cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סורת א-נסאא
הרקע לסורה ותוכנה
הסורה הזאת קיבלה את שמה מפני שהיא בעיקר דנה בנושאים והלכות הנוגעות לנשים, נישואים, ירושה וזכויות נשים. לאחר ההגירה לאל-מדינה, המוסלמים הפכו לקהילה של ממש, ולכן נדרשו להם חוקים ותקנות לגבי חיי היום יום. הנושא הבסיסי של הסורה הוא חיי המשפחה והוראות לביסוס היחידה הבסיסית של החברה. בסורה ניתנו חוקים לנישואין ולמעמד האישה. היתומים גם מהווים נושא מרכזי של סורה, וזה בין השאר כי מלחמה הפכה באותה תקופה לבעיה גדולה, וילדים רבים התייתמו. לכן, נקבעו בסורה חוקים ותקנות לטיפול נאות ביתומים ובירושתם.
אזכור בחדית'
על פי המסורת המוסלמית, לסורת א-נסאא סגולות רבות.
מתועד שמוחמד אמר "כל מי שקורא את סורת א-נסאא, כאילו אדם זה השקיע את כל הונו למען אללה"
אטלנטיק איירווייז
אטלנטיק איירווייז (באנגלית: Atlantic Airways) היא חברת תעופה שמרכזה בנמל התעופה ואוגר באיי פארו, והיא חברת הדגל של טריטוריה זו. החברה מקיימת טיסות למספר יעדים בסקנדינביה, בבריטניה ובאיסלנד, וכן טיסות פנים ברחבי איי פארו המתבצעות במסוק. בנוסף מפעילה החברה טיסות שכר וכן את קו הטיסה בין נמל התעופה רייקיאוויק לנמל התעופה נרסארסואק שבגרינלנד בשותפות קוד עם חברת פליגפיילג איסלנדס.
תולדות החברה
בשנות ה-80 הועלה הרעיון להקים חברת תעופה מקומית, אשר תתמודד על הפעלת הקו בין נמל התעופה ואוגר לנמל התעופה הבינלאומי קופנהגן-קסטרופ, שנשלט עד אותה עת על ידי חברת מארסק אייר הדנית. אטלנטיק איירווייז נוסדה בנובמבר 1987 ובשלב מוקדם למדי השתלטה ממשלת איי פארו על החברה, והקימה עבורה מתקן תחזוקה בנמל התעופה ואוגר. החברה בחרה לרכוש מטוסי BAe-146 המותאמים לנחיתה ולהמראה במסלולים קצרים יחסית, שכן אורכו של מסלול ההמראה בוואוגר הוא 1,250 מטר בלבד. החברה החלה בשירות סדיר לקופנהגן ב-28 במרץ 1988. שירות המסוקים הפנימי ברחבי איי פארו הופקד באחריותה של אטלנטיק איירווייז בשנת 1994, אך רק מסוק אחד מבין השלושה שברשותה מופעל לשם כך, בעוד ששני האחרים מיועדים למשימות חיפוש והצלה. ב-1995 החלה החברה לטוס לנמל התעופה רייקיאוויק והחל ב-1997 החלה לשרת יעדים נוספים בדנמרק, נורווגיה ובבריטניה.
ב-10 באוקטובר 2006 עלה מטוס BAe-146-200 של החברה באש, לאחר שהחליק מהמסלול בנמל התעופה בעיר סטורד בנורווגיה מיד לאחר נחיתה. במטוס שהיה בטיסה RC670 היו 16 בני אדם, וארבעה מהם מצאו את מותם באירוע.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לנובמבר 2018:
אתר ההנצחה לחללי חיל הקשר והתקשוב
אתר ההנצחה לחללי חיל הקשר והתקשוב שוכן בעיר יהוד-מונוסון, העיר המאמצת את מפקדת קצין קשר ותקשוב ראשי. השטח להקמת האתר הוקצה על ידי העיר יהוד בעקבות החלטה מ-1983. האתר הוקם ומנוהל על ידי העמותה להנצחת חללי חיל הקשר והתקשוב ומארח אירועים ופעילויות של החיל, גופים צבאיים וביטחוניים, ממשלתיים וכדומה. האתר נחנך ב-25 בספטמבר 1989, ומאז הוא מנוהל על ידי סא"ל (מיל') יהודה מתתיהו.
מבנה
באתר פועל אגף הנצחה שבו היכל שמות ובו מונצחים על לוחות הזיכרון 574 חללי החיל ואולם בו מונצחים 84 חללי היישוב המאמץ יהוד. באגף גם אולם גבורה בו מתועדים 12 בעלי עיטורי העוז, המופת, צל"ש הרמטכ"ל וצל"ש אלוף, ו-8 חתני פרס ביטחון ישראל. במקום אגף נוסף להכשרה והעשרה טכנולוגית בנושאי תקשורת ומחשבים המשתרע על פני שטח של 1,500 מ"ר, הכולל כיתות לימוד ומחשבים, וכן מרכז מורשת ואולם כנסים ואירועים ל-250 משתתפים. מחוץ למבנה רחבת טקסים וגן הנצחה. ברחבה ניצבת האנדרטה המרכזית העשויה מצינורות פלדת אל-חלד ומתנשאת לגובה של 30 מטרים ובראשה נר זיכרון. האנדרטה המסמלת עץ, בנויה משני עמודים-ענפים - עמוד אלכסוני ורחב הנכרת בפתאומיות מסמל את השכול ועמוד צר יותר וגבוה היוצא ממנו אל על ומסמל את החיים. על בסיסה של האנדרטה חרוט פסוק מספר עזרא. אל האתר מובילה שדרה (גן ההנצחה) מרחוב ויצמן שבה אנטנות עכביש ורדיו-טלפון הניצבות על בסיסי בטון שבורים, כסמל לשכול. עוד נמצא בשדרה הגלעד לזכר חללי החיל שהוקם ביער חרובית בשנת 1979 והועבר למקומו הנוכחי ב-2 ביוני 2010.
מרדכי רסל
מרדכי צבי רסל (ד' כסלו תרע"ט, 8 בנובמבר 1918 - י"ג תשרי תשמ"ז, 16 באוקטובר 1986) היה פעיל ציוני, עיתונאי וסופר. ממארגני אוניית המעפילים מפקורה וממייסדי קיבוץ ניר עציון.
קורות חיים
נולד באראד (Arad), טרנסילבניה, בשנת 1918. היה חבר פעיל במוסדות התנועה הציונית ברומניה לפני השואה, ולאחר עלייתו לארץ במזכירות הפועל המזרחי ובמרכז המפד"ל עד סוף ימיו. בתקופת השואה פעל רבות להברחת יהודים מהונגריה לרומניה תוך הסתרתם ואספקת תעודות מזויפות ובכך סייע בהצלתם. פרופ' מנחם צבי קדרי, חתן פרס ישראל לחקר הלשון העברית, אשר בעצמו היה פעיל בהברחת והצלת יהודים, מציין בספרו כי רסל היה מ"ראשי העוסקים בפעולות ההצלה" ברומניה. הוא כותב שם בנוסף כי רסל ניסה למנוע ממנו לעלות לרכבת שהייתה אמורה להגיע לבוקרשט מחשש לתרמית. במהלך הנסיעה עלו לרכבת חיילים גרמנים, אשר שינו את כיוון הנסיעה, והרכבת הופנתה להונגריה. הדבר התגלה להנהגה הציונית ברומניה אשר הפעילה את כל השפעתה כדי להחזיר את הרכבת לרומניה והצליחה בכך. הנוסעים הועברו למחנה ההסגר טרגו ז'יו וניצלו מנסיעה לאושוויץ.
היה ממארגני אוניית המעפילים מפקורה שטובעה בלב הים השחור, עליה כתב את ספרו: "תיק מפקורה".
לאחר נישואיו עלה ארצה (1950) עם אשתו אסתר לבית פליקוביץ ושני ילדיו. התיישב בקיבוץ ניר עציון בו נולדו 2 ילדיו הנוספים ובו הקים ופיתח את ענף מטעי הבננות. כתב בעיתונים הצופה, ÚJ KELET, מנורה, מולדת והתקוה.
תרגם לעברית את הספר "הייתי עוזרו של מנגלה באושביץ".
ג'ון בטלר ייטס
ג'ון בטלר ייטס (באנגלית: John Butler Yeats; 16 במרץ 1839 – 3 בפברואר 1922) היה צייר ועורך דין אירי, אביהם של ויליאם בטלר ייטס, לילי ייטס, אליזבת' קורבט "לולי" ייטס וג'ק בטלר ייטס. הגלריה הלאומית של אירלנד מחזיקה בבעלותה כמה מציורי הדיוקן שלו בשמן ובנייר, כולל ציור דיוקן אחד של בנו, ויליאם, משנת 1900. ציור הדיוקן של ג'ון א'ולירי (1904), נחשב ליצירת המופת שלו (Raymond Keaveney, 2002).
ביוגרפיה וקריירה
ב-1907, בגיל 68, ביחד עם בתו, לילי ייטס, הוא הפליג לניו יורק, על סיפון האוניה קמפאניה ומאז הוא לא שב יותר לאירלנד. באוקטובר 1909, הוא עבר לגור בצימר, אשר נוהל בידי האחיות למשפחת פטיפה, אשר מספרו היה 317, ברחוב מספר עשרים ושמונה מערב. בית זה ישמש כמקום מגוריו האחרון, עד למותו באותו מקום, ב-3 בפברואר 1922. בניו יורק, הוא קיים יחסי חברות עם חברי אגודת הציירים שהשתייכו לאסכולת אש קאן. אדמונד קווין, הכין לאחר מותו של ג'ון, מסיכת פנים שלו, אשר מהווה כיום חלק מהאוסף השייך ל-Yeats Society, סלייגו. ייטס טמון בבית הקברות הכפרי של צ'סטרטאון, עיירה השוכנת ברכס הרי אדירונדק שבמדינת ניו יורק, סמוך לקבר ידידתו, ג'ין רוברט פוסטר.
משפחה
ייטס נישא לסוזאן פולקספן (13 ביולי 1841 - 3 בינואר 1900), ב-10 בספטמבר 1863, בכנסיית סנט ג'ון, סלייגו. ידוע שסוזאן ייטס, נכנסה למצב של דכדוך ודיכאון, לאחר שבעלה החליט לזנוח את הקריירה שלו כעורך דין ולפנות לקריירה של צייר. סוזאן תוארה על ידי בעלה ועל ידי הסובבים אותה כ"דמות צללים", אשר הלכה ונהייתה "לשקטה מאוד, מעוררת רחמים ומטורפת". לג'ון וסוזאן היו שישה ילדים משותפים, מהם שניים נפטרו בינקותם. שמותיהם של ששת הילדים הללו היו: ויליאם בטלר ייטס, סוזאן מרי, אליזבת' קורבט "לולי" ייטס, רוברט קורבט ייטס (נפטר בילדותו), ג'ק בטלר ייטס וג'יין גרייס ייטס (נפטרה אף היא במהלך ילדותה).
נאו-חסידות
אם בספרותה של תנועת ההשכלה היהודית מקובל היה להציג את החסידות באור שלילי, באה תקופת התחייה בספרות היהודית החדשה ושינתה במידה רבה את היחס המודרני אל החסידות.
בין הסופרים וההוגים המודרניים שעסקו בכך היו אליעזר צבי צווייפל, שמעון דובנוב בצעירותו, י"ל פרץ, יהודה שטיינברג, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, מרטין בובר, הלל צייטלין, בר טוביה, שמואל אבא הורודצקי ומרדכי בן יחזקאל.
גם בדורות שלאחר מכן הופיעו חיבורים מודרניים המציגים את המאור שבחסידות, כמו יצירות של אברהם יהושע השל, זלמן שחטר-שלומי, אלי ויזל, ארתור גרין, פינחס פלאי וחיים פוטוק.
אחד המאפיינים הבולטים, המבדילים בין החסידות ה"חדשה" למרכזית, הוא העדר האדמו"ר, הרבי והצדיק, סביבו מתכנסים כל החסידים. החל מראשית תנועת החסידות, מתלכדים החסידים סביב מורם ורבם, מתוך אמונה שנשמותיהם הן "ניצוץ" בלבד מנשמת הצדיק, דרכו מקבלות שפע גשמי ורוחני. לעומתם, התנועה החדשה מתאפיינת באינדיבידואליות, שאיפה אישית למקסום הקשר עם הבורא ללא "הגבלות" של רבי כלשהו. לכן, בניגוד ל"קנאות" שבה החסידים מתאספים דווקא סביב רבם (ורבותיהם לדורותיהם), לומדים דווקא את תורתם, ונוהגים במנהגיהם המסורים להם דור אחר דור מרבותיהם הקדושים. בחסידות החדשה, באופן מוצהר, אינם "מגבילים עצמם", ולומדים מתורות רבים מגדולי החסידות, מכל הזרמים השונים (גם כאשר קיימות סתירות בין הדרכים). ואף מוסר, חקירה, ו"השקפה". מאמצים לעצמם מנהגים והליכות על פי הבנתם, וקוראים לפתיחות מחשבתית. חלקם, המקורבים לתורת חב"ד, ברסלב, והראי"ה קוק, מכנים עצמם בשם חבקו"ק - כלומר, חב"ד, ברסלב, קוק (ויש מוסיפים: "וקרליבך").
כרוב כרתי
כְּרוּב כְּרֵתִי (שם מדעי: Brassica cretica) הוא בן-שיח בסוג כרוב במשפחת המצליבים. הפרח בעל 4 עלי כותרת בצבעי צהוב-חיוור חרדלי ויוצרים דוגמת צלב. עלי הכותרת הם בגודל 1.5–2 סנטימטרים. העלים גדולים, מכחילים, בעלי שפה משוננת ומסורגים (עלה אחד בכל פרק). העלים מכוסים בשעווה, ובסיס הצמח מעוצה.
תפוצה
מין זה מצוי בסכנת הכחדה ובארץ ישראל הוא פורח רק בהר הכרמל באזור נחל מערות בקרקעות סלעיות ולא מלוחות. הצמח התגלה בנחל המערות ב-1979 על ידי חוה להב, במצוק הצפוני של הנחל.
בעולם הוא פורח גם באזור יוון ואייה, בהם כרתים, שהעניק לו את שם המין.
ATI טכנולוגיות
ATI Technologies Inc. (ראשי תיבות של Array Technologies Incorporated) הייתה חברה קנדית שייצרה וסיפקה מעבדים גרפים. החברה נוסדה בשנת 1985 ונקנתה על ידי חברת AMD באוקטובר 2006. החברה מפורסמת בעיקר בזכות סדרת כרטיסי המסך Radeon וסדרת כרטיסי המסך למידול תלת־ממדי FireGL.
היסטוריה
החברה נוסדה על ידי שלושה מהגרים סינים: קווק יו הוו, בני לאו ולי לאו.
בתחילת דרכה יצרה החברה כרטיסי מסך לתאגידים גדולים (כמו IBM). ב-1997 רכשה החברה את מעבדות טסנג, ועם רכישה זו התווספו לה 40 מהנדסים. בשנת 2000 רכשה החברה את חברת ArtX, ויחדיו יצרו את ה"פליפר" ששימש בגיימקיוב, קונסולת המשחקים של חברת נינטנדו. מאוחר יותר, יצרו את הכרטיס גרפי של קונסולת המשחקים היורשת של הגיימקיוב, ה-Wii. בנוסף, יצרו את השבב הגרפי של קונסולת המשחקים Xbox 360.
שוק
בתחילה השיקה החברה כרטיסי מסך דו־ממדיים (כגון ה-Commodor). באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, כשטכנולוגיית התלת־ממד החלה להיכנס לשוק, הוציאה החברה את שבב ה-Rage שהתחרה בשבב ה־Voodoo, שהיה עד אז היחידי בטכנולוגיית התלת מימד. בשנת 1999 הוציאה החברה את שבב ה-Rage 128, שהיווה קפיצת מדרגה משמעותית בתחום ה-DirectX 6.0. בשנת 2000 הוציאה החברה את סדרת המעבדים הגרפים Radeon. כתוצאה מסדרה זו התפרסמה החברה. לסדרת ה-Radeon יצאו סדרות רבות המבוססות על הצ'יפסט שלהם: R100 – סדרת 7000, R200 – סדרת 8000, R300 – כרטיסי מסך: 9500-9800, ו-X300-X600, צ'יפסט R420 X700-X850, צ'יפסט R520 X1300-X1950, צ'יפסט R600 – סדרת HD200.
החל משנת 2007 יצאו כרטיסים מבוססי צ'יפסט RV670 – סדרת HD3000, ו-R700 – סדרת HD4000 (כשכל דרג כרטיסים בנוי כמו המעבדים מרובי הליבות).
בסוף שנת 2009 הוציאה ATI-AMD את כרטיסי המסך מסדרת ה-5XXX שתומכים בטכנולוגיית ה-DX11. נוסף על כך גם סדרת ה-5XXX תמכה בטכנולוגיית ריבוי מסכים מתקדמת.
אסטרטגיה חדשה
באוגוסט 2007 הודיעה החברה שהיא משנה את האסטרטגיה שלה, שתוציא כרטיסי מסך לשוק הגבוה כל חצי שנה ותשווקם במחירים של כרטיסים לשוק הבינוני (300$).
1902 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1902.
פרסים
ממוזער|240x240px| [[הנדריק לורנץ, ציור של מנזו קמרלינג אונס ממוזער|256x256 פיקסלים|[[רונלד רוס]]
פרונסיס
אריסטו מבחין בין שתי מעלות אינטלקטואליות: סופיה ופרונסיס. סופיה (מתורגמת לעיתים קרובות כ"חוכמה עיונית") היא היכולת לחשוב בצורה טובה על טבעו של העולם, לראות מדוע נוהג העולם באופן שהוא נוהג (עניין זה מזוהה בדרך-כלל עם מדע); סופיה כוללת דיון בנוגע לאמיתות אוניברסליות. פרונסיס היא היכולת להתייחס לאופן הפעולה על מנת ליצור שינוי, בעיקר לשפר את איכות החיים. למרות זאת, אריסטו טוען כי פרונסיס אינה סוג של מיומנות, מכיוון שהיא אינה כוללת רק את היכולת להחליט כיצד להשיג תכלית מסוימת, אלא גם את היכולת להביט ולקבוע מהי אותה תכלית (הנקודה האחרונה נדחית על ידי מבקרים אחדים, אשר טוענים כי אריסטו ראה בתכלית הנחשקת, האושר, כנתונה בפנינו, כך שפרונסיס היא היכולת בלבד להשיג תכלית זו).
לדבריו של אריסטו, כדי להשיג פרונסיס יש להגיע לבגרות:
פרונסיס נקשרת עם מקרים פרטניים משום שהיא נוגעת לאופן שבו יש להתנהג במצבים מסוימים. אדם יכול ללמוד את עקרונות הפעולה, אולם יישומם בעולם האמיתי, במצבים שאדם עשוי שלא לצפות אותם, דורש ניסיון והכרה של העולם. לדוגמה, אם אדם יודע שיש להיות ישרים וכנים, הוא עלול לנהוג במצבים מסוימים בדרך פוגעת ומעליבה; היכולת ליישם יושר וכנות באופן מאוזן בשילוב עם שיקולים אחרים ובהקשר מסוים דורשת ניסיון.
החשיבות של אריסטו לתפישה האירופית של ימי הביניים הובילה את הפרונסיס להיכלל כאחת מארבע מידות המוסר העיקריות (אומץ, מתינות, תבונה, וצדק).
בנט פלוביאר, בספרו "כיצד להפוך את מדעי החברה למשמעותיים", טען כי במקום לנסות לאמץ את המדעים הטבעיים, יש לתרגל את מדעי החברה כפרונסיס. מדעי חברה פרונטיים מתבססים על ארבע שאלות היגיון ערכיות: (1) לאן מועדות פנינו? (2) מי מרוויח ומי מפסיד, ובאמצעות אילו מנגנונים של כוח? (3) האם ההתפתחות רצויה? (4) מה עלינו לעשות בנוגע לכך?
בספרו "מעבר למידה הטובה", אלסדייר מקינטאייר יוצא בקריאה דומה למדע חברתי פרונטי, בשילוב עם ביקורת כבדה על ניסיונות של סוציולוגיים לאמץ את מדעי הטבע. הוא מציין כי על כל הנחה של תאוריית מדע חברתי קיימת דוגמה נגדית שסותרת אותה. דבר זה נובע מאי היכולת לצפות את התנהגותם של בני האדם, ומתוך העובדה שבן אדם אחד בלתי-צפוי עשוי להוות השפעה מהפכנית לעולם. בעקבות פסקל, הוא מציין כי מבנה אפה של קלאופטרה שינה את פני ההיסטוריה, שהרי אם צדודיתה לא הייתה בעלת יופי קלאסי, אזי סיכוי קלוש שמרקוס אנטוניוס היה מחזר אחריה, דבר שהיה משנה באופן משמעותי את ההיסטוריה הפוליטית של הקיסרות הרומית.
תל שוכה (עמק בית שאן)
תל שוכה הוא תל עתיק הנמצא ליד קיבוץ ניר דוד (תל-עמל) על גדת נחל הקיבוצים בעמק בית שאן (עמק המעיינות). התל לא נחפר ולא ידוע איזה יישוב עתיק נמצא מתחתיו. בסביבות התל נתגלו ממצאים מהתקופה הפרהיסטורית, כגון כלי צור, כלי אבן, מתקנים חצובים בסלע, זכוכית געשית שמקורה באסיה הקטנה ועדויות למסחר בחומר יקר המעיד על חשיבותו של המקום. הממצאים מוצגים במוזיאון לארכאולוגיה אזורית וים-תיכונית שבגן לאומי גן השלושה.
שמו העברי ניתן בהשראת שמו הערבי של התל והכפר אשר שכן בסמוך לו - תל אל-שוכ ("תל הקוצים"). הכפר תל אל-שוכ הוקם בשנת 1920 בערך, אך הוחרב והתרוקן מתושביו במהלך מלחמת העצמאות.
לאחר ששלושה שומרים יהודים - יהודה פפו מקיבוץ מסילות ומאקס הלר ובנימין מלצקי מקיבוץ ניר דוד (תל-עמל) - נרצחו בדרכם למשימת שמירה במקום בידי חברי כנופיית אבו דורה ב-3 בדצמבר 1938, הוקם על התל מגדל שמירה מבטון בן 3 קומות כדי להגן על ניר דוד. לזכרם של שלושת ההרוגים בתקרית נקרא התל - מצפה השלושה.
התל והמגדל נמצאים בתחום פארק המעיינות.
משקה
משקה הוא סוג של מזון, המציין את צורתו הנוזלית שאינו תבשיל. בהגדרה מצומצמת יותר, "משקה" מציין מזון נוזלי שאינו מים.
קיימים סוגים רבים של משקאות, וכמו כל ענף המזון, גם השימוש במשקאות מהווה חלק מן התרבות האנושית. סוג מפותח ביותר של משקאות הוא משקאות חריפים - משקאות המכילים אלכוהול.
משקאות חמים
משקאות אותם מגישים מחוממים, כוללים לרוב סוגים שונים של תה או חליטת צמחים, קפה לסוגיו ושוקו.
משקאות ממותקים
משקאות מתוקים, טבעית או בתוספת סוכר (או תחליפי סוכר), מוגשים בדרך כלל כשהם מקוררים.
משקאות חלביים
משקאות על בסיס חלב:
משקאות חריפים
משקאות המכילים אלכוהול.
משקאות אנרגיה
משקאות קרים, המכילים כמויות גדולות של קפאין וחומרים ממריצים אחרים, מכונים משקאות אנרגיה. רד בול הוא המשקה המוכר בקטגוריה זו.
משיק אנכי
משיק אנכי יכול להתקיים בנקודה בה יש לפונקציה אסימפטוטה (כלומר, שהפונקציה עצמה שואפת לאינסוף). משיק אנכי בנקודה שאינה אסימפטוטה אנכית מתבטא מבחינה גרפית כ'חוד', במקרה שהנגזרת שואפת מימין ומשמאל לאותו אינסוף (חיובי או שלילי), או כמעבר דרך קו אנכי, במקרה שהנגזרת שואפת לאינסוף חיובי מצד אחד ושלילי מהשני.
דוגמאות
לפונקציה בנקודה \ x=0 יש משיק אנכי מכיוון שהנגזרת שלה שואפת לאינסוף מימין ומשמאל. לפונקציה \frac{1}{x} יש גם כן משיק אנכי באותה נקודה, אף על פי שאין לה גבול באותו מקום. הפונקציה היא דוגמה לפונקציה שיש לה גבול סופי בנקודה \ x=0 (ולכן אין לה אסימפטוטה אנכית בנקודה זו), אך נגזרתה שואפת לאינסוף משני הצדדים.
בשר תותחים
בְּשר תותחים (באנגלית: Cannon fodder) הוא כינוי מחאתי לחיילים (לרוב זוטרים) שנשלחים בהמוניהם אל מותם בקרב אבוד מראש או חסר תכלית; הביטוי קורא תיגר על שולחיהם למוות ודאי, שכביכול מקריבים אותם באש האויב. דוגמה לכך היא מלחמת החפירות בימי מלחמת העולם הראשונה. במלחמה זו נשלחו חיילים בהמוניהם לחזית הקרבות, אף על פי שהיה ברור שרבים מהם ייהרגו ושהסיכוי לניצחון אפסי. הביטוי ממשיל את חיי החיילים למזון שצורכים כלי הנשק של האויב (כשם שחיות המשק ניזונות ממספוא (Fodder) כדי להתקיים).
הצירוף משמש גם במשמעות מושאלת למחאה על כל ביטוי של זילות בחיי אדם (גם אזרחים), בפרטיותו ובזכויותיו, לשווא או לטובת רווח אישי וזר. לפעמים הוא משמש שם כוללני ומזלזל לחיל הרגלים (בשונה מחילות "איכותיים יותר" כביכול, כמו חיל האוויר, שאינם פוגשים את האויב בקרב פנים אל פנים) או לקרבן חסר ישע, המצוי בעמדת נחיתות ברורה ועלול לספוג בשל כך הפסד, השפלה ופגיעה מהחזק ממנו.
ביטוי דומה בתחום הקולנוע הוא "חולצה אדומה" המתייחס לדמויות שכל תפקידן הוא להיהרג על ידי הגיבור או על ידי הנבלים ביצירה. ואכן, דמויות כמו חיילי הסער של האימפריה במלחמת הכוכבים או נינג'ות רעות בסרטי אמנויות לחימה משמשות כבשר תותחים עבור דמויות הגיבורים.
מקור הביטוי
המשלת חיילים ל"מזון שנצרך על ידי מלחמות" מתוארכת למאה ה-16, משום שהיא מצויה ביצירתו של ויליאם שייקספיר, הנרי הרביעי (בנוסח food for powder – מזון לאבק שרֵפה). התיעוד הראשון של הביטוי עצמו מצוי בצרפתית: פרנסואה-רנה דה שאטובריאן, מחה בפמפלט שהוציא בשנת 1814 על זילות חיי החיילים בצבא נפולאון, לקראת סוף שלטונו של הקיסר הצרפתי. לביטוי זה מקבילות בצרפתית, בגרמנית (kanonenfutter), באנגלית (משנת 1983 לפחות; Cannon fodder) ובפולנית. הביטוי קנה לו שביתה במלחמת העולם הראשונה.
מיני טבעת
הבעיה הטקסונומית
אחת ההגדרות למין בביולוגיה היא זו: אם שני פרטים מסוגלים להזדווג ולהעמיד צאצאים פוריים, הרי הם משתייכים לאותו מין, בין אם שייכים לאותה אוכלוסייה ובין אם הם שייכים לשתי אוכלוסיות שונות.
פרטים מאוכלוסייה אחת מתרבים, בדרך כלל, עם פרטים מאוכלוסייה קרובה, כשהללו נפגשים. לעיתים, מידת השונות הגנטית בין שתי אוכלוסיות הרחוקות זו מזו היא כה רבה, עד כי פרטים הנכללים בהן אינם מסוגלים להתרבות ביניהם, אף כי אוכלוסיות אחרות מהוות חיבור בין שתיהן.
לפיכך, פרטים מאוכלוסייה A ופרטים מאוכלוסייה C אינם משתייכים לאותו מין, אלא שפרטים מאוכלוסייה B מהווים חיבור גנטי ביניהם, ולכן כל האוכלוסיות משתייכות למין המוגדר כמין טבעת.
השחפים בחצי הכדור הצפוני
דוגמה קלאסית למין טבעת שהייתה נפוצה למדי עד לאחרונה, היא השחפים המצויים בחצי הכדור הצפוני. שחף צפוני, המצוי באזור האיים הבריטיים, מתרבה עם שחף צפוני שמוצאו באמריקה הצפונית. כמו כן, השחף הצפוני האמריקני מתרבה עם שחף צפוני שמוצאו באזור מצר ברינג, ואילו זה מסוגל להתרבות עם שחף סיבירי המצוי בסיביר. שחף סיבירי מסוגל להתרבות גם עם שחף שחור "ערבות" המצוי בצפון אסיה. שחף שחור "ערבות" מתרבה עם שחף שחור אירופאי. ברם, שחף צפוני ושחף שחור אינם מסוגלים להתרבות ביניהם, ולכן משתייכים למינים שונים זה מזה.
מודל טבעתי זה היה מקובל בקרב אנשי המדע במשך שנים רבות, אך ב-2004 טענו חוקרים אירופאים שמודל זה מופשט מדי. על בסיס בדיקת דנ"א מיטוכונדריאלי גילו החוקרים שהמערכת סבוכה יותר, וכי ישנן אוכלוסיות שאינן שכנות זו לזו, אך הפרטים בהן מסוגלים להתרבות ביניהם. לעומת זאת, ישנן אוכלוסיות שכנות אשר הפרטים בהן אינם מסוגלים להתרבות ביניהם. החוקרים גם צופים ששחף שחור אירופאי ניצב על סף פלישה אקולוגית לאמריקה הצפונית, ואפשר שיוכל להתרבות עם פרטים של שחף צפוני מאזור ברינג.
דוגמאות נוספות
דומאות קלאסיות נוספות למינים טבעתיים הן מין של עלווית (Phylloscopus trochiloides) היוצרות טבעת סביב ההימלאיה ומינים של סלמנדרה בסוג Ensatina סביב סנטרל ואלי בקליפורניה.
הנדבך האבולוציוני
מיני טבעת הם עדות לנכונותה של תורת האבולוציה ואחת מהעדויות היחידות, שאינן נסיבתיות, לקיומה של מקרואבולוציה (אבולוציה ברמות שמעל המין). בעוד הוכחת מיקרואבולוציה (אבולוציה ברמת המין) היא פשוטה ודורשת פרק זמן קצר יחסית על מנת להיווכח בנכונותה (לדוגמה: היכולת של חיידקים לרכוש תוך שנים אחדות עמידות לאנטיביוטיקה), הרי עדויות שאינן נסיבתיות למקרואבולוציה לא מצויות בשפע, עקב הזמן האבולוציוני הארוך שהן מצריכות. קיומם של מיני טבעת מאפשר לנו להיווכח כיצד אוכלוסיית המין מרחיבה את שטח המחיה שלה, ואט אט, בתהליך של ברירה טבעית או סחף גנטי, נוצר בידול בתוך אוכלוסיות המין עד להקמת מחסומים רבייתיים ביניהן ויצירת מינים חדשים.
ביקורת
מחקרים גנטים שנעשו בשנים האחרונות מטילים ספק בהנחה שהדוגמאות הקלאסיות של השחף, הסלמנדרה ועלווית הם אכן מינים טבעתיים. המחקרים מראים שלפחות בדוגמאות הנ"ל בחלק מהאוכלוסיות הסמוכות קיימים הבדלים גנטיים ניכרים המרמזים על בידוד גיאוגראפי בעבר. כלומר המינים התפתחו באופן קלאסי ללא רצף גאוגרפי ורק אחר כך תחומי המחיה התחברו לכדי רצף מחיה אחיד. עדויות אלו מרמזות שאם אכן קיימים מיני טבעת אמיתיים הם כנראה נדירים מאד.
גאורג פרידריך הנדל
גאורג פרידריך הנדל (באנגלית: ג'ורג' פרידריק הנדל - George Frideric Handel; 23 בפברואר 1685 – 14 באפריל 1759) היה מלחין גרמני-אנגלי בן תקופת הבארוק, יליד דוכסות מגדבורג שחי רוב ימיו באנגליה. יצירתו המפורסמת ביותר היא משיח – אורטוריה לסולנים, מקהלה ותזמורת, ונהוג לבצעה בחג הפסחא ובחג המולד.
ביוגרפיה
הנדל נולד בהאלה, אז בדוכסות מגדבורג שבתוך ברנדנבורג-פרוסיה ב-1685, לאב שהיה ספר-מנתח. כבר בגיל שבע התגלה כצ'מבליסט ונגן עוגב מוכשר, ובגיל תשע החל להלחין. החל ב-1700 למד אצל פרידריך וילהלם צאכו (Zachow), נגן העוגב של כנסיית הגבירה (Liebfrauenkirche). בשנת 1702 החל בלימודי משפטים באוניברסיטת האלה במצוות אביו. כעבור שנה פרש מלימודיו לטובת המוזיקה, וזכה במשרת כנר בתזמורת בית האופרה של המבורג. שם יצר בשנת 1705 את האופרות הראשונות שלו, "אלמירה" ו"נרו", ובשנת 1708 שתי אופרות מוקדמות נוספות, "דפני" ו"פלורינדו". בשנים 1706–1709 יצא למסעות שונים, ולמד באיטליה, כי חזה שסגנון האופרה האיטלקית יכבוש את תחום האופרה. מלחיני אופרה גרמנים נוספים ניסו גם הם לחקות את האופרה האיטלקית, אך כתיבתם הייתה כבדה ומייגעת יותר ועתירת קונטרפונקטים, שנועדו לכלי מקלדת ולאו דווקא לקול אנושי. הנדל לקח לתשומת לבו את דברי מבקר המוזיקה והמלחין יוהאן מאתזון, כי המוזיקה שלו חזקה בהרמוניה אך חלשה במלודיה, ויצא לאיטליה לתקן זאת. בפירנצה הלחין ב-1707 את "רודריגו", ובוונציה הלחין ב-1708 את "אגריפינה". ברומא כתב ב-1710 שתי אורטוריות.
בשנותיו באיטליה התוודע הנדל אל טובי המלחינים, בהם קורלי וויוואלדי, שמהם למד על הקונצ'רטו והסונאטה, אלסנדרו סקרלטי, שהכניס אותו בסודות האופרה האיטלקית והקנטטה, ובנו, דומניקו סקרלטי, שעמו התחרה בנגינה, ניצח בנגינה בעוגב והפסיד בנגינה בצ'מבלו. התחרות הזו היוותה בסיס לידידות נאמנה ולהערצה הדדית בין השניים. הנדל כתב קנטטות רבות, שהיו פופולריות במיוחד ברומא, שם נאסרה האופרה באופן רשמי. מבין קנטטות אלו מוכרות כיום בעיקר "לוקרציה", המבוססת על הפואמה "אונס לוקרציה" של שייקספיר ו"אקיס, גאלאתיאה ופוליפמוס".
בשנת 1710 היה למוזיקאי החצר של גאורג לודוויג, הנסיך הבוחר מהנובר, אולם לאחר זמן מה הסתכסך עמו ופנה לחפש אפשרויות נוספות ברחבי אירופה, עד שבשנת 1712 השתקע סופית בבריטניה. בשנת 1713 העניקה לו המלכה אן הכנסה שנתית בסך 200 לירות שטרלינג, לאחר שכתב אודה לכבוד יום הולדתה. לרוע מזלו, בשנת 1714 מתה המלכה אן בלא צאצאים חיים, ויורשה היה לא אחר מאשר מעסיקו הקודם, גאורג לודוויג, שהיה למלך ג'ורג' הראשון. בשנים הראשונות לאחר המלכתו של ג'ורג' נפגע מאוד מעמדו של הנדל בחצר המלוכה הבריטית, אך בהדרגה התפייסו השניים, בייחוד לאחר שהנדל כתב בשנת 1717 עבור המלך את הסוויטה "מוזיקה על פני המים", יצירה מרשימה שנוגנה לכבודו מעל גבי סירות על התמזה.
בשנת 1719 ייסד את האקדמיה המלכותית למוזיקה, ועמד בראשה בשנים 1720–1728. ב-1727 קיבל אזרחות בריטית ושיווה לשמו צורה אנגלית, ג'ורג' פרידריק הנדל. בשנים 1729–1734 היה שותף בניהול התיאטרון המלכותי. החל ב-1732 כתב בעיקר אורטוריות.
בשנת 1737 חלה בשיתוק בעקבות התקף לב, אך נרפא לאחר שנסע לאאכן. בשנת 1738, היה ממייסדי החברה המלכותית למוזיקאים (RSM). בשנת 1751 התעוור, וכעבור שמונה שנים נוספות מת. הוא נקבר בכנסיית וסטמינסטר שבלונדון.
יצירותיו
יצירותיו של הנדל מקיפות כחמישים אופרות, שלושים ושתיים אורטוריות, אוסף גדול של מוזיקה כנסייתית ואוסף גדול אף יותר של מוזיקה כלית. כמה מהיצירות המוכרות שלו הן:
קנטטות:
יצירות אחרות:
בשנת 1978 פרסם המוזיקולוג Bernd Baselt את קטלוג היצירות של הנדל, הידוע בקיצור HWV.
הנצחה
הדום הקרח הנדל באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של גאורג פרידריך הנדל.
האר"י
קורות חייו
נולד בירושלים לרבי שלמה לוריא, בן למשפחת הרבנים האשכנזית לוריא המיוחסת לרש"י ולדוד המלך, ולאם ספרדייה, בת למשפחת פראנסיס. אביו נפטר בהיותו כבן שמונה, ולאחר תקופה שבה ניסתה אמו להסתדר בלי לקבל צדקה, נאלצה לרדת עם בנה למצרים ולהתגורר אצל אחיה האמיד מרדכי פראנסיס. במצרים למד מפי רבי בצלאל אשכנזי ואחר כך בצוותא עם רבו זה מפי הרדב"ז.
נישא לבת דודו מרדכי. שנתיים לאחר מכן גילה ספר קבלי והחל לעסוק בתורה זו, הוא התבודד במשך תקופה שלגבי אורכה חלוקות המסורות. רבי חיים ויטאל כתב עליו שזכה לרוח הקודש ברמה שלא זכו רבים לפניו ואחריו ולגילוי אליהו וכן למד וקיבל מפי אליהו. נאמר לו מן השמים לעלות לארץ ישראל ולהתיישב בצפת וללמד שם את רבי חיים ויטאל. ייתכן שבדרכו לצפת שהה זמן מה בירושלים. בתקופה זו עסק כנראה גם בהוראה בלי משכורת ולפי תעודות מגניזת קהיר התפרנס גם ממסחר בתבלינים ובתבואה.
בשנת ה'ש"ל, 1570, הגיע לצפת עם אשתו ושתי בנותיו וחי שם במשך שנתיים. בשנתו הראשונה התוודע לכמה מחכמי צפת ומסר להם מגילוייו בתורת הקבלה. לאחר מכן פגש ברבי חיים ויטאל, העמיד אותו כבכיר תלמידיו וממשיך מורשתו, ומסר לו דברי תורה רבים ביחידות. דברים אלו שימשו בהמשך כתשתית לסדרת כתבי האר"י שכתב וערך הרב ויטאל.
האר"י נפטר בה' באב ה'של"ב, 1572, במגפה הגדולה שפקדה אז את הגליל, והוא בן 38. הוא נקבר בבית העלמין העתיק בצפת, בסמוך לקברי רבותיו ומשפחתו. הסמוכים לו, בנו רבי משה, רבי משה קורדובירו, רבי שלמה אלקבץ, רבי אלעזר אזכרי, רבי יוסף מטראני ועוד.
שתי בנותיו נישאו בצפת. האחת, עכסה, לרבי שלמה סאגיס, ראש ישיבה בצפת ורבו של המהרי"ט, והשנייה לבנו של רבי יוסף קארו. על פי המסורת בנו נפטר לאחר שהאר"י גילה סודות קבליים עמוקים לתלמידיו, ובגין זה נענש משמיים.
שנים לאחר שפורסמו מכתבים ומסמכים שהיו שמורים בגניזת קהיר, נחשף בשנת 2022 על ידי הספרייה הלאומית חלק ממכתב שנשלח לאר"י בתקופה שבה חי במצרים.
דמותו והשפעתו על לימוד הקבלה
באחת ההקדמות בספר עץ החיים מתאר רבי חיים ויטאל את האר"י כך:
האר"י השפיע בצורה כה ניכרת על עולם הקבלה עד שמחלקים את תורת הקבלה לשנים - לפני האר"י (ובכלל זה קבלת הרמ"ק שהיה מרבותיו), ואחרי תקופת האר"י (ובכלל זה תורת החסידות). ההבדל העיקרי שבין התפיסות הקבליות שקדמו לאר"י לאלה שבאו לאחריו נובע מתפיסת המציאות של העולם ומשמעותה של הבריאה. בעוד התפיסה הקבלית שקדמה לאר"י האמינה שמעשה הבריאה היה אקט של שלמות אלוהית והגאולה הארצית היא זו שתחזיר את המציאות לאותה שלמות אלוהית הרי שהאר"י האמין שמעשה הבריאה תחילתו דווקא במעין קלקול בתוכנית האלוהית שהוא מכנה "שבירת הכלים". תורת הקבלה על פי האר"י נקראת קבלת האר"י או קבלה לוריאנית. הגר"א, כפי שמסר בשמו תלמידו רבי חיים מוולוז'ין, ראה בקבלת הרמ"ק מעין הקדמה לקבלת האר"י אותה ראה כשלב מתקדם יותר. לדבריו, "במקום שמסתיימת הפילוסופיה מתחילה חכמת הקבלה, ובמקום שמסתיימת קבלת הרמ"ק, מתחילה קבלת האריז"ל".
בתקופת המאה ה־17, היה לימוד הקבלה של האר"י בשיא תפוצתו. אבל, לאחר האכזבה מתקוות הגאולה שנקשרו בדמותו של שבתי צבי שהאמונה במשיחיותו התבססה רבות על לימוד הקבלה של האר"י כפי שהבינו אותה המקובלים השבתאים, לימוד הקבלה הוגבל על ידי רבנים.
תלמידיו "גורי האר"י"
עיקר תורתו ידועה לנו מכתבי תלמידיו, המכונים בשפה מליצית גורי הארי. בין תלמידיו הבולטים רבי שמואל אוזידא, רבי יונתן סאגיס, רבי יוסף אבן טבול, רבי יהודה משען, רבי ישראל סרוק ורבי משה יונה, אך מקובל לראות ברבי חיים ויטל את גדול תלמידיו. בין הספרים שבהם פרסם רבי חיים ויטל את תורת רבו יש למנות את "ספר עץ חיים", את אוצרות חיים, אדם ישר ומבוא שערים.
כתבי האר"י
האר"י כתב מעט דברים בקבלה, בעיקר פירושים על ספר הזוהר (נדפסו בספר שער מאמרי רשב"י). עיקר תורתו של האר"י הופצה דרך תלמידיו, כיוון שרבי חיים ויטל (רח"ו) לא הפיץ את כתביו. המפיץ הראשון של תורתו (אם כי בשינוי מהרח"ו) היה רבי ישראל סרוק, שהפיץ את רעיונותיו באיטליה. בין כתבי התלמידים השונים קיימים הבדלים רבים בסוגיות מרכזיות. עקב כך, מקובלי ירושלים, ובעיקר הרש"ש, אסרו (בעקבות הוראת הרח"ו) על עצמם ועל אחרים ללמוד מכתבי "חברים", אלא רק מכתביו המקוריים של הרב ויטל. המגמה אצל המקובלים היא לימוד שיטת הרב חיים ויטל, והרחבת העניינים אצל השאר.
תורתו של האר"י מובאת בעיקרה בספר עץ חיים וכמו כן לוקטו דברי תורתו של האר"י על ידי בנו של רח"ו - רבי שמואל ויטל בסדרה של שמונה ספרים הידועה בשם "שמונה שערים" המסודרים כהסבר על תורת הגלגולים ופירוש על התורה ומאמרי חז"ל וכמו כן פירוש על התפילות ועל הכוונות שיש בכל מצווה.
הספר הראשון שנדפס והמתאר את כל שרשרת האצילות, היה "עמק המלך" לרבי נפתלי בכרך, המבוסס על קבלת סרוק. במשך הדורות נכתבו ספרים נוספים שמשקפים את תורתו ומסכמים אותה, בהם קל"ח פתחי חכמה לרמח"ל ולשם שבו ואחלמה לרבי שלמה אלישיב.
מובא בדברי ר' שמשון מאוסטרופולי שקיים קונטרס של כתבי האר"י בשם "פלאות רבות".
שיריו
מכתבי האר"י בעצמו נשארו בידינו שלושה שירים שכתב כזמירות שבת לסעודות השבת, שלושתם בארמית: אזמר בשבחין לליל שבת, אסדר לסעודתא לשבת בבוקר ובני היכלא לסעודה שלישית, בשלושת הפיוטים רמוז שמו של האר"י באקרוסטיכון.
ישנו גם זמר אחד בעברית - "יום זה לישראל אורה ושמחה", שבראשי מחרוזותיו מופיע האקרוסטיכון "יצחק לוריא חזק" (נדפס ברוב הסידורים). אך לגביו נחלקו החוקרים אם אכן האר"י כתבו כפי שמופיע בסידורים, או שהייחוס לאר"י מוטעה, ולמעשה חברו פייטן אחר. לדעת רבי ראובן מרגליות מדובר בסבו של האר"י ששמו זהה גם כן רבי יצחק לוריא בן שלמה. חוקר הספרות ושירת ימי הביניים שמעון ברנשטיין טען שמחבר הפיוט הוא המשורר יצחק חנדלי שחי במאה ה־15 בחצי האי קרים, לדעת פרופ' טובה בארי מחבר הפיוט הוא יצחק סלמה.
סידור האר"י
האר"י לא ערך סידור, אבל חיבר כוונות ויחודים לתפילה ורשם על המחזור בו התפלל בבית הכנסת בצפת שינויי נוסח אחדים. תלמידיו ותלמידי תלמידיו ערכו סידורים עם הכוונות שמסר והתאימו את נוסח התפלה לכוונות. תלמידו רבי חיים ויטל רשם בספרו שער הכוונות את כוונות התפלה שמסר לו האר"י. ישנם כמה וכמה סידורים בכתבי יד ובדפוס הנקראים בשם "סידור האר"יז"ל", נוסח התפלה בסדורים אלו יש ונערך על ידי מקובלים או בני סמכא ויש שנערך על ידי סופרים ומדפיסים שונים לפעמים בנוסח שאינו תואם את הכוונות כלל. כמו כן חלק מההדפסות מלא בשיבושים.
בין הסידורים המפורסמים הקרויים נוסח האר"י:
לקריאה נוספת
תולדותיו משנתו
הדמעות של אמסלם
הדמעות של אמסלם הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 2003 מאת הבמאי אורן שטרן לפי תסריט של רשף לוי, עם משה איבגי, ראובן דיין וקרן קוך בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על עבריין קשוח וחסר פשרות שחייו משתנים כשאביו עובר לבית אבות והוא נאלץ להצטרף לקבוצת תמיכה, מה שמשפיע על חייו והתנהגותו.
תקציר העלילה
אלי אמסלם (משה איבגי) הוא עבריין העוסק בגביית חובות בשוק האפור, מסחר בסמים וגביית דמי חסות. אמו רחל מתה וכעת האב האבל משה (ראובן דיין) נשאר לבד. האח דוד (משה פולקנפליק) הוא נרקומן ולא מסוגל לשמור על האבא שהולך לעיתים קרובות לאיבוד. בת נוספת שושי (אורלי קטן) היא רווקה מבוגרת שגרה במקום אחר.
האב רוצה לעבור לבית אבות ואלי מסכים לבסוף למרות שבעדתם לא נהוג לשלוח את הזקנים מביתם. אלי משתכנע מטיעוניה של העובדת הסוציאלית רינה שמואלוב (קרן קוך) שמלווה את האב גם בבית האבות.
כאשר אלי תוקף את האח סעיד (דורון ברכה) "שהעז" להלביש לאביו טיטול, נותנת לו רינה אולטימטום (מונח שכיח אצל אלי) כי אם לא יצטרף לקבוצת תמיכה של בני המאושפזים, היא תיאלץ להוציא את אביו מבית האבות. אלי מבלה יותר ויותר בבית האבות ובקבוצת התמיכה ואשתו מימי (אוולין הגואל) חושדת שהוא מנהל רומן עם רינה. למעשה אלי היה רוצה אבל רינה נמצאת בזוגיות עם בן זוג שחושש להתחייב. אלי נשק לה פעם אחת והתנצל.
אלי מבקש מהקשישה הדומיננטית במקום (רבקה גור) לדאוג לאביו שיינצח בבינגו ולהפגיש אותו עם "מירי הנותנת" (רוזי סטאר). אלי חסר רגשות ואומר לרינה כי בכה רק פעם אחת שכשמכבי תל אביב זכתה באליפות אירופה ב-1981.
בתוך זמן קצר אלי מתרכך ומזניח את אימפריית הפשע הקטנה שלו. במקום זאת, הוא מתחיל לדבר ולהביע רגשות. הוא משכנע את עמיתיו העבריינים לבכות - את רון הפרסי (אייל רוזלס) על אחיו איציק הנכה (איציק קונפינו), את רפי (עוזי שמש) על כלבו שנדרס ואת רחמים (אלברט אילוז) על אחיו שמת. בינתיים עולם הפשע כמרקחה - יריביו האחים לוי מזהים חולשה ופונים נגדו ביחד עם סגנו רון "הפרסי". הוא ניצל מיריות אך אחיו נפגע.
אלי נוקם בהם. יש לו משתף פעולה באגף המכס (שמעון כהן) והוא יודע שהחוקר אמציה איינשטיין (ז'יל בן דוד) עוקב אחרי חבילת סמים ושולח את רון "הפרסי" עם האחים לוי לקחת אותה וכולם נעצרים.
הסצנה האחרונה היא באזכרה לאם - כולם מרוצים; האבא משה, אלי שכעת הוא רגוע ובעל רגשות ומודעות עצמית כלפי משפחתו ושושי הרווקה שעומדת לקבל את הצעתו של רחמים (אלברט אילוז) לחתונה.
ישי שור
ישי שוּר (ישעיהו, בגרמנית: Issai Schur; ד' בשבט ה'תרל"ה, 10 בינואר 1875 במוגילב – י"ב בטבת ה'תש"א, 10 בינואר 1941 תל אביב), היה מתמטיקאי יהודי שפעל מרבית חייו בגרמניה. שור למד בברלין, קיבל תואר דוקטור בשנת 1901, והיה שם פרופסור מן המניין מ-1919 עד שהודח על ידי הנאצים, ב-1935. ב-1939 עלה לארץ ישראל, ובה חי בשנותיו האחרונות.
בין התוצאות המתמטיות הרבות שבגללן הוא זכור, בולטת בעיקר תרומתו לתורת ההצגות של חבורות סופיות, שהיה ממייסדיה.
חייו
שור נולד במוהילב, אז חלק מן אימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) למשה, סוחר סיטונאי, ולגולדה לבית לנדאו, ועבר בגיל 13 ללמוד בגימנסיה הגרמנית בלייפאיה שבלטביה, שם התגוררו אחותו וגיסו. את לימודיו בלייפאיה סיים בציונים טובים מאוד ואף זכה במדליית זהב על הישגיו. ב-1894 הוא החל ללמוד מתמטיקה ופיזיקה בברלין, וכתב את עבודת הדוקטורט שלו בהנחייתם של פרדיננד גאורג פרובניוס ולזרוס פוקס, ב-1901. הוא נשאר בברלין עוד מספר שנים. שור נישא לרגינה לבית פרומקין ב-1906. לבני הזוג נולדו בן ובת.
בין השנים 1911 ו-1916 החזיק שור במשרת פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת בון, ואז חזר לברלין. ב-1919 מונה שם לפרופסור מן המניין, ובמשך השנים הנחה למעלה משני תריסרי תלמידים לדוקטורט. כבר ב-1922 נבחר כחבר האקדמיה הפרוסית. שור היה מרצה מבוקש, והסמינרים שהנחה ריכזו סביבו את אחת מקבוצות המחקר החשובות ביותר במתמטיקה בגרמניה, ובעולם כולו, עד שהוכרח לעזוב את משרתו.
ב"יום החרם", ב-1 באפריל 1933, נאסר על מרצים יהודים להיכנס לאוניברסיטה. לודוויג ביברבך, שהיה אחר-כך הנאצי הנלהב ביותר בקהילה המתמטית הגרמנית והמתמטיקאי הבכיר במפלגה הנאצית, נשא דברים בזכות החרם, וציין כי הוא חש מעט חרטה בשל צערו של ידידו, ישי שור. מעט אחר-כך עבר בפרלמנט הגרמני חוק לפיטורי כל עובדי המדינה שאינם ממוצא ארי, למעט אלו שהחזיקו במשרתם לפני מלחמת העולם הראשונה. אף על פי ששור עמד בתנאי זה, ולמרות מחאתם של סטודנטים ועמיתים, ותמיכתו של ביברבך עצמו, הרצאותיו בוטלו והוא אולץ "לצאת לפנסיה". מאוחר יותר איפשרו לו לחזור לכמה מתפקידיו הקודמים, ובנובמבר 1933 הוא ישב כבוחן באוניברסיטה, לצדו של ביברבך, שהיה לבוש מדי קצין נאצי.
ב-29 במרץ 1938 הוסיף ביברבך בשולי מסמך של האקדמיה הפרוסית, שעליו חתם שור - "אני מופתע לגלות שיהודים עדיין חברים בוועדות האקדמיה". שבוע אחר-כך התפטר שור מכל חברויותיו בוועדות, ובסוף אותה שנה סולק מן האקדמיה. בתחילת 1939 עזב את גרמניה בליווי מטפלת, מפאת בריאותו הרופפת, לברן שבשוויץ, שם התגוררה בתו. רעייתו הצטרפה אליו לאחר מספר ימים. לאחר מספר שבועות עלו בני הזוג לארץ ישראל.
ישי שור נפטר מהתקף לב ביום הולדתו ה-66 ונטמן בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב. הותיר אחריו את רעייתו ושני ילדים. רעייתו, רגינה, נפטרה ב-1965 ונטמנה לצידו.
עבודתו המדעית
בעבודת הדוקטורט שלו, ב-1901, בנה שור אלגברה מדורגת שאבריה מתאימים להצגות הפולינומיות של. המרכיבים ההומוגניים של האלגברה הזו, \ S_{n,r}, מתאימים להצגות ההומוגניות, ויש אידמפוטנט e כך ש-\ eS_{n,r}e היא אלגברת החבורה של החבורה הסימטרית. זהו קשר יסודי ומפתיע בין ההצגות של החבורה הסימטרית לבין ההצגות של החבורה הליניארית. לאחר סיום הדוקטורט שלו, בברלין, עסק שור בהצגות פרויקטיביות, והוכיח תוצאה קלה אך רבת חשיבות שנודעה בשם "הלמה של שור". הוא גם פיתח את כופל שור, שהוכר מאוחר יותר כהופעה הראשונה של חבורת הקוהומולוגיה השנייה במתמטיקה.
כתלמידו של פרובניוס, עסק שור בתורת ההצגות של חבורות, תחום שהוא תרם תרומה חשובה להקמתו. עסק גם בקומבינטוריקה ואף בפיזיקה תאורטית. עם התוצאות המתמטיות הידועות ביותר של שור, נמנות הלמה של שור (חוג האנדומורפיזמים של מודול פשוט הוא חוג עם חילוק), את גילויו של כופל שור בתורת החבורות, ואת המשפט שהוכיח באלגברה ליניארית (כל מטריצה מרוכבת שקולה אורתוגונלית למטריצה משולשית עליונה).
שור הנחה 26 תלמידים בעבודת הדוקטורט, כמעט כולם בברלין. בין הנודעים שבהם: ריכרד בראואר, היינץ פרופר, רוזה פלטסון, אברהרד הופף, וילהלם שפכט, ברנרד נאומן והלמוט וילנד.
ג'ניפר בילס
ג'ניפר בילס (באנגלית: Jennifer Beals; נולדה ב-19 בדצמבר 1963) היא שחקנית אמריקאית. מוכרת בשל משחקה בדרמה המוזיקלית הפופולרית "פלאשדאנס" ובסדרת הדרמה "ישנן בנות".
ביוגרפיה
בילס נולדה בשכונת סאוט' סייד שבשיקגו לג'יין, מורה, ולאלפרד בילס, בעל חנות מצרכים ממוצא אפרו אמריקאי. בילס גדלה לצד שני אחים, אביה נפטר כאשר הייתה בת תשע. רצתה להפוך לשחקנית לאחר שצפתה במספר מחזות ובהופעתה של השחקנית ג'ואן אלן. לבילס תואר בספרות אמריקאית מ"אוניברסיטת ייל", בה למדה.
בקולנוע
ב-1994 שיחקה בדרמת העיתונות "גברת פארקר והחוג המרושע" וב-1995 בקומדיה העצמאית "ארבעה חדרים" בתור אנג'לה בעלילת החלק השני בחדר 404 ובסרט המתח "האישה שלבשה כחול" בתור דפני מונט, הנעדרת אותה מחפש הבלש איזי רולינס (דנזל וושינגטון). ב-2002 שיחקה בקומדיה "רוג'ר דוג'ר" לצידם של אליזבת' ברקלי וג'סי אייזנברג בהופעת הפריצה שלו.
ב-2003 השתתפה בילס בדרמת בתי המשפט "משחק המושבעים" בתור חברת המושבעים ונסה לאמבק.
ב-2006 שיחקה במותחן האימה "הטינה 2" בתפקיד טריש הגרה עם בעלה החדש בבלוק המקולל בשיקגו.
ב-2010 הופיעה בילס במותחן הפעולה הבדיוני "הנבחר" בתור קלאודיה הפילגש העיוורת של המפיונר קרנגי (גארי אולדמן).
ב-2022, שיחקה בסרט הקולנוע הנערה הכי בת-מזל בעולם.
בטלוויזיה
התחילה את דרכה בסדרות טלוויזיה באופרת הסבון "כביש מליבו 2000" לצידה של דרו ברימור. בשנת 2000 היא הצטלמה בסרט טלוויזיה על חייה של אמנדה אמריקה דיקסון וגילמה את התפקיד הראשי.
התפרסמה באופן נרחב בעולם כאשר הובילה את קאסט סדרת הדרמה הגאה "ישנן בנות" במשך שש עונות הסדרה, בסדרה גילמה את האוצרת הלסבית בט פורטר. ב-2019 חזרה והשתתפה בסדרת ההמשך.
ב-2009 השתתפה בתפקיד משני בסדרת הדרמה " שקר לי" בתור הפרקליטה זואי לנדאו, אשתו לשעבר של המומחה להבעות הפנים קאל לייטמן (טים רות'). ב-2011 שיחקה בסדרת המשטרה "הקוד של שיקגו" בתפקיד השוטרת הקשוחה טרסה קולבין.
ב-2017, בילס גילמה בסדרת חטופה (סדרת טלוויזיה) (Taken) את תפקיד מנהיגת קבוצה קטנה של סוכני ממשלה שעברו הכשרה מיוחדת למבצעים מיוחדים.
חיים אישיים
אביה החורג של בילס אדוארד כהן הוא יהודי, היא מגדירה עצמה כיום כבודהיסטית. היא הייתה נשואה במשך עשר שנים לבמאי אלכסנדר רוקוול, איתו עבדה בסרט "ארבעה חדרים".
בשנת 2005 ילדה בילס את בתה הביולוגית היחידה מבעלה השני, היזם הקנדי קן דיקסון.
הרפתקאותיו של סופר בלש
הרפתקאותיו של סופר בלש (באנגלית: The Great Mouse Detective) הוא סרט הרפתקאות בלשי מונפש משנת 1986, שהופק על ידי אולפני ההנפשה של וולט דיסני והופץ על ידי סרטי וולט דיסני. זהו הסרט באורך מלא ה-26 של דיסני והוא בוים על ידי ג'ון מסקר, רון קלמנטס, דייוויד מישנר ובארני מאטינסון (במלאכת הבימוי הראשונה שלהם). כל הדמויות הראשיות הן עכברים וחולדות החיים בלונדון הוויקטוריאנית.
הסרט מבוסס על ספרה של הסופרת איב טיטוס "בזיל מרחוב בייקר", ונשען רבות על דמותו ועלילותיו של שרלוק הולמס. טיטוס קראה לדמות הראשית על שם השחקן בזיל רת'בון, שנודע בעיקר בזכות תפקידיו כשרלוק במספר סרטים (גם בסרט זה נעשה שימוש בקולו לדמותו של הולמס, מתוך קלטת קול על "אגודת אדומי השיער" משנת 1966, 19 שנים לאחר מותו). שרלוק הולמס השתמש בשם "בזיל" כשם בדוי לעצמו בסיפורו של ארתור קונאן דויל "פרשת פיטר השחור".
הסרט הופץ לבתי הקולנוע ב-2 ביולי 1986, וזכה לביקורות חיוביות ולהצלחה כלכלית, בניגוד חד להכנסות הנמוכות בקופות לסרט ההנפשה הקודם של דיסני, "הקדרה השחורה" (1985). ואכן, הצלחתו של הסרט באותה עת נזקפה לזכותו בשמירה על אולפני ההנפשה של וולט דיסני כעסק חי לאחר הכישלון של הסרט הקודם על ידי חידוש אמון ההנהלה העליונה במחלקה זו, ובכך הכינה את הקרקע לרנסאנס של דיסני כאשר סרטי הנפשה באורך מלא הפכו למוצר המכניס והריווחי ביותר של התאגיד.
תקציר העלילה
העלילה עוקבת אחר בלש-עכבר בשם בזיל, שחי במאורה קטנה ברחוב בייקר 221 ב' (ביתו של שרלוק הולמס) אשר מנסה לפתור, ביחד עם עוזרו דוסון, את תעלומת חטיפתו של יצרן צעצועים במרדף אחר אויבו המושבע, ראטיגן.
הפקה
הרעיון לעשות סרט הנפשה על שרלוק הולמס המשלב בעלי חיים נדון לראשונה במהלך ההפקה של "הרפתקאות ברנרד וביאנקה" (1977). הקרדיט שייך לאמן הפריסה הוותיק ג'ו הייל, שהציע לעבד את סדרת ספרי הילדים "בזיל מרחוב בייקר" מאת איב טיטוס, אך הפרויקט נפל בין הכיסאות בגלל קווי הדמיון ל"הרפתקאות ברנרד וביאנקה". בשנת 1982, רון קלמנטס הציע לעבד את סדרת ספרי הילדים לסרט הנפשה באורך מלא, ויחד עם אמן הסיפור פיט יאנג, הרעיון הוצג לנשיא דיסני רון מילר שאישר את הפרויקט. מוקדם יותר בקריירה שלו, קלמנטס יצר סרט הנפשה קצר באורך 15 דקות אודות שרלוק הולמס. מכיוון שהאנימטורים לא היו מרוצים מהכיוון אליו הוביל הסרט "הקדרה השחורה", "בזיל מרחוב בייקר" אושר כפרויקט חלופי.
בארני מאטינסון וג'ון מסקר הוקצו כבמאים ראשיים בעוד דייוויד מישנר צורף גם כבמאי שותף. מילר שימש כמפיק של הסרט. הרעיון הראשוני עבור הקורבן היה עבור אוליביה - אז דמותה הייתה בוגרת ומושא אהבה פוטנציאלי לד"ר דוסון, אך מילר הציע שהדמות תהיה "ילדה קטנה, מישהי שהם [הקהל] יכולים לרחם עליה". אחת הדמויות שנשמטו הייתה יונה מלשנית (משחק מילים באנגלית ל-"stool pigeon") שתמיד הסתובבה בארמון בקינגהאם ונתנה לבזיל מידע אודות תככים ומעשי נוכלויות. הכותבים השמיטו את הדמויות שבזיל נעזר בהן כדי שהוא יפענח דברים בעצמו.
עם עזיבתו של מילר בשנת 1984, הדירקטוריון מינה את מייקל אייזנר, שהתפטר באותה העת מסרטי פרמאונט, להיות המנכ"ל החדש של החברה. אייזנר גייס את ראש מחלקת ההפקה הקודם ג'פרי קצנברג להיות יו"ר האולפן בחטיבת הסרטים של דיסני. לאחר הקרנת הסיפור של הסרט, אייזנר וקצנברג התלוננו על הקצב האיטי של העלילה והורו לשכתב אותו מחדש לפני תחילת מלאכת ההנפשה. למרות שההפצה המיועדת נקבעה לחג המולד 1987, מייקל אייזנר קיצץ את תקציב ההפקה המיועד - 24 מיליון דולר - בחצי, כאשר הוא קיבל אור ירוק עם 10 מיליון דולר, תאריך ההשקה הועבר ליולי 1986, דבר המעניק לצוות ההפקה שנה אחת להשלים את הסרט. כדי להחליף את מילר שהיה מפיק, יו"ר סרטי ההנפשה, רוי א. דיסני, הקצה את מאטינסון לתפקיד הבמאי/מפיק, אך האחרון מצא את שתי המשימות קשות מדי והחליט להישאר כמפיק בלבד. מסקר ומישנר נשארו כבמאים, אבל עקב לוח הזמנים המקוצר של ההפקה, קלמנטס הפך לבמאי נוסף.
בעקבות הפגנת ביצועי הכנסות ברמה נמוכה מהמצופה של הסרט "שרלוק הולמס הצעיר" (1985) של פרמאונט/אמבלין, אייזנר החליט לשנות את שמו של הסרט מ-"Basil of Baker Street" (בזיל מרחוב בייקר) ל-"The Great Mouse Detective" (סופר בלש עכבר), בתחושה שהשם "בזיל" היה "אנגלי מדי". הכותרת החדשה של הסרט התבררה כלא פופולרית בקרב יוצרי הסרט עד כדי כך שהאנימטור אד גומברט כתב תזכיר סאטירי בין משרדי, לכאורה על ידי מנהל האולפן פיטר שניידר, שהעניק לסרטי דיסני הקודמים כותרות גנריות כגון "Seven Little Men Help a Girl" (שבעה גברים קטנים עוזרים לנערה), "The Wonderful Elephant Who Could Really Fly" (הפיל המופלא שיכול באמת לעוף), "The Little Deer Who Grew Up" (הצבי הקטן שהתבגר), "The Girl with the See-through Shoes" (הנערה עם הנעליים השקופות), "Two Dogs Fall in Love" (שני כלבים מתאהבים), "Puppies Taken Away" (כלבלבים גנובים) ו-"A Boy, a Bear and a Big Black Cat" (ילד, דוב וחתול שחור גדול). כותרים גנריים אלו יהפכו מאוחר יותר לקטגוריה בשעשועון "ג'פרדי!".
ליהוק
לאחר שורה של שחקנים אמריקאים ובריטים שנגשו עבור תפקידו של בזיל, השחקן בארי אינגהאם זכה בתפקיד תוך שש דקות מהאודישן שלו. ואל בטין היה בחירתו הראשונה של רון קלמנטס עבור התפקיד של ד"ר דוסון. עבור אוליביה, סוזן פולאצ'ק נבחרה על פני מאות מועמדות אחרות ואילו אלן יאנג, שדיבב את סקרוג' מקדאק ב"חג שמח מיקי מאוס", נבחר לדבב את אביה היריאם בגלל המבטא הסקוטי האותנטי שלו.
כאשר יוצרי הסרט צפו בסרט הקומדיה "שמפניה לקיסר" משנת 1950, כדי לבחון את הופעתו של רונלד קולמן כמודל אפשרי לבזיל, הם החליטו מיד ללהק את וינסנט פרייס, שגם כיכב בסרט, בתור ראטיגן. כשחקן ותיק עם רזומה של חמישים ושתיים שנה, פרייס היה מוכן לעשות אודישן לתפקיד ואף ציין כי "אם מישהו מלבד דיסני היה מבקש ממני, הייתי נעלב". לאחר מבחן קול, אמן הדיבוב הוותיק קנדי קנדידו הקליט בשעה אחת את הדיאלוגים שלו עבור דמותו של פידג'ט. כדי להגביר את גובה הצליל, קלטת הדיבוב שלו הואצה. הקול הטבעי של קנדידו נשמע בסצנת המסבאה כשאחד העכברים צועק על הדיונון.
הנפשה
בזיל עוצב לראשונה על פי בינג קרוסבי, אבל האנימטורים בסופו של דבר לקחו השראה מלסלי הווארד. בתחילה, דמותו של ראטיגן עוצבה באופן רזה ודמוי עכברוש. לאחר הקרנת "שמפניה לקיסר", האנימטור גלן קין ציין שבעקבות הליהוק של פרייס, "הקול והגישה רבי ההבעה שלו נתנו לנו השראה להמשיך ולעצב מחדש את הדמות". בנוסף, במהלך פגישה אחת, גלן קין החליט לבסס את הגזרה של ראטיגן על מנכ"ל דיסני דאז, רון מילר, שהיה שחקן פוטבול לשעבר בלוס אנג'לס ראמס. יתר על כן, קין הרים את אישיותו כשהוא נובר ב"תמונות של אנשים מלונדון במאה ה-19, של עובדי רכבות, והיה בחור אחד שעישן סיגר - היה לו כובע צילינדר ופשוט היה משהו בבחור הזה - הראטיגן הזה... העכברוש הזה עם הסיגר, לבוש מהמסד ועד הטפחות, הוא היה חד ומושלם - הוא חולדת ביוב הלבוש כמו מלך והוא חי כמו מלך!". האנימטורים המפקחים הבאים כללו את מארק הן עבור בזיל, הנדל בוטוי עבור דוסון, רוב מינקוף עבור אוליביה, אנדראס דג'ה עבור המלכה עכבריה, ראובן אקינו עבור גברת ג'ודסון, ומייק גבריאל עבור טובי ופליסיה.
סצנת הגמר המקורית הייתה אמורה להתרחש על מחוגיו של הביג בן כאשר ראטיגן בסופו של דבר נופל אל מותו. עם זאת, האנימטור מייקל פראסה ניגש למסקר עם הרעיון להציג מחדש את הקרב הסופי באופן כזה שהדמויות יפרצו לתוך הביג בן כאשר גלגלי השיניים של השעון מהווים איום נוסף, מסקר הסכים לרעיון הזה. ההשראה של פראסה לסצנה זו הייתה סרט האנימה היפני, "לופן השלישי: טירתו של קליוסטרו" (1979), סרט הביכורים של האנימטור הייאו מיאזאקי שהוא חלק מזיכיון "לופן השלישי"; הסרט, שפראסה היה מעריץ שלו, הציג סצנת שיא שכללה מספר דמויות בינות גלגלי שיניים ענקיים בתוככי מגדל שעון. פראסה וצוותו נשלחו ללונדון לסקירה בווידאו וקיבלו גישה חסרת תקדים לתוך מערכת השעון של הביג בן. מכיוון שהפעמונים היו מצלצלים בכל רבע שעה, הצוות השלים את המחקר תוך שעה אחת.
האנימטורים פיל ניבלינק וטד גילו בילו חודשים בעיצוב החלק הפנימי של הביג בן, כאשר כל גלגל שיניים הופק כמודל wireframe בגרפיקה ממוחשבת שהודפסה ומוקמה על גבי תאי הנפשה שעליהם נוספו הצבעים והדמויות. סצנת השיא בעלת שתי הדקות השתמשה אפוא ב-Computer-generated Imagery (CGI), מה שהפך אותו לסרט דיסני הראשון שעשה שימוש נרחב בהנפשה ממוחשבת, עובדה בה השתמשה דיסני כדי לקדם את הסרט במהלך שיווקו.
הסרט היה העבודה האחרונה שהציג את אריק לארסון כיועץ ההנפשה לפני פרישתו. לארסון היה האחרון מבין תשעת הזקנים של דיסני, הקבוצה שהגדירה חלק ניכר מבימוי הסרטים של דיסני מאז שנות ה-30. כמחווה, דמותו של ד"ר דוסון עוצבה על פי לארסון.
הפצה
במהלך ההקרנה הראשונית בבתי הקולנוע, את הסרט ליווה הסרט הקצר, "מנקי השעון".
מדיה ביתית
לאחר ההוצאה המחודשת לבתי הקולנוע בפברואר 1992, הסרט שוחרר ב-VHS ולייזרדיסק ביולי 1992. המכירות הוכנסו להשהיה זמנית ב-30 באפריל 1993. הוא הופץ שוב ב-VHS ב-3 באוגוסט 1999 (שהכיל גם משחק בתוכו) וב-DVD בשנת 2002 עם סרט קצר של מייקינג אוף. בבריטניה, הוא הופץ לראשונה ב-VHS בשנת 1992 ושוב בשנים 1993 ו-1995.
בישראל
בשנת 1987, הסרט הופץ בישראל עם תרגום בכתוביות תחת עבודתה של שפרירה זכאי. שנה לאחר מכן, ב-1988, הוצאת יבנה הוציאו לאור את ספר הילדים בזיל הבלש הגדול, שהכיל את עלילת הסרט לצד איורים. כמו כן, בנוסף לשמו המקורי של הסרט, הוא ידוע בארץ גם בשם עלילות סופר בלש.
עד לשנת 2023, הסרט היה מבין סרטי ההנפשה באורך מלא היחידים של אולפני ההנפשה של וולט דיסני שלא דובב לעברית. הסרטים הנוספים שלא דובבו בנוסף אליו הם "סלודוס אמיגוס", "הבה לי מוזיקה" ו"עת הזמיר". ב-4 באפריל 2023, עלה הסרט לראשונה בדיבוב לעברית בספק שירותי הזרמת המדיה דיסני+. הסרט דובב באולפני דאבי דאב כשעל מלאכת בימוי הדיבוב הייתה אחראית ענת ניב.
ביקורת
הסרט קיבל דירוג "שני אגודלים למעלה" ממבקרי הקולנוע ג'ין סיסקל ורוג'ר איברט. בביקורת המודפסת שלו עבור שיקגו טריביון, סיסקל שיבח את הסרט בהתלהבות כ"סרט ההנפשה הבלתי נשכח מזה 25 שנה" ש"משוטט בהיקף רגשי נרחב, לוקח אותנו מחמוד למפחיד, מהכרה לפלא". כמו כן, בביקורת המודפסת שלו עבור שיקגו סאן-טיימס, איברט העניק לסרט שלושה כוכבים מתוך ארבעה ושיבח את ההנפשה של הסרט והשווה את הסרט לתקופת תור הזהב של דיסני. הוא סיכם ש"התוצאה היא סרט כמו 'הרפתקאותיו של סופר בלש', אשר נראה מונפש יותר מכל סרט אחר ב-30 שנה האחרונות".
במגזין Time Out הלונדוני נכתב, "כרגיל עם הפילם נואר [...] זה הנבל שגונב את ההצגה והאחד שזוכה לאהדה במהלך הקרב עוצר הנשימה במרומי גלגלי השיניים והרצ'טים של הביג בן". נינה דרנטון מהניו יורק טיימס החמיאה בכך ש"הגיבורים מעניינים וקוסמים, לנבלים יש את הניצוץ המיוחד הזה של דיסני - נבלים הומוריסטים שבאמת נהנים להיות מרושעים - והתסריט שנון ולא רגשני יתר על המידה". ז'והנה שטיינמץ, גם משיקגו טריביון, דירגה את הסרט בשלושה וחצי כוכבים (מתוך ארבעה) וכתבה "הסרט הזה נחמד, נחמד, נחמד, אבל זה דרגת נחמד גבוהה יותר מ"הרפתקאות ברנרד וביאנקה" (1977) ו"השועל והכלבלב" (1981). המפתח להנפשת דיסני טובה הוא אופי והבעת פנים, וסרט זה שופע בשניהם".
באתר הביקורות Rotten Tomatoes הסרט קיבל דירוג חיובי של 80% עם דירוג ממוצע של 7.1/10 על סמך 25 ביקורות. הקונצנזוס באתר על הסרט מציין כי "'הרפתקאותיו של סופר בלש' אולי לא מדורג עם הקלאסיקות של דיסני, אך זהו סרט חביב ומשעשע עם כמה סצנות ויזואליות בסגנון אפל". Metacritic העניק לסרט ציון של 73 על סמך 13 ביקורות, מה שמציין "בדרך כלל ביקורות חיוביות".
מבקר ההנפשה צ'ארלס סולומון סיווג אותו כאחד מסרטי ההנפשה הטובים ביותר של שנות ה-80, תוך שהוא מבליט את עבודתו של קין על דמותו של ראטיגן.
הכנסות
הסרט הכניס כ-50 מיליון דולר ברחבי העולם (מול תקציב של למעלה מ-14 מיליון דולר) במהלך יציאתו לאקרנים. הצלחתו הרווחית של הסרט, לאחר הביצועים הנמוכים של קודמו, העניקה ביטחון להנהלה החדשה של דיסני בחיוניות של מחלקת ההנפשה שלהם, אם כי היא נעקף בקופות על ידי "פייבל והחלום האמריקאי". הסרט קיבל כותרת חדשה בשם "The Adventures of the Great Mouse Detective" כאשר הופץ מחדש ב-14 בפברואר 1992, שם הכניס 13,288,756 דולר. הסרט זכה בממוצע של 38.7 מיליון דולר באמריקה הצפונית עם הפצתו המקורית והוצאתו המחודשת.
במדיה אחרת
בזיל ופרופסור ראטיגן היו דמויות בקבלת הפנים בפארקי דיסני, עד ששניהם הוצאו מכלל שימוש לאחר 2004.
פרופסור ראטיגן הוא אחד הנבלים עם תפקיד מרכזי בסרט האנתולוגיה "Once Upon a Halloween" משנת 2005. הוא גם אחד הנבלים במשחק הלוח Disney Villainous.
בזיל מופיע כדמות שניתן לשחק במשחק הווידאו Disney Heroes: Battle Mode משנת 2018.