cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטארבק (אי)
היסטוריה
האטול התגלה לראשונה בשנת 1823 על ידי ולנטין סטארבק, רב חובל של ספינת צייד לווייתנים בריטית, ונקרא על שמו. האי הוכרז בשנת 1866 על ידי ארצות הברית כשטח בריבונותה מכוח חוק איי הגואנו משנת 1856 אולם בפועל השתלטו הבריטים על האי וכרו בו את מרבצי הגואנו בין השנים 1870–1893.
האי הוכרז על ידי ארגון האומות המאוחדות כשמורת טבע בשל מושבת השחפית הכהה המצוייה עליו.
סופרסטאר שייק-אפ 2018 (WWE)
רקע
ב-9 באפריל בתוכנית Raw, ה-WWE הודיעו שהסופרסטאר שייק-אפ ייערך שבוע לאחר מכן. בניגוד לדראפט המסורתי, מנהלי התוכניות מנהלים משא ומתן ביניהם לגבי העברה של מתאבק כזה או אחר ממותג אחד לשני. ב-10 באפריל בתוכנית סמאקדאון, המתאבקת פייג', שפרשה מתחרות בזירה באופן פעיל יממה קודם לכן, מונתה לתפקיד הג'נרל מנג'ר של סמאקדאון, במקומו של דניאל בריאן, ששב לתחרות בזירה לאחר שפרש מתחרות פעילה בזירה שנתיים קודם לכן.
Raw
רשימת העובדים שעברו בין המותגים במסגרת התוכנית Raw שהתקיימה ב-16 באפריל.
פורדייט
פורדייט, ידוע גם בתור אגט דטרויט או אגט מנועים,הוא מינרל מלאכותי אשר עשוי משאריות צבע התזה, אשר התקשה במידה מספקת כדי להיות מלוטש. פורדייט נוצר מהצטברות של שכבות צבע על משטחי הצביעה בספריי של מכוניות בתקופה בה התהליך נעשה באופן ידני, ונאפה פעמים רבות. מכונה על שם מפעלי פורד בדטרויט, עיר תעשייתית בארצות הברית אשר בה כנראה התגלה הפורדייט. בשנים האחרונות משמש לתכשיטים.
סנטה
סֶנְטָה (בסרבית: Сента, בהונגרית: Zenta, ביידיש: זענטא) היא עיר ורשות מקומית השוכנת לגדות הנהר טיסה, בפרובינציית וויבודינה אשר בסרביה, בתחומי מחוז באנאט הצפוני.
היסטוריה
האזכור הראשון בכתובים ליישוב במקום שנקרא Szintarev הוא מ-1216 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה. באמצע המאה ה-13 פשטו על האזור הטטרים, והעיר נכבשה ונבזזה. בהמשך, שבה סנטה לידי ההונגרים וב-1506 קיבלה מעמד של עיר. ב-1542 נכבשה העיר על ידי צבאו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) הפכה העיר לזירת קרב בין העות'מאנים לכוחות ממלכת הבסבורג ולאחר המלחמה הועברה לחזקת ההבסבורגים מתוקף הסכם קרלוביץ. במהלך המרד ההונגרי של 1848 הפכה שוב העיר לזירת קרבות ובהמשך נכללה בשטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיר בשטחי ממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה תקפו מדינות הציר את יוגוסלביה והכניעו אותה תוך ימים אחדים. הממלכה חולקה לאזורי שליטה וסנטה סופחה להונגריה. לאחר המלחמה נכללה בשטחי יוגוסלביה. לאחר התפרקותה של יוגוסלביה נכללת העיר בשטחי סרביה.
הקהילה היהודית
קהילה יהודית נוסדה בעיר במהלך המאה ה-18 וב-1775 הוקם במקום בית עלמין יהודי. ב-1793 נמנו בסנטה 20 משפחות יהודיות ובראשית המאה ה-19 הייתה הקהילה תחת הנהגתו של הרב יצחק היילברון. במהלך המרד ההונגרי של 1848 נערכו פרעות ביהודי סנטה. לאחר הקרע ביהדות הונגריה התפצלו יהודי סנטה לשתי קהילות. האחת קהילת נאולוגית אשכנזית גדולה, והשנייה קטנה יותר סטטוס קוו אנטה חרדית חסידית שהתפללה בנוסח ספרד. ב-1873 נחנך בית הכנסת הגדול בסנטה ובהמשך הוקם בית ספר יסודי יהודי. מרבית בני הקהילה עסקו במסחר ובמלאכה זעירה. ב-1928 נחנך בית הכנסת החסידי בסנטה. במהלך שנות ה-30 עמד בראש הקהילה האשכנזית הרב ד"ר אלכסנדר אהרנפלד ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה עמד בראש הקהילה החרדית הרב משה טייטלבוים, לימים האדמו"ר מסאטמר.
ב-1940 התגוררו בסנטה 1,480 יהודים. לאחר כיבוש יוגוסלביה בידי מדינות הציר והסיפוח להונגריה, החלו רדיפות היהודים. יהודי העיר נשלחו לעבודות כפייה בהונגריה וכן באזור אוקראינה. ב-1944, לאחר הפלישה הגרמנית להונגריה נעצרו יהודי העיר ונשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ. שרידי הקהילה שבו לסנטה וחידשו את הפעילות הקהילתית. ב-1947 התגוררו בעיר 228 יהודים. רבים מיהודי העיר עלו לישראל לאחר הקמתה. ב-1968 התגוררו בסנטה 58 יהודים. ב-2018 עמד על תילו בית העלמין היהודי שבעיר. הוא לא היה מתוחזק ונגרם לו נזק משני. נכון ל-2002 עמד על תילו מבנה בית הכנסת החרדי בעיר. בית הכנסת הנאולוגי חרב ובסמוך למקום בו שכן הוצב גלעד זיכרון לקהילה.
הישרדות: מרקיז
הישרדות: מרקיז (באנגלית: Survivor: Marquesas) היא העונה הרביעית של תוכנית המציאות האמריקאית "הישרדות". העונה צולמה בין 12 בנובמבר ל-20 בדצמבר 2002 ועלתה לשידור ב-28 בפברואר 2002 ברשת השידור האמריקאית CBS, והסתיימה ב-19 במאי 2002. העונה הונחתה על ידי ג'ף פרובסט, מורכבת מ-39 ימים של משחק עם 16 משתתפים. איי מרקיז היה מקום גיבוי בשביל הישרדות. המקום המקורי לעונה זאת היה ירדן, אך נדחה לאחר פיגועי 11 בספטמבר ולאור המצב הפוליטי במזרח התיכון.
מאפייני העונה
המתמודדים הופרדו לשני שבטים: מאראאמו ורוטו ('רוח' ו-'גשם' במרקזית בסדר זה). השבטים התאחדו מאוחר יותר לשבט אחד סוליאנטו (מילה אשר הומצאה על ידי המתמודדים קאת'י וובריק-אובריין ו"בוסטון רוב" מריאנו אשר השם אמור להיות פירוש ל"נאמנות קדושה לשמש"). הזוכה, וספיה טאוורי, זכתה בתואר השורדת האחרונה לאחר שניצחה את נליה דניס בהצבעה של 3–4 מחברי המושבעים. זאת הייתה העונה הראשונה שבה המתמודדים לא קיבלו גפרורים, מזון ומים ביום הראשון. בנוסף, בעונה זאת הוצג פורמט חדש לשבירת תיקו על פני סיפרה לאחור של מועצות שבט כפי שנעשה בעבר. החוק השנוי במחלוקת של הגרלת אבן סגולה לשבירת התיקו, מה שהביא להדחתו של פסקל אינגליש, אשר לא קיבל קולות נגדו כלל לאורך כל העונה.
עלייה קטנה במספר הצופים הממוצע נצפתה בעונה בהשוואה לעונה הקודמת, הישרדות: אפריקה.
סיכום עונה
16 המתמודדים חולקו לשני שבטים אשר נבחרו מראש של שמונה מתמודדים, מאראאמו ורוטו. שבט רוטו שגשג כקבוצה מאוחדת וחרוצה בעוד ששבט מאראאמו נהפך במהרה לשבט מפולג בין אלו שעבדו אשר הובל על ידי האנטר לאלו שלא עבדו, אשר הובל על ידי רוב. הקבוצה של רוב שלטה בקולות, מה שהביא למאראאמו להפסיד בכל משימה ומשימה. ביום העשירי למשחק, ערבוב שבטים רנדומלי שלחה את רוב ובני בריתו וספיה ושון לרוטו, בעוד שנליה, פסקל וקאת'י הצטרפו אל מאראאמו. בעוד שרוב נראה כבחירה קלה להדחה, חבר השבט המקורי של רוטו ג'ון כרת ברית עם חברי רוטו המקוריים זואי, רוברט ותמי כדי להדיח את גבריאל, חבר רוטו המקורי החמישי, בשל אדישות אסטרטגית.
שנשארו חמישה מתמודדים במשחק, קאת'י מצאה את עצמה בין שני צמדים של נליה ופסקל ווספיה ושון. קאת'י חברה אל נליה ופסקל כדי להדיח את שון, אבל וספיה זכתה בחסינות האישית ברביעייה האחרונה. בידיעה שנליה ופסקל לא יצביעו נגד אחת השני, קאת'י פנתה אל וספיה באופן פומבי במועצת השבט לחבור לברית ולקחת את אחת השנייה למועצת השבט האחרונה. וספיה הסכימה לעסקה, ושתיהן הסכימו להצביע לנליה באותו לילה. לאחר שהיה תיקו בהצבעה, החוקים החדשים לשבירת תיקו נכנסו לתיקו שכולם, חוץ מוספיה שזכתה בחסינות אישית, יגרילו אבנים משק, ומי שיגריל אבן סגולה יודח, מה שהביא להדחתו של פסקל אשר לא קיבל שום קול נגדו במשך כל העונה. במשימת החסינות האחרונה, וספיה חזרה בה מהבטחתה לקאת'י והסכימה לתת לנליה לזכות בחסינות אם היא תדיח את קאת'י. נליה הסכימה וקאת'י הפכה לחברת המושבעים האחרונה.
במועצת השבט האחרונה, וספיה ונליה הואשמו בכך שהתחבאו מאחורי דת שבאותו זמן הן שיקרו ותקעו סכינים בגב. נליה ספגה ביקורת מג'ון ושאר חברי הברית שלו אשר נתנה יד בהדחתם, והואשמה בהיגררות אחרי שחקנים אחרים ולא שיחקה את המשחק עד שלב מאוד מאוחר. וספיה הואשמה לעבור מברית לברית והתמודדה עם זלזול כבד על בגידתה בקאת'י. עם זאת, חברי המושבעים החליטו להצביע לוספיה לזכות על כך ששיחקה מתחת לרדאר, משחק חברתי חזק ולעבור מברית לברית באופן אסטרטגי, בקולות של 3–4.
הגשר על הנהר קוואי
הגשר על הנהר קוואי (באנגלית: The Bridge on the River Kwai) הוא סרט מלחמה בריטי משנת 1957, המבוסס על ספר בשם זה שכתב פייר בול. את הסרט ביים דייוויד לין, מככבים בו אלק גינס, ססואה הייאקאווה, ג'ק הוקינס וויליאם הולדן, והוא מספר את סיפורם של שבויי מלחמה בריטים הכלואים במחנה שבויים יפני במזרח הרחוק בזמן מלחמת העולם השנייה. הסיפור שהסרט מספר אינו סיפור מלחמה רגיל, אלא סיפור של מאבק בין תרבויות: התרבות היפנית, התרבות הבריטית והתרבות האמריקנית. הסרט גם מביא מבט פסיכולוגי מעמיק אל נבכי נפשו של גיבור הסרט, הקצין הבריטי קולונל ניקולסון, שבניית הגשר על הנהר קוואי הופכת אצלו לשגעון אובססיבי לדבר אחד.
עלילה
הסרט נפתח בהצגת שני שבויי מלחמה הקוברים גופת אדם בבית קברות במחנה שבויים יפני במערב תאילנד במלחמת העולם השנייה. התנאים במחנה הם גרועים ביותר. האסירים נתונים למשמעת אכזרית, מנוצלים לעבודות כפיה וסובלים מרעב ומתנאים סניטריים גרועים. שני השבויים, קומנדר שירס האמריקני (ויליאם הולדן) וקורפורל וויבר האוסטרלי, שרדו בתנאים אלו רק בשל כך ששיחדו את השומרים וקיבלו עבודות קשות פחות המיועדות לחולים. בעודם עובדים, מגיעה קבוצה גדולה של אסירים בריטים שנשבו בסוף קרב סינגפור, הצועדים באופן מתריס כשהם שורקים את המנגינה "מארש הקולונל בוגי". בראש השבויים קולונל ניקולסון (אלק גינס) קצין בעל הדרת פנים, הנראה כמי שהשבויים סרים למרותו.
בבוקר שלמחרת, כאשר סאיטו מורה לאנשים לצאת לעבודה, פוקד ניקולסון על קציניו שלא להתייצב. הוא מפנה את סאיטו להוראות אמנת ז'נבה שלפיהן קצינים שנשבו פטורים מעבודה פיזית. סאיטו רותח מזעם, אך ניקולסון עומד על שלו, אף כשסאיטו מאיים שיוציא להורג את כל הקצינים הסרבנים. קצין רפואה בריטי, מייג'ור קליפטון (ג'יימס דונלד), מניא את סאיטו מכוונתו לרצוח את הקצינים, באומרו כי הדבר יוביל לחקירה שעלולה לפגוע בו. סאיטו מותיר את ניקולסון וקציניו כשהם עומדים בחום הכבד. במהלך היום מתמוטט אחד מהם, אך ניקולסון ושאר הקצינים מחזיקים מעמד בעמידת דום מתריסה, והם נותרים עומדים על מקומם גם כשחייליהם שבים מעבודותיהם. אז כולא סאיטו את הקצינים בכלוב, ואת ניקולסון בתא קטן ומבודד ללא חלונות. התנאים בחום הכבד הם בלתי נסבלים, אך ניקולסון מחזיק מעמד.
בינתיים נתקלת בניית הגשר בקשיים חמורים, ונמצאת בפיגור ניכר בלוח הזמנים לו מחויב סאיטו. חלק מהכישלון נובע מכך שהאסירים הבונים את הגשר מחבלים באופן מכוון בבנייה. סאיטו מגלה לניקולסון כי אם לא יעמוד בלוח הזמנים, הוא יאלץ לבצע התאבדות יפנית טקסית המכונה "ספוקו". בלית ברירה משחרר סאיטו את ניקולסון ופוטר את הקצינים מעבודה, כביכול לרגל יום השנה לניצחונה של יפן במלחמת רוסיה יפן. ניקולסון וקציניו שבים לחייליהם ומתקבלים בהתלהבות, בעוד שסאיטו פורץ בחדרו בבכי של ייאוש.
ניקולסון עורך מסדר לחייליו ומוצא כי המשמעת בקרבם אינה לרוחו. הוא מחליט כי עליהם לעבוד באופן מסודר על מנת לשמור על המסגרת הצבאית ועל כבודם כחיילים. הוא מורה לקפטן ריבס (פיטר ויליאמס) ולמייג'ור יוז (ג'ון בוקסר) לתכנן בניית גשר ראוי. נראה כי בכוונתו לבנות גשר, על אף שברור כי לגשר זה יהיה ערך צבאי רב לאויב היפני.
בינתיים, שירס, וויבר וקצין אנגלי נוסף מנסים להימלט. וויבר והקצין האנגלי נהרגים, אך שירס מצליח לקפוץ לתוך הנהר, ורודפיו מניחים כי מת. לאחר מסע בן ימים רבים בג'ונגל מגיע שירס לכפר מקומי, ותושביו מסייעים לו להגיע אל הקווים הבריטים. הוא נשלח לבית חולים בריטי בקולומבו, בירת ציילון על מנת להחלים שם.
בבית החולים זוכה שירס לביקורו של מייג'ור וורדן (ג'ק הוקינס) איש הכוחות המיוחדים הבריטיים. הוא כופה על שירס להצטרף אליו למבצע בו יושמד הגשר אותו בונים ניקולסון ואנשיו. וורדן יודע כי שירס אינו קצין כי אם חוגר מתחזה, שלבש את מדיו של שירס האמיתי שנהרג, על מנת לקבל יחס טוב יותר במחנה השבויים, וכי אם הדבר יוודע יהיה צפוי לעונש מוות. לשירס אין ברירה אלא להצטרף למבצע, ומובטח לו כי יקבל חנינה לכשישוב. שירס מצטרף לחבורתו של וורדן, הכוללת גם לויטננט קנדי בשם ג'ויס (ג'פרי הורן) וקצין נוסף בשם קפטן צ'פמן.
ניקולסון, שבניית הגשר הפכה לו לאובססיה, דוחף את אנשיו במחנה השבויים להשלים את העבודה בזמן. כאשר הוא רואה שהבנייה עדיין מפגרת אחר לוח הזמנים, הוא מכריח גם את הקצינים לעבוד עבודה פיזית, וגם הקצינים היפנים מצטרפים למאמץ. ניקולסון מבין כי המיקום שנבחר לגשר הוא גרוע, וכי במיקום זה לא יחזיק הגשר מעמד לעולם. הוא נוטש את אתר הבנייה ובונה גשר חדש, מאות מטרים במורד הנהר.
אנשי הכוחות המיוחדים מוצנחים אל האזור, ובמהלך הנחיתה נהרג צ'פמן. היתר עושים את דרכם במעלה הנהר ונעזרים במדריך מקומי בשם יאי. במהלך היתקלות עם היפנים נורה וורדן ברגלו, אך הקבוצה מצליחה להגיע בזמן לאתר בו הגשר הולך ונבנה.
נושאים וביקורת
הסרט אינו רק סרט מלחמה או סרט "מחנה שבויים" מעולה בסוגו, אלא גם מעלה סוגיות פילוסופיות ופסיכולוגיות עמוקות. שלושת הקטבים של הסרט, הקולונל הבריטי ניקולסון, הקולונל היפני סאיטו, והקצין האמריקני המתחזה שירס, מייצגים את שלושת הפנים של הצדדים הלוחמים. היפני, איש המסורת, המאמין בכבוד ובכך שהכוח יכול להכריע. הבריטי, הקצין הקולוניאלי, המאמין בכך שרק המשמעת הצבאית יכולה לאחד את אנשיו, אמונה במשמעת לשם משמעת, המביאה אותו לבסוף לשיתוף פעולה אבסורדי עם האויב (הנתפס בעיניו כנחות, וכמי שהוא, הקצין המערבי, לבדו, יכול להסביר לו כיצד לבנות את הגשר שאינו יכול לבנות בעצמו). והאמריקני, היזם, השורד בכל מצב, החלקלק, המקריב עצמו בסוף למען המטרה. המאבק אינו רק בין סוגי אישיות שונים, כי אם בין תרבויות. אך מעבר למאבק בין התרבויות, מתפתח בנפשם של הגיבורים מאבק פנימי. בין חובה למשמעת, בין רצון לשרוד את המלחמה, ובין הרצון לנצח בה.
שלושת השחקנים מייצגים היטב את הטיפוס האנושי ששיחקו. הבחירה אינה אקראית, והמדובר בשלושה שחקנים שההזדהות שלהם עם הדמות ששיחקו עמוקה יותר מאשר גילום דמות גרידא.
ססואו הייאקאווה, המשחק את סאיטו, היה בצעירותו מגדולי השחקנים של הקולנוע היפני ושל הקולנוע העולמי בכלל. בעת שצולם הסרט היה הייאקאווה בן קרוב ל-70. בשנות ה-20 ובשנות ה-30 היה האייקאווה כוכב הקולנוע האסיאתי הבולט, הן ביפן והן מחוצה לה, ונהנה מעושר עצום ותהילה רבה. לאחר מכן דעך מעט כוכבו, עד שבזמן מלחמת העולם השנייה מצא עצמו לכוד בשטח הכיבוש הגרמני בצרפת, שם צילם סרט כשהחלה המלחמה. בתקופה זו התפרנס בדוחק ממכירת תמונות, ואף הצטרף ל"רזיסטאנס", וסייע לטייסים של בעלות הברית שנחתו בשטח צרפת. במעשים אלו הוכיח את התנגדותו לטיפוס האנושי שייצג סאיטו, אך הוא שיחק אותו מתוך היכרות עמוקה עם הדמות, ובאופן אמין ונוגע ללב, כמייצג את "הנבל איש הכבוד". האייקאווה התייחס לתפקיד זה כתפקיד הטוב ביותר שגילם בחייו.
ויליאם הולדן, המשחק את שירס, האמריקני, היה שחקן בעל מראה נאה שהתמחה בגילום דמויות ציניות ומנוכרות, החושפות את הריקבון שבסביבתם. תפקיד דומה, של שבוי אמריקני, שיחק מספר שנים לפני כן, בשנת 1953 בסרטו של בילי ויילדר, "סטלאג 17". הדמות של הגיבור המתגלה כנוכל, ומת לבסוף כגיבור, תאמה את אופיו של הולדן, שמאחורי החזות הנאה הסתיר דיכאון קליני והתמכרות רבת שנים לאלכוהול.
אך הגיבורה האמיתית של הסרט היא המלחמה. הסרט מציג את פניה המכוערות, הלא הירואיות של המלחמה. עמידתו הגאה של ניקולסון בראש חייליו, הנראית בתחילה כעמידה הירואית, מתפרשת לאחר מכן כאובססיה צבאית למשמעת של אדם שאינו לגמרי שפוי בדעתו. שירס, הגיבור, מתגלה כמתחזה. המוות בסרט, הן של שירס והן של ניקולסון, הוא טראגי, אווילי וחסר טעם. השבויים בסרט מאבדים את שנות חייהם הטובות, לשווא, בגיהנום עלי אדמות של חום, מחלות מידבקות ועבודת פרך. וכל זאת מתמצה באמירתו של הרופא קליפטון, המהווה את הציטטה הזכורה ביותר מהסרט - "טירוף, טירוף".
הסרט התקבל בזמנו כיצירת מופת. "טיים" כתב כי לין "מראה חוש הומור נדיר, ותחושה לשירה המתבטאת במצב; הוא מראה גם את היכולת הנדירה יותר להביע זאת, לא במילים, כי אם בחיים. ויותר מכל, הוא מבין את טיבו האמיתי של הסיפור שהוא מספר. הסרט זועק מעומק האסון האישי, והגורל הלא אישי, שהאדם אינו מידת כל הדברים. שהחיים גדולים מאלו החיים אותם, שיש משמעות, לאלו בעלי העיניים היכולים לראותה, אפילו בבשורת הכאוס". מבקר הסרטים של העיתון "דבר", זאב רב נוף, סקר את הביקורות שקיבל הסרט, שחלקן כינו אותו "גדול" כמו הדיילי מירור, וחלקן כינו אותו "הישג טכני מרשים". רב נוף נוטה יותר לדעה השנייה. לדעתו הסרט אינו "מגיע לתהילה" אך הוא "תרומה חשובה להוקעת המיליטריזם העיוור, להבנת אנשים במלחמה, הישג גדול לאומנות הקולנוע".
האירועים ההיסטוריים עליהם מתבסס הסרט
עלילת הסרט היא בדיונית ברובה, אך היא מתבססת על בניית גשר רכבת על נהר מיי קלונג במערב תאילנד, במקום שכונה מה קאם, חמישה קילומטרים מהעיר קנצ'נבורי, 130 ק"מ ממערב לבנגקוק.
על פי ועדת קברי המלחמה של חבר העמים הבריטי:
האירועים המתוארים בסרט הם ברובם בדיוניים, ועל אף שהסרט מתאר את התנאים הגרועים והסבל שנגרם עקב בניית המסילה והגשרים, עדיין הסרט אינו מתאר את הזוועות במלוא היקפן. הקצין הבריטי הבכיר בין השבויים עובדי הכפייה היה קולונל פיליפ טוסי. טוסי ואנשיו אכן נדרשו, בניגוד לכללי אמנת ז'נבה, לבנות את גשרי הרכבת. הם הגיעו באוקטובר 1942 ושוכנו במחנה בטמרקן, חמישה קילומטרים מקנצ'נבורי. 2,000 שבויים היו תחת פיקודו של טוסי, והוא עשה ככל יכולתו כדי לשמור על חייהם, וכן לשמור על המשמעת הצבאית, הניקיון וההיגיינה. בניגוד לניקולסון הבדיוני, טוסי גם ניסה לעכב את הפרויקט ולחבל בו. אנשיו אספו נמלים על מנת שאלו תכרסמנה ביסודות העץ, וערבבו את המלט באופן שגוי. בניגוד למוצג בסרט, בו ניקולסון ואנשיו יודעים כיצד לבנות את הגשר, ואילו היפנים שוגים, היו אלו המהנדסים היפנים שהצליחו, על אף כל המכשולים, בבניית המסלול תוך 12 חודשים (לעומת 9 חודשים בתכנון המקורי), כאשר המהנדסים הצבאיים הבריטים העריכו כי הדבר יארך כחמש שנים.
בתחילה נבנה גשר עץ זמני, ולאחר מכן, ב-26 באוקטובר 1943, הושלמה בנייתו של גשר מבטון וברזל. השמדת הגשר בידי חוליית קומנדו המתוארת בסרט לא אירעה מעולם. שני הגשרים שימשו את היפנים עד שנת 1945 ואז נהרסו שניהם בהפצצה אווירית של בעלות הברית. הגשר מבטון וברזל נפגע ראשון, ביוני 1945, לאחר ששבעה ניסיונות קודמים לפגוע בו כשלו. הגשר תוקן, וכיום משתמשים בו לתעבורה על פני הנהר.
חלק משמות גיבורי הסרט הם שמותיהם של אנשים אמיתיים, אך דמותם בסרט שונה בתכלית. כך, למשל, השני בשרשרת הפיקוד במחנה היה רס"ר בשם סאיטו, כאשר בסרט זהו שמו של מפקד המחנה שדרגתו קולונל. סאיטו היה אהוב על העצירים שכן הפגין כלפיהם יחס אנושי. כאשר נשפט על פשעי מלחמה העיד טוסי לטובתו.
התסריט
התסריטאים קארל פורמן ומייקל וילסון נחשדו בקומוניזם, ולכן, עקב השפעת המקארתיזם בהוליווד של אותה תקופה, נכנסו ל"רשימה השחורה" ויכלו לעבוד על הסרט רק בחשאי. השניים לא עבדו בצוותא. וילסון נכנס לתמונה לאחר שלין הביע חוסר שביעות רצון מעבודתו של פורמן. הקרדיט על העבודה ניתן למחבר הספר פייר בול. בול לא דיבר אנגלית, ולא נטל חלק משמעותי בכתיבת התסריט. כאשר זכה תסריטו המשובח של הסרט בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר, קיבל אותו בול, ושמם של פורמן וילסון לא הוזכר כלל. רק בשנת 1984 העניקה האקדמיה האמריקאית לקולנוע באופן רטרואקטיבי את הפרס לפורמן וילסון, אך המקבלים כבר לא היו בחיים, ולא ראו בתיקון העוול. במהדורות חדשות של הסרט ניתן להם הקרדיט על כתיבת התסריט.
התסריט נאמן לספר באופן כללי, אך כולל שתי סטיות משמעותיות. דמותו של שירס בספר היא דמות של קצין קומנדו בריטי שלא היה מעולם במחנה, ולא הדמות המורכבת אותה משחק הולדן, הנמלטת מן המחנה על מנת לשוב אליו. כמו כן סיומו של הספר הוא שונה. הרכבת צוללת אל הנהר כתוצאה ממטען משני שהניח וורדן, אך ניקולסון אינו נופל ומפעיל את הנפץ, והגשר נותר על מכונו. בול נהנה מהסרט, אך הביע אי הסכמה עם הסיום.
צילומי הסרט
הפרויקט החל ביוזמתו של פורמן, שרכש את הזכויות לכתיבת תסריט לסרט, מתוך תקווה שזולטן קורדה יביים אותו. אך כאשר אחיו של זולטן קורדה, אלכסנדר קורדה, הביע הסתייגות מתוכנו של הסרט כ"אנטי בריטי", חבר פורמן לשפיגל, ולאחר שהועלו שמותיהם של מספר במאים כהווארד הוקס ואחרים, פנו שפיגל ופורמן לדייוויד לין, שמאחוריו היו כבר מספר סרטים מצליחים. לין לא אהב את התסריט של פורמן, ולאחר שינויים רבים בתסריט הובא וילסון לכותבו מחדש.
ההסרטה החלה באתר ליד קיטוגאלה שבסרי לנקה, אך כמה סצנות צולמו באנגליה. הרכבת המופיעה בסרט הייתה קטר קיטור ישן שנרכש מממשלת סרי לנקה, על מנת שניתן יהיה להפילו מהגשר, כדרישת התסריט. הצנחנים בסרט היו אנשי חיל האוויר המלכותי הבריטי המוצבים בסרי לנקה. הצניחה צולמה כשהצלם ג'ק היליארד קשור לכנף המטוס המצניח, ואוחז במצלמת 16 מילימטרים. הגשר ששימש בהסרטה אכן הוקם על נהר בידי מקומיים, ובנייתו ארכה שישה חודשים, והחלה עוד בטרם החל הליהוק לסרט. עלות בניית הגשר הייתה רבע מיליון דולר. במהלך ההסרטה אירעה תאונת מכונית בה נהרג עוזר הבמאי ג'ון קריסון, ומאפר נפגע קשה.
צילום סצנת הגשר המתפוצץ נקבע ל-10 במרץ 1957 בנוכחות סולומון בנדרנאיקה, ראש ממשלת סרי לנקה ונכבדים נוספים. אך הפיצוץ בוטל שכן הצלם פרדי פורד לא הצליח לצאת מאזור הפיצוץ בזמן. הפיצוץ נדחה למחרת, והתבצע בנוכחות בנדרנאיקה.
מוזיקה
מוזיקת הפתיחה של הסרט, נעימת מארש המושמעת בשריקה, הייתה ללהיט בפני עצמו, והיא אחד המאפיינים הזכורים ביותר של הסרט. המנגינה אותה שורקים החיילים הנכנסים בשערי מחנה השבויים היא נעימה משנת 1914 בשם "מארש הקולונל בוגי" שחיבר פ. ג'יי ריקטס. למנגינה זו מצטרף עיבוד תזמורתי שחיבר מלקולם ארנולד בשם "מארש הנהר קוואי", המצטרף אל המנגינה הנשרקת, ולאחר מכן גובר עליה. ארנולד זכה בפרס אוסקר על חיבור המוזיקה לסרט. לין המשיך והשתמש במארש נוסף של ריקטס "קול התותחים" בסרטו לורנס איש ערב.
המארש הוא בעל אופי בריטי, ומזוהה עם העמידה והכבוד הבריטיים אל מול שלילת כבודם במחנות השבויים. במהלך מלחמת העולם השנייה חוברו למארש מילים נוספות, המתריסות כלפי היטלר - "Hitler has only just one ball" (להיטלר יש רק ביצה אחת). על אף שבסרט אין שימוש במילים אלו, הן היו מוכרות לקהל צופי הסרט הבריטים, שידעו לקשר בין הנעימה הנשרקת ובין המילים שלא נאמרו.
שאר הפסקול של הסרט הוא דיאגטי. בסצנות רבות נשמעים רק קולותיו של הטבע. דוגמה לכך היא הסצנה בה רודפים וורדן וג'ויס אחר חייל יפני בג'ונגל, ומנסים למנוע ממנו להתריע בפני חבריו על נוכחותם, סצנה בה נשמעים רק קולות המרדף ללא מוזיקת רקע.
הצלחת הסרט
בעוד שתקציבו הכולל של הסרט עמד על שלושה מיליוני דולרים, גרף הסרט בקופות 27,200,000 דולר (כ-490 מיליוני דולרים בערכים של 2019), הצלחה גדולה מאוד בקני המידה של אותה תקופה, והסרט נמנה עם מאה הסרטים המצליחים ביותר מבחינה כלכלית בכל הזמנים. גם בישראל התקבל הסרט בהתלהבות, והעיתון "דבר" כתב כי הוא הסרט האהוב ביותר על הקהל הישראלי בשנת תשי"ט.
פרגה (סוג)
פְַרֵגָה (שם מדעי: Glaucium) הוא סוג צמח ממשפחת הפרגיים. הסוג מונה כ-25 מינים, רובם חד-שנתיים עם מיעוט של דו שנתיים ורב-שנתיים. חלק ממיני הפרגה מעדיפים קרקע מליחה, כולל אזורי חוף. רוב המינים הצומחים בארץ ישראל מעדיפים קרקעות לא מליחות, למעט פרגה צהובה שגדלה בישראל לחופי הים התיכון.
מאפיינים
הפרגה למיניה היא צמח עשבוני, המתאפיינת בפרחים דו מיניים, ללא קוצים. העלים מסורגים, עלה בכל מפרק, ושפתם משוננת או מסורית. הפרחים יכולים להופיע בגוונים שונים, שרובם נעים בין צהוב, כתום ואדום. לחלקם כתמים שחורים בבסיס כל עלה כותרת, בדומה לפרג. תפוצת הפרחים באסיה, במזרח התיכון וחלקים מאירופה, והם פורחים בחודשי האביב של אזורים אלו (מרץ–יוני).
שישה מיני פרגה צומחים בר בישראל: פרגה קירחת, פרגה אדומה, פרגה צהובה, פרגה מקרינה, פרגת ארם צובא ופרגה ערבית. חלקם צומחים באזורים מצומצמים (פרגה קירחת צומחת רק בחרמון) ואחרים (כגון פרגה אדומה) נפוצים ברחבי הארץ. פרגת ארם צובא היא ערך טבע מוגן בישראל. פרגה צהובה היא צמח רעיל.
תשיר, חייל:
"תשיר, חייל:" (1981) הוא ציור מאת הצייר הישראלי משה גרשוני.
היצירה עשויה כציור אקספרסיוניסטי המהווה מסגרת לטקסט. הטקסט בראש הציור - "תשיר, חייל:" - מאפיין את היצירה כפנייה וכבקשת השתתפות מן המתבונן. בתוך מסגרת אדומה מצוטט קטע משירו של יעקב אורלנד "שיר החי"ל" המזוהה עם הבריגדה היהודית: "ואם את הברית נקימה, ואם תעמד לעד / אשרי ההולכים ההולכים קדימה, / אשרי הנופלים על יד". מתחת למסגרת, בתוך אזור המתוחם על ידי קו שחור עבה מצוטטות עוד משורות השיר - "עלי נא, עלי / שלהבת שלי / בדם חלליך / הדליקי נא אור" ו-"היי נא, היי / שלהבת שלי / בפי חייליך / מזמור!". בצד הקומפוזיציה, בתוך מעין ריבוע מקווקו אדום מופיע הבית הראשון של השיר רשום בעיפרון:  "דמנו נהר ואשד / בריתנו קוראת נקם / נשבענו נשבענו אחים לנשק / אשר לא ישב ריקם".
המסגרת של הטקסט משובצת במוטיב גרפי של משיכות הצבעים היוצרות מקצב, בשרשרת של נקודות אדומות המתפצלות בסופן למעין "זרועות" קטנות, בטביעות אצבעות ועוד. צורת מריחת הצבע באימפסטו וכן מגוון הצבעים האדומים-צהובים השולטים ביצירה מעניקים תחושה של גופניות עזה. חלק ממשיכות הצבע הללו אף דומות לצורת איבר מין גברי, מוטיב אשר מופיע גם ביצירות נוספות של גרשוני כגון סדרת הציורים "ח"י רקפות".
צורת הפנייה הישירה הופכת את הצופה המתבונן לשותף פעיל בעבודה. הוא קורא את השורות כמעין שירון בערב שירה בציבור. בכך משחזר הצופה את תהליך היצירה של ציוריו של גרשוני באותה תקופה, תהליך אשר על פי הודאתו של גרשוני, לווה בשירה של מזמורים ושירים.
גביע איגוד השופטים בכדוריד
גביע איגוד השופטים בכדוריד  הוא המפעל השלישי בחשיבותו לכדוריד בישראל, אחרי ליגת העל בכדוריד וגביע המדינה בכדוריד. המפעל הוא תחרות גביע הרשמית של ישראל בענף הכדוריד, בניהול וארגון של איגוד הכדוריד בישראל ובחסות איגוד שופטי הכדוריד.
השיטה
המשחקים משוחקים לפני כל פתיחת עונה בליגת העל כטורניר הכנה לעונה הסדירה. משחקי המפעל משוחקים בשיטת נוקאאוט, כאשר המנצחת עולה לשלב הבא והמפסידה מודחת מהמפעל. במפעל משתתפות כל קבוצות הכדוריד הרשומות בליגת העל בכדוריד. במפעל 4 סיבובים סה"כ: סיבוב ראשון, רבע גמר, חצי גמר וגמר.
סקסו גרמטיקוס
סקסו גרמטיקוס (בדנית: Saxo Grammaticus; בערך 1150 – 1220) היה היסטוריון דני ימי-ביניימי, שכמעט ולא ידוע מאום על חייו. מיוחס לו חיבור הכרוניקה בת שישה-עשר הכרכים "גסטה דנורום" ("מעשי הדנים"), המתארת את תולדותיה הקדומות של דנמרק – וזו גם העדות המרכזית לעצם קיומו.
ידוע כי הוא היה מחסידי הארכיבישוף אבסלון מלונד (Absalon), מה שאומר קרוב לוודאי כי הוא עבד בשירותו; אך קשה לקבוע מה היה מעמדו המדויק, וייתכן אף כי לא היה אלא לבלר.
בצוואתו מוחל אבסלון לכומר בשם סקסו על חוב של שניים וחצי מארק כסף, ומצווה עליו להשיב למנזר סורו (Sorø) שני כתבי יד ששאל. מבין כתריסר הערות ואזכורים של "סקסו" המצויים במקורות דניים מתקופה זו או מאחריה, זוהי ההערה היחידה שהכול מסכימים כי היא מתייחסת לסקסו גרמטיקוס; אך עם זאת, אין עדות חותכת לכך.
משערים כי הוא נולד בזילנד, כפי שטוענים מקורות מאוחרים יותר. הלטינית האלגנטית שבפיו והידע שלו ועל אודות רומא העתיקה, שאותו הוא מפגין ב"גסטה דנורום", תומכים באופן כמעט ודאי בסברה כי הוא התחנך מחוץ לדנמרק – אולי באחד מבתי-הספר הכנסייתיים בצרפת.
סקסו הוא המקור לדמותו האגדתית-למחצה של המלט, שסיפורו עובד בידי מספר מחזאים ובראשם ויליאם שייקספיר.
עמי דרך
עמי דרך (4 בנובמבר 1963 - 5 בספטמבר 2012) היה מעצב ישראלי. כיהן כפרופסור וראש המחלקה לעיצוב תעשייתי בבצלאל.
ביוגרפיה
נולד בחיפה, אביו היה יצרן פרותזות ואמו עקרת בית ואחיו הגדול הוא כדורגלן העבר קובי דרך. התנדב לקורס חובלים ב-1982 ושירת כקצין מכונה בסטי"ל. בהמשך עבר להדריך בקורס חובלים במגמת מכונה. בשירות המילואים שירת כמדריך חובלים בשלב ימ"פ בסדרת ימאות בעכו.
בוגר בצלאל (1992) במחלקה לעיצוב תעשייתי. עבד בסטודיו של פרופ' יעקב קאופמן, ובחברת "ארן מחקר ופיתוח". לאחר מכן הקים יחד עם דב גנשרוא את סטודיו עמידב, שפעל בשנים 1996–2012; השניים פעלו בו בתחומים מגוונים של עיצוב, החל מעיצוב ציוד רפואי, ציוד להצלת חיים, ריהוט, תערוכות, צעצועים, תאורה ומוצרים.
בשנת 1994 החל ללמד בבצלאל. ב-2004 התמנה לראש המחלקה לעיצוב תעשייתי, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 2008. בנוסף לימד בתוכנית התואר השני של האקדמיה, כיהן כחבר סנאט בצלאל, וכחבר ועדת ההוראה של המחלקה לעיצוב תעשייתי. הוא הרצה וקיים סדנאות במספר בתי ספר ואוניברסיטאות ברחבי העולם.
עבודותיו הוצגו בתערוכות רבות בישראל ובעולם, בין השאר במסגרת המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק (2005), מוזיאון קופר יואיט לעיצוב בניו יורק (2006), טריאנלה במילאנו (2006) ועוד.
דרך זכה בפרס משרד המדע התרבות והספורט לשנת 2003, ופרסים נוספים ברחבי העולם.
ב-5 בספטמבר 2012 נפטר לאחר שלקה בדום לב. נקבר בבית הקברות שבקיבוץ עינת. הוא הותיר אחריו אישה ושלוש בנות.
מיסוך גרעיני
מיסוך גרעיני (באנגלית: Nuclear shielding) הוא מונח בכימיה המתייחס לשדה המגנטי שיוצרים אלקטרונים הנמצאים בסביבתו של גרעין האטום. ככל שסביבת הגרעין עשירה יותר באלקטרונים, השדה המגנטי שתנועתם משרה הוא גדול יותר, ומכיוון שהוא הפוך בכיוונו לשדה המגנטי של הגרעין עצמו, הוא מקטין (ממסך) את השדה המגנטי האפקטיבי של הגרעין. לכן, קבוצות פונקציונליות שדוחפות אלקטרונים לסביבת הגרעין יגרמו למיסוך חזק יותר, ואילו קבוצות שמושכות אלקטרונים מהגרעין יקטינו את המיסוך, כלומר יגרמו לשדה מגנטי גרעיני אפקטיבי חזק יותר.
המיסוך הגרעיני גורם להיסט של ספקטרום התהודה המגנטית הגרעינית של גרעין האטום לערכי ppm גבוהים יותר ולשדה נמוך יותר. זאת מכיוון שהתדירות הנדרשת על מנת לגרום לתהודה בגרעין ממוסך היא נמוכה יותר. תכונה זו, מאפשרת להבחין ולהבדיל בספקטרום התמ"ג בין גרעינים המצויים בסביבה כימית שונה.
סודות ההצפנה
סודות ההצפנה: תולדות המצפינים והמפענחים ממצרים העתיקה ועד פיזיקת הקוונטים (באנגלית: The Code Book: The Science of Secrecy from Ancient Egypt to Quantum Cryptography) הוא ספרו השני של סופר המדע הפופולרי סיימון סינג. הספר יצא לאור באנגלית בשנת 1999. הוא תורגם לעברית על ידי זוהר בר-אור ויצא לאור בישראל בשנת 2003 בהוצאת ידיעות אחרונות.
סקירת הספר
"סודות ההצפנה" מכסה נושאים היסטוריים מגוונים כולל: האיש במסכת הברזל, קריפטוגרפיה ערבית, צ'ארלס באבג', המיכון של ההצפנה, מכונת האניגמה והפענוח של כתב ליניארי ב' וסוגי שפות עתיקות אחרות.
בפרקי הספר האחרונים סוקר סינג את התפתחות ההצפנה המודרנית בעידן המחשבים, את המרדף אחר פתרון בעיית הפצת המפתחות על ידי פיתוח אלגוריתם של הצפנת מפתח ציבורי והצפנת RSA. חלק מהחומר מבוסס על ראיונות עם האנשים עצמם כמו ויטפילד דיפי ומרטין הלמן, מנסחי פרוטוקול דיפי-הלמן, שהוביל ליצירת הצפנת RSA על ידי ריבסט, שמיר ואדלמן. כמו כן, ראיין סינג אנשים שעבדו בסתר ב-GCHQ ורק שנים רבות לאחר מכן הותרה עבודתם לפרסום.
הספר מסתיים בדיון על המאבק של פיל צימרמן למען המיזם שלו – "פרטיות טובה למדי" (PGP), על ההיבטים של הצורך והזכות הבסיסית לפרטיות מול היכולת של גורמי טרור ופשיעה לנצל את הטכנולוגיה הזו לפעילותם, וכן בסקירה של בניית מחשבים קוונטיים והצפנה קוונטית.
לסיום, יצר סיימון סינג "אתגר צופן" – סדרה של עשרה צפנים בעלי דרגות קושי הולכות ועולות על פי פרקי הספר, מהצפנה בסיסית עד הצפנה מודרנית, כשלאתגר צורף פרס כספי של 10,000 ליש"ט, אשר הוענק לאחר עשרה חודשים לקבוצת מפענחי צפנים סקנדינבית.
גדוד העבודה
"גדוד העבודה וההגנה על־שם יוסף טרומפלדור", או בשמו המקוצר "גדוד העבודה", היה ארגון חלוצים שיתופי שהוקם בשנת 1920 ופעל עד לשנת 1929. חברי גדוד העבודה דגלו במנעד רעיונות סוציאליסטי וקומוניסטי, לאומי וציוני. כאשר הוקם חשבו להכליל בשמו את המילה: "הגנה", אך זו הוסרה, או הוסתרה, בשל החשש משלטונות המנדט הבריטי.
היסטוריה
הגדוד הוקם על ידי מנהיגי החלוץ ואנשי "השומר": מניה וישראל שוחט, יצחק שדה (לנדוברג) ויהודה אלמוג, אשר גייסו כשמונים ושמונה מייסדים, רובם מחניכיו של יוסף טרומפלדור בתנועת "החלוץ" ברוסיה. ההכרזה הרשמית על הקמת הגדוד הייתה בי"א באלול תר"פ 25 באוגוסט 1920, במלאת חצי שנה למותו של יוסף טרומפלדור, במחנה העבודה של סוללי כביש טבריה-צמח במגדל.
במחנה זה הוקמה התשתית הארגונית של הגדוד, שהתבססה על קבוצות עבודה שמתוכן נבחרה "מועצת צירי הקבוצות". מבנה זה הועתק אל הגדודים השונים שקמו. בהדרגה איבדה המועצה המקומית את סמכותה, לטובת מבנה ריכוזי של וועד פועל שנבחר אחת לשנה. בשנים הראשונות הקבלה לגדוד הייתה פתוחה לכל מבקש. לאחר חודש נדרש המועמד לקבל את אישור הפלוגה בהצבעה גלויה. בכך, שימש הגדוד גם כמכשיר להכשרת החלוצים לעבודות שונות.
הועד הראשון של הגדוד כלל את שדה, שעמד בראשו, אלמוג, מנחם אלקינד, צבי נדב, משה לויט ויוסף חריט.
בגדוד היו חברי "הפועל הצעיר", אשר רובם פרשו ממנו על רקע ניסוח התקנון; חברי "פועלי ציון שמאל" וחברי ה"פרקציה", שהייתה קבוצה בתוך המפלגה הקומוניסטית (פק"פ). עם זאת מרבית חברי הגדוד היו חסרים תודעה פוליטית מעשית, למרות שנטו לסוציאליזם בנוסח של מפלגת "אחדות העבודה".
בשנת 1921 היה הגדוד שותף להקמת עין חרוד. הגדוד השקיע בכך סכום של 3,980 לירות מצריות, שהגיעו משארית הכספים מן העבודות הציבוריות ומרכוש פלוגות ראש-העין ומגדל. "פלוגת עין חרוד" מנתה כ-200 חלוצים, שהתיישבו ביחד עם חלוצים מן העלייה השנייה, שהיו בעלי ניסיון חקלאי. כמה חודשים לאחר מכן הקים הגדוד את תל יוסף, שפלוגתו מנתה כ-100-120 חברים. בתקופה זו נטמנו זרעי הסכסוכים בגדוד, שראשיתם בדרישת חוב של ההסתדרות, אשר מקורה בגרעונות של הגדוד מן מעבודות הסלילה.
במהלך כל שנות קיומו (עד דצמבר 1929) היו חברים בגדוד העבודה כ-2,500 איש ואישה. בשיאו המספרי בשנת 1925, מנה 665 איש. מדיניות הגיוס המקלה של הגדוד אפשרה לרבים לחבור אליו, ללמוד מקצוע, ואז לעזבו.
מטרות ויעדים
מטרות מנהיגי הגדוד היו שיתופיות, התיישבות והגנה, כל זאת בכפיפות להסתדרות העובדים העבריים בארץ ישראל. על פי תקנון גדוד העבודה מטרתו הייתה:
עיקרי התקנון היו:
דרך הפעולה על פי התקנון
הניהול הכלכלי של הגדוד היה שיתופי: כל הכנסות החברים הופקדו בקופה משותפת, לפי עקרון של קומונה ארצית. הקופה המשותפת נועדה לשמש את כולם באופן שוויוני ולפי צורכיהם. במשך הזמן הונהגה אוטונומיה כלכלית לפלוגות ולישובים, ורק המאזן כלל את כל ההכנסות. (ציטוט חלקי) (ציטוט חלקי)
חברי הגדוד דגלו בעלייה יהודית המונית וחופשית לארץ, ובהקמת כוח הגנה יהודי מאורגן בארץ ישראל.
עבודות ויישובים
חברי הגדוד לקחו חלק בבניית יישובים אחרים, ועסקו בסלילת כבישים (כביש טבריה–טבחה), ייבוש ביצות, סבלות, בניין בתים, חקלאות ועוד. אנשי הגדוד הותירו את רישומם בנופה של ירושלים, לאחר שבנו במו ידיהם את שכונות הגנים בעיר: רחביה, תלפיות, בית הכרם, וכן בנו את בנין ישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה ואת בניין "הדסה" בקרן הרחובות הרב קוק והנביאים (שמותיהם כיום). בתל אביב נטה הגדוד את אוהליו, בין השאר, בשכונת מחלול על חוף תל אביב; חברי הפלוגה עסקו בבניית רחוב נחלת בנימין, רחוב בן יהודה, שדרות רוטשילד ובית הספר תל נורדאו, וכן בבניין בתים ביפו. הם בנו את הבית האדום בתל אביב.
היישובים אשר הוקמו על ידי חברי גדוד העבודה הם: המשק המשותף של עין חרוד ותל יוסף ב-1921, ורמת רחל שהוקם ב-1926.כפר גלעדי, שחבריו היו אנשי השומר בהם מניה וישראל שוחט, (הוקם בשנת 1916 אך ננטש לאחר מאורעות תל חי) השתייך לגדוד העבודה באופן רשמי, אך למעשה התנהל בנפרד.
מחלוקות ופילוגים
המצב הכלכלי הקשה וחילוקי דעות אידאולוגיים הוביל לפילוג בגדוד העבודה. פלוגת גדוד העבודה בעמק יזרעאל הוקמה לכתחילה בשני יישובים: עין חרוד ותל יוסף, התפלגה לשני קיבוצים נפרדים באביב תרפ"ג 1923. חלק מחברי עין חרוד היו אנשי העלייה השנייה, נאמני "אחדות העבודה", בעוד שרובם ככולם של חברי תל יוסף היו אנשי העלייה השלישית. חברי עין חרוד, יחד עם קבוצות חלוצים אחרות, הקימו את תנועת הקיבוץ המאוחד. אחר כך, באמצע שנות העשרים, הגדוד התפלג בין ימין לשמאל. הזרם השמאלי היה מעוניין להילחם ליישום עקרונות הסוציאליזם והקומונה הארצית שתכלול את כל הפועלים בארץ ישראל, ואילו תמיכת הזרם הימני הייתה נתונה ראשית כל לבנית המשק של הפלוגה ולערכים לאומיים.
תמורות כלכליות וחברתיות בהרכב היישוב היהודי בארץ ממחצית שנות העשרים, מתחים עם הנהגת ההסתדרות והמצב הכלכלי הקשה שתוצאתם הייתה אבטלה ורעב בגדוד העבודה, הביאו קבוצה בקרב זרם השמאל בגדוד, חלקם אנשי "החלוץ" לשעבר, להתארגן בראשותו של מנחם אלקינד ולעזוב את הארץ לברית המועצות. מנהיגי הקבוצה קיבלו מן השלטונות בברית המועצות קרקעות בחצי האי קרים, לשם הקמת קומונה בשם "וויו נובה" ("דרך חדשה" באספרנטו). עזיבת חברי הגדוד אל קרים התרחשה בהדרגה בשנים 1927–1929, והתקבלה בתדהמה ובכאב אצל חבריהם ומכריהם בארץ. ב-1935 הפכו השלטונות הסובייטיים את הקומונה לקולחוז, וצורפו אליו פועלים ומשפחותיהם מרחבי ברית המועצות, ובכך הושם קץ למעשה לקומונה "וויו נובה" בצביונה היהודי. אלקינד ואחרים נרצחו בטיהורי סטלין. שרידי החברים היהודים מארץ-ישראל בקולחוז נרצחו על ידי החיילים הנאצים. כמה מחברי הגדוד שעזבו ובני משפחותיהם, חזרו לארץ במשך השנים.
בשנת 1927 החלו תהליכי התפוררות בגדוד העבודה. בקיץ 1929 הוחלט על התאחדותה של שארית גדוד העבודה עם התנועה הקיבוצית שמייסדיה התפלגו ממנו – הקיבוץ המאוחד. תנועה זו הוקמה על ידי קיבוץ עין חרוד, ויישובי גדוד העבודה (הקיבוצים תל יוסף, כפר גלעדי, תל חי ורמת רחל) הצטרפו אליה.
אאורה נורמי
אָאוּרָה נוּרְמִי (בפינית: Aura Nurmi; נולדה בשנת 1988) היא משוררת פינית.
ביוגרפיה
אאורה נורמי נולדה בשנת 1988 בהלסינקי. היא עוסקת במופעי שירה, בארגונם, בביצועם ובהוצאתם לפועל בשיתוף פעולה עם עמיתיה. ספר ביכוריה, "חיות בר", ראה אור בשנת 2016 וזיכה אותה בפרס קָלֵוִי יֶנְטִי. נוּרְמִי לומדת ספרות כללית באוניברסיטת הלסינקי ומקדישה חלק ניכר מזמנה למיזמים המעודדים לקריאה בקרב הדור הצעיר.
תרגומים עבריים של אחדים משיריה ראו אור בספר "חסד ויערות", אסופה לשירה פינית צעירה, שראתה אור בשנת 2020, בתרגום רמי סערי ובהוצאת כרמל.
אהרן סורסקי
אהרן סורסקי (נולד בכ' בניסן ה'ת"ש, 28 באפריל 1940) הוא סופר חרדי בולט, בעיקר בתחום הספרות ההגיוגרפית-היסטורית. החל משנות השישים פרסם עשרות רבות של ספרי ביוגרפיה ומבואות על רבנים מהדורות האחרונים.
חייו
את קריירת הכתיבה החל כעיתונאי בעיתון "המודיע" בשנות העשרים לחייו. את התנסותו העיקרית קיבל בעבודתו בהוצאת הספרים החרדית נצח. באותה הוצאה עבד גם חמיו הראשון משה שנפלד. באותה תקופה היה שותף פעיל בעריכתה של סדרת הספרים "פאר הדור", על תולדות החזון איש. עם השנים קנה סורסקי את ידענותו בהיסטוריה של יהדות מזרח אירופה, בעיקר בזרם החסידי שלה. את רוב המבואות לספרים שיצאו במסגרת הוצאת "נצח" כתב סורסקי. רבים מאותם מבואות שימשוהו בעתיד ונכללו כפרקים בתוך סדרת ספריו הפופולרית "מרביצי תורה ומוסר" ו"מרביצי תורה מעולם החסידות".
סורסקי הוא חסיד סלונים. חצרות חסידיות רבות שוכרות את שירותיו לכתיבת ביוגרפיה על האדמו"רים שלהן.
סגנון כתיבתו משלב בין הסגנון הספרותי-מליצי הישן לבין הכתיבה העכשווית. רבים ממטבעות הלשון שאובים מן המקורות המקראיים, התלמודיים והמדרשיים.
בחלק מכתביו עשה סורסקי שימוש בפסבדונים '''א. ספרן'''.
שיר השבע
שיר השבע (בסינית מפושטת: 七子之歌; בפין-יין: Qī zǐ zhī gē) הוא שיר שנכתב במרץ 1925 בארצות הברית על ידי המשורר הסיני וון יי-דוו, השיר מספר על שבע הטריטריות שנלקחו מסין על ידי מעצמות זרות: מקאו, הונג קונג, טאיוואן, מפרץ גואנגג'ואו, פורט ארתור, קאולון ו-ווי-האי.
בשנת 1999 כשמקאו עברה חזרה לסין מפורטוגל השתמשו השלטונות הסינים בשיר כשיר הנושא לחזרת מקאו.
ציטוט מתוך השיר: שיר השבע - אוו-מן
גביע (פרס)
בתחרויות, גביע הוא הפרס שמקבלים היחיד או הקבוצה שזכו בתחרות. אף שהחפץ עצמו, שצורתו על פי רוב היא של כוס גדולה ולעיתים צלחת או מדליה, עשוי במקרים רבים ממתכת יקרה ובעל ערך בזכות עצמו, הרי שהכבוד שבזכייה בתחרות יוקרתית, כמו גם הפרס הכספי הנלווה אליו, עולה בדרך כלל על ערך הגביע עצמו.
שורש המנהג הוא ביוון העתיקה, שם היה נהוג להעניק למנצח בתחרויות ספורט גביע או אמפורה מלאים בשמן מקודש.
בהשאלה, ניתן השם "גביע" גם לתחרות כולה שבה מוענק הגביע למנצח. למשל: גביע ה-FA (טורניר הגביע הוותיק ביותר בעולם, המשוחק באנגליה) או גביע העולם בכדורגל.
שיטת גביע היא האופן שבו מאורגנות רבות מתחרויות אלו, אך לא כולן.
גביע מדינה
לרוב המדינות ישנו מפעל גביע המדינה, בהרבה מתחומי הספורט. בנוסף לליגה הרגילה שבסופה הקבוצה בעלת ההישגים הטובים ביותר, זוכה באליפות. ישנה את תחרות הגביע. התחרות שונה שהיא אינה מבוססת על ליגה אלא על שיטת גביע כך שתאורטית גם קבוצה נחותה יותר יכולה לזכות בגביע. בנוסף תחרות הגביע מערבת קבוצות מליגות שונות מה שתורם לאפקט ההפתעה שישנו בגביע.
בישראל ישנו את גביע המדינה בכדורגל ואת גביע המדינה בכדורסל במשחקי הגמר במפעלים אלו נוהג נשיא המדינה לבוא ולהעניק את הגביע למנצחת. גם בכדורעף ובכדוריד ובעוד תחומים ישנם מפעלי גביע. בספרד הטורניר נקרא בשם גביע המלך הספרדי בגרמניה הגביע הגרמני ובאנגליה גביע ה-FA.
ג'ק הוקינס
ג'ון אדוארד "ג'ק" הוקינס (Jack Hawkins; 14 בספטמבר 1910 - 18 ביולי 1973) היה שחקן קולנוע בריטי בעל קריירה ארוכה, הידוע במיוחד בשל הופעתו בתפקידי משנה בסרטי הראווה של שנות ה-50 ושנות ה-60, "הים האכזר", "תותחי בטאסי" "תרגיל בחמש אצבעות", "וינסטון הצעיר", "הגשר על הנהר קוואי", "בן חור", "הבריחה אל השמש", ו"לורנס איש ערב". במשך שנים רבות נבחר פעם אחר פעם לרשימת השחקנים הבריטיים האהובים ביותר. בשנותיו האחרונות לקה בסרטן הגרון ואיבד את קולו, וכמה מחבריו השחקנים 'השאילו' את קולם לסרטים שבהם הופיע.
משה גיאת
משה גיאת (נולד ב-29 באוגוסט 1955) הוא זמר ישראלי. הוא פרץ לתודעה בתחילת שנות ה-80 ולאורך הקריירה שלו הוציא מעל ל-20 אלבומים.
ביוגרפיה
גיאת נולד בשכונת התקווה שבתל אביב, למשפחה של יוצאי תימן, לשושנה ולאברהם גיאת (שהיה חזן מפורסם בצנעא שבתימן). מגיל 8 הופיע במשותף באירועים עם עפרה חזה, רמי דנוך ואבנר גדסי. הוא הופיע גם עם אחיו התאום אהרן, שנהרג בגיל 14 בתאונת דרכים. כצמד זכו האחים בתחרות כישרונות צעירים מטעם מעריב לנוער וארגון ויצו. הוא שרת בצה"ל בלהקת הרבנות הצבאית והפך לסולן בלהקה. כמפקד הלהקה היה מי שקיבל לשורותיה בין היתר את הזמר ציון גולן. גיאת היה לזמר הראשון ממוצא תימני שהתקבל לשירות בלהקת הרבנות הצבאית. לאחר שחרורו מצה"ל החל ללמד מוזיקה בבתי ספר ממלכתיים-דתיים. לאחר מכן הוא הוציא את השיר "נורה נורה" שזכה להצלחה רבה, והביא לפריצתו לתודעה הציבורית.
בשנת 1977 עם שחרורו מצה"ל הקים יחד עם יהודה וסרמן את 'צמד הראשונים' והשניים הוציאו תקליט ובו שירים חסידיים בלחנים של וסרמן, משה מונה רוזנבלום, אבי מסלו וראובן סירוטקין.
ב-1979 יצא אלבום הסולו הראשון שלו "בשרו נא את הגאולה" בחברת התקליטים של האחים ראובני". באלבום ביצע גיאת שירים מן התפילה, במסורת הספרדית והתימנית.
ב-1980 יצא בחברת התקליטים קוליפון" אלבומו השני של גיאת במהדורת קלטת עם השם "משה גיאט - להיטים" (שם המשפחה נכתב בטעות ב-ט'). בקלטת ביצע גיאת חידושים ללהיטים מזרחיים ישנים עם להקה שכללה קאנון, בוזוקי וכלי מיתר.
באפריל 1982 השתתף בפסטיבל הזמר המזרחי עם השיר "חלומות" שכתב והלחין אביהו מדינה. השיר זכה לתחייה מחודשת כאשר שימש כשיר הנושא לאלבום של הראשון של "הפרויקט של רביבו".
ב-1984 השתתף בסרט כאסח לצד שורה של זמרים שהופיעו בתפקיד עצמם כאהרון עמרם, חיים משה, זוהר ארגוב וחופני כהן.
ב-1986 הוציא בחברת התקליטים של "האחים בן-מוש" את האלבום שירת הזמיר. באלבום בלטו חידוש לשיר "רק אלייך" שבוצע במקור על ידי ג'ו עמר, וכן לשיר "בשרו נא הגאולה מתוך אלבומו הראשון של גיאת. עיבודי השירים נחלקו בין יגאל חרד ואריה ברקוביץ', ובהקלטות השתתפו גם משה בן-מוש בגיטרה מזרחית וחברי להקת "ברוש".
ב-1987 הוציא את האלבום "לינה מנדולינה", שכלל את "לא רוצה אמריקה" ו"יעוייזי אל פילפלו". אריה ברקוביץ' והגיטריסט משה בן-מוש עיבדו את שירי האלבום.
בשנת 1988 גיאת נדון לחצי שנת עבודות שירות ולקנס בגין העלמת מס שביצע.
ב-1990 הוציא את אלבומו "תודה לאמא" בחברת התקליטים של "האחים ראובני". בין שירי האלבום בלטו "אוהב אוהב" (מילים: נעמי גיאת, לחן ספרדי), ושיר הנושא (מילים: יוני רועה, לחן: ג'אן אלכסנדרוני). אריה ברקוביץ' עיבד את שירי האלבום וניגן בקלידים, בס ותיכנות תופים. יחד עימו השתתפו בהקלטות גם יהודה קיסר וישי בן-צור בגיטרה 'מזרחית', אברהם פלדר, ופטר ורטהיימר בכלי נשיפה, ונגנים נוספים.
באוגוסט 1993 הוציא את אלבומו ה-13 במספר - "כתר של זהב", שהכיל שירים מקוריים דוגמת "לרקוד נולדה", "קזנובה" ושיר הנושא (בכולם - למילים של אבי רן), "אביב ביבשת" (למילים של אברהם חלפי) וכן מחרוזות להיטים שלו של זוהר ארגוב, חיים משה ושל גיאת עצמו. חיים חדד עיבד את מרבית השירים, כאשר בנוסף אליו דודו מויאל עיבד 3 שירים ורלף לויטן שיר אחד. בדצמבר 1993 הוציא את אלבומו ה-14 "כינור דוד".
בעקבות תהליך של חזרה בתשובה והתקרבות לדת, הפסיק להופיע בפני קהל מעורב. מאמצע שנות ה-90 החל לפנות לקהל המסורתי-דתי ועבר להתגורר עם משפחתו בירושלים.
בינואר 1996 הוציא את אלבומו ה-16 "תעיתי כשה אובד" בעיבודם של ארנון אלמסי, יוחאי ג'רפי, וזוזו מוסא. האלבום כלל בעיקר שירים מסורתיים ועממיים וכן שני 2 שירים מקוריים: "מזלי" (מילים: יוש גרנות, לחן: מישל בדיחי) ו"שמור אותי" (מילים: ארלט ספדיה, לחן: אביחי מליחי)
ב-1998 הוציא את האלבום "כתר" בעיבוד והפקה מוזיקלית של עמי כהן. את שיר הנושא כתב והלחין גיאת עצמו, וכן נכללו בו ביצועיו ל"אמא" שביצע במקור שימי תבורי, ו"אהבת רעיה רצוני".
גיאת היה פעיל רבות בשנות ה-80 וכונה "זמר קסטות". הוא זכה למעט הופעות בתקשורת, אך תקליטיו נמכרו רבות והוא נהג להופיע באירועים משפחתיים ובמועדוני הזמר המזרחי. בין שיריו הבולטים: "נורה נורה", "פעמון זהב", "נגילה הללויה" "יומה יומה", ו"השקיני יין". הוא הוציא מעל ל-20 אלבומים לאורך הקריירה. לאורך הקריירה הופיע בין היתר בתימניאדה ובפני קהילות יהודיות בעולם. גיאת שילב בין שירה תימנית מסורתית, שירה בעברית בסגנון עדות המזרח, מוזיקה חסידית ואף שר ביידיש.
דיסקוגרפיה
(רשימה חלקית)
תחנת ארלוזורוב
מבנה התחנה
התחנה נמצאת בעומק של 15 מטרים וכוללת קומת כרטוס וקומת רציפים. רוחב רציפי התחנה 10 מטרים. הודות לסמיכות התחנה למסוף 2000 ולתחנת הרכבת תל אביב סבידור מרכז, התחנה צפויה להיות התחנה העמוסה ביותר בקו האדום במבחינת מספר הנוסעים המשתמשים בה, אשר עשוי להגיע לכ-66,000 נוסעים ביום בממוצע.
ולי קרהודה
ולי קרהודה (באלבנית: Veli Karahoda; נולד ב-4 בינואר 1968, פריזרן) הוא סופר ממוצא אלבני המתגורר בקוסובו.
תחנת ארלוזורוב
היסטוריה
במאי 2015 זכו ביחד חברת סולל בונה וחברת CRTG הסינית במכרז לבניית המנהרות והתחנות בחלק המערבי של הקו האדום הכולל גם את תחנת ארלוזורוב.
העבודות לצורך בניית התחנה החלו ב-4 בספטמבר 2015. האזור שבו נבנתה התחנה נמצא מעל רחוב על פרשת דרכים. לצורך כך, במהלך העבודות על בניית התחנה, נסלל כביש חלופי עוקף למכוניות ולהולכי רגל דרך גן וולובלסקי-קרני.
חצוצרה בוואדי
הספר נמנה עם 6 הנבחרים של הוצאת עם עובד, לרגל חגיגות 60 שנה להוצאה. כמו כן, תורגם הספר לשפות שונות, בהן: אנגלית, גרמנית, הולנדית, צרפתית, איטלקית ועוד. בשנת 2002 חגגה הוצאת "עם עובד" את ההדפסה ה-29 שלו, עם יותר מ-100 אלף עותקים שנמכרו עד אז.
תקציר העלילה
עלילת הספר מתמקדת בסיפור אהבה בין גיבורת הספר, הודא, לבין אלכס, צעיר יהודי שעלה מברית המועצות, הגר בשכירות בחדר מעל דירת משפחתה. הצעיר נהג לנגן בחצוצרה ומכאן שם הספר.
הרומן מספר על הודא, בת למשפחה ערבית-נוצרית מחיפה. הרומן מתאר את התקופה שבין אוקטובר 1981 ליוני 1982 (פרוץ מלחמת לבנון הראשונה). אמה של הודא, המכונה בסיפור אום-הודא, היא אלמנה. בבית מתגורר גם סבה של הודא מצד אביה, קופטי קשיש בשם אליאס, הודא עצמה, ואחותה מרי, הגרה עימה באותו החדר. המשפחה שוכרת דירה בוואדי ניסנאס מאבו נחלה, אדם מפוקפק וחלקלק ממשפחה מוסלמית.
הודא היא צעירה ערבייה בת כשלושים. היא בודדה. בדידותה גורמת לה, כפי הנראה, לחוות כאבים פסיכוסומטיים בכתפה. היא מתוארת כאישה קרה, בייחוד על ידי חברה לשעבר, בהיג', אשר תיאר אותה כקפואה. הודא מעורה בחברה הישראלית, אולם החברה הישראלית לא מקבלת אותה. שיא התערותה מתבטא בכך שהיא בקיאה מאוד בשיריו של יהודה עמיחי, אשר מסמלים את הישראליות ברומן זה.
מרי, אחותה הצעירה של הודא הצעירה ממנה בשנתיים, היא בחורה קלת דעת שאינה עובדת. היא מתוארת כנערה יפהפייה, מלאת חיים, תוססת, נועזת ואמיצה, שוברת מוסכמות ופורצת גבולות. כך, היא לא חששה לקיים יחסי מין לפני הנישואין. תחילה היא התאהבה בזוהיר, צעיר מפונק ועבריין (בנו של אבו נחלה, בעל הבית), ממנו היא נכנסת להריון. סבה אליאס ואמה לא מסכימים שתינשא לעבריין המוסלמי, ומעוניינים שתינשא לווחיד, קרוב משפחה נוצרי כפרי ופרימיטיבי אך מבוסס כלכלית. דמותה של מרי היא משנית ברומן, אולם הניגוד הבולט לעומת אחותה מבליט את דמותה של גיבורת הסיפור, הודא, ומדגיש את תכונותיה.
זמן קצר לאחר תחילת הסיפור, לדירה שמעל בית המשפחה מגיע דייר חדש, אלכס, שהוא בחור יהודי עולה חדש מרוסיה, שקט, בקושי מדבר עברית ונגן חצוצרה. אלכס הוא אדם נמוך וחזק מאוד, מרכיב משקפיים עבי עדשות. הוא לומד בטכניון בחיפה ובלילות הוא עובד כסבל בנמל. כבר כשעלה בפעם הראשונה לביתו, חשה הודא קרבה לאלכס. היא מקשיבה לנגינתו בחצוצרה וזו שובה את ליבה. היא מתאהבת בו, ומקבלת את ברכת אחותה וסבה ליצירת הקשר עם הצעיר היהודי. בניגוד לכולם, אלכס חושב שהודא יפה והיא מוצאת חן בעיניו. הם מקיימים יחסי מין בזמן נופש באילת. לאחר מכן, הודא חשה לראשונה את נשיותה, היא פורחת ומאושרת, ואינה חשה עוד כ"בתולה זקנה".
בחודש יוני פורצת מלחמת לבנון הראשונה. אלכס מגויס לשירות מילואים, והודא חוששת לגורלו משום שאינה שומעת ממנו. באותה עת היא מגלה שהיא בהריון. הודא עולה לחדר על הגג ומתייחדת עם חפציו של אלכס, היא נרדמת על מיטתו וחולמת חלום סיוטים על אמו הקשה.
בסיום הרומן נמצאת הודא בבית-הקברות שעל הכרמל, "העיר הלבנה המשגשגת שבמורדות הכרמל". אלכס נהרג במלחמת לבנון והותיר אותה עם עובר ברחמה. היא מביעה חשש כבד מבעיית זהותו של הילד. אם תגדל אותו כערבי, יהיה דחוי בחברה הישראלית, אך לפחות לא ילך למלחמה בבוא העת, ואם תגדל אותו כיהודי, ינסה כל חייו להוכיח את יהדותו בגלל העובדה שאמו ערבייה ויתגייס למלחמה בעתיד.
עיבודים לתיאטרון ולקולנוע
הספר עובד לתיאטרון על ידי שמואל הספרי בתיאטרון בית ליסין ב-1988 וזכה להצלחה רבה. בנוסף, עובד הספר לתיאטרון הנוער הארצי על ידי רמי דנון ב־1990, ועלה שוב ב-1998 בתיאטרון חיפה בעיבודו של שמואל הספרי. ב-2006 העלה אותו תיאטרון ארצי לנוער בעיבודו ובבימויו של רמי דנון. בינואר 2016 עלתה הפקה נוספת ועדכנית להצגה בתיאטרון חיפה, גם היא בבימויו של שמואל הספרי.
הספר אף עובד לסרט בבימוים של סלבה ולינה צ'פלין, בכיכובם של אלכסנדר סנדרוביץ' וראידה אדון. הוא הוצג ב-2001 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, שם זכה בפרס הסרט העלילתי הטוב ביותר. בפסטיבל הקולנוע הישראלי בניו-יורק זכה במקום הראשון. כמו כן זכה בפרס הראשון בפסטיבל סרטי אהבה ברוסיה ובפרס הראשון בז'נבה.
קישורים חיצוניים
ביקורות
רמון
{{פירושונים|אתרים: אישים ששמם רמון:
אישים ששם משפחתם רמון:
ראו גם
}}
צ'ארלס אוגוסטוס פיצרוי
סיר צ'ארלס אוגוסטוס פיצרוי (באנגלית: Charles Augustus FitzRoy; 10 ביוני 1796 - 16 בפברואר 1858) היה קצין בצבא הבריטי ואריסטוקרט, שהחזיק במשרת המושל בכמה קולוניות בריטיות במאה ה-19.
משפחה ואצולה
צ'ארלס היה הבן הבכור לגנרל לורד צ'ארלס פיצרוי ופרנסיס מאנדי. סבו, אוגוסטוס הנרי פיצרוי, הדוכס השלישי מגרפטון, היה ראש ממשלת בריטניה בין השנים 1768–1770.
אחיו למחצה, רוברט פיצרוי, היה חלוץ במדעי המטאורולוגיה, הידרוגרף, הקפטן של אוניית המחקר "ביגל" ומאוחר יותר מושל ניו זילנד.
מושל אי הנסיך אדוארד ואיי ליווארד
סר צ'ארלס מונה כסגן המושל השמיני של אי הנסיך אדוארד לחופה של קנדה ב-31 במרץ 1837, וקיבל את תואר האביר לפני עזיבתו. הוא חזר לאנגליה ב-1841, ומונה במהרה למושל של איי ליווארד, ליד איי הודו המערבית עד שנת 1845.
ברית בגדאד
היסטוריה
לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר החלה המלחמה הקרה, היה המזרח התיכון שדה למאמצי שני הצדדים להעביר אל צידם כמה שיותר מדינות ובעלי ברית. האמריקנים הגו רעיון של ברית הגנה הדדית, שתיצור חיץ פיזי בין ברית המועצות ובין מדינות המזרח התיכון, ושדות הנפט באזור. עוד בשנת 1951 החלה ארצות הברית בסיוע צבאי לטורקיה, ובחתימת הסכמי הגנה דו-צדדיים עמה. בשנה זו הצטרפה טורקיה לנאט"ו. ב-2 באפריל 1954 נחתם הסכם הגנה בין טורקיה לפקיסטן, באפריל 1954 נחתם הסכם בין ארצות הברית לעיראק, ובמאי 1954 נחתם הסכם בין ארצות הברית לפקיסטן. בינואר 1955 ביקר ראש ממשלת טורקיה, אדנאן מנדרס, בעיראק, נאם בפרלמנט העיראקי והצהיר על חתימת הסכם הגנה בין המדינות. ב-24 בפברואר 1955 נחתם הסכם בין עיראק לטורקיה, אליו הצטרפו במהלך שנת 1955 אף בריטניה, פקיסטן ואיראן.
צ'ארלס אוגוסטוס פיצרוי
מושל ניו סאות' ויילס
סר צ'ארלס נבחר להיות המושל העשירי של הקולוניה ניו סאות' ויילס על ידי לורד סטנלי ב-1845, וכך הוא ובנו הגיעו לקולוניה המרוחקת על סיפונה של HMS Carysfort ב-2 באוגוסט 1846. אשתו ושאר ילדיהם הצטרפו אליהם מאוחר יותר.
ברית בגדאד
היסטוריה
הרעיון היה יצירת שרשרת של מדינות המצויות בברית עם המערב, שתקיף את ברית המועצות, כשעיראק מספקת את הקישור ההכרחי אל מדינות ערב, שהוזמנו אף הן להצטרף אל הברית. השרשרת הייתה אמורה להשלים כיתור מלא של הגוש המזרחי, כאשר החוליה המחברת אל מדינות נאט"ו היא טורקיה, בעוד שפקיסטן מחברת את הברית אל ברית דומה בשם SEATO שפעלה במזרח הרחוק (בה היו חברות ארצות הברית, בריטניה, צרפת, אוסטרליה, ניו זילנד, תאילנד הפיליפינים ופקיסטן).
צ'ארלס אוגוסטוס פיצרוי
מושל ניו סאות' ויילס
לאחר 16 חודשים בקולוניה, אשתו של סר צ'ארלס, מארי, נהרגה בתאונת כרכרה ב-7 בדצמבר 1847. פיצרוי המוטרד שקל להתפטר ולשוב לאנגליה, אבל מצבו הכלכלי לא איפשר לו לעשות זאת.
ברית בגדאד
היסטוריה
בעת חתימת הברית ביקשה מדינת ישראל באופן בלתי פורמלי להצטרף אף היא, אך גישושיו של ראש הממשלה משה שרת נדחו על הסף.