cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דוקטור סטריינג'לאב
הפקה
הרעיון לסרט התחיל כרעיון מעורפל של קובריק הסובב סביב מותחן על תאונה גרעינית. קובריק החל לבצע מחקר בנושא, והתוודע אל הספר "Red Alert" של פיטר ג'ורג'. קובריק התרשם מאוד מהספר, והתייעץ עליו עם מי שיזכה לאחר מכן בפרס נובל לכלכלה תומאס שלינג. שלינג כתב ב-2006 כי שיחות אלו (שהתקיימו בשנת 1960) גרמו לקובריק לקנות בסופו של דבר את הזכויות לספר וליצירת הסרט. בשיתוף ג'ורג' החל קובריק לכתוב את התסריט אשר יועד להיות דרמה רצינית ולא סאטירה. ככל שהתקדמה כתיבת התסריט, קובריק זיהה את הפוטנציאל לסאטירה בנושא, והחליט לשנות את אווירת הסרט. במהלך ההפקה הגוון הקומי והסאטירי הפך מובהק בעקבות הופעתו של פיטר סלרס, שאלתר והוסיף על התפקידים הכתובים להם לוהק.
הקרנת הבכורה הייתה אמורה להתקיים ב-22 בנובמבר 1963, היום בו נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי נרצח. לאור הרצח הקרנת הבכורה נדחתה לינואר 1964, בשל מצב הרוח הירוד של הציבור. בנוסף על כך אחת השורות בסרט, "חבר'ה, יכול היה להיות סוף שבוע טוב מאוד בדאלאס עם כל הדברים האלה" דובבה כך שבמקום העיר דאלאס, יישמע שמה של העיר לאס וגאס. זאת כיוון שקנדי נרצח ביום שישי בדאלאס. רצח קנדי שימש עוד סיבה לכך שסצנת הפשטידות בסוף הסרט נגנזה. במהלך הסצנה אחד המשתתפים אומר כי "חבר'ה, הנשיא הצעיר והאבירי שלנו נפגע בשיאו!".
קבלת הסרט בציבור
"דוקטור סטריינג'לאב" הצליח מאוד מבחינה מסחרית, והרוויח למעלה מארבעה מיליון דולרים באמריקה הצפונית במהלך הקרנותיו הראשונות. הסרט הצליח מאוד גם מבחינת הביקורות, והוא הסרט הכי מצליח של קובריק באתר Rotten Tomatoes, עם ציון של כ-99% (על סמך של כ-73 ביקורות). הסרט מופיע ברשימת 100 הסרטים הגדולים של רוג'ר איברט. הוא הופיע במקום 26 ברשימת 500 הסרטים הטובים ביותר של מגזין אמפייר.
שפה
כיום, הביטוי "מתנהג כמו דוקטור סטריינג'לאב" הפך למטבע לשון לתיאור של התנהגות מטורפת, בה נוצרת פגיעה בשני הצדדים.
סרטים
בסרט ארמגדון, רוקהאונד (בגילומו של סטיב בושמי), מאבד את שפיותו, ואז רוכב על פצצת האטום, תוך כדי שהוא אומר שהוא כמו ד"ר סטריינג'לאב.
ג'וזף סמית' הבן
ג'וזף סמית' הבן (באנגלית: Joseph Smith, Jr; 23 בדצמבר 1805 - 27 ביוני 1844) היה איש דת אמריקאי, מייסד תנועת קדושי אחרית הימים, הידועה גם כתנועת המורמונים. מאמיניו של סמית' הכריזו עליו כ"נביא אחרית הימים הראשון" אשר משימתו הייתה לשחזר את כנסיית ישו הנוצרי המקורית. כמו כן, סמית' היה חבר במסדר הבונים החופשיים.
תולדות חייו
סמית' נולד בשרון שבורמונט לג'וזף סמית' האב ולוסי מק סמית'. זמן קצר אחרי לידתו המשפחה עברה לגור במערב מדינת ניו יורק שם המשיכו לעסוק בחקלאות.
ההתגלות
לפי אמונת המורמונים, התגלו האל ובנו ישו בפני סמית' באביב של 1820, כשהיה נער בן 14, כמענה לתפילתו שבה ביקש לדעת האם הכנסייה היא כנסיית אמת. הם ציוו עליו לא להצטרף לכנסיות הקיימות, ולאחר מופעים אלוהיים נוספים הוכרז סמית' כנביא הראשון של הכנסייה המחודשת. מאורע זה נחשב על ידי המורמונים למחוללם של שורת מאורעות, שהובילו לחידוש הכנסייה המקורית של ישו ולחידוש "הכהונה", או הסמכות לפעול בשם האל.
המשך חייו
באוקטובר 1825, עזב סמית' את חוות משפחתו והועסק על ידי ג'וסיה סטול אשר גר במחוז סמוך לחפש יחד עם אחרים מטמון כסף ספרדי. בתקופה זו פגש סמית' את אשתו לעתיד, אמה הייל. ב-1826 הואשם סמית' בהיותו "אדם פרוע" ו"מתחזה", בבית משפט בביינברידג' שבמדינת ניו יורק. ב-18 בינואר 1827 נשא סמית' את אמה הייל לאישה. סמית' עבר עם אשתו לגור בהרמוני שבפנסילבניה. בהרמוני סיפר סמית' למספר משפחות חברי התנועה שתרגם חלק מלוחות הזהב משפת "מצרית מתוקנת". בתחילת 1829 עבר סמית' ואוליבר קאודרי, לבלרו, לפאייט שבניו יורק להמשך תרגום הלוחות. התרגום הושלם ב-1 ביולי 1829 וספר מורמון פורסם ב-26 במרץ 1830 בפלמריה שבניו יורק בעזרת מימונו של מרטין הריס. ב-6 באפריל 1830 נוסדה רשמית כנסייה בשם כנסיית המשיח (Church of Christ).
רדיפות במזרח ארצות הברית ורציחתו
ב-1833 החלו להקים את המקדש המורמוני הראשון בעיר קירטלנד שבאוהיו. לאחר שהתגלע סכסוך חריף בקרב המורמונים עקב כישלונה של אגודה דמוי-בנקאית בקירטלנד אותה הקים סמית, החליט סמית' לעזוב יחד עם נאמניו למדינת מיזורי. סמית' הטיף למאמיניו שגן העדן בתנ"ך נמצא במחוז ג'קסון שבמיזורי, וששם אף יופיע ישו כשיחזור עלי אדמות. המתיישבים המורמונים החדשים במהרה המאיסו את עצמם על האוכלוסייה המקומית ונקלעו למריבות חריפות עימם. ב-27 באוקטובר 1838 הוציא מושל מיזורי דאז, לילבורן בוגס, צו הקורא להשמיד את המורמונים. המיליציה של מיזורי תקפה את מושבי המורמונים, וסמית ומנהיגי קהילה אחרים נאסרו והועמדו למשפט, אך ב-1839 ברח סמית' מכלאו למדינת אילינוי הסמוכה. באילינוי הקים סמית' עיירה בשם העברי "נאוו" (Nauvoo) בהשראת הפסוק "מה נאוו על ההרים רגלי מבשר, משמיע שלום מבשר טוב משמיע ישועה, אומר לציון מלך אלהיך" (ישעיהו נ"ב ז). גם שם הסתכסכו המורמונים עם שכניהם לאחר שמנהגיהם, הלכידות של קהילותיהם, והטפותיהם הדתיות העלו את חמת השלטונות.
בתחילת 1844, אחרי שלא הצליח לשכנע את השלטונות להכריז על נאוו כעל טריטוריה עצמאית, הגיש את מועמדותו לנשיאות ארצות הברית כמועמד עצמאי.
ב-25 ביוני 1844 נאלץ סמית' להסגיר את עצמו שוב לשלטונות, הפעם בעיר קרתגו שבאילינוי, שם הוצא נגדו צו מעצר בעוון בגידה. קודם לצו הכריז סמית' על ממשל צבאי בעיר נאוו והורה להשמיד בית דפוס בעיר שפרסם עיתון בגנותו של סמית' אשר חשף את העובדה שסמית' היה נשוי למספר נשים. בנוסף הורה סמית' לאנשיו להשמיד את כל עותקי העיתון. יומיים לאחר שהסגיר את עצמו, ב-27 ביוני הסתער המון בן 150 איש על המקום בו סמית' היה עצור, ורצח אותו ואת אחיו. בעת רציחתו של סמית' מנתה הכנסייה המורמונית כ-26,000 איש.
נגושור
נגושור היה מלך מיתולוגי של שומר. לפי רשימת המלכים השומרית היה מייסד של השושלת הראשונה של כיש, לפי הרשימה שלט במשך 1,200 שנים והיה מלך ראשון אחרי המבול.
אנן סהדי
אנן סהדי (בארמית, בעברית: אנו עדים) הוא מונח הלכתי הקובע כי בספקות בהם יש אומדנא (אומדן דעת) או חזקה ברורה, אין צורך בעדות פורמלית של שני עדים ולפי הכללים המתחייבים בהלכות עדות, אלא ניתן לסמוך על הסבירות כדי לפשוט את הספק.
שאלה זו יכולה ליסוב אודות כוונה של אדם בעת ביצוע מעשה כלשהו (לדוגמה קידושין, קניין וכדומה), על נסיבות עובדתיות או לצורך הכרעה משפטית - ולא עובדתית - במצבי ספק.
דוגמאות
במסכת קידושין מובא כי מי שמכר את נכסיו, ואמר בשעת המכר שהוא מוכר את נכסיו, מכיוון שברצונו לעלות לארץ ישראל, אף על פי שלא התנה במפורש את המכר בכך, מכל מקום, אם לא עלה בידו לעלות לארץ ישראל, המכר מתבטל, שכן אנן סהדי שלא מכר אלא על מנת, לעלות לארץ ישראל, והרי הוא כמי שהתנה על כך, שאם לא יוכל לעלות לארץ ישראל, המכר יתבטל. התוספות מסביר, כי למרות הכלל האומר שדברים שבלב אינם דברים, כלומר דברים שבמחשבתו של הקונה והמוכר אינם יכולים להשפיע על הקניין אם לא פורטו בשעת הקניין, שונים פני הדברים, בצורה כזו, שהמכר נעשה על דעת תנאי זה, ולמרות שלא פורט נחשב הדבר כאילו פורט; שכן אנו עדים שעל דעת כן הוא עשה.
אדם שגירש את אשתו, ויש עדים שראו אותם מתייחדים לאחר הגירושין, אף על פי שאין עדים שהיו יחסי מין, בכל זאת היא צריכה ממנו גט נוסף, מכיוון שהם רגילים אחד לשני וקרוב לוודאי שהם קיימו יחסים. בגמרא קרויה אנן סהדי זה בשם "הם עידי יחוד הם עידי ביאה".
על פי כלל זה, כאשר אדם רוצה לקדש את אשתו בקניין ביאה, עליו להעמיד עדים שהם התייחדו, והדבר נחשב כעדות על הביאה. כך גם בייבום, בה הקניין נעשה על ידי ביאה, יש להעמיד עדים על היחוד, ודי בכך.
ארץ המלכה אליזבת
ממשלת הממלכה המאוחדת נתנה לאזור את שמו, והוא הגדול מבין 14 הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים.
האזור ממוקם מדרום לים ודל, בין קווי האורך 20° מערב ו-80° מערב, בין מדף הקרח רון-פילכנר ועד קוטב הדרומי.
שטח זה היה ללא שם עד שנת 2012, אם כי לרוב השטח, באופן לא רשמי קראו ארץ אידית' רון בין השנים 1947–1968, השטח כולל אזורים שבריטניה, צ'ילה ו ארגנטינה טענו לריבונות עליהם.
גאוגרפיה
צורת הארץ היא צורת פלח משולש, עם קודקוד אחד בקוטב הדרומי. הארץ גובלת בצפונה במדף הקרח רון-פילכנר; בצפון מזרח בארץ קואטס; במזרח בארץ המלכה מוד, ובמערב גובלת בקו הנמתח מהקוטב הדרומי ועד זרם הקרח ראטפורד.
הרי פנסקולה (שהתגלו בשנת 1956) נמתחים לאורך 450 קילומטרים בכיוון צפון-מזרח - דרום-מערב במרכז ארץ המלכה אליזבת.
מקור השם
לרגל ביקורה של המלכה אליזבת השנייה במשרד החוץ וחבר העמים של הממלכה המאוחדת בלונדון ב-18 בדצמבר 2012, הכריז משרד החוץ כי שטח זה (437,000 קמ"ר) ב ייקרא על שמה של המלכה אליזבת. מזכיר המדינה לענייני החוץ וחבר העמים הבריטי, וויליאם הייג, אמר שמתן השם היה "מחווה הולמת בסיום שנת יובל היהלום למלכות אליזבת השנייה".
תגובה בינלאומית
ארגנטינה, שתביעת ריבונותה בשטח אנטארקטיקה הארגנטינאית חופף עם התביעה הבריטית לריבונות בשטח, ביקרה את מתן השם, וטענה כי מדובר ב"פרובוקציה" בזמן המחלוקת בין ארגנטינה לבריטניה על השליטה באיי פוקלנד (אף הם טריטוריה בריטית שמעבר לים).
משרד החוץ של רוסיה פרסם הצהרה כי אמנת אנטארקטיקה משנת 1959 (עליה חתומה גם רוסיה) אוסרת על טענות ריבונות באנטארקטיקה.
מאפיית הקניש של יונה שימל
מאפיית הקניש של יונה שימל (באנגלית: Yonah Schimmel's Knish Bakery) היא מאפייה שמוכרת קנישים בלואר איסט סייד במנהטן שבניו יורק ונמצאת מאז 1890 במשכנה המקורי ברחוב האוסטון. בעוד לואר איסט סייד השתנה במהלך העשורים ורבים ממתיישביו היהודים עזבו, הרי יונה שימל הוא אחד מהעסקים והמסעדות היהודיים שנותרו כחלק מתרבות ומטבח שנעלמו ברובם מהעולם .
כפי שנכתב ב-The Underground Gourmet, בסקירה של יונה שימל כחלק מאסופת ביקורות מסעדות שכתבו מילטון גלייסר וג'רום שניידר, "אין אף פוליטיקאי ניו יורקי ב-50 השנים האחרונות שנבחר למשרתו בלי שהצטלם לפחות פעם אחת בלואר איסט סייד כשהוא אוכל קניש ."
היסטוריה
בעשור האחרון של המאה ה-19, יונה שימל, מהגר יהודי מרומניה, התנייד בלואר איסט סייד עם עגלת יד ששימשה מאפיית קניש ודוכן מכירה. עם גדילת העסק, יונה ובן-דודו ג'וזף ברגר שכרו חנות קטנה ברחוב האוסטון. כעבור מספר שנים עזב יונה את העסק, ברגר נותר בעלים יחידי, ושמר על השם המקורי. ב-1910, משפחת ברגר העבירה את העסק למזרח רחוב האוסטון, במקומו הנוכחי. לצד מוסדות מזון היסטוריים אחרים: מפעל המזון של "שטרייט'ס" והמעדנייה של כץ, המאפייה היא אחד השרידים להיסטוריה היהודית של הלואר איסט סייד.
בהיותה מזללה ידועה שימשה השראה ליצירתם של אמנים. דיוקן של מאפיית יונה שימל שציירה הדי פגרמנסקי (נולדה ב-1929) נמצא באוסף הקבוע של מוזיאון העיר ניו יורק. ב-2009 צולמו במקום מספר סצנות מהסרט "מה שעובד" של וודי אלן.
המסעדה מציעה סוגים שונים של קניש, בכללם קניש מתפוחי אדמה וקאשה (כוסמת גריסים), היא ידועה בכך שהיא משתמשת באותו מתכון מאז פתיחת המאפייה, בנוסף לסוגים אחרים של אוכל מזרח אירופאי כמו בורשט.
מאפיית יונה שימל היא בבעלות המשפחה מאז פתיחתה וכעת מנהל אותה צאצא של משפחת יונה שימל, אלכס וולפסון.
שאול ורדי
שאול ורדי (16 באוקטובר 1943 – 29 בדצמבר 2021) היה לוחם בחיל השריון שקיבל את עיטור הגבורה עבור לחימתו בקרב על קלע בחזית הסורית במלחמת ששת הימים.
ביוגרפיה
ורדי נולד וגדל בקיבוץ נען להניה ויששכר, אביו היה ממייסדי הקיבוץ וחבר משק פעיל. ורדי התגייס לחיל השריון ועבר קורס מפקדי טנקים. על אף שתחילה ייעדו אותו לקורס קצינים כיוון שהיה חניך מצטיין, הוא ביקש להפוך למפקד טנק, כדי לשפר את היחס אותו חווה ממפקדים. בשירותו הסדיר שירת בגדוד 52.
לאחר שחרורו שובץ במילואים בחטיבה 8, בגדוד 129 בפיקודו של אריה בירו (דיין). במהלך מלחמת ששת הימים היה ורדי סמל מחלקה במחלקת טנקי שרמן אם-51.
חזית הדרום
בתקופת ההמתנה ערב מלחמת ששת הימים, היה גדוד 129 מוצב בחזית הדרומית, באזור הר צניפים מול מתחם כונתילה, בגבול מצרים שאויש על ידי כוח אוגדתי מיוחד שנקרא "מג'מועת שאזלי" בפיקוד סעד א-שאזלי. הוא השתתף בשני ימי הקרבות הראשונים בהם ניסה הגדוד שלו לכבוש את המתחם שמולו, אך בשתי ההתקפות נכשל הכוח הישראלי ונאלץ לסגת תוך ספיגת אבדות בנפש ובטנקים. ביום השלישי למלחמה הועלה יחד עם חלק מחטיבה 8 לרמת הגולן והתמקמו בחורשה ליד כפר בלום.
חזית הצפון
ב-9 ביוני 1967, במהלך הקרב על כפר קַלְעָ, נקלע עם מחלקתו לוואדי בו היה מחסום שריון (קוביות בטון) וסביבו מארב טנקים ומשחיתי טנקים סוריים. במהלך ניסיון לטפס על גדת הוואדי ולהיחלץ מהמארב נפגע הטנק של ורדי מפגז. הוא ספג רסיסים בפניו ואיבד באופן חלקי ולזמן קצר את ראייתו. תחילה ביקש להתפנות אך התאושש והמשיך להתקדם עם הטנק. בהמשך חילץ את סגן אילן לבנון על ידי הנחתו על גבי סיפון הטנק ונסיעה אחורנית תחת אש כשהצריח משמש מגן ללבנון. לאחר שפינה אותו המשיך להתקדם והצטרף לכוח שמנה ארבעה טנקים. הוא זיהה משחית טנקים SU-100 אשר פגע בשלושת הטנקים שלפניו, אך כשנתן את פקודת האש נפגע הטנק מאש של המשחית. ורדי הועף מהטנק והוא וצוותו החלו לסגת רגלית אל עבר מרכז הכפר שם התרכזו הפצועים. הוא הצטייד ברימונים ונשק מטנקים ששרדו והחל ביצירת הגנה סביב הפצועים. יחד עם מספר קטן של לוחמים החל לרוץ אל הבתים הקרובים, פרץ את דלתותיהם והטיל בהם רימונים. לאחר שהסתיימה המערכה פונה ורדי לבית החולים רמב"ם בחיפה.
על לחימתו האמיצה ועל החילוץ והטיפול בפצועים תחת אש עוטר ורדי בעיטור הגבורה על ידי שר הביטחון משה דיין.
בתיאור המעשה נכתב:
לאחר מלחמת ששת הימים
לאחר מלחמת ששת הימים הוחלט להעניק לורדי דרגות קצונה. הוא עבר קורס של 40 יום ובשירות המילואים עבר קורס מ"פים והמשיך במסלול פיקודי. במהלך הלחימה שלאחר מלחמת ששת הימים לאורך תעלת סואץ התנדב לשרת באחד המעוזים בצפון הגזרה. את שירותו הצבאי סיים כרב-סרן במילואים.
היה מרכז גידולי השדה ומרכז המשק בקיבוץ נען. בהמשך עבד בסוכנות היהודית וניהל את "ייצור ופיתוח", חברה שעסקה בעיבוד חקלאי ובסיוע למשקים נכשלים. לאחר שנים ניהל מפעל של מיכל נגרין בקיבוץ נען.
ורדי היה נשוי לעליזה ואב לארבעה. בנו, סרן רן ורדי, מפקד הפלוגה המסייעת בגדוד גרנית של חטיבת הנח"ל, קיבל צל"ש אלוף על לחימה רצופה ומתמשכת למרות פציעה במהלך מבצע חומת מגן.
ורדי נפטר ב-29 בדצמבר 2021 בביתו בקיבוץ נען, בגיל 78.
פרדריק רובינסון
פרדריק ג'ון רובינסון, ויקונט גודריץ' ורוזן ריפון (באנגלית: Frederick John Robinson, 1st Earl of Ripon 1 בנובמבר 1782 – 28 בינואר 1859), היה מדינאי בריטי שכיהן כראש ממשלת בריטניה.
כאשר מת ראש הממשלה ג'ורג' קנינג ב-1827 הוא ירש אותו בתפקידו, אך לא היה מסוגל להחזיק את הקואליציה השבירה של הטורים והוויגים המתונים שהקים קודמו. לאחר 144 ימים בתפקיד הוא התפטר מתפקידו. לאחר התפטרותו הוא שירת בממשלותיהם של שניים מיורשיו, צ'ארלס גריי ורוברט פיל.
ראשית חייו
פרדריק רובינסון נולד באחוזת משפחתו שבמחוז יורקשייר לאביו תומאס רובינסון, ברון גראנטהאם השני ולאמו מרי. הוא התחנך בבית ספר בסנברי שעל התמזה, לאחר מכן בבית הספר הארו ובקולג' סט' ג'ון שבקיימברידג'.
חיים פוליטיים
רובינסון נכנס לפוליטיקה באמצעות קשריו המשפחתיים. בן דודו של אמו, רוזן הרדוויק, שהיה הלורד לוטננט של אירלנד, מינה אותו כמזכירו הפרטי ב-1804. שנתיים לאחר מכן דאג הרדוויק שרובינסון יבחר לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של קארלוו (Carlow), מחוז כיס ליד דבלין. ב-1807 ויתר רובינסון על המושב ונבחר לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של ריפון (Ripon) שהיה קרוב למקום מגורי משפחתו ביורקשייר.
בשנותיו הראשונות בפרלמנט מילא רובינסון תפקידים מיניסטריאליים זוטרים מתוך כבוד לפטרונו הרדוויק שהיה יריבו של ראש הממשלה הדוכס מפורטלנד. עם זאת, בחר בו שר החוץ ג'ורג' קנינג כמזכיר המשלחת לווינה בראשותו של הלורד פמברוק שיצאה לשם כדי לנהל משא ומתן על ברית חדשה בין בריטניה לבין אוסטריה. המשלחת נכשלה במשימתה, אך המוניטין של רובינסון לא נפגע. דעותיו הפוליטיות עוצבו בעיקר בהשפעתו של קנינג, אך הוא נעשה בן חסותו של יריבו של קנינג, לורד קסלרי, שמינה אותו כתת-השר שלו במשרד המלחמה במאי 1809. עם התפטרותו של קסלרי מהממשלה באוקטובר, עקב חוסר רצונו לשרת תחת ראש הממשלה החדש, ספנסר פרסיבל, התפטר רובינסון יחד אתו. ביוני 1810 הוא מונה לחבר במועצת האדמירליות ושנתיים מאוחר יותר כחבר במועצה המלכותית.
ב-1814 נשא רובינסון לאישה את ליידי שרה אלבינה לואיזה הוברט, בתו של הרוזן מבאקינגהאמשייר וקרובת משפחה של קסלרי. הזוג הביא לעולם שלושה ילדים, אבל רק אחד הגיע לבגרות.
רובינסון שירת תחת הלורד ליברפול כסגן נשיא מועצת המסחר בין השנים 1812–1818 וכגזבר הצבא בין השנים 1813–1817 והיה מעורב בחקיקתם של חוקי הדגן ב-1815. חוק יבוא הדגן של רובינסון שהוגש לפרלמנט בפברואר 1815, צעד פרוטקציוניסטי, כפה מחירי מינימום לדגנים מיובאים.
חוקי הדגן גרמו לעלייה מלאכותית של מחירי החיטה, גרמו לרווחים למעמד בעלי הקרקעות ולקשיים מרובים למעמד העובדים. כאשר התקיימו הדיונים בפרלמנט על החוק, הותקף ביתו של רובינסון בלונדון כמה פעמים על ידי אזרחים זועמים. באחת מהתקפות אלה נעקר המעקה מחוץ לבית, הדלת הראשית נופצה, ציורים הושחתו והרהיטים הושלכו מבעד לחלון. בהתקפה אחרת נורו שני אנשים שאחד מהם נהרג.
שר בממשלה
ב-1818 נכנס רובינסון לקבינט כשר המסחר וכגזבר הצי בממשלתו של הלורד ליברפול. ב-1823 הוא מונה לשר האוצר. בתפקיד זה הוא שירת ארבע שנים ונחשב למצליח בתפקידו. הוא הפחית את המיסים ודאג למענקים לבניית משכן לספרייה הלאומית במוזיאון הבריטי ורכש אוסף אומנות עבור הגלריה הלאומית. הישגיו בתפקיד, יחד עם תמיכתו במתן שוויון הזכויות לקתולים ובאיסור העבדות, הקנו לו שם של החבר הליברלי ביותר בממשלה. שנתו האחרונה באוצר עמדה בצל משבר בענף הבנקאות. רובינסון לא הואשם במשבר אך הצעדים שנקט למיתונו ספגו ביקורת.
עקב הלחץ שגרם המשבר ביקש רובינסון מליברפול לעבור לתפקיד אחר. בינואר 1827 הוענק לו תואר אצולה כויקונט גודריץ', אך בטרם היה סיפק בידיו של ליברפול לבצע חילופי גברי בממשלה, הוא חלה ובפברואר הוא התפטר מתפקידו. יורשו בתפקיד היה ג'ורג' קנינג שמינויו גרם לסערה במערכת הפוליטית. הטורים התפצלו לארבע סיעות בהתאם לעמדתם בנוגע לנושא מתן שוויון הזכויות לקתולים. קנינג ותומכיו החזיקו בדעה ליברלית בנושא, רובינסון הצטרף לקבוצה מתונה של אנשים ששאפו לתמוך בקנינג, קבוצה בהנהגתם של הדוכס מוולינגטון ורוברט פיל התנגדו למתן שוויון הזכויות והקבוצה הטורית הקיצונית התנגדה לכל סוג של צעדים ליברליים. וולינגטון ופיל סירבו לשבת בממשלתו של קנינג, לזעמו של המלך ג'ורג' הרביעי, שהתייחס לכך כבגידה. כשמחצית מחברי מפלגתו מתנגדים לו, נאלץ קנינג לחפש תומכים בקרב הוויגים. גודריץ', שמונה על ידי קנינג כמנהיג בית הלורדים וכשר המדינה למלחמה ולמושבות, מצא שהמתחים בבית הלורדים לא יורדים ברמתם מאלה של הבית התחתון. הוא היה מטרה לזעמם של טורים ממתנגדיו של קנינג בבית הלורדים וסבל מעלבונות אישיים שהוטחו כלפיו, כאשר הוא ניסה לחוקק חוק דגן חדש שהופל על ידי קבוצת חברי בית הלורדים בראשותו של וולינגטון.
ראש ממשלה
החל מראשית שנת 1827 החלה בריאותו של קנינג להתרופף וב-8 באוגוסט הוא מת. בחוגי המפלגה הוויגית היה חשש שהמלך ימנה שוב ראש ממשלה טורי, אך ג'ורג' הרביעי, שעדיין זעם על סירובם של וולינגטון ושל פיל לשבת בממשלתו של קנינג ושמועה, שכנראה הופצה על ידי ווליגטון עצמו, שהוא יקרא למלך להרכיב ממשלה, התגלתה כמופרכת. ביום מותו של קנינג זומן גודריץ' לטירת וינדזור והמלך הכריז על כוונתו למנות אותו כראש ממשלה.
גודריץ' מיד נתקל בקשיים באיזון הדרישות הסותרות של המלך ושל חברי המפלגה הוויגית בנוגע להרכבת הממשלה. המלך סבר כי שלושה תפקידים שימולאו על ידי הוויגים הם די והותר והוויגים לחצו לקבל את התפקיד הרביעי של שר החוץ. גודריץ' לא הצליח לפתור את הבעיה לשביעות רצון כולם. בחוגי המפלגה היה לגודריץ' אמון ואף אחד לא חשד בו שהוא מהתל בהם, אך הם לא היו שבעי רצון מצורת הטיפול שלו במשבר. במקביל נאלץ גודריץ' להתמודד עם מחלת נפש שאשתו לקתה בה באותה תקופה. בינואר 1828 הבין המלך כי ממשלה טורית בראשותו של וולינגטון תהייה עדיפה על קואליציה בראשותו של גודריץ' שלא תפקדה. כאשר נקרא גודריץ' אל המלך כבר היה באמתחתו מכתב התפטרות, אך הוא עדיין לא הגיש אותו. הוא תיאר באוזני המלך את מצבה המתפורר של ממשלתו והמלך זימן את וולינגטון לקבל עליו את משימת הרכבת הממשלה. על פי אחת הגרסאות בכה גודריץ' במהלך השיחה עם המלך שהושיט לו מטפחת, אך תוך כמה ימים הוא הרגיש את ההקלה שבשחרור מתפקידו. תקופת כהונתו כראש ממשלה שארכה 144 ימים היא הקצרה ביותר בתולדות בריטניה, להוציא את זו של קודמו בתפקיד, קנינג, שהייתה קצרה בשלושה ימים בלבד מזו של גודריץ'.
קריירה מאוחרת
ב-1830 עבר גודריץ' למפלגה הוויגית והצטרף לממשלתו של הלורד גריי כשר המושבות. הוא התנגד להמשך קיומה של העבדות לאורך כל הקריירה הפוליטית שלו, הן מסיבות מוסריות והן מסיבות כלכליות, ובשנות השלושים הוא שקד על שחרורם של העבדים בכל רחבי האימפריה הבריטית. עבודתו נמשכה על ידי יורשו כשר המושבות אדוארד סמית-סטנלי, שאת פעולת החקיקה שהוא הוביל בנושא גיבה גודריץ' ממקום מושבו בבית הלורדים.
ב-1833 פרש גודריץ' מתפקידו במשרד המושבות וביקש לא למלא תפקיד נוסף, אך גריי עמד על כך שהוא ייקח על עצמו את התפקיד של הלורד שומר החותם. בשנה שלאחר מכן התנתקו גודריץ' וסטנלי מהמפלגה הוויגית עקב מה שהם ראו כאיום על יסודותיה של הכנסייה של אירלנד.
בשנים 1841–1843 שימש גודריץ' כשר המסחר בממשלתו השנייה של רוברט פיל כשסגנו היה ויליאם גלאדסטון הצעיר. תפקידו האחרון כשר היה נשיא מועצת הפיקוח על חברת הודו המזרחית הבריטית בין השנים 1843–1846. במהלך הקריירה שלו הוא חצה את הגבולות בין המפלגות כמה פעמים והיה חבר בכל הממשלות בין השנים 1818–1846, להוציא את ממשלותיהם של וולינגטון ושל הלורד מלבורן.
בנוסף לקריירה הפוליטית שלו שימש גודריץ' כנשיא החברה הגאוגרפית המלכותית בין השנים 1830–1833 וכנשיא החברה הספרותית המלכותית בין השנים 1834–1845. גודריץ' מת בלונדון בינואר 1859 בגיל 76. את תואר האצולה שלו ירש בנו היחיד ג'ורג' שהיה מדינאי ליברלי וחבר בממשלה.
מבצע מצפן
מבצע מצפן (Operation Compass) היה המבצע הצבאי הגדול הראשון של בעלות הברית במסגרת המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה, והניצחון המשמעותי הראשון שלהן על כוחות הציר במהלך המלחמה. במהלך המבצע הצליחו כוחות בריטים קטנים יחסית להביס את הארמייה האיטלקית העשירית, להדוף את הצבא האיטלקי משטח מצרים ולכבוש את נמלי טוברוק ובנגאזי ואת כל בליטת קירנאיקה, כיום בשטחה של לוב. כל זאת במחיר אבדות קלות בלבד לצד הבריטי.
הקדמה
לאחר הכרזת המלחמה האיטלקית על בריטניה וצרפת ב-10 ביוני 1940, הורה מוסוליני לגנרל רודולפו גרציאני, מפקד הארמייה העשירית שכוחותיה החזיקו בשטח לוב (שהייתה מושבה איטלקית), להשתמש בכוחותיו כדי לפלוש למצרים שהייתה תחת שליטה בריטית, ולהשתלט על תעלת סואץ. גרציאני העלה ספקות באשר ליכולת הכוח שבפיקודו, שהורכב ברובו מכוחות חי"ר בלתי ממונעים להביס את הצבא הבריטי, אך בסופו של דבר נאלץ לציית להוראות הדוצ'ה. ב-13 בספטמבר 1940 החלה הארמייה העשירית להתקדם לתוך שטח מצרים מול התנגדות בריטית קלה. למרות זאת, הורה גרציאני לכוחותיו לעצור את המתקפה לאחר התקדמות של פחות ממאה קילומטר, ולהקים מערך הגנה באזור סידי בראני.
המתקפה הבריטית
ב-8 בדצמבר 1940 תקפו כוחות הצבא הבריטי שכללו מספר יחידות הודיות, תחת פיקודו של לוטננט גנרל ריצ'רד אוקונור את עורפו של מערך ההגנה האיטלקי דרך פער בשורת המחנות המבוצרים שהקימו האיטלקים מדרום לסידי באראני. תכנון המבצע וגילוי הפער מיוחסים בדרך כלל לקולונל אריק דורמן-סמית אשר שירת כיועץ לאוקונור, אם כי עובדה זו שנויה במחלוקת.
כאמצעי לשמירת סודיות המתקפה נאמר לחלק גדול מן הכוחות המעורבים כי המדובר בתרגיל, ורק זמן מועט ביותר לפני תחילתו נודעה להם המטרה האמיתית. המתקפה נתמכה על ידי תותחי 25 ליטראות ומפציצי בלנהיים והתבססה על הסיוע שהעניקו טנקי מטילדה Mk II, ששריון החזית העבה שלהם היה עמיד בפני תותחי הנ"ט האיטלקיים. תוך שעה מתחילת הקרב נהרג הגנרל האיטלקי פייטרו מלטי ו-4,000 חיילים איטלקים נכנעו. בשלושת הימים הבאים נתפסו או הושמדו 237 כלי ארטילריה, 73 טנקים ו-38,300 חיילים . הכוחות המתקיפים נעו מערבה לאורך כביש החוף (ויה דלה ויטוריה), דרך מעבר חלפיה ותפסו את מבצר קפוצ'ו שבלוב. האיטלקים לא ציפו למתקפת הנגד הבריטית, והופתעו לחלוטין. מספר יחידות איטלקיות גדולות כותרו ונותקו מאספקה, וכתוצאה מכך נכנעו לאחר מספר קרבות קשים.
אוקונור רצה להמשיך במתקפה לפחות עד כיבוש נמל בנגאזי, אולם גנרל גנרל ארצ'יבלד וייוול החליט להעביר את דיוויזיית הרגלים ההודית ה-4, שמילאה תפקיד מרכזי במהלך המתקפה, למזרח אפריקה האיטלקית, כדי להשתתף במערכה במזרח אפריקה. כתוצאה מכך נאלצה הדיוויזיה האוסטרלית ה-6 להחליף את ההודים, החלפה שחייבה הפוגה בקרב. המתקפה הבריטית חודשה ב-9 בינואר. ב-12 בינואר כותרה מצודת טוברוק, שהייתה בעלת חשיבות אסטרטגית, ונפלה לידי הבריטים ב-22 בינואר.
קרב בדה פום
בסוף ינואר 1941 נודע לבריטים שהכוחות האיטלקיים החלו בנסיגה מבליטת קירנאיקה. הדיוויזיה המשוריינת ה-7 נשלחה לכתר את הכוחות האיטלקיים הנסוגים ולהשמידם. התקדמות הדיוויזיה הייתה איטית מדי, ולפיכך שלח הפיקוד הבריטי טור ממונע שנועד לנוע במהירות בדרכי המדבר לרוחב בסיסה של בליטת קירנאיקה, ולהקדים את הטור האיטלקי שנסוג לאורך דרך החוף. ב-5 בפברואר 1941 הגיע הכוח הבריטי לאזור בדה-פום, דרומית לנמל בנגאזי, והקים שם מערך חסימה. למחרת הגיע למקום הטור האיטלקי, והחל לתקוף את הכוח הבריטי הקטן במטרה לפרוץ דרכו ולהיחלץ מהכיתור.
במשך יומיים בלם הכוח הבריטי הקטן, שכלל 500 רובאים, פלוגת טנקים ומספר תותחי שדה ותותחים נגד טנקים כוח איטלקי חזק בהרבה, שכלל 20,000 חיילים, מאה טנקים קלים ומאתיים תותחים. האיטלקים הפעילו לחץ כבד על כוח החסימה הבריטי, ולא היה רחוקים מלפרוץ דרכו. הלחימה הייתה קשה ונואשת והתנהלה בטווחים קצרים. ניסיון הפריצה האיטלקי האחרון התבצע ב-7 בפברואר כאשר 20 טנקים קלים איטלקיים מדגם פיאט M13/40 פרצו דרך חגורה דלילה של רובאים ותותחים נגד טנקים ונעצרו רק באמצעות אש תותחי שדה במרחק קצר ממפקדת החטיבה הבריטית. כאשר הגיעו לזירה הכוחות הבריטיים העיקריים, שנעו לאורך כביש החוף, נשברה ההתנגדות האיטלקית, והכוחות האיטלקיים החלו להיכנע בהמוניהם.
סיכום
תוך עשרה שבועות התקדמו בעלות הברית 1,300 קילומטר, השמידו או לקחו שלל 400 טנקים ו-1,292 כלי ארטילריה, תפסו 130 אלף שבויי מלחמה והשמידו את הארמייה העשירית האיטלקית שכללה 10 דיוויזיות. האבדות הבריטיות היו קלות יחסית, וכללו 494 הרוגים ו-1,225 פצועים. קצין בריטי תיאר את כמות השבויים העצומה באומרו : "תפסנו בשבי 5 אקרים [כ-20,000 מ"ר] של קצינים ו-200 אקרים [כ-800,000 מ"ר] של חיילים בדרגות אחרות". לאחר ההפסד כתב גרציאני למוסוליני "בזירת מבצעים זו דיוויזיה משוריינת אחת חשובה יותר מארמייה שלמה [של חי"ר]". למרות הניצחון הבריטי המכריע, המתקפה הסתיימה ללא גירוש האיטלקים מצפון אפריקה. כשהגיעו הכוחות התוקפים למיצר היבשה של אל עגיילה הורה ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל לפיקוד הבריטי בזירת המזרח התיכון לעצור את המשך המתקפה, כדי שניתן יהיה לשלוח חלק מכוחות שהשתתפו בה ליוון, על מנת למנוע את נפילתה לידי כוחות הציר. בכך הוחמצה הזדמנות פז לסיים את המערכה בצפון אפריקה כבר בראשית 1941, וכיבוש חופי צפון אפריקה נדחה בלמעלה משנתיים, והושלם רק במאי 1943. זמן קצר לאחר עצירת המתקפה הבריטית החלו הכוחות הראשונים של קורפוס אפריקה הגרמני להגיע לנמל טריפולי במסגרת מבצע זוננבלום, ויחסי הכוחות בין הצדדים היריבים בזירת המערכה של צפון אפריקה השתנו לחלוטין.
פר אולוב אנקוויסט
פר אולוב אנקוויסט (בשוודית: Per Olov Enquist, נודע אף כפ. או. אנקוויסט; 23 בספטמבר 1934 – 25 באפריל 2020) היה סופר שוודי שזכה להכרה בינלאומית. בשוודיה נודע אנקוויסט אף כעיתונאי וכמחזאי. יצירתו המפורסמת ביותר, שזיכתה אותו בשנות ה-90 בהכרה בינלאומית, היא "ביקורו של רופא המלך", העוסקת בחייו ומותו של הרפורמטור הדני יוהאן פרידריך שטרואנזה.
ביוגרפיה
לאחר שקיבל תואר בהיסטוריה של הספרות מאוניברסיטת אופסלה עבד אנקוויסט כפובליציסט וכמנחה תוכניות תרבות בטלוויזיה בין 1965 ל-1976. בשל עבודתו הפך לדמות מפתח בזירה הספרותית השוודית. ב-1969 זכה בפרס הספרות של המועצה הנורדית. בין 1970 ל-1971 עבד בברלין לאחר שקיבל מלגה מתוכנית של הממשלה הגרמנית לחילופי אקדמאים. ב-1973 הרצה כפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. מ-1977 ועד למותו הוא עבד ככותב עצמאי.
יצירתו של אנקוויסט אופיינה בראיית עולם פסימית. יצירותיו תיארו את המגבלות של דרך החיים שהכתיבה תנועת הפייטיזם בכנסייה הלותרנית, תנועה דתית שהייתה בעלת השפעה בסקנדינביה במהלך המאה ה-17 והמאה ה-18, ושהייתה לה השפעה על תנועות דתיות מאוחרות יותר כגון המתודיזם. ביקורת זו מורגשת במיוחד ביצירותיו "מצעד המוזיקאים" (1978) ו"מסעו של לואי פתרוס" (2001).
אנקוויסט זכה להכרה בינלאומית כסופר עם פרסום יצירתו "ביקורו של רופא המלך" (1999), יצירה העוסקת בעלייתו ונפילתו של הרפורמטור הדני יוהאן פרידריך שטרואנזה. היצירה תורגמה לשפות רבות, ובהן לשפה העברית, ויצאה בהוצאת כתר בשנת 2006 בתרגומה של דנה כספי. הצלחתו של הספר הביאה לתרגום רבות מיצירותיו הקודמות של אנקוויסט לשפה האנגלית. זכה ב-2009 בפרס אוסטריה לספרות אירופאית.
ספרים
בתרגום לעברית:
נפתלי לאו-לביא
נפתלי לאו-לביא (23 ביוני 1926 - 6 בדצמבר 2014, י"ד בכסלו תשע"ה) היה דיפלומט, עיתונאי ואיש ציבור ישראלי, קונסול ישראל בניו יורק. כיהן כסגן יושב-ראש הנהלת איל"ר (הארגון היהודי העולמי להשבת רכוש יהודי). יקיר ירושלים לשנת תשס"ג (2003). אחיו של הרב ישראל מאיר לאו.
ביוגרפיה
נפתלי לאו נולד בקרקוב למשפחה רבנית ידועה בפולין. אביו הוא הרב משה חיים לאו. בשנים הראשונות של מלחמת העולם השנייה שהה בגטו פיוטרקוב טריבונלסקי, שהיה הגטו הראשון בפולין הכבושה. ביולי 1941 נשלח עם קבוצת פולנים לא-יהודים למחנה אושוויץ. הוא הצליח לברוח בתוך משאית מזון, וחזר לפיוטרקוב. באוקטובר 1942 גורשו אביו ואחיו שמואל-יצחק יחד עם מרבית יהודי העיר למחנה ההשמדה טרבלינקה (שם נספו בי"א בחשוון ה'תש"ג). בנובמבר 1944, במהלך סלקציה, היה נפתלי לאו מיועד להישלח למחנה עבודה. אמו הצמידה אליו את אחיו הקטן ישראל (לימים הרב ישראל מאיר לאו), שהיה צעיר ממנו ב-11 שנים, אולם היא עצמה לא ניצלה. נפתלי ואחיו ישראל נשלחו למחנה עבודה בעיר צ'נסטוחובה, ומשם הגיעו למחנה הריכוז בוכנוואלד.
לאחר המלחמה עלה לישראל והתיישב ברמת גן. בשנים 1956–1970 עבד כעיתונאי ב"הארץ" תחת השם נפתלי לביא. עם הזמן אימץ לעצמו את שם העט שלו לשמו הרשמי. בשנים האחרונות החזיר את שמו המקורי וצירף אותו לשמו הרשמי.
לאו-לביא היה מקורב למשה דיין, וביולי 1970 מונה לדובר משרד הביטחון. בשנת 1977, כשנתמנה דיין לשר החוץ, צירף אותו לצוות משרדו. הוא השתתף במשלחת ישראל לוועידת קמפ דייוויד. בשנת 1981 מונה לקונסול ישראל בניו יורק, ובשנת 1985 סיים כהונתו זו, ומונה למנכ"ל המגבית היהודית המאוחדת בישראל.
בשנותיו האחרונות שימש כסגן יושב-ראש הנהלת איל"ר, הארגון היהודי העולמי המטפל בהשבת רכוש יהודי שאבד בשואה. הוא הרצה בכינוסים ובפורומים העוסקים בנושא השואה. היה חבר בחבר המנהלים של המרכז הרפואי שערי צדק. בשנת תשס"ג (2003) קיבל את אות יקיר ירושלים.
לאו-לביא נפטר ב-6 בדצמבר 2014 (י"ד בכסלו ה'תשע"ה), בגיל 88.
משפחתו
נפתלי לאו-לביא היה נשוי לג'ון, ילידת בריטניה, בת למשפחת אייזנמן-ברויאר. לזוג נולדו ארבעה ילדים: שי, חן חיה, הרב בני לאו והרב הקונסרבטיבי עמיחי לאו-לביא, שתחת השם הדסה גרוס עושה מופעי דראג בניו יורק כדי לקרב צעירים ליהדות. במשך עשרות שנים התגורר בשכונת הלל ברמת גן, ובשנותיו האחרונות התגורר בירושלים.
אחיו הוא הרב ישראל מאיר לאו. אח נוסף הוא יהושע (שיקו) הגר לאו.
רביעיית וג
רביעיית וג (בהונגרית: Végh) היא רביעיית מיתרים שהתקיימה מ-1940 ועד 1980 ונודעה בהקלטות מכלול רביעיות המיתרים של בטהובן ובארטוק.
הרביעייה הוקמה על ידי שאנדור וג (Végh Sándor), תלמידו של זולטן קודאי, שניגן בה כינור ראשון וכן ניגנו בה עד 1978 שאנדור זלדי (Zöldy Sándor), כינור שני; ג'ורג' ינצר (Janzer Georges) בויולה ופאול סבו (Szabo Paul) בצ'לו. ב-1978 החליף פיליפ נגלה (Philipp Naegele) את שאנדור זלדי וברונו גיורנה (Bruno Giuranna) החליף את ג'ורג' ינצר.
ב-1952 הקליטה הרביעייה במונו את מכלול הרביעיות של בטהובן בבוסטון וב-1954 הקליטה את שש רביעיות המיתרים של בארטוק, שתי ההקלטות ראו אור ב-EMI. ב-1954 הוחתמה הרביעייה לחברת דקה והקליטה רביעיות של קודאי, מוצארט, היידן, ברהמס ושוברט. בין השנים 1972 ל-1974 שבה הרביעייה והקליטה שנית, בסטריאו את מכלול הרביעיות של בטהובן, ההקלטה ראתה אור תחת מותג "טלדק" המשותף לדקה ולטלפונקן. ב-1972 הוקלטו מחדש בסטריאו גם הרביעיות של בארטוק.
במקביל להקלטות הופיעה הרביעייה רבות ברחבי העולם.
ב-1978 עבר ג'ורג' ינצר ורעייתו הצ'לנית אווה צ'קו לנגן עם הכנר הבלגי ארתור גרומיו והרכב הרביעייה השתנה. ב-1980 עזב וג לקריירה כסולן והרביעייה התפרקה לאחר 40 שנות פעילות רצופה.
עע"מ 9341/05 התנועה לחופש המידע נ' רשות החברות הממשלתיות
פסק הדין שניתן בהליך עע"ם 9341/05 התנועה לחופש המידע נ' רשות החברות הממשלתיות עוסק בשאלת חשיפת מידע הנוגע לשמות המועמדים למשרת דירקטור ומנכ"לות בחברה ציבורית, שלא התקבלו לתפקיד. בית המשפט העליון קבע כי עקב חשיבות מניעת המינויים הפוליטיים בחברות הממשלתיות, גילוי המידע המבוקש ישרת אינטרס ציבורי גבוה. לכן, קבע בית המשפט העליון בפסק דינה של השופטת ארבל, כי על רשות החברות הממשלתיות לאפשר פרסום מידע מסוג זה באם יתבקש, וכי על הרשות ליידע את המועמדים כי מרגע הגשת המועמדות פרטיהם עשויים להיחשף אם מידע מסוג זה יתבקש. עם זאת, קבעה השופטת ארבל כי אין להחיל הוראה זו רטרואקטיבית. פסק הדין מהווה אבן דרך למניעת תופעת המינויים הפוליטיים בחברות הציבוריות וקובע באופן מרחיק לכת כי ניתן לאפשר פגיעה בפרטיות המועמד לתפקיד ציבורי ובכך לכרסם בחשיבות זכותו של האדם לפרטיות.
מינויים פוליטיים בחברות ממשלתית
התפיסה המהותית של השירות הציבורי בישראל היא שאנשים מתמנים לכהן בתפקידים ציבוריים על בסיס כישוריהם המקצועיים ולא על בסיס השתייכותם למפלגה פוליטית כזו או אחרת, או קרבתם לגורם הממנה.
תפיסה זו מבוססת על ההנחה שרשות שלטונית כנאמן הציבור, יש עליה את האחריות לבצע את תפקידה בתום לב, בהגינות ובסבירות, ללא משוא פנים ואפליה ומבלי מתן משקל לשיקולי דעת זרים. כל זאת יעשה במטרה להגשים את האינטרס הציבורי עליו הופקד. הפעלת אותה סמכות על ידי הממונה תיעשה על ידי הממונה בעל הכישורים הטובים ביותר, אשר יטיב עם האינטרס הציבורי בצורה הטובה ביותר.
מינוי של אדם למשרת שירות ציבורי שלא על בסיס כישוריו המקצועיים אלא על בסיס זיקה פוליטית או זיקה של ניגוד עניינים תהווה מעשה מנהלי פסול וחסר תום לב המהווה מעילה בחובת הנאמנות של הגורם הממנה כלפי הציבור.
ערך מורחב – חברה ממשלתית
הערעור שלפנינו אינו נוגע לכל סוגי המינויים הפוליטיים, אלא למינויים למשרות דירקטור ומנכ"ל בחברות ממשלתיות- כהגדרתן בסעיף 1 לחוק החברות הממשלתיות. ניסיון העבר מעיד כי חברות ממשלתיות הן יעד אטרקטיבי ונוח לביצוע מינויים פוליטיים.החברות הממשלתיות מבצעות תפקידים חשובים ומנהלות תקציבים וכמו כן עומדות להן משאבים רבים. השפעתן על המשק ניכרת בתחומים כגון ביטחון, בינוי, מקרקעין ושיכון, דלק, גז, נפט, חקלאות חשמל ומים, תחבורה, תקשורת, תיירות תעשייה ומסחר, קרנות השתלמות, תרבות ועוד.
השר האחראי על אותה חברה ממשלתית הוא זה המציע את המועמד לתפקיד ויחד עם שר האוצר הוא זה שממנה אותו לתפקיד. בידם של שרים אלו מופקד כוח רב כלכלי ופוליטי, שכן הניסיון מלמד כי מנצלים הם את מעמדם פעמים רבות למינויים של מקורבים שונים לתפקידים בכירים בחברות ממשלתיות כאמצעי לבניית מוקד כוח פוליטי. אותם ממונים מהווים חלק ממעגל המקורבים לאותם שרים ומתוגמלים היטב. כל אלה נחשפו בפסיקות ובעיקר מדוחות מבקר המדינה לאורך השנים.
הוועדה לבדיקת מינויים מתוקף חוק החברות הממשלתיות
העובדה כי המינויים הפוליטיים הפכו לתופעה שכיחה היא הסיבה העיקרית להקמת הוועדה. הוועדה הוקמה במסגרת תיקון מספר 6 לחוק החברות הממשלתיות. אלו דברי ההסבר להצעת החוק:
העובדות
העתירה המקורית הוגשה בשנת 2005 על ידי התנועה לחופש המידע בראשות רביב דרוקר ונדונה סביב הבקשה לקבל את שמות המועמדים למשרות ותפקידי דירקטורים בחברות ממשלתיות, אשר נפסלו ולא נבחרו על ידי הוועדה לבדיקת מינויים. כמו כן ביקשה העותרת גם את העילה לפסילת אותם המועמדים. אלו, החל מיום עלייתו של ראש הממשלה אריאל שרון לשלטון. המשיבות, רשות החברות הממשלתיות והוועדה לבדיקת מינויים בחברות ממשלתיות, טענו בתגובה כי פרסום השמות יהווה פגיעה בפרטיות המועמדים.
טענת התנועה לחופש המידע
לטענת התנועה, חשיפת שמות המועמדים וסיבת פסילתם היא שתהפוך את עבודת הוועדה לבדיקת מינויים בחברות ממשלתיות לשקופה וכך הדבר יסייע למאבק במינויים הפוליטיים, שכן שקיפות הוועדה עשויה למנוע ממועמדים בלתי ראויים מלהציג את מועמדותם. המערערת מדגישה כי הנושא הוא בעל אופי ציבורי מובהק וזוהי זכותו של הציבור לבקר ולפקח על עבודות הוועדה, בנוגע לפסילת תפקיד אך גם בנוגע לפסילה שאינה מוצדקת של מועמדים ראויים.
עוד טוענת המערערת, כי טענת ביהמ"ש על כך שראוי כי מועמד אשר נפסל יוכל באנונימיות לחזור להיות כ"אדם מן הישוב" וכך לשמור על פרטיותו, אינה נכונה. זאת משום שלדידה, שר אשר מתמודד למשרה אינו "אדם מן הישוב" המגיש את מועמדותו למשרה פנויה, שכן במידה ומועמדותו נדחית על רקע זיקה פוליטית רשאי השר לערער על החלטת הוועדה בפני מליאת הממשלה, הרשאית לאשר את המינוי על אף החלטת הוועדה.
עוד טוענת המערערת כי לא קיימת הוראת חוק בדבר סודיות עבודתה של הוועדה ועל כן כאמור יש לראות את הסכמתו המשתמעת של המועמד לפרסום שמו כמועמד כהסכמה מכללא באם ייפסל. המערערת איננה מעוניינת בפרטים שמסר המועמד אלא טעמי ההחלטה של הוועדה, שכן אין ברצונה לפרסם ידיעה או "סקופ" אודות המועמד, אלא את טעמי ההחלטה של הוועדה לפסילתו ולכן לטענתה אין מניעה למסרו כמידע שנוצר על ידי הוועדה. בנוסף, מציינת המערערת כי החוק להגנת הפרטיות אינו קובע חסיון על עבודות הוועדה וקיים פרסום תדיר אודות פסילת מועמדים.
בראש ובראשונה מדגישה המערערת כי לא ניתן בפסק דינו של ביהמ"ש לעניינים מנהליים משקל הולם לזכות הציבור לדעת, לפקח ולסייע בהליך בחינת המועמדים וכי האינטרס הציבורי המובהק מצדיק את מסירת המידע אף אם מתקיימת פגיעה בפרטיות. בנוסף המערערת טוענת כי המשיבים לא הוכיחו כי אכן תתקיים פגיעה בפרטיותם של המועמדים ועל כן מדובר בפגיעה תאורטית.
טענת רשות החברות הממשלתיות
המשיבות טוענות כי המידע אשר נמסר להם על ידי המועמדים מיועד אך ורק לבדיקת מועמדותם ומשכך מסירת המידע לגורמים אחרים תהווה פגיעה בחוק שכן תהווה שימוש במידע שלא למטרה שלשמה נמסר. עוד טוענות המשיבות כי פרסום שמות המועמדים לאו דווקא ישפר במידה משמעותית את יכולת הציבור לבקר את פעולות השלטון, שכן האינטרס יוגשם גם ללא מסירת השמות של המועמדים שנפסלו. זאת באמצעות מסירת הנתונים עליהם הורה ביהמ"ש, מבלי למסור את שמות המועמדים ומבלי לפגוע בפרטיותם. לטענת המשיבים, כאשר אדם מכהן במשרה ציבורית - חשוף הוא לביקורת ציבורית, אך כאשר אדם נפסל מלכהן במשרה ציבורית – אין הוא חשוף לביקורת ציבורית. הבדל זה איננו מחייב בשקיפות שתוביל לביקורת ציבורית.
הכרעת ביהמ"ש לעניינים מנהליים בעתירה המקורית
ביהמ"ש הכריע כי פרסום שמו של מועמד למשרה אינו מהווה פגיעה בפרטיותו לפי ס' 2(11) לחוק הגנת הפרטיות, משום שעצם הסכמת המועמד להצגת מועמדותו למשרה מהווה הסכמה מפורשת או מכללא מן המועמד לפרסום שמו. אולם, נקבע כי פרסום שם המועמד והסיבה שבגללה נפסל, מהווה היא פגיעה בפרטיות מכוח סעיף 2(9) לחוק הגנת הפרטיות ולכן אסור גם לפי סעיף 9(א)(3) לחוק חופש המידע. זאת משום שפרסום שם המועמד עם הסיבה לפסילתו אינה משרתת את המטרה שלשמה נמסרה שמו. פרסום שכזה יחשוף את המועמד לתחושת אי נוחות ומבוכה שלא לצורך. עוד נקבע, כי באם ישתכנע ביהמ"ש שיש בפרסום המידע כדי לשרת עניין ציבורי אשר גובר על הפגיעה בפרטיות, רשאי הוא להתיר מסירת מידע חלקי.
בעת הדיון, הדגיש ביהמ"ש כי הזכות לחופש המידע היא זכות סטטוטורית בעלת משקל נמוך יותר מהזכות לפרטיות הנחשבת לזכות חוקית על חוקתית. ע"פ ס' 17(ד) לחוק חופש המידע, כאשר ישנה התנגשות בין הזכויות, יש לבצע איזון בין התועלת שתצמח לציבור מחשיפת ופרסום המידע אל מול עוצמת הפגיעה בפרטיותו של המועמד אשר נפסל ולהימנע עד כמה שניתן מפגיעה מעבר לנדרש באחת מן הזכויות.
לבסוף ביהמ"ש הכריע כי יש להורות על גילוי חלקי של המידע המבוקש - פרסום טעמי פסילת המועמד, לצד ציון שם החברה הממשלתית ותיאור התפקיד לו היה מועד, מבלי לציין את שם המועמד. על כך הוגש הערעור הנדון.
האיזון בין האינטרס הציבורי להגנת הפרטיות
במרכז הדיון בביהמ"ש העליון, ניצב האיזון בין האינטרס הציבורי של חשיפת המידע לבין הגנת פרטיות המועמדים. במסגרת איזון זה, בוחנת השופטת ארבל האם המידע המבוקש מהווה חלק מ"ענייניו הפרטיים" של אדם, כפי שמוגדר בסעיף 2(9) לחוק הגנת הפרטיות. ארבל מציגה את הביטוי כביטוי עמום וכך מרחיבה את הפרשנות שלו וקובעת כי ניתן לצקת לתוכו את התוכן הרלוונטי בהתאם לכל מקרה ונסיבותיו.
השופטת ארבל מציינת כי לטעמה המידע המבוקש, הכולל את שם המועמד וסיבת פסילתו אכן מהווה חלק מ"ענייניו הפרטיים" של האדם. זאת בהתבסס על כך שסיבת הפסילה נוגעת לרוב לכישוריו האישיים של המועמד (ניסיון, השכלה וכדומה), קרי סיבת הפסילה קשורה ישירות ל"ענייניו הפרטיים" של האדם ומשכך אין לפרסמה.
כמו כן, ארבל מבחינה בין שני פרקי זמן – הראשון הוא פרק הזמן הקודם להחלטת הוועדה ופרק הזמן שלאחר קבלת ההחלטה. בפרק הזמן הראשון, מציינת ארבל כי מקובלת עליה קביעת ביהמ"ש קמא כי הצגת המועמדות לבדיקה כורכת בתוכה הסכמה מכללא של המועמדים לבדיקת הוועדה. בפרק הזמן השני, טוענת השופטת כי קשה לראות במועמד שנפסל כאדם שהסכים לפרסום פרטיו גם לאחר שנפסל מהתפקיד הציבורי. זאת משום שלאחר פסילתו, המועמד איננו חשוף עוד לביקורת ציבורית, אלא חוזר הוא לחייו כ"אדם מן היישוב". על אף הבחנה זאת, מציינת ארבל כי ספק אם המועמדים עושים הבחנה דומה בין שני פרקי הזמן ומשכך ניתן להסיק כי אלו מבינים את אפשרות חשיפת פרטיהם.
יתרה מכך, מציגה השופטת את נוסח פתח השאלון למועמד לכהונת דירקטור:
בהתבסס על זאת, מחדדת השופטת את עמדתה וקובעת כי שני פרקי הזמן מוצגים למועמדים ומעבר לכך נוסח השאלון מוביל למסקנה בקרב "המועמד הסביר" כי פרטיו לא ימסרו בפרק הזמן השני, כאשר מועמדותו איננה תלויה עוד.
אולם, על אף קביעה זו ציינה השופטת את סעיף 17(ד) לחוק חופש המידע המורה כי גם במקרים בהם מדובר במידע שאין למסרו לפי סעיף 9 לחוק חופש המידע, עדיין נתונה לביהמ"ש סמכות להורות על מסירת המידע בהתאם לתנאי הסעיף. שיקול הדעת הנתון לביהמ"ש בסעיף הוא רחב ולשון הסעיף מלמדת כי התנאי היחיד להפעלת שיקול דעת ביהמ"ש הוא בכך שגילוי המידע אינו אסור על פי דין.
במקרה דנן, מוצב בפני ביהמ"ש הזכות לקבלת מידע מרשויות הציבור מחד גיסא והזכות לפרטיות מאידך גיסא. על אף מעמדה של הזכות לפרטיות כזכות יסוד חוקתית, זכות הציבור לקבלת מידע מהרשות נתפסת גם היא כרכיב של חופש הביטוי ואמצעי למימושה, שהוכרה כזכות חוקתית.
לבסוף, מגיעה השופטת ארבל למסקנה כי באיזון בין הזכויות, ידה של זכות הציבור לקבלת מידע על העליונה. לדידה, העניין הציבורי בגילוי המידע מהותי ביותר במקרה הנידון, שכן לביקורת הציבורית ביחס למינויים פוליטיים בחברות ממשלתיות חשיבות רבה מאחר שעשויה למנוע מן מועמדים בלתי ראויים מלהציג את מועמדותם ולמגר את תופעת המינויים הפוליטיים.
ההכרעה
הערעור התקבל בפסק דינה של השופטת ארבל והסכמתם של השופטים לוי ודנציגר. נקבע כי על רשות החברות הממשלתיות למסור, החל מפרסום פסק הדין והלאה, את שמות המועמדים ועילת פסילתם על פי דרישה בלבד. כאמור, אין חובה על הרשות לפרסם את המידע מבלי שמקבלת בקשה מפורשת לכך בהתאם לחוק חופש המידע. יתרה מכך מציעה השופטת כי רשות החברות הממשלתיות תוסיף לפתח השאלון למועמד הודעה בדבר אפשרות חשיפת פרטי המועמדים, כדי לצמצם את מידת הפגיעה בפרטיותם.
שינוי נוסח השאלון למועמד לכהונת דירקטור
במסגרת פסיקתה, מציעה השופטת ארבל לרשות החברות הממשלתיות ליידע את המועמדים לתפקיד בחברה ממשלתית בדבר אפשרות פרסום שמם לצד עילת הפסילה.
בעקבות הצעה זו, שינתה הרשות את נוסח פתיח השאלון, אשר כיום מנוסח כדלקמן:
בחתימתך על השאלון אתה נותן הסכמתך כדלקמן:
(א)  לפרסם את הנתונים הכוללים את שמך, הכהונה לה אתה מועמד, השרים המציעים את המועמדות וסטטוס הטיפול במועמדות על ידי הוועדה, כל עוד מועמדותך תלויה ועומדת בפני הוועדה.
(ב)  כי אם תתמנה לתפקיד אליו אתה מועמד, יימסר, אם יתבקש, מידע המצוי בשאלון בדבר הכשרתך המקצועית (השכלה וניסיון, בהתאם לסעיפים 16א(1) ו-(2) לחוק החברות הממשלתיות, התשל"ה – 1975 (להלן החוק)).
(ג)  כי אם תימצא לא כשיר לתפקיד אליו אתה מועמד, יימסרו, אם יתבקשו, שמך והעילה לאי הכשירות; ובחתימתך על השאלון הינך מוותר מראש על קבלת הודעה על מסירת המידע האמור על הגשת התנגדות למסירת המידע.
אני מודע לכך שבחתימתי על השאלון אני מסכים למסירת מידע מהמרשם הפלילי לוועדה לבדיקת מינויים, לפי חוק המרשם הפלילי ותקנות השבים, התשמ"א – 1981.
לתשומת לבך, מוטלת עליך החובה לעדכן פרטים שנמסרו על ידך, אם חל בהם שינוי לאחר מילוי השאלון בהקדם ולא יותר משבוע ממועד השינוי!
חוק המינויים ("חוק הג'ובים")
באוקטובר 2016, הועלתה הצעת "חוק הג'ובים", הקובעת כי שרים לשעבר שכיהנו לפחות שלוש שנים וראשי ערים לשעבר שכיהנו לפחות 5 שנים ברציפות בערים שבהן מעל 50 אלף תושבים, לא יידרשו להציג "כישורים מיוחדים" במינויים כדירקטורים מטעם המדינה בחברות ממשלתיות. הצעת החוק הוגשה על ידי קבוצת ח"כים בראשות יו"ר הקואליציה ח"כ דוד ביטן (מפלגת הליכוד).
בסוף יוני 2017, אישרה הכנסת בקריאה טרומית את הצעת החוק ברוב של 41 ח"כים. חוק זה עשוי לאפשר מינויים פוליטיים בקלות יתר, עקב הורדת הדרישה להצגת "כישורים מיוחדים" כאשר מדובר בשרים וראשי ערים לשעבר.
אצטדיון אל מולינון
האצטדיון העירוני אל מולינון (בספרדית: Estadio Municipal El Molinón) הוא אצטדיון כדורגל בחיחון אשר בספרד, המשמש כמגרשה הביתי של קבוצת ספורטינג חיחון המקומית, ומכיל 30,000 מושבים.
היסטוריה
האצטדיון נבנה סביב מגרש כדורגל שהיה קיים במקום מאז שנת 1908, והוא מגרש הכדורגל המקצועני העתיק בספרד. ספורטינג חיחון החלה להשתמש באצטדיון כמגרשה הביתי בשנת 1915, והמשחק הרשמי הראשון נערך בו בשנת 1917. בשנת 1920 נערך באצטדיון גמר הגביע הספרדי, בו ניצחה ברצלונה את אתלטיק בילבאו.
בשנת 1924 רכשה ספורטינג חיחון את האצטדיון, אך בשנת 1944 נמכר האצטדיון בחזרה לידי עיריית חיחון בשל קשיים כלכליים אליהם נקלע המועדון. בשנת 1968 הותקנו באצטדיון עמודי תאורה שאפשרו עריכת משחקים בשעות החשכה, ובשנת 1969 הושלם הגג מעל היציעים, ובכך הפך אל מולינון לאצטדיון הראשון בספרד בו כל המושבים מקורים.
בשנת 1998 נערך שיפוץ נוסף באצטדיון במסגרתו הוסבו כל היציעים ליציעי ישיבה, בהתאם לתקנות אופ"א ופיפ"א, בעקבותיו ירדה תכולתו מ-38,000 צופים לכ-26,000 צופים בלבד. בשנת 2010 הושלמה הרחבה של האצטדיון, במסגרתה גדלה תכולתו לכדי 30,000 מושבים.
משחקים בינלאומיים
לאורך שנותיו אירח האצטדיון מספר משחקים במסגרות בינלאומיות, הראשון שבהם נערך בשנת 1928 בין נבחרות ספרד ואיטליה. בנוסף, האצטדיון אירח מספר משחקים בינלאומיים נוספים של נבחרת ספרד, משחקי בית של ספורטינג חיחון במסגרת גביע אופ"א, שלושה משחקים במסגרת מונדיאל 1982 (ביניהם חרפת חיחון) ואף משחקי ידידות של נבחרת אסטוריאס.
שימושים נוספים
פרט למשחקי כדורגל, משמש האצטדיון מעת לעת לקיום מופעי מוזיקה, ובין היתר הופיעו בו בון ג'ובי, פול מקרטני, האבנים המתגלגלות, ברוס ספרינגסטין, סטינג, טינה טרנר ואמנים נוספים.
התוכנית המשולבת: פילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה
התוכנית המשולבת: פילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה (תוכנית פכ"מ) היא תוכנית מצטיינים לתואר ראשון, אשר משלבת לימודי כלכלה, פילוסופיה ומדע המדינה.
בשנת 2013 הוקמה תוכנית פכ"מ באוניברסיטת תל אביב הכוללת גם חטיבה במשפטים ובשנת 2021 הוקמה תוכנית דומה גם באוניברסיטה הפתוחה ובאוניברסיטת חיפה . בשנת 2024 תפתח תוכנית דומה במכללה האקדמית תל אביב-יפו.
מאפיינים
התוכנית היא תולדה היסטורית במוסדות האקדמיים, ובמידה רבה נועדה להכשיר חוקרים בעלי הכשרה אינטרדיסציפלינרית ובסיס תאורטי רחב ומעמיק במדעי החברה, אשר יטילו ספק על הנחות המחקר המתודולוגיות.
מבנה
התוכנית נמשכת שלוש שנים. בשנה הראשונה מורכבת תוכנית הלימודים בעיקר מקורסי חובה בשלוש הדיסציפלינות (פילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה) וכן מקורסים ייחודיים לתוכנית המעניקים נקודת מבט אינטגרטיבית על הקשרים בין התחומים. בשנים המתקדמות יותר עובר מרכז הכובד האקדמי לקורסי בחירה. חלק מהקורסים ייחודי לתוכנית, ובהם קריאה ועיון בטקסטים בכל אחד מהתחומים, דיון משולב בסוגיות כלכליות-פילוסופיות-חברתיות ועוד.
כתב עת
לתוכנית כתב עת, 'כתב עת פכ"ם', אשר הוקם על ידי סטודנטים של התוכנית בשנת 2013 ויוצא לאור במתכונת שנתית.
בקיץ 2022 יצא לאור כתב עת סטודנטיאלי נוסף בשם 'איתותים'. כתב העת יוצא לאור בתמיכתם של האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת תל אביב, המכון למחקר כלכלי בישראל על שם מוריס פאלק ומרכז ש"ה ברגמן לעיון פילוסופי.
וועידת ירושלים לפכ"ם
הסטודנטים בתוכנית פכ"מ של האוניברסיטה העברית מארגנים את "ועידת ירושלים לפכ"ם", ועידה שנתית, רבת משתתפים, המתקיימת באוניברסיטה העברית והמקדמת שיח רב-תחומי אינטגרטיבי בסוגיות שעל סדר היום הציבורי. הדיון בוועידה שאוב מעולם המושגים, מהמתודולוגיה, מהמסורות ומהניסיון שנצבר בשלוש הדיסציפלינות הנלמדות במסגרת התוכנית. מדי שנה משתתפים בוועידה – כמרצים, כפאנליסטים, כמנחים וכמאזינים – גורמי מפתח במגזר הציבורי ובתעשייה, אקדמאים, פוליטיקאים וקובעי מדיניות, אנשי תקשורת, סטודנטים ובוגרים. הוועידה נסובה סביב נושא שנתי שנבחר על ידי חברי המערכת.
בוגרי התכנית
בוגרי התוכנית ממשיכים על פי רוב ללימודים מתקדמים באחד משלושת התחומים בישראל ובחו"ל, וגם במסלולים אחרים כגון בית הספר למדיניות ציבורית, בית הספר למנהל עסקים ועוד. רבים מן הבוגרים אף משתלבים בסקטור הציבורי במוסדות דוגמת הכנסת (בוועדות השונות או כיועצים ועוזרים פרלמנטריים), משרד האוצר (כרפרנטים או כאחראים על תחומים באגפים השונים), בנק ישראל (כעוזרי מחקר במחלקת המחקר של הבנק) ועוד. כמו כן עובדים רבים מן הבוגרים במכוני מחקר, במערכת החינוך הלא פורמלית, בתקשורת וכן בסקטור הפרטי. על-פי ריאיון עם ראש אגף התקציבים באוצר, אודי ניסן, נכון לסוף 2009 15% מעובדי האגף הם בוגרי התוכנית.
מקסין פיק
מקסין פיק (באנגלית: Maxine Peake; נולדה ב-14 ביולי 1974) היא שחקנית תיאטרון, רדיו, קולנוע וטלוויזיה אנגלייה, שהתפרסמה בתפקיד טווינקל בסיטקום של ויקטוריה ווד "נשות המזנון". היא שיחקה בתפקיד ורוניקה בסדרת הדרמה של ערוץ 4 "לגדול בלי בושה", גילמה את הפרקליטה מרתה קוסטלו בסדרה המשפטית "הגלימה" של ה-BBC, ואת גרייס מידלטון בסדרת הטלוויזיה "The Village". עוד כיכבה בשנת 2014 בסרט הקולנוע "התאוריה של הכול".