cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פאולה פירסט
פאולה פירסט (בגרמנית: Paula Fürst; 6 באוגוסט 1894 - נרצחה כנראה ביוני 1942) הייתה מחנכת רפורמית גרמנייה-יהודייה.
חינוך
פירסט נולדה בגלוגוב לאוטו פירסט, סוחר יהודי, ומלווינה פירסט לבית רוזנברג. אביה מת בטרם עת, והיא עברה לברלין, גרמניה, עם אמה ואחותה הגדולה. במהלך לימודי צרפתית והיסטוריה התוודעה לעקרונות שיטת מונטסורי, והתרשמה מדרך חינוך זו. היא השיגה תעודת מונטסורי בלימודים בברלין וברומא, והפכה לראש כיתת מונטסורי הראשונה בברלין. בנוסף, הייתה מרצה תדיר בנושאים פדגוגיים.
תחת המשטר הנאצי
לפי האידאולוגיה הנאצית, שיטת מונטסורי הופצה בעיקר על ידי "גורמים יהודיים", ותרמה להתנהגות אנוכית ואנטי לאומית. כתוצאה מכך, נאלצה פירסט להתפטר מתפקידה כמורה ב-1933, סמוך לאחר עליית הנאצים לשלטון. באותה שנה הפכה למורה הראשית של בית הספר תיאודור הרצל בברלין, בית ספר ציוני עם 600 תלמידים. כשהנאצים החמירו את תנאי חייהם של היהודים בגרמניה, הידרדרו התנאים בבית הספר הרצל. לאחר ליל הבדולח בנובמבר 1938, הציע ליאו בק לפירסט לנהל את בתי הספר היהודיים בגרמניה. היא ליוותה ילדים רבים לקינדר-טרנספורט ללונדון, אך סירבה להישאר בחו"ל, למרות שחיי היהודים בגרמניה הפכו בלתי נסבלים ומלחמת העולם השנייה הייתה בפתח.
גירוש ומוות
פירסט נעצרה ב-19 ביוני 1942 וגורשה למינסק ב-24 ביוני 1942 יחד עם 201 אנשים. לא ברור היכן ומתי נרצחה. היסטוריונים משערים שהיא נרצחה במחנה השמדה, אולי באושוויץ, מאוחר יותר באותה שנה.
גייג'
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יחסי ארצות הברית–פפואה גינאה החדשה
יחסי ארצות הברית–פפואה גינאה החדשה הם היחסים הבילטרליים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין המדינה העצמאית של פפואה גינאה החדשה.
היסטוריה
ארצות הברית ופפואה גינאה החדשה ייסדו יחסים דיפלומטיים מיד עם עצמאותה ב-16 בספטמבר 1975. שתי המדינות שייכות למגוון של ארגונים אזוריים, ביניהם הפורום לשיתוף פעולה כלכלי אסיה - האוקיינוס השקט (APEC); הפורום האזורי של ASEAN; מזכירות קהילת האוקיינוס השקט (SPC); והתוכנית האזורית של דרום מזרח האוקיינוס השקט (SPREP).
אחד המאמצים המוצלחים ביותר של שיתוף פעולה רב-צדדי בין ארצות הברית ופפואה גינאה החדשה הוא הסכם הדיג הרב-צדדי של ארצות הברית באוקיינוס השקט, לפיו ארצות הברית מעניקה 18 מיליון דולר בשנה לסיעות האי באוקיינוס השקט, והאחרונים מספקים גישה לאניות הדיג של ארצות הברית. ארצות הברית סיפקה סיוע הומניטרי משמעותי לפפואה גינאה החדשה ותרמה לשיקום בוגנוויל. הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי מממנת 1.5 מיליון דולר בשנה לכל פרויקט HIV / AIDS בפפואה גינאה החדשה.
ארצות הברית תומכת במאמציה של פפואה גינאה להגן על המגוון הביולוגי. ממשלת ארצות הברית תומכת ביוזמת שונית האלמוגים הבינלאומית שמטרתה להגן על שוניות במדינות טרופיות כגון פפואה גינאה החדשה. כוחות צבא ארצות הברית, באמצעות הפיקוד הפסיפי (PACOM) בהונולולו, הוואי, מספקים הכשרה לכוחות ההגנה של פפואה גינאה החדשה (PNGDF) וערכו תרגילי אימון משותפים בהיקף קטן. ארצות הברית מספקת קורסי הכשרת משטרות והכשרות אחרות לגורמי הביטחון הלאומי. ארצות הברית גם מעניקה חסות למספר קטן של פקידי PNG ואזרחים פרטיים כדי להיפגש עם עמיתיהם המקצועיים ולחוות את ארצות הברית ממקור ראשון באמצעות תוכנית מנהיגות מבקרים בינלאומית (IVLP).
חיל השלום האמריקאי הפסיק את פעילותו בפפואה גינאה החדשה ב-2001 בשל חששות ביטחוניים. כ-2000 אזרחים אמריקאים חיים בפפואה גינאה החדשה, עם ריכוזים גדולים במפקדת משלחת השבטים החדשים ומכון הקיץ ללימודי הבלשנות, שניהם ממוקמים באגן המזרחי של המחוז ההררי.
ארצות הברית מחזיקה בשגרירות הממוקמת בפורט מורסבי, פפואה גינאה החדשה. פפואה גינאה החדשה מחזיקה בשגרירות הממוקמת בוושינגטון די. סי., בירת המדינה.
נועם שוסטר-אליאסי
נועם שוסטר-אליאסי (נולדה: 1981) היא קומיקאית ואקטיביסטית ישראלית,  המופיעה בעברית, ערבית ואנגלית.
ביוגרפיה
נועם שוסטר-אליאסי היא ביתם של ילידת איראן ולאב יליד ירושלים בן לניצולי שואה מרומניה. לשוסטר-אליסי אח אחד. כאשר הייתה בת שבע, עברה המשפחה לנווה שלום. בילדותה ונעוריה הייתה פעילה פעילת שלום וחשבה שבבגרותה תעסוק בפוליטיקה ודיפלומטיה. שוסטר-אליאסי למדה ערבית ולעיתים הניחו שהיא ערביה.
שוסטר-אליאסי עשתה שירות לאומי והמשיכה ללימודי משחק באקדמיה לקולנוע ניו יורק. היא שיחקה בסרט הקצר טליה לביא "חיילת בודדה". ב-2006 למדה באוניברסיטת ברנדייס יחסים בינלואמיים ותיאטרון. דרך תוכנית התמחות של WE ACT - קהילת נשים בינלאומית לטיפול פיזי ורגישי, היא נסעה לרואנדה. שם לקחה חלק בפעילויות שסייעו לנשים שנאנסו והודבקו ב-HIV.
היא הייתה הנושא של הסרט התיעודי קצר "חשבון בצחוק" (Reckoning with Laughter), בבימויה של אמבר פארס ובהפקת של אל ג'זירה.
סטנדאפ
ב-2019 בתוכנית של i24 News בערבית, שוסטר-אליאסי הציעה נישואים לנסיך הסעודי מוחמד בן סלמאן ולהקים מפלגה לשלום במזרח התיכון. ההזמנה לנסיך פרסמה אותה. היא הוזמנה להשתתף בתוכנית בית הספר לתאולוגיה בהרווארד במסגרת יוזמת הדת, הסכסוך והשלום המיועדת לאמנים, שם היא פיתחה את מופע היחיד שלה 'דו־קיום בתחת שלי'. היא הציגה אותו במועדוני לילה שונים בערים הגדולות בארצות הברית. עם פרוץ מגפת הקורונה, היא חזרה לישראל, שם נדבקה בנגיף.
בתחילת 2022, בערוץ מכאן היא שרה שיר ביקורתי על הסכם השלום עם דובאי. היא שרה את השיר בעברית וערבית: "הלוואי שכל הערבים כמו בדובאי, אוהבים עם ישראל חי ולא יזרקו אותנו לים. אין דבר יפה יותר מערבים מיליונרים ששכחו את הנכבה של הפלסטינים ושכחו את המצור על עזה". השיר זכה לתהודה מכלי תקשורת הפלסטינים והערבים וכן באירופה.
פרסים והוקרה
ב-2018 היא היא זכתה בתואר "הקומיקאית היהודיה החדשה של השנה" בלונדון. באותה שנה, היא הייתה היהודייה הראשונה בפסטיבל הקומדיה הפלסטינית. בינואר 2019, עיתון הארץ כינה אותה הקומיקאית היהודיה הבאה.
אלכסיי גלקין
אלכסיי ויקטורוביץ' גלקין (ברוסית: Алексей Викторович Га́лкин; נולד ב-11 באפריל 1970) הוא איש צבא ומודיעין, מייג'ור גנרל במנהל המודיעין הראשי של המטה הכללי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית, לחם במסגרת הסכסוך הצ'צ'ני ועוטר בתואר גיבור הפדרציה הרוסית (2002).
ביוגרפיה
בסתיו 2002, במהלך מבצע מיוחד יחידתו של גלקין תפסה מסמכים חשובים שאישרו מעורבות של ארגוני טרור בינלאומי בפעילות הכנופיות הבדלניות בצ'צ'ניה. המסמכים הובאו באופן אישי לידי הנשיא ולדימיר פוטין. בצו של נשיא הפדרציה הרוסית מספר 1311 מ-10 בנובמבר 2002 על "אומץ לב וגבורה שהוצגו במהלך ביצוע משימה מיוחדת" הוענק לגלקין תואר גיבור הפדרציה הרוסית.
הוא המשיך לשרת בכוחות המיוחדים של המודיעין הצבאי ושימש כמפקד יחידה 92154. כמו כן הוענק לו עיטור ההצטיינות למען המולדת מדרגה רביעית ומספר מדליות.
גלקין היה האב-טיפוס לדמות הגיבור בסרט "מספר אישי".
ניקולאי סליצ'נקו
ניקולאי אלכסייביץ' סליצ'נקו (ברוסית: Николай Алексеевич Сличенко; 27 בדצמבר 1934 – 2 ביולי 2021) היה שחקן תיאטרון, שחקן קולנוע, במאי תיאטרון וזמר סובייטי ורוסי. היחיד ממוצא צועני שהוענק לו התואר אמן העם של ברית המועצות (1981). חתן פרס ברית המועצות (1987).
ביוגרפיה
לאחר המלחמה, המשפחה התיישבה בחווה קולקטיבית צוענית במחוז וורונז', אז שמע ניקולאי על קיומו של תיאטרון צועני במוסקבה.
בשנת 1951, ניקולאי התקבל אל התיאטרון "רומן", שבו הוא עבד עם שחקנים מובילים של התיאטרון. כיכב במספר סרטים, כולל הסרט "חתונה במלינובקה" (1967).
בשנת 1977 הוא הפך למנהל אמנותי של תיאטרון הצוענים "רומן", התיאטרון הצועני המקצועי היחידי בעולם.
בתיאטרון, בקולנוע ועל הבמה סליצ'נקו ביצע שירים צוענים, שירי פופ ורומנסים ישנים.
איץ ומיץ
איץ ומיץ הייתה תוכנית טלוויזיה לילדים ונוער, ששודרה בשנים 1996–1997 בשידורי קשת ערוץ 2.
התוכנית נסובה סביב שני חייזרים בשם איץ ומיץ שבאו מכוכב בשם "הפוכולוס" ונחתו על גג של בניין רב קומות, שם הם פגשו את שולי השכנה שזכתה להתיידד איתם ויחד הם מתגברים על המזימות של נפתלי הדייר המרושע מהמרתף. בעונה הראשונה הגישו איץ ומיץ תוכנית בשם "הפוכולוס באוויר" אשר בה בין היתר ענו על מכתבים מהצופים. בעונה השנייה שמו דגש על העלילות עצמם. בעקבות התוכנית יצאו בובות בדמותם בתור מוצרים נלווים. מספר תשדירים בכיכובם על איסוף האשפה האישית ושמירה על הסביבה, שודרו במסגרת השידורים של הזכיינית קשת בערוץ 2 באותן השנים. כמו כן, הם כיכבו, עם מספר בובות נוספות, בפרסומת לעיתון "כולנו".
דמויות ראשיות
דמויות אורחות:
יחסי ברוניי–מקסיקו
יחסי ברוניי–מקסיקו הם היחסים הבילטרליים שבין נגרה ברוניי דארוסלאם לבין המדינות המקסיקניות המאוחדות. שתי המדינות חברות ב-APEC ובאו"ם.
סקירה כללית
המגע הראשון בין מקסיקו וברוניי החל בשנת 1578 כאשר ספרד ההבסבורגית החלה את התרחבותה לדרום מזרח אסיה מבסיסה בפיליפינים, והשאיפות הספרדיות התנגשו בסופו של דבר באימפריה של ברוניי. במשך ארבעה חודשים, כוחות ספרדים (שכללו חיילים פיליפינים ויותר מ-200 חיילים מקסיקנים משטחם של מלכות המשנה של ספרד החדשה) התעמתו עם כוחות מברוניי, שכללו גם חיילים עות'מאנים. כוחות ספרדים הצליחו לפלוש לבירת ברוניי מוקים קוטה באטו. לבסוף, ספרד הצליחה להשיג שליטה על כל האיים הנוכחיים של הפיליפינים שהיו בעבר בשליטת ברוניי. סכסוך זה נודע בשם מלחמת קסטיליה.
האריסטוקרטיה של ברוניי ומנילה גורשה מהפיליפינים ונשלחה לגררו, מקסיקו, לאחר קונספירציית טונדו. במהלך המאה ה-19 רוכזו בגררו פיליפינים עם מוצא חלקי מברוניי. במהלך תקופה זו, מקסיקנים ממוצא פיליפיני שהיגרו לגררו הצטרפו למלחמת העצמאות בפיקודו של הגנרל איזידורו מונטס דה אוקה.
ברוניי ומקסיקו כוננו יחסים דיפלומטיים ב-2 באוקטובר 1991. היחסים פותחו בעיקר במסגרת פורומים רב-צדדיים. בשנת 1999, מקסיקו פתחה קונסוליית כבוד בבנדר סרי בגוואן. בנובמבר 2000, נשיא מקסיקו, ארנסטו סדייו, ביקר ברוניי כחלק מהשתתפותו בפגישת המנהיגים של APEC. בנובמבר 2010 שלחה ממשלת ברוניי משלחת בת שתים עשרה חברים להשתתף בוועידת שינויי האקלים של האו"ם 2010 בקנקון, מקסיקו.
בינואר 2012, תת-שר סחר החוץ של מקסיקו, פרנסיסקו דה רוזנצוויג, ביקר בברוניי כחלק מסיורו במדינות שונות בדרום מזרח אסיה, כדי לבקש את תמיכתה של ברוניי בשאיפה של מקסיקו להיות חלק מהסכם שיתוף הפעולה הטרנס-פסיפי (TPP). באוקטובר 2013, נשיא מקסיקו, אנריקה פניה נייטו וחסן אל-בולקיה, סולטאן ברוניי, ערכו פגישה קצרה כחלק מהשתתפותם בפגישת המנהיגים ה-XXI של APEC בבאלי, אינדונזיה.
יוסי הרשושנים
יוסי הרשושנים (1939 - 6 ביוני 2010) היה מחלוצי המחשוב העסקי בישראל ומחבר חידת "אותיות ומספרים".
ביוגרפיה
יוסי הרשושנים נולד בשנת 1939 בארץ ישראל לתשבצאי הלל הרשושנים והיה אחיו של שילה הרשושנים, ממשיך דרכו של אביהם בתחום התשבצים.
בתחילת הקריירה שלו עבד כמתכנת בחברת IBM ישראל. בתחילת שנות ה-70 הקים יחד עם אלדר גל את חברת "תלם מחשבים" שפעלה כלשכת שירות לעיבוד נתונים באמצעות מחשב ממשפחת IBM System/360. תוכנת השכר של החברה הותקנה גם במרכזי מחשוב אחדים, ובהם מכון ויצמן ואוניברסיטת בר-אילן. בשנות ה-80 מכרו חברה זו והקימו את חברת הר-גל, שעסקה בפיתוח ושיווק תוכנת שכר למחשבים אישיים. במחצית שנות ה-90 פרש הרשושנים מחברה זו, ובין השנים 1996 ל-2001 עבד בחברת חילן טק.
נוסף לפעילותו בתחום המחשבים עסק יוסי הרשושנים בחיבורה של חידת "אותיות ומספרים", שהתפרסמה מדי יום שישי במוסף "7 ימים" של "ידיעות אחרונות" במשך יותר מארבעה עשורים עד פטירתו. בנו גלעד ממשיך את דרכו בתחום זה.
שעורה (דלקת)
שעורה היא דלקת שכיחה הנגרמת לרוב בעפעפיים, עקב זיהום חיידקי. הטיפול העיקרי הוא ברטיות חמות.
מניעה
כדי למנוע שעורה יש לנקות את העיניים וסביבתן מדי יום בעזרת תכשירים מיוחדים שעוזרים לשמור על היגיינת העין וסביבתה. יש להימנע מגירוד העין ונגיעה באזור לעיתים קרובות.
שעורה פנימית
ישנו מצב שבו נוצרת שעורה באחת הבלוטות העמוקות של העפעף. במצב כזה התסמינים הרבה יותר חריפים ממצב רגיל, ונדרשת התערבות של רופא עיניים וניקוז השעורה כיוון ששעורה כזו איננה נפתחת מעצמה.
ריאקציה (אידאולוגיה)
רֵיאַקְציה היא שם כולל לאידאולוגיות פוליטיות שמעוניינות להחזיר את החברה האנושית לתקופות קדומות יותר. יש להבדיל בין ריאקציונרים לשמרנים: בזמן שהשמרן מעוניין להגן על המצב הקיים מפני שינויים, הריאקציונר מעוניין לשנות את המצב הקיים ולהחליפו במצב שהיה קיים קודם לכן.
השם ריאקציה ניתן לראשונה למתנגדיה של הנאורות. אנשים אלה קמו כתגובת נגד (ריאקציה) לחסידי הנאורות שהניחו שהתבונה האנושית יכולה לקדם את האנושות. הריאקציונרים טענו לעומתם, שהתערבות אנושית במהלכה התקין של ההיסטוריה תביא לאסון. במקום זאת, יש להסתפק בשינויים מדורגים תוך הסתמכות על תבונתם הנצחית של כתבי קודש והחוכמה המצטברת של פילוסופים ואנשי דת קדומים. כוחות ריאקציה התנגדו בחריפות למהפכות ולתמורות שחלו באותה עת ובייחוד לגדולה שבהן, המהפכה הצרפתית. הם הגנו על המשטר המלוכני והפאודלי ובניגוד למהפכני תנועת ההשכלה, טענו לנאמנות מתמדת למלך ולאצולה.
בתקופות המודרניות מרבים להשתמש במונח ככינוי גנאי. קומוניסטים נוהגים לכנות כ"ריאקציונרים" אנשים שמתנגדים לניתוח המרקסיסטי של החברה – ובייחוד לאוּמנים, אנשי דת ושמרנים. המונח רווח במיוחד ביחס לפשיסטים, וקומוניסטים משתמשים עד היום בכינוי זה בתיאורם את משטר וישי בצרפת, משטר פרנקו בספרד ומשטרו של אוגוסטו פינושה בצ'ילה. בישראל משמש הכינוי בקרב פעילים קומוניסטים, יהודים וערבים, כנגד לאומנות בקרב יהודים, תנועת ההתנחלות (ולעיתים התנועה הציונית בכללותה), מוסדות הרבנות ובתי הדין הדתיים – וכן "הריאקציה הערבית": הזרמים הלאומיים, הלאומניים והדתיים בקרב החברה הערבית בישראל (בייחוד כלפי היריבים העיקריים של הקומוניסטים ברחוב הערבי: התנועה האיסלאמית ובל"ד), וכן המשטרים בחלק ניכר מהמדינות הערביות.
סימון בוקאנגרה
פּרוֹלוֹג
פאולו אלביאני ופייטרו השאפתניים נחושים לשכנע את האנשים לבחור בפיראט לשעבר, סימון בוקאנגרה, כדוג'ה. בוקאנגרה מופתע מההצעה, אך מקבל את המועמדות כיוון שהוא מקווה לראות שוב את אהבתו הגדולה, מריה, אותה מסתיר מהעולם הפטריקי המתנשא פיאסקו, כי אינו רוצה לחתן אותה עם הפיראט נחות הדרגה, ממנו אף נולדה למריה בת. פיאסקו מוכן להתפייס עם בוקאנגרה בתנאי שיקבל את נכדתו. עם זאת, הוא לומד מבוקאנגרה שהילדה נעלמה באופן מסתורי. בוקאנגרה פורץ בכוח לארמון פיאסקו, שם הוא מוצא את אהבתו מתה. בכיכר חוגגים את הדוג'ה שזה עתה נבחר.
מערכה ראשונה
על החוף, אמֶליה גרימלדי הצעירה שנמצאת תחת אפוטרופסותו של פיאסקו, בשם הבדוי פאטר אנדריאה, מהרהרת. היא זוכרת את ילדותה, שנחטפה ונקרעה מאביה. אמליה אוהבת את גבריאלה אדורנו, אחד המנהיגים הצעירים של הפטריקים המורדים בסימון בוקאנגרה שהוא ממוצא פלבאי. פיאסקו מספר לגבריאלה שאמליה אומצה והיא למעשה ממעמד נמוך. הגבר בכל זאת דבק בתוכנית הנישואים שלו. יחד עם אדורנו, פיאסקו מארגן התקוממות נגד הדוג'ה. בינתיים, הדוג'ה מגיע ורוצה לבקש את ידה של אמליה עבור אחד מנאמניו ואיש סודו, פאולו. אמליה מודה בפני הדוג'ה שהיא אוהבת מישהו אחר וחוץ מזה, היא עצמה לא מי שחושבים שהיא. לאחר שסיפרה לדוג'ה והראתה לו את דיוקן אמה, הדוג'ה מזהה בה את בתו. האבא והבת בוכים זה בצווארו של זה. הדוג'ה מודיע לפאולו שעליו לוותר על אמליה. פאולו מחליט לנקום. הוא מסכם עם פייטרו לחטוף את הנערה והם עצמם עוברים לצד הפטריקים המורדים.
מערכה שנייה
פאולו רוצה לקחת את הדוג'ה איתו לאובדנו, הוא שם רעל בכוס שלו ומוציא את פיאסקו ואת גבריאלה מהכלא, בתקווה שאם הרעל לא יסתדר, אז שני אויבי הדוג'ה יסיימו את המלאכה. פיאסקו דוחה את ההצעה. עם זאת, פאולו מצליח לשכנע את גבריאלה שהדוג'ה השתמש באמליה למשחקי אהבה. גבריאלה רוצה לנקום בדוג'ה. כשאמליה לומדת מהדוג'ה שאינו לחון את גבריאלה, היא מספרת לו שהם אוהבים זה את זה עם גבריאלה. הדוג'ה מתייסר בספקות: האם יש לחון את אחד מאויביו העיקריים. הרעל המעורב במים פועל באיטיות. צמא לנקמה, גבריאלה רוצה לתקוף את הדוג'ה הישן, אך אמליה מתערבת ומונעת את כוונתו. כשאדורנו מגלה שאמליה היא בעצם בתו של הדוג'ה, הוא מתנצל ומציע לה את תמיכתו. פטריקים מורדים מופיעים, אך גבריאלה עוצר אותם לבקשתו של בוקאנגרה.
מערכה שלישית
בוקאנגרה משחרר את פיאסקו, אבל את פאולו, שעבר לאויביו, שולח לגרדום. לפני מותו, פאולו מגלה לפיאסקו שהבריח רעל למשקה של הדוג'ה. קהל חוגג מלווה את אמליה וגבריאלה שצועדים ברחוב. פיאסקו נכנס לבוקאנגרה הגוסס, שמזהה בו אז את אבי אהבתו. השנאה של פיאסקו נרגע רק כאשר הדוג'ה אומר לה שאמליה היא בתו ונכדתו של פיאסקו בו זמנית. פיאסקו אומר לבוקאנגרה שהיה רעל במשקה ששתה. אמליה לומדת מאביה שפיאסקו הוא סבה. בוקאנגרה משלים עם גורלו וממנה את גבריאלה אדורנו ליורשו. העם אומר תפילה לזכרו של סימון בוקאנגרה.
אהרון מונסונגו
הרב אהרון מונסונגו (כ"ט בשבט ה'תרפ"ט, 9 בפברואר 1929 – כ"ו באב ה'תשע"ח, 7 באוגוסט 2018) היה מורה ומחנך, אב בית הדין ורבה הראשי של מרוקו. בעשור האחרון לחייו חי בישראל.
ביוגרפיה
נולד בפאס שבמרוקו לרב ידידיה מונסונייגו, שהיה רבה הראשי של מרוקו, מחבר שו"ת "פאת ים", ונינו של הרב ידידיה מונסונייגו, בן למשפחת רבנים בת 500 שנים. נקרא על שם סבו רבי אהרן מונסונייגו, שהיה רב נודע ובעל חסד במרוקו (נפטר בערב שבת, ט"ו באלול ה'תרפ"ב, ובהלוויתו נסגרו כל החנויות). בילדותו למד בבית הספר "אם הבנים" בפאס, ומשם המשיך לישיבתו של הרב מאיר ישראל בעיר, שהתנהלה לפי שיטת הלימוד הספרדית. במקביל למד את מקצוע הצורפות.
עם הקמת ישיבת "חכמי צרפת" באקס-לה-בן שבצרפת, חיפש מייסדה, הרב ארנסט וייל, תלמידים מהעיר פאס, כדי להוקיר טובה להרי"ף, שבאמצעות חיבורו הצליח ליישב שאלה. הוא שלח מכתב לבית הדין של פאס, שבו הוא מבקש לקבל תלמידים מהעיר לישיבתו, ושם נתקל הרב ידידיה מונסונגו במכתב, ובעקבותיו שלח את בנו ללמוד בישיבה. עם הגעתו לישיבה בשנת 1945, היה תלמידם של הרבנים ארנסט וייל וחיים יצחק חייקין. שנתיים לפני שסיים את לימודיו, החל בשנת 1950 לשמש גם כמלמד בישיבה עד לשנת 1952, ובין היתר שימש בה כשוחט. במקביל, בשנת 1951 הוסמך לרבנות ולדיינות על ידי מועצת שלושת הרבנים האורתודוקסים הגדולים של פריז, ובסיום לימודיו הוסמך לרבנות גם על ידי הרב חיים יצחק חייקין.
בתקופת שהותו של הרב מרדכי פוגרמנסקי בישיבת "חכמי צרפת" במשך ארבעה חודשים בקיץ 1946, שימש הרב מונסונגו כמשמשו, ואף איפשר לו להניח מדי יום את התפילין שלו, שכתב הרב יעקב חיים סופר. באותה תקופה גם הכיר את הרב משה יצחק גווירצמן, ששהה במשך תקופה בישיבה, ומאז שמרו השניים על קשרי ידידות.
לאחר 7 שנים בישיבת "חכמי צרפת", התלבט האם לעלות לישראל, להישאר בישיבה כמורה הוראה או לחזור למרוקו, הודות להצעה שקיבל מנשיא הקהילה היהודית בקזבלנקה, יצחק שלום. לשם כך נועץ עם הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק מבריסק ששהה באותה תקופה בשווייץ, ובהוראתו חזר למרוקו בשנת 1952. עם חזרתו, החל לשמש כמנהל בית ספר "תלמוד תורה" בקזבלנקה, שבו למדו בתקופתו כ-1500 תלמידים. בתקופה זו גם החל להסתובב בערים ובכפרים כדי להקים מוסדות חינוך וישיבות לצעירים היהודים.
התחתן בשנת 1952, בגיל 23.
מלבד מוסדות החינוך שייסד בפאס, בטנג'יר ובמקנס, בקזבלנקה ייסד בית ספר תיכון לבנות, ואת ישיבת "נווה שלום" (יחד עם הרב מאיר אלבאז), שבה למדו בין היתר הרב שלמה משה עמאר והרב נסים רביבו, אב בית הדין של פריז. בישיבה זו גם כיהן הרב יששכר מאיר כר"מ למשך תקופה. בהמשך מונה לכהן כדיין בקזבלנקה, ושימש בתפקיד זה במשך כ-50 שנים.
בשנת 1954 מונה לכהן כפרופסור במכון הרבני שבראשו עמד הרב שאול אבן דנאן, רבה של מרוקו, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1956. בשנת 1960 החל לשמש כמנהל רשת בתי הספר "אוצר התורה" במרוקו, שהעניקה חינוך כללי ודתי בהתאם למסורת יהדות מרוקו. בשנת 1966 היה חבר-מייסד של רשת בתי הספר "אוצר התורה" בצרפת, שעם הקמתה למדו בה כ-4,000 תלמידים. באותה שנה ועד לשנת 1976 היה פעיל בוועד "קהילת קזבלנקה בישראל". בשנת 1977 נמנה עם מייסדי המכון העברי לחינוך רבנים ומורים בקזבלנקה, ובאותה תקופה גם סייע לאביו בפעילותו כרבה של מרוקו.
כשנשיא מצרים ג'מאל עבד אל נאצר ביקר בקזבלנקה, הוכנסו לכלא בהוראתו צעירים יהודים שצפו בשיירתו, ובהם הרב שלמה משה עמאר. לאחר מספר שעות פעל הרב מונסונגו לשחררם.
נחשב כמקורב לרב רפאל ברוך טולדנו ולרב עובדיה יוסף, שאיתו התייעץ בנושאי עגונות וממזרים שעלו לפתחו כדיין בבית הדין. כן שמר על יחסי ידידות עם רבי יואל מסאטמר.
כפועל יוצא מתפיסתו שיש לחנך את ילדי יהודי קהילות מרוקו לאורח חיים של שמירת מצוות, התנגד לעליית הנוער ושלח נערים לישיבות בישראל כדי להרחיקם מאנשי העלייה.
לאחר פטירת אביו בד' באלול ה'תשנ"ד (אוגוסט 1994), מונה יחד עם הרב שמעון סויסה למחליפו, ושניהם כיהנו בתפקיד רבה הראשי של מרוקו. התנאי שלו לכהן בתפקיד היה לא לקבל שכר על תפקידו. בשנת 1998 מונה בידי מועצת הקהילות היהודיות במרוקו לכהן כרבה היחיד של מרוקו וכאב בית הדין שלה לאחר פרישת הרב סויסה מתפקידו, ובמסגרת תפקיד זה גם היה אחראי על צורכי הדת של הקהילות היהודיות במרוקו.
בחודש יולי 2009 העניק לו מוחמד השישי מלך מרוקו את סמל האבירים במסדר הכס.
לאחר פטירת אשתו בדצמבר 2010, ובשל מצבו הרפואי, עלה לישראל והתגורר אצל ילדיו בירושלים, ובמודיעין עילית אצל בנו הרב ידידיה
נחשב כמקורב לארמון המלוכה ברבאט, ולמלך מרוקו מוחמד השישי. האחרון, כאות הערכה על פועלו של הרב מונסונגו, לא אישר מינוי של רב חדש תחתיו לאחר שעלה ארצה, ובאירועי הממלכה הרשמיים שהתקיימו לאחר עלייתו ארצה, הושאר כיסא ריק לכבודו.
בחודש אפריל 2017 עבר אירוע מוחי שבעקבותיו אושפז בבית חולים.
הלך לעולמו ב-7 באוגוסט 2018, לאחר שאושפז בבית חולים שערי צדק יום לפני כן. בהלווייתו השתתפו אלפים, ונקבר בהר המנוחות.
במהלך חייו ערך חיבורים של חכמי יהדות מרוקו שנותרו בכתבי יד, ו-12 מהם יצאו לאור.
יחסי ארצות הברית–מלטה
יחסי ארצות הברית–מלטה הם היחסים הדו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין רפובליקת מלטה.
על פי סקר קהילתי אמריקאי שנערך בשנת 2010, ישנם בערך 35,103 אמריקאים-מלטזים המתגוררים בארצות הברית. לפי נתוני דוח המנהיגות הגלובלית של ארצות הברית לשנת 2012. 21% מהתושבים המלטזים מאשרים את הנהגת ארצות הברית, 15% מתנגדים ו-64% אינם בטוחים.
שגרירות ארצות הברית במלטה ממוקמת בכפר טא' אלי, אשר נבנה לאחרונה על מנת להחליף את שגרירות ארצות הברית לשעבר, שנמצאה בפלוריאנה.
היסטוריה
מלטה וארצות הברית הקימו יחסים דיפלומטיים מלאים עם עצמאותה של מלטה ב-1964; היחסים הכלליים בין המדינות חיוביים. ארצות הברית תומכת במסע הפרסום של מלטה על מנת למשוך השקעות פרטיות, וכמה חברות הפועלות במלטה כבר בעלות השקעה פרטית מארצות הברית. אלה כוללים, בין היתר, בתי מלון מרכזיים, מתקני ייצור ותיקון, ומשרדים מסוימים המספקים שירותים מקומיים ואזוריים.
Church Bells
Church Bells (בעברית: פעמוני הכנסייה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית קארי אנדרווד, מתוך אלבום האולפן החמישי שלה, Storyteller. השיר יצא לאור ב-11 באפריל 2016, על ידי חברת התקליטים אריסטה נאשוויל, כסינגל השלישי מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום השני במצעד שירי הקאנטרי. הוא הועמד לפרס בחירת הנוער בקטגוריית "בחירת מוזיקה – שיר קאנטרי".
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי זאק קרולי, ברט ג'יימס והילרי לינדזי והופק על ידי מארק ברייט. השיר מדבר על ילדה ענייה, שמתחתנת עם איש שמן ועשיר. עם זאת, היא מגלה במהרה שהוא אלכוהוליסט ובנוסף לכך, גם בעל מתעלל. לאחר מכן, היא מחליטה לעשות מעשה והיא שמה לו רעל במשקה שלו וזה מת במקום.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-85 מיליון השמעות.
הצלחה
בנוסף לכך, דורג השיר במקום ה-14 ברשימה השנתית של מצעד שירי הקאנטרי של בילבורד, שפורסמה בסוף שנת 2016.
הפיגוע במשרדי "שרלי הבדו"
הפיגוע במשרדי "שרלי הבדו" היה פיגוע ירי שביצעו מחבלים אסלאמיסטים ב-7 בינואר 2015 בשעה 11:00 לפני הצהריים, במשרדי מערכת כתב העת הסאטירי "שרלי הבדו" ("Charlie Hebdo") ברובע האחד עשר של פריז, בירת צרפת. בפיגוע נרצחו 12 בני אדם.
בשל ההפתעה שבביצוע פיגוע בסדר גודל כזה בלב פריז, כונה הפיגוע בתקשורת הצרפתית ימים ספורים לאחר התרחשותו, "11 בספטמבר הצרפתי". בעת התרחשותו נחשב האירוע לחמור ביותר שאירע בפריז מאז הטבח בשנת 1961. ב-13 בנובמבר שבהמשך השנה אירע גל פיגועים נוסף, שהיו חמורים יותר בהיקפם ובמספר הנפגעים בהם.
למחרת הפיגוע ביצע מחבל אסלאמיסטי נוסף פיגוע ירי ורצח שוטרת, וב-9 בינואר 2015 ביצע אותו מחבל פיגוע מיקוח במרכול כשר בפריז, שהסתיים ברצח ארבעה בני ערובה ובהריגת המחבל. באותו יום נהרגו המחבלים שביצעו את הירי ב"שרלי הבדו" על ידי לוחמי ה-GIGN. בסך הכל נרצחו בסדרת הפיגועים 15 אזרחים ו-3 שוטרים, וכן נהרגו שלושת המחבלים. קיים חשד כי בת זוגו של המחבל שביצע את הפיגוע במרכול הכשר הייתה שותפה להכנות לפיגוע ועזבה את צרפת, ככל הנראה לסוריה, שבוע לפני כן.
מהלך הפיגוע
שני מחבלים אסלאמיסטים רעולי פנים חמושים ברובי סער AK-47, רובי שוטגאן ומטול RPG התפרצו למשרדי המגזין, רצחו מספר עובדים ונמלטו מהמקום תוך שהם פוגעים באנשים נוספים. בסך הכל נהרגו במתקפת הירי 12 בני אדם, ונפצעו 11, מהם חמישה במצב אנוש.
בין קורבנות הפיגוע שני שוטרים שאבטחו את משרדי העיתון, עורך העיתון, סטפן שארבונייה, הידוע בשם העט "שארב", עורכים אחרים בעיתון, וארבעה קריקטוריסטים שעבדו בעיתון, ובהם ז'ורז' וולינסקי.
פיגועי המשך
למחרת הפיגוע (ב-8 בינואר), מחבל בשם אמדי קוליבאלי ירה למוות בשוטרת בפריז.
בצהרי 9 בינואר 2015 פרץ קוליבאלי למרכול כשר בשם "היפר כשר" ("Hyper Cacher") בפריז, חמוש ברובה סער AK-47 ובכלי נשק נוספים, ולקח בני ערובה, דבר שהתפתח לפיגוע מיקוח. המחבל הציב אולטימטום ובו דרש לשחרר את המחבלים שביצעו את הפיגוע ב"שרלי הבדו". מחשש לפיגוע נוסף, הורו המשטרה והרשויות על סגירת כל החנויות בשכונה וקראו לתושבים להסתגר בבתיהם. בערך בשעה חמש לפי השעון המקומי פרצו לוחמי ה-RAID אל תוך המכולת והצליחו להרוג את המחבל. בתוך המכולת נמצאו גופותיהם של ארבעה מבני הערובה, כולם יהודים. ארבעת נרצחי הפיגוע הובאו לקבורה בירושלים.
בעקבות הפיגועים
בעקבות הפיגוע הכריז נשיא צרפת פרנסואה הולנד על שלושה ימי אבל לאומי.
מדינות רבות גינו את הפיגוע. בישראל גינו את הפיגוע בין השאר נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין, ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר החוץ אביגדור ליברמן, שקראו לעולם החופשי להתאחד נגד הטרור. בעקבות הפיגועים ב-9 בינואר הורה נתניהו ל"מוסד" לסייע לכוחות הביטחון הצרפתיים.
הפיגוע נגד "שרלי הבדו" לא נתפש רק כפיגוע גרידא אלא כמתקפה מכוונת על אחד מערכי היסוד של הליברליזם האירופאי והדמוקרטי: חופש הביטוי. הפיגוע עורר חשש כבד לפגיעה בפועל בחופש הביטוי בצרפת בפרט, ובאירופה בכלל, מחשש לפיגועים נוספים בעלי אופי דומה ומעשי אלימות וטרור שיבצעו מוסלמים בתגובה לביקורת על האסלאם. בעקבות הפיגוע התעוררו קשיים בהמשך הדפסת המגזין, לאחר שכמעט כל שדרת העריכה והכתיבה שלו נהרגה או נפצעה. מו"לים שונים ברחבי צרפת הכריזו כי יפעלו להמשך הדפסת והפצת העיתון כדי לא לאפשר למחבלים להשיג את מטרתם: סגירת העיתון, בשל קריקטורות הלועגות לאסלאם שפרסם.
בשעות הערב של יום הפיגוע החלו צעירים צרפתים רבים להתכנס בעצרות ענק ברחבי צרפת, להבעת תמיכה בעיתון ואבל על קורבנות הפיגוע. ברשתות החברתיות ובהפגנות נפוץ הסלוגן "Je suis Charlie" ("אני שרלי") לאות הזדהות עם העיתון ועם הנרצחים בפיגוע. ב-10 בינואר 2015 נכחו מאות אלפי בני אדם בעצרות ספונטניות בצרפת לזכר קורבנות הפיגועים (ב"שרלי הבדו" וב"היפר כשר"). למחרת נכחו יותר משלושה מיליון בני אדם בעצרות זיכרון וצעדות ברחבי צרפת, כאשר העצרת המרכזית נערכה בכיכר הרפובליקה במעמד נשיא צרפת פרנסואה הולנד ומנהיגים רבים מרחבי העולם. הסלוגן נישא במפגני הזדהות בכל העולם, ואף בטלוויזיה - לדוגמה: בסיום הפרק של הסדרה משפחת סימפסון ששודר באותו שבוע, היה סצנה קצרה שבה מגי סימפסון הניפה דגל עם הסלוגן "אני שארלי". בעקבות הפיגוע חלה עלייה בגילויי אלימות נגד מוסלמים בצרפת. על פי נתוני משרד פנים הצרפתי נרשמו בימים שלאחר הפיגוע 21 מקרים של פגיעה במסגדים בצרפת באמצעות ירי ורימונים, ועוד מספר רב של איומים מילוליים כלפי מוסלמים.
ב-14 בינואר יצא המגזין "שרלי הבדו", שתפוצתו הרגילה 60,000 עותקים, בגיליון מיוחד וראשון לאחר הפיגוע במשרדיו. הגיליון נמכר בכ-3 מיליון עותקים ברחבי צרפת, שאזלו כבר ביום הראשון לפרסומו, ובעקבות הביקוש הרב הוחלט להדפיס 2 מיליון עותקים נוספים. שער הגיליון כלל קריקטורה של מוחמד דומע ומחזיק כרזת "אני שרלי" תחת הכותרת "הכל נסלח".
בישראל
בינואר 2015, בעקבות יציאת הגיליון המיוחד שפורסם לאחר הטבח במערכת העיתון, החליטה רשת סטימצקי להפיצו בישראל במכירה שתיערך בסניף הרשת בקניון איילון שברמת גן, אך נסוגה מהחלטתה לאחר איומים מגורמים אסלאמיים וחברי כנסת ערביים, והודיעה שתמכור את העיתון רק באתר האינטרנט שלה. עקב כך הודיע יו"ר "ישראל ביתנו", אביגדור ליברמן, שצעירי מפלגתו יפיצו את גיליונות העיתון בחינם, אך יו"ר ועדת הבחירות המרכזית, השופט סלים ג'ובראן, אסר זאת עקב האיסור על חלוקת מתנות. עתירה של "ישראל ביתנו" לבג"ץ הביאה לביטול החלטתו של השופט ג'ובראן, אך בג"ץ קיים דיון נוסף בסוגיה זו. בהליך נפרד נדחתה עתירה לבית המשפט המחוזי בחיפה להוצאת צו מניעה נגד הפצת הגיליון בישראל. ב-28 בפברואר נערכה בנצרת הפגנת אלפים, בראשות ראאד סלאח, מאזן גנאים ועלי סלאם, נגד חלוקת הגיליון.
מחאות בעולם המוסלמי
פרסום שער הגיליון לאחר הפיגוע ובו קריקטורה של מוחמד עוררה זעם בקרב מוסלמים רבים בעולם, ובמדינות מוסלמיות רבות פרצו מהומות, בדומה לתגובות בפרשת קריקטורות מוחמד משנת 2006.
בהפגנה בעיר זינדר בניז'ר נהרגו לפחות שלושה מפגינים ושוטר בעימותים אלימים.
בירושלים הפגינו מאות פלסטינים ליד מסגד אל-אקצא, נשאו שלטים בהם נכתב "האסלאם היא דת של שלום". חלק מהמפגינים הניפו דגלי חמאס, ולקראת סוף התהלוכה הציתו את דגל צרפת.
הפגנות נוספות התקיימו בטריפולי (לבנון), עמאן, אלג'יר, איסטנבול, ח'רטום, תוניס, דקר, ובמקומות נוספים.
קטר הביעה מחאה נגד שער הגיליון ונגד פרסומו הרחב בעיתונות המערבית. בהודעה רשמית נאמר: "פעולות חסרות טעם אלה לא משרתות אף מטרה והן רק מעודדות שנאה וזעם." הודעות דומות נמסרו על ידי שלטונות בחריין וערב הסעודית וכן על ידי המלך עבדאללה בירדן.
הפעיל הבריטי המוסלמי הקיצוני אנג'ם צ'ודארי כינה את שער הגיליון "הכרזת מלחמה".
מוזיאון קופר יואיט לעיצוב
המוזיאון הלאומי לעיצוב על שם קופר יואיט (באנגלית: Cooper-Hewitt National Museum of Design), הוא המוזיאון היחידי בארצות הברית המוקדש לעיצוב היסטורי ועדכני. המוזיאון נוסד בשנת 1897 בניו יורק, והוא מציג למעלה מ-250,000 מוצגים. המוזיאון ממוקם ב"אזור המוזיאונים" של העיר ניו יורק.
בספריית המוזיאון מעל 60,000 ספרים העוסקים בעיצוב.
המוזיאון הוא חלק ממוסד הסמית'סוניאן.
תלמיד חבר
תלמיד חבר הוא כינוי תלמודי המציין מעמד ביניים בין היותו של פלוני תלמיד של אלמוני לבין היותו שווה לו. תלמיד חבר לרוב אינו נופל בהרבה ברמתו מ"רבו", אך עדיין רואה אותו מעליו ולומד ממנו. המונח רווח בעיקר בתקופת התלמוד, אך המשיך כצורת תואר אף בימי הביניים ובתקופות מאוחרות יותר.
היווצרות המונח
המונח 'תלמיד חבר' לא זכה עדיין לבחינה מקיפה על היווצרותו והתפתחותו, אף שחוקרים מסוימים העלו מספר השערות בנושא. יש שהצביעו על "חלון הזמן" ייחודי שאיפשר את היווצרותו של המונח. כך בתקופה של כינון הסנהדרין, נצרך להיות דירוג ברור וקבוע של החכמים; דירוג זה הבהיר מי החכם החשוב יותר, והעניק את הסמכויות. במשך הזמן הייתה אפשרות לתלמיד להתקדם ברמתו (דבר שהתבטא גם בפועל, בהתקדמות בספסלי הסנהדרין), לבסוף להפוך לחכם, ואף להתקדם ברמה זו. כמו כן התקיימו דרגות אחרות כדוגמת "חבר", מונח שרווח בעיקר לצורכי טומאה וטהרה.
ראשיתו
המונח "תלמיד חבר" מופיע לראשונה בתקופת התלמוד- לדוגמה, במסכת עירובין סג, א: "ואנא נמי, תלמיד חבר דמר אנא" (=ואני גם, תלמיד חבר של אדוני אני). בתקופה זו ההבדל בין תלמיד חבר לתלמיד עדיין אינו מוגדר היטב.
חלון הזמן
בתקופה זו כבר בטלה הסנהדרין כמוסד מרכזי, אולם עדיין התקיים דירוג בין החכמים (אשר התבטא בעיקר בראשות הישיבה, אך גם בתחומים אחרים). כך דירוג החכמים בתקופה זו כמעט ולא היה רלוונטי, משום שההיררכיה השיפוטית והעצמאות המדינית המסוימת, בטלו. אמנם נשארו עדיין התפיסות הישנות ואמצעי הדירוג השונים; דבר שהוביל להשארת אמצעי דירוג שונים. רק בחלון זמן זה יכול היה להיווצר המונח תלמיד חבר. ביטוי זה למעשה בוחר שלא לדרג את האדם בצורה מוחלטת, כאשר מחד הוא קובע אותו כתלמיד, אך מאידך הוא טוען שהאדם שווה ברמתו למושא ההשוואה. התלמיד-חבר נותר "מעט מאחורי" הדמות הדומננטית. בתקופת הסנהדרין, לא היה ניתן להשתמש במונח זה, משום חוסר הרלוונטיות שלו; אדם היה צריך להיות מוגדר בצורה ברורה האם הוא רב (ואז הוא סמוך), או האם הוא תלמיד.
המונח חבר
המונח "חבר", מתקופת בית המקדש שימש בעיקר להגדרת שמירת דיני טומאה וטהרה של האדם, ללא קשר לרמתו התורנית. אולם בחורבן בית המקדש השני בטלו למעשה דיני טומאה וטהרה, וכך בטל אף המונח "חבר" במשמעותו המקורית. כתוצאה מכך שהקישור המיידי של המונח לדיני הטהרה בטל, ניתן היה לשייכו לתחום ההקבלה והחברוּת. תחום זה ביחס ללימוד תורה קושר בהשאלה, לאדם אשר מעמדו שווה, והוא כ-"חבר", לדמות אחרת.
פרשנויות שונות
מקומו של המונח תלמיד חבר, והעיסוק האינטנסיבי של הפרשנים השונים במעמדו של החכם; הובילו לעיסוק ולפרושים שונים להגדרתו של תלמיד חבר. היו פרשנים ששאפו לברור מקורו ומשמעותו של המונח, לעומת אחרים שהעניקו לו הקבלה לזמניהם. לעומתם היו שאף העלו השערות בדבר תפקידיו השונים של התלמיד-חבר במערך הלימודי שהתקיים בתקופת התלמוד.
לימוד מועט
רש"י (עירובין סג ע"א ד"ה תלמיד חבר) מגדיר תלמיד חבר- דברים אלו מחדדים את התפיסה ההיסטורית, שלמעשה המונח תלמיד חבר לא שימש כסמל היררכי, שהרי גם התלמיד חבר וגם מקבילו ("החבר"), שווים ברמת הידיעה התורנית. אלא שהכינוי ניתן לצורך זיהויים אחרים, כדוגמת חובות הלכתיות.
שלבי התפתחות
הרשב"ם מתייחס להקשר הספציפי, וכותב ביחס לאדם שהוגדר כתלמיד-חבר: כלומר לשיטתו מדובר באדם שהיה תלמיד, ובהמשך התפתח ולמד עוד הרבה תורה, והרב היה רק חברו. בדברים אלו יש זיהוי של מדרג התקדמותי של הלומד תורה ביחס למלמדו. נראה, שגם לפי הגדרה זו אין קשר בין הכינוי תלמיד חבר להיררכיה תורנית כלשהי, אלא יש בה זיהוי היסטורי, שאדם זה בעבר למד אצל רב מסוים.
תפקידים היסטוריים
בתקופה מאוחרת, היו שקבעו שהתלמיד חבר הוא היה התורגמן של דברי הרב, והוא זה החוזר לפני התלמידים שאינם מבינים על דברי הרב; דבר זה התבסס על כך שקיימים ארבע רמות בשלבי הלימוד: התלמיד, תלמיד חבר, רב, ראש. דברים אלו שינו את המונח 'תלמיד חבר' משייכות של אדם מסוים לאדם אחר, אלא סיווגו אותו כרמה זמנית בתוך זמן לימודו של האדם.
התפתחות השימוש הלשוני
ככל מונח, אף ביחס לביטוי תלמיד חבר ניתן להצביע על התפתחויות לשוניות שונות. התפתחויות אלו מתבטאות הם בראשיתו של המונח, ובעיקר בהתפתחויות מאוחרות יותר.
"חבר ותלמיד"
בתלמוד בבלי בגאונים ובראשונים, מופיע המונח "תלמיד חבר", כפי שהוא קיים כיום "תלמיד חבר". אולם בתלמוד הירושלמי הקדום יותר, מופיע מונח זה בצורתו "חבר ותלמיד". ניתן לשים לב שבירושלמי, האדם הוא ראשית 'חבר', ונוסף לכך הוא גם תלמיד (צירוף מונחים); לעומת זאת בבבלי ובראשונים מדובר על מונח משותף 'תלמיד חבר', שקודם כל הוא תלמיד. הגדרה זו שבירושלמי מחדד את היווצרותו של המונח בתקופת האמוראים, כשהוא לובש את צורתו העכשווית רק בתקופת התלמוד הבבלי.
מונח ארץ-ישראלי
חוקרים מסוימים הצביעו על כך שדווקא בארץ ישראל, נוצר המונח "חבר" כבעל ממשות. למעשה חלק מאותם חוקרים שיער שביטוי זה הגיע מכך שאותו "חבר", שהיה שומר על דיני טומאה וטהרה, לעיתים גם היה בין תופסי בית המדרש; לכן הוא כונה תלמיד וחבר.
ימי הביניים
בתקופת הגאונים שימש הכינוי לכבוד, ולא כתואר מוגדר. היו שציינו שבלשון ימי הביניים ובהתפתחויות הלשוניות המאוחרות יותר, שימש מונח זה, לא כזיהוי או כדירוג אלא כשם תואר. כך אישים מסוימים כונו "תלמיד חבר" ביחס לאישים ידועים ומקובלים יותר, ובכך נוצרה עלייה במעמדם של הראשונים. תופעה זו נפוצה בעיקר למעמד פוסקי ההלכה, אך התבטאה גם במישור הקבלי, הפילוסופי והחסידי. בהמשך ניתן למצוא, שהדבר הופך מכינוי המתייחס למעמדו של אדם ספציפי ביחס לאדם אחר, לסיווג השלבים השונים בהתפתחותו של הלומד תורה.
הכרעות הלכתיות
ראשונים מסוימים התבססו על דירוג זה כדי לקבוע שפוסקים הלכה כרב, ולא כתלמיד חבר; אף שהם מצרפים לטעם זה סיבה נוספת, וכתבו דבר זה כאפשרות.
חובותיו כלפי רבו
על תלמיד חבר, לא חלים כל החובות של תלמיד כלפי רבו, כגון שלא נאסר עליו להתפלל אחורי רבו (ברכות כז ע"ב), ולא נצרך לפנות בכינויי כבוד לרבו (בבא בתרא קנח ע"ב), ומותר לו להורות במקום רבו. בנוסף תלמיד חבר, ורבו נספרים כשתי דעות שונות, בשונה מתלמיד ורבו שנספרים כאחד (ירושלמי, סנהדרין פ"א ה"א).
מידות התלמיד חבר
ר' יוסף אלאשקר בחיבורו מרכבת המשנה למסכת אבות (ו,ה) מביא את מ"ח הדברים של קנין תורה, כשהוא מחלק למי מיועד כל חלק מתוכם. חלוקתו מבוססת על כך שרמות לומדי התורה מתחלקים לארבע: הנמוכה ביותר זה התלמיד, אחריה התלמיד החבר, אחריה 'הרב המורה' ואחרונה הנשיא או הראש. התלמיד חבר, שלדעתו הוא התורגמן של הרב, והוא זה החוזר על דברי הרב לפני אלו שלא מבינים; לכן 'התלמיד החבר' צריך 'להתנהג עם התלמידים' ב-י"ב מידות, והם: (1) שידקדק עם החברים אשר הם תלמידים אצל הרב (ונחשבים כחברים שלו); (2) פלפול התלמידים, יחד עם 'הקטנים אשר לא הגיעו להיות חברים שלו'. (3) כשבא להורות 'צריך שיתישב בדברי רבו', כדי שלא יטעה, ואף צריך לתת טעם לדבריו 'כדי שיתיישב בלב השומעים'. (4) שיהיה בקי במקרא ובמשנה, משום שהוא התורגמן. (5) 'במיעוט שיחה', שלא יישן בעת שהרב מדבר, משום שהוא צריך לחזור על דברי הרב לאלו שאינם מבינים. (6) במיעוט שיחת חולין. (7) במיעוט סחורה. (8) צריך לא להתעסק בעייני תענוג. (9) אפילו שהוא רגיל להיות עם התלמידים, לא ירבה איתם בשחוק, 'אמנם מנהיגם בשמחה ובסבר פנים יפות'. (10) להמעיט בחיי אישות. (11) שלא יהיה קפדן. (12) צריך שיהיה שמח בהבנת התלמידים, 'ולא יתקנא במעלתם'.
תלמידים-חברים מפורסמים
בספרות היהודית השונה מופיעים דוגמאות רבות לתלמיד חבר. תקופת התנאים:
תקופת האמוראים:
תקופת הראשונים:
תקופת האחרונים:
אילן צ'סטר
אילן צ'סטר (Ilan Chester; נולד ב-30 ביולי 1952) נולד כאילן צ'נטוחובסקי (Ilan Czenstochowski) הוא זמר, קלידן, אמרגן ומלחין ונצואלי ידוע. בשנת 2010 הוא זכה בפרס גראמי הלטיני.
ביוגרפיה
אילן צ'סטר נולד וגדל בישראל, במשפחה יהודית. כילד הוא שמע מוזיקה צרפתית ואיטלקית ומאוחר יותר הוא הוקסם מהרית'ם אנד בלוז האמריקאי (ריי צ'ארלס, סטיבי וונדר) ותנועת הרוק הבריטי (הביטלס, יס, ג'טרו טול). בשנות השישים והשבעים היה חבר להקות רוק ופופ כמו "Trams", ו-"Way". הוא החל בקריירת סולו בשנת 1983 ובמהרה התפרסם בוונצואלה ובעולם הלטיני.
צ'סטר הוא מוזיקאי רב-תחומי, זמר ומלחין שמשלב טווח רחב של השפעות מוזיקליות שהושפע מטיטו רודריגז (Tito Rodriquez), הנגן הרב-כלי הפורטוריקני שהיה מחלוצי סצנת המוזיקה הלטינית בניו יורק. המוזיקה שלו כוללת מרכיבים מהמוזיקה הקלאסית, ג'אז, מוזיקה אפרו-קריבית ומוזיקה ונצואלית.
אחרי אלבומים מוצלחים כמו Amistad", " Solo faltas tu", "ASI", "Songs Books of Venezuelan Love", Vols. 1, 2 & 3, הוא זכה לתהילה רבה יותר עם אלבום הפלטינה שלו "Navideno Heart" והאוסף של ה-6 CD שמכר 500,000 עותקים תוך שבועות ספורים בוונצואלה לבדה. אחדים משיריו נעשו ללהיטים בינלאומיים ועשו להם גרסאות כיסוי זמרים כמו מארק אנתוני, צ'או פליסיאנו (Cheo Feliciano) וקאיין (Chayenne).
אברהם פינטו (הקטן)
הרב אברהם פינטו (הקטן) (ה'תקמ"ב, 1782 - ח' סיוון ה'תקצ"ד, 1834) היה פוסק הלכה ודרשן, אב בית הדין ורבה של מרקש שבמרוקו במאה התשע עשרה. נצר לשושלת דיינים במרקש מראשית המאה השמונה עשרה.
קורות חייו
נולד במרקש, לאביו רבי יעקב פינטו שהיה מדייני העיר. סבו היה הרב אברהם פינטו בעל ה'מר דרור'. וכדי להבדילו מסבו, כינה את עצמו "הקטן". למד אצל חכמי מרקש. קרוב לגיל חמש עשרה, החל לעסוק בכתיבת חיבורים תורניים, והרצה את כתביו לפני חכמי העיר. כיהן כדיין בבית הדין בעיר שבראשות הרב אברהם אסולין. לאחר פטירתו של האחרון בשנת ה'תקצ"ב, רבי אברהם התמנה לאב בית הדין ורבה של העיר תחתיו עד לפטירתו. חברי בית דינו היו רבי דוד חיים צבאח, רבי מימון פינטו, רבי אלעזר חזן. בית דינו התכתב עם יתר חכמי מרוקו, כדוגמת חכמי טיטואן, מקנס וצפרו. עוד בחייו כתב המשורר רבי יעקב אלכבאש, שיר לכבודו.
פטירתו
נפטר במרקש בח' סיוון ה'תקצ"ד. גיסו, רבי רפאל מסעוד אבן מוחא הספידו. מוזכר בפיוטים לכבוד חכמי מערה במראכש.
בניו
ידועים מבניו: רבי משה שהיה דיין במראכש, ורבי יעקב שהיה מחכמי העיר.
אלחנן בן נון
הרב אלחנן בן נון (י"ח בכסלו תש"י דצמבר 1949) הוא רב היישוב שילה לשעבר ומחבר ספרים. כיהן כ-15 שנה כראש ישיבת בית אורות.
ביוגרפיה
נולד בחיפה לד"ר יחיאל בן נון (פישר) ולד"ר שושנה בן נון (רוזה פירסט), מחנכים וחוקרים בתחומי היהדות והלשון העברית. אחיו, הרב יואל בן נון, הוא ממייסדי ישיבת הר עציון, ומחולל מרכזי של "מהפכת התנ"ך" בישיבות הדתיות לאומיות.
למד בישיבת כפר הרא"ה אצל הרב משה צבי נריה והרב אברהם צוקרמן. בשנים תשכ"ח - תשכ"ט למד בישיבת מרכז הרב אצל הרב צבי יהודה קוק והרב אברהם שפירא. היה ממקימי ישיבת הר עציון בה למד בשנים תש"ל - תשל"ד אצל הרב יהודה עמיטל והרב אהרון ליכטנשטיין.
לאחר מכן התמנה לרב הקיבוץ ראש צורים. בין השנים תש"מ - תש"פ כיהן כרב היישוב שילה, משנת תשנ"ג כיהן כראש ישיבת בית אורות בירושלים עד לפרישתו בשנת תשס"ח.
פרסם מאמרים תורנים בכתבי העת תחומין, צוהר, יש"ע ימינו, ועוד. מרצה במכללת אפרתה.
קורה ברלינר
חייה
ברלינר הייתה הילדה החמישית והצעירה של מנהל בית הספר היהודי להכשרה עסקית, מנפרד ברלינר.
דונאויווארוש
דונאויווארוש (בהונגרית: Dunaújváros; הייתה ידועה בעבר בשמות דונאפנטלה (Dunapentele) וסטאלינווארוש (Sztálinváros) ובגרמנית: Neustadt an der Donau) היא עיר תעשייתית במחוז פייר במרכז הונגריה. העיר ידועה בעיקר בזכות מפעלי הפלדה שלה, הגדולות במדינה.
קורה ברלינר
חייה
לאחר לימודיה כתלמידה חיצונית בבית ספר תיכון לבנים, למדה מתמטיקה, מדעי המדינה ומדעי החברה באוניברסיטת ברלין ובאוניברסיטת היידלברג, וסיימה את לימודיה ב-1916 בהצטיינות. נושא עבודת הגמר שלה היה "ארגון הנוער היהודי בגרמניה: תרומה לסיווג טיפול בנוער ותנועת הנוער". משנת 1919 עבדה עבור השלטון העירוני בברלין-שנברג, ובשנים 1910–1924 הייתה סגנית איגוד מועדוני הנוער היהודי, בו הייתה מאוחר יותר מנהלת עסקים ומנהלת ביצוע בהיידלברג. שם הרצתה בנושא "העובדת הסוציאלית בעירייה" ב-1918. ב-1919 הפכה לעובדת מדינה במשרד הכלכלה, לחברת מועצה ב-1923 ואחת מראשות משרד הכלכלה ב-1923.
דונאויווארוש
גאוגרפיה
דונאויווארוש ממוקמת בטרנסדנוביה שבמישור ההונגרי הגדול, 70 ק"מ מדרום לבודפשט, על הדנובה. היא ממוקמת על כביש שש, על אוטוסטרדות M6 ו-M8 לכיוון בודפשט ועל נתיב הרכבת החשמלית בין פושטאשאבולקס (Pusztaszabolcs) לבין פקש.
קורה ברלינר
חייה
ב-1927 נסעה ללונדון כיועצת למחלקה הכלכלית של שגרירות גרמניה. ב-1930 הפכה לפרופסור לכלכלה במכון להוראת עסקים בברלין. ב-1933 איבדה את תפקידה בשירות המדינה והייתה לחברת חובה בהתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה, שם הפכה לראש המחלקה להגירה, מפקחת על הכשרת מורים וסגנית יו"ר הסתדרות הנשים היהודיות. היא דחפה להקמת מוסד להכשרת גננות יהודיות ולרפורמה חברתית ולקביעת עבודה סוציאלית כדיסציפלינה אקדמית, במודל של אליס סלומון.
דונאויווארוש
שם
דונאויווארוש החליפה את הכפר דונפנטלה ("פנטלאון (Pantaleon) על הדנובה"), שנקרא על שם פנטלאון הקדוש. הקמתה של עיר תעשייתית חדשה זו החלה בשנת 1949, ובשנת 1951 הוחלף שם הכפר לסטאלינווארוש (Sztálinváros, "עיר סטלין"). בשנת 1961, חמש שנים לאחר המרד ההונגרי, שינתה הממשלה החדשה את שם העיר לשם הנייטרלי דונאויווארוש, שפירושו "העיר החדשה של הדנובה".
קורה ברלינר
חייה
בקיץ 1939 ביקרה ברלינר בשוודיה על מנת לסייע למנהיגים היהודים המקומיים לנהל משא ומתן עם השלטונות השוודים לשם קליטת פליטים יהודים נוספים מגרמניה הנאצית וכן לארגן מחנה פליטים בשוודיה. עם זאת, חזרה לעבודתה בגרמניה לפני 25 ביולי, כאשר פג תוקף הוויזה השוודית שלה.
דונאויווארוש
היסטוריה
דונאויווארוש היא אחת הערים החדשות בהונגריה. היא נבנתה בשנות החמישים בתקופת תיעוש המדינה תחת השלטון הסוציאליסטי-קומוניסטי, כעיר חדשה ליד הכפר הקיים דונאפנטלה (Dunapentele).
האזור מיושב מאז ימי קדם. בתקופת היותה של מערב הונגריה פרובינציה רומאית בשם פאנוניה (Pannonia), התקיימו במקום - גבול המחוז - מחנה צבאי ועיירה בשם אינטרסיקה (Intercisa). ההונגרים כבשו את האזור בראשית המאה העשירית. הכפר פנטלה, על שם הקדוש היווני בן ימי הביניים, פנטלאון הקדוש, נוסד לאחר זמן קצר. בין 1541 ל-1688 היה הכפר תחת שלטון עות'מאני, ובמהלך המלחמה בין ההונגרים והעות'מאנים, מלחמה שנמשכה כ-150 שנה, נהרס הכפר. במהלך מאבק החופש שהוביל הנסיך פרנץ ראקוצי מטרנסילבניה, חרב שוב המקום. במאה ה-18 החל הכפר לשגשג. בשנת 1830 ניתנה לכפר הזכות לקיים ימי שווקים פעמיים בשבוע. בשנת 1831 התפרצה מגפת כולרה וגרמה למרד איכרים בקנה מידה קטן. בשנת 1833 קיבל פנטלה מעמד של עיר (oppidum) על ידי פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה. אזרחי העיר השתתפו במאבק "אביב העמים" בשנים 1848–1849.
קורה ברלינר
חייה
ב-26 ביוני 1942 גורשה למינסק עם עובדים נוספים של ההתאחדות הארצית. מעט ידוע על ימיה האחרונים, אך ככל הנראה נרצחה במאלי טרוסטינץ. אבן זיכרון מנציחה את חייה בבית העלמין היהודי בהנובר. חלק מהמסמכים שלה כלולים בארכיון אידה זלה (Ida-Seele-Archive). רחוב ליד אנדרטת השואה בברלין-מיטה נקרא על שמה, וכך גם שביל רגלי בין בית האופרה של האנובר לאנדרטה לזכר השואה.
דונאויווארוש
היסטוריה
לאחר מלחמת העולם השנייה פתחה הממשלה הקומוניסטית החדשה תוכנית מתועשת גדולה, כחלק ממאמצי החימוש מחדש. בשנת 1949 נבחר אתר דונאויווארוש כאתר עבודות הברזל והפלדה הגדול במדינה. במקור היו אמורות עבודות אלה להתקיים סמוך למוהאץ', אך היחסים ההונגרים-יוגוסלביים הורעו, ואתר חדש זה נבחר עקב ריחוקו מגבול יוגוסלביה. העיר תוכננה להכיל 25,000 תושבים.
קורה ברלינר
חייה
ברלינר לא נישאה ולא היו לה ילדים, אבל יש לה קרובי משפחה, כולל 21 נינים ואחיינים בארצות הברית.
דונאויווארוש
היסטוריה
מפעלי המתכת נפתחו בשנת 1954. בעיר התגוררו אז 27,772 תושבים; 85% מהם גרו בדירות, וכ-4,200 איש גרו בצריפים אשר במקורם היו "בתים" לעובדי הבנייה.
באמצע שנות החמישים אורגנה תחבורה ציבורית בעיר. אוטובוסים הובילו 24,000 נוסעים בכל יום. במהלך שנות החמישים הוקמו מתקני תרבות וספורט רבים. בית הספר היסודי אנדרה שאגווארי (Endre Ságvári) היה בית הספר הגדול ביותר במרכז אירופה בשנות השישים. הריאליזם הסוציאליסטי היה הסגנון הארכיטקטוני הרשמי והמחייב, ותנועת האמנות של השיטה הקומוניסטית. בעיירה ישנם פסלים ציבוריים ותבליטים המייצגים איחוד אלגורי של עובדים, איכרים ואנשי רוח, המוקפים במוטיבים עממיים מסורתיים. בהשראת הבאוהאוס, הבניינים והמונומנטים של תקופה זו (1949–1956), כמו הקולנוע, התיאטרון, בית החולים ובתי הספר בעיר, התאפיינו בפונקציונליזם סטרוקטורלי, אך האידאולוגיה הביאה לקישוטים קלאסיציסטיים כמו עמודים, טימפנונים וקשתות, שהקנו לסגנון את שמו (הבלתי פורמלי) "הבארוק של סטלין". בשנת 1956 הקשו על הבנייה רעידת אדמה ושיטפון, ובאוקטובר - תחילת המרד ההונגרי ב-1956. במהלך המרד שבה העיר לשמה ההיסטורי דונאפנטלה. תחנת הרדיו ראקוצ'י (Rákóczi), שהוקמה על ידי המהפכנים, שידרה מאוטובוס שהסתובב בדונאפנטלה כך שלא ניתן היה לאתרו. הצבא הסובייטי כבש את העיר ב-7 בנובמבר 1956. משטר צבאי הוחל על העיר וטנקים סובייטים הוצבו ברחבי העיר.
גם לאחר המהפכה נותרה דונאויווארוש "עיר הסימן המסחרי" של הסוציאליזם בהונגריה, והוצגה ככזו בפני מבקרים זרים ובהם יורי גגרין והנשיא האינדונזי סוקרנו העיר סיפקה גם תפאורה נופית לסרטים פופולריים.
ב-26 בנובמבר 1961 שונה שמה של העיר לדונאויווארוש. פירוש השם: "עיר חדשה על הדנובה" (ראו טיסאויווארוש) כתוצאה ממותו של סטלין (1953) והמרד ההונגרי (1956).
בשנת 1990 הפכה דונאויווארוש לעיר עם זכויות מחוז - אחת מארבע הערים אז (כיום חמש) במדינה במעמד זה, שאינן בירות מחוז. זאת בהתאם לחוק חדש שהעניק מעמד זה לכל הערים בהן מעל 50,000 תושבים. זאת למרות העובדה שאוכלוסיית דונאויווארוש מתחת ל-50,000 תושבים מאז 2008 (כמו הודמזוושרהיי, שנמצאת במצב דומה).
מתחם המפעל דונאפר (Dunaferr) הוא עדיין מפעל חשוב בתעשיית הפלדה ההונגרית, ומעסיק מרכזי באזור. בדונאויווארוש תשתיות חדשות רבות - גשר הפנטלה, קישור ישיר לכביש מהיר בין בודפשט לדונאויווארוש - ובה מפעל דרום קוריאני חדש של חברת Hankook - מפעל הצמיגים הגדול ביותר באירופה של האנקוק - וחברת "המבורגר הונגריה" (Hamburger Hungaria), מיצרני המכולות הגדולים באירופה.
הודות לחשיבותה הפוליטית והכלכלית, העיצוב האורבני הקומוניסטי, האדריכלות הריאליסטית הסוציאליסטית והאווירה הייחודית, דונאויווארוש היא מזכרת בולטת של הקומוניזם. רבים מהבניינים בני החמישים זכו להגנה כמונומנטים היסטוריים, והעיר נמצאת במוקד התעניינות תיירותית.
דמוגרפיה
בשנת 2001 התגוררו בדונאויווארוש 55,309 תושבים (92.5% הונגרים, 0.6% צוענים, 0.6% גרמנים, 6.3% אחרים). דתות: 38.9% קתולים, 8.3% קלוויניסטים, 2% לותרניים, 37.8% אתאיסטים, 0.2% אחרים, 12.8% לא מזדהים.
פוליטיקה
האספה העירונית המקומית מונה 17 חברים ממפלגות שונות (12 מפידס).
ספורט
הספורט הפופולרי ביותר בעיר הוא הוקי קרח, והעיר היא ביתם של ה-Steel Bulls. ספורט פופולרי נוסף הוא כדורגל. בעיירה קבוצה בליגת העל ההונגרית, "דונאויווארוש". קבוצה ידועה היא Dunaújváros FC, שזכתה באליפות בעונת 1999–2000. צוות פולו המים לנשים של העיר זכה בגביע LEN ב-2018.
עיירות תאומות - ערי אחיות
דונאויווארוש היא עיר תאומה של:
מוחמד אבן אל-חנפיה
מוחמד אבן אל-חַנַפיָה (בערבית: محمد بن الحنفية) הוא בנו של הח'ליף המוסלמי הרביעי, עלי בן אבי טאלב ואחת מנשותיו ח'אולה בנת ג'עפר, שכונתה "החנפיה", על שם שבטה, בַּנוּ חנפיה. בניגוד לאימאמים השיעים השני והשלישי- חסן בן עלי וחוסיין אבן עלי, שהיו בניה של פאטמה זהרה, בתו של מוחמד, לא נהנה אל-חנפיה משושלת יוחסין מכובדת שכזאת ולכן מנהיגותו לא הייתה מקובלת על רוב השיעים.
במהלך תקופת ח'ליפותו של אביו עלי, שימש אל-חנפיה כאחד המפקדים בצבאו, ונלחם לצדו במלחמות נגד המתנגדים לשלטונו של עלי, מבית אומיה. כתבים שיעים שונים מייחסים לאל-חנפיה אומץ ויכולת ביטוי (שירש מאביו), אדיקות דתית ונוכחות מרשימה. במסורות שיעיות שונות מסופר כי בקרבותיו של עלי, הוא הציב את אל-חנפיה בראש צבאו, ואילו את חסן וחוסיין הציב מאחור והגן עליהם, משום ש"הם בניו של הנביא" ואל-חנפיה "הוא בני".
אל-חנפיה אינו נחשב לאימאם על ידי השיעים (שכן אינו מצאצאיו של הנביא מוחמד), אולם הוא דמות חשובה בהיסטוריה השיעית מאחר שהוא שימש כמנהיגה (בתואר) של מרידה נגד הח'ליפים האומיים. אל-מוח'תאר, שהנהיג את המרידה שפרצה בכופה (כיום בעיראק) ב-686, הכריז על חנפיה כמהדי ו"בנו של היורש", שישיב את הצדק לעולם האסלאמי. מוח'תאר פנה לשיעים לנקום את דמו של חוסיין, אולם רבים מהם סירבו, ביניהם בנו של חוסיין, עלי בן חוסיין, האימאם השיעי הרביעי.
נראה כי אל-חנפיה עצמו לא נקט כמעט כל תפקיד אקטיבי במרידה, וסירב לקבל את התואר, לכן כאשר המרד דוכא בהצלחה על ידי השלטונות, הם לא פגעו בו. הוא נפטר ב-700. תומכיו טענו כי הוא לא נפטר אלא מסתתר בהרים סביב מכה, וכשישוב יכונן שלטון צדק בעולם.
משמעותה העיקרית של המרידה הייתה תחילתה של מסורת שיעית, לפנות לצאצאיו של עלי בדרישה כי ינהיגו אותם, במקום השלטון של הח'ליפים הסונים, שנחשבו למושחתים, לא צודקים ואוטוקרטים בעיני השיעים.
אל-חנפיה נחשב לאדם הראשון שהוכרז עליו כי הוא המהדי, אם כי הוא לא טען לתואר בעצמו. נראה כי הוא גם זה שחנך את מושג ה"היעלמות" של המהדי, שייחסו מאמיני כתות שונות למתחזים למהדי.
AGPL
AGPL (קיצור של Affero GPL) או רישיון אְַפֶרוֹ (תרגום שמו הרשמי המלא: הרישיון הציבורי הכללי של אפרו) הוא סוג נפוץ של רישיון לתוכנה חינמית. הגרסה הראשונה של הרישיון, AGPLv1, פורסמה על ידי חברת Affero במרץ 2002, ומבוססת על GPLv2 (הגרסה השנייה של הרישיון הציבורי הכללי של גנו). הגרסה השנייה (AGPLv2) פורסמה בנובמבר 2007, כרישיון מעבר המאפשר נתיב שדרוג מ- AGPLv1 לרישיון הציבורי הכללי של GNU AGPL, שהיא למעשה גרסה של AGPL המותאמת ל- GPLv3.
היסטוריה
בשנת 2000, בעת פיתוח מודל עסקי של למידה מקוונת ושירות מקוון, נפגש הנרי פול עם ריצ'רד סטולמן באמסטרדם, שם דנו בפרצה ASP ב- GPLv2. במהלך החודשים שלאחר מכן, דנו סטולמן ופול בגישות לפתרון הבעיה. בשנת 2001 הקים פול את Affero Inc, עסק לשירותי רשת, והוא נזקק לרישיון שידרוש הפצה על ידי ארגונים אחרים שהשתמשו בקוד Affero כדי ליצור שירותי אינטרנט נגזרים. באותה תקופה, פנה פול עם בראדלי מ'קון ואבן מוגלן מהקרן לתוכנה חופשית כדי לקבל ייעוץ בנוגע לרישיון חדש שיסגור את פרצת ASP ב- GPLv2.
בסביבות סוף פברואר 2002, הציע קון, על סמך הרעיון של Quine (תוכנית המדפיסה את קוד המקור שלה), להוסיף ל- GPLv2 סעיף 2(d) שידרוש מעבודות נגזרות לשמור על תכונת "מקור הורדה", שיספק קוד מקור מלא ותואם. קון טען שיש תקדים לדרישה כזו בסעיף 2(c) של GPLv2, המחייב שמירה על תכונות מסוימות על ידי מפיצים ומשתנים במורד הזרם.