cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ססואולו
תקופת די קנוסה ודלה רוסה 1039– 1373
השם ססואולו מוזכר לראשונה בשטר נוטריוני משנת 980. בשנת 1039 הוא הפך לחלק מתחומי הטריטוריה של מרקיז טוסקנה בוניפאציו השלישי (מוכר גם כבוניפאציו די קנוסה), והועבר לאחר מכן בשנת 1076 ליורשת היחידה שנותרה לו בתו מטילדה. עם מותה של מטילדה בשנת 1115, הצליח הכפר להשיג עצמאות הן מצד מודנה והן משליטי טוסקנה החדשים, והפך לעיירה חופשית. בשנת 1178 אנשי ססואולו כרתו ברית עם הקומונה של מודנה שחודשה בשנת 1187. לאחר הברית הפך הכפר להיות תחת חסותה של משפחת אצילים ממודנה משפחת דלה רוסה שסייעה לבצר אותו והצליחה לשמור עליו עד התבוסה של מנפרדו דלה רוסה בשנת 1373, אז קיבלו עליהם הססואולים את שלטונה של משפחת אסטה, בתמורה לזכות לשאוב מים מנהר הסצ'יה הסמוך.
תקופת ד'אסטה 1373–1499
תחת שלטונה של משפחת אסטה, שהחלה כשבראשה עומד אלברטו החמישי, איבדו אזרחי ססואולו את עצמאותם ממודנה ונאלצו לשלם מיסים חדשים, אך קיבלו פטור מתשלום חובותיהם הישנים. אלברטו החמישי נפטר בשנת 1393 והוחלף על ידי בנו ניקולו השלישי, שהיה אז בן עשר בלבד. בשנת 1432 הפקיד ניקולו את הניהול של ססואולו והשטחים הסמוכים בידי שרו ג'קופו ג'יגוליולי, אך זה כשל במשימה כשב-1434 האזור כולו נפל לעוני כבד ועד סוף המאה הוחלפו מספר פודסטים שניסו לנהל את ססואולו עבור שלושת ילדיו של ניקולו, המרקיזים לבית אסטה, לאונלו (1441–1450), בורסו (1450–1471) שקיבל את התואר דוכס מודנה ורג'ו וארקולה (1471–1499). לבסוף, בשנת 1499, ניתנה ססואולו על ידי ארקולה הראשון, שהפך לדוכס פרארה, לאדון של קארפי, ג'יברטו פיו השני.
תקופת פיו 1499–1599
מכיוון שג'יברטו פיו כבר גסס ב-1499 (הוא נפצע במלחמה נגד חייליו של דוכס ולנטינו צ'זארה בורג'ה), את השליטה קיבל בנו, אלסנדרו, שהיה אז בן שתים עשרה בלבד. ג'יברטו נפטר ב־26 בספטמבר 1500, ומי שתפקדה בפועל כשליטה הייתה אשתו של ג'יברטו, אלאנורה בונטיווגיליו, בתו של אדון בולוניה ג'ובאני בונטיווגיליו. בשנת 1503 קיבלה האלמנה פיו מהדוכס אלפונסו הראשון ד'אסטה, את הרשות לארגן ירידים פטורים ממס בססואולו, הנקראים ירידי אוקטובר, ונערכים עד היום.
בשנת 1505 החל אלסנדרו פיו, שהתבגר קמעה למשול במקום אמו. עם זאת, תקופתו התאפיינה במאבקים הנוראיים בין האפיפיורות למשפחת אסטה, שכתוצאה מהם נאלץ אלסנדרו למסור לתקופה קצרה את ססואולו לשליטת משפחת אסטה ממודנה. לאחר מכן כשחזרה ססואולו תחת חסותו דאג אלסנדרו להרחיב את העיר ברמה האורבנית, ובנה את פיאצה גריוואלדי ואת מגדל השעון הסמוך. אלסנדרו נפטר בטרם עת בשנת 1517 (או בשנת 1518), ואמו אלאנורה תפסה את השלטון בשם נכדה ג'יברטו השלישי, האחרון שעלה לשלטון בתקופת שלום, ועסקה בעיקר בשיקום ובשיפוץ טירת פיו, שנבנתה במאה הקודמת על ידי בורסו ד'אסטה.
ג'יברטו השלישי נפטר ללא צאצאים זכרים, ולכן מי שירש אותו היה בן דודו ארקולה, שדאג לחידוש החקיקה הססאולואית על ידי פרסום בשנת 1561, של מה שמכונה "חוקי ארקולה פיו", מתוך כוונה לאשר את עצמאות ססואולו באופן סופי מהאדונים של מודנה.
האדון האחרון של ססואולו היה מרקו השלישי פיו די סבויה, בנו של ארקולה, בתחילה תחת שלטונו של דודו אניאס, כשעוד היה צעיר מכדי לשלוט. ולאחר מכן בעצמו, מרקו נהג להתנגד לעליונותם של משפחת אסטה ממודנה ורצה כי שלטונו יהיה שקול לאחרים, ולכן הוא השתתף בכמה סכסוכים גם באיטליה וגם באירופה, כמו זו של פלנדריה. עם זאת, משפחת אסטה לא אהבה את שאפתנותו של מרקו, והוא הותקף בעת ביקורו במודנה בנובמבר 1599, ונפטר מפצעיו כעבור שבעה עשר ימים ללא שהותיר יורש זכר. וססואולו למרות התנגדותו של דודו של מרקו, אניאס, חזרה שוב לשליטת משפחת אסטה.
תקופת ד'אסטה השנייה 1599–1796
עם שובה של משפחת אסטה לשלטון, ניתנו הרשאות חדשות לאזרחים, כמו אפשרות הגירה ופטור ממיסים מסוימים. ססואולו החלה להתפתח ככפר נופש וכבר בספטמבר 1609, בזמן ממשלת צ'זארה ד'אסטה, אשתו של הדוכס וילדיה עברו להתגורר באזור פאלאצ'ינה דלה קזינה, כדי ליהנות מהאוויר הצח שהיה ניתן לנשום שם. הדוכס פרנצ'סקו הראשון ד'אסטה, ששלט בין השנים 1629 ל-1658, רצה להעצים את פאר ססואולו, לשם כך הוא הזמין את האדריכל ברטלומיאו אבנציני כדי שיהפוך את טירת פיו לארמון אמיתי. ציורי קיר הוזמנו מהצייר הצרפתי ז'אן בולאנייר והבדים מאמנים כמו סלבטור רוזה וגוארצ'ינו. ממשיכי דרכו של פרנצ'סקו הראשון תרמו עוד יותר לקישוט הארמון והכפר כולו, ובמיוחד פרנצ'סקו השלישי (1737–1780), שדאג גם לבניית דרך ונדלי, שקישרה את ססואולו עם טוסקנה והוחלפה מאוחר יותר על ידי דרך ג'יארדיני.
הכיבוש בידי נפוליאון ותקופת ד'אסטה האחרונה 1796–1859
בסוף המאה ה-18, ליתר דיוק ב-14 בנובמבר 1796, נכבשה ססואולו בידי כוחותיו של נפוליאון בונפרטה ועברה תקופה של משבר כלכלי גדול, שנגרם כתוצאה מהמאבקים הפנימיים התכופים בין הפרו-צרפתים לאנטי-צרפתים. בשנת 1814, לאחר שהצליחה לנצח את נפוליאון, שבה דוכסות מודנה עם ססואולו בתוכה, להיות תחת חסותה של משפחת אסטה. הדוכס החדש פרנצ'סקו הרביעי ניסה להחזיר את האיזון הפוליטי של התקופה שלפני נפוליאון, אך נתקל בהתנגדות של הססואולאים, שרצו את איחוד איטליה. ב-11 ביוני 1859 פרנצ'סקו החמישי ממשיך דרכו נכנע להתנגדות של אנשי ססואולו וכך הגיע לסיומה שלטונה של משפחת אסטה ושל מודנה בססואולו. הרפורמה המחוזית בשטח באה לאחר מכן, כאשר ססואולו הופרדה באופן סופי מפיוראנו, שהייתה בעבר חלק ממנה וכיום היא עירייה אוטונומית.
איחוד איטליה ומלחמות העולם 1859–1945
לאחר איחוד איטליה שהתרחש באמצע המאה ה-19 עברה ססואולו תקופה של פיתוח עירוני וגידול אוכלוסין משמעותי. המועצה העירונית-שמרנית ליברלית, ששלטה בעיירה בין 1860 ל-1902, הורתה על הקמת גשר סאסואולו-וג'יה מעל נהר הסצ'יה (1872) וכביש שחיבר את העיירה עם הכפר ההררי של מונטיגביו (1863). בנוסף, הוקמו מסילות הרכבת ססואולו-מודנה וססואולו רג'ו אמיליה שנחנכו בשנים 1883 ו-1892 בהתאמה. עם החונטה הדמוקרטית, לעומת זאת ששלטה החל מ-1902, ססואולו וסן מיקאלה די מוצ'אטי נהנו משירותים ציבוריים חדשים, כמו חשמל, קו הטלפון (1908), בניין בית הספר (1909) ובניין סניף הדואר.
החל משנת 1914, בד בבד עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, עלו לשלטון רצף של קתולים וסוציאליסטים (1920–1921) עד עלייתה של המפלגה הפשיסטית בשנת 1923. עם נפילת משטרו של בניטו מוסוליני בשנת 1943, גדלה נוכחותם של כוחות אנטי-פשיסטים באזור ססואולו, והחל מנובמבר של אותה שנה החלו לקום קבוצות ראשונות של פרטיזנים בעיקר בהרים. בשנת 1945 הפציצו בעלות הברית את מחוז בורגו ונציה הסמוך ואת הגשר מעל נהר הסצ'יה. וב־23 באפריל 1945 שוחררה ססואולו סופית על ידי כוח המשלוח הברזילאי של צבא ברזיל.
1945- היום
המחזיק הנוכחי בתור הדוכס המשולב של מודנה, המחזיק גם בתואר "הלורד מססואולו" אמור להיות תאורטית הנסיך לורנץ מבלגיה, ארכידוכס אוסטריה-אסטה. עם זאת, חוקת איטליה משנת 1947 אינה מכירה במפורש בתארים של אצולה.
בשנות החמישים החלה צמיחה בססואולו עקב התפתחות תעשיית האריחים, והפכה את ססואולו למרכז תעשייתי חשוב.
גאוגרפיה
והיא גובלת בעיירות פורמיינה, פיוראנו מודנזה וילהלונגה ו-סלווארולה.
אקלים
האקלים בססואולו הוא חם וממוזג עם גשמים לאורך כל השנה.
דמוגרפיה
אוכלוסיית ססואולו מונה 40,801 תושבים נכון לינואר 2020 מתוכם 19,945 גברים ו-20,856 נשים. כמו ברוב איטליה גם בססואולו הדת השלטת היא הנצרות הקתולית, עם זאת יש מיעוט של מוסלמים, עדי יהוה ואוונגליסטים.
דיאלקט
הניב הססואולי שייך לקבוצת השפות הגאלו-איטלקיות שמקורן בשפות הקלטיות ויחד עם הצרפתית הם חלק ממשפחת השפות הגאלו-רומאניות. יתר על כן, כל הניבים הלשוניים הממוקמים מצפון לקו לה ספציה-רימיני (שהניב הססאולי בתוכם) מהווים שפות רומאניות מערביות, מה שהופך את קו לה ספציה-רימיני לגבול הלשוני הארוך ביותר בעולם הרומאני.
הדמיון המובהק לצרפתית הוא אינו כתוצאה משליטה כלשהי בזמן האחרון, זהו שיתוף של מצע לשוני קלטי המשותף בין השפות הגאלו-איטלקיות, הצרפתית והאוקסיטנית.
הניב הססואולי, יחד עם הניב הפיוראני, קשור באופן מהותי לאזור סקנדיאנו-רוביירה-קסטלארנו, איתו הוא חולק את מאפייניו העיקריים, ובכך מבדל את עצמו מהניב של אזרחי מודנה.
כלכלה
הכלכלה של ססואולו מורכבת משני ענפים עיקריים, תעשייה ותיירות, כשהצמיחה התעשייתית של ססואולו החלה לאחר מלחמת העולם השנייה בשנות החמישים. האדמה החרסיתית שבאזור היוותה חומר גלם לייצור אריחי קרמיקה, וכיום שמונים אחוז מכל אריחי הקרמיקה האיטלקיים מיוצרים כאן, כאשר למעלה מ־300 מפעלי קרמיקה פועלים באזור ססואולו והעיר כיום היא מרכז ענף האריחים לא רק באיטליה אלא גם אחת מיצרניות האריחים החשובות בעולם.
תיירות
ענף מרכזי נוסף בכלכלה של ססואולו הוא התיירות, המשלבת טבע עם אתרים היסטוריים וארכיטקטורה.
בהיבט הטבע ניתן לציין את:
מבחינת ארכיטקטורה ואתרים ניתן לציין את:
תחבורה
סאסואולו נחצית על ידי הכביש המחוזי 467, המחבר אותה לעיירות הסמוכות פיוראנו מודנה ומרנאלו ולעיר רג'ו אמיליה בנוסף מגיע אליה הכביש הארצי 724, המחבר אותה למודנה.
רכבת
אל האזור העירוני של ססואולו מגיעים שני קווי רכבת המחברים את ססואולו עם רג'יו אמיליה ומודנה: רכבת רג'יו אמיליה-ססואולו, מסתיימת בתחנת ססואולו רדיצ'י, ורכבת מודנה-ססואולו, לה יש שתי תחנות, קוואטרופונטי וססואולו.
לפני שהושלמה בשנת 1928 הרכבת החשמלית, השתמשו תושבי ססואלו במה שהם כינו בניבם "אל טריין דל קוק" או "רכבת הדחיפה", מכיוון שהגיעה למודנה בזכות שיפוע האזור ובעזרת עגלה מלאה חצץ, ששימשה כדחיפה ראשונית. כך מדווח במסמך מיום 7 בפברואר 1926, שפורסם במגזין השבועי " קוריירה דל אפנינו".
כדורגל
הספורט הפופולרי ביותר בססואולו הוא כדורגל ומועדון הכדורגל הבכיר של העיר הוא ססואולו קלצ'יו, שהוקם בשנת 1920. הקבוצה משחקת בליגה האיטלקית הבכירה הסרייה א' מאז עונת 2013/2014 לאחר שזכתה באליפות הסרייה ב' בעונת 2012/2013.
בעונת 2016/2017 השתתפה ססואולו לראשונה בליגה האירופית לאחר שסיימה את עונת 2015/2016 במקום השישי בליגה. סאסולו היא אחת ממספר מצומצם של מועדונים יחד עם אמפולי, לגנונו, פרו פטריה, קארפי וקסאלה. מעיר שאינה עיר בירה מחוזית ששיחקו בליגה הבכירה באיטליה והיא השלישית אי פעם מבין הקבוצות הללו שהעפילה למפעלים האירופים. הקבוצה כבר לא מארחת את משחקיה בעיר, לאחר שעברה תחילה לאצטדיון אלברטו ברגליה במודנה, שהיה הבית הזמני של ססואולו החל משנת 2008 בעת ששיחקה בסרייה ב'. והיום היא משחקת באצטדיון מפיי-סיטיה דל טריקולורה (לשעבר סטאדיו ג'יגליו) ברג'ו אמיליה.
הקבוצה השנייה בחשיבותה בעירייה, פי.סי.אס סן מיקאלה ססואולו, המייצגת את סן מיקאלה די מוצ'אטי ומשחקת בליגה החמישית באיטליה.
כדורעף
ססואולו וולי קבוצת כדורעף הנשים של ססואולו שיחקה בסרייה א'1 עד עונת 2008/2009, אך לאחר מכן הודיע המועדון על פרישה מפעילות תחרותית בגלל בעיות כלכליות. אקדמית הנוער של ססואולו לכדורעף משחקת בסרייה א'2 ואף זכתה בגביע א'2 של איטליה בשנת 2018. כדורעף הגברים מיוצג על ידי המועדון וירטוס ססואולו, שבשנות השבעים והשמונים שיחק בסריה א'1 וזכה בגביע האיטלקי בעונת 1980/1981. מועדון זה הפסיק את פעילותו באופן סופי בשנת 2002. מועדון כדורעף נוסף בשם ססואולו איי.אס.די משחק בליגה השלישית של איטליה.
אופניים
ב־26 במאי 1999, השלב ה -12 בג'ירו ד'איטליה הסתיים בססואולו עם ניצחונו של מריו צ'יפוליני.
מתקני ספורט
אצטדיון אנצו ריצ'י, שימש את ססואולו קלצ'יו עד העלייה לסרייה ב' ב־27 באפריל 2008.
פאלאפגנלי, אולם מקורה המשמש לכדורעף, ממוקם במתחם בית הספר.
מסלול אתלטיקה, שנמצא במתחם בית הספר, נחנך בשנת 2001 ונמצא בבעלות חברת דלתא אתלטיקה ססואולו.
על עצמות המתים
הספר נכלל ברשימה הקצרה של פרס בוקר הבינלאומי ב-2019.
שם הספר
הספר שואב את שמו מקטעי שירה של ויליאם בלייק הקרויים "משלי הגיהנום", הלקוחים מהיצירה נישואי העדן והשאול.
תקציר העלילה
בכפר פולני נידח, על גבול פולין-צ'כיה, חיה אישה בודדה, ינינה שמה. היא טיפוס די מוזר שמתרחק מחברת בני האדם ומעדיף את חברת בעלי החיים. היו לה שני כלבים כחיות מחמד אך שניהם נעלמו. היא עבדה כמורה בבית ספר עד שפוטרה, וכעת מתפרנסת משמירה ותחזוקה במהלך החורף של בתים בכפר שבעליהם חוזרים לכפר רק בקיץ. את שעות הפנאי שלה היא מעבירה בעריכת מפות אסטרולוגיות ובתרגום שיריו של ויליאם בלייק.
ערב אחד, מתגלית גופתו של השכן שלה בביתו, לאחר שנחנק לכאורה מעצם של חיה. ינינה מוצאת בבית השכן תצלום שמזעזע אותה שתוכנו נחשף בפרק הלפני אחרון. ינינה לא אהבה את השכן שמת, כיוון שהיא מתנגדת לציד בעלי חיים. בכך נפתחת שרשרת מיתות מוזרות של כמה מתושבי הכפר המבודד. הממצאים מעוררים את חשדה של ינינה שמדובר ברציחות ושהקשר בין הקורבנות הוא היותם ציידים. היא מחליטה לחקור את העניין בדרכים לא קונבנציונליות (כולל עריכת מפות אסטרולוגיות למתים), וזאת כדי לסייע למשטרה, המתמהמהת בפענוח הפרשה. היא מתחילה להאמין שייתכן כי בעלי חיים אחראים לרציחות מתוך נקמה. היא כותבת למשטרה המקומית, המתעלמת מהתיאוריה שלה. מפקד המשטרה, שנקרא על ידי ינינה - המפקד - גם הוא צייד ומאוחר יותר נמצא מת ליד מכוניתו. מות המפקד מחזק את אמונתה של ינינה, אך אף אחד לא מאמין לה. כאשר ינינה נחקרת במשטרה כעדה לזירת הפשע, קצין אחד מאשים אותה בכך שהיא מעריכה את יכולות בעלי החיים יותר מבני אדם. ינינה אומרת להם שהיא מעריכה את שניהם באופן שווה.
עיבודים
הרומן עובד לקולנוע ב-2017. הסרט בשם Spoor (בפולנית: Pokot) שביימה הבמאית/תסריטאית הפולנית אניישקה הולנד זכה בפרס אלפרד באואר (דוב הכסף)  בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
הספר הוקלט גם כספר שמע באנגלית בכמה גרסאות. ב-2019 יצאה גרסה בהקראת השחקנית הפולנייה ביאטה פושניאק שזכתה בפרס AudioFile על ההקראה. וב-2020 גרסה בהקראת המתרגמת של הספר מפולנית לאנגלית, אנטוניה לויד-ג'ונס.
ג'יימס בוקנייט
ג'יימס דייוויד בוּקנייט (באנגלית: James David Bouknight; נולד ב-18 בספטמבר 2000) הוא כדורסלן אמריקאי, שמשחק בקבוצת שארלוט הורנטס מליגת ה-NBA, בעמדת הקלע.
קריירת מכללות
בוקנייט נולד וגדל בשכונת קראון הייטס שבברוקלין, ניו יורק. בשנת 2019 החל ללמוד באוניברסיטת קונטיקט, והצטרף לקבוצת הכדורסל שלה – "יוקון האסקיז". בעונת 2019/2020 רשם ממוצעים של 13.0 נקודות ו-4.1 ריבאונדים למשחק, ובעונה העוקבת הפך לשחקן המוביל של ההאסקיז, ושיפר את תפוקתו ל-18.7 נקודות ו-5.7 ריבאונדים למשחק. בסיום אותה עונה, בה נבחר לחמישיית העונה של מחוז ACC, עזב את ליגת המכללות לטובת התמודדות לבחירה בדראפט ה-NBA.
קריירת משחק מקצועית
בדראפט ה-NBA 2021 נבחר בוקנייט על ידי שארלוט הורנטס, בבחירה ה-11.
סיידקיק (סדרת טלוויזיה)
סיידקיק (באנגלית: Sidekick) היא סדרת הנפשה קנדית, מסוגת קומדיה, פעולה, פנטזיה והרפתקאות, שנוצרה על ידי טוד קאופמן וג'ואי סו והופקה על ידי Nelvana. הסדרה שודרה במקור בקנדה בערוץ YTV, החל מ-3 בספטמבר 2010 עד 14 בספטמבר 2013. בישראל הסדרה שודרה בדיבוב עברי בערוץ הילדים החל משנת 2011 עד שנת 2013. לסדרה הופקו שלוש עונות ו-52 פרקים שאורכם כ-22 דקות, כאשר כל פרק מורכב משני פרקים משניים שכל אחד מהם באורך של 11 דקות.
עלילה
הסדרה עוסקת בילד יתום בשם אריק, חברו הטוב טרבור ושתי חברותיהם הבנות, ואנה וקיטי, שמתאמנים ולומדים להיות עוזרי גיבורי-על בבית הספר לגיבורי-על שנמצא בעיר הקנדית הדמיונית ספליצבורו (המבוססת על סקרבורו בטורונטו). תוך כדי ההתמודדות עם האימונים האינטנסיביים בשביל להיות עוזר גיבור-על, אריק צריך להתמודד גם עם האפוטרופוס הקפדן שלו מוח-מקסום, המורה הרגזן שלו פרופסור פמפלמוס, מאסטר זוקס הנבל ועליו גם לשמור בסוד את היעלמותו של גיבור העל המנטור שלו מהעיר, מקסום-מן.
שידור
הסדרה שודרה במספר ערוצים במדינות ברחבי העולם. היא שודרה לראשונה בקנדה בערוץ YTV, החל מ-3 בספטמבר 2010 עד 14 בספטמבר 2013. היא שודרה בין היתר בארצות הברית בערוצים קרטון נטוורק ו-Qubo. בישראל הסדרה שודרה בדיבוב לעברית בערוץ הילדים בין השנים 2011 עד 2013, שנעשה באולפני דאבי דאב בהפקת ענבר שטגר עזרא ובביום שרון בורגאוקר.
אברהם קדרון
אברהם קִדרוֹן (19 בנובמבר 1919 – 7 בדצמבר 1982) היה איש מודיעין ודיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל בפיליפינים (1965–1967), בהולנד (1976–1977), בבריטניה (1977–1979) ובאוסטרליה (1979–1982) וכמנכ"ל משרד החוץ (1973–1976).
ביוגרפיה
קדרון נולד בשם אברהם קרֶמֶר ב-1919 בפולין. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל. למד לתואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל ושמדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים. הצטרף לארגון "ההגנה", שירת בש"י והפעיל סוכנים בקרב אנשי המנדט הבריטי והיה ראש הש"י בחיפה. קדרון היה מחוטפי אנשי האצ"ל יחיאל שרון, דניאל אטיאס וידידיה סגל.
בצה"ל שירת כמפקד ש״מ/3 – היחידה לביטחון שדה ולריגול נגדי במודיעין הצבאי, בדרגת סרן, והיה מהחוקרים והשופטים שהוציאו להורג במשפט שדה את מאיר טוביאנסקי, על לא עוול בכפו. עם הקמת שירות החוץ ב-1949 הצטרף קדרון למשרד החוץ. מ-1950 כיהן כראש שלוחת רומא במחלקה המדינית של משרד החוץ, וב-1952 מונה לראש רשות הביון, הגופים שקדמו למוסד.
ב-1954 מונה לקונסול בקפריסין, ב-1957 מונה לנספח לעיתונות בשגרירות ישראל בלונדון, ומ-1959 עד 1963 שימש ראש מחלקת המחקר במשרד החוץ וחבר ועדת ראשי השירותים. בתפקידו הבא כיהן כציר ישראל ביוגוסלביה, וב-1965 מונה לשגריר ישראל בפיליפינים וכיהן בתפקיד עד סוף 1967.
ב-1968 שב קדרון לישראל ומונה לסמנכ"ל משרד החוץ לענייני מינהל, וב-1972 מונה למשנה למנכ"ל. בעקבות מעברו של מנכ"ל המשרד מרדכי גזית לכהונה כמנכ"ל משרד ראש הממשלה מונה קדרון במרץ 1973 למנכ"ל המשרד בפועל, ובמאי אותה שנה קיבל מינוי קבע. הוא כיהן בתפקיד במהלך מלחמת יום הכיפורים, והיה מהחותמים על הסכם הביניים בין ישראל למצרים 1975. בשנים 1976–1977 כיהן כשגריר ישראל בהולנד, ב-1977–1979 כשגריר בבריטניה. ב-1979 מונה לשגריר ישראל באוסטרליה, ונפטר ב-1982, במהלך כהונתו, באופן פתאומי.
קדרון נקבר בהר המנוחות. הותיר את אשתו שושנה קדרון ואת שתי בנותיו.
תדרוס טשומה
תדרוס טשומה (באנגלית: Theodros Teshome) נולד ב-7 בינואר 1970, בג'ימה אתיופיה, הוא מפיק, במאי, ושחקן קולנוע אתיופי. תדרוס, הוא הבעלים של Sebastopol Entertainment PLC ו-Teddy Studios וידוע כמחייה תעשיית הקולנוע האתיופית, לאחר נפילת החונטה הצבאית האתיופית הדרג אשר שלטה באתיופיה במשך קרוב ל-17 שנים. תדרוס מפיק, מביים, וכותב סרטים, העוסקים בסוגיות חברתיות כגון איידס, הגירה, אלימות נגד נשים וכו'. לאחר כעשרים שנים של יצירת סרטים באתיופיה, ביסס תדרוס את עצמו כחלוץ בתעשיית הקולנוע האתיופית שכיום משגשת הודות לתרומתו, במיוחד באדיס אבבה – עיר הבירה של אתיופיה. סרטיו הם בין שוברי הקופות הגדולים ביותר באתיופיה, והוא הבעלים של Sebastopol Cinema רשת בתי קולנוע באדיס אבבה במקלה, אווסה וג'ימה.
ביוגרפיה
טשומה, נולד ב-7 בינואר 1970, בעיר ג'ימה שבאתיופיה במחוז קאפה שהוא מקורו של גידולי הקפה. אביו, טשומה קבדה, הוא מגדל קפה וסוחר. מגיל צעיר גילה תדרוס עניין והערכה לתחום האמנות, והתעניין בעיקר ברומנים אתיופיים. בגיל שמונה נחשף תדרוס לראשונה לתעשיית הקולנוע וצפה בעיקר בסרטים הודיים ובתרבות ההודית, שלדבריו מאוד דומה לתרבות האתיופית. לאחר מכן, בתקופת נעוריו, החל תדרוס להתנסות בכתיבה וביזמות עסקית וכן בשירה. בצעירותו, כתב תדרוס שירי אהבה, והיה מרוויח מכך 50 סנט על כל שיר.
הדרג לא פסח גם על מערכת החינוך ובתחילת 1975 הכריז על תוכנית הקמפיין הישיר לשיתוף פעולה (או באמהרית: זאמצ'ה), ובעקבות זאת נתן הוראה לסגור אתאוניברסיטת היילה סלאסי וכל המכללות ברחבי המדינה. המורים, הסטודנטים והמרצים, שמספרם היה כ-60,000 נשלחו לאזורים כפריים. מטרת התוכנית הייתה לקדם ולשפר את היצור חקלאי, מערכת הבריאות והמינהל המקומי וכן ללמד איכרים על המערכת הפוליטית החדשה ועל עקרונות הסוציאליזם. ההרשמה לבית הספר בתחילת הקמפיין ב-1975 מנתה כ-957,300 אזרחים וב-1985 כ-2,450,000 אזרחים. ילדי אתיופיה נרשמו בהמוניהם על ידי הוריהם ובכללם גם יהודי אתיופיה כמעט כל שנה מספר הילדים הכפיל את עצמו ומספר הילדות שילש את עצמו. מספר התיכונים באתיופיה הכפיל את עצמו ובמיוחד במחוזות ארסי, בלה, גוג'אם, באגמדיר ווואלו שבמחוזות אלו הם גדלו פי ארבעה. בין ההצלחות של הדרג היה הקמפיין הלאומי לידיעת קרוא וכתוב. שיעור הבורות באתיופיה בזמן השלטון הקיסר היה כ-90 אחוז וב-1984 47 אחוז. הממשלה החדשה הכריזה על חמש שפות רשמיות: אמהרית, אורומו, טיגראינית, וואלאמוית וסומלית. יותר מאוחר מספר השפות הרשמיות הגיע לחמישה עשר, שייצגו כ-93 אחוז מהאוכלוסייה האתיופית.
ב-1975 הממשלה ביטלה את הכנסייה, שהייתה התומכת העיקרית בקיסר, ויותר מאוחר הדרג הוציא להורג את ראש הכנסייה. הדרג הכריז על כך, שכל הדתות הם במעמד שווה, חגי האסלאם הפכו לרשמיים לצד החגים הנצרות. באותו זמן החלה הממשלה בניסוח של תוכנית בריאות חדשה, תוכנית שהדגישה מניעת מחלות בקרה ושליטה, שירותי בריאות כפריים וקידום של מעורבות קהילתית. הסתמכות עצמית בפעילויות בריאותיות הוקמו וקודמו.
מספר מדינות ברחבי העולם עזרו לשלטון האתיופי בתוכניות אלו בעיקר קובה, ברית המועצות ומדינות מזרח אירופה. באתיופיה היו בתקופה זו כ-300 טכנאים רפואיים קובניים, ביניהם יותר מ-100 רופאים שעזרו למקומיים לפתור בעיות בריאות. העזרה של העולם המערבי הייתה מצומצמת בהשוואה לזו של הקומוניסטי שכללה 10 מיליון דולר בשנה, התמיכה הכלכלית הנמוכה ביותר ממדינות אפריקה. התורמים המערביים העיקריים כללו את איטליה, שוודיה, האו"ם והבנק העולמי.
בהיותו בגיל שש-עשרה, נאלץ תדרוס להצטרף לחיל האוויר בצבא האתיופי, כמו שאר הנערים בני גילו אשר חויבו לשרת במהלך תקופת שלטונה של החונטה הצבאית האתיופית הדרג. אולם, תדרוס ערק מהצבא, ברח לאחר שנה והסתתר באדיס אבבה. לדבריו, עזב את הצבא, כי הוא לא האמין במלחמת האזרחים שהתרחשה בתקופה זו. לאחר מכן, החל תדרוס ללמוד בבית-הספר Shimelis Habte Secondary School, שם הצטרף למועדון Mini Media club בו שידר שירים ברדיו. הוא למד תקשורת, אולם התפרנס כצלם ברחובות אדיס אבבה. לאחר שהשלים את לימודי התיכון, התקבל תדרוס ללימודי מנהל עסקים במכללה Addis Ababa College of Commerce.
לאחר שסיים את לימודיו במכללה, בילה תדרוס את שלוש השנים הבאות בין עבודות שונות כמו: צילום באדיס אבבה. בתקופה זו נפטרה אמו של תדרוס. פטירתה של אמו, משכה אותו חזרה אל עיר הולדתו ג'ימה, שם יכול היה להתפנות לטיפול באחיו ואחיותיו ולפרנסם באמצעות עבודה חדשה אליה התקבל במשרה מלאה בתור צלם חתנות בחנות צילום קטנה בעיר. בתקופה זו, צפה תדרוס בראשונה באחיו הצעיר מולוקן טשומה ששיחק בתיאטרון, כישורנו יוצא הדופן של אחיו הדהים את תדרוס אשר התאהב בתחום המשחק. כתוצאה מכך, החליט תדרוס לרכז מאמץ ואנרגיה ביצירת סרטים. הבעיה הייתה, שלתדרוס לא הייתה מצלמה. תדרוס החליט לנסות ולשכנע את הבעלים של חנות הצילום בה עבד שישאיל לו את המצלמה לצורך כך. בעל החנות הסכים, וכך תדרוס צילם את סרטו הראשון אותו כתב באותה שנה 'Gilbet Alem' (עולם הפוך).
תחילת דרכו
בשנת 1996, עם הון ראשוני של כ-4000 ביר (מטבע אתיופי) ($200), פתח תדרוס את 'אולפני טדי' באדיס אבבה. בתקופה זו, צילם תדרוס את סרטו הראשון אותו כתב באותה שנה 'Gilbet Alem'. עם זאת, תדרוס לא היה מרוצה מהמוצר המוגמר של הסרט אך המשיך לעבוד במרץ והחל לשתף פעולה עם הבמאי מישל פפטקיס הצרפתי שחי ועבד באותה תקופה באדיס אבבה.
יחד עם הבמאי הצרפתי תדרוס הפיק, כתב וביים את הסרט הבא שלו ב-1998, "Seoul". הסרט הפך להצלחה באתיופיה והעניק לתדרוס את הביטחון ביכולת שלו לעשות סרטים שהציבור נהנה מהם ומעריך אותם. הצלחתו של תדרוס משכה את תשומת לבו של המיליארד האתיופי שייח' מחמוד אל-חמודי הבעלים של MIDROC באתיופיה, והועסק על ידו במשרה מלאה. בתקופה זו תדרוס החל לפרוח ויצר סרטים דוקומנטריים רבים באתיופיה ואף פגש את אשתו הראשונה לעתיד הלן היילה שהייתה ממוצא אריתראי.
תחילתה של מערכת יחסים זו התרחשה בתקופה בה היו מתחים בין אריתריאה לאתיופיה במהלך מלחמת אתיופיה אריתריאה בשנת 1998. במהלך המלחמה, גורשו כל האריתראים שחיו באתיופיה לאריתריאה כולל הלן בת זוגו של תדרוס. למרות הפרידה, השניים היו נחושים להמשיך ולממש את האהבה שלהם. הלן, עברה זמן קצר אחרי הגירוש, לקניה שם הצליחו השניים להמשיך את מערכת היחסים שלהם. בתקופה זו, תדרוס היה נוסע לעיתים תכופות מאתיופיה לקניה עד שלבסוף התחתנו השניים בקניה במהלך שנת 2002.
פריצת הדרך
לאחר שפוטר מחברת MIDROC היה תדרוס נחוש להמשיך ולייחצן את הסרט "Kezakaza Welafegn" ברחבי אתיופיה. הוא נתקל במבוי סתום, שכן לא היה לו תקציב להמשיך את הסרט לאור העובדה שפוטר. היו חסרים לו הכספים כדי להמשיך את הפרויקט, Theodros, לאחר מכן פרע את כל הנכסים שלו. בעקבות זאת, הוא לווה כסף כ-90,000 ביר ($11,250) והצליח סוף סוף לסיים את מצילומי הסרט, והפיק אותו כבר באותו שנה. הסרט עסק בסוגיית האיידס המתפשטת באתיופיה, הוקרן בבתי קולנוע ברחבי המדינה, וזכה לשבחים רבים בתעשיית הסרטים המקומית.
העלילה והתוכן של הסרט קודמו גם על ידי שגרירות הולנד באתיופיה, אשר נרתמה לממן את הסרט ולקדמו, לאור המסר החשוב שלו והמטרה הנעלה: המלחמה באיידס. כתוצאה מכך "Kezkaza Welafegn" הפך לשובר הקופות של כל הזמנים באתיופיה עד לאותה תקופה. הסרט פתח דלתות עבור יוצרי סרטים צעירים באתיופיה, והחל להניע את תעשיית הסרטים האתיופית בקצב מהיר.
תדרוס טשומה עזר להשיג את המטרה שלו, ו "Kezkaza Welafegn", על ידי הצגת הסרט לא רק באדיס אבבה, אלא בכל רחבי המדינה. הסרט נאמד בכ-5 מיליון ביר ($625,000) והוצג בתפוצות ב ארצות הברית של אמריקה, אירופה, דרום אפריקה. לא, הסרט לא היה כל כך פופולרי נרחב ברחבי המדינה לפני Kezkaza Wolafen.
במהלך תקופה זו, הכיר תדרוס את אשתו השנייה, חנה בקלה, אשר ילדה לו שלושה ילדים. נלהב מההצלחה של הסרט "Kezkaza Welafegn" המשיך תדרוס לסרט הבא שלו – "Fikir Seferd" (אהבה ודין).
הסרט "Fikir Seferd" יצא לאור בשנת 2005, כאשר תדרוס שיחק את הדמות הראשית, לצדה של השחקנית מרתה אדוגנה. הסרט זכה להצלחה מסחררת ברשימת הסרטים שוברי הקופות באותה שנה באתיופיה, וגרף שבחים רבים בתעשיית הקולנוע המקומית ובקרב קהל הציבור האתיופי. רק הסרט "Semaywe Ferris" (סוס כחול), שעסק בנילוס הכחול, מקור המים של אתיופיה, הרוויח יותר כסף באותה שנה והיה במקום הראשון ברשימת שובר הקופות באתיופיה בתקופה זו. הסרט "Fikir Seferd" של תדרוס השתתף באותה שנה בפסטיבלי קולנוע בינלאומיים רבים החל ממזרח אפריקה וכן בפסטיבלים בשוודיה, בפרנקפורט, בסיאטל, בוושינגטון ובמינסוטה.
אתגרים בקריירה
עם שני סרטים שוברי קופות ברצף, הצליח תדרוס טשומה לבסס את עצמו כמהפכן בתעשיית הקולנוע באתיופיה. לאחר מכן, החל תדרוס לעבוד על סרטו השלישי "Red Mistake" אותו הפיק וביים בשנת 2006. הסרט אשר מתמקד בזוועות ובעימותים במהלך שלטון החונטה הצבאית האתיופית הדרג לא זכה לאהדה ברבה בקרב הציבור האתיופי, מאחר שהוא מיאן להיזכר בממשלה הקודמת. הסרט בכיכובם של השחקנים כמו פקדט טקלה מריאם, צולם בבלגיה, אך לעומת שני סרטיו הקודמים של תדרוס נחל כישלון באתיופיה. עם זאת, ברמה הבינלאומית הסרט נחל הצלחה רבה, וזכה לשבחים רבים בקרב הקהל העולמי, ואף זכה להשתתף בפסטיבלי קולנוע רבים בלוס אנג'לס, שוודיה, מילאנו וקניה.
הכישלון של הסרט "Red Mistake" פגע בתדרוס מבחינה כלכלית, אבל הוא שינס מותניים, והמשיך לסרט הבא שלו. שנת 2008, הייתה שנת המילניום באתיופיה שעל-פי לוח השנה האתיופי מציינים בה את שנת 2000 מאחר שתיארוך באתיופיה הוא שמונה שנים אחורה. בספטמבר 2008, על-פי לוח השנה האתיופי, חגגו את החג מסקרם ועל-פי הספירה האתיופית השנה הייתה שנת 2000, תחילת האלף החדש באתיופיה. בתאריך זה החל תדרוס ליצור קשרים עם אמנים אתיופים מוצלחים ומפורסמים, ביניהם טדי אפרו הזמר הפופולרי ביותר באתיופיה אשר הוגלה מאתיופיה לאור דעותיו הפוליטיות. תדרוס ראה בכך הזדמנות להזמין את טדי להופיע בג'ימה, עיר הולדתו של תדרוס לרגל חגיגות המילניום. תדרוס הזמין טיסה עבור טדי אפרו וערך מופע ענק למיליוני צופים באצטדיון הג'ימה שם ביצע תדרוס את השיר "Enqutatash" המציין את חגיגות השנה החדשה באתיופיה.
שנה לאחר מכן, ב-2009, הצליח תדרוס טשומה לגייס עבור עיר הולדתו ג'ימה כ-101 מיליון ביר ($11.2 מיליון דולר) עבור פרויקטים של בנייה.
עשייה בהווה
ההצלחה של תדרוס טשומה בגיוס התרומות בג'ימה העלו את מעמדו, ושמו החל להתפשט ברחבי אתיופיה. כתוצאה מכך, התבקש תדרוס לייצג מחוזות נוספים באתיופיה על-מנת לגייס עוד תרומות. בתקופה זו, הצליח תדרוס לגייס למחוז אמהרה כ-1.1 מיליארד ביר ($122,000,000) כאשר נציגי הממשלה במחוז התחייבו לרתום את הכספים לפרויקטים חשובים באתיופיה, כגון: הקמת בתי חולים, בתי ספר, סלילת כבישים ועוד.
בתקופה זו המשיך תדרוס ליצור סרטים והחל לעבוד על סרטו הרביעי "Abay vs. Vegas" בכיכובם של סולומון בוגלה, אחד מהשחקנים המוצלחים ביותר באתיופיה, בלן ממו ועוד. הסרט עוסק בסיפור אהבה משולש המשתרע מהעיר באהר דאר שבאתיופיה (הבית של אגם טאנה ואת הנילוס הכחול) לאס וגאס, עד לנבאדה, בארצות הברית. בניגוד לסרט "Red Mistake", הסרט "Abay vs. Vegas" זכה לתמיכה רבה מהציבור ואף מראש הממשלה האתיופי, מהתיאטרון הלאומי באדיס אבבה ומספורטאים ידועים כמו היילה גברסילאסי.
הסרט הבא אותו יצר תדרוס היה "SOST MAEZEN", אשר זכה להצלחה רבה גם ברחבי העולם בפסטיבלים כגון לוס אנג'לס, וושינגטון, קולורדו, לונדון, אנגליה ויוהנסבורג שבדרום אפריקה. כתוצאה מכך, זכה הסרט בפסטיבל הסרטים הפאן-אפריקאי ב-2015.
הסרט נבחר להקרנת הפתיחה של פסטיבל הסרטים האפריקאי בסילבר ספרינג מרילנד.
הסרט SOST MAEZEN הוא סרט הקולנוע היחיד מאתיופיה אשר היה מועמד ל-8 קטגוריות בטקס ה-AMAA (African movie Academy awards) לפרסים: הסרט הזר הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, צילום הטוב ביותר, הטוב ביותר הפס-קול הטוב ביותר, העריכה הטובה ביותר, שחקן המשנה הטוב ביותר ועוד.
רשת התיאטראות Sebastopol Cinema
בשנת 2006, הקים תדרוס טשומה את רשת התיאטראות Sebastopol Cinema הקרוי על שם המונומנט של המלך המפורסם תוודרוס השני, קיסר אתיופיה המוצב בכיכר הצלב באתיופיה שנבנה באמצע המאה ה-19. שני התיאטראות, בשם Maqdala ו-Quarra, מכילים כ-800 מקומות ישיבה כל אחד, ונערכים בהם כנסים רבים, מופעים, הצגות והקרנת סרטים.
יחסי הממלכה המאוחדת–מזרח טימור
יחסי הממלכה המאוחדת–מזרח טימור הם היחסים הדו-צדדיים בין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד לבין הרפובליקה הדמוקרטית של מזרח טימור.
היסטוריה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 2002, לאחר שמזרח טימור קיבלה את עצמאותה מפורטוגל. בריטניה לא מחזיקה שגרירות במזרח טימור, ושגרירותה בג'קרטה, אינדונזיה מוסמכת גם עבור מזרח טימור.
מלך-פילוסוף
אוטופיה זו, שנחשבת לאוטופיה הראשונה, מתארת חזון שיוגשם כאשר בראש המדינה יעמדו מושלים שמכירים את האידאות המוחלטות כשלעצמן - פילוסופים אשר יודעים את מהות ה"טוב" ובעזרת ידע זה ישלטו כראוי במדינתם. אפלטון מסכם זאת כך: "אם לא יהי אחד מהשניים... או שהפילוסופים ימלכו במדינות, או שהנקראים עכשיו מלכים ושליטים יעסקו בפילוסופיה עיסקן וכן וכדי הצורך, ושני אלה, שלטון מדיני ופילוסופיה יתחברו במקום אחד, לא ייתכן שום קץ..."
דמותו של המלך-פילוסוף
אפלטון (בדמות סוקרטס) מגדיר כפילוסוף אדם המחפש ידע אמיתי ושיש לו גישה ישירה לצורות (אידאות אפלטוניות). בנוסף, פילוסוף צריך להיות בעל חשיבה הגיונית ובהירה, כמו גם מומחיות בשאילת שאלות ומענה בתשובות טובות. אפלטון מסביר שהמטרה של דמות נעלה כזו תושג באמצעות שיטת חינוך שאינה מתיימרת ללמד את יכולת הראייה (שמאפשרת התבוננות במציאות), משום שהיא כבר מצויה בכל אדם באשר הוא, אלא את יכולת הסבתה אל הצד המואר, העליון, של האידאות. אפלטון אומר שכבר בגיל הנעורים יש לעודד את בעלי הכישרון לראייה (והאנשים הכישרוניים בכלל) להפנות אותה אל הדברים הטובים, ובהמשך חייהם לשמור אותם מכווני מטרה וחרוצים כדי שיימנעו מבטלנות ועצלות, תכונות שאינן רצויות למושלים במדינה.
מעבר לכך, אפלטון גורס שהחובה של אותם הפילוסופים היא לשלוט במדינה, בשל החינוך המיטבי שקיבלו: "...כמלכות-הדבורים שבכוורת יצרנוכם אנחנו, שתהיו לעצמכם ולשאר המדינה מנהיגים ומלכים, שכן היה חינוככם טוב ומושלם יותר משל הללו, ואתם מסוגלים יותר מהם לקחת חלק בשני התחומים..." (כשהכוונה ב"הללו" היא לאנשים שנעשים פילוסופים במדינות אחרות מהמדינה האידיאלית המתוארת). עוד הוא טוען שהמושלים לא ירצו להתנגד למשרת השלטון, משום שהם אנשים ישרים שכל רצונם לפעול על פי אמות המוסר הצודקות, ובמקרה הזה: למשול בתבונה במדינה.
אפלטון מציין סיבה נוספת שבשלה השלטון שהמלכים-פילוסופים ינהיגו יהיה המיטבי: המושלים לא יהיו תאבים לשלטון, בניגוד למושלים במדינות אחרות. הוא אומר כי "מדינה שמושליה העתידים תאבים לשלטון פחות מכל, בהכרח שתיטב הנהלתה ביותר..." בעוד שהוא סמוך ובטוח שמדינה שבה השליטים רבים על זכות השררה, יחול בה מצב הפוך. אפלטון מתנגד בתוקף לרעיון שאנשים שמעוניינים בשלטון לטובתם האישית, ישלטו במדינה, משום שכדבריו: "אז ייהפך השלטון לדבר שנלחמים עליו, ומלחמה כזאת... מאבידה את בעליה ואת שאר המדינה". וזאת בעוד הפילוסופיה האמיתית היא אורח החיים היחיד שבז לשררות מדינית. אף על פי כן, אפלטון מציין שכאשר אדם הנוהג להתעסק באידאות, יעבור להתעסק בענייני השלטון, הוא יתנהג בצורה מעט מוזרה ביחס למה שנהוג וייראה מגוחך בעיניי שאר בני האדם, שמעולם לא ראו את האידאות בעצמם, ועל כן לא יבינו את שיקול הדעת החדש של אותו אדם. הוא אף יצטרך להישפט על ידם, ועל פי הדרך שבה הם, ולא הוא, רואים את הצדק. כלומר, אפלטון מודה שמלך-פילוסוף עשוי תחילה לא להתחבב על ידי הציבור, בשל נטייתו לזלזל בפילוסופים ולא להבינם, כמו שסוקרטס, מורהו הנערץ של אפלטון, נשפט והוצא להורג באשמת "כפירה באלים והשחתת מידותיו של הנוער", כשלמעשה השקפת עולמו פשוט לא זכתה ליחס ראוי ורציני מצד האתונאים (ראו משפט סוקרטס).
אפלטון מונה מספר גדל של תכונות על פיהן ייבחרו המושלים: הם צריכים להיות מחושלים, אמיצים, נדיבים, נחושים ו"במידת האפשר, יפי - תואר ביותר". הם גם צריכים להיות "אציליים וגבריים במידותיהם", פיקחים, בעלי זיכרון טוב ואוהבי עמל, הן גופני והן שכלי. אפלטון מוסיף שהאנשים הלא נכונים פונים לעיסוק בפילוסופיה, ועל כן רק "בנים חוקיים של הורים בני חורין" צריכים להזדקק לפילוסופיה, משמע רק הם יועמדו לבחינות בשביל להיות מושלים, ולא "בני שפחות", כלומר, בני המעמד הנמוך ביותר. הוא גם מציין שאדם שאמנם שונא שקרים שהושמעו בזדון, אך לא חש אותו תיעוב כלפי שקר שהושמע בשוגג - ייפסל, משום שהוא אדיש לכך שהוא סכל בדרך כלשהי. המושלים, כדבריו, גם לא יכולים להיות זקנים, שכן הם אינם יכולים לעבוד קשה.
אפלטון מציין כי הוא מקבל גם נשים בתפקיד מושלות, שכן כל עוד הן מוכשרות בצורה טבעית, ומעורבות במידה שווה לגברים בענייני המדינה, אין סיבה שתפקיד זה יהיה מיועד לגברים בלבד, וגם לא לגברים בעיקר.
החינוך של המלך-פילוסוף
אחרי שאפלטון וגלאוקון (אחיו של אפלטון, ובן שיחו של דמות סוקרטס לכל אורך פוליטאה ז') מסיימים לדון בדיאלוג במעלותיהם של המלכים-פילוסופים, הם פונים לעסוק בתחומים אותם יצטרכו ללמוד בתהליך חינוכם, כדי שיהפכו בהמשך למושלים האידיאליים. מעבר לתחומים גימנאסטיקה ומוזיקה שבהם הם יתחנכו (גימנאסטיקה תכשיר את המושלים להיות גם אנשי מלחמה, ומוזיקה תטפח את הנפש שלהם ותעצב את אופיים), אפלטון מחפש מדע שבכוחו להפנות את הנשמה מעלה, אל הפילוסופיה האמיתית. הוא טוען שמדע כזה הוא בהכרח החשבון, מאחר שזהו תחום בסיסי שהכרחי ששייך לכל שאר התחומים, ולימודו דורש מאמץ רב. זאת ועוד, אפלטון מראה שחשבון מעצם הגדרתו הוא המדע שמאפשר הגעה אל ההכרה השכלית הגבוהה שהוא הגדיר; רק ששום אדם לא עושה בו שימוש נכון בכדי להגיע ל"צד" של האידאות. למעשה, ע"פ אפלטון, המספרים (שמהווים את הבסיס לאריתמטיקה) הם בעלי יכולת לעורר את המחשבה בניסיון להבין את מהותם, ועל כן עיסוק בתחום הזה עשוי להוביל אל האידאות - "האמת". אפלטון גם מציין שביכולתו של החשבון לפתח תפיסה מהירה יותר, גם אצל אלו שתפיסתם איטית, וזה לפיכך יתרון נוסף של לימוד אריתמטיקה (גם אם אותם אנשים לא יפיקו שום תועלת אחרת מהתרגול בתחום זה).
מלבד אריתמטיקה, אפלטון מציע גם את ההנדסה כמדע שאותו הצעירים ילמדו. גם בה הוא טוען שעושים שימוש שטחי ושגוי, שלא מאפשר את הגשמת המטרה האמיתית של עיסוק בתחום זה, הלא היא "למשוך נשמה כלפי האמת וליצור מחשבה פילוסופית". ההנדסה משמעותית בהבנת מדעים אחרים, ולאדם בקיא בהנדסה יקל יותר בענייני "הקמת המחנות וכיבושי מקומות וליכוד השורות ופיזורן", וכן גם בכל שאר ענייני המלחמה, כפי שמציין גלאוקון.
האחרון גם מציע את מדע האסטרונומיה כמדע השלישי אותו ילמדו את המושלים העתידיים, אך אפלטון גורם לו להסתייג מדבריו בטענה שהוא אמר זאת לא מתוך אמונה אמיתית שזה תחום הכרחי, אם כי מתוך היכנעות לדעתם הרווחת של ההמון שסבור שזה מדע חשוב, גם אם למעשה אין בו תועלת אמיתית (מלבד התרומה להבנה בימאות, חקלאות ו"חכמת הצבא" שהכרחית לכל מנהיג, בה גלאוקון משתמש כנימוק היחיד לתמיכתו בטענה). בהמשך, אפלטון נזכר ששכח למנות את המדע העוסק בגופים תלת - ממדיים כשלעצמם כמדע אותו ילמדו הצעירים, אך אומר שכל עוד מדע זה יישאר "מוזנח" במחקר העכשווי, לא תהיה ברירה אלא ללמד את "חכמת התכונה" - האסטרונומיה - במקומו; ו"אם מטעם המדינה ייגשו אל אותו המדע המוזנח לפי שעה, שוב לא יפקד מקומו". וזאת על אף שהוא עדיין טוען שאין בדרך למידתה הנוכחית של "חכמת התכונה" כל הצדקה לעצם הלימוד, שכן הוא אינו מאפשר (להבנתו של אפלטון) הגעה אל האידאות. במקום זאת, הוא מציע ללמד אותה בצורה שתעסוק בעיקר בתנועת הגופים בשמיים.
המדע האחרון אותו אפלטון קובע כמדע אותו ילמדו הצעירים, הוא מדע הדיאלקטיקה, שבעזרת שאלות ומענה עליהן, תוך שימוש בהיגיון, אפשר לדעת את הדברים שלדעת אפלטון חובה להכירם. הדיאלקטיקה היא הכלי להבנת דברים כשלעצמם. אפלטון אומר כי "...כשמנסה אדם לפנות בדיאלקטיקה אל כל יש ויש, בלי שיזדקק לשום חוש, אלא מכוח היגיון - המחשבה בלבד, ולא יחדל עד שיתפוס בהכרת המחשבה עצמה את הטוב כשהוא לעצמו, כי אז יגיע לעצם המטרה שבתחום המושכל..." הוא מוסיף שאדם יכול להבין את אופן פעולת השיח הדיאלקטי רק אם יהיה בקי באותם המדעים האחרים שהוא קבע שצריך ללמד, שכן הם מעלים את "הטוב-מכל אשר בנשמה אל חזות הנעלה-מכל אשר בהוויה", ושהבנה בדיאלקטיקה אינה יכולה להיות מושגת בשום דרך אחרת מלבד זו. השיטה הדיאלקטית מאפשרת את מלאכת "הסבת הנשמה" אל "הצד המואר" כהלכה, תוך מה שאפלטון מתאר כ - "(משיכת) עין הנשמה מתוך הרפש הברברי שבו היא ממש קבורה...". כמו כן, היא מתוארת כיכולת להגדיר דברים, שהרי מי שאינו מסוגל להגדיר עניין, לא יוכל לבארו לעצמו ולאחרים, ואז קשה לטעון שיש לו הבנה באותו עניין.
הם גם מכירים בחשיבות ההבחנה המדויקת בין הראויים להתחנך על מנת להיות מושלים, לבין אלו שלא; שהרי כל עוד אנשים ראויים (על פי התכונות שנזכרו לעיל) עוברים את תהליך החינוך והאימון המפרכים, זוהי חובה שמצילה את המדינה והשלטון בה, אך אם אנשים לא ראויים יעברו את התהליך הזה, תתקבל התוצאה ההפוכה, שרק תוסיף "על קיתוני הצחוק שנשפכים על הפילוסופיה". הסינון ייעשה באמצעות תקופת לימוד ממושכת ורוויית מבחנים. היא תחל מחשיפה של המיועדים לתחומי הידע שנבחרו, עוד בתקופת ילדותם, בכדי להבחין כבר אז בכישרון הטבעי שיש לכל אחד מהם. יש לעשות זאת בדרך משחק והתנסות, שכן למידה הנעשית בכפייה, "אין לה קיום בנשמה", כדברי אפלטון. הוא אומר שאין זה פסול אף להביא את הילדים אל המלחמה כדי שיביטו בה - ואם זה לא מסוכן מדי, גם אל המערכה עצמה. כאשר מישהו מהתלמידים יראה ביצועים טובים, הוא ייכנס לרשימה של המועמדים הטובים ביותר להיות מושלים. יהיה זה בעת תום הלימודים הגימנאסטיים, שכן הם מעייפים במידה שלא מאפשרת עיסוק בדברים אחרים, וגם יכולים להוות תקופת מבחן לצעירים. המועמדים (בשנות העשרים לחייהם) שיאותרו כמצטיינים יזכו בלימודים ברמה גבוהה יותר מאשר אלו שהיו בילדותם, "עד שיראו אותם ראייה כוללת" ויוכלו להבין את הלימודים כמכלול וכשלעצמם. היכולת לראות את הלימודים בראייה כוללת, תשמש גם כמבחן מכריע ליכולת הדיאלקטיקה הטבעית של התלמידים. אפלטון אומר שמלבד יכולת הראייה הכוללת שלהם, התלמידים ייבחנו גם על פי עוד תכונות, כגון: יציבות בלימודים, יציבות במלחמה ו"בכל מה שמוטל עליהם". אלו שיענו על דרישות אלו יקודמו מתוך אותם מצטיינים, שיהיו אז כבר בני שלושים, לשלב הבא בתהליך. הם יזכו ב"כיבודים יתירים" וייבחנו שוב על היכולת הדיאלקטיקנית שלהם. אפלטון דואג לציין שמדובר בשלב שצריך להיעשות ביתר זהירות, מאחר שהעיסוק בדיאלקטיקה מוביל לזלזול בחוק. כוונתו היא שאדם שההיגיון שלו יספק לו תשובות אחרות בשאלות כגון "מהו היפה", "מהו הצודק" ו"מהו הטוב" מאשר הדעות עליהן חונך ולהן ציית עד אז, יתחיל לכבד פחות את אלו (משמע, יזלזל בחוק), יעבור לחיות חיי נהנתנות והעולם יראה בו עבריין. הוא גם מזהיר מפני לימוד הדיאלקטיקה את המועמדים בעודם צעירים; שכן, כשאלו נחשפים לראשונה אליה ואל יכולתם לסתור באמצעותה את דבריהם של אנשים אחרים, הם הופכים את אמנות הוויכוח למשחק ומשתמשים בה רק "לשם דיבור-שכנגד". נוסף על כך, הם משתמשים ביכולת החדשה שלהם כדי להפריך את דברי מוריהם בהתרסה, כפי שאלו גם נהגו לעשות להם, תוך הנאה מרובה. לדעתו של אפלטון, זוהי דרך בלתי נמנעת לסתירה הדדית מתמשכת אחד של דברי זולתו, שבהכרח תוביל במהרה לכפירה בכל מה שאלו האמינו בו קודם לכן; וכך יוכתם שמם גם של הפילוסופיה וגם של הצעירים עצמם בקרב שאר בני האדם. הוא מסיים את העיסוק בסוגיה זו בתיאור דרך ההתנהגות של התלמיד המבוגר שייחשף לדיאלקטיקה - בניגוד לתלמיד הצעיר, הוא לא ייקח חלק במשחקי הסתירה, וינהג כאדם "החפץ בדיאלקטיקה ובחיפוש האמת". כך האדם עצמו יהפוך להגון יותר ותדמיתה של הפילוסופיה תשתפר.
את הדיאלקטיקה ילמדו המועמדים "בקביעות ובמרץ" חמש שנים, כשהם לא עוסקים בשום דבר אחר במשך כל הזמן הזה. השלב האחרון בלמידה שלהם יימשך חמש עשרה שנה, ובו הם יעסקו שוב ב"שררות המלחמתיות" - הכוונה היא למיומנויות המעשיות, ההכרחיות למועמדים ואסור שיישכחו. הצלחה בביצוע המיומנויות הללו לנוכח הפרעות חיצוניות, תהיה המבחן האחרון אותו יידרשו המועמדים לעבור, ואלו שיעמדו בו ייחשבו רשמית מושלים. הם יהיו אז כבר בני חמישים.
אפלטון וגלאוקון מכירים בחשיבות ההבחנה המדויקת בין הראויים להתחנך על מנת להיות מושלים, לבין אלו שלא; שהרי כל עוד אנשים ראויים (על פי התכונות שנזכרו לעיל) עוברים את תהליך החינוך והאימון המפרכים, זוהי חובה שמצילה את המדינה והשלטון בה, אך אם אנשים לא ראויים יעברו את התהליך הזה, תתקבל התוצאה ההפוכה, שרק תוסיף "על קיתוני הצחוק שנשפכים על הפילוסופיה".
תפקידו של המלך-פילוסוף
את חזונו של אפלטון בנוגע להגשמת המלכים-פילוסופים את ייעודם, הוא מסכם כך:
אפלטון מציע תוכנית לפיה כל תושבי המדינה שהם בני עשר ומעלה יישלחו אל הכפרים, וכל שאר הילדים, הצעירים יותר, יישארו להתחנך בידי המלכים-פילוסופים עצמם, שיבצעו מטלה זו בשונה מהדרך הנהוגה של ההורים. כך יצמח בקלות ובמהירות האפשריות דור חדש של אנשים שבקרבם אפשר יהיה לקיים מדינה משגשגת.
מפעם לפעם יחנכו המלכים-הפילוסופים מושלים חדשים בעצמם, ובעת שיצטרכו לסיים את תפקידם הם יהיו להם ליורשים. המלכים-פילוסופים יזכו בפרישה מכובדת מתפקידם, ולאחר מכן יחיו חיי מנוחה, בהם הם יזכו לכבוד נצחי מהמדינה (ואם הפיתיה תאשר זאת, הציבור אף יקריב להם קורבנות כמו לאלים).
אפלטון מסביר את המעלות הטובות של המלך-פילוסוף באמצעות משל האונייה, המופיע בספר פוליטאה ו'. הוא מתאר שם אונייה שבעליה אמנם גדול - ממדים, אך גם כבד - שמיעה ולקוי - ראייה, ואינו בעל בקיאות מספקת בענייני הים. המלחים באונייה רבים זה עם זה על זכות הנהגת האונייה, כשכל אחד חושב שהוא הראוי ביותר לתפקיד למרות שאף אחד מהם לא למד ספנות. הם עוד טוענים כי לא ניתן ללמד את האומנות הזו, ומוכנים להתווכח על כך ולהוכיח את כל מי שטוען אחרת. הם גם עושים כמעט כל דבר כדי לקבל את ההגה של האונייה, כולל סימום הבעלים ב"סם שינה", "או ביין או בכל תחבולה אחרת", תוך ציון לשבח את כל מי שבכוחו לסייע להם, וגינוי כל מי שלא. מפעם לפעם, כשאחרים מקבלים את הזכות, הם אף מוכנים להרוג אותם או להשליכם מן האונייה. באופן זה הם משתלטים על האונייה, נקשרים אליה ומשתמשים בה לצורכיהם, ולצד מסיבות ומשתאות שהם עורכים, הם מפליגים בים בדרך שהם רואים לנכון.
על פי אפלטון, הם אינם מבינים שהקברניט האמיתי מוכרח לקחת בחשבון עניינים כמו עונות השנה, חלקי היום, מזג האוויר, הכוכבים וכל היוצא בזאת, כדי להיות ראוי באמת לשלוט באונייה. אך בשל המצב באונייה, הקברניט האמיתי מכונה בשמות גנאי וזוכה אך לזלזול ממלחי האוניות.
אם כן, האונייה היא המדינה, בעל האונייה הוא העם הריבון, הגדול וחסר המודעות, אשר המלחים, קרי - מנהיגי העם, מעוורים אותו באמצעות פופוליזם זול, ו"הקברניט האמיתי" הוא הפילוסוף שלעולם לא יזכה ליחס רציני ויזכה למשרת השלטון. באמצעות משל זה, אפלטון משכנע את בן שיחו, אדימאנטוס, שפילוסופים אכן ישפרו את המצב במדינתם כאשר ימשלו בה, אף על פי כן שכרגע הם אינם מוערכים ועל כן חסרי תועלת למדינה. לפיכך, גם האשמה על חוסר - תועלתם של ה"הגונים ביותר שבין העוסקים בפילוסופיה" במדינה, נופלת על אלו "שאינם משתמשים בהם", ולא על הראשונים עצמם. הוא משתמש במשל גם כדי להעביר ביקורת על הדמוקרטיה האתונאית בזמנו, שלא מאפשרת התקיימות מריטוקרטיה (שלטון בעלי כישורים), וכדי לתאר את הקשיים והיחס שפילוסוף לרוב נתקל בהם (בדומה לבמשל המערה).
התייחסויות ופרשנויות שונות לרעיון
מושג המלך-הפילוסוף חלחל למחשבה הפוליטית היהודית, כשדמויות תנ"כיות כמו משה, אברהם ושלמה המלך נתפשו כדוגמאות למושלים אידיאליים, ומשנתו של אפלטון עברה עיוותים שונים כדי לענות על צורכי הפילוסופים היהודים. הפופולריות של הרעיון בקרבם ירדה לבסוף במהלך המאה ה-17, כאשר סופרים משפיעים כמו ברוך שפינוזה החלו לנסח פילוסופיות פוליטיות חילוניות יותר על בסיס יצירותיו של מקיאוולי.
גם מלומדים איסלאמיים הושפעו מאוד מה"פוליטאה" של אפלטון, אפילו בתקופה שהם נדחקו לשוליים לטובת רעיונותיו של אריסטו. הם מצאו אצל המלך הפילוסוף מקביל לדמותו המסורתית של "המחוקק-הנביא". אל-פאראבי, הפילוסוף המוסלמי מהמאה ה-10, למשל, עקב מקרוב אחר אפלטון, וכתב שהמדינה האידיאלית היא זו שהכי מקפידה על החינוך הרוחני של אזרחיה, ועל כן לשליטה חייבת להיות הבנה מפותחת מאוד של מטרת הקיום האנושי. למרות זאת, הוא טען שמייסד המדינה המושלמת חייב להיות לא רק פילוסוף אלא גם נביא, שהרי החוק המושלם יכול לבוא רק מאלוהים. ממשיכי דרכו של אותו מייסד אינם צריכים להיות נביאים, אך הם עדיין חייבים להיות פילוסופים, שביכולתם לפרש וליישם נכון את החוק שהתקבל.
כמו כן, בספרו החברה הפתוחה ואויביה, מאשים קרל פופר את אפלטון בעליית הטוטאליטריות במאה ה-20, כשהוא רואה את המלכים-פילוסופים של אפלטון ורעיונותיהם לגבי "הנדסה חברתית" ו"אידיאליזם", כמובילים הישר אל היטלר וסטלין (דרך הגל ומרקס). בנוסף, נאמר כי האייתולה ח'ומייני קיבל השראה מהחזון של המלך-פילוסוף, והתעניין במשנתו של אפלטון בכלל.
"מלכים-פילוסופים" לאורך ההיסטוריה
מספר דמויות בהיסטוריה הועלו כדוגמאות פוטנציאליות להגשמת החזון האפלטוני של "מלך-פילוסוף". הסופר הסקוטי ויליאם קיית' צ'יימברס גאת'רי ואחרים טענו כי ההשראה לרעיון "המלך-פילוסוף" אצל אפלטון מקורה בבן תקופתו וידידו, ארכיטס, שהיה איש צבא ומנהיג פוליטי מצליח, מתמטיקאי וכן גם פילוסוף פיתגוראי.
דוגמה נוספת היא המצביא המפורסם אלכסנדר מוקדון. מוקדון חונך על ברכי הפילוסופיה (על ידי אריסטו, מורו הפרטי ובכיר תלמידיו של אפלטון), והשפעת החינוך המיטבי שקיבל בצעירותו ניכרה גם בהמשך חייו הבוגרים; הוא הצליח למצוא פתרונות מבריקים לבעיות איתן נדרש להתמודד כמצביא ואסטרטג, הגיע להישגים מדיניים חסרי-תקדים ונודע כבעל יכולת מנהיגות וכריזמה.
דוגמאות נוספות:
לקריאה נוספת
__חייב_תוכן_עניינים__
בית הקברות הצבאי בבאר טוביה
בית הקברות
מושב באר טוביה נוסד בשנת 1930. במלחמת העצמאות שימש כבסיס קדמי של כוחות ההגנה והופגז על ידי הצבא המצרי. חברי המושב השתתפו בפעולות צבאיות באזורם.
בית הקברות האזרחי של המושב נמצא בשוליו הדרום מערביים. במהלך המלחמה הובאו אל המושב לקבורה, כמו ליישובים אחרים, חללים שנפלו בקרבות באזורים הסמוכים אליו. רבים מהם נפלו בקרבות הכבדים שנערכו בקיץ 1948 בין צה"ל לבין הצבא המצרי בנגבה ובמשלטי עיבדיס ובית דראס. שניים מהחללים שנקברו במקום הם אלמונים. החללים נקברו בשורות ארוכות בשוליים המערביים של בית הקברות, בצמוד לקברי האזרחים. כיום נתונות חלק מהמצבות הצבאיות שבמקום בתווך בין מצבות אזרחיות.
לאחר המלחמה הוכרזה החלקה הצבאית שקמה במהלכה כבית קברות צבאי. עשרה חללים נוספים שנפלו במערכות ישראל נקברו בו מאז ועד עתה. ממערב לחלקות הקבורה הוקמה רחבת הטקס של בית הקברות.
בבית הקברות טמונים שני בעלי עיטור המופת - שמואל הרמתי ויהושע בר-און. שניהם עוטרו בעיטור על לחימתם במלחמת יום הכיפורים.
מאג'יד ג'ורדן
מאג'יד ג'ורדן (באנגלית: Majid Jordan) הוא צמד R&B קנדי, המורכב מהזמר מאג'יד אל מסקטי והמפיק ג'ורדן אולמן מטורונטו, אונטריו. הצמד הוקם בשנת 2011 והוחתם בחברת התקליטים OVO סאונד, שנוסדה על ידי הראפר דרייק, המפיק נואה "40" שביב ואוליבר אל קטיב. בשנת 2014, הוציא הצמד את מיני-אלבום הבכורה שלו, A Place Like This.
רקע
מאג'יד ג'ורדן הוקמו בשנת 2011 על ידי ג'ורדן אולמן (נולד ב-8 בספטמבר 1993), במקור מטורונטו, אונטריו, ומאג'יד אל מסקטי (נולד ב-22 באוטוקבר 1990, במקור מבחריין, לאחר שנפגשו זה עם זה במסיבת יום ההולדת של מאג'יד בבר בטורונטו. שניהם היו סטודנטים באוניברסיטת טורונטו, ובהמשך אותו שבוע הם החלו לעבוד על מוזיקה במעונות של ג'ורדן, והוציאו את הסינגל הרשמי הראשון שלהם, "Hold Tight", ביום אחד בלבד, אותו פרסמו בעילום שם ב-SoundCloud. בעבודה בין חדר המעונות של אולמן למרתף של הוריו, השיקו הצמד את המיני-אלבום המשותף הראשון שלהם, Afterhours ב-SoundCloud תחת שם בדוי, "Good People". נואה "40" שביב, מפיקו של הראפר דרייק, התרשם מהמיני-אלבום והחתים אותם בחברת התקליטים OVO סאונד.
קריירה
בשנת 2013 הפיקו והתארחו הצמד בשיר "Hold On, We're Going Home" של דרייק, מתוך אלבומו, Nothing Was the Same, שזכה בתואר הפלטינה. השיר הגיע לעשירייה הפותחת במצעדים של מספר מדינות, כולל ארצות הברית, קנדה, בריטניה, אוסטרליה וניו זילנד.
ב-7 ביולי 2014 הוציא הצמד את הסינגל הרשמי הראשון שלו באמצעות SoundCloud. ב-17 ביולי, כעבור 10 ימים, הוציאו את מיני-אלבום הבכורה הרשמי שלהם, A Place Like This, שפורסם להורדה דיגיטלית באמצעות OVO סאונד, חברת התקליטים שהקים הראפר דרייק. הם הוציאו קליפים לשלושה משירי המיני-אלבום: "A Place Like This", "Her" ו-"Forever".
ב-21 באפריל 2017 הוציא הצמד את "Phases", הסינגל המוביל מאלבום האולפן השני שלהם. ב-25 במאי, פורסם הווידאו קליפ של השיר. ב-15 ביוני, הוציאו את הסינגל השני, "One I Want", בהשתתפות PartyNextDoor, לו פורסם קליפ ב-7 ביולי. ב-29 בספטמבר, הוציאו את הסינגל השלישי, "My Imagination" בהשתתפות dvsn, שיצא יחד עם הזמנה מראש של האלבום. ב-27 באוקטובר, יצא האלבום, שנקרא The Space Between. האלבום הגיע בשיאו למקום התשיעי במצעד אלבומי ה-R&B של הבילבורד.
ויתניה משכרת
מאפיינים
עליו, פירותיו ושורשיו של הצמח רעילים. למרות רעילותו, הצמח משמש ברפואה העממית והאיור ודית מזה 3,000 שנה כצמח מרפא. ברפואה העממית מוכר בשמות רבים לפי האזור שנעשה בצמח שימוש, בתימן מוכר בשם- "עובב", בהודו נחשב על ידי מרפאי הצמחים כהג'ינסנג של הודו ומוכר יותר בשם- "אשוואגנדה" שמקורו מהשפה ההודית ופירושו "ריח סוס" (סנסקריט: אשווא = סוס, גנדה = ריח), וזה משום ששורש הצמח מפיץ ניחוח חזק המזכיר את ריחו של הסוס, ומפה כנראה האמונה באותה רפואה שהצמח נותן כוח ובריאות כמו של סוס.
תמצית הצמח בעלת תרכובות ביואקטיביות רבות, לכן בעלת פעילויות נוגדות חמצון, נוגדות דלקת, והשפעה מווסתת על מערכת החיסון. בתמצית הצמח ומרכיביו הביואקטיביים נעשה שימוש ברפואה העממית, במניעה וטיפול של מחלות רבות כגון: דלקות מפרקים, אין-אונות, אמנזיה, חרדה, סרטן, ניוון נוירולוגי, מחלות לב וכלי דם ועוד. מחקרים קליניים הראו תועלת בהפחתת לחץ וחרדה ושיפור בתחושת הרווחה הכללית אצל אנשים שנמצאים תחת לחץ, נמצא הפחתה משמעותית בהורמון הלחץ קורטיזול ושיפור העמידות כנגד לחץ ומכך ערך איכות חיים גבוהה יותר.
הצמח הראה תועלת בהתאוששות מפעילות גופנית, כוח שריר וגודל באימוני התנגדות, העלאת מדדי הורמוני המין הזכרי- טסטוסטרון, והפחתה באחוזי השומן.
מורפולוגיה
הצמח עשבוני רב שנתי, נמוך בין 35 עד 75 סנטימטר. ענפיו גדלים בצורה רדיאלית מבסיס הגזע. העלים בגוון ירוק עמום, במבנה אליפטי, בדרך כלל באורך של 10–12 ס"מ. פרחיו קטנים בצורת פעמון בצבע ירקרק. הפרי הבשל בצבע כתום עד אדום.
תפוצה
הצמח נפוץ מאוד וגדל בעיקר באזורים יבשים, מאזורים ים תיכוניים דרך אפריקה הטרופית, דרום ומערב אפריקה, עד המזרח התיכון, חצי האי ערב, הודו, סרי לנקה, ודרום סין.
עמי וולנסקי
עמי (עמרם) וולנסקי (נולד ב־6 במרץ 1947) הוא פרופסור חבר בדימוס בבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב וחבר סגל בבית הספר למנהיגות של קרן מנדל. כיהן כמדען הראשי של משרד החינוך, כיועצם של ארבעה שרי חינוך בתחום ההשכלה הגבוהה, סגן המנהל הכללי של משרד החינוך לתכנון ומנהלה הראשון של היחידה לקידום נוער במשרד. זוכה פרס לנדאו בקטגוריית חקר ההוראה לשנת 2021.
ביוגרפיה
עמי וולנסקי נולד ברמת גן לאסתר וזלמן. את תוארו הראשון רכש באוניברסיטת בר-אילן (חינוך וקרימינולוגיה); תואר שני בפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב (קרימינולוגיה) ותואר שלישי בחינוך באוניברסיטת אוקספורד (Wolfson college).