cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ון שרמן קופר
שירות צבאי במלחמת העולם השנייה
אף על פי שגיל גיוס החובה אל הכוחות המזוינים של ארצות הברית היה מעל 41, קופר התגייס לשירות בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה ב-1942. מיד לאחר מכן הופנה לתפקיד קצונתי, אך הוא בחר להתגייס כטוראי. לאחר הכשרה בסיסית, הוא נרשם לבית הספר לקצינים במרכז ההדרכה פורט קסטר שבמישיגן. הוא למד שם ניהול צבאי וסיים את לימודיו שני בכיתתו בת 111 התלמידים. ב-1943, הועלה לדרגת לוטננט משנה (Second Lieutenant) והועבר לקורפוס ה-15 של הארמייה השלישית בפיקודו של הגנרל ג'ורג' פטון. קופר שירת בצרפת, בלוקסמבורג ובגרמניה הנאצית. לאחר שחרור מחנה הריכוז בוכנוואלד, פטון פקד על כל תושבי העיר ויימאר הסמוכה לחלוף על פני המחנה ולתפוס את התנאים המזעזעים שם, ובין אותם תושבים אלו נמנה קופר.
לאחר הפסקת הלחימה, שימש קופר כיועץ משפטי לכ-300 אלף העקורים באזור הכיבוש של היחידה שלו, לאחר שגורשו לגרמניה כעבדי המפלגה הנאצית. על פי תנאי ההסכם שהושג בוועידת יאלטה, הוחזרו כל העקורים הרוסים אל ברית המועצות, אך צוות המשא ומתן הסובייטי החליט שההסכם לא יחול על בני זוג לא-רוסים וילדים ללא אזרחות סובייטית. קופר הביא זאת לתשומת לבו של הגנרל פטון, שביטל את צו ההחזרה באזור הכיבוש של הארמייה השלישית. קופר קיבל ציון לשבח ממפקדי הארמייה השלישית על יידוע פטון על החלטות הסובייטים. נוסף על כך, פיקח על ארגונם מחדש של 239 בתי המשפט במדינת בוואריה הגרמנית בניסיון להחליף את כל הפקידים הנאצים, ובעבור פעולות אלו עוטר בכוכב הארד. בין השופטים החדשים שנכנסו לתפקידים בזכות הרה-אורגניזציה שהנהיג קופר היו וילהלם הוגנר, לימים נשיא בוואריה, ולודוויג ארהארד, שיכהן בעתיד כקנצלר גרמניה.
בשנת 1943 או 1944, בעודו משרת בצבא, נישא קופר לאחות בשם אוולין פראף. קופר נבחר ללא התנגדות כשופט עבור סבב מחוז העשרים ושמונה של קנטקי ב-1945, אף על פי שעדיין שהה בגרמניה ולא ניהל מסע בחירות לתפקיד. הוא שוחרר מהצבא בדרגת קפטן בפברואר 1946 ושב לקנטקי כדי לקבל על עצמו את תפקידו החדש-ישן כשופט.
כהונה ראשונה בסנאט וקריירה דיפלומטית מוקדמת
המחוז המשפטי שבראשו עמד קופר כשופט כלל את מחוז פולאסקי בו נולד, וכן את מחוזות רוקאייסטל, ויין וקלינטון. בתקופת כהונתו הורשו אפרו-אמריקאים לראשונה להיות חלק מחבר מושבעים במשפטים שנערכו במחוז. מתוך שש עשרה דעות שיפוטיות שפרסם במהלך כהונתו על כס השופט, חמש עשרה מהן אושרו על ידי בית המשפט לערעורים של קנטקי, שהיה הערכאה הגבוהה ביותר באותה התקופה.
קופר תיאר את עצמו כ"דובר ציבורי איום ונורא", ורק לעיתים רחוקות נשא נאומים במליאת הסנאט. הוא היה ידוע בתור רפובליקני-עצמאי במהלך הקריירה שלו בסנאט, בדומה לג'ון מקיין. בהצבעתו הראשונה בקריירה שלו, התנגד קופר להעברת סמכויות חקירה לוועדת החקירה המיוחדת של הסנאטור הרפובליקני אוון ברוסטר ממיין. בהצבעה השנייה שלו, בהנחה כי ההכנסות ממכירת ציוד מלחמתי עודף ישמשו ככיסוי לחובות שהצטברו לארצות הברית בעקבות מלחמת העולם השנייה, הצביע קופר בשנית נגד עמדת מפלגתו. הוא עורר אחת חמתו של הסנאטור רוברט טאפט מאוהיו, שהטיח בו: "האם אתה רפובליקני או דמוקרטי? מתי אתה מתכוון להתחיל להצביע איתנו?" קופר הגיב: "אם תסלחו לי, נשלחתי לכאן כדי לייצג את בוחריי, ואני מתכוון להצביע לפי מה שאני חושב שהטוב ביותר בעיני".
ימים ספורים לאחר שהושבע, נתן קופר לראשונה את חסותו (בצוותא עם סנאטורים אחרים) על חקיקה כלשהי, שהייתה אז הצעת חוק להספקת סיוע פדרלי למערכת החינוך. הצעת החוק עברה אמנם בסנאט, אך לא בבית הנבחרים של ארצות הברית. קופר היה אז יושב ראש ועדת המשנה לכבישים ציבוריים של הסנאט, וסייע בניסוח טיוטת הצעת חוק המסמיכה העברת 900 מיליון דולר אמריקני מקרנות פדרליות למדינות ארצות הברית לשם סלילת כבישים. ב-1948 הוא מימן הצעת חוק לנתינת מחיר תמיכה עבור 90% ממוצרי טבק. הוא התעקש לתקן את חוק תביעות המלחמה משנת 1948, אשר מסייע לחיילים משוחררים שנפצעו ונפגעו כשבויי מלחמה של גרמניה הנאצית והאימפריה היפנית במהלך מלחמת העולם השנייה תוך פיצויים באמצעות נכסי האויב. נוסף על כך, קופר נתן את חסותו לחקיקה המאפשרת למאות אלפי אנשים שנעקרו ממגוריהם בידי המפלגה הנאצית להיכנס לארצות הברית באופן חוקי.
קופר המשיך לנקוט בעצמאות סנאטוריאלית ולהתנער ממפלגתו לאורך כל תקופת כהונתו, והתנגד בתוקף לתוכניות המפלגה הרפובליקנית לקיצוצים במסים על אף הגירעונות בתקציביים הלאומיים, והתנגד למאמצי המפלגה לצמצם את המימון לתוכנית מרשל לשיקום אירופה לאחר המלחמה. הוא שיתף פעולה עם עמיתו בסנאט מקנטקי, אלבן ברקלי ועם הסנאטור ויין מורס מאורגון במטרה לערער את חוקי ג'ים קרואו שנחקקו על ידי מדינות דרום ארצות הברית ובמטרה להסיר מכשולים להבטחת זכות הבחירה למיעוטים. אף על פי שהצביע קופר עם הרפובליקנים רק 51% מהזמן במהלך כהונתו החלקית בסנאט - מה שהיה הממוצע הנמוך ביותר מבין כל חברי המפלגה הרפובליקנית - קופר עמד בראש משלחת קנטקי אל הוועדה הרפובליקנית הלאומית ב-1948. הוא תמך במועמדותו של ארתור ונדנברג, סנאטור ממישיגן, לנשיאות ארצות הברית, אם כי תומאס דיואי קיבל בסופו של דבר את מועמדות המפלגה לבית הלבן. קופר עצמו הוזכר כמועמד אפשרי לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית, אך בסופו של דבר לא קיבל את המינוי וביקש להיבחר מחדש למושבו בסנאט. באותה שנה קיבל קופר תואר דוקטור לשם כבוד ממכללת סנטר.
כשהתמודד מחדש לסנאט לתקופת כוהנה מלאה, ניצב בפני מועמד המפלגה הדמוקרטית וחבר הקונגרס וירג'יל צ'פמן, בן בריתו של ארל קלמנטס, שנבחר למושל קנטקי ב-1947. בהיותו אחד הדמוקרטים הבודדים שהצביעו בעד חוק טאפט-הארטלי, איבד צ'פמן את תמיכתם של האיגודים המקצועיים, בוחרים חשובים של המפלגה הרפובליקנית. העיתון "לואיוויל טיימס", שהיה בעל נטיות דמוקרטיות, תמך במועמדותו של קופר, אך היותו של אלבן ברקלי, "הבן האהוב" של קנטקי, עמיתו למרוץ של הנשיא הארי טרומן בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1948 ובשל כך עזיבתו הצפויה מהסנאט, הבטיחה תמורה דמוקרטית חזקה במדינה. ברקלי וקלמנטס הדגישו את אחדות המפלגה במהלך מסע הבחירות, ואף על פי שקופר היה פופולרי הרבה יותר מהמועמד הרפובליקני לנשיאות דיואי ועמיתו למרוץ ארל וורן, הפסיד לצ'פמן בבחירות הכלליות בפער של כ-24,480 קולות.
בעקבות תבוסתו בבחירות, קופר שב והמשיך להתמחות בחוק ומשפט בוושינגטון הבירה במשרד עורכי הדין "גארדנר, מוריסון ורוג'רס". ב-1949 מינה הנשיא טרומן את קופר לאחד מחמשת נציגי ארצות הברית בעצרת הכללית של האו"ם. הוא היה נציג חלופי בעצרת הכלליות ב-1950 וב-1951. מזכיר המדינה של ארצות הברית, דין אצ'יסון, בחר בקופר כיועצו בפגישות שהובילו להקמת ארגון האמנה הצפון אטלנטית (נאט"ו) ובפגישות מועצת שרי נאט"ו בלונדון במאי 1950 ומאוחר יותר בבריסל בדצמבר. ההיסטוריון הפוליטי גלן פינץ' מציין כי בעוד קופר היה כשיר היטב לתפקידיו באו"ם ובנאט"ו, נוכחותו מחוץ לארצות הברית העיבה על יכולתו להתמודד על מושבו הפנוי שהותיר אחריו אלבן ברקלי שנבחר לסגן הנשיא.
כהונה שנייה בסנאט של ארצות הברית
תומכיו של קופר האמינו כי הוא יתמודד שוב למשרת מושל קנטקי או ימונה לבית המשפט העליון של ארצות הברית בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20; חלקם אף הקימו ועדה לבחירת קופר לנשיאות. קופר אכן שקל להתמודד למושלות קנטקי ב-1951, אך כאשר וירג'יל צ'פמן נהרג בתאונת דרכים ב-8 במרץ 1951, החליט קופר להתמודד בשנית נגד תומאס אנדרווד, אשר מונה על ידי המושל לורנס ות'רבי למלא את שארית כהונתו של צ'פמן. אנדרווד נחשב לבעל הסיכויים הרבים ביותר לנצח בבחירות. רפובליקנים אחדים תקפו את קופר על שמונה לתפקידיו הדיפלומטיים בידי הנשיא הדמוקרטי הארי טרומן. גם העיתונים "לואיוויל טיימס" ו"לואיוויל קורייר-ג'ורנל" חזרו על הצהרותיהם שנתנו ב-1950 למען קופר, כשזה התמודד לסנאט ב-1954. עתה חששו כי בחירתו של רפובליקני לסנאט תאפשר למפלגתו להשתלט על הבית העליון של הקונגרס של ארצות הברית, ותוביל להתמנותם של רפובליקנים בדלנים לראשות וועדות מרכזיות בסנאט אשר יתנגדו למעורבותה המתמשכת של ארצות הברית במלחמת קוריאה. אף על פי כן, בבחירות הכלליות קופר ניצח את אנדרווד בפער של 29 אלף קולות וכיהן עד לתום תקופת כהונתו של צ'פמן. עם ניצחונו, הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של קנטקי בה נבחר רפובליקני לסנאט מטעם המדינה יותר מפעם אחת.
עם היבחרו לסנאט, מונה לוועדה לענייני עבודה, חינוך ורווחה ציבורית ואף ישב בראשות ועדות המשנה של וועדה זו לענייני חינוך ועבודה. הוא נתן את חסותו להצעת חוק המאשרת קיום מיזמי עבודות ציבוריות לאורך נהר סנדי הגדול (Big Sandy River). הוא גם תמך בשיקום תאי השיט והסכר לאורך נהר אוהיו ובבניית תאי שיט, סכרים ומאגרים בעמק הנהר הירוק שבקנטקי. קופר התנגד לחוזה דיקסון-ייטס (חוזה בין הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית לשתי חברות אנרגיה פרטיות), ששילם לתאגיד פרטי עבור בניית תחנת כוח חדשה לייצור חשמל עבור העיר ממפיס שבטנסי, וקרא במקום זאת לאשר לרשות עמק טנסי להנפיק איגרות חוב למימון הקמתן של תחנות כוח חדשות.
ב-1954, בחר קופר להתמודד מחדש לכהונה מלאה בסנאט. הדמוקרטים התייחסו תחילה למושל ות'רבי כאל יריבו בבחירות, אך מועמדותו של ות'רבי עלולה הייתה להיתקל במועמדותו של האפי צ'נדלר כמכשול בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית, מה שיכול היה להוביל לפיצול המפלגה ולבחירתו מחדש של קופר. במקום זאת, מנהיגי המפלגה שכנעו את סגן הנשיא לשעבר, אלבן ברקלי, בן 77 אז, להתמודד מול קופר לסנאט כדי להבטיח את אחדות המפלגה. היו מעט הבדלי מדיניות בין ברקלי לקופר, שנחשב לרפובליקני הליברלי ביותר בסנאט על ידי קבוצת האינטרס "Americans for Democratic Action". במהלך מסע הבחירות הוצג קופר על שער מגזין טיים ב-5 ביולי 1954. קופר פנה לבוחרות, שהיו מודאגות ממלחמת הודו-סין הראשונה ואל מצביעים אפרו-אמריקאים, שקיווה לזכות בתמיכתם בעקבות עמדותיו הליברליות בכל הנוגע לזכויות האזרח. קופר הוסיף לטעון שאם ייבחר, הוא יהיה פחות מפלגתי מאשר ברקלי. הפופולריות הגבוהה של ברקלי הביאה אותו לניצחון בפער של 71,000 קולות.
שגריר ארצות הברית בהודו
ב-1955, מינה הנשיא דווייט אייזנהאואר את קופר לשגריר ארצות הברית בהודו ובנפאל. במהלך כהונתו כחבר במשלחת האמריקאית לעצרת הכלליות של האומות המאוחדות, פגש קופר את ראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו ופיתח עמו ועם המשלחת ההודית מערכת יחסים לבבית, כולל עם אחותו של נהרו, ויג'יה לקשמי פנדיט (Vijaya Lakshmi Pandit). ההודים התרשמו מקופר והממשלה ההודית הביעה את רצונה כי קופר ישמש כשגריר ארצות הברית במדינתה. תחילה דחה קופר את הצעת מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'ון פוסטר דאלס לשרת כשגריר ארצות הברית בהודו, אך השתכנע לקבל את המינוי כאשר הנשיא אייזנהאואר ביקש ממנו באורח אישי. הסנאט אישר את מינויו של קופר ב-4 בפברואר 1955.
הודו זכתה לעצמאות רק ב-1948, והיא נחשבה למדינה פוטנציאלית שתתנגד להתפשטות הקומוניזם ביבשת אסיה. למרות זאת, יחסי ארצות הברית-הודו היו מתוחים בגלל הכרתה של הודו ברפובליקה העממית של סין, התנגדותה לארגון ברית דרום-מזרח אסיה, והתנגדותה להתערבות צבאית זרה בהודו-סין. כתב העת "U.S. News & World Report" תיאר את תפקיד השגריר האמריקאי בהודו כ"אחד הקשים והעדינים ביותר בכל העולם הדיפלומטי".
קופר נישא בשנית ללוריין רואן שבלין ב-17 במרץ 1955 בפסדינה שבקליפורניה, עשרה ימים בלבד לפני שעזב להודו. שבלין, גרושה פעמיים, הייתה בתו של מפתח נדל"ן אמיד בקליפורניה. היא דברה באופן רהוט שלוש שפות והבינה רוסית. השניים יצאו זה עם זו פעמים רבות במהלך שנות החמישים, אולם קופר היסס להינשא לה משום שהיו לו ספקות לגבי המעבר לביתה המפואר של שבלין בשכונת ג'ורג'טאון שבוושינגטון הבירה (בעת שהותו בוושינגטון כסנאטור, התגורר קופר הרווק לצמיתות במלון "דודג' האוס"). המעבר להודו הסיר את המכשול בדרך לנישואים, ומזכיר המדינה דאלס עודד את קופר להינשא לשבלין לפני שיצא לשליחותו הדיפלומטית, כדי שבשגרירות האמריקאית בניו דלהי תהא מארחת נאותה. ב-4 באפריל 1955 עצרו בני הזוג בממלכה המאוחדת בדרכם להודו לשם ביקור אצל לואי מאונטבאטן, המושל הכללי האחרון של הודו, לפני שהודו קיבלה את עצמאותה. הדיונים של קופר ומאונטבאטן על המצב של העם ההודי היו חלק מתדריכים והכנות שעבר קופר טרם הגיעו להודו.
קופר החל את שירותו כשגריר בפיתוח ידידות קרובה עם ראש ממשלת הודו נהרו. הערכתו של נהרו כלפי לקופר התבררה עד מהרה. קופר סייע לפקידי ממשל בוושינגטון הבירה להבין שההסתייגות של הודו להתייצב לצד העולם המערבי או הרפובליקה העממית של סין או ברית המועצות היא דרכה של ההודים לממש את עצמאותם החדשה. עם זאת, הוא הגן על ההתעצמות הצבאית של ארצות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה, מעורבותה במלחמת קוריאה, וחברותה בהסכמי ביטחון הדדיים כמו נאט"ו ו-SEATO כאמצעי הגנה עצמית ולא כפעולות תוקפניות של הקבינט של ארצות הברית, אשר כך תפסו ההודים את פעולות אמריקאיות אלה. קופר גינה את החלטתו של אייזנהאואר למכור נשק לפקיסטן, פעולה אשר עוררה את חמת ממשלת נהרו, אם כי באותה הנשימה חש כי הממשלה ההודית נטלה כמה עמדות פוליטיות מבלי להתחשב בהשלכותיהן המורליות. בשלהי 1955 דיווח העיתון "שיקגו דיילי ניוז" (Chicago Daily News) כי יחסי ארצות הברית-הודו "שופרו במידה מה לפני חצי שנה".
בהודעה משותפת שהתפרסמה ב-2 בדצמבר 1955, גינו מזכיר המדינה האמריקני דאלס ושר החוץ של פורטוגל, פאולו קוניה, את דבריהם של ראש הממשלה הסובייטי ניקולאי בולגנין ושל המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב במהלך סיור בן שמונה עשרה ימים שערכו בהודו. התעניינות מיוחדת נרשמה בנוגע להערה קומוניקטיבית בדבר "פרובינציות פורטוגליות במזרח הרחוק". הכוונה ב"פרובינציות פורטוגליות" הייתה למושבת האימפריה הפורטוגזית במערב הודו, גואה. אף על פי שרוב מדינות אירופה ששלטו בקולוניות ליד הודו העניקו אותן לאומה העצמאית החדשה ב-1947, פורטוגל סירבה לתת להודים ריבונות על גואה, והאזור הפך למקור סכסוך בין שתי המדינות. דומה כי ההצהרה הקומוניקטיבית המשותפת של שרי החוץ של ארצות הברית ופורטוגל הצביעה על הכרה דיפלומטית אמריקאית בריבונות פורטוגל על גואה, מה שסתר וערער את הבטחותיו של קופר לממשלת הודו שארצות הברית תשמור על נייטרליות בעניין. קופר עצמו לא ידע על ההצהרה המשותפת של דאלס וקוניה עד שקרא את הדיווח על כך בעיתונות ההודית, ולכן לא היה מוכן להסביר את פשר ההצהרה לראש הממשלה נהרו, שכיהן באותה העת כשר החוץ של הודו בנוסף.
הצהרת דאלס-קוניה הובילה להפגנות אנטי-אמריקאיות בחלקים רבים של הודו. ב-6 בדצמבר, ערך דאלס מסיבת עיתונאים בה הוא אישר מחדש את הנייטרליות של ארצות הברית בסוגיית גואה, אם כי לא התייחס ליחס ממשלו בנוגע לריבונות פורטוגל על גואה. ראש הממשלה נהרו הודיע ​​על כוונתו להגיש הצהרת מחאה רשמית נגד ארצות הברית על ההצהרה המשותפת של דאלס וקוניה ולפנות אל הפרלמנט ההודי בעניין. בינתיים, קופר הצליח להיוועד עם נהרו, והניא אותו מלהעביר את העניין אל הפרלמנט. קופר הוסיף לכעוס על מזכיר המדינה דאלס כשזה האחרון אישר הקפאת 10 מיליון מתוך 50 מיליון דולרים אמריקנים במסגרת סיוע חוץ אמריקאי להודו. קופר מחה על ההקפאה, ולבסוף החליט דאלס להפשיר את ההקפאה ולהעביר את מלוא סיוע החוץ האמריקאי להודו. לאורך כל שנת 1956 הטעים קופר כי ארצות הברית תרחיב את סיוע החוץ הכלכלי להודו. באוגוסט 1956 אישר הקונגרס של ארצות הברית חבילת סיוע חוץ פיננסי להודו, שכללה את המכירה הגדולה ביותר עד אז של עודפי מוצרים חקלאיים על ידי ארצות הברית למדינה כלשהי. נחישותו של קופר להתעקש שוב ושוב להעברת סיוע רחב שכזה הייתה קריטית באישור הסיוע בקונגרס, שכן התנגדו לה פקידי ממשל רבים בהם תת-מזכיר המדינה הרברט הובר ג'וניור, מזכיר האוצר של ארצות הברית ג'ורג' האמפרי ורבים אחרים.
שיבה לסנאט של ארצות הברית
הסנאטור אלבן ברקלי נפטר בעודו מכהן ב-30 באפריל 1956. מנהיגים רפובליקנים עודדו את קופר לשוב מהודו ולהתמודד עם מושבו של ברקלי, אבל קופר לא רצה לוותר על שגרירותו. לאחר פנייה אישית מצד הנשיא דווייט אייזנהאואר, הסכים קופר והצהיר על מועמדותו ביולי 1956. גם לאחר שעזב את הודו, הוא שמר על קשרים הדוקים עם מנהיגי המדינה והיה נציגה הרשמי של ארצות הברית בהלוויותיהם של ראשי ממשלת הודו: נהרו ב-1964, לאל באהאדור ב-1966 ואינדירה גנדי ב-1984.
משום שברקלי הלך לעולמו לאחר המועד האחרון להגשת מועמדים בבחירות אמצע הכהונה, על הוועד המרכזי של המפלגה הדמוקרטית היה לבחור מועמד למושב באופן מידי. לאחר שניסו ללא הצלחה למצוא מועמד פשרה שתומכיהם של צ'נדלר וקלמנט יתמכו בו, במפלגה הדמוקרטית נבחר לורנס ות'רבי, שתקופת כהונתו כמושל הסתיימה זה עתה. צ'נדלר, שכיהן באותו הזמן את תקופת כהונתו השנייה כמושל, התרגז על בחירתו של ות'רבי, ורוב חברי מחנהו העניקו לוות'רבי תמיכה פושרת או תמכו בקופר במקום זאת. חילוקי דעות אלו במפלגה הדמוקרטית, בשילוב עם הפופולריות האישית של קופר, הובילו לניצחונו על ות'רבי כשהוא מוביל עליו ב-65 אלף קולות.
זמן קצר לאחר בחירתו לנשיאות ארצות הברית ב-1960, בחר קנדי ​​בקופר לעמוד בראשות משלחת דיפלומטית חשאית למוסקבה ולניו דלהי, במטרה להעריך את עמדות הממשלה הסובייטית כלפי ממשלו החדש. קנדי וקופר שירתו יחד בוועדת העבודה של הסנאט ושמרו על יחסים ידידותיים. כששירת מחוץ לגבולות ארצות הברית מטעם המשלחת החשאית גילה קופר כי הסובייטים אינם אוהבים את קנדי ​​וניקסון באותה מידה. בדין וחשבון מסכם שחיבר קופר לקנדי, כתב כי יש פוטנציאל קטן ליחסים הרמוניים עם הסובייטים. לאחר פגישה עם המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב, אישר קנדי ​​לקופר כי חוות הדעת שחיבר עבורו הייתה נכונה והודה כי היה עליו להתייחס אליו ביתר רצינות. קופר תמך בהחלטתו של קנדי ​​לחדש את בדיקות הנשק הגרעיני של ארצות הברית אחרי שברית המועצות חידשה את בדיקות הנשק הגרעיני שלה במרץ 1962, אך הוא דחק בקנדי לנהל משא ומתן על חוזה עם ברית המועצות במידת האפשר.
הנשיא לינדון ג'ונסון מינה את קופר לחבר בוועדת וורן, שחקרה את רצח ג'ון קנדי ב-1963. קופר השתתף ב-50 מתוך 94 הדיונים של הוועדה ודחה את "תיאורית הקליע הבודד", וטען כי לא היו ראיות לכך שקנדי ומושל טקסס ג'ון קונלי נפגעו מאותו קליע. בתור אחד משלושה רפובליקנים בוועדת הכללים והממשל של הסנאט של ארצות הברית, היה קופר מעורב בחקירת עוזרו של הנשיא ג'ונסון, בובי בייקר ב-1964, אותו הגדיר כ"מטייח" לאחר שוועדת וורן חסמה חקירה נוספת. הוא הציע להקים ועדה מיוחדת לענייני התנהלות ואתיקה בסנאט ביולי 1964, ושנה אחר כך נקרא לחברות בוועדה זו. כמו כן, ב-1965, הוא נבחר כיועץ למשלחת ארצות הברית לוועידה במנילה שבפיליפינים, בה נוסד הבנק האסייתי לפיתוח.
התנגדות למלחמת וייטנאם
בינואר 1966 התלווה קופר אל מזכיר המדינה ראסק ואל השגריר אברל הארימן בביקור רשמי אצל נשיא הפיליפינים פרדיננד מרקוס, כחלק מ"צעד שלום" מפורסם. ביקור זה, יחד עם ביקורים בדרום וייטנאם בדצמבר 1965 ובינואר 1966, חיזקו את התנגדותו של קופר לפעולות צבאיות בדרום-מזרח אסיה. בפגישה עם הנשיא ג'ונסון ב-26 בינואר 1966 הוא קרא שוב לנשיא לוותר על כוונותיו המוצהרות להפציץ את צפון וייטנאם ולנהל משא ומתן על הסדר במקום. ג'ונסון היה בלתי מחייב, ובאותו אחר הצהריים שב קופר למליאת הסנאט כשהוא מנסה בדחיפות לשכנע את המחוקקים כי משא ומתן עדיף על הסלמה, גם אם כרוך הדבר בשיחות עם לוחמי הווייטקונג בדרום וייטנאם, מה שלדעתו נחוץ כדי להשיג שלום. קופר צידד בהפסקת אש בת שלוש עד חמש שנים, שתיאכף על ידי האומות המאוחדות, ואחריה תערכנה בחירות דמוקרטיות לאומיות כפי שסוכם בוועידת ז'נבה. בסופו של דבר, ג'ונסון לא שמע בקול טיעוניו של קופר והחל בשורת הפצצות אמריקאיות על צפון וייטנאם.
ב-1966 זכה קופר בבחירות מחדש לסנאט בפער של 217,000 קולות, ובכך שבר את שיא הניצחון הגדול ביותר למועמד לסנאט האמריקאי מטעם קנטקי, וניצח ב-110 מתוך 120 מחוזות קנטקי. בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית ב-1968, תמך קופר במושל ניו יורק, נלסון רוקפלר, ואמר כי "האמריקאים יתמכו רק במועמד הנוקט עמדה ברורה בסוגיית וייטנאם". רוקפלר הכין תוכנית מקיפה לביטול האמריקניזציה (Americanization) של המלחמה, בעוד שמועמדים רפובליקנים אחרים ניסו להישאר בלתי ספציפיים לגבי האופן בו ינקטו כלפי המלחמה. ככל שמועמדותו של רוקפלר דעכה, קופר עודד את עמיתו ונציגה האחר של קנטקי בסנאט, ת'רוסטון באלארד מורטון, להתמודד לנשיאות, אך מורטון מיאן. בסופו של דבר ניצח בבחירות הכלליות המועמד הרפובליקני ריצ'רד ניקסון.
כציר בעצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-1968, גינה קופר בחריפות את פלישת ברית ורשה לצ'כוסלובקיה. הוא גם תמך בהצעתו של הסנאטור מייק מנספילד ממינסוטה להביא את סוגיית מלחמת וייטנאם בפני האומות המאוחדות. כששב לסנאט ב-1969, הוא הצטרף לסאנטור ארנסט גרונינג מאלסקה ולסנאטור ויין מורס מאורגון, במחאה על הגבלות על מחאות מסודרות בקפיטול של ארצות הברית.
בסנאט, סייע קופר להוביל את ההתנגדות לפיתוח ופריסה של טילים נגד טילים, מה שהציב אותו בסתירה לרבים ממפלגתו, כולל הנשיא ניקסון. קופר היה מתנגד זה מכבר לטילים נגד טילים, שלדעתו יכלו להגביר את מרוץ החימוש הגרעיני העולמי. ב-6 באוגוסט 1969 נכשלה בסנאט הצבעה להשעיית מימון פיתוח טילים נגד טילים ברוב של 50-51; סגן נשיא ארצות הברית, ספירו אגניו, מתוקף תפקידו כנשיא הסנאט להלכה שבר את השוויון והכריע את ההצבעה. לאחר תבוסה זו, הסנאטור קופר ועמיתו ממישיגן פיליפ הארט נתנו את חסותם ל"תיקון קופר-הארט", שאפשר מימון למחקר ופיתוח של טילים נגד טילים, אך אסר על פריסות מערכות טילים נגד טילים אמריקאיות. הצעדים נכשלו בשלוש הצבעות, אך הגבירו את הבדיקות הקפדניות של הקונגרס בכל הנוגע לתקציב מחלקת ההגנה של ארצות הברית, והביאו לירידה במימון מחלקת ההגנה ולהאצת השיחות האסטרטגיות עם ברית המועצות להגבלת נשק. קופר שימש כיועץ לנשיא ניקסון במהלך האירועים שהובילו לשיחות.
במהלך 1969 ו-1970, היו קופר והסנאטור פרנק צ'רץ' מאיידהו נותני החסות ל"תיקוני צ'רץ'-קופר", שנועדו לבלום הסלמה נוספת במלחמת וייטנאם. אישור הקונגרס של ארצות הברית של אחד מתיקונים אלה ב-15 בדצמבר 1969 הוביל לביטול מימון הכוחות המזוינים של ארצות הברית בלאוס ובתאילנד. נוסף על כך, קופר רצה לכלול בתיקונים הגבלות על הכוחות האמריקאים הנכנסים לקמבודיה, אך מייק מנספילד, שעזר לקופר לנסח את התיקון, חשש שנורודום סיהאנוק, נסיך קמבודיה, שבאורח רשמי היה נייטרלי בסכסוך, עלול להיפגע. כאשר סיאנוק הודח ב-1970, מנהיגה החדש של קמבודיה, לון נול, פנה לנשיא ניקסון בבקשת עזרה בייצוב שלטונו. ניקסון הסכים לשלוח חיילים לקמבודיה, חרף מחאותיהם של קופר ואחרים, אשר מטרתו המוצהרת של האחרון הייתה למנוע הסלמה נוספת באזור. לאחר מכן קופר וצ'רץ' גיבשו תיקון נוסף לביטול מימונם של חיילים אמריקאים בדרום-מזרח אסיה; לאחר משא ומתן עם ניקסון שהמשיך את המימון עד יולי 1970, כך שניתן יהיה לפנות את הכוחות האמריקאים שכבר שהו באזור, התיקון עבר בסנאט ברוב של 37–58. בית הנבחרים של ארצות הברית הסיר מאוחר יותר את התיקון מהחוק לו צורף, והתיקון לא נכנס לתוקף. תיקון זה נתפס על ידי העיתון "וושינגטון פוסט" כ"פעם הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית בה הקונגרס ניסה להגביל את פריסת הכוחות האמריקאים במהלך מלחמה מתמשכת". המאבק על העברת תיקוני צ'רץ'-קופר גבה מחיר כבד והזיק לבריאותו של קופר, והוא אושפז לתקופה קצרה כדי להשיב לעצמו את כוחו. ב-1971 שכנעו צ'רץ', מנספילד וג'ורג' אייקן את קופר לסייע להם לכתוב תיקון לסיום המעורבות הצבאית של ארצות הברית בדרום-מזרח אסיה, אך בסופו של דבר לא הייתה לניסיונם זה תמיכה והוא ננטש.
בגיל שבעים ואחת, חירש יותר ויותר, הצהיר ​​קופר בפני אגודת העיתונאים של קנטקי ב-21 בינואר 1972 כי לא יבקש להיבחר מחדש למושבו בסנאט, לאחר שהיה נבחר הציבור שכיהן באותו גוף פוליטי את הזמן הרב ביותר - יותר מכל קנטקיאני אחר - למעט אלבן ברקלי. קופר, ברווז צולע, החליט להיאבק לעוד ניסיון לסיום המלחמה, אחרי התקפה אגרסיבית של הצבא הצפון-וייטנאמי על צבא דרום וייטנאם במרץ 1972, שהחריפה את הלחימה באזור. ללא הודעה מוקדמת, נאם קופר בפני המליאה הכמעט-ריקה של הסנאט ב-27 ביולי 1972, והציע תיקון לחוק סיוע צבאי, שיסיים ללא סייג את מימון כל הפעולות הצבאיות של ארצות הברית בהודו-סין תוך ארבעה חודשים. התיקון, שלא היו לו שותפים, הדהים את ניקסון ואת מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר, ועורר ויכוח סוער בסנאט. הסנאטור אדוארד ברוק ממסצ'וסטס הציל את התיקון מקצו הוודאי על ידי הוספת הוראה לפיה כל שבויי המלחמה האמריקאים יוחזרו למולדתם לפני נסיגת הכוחות המזוינים של ארצות הברית. התיקון המתוקן עבר ברוב של 33–62, כתוצאה מהחלטתו של הנשיא ניקסון להקריב את כל הצעת חוק הסיוע הצבאי. בהתעקשותו של ניקסון, ביטל הסנאט את הצעת החוק שעברה זה עתה ברוב 42–48. קופר המיואש והמאוכזב הצהיר בעקבות זאת: "אני מרגיש טיהור פוליטי מבפנים. זה זמן רב שלא הרגשתי כה בתקיפות בכל הנוגע לסוגיה. עכשיו זה בידי הנשיא. הוא האדם היחיד שיכול לעשות משהו בקשר לסיום המלחמה".
ערוב ימיו
ב-1972 הוא נבחר לנואם הראשי בטקס חלוקת התארים במכללת סנטר בה למד, שם שימש כנאמן מאז 1961. בטקס, הוא היה הראשון שזכה ב"פרס אייזיק שלבי", על שמו של מושל קנטקי הראשון אייזיק שלבי, שכיהן כיושב ראש מועצת המנהלים הראשונה של המכללה. ב-1973, קופר התנגד ליוזמה לקרוא למבנה פדרלי על שמו לכבודו. עם השלמת הסכר שיצר את מאגר המים "אגם לורל ריבר" ב-1977, הציע הקונגרס האמריקאי לקרוא לסכר ולאגם על שמו של קופר, אבל שוב, הוא סירב. עם זאת, קופר היה מרוצה בעקבות החלטת מערכת בתי הספר בסאמרסט, עיר הולדתו, לקרוא על שמו תוכנית ללימוד ולחיזוק כישורי המנהיגות של ג'ון שרמן קופר באמצעות הקמת מכון חינוכי על שמו.
באפריל 1974 הודיע הנשיא ריצ'רד ניקסון כי ימנה את קופר לשגריר ארצות הברית בגרמניה המזרחית, אך במהלך המשא ומתן הסופי להקמת שגרירות בין ארצות הברית לגרמניה המזרחית להקמת שגרירות בברלין המזרחית, התפטר ניקסון מתפקידו. מחליפו, ג'רלד פורד, מינה רשמית את קופר לשגריר, וקופר עזב את משרד עורכי הדין "קווינגטון וברלינג" כדי לקבל עליו את תפקיד השגריר. הוא הגיע לגרמניה המזרחית בדצמבר 1974 וכיהן כשגריר עד אוקטובר 1976. מששב אל ארצות הברית, חזר קופר לעבודתו במשרד "קווינגטון וברלינג". השירות הציבורי האחרון שלו היה כנציג חלופי בעצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-1981.
ב-1983, עוטר קופר במדליית השירות הנכבד של מושל קנטקי בידי המושל ג'ון בראון הבן, בנו של מי שהיה יריבו של קופר בבחירות לסנאט ב-1946 וב-1966. מאוחר יותר באותה שנה, הסנאטורים וולטר הדלסטון מקנטקי והווארד בייקר מטנסי הגישו הצעת חוק לשינוי שם "אזור הנופש הלאומי ביג סאות' פורק" ל"אזור הנופש הלאומי קופר" לכבודו של קופר, בשעה שחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של קנטקי האל רוג'רס נתן את חסותו לאותה הצעת חוק. כסנאטור, היה קופר גורם מרכזי בהשגת הסכמת הקונגרס להקמת ביג סאות' פורק. מתנגדי ההצעה הן בקנטקי והן בטנסי (מאחר שאזור הנופש הלאומי השתרע על שתי המדינות) פירטו מגוון סיבות לשמירת השם הישן, ובסופו של דבר ההצעה בוטלה לפי בקשתו של קופר.
ב-1985, היה קופר השלישי שזכה בפרס גביע אוקספורד, פרס שזכו חברים מוערכים לשעבר באחוות בטה ת'טה פאי. כמו כן, באותה השנה, הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד ממכללת קאמברלנד (Cumberland College) שבוויליאמסבורג, קנטקי. קבוצה לא-מפלגתית בראשותו המשותפת של לארי פורגי, שהיה מועמד המפלגה הרפובליקנית למושלות קנטקי בעבר, גייסה 60 אלף דולר אמריקני למען הצבת שני פסלים של קופר בציבור. פסל ראש ארד בגודל-טבעי של קופר, שפוסל בידי הפסל ג'ון טוסקה הוצב בקפיטול מדינת קנטקי ב-1987. פסל שני, שהיה גם הוא פסל ראש ארד בגודל-טבעי, פוסל בידי הפסל בארני ברייט, הוצב בכיכר פאונטיין שבסאמרסט.
מייקל ורטן
'''מייקל ס. ורטן (באנגלית: Michael S. Vartan'''; נולד ב-27 בנובמבר 1968) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי-צרפתי-יהודי. ידוע בעיקר בשל תפקידו כמייקל ווהן בסדרה "זהות בדויה" ברשת ABC.
ביוגרפיה
ורטן נולד בקומונה בשם בולון-בינאקור באו-דה-סן שבצרפת, וגדל בארצות הברית. אביו הוא המוזיקאי הצרפתי אדי ורטן, אשר נולד בבולגריה לאב נוצרי ולאם יהודייה. אמו היא דוריס (לבית פוצ'ר), ציירת יהודייה-אמריקאית ילידת-פולין. דודתו מצד אביו היא זמרת הפופ הצרפתייה סילבי ורטן.
הוריו של ורטן התגרשו כאשר היה בן חמש והוא עבר לגור עם אימו בארצות הברית, שם התחתנה אמו בשנית עם הסופר הבריטי איאן לה פרנה. בשנות בגרותו חזר ורטן לגור עם אביו בצרפת. ורטן לא רצה לשרת בצבא הצרפתי ולכן בגיל 18 חזר לגור עם אמו בלוס אנג'לס, שם למד בבית ספר למשחק.
קריירה
לאחר תפקידים קטנים בסרטי קולנוע אירופאים, קיבל ורטן תפקידי משנה בסרטים משמעותיים כמו "על חברים ולוויה אחת" (1996), "תיגע בי" (1997), "אף פעם לא התנשקה" (1999); "לחיות בתמונות" (2002); ו"חותנת בהפרעה" (2005). ב-2001 הופיע בתפקיד לנסלוט במיני-סדרה "ערפילי אבלון".
תפקידו המפורסם ביותר הוא גילום דמותו של מייקל ווהן בסדרת הטלוויזיה האמריקנית "זהות בדויה" (2001–2006). לאחר שהופיע בסדרה כשחקן קבוע בארבע העונות הראשונות, חזר ורטן לעונה החמישית בתפקיד אורח במספר פרקים לאחר שהמוות של דמותו בעונה הקודמת התגלה כקנוניה.
ג'ון ראטלדג'
ג'ון ראטלדג' (אנגלית: John Rutledge; 17 בספטמבר 1739 – 18 ביולי 1800) היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי בן המאה ה-18. ראטלדג' כיהן כמושלה הראשון של קרוליינה הדרומית וכנשיאו השני של בית המשפט העליון של ארצות הברית, והוא נמנה עם החותמים על חוקת ארצות הברית.
מייקל ורטן
קריירה
מייקל ורטן הופיע כשחקן אורח בסדרות כמו "חברים" כד"ר טים בורק, הבן של דמותו של טום סלק; בסדרה "אלי מקביל" כג'ונתן באסט; ובסדרה "סודות המטבח" כשף צרפתי.
ג'ון ראטלדג'
נעוריו ותחילת דרכו
ג'ון ראטלדג' נולד בעיר צ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית. את חינוכו הבסיסי קיבל מאביו, מהגר ממוצא סקוטי-אירי, ומכומר אנגליקני. בשנת 1760 הוא למד משפטים במידל טמפל שבלונדון, ולאחר מכן חזר לצ'ארלסטון ופתח בקריירה משפטית.
שלוש שנים לאחר מכן נישא ראטלדג' לאליזבת' גרימקי, ממנה נולדו לו 10 ילדים.
מייקל ורטן
קריירה
ב-2007 שיחק ורטן בתפקיד הראשי בסדרה "תותחים" שירדה מן המרקע לאחר עונה אחת. ב-2008 שיחק בסרט "ג'ולין" לצדה של ג'סיקה צ'סטיין.
בשנים 2009–2011 שיחק בדרמת בית-החולים של רשת TNT, בשם "הות'ורן" למשך שלוש עונות לצידה של ג'יידה פינקט סמית'.
בשנת 2011 כיכב בסרט האקשן "קולומביאנה" בכיכובה של זואי סלדנה.
ג'ון ראטלדג'
קריירה פוליטית
ב-1761 החל ראטלדג' להיות פעיל פוליטית. באותה שנה נבחר לאספה המחוזית, בה כיהן עד למלחמת העצמאות של ארצות הברית. במשך כעשרה חודשים בשנת 1764 שירת זמנית כפרקליט המדינה.
מייקל ורטן
קריירה
בשנת 2012, התארח בפרק בסדרה "תתקדם" בתפקיד עצמו, וב-2014, התארח בשישה פרקים בסדרה "בייטס מוטל". בשנת 2017 שיחק את הבלש סקוט קרופורד במותחן "פשע בעיירה קטנה" לצד ג'ון הוקס.
משחק החל מ-2020 בסדרה יחסים בהסכמה
ג'ון ראטלדג'
קריירה פוליטית
עם כניסת חוק הבולים לתוקף בשנת 1765, כשהקרע עם ממלכת בריטניה הגדולה הלך והתרחב, ביקש ראטלדג' להימנע מניתוק מהשלטון הבריטי ושמר על מתינות בתקווה להמשיך את השלטון העצמי בשלוש עשרה המושבות. אף על פי כן, עמד ראטלדג' בראש ועדה במסגרת קונגרס חוק הבולים, אליו לא שלחה מושבתו נציגים, אשר ניסחה עצומה שנשלחה לבית הלורדים הבריטי.
ב-1774 נשלח ראטלדג' לקונגרס הקונטיננטלי הראשון, שם הוביל קו מתון יחסית. בשנה שלאחר מכן ישב בקונגרס הקונטיננטלי השני, ולאחריה חזרה לקרוליינה הדרומית ועזר לארגן מחדש את הממשל בה. ב-1776 שירת בוועדת הביטחון ולקח חלק בכתיבת חוקת המדינה. באותה שנה גם הפך לנשיא הבית התחתון בפרלמנט המדינה, תואר אותו נשא עד לשנת 1778.
ב-1778 התפטר מתפקידו במחאה על שינויים שנעשו בחוקת המדינה. אף על פי כן, שנה לאחר מכן נבחר ראטלדג' למושל המדינה. הייתה זו תקופה קשה: הבריטים פלשו לקרוליינה הדרומית והצבא היה חלש. בתחילת 1780 הטילו הכוחות האמריקניים מצור על העיר צ'ארלסטון, במאי הצליחו הבריטים להפיל את המצור. בעקבות כך החיילים האמריקאים נשבו ורכושו של ראטלדג' הוחרם. ראטלדג' עצמו הצליח להימלט לקרוליינה הצפונית, שם החל לגייס כוחות לכיבוש מחדש של קרוליינה הדרומית. ב-1781, בסיוע הגנרל נתנאל גרין והצבא הקונטיננטלי, הוחל החוק האמריקאי על המדינה וראטלדג' חזר למשרת המושל, ממנה פרש בינואר 1782, אז חזר לכהן בבית התחתון.
בשנים 1782–1783 כיהן ראטלדג' כציר בקונגרס הקונטיננטלי. ב-1784 ישב בבית המשפט העליון של קרוליינה הצפונית, ובשש השנים הבאות, עד לשנת 1790 כיהן פעם נוספת בבית התחתון.
בשנת 1789 ישב ראטלדג' בחבר האלקטורים, ועם בחירתו המחודשת של ג'ורג' וושינגטון לנשיא ארצות הברית מינה אותו האחרון לשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, תפקיד בו כיהן כשנתיים בלבד, שלאחריהם, בשנת 1791, מונה לנשיא בית המשפט העליון של קרוליינה הצפונית.
נשיא בית המשפט העליון
ב-1 ביולי 1795 מינה אותו וושינגטון לנשיאו השני של בית המשפט העליון האמריקני, כמחליפו של ג'ון ג'יי. זמן קצר לאחר מכן, ב-16 ביולי, נאם ראטלדג' נאום שנוי במחלוקת, בו הוקיע את "חוזה ג'יי" שנחתם עם בריטניה הגדולה. בנאומו אמר כי היה מעדיף שהנשיא ימות ולא יחתום על החוזה, ושהוא מעדיף מלחמה על פני אימוץ החוזה.
התנגדותו הפומבית של ראטלדג' לחוזה ג'יי, כמו גם השמועות שלקה בהפרעה נפשית לאחר מותה של אשתו ב-1792, הובילו לכך שהסנאט האמריקני דחה את מינויו ב-15 בדצמבר 1795. בכך היה ראטלדג' לנשיא בית המשפט העליון היחידי בהיסטוריה של ארצות הברית שמינויו נדחה על ידי הסנאט. כשבועיים לאחר מכן, ב-28 בדצמבר, ביצע ראטלדג' ניסיון התאבדות כושל.
ג'ון ראטלדג' מת בשנת 1800, בן 60 במותו, ונקבר בכנסייה האפיסקופלית סנט מייקל שבצ'ארלסטון.
מייקל ורטן
חיים אישיים
בין השנים 2003–2004 יצא עם השחקנית ג'ניפר גארנר. במרץ 2010, התארס ללורן סקאר, ב-2 באפריל 2011, נישאו השניים וביולי 2014 התגרשו.
ורטן חובב פוטבול אוסטרלי והוקי קרח.
החזרה גמורה
החזרה גמורה (או החזרה פנימית מלאה) היא תופעה אופטית נפוצה, שבה קרני אור מוחזרות במלואן ממשטח בין שני תווכים. התופעה מתרחשת כאשר האור נע מתווך בעל מקדם שבירה גבוה לתווך בעל מקדם שבירה נמוך יותר. למשל, החזרה גמורה יכולה להתרחש כאשר אור עובר ממים לאוויר או מזכוכית לאוויר (אך לא להפך).
כאשר אור פוגע במשטח מגע בין שני חומרים שקופים, חלק ממנו מוחזר, וחלק נשבר ועובר לתווך השני (זו הסיבה שדרך חלון, למשל, רואים השתקפות ואת הנעשה בצדו השני בו-זמנית). באופטיקה גאומטרית, זווית הקרן הנשברת נתונה על ידי חוק סנל: . כאן \ n_1 ו-\ n_2 הם מקדמי השבירה של התווך הראשון והשני בהתאמה, \ \theta_1 היא זווית הפגיעה ו- \ \theta_2 היא זווית השבירה.
כאשר \ n_1 > n_2 קיימת זווית פגיעה שעבורה זווית השבירה תהיה ישרה, כלומר האור נשבר במקביל למשטח. זווית זו מכונה הזווית הקריטית, והיא נתונה על ידי:
עבור קרני אור הפוגעות בזווית הגדולה מהזווית הקריטית, לא תתרחש שבירה, וכל האור יוחזר (בהזנחת בליעה בחומר). החלק שיחזור לתווך הראשון יוחזר בזווית השווה לזווית הפגיעה.
גלים כלים (evanescent waves) הנוצרים בהחזרה גמורה
החזרה פנימית מלאה היא תוצאה של התאבכות הורסת בחצי המרחב שבחומר בעל מקדם השבירה הנמוך יותר, בהתאם לעקרון הויגנס. עם זאת, אפקט לוואי חשוב של החזרה פנימית מלאה היא ההופעה של גל כלה בגבול בין התווכים. למעשה, אף על פי שכל הגל הפוגע מוחזר פנימה לתוך התווך הצפוף אופטית, יש חדירה מסוימת של השדה האלקטרומגנטי לתוך התווך השני. גל הגבול מופיע כגל שמתקדם לאורך הגבול בין שני החומרים.
אם גל מישורי, שהחזית שלו נעה במישור ה-xz, פוגע בחומר דיאלקטרי עם זווית פגיעה (ביחס לנורמל) \theta_I ווקטור גל , אז תיווצר קרן עוברת עם זווית יציאה התואמת את חוק סנל, כשווקטור הגל המועבר ניתן בנוסחה: . אם n_1>n_2, אז מכיוון שבקשר  הנגזר מחוק סנל מתקיים ש- גדול מ-1 בעבור.
כתוצאה מכך, הופך למרוכב:
והשדה החשמלי של הגל המישורי המועבר ניתן על ידי:, כך שמפישוט הלאה של הביטוי הזה ניתן לקבל: ו-:
.
בעזרת העובדה ש- וחוק סנל, ניתן לקבל את התוצאה הסופית:
כאשר ו-.
גל זה בתווך הצפוף פחות אופטית מאופיין על ידי התקדמותו בכיוון ציר ה-x (בכיוון מקביל לממשק בין התווכים) והניחות האקספוננציאלי שלו בכיוון ציר z. אף על פי שיש שדה אלקטרומגנטי בתווך השני, ניתן להראות שאין זרימת אנרגיה דרך הגבול.
נקודת מבט קוונטית על התופעה: תחת תנאים רגילים, גל הגבול מעביר אפס אנרגיה דרך הממשק בין התווכים. אף על פי כן, אם תווך שלישי עם מקדם שבירה גבוה יותר (גבוה במידה כזאת שחוק סנל יתיר מעבר של הגל אליו) מאשר זה של תווך הביניים (בעל מקדם השבירה הנמוך ביותר) ממוקם במרחק אורכי גל ספורים מהממשק בין התווך הראשון לשני, גל הגבול יהיה שונה מהגל הרגיל, והוא כן יעביר אנרגיה דרך התווך השני אל התווך השלישי. תהליך זה מכונה frustrated total internal reflection (בראשי תיבות: FTIR) והוא דומה מאוד למנהור קוונטי. מודל המנהור הקוונטי אנלוגי מבחינה מתמטית אם חושבים על השדה האלקטרומגנטי כעל פונקציית הגל של הפוטון. ניתן לחשוב על התווך בעל המקדם הנמוך כעל מחסום פוטנציאל דרכו פוטונים יכולים למנהר, כך ש"זולגת" אנרגיה בין התווך הראשון והשלישי.
דוגמאות
תופעה זו עומדת בבסיס עקרון הפעולה של סיבים אופטיים. אור החודר לקצה אחד של סיב אופטי מוחזר מדפנות הסיב פעמים רבות, ויוצא מהקצה השני. לולא היה האור מוחזר מהדפנות החזרה גמורה, הייתה אנרגיה רבה זולגת אל מחוץ לסיב באמצעות הקרניים הנשברות, ולפיכך הניחות בסיב היה גבוה מאוד, ומונע שימוש בסיבים למרחקים ארוכים.
תופעה זו מעניקה ליהלומים את המראה הזוהר שלהם. מקדם השבירה של היהלום גבוה מאוד, ולכן האור יוחזר בתוך הגביש מספר פעמים לפני שייצא ממנו. ההחזרות גם מאריכות את מהלך האור בתוך החומר, ובגלל אפקט הנפיצה, גורמות לצבעים המושכים את העין.
יצחק יהודה שמלקיש
הרב יצחק יהודה שמלקיש (תקפ"ח-י' בתשרי תרס"ו, 1905-1827) היה מרבני גליציה ונחשב לאחד מגדולי הפוסקים בדורו. ראב"ד לבוב ומחבר שו"ת בית יצחק.
קורות חייו
נולד לרב חיים שמואל בלבוב והתפרסם בכשרונותיו הגדולים כבר כילד. רבו המובהק היה הרב יעקב משולם אורנשטיין, אב בית הדין של לבוב ומחבר ספר "ישועות יעקב" על ארבע חלקי השולחן ערוך. נישא בשנית לבתו של הרב חיים שמואל בירנבוים בעל ה"רחש לבב" וחתנו של רבי עקיבא איגר.
נכדו היה הרב אהרן לוין מרישא, מראשי אגודת ישראל. אחיינו ותלמידו היה הרב גדליה שמלקיש, מראשי תנועת המזרחי, שאף מילא את מקומו ברבנות פרמישלא.
שימש ברבנות בכמה קהילות בגליציה, ובהן בברעזאן בפשמישל, ובתרנ"ד (1894) מונה לרבה של לבוב (למברג). התכתב בהלכה עם רבני דורו, כדוגמת הרב ישראל הכהן רפפורט.
חיבורו, שו"ת בית יצחק, הכולל שישה חלקים ובתוספת חידושים פרסם אותו כאחד מגדולי הדור. בישיבות החשיבו מאוד את דרך הניתוח שלו להבנת סוגיות התלמוד, דרך הפסיקה שלו וחידושיו. בתשובותיו עסק גם בחידושי העולם המודרני של תקופתו: טלגרף, טלפון, הדלקת חשמל בשבת, קרונות חשמליות, וכדומה.
בסוגיית קבלת מצוות בגיור שהתעוררה בעת החדשה, הוא נחשב לאבי השיטה המחמירה לפיה אם מתברר שגר אינו מתכוון לשמור מצוות - גיורו בטל.
אטריביס (מצרים העליונה)
אטריביס (ביוונית עתיקה: Άθλιβις), הידועה גם כטריפיון ובמצרית עתיקה - חוט רפיט, הייתה עיר עתיקה במצרים העליונה. במקום בו שכנה העיר, סמוך לעיר סוהאג של ימינו, וכעשרה קילומטרים דרומית לעיירה אחמים, על הגדה המערבית של נהר הנילוס, שוכן כיום כפר בשם ואנינה.
בעיר נמצא מקדש שנבנה עבור האלה רפיט (טריפיס) על ידי קיסריון, ושליטים רומים שלאחריו. דרומית למקדש זה נמצא מקדש מוקדם יותר שנבנה על ידי הפרעה תלמי התשיעי. במקום נמצא קבר השייך לאחים בשם איבפמני ופמהיט, שעל תקרתו מצוירים שני גלגלי מזלות.
במצרים העתיקה הייתה קיימת עיר נוספת בשם אטריביס, השוכנת צפונית לקהיר.
בת חן
בַּת חֵן הוא יישוב קהילתי השייך למועצה אזורית עמק חפר ומצוי ליד העיר נתניה. היישוב ממוקם צפון-מזרחית למחלף חבצלת השרון, סמוך לכביש 2.
שמו של היישוב ניתן לו על שם הפרח, חיננית רב שנתית הקרוי גם "בת חן". בעבר הייתה קיימת חלוקה ל"בת חן א'" ,"בת חן ב'" ו"בת חן ג'", בשנת 2009 אוחדו שלושת היישובים ליישוב אחד.
ההיסטוריה של בת חן
ראשיתה של בת חן בשנת 1959 במשפחות חלוצים, חמישה בתים קטנים בחולות, ללא חשמל, עם הרבה תנים מייללים בלילות וארנבות שדה המכרסמות כל צמח שנשתל בגינות. שיפור באיכות החיים חל רק לאחר סלילת כביש החוף והחיבור לרשת החשמל.
בשנת 1966 קיבלה ביתן אהרן זכות ל"הרחבה" עבור בני המושב. משלא נמצאו מספיק בנים מהמושב שהתעניינו, הוצע גם לבני כפר ויתקין להצטרף ואלו הביאו מכרים וחברים כדי למלא את מכסת 16 יחידות הדיור שהיו תנאי להתחלת הבנייה.
באחת השבתות התאספו התושבים המיועדים ונציג כל משפחה "שלף" פתק מקופל מתוך כובע טמבל שהוצב במקום. בכל אחד מהפתקים היה מספר בין 1 ל-16 וכך נקבע המגרש לכל משפחה.
כך הפכה שכונת חמש המשפחות ליישוב בן 21 משפחות. אכלוס המשפחות חל בנר ראשון של חנוכה 1967.
בזמן ההקמה הוצעו שני שמות למושב: "סיפן" ו"בת חן", כשמות פרחים שפרחו באזור, באספת חברים (עם 100% משתתפים) נבחר השם "בת חן".
כעבור שנים, ראו בני ביתן אהרון כי טוב ומחזור נוסף של בנים ביקש לקשור את מקומם למקום. כך נולדה בת חן ב' ומספר שנים לאחר מכן נוסדה האחות הצעירה בת חן ג'.
הבתים נבנו באופן עצמאי על ידי התושבים והשכונות חיו זו לצד זו כרשויות מוניציפליות השייכות למועצה אזורית עמק חפר.
בינואר 2007, משרד הפנים הפריד את ה"הרחבות": א', ב' ו-ג' מביתן אהרון ובת חן הוכרה כישוב עצמאי.
מייקינג אוף
מקור המונח הוא במנהגם של ליצנים להחליף את התלבושות מאחורי הוילונות של הופעות תיאטרון וכן העברה של שאר התפאורה, מה שמתבצע הרחק מעיני הקהל.
צילומי סצנות של מאחורי הקלעים נוצרים בעיקר למען קידום מכירות והפצה של המוצרים ולעיתים היא נצפית רק בכונני בלו-ריי או ב-DVD של אותם סרטים וסדרות. בשנים האחרונות יותר סרטים ותוכניות מציגות את ההפקות והמניעים לכך, להם הם מקדישים זמן מסך קטן יותר, עם זאת במספר מקרים נוצרו סרטים שלמים של מאחורי הקלעים (כדוגמת סרטי שר הטבעות והסרט הארי פוטר: בחזרה להוגוורטס).
במהלך צילומים אלה נראים (לרוב במהלך ראיונות או הקלטות) המפיקים, השחקנים, הצלמים ושאר חברי הצוות בעודם מדברים על ההפקה, על הקשיים ועל הדילמות שהיו בצילום והמשחק, כשלרוב הם נמנעים מחשיפת סודות, ביקורות גלויות על ההפקה ומיחסים שליליים לצוות. מספר צילומי מאחורי הקלעים נוצרו כמעין פרודיות קומיות על הצוות, שאינם מכילים ראיון.
ישנן הופעות מוזיקליות שגם בהן ישנן סצינות ראיונות, אף שהן אינן נחשבות כ"קלעים" רגילים.
ישנם אף מופעי פסטיבלים בהם מקרינים רק סצנות של "מאחורי הקלעים" מיוחדים.
טדורנה ירוקת-ראש
טדורנה ירוקת-ראש (שם מדעי: Tadorna tadorna) היא ברווז גדול השייך למשפחת הברווזיים. תפוצתה הנרחבת פזורה ביבשת אירופה, אסיה וחלקים מצומצמים בצפון יבשת אפריקה.
תפוצה
טדורנה ירוקת-ראש היא ברווז אשר מקורו באירואסיה הממוזגת. רוב האוכלוסיות של מין זה נוהגות להגר לאזורים סובטרופיים בחורף, אך מין זה הוא גם כמעט תושב קבוע באירופה המערבית, מלבד הגירות לאזורים מועדפים, כגון ים ואדן שבחוף הצפון-גרמני. המין נפוץ גם סביב קו החוף של בריטניה, שבו הוא פוקד ביצות מלח ושפכי נהרות, בתי הגידול שלו. תצפיות של טדורנה זו נחשבות לנדירות בצפון אמריקה והן מדווחות כמבקרות לעיתים רחוקות בארצות הברית וקנדה.
בישראל, טדורנה ירוקת-ראש נחשבת לברווז חולף וגם כברווז חורף מצוי.
מבנה גוף והתנהגות
להקות נודדות של טדורנה ירוקת-ראש יכולות להיות גדולות מאוד (כ-100 אלף בים ואדן), שכן רוב הזוגות עוזבים את הצעירים המתפתחים בקנים שלהם, כאשר עליהם שומרים מבוגר או שניים. מין זה נקשר בעיקר לאגמים ונהרות במדינה פתוחה. בחורף הוא נפוץ על שפכי נהרות ומישורי בוץ. כאשר טורף מאיים על הצעירים, הצעיר צולל מתחת לפני המים כדי להימנע מהטורף בזמן שהמבוגרים עפים מעל לטורף כדי לשמש כפיתיון.
הרבייה של הפריטים מתבצעת במחילות ארנב, בולי עץ, ערמות חציר וכדומה. תזונת טדורנה ירוקת-ראש מבוססת בעיקר על חרקים וחסרי חוליות.
פרטמקסימום
פָּרְטְמָקְסימום (רוסית: Партмаксимум) הוא הגבלת שכר חברי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. פרטמקסימום הונהג ב-1920 בצו שהוציא הוועד הפועל המרכזי (ВЦИК), הפרלמנט של ברית המועצות. הצו התייחס לכל אלו שהחזיקו בתפקידי מפתח במפלגה, ממשלה, תעשייה ואיגודים מקצועיים. לפי הצו אסור היה למשכורתם של אלו לעלות על זה של פועל תעשייתי מיומן. אם לחבר מפלגה היו הכנסות ממקור אחר היה עליו להעביר אחוז מסוים לקרן של המפלגה.
חושך (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ברקואה
ברקואה (בספרדית: Baracoa) היא עיר במחוז גואנטנמו במזרח קובה. היא הוקמה ב-1511 והייתה העיר הראשונה שהקימו הספרדים בקובה. העיר שוכנת לחופו של באיה דה מייל (Bahía de Miel, "מפרץ הדבש"), והיא מוקפת הרים שבודדו אותה במשך מאות שנים. למעשה, עד שנות ה-60 של המאה העשרים, הגישה היחידה לעיר הייתה בדרך הים. בשנת 2004 התגוררו בברקואה כ-82 אלף תושבים.
היסטוריה
כריסטופר קולומבוס הגיע לקובה ב-27 באוקטובר 1492, במהלך מסעו הראשון. הוא עגן בנקודה המזוהה כיום כברקואה, וכינה אותו פורטו סאנטו. באותה העת חיו באזור בני הטאינו.
ב-1511 הגיע לקובה דייגו ולאסקס דה קואיאר במטרה לכבוש אותה ולהפכה למושבה ספרדית. ב-15 באוגוסט הוא ייסד את העיר, בשם נואסטרה סניורה דה לה אסונסיון דה ברקואה. היא הייתה לבירתה הראשונה של קובה, עד שב-1515 הועברה הבירה לסנטיאגו דה קובה. ב-1518 קיבלה מעמד של עיר והבישוף הראשון של קובה הקים בה את מושבו.
ספרד שאפה לשמור על כל אוצרות הטבע לעצמה, ואסרה על מסחר בין תושבי קובה לבין מדינות זרות. בשל מיקומה המבודד, התפתח בברקואה, במהלך המאות ה-16 וה-17, סחר בלתי חוקי עם הצרפתים והאנגלים. בסוף המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19 הגיעו לאזור צרפתים רבים שנמלטו מהאיטי בעקבות מרד העבדים, והם החלו לפתח גידולי קפה וקקאו. המטעים ננטשו בראשית המאה ה-20, ושרידיהם הוכרזו כאתר מורשת עולמית בשנת 2000.
עד המהפכה הקובנית, הגישה לברקואה הייתה רק דרך הים. בשנות ה-60 נסללה דרך הררית בת 120 ק"מ שחיברה בינה לבין גואנטנמו, ולאורכה הוקמו 11 גשרים. הדרך הוצגה כאחד מהישגיה הגדולים של המהפכה.
כלכלה
כלכלת האזור מבוססת על גידולי קקאו, קוקוס ובננות, וברקואה היא המרכז העיקרי בקובה לייצור שוקולד.
בידודה של העיר עיכב את התפתחותה התיירותית, אך מאז נסללה אליה דרך הגישה, החלו להגיע אליה גם תיירים. עם האתרים הפופולריים בסביבתה נמנים הפארק הלאומי אלחנדרו דה הומבולדט והר השולחן אל יונקה.
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-9
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-9 שמעניקה האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, נערך בשנת 1956, בו הוענקו פרסים לסרטים הטובים ביותר של שנת 1955.
הסרט הטוב ביותר
ריצ'רד השלישי
הסרט הבריטי הטוב ביותר
ריצ'רד השלישי
השחקן הזר הטוב ביותר
ארנסט בורגניין – מרטי
השחקן הבריטי הטוב ביותר
לורנס אוליבייה – ריצ'רד השלישי
השחקנית הבריטית הטובה ביותר
קייטי ג'ונסון – חביבי הנשים
השחקנית הזרה הטובה ביותר
בטסי בלייר – מרטי
התסריט הבריטי הטוב ביותר
חביבי הנשים - ויליאם רוז
סרט האנימציה הטוב ביותר
Blinkity Blank
חוק הפרלמנט 1911
חוק הפרלמנט 1911 (באנגלית: Parliament Act 1911) הוא חוק שחוקק על ידי הפרלמנט של בריטניה. חוק זה חשוב מבחינת חוקתית ומגדיר באופן חלקי את מערכת היחסים בין בית הנבחרים לבין בית הלורדים. את החוק הזה יש לפרש יחד עם "חוק הפרלמנט 1949" ושני החוקים מצוטטים יחדיו כ"חוקי הפרלמנט של 1911 ו-1949".
בעקבות דחיית אישורו של "תקציב העם" ב-1909, שאף בית הנבחרים לבסס את עליונותו כלפי בית הלורדים, שפגע במוסכמות כאשר התנגד לאישורו של התקציב. התקציב הועבר בסופו של דבר על ידי בית הלורדים, לאחר שאושר מחדש המנדט הדמוקרטי של בית הנבחרים בבחירות הכלליות שנערכו בינואר 1910. חוק הפרלמנט, שנועד למנוע הישנות מקרים כאלה של אי אישור תקציב, זכה גם הוא להתנגדות רחבה בבית הלורדים ודיון חוצה מפלגות נכשל, בעיקר בגלל שהחוק איפשר להעביר גם את הצעת החוק לשלטון בית לאירלנד. לאחר בחירות כלליות נוספות שנערכו בדצמבר, הועבר החוק בתמיכתו של המלך ג'ורג' החמישי, שאיים להעניק מספר מספיק של תוארי אצולה לאישים מהמפלגה הליברלית כדי להפיל את הרוב של המפלגה השמרנית.
החוק שלל לחלוטין באופן מעשי את הזכות של בית הלורדים להטיל וטו על חוקים בעלי משמעות כספית והגביל את זכות הווטו לסוגי חוקים אחרים לתקופה מרבית של שנתיים. החוק גם הגביל את משך תקופת הכהונה של הפרלמנט משבע שנים לחמש.
רקע
עד לחקיקתו של חוק זה, לא הייתה שום דרך לפתור את חילוקי הדעות בין שני בתי הפרלמנט אלא באמצעות הענקת תוארי אצולה נוספים על ידי המונרך. המלכה אן העניקה 12 תוארי אצולה לאנשי המפלגה הטורית כדי שיאושר הסכם אוטרכט ב-1713. חוק הרפורמה של 1832 עבר רק כאשר בית הלורדים הסיר את התנגדותו לאחר שויליאם הרביעי איים להעניק 80 תוארי אצולה חדשים על פי בקשתו של ראש ממשלת בריטניה, ארל גריי ובכך יצר תקדים שבית הלורדים לא יעמוד בהתנגדותו למהלך של בית הנבחרים שהציבור עומד מאחוריו. לדוגמה, חוק הכנסייה האירית 1869 (Irish Church Act 1869), שהיה סלע מחלוקת עיקרי בין שתי המפלגות הראשיות בבריטניה מאז שנות השלושים של המאה ה-19, הועבר בבית הלורדים לאחר שוויליאם גלאדסטון ניצח בבחירות, שנושא זה היה העיקרי בהן, שנה קודם לכן ובעקבות התערבותה האישית של המלכה ויקטוריה. עם זאת, באופן מעשי תקדים זה נתן לבית הלורדים את הזכות לדרוש את קיומה בפועל של התמיכה הציבורית במקרים כאלו ואת היכולת לקבוע את עיתוי הבחירות הכלליות.
הדעה הרווחת הייתה שבית הלורדים לא יוכל להכניס תיקונים בחוקים בעלי משמעות כספית, מאחר שרק לבית הנבחרים הייתה את הזכות להחליט על המשאבים הכספיים שיוכלו לעמוד לרשותו של המונרך. עם זאת, למרות המחלוקת לכאורה, הדבר לא מנע מבית הלורדים לדחות חוקים כאלו על הסף. ב-1860, עם ביטול המס על הנייר, כל החוקים בעלי המשמעות הכספית גובשו לתוך חוק תקציב אחד. כך נמנעה מבית הלורדים האפשרות לדחות מרכיב מסוים של התקציב והאפשרות להצביע נגד התקציב בשלמותו הייתה בלתי מתקבלת על הדעת. אפשרות זו עמדה על הפרק רק ב-1909. עד קבלתו של חוק הפרלמנט, היו זכויות החקיקה של בית הנבחרים ובית הלורדים שוות, אך זה האחרון לא יישם את זכותו בנוגע לצעדים כספיים.
אישור החוק
כעת ניצבו חברי בית הלורדים מול הסיכוי שחוק הפרלמנט, שזכה לתמיכה משמעותית מהלאומנים האירים, יעבור. סדרה של פגישות התקיימה בין נציגי הממשלה הליברלית לבין נציגי האופוזיציה השמרנית. בין ה-16 ביוני לבין ה-10 בנובמבר התקיימו 21 פגישות כאלה. הדיונים כללו מגוון רחב של הצעות, כולל הסכם ראשוני על חוקים כספיים וקיום ישיבות משותפות של שני בתי הפרלמנט כאמצעי לכפות את עליונות בית הנבחרים בנושאים שנויים במחלוקת. מספר הלורדים הנוכחים היה אמור להיות מוגבל כך שרוב של הליברלים של 50 או יותר בבית הנבחרים יעלה על זה של הלורדים. בכל אופן, נושא שלטון הבית לאירלנד היה סוגיית המחלוקת העיקרית, כשהשמרנים ציפו להוריד חוק כזה מסדר היום של הפרלמנט על רקע היותו חוק בנושא חוקה או בנושאי נוהל. הליברלים גרסו שיש להוציא מכלל זה את החוקים הנוגעים למלוכה ולסדר הירושה הפרוטסטנטי, אך לא את חוק שלטון הבית. ב-10 בנובמבר הוכרז שהדיונים נחלו כישלון.
הממשלה איימה שאם חוק הפרלמנט לא יעבור, היא תפזר שוב את הפרלמנט ועמדה על דעתה כאשר ההתנגדות בבית הלורדים לא שככה. תוצאות הבחירות שנערכו בדצמבר היו שונות רק במקצת מאלה של ינואר. הקריאה לפיזור מחדש של הפרלמנט נראתה מנוגדת לרצונו של המלך אדוארד השביעי. במאי 1910 מת המלך כשהמשבר היה עדיין בעיצומו. יורשו של אדוארד השביעי, ג'ורג' החמישי, נשאל האם הוא יהיה מוכן להעניק מספר מספיק של תוארי אצולה, במקרה שיעלה הצורך לפתור את הבעיה באופן זה. משמעות הדבר שהיה צריך להעניק יותר מ-400 תוארי אצולה חדשים לאישים ליברלים. בכל אופן, המלך דרש שיתרחש לפחות מקרה אחד של סירוב מצד בית הלורדים לפני שהוא יאלץ להתערב. שני תיקונים שנעשו על ידי בית הלורדים נדחו על ידי בית הנבחרים והאופוזיציה הראתה סימנים של אדישות. מצב זה הוביל את הרברט הנרי אסקווית' להכריז על כוונתו של המלך להכריע את הרוב בבית הלורדים על ידי יצירת מספר מספיק של תוארי אצולה חדשים. ההחלטה התקבלה בבית הלורדים ברוב של 131 תומכים, 114 מתנגדים ומספר רב של נמנעים.
סעיפי החוק
המבוא לחוק כלל את המילים: "הכוונה היא להחליף את בית הלורדים בבית שני שחבריו יבחרו בבחירות כלליות ולא על בסיס ירושה, אך שינוי כזה לא ייושם מידית". נוסח זה הוכנס על פי בקשתו של חבר הממשלה סר אדוארד גריי. שמו המלא של החוק היה: "חוק להתניית תנאים בנוגע לסמכויותיו של בית הלורדים ביחס לאלו של בית הנבחרים ולהגבלת אורך כהונתו של הפרלמנט". סעיף 8 לחוק הגדיר את שמו הקצר של החוק: "חוק הפרלמנט 1911".
החוק היה גם ניסיון לבסס מחדש את מערכת היחסים בין שני בתי הפרלמנט. בנוסף לסוגיית החוקים בעלי המשמעות הכספית, החוק הגדיר גם כיצד יעשה בית הלורדים שימוש בסמכויותיו. יחד עם זאת החוק לא שינה את הרכב בית הלורדים.
על פי החוק יכול היה בית הלורדים לעכב חוקים בעלי משמעות כספית לפרק זמן של חודש אחד בלבד, ולמעשה שם קץ ליכולתם לעשות זאת. תחת הגדרה זו נכנסו חוקים שכללו רק סעיפים שעסקו בהטלת מיסים ובביטולם, השהייתם, שינויים וויסותם. בנוסף דיבר החוק על הטלת מיסים לצורך תשלום חובות או לכל מטרה כספית אחרת ועל אופן ההחלטה על תקצוב פעולות הממשלה. כמה סוגי חוקים בעלי משמעות כספית לא כוסו על ידי החוק, כולל הטלת מיסים מקומיים. המשימה להגדיר איזה חוק יחשב כחוק בעל משמעות כספית הוטלה על יושב ראש בית הנבחרים.