cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קאנה קורסו
היסטוריה
באיטליה שימש הקאנה קורסו בתפקידים שונים ומגוונים, שתאמו מחד את אופיו היציב והחברותי, ומאידך - את יכולתו הפיזית המרשימה ועמידותו בתנאים קשים במיוחד. הם שימשו ככלבי שמירה והגנה, ככלבי ציד לחיות גדולות כמו חזירי בר, אריות, דובים וזאבים; וככלבי רועים לבקר הם שמרו על הבקר מפני זאבים וטורפים אחרים או מפני גנבי בקר. בשל היותו בעל מגוון רחב ונדיר של תכונות שונות ואינטליגנציה יוצאת דופן, שאפשרה לו להיות בחוץ כלב עבודה מעולה ובבית כלב עדין וסובלני כלפי כל בני המשפחה - הפך עד מהרה הקאנה קורסו לבן לווייתם של בעלי החוות בדרום איטליה ובמרכזה, ולחלק בלתי נפרד מהמשפחה הכפרית.
במקומות רבים הפך הקאנה קורסו לעוזרו של הקצב המקומי (כמו גזע הרוטווילר), ועד היום ישנם איטלקים הקוראים לגזע זה "כלב הקצבים" (Cane Di Maccelaio). תפקידו היה להוביל את הבקר לשחיטה או לזירת המכירות בכיכר השוק. במידה והשור היה הופך להיות מסוכן, יוצא מכלל שליטה ומתפרע, הקורסו היה נדרש ל"נטרל" אותו ולהשכיבו על הקרקע, תוך תפיסת המפרקים ברגליו. גם בקרב נהגי העגלות היה הקאנה קורסו פופולרי ביותר, ותפקידו היה לרוץ לצידן ולאבטח את העגלון ומטענו מפני שודדי דרכים.
עם השנים, בשל המעבר מחיים כפריים לחיים בכרך, הלך ודעך גידולו של הגזע עד שכמעט ונכחד. פריטים בודדים נשארו בחוות שבדרום איטליה (בהן הכלבים עברו מדור לדור במשך מאות שנים). בראשית שנות השמונים התגלו בדרום איטליה כמה עשרות כלבים, שצורתם הייתה מוכרת מספרות ימי הביניים ומציורים עתיקים מהמאה ה-13. לאחר הגילוי החלו חוקרים איטלקיים להתחקות אחר גזע זה, לחקור את עברו ולטפחו מחדש.
ב-1996 הכירה הפדרציה הבין-לאומית לכלבנות באופן רשמי בקאנה קורסו כגזע, ומאז הוא רוכש לו אוהדים רבים בכל רחבי העולם, ובתקופה האחרונה גם בישראל.
מבנה כללי
פרוותו של גזע זה היא קצרה, צבעיה הם: חום, (בז), שחור, כחול (אפור) או תערובת מנומרת של הצבעים הנ"ל.
גובה זכר 62-70 ס"מ, נקבה 58-66 ס"מ.
משקל זכר 45-65ק"ג, נקבה 35-50 ק"ג.
In the Night
In the Night הוא סינגל של הזמר הקנדי דה ויקנד, מתוך אלבום האולפן השני שלו, Beauty Behind the Madness. השיר יצא לאור ב-17 בנובמבר 2015, על ידי חברות התקליטים XO וריפבליק רקורדס, כסינגל הרביעי מתוך האלבום. השיר נכתב על ידי דה ויקנד, אחמד בלשה, עלי פייאמי, סוואן קוטצ'ה, מקס מרטין ופיטר סוונסון והופק על ידי מרטין ופייאמי, ביחד עם דה ויקנד כמפיק שותף.
הרכב
השיר נכתב בסולם לה מינור במונה מורכב בקצב מתון של 112 פעימות לדקה. השירה של טספיי משתרעת בין E4 ל-D5.
ביקורת
השיר התקבל היטב על ידי המבקרים. כמו שיתוף הפעולה הקודם של דה ויקנד עם מקס מרטין, "Can't Feel My Face", הוא הושווה באופן נרחב ליצירות של מייקל ג'קסון. ג'ון דולן מרולינג סטון כתב: "לפעמים האלבום מעורר דרמה אמיתית. 'In the Night' יכול להיות רק עוד אודה בסגנון 'Dirty Diana' לתינוק טורף - עד שנלמד שהאישה בשיר היא הקורבן של התעללות, 'לרקוד כדי להקל על הכאב'". ב-Spin נאמר כי השיר "מגיע הכי קרוב לאולפן קנה המידה והאופוריה של גלי האוויר של 'Can't Feel My Face', ומשודרג לסינת'ים ברקע בהיקף משקפי שנות השמונים כמו 'Everybody Wants to Rule the World'". עוד נאמר כי "הכוכב האמיתי כאן, הוא, כרגיל, קולו [של דה ויקנד], מקיש בכוס השברירית העליונה ביותר של הקופה שלו מבלי לשבור אותה לגמרי".
וידאו קליפ
הקליפ של השיר, בבימויו של BRTHR, פורסם ב-8 בדצמבר 2015, והוא מציג את חברתו של טספיי, הדוגמנית בלה חדיד. הוא מתאר את חדיד כמלצרית במועדון לילה רעוע של רקדנים שאליהם מגיעים גנגסטרים מסוכנים. הגנגסטר המוביל מתחבב במיוחד עם המלצרית, שכן דמותו של טספיי צופה בחוסר אונים כשהוא והרקדנים מנוצלים על ידי גנגסטרים. הקליפ נעשה מבולבל יותר ויותר, ובונה לרצף כאוטי בו המלצרית וחבריה הרקדנים סוף סוף הורגים את הגנגסטרים. הגנגסטר המוביל, לעומת זאת, מתחקה אחר דמותו של טספיי בסצנה האחורנה, ומניח אקדח לראשו - אך ניצל על ידי מי שנראה כמלצרית, שהורגת את הגנגסטר, לפני שהשניים נוסעים על אופנוע. הקליפ מסתיים בכך שהרקדנים גוררים גופת גנגסטר לים, עם צילומי מצלמה רועדים, כשהמסך הולך ומשחיר. גרסה מקוצרת של הקליפ פורסמה ב-14 בפברואר 2016. נכון לינואר 2021, לקליפ המלא למעלה מ-74 מיליון צפיות ביוטיוב.
ויקטור סנייב
ביוגרפיה
סנייב נולד בסוחומי שבגאורגיה הסובייטית (היום בירת אבחזיה). הוא החל להתאמן בשנת 1956. מאמנו, אקופ קרסליאן, המליץ לו להתמחות בקפיצה משולשת כשהיה בן 17.
לאחר סיום הקריירה הספורטיבית עבד במערך אגודות הספורט בטביליסי. לאחר פירוק ברית המועצות עבר להתגורר באוסטרליה ועבד כמורה לספורט.
אלוף אולימפי ושיאן עולם
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה סנייב במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא עולם חדש של 17.39 מטר שניקבע בקפיצה השישית והאחרונה, לפני נלסון פרודנסיו מברזיל (17.27 מטר) וג'וזפה ג'נטילה מאיטליה (17.22 מטר). השיא העולמי בתחרות זו נשבר חמש פעמים על ידי שלושת הקופצים. בקפיצה השלישית הוא קבע את השיא העולמי הראשון שלו בתוצאה של 17.23 מטר.
אלוף אירופה
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1969 זכה סנייב במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.34 מטר, לפני זולטן ציפרה מהונגריה (16.85 מטר) וקלאוס ניומן ממזרח גרמניה (16.68 מטר).
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה סנייב במדליית זהב בקפיצה משולשת פעם שנייה ברציפות, בתוצאה של 17.35 מטר לפני ירג דרמל ממזרח גרמניה (17.31 מטר) ופרודנסיו (17.05 מטר).
בתחרות שנערכה בסוחומי ב-19 באוקטובר אותה שנה, שיפר סנייב בקפיצה משולשת את השיא העולמי והעמיד אותו על תוצאה של 17.44 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1974 זכה סנייב במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.23 מטר, לפני קרול קורבו מרומניה (16.68 מטר) ואנדריי סונטאג מפולין (16.61 מטר).
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה סנייב במדליית זהב בקפיצה משולשת פעם שלישית ברציפות, בתוצאה של 17.29 מטר, לפני ג'יימס באטס מארצות הברית (17.18 מטר), שיאן העולם ז'ואאו קארלוס דה אוליווירה מברזיל (16.90 מטר) ושיאן העולם בעבר פדרו פרז מקובה (16.81 מטר).
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכה סנייב במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.24 מטר, אחרי בן ארצו יאק אודמיי (17.35 מטר) ולפני ז'ואאו קארלוס דה אוליווירה (17.22 מטר).
תארים והישגים
בסך הכל קבע סנייב שלושה שיאי עולם, זכה בארבע מדליות אולימפיות, מהן שלוש זהב ואחת כסף, פעמיים אלוף אירופה, שש פעמים אלוף אירופה באולם (1970, 1971, 1972, 1975, 1976, ו-1977) ושמונה פעמים אלוף ברית המועצות בקפיצה משולשת (1971-1968, 1975-1973 ו-1978).
נפטר ב-3 בינואר 2022.
טאראנטו (נפה)
נפת טאראנטו (באיטלקית: Provincia di Taranto) היא נפה במחוז פוליה שבאיטליה. הנפה משתרעת על שטח של 2,436 קמ"ר, ובשנת 2005 התגוררו בה 580,418 נפש. בירתה של הנפה בעיר טאראנטו, והיא גובלת בנפת מטרה במחוז בזיליקטה במערב, בנפת בארי במחוז פוליה בצפון, בנפת ברינדיזי במחוז פוליה במזרח, בנפת לצ'ה במחוז פוליה בדרום-מזרח ובים היוני בדרום.
חזית הדון
חזית הדון הייתה קבוצת ארמיות, שהשתייכה לצבא הסובייטי במלחמת העולם השנייה, ומילאה תפקיד מרכזי בהשמדת הכוחות הגרמניים, שכותרו באזור סטלינגרד, במהלך קרב סטלינגרד.
היסטוריה
החזית הוקמה על פי החלטת הפיקוד העליון הסובייטי ב-30 בספטמבר 1942, על בסיס המפקדה והגייסות שהשתייכו לחזית סטלינגרד, וכמפקדה מונה גנרל קונסטנטין רוקוסובסקי, אחד המפקדים המוכשרים ביותר של הצבא האדום. כוחות החזית החזיקו בקו החזית מצפון לסטלינגרד, מנהר הוולגה ועד ממערב לעיקול הגדול של נהר הדון. הם ניהלו סדרת התקפות נגד העמדות הגרמניות מצפון לסטלינגרד במטרה לרתק כוחות גרמניים חזקים ככל האפשר, ובכך להקל את הלחץ הגרמני על הארמייה ה-62 בתוך העיר.
בנובמבר 1942, ערב מתקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד כללה חזית הדון 3 ארמיות (הארמייה ה-24, הארמייה ה-65 והארמייה ה-66) בסיוע ארמיית האוויר ה-16. תחת פיקודה היו 22 דיוויזיות חי"ר, קורפוס שריון, ו-3 בריגדות טנקים עצמאיות. יעדה העיקרי של החזית במסגרת תוכנית מבצע אורנוס היה לרתק את שלושת הקורפוסים הגרמניים (קורפוס הפאנצר ה-14 והקורפוסים ה-8 וה-11), שהגנו על האגף השמאלי של הארמייה השישית, בעוד המתקפה הסובייטית העיקרית מונחתת על עמדות הארמייה הרומנית השלישית ממערב לנהר הדון במטרה לכתר את הכוחות הגרמניים באזור סטלינגרד. ב-19 בנובמבר פתחו כוחות החזית במתקפה על הכוחות הגרמניים שניצבו מולם, ולא איפשרו להם לבוא לעזרת הכוחות הרומניים ממערב להם. הכוחות הגרמניים מצפון לסטלינגרד, שהותקפו במקביל מחזיתם ומעורפם, נאלצו לסגת במהירות לכיוון העיר, לאחר שספגו אבדות כבדות בכוח אדם ובציוד.
לאחר שבראשית דצמבר 1942 נכשלו מספר ניסיונות סובייטיים לחסל את הכוחות הגרמניים, שכותרו בכיס סטלינגרד, הבין הפיקוד הסובייטי העליון שמדובר במבצע מורכב, ושיש צורך לרכז כוחות גדולים לצורך המשימה. רוקוסובסקי הופקד על תכנון המבצע לחיסול כיס סטלינגרד (שקיבל את השם מבצע טבעת) וקיבל פיקוד על כל הכוחות הסובייטיים באזור סטלינגרד. הארמייה ה-21 מהחזית הדרום-מערבית והארמיות ה-62, ה-64 וה-57 מחזית סטלינגרד סופחו לחזית הדון לצורך המבצע המתוכנן.
ב-10 בינואר 1943 פתחו כוחות חזית הדון במתקפה הסופית על כיס סטלינגרד לאחר הרעשה ארטילרית כבדה. הכוחות הגרמניים המכותרים התגוננו בעקשנות, אך לאחר שלושה שבועות של קרבות קשים, במהלכם נהרגו כ-100 אלף חיילים מכוחות הציר, נכנעו שרידי הארמייה השישית ב-2 בפברואר 1943. לאחר השלמת חיסול כיס סטלינגרד פורקה המפקדה של חזית הדון, ורוקוסובסקי הועבר לפקד על החזית המרכזית.
יחסי ניו זילנד–שווייץ
יחסי ניו זילנד–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ניו זילנד לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
באמצע המאה התשע עשרה היגרו השווייצרים הראשונים לניו זילנד. רובם חתרו למצוא זהב באיים והיגרו בשנות ה-60 של המאה ה-19.
שווייץ פתחה את הנציגות הראשונה שלה בניו זילנד - קונסוליה, ב-1912 באוקלנד. ב-1937 הועברה הקונסוליה לוולינגטון וב-1959 היא השתדרגה לרמת קונסוליה כללית. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקונפדרציה השווייצרית לניו זילנד כוננו ב-1962 ושווייץ שדרגה את הקונסוליה הכללית לדרג השגרירות. מלבד השגרירות, החזירה שווייץ את הקונסול שלה לאוקלנד. ניו זילנד לעומת זאת האמינה את שגרירותה שבבון, בירת גרמניה המערבית, על שווייץ. לאחר איחוד גרמניה עברה השגרירות לברלין והיא אמונה על שווייץ.
שווייצרים בניו זילנד
בסוף שנת 2016 התגוררו בניו זילנד 6,925 שווייצרים, מה שהופך את הקהילה בניו זילנד לקהילה השנייה בגודלה באזור אוקיאניה לאחר הקהילה שבאוסטרליה.
מרי ליינס
ביוגרפיה
ליינס נולדה בלונדון.
אלופת עולם
ב"משחקי מונטה קרלו" שנערכו במונטה קרלו במרץ 1921 זכתה לייס ב-6 מדליות, 5 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.70 מטר, בריצת 60 מטר בתוצאה של 8.2 שניות, בריצת 250 מטר בתוצאה של 36.3 שניות ובשתי ריצות שליחות 4x75 מטר ו-4x175 מטר. מדליית כסף, בריצת 800 מטר.
במשחקי העולם לנשים הראשונים שנערכו בפריז, צרפת בשנת 1922 זכתה ליינס ב-5 מדליות, 3 זהב, 1 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.06 מטר, בריצת 300 מטר בתוצאה של 44.8 שניות ובריצת שליחות 4x110 יארד בתוצאה של 51.8 שניות. מדליית כסף, בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.7 שניות ומדליית ארד בריצת 100 יארד.
חייה האישיים
היא פרשה מתחרויות בשנת 1924, והתחתנה עם מר סמית'. בעלה נפטר בשנת 1946. בשנת 1971 היא עברה מלונדון לאורת'ינג עם שתי אחיותיה הרווקות. בשנת 1978 היא נהרגה בתאונת דרכים.
המעגל ההרמנויטי
המעגל ההרמנויטי או המעגל הפרשני (The Hermeneutic Circle) הוא מושג בתורת הפרשנות שמתאר פרדוקס שנוגע להבנה של מקור היסטורי, טקסטואלי או אחר. השאלה המרכזית היא: כיצד נודע לאדם משהו חדש וחיצוני שהוא לא ידע קודם בעצמו? המעגל מבקש לתאר את תהליך הבנתו הפרשנית של טקסט. מצד אחד, הבנה של טקסט שלם נשענת על הבנת החלקים השונים המרכיבים אותו. מצד שני, הבנה של כל חלק בטקסט נעזרת בהבנת כוונתו של הטקסט השלם. הנחת המוצא של הטיעון הזה היא שלא ניתן להבין טקסט שלם ללא הבנת חלקיו, אך גם להפך: לא ניתן להבין את חלקי הטקסט ללא הבנת הטקסט השלם. מצב זה בעייתי, שכן הוא מעגלי, שהרי כל שלב מניח את קיומו מראש של השלב האחר. אך אם כך, כיצד בכלל מתבצע תהליך ה'הבנה' של הטקסט?
לחלופין, כוונת ה'מעגל הפרשני' היא להדגיש את הטענה ולפיה מובנו של הטקסט חייב להימצא מחוצה לו ולא בתוכו: אם בהקשרו הרחב יותר של הטקסט עצמו: ההקשר התרבותי, ההיסטורי והספרותי שבמסגרתו הוא נכתב או נקרא, או בהנחותיו או ידיעותיו המוקדמות של הפרשן המבין את הטקסט.
תפיסתו ההרמנויטית של שליירמכר
על פי תפיסתו ההרמנויטית של פרידריך שליירמכר, חיונית כאן הבנתו הסובייקטיבית של הפרשן כדי לתאר ולאפיין מהו תהליך פרשני. לתפיסתו, רק 'הבנה' פנימית כזו מאפשרת לו לפרש את הטקסט החיצוני העומד מולו. במילים אחרות, ההבנה של הפרשן איננה תוצאה של הטקסט החיצוני לבדו, אלא חיבור בינו לבין רקע של ידע אישי מוקדם יותר: ידיעת ההקשר ההיסטורי והפסיכולוגי של כותב הטקסט היא זו המאפשרת לפרשן לפענח את הטקסט.
המעגל ההרמנויטי על פי היידיגר וגדמר
הפילוסוף הגרמני מרטין היידיגר פיתח (בשנת 1927) את מושג המעגל ההרמנויטי כדי לתאר את המכלול כמציאות הנשענת על הניסיון היומיומי של קיום הפרטים בחווייתו של היחיד. וכך, עצם מושג ההבנה האנושית תואר כהשענות על מבנים-קודמים ו'פנימיים' יותר של הבנה, ורק אלה מאפשרים לאדם לפענח (באופן ראשוני) תופעות חיצוניות בהן הוא נתקל.
אצל היידגר ההרמנויטיות מתבטאת בפרשנות הקיומית של העתיד מתוך העבר ושל העתיד את העבר. כך לדוגמה כאשר אני קורא טקסט אני כבר מגיע מראש עם פרשנות קיומית מסוימת אל הטקסט, אותה אני "משליך-קדימה" לעתיד ומבין את הטקסט לאור הציפייה הקיומית שלי ממנו. ועל אותו המשקל, כאשר קוראים את הטקסט, הטקסט פועל באופן כזה שאני נאלץ לשנות את הפרשנות הקיומית הראשונית. הטקסט, בתור מה "שכבר היה" משפיע על ההבנה את מה "שעוד לא" ובתור מה "שעוד לא" משפיע על הבנתי את "שכבר היה".
הדיון ב'מעגל ההרמנויטי' זכה לפיתוח ודיון חדש אצל תלמידו של היידגר, הנס גאורג גדמר, והגיע לשיאו ב"תאוריה הביקורתית" של שנות ה-60. בשעה שהיידיגר תיאר את ההבנה כתהליך פנימי בנפשו של היחיד, כלומר כזה הנשען על ידע פנימי א-פריורי מוקדם מראש, בא גדמר והציג מודל חלופי, הטוען להיווצרותו של מידע חדש. לדברי גדמר אמנם המידע על המכלול מגיע אלי באמצעות איסוף הפרטים השונים המצטרפים לכדי מכלול שלם, אבל זוהי הבנה שיתופית בין אישים שונים המנהלים ביניהם שיח פרשני של חילופי מידע והשוואה. שיח שיתופי כזה יוצר הסכמות משותפות על מילים מוסכמות, ואלה מתארות 'מכלול' חדש. דונלד שון דיבר על מעגל הרמנויטי שעיקרו 'שיחה' שכזו בין הפרשן לבין הסיטואציה, שיחה המולידה מידע חדש.
הקהילה היהודית של בודפשט
היסטוריה
מרכז הקהילה הוקם במטה הקודם ברחוב שיפ (Sip utca) של הקהילה היהודית של פשט לשעבר, שנחשבה לאחת הגדולות בעולם לפני המלחמה. לשם עברה גם הנציגות הלאומית היהודים ההונגרים (MIOK), ארגון גג שהוקם כדי לשלוט בכל חיי הדת היהודיים.
מכיוון שהיהדות מחוץ לבודפשט כמעט חדלה להתקיים אחרי המלחמה, בפועל BZSH ו-MIOK היו כמעט אותו הדבר. הדברים נותרו כך גם לאחר חילופי השלטון. MIOK הפכה כאמור ל"התאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה" (MAZSIHISZ). עד היום ה-BZSH היא הקהילה החזקה ביותר של יהדות הונגריה, גדולה יותר מ-MAZSIHISZ הלאומית, מכיוון שמספר חבריה בבודפשט עולה בהרבה על המספר הכולל של החברים בקהילות היהודיות מחוץ לבודפשט שבשליטת MAZSIHISZ. בנוסף, BZSH מנהל את בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה, כמו גם את כל בתי הקברות הפעילים או שכבר לא פעילים בפשט, מפעילה את המטבח הכשר, את בבית הספר היהודי שאנדור שייבר, את גן הילדים היהודי בנימין ואת בית האבות באויפשט.
מחוזות
לקהילה שייכים חמישה עשר בתי כנסת ובתי תפילה. על בסיסם היא מחולקת ל-15 מחוזות, כלומר:
בתי כנסת אחרים שנמצאים ועומדים עדיין בבודפשט של היום שייכים לזרמים אחרים (למשל, בית הכנסת בבודהוואר או בית הכנסת של אובודה שניהם שייכים ל-EMIH או בית הכנסת רומבך) או שהם לא שימוש (כמו בית הכנסת של ראקושפלוטה, שכיום מתפקד כמחסן ספרים).
הנהלה
הנשיא האחרון של BZSH היה פטר טורדאי, אך ב-29 באוקטובר 2014, בשל הטענה לניהול בלתי תקין נגדו, האספה הכללית של BZSH הביע בו אי אמון וביטל את מינויו לתפקיד הנשיא. המנכ"ל משנת 1991 ועד התפטרותו בשנת 2014 היה גוסטב זולטאי שמילא אותו תפקיד ב-MAZSIHISZ, מאז 1991. זולטאי שמר על תפקידו ב-MAZSIHISZ (התאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה). דוד שוויצוף נבחר להחליף אותו ב-BZSH ב-3 ביולי 2014. רק כמה ימים לאחר מכן, ב-9 ביולי, התגלה כי שוויצוף היה בעבר חזן קתולי וגם שחקן טרנסווסטיטי לפני שהצטרף להנהלת הקהילה היהודית. אנדראש הייזלר, נשיא MAZSIHISZ, היה עוין כלפיו לאורך כל הדרך. הוא המשיך לתקוף אותו דרך העיתונות ודרש במכתב את השעייתו המיידית של נשיא BZSH שוויצוף. זה אכן קרה בסוף וכיום הנשיא הוא טמאש אץ' והמנכ"ל הוא פטר קונוש.
המתחיל במצווה אומרים לו גמור
המתחיל במצווה אומרים לו גמור הוא פתגם ביהדות וניב בשפה העברית, לפיו מי שהתחיל במצווה או מעשה טוב, עליו מוטלת החובה לגמור אותו.
מקור
מקור הדין הוא מהפסוק, בפסוק מתואר שלאחר שפנחס בן אלעזר בן אהרן הכהן הרג את זמרי בן סלוא ואת המדיינית כזבי בת צור, ואחרי שה' ציווה את משה ליזום מלחמת ענישה-נקמה במדיינים שהסבו לעם ישראל נזק רוחני כבד, וגם גרמו למותם של 24,000 איש מעם ישראל, הקב"ה אמר למשה נקֹום את נקמת בני ישראל בעצמך, והוא שילח את פנחס כמו שתואר בפסוק, כיוון שאמר: מי שהתחיל במצווה הוא גומרה. הוא השיב את חמת ה' והכה את המדינית, הוא יגמור מצוותו. (משה לא הלך בעצמו מפני שהוא גדל בארץ מדין אצל יתרו, אמר: אינו בדין שאני מֵצֵר למי שעשה בי טובה. כדברי המשל "בור ששתית ממנו מים אל תזרוק בו אבן") כך על פי המדרש רבה והתנחומא.
במדרש תנחומא מובא מקור נוסף ממשה שלפני שיצאו בני ישראל ממצרים, כתוב, כל העם עסקו בביזה של כלי המצרים ומשה טיפל בעצמות יוסף, ועדיין כשמשה מת במדבר ולא נכנס לארץ, בני ישראל הכניסו את עצמות יוסף וקברו אותם והפסוק תלה את המצווה בהם, שנאמר: "ואת עצמות יוסף אשר העלו בני ישראל ממצרים קברו בשכם" (יהושע כד), מכאן ראיה שמצווה נקראת על שם גומרה. וזה מסביר את הפסוק בחומש דברים שכותב "כל המצוה אשר אנכי מצווך היום תשמרון לעשות" – הכוונה שאם התחלת במצווה הֶוֵי גומר את כולה. והסיבה היא שכל מי שמתחיל במצווה ואחרי כן בא אחר וגוֹמְרָהּ, נקראת על שם גומרה, ולכן למי שהתחיל כדאי לגמור כדי שזה לא יקרא על שם מישהו אחר.
עונש
במדרש תנחומא מובא שמי שהתחיל במצווה ולא גמר עלול להיענש על זה: "אמר רבי ינאי כל המתחיל במצוה ואינו גומרה, קובר אשתו ושני בניו". וכן מובא שם המקור לעונש שהוא מיהודה, שכשישבו לאכול פת, יהודה אמר לאחיו: "מה בצע כי נהרוג את אחינו, לכו ונמכרנו לישמעאלים" הורגים אנו את אחינו ומברכים? הרי כתוב "ובוצע ברך נאץ ה' "? אחיו שמעו לו כי יהודה היה מלך, ולכן הוציאוהו מהבור. ואילו היה אומר להם להחזירו אל אביו היו שומעין לו. אלא התחיל במצוה ולא גמרה. לפיכך, המתחיל במצוה יהא גומר את כולה.
תקיעת שופר
המתחיל במצווה אומרים לו גמור מובא בהלכה בנוגע לתקיעת שופר. הרמ"א פוסק שראוי שאותו תוקע שתוקע בתקיעות דמיושב הנעשות לפני תפילת מוסף, יתקע גם כן על סדר הברכות בחזרת הש"ץ של תפילת מוסף, כי המתחיל במצווה אומרים לו גמור.
עם זאת המשנה ברורה מסייג שבמקומות שכבר נהגו לחלק ולתת תקיעות דמיושב לאחד ותקיעות דמעומד לאחר, או לחלק גם הסדרים, מלכויות לאחד, זכרונות לאחר ושופרות לאחר, יעשו כמנהגם, כי ישראל קדושים הם ומחבבין המצוות.
שדכן
הפתחי תשובה דן במקרא של שדכן שהציע הצעת שידוך, ואחר ששמעו את ההצעה לקחו שדכן אחר לגמור את השידוך, וטוען שכל זמן שלא השוה אותם השדכן הראשון בכל הפרטים עד שלא נשאר שום דבר גדול או קטן שצריך לדבר בזה עדיין לא נגמר השידוך על ידי השדכן, ולכן אם אחד מהצדדים מכניס את אוהבו או קרובו לגמור את הדבר אפילו היה ביכולת של השדכן הראשון להשוותם גם כן בפרטים הללו אין כאן רמאות כלל, וכזה נעשים מעשים בכל יום, ואין להשדכן הראשון על הצדדים רק תרעומת אבל לא שום דין ומשפט כלל. והפתחי תשובה מביא דעה נוספת שהמתחיל והגומר יחלוקו ביניהם בשוה. ומביא תשובת שב יעקב שמביא ראיה מדין המתחיל במצוה אומרים לו גמור לדין המתחיל בשדכנות, שאם המתחיל היה הממציא לדבר, ובלי המצאתו אולי לא היו הגומרים מעלים על דעתם את השידוך, ודאי ראוי לתת לו את שכר המתחיל.
קרבן העומר
בתלמוד ירושלמי מובא שכיוון שהתחיל להכין את קרבן העומר מוטל עליו למרק ולשטוף אותו.
זימון
הדין מובא גם בתלמוד בבלי לגבי מי שזימן בברכת המזון, שיברך גם על הבשמים שבאים אחר כך, "בא להם יין אחר המזון אחד מברך לכולם והוא אומר על המוגמר", כי התחיל במצווה אז צריך לגמור.
שליח ציבור
השולחן ערוך פוסק שהשליח ציבור שעלה לעמוד בסליחות, יעלה גם בשחרית ומנחה, והמשנה ברורה מסביר שמקור הדין הוא "המתחיל במצוה אומרים לו גמור".
שימושים בפתגם בעברית המודרנית
המתחיל במצווה אומרים לו גמור משמש כפתגם בשפה העברית למי שהתחיל דבר או מעשה טוב, שמוטל עליו לסיימו.
STS-46
STS-46 הייתה המשימה ה-12 של אטלנטיס וה-49 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א ששוגרה ב-31 ביולי 1992 ונמשכה קרוב לשמונה ימים.
תיאור המשימה
המשימות העיקריות של הטיסה היו פעילויות שקשורות עם חללית European Retrievable Carrier (EURECA) שפותחה על ידי סוכנות החלל האירופית וחללית Tethered Satellite System (TSS-1) שפותחה על ידי סוכנות החלל האיטלקית. חללית EURECA שוחררה מתא המטען ביום שני של הטיסה. אמנם היא לא הצליחה להגיע למסלול המתוכנן בגובה של כ-500 ק"מ. לאחר מציאת פתרון לבעיה, החללית הגיע למסלול המתוכנן ביום השישי של המשימה. החללית הוחזרה לכדור הארץ בשנת 1993 במהלך טיסה STS-57.
חללית TSS-1 שוחררה ביום השלישי. היא הייתה קשורה עם המעברות על ידי כבל. בגלל הבעיות עם הכבל היא לא הצליחה להתרחק ב-20 ק"מ מהמעבורת והמרחק היה 250 מ' בלבד. לאחר מספר ניסיונות לשחרר את הכבל, סוכם להחזיר את החללית לתא המטען של המעבורת. ניסיון נוסף עם חללית TSS-1 בוצע במהלך טיסת STS-75.
בנוסף לכך בוצעו מספר ניסויים נוספים.
ב-8 באוגוסט המעבורת נחתה במרכז החלל קנדי כמתוכנן.
ויליאם ברנס
ויליאם ג'וזף ברנס (באנגלית: William Joseph Burns; נולד ב-4 באפריל 1956) הוא דיפלומט אמריקאי, המכהן כראש ה-CIA. ברנס כיהן לפני כן כתת-מזכיר המדינה האמריקני לעניינים מדיניים וכשגריר ארצות הברית לרוסיה. נחשב לאיש שירות החוץ האמריקני בעל העיטורים הרבים ביותר.
ביוגרפיה
ברנס נולד בפורט בראג שבקרוליינה הצפונית. אביו, ויליאם פ. ברנס, היה מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית. הוא השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת לה סאל שבפילדלפיה, ולאחר מכן תואר שני בפילוסופיה ובעקבותיו גם דוקטורט באותו התחום, בבית הספר ליחסים בינלאומיים של אוניברסיטת אוקספורד, שם למד בסיוע מלגת מארשל (Marshall Scholar). ברנס הוא בעל שלושה תוארי דוקטור של כבוד. ברנס חיבר את הספר "סיוע כלכלי והמדיניות האמריקנית כלפי מצרים, 1955-1981" (הוצאת "בית הדפוס של אוניברסיטת מדינת ניו יורק", 1985).
הוא דובר רוסית, ערבית וצרפתית, ובעל שני עיטורי שרות וכבוד נשיאותיים, כמו גם כמה עיטורי מחלקת המדינה האמריקנית, ביניהם שני תוארי כבוד - ב-2006 כשגריר, עבור הצלחה וייזום בתחום פיתוח הסחר, ב-2005 שני תוארי כבוד נוספים, ועוד עיטורי כבוד גבוהים בשירות החוץ האמריקני. ב-1994, הוא הוצב ברשימת "50 האנשים המבטיחים ביותר למנהיגות, מתחת לגיל 40" של טיים מגזין, וברשימת "100 המנהיגים הגלובאליים הצעירים", של אותו עיתון.
בשירות החוץ של ארצות הברית
בשנים 2005–2008 כיהן כשגריר ארצות הברית לרוסיה. ב-2008 קודם על ידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש לדרגת Career ambassador, הדרגה הגבוהה ביותר בשירות החוץ האמריקני. בממואר שהוציא ברנס ב-2019, The Back Channel (מילולית: "הערוץ האחורי") כתב ברנס שהוא התנגד לפלישת ארצות הברית לעיראק, ושהוא מתחרט על כך שלא פעל נגדה בזמן אמת באופן נחרץ יותר.
ראש ה-CIA
הנשיא ג'ו ביידן הכריז ב-11 בינואר 2021 שברנס הוא מועמדו לראשות סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית. ב-23 במרץ 2021 החל ברנס את כהונתו בתפקיד זה, אחרי שהסנאט של ארצות הברית אישר את מינויו ימים אחדים קודם לכן.
במהלך השימוע שנערך בסנאט לפני מינויו, אמר ברנס שטיפול באתגרים הקשורים בסין נמצא בראש סדר העדיפויות שלו. הוא התבטא באופן דומה מספר פעמים במהלך כהונתו, ובאחד מנאומיו הגדיר את סין כ"מבחן העמוק ביותר שעמו נאלץ ה-CIA להתמודד אי פעם". ברנס הקים בסוכנות מרכז שתכליתו היחידה לעסוק בסין, המדינה היחידה שלה יוחד מרכז כזה.
במהלך כהונתו ספגו ממשל ביידן וסוכנויות המודיעין ביקורת על ההיערכות לקראת נסיגת ארצות הברית מאפגניסטן. לאחר הנסיגה, ביקר ברנס בקאבול וניהל באופן ישיר שיחות עם אנשי הטאליבן, שהתלטו על הבירה זמן קצר לאחר הנסיגה.
משבר מרכזי שהתפתח בזמן כהונתו הוא פלישת רוסיה לאוקראינה והמלחמה שהחלה בעקבותיה. בעקבות ניסיונו הדיפלומטי הרב עם רוסיה, היה ברנס דמות חשובה בגיבוש המדיניות של ארצות הברית בעניין. לפני הפלישה ארגוני המודיעין האמריקאים התריעו באופן פומבי על ריכוז כוחות צבא רוסים על גבול אוקראינה, ובאופן חריג ארצות הברית חשפה חלק ממסמכי המודיעין בנושא, במטרה למנוע מרוסיה יצירת מצג שווא שיהווה עילה למלחמה. ברנס נסע לרוסיה לפני הפלישה, ושם נועד עם בכירים בקרמלין ושוחח בטלפון עם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, בניסיון למנוע את המלחמה. בנוסף, הוא נסע לאוקראינה ונפגש עם נשיאה וולודימיר זלנסקי, על מנת להתריע על כוונת הרוסים ועל הצורך בנקיטת אמצעי הגנה. לטענת הניו יורק טיימס, למודיעין שסופק במהלך הפגישה הייתה השפעה ממשית על היכולת של אוקראינה להתמודד עם ההתקפה הראשונית של רוסיה. במהלך המלחמה ביקר ברנס עוד מספר פעמים בקייב.
המשמר הסקוטי
המשמר הסקוטי (באנגלית: Scots Guards, או בר"ת: SG) הוא רגימנט מבין חמשת הרגימנטים הרגליים של משמר המלוכה בצבא הבריטי, כחלק מדיוויזיית המשמר. הרגימנט מורכב מגדוד אחד ופלוגה אחת. הגדוד הראשון משרת מלבד בתפקידו הייצוגי, בתור גדוד חיל רגלים משוריין. הגדוד השני פורק, אך פלוגה 'F' מתוכו ממשיכה לשרת והיא מוצבת באופן קבוע בתפקיד ייצוגי כפלוגת משמר בלונדון.
מבין חמשת הרגימנטים הרגליים במשמר המלוכה, המשמר הסקוטי הוא השלישי בסדר ההופעה והבכירות. משום שיחידות המשמר באות לפני הרגימנטים הרגילים בצבא, המשמר הסקוטי נחשב גם לשלישי בבכירותו מבין הרגימנטים הרגליים בצבא הבריטי. מלבד הסמל והמסורות הרגימנטליות, בהתאם למסורת בין הרגימנטים של המשמר, ניתן לזהות את חילי המשמר הסקוטי לפני הדרך בה מסודרים הכפתורים במדי השרד של החיילים. בהיותו הרגימנט השלישי בבכירותו, הכפתורים מסודרים בקבוצות של שלושה כפתורים.
המאה ה-17
רגימנט המשמר הסקוטי הוקם לראשונה בשנת 1642 על ידי המרקיז הראשון מארגייל, בהוראתו של המלך צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה וסקוטלנד. בשנים הראשונות שירת הרגימנט באירלנד ונקרא הרגימנט המלכותי של המרקיז מארגייל (התואר 'מלכותי' ניתן לרגימנט אשר הוקם בצו המלך). במהלך מלחמת האזרחים האנגלית, עם הוצאתו להורג של המלך צ'ארלס הראשון, הגיע ב-1650 המלך צ'ארלס השני לסקוטלנד כדי לרשת את כתר סקוטלנד. הרגימנט קיבל בשנה זאת את השם משמר החיים הרגלי ('Lyfe Guard of Foot'), כלומר המשמר האישי של המלך.
אוליבר קרומוול, השליט בפועל של אנגליה, יצא עם צבאו ביולי 1650 לסקוטלנד ולחם נגד כוחות המלך צ'ארלס השני, מה שהיה לניצחון אנגלי. שנה מאוחר יותר, השתתף הרגימנט בניסיון של הכוחות הסקוטים לפלוש לאנגליה. בקרב ווסטר, נחלו הסקוטים תבוסה נוספת בידי כוחותיו של קרומוול וכתוצאה מכך ברח המלך צ'ארלס השני לצרפת והרגימנט שהיה משמרו האישי פורק. עם מותו של קרומוול בשנת 1658 והוויתור על הכס של בנו ריצ'רד קרומוול שנה מאוחר יותר, הוחזר המלך צ'ארלס השני למלוך על אנגליה וסקוטלנד וכתוצאה מכך הוקם הרגימנט מחדש בשנת 1661 תחת השם רגימנט משמר הרגליים הסקוטי ('Scottish Regiment of Foot Guards').במשך השנים הבאות השתתף הרגימנט בעיקר בדיכוי המרידות של הקוֹבנָנטִים הסקוטים. משנת 1686 הפך הרגימנט רשמית לחלק מהצבא הבריטי.
בשנת 1688 החלה מלחמת תשע השנים יחד עם המהפכה המהוללת, שבה עלה לכס האנגלי-סקוטי המלך ויליאם מאורנג'. הרגימנט השתתף במספר קרבות עקובים מדם בארצות השפלה, כנגד הצרפתים, ביניהם קרב סטינקרק וקרב לאנדן. במצור על העיר נאמור בשנת 1695, הוכיח הרגימנט את גבורתו למרות אבדות רבות ויכולתו להמשיך להילחם ולנצח. על המצור וההצלחה בכיבוש העיר מידי הצרפתים קיבל הרגימנט את תואר הקרב הראשון שלו.
המאה ה-18
בשנת 1707 נוסדה הממלכה המאוחדת, אם איחוד אנגליה וסקוטלנד. שנתיים מאוחר יותר בשנת 1709, נשלח הרגימנט להילחם במלחמת הירושה הספרדית, בה השתתף בין היתר בקרב סרגוסה, וקרב בריחואגה. בשנת 1713 הסתיימה המלחמה ובאותה תקופה שונה שם הרגימנט לשם; הרגימנט הרגלי השלישי של המשמר, שם שנשאר עד המאה ה-19. בשנת 1740, עם תחילת מלחמת הירושה האוסטרית, נשלח הרגימנט להילחם עם הצבא הבריטי כנגד צרפת. ב-1743 בקרב דטינגאן, קיבל הרגימנט את תואר הקרב השני שלו. שנתיים מאוחר יותר, הכוחות הבריטים הפסידו אל מול הצרפתים בקרב פונטנוי, בקרב זה הרגימנט ספג אבדות קשות עם כ-100 קצינים וחילים הרוגים. בשנים הבאות, חזר הרגימנט לתקופה קצרה לסקוטלנד כדי להילחם במרד במרד היעקוביטי וחזר לקרבות בארצות השפלה בשנה האחרונה למלחמת הירושה. מלחמת שבע השנים, בשנת 1756, ציינה את חידוש האיבה בין הממלכה המאוחדת לצרפת ובעלי בריתם. הגדוד הראשון של הרגימנט נשלח להילחם בצרפת כחלק מהכוח הבריטי הפולש, כוח שלמרות הצלחות מסוימות, חזר לבסוף לאנגליה. הגדוד השני של הרגימנט נשלח יחד עם 'חטיבת המשמר' להילחם בגרמניה, שם זכה הכוח להצלחות מול אויב עדיף מבחינה מספרית.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, בשנת 1776, הורכב כוח של 15 חיילים מכל פלוגה משלושת רגימנטי המשמר, ביניהם גם הרגימנט השלישי. כוח זה נשלח להילחם כנגד המורדים הצפון אמריקאים. הכוח השתתף בין היתר בקרב לונג איילנד, קרב ג'רמנטאון וקרב ברנדיווין, אשר כולם הוכרעו לטובת הבריטים. כוח המשמר, חזר לבריטניה רק בשנת 1782 לאחר הכניעה הבריטית בקרב יורקטאון.
המלחמות הנפוליאוניות
בשנת 1793, הורכבה הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה כנגד כוחות המהפכה הצרפתית. בתקופה זאת, לחמו יחידות הרגימנט במספר קרבות, בין היתר בקרב אלכסנדריה בשנת 1803. במהלך הקואליציות השנייה, השלישית והרביעית, השתתף הגדוד הראשון של הרגימנט במספר קרבות בצפון אירופה.
האימפריה הבריטית במאה ה-19
מיד לאחר הניצחון של הקואליציה נגד נפוליאון בשנת 1815, הגדוד השני נשאר כחלק מצבא הכיבוש בצרפת, שם נותר למשך השנה. בשנת 1824, שני גדודי הרגימנט נשלחו לאירלנד, עד שבשנת 1826, הגדוד השני נשלח לפורטוגל והראשון למנצ'סטר במהלך חוסר השקט האזרחי שם. בשנת 1830, עלה לכס המלכות המלך וויליאם הרביעי ונתן לרגימנט את שמו החדש משמר הפוסיליירים הסקוטי (Scots Fusilier Guards).
להתראות לנין!
להתראות לנין! (במקור באנגלית: ) הוא סרט גרמני טרגי-קומי משנת 2003.
תקציר העלילה
הסרט מספר על משפחת קֶרנֶר החיה בגרמניה המזרחית בשנים 1989 ו-1990, בעת תהליך התפרקותה של המדינה. אם המשפחה, קריסטין, קומוניסטית נאמנה, מתעלפת, לוקה באוטם שריר הלב ונכנסת לתרדמת אחרי שראתה את בנה אלכסנדר מפגין ונעצר בהפגנה נגד הממשל במדינה.
שמונה חודשים מאוחר יותר, מתעוררת קריסטין והמציאות שונה לחלוטין. הרופא שדאג לה אומר לאלכסנדר ולבתה, אריאן, שהיא נמצאת בסכנת אוטם נוסף בשריר הלב, ולכן אסור שתתרגש יותר מדי. אלכסנדר מחליט שהוא הולך ליצור בביתם מציאות מזרח-גרמנית, כפי שהייתה לפני נפילת חומת ברלין.
אלכסנדר יוצר בעזרת חברו לעבודה המערב-גרמני דניס דומשקה, תוכניות טלוויזיה הדומות לתוכניות המזרח-גרמניות. בהמשך, כשרואה האם כרזת ענק של חברת קוקה-קולה נפרסת על בניין הקרוב לבית המשפחה, מכינים אלכסנדר ודניס כתבה, שמראה שהמשקה הידוע נוצר במזרח גרמניה והוא המצאה סוציאליסטית. כמו כן, הכינו השניים כתבה המספרת על הגירת עשרות אלפים ממערב גרמניה למזרחה.
באחת הסצנות, כשמחליטה קריסטין לצאת ולטייל ברחבי ברלין, היא רואה את פסלו השבור של ולדימיר לנין מוטס על ידי מסוק. בסצנה אחרת, היא נדהמת כשהיא רואה במעלית הבניין צלב קרס, שציורו היה אסור במזרח גרמניה. כשמצבה של קריסטין מידרדר והיא מובלת לבית החולים, יוצא אלכסנדר לחפש את אביו, שהיגר למערב. הוא נוסע במונית שנוהג בה אדם הדומה מאוד לגיבור ילדותו, זיגמונד יאן, הקוסמונאוט המזרח-גרמני הראשון.
בצל האיחוד הקרב, חברתו של אלכסנדר מספרת לאימו את האמת בזמן שאלכסנדר ודניס מכינים סרט אחרון, שבו רואים את אריך הונקר מתפטר ומעביר את תפקידו לזיגמונד יאן (נהג המונית שהסיע את אלכס), שאומר ב"נאום ההשבעה": "הסוציאליזם אינו הסתגרות מאחורי חומות. פירושו להושיט יד לזולת ולחיות עמו. פירושו לא רק חלומות על עולם טוב יותר, אלא הגשמתם". האם רואה את הסרט, מודעת לאמת אך מוקסמת. ברקע נראים הזיקוקים בחגיגות האיחוד של שתי המדינות.
מכאן, מתהפך הגלגל: אלכסנדר סימל בסרטיו האחרונים את מזרח-גרמניה כפי שהוא רצה וכך נשבה בקסמו שלו, בעוד שאימו יודעת את האמת ללא ידיעתו. בסוף הסרט אומר אלכסנדר: "את מזרח גרמניה השארנו בחיים עד נשימתה האחרונה של אמי; מדינה, שאף פעם לא התקיימה בצורה זו; מדינה, שבזכרוני, תמיד תתקשר לאמי".
אננקידיים
אננקידיים (שם מדעי: Anancidae) היא משפחת יונקים גדולים מסדרת הפילאים אשר חיו במשך המיוקן עד לסוף תקופת הפליסטוקן באירואסיה, אפריקה ואמריקה הצפונית. בעבר סיווגו רבים מהם למשפחת הגומפותריומיים. לשתי המשפחות חטים מוארכים ביותר הנוטים מטה כנראה כדי לעזור בחפירה אך הלסת של בני משפחה זו הייתה קצרה יותר והיו בעל מבנה שיניים מחוזק יותר.
משפחה זו נחשבת לקרובה מעט לפיליים ומיניהם דמו מעט לממותות ואולי גם כוסו בשיער. מבנה חטיהם המוזרים עזר להם לחפור בקרקעות כדי למצוא מזון באזורים יבשים או בביצות. הם נכחדו לפני 30,000 שנה, קצת לפני עידן הקרח האחרון.
התקפה (צורת קרב)
התקפה או אופנסיבה (באנגלית: Offensive), היא צורת קרב הצבאית האגרסיבית ביותר של כוחות חמושים בקרב המתבצעת כדי לכבוש שטח, להכניע, להכריע את האויב או כדי להשיג מטרה אסטרטגית או טקטית. התקפה היא צורת הקרב החשובה ביותר. קרל פון קלאוזביץ, איש צבא פרוסי מאבות תורת הלחימה המודרנית, הוא שטבע את המונח המודרני להתקפה.
צה"ל מגדיר ארבעה מאמצים התקפיים: תמרון, אש, מבצעים מיוחדים וסייבר.
מטרות קרב ההתקפה
לפי תורת הלחימה של צה"ל, לקרב ההתקפה ארבע מטרות עיקריות:
הנחות יסוד בהתקפה
הנחת היסוד העיקרית בהתקפה היא כי היתרון הוא בדרך כלל אצל התוקף. לכן יתרון ההפתעה עומד לרוב לזכות התוקף, והוא מתבטא במיקום ותזמון ההתקפה, אך לא מעצם קיומה הידוע לכוח המגן. ניתוח השטח והכנתו לקרב מאפשרת לאויב להתמודד עם מיקום ההתקפה. להתקפה יש יתרונות ניכרים: לרוב היוזמה נמצאת אצל התוקף, והוא המחליט על תזמון ועל מועד ההתקפה. היכולת לריכוז המאמץ עומדת ליתרון התוקף. התוקף בדרך כלל יעדיף לתקוף אם הוא ביתרון מספרי או איכותי על פני המגן. לפי כלל אצבע ידוע, על התוקף להיות ביתרון ביחס של שלוש לאחד על המגן.
מאמצים בהתקפה
נהוג לחלק את המאמצים בהתקפה לארבעה מאמצי מפתח:
מאמץ עיקרי
תפקידו של מאמץ זה הוא לאתר את נקודת התורפה אצל האויב, לחשוף את חולשותיו ולשחוק את האויב. המאמץ העיקרי אמור להכריע את התוקף באמצעות הטלת העתודה להתקפה בשלב מאוחר יותר.
מאמץ משני
זהו המאמץ המשני בהתקפה, ותפקידו לתמוך במאמץ העיקרי או להיות אלטרנטיבה ולהפוך במקרה הצורך למאמץ העיקרי שדרכו תוטל העתודה למערכה.
מאמץ ההטעיה
מאמץ זה מיועד ולהסוות את המאמצים להסתיר אותם מפני האויב, במיוחד את עיתוי וכיוון תקיפת המאמץ העיקרי. במאמץ זה מופעל במיוחד עיקרון הלחימה - התחבולה, והוא נועד להטעות את האויב ולגרום לו להעריך שהמאמץ העיקרי של התוקף יגיע מכיוון שונה מזה שממנו יגיע בפועל.
עתודה (מאמץ ההלם)
לעתודה שני תפקידים עיקריים: להנחית את המשך ההתקפה, המכונה לעיתים "אגרוף המחץ" במקרה שבו אחד המאמצים מצליח, או להיות כוח להמשך התקפה בעומק מערך האויב. בהתקפה בדרך כלל תוטל העתודה למאמץ המצליח.
מתקפת נגד
מתקפת נגד היא התקפה כחלק מקרב ההגנה שנועדה להכשיל מאמצים בעת התקפת האויב, וזאת לאחר התאוששות וצבירת כוח אצל המגן.
מתקפת מנע
מתקפת מנע (לרבות מלחמת מנע) היא פעולת מנע והתקפה המעבירה את יוזמת המלחמה או הקרב מהאויב לצד התוקף, וכך מאפשרת למנוע ממנו לפגוע או לצאת להתקפה מתוכננת מצידו. עיתוי ההתקפה במתקפת מנע שומר על גורם ההפתעה בידי התוקף.
אליטליה
תולדות החברה
החברה נוסדה בשנת 1946 והחלה בטיסות סדירות בשנת 1947. בשנת 1957 התאחדה החברה עם חברת לאי שפעלה גם היא מרומא.
במשך שנתיים התנהלו מגעים עם מספר חברות תעופה במטרה למכור את אליטליה אך אלה לא צלחו. באוגוסט 2008 פשטה החברה רגל. מיד לאחר הליך פשיטת הרגל העניקה ממשלת איטליה לתאגיד הבנקאי האיטלקי אינטסה-סאו פאולו מנדט לגייס קבוצת משקיעים איטלקיים במטרה לרכוש את חברת התעופה ולהפריט אותה תוך שמירתה כחברה איטלקית. מטרת ממשלת איטליה בפעולה זו הייתה למנוע מחברות תעופה זרות להשתלט על חברת התעופה הלאומית האיטלקית, נושא שהיה אחת מהנקודות העיקריות בקמפיין הבחירות של ראש ממשלת איטליה, סילביו ברלוסקוני, בבחירות לראשות ממשלת איטליה שהתקיימו באפריל 2008. אינטסה-סאו פאולו גיבש קבוצת משקיעים מקרב החברות המובילות באיטליה, בהן הבנק עצמו, קבוצת ריבה (מיצרני הנחושת הגדולים בעולם), פיאג'ו, פירלי, קבוצת בנטון ועוד. קבוצת משקיעים זו הקימה את תאגיד CAI - Compagnia Aerea Italiana במטרה לרכוש ולהפעיל את אליטליה תחת הנהלתם ובעלותם.
עם תום הליך פשיטת הרגל, הודיע באופן רשמי תאגיד CAI כי בכוונתו לרכוש את אליטליה. בספטמבר אישרה ממשלת איטליה את המכירה בסכום שעמד של כ-1.2 מיליארד אירו שמחצית ממנו יועד לתשלום חובות אליטליה על ידי CAI. משקיע מרכזי בקבוצת המשקיעים שהקימה את CAI היה קרלו טוטו, הבעלים של חברת התעופה האיטלקית השנייה בגודלה אייר ואן, שבמסגרת הסכם הרכישה סיכם עם ממשלת איטליה על מיזוג אייר ואן עם אליטליה. מיד לאחר המכירה החלו חברות התעופה לופטהנזה ואייר פראנס-KLM במגעים עם CAI במטרה לרכוש חלק ממניות אליטליה ובסופו של דבר נקנו 25% מהמניות על ידי אייר פראנס-KLM. החברה החדשה החלה לפעול ב-13 בינואר 2009.
ביולי 2010 הכריזו אליטליה, אייר פראנס-KLM ודלתא איירליינס על ברית משותפת בתחום הטיסות הטרנס-אטלנטיות, המאפשרת לארבע החברות להפעיל במשותף כ-250 טיסות טרנס-אטלנטיות מדי יום דרך בסיסי הפעולה המרכזיים שלהן ברומא, פריז, אמסטרדם ואטלנטה תוך שיתוף פעולה הדוק בין החברות.
ב-23 בפברואר 2011 הודיעה אליטליה, בשיתוף הרשות האיטלקית לתעופה אזרחית, על יצירת עלון הוראות בטיחות בטיסה, ראשון מסוגו בעולם, הכתוב בכתב ברייל ומציג דמויות תבליט תלת־ממדיות. עלון זה יכנס לשימוש בכל טיסות החברה לטובת נוסעיה העיוורים.
ב-2 במאי 2017 הודיעה החברה על פשיטת רגל. זו הפעם השנייה בעשור האחרון שבה החברה נקלעה להליך המשפטי, שבא להגן עליה בפני נושיה ובמטרה לאושש את פעילותה.
עובדי החברה דחו תוכנית קיצוצים נרחבת בהיקף כולל של כ־2 מיליארד יורו שגיבשה ההנהלה בהצבעה שנערכה ב-2 במאי בקרב העובדים.
התפרקות החברה וסיום הפעילות
במהלך אוגוסט 2021 הודיעה החברה לארגון התעופה הלאומי על הפסקת פעילות החברה החל מחודש ספטמבר של אותה שנה. בהתאם להודעה זאת, הפסיקה החברה את מכירת הכרטיסים העתידית וסגרה את מוקד ההזמנות שלה באיטליה וברחבי אירופה. מרבית צי המטוסים נמצא בבעלות פרטית של החברה אך חלק מצי המטוסים לא שולם במלואו לבואינג. חברת אייר פראנס הגישה בקשה לרכישת חלק ממטוסי הבואינג רחבי הגוף אך טרם התקבלה החלטה בנושא. החברה סיימה את פעילותה ב-15 באוקטובר 2021.
חברת ITA הפכה לחברת הדגל הלאומית של איטליה.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לפברואר 2021:
מחלקות השירות
בשנת 2010 הציגה אליטליה שינוי במבנה מחלקות הנסיעה, אשר כיום מחולקות לארבעה:
פעילות החברה בישראל
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הפעילה החברה שלוש טיסות שבועיות בין ישראל ואיטליה, כשאחת מהן ביצעה עצירת ביניים באתונה. בשנת 1960 החלה החברה לספק אוכל כשר לנוסעיה לפי דרישה, לאחר שהייתה החברה היחידה שפעלה בישראל שלא סיפקה אוכל כשר. בתחילת שנת 1961 הייתה החברה לראשונה שהפעילה טיסה סדירה מישראל בשבת. בשנת 1962 קיימה החברה חמש טיסות שבועיות בין ישראל ואיטליה. בשנת 1964 הוגדל מספר הטיסות השבועיות לשבע.
נכון לפברואר 2020 הפעילה החברה 4 טיסות יומיות בקו בין נמל התעופה לאונרדו דה וינצ'י ברומא לנמל התעופה בן-גוריון, וטיסה יומית עונתית לנמל התעופה הבינלאומי אתונה-אלפתריוס וניזלוס.
איזידור זינגר
ביוגרפיה
זינגר נולד בשנת 1859 בווייסקירכן (Weisskirchen) שבמוראביה (אז חלק מאוסטריה). התחנך בבית ספר יהודי ואחר כך בגימנסיה, שם סיים את לימודיו בשנת 1878. הוא למד באוניברסיטאות וינה וברלין, ובשנת 1884 קיבל תואר דוקטור. באותה שנה ייסד את כתב העת הספרותי האוסטרי "אלגמיינה אוסטרייכישה ליטרטורצייטונג" (Allgemeine Österreichische Literaturzeitung), שאותו ערך והוציא לאור בווינה עד לשנת 1887, אז החל לעבוד כמזכיר ספרותי אצל השגריר הצרפתי בווינה. הוא התלווה לשגריר בפריז, שם עבד בלשכת העיתונות של משרד החוץ הצרפתי והיה פעיל בקמפיין למען אלפרד דרייפוס.
בפריז הקדיש זינגר את רוב זמנו למלחמה באנטישמיות. בשנים 1893-1894 הוא ייסד וערך את העיתון "הדיבור האמיתי" (La Vraie Parole, "לָה וְרֶה פָּארוֹל"), שנועד לתת מענה לעיתון האנטישמי של אדואר דרימון, "הדיבור החופשי" (La Libre Parole, "לָה לִיבְּר פָּארוֹל"). בשנת 1891 נסע זינגר לאיטליה ושהה זמן מה ברומא. הוא שב לפריז, ובשנת 1895 היגר לניו יורק כדי לגייס כספים למען פרסום "האנציקלופדיה של ההיסטוריה ושל ההתפתחות המנטלית של הגזע היהודי" (The Encyclopedia of the History and Mental Evolution of the Jewish Race), ששונה בהמשך למה שהפך למפעלו הכביר: "האנציקלופדיה היהודית" (הופיעה בשנים־עשר כרכים בשנים 1906-1901 בניו יורק). זינגר פרסם גם את Russia at Bar the of the American People, לזכר הפוגרום הראשון בקישינב. כמו כן היה העורך הראשי של "האנציקלופדיה הבינלאומית לביטוח" בשנת 1909, וערך יצירות קלאסיות בספרות הגרמנית (20 כרכים).
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג
ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג (בגרמנית: Ernst August, Herzog zu Braunschweig und Lüneburg; 20 בנובמבר 1629 – 23 בינואר 1698) היה הדוכס של דוכסות בראונשווייג-לינבורג בין השנים 1679–1698, ומ-1692 היה נסיך בוחר ללא מעמד רשמי.
ביוגרפיה
ארנסט אוגוסט נולד ב-20 בנובמבר 1629 בהרצברג על ההארץ, לגאורג, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ולאנה אלאונורה מהסן-דרמשטדט, בתם של לודוויג החמישי, רוזן הסן-דרמשטדט ומגדלנה מברנדנבורג.
ארנסט אוגוסט היה בנו הרביעי של גאורג, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ולכן לא היה סיכוי רב כי האדמות הנרחבות של בית הנובר יגיעו אי פעם לידו, אולם בשנת 1665 מת כריסטיאן לודוויג, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ושני אחיו הנותרים של גאורג נותרו עדיין ללא צאצאים. בשנת 1679 נפטר עוד אחד מאחיו - יוהאן פרידריך, דוכס בראונשווייג-לינבורג וארנסט אוגוסט ירש את נסיכות קאלנברג, שבירתה בעיר הנובר. אחיו היחיד שנותר בחיים גאורג וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג נישא למאהבתו כדי להפוך את בתו סופיה דורותיאה לחוקית אולם השניים לא ילדו עוד ילדים. תחת החוק הסאלי נאסר על נשים לרשת את אדמותיהם ותאריהם של אביהן, ולכן נותר בנו של ארנסט אוגוסט - גאורג לודוויג היורש היחיד לדוכסות בראונשווייג-לינבורג. בשנת 1682 החליט בית הנובר לאמץ את זכות הבכורה, לפיה הבן הבכור יורש את כל אדמותיו של אביו ולא חולק אותן עם אחיו הצעירים, כפי שהיה נהוג בדוכסות עד אז.
בשנת 1692 קיבל ארנסט אוגוסט מעמד של נסיך בוחר מלאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כהוקרה על תרומתו של בית הנובר במהלך מלחמת תשע השנים. אולם ארנסט אוגוסט נפטר ב-23 בינואר 1698, לפני שקיבל רשמית את התואר, והוריש את כל תאריו ואדמותיו לבנו גאורג לודוויג.
משפחתו
בשנת 1658 התחתן ארנסט אוגוסט עם סופיה, נסיכת פפאלץ, בתם של פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ ואשתו אליזבת סטיוארט, נסיכת אנגליה וסקוטלנד. ממנה היו לו 9 ילדים:
ארווין קורץ
ארווין דיטבאלד קורץ (בגרמנית: Erwin Dietbald Kurz; 13 באפריל 1857, שטוטגרט – 12 באוקטובר 1931, מינכן) היה פסל גרמני.
ביוגרפיה
קורץ נולד בשטוטגרט כצעיר מבין חמישה ילדיהם של הסופר והספרן הרמן קורץ ורעייתו מארי קורץ.
בשנת 1858 עברה המשפחה לאוברסלינגן, שם רכשה אחוזה. בשנת 1863 עבר לקירכיים אונטר טק ולאחר מכן לטובינגן, שם אביו של ארווין היה ספרן בספרייה האוניברסיטאית טובינגן.
כשאדולף פון הילדברנד הוצע להיות פרופסור במינכן בשנת 1893, הוא ומשפחתו עברו לשם. בשנת 1899 יצר ארווין קורץ את שתי הדמויות האלגוריות "ספינר" ו"וובר" עבור בית הספר המלכותי לאריגה לאריגה במינברג, שעדיין מעטר את פורטל הכניסה מבפנים. בתחילת המאה העשרים הוא השיג את פריצתו האמנותית כפסל והוא קיבל עמלות רבות יותר לאחר מכן.
כבר בשנת 1906 הפך ארווין קורץ למורה באקדמיה המלכותית לאמנויות יפות במינכן. במקביל הוא היה ראש בית הספר לפיסול של וילהלם פון רומן. בשנת 1924 פרש לגמלאות.
סמידוביץ'
סמידוביץ' היא עיירה  ב והמרכז האדמיניסטרטיבי של נפת סמידוביצ'סקי. העיירה ממוקמת במרחק של כ-70 קילומטרים מבירת המחוז, בירוביג'ן.
סקירה כללית
היישוב נוסד בשנת 1928 כיישוב עובדים גדול. ההתיישבות היהודית ביישוב החלה עוד כשהוקם כאשר תושביו הראשונים של היישוב היו יהודים. היישוב נקרא על שמו של פיוטר סמידוביץ' שיחד עם מיכאיל קלינין הגה את רעיון הקמת המחוז היהודי האוטונומי.
אולימפיאדת סטוקהולם (1912)
אולימפיאדת סטוקהולם (1912) היא האולימפיאדה החמישית בעת החדשה. היא נמשכה כמעט שלושה חודשים, מ־5 במאי עד ה־22 ביולי 1912. השתתפו בתחרויות 2,407 ספורטאים מ־28 מדינות.
סמידוביץ'
סקירה כללית
האקלים בסמידוביץ' הוא אקלים יבשתי. הוא מאופיין בקיצים חמימים וגשומים ובחורפים קרים מאוד ויבשים שבטמפרטורות שיכולות להגיע ל-30 מעלות צלזיוס מתחת לאפס. הטמפרטורה הממוצעת באזור בחודש ינואר היא 23 מעלות מתחת לאפס כאשר בחודש יולי הטמפרטורה הממוצעת היא 22 מעלות. ממוצע הטמפרטורות השנתי בסמידוביץ' עומד על מעלה אחת בודדת.
אולימפיאדת סטוקהולם (1912)
בפעם הראשונה במשחקים האולימפיים הגיעו ספורטאים מכל חמש היבשות. הייתה זו הפעם האחרונה בה הוענקו למנצחים מדליות מזהב - המדליות בכל המשחקים המאוחרים יותר היו מצופות זהב.
סמידוביץ'
סקירה כללית
בסמידוביץ' משחק מועדון בנדי בשם אורוז'אי שמועדונו הביתי הוא אצטדיון לוקומוטיב.
אולימפיאדת סטוקהולם (1912)
לראשונה במשחקים האולימפיים נערכו תחרויות שחייה וקפיצה למים גם לנשים.
טבלת מדליות
המדינות שגרפו את מירב המדליות:
כיכר מקס-יוזף
כיכר מקס-יוזף או מקס-יוזף-פלאץ (בגרמנית: Max-Joseph-Platz) היא כיכר עירונית גדולה במרכז העיר מינכן שבגרמניה.
הכיכר היא הקצה המערבי של שדרת מקסימילאן שטרסה (Maximilianstraße), אחת מארבע השדרות המרכזיות של העיר.
הכיכר נבנתה במקביל להקמתו של התיאטרון הלאומי שבמינכן, בצידו המזרחי של המבנה ונחנכה ב-1818. היוזמה להקמתה הייתה של המלך לודוויג הראשון שקרא לכיכר על שמו של אביו, מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה והטיל את תכנונה על ארכיטקסט החצר שלו לאו פון קלנצה.
במרכז הכיכר פסל ארד מ-1835 של המלך מקס-יוזף (Max-Joseph Denkmal) שנוצר על ידי הפסל כריסטיאן דניאל ראוך.
בשולי הכיכר נמצאים ה-Königsbau וארמון הרזידנץ, התיאטרון הלאומי, בית הדואר המרכזי, ובסמיכות לכיכר נמצא המוזיאון היהודי.
איתיחאד איירווייז
איתיחאד איירווייז (בערבית: الاتحاد للطيران (אל-אתִחאד לטיָראן), באנגלית: Etihad Airways; בתרגום לעברית: נתיבי אוויר מאוחדים) היא חברת התעופה הלאומית של האמירות אבו דאבי. בסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה של העיר. בשנת 2018 זכתה החברה בתואר "מחלקה הראשונה הטובה ביותר".
תולדות החברה
איתיחאד איירוויז נוסדה ביולי 2003, טיסתה הראשונה התקיימה ב-5 בנובמבר אותה שנה בקו לאל-עין. טיסתה הבינלאומית הראשונה התקיימה שבוע לאחר מכן בקו לביירות. בשנת 2013 איתיחאד איירוויז זכתה במקום השביעי מבין חברות התעופה בעולם, ובשנת 2016 זכתה במקום הראשון בטקס פרסי World Travel, ובשנת 2017 זכתה במקום השמיני בטקס פרסי סקייטראקס. בנוסף המחלקה הראשונה של החברה נחשבת כטובה בעולם.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לנובמבר 2020:
פעילות החברה בישראל
מאז הקמתה, נמנעה החברה מלטוס אל מדינת ישראל, או אף מלהיכנס אל שטחה האווירי, וזאת בשל אי קיום יחסים עמה מצד איחוד האמירויות. עם זאת, החברה התירה לאזרחי ישראל לטוס עמה כמו אזרחי מדינות אחרות (גם ללא דרכון זר) ואף לשהות בשטח נמל התעופה באבו דאבי - זאת בתנאי שלא יעברו ביקורת דרכונים וייכנסו לשטח איחוד האמירויות, אלא ייצאו מנמל התעופה בטיסת המשך למדינה אחרת.
באמצע שנת 2020, בשל משבר הקורונה, חרגה החברה ממנהגה ושלחה שני מטוסים אל נמל התעופה בן-גוריון, עמוסים ציוד רפואי והומניטרי המיועד לרשות הפלסטינית. המטוס הראשון נחת בשטח ישראל כשהוא צבוע בלבן, ללא סמלים המשייכים אותו לאיתיחאד איירווייז ולאיחוד האמירויות, אך המטוס השני (שנחת בישראל לאחר כשלושה שבועות) הגיע כשהוא מעוטר בסמלי החברה והמדינה, למרות הנתק הדיפלומטי בין המדינות.
עם חתימת הסכמי אברהם, ב-19 באוקטובר 2020 נחת בישראל מטוס ה-"Greenliner" של החברה, לראשונה בטיסת נוסעים. יום לאחר מכן נחת בישראל מטוס נוסף של החברה, ועליו משלחת שרים בממשלת איחוד האמירויות, זאת במסגרת טקס חתימה על שורת הסכמים בין ישראל לאיחוד האמירויות שהתרחש בנתב"ג.
בנובמבר 2020 הודיעה החברה על על פתיחת קו בין נמל התעופה הבינלאומי אבו דאבי לנמל התעופה בן-גוריון, הקו החל לפעול ב-6 באפריל 2021 בתדירות של שתי טיסות שבועיות, ומופעל במטוסי הבואינג 787-9 של החברה. ב-10 באפריל הוכרז שאיתיאחד איירוויז תעבור להפעיל טיסות יומיות לישראל בשני שלבים בעקבות הביקושים הרבים לטיסותיה. בשלב הראשון, החל מ-26 באפריל, איתיאחד הפעילה 2 טיסות שבועיות בשלישי ובשישי, והחל מה-1.6, החברה מפעילה טיסה יומית לישראל וממנה. החברה מפעילה מטבח כשר באבו דאבי ומספקת מנות כשרות בהשגחת ארגון EAKC של הרב לוי דוכמן.
חצבת
חצבת (בלטינית: Morbilli) היא מחלה נפוצה הנגרמת על ידי נגיף מסוג מורביליווירוס התוקף את המערכת החיסונית. חצבת היא אחת המחלות הזיהומיות השכיחות בעולם, גם כיום, עם הימצאו של חיסון יעיל נגד המחלה. חצבת נחשבת למחלה הנגיפית המידבקת ביותר, כאשר בחשיפה אליה הסיכון להידבק הוא 90%.
דיווחים ראשונים על חצבת מתועדים עוד משנת 700 לספירה. ההסבר המדעי הראשון של המחלה והבחנתה מאבעבועות שחורות מיוחס לרופא הפרסי אל-ראזי (860–932), אשר פרסם את הספר "אבעבועות שחורות וחצבת". בשנת 1954 בודד ג'ון פרנקלין אנדרס את הנגיף המחולל את המחלה.
בשנת 1963 אושר לשימוש חיסון מורשה למניעת המחלה. יעילות החיסון אחרי מנה אחת היא 93%, ולאחר שתי מנות היעילות היא 97%.
אטימולוגיה
מקור המילה העברית "חצבת" הוא במילה הערבית המציינת מחלה עם פריחה - חַצְבַּה.
מהלך המחלה
תקופת הדגירה (הזמן בין ההידבקות במחלה ועד פרוץ הסימנים לה) נמשכת כ־7 עד 18 ימים, כאשר הזמן השכיח הוא 10–12 ימים. לאחר תקופת הדגירה מופיעים חום לא גבוה וסימני הצטננות, כגון נזלת, דלקת הלחמית, כאבי גרון ואודם בעיניים. כן מופיעים כתמים ברירית הפה, בצד הפנימי של הלחי, הנקראים כתמי קופליק, על שם רופא ילדים אמריקני שתיאר אותם לראשונה. כתמים אלו הם נקודה לבנה שיש מסביבה הילה אדומה. לאחר 4–5 ימים מופיע חום גבוה ופריחה על העור, הטיפוסית למחלה: כתמים אדומים עם מרכז בהיר על העור וברירית הפה. הפריחה נמשכת כארבעה ימים, וכל אותה תקופה סובל החולה משיעול, מנזלת, מכאב ראש, מחום ומהרגשה כללית רעה. לאחר מכן הפריחה מחווירה ונעלמת.
בכ־30% מהחולים מופיעים סיבוכים. סיבוכי החצבת הם דלקת ריאות ודלקת המוח, ולכן ממליצים על שכיבה במיטה וביקורת רפואית במשך כל תקופת המחלה. דלקת המוח מחצבת עלולה להוביל למוות או במקרים קלים יותר לחירשות, פיגור או פרכוסים. אחד מסיבוכי החצבת הוא דלקת טרשתית תת-חריפה של כלל המוח, המופיעה לעיתים שנים לאחר שהילד חלה בחצבת, שנגרמת על ידי נגיף מוטנטי של החצבת אשר נשאר חביוני במערכת העצבים. הנגיף גורם בהדרגה לפגיעה בלתי הפיכה במוח ולמוות. בעבר סיבוך זה נחשב לנדיר ביותר (1 למיליון) אולם מחקר שנעשה בקליפורניה ופורסם בשנת 2017 הראה שהשכיחות של הסיבוך בתינוקות שנדבקו עד גיל שנה הוא 1 ל-609 נדבקים, ובילדים שנדבקו עד גיל 5 הסיכון הוא 1 ל-1,367.
פגיעה במערכת החיסונית
סיבוך אפשרי של החצבת בחולים רבים הוא מחיקת הזיכרון החיסוני של החולה. תופעה זאת זוהתה כבר בסוף המאה ה-19, בקרב חולי שחפת שהיו בתקופת רמיסיה, ובעקבות הידבקות בחצבת שבו לסבול מתסמיני השחפת במלוא העוצמה. תופעה דומה זוהתה בקרב חולי עגבת. בכך חצבת הייתה המחלה הראשונה שנודעה כמוחקת את הזיכרון החיסוני. בקרב חולים במחלת כליות אוטואימונית נמצא שהמחלה נעלמה בעקבות הידבקות בחצבת, ועל כן היו רופאים שטיפלו במחלות כליות כאלו על ידי הדבקה בחצבת. עיקר הפגיעה של החצבת, שאחראי גם לחלק נכבד מאירועי המוות מחצבת נובעת מפגיעת החצבת בעמידות הריאות והמעיים שמביאות להידבקות בדלקת ריאות או בשלשול.
לממצאים מתחילת שנות האלפיים נמצאו גם תימוכין מאוחרים יותר. בשנת 2019 למשל, פורסם מחקר הולנדי שבדק ילדים קטינים שלא חוסנו נגד חצבת חודשיים לפני שנדבקו במחלה וחודשיים לאחר מכן. הבדיקה הראתה כי לאחר שחלו בחצבת, הקטינים איבדו בין 11-70% מהנוגדנים השונים שהיו מצויים בגופם לפני המחלה. במחקר היו שתי קבוצות ביקורת נוספות של ילדים שנדבקו בחצבת אך חוסנו נגדה מבעוד מועד, ושל ילדים שלא חוסנו בחצבת וגם לא נדבקו בה.
הפגיעה בזיכרון החיסוני נובעת מדלקת מוגברת בתאים וברקמה של מערכת הלימפה.