cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הידרופוביות
רקע כימי
על פי חוקי התרמודינמיקה חומר שואף לרמת האנרגיה הנמוכה ביותר. קשרים כימיים מקטינים את האנרגיה הכימית ולכן מים שהם חומר קוטבי היכול ליצור קשרי מימן בין המולקולות שלו, שואפים ליצור את אותם הקשרים. אך מאחר שחומרים הידרופוביים אינם קוטביים ואינם יכולים ליצור קשרי מימן, המים דוחים אותם וקושרים קשרי מימן בינם לבין עצמם. תופעה זו היא שגורמת לאינטראקציה ההידרופובית (שלמעשה שמה שגוי מפני שהכוח הדוחה מגיע מהמולקולות ההידרופיליות). שתי הפאזות הללו שאינן ניתנות לערבוב (הידרופובית והידרופילית) יצמצמו את שטח הפנים הנמצא במגע אחת עם השנייה למינימום. התופעה מכונה היפרדות פאזות.
גיהנום בכלוב (WWE)
"גיהנום בכלוב" (באנגלית: Hell in a Cell) הוא אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות, ה-WWE, ומשודר אחת לשנה בערוץ של ה-WWE Network. האירוע התקיים לראשונה בשנת 2009, כשהחליף את האירוע "ללא רחמים" כאירוע של חודש אוקטובר.
בשנת 2012, ה-WWE החליטו להזיז את האירוע למתכונת האירועים של חודש אוקטובר, מה שהשאיר אירוע שלם וצפה בודד בחודש זה. לעומת זאת, בשנת 2013, ה-WWE הוסיפו לתחילת חודש אוקטובר את האירוע באטלגראונד. בשנת 2018, האירוע גיהנום בכלוב הוזז למתכונת האירועים של חודש ספטמבר.
לאחר פיצול המותגים (Raw לחוד ו-סמאקדאון לחוד) בשנת 2016, הפך האירוע להיות בלעדי לתוכנית Raw. למרות זאת, שנה לאחר מכן הפך האירוע לשמש כאירוע הבלעדי של התוכנית סמאקדאון. בשנת 2018 הוחלט שהאירוע יהיה אירוע משותף לשני המותגים.
הרעיון לאירוע הגיע מהקרב "גיהנום בכלוב", שהתקיים לראשונה בשנת 1997 בקרב בין שון מייקלס לבין אנדרטייקר, ובו המתאבקים כלואים בתוך כלוב המקיף את הזירה. שם האירוע נבחר בהצבעה שבה הוצעו שמות כמו "אין יציאה", "כלואים" ו"זעם בכלוב".
הרעיון
הרעיון של האירוע הוא שהקרב המרכזי שיתקיים בו יהיה בתוך "גיהנום בכלוב" - כלוב בגובה העולה על שבעה מטרים, שמקיף את הזירה וסביבתה. בקרב "גיהנום בכלוב" אין פסילות או ספירות חוץ. הדרך היחידה לנצח היא על ידי הצמדה או הכנעה בתוך הזירה.
הקתיסמה
הקתיסמה (ביוונית: Κάθισμα, "הכסא" או "המושב") הייתה כנסייה ביזנטית חשובה, שציינה את המקום בו, על פי האמונה הנוצרית, נחה מריה, אם ישו על כיסא במהלך מסעה מנצרת לבית לחם.
הכנסייה הייתה ידועה מכתבי צליינים וכמרים בני התקופה, שהעידו על כנסייה גדולה בעלת תבנית מתומנת ייחודית, אולם מקום הימצאה נחשב לתעלומה במשך דורות. בשנת 1992 נתגלו שרידי הקתיסמה סמוך לדרך חברון בין ירושלים לבית לחם, בעקבות עבודות הרחבת כביש. הכנסייה נחפרה ונחקרה היטב, והיא נחשבת לכנסייה הגדולה מסוגה שנתגלתה בישראל.
מיקום ותיאור
שרידיה של כנסיית הקתיסמה שוכנים על סלע האם בתוך מטע עצי זית לצד דרך חברון, סמוך לגבעת המטוס ממערב ולקיבוץ רמת רחל ממזרח. האתר הארכאולוגי כולל גם את שרידיו של מנזר שנבנה סמוך לכנסייה בתקופה הביזנטית, והוא משתרע על פני שטח של כדונם וחצי. בחלקו הדרומי של המטע ישנו מאגר מים פתוח, הנקרא 'ביר קדיסמו' (להלן).
הכנסייה, שגודלה הוא 43X52 מטרים, נבנתה במתכונת ייחודית של מתומן בעל שלושה מרחבים המשולבים זה בתוך זה. במרכז המרחב הפנימי ניצב סלע לא מודולרי, שייצג את ה"כיסא" עליו ישבה מרים, על פי המסורת הנוצרית. מרחב זה הוקף בתחילה בשורת אומנות מרובעות, ובשלב השני בשדרת עמודים. המרחב התיכון היווה מעין טבעת מסדרון היקפי, ששימש את באי הכנסייה כאמבולטוריום. מרחב זה היה משמעותי בכנסייה, שכן בו הילכו הצליינים וסבבו את הסלע המקודש. שדרת האומנות או העמודים אפשרו למהלכים באמבולוטוריום לראות את הסלע המרכזי בכל עת.
המרחב החיצוני חולק לחדרים, שחלקם היו מרובעים וחלקם עוצבו כאולמות מלבניים בעלי אפסיס, שנועדו לשרת את המבקרים כקפלות תפילה. בפינות המתומן שבמרחב החיצוני נבנו חדרים קטנים בעלי תבנית טרפזית.
האפסיס המרכזי של הכנסייה (בדומה לרוב מוחלט של הכנסיות בעולם) פונה למזרח. זהו אפסיס גדול וגבוה, המתחיל במרחב המתומן הפנימי, חוצה על ידי בית המקהלה את המרחב התיכון, ובולט מעבר לקו המתאר של המרחב החיצוני של הכנסייה.
רצפות הכנסייה היו מעוטרות בשיש ובפסיפסים מרהיבים, שחלקם השתמרו בשלמותם. אחת מרצפות אלו מציגה עץ תמר ולצדו שני דקלים קטנים. נראה כי פסיפס זה מסמל את הדקל שתחתיו נחה מרים (להלן), ואת חשיבותו של ישו (הדקל הגדול) ביחס להוריו. הפסיפסים ססגוניים מאוד, רובם מציגים דגמים צמחיים וגאומטריים, והם עשויים בגוונים רבים של אדום, צהוב וירוק. רוב הפסיפסים מוקפים במסגרת בדוגמת צמה קלועה ומורכבים ממדליונים. בקפלה הדרומית בכנסייה מוקפת רצפת הפסיפס בארבעה דגמים של קרן השפע המעוטרים בעלי קוציץ ואשכולות גפן.
מסורת הקדושה
כנסיית הקתיסמה הוקדשה למריה תאותוקוס ("יולדת האל"), שעל פי המסורת נחה על הסלע הניצב במרכזה. בברית החדשה מתואר כי בראשית המאה הראשונה לספירה, בימי שלטונו של אוגוסטוס קיסר, ניתנה הוראה לבצע מפקד אוכלוסין (קנסוס) בפרובינקיית יהודה. יושבי הארץ נאלצו לשוב לערי מוצאם כדי להתפקד שם, ולכן עזבו מרים ויוסף את נצרת ונדדו לבית לחם.
מסורת מנוחתה של מרים על סלע מבוססת על הכתוב בבשורה על פי יעקב (הפרוטו-אוונגליון של ג'יימס - מקור חיצוני לברית החדשה מן המאה השנייה לספירה), המספר כי מרים ההרה התעייפה בדרך לאחר שנתקפה בצירי לידה, וביקשה לנוח:
הבשורה על פי יעקב זכתה לפופולריות רבה ולפרשנות נרחבת. מראה שני האנשים –השמח והעצוב – פורשו כשמחה הרבה והעצב המר שייגרמו למרים על ידי בנה כשיגדל. יש שראו בכך בשורה על מפלת היהדות וניצחון הנצרות. כך או כך, אירוע סמלי זה של צירי הלידה שתקפו את מרים ובקשתה לנוח, הפך בתקופה הביזנטית לחלק חשוב במסורת הצליינות לארץ ישראל. אבות הכנסייה אז החליטו לחזק את תנועת הצליינים בין ירושלים ובית לחם, מתוך מטרות פוליטיות ודתיות ("גאוגרפיה קדושה"). לשם כך חיזקו ואף המציאו מסורות קדושה לאורך ציר זה, דוגמת המנזר בחקל דמא (מסורת יהודה איש קריות); מנזר מר אליאס (מסורת מחבוא אליהו הנביא); מנזר גאורגיוס הקדוש שמחוץ לחומות, ששכן בכתף הינום, ועוד.
כך התקבעה מסורת 'כסא מרים' בכנסיית הקתיסמה, והמידע הדל המופיע בבשורה שלעיל תפח וקיבל ממדים של נס וקדושה. בין היתר סופר כי מרים הבחינה בצד הדרך בסלע גדול מחופה בעץ תמר, ומיהרה להתיישב עליו. היא ביקשה מיוסף מעט מפירות העץ, אך הוא התקשה להגיע אליהם בשל גובהו הרב של העץ. לפתע רכן העץ מטה, ואפשר ליוסף לקטוף את פירותיו. במקביל נבע לפתע מעיין תחת העץ, והשיב את נפשה של מרים הסובלת. אז ראתה מרים את שתי הדמויות בחיזיון, ולאחר מכן המשיכה המשפחה הקדושה עוד כברת דרך קטנה לבית לחם, שם נולד ישו במערת אבוס. כנסיית הקתיסמה מציגה את הסלע עליו נחה מרים, ומיקומה על דרך המלך כה סמוך לבית לחם חיזקה את המסורת והקנתה לה פופולריות רבה בקרב צליינים בתקופה הביזנטית.
המושג 'קתיסמה' קיבל משמעות נוספת בתקופה הביזנטית: ספר התהילים חולק אז לעשרים חלקים, וכל אחד מהם נקרא בשם 'קתיסמה'. זהו גם שמו של פיוט ליטורגי שהושר בסיום קריאת כל חלק בתפילת הבוקר בכנסייה המזרחית. נראה כי משמעות המילה נדדה מהכיסא (או המושב) עליו ישב הנזיר ששר את הפיוט.
שימוש ותיארוך
על הגבעה עליה שוכנת כנסיית הקתיסמה שכן בתקופת בית שני יישוב יהודי, ולאחר חורבן בית המקדש השני שכן בה מחנה הלגיון העשירי פרטנסיס, שהקים לו בתי מגורים ובית מרחץ. במאה החמישית הפך המקום לקדוש לנוצרים, עם הקמת כנסיית הקתיסמה והמנזר הצמוד לה. קריליוס מסקיתופוליס, בספרו "חייו של תאודוסיוס הקדוש" מן המאה הששית, כתב כי "כנסיית קתיסמה הישנה" והמנזר הצמוד אליה נבנו בשנת 456 על ידי אלמנה עשירה בשם איקיליה, בימיו של הבישוף יובנליס, במחצית הדרך בין ירושלים לבית לחם. החיבור אף מספר כי תיאודוסיוס, בן המאה החמישית, נשלח בצעירותו להשתלם כנזיר במנזר הקתיסמה. כן ישנו תיאור נרחב של הכנסייה בכתבי אנטונינוס מפיאצ'נצה שביקר בארץ ישראל במאה הששית.
הכנסייה עברה שיפוץ מקיף בסוף המאה הששית, אך עם כיבוש הארץ בידי הערבים הפכה למסגד. על שינוי ייעוד זה מעידים שרידיו של מחראב (גומחת תפילה) שפנה לכיוון העיר מכה. מסגד זה היה פעיל עד המאה ה-11, וייתכן כי שימש נוצרים ומוסלמים במקביל, בזכות מרחבי התפילה הקפלות הנפרדות שבו. נראה כי הכנסייה חרבה בשלהי המאה ה-12, אולי בעקבות כיבוש הארץ בידי צלאח א-דין. המקום נזנח, אולם מאגר המים הפתוח ששכן בסמוך המשיך להיקרא במשך מאות שנים בשם 'ביר קדיסמו', ושימש כתחנת רענון וכאתר קדוש עבור צליינים נוצרים עד סוף המאה ה-19. מאחר שמקומה של הכנסייה נשכח, סברו רבים כי המילה 'קדיסמו' מקורה מהמילה 'קדוש' בערבית, ללא קשר לכנסיית הקתיסמה.
השפעות אדריכליות וסגנוניות
ייחודה של כנסיית הקתיסמה הוא בצורתה המתומנת המאפיינת מבנה הנצחה. מבנה מסוג זה נפוץ בדתות ותרבויות רבות, והוא כמעט תמיד בעל תבנית ממורכזת, ומדגיש חפץ או מקום מקודשים השוכנים במרכזו. המרחב הפנימי במבנה ההנצחה יהיה כמעט תמיד מוקף במסדרון היקפי, המאפשר למבקרים לנוע סביב החפץ המקודש.
תבניתה המתומנת של הקתיסמה דומה להפליא לכנסייה הביזנטית בהר גריזים, שהוקמה בשנת 484 על ידי זנון, קיסר האימפריה הביזנטית, ולכנסיית בית פטרוס בכפר נחום מאותה תקופה. הנחת החוקרים היא שבוני הכנסיות שם הושפעו מתבנית הקתיסמה, ובנו את כנסייתם בהתאם. טענה נוספת היא שמבנה כיפת הסלע בהר הבית, שאף לה תבנית מתומנת, הושפע מכנסיית הקתיסמה. אם טענות אלו נכונות, הרי שלכנסיית הקתיסמה הייתה חשיבות גדולה מבחינה חזותית על מבני דת בתקופתה ולאחריה. כן מניחים החוקרים כי מבנה כיפת הסלע נבנה בידי אמנים ביזנטים.
מחקר ושימור
כנסיית הקתיסמה הייתה, כאמור, ידועה מכתבי צליינים, אולם מיקומה נעלם במשך שנים ארוכות. בראשית שנות ה-90 נתגלו שרידיה באקראי, במהלך הרחבת דרך חברון. הזיהוי היה קל יחסית, בשל צורתה הייחודית. הארכאולוגית רינה אבנר ניהלה באתר שתי עונות חפירה עיקריות, אחת ב-1993 והשנייה ב-1997. החפירות נערכו בשיתוף המחלקה לארכאולוגיה באוניברסיטת אתונה, וזאת מפני ששטח החפירה שייך לכנסייה היוונית האורתודוקסית.
בתום עבודות החפירה, בוצעו באתר עבודות שימור מקיפות שכללו שחזור קירות מינימלי להדגשת מתווה הכנסייה. כן טופל הטיח בכמה מקומות, ורצפות הפסיפס חוזקו וכוסו מחדש, כדי לשמור עליהן מפגעי מזג האוויר וונדליזם. בשנת 2000 ערכה אבנר חפירת הצלה מדרום לכנסיית הקתיסמה, סמוך ל'ביר קדיסמו', לקראת סלילת כביש מודרני על דרך עתיקה. החפירה חשפה שרידים של שני קירות מן התקופה הביזנטית, שתחמו את הקתיסמה מדרום.
נכון ל-2009 המקום מוזנח מאוד והגישה אליו אינה מוסדרת. כן לא ניתן לראות את הפסיפסים, מאחר שכוסו. הסיבה לחוסר פיתוחו של המקום היא תקציבית.
דגל נורווגיה
דגל נורווגיה (בנורווגית: Norges flagg ובנורווגית חדשה: Det norske flagget) הוא דגלה הלאומי של נורווגיה. עיצובו הוא צלב נורדי המורכב מצלב כחול מוקף בתוך צלב לבן, על רקע אדום. החלק האנכי של הצלב מקביל לצד התורן בסגנון הדנבּרוֹוּ, דגל דנמרק. יחס החלקים בדגל הלאומי הם ברוחב: 6-1-2-1-12 ובגובה: 6-1-2-1-6. יחס החלקים בדגל המדינה, המשמש כדגל הצי הנורווגי, הוא: 6-1-2-1-6-11 אופקית ו-6-1-2-1-6 אנכית.
היסטוריה
מהמאה ה-16 ועד 1814 השתמשה נורווגיה באותו דגל כמו דנמרק, שכן המדינות היו מאוחדות. בשנת 1814 אימצה נורווגיה העצמאית את הדגל הדני שבו היה ממוקם אריה נורווגי סמוך לתורן. דגל זה היה בשימוש עד 1821. ב-1814 אוחדה נורווגיה עם שוודיה, ובשנת 1815 הוצג דגל משותף לשתי המדינות - דגל שוודיה המסורתי, עם צלב לבן על רקע אדום בפינה השמאלית העליונה (הקנטון). עיצוב זה היה בשימוש דגלים ממשלתיים ודגל אוניות צי הסוחר שעברו את כף פיניסטר. דגל נורווגי ייחודי עוצב בשנת 1821 על ידי פרדריק מלצר, חבר הסטורטינג (הפרלמנט הנורווגי).
בתחילה השתמשו בעיצוב החדש רק במימי הים הצפוני, שכן לנורווגיה לא היה הסכם עם שודדי ים של צפון אפריקה. בשנת 1844 הוחלף הצלב הלבן בקנטון של שני דגלי המדינות עם סמל האיחוד השוודי-נורווגי, סמל המשלב את הצבעים השוודים והנורווגים. הסמל כונה בפי רבים ה"סילדסלאטן", בשל העובדה שהוא דומה לסלט מליח. עם אובדן התמיכה באיחוד עם שוודיה בקרב העם הנורווגי, הסיר הפרלמנט הנורווגי את סמל האיחוד מהדגל הלאומי ודגלי ספינות צי הסוחר בשנת 1898. עם פירוק האיחוד בשנת 1905 הוסר הסמל גם מדגל המדינה. שוודיה שמרה את הסמל בדגלה עד 1906.
סמליות
פרדריק מלצר חש שהדגל צריך לכלול צלב נוצרי בתוכו, כמו שאר דגלי מדינות סקנדינביה (שוודיה ודנמרק). מדינות דמוקרטיות רבות כגון ארצות הברית, הולנד, וצרפת השתמשו בצבעים אדום, לבן וכחול, ולכן, כחלק מרצונו של מלצר לסמל את בחירתה של נרווגיה בחופש, השתמש בצבעים אלה בדגל. מלצר בנה את העיצוב שלו על בסיס הדגל הדני, שהיה גם דגל נורווגיה עד 1814. הצלב הכחול הוא התייחסות לצבע הכחול של הדגל השוודי.
פיליז אהמט
פיליז אהמט (בטורקית: Filiz Ahmet; נולדה ב-15 באפריל 1981) היא שחקנית טורקייה. היא ידועה בעיקר בשל גילום הדמויות זאריפה בסדרה "Farewell Rumelia", וניגאר קלפה בסדרה ההיסטוריה "הסולטאן".
ביוגרפיה
ילדותה של אהמט עלתה בקנה אחד עם מלחמות יוגוסלביה. בעקבות הסכסוך, משפחתה החליטה לעבור לשוודיה, ומאוחר יותר חזרה למקדוניה כשהיא הייתה בת 12. פיליז אהמט סיימה את לימודיה בבית ספר לרפואה ולאחר מכן באקדמיה לאמנויות הבמה בסקופיה ב-2003.
אהמט היא רב-לשוניות ומסוגלת לדבר מקדונית, אלבנית, טורקית, שוודית, אנגלית, סרבית, ובולגרית.
קריירה
אחמט החלה כשחקנית תיאטרון וקיבלה מספר פרסים על הביצועים. היא לא התכוונה לשחק מול מצלמה, ולוח הזמנים העמוס של התיאטרון אפשרו מעט מאוד זמן לכל דבר אחר. עם זאת, פריצת הדרך שלה הייתה כשהשתתפה בסדרה "Farewell Rumelia" ב-2007. כדי להפוך את הדמות שלה ליותר אקספרסיבית, דיברה אהמט בדיאלקט הטורקי מקדוני. לאחר סדרה זו, היא קיבלה הצעות בסדרת טלוויזיה שונות. הפרויקט הבא שלה היה "Balkan Wedding", בו היא גילמה את גלינה ב-2009.
לואי לה וו
לואי לה וו (בצרפתית: Louis Le Vau ; 1612 – 11 באוקטובר 1670) היה אדריכל צרפתי אשר עבד עבור לואי ה-14, מלך צרפת.
קורות חיים
לה וו נולד בעיר פריז בשנת 1612. הוא הועסק על ידי לואי ה-14, יחד עם אנדרה לה נוטרה ושארל לה ברון בתכנון ארמון ורסיי וטירת וו-לה-ויקונט.
כמו כן, תכנן לה וו מבנים רבים ברחבי צרפת ובהם:
רוזנות מארק
רוזנות מארק (בגרמנית: Grafschaft Mark; בצרפתית: Comté de La Marck, ידועה בכינויה Die Mark) הייתה רוזנות ומדינה של האימפריה הרומית הקדושה בחוג הרייני התחתון-וסטפאלי. היא שכנה משני צדי נהר הרוהר לאורך הנהרות וולמה ולן.
אלקטרורצפציה
אלקטרורצפטורים (אנגלית: Electroreceptors), או קולטני חשמל, הם קולטני חישה ביולוגים המסוגלים לקלוט גירוי חשמלי, באמצעותם התפתחו אצל בעלי חיים מסוימים איברי מערכות חישה המסוגלים לחוש בנוכחות ושינויים בשדות חשמליים בטבע. שינויים אלו עשויים להיות מזעריים ביותר. כרישים מסוגלים לחוש באותות חשמליים המופקים מפעימות הלב של טרפם המחופר בחול.
רוזנות מארק
רוזני מארק היו בין האדונים הווסטפאליים החזקים והמשפיעים ביותר באימפריה הרומית הקדושה. השם "מארק" נזכר ב של ימינו מחוז באדמות מדרום לרוהר בנורדריין-וסטפאליה, גרמניה. החלק הצפוני (מצפון לנהר הליפה) נקרא עדיין Hohe Mark ("מארק העליונה"), בעוד ש"מארק התחתונה" לשעבר (בין הנהרות הרוהר והליפה) אוחדה – ברובה – באזור הרוהר הנוכחי.
גאוגרפיה
רוזנות מארק הקיפה שטח של כ-3,000 קמ"ר והשתרעה בין הנהרות ליפה ואגרס (צפון-דרום) ובין גלזנקירכן לבאד ססנדורף (מערב-מזרח) במשך כ-75 ק"מ. הרוהר הזורם מזרח-מערב הפריד את הרוזנות לשני אזורים שונים: השפלה הצפונית והפורייה של Hellweg Börde; והגבעות הדרומיות של הרמה הדרומית (Sauerland). בכיוון דרום-צפון נחצה החלק הדרומי של המחוז על ידי ה-Lenne. באזור לן התחתית היה מחוז לימבורג (1243–1808), נחלה של ברג.
אלקטרורצפציה
סקירה
חישה חשמלית הייתה ידועה עד לאחרונה רק אצל בעלי חוליות, אולם מחקרים אחרונים הראו כי דבורים מסוגלים לקלוט נוכחות ותבניות של מטעני חשמל סטטי בפרחים.
רוזנות מארק
גאוגרפיה
מקום מושבם של הרוזנים של מארק היה במקור מבצר אלטנה באזור זאוארלנד, אך עבר לבורג מארק ליד האם בשנות ה-20 של המאה ה-13. הרוזנות גבלה עם וסט רקלינגהאוזן, רוזנות דורטמונד, בישופות מינסטר, רוזנות לימבורג, מנזר ורדן ומנזר אסן.
אלקטרורצפציה
סקירה
מערכות חישה חשמלית נמצאות אצל צמדאים, דגי סחוס (כרישים, חתולי ים וכימראים), למפיריים, דגי ריאות, רב סנפירים, דגי הלטימריה, חדקניים, שפמנוניים, דגי חשמל טרופיים, מורמיריים ויונקי הביב ולפחות מין אחד של לווייתנאים.
רוזנות מארק
סמל הרוזנות
סמל הרוזנות היה "אור, ארז'ן וגולס מפוספס ומחולק לשלושה". סמל זה שימש את העיר האם מאז 1226. מקומות רבים אחרים באזור כוללים את הפס המשובץ האדום והלבן בזשלטיהם כהתייחסות לרוזנות ולעיתים קרובות למייסדיו.
אלקטרורצפציה
סקירה
אברי האלקטרורצפטורים בכל קבוצות בעלי חיים אלו מונעים אמבריולוגית ממערכות מכנו-רצפטורים. מכנורצפטורים מגיבים למאמץ, לחץ או מתיחה מכניים, הם מגיבים ללחץ או כוח פיזי המופעל עליהם וגורם להם לשנות את צורתם, וכך למתוח את קרומי התא שלהם. מכנורצפטורים מצויים בעור, בכישורי השריר ובאוזן הפנימית באיבר השבלול.
רוזנות מארק
היסטוריה
השטח השתייך במקור לענף משנה של הרוזנים של ברג באלטנה, השטח הופיע תחת השם ברג-אלטנה בשנת 1160. בערך בשנת 1198 הרוזן פרידריך הראשון רכש את "מארק אוברהוף", נחלה קהילתית בשטחו של אדלהרן מרודנברג, שהיה וסאל של הארכיבישוף של קלן פיליפ פון היינברג. כאן קבע פרידריך את טירת מארק כמקום מגוריהם של "רוזני מארק" החדשים. העיירה הסמוכה האם נוסדה על ידי בנו אדולף הראשון, רוזן מארק בשנת 1226, עד מהרה הפכה ליישוב החשוב ביותר של הרוזנות ושימשה לעיתים קרובות למגורי הרוזנים.
אלקטרורצפציה
סקירה
אברי האלקטרורצפטורים בדגים מתפתחים ממערכת קו הצד. ברוב הקבוצות אלקטרורצפטורים הם פסיביים, והם בשימוש בעיקר במהלך איתור הטרף ותקיפתו. שתי קבוצות של דגי כליל גרמיים הם דגי חשמל חלשים המשלבים אלקטרורצפטורים באופן פעיל הם דגי חשמל טרופיים וקבוצת Notopteroidei מסדרת הגרום לשונאים. בעל חיים יבשתי נדיר, קיפודן חרטומני הוא יוצא מן הכלל שלו יש כ-2,000 אלקטרורצפטורים על חוטמו, בהשוואה ל-40,000 אלקטרורצפטורים לקרוב משפחתו, הברווזן.
רוזנות מארק
היסטוריה
בקרב וורינגן בשנת 1288, לחם הרוזן אברהרד השני לצד הדוכס יוהאן הראשון, דוכס בראבנט ואדולף החמישי, רוזן ברג נגד האדון שלו, הארכיבישוף של קלן זיגפריד השני מווסטרבורג, דוכס וסטפאליה. כאשר בראבנט ובעלות בריתה ניצחו, רוזנות מארק זכתה לעליונות בדרום וסטפאליה והפכה לבלתי תלויה בארכיבישופות קלן. שטחה של מארק הוגבל במשך זמן רב לאדמות שבין הנהרות הרוהר והליפה ("מארק התחתונה"). שטחים חדשים בצפון ("מארק העליונה") הושגו במהלך המאה ה-14 במלחמות נגד הנסיכות-בישופות מינסטר.
אלקטרורצפציה
חישת מיקום
בעלי חיים אשר להם אברי חישה אלקטרורצפטורית משתמשים בחושים אלו לצורכי איתור אובייקטים בסביבתם. יכולת זו חיונית בנישה אקולוגית בה בעלי חיים אינם יכולים להסתמך על ראייה: לדוגמה, במערות, במים עכורים ובלילה. דגים רבים משתמשים בשדות חשמליים לאיתור טרפם המחופר בחול. עוברים של כמה מיני כרישים, וכרישים צעירים קופאים במקומם כשהם חשים באותות חשמליים של הטורפים שלהם. ישנה תפיסה מדעית לפיה כרישים מסוגלים להשתמש בחישת החשמל המפותחת שלהם לצורך חישת השדה המגנטי של כדור הארץ. זה נעשה באמצעות שילוב של איתור השדה החשמלי החלש המופק מגופם בעת שחייתם וחישת השדות החשמליים של זרמי האוקיינוס. אופן תנועתם של תיקנאים מסוימים עשוי להיות מושפע מנוכחות שדה חשמל סטטי, הם יעדיפו להימנע משדה חשמלי. דוגמה לכך הוא עש הכרוב שיעדיף להימנע משדות חשמליים.
רוזנות מארק
היסטוריה
בשנת 1332 התחתן הרוזן אדולף השני עם מרגרטה, בתו של דיטריך השמיני, רוזן קלווה. בנו הצעיר של אדולף, אדולף השלישי עם מותו של אחיו של דיטריך, הרוזן יוהאן, רכש את רוזנות קלווה על הגדות המערביות של הריין ב-1368. בשנת 1391 ירש אדולף השלישי את רוזנות מארק מאחיו הבכור אנגלברט השלישי ואיחד את שני המחוזות כ"קלווה-מארק" ב-1394.
אלקטרורצפציה
חישת-מיקום אקטיבית
בחישת-מיקום אקטיבית, בעלי החיים חשים את סביבתם באמצעות יצירת שדות חשמליים וגילוי הפרעות בשדות אלו באמצעות איברי האלקטרורצפטורים. שדות חשמליים אלו נוצרים ממרכז איברי חשמל מיוחדים המכילים תאי עצב ותאי שריר שעברו התאמה ושינוי. שדות אלו עשויים להיות מווסתים כך שצורת הגל והתדירות יהיו ייחודיים למין עצמו ולעיתים לבעל חיים ספציפי. בעלי חיים המשתמשים בקליטת חשמל אקטיבית כוללים את דגי החשמל החלשים שמייצרים פולסים חשמליים נמוכים או כאות סינוסואידלי מהאיברים החשמליים (בדרך כלל פחות מוולט אחד). דגי חשמל חלשים מסוגלים להבחין בין אובייקטים בעלי התנגדות חשמלית שונה ובקיבול שלהם, יכולת זו עשויה לסייע בזיהוי האובייקט. לקליטת חשמל אקטיבית יש טווח של כאורך הגוף, אולם אובייקטים בעלי עכבה חשמלית דומה לזו של המים הסובבים כמעט אינם ניתנים לזיהוי.
רוזנות מארק
היסטוריה
בשנת 1509 התחתן היורש של קלבווה-מארק יוהאן השלישי השליו עם מריה, בתו של וילהלם הרביעי, דוכס ברג וייליך. בשנת 1511 הוא ירש את חמו בייליך-ברג וב-1521 את אביו בקלווה-מארק, מה שהביא לשלטון על כמעט כל השטחים בנורדריין-וסטפאליה הנוכחית באיחוד אישי, מלבד המדינות הכנסייתיות. שושלת ייליך-קלווה-ברג נכחדה בשנת 1609, כאשר הדוכס האחרון המשוגע יוהאן וילהלם מת. מחלוקת ארוכה על הירושה התפתחה לאחר מכן, לפני ששטחה של מארק יחד עם קלווה וראוונסברג הוענק ליוהאן זיגיסמונד, הנסיך הבוחר מברנדנבורג על ידי הסכם קסאנטן משנת 1614 (התקבל באופן כללי ב-1666). לאחר מכן היא הפכה לחלק מממלכת פרוסיה לאחר 1701.
אלקטרורצפציה
חישת-מיקום פסיבית
בחישת-מיקום פסיבית, בעלי החיים חשים בשדות ביו-חשמליים שבעלי חיים אחרים יוצרים ומשתמשים בהם כדי לאתרם. שדות חשמליים אלו מיוצרים על ידי כל בעלי החיים בשל פעילות מערכת העצבים והשרירים. מקור שני לשדות חשמליים בדגים הם משאבות יוניות הקשורות ל בממברנת הזימים. שדות אלו מוסדרים על ידי פתיחה וסגירה של הפה ופתחי הזימים. דגים רבים הטורפים דגים משתמשים בפריקת השדות החשמליים שלהם לצורך איתורם. יכולת זו של הדגים הטורפים הניעה את הדגים הנטרפים לפתח מערכות מורכבות יותר או בעלות תדר אותות גבוה יותר המקשות על יכולת הטורפים לאתרם בדרך זו.
רוזנות מארק
היסטוריה
הרפורמה המנהלית הפרוסית ב-30 באפריל 1815 הציבה את מארק בתוך Regierungsbezirk Arnsberg, פרובינציית וסטפאליה. הריבונים הפרוסיים מבית הוהנצולרן נותרו רוזנים של "רוזנות מארק הפרוסית" עד 1918. ל"רוזנות מארק" אין יותר משמעות רשמית, אבל הוא משמש להתייחסות לא פורמלית לאזור בנורדריין-וסטפאליה.
אלקטרורצפציה
חישת-מיקום פסיבית
קליטה חשמלית פסיבית מתבצעת רק על ידי אלקטרורצפטורים אמפולריים (דמוי אמפולה), בדגים. הם מוכוונים לאותות התדרים הנמוכים (פחות מהרץ). דגים משתמשים בקליטה חשמלית פסיבית כתחליף או כהשלמה לחושים אחרים לאיתור הטרף ובתהליך הטריפה. ניסויים הראו כי אצל כרישים די בחישת דיפול חשמלי כדי לגרום להם לנסות לתקוף ולאכול את מקור האות.
רוזנות מארק
רוזני מארק
בית לה מארק הוא ענף צעיר של שושלת ברג. קו נוסף ששרד בבית ברג (בכיר יותר אך פחות בולט בהיסטוריה האירופית) הפך לרוזנים של איזנברג, ולאחר מכן רוזני לימבורג ולימבורג שטירום.
אלקטרורצפציה
חישת-תקשורת חשמלית
דגי חשמל חלשים מסוגלים גם לתקשר באמצעות התאמת צורת הגל החשמלי שהם מייצרים, יכולת הידועה כתקשורת חשמלית. דגים אלו עשויים להשתמש בזה לצורך חיזור ולצורך התנהגות טריטוריאלית. מינים מסוימים של שפמנונים משתמשים בפריקה החשמלית שלהם לצורך הצגה ראוותנית ומוחצנת. במין מסוים החי בנהר בדרום אמריקה (Hypopomidae) תבנית הפריקה החשמלית זהה למתח הנמוך של חישת-מיקום אקטיבית של צלופח חשמלי (דג חשמל החזק ביותר בטבע). משערים כי מדובר בצורה מסוימת של חקיינות, הדג מנסה לחקות את הצלופח המסוכן ולהרתיע בצורה הזו את טורפיו.
רוזנות מארק
בית הוהנצולרן
נמסר לצרפת על ידי הסכם טילזיט משנת 1807, ושולב בדוכסות הגדולה של ברג
אלקטרורצפציה
מחוייצי זימים
כרישים ובטאים (מתת-מחלקת מחוייצי זימים) מסתמכים מאוד על אלקטרורצפטורים בשלב הסופי של התקפתם, כפי שנצפה בניסויים בהם הופק שדה חשמלי הדומה לזה של הטרף שלהם שגרם להם לנסות לטרוף את מקור השדה החשמלי. כרישים הם בעלי החיים הרגישים ביותר לשדות חשמליים יותר מאשר כל בעל חיים אחר, בסף רגישות לשדה זרם ישר באותות נמוכים של עד 5 nV/cm (כלומר 5/1,000,000,000 חלקי הוולט לסנטימטר).
כרישים מסוגלים לאתר פעימות לב של טרפם הקבור בחול. קולטני חישת השדות החשמליים הללו של הכרישים נקראים אמפולות לורנציני. הם בנויים מתאי אלקטרורצפטור המחוברים למי הים באמצעות נקבוביות על חוטמם ובאזורים אחרים בראשם. לאחר הנחת הכבלים התת-ימיים הראשונים הבחינו בנזקים שנוצרו על ידי כרישים שחשו בשדות החשמליים של הכבלים הללו. ככל הנראה כרישים מסוגלים להשתמש בשדה המגנטי של כדור הארץ לצורך ניווט באוקיינוס באמצעות שימוש במערכת חישה זו.
דגי גרם
מלבד יכולותיו של צלופח חשמלי ליצור מכות חשמל במתח גבוה, הוא גם יודע להשתמש בפעימות מתח נמוך לצורך ניווט ולאיתור טרף באזור מחייתו הבוצי והעכור. ביכולות אלו מחזיקים גם כמה מדגי-חשמל טרופיים (סדרת ה-gymnotiformes).
יונקי הביב
כל סדרת יונקי הביב מורכבת מ-5 מינים בלבד, וחמשת בעלי חיים אלו הם מהייחודיים ביותר במחלקת היונקים ובכלל. הם היונקים היחידים שמטילים ביצים, חום הגוף שלהם נמוך מהסביבה בניגוד ליתר היונקים והם הקבוצה היחידה הידועה ביונקי היבשה שפיתחה קולטני חשמל. בעוד שאלקטרורצפטורים אצל דגים ודו-חיים התפתחו מ במערכת קו הצד, אלו של יונקי הביב מקורן מבלוטות העור המקושרות לעצב המשולש. האלקטרורצפטורים של יונקי הביב בנויים מ (Free nerve ending) הממוקמים בבלוטת הריר של החוטם.
מבין יונקי הביב, לבַּרְוָזָן יש את היכולת הגבוהה ביותר לחישת חשמל. לברווזן יש כמעט 40,000 אלקטרורצפטורים במערך שורות לאורך המקור שלו, המסייעים לאיתור טרפו. מערכת החישה האלקטרורצפטורית של הברווזן בעלת רגישות גבוהה מאוד למטרות הכוונה. כשהברווזן נע קדימה במים הוא מזיז ראשו מעל הקרקעית מצד לצד בתנועות קצרות וללא הרף כך שמתקבלת מעין תמונה של השדות החשמליים בשטח אותו הוא סוקר, הברווזן חושף ללא הרף את החלק הרגיש ביותר במקור שלו לגירויים חשמליים לצורך דיוק מקסימלי באיתור טרפו ומקום המצאו, גם אם מתחת לחול ובין סלעים. נראה כי הברווזן משתמש באלקטרורצפטורים יחד עם חיישני לחץ כדי לקבוע את המרחק לטרף מהשהיה בין הגעת האותות החשמליים ושינוי לחצים במים.
יכולות החישה האלקטרורצפטורית של שני סוגי הקיפודניים, שהם יונקים יבשתיים, פשוטים בהרבה. לקיפודן חרטומני יש רק 2,000 רצפטורים ולקיפודן נמלים אוסטרלי יש בקושי 400 המרוכזים על קצה חוטמו. שוני זה עשוי להיות קשור לאזורי המחיה שלהם ולשיטת התזונה. קיפודן נמלים חרטומני חי באזורי היערות הטרופיים בעלי הלחות הגבוהה שם הוא ניזון מתולעי אדמה מתחת לטחב נשורת העלים, כך שאזור מחייתם ככל הנראה עדיף לקליטת אותות חשמל. ההפך מכך הוא אזור המחיה של קרוב משפחתו, קיפודן נמלים אוסטרלי, שהוא משתנה יותר ובאופן כללי צחיח יותר וניזון בעיקר מקני נמלים וטרמיטים. הלחות שבקנים אלו, המגבירה את המוליכות, ככל הנראה מאפשרת חישה אלקטרורצפטורית לאיתור הטרף המחופר, במיוחד לאחר גשמים. ניסויים הראו כי ניתן להתנות קיפודניים להגיב לשדות חשמליים חלשים באדמה לחה ובמים. משערים כי חישת החשמל של הקיפודניים היא שריד אבולוציוני מאב קדמון שדמה לברווזן.
דבורים
דבורים צוברים מטען סטטי חיובי כאשר הם עפים באוויר. כאשר דבורה מבקרת בפרח, המטען עובר ממנה אל הפרח ומשם עובר באטיות אל האדמה. דבורים מסוגלות לאתר הן את נוכחות השדה החשמלי והן את תבניתו על הפרחים, ולהשתמש במידע זה כדי לדעת אם בפרח ביקרו דבורים אחרות לאחרונה, ולכן סביר שלפרח יהיה ריכוז קטן יותר של אבקה.
מנגנון חישת השדות החשמליים אצל מעופפים כגון הדבורים אינו מורכב מאלקטרו-רצפטורים אלה ממכנו-רצפטורים. דבורים קולטים את השינויים בשדות החשמליים באמצעות איבר בבסיס המחושים שלהם שנקרא איבר ג'ונסטון (Johnston's organ) וייתכן שממכנו-רצפטורים אחרים בגופם. הם מבחינים בשינויים בתבניות הזמניות של השדות החשמליים ולומדות אותן. במהלך מחול הדבורה, נראה כי הדבורים משתמשות בשדה החשמלי של הדבורה המרקדת לצורך העברת נתוני מרחק.
השפעות על חיות הבר
נטען כי לשדות אלקטרומגנטיים הנוצרים מעמודי חשמל, תרנים ועוד יש השפעה מנוגדת על חיות הבר. פורסמה רשימה של כ-150 אזכורים במאמרים על כך.
נחלת צדוק
נחלת צדוק היא שכונה קטנה בירושלים, הממוקמת בדרום גוש הנחלאות בין שכונת שערי חסד לשכונת נחלת אחים. גבולה הדרומי הוא רחוב הגר״א, וגבולה הצפוני רחוב ישראלס. רחובה הראשי הוא רחוב נחלת צדוק.
היסטוריה
השכונה נוסדה בשנת 1906 ביוזמת חברת יק"א ומנהלה בירושלים אברהם אלברט ענתבי, ונבנתה החל מ-1908 בעזרת חברת כי"ח של יהדות צרפת והברון רוטשילד. השכונה נקראה על שם הרב צדוק כהן, הרב הראשי של יהדות צרפת ומראשי תנועת חיבת ציון, שהלך לעולמו חודשים ספורים טרם ייסוד השכונה.
התוכנית המקורית הייתה להקים 40 בתים בשכונה עבור פועלים ובעלי מלאכה עניים מעובדי מוסדות כי"ח, על שטח של 30,000 אמות מרובעות. עד שנת 1911 נבנו 22 בתים בשכונה. את יתרת החלקות שלא נמכרו למשתכנים מכרה יק"א לאחר שנים אחדות לאגודת נווה בצלאל, שהקימה בסמוך שכונה שנועדה לאמנים ואנשי בצלאל.
הבתים נבנו כבתים טוריים בני שני חדרים כל אחד, כשבחזית כל בית חצר לגידול עופות או לנוי. בחצר גם היו המטבח והשירותים. משתכני נחלת צדוק כללו מורים, פקידים, בעלי מלאכה וסוחרים, שהגיעו מהשכונות החדשות שמחוץ לעיר העתיקה, ובניגוד לתוכנית המקורית, היו אמידים יחסית. נחלת צדוק התפתחה כשכונה חילונית, בשכנות צמודה לשערי חסד הסמוכה שהייתה חרדית ומתיישביה היו אנשי היישוב הישן.
נחלת צדוק גדלה בתקופת המנדט, ובמפקד אוכלוסין בשנת 1939 נמנו בה 265 תושבים. החל מ-1939 התאחדו ועדי השכונות נחלת צדוק ונווה בצלאל, כדי להתמודד במשותף עם קשיים ביטחוניים ומנהליים, והפכו בפועל לשכונה אחת. בעת מאורעות מלחמת העצמאות עמדו נחלת צדוק ושערי חסד בקו החזית מול התקפות מהכפר שייח' באדר הסמוך. הבית המערבי ביותר בנחלת צדוק שימש כעמדה של ההגנה.
לקראת סוף המאה ה-20 חל בשכונה תהליך התחרדות. בדומה לשערי חסד הסמוכה, נרכשו נכסים בנחלת צדוק בידי עולים חרדים מארצות הרווחה, והבתים שופצו והורחבו. כיום אופי השכונה הוא של שכונת רווחה חרדית.
Extreme Programming
Extreme Programming (או בקיצור XP) היא מתודולוגיית פיתוח תוכנה שנהגתה על ידי קנט בק. המתודולוגיה תוארה לראשונה בשנת 2000 בספרו של בק eXtreme Programming Explained, אך קדמו לו פרסומים לא רשמיים ודיונים רבים בחוגי פיתוח תוכנה זריז והנדסת תוכנה.
שמה של המתודולוגיה ניתן לה בשל העובדה שהשיטות המשמשות אותה הן מחמירות מאוד, ובעת פרסומה נחשבו כקיצוניות יחסית לשיטות הקיימות בתעשייה. המתודולוגיה, כפי שרומז שמה, מפרטת שורה של טכניקות בתחום התכנות ופחות בתחומים אחרים של הנדסת תוכנה. מערכות המפותחות לפיה גמישות מאוד לשינויים, וניתן להרחיבן בקלות ובאופן בטוח. כדי להשיג גמישות זו, XP משתמשת בשיטת פיתוח מונחה-בדיקות שעיקריה הם כתיבת דרישות המערכת כסט של בדיקות הניתנות להרצה, ופיתוח הבדיקות קודם לפיתוח הפונקציונליות. שיטה זו דורשת הבנה טובה של עקרונות תכנות מונחה-עצמים ומשמעת עצמית גבוהה.
יסודות ומונחים
ערכי היסוד של XP הם:
XP משתמשת במספר מונחים:
עקרונות
מהיסודות שלעיל, יצרה XP תריסר מנהגים / עקרונות (practices), המסודרים בשלושה מעגלים:
אימוץ
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 חל גידול מהיר בהתעניינות ב-XP ויותר פרויקטים ובתי תוכנה בחרו בה כדרך פיתוח. כיוון ש-XP היא שיטה כמעט טוטאלית בדרישותיה, רוב בתי התוכנה שבחרו בה יצרו לעצמם מתודולוגיות פיתוח עצמאית, המבוססת על שילוב בין עקרונות XP לעקרונות שיטות פיתוח קלאסיות. חברות תוכנה רבות נרתעו מהפעילויות הקיצוניות של XP, ובפועל רוב מיישמי השיטה עשו זאת באופן חלקי.
רודאבה
רודאבה (בפרסית: رودابه) היא דמות נשית מיתולוגית המופיעה בחיבור האפי של פירדוסי, השאהנאמה. רודאבה היא נסיכת קאבול, בתם של מהראב כאבולי וסינדוח'ת. היא התחתנה עם זאל, ונולדו להם שני ילדים: רוסתם וזווארה.
אטימולוגיה
יש מספר אפשרויות לאטימולוגיה של השם "רודאבה". ייתכן כי המקור הוא באווסטה -Raoδa במשמעות של "בעלת צמיחה מבהיקה" או -rauta* במשמעות של "צאצא (אהוב)". אפשרות נוספת היא מילולית יותר - "בעלת מי הנהר" או "[זאת שהיא] של מי הנהר".
נישואיה לזאל
שמעה הגיע לאוזניו של זאל והוא התאהב בה מיד. רודאבה התאהבה בזאל לאחר ששמעה מאביה על מעלותיו:
היא מבקשת מן המשרתות שלה לעזור לה להיפגש עם זאל, אך הן מסרבות. בסופו של דבר היא מצליחה לשכנע אותן לעזור לה, וביחד הן מטכסות עצה כיצד להביא את זאל אל הארמון. כשהגיע זאל לארמון בו התגוררה רודאבה וביקש לראותה, רודאבה שלשלה את שערותיה הארוכות כדי לעזור לו לטפס מעבר לחומה:
זמן לא רב אחר כך, רודאבה נכנסה להיריון עם בנם הראשון, רוסתם. כשהגיעה זמנה ללדת, רוסתם היה כל כך גדול שרודאבה התעלפה. זאל פנה לסיוע לסימורג שייעץ לו ליילד את התינוק בניתוח קיסרי. זאל עשה כעצתו וכך נולד רוסתם.
שמורת הר שיפון
שְׁמורּתַ הַר שִׁיפּוֹן היא שמורת טבע באזור צפון הגולן. השמורה נמצאת קילומטר וחצי דרומית מקיבוץ אורטל. השמורה משתרעת סביב הר שיפון (הקרוי על שם הצמח הגדל בו שיפון ההרים) שנתן לשמורה את שמה. בשמורה צמחייה אופיינית להרי געש ובה בקיה-צרפתית, געדה קיפחת, וינקה עשבונית, חרחבינה מגובבת, מרווה כחולה, עוזרר חד-גלעיני, קדד קוצני, שומרר בואסיה, שזיף הדב ושיפון ההרים. מערבית להר הוקמה אנדרטה לזכר 98 חללי חטיבת השריון 679 שנהרגו במלחמות ישראל, מרביתם נהרגו ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים. במקום ניטעו 74 עצי אלון. מסביבם ניטע "יער הלוחמים".
עונת הנדידה אל הצפון
עונת הנדידה אל הצפון (בערבית: موسم الهجرة إلى الشمال) הוא רומן פוסט-קולוניאלי מאת הסופר הסודאני א-טייב סאלח. הרומן פורסם בשנת 1966 ויצא לאור בביירות תחילה. לאחר מכן תורגם ליותר מ-30 שפות, ביניהן אנגלית, צרפתית, גרמנית, הולנדית, שוודית ועברית.
תקציר
המספר, עלום שם, חוזר לכפר מולדתו בסודאן, לאחר שבע שנים באנגליה, בהן התקדם בתחום לימודיו וזכה לתואר דוקטור.
בדרכו לביתו, הוא פוגש כפרי חדש, שלא הכיר קודם, בשם מוסטפא סעיד (Sa'eed). מוסטפא מוצג בסיפור כאדם שהוא מושא להערצת הכפריים, הודות להישגיו שרוב האחרים אינם מסוגלים לבצע. המספר מתאר אופי קשה, מנוכר ועוין. המספר מתייחס אליו תחילה כאל בוגד. אך ערב אחד בהיותו שיכור, מוסטפא מתאר בפני המספר את חיי העבר שלו בערגה, באמירת שירה באנגלית רהוטה. מוסטפא עוזב בחטף את המספר. ואילו המספר נחוש בדעתו לגלות את זהותו של הזר. כפי שמתברר, מוסטפא היה לא רק תלמיד מבריק, ומשכיל בסודאן, אלא גם מצליח בלימודיו בקהיר ובמערב. הוא התמנה למרצה וחוקר בדרגת פרופסור, באחת האוניברסיטאות היוקרתיות באנגליה. באותה עת מוסטפא מתאר, בפני המספר, מערכת יחסים מורכבת ביותר, של שנאה ואלימות המופנית כלפי הזהות המערבית וכנגד מכריו בגולה. הסיפור על העבר הבעייתי של מוסטפא באירופה בפרט, הרומן שלו עם נשים בריטיות, מהווה מרכז העלילה המערבית של הרומן. המספר נפגש שוב ושוב עם מוסטפא סעיד כדי לגלות מהו עברו של הזר. דמותו מעוררת בו סקרנות רבה, ייאוש וכעס. למעשה המספר חושף את מוסטפא ומגלה את הכפיל שלו, שהחביא בתוכו. כולל העמדתו לדין וישיבתו בכלא, על רצח נשים... הסיפורים על חיי העבר של מוסטפא באנגליה, ההשלכות על הכפר סביבו, מעוררים במספר תהיות רבות וחשש רב, עד כדי התמודדות עם עצמו, על סף השפיות. רק לבסוף, צף נהר הנילוס כמרכיב מסיים של העלילה, המתאר את הנילוס בצורה מסכנת, בין חיים ומוות. כל זאת על מנת לסיים את הסיפור בבחירה מודעת, כדי להזיז את ההשפעה המערבית המתמשכת של מוסטפא, ולעמוד כפרט בעל השפעה בזכות עצמו.
הרומן נאסר לקריאה, בסודאן, ארץ מולדתו של הסופר. ככל הנראה הדבר קשור במחצית השנייה של הרומן, המכילה כמה דימויים מיניים עוצמתיים, אשר הממשלה האסלאמית בסודאן לא יכולה לאשר.
בתיאטרון
הרומן תורגם לעברית בידי פרופסור טוביה שמוש מהאוניברסיטה העברית בירושלים. הרומן עובד למחזה תיאטרון ולהצגה שהופיעה בפסטיבל עכו עם השחקן מוחמד בכרי אשר זכה בפרס השחקן המצטיין בשנת 1993, בבימוי אוריאל זוהר.
פרננדו טורס
פרננדו טורס (בספרדית: Fernando José Torres Sanz; נולד ב-20 במרץ 1984) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת החלוץ. הוא שיחק בעיקר במדי אתלטיקו מדריד, במדיה שיחק למעלה מ-18 שנים במחלקות השונות, למעלה מ-300 משחקים רשמיים וכבש למעלה מ-100 שערים. הוא שיחק 110 משחקים במדי נבחרת ספרד הבוגרת, כבש במדיה 38 שערים וזכה עמה ביורו 2008, מונדיאל 2010 ויורו 2012.
ידוע בכינוי "אל ניניו" (בספרדית: "הילד").
קריירה
כבר בשנת 1989, כשהיה רק בן 5, הצטרף פרננדו טורס לקבוצתו הראשונה, Parque 84. הוא החל לשחק כשוער, אך בהמשך עבר לעמדת החלוץ. בגיל 10 עבר למחלקת הנוער של אתלטיקו מדריד. לקבוצה הבוגרת של המועדון עלה ב-2001, והוא שיחק שם במשך 6 עונות.
טורס החל את הקריירה הבינלאומית שלו בנבחרת ספרד בכדורגל בשנת 2003, במשחק מול נבחרת פורטוגל, אך החל לככב בנבחרת רק בגיל 22, במוקדמות מונדיאל 2006, בו כבש 7 שערים וסיים כמלך השערים של ספרד. במהלך טורניר המונדיאל עצמו כבש טורס 3 שערים, בהם צמד במשחק נגד תוניסיה.
לאחר הטורניר, קבוצות גדולות רבות כגון מילאן, מנצ'סטר יונייטד, צ'לסי וארסנל התעניינו ברכישתו מאתלטיקו מדריד, אך טורס בחר להישאר בקבוצה בה גדל. לאחר עוד עונה בה אתלטיקו לא הצליחה להשיג את מטרותיה, דהיינו, להעפיל לליגה אירופאית או לזכות בתואר כלשהו, עבר טורס ביולי 2007 לליברפול תמורת סכום שיא של 22 מיליון ליש"ט (הרכש היקר ביותר בתולדות המועדון). טורס עצמו השתכר כ-90 אלף ליש"ט לשבוע.
טורס סיים את עונתו הראשונה בליברפול, עונת, עם 33 כיבושים. בכך, שבר את שיאו של רוד ואן ניסטלרוי בתור השחקן הזר שהבקיע את מספר השערים הרב ביותר בעונתו הראשונה בפרמייר ליג, עם 24 כיבושים (ואן ניסטלרוי כבש 23). בקיץ זומן טורס לסגל נבחרת ספרד ביורו 2008. בטורניר הבקיע שני שערים, אחד מהם היה שער הניצחון בגמר מול נבחרת גרמניה, שהסתיים בניצחון 0–1 של ספרד וזכייה בטורניר.
ב-31 בינואר 2011 הושלמה עסקת העברתו לקבוצת צ'לסי לחמש וחצי עונות תמורת סכום שיא, 50 מיליון ליש"ט. טורס קיבל את הספרה 9 על חולצתו איתה שיחק גם בליברפול. טורס כבש את השער הראשון שלו במדי צ'לסי ב-23 באפריל 2011, מול וסטהאם יונייטד בליגה האנגלית, ושבר בצורת שערים שהחלה בינואר 2011. ב-24 באפריל 2012 כבש שער בחצי גמר ליגת האלופות מול אלופת אירופה אז ברצלונה בקאמפ נואו ושער זה העלה את צ'לסי בפעם השנייה בתולדותיה לגמר המפעל. ב-29 באפריל 2012 כבש טורס את השלושער הראשון שלו במדי צ'לסי מול קווינס פארק ריינג'רס בניצחון 1–6. בסיום העונה זכה הליגת האלופות.
ביורו 2012 לא הרבה לשחק, אך לבסוף סיים את הטורניר עם שלושה שערים, ובכך היה המבקיע המצטיין של נבחרת ספרד, שזכתה בטורניר בפעם השנייה ברציפות. טורס הבקיע צמד שערים בניצחון על אירלנד בשלב הבתים, ושער נוסף בניצחון על איטליה בגמר. טורס היה לשחקן הראשון שכובש בשני משחקי גמר שונים של הטורניר, ואף זכה בפרס "נעל הזהב", כאשר חלק את תואר "מלך השערים" של הטורניר עם מספר שחקנים נוספים.
טורס כבש את השער הראשון בגמר הליגה האירופית 2013, בו ניצחה צ'לסי 1–2 את בנפיקה ליסבון בדרך לזכייה בתואר.
ב-29 באוגוסט 2014 הושאל טורס לקבוצה האיטלקית מילאן לשנתיים. ב-27 בדצמבר רכשה מילאן את כרטיס השחקן שלו, ומיד השאילה אותו לקבוצת נעוריו, אתלטיקו מדריד, לשנה וחצי. ב-7 בינואר 2015, ערך טורס את הופעת הבכורה המחודשת שלו במדי אתלטיקו כשהשלים 59 דקות במשחק בראשון במסגרת שמינית גמר גביע המלך הספרדי, בניצחון אתלטיקו 0–2 על ריאל מדריד. ב-15 בינואר 2015, כבש טורס צמד שערי בכורה במדי אתלטיקו בתיקו 2-2 של קבוצתו מול ריאל מדריד במסגרת גביע המלך הספרדי. ב-5 ביולי 2016 חתם על חוזה קבוע בקבוצה.
ב-9 באפריל 2018 הודיע טורס שיעזוב את אתלטיקו בסיום עונת 2017/2018. באותה עונה זכה טורס בליגה האירופית. במשחקו האחרון באתלטיקו מדריד כבש טורס צמד בתיקו 2–2 מול אייבר.
ב-10 ביולי 2018 חתם טורס בסגאן טוסו מליגת העל היפנית.
ב-23 ביוני 2019 הכריז רשמית על פרישה ממשחק פעיל.
טורס הוא בין אחד משלושת השחקנים היחידים בהיסטוריה של הכדורגל העולמי, יחד עם חואן מאטה ופדרו הספרדי, שזכה בארבעת התארים החשובים בכדורגל האירופי: ליגת האלופות, הליגה האירופית, מונדיאל ויורו.
ספרות ארוטית
ספרות ארוטית כוללת סיפורים בדיוניים ואמיתיים ותיאורים של מערכות יחסים וזוגיות רומנטיות או מיניות, שמיועדים לעורר רגשות דומים אצל הקוראים. זה מנוגד לארוטיקה, המתמקדת באופן ספציפי יותר ברגשות מיניים. אלמנטים נפוצים נוספים הם סאטירה וביקורת חברתית. חלק גדול מהספרות האירוטית כוללת גם אמנות אירוטית, הממחישה את המתואר בסיפורים.
מעיין אלוני
מעיין אלוני (נולד ב-3 ביוני 1997) הוא שחקן טלוויזיה ומוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה
אביו הוא יזם ואמו עורכת דין. למד בבית הספר תלמה ילין שבגבעתיים, במגמת ג'אז. נגן טרומבון. בשנות התיכון השתתף בתוכנית "מדע חישובי" במכון ויצמן למדע ברחובות.
אלוני החל לשחק ולהופיע בגיל 10 במספר פרסומות. בשנת 2012 הגיש את תוצאות ישראל באירוויזיון הילדים 2012.
את דרכו התחיל בשנת 2008, כאשר שיחק בתפקיד אורח בסדרת הדרמה "סרוגים" ב-Yes, בתפקיד הבן של אבישי.
מאוגוסט 2009 גילם את יורם לזר בסדרה "קופיקו", בנם בן העשר של תמר ושלומ'קה, במשך שלוש עונות (2–4) עד מאי 2013. הסדרה שודרה בערוץ ג'וניור.
בשנת 2010 הופיע בתפקיד אורח במיני-סדרת הדרמה "אדמה". בקיץ 2010 החל לגלם את עומרי, ילד הסנדוויץ' בקומדיית המצבים "כאן גרים בכיף" בערוץ 10, למשך שלוש עונות, עד יוני 2012, לצד נתי קלוגר, גיא לואל, דניאל מורשת וטוני ברמן. באותה שנה גילם את מילשטיין בסרט הטלוויזיה "חצי טון ברונזה", לצד שלמה בראבא ומיכאל הנגבי.
בשנת 2012 גילם את מני ורסאנו בסדרה הקומית "המופע של שביט ונטורה", ששודרה בערוץ דיסני.
משנת 2014 אלוני הוא המגיש הראשי של "המהדורה" בערוץ 1, תוכנית אקטואליה לבני נוער.
בשנת 2016 שיחק בסדרת הילדים של HOT, המשודרת בערוץ זום, "סוסי פרא", בתפקיד גילי גפן, אחיה של עלמה.
את שירותו הצבאי עשה במודיעין חיל האוויר. לאחר סיום שירותו הצבאי, החל לעבוד בחברת המשחקים הבינלאומית "פלייטיקה".
אלוני הוא סטודנט למדעי הרפואה ומדעי המחשב במסלול MD-B.Sc ב.
ניל יאנג
ניל פרסיבל יאנג (באנגלית: Neil Percival Young; נולד ב-12 בנובמבר 1945) הוא מוזיקאי קנדי-אמריקאי. יאנג התחיל את הקריירה שלו בויניפג, קנדה, עבר ללוס אנג'לס ב-1966, והצטרף ללהקת "באפלו ספרינגפילד" עם סטיבן סטילס, ריצ'י פוראי ואחרים. אחר כך החל בקריירת סולו עם להקת הליווי שלו "קרייזי הורס" ("Crazy Horse"). הוא הוציא אלבומים רבים שזכו לשבחים, בהם: "Everybody Knows This Is Nowhere", "After the Gold Rush", "Harvest", "On the Beach" ו-"Rust Never Sleeps". הוא היה גם חבר לסירוגין בלהקת "קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג".
יאנג, הידוע בקול הטנור הגבוה והייחודי, כותב ומלחין בעצמו את כל שיריו ומנגן, בין היתר, בגיטרה, פסנתר ומפוחית. אלבומיו הרבים משלבים לעיתים קרובות מוזיקת רוק, קאנטרי, פולק ועוד ז'אנרים מוזיקליים. הנגינה שלו בגיטרה חשמלית לעיתים קרובות עם דיסטורשן, במיוחד עם "קרייזי הורס", זיכתה אותו בכינוי "סנדק הגראנג'", עקב השפעתו הגדולה על להקות כגון "נירוונה" ו"פרל ג'ם", איתה הקליט את האלבום "Mirror Ball" ב-1995. בשנים 2015–2019 ניגן והקליט עם להקת "Promise of the Real".
יאנג גם ביים (או היה שותף בבימוי) של מספר סרטי קולנוע.
יאנג זכה במספר פרסי גראמי וג'ונו. היכל התהילה של הרוק אנד רול צירף אותו פעמיים: ב-1995 כאמן סולו וב-1997 כחבר ב"באפלו ספרינגפילד". בשנת 2010, דירג אותו המגזין "רולינג סטון" במקום ה-34 ברשימת 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים. 21 מאלבומיו והסינגלים שלו זכו למעמד של אלבום זהב או פלטינה בארצות הברית.
ראשית הדרך
יאנג נולד בטורונטו. אביו, סקוט אלכסנדר יאנג (1918–2005), היה עיתונאי וכתב ספורט שגם כתב סיפורת. אמו, עדנה בלאו רגלנד "ראסי" יאנג (1918–1990) הייתה ממוצא אמריקאי וצרפתי. הוריו של יאנג נישאו ב-1940 בוויניפג, מניטובה, ועברו לטורונטו זמן קצר לאחר מכן. ב-1945, עברה המשפחה לכפר אוממי, באונטריו, שיאנג תיאר מאוחר יותר בחיבה כ"מקום קטן ומנומנם".
במהלך שנות ה-50, יאנג הקשיב לרוק אנד רול, רוקבילי, דו-וופ, רית'ם אנד בלוז וקאנטרי. הוא העריץ את אלביס פרסלי ומאוחר יותר התייחס אליו במספר משיריו. השפעות מוזיקליות מוקדמות אחרות עליו כללו את: קליף ריצ'רד והצלליות, צ'אק ברי, ליטל ריצ'רד, פאטס דומינו, ג'רי לי לואיס, ג'וני קאש, רוי אורביסון וגוגי גרנט. יאנג החל לנגן מוזיקה בעצמו על יוקולילי מפלסטיק.
כשהיה בתיכון הקים את להקתו הראשונה שנקראה "The Jades", שהושפעה רבות מלהקת הביץ' בויז. הלהקה המקצועית הראשונה שלו הייתה "The Squires", שהייתה לה להיט מקומי בשם "The Sultan". במשך תקופה של שלוש שנים הלהקה ניגנה מאות הופעות במרכזים קהילתיים, אולמות ריקודים, מועדונים ובתי ספר בוויניפג ובחלקים אחרים של מניטובה. הלהקה ניגנה גם בפורט ויליאם (כיום חלק מהעיר ת'אנדר ביי, אונטריו), שם הקליטו סדרה של שירים שהופקו על ידי מפיק מקומי. בזמן שניגן במועדון, יאנג פגש לראשונה את סטיבן סטילס, שלהקתו "The Company" ניגנה באותו מקום, והם התיידדו.
לאחר שעזב את "The Squires", יאנג עבד במועדוני פולק בוויניפג, שם פגש לראשונה את זמרת הפולק הקנדית ג'וני מיטשל והופיע לצידה. מיטשל סיפרה שיאנג הושפע מאוד מבוב דילן באותה תקופה. אז כתב כמה משירי הפולק-רוק הראשונים שלו, ביניהם "Sugar Mountain", על נעורים אבודים. מיטשל כתב בתגובה את השיר "The Circle Game".
ב-1965, יאנג ביצע סיבוב הופעות כאומן סולו ברחבי קנדה, כשהוא מצויד בגיטרה אקוסטית ובמפוחית בלבד. סיבוב הופעת זה כלל שירים שכתב יאנג בהשראת התקליטים הראשונים של בוב דילן. ב-1966, בזמן שהותו בטורונטו, הוא הצטרף ללהקת "Mynah Birds", שהצליחה להשיג חוזה תקליטים, אך בזמן כשהאלבום הראשון שלהם הוקלט, סולן הלהקה נעצר על עריקה משירות צבאי והלהקה התפרקה. יאנג ונגן הבס ברוס פאלמר החליטו למשכן את הציוד המוזיקלי של הלהקה ולקנות מכונית פונטיאק, שבה השתמשו כדי לעבור ללוס אנג'לס. יאנג הודה בראיון ב-2009 שהיה בארצות הברית באופן לא חוקי באותה עת, עד שקיבל "גרין קארד" ב-1970.
באפלו ספרינגפילד
ברגע שהם הגיעו ללוס אנג'לס, יאנג ופאלמר פגשו במקרה את סטיבן סטילס וריצ'י פוראי בפקק תנועה בשדרות סאנסט. יחד עם דיואי מרטין, הם הקימו את להקת "באפלו ספרינגפילד". שניגנה תערובת של מוזיקת פולק, קאנטרי, פסיכדליה ורוק. הגיטרות המובילות של סטילס ויאנג, הפכו את "באפלו ספרינגפילד" להצלחה ביקורתית, והתקליט הראשון שלהם שיצאה לאור ב-1966 נמכר היטב, לאחר שהשיר "For What It's Worth" הפך ללהיט, בסיוע ההרמוניות המלודיות של יאנג שניגן בגיטרה חשמלית. השיר תיאר את ההפגנות האלימות של התקופה נגד מלחמת וייטנאם. לפי רולינג סטון, היכל התהילה של הרוקנרול ומקורות אחרים, באפלו ספרינגפילד עזרה ליצור את ז'אנר הפולק רוק.
חוסר האמון במנהל שלהם, כמו גם המעצר והגירוש של פאלמר לקנדה על החזקת קנאביס, החמירו את היחסים המתוחים ממילא בין חברי הקבוצה והובילו לפרוקה של "באפלו ספרינגפילד" תוך זמן קצר. אלבומה השני של הלהקה, "Buffalo Springfield Again", יצא בסוף 1967, אך שתיים משלושה השירים של יאנג הוקלטו ללא שאר חברי הלהקה. מאותו אלבום השיר "Mr. Soul" היה השיר היחיד של יאנג מבין השלושה שכל חמשת חברי הלהקה ביצעו יחד. יאנג גם הלחין את השיר "Broken Arrow", יצירה פסיכדלית מורכבת, ברוח השיר "A Day in the Life" של הביטלס.
במאי 1968 התפרקה הלהקה סופית, אך כדי לעמוד בהתחייבות חוזית, יצא אלבום אולפן אחרון, "Last Time Around." האלבום הורכב בעיקר מהקלטות שנעשו מוקדם יותר באותה שנה. יאנג תרם את השירים "בדרך הביתה" ו-"I Am a Child" אותו גם שר. ב-1997, הלהקה נכנסה להיכל התהילה של הרוקנרול; יאנג לא הופיע בטקס. שלושת החברים ששרדו הופיעו יחד בתור באפלו ספרינגפילד באוקטובר 2010, ובקיץ 2011. חבר הלהקה ריצ'י פוראי היה אמור להופיע בירושלים ב-2 באוגוסט 2012,, אולם ביטל אותה משום שהמפיק המוזיקלי של להקתו נפצע קשה.
יאנג ניגן כגיטריסט אולפן בכמה הקלטות מ-1968 של להקת "המאנקיז". יאנג הכיר את חבר הלהקה מייק נסמית' כאשר ניגן מוזיקת פולק במועדון ה"טרובדור" ב-1965.
קריירת סולו
כעבור שנה אחת יאנג הצטרף לסופרגרופ קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג (CSNY). הלהקה הופיעה בפסטיבל וודסטוק. במסגרת זו שרד יאנג שנתיים בלבד, במהלכן הקליטו הארבעה אלבום אולפן אחד ("דז'ה וו") ב-1970, ואלבום הופעה כפול ("Four Way Street") ב-1971. השיר הנודע ביותר של יאנג במסגרת זו הוא "Ohio", שיר מחאה נוקשה. השיר כולל אזכור ספציפי של שמו של הנשיא ריצ'רד ניקסון וביקורת על פעולותיו.
את הפריצה הגדולה שלו רשם יאנג באלבומו השלישי "After The Gold Rush" בשנת 1970. האלבום כלל שילוב של מוזיקת פולק, בלוגראס, קאנטרי ורוק. שיר הנושא והשיר "Only Love Can Break Your Heart" יצאו בתור סינגלים. האלבום נחשב ליצירת מופת, וב-2003 דורג האלבום במקום ה-70 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של המגזין רולינג סטון, וב-2006 נבחר על ידי מגזין Time כאחד ממאה האלבומים הטובים בכל הזמנים.
ב-1972 יצא לאור האלבום "Harvest", ובו הוא שילב כלים קלאסיים במספר שירים. הסינגלים מתוכו היו "Old Man" ו-"Heart of Gold", האחרון אשר הפך לשיר הראשון של יאנג שהגיע לראש מצעד הפזמונים בארצות הברית. האלבום היה אקוסטי ברובו וזכה להצלחה אדירה: בצפון אמריקה היה זה האלבום הנמכר ביותר בשנת 1972 בארצות הברית.
לאחר ההצלחה של "Harvest" החלו יאנג ולהקתו להתכונן למסע הופעות ברחבי ארצות הברית, אך החזרות נקטעו בשל מותו של גיטריסט קרייזי הורס, דני וויטן, ממנת יתר של סמים ב-18 בנובמבר 1972. בנוסף לכך, ברוס בארי, אחד מצוות עובדי הבמה של הלהקה וחבר קרוב של יאנג, נהרג בתאונת דרכים. הטרגדיות השפיעו על יאנג עמוקות, ובשנים אלה הוציא את טרילוגיית האלבומים "The Ditch Trilogy". בטרילוגיה זו, שמאופיינת בשירים אפלים ובהפקה משוחררת ובסיסית, מופיעים האלבומים:
בנוסף, לאחר השלמת האלבום "On the Beach", יאנג התאחד עם מפיק "Harvest" אליוט מאזר כדי להקליט אלבום אקוסטי נוסף, "Homegrown". רוב השירים נכתבו לאחר הפרידה של יאנג מקארי סנודגרס, ולכן הטון של האלבום היה מעט אפל. אף על פי שלפי הדיווחים, "Homegrown" הושלם לחלוטין, יאנג החליט, לא בפעם הראשונה או האחרונה בקריירה שלו, לוותר עליו ולעבוד על אלבום אחר, במקרה הזה, "Tonight's the Night", לפי הצעתו של בסיסט הלהקה ריק דנקו. יאנג הסביר עוד את המהלך שלו באומרו: "זה היה קצת אלבום אישי מדי... זה הפחיד אותי". רוב השירים מ-"Homegrown" שולבו מאוחר יותר באלבומים אחרים של יאנג בעוד שהאלבום המקורי יצא לאור רק ב-2020.
ב-1974 התאחדו קרוסבי סטילס נאש ויאנג למסע הופעות, שכלל מופע ידוע באצטדיון ומבלי, איתם הופיעה הזמרת הקנדית ג'וני מיטשל. ב-1976 הופיע יאנג בסרט של מרטין סקורסזה "הואלס האחרון", אשר תיעד את ההופעה האחרונה של הבנד וכלל אורחים רבים, כגון אריק קלפטון, ואן מוריסון, רינגו סטאר ובוב דילן.
ב-1977 זכה יאנג להצלחה בינלאומית מחודשת עם הבלדה "Like a Hurricane", אשר מבוצעת על ידי קרייזי הורס וכוללת תפקיד סינתיסייזר. כמו כן הוציא יאנג את אלבום הפולק המצליח "Comes a Time", שהיווה חזרה למוזיקה לה האזין בנעוריו. האלבום כלל ביצוע לשירו של איאן טייסון, "Four Strong Winds", שהפך מאז לאחד מהשירים המזוהים ביותר עם יאנג.
ב-1979 יצא האלבום "Rust Never Sleeps", אלבום הופעה שעבר עריכה בה נגנז רעש הקהל. האלבום זכה להצלחה גדולה מאוד, ומגזין הרולינג סטון הכתיר את ניל יאנג ב-1980 בתור היוצר הטוב ביותר של עשור שנות ה-70.
שנות ה-80
ב-1981 חתם יאנג על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים "גפן רקורדס", בה היו חתומים אמנים כגון שר ו-אלטון ג'ון, הנמנים מהמצליחים בכל הזמנים. יאנג נקלע לאינספור סכסוכים עם ראשי החברה. הוא טען כי המפיקים של גפן אינם מאפשרים לו לדבוק ביושרו האומנותי ומנסים לשחזר הצלחות מהעבר.
בקיץ 1986 היה אמור יאנג להופיע בישראל, במופע שארגן המפיק יהודה טלית, אך ביטל את הופעתו.
ב-1988 עזב יאנג את חברת "גפן", חזר לחברת "Reprise Records", והקליט את האלבום "This Note's for You". ב-1989 הוציא לאור את האלבום "Freedom" הכולל את הלהיט הבינלאומי הראשון שלו מזה כמעט עשור, "Keep on Rocking in the Free World" בעל התכנים הפוליטיים. השיר הגיע למקום השני במצעד שירי הרוק של "הבילבורד". השימוש בפידבק כבד ובדיסטורשן בכמה רצועות באלבום "Freedom" תאמו את עלייתו של תת-הז'אנר "הגראנג'", דבר שתרם לתחיית הקריירה של יאנג. בשנת 1989 יצאה לאור אלבום מחווה בשם "The Bridge: A Tribute to Neil Young", הכולל גרסאות כיסוי של שיריו מבוצעים בידי מגוון אמני רוק אלטרנטיבי, בהם: "סוניק יות'", ניק קייב, "Soul Asylum", "דינוזאור ג'וניור" ו"פיקסיז".
שנות ה-90
"Sleeps with Angels" מ-1994 היה אלבום שהקדיש לקורט קוביין המנוח שציטט שיר של יאנג במכתב ההתאבדות שלו. באותה שנה תרם יאנג שיר לפסקול הסרט "פילדלפיה" שזיכה אותו במועמדות בטקס פרסי אוסקר.
ב-1995, נכנס יאנג להיכל התהילה של הרוק אנד רול. באותה שנה הגיע ניל יאנג לשתי הופעות בישראל (בתיאטרון קיסריה ובריכת הסולטאן) בלווי להקת פרל ג'ם לאחר הוצאת אלבומו המצליח "Mirror Ball" בו שיתף פעולה עם הלהקה. בהופעה זו ביצע ניל יאנג מגוון רחב של שירים מאלבומיו השונים. בנוסף, בשנה זו הלחין יאנג את הפסקול לסרטו של ג'ים ג'ארמוש, "איש מת", והקים עם המנהל שלו אליוט רוברטס הקימו חברת תקליטים, Vapor Records"", שהוציאה לאור הקלטות של אמנים רבים ויאנג עצמו.
בשנת 1998, יאנג שיתף פעולה עם להקת "פיש", וחלק את הבמה איתם בהופעה השנתית של Farm Aid ולאחר מכן במופע צדקה נוסף. הלהקה דחתה את הזמנתו של יאנג להיות להקת הליווי שלו בסיבוב ההופעות שלו בצפון אמריקה ב-1999.
העשור הסתיים עם יציאתו בסוף 1999 של האלבום "Looking Forward", אלבום נוסף עם "קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג". סיבוב ההופעות שלאחר מכן בארצות הברית וקנדה עם הרביעייה הרוויח 43 מיליון דולר בשנת 2000.
העשור הראשון של המאה ה-21
בשנת 2000 הקליט יאנג את האלבום "סילבר אנד גולד", אלבום אקוסטי בו ניגן בגיטרה אקוסטית ומפוחית בלבד.
ב-9 באפריל 2002 יצא לאור האלבום "Are You Passionate?", אלבום בו לראשונה יאנג ביצע מוזיקת הנשמה, בסגנון שונה מאלבומים שהוא הוציא עד אז. יוצאי דופן הם שיר הרוק "Goin' Home", שהוקלט עם "קרייזי הורס", ו-"Let's Roll" המהורהר, שהוקלט כתגובה לפיגועי 11 בספטמבר.