cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טבח לייפאיה
טבח פארק ריינה
ב -29 ביוני 1941, פלוגת איינזצקומנדו EK 1a נכנסו לעיר. במהלך הלחימה, הכוחות הסובייטים חפרו תעלות הגנה בפארק ריינה במרכז לייפאיה. ב-3 וב-4 ביולי 1941, אנשי האס דה אספו יהודים, צעדו אתם אל התעלות בפארק, ירו בהם ודחפו אותם פנימה אל התעלות. לא ידוע כמות ההרוגים במהלך ירי זה, ההערכות נעות בין כמה עשרות ל-300. ועדת חקירה של ברית המועצות מצאה כי 1,430 בני אדם נהרגו בירי בפארק, אולם יש הטוענים כי המספר מוגזם.
ירי בכלואים ("בני הערובה")
ב-3 ביולי 1941 מפקד פלוגת איינזצקומנדו 2, ארהרד גרואל, נכנס לעיר עם כ-30 מאנשיו. הם השתלטו על כלא הנשים והשתמשו בו כמתקן כליאה עבור המשטר הנאצי. מרבית האנשים שנכלאו היו יהודים, והשאר קומוניסטים. שמועות לפיהם היהודים היו אחראים לזוועות המשטר הקומוניסטי בלייפאיה דרבנו מיליציה לטבית לבצע את מרבית המעצרים. הירי הראשון שבוצע היה של כ-30 יהודים וקומוניסטים שהוצאו להורג ב-7 ביולי. הם הוגדרו על ידי הנאצים כ"בני ערובה", ונורו כנקמה כביכול על ירי שנורה לעבר הסיורים הגרמניים באזור. כל אסיר חמישי נבחר להישלח לטבח שהתרחש על דיונות החוף ליד המגדלור. בערך 30 אנשים נהרגו בירי.
לפחות פעם בשבועיים התרחשו הוצאות להורג על החוף ליד המגדלור. אנשי חוליות הביצוע הראשונות היו גרמנים, אך הם הוחלפו מאוחר יותר על ידי יחידת קומנדו של הלטבים. גרואל הוחלף לאחר מכן בקצין האס אס וולפגנג קוגלר, ותחת פיקודו המשיכו להתבצע הרג של קבוצות קטנות של יהודים באופן כמעט יומיומי.
הפעולה של קומנדו ארייס
מפקד הצי הגרמני בלייפאיה הוציא מברק, שבו דרש להביא לעיר אנשי אס אס ומשטרת מגן לטבית עבור "יישום מהיר של הבעיה היהודית". לצורך ביצוע הירי הובא מריגה "קומנדו ארייס", יחידה של משטרת העזר הלטבית בראשות קצין האס אס ויקטורס אראייס (Viktors Arājs). הם הוציאו להורג בתאריכים 24–25 ביולי בסביבות 910 גברים יהודים. הנידונים למוות נאלצו לצעוד בקבוצות קטנות עד לקצה של בור, כרעו על הקרקע ונורו לעיני עשרות צופים גרמנים מן הצי.
לאחר פעולה זו נמשך הירי של קבוצות קטנות. באוגוסט עד דצמבר 1941, היו מספר רב של הוצאות להורג, בהם נורו למוות כ-600 יהודים, 100 קומוניסטים ו-100 צוענים.
טבח הצוענים
גם הצוענים היו על כוונת ההשמדה של הכיבוש הנאצי. בדצמבר 1941, הוציא קומיסר הרייך הינריך לוזה צו בו נאמר כי יש להתייחס אל הצוענים בדיוק כמו אל היהודים.
הצוענים היו בני השמדה גם באזור לייפאיה. ב-5 בדצמבר 1941, המשטרה הלטבית בלייפאיה עצרה 103 גברים ונשים צוענים. היא מסרה אותם למשטרה הגרמנית הראשית "לצורך השגחה" כלומר, לרצח. כולם נרצחו באותו היום.
הפעולה הגדולה
מעשה הטבח הגדול ביותר בלייפאיה התקיים במשך שלושה ימים, מ-15 בדצמבר ועד ל-17 בדצמבר 1941. ב-13 בדצמבר פרסמה המשטרה הנאצית צו המורה לכל יהודי העיר להישאר בבתים במשך שלושה ימים. המשטרה הלטבית החלה לעצור את היהודים בעיר עוד באותו הלילה ולהביא אותם לכלא הנשים, שם הם נכלאו בחצר. האנשים נצטוו לעמוד בטור גדול מול הקיר ולא לזוז. תחת משמר גרמני ולטבי, הם הובלו בקבוצות של 20 איש לדיונות בפרבר של לייפאיה בשם סקדה, שנמצא בחוף הים מצפון לעיר, סמוך לתעלות שנחפרו במקום. הם הצטוו לחכות לתורם להיות מוצאים להורג בשכיבה על הקרקע עם הפנים כלפי מטה. כשהתקרבו אל הבורות, הצטוו להסיר את בגדיהם ואז נורו לתוכם. לאחר מכן איש אס-דה בדק את הגופות בתעלה על מנת לירות במי שנותר בחיים. הירי התבצע על ידי שלוש יחידות: כל שוטרי ה"שוצפוליציי" (גרמנים), משטרת-העזר הלטבית של האס-דה וכן גדוד 21 של המשטרה הלטבית. בפעולה זו נרצחו 2,731 יהודים ו-23 קומוניסטים.
גטו לייפאיה
כאשר הוקם גטו בלייפאיה ביוני 1942, נשארו בחיים רק כ-814 יהודים. הגטו עצמו כלל 11 בתים על פני ארבעה רחובות. עד סגירתו באוקטובר 1943, שימשו תושביו למגוון עבודות כפייה לרשויות הכיבוש. במהלך תקופה זו מתו בו 102 בני אדם עקב התנאים הקשים והמחסור במזון ו-54 נוספים הוצאו להורג. השומרים בגטו היו לטבים לובשי מדים שחורים. ב-8 באוקטובר 1943 נסגר הגטו, והאסירים ששרדו בו הועמסו על קרונות בקר ונשלחו לגטו ריגה.
המשפטים
בשנת 1971 הרשיע בית משפט בגרמניה המערבית שישה אנשי אס-דה ומשטרה על ביצוע מעשי הטבח בלייפאיה. הם נדונו לעונשים של שנתיים עד שבע שנות מאסר.
ויקטורס אראייס התחמק מן הצדק במשך שנים רבות, אך בשנת 1979 הוא הורשע בבית משפט במערב גרמניה ונידון למאסר עולם (מת ב-1988).
הסכסוך בשינג'יאנג
הסכסוך בשינג'יאנג, הוא סכסוך מתמשך בשינג'יאנג, המחוז האוטונומי שבצפון מערב סין בין הקבוצה האתנית האויגורית, שחיה תחת כיבוש המשטר הסיני מאז 1949 במחוז, לבין השלטון הסיני שנוקט בדיכוי אלים כנגד האוכלוסייה המקומית. לטענת האויגורים האזור אינו חלק מסין ושהרפובליקה המזרחית הטורקית השנייה סופחה בצורה לא חוקית בשנת 1949 לסין. אי לכך הם רואים עצמם חיים תחת כיבוש הרפובליקה העממית של סין.
בשני העשורים הראשונים של המאה ה-21 ישנו חיכוך קבוע בין הצדדים. מצד אחד השלטון הסיני כופה חינוך מחדש על האויגורים, וכולל פעולות אלימות כגון עיקור נשים, חילון בכפייה, ומחנות עבודת פרך, ומאידך קיימים מספר ארגונים מיליטנטיים אויגורים אשר מעודדים ומבצעים מאבק מזוין נגד הממשל בבייג'ינג. פיגועים של פעילים אויגורים נגד אזרחים סיניים, בעיקר תקיפות מאורגנות בסכינים הן תופעה קיימת שהממשל הסיני מתמודד איתה. כנגד הממשל נטען לא פעם כי הוא משתמש בכח מופרז כדי לדכא את המרידות.
רקע
האזור הנודע כשינג'יאנג היה מדינת חסות של סין כבר בשנת 60 לפני הספירה במהלך שושלת האן וכן מדינת חסות של שושלת טאנג. למרות שהיו במהלך ההיסטוריה תקופות של עצמאות משלטון סיני, האזור ההיסטורי של שינג'יאנג של ימינו מורכב מאזורי אגן טארים ודזאנגריה ואוכלס במקור על ידי עמים אשר נטו אחר דת הבודהיזם. האזור היה נתון תחת טורקיזציה ואסלאמיזציה בידי פולשים טורקיים מוסלמים.
במאה ה-18 שושלת צ'ינג הכירה רשמית באזור שינג'יאנג כפרובינציה.
התקוממויות קודמות
מלחמות שינג'יאנג היו סידרה של עימותים מזוינים בראשית ואמצע המאה ה-20 במהלך תקופת המצביאים (warlords) ברפובליקה של סין. בשנת 1933 למושל האזור מונה שנג שיצאי ובעקבות כך תומכי ברית המועצות נאלצו לברוח לתחומי ברית המועצות.
בשנת 1944, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, הסובייטים תמכו במרד אילי (Ili Rebellion) האויגורי נגד המשטר בסין, כאשר הוא היה עסוק במלחמה מול האימפריה היפנית במזרח המדינה (שאף היא הייתה במלחמה עם הסובייטים). רבים מבני האזור הנקרא אילי בשינג'יאנג היו בעלי קשרים תרבותיים, כלכליים ופוליטיים עם האימפריה הרוסית ולאחר מכן עם ברית המועצות.
מאפייני הקונפליקט
בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 ביצעו פעילים אויגורים מספר תקריות אלימות, בהן נהרגו בני האן. תקופה זו הקשיחה את יחס השלטון הסיני לאויגורים, כאשר הממשלה כלאה ללא משפט מיליוני אויגורים במחנות חינוך מחדש. דיווחים שונים מעידים על מעשי עינויים כחלק מניסיון להרחיק את האסירים מזהותם האתנית ומאמונתם המוסלמית. סין מבצעת מהלכים נוספים במטרה להחליש את הזהות האתנית הלא-סינית של האויגורים, כאשר בין היתר הראו צילומי לוויין שהממשל הרס בתי קברות מקומיים.
במחצית השנייה של העשור החלה ממשלת סין בהפעלה של מדיניות אגרסיבית להקטנת הילודה האויגורית. קודם לכן לא אכפה הממשלה את מדיניות צמצום הילודה הסינית על האויגורים ונפוצו בקרבם משפחות מרובות ילדים. מגוון פעולות בנושא דוגמת מעצר של הורים למשפחות מרובות ילדים ושליחת ילדיהם לבתי יתומים, גרמו לירידה של למעלה מ-60% בין השנים 2015 ו-2018. סין מתמרצת הגעתם של בני האן למחוז, על ידי הקצאת קרקעות, במטרה להטות בהדרגה את הדמוגרפיה ולבטל את הרוב האויגורי.
קישרוזוואג'
קישרוזוואג' (בהונגרית: Kisrozvágy) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בקישרוזוואג' התגוררו מעט יהודים ובמקום קיים בית קברות יהודי.
מרכז אפריקה הבריטית
פרוטקטורט מרכז אפריקה הבריטי (באנגלית: British Central Africa Protectorate) הייתה מדינת חסות בריטית באפריקה, באזור של מלאווי של ימינו, אשר הוקמה בשנת 1893 ובשנת 1907 שונה שמה לניאסלנד.
רקע היסטורי
הרי השייר מדרום לאגם ניאסה (אגם מלאווי של ימינו) והאדמות שממערב לאגם נחקרו על ידי דייוויד ליווינגסטון בין השנים 1858–1864 במסגרת משלחות זמבזי. ליווינגסטון הציע שמה שלטענתו היו האקלים והאדמות הפוריות של האזור יהפכו אותו לאידיאלי לקידום הנצרות והמסחר. כתוצאה מכתבי ליווינגסטון, הוקמו באזור כמה משלחות אנגליקניות ופרסביטריות בשנות ה-60 וה-70. בשנת 1878 הוקמה בגלאזגו חברת האגמים האפריקאית בע"מ, שקדמה לתאגיד האגמים האפריקאים בע"מ, על ידי קבוצה של אנשי עסקים מקומיים עם קישורים למשלחות הפרסביטריאניות. מטרתם הייתה להקים קונצרן סחר ותחבורה שיפעל בשיתוף פעולה הדוק עם המשימות למאבק בסחר העבדים על ידי הנהגת סחר לגיטימי, השגת רווח מסחרי ופיתוח השפעה אירופית באזור. משלחת והסדר מסחר קטן הוקמה בבלנטייר בשנת 1876 וקונסול בריטי התמקם שם בשנת 1883.
זכיינים שהחזיקו אחוזות פראזו מהכתר הפורטוגלי היו פעילים בעמק התחתון של נהר שייר משנות ה-30 של המאה ה-19 וממשלת פורטוגל טענה לריבונות על חלק גדול ממרכז אפריקה, מבלי לשמור על כיבוש יעיל על יותר מחלק קטן ממנה. בשנת 1879, ממשלת פורטוגל תבעה רשמית את האזור מדרום וממזרח לנהר רואו (המהווה בימינו את הגבול הדרום-מזרחי של מלאווי), ובשנת 1882 כבשה את עמק נהר השייר התחתון עד צפונה לנהר רואו. אז ניסו הפורטוגלים לנהל משא ומתן על הסכמת הבריטים לטענותיהם הטריטוריאליות, אך כינוס ועידת ברלין (1884) סיים את הדיונים הדו-צדדיים הללו. בינתיים חברת אגמי אפריקה ניסתה להשיג מעמד של חברת שכר מממשלת בריטניה, אך היא לא הצליחה לעשות זאת בשנת 1886. בשנים 1885–1886 אלכסנדר דה סרפה פינטו התחיל במסע פורטוגלי שהגיע עד Shire Highlands, אך היא נכשלה בכריתת הסכמי הגנה עם ראשי יאו בשטחים ממערב לאגם מלאווי.
בשלהי שנת 1888 סירב משרד החוץ הבריטי לקבל אחריות על הגנת ההתנחלויות הבריטיות הבסיסיות ברמות השייר, למרות טענות לא מבוססות של חברת אגמי אפריקה על התערבות פורטוגזית בפעילות המסחר שלהן. עם זאת, היא גם סירבה לנהל משא ומתן עם ממשלת פורטוגל על טענתם כי יש לראות את הרמות שייר כחלק ממזרח אפריקה הפורטוגזית, מכיוון שזה לא נחשב על ידי משרד החוץ תחת כיבוש פורטוגלי יעיל. על מנת למנוע את הכיבוש הפורטוגלי, שלחה ממשלת בריטניה את הנרי המילטון ג'ונסטון כקונסול הבריטי למוזמביק ולפנים הארץ, עם הוראות לדווח על היקף השלטון הפורטוגלי בעמקי זמבזי ושייר והסביבה, וכריתת חוזים מותנים עם שליטים מקומיים שמעבר לתחום הפורטוגלי. חוזי ידידות מותנים אלה לא הסתכמו בהקמת פרוטקטורט בריטי אלא מנעו מאותם שליטים לקבל הגנה ממדינה אחרת. בדרכו לקבל את מינויו, בילה ג'ונסטון שישה שבועות בליסבון בתחילת 1889 בניסיון לנהל משא ומתן להסכם מקובל על תחומי ההשפעה הפורטוגזים והבריטיים במרכז אפריקה. טיוטת ההסכם שהושגה במרץ 1889 הייתה יוצרת שטח חסות בריטי הכולל את כל האזור שממערב לאגם ניאסה וגם את משונאלנד אך לא כולל את הרי השייר ועמק הירד התחתון, שהיה אמור להיות חלק מהתחום הפורטוגזי. זה חרג ממה שמשרד החוץ היה מוכן לקבל, ובהמשך נדחתה ההצעה.
בשנת 1888 הנחתה ממשלת פורטוגל את נציגיה במזרח אפריקה הפורטוגזית לנסות לערוך אמנות הגנה עם ראשי יאו מדרום-מזרח לאגם מלאווי וברמות השייר, ומשלחת שאורגנה בידי אנטוניו קרדוסו, מושל קווילימן לשעבר, יצאה לדרך בנובמבר 1888 לאגם. מאוחר יותר, בתחילת 1889, משלחת שנייה בראשות אלכסנדר דה סרפה פינטו עברה במעלה עמק השייר. שתי משלחות אלו ערכו למעלה מעשרים אמנות עם ראשים במלאווי. סרפה פינטו פגש את ג'ונסטון באוגוסט 1889 ממזרח לנהר רואו, כאשר ג'ונסטון יעץ לו שלא לחצות את הנהר אל הרי השייר. סרפה פינטו פעל בזהירות, אך בספטמבר, בעקבות עימותים קלים בין הכוח המתקדם של סרפה פינטו לבין שבט הקולולו שהותיר אחריו ליווינגסטון בתום משלחת זמבזי שלו בשנת 1864, הוא חצה את הרואו, בימינו במלאווי. בתגובה לפלישה זו, הכריז סגנו של ג'ונסטון ג'ון ביוקנן על פרוטקטורט שייר היילנדס בהיעדרו של ג'ונסטון, למרות ההוראות המנוגדות של משרד החוץ. נראה סביר כי פעולתו של ביוקנן, שנעשתה ללא התייחסות למשרד החוץ, אך בעקבות הוראות שהשאיר ג'ונסטון לפני צאתו צפונה, הייתה למנוע התקדמות נוספת של סרפה פינטו במקום לכונן את השלטון הבריטי באזור. עם זאת, באוקטובר 1889 תקפו חיילי סרפה פינטו את אחד מראשי הקולולו, הרגו כ-70 מתומכיו ועם שתי סירות נהר חמושות דחפו במעלה נהר השייר דרך האזור שעליו הקים ביוקנן פרוטקטורט. לאחר עזיבתו של סרפה פינטו עקב מחלה קשה בנובמבר 1889, המפקד השני שלו, ז'ואאו קוטיניו, המשיך עד קטונגה, נמל הנהר הקרוב ביותר לבלנטייר, וכמה מפקדי קולולו ברחו לבלנטייר למען ביטחונם.
הכרזתו של ג'ונסטון על פרוטקטורט נוסף, פרוטקטורט מחוזות ניאסלנד, מערבית לאגם מלאווי, הייתה מנוגדת להוראות משרד החוץ. עם זאת, הוא אושר על ידי משרד החוץ במאי 1891. הסיבה לכך היא גילוי ערוץ צ'ינדה בדלתה של הזמבזי, שהיה עמוק מספיק כדי לאפשר לספינות ימיות להיכנס לזמבזי, שהיה נתיב מים בינלאומי, מבלי שהיה צורך להיכנס לשטח פורטוגל, ואילו בעבר ספינות כאלה נאלצו להשתמש בנמל קווילימן. סולסברי הושפע גם מההצעה של חברת דרום אפריקה הבריטית לממן את ממשל הפרוטקטורט. לאחר מכן הגיע משבר אנגלו-פורטוגלי שבו סירוב בריטי לבוררות היה ואחריו האולטימטום הבריטי ב-11 בינואר 1890. זה דרש מהפורטוגלים לוותר על כל התביעות לשטחים שמעבר לנהר הרואו וממערב לאגם מלאווי. ממשלת פורטוגל נאלצה לוותר והורתה לחייליה בעמק שייר לסגת לגדה הדרומית של הרואו. פקודה זו התקבלה על ידי המפקד בקטונגה ב-8 במרץ 1890 וכל הכוחות הפורטוגזים פינו את קטונגה וצ'ירומו עד 12 במרץ.
הקמת הפרוטקטורט
אמנת 1891 האנגלו-פורטוגזית תקנה את גבולותיה הדרומיים של פרוטקטורט מרכז אפריקה הבריטי. אף על פי שנהר הרואו היה הגבול הזמני בין תחומי ההשפעה הפורטוגזיים והבריטים מאז 1879, כחלק מהסכם 1891 ובלחץ בריטי חזק, אזור שממערב לשייר ומדרום למפגש עם רואו שנשלט על ידי משפחה אפרו-פורטוגזית, הוקצה לבריטניה ובימינו מהווה את מחוז נסנג'ה. האמנה העניקה לבריטניה גם חוזה שכירות למשך 99 שנים על צ'ינדה, נמל באחד מתעלות הדלתאה של זמבזי, שם יכולות ספינות ימיות להעביר סחורות ונוסעים לסירות נהר. הגבול הצפוני של הפרוטקטורט הוסכם בנהר סונגווה כחלק מהוועידה האנגלו-גרמנית בשנת 1890. גבולו המערבי עם צפון רודזיה נקבע בשנת 1891 במפלג הניקוז בין אגם מלאווי לנהר לואנגווה בהסכם עם חברת דרום אפריקה הבריטית, ששלטה בזמביה של ימינו תחת אמנת המלוכה עד 1924.
ביסוס השליטה באזור
בשנת 1891 שלט ג'ונסטון רק בשבריר מרמות השייר, כשלעצמו חלק קטן מכלל הפרוטקטורט, ובתחילה היה כוח של 70 כוחות הודים בלבד לכפות את השלטון הבריטי. כוחות אלו, שהוחלפו מאוחר יותר על ידי מתגייסים הודים ואפריקאים, שימשו עד 1895 למלחמה בכמה מלחמות קטנות נגד אלו שלא היו מוכנים לוותר על עצמאותם. לאחר מכן, עד 1898, שימשו כוחות לסייע למשטרה המגויסת במקום לדכא את סחר העבדים. שלוש הקבוצות העיקריות שהתנגדו לכיבוש הבריטי היו ראשי יאו בדרום הפרוטקטורט וקבוצות סוואהיליות סביב מרכז וצפון אגם ניאסה, שניהם מעורבים בסחר העבדים, ואנשי נגוני שהקימו שתי ממלכות התרחבות אגרסיבית במערב ובצפון.
ראשי יאו היו הכי קרובים להתנחלויות אירופה ברמות השייר וכבר באוגוסט 1891 השתמש ג'ונסטון בכוחו הקטן נגד שלושה ראשי שבטים קטנים לפני שתקף את ראש יאו החשוב ביותר, שהתבסס על החוף המזרחי של אגם ניאסה. לאחר הצלחה ראשונית, כוחותיו של ג'ונסטון הותקפו ממארב ונאלצו לסגת ובמהלך 1892 לא נקטו כל פעולה נוספת נגד כמה מפקדי יאו שדחו את השליטה הבריטית. עם זאת, בשנת 1893 העניק ססיל רודס מענק מיוחד כדי לאפשר לג'ונסטון לגייס 200 כוחות הודים נוספים וגם שכירי חרב אפריקאים לנקוט בפעולה למניעת התנגדות מזוינת, ובסוף 1895 ההתנגדות היחידה של יאו הייתה מלהקות חמושות קטנות ללא בסיסים קבועים שהצליחו לעבור למוזמביק בעת תיגר עליהם.
לאחר מכן, ג'ונסטון התכונן לתקוף את מלוזי בן קזבדמה, מנהיג מה שמכונה "הערבים בצפון הקצה", אם כי רוב אלו שתוארו על ידי האירופים במזרח אפריקה כערבים היו סוואהילים מוסלמים מהחוף המזרחי של אפריקה או אנשי ניאמווזי, שחיקו לבוש ומנהגים ערבים אך לעיתים רחוקות היו מוסלמים. מלוזי ניצח שני ניסיונות שעשתה חברת האגמים האפריקאיים בע"מ במלחמת קארונגה בין השנים 1887–1889, בתמיכת ממשל בריטית לא רשמית, לעקור אותו ואת תומכיו ולסיים את סחר העבדים. ג'ונסטון חתם עמו על שביתת נשק באוקטובר 1889 והשאיר אותו בשלום עד סוף 1895, אף על פי שמלוזי לעיתים קרובות לא קיים את תנאי ההפוגה ההיא. ג'ונסטון הבטיח לראשונה את נייטרליותו של שליט סוואהילי של נקוטקוטה על ידי תשלום סבסוד, ובנובמבר 1895 הוא העלה כוח של למעלה מ-400 רובאים סיקים ואפריקאים עם ארטילריה ומקלעים על ספינת קיטור בפורט ג'ונסטון ויצא לקארונגה. ללא כל התרעה מוקדמת, תקף ג'ונסטון שניים מהמאגרים הקטנים יותר של מלוזי ב-2 בדצמבר ובאותו יום הקיף את העיר המבוצרת הגדולה והמגודרת של מלוזי, והפציץ אותה במשך יומיים ולבסוף תקף אותה ב-4 בדצמבר, מול התנגדות נוקשה. מלוזי נלכד, הועמד למשפט מהיר ונתלה ב-5 בדצמבר: בין 200 ל-300 מלוחמיו נהרגו, רבים בזמן שניסו להיכנע, כמו גם כמה מאות לא לוחמים שנהרגו בהפצצה. שאר השליטים הסוואהילים לא התנגדו והושמדו לאחר כניעתם.
ממלכת מסקו נגוני במערב פרוטקטורט הייתה המדינה החזקה ביותר באזור בשנות ה-80 של המאה ה-19 אך נחלשה בגלל סכסוכים פנימיים ומלחמת אזרחים. בתחילה, גומאני, המנצח במלחמת האזרחים שהסתיימה בשנת 1891, היה ביחסים טובים עם פקידים ומסיונרים בריטיים, אך הוא דאג ממספר הצעירים שהלכו לעבוד באחוזות בבעלות אירופית בהרי השייר ועל תגובתו העוצמתית של ג'ונסטון להתנגדות יאו. בנובמבר 1895 הוא אסר על נתיניו לשלם מיסים לבריטים או לעבוד עבורם, והואשם גם בהטרדת מסיונים סמוכים אשר אמרו לחבריהם שלא להישמע להוראותיו של גומאני. סגנו של ג'ונסטון, אלפרד שארפ, תקף והביס את כוחותיו של גומני ב-23 באוקטובר 1896. גומאני נידון למוות במשפט מהיר ונורה ב-27 באוקטובר. בתוך שנה, 5,000 מנתיניו לשעבר עבדו באזור בלנטייר.
מכיוון שממלכת נגוני הצפונית לא איימה על אינטרסים מסחריים אירופיים, מכיוון שהיא הייתה רחוקה מאחוזות בבעלות אירופאית, וכיוון שהמשלחת הסקוטית בליווינגסטוניה הייתה בעלת השפעה בממלכה, ג'ונסטון לא הפעיל נגדה כוח. היא קיבלה את השלטון הבריטי בשנת 1904 בתנאי שתוכל לשמור על המסורות שלה. המלך שלו הוכר כצ'יף ראשי, היחיד בפרוטקטורט באותה תקופה, וקיבל משכורת ממשלתית, ואילו בנו של גומאני זכה להכרה דומה רק בשנות השלושים.
כלכלה ותחבורה
לאורך כל תקופת הפרוטקטורט, מרבית אנשיה היו חקלאים שגידלו תירס, דוחן וגידולי מזון אחרים לצריכה עצמית. מכיוון שלפרוטקטורט לא היו מקורות מינרליים כלכליים, כלכלתה הקולוניאלית הייתה צריכה להיות מבוססת על חקלאות, אך לפני 1907 זה כמעט ולא החל להתפתח. בתקופה הקדם-קולוניאלית המסחר היה מוגבל לייצוא של מוצרי שנהב ויער כגון גומי טבעי בתמורה לבדים ומתכות, ובשנים הראשונות לפרוטקטורט היו שנהב וגומי שנאספו מנחלות מקומיות היסודות העיקריים של סחר יצוא זעיר. היבול המסחרי הראשון היה קפה שגדל בכמויות מסחריות סביב 1895, אך התחרות מברזיל, שהציפה את שוקי העולם בקפה בשנת 1905, ובצורת הביאה לירידתו לטובת טבק וכותנה. שני הגידולים הללו גודלו בעבר בכמויות קטנות, אך דעיכת הקפה גרמה לחקלאים ברמות השייר לפנות לטבק ובעמק השייר לפנות לכותנה. תה ניטע לראשונה באופן מסחרי גם בשנת 1905 ברמות השייר, אך התפתחות משמעותית של גידול טבק ותה התרחשה רק לאחר פתיחת מסילת הברזל של שייר בשנת 1908.
לפני פתיחת הרכבת, המים היו אמצעי התחבורה היעיל ביותר. מימי משלחת ליווינגסטון ב-1859, ספינות קיטור קטנות ניווטו במערכת הנהר זמבזי-שייר תחתון, והם הוצגו מאוחר יותר על השיירה העליונה ואגם מלאווי. ספינות קיטור רדודות שנשאו 100 טון או פחות נאלצו לפלס את דרכם בביצות שייר תחתונות ומפגעי מים נמוכים בזמבזי ובדלתא שלו כדי להגיע לנמל החוף הקטן והמצויד גרוע של צ'ינדה שבמוזמביק. מפלסי מים נמוכים באגם ניאסה צמצמו את זרימת נהר השייר מ-1896 ל-1934, ולכן נמל הנהר הראשי הועבר, תחילה לצ'ירומו, בהמשך ליישובים העיקריים שמתחת למדרגה תלולה ומשנת 1908 לפורט הראלד (בימינו נסנג'ה).
תקשורת מודרנית החלה להתבסס בשנת 1891, עם פתיחת סניף הדואר הראשון בשטח בצ'ירומו. זה נותר משרד המיון הראשי עד לאחר פתיחת הרכבת, כאשר לימבה הפכה למוקד הדואר. קו טלגרף בין בלנטייר לקייפטאון דרך Umtali הוקם באפריל 1898.
בלנאולוגיה
בלנאולוגיה (באנגלית: Balneology; מלטינית: balneo - אמבטיה, או רחצה) הוא תחום מומחיות ברפואה המתמקד במחקר על שימוש בשיטות ריפוי בעזרת מי מעיינות מינרליים, גזים ובוץ מינרלי, טיפולים הניתנים בדרך כלל באתרי מעיינות מרפא. תחום הבלנאולוגיה עושה שימוש בידע הנצבר בתחומי רפואה קלינית, פיזיולוגיה, כימיה, מיקרוביולוגיה, גאולוגיה, פיזיקה ותחומי ידע נוספים. תחום זה הוא ענף של מומחיות בתחום רפואה פיזיקלית ושיקום ואינו מוכר כתחום מומחיות נפרד ברבות ממדינות העולם המערבי, אף שמדינות בהן אתרי מרפא רבים הכירו בתחום כמומחיות (כך למשל, טורקיה, ספרד ואיטליה), או כתחום ידע ייחודי (גרמניה, אוסטריה, סרביה, צ'כיה, הונגריה, פורטוגל וצרפת). בשלהי המאה ה-20 ובעשורים הראשונים של המאה ה-21 נערכו מחקרים רפואיים רבים על המנגנונים הפיזיולוגיים של טיפולים בלנאולוגיים וכן מחקרים רנדומליים מבוקרים (כמקובל ברפואה מבוססת ראיות). נערכו אף מחקרים רבים על השפעות טיפול במעיינות מרפא על חולי דלקת מפרקים ניוונית, אף שתוצאות מחקרים אלה מצביעות על תועלת בטיפול, לא ניתן להסיק מהם מסקנות חד-משמעיות לאור ריבוי שיטות הטיפול בין אתרי מרפא שונים.
היסטוריה
בלנאולוגיה הוא אחד מתחומי הידע העתיקים ברפואה באירופה. הוא זכה להתפתחות מהירה במאות ה-19 וה-20. בכל האימפריה הרומית נפוצו מרחצאות מרפא באתרי מעיינות מינרליים אשר נועדו לריפוי ולשימור הבריאות. פאולוס מאגינה, בן המאה ה-7, מחבר האנציקלופדיה הרפואית בשבעה כרכים, כתב בהרחבה על התועלת שבטיפול בלנאולוגי, תוך שהוא מפרט את תועלתם של מעיינות מינרליים שונים למחלות שונות. ספרו של פאולוס מאגינה היה מספרי הרפואה הבולטים לאורך תקופת ימי הביניים. קרל הגדול, מגדולי שליטי אירופה בימי הביניים, הקים את ארמונו בעיר אאכן כדי להיות בקרבת ההמעיינות החמים בעיר, אשר היו ידועים עוד מימי הרומאים.
בלנאותרפיה
בלנאותרפיה הוא המונח הנפוץ לתיאור שיטות הטיפול בתחום הבלנאולוגיה. עיקר שיטות הטיפול בתחום הבלנאולוגיה הן: רחצה - טבילת הגוף כולו (להוציא את הראש), או טבילת איברים מן הגוף במים מינרליים. נשימת אוויר הרווי בגזים המועילים לבריאות, או תרסיס מים מינרליים. שתיית מים מינרליים. ביצוע חוקנים במים מינרליים, או טמפונים ספוגים בבוץ מינרלי. עטיפת הגוף בבוץ מינרלי, או בחול מינרלי. שיטות טיפול נוספות כוללות: מסיכות בוץ לטיפול בעור הפנים, מקלחות במים מינרליים וג'קוזי במים מינרליים.
מים מינרליים המתאימים לבלנאותרפיה חייבים להיות בעלי ריכוז יונים או גזים גבוה דיו כדי להביא לתגובה הפיזיולוגית הרצויה ולהתאים לשיטת השימוש (רחצה או שתייה). אף לטמפרטורת המים חשיבות ליעילות הטיפול וזו מוגדרת בדרך כלל ביחס לחום הגוף: גבוהה מחום הגוף, שווה לו, או נמוכה ממנו. הבוץ הרפואי שבו נעשה שימוש חייב להיות משמר חום.
החתול של שרק
הסרט הוא פריקוול/ספין אוף לסדרת סרטי "שרק" והוא עוקב אחר הרפתקאותיו של החתול במגפיים לפני הופעתו הראשונה ב"שרק 2" ב-2004. החתול במגפיים מלווה בשותפיו, המפטי דמפטי וקיטי סופטפוז, ומתעמת נגד ג'ק וג'יל, שני פושעים רצחניים שבבעלותם שעועית קסומה המובילה לאוצר גדול.
הסרט זכה לביקורות חיוביות והיווה הצלחה בקופות עם מעל 554 מיליון דולר ברחבי העולם. הסרט היה מועמד גם לפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר בטקס האוסקר ה-84. בעקבות הצלחת הסרט יצא לאקרנים ב-21 בדצמבר 2022 סרט המשך שנקרא "החתול של שרק: משאלה אחת ודי".
תקציר הסרט
הסרט מתמקד בהרפתקאותיו של פוס החתול במגפיים (מגולם על ידי אנטוניו בנדרס ובערית על ידי דרור קרן) אשר מנסה, בסיוע המפטי דמפטי (מגולם על ידי זאק גליפיאנאקיס) והחתולה הפיקחית קיטי 'סופטפוז' (מגולמת על ידי סלמה הייק), לשדוד שעועית פלא מידי זוג פורעי חוק מסוכנים בשם ג'ק וג'יל (בילי בוב תורנטון ואיימי סדאריס) במטרה להציל את עירו.
ורוניקה סורית
ורוניקה סורית (שם מדעי: Veronica syriaca) היא צמח חד-שנתי ממשפחת הלועניתיים. הוורוניקה צומחת בשדות צפון ארץ ישראל ומרכזה. פריחה המונית של הצמח עשויה ליצור מרבד צבעוני כחול-סגלגל. חלקו התחתון של הצמח הוא לבן וחלקו העליון נע בין כחול לסגול. שילוב הצבעים כחול ולבן גרם לצמח להיקרא בתקופה מסוימת "ורוניקה ציונית". הפריחה בארץ ישראל היא בחודשים ינואר עד מרץ. הצמח, כמו יתר הצמחים בסוג, קרוי על שמה של ורוניקה הקדושה.
העורק העקיף האמצעי
הָעוֹרֵק הֶעָקִיף הָאֶמְצָעִי (TA: arteria collateralis media) הוא עורק בזרוע המתפצל מעורק הזרוע העמוק ומסייע באספקת הדם לאזור המרפק. העורק יורד בתוך הראש האמצעי של שריר הזרוע התלת-ראשי ויוצר השקה עם העורק הבין-גרמי החוזר מעל זיז המרפק של עצם הגומד.
בגה
בגה (ברומנית:Bega, בסרבית:Бегеј/Begej,בהונגרית:Béga, בעבר גם Kistemes = הטימיש הקטן) הוא נחל בצפון חבל באנאט ברומניה ובסרביה, יובל שמאלי של הנהר טיסה. אורכו הוא 256 ק"מ, מהם 169 ברומניה, והשאר - 87 ק"מ - בסרביה. מוצאו בסביבות העיר דווה בהרי פויאנה רוסקה חלק מהקרפטים המערביים הרומנים. הוא חוצה את הערים הרומניות פג'ט וטימישוארה ובשטח סרביה - את העיר זרניאנין (בעבר - וליקי בצ'קרק) ונשפך לנהר טיסה על יד היישוב טיטל. 114 ק"מ מתוך הנחל בגה מהווה תעלת בגה.
רומניה
הנחל בגה נוצר בחלק הצפוני-מערבי של הרי פויאנה רוסקה בגובה 1150 מ', בסביבת היישוב קורטיה (Curtea) על ידי התמזגות שני ענפים - בגה לונקאנילור או בגה הגדולה (Bega Luncanilor ) ובגה פויין או בגה הקטנה (Bega Poieni). אחרי פנייה קצרה צפונה בקורטיה פונה הנחל מערבה ועובר דרך היישובים מרג'ינה, פג'ט, רקיטה, מנשטיור, לאוקוששט, בטהאוזן, קוטינה, בודו בלינץ. לפני היישוב קיזטאו נשפכת לבגה תעלת קושטיו-קיזטאו המנקזת מים מן הנהר טימיש. בהמשך חוצה בגה את היישובים קיזטאו, וטופולובצו מיק (יישוב המשתלייך לכפר הגדול טופולובצו מארה). מיד אחרי היישוב האחרון, נכנס הנחל אל מישור הבאנאט. מים מתך הבגה מוסטות אל הנהר טימיש באמצעות תעלת טופולובץ-היטיאש. החל מן היישוב טופולובצו מיק הופכת בגה למתועלת:תעלת בגה. האפיק הישן של הנחל עד טופולובץ נסתם. אחרי העיר טימישוארה נשמר גם אפיק ישן תחת השם "בגה וקה" ("בגה הישנה", המכונה לפעמים "בגה הזקנה"), מתועל בחלקו (כ-97 ק"מ מתוך 114 ק"מ) והיא משמשת לניקוז מים מהאזור מצפון לתעלת בגה. בטווח של 1,9 ק"מ מהווה תעלת בגה חלק קטן מהגבול בין רומניה לסרביה. היא נכנסת לסרביה על יד הכפר סרפסקי איטביי.
אחרי שזרמו במקביל זו לזו בגה ובגה וקה מתחברות מחדש בשטח סרביה, צפונית-מזרחית לעיר זרניאנין
סרביה
בשטח סרביה על יד קלק בגה או בגיי הופכת לחלק מתעלת דנובה-טיסה-דנובה ופונה דרומה ומתחברת עם בגה וקה (סטארי בגיי) שזרמה עד כאן במקביל אליה. בהמשך נפרדת ממסלול תעלת דנובה-טיסה-דנובה ופונה מערבה ומגיעה לעיר זרניאנין (בעבר וליקי בצ'קרק, Nagybecskerek, Becicherecul Mare). מזרניאנין פונה בגה דרומה, מגיעה לאפיק הישן של הטיסה, וחוצה את היישובים אצ'קה, סאיצקבו ופרלז. באזור זה היא זורמת בין ביצות, שחלק מהן הפכו לבריכת הדגים אצ'קה (בסרבית:ריבניאק אצ'קה), הגדולה בכל סרביה, בעלת שטח של 25 קמ"ר. שאר הביצות מרכיבות את שמורת הטבע "הביצה הקיסרית" Carska bara, הביצה הגדולה ביותר של סרביה, ששטחה 11 קמ"ר. אחרי כן בגה (בגיי) נשפך לנהר טיסה על יד הכפר טיטל.
היסטוריה ואפיונים
דרך נהרות הדנובה והטיסה משתייכת בגה לאגן הניקוז הגדול של הים השחור. אגן הניקוז שלה עצמה הוא כ-2878 קמ"ר.
במאה ה-17 שימש הנחל טימיש קטן להובלת עצים ולניקוז הביצות מסביב. אחרי כיבוש חבל באנאט על ידי כוחותיה והסכם פסארוביץ בשנת 1718 האזור סופח לאימפריה ההבסבורגית ("אוסטריה"). השלטונות האוסטריים התחילו בבניית שתי תעלות מקבילות. משנת 1728 הטימיש הקטן שינה את שמו לבגה או בגיי.
מצד אחד תוכנן תיעול הנחל בגה וקה או סטארי בגיי ("בגה הישנה"). היא מנתה במקור 120 ק"מ וכיום היא קצת יותר קצרה והיא יובל של הבגה. היא משמשת בעיקר לניקוז.
מצד שני נבנתה תעלת בגה המודרנית, שנודעה גם כ"בגה העבירה". בנייתה (1771-1728) הייתה בפיקוח המושל האוסטרי של חבל באנאט, הרוזן קלאודיוס פלורימונד מרסי (מרצי) (1734-1666) והייתה אחד ההישגים המשמעותיים של התקופה. לפני התיעול הנחל בגה היה מזינה אזורים ביצתיים נרחבים. ייבוש הביצות נעשה ממניעים אסטרטגיים, כלכליים ותברואתיים. תעלת בגה כללה קטע ארוך בין העיר טמשוואר, כיום טימישוארה שבשטח רומניה, וקלק, כיום בסרביה. מאוחר יותר, בשנים 1910–1912 בימי השלטון האוסטרו-הונגרי נבנו בה ארבעה מערכים של תאי שיט שאיפשרו שיט שבוע, בלי קשר לתקופות שבהן גובה המים היה נמוך. בימינו שניים מהם הם ברומניה - סנמיכאיו רומן, סנמרטינו מגיאר (Sânmihaiu Român, Sânmartinu Maghiar) ושניים בסרביה (איטביי וקלק). הנחל עביר לאוניות עד 500 טון. המנגנון שימש גם לוויסות השיטפונות. בגלל אחזקה לקויה החלק הסרבי של התעלה הפסיק להיות עביר לאוניות בשנת 1958. בגלל הידרדרות מצב תאי השיט נעצר גם השיט לצורכי נופש, כך שהמים שימשו רק להשקיות ולאספקה לבריכות דגים. באוגוסט 2018 במסגרת מיזם של שיקום הנחל הוסכם על התגייסותן למטרה זו של סרביה, רומניה והאיחוד האירופי. תוכננו חפירות של הנחל, בנייתם מחדש של תאי השיט בסרפסקי איטביי ובקלק והשניים שברומניה, תחיית הנמל והמעגן בזרניאנין ובניית מסלול אופניים לאורך הנחל, בין זרניאנין ועד לגבול הרומני.
בקיץ 2019 החלו העבודות במרינה ובמעגן של זרניאנין ובמקביל בניית מסלול האופניים עד לגבול הרומני. תאריך היעד הוזז לשנת 2023, כשהעבודות במעגן אמורות להסתיים ב-2022. עבודות נוספות כוללות טיהור הנחל ושיקומו. בצד הרומני הנחל טוהר בכללותו, נפתרו בעיות של זיהום על ידי סגירת מפעלים הוטיפול באשפה. בצד הסרבי עדיין קיימות בעיות זיהום שמקורן העיר זרניאנין ובריכות הדגים אצ'קה.
יובלי הבגה
בגה פויינילור, ננדריאסקה, איקוי, קושטיי, בוניה, קלאדובה, ניירג'יש, פדימק, מיניש, קיזדיה, יוסיפלאו, מוצ'ור, ואליה ציגאנולוי, גרטיאמוש, רמטיה, בהלה, בגה וקה. חלק ממי הנהר טימיש הוטה אל בגה באמצעות תעלת קושטיו-קיזטאו.
תחותמס השלישי
תחותמס השלישי (1490 לפנה"ס – 1425 לפנה"ס), בן השושלת ה־18, אחד ממלכיה הבולטים של מצרים העתיקה. בימיו השתרעו גבולות הממלכה מסודאן של ימינו ועד לנהר הפרת. הוא הקים מקדשים רבים.
עלייתו למלכות
תחותמס השלישי נולד לתחותמס השני מפילגש בשם איסיס, אך עם מות המלך היה בעל הדרישה הכי מכובדת לכתר וכך הוכתר כמלך על מצרים בגיל 10 (שנת 1479 לפנה"ס). הוא אורס לאחותו למחצה; ואמה, חתשפסות, לקחה לידיה את ענייני ניהול הממלכה. רק לאחר מותה חזר תחותמס לשלוט במצרים.
יש האומרים כי תחותמס התייחס לתקופת מלכותה של חתשפסות כשלטון בלתי חוקי. הוא מחק את שמותיה המלכותיים והציב את שמותיו במקומם. בנוסף מנה את שנות שלטונו ממותו של תחותמס השני והוסיפן לשנות שלטונו, אם כי גילויים ארכאולוגיים מאוחרים טוענים שמחיקה זו נעשתה רק 20 שנה לאחר מותה.
בתקופת חתשפסות, התרופפה השליטה על שטחי האימפריה. חתשפסות לא יצאה למסעות צבאיים. כאשר עלה תחותמס השלישי לשלטון החל לצאת למסעות צבאיים. בשנת 1482 לפנה"ס יצא תחותמס השלישי למסעו הראשון לאחר שהתייצבה מולו ברית נרחבת של מלכי כנען בראשות מלך העיר קדש. המרד נתמך על ידי ממלכת מיתני. תחותמס עצמו כתב שהמרד התפשט על פני כנען כולה . (יֻרְזָה שכנה כנראה בתל גמה של היום). תחותמס ערך בסך הכול 16 מסעות צבאיים. במסעו השמיני ניצח את מיתני וכבש את סוריה אך לא הצליח לבסס את שלטונו בה. בכנען, לעומת זאת, עבר השלטון במלואו למצרים.
כיבוש מגידו
בתגובה למרד, הצעיד תחותמס את צבאו לעבר מגידו (1457-1458 לפנה"ס). בדרך עצר בעזה ששמרה על נאמנותה. הקרב במגידו היה לקרב המתואר הראשון בהיסטוריה. תיאורו חרוט על אחד המקדשים בכרנך שבמצרים. על פי התיאור שנתפס כאמין למדי, עלה תחותמס בדרך הים, אל עבר מגידו עד שהגיע ליחם, דרומית לגת (הכפר ג'ת של היום, דרומית לחדרה).
ביחם עמדו בפניו שלוש דרכים להגיע למגידו והלאה למיתני.
תחותמס, לפי תיאורו, עצר באזור חדרה דהיום וכינס ישיבה עם יועציו לבחירת הדרך. יועציו הציעו לו לבחור בוואדי מילק שכן ואדי עארה מוביל הישר אל מגידו, ובוודאי יצפה מלך מגידו מהלך זה. בנוסף טענו היועצים כי ואדי עארה צר בהרבה, וקל יותר להשתמש בו לצורכי מארב. תחותמס סירב לעצת יועציו. הוא גרס כי אם יועציו הבינו את הפוטנציאל בוואדי עארה, בוודאי הבין זאת גם מלך מגידו, ועל כן המארב יהיה בוואדי מילק.
על פי התיאור הביס כליל צבא תחותמס את צבא מגידו. תחותמס הוסיף תיאור מזלזל מעט בצבא אויבו, על חיילים הנמלטים ומועלים לחומת מגידו בחבלים מאולתרים מבגדים. הוא ציין לבסוף שהסיבה שלא כבש את מגידו היא שחייליו החלו לעסוק בביזה, ובכך נתנו זמן לצבא מגידו להיכנס ולהסתגר בעיר. בתום מצור בן שבעה חודשים נפלה מגידו וברית המלכים הכנענים איתה.
תוצאות המלחמה
בכתובת בכרנך מסופר שלאחר הקרב תפס תחותמס 2,238 סוסים, ולאחר כיבוש מגידו הובלו דרומה, כס זהב, בקר וחיטה רבים (בכתובת מצוינים 207,300 כור חיטין שהם כ־800,000 ליטר). המספרים מוגזמים ככל הנראה, והכמות האמיתית עמדה, כנראה, על מחצית או שליש מהשלל שתואר.
בעקבות ניצחונו הקים תחותמס השלישי מערך מנהלי-שלטוני בכנען. הוא השאיר את השלטון הישיר על הערים בידי השלטים המקומיים, אולם מספר ערים הופקעו והוקמו בהם מרכזים שלטוניים ישירים של מצרים. העיר ששימשה כמרכז השלטון המצרי בכנען הייתה עזה, במקביל הופקעו ערים נוספות ביניהן: יפו, בית שאן, ינועם בעבר הירדן, כומידו בבקעת הלבנון, ובחוף הפיניקי צומור ואולזה.
המשך כיבושי תחותמס
כעבור מספר שנים פנה תחותמס להכנעת מיתני ואף נחל הצלחה, מערכתו האחרונה הייתה כנגד נוביה, שם הכניע שבטים מקומיים רבים, שמאוחר יותר העביד במכרותיו, שהיו לבסיס הכלכלה המצרית מימיו והלאה. לאחר ניצחונותיו הרבים, המיסים והמתנות שנשלחו אליו בידי עמי העולם העתיק העשירו את קופת הממלכה והוא פנה לבניין מקדשים מפוארים. כאשר נפטר בשנת 1425 לפנה"ס נקבר בעמק המלכים ובנו, אמנחותפ השני, ירש את אביו.
בנייה מונומנטלית
תחותמס הקדיש לכרנכ יותר תשומת לב מכל אתר אחר. במקדש המרכזי, הוא בנה מחדש את אולם ההיפוסטיל של סבו תחותמס הראשון, פירק את הקפלה האדומה של חתשפסות, ובנה במקומה פילון (אדריכלות) שישי המשמש מבואה למקדש אמון. הוא בנה חומת טמנוס סביב הקפלה המרכזית שהכילה קפלות קטנות יותר, יחד עם בתי מלאכה ומחסנים. מזרחית למקדש הראשי, הוא בנה אולם יובל שבו יחגוג את חג הסד שלו. האולם המרכזי נבנה בסגנון בזיליקה עם שורות של עמודים התומכים בתקרה בכל צד של המעבר. שתי השורות המרכזיות היו גבוהות מהאחרות כדי ליצור חלונות שבהם התקרה מפוצלת. שניים מהחדרים הקטנים יותר במקדש זה הכילו את התבליטים של סקר הצמחים והחיות של כנען שערך במסעו השלישי.
מזרחית למתחם המקדשים, הוא הקים מקדש נוסף לאתון, שם הוא הוצג כמי שנתמך על ידי אמון. בתוך המקדש הזה תכנן תחותמס להקים אובליסק ענק. האובליסק תוכנן לעמוד כחלק משניים והוא האובליסק הגבוה ביותר שנחתך אי פעם בהצלחה. עם זאת, הוא לא הוקם עד שתותמוס הרביעי העלה אותו 35 שנים מאוחר יותר. מאוחר יותר הוא הועבר לרומא על ידי הקיסר קונסטנטיוס השני וכיום הוא ידוע בתור אובליסק הלטראנו.
בשנת 390 לספירה, הקיסר הרומי הנוצרי תאודוסיוס הראשון הקים מחדש אובליסק נוסף ממקדש כרנכ בהיפודרום של קונסטנטינופול, המכונה כיום אובליסק תאודוסיוס. לפיכך, שני אובליסקים של מקדש כרנכ של תחותמוס השלישי ניצבים ברומא ובקונסטנטינופול, שתי הבירות ההיסטוריות העיקריות של האימפריה הרומית.
אדם גולד
אדם גולד הוא כינוי שבו מציג עצמו ברשתות חברתיות פובליציסט ישראלי אשר זהותו אינה ידועה. פרסומיו על אודות מחדלים לכאורה במערכת המשפט הישראלית זכו לתפוצה רבה. באפריל 2018 היו לגולד כ-14 אלף עוקבים בפייסבוק. החשבון שלו הוסר והוחזר מספר פעמים, עד שהוסר סופית ביולי 2018. באוקטובר 2018 נפתחו חשבונות טוויטר וטלגרם בשם אדם גולד. מנובמבר 2018 תכניו משותפים גם בפייסבוק, בחשבון של אהרן אלמוג. ב-2019 יצא לאור ספרו של שמחה רוטמן, "מפלגת בג"ץ", ובו הקדמה המיוחסת לאדם גולד.
פעילות הפרופיל
בנובמבר 2016 התחילו להתפרסם פוסטים בחשבון פייסבוק חדש על שם "אדם גולד" (באנגלית: Adam Gold) – שבתמונת הפרופיל שלו הופיע מארק צוקרברג, מייסד הרשת החברתית. הפוסטים עסקו במערכת הפוליטית בישראל, מערכת המשפט והממשק ביניהן. באופן חריג לרשת החברתית, כבר הפוסט הראשון שפרסם גולד זכה לתפוצה ויראלית של מאות שיתופים, ורבים מהפוסטים הבאים הלכו בדרכו.
בחודש דצמבר 2017, לאחר שפרסם גולד פוסט העוסק בדנה בריסקמן, סגנית בכירה במחלקת הבג"צים בפרקליטות המדינה, נמחק חשבון הפייסבוק של גולד ונעלמו כל תכניו. בעקבות פנייה שהעביר חבר הכנסת אמיר אוחנה לפייסבוק בנושא שוחזר הפרופיל של גולד, יום לאחר החסימה. הפרסום בתקשורת סביב החסימה העלה את גולד לתודעת הציבור הרחב, ובעקבות כך נוספו לחשבונו אלפי עוקבים חדשים ופוסטים רבים שפרסם לאחר חזרת הפרופיל זכו לאלפי לייקים ומאות שיתופים. במרץ 2018 נחסם שוב חשבון הפייסבוק של גולד ונמחקו כל תכניו. בתגובה שמסרה פייסבוק היא רמזה שהחשבון נמחק מכיוון שמדובר בפרופיל מזויף. יום למחרת נפתחו חשבונות טלגרם וטוויטר על שמו של גולד. חשבון הטלגרם זכה לכ-5,000 עוקבים תוך מספר שעות. תחילה נטען שגולד עצמו פתח את החשבונות, אך למחרת פורסם כי מדובר ביוזמה של דורי בן ישראל מאתר מזבלה. יומיים לאחר החסימה, שוחזר פרופיל הפייסבוק של גולד, כאשר שמו של הפרופיל שונה לשרון חורש. חורש היא ישראלית שביצעה אימות מול פייסבוק ובדרך זו התאפשר לגולד להמשיך ולפרסם פוסטים בחשבון באופן אנונימי. ב-30 ביוני 2018 נמחק בשלישית פרופיל הפייסבוק של גולד. הפרופיל הוחזר ב-16 ביולי 2018, וב-19 ביולי 2018 נמחק שוב.
בסוף אוקטובר 2018 נפתח חשבונות בטוויטר ובטלגרם בשם "אדם גולד". בנובמבר 2018 פרסם גולד בטלגרם כי תכנים רציניים ועמוקים יותר ישותפו מעתה גם בפייסבוק, בחשבון של אהרן אלמוג. אלמוג ימשיך לפרסם לחבריו את תכניו האישיים, ולעוקבים יפרסם את תכניו של גולד.
ביקורת
קרן הבר טענה שאין מדובר במשתמש אנונימי אלא במניפולציה אסורה המקדמת את האינטרסים האישיים של גורמים פוליטיים עלומים ואשר נועדה להטות את הבחירות לכנסת ה-21. גולד הגיב כי מדובר ב"האשמות מופרעות ונטולות ראיות" וכי "הארץ" פרסם את הדברים ללא שום בדיקה.
גביע חבר המדינות
גביע החבר (ברוסית: Кубок Содружества), בעבר גביע האלופות של חבר המדינות (ברוסית: Кубок чемпионов Содружества; בשמו המלא גביע אלופות חבר המדינות והמדינות הבלטיות (Кубок чемпионов Стран Содружества СНГ и Балтии), היה טורניר כדורגל הנערך בחסות פיפ"א, החל מינואר 1993 ברציפות בין מדינות ברית המועצות לשעבר. הטורניר נוהל על ידי התאחדות הכדורגל הרוסית.
הטורניר תוכנן להיות טורניר הכדורגל החשוב ביותר בין מועדוני הכדורגל של מדינות ברית המועצות לשעבר, אף שתוכנן להיערך בכמה מדינות, הוא נערך רק במוסקבה ובסנקט פטרבורג וחשיבותו הלכה ופחתה עם השנים, עד כי במשחקים השתתפה גם נבחרת רוסיה בכדורגל לנוער וקבוצות הכדורגל הרוסיות והאוקראיניות היו נוטות לשלוח את שחקני הנוער שלהן לטורניר. מינואר 2012 ועד ינואר 2016 הטורניר נערך בין הנבחרות הצעירות בכדורגל של חבר המדינות ושל נבחרות אורחות אחרות.
היסטוריה
ביולי 1992 התקיימה ישיבתה של התאחדות פדרציות הכדורגל של חבר המדינות (Ассоциации федераций футбола СНГ) שהחליטה לערוך את טורניר גביע אלופות חבר המדינות, שנערך לראשונה ב-25 בינואר 1993 ועד כה נערך מדי שנה ב-25 בינואר.
הייתה הצעה לערוך את הטורניר בפגרת הקיץ, אך כיוון שלוח הזמנים של הליגות ב-15 המדינות המשתתפות לא היה שונה הוחלט להשאיר והוא נערך במחצית השנייה של ינואר, בעת פגרת החורף.
גביע אלופות חבר המדינות מרכז תחת קורת גג אחת את 15 פדרציות הכדורגל של חבר המדינות, ולכן זוכה הטורניר לתמיכה וסיוע של אותן פדרציות ושל פיפ"א ואופ"א.
בשני הטורנירים הראשונים לא השתתפו קבוצות הכדורגל האוקראיניות, לכן הקבוצות הרוסיות היו הפייבוריטיות (המועדפות) לזכות. מאז צירופה של אוקראינה לטורניר, ב-1995, החל הטורניר לצבור פופולריות.
ב-5 בנובמבר 2011, באספת מארגני הטורניר, הוחלט כי מבנה הליגה ישונה ובמקום טורניר תחרותי בין מועדוני כדורגל הוחלט לערוך החל משנת 2012 טורניר בין הנבחרות הצעירות בכדורגל של חבר המדינות ושל נבחרות אורחות אחרות.
ביולי 2016 הוכרז על סגירת הטורניר.
מבנה הליגה
בשנים 1993–1995 השתתפו 16 קבוצות כדורגל, שחולקו לארבעה בתים כאשר מנצחות הבתים העפילו לחצי הגמר.
בשנים 1996–1998 והחל משנת 2002, מעפילות מנצחת הבית והמקום השני בבית, כששלב הפלייאוף מתחיל מרבע הגמר, אף שב-2005 לוקומוטיב מוסקבה ודינמו קייב העפילו לחצי הגמר אוטומטית.
בשנים 1999–2000 משתתפות הטורניר חולקו לשתי ליגות בנות שני בתים, כאשר על ההעפלה לשלבי הגמר נאבקו שמונה קבוצות, משני המקומות הראשונים של הבית העליון בליגה הבכירה.
מאחר שהטורניר נערך בין 15 מדינות חבר המדינות, לעיתים את המקום ה-16 בטורניר נטלה נבחרת רוסיה בכדורגל עד גיל 21, או נבחרת רוסיה בכדורגל עד גיל 17 ולעיתים אף קבוצות הנוער של הקבוצות הבכירות ברוסיה. ב-2007 אף הוזמנה קבוצת OFK בלגרד הסרבית.
לאחר 2012 בטורניר השתתפו רק נבחרות הכדורגל עד גיל 21.
שפתה
שפתה (געז: ሽፍታ, סומלית: שופתו) הוא מונח הנמצא בשימוש בקרב רבים מעמי קרן אפריקה וניתן לשודדים, פורעי חוק, מורדים, לוחמי חופש וטוענים לכתר. המצב בו השפתה נמצא מחוץ לחוק נקרא "שפתנת" (ሽፍታነት).
השפתה מתואר לרוב כ"פורע חוק חברתי" אשר מאתגר את הממסד הרשמי ויש הרואים בו כדבר הדומה למצב של רובין הוד. השפתה הקלאסי הוא אדם שעזב את החברה או את האדון הפיאודלי ושפועל במקומות כפריים ובספר וכדי לבטא את היותו פורע חוק הוא אף אינו מספר את שערו. חגי ארליך מרחיב על כך:
הקיסרים סוסוניוס, תוודרוס השני ויוהנס הרביעי הם דוגמאות מובהקת לאנשים שפעלו כשפתה ויותר מאוחר היו לשליטים החוקיים של האימפריה האתיופית. השלטון האיטלקי באריתריאה ויותר מאוחר באתיופיה השתמש במונח כדי לתאר אנשים אשר פעלו כנגדם ובין האנשים הראשונים אשר תוארו ככאלה היה בהתה חגוס. בשנות ה-60 של המאה ה-20 פעלו שפתה רבים באזורים המיושבים בסומלים בצפון-מזרח קניה, בתגובה לכך פתח צבא קניה במלחמה כנגדם, מלחמה אשר מכונה מלחמת שפתה. במהלך מלחמת האזרחים האתיופית ובמלחמת העצמאות האריתריאית שבתה רבים היו חלק ממחתרות מאורגנות וראשיהם לרבות מלס זנאווי ואיסאייס אפוורקי, הפכו מאוחר יותר למנהגי אתיופיה ואריתריאה בהתאם.
מעלה (דרך)
מעלה הוא דרך, שביל או מעבר המתגבר על הבדלי גובה גאוגרפיים בתוואי המאפשר את המעבר דרכו. במעברי הרים יש בדרך כלל שני מעלות המובילים לנקודה נמוכה יחסית ברכס, בדרך כלל גיא או אוכף, המאפשרים מעבר קל יחסית של הרכס. מעלה ידוע בישראל הוא מעלה עקרבים שהיה מעלה קשה ומפותל בדרך מהערבה להר הנגב.
מעלות בתנ"ך
המונח מעלה מופיע שמונה עשרה פעם בתנ"ך, כמעט תמיד כביטוי שגור למעבר, חוץ מפעם אחת בספר ירמיהו פרק מח: ה. בשנים עשר מקומות בתנ"ך המעלה מתואר כחלק מדרך מוכרת. בשמואל א' פרק ט: יא', המעלה הוא דרך מקומית לעיר רמה. בספר נחמיה פרק יב: לז', ובדברי הימים ב' פרק לב: לג', המעלה הוא דרך שמובילה לירושלים. במלכים ב' פרק ט: כז', המלך אחזיהו מתואר נוסע במרכבתו במעלה גור. מעלה המוגדר כשביל המתגבר על גובה וחוצה נוף הררי, נזכר בתנ"ך שמונה פעמים. כולם, פרט לאחד, נזכרים בהקשר למלחמות. ארבעה מהמעלות מצויים באזור ים המלח. בסקרים שנעשו ממערב לים המלח זיהה מנשה הראל תשעה עשר מעלות. הוא סבור שהמעלה מקורו בשביל עזים, את השביל סללו על ידי השלכת אבנים משני עבריו, ובמקומות קשים אף נחצבו מעברים, בכך הפך המעלה לדרך. זאב משל סבור שהניצול הראשוני של המעלה היה על ידי חיות בר במהלך נדידתן העונתית, והאדם הלך בעקבותיהן החל מהתקופות הפרהיסטוריות.
חקר המעלות סביב ים המלח
המחקר של המעלות במדבר יהודה וים המלח החל בשנות השלושים של המאה ה-20. החוקר הראשון היה נתן שלם שסייר בנגב ובמדבר יהודה, וטען שהדרכים במדבר יהודה עושות שימוש בנחלים שכיוונם מצפון מערב לדרום מזרח. הדרכים הללו מכונות על ידי הבדואים של מדבר יהודה 'נקב', שם מתייחס לדרך קשה שמטפסת למעלה במדבר. הכפריים שגרים בסמיכות למדבר קוראים לדרכים שעולות בהרים בשמות: טלעה, עקבה או ערקוב. שלם מזהה את ה'נקב' עם ה'מעלה' שמוזכר בתנ"ך, וטוען שהמעלות במדבר יהודה שימשו כדרכים מקומיות, שעברו בהן שירות שכללו בהמות משא. מנשה הראל חקר שני מעלות שעולים מים המלח להרי יהודה: מעלה איסיים, ומעלה זיז. הוא תיארך את מעלה איסיים לתקופה הרומית, מתוך הנחה שהמעלה הסלול נבנה, כדי לשים מצור על לוחמי בר כוכבא, שהתחבאו במערות נחל חבר. מעלה זיז תוארך על ידו לשתי תקופות, הוא נבנה לדעתו בתקופת הברזל 2, ושימש גם בתקופה הרומית. הסיבה לתיארוך הוא הזיהוי של שני סגנונות בניה במעלה. הסגנון הראשון הוא סיקול אבנים לצידי הדרך שנעשה בתקופת הברזל, והסגנון השני הוא בניית גדרות אבן אנכיות שתומכות בדרך בתקופה הרומית.
ישנם חוקרים שיצאו לשטח על מנת לזהות מעלות שנזכרים בתנ"ך ובמקורות היסטוריים. מיטמאן ניסה לזהות את מעלה לוחית שנזכר בספר ישעיהו פרק ט"ו: ה, ממזרח לים המלח. הוא התבסס על מקורות היסטוריים מהתקופה הרומית, ובנוסף סקר את השטח וזיהה את לוחית המקראית שנמצאת בסמוך לכפר קטרבה. בן דוד זיהה את מעלה צוער שמופיע במפת פויטינגר בדרום מזרח ים המלח, שם זיהה דרך רומית בנויה עם מדרגות, קירות תמך ושוליים בנויים, חציבות ומצד שצפה על הדרך. גם צילומי אוויר הביאו לחקירת מעלה, בן דוד וקלונר יצאו לשטח, על בסיס תצלום אוויר שנלסון גליק פרסם בשנת 1937 של דרך ממזרח לים המלח, וזיהו דרך מתקופת הברזל בנחל ארנון.
ראו גם
מעלה יאיר
מעלה סיירים
אונייצ'ה
אונייצ’ה (ברוסית: Унеча) היא עיר המשמשת כבירת המרכז המנהלי של מחוז אונייצ'סקי, 140 ק"מ מדרום-מערב לבריאנסק ברוסיה. העיר ממוקמת על גדת הנהר אונייצ'ה, יובל של הנהר דנייפר.
בעיר קיימים מפעלים, מכרות, מרכז ספורט ומועדון על שם אחד במאי.
תולדות היישוב
היישוב נוסד בשנת 1887 על שלוחת מסילת הברזל של ווהלין. עם השלמת קו מסילת הברזל בין חרקוב לאורשה הפכה אונייצ'ה לצומת מסילות חשוב והתפתחה במהירות. בשנת 1940 קיבלה אונייצ'ה מעמד של עיר. ערב מלחמת העולם השנייה היו בה כ-17,000 תושבים.
באוגוסט 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, נכבשה אונייצ'ה על ידי הצבא הגרמני ושוחררה על ידי הצבא האדום ב-23 בספטמבר 1943.
יהודי אונייצ’ה
ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו באונייצ'ה כ-1,700 יהודים.
עם הפלישה הגרמנית בקיץ 1941 ברחו רוב היהודים מהעיר מזרחה.
באוקטובר 1941 רצחו הגרמנים כ-600 מהתושבים, קצתם ככל הנראה יהודים. כ-300 יהודים נותרו בעיר והם רוכזו בגטו עד שנרצחו במרס 1942.
לויקו
לויקו (בורמזית: လွိုင်ကော်မြို့) היא עיר במיאנמר המהווה את בירתה של מדינת קאיה.
היסטוריה
לויקו שימשה המטה של הקצין המדיני הממונה על מדינות קארני, חלק מהמדינות הנסיכותיות של בורמה הבריטית, בשנת 1922 במהלך השלטון הבריטי בבורמה. העיירה הייתה ממוקמת בחלק השטוח היחיד של אזור קארני. בשנת 1892 המפקדה מנתה ארבע צריפים. כסוכן של הממשלה הבריטית הוא הפעיל שליטה על שליטי קארני המקומיים, בפיקוח של המפקח בטאונגיי. בעיר שכן המטה של מיסיון אמריקני בפטיסטי שפעל באזור.
כמו בשאר מדינת קאיה, הגישה של זרים ללויקו הוגבלה לאחר העצמאות, עם אישורים מיוחדים הנדרשים כדי להיכנס לאזור. מאז ההפיכה הצבאית במיאנמר ב-2021, לויקאו הייתה זירת לחימה אינטנסיבית בין הכוחות המזוינים של מיאנמר לקבוצות חמושות אתניות המתנגדות לשליטה צבאית, מה שאילץ רבים מתושבי העיר לברוח.
אלכסנדר מרכס
אלכסנדר מרכס (נכתב גם מארכס, באנגלית: Alexander Marx; 29 בינואר 1878 – 26 בדצמבר 1953) היה היסטוריון יהודי-אמריקאי של עם ישראל, ביבליוגרף וספרן. הוא נולד בגרמניה וכיהן כפרופסור בבית המדרש לרבנים באמריקה.
ביוגרפיה
מרכס נולד באלברפלד (Elberfeld) שבגרמניה לגיאורג מרקס, בנקאי, ולגרטרוד ,בת לבית סימון, משוררת, וגדל בקניגסברג שבפרוסיה המזרחית (היום קליניגרד שברוסיה). במשך שנה אחת היה חייל ביחידת תותחנים בצבא פרוסיה, שם הצטיין כפרש. מאוחר יותר למד באוניברסיטת ברלין וכן בסמינר לרבנים בברלין, שם למד אצל משה שטיינשניידר ואצל הרב דוד צבי הופמן שהשפיעו כל אחד על המשך דרכו. משטיינשניידר למד את שיטתו הביבליוגרפית ומהופמן את היחס החיובי למסורת הדתית וערכיה.
בשנת 1903 נענה בחיוב להזמנתו של שניאור זלמן שכטר ללמד היסטוריה של עם ישראל בבית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק ולשמש כספרן המוסד.
בשנת 1905 הוא נישא לבתו של ראש בית המדרש האורתודוקסי לרבנים בברלין, הרב דוד צבי הופמן. אחותו של מרכס, אסתר, הייתה נשואה לסופר ש"י עגנון.
מחקריו ופרסומיו
אלכסנדר מרקס פרסם מאמרים רבים בשפות שונות. הוא שלט בשפות שמיות וקלאסיות רבות. חיבוריו ומאמריו נוגעים לנושאים מגוונים ורחבים, חלקם נאספו ונתפרסמו כקובצי מאמרים: חיבור זה, שנכתב בשיתוף עם מרגוליס ככרך אחד ומקיף, מדגיש את ההיבט הכלכלי והחברתי, את המעמד המשפטי ואת התצורה הארגונית של חיי היהודים. בשנותיו המאוחרות היה מרקס חבר בוועדת הפרסומים של The Jewish Publication Society of America היא האגודה היהודית להוצאה לאור באמריקה.
משבר בני הערובה באתר הגז עין אמנאס
משבר בני הערובה בעין אמנאס היה אירוע חטיפה שהחל בשעות הבוקר המוקדמות של 16 בינואר 2013, כאשר כארבעים פעילי טרור איסלמיסטים השתלטו על אתר הגז הטבעי "עין אמנאס" הנמצא במזרח אלג'יריה, תוך כדי הריגת שני עובדים ולקיחת מאות עובדים במתחם כבני ערובה. בין בני הערובה נכללו כ-130 עובדים זרים מערביים, בהם נורווגים, אמריקנים, אירים, יפנים, צרפתים ובריטים.
התהוות המשבר
לאחר מכן הודיעו החמושים לרשויות כי הם מלכדו את המתקן בחומרי נפץ, ואיימו לרצוח את בני הערובה במקרה שכוחות הביטחון האלג'יריים ינסו לשחרר את החטופים. אף על פי כן כוחות הביטחון האלג'יראיים הקיפו את המתקן.
בהמשך, החמושים דרשו שצרפת תשים קץ באופן מיידי לכל פעולותיה הצבאיות נגד המורדים המוסלמים בצפון מאלי בתמורה להבטחת שלומם של בני הערובה. החוטפים דרשו גם שהרשויות באלג'יריה ישחררו מאה אסירים מוסלמים מבתי הכלא באלג'יר. למרות זאת, הרשויות באלג'יריה סירבו לנהל משא ומתן עם החוטפים.
בשעות אחר הצהריים של 17 בינואר, במהלך היום השני לחטיפה, תקפו את המתקן שני מסוקים של הצבא האלג'יראי. על פי הדיווחים בתקשורת, במהלך המתקפה נהרגו 15 חוטפים ובסביבות 34 בני ערובה. כמו כן, לפי הדיווחים בתקשורת, לפחות 7 בני ערובה נותרו בחיים, בהם שני אמריקנים, שני בלגים, יפני אחד ובריטי אחד.
ב-18 בינואר, במהלך היום השלישי לחטיפה, החוטפים דרשו כי ממשלת ארצות הברית תשחרר שני מחבלים בכירים הכלואים בארצות הברית בתמורה לשחרור בני הערובה האמריקנים – את המנהיג המצרי המוסלמי עומאר עבדל רחמן (הנושא מאסר עולם בבית כלא בארצות הברית על כך שתכנן את הפיגוע הראשון במגדלי התאומים ב-1993) ואת המדענית והמחבלת הפקיסטנית עאפיה סידיקווי (הנושאת 86 שנות מאסר בארצות הברית).
ב-19 בינואר, במהלך היום הרביעי לחטיפה, פשטו על אתר הגז עין אמנאס כוחות מיוחדים של הצבא האלג'ירי. לאחר הפשיטה, נספרו 37 בני ערובה שנהרגו מ-8 מדינות שונות (רבים מהם נהרגו במהלך הפשיטה עצמה), 3 שגורלם טרם נודע, וכן 29 פעילי טרור. 3 פעילים נתפסו בחיים. 685 עובדים אלג'יראים ו-107 זרים שוחררו בתום הפשיטה.
הונדורס במשחקים הפאראלימפיים
הונדורס השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים אטלנטה (1996) ונטלה חלק בכל אירועי הקיץ הפאראלימפיים מאז. הונדורס מעולם לא נטלה חלק במשחקי החורף הפאראלימפיים.
בשנת 1996 שלחה הונדורס לראשונה משלחת, שכללה שני אתלטים, שתייצג אותה באולימפיאדת הנכים שהתקיימה בטורונטו. הונדורס מעולם לא שלחה משלחת גדולה משני ספורטאים, ועד כה ייצגו אותה אך ורק אצנים. הספורטאים הנכים אותם שלחה הונדורס מעולם לא זכו במדליה פאראלימפית, ולא הגיעו להישגים ספורטיביים משמעותיים.
מרקו עבוד
מרדכי (מרקו) עבוד (עוז) (28 ביולי 1934 – 24 באוקטובר 1984) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת השוער, ולתקופה מסוימת גם כחלוץ. לאורך רוב הקריירה שיחק בקבוצת בני יהודה תל אביב, והוא שיאן ההופעות לשוער במועדון ואחד מעשרת שיאני הכיבושים של המועדון בעונה אחת (25 שערים).
ביוגרפיה
עבוד נולד וגדל בשכונת התקווה בתל אביב, והחל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של בני יהודה תל אביב בגיל 13. בשנת 1950, בגיל 16, צורף לסגל הקבוצה הבוגרת ואף לבש את אפודת השוער הראשון.
ב-1954 הורחק עבוד מהמגרשים לשישה חודשים בעקבות תקיפת שופט בזמן משחק. בעונת 1955/1956 שוב התמודדה בני יהודה על העלייה לליגה א', ליגת המשנה דאז, ובעקבות היעדרות החלוץ המרכזי שיחק עבוד כחלוץ עד סף העונה, שבסיומה הוכתר למלך השערים של הליגה השלישית עם 25 שערים, מתוכם 20 שערים בנגיחות ראש. ב-1958, לראשונה בתולדותיה, העפילה בני יהודה לליגה הבכירה כשעבוד היה השוער שספג הכי מעט שערים באותה עונה.
בשנת 1984 נפטר מהתקף לב בגיל 50.
הצופה (סדרת טלוויזיה)
הצופה (באנגלית: The Watcher) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוג מותחן שנוצרה על ידי ראיין מרפי ואיאן ברנן עבור נטפליקס. הסדרה עוקבת אחר סיפורו של זוג נשוי, שלאחר שעברו לבית חלומותיהם בווסטפילד, ניו ג'רזי, מוטרדים על ידי מכתבים חתומים בידי סטוקר המכנה את עצמו בשם "הצופה" (The Watcher). הבכורה הייתה ב-13 באוקטובר 2022. הסדרה מבוססת ברפרוף על סיפור אמיתי שמפורט בכתבה משנת 2018 שנכתבה על ידי ריבס וידמן במגזין ניו יורק.
טרומן קפוטה
טרומן קפוטה (באנגלית: Truman Capote; 30 בספטמבר 1924 - 25 באוגוסט 1984) היה סופר, מחזאי ותסריטאי אמריקאי.
תולדות חייו
טרומן קפוטה נולד בעיר ניו אורלינס, לואיזיאנה שבארצות הברית בשם טרומן שטרקפוס פרסונס (Truman Streckfus Persons) ללילי מאי פאוק (Faulk) ולאיש המכירות ארקיוליס פרסונס. בשנותיו הראשונות גדל אצל קרובי אמו בעיר מונרוויל באלבמה. את חוויותיו מהתקופה ההיא תיאר בסיפור בשם "זיכרון מחג המולד" משנת 1966. בשנת 1933 עבר לעיר ניו יורק לגור עם אמו ועם בעלה השני, ג'וזף קפוטה, שאימץ אותו ושינה את שמו לטרומן גארסיה קפוטה בשנת 1935.