחדת עם הטבע (למשל אינטראקציה עם בריכת מים). בנוסף נמצאים גם גני פסלים כמתחם עצמאי. גני פסלים נמצאים לעיתים גם בגנים ציבוריים, שם הם נגישים יותר לציבור, אך חשופים יותר לסכנה של ונדליזם וגנבה.
אדם - המדרשה לדמוקרטיה ולשלום על-שם אמיל גרינצוויג
אדם - המדרשה לדמוקרטיה ולשלום ע"ש אמיל גרינצווייג היא עמותה הקרויה על-שמו של אמיל גרינצוויג, אשר עוסקת בפיתוח תוכניות לימודים לקידום החינוך לדמוקרטיה ושלום.
מדרשת אדם הוקמה ב-1986, והיא פועלת בכל רחבי הארץ, במסגרת החינוך הפורמלי והמשלים. למדרשה צוות מנחים הכולל יהודים וערבים, נשים וגברים אשר לדבריה הם מכל מגזרי החברה הישראלית. בתוכניות הלימודים של המדרשה, שקהל היעד שלהם מגוון החל מגילאי הגן ועד מבוגרים, משתתפים מדי שנה למעלה מ-16,000 משתתפים. למדרשה גם מרכז בינלאומי, המקיים כנסים בינלאומיים לקידום מטרות המדרשה, והוצאה לאור של פרסומים בעברית ובערבית.
העמותה זכתה בפרס יגאל אלון יחד עם יואל מרשק לשנת תשס"ו. כמו כן זכתה בפרס יושב ראש הכנסת לאיכות חיים לשנת 1998 ובפרס הקרן לירושלים ע"ש מרתה לאוב לקידום ערכי הדמוקרטיה והסובלנות לשנת 1997.
סולימאן פאשה
סולימאן פאשה (בערבית: سليمان باشا; בסביבות 1750 – אוגוסט 1819), המכונה "אל-עאדל" (العادل - "עושה הצדק"), היה מושל עכו כוואלי של צידון בשנים 1819-1805.
שנים ראשונות בעכו
סולימאן פאשה נולד בקווקז, ככל הנראה בגאורגיה, בסמוך לשנת 1750. אין פרטים עליו לפני שהופיע בעכו בשנות ה-70 של המאה ה-18, וכנראה היה אחד מהעבדים ממוצא גאורגי ששליט עכו והוואלי של צידון דאז, אחמד אל-ג'זאר, קנה או קיבל במתנה במצרים. אל-ג'זאר, שהיה בעצמו עבד משוחרר, הקים באמצעות עבדים אלו ממשל ממלוכי. הם שימשו כשומרי ראשו, יועציו, שלטו בשמו על חלקים שונים בממלכתו ופיקדו על רוב המסעות הצבאיים שנשלחו מטעמו כנגד הדרוזים בהר הלבנון או כנגד אנשי שכם. סולימאן היה חלק מהמעגל הפנימי של ממלוכים אלו, שכלל מלבדו את סאלים פאשה אל-כביר (הגדול), סאלים פאשה א-סאע'יר (בערבית-הקטן, הצעיר) ואת אחיו עלי אגא. לאחמד אל-ג'זאר לא היו בנים, ולכן חיפש אחר ממשיך מהימן ומוכשר. היה זה סולימאן. סולימאן שימש תחילה כ"אחראי על האוצר" (ח'אזינדאר) הראשון של אחמד אל-ג'זאר. ב-1785 מונה אחמד אל-ג'זאר גם כוואלי של המחוז (איילט) החשוב של סוריה (הידוע יותר בכינוי מחוז דמשק), והוא מינה את סולימאן פאשה למושל (מותסלים) טריפולי שבלבנון, ואחר כך למושל צידון.
המרד הממלוכי והחזרה לעכו
במאי 1789 שלח אחמד אל-ג'זאר את סולימאן עם כ-800 חיילים לאורך החוף צפונה במטרה להגן על האגף של סאלים פאשה א-סאע'יר, שנשלח עם עיקר הצבא (כ-2,000 חיילים) להילחם בדרוזים ששמרו על עצמאותם בהר הלבנון. עם יציאת עיקר הצבא גילה אחמד אל-ג'זאר שממלוכים אחדים קיימו יחסים עם נשים בהרמונו. בתגובה אופיינית אסר אחמד אל-ג'זאר ממלוכים שנותרו בעיר והוציא את חלקם להורג. יתרת הממלוכים שחששו לחייהם התבצרו במצודה (בורג' אל-חזנה) בפיקודו של עלי אגא "האחראי על האוצר", ואחיו הצעיר של סאלים פאשה, והם איימו להפעיל את התותחים שבה נגד ארמונו של אל-ג'זאר. במשא ומתן שניהל המופתי של עכו הורשו המתבצרים לצאת מהעיר על נשקם וסוסיהם. הם רכבו צפונה והצטרפו לסאלים פאשה ולסולימאן פאשה. ניסיון לפיוס עם אחמד אל-ג'זאר כשל, והממלוכים החליטו להילחם בו. הם כרתו שביתת נשק עם האמיר יוסוף שיהאב, מנהיג הדרוזים, ויצאו לכבוש את עכו, כשבדרך הם בוזזים את צור. הכוח הממלוכי, שכלל כ-1,200 איש, הופיע לפני חומות עכו ב-3 ביוני 1789. לרשות אל-ג'זאר עמדו רק 200 חיילים אלבנים, אבל תוך ניצול הפגזה מסיבית של הכוח התוקף מתותחים מחומות העיר, יצא בלילה כוח פשיטה מעכו, והסתער על הכוח הממלוכי. הממלוכים, שהיו בלתי מאורגנים, הוכו והתפזרו בבהלה. סאלים וסולימאן נמלטו להר הלבנון ואחר כך לדמשק.
כיבוש העיר
ב-1804, כשאחמד אל-ג'זאר מת, היה סולימאן פאשה רחוק מעכו כשהוא ממלא את תפקיד האחראי על שיירת העולים לרגל למכה. תפקיד זה היה אמור להיות תפקיד מסורתי של שליט דמשק, אז אחמד אל-ג'זאר, אלא שהלה היה חולה מדי ושלח את סולימאן במקומו. כחודש לפני מותו של אל-ג'זאר מינה הממשל העות'מאני, שרצה למנוע מלחמת ירושה, את מושל חלב גם למושלן של האיילטים דמשק וצידון (תפקידיו של אל-ג'זאר). אבל מיד לאחר מותו של אחמד אל-ג'זאר שיחררו חיילים מצבא אל-ג'זאר את מפקדם לשעבר, איסמעיל פאשה, שישב בכלא בעכו, והלה הכריז על עצמו שליט עכו. ביוני 1804 הכריז עליו הממשל העות'מאני כמורד. סולימאן פאשה, שחזר אז לדמשק, איחד כוחות עם מושל חלב, והשניים צרו על עכו. מצור של ארבעה חודשים לא הניב תוצאות, ומושל חלב היה חייב לעזוב את המקום בשל תפקידו כמושל דמשק האחראי על שיירת העולים לרגל שעמדה לצאת בינואר 1805 למכה. סולימאן פאשה המשיך במצור על עכו והתבשר כי הממשל העות'מאני מינה אותו למושל איילט צידון. הקרב המכריע התחולל ליד שפרעם שעה שכוחותיו של איסמעיל שביצעו גיחה מהעיר הנצורה הובסו. סולימאן פאשה היה לשליט איילט צידון וקבע את מקום מושבו בעכו. משערים כי היה אז בסוף שנות ה-50 לחייו.
השגת רגיעה בשטחים תחת שליטתו
כבר בתחילת דרכו הוא נצטווה על ידי הממשל העות'מאני לכבוש את יפו מידי מוחמד אבו מארק, שגורש בעבר מיפו על ידי אחמד אל-ג'זאר. המצור היה ממושך, אבל בעקבות סיומו המוצלח, במחצית הראשונה של 1806, גמל הממשל העות'מאני לסולימאן והפקיד בידיו את השליטה על הנפות (סנג'ק) של עזה, יפו וירושלים. למעט נפת שכם היה עתה סולימאן שליט על כל שטח לבנון של ימינו וארץ ישראל. הוא היה צריך להפעיל כוח שוב כאשר פרצו מהומות בירושלים, והמושל המקומי מטעם מושל דמשק לא הצליח להתגבר עליהם. הצבא שנשלח לירושלים השקיט את המהומות וסולימאן מינה את מפקד הצבא ששלח לעיר כמושל זמני. עם זאת, יתרת תקופת שלטונו התאפיינה בדרך כלל ברגיעה וביציבות פוליטית. בניגוד לקודמו, שדגל בשימוש בכוח כדרך לפתרון בעיות, העדיף סולימאן משא ומתן עם יריביו או לשמש כמתווך בין הצדדים הניצים. את המחלוקות עם הדרוזים, שהביסו קודם לכן את כל המשלחות הצבאיות ששלח נגדם אחמד אל-ג'זאר, הוא פתר בכך שהכיר מלכתחילה בבשיר, מנהיג הדרוזים, כאמיר של הר הלבנון, וב-1810 העניק לו את האמירות של הר הלבנון לכל ימי חייו. הוא ניהל משא ומתן מוצלח עם המתואלים (שיעים מדרום הלבנון וצפון הגליל), על חזרתם ליישובים שננטשו בתקופת קודמו. המתואלים, שחששו מבגידה, עקב ניסיון העבר עם אחמד אל-ג'זאר, הסכימו בתיווך האמיר בשיר להיפגש עם סולימאן בעכו, ולאחר משא ומתן שנמשך כמה ימים, הושג, בסופו של דבר, הסכם על אוטונומיה חלקית, על נטל המיסים ועל המנהיג שישא וייתן בשמם, הסכם שהחזיק מעמד עד מותו של סולימאן.
מושל דמשק
בין המחוזות של דמשק לזה של צידון שררו יחסים עוינים, שגלשו מדי פעם למלחמה גלויה. המחלוקות סבבו סביב הניסיונות של קודמו של סולימאן להשתלט על ערים בדרום הארץ שהיו שייכות למחוז דמשק, בעיקר שכם, ירושלים ויפו, על קביעת קו הגבול בין המחוזות בבקעת הלבנון, ועל השליטה בייצוא הסחורות החקלאיות, דוגמת הדגנים מהחורן והכותנה מאזור שכם, לאירופה. מושל צידון (בפועל שליט עכו) קיבל את התפקיד לכל חייו בעוד שתפקיד מושל דמשק, היוקרתי יותר, הוענק לאישים שונים לתקופות קצרות. בשלהי המאה ה-18 נטתה כף המאזנים לכיוון מושל צידון. אחמד אל-ג'זאר שימש בשני התפקידים פעמיים בחייו.
גם בתקופתו של סולימאן התחוללה מחלוקת בין שני המושלים והיא החלה במאבק בין שתי משפחות עשירות בדמשק - משפחת פרחי היהודית ומשפחת אל-בהארי היוונית קתולית. אבי משפחת אל-בהארי התגורר בעכו ושירת את אחמד אל-ג'זאר עד שהושלך לכלא ונמלט לביירות. בנו, ג'ירמאנוס, הועסק על ידי סולימאן פאשה, עד שחיים פרחי, היועץ היהודי והאיש החזק בממשלו של סולימאן פאשה, דאג לגרשו מהעיר. אחיו, עבוד וחנא, שירתו את מושל דמשק. תחילה את עבדאללה פאשא אל-עזם (המושל בשנים 1805–1807), והחל מ-1807 את קאנג' יוסוף פאשה, והם התקרבו אליו מאוד ומונו על ידו למשרות רמות בממשלו. בני משפחת פרחי בדמשק חששו למעמדם ובעקיפין גרמו לערעור מעמדו של קאנג' יוסוף פאשה. כשהתנהל סכסוך בין המחוזות על שליטה בכמה כפרים בין נצרת (השייכת לצידון) לשכם (השייכת לדמשק) דאג חיים פרחי לשחד את המופתי והקאדי של דמשק שיתמכו בעמדת סולימאן פאשה, ולחזק את מעמדו באיסטנבול, בירת האימפריה העות'מאנית, על ידי משלוח דגנים לעיר שסבלה רעב. מעמדו של קאנג' יוסוף התערער עוד יותר בשל כישלונו להילחם בסכנה שהציבה הווהאביה, תנועה אסלאמית שמרנית ריאקציונרית. בשל התנגדותם הנחרצת לפולחן הקברים פשטו הווהאבים על קברו של הנביא מוחמד במדינה (1804) ונהגו לתקוף את שיירות החג' (העלייה לרגל) שהיו באחריותו האישית של מושל דמשק. עקב כך הופסקו השיירות למשך כמה שנים, וב-1809 איימו הווהאבים על דמשק עצמה. בתגובה פיטר הממשל העות'מאני את קאנג' יוסוף פאשה, שנמלט יחד עם האחים אל-בהארי למצרים, ומינה את סולימאן פאשה במקומו למושל דמשק בנוסף לתפקידו כמושל צידון. לשני המחוזות הללו צורפה טריפולי שבלבנון. העיר הייתה בעבר מרכז איילט עצמאי, אבל מעמדה התדרדר. היא נשלטה מזה זמן מה על ידי מושל זוטר, אך לא הוחלט אם לספחה לדמשק או לצידון. עכשיו, כששני המחוזות היו תחת אותו שליט, נפתרה הסוגיה. פרט למחוז חלב שלט עתה סולימאן פאשה על סוריה רבתי (בלאד אל-שאם). בחלק מהמקומות, כמו בשכם או בטריפולי, הוא העמיד מקומיים כמושלים (מותסלים), אבל ברוב המקומות, כמו בחומס או בירושלים, הוא העמיד ממלוכים, חלקם עוד שירתו את אחמד אל-ג'זאר.
סולימאן פאשה שלט בדמשק שנתיים, ואז מונה מושל אחר, אבל השטחים של טריפולי ולאטקיה סופחו באופן רשמי למחוז צידון. פעמיים נוספות בחייו שימש סולימאן פאשה כמושל דמשק, בתחילת 1816, ובסיומה של אותה שנה כמחליפו של המושל הממונה החדש, כנציגו ליישום גביית המיסים ולארגון שיירת העלייה לרגל למכה. היו גם פעמים שבהם נתבקש סולימאן לסייע צבאית למושל דמשק ובתמורה הוא הגביר את השפעתו על אזור שכם שהיה שייך למחוז דמשק.
השקטת שכם
כשחמולת טוקאן חשה בטוחה מספיק ניסו אנשיה לסלק את חמולת אל-נימר מהעיר. בתגובה פרץ בשכם ב-1817 המרד הגדול (אל ת'אורה אל כוברה), מלחמת אזרחים של ממש בין חמולת טוקאן לשתי החמולות הראשיות האחרות, חמולת אל-נימר וחמולת אל-ג'ארר. העיר נחלקה לרבעים מבוצרים בדומה למה שהתרחש בפירנצה בתקופת הרנסאנס. אף על פי שכבר לא היה בתפקיד מושל דמשק (ששכם בתחום סמכותו) זימן סולימאן פאשה את נציגי כל הצדדים הניצים לעכו ואירח אותם בכל הכבוד, אבל רמז להם שלא ירשה להם לחזור בטרם יושג הסכם. אחרי שבועיים של משא ומתן מתיש הושג הסכם על פיו תשלם חמולת טוקאן כופר לכמה חמולות כתחליף לנקמת דם, אבל מוסה טוקאן יישאר המושל המקומי. מכיוון שחמולת אל-נימר לא הייתה שותפה בדיונים, ביקש סולימאן פאשה ביולי 1818 מהמופתי של שכם לתווך בינה לבין חמולת טוקאן, והלה השיג הסכם שחתם את מלחמת האזרחים. המפתיע בפרשה הוא ההתערבות של סולימאן פאשה בענייני עיר שלא בתחומו, ועוד יותר ההסכמה של כל השותפים לסכסוך להתערבות זו. הדבר נבע מחולשתו של מושל דמשק שהוחלף לעיתים קרובות ולא הכיר את הנפשות הפועלות, וכן משום שמושל דמשק היה עסוק ארבעה חודשים בשנה בארגון שיירת העולים לרגל למכה. כמו כן עכו ויפו, נמלי הייצוא היחידים של אזור שכם, היו בידיו של סולימאן פאשה.
מדיניות כלכלית
את מדיניותו הכלכלית של סולימאן פאשה התווה היועץ והאיש החזק ביותר בממשל בעכו, הבנקאי חיים פרחי, בן למשפחה יהודית מדמשק. פרחי שירת גם את אחמד אל-ג'זאר, ואף על פי שהושלך פעמיים לכלא בתקופתו, כשבפעם הראשונה הורה אל-ג'זאר לנקר לו עין, הוא עלה לגדולה, ונשאר לשרת את סולימאן פאשה. מדיניות זו גרמה לשגשוג וצמיחה רחבה בתחילת תקופת שלטונו אך לקראת סוף שלטונו, כתוצאה ממספר גורמים פנימיים וחיצוניים, האלמנטים המונופוליסטיים שלה גרמו לפגיעה אנושה במרחב הכפרי. בהדרכתו של פרחי, סולימאן מיקד את שלטונו בחיזוק הכלכלה המדרדרת של עכו. הדבר גרם להתרופפות משמעותית של מונופול הכותנה שהקימו קודמיו אל-ג'זאר ודאהר אל עומר על ידי הרפיית הפיקוח על מחיר הכותנה והענקת בעלות חלקית לסוחרים ילידי עכו על החנויות שהם חכרו מממשלתו. יתרה מכך, הוא הפסיק את סחיטת הסוחרים והחרמת סחורתם, מעשים שהיו רווחים בתקופת שלטונו של ג'זאר. למעשה, פרחי וסולימאן נזהרו לא לאבד שליטה מוחלטת על סחר הכותנה, תוך הקלה משמעותית בלחץ על הסוחרים והספקים האיכרים. מדיניות זו הורחבה גם למונופולים על שמן זית ותבואה, שני יבולי המזומנים הרווחיים האחרים של ארץ ישראל והאזור שמסביב. במקביל פרחי טען שתשלומי המס שהשית עליהם השלטון באיסטנבול גבוהים מדי, והניסיון לגבות אותם מהאיכרים ירושש אותם. לכן עדיף להטיל את המס על זרים. דבר זה היה אפשרי ובלבד שמכירת חיטה, שמן זית וכותנה לזרים תעשה מעכו בלבד. התהליך שהתווה פרחי היה שקודם כל המקומיים יקנו את צורכיהם מהאיכרים במחיר השוק, אבל את כל העודף יש למכור לממשל בעכו באותו המחיר. הסחורות יאוחסנו במחסנים, וימכרו לזרים במחיר הגבוה ביותר. אפקטיבית היה מדובר ביישום מונופול מוחלט על הייצוא.
סולימאן פאשה יכול היה ליישם מונופול זה בשל שליטתו בכל ערי הנמל לאורך החוף, מעזה בדרום ועד לאטקיה בצפון. יפו, שהייתה בעבר נמל היצוא העיקרי לעורף החקלאי של שכם, נשלטה על ידי מוחמד אבו נבוט שהיה מושל מטעמו של סולימאן פאשה. בשנים 1809 ועד 1811 היה סולימאן פאשה גם מושל דמשק ולכן יכול היה להורות על הובלת החיטה שנקצרה בחורן, החבל החקלאי העשיר של סוריה, לעכו. קודם, דרש סולימאן פאשה, יש למלא אחרי הצרכים של עכו בטרם תועבר השארית לדמשק. בפועל היו הצרכים של עכו בלתי מוגבלים, מכיוון שכל העודף נמכר לאירופה. כמעט כל היבול נמכר לאנגלים, שבאותה תקופה היו מוכנים לשלם את המחירים הגבוהים בשל האמברגו הכלל אירופאי שיזם נגדם נפוליאון, המכונה על ידי האנגלים "המערכת הקונטיננטאלית" (Continental System). האיכרים, לעומת זאת, קיבלו עבור תוצרתם את המחיר הנמוך ביותר שסולימאן פאשה העריך כי עדיין ישאיר אותם לעבד את אדמתם. בשיאה של "המערכת הקונטיננטאלית" קיבלו האיכרים עבור תוצרתם מחיר שהיה פחות משביעית מהמחיר שהסוחרים האנגלים שילמו. התוצאה הייתה התרוששות של האוכלוסייה במחוזות בשליטתו של סולימאן פאשה, והמקומיים לא יכלו לרכוש מוצרים בסיסיים.
בסוף 1811 היו חששות רציניים ממהומות בדמשק בשל מחסור חריף בקמח. במקביל תקפו איכרים רעבים את מחסני התבואה של חמולת טוקאן בשכם. אומנם הממשל העות'מאני אסר על יצוא מזון מהאימפריה העות'מאנית לאירופה וניסה לקבוע את מחירי מזון על מנת להבטיח אספקה שוטפת של מזון במחירים סבירים לאוכלוסייה המקומית, אבל בתקופה זו היה הממשל המרכזי חלש וממשלו של סולימאן פאשה בעכו התעלם מהצו. התוצאה הייתה התעשרות של קבוצה קטנה של פקידים וראשי ממשל בעכו מצד אחד, והגירה של תושבים ואיכרים בשל רעב מתחומי המחוז לאזורים אחרים מצד שני. עם תבוסת נפוליאון ב-1814 הופסק האמברגו שהוטל על אנגליה, ולפתע שוב לא היה ביקוש לחיטה שנאגרה במחסנים בעכו. בנקודה זו נאלץ סולימאן פאשה למכור את החיטה שאגר במחסנים במחיר שכפה הממשל באיסטנבול. גם ב-1816, כשהיה רעב בשל יבול גרוע, המשיך סולימאן פאשה לייצא את החיטה במחסניו. עקב כך יצאו נשים לרחובות והפגינו בדרישה לקבלת קמח. הייתה זו הפעם היחידה בתקופת התחייה של עכו שהחלה ב-1740, שהתושבים הכנועים בדרך כלל איימו במרי. בתגובה איים סולימאן פאשה כי יגרש את כולם מהעיר והמרי שכך.
למדיניות המונופול המוחלטת היו שתי תופעות לוואי שהביאו בסופו של דבר להידרדרותה המהירה של עכו כעיר החשובה ביותר לאורך חוף הלבנט. הראשונה הייתה נטישת האדמות. ממכתבים של תיירים צרפתיים עולה הטענה שניתן היה לגדל כמות כפולה של תבואה, אבל האיכרים, שהגיעו לחרפת רעב, נטשו את השדות ועקרו למקומות אחרים דוגמת מצרים. היסטוריונים שונים בני תקופתו של סולימאן פאשה ומאוחר יותר, מטילים את עיקר האשמה על חיים פרחי כיוזם המדיניות, ובעקיפין על סולימאן פאשה שנתן לו יד חופשית. השנייה היא חוסר היכולת לסגור הרמטית את כל הנמלים לאורך החוף. על מנת שמונופול יצליח חייבת להתקיים בקרה מוחלטת על היצוא. לשם כך נדרש צבא משמעותי. סולימאן פאשה העדיף תמיד ניהול משא ומתן על מלחמה גלויה, ולכן הקטין משמעותית את צבא שכירי החרב שסר למרותו, עד כדי עשירית מהצבא שהחזיק אחמד אל-ג'זאר. לפעולה זו הייתה השפעה חיובית על עלויות הממשל, אבל מצד שני היא מנעה בקרה אפקטיבית. התוצאה הייתה התחזקות מהירה של עיר הנמל ביירות. בביירות צמח מעמד סוחרים שסירב לקבל את הכתבת המחירים של סולימאן פאשה, ובהדרגה החל המסחר שהתרכז קודם בעכו לעבור אליה.
אחרי 1816, כשכבר לא היה ביקוש לחיטה, החליט סולימאן פאשה לחזור לגדל כותנה, סוג יבול שמאמצע המאה ה-18 ועד שנות ה-80 של מאה זו, הביא לעכו רווחים נאים מיצואו לאירופה באמצעות סוחרים צרפתיים. לשם כך הוא שלח לכפרים חיילים שהכריחו את האיכרים לחרוש את השדות שכבר זרעו בהם חיטה, ולשתול כותנה. אבל המצב ב-1816 היה שונה לחלוטין מהמצב 30 שנים קודם לכן. המחירים אותם דרש סולימאן פאשה עבור הכותנה היו בדרך כלל גבוהים מהמחירים ששילמו האירופיים עבור כותנה ממדינות הדרום של ארצות הברית אותה גידלו עבדים, ולכותנה שגידל לא היו קונים.
מדיניות המונופול ההרסנית על התוצרת החקלאית נמשכה גם בתקופת יורשו של סולימאן פאשה, עבדאללה פאשא. התוצאה הייתה שב-1821 כתב הקונסול הצרפתי שהמסחר בעכו מת למעשה, ולאחר המצור וכיבוש עכו ב-1832 בידי אבראהים פאשא, העיר לא הצליחה להתאושש. בעוד שב-1820 היו בעיר בין 10,000 ל-15,000 תושבים, ב-1849 היו בה רק 2,000. ביירות, לעומת זאת, נהנתה מפירות מדיניות המונופול. ב-1820 התגוררו בה 6,000 איש בלבד וב-1905 מנתה 150,000 תושבים.
מקורות בני התקופה שנשתמרו מהאירועים מטילים על חיים פרחי את מרבית האשמה וטוענים שהוא לקח חלק באותם מעשי השחיתות והתעשר על חשבון החלשים, מתוך הנחת היסוד שהייתה לו בלעדיות מוחלטת על ענייני השלטון בנושאים אלה. החוקר המזרחן בן זמננו תומאס פיליפ מטיל ספק באותנטיות המוחלטת ההאשמות הללו, זאת מאחר שלדבריו כותבי אותם המקורות היו דיפלומטים צרפתיים, שהיו נגועים בדעות אנטישמיות קיצוניות וחלקם גם זכרו את חלקו של פרחי בתבוסת הצבא הצרפתי בשערי העיר. בנוסף לאלה, גם מרבית המקורות הערביים היו של כותבים מהקהילה היוונית קתולית שיחסיהם של רבים ממנה עם היהודים, ועם משפחת פרחי בפרט, היו רעים במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19 (במיוחד לאחר אירועי עלילת הדם מדמשק, שלפחות מקור אחד מרכזי המתאר את האירועים נכתב בתקופה החופפת לה). פיליפ קובע שלפרחי אומנם הייתה השפעה רחבה בחצר וכן על המדיניות הכלכלית, אך מנגד הוא סובר שהדימוי שהוא היה קובע המדיניות הבלעדי ושהוא שלט בכל וכל, ככל הנראה מוגזם ובעיקר נועד להתאים לתפיסות אנטישמיות רווחות של חלק מהכותבים. כנגד זאת הוא מציג את מגוריו הצנועים של פרחי כהוכחה לכך שהאחרון לא רדף אחרי חיי מותרות, דבר הפוגע באמינות התיאורים המציגים אותו כרודף בצע. לאור זאת השאלה האם פרחי מראש תכנן את המדיניות בצורה שהוא יתחזק פוליטית ויתעשר ממנה על חשבון הפלאחים (או לחליפין "החליף את עורו" בהמשך), או שהוא היה עם כוונות תמימות והיו אלה המקורבים של סולימאן פאשה שהרסו "מהשטח" את המדיניות הזו בכך שהתעשרו על חשבונם, נשארת בגדר סימן שאלה.
מפעלי בנייה
כקודמו דאג סולימאן פאשה למפעלי בנייה נרחבים בכל תחומי השירותים הציבוריים. בשנים 1814–1815 הוא בנה מחדש את אמת המים של עכו, שנבנתה במקור על ידי אחמד אל-ג'זאר ונהרסה לחלוטין על ידי צבא נפוליאון במצור הכושל על עכו ב-1799. שרידי האמה, שפעלה במשך 133 שנה עד מלחמת העצמאות, נראים היטב לאורך קטע הכביש בין עכו לנהריה. תוואי האמה נקבע כך שמימיה יוכלו להשקות את גני הארמון שבנה סולימאן פאשה בשנים 1815–1817 (נמצא בין כפר הנוער מנוף לבין מתחם הקבר הבהאי באל-באהג'ה), שממנו נותרה רק בריכת המים. ב-1816 בנה סולימאן פאשה מחדש את מסגד הים או מסגד אל-בחר, וב-1817, את השוק הלבן לאחר שזה עלה באש. פעולות אלו בוצעו בדרך כלל מכספי הממשל שהעסיק בעכו בנאים רבים, אבל היו מקרים שבהם כפה סולימאן על תושבי העיר לעבוד ללא תשלום. במטרה להגן על העיר הוא החליט לסלק את כל האדמה שערמו הצרפתים מול חומות העיר במצור של 1799. הוא הורה לכל התושבים, כולל כל פקידי המנהל האזרחי (וחיים פרחי בתוכם), לצאת מחוץ לעיר ולעזור בפינוי האדמה.
ברוריה קופמן
ברוריה קופמן (Bruria Kaufman; 21 באוגוסט 1918, ניו יורק - 7 בינואר 2010, ישראל) הייתה פיזיקאית ומתמטיקאית ישראלית-אמריקאית.
סולימאן פאשה
מפעלי בנייה
מחוץ לעכו ניסה סולימאן פאשה לשפר את מצב הדרך בין עכו לביירות. הוא הרחיב את הדרך במעבר ראש הנקרה, בנה גשר מעל נחל הזהראני והקים רהטים לשתייה לאורך הדרך. במטרה לשפר את הביטחון נבנו לאורך הדרך מגדלי שמירה שאוישו בחיילים.
ברוריה קופמן
ביוגרפיה
ברוריה קופמן נולדה בניו יורק ב-21 באוגוסט 1918. אביה, יהודה אבן שמואל, היה חוקר חשוב במדעי היהדות, ונודע כמתרגם ספר הכוזרי ומפרש ספר מורה הנבוכים. אחיה הצעיר, שמואל קופמן, נהרג בעת שרותו בפלמ"ח. בסוף שנת 1926 עלתה המשפחה לארץ ישראל. קופמן למדה בבית חינוך לילדי עובדים בתל אביב ובגימנסיה הרצליה. בילדותה הצטיינה ברוריה במדעים ובנגינה בפסנתר.
בשנת 1938 סיימה קופמן את לימודי המתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, כאשר קיבלה את התואר הראשון שלה. בשנת 1948 סיימה דוקטורט באוניברסיטת קולומביה - גם הוא בתחום המתמטיקה המתקדמת. לאחר מכן החלה בפוסט-דוקטורט כחוקרת במכון למחקר מתקדם שבפרינסטון עד שנת 1955, שם עבדה עם ג'ון פון נוימן (בין השנים 1947-1948) ועם אלברט איינשטיין (בין 1950 ועד למותו באפריל 1955). בפרינסטון חקרה קופמן אפשרויות לפתרון בעיות פיזיקליות מסובכות בעזרת מתמטיקה.
סולימאן פאשה
מפעלי בנייה
סולימאן פאשה מת באוגוסט 1819 ונקבר לצד אחמד אל-ג'זאר במבנה קטן בחצר מסגד אל-ג'זאר.
ברוריה קופמן
ביוגרפיה
בדצמבר 1941 נישאה קופמן לבלשן היהודי זליג הריס.
בדצמבר 1948 חתמה ביחד עם איינשטיין ואישי ציבור נוספים על מכתב למערכת ה-New York Times, שבו גינתה את מנחם בגין ואת תנועת החרות בשל פרשת דיר יאסין.
קופמן חזרה לישראל בשנת 1960 ושימשה כפרופסור במכון ויצמן עד שנת 1971. מחקרה עסק בתפר בין תורת החבורות ועולם הפיזיקה. בשנת 1965 היא הייתה אחת משתי נשים שהתמנו לוועד המנהל של רשות השידור. לאחר מכן לימדה באוניברסיטת חיפה עד שנת 1988. בשנת 1982 עברה המשפחה לתל אביב, ואחר כך לפילדלפיה, שם לימד הריס באוניברסיטת פנסילבניה, וקופמן התנדבה לשמש כפקידה במוסד שסייע לנכים. לאחר מותו של הריס ב-1992 עברה קופמן לאריזונה. משנת 1993 שימשה כפרופסור אורח באוניברסיטת אריזונה ובאוניברסיטת קולומביה.
קופמן והריס היו חברי קיבוץ משמר העמק מסוף שנות ה-50 ועד תחילת שנות ה-80 של המאה ה-20.
בשנת 1996, נישאה לזוכה פרס נובל בפיזיקה ויליס לם, אותו היא פגשה לראשונה בשנת 1941 בעת לימודיהם המשותפים באוניברסיטת קולומביה. נישואיהם הסתיימו בגירושין.
בשנותיה האחרונות חזרה לישראל, כדי לחיות בטבעון לצד בתה תמי (תמר) הריס, אותה אימצה ברוריה בהיותה בת 48, ונכדתה נועם. היא נפטרה ב-7 בינואר 2010 בבית אבות בקריית טבעון, בהיותה בת 91.
עבודה משותפת עם אלברט איינשטיין
ברוריה החלה לעבוד עם איינשטיין כאשר עבדה על פוסט-הדוקטורט שלה במכון למחקר מתקדם שבפרינסטון. השניים עבדו יחד משנת 1950 ועד מותו, בשנת 1955. בכך שימשה ברוריה כעוזרת המחקר האחרונה של איינשטיין טרם מותו.
תרומה אקדמית
תרומתה הגדולה של ברוריה למחקר האקדמי הייתה מציאת מודל מתמטי פשוט יותר לפיתוח למודל איזינג של לארס אונסאגר בשנת 1949. בנוסף, היא פרסמה שני מאמרים עם אלברט איינשטיין והייתה שותפה לכתיבת ספרו על תורת היחסות. בישראל חקרה יחד עם פרופסור צבי ליפקין את אפקט מסבאואר והשניים פרסמו מאמר יחד, בו שילבה ברוריה מתמטיקה בפיזיקה של האפקט.
ארמון האליזה
ארמון האליזה (בצרפתית: Palais de l'Élysée) הוא מעונו הרשמי ומשרדו של נשיא צרפת. הארמון שוכן בעיר הבירה פריז, ברחוב פובור סן אונורה בקרבת שדרת שאנז אליזה. בנוסף, זהו המקום להתכנסויות ולדיונים של ממשלת צרפת.
אורחיו החשובים של הנשיא מתגוררים בדרך כלל בהוטל דה מאריני. אין מדובר במלון אלא ביחידות מגורים מפוארות בצמוד לארמון האליזה. בשטחו של הארמון מצויות גינות ומדשאות, המשמשות את הנשיא כאשר הוא עורך את המסיבה השנתית המסורתית ביום הבסטיליה.
היסטוריה
את הארמון תכנן האדריכל ארמאן-קלוד מולה בהזמנת רוזן אברה, ובנייתו הושלמה בשנת 1722. עם מות הרוזן בשנת 1753 רכש המלך לואי ה-15 את הארמון למען פילגשו, מאדאם דה פומפדור, ונערך בו שיפוץ מקיף. לאחר מותה נמכר המבנה לבנקאי פריזאי.
הארמון משמש את הממשלה הצרפתית מאז תקופת נפוליאון בונפרטה, ונרכש רשמית בשנת 1816, עבור לואי ה-18. מאמצע המאה ה-19 הוא משמש כמעונו הרשמי של נשיא צרפת. השינוי העיצובי האחרון של המבנה נערך בהוראת נפוליאון השלישי, והושלם בשנת 1867.
תיאור
הארמון ושטחיו המאובטחים מאוד ממוקמים ברחוב דו פובורג סן-הונור 55 בצומת שלה עם שדרת דה מריני. בכניסה לארמון ישנו שער מונומנטלי עם ארבעה עמודים שעוצבו לפי הסדר האיוני, ולצדו קירות ובראשן מעקה, השער נפתח לחצר מעוגלת גדולה. החצר הטקסית המלכותית מעניקה מידה של פאר לבית. המגורים הראשיים בנויים בסגנון קלאסי צרפתי. אולם הכניסה מיושר עם החצר הטקסית והגנים של הארמון. ישנו הבניין המרכזי והארוך, הדירה הנהדרת מחולקת באמצע על ידי סלון גדול שנפתח לגן. בבניין זה יש גם קטע מרכזי בן שלוש קומות, ושני אגפים בקומה אחת: אפרטמונט דה ביין מימין, ופטיט אפרטמונט (דירות פרטיות) משמאל. הגן שמעוצב בסגנון צרפתי ישנו שביל מרכזי מיושר עם הבניין המרכזי, בגן ערוגות מעוצבות וסמטאות של עצי ערמונים וגדר חיה.
המסילה המזרחית
הערכים שלהלן עוסקים במסילות רכבת במזרח ארץ ישראל.
הוטמייל
הוטמייל (ובשם הרשמי: Microsoft Hotmail) היה שירות דואר מבוסס רשת מבית מיקרוסופט. בנוסף לשירותי הדואר הציע הוטמייל שילוביות עם מוצרי מיקרוסופט נוספים כגון שיתוף רשימת אנשי הקשר עם Windows Live Messenger, קבלת חיווי על דואר חדש בתוכנה זו, ממשק עם תוכנות ה-Outlook ו-Windows Live Mail ועוד. הוטמייל נודע בשמות Windows Live Hotmail ולפני כן כ-MSN Hotmail. הוטמייל התחרה בשירותי דואר אלקטרוני שונים כגון ג'ימייל, AIM Mail, שירות הדואר האלקטרוני של יאהו! ועוד. ב-3 באפריל 2013 מיזגה מיקרוסופט את Hotmail בשירות ה-Outlook.com.
היסטוריה
כשסייביר באתיה העלה את הרעיון לשירות הדואר האלקטרוני המקוון, הוא ניסה את כל השמות שמסתיימים ב-mail, ולבסוף בחר את השם הוטמייל מפני שהשם הכיל את האותיות "HTML" - השפה המשמשת לכתיבת הבסיס של דפי אינטרנט. בתחילה השם צוין כ-HoTMaiL - כשהאותיות HTML מופיעות בו כאותיות גדולות.
הוטמייל התבסס כלכלית על ידי קרן הון סיכון. בדצמבר 1997, הוטמייל דיווח על יותר מ-8.5 מיליון מנויים, ובאותו חודש נמכר למיקרוסופט ב-400 מיליון דולר, לאחר מכן השירות שווק תחת MSN.
בפברואר 1999, הוטמייל דיווחה על יותר מ-30 מיליון חברים פעילים. הוטמייל הציע חשבונות דואר אלקטרוני בארצות רבות, היה זמין ב-17 שפות. במאי 2010 דיווחה הוטמייל על 360 מיליון חברים רשומים, ועל נפח של למעלה מ-8 מיליארד הודעות ליום. עד היום הוטמייל הוא אחד משירותי הדואר האלקטרוני המקוון הגדולים ביותר.
הפיתוח והצוות של הוטמייל ממוקמים בעיר מאונטין וויו, קליפורניה, בקמפוס מיקרוסופט בעמק הסיליקון.
שירותים נלווים
בנוסף לשירותי דואר, חשבון הוטמייל מאפשר גישה לשאר השירותים של MSN: שירות Spaces לאחסון אלבומי תמונות וכתיבת בלוגים, שירות SkyDrive לאחסון קבצים, יצירת קבוצות ולוח שנה. חלק מהשירותים אינם נתמכים בדפדפנים מסוימים (למשל לוח השנה בגוגל כרום), ולחלק מהשירותים ניתנת עדיפות בשימוש באינטרנט אקספלורר של מיקרוסופט (למשל בהעלאת תמונות לאלבומי התמונות). חלק מהשירותים נוחים יותר למי שהתקין את תוכנת Microsoft Silverlight (למשל העלאת קבצים).
התחדשות השירות
כיום, להוטמייל ממשק חדש, המהווה חלק מפרויקט "Windows Live", בו משמרים תוכנות וממשקים של MSN ומייצרים תוכנות חדשות המשפרות את מערכת חלונות, ומגבירות את עוצמת מיקרוסופט בתחרות נגד גוגל, אפל ו"יאהו!".
ב-31 ביולי 2012 הציגה מיקרוסופט את Outlook.com, שירות הדואר אשר החליף את "הוטמייל" ב-3 באפריל 2013.
ביקורת
במשך זמן רב מדיניות השירות הייתה סגירת חשבון לאחר שלא נעשה בו שימוש במשך חודש. מדיניות זו גרמה לרבים לעזוב את השירות או לא להצטרף אליו מלכתחילה. כיום אין מגבלה כזו.
משפט גולדבך-אוילר
משפט גולדבך-אוילר הוא משפט הקובע כי הסכום האינסופי של כל המספרים מהצורה כאשר s הוא חזקה מושלמת (ראה למטה), שווה 1. המשפט פורסם על ידי לאונרד אוילר במאמר "Variae observationes circa series infinitas" משנת 1737. אוילר מייחס את גילוי המשפט לכריסטיאן גולדבך, שכתב על התוצאה במכתב לאוילר. המכתב מעולם לא נמצא.
ניסוח פורמלי
חזקה מושלמת הוא מספר טבעי מהצורה \ m^k כאשר m ו-k מספרים טבעיים גדולים מ-1 (במקרה הזה איננו כוללים בהגדרה את המספר 1). למשל מספר ריבועי הוא מקרה פרטי של חזקה מושלמת בו k=2. החזקות המושלמות הראשונות הם:
נסמן את קבוצת החזקות המושלמות ב-S. משפט גולדבך-אוילר קובע כי:
חשוב להדגיש כי בטור לא מופיעים איברים כפולים. למשל על אף ש-16 ניתן לכתיבה בשתי דרכים שונות כחזקה מושלמת, המספר מופיע בסכום רק פעם אחת.
הוכחת אוילר
כמו מרבית ההוכחות בתחום הטורים האינסופיים בנות התקופה, הוכחתו של אוילר אינה ריגורוזית מספיק כדי להיחשב הוכחה קבילה בימנו. במהלך ההוכחה אוילר מייחס "ערך" לטור ההרמוני, ומבצע עליו פעולות אריתמטיות, על אף שידע כי טור זה מתבדר לאינסוף.
ראשית מסמן אוילר ב-x את סכום הטור ההרמוני:
כעת הוא מחסיר מהשוויון את איברי הטור ההנדסי הכולל את כל ההופכיים של החזקות של 2:
באופן דומה מחסירים את הופכיי החזקות של 3,, ומקבלים:
נמשיך לפי בתהליך הזה למספרים גדולים יותר. לא נחסיר את הטור ההנדסי של הופכיי 4, כי אלו כבר הוסרו עם הופכיי 2. נמשיך ונסיר את הופכיי 5, 6, 7, אך לא נחסיר את הופכיי 8, 9 כי אלו כבר הוחסרו עם הופכיי 2 והופכיי 3 בהתאמה. וכך באופן כללי בכל שלב מסירים איברים רק במקרים שאינם חזקה מושלמת, ואילו על המקרים של החזקות המושלמות מדלגים, משום שהם כבר הוסרו בשלבים של שורשיהם.
בסוף התהליך, לאחר אינסוף שלבים, יוחסרו כל האיברים באגף ימין מלבד האיבר הראשון 1. באגף שמאל מוחסר בשלב ה-t, שאינו חזקה מושלמת, סכום הטור ההנדסי שהוא. האיברים שיעדרו מההחסרה הם בדיוק האיברים כאשר s חזקה מושלמת. כלומר בסוף התהליך מקבלים את השוויון: מעבירים אגפים ומקבלים: נחסיר מהשוויון שממנו התחלנו את השוויון האחרון ונקבל: כרצוי.
ניתן להפוך את הוכחת אוילר להוכחה קבילה אם מחליפים את הטור ההרמוני האינסופי בסכומים החלקיים שלו (הידועים כמספרים הרמוניים \ H_n), חוזרים על הוכחת אוילר במקרה הסופי הזה, ומראים שההפרש בין 1 לסכום הטור בכל מקרה סופי שואף לאפס כאשר n שואף לאינסוף.
הוכחה מודרנית
כהכנה להוכחת המשפט נוכיח תוצאה העומדת בפני עצמה: טור ההופכיים של החזקות המושלמות עם חזרות מתכנס ל-1. במקרה הזה אנו מתירים חזרות של איברים בטור. למשל יופיע פעמיים, פעם אחת לכל הצגה כחזקה מושלמת. הוכחת הטענה פשוטה ומתבססת על הצגת הטור כטור טלסקופי:
בשוויון השני השתמשנו בנוסחה לסכום טור הנדסי.
כל מספר טבעי m, מלבד 1, ניתן להצגה בצורה יחידה כ-\ m = t^i כאשר t אינו חזקה מושלמת ו-i טבעי (כולל 1). מכאן:
קיבלנו:
טורים קשורים
טור ההופכיים של החזקות המושלמות ללא חזרות מתכנס לערך:
כאשר p מספר ראשוני, \ \zeta(n) היא פונקציית זטא של רימן ו-\ \mu(n) היא פונקציית מביוס.
J-nerations
עמותת  J-nerations "דור לדור" היא עמותה העוסקת בשימור זיכרון השואה על ידי מאבק במכחישי שואה וכן גילוי אתרים יהודים בפולין, בדגש על בתי קברות שנהרסו על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה או על ידי הרשויות הפולניות לאחר המלחמה. בראש הארגון עומד מאיר בולקה.
רקע היסטורי
עם כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית, בתחילת מלחמת העולם השנייה, החלו הנאצים בפעולות של טשטוש והרס הסממנים היהודיים, באזורים אותם כבשו. להרס זה היו שתי מטרות, ראשית לבזות ולהשפיל את היהודים שנאלצו לחזות בחורבן מורשתם, ולעיתים אף להורסה בידיים. שנית, הריסת אתרים יהודים ורכוש בעל סממנים כאלו, היה חלק מהמאבק הנאצי ברוח היהודית, אותה הוא רצה להעלים מאירופה. ישנן עדויות מקהילות רבות ברחבי מזרח אירופה על שריפת בתי כנסת, חילול ספרי תורה ויודאיקה, וכן הריסת בתי עלמין יהודיים. כתוצאה מפעולות אלו ישנן קהילות רבות בהן הנאצים כילו כל סממן יהודי, ולא ניתן למצוא להן שריד כיום.
גם בין האתרים ששרדו את המלחמה, ניתן לראות תופעה של הריסת אתרים יהודים על ידי הרשויות הפולניות, לצורך תשתיות ציבוריות. בחלקים מן המקרים ניתן לראות אף השמדת ראיות על ידי הרשויות, לצורך השתקת קולות עתידיים שעלולים לדרוש בעלות על המקום.
הקמת הארגון
בשנת 2015 חשף בולקה, שעד אז עסק בקולינריה, שרידים מבית העלמין היהודי בעיר משפחתו, אוסטרובייץ שוויינטוקז'יסקי. לאחר מגעים עם העירייה המקומית הובהר לי כי הם אינם פועלים מול אנשים פרטיים אלא למול ארגונים בלבד. בולקה החליט להקים ארגון שיפעל לטיפול במקרים כדוגמת מקרהו שלו, וכן להאבק בהכחשת השואה, הרעיונית והפיזית, המתרחשת באירופה. הארגון מפעיל עורכי דין מומחים לטיפול בהשבת רכוש יהודי, היסטוריונים מומחי שואה, חוקרים פרטיים, מתרגמים, מומחי מדיה דיגיטלית ועוד. הארגון מתמחה בהגשת תביעות משפטיות והוכחת בעלות של יהודים על נכסי וקברי אבותם. הארגון עובד בשיתוף פעולה עם מספר ארגונים פולנים הפועלים לשימור ההיסטוריה היהודית במדינה.
נועם וזאנה
נועם וזאנה (נולדה ב-9 בנובמבר 1982) היא זמרת, מוזיקאית, מלחינה ושחקנית ישראלית, המופיעה בקביעות באירופה.
נועם וזאנה מופיעה בקונצרטים מיצירותיה, מילים ולחן. אלבומה "Love Migration" יצא ב-2014 ודורג במקום ה-14 ברשימת רבי המכר באייטיונז בהולנד.
וזאנה חתומה בסוכנות Leading Voices הגרמנית וב-Nova Productions ההולנדית ועובדת עם האמרגן Pompeo Benincasa באיטליה.
היא הופיעה בפסטיבלים ואירועי מוזיקה ברחבי העולם כגון ג'אזאהד גרמניה, פסטיבל הג'אז בים הצפוני הולנד, פסטיבל הג'אז רוצ'לה איטליה, פסטיבל טאנג'ז במרוקו, בלו פרוג בבומביי וב-Music meeting הולנד.
היא מגיעה לישראל לעיתים קרובות ומופיעה במועדונים, אולמות ובפסטיבלים ברחבי הארץ.
ביוגרפיה
וזאנה נולדה בירושלים. היא החלה בלימודי פסנתר בגיל 5 וטרומבון בגיל 12. בהמשך למדה גם סקסופון, הלחנה, ניצוח ופיתוח קול. במסגרת שירותה הצבאי שירתה וזאנה בתזמורת חיל האוויר ובתזמורת צה"ל כטרומבוניסטית, זמרת ומעבדת. וזאנה השתלמה באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין ירושלים, בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה ובקונסרבטוריון אמסטרדם. וזאנה השתלמה אצל מורים רבים והשתתפה בכתות אמן רבות ברחבי העולם, כגון: זובין מהטה, גלינה וורצ'בה, לוקאס ויס, מיכה דייוויס, מיכאל וולפה ועוד. לימים כיהנה וזאנה בתפקיד "טרומבון ראשון" בסימפונט רעננה, בתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, בתזמורת הסימפונית אוטרכט (הולנד), בסינפונייטה הישראלית באר שבע ובתיאטרון "הקאמרי", שם השתתפה בהצגה "המפיקים" של מל ברוקס. וזאנה הייתה שותפה להקמתה של "תזמורת המהפכה" בהרכבה המקורי יחד עם המנצח רועי שפירא והמשיכה לעבוד כמנהלת התזמורת במשך 4 שנים בשיתוף רועי אופנהיים וזוהר שרון.
ב-2011 יצא אלבומה הראשון Daily Sketch בהפצת HeartSelling ההולנדית. האלבום זכה לתואר "אלבום השבוע" ברדיו NTR הולנד ושני סינגלים מתוכו Personality ו-David's lament זכו לתואר "שיר השבוע" ברדיו NTR הולנד והשיר Personality אף זכה לתואר "השיר החדש הטוב היותר" על ידי רדיו TROS הולנד.
ב-2014 יצא אלבומה השני Love Migration עליו עבדה עם טכנאי הסאונד עתיר השבחים פופה טלמן (בומב דה באס, קארו אמרלד, אוואטר). האלבום עמד במקום ה-2 ברשימת האלבומים הטובים של השנה על ידי הבלוג DPRP בהולנד והגיע למקום ה-14 ברשימת רבי המכר של אייטיונז בהולנד. את האלבום הוציאה וזאנה באופן עצמאי בעזרת מימון המון בו השתתפו למעלה מ-800 אנשים. נועם הקליטה קליפ דוקומנטרי בו היא פוגשת 50 מתוכם באופן אישי, מוסרת את הדיסק ומקבלת חיבוק. הקליפ הפך לווידאו הרשמי לסינגל Waiting שיצא באירופה.
שיתופי פעולה בינלאומיים
באלבום Love Migration שיצא בשנת 2014 הקליטה נועם דואט עם הזמר-יוצר ההולנדי Arthur Adam.
בימים אלה מייצגת נועם מוזיקלית את הארגון Salaam-Shalom ההולנדי, ארגון ידידות בין יהודים ומוסלמים בהולנד.
ב-2013 שתפה נועם פעולה עם אמן ה-Spoken Word ההולנדי Poetry Pusher והקליטה קולות וטרומבון באלבום הבכורה שלו.
ב-2011 הקליטה וזאנה תוכנית טלוויזיה אינטרנטית עבור הפלטפורמה האמריקאית "Voice of peace" של ריצ'רד דוראן טיכו ודייוויד בנט כהן, ובה רשימת ה-טופ 10 של נועם מבחינה מוזיקלית והשראה.
ב-2010 יצא האלבום "The first statement" בשם זהה בו השתתפה נועם ככותבת, מפיקה וזמרת יחד עם מוזיקאי ההיפ-הופ והסקרץ' ההולנדי Prace. הופעת הבכורה הייתה בפסטיבל יום העצמאות ההולנדי מול קהל של למעלה מ-15,000 איש.
ב-2009 הקימה וזאנה יחד עם הקלרניטנית ההולנדית קימיה קרמני את ההרכב הישראלי-פלסטיני "West East Best". ההרכב מופיע מאז באירועים בינ"ל כגון: קונגרס השלום הבינ"ל אוקטובר 2009 ובהופעות אינדיבידואליות ברחבי העולם.
ב-2008 כתבה וזאנה לפרויקט “One God” בהודו, אותו גם ייסדה והפיקה מוזיקלית. הפרויקט משלב תפילות יהודיות ומנטרות הודיות בעברית ובאורדו וכמו כן טקסטים בשפה האנגלית. מטרת הפרויקט היא שאיפה לשלום ואחווה בין העמים, גם על רקע דתי. במהלך שנת 2009 הופיעה וזאנה בהודו בשנית עם פסנתרן הג'אז האגדי לואי בנקס (נפאל).
בישראל שתפה וזאנה פעולה והופיעה עם מוזיקאים כגון: אביתר בנאי, אריאל זילבר, דני רובס, ירמי קפלן, נועם רותם, רונית שחר, איתי פרל וה-Unsoundable, להקת קולולוש, טרייבל דאנס ועוד.
תחרויות ופרסים
2014 מקום #2 ברשימת האלבום הטובים של השנה Love Migration על ידי הבלוג DPRP, הולנד
2014 פרס אקו"ם לעידוד יצירה ישראלית עבור האלבום Love Migration
2012 אלבום השבוע Daily Sketch רדיו NTR, הולנד
2012 השיר החדש הטוב ביותר Personality רדיו TROS, הולנד
2012 שיר השבוע Personality רדיו NTR, הולנד
בן-ציון בן-בשט
בן-ציון בן-בשט (נולד ב-1937) הוא קצין צה"ל בדימוס, כיהן כקצין חימוש ראשי.
ביוגרפיה
בן-בשט נולד בבולגריה ועלה לישראל בצעירותו. הוא סיים את לימודיו התיכוניים בירושלים והשלים תואר ראשון בהנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון. בשנת 1955 התגייס לצה"ל והוכשר כמפקד טנק וכקצין. בשנים 1957–1961 למד בטכניון ולאחר מכן חזר לשרת בחיל חימוש בתפקידים שונים.
נועם וזאנה
תחרויות ופרסים
2011 להיט השבוע, Personality רדיו מורטלה, הולנד;
בן-ציון בן-בשט
ביוגרפיה
בן-בשט היה בין מפתחי השוט קל וזכה על פועלו זה בפרס ביטחון ישראל לשנת 1970. בשנת 1973 הוא הועלה לדרגת סגן-אלוף ושימש ראש ענף תכנון עבודות באגף האפסנאות. בשנת 1975 הוא מונה למפקד מרכז שיקום ואחזקה 7100 ובתקופתו פותח במרכז טנק המרכבה.
נועם וזאנה
תחרויות ופרסים
Mooie Noten 2010 מקום ראשון - תחרות זמרים-יוצרים בהולנד;
בן-ציון בן-בשט
ביוגרפיה
בשנים 1978–1983 כיהן בן-בשט כקצין חימוש ראשי, בדרגת תת-אלוף. בתקופתו נערך החיל לפריסת כוחותיו מחדש בעקבות הסכם השלום עם מצרים ופותחו מערכות נשק חדישות הכוללות אמצעי ראיית לילה.
נועם וזאנה
תחרויות ופרסים
ASF 2010 פסטיבל, מקום ראשון - תחרות זמרים-יוצרים בהולנד;
בן-ציון בן-בשט
ביוגרפיה
לאחר פרישתו מצה"ל היה בן-בשט בין מייסדי עמותת חיל חימוש והחל לעסוק במגזר העסקי הפרטי. נכון לשנת 1997 החזיק בן-בשט ב-20% מחברת די.אר.בי.
נועם וזאנה
תחרויות ופרסים
2009 פרס הברונית, אמסטרדם;
2008 פרס קרן היסוד לעידוד יצירה;
2002-2008 פרס קרן התרבות אמריקה-ישראל (קרן שרת) למוזיקאים מצטיינים במשך 6 שנים רצופות;
דיסקוגרפיה
ב-2014 יצא אלבומה השני Love Migration עליו עבדה עם טכנאי הסאונד עתיר השבחים פופה טלמן (בומב דה באס, קארו אמרלד, אוואטר). האלבום עמד במקום ה-2 ברשימת האלבומים הטובים של השנה על ידי הבלוג DPRP בהולנד והגיע למקום ה-14 ברשימת רבי המכר של אייטיונז בהולנד. את האלבום הוציאה וזאנה באופן עצמאי בעזרת מימון המון בו השתתפו למעלה מ-800 אנשים. נועם הקליטה קליפ דוקומנטרי בו היא פוגשת 50 מתוכם באופן אישי, מוסרת את הדיסק ומקבלת חיבוק. הקליפ הפך לווידאו הרשמי לסינגל Waiting שיצא באירופה.
ב-2011 יצא אלבום הבכורה הרשמי של וזאנה "Daily Sketch" בחברת קומבו הפקות הישראלית. האלבום הנו אלבום פופ בינלאומי המציג בשפה האנגלית שירי פופ מבוססי פסנתר עם הרכב להקה, רביעיית מיתרים, קלרינט וטרומבון. האלבום הופץ בהולנד, בלגיה ולוקסמבורג.
ב-2010 יצא אלבום הפסקול שכתבה נועם וזאנה לסרט ההולנדי "At the dream's edge" בחברת Interakt ההולנדית. הסרט מספר על 3 ילדים החיים בישראל מתחת לקו העוני אך מצליחים להשיג את חלומותיהם בזכות אמביציה, כל זאת על רקע חלומו הנשכח של דוד בן-גוריון.
ב-2008 יצא ה-EP "נועם וזאנה", שני השירים הראשונים ששוחררו מתוכו “Sorry” ו-“Rebreathing” הגיעו ל-“top 20” ההולנדי ושהו בו מספר שבועות. השיר “Everytime I cry” גם הוא מתוך האלבום, לא שוחרר כסינגל, אך הגיע לרדיו בשל ביקוש מצד שדרי רדיו לאחר שנכחו בקונצרט של וזאנה ורצו להשמיע אותו בתוכניתם. השיר הגיע ל-“Top 40” ההולנדי ואף שהה בו מספר שבועות.
על הבמה
2014 פסטיבל ג'אזאהד גרמניה
2013 פסטיבל טאנג'ז מרוקו, פסטיבל רוצ'לה איטליה, פסטיבל Popronde הולנד
2012 פסטיבל הג'אז בים הצפוני הולנד, פסטיבל Music meeting הולנד, פסטיבל טאנג'ז מרוקו
2011 פסטיבל Nessiah פיזה איטליה, יום העצמאות ההולנדי בעיר אוטרכט
ב- 2007 הופיעה וזאנה על הבמה המרכזית של פסטיבל הג'אז בהאג ואף בפסטיבל הג'אז בעיר ברדה (הולנד) עם "הפרויקט של ג'ון קלייטון" בו השתתפו ג'ון קלייטון וטרל סטנפורד. בפסטיבל הג'אז בים הצפוני ברוטרדם על אותה הבמה עם קייטי מלואה וחברי להקתו של פול אנקה.
טלוויזיה: וזאנה הופיעה בטלוויזיה בגרמניה, הולנד וישראל רדיו: וזאנה הופיעה עם שיריה ברדיו בהולנד, גרמניה, הודו, איטליה, ארצות הברית וישראל בין היתר ב-גלי צה"ל, 88FM, בקול המוסיקה, ברדיו 2 ההולנדי, ב- Hit Radio Ohr הגרמני וב- Opus radio ההודי.
וזאנה הופיעה כזמרת וכטרומבוניסטית סולנית עם תזמורות בארץ כמו הסינפונייטה הישראלית באר שבע, וכמו כן ניגנה את הקונצ'רטו לטרומבון של עמית גילוץ בביצוע בכורה 2002; וגם בפסטיבל השירים של ישראל, פסטיבל צלילים במדבר ועוד.
כיום מופיעה וזאנה במופע סולו בו היא שרה ומנגנת טרומבון ופסנתר סימולטנית ברחבי אירופה, לרוב עם להקלה Noam Vazana Trio.
משחק
וזאנה הנחתה את תוכנית הרדיו “Patapoe” ברדיו אמסטרדם אותה אף ערכה מוזיקלית 2006-7 2007 שיחקה ושרה בפרסומת לרשת ההולנדית "Bagles and Beans" תוכנית הילדים "גור ואוח", ערוץ פוקס קידס 2003 "גילוי" – סרט קצר. במאית: סתיו שהרבני 2002 "המחברת" – מחזאית ובמאית: אינה אייזנברג 1999 "רות ובועז" 1997
מוזיקה בהזמנה ומוזיקה לאקרנים
2010 שניים משיריה של נועם מופיעים בפסקול הסרט "Everyday life in the center of the world" של הבמאי ג'ושועה קולייר עבור BBC-4. 2010 נועם כתבה את הפסקול והשירים לסרט "At the dream's edge" במאית: שירלי ברנהולץ.
"הטלוויזיה של מלה"; במאי - דוד גידלי 2008 “Stampede” ו-"אבל אני עוד יכולה לראות" למקהלה מעורבת 2006 "שלישיית א.מ.ן" 2004 – בשיתוף עם אמירה הס ומרים איתן (וזאנה כתבה גם טקסטים ליריים למופע זה). תוכנית הטלוויזיה גור ואוח בערוץ פוקס קידס 2003
כתיבה
וזאנה גם משוררת ושיריה פורסמו בהוצאת "שורות" בשנת 2005. כמו כן, כתבה מופע תיאטרוני בשיתוף עם אמירה הס ומרים איתן – שלישיית א.מ.ן 2004 נועם השתתפה בכתיבת הסאטירה המוזיקלית "האינטרנט עוד לא של ש"ס" שהווה גורם מרכזי בתעמולה נגד הצעת החוק מס' 892 לצנזור האינטרנט מטעם ש"ס בשנת 2008 ושהוסר ביולי 2009.
קטן לגיל ההיריון
מונח משלים ל"קטן לגיל ההריון" הוא "עובר בעל משקל גוף מוערך המתאים לגיל ההריון" (Appropriate for gestational age, AGA) המציין עוברים שמשקלם המוערך לגיל ההריון נמצא מעל האחוזון העשירי ומתחת לאחוזון התשעים (ראו תמונה).
אבחון עובר כ"קטן לגיל ההריון" (SGA) משמש לצורך זיהוי עוברים הסובלים מפיגור גדילה תוך רחמי. למרות שלרוב אבחון כ-SGA מעיד על פיגור גדילה תוך רחמי, ה-SGA מחייב שימוש זהיר, שכן רק 40% מהעוברים המאובחנים כ-SGA סובלים מבעיה הניתנת לטיפול. 20% מהעוברים המאובחנים כ-SGA סובלים מבעיות מבניות, למשל בעיות כרומוזומליות, אשר לא ניתן לתקן, בעוד 40% מהעוברים המאובחנים כ-SGA אינם סובלים מכל בעיה, וגודלם הקטן נובע מסיבות גנטיות ולא פתולוגיות. מתן לעוברים אלו טיפולים המיועדים לעוברים הסובלים מפיגור גדילה תוך רחמי עלול להיות מיותר, ואף מזיק. בנוסף, ישנם עוברים הסובלים מפיגור גדילה תוך רחמי, למרות שהם בעלי משקל מוערך המתאים לגיל ההריון.
עובר קטן לגיל הריון כתוצאה מתהליך פתולוגי נקרא קטן לגיל הריון כתוצאה מהפרעה בגדילה תוך רחמית (SGA associated with IUGR).
במהלך ההריון, ניתן לאבחן SGA על ידי מדידת גודל הרחם וכן בעזרת אולטראסאונד. במקרים בהם המצב מסכן את העובר ייתכן ויוחלט על זירוז לידה. במדינות מתפתחות המצב הבריאותי של האם הוא גורם מרכזי לשכיחות תינוקות SGA אך מגוון סיבות אחרות יכולות לגרום לתופעה.
כשליש מהתינוקות שנולדים במשקל לידה נמוך הם גם SGA. השאר, הם עוברים שנולדו מוקדם והיותם פגים במשקל פחות מ-2.5 ק"ג (ההגדרה של לידה במשקל נמוך) נובע מהלידה המוקדמת בלבד.
אילן ואילנית
אילן ואילנית היה צמד מוזיקלי שפעל בין 1965 ל־1973. הצמד הורכב מהזמרים שלמה צח וחנה דרזנר (אילנית), שהיו נשואים זה לזה באותה תקופה.
היסטוריה
שלמה צח הקים בראשית שנות השישים הרכב מוזיקלי שבו היו חברים לצידו גידי בריקמן וגילה צ'קרובה (קריב). בהשראת ההרכב פיטר, פול ומרי נקרא ההרכב בשמותיהם של הזמרים: "גידי, צח וגילה". לאחר כשנה של חזרות הקליטה השלישייה שירים אחדים, ובהם "רכבת", "לכל אדם כוכב" ו"אל תלכי נא". זמן קצר לאחר מכן חלתה צ'קרובה, והחליטה לפרוש מן ההרכב. בהמלצת המנהל המוזיקלי של הלהקה, ג'קי לוי, הצטרפה ב־1964 במקומה של צ'קרובה הזמרת חנה דרזנר, אם כי גם לאחר צירופה נותר ההרכב בשמו המקורי. זמן קצר לאחר מכן פרש גם בריקמן מן ההרכב, וצח ודרזנר נותרו צמד.
צח ודרזנר החלו להופיע כצמד במועדון "החתול העצבני", ולא זכו להצלחה רבה בתחילת דרכם. ב־1965 הזמין אותם הכוריאוגרף יונתן כרמון להצטרף למסע ההופעות של להקתו באירופה ובארצות הברית. כרמון הוא שהציע לצמד את השם "אילן ואילנית", שם שנבחר מפני שגם לאנשים שאינם דוברים עברית קל להגותו. דרזנר אימצה את הכינוי "אילנית", והוא הוסיף לשמש אותה בכל המשך הקריירה שלה. עם שובם לישראל החל הצמד בהקלטת אלבומו הראשון, שיצא ב־1967 ונקרא "אילן ואילנית". את כל השירים באלבום עיבד יצחק גרציאני. השיר הבולט בו היה "לכל אדם כוכב", שכתב והלחין גלעד בן ש"ך ושר במקור ההרכב "גידי, צח וגילה". גם השיר "בואי סניורינה" מהאלבום זכה להצלחה. בהמשך אותה שנה הוציא הצמד תקליטון בשם "4 שירים חדשים להנאתכם" ובו ארבעה שירים שלא נכללו באלבום.
ב־1968 הקליטה אילנית את שיר הסולו הראשון שלה, "כבר אחרי חצות" (עמוס אטינגר/נורית הירש). השיר נכלל בתקליטון של הצמד שיצא באותה שנה לצד שלושה שירים אחרים. בהמשך השנה יצא אלבומם המלא השני, "סביב לעולם". בניסיון לפנות לקהל הבין־לאומי כלל האלבום שירים בשפות שונות. לצידם נכללו שלושה שירים בעברית: "כבר אחרי חצות", "בעקבותייך" (אהוד מנור/נורית הירש) ו"ילדים של סיוון", שהיה שירו הראשון של הפזמונאי דודו ברק (לחן: ניסים שובל). כבר באותה שנה יצא אלבום נוסף של הצמד, "יחד לתמיד". נכללה בו גרסה מחודשת לשיר "כשהיינו ילדים" (אורי אסף/משה וילנסקי), שהתפרסם קודם לכן בביצועים של שושנה דמארי ושל יפה ירקוני.
בתחילת 1970 יצא תקליטון של הצמד בשם "בשנה הבאה", ובו ארבעה שירים. מהם התפרסם בעיקר השיר "בשנה הבאה" של אהוד מנור ונורית הירש, שהפך לאחד מלהיטיו הגדולים ביותר של הצמד. בהמשך השנה יצא אלבומם "אילן ואילנית", ובו הלהיט "בין שני לבבות" שכתב שייקה פייקוב והלחינה הירש. אילן ואילנית זכו בתואר "צמד השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלי צה"ל לשנת תש"ל, וכן בפרס כינור דוד באותה שנה. בנוסף, שירם "Sweet Malaika" הגיע למקום הרביעי בשיאו במצעד הפזמונים הלועזי של קול ישראל.
באותה תקופה הרבו השניים להופיע גם מחוץ לישראל, ובין היתר הופיעו בגרמניה, באנגליה ובהולנד. בגרמניה הוציאו תקליט בשם "Folksongs der Welt", ובו גם שני שירים בעברית, בהתאם לדרישתה של חברת התקליטים: גרסה מחודשת לשיר "יחזקאל" של החלונות הגבוהים ושיר בשם "שיר שבת" שכתב והלחין שייקה פייקוב.
ב־1971 יצא אלבומו של הצמד "שוב אתכם". גם אלבום זה הורכב ברובו משירים בשפות זרות, ובהם השיר העממי הגאורגי "גוגולי גוגולי". כמה מן השירים העבריים באלבום היו ללהיטים גדולים: "ושוב אתכם" (ברק/הירש), חופשי ומאושר" (ברק/בעז שרעבי) ו"רינגולי" (פייקוב/שרעבי). בעקבות האלבום זכו אילן ואילנית בתואר "צמד השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלי צה"ל לשנת תשל"א. עם השיר "ושוב אתכם" השתתף הצמד בפסטיבל זמר בין־לאומי באתונה ביולי באותה שנה, והגיע למקום השלישי.
מאפייני ההרכב
ההרכב הביא לפרסומה הראשון של הזמרת אילנית, שהפכה בשנות השבעים לאחת הזמרות המוכרות והמצליחות בישראל. גם בשנות הפעילות של הצמד הייתה אילנית הזמרת הבולטת בו, בעוד צח נתפס כמלווה בלבד. עובדה זו התבטאה בין היתר בשירי סולו אחדים של אילנית שנכללו באלבומיו של הצמד, כגון "כבר אחרי חצות" או "גוליבר". צח לעומת זאת מיעט בקטעי סולו גם בשירים ששרו השניים בדואט. יוצא דופן בולט הוא השיר "למה למה", שהוא מהשירים הבודדים של ההרכב שבו נשמע צח שר לבדו. אילנית אף זכתה כמה פעמים בשנות הפעילות של ההרכב בתואר "זמרת השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של קול ישראל, גם בשנים שבהן עיקר פעילותה היה למעשה במסגרת הצמד. צח ואילנית, שלא יצרו את שיריהם בעצמם, הסתמכו דרך קבע על כתיבה של יוצרים חיצוניים או על גרסאות מחודשות לשירים קיימים, ובחרו יחדיו את השירים ששרו. בבסיס הבחירה עמדו שירים בעלי סיכוי להפוך ללהיטים, וכן שירים המתאימים לקולה של אילנית, מתוך שאיפה לפתח את מעמדה כסולנית.
הצמד נהנה מאהדה רבה בשנות פעילותו, ועובדה זו התבטאה בין היתר בכך שזוגות אחדים של תאומים נקראו "אילן" ו"אילנית" על שמם.
דיסקוגרפיה
{{שני טורים|
אלבומי אוסף
}}
ארתור גרייזר
ארתור קרל גרייזר (בגרמנית: Arthur Karl Greiser; 22 בינואר 1897 – 21 ביולי 1946) היה איש המפלגה הנאצית, חבר באס אס בדרגת אובר-גרופנפיהרר (לויטננט גנרל, רב-אלוף), וראש המנהל הגרמני בשטחי פולין הכבושה שסופחו לגרמניה – ה"ורטלנד". מראשי האחראים לשואה בפולין. הואשם גם בפשעי מלחמה ובפשעים נגד האנושות. בשל אלה הוצא להורג בתלייה לאחר מלחמת העולם השנייה.