cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איתי שכטר
חיים אישיים
במרץ 2020 עורר שכטר הד תקשורתי בישראל, כשפרסם באינסטגרם הודעה פוליטית, שבה הוא מגנה את ממשלת ישראל שעלולה לשבת ביחד עם הרשימה המשותפת של המפלגות הערביות, ותיאר זאת כאסון לישראל. הוא תייג את חבריו (היהודים) לקבוצת מכבי תל אביב כשרובם המשיכו והעלו את אותה התמונה בחשבון שלהם. לאחר מכן, נתקבלו תגובות קשות משחקני כדורגל ערביים, כגון טאלב טוואטחה, מרואן כבהא ולואי טאהא. מאוחר יותר, ההתאחדות לכדורגל גינתה רשמית את הפוסט, בשל התנגדותה להבעת דעות של ספורטאים מקצועיים בנושאים פוליטיים.
שכטר סיפר שהוא מתחזק בדת, מניח תפילין, והולך לשיעורי תורה פעמיים בשבוע.
תארים
הפועל באר שבע
יחסי בלגיה–רומניה
יחסי בלגיה–רומניה הם היחסים הבילטרליים בין בלגיה ורומניה.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים בין ממלכת בלגיה לנסיכויות הרומניות כוננו בשנת 1880. במהלך מלחמת העולם הראשונה לחמו שתי המדינות כחלק ממדינות ההסכמה, אולם במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה ממלכת רומניה חלק ממדינות הציר, בעוד בלגיה הייתה חלק מבעלות הברית ונכבשה על ידי גרמניה הנאצית. כיום, שתי המדינות הן חלק מנאט"ו והאיחוד האירופי.
ב-1 באוקטובר 2019, נשיא רומניה קלאוס יוהאניס התקבל בבלגיה על ידי פיליפ, מלך הבלגים, לרגל פתיחת פסטיבל Europalia שהוקדש לרומניה באותה שנה. במהלך ביקורו לווה הנשיא יוהאניס על ידי שרת החוץ, רמונה מנסקו.
כבר יותר מעשרים שנה, היחסים הבילטרליים כוללים היבט נוסף כאות סולידריות בין אזרחים בלגים ורומנים, כלומר התמיכה שניתנה לכפרים רומניים באזורים הכפריים מאז השנים האחרונות של הדיקטטורה של צ'אושסקו, שבשנים האחרונות תועלה בעיקר באמצעות Actie Dorpen Romania / Operation Villages Roumains ('קמפיין הכפרים הרומניים').
יחסי סחר
רומניה רואה בבלגיה שותפה אמינה באיחוד האירופי ובנאט"ו, ויחסי הסחר, כמו גם ההשקעות הבלגיות ברומניה, נמצאים במגמת עלייה. בלגיה מחזיקה במקום ה-9 כמשקיע זר. בשנת 2018, סך ההשקעות הבלגיות ברומניה הסתכמו ב-2.276 מיליארד יורו.
בשנת 2020, רומניה הייתה הלקוחה ה-27 בגודלה של בלגיה (יצוא לרומניה: 2.0 מיליארד אירו) והספקית ה-37 בגודלה (יבוא מרומניה: 1.1 מיליארד אירו). בלגיה רשמה מאזן סחר חיובי של 873.2 מיליון אירו.
איטליה הקטנה
איטליה הקטנה (באנגלית: Little Italy) היא שכונה באזור מנהטן תחתית בחלק הדרומי של רובע מנהטן בעיר ניו יורק שבמדינת ניו יורק שבארצות הברית.
האזור נקרא בשם זה בשל האוכלוסייה הגדולה של מהגרים מאיטליה שהתגוררה בעבר בשכונה זו. במהלך השנים עזבו התושבים ממוצא איטלקי את מרבית השכונה ועברו להתגורר באזורים אחרים של מנהטן (שכונה בשם "איטליה הקטנה" קיימת גם ברובע הברונקס), ובשכונה התיישבו מהגרים מסין ומזרח אסיה בשל מחסור במגורים בשכונת צ'יינה טאון הסמוכה, אולם בשכונה עדיין נותרו מאפיינים רבים של אוכלוסייה זו - בעיקר מסעדות איטלקיות ומכולות המוכרות מוצרים מיובאים מאיטליה.
השכונה משתרעת צפונית לרחוב בייארד (Bayard Street), דרומית לרחוב בליקר (Bleecker Street), מזרחית לרחוב לאפייט (Lafayette Street) ומערבית לאזור הבאורי.
מדי שנה נערך בשכונה פסטיבל סן ג'נארו הנמשך 11 ימים בחודש ספטמבר, ונחוג בעיקר ברחוב מאלברי, בין הרחובות האוסטון וקאנאל.
במשפחת סימפסון קיים רובע בשם זה בעיירה ספרינגפילד בו מתרכזת המאפיה המקומית ויש בו גם תעלה ונצייאלית עם גונדולה.
קאס אליוט
קאס אליוט (באנגלית: Cass Elliot; 19 בספטמבר 1941 – 29 ביולי 1974), הידועה גם בשם "מאמא קאס", הייתה זמרת ושחקנית אמריקאית יהודיה, וחברה בלהקה The Mamas & the Papas. אחרי שהלהקה התפרקה, היא הוציאה חמישה אלבומי סולו. ב-1998 היא הוכנסה להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
תחילת דרכה
אליוט נולדה בשם אלן נעמי כהן בבולטימור, מרילנד, בתם של פיליפ כהן ובס (לבית לוין). שני הוריה היו ילדי מהגרים יהודים מן האימפריה הרוסית. במהלך ילדותה המשפחה חוותה בעיות כלכליות משמעותיות, וכתוצאה מכך גם חוסר יציבות. לאחר מספר יוזמות עסקיות שלא הצליחו, אביה מצא את הצלחתו בהפעלת עסק של עגלות אוכל שפעלו ברחבי בולטימור, ושירתו בעיקר עובדים באתרי בנייה. אמה הייתה אחות מוסמכת. לאליוט היה אח אחד, ג'וזף, וכן אחות צעירה, לאה, הידועה בשמה המקצועי לאה קאנקל, ואשר גם היא פיתחה קריירה כזמרת. את רוב ילדותה העבירה אליוט עם משפחתה באלכסנדריה, וירג'יניה, לפני שהמשפחה חזרה לבולטימור כשאליוט הייתה בת 15.
בעת לימודי התיכון החלה אליוט להתעניין במשחק. היא עזבה את התיכון זמן קצר לפני סיום הלימודים ועברה לניו יורק כדי לקדם את קריירת המשחק שלה.
קריירה מוקדמת
בניו יורק, אליוט קיבלה תפקיד במחזמר "איש המוזיקה" ב-1962 ויצאה לסיבוב הופעות, אבל הפסידה את התפקיד של מיס מרמלשטיין במחזמר I Can Get It for You Wholesale לטובת ברברה סטרייסנד. אליוט הייתה לפעמים שרה תוך כדי עבודה כסדרנית מלתחה במועדון The Showplace שבגריניץ' וילג', אך היא החלה לפתח שירה כקריירה רק לאחר שעברה לוושינגטון כדי ללמוד שם לתואר ראשון באוניברסיטה האמריקאית.
סצנת מוזיקת הפולק האמריקאית הייתה בצמיחה, כאשר אליוט פגשה את נגן הבנג'ו והזמר טים רוז, ואת הזמר ג'ון בראון, והשלושה החלו להופיע כשלישייה בשם The Triumvirate. בשנת 1963, הנדריקס ג'יימס החליף את בראון, והשלישייה שינתה את שמה ל-The Big 3. השיר הראשון שהקליטה אליוט יצא במסגרת עבודתה בהרכב זה, "Winkin', Blinkin', and Nod", בידי FM רקורדס ב-1963.
טים רוז עזב את ההרכב ב-1964, ואז אליוט והנדריקס חברו לאמנים הקנדים זאל ינובסקי ודני דוהרטי והקימו את Mugwumps. הרכב זה נמשך כשמונה חודשים, ואחרי זה קאס הופיעה במשך תקופה כאקט סולו. בינתיים, ינובסקי וג'ון סבסטיאן יסדו את להקת The Lovin' Spoonful, ודוהרטי הצטרף ל-The New Journeymen, קבוצה שכללה גם את ג'ון פיליפס ואשתו מישל. בשנת 1965, חברי New Journeymen הגיעו להופעה של אליוט בוושינגטון, בעקבותיה דוהרטי ניסה לשכנע את פיליפס שאליוט צריכה להצטרף להרכב. אחרי כמה התחלות והפסקות, במהלך חופשה משותפת עם חברי הלהקה באיי הבתולה, ולדבריהם—הרבה סמים ואלכוהול—היא עשתה כן.
אגדה פופולרית המסופרת על אליוט היא שהמנעד שלה שופר בטווח שלושה תווים לאחר שהיא נפגעה בראשה על ידי צינורות נחושת שנפלו על ראשה כשעברה באתר בנייה מאחורי הבר בו הופיעה הלהקה באיי הבתולה. אליוט אישרה את הסיפור בריאיון לרולינג סטון מגזין, בשנת 1968:
עם זאת, חברים של אליוט סיפרו מאוחר יותר שהסיפור של הצינורות היווה הסבר כיסוי פחות מביך מדוע ג'ון פיליפס נמנע במשך זמן מה להוסיפה להרכב, וזאת כי הוא חשב שהיא שמנה מדי.
The Mamas & the Papas
הלהקה החדשה שמה פעמיה לקליפורניה, לחפש שם את הצלחתה. כעת, עם שתי חברות בלהקה, נדרש שם חדש שהוא לא בלשון זכר. על פי דוהרטי, לאליוט הייתה ההשראה לשם החדש שנבחר, כפי שכתב באתר האינטרנט שלו:
דוהרטי גם אמר כי האירוע סימן את תחילתו של הרומן שלו עם מישל פיליפס. אליוט הייתה מאוהבת בדוהרטי ולא הייתה מרוצה כאשר הוא סיפר לה על היחסים. דוהרטי אמר שאליוט הציעה לו פעם נישואים, אבל שהוא היה כל כך מסטול באותו זמן שהוא לא הצליח אפילו להגיב.
אליוט הייתה ידועה בשל חוש הומור ואופטימיות, והיא נחשבה על ידי רבים כחברת הלהקה הכריזמטית ביותר. הקול הייחודי והעוצמתי שלה היה גורם מרכזי בהצלחה שלהם. היא זכורה במיוחד עבור הביצועים שלה בלהיטים כמו "California Dreamin'", "Monday, Monday", "Words of Love", והסולו "Dream a Little Dream of Me", אשר הקבוצה הקליטה בשנת 1968 לאחר שנודע על מותו של פביאן אנדרה, אחד מכותבי השיר, אותו הכירה מישל פיליפס שנים קודם לכן. ייחודה של הגרסה של אליוט הוא במקצב האיטי ובאווירה החולמנית שלה, בעוד גרסאות קודמות, כולל של נט קינג קול ואוזי נלסון, היו במקצבים חיים וקופצניים יותר, מכיוון שהשיר נכתב במקור בשנת 1931 כשיר ריקודים.
בסוף 1965 חתמה הלהקה על חוזה הקלטות עם דנהיל רקורדס, ובתחילת 1966 יצא הסינגל "California Dreamin'" והיה ללהיט מיידי. הוא נהיה שיר הדגל לגל המוזיקה שנקרא Sunshine Pop, ואשר שילב אתוס ואסתטיקה של פולק עם סגנון החיים הקליפורני החופשי והקליל שהתהווה באותה תקופה. האלבום הראשון שלהם, If You Can Believe Your Eyes and Ears, יצא זמן קצר לאחר מכן, והיה גם הוא ללהיט, כמו גם מספר מהשירים שכלל.
מבחינה מוזיקלית הלהקה המשיכה להשתפר, אך היחסים האישיים והתהפוכות הרומנטיות שבין חבריה גרמו למתחים גדולים, כמו גם צריכת סמים ואלכוהול. הלהקה המשיכה להקליט שירים ואלבומים, חלקית בשל המחויבות שלהם לחוזה עם דנהיל, וחלקית בשל ההצלחה הגדולה שזכתה לה—באותה תקופה הפופולריות שלה בארצות הברית הייתה דומה לזו של הביטלס. האלבום השלישי שלהם, שנקרא Deliver ויצא ב-1967, היה משחק מילים על לידתה של בתה של אליוט באותו הזמן,
האירוע בלאס וגאס
באוקטובר 1968, אליוט הופיעה בהופעת בכורה חיה כאמנית סולו במלון Caesars Palace בלאס וגאס, עם חוזה לשתי הופעות כל ערב, למשך שלושה שבועות. שישה חודשים לפני, פתחה אליוט בדיאטה חמורה במטרה לרזות לפני ההופעה, וירדה במשקלה 40 ק"ג, כשליש ממשקל גופה. ההרזיה המהירה הובילה לכיב קיבה ובעיות גרון, בהם היא טיפלה בשתיית חלב ושמנת, מה שגם גרם לה לעליה מחדש בכחצי ממה שרזתה.
אליוט הייתה מרותקת למיטתה למשך שלושה שבועות לפני ההופעה הראשונה, בעת שהמנהל המוזיקלי, הלהקה ומנהל ההפקה ניסו להכין את המופע בהיעדרה. היא הייתה אמורה לעשות חזרות למשך שלושה ימים לפני פתיחת ההופעה, אבל היא הצליחה לעבור רק חלק מחזרה אחת לפני שאמרה שהיא מאבדת את קולה. היא דילגה על שאר החזרות ושתתה תה עם לימון, בתקווה להתאושש עד לערב הפתיחה.
קהל של 950 אנשים מילא את האולם ב"סיזר פאלאס" בערב של יום רביעי ה-16 באוקטובר, כולל סמי דייוויס ג 'וניור, פיטר לופורד, וג'ימי הנדריקס. ג'ואן באאז, לייזה מינלי, ומיה פארו, שלחו פרחים לחדר הלבשתה של אליוט. אבל מאחורי הקלעים, אליוט החלה לרעוד מחום גבוה. חבריה דחקו באמרגן שלה לבטל את ההופעה, אבל היא הרגישה שזה חשוב מדי והתעקשה להופיע. כשהיא חולה וללא הכנה בחזרות, אליוט החלה להתפרק במהלך הופעתה הראשונה: הקול שלה היה חלש, כמעט לא נשמע, הקהל הגדול לא היה סימפתי, למרות היות ביניהם הידוענים שבאו לתמוך. בסוף המופע, אליוט חזרה אל הבמה כדי להתנצל בפני הקהל, באומרה, "זה הערב הראשון, וזה ישתפר". אז היא שרה את "Dream a Little Dream of Me", ועזבה את הבמה לקול מחיאות כפיים חלשות. היא חזרה מאוחר יותר באותו ערב כדי לבצע את ההופעה השנייה, אבל הקול שלה היה עוד יותר גרוע, ורבים מהקהל יצאו מן האולם במחאה.
הביקורות היו קשות. אסקווייר  מגזין קרא למופע "אסון" שהיה "אפי בממדיו". ניוזוויק השווה את המופע לאסון הטיטניק. המופע בוטל אחרי הלילה הראשון, ואליוט טסה ללוס אנג'לס למען מה שדווח כ"ניתוח שקדים".
התמכרות
בתוך שעות מסוף ההופעה בלאס וגאס, שמועות החלו להתפשט שהיא נטלה סמים במהלך השבועות שלפניו. בביוגרפיה שכתב אודותיה, טען אדי פייגל שאליוט מאוחר יותר הודתה בפני חבר שהיא הזריקה הרואין מיד לפני שעלתה לבמה. נבוכה מהכישלון הפומבי, אליוט צללה לתוך דיכאון עמוק.
דייוויד קרוסבי פרסם את ספר זכרונותיו ב-1988, בו כתב את הדברים הבאים על השימוש שלו בהרואין עם אליוט: זה תמיד היה הסם הרע, תמיד הגרוע ביותר. העניינים היו קצת יותר פתוחים בזמן שאני וקאס עשינו אותו, אבל זה לא היה משהו שאתה מספר לאנשים. לא משהו שאתה משווייץ בו, אתה יודע. ... אני וקאס אליוט היינו בארון ההרואין, אז היינו מתמסטלים ביחד הרבה. אהבנו את לונדון, כי שם היה אפשר להשיג הרואין תרופתי זמין בבתי מרקחת. ... הרואין מטעם הממשלה, כאלה שבאים בקפסולות ששוברים כדי להכין תמיסה להזרקה. אני וקאס היינו פשוט מרסקים אותן ומסניפים את האבקה. ... קאס לקחה המון כדורים, בדרך כלל ממשפחת האופיאטים: דילאודיד, דמרול, פרקודן, מדכאים מכל מיני סוגים, וגם עשינו הרבה קוקאין ביחד.
עבודה מאוחרת
אליוט הופיעה בשני ספיישלים בטלוויזיה: The Mama Cass Television Show (ABC, 1969), ו- Don't Call Me Mama Anymore (CBS, 1973). היא הייתה אורחת קבועה בתוכניות אירוח בטלוויזיה בשנות ה-1970 המוקדמות, ואף השתתפה ככוכבת אורחת בתוכניות משחקים ושעשועונים. היא שימשה כמנחה אורחת במקומו של ג'וני קרסון ב "טונייט שואו", והופיעה כאורחת בתוכנית 13 פעמים אחרות. היא גם הופיעה בתוכניות מוזיקליות במספר רשתות.
היא ביצעה את שיר הנושא של הסרט משנת 1970, Monte Walsh בכיכובם של לי מרווין וג'ק פאלאנס. ב-1973 היא שרה את הג'ינגל לפרסומות של רשת ההמבורגרים "הרדיז".
במהלך שנות ה-1970 המוקדמות אליוט גם המשיכה את קריירת המשחק שלה. היה לה תפקיד מרכזי בסרט Pufnstuf (1970), והיא גם הופיע בהופעות אורח בתוכניות הטלוויזיה The New Scooby-Doo Movies, Young Dr. Kildare, Love, American Style, ו-The Red Skelton Show, בין היתר.
המופע עלה לראשונה בפיטסבורג ב-9 בפברואר 1973. הצלחת הבכורה נטעה באליוט את הביטחון להתמודד שוב עם לאס וגאס, והיא פתחה בהופעה במלון פלמינגו. הפעם, היא קיבלה ביקורות נלהבות. בביקורת בעיתון לאס וגאס סאן נכתב, "קאס אליוט, כשהיא מדגישה את הנקודה שאין היא כבר מאמא קאס, העבירה במופעה את המסר שהיא כאן כדי להישאר. הקהל היה איתה לאורך כל הדרך... לא היה אפילו מקום פנוי אחד."
חיים אישיים
אליוט הייתה נשואה פעמיים. בפעם הראשונה ב-1963 נישאה לג'יימס הנדריקס, חברה ללהקת Big 3 ו-Mugwumps. על פי הדיווחים היו אלה נישואי נוחות אפלטוניים כדי לסייע לו להימנע מגיוס במהלך מלחמת וייטנאם; נישואים שמעולם לא מומשו ובוטלו בשנת 1968. ב-1971 אליוט נישאה לעיתונאי דונלד פון וידרמן, יורש לברונות בווארית. הנישואים הסתיימו בגירושים אחרי מספר חודשים.
אליוט ילדה את בתה אואן ונסה אליוט ב-26 באפריל 1967. היא מעולם לא זיהתה את האב בפומבי, אבל שנים רבות לאחר מכן, מישל פיליפס עזרה לאואן לאתר את אביה הביולוגי. לאחר מותה של אליוט, אחותה הצעירה לאה קאנקל (שהייתה אז נשואה למתופף ראס קאנקל), קיבלה משמורת על אואן, שהייתה אז בת שבע, וגידלה אותה יחד עם הבן שלה, נתניאל. אוון גדלה להיות זמרת גם היא, ויצאה לסבבי הופעות יחד עם חבר הביץ' בויז אל ג'רדין.
מותה
ב-22 באפריל 1974, אליוט התמוטטה באולפן טלוויזיה בברבנק, קליפורניה, כשבאה להשתתף בתוכנית של ג'וני קרסון, בדיוק לפני שעלתה לשידור. היא טופלה בבית החולים ושוחררה. בראיונות היא המעיטה בחשיבות האירוע, ואמרה שזו פשוט תשישות. אך הראיון שבו אמרה זאת, בתוכנית האירוח של מייק דאגלס, היה להופעתה האחרונה בטלוויזיה.
ביולי 1974, אליוט הופיעה במשך שבועיים של הופעות כסולנית בלונדון פלדיום. היא התקשרה בשיחה בינלאומית למישל פיליפס אחרי ההופעה האחרונה ב-28 ביולי. פיליפס אמרה מאוחר יותר כי אליוט נשמעה במצב רוח מרומם, כי היא קיבלה תשואות סוערות בסיום הופעתה.
ייתכן שפרשה לשינה מיד אחרי שיחה זו, אך דבי ריינולדס טענה בספרה משנת 2013, Unsinkable: A Memoir שהיא וילדיה קארי פישר וטוד פישר ראו את אליוט במסיבה באותו לילה בביתו של מיק ג'אגר. ריינולדס סיפרה שכשאליוט עזבה את המסיבה היא אמרה שהיא בדרך לדירה בה לנה, ושהיא עזבה בגפה.
באותו לילה, אליוט, כשהיא בת 32, מתה בשנתה. על פי הפתולוג שביצע נתיחה שלאחר המוות, סיבת המוות שלה הייתה "אי ספיקת לב עקב ניוון שריר לב שומני בשל השמנת יתר". לא התגלו עקבות סמים בגופה. הדירה בה נפטרה אליוט הייתה שאולה מן הזמר הארי נילסון; ארבע שנים מאוחר יותר מת שם גם המתופף של להקת The Who, קית' מון, גם הוא בגיל 32.
אגדה אורבנית שהשתרשה גורסת שאליוט נחנקה למוות כשהיא אוכלת כריך בשר. הסיפור התפשט מיד לאחר הגילוי של גופתה, והיה מבוסס על השערות לא מבוססות בתקשורת. ב-2014 מאמר בעיתון "הארץ" זיהה את מי שהתחיל את השמועה השקרית כאחד הפתולוגים שהביע בפני כתבי עיתונות ניחושים לפני ביצוע הנתיחה, והסיפור דבק בה. בנתיחה שלאחר המוות לא נמצאו שארי מזון בדרכי נשימתה, אך המקור הוא כנראה בכך שהמשטרה מצאה בחדר סנדוויץ' חצי-אכול, וחשבו שייתכן שזה קשור לסיבת מותה.
מחוות ואזכורים בתרבות פופולרית
עיריית בולטימור הכריזה על יום 15 באוגוסט 1973 כ"יום קאס אליוט" לכבודה כשחזרה להופיע בעיר הולדתה.
סרטים ומחזות
המחזה Beautiful Thing ומסרט באותו שם כוללים הקלטות שלה, ודמות אחת מהרהרת על זיכרונותיה מאליוט.
אליוט הייתה הנושא של מופע במה בדבלין בשנת 2004, The Songs of Mama Cass, עם הזמרת קריסטין קפלי.
מוזיקה
השיר של פרנק זאפה "We're Turning Again" מאזכר את האגדה האורבנית לפיו קאס נחנקה למוות. "We can visit Big Mama, we can whap her on the back, while she eats her sandwich!"
בשיר של TISM "(He'll Never Be An) Ol' Man River" מונה את סיבת מותה לכאורה ברשימת "סופים רעים" מההיסטוריה של המוזיקה הפופולרית: "Mama Cass's sandwich, I ate the same!".
הקליפ של קרוסבי, סטילס אנד נאש לשיר Daylight Again שיצא ב-1982 היה מוקדש לקאס אליוט. גם האלבום שלהם, Greatest Hits, הוקדש לה.
ממלכת הגדעונים
ממלכת הגדעונים הוא כינוייה של ממלכה יהודית ששכנה באזור סמן שבצפון-מערב אתיופיה (שלטה לסירוגין גם על שטחים מדרום לה). במסורת ביתא-ישראל ממלכה זו מכונה "ממלכת הגדעונים" הנגזר מהשם "גדעון", שמם של רבים ממלכי הממלכה. שושלת הגדעונים מיוחסת על-פי מסורת ביתא ישראל עם צאצאיו של צדוק הכהן הגדול מתקופת מלכותם של דוד ושלמה מלכי ישראל. על פי המסורת, בנו של צדוק, עזריה, נשלח לאתיופיה יחד עם מנליק הראשון, מלך אקסום בנם המשותף של שלמה המלך ומלכת שבא וכאלף מכל שבטי ישראל ובני האצולה (על-פי הכברה נגשת).
מינוח
בספרות העברית משנת 1528 עד למאה ה-17 מכונה הממלכה בשם "פלאסה". הראשון שנקב בשם זה היה רבי אברהם בן אליעזר הלוי באיגרת משנת 1528:. זהו גם האזכור הראשון של הכינוי "פלאסה" בספרות העברית. גם רבי אברהם בן יצחק אבן מיגאש משתמש בשם
היסטוריה
במאה ה-4 ממלכת אקסום המירה את דתה לנצרות ובעקבות כך פרץ סכסוך בין השלטון לבין מורדים יהודים שכונו "בית ישראל". בראש המורדים עמד פינחס, מצאצאי גדעון ויורשו. פינחס והמורדים היהודים נמלטו להרי סימן ושם כוננו מחדש את ממלכתם.
על פי המסורת האתיופית-נוצרית, כאשר מנליק היה למלך הוא חילק את ממלכתו למספר מחוזות שעליהם שלטו מקורביו. אחד ממקורביו היה גדעון אשר קיבל לשליטתו את האזורים: אדיבו, ולקאית, סגדה, סימן, וגרה, ארמצ'הו, צ'ילגה, סקלט, דמביה ובגמדר.
כתובת מתקופה זו מתארת כניעה והעלת מס של סמין לאקסום. בכתובת אקסומית מהמאה ה-4 מוזכר השם סמן כישות מדינית שמעלה מס לאקסום:.
ב-1290 מזכיר מרקו פולו שלוש ממלכות ויהודים "שלא מזוקנים בכבדות כמו אלה בארצי" ולא ברור אם אחת מהן היא ממלכת הגדעונים.
למן המאה ה-14 ועד תחילת המאה ה-17 ניהלה הממלכה מלחמות רבות נגד האימפריה האתיופית.
סופה הגיעה ב-1625, עת צבאו של קיסר אתיופיה סוסניוס כבש את המוצב האחרון של היהודים.
מלכים מוכרים
בתקופתם של הקיסרים נהואד (1494-1507) ולבנה דנגל (1507-1540):
פרנץ פון סופה
פרנץ פון סופה (בגרמנית: Franz von Suppé; 18 באפריל 1819 - 21 במאי 1895), נודע גם בשם פרנצ'סקו סוּפֶה דֶמֶלִי, היה מחבר אופרטות אוסטרי.
חייו
סוּפּה, בן לאב ממוצא איטלקי-בלגי ולאם וינאית, נולד בעיר הקרואטית ספליט - אז, בשטח האימפריה האוסטרו-הונגרית.סופה הוא קרוב-רחוק של המלחין הנודע גאטנו דוניצטי.
סופה החל ללמוד מוזיקה וקומפוזיציה בגיל צעיר. הוא למד משפטים בפדובה אך המשיך את לימודי המוזיקה. הוא הוזמן לווינה כמנצח הצגות תיאטרון. סופה הסכים לעבוד כמנצח ללא שכר בתנאי שיוכל להעלות אופרטות שכתב.
סופה כתב עשרות אופרטות וכן מספר אופרות. הוא היה מפורסם מאוד בזמנו בדומה ליוהאן שטראוס וז'אק אופנבך. רוב יצירותיו נשכחו ואינן מועלות על הבמה אבל מספר פתיחות שלו מפורסמות מאוד ומושמעות לעיתים תכופות בקונצרטים למוזיקה קלאסית קלה. סופה כתב גם כמה יצירות דתיות, החשובה שבהן היא הרקוויאם שכתב והועלה על הבמה בשנת 1855. בתחילה זכה הרקוויאם להצלחה, אך עם השנים היה ליצירה נשכחת.
סופה נפטר בווינה ב-21 במאי 1895 ונקבר בחלקת המוזיקאים שבבית הקברות המרכזי בווינה, בסמוך ליוהאן שטראוס האב, יוהאן שטראוס הבן, יוזף שטראוס, אדוארד שטראוס, לודוויג ואן בטהובן, יוהנס ברהמס, פרנץ שוברט ועוד.
הפתיחות המפורסמות הן:
אל-כחלאווי א-תונסי
אל-כחלאווי א-תונסי (בערבית: الكحلاوي التونسي, בתעתיק מדויק: אלכַּחְלַאוִי אלתוּנסי, מילולית "כחלאווי התוניסאי" – שם הבמה של אלי טויטו; 24 בינואר 1932– 15 בפברואר 2000) היה יהודי-תוניסאי, זמר ונגן כלי הקשה במוזיקה ערבית בהשראה עממית ואיש עסקים. שאל את שם הבמה שלו מהזמר המצרי מוחמד אל-כחלאווי.
קורות חיים
כמו תוניסאים רבים בשנות ה-40 של המאה ה-20, נשבה בהתבגרותו בקסמי המוזיקה המצרית. הוא לא רק עיצב את עצמו בדמותו של הזמר המצרי מוחמד אל-כחלאווי, המפורסם זה מכבר, אלא גם לקח ממנו את שם הבמה שלו. תהילתו של אל-כחלאווי א-תונסי עלתה גם כן וכנער בשנות הארבעים המאוחרות של המאה העשרים, משך את תשומת ליבו של נגן הקאנון היהודי העיוור קקינו דה-פז ואחרים. לאחר כמה עבודות בפריז במקומות כמו הקברט המפורסם El Djazair ברובע הלטיני כזמר ונגן כלי הקשה (דרבוקה), הוא חזר לתוניס ושם הפך לאורח קבוע ברדיו תוניס. בשנת 1953 הקליט את הסינגל הראשון שלו (Min youm elli ratek aini, "מהיום שהמבט שלי נח עליך") אשר סלל את דרכו קדימה. במהלך השנים הבאות הקליט בשלל חברות ידועות: דוקררט-תומסון, Teppaz, La Voix Du Globe, בל-אייר, Pathé ודוניה.
במשמעות של "עולם" (دنيا) בערבית, דוניא הייתה חברה של תקליטי 78 rpm מוערכת למדי בשנות ה-50 של המאה ה-20, אך התקשתה במעבר לאריך-נגן. ב-1960 רכש אל-כחלאווי את החברה כולה והפך אותה במהרה לאימפריה עם מגוון אומנותי מרשים. דוניא סיפקה מיד פורום לאומנים כגון מאטי בן קאסם, שייח מוחמד אל אנקה, אווליה, פדילה דז'יריה, שייחה רימטי (ואפילו פריד אל-אטרש הסורי-מצרי, שעל פי הדיווחים היה גם חבר), אך כך גם סיפק פורום לקולגות היהודיות שהיוו פליטים מתוניסיה ואלג'יריה באותה העת ושהו בצרפת, כמו לילי בוניש, לין מונטי, ראול ג'ורנו, אדמונד אטלאן, בלונד-בלונד, אלברט גז, רנה פרז, לוק שרקי, שייח זקרי, עאידה ניסים, אלברט פרז, ונתן כהן. אל-כחלאווי א-תונסי וחברתו דוניא נתנו קול לכמה ממיטב האמנים הצפון אפריקאים של המאה ה-20, כאשר מעטים אחרים עשו זאת.
היותו אמרגן כמעט ולא האט את הקריירה המוזיקלית שלו. לאורך כל סוף עידן הוויניל סיפק אל-כחלאווי א-תונסי מופעים על עשרות תקליטי LP ו-45 של דוניא והמשיך להופיע לאורך שנות ה-80 וה-90.
ב-15 בפברואר 2000, העיתון ליברסיון בצרפת יצא עם הכותרת הבאה: "Tounsi ne jouera plus de derbouka" ("תונסי כבר לא ינגן בדרבוקה"). אל-כחלאווי א-תונסי נפטר בגיל 67, בטרם עת, אך קולו לא נדם. בשנת 2002, אולם הקונצרטים בטקלאן בשדרות וולטייר בפריז, שנרכש על ידי אל-כחלאווי בשנת 1976 והיום בבעלות בניו, כיבד את זכרו של אל-כחלאווי א-תונסי ואת תרומתו המוזיקלית לצפון אפריקה וגם לצרפת באמצעות ערב שירה. אל-כחלאווי גם מונצח באוסף של Trésors de la Chanson Judéo-Arabe (אוצרות השיר היהודי-ערבי) של חברת Buda Musique, אשר כמעט כל תוכנו נלקח מחברת דוניה.
Nero (להקה)
Nero הם שלישיית תקליטנים ומפיקים מוזיקליים מלונדון, בריטניה. חברי ההרכב הם דניאל סטפנס, ג'ו ריי ואלאנה ווטסון. דניאל סטיבנס וג'ו ריי הם התקליטנים ואלאנה ווטסון מספקת את השירה לרוב השירים של הצמד. ב-6 בדצמבר 2010, Nero הוכרזו כמועמדים בסקר הסאונד של 2011 של ה-BBC. אלבום הבכורה של הצמד הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים בבריטניה.
ביוגרפיה
סשה פררה ג'ונס, עיתונאי הניו יורקר מגזין, כתב שהרמיקס של Nero לשירה של הלהקה The Streets (הרחובות), "Blinded by the Lights" נמצא בין השירים המובילים שלו לשנת 2009. לשיר היו השמעות ברדיו בבריטניה וכן היה מושמע על ידי תקליטנים מובילים, ביניהם צ'ייס סטטוס, Skream, טייסטו Diplo. Nero ביצעו רמיקסים לשירים של אמנים מוכרים כגון La Roux ,Deadmau5 ודאפט פאנק.
Welcome Reality
ב-12 באוגוסט 2011 הוציא הצמד את אלבום הבכורה שלהם שנקרא "Welcome Reality" (בתרגום חופשי: "ברוכים הבאים למציאות").
הצמד הוציא לאור את הסינגל הרשמי הראשון שלהם "Innocence" בבריטניה ב-26 באפריל 2010. הסינגל יצא יחד עם השיר "Electron" כהורדה דיגיטלית, כמו גם על ויניל. השיר היה בשיאו המקום 168 בטבלת הסינגלים של בריטניה מלבד זו הוא היה בשיא במקום 16 ו 11 במצעד הדאנסים ובאינדי.
ב-6 בדצמבר 2010, הודיע ה-BBC כי Nero מועמדים לפרס בסקר הסאונד של 2011 של ה-BBC. יומיים לאחר מכן הוציאה הלהקה את הסינגל הרשמי השני שלה "Me & You". השיר נכנס לרשימת A List playlist של BBC Radio 1, ואף הגיע למקום הראשון במצעד האינדי הבריטי. הסינגל יצא בבריטניה גם בהורדה דיגיטלית ו-"12 ויניל ב-2 בינואר 2011.
ב-1 במאי 2011, יצא הסינגל השלישי מהאלבום, "Guilt". השיר הגיע למקום 8 במצעד הסינגלים בבריטניה, מה שהיה אז המיקום הגבוהה ביותר אליו הגיע שיר שלהם.
ב-5 באוגוסט 2011, הוציאה הלהקה את הסינגל הרביעי מהאלבום, "Promises". השיר הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי, במצעד הסקוטי, ובמצעד הדאנס הבריטי, והוא הסינגל המצליח שלהם ביותר עד כה. הצלחתו של השיר גררה רמיקס של Skrillex לשיר שהצלחתו איננה פוחתת מזו של השיר המקורי.
ב-16 באוקטובר 2011 הוציאה הלהקה את הסינגל החמישי מהאלבום, "Crush on You". השיר לא הצליח לשחזר את הצלחת קודמו, ולא הגיע למקום הראשון באף אחד מהמצעדים המרכזיים.
מעמד המוזיקאי בחברה המערבית
מאז ימי הביניים ועד למאה ה-20, חל שינוי משמעותי במעמדו של המוזיקאי בחברה המערבית, החל ממעמד נחות של משרת בימי הביניים, ועד לדמות הסלבריטי במאה ה-20.
הידוע והבלתי ידוע אודות המוזיקאי
דמות המוזיקאי המוכרת כיום, המאופיינת בעיקר בכך שהביוגרפיה שלו ידועה לכולם, נוצרה רק במאה ה-14. עם זאת, גם סביב מלחינים מתקופות אלה ומאוחרות יותר קיים מסתורין רב, המתבטא במיתוסים ובהיעדר מידע אודות המלחינים. דוגמה טובה לכך היא המידע הידוע כיום אודות מוצרט – מידע המורכב במהותו ממיתוסים אודות מראהו, תכונות האופי שלו ואף נסיבות מותו. במאה ה-20 המצב שונה, כיוון שהמידע אודות המוזיקאים זורם לכל דורש מאמצעי התקשורת לסוגיהם, ואף מהמוזיקאי עצמו (בראיונות, באתרי אינטרנט וכו').
התפתחות מעמד המוזיקאי בתקופות השונות
להלן פירוט התפתחו מעמד המוזיקאי בתקופות השונות בתולדות המוזיקה:
ימי הביניים
בימי הביניים (המאה ה-5 עד המאה ה-15) דמות המוזיקאי הייתה של מוזיקאי נודד, ומוזיקאים נודדים אלה נחשבו לבעלי מעמד נמוך, שווי ערך לצמית, לפרוצה או למקבץ נדבות. מעטים מהאצילים בתקופה זו כתבו מוזיקה, וגם הם עשו זאת לשם ההנאה ולא כפרנסה. המוזיקה כפרנסה נחשבה בימים ההם לפרנסה לא מוערכת.
רנסאנס
בתקופת הרנסאנס (1450-1600), מוסד הכנסייה היה הגוף המרכזי והחזק, והמוזיקאי עבד בשירות הכנסייה. השוני המרכזי בין תקופת הרנסאנס לתקופת ימי הביניים שקדמה לה הוא בכך שהאמנות כולה, והמוזיקה בפרט, הפכה למורכבת ולעמוקה יותר, וגם לריאליסטית יותר. הרנסאנס הייתה תקופה של סקרנות וחקרנות למען ידע אינטלקטואלי, והאצילים הפכו למשכילים יותר. עובדה זו, בתוספת המצאת הדפוס, הביאה לכך שאצילים רבים ידעו לנגן ואף דאגו להשכלה המוזיקלית של בני ביתם. מצב זה הביא לעליה במעמד המוזיקה ובמעמד המוזיקאי. אצילים רבים נהגו להחזיק בחצרו כמה עשרות מוזיקאים מסוגים שונים (זמרים, נגנים, מלחינים), שליוו את אדונם במסעותיו.
בארוק
בתקופת הבארוק (1600-1750) המלחין עדיין מצא את פרנסתו בעבודה עבור הכנסייה או בחצרותיהם של אצילים. בתקופה זו, המוזיקאי לא היה אמן, אלא אוּמן. הדבר בא לידי ביטוי בכך שהמלחין היה מחויב לתוצרת מסוימת עבור מעסיקו, ולא היה חייב להיות מוזיקאי "גאון". המוזיקאי אף נהג לשנות את סגנון הכתיבה שלו על פי דרישות המקום בו עבד, וניתן אף לומר כי לא היה כל הבדל בין מלחין לבין מבצע – כל מי שידע לנגן, ידע (לכאורה) גם לכתוב מוזיקה. המלחין יוהאן סבסטיאן באך מהווה דוגמה טובה למלחין מתקופה זו, בכך שבמרוצת השנים עבר מעיר לעיר בגרמניה, ובכל עיר מצא משרה מוזיקלית אחרת. עבור כל משרה שינה באך את סגנון המוזיקה שלו, כך שתתאים לדרישות שהוצבו לו (לעיתים מוזיקה חילונית ולעיתים מוזיקה דתית). חרף סכסוכים מקצועיים שפרצו בינו לבין הרשויות ומעסיקיו, שעיקרן אי מתן שכר הולם לעבודתו, לא יכול היה באך להתפטר מעבודתו, כיוון שמוזיקאי לא יכול היה בימים ההם להתפטר, והוא היה מחויב להמשיך בעבודתו. על כן עבר באך מעיר לעיר – לא מתוך כוונה למצוא קידום כלשהו או על מנת להתפתח מבחינה מוזיקלית, אלא פשוט על מנת לשפר את תנאי העסקתו.
התקופה הקלאסית
בתקופה הקלאסית (החל מהמחצית השנייה של המאה ה-18 ועד תחילת המאה ה-19) נראה היה כי אין כל שינוי במעמדו של המוזיקאי, ורוב המוזיקאים עדיין הועסקו כשכירים, ולעיתים אף כמשרתים. בתקופה זו המוזיקאי לא היה כותב כלל על חייו הפרטיים או על חוויות אישיות. גם מוזיקאים שכיום ידוע שחוו חיים מלאי צרות ומשברים, לא הביעו נושאים אלה במוזיקה שלהם. דוגמה טובה לכך הוא סיפורו של המלחין יוזף היידן, שהועסק במשרות שונות בחצרות של נסיכים, ומצבו הרע כמוזיקאי מתבטא ב"סימפוניית הפרידה" (1772), שנכתבה ובוצעה כמחאה על תנאי העסקתו אצל הנסיך ממשפחת אסטרהאזי. דוגמה נוספת היא וולפגנג אמדאוס מוצרט, שהיה "ילד פלא" וגאונותו המוזיקלית איננה מוטלת בספק, אשר שימש כמוזיקאי מן השורה בכנסייה. עם זאת, מוצרט מייצג את תחילת השינוי במעמדו של המוזיקאי, בכך שהיה המוזיקאי הראשון שהפך למלחין עצמאי. מוצרט נטש את זלצבורג, שנתפסה כעיר "משעממת", ועבר לווינה שהייתה בימים ההם מרכז תרבותי וחברתי, והיוותה סמל לליברליזם. מוצרט כתב יצירות רבות ופופולריות, שהביאו קהל רב לקונצרטים שערך, אך לאחר כ-7 שנים בווינה גם הפופולריות שלו פחתה. מלחין שהגשים עד תום את תדמית המלחין העצמאי הוא לודוויג ואן בטהובן, אשר נתפס כמוזיקאי "גאון", ותיפקד כמלחין עצמאי שביסס את עצמו במעמד שאיפשר לו לכתוב יצירות כרצונו, ולא לבקשת גורמים חיצוניים. לדוגמה, את הסימפוניה התשיעית כתב בטהובן במשך 4 שנים תמימות, עובדה חריגה מאוד לימים ההם. בתקופה זו, שלאחר המהפכה הצרפתית, החברה הייתה פתוחה יותר למוזיקה ולאמנות בכלל, ולכן אנשים רבים תמכו בבטהובן ונתנו לו את החופש הכלכלי ליצור.
התקופה הרומנטית
בתקופה הרומנטית (המאה ה-19) נמשכה המגמה של מוזיקאים עצמאיים, כלומר מלחינים שראו עצמם כ"גאונים" ולעיתים אף כבעלי השראה אלוהית. מלחינים ומבצעים רבים התמקדו ביכולות הווירטואוזיות שלהם, דבר שהפך את המוזיקה למורכבת יותר. במקביל, התחזקותו של המעמד הבורגני לאחר המהפכה הצרפתית הביאה לכך שאנשים רבים אכן למדו מוזיקה, לא כמקצוע אלא כתחביב, ועסקו ביצירת מוזיקה פשוטה יחסית. הבדל זה בגישות כלפי המוזיקה הביא בתקופה זו לראשונה לקרע בין המלחין לקהל, אשר לא הצליח להבין את המוזיקה המורכבת לה האזין בקונצרטים. המלחינים ניסו לגשר על הפער שנוצר, ויצרו "מוזיקה תוכניתית" – יצירות מוזיקליות שמאחוריהן עומד סיפור מוכר, אליו יכול הקהל להתחבר (לדוגמה: היצירה "פסטורליה" של בטהובן, המציגה את מאפייני החיים בכפר).
המאה ה-20
הסיבות המרכזיות לשינוי המהותי במעמד המוזיקאי במאה ה-20 הן:
דב שוייגר
דב ברל שוַייֶגר (1887 – 12 באפריל 1909) היה ממייסדי הארגונים "בר גיורא" ו"השומר". פעל במושבות החקלאיות הראשונות בגליל – סג'רה, מסחה ומצפה. נרצח בידי שודדים ערבים.
ביוגרפיה
דב בר שוייגר נולד ב-1887 בעיר אודסה שבדרום-מערב רוסיה לאביו משה (שם האם לא ידוע). הוא התחנך וגדל בעיר. בנעוריו הצטרף לארגון ההגנה העצמית של יהודי העיר, אולם בפוגרום של 1905 לא הספיק כוח של ארגון זה מול הפורעים שנתמכו על ידי הצבא. בסופו של הפוגרום נמנו כ-300 חללים ואלפי פצועים מקרב יהודי העיר. בעקבות אירוע זה החליט שוייגר לעלות לארץ ישראל, ובסוף 1905 הפליג מנמל אודסה והגיע לנמל יפו יחד עם רבים מעולי העלייה השנייה. בהגיעו החל לעבוד כפועל במושבה פתח תקווה ובמקביל הצטרף לארגוני הפועלים "הפועל הצעיר" ו"פועלי ציון". התארגנותם של הפועלים הייתה לצנינים בעיני חקלאי המושבה והם קראו להחרים את הפועלים היהודים ולחזור להעסיק פועלים ערבים. באפריל 1906 עבר שוייגר, לאחר שלא מצא עבודה בפתח תקווה, לעבוד בחווה במקווה ישראל.
בתקופת עבודתו שם הכיר את יצחק בן-צבי וזה התרשם ממנו וזימנו ב-29 בספטמבר 1907 לחדרו שביפו להשתתף באספת יסוד ארגון השמירה "בר גיורא". על אף הצטרפותו לארגון המשיך שוייגר לעבוד במקווה ישראל אולם באחד הימים נטש את המקום על מנת לעזור להגן על גדרה שעמדה בפני התקפה של ערבים. בעקבות עזיבתו ללא אישור פוטר מהחווה ונאלץ לחפש מקום עבודה אחר. לאחר שלא מצא מקום עבודה באף אחת ממושבות יהודה והשומרון החליט לעבור לגליל.
שוייגר הגיע לחוות סג'רה שם שהו כבר אחדים מחבריו ב"בר גיורא". יהושע חנקין נתן לקבוצה קרקעות לעיבוד חקלאי ומנהל החווה אליהו קראוזה מסר לידם את האחריות לשמירה על החווה. לאחר זמן קצר נשלח שוייגר חזרה ליפו על מנת לגייס חברים נוספים לעבודה בחווה, והוא גייס את האחיות לבית שטורמן. לאחר קבלת השמירה על החווה נמסרה לקבוצה גם האחריות לשמירה על המושבה סג'רה.
שוייגר שאף להידמות לשומרים הבדואים והצ'רקסים ולכן הצטרף אליהם לשמירת הלילה על העדרים הרועים בשדות. לאחר סכסוך בינו ובין הרועים הצ'רקסים נמסרה לארגון "השומר" גם האחריות על שמירת העדרים בלילות ושוייגר החל לשמור על העדרים יחד עם מנדל פורטוגלי ויהודה פרוס.
בתחילת אוגוסט 1908 נשלח שוייגר עם עוד מספר שומרים לסייע להגן על מסחה שם מונה למפקד ההגנה. הצלחתו בתפקידו שכנעה את הנהגת היישוב לחתום עם "השומר" הסכם לעבודה והגנה עברית.
לקראת סוף 1908 עבר עם עוד מספר חברי "השומר" לסייע למתיישבי מצפה שלייד טבריה. בחודש אפריל 1909, כשהלך עם חבר מסג'רה בחזרה למצפה, הותקפו על ידי שודדים ערבים שירו בו מרובה ציד. שוייגר הצליח להגיע בכוחות עצמו למצפה משם הובל בעגלה לבית החולים הסקוטי בטבריה שם טופל במשך מספר ימים וב-12 באפריל 1909 נפטר. הובא לקבורה בבית הקברות של טבריה.
דב שוייגר מוזכר ברומן "תמול שלשום" בתיאור חדרה של סוניה שנמצאת בו "תמונתו של ברילי חברנו שנהרג בידי ערביים."
כמו כן נרמז סיפור רציחתו בנובלה של יוסף חיים ברנר "בין מים למים". אחת מאירועי המשנה בעלילה הוא טקס הספד שמתרחש לזכרו של השומר שנהרג במושבה. "וכשהשיחה הכללית הוכנסה שוב ואהרן דיבר על השומר ההרוג, שיוספד בנשף, איך שהוא סמל-הטרגדיה שבחיי הפועלים העברים החקלאים – אלה האנשים אשר עזבו שם הכל, אשר נתנו גט-פיטורין להגלות, אשר עזבו שם את כל ספריהם ואידיאליהם, עזבו את כל עתידותיהם הפרטיים ויתמכרו למשאת-נפשם ויבואו הלום להיות חלוצי העם וחלוצי הארץ".
אחיו של שוייגר, יואל שוייגר, היה עיתונאי ועסקן תרבות ורשאי.
הגילוי המחודש של הקבר בטבריה
עם השנים הוזנח ונשכח מקום קבורתו של שוייגר. בשנות ה-30 הקים הועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית את "ועדת ציון" בראשות דוד בדר שמטרתה הייתה להציב מצבות על קברות אנשי העלייה השנייה שלא זכו לכך. בדר איתר את מקום הקבורה וחידש את המצבה. בהמשך הועבר הקבר לחלקת "השומר" בבית הקברות של כפר גלעדי.
עראבה
בתקופות הרומית והביזנטית היה במקום ישוב יהודי בשם ערב, הנזכר בכתבי יוסף בן מתתיהו, בתלמוד וכן אצל אוסביוס. במקום נתגלתה כנסייה מהתקופה הביזנטית. במאה ה-18, עראבה הייתה מקום הולדתו של דאהר אל עומר ואחד ממרכזי שלטונו. בשנת 1976 התרחשו ביישוב הפגנות יום האדמה הראשון.
סמלה של המועצה הוא בצל, אבטיח ומלון המסמלים את הגידולים המסורתיים של חקלאי עראבה.
היסטוריה
בחפירות שנערכו בכפר בשנת 1967 נתגלתה כנסייה ביזנטית מהמאה השישית, בשטח של כ-500 מ"ר, עם רצפת פסיפס חגיגית שהועברה למוזיאון רוקפלר בירושלים.
עראבה מוזכרת בקצרה על ידי הנוסע הערבי יאקות אל-חמאווי בספרו מועג'ם אל-בולדאן, שנכתב בתחילת המאה ה-13. במהלך ההיסטוריה הייתה עראבה כפר חקלאי, שהשתמש במרחבי בקעת בית נטופה לגידולים חקלאיים.
בתקופה העותמאנית השתייך הכפר עראבה למחוזות שונים באימפריה, על פי השינויים האדמיניסטרטיביים התכופים בה: למחוז ציידא (צידון), צפד (צפת), עכא (עכו) וביירות. בסוף המאה ה-17 לחמו תושביה המוסלמים של עראבה כנגד הדרוזים בחרבת סלאמה. את תושבי עראבה הנהיג זיידן, סבו של דאהר אל-עומר. מספר שנים לאחר מכן הגיע דאהר עצמו לעיירה, על פי האגדה, לחפש מקלט לאחר שהרג חייל טורקי, ושם יצא לעזרתו שייח' מקומי בשם מוחמד נאסר, ולאחר שדאהר סייע לנאסר ליישב סכסוך עם כפר שכן, החלה שרשרת אירועים שהסתיימה בייסוד ממלכתו של דאהר בגליל. אל-עומר נולד בכפר עראבה בשנת 1695, כבן למשפחה עשירה. הגרעין של צבאו, בהיותו מושל הגליל היה מבני עראבה ודיר חנא. דאהר אל-עומר לא הקים לעצמו בירה קבועה ובתקופת שלטונו הוא נע בעיקר בין טבריה לעכו ולעראבה. לפיכך הפכה עראבה בתקופתו למוקד של עוצמה פוליטית-חברתית ברמת המחוז העותמאני. בית המנהלה ובית המשפט של אל-עומר ניצב עד היום בעראבה.
לפי מסורת מקומית חודש היישוב בתחילת המאה ה-19 על ידי ערבים מוסלמים שהגיעו משכם ומירושלים.
בשנת 1906 פקדה את הכפר מגפת כולרה שקטלה, כמסופר, כ-900 מבין 1,500 תושביו. במפקד האוכלוסין של 1931 נמנו 1,224 תושבים, מתוכם 37 נוצרים, ו-253 בתים נושבים.
מלחמת העצמאות ולאחריה
עראבה לא רק הפך למקום מקלט לעקורי מלחמת העצמאות, אלא שבמקרה מסוים גם גילה סולידריות והתגייס לעזרתם של שכנים שגורלם היה קשה יותר. בשנת 1949 פנה אב הכנסייה של הכפר השכן עילבון, כפר נוצרי ברובו, בבקשת עזרה מכומר הקהילה הנוצרית בעראבה. תושבי כפרו גורשו באותה העת ללבנון, שדותיהם נותרו ללא טיפול והכומר חיפש מי ידאג לגורל הגידולים עד שלאנשי הכפר יותר לשוב לגבולות ישראל. במחווה קולקטיבית התאחדו כל החמולות של עראבה ואנשי הכפר יצאו לטפל בשדותיהם של אנשי עילבון.
עראבה הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1965 ובינואר 2016 הוכרזה כעיר.
מאבק על קרקעות
החל מקום מדינת ישראל ועד שנת 1966 נשלט עראבה, כמו היישובים הערביים האחרים בישראל, באמצעות ממשל צבאי.
כבר מראשית שנות החמישים ניתן להבחין בניצני מחאה עממית, שהמוקד שלה היה מאבק על הקרקע. הפלאחים נאבקו נגד תוכניות הממשל לטענתם להפקיע את אדמותיהם; מאבק שהתנהל בבתי המשפט, מעל דפי העיתונות ובשטחים המועמדים להפקעה עצמם. בשנת 1951 סיכלו פלאחים מעראבה תוכנית ממשלתית להפקעת שטח חקלאי נרחב הידוע בשם רומאנה, כאשר המשיכו לעבד אותו, למרות האיסור וסגירת השטח, וגרמו לממשלה לסגת מכוונתה.
בשנת 1956 הרס הממשל הצבאי את ביתו של אחד מתושבי עראבה, בית שהיה אחד הראשונים שנבנו בכפר אחרי 1948. הנימוק להריסה היה שהבית נבנה ללא היתר בנייה כחוק. תוך ימים ספורים התארגנו תושבי הכפר ובנו את הבית מחדש. בשנת 1963 התארגנו חקלאים מעראבה לפעולת מחאה על התנכלויות המשטרה כלפיהם בזמן שהם מובילים פועלים ובני משפחה לעיבוד האדמות. המפגינים נסעו מעראבה למשרד החקלאות בנצרת על גבי טרקטורים ומחו על התנהגות המשטרה, שבה ראו ניסיון לגזול מהם את הזכות לעבד את אדמותיהם. הממשל הצבאי היו ער לפוטנציאל ההתנגדות בעראבה, ובחר להקים בכפר תחנת משטרה שתפקידה להדק את השליטה בעראבה ובשני הכפרים הסמוכים, סכנין ממערב ודיר-חנא ממזרח.
מהמאבק להגנת הבעלות על הקרקע נגזרה גם שאלת השליטה במקורות המים. חלק מהתושבים טענו כי יש להשאיר את השליטה באספקת המים בידי תושבי הכפר באמצעות אגודה עות'מאנית עצמאית, ללא קשר עם חברת מקורות הממשלתית, בעוד שחלק אחר טענו כי יש להתקשר עם חברת מקורות, אשר תספק את המים ואילו תפקידה של האגודה יהיה חיבור הבתים לרשת המים. המגמה השנייה, בעידודו של הממשל הצבאי, היא שגברה, וכך הוקמה אגודת אל-נדא, שבה נציגי החמולות בכפר ובראשה אימאם הכפר, קאיד נגאר. האגודה היא שיזמה את פרויקט תשתית אספקת המים לבתי המגורים בעראבה.
המאבק מול השלטון על האדמה נשא בעראבה, כמו ביישובים ערביים אחרים, משמעות מרחיקת לכת הרבה יותר מאשר הגנה על אמצעי הייצור של הפלאחים. יש הטוענים כי בתרבות הערבית מוקנה לאדמה (בערבית: אל ארד) ערך רב השווה בחשיבותו וביוקרתו לערך "כבוד המשפחה" (בערבית: ערד). בעראבה התמקד המאבק סביב שטח של כ-19,000 דונמים אדמה מעובדת המכונה שטח אל-מל, שבבעלות תושבים משלושת הכפרים דיר-חנא, עראבה וסכנין. אזור זה כונה שטח 9. אדמות אלה הוכרזו עוד בשנותיה הראשונות של המדינה שטח צבאי סגור, הדרוש לצה"ל כשטחי אש לצורכי אימונים, והצבא אסר על בעלי הקרקעות את הכניסה אליו, אם לתקופות מסוימות ואם באופן קבוע. כניסת התושבים לשטח זה נחשבה לעבירה על החוק ואף נפתחו תיקים פליליים כנגד מפירי הצווים ולא פעם הוגשו נגדם כתבי אישום בבתי המשפט. ראשי המועצות פנו לממשלות פעמים רבות בבקשה לבטל את צווי איסור הכניסה, אך בקשותיהם נדחו.
עד 1976, נהרגו בשטח אל־מל, בין מאש הצבא ובין מהתפוצצות תחמושת צבאית שנותרה בשדות, תשעה מתושבי עראבה: חסן נאעמנה (1933–1946), עבדאללה סח (1933–1947), אחמד נעאמנה (1887–1951), חמדאן אל-בדוי (1936–1955), ח'אלד יאסין (1950–1961), מואפק יאסין (1955–1961), סלאח אל־בדוי (1947–1967), מחמד בדארנה (1940–1955) ומאמון נעאמנה (1963–1975).
עד סוף שנות השישים וראשית שנות השבעים לא העזו רוב תושבי עראבה לגלות מעורבות פומבית במישור הפוליטי הארצי. בבחירות לכנסת שמרו על דפוסי הצבעה קבועים של תמיכה ברשימות מטעם השלטון, ופעולות המחאה הספורדיות שבהן נטלו חלק התייחסו לבעיות מיידיות של הכפר. מצב זה השתנה כאשר הדור הצעיר הטמיע את ניסיון המאבקים עד אז ותרגם אותו למודעות פוליטית, שגם הושפעה מאופני השיח הפוליטי האזרחי אשר התפתחו בחברה הישראלית היהודית. בדומה ביישובים ערביים אחרים בישראל, החלו להישמע בעראבה דרישות פוליטיות ברמה הארצית ולא רק הכפרית מקומית.
אירועי יום האדמה בשנת 1976 החלו בהפגנות בעראבה, ובסכנין ודיר חנא הסמוכות. אחד מששת הרוגי יום האדמה היה ח'יר יאסין, תושב עראבה. ההפגנות, שהיו שקטות בתחילה, נהפכו במהרה לאלימות וכללו חסימת כבישים וזריקת אבנים ובקבוקי תבערה. משטרת ישראל לא הצליחה להתמודד עם ההפגנות ופנתה לעזרת צה"ל. בעימותים הקשים בין המפגינים לבין כוחות הצבא שנמשכו למחרת נהרגו עוד שלושה מתושבי סח'נין ונפצעו עשרות מתושבי שלושת הכפרים. מפגין נוסף שנהרג היה תושב כפר כנא ועוד הרוג במחנה הפליטים נור-שמס שבגדה המערבית.
אירועי אוקטובר 2000 כללו התפרעויות והפגנות בעראבה ובסביבתה ושניים מתושבי הכפר, אסיל חסן עאסלה ועלאא ח'אלד נסאר, נהרגו במהלכם מאש המשטרה, במהלך התפרעויות בצומת לוטם. על שמם של עאסלה ונסאר קרויים רחובות בעראבה.
מבנה פיזי וחברתי
המבנה הפיזי של הכפר עראבה גם הוא לא היה שונה בעבר ממבנה הכפר הערבי הקלאסי בארץ. על פי עראף (1996 א) ואחרים, הכפר הערבי צמח סביב גרעין של בתים רצופים וצפופים, עם שבילים צרים ביניהם. צפיפות הבניה העניקה ביטחון מינימלי לתושבים על רקע חוסר יכולתו של השלטון המרכזי, במשך תקופות היסטוריות ארוכות, לספק ביטחון כזה. במאה ה-20 נוספה בנייה מזורזת חדשה מסביב לגרעין הוותיק, הן בשל הגידול הטבעי והן בשל הצטרפות עקורים מיישובים אחרים, עד שמראה הכפר הזכיר את אופי הבינוי בשכונות העוני ("סלאמס") במדינות העולם השלישי.
במבנהו הפנימי מתחלק הכפר הערבי הקלאסי לגושים על פי חמולות, כאשר כל חמולה התגוררה בשכונה נפרדת שהייתה לרוב סגורה בפני בני חמולות אחרות והיוותה יחידה גאוגרפית מובחנת. בני החמולה חונכו לשמר את הקולקטיב החברתי החמולתי, שימור שהתבטא בין השאר בנישואי קרובים ובמגורי הבנים בסביבת ההורים.
לכל חמולה מקום מפגש משלה שבו נערכים אירועים חברתיים שונים. מקומות מפגש אלה, שזכו לשמות שונים - זאוויה (ZAWYI), מדאפה (MADAFA) או מנאזיל ( MNAZEEL) - היוו מוסד חברתי ופוליטי, דהיינו מוקדי עוצמה. בהם התקבלו אורחים מחמולות אחרות או נציגי השלטון המרכזי. הזאוויה של חמולת כנאענה מוקמה בכניסה ליחידה הגאוגרפית של החמולה בעראבה ועודנה קיימת עד היום. החמולה ייחסה לזאוויה חשיבות וכבוד וקבעה אותה כתחנה אחרונה בטקס האחרון בכל חתונה מסורתית, טקס הנקרא אל-זפה. אל-זפה חותמת שורה של טקסים שנמשכים על פני שבוע ולעיתים יותר. החתן חיכה בזאוויה עם חלק מאורחיו עד שראשי החמולה ונכבדי השכונה יביאו את הכלה מבית הוריה לביתו. בשלהי שנות השמונים נחלש מעמדה החברתי של הזאוויה, וטקסי החתונות של חמולת כנאענה המשיכו עד לביתו של החתן. הזאוויות המפורסמות בעראבה היו של המוח'תאר סאלח אחמד כנאענה, של פאוזי סלים יאסין ושל יוסף אסמאעיל עאסלה שנערכו בשנות החמישים והשישים.
בעראבה מונו שלושה מוח'תארים שהתחרו זה בזה על שליטה בחיי הכפר. למרות התוצר הדל שהפיקו הפלאחים מאדמתם גבו המוח'תארים מיסים בשיעורים גבוהים בהרבה מהשיעור הרשמי, ושמרו את ההפרש ברשותם. לדוגמה, מס אל-עושור (בעברית: מעשר), המס הבסיסי על תוצר חקלאי, שאמור היה להיות בשיעור של 10%, הגיע בפועל ל-30%. על רקע זה צמחו אי שקט וסכסוכים פנימיים, אולם כל עוד זרמו המיסים כסדרם לקופת המדינה לא התערב השלטון המרכזי בחיי הכפר ובפעולותיהם של המוח'תארים. בתנאים אלה הפסידו פלאחים רבים את הבעלות על אדמתם, בשל חוסר יכולתם לשלם את המיסים שהוטלו עליהם. תופעה נוספת שנלוותה לכך הייתה פלאחים שהעדיפו לרשום את אדמותיהם על שמם של שיח'ים ובעלי עוצמה, בתקווה ששמם לא יופיע בתעודות רשמיות וכך יוכלו לחמוק מן המפגש הקשה עם השלטון המרכזי ודרישותיו, כמו למשל חובת הגיוס לצבא הטורקי.
בתקופת שלטון המנדט הבריטי, איבדו המוח'תארים חלק מסמכויותיהם לטובת האדמיניסטרציה של השלטון המרכזי, אולם מעמדם הבסיסי, כבאי כוח השלטון בכפר וכשליטי החיים החברתיים בכפר נותר בעינו. הבריטים עודדו את התחרות והסכסוכים בין שלושת המוח'תארים של עראבה במסגרת מדיניות "הפרד ומשול" שהנהיגו בכל הכפרים בארץ. בנוסף, עודדו סכסוכים בין הכפרים השונים, למשל בין עראבה לבין סח'נין ומע'אר.
מוסד המוח'תאר נעלם מספר החוקים עם הקמתה של ישראל, אולם באופן מעשי נמשך גם בשנות החמישים והששים. הוא שימש את צורכי הממשל הצבאי ומפלגות השלטון. כמוח'תארים של עראבה בשנותיה הראשונות של המדינה שימשו פאוזי סלים יאסין, מחמד עלי כנאענה ומוסטפא אבראהים עאסלה. המוח'תרים המשיכו ליהנות מסמכות בלתי פורמלית שעוגנה ביכולת השפעתם על חיי תושבי הכפר. בחירת ראש המועצה לא הפחיתה ממעמדו החברתי של המוח'תאר והוא המשיך להיות בעל סמכות בעיני התושבים.
רשימת תשעת חברי המועצה הראשונה, הממונה, מראה כי השלטון המרכזי הקפיד לשמור על ייצוג החמולות הגדולות בעראבה. המועצה הממונה דאגה להקמת בית ספר ראשון שכלל 15 חדרי כיתה. בית הספר נבנה בתוך שטח חמולת יאסין, החמולה של ראש המועצה, אף שהמועצה הכינה תוכניות להקמת בתי ספר נוספים.
חמולות
הכפר כולל כיום 40 חמולות אשר ניתן לחלקן לחמש קטגוריות מרכזיות: החמולות הגדולות, החמולות הבינוניות, החמולות הקטנות, העקורים (שבניהן הגיעו בעיקר במלחמת 1948) והנוצרים.
להלן רשימת שש החמולות הגדולות:
החמולות הגדולות מונות יותר מ-70% מתושבי הכפר ובניהן הם גם הבעלים של כ-70% משטח הכפר. לצידן יש חמש חמולות בינוניות: שלש, קראקרה, סעדי, דראוושה וסח. החמולות הבינוניות מונות כ-16.5% מתושבי הכפר. על אלה יש להוסיף 12 חמולות קטנות, המהוות כ-7.5%. העקורים, שמקורם בכפרים אחרים בגליל, מהווים 3.1% - מיעוטם הגיעו לעראבה לפני שנת 1948, כמו חמולת גזאווי, ורובם הגיעו במהלך מלחמת 1948, ובהם החמולות מיעארי, נמארנה, רבאח, עבאהרה, מוגרבי, זבידאת ועזירי.
מאפייני המודרניזציה מאז שנות החמישים
מאז שנות החמישים של המאה ה-20 התחילו מאפייני המודרניזציה להעניק צביון חדש לעראבה. מאפיינים אלה התבטאו בכניסתם של תלמידים אל בתי הספר התיכוניים בנצרת, ראמה וכפר יאסיף. בתחילת שנות השישים החלה כניסת ציוד חקלאי חדיש שהחליף את הכלים הפרימיטיביים אשר שימשו את הפלאחים עד אז. הציוד החדיש הגביר את התפוקה והעודפים הופנו אל השוק, בניגוד לחקלאות המסורתית, שסיפקה בעיקר את צורכי המשפחה. עד שהשינויים הכלכליים נתנו את אותותיהם, תושבי הכפר חיו בצמצום.
אחד ממאפייניה הבולטים של המודרניזציה בעראבה היה השינוי במקורות התעסוקה. אם בראשית המאה ה-20 רוב מוחלט של תושבי הכפר מצאו את פרנסתם בחקלאות, שהמשיכה להיות מקור הפרנסה העיקרי גם בשנות החמישים, הרי שבשנת 1992 עבדו מחוץ לכפר כ-60% מהמפרנסים, 25% עבדו בתוך הכפר במקצועות שירות, מסחר ופקידות ורק 15% המשיכו לעסוק בחקלאות.
המודרניזציה שינתה את צורת הבית הכפרי. הבית המסורתי לא היה מקום מגורים בלבד אלא נועד לספק רבים מצורכי היומיום של המשפחה. מלבד חדרי המגורים לבני המשפחה היו בו פינה או חדר המיועד לבעלי החיים המהווים מקור פרנסה, וכן גם מחסן חיטה ועצים כרותים לצורך אפיית לחם ובישול. בתוך הבית או לצידו נחפר בור מים שבו נאגרו מי הגשמים לשתייה ולצרכים ביתיים. מלבד בית המגורים העיקרי החזיקה המשפחה הקלאסית מבנה נוסף בשם אל-עיזבה בחלקה החקלאית, שנועד ללינה בעיקר בעונת הקציר ולשמירה על היבול.
היעלמות מאפייניו של הבית המסורתי גרמה לשינוי מבנהו הפיזי של הכפר. ככל שגבר המעבר לסגנון וערכי חיים מודרניים כך גברה הנטייה להרחיב את הבנייה למגורים גם לאדמות שבעבר נשמרו לחקלאות בלבד. כיום ניתן להבחין בעראבה בשלושה סוגים של מבנים: וילות צמודות קרקע השייכות לבעלי נכסים ויכולת כלכלית, מבני מגורים רב-קומתיים אשר נבנו בשל אילוצים של מחסור בשטחי בנייה או בשל חוסר יכולתן הכלכלית של משפחות צעירות לרכוש קרקע לבנייה, ומבנים רב-תכליתיים שקומותיהם העליונות מיועדות למגורים והקומות התחתונות לשטחי מסחר ומשרדים. במקביל, עד שנת 1972 נעלמו המעברים שהיו קיימים עד אז בין הבתים, מעברים שבחברה המסורתית נועדו לשמש את תושבי הכפר בעת סכנה מבחוץ. הגרעין המסורתי המקורי של הכפר כמעט ונעלם, ואת המקום המרכזי בכפר תופס היום המרכז המסחרי-משרדי, שהתפשט לאורכו של הרחוב הראשי.
מאז שנות השבעים התרחב שטחו הבנוי של הכפר, ובעקבות זאת חל שינוי במפת החמולות. בני הדור הצעיר החלו לבנות את בתיהם הרחק ממוקדי החמולות ולהתערבב אלה באלה בשכונות החדשות. בד בבד חל פיחות במעמדה של החמולה, המתבטא באינטראקציה החברתית.
ב-1965 חוברו בתי המגורים בעראבה לרשת מים מרכזית, בסוף שנות השישים נסללו כבישי האספלט הראשונים בכפר, והחיבור לרשת החשמל התרחש ב-1975. מאז הוקמו מוסדות חינוך כמו בתי ספר יסודיים, חטיבת ביניים ותיכון, מועדונים למבוגרים, מרכזים לטיפול בילד החריג ומרכזי נוער מטעם גופים ציבוריים או עמותות מקומיות. בנוסף הוקמו מוקדים המשרתים מפלגות פוליטיות כמו מפלגת העבודה, המפלגה הקומוניסטית על גלגוליה השונים, הרשימה המתקדמת לשלום ואחרות.
סניף של קופת חולים כללית הוקם בכפר בשלהי שנות השישים. בשנת 1959 הוקם מרכז לאם ולילד של משרד הבריאות, ובשנת 1978 נכנסה לכפר קופת חולים נוספת, "מאוחדת". מרכזים דומים הורחבו במשך השנים עם הגידול שחל באוכלוסייה. כיום ניתן לקבל בכפר שירות רפואי זמין בכל שעות היממה.
סקר שהכינה עמותת אל-מוסתקבאל העלה כי בשנת 1992 היו בין תושבי עראבה 30 רופאים. הראשון שבהם, ד"ר חאתם כנאענה, בוגר אוניברסיטת הרווארד בקיימברידג' (בוסטון), והשני, ד"ר מחמד בושנאק, שבילדותו עבד כרועה צאן ורק בגיל מבוגר יחסית חזר ללמוד. סיפורו של ד"ר בושנאק נחשב בעיני תושבי עראבה לסיפור מופת על נחישותו ויכולתו של האדם ללמוד ולרכוש השכלה גם בתנאי התחלה קשים. אחוז הרופאים בעראבה ביחס לאוכלוסייה הוא הגבוה בעולם כולו.
כלכלה
עראבה היא כיום עיר, והעיסוק בחקלאות פינה מקומו למסחר ולשירותים, בשל העיור, והגידול במספר התושבים.
תיירות
נעשים ניסיונות לקדם את התיירות למקום. בכפר פועלים בתי בד מסורתיים, המייצרים שמן זית ממטעי הזיתים המקיפים את הכפר. בכניסה המזרחית אל הכפר הוקמה מסעדה גדולה בשם "כאן זמאן" כשם מסעדה זהה ומפורסמת בעמאן. בכניסה הצפונית אל הכפר עמד במשך שנים רבות העתק מוקטן של פסל החירות. כן פועלת במקום מזה מספר שנים מסעדה בשם "אוהל השלום", הממוקמת באוהל גדולה ומגישה מאכלים מסורתיים בהסבה.
הנדלמן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
Google Assistant
Google Assistant (בעברית: סייען גוגל) היא מערכת בינה מלאכותית אוניברסלית מסוג עוזרת אישית וירטואלית אשר פותחה על ידי חברת גוגל. המערכת קיימת במגוון רחב של מכשירים חכמים מבוססי אנדרואיד וזמינה גם בתור יישומון במכשירי iOS. בניגוד ל-Google Now, המערכת תומכת בשיחות דו-כיווניות.
היסטוריה
המערכת הופצה לראשונה במאי 2016 ביישומון אשר ניתן היה להורדה חינמית בחנות האפליקציות של גוגל לבעלי טלפונים חכמים מסדרת פיקסל. בפברואר 2017 היישומון הופץ לכלל משתמשי אנדרואיד, ושלושה חודשים לאחר מכן הופץ גם למשתמשי iOS, מה שהפך את המערכת לזמינה במגוון רחב של מכשירים
במאי 2016 התקיים כנס המפתחים שבו נחשף הרמקול החכם של גוגל ויישומון Google Allo. בכנס, מנכ"ל גוגל הסביר כי Google Assistant נועד להקל על המשתמשים. כיום, היישומון בפיתוח ומיועד לדוברי אנגלית ערבית, בנגאלי, סינית דנית, הולנדית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, גוג'ארטי, הינדית, אינדונזית, איטלקית, יפנית, קנאדה, קוריאנית, מלאיאלם, מרתי, נורווגית, פולנית, פורטוגזית (ברזיל), פורטוגזית (פורטוגל), רוסית, ספרדית, שוודית, טמילית, טלוגו, תאילנדית, טורקית, אורדו ווייטנאמית בלבד. מחשבי לוח של אנדרואיד אינם בעלי גישה ליישומון אך בעתיד יתאפשרו גרסאות שיתאימו למכשירים. Google Pixelbook היה המחשב הראשון בעל גישה ליישומון. בעתיד, מכשירי Android TV צפויים להיות בעלי גישה בלעדית ליישומון.
בדצמבר 2016, השיקה חברת גוגל יישומון בן נוסף המאפשר שיפור חוויית משתמשי Google Assistant בכך שהם מאפשרים העברת מידע מכרטיס המכשיר אל היישומון. על מנת לעודד את מפתחי היישומונים לבנות פעולות נוספות שישמשו לשיפור חוויות המשתמש, הכריזה חברת גוגל על תחרות שבה היא תבחר זוכה בעל "היישומון הטוב ביותר". המנצח במקום הראשון יקבל כרטיסים לכנס הפיתוח של חברת גוגל בשנת 2018 והמחאה על סך 10,000 דולר ואילו במקום השני ובמקום השלישי הפרס היה 7,500 דולר.
מאפיינים
המשתמשים מקיימים אינטראקציה ישירה עם היישומון, בדומה ל-Google Now. היישומון מאפשר לתזמן אירועים, תזכורות, לבצע פעולות במחשבון, חיפוש מהיר באינטרנט וכולי. בנוסף, גוגל הכריזה כי היישומון מאפשר זיהוי חפצים דרך מצלמת המכשיר, זיהוי שירים, תמיכה ברכישת מוצרים דרך שירות הקנייה של Google Express ובניית רשימת קניות על ידי גוגל הום.
ביקורת
מגזין PC World דירג חיובית את היישומון ואמר כי היישומון מהווה סיכון תחרותי לצד מפתחי סירי וקורטנה.
פרג (מחוז)
פרג (Perg) הוא מחוז במזרח אוסטריה עילית שבאוסטריה. שטח המחוז משתרע על 611.86 קמ"ר ואוכלוסייתו מנתה 63,955 תושבים ב-2001. במחוז ישנן 26 עיירות, ובירתו היא העיירה פרג, שהיא גם הגדולה ביותר בו.
A Black Box
קופסה שחורה הוא אלבום משנת 1980 של היוצר הבריטי פיטר האמיל.