cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גאומנסיה
יצירת המפה הגאומנטית
ארבע הדמויות הבאות, הבנות (filiae בלועזית), נוצרות על ידי סידור מחדש של הקווים המשמשים את האמהות: הבת הראשונה נוצרת מסידור הקו הראשון של כל אחת מארבע האימהות אחת מעל השנייה, השנייה מסידור הקו השני של כל אחת מארבע האימהות, וגו'. הבנות ממוקמות בארבעת הבתים הבאים בסדר באותה שורה כמו האמהות.
מארבע האחייניות יוצרים את שני העדים (testes בלעז) באותה צורה: את עד ימין מסכום שתי האחייניות הראשונות, ועד שמאל משתי האחייניות האחרונות. משני העדים יוצרים באותה צורה את השופט (judex בלועזית). לבסוף, יוצרים את הדמות השש עשרה, הרב הגדול (reconciler או superiudex בלועזית) מסכום השופט והאם הראשונה, אם כי השימוש בו פחת בתקופה המודרנית.
פירוש טבלת המגן
תרשים המגן שימש, ככל הנראה, ככלי עזר חזותי מוקדם ליצירת הדמויות, והפרשנות התמקדה בדמויות החמש עשרה ושש עשרה, השופט והרב הגדול. גאומנסרים מיומנים מתבוננים בטבלה השלמה, ומפרשים את משמעויות הדמויות בהקשר של מיקומם בטבלה, המשמעות המספרית של מספר הנקודות הכולל, וכך הלאה. באופן כללי, השופט מייצג את התשובה לשאלה, עד הימין מתאר את צד השואל, עד השמאל מייצג את נושא השאלה, והרב הגדול מייצג את השפעת התוצאה (או השופט) על השואל. הגאומנסר המיומן יכול להסיק את הגורם הראשוני לסיטואציה, השפעות נסתרות, התוצאה והשפעותיה, ומגמות ואירועים כלליים בחייו של השואל באמצעות פירוש הטבלה.
חלוקה אחת של טבלת המגן לצורכי פרשנות היא לשלשות של דמויות. כל שלשה מכילה שתי אמהות או שתי בנות, והאחיינית שנוצרה מהסכום שלהן. ניתן לפרש אותם באופן אנלוגי לפירוש העדים והשופט, בכך שההורה הימני מייצג את העבר, הילד (האחיינית) את ההווה, וההורה השמאלי את העתיד; דרך אחרת לפרש שלישייה כזו מתייחסת להורה הימני כאל צד השואל, בני בריתו, המשאבים והדעות שלו, ההורה השמאלי כצד השאלה, והילד כאינטראקציה של שני הצדדים. שיטה נוספת לפירוש טבלה גאומנטית היא לסכום את כל הנקודות ב-16 דמויות בטבלת המגן. פייטרו ד'אבנו הציע להשוות את הסכום למספר הנקודות בשש עשרה הדמויות הגאומנטיות, שהוא 96. אם הסכום הוא 96, השאלה תבוא על פתרונה באופן "מהיר, ולא איטי ולא מוטל בספק;" במילים אחרות, כל הסוגיות הקשורות לשאלה יבואו על פתרונן ללא דיחוי, אך גם לא לפני המועד. אם הסכום נמוך מ־96, הן יבואו על פתרונן במהירות יחסית להפרש בין 96 לסכום, ולהפך. גאומנסרים אירופאים יצרו שיטת פירוש נוספת באמצעות מפת הבתים האסטרולוגיים, תוך שימוש במפה המרובעת בה מקובל להשתמש באסטרולוגיה מסורתית. הסדר בו דמויות מועתקות מטבלת המגן למפה משתנה בין חוגי מיסטיקנים שונים. המפה האסטרולוגית שימשה את הגאומנסרים האירופאיים כדי להעשיר את התשובות שלהם בעזרת בטכניקות אסטרולוגיות.
המשמעות של המצוין מזוהה על סמך מוקד השאילתה: זה מבוסס על היחס בין השאילתה לבתים האסטרולוגיים. יש שאלות שדורשות יותר משני משמעותים, למשל בשאילתה הכוללת כמה גורמים עיקריים (למשל, שני צדדים מתקוטטים על עזבון). לשאלות שיש להן תשובה כן או לא, או אפשרי בלתי אפשרי, ניתן לענות בקלות בעזרת מצבי השלמות הללו. אם התרשים מושלם, התשובה היא "כן". אחרת, במקרה של הכחשת השלמות, "לא".
גאומנסיה ומתמטיקה
מכיוון שכל דמות מורכבת מארבע שורות בינאריות, יש 16 דמויות גאומנטיות אפשריות. מכיוון שכל טבלת מגן נוצרת מארבע האימהות, יש 164, או 65,536, טבלאות אפשריות. האלגוריתם ליצירת הטבלה מכתיב שרק דמויות עם מספר זוגי של נקודות יכולות להיות שופט; לכן כל אחד משמונת השופטים מופיע ב 8,192 טבלאות מגן. העוסקים המסורתיים בגאומנסיה משתמשים בעובדה זאת כסוג של בדיקת זוגיות כדי לוודא שלא נפלה טעות ביצירת הטבלה.
אם בוחנים את כל שש-עשרה הדמויות (ארבע האמהות, ארבע הבנות, ארבע האחייניות, העדים, השופט והרב הגדול) בטבלה, לפחות שתיים מהן חייבות להיות זהות. מכיוון שהרב הגדול אופציונלי בדרך כלל, 16 השילובים האפשריים של אימהו דמויות יכולים להניב תרשים שבו האימהות, הבנות, האחייניות, העדים והשופט שונים זה מזה.
הדמות קהילה (populus בלועזית) לא יכולה להופיע בטבלאות אילו, כי, מתמטית, היא יכולה להיווצר רק משתי דמויות זהות, או גורמת להופעה חוזרת של הדמות אליה מחברים אותה. בטבלאות כאילו השופט יהיה בהכרח חיבור (conjunctio בלועזית), ממון יוצא (amissio בלועזית), סוהר (carcer בלועזית), או ממון נכנס (acquisitio בלועזית). שישה-עשר הצירופים של אמהות, לפי האמא, לפי הסדר מהראשונה לאחרונה, הם
במסורת הערבית יוצרים את ארבע האימהות משרטוט שש עשרה שורות אקראיות של נקודות בחול. התהליך נשאר כמעט ללא שינוי בזמן כניסתו לאירופה בעידן ימי הביניים, ועד היום במדינות ערביות שונות. Sikidy וצורות אחרות של ניחוש אפריקאי משתמשות גם הן בטכניקות שנותרו כמעט ללא שינוי.
דרך מסורתית באפריקה היא לזרוק חופן עפר באוויר והסתכלות בתבנית שנוצרת מפיזורו על הקרקע. דרך זאת עשויה להשתמש בעכבר גם כסוכן רוח האדמה. Ifá, אחת מהצורות העתיקות ביותר של גאומנסיה, שמקורה במערב אפריקה, משתמשת באותן שש עשרה דמויות גאומנטיות כמו הגאומנסיה הערבית והמערבית עם שמות ומשמעויות שונים; התהליך מקוצר לשימוש בשתי דמויות בלבד. בסין, הקורא עשוי להיכנס לטראנס ולעשות סימנים באדמה המפורשים על ידי שותף (לעיתים קרובות נער צעיר או אנאלפבית).
חידון הציונות
חידון הציונות הוא פרויקט של ההסתדרות הציונית, הקרן הקיימת לישראל, משרד ירושלים ומורשת והמועצה הציונית בישראל הנערך בין משפחות ציוניות מרחבי ישראל והעולם במהלך שישה חודשי פעילות המגיעים לשיא באירוע גמר ביום העצמאות, בו מתקיים חידון אינטראקטיבי בשידור טלוויזיוני מרכזי. חידון הציונות הראשון התקיים בשנת 2014 (ה'תשע"ד) בהנחיית אלי יצפאן. בחמש שנותיו הראשונות שודר החידון בערוץ עשר והחל משנת 2019 משודר בקשת 12 וברשת 13 בהנחיית רותם אבוהב, חיים אתגר ובהפקת יוצר הפורמט והחידון, קובי סיט.
צפעון יער נקוד
צפעון יער נקוד (שם מדעי: Bothriopsis taeniata) הוא מין ממשפחת הצפעיים החי באמריקה הדרומית ביערות הגשם שם הוא נפוץ בעיקר בין ענפי העצים. הנחש ירוק ומוסווה ביותר כמו העלים ביער.
מאפיינים
רוב הצפעונים באורך של 100 ס"מ אך יכולים להגיע ל-175 ס"מ במרבי. הזנב בנוי ללפיתת ענפים והוא תופס הרבה מאורך הנחש. הצבע הכללי הוא מאפור בהיר, צהוב וירוק אך הצעירים שחורים או אפורים כהים בעיקר - דבר הנועד להזהיר טורפים כמו ההרפיה שהם ארסיים. על הגב ישנה שורה של קשקשים לבנים קטנים.
צפעון זה חי ביער האמזונאס במדינות: אקוודור, קולומביה, ונצואלה, גיאנה, סורינאם, גינאה הצרפתית, ברזיל, פרו ובוליביה. הוא חי על העצים וניזון מטרף מטפס כמו סנאים, עופות וזוחלים אחרים. הוא מעדיף להיות בחופת הצמרות שם הוא יכול להתחמם בשמש הטרופית ללא הפרעה.
אנציקלופדיה מיתיקה
אנציקלופדיה מיתיקה (Encyclopedia Mythica) היא אנציקלופדיית אינטרנט לפולקלור, מיתולוגיה ודת. היא מכסה את המיתולוגיה של רוב העולם, עם חלקים העוסקים באירופה, אפריקה, אסיה, המזרח התיכון, אמריקה הלטינית, צפון אמריקה ואוקיאניה. האנציקלופדיה נוסדה ביוני 1995 כאתר קטן בעל כ-300 מאמרים, וקיבלה את שם המתחם הנוכחי שלה ב-29 במרץ, 1996. נכון לדצמבר 2009, היא מכילה כ-7,300 ערכים.
אמינות
אנציקלופדיה מיתיקה אינה מספקת מקורות לכל מאמריה. לדוגמה, הערכים המתייחסים לאלים הפולינזיים והאוקיאניים פעמים רבות אינם אמינים בכך שהם נוטים לסווג בשגגה את האלים המיקרונזיים, המלזיים והפיג'יים בתור פולינזיים. הם מאחדים מידע ממספר תרבויות שונות, או מזהים בשוגג דמויות משנה מאגדות כאלים או אלות. זהירות דומה יש לנקוט ביחס לדמויות קלטיות, שנראה שלכמה מהן אין כל אזכור בכל מקור אחר.
גומצן אימתן
תיאור
אורכו של נחש זה, אך היו מקרים שהגיע לאורך (אצל נקבות) של 140 ואף של. הוא בעל גוף מגושם בעל 23–29 רצועות עור על גבו ומספרם פוחת ככל שמתקרבים לראש נטול הרצועות. הצבע יכול להשתנות מצבע אדמה, זית, חום בהיר, שזוף, צהוב, אפור או שחור. לעיתים רחוקות יהיה גם בצבע חלודה. לנחש ראש מעוגל ובו גומות חישה ליד האף העוזרות לו לחוש בחום גוף של חיות חמות דם.
הגומצן הוא נחש ארסי ביותר והרג לא מעט אנשים. הנחשים מסתתרים לעיתים בתוך מטעי בננות או קפה שם עובדים פועלים והנחש המוסווה והשקט שמופרע על ידי האדם מכיש במהירות. בארס ישנו מרכיב הנקרא המוטוקסין המורכב מחלבונים ופוגע במערכת הדם ומערכת העצבים וגורם לקרישת דם. תסמינים להכשה כוללים בחילות, הקאות, התעלפויות ורעידות בכל הגוף. עם זאת, ישנו נסיוב נפוץ לנחש והוא יכול להציל את המוכש אם יגיע לבית חולים בזמן.
הנחש עצמו מעדיף להכיש את טרפו - בעיקר יונקים ועופות קטנים וגם לטאות, צפרדעים ונחשים אחרים אותם הוא הורג במהירות. הנחש ממתין לטרף במארב כשהוא מסווה ואז מתקיף במהירות ומחכה שהארס יפעל.
דיוניסיוס
השם היווני-רומי דיוניסיוס, על שמו של האל התראקי דיוניסוס, היה נפוץ ביותר בעת העתיקה.
אקילה סטראצ'ה
אקילה סטראצ'ה (באיטלקית: Achille Starace; 18 באוגוסט 1889 – 29 באפריל 1945), היה מנהיג פשיסטי באיטליה בתקופת שלטונו של בניטו מוסוליני.
ביוגרפיה
סטראצ'ה נולד לסוחר עשיר ביין ובשמן, ובצעירותו למד במכון הטכנולוגי בלצ'ה והשיג תואר בראיית חשבון. ב-1909 הצטרף לצבא איטליה וב-1912 עלה לדרגת קצונה. במהלך מלחמת העולם הראשונה זכה במדליית הגבורה הצבאית מכסף, על גבורתו במלחמה. לאחר המלחמה עזב את הצבא, ועבר לטרנטו שם יצר לראשונה מגע עם חוגים שלימים יהפכו למפלגה הפאשיסטית.
סטראצ'ה היה לאומן נלהב, והצטרף אל הפשיסטים בטרנטו, ועד מהרה היה למזכיר הפוליטי של סניף התנועה. ב-1920 פעל בדרום טירול להשלטת המפלגה הפאשיסטית שם. ב-1921 שבה את תשומת לבו של מנהיג המפלגה, מוסוליני, שמינה אותו כאחראי על כל מחוז דרום טירול. באוקטובר 1921 סטראצ'ה היה לסגן המזכיר הכללי של המפלגה הפאשיסטית. הוא השתתף במצעד על רומא והוביל קבוצה של חולצות שחורות בתמיכה במינויו של מוסוליני לראשות הממשלה, אירוע שהוביל להשתלטות הפשיסטים על איטליה.
לאחר עליית הפשיסטים לשלטון מונה סטראצ'ה למפקח מטעם המפלגה בסיציליה והיה לחבר הוועד המנהל של המפלגה. הוא מונה למפקד בכוח המשטרה שהיה מורכב מאנשי החולצות השחורות בטריאסטה ב-1923 לאחר שפרש ממשרת סגן מזכיר המפלגה. ב-1924 נבחר לפרלמנט האיטלקי, ומונה ל"מפקח ארצי של המפלגה". בשנת 1926 שב לתפקיד סגן המזכיר הכללי של המפלגה, ובשנת 1928 מונה למזכיר סניף מילאנו של המפלגה.
בשנת 1931 הגיעה הקריירה שלו לשיא כשמונה למזכיר המפלגה. המינוי היה כתוצאה מנאמנותו הקנאית למוסוליני. בתפקידו החליף את ג'ובאני ג'ורטי שהיה בעל מוניטין של יושר אישי, בניגוד למוניטין שיצאו לסטראצ'ה בתפקידיו הקודמים. כמזכיר המפלגה היה למומחה בניהול עצרות המונים ומצעדים. סטראצ'ה היה ממקדמיו הבולטים של פולחן האישיות של "הדוצ'ה". הוא שהנהיג את "ההצדעה הפאשיסטית" כלפיו, וציווה כי צעקות ההמון באירועים ציבוריים יכוונו כלפיו. כאשר דיבר עם מוסוליני בטלפון היה עומד בדום, ואף ציפה כי אחרים ינהגו כך. סטראצ'ה הנהיג את לבישת המדים כחובה בכל מגזרי החיים האיטלקיים, החל מגיל הילדות, בו הייתה החברות בתנועת הנוער "באלילה" חובה. סטראצ'ה פעל לכך שכל בעלי התפקידים בשירות המדינה יהיו מן המפלגה הפאשיסטית. במהלך שנות השלושים היה סטראצ'ה לפניו המוכרות של הפאשיזם, שני אך למוסוליני בהשפעתו על חיי היום יום של האיטלקים באיטליה הפאשיסטית.
למרות שסטראצ'ה הצליח בהגברת החברות במפלגה, הוא נכשל בניסיונו לארגן את תנועת הנוער "באלילה" לפי דוגמת ההיטלר יוגנד בגרמניה וליצור הלך רוח לאומי של התלהבות אותנטית מן הפאשיזם, כשם שהעם הגרמני התלהב מן הנאציזם. עצרות ההמונים שארגן היו מתוזמרות היטב, אך מלאכותיות. עם זאת, נאמנותו הקנאית למוסוליני השאירה אותו בתפקידו במשך 8 שנים, יותר מכל מזכיר אחר של המפלגה לפניו או אחריו.
ב-1935 סטראצ'ה, שנשא בדרגת גנרל בארגון החולצות השחורות, לקח חופשה ממשרותיו על מנת להשתתף בפלישה לאתיופיה במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה. הוא זכה להצלחה כאשר צר על העיר גונדר. באוקטובר 1939 פוטר מתפקידו לטובת אטורה מוטי הפופולרי. הוא המשיך לכהן כראש המטה הכללי של החולצות השחורות, תפקיד בו נשא עד 1941 כאשר פוטר בשל חוסר יעילות.
לאחר הדחתו של מוסוליני על ידי המועצה הפאשיסטית העליונה בשנת 1943 סטראצ'ה נעצר על ידי ממשלתו של פייטרו באדוליו. על אף העובדה שמזה כשנתיים לא החזיק בכל עמדת כוח, היה עדיין מזוהה עם הפאשיזם, ועם פולחן האישיות של מוסוליני. לאחר שובו של מוסוליני משביו, כאשר הקים את ממשלת הבובות בצפון איטליה המכונה הרפובליקה של סאלו ניסה סטראצ'ה לשוב ולקבל את חסדו של הדוצ'ה. אך מוסוליני אסר אותו, והעמיד אותו למשפט בוורונה, על שכהונתו כמזכיר החלישה את המפלגה. לבסוף שוחרר ועבר למילאנו. עם התמוטטות המשטר הפאשיסטי של סאלו, באפריל 1945 נעצר על ידי פרטיזנים אנטי פאשיסטים. ב-29 באפריל 1945 הובא אל המקום בו הוחזקה גווייתו של מוסוליני, לאחר שנורה על ידי הפרטיזנים יום קודם לכן. הוא הספיק להצדיע לגופה, בטרם נורה אף הוא. גוויותיהם של מוסוליני, פילגשו קלרה פטאצ'י, סטראצ'ה ומנהיגים פאשיסטים אחרים נלקחו אל תחנת דלק ליד מילאנו, וההמון התעלל בהן.
מגדל הטלוויזיה של ברלין
מגדל הטלוויזיה של ברלין - הפרנזהטורם (בגרמנית: Fernsehturm - מגדל טלוויזיה) הוא מגדל תקשורת במרכז ברלין, בסמוך לאלכסנדרפלץ. המבנה נבנה בין השנים 1965–1969 ביוזמת ממשלת גרמניה המזרחית במטרה לסמל את העיר ברלין ואת המדינה הקומוניסטית. כיום המגדל הוא אחד מסמליה של העיר ברלין.
תיאור המבנה
בעת הקמתו היה גובה המבנה 365 מטרים. בשנת 1990 הוגבהה אנטנת המבנה וכיום גובהו עומד על 368 מטרים. כיום הפרנזהטורם הוא המבנה השלישי בגובהו באירופה (אחרי מגדל אוסטאנקינו במוסקבה שברוסיה ומגדל הטלוויזיה של ריגה בריגה שבלטביה).
במבנה שתי מעליות המעלות את המבקרים למרפסת התצפית בתוך 40 שניות.
"נקמת האפיפיור"
כאשר השמש משתקפת על כדור הפלדה שבראש המגדל, השתקפות השמש יוצרת צורת "צלב". השתקפות זו כונתה על ידי תושבי ברלין ומזרח גרמניה בשם "נקמת האפיפיור" (בגרמנית: "Rache des Papstes"), בשל האופי האנטי דתי של מזרח גרמניה אשר מגדל זה נועד להיות סימלה, למול אופיו הדתי של סימן הצלב אשר הופיע על המגדל.
תופעה זו אוזכרה בנאומו של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן ב-12 ביוני 1987:
סיפורים מלמדים
סיפורים מלמדים הוא מושג המשמש לתאר נרטיבים שיוצרו בכוונה כאמצעים להעברת חוכמה. אידריס שאה משתמש במושג בהקשר של לימוד והוראה סופי, ומתאר את הסיפורים הללו כ"האוצר בעל הערך הרב ביותר במורשת האנושית". סיפורים מלמדים מכסים תחום רחב מאוד בספרות ונכללים בהם אנקדוטות, תיאורי מפגשים בין חכמים ותלמידים, ביוגרפיות, מיתוסים, סיפורי מעשייה, משלים ובדיחות. לרוב יש לסיפורים מסוג זה משמעות מעבר לסביבה הלימודית ההתחלתית שלהם והם תרמו באופן משמעותי לספרות ולפולקלור של העולם.
תפקיד
סיפורים מלמדים מאופיינים על ידי התפקיד הלימודי שלהם יותר מכל דבר אחר, גם אם הם ממלאים שימושים הרבים האחרים. שאה השווה את הסיפור המלמד הסופי לאפרסק: "ייתכן שמשהו יתרגש מהמראה החיצונית היפה של האפרסק. אפשר לאכול את האפרסק עם טעמו הנפלא... לרוב זורקים את החרצן, אבל אפשר לשבור אותו ולמצוא את הגרעין הטעים. זה העומק המוסתר."
הנרטיבים האלה לכן הגיעו לתפוצה רחבה מחוץ לתפקיד לימודי כלשהו, לעיתים קרובות יש להם משמעות תרבותית וערך בידורי, לפעמים הם מספקים תשובה מוסרית, מצביעים על פתרון לבעיה כלשהי, או משמשים כחיזוק לאמונה. התכונה שעושה אותם סיפורים מלמדים היא שהם פתוחים ופירושם תלוי בקורא, כל אחד עם ההבנה שלו. בסופו של עניין, מטרתם היא לשנות את תהליך המחשבה עצמו. הם מעמידים לרשות מי שמכיר אותם סוג של מכשיר להערכה עצמית, להבנת העולם ולהבנת מצבים שבני אדם נתקלים בהם. מסיבה זו, קריאה, קריאה חוזרת, דיון ופרוש של הנרטיבים הללו הפך לחלק משמעותי ביותר דשל הפעילויות בהן השתתפו חברים בקבוצות הלימוד של שאה.
סיפורי עם
אידריס שאה תיאר הרבה מסיפורי העם המפוזרים ברחבי העולם כסיפורים מלמדים. הוא כותב במבוא לסיפור שכזה "הגמל האבוד", הנכלל בספרו "סיפורי העולם":
שאה לא הכחיש שיש ערך מוסרי ובידורי בסיפורים, אלא הדגיש שישנו מימד של הדרכה, לעיתים מוסתר, בסיפורים כאלה. אוסף סיפורי אלף לילה ולילה ואוספים אחרים של סיפורי עמים ומיתוסים נחשבים כסיפורים מלמדים. הסיפורים שמסופרים מחדש ובצורה פשוטה כסרטים על ידי דיסני מהווים דוגמאות עכשוויות לסוג זה של סיפור. רוברט אורנסטיין כותב:
משלים
אומנם למשלים רבים, כגון משלי איזופוס, יש מוסר השכל, שאה עמד על זה שיש בהם רמות פרושים מוסתרות מעבר למסר דידקטי פשוט:
סיפורי נאסר א-דין
שאה הוציא לאור ארבעה ספרים של סיפורי מולה נאסר א-דין. סיפורים אלה מוכרים בכל העולם המוסלמי. על פני השטח, אפשר לספר אותם כבדיחות. הם מסופרים שוב ושוב ללא חרף בבתי תה ואתרי בידור באסיה ואפשר לשמוע אותם בבתים וברדיו. אבל לסיפורי נאסר א-דין יש הרבה רמות פרוש. יש בדיחה, ויש גם למשל אנלוגיה בין מבנה הסיפור ותכונות של הטבע האנושי.
הפצה ופיזור בעולם
לא ניתן לקבוע מתי התחילו לספר סיפורים מלמדים. אוסף "סיפורי העולם" ששאה הוציא לאור כולל את "מעשה שני האחים", סיפור מצרי עתיק מהמאה השתים עשרה לפנה"ס. אוסף סיפורי הג'טקה מהודו של המאה השלישית לפנה"ס עברו מערבה דרך הפנצ'טנטרה, שהכירו בתפקיד המלמד שלהם מזמן. דוגמה מהאוסף היא סיפור "הנמר, הברהמין והתן" שהופיע לראשונה באירופה לפני 900 שנה באוסף של פטרוס אלפונסי "Disciplina Clericalis". השם תורגם מלטינית כ"קורס לימודים לקורא".
העיוורים והפיל שימש את הג'יינים, הבודהיסטים, ההינדואים וגם את הסופרים הסופים הפרסים סאנאי מחזני, פריד א-דין עטאר, וג'לאל א-דין רומי. "סיפורי הדרווישים" של שאה, אוסף נרטיבים שמקורם טקסטים סופים קלאסיים ומקורות בעל פה מהמאה השביעית עד המאה העשרים, כולל את הגרסה של סאנאי.
ההגבלה במסורות דתיות אחרות היא ברורה, בכל מקום שהנראטיב משמש להדרכה ולא לשם ייצור או הנצחת אמונה או נאמנות. לדוגמה קואנים של זן (בודהיזם), סיפורי החסידים או המשלים של ישו.
טורפים ימיים
מאפיינים
על-המשפחה התפתחה מהטורפים היבשתיים תוך התאמת גופם לפעילות במים. גופם קיבל צורה הידרודינמית. רגליהם הפכו לדמויי סנפיר, צורתם שטוחה וקרום מחבר את אצבעותיהם. לשתי אצבעות ברגליהם האחוריות צורת זנב של דג והן משמשות לייעוד דומה, כלומר לשם התקדמות בתנועתם במים.
רובם נפוצים באזורים קרים וממוזגים. חלקם מתקיימים גם במקומות חמים יותר ואפילו טרופיים. למרות שמם, חלקם מצויים גם בנהרות ובאגמי מים מתוקים. הם ניזונים מטרף חי שמקורו במים כמו צדפות, דגים, סרטנאים ודיונונים, בעוד שהמינים הגדולים טורפים גם עופות ימיים ואף יונקי ים אחרים.
הזכרים גדולים יותר מן הנקבות, כשאצל פיל הים ישנה דו-צורתיות זוויגית גדולה ביותר. גופם מכוסה שכבת שומן השומרת על חום גופם, ועורם – המכוסה פרווה שמנונית – אטום כליל למים. את רוב זמנם הם מבלים בים, וליבשה מגיעים רק כדי לרבוץ על החוף לצורך מנוחה או השתזפות בשמש לשם חימום גופם, וכן למטרות רבייה, כמו הזדווגות והמלטת גורים. תנועתם ביבשה איטית למדי אך במים תנועתם קלילה ומהירה והם גם מסוגלים לשהות זמן רב מתחת לפני המים.
טורפיהם הטבעיים הם מספר כרישים, דוב הקוטב ולווייתני שיניים גדולים ואף טורפים ימיים אחרים, אך אויבם הגדול ביותר הוא האדם, שצד אותם בהמוניהם לצורך מזון, ביגוד ושעשועים.
מיון
בשיטות מיון ישנות הייתה סדרה עצמאית ובהמשך הועברה אל תת-הסדרה דמויי כלב שבסדרת הטורפים:
אסף שור
אסף שוּר (נולד בירושלים ב־1976) הוא סופר, מתרגם ומבקר ספרות ישראלי.
ביוגרפיה
שור למד תיאטרון ופילוסופיה (באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב). לצד כתיבתו הספרותית הוא עורך ספרי מקור ומתרגם. בנוסף למד טיפול התנהגותי בכלבים, מתאמן ומאמן באמנות הלחימה וו-ווי גונג-פו. שימש מבקר הספרות של "העיר" ומגיה בעיתון, וכן מבקר ספרים עבור המגזין "7 לילות" של עיתון ידיעות אחרונות. לימד כתיבה בבית הספר קמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות.
שור זכה בפרס ברנשטיין לשנת 2009 על ספרו "עמרם", ופרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת התשס"ט. היה מועמד סופי לפרס רוהר לספרות יהודית בשנת 2013. ספרו "ארזת לבד" היה מועמד ברשימה הארוכה לפרס ספיר בשנת 2021.
יחסי בנין–רוסיה
יחסי בנין–רוסיה הם מערכת היחסים בין שתי המדינות, בנין ורוסיה.
אסף שור
ביוגרפיה
שור נשוי וגר במושב ליד רחובות.
יחסי בנין–רוסיה
היחסים במהלך התקופה הסובייטית
ברית המועצות הכירה ברפובליקה של דהומיי כמדינה עצמאית וריבונית ב-18 באוגוסט 1960, ויחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-4 ביוני 1962. החל מ-24 ביולי 1962 התנהלו יחסים דיפלומטיים בין המדינות דרך השגרירות הסובייטית בטוגו, עד ה-1 בפברואר 1966, אז מונה השגריר הסובייטי הראשון בבנין, אלכסנדר ניקיטיץ' אברמוב.
אסף שור
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
יחסי בנין–רוסיה
היחסים במהלך התקופה הסובייטית
היחסים בין שתי המדינות היו בתחילה מינימליים, עם זאת, יחסי הגומלין הסובייטיים עם המדינה התגברו לאחר עלייתו של מתיו קרקו לשלטון בהפיכה באוקטובר 1972, ואשר הכריז בשנת 1974 כי דהומי תעבור למסלול מרקסיסטי-לניניסטי. זה הביא את ברית המועצות להיות בעלת הברית הפוליטית העיקרית של קרקו במישור הבינלאומי.
בנובמבר 1986 יצא קריקו לביקור ממלכתי בברית המועצות ונפגש עם מיכאיל גורבצ'וב. במהלך הביקור נחתמה הצהרת ידידות ושיתוף פעולה.
היחסים עם הפדרציה הרוסית
ב-9 בינואר 1992 הכירה בנין בפדרציה הרוסית כמדינה היורשת של ברית המועצות, לאחר התפרקות ברית המועצות. לרוסיה יש שגרירות בקוטונו, ולבנין שגרירות במוסקבה.
קריית ארבע
קִרְיַת אַרְבַּע היא התנחלות במעמד של מועצה מקומית בהרי יהודה, השוכנת בצמוד לעיר חברון בצידה המזרחי. זוהי ההתנחלות הגבוהה ביותר ביהודה ושומרון, בגובה של כ-1,008 מטר מעל פני הים. קריית ארבע משמשת כמרכז עירוני ליישובים הישראלים באזור, ובה נציגויות של מספר רשויות ומועצה דתית.
שם העיר
השם קריית ארבע מופיע בספר בראשית: "וַתָּמָת שָׂרָה בְּקִרְיַת אַרְבַּע הִוא חֶבְרוֹן...". בספר יהושע חברון נקראת קריית ארבע על שם הענק ארבע: "וְשֵׁם חֶבְרוֹן לְפָנִים קִרְיַת אַרְבַּע, הָאָדָם הַגָּדוֹל בָּעֲנָקִים הוּא". קריית ארבע נמנית בין שלוש עשרה ערי הכהנים, המתוארות בספר יהושע. יש הסוברים שמשמעות השם היא קריה שבה ארבעה רבעים.
תולדות היישוב
בערב ליל הסדר תשכ"ח (ב-11 באפריל 1968) שכרה קבוצת יהודים את מלון "פארק" הערבי בחברון במטרה לחגוג בו את ה"סדר". היהודים שהו במלון גם לאחר הפסח. חודש וחצי לאחר מכן, ב-21 במאי אותה שנה הועברו היהודים להתיישב בממשל הצבאי בחברון בטיעון של שיקולים ביטחוניים. ביוני 1970 פורסמו מודעות בעיתונים של אישים שונים הקוראים להקים את הקריה באופן מיידי. בין החותמים היו הסופרים משה שמיר, יצחק שלו, ע. הלל, רבקה מרים ואורי צבי גרינברג וכן אקדמאים רבים, בהם הפרופסורים יוחנן אהרוני, מנחם אלון, מרסל אליקים, יהודה אליצור, חיים זאב הירשברג, חיים חנני, ישראל תא-שמע, אהרן הראל-פיש, יובל נאמן ואברהם שליט. באותה שנה החלו עבודות אינטנסיביות להקמתה של קריית ארבע בידי ממשלת המערך בראשות גולדה מאיר.
קריית ארבע תוכננה לראשונה על ידי האדריכלים שמואל שקד ויעקב ונטורה.
משנת תשל"ח ועד שנת תשע"ה כיהן הרב דב ליאור כרב היישוב.
ב-2018 פורסם כי בחמש השנים שקדמו לכך נבנו במקום כ-200 יחידות דיור.
שלטון מקומי
לאחר הקמת קריית ארבע ב-1971 נאבקו תושבי היישוב למען הקמת גוף שלטון מקומי ביישובם. גוף השלטון המקומי הראשון שהוקם בקריית ארבע היה ועד מקומי בשם "מנהלת קריית ארבע" שהוקם ב-1974 בצו מפקד כוחות צה"ל ביהודה ושומרון, וכיהנה כמועצה ממונה מטעם משרד הפנים. ב-1 במרץ 1981 הוקמו מועצות מקומיות ביהודה ושומרון ומנהלת קריית ארבע הפכה למועצה מקומית ובשנת 1985 נערכו הבחירות הראשונות למועצה.
ראש המועצה הנוכחי הוא אליהו ליבמן, לפניו כיהן בראשות המועצה מלאכי לוינגר.
אוכלוסייה
כ-11% מתושבי קריית ארבע הם מקהילת בני מנשה שנקלטו ביישוב באמצע שנות ה-90. שאר האוכלוסייה מורכבת מדתיים לאומיים, שומרי מסורת, חרדים, ומעט חילונים. לפי נתוני בתי ספר ל-2017, יש ביישוב בית ספר חילוני אחד.
תחבורה
את קריית ארבע שירתה במשך שנים רבות חברת אגד עד ינואר 2017, שבה הוחלפה בחברת אגד תעבורה. בקריה קיים מסוף אוטובוסים מרכזי של "אגד תעבורה". מסוף זה משמש לרוב כתחנת מוצא (קווי ירושלים, באר שבע, קריית גת, הר חברון ועוד) אך גם כתחנת ביניים למספר קווים (באר שבע, חברון).
סמל היישוב
הסמל עוצב בידי ברוך נחשון תושב המקום וצייר במקצועו. הוא כולל את המרכיבים הבאים:
אבן ראשה
אבן הָרֹאשָׁה היא החוליה העליונה בקשת הבנויה באופן מסורתי. כאשר בונים קשת מלבנים על פיגומים, האבן הראשה היא הלבנה המונחת אחרונה ונועלת את הקשת. בלעדיה הקשת לא תישאר יציבה.
כאשר אבן ראשה נועלת קשת, צורתה מנסרה טרפזית, בדומה לשאר הלבנים המרכיבות את הקשת, אולם צורתה הבסיסית (ללא תוספות קישוטיות) של אבן ראשה הנועלת קמרון צולב היא פירמידה קטומה הפוכה, שאליה מתחברות שתי קשתות. במבנים רבים ובסגנונות אדריכליים שונים, נוהגים להבליט את אבן הראשה או לקשטה.
הביטוי העברי "אבן ראשה" נזכר במקרא ב: "מִי אַתָּה הַר הַגָּדוֹל לִפְנֵי זְרֻבָּבֶל לְמִישֹׁר וְהוֹצִיא אֶת הָאֶבֶן הָרֹאשָׁה תְּשֻׁאוֹת חֵן חֵן לָהּ".
יגואר
יגואר (שם מדעי: Panthera onca) הוא יונק ממשפחת החתוליים המצוי באמריקה הדרומית ובחלקים מאמריקה המרכזית ואמריקה הצפונית. הוא אחד מחמישה מיני החתולים הגדולים המשתייכים לסוג פנתר (Panthera), יחד עם הטיגריס, נמר השלג, האריה והנמר, והוא היחיד מביניהם החי באמריקה, ובאמריקה בלבד. היגואר הוא החתול השלישי בגודלו, לאחר הטיגריס והאריה, והוא החתול הגדול והחזק ביותר בחצי הכדור המערבי. הוא נפוץ כיום מדרום-מערב ארצות הברית בצפון, דרך מרכז אמריקה, ועד אזור פטגוניה שבאמריקה הדרומית.
מבחינה חיצונית היגואר דומה מאוד לנמר, אך גופו חסון, שרירי וגדול יותר. התנהגותו ובית הגידול האופייני לו דומים יותר לאלו של הטיגריס. בית הגידול המועדף עליו הוא יער גשם טרופי (ג'ונגל), אולם ניתן למצוא אותו גם באזורים מיוערים ובשטחים פתוחים. היגואר הוא בעל חיים יחידאי (סוליטרי), כלומר מבלה את מרבית חייו בגפו. הוא איננו בררן בבחירת תזונתו, והוא נוהג לצוד את טרפו באמצעות מעקב ומארב. הוא טורף-על, ובמקומות שבהם הוא חי הוא משמש כמין מפתח (Keystone species), כלומר הוא מכתיב את תכונות החברה האקולוגית. ליגואר תפקיד חשוב בשמירה על יציבות המערכת האקולוגית שבה הוא חי, ובוויסות אוכלוסיות טרפו. נשיכתו חזקה מאוד בעוצמתה וחזקה יותר מנשיכתם של חתולים גדולים אחרים. עוצמת נשיכתו מאפשרת לו לחדור את שריונם של זוחלים מסוימים, והוא אף פיתח שיטת הרג מיוחדת: נשיכת טרפו באזור הגולגולת שבין האוזניים, ובכך הוא גורם לפצע אנוש במוחו של הטרף, ועקב כך למותו.
אטימולוגיה
האטימולוגיה של המילה jaguar אינה ברורה. על-פי טענה אחת השם נגזר משפת טופי עתיקה הדרום אמריקאית והתגלגל לאנגלית דרך הפורטוגזית, בעוד שעל-פי טענה אחרת מקור השם הוא משפת הגוואראני. בשפת הטופי, המילה השלמה והמקורית ליגואר היא jaguara, מילה שמשמשת לציון "חיה טורפת גדולה שגוברת על טרפה בקפיצה". בשפת הגוואראני, yaguareté תורגם באופנים שונים, בהם "החיה האכזרית האמיתית", "גוף של כלב" או "כלב אכזרי". במספר מדינות במרכז אמריקה ובדרומה, שמו של היגואר הוא el tigre, כלומר "הטיגריס".
שמו המדעי, כמו שמו של כל מין, מורכב משני חלקים: שם הסוג, "פנתר" - Panthera, ושם המין, "onca". לעיתים קרובות נטען כי החלק הראשון של שם זה נגזר מהמילים היווניות "Pan" ("כול") ו-"ther" ("חיה"), אולם זו כנראה אטימולוגיה עממית בלבד. אף על פי שהמילה הגיעה לשפה האנגלית דרך השפות הקלאסיות, מקור המילה panthera כנראה במזרח אסיה, ומשמעותה "החיה הצהובה" או "צהוב-לבנבן". החלק השני של שמו המדעי של היגואר, onca, מקורו במילה הפורטוגזית המציינת את היגואר, onça, כאשר הסדיליה (הסימן שתחת האות c) נשמטה מסיבות טיפוגרפיות. מקור השם בפורטוגזית הוא במילה הלטינית העממית lyncea, שפירושה lynx, מילה שהלטינית שאלה מהיוונית. המילה lyncea השתבשה עם הזמן בשפות הלטיניות המערביות לרבות הפורטוגזית, כאשר פירשו בטעות את העיצור הראשון כמילית יידוע, דהיינו l'oncia, שבהמשך הושמטה. שורש המילה היוונית המקורית משמעותו "בהיר", "לבן". יש לשים לב שלמרות שבשפות ילידיות בדרום אמריקה פירוש השם שממנו נגזרה המילה יגואר הוא "זה שהורג בניתור אחד", היגואר מכניע את טרפו בכך שהוא נושך אותו למוות ולא בניתור.
טקסונומיה
היגואר הוא המין היחיד בסוג פנתר (Panthera) המצוי באמריקה. בדיקות DNA הראו כי לאריה, לטיגריס, לנמר, ליגואר, לנמר השלג ולנמר הערפילי ישנו אב קדמון משותף, וכי קבוצה זו קיימת בין שישה לעשרה מיליוני שנים; עדויות על-פי מאובנים מצביעות על כך, שהסוג פנתר הופיע על פני האדמה לפני 2 - 3.8 מיליוני שנים. הנמר הערפילי ממוקם בדרך כלל מבחינה אבולוציונית בראשית קבוצה זו, וממנו התפתחו, ככל הנראה, המינים האחרים. סדר הופעתם של המינים האחרים (התפצלותם מהאב הקדמון) אינו ידוע לאשורו.
הזואולוג הבריטי רג'ילנד פורוק הסיק, בהתאם לעדויות מורפולוגיות, כי היגואר קרוב לנמר יותר מאשר לכל מין אחר. בדיקות DNA לא הכריעו באופן חד משמעי בנושא זה ומידת קרבתו של היגואר למינים אחרים שנויה במחלוקת. מאובנים של מינים נכחדים מהסוג פנתר, כגון יגואר אירופי (Panthera gombaszoegensis) ואריה אמריקני (Panthera atrox), מראים כי היגואר והאריה חלקו בעבר מאפיינים דומים רבים.
מאפיינים פיזיים
משקל היגואר נע בדרך כלל בין 45 ל-120 קילוגרמים, אך נצפו גם פרטים גדולים במשקל של 131 עד 151 קילוגרמים, וכן פרטים קטנים שמשקלם 36 קילוגרמים בלבד. לרוב, משקל הנקבה קטן ב-10 עד 20 אחוזים ממשקלו של הזכר. אורכו נע בין 1.20 ועד לשני מטרים - כולל הזנב, שאורכו כ-50 עד 75 סנטימטרים. גובהו נע בין 70 ל-100 סנטימטרים. ממדיו משתנים בהתאם לאזור: במחקר שנערך בשמורת צ'מלה קואישמאלה השוכנת במקסיקו לחופי האוקיינוס השקט, נמצאו פרטים שמשקלם בין 30 ל-50 קילוגרמים, כמשקלה הממוצע של פומה. לעומת זאת, במחקר באזור הפנטנל הברזילאי (פנטנל הוא אזור ביצתי, חם ופתוח), נמצאו פרטים במשקל ממוצע של 100 קילוגרמים. הפרטים שחיים ביערות הם לעיתים קרובות כהים וקטנים יותר מהפרטים שחיים בשטחים פתוחים, ככל הנראה בשל מיעוט טרף אוכל-עשב בשטחים מיוערים ליגואר יש נשיכה שנעה בין 200-250 קילוגרמים.
גפיו של היגואר קצרות וחזקות, ובזכותן הוא מיומן בטיפוס, בזחילה ובשחייה. לסתותיו חזקות מאוד. נשיכתו נחשבת כחזקה ביותר מבין כל בעלי החיים ממשפחת החתוליים, והשנייה בעוצמתה מבין כל היונקים; עוצמה זו מאפשרת ליגואר לחדור חומרים קשים מאוד כגון שריונות של צבים. מחקר השוואתי שנושאו "כוח נשיכה ביחס לגודל הגוף" מדרג את היגואר במקום הראשון מבין החתוליים, לצד נמר ערפילי מצוי ולפני האריה והטיגריס. כמו כן, דווח כי "יגואר יחיד מסוגל לגרור פר שמשקלו 360 ק"ג לאורך 8 מטרים באמצעות לסתותיו החזקות, ולכתוש את העצמות הגדולות ביותר".
שורשי פרוותו הם בדרך כלל בצבע חום-צהבהב, אך קיימים גם פרטים בעלי פרוות בגוון חום-אדמדם ושחור (ראו פנתר שחור). הפרווה מכוסה חברבורות כהות מעוגלות וטבעתיות, המסוות אותו על רקע היער. החברבורות משתנות מפרט לפרט: חלקן כוללות נקודה אחת או יותר, וחלקן מלאות או חלולות. גם צורת הנקודות משתנה מפרט לפרט. הנקודות על ראשו, צווארו וזנבו של היגואר הן בדרך כלל מלאות. אצל פרטים מסוימים הכתמים שבקצה הזנב מתמזגים בהדרגה לפסים. צבעם של הבטן, הגרון והחלקים התחתונים של הרגליים הוא לבן.
אף שהיגואר דומה מאוד לנמר, ניתן להבדיל ביניהם על-פי מספר מאפיינים: גופו של היגואר חסון וגדול יותר מגופו של הנמר, וזנבו קצר ועבה יותר. החברבורות שעל פרוותו של היגואר גדולות וכהות יותר, אך גם מעטות יותר. הפסים עבים יותר אצל היגואר ובדרך כלל יש נקודות בתוך הכתמים מה שאין כן אצל הנמר. כמו כן, ראשו של היגואר עגול וגדול יותר וגפיו קצרות וחזקות יותר.
כשישה אחוזים מבין כלל היגוארים באזור דרום אמריקה מאופיינים במלניזם (צבע עור שחור כתוצאה מפיגמנטציה עורית חזקה של מלנין), ככל הנראה כתוצאה מאלל דומיננטי. מרחוק נראה צבע פרוותם של פרטים אלו שחור, אולם מקרוב ניתן להבחין גם בכתמים ובנקודות. בדומה למינים אחרים במשפחת החתוליים, קיימים גם פרטים לבקנים, אם כי שכיחותם קטנה.
ציד ותזונה
בדומה ליתר החתולים, היגואר הוא חיה טורפת, והוא ניזון אך ורק מבשר. הוא אופורטוניסט, ותזונתו מורכבת מלמעלה מ-85 מיני בעלי חיים שונים. היגואר מעדיף טרף גדול, והוא טורף איילים, טפירים, פקארים, ארמדילאים, קפיבארות, כלבים,ותנינים קטנים ואפילו אנקונדות או קיימנים. לעיתים הוא אף צד בקר (פרטים אחדים נצפו טורפים פרים במשקל של עד 500 ק"ג). היגואר אינו בוחל גם במינים קטנים יותר, כמו צפרדעים, לטאות, עכברים, עופות, דגים, עצלנים, קופים או צבים. לעיתים יגוארים יגיחו מהיערות אל החופים כדי לצוד צבות ים גילדיות שעולות על החוף לקנן, אף שמשקלם גדול ממנו ועדיין לסתותיו החזקות שוברות את שריונם.
שיטת ציד נפוצה בקרב המינים בסוג פנתר, ובכללם היגואר, היא נשיכת הטרף וחניקתו. עם זאת, היגואר מעדיף להשתמש בשיטת הרג ייחודית מבין החתוליים: הוא נושך את הטרף בראשו, באזור שבין שתי אוזניו, ובאמצעות ניביו החדים הוא פוגע קשות במוחו של הנטרף. הוצע, כי ראשו המסיבי וניביו החזקים הם למעשה התאמה מורפולוגית שנועדה לחדור את שריונם של הצבים; לאחר ההכחדה ההמונית של בעלי חיים צמחוניים שאירעה בסוף תקופת הפליסטוקן, היו נפוצים מאוד זוחלים בעלי שריון, כדוגמת צבים ותנינים, ואלה היוו חלק גדול מתזונתו של היגואר. עם זאת, היגואר אינו מוכרח לחדור את שריון הצב על מנת לאכול אותו, שכן הוא מסוגל להוציא את בשרו מתחת לשריונו של הצב באמצעות כפות רגליו וטפריו. באשר לזוחלים גדולים, כדוגמת הקיימן, היגואר קופץ על גבו של הזוחל, פוגע בחוליות הצוואר שלו ובכך משתק אותו. כדי להרוג בעלי חיים קטנים יותר, כמו כלבים, היגואר הולם בהם באמצעות כפות רגליו הקדמיות.
היגואר אינו נוהג לנהל מרדף אחר מזונו, אלא מעדיף לעקוב אחריו ולארוב לו. הוא ילך באיטיות ובשקט בפיתולי היער, ויאזין ברגישות לרחשי הסביבה. כאשר יתקוף, הוא יגיח ממקום מוסווה היטב ויסתער על טרפו. היגואר ידוע ביכולות המארב וההסתערות שלו, ומבחינה זו הוא נחשב לאחד מהטורפים הטובים והיעילים ביותר בממלכת החי. הוא אינו בוחל בהסתערות אל תוך המים על מנת לתפוס את טרפו. היגואר מסוגל לשחות ולגרור את טרפו בו זמנית. חוזקו מאפשר לו לגרור גופות כבדות - הוא מסוגל לשאת עגל קטן ולטפס עמו במעלה עץ כאשר הוא רוצה להימנע משיטפונות.
לאחר הריגת הטרף גורר היגואר את הגווייה לסבך שיחים או לנקודה מבודדת אחרת. אז, הוא יחל באכילת הצוואר והחזה, ולא במרכז הגוף דווקא. הוא אוכל את הלב והריאות, ואחר-כך את הכתפיים. צריכת המזון היומית המומלצת ליגוארים החיים בשבי עומדת על כשני קילוגרמים ליגואר שמשקלו בין 50 ל-60 קילוגרמים. עם זאת, צריכת המזון בטבע היא פחות מסודרת ויציבה; יגוארים בטבע מכלים אנרגיה רבה בתהליך של לכידתו והריגתו של טרפם, וכך הם עשויים לצרוך 25 קילוגרמים של בשר בפעם אחת, שאחריה יבואו, בדרך כלל, מספר ימים שבהם לא יאכלו דבר.
תקיפת אנשים
לרוב מיני החתולים גדולים, מתרחקים מהאדם וישנם מעט מיקרים של תקיפות של בני אדם על ידי היגואר. האינדיאנים המקומיים לפי צ'ארלס דרווין הניחו שכל עוד היגוארים ניזונים מקפיברות אין צורך לפחד מהם, אך הכובשים הספרדים חששו מהיערות בהם שוכן היגואר וייתכן שהגדילו את הסיפורים אודות התקיפות, מעבר לעובדות. היגואר חי הרחק מהאדם וכמעט שאינו נראה בטבע, גם עבור חוקרים מנוסים.
עם זאת מספר תקיפות קרו בתנאי שביה או בטבע, לרוב בעת דחק או להגנה, אך ייתכן שגם למטרות ציד. ביוני 2008 אדם הותקף ונהרג בברזיל ו-2 ילדים הותקפו בגיאנה במצב קשה למרות מיעוט התקיפות, אלה שקרו הסתיימו כמעט תמיד בפציעות קשות מהלסתות או הטפרים ולעיתים המקומיים יורים ביגואר התוקף.
מבנה חברתי
כמו מרבית בני משפחת החתוליים, גם היגואר הוא בעל חיים יחידאי, כלומר הוא נוטה להתבודד ולא לשהות בחברת בני מינו במשך מרבית ימות השנה, להוציא מפגשים למטרות הזדווגות וקבוצות קטנות של אם וגור. הבוגרים נפגשים בדרך כלל רק לצורך חיזור ורבייה ולצורך השתלטות על טריטוריה. טריטוריית הנקבות, ששטחה נע בין 25 ל-40 קילומטרים רבועים, עלולה לחפוף לטריטוריה של נקבות אחרות או של זכרים. טריטוריית הזכרים יכולה להיות כפולה בגודלה מזו של הנקבות, ושטחה משתנה בהתאם לתנאים הטבעיים. סימון תחום המחיה נעשה על ידי סימני שתן, גללים, וחיכוך הגוף בענפים ובגזעי עצים.
בדומה למרבית החתולים הגדולים, גם היגואר מסוגל לשאוג. שאגות הזכר חזקות משאגות הנקבה, ומטרתן להכריז על תחום המחיה ולהבריח זכרים אחרים המעוניינים להזדווג עם הנקבות. בטבע נצפו מעין תחרויות שבמהלכן ניסו שני זכרים להפגין כל אחד את כוחם בשאגות ושאגות-נגד. השאגות מזכירות בצלילן מעין שיעול חוזר ונשנה. בנוסף לשאגה, מסוגלים היגוארים גם ליילל ולנהום. קרבות בין זכרים לקראת תקופת הרבייה הם נדירים, ובטבע הם משתדלים, בדרך כלל, להימנע מחיכוכים. מקרי התקיפה הנדירים נסובים סביב תחום המחיה: טריטוריית הזכר יכולה להקיף טריטוריות של שתיים עד שלוש נקבות, והוא אינו מתיר נוכחות של זכרים בוגרים אחרים מלבדו בשטח זה.
בדרך כלל מתואר היגואר כבעל חיים לילי, אם כי שיא פעילותו מתרחשת בין הערביים ולקראת השקיעה. שני הזוויגים עוסקים בציד. בתנאים טובים עשוי היגואר לצוד גם בשעות היום. היגואר הוא חתול נמרץ יחסית, ומבלה למעלה ממחצית מיומו בפעילות אקטיבית. אופיו החמקני והנגישות הקשה אל חלקים רבים מאזורי המחיה המועדפים עליו, הופכים את היגואר לבעל חיים קשה לצפייה ולמחקר.
רבייה ומחזור חיים
נקבת היגואר מגיעה לבגרות מינית בגיל שנתיים לערך, ואילו הזכר מגיע אליה בגיל שלוש או ארבע שנים. נראה כי באזורים בעלי אקלים ממוזג היגוארים מתרבים באופן עונתי, אולם באזורים בעלי אקלים טרופי הם מתרבים במשך כל ימות השנה (כנראה בשל כך שההבדלים בין העונות פחות ניכרים), אם כי שיעורי הילודה גדלים כאשר יש בנמצא טרף רב. מחקרים שנערכו על זכרים בשבייה איששו את ההנחה כי היגואר מתרבה לאורך השנה כולה, והוכיחו כי אין שוני באיכותו של הזרע וטיבו במהלך עונות השנה השונות; כמו כן התגלה כי בשבי קיימת ירידה בשיעור הרבייה. מחזור הייחום של הנקבה אורך 37 ימים, שמתוכו בין 6 ל-17 ימים הוא הייחום עצמו, ובמהלכו תמשוך אליה הנקבה את הזכרים באמצעות נהמות וסימני שתן המפרסמים את דבר ייחומה.
הגורים נולדים עיוורים ופוקחים את עיניהם רק לאחר שבועיים מיום הלידה. הם נגמלים מחלב אמם בגיל שלושה חודשים לערך, ובגיל שישה חודשים הם מתחילים ללמוד לצוד את טרפם. הם נשארים בחברת אמם עד גיל שנתיים לערך, ולאחר עזיבתם הם מגדירים לעצמם תחום מחיה משלהם. בתחילת דרכם העצמאית, הזכרים הצעירים הם נוודים, עד שיהיה בכוחם להגדיר לעצמם תחום מחיה או לסלק פרטים אחרים משטחם ולהשתלט על תחום מחיה משלהם. על פי ההערכה, תוחלת החיים של היגוארים בטבע עומדת על בין 12 ל-15 שנים; בשבייה, הם בין החתוליים המאריכים ימים ביותר, ותוחלת חייהם בשבי היא עד 23 שנים.
תפוצה ובית גידול
מאובנים שנמצאו במדינות אמריקה מאשרים את קיומו של היגואר מזה שני מיליון שנים. היגואר חי באמריקה מאז שחצה את מצר ברינג במהלך עידן הפליסטוקן. האב הקדמון המיידי של היגואר המודרני הוא ה-Panthera onca augusta.
בית גידולו הטבעי משתרע כיום על פני מקסיקו, אמריקה התיכונה ודרום אמריקה, כולל אזור האמזוניה שבברזיל. המדינות הכלולות בטווח זה הן ארגנטינה, בליז, בוליביה, ברזיל, קולומביה, קוסטה ריקה, אקוודור, גיאנה הצרפתית, גואטמלה, גיאנה, הונדורס, מקסיקו, ניקרגואה, פנמה, פרגוואי, פרו, סורינאם, ונצואלה וארצות הברית. היגואר נכחד באל סלוודור ובאורוגוואי. בית הגידול הטבעי המוגן הגדול ביותר שלו הוא שמורת קוקסקומב בבליז ששטחה 400 קמ"ר.
ארצות הברית הצטרפה לרשימת המדינות שבהן היגואר חי לאחר שהוא נצפה במספר מדינות בדרום-מערב הרפובליקה, כמו אריזונה, ניו מקסיקו וטקסס. בתחילת המאה ה-20 נצפה גם מצפון לאזורים אלו. על פי חוק אמריקאי, היגואר הוא מין מוגן בארצות הברית, ולפיכך אסור לצוד אותו לכל מטרה שהיא.
בית הגידול של היגואר כולל את יערות הגשם שבדרום אמריקה ובאמריקה התיכונה, שטחים פתוחים, אדמות בוציות המוצפות עונתית ואדמות מרעה יבשות. מבין כל בתי הגידול, היגואר מעדיף יער עבות. הוא נוטה לנטוש אזורים יבשים כגון ערבות הפמפס בארגנטינה, או אדמות מרעה צחיחות במקסיקו ובדרום-מערב ארצות הברית. בית הגידול שלו כולל כיום יערות טרופיים, יערות סובטרופיים ויערות עם עצים נשירים. הוא מעדיף לחיות בקרבת מקורות מים כגון נהרות, ביצות, ויערות גשם צפופים שבהם הוא יכול לבצע בקלות מארב לטרפו. הוא נמצא באזורים שגובהם אינו עולה על 3,800 מטרים, אולם מעדיף להימנע מהרים מיוערים. כך לדוגמה, אין למצוא יגוארים ברמות הגבוהות שבמרכז מקסיקו ובהרי האנדים.
תפקיד אקולוגי
היגואר נמצא במעלה מארג המזון, כלומר, הוא אינו ניצוד על בסיס קבוע בטבע על ידי טורפים אחרים. היגואר, כשאר החתוליים, חשוב למערכת האקולוגית שבה הוא חי, מכיוון שהוא משפיע על גודל אוכלוסיית אוכלי העשב והגרגרים, ובכך הוא שומר על איזון אקולוגי באזור מחייתו. עם זאת, קשה לקבוע במדויק מה מידת השפעתו של מין כלשהו, כגון היגואר, על מערכות אקולוגיות. הסיבה לכך היא הצורך להשוות מידע שמקורו באזורים שבהן המין אינו נפוץ, כמו גם מידע מאזור מחייתו, וגם להתחשב בהשפעת פעילות בני האדם. היגואר משפיע גם על חיות טרף אחרות. היגואר והפומה, החתול השני בגודלו באמריקה, עוברים תהליך של ספציאציה סימפטרית (כלומר, אין הפרדה במרחב בין האוכלוסיות, והן יכולות לחפוף זו לזו במידה מסוימת), ולכן לעיתים נלמדים ונחקרים שני המינים יחדיו. בטריטוריות שבהן נמצאים גם היגואר וגם הפומה, הפומה קטן יותר מהרגיל: היגואר נוטה לתקוף טרף גדול יותר ואילו הפומה נותר עם הטרף הקטן יותר. במצב כזה דווקא לפומה ישנו יתרון. באפשרותו ללכוד גם טרף קטן ולכן הוא יכול להסתגל טוב יותר באזורים שהושפעו על ידי בני האדם; בעוד שהשניים מסווגים כ"קרובים לסיכון" מבחינת מצב השימור שלהם, תפוצתו של הפומה גדולה באופן משמעותי מזו של היגואר.
יש הטוענים כי בדרום אמריקה, נחש האנקונדה נמצא מעל היגואר במארג המזון, לאחר שתועדו מקרים של תקיפת היגואר על ידי נחש האנקונדה. אם כי תועדו יותר מקרים של יגואר תוקף אנקונדה.
מצב שימור
היגואר נחשב למין קרוב לסיכון על פי איגוד השימור העולמי (IUCN), הגדרה אשר משמעותה היא שייתכן שבעתיד הקרוב היגואר יהיה מאוים בסכנת הכחדה. בין הסיבות המרכזיות לכך הן אובדן של חלקים מבתי הגידול שבהם הוא נפוץ, כולל אזורים בתחום הצפוני של אזור תפוצתו ההיסטורי, וכן העובדה שתחום תפוצתו אינו רציף. אוכלוסיית היגוארים נמצאת כעת בירידה. בדיקות יסודיות שערכה האגודה לשימור חיי הבר (Wildlife Conservation Society) הראו כי שטחי תפוצתו של היגואר הצטמצמו בכ-37 אחוזים, כאשר ב-18 אחוזים נוספים משטחים אלו מצב היגוארים אינו ידוע. עם זאת, בכ-70 אחוזים משטחי תפוצתו סיכויי היגואר לשרוד בטווח הארוך נמצאו גבוהים, במיוחד באזורי שפך האמזונאס, הגראן צ'קו והפנטנל.
הסיכונים המרכזיים הנשקפים ליגואר הם כריתת יערות הגשם בתחום תפוצתו, תחרות גוברת מול האדם על מזון, וכן ציד מצד חוואים אשר חוששים כי היגוארים יטרפו חלקים ממשק החי שלהם.
היגואר נמצא בנספח הראשון של אמנת וושינגטון לחיות מוגנות (CITES), כלומר כל סחר ביגואר או באיבריו אסור לחלוטין. ציד היגואר נאסר בארגנטינה, בבליז, בקולומביה, בגיאנה הצרפתית, בהונדורס, בניקרגואה, בפנמה, בפרגוואי, בסורינאם, בארצות הברית (שבה הוא נכלל באמנה למען מינים בסכנת הכחדה מ-1973), באורוגוואי ובוונצואלה. במדינות אחרות באמריקה הדרומית מוגבל הציד במידות משתנות, ובמדינות אחרות הוא אינו מוגן כלל.
מאמצי שימור עכשוויים מתמקדים בהסברה המופנית למגזר החוואים ובקידום תיירות אקולוגית. היגואר מוגדר כמין מטרייה (Umbrella species). מין מטרייה הוא מין אשר הגנה עליו מגנה גם על מינים אחרים, כמו מטרייה. הגדרה זו נובעת מכך שבתחום תפוצתו של היגואר חיים גם מינים שתחום תפוצתם מצומצם יותר, ולכן ההגנה על היגואר מספקת גם להם הגנה. מסיבה זו, ארגוני שימור עשויים להתמקד בבתי גידול של היגואר, בידיעה שהגנה טובה עליהם תגרור הגנה גם על מינים נוספים.
תחום תפוצתו של היגואר הוא ברובו בלתי נגיש או בעל רמת נגישות נמוכה, ולכן קשה להעריך את מספר היגוארים החיים כיום. עובדה זו הביאה לכך שמרבית החוקרים בודקים את מספר היגוארים בתחום מצומצם בלבד, ולכן ישנן רק מעט הערכות שנקודת המבט שלהן רחבה וכוללת. עם זאת, באמצעות השוואת שיטות שונות, נמצא כי מחקרים הנוגעים לטווח אזורים מצומצם עלולים להטות את התוצאות כלפי מעלה, ולכן ייתכן כי המספר האמיתי של היגוארים נמוך מההערכות הקיימות.
היגואר במיתולוגיה ובתרבות
כגדול שבטורפים באמריקה, נחשב היגואר למלך החיות שם ודמותו מופיעה בממצאים ארכאולוגיים רבים בתרבויות שונות במרכז אמריקה ובדרומה. עם זאת, קיימת מחלוקת עד כמה היה היגואר שכיח, כאשר ישנם הטוענים שהוא היה סמל מרכזי באמנות של אמריקה, בעוד אחרים טוענים שחלק נכבד מהדמויות המזוהות כיגוארים אינן אלא חיות אחרות כמו קיימנים, לטאות ונחשים. על פי הממצאים נראה שהיגואר סימל כוח ועוצמה. פולחן היגואר שהנהיגו בני הצ'אווין הפך למקובל באזור שטחה של פרו עד לשנת 900 לפנה"ס לערך. במקביל לתרבות הצ'אווין פיתחו האולמקים מוטיב ייחודי שבא לידי ביטוי בפסלים ובפסלונים, שהציג יגוארים מסוגננים או בני אדם בעלי תכונות של יגואר. מאוחר יותר סימל היגואר אצל בני המאיה את החושך והעולם התחתון ונחשב בעיני בני המאיה כמי שמקדם את התקשורת בין החיים ובין המתים, וכמגן של משפחת המלוכה. בני המאיה ראו ביגוארים החזקים את שותפיהם בעולם הרוחני, ולמלכים ניתן באופן טיפוסי שם מלכותי שכלל את המילה "יגואר". האצטקים חשבו כי היגואר הוא נציגם של המלך ושל הלוחמים. בקרב מעמד לוחמים מיוחד בקרב האצטקים הוקדש אחד משני המסדרים ליגואר. במיתולוגיה האצטקית נחשב היגואר לחיית הטוטם של האל טסקטליפוקה. גם היום, היגואר הוא החיה הלאומית של גיאנה וככזו הוא מופיע בסמל שלה.
בעולם העסקי של ימינו, היגואר הוא סמל של פראות ומהירות. היגואר משמש כשמה של חברת רכב יוקרתית, כשמה של להקת הבי מטאל בריטית וכשמן או כסמלן קבוצות כדורגל, פוטבול ורוגבי. בתחילת שנות ה-60 השיקה חברת פנדר גיטרה חשמלית חדשה שנקראה "יגואר". מ-1968 יצרה חברת המגפר נעל שכונתה "יגואר" שהייתה מאוד פופולרית בישראל בסוף שנות ה-60 ושנות ה-70. יגואר הוא הכינוי שניתן לגרסה 10.2 של מערכת ההפעלה Mac OS X.
STS-114
STS-114 הייתה משימת "החזרה לחלל" בתוכנית המעבורות של נאס"א.
המשימה בוצעה על ידי מעבורת החלל דיסקברי ב-26 ביולי 2005 בשעה 10:39 בבוקר, לפי שעון החוף המזרחי של ארצות הברית. המראת המעבורת, 907 ימים לאחר אסון הקולומביה, אושרה חרף סטיית החיישן במכל הדלק החיצוני (סטיות אלו דחו את שיגור המעבורת המקורי 13 ביולי 2005).
המשימה הושלמה ב-9 באוגוסט 2005. בגלל מזג אוויר סוער במרכז החלל קנדי, פלורידה, המעבורת נחתה בבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה וחזרתה נדחתה ביממה.
המשימה
משימת STS-114 היא משימת "החזרה לחלל" של נאס"א לאחר אסון הקולומביה. משימה זו יצאה לדרכה לאחר שנתיים וחצי של קרקוע כל המעבורת עקב האסון. זוהי המשימה השנייה בתוכנית מעבורות החלל שמפקדה היא אישה (איליין קולינס הייתה גם המפקדת במשימה STS-93). במקור, הייתה האטלנטיס אמורה לבצע את המשימה, אך עקב תקלה במערכת ההילוכים הוחלט על הדיסקברי. שבע עשרה שנים קודם ביצעה הדיסקברי את משימת "החזרה לחלל" הראשונה בתולדות נאס"א לאחר אסון צ'לנג'ר.
מטרתה העיקרית של המשימה הייתה לחדש את האספקה והציוד לתחנת החלל הבינלאומית. אולם, רוב ההתמקדות במשימה הייתה לבחון טכניקות חדשות שיהפכו את טיסות מעבורות החלל לבטוחות יותר, שכוללות פיקוח ושיפור הטכניקות הקיימות. הצוות השתמש במערכת Orbital Boom Sensor System החדשה, חלק באורך 15 מטרים שכולל ציוד שמצלם את המעבורת מכל הזוויות האפשריות כדי לאתר נזקים ובנוסף מערכת לייזר Laser Dynamic Range Imager כדי להבחין בתקינות מגיני החום בגחון המעבורת. הצוות סרק את קצוות כנפי המעבורת במטרה לזהות נזקים. צילומים אלו נשלחו לכדור הארץ כדי שהמומחים יבחנו אותם לעומק.
מעבורת החלל דיסקברי נשאה במטענה את מודול הלוגיסטיקה הרב תכליתי, רפאלו, שנבנה על ידי סוכנות החלל האיטלקית.
לוח אירועי המשימה
כל הזמנים לפי שעון מזרח ארצות הברית. למידע נוסף ראו לוח אירועי המשימה באתר נאס"א
דגל צבא בריטניה
דגל צבא בריטניה הוא דגלו הרשמי הלא טקסי של הצבא הבריטי. הדגל הוא דגל אדום המוטען בציצה של שלט האצולה המלכותי: אריה מוכתר העומד על כתר אדוארד הקדוש. מאחורי הציצה מוצלבות שתי חרבות.
שלא כמו לצי המלכותי וחיל האוויר המלכותי המניפים גרסאות לדגל הלאומי (הנס הלבן ונס חיל האוויר המלכותי בהתאמה) לצבא הבריטי אין גרסה משלו של הדגל הלאומי. תחת זאת, בעצרות ואירועים שבהם יש צורך להניף דגל בשם הצבא, מונף הדגל הלא-רשמי האדום ובטקסים רשמיים, כטקסי אזכרה או מצעדים, יונף דגל הממלכה המאוחדת בגרסה מעט שונה - יחס אורך/גובה של 3:5 (במקום 1:2).
גומצן אורוטו
גומצן אורוטו (שם מדעי: Bothrops alternatus, לעיתים נקרא גם אימתן אורוטו) הוא מין של צפע מתת-משפחת צפעוני גומה, החי ביערות גשם וביצות באמריקה הדרומית. הוא ארסי מאוד ותוקפני מה שנתן לו את הכינוי אימתן.
מאפיינים
נחש זה מוצק וגדול מאוד ויכול להגיע לאורך 2 מ' אבל באופן כללי אורכו הוא 80-120 ס"מ. הנקבות גדולות וכבדות יותר מהזכרים. הוא בעל רצועות שחורות של קשקשי גב לאורך הגוף הן מלמעלה והן מלמטה וגם כמה על הפנים. צבעו יכול להיות חום, שזוף או אפור ואף בצבע זית. הראש בדרך כלל שחור או חום למעט האזורים התחתונים הלבנים. נחש זה נע באופן מגושם מעט עם צוואר הפונה מעלה בתנועה. הוא חי בעיקר על קרקע היער.
הנחש חי ביערות גשם, יערות שפילה, ביצות רדודות ומישורים לחים ואף לאורך החופים בדרום מזרח ברזיל, פרגוואי, אורוגוואי וצפון ארגנטינה במדינות: בואנוס איירס, קטמרקה, קורדובה, קוריינטס, צ'אקו, אנטרה ריוס, פורמוסה, לה פמפה, מיסיונס, סן לואיס, סנטה פה, סנטיאגו דל אסטרו וטוקומאן.
נחשים אלה בניגוד לרוב הזוחלים ממליטים ולדות חיים. בדרך כלל שתי המלטות בעונת רבייה אחת, בהן 3-12 צאצאים העוזבים את הוריהם אחרי הבקיעה.
הם ציידים קטלניים בעיקר עקב הארסיות שלהם שמפחידה גם אנשים החיים באזורם. בשל הארס והקולות המפחידים שהוא עושה כשהוא מתגונן הנחש קרוי לעיתים "אימתן". אך הוא משתמש בארס בעיקר כדי לקטול את טרפו ורק כשפוגעים בו הוא יכיש.
סבריה ג'וואר
סבריה סלמה מורג'אן ג'האר היא עיתונאית וכותבת טור ערב הסעודית בחדשות הערביות בג'דה. היא מומחית לבלשנות ערבית ואנגלית. היא גם כותבת עבור ערוצי חדשות בשפה האנגלית, כולל הפינגטון פוסט. בשנת 2010, ג'האר הוכתרה על ידי המגזין Arabian Business שבסיסו בדובאי כאחת מ"הערבים המשפיעים ביותר בעולם" ודירוגה במקום ה-94 מתוך 100. המגזין הכתיר אותה גם ב-2011 כאחת מ-100 הנשים הערביות החזקות ביותר.
חיים אישיים
ג'והאר נולדה באל-מדינה לסלמה ג'והאר ועליה מוחמד אל-עטייה. היא השביעית מתוך 11 ילדים.
ביוגרפיה
לאחר סיום לימודיה בתיכון היא למדה באוניברסיטת המלך עבדול עזיז אל-מדינה, שם קיבלה תואר ראשון באמנויות בשפה וספרות אנגלית. היא סיימה את התואר השני שלה בבלשנות שימושית באוניברסיטת אום אל-קורה במכה.
ג'והאר עבדה זמן קצר כמורה לאנגלית בבית הספר התיכון "אל-וואסטח" באל-מדינה, ולאחר מכן כמורה לשפה האנגלית ומנהלת מעבדת שפות בבית הספר התיכון הפרטי אל-אבראר. בשנת 2003 לימדה קורסי שיחה בשפה האנגלית במכון להכשרה רפואית אל-סבאי במדינה. בשנת 2006, היא שימשה כמרצה באוניברסיטת המלך סעוד בן עבדולעזיז למדעי הבריאות בג'דה. בשנת 2009, היא הפכה לעמית באקדמיה הבריטית להשכלה גבוהה. היא גם שימשה כמרצה במשרד החינוך הסעודי.
קריירה עיתונאית
בשנים 2003–2004 פנתה ג'והאר לעיתונאות, ולמדה במכון אל-נחה בביירות, בלבנון ובג'דה.
היא הצטרפה ל-Saudi Gazette, צהובון תפוצה כללי בשפה האנגלית.
בעיתון הסעודי היא סיקרה מג'דה את התקפות הטרור ביאנבו, ריאד, אל-חובאר, ג'דה ואל-ראס בין השנים 2003 ל-2006. ג'האר התמקדה גם בזכויות נשים, בריאות, פוליטיקה וסוגיות כלכליות, כולל הנחיית סיקור של הפורום הכלכלי השנתי של ג'דה.
עד 2004 היא כתבה טור שבועי שהתמקד בעיקר בנושאי פנים סעודיים ויחסיה של סעודיה עם הקהילה הבינלאומית. הטור שלה מופיע גם בהפינגטון פוסט ובבלוג שלה.
בשנת 2011, ג'והאר השלימה את לימודי התואר השני שלה באוניברסיטת ניוקאסל בניוקאסל על הטיין. היא קיבלה את הדוקטורט שלה באפריל 2012 בבלשנות יישומית חינוכית. ב-2012 היא הפכה לבעלת טור ב"חדשות הערביות", והתמקדה בעיקר בזכויות נשים ובנושאים ממשלתיים.
עמדות
ג'וואר מחשיבה את עצמה למתונה מבחינה פוליטית. היא דוחה את התווית של הוהאביזם אסלאמי. ג'האר מאמינה בחיג'אב כמחויבות דתית, אך מגנה על זכותה של אישה לבחור אם ללבוש כזה. באופן דומה, היא באופן אישי מתנגדת ללבישת בורקה במדינות לא מוסלמיות, אך טוענת שזו בחירתה של אישה. רק בסעודיה היא בוחרת ללבוש ניקאב כדי לכבד את הרקע התרבותי שלה.
כתיבתה על זכויות נשים כוללת את זכותן לנהוג במכונית בערב הסעודית. היא מתנגדת בתוקף לתיקונים של הקוראן, אבל היא מאמינה שחלק מההיבטים של האסלאם הם גמישים ונתונים לשינויים על סמך שינויים בחברה. היא גם כתבה שקודי לבוש, נהיגה והיבטים של אפוטרופסות גברית נותרו פתוחים לפרשנות או שלא טופלו בקוראן וצריך לבדוק אותם מחדש על ידי חוקרי אסלאם.
צפעון חזירי מקורנן
צפעון חזירי מקורנן (שם מדעי: Porthidium nasutum) הוא מין של צפע החי בטבע ממקסיקו ולאורך אמריקה המרכזית עד לצפון אמריקה הדרומית. אפו מזכיר מעט חוטם של חזיר. לנחש זה אין תת-מינים מוכרים.
מאפיינים
נחשים אלה נמצאים רק ביערות גשם עד לגובה 900 מטר. הם חיים בין הענפים או על קרקע היער ויוצאים בעיקר בשעות החשיכה.
גומצן מרכז-אמריקאי
גומצן מרכז-אמריקאי (שם מדעי: Lachesis stenophrys) הוא מין של נחש ארסי מאוד החי באמריקה המרכזית. למין זה אין תת-מינים מוכרים.
מאפיינים
נחש זה הוא גדול וקרובו של הגומצן הענק, אך קטן מעט ממנו. אורכו יכול להגיע ל-200-330 ס"מ ולעיתים אפילו יותר כשהאורך המרבי יכול להגיע ל-360 ס"מ. הוא בעל ראש קצר וחוטם מעוגל ורחב וצבעו כהה מעט יותר מהגומצן הענק.
הנחש חי ביערות הגשם של מרכז-אמריקה ביערות שפילה בדרום ניקרגואה, קוסטה ריקה ופנמה כולל בשפילה הפסיפית של מרכז ומזרח פנמה. הוא חי ביערות שבדרך כלל קרובי למקווי מים וממתין במארב לטרפו הקטן הכולל זוחלים קטנים ויונקים בעיקר. ארסו הקטלני הורג את טרפו תוך דקות ספורות והוא יכול גם להרוג אנשים, אך בדרך כלל הם לא חיים בקרבה לאדם.