cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אופרה צרפתית
הולדת האופרה הצרפתית
האופרות הראשונות שעלו על בימות צרפת יובאו מאיטליה, החל ב-La finta pazza ("המשוגעת המדומה") של פרנצ'סקו סאקראטי ב-1645. קבלת הפנים שזכו לה מצד קהל הצופים הצרפתי הייתה פושרת, בחלקה מסיבות פוליטיות, כיוון שהאופרות הללו נהנו מתמיכת הקרדינל מזראן, האיטלקי במוצאו, ששימש באותה עת כעוצר למלך לואי ה-14 הצעיר, והיה דמות לא-פופולרית עד מאוד בקרב חוגים רחבים בחברה הצרפתית. גם לשיקולים מוזיקליים היה מקום בהתייחסות הקהל, כיוון שלחצר המלוכה הצרפתית הייתה כבר סוגה מבוססת היטב של מוזיקה בימתית, בלט החצר (ballet de cour), שכללה זמרה לצד מחול ומחזה ראווה מפואר. כששתי אופרות של המלחין האיטלקי הראשון במעלה בתקופה, פרנצ'סקו קאוואלי, נחלו כישלון בפריז בשנים 1660 ו-1662, נראה שאין סיכוי רב לפריחת האופרה בצרפת, אף כי לדברי גרימאני, השגריר הוונציאני בפריז, האשמה בכישלון נתלתה במידה רבה באקוסטיקה הגרועה של האולם. אף על פי כן, דווקא מלחין איטלקי הוא שייסד מסורת אופראית בת-קיימא בצרפת.
מאיר כוכב זסלבסקי
מאיר כוכב זסלבסקי (תרמ"ח, 1888 - כ"ג באדר תשכ"ח - 23 במרץ 1968 בפתח תקווה) איש עסקים ישראלי, נדבן ידוע ובונה בתי כנסת בפתח תקווה ובירושלים בשנות החמישים והשישים.
אופרה צרפתית
התפתחות האופרה הצרפתית
המונח אופרה צרפתית מתאר את המסורת האופראית של צרפת, מן החשובות באירופה. לעומת הפקות מיובאות של אופרה איטלקית, יצר האיטלקי ז'אן-בטיסט לולי מסורת צרפתית נפרדת בחצר המלך לואי ה-14. על אף מוצאו הנוכרי, הקים לולי אקדמיה למוזיקה ופרש את שלטונו על האופרה הצרפתית משנת 1672. החל ב"קדמוס והרמיונה" יצר לולי, יחד עם הלבריתן שלו פיליפ קינו, את ה"טרגדיה במוזיקה" (tragédie en musique), צורה ששמה דגש מיוחד על מוזיקת מחול וכתיבה כוראלית. האופרות של לולי הקדישו גם תשומת לב לרצ'יטטיב עתיר הבעה, שעקב בנאמנות אחר מתארי השפה הצרפתית.
מאיר כוכב זסלבסקי
קורות חיים
נולד ברוסיה ליחיאל מיכל זסלבסקי, ועלה לישראל בשנות ה-40. עבד כקבלן בניין, ולאחר שהתעשר השקיע את כספו בעסקי קולנוע ומסעדות בפתח תקווה ובתל אביב. היה מבעלי קולנוע ארמון, קולנוע תכלת וכן היה קשור לתיאטרון הבימה.
בגיל מבוגר חזר בתשובה, תרם לבניית בתי כנסת ומוסדות תורה והנציח את שמו על חלק מן הבניינים שתרם. הוא התקרב לרב יוסף צבי דושינסקי ותרם למוסדותיו. למרות עושרו, סגנון חייו היה פשוט. הוא גר בדירה צנועה, לא החזיק רכב ולא נסע במוניות אלא באוטובוסים. מסופר כי פעם סירב לתת תרומה לישיבה חשובה לאחר שרצו להזמין לו מונית, שכן לפי דעתו ישיבה שיש לה כסף למימון מונית לא צריכה את תרומתו.
אופרה צרפתית
התפתחות האופרה הצרפתית
בשנת 1803 הגיע לפריז מלחין איטלקי בשם גספרה ספונטיני, שניסה לחקות את סגנון האופרות של גלוק. האופרה שלו "הווסטלות" זכתה להכרה ולהוקרה כיצירת מופת בארצות אירופה. השילוב של הדר צבאי ומוזיקה הרואית עם דרמה אנושית של תשוקה אסורה שבה את לב הקהל. הייתה זו הופעתה הראשונה של הגראנד אופרה הצרפתית. בשנות ה-20 של המאה ה-19 פינתה השפעתו של גלוק בצרפת את מקומה לאופרות של רוסיני. "סמירמיס" שלו, שנכתבה לוונציה לפי מחזה של וולטר, יחד עם "וילהלם טל", הצטרפו לסוגה החדשה של הגראנד אופרה שראשיתה בו"וסטלות" של ספונטיני. התומך הנלהב ביותר של סוגה זו היה ג'אקומו מאיירבר. גם האופרה הקומית, הקלילה יותר, נחלה הצלחה עצומה בידי פרנסואה-אדריאן בואלדייה, דניאל אובר ואחרים. באקלים זה נאבקו האופרות של המלחין הצרפתי הקטור ברליוז על זכותן להישמע. יצירת המופת האפית של ברליוז, "הטרויאנים", שיא הגשמתה של השפעת גלוק בצרפת, לא זכתה להפקה מלאה במשך קרוב למאה שנה לאחר השלמתה.
במחצית השנייה של המאה ה-19 משל בכיפה ז'אק אופנבך בסוגה החדשה, האופרטה, ביצירות שנונות וציניות כמו "אורפיאוס בשאול"; שארל גונו קצר הצלחה ראויה לשמה ב"פאוסט"; וביזה חיבר את "כרמן", מן הסתם האופרה המפורסמת בכולן. בו בזמן, השפעתו של ריכרד וגנר הייתה כקריאת תגר כלפי המסורת הצרפתית. התגובה המעניינת ביותר, אולי, להשפעה הווגנרית הייתה יצירת המופת האופראית היחידה במינה של דביסי, "פליאס ומליסנד" (1902). עוד שמות נודעים מן המאה ה-20 הם מוריס ראוול, פרנסיס פולנק ואוליבייה מסייאן.
ז'אן-בטיסט לולי
ז'אן-בטיסט לולי, בן פירנצה, היה המוזיקאי החביב על לואי ה-14, עוד לפני שהלה קיבל את מלוא סמכויות המלוכה בשנת 1661 וגמר אומר לעצב מחדש את התרבות הצרפתית כראות עיניו. לולי הצטיין בחוש בריא לקלוע לטעם אדונו בפרט ולטעמו של הקהל הצרפתי בכלל. בתקופה זו כבר חיבר מוזיקה לאירועי חצר מרהיבים בפזרנותם כמו גם לתיאטרון - בעיקר בלטים ששובצו בקומדיות של מולייר. אך מולייר ולולי נקלעו למריבה קשה והמלחין מצא לו שותף חדש, נוח יותר, בשם פיליפ קינו, שכתב את הלבריות לכל האופרות של לולי (פרט לשתיים). ב-27 באפריל 1673 הועלתה בפריז "קדמוס והרמיונה" מאת לולי, שמקובל לראותה כאופרה הצרפתית הראשונה. יצירה זו מסמנת מעבר לסוגה חדשה, שיוצריה (לולי וקינו) הכתירו בשם "טרגדיה במוזיקה" (או "טרגדיה לירית"), והותאמה במיוחד לטעם הצרפתי. קינו מצא פתרון טוב לבעיית הרצ'יטטיב, בכך פישט והידק את העלילה וסילק מתוכה אפיזודות מיותרות כדי לא לאבד את עניין הקהל. לשונו התמציתית התקבלה בברכה, והוא הוכיח כישרון רב בהתאמת הלברית למוזיקה. לולי המשיך להוציא תחת ידיו טרגדיות מוזיקליות בקצב של אחת לשנה לפחות עד מותו בשנת 1687, ויצירות אלה היו תשתית איתנה למסורת האופראית הלאומית של צרפת במשך קרוב למאה שנים.
כפי שנרמז בשמה, ה"טרגדיה במוזיקה" עוצבה במתכונת הטרגדיה הצרפתית הקלאסית של קורניי וראסין. לולי וקינו החליפו את עלילות הבארוק המסובכות והמבלבלות החביבות על האיטלקים במבנה בן חמש מערכות, בהיר ומובן הרבה יותר. כל אחת מהמערכות הייתה בנויה בדרך כלל במתכונת קבועה, המתחילה באריה (בה מביעה אחת הדמויות הראשיות את רגשותיה הפנימיים),ממשיכה ברצ'יטטיב משולב באריות קצרות (petits airs) לקידום העלילה, ומסתיימת בדיברטימנטו (divertissement), המאפיין המרשים ביותר של אופרת הבארוק הצרפתית, שאיפשר למלחין לספק את דרישת הקהל למחולות, למקהלות ענק ולחזיונות ראווה מרהיבי עין. גם הרצ'יטטיב הותאם למקצבים הייחודיים של השפה הצרפתית ולא פעם יוחדו לו שבחי הביקורת בנפרד משאר היצירה. דוגמה לרצ'יטטיב מעין זה מופיעה במערכה השנייה של "ארמידה".
לחמש המערכות של האופרה הראשית קדם מבוא אלגורי, מאפיין נוסף שלולי שאל מהאיטלקים וניצל על פי רוב לשיר הלל ללואי ה-14. לאמיתו של דבר, האופרה כולה הייתה לא פעם בחזקת חנופה מוסווית-בקושי לשליט צרפת, אותו ייצגו גיבורים אצילים, שדמויותיהם נלקחו מהמיתוס הקלאסי או מהרומנסות של ימי הביניים. ב"טרגדיה במוזיקה" מילאו כל האמנויות, לא רק המוזיקה, תפקיד מכריע: פסוקי השירה של קינו, התפאורה שעיצבו קארלו ויגאראני או ז'אן ביריין, הכוריאוגרפיה של בושאן ואוליבה, ופעלולי הבימה המשוכללים, שכונו 'המכונות'. כפי שנאלץ להודות אחד ממקטרגיה, מלכיור גרים, "כדי לדון אותה, לא די לראות אותה בכתב ולקרוא את הפרטיטורה; מוכרחים לראות את התמונה על הבמה."
מלולי לראמו - סוגות חדשות
בשלב זה הייתה כבר האופרה הצרפתית מבוססת בבירור כסוגה נבדלת. אף כי הושפעה ממודלים איטלקיים, התפתחה ה"טרגדיה במוזיקה" בהדרגה בכיוונים שונים מן הצורה השלטת באיטליה, "אופרה סריה". הקהל הצרפתי לא אהב את זמרי הקסטרטו (הסריסים), שהיו פופולריים כל כך בשאר אירופה, והעדיף שאת תפקידי הגיבורים ישירו זמרי קונטרה-טנור, קול גברי גבוה במיוחד. באופרה נוסח לולי עמדו רצ'יטטיבים דרמטיים ביסוד היצירה, ואילו באיטליה הצטמק הרצ'יטטיב לגורם שטחי, שכונה "סֶקוֹ" (יבש), שבוצע כמו כדי לצאת ידי חובה, והכלי היחיד שליווה בו את קולות הזמרים היה הקונטינואו. יתר על כן, המקהלות והמחולות (שהיו סימן היכר מובהק של היצירות הצרפתיות) מילאו ב"אופרה סריה" תפקיד זעום או אפסי. במשך כל המאה הבאה נשמעו בשיח המוזיקלי טיעונים רבים ליתרונות האופרה הצרפתית מכאן והאיטלקית מכאן, עד שהגיע כריסטוף ויליבלד גלוק לפריז ומיזג ביעילות את שתי המסורת לסינתזה חדשה.
לא רק כישרונותיו המוזיקליים של לולי עמדו לזכותו כשבא להבטיח את עליונותו כמלחין האופרה הצרפתי הראשון במעלה. למעשה, הוא השתמש בידידותו עם לואי ה-14 כדי ליצור מה שניתן להגדיר רק כמונופול על ביצועים פומביים של מוזיקה בימתית. רק אחרי מותו של לולי יכלו מלחיני אופרה נוספים להגיח מתוך הצל שהטיל. הראוי ביותר לציון ביניהם היה מארק-אנטואן שרפנטייה, שהטרגדיה היחידה שלו, "מדיאה" הועלתה בפריז ב-1693 וזכתה לקבלת פנים מעורבת. חסידי לולי ראו במגינת לב את היסודות האיטלקיים באופרה של שרפנטייה, בייחוד ההרמוניה העשירה והדיסוננטית שלמד ברומא ממורו ג'אקומו קריסימי. אף על פי כן זוכה "מדיאה" עד היום לתהילה כ"יצירה שיש הרואים בה את האופרה הצרפתית המעולה ביותר במאה ה-17".
מלחינים נוספים ניסו את כוחם ב"טרגדיה במוזיקה" בשנים שלאחר מות לולי, בהם מרן מארה ("אלסיון", 1703), דטושה ("טלמכוס", 1714) ואנדרה קאמפרה ("טנקרד", 1702; "אידומניאו", 1712). קאמפרה גם המציא סוגה חדשה, קלה יותר: ה"אופרה-בלט". כפי שמשתמע מן השם, אופרה-בלט הכילה עוד יותר מוזיקת מחולות מאשר הטרגדיה במוזיקה. גם הנושאים היו בדרך כלל רחוקים משגב ורוממות; העלילות לא נלקחו בהכרח מן המיתולוגיה היוונית וניתן היה למצוא בהן אפילו יסודות קומיים, שלולי השמיט מן הטרגדיות שלו אחרי "תזיאוס" (1675). האופרה-בלט הכילה פרולוג ואחריו כמה מערכות העומדות בפני עצמן (שנודעו גם בשם entrées), מקובצות במקרים רבים סביב נושא מוזיקלי יחיד. המערכות הנפרדות ניתנו גם לביצוע עצמאי, ואז נקראו בשם actes de ballet. היצירה הראשונה של קאמפרה בצורה זו,"אירופה מאוהבת" (L'Europe galante) משנת 1697 היא דוגמה טובה לסוגה זו. כל אחת מארבע המערכות באופרה מתרחשת בארץ אירופאית שונה (צרפת, ספרד, איטליה וטורקיה), ומופיעות בה דמויות רגילות מן המעמד הבינוני. הסוגה הצטיינה גם בגמישות רבה, שאפשרה התנסות בגרסאות שונות לאורך זמן. אופרה-בלט המשיכה להיות צורה פופולרית מאוד עד תום תקופת הבארוק.
סוגה פופולרית אחרת מאותה תקופה הייתה "הפסטורליה ההירואית" (pastorale héroique), שהדוגמה הראשונה עבורה היא האופרה האחרונה שהשלים לולי, "אקיס וגלתיאה" (1686). נושאי ה"פסטורליה ההירואית" היו שאובים על פי רוב משירה פסטורלית קלאסית, והיו בה שלוש מערכות בניגוד לחמש של ה"טרגדיה במוזיקה". במקביל, ערכו מלחינים אחרים ניסויים באופרות קומיות ראשונות בצרפתית; דוגמה טובה לאלה היא האופרה "אהבותיה של רגונדה" מאת מורה (1714). גם ראמו כתב אופרה בסגנון זה, לצד אופרה בסגנון "קומדיה לירית" (comédie lyrique). שתי סוגות אלה נבדלו מן האופרה-בלט בעלילה אחת רצופה. כמו כן שמו דגש רב יותר על הדיברטיסמן הדקורטיבי. ה"הרואי" שבהן התבטא רק בשימוש שעשו בעלילות גיבורים ואלים.
ראמו
ז'אן-פיליפ ראמו היה מלחין האופרה החשוב ביותר מאלה שהופיעו בצרפת אחרי לולי. גם הוא היה דמות שנויה במחלוקת חריפה, והאופרות שלו הותקפו הן בידי מגיני המסורת הצרפתית של לולי והן בידי התומכים במוזיקה האיטלקית. ראמו היה בן קרוב לחמישים כשחיבר את האופרה הראשונה שלו, "איפוליט ואריסי" ב-1733. עד אז צבר מוניטין בעיקר בכתיבה בתחום התאוריה של המוזיקה. "איפוליט" חוללה סערה מיידית: היו מאזינים כמו קאמפרה שהתרשמו מעושר ההמצאה המופלא, ואילו אחרים, ובראשם תומכי לולי, נרעשו מן השימוש החורג שעשה ראמו בהרמוניות ובדיסוננסים והגיבו בחלחלה. מלחמת המילים בין ה"לוליסטים" וה"ראמיסטים" המשיכה לגעוש עד סוף אותו עשור.
ראמו לא ניסה ליצור סוגות חדשות; תחת זאת, חידש מבפנים צורות קיימות, תוך שימוש בשפה מוזיקלית שהצטיינה במקוריות רבה. הוא היה מלחין פורה, שכתב חמש 'טרגדיות במוזיקה', שש אופרות-בלט, מספר רב של 'פסטורליות הרואיות' ומערכות נפרדות של אופרות-בלט, וכן שתי אופרות קומיות. ראמו נהג גם לעבד ולתקן את יצירותיו פעם אחר פעם, עד שלא נותר דמיון רב בין הגרסאות המקוריות לאחרונות. ב-1745 התקבל ראמו כמלחין החצר הרשמי, אבל בשנות ה-50 של המאה ה-18 פרצה מחלוקת חדשה, שנודעה בשם ריב הליצנים (Querelle des Bouffons). במסגרת המחלוקת האשימו מצדדי האופרה האיטלקית, בהם הפילוסוף ז'אן-ז'אק רוסו, את ראמו בגישה מיושנת וממוסדת. "מתנגדי הלאומיות" (כפי שכונו לעיתים) דחו את התחכום המוזיקלי של ראמו והעדיפו על פניו את הפשטות וה"טבעיות" של סגנון האופרה בופה האיטלקי, אותו ייצגה, למשל, "השפחה הגברת" של פרגולזי. לטיעוניהם ניכרה השפעה רבה על התפתחות האופרה הצרפתית במחצית השנייה של המאה השמונה-עשרה, ובייחוד על הצורה החדשה שנודעה בשם אופרה קומיק.
צמיחת האופרה קומיק
האופרה הקומית נולדה בראשית המאה ה-18, לא בבתי האופרה היוקרתיים או בטרקליני האצולה, אלא בתיאטראות של הירידים השנתיים בפריז. כאן החלו להופיע בתוך מחזות קטעים מוזיקליים שנקראו וודוויל - נעימות פופולריות מוכרות, שנכתבו להן מילים חדשות. ב-1715 פרש תיאטרון האופרה-קומיק (Théâtre de l'Opéra-Comique) את חסותו על שני תיאטראות של ירידים. למרות התנגדות עזה מצד תיאטראות יריבים, המיזם עלה יפה ובהדרגה החלה נכתבת גם מוזיקה מקורית למחזות, שהפכו למקבילה הצרפתית לזינגשפיל הגרמני, כיוון שהתבססו על שילוב של אריות ודיאלוגים מדוברים. "ריב הליצנים" (1752-54) שהוזכר לעיל היה נקודת מפנה חשובה בתולדות האופרה קומיק. המושג "אופרה קומית" התייחס לסוגות שונות בשפות שונות, ובין האופרות שכונו "קומיות" היו גם אופרות רציניות ואפילו טרגיות. ב-1752 כתב ז'אן-ז'אק רוסו, התומך העיקרי במוזיקה האיטלקית, אופרה קצרה בשם Le Devin du village (נביא הכפר), בניסיון להפגין בצרפתית את האידיאלים שלו במוזיקה - שאיפה לפשטות ולטבעיות. האופרה "נביא הכפר" הוצגה לראשונה ב-1 במרץ 1753. אף כי ביצירה של רוסו לא היה דיאלוג מדובר, הפשטות והטבעיות שהפגין בה רוסו הפכו לאידיאל שהציבו לעיניהם מלחיני האופרה הקומית בשנים הבאות. בין השאר עלתה פרודיה על האופרה, בשם "אהבת בסטיין ובסטיינה" ב"קומדי איטליין" באוגוסט 1753 ושנים אחדות לאחר זאת עיבד אותה צ'ארלס ברני ל"האיש הערמומי" (לונדון, תיאטרון דרורי ליין, 21 בנובמבר 1766). מלחינים אחרים שהושפעו מן "הנביא הכפרי" היו אג'ידיו דוני, שהאופרה שלו, "הצייר המאוהב בדוגמניתו" הועלתה לראשונה ב-1762; פרנסואה אנדרה פילידור ("טום ג'ונס", 1765) ומונסיני ("העריקים", 1769). כל היצירות הללו עסקו בנציגים שכיחים מן הבורגנות הצרפתית, ולא בגיבורים קלאסיים. אך החשוב והפופולרי ביותר בין מלחיני האופרה הקומית בשלהי המאה ה-18 היה אנדרה מודסט גרטרי. חשיבותה של "הנביא הכפרי" לא עמדה בשום יחס לאורכה ומשקלה המוזיקלי. "ריב הליצנים" של אותה תקופה השווה את הטרגדיה הלירית הצרפתית, לרעתה, עם האופרה בופה האיטלקית כמודל לסגנון אופראי. פשטותה וקלילותה של האופרה של רוסו, שכולה שירים (Air), רצ'יטטיבים, מקהלות ומחולות, לצד רעננותה ופשטותה של העלילה, קסמו לקהל הצופים.
גרטרי מיזג בהצלחה את המלודיה האיטלקית העשירה בטקסט צרפתי, שהותאם לה בתשומת לב. הוא היה מלחין רב-פנים, שהרחיב את גבולות האופרה קומיק למגוון רחב של נושאים, מן האגדה המזרחית Zémire et Azor משנת 1772 עד לסאטירה המוזיקלית Le jugement de Midas (שיפוטו של מידאס) משנת 1778 והפארסה המשפחתית L'amant jaloux ("המאהב הקנאי", גם היא מ-1778). יצירתו המפורסמת ביותר הייתה אופרת המילוט ההיסטורית שלו, "ריצ'רד לב הארי" (1784), שזכתה לפופולריות בינלאומית כשהגיעה ללונדון ב-1786 ולבוסטון ב-1797.
דניאל אובר כתב את "הרועה בעלת הטירה" (1820) ו"אמה" (1821) בצורת אופרה קומיק. אופרות אלה הביאו ליצירת קשרי עבודה וידידות בינו לבין הלבריתן אז'ן סקריב, שנמשכו 40 שנה.
גלוק בפריז
בשנות ה-60' של המאה ה-18, בעוד האופרה קומיק משגשגת, דשדשה האופרה הצרפתית הרצינית במי אפסיים משמימים. ראמו מת ב-1764 וה"טרגדיה במוזיקה" האחרונה הגדולה שלו, Les Boréades לא הגיעה כלל לידי ביצוע. דומה היה שאף מלחין צרפתי איננו מוכשר לתפוס את מקומו. הפתרון היה לייבא דמות מובילה מחוץ לגבולות צרפת. המלחין הגרמני כריסטוף ויליבלד גלוק התפרסם כבר ברפורמות שעשה באופרה האיטלקית - החלפת אופרה סריה המסורתית בסגנון דרמטי וישיר הרבה יותר של תיאטרון מוזיקלי, החל מ"אורפיאו ואאורידיצ'ה" (1762). גלוק התפעל מהאופרה הצרפתית והטמיע את לקחי ראמו ורוסו גם יחד. בחסות תלמידתו לשעבר למוזיקה, מארי אנטואנט, שנישאה ב-1770 למיועד למלך צרפת, לואי ה-16 חתם גלוק עם הנהלת האופרה של פריז חוזה לשש יצירות בימתיות. בכורת יצירתו הראשונה בפריז, "איפיגניה באאוליס" (19 באפריל 1774), הציתה מחלוקת אדירה, כמעט מלחמה, שלא הייתה כמותה בעיר מאז ריב הליצנים. יריבי גלוק הביאו לפריז את המלחין האיטלקי המוביל ניקולו פיצ'יני כדי להפגין את עליונות האופרה הנאפוליטנית, והעיר התפלגה במחלוקת בין ה"גלוקיסטים" ל"פיצ'יניסטים".
ב-2 באוגוסט 1774 עלתה על בימות פריז "אורפיאו ואורידיצ'ה" בגרסה צרפתית, כשהתפקיד הראשי מועבר מקאסטראטו לקונטרה-טנור בהתאם להעדפה הצרפתית (מאז ימי לולי) לקולות טנור גבוהים. הקהל הפריזאי קיבל הפעם ביתר אהדה את היצירה של גלוק. בהמשך כתב גלוק גרסה מעובדת לצרפתית ל"אלצ'סטה" וחיבר את האופרות החדשות "ארמידה" (1777), "איפיגניה בטאוריס" (1779) ו"אקו ונרקיס". אחרי כישלון האופרה האחרונה מתוכן, עזב גלוק את פריז ופרש מן ההלחנה; אך בפרישתו הותיר אחריו שובל של השפעה על המוזיקה הצרפתית ומספר מלחינים לא-צרפתים אחרים באו בעקבותיו לפריז, ביניהם אנטוניו סליירי ("הדאנאים", 1784) וסאקיני (אדיפוס בקולון, 1786).
מהמהפכה לרוסיני
המהפכה הצרפתית של שנת 1789 הייתה נקודת מפנה תרבותית. מה שנותר מן המסורת הישנה של לולי וראמו טואטא הצידה ונתגלה מחדש רק במאה ה-20. האופרה קומיק והאסכולה שייסד גלוק שרדו, אבל החלו מיד לשקף את האירועים הסוערים מסביב. מלחינים ממוסדים כמו גרטרי ודאלייראק גויסו לכתוב תעמולה פטריוטית למשטר החדש. דוגמה טיפוסית היא "ניצחון הרפובליקה" של גוסק (1793), אופרה שחגגה את קרב ואלמי המכריע שנה לפני כן. במקביל הופיע דור חדש של מלחינים, בראשות אטיין מאול והאיטלקי לואיג'י כרוביני. הם יישמו את עקרונות גלוק לאופרה קומיק והעניקו לסוגה מאפיינים חדשים של רצינות דרמטית ותחכום מוזיקלי.
תיאטראות צצו בשפע בשנות ה-90' של המאה ה-18, אבל כשנפוליאון עלה לשלטון, הוא פישט את העניינים בכך שהפחית ביעילות את מספר בתי האופרה הפריזאיים לשלושה. שלושה אלה היו ה-אופרה של פריז (לאופרות רציניות עם רצ'יטטיב ובלי דיאלוג); ה-אופרה-קומיק (ליצירות התיאטראות צצו בשפע בשנות ה-90' של המאה ה-18, אבל כשנפוליאון עלה לשלטון, הוא פישט את העניינים בכך שהפחית ביעילות את מספר בתי האופרה הפריזאיים לשלושה. שלושה אלה היו ה-אופרה של פריז (לאופרות רציניות עם רצ'יטטיב ובלי דיאלוג); ה-אופרה-קומיק (ליצירות הכוללות דיאלוג מדובר בצרפתית); ו"התיאטרון האיטלקי" (Théâtre-Italien), (לאופרות איטלקיות מיובאות). לכל השלושה יהיה תפקיד חשוב ביותר בחמישים השנים הבאות. באופרה של פריז שימר גספרה ספונטיני את המסורת הרצינות של גלוק באופרות "הווסטליות" (1807) ו"פרנאנד קורטז" (1809). אך האופרות הקומיות החדשות והקלילות יותר, של בואלדייה ואיזואר, קצרו הצלחה גדולה יותר בקרב הקהל הצרפתי, וזה נהר גם לתיאטרון האיטלקי לראות אופרה בופה מסורתית ויצירות בסגנון הבל קנטו, שאך זה נכנס לאופנה (בעיקר האופרות של רוסיני, שפרסומו סחף את אירופה כולה).
השפעתו של רוסיני החלה לחלחל אל האופרה קומיק הצרפתית. נוכחותו מורגשת בהצלחה הגדולה ביותר של בואלדייה, "הגברת הלבנה" (1825) כמו גם ביצירות מאוחרות יותר של אובר (Fra Diavolo, "אחא שטן", משנת 1830; "הדומינו השחור", 1837), הארול ("זמפה", 1831) ואדולף אדם ("העגלון מלונז'ימו", 1836). בשנת 1832 נחל התיאטרון האיטלקי הצלחה עצומה כששכנע את רוסיני עצמו לבוא לפריז ולקחת עליו את משרת הניהול של בית האופרה. רוסיני הגיע והתקבל בכבוד היאה לידוען תקשורת מודרנית. לא זו בלבד שיצק חיים חדשים במשאביו המדולדלים של התיאטרון האיטלקי, אלא שנתן דעתו גם על האופרה, לה העניק גרסאות צרפתיות של האופרות האיטלקיות שלו ויצירה חדשה, "וילהלם טל" (1829). הייתה זו, כפי שהתברר בהמשך, יצירתו האחרונה של רוסיני לבימה. כורע תחת נטל העבודה שבניהול תיאטרון ומאוכזב מכישלון "וילהלם טל", פרש רוסיני מעבודתו כמלחין אופרות.
הסירה מגינוסר
הסירה מגינוסר או הסירה מהגליל או סירתו של ישו היא סירת עץ שהתגלתה באקראי בשנת 1986 בין קיבוץ גינוסר למושבה מגדל, כאשר מי הכנרת היו בשפל. אופייה של הסירה ובדיקה באמצעות פחמן 14 איפשרו לתארכה לתקופה שבין שנת 50 לפנה"ס ועד שנת 70 לספירה. הסירה מוצגת במוזיאון בית יגאל אלון בגינוסר.
הסירה, הגילוי והשימור
את הסירה גילו האחים יובל ומשה לופן, חברי קיבוץ גינוסר, ונמצאה כשהיא מלאה באדמת סחף. הסחף שבה סייע להגן על העץ מפני ריקבון. חלקיה האחרים של הסירה שנחשפו לאוויר לא שרדו. הקרקע סביב הסירה נחשפה, והיא חולצה על ידי ארכאולוגים מרשות העתיקות בסיוע מתנדבים במשך אחד-עשר ימי עבודה, ותוך שימוש בטכניקות שהגנו על העץ הלח. הסירה נארזה בפוליאוריטן מוקצף והועברה אל החוף, שם הונחה בתוך בריכת מים שנבנתה במיוחד עבורה. לבריכה הועברו דגי אמנון כדי שיטרפו את התולעים והבקטריות שהתרבו. שימור הסירה ארך 14 שנה והעץ חוזק בשעווה סינתטית תוך שימוש ב 65 טונות של כימיקלים כדי למנוע עיוותים והתפוררות של העץ. בחודש פברואר 2000 הועברה הסירה למשכנה הקבוע בביתן שהוכן עבורה במוזיאון, שם היא מוצגת באמצעי הדמיה חדישים, הסובבים סביב התעלומה למה ואת מי היא שימשה. הסירה ניצבת במרכזו של האולם על מנשא מיוחד המורכב מארבע רגליים ו-16 זרועות.
אורכה של הסירה הוא 8.20 מטר, רוחבה 2.30 מטר וגובהה 1.25 מטר. ככל הנראה הייתה מצוידת במפרש ובשני זוגות משוטים, והותקנו בה שני משוטי הגה. מנתוניה סביר שאוישה על ידי ארבעה חותרים והגאי. גוף הסירה עשוי משנים-עשר סוגי עץ שונים, בעיקר מארז הלבנון ומאלון. עשרת סוגי העץ האחרים נוספו לה במהלך התיקונים הרבים שנערכו בה במשך השנים, וכללו אורן, חרוב, כליל החורש, דולב, שקמה, ערבה, עוזרר, שיזף, ער אציל ואלה אטלנטית. כאשר הסתבר כי הסירה אינה שמישה עוד, הוסרו ממנה כל חלקי העץ השימושיים, ושרידיה שקעו במי האגם. כל שנים עשר מיני העצים שמהם עשויה הסירה ניצבים בשדרה המובילה אל הביתן שבו היא מוצגת.
מבנה הסירה: תחילה נבנתה המעטפת ואחר כך הותאמו לה צלעות. חיבורי הלוחות נעשו בשיטת שקע וסין (כפיס עץ המוחדר לחריצים עמוקים בשני הלוחות) את הצלעות חיברו עם מסמרי ברזל.
ההקשר ההיסטורי
סירות דוגמת הסירה מגינוסר שימשו במאה הראשונה לספירה לדיג ולשינוע מטען ובני אדם על פני הכנרת. הן נבנו בצורה אופיינית: תחילה נבנתה המעטפת. החיבורים בין הלוחות נעשו בשיטת "שקע וסין", ולאחר מכן הוכנסו הצלעות וחוברו לגוף במסמרי ברזל. שיטה זו הייתה מוכרת בים התיכון כבר מהמאה ה-1 לפנה"ס, ושימשה לבניית סירות עד לתקופה הביזנטית.
המרד הגדול
כאשר החל דיכויו של המרד הגדול בגליל נכנעה טבריה ללא קרב, והקנאים שישבו בה נמלטו אל טריכיי, המזוהה כיום עם מגדלא הסמוכה, אך זו נכבשה על ידי טיטוס בהתקפה פתאומית. המורדים שישבו בה יצאו בסירות אל הים, והרומאים התארגנו באופן מהיר, בנו רפסודות, ויצאו בעקבות המורדים. בקרב הימי שהתרחש נהרגו כל המורדים, ויוסף בן מתתיהו כתב כי הכנרת האדימה מדמם:
סירתו של ישו?
גילוי הסירה ותיארוכה לתקופתו של ישו עורר עניין רב בעולם הנוצרי. לפי האתר הנוצרי "Sacred destinations" ("יעדים קדושים"), דיווחו שני האחים שגילו את הסירה כי ראו קשת בענן כשהבחינו בה, והדבר אף הונצח בתמונה. סביר שישו ומאמיניו, שרבים מהם היו דייגים, השתמשו בסירות דומות לסירת גינוסר, והדבר נזכר במקומות רבים בברית החדשה. לדוגמה:
וכך גם בנס הדיג השני:
סירת גינוסר זכתה גם לכינוי "סירתו של ישו", אף כי ברי כי לא נמצא קשר בין כלי השיט הספציפי הזה אל ישו או אל מאמיניו.
לודוויג סילו
פטר לודוויג מיידל סילו (בנורווגית: Peter Ludvig Meidell Sylow; 12 בדצמבר 1832 - 7 בספטמבר 1918) היה מתמטיקאי נורווגי שהוכיח תוצאות יסודיות בתורת החבורות, הנקראות משפטי סילו.
סילו נולד וגדל בכריסטיאנה (כיום אוסלו). בשנים 1898-1858 שימש כמורה בבית ספר תיכון בהלדן שבנורווגיה. ב-1862 שימש מרצה מחליף באוניברסיטת אוסלו, שם לימד את תורת גלואה. בתקופה זו פיתח את התוצאות המכונות כיום משפטי סילו שהתפרסמו ב-1872. את שמונה השנים הבאות הקדיש לעריכת כתביו של המתמטיקאי נילס הנריק אבל. ב-1898 מונה לפרופסור באוניברסיטת אוסלו.
הסלון האווירי במוסקבה
הסלון האווירי במוסקבה, רשמית סלון האוויר והחלל הבינלאומי (ברוסית: Международный авиационно-космический салон, בראשי תיבות: МАКС) היא תערוכת תצוגה של מטוסים הנערכת אחת לשנתיים בעיר ז'וקובסקי, במחוז מוסקבה, בשדה התעופה ראמנסקוי, במכון לחקר הטיסה ע"ש גרומוב, לא הרחק מהעיר מוסקבה.
הסלון האווירי נפתח לראשונה ב-1993 ומאורגן על ידי סוכנות התעשייה הפדרלית של משרד התעשייה והחל משנת 2009 נערך בחסות עיריית מוסקבה. בשנת 2019 הרפובליקה העממית של סין הפכה למדינה שותפה בארגון הסלון האווירי.
העיר ז'וקובסקי, בה נערך הסלון האווירי, נחשבת למרכז תעשיית התעופה הרוסית.
היסטוריה
התערוכה האווירית הבינלאומית ברוסיה (Международная воздухоплавательная выставка), נערכה לראשונה באפריל 1911 במיכאילובסקי מאנז' בסנקט פטרבורג שאורגן תחילה על ידי החברה הטכנית הרוסית (Русское Техническое общество) שהוקמה ב-1866 לקידום הטכנולוגיה הרוסית.
התערוכה הראשונה נערכה בין ה-23 ל-27 באפריל 1911, וזכתה להצלחה בינלאומית, כשהשתתפו בה 100,000 איש מכל אירופה. התערוכה השנייה נערכה בין ה-25 במרץ ל-8 באפריל 1912, ואורגנה על ידי חברת התעופה המוסקבאית, ביוזמת אבי התעופה הרוסית, ניקולאי ז'וקובסקי. 22 שנים אחר כך, נערכה תצוגה אווירית בינלאומית, ב-18 באוגוסט 1934, ביום חגו של חיל האוויר הסובייטי ולאחר מכן לא נערכו עוד תצוגות תעופה בינלאומיות ברוסיה עד שנת 1992.
בין ה-11 ל-16 באוגוסט 1992 נפתח מופע האוויר של מוסקבה (МосАэроШоу) שהפך מקץ שנה ל-MAKS - סלון האוויר והחלל הבינלאומי ומאז נערך מדי שנתיים ועד מהרה הפך לאירוע תעופה בינלאומי חשוב. מאז 1993 הוא נערך מדי שנתיים ונמשך במשך 6 ימים, כאשר 3 הימים האחרונים התצוגה פתוחה לכלל הציבור.
הסלון האווירי הוא מופע אווירי לכל דבר ומופיעות בו קבוצות אווירובטיקה רבות, צרפתיות (כקבוצת "פטרול דה פראנס", Patrouille Acrobatique de France) ורוסיות (כדוגמת קבוצת האווירובטיקה של חיל האוויר הרוסי, "האבירים הרוסיים"), המופע האווירי נחשב לתצוגת ענק שאורחיו נוהגים לערוך במהלכו פיקניקים. הסלון האווירי נחשב למאובטח ברמה גבוהה מאוד ומאובטח על ידי יחידות משטרה, המשמר הלאומי (לשעבר כוחות הפנים).
בתערוכה האווירית באוגוסט 2011, הוצגו לראשונה מטוס הנוסעים סוחוי סופרג'ט 100 ומטוס הקרב הרוסי מדור 5, סוחוי T-50. בתערוכה משנת 2019 הוצג מטוס הנוסעים MC-21, מטוס הקרב מיג-35, מסוק התובלה מיל מי-38 ומטוס הקרב סוחוי Su-57.
רומולוס אוגוסטולוס
פלביוס רומולוס אוגוסטוס (Flavius Romulus Augustus) (נולד בסביבות 460 לספירה, מת אחרי 511) המכונה גם רומולוס אוגוסטולוס היה הקיסר האחרון של האימפריה הרומית המערבית.
חייו
רומולוס היה בנו של פלביוס אורסטס, פוליטיקאי רומי שהיה ככל הנראה ממוצא גרמאני בחלקו. אורסטס מונה לתפקיד ראש הצבא (מגיסטר מיליטום) על ידי הקיסר הרומי יוליוס נפוס בשנת 475. ב-28 באוגוסט 475 אורסטס חולל הפיכה והשתלט על הממשלה ברוונה, בירת האימפריה הרומית המערבית מאז שנת 402. יוליוס נפוס נמלט לדלמטיה שבבלקן, ושם שלט עד מותו בשנת 480.
אורסטס הפך לשליט בפועל של הפרובינקיות שממערב לדלמטיה, אך לא נחשב כשיר לרשת את הכתר בעצמו, ולכן הכריז ב-31 באוקטובר 475 על בנו רומולוס כקיסר (אימפרטור). ההכרזה לא הוכרה על ידי קיסר האימפריה הביזנטית, זנון.
בעת התרחשות האירועים היה רומולוס ילד כבן עשר ותפקד כבובה תחת שלטון אביו. זמן קצר אחרי שאורסטס סירב להעניק אדמות להתיישבות לשכירי החרב ההרולים, הסקירים והטורקילינגים התחוללה הפיכה תחת הנהגתו של אחד ממפקדי הצבא, הגרמני אודואקר. אורסטס נלכד ליד פיאצ'נצה ב-28 באוגוסט 476 והוצא להורג.
אודואקר התקדם לרוונה ולכד את העיר והקיסר הצעיר בה. רומולוס הוכרח לוותר על כיסאו ב-4 בספטמבר 476. מכיוון שאחר ויתורו על הכתר לא מונה קיסר אחר, ויתור זה נחשב לקיצה של האימפריה הרומית המערבית, אף כי חלקה המזרחי המשיך להתקיים עד שנת 1453. השלטון בפועל בשטחי הפרובינקיות הרומיות המערביות, מכל מקום, היה מסור מזמן בידי מנהיגי השבטים הגרמאניים.
בגלל גילו הצעיר, חס אודואקר על חייו של הקיסר לשעבר ושלח אותו למחוז קמפניה, שם גרה משפחתו. הוא גם העניק לו פנסיה שנתית, אותה המשיך להקציב לו גם מנצחו של אודואקר, תאודוריק הגדול בשנת 507 ושוב בשנת 511. רומולוס ייסד מנזר ששרד משך מאות בשנים, אך ככל הנראה לא חי עד תקופת שיקום הסמכות הרומית באיטליה בשנת 536.
ורטיגו (רפואה)
מאחר שמערכת שיווי המשקל מושפעת לא רק מאיבר שיווי המשקל שבאוזן הפנימית, אלא גם מחוש הראייה ומתחושות שהגוף חש באמצעות הגפיים והשפעת כוח המשיכה, הרי שכל פגיעה באיברים אלה תשפיע על שיווי המשקל.
ורטיגו פיזיולוגי שכיח לאחר תנועת ראש חדה או בלתי שגרתית או עקב אי התאמה בין הראייה לתחושה המרחבית ולתחושת שיווי המשקל, לדוגמה מחלת ים או פחד גבהים. סחרחורת אמיתית כמעט אינה מופיעה לפני התעלפות. ורטיגו פריפרי (Peripheral vertigo) נגרם מפגיעה בעצב שיווי המשקל או איבר שיווי המשקל שבאוזן הפנימית ואילו ורטיגו מרכזי (Central vertigo) קשור לפגיעה במוח עצמו ובמרכזי שיווי המשקל שבמוח, ורטיגו לעיתים נגרם משימוש באלכוהול ובקפאין
טיפול רפואי
הטיפול הרפואי עשוי להתחיל בהמלצה על מנוחה במיטה. תרופות ממשפחת נוגדי האלרגיה (אנטיהיסטמינים) ונוגדי בחילות יכולות להקל. מקובל להפנות לטיפול פיזיותרפי וסטיבולרי - במסגרתו מבוצעת מניפולציה תנועתית שיכולה להפחית משמעותית את הסחרחורת במקרה של BPPV. במקרה של פגיעה באיבר הפריפרי תרגול של מערכת שיווי המשקל עשוי לעזור. המוח עובר הסתגלות למצב החדש של מערכת שיווי המשקל ובהדרגה הסחרחורת נרגעת.
יחסי דרום אפריקה–רוסיה
יחסי דרום אפריקה–רוסיה הם יחסי החוץ בין רוסיה לדרום אפריקה. יחסים דיפלומטיים מלאים כוננו בין שתי המדינות ב-28 בפברואר 1992. לרוסיה יש שגרירות בפרטוריה וקונסוליה כללית בקייפטאון. לדרום אפריקה יש שגרירות במוסקבה. שתי המדינות חברות גם ב-BRICS.
היסטוריה
בשנת 1896 כוננה טרנסוואל יחסים דיפלומטיים עם האימפריה הרוסית. מלחמת הבורים סוקרה בהרחבה על ידי התקשורת הרוסית, ופורסמו ספרים, מאמרים, מחזות, עלונים ושירים רבים על המלחמה, בדרך כלל עם נטייה פרו-בוראית בולטת. סופר רוסי אחד התלונן: "לאן שלא תלך בימינו אתה שומע את אותו הסיפור - הבורים, הבורים ורק הבורים". ההמנון הלאומי של טרנסוואל טרנסוואל, טרנסוואל, ארצי נוגן לעיתים קרובות על ידי תזמורות רוסיות, ארגונים הוקמו כדי לאסוף תרומות לטובת טרנסוואל, ושירותי הכנסייה העלו תפילות למפלה בריטית. בסדרות עיתונים ורומנים הוצגו אנשי הקומנדו כגיבורים הנלחמים בבריטים היהירים. האהדה הציבורית הגיעה עד כדי כך, שמסעדות ובתי קפה קיבלו שמות אפריקנים, כדי לקדם את העסק. ההיסטוריון הבריטי RW ג'ונסון כתב: "השמרנים הרוסים היו פרו-בורים לא רק מהסיבות הלאומיות הרגילות, האנטי-בריטיות, אלא מכיוון שהם חשבו שהבורים היו כמו סוג הרוסים הטוב ביותר - אנשים שמרניים, כפריים, נוצרים המתנגדים לפלישה לאדמתם על ידי בעלי הון זרים (במיוחד יהודים)." במאמר מערכת הצהיר אחד מעיתוני מוסקבה : "המשמעות ההיסטורית העמוקה של מלחמה זו היא שאמונה, פטריוטיזם ... המשפחה הפטריארכלית, אחדות שבטית קדמונית, משמעת ברזל והיעדר מוחלט של מה שמכונה ציוויליזציה מודרנית הפכו לכאלה כוח בלתי מנוצח שאפילו הבריטים הבלתי מנוצחים לכאורה החלו לרעוד." עם זאת, כמה מאות רוסים עשו את דרכם להילחם למען הטרנסוואל, וכשהגיעו היו המומים לעיתים קרובות מהשחיתות של ממשלת טרנסוואל, דרכיה הלא-מאורגנות ומהאכזריות היום-יומית של האפריקנרים כלפי שחורים.
סארונג
סארונג, לבוש מסורתי לגברים ונשים בדרום-מזרח אסיה,בתת היבשת ההודית, בצפון אפריקה, במזרח אפריקה, במערב אפריקה ובאיים פאסיפיים רבים. זהו הלבוש הכמעט יחידי במיאנמר ובסרילנקה. מורכב מפיסת אריג צבעונית ודקה, ומקופל באזור המותניים כך שהוא נתלה כחצאית.
הסארונג לפעמים נצבע בשיטת בטיק, לפעמים בהדפס ולפעמים ארוג, ומוחזק במקומו בקשירה, באמצעות קשר, ולעיתים בסיכה או אף בחגורה.
מזל מוצרי
מזל (מתילדה) מוֹצֶרִי (25 בדצמבר 1894, חברון - 15 ביוני 1981, ירושלים) הייתה עיתונאית, אשת ציבור ופעילה ציונית. המנהלת והעורכת הראשית של העיתון היהודי-מצרי "ישראל" בשנים 1933–1939. מהדמויות החשובות בתנועה הציונית במצרים במחצית הראשונה של המאה ה-20. בשנות ה-40 המאוחרות פעלה במסגרת ארגון עליית הנוער ויצאה לשליחויות בעיראק, צרפת ומרוקו. לאחר קום המדינה ניהלה בית תרבות מקומי בירושלים וסייעה לקליטתם של המוני עולים.
ילדות ונעורים בחברון וירושלים
מזל (מתילדה) מני נולדה ב-25 בדצמבר 1894 בחברון, בת למשפחת מני, ממנהיגות היישוב היהודי בעיר. אביה היה השופט מלכיאל מני, ראשון השופטים היהודים בירושלים העות'מאנית, וסבה היה הרב הידוע אליהו מני (הרא"ם), מגדולי רבני עיראק וחברון של המאה ה-19. אמה הייתה רחל בן-טובו לוי, בת למשפחת בן-טובו, ממנהיגי עדת המערביים (יוצאי המגרב) בירושלים. מזל חיה עם משפחתה בחברון עד גיל 5 וחונכה בתקופה זו על ברכי המסורת מפי סבתה הרבנית. לאחר מכן עברה לירושלים והחלה ללמוד בבית הספר אוולינה דה רוטשילד. לימים סיפרה כיצד הרגיזה לעיתים את מנהלת בית הספר, חנה לנדאו, שדרשה שבנות בית הספר ידברו באנגלית, בכך שהתעקשה על דיבור בעברית בעקבות החינוך הציוני שקיבלה מאביה מלכיאל מני. עם זאת בהמשך נוצרו בין השתיים יחסי-ידידות טובים והן התכתבו ביניהן גם לאחר עזיבתה של מזל למצרים.
בשנת 1912, בגיל 17, היא נישאה לרופא היהודי-מצרי ד"ר אלברט מוצרי, איש עסקים עשיר ופעיל ציוני, בן לאליטה הוותיקה של יהדות מצרים. אלברט מוצרי למד רפואה בפריז בשנות התשעים של המאה ה-19, שם הצטרף לחוגים הציונים שהתפתחו סביב פרשת דרייפוס. הוא היה מבאי ביתו של מקס נורדאו ואף נפגש מספר פעמים עם הרצל וקיבל ממנו עותק מוקדש של ספרו "מדינת היהודים". לאחר השלמת לימודיו הוא חזר לקהיר והמשיך בפעילות ציונית בקרב קהילתו. אלברט ומזל נפגשו לאחר בואו של אלברט לירושלים עבור הלוויית אביו, דוד מוצרי, בהר הזיתים.
הזוג חי יחדיו בירושלים במשך שנתיים עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, אז נאלצו לעזוב למצרים עקב גירוש היהודים בעלי הנתינויות הזרות.
במצרים
תחילה האמינו בני הזוג שעד מהרה יוכלו לחזור לירושלים, אך עם עבור השבועות והתמשכות המלחמה רכשו בית גדול בקהיר והתיישבו בה בקביעות. לאחר התיישבותם בקהיר, החלו לעסוק בפעילות ציבורית למען מטרות יהודיות לאומיות. לאורך השנים אירחו בני הזוג בביתם מנהיגים ציונים רבים ונציגים מארץ ישראל שביקרו במצרים, בהם חיים ויצמן, יצחק בן-צבי, מנחם אוסישקין והנריטה סולד. בשנת 1914 היו בני הזוג ממקימי מועדון הספורט "מכבי", מועדון הספורט היהודי הראשון בקהיר. באותה שנה יזמו בני הזוג תזמורת יהודית בקהיר, והיו מעורבים בהקמת "פדרציית ציוני מצרים" שבראשה עמד בן דודו העשיר של בעלה אלברט, יעקב (ז'אק) מוצרי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס בעלה אלברט מוצרי כרופא לצבא הבריטי והוצב באסמאעיליה, בעוד היא נותרה בקהיר לבדה, ופעלה כדי לסייע לאלפי הפליטים היהודים מארץ ישראל שהגיעו לקהיר (בעקבות גירוש בעלי הנתינויות הזרות על ידי השלטון העות'מאני). בין יתר יוזמותיה, בשנת 1915 ייסדה תנועת צופים עבריים בשם "צופיות ציון", לנערות בגילאי 11–15, שחלקן באו מקרב המגורשים מארץ ישראל וחלקן ילידות מצרים. התנועה עסקה בלימודי היסטוריה יהודית, מחנאות, תפירה, מוזיקה, לימודי עזרה ראשונה וספורט. בין היתר, בנות התנועה העלו מחזה עברי שכתבה עבורן בעברית באותיות לטיניות (מכיוון שרוב החניכות לא ידעו אלפבית עברי) מעל במה קהילתית בקהיר. כספי מכירות הכרטיסים יועדו ליישוב היהודי בארץ ישראל ששרר במצב קשה בשלהי מלחמת העולם הראשונה. בין הנוכחים במופע הבכורה היו מכובדים מצרים, בהם מחמוד פהמי נוקראשי, לימים ראש ממשלת מצרים שנודע באנטי-ציונות שלו ועמד בראש הפלישה המצרית לארץ ישראל במהלך מלחמת העצמאות. בראיון מאוחר מזל סיפרה בסיפוק שהיה נראה שנוקראשי נהנה מאוד מהמופע ואף עמד דום עם השמעת המנון התקווה בסופו.
במהלך שהותה במצרים למדה מזל ספרות אנגלית וצרפתית באוניברסיטת קהיר. כך שלטה היטב בחמש שפות - עברית, ערבית, לאדינו, אנגלית וצרפתית.
בשנת 1920 ייסדה ביחד עם בעלה את העיתון התלת-לשוני "ישראל" (Israël; إسرائيل), שיצא לאור בקהיר במהדורות בצרפתית, עברית וערבית. העיתון היה שופר לציונות במצרים ובמקביל תמך גם בתנועה הלאומית המצרית, תוך הצגת הגישה שהתנועה הלאומית היהודית יכולה להתקיים בשלום והרמוניה עם התנועות הלאומיות האחרות במזרח התיכון. בשנת 1933 בעלה אלברט נפטר, והיא נותרה בדילמה קשה האם להמשיך בפרסום העיתון בעריכתה. בעלה היה הרוח החיה של העיתון עד אותה עת, והוצאת העיתון לאור הייתה כרוכה בהוצאות רבות שהכבידו על בני הזוג. למרות הקשיים היא החליטה להמשיך להוציא את העיתון לאור ונטלה על עצמה את תפקיד המנהלת בפועל של העיתון והעורכת שלו, ובכך הייתה לאחת הנשים הראשונות במצרים שערכה ועמדה בראשות עיתון. במצרים המודרנית היו עיתוני נשים בראשם עמדו נשים, אך אישה העומדת בראש עיתון שאינו מיועד לנשים בלבד הייתה תופעה חריגה אף בקנה מידה עולמי באותה תקופה, ועל אחת כמה וכמה בעיתונות היהודית והמצרית.
פעילותה בארגון "עליית הנוער"
עם שובה לארץ ישראל היא המשיכה בפעילות ציבורית, והצטרפה לארגון עליית הנוער. תחילה הייתה האחראית בארגון על פעילות בקרב יהדות מצרים, ומתוקף תפקידה נסעה לעיתים קרובות לקהיר ואלכסנדריה כדי לגייס כספים מאנשי עסקים אמידים למען הארגון. לאחר מכן עברה להיות אחראית הארגון גם על פעילות בקרב יהדות עיראק.
בפברואר 1942, זמן מועט לאחר הפרהוד, היא נסעה לבגדאד כשליחה ציונית כדי לארגן עליית בני נוער יהודים מעיראק. למוצרי היו קרובי משפחה בעיראק והיא השתמשה בדרכונה המצרי בשביל להיכנס למדינה, שהייתה אז בשליטה בריטית. בגלל הסיכון שהיה כרוך בדבר, יצאה לעיראק תחת סיפור הכיסוי שהיא ארכאולוגית חובבת המגיעה לעיראק עבור ביקור בעתיקות בבל. אחד החששות לפני נסיעתה היה שהיא תזוהה בתור מי ששימשה כעורכת העיתון Israël שגליונותיו נשלחו גם לעיראק, ואכן בעת שהותה בעיראק עיתונאי מקומי זיהה את שמה. עם זאת היא המשיכה בפעילותה בעיראק עד שזמן-מה לאחר מכן נודע לה שהמשטרה העיראקית עוקבת אחריה. ביקורה בעיראק נשא פירות והביא לעלייתם של מספר עשרות בני נוער לארץ ישראל, וכן ליצירת קשרים קבועים בין מוסד עליית הנוער לבין אנשי קשר מקומיים. היא עזבה את עיראק לארץ ישראל במשאית דרך ירדן, ביחד עם שבעה צעירים שבחרו לעלות לארץ ישראל ביחד איתה. עם שובה לישראל חיברה דו"ח מפורט על יהדות עיראק, ששימש בסיס להמשך הפעילות של "עליית הנוער" במדינה.
בשנים 1947–1948 נסעה לשליחות נוספת, הפעם לצרפת של לאחר מלחמת העולם השנייה. מטרת שליחותה הייתה לסייע בהעלאתם ארצה של צעירים יהודים משארית הפליטה. לאחר צרפת המשיכה את שליחותה במרוקו, שם פעלה כדי לארגן גרעיני נוער לעלייה.
בדרכה חזרה לארץ ישראל, עם ירידתה מהספינה שהובילה אותה ממרוקו לנמל ביירות, פגשה סוכן של ההגנה שהודיע לה את הבשורה על מותו בקרב של בנה היחיד, מכבי מוצרי-מני, בכיר בהגנה ובפלמ"ח וממעצבי תפיסת הביטחון של היישוב. הבשורה הקשה והאבל שהייתה שרויה בו לא מנעו ממנה להתנדב עוד באותה שנה כאחות בבית החולים הצבאי ביפו, כדי לעבוד בשיקום פצועי מלחמת העצמאות.
לאחר קום המדינה
לאחר קום מדינת ישראל פנתה מוצרי למשימה לאומית אחרת - קליטת עולי העלייה הגדולה של שנות ה-50. היא הקימה והפעילה בכוחות עצמה בית תרבות מקומי בשם "בקעה" בירושלים, פרסמה ביטאון שבועי עבורו, עסקה בקליטת מאות עולים חדשים, ואף כתבה מחזות עבריים שהועלו בבית התרבות על ידי עולים צעירים. בית התרבות עסק בלימודי עברית, מנהגים ומסורת יהודית, אקטואליה והעשרה ועזרה סוציאלית. רבים מהעולים החדשים שהיא באה בקשר עמם התקשו להתאקלם למציאות החיים בישראל ונקלעו למצוקות כלכליות וחברתיות. כדי לדאוג לעולים היא ריכזה סביב בית התרבות פעילות רבה, בין היתר הקימה קופת מלווה קטנה לצורכי העולים, דאגה לפתרון חיכוכים ובעיות אישיות והביאה נואמים כגון יצחק רפאל מולכו, נחום לוין ויוסף קלוזנר כדי להעביר ערבי העשרה בבית התרבות. על אישיותה הייחודית בתור "אם" הדואגת לעולים חדשים רבים המתקשים להתאקלם לחיים בישראל כתב העיתונאי אברהם חיים אלחנני :
על פעילותה זו קיבלה בשנת 1966 את תואר יקיר ירושלים. בשנים הבאות נחלש גופה והיא צמצמה את פעילותה החברתית, עד שנפטרה בשנת 1981. מלבד בנה מכבי מוצרי-מני שנהרג במלחמת העצמאות, הייתה לה בת יחידה בשם יהודית.
פרדיננדו ברטוני
פרדיננדו ברטוני (באיטלקית: Ferdinando Bertoni; 15 באוגוסט 1725 - 1 בדצמבר 1813) היה מלחין ונגן עוגב איטלקי.
חייו
ברטוני נולד בסאלו והחל ללמוד מוזיקה בברשה, לא רחוק מעיר הולדתו. בסביבות 1740 יצא לבולוניה, שם למד עד 1745 אצל תאורטיקאי המוזיקה הנודע ג'ובאני בטיסטה מרטיני. מבולוניה עבר לוונציה ושם התמנה, בשנת 1752, לנגן עוגב ראשון בקתדרלת סן מרקו. משנת 1755 עד 1777 היה מנצח מקהלה ב"אופספדאלה דאי מנדיקנטי", גם הוא בוונציה. בתקופה שבין 1778 ל-1783 שהה בלונדון, שם חיבר אופרות לתיאטרון המלכותי. בשנים אלה מילא את מקומו תלמידו, ג'ובאני בטיסטה גראציולי. הוא שב לוונציה בשנת 1784 ובשנה שאחריה החליף את בלדאסארה גאלופי כמנצח המקהלה בסן מרקו, שם נשאר עד פרישתו ב-1808. הוא מת בדזנצאנו דל גארדה.
ברטוני, מלחין פורה של מוזיקה כנסייתית, חיבר גם 70 אופרות, שכולן, פרט ל"אורפיאו" (ונציה, תיאטרון סן בנדטו 1776), נשכחו מלב. "אורפיאו" כתובה לאותו לברית מאת קלצאביגי של "אורפיאו ואורודיצ'ה" של גלוק, אשר הוצגה בבורגתיאטר בווינה ב-1762. ברטוני כתב אופרה זו במיוחד לידידו, זמר הקסטרטו גאטנו גואדאני, שביצע אותו תפקיד באופרה של גלוק. ברטוני התעלם באופן כללי מחידושיו של גלוק וכתב את היצירה בסגנון הישן של אופרה סריה.
ישי שנרב
ישי שנרב (נולד ביולי 1994) הוא עיתונאי ישראלי, שימש כשדרן רדיו בתחנת השידור הצבאית גלי צה"ל. בשנים 2017-2022 הגיש את התוכנית "נכון להבוקר" בגלי צה"ל. סטודנט לסטטיסטיקה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה
שנרב גדל ברבבה שבשומרון. בנו של פרופ' נדב שנרב. למד בישיבה התיכונית מקור חיים בכפר עציון ולאחר מכן בישיבה בתקוע.
נולד גידם בידו השמאלית. את שירותו הצבאי עשה כמתנדב בגלי צה"ל, שם שימש בין היתר עורך תוכנית הבוקר של אפי טריגר, ועורך התוכנית של אראל סג"ל. בספטמבר 2017 נבחר להגיש גם את תוכנית הבוקר "נכון להבוקר", אחרי תשע שנים שבהן הגיש את התכנית ניב רסקין. הוא הגיש את התכנית עד מרץ 2022.
ב-2018 החל להגיש את התוכנית "המזנון" עם מיכאל האוזר טוב בערוץ כנסת.
ב-2020 דורג ברשימת 50 המשפיעים מהציונות הדתית של מגזין מוצ"ש בעיתון מקור ראשון.
אולכסנדר שובקובסקי
קריירה
שובקובסקי הוא בוגר מחלקת הנוער של דינמו קייב, והוא משחק במועדון לאורך כל חייו, החל מקבוצות הגילאים השונות ועד לקבוצה הבוגרת. לאחר תקופה קצרה של משחק בקבוצת המילואים של המועדון, קודם שובקובסקי לקבוצה הבוגרת של דינמו בשנת 1993. לאורך כל שנותיו בקבוצה הוא היה לשוער הראשון שלה, והפגין פעמים רבות תצוגות מרהיבות בשער ויכולת ייחודית לעצירת בעיטות עונשין.
לאורך הקריירה שלו זכה שובקובסקי עם דינמו קייב ב-14 אליפויות ליגת העל האוקראינית בשנים 1994-2001, 2003, 2004, 2007, 2009, 2015 וב-2016. וכן עשר פעמים בגביע האוקראיני ושש פעמים בסופר קאפ האוקראיני. הוא שיאן ההופעות של כל הזמנים בדינמו קייב. ב-12 בדצמבר 2016 הודיע על פרישה ממשחק פעיל בגיל 41 לאחר 23 שנות משחק.
ההיסטוריה של מלכי בריטניה
ההיסטוריה של מלכי בריטניה (בלטינית: Historia Regum Britanniae, באנגלית: The History of the Kings of Britain) היא כרוניקה אשר נכתבה על ידי ג'פרי ממונמות', בשנת 1136 לערך.
אולכסנדר שובקובסקי
קריירה
ב-1994 החל שובקובסקי לשחק בנבחרת אוקראינה, והיה לשוער הראשון הקבוע של הנבחרת. הוא לקח חלק בהשתתפות ההיסטורית של הנבחרת במונדיאל 2006, ועצר מספר בעיטות בדו-קרב בעיטות עונשין בשמינית הגמר מול נבחרת, ובכך סייע לנבחרת להגיע עד לרבע הגמר. הוא מדורג במקום החמישי במספר ההופעות שלו בנבחרת. בספטמבר 2012 פרש מהנבחרת.
ההיסטוריה של מלכי בריטניה
הספר כולל תיאור כרונולוגי של מלכי בריטניה החל מברוטוס, נכדו של איניאס, מפליטי מלחמת טרויה, אשר לפי הספר כבש את בריטניה מהענקים והיה ראשון מלכי בריטניה, ועד הכיבוש האנגלו סקסי במאה השביעית.
אולכסנדר שובקובסקי
קריירה
בשנת 2018 מונה לעוזרו של מאמן נבחרת אוקראינה. בינואר 2023 התפטר מהתפקיד.
ההיסטוריה של מלכי בריטניה
הספר מהווה את אחת היצירות העיקריות בארון הספרים הבריטי (ה-Matter of Britain).
חשיבות כספר היסטוריה
לספרו של ג'פרי חשיבות מועטה כספר היסטוריה. תיאוריו של ג'פרי באשר לתקופות מאוחרות יחסית (התקופה שלאחר פלישת יוליוס קיסר לבריטניה) נגועים בחוסר דיוק רב. בהתאם משערים ההיסטוריונים שתיאורי תקופות קדומות יותר מדויקים אף פחות, ואפילו בדויים לחלוטין. יחד עם זאת הספר כולל אגדות קדומות שייתכן שיש להם בסיס היסטורי כלשהו, וללא ספק חשיבות ספרותית (לדוגמה - בספר מופיעה הגרסה הקדומה ביותר של אגדות המלך ארתור ושל סיפור חייו של המלך ליר ובנותיו, שלימים הפכה למחזה מאת ויליאם שייקספיר בשם זה).
תוכן
הספר מתאר את ההיסטוריה של בריטניה החל מבריחת פליטי מלחמת טרויה ובראשם איניאס מטרויה לאיטליה, יישובם באיטליה ואת גירושו של נכדו של איניאס - ברוטוס לאחר שהרג בשוגג את אביו. ברוטוס מגיע לגאליה ומשם לאי בריטניה המיושב על ידי ענקים, מביס אותם וקורא לאי על שמו.
הספר מתאר את שליטי בריטניה באופן כרונולוגי, ומספר על בלאדאד שידע להשתמש בכוחות קסם וניסה לעוף, על המלך ליר אשר חילק את הממלכה בין שלוש בנותיו (תיאור עליו מתבסס מחזהו של שייקספיר).
כמו כן מוזכר המלך קאנובלינוס (עליו מבוסס מחזהו של שייקספיר "סימבלין").
הספר מתאר את שליטי האי לאחר הכיבושים הרומיים של יוליוס קיסר של קלאודיוס, ואת התנצרות לוקיוס - המלך הנוצרי הראשון של בריטניה.
עוד מוזכרים בספר הקוסם מרלין והמלך ארתור.
השפעת הספר
ספרו של ג'פרי היווה בסיס לסופרים בריטיים וולשים רבים. הספר זכה לפופולריות רבה ביותר בשלהי ימי הביניים עת בה ראו בו ספר היסטוריה מדויק (אף שהיו גם שביקרו את הספר ובהם ויליאם מניובורג וגיראלדוס קאמברנסיס.
בתקופת מלכותו של אדוארד הראשון התבססה מדיניות החוץ הבריטית ביחס לסקוטלנד על טענות המופיעות בספר לזכות השליטה האנגלית בסקוטלנד, וכן על נבואות הקוסם מרלין.
הספר תורגם לצרפתית נורמנית בשנת 1155 ולאנגלית אמצעית על ידי לייאמון בראשית המאה ה-13. בשלהי המאה ה-13 תורגם הספר לוולשית.
מאז פרסום הספר הוא נחשב לטקסט היסטורי מדויק, ורפאל הולינשד שילב אותו בספרו "כרוניקות" שנכתב במאה ה-16.
רק בעת החדשה החלו היסטוריונים לפקפק במהימנות הספר, וכיום סבורים כי מדובר בבדייה.
עותקים שנשמרו
מספר רב של עותקים מהספר נשמרו מימי הביניים ועד ימינו. מתוך כ-215 עותקים, כמה עשרות הועתקו עוד באמצע המאה ה-12. בין העותקים השונים יש מספר שינויים, ואף בין העותקים מהמאה ה-12 ישנם מספר הבדלים המכונים כיום "הגרסאות הראשונות" ('First Variant'). עיקר ההבדלים - בהיעדרם של ההקדמה לספר, ובסיפורים מסוימים החסרים בחלק מהגרסאות. ייתכן שמדובר בניסיונות קדומים להוסיף לטקסט סיפורים או לגרוע ממנו סיפורים.
טרייסי רואיז
טרייסי לאוניני רואיז-קונפורטו (באנגלית: Tracie Lehuanani Ruiz-Conforto; נולדה ב-4 בפברואר 1963) היא שחיינית צורנית אמריקאית בעבר. היא האלופה האולימפית הראשונה (לוס אנג'לס 1984) זוכת 2 מדליות זהב, סגנית אלופה אולימפית (סיאול 1988), אלופת עולם (גואיאקיל 1982) ו-6 פעמים אלופת ארצות הברית (1981–1986).
ביוגרפיה
טרייסי רואיז נולדה וגדלה בהונולולו.
אלופת עולם
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בקראקס, ונצואלה בשנת 1983 היא זכתה בשתי מדליות זהב, בתחרות האישית ובתחרות הזוגות.
אלופה אולימפית
לראשונה נערכה תחרות שחיה צורנית במשחקים האולמפיים באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) ורואיז, זכתה בשתי מדליות זהב, בתחרות אישית (198.467 נק') לפני קרולין ולדו מקנדה (195.300 נק') ומיוואקו מוטויושי (187.050 נק') ובתחרות זוגות ביחד עם קנדי קוסטי (195.584 נק') לפני שרון המברוק וקלי קריצ'קה (194.234 נק') ומיוואקו מוטויושי סייקו קימורה מיפן (187.992 נק').
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו באינדיאנפוליס, אינדיאנה ארצות הברית בשנת 1987 היא זכתה במדליית זהב בתחרות האישית בפעם השנייה ברציפות.
באולימפיאדת סיאול (1988) היא זכתה במדליית כסף בתחרות האישית (197.633 נק') אחרי קרולין ולדו (200.150 נק') ולפני מיקאקו קוטאני מיפן (191.850 נק') ולא הצליחה להגן על תוארה.
הישגים ותארים
במהלך הקריירה זכתה רואיז ב-41 מדליית זהב בתחרויות לאומיות ובינלאומיות.
בשנת 1993 נכללה רואיז בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
אדם ענב
אדם ענב (25 בדצמבר 1921 - 23 בינואר 2012) היה קצין בחיל הים בצה"ל בדרגת סא"ל, שהתמחה בנושאי חשמל ולוגיסטיקה. לאחר השירות ניהל מחלקת חשמל בחברת חיפה כימיקלים.
משפחה
ענב נולד ב-25 בדצמבר 1921 בעיר הפולנית פשמישל והיה בן יחיד להוריו אנה מבית שפכנר ובנימין וינטרויב. בנימין רכש מקצוע עורך דין בלבוב, במלחמת העולם הראשונה גויס כקצין בצבא הפולני נלחם בצד האוסטרו-הונגרי כנגד הרוסים. היה פעיל בתנועת בית"ר וראש התנועה בעיר פשמישל.
ב-15 בספטמבר 1935 עלתה המשפחה בנמל קונסטנצה על האניה פולוניה שהפליגה לנמל חיפה. תחילה הועסק אביו כפקיד בתנועת בית"ר ואחר כך עסק בנדל"ן. כחבר ברית הציונים הרוויזיוניסטים שמו הופיע במודעות מטעם התנועה. בשנת 1938 ארגן האב מחאה ציבורית נגד ממשלת המנדט על הכוונה לתלייתו של עולה הגרדום שלמה בן-יוסף. על כך נעצר ונשלח בצו אדמיניסטרטיבי לשנת מאסר בכלא עכו. למאסר הייתה משמעות כלכלית קשה למשפחה, ואמו של וינטרויב פנתה בבקשת עזרה כלכלית לזאב ז'בוטינסקי בלונדון. בכלא שהה שישה חודשים, בהם למד את החוק האנגלי והטורקי ששרר בארץ ישראל והפך לעורך דין.
לימודים
ענב למד בבסמ"ת במקצוע חשמל אצל פרופ' פרנץ אולנדורף. כאשר נאסר האב בשנת 1939 בכלא עכו, נאלץ ענב להפסיק את הלימודים ועסק בעבודות שונות. מספר חודשים בחברת שירות אקספרס, הובלה ושירות ימי בין ארצי. לאחר שעות העבודה למד בביתי הספר לשפות ומסחר "במעלה", שם רכש כישורי כתיבה במכונה וניהול פנקסי חשבונות.
תוך כדי לימודי החשמל, הצטרף ללימודי ימאות מעשית ושיט בבית ספר ימי של אגודת יורדי ים זבולון והפליג בסירות משוטים ומפרשים. האגודה קיימה הפלגות רבות לאורך חופי הארץ לתל אביב וחזרה. בהפלגות מפרשים הארוכות הגיעו לביירות ואף לפורט סעיד. ב-15 בספטמבר 1941 סיים את לימודי הימאות וניתנה לו דרגה של מדריך משנה.
שירות למדינה בדרך
במסגרת זבולון התגייס לארגון ההגנה והקבוצה צורפה למחלקה הימית של ההגנה בחיפה. עם הסירות של זבולון היו נצמדים בלילות לאניות ופרקו נשק ותחמושת עבור ההגנה. הנערים של זבולון ניצלו את תנועתם לנמל חיפה להברחת אמצעי לחימה. על ענב הוטל מדי פעם להוציא ארגזי תפוזים לבדיקה. זאת עשה מבלי ידיעתו שהתפוזים היו רימוני מיילס. גם כאשר נודע לו על כך במקרה המשיך בעבודה המסוכנת כאשר נדרש.
ענב הוזמן לצאת לקורס חבלה ימית שהתקיים בגני התערוכה בתל אביב. הוריו לא הסכימו כי היה זה תקופת בחינות הבגרות. ענב לא התחשב בהתנגדות והתייצב בתל אביב אצל כתריאל יפה שהיה מפקד הקורס. היו אלה ההכנות למבצע של כ"ג יורדי הסירה. המשימה נשמרה בסודיות. ענב והמתאמנים לא ידעו על מטרת האימונים. כמעט בסוף הקורס ראה אותו מכיר של המשפחה וסיפר על כך לאביו. בנימין וינטרויב הגיע לכתריאל יפה ודרש לשחרר את ענב עד אחרי שיסיים את בחינות הבגרות. לענב לא הייתה ברירה חזר לחיפה. כחודש מאוחר יותר יצאו חבריו לדרכם ממנה לא שבו.
שירות בצי הבריטי
מ-9 במרץ 1940 הועסק ענב בצי הבריטי בנמל חיפה כחשמלאי אניות במעמד של עובד אזרחי. באוגוסט 1940 ביקש ענב התגייס לצי המלכותי הבריטי והגיש המלצות מאגודת יורדי ים זבולון וממקומות עבודה בהם הועסק. בספטמבר 1940 קיבל הודעה שבקשתו נרשמה ויפנו אליו כאשר יהיה צורך בשירותיו.
ב-15 ביוני 1942 נענתה בקשתו ועבר ממעמד של עובד אזרחי למגויס לצי המלכותי הבריטי. עבר הכשרה במחנה ליד עכו לאחר כמה חודשים שירות בנמל חיפה נשלח לבסיס בפורט סעיד. הצטרף לכח העבודה במספנת הצי ועובד בתיקוני כלי השיט של הצי הבריטי.
הוא שאף להפליג בים ולבקשתו צוות לספינה חמושה שתפקידה לשאת סירות גומי ואנשי קומנדו לפשיטות באיים היוונים. ענב היה אחראי לתחזק והפעיל את מערכות החשמל.
לקראת הפלישה לסיציליה הוצב ענב על Edinburgh Castle, אניה גדולה נושאת גייסות שנשאה נחתות קטנות. תפקידו היה בתחזוקת המערכות החשמליות. באנייה זאת השתתף בפלישת בעלות הברית לסיציליה בחודש יולי 1943.
בחודש פברואר 1946 השתחרר ענב מהצי הבריטי בדרגת רס"ר וחזר לחיפה. התקופה המוכרת כשירות ביטחוני שלוש שנים ותשעה חודשים.
קואופרטיב "אוריה"
לאחר השחרור ייסד ענב, יחד עם חברים למקצוע משוחררי הצי הבריטי, בית מלאכה לתיקוני חשמל באוניות בנמל חיפה. בנוסף לתיקוני במכשירי החשמל של אוניות הצי המסחרי פעלו אנשי בית המלאכה בסתר לשיפוץ אניות המעפילים שנתפסו ועגנו ליד שובר הגלים. מערכות חשמל מלאות הורכבו בהתקוה (אוניית מעפילים) ומדינת היהודים (אוניית מעפילים) הוכנו כדי לשמש את חיל הים הישראלי. הבריטים שלטו בנמל חיפה וענב וחבריו עלו עם כלי עבודה ומשפצים באין מפריע.
הקואופרטיב שנוסד במרץ 1946 ביצע התקנות זרם לבתי הקרור, שיכון חיילים משוחררים, "תורן" - בית מלאכה לעבודות מכניות, בית חרושת "ויטה", מספנת "גליה" בנמל חיפה, וחדרי קירור באטליזים. כמו כן לחברה הארץ ישראלית לתיקוני אוניות, התקנת מערכות חשמל בספינות דיג תיקונים באניות כולל באנית הנוסעים "קדמה". הקואופרטיב 'אוריה' סיים לפעול במרץ 1948 עקב גיוסו של ענב וכל חבריו לצה"ל למלחמת העצמאות.
בחיל הים הישראלי
בקשתו מולאה חלקית והוא הועבר למחלקת הנדסה שנמצאה ברחוב העצמאות בחיפה. ושימש קצין פיקוח על מתקני החשמל של חיל הים. במשך שנה וחצי. כחצי שנה שירת באח"י אילת (א-16) ויצא איתה לשפוצים בנמל נאפולי.
השתלמות בארצות הברית
בתחילת מאי 1951 נשלח להשתלמות מטעם חיל הים בארצות הברית. באותה טיסה היה גם ראש הממשלה דוד בן-גוריון שיצא פעם ראשונה לארצות הברית. ענב שוחח עם ראש הממשלה ואף קיבל ממנו עותק חתום של הנאום אותו התכוון לשאת בפני הממשל בוושינגטון.