cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סבין זלטין
אחרי המלחמה
זלטין התפרנסה מעבודתה כטבחית במלון לוטציה בפריז, שם סייעה ביצירת קשרים בין ניצולי שואה ששבו ממחנות ריכוז. ביולי 1945 גילתה זלטין שילדי איזיו, שבהם טיפלה ושגורשו, נרצחו באושוויץ. רק אחת מהם, לאה פלדבלום, שרדה.
זלטין הייתה ציירת לפני המלחמה, והמשיכה בעיסוקה זה גם אחרי המלחמה. על יצירותיה חתמה בשם "יאנקה" (Yanka), שם החיבה שבו כינה אותה אביה. את עיקר פרסומה הקנתה לה פעילותה להנצחת ילדי איזיו בשנים שלאחר המלחמה. היא הייתה אחת היוזמות להקמת מוזיאון בבניין ששימש את בית הילדים. בשנת 1987 הוקם, בבניין בו פעל בית הילדים, מוזיאון המנציח את סיפורם של הילדים ואת סיפור הגירוש.
הנצחה
על שמה קרוי רחוב בווילרבאן וכן רחוב ברובע השביעי בליון. בשנת 2012 שינתה עיריית ליון את שם הרחוב ל"רחוב סבין ומירון זלטין".
על קיר הבית בו גרה זלטין ברובע השישי של פריז, ברחוב מאדאם מספר 46, קבוע לוח זיכרון לזכרה.
סרט טלוויזיה בשם "הגברת מאיזיו" הנציח את סיפורה וכך גם מספר ספרים, אחד מהם נכתב על ידי סרז' קלרספלד.
ב-6 באפריל 2015, במלאת 71 שנה לגירוש, חנך נשיא צרפת פרנסואה הולנד את מוזיאון בית הילדים המחודש באיזיו, לאחר שזה נסגר למספר חודשים לשם שיפוצים.
Kojo
Kojo (בעברית: קוג'ו) היא שפת תכנות וסביבת פיתוח משולבת (IDE) לתכנות וללמידה. יש בה תכונות רבות המאפשרות לחקור, ליצור וללמוד תכנות, מתמטיקה, גרפיקה, אומנות, מוזיקה, מדעים, אנימציה, משחקים, אלקטרוניקה וכו'.
קוג'ו בבתי ספר
קוג'ו שומשה בבתי ספר ובשיעורים בכל רחבי העולם, כגון:
מימון
הפיתוח של קוג'ו ממומן בחלקו על ידי חברת Lightbend ומחלקת מדעי המחשב של אוניברסיטת לונד, שם קוג'ו מוצגת לילדים ולמורים החדשים לעולם התכנות.
פסיכו (סרט, 1998)
פסיכו (באנגלית: Psycho) הוא מותחן וסרט אימה אמריקאי שבוים והופק על ידי גאס ואן סנט עבור אולפני יוניברסל בשנת 1998. הסרט הוא רימייק לסרטו של אלפרד היצ'קוק באותו השם, מתבסס על רומן מאת רוברט בלוך באותו השם, ומעתיק במדויק את תנועות המצלמה והעריכה. בפסקול הסרט נכללת המוזיקה של ברנרד הרמן, בהקלטות מחודשות בעיבודו וניצוחו של דני אלפמן. הסרט נכשל מסחרית וביקורתית ונחשב לגרוע מן המקור. בתפקידים הראשיים משחקים וינס ווהן, אן הייש וג'וליאן מור. בקולה של נורמה בייטס דיברה השחקנית רוז מארי, שלא הוזכרה בקרדיטים.
הסרט זכה בשני פרסי פטל הזהב: הבימוי הגרוע ביותר לגאס ואן סנט, והרימייק הגרוע ביותר לסרט כולו. אן הייש הייתה מועמדת לשחקנית הגרועה ביותר. הרווחים הניבו הפסדים רבים למפיקים, והביקורת הגדירו את הסרט כחסר טעם.
עלילה
בפיניקס שבאריזונה מריון קריין ואהובה סם לומיס רוצים להינשא, אך לא יכולים מכיוון שסם שקוע בחובות, וחייב לשלם דמי מזונות גבוהים לאשתו לשעבר. יום אחד, מריון מתנדבת להפקיד סכום כסף נכבד של לקוח עשיר בבנק, אך בוחרת לברוח עם הכסף לקליפורניה, שם סם גר. במהלך נסיעתה לסם מריון מתעייפת, חונה בצידי הכביש וישנה בתוך המכונית. למחרת היא מתעוררת על ידי שוטר דרכים, שמזהיר אותה שמסוכן לישון בתוך המכונית, ומציע לה שבעתיד תמצא מלון. לאחר דבריו, מריון ממשיכה בנסיעתה, אך מבחינה שהשוטר עוקב אחריה. מתוך חשש שהוא זיהה את מספר המכונית שלה, היא מחליפה את מכוניתה.
בעודה ממשיכה לקליפורניה בגשם שוטף, מריון מתחילה להתעייף ומחליטה למצוא מקום לישון בו. היא סוטה מהכביש הראשי מבלי להבחין בכך, ומגיעה למלון דרכים נטוש בשם אכסניית "בייטס", שם היא פוגשת את מנהל המלון, נורמן בייטס, חובב פחלוץ בעלי חיים, שמטפל באמו החולה. מריון מחליטה להעביר את הלילה במלון הדרכים בשל הגשם, ונרשמת בשם בדוי. לאחר שנרשמה, נורמן מציע לה לאכול איתו בחדרו, אך לאחר שהיא שומעת מחדרה ויכוח שפורץ בין נורמן לבין אמו, הם אוכלים במקום זה במשרדו. במהלך הארוחה הם מפתחים ביניהם שיחה עדינה, שבמהלכה נורמן נעשה עצבני לאחר שמריון מציעה לו לשים את אמו במוסד. לאחר שנורמן נרגע, הוא מספר לה שהיה שמח לעזוב, אך אינו יכול לנטוש את אמו. מתברר שמחלתה של אמו של נורמן היא נפשית, ובזמן שמריון מתקלחת, היא מגיעה לחדרה, ודוקרת אותה למוות. לאחר המעשה, נורמן מגיע לחדרה ומוצא את גופתה. הוא מזועזע, אך מיד מנקה את הדם בטבעיות, מכניס את גופתה של מריון לתא המטען, ומטביע את המכונית בביצה כדי להעלים ראיות.
ביום למחרת, סם וליילה, אחותה של מריון, שוכרים בלש פרטי בשם מילטון ארבוגסט שימצא את מריון. ארבוגסט מאתר את מלון הדרכים שבו מריון התגוררה, ונכנס לביתו של נורמן כדי לחפש רמזים, אך גם הוא נרצח על ידי אמו של נורמן. ליילה וסם נעשים מודאגים מאי חזרתו של ארבוגסט, ומחליטים לנסוע בעקבותיו למלון, כשהם מתחזים לזוג נשוי. ליילה פורצת לביתו של נורמן, בעוד סם מחפש רמזים בחדרה של מריון. כאשר ליילה רואה שנורמן מתקרב לבית, היא מתחבאת במרתף. שם, ליילה מגלה את אמו של נורמן יושבת בגבה אליה. היא מסובבת אותה ומגלה לזוועתה כי זוהי גופה. באותו רגע מתגלה הרוצח האמיתי, נורמן בייטס עצמו לבוש בבגדי נשים וחבוש בפאה. כאשר נורמן מתכוון לרצוח את ליילה, סם מגיע, ומצליח להשתלט על נורמן מספיק זמן עד שהמשטרה מגיעה.
בסוף הסרט, מסביר פסיכיאטר לליילה וסם כי אמו של בייטס מתה, וכי נורמן סובל מפיצול אישיות (האישיות השנייה היא של "האם"). לאחר שהוא מסביר את דבריו, הצופים שומעים את מחשבותיו של נורמן והאישיות של "אמו" משתלטת עליו לחלוטין. בסצנה האחרונה של הסרט, מראים את מכוניתה של מריון נגררת מהביצה.
שחקנים
וון ומור כיכבו ביחד ב"פארק היורה: העולם האבוד" ב־1997.
הפקה והפצה
במהדורת ה-DVD של הסרט הוצגו גם מהשינויים שערך ואן סנט בסרט: עלילת הסרט מתרחשת במוצהר ב־1990. בהתאם לכך נלקחו בחשבון כל ההתפתחויות הטכנולוגית מאז עשיית הסרט המקורי, הדיאלוגים קוצרו וקצב הבימוי הואץ, ועיצובם הוויזואלי של מקרי הרצח לא הותיר מקום לדמיון, על מנת להתאים את הסרט לקהל המודרני. סכום הכסף שגנבה מריון לפי התסריט הוא גדול יותר מבסרט המקורי, בהתאם לשינויים הכלכליים שחלו מאז הפקת הסרט המקורי. מהתסריט הוסרו התייחסויות לסלנג אנכרוניסטי.
לדברי ואן סנט, בעיניו הדמות היחידה בסרט היא נורמן בייטס. שאר הדמויות עוצבו על ידו כחסרות אופי ממשי, וכאמצעים לקידום העלילה, העוסקת בבייטס. דמותו של בייטס רוככה, והוצגה כ"פריק" אקסצנטרי, ולא כחולה נפש בעל מוח מעוות. ואן סנט פירש את משחקם של השחקנים כך: אן הייש הייתה נאמנה למשחקה של ג'נט לי וניסתה לחקותו, בעוד וון ומור העניקו לתסריט פירוש מקורי. התסריטאי ג'וזף סטפנו, שנכח כמה ימים באתר הצילומים, חלק על דרך הבימוי של ואן סנט, וביקש לערוך התאמות קיצוניות יותר לזמן החדש, כמו הופעתם של טלפונים ניידים בסרט, אולם ואן סנט דחה את הצעותיו של סטפנו. כמו כן ביקר סטפנו את משחקה של אן הייש. הוא טען שמשחקה של ג'נט לי ריגש אותו עד דמעות, ואילו משחקה של אן הייש היה רפה ועילג.
שאקשאקה
שאקשאקה (ביפנית: シャカシャカ) היא סוג של חידת היגיון שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי. החידה הופיעה לראשונה בכתב העת Puzzle Communication Nikoli בגיליון מספר 123 (יוני 2008).
חוקים
המשחק מתבצע על גבי טבלה מרובעת ללא גודל מוגדר. חלק מהתאים לבנים וחלקם שחורים; בחלק מהתאים השחורים יש מספרים. המטרה היא למלא חלק מהתאים הלבנים במשולשים (חצאי התאים) כך שיתקיימו התנאים הבאים:
חברת הפירות קויאמל
חברת הפירות קויאמל (באנגלית: Cuyamel Fruit Company) וחברת ספינות הקיטור האברד-זמוריי, היו ביחד תאגיד חקלאי אמריקאי שפעל בהונדורס משנת 1911 עד 1929, לפני שנרכש על ידי חברת הפירות המאוחדת. סמואל זמוריי (1877–1961) שכינוייו "סם איש הבננות" או "מלך הבננות" (בפי הנשיא חיים וויצמן) או "אל אמיגו" או "Z" ו"גרינגו", בגיל 14 היגר לארצות הברית בשנת 1891, עם משפחתו הענייה ויתום מאב, הקים את חברת הפירות קויאמל לייצוא בננות וסוכר באזור צפון קורטס שבהונדורס, למדינות ארצות הברית ולשווקים בינלאומיים. זמוריי הפך עם הזמן לנשיא חברת הפירות המאוחדת. חברת הפירות קויאמל וחברת הפירות המאוחדת הן תאגידי היסוד של החברה המודרנית שיקיטה.
השנים הראשונות
זמוריי החל למכור בננות בשנת 1893 במובייל, אלבמה כנער שדחף עגלת ממכר בננות, לפני שעבר לניו אורלינס, לואיזיאנה. בנמלים במובייל וניו אורלינס הוא גילה שחברת הפירות המאוחדת שהייתה היבואנית העיקרית של הבננות באותם ימים, פוסלת וזורקת לאשפה, ברציפי נמל מובייל וגם בנמל ניו אורלינס, את הבננות שהבשילו על סיפוני האניות, בדרכן ממדינות מרכז אמריקה. הוא מצא שאפשר למכור מהר את הבננות שנפסלו, לציבור בהנחה. על כן, הוא דאג לקבל רישיונות לפעול כמתווך וסוחר פירות. הוא הקים רשת סוכנים באזור דרום ארצות הברית למכירת בננות, בתחנות הרכבת הגדולות ולאורך הכבישים. עם צמיחת הרשת הוא עבר ממובייל לניו אורלינס כדי להיות קרוב יותר לרציפי הנמל. לאחר כ-3 שנים כמשווק בננות ש"הבשילו" וכשרווחיו הגיעו ל-100,000 דולרים ממכירת בננות. בשנת 1905 זמוריי וחברו הטוב אשבל האברד (Ashbel Hubbard) רכשו את חברת ספינות הקיטור של האחים טאצ'ר והקימו קו ספינות קיטור לייבוא בננות, ממגדלים עצמאיים באזורים הטרופיים שבמדינות מרכז אמריקה, למכירה בערי ארצות הברית. חברה זו נודעה בשם חברת ספינות הקיטור Hubbard-Zemurray. באותה שנה, זמוריי הפליג להונדורס כדי לבדוק אפשרות לגדל בננות בעצמו. בשנת 1910 הוא קנה 5,000 אקרים (20 קילומטרים רבועים) לאורך נהר קויאמל ובהמשך רכש עוד אדמות במחירים נמוכים ביותר אבל מהר מאוד מצא את עצמו בחובות כבדים כתוצאה מרכישות אלה. זמוריי הצליח להרחיב את הכנסות החברה שלו על ידי הגברת מהירות השיוט של אניות החברה וצמצום פגמים וריקבונות של הבננות בשלב השינוע הימי.
אף על פי שמידע משפטי על החברות היה נדיר, רישומים מבתי המשפט מראים שקבוצת האברד-זמוריי הייתה מעורבת לפחות בתיק אחד בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית.
הצמיחה בהונדורס
לאחר הישגיו הכלכליים ממכירת בננות בניו אורלינס ורכישת חברת אניות הקיטור, זמוריי יצא להונדורס כדי לבדוק אפשרות לגדל בננות בעצמו, במטרה להרחיב את פעילות החברה ולסחור בבננות ירוקה. הונדורס, היא מדינה במרכז אמריקה הקרובה לקו המשווה, מתאימה מאוד לגידול בננות. זמוריי רכש כ-5000 דונמים של אדמה לאורך נהר הקויאמל שבקצה הצפון-מערבי של הונדורס, בסמוך לגבול גואטמלה, והחל בגידול בננות. השם החדש של החברה לקוח משמו של הנהר קויאמל או משם העיירה קויאמל הסמוכה. לאור השינויים בפעילויות החברה מחברה ספנות ושינוע בננות לחברה שגם מגדלת בננות, זמוריי שינה את שם חברתו מחברת ספנות הקיטור האברד-זמוריי לחברת הפירות קויאמל. בהמשך הוא רכש עוד אדמות במחירים נמוכים ביותר אבל מהר מאוד מצא את עצמו בחובות כבדים כתוצאה מרכישות אלה.
תחרות
החברות הוואקארו וגם קויאמל היו שחקניות מינוריות יחסית בשוק יצוא הבננות, שתיהן התגמדו מול חברת הפירות המאוחדת מבוסטון. לפני שחברת הפירות המאוחדת נכנסה להונדורס כיצרנית פירות ישירה בשנת 1910, החברה פעלה בהונדורס באמצעות פרוקסי, "חברות מטעם" באמצעות ותוך כדי השקעות בחברות האלה. כגון בקויאמל של זמוריי וגם בחברות האחים וואקארו. עוד לפני שחברת הפירות המאוחדת פיתחה מטעים משל עצמה בערים טרוחיו וטלה, היו בבעלותה 60% מקויאמל ו-50% מוואקארו. אף על פי ששלוש החברות התחרו ביניהן, הן שמרו על שיתוף פעולה דמוי קרטל, תוך מאמצים משותפים בפרסום והגדלת התפוקות החקלאות של הבננות בהונדורס.
הונדורס – "רפובליקת הבננות"
בלי קשר לשיתוף הפעולה בין שלוש החברות, אופי התחרות ביניהן הוביל לאי-הסכמה פוליטית במדינות מרכז אמריקה, בראשית המאה העשרים. זמוריי מילא תפקיד פעיל בפוליטיקה של הונדורס מאז הגיע לארץ לראשונה. בשנת 1910 העניק הממשל של הנשיא מיגואל רפאל דווילה לחברת האחים וואקארו קרקעות לסלילת מסילות ברזל ואיסור על מתחרים לסלול מסילת רכבת מתחרה בטווח של 20 קילומטרים מהקו של וואקארו. זמוריי לא העריץ את ממשל דווילה. בשנת 1908 הוא העניק עידוד וסיוע כלכלי לניסיון הפיכה כושל נגד דווילה.
זמוריי מצא הזדמנות נוספת לעורר הפיכה נגד דווילה בפנייה לנשיא לשעבר מנואל בונילה. זמוריי סיפק נשק ותחבורה לבונילה כדי לפתוח בהפיכה נגד דווילה. הנשיא דווילה נמלט, ובונילה שוב קיבל את הנשיאות בארצו. ההפיכה הפעם הצליחה במידה רבה מהתערבות ישירה של זמוריי.
עם עלייתו של בונילה לנשיאות, הוא העניק לזמוריי בתמורה לתמיכתו זיכיון להקמת מסילה בין העיירה קויאמל, שעל שפת הים, לבין וראקרוס (Veracruz) שבפנים היבשת. המשרד הראשי של החברה בהונדורס היה בעיר החוף פוארטו קורטס.
ההפיכה הכושלת ב-1908 והפיכה החוזרת של בונילה סימנה מסורת בהונדורס ובמדינות מרכז אמריקה האחרות, בה חברות בננות מתערבות בענייני הממשלות. נוהג זה נמשך עד שנות השבעים של המאה העשרים. ההתערבות המפורסמת ביותר בהתערבויות הייתה ההפיכה בגואטמלה המגובה על ידי ה-CIA בשנת 1954.
בשונה ממדינות אחרות הסובבות אותה, הונדורס לא הצליחה לגוון את כלכלתה מעבר לתעשיית הבננות. המדינה הפכה ללעג וקבלה את השם "רפובליקת בננות" עם כלכלה שנשלטת על ידי אוליגרכיים בעלי מטעי בננות המשתמשים בשטחי המדינה כמגרש משחקים שלהם.
שנות העשרים
היסטוריונים מסווגים את התקופה שבין 1911 ל-1920 כתקופה של "יציבות יחסית" עבור חברת קויאמל והונדורס. לא היו עוד הפיכות במדינה בסוף העשור, אך חברת קויאמל פירות של זמוריי הייתה בתחרות קשה עם ואקארו וחברת הפירות המאוחדת. יתרה מזאת, פיתוח השטחים של קויאמל ברצועת האדמה הריקה לאורך גבול גואטמלה–הונדורס כמעט והביא לפרוץ מלחמה בין שתי המדינות. המתח בין החברות הופסק בתיווך של ממשלת ארצות הברית. המתח ותקרית זו של יחסים קרובים למלחמה כמעט, בין אזרחים שהיו בעד הונדורס וקויאמל לבין אזרחים שהיו בעד גואטמלה וחברת הפירות המאוחדת, לא פג עד שממשלת ארצות הברית חייבה את שתי החברות להתאחד לחברה אחת בשנת 1929. למרות האתגרים של חברת קויאמל היא הצליחה להתרחב לישות כמעט ריבונית. שגרירות אמריקה בהונדורס הרחיקה לכת ואמרה בשנת 1916 כי "השטח שנשלט על ידי חברת פירות קויאמל הוא המדינה עצמה, במדינה שלה [...] היא מאכלסת את עובדיה, מטפחת מטעים, מפעילה מסילות ברזל, תחנות רכבת, נמל וקווי ספינות קיטור, מערכות מי שתייה, תחנות כוח". בשנות העשרים של המאה העשרים, הקרקעות שרכשה החברה והזיכיון לסלילת מסילות הרכבת שאתם התחיל זמוריי בהונדורס עזרו לו להגיע ולהיות לענק תעשייתי. בזכות מערכת היחסים הידידותית שלו עם ממשלת הונדורס ומכירת בננות בכמויות גדולות, החברה הצליחה להרחיב את אחזקותיה בהונדורס.
נתונים כלכליים משנת 1924 מראים שאם מחברים את הנכסים המשולבים של החברות הבנות יחד, מגיעים לשווי שוק של 3.97 מיליארד דולר במתואם לאינפלציה. המניה של קויאמל נפלה באותה שנה ב-20 נקודות. בשנת 1925 הנפיקה החברה אג"ח בשווי 5 מיליון דולר בגיבוי החברות היוקרתיות כמו ליהמן ברדרס וגולדמן זקס, למימון רכישת האדמות של החברה לאורך נהר אולואה במערב הונדורס. מנתוני המכירות משנת 1927 עולה כי קויאמל פירות שיווקה כ-14% מהבננות שיובאו ונמכרו בארצות הברית באותה שנה.
המכירה לחברת הפירות המאוחדת
בשנת 1929, יום השלישי השחור הביא את המניות של קויאמל לסחרור, ואילץ את זמוריי להתאחד עם חברת וואקארו. לאחר השילוב בין שתי החברות (וואקארו, הייתה ידועה עד שנת 1929 כחברת הפירות הסטנדרטית, שנותרה עצמאית) ולאחר ההתרסקות באוקטובר של השווקים הפיננסיים הבינלאומיים ובלחץ ממשלת ארצות הברית, מכר זמוריי את קויאמל פירות לחברת הפירות המאוחדת בתמורה למניות. זמוריי קבל תמורת מכירת של חברת קויאמל פירות, 300,000 מניות של חברת הפירות המאוחדת, בשווי שוק של 31.5 מיליון דולר, עם רכישת חברת הפירות קויאמל, הבטיחה חברת הפירות המאוחדת את שליטתה בשוק הבננות בארצות הברית.
זמוריי קיבל מושב בדירקטוריון של חברת הפירות המאוחדת לאחר מכירת חברת קויאמל ופרש לביתו מהעסקים. אולם ניהול כושל של חברת הפירות המאוחדת לנוכח השפל הכלכלי בארצות הברית הוביל לצניחת הערך הכלכלי של החברה והערכת השווי של החברה. זמוריי ניצל את ההזדמנות ורכש מניות מוזלות של החברה עד שהצליח להשתלט עליה כבעל רוב מניות החברה. כולל השליטה בדירקטוריון ובהנהלת החברה, עצמה.
משנת 1933 זמוריי היה הנשיא והמנכ"ל של חברת הפירות המאוחדת. הוא ארגן מחדש את פעילות החברה והחזיר את הרווחיות והערך המניות של החברה. זמוריי היה נשיא ומנכ"ל החברה עד פרישתו בשנת 1951.
מורשת
זמוריי ניצל את ההכנסות ואת ההשפעה שהעניקה לו הבעלות על קויאמל ובהמשך על חברת הפירות המאוחדת כדי לתמוך במספר פרויקטים פילנתרופיים. הוא תמך בתנועות פוליטיות שמאלניות בארצות הברית כמו של הנשיא פרנקלין רוזוולט. הוא גם תמך במגזין בעל נטייה שמאלנית, האומה. כאיש עסקים יהודי, זמוריי תרם להצלת יהודים במלחמת העולם השנייה, להעפלה, ופעל להקמת מדינת ישראל באו"ם וברכש אמל"ח לצה"ל תוך כדי מלחמת העצמאות.
לאחר מותו ביתו נתרם לאוניברסיטת טוליין שבניו אורלינס להיות משכן של נשיאי אוניברסיטת טוליין בניו אורלינס.
סרטי סוני הנפשה
סרטי סוני הנפשה (באנגלית: Sony Pictures Animation) היא חברת-בת של סרטי סוני המפיקה סרטי אנימציה. החברה הוקמה במאי 2002. סרטי החברה מופצים על ידי סרטי קולומביה, וסרטי ה-DVD מופצים על ידי סרטי סוני.
הסרט הראשון של החברה היה חברים על הכוונת והוא הופץ בספטמבר 2006. הסרט הרווחי ביותר הוא הדרדסים.
היסטוריה
החברה שימשה תחילה להפקת אפקטים מיוחדים בסרטים של סרטי סוני וסרטי קולומביה. לאחר שמנהלי קולומביה וסוני ראו את ההצלחה של סרטי האנימציה, הם החליטו כי החברה תשמש להפקת סרטי אנימציה.
סרט האנימציה הראשון של החברה הוא חברים על הכוונת והוא הופץ בספטמבר 2006; בעקבות הצלחתו יצאו שני סרטי המשך ישירות ל-DVD. הסרט השני של החברה הוא תפוס ת'גלים, שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר וזכה בשני פרסי אנני. בספטמבר 2009 הופץ הסרט גשם של פלאפל, שהיה מועמד לארבעה פרסי אנני (כולל סרט האנימציה הטוב ביותר). ב-2011 יצא הסרט הראשון של החברה המשלב אנימציה ולייב אקשן, הדרדסים, שהוא גם הסרט המרוויח ביותר של החברה.
ב-2007 החלה החברה שותפות עם ארמדן אנימציות. הסרט הראשון שיצא במסגרת השותפות הוא שירות המתנות החשאי של ארתור.
האמפי
האמפי (בקאנדה: ಹಂಪೆ, באנגלית: Hampi) היא עיירה במדינת קרנאטקה, הודו, אשר חלקים ממנה מוכרים כאתר מורשת עולמית. באזור בו שוכנת העיירה שכנה בעבר ויג'איאנגר, עיר הבירה של אימפריית ויג'איאנגר מהמאה ה-15, וכיום העיירה מהווה מוקד עלייה לרגל של הדת ההינדואיסטית.
האמפי ממוקמת על גדות הנהר טונגבהדרה, מוקפת הרים של סלעי גרניט. העיירה במרחק של כ-348 קילומטר מבנגלור, בירתה של מדינת קרנאטקה, כ-385 קילומטר מהיידראבאד, בירתה של מדינת אנדרה פרדש, וכ-266 קילומטר מבלגאום. העיר הכי קרובה עם תחנת רכבת היא הוספט, כ-13 קילומטר מהעיירה.
צפונית לעיירה, מצידו השני של נהר הטונגבהדרה, ממוקם אזור הנקרא "אי ההיפים" ("Hippie Island"). האזור מורכב ברובו מאכסניות ומסעדות, ומהווה אזור פופולרי בקרב תרמילאים ישראלים בהודו, וחלק משביל החומוס. מאז, האי פונה לחלוטין מעסקים בשל בניה לא חוקית, וכיום רוב האכסניות והמסעדות ממוקמות בכפרים מסביב, בעיקר בסראפור.
אתר מורשת עולמי
באזור בו שוכנת האמפי והכפרים מסביב קיימות מונומנטים המוכרים כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו. כמעט כל המונומנטים הן משנים 1336 עד 1570, השנים בהן אימפריית ויג'איאנגר שלטה באזור ועיר הבירה שלה, ויג'איאנגר, שכנה היכן שכיום נמצאת האמפי. באזור יש כ-1,600 מונומנטים בשטח של 41.5 קמ"ר.
רוב המונומנטים שייכים לדת ההינדואיזם. עם זאת, יש שישה מקדשים ומונומנטים השייכים לדת הג'ייניזם, ואף מסגד וקבר של דת האסלאם.
מקדש וירופאקשה
זהו המקדש העתיק ביותר באזור ומוקד התיירות המרכזי. המקדש שייך לדת ההינדואיזם והיה קיים עוד מהמאה ה-11, הרבה לפני אימפריית ויג'איאנגר, אם כי בזמנה המקדש הורחב ושופץ.
כאשר האימפריה הובסה על ידי פולשים מוסלמים במהלך המאה ה-16 רוב המקדש הוחרב, כולל הפסלים והאמנות שבו. אולם, המקדש ההרוס המשיך להוות מקום לפולחנים דתיים, ובתחילת המאה ה-19 התבצעו עבודות שיפוץ ושדרוג שהחזירו למקדש את מראהו.
ז'ורז' פדו
ז'ורז' לאון ז'וּל מַרי פדו (בצרפתית: Georges Léon Jules Marie Feydeau; 8 בדצמבר 1862 פריז – 5 ביוני 1921 ריאי-מלמזון) הוא מחזאי צרפתי ידוע בוודבילים ובפארסות שלו, במיוחד בז'אנר "פארסות של חדר המיטות". מצד אמו היה ממוצא פולני.
רקע משפחתי לוטה במסתורין
ז'ורז' פדו נולד ב-1862 בבית 49 ביס ברחוב קלישי בפריז לאביו, הסופר ארנסט-אמה פדו, מחבר רומנים, ולאמו הפולניה לאוקדי בוגוסלאבה זלבסקה (1924-1838), אחיינית של הרוזן קֵלון. לדבריו, אמו גילתה לו שאביו האמיתי היה נפוליאון השלישי. מקורות אחרים טוענים שהוא היה בנו של הדוכס מורני, אח למחצה של הקיסר, כשמורני עצמו היה בן מחוץ לנישואים של הרוזן פלאו, שהיה בתורו בן מחוץ לנישואים של טליראן. אמו של המחזאי, הייתה בת של יוצא פולין, בוגוסלב זלבסקי  ושל אישה ממוצא יהודי, לואיז לבית ריטרברנד.
ביוגרפיה
פדו היה ילד מפונק ואלים, גם כלפי אחותו, דיאן ולנטין, לימים אישה בעלת גינונים של אמזונה, שפקדה את החוגים של שרה ברנאר ושל הסופרת קולט. בגיל 7 לקה אביו באירוע מוחי ונשאר משותק במחצית גופו. בנוסף, המלחמה עם פרוסיה בשנת 1870 אילצה את המשפחה לעבור לבולון-סור-מר. אחרי שחזרו לפריז, נסעו לזמן קצר למרחצאות בהומבורג שבגרמניה. הילד למד בהתחלה רק בבית עם מורים פרטיים, אך החל מאוקטובר 1871 נשלח לפנימיה במכללת שפטאל. בשנת 1872 עבר לתיכון "סן לואי". נמשך כבר אז לתיאטרון, ובעידודם של אביו ושל אנרי מייאק שלח את ידו בכתיבת מחזות. אביו מת בשנת 1873 ושלוש שנים לאחר מכן נישאה אמו מחדש לעיתונאי אנרי פוקייה וילדה בהמשך בת נוספת בשם אנרייט. בגיל 14 ניסה פדו את כוחו כשחקן והתחיל לשחק בלהקה שהקים יחד עם חבר, בשם "סרקל דה קסטנייט" (Cercle des Castagnettes - חוג הקסטנייטות). בשנים 1876–1880 שיחק תכופות במחזות של מולייר ולביש, ביצע חיקויים, בין היתר של שחקני תיאטרון מפורסמים, וחיבר קטעים תיאטרליים שהוצגו בטרקליני תרבות שונים. בחוגים שפקד התוודע לסטודנטים של הקונסרבטואר, למבקרים ולמחזאים ותיקים ומתחילים, בהם אלכסנדר דיומא הבן. באחד ממופעיו עורר את הערכתם של הסופר פרנסואה קופה ושל מבקר התיאטרון פרנסיסק סארסיי.
בסופו של דבר התפנה בעיקר לכתיבת מחזות, והקומדיה במערכה אחת "Par la fenètre" (דרך החלון) הוצגה לראשונה בהצלחה בשנת 1881, כשפדו היה בן 19. אולם הצלחה עוד יותר גדולה קטפה הקומדיה "Tailleur pour dames" (חייט נשים) ששוחקה ב"תיאטר דה לה רנסאנס" וזכתה לדברי שבח מצד אז'ן לביש. לצורכי פרנסה כתב פדו לכתוב גם מדור תיאטרון שנקרא "קורייה דה תיאטר" (Courrier des théâtres) בעיתונו של אביו החורג, אנרי פוקייה.
ב-14 באוקטובר 1889 ז'ורז' פדו התחתן מתוך אהבה עם מרי-אן קרולוס-דיראן, בתו של הצייר קרולוס דיראן, שהיה למורו לציור מודרני. אמנם הנישואין, שמהם נולדו ארבעה ילדים, לא החזיקו מעמד זמן רב.
פעילותו כמחזאי
פדו שאב השראה במחזותיו מעולם חיי הלילה וההוללות שידע בעצמו. בילה זמן רב במסעדות, בעיקר ב"מקסים", התמסר לא פעם להימורים ולספקולציות כושלות בבורסה, נהג להסניף קוקאין מתוך רצון לשמור על מרץ ויצירתיות, ובגד באשתו עם נשים ועם גברים. חלק ממחזותיו כתב ביחד עם מוריס דוואלייר, אותו הכיר בשנת 1887. אחרי ההצלחה עם "חייט הנשים", ידע פדו תקופה פחות מלבבת. יצירותיו הבאות "La Lycéenne" (התיכוניסטית), "Chat en poche" (חתול בכיס), "L'Affaire Édouard" (פרשת אדואר) לא זכו ליותר מקבלה פושרת. אך התהילה הגיעה בשנת 1892 עם ההצלחה המטלטלת עם המחזות " Monsieur chasse (בגרסה העברית של נסים אלוני "צייד יצא לצוד בצד"), "Champignol malgré lui" (שאמפינול בעל כרחו) ובמידה פחותה יותר, " Le Système Ribadier " (הסיסטמה ריבדייה) שהביאו לו את התואר של "מלך הוודבילים". אחרי כן ההצלחות באו זו אחר זו: "L'Hôtel du libre échange" ו "Le Fil à la patte" בשנת 1894, Le Dindon (תורגם לעברית כ-"קוקוריקו") ב-1896, La Dame de chez Maxim's (הגברת מ"מקסים") La Main passe (היד עוברת), ב-1902, ו "Occupe-toi d'Amélie" (תורגמה בישראל כ-"אמלי"), 1908. בספטמבר 1909, אחרי מריבה קשה עם מרי-אן שלקחה לעצמה מאהב, עזב פדו את הבית ברחוב לונשאן ועבר לגור בשכירות שנתית בבניין דירות שנקרא "הוטל טרמינוס" ברובע תחנת הרכבת סן לזאר. הוא התגרש רשמית בשנת 1916. בית מגוריו החדש שימש לו להשראה לבית המלון שבמערכה השנייה של מחזהו "Le dindon" ("קוקוריקו"). אחרי הפרידה מאשתו חידש פדו את ז'אנר הוודביל וקומדיות המוסר שבו גיחך על הבינוניות של הקיום הבורגני, כמו למשל ב-(On purge Bébé (1910.
אהוב מאוד על בני זמנו ועמיתיו, ב-10 באפריל 1919 היה פדו עד בחתונתם של סשה גיטרי ואיוון פרנטאן. מאוחר יותר ביקר אצלו גיטרי בקליניקה של ד"ר פוקאר בריאי, שבה התאשפז בגלל סיבוכים נפשיים של מחלת העגבת. פדו נפטר ממחלת העגבת בקליניקה זאת ביוני 1921, בגיל 58.
השאיר 4 ילדים: בת - ז'רמן (1941-1890) שהתחתנה עם המחזאי לואי ורניי, ו-3 בנים:ז'אק (1970-1892), שהיה חייל מצטיין במלחמת העולם הראשונה, פצוע מלחמה מעוטר בצלב המלחמה עם עלי דקל, מישל (נולד ב-1900),אבי השחקן אלן פדו, וז'אן-פייר (1970-1903), תסריטאי, שמת בעקבות פציעה בתאונת דרכים.
צבי אל-פלג
צבי אֶל-פֶּלֶג (1926 - 27 ביוני 2015) היה איש צבא, דיפלומט, היסטוריון וחוקר ישראלי. חוקר התנועה הלאומית הפלסטינית.
אל-פלג היה קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה ושירת כמושל הצבאי באזור המשולש, בעזה, בשכם ובדרום לבנון. הוא שימש כשגריר ישראל בטורקיה, וקונסול כבוד של טורקיה בתל אביב.
דליה מאירי
דליה מאירי (נולדה ב-1951) היא פסלת ואמנית ישראלית, מורה לפיסול ואומנות במכללת אורנים.
צבי אל-פלג
ביוגרפיה
בעקבות הוראת בן-גוריון כי על קצינים לעברת את שם משפחתם, שינה את שם משפחתו מ-אלפלנג ל-אלפלג. לאחר סיום שירותו הצבאי ובמקביל ללימודיו האקדמיים המשיך לשרת בצבא קבע. הוא היה המושל הצבאי באזור המשולש בדרגת סרן. לאחר מלחמת סיני היה המושל הצבאי בעזה בדרגת רב-סרן, ולאחר מלחמת ששת הימים היה המושל הצבאי בנפת ח'אן יונס בדרגת סגן-אלוף באזור שכם. לאחר סיום מלחמת יום הכיפורים ועד להסכם הפרדת הכוחות היה מושל באזור פאיד שממערב לתעלת סואץ במצרים. בעת מלחמת לבנון הראשונה היה מושל צבאי בדרום לבנון. הגיע לדרגת אלוף-משנה. בזמן שירותו הצבאי למד היסטוריה באוניברסיטת תל אביב והתמחה בנושא התנועה הלאומית הפלסטינית והסוציולוגיה של החברה הערבית. ב-1989 סיים את לימודיו לתואר שני בהיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב.
דליה מאירי
קורות חיים
מאירי נולדה במושב מולדת שבגליל התחתון. בשנים 1972 עד 1976 למדה אומנות בבצלאל. לאחר הלימודים נסעה לאיטליה והשתלמה שם בפיסול בשיש כחלק מזרם אמנות האדמה, בהמשך השתלמה בפיסול באבן קשה באוסטריה. ב-1977 חזרה למולדת ויצרה שם. במהלך השנים לימדה מאירי פיסול במכללת עמק יזרעאל ובמכללת אורנים, שם היא מלמדת עד היום. בנוסף מאירי מדריכת קבוצות מאורגנות באירופה, בסין והודו ובמרכז אמריקה. כיום היא מתגוררת ביישוב יובלים ויוצרת באזור התעשייה תרדיון הסמוך.
צבי אל-פלג
ביוגרפיה
בשנות ה-90 היה חבר במשלחת הישראלית בשיחות הרב-צדדיות.
דליה מאירי
קורות חיים
מאירי חברה באגודת הציירים והפסלים בישראל.
צבי אל-פלג
ביוגרפיה
בשנת 1995 מונה לשגריר ישראל בטורקיה, תפקיד שמילא עד לשנת 1997. לאחר סיום תפקידו מונה על ידי נשיא טורקיה סוליימאן דמירל לקונסול כבוד של טורקיה בתל אביב. בשנת 2008 הוענק לו תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
כיהן כמרצה וחוקר במרכז דיין שליד אוניברסיטת תל אביב, ופרסם מאמרים בנושאי ההיסטוריה של הלאומיות הפלסטינית.
אשתו הראשונה ואם שני ילדיו, נעמי (1932–1978), הייתה בתם הצעירה של נחמה ויעקב צוואנגר, שנרצח ב-1937.
דליה מאירי
עבודות נבחרות במרחב הציבורי
מיצביה של מאירי הוצגו במוזיאון ישראל, בבית האומנים בירושלים, במשכן לאמנויות בעין חרוד ובגלריות נוספות.
צבי אל-פלג
ביוגרפיה
נישא בשנית למשוררת מיכל סנונית, והיה נשוי לה עד מותו.
צבי אל-פלג נפטר בשנת 2015, בגיל 89, והובא לקבורה בקיבוץ עין החורש.
חיים צבי לרנר
חיים צבי לֶרְנֶר (בכתיב יידיש, שנהג בזמנו: לערנער; בראשי תיבות: חצ"ל; ברוסית (כתיב שלפני הרפורמה): Х. Г. Лернеръ; י"ד בניסן תקע"ה, 24 באפריל 1815 – ה' בסיוון תרמ"ט, 4 ביוני 1889) היה מדקדק יהודי ומורה לעברית שפעל באזור אוקראינה בימי האימפריה הרוסית, מהשמרנים שבמשכילי רוסיה. חיבר את "מורה הלשון" – ספר לימוד חדש ושימושי לדקדוק השפה העברית, שנפוץ מאוד בתקופתו ומאוחר יותר.
ריילי ואנג
ריילי ואנג (באנגלית: Riley Wang; נולד ב-18 במרץ 1996 בשם ואנג יי-לון, בסינית: 王以綸, פֶּה-ווֵה-דְזִי: Ông Í-lûn) הוא שחקן, זמר ודי ג'יי קנדי. בין השנים 2015 ל-2017 היה חבר בלהקת הבנים הטאיוואנית SpeXial.
ביוגרפיה
ריילי ואנג נולד בטאיוואן ב-18 במרץ 1996. כשהיה בן 10, משפחתו היגרה לקנדה, שם חי במרבית שנות נעוריו. בשנת 2012, ואנג זכה במקום השני בתחרות דוגמנות בוונקובר בה השתתף. ב-13 בינואר 2015 נודע כי ואנג יצטרף ללהקת הבנים הטאיוואנית SpeXial, תחת שם הבמה שלו באנגלית "ריילי".
חיים צבי לרנר
"מורה הלשון" ופעילותו החינוכית
בשנת 1838 שב לעיר הולדתו כמורה לעברית, ובשנים 1841–1849 לימד ברדזיבילוב. ב-16 בנובמבר 1849 התמנה על ידי השלטונות למורה בבית ספר יהודי ציבורי בברדיצ'ב. בין השנים 1851–1873 לימד עברית בבית המדרש לרבנים מטעם שלטונות האימפריה הרוסית בז'יטומיר, עד לסגירתו על ידי ממשלת הצאר ב-1 ביולי 1873. שם בין היתר הקים לרנר את הספרייה.
ריילי ואנג
ביוגרפיה
בשנת 2017 החלה הקריירה של ואנג בעולם המשחק, כאשר גילם את הדמות הראשית בסדרת הרשת "Long For You". כמו כן, בהמשך הופיע בסדרות נוספות כדוגמת סדרת הדרמה "", "" ו"צלילים של אהבה" ששודרה בנטפליקס.
ב-25 באוגוסט 2017 הודיע ואנג על עזיבתו את SpeXial, לאחר שחוזהו בה בוטל עקב "מטרות קריירה שונות". באותו יום עזב רשמית את הלהקה, ובאותה עת נשארו בה תשעה חברים.
חיים צבי לרנר
"מורה הלשון" ופעילותו החינוכית
חיים צבי לרנר התפרסם במיוחד בספרו ללימוד "מורה הלשון"; הספר ראה אור לראשונה בשנת 1859, יצא בשש מהדורות נוספות בימי חייו, והמשיך לצאת במהדורות חוזרות גם אחרי מותו של לרנר. ספר לימוד זה הושפע במידה רבה על ידי שיטת ההוראה של מורו שמחה פינסקר. נמתחה עליו ביקורת על כי לא ציין את חובתו למורו במהדורה הראשונה של הספר; הוא הכיר בכך במהדורה השנייה.
הספר כתוב בשפה עממית וצחה, ונכתב בהשראת שיטות לימוד הדקדוק של השפות האירופיות שנפוצו בזמנו, באופן שהפך את לימוד הדקדוק העברי לקל יותר מבספרי הלימוד של קודמיו.
לרנר נפטר בעיר ז'יטומיר בשנת 1889, בגיל 79. הוא ציווה את כל ספריו לייסוד ספרייה גדולה, וזו נפתחה לאחר מותו על ידי חתנו המשכיל, יליד דובנו, י"א קולישר (קאלישער) הרב מטעם ב"בית הכנסת לנאורים" בז'יטומיר.
חיבוריו
ספרי דקדוק:
תרגום:
בכתבי יד נשארו:
צפיפות קוונטית
הריכוז הקוונטי (נקרא גם לפעמים הצפיפות הקוונטית ומסומן ב nQ) הוא צפיפות החלקיקים במערכת (היחס בין כמות החלקיקים לנפח המערכת) שבה המרחק הבין חלקיקי הוא אורך הגל התרמי של דה ברולי. הריכוז הקוונטי מחושב לפי:
כאשר -
M מסת כל החלקיקים במערכת.
\hbar קבוע פלאנק המצומצם.
\tau הטמפרטורה היסודית של המערכת, מחושבת על ידי הכפלת הטמפרטורה ביחידות הסטנדרטיות בקבוע בולצמן.
על מערכות בהן ריכוז החלקיקים גדול או שווה לריכוז הקוונטי נגיד כי הן נמצאות בתחום הקוונטי ובהן נוכל לצפות בתופעות המתוארות על ידי מכניקת הקוונטים, על יתר המערכות נגיד כי הן נמצאת בגבול הקלאסי. לדוגמה עבור מערכת המורכבת מגז פרוטונים בטמפרטורות החדר הריכוז הקוונטי הוא בסדר גודל של חלקיק אחד לאנגסטרם מקובה.
הריכוז הקוונטי תלוי בטמפרטורה. כיוצא מכך עבור טמפרטורות גבוהות רוב המערכות יהיו בגבול הקלאסי, למעט אלו שצפיפות החלקיקים בהן גבוהה מאוד (למשל ננס לבן).
עבור גז אידיאלי ניתן לכתוב את משוואת סקאר-טטרוד במונחים של הריכוז הקוונטי:
כאשר - N מספר החלקיקים במערכת. n צפיפות החלקיקים. \sigma האנטרופיה היסודית של המערכת, מחושבת על ידי חילוק האנטרופיה הקונבנציונלית בקבוע בולצמן בנוסף, גבול הקלאסי ניתן לחשב את פונקציית החלוקה של גז אידיאלי מונואטומי המורכב מ N חלקיקים בעלי ספין 0 בנפח V כ -
לקריאה נוספת
הרחבה על אורך גל דה ברולי - https://www.usna.edu/Users/physics/mungan/_files/documents/Scholarship/ThermalDeBroglie.pdf
ג'ואוקואודיין
ג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן (סינית: 周口店; פין-יין: Zhōukǒudiàn; וייד-ג'יילס: Choukoutien - צ'וּקוּטְייֵן) הוא כפר השוכן כ-48 קילומטרים דרומית מערבית לבייג'ינג בירת סין, שבסמוך אליו התגלו שרידים ארכאולוגיים רבים בתוך מערכת מערות. שרידים אלו כוללים את אחת התגליות הראשונות בעולם של המין הוֹמוֹ אֶרֶקְטוּס, המכונה "אדם פֶּקין" או "אדם פקינג", וכן מקבץ עצמות כמעט שלם של Pachycrocuta brevirostris, מין נכחד של צבוע ענק. אדם פקין חי במערכת מערות זו בין 750,000 ל-230,000 שנים לפני זמננו. ב-1987 הכריז ארגון אונסק"ו על האתר הכולל את מערכת המערות כאתר מורשת עולמית.
תיאור כללי
הכפר ג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן שוכן ברובע פַאנְגְשָׁאן (房山区, פין-יין: Fángshān) בדרום-מערב המחוז העירוני של בייג'ינג. הכפר מוקף ברכס הרים מצפון-מערב ובשרשרת גבעות מצפון-מזרח, וכלפי דרום נפתח המישור הנרחב של מחוז חביי. כ-500 מטרים צפונית לכפר מוביל מעבר בין ההרים אל אגן שממנו מתחיל פלג המכונה בָּאָרחֶה, הזורם מערבית לג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן וממשיך עד שהוא נשפך ללְיוֹלִיחֶה (Liúlíhé), כ-10 קילומטרים מדרום לכפר. אתר אדם פקין מצוי מערבית לכפר. באזור זה נחשפות השכבות של סלעי המשקע, בייחוד מתקופות הפליוקן והפליסטוקן. אנשי הכפר נהגו לכרות את אבן הגיר מתור האורדוביק על מנת לייצר ממנו סיד.
התגליות של אנדרסון וזדנסקי
תוך כדי כריית סלעי אבן הגיר גילו אנשי הכפר בבקעים שבסלעים מאובנים שאותם נהגו לכנות עצמות הדרקון. ב-2 בפברואר 1918 הגיעה הידיעה על הימצאות מאובנים בג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן לגאולוג והארכאולוג השוודי יוהאן גונאר אנדרסון (Andersson; 1960-1874), ששימש אז כיועץ לנושא מינרלים במשרד החקלאות והמסחר של ממשלת סין. הוא הגיע למקום חודש אחר-כך, והתושבים כיוונו אותו לאתר שכונה בפיהם "גבעת עצמות התרנגולת". אנדרסון ערך סקר במקום ואסף במקום מאובנים רבים של מכרסמים שהתושבים חשבו בטעות שהם עצמות של תרנגולות, ומכאן שם המקום בפיהם. מקום זה קרוי כיום "אתר 6 של איש פקין". למאובנים שבמקום לא הייתה חשיבות מיוחדת, אך הסקר הוביל לסדרה של מחקרים ארכאולוגיים בסביבה.
בקיץ 1921 הובילו התושבים המקומיים את אנדרסון ואת הפלאונטולוג האמריקני וולטר גריינג'ר (Granger; 1941-1872) אל אתר המכונה בפי עובדי המחצבה המקומית "גבעת עצמות הדרקון" (בפין-יין: Longgu-shan). בבדיקה של האתר הופתע אנדרסון לגלות שברים של קוורץ לבן, מינרל שלא היה שייך לאתר מבחינה גאולוגית, והיה לו ברור כי הם הובאו ממרחק. הוא פנה אל חבריו והכריז "יש כאן אדם פרימיטיבי, עכשיו כל מה שאנחנו צריכים לעשות זה למצוא אותו". הוא הותיר לעוזרו, הפלאונטולוג האוסטרי אוטו זדנסקי (Zdansky; 1988-1894) לחפור במקום. זדנסקי חפר במקום ב-1921 וב-1923 וחשף ממצאים רבים אותם שלח לאוניברסיטת אופסלה שבשוודיה לניתוח מעמיק יותר. תוך כדי החפירות נתגלו שתי שיניים אנושיות. שן טוחנת עליונה שנתגלתה בחפירות, ומלתעה תחתונה שטרם בקעה שנתגלתה בעת שטיפלו במכון לפלאונטולוגיה באוניברסיטת אופסלה במאובנים שנשלחו מסין. אנדרסון ניצל את ביקורו של נסיך הכתר השוודי בבייג'ינג והכריז ב-22 באוקטובר 1926 על גילוי שתי השיניים האנושיות של האדם הקדמון מג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן. שנה אחר-כך פרסם זדנסקי את תוצאות החפירות שלו ב-Bulletin of the Geolocical Survey, China כשהוא זהיר יותר במסקנותיו, ואת השיניים שנתגלו שייך ל- .Homo sp, היינו מין בלתי-מזוהה בסוג האדם.
ארכלון
ארכלון (שם מדעי: Archelon; מילולית: "צב עתיק") הוא סוג של צב ים קדום שחי באזור אמריקה הצפונית והיה צב הים הגדול בעולם. הוא חי בתור הקרטיקון לפני 66–75 מיליון שנה ונכחד בהכחדת הקרטיקון הגדולה עם אחרוני הדינוזאורים.
מאפיינים
המאובנים של צב זה התגלו ב-1895 בדקוטה הדרומית והכיל מין יחיד - Archelon ischyros, שפירושו: "חזק".
צב גדול זה הגיע לאורך 450 ס"מ מקצה לקצה, הטווח שבין סנפיריו הגיע ל-400 ס"מ ומשקלו הגיע עד 2,200 ק"ג, גדול יותר מכל צב מודרני כלשהו. היה לו שריון שטוח שנועד לעזור לו לצלול בחיפוש אחרי חסרי חוליות גדולים כמו מדוזות ורכיכות במעמקי הים הפנימי המערבי, בו חי. ככל הנראה מבנה חייו היה דומה לצב גלדי, צב הים הגדול ביותר כיום.
ג'ואוקואודיין
תקופת החפירות העיקרית (1937-1927)
בלק פנה לקרן רוקפלר (שתרמה להקמת המוסד שבו לימד) בבקשה לתמוך בביצוע חפירות במקום. החפירות התחדשו ב-1927 בפיקוחו של הארכאולוג הסיני לִי גְ'יֵה. בסתיו של אותה שנה גילה הפלאונטולוג השוודי אנדרס בירגר בוהלין (Bohlin; 1990-1898) שן נוספת. ב-1928 חשפו החפירות של בלק מאובנים נוספים מהמין החדש, כולל שן, חלק ניכר מלסת תחתונה של ילד ולסת תחתונה של מבוגר הכוללת שלוש שיניים. תגליות אלו אפשרו לבלק לפנות שוב לקרן רוקפלר על מנת לקבל תרומה נוספת של 80,000 דולרים שבה השתמש על מנת להקים יחד עם הגאולוגים הסינים וֶנְג וֶנְהָאו (Wenhao) ודִינְג וֶנְגְ'יָאנְג (Wenjiang) ב-1928 את "מעבדת המחקר של הקנוזואיקון" (新生代地质与环境研究室; Cenozoic Research Laboratory) כשלוחה של המוסד הסקר הגאולוגי של סין (中国地质调查局; Geological Survey of China). המעבדה הוקמה במכללה הרפואית של פקינג ונועדה לחקור ולהעריך את המאובנים שנתגלו בג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן. בלק נשא בתואר הכבוד של מנהל המעבדה בזמן שהחפירות באתר נמשכו בפיקוחם של הפלאונטולוג הסיני יָאנְג ג'ונְגְגְ'ייֵן (Zhongjian; 1979-1897) והאנתרופולוגים פֵּי וֶנְג'ונְג (Wenzhong;1982-1904) וגְ'יָה לָאנְפּוֹ (Lanpo; 2001-1908). התנאים באתר החפירה היו פרימיטיביים, המדענים נאלצו לרכב אל האתר על גבי פרדות, כשהם לנים בחאנות שבדרך. למעבדה הצטרף הפלאונטולוג הצרפתי פייר טייאר דה שארדן שביקר כמה פעמים באתר החפירות החל מ-1926. ב-1929, לאחר שבחנו את המרבצים של המאובנים, חילקו דה שארדן ויָאנְג ג'ונְגְגְ'ייֵן אותם לעשר שכבות. ב-2 בדצמבר 1929 נתגלתה בשכבה מספר 10 בקטע העיקרי של החפירה התגלית החשובה ביותר עד אז. כשהוא עובד במזג אוויר מקפיא בתוך סדק בסלע שהתפצל מהמערה הראשית שעומקו 40 מטרים עם פטיש ביד אחת ונר בידו השנייה גילה פֵּי וֶנְג'ונְג בתוך החרסית החולית האדומה כיפת גולגולת כמעט שלמה של אדם פקין. אם השיניים דמויי השיניים האנושיות שנמצאו קודם לכן באתר לא הצליחו לשכנע את כולם כי מדובר במין הומינידי חדש באה כיפת הגולגולת וסיפקה את ההוכחה האנטומית החותכת לכך.
באביב 1930 נתגלתה כיפת גולגולת נוספת סמוך למקום בו נתגלתה כיפת הגולגולת הראשונה והיא נשלחה למעבדת המחקר של הקנוזואיקון לבחינה. ב-1932 כבר בוצעו במקום חפירות בקנה מידה נרחב. על פני שטח של כקילומטר רבוע עבדו מדי יום במקביל למעלה מ-100 פועלים. הכומר והארכאולוג הצרפתי אנרי בריי (Henri Breuil; 1961-1877) ביקר באתר ב-1931 ואישר כי במקום נתגלו כלי אבן. באותה שנה גם הוכיחו שכבות אפר ועצמות חיה חרוכות כי במערה נעשה שימוש באש.
בלק שהיה מכור לעבודתו נפטר לילה אחד ב-1934 במשרדו כשעל שולחנו מונחת אחת מכיפות הגולגולת שנחשפו באתר. את בלק כמנהל המעבדה החליף פרנץ ויידנרייך (Weidenreich; 1948-1873), אנטומיסט ואנתרופולוג יהודי-גרמני שנטש את משרת הפרופסורה שלו באוניברסיטת היידלברג עקב רדיפות הנאצים. ב-1935 הופקד גְ'יָה לָאנְפּוֹ על המשך החפירות, וב-1936 נתגלו עוד שלוש כיפות גולגולת. מיקום התגליות באתר סומן בקפידה על ידי גְ'יָה לָאנְפּוֹ, החלטה שתהיה לה חשיבות גדולה בהתחשב במה שקרה באתר אחר-כך.
האובדן
עד 1937 נתגלו בחפירות כ-200 מאובנים אנושיים שמקורם ביותר מ-40 פרטים, כולל חמש כיפות גולגולת כמעט שלמות. באותה שנה נעצרו החפירות באתר בגלל הפלישה היפנית לסין. ארבעה מבין הפועלים באתר נרצחו על ידי היפנים. בקיץ 1941 הורה ויידנרייך להכין עותקים מכל העצמות שנתגלו משום שחשש (ובצדק) שאם תפרוץ מלחמה בין ארצות הברית ליפן היפנים ישתלטו על המעבדה. בסתיו של אותה שנה נארזו כל הממצאים של האתר ונשלחו למפקח האמריקני של המכללה הרפואית במטרה שישלחו לארצות הברית, ואז הם נעלמו. גורלם אינו ידוע וכל הניסיונות הרבים שנעשו מאז להתחקות על עקבות המשלוח כשלו. מאובני העצמות שנתגלו באתר נחשבים בין התגליות החשובות ביותר בחקר האבולוציה האנושית, ואובדנם היה מכה קשה למחקר. ב-2004 כינו הפלאואנתרופולוגים האמריקנים נואל בואז (Boaz) וראסל שהאן (Ciochon) את אובדן המאובנים.
לאחר מלחמת העולם השנייה
ב-1949 התחדשו החפירות באתר, שתים עשרה שנים לאחר שהופסקו בשל המצב המדיני, והן חשפו ממצאים נוספים הכוללים חמש שיניים ורסיסים של עצמות הירך והשוק. שנה אחר-כך נתגלתה מלתעה שלישית בחומר ששלח זדנסקי לאוניברסיטת אופסלה בתחילת שנות ה-20. בחפירות שנערכו ב-1959 נתגלתה בשכבה 10 לסת תחתונה שלמה יחסית של אישה מבוגרת. בחפירות שניהל פֵּי וֶנְג'ונְג ב-1966 נתגלו מלתעה ושתי פיסות של שברי גולגולת, קדמי ועורפי. מפיסות אלו ומפיסות של עצם הרקה שנחשפו ב-1934 וב-1936 (ולא נשלחו במשלוח שאבד ב-1941) שהיו שייכים לאותו פרט שוחזרה כיפת גולגולת כמעט בשלמותה וזו כיום כיפת הגולגולת המקורית היחידה של אדם פקין המצויה בידינו.
בחפירות שנערכו בג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן מ-1921 ועד 1966 נתגלו באתר שש כיפות גולגולת כמעט שלמות של אדם פקין, 19 חתיכות גדולות של גולגולות, פיסות רבות של גולגולות, 15 לסתות תחתונות בלתי שלמות, 157 שיניים, שלוש חתיכות של עצם הזרוע, עצם בריח אחת, עצם סהר אחת ושוקה. בנוסף נמצאו באתר עצמות של קרוב ל-200 מיני חיות שאותן צד אדם פקין, בעיקר Pseudaxis grayi, מין נכחד הקרוב לאייל סיקה, שממנו נמצאו שרידים של למעלה מ-1,000 פרטים, הימצאות של בעלי חיים כדוגמת הקרנף והפיל מוכיחות כי האקלים היה אז חמים יותר. כמו כן נתגלו זרעים של צמחים דוגמת Prunus padus (סוג של דובדבן), אגוזים, אורנים ואולמוס; ויותר מ-100,000 כלי אבן עשויים גבישי קוורץ, צור ואבן חול שמתוכם נבדקו כ-17,000 כלי אבן. שכבות אפר עבות, עצמות וזרעים חרוכים ואבן גיר מפוחמת מעידים כי אדם פקין השתמש באש באופן סדיר, אם כי אין הוכחות כי ידע להצית אש. שיטות תיארוך שונות קבעו כי אדם פקין ישב באתר בתקופה שבין לפני 580,000 עד לפני 230,000 שנים, אם כי מחקר שהתפרסם בכתב העת Nature ב-2009 והתבסס על השיטה הרדיומטרית של קצב הדעיכה של אלומיניום-26 ובריליום-10 בחפצים מקוורציט שנחשפו באתר טוען כי גילם של הממצאים נע בין לפני 780,000 שנים עד 680,000 שנים.
חפירות שנערכו בשנים 1973-1972 חשפו באתר 4 בג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן מלתעה של הומו ספיינס.
ב-1961 קבעה מועצת המדינה את אתר איש פקין בג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן כאחד מאתרי המורשת החשובים שיש לשמר אותם. ב-1983 יעדה עיריית בייג'ינג (שאתר ג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן נמצא בתחומה) את השטח סביב אתר אדם פקין לשימור, וב-1987 הכריזה אונסק"ו על המקום כאתר מורשת עולמית.
אתר אדם פקין
אתר מספר 1, הידוע גם כאתר אדם פקין היה הראשון שנתגלה ב-1921 לאחר הכוונה של פועלי מחצבה מקומיים. האתר הוא מערה בהר עצמות הדרקון, גבעה מאבן גיר שנוצר בתור האורדוביק שאורכה 220 מטרים מצפון לדרום, רוחבה 190 מטרים ממזרח למערב ופסגתה בגובה 140 מטרים מעל פני הים ו-66 מטרים מעל קרקעית נחל הבָּאָרחֶה. גודל המערה 140 מטרים ממזרח למערב, רוחבה בין 2 מטרים ל-40 מטרים מדרום לצפון בקיר הצפוני של המערה יש סדק ברוחב 7 מטרים. למערה היו במקור שני פתחים, כאשר אדם פקין התיישב תחילה סמוך לפתח המזרחי ולאחר שזה התמוטט עקב בליה הוא עבר לצד המערבי. המערה התמלאה בהדרגה במשקעים שהצטברו לעובי של 50 מטרים. לפני 230,000 נטש אדם פקין את המערה משום שלא ניתן היה להתגורר בה יותר.
חפירות ראשונות בשנים 1921 ו-1923 חשפו עדויות למגורי אדם עד לפני 200,000 שנים. המערה נחפרה ברציפות מ-1927 ועד 1937 ונתגלו בה כ-200 מאובנים של חלקי שלד אנושיים (מ-40 פרטים) שזוהו כשייכים למין הומו ארקטוס, יותר מ-10,000 כלי אבן, כמה שכבות אפר המעידות על שימוש באש, כמו גם מאובנים של קרוב ל-200 מיני חיות שונים. מרבית הממצאים מחפירות אלו אבדו באורח טראגי במהלך מלחמת סין–יפן השנייה ולא נמצאו מאז. החפירות התחדשו ב-1949 והובילו לגילויים של מאובנים וכלי אבן נוספים. משום כך האתר הוא אחד מהמקורות הפוריים ביותר לממצאים מגיל הפליסטוקן התיכון.
עובי שכבת המשקעים בקרקעית המערה הוא 50 מטרים, המחולקים ל-17 שכבות. 13 שכבות נחפרו, כאשר גיל השכבה ה-13, בעומק של קרוב ל-40 מטרים, הוא כ-730,000 שנים, כלומר השכבות 14 עד 17 נוצרו לפני הפליסטוקן התיכון. השכבה הנמוכה ביותר המכילה מאובנים הקשורים לאדם פקין היא השכבה העשירית המתוארכת לפני 500,000 שנים, והשכבה העליונה ביותר המכילה מאובנים הקשורים לאדם פקין היא השכבה השלישית, כלומר אדם פקין התגורר במערה במשך 260,000 שנים. להלן פירוט הממצאים ב-13 השכבות שנחפרו: בסך הכול הוצאו מהמערה כ-27,000 מ"ק של עפר.
קידוחי ניסיון שבוצעו בשכבות מתחת לשכבה ה-13 הוכיחו כי הן אינן מכילות מאובנים או כלי אבן ומעולם לא נחפרו.
המדרון המזרחי
המדרון המזרחי הוא חלק מאתר אדם פקין ונחפר ב-1930, ב-1958 ובשנים 1979-1978 בידי משלחת מחקר רב-תחומית. חפירות התבצעו עד לעומק של 7 מטרים דרך שכבות 6-3 וחשפו כלי אבן, עצמות חרוכות ואפר, ומאובנים של עופות, זוחלים ויונקים.
אולם היונים
מערה שכונתה כך משום שיונים הרבו לפקוד אותה. המערה חוברה לאתר אדם פקין על ידי הפועלים שעבדו במקום ב-1928. חפירות בשנים 1931-1930 חשפו עצמות אדם פקין (כולל לסת תחתונה, עצם הבריח ועצם הקודקוד), עדויות לשימוש באש (כולל מוט חרוך מכליל סיני (Cercis chinensis) שתוארך לפליסטוקן התיכון), וכלי אבן שסותת מקוורץ ואבן חול ירוקה.
המערה העליונה
המערה העליונה, השוכנת בחלקה העליון של "גבעת עצמות הדרקון", נתגלתה בחפירות של 1930 ונחפרה בשנים 1935-1934 כשבמהלך החפירה הוסר גג המערה והפתח הצופה צפונה. אורכה 13.5 מטרים, ורוחבה 5.6 מטרים. בחפירות נמצאו עדויות למגורי אדם במערה בתקופה שלפני 20,000 שנים עד 10,000 שנים. המערה הייתה מחולקת בין אזור המגורים במפלס עליון לאזור הקבורה במפלס התחתון, כששקע במפלס התחתון שימש כמלכודת חיות טבעית. ממצאים שנחשפו במערה כוללים שלוש גולגולות אנושיות ושרידים אחרים מלפחות שמונה פרטים שונים שזוהו כהומו ספיינס ארכאי, כלים וקישוטים עשויים מאבן ועצם מחוררים, ומספר רב של עצמות חיות כולל שלדים שלמים של יונקים גדולים שנלכדו במלכודת שבמפלס התחתון. אבקה לבנה שפוזרה סביב השרידים שבמפלס התחתון מעידה על כך שדיירי המערה טיפחו סוג של טקס קבורה.
אתרים אחרים
נכון ל-2012 נחפרו יותר מ-20 אתרי מאובנים בג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן, להלן תיאור וממצאים שנתגלו בחלק מהן.
האתר כיום
בגבעת עצמות הדרקון נבנה מוזיאון המוקדש לממצאים שנתגלו במקום תוך התייחסות לממצאים דומים שנתגלו בעולם. התצוגות במוזיאון כוללות: כמו כן ניתן לבקר באתר מספר 1, המערה שבה נתגלו עיקר הממצאים של אדם פקין ובמערה העליונה שבה נתגלו שרידים של הומו ספיינס.
מירון זלטין
בתקופת מלחמת העולם השנייה
בשנת 1940 עברו בני הזוג זלטין למונפלייה ומשם עברו לאיזיו. במאי 1943 הקימו השניים בכפר איזיו בית ילדים ובו מצאו מחסה עשרות ילדים יהודים, נרדפי הנאצים, שהובאו למקום על ידי האוז"ה. זלטין ניהל את בית הילדים. בית הילדים היה חלק מרשת של בתי ילדים שבחלקם שהו הילדים בתור מסתור, ובחלקם באופן זמני, לפני העברתם אל מעבר לגבול, אל שווייץ או ספרד הנייטרליות. למעלה ממאה ילדים שהו בבית הילדים באיזיו מהקמתו במאי 1943 ועד פשיטת הגרמנים באפריל 1944. חלקם שהו במקום רק מספר שבועות או חודשים.
עם פשיטת הגרמנים על בית הילדים באפריל 1944 נעצר גם זלטין עם יתר אנשי הצוות, שבעה במספר בסך הכל, ועם 44 הילדים ששהו במוסד באותה העת. הוא גורש מתחנת רכבת בבוביני שבמחוז סן-סן-דני, בטרנספורט 73  שיצא לטאלין ב-15 במאי 1944 ונרצח באוגוסט 1944 בירי. יתר ילדי איזיו שגורשו, נרצחו באושוויץ. רק אחת מהם, לאה פלדבלום, שרדה.
הנצחה
ביולי 1946 נקרא על שמו של זלטין רחוב בעיירה לנדה בצפון צרפת, שם חיו מירון וסבין זלטין תקופת מה לפני השואה.
אשתו של זלטין, סבין, פעלה להנצחת ילדי איזיו בשנים שלאחר המלחמה. היא הייתה אחת היוזמות להקמת מוזיאון בבניין ששימש את בית הילדים. בשנת 1987 הוקם, בבניין בו פעל בית הילדים, מוזיאון המנציח את סיפורם של הילדים ואת סיפור הגירוש.
ב-6 באפריל 2015, במלאת 71 שנה לגירוש, חנך נשיא צרפת פרנסואה הולנד את מוזיאון בית הילדים המחודש באיזיו, לאחר שזה נסגר למספר חודשים לשם שיפוצים.
אריאל אוטולנגי
אריאל אוטולנגי הוא מאמן נבחרת ישראל בכדורסל כיסאות גלגלים ובעבר שחקן הנבחרת וחבר משלחת ישראל למשחקים הפאראלימפיים.
אלי אונגר
אליהו אונגר (נולד בשנת 1940) הוא בנקאי ומנהל ישראלי. היה ספורטאי פאראלימפי זוכה מדליות בכדורעף.
אריאל אוטולנגי
אוטולנגי היה בנעוריו חבר הנבחרת הצעירה של הפועל ירושלים בכדורסל. בשירותו הצבאי שירת בצנחנים ובמלחמת שלום הגליל הוצב בלבנון. ב-1983 נפגע מפליטת כדור של חברו לצוות ונפגע בעמוד השדרה.
אלי אונגר
אונגר נכה צה"ל קטוע רגל.
אריאל אוטולנגי
לאחר תקופת שיקום החל להתאמן בכדורסל כיסאות גלגלים ובשנים 1985–2008 היה שחקן נבחרת ישראל והשתתף במשחקים הפאראלימפיים שלוש פעמים (1988, 1992, 2008). במשך שש עונות הוא שיחק גם בנבחרת האיטלקית סאסרי, איתה זכה פעמיים בגביע אירופה.
אוטולנגי הוא מאמן נבחרת הכדורסל של בית הלוחם תל אביב, איתה זכה בגביע המדינה. בשנת 2012 מונה למאמן נבחרת ישראל.
אלי אונגר
לאחר תקופת שיקום הצטרף לנבחרת הנכים של כדורעף בעמידה. הוא השתתף שלוש פעמים בנבחרת הכדורעף שיצאה למשחקים הפאראלימפיים, מאולימפיאדת הנכים ארנהם (1980) ועד המשחקים הפאראלימפיים סיאול (1988). בתחרויות הכדורעף היה שותף לשתי זכיות במדליות זהב (1980, 1984) וזכייה במדליית כסף (1988). בגמר התחרויות ב-1988, החליק בכפר האולימפי וסבל מפגיעה נוספת ברגלו הקטועה.
אונגר עבד ארבעה עשורים בבנק מזרחי והגיע לשמש משנה למנכ"ל הבנק ומנהל חטיבת שוק ההון. בעקבות ועדת בייסקי הועמד למשפט ב-1987, יחד עם מנכ"ל הבנק אהרן מאיר, ונאלץ לפרוש. אחר כך תבע את מהבנק מאות אלפי שקלים כמענק פרישה, בנוסף לפנסיה התקציבית שקיבל.
בשנים 1994–1998 היה מנכ"ל הבנק למסחר ואחר כך דירקטור. לאחר קריסת הבנק ב-2002, בעקבות מעילה, נתבע לשלם פיצויים לכונס הנכסים הרשמי, מאחר שהמעילה התרחשה גם בתקופה ששימש כמנכ"ל. אונגר טען שפעל כראוי, אך לבסוף הסכים לפשרה בה שילמו מנהלי הבנק מכיסם כ-3.5 מיליון שקל.
בשנת 1998 היה שותף בהקמת חברת "גמא ניהול וסליקה" לניכיון צ'קים ועמד מאז בראש הדירקטוריון. בהמשך מכרו השותפים כ-20% מהמניות לחברת לאומי קארד, וב-2008 מכרו 49% מהחברה ל. במאי 2021 הונפקה החברה ב, אונגר מכר את כל המניות שעוד החזיק, אך ממשיך לשמש כיושב ראש החברה.
בשנת 2001 הצטרף כשותף בחברת "איזי פורקס", שהפעילה אתר אינטרנט המאפשר מסחר במט"ח בסכומים קטנים עד בינוניים. החברה נקלעה למספר סכסוכים משפטיים עם לקוחות שהפסידו כספים, כולל תובענה ייצוגית, בטענה שהפרה את חוק הסדרת העיסוק בייעוץ השקעות. לאחר שהפסידה בתביעה החברה נסגרה.
בנוסף שירת כ-15 שנים כחבר בהנהלת הבורסה לניירות ערך ו-5 שנים בהנהלת החברה לישראל, היה גזבר ארגון נכי צה"ל וגזבר ההתאחדות הישראלית לספורט נכים.
ג'ורג' גנאה
ג'ורג' גנאה (ברומנית: George Ganea; נולד ב-26 במאי 1999) הוא כדורגלן רומני המשחק בעמדת החלוץ בפארול קונסטנצה.
קריירה
גנאה, שנולד בבוקרשט, שיחק במחלקות הנוער של אוניברסיטת קלוז' ודינמו בוקרשט, ובאוגוסט 2015, כשהוא בן 16 בלבד, הצטרף לקבוצת הבוגרים של ראפיד בוקרשט, ששיחקה בליגת המשנה הרומנית.
בתום העונה הוא עזב את הקבוצה, ועבר למחלקות הנוער של וירטוס אנטלה ורומא האיטלקיות.
באוגוסט 2018 הצטרף לצ'.פ.ר. קלוז' מליגת העל הרומנית, אך לא קיבל הזדמנות מהמאמן.
בפברואר 2019 חתם בויטורול קונסטנצה הרומנית. ביוני 2021 התאחדה ויטורול עם פארול קונסטנצה, וגנאה המשיך במועדון המאוחד.
קריירת נבחרות
גנאה, בנו של שחקן העבר ומאמן הכדורגל הרומני יונל גנאה, שיחק בכל נבחרות הנוער השונות של רומניה, ואף השתתף באולימפיאדת טוקיו.
ברתולד בייץ
ביוגרפיה
בייץ החל את הקריירה שלו כבנקאי בשטרלזונד. בשנת 1938 החל לעבוד עבור אחת מחברות הבת של תאגיד האנרגיה של בהמבורג.
קורותיו בתקופת מלחמת העולם השנייה
בשנת 1941, עם פלישת גרמניה לברית המועצות ולשטחים שברית המועצות כבשה מפולין בשנת 1939, הוצב בייץ בסניף של החברה בבוריסלב שבפולין הכבושה בידי הגרמנים (כיום בשטח אוקראינה). עקב חשיבותם של שדות הנפט למשק המלחמה הגרמני, הוסמך בייץ לגייס עובדים כדי לתרום למאמץ המלחמה. באזור בוריסלב הייתה אוכלוסייה יהודית גדולה, ורבים מיהודי העיר היו מועסקים בתחומי הכימיקלים, ההנדסה, המכניקה והעבודה בהפקת נפט. באוגוסט 1942 היה בייץ עד לאקציה שבה נלקחו נכים, לאקציה שביצע האס אס בבית ילדים בבוריסלב, ולרצח יהודים בירי, והחליט לפעול להצלת יהודים. על ידי שימוש במעמדו הבכיר בכלכלת האזור הצליח בייץ לקבל מידע מקדים על אקציות צפויות והזהיר יהודים מפניהן. בזכות מעמדו יכול היה לבחור עובדים מתאימים מקרב היהודים למטרות תעשיית הנפט, ובחר מקרב אלה שעמדו בפני גירוש למחנות ריכוז. הוא הוציא 250 נשים וגברים יהודים מרכבת שעמדה לנסוע למחנה ההשמדה בלז'ץ. בין היהודים שהציל בייץ היו גם יהודים שלא היו עובדים מומחים בתחומי התעשייה של בייץ - חייטים, ספרים ומלומדים ביהדות. הוא נתן לכולם תעודות לפיהן הם היו עובדים מומחים בתעשיית הנפט וכך הציל את חייהם.
עם אשתו אלזה הסתיר בייץ יהודים בביתו. הוא הנפיק אישורי עבודה מזויפים על מנת להציל יהודים אחרים ממחנות ההשמדה. בשנת 1943 כמעט נחשפו מאמציו של בייץ לאחר ששתי נערות שנעצרו הציגו תעודות מזויפות שקיבלו מבייץ. הגסטפו חקר את הנושא, ובייץ גויס לוורמכט במרס 1944.
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר המלחמה היה בייץ מנהל חברת ביטוח. בשנת 1953 נשכר על ידי אלפרד קרופ והיה מנהל תאגיד הפלדה קרופ. הוא סייע בתיעושו מחדש של חבל הרוהר ובהפיכתה של גרמניה מחדש למעצמת תיעוש. בשנות התשעים ניהל את מיזוג קרופ עם חברת טיסן ויצירת חברת טיסנקרופ (ThyssenKrupp). בייץ היה גורם מרכזי בפעילות הרווחה והצדקה של קרן שהקימה החברה. כמו כן היה חבר הוועד האולימפי הבינלאומי ובשנות השמונים (1984–1988) היה סגן נשיא הוועד האולימפי דאז חואן אנטוניו סמראנש.
הנצחה
בשנת 1973 הכיר יד ושם בבייץ כחסיד אומות העולם. בייץ קיבל את אות הכבוד האזרחי הפולני הגבוה ביותר. בשנת 2000 קיבל בייץ את אות לאו בק, אות הכבוד הגבוה ביותר שמעניקה המועצה המרכזית של יהודי גרמניה. בייץ קיבל עשרות אותות כבוד, רובם ככולם מערים גרמניות.