cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בל 47
בל 30
בל 47 היה מבוסס על המסוק הניסיוני בל 30. מסוק ניסיוני זה תוכנן על ידי ארתור יאנג, שהציע ב-1941 את הדגם שפיתח לחברת בל. הפיתוח שהציע יאנג התאפיין ברוטור ראשי בעל שני להבים, שהיה בעל תצורה ייחודית: בניצב ללהבי הרוטור הותקנו שני מוטות קצרים שבקצותיהם משקולת, שכונו "קורת איזון". כאשר הסתובב הרוטור יצרה קורת האיזון אפקט גירוסקופי שסייע לייצוב הרוטור. אב טיפוס בקנה מידה מלא ראשון של דגם 30 המריא בדצמבר 1942, והמסוק נחשף לציבור ביולי 1944.
בל 47
בתחילת 1945 החלה חברת בל בפיתוח דגם מתקדם של דגם 30. דגם זה היה בעל כן נסע בעל ארבעה גלגלים, שני מושבים וחופה שקופה. חלקו האחורי של המסוק היה מכוסה בלוחות מתכת דקים, ומנועו היה מנוע בוכנה מתוצרת חברת פרנקלין, דגם 6V4-178-B32, בעל הספק של 178 כוח סוס. דגם זה סומל בל 47, וטיסת הבכורה שלו התקיימה ב-8 בדצמבר 1945.
דגם 47 היה דגם קדם סדרתי. הדגם הסדרתי הראשון היה דגם 47A, ממנו יוצרו 10 יחידות. דגם זה היה בעל כן נסע עם ארבעה גלגלים, מנור זנב מכוסה בלוחות מתכת וחופה שקופה גדולה. דגם B, שנכנס לייצור בתוך חודשים ספורים, שמר על כן הנסע ומנור הזנב, אך החופה השקופה הוחלפה במבנה דמוי מכונית, עם חלונות בחרטום. ב-8 במרץ 1946 קיבל דגם 47B את אישור מינהל התעופה האזרחית (Civil Aeronautics Administration) ובכך היה למסוק האזרחי הראשון שקיבל אישור כזה. גרסאות של דגם B (B2 ו-B3) הותאמו לשירות בתחומי החקלאות.
הדגם הבא, דגם D, פותח מדגם B3, והונע במנוע פרנקלין O335-3 בעל הספק של 200 כוח סוס. גם לדגם זה היה כן נסע בעל 4 גלגלים, אך זה הוחלף ב-1951 במגלשיים. גרסה D-1 הייתה בעלת שלושה מושבים, שנועדה לתת מענה טוב יותר מול המתחרים בשוק האזרחי. מסוק מדגם 47D-1 קבע בספטמבר 1952 שיא לטיסה למרחק רב ללא תדלוק, כאשר טס מפורט וורת' שבטקסס לבאפלו שבניו יורק, מרחק של 1,960 קילומטרים.
חיל האוויר של ארצות הברית (אז חילות האוויר של צבא ארצות הברית) גילה עניין במסוק עוד בתחילת דרכו. ב-1947 הזמין חיל האוויר מספר מסוקים מדגם 47 לניסוי והערכה. מסוקים אלו סומלו YR-13. גם צבא ארצות הברית התעניין בכלי הטיס, והזמין מסוקי בל 47 ב-1948 תחת הסימול H-13. מסוקים אלו קיבלו בהמשך את השם "סו", על שם השבט האינדיאני, על פי המסורת שהתקבעה בצבא לתת למסוקים שמות של שבטים.
בל 47G
דגם G היה הדגם הנפוץ ביותר של המסוק. דגם זה שילב את כל השיפורים שהוטמעו בדגמים הקודמים, ובהם חופת בועה גדולה ושקופה שנודעה בשם "בועת סבון", מגלשיים, שלושה מושבים, מכלי דלק בתצורת "אוכף" משני צידי גוף המסוק, מנור זנב חשוף ממסבך צינורות ומשטח היגוי בזנב. דגם G הבסיסי הוצע עם מנוע פרנקלין 6V4-200-C32AB בעל 200 כוח סוס, אך המסוק הוצע בכמה וכמה גרסאות עם מנועים שונים של פרנקלין וגם של חברת לייקומינג בעלי הספק שונה, מ-200 עד 280 כוח סוס. דגם G היה הדגם הראשון שגם יוצר ברישיון מחוץ לגבולות ארצות הברית: חברת אוגוסטה בל האיטלקית ייצרה מסוקים מדגם G החל מ-1954, וכך גם חברת קווסאקי היפנית וחברת ווסטלנד איירקראפט הבריטית. בסך הכל נבנו קרוב ל-2,000 מסוקים מן הדגם האזרחי, לא כולל דגמים ניסיוניים ודגמים צבאיים.
דגמים נוספים
דגם H היה גרסת דה-לוקס של דגם G. דגם זה היה בעל תא טייס סגור ומבודד מרעש, ובו מקום לטייס ושני נוסעים. גוף המסוק היה בעל כיסוי אווירודינמי מלא, ומנור זנב במבנה מונוקוק, שבו העומס המבני נתמך על ידי מעטפת כלי הטיס, גם הוא מכוסה במלואו. המנוע בדגם זה היה מתוצרת פרנקלין מדגם 6V4-200-C32AB, בהספק 200 כוח סוס. הדגם לא הצליח, ויוצרו רק 33 יחידות.
כאמור, מסוקי בל 47 יוצרו ביפן על ידי חברה משותפת לבל ולחברת קווסאקי. המסוק שיוצר נקרא קווסאקי KH-4, שהיה בעל תא טיס דומה לזה של דגם J ובו ארבעה מקומות ישיבה. בניגוד לדגם J, בדגם KH-4 היה מנור הזנב חשוף, ומכלי הדלק כבדגם G. דגם זה נמכר ברחבי אסיה, וכמה נמכרו גם באוסטרליה.
בפברואר 2010 הועבר רישוי המסוק לחברת סקוט'ס שירותי מסוקים. החברה הקימה חברת בת שנקראה סקוט'ס בל 47, שהחלה בתכנון דגם מחודש של המסוק, עם מנוע טורבו ציר מתוצרת חברת רולס-רויס, מדגם R300, ועם רוטור בעל להבים מחומרים מרוכבים.
שירות מבצעי
כאמור, צבא ארצות הברית הביע עניין במסוק כבר בשלבים הראשונים, בסוף 1946, עניין שנמשך למשך שלושה עשורים. המסוק הופעל על ידי צבא ארצות הברית במלחמת קוריאה, וסומל בל H-13 סו. משימות המסוק במלחמה היו מגוונות וכללו סיור, תצפית, חיפוש והצלה וחילוץ רפואי. המסוק שימש גם לאימון והדרכת טייסים במדינות רבות.
ב-3 ביולי 1958 הפעילה תחנת הטלוויזיה KTLA מלוס אנג'לס שבקליפורניה מסוק בל 47 שכור שעליו הותקנה מצלמת טלוויזיה. המסוק כונה "טלקופטר", והייתה זו הפעם הראשונה בעולם שמסוק הופעל למטרה זו. במהלך הטיסה הסתבר שהתחנה אינה מקבלת את הצילומים המשודרים מהמסוק, ולפיכך יצא יוזם שיטת הצילום ג'ון ד. סילבה ממושבו במסוק ועמד על המגלשיים בעוד המסוק מרחף בגובה 460 מטרים, וניסה לבדוק את המשדר שהותקן בצד המסוק. סילבה גילה שאחת משפופרות הריק הפסיקה לפעול בשל הרעידות ומזג האוויר החם. המסוק שב לנחיתה והתקלה תוקנה. למחרת, 4 ביולי, שידר המסוק את שידור החדשות האווירי הראשון בהיסטוריה.
נאס"א הפעילה מספר מסוקי בל 47 במהלך תוכנית אפולו כמסוקי אימון לאסטרונאוטים שהיו אמורים להטיס את רכב הנחיתה הירחי. מפקד משימת אפולו 17, יוג'ין סרנן, כמעט ונספה כאשר מסוקו התרסק בפלורידה, זמן קצר לפני טיסתו לירח.
המסוק בחיל האוויר הישראלי
חיל האוויר הישראלי הכיר את המסוק דרך חיל האוויר הצרפתי, שהפעיל 180 מסוקי בל 47 מדגמי D, G ו-G-2. כחלק מהפריחה ביחסי שתי המדינות רכשה ישראל ב-1965 13 מסוקים מעודפי חיל האוויר הצרפתי: 7 מתוצרת אוגוסטה בל, מדגם AB 47G-2, וששה נוספים מדגם 47G, מתוצרת ארצות הברית. המסוקים הגיעו לישראל בספטמבר אותה שנה. לאחר הגעת המסוקים וסיום הכשרת הטייסים נקלטו המסוקים בטייסת 123 אשר הוקמה עבורם בבסיס תל נוף.
משימתם של המסוקים בעת שגרה הייתה לאימון במסגרת בית הספר לטיסה, להכשרה בסיסית להטסת מסוקים וכהסבה להטסת מסוקי סיקורסקי S-58. בשעת חירום נועדו המסוקים לבצע משימות נוספות: תצפית וסיור, קישור והטסת מפקדים, תצפית והכוונת ארטילריה, וכן חילוץ נפגעים, הובלת מטענים עד 200 ק"ג במתלה מטען ולוחמה נגד טנקים באמצעות טילי נ"ט מדגם SS-10, רקטות ומקלע 0.5 אינץ'. שלוש המשימות האחרונות לא הגיעו לידי ביצוע ממשי במשימות מבצעיות.
חשיפתם הראשונה של המסוקים לציבור הרחב הייתה במסדר הכנפיים שהתקיים ב-7 ביולי 1966. במלחמת ששת הימים הוקצו כמה מסוקים לאוגדות שפעלו בחזית הדרום, אוגדה 38, בפיקוד האלוף אריאל שרון ואוגדה 84, בפיקוד האלוף ישראל טל. המסוקים ביצעו משימות סיור ותצפית, טיווח ארטילריה, תובלת מפקדים, חילוץ נפגעים, ועוד. זו הייתה המערכה הראשונה שבה הופעלו מסוקים בצמוד לכוחות הקרקע, אך יחסית למספרם לא הופעלו המסוקים בצורה מלאה. זאת, מכיוון שהטייסים בעת חירום לא היו טייסים קבועים בטייסת אלא טייסים שהושאלו מטייסות מסוקים אחרות, וכן בשל העובדה שהטסת המסוק למשך זמן ארוך הייתה קשה פיזית.
מסוקי הבל 47 סבלו מבעיות תחזוקה שונות, שהגיעו לשיאם בתאונה קטלנית ב-2 בנובמבר 1967 בה התרסק מסוק עקב כשל ברוטור הראשי, שגרם לתלישת אחד מלהביו. שני הטייסים, סגן ורב-סרן, נהרגו. בעקבות התאונה ולקחי המלחמה הוחלט בפיקוד חיל האוויר על הוצאת המסוקים משירות. ב-1968 הושבתו המסוקים והוחל במכירתם: שלושה מסוקים נמכרו ב-1968 לגופים אזרחיים באיטליה וששה אחרים נמכרו באותה שנה לחברה בארצות הברית, שמכרה אותם לאיראן כמסוקי ריסוס אווירי. ב-1969 נמכרו שלושת הנותרים לחברה אזרחית בגרמניה המערבית. את המסוק החליף בחיל האוויר מסוק האלואט II.
מאפיינים
הנתונים לדגם 47G-2
לקריאה נוספת
* Bill Gunston: The Illustrated Encyclopedia of Commercial Aircraft. Exeter Books, New york, 1980.
אברטון ריביירו
אברטון אוגוסטו דה בארוס ריביירו (בפורטוגזית: Everton Augusto de Barros Ribeiro; נולד ב-10 באפריל 1989 בארוז'ה שבברזיל), הידוע בקיצור כאברטון ריביירו הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדות הקשר ההתקפי וקשר הכנף בקבוצת פלמנגו. ידוע ביכולות המסירה והכדרור שלו. נבחר כשחקן השנה של ברזיל בשנת 2013.
בשנת 2015 עבר לקבוצת אל-אהלי דובאי תמורת המחיר המוערך בכ-15 מיליון אירו.
קריירה בינלאומית
זומן לסגל הנבחרת בקופה אמריקה 2015 ובקופה אמריקה 2021.
נכלל בסגל נבחרת ברזיל לטורניר מונדיאל 2022.
מלחמת אנגלו-מייסור השלישית
מלחמת אנגלו-מייסור השלישית התחוללה בדרום הודו בין 1789 ל-1792 בין ממלכת מייסור וחברת הודו המזרחית הבריטית שהסתייעה בניזאם של היידראבאד, האימפריה המראטהית וממלכת טרוונקור. מלחמה זו הייתה חלק ממערכה, שהחלה ב-1767, בין הבריטים לבין ממלכת מייסור שהתנגדה לחדירת הבריטים לתת היבשת. המלחמה הסתיימה בנצחון מוחץ של הבריטים שכבשו את בירת ממלכת מייסור ואילצו את שליט מייסור לחתום על חוזה שלום בו הוסכם שמייסור תוותר על חלקים משטחיה.
רקע
ב-1767 החלה מלחמת אנגלו-מייסור הראשונה שנמשכה עד 1769 ובמהלכה נלחם צבאה של חברת הודו המזרחית הבריטית בממלכת מייסור בסיוע חלקי של ממלכות אחרות בדרום הודו כמו הניזאם של היידראבאד, האימפריה המראטהית וסולטנות קרנאטקה. המלחמה הסתיימה בחתימה על חוזה מדראס אך ללא הכרעה חד משמעי. חוזה זה כלל הסכם הגנה הדדי בין הבריטים למייסור אך הבריטים לא קיימו את ההסכם כשממלכת מייסור יצאה למערכה לאחר החתימה.
ביולי 1780 החלה מלחמת אנגלו-מייסור השנייה שנמשכה עד מרץ 1784. המלחמה התחוללה בין צבאה של חברת הודו המזרחית הבריטית לבין צבאה של ממלכת מייסור ששיתפה פעולה עם הרפובליקה ההולנדית וממלכת צרפת וכללה מספר רב של קרבות שהתנהלו ברחבי דרום הודו ללא הכרעה מובהקת. המלחמה הסתיימה עם החתימה על הסכם מנגלור לפיו יוחזר המצב בין המעצמות למצבו לפני המלחמה.
בתחילת תקופת המלחמות מול הבריטים שלט בממלכת מייסור חיידר עלי ועם מותו ב-1782 עבר שרביט השלטון לבנו טיפו סולטאן שהיה מעורב בקרבות מול הבריטים עוד בשלוט אביו והמשיך במלחמה מולם כששלט בממלכה. טיפו סולטן היה מוסלמי ופעל כנגד בני דתות אחרים בממלכתו ובמיוחד כנגד ההינדים תוך הרס מקדשים והרג אזרחים.
טרום מלחמה
ב-1786 מונה צ'ארלס קורנווליס לתפקיד המושל הכללי של הודו ולמפקד צבא הודו. קורנווליס ניסה לגייס לצידו את האימפריה המראטהית וממלכת ניזאם מהיידראבאד. כחלק מהסכמים אלו זכו הבריטים בטריטוריה של ממלכת ניזאם, בקרבת הגבול עם מייסור, ובתמורה שלחו שני בטליונים לסייע לממלכה.
הטריטוריה הראשונה אליה כיוון טיפו סולטאן הייתה ממלכת טרוונקור ששכנה מדרום למייסור. קורנווליס הודיע שפלישה לטרוונקור משמעותה הפרה בוטה של "הסכם מנגלור" ויביא להתערבות הבריטים במערכה אולם לא הצליח לגייס תמיכה לעמדתו מצד מושל מדראס ג'ון הולנד הפשרן. טרוונקור הוגנה על ידי חומה שנבנתה באמצע המאה ה-18 על גבולה עם מייסור ונקראה "נדומקוטא".
המערכה בטרוונקור
בדצמבר 1789, לאחר שאסף כ-14,000 חיילים, צעד טיפו סולטאן דרומה כדי לכבוש את ממלכת טרוונקור. קרב נדומקוטא החל ב-28 בדצמבר 1789 כשהמייסורים תקפו את החומה שהגנה על טרוונקור ואת צבא הממלכה בפיקודם של דהארמה רג'ה  ורג'ה קסוואדאס. קרב זה הסתיים בתבוסה של המייסורים שנסוגו משדה הקרב לאחר שספגו נפגעים רבים.
טיפו סולטאן החל לארגן את כוחותיו לקרב נוסף וקורנווליס דרש ממושל מדראס, ג'ון הולנד, להתערב לטובת ממלכת טרוונקור אולם התאכזב כשנודע לו שהולנד החל במשא ומתן מול טיפו סולטאן. קורנווליס תיכנן לרדת דרומה ולקחת בעצמו את ניהול המערכה אך נודע לו שגנרל ויליאם מדוז החליף את הולנד והחל לתכנן את המערכה מול המייסורים ולאסוף כוחות בטירוצ'יראפאלי.
באפריל 1790, בזמן שהאנגלים עוד מתארגנים, יצא טיפו סולטאן למערכה נוספת מול ממלכת טרוונקור. הפעם הצליח לפרוץ את קו נדומקוטא אך צבא טרוונקור נסוג מעבר לנהר ושיטפונות של עונת המונסונים מנעו מהמייסורים לרדוף אחריהם. הידיעות שהצבא הבריטי מתקרב הביאו את טיפו סולטאן לסגת לממלכתו.
כיבוש מחוז קוימבטור
מדוז הציג את תוכניתו לתקיפת מייסור בפני קורנווליס שפקפק בתוכנית אך החליט לאפשר למדוז ליישם אותה. בשלהי מאי יצא הצבא הבריטי למערכה מול מייסור במספר ראשים. ביולי 1790 השלים מדוז את כיבוש מחוז קוימבטור (כולל פורט דינדיגול, פורט פאלאקאד ) והעיר סאת'יאמאנגאלאם. תוכניתו של מדוז שבמקביל לכיבוש מחוז קוימבטור שאר כוחותיו יתקפו את מייסור מכיוון בנגלור ובומביי לא התממש דבר שהשאיר את הכוחות הבריטים מפוזרים וחלשים וחשופים להתקפת נגד.
התקפת הנגד של טיפו סולטאן
לאחר נסיגתו מטרוונקור אסף סולטאן כ-40,000 לוחמים ובספטמבר 1790 יצא למתקפת נגד מול הבריטים. תחילה ניסה לכבוש מחדש את המוצב הבריטי הקידמי בסאת'יאמאנגאלאם שם התבצרו כ-2,800 חיילים בריטים בפיקודו של קפטן ג'ון פלויד. תחת לחץ המייסורים נסוגו הכוחות הבריטים לכוון עיר המחוז קוימבטור ומדוז נאלץ לשלוח כוח חילוץ להציל אותם מהפרשים של מייסור שרדפו אחריהם.
בתחילת נובמבר 1790 שלח סולטאן חלק גדול מכוחותיו צפונה לתקוף את הכוח הבריטי שהתקדם מכיוון בנגל. כוח זה, שמנה כ-9,000 חיילים בפיקודו של קולונל מקסוול, התבצר היטב בעיר קבריפטינאם הצליח להדוף את המיתקפה המייסורית וטיפו סולטאן נסוג מהזירה. באמצע נובמבר נפגשו הכוחות הבריטים של מדוז ומקסוול והחלו במרדף משותף אחרי סולטאן. טיפו סולטאן ניסה לכרות ברית עם הכוחות הצרפתים ששהו בדרום הודו אך אלו היו עסוקים באותו זמן באירועי המהפכה הצרפתית ודחו את הצעתו של סולטאן.
כיבוש בנגלור
במהלך 1790 המשיכו הבריטים לארגן את כוחותיהם כדי לתקוף באופן משמעותי את ממלכת מייסור. הבריטים ובעלי בריתם פעלו כנגד המייסורים במספר כוחות:
בתחילת 1791 יצא הכוח הבריטי מקוימבטור צפונה והתקדם לכוון בנגלור. טיפו סולטאן שהבין לאן פניו של קורנווליס מיהר עם צבאו לבנגלור וחיזק את ביצורי העיר אך השאיר חלקים גדולים של יחידותיו מחוץ לעיר. הבריטים הגיעו בתחילת פברואר לשערי העיר והטילו עליה מצור. המצור הסתיים לאחר 6 שבועות כשבמהלכן נאלצו כוחותיו של קורנווליס להתמודד מול הנצורים ומול כוחות מייסור ששהו מחוץ לעיר.
עם סיום כיבוש העיר הציב קורנווליס כוחות לשמור על בנגלור ויצא צפונה לפגוש את הכוחות של הניזאם של היידראבאד בתקווה לקבל אספקה ותגבורת חיילים אך לאכזבתו מצא את חיילי הניזאם חסרי מוטיבציה להילחם במייסורים. קורנווליס חזר לבנגלור והחל לצעוד לכוון בירת מייסור סרינגאפטאם אך טיפו סולטאן וצבאו חיכו לו מדרום לבנגלור בנסיון לעצור את התקדמותו. בקרב ארקרה, שהחל ב-15 במאי 1791, הצליחו הבריטים להדוף את המייסורים מעמדותיהם ולהדוף אותם בחזרה לעיר הבירה. קורנווליס תיכנן לנצל את ההצלחה ולהמשיך לכיבוש סרינגאפטאם אך תשישות ומחסור במזון ואספקה הביאו אותו להחלטה לסגת בחזרה לבנגלור.
המצור על קוימבטור
בהתרכזות הכוח הבריטי בבנגלור נחלשה האחיזה שלהם במחוז קוימבטור ובעיר המחוז קוימבטור וטיפו סולטאן ניצל זאת ושלח כוח של כ-2,000 חיילים לכבוש בחזרה את קוימבטור. ב-11 ביוני הטילו המייסורים מצור על העיר, שהוחזקה על ידי 300 חיילים בלבד בפיקודו של סגן צ'למרס. צ'למרס הצליח להחזיק בעיר גם שסולטאן שלח עוד כ-8,000 חיילים להדק את המצור עד נפילתה של העיר ב-2 בנובמבר. על אף הסכמי כניעה מוסדרים לקח סולטאן את כל הכוח בשבי וההערכות הם שכ-100 מהחיילים הוצאו להורג.
הקרב הימי בטליצ'רי
בעקבות מלחמת אנגלו-מייסור השנייה הוכרזה הפסקת אש בין בריטניה וממלכת צרפת ועם תחילת מלחמת אנגלו-מייסור השלישית הכריזה צרפת על עצמה כנייטרלית. אף על פי כן המשיכו אונייותיה לפקוד את הנמל הראשי של מייסור במנגלור והבריטים חשדו שצרפת שולחת אספקה למייסורים. ב-18 בנובמבר 1791 יזמו הבריטים מהלך התקפי מול הצרפתים כשמשט של אוניות בריטיות, בפיקודם של ויליאם קורנווליס (אחיו של צ'ארלס קורנווליס) וריצארד סטרצ'ן  עצרו שיירה של ספינות צרפתיות כדי לחפש בהן מטען המיועד למייסורים. הצרפתים סירבו לחיפשו ופתחו באש על הספינות הבריטיות ובקרב שהתפתח, וכונה "קרב טליצ'רי", הייתה ידם של הבריטים על העליונה לאור יתרונם בכוח אש. הצרפתים נכנעו לאחר שנמנו כ-60 פצועים וחלים מצידם. השיירה הצרפתית נסוגה והבריטים לקחו ספינה צרפתית בשבי.
הקרב על סרינגאפטאם
בשלהי 1791 החל קורנווליס לתכנן את הניסיון הבא לכיבוש בירת ממלכת מייסור סרינגאפטאם. כלקח מהניסיון הקודם פעל לחזק את התמיכה הלוגיסטית מכוון מדראס וכן הרחיב את אחיזתו בשוליים של בנגלור כשהטיל מצור על הערים המבוצרות "נונדידרוג" מצפון לבנגלור ו"סבנדרוג"  ממערב לבנגלור. קורנווליס כלל בתוכניתו הצבאית את הכוחות הבריטים שישבו בחוף מלבר וכן ניסה לגייס שוב לפעולה, תמורת תשלום שוחד, את הצבא של האימפריה המראטהית אך התרשם לשלילה מאיכות החיילים בכוח זה.
ס-25 בינואר 1792 יצא קורנווליס מבנגלור מערבה לכוון סרינגאפטאם וב-5 בפברואר הגיע לקרבת העיר שם נתקל בצבא המייסורי. קורנווליס הצליח לאגף את המייסורים ואילץ אותם לסגת לתוך העיר ואז הטיל עליה מצור. ב-12 בפברואר הגיע למקום, מחוף מלבר, כוח בריטי נוסף בפיקודו של רוברט אברקרומבי שסייע להדק את המצור על העיר.
ב-23 בפברואר הגיע טיפו סולטאן למסקנה שלא יוכל לעמוד מול הבריטים וביקש לדון על הסכם כניעה ולאור הבקשה החלה הפסקת אש והחלו שיחות על תנאי ההסכם. כתנאי לעמידה של המייסורים בהסכם השלום דרש קורנווליס מטיפו סולטאן להסגיר שנים מילדיו לאלתר לידי הבריטים כבני ערובה.
סיום המלחמה ואמנת סרינגאפטאם
ב-18 במרץ 1792 נחתמה אמנת סרינגאפטאם שכללה 2 סעיפים עיקריים: קורנווליס העדיף להשאיר לממלכת מייסור מידה מסויימת של עוצמה כדי להוות משקל נגד לכוחה של האימפריה המראטהית.
בעקבות ההצלחה במערכה זכה קורנווליס לתואר מרקיז והועלה לדרגת גנרל וחייליו זכו ב"מדליית מייסור".
השימוש שעשו המייסורים ברקטות כנגד הבריטים הביאו לפיתוח רקטת קונגריב ששימש את הריטים בקרבות מאוחרים יותר.
האני אבו אסעד
האני אבו אסעד (בערבית: هاني أبو أسعد; נולד ב-11 באוקטובר 1961, בנצרת, ישראל) הוא במאי קולנוע ערבי-ישראלי-הולנדי. סרטו "גן עדן עכשיו" זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר והיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 2005.
ביוגרפיה
ב-1991 ביים סרט תיעודי קצר בשם "לכל המעוניין בדבר" הבודק את הסיבות לעמדתם הפרו-עיראקית של הפלסטינים אזרחי ישראל. ב-1992 ביים סרט קצר בשם "בית נייר" על נער פלסטיני שביתו נהרס על ידי צה"ל והוא בונה במקומו בית מנייר. אך אמו כועסת עליו והורסת אותו. ב-1993 הפיק את סרטו של משהראווי, "עוצר".
ב-1998 ביים את סרטו העלילתי הראשון באורך מלא "Het 14de kippetje" לפי תסריט של ארנון גרונברג.
בשנת 2000 יצר את הסרט "נצרת 2000", אשר מתאר את פיצולה של החברה בעיר עקב חילוקי דעות בנוע לבניית מסגד סמוך. על אף שהסרט נראה כתיעודי למעשה מדובר בסרט מבוים.
סרטו "החתונה של רנא" (2002) מבוסס באופן חלקי על סיפור אוטוביוגרפי שכתה הסופרת והקולנוענית ליאנה בדר. בסרט הגיבורה מקבלת הוראה מאביה לבחור בחתן מתאים מתוך רשימה שהכין. הגיבורה חיה בבית יפה, אך לפני החתונה היא חוטפת רגליים קרות ובורחת ממנו. כך גם אורחי החתונה נאלצים לעזוב את הבית ולעבור למחסום שם יתקיים הטקס. הבית והמרחב שמחוצה לו הם נושאים מרכזיים בסרט. הסרט צולם ברובו במזרח ירושלים וברמאללה בימי האינתיפאדה השנייה, כשהכניסה לשטחים הוגבלה, וצוות ההפקה לא הורשה להיכנס לאתרי הצילומים בכלי רכב פרטיים. סרט זה הוקרן בפסטיבל קאן בשנת 2002 במסגרת היוקרתית של ״שבוע המבקרים״. בעקבות הסרט התקבל הבמאי אבו אסעד יחד עם הבמאי הישראלי דרור שאול לסדנת בימוי יוקרתית בפסטיבל סאנדנס.
ב-2005 יצא סרטו העלילתי "גן עדן עכשיו", שסיפר על שני מחבלים מתאבדים היוצאים לפיגוע בישראל. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל ברלין זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר והיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר מטעם "הטריטוריות הפלסטיניות" לשנת 2005.
ב-2013 זכה סרטו "עומאר" בפרס חבר השופטים במסגרת "מבט מסוים" בפסטיבל קאן, וכן הוכרז כמועמד לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
ב-2017 יצא סרטו העלילתי "ההר שבינינו", בכיכובם של קייט וינסלט ואידריס אלבה.
ב-2021 היה בין מפיקי הסרט המצרי-ירדני השנוי במחלוקת אמירה.
דביר מלך עגלון
דְּבִיר היה מלך עגלון הכנענית נמנה עם חמשת מלכי האמורי שהביס יהושע בן נון כשנחלץ לעזרתם של תושבי העיר גבעון בני בריתו, כפי שכתוב: "וַיִּשְׁלַח אֲדֹנִי צֶדֶק מֶלֶךְ יְרוּשָׁלַ‍ִם אֶל הוֹהָם מֶלֶךְ חֶבְרוֹן וְאֶל פִּרְאָם מֶלֶךְ יַרְמוּת וְאֶל יָפִיעַ מֶלֶךְ לָכִישׁ וְאֶל דְּבִיר מֶלֶךְ עֶגְלוֹן לֵאמֹר. עֲלוּ אֵלַי וְעִזְרֻנִי וְנַכֶּה אֶת גִּבְעוֹן...".
לפי המסופר בספר יהושע, עלה דְּבִיר עם יתר מלכי האמורי על העיר גבעון, בה חנה ונלחם בתושבים המקומיים שכרתו ברית עם עם ישראל המתכוונים לכבוש את כנען כדי למנוע את השמדתם, לאחר התערבות צבא בני ישראל שעלה מן הגלגל בהנהגת יהושע חולל יהוה נס לשבטי ישראל כאשר הכה את מלכי האמורי וצבאותיהם במפולת ברד של אבנים מן השמים שלפי המתואר במקרא הרגו יותר חיילים כנעניים מאשר הרגו בני ישראל בחרב, לאחר המפלה האדירה שכללה את נס שמש בגבעון דום דביר בורח ביחד עם 4 מלכי האמורי הנותרים אל בית חורון, משם אל עזקה ולבסוף נסים הם למקדה בה הם מתחבאים מהעברים במערה.
בהוראת יהושע בני ישראל אטמו את המערה בעזרת גלילת אבנים על פתחה, והציבו על המשמר חיילים מבני ישראל לוודא שאין יוצא ממנה בזמן ששאר הצבא יצא למרדף אחר צבאות כנעניים שנמלטו לעריהם ובמטרה לכבוש ערים אלו. לאחר סיום המערכה הזו, חזרו הלוחמים אל המערה במקדה, יהושע ציווה להוציא את דְּבִיר ואת שאר המלכים האמורים אליו, הוא קרא לקצינים הבכירים שלו להניח את רגליהם על צוואר המלכים האמורים המובסים, ולאחר הוראה לבני ישראל כי כך ייעשו לכל אויב הנלחם בהם, חיסל יהושע את דְּבִיר ואת 4 עמיתיו המלכים והורה לבני ישראל לתלות את גופותיהם על עצים סמוכים עד הערב, טרם הזריחה ציווה יהושע להוריד את גופותיהם של המלכים המובסים (ובהם דביר) ולזרוק אותם אל תוך המערה בה התחבאו, ולאטום אותה שוב באבנים גדולות שנשארו במקום "עד עצם היום הזה" - בעצם אמירה של סיפור אטיולוגי שמתאר את המצב בשטח בעת כתיבת הסיפור.
שמו של דביר מלך עגלון הוא שם יחידאי במקרא. לדעת שמואל אחיטוב הופעת שם זה ומנגד אי הופעת שמה של העיר דביר בין ערי הברית מעוררת תהיות לגבי מטרת הסופר, ששינה את שם העיר לשמו של המלך, מלך עגלון.
עונת 1968/1969 בגביע אירופה לאלופות בכדורגל
עונת 1968/1969 בגביע אירופה לאלופות בכדורגל הייתה העונה ה-14 של התחרות האירופית לקבוצות כדורגל והיא אורגנה על ידי אופ"א. המשחק הראשון התקיים ב-18 בספטמבר 1968 ותחרות הסתיימה ב-28 במאי 1969.
בתחרות השתתפו 32 קבוצות.
משחק הגמר נערך באצטדיון סנטיאגו ברנבאו, מדריד. התחרות הסתיימה בניצחון של מילאן בפעם השנייה בתולדות המועדון.
מתכונת התחרות
בתחרות השתתפו 32 קבוצות. זו הייתה התחרות הראשונה שמחזיקת הגביע היית הצרכיה לא קיבלה העפלה ישירה לשמינית הגמר. כל הקבוצות חולקו לזוגות ונפגשו בשיטת משחק בית ומשחק חוץ לקביעת הקבוצה שתעפיל לשמינית הגמר.
בכל השלבים למעט משחק הגמר נערכו משחק בית ומשחק חוץ. חוק "שער חוץ", הורחב לכל שלבי התחרות. בנוסף לכך הוחלט לאפשר החלפת שני כדורגלנים במהלך המשחק, כל המשחקים נערכו בימים מחייבים וכולם נערכו בימי רביעי.
בעקבות החלטת אופ"א לשבץ את כל הקבוצות ממזרח אירופה לשחק אחד נגד השנייה, מספר קבוצות סירבו להשתתף בתחרות לאחר הסיבוב הראשון.
יחסי ברזיל–פרגוואי
יחסי ברזיל – פרגוואי הם קשרי חוץ בין ברזיל לפרגוואי.
היסטוריה
היחסים בין ברזיל לפרגוואי השתפרו מאוד לאחר שהחלטת נשיא ברזיל לואיז אינסיו דה סילבה "לולה" בשנת 2009 לשלש את תשלומיה לפרגוואי בגין אנרגיה מסכר הידרואלקטרי בגבולן. על פי הסכמה, ברזיל תשלם לפרגוואי 360 מיליון דולר בשנה עבור אנרגיה ממפעל סכר איטייפו המופעל במשותף. דה סילבה, כינה זאת "הסכם היסטורי" והעסקה נתפסה כניצחון פוליטי לנשיא פרגוואי פרננדו לוגו. אך עדין נתרו בעיות עמוקות במערכת היחסים בין המדינות, ובראשן התנאים השליליים של אמנת איטייפו משנת 1973 לפיה פרגוואי חייבת למכור אנרגיה הידראולית לברזיל במחיר מגוחך ונוכחותם של 300,000 חקלאים ברזילאים, בעיקר מגדלי סויה, בפרגוואי שמשלמים מס מינימלי וגרמו לעזיבה של חקלאים קטנים פרגוואים מאזורים כפריים.
ההפיכה בפרגוואי בשנת 2012
ביוני 2012 הסנאט של פרגוואי הצביע ברוב של 44 מול 39 סנאטורים להדיח את הנשיא פרננדו לוגו מתפקידו. האירועים זכו לביקורת מצד מנהיגים של מדינות רבות באמריקה הלטינית, כולל ארגנטינה וונצואלה. כתוצאה מכך, פרגוואי הושעתה ממרקוסור, גוש הסחר הדרום אמריקני, הכולל את ארגנטינה, ברזיל, אורוגוואי, וונצואלה.
יחסי איראן–סרי לנקה
איראן וסרי לנקה מנהלות יחסים דיפלומטיים רשמיים מאז 1961.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים בין איראן לסרי לנקה (שכונתה בשנים אלו ציילון) החלו בשנת 1961 באמצעות שגרירות ציילון באסלאמאבאד. טהראן הקימה שגרירותה בקולומבו בשנת 1975. השגרירות של סרי לנקה עברה לטהראן בשנת 1990.
סרי לנקה הייתה המדינה האסייתית הראשונה שבה ביקר נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד לאחר בחירתו. ראש ממשלת סרי לנקה מהינדה ראג'פקסה דאג אף הוא לשפר את היחסים עם איראן.
פיתוח
איראן סייעה במימון מספר פרויקטי פיתוח בסרי לנקה. בשנת 2010 האיראנים הסכימו לתרום 450–500 מיליון דולר עבור פרויקט הפיתוח הרב תכליתי שכלל תחנת כוח הידרואלקטרית של 90–100 מגה-ואט במחוז המרכז בסרי לנקה. איראן השקיעה גם בבתי הזיקוק לנפט במדינה והשקעותיה סייעו להכפיל את כושר הייצור של הנפט במקום. איראן השקיעה גם בחשמול הכפרים. פרויקטים אלה הפכו את איראן לתורמת הגדולה ביותר לסרי לנקה.
צבא
במהלך מלחמת האזרחים בסרי לנקה הממשלת המקומית פנתה לאיראן בבקשה לקבל הלוואות בריבית נמוכה כדי לרכוש מטוסי מעקב אלקטרוניים וכלי טיס בלתי מאוישים. איראן הסכימה בחשאי להנפיק את ההלוואה והזמינה גם מספר קצינים מסרי לנקה להתאמן באיראן. על הסיוע של איראן במלחמת האזרחים בסרי לנקה, אמר השר הסרי לנקאי ווימל וירוואנסה כי "איראן מעולם לא אכזבה אותנו, גם כאשר מדינות רבות אחרות בעולם סירבו לגבות אותנו. האי בכללותו אסיר תודה על יחס אחי זה".
טי. ג'יי. ויליאמס
'''טי. ג'יי. ויליאמס (באנגלית: T. J. Williams'''; נולד ב-26 באוקטובר 1994) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הרכז במכבי ראשון לציון.
קריירה
בשלוש השנים הראשונות שלו באוניברסיטת נורת'איסטרן, היה ויליאמס שחקן רוטציה שלפניו שיחקו קווינסי פורד ודייוויד ווקר. בשנתו האחרונה, הוא נבחר לשחקן השנה של ה-CAA. ויליאמס הוביל את המחוז עם ממוצעים של 21.6 נקודות למשחק והיה השני בליגה בדקות למשחק עם 38.1. ב-16 בפברואר, ויליאמס קלע שיא קריירה של 33 נקודות בניצחון על אלופת העונה הסדירה, אוניברסיטת צפון קרוליינה ווילמינגטון.
בשנת 2017, לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA, הצטרף ויליאמס לשארלוט הורנטס עבור מחנה האימונים שלהם, אך ב-13 באוקטובר הוא שוחרר מהקבוצה. עשרה ימים לאחר מכן, הוא חתם בגרינסבורו סווארם מליגת הפיתוח של ה-NBA. בקבוצה שיחק ויליאמס 37 משחקים, בהם העמיד ממוצעים של 8.8 נקודות, 2.5 ריבאונדים ו-2.8 אסיסטים ב-19.2 דקות.
ב-18 במאי 2018, חתם ויליאמס בסנטרוס דה אגואדה. שלושה ימים לאחר מכן, ויליאמס רשם שיא קריירה של 24 נקודות בהופעת הבכורה שלו, יחד עם 4 ריבאונדים ו-7 אסיסטים במהלך ההפסד 116–123 לקפיטנס דה ארסיבו.
ב-5 ביולי 2018, ויליאמס חתם לשנתיים במועדון הכדורסל אוסטנדה מהליגה הבלגית. ב-22 בינואר 2019, ויליאמס רשם שיא עונתי של 21 נקודות, ב-7 מ-14 מהשדה, יחד עם 3 ריבאונדים במהלך הניצחון 62–82 על מדי ביירוית. ב-49 משחקים בקבוצה, הוא העמיד ממוצעים של 11.3 נקודות, 2.3 ריבאונדים ו-2.8 אסיסטים למשחק. ויליאמס זכה עם קבוצתו באליפות בלגיה, כמו גם הגיעו לרבע גמר היורופקאפ, שם בסופו של דבר הודחו על ידי פלקנסטרו וארזה.
ב-10 באוגוסט 2020, ויליאמס חתם לעונה בונולי קרמונה מהליגה האיטלקית.
ב-8 באוגוסט 2021, ויליאמס חזר לישראל וחתם לשנתיים במכבי ראשון לציון.
וילהלם הנזל
וילהלם הנזל (בגרמנית: Wilhelm Hensel; 6 ביולי 1794 – 26 בנובמבר 1861) היה צייר פורטרטים גרמני.
ביוגרפיה
הנזל היה ילדם השני ובנם היחיד של הכומר יוהאן יאקוב לודוויג הנזל (1763–1809) ואשתו יוהנה אלברטינה לואיז טרוסט (1764–1835). בעת לידתו היה אביו המטיף השני בטרבין ובשנת 1796 הוא התמנה לתפקיד הכומר בלינום. שם נולדה אחותו הצעירה לואיזה מריה, סופרת מצליחה. לאחר שיעורים ראשונים מאביו למד הנזל בבית הספר בעיר הולדתו.
לאחר מות אביו בשנת 1809, בגיל 15, החל הנזל ללמוד באקדמיה לבניין ברלין, שעזב אותה לאחר מספר סמסטרים. בשנת 1811 עבר לאקדמיה לאמנות. המורה שלו לאנטומיה ופרספקטיבה, אפשר לו להשתתף בתערוכה השנתית הגדולה של האקדמיה בשנה שלאחר מכן. יצירתו של הנזל "ישו על הר הזיתים" זכתה לשבחים על ידי מבקרי האמנות.
מלחמות נפוליאון קטעו את המשך לימודיו של הנזל. בשנת 1813 התנדב לצבא. עד 1815 לחם בקרב באוצן ובקרב ליד לייפציג ונפצע מספר פעמים. הוא היה במהלך המלחמה בפריז והצליח לראות את אוצרות האמנות שם במוזיאונים.
לאחר שחזר לברלין, הנזל מצא עד מהרה גישה לחצר הקיסר כצייר פורטרטים. בשנת 1821 מילא תפקיד מרכזי בארגון פסטיבל לכבוד הצאר הרוסי אלכסנדר הראשון. מכיוון שפסטיבל זה זכה להצלחה רבה, הודה לו המלך הפרוסי פרידריך וילהלם השלישי. עם מענק נסיעות נדיב. המענק איפשר להנזל להישאר ברומא בין השנים 1823 ו-1828. הנזל למד ברומא את עבודות המאסטרים הישנים, כמו רפאל, וגילה עניין רב בעסקי האמנות של תקופתו. אחת היצירות המצליחות שלו הייתה ישו והאישה השומרונית.
בסתיו 1828 חזר הנזל לגרמניה והתיישב בברלין כצייר עצמאי. עד מהרה הוא קיבל משימות גדולות יותר מחצר הקיסר בין השאר, הוא קישט כמה אולמות של תיאטרון ברלין יחד עם היינריך דאהלינג, קרל וילהלם קולבה, וילהלם פון שדו וכריסטיאן פרידריך טייק. בשנת 1829 מונה הנזל לצייר החצר המלכותית ונבחר לוועד המנהל של האקדמיה לאמנות.
בשנת 1829, בברלין, התחתן הנזל עם המוזיקאית והמלחינה פאני מנדלסון ברתולדי, בתו של הבנקאי אברהם מנדלסון ברתולדי ואחותו של המלחין פליקס מנדלסון ברתולדי. הנזל התגורר איתה בבית חותניו של מנדלסון. "הקונצרטים של יום ראשון" שניהלה באולם הגן של הבית משכו את הסלבריטאים האמנותיים והאינטלקטואליים של ברלין. עם פאני נולד להנזל בן, סבסטיאן.
הנזל היה פחות יעיל באמצעות ציוריו מאשר באמצעות דיוקנאותיו. ציורי השמן המוקדמים שלו מושפעים בעיקר מהנצרות. ניתן למצוא עקבות של המאסטרים הקדומים. כל יצירתו מאופיינת על ידי ריאליזם רומנטי.
עם הזמן דיוקנאותיו התקרבו ליותר ויותר לדיוק צילומי מבלי לאבד את עדינותם. שרדו למעלה מ-1,000 דיוקנאות שיצר של בני דורו המפורסמים מהרומנטיקה הברלינאית.
מותה הפתאומי של פאני בשנת 1847 הייתה מכה קשה עבורו. המהומה הפוליטית של המהפכה הגרמנית בשנת 1848 הפכה את הנזל לפעיל מבחינה פוליטית שוב. באביב 1848 הוא לקח את ההובלה בקבוצת אמנים חמושה וככזה עבד עבור המפלגה השמרנית (פרוסיה).
וילהלם הנזל נפטר ב-26 בנובמבר 1861 בברלין בגיל 67.
הוא נקבר לצד אשתו בקבר המשפחתי של מנדלסון ברתולדי בבית העלמין הראשון של קהילת השילוש בברלין-קרויצברג.
פנקסי
פִּנְקָסִי (כיתוב בדף אחורי, בפולנית ובגרמנית: PINKOSI) עם כותרת המשנה "לשומרים ולרעיהם", הוא כותרו של ספרון שהוענק לכל חבר וחברה בתנועת הנוער "השומר הצעיר", בשנותיה הראשונות. כולל את עיקרי התנועה בראשיתה, הסיסמאות והאמרות הנהוגות בה וסמליה, פרקי היסטוריה, לקט שירים אהודים, וטבלאות סדר יום. כל האמור ב"פנקסי": מקורות קדומים וחדשים זכה לשינון רב של אלפי חניכי התנועה, במפגשים וביחידות, באותן שנים, ועל כן היה מעין קנון קובע, שהשתתף בעיצוב התודעה הציבורית היהודית והציונית.
מהדורתו הראשונה ראתה אור בהוצאת א. לוין אפשטיין אשר שכנה אז בעיר ורשה, בשנת תרע"ח 1918, מיד לאחר גמר מלחמת העולם הראשונה. ובעקבותיה, ראו אור מהדורות נוספות, שבהן שונו תוכני "פנקסי" ואף עברו תמורה מפליגה, בשל התמורות החברתיות והרעיוניות בתנועת "השומר הצעיר" ובסביבתה.
עקרונות
חלק העוסק ביעדיה של התנועה. החלק הראשון הובא תחת הכותרת:
"ברכתנו היא: "חזק ואמץ!""
"הנני מבטיח הבטחה שלמה לעשות כל מה שבכֹחי להיות נאמן לאלֹהי ישראל לארץ אבותי ולעמי ולהיות אחיעזר ואחיסמך לכל מי שנברא בצלם אלֹהים למלא את כל דברות "השומר"."
"מאמרי הנבחרים"
שבע ציטטות מהמקרא וחז"ל.
עשרת הדברות לשמירת הבריאות.
א) מדי בוקר רחץ פניך צווארך וידיך! סרק שערות ראשון!
ב) בוקר וערב נקה את פיך, וגם את שיניך תנקה במברשת.
ג) נטול ידיך לפני אכלך ושתותך ולפני עלותך על משכבך.
ד) טבול את גופן במים לעיתים תכופות.
ה) יהיו בגדיך טהורים ונקיים.
ו) אל תירק על הרצפה.
ח) חדר אוויר חדרך לעיתים קרובות.
ט) יהיו מקומות משחקיך רחוקים מגלי אשפה וזבלים.
י) תהי קומתך זקופה! הבלט חזה והרם ראשך!
Sings a String of Harold Arlen
Sings a String of Harold Arlen (בעברית: "שר מחרוזת של הרולד ארלן") הוא האלבום ה-13 של הזמר האמריקאי טוני בנט. את האלבום הוציאה חברת התקליטים קולומביה רקורדס לאור, בשנת 1960, לאחר שהוקלט בחודש אוגוסט אותה השנה.
אשבל ארך-שיבולת
אֶשְׁבָּל אֶרֶךְ-שִׁבֹּלֶת (שם מדעי: Stachys longespicata Boiss. & Kotschy ) - הוא צמח עשבוני רב-שנתי, מזרח ים-תיכוני, זקוף (60 עד 160 ס"מ), מסועף, פרחיו לבנים וכולו צמיר-לבן ממשפחת השפתניים . עמודי התפרחות אמיריות (יוצאות מקצה הגבעול) ולאורכם דּוּרִים מקורבים מאוד זה לזה שיוצרים יחד כעין שיבולת בלתי מופסקת או כמעט כזאת.
מאפיינים
צמח עשבוני רב-שנתי, מאפיר, גובהו 60 עד 160 ס"מ, כל איבריו צמירים עם שערות רכות.
הגבעולים ארוכים ורְבוּעִים (בעלי 4 פאות).
העלים נגדיים, מכוסים נקודות בלוטיות. העורקים המשניים מנוצים. העלים המלווים את התפרחות על פי רוב שונים משאר עלי הגבעול.
עלי הגבעול התחתונים בעלי פטוטרת, מוארכים (3 עד 7 ס"מ), בסיסם דמויי לב ושפתם משוננת קלות.
עלי התפרחת, יושבים (פטוטרות קצרצרות), דמויי ביצה או מעוינים, בסיסם דמויי לב, מחודדים, קטיפתיים, תמימים או מעט חרוקים.
עמודי התפרחות אמיריות (יוצאות מקצה הגבעול) ולאורכו הדּוּרִים מקורבים מאוד זה לזה ויוצרים יחד כעין שיבולת בלתי מופסקת או כמעט כזאת בקצה הגבעול שאורכה 5 עד 8 ס"מ ואף יותר . הדורים בני 4 עד 12 פרחים רוחבם 1 עד 1.5 ס"מ (בשונה מאשבל הביצה שהדורים שלהם בני 20 פרחים או יותר). דור התפרחת מלווה בעלים שהן על פי רוב שונים משאר עלי הגבעול או הבסיס.
הפרחים דו-מיניים, כפולי עטיף, דו-שפתניים (לכותרת שתי שפתיים ברורות למדי, שתיהן נראות יפה מבחוץ). הפרחים קטנים מ-1.5 ס"מ. הפרחים יושבים (חסרים לגמרי עוקץ) או העוקץ קצרצר ומצטמצם לבסיס. החפיות היושבות על עוקץ הפרח בדרך כלל דמויות עלים ושעירות מאוד.
הפרחים הקטנים והלבנים-ורדרדים, ערוכים בדורים לאורך חלקו העליון של הגבעול. בכל דור 4 עד 12 פרחים. הדורים, חוץ מהתחתונים ביותר, קרובים מאוד זה לזה ויוצרים תפרחת דמוית שיבולת צרה, ארוכה רצופה וצפופה של פרחים בקצי הגבעול.
הכותרת דו-שפתנית, מאוחת עלים ואורכה כ-1.2 ס"מ. צינור הכותרת גלילי, אינו מורחב באופן פתאומי בחלקו העליון ואינו בולט מתוך הגביע, הוא קצר מהגביע ורק שפת אוגן הכותרת נראית. צינור הכותרת בעל טבעת שעירה ישרה.
השפה התחתונה של הכותרת ארוכה מהכותרת העליונה, והיא מפושקת ובעלת 3 אונות. האונה אמצעית גדולה תמימה או מפורצת ושתי האונות הצדדיות קצרות ממנה בהרבה, אבל לא קצרות מאוד ודמויות שיניים או מעוגלות כמו בסוג נזמית.
האבקנים, ארבעה, פוריים מעורים בצינור הכותרת ובולטים מעט מתוך השפה העליונה. שני האבקנים הקדמיים ארוכים יותר מזוג האבקנים האחורי (הפנימי) ומעוקלים לרוחב בלוע הכותרת. הזירים אינם מאוחים. המאבקים עם 2 לשכות. הקונקטיב המחבר בין המאבקים אינו מפותח.
השחלה עילית, בעלת שני עלי שחלה המתחלקים בשלב מוקדם על ידי מחיצה מדומה ל-4 מגורות בעלות ביצית אחת כל אחת.
הפרי מפרדת בעלת 4 פרודות דמויי ביצה (קודקודיהם מעוגלים). הן חלקות או מחוספסות. בכל פרודה זרע אחד זעיר. המפרדת עטופה כולה בגביע משתייר ויבש שמתקשה בהבשלה ושיניו נשארות זקופות ומסתיימות בחוד דוקרני.
הזרע זעיר, אורכו כ-2 מ"מ, מחוספס עם כתמים חומים מנוקדים בכתמים כהים.
בית גידול ותפוצה
אשבל ארך-שיבולת הוא צמח ים-תיכוני, שגדל בבתי גידול לחים, בגדות נחלים ובמעיינות בשולי תעלות, בביצות וערוצים בצפון הארץ, שבהם זורמים מים זכים. המין שכיח בעמק החולה, לא שכיח בגליל העליון ובגולן, ונדיר בבקעת כנרות ובעמק הירדן העליון. מין זה נדיר מאוד, פגיע ועל סף הכחדה בישראל.
תחום תפוצתו של אשבל ארך-שיבולת מוגבלת למזרח התיכון: דרום טורקיה ומזרחה, צפון עיראק, סוריה, לבנון וצפון ישראל. הפריחה מסוף אפריל ועד תחילת נובמבר.
יורוקים
יורוקים (בטורקית: Yörük) הם קבוצה אתנית של נוודים ממוצא טורקי, המגיעים במקור מהאזורים ההרריים שבאנטליה. כיום ניתן למצוא קבוצות יורוקים במספר מקומות בהם; טורקיה, חבל הבלקן, ברחבי מרכז אסיה ואף במספר מקומות באירופה (בעיקר בארצות השפלה).
מוהאבי
מוהאבי (באנגלית: Mohave או Mojave, בשפת המוהאבי Aha Makhav') הם קבוצה אתנית של אינדיאנים בארצות הברית שתחום מחייתם ההיסטורי היה לאורך נהר הקולורדו במדבר מוהאבי. בני השבט מתגוררים בשמורת האינדיאנים פורט מוהאבי (Fort Mojave Indian Reservation), שמורת אינדיאנים המשתרעת על שטח של 96 קילומטרים רבועים בגבול המדינות אריזונה, קליפורניה ונבדה, ובשמורת האינדיאנים של נהר קולורדו (Colorado River Indian Reservation) המשתרעת על שטח של 1,120 קילומטרים רבועים בשטחן של קליפורניה ואריזונה, שבה שוכנים גם בני הצ'מהואווי (Chemehuevi), ההופי והנאוואחו.
שמורות נהר קולורדו ופורט מוהאבי המקוריות הוקמו ב-1865 וב-1870 בהתאמה. שתי השמורות קיבלו זכויות שימוש משמעותיות במי הקולורדו אותם הם שואבים להשקיה בחקלאות שלחין.
המטה, הספרייה והמוזיאון של שבטי האינדיאנים של נהר קולורדו שוכנים בפארקר באריזונה (34.14472°N, -114.28972°W), כ-65 קילומטרים צפונית לכביש בין-מדינתי 10. חגיגת ימי האינדיאנים הלאומיים נערכת מדי שנה בפארקר, מיום חמישי עד ראשון במהלך השבוע האחרון של ספטמבר. גם הרודיאו הכלל אינדיאני נחגג מדי שנה בסוף השבוע הראשון של דצמבר. אתרי קראוונים זמינים לאורך הקולורדו.
היסטוריה
רוב ההיסטוריה של המוהאבי אינה כתובה, מכיוון שלשפת המוהאבי לא היה כתב לפני התקופה הקולוניאלית. ההיסטוריה והתרבות שלהם עברה דרך סיפורים בעל פה מדור לדור. המגפות שהביאו האירופאים, תרבויות חיצוניות והפלישה לתחומם פגעו במארג החברתי. מצב זה יחד עם ההכרח להסתגל לתרבות הרוב של שפה אחרת גרמו להפסקה כמעט מוחלטת של מסורת סיפור ההיסטוריה מדור לדור.
שם השבט תותעק לספרדית ואנגלית ביותר מ-50 גרסאות, דוגמת Hamock avi, Amacava, A-mac-ha ves, A-moc-ha-ve, Jamajabs ו-Hamakhav. עובדה זו גרמה לפירוש מוטעה של שם השבט, ובחלקה לשגיאת תרגום בספרו של האנתרופולוג האמריקני פרדריק הודג' (Frederick Webb Hodge; 1956-1864) מ-1917 Handbook of the American Indians North of Mexico (מדריך על האינדיאנים האמריקניים צפונית למקסיקו). בספר זה נטען בטעות שהשם מוהאבי נגזר מהלחם בסיסים של המלים "המוק" (hammock – שלוש בשפת מוהאבי) ו"אבי" (avi – הר). על פי מקור זה השם מתייחס לפסגות ההרים המכונים באנגלית "The Needles" (דה נידלס – "המחטים", פסגות בקצה רכס הרי מוהאבי), בסמוך לנהר הקולורדו (העיירה נידלס שוכנת כמה קילומטרים צפונית לפסגות אלו). אבל המוהאבי מכנים פסגות אלו בשם "Huqueamp avi" שפירושו "המקום בו התחולל הקרב", בהתייחסות לקרב בו קטל מסטאמהו, בן האל, את נחש הים.
היסטורית השתרעו אדמות המוהאבי לאורך הנהר מהקניון השחור של הקולורדו, שם מגיחים מעל לנהר העמודים הגבוהים של הבית הראשון של מאטווילייה, הבורא בדת המוהאבי, דרך "אבי קוואמה" (Avi Kwame) או הר ספיריט (Spirit Mountain – "הר הנשמה") בנבדה, לב הדברים הרוחניים, ועד עמק קווצ'אן (Quechan Valley), שם מתחילות אדמותיהם של שבטים אחרים. בהתייחס לתוואי נוף מודרניים, החלו אדמותיהם צפונית לסכר הובר והסתיימו כ-150 קילומטרים דרומית לסכר פארקר על נהר הקולורדו או aha kwahwat בשפת בני המוהאבי.
בני המוהאבי היו לוחמים, וניהלו קרבות לעיתים קרובות עם השבטים השכנים ולעיתים עברו מרחקים גדולים במסגרות מלחמות אלו. הם היו בני ברית של היומה, הצ'מהואווי, האפאצ'י המערביים והיאוואפאי ואויביהם המסורתיים היו בני שבטי הפימה, הטוהונו אואדהם, המריקופה והקוקפה.
משלחת הקונקיסטאדור חואן דה אונייטה (Juan de Oñate; 1626-1550) עברה ב-1604 בארצם של בני המוהאבי, אבל עד 1775 הם לא ראו אדם לבן עד שהגיע לאזור המיסיונר ומגלה הארצות הפרנציסקני פרנסיסקו גרסס (Francisco Garcés; 1781-1738). ביומן שרשם הוא תיאר את האינדיאנים כידידותיים. הגברים הסתובבו ערומים בעוד שלבוש הנשים היה מעורות של ארנבות או בונים. הוא כינה את המוהאבי "חאמאבב" (Jamabab).
המאות ה-19 וה-20
בשנות ה-40 של המאה ה-19 גרמה הבהלה לזהב למעבר של מחפשי זהב דרך אדמות המוהאבי.
אוליב אוטמן (Olive Oatman 1903-1837), בת למשפחה מורמונית, שרובה נטבחה על ידי אינדיאנים מבני היאוואפאי ב-1851, נמכרה לבני המוהאבי. סיפורה התפרסם כאשר ארבע שנים אחר כך היא שוחררה תמורת כופר (וחשש מפעולת תגמול של הלבנים). קורותיה יצאו בספר "חיים בין האינדיאנים" (Life Among the Indians) שהיה רב מכר בזמנו. היא סיפרה כי קיבלה יחס טוב מבני המוהאבי שהתייחסו אליה כאחת משלהם.
מלחמת מוהאבי
ב-1858 פרץ עימות עם מחפשי זהב שעברו דרך שטחם שהסלים להתקפה על שיירתם. בתגובה נשלח באמצע אפריל 1859 כוח צבא אמריקני מחיל המשלוח של הקולורדו, בפיקודו של לויטנט קולונל ויליאם הופמן (William Hoffman) שעלה במעלה הנהר לתוך הטריטוריה של המוהאבי במטרה מוצהרת להקים מבצר צבאי. מטרתו הייתה להגן על המהגרים והמתיישבים הלבנים ממוצא אירופאי שהחלו לפלוש לאדמות המוהאבי. הופמן שלח שליחים לשבטים, והזהיר שהמבצר יוקם בכוח אם הם או בני בריתם יחליטו להתנגד. המבצר הוקם בלא התנגדות של הילידים וניתן לחזות כיום בשרידיו.
לוחמי המוהאבי נסוגו כאשר חיל המשלוח הגדול של הופמן התקרב והכוח הקים מחנה סמוך למקום בו תוקם שמורת האינדיאנים של פורט מוהאבי. הופמן הורה לגברים בני המוהאבי להתאסף במכלאה סמוך למטהו. יומיים אחר כך ב-23 באפריל 1859 הגיעו ראשי הקלאנים כפי שצוו על מנת לשמוע את התנאים של הופמן להסכם שלום. הופמן הציב בפניהם את הברירה כניעה או מוות ולקח חמישה מראשי הקלאנים בני ערובה לפורט יומה במטרה למנוע התקפות עליו. חלקם נהרגו כשניסו להימלט. על מנת להוכיח לבני המוהאבי שהתנגדות נוספת חסרת תועלת הם שלחו את אחד הצ'יפים ללוס אנג'לס ולוושינגטון די. סי. על מנת שיכיר בכוחם של האמריקנים. הוא התרשם וכשחזר השתמש בהשפעתו על מנת לשכנע את המוהאבי להסכים לתנאי השלום עם הלבנים. ההערכה היא שאז חיו כ-4,000 בני מוהאבי בסך הכל שהתחלקו ל-22 קלאנים המזוהים על ידי טוטם.
פורט מוהאבי
במרבית התקופה של השלטון הצבאי היו המוהאבי לכאורה תחת השיפוט של הלשכה לענייני אינדיאנים שבמחלקת הפנים של ארצות הברית. חוקית הם השתייכו לשמורת נהר קולורדו לאחר שזו הוקמה ב-1865. אבל כאשר בני מוהאבי רבים סירבו לעזוב את אדמות אבותיהם בעמק מוהאבי, התנגד משרד המלחמה לנסות ולכפות עליהם לעקור לשמורה. הסוכן לענייני האינדיאנים לא היה מסוגל לפקח עליהם מרחוק. כל עוד היה חיל מצב בפורט מוהאבי יכלו בני המוהאבי באזור לנוע בחופשיות ולשמור על מנהגי השבט. באמצע קיץ 1890 פינה משרד המלחמה את הכוחות, לאחר תום תקופת ההגירה ומלחמות האינדיאנים.
המוצב הועבר לחזקת מחלקת הפנים של ארצות הברית והלשכה לענייני אינדיאנים שלה. החל באוגוסט 1890 החלה הלשכה לענייני אינדיאנים בתוכנית נמרצת להטמעה. המדיניות הפדרלית הייתה מבוססת על האמונה שזו הייתה הדרך היחידה שהילידים יוכלו לשרוד. הסוכן מטעם הלשכה אילץ את המוהאבי ושבטים אחרים החיים בשמורות לשלוח את בניהם לפנימיות על מנת שילמדו לדבר, לכתוב ולקרוא אנגלית. פורט מוהאבי הפך לפנימייה עבור הילידים בסביבה. עד 1931, ארבעים ואחת שנים מאוחר יותר, כל ילדי וילדות המוהאבי בגילאים בן שש לשמונה עשרה אולצו לחיות בבית ספר זה או בפנימייה אחרת לאינדיאנים רחוקה מפורט מוהאבי.
באותה תקופה ניסה הממשל הפדרלי להטמיע את האינדיאנים בתרבות האמריקנית-אירופאית באמצעות שבירה של התרבות והשלטון השבטי. בתי הספר למדו תרבות אמריקנית, מנהגים ואנגלית, ועמדו על כך שהילדים האינדיאנים יחויבו לרכוש את מנהגי תרבות הרוב. בבית הספר נדרשו התלמידים לקצר את שערותיהם ולהסתפר, להתלבש, לאכול, לישון, להשתמש בשירותים, להקפיד על נימוסים בסגנון אמריקני-אירופאי, ולדבר בשפה האנגלית. נאסר עליהם לדבר בשפתם ובמנהגיהם. הם נעשו אם חרגו מכללים אלו. חמש מלקות שוט היו העונש על הפעם הראשונה שבה נתפסו דוברים בשפתם. עונשי גוף אלו של הילדים הרגיזו מאוד את בני המוהאבי, שלא הטילו משמעת על ילדיהם בצורה כזו.
תרבות
בשנות ה-30 של המאה ה-20 ביצע ז'ורז' דוורה, אנתרופולוג הונגרי-צרפתי ממוצא יהודי, עבודת מחקר מעשית כשחי בקרב בני המוהאבי במשך תקופה ארוכה. הוא פרסם כמה ספרים על תרבותם ושילב חשיבה פסיכואנליטית בניסיונו להסביר את תרבותם. דוורה אהב מאוד את בני המוהאבי, וכשנפטר ב-1985 הובא אפרו לקבורה, בהתאם לצוואתו, בבית הקברות של בני המוהאבי בפארקר.
אורח חיים
היסטורית היה שבט זה חברה אגררית שבניה נהגו לזרוע ולשתול במישור ההצפה הפורה של הנהר בתקופה שלא רוסן על ידי סכרים. עונת הזריעה החלה מיד לאחר שמי השיטפון של הקולורדו נסוגו. בניגוד לחלק מחקלאי המדבר מזרחית להם שנהגו לבצע פולחן דת בכל שלב מהזריעה ועד הקציר המוהאבי לא הכירו שום טקס הקשור ליבול. בנוסף לחקלאות השלחין השלימו המוהאבי את תזונתם בדגים שדגו בנהר ובירקות בר.
היחידה החברתית החשובה ביותר אצל המוהאבי הייתה המשפחה המורחבת שנקבעה על פי האבות. לא היו יישובים קבועים, אבל היכן שהייתה קרקע מתאימה לעיבוד היו מפוזרים בתים. השדות היו שייכים למשפחה שעיבדה את הקרקע. המנהיגות הרשמית אצל המוהאבי היה הצ'יף, שהשתמש במשרתו שהגיעה בירושה כמדריך ויועץ. לבני המוהאבי הייתה זהות שבטית חזקה, שבלטה בזמנים של מלחמה. אדם הוערך על פי הצלחתו ואומץ לבו בקרב, שבו השתתפו כל הגברים הבריאים פיזית בהנהגת צ'יף לוחם. הלוחמים חולקו לקשתים, נושאי אלות ומטילי חניתות.
רבים מבני המוהאבי חיים מחקלאות או מעבודה שכירה בעיירות הסמוכות, כדוגמת נידלס בקליפורניה. כמה מנשות המוהאבי מייצרות כובעים מקושטים בחרוזים, אבל אמנות זו כמעט חסרת משמעות.
דת
הבורא על פי המוהאבי קרוי "מאטווילייה" (Matevilya). הוא שנתן לאנשים את שמותיהם ואת חוקיהם. בנו הוא מאסתמהו (Mastamho), גיבור התרבות שנתן למוהאבי את הנהר ולימד אותם חקלאות. לחלומות היה תפקיד מרכזי בדת של המוהאבי ושימשו כמקור היחיד לידע. כמעט כל דבר בתרבות של המוהאבי היה קשור לחלומות. אפילו את המיתוסים היה צריך לחלום שוב ושוב משום שמסורת שעברה בעל פה לא הייתה יכולה להחליף את "ההשתתפות הפעילה" במאורעות המיתיים בחלום. מכיוון שלחברים שונים בשבט היו חלומות שונים, הם נידונו לעומק, והיו שרויים במחלוקת לעיתים קרובות. השמאן על פי אמונתם היה מסוגל לחלום חלומות מלאי עוצמה המרפאים מחלות, אבל גם עלולים לחולל אותן. משום כך היה מעמדו לא ברור.
המוהאבים הכירו 30 טקסים ופולחנים, שבהם שרו, הרעישו והכו על כדים במטרה לרפא. כל טקס נמשך לילה או יותר וכלל בין 100 ל-200 שירים. טקסים ציבוריים כללו שירי מחרוזת שתוכנם הוא סיפור אגדה, בדרך כלל סיפור מסע. חלק מהמחרוזות כללו מאות שירים.
הם נהגו להשתמש בצמח הדטורה בפולחן הדתי. בטקס מעבר של ילד מוהאבי לבוגר הוא חייב לאכול מהצמח על מנת להגיע למעמד תודעה חדש.
את המתים נהגו לשרוף וגם את רכושם על מנת שילווה אותם לארץ המתים. המוהאבי נהגו לקעקע את פניהם בתבניות של קווים ונקודות. כשהמטרה המוצהרת שכשיגיעו לארץ המתים יזוהו כבני מוהאבי על ידי אבותיהם הקדמוניים. על מנת להוכיח את אהבתם למת נהגו האבלים לצרף למדורה חפצים השייכים להם. שמותיהם של המתים לא הוזכרו יותר לעולם.
גם בימינו מבצעים רבים מהטקסים. סקר שביצעו פדמנטליסטים נוצרים במסגרת מיזם יהושע (Joshua Project) גילה ש-65% מהמוהאבי נוצרים (שני שלישים פרוטסטנטים), 20% מחויבים לדת המסורתית ו-15% אתאיסטים.
שפה
שפת מוהאבי שייכת לענף נהר יומן (River Yuman) במשפחת השפות יומן-קוצ'ימי (Yuman–Cochimí languages). ב-1994 דיברו בשפה 75 אנשים בסך הכל בשמורות פורט מוהאבי ונהר קולורדו, לפי מחקרה של הבלשנית לין הינטון (Leanne Hinton) מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי. השבט הדפיס מסמכים על השפה, ויש מאמצים ללמד את השפה לילדי השבט. אף על פי שמחצית מבני מוהאבי מדברים את שפתם בצורה שוטפת, דרג ארגון SIL International את שפת המוהאבי בדירוג 8a – "שפה גוססת".
אוכלוסייה
האומדנים לגבי האוכלוסיות של מרבית קבוצות הילידים בקליפורניה מלפני המפגש עם הלבנים השתנו בצורה משמעותית. המיסיונר ומגלה הארצות הפרנציסקני פרנסיסקו גרסס (Francisco Garcés; 1781-1738) העריך ב-1776 שאוכלוסיית המואבי מנתה כ-3,000 נפשות. גם אלפרד קרובר העריך את האוכלוסייה של בני המוהאבי ב-1770 בכ-3,000 נפשות.
קרובר העריך שב-1910 מנתה אוכלוסיית המוהאבי 1,050 נפשות. מחקרה של לוריין שרר (Lorraine M. Sherer) הראה שב-1963 חיו בפורט מוהאבי 438 בני מוהאבי ובשמורת נהר קולורדו קרוב ל-550.
השרפה באולפני יוניברסל
ב-1 ביוני 2008, פרצה שרפה במגרש האחורי של אולפני יוניברסל הוליווד, אולפן קולנוע ופארק שעשועים אמריקאי באזור עמק סן פרננדו במחוז לוס אנג'לס, קליפורניה. השרפה החלה כאשר עובד השתמש במפוח כדי לחמם רעפי אספלט שהונחו על הגג. הוא עזב לפני שבדק שכל הנקודות התקררו, ופרצה שרפה, תשעה כבאים וסגן שריף במחוז לוס אנג'לס נפצעו באורח קל. השרפה כובתה לאחר 24 שעות.
השרפה
ב־1 ביוני 2008 פרצה שרפה של שלושה מוקדים על המגרש האחורי של אולפני יוניברסל. השרפה התחילה כאשר עובד השתמש במפוח כדי לחמם אספלט שזופת על החזית. מחלקת הכבאות של מחוז לוס אנג'לס (LACFD) דיווחו כי רחוב בראונסטון, רחוב ניו יורק, רחוב ניו אינגלנד, ה"אטרקציה של קינג קונג", כמה מבנים המרכיבים את בית המשפט וכיכר הכספים, שהכילו עותקים של ספריית הקולנוע של יוניברסל, נשרפו. צילומי חדשות אווירי תפסו את בניין בית המשפט ששרד מהשרפה השלישית, כאשר רק הצד המערבי חרוך מעט.
ה-LACFD שלח 516 כבאים, וכן שני מסוקים שהפילו מים. תשעה צוותי כיבוי אש וסגן השריף במחוז לוס אנג'לס נפצעו באורח קל. השרפה לקחה לפחות 12 שעות, בין היתר בגלל לחץ המים הנמוך עקב הקיבולת הנמוכה של הצינורות של יוניברסל; הכבאים נאלצו לקחת מים מנחלים ואגמים.
מנהלי יוניברסל טענו בתחילה כי השרפה הרסה 40,000 עד 50,000 עותקי ווידאו וסרטים דיגיטליים בארכיון של סרטים ותוכניות טלוויזיה אוניברסליים, חלקם בני כמעט מאה שנה, וכוללים את הסרטים הדייט שתקע אותי ו- כפרה, סדרת NBC חוק וסדר, המשרד ומיאמי מחלק מוסר, וסדרת CBS לוסי אהובתי. נשיא יוניברסל, רון מאייר, אמר לתקשורת כי "שום דבר שאין לו תחליף הלך לאיבוד" וכי לחברה יש עותקים של כל מה שנהרס.
מספר ימים לאחר השרפה דווח כי "אטרקציית קינג קונג" תוחלף באטרקציה חדשה. עם זאת, יוניברסל חזרה לתוכניתה המקורית, וביססה את האטרקציה החדשה, "קינג קונג: 360 תלת-ממדית", על סרט קינג קונג משנת 2005.
דו"ח הניו יורק טיימס 2019
ביוני 2019 פרסם "מגזין הניו יורק טיימס" תחקיר של עיתונאי המוזיקה ג'ודי רוזן שטען כי הנזק חמור בהרבה ממה שאמר האולפן.
השרפה הרסה את בניין 6197, מחסן הצמוד ל"אטרקציה של קינג קונג". בנוסף לסרטונים נוספים, הוא הכיל ארכיון ענק של קלטות מאסטר אנלוגיות השייכות לקבוצת יוניברסל מוזיקה (UMG). האוסף כלל את קטלוגי הקלטת המאסטר של תוויות רבות שנרכשו על ידי UMG, כולל צ'ס, דקה, MCA, גפן, אינטרסקופ, A&M, אימפולס!, ותוויות הבת שלהם. הערכות הפריטים הבודדים שאבדו נעות בין 118,000 ל -175,000 אלבומים וקלטות מאסטר יחידות של 45 סל"ד, דיסקיות מאסטר פונוגרפיות, לכות (ידועות גם בשם אצטטים), כמו גם כל התיעוד הכלול בקופסאות הקלטת. קלטות רבות הכילו חומרים שלא יצאו, כגון: קטעים שנחתכו בעריכה, גרסאות חלופיות של חומר שיצא, ו"submaster" אינסטרומנטלי multitracks נוצר עבור הדיבוב ו-mixdown . רנדי ארונסון, מנהל הכספת דאז, מעריך כי המאסטרים של עד 500,000 פריטים בודדים אבדו.
בין ההפסדים האפשריים היו כל הקטלוג של AVI Records, כל המאסטרים של דקה משנות השלושים עד שנות החמישים, רוב המאסטרים המקוריים בצ'ס, שכללו אמנים כמו צ'אק ברי, מודי ווטרס והוולין וולף, כמו גם רוב קלטות המאסטר של ג'ון קולטריין מתקופתו חתמו ב- Impulse! רשומות. בטוויטר הצהיר רוזן כי המאסטרים של קולטריין היו בין הפריטים השמורים ביותר בכספת, ונאמר לו כי המאסטרים של A Love Supreme נמצאו ככל הנראה במקומות אחרים במהלך השרפה.
שבועיים לאחר מכן כתב רוזן מאמר המשך ובו לפחות 700 אמנים נוספים ששמם במסמכי UMG הפנימיים עלולים להיות מושפעים. וכתב כי היכולת לקבוע אילו הקלטות נהרסו, או כמה הדיסקוגרפיה של אמן הושפעה, היא בלתי אפשרית. לדוגמה, רוזן אמר שקשה לאשר אם ההקלטות של ניל יאנג המופיעות במסמכים הן קלטות המאסטר המקוריות של האלבומים שהקליט עבור גפן רקורדס בשנות השמונים, או הוצאות הפעלה מתוך תקליטים אלה. רוזן צייץ כי במסמכים נרשמו גם כמה הקלטות ברודוויי בין הקלטות שנהרסו. בנוסף, דווח על כמה הקלטות שמע לא מוזיקליות שהושמדו, כולל ההקלטה המקורית של דרשת " Remaining Awake During a Great Revolution " של מרטין לותר קינג ג'וניור משנת 1968 שנשא בקתדרלה הלאומית בוושינגטון.