cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רחוב הנביאים
הכנסייה האוונגלית (הנביאים 55)
הכנסייה האוונגלית הבינלאומית (באנגלית: International Evangelical Church) הוקמה בשנת 1908 ביוזמתו ובתכנונו של כהן הדת האוונגלי האמריקני ד"ר אלברט אדוארד תומפסון (Albert Edward Thompson) (1876–1929). עד סוף ימי המנדט הבריטי היוותה הכנסייה את מרכז הקהילה האוונגלית בירושלים, שרובה הורכב מערבים-נוצרים. במקום גם התקיים בית ספר לבנים. מאז קום המדינה הקהילה האוונגלית איננה משתמשת במקום, והוא מנוהל על ידי הארגון הנוצרי האמריקני – The Christian and Missionary Alliance. בשנת 1970 עוטרו חלונות הכנסייה בויטראז'ים ובהם מוטיבים של שבעת המינים. הכנסייה משמשת כיום לקונצרטים, ובית הספר משמש כבית הארחה.
בית הקיסרית טיטו (או טאיטו) מאתיופיה / בית הספר לאמנות בצלאל (רח' שאול אדלר 7)
בית הקיסרית טיטו (או טאיטו) נבנה בשנים 1904–1906 כאכסניה לצליינים אתיופיים, על ידי מנליק השני, קיסר אתיופיה והוקדש לכבוד אשתו, הקיסרית טיטו בטול. צליינים בודדים פקדו את המקום, ולכן הוא הושכר למוסדות יהודיים. בין השנים 1906–1908 שימש הבית כמשכנו הראשון של בית הספר לאמנות בצלאל, בראשותו של פרופ' בוריס שץ. המקום היה צר מלהכיל את כל התלמידים, ובשנת 1908 עבר בית הספר לרחוב שמואל הנגיד, והמקום הושכר לבית יתומות חרדי ששכן בו עד 1929. הבניין שייך עד היום לאתיופים, וכיום שוכן בו המרכז הבינלאומי של ארגון "גשרים לשלום" (Bridges for Peace) העוסק בקירוב לבבות בין עמים ודתות.
בית הכמורה הגרמני (בית הפְּרוֹבְּסְט) / בית ספר אורט אולייסקי (הנביאים 42)
המתחם בו נבנה הבית שימש בשנת 1898 את מחנה האוהלים של קיסר גרמניה וילהלם השני בביקורו בירושלים. ב-2 בנובמבר נפגש הקיסר במקום זה עם בנימין זאב הרצל שעמד בראש משלחת נציגים ציונים.
בשנת 1903 הוקם הבניין בתכנון האדריכל הגרמני פלמר הבן, בסגנון גרמני מפואר שכונה "וילהלמיני-אימפריאלי". הבניין שימש כבית ראש הקהילה הגרמנית-פרוטסטנטית – הפְּרוֹבְּסְט, שהתגורר קודם בעיר העתיקה. בין השנים 1918–1926 התגורר במקום מושל ירושלים רונלד סטורס. מאז שנת 1948 ועד סוף שנות ה-70 נוספו שני מבנים למתחם וזה שימש כבית ספר לאלקטרוניקה אוטומכניקה ומכניקה עדינה ונקרא "אורט ירושלים " (הנביאים). משעברה מחלקת האלקטרוניקה והמחשבים לגבעת רם נוספו בו מקצועות טכנולוגיים ושמו השתנה ונקרא עד היום "אורט אולייסקי".
בתי מגורים ובתי מלון
להלן מבנים בולטים שנבנו או שימשו כבתי מגורים או כבתי מלון. רשימה מפורטת של כל המבנים והאתרים – בטבלה שבתחתית הדף.
בית תבור (הנביאים 58)
בית תבור נחשב לאחד הבתים היפים בעיר. הוא נחנך בשנת 1889, כבית מגוריו של הארכאולוג והאדריכל הגרמני קונרד שיק (1822–1902), שהיה מגדולי חוקריה ובוניה של ירושלים במחצית השנייה של המאה ה-19. על הכניסה לבית חקק שיק, כפרוטסטנטי אדוק, את השם THABOR בהשראת הפסוק מספר תהלים (פרק פ"ט, י"ג): "צפון וימין, אתה בראתם; תבור וחרמון, בשמך ירננו". סגנונו המיוחד של הבית משלב ארכיטקטורה גרמנית עם מוטיבים מזרחיים. הבית מוקף חומת אבן ירושלמית עם שער כניסה, המזכיר שער מבצר גרמני מימי הביניים, עם מגדל שמירה קטן. המבנה הראשי בנוי במתכונת המזכירה בתי ערבים אמידים מאותה תקופה, הכוללים קירות אבן עבים מאוד, גומחות ותקרות מקומרות. בקירות הבית, מפנים ומחוץ, שילב שיק עותקים של ממצאים ארכאולוגיים, המשקפים את אהבתו לארכאולוגיה ולארץ ישראל. פינות הגג עוצבו בצורת קרנות מזבח. המקום משמש מ-1951 ועד היום את המכון התאולוגי השוודי.
שני בתי "מחניים" (מאחורי הנביאים 59, והנביאים 13)
"בית מחניים" (הראשון) או "בית נבון ביי" (שמות נוספים: "בית שפיטלר" ו"בית פרוטיגר") שוכן בין רחוב הנביאים 59 ורחוב יפו. זהו בית דו-קומתי סימטרי, ששמו שאול מהפסוק בספר בראשית (פרק ל"ב, פסוק ג'): "ויאמר יעקב כאשר ראם מחנה אלהים זה ויקרא שם המקום ההוא מחנים". מעל פתח הכניסה הראשית קבועה אבן ועליה שם הבית: MAHANAIM. בונה הבית היה כריסטיאן פרידריך שפיטלר מבזל שבשווייץ, שהקימוֹ ב-1869 כבית מגורים עבור המוסד המיסיונרי "בית אחים". הבית נחשב באותה תקופה כבית המגורים המפואר ביותר בעיר. ב-1873 עבר הבית לידי שווייצרי אחר – הבנקאי ואיש העסקים יוהנס יעקב פרוטיגר (Johannes Frutiger) (1836–1899). הלה התגורר במקום עד 1885, והוא זה שהעניק לבית את שמו, בהתבסס על שמו הפרטי – יעקב. פרוטיגר עבר לבניין מפואר יותר – בית מחניים השני (להלן). הבית נמכר ליוסף נבון ביי (1858–1934), בנקאי ואיש עסקים יהודי אמיד, יוזם ובונה מסילת הרכבת יפו–ירושלים, שהיה שותפו של פרוטיגר לעסקים. נבון התגורר בבניין עד מותו. המקום עבר מיד ליד, ומשנות ה-70 שוכנות במקום מסעדות.
"בית מחניים" (השני) הוא בניין מפואר בסגנון נאו-קלאסיציסטי השוכן ברחוב הנביאים 13 (פינת שבטי ישראל). הבית נבנה ב-1885 כביתו הפרטי של אותו יוהנס פרוטיגר, והיה אז אחד מבתי המגורים הגדולים והמפוארים ביותר בארץ. הבניין תוכנן על ידי האדריכל הטמפלרי תיאודור זנדל (Theodor Sandel) כמבנה בעל שתי קומות, עליית גג ומרתף. בראש הגג הוקמה מרפסת הצופה אל העיר העתיקה. גם בבניין זה גמלון בכניסה ועליו חקוק שם הבית MAHANAIM. אגפי הבניין מעוטרים בגילופי אבן מעוינים, ובחצר הבית גן גדול.
פרוטיגר פשט את הרגל, והבית נמכר ל"אגודת אחים" (The Jewish Anglo Association) מלונדון, שבשנת 1896 העבירה לבניין את בית הספר היהודי לבנות, שבאחריותה, מהעיר העתיקה. בית ספר זה, שלימים נודע בשם "בית הספר אוולינה דה רוטשילד", שכן במקום בין השנים 1896–1917 ואחר כך בין השנים 1931–1948. בית הספר נודע גם בשם "בית הספר של מיס לנדאו" על שם המנהלת אנני (חנה) לנדאו (1873–1945), שאף התגוררה במקום. במלחמת העולם הראשונה שימש המקום גם כתחנה לחלוקת מצרכי מזון וציוד לנזקקים מטעם הג'וינט. בשנת 1917 המבנה הוחרם על ידי השלטון העות'מאני, אשר גרם לו נזק רב. בשנת 1918 הוחזר הבית ל"אגודת אחים", ואז הושכר כבית מפואר למגורים, בו שכנו מנחם אוסישקין, ששימש כראש ועד הצירים, וכן ד"ר משה זמורה, שהיה עורך דין, ולימים כיהן כנשיא בית המשפט העליון הראשון. במשך תקופה קצרה התגורר בבית אף הסופר ש"י עגנון. בשנים 1927–1933 התגוררו בבניין הנציבים העליונים של המנדט הבריטי – הלורד הרברט פלומר ואחריו ג'ון צ'נסלור. משנת 1949 ועד היום משמש הבניין כלשכת שר החינוך והתרבות של מדינת ישראל.
בית הולמן האנט וד"ר הלנה כגן (הנביאים 64)
בית מידות דו-קומתי זה שוכן בחלק הפנימי של חצר גדולה, ובה בוסתן ים תיכוני ובמרכזו בור מים. הבית נבנה בשנת 1876 עבור הצייר האנגלי הולמן האנט (1827–1910), שהשתקע בארץ ממניעים אמנותיים-רומנטיים, וגם ממניעים דתיים. בימי מלחמת העולם הראשונה התגוררו בבית חיילים טורקיים שהשחיתו את המקום. בשנת 1916 עברה להתגורר בבית ד"ר הלנה כגן (1889–1978), רופאת ילדים ילידת טשקנט, שלמדה רפואה בשווייץ, ועלתה לארץ בשנת 1913. הבית שימש למגוריה עם בעלה ואמה, וכן כמרפאת ילדים. לאורך השנים טיפלה כגן בילדים בני כל הדתות והצילה רבים מהם ממוות ומחולי. מקצועיותה ומסירותה הפכו לאגדה ברבות השנים, ובשנת 1975 היא זכתה בפרס ישראל. כגן ובעלה הכנר אמיל האוזר היו פעילים מאוד בתחום המוזיקה, והבית הפך למקום מפגש של אנשי תרבות ומוזיקה ושל אנשי האליטה ובהם מנהיגי היישוב.
בחצר הבית, מצד מזרח, עומד בית חד-קומתי קטן, שבו התגוררה בשנת 1925 רחל המשוררת (1890–1931). היא עברה לירושלים בהמלצת רופאיה, לאחר שחלתה בשחפת ונזקקה לאוויר יבש, אך הבדידות הנוראה דחפה אותה לעזוב את העיר לאחר שנה, והיא עקרה לתל אביב. במהלך שנה עגומה זו כתבה רחל רבים משיריה היפים ביותר, ובהם השיר "עץ האגס", אותו חיברה בהשראת עץ אגס שנטע הצייר הולמן האנט: "זֵר פְּרָחִים עֲנָקִי לְמוֹ חַלּוֹנוֹ מַמָּשׁ!".
בית טיכו (רח' טיכו, מאחורי הנביאים 43)
בית טיכו, שנחשב לאחד הבתים הראשונים שנבנו מחוץ לחומות העיר העתיקה, נבנה בשנת 1864 על ידי המוסלמי האמיד אגא ראשיד. האגדה הירושלמית מספרת כי ראשיד בנה את הבית עבור בנו הבכור שעמד להתחתן, אך משפחת הכלה ביטלה את השידוך ימים ספורים לפני החתונה. בעקבות כך ננטש הבית ועמד שומם במשך חמש שנים. בשנת 1869 שכר את הבית היהודי המומר סוחר העתיקות מוזס וילהלם שפירא (1830–1884), שלימים נודע כזייפן עתיקות. שפירא התגורר בבית עד להתאבדותו בשנת 1884, בעקבות הסתבכותו בפרשת הזיוף. אחריו אכלסו את הבית מספר דיירים, וב-1924 נקנה הבית על ידי רופא העיניים ד"ר אברהם אלברט טיכו (1883–1960) ורעייתו הציירת אנה טיכו (1894–1980), שהטביעו עליו את חותמם האישי ועל שמם הוא נקרא עד היום. בשנת 1929, כחלק מפרעות תרפ"ט, נדקר ד"ר טיכו בדרכו למרפאתו שבשכונת מאה שערים, ובעקבות כך החליטו הוא ואשתו להסב את הקומה התחתונה של הבית למרפאת העיניים. מרפאה זו שירתה את אוכלוסיית ירושלים, עשירים ועניים כאחד. שמעו של ד"ר טיכו יצא למרחוק, ואת מרפאתו פקדו חולים מרחבי המזרח התיכון. ביתם של בני הזוג היה למקום מפגש לאליטה של אותה תקופה בישראל ומחוצה לה. אנה, ששימשה כסייעת במרפאה עד מותו של בעלה ב-1960, ציירה ורשמה את נופיה של ירושלים ואת אנשיה, בעיקר לאחר מותו, ועד ליום מותה בשנת 1980. הבניין, ששופץ על ידי האדריכל דוד קרויאנקר על פי תוכניות שאושרו על ידי אנה טיכו עוד בחייה, הוסב למוזיאון מודרני המיטיב לשקף את אווירת ירושלים של תחילת המאה ה-20. מוזיאון ישראל מפעיל כיום את בית טיכו כשלוחה חיצונית של המוזיאון. במוזיאון מוצגים יצירותיה של אנה טיכו ואוסף החנוכיות של ד"ר אברהם טיכו.
בית הרב קוק (רח' טיכו, מאחורי הנביאים 39)
בית הרב קוק שוכן בקומה השנייה של שכונת בית דוד, הכוללת מבנה ריבועי הסוגר על חצר פנימית, דוגמת "שכונת חצר" קלאסית של ירושלים במאה ה-19. השכונה נקראת על שם הנדבן דוד רייז, והיא נבנתה בשנת 1873. ב-1922 נבנתה הקומה השנייה למבנה, לכבודו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק (1865–1935) שעבר להתגורר במקום. לימים ייסד הרב קוק את הרבנות הראשית לישראל, ושימש כרב האשכנזי הראשי הראשון. הוא התגורר בביתו שברחוב הנביאים עד יום מותו. הכניסה לבית הרב אינה דרך השער הצר הננעל עד היום מדי ערב בשכונת בית דוד, אלא דרך גרם מדרגות חיצוני, שלו חצר נפרדת. כיום משמש המקום כמוזיאון ומרכז לתיעוד מורשתו של הרב.
בית הבישוף / בית קלק (הנביאים 25)
בית קלק הוא בניין דו-קומתי המוקף בחצר גדולה ובה עצי ברוש ואורן. הוא נבנה כנראה ב-1876 על ידי "האגודה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים" (האגודה שהקימה את בית החולים של המיסיון האנגלי ברחוב הנביאים 82). הבניין נועד לשמש בית מגורים ומשכן ייצוגי של מנהל האגודה בירושלים, ובין השנים 1878–1902 התגורר בו הכומר ארתור הייסטינגס קלק (Arthur Hastings Kelk). הבניין כונה "בית קלק", "בית הבישוף", ו"בית המיסיון". בשנת 1944 נפתח בבניין מפעל זכוכית של חברת פניציה, כדי לספק את הביקוש לכלים ומכשירי זכוכית לצורכי רפואה. באותה תקופה כונה הבניין בשם "בית פניציה".
במקום נבנה לאחרונה פרויקט מגורי יוקרה "בוטיק הנביאים" בגובה 7 קומות, תוך שימור הבניין ההיסטורי.
מלון קאמיניץ (מאחורי הנביאים 65)
מלון קאמיניץ הוא בניין דו-קומתי בעל כניסה מפוארת, שנבנה בסוף המאה ה-19. לימים עבר הבניין לרשות כולל ווהלין, שהשכיר את הבית, כנראה בשנת 1891, למשפחת קאמיניץ, שהחזיקה בתי מלון בסגנון אירופי בחברון וביפו. בית המלון נחשב בעיני בני התקופה למקום יוקרתי ומפואר ביותר, בו שהו תיירים רבים, ונערכו חתונות מפוארות. שמו הרשמי של המלון היה "הוטל ג'רוזלם", ובעברית: "בית אשל ירושלים". לאחר כעשרים שנות פעילות עברה הנהלת המלון לרחוב יפו, והבניין ברחוב הנביאים הפך לבית מגורים. החל משנות ה-50 הבית מוזנח, ואף על פי שהוא מיועד לשימור, ישנה סכנה שייהרס.
הקטע המזרחי של רחוב הנביאים
הקטע המזרחי של הרחוב, שאורכו כ-300 מטרים, מרחוב סולטאן סולימאן (סמוך לשער שכם) ועד לדרך חיל ההנדסה (כביש עירוני 1) של היום, היה מיושב בסוף המאה ה-19 על ידי שכונות יהודיות שונות, בהן קריה נאמנה ('בתי ניסן ב"ק') מדרום לקטע, ואשל אברהם ("שכונת הגוּרג'ים") מצפון לו. מאורעות תרפ"ט החלו בפרעות שנעשו בשכונות אלה, והניצולים נטשו את המקום. מאז נחצה הרחוב הלכה למעשה, והקטע המזרחי עבר לשליטת הערבים. לאחר מלחמת העצמאות נותר הקטע המזרחי בשליטת ממלכת ירדן, ועד היום הוא חלק ממזרח ירושלים הערבית. בתי השכונות היהודיות נחרבו, והצד הדרומי של הקטע המזרחי, בו שכנו בתי ניסן ב"ק – איננו בנוי כיום. רק הצד הצפוני של קטע זה בנוי כיום, והוא כולל את בתים 2–20 ברחוב הנביאים. בבתים אלה שוכנים כיום שוק, בתי מלאכה, אכסניות, משרדים שונים ובתי מגורים. חלק מבניינים אלה הם מבני פאר שנבנו על ידי מוסלמים אמידים בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, בסגנון בנייה ערבי עירוני שהיה מקובל באותה עת. בעת חפירת היסודות לבניין 18 (בתי דוזדאר שנבנו על ידי מוסלמים בסוף המאה ה-19) התגלתה רצפת פסיפס מפוארת, ככל הנראה של כנסייה, ועליה כתובת הקדשה בארמנית המתאימה לתקופה הביזנטית בין המאות 4–6.
רשימת מבנים
להלן רשימת מבנים בעלי חשיבות. סדר המבנים ממזרח (שער שכם) לכיוון מערב (כיכר הדוידקה):
רחובות וכיכרות
רחובות וכיכרות הנפגשים עם רחוב הנביאים, ממזרח למערב:
קרקס הספרים
קרקס הספרים (באנגלית: Circus of Books) היא חנות ספרים ופורנוגרפיה גאה, שנפתחה במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 בשם "Book Circus".
מאחר שהחנות נחשבה כמקום קרוזינג חשוב בקרב הקהילה הגאה ב, נחשבת החנות כאתר חשוב בהיסטוריה הגאה של לוס אנג'לס.
היסטוריה
החנות הראשונה נפתחה בשדרות סנטה מוניקה 8230 בווסט הוליווד בשם "Book Circus". ב-1982, בעל העסק סבל מבעיות כלכליות, והעביר את הבעלות לבארי מייסון, מהנדס לאפקטים מיוחדים לשעבר, ולאשתו קארן, עיתונאית לשעבר, שעבדה בההוצאה לאור של לארי פלינט. הם שינו את שמו של העסק ל-"Circus of Books", ופתחו סניף נוסף בסילבר לייק. בנוסף לפורנוגרפיה גאה וצעצועי מין למבוגרים, החנות מוכרת כריכות רכות מאחור, רומנים שנכתבו על ידי סופרים להט"בים, ספרי מדע בדיוני, תנ"כים ועיתונים זרים.
פעילות העסק ירדה ב. הסניף בסילבר לייק נסגר ב-8 באוגוסט 2016. (כיום, מתקיימת שם חנות מריחואנה, אם כי השלט המקורי עדיין שם). הסניף בווסט הוליווד נסגר ב-9 בפברואר 2019. רחל מייסון, בתם של הבעלים, שהיא אמנית, מוזיקאית ויוצרת קולנוע, אמרה כי הנגישות הקלה של פורנוגרפיה גאה ואפליקציות קרוזינג כמו גריינדר החליפה את הצורך בחנויות קרוזינג כמו Circus of Books. עם זאת, הסניף בווסט הוליווד נפתח מחדש ב-2020 על ידי Channel 1.
סרט תיעודי
סרט תיעודי אודות החנות, חנות קטנה ועליזה, שבוים על ידי רחל מייסון, הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים טרייבקה ב-26 באפריל 2019. סרט זה הוצג גם בגאלת הפתיחה של פסטיבל הסרטים Outfest.
מחוזות האיטי
האיטי מחולקת מנהלתית ל-10 מחוזות (département) אשר מחולקים לנפות:
ראובן גרינברג (לח"י)
ראובן "רומֶק" גרינברג (1916–1966) היה איש לח"י, שבשנים הראשונות של המדינה היה מעורב במספר פרשות, בהן משפטו של אליעזר מלחי ומשפט הדיבה נגד מלכיאל גרינוולד בעניינו של ישראל קסטנר. הוא היה המו"ל של כתב העת "סולם" בעריכת ישראל אלדד.
ביוגרפיה
גרינברג נולד בכ"ט בניסן תרע"ו (1916) בוורשה שבפולין לזאב, יליד אודסה, ודינה לבית אלבינגר. המשפחה הייתה חסידית וציונית. משפחת סבו מצד אביו הייתה בעלת אצמעים וברשותה היו מכרות מלח בים השחור. הפעיל הציוני אברהם גרינברג נמנה עם קרובי משפחתו.
בנערותו היה פעיל בבית"ר וממארגני תאי האצ"ל בוורשה. הוא ניסה לארגן מצעד של אלף יהודים שיצעדו מפולין לגבול רומניה במטרה למשוך אחריהם המונים בעלייה לארץ ישראל, אולם המסע הוכשל על ידי הבריטים. עם פרסום הספר הלבן הוא ארגן עם נתן ילין-מור הפגנה ליד הקונסוליה הבריטית בוורשה. עוד בפולין נפגש עם אברהם שטרן ונכח במפגשיו עם הקצונה הפולנית הגבוהה, שבהם נידונו תוכניות להעברת אנשים ונשק באניות לארץ ישראל. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא לחם כקצין בצבא פולין, ולאחר כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית ברח לרומניה והגיע לארץ ישראל. בארץ ישראל הוא נהיה איש מודיעין של הלח"י בירושלים. בין השאר היה שותף לארגון בריחתה של גאולה כהן מהכלא (בסיועו של יוסוף אבו גוש). לקראת כיבוש דיר יאסין הוא הביא את דגל ישראל לתליה על בית המוכתר לאחר כיבוש הכפר והיה שותף ללחימה כנגד ערביי הכפר, שעליהם אמר שנלחמו כאריות והצטיינו בצליפות מדויקות. לאחר רצח פולקה ברנדוט ארגן גרינברג את הברחת מבצעי הרצח במשאית עמוסת רהיטים לתל אביב
בשנת 1953 היה גרינברג שותף לוועד למען גולי אבו גוש, יחד עם עמוס קינן, אורי אבנרי, ר' בנימין, ערי ז'בוטינסקי ואחרים, ועד מותו הוא היה בקשר טוב עם אנשי אבו גוש. בבחירות לכנסת השלישית בשנת 1955 הוא עסק בתעמולה למען חרות בין ערביי אבו גוש. בהלווייתו הלכו זה לצד זה אחר ארונו אנשי לח"י כמו ישראל אלדד, וערביי אבו גוש.
גרינברג גם היה יושב ראש הוועד להגנת גרינוולד, שבו היו שותפים גם יוסף שכטמן ושמואל מרלין, בעת שהלה יצא בהאשמותיו נגד ישראל קסטנר ודאג למימון ההגנה במשפט. איסר הראל טען שספק אם שמואל תמיר היה מצליח במשפט קסטנר אילולא המימון שארגן גרינברג.
גרינברג יצא בהאשמות נגד קציני משטרה על שחיתות, וטען שמעצרו נובע מהתנכלות בגלל האשמותיו. על האשמותיו כנגד קצין המשטרה חיים סלומון, שאותן לקח מכתביו של מלכיאל גרינוולד, הועמד לדין באשמת הוצאת דיבה. הורשע ונקנס. הוא גם היה זה שהגיש את התלונה נגד יעקב בר-אור ובעקבות הרשעתו של בר-אור ביקש שהמדינה תעניק לו פרס על שחשף את הפרשה.
גרינברג נעצר מספר פעמים והועמד לדין בפרשות פליליות שונות, כמו זיוף, שוד ואיומים, כמו גם באשמה של הקמת מחתרת, אולם בכל המקרים יצא זכאי. בשנת 1954 הוא נעצר כחשוד בשוד של חנות עתיקות. בשנת 1965 זוכה מאשמת זיוף דרכון, אולם הזיכוי בוטל בבית המשפט המחוזי. באותה תקופה היה גרינברג מעורב במשפטו של השופט אליעזר מלחי. התביעה טענה שגרינברג תיווך במתן השוחד למלחי. השבועון "בול" פרסם שיומיים לפני מותו טען גרינברג שעדת התביעה משקרת וטען שהשופט אינו קשור לפרשת השוחד.
גרינברג נישא לפנינה לבית מני (1907-1987; בתם של יוסף ושרה מני) בשנת 1943 ולשניים נולדו שני בנים ובת.
ראובן גרינברג נפטר בי' באייר תשכ"ו ונטמן בהר המנוחות.
הערכה
הדעות לגבי גרינברג, מעשיו ומניעיו נתונות במחלוקת עמוקה.
איסר הראל כתב שלאחר רצח ברנדוט גרינברג סייע לש"ב באיתור חברי הלח"י, בהם נתן ילין-מור, תמורת חסינות ממעצר בספרו, מתאר הראל את גרינברג כבריון אלים, איש העולם התחתון. לטענתו, גרינברג לא פעל למען גרינוולד ואנשי אבו גוש ממניעים טהורים, אלא כדי שאלו וחבריהם יסייעו לו בפעילויותיו הפליליות.
לעומת זאת, גבריאל שטרן ותום שגב כתבו עליו:
אלפא רומיאו 33 סטרדלה
אלפא רומיאו 33 סטרדלה (באיטלקית: Alfa Romeo 33 Stradale) היא מכונית ספורט בתצורת קופה, מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית אלפא רומיאו מנובמבר 1967 – מרץ 1969.
סך הכול יוצרו 18 יחידות.
אברהם מרדכי וקס
אברהם מרדכי וקס (נולד בי"ז בניסן תשי"ח, 6 באפריל 1958) הוא חזן ישראלי.
קורות חיים
נולד בבני ברק למשפחת מחסידות גור. בשנים 1987–1989 למד בבית הספר לחזנות "תפילת אליעזר" של החזן חיים אליעזר הרשטיק. בשנים 1994–1997 למד במכון תל אביב לחזנות בניהולו של החזן נפתלי הרשטיק. בין מוריו היו החזן יצחק אשל, דוד אולמן ושמואל טאובה וכן הפסנתרן ריימונד גולדשטיין שגם ליווה אותו בהופעותיו בהמשך. בשנת 1995 נבחר לייצג את מכון תל אביב לחזנות בקונצרט לזכרו של החזן דוד קוסוביצקי, בו ביצע את יצירתו של זילברטס ברכת החודש. בשנת 1996 הופיע בבנייני האומה בירושלים בערב חזנות לרגל חלוקת פרס ירושלים על שם הרב שילה רפאל.
בשנת 1996 זכה במקום השני בפרס לוסטיג לחזנות, ובאותה שנה זכה במקום הראשון בפרס לוסטיג לחזנות באירוע שנערך באולם רקנאטי במוזיאון תל אביב מטעם המחלקה לתרבות תורנית בעיריית תל אביב. חבר השופטים כלל בין היתר את החזנים חיים אדלר ודודו פישר, השופט דב לוין והשר יצחק מודעי.
החזן וקס שימש כחזן ראשי בבתי הכנסת "יגדיל תורה" בנתניה, בבית הכנסת הגדול של העיר יהוד וכן ברמת גן. בשנת 1996 נבחר לשמש כחזן ראשי בבית הכנסת הגדול "שונה הלכות" בנתניה, שם שימש במשך שבע שנים.
סגנונו
לחזן וקס קול טנור חזק ועוצמתי. ניחן ב"קולורטורה" (סלסולי קול) עשירה ומגוונת, במנעד רחב ובהבעה מלאת רגש. ניחן במגוון טכניקות ובהן: העשרת הקולורטורה ו"משחקי הקול" השונים הכלולים בה ובהוספת ניואנסים חדשים ליצירה, והולכתה ל"מחוזות אחרים" וחדשניים יותר, שלא היו כלולים בה מלכתחילה.
העצרת הכללית של האומות המאוחדות
העצרת הכללית של האומות המאוחדות היא אחד מחמשת הגופים העיקריים של ארגון האומות המאוחדות. העצרת מתכנסת מדי שנה, והיא היחידה מבין גופי האו"ם שכל המדינות החברות באומות המאוחדות, חברות גם בה. מטרתה לשמש פורום לדיון ולקביעת תוכניות בשאלות בינלאומיות בנושאי השלום, הכלכלה וזכויות האדם. העצרת יכולה ליזום מחקרים, להציע הצעות, להציע ולאשר כללי משפט בינלאומי פומבי, לעודד שמירה על זכויות האדם, ולקדם פעילויות כלכליות, חברתיות, תרבותיות וחינוכיות.
מבנה העצרת
העצרת הכללית של האו"ם מתכנסת מדי שנה למושב החל מיום שלישי השלישי בחודש ספטמבר ועד אמצע דצמבר. נשיא העצרת הכללית של האומות המאוחדות נבחר בראשית כל מושב. הנשיא הנוכחי של העצרת הוא טיג'ני מוחמד-בנדה (Tijjani Muhammad-Bande) מניגריה אשר נכנס לתפקידו ב-17 בספטמבר 2019.
בשביל החלטות העצרת בשאלות הנוגעות לשלום וביטחון, בחירת חברות לארגונים השונים של האו"ם, קבלת חברים חדשים או הוצאתן מן הארגון, ענייני תקציב, נדרש רוב של שני שלישים מחברי העצרת. להחלטות אחרות די ברוב רגיל. למעט בהחלטות בעניין תקציב, החלטות העצרת אינן מחייבות.
החל משנות ה־80 של המאה ה־20 הפכה העצרת לפורום העיקרי לדיון בין מדינות מתועשות למדינות מתפתחות, בשל הכוח היחסי של המדינות המתפתחות בעצרת. למעלה משני שלישים מבין 193 החברות בעצרות הן מדינות מתפתחות, אשר העצרת היא כלי הלחץ העיקרי וכמעט היחיד שלהן במשא ומתן עם המדינות המתועשות.
ישיבות מיוחדות
ישיבות מיוחדות של העצרת הכללית מתכנסות לבקשת מועצת הביטחון, לבקשת רוב מחברי העצרת הכללית, או לבקשת אחת החברות (אם רוב החברות מסכימות לישיבה). הישיבה המיוחדת הראשונה של העצרת הכללית התקיימה בשנת 1947. החלטת "מתאחדים למען השלום" משנת 1950 מסמיכה את העצרת להתכנס בישיבה מיוחדת ולהמליץ על נקיטת פעולות (לרבות צבאיות) במקרה של הפרת השלום. ההחלטה מאפשרת לעצרת לעקוף, ברוב של שני שלישים, וטו שהוטל במועצת הביטחון על ידי אחת החברות הקבועות.
עד כה נערכו 11 ישיבות מיוחדות. מלבד הראשונה, התקיימו שלוש ישיבות חגיגיות (באוקטובר 1995, בנוכחות ראשי המדינות החברות בארגון, לרגל ציון יובל להיווסדו של האו"ם. בספטמבר 2000 לציון האלף החדש, וקביעת יעדי הארגון לאלף הבא. ובספטמבר 2005 לציון 60 שנה להיווסד האו"ם וכן לדיון בתוכניות הרפורמה של קופי אנאן), ועוד שש ישיבות מיוחדות שעסקו ביחסי ישראל-ערב (אחת מהן בשנת 1982 בשל החלת החוק הישראלי על רמת הגולן, ואחרת לדיון במצב הפלסטינים במזרח ירושלים).
הישיבה האחרונה נפתחה ב-28 בפברואר 2022 על רקע הפלישה הרוסית לאוקראינה והטלת וטו רוסי במועצת הביטחון על גינוי נגדה.
רפורמות בעצרת הכללית
ב-21 במרץ 2005 הגיש המזכיר הכללי של האומות המאוחדות קופי אנאן דו"ח המבקר את החלטות העצרת הכללית, אשר בשל הרצון להגיע לקונצנזוס רחב ככל האפשר פונות למכנה המשותף הנמוך ביותר, והחלטותיו למעשה ריקות מתוכן. לדבריו, על העצרת לעסוק בנושאים נקודתיים ומגמתיים ולא בנושאים כלליים ורחבים. אנאן המליץ על שינוי מבנה הוועדות של האו"ם על מנת לייעל את הוועדות, ובין היתר לצמצם את עלותן.
יומני גבע
יומני גבע היו יומני קולנוע שהפיקה חברת "סרטי גבע" והוקרנו בבתי הקולנוע בישראל כיומני חדשות לפני הסרט העיקרי בשנים 1970-1952.
את "סרטי גבע" הקימו חלוצי הקולנוע הישראלי, המפיקים מרדכי נבון ויצחק אגדתי, אחיו של ברוך אגדתי. יומני הקולנוע של האולפנים הוקרנו בבתי קולנוע טרם ההצגה הראשית, לסירוגין עם יומני הקולנוע של המתחרה, "יומני כרמל". למרות שאולפני גבע היו חברה פרטית, והיומנים היו יוזמה מסחרית, ברקע להפקת היומנים גם מעורבות פוליטית של דוד בן-גוריון, אשר דחף להפקת היומנים המתחרים ל"כרמל" לאחר שאלה האחרונים היו בשליטה חלקית של שרי הפנים של הפועל המזרחי. היומנים היו למעשה המשך של סדרת יומנים קודמת, שהופקה על ידי קולקטיב האמנים החולוני "קולון-גבע" בין 1950 ל-1952 והיוזם הראשי של יומנים קדומים אלה, שאול גוסקינד, המשיך לפעול להפקת יומני גבע.
אות הפתיחה של יומני גבע היה המנגינה "World of Sport".
עם הקמת הטלוויזיה הישראלית ב-1969 ירד הביקוש ליומני חדשות קולנועיים, ויומני גבע הופסקו. הסרט "שגעון של מולדת" מ-1980 מכיל אסופה של קטעי יומני גבע מן השנים 1953 ועד להפסקת שידורם.
התמלוגים מהקרנת יומני גבע היו מוקד לסכסוך משפטי בין השותפים לשעבר בחברת האולפנים המאוחדים (עיזבונו של נבון המיוצג על ידי חברת "ברקי פטה המפריס" מחד ואולפני הרצליה, מפיקיהם של יומני כרמל מאידך).
משה לאופר
משה לאופר (נולד בשנת 1958) הוא מלחין, מנצח, מעבד ומפיק של מוזיקה חסידית. זוכה פרס אקו"ם.
קורות חיים
נולד בבלגיה למאיר ויפה לאופר, צאצא לשושלת אדמו"רי חסידות נדבורנה. בצעירותו עלה עם משפחתו לישראל והיא התיישבה בתל אביב. למד בישיבת עטרת ישראל בירושלים.
את קריירת ההלחנה החל בעודו תלמיד בישיבה. חלק מלחניו הם "כיצד מרקדין" שיר שבוצע על ידי לייבלה השל, השיר "חזק" שבוצע על ידי אברהם פריד. לאחר מכן החל לעבוד גם כמעבד, ובין היתר עיבד אלבומים לגדולי הזמר החסידי מרדכי בן-דוד, אברהם פריד, יעקב שוואקי, האחים שמואל ואריה ברונר ואמנים בולטים נוספים.
במהלך הקריירה שלו פיתח קשרים מיוחדים עם פריד, שלו עיבד כמעט את כל אלבומיו, שיתוף פעולה נוסף התקיים ומתקיים בין לאופר למלחין של המוזיקה החסידית יוסי גרין, כאשר גרין התבטא לא פעם אחת כי לאופר היחיד שהצליח לעבד את לחניו כפי שהוא עצמו דמיין אותם.
בשנת 2011 זכה בפרס אקו"ם להישג מיוחד בתחום הזמר החסידי.
לאופר מפעיל את פרויקט משה לאופר מנגן חב"ד.
חיים אישיים
נשוי לחני כ"ץ, בתו של הרב יוסף כ"ץ, ומתגורר בבני ברק. גם בניו, אלי ובני, הם מעבדים, מנצחים ומלחינים במוזיקה החסידית. גיסו, אורי אזרחי (אחיו של הרב ברוך מרדכי אזרחי), כיהן כמנהל הישיבה שבה למד.
ביר נבאלא
ביר נבאלא (בערבית: بير نبالا – באר האצילים) הוא כפר בשטחי הרשות הפלסטינית בנפת אל-קודס, בין רמאללה לירושלים. אוכלוסיית הכפר מוערכת בכ-6,100 נפש (נכון ל-2006).
הכפר נודע כמקום בו הוחזק ב-1994 נחשון וקסמן כבן ערובה בידי החמאס.
היסטוריה
במרכז גרעין הקדום של הכפר ישנו בית בד. במקום התגלו חרסים מתקופת הברונזה התיכונה (בודדים), מהתקופה ההלניסטית (31%), הביזנטית (18% - לא בטוח), ימי הביניים והתקופה העות'מאנית (42%), בנוסף ל-4% לא מזוהים.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בניר נבאלא בשנת 1863 ודיווח כי במקום חיו 130 תושבים. הוא ראה בכפר "בורג'" הרוס המיוחס לתקופה הצלבנית, בתים בהם משוקעות אבנים עתיקות, באר עתיקה, ומערות קבורה עתיקות כרויות בסלע, ובאחת מהן תושבי הכפר עדיין קוברים את מתיהם.
כבלים
{{פירושונים|
ביסקו הטורי
ביסקו הַטוֹרי (נולדה ב-30 באוגוסט, 1975 במחוז סאיטאמה ביפן) היא אמנית מאנגה (מנגקה) יפנית. ניתן לסווג את מרבית עבודותיה כ"שוג'ו", מנגה המיועדת לילדות או לנערות. הטורי עובדת בהוצאת הקוסנשה.
כבלים
ראו גם
}}
ביסקו הטורי
עבודת המנגה הראשונה של הטורי ביסוקי פורסמה במגזין לה לה בשנת 1999 והייתה סיפור קצר בן 40 עמודים. בשנת 2001 פרסמה לראשונה עבודה ארוכה במסגרת לה-לה. יצירה זו עסקה בנערה חולת לב, המעוניינת להינשך על ידי ערפד, על מנת להפוך לערפדית (בעלת חיי נצח) בעצמה. ב-2002 החלה לפרסם את הסדרה שהקנתה לה את פרסומה, Ouran High School Host Club, העוסקת בנערה אשר מצטרפת למועדון נערים אקסקלוסיבי בבית ספר יוקרתי. עד היום, נמכרו כמה מיליוני עותקים מספרי הסדרה, שמספר העמודים המצטבר שלהם עומד על מעל ל-1000. מאז אפריל 2006 מופקת גם סדרת אנימה על בסיס ספרי הסדרה.
הפרעת אישיות סכיזואידית
הפרעת אישיות סכיזואידית (באנגלית: Schizoid Personality Disorder) היא הפרעת אישיות מאשכול א' של הפרעות האישיות, אשר מאופיינת בחוסר עניין ביחסים חברתיים (בעיקר ביחסי קרבה אינטימיים), נטייה לסגנון חיים מתבודד וקור רגשי. הפרעה זו היא נדירה למדי לעומת הפרעות אישיות אחרות. אנשים המושפעים מהפרעת אישיות זו מסוגלים להציג ולנהל עולם פנימי עשיר, משוכלל וייחודי, אך ניתן להסתכל על כך גם כדמיון פורה ופעיל במיוחד אשר התפתח בילדות המוקדמת (ייתכן שכבר מגיל שנה). למרות הדמיון בשם, הפרעת אישיות סכיזואידית (SPD) איננה תת-סוג של סכיזופרניה. יחד עם זאת, לשתי ההפרעות מאפיינים משותפים, כדוגמת ניתוק וקהות רגשית.
שכיחות
הפסיכותרפיסט פיליפ מאנפילד (Philip Manfield) טוען כי שכיחות ההפרעה הסכיזואידית עומדת על כ-40% מכלל הפרעות האישיות, ונתפשת בטעות כנדירה מכיוון שסכיזואידים ממעטים ליצור קשר עם אנשי מקצוע מתחום בריאות הנפש. תופעה זו יוצרת הטיה סטטיסטית בין מספר האיבחונים לבין שכיחות ההפרעה המעשית באוכלוסייה. במחקר של ווליאנט ודרייק (Valliant & Drake) משנת 1985, נמצא כי למעלה מ-40% מהפרטים בקבוצות מִדְגָם עירוניות היו גברים החיים עם הפרעה סכיזואידית.
היסטוריה
המונח "סכיזואיד" נטבע לראשונה ב-1908 על ידי דר' אויגן בלוילר. הוא מציין את השסע או הפיצול ("Schizo") בנפשו של אדם בין עולם המציאות, החיצוני לו, לבין עולמו הפנימי, ואת נטייתו להעדיף את העולם הפנימי על פני העולם החיצון באופן קיצוני. תפיסתו של בלוילר ביחס לנטייה להתכנסות פנימה הייתה חידוש בעולם הפסיכופתולוגיה.
מחקר ההפרעה הסכיזואידית נע בשני ערוצים נפרדים: הערוץ הראשון הובל על ידי מסורת הפסיכיאטריה התיאורית, שהתמקדה בתסמינים התנהגותיים גלויים לעין, הניתנים לצפייה ולתיאור (מפורטים ב- DSM; מדריך לאבחון וסטטיסטיקה של הפרעות נפשיות). הערוץ השני פותח על ידי מסורת הפסיכיאטריה הדינמית, אשר שמה דגש על המניעים הסמויים והלא-מודעים, שפותחו על ידי הפסיכואנליזה בגישותיה השונות.
המסורת התֵיאוּרית
תחילתה של מסורת זו בתיאור של ארנסט קרצ'מר (Ernst Kretschmer) ב-1925 לגבי ההתנהגויות הניתנות לצפייה אצל סכיזואיד. הוא חילק את ההתנהגויות האלה לשלוש קבוצות של מאפיינים:
מאפיינים אלה ניתן לראות כסימן מבשר לחלוקת האופי הסכיזואידי ב- DSM לשלוש הפרעות אישיות מובחנות וברורות. קרצ'מר עצמו לא חשב להפריד התנהגויות אלה למצב של בדידות קיצונית. במקום זאת החשיב אותן כמגוון סימולטני של פוטנציאלים בקרב אינדיבידואלים החיים עם ההפרעה. לתפיסתו של קרצ'מר, רוב האנשים החיים עם ההפרעה אינם רק בעלי רגישות יתר או קור רגשי, אלא גם בעלי רגישות יתר וגם קרים בעת ובעונה אחת. תכונות אלו מופיעות בפרופורציות יחסיות משתנות, עם נטייה לנוע לכיוון אותם ממדים מהתנהגות אחת לאחרת.
המסורת הדינמית
תחילתה של מסורת זו בתצפיות של אויגן בלוילר ב-1924, שהבחין כי האישיות הסכיזואידית והפתולוגיה הסכיזואידית אינם נפרדים.
בעקבות פיירברן, המסורת הדינמית המשיכה לייצר מחקרים עשירים על האופי הסכיזואידי, רובם מהכותבים הבאים: ננארלו (1953), ליינג (1960), ויניקוט (1965), גאנטריפ (1969), קאהן (1974), אקטר (1987), סיינפלד (1991), מאנפילד (1992) וקליין (1995).
אבחון על פי DSM-V
האבחנה להפרעה זו ניתנת על ידי פסיכיאטר. על פי DSM-5, המהדורה החמישית של "המדריך האבחוני והסטטיסטי של מחלות הנפש" משנת 2013 (בהוצאת אגודת הפסיכיאטרים האמריקנית), מוגדרת הפרעת אישיות סכיזואידית בסעיף 301.20, לפי הקריטריונים הבאים:
אבחון על פי ICD-10
לפי המדריך האבחוני ICD-10, הפרעת אישיות סכיזואידית מאופיינת על ידי לפחות שלושה מהקריטריונים הבאים:
אבחון לפי שאלון ההערכה הפסיכיאטרית של צימרמן
מארק צימרמן (Zimmerman) הציע את השאלות הבאות להערכת מטופלים עם הפרעת אישיות סכיזואידית:
בתהליך ההערכה על המאבחן לצָיין אם אותו אדם יוצר קשר עין, מחייך, או מבטא רגשות באופן לא מילולי.
תתי סוגים של ההפרעה על פי מיילון
תיאודור מיילון (Millon) זיהה 4 תתי סוגים של סכיזואיד. כל סכיזואיד עשוי להיות מזוהה עם אחד מהם או בכלל לא.
אמות מידה דינמיות על פי קליין
בשנת 1995 רלף קליין (Klein) שפך אור חדש על הדעות הרווחות דאז בנוגע לסכיזואיד –דעות שהתמקדו בעיקר במה שנראה לעין- בחוסר העניין של האדם החי עם ההפרעה במערכות יחסים. בהבהירו את הגורמים והתנאים שתחת רשימת המאפיינים לעיל, קליין תיאר פיצול ביחסי האובייקט של הסכיזואיד. פיצול זה מערב מצד אחד "יחסי עבד/אדון",(slave/master’ relationship), יחסים המאופיינים בניצול, נטילה לצורך שימוש עצמי ובאי-אנושיות (או שמא מכניות או מלאכותיות); ומצד שני, "העצמי בגלות" (self in exile). זוהי סלידה או רתיעה מיחסים נצלניים כך ש"העצמי" עובר "לגלות". עצמי זה בגלות הוא שהיה האספקט היותר מוכר של האדם החי עם ההפרעה והוא זה שתואר ב-DSM כאדם המרוחק או שאינו מגיב.
כפי שניסח קליין: "... הניתוק הגלוי לעין מרגשות לעולם אינו יכול להתקבל כמצב העניינים האמיתי" (עמ' 135). משמעות מיוחדת נודעת לקורלציה בין הפרעת האישיות הנרקיסיסטית להפרעת אישיות סכיזואידית. למשל, צורך היתר באישור של נרקיסיסט במשפחה עשוי להיגרם כתוצאה מתת- אישור של אדם החי עם הפרעת אישיות סכיזואידית. זו גם הבושה המוכחשת של הנרקסיסט ממנה הוא מוטרד לעיתים קרובות, או מושלכת על האדם החי עם ההפרעה, כך הנתינה עולה לחוויה של פלישה נפשית, והופכת לרגישות לפולשנות. פרדוקסלית, אדם עם הפרעת אישיות סכיזואידית יכול לעיתים להימשך ליחסי ניצול מתוך כמיהה לחוות משמעות והכרה באמצעות שירות הצרכים של האחר. עם זאת, אותו אדם עשוי להיות ערני (מודע) לכל צורה של שחיתות או של ניצול מעבר ליחסים אלה. על פי גישה זו אבחנה מבוססת על הדינמיקה של פיצול זה ועל כל השלכותיו כניגוד לאבחנה המתבססת על רשימה של התנהגויות חיצוניות.
"הסכיזואיד החשאי" על פי קליין
לפי ראלף קליין, בניגוד לביישנות, היעדר הרצון, או הימנעות מהעולם החיצון והיחסים הבינאישיים המודגשים בהגדרות המצויות ב-DSM-V וב-ICD-10 - ישנם סכיזואידים רבים שלמראית עין מציגים מעורבות וסגנון אישיות אינטראקטיבי. קליין מסווג סכיזואידים אלה כ"סכיזואידים חשאיים" ("secret schizoids"), המציגים עצמם כנגישים חברתית, מעוניינים בחברה, ובעיני הצופה נראים בעלי מיומנויות חברתיות גבוהות ומעורבים חברתית, כאשר בה בעת הם בנפרד, בנסיגה רגשית ומרוחקים במקום בטוח בעולמם הפנימי. כך, בעוד שהנסגנות והניתוק מהעולם החיצוני הם הסממנים של הפתולוגיה הסכיזואידית, הרי שבפועל, לעיתים סממנים אלה סמויים ולעיתים גלויים. כאשר הם גלויים, יש התאמה לתיאור הרגיל של האישיות הסכיזואידית המוצעת ב-DSM-V. על פי קליין, הללו, "רק לעיתים" סמויים, חבויים במצב הפנימי של המטופל, ומה שפוגשת העין האובייקטיבית אולי אינו מה שנוכח בעולם הסובייקטיבי, הפנימי, של המטופל. לכן, קליין מזהיר שאסור להחמיץ את זיהוי המטופל החי עם ההפרעה רק משום שלא ניתן לראות את נסגנותו דרך ההגנות, מנגנוני הפיצוי והשתלבותו בעולם החיצון. קליין טוען, כי על מנת להתחקות אחר הסירוב לאינטימיות רגשית, צריך רק לשאול את המטופל מהי חווייתו הסובייקטיבית.
תיאורים של אישיות סכיזואידית כאישיות סודית הנחבאת אחר מראית עין חיצונית של מעורבות רגשית מוכרים זה מזמן, החל בתיאור של פייברין (Fairbairn) מ-1940 את ה"אֶקְסְהִיבִּיצְיוֹנִיזְם הסכיזואידי" המדגיש כי הסכיזואיד יכול להביע רגשות רבים ולייצר מראית עין מרשימה של קשרים חברתיים כשבפועל אינו נותן כלום ואינו מאבד כלום, מכיוון שהוא רק משחק תפקיד. לפי פייברין, הסכיזואיד "...מכחיש שהוא משחק תפקיד וכך הוא מבקש לשמר את אישיותו העצמית ללא פגע וחסינה מסיכונים". התייחסויות מאוחרות יותר לסכיזואיד הסודי ניתן למצוא אצל מסעוד קהאן (Masud Khan), ג'פרי סיינפלד (Jeffrey Seinfeld) ופיליפ מאנפילד (Philip Manfield)- התייחסויות המעניקות תיאורים מוחשיים של אנשים עם הפרעת אישיות סכיזואידית שרק "נהנים" מדיבור על מעורבות חברתית, אך חווים קושי גדול ברגעים בהם חברים מהקהל מנסים לערב אותם רגשית. התייחסויות אלה חושפות את הבעיות הקשורות בהסתמכות על התנהגות הניתנת לצפייה בהערכת הפרעת אישיות בקרב אנשים מסוימים.
הקריטריונים של גנטריפ
ראלף קליין, המנהל הקליני של מכון מסטרסון, שרטט את תשעת המאפיינים הבאים של האישיות הסכיזואידית כפי שתוארו על ידי הארי גאנטריפ (Guntrip) ב-1969:
התיאור של תשעת המאפיינים שהוגדרו לראשונה בבירור על ידי גאנטריפ, אמור לשפוך יותר אור ופוקוס על ההבדלים הגדולים הקיימים בין המסורת התיאורית לבין המסורת הפסיכואנליטית. כל תשעת המאפיינים עקביים מבפנים. רובם, אם לא כולם, אמורים להיות מוצגים כאשר מבקשים לאבחן הפרעת אישיות סכיזואידית.
הפרופיל הפנומנולוגי על פי אקטאר
במאמר ב"כתב העת האמריקני לפסיכותרפיה", דר' סלמאן אקטאר (Akhtar) מספק פרופיל פנומנולוגי מקיף של הפרעת האישיות הסכיזואידית. פרופיל זה משלב את ההשקפה הקלאסית והגישות התאוריות העכשוויות עם צְפיות פסיכואנליטיות. פרופיל זה מתומצת בטבלה המכילה רשימת מאפיינים קליניים, המעורבת עם שישה תחומי תפקוד פסיכולוגיים המצוינים במופעים "הגלוי" ו"הסמוי". דר' אקטאר מצהיר שמונחים אלה אינם מרמזים על "מודע" או "תת מודע", אלא מציינים באופן מלאכותי (מזויף/מעושה) היבטים מנוגדים הניתנים לתפיסה פחות או יותר בקלות, שארגונם הסימפטולוגי בסגנון זה מבליט את המרכזיות שבפיצול ואת תסביך הזהות באישיות הסכיזואידית.
המאפיינים הקליניים על פי חלוקה לתחומי תפקוד פסיכולוגים על פי אקטאר
מטופל עם הפרעת אישיות סכיזואידית העיר/ציין/ביקר שהוא חסר יכולת ליהנות באופן מלא מחייו מכיוון שהוא מרגיש שהוא חי בתוך קליפה (כצדפה). יתרה מכך, הוא ציין שחוסר יכולתו זו- מייסרת ומטרידה את אשתו. בהתאם לבק ופרידמן, מטופלים עם הפרעת אישיות סכיזואידית מעדיפים להתייחס לעצמם כאל צופים בעולם מאשר כשותפים בו.
קשרים ומערכות יחסים עם אחרים
אנשים החיים עם הפרעת אישיות סכיזואידית נראים מרוחקים, מסוגרים, מסויגים, קרים ואדישים, ולעיתים מתקבל אף רושם של התנשאות וזלזול, היבטים הגורמים להם לבעיות חברתיות. עם זאת, אחדים מהם עשויים להצליח מאוד בתחומים כגון מתמטיקה, פיזיקה, פילוסופיה, שחמט וכיוצא בזה, בשל אינטליגנציה גבוהה וחשיבה מרוכזת, תאורטית ומופשטת. לרובם יש קושי לבנות מערכות יחסים אישיות או לבטא את רגשותיהם באופן מלא, והם עשויים לעיתים להישאר פאסיביים אל מול סיטואציות עוינות. התקשורת שלהם עם אנשים אחרים לעיתים יכולה להיות שוות נפש, תמציתית ותכליתית. בשל בעיות התקשורת הללו הם אינם יכולים לקבל משוב על עצמם ועל איך הם מסתדרים עם אחרים- משוב החשוב להגברת מודעותם לעצמם ולפעולותיהם בסביבה חברתית.
על פי גאנדרסון, אנשים החיים עם הפרעת אישיות סכיזואידית "חשים אבודים" ללא האנשים שבדרך כלל מסביבם מכיוון שהם צריכים תחושה של ביטחון ויציבות. עם זאת, כאשר החלל האישי של האדם החי עם הפרעת אישיות סכיזואידית מחוּלָל הם חשים מחנק ומרגישים בצורך לשחרר עצמם ולהיות עצמאיים. הקשרים עם בני זוג הם בדרך כלל שטחיים בגלל הקושי בקרבה, אך אף על פי כן, ישנם המצליחים להתקשר בנישואין. במסגרת נישואין או קשר של קבע ייתכן כי בן/בת הזוג יתלונן על הסתגרות וחוסר מעורבות והתעניינות. ואכן, אנשים החיים עם הפרעת אישיות סכיזואידית נינוחים יותר כאשר הם במערכת יחסים שבה הפרטנר מציב להם דרישות רגשיות ואינטימיות מועטות (למשל, שגם בן הזוג אינו צורך קרבה נפשית ורגשית יתרה). וחולק עימם בערך אותם רגשות שליליים וחיוביים, אינטימיות רגשית וחשיפה עצמית. פירושו של דבר שאדם החי עם הפרעת אישיות סכיזואידית יכול ליצור מערכת יחסים עם אחרים המבוססת על פעילויות אינטלקטואליות, פיזיות, משפחתיות, מקצועיות או בידוריות- כל עוד סגנון זה של יחסים לא ידרוש או יכפה דרישה לאינטימיות רגשית, שאותה אדם החי עם הפרעת אישיות סכיזואידית ידחה. דונלד ויניקוט, סיכם את הצורך הסכיזואידי למערכות יחסים מתאימות עם אחרים עם פרשנות לפיה אדם החי עם הפרעת אישיות סכיזואידית, "מעדיף ליצור יחסים על פי תנאיו שלו ולא על פי תנאיהם ודחפיהם של האחרים", ואם הדבר אינו אפשרי הם יעדיפו בדידות.
מיניות והפרעת אישיות סכיזואידית
אנשים החיים עם הפרעת אישיות סכיזואידית לעיתים אדישים מינית, אך עם זאת, הם אינם סובלים מאי יכולת להגיע לאורגזמה. לאנשים רבים החיים עם הפרעת אישיות סכיזואידית יש דחף מיני נורמלי, אך כמה מהם מעדיפים אוננות על פני התמודדות הכרוכה במציאת פרטנר מיני. לכן, הצורך שלהם במין נראה מועט ביחס לאלו שאינם חיים עם הפרעת אישיות זו. כאשר הוא מקיים יחסי מין הוא חש לעיתים קרובות שהמרחב האישי שלו מְחוּלָל, ולכן יהיו כאלה שירגישו כי אוננות או הינזרות ממין עדיפים מהקִרבה הרגשית שאותה הם צריכים לסבול כאשר הם מקיימים יחסי מין. תמונה זו מתרחבת בצורה משמעותית וחריגה באופן בולט לגבי אנשים החיים עם הפרעת אישיות סכיזואידית המקיימים יחסי מין אקראיים ואפילו יחסי מין תדירים עם אחרים.
הארי גאנטריפ, מתאר את "הרומן המיני הסודי" שחדר לכמה נישואים סכיזואידים כניסיון להפחית את כמות האינטימיות הרגשית המרוכזת במערכת יחסים אחת. הדהוד סנטימנטלי לכך הובע על ידי קארן הורני לפיה: "יש שמתרחקים מסקס היות שהוא יותר מדי אינטימי ליחסים קבועים, ובמקום זאת הם מספקים את צורכיהם המיניים עם זר". באופן הפוך, ישנם אנשים החיים עם הפרעת אישיות סכיזואידית שפחות או יותר מגבילים את היחסים אך ורק למגעים מיניים ולא חולקים עם הפרטנר המיני שום חוויה אחרת.
לאחרונה, ג'פרי סיינפלד (Jeffrey Seinfeld), פרופסור לעבודה סוציאלית מאוניברסיטת ניו-יורק, פרסם ספר על הפרעת אישיות סכיזואידית בו הוא מפרט דוגמאות על "הרעב הסכיזואידי" המוצג כהפקרות מינית. סיינפלד מספק דוגמה על אישה עם ההפרעה שפקדה בהיחבא בארים מגוונים כדי לפגוש גבר במטרה להשיג סיפוק מיני בלתי אישי, פעולה, טוען סיינפלד, המרגיעה את רגשות הרעב והריקנות.
סלמאן אקטאר, מסביר את הדינמיקה הזאת של פעולה ותגובה הדדית על ידי "מיניות גלויה מול מיניות סמויה. במקום לתאר את המיניות הסכיזואידית באופן צר כמינית או א-מינית, אקטאר מציע כי שני הכוחות כאחד נוכחים בסכיזואיד, למרות כיווניהם הסותרים". לכן, מבחינת אקטאר, תמונה קלינית מדויקת יותר של מיניות סכיזואידית חייבת לכלול הן את ההיבטים הגלויים והן את ההיבטים הסמויים. במישור הגלוי הסממנים הם א-מיניות לעיתים התנזרות, היעדר אינטרסים רומנטיים וסלידה מרכילות מינית ורמיזות מיניות. במישור הסמוי מציצנות ועניין בפורנוגרפיה, רגישות לארוטומניה, נטייה לאוננות כפייתית ולסטיות, אם כי אין הכרח שדבר מכל אלה יחול על כל האנשים החיים עם הפרעת אישיות סכיזואידית.
אבחנה מבדלת
אף על פי שהפרעת אישיות סכיזואידית חולקת כמה היבטים משותפים עם מצבים פסיכולוגיים אחרים, יש כמה מאפיינים חשובים המייחדים אותה ממצבים אלה.
שיקום
אדם בן 18 ומעלה שנקבעו לו 40% נכות ומעלה על ידי המוסד לביטוח לאומי בגין הפרעה נפשית זכאי לקבל שירותי סל שיקום, ראה ערך מורחב להלן
הערות שוליים
Schizotipinis asmenybės sutrikimas
גביע אפריקה לאומות 1962
נבחרת זכתה בטורניר לאחר שגברה במשחק הגמר על נבחרת  בתצאה 4-2. מנגיסטו וורקו מנבחרת אתיופיה מוחמד ובדוואי אבדל פת'ח מנבחרת הרפובליקה הערבית המאוחדת זכו בתואר מלכי השערים של הטורניר עם שלושה כיבושים לכל אחד.
מונה רוזנבלום
משה מרדכי (מונה) רוזנבלום (נולד בד' בשבט תשי"ב, 30 בינואר 1952) הוא מלחין, מנצח, מעבד ומפיק של מוזיקה חסידית, ונחשב כיום לאחד מאנשי המקצוע הוותיקים והחשובים בתחום. זוכה פרס אקו"ם על מפעל חיים.
קורות חיים
רוזנבלום הוא המפיק והמעבד של כמה מזמרי המוזיקה החסידית, ובהם: מרדכי בן-דוד, ליפא שמלצר, שלמה כהן, ופרחי מיאמי. הוא גם מפיק את הדיסקים של ירמיה דמן, זמר ומלחין בחסידות בעלזא.
מונה הוא גם מלחין ושיריו מבוצעים על ידי זמרים חסידיים, חלקם הם להיטים ידועים, כמו השיר "משיח משיח" בביצועו של מרדכי בן-דוד, השיר "מוריה" של אברהם פריד, השיר "רבונו של עולם" שהושר לראשונה על ידי דודו פישר ולאחריו על ידי מרדכי בן-דוד, השיר "אשריכם" שהשמיע בהיכל התרבות במרץ 2005 והשיר "כי יש בתורה" שהשמיע באצטדיון טדי ביולי 2012. כן הפיק את היצירה "אתה נגלית" לרגל סיום ש"ס עוז והדר שנערך באבניו בדצמבר 2007 ונכלל בתקליטור "תורה מפוארת". סדרת קלטות של שירים שהלחין יצאו בהפקתו, כאשר הביצוע הוא על ידי זמרים כמו אברהם פריד, מרדכי בן-דוד, ליפא שמלצר, שלמה כהן. עד עתה יצאו שבעה אלבומים בסדרה. בנוסף מפיק רוזנבלום סדרת דיסקים בשם "פילהרמונה", בה הוא מעבד שירים שונים המבוצעים על ידי זמרים שונים, ומופיעים בו גם כמה שירים חדשים. הוא עצמו אינו משמש כזמר, אך בקלטת "מונה 4" הוא ביצע לראשונה קטע קטן של השיר "מקימי מעפר דל" שהלחין בנו אפרים.
עד סוף שנות השמונים השתייך רוזנבלום לציבור הדתי לאומי, אך לאחר מכן התקרב לציבור החרדי. הוא מקורב לחסידות חב"ד (אשתו היא צאצאית של האדמו"ר הזקן), וכן לחסידות גור, להן הוא גם מפיק את הדיסקים במשך השנים לקראת הימים הנוראים.
רוזנבלום הוא גם מנצח, ומופיע באירועים גדולים בליווי תזמורתו. משנות התשעים ועד שנת 2012 היה מנצחה ומנהלה המוזיקלי של להקת הרבנות הצבאית. ביום העצמאות ה-60 למדינת ישראל עיבד והלחין שיר מקורי שכתבה יעל הרמתי ובוצע על ידי חברי מקהלת הרבנות בחידון התנ"ך העולמי- "שישים שנה". כן ניצח על התזמורת באירועי סיום הש"ס בשנים האחרונות. בשנת 2010 הוא נבחר לאחד הזוכים בפרס מפעל חיים של אקו"ם.
מאז שנות התשעים מגיש רוזנבלום תוכנית "קבלת שבת" בתחנות הרדיו הדתיות - תחילה בערוץ שבע, אחר כך ברדיו קול חי וכיום ברדיו קול ברמה. כמו כן ערך את המדור "ניגון יהודי" בעיתון המודיע.
שיטת הפצת הדיסקים
בעקבות המחירים הגבוהים יחסית של אלבומי המוזיקה, חידש מונה שיטת הפצה ייחודית. הוא החל להפיץ את אלבומיו דרך הרשתות הקמעונאיות הגדולות, כשבקנייה מעל סכום מסוים ברשת ניתן לקבל את האלבום במחיר זול במיוחד, כמחצית מהעלות הרגילה. האלבומים 'מונה 4' ו'פילהרמונה 5' היו האלבומים הראשונים שנמכרו בשיטת הפצה זו, ולאחר הצלחתה אימצו זמרים אחרים את שיטת ההפצה הזו.
יגאל תלמי
יגאל תַלמִי (נולד ב-31 בינואר 1925) הוא פרופסור לפיזיקה ומומחה לפיזיקה גרעינית, חתן פרס ישראל ופרס א.מ.ת וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ביוגרפיה
תלמי נולד בקייב שבאוקראינה למשה ולאה תלמי (סימלנסקי). באותה שנה עלתה משפחתו לישראל וגרה בכפר יחזקאל, בה היה אביו מראשוני המורים בבית הספר. בקיבוץ התיידד עם טוביה קושניר וחלם על קריירה כביולוג, השניים כונו בלגלוג "ציידי הפרפרים" על עניינם בטבע במקום בעבודות משק מסורתיות. לקראת לימודיו בתיכון מצא ספר ישן בפיזיקה שהצית את דמיונו מאחר שגילה כי ניתן לחשב תופעות טבע. הוא למד בכיתות י"א וי"ב בגימנסיה הרצליה ולאחר תום לימודיו התגייס לפלמ"ח. בגלל סיבות רפואיות שוחרר מהפלמ"ח ובשנים 1943–1947 למד לימודי תואר ראשון ושני בפיזיקה ובמתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר מכן, עם פרוץ מלחמת העצמאות, התגייס ושירת בחי"ש ובחיל המדע.
לאחר סיום שירותו הצבאי, למד לימודי דוקטורט במכון הטכנולוגי הפדרלי בציריך (ETH) בהנחייתו של וולפגנג פאולי, ועם סיומם, בשנת 1951, עבד בספקטרוסקופיה של גרעין האטום כעוזר המחקר של יוג'ין ויגנר באוניברסיטת פרינסטון בארצות הברית, הודות למלגת לימודים של ממשלת ארצות הברית ומלגה של התאחדות ציוני אמריקה. עם שובו לישראל החל לעבוד במכון ויצמן ונמנה בין ראשוני המחלקה לפיזיקה גרעינית. בשנת 1955 מונה למרצה אורח באוניברסיטה העברית. באוגוסט 1956 יצא לפרינסטון כמרצה אורח. בספטמבר 1957 קיבל את פרס ירושלים למדע.
בשנת 1958 קודם לדרגת פרופסור חבר. באותה שנה שילם חיל האוויר של ארצות הברית למכון ויצמן עבור עבודתו במכון ויצמן במסגרת שיתוף מידע.
לאורך שנות עבודתו הוזמן כפרופסור אורח והרצה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, באוניברסיטאות ייל, פרינסטון ואחרות. עד לפרישתו בשנת 1994 היה פרופסור במכון ויצמן ושימש גם בתפקידים מנהלתיים כיושב ראש המועצה המדעית, כראש המחלקה לפיזיקה גרעינית (1967–1976) וכדיקן הפקולטה לפיזיקה (1970–1984).
היה חבר הוועדה לאנרגיה אטומית והיה חבר ועדת המשנה למחקר.
במחקריו עסק תלמי במבנה גרעין האטום. שיטה שפותחה על ידו ומדדה את כוחות המשיכה של חלקיקי הגרעין הביאה לנוסחה המקובלת של מצבים בגרעין.
תלמי הוא חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 1963, מהצעירים ביותר שנבחרו לאקדמיה, ושימש בה יושב ראש החטיבה למדעי הטבע (1974–1980). על עבודתו זכה במהלך השנים בפרס ויצמן של עיריית תל אביב (1962), פרס ישראל למדעים מדויקים (1965, יחד עם עמוס דה-שליט), פרס רוטשילד (1971), פרס בתה של החברה האמריקנית לפיזיקה (2000) ופרס א.מ.ת (2003).
פעילות ציבורית
בשנת 1959 הוא הביע העדפה להנהגת בחירות אזוריות בישראל בתקווה ששיטה זו תעלה לשלטון אנשים יותר ראויים, הגם שטען שבכל שיטת בחירות יש חסרונות. בשנת 1974 הוא היה מבכירי התנועה לשינוי שיטת הבחירות בישראל.
תלמי היה מתומכיו של דוד בן-גוריון. בתחילת 1961 הוא הביע תמיכה בהמשך הקואליציה של בן-גוריון על רקע, בשנת 1965 הוא היה פעיל בארגון כנס של רפ"י במכון ויצמן ובשנת 1966 הוא נמנה עם הוועד לחגיגת יום ההולדת של בן-גוריון. בתחילת 1974 הוא חתם על קריאה של יובל נאמן לכינון ממשלת אחדות.
בשנת 1977 היה תלמי מהחותמים על קריאה לחנינה ליהושע בן ציון.
בורגווארד איזבלה
בורגווארד איזבלה (בגרמנית Borgward Isabella) היא מכונית משפחתית, בעלת 2 דלתות, ו-4 צילינדרים, שיוצרה על ידי יצרנית הרכב "Goliath-Werk G.m.b.H" הגרמנית בין השנים 1954–1962.
בשנת 2017 הציגה חברת "Borgward" את מכונית הקונספט "בורגווארד איזבלה (2017) קונספט", מלבד השם המשותף "בורגווארד איזבלה" לא היה כל דמיון בין הדגמים.
עמנואל אלנקוה
עמנואל אלנקוה (1935 – 22 באפריל 2023) היה עיתונאי ואיש תקשורת ישראלי.
ביוגרפיה
אלנקוה נולד בטבריה. שירת בצה"ל כמפקד טנק ומדריך בחיל השריון.
קריירה
עם סיום שירותו הצבאי החל לעבוד ככתב הספורט של העיתון "ידיעות אחרונות" ולימים הפך לכתב החדשות הצפוני של העיתון. במסגרת עבודתו סיקר את מלחמות ישראל בגבול הצפוני של המדינה, בהן מלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים.
אלנקוה ייצג גם אמצעי תקשורת זרים ככתב שלהם בארץ, בהם ה-BBC וסוכנות הידיעות רויטרס.
חיים אישיים
אלנקוה נפטר ב-22 באפריל 2023. הותיר אחריו אישה וארבעה ילדים.
הוראות הפיקוד העליון
הוראות הפיקוד העליון (בראשי תיבות: הפ"ע) הן הוראות כלליות שמוציא הרמטכ"ל באישור שר הביטחון, והקובעות עקרונות הנוגעים לארגון הצבא, למינהל, למשטר ולמשמעת בו ולהבטחת פעולתו התקינה. הוראות הפיקוד העליון הן חלק מ"פקודות הצבא" לפי חוק השיפוט הצבאי. חייל הפועל בניגוד להוראות הפיקוד העליון עובר עבירה ועלול לעמוד עליה לדין משמעתי או בפני בית דין צבאי.
חוק השיפוט הצבאי קובע כי אין חובת פרסום ברשומות של פקודות הצבא אך יש להביאן לידיעת הנוגעים בדבר בדרך שיורה הרמטכ"ל. פקודת מטכ"ל 33.0101 קובעת כי יש לאפשר לכל חייל, לעיין בפקודות הצבא. צה"ל מחויב להמציא הפקודות לעיון החייל ולאפשר מקום וזמן לעיון בהן. חובתם של קציני השלישות ביחידה לסייע לדרישה לעיין בפקודות הצבא.
הוראות הפיקוד העליון הן הפקודות הכלליות הבכירות במדרג פקודות הצבא, ולפיכך הן עדיפות על פני כל פקודה כללית אחרת.
נייר כסף
נייר כסף, הוא גיליון מתכת דק העשוי מבדיל. נייר הפח הוחלף לאחר מלחמת העולם השנייה על ידי נייר אלומיניום זול ועמיד יותר, שעדיין מכונה "נייר כסף" באזורים רבים (דוגמה לכינוי שגוי).
היסטוריה
בגלל עמידותו בפני אִכּוּל, עמידותו בפני חמצון, זמינותו, עלותו הנמוכה, רעילותו הנמוכה וגמישותו הקלה, נייר כסף שימש כסתימה לחורים בשיניים לפני המאה ה-20. הקלטות האודיו הראשונות על גלילי פונוגרף נעשו על נייר כסף.
ארגאו
ארגאו (בגרמנית: Aargau) הוא אחד מהקנטונים הצפוניים של שווייץ עם כ-635,000 תושבים (נכון ל-2013) ושטח של כ-1,404,000 דונם.
בירת המחוז היא אראו, בעלת מועדון הכדורגל אראו שהוא אחד ממועדוני הכדורגל הידועים בשווייץ.
ארגאו כולל בתוכו 11 רשויות מקומיות.
היסטוריה
במהלך המאות ה-17 וה-18 הקנטון עבר תהליך תיעוש אשר גרם לעלייה ניכרת במספר התושבים, ובמיוחד בעיר הבירה של הקנטון אראו (שם האוכלוסייה גדלה בכ-35% בשנים 1764-1798). כתוצאה מתהליך התיעוש, אחוז החקלאים באוכלוסייה ירד לכ-34%-40%, כאשר אחוז החקלאים בקנטונים האחרים עמד על כ-46%-57%.
ארגאו נכבש על ידי צרפת במסגרת מלחמות המהפכה הצרפתית בשנת 1798, אשר נסוגה ממנה לאחר מכן. הקנטון במתכונתו הנוכחית הוקם בשנת 1803 כאיחוד בין שני קנטונים שונים.
כלכלה
בשנת 2010 שיעור האבטלה עמד על כ-3.6%.
האדמה בארגאו היא מהפוריות בשווייץ, והחקלאות היא מרכיב חשוב מאוד בכלכלה המקומית. הקנטון מפותח גם מבחינה תעשייתית, והענפים התעשייתיים הבולטים הם הנדסת חשמל, פלדה, ברזל וטקסטיל. גם התיירות תורמת רבות לכלכלה.
מתוך חמש תחנות כוח גרעיניות בשווייץ, שלוש נמצאות בארגאו.
דמוגרפיה ואוכלוסייה
נכון לדצמבר 2016, גרים בארגאו כ-663,462 תושבים. בשנת 2010, 21.5% מהאוכלוסייה היו אזרחים זרים. נכון לשנת 2000 השפה המדוברת ביותר בקנטון היא גרמנית המדוברת על ידי כ-87.1% מהאוכלוסייה. השפה השנייה בשכיחותה היא האיטלקית (המדוברת על ידי 3.3% מהאוכלוסייה) ולאחר מכן הסרבו-קרואטית (1.9%).
דת
נכון לשנת 2000:
הקהילה היהודית
בארגאו שוכנות שתי העיירות היחידות שבהן הותר ליהודי שווייץ להתגורר עד האמנסיפציה של 1866, לנגנאו ואנדינגן. למרות היכולת של היהודים להישאר בעיירות אלו, על היהודים הוטלו מגבלות רבות, בהן איסור להיות יחד עם נוצרים תחת אותה גורת גג, איסור לרכוש אדמות ובתים והוטל עליהם מס גבוה משהוטל על הנוצרים. בשנת 1760 הוטלו מגבלות נוספות בנושאי נישואים ותרבות.