cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הטי גרין
חיים בוגרים
בתה של גרין, סילביה, התגוררה עם אמה עד שנות השלושים לחייה. הטי הסתייגה מכל המחזרים של בתה, וחשדה שהם רודפי בצע. לבסוף, סילביה התחתנה עם מתיו אסטור וילקס ב-23 בפברואר 1909, לאחר חיזור של שנתיים. הוא היה בן למשפחת אסטור, בעלת ההון, ונכנס לנישואין עם שני מיליון דולר משלו, מספיק כדי להבטיח לגרין שהוא לא רודף בצע. עם זאת, הטי הכריחה אותו לחתום על הסכם ממון לפני הנישואין שוויתר על זכותו לרשת את הונה של סילביה.
כשילדיה הגדולים עזבו את הבית, עברה גרין שוב ושוב בין דירות קטנות בברוקלין הייטס ומשנת 1898 התגוררה בהובוקן, ניו ג'רזי, בעיקר כדי להימנע ממס הארנונה של ניו יורק, אם כי הלוותה כסף לעיר בתעריפים סבירים. היא הייתה נוסעת באופן קבוע למשרדה בבנק הכימי בברודוויי ועד שנת 1905, הטי הייתה המלווה הגדולה ביותר של ניו יורק. דירתה של גרין לא הייתה מחוממת והתזונה שלה כללה ביצים, בצל, ושיבולת שועל יבשה. היא לא אכלה אוכל חם כי זה היה מגדיל את חשבון הדלק שלה.
בזקנתה היא פיתחה בקע, אך סירבה לבצע ניתוח, והעדיפה להשתמש במקל קיבוע כדי לנסות להוריד את הנפיחות. בסופו של דבר היא העבירה את משרדה לבנק 'הפארק הלאומי', כשחשבה שהורעלה בבנק הכימיקלי, פחד שהיה לה רוב חייה.
מוות
ב־3 ביולי 1916 נפטרה הטי גרין, בגיל 81 בביתו של בנה בניו יורק. על פי הערך שלה בספר השיאים העולמי של גינס כ"קמצנית הגדולה ביותר בעולם", היא נפטרה משבץ מוחי עקב דימום תוך-גולגולתי לאחר שהתווכחה עם משרתת על סגולותיו של חלב רזה. ה"ניו יורק טיימס" דיווח כי היא לקתה בסדרת התקפי שבץ לפני מותה.
לאחר מותה, הטי נודעה כ"קוסמת הכספים "ו"האישה העשירה ביותר באמריקה". הערכות השווי הנקי שלה נעו בין 100 מיליון דולר ל -200 מיליון דולר (שווה ערך ל -2.35 מיליארד דולר ל -4.7 מיליארד דולר בשנת 2020), מה שהופך אותה לכאורה לאישה העשירה בעולם באותה תקופה.
היא נקברה בבלוז פולס, ורמונט, לצד בעלה, לאחר שבשלב מאוחר בחייה, היא המירה את דתה לאמונה האפיסקופלית, אמונתו של בעלה, על מנת שתוכל להיקבר אותו.
שני ילדיהם חלקו את עזבונה, שכלל נאמנות על שם סילביה שנוהל עשר שנים על ידי אד. דווח כי הם ניצלו את עושרם יותר מאימם. שניהם עברו את השפל הגדול, יחסית ללא פגע, בזכות הפילוסופיה של הטי לגבי קנייה שמרנית המגובה במאגר מזומנים משמעותי. נד היה אספן מיומן עם עניין בכל דבר, החל מאוטומציה בתחום המדעים ועד גננות. לאחר מותו, אחותו סילביה, כיורשת, תרמה את אחוזתו 'ראונד היל', מסצ'וסטס בשנת 1948 למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, שהשתמש בנכס לצורך ניסויים, ביניהם בניית אבטיפוס למכבש אטום.
סילביה נפטרה בשנת 1951, והותירה סכום של כ -200 מיליון דולר. היא תרמה כמעט את הכל ל-64 מכללות, כנסיות, בתי חולים ומטרות צדקה אחרות. שני הילדים נקברו ליד הוריהם בבלוז פולס.
קריירת ההשקעות
הטי פעלה לפי אסטרטגיית השקעות שגרתית, במילותיה," אני קונה כאשר הדברים זולים ואיש לא רוצה אותם. אני שומרת עליהם עד שהם יעלו ואנשים ישתגעו כדי להשיג אותם. למעשה, אני מאמינה שזהו הסוד של כל עסק מצליח". הטי השקיעה את הריבית מקרן הנאמנות של אביה, השקעה דומה להשקעה שאביה עשה, באיגרות חוב של מלחמת האזרחים, ששילמו תשואה גבוהה בזהב, בתוספת למניות הרכבת. הרווח השנתי שלה במהלך השנה הראשונה שלה בלונדון הסתכם ב 1.25 מיליון דולר, בעוד שהרווח המקסימלי שלה ליום אחד היה 200,000 דולר. הטי הייתה נוהגת להגיד, "אני מאמינה להיכנס בתחתית ולצאת בשיא. אני אוהבת לקנות מניות רכבת, אג"ח או משכנתא. כאשר אני רואה דבר זול שאיש לא רוצה, אני קונה הרבה ממנו ושומרת את זה". גריין - באק, (דולרים ישנים) מוזלים של הטי, שנרכשו במהלך מלחמת האזרחיים, עלו בערכם כאשר הקונגרס בשנת 1875 גיבה אותם בזהב. כפי שהטי אמרה על פילוסופית ההשקעה שלה, "לפני שאני מחליטה על השקעה אני מחפשת כל סוג של מידע אודותיה".
כאשר משפחת גרין חזרה לארצות הברית באוקטובר 1873, לאחר שאדוארד ספג הפסדים בוול סטריט, הם התיישבו בעיר הולדתו של אדוארד בלוז פולס ורמונט, אף על פי שהטי הייתה מסוכסכת עם אמא של אדוארד עד למותה בשנת 1875. באותה שנה הטי כיסתה את ההפסדים של אדוארד, שהיו קשורים ללונדון ולבנק של סן פרננסיסקו שבהם היה אדוארד אחד הדירקטורים.
לאחר קריסת הפיננסים בשנת 1885 ג'ון ג'יי סיסקו ובנו, שאדוארד היה שותף שלהם, התגלה כי לאדוארד היו חובות בסך 700,000 דולר. 500 אלף הדולר של הטי גרין היוו רבע מנכסי הבנקים. הבנק סירב להטי להעביר 26 מיליון דולר במניות, שטרי משכנתא ואג"ח לבנק הלאומי הכימקלי, עד לתשלום חובו של אדוארד. בסופו של דבר הטי ביצעה את ההעברה ושילמה את חובו של בן זוגה אך מעולם לא סלחה לו.
הטי הקימה משרד בבנק הכימקלי, אך המשיכה להתגורר בפנסיונים, דירות או בתי מלון. באותה תקופה היא הייתה ידועה בשם "מלכת וול סטריט".
מוניטין
החסכנות של הטי גרין הייתה אגדית. נאמר עליה שלעולם לא תדליק את החימום או תשתמש במים חמים. היא לבשה שמלה שחורה ישנה אחת ובגדים תחתונים שהיא החליפה רק לאחר שהם נשחקו. היא לא שטפה את ידיה והיא נסעה בכרכרה ישנה. היא אכלה בעיקר פשטידות שעלו חמישה עשר סנט. אגדה אחת מספרת כי היא בילתה לילה שלם במרכבה בחיפוש אחר חותמת ששווה שני סנט. אגדה אחרת מספרת כי היא הורתה למכבסה שלה לכבס רק את החלקים המלוכלכים ביותר בשמלתה כדי לחסוך כסף על סבון.
מנקודת המבט של הטי, "רק מפני שאני מתלבשת בפשטות ולא מוציאה הון על שמלותיי, הם אומרים שאני משוגעת או מטורפת".
גריין ניהלה חלק ניכר מעסקיה במשרדי הבנק הלאומי בנוי יורק, מוקפת על ידי מזוודות המוקפות במטען ומזוודות מלאות בניירותיה. היא לא רצתה לשלם שכירות עבור המשרד שלה. בהמשך שמועות לא מבוססות טענו שהיא אכלה רק שיבולת שועל, שחוממה ברדיאטור המשרדי. ייתכן בגלל שמלתה העלובה (בעיקר בגלל חסכנות), קיבלה את השם "המכשפה מוול סטרייט".
היא הייתה אשת עסקים מצליחה שעסקה בעיקר בנדל"ן, השקיעה ברכבות ומכרות, והלוותה כסף תוך רכישת משכנתאות רבות. עיריית ניו יורק הגיעה להטי מספר פעמים כדי לקחת הלוואות, באופן ספציפי במהלך הפאניקה של 1907. היא כתבה צ'ק של 1.1 מיליון דולר ולקחה את התשלום באיגרות חוב לטווח קצר. היא הייתה מטיילת אלפי מיילים לבדה, בתקופה שבה נשים מעטות מעזות לנסוע ללא ליווי, על מנת לגבות חוב של כמה מאות דולרים.
גרין נכנסה ללקסיקון של אמריקה של סוף המאה עם הביטוי הפופולרי "אני לא הטי אם אני נראה ירוק (גרין)". או. הנרי השתמש בביטוי הזה ב-1890 בסיפור - "חדר השמיים" כאשר אישה צעירה שניהלה משא ומתן על שכר הדירה בחדר שבבעלות גברת זקנה, ניסתה להסביר שהיא לא עשירה כמו שהיא נראית וגם לא נאיבית.
חסכנותה התבטאה גם בחיי המשפחה, כאשר הבן שלה נד שבר את רגלו כילד, הטי ניסתה שיקבלו אותו במרפאת החינם של העניים, ולאחר שזוהתה והוגש לה חשבון מנופח, עזבה את המרפאה בסערה. כותב הביוגרפיה שלה טוען שהיא שילמה את החשבון ולקחה את בנה לרופאים אחרים, רגלו לא נרפאה כראוי ואחרי שנים היו צריכים לכרות אותה.
במילותיה של הטי, "אני לא מאמינה שהחברה מפרשת נכון מה שאנשים עשירים גורמים לנו להאמין, אני הייתי מתעייפת אילו הייתה גרה באחד הבתים היפים בנוי-יורק, יוצאת כל הלילה וישנה כל היום. אין להם שום הנאה אמיתית. הנאה אמיתית היא קיום יחסים עם אנשים שאתה אוהב". עם זאת היא הייתה פילנתרופית בסתר ונמנעה מתשומת הלב התקשורתית. במילותיה, "אני מאמינה בצדקה בסתר". להטי היה גם רושם של אדם מטפל ואוהב היא הייתה מטפלת בשכנים הצעירים והמבוגרים שלה. השיר האהוב עליה היה "הסימפוניה שלי" מאת וילאם הנרי צ'אנינג.
יצירות בהשראתה
הסרט הזאבה (The She-Wolf) שיצא בשנת 1931 והסרט אתה לא יכול לקנות הכל (You Can't Buy Everything)  היו סרטים על אשת עסקים מיליונרית קמצנית, בהשראת סיפורה של הטי גרין.
סולני באך האמריקאים
סולני באך האמריקאים (באנגלית: American Bach Soloists ("ABS") היא תזמורת בארוק אמריקאית, המוקדשת לשימור מורשת המוזיקה של יוהאן סבסטיאן באך ובני תקופתו באמצעות ביצוע אותנטי בכלים אותנטיים של תקופת הבארוק. התזמורת נוסדה בבלוודיר, קליפורניה בשנת 1989, במטרה להציג לקהל בן-זמננו את הקנטטות של באך כפי שנשמעו בתקופתו. ג'פרי תומאס, אחד המייסדים והמנהל האמנותי, הרחיב מאז את המגמה האמנותית של ההרכב וכלל ברפרטואר גם יצירות אינסטרומנטליות של באך ויצירות מופת כוראליות גדולות יותר, כמו גם מוזיקה של בני זמנו של באך ושל מלחינים מראשית התקופה הקלאסית. שמה של מקהלת ההרכב עתיקת השבחים שונה ב-2006 ל"מקהלת באך האמריקאית".
להנצחת כהונתו רבת ההשראה בת חצי היובל של המנהל המוזיקלי ג'פרי תומאס, יצרה תזמורת סולני באך בשנת 2013 את פרס ג'פרי תומאס כאות הוקרה, הכרה ועידוד למוזיקאים מחוננים במיוחד בראשית דרכם בתחום המוזיקה העתיקה. מקבלי הפרס הקודמים הם הטנור גאי קאטינג (2013), הצ'לנית גרטכן קלאסן (2014) והכנרת טטיאנה צ'ולוצ'ניקובה (2015). תזמורת סולני באך האמריקאים הופיעה בכמה מן הפסטיבלים המובילים בעולם למוזיקה עתיקה ולמוזיקה קאמרית, וכן ברחבי אמריקה ובאירופה ואסיה. היא ערכה 19 הקלטות בחברות "קוך קונטיננטל קלאסיקס" ו"דלוס אינטרנשיונל" ובחברת ההקלטות שלה עצמה, ובכלל זה שישה אלבומים של קנטטות של באך, המיסה בסי מינור, מתאוס פסיון והקונצ'רטי הברנדנבורגיים של באך והעיבודים שלו למוזיקה איטלקית, מיסות של היידן, יצירות ווקאליות של שיץ, הסימפוניה התשיעית של בטהובן ועוד. ב-2013 הוציאה התזמורת הקלטה של זמרת הסופרן מרי וילסון שרה אוסף של יצירות ווקאליות וירטואוזיות מאת הנדל, ובהן המוזיקה שלו למזמור תהילים קי"ג, "הללו עבדי ה'" Laudate pueri Domimum והמוטט  Silete venti.
אריאל ויסמן
אריאל ויסמן (נולד ב-15 באפריל 1987) הוא תסריטאי, קומיקסאי, קומיקאי וסטנדאפיסט ישראלי.
ביוגרפיה
ויסמן גדל בראשון לציון. בין השנים 2008–2009 השתתף בכתיבת תוכנית הרדיו "ץ סופית" ששודרה ברדיו תל אביב, וגילם בה דמויות שונות.
ב-2011 החל לעבוד בצוות הכותבים של התוכנית "קאמבק" ששודרה ב-HOT קומדי סנטרל. באותה שנה כתב גם לתוכנית הטלוויזיה "נבחרת ישראל בטלוויזיה" ששודרה בערוץ 10. ב-2012 כתב לתוכנית הטלוויזיה "פוטו פיניש" בהנחייתו של אלי פיניש ששודרה בערוץ הראשון. ב-2013 היה בין הכותבים לסדרת הטלוויזיה הסאטירית "היהודים באים" שיצרו נטלי מרכוס ואסף בייזר לערוץ הראשון; בעקבות סערה ציבורית שעוררה התוכנית, היא נגנזה ועלתה לשידור שנה לאחר מכן, ב-7 בנובמבר 2014. בנוסף כתב ויסמן גם לתוכניות הסאטירה "ארץ נהדרת" ו"גב האומה".
ב-2014 שיחק בסדרת הטלוויזיה "חלם בהלם", שכתב איתי רייכר וביימה שירלי שטרן.
ביולי 2017 עלתה לשידור בזכיינית "רשת" של ערוץ 2 תוכנית המערכונים "טלוויזיה מהעתיד", אותה הוא יצר, כתב ומשתתף בה כמגיש יחד עם ניב מג'ר ויואב רבינוביץ'. לאחר מכן, ביולי 2018, נחשף בחשבון הטוויטר שלו כי לסדרה "כוח חרדון", ששודרה בסדרה זאת, עומדת לצאת עונה שנייה.
ויסמן חבר בקבוצת הסטנד-אפ "כל מה שמצחיק בעולם" ומופיע לצד שאר חברי הקבוצה: ירמי שיק בלום, ניב מג'ר, גלית חוגי, תומר פישמן, ליאור אמסטרדמסקי ואסף קפלנסקי.
ויסמן הקים את הטאמבלר "מצחיקולים", בו פרסם בין השאר קומיקס פארודי על הקומיקסים של דניאלה לונדון דקל.
חיים אישיים
נשוי לרחלי רוטנר, עיתונאית, יוצרת קומיקס וקומיקאית. הזוג מתגורר בתל אביב ולהם בן.
יצירות קומיקס
"הוברט הוברט" החל להתפרסם כוובקומיקס באתר האינטרנט "דורימאני עורלה", בו הוצגו קומיקסים ואנימציות.
"אודי" הוא מדור קומיקס שבועי שהתפרסם בג'נענע, פורטל הצעירים של אתר "נענע", מה-6 בפברואר 2006 ועד ה-5 באוקטובר 2007, ולאחר מכן בין ה-20 בינואר 2008 ועד ה-13 באוגוסט 2010. אודי הופיע בנוסף גם ב"החוברת המסריחה הזאת", פרויקט קומיקס משותף לוויסמן וליוצרים אחרים.
אריק שינסקי
אריק קן שינסקי (באנגלית: Eric Ken Shinseki; נולד ב-28 בנובמבר 1942) הוא גנרל אמריקאי בדימוס ששירת כראש מטה צבא ארצות הברית. בינואר 2009 מונה למזכיר לענייני חיילים משוחררים בקבינט של הנשיא ברק אובמה, הוא כיהן בתפקיד עד התפטרותו במאי 2014.
ביוגרפיה
שינסקי נולד בליהואה שבהוואי, למשפחה ממוצא יפני. ביוני 1965 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית וקיבל דרגות סגן-משנה. הוא הוצב בדרום וייטנאם ושירת כקצין טיווח ארטילריה בדיוויזיית החי"ר ה-25. בספטמבר 1966 נפצע כשעלה על מוקש ואיבד חלק מכף רגלו. לאחר תקופת החלמה בהונולולו מונה לתפקידי מטה במפקדת הצבא האמריקאי בהוואי. ב-1968 עבר לזרוע השריון, השתלם בקורס קציני שריון מתקדם בפורט נוקס, ב-1969 הוצב בווייטנאם, ופיקד על גדוד שריון ברגימנט הפרשים ה-5, במהלך שירותו נפצע פעם נוספת ב-1970. בהמשך הקריירה הצבאית שלו הוצב באירופה, שימש כמפקד בריגדה בדיוויזיית החי"ר ה-3, קצין אג"ם בדיוויזיית החי"ר ה-3, מפקד דיוויזיית הפרשים הראשונה, קצין אג"ם בקורפוס ה-7, עוזר ראש המטה הכללי לענייני תכנון ומבצעים בשנים 1996–1997.
ב-1997 מונה למפקד הארמייה השביעית של צבא ארצות הברית ובמקביל פיקד על כוחות השכנת השלום של נאט"ו בבוסניה והרצגובינה. בשנים 1998–1999 שירת כסגן ראש מטה צבא ארצות הברית.
ביוני 1999 מונה לראש מטה צבא ארצות הברית, בתפקידו זה יישם תוכנית לקידום הניידות והגמישות של הצבא, על ידי שימוש מורחב בנגמ"שי סטרייקר. בעקבות פיגועי 11 בספטמבר 2001, הוביל את הצבא למבצע חירות מתמשכת באפגניסטן. לקראת מלחמת עיראק התעמת עם שר ההגנה דונלד רמספלד כשבעדותו בפני הקונגרס הצהיר כי ידרשו כוחות גדולים על מנת לשלוט בעיראק אחרי הפלישה. ביוני 2003 השתחרר בדרגת גנרל ארבעה כוכבים. במהלך שירותו עוטר פעמיים במדליית לב הארגמן, שלוש פעמים בכוכב הארד (כולל סימון V לעיטור שהוענק על אומץ בשדה הקרב), במדליית האוויר, פעמיים בלגיון ההצטיינות ובמדליית השירות המצוין, במדליית השירות המצוין של הצי, במדליית השירות המצוין של חיל האוויר, במדליית השירות המצוין של משמר החופים, ופעמיים במדליית השירות המצוין של מחלקת ההגנה.
לאחר שחרורו כיהן כדירקטור במספר חברות בהן קונצרן האניוול וחברת הביטוח גארדיאן.
שינסקי נשוי ואב לשני ילדים. במהלך שירותו הצבאי סיים תואר שני בספרות אנגלית באוניברסיטת דיוק.
גרי מנדלבאום
גרשון (גרי) מנדלבאום הוא דמות בדיונית שהופיעה בקומדיות המצבים "הפיג'מות", "הפיג'מות בקפה קר סול", "הפיג'מות במופע של דובל'ה" ו"מנדלבאום בלש פרטי". הדמות מגולמת על ידי יניב פולישוק. מאופיין בהתנהגות זעופה, ממורמרת וילדותית.
אפיון
גרי מנדלבאום סובל מהקרחה, לובש תמיד גופייה לבנה, מעליה אותה חולצה מכופתרת לבנה (שעם הזמן נהפכה לאפורה), ומכנסיים שחורים. בצעירותו היה לו שיער גולש.
מנדלבאום ידוע כאדם קמצן, עקשן, רודף בצע וילדותי. כמו כן, מביע רגשות מרמור ואובדנות. בעל גישה פרימיטיבית לגבי טכנולוגיה.
ביוגרפיה בדיונית
מנדלבאום גדל בפתח תקווה ולמד בבית ספר "הס" בעיר. הצליח לסיים את לימודיו בזכות דודתו אתי פולישוק (מגולמת על בסיס ועל ידי אתי פולישוק). בעודו תלמיד היה יושב ראש מועצת תלמידים. הוביל תפקיד זה במשך כשבועיים, עד שנתפס מבלה עם התלמידה שפרה בוימפלד, אותה הכיר בתקופת הלימודים, ביחידות בחדר המנהל, מה שגרם להדחתו.
מנדלבאום היה סולן בלהקת רוק שהקים יחד עם חברו ללימודים, עודד מנשה (דמות המגולמת על בסיס ועל ידי עודד מנשה).
בבגרותו החל לעבוד במסעדת "המבורגרי", המבורגרייה ברחוב מזא"ה 17 פינת מאפו בתל אביב. איכות המזון במסעדה ירודה ועל כן העסק נחשב כושל וכמעט נטול הכנסות ולקוחות.
בשנת 2004 התמודד לראשות העיר תל אביב.
בין העונה החמישית לשישית של הסדרה הפיג'מות פתח סוכנות בילוש מצליחה. הפעילות מתועדת בסדרה מנדלבאום בלש פרטי. בין עונות אלה ההמבורגרי היה סגור בשל הרעלת פימו של פקח מטעם משרד הבריאות, לאחר שאכל נקניקיה בהמבורגרי.
אויבים
עוד בהיותו נער, במסגרת בחירות לראשות מועצת התלמידים, רכש אויב, שמעון צמחוני (ניר רון), בהן ניצח מנדלבאום. באותה תקופה אהבו מנדלבאום וצמחוני את אותה נערה, שפרה בוימפלד, שבעתיד נישאה למנדלבאום, מה שהוסיף ליריבות ביניהם.
מאז ההפסד של צמחוני, הוא מנסה להתנקם במנדלבאום בהזדמנויות שונות בחיים, דבר שבא לידי ביטוי בפרק ייחודי בכל עונה של הפיג'מות החל מעונה 3, "צמחוני נגד מנדלבאום", וכן גם בסדרת הבת, מנדלבאום בלש פרטי. היריבות מתגלה לראשונה בסדרה הפיג'מות, כאשר צמחוני מנסה להתמודד לראשות עיריית תל אביב-יפו במערכת בחירות של שנת ה'תשס"ד (2004), אך מנדלבאום בתגובה מחליט לרוץ גם הוא לראשות העירייה. השניים מחבלים בתעמולה אחד של השני, ולבסוף אף אחד מהשניים לא זכה, אך אירוע זה הוסיף ליריבות.
כעבור תקופה צמחוני מתקבל לתפקיד ציבורי בעיריית תל אביב, מנהל מחלקת גבייה, במסגרתו נחשף לתוכניות הקמה של מערכת רכבת שצפויה לעבור בסמוך להמבורגרייה של מנדלבאום. צמחוני חומד במיקום האסטרטגי של ההמבורגרייה במזא"ה פינת מאפו, ומפעיל לחץ על מנדלבאום באמצעות דוחות ועבודות יזומות באזור ההמבורגרייה כדי לגרום למנדלבאום למכור לו את המקום. המזימה של צמחוני נחשפת וצמחוני נאסר לתקופה של כשנה. לאחר שחרורו, צמחוני שב ומנסה להפעיל לחץ על מנדלבאום באמצעות רכישת עסק מול ההמבוגרייה שלו, "הצמחו-בורגר", בתקווה שהתחרות והקשרים שלו יביאו את מנדלבאום לייאוש ולאילוץ סגירת המקום, אך גם הפעם המזימה נכשלת.
בתקופתו של מנדלבאום כבלש פרטי מגיע צמחוני במסווה של מרסס למשרד החקירות של מנדלבאום, שם ניסה להרעיל את מנדלבאום למוות. מנדלבאום נכנס למצב של קומה ובדרך נס מתעורר. בעקבות ניסיון ההרעלה נכנס צמחוני לכלא ומשתחרר כשנה אחרי.
ההתנצחות המתועדת האחרונה בין השניים התרחשה בשנת 2015 כאשר צמחוני שוב מנסה לגזול ממנדלבאום את ההמבורגרי על ידי כך שמחתים את גרי על חוזה ללא ידיעתו, לפיו האחרון לווה כסף עם ריבית שעתית וחייב להחזיר אותו תוך 24 שעות, ולא - ההמבורגרייה תעבור לבעלות המלווה. העסק כמעט מצליח עד שמתגלה כי ההמבורגרי חכור, ולא ניתן למכור ערך חכור.
השפעה
הדמות צברה פופולריות רבה בקרב הנוער הישראלי. הפכה ל"קאלט" כך שמשפטים שלה מצוטטים כחלק מהשיח היומיומי.
אצטדיון דוחה
אצטדיון דוחה (או דוחא, בערבית: ستاد الدوحة) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר סח'נין שבישראל. האצטדיון משמש את קבוצת בני סכנין במשחקיה הביתיים ומכיל 8,500 מקומות ישיבה.
היסטוריה
לאחר עלייתה לליגת העל בשנת 2003, נאלצה בני סכנין לארח את משחקיה הביתיים הרחק מביתה מפני שהאצטדיון לא היה ברמה הנדרשת על ידי ההתאחדות לכדורגל בישראל לליגת העל. באצטדיון באותה עת היו רק 2,000 מקומות ישיבה. תחילה נבדקה האפשרות להקים אצטדיון חדש ומודרני, בשטח פתוח שבין עראבה לסכנין, אך לא התקבל אישור להקמתו והוחלט על שדרוג האצטדיון הקיים, בעלות של כ-18 מיליון שקלים, כך שהאצטדיון יכלול 7,000 מקומות ישיבה. הפרויקט כלל גם הקמת מגרשי חניה, מגרש אימונים, מתקני עזר, חדרי כושר, מלתחות ומבני מנהלה. הקבוצה נתקלה בקשיים לגייס את הכסף הדרוש לשדרוג, ונעשתה פנייה של עיריית סכנין והנהלת הקבוצה, באמצעות חבר הכנסת אבשלום וילן, למשרד ראש הממשלה לאישור תקציב לפרויקט. הקמת שלב א' של שדרוג האצטדיון, שגויס מתורמים רבים בישראל, וגם ממשרד ראש הממשלה, הושלם באוקטובר 2005, בתכולה של 4,500 מקומות ישיבה. נדרשו עוד כ-10 מיליון שקל כדי להשלים את גודל האצטדיון לכדי 7,000 צופים. באמצעות חבר הכנסת אחמד טיבי נעשתה פנייה לוועד האולימפי הלאומי של קטר שהסכים לתרום 10 מיליון דולר. התרומה נועדה, בנוסף לשדרוג האצטדיון, גם להקמת כפר ספורט בעיר. כאות הוקרה הוחלט לקרוא לאצטדיון על שם בירת קטאר – דוחה.
ב-21 באוקטובר 2005 נערך המשחק הראשון של בני סכנין באצטדיון המשודרג. האצטדיון היה מלא לחלוטין. הקבוצה הפסידה לבני יהודה תל אביב 3-0.
ב-8 בינואר 2006, אירע תגרה המונית בסיום המשחק בין בני סכנין ליריבתה הגדולה, בית"ר ירושלים. אוהדי סכנין, שיצאו ראשונים מהמגרש, יידו אבנים לעבר האצטדיון וכר הדשא, שם עמדו אוהדי בית"ר ירושלים. בתגובה, אוהדי בית"ר השחיתו את האצטדיון והתעמתו עם אוהדי סכנין שנשארו בתוכו. כ-20 אנשים נפצעו בתקרית.
בפגרת הקיץ של 2017 עבר האצטדיון שיפוץ מקיף שכלל בניית תא תקשורת חדש ועמדות מצלמה מצידו המזרחי, קירוי ליציע המערבי המרכזי, שיפוץ מלתחות השחקנים, שיפוץ אזור הקופות תחת היציע הדרומי, התקנת מסך תוצאות וטיפול במערכות ההשקיה והניקוז לדשא. השיפוץ הושלם במרץ 2018.
בעבר ניתנו לאצטדיון מספר צווי סגירה כך למשל ב-27 בדצמבר 2009 הוציאה משטרת ישראל צו סגירה לאצטדיון בעקבות אירועים אלימים בסיום משחק בין בני סכנין לאחי נצרת. וב-2 בדצמבר 2021 משרד הכלכלה הודיע על סגירת האצטדיון, בעקבות הפרת רישיון העסק במשחק בין בני סכנין מול בית"ר ירושלים, בו נכנסו אלפי אוהדים מעבר לכמות האוהדים שאושרה.
ספרי זוטא דברים
ספרי זוטא דברים הוא מדרש הלכה אבוד ששוחזר על ידי מנחם כהנא על פי מובאות בכתבי הקראי ישועה בן יהודה, ובמעט חיבורים אחרים. כהנא כינה את הספר "ספרי זוטא", מתוך הדמיון במאפייניו לספרי זוטא במדבר, כאסכולה מדרשית מיוחדת בתוך דבי רבי עקיבא. מדרש זה מקביל לספרי דברים ששייך ל"דבי רבי עקיבא" הרגיל, וכן למכילתא דברים השייכת לדבי רבי ישמעאל.
אריה לופסקו
אריה (ריקו) לופסקו (3 במאי 1913– 17 בפברואר 1991) היה מצנחני היישוב.
ביוגרפיה
אריה (ריקו) לופסקו נולד בעיר פולושטי ברומניה והיה הצעיר במשפחה עם שבעה ילדים, ציונית מהמעמד הבינוני. בגיל צעיר הצטרף לתנועת השומר הצעיר והתחנך לעלייה לארץ ישראל. במסגרת זו עבר הכשרה והכנה לעבודה בחקלאות.
ב־25 בדצמבר 1932 עלה עם חברי התנועה לארץ ישראל. יחד עם קבוצת "מלט" עבר להכשרה בפתח תקווה ומשם עברה הקבוצה בשנת 1934 להשלים את קיבוץ שריד. עבד בשדה, בסלילת כבישים וכנהג.
עם הקמת הפלמ"ח, הצטרף לשורותיו לפלוגה ב'. נשלח לקורס מפקדי מחלקות ביבנאל, והיה מפקד יחידת הפלמ"ח בקיבוץ אילון.
כאשר הוחלט לגייס מתנדבים מקרב יהודי ארץ ישראל לצאת לשליחות הצלה באירופה, התנדב וגויס לצבא הבריטי. הוא הצטרף למשלחת השליחים-הצנחנים וצנח ברומניה ב-3 במאי 1944 יחד עם יצחק שחם (מקרסקו). הוא נתפס וישב בכלא מספר חודשים.
עם תום המלחמה נשאר ברומניה ופעל בארגון עליית יהודי רומניה לארץ ישראל. היה מעורב בשילוח ה"פאן יורק" וה"פאן קרסנט" ועליהן כ-15000 יהודים. הוא המשיך בפעילות זו עד שנת 1949, ושב ארצה לקיבוצו שריד.
בקיבוץ השתלב בחיי המשק והיה פעיל במשך שנים רבות כגזבר, מקים ומנהל המפעל לאופני השחזה "גמל" ועבד במטע האבוקדו. הוא מילא תפקידים מחוץ לקיבוץ: גזבר ומנהל קואופרטיב המשאיות "התבור", גזבר "פרי-העמק" וממנהלי ארגון המשאיות תחבורה", יועץ בנושאי פיתוח ותחבורה, לחוף השנהב ומצרים.
היה נשוי לגיטה, בושקה ומרים. ילדיו - רמי, ניבה ודובי.
נפטר ב-17 בפברואר 1991 ונטמן בקיבוצו שריד.
בית הספר חביב
בית הספר "חביב" הוא בית ספר יסודי בראשון לציון הנחשב בית הספר העברי הראשון בעולם ובארץ ישראל שבו כל מקצועות ההוראה נלמדו בעברית. בית הספר נוסד בשנת ה'תרמ"ו (1886) ופעיל עד היום.
היסטוריה
בית הספר נוסד בשנת ה'תרמ"ו (1886) ברחוב אחד העם, בסמוך לבית הכנסת הגדול ולבית פקידי הברון. בית ספר "חביב" נחשב לבית הספר העברי הראשון בעולם בו כל מקצועות הלימוד, כולל מקצועות הקודש, נלמדו בלשון העברית.
בין מורי בית הספר היו מרדכי חביב לובמן, המורה הראשי ומנהלו הראשון, שכתב ספר ללימודי הטבע בעברית, בן דודו של דב חביב לובמן, דוד יודילוביץ שכתב ספר בגאוגרפיה, אליעזר בן-יהודה שחיבר עבור תלמידי בית הספר את "דברי ימי ישראל" ובכך החל למעשה החינוך העברי בארץ.
ישראל בלקינד התמנה בשנת 1900 למנהל. בלקינד ניהל את בית הספר במשך שנה אחת בלבד. עד לתקופתו למדו למעשה הבנים והבנות בשני בתי ספר נפרדים. בלקינד איחד את שני בתי הספר ושם דגש על לימודי הגאוגרפיה וההיסטוריה. כעבור שנה עזב את ראשון לציון ופתח בית ספר לילדים יתומים שנקרא בשם "קריית ספר".
מנהלים ומורים בולטים נוספים היו נפתלי ידלין, הסופר מרדכי טביב ורעייתו שהייתה מחנכת בבית הספר. אהרון קרון ניהל את בית הספר במשך 26 שנים, שתי בנותיו למדו בו תחת ניהולו, וכשבגרו לימדו בו. גם שבעת נכדיו למדו בבית הספר. מספר מוסדות חינוך בראשון לציון נקראו על שם מורי ומנהלי המוסד.
כן לימדו בבית הספר יונה עדיני ורחל גורנברג, המורה למלאכה מיכאל שטרובשטוק, המורה למסגרות יצחק נגלברג ולאה נגלברג (לימים קרניאלי) גם היא חינכה דורות של תלמידים. מוזיקה לימד חנוך רון, פרופסור למוזיקולוגיה ומבקר מוזיקלי, שאשתו עדנה היא מבוגרי בית הספר וגם היא לימדה בו שנים רבות.
לאחר הקמת המדינה
לאחר הקמת המדינה הוקם בית ספר נוסף בראשון לציון ובית הספר חביב שעד 1951 נקרא "בית ספר עממי" קיבל שם ייחודי. ביוני 1951 החליטה מועצת עיריית ראשון לציון, בראשות אריה שפטל, לקרוא לבית הספר "בית הספר חביב" על שמו של דב חביב לובמן – עסקן ציבור, שכיהן שנים רבות כראש ועד המושבה וכראש ועד ההורים של בית הספר. בשנת 1962 למדו בבית הספר מעל 1300 תלמידים וסגל בית הספר מנה 42 מורים.
בחודש דצמבר 2010 במסגרת אירועי כנס "לשון ראשון" נערכה מחווה לבית הספר.
עד 2013 פעל בבית ספר חביב מרכז רון ורדי לטיפוח ילדים מחוננים (ע"ש רון ורדי) – מכון חינוכי לטיפוח ילדים מחוננים. ב-2013 עבר מרכז רון למבנה חדש בפינת שדרות הרצל ורחוב אבי האסירים.
ב-2016 חלקו המזרחי של בית ספר חביב נהרס. עתידים להיבנות בו מבני לימוד מודרניים וגדולים יותר. חלקו המערבי, החלק ההיסטורי הסמוך לרחוב אחד העם, יעבור שימור ויהפוך למרכז התרבות "בית לעברית ראשון לציון".
כיום
בית הספר חביב פועל גם כיום, והוא ממוקם ברחוב "אחד העם", דרומית לבית הכנסת הגדול, מול המוזיאון לתולדות ראשון לציון. בנוסף לבניין ההיסטורי נמצאת גם ספרייה ובה כיתה משוחזרת מימיו הראשונים של בית הספר.
כיום, זהו בית ספר יסודי המלמד כיתות א'-ו' כאשר יש 2–3 כיתות בשכבה.
518
אירועים
יוסטיניאנוס, בגיל 36 עולה לשלטון קיסרות רומא ומתחיל במפעל יצירת הקורפוס המשפטי.
אל-עריש
אל-עריש (בערבית: العريش) היא עיר בצפון חצי האי סיני לחוף הים התיכון, סמוך לשפך ואדי אל-עריש. העיר נמצאת כ-47 ק"מ מערבית לרפיח, ו-344 ק"מ צפונית-מזרחית לקהיר. לפי הערכות, בשנת 2012 מנתה אוכלוסייתה 164,830 בני אדם, בהם פליטים פלסטינים.
עד המאה העשרים
העיר נבנתה סביב מצודה פרעונית, באזור שאוכלס בעיקר על ידי נוודים במשך אלפי שנים.
אל-עריש מזוהה עם העיר רינוקורורה המוזכרת בכתבי יוסף בן מתתיהו כמקום שאליו נמלט הורדוס מפני מתתיהו אנטיגונוס השני כשהאחרון השתלט על ממלכת יהודה בשנת 40 לפנה"ס בסיועה של האימפריה הפרתית. רינוקורורה הייתה חלק מממלכת יהודה לאחר שנכבשה על ידי אלכסנדר ינאי. במהלך המרד הגדול חנה בה טיטוס במסעו מאלכסנדריה לירושלים. יוסף בן מתתיהו מציין כי לאחר מכן חנה ברפיח, והיא "תחילת גבול סוריה" ומכאן שבתקופה זו הייתה אל-עריש חלק ממצרים. פירוש השם "רינוקורורה" ביוונית הוא "קצוצי האף", ויש הסבורים כי למקום זה הוגלו פושעים, לאחר שאפם נקצץ כעונש.
במאה ה-12 נכבשה אל-עריש בידי הצלבנים אך בהמשך איבדו את השליטה בה. האימפריה העות'מאנית בנתה ביצורים חדשים למצודה בשנת 1560. במהלך מלחמות נפוליאון, בדרכו של נפוליאון אל ארץ ישראל, הטילו הצרפתים בפיקודו של ז'אן לואי אבנעזר רנייה מצור על המצודה, שנפלה לאחר 11 ימים ב-19 בפברואר 1799.
לפני תקופת כיבוש המזרח התיכון על ידי הבריטים, מיפה איש הצבא הבריטי, הוריישו קיצ'נר את אזור המזרח התיכון וישראל. בשל העובדה כי האזור הדרומי ביותר בו הייתה מיושבת אוכלוסיית קבע הייתה עזה, מיקם קיצ'נר את ראשית הצירים באזור אל-עריש וכך מיפה את כל אזור ארץ ישראל המיושבת. באזור הנגב לא היו יישובי קבע באותה תקופה, ולכן האזור לא הוכלל ברשת המפות.
במאה העשרים
ב-1903 סיירה באזור משלחת ציונית ביוזמת בנימין זאב הרצל אשר בחנה את "תוכנית אל-עריש" להקים במקום מדינה יהודית בחסות בריטית. התוכנית לא יצאה אל הפועל, ואת מקומה תפסה "תוכנית אוגנדה". במהלך מלחמת העולם הראשונה נהרסה המצודה על ידי מפציצים בריטים וב-1917 נכבשה אל-עריש בידי הבריטים. במפקד שנערך בסיני ב-1937 נמנו בעיר 9,706 תושבים, יותר ממחצית כל תושבי חצי האי סיני באותה עת.
לרכבת המנדטורית הייתה תחנה בעיר במסלולה בין ארץ ישראל לקנטרה.
במלחמת העצמאות, במהלך מבצע חורב הפציץ צה"ל את אל-עריש ב-22 בדצמבר 1948, ולאחר מכן החל טור ישראלי משוריין, בפיקודו של יגאל אלון לעשות את דרכו אל העיר, עד שנעצר לאחר התערבות בינלאומית.
העיר, כמו כל חצי האי סיני, נכבשה על ידי ישראל במהלך מבצע קדש ב-2 בנובמבר 1956, אך הוחזרה למצרים ב-15 בינואר 1957 במסגרת נסיגת צה"ל מסיני שהחלה ב-10 בינואר 1957.
במלחמת ששת הימים הגיעו כוחות צה"ל בפיקודו של האלוף ישראל טל (טליק) אל העיר עוד ביומה הראשון של הלחימה, 5 ביוני 1967. כחמישה קילומטר צפונית מזרחית לעיר הוקמה ההתנחלות נאות סיני. ההתנחלות הוקמה כהיאחזות נח"ל ב-1967 ולאחר מכן אוזרחה בשם "נאות סיני". באזור אל-עריש שכן גם בסיס חיל האוויר הישראלי איתם.
אל-עריש הוחזרה למצרים בשלב הראשון של הנסיגות הישראליות על פי חוזה השלום בין ישראל ומצרים, ב-25 במאי 1979, כאשר הנסיגה המלאה משטחו של חצי האי הושלמה באפריל 1982. העיר עצמה הוחזרה בטקס צבאי ללא כל חיכוכים, במהלכו הכריזו מנחם בגין ואנואר סאדאת על גבולות פתוחים בין שתי המדינות, אך ב"נאות סיני" התבצרו מאות אנשים ב"גן הירק" וצה"ל נאלץ לפנותם בכוח.
כיום העיר היא בירת מחוז צפון סיני. בעיר פועלת אוניברסיטת סיני, אוניברסיטה פרטית מצרית, וכמו כן קמפוס צפון סיני של אוניברסיטת תעלת סואץ.
בינואר 2010, בעקבות שיטפון בוואדי אל-עריש נהרגו ונפצעו עשרות אנשים באל-עריש, מאות בתים נסחפו, שדה התעופה נסגר ואלפי בדואים שרפו את תחנת המשטרה בטענה של חוסר עזרה מצד הממשלה המצרית.
אל סלוודור
רפובליקת אֶל סַלְוָדוֹר (בספרדית: República de El Salvador) היא מדינה במרכז אמריקה אשר מונה כ-6 מיליון איש. היא גובלת בהונדורס בצפון ובמזרח, בגואטמלה בצפון-מערב ובאוקיינוס השקט בדרום. צפיפות האוכלוסייה באל סלוודור היא הגבוהה ביותר במרכז אמריקה. שמה של המדינה נלקח מן המילה הספרדית שמשמעותה "המושיע" (כוונת המייסדים, שהיו קתולים, לישו). לפני הגעת הספרדים לאזור הוא נקרא "קוסקטלאן".
התקופה הפרה-קולומביאנית
בתקופה הפרה-קולומביאנית הייתה אוכלוסיית אזור קוסקטלן מורכבת משלוש קבוצות עיקריות. אנשי המאיה תפסו את החלק הצפוני ושבטי הפיפיל והלנקה, שדמו למאיה בתרבותם, ישבו במרכז ובמזרח. שרידים לתרבויות היסטוריות אלו נמצאו באתרים בטאזומל, סאן אנדרס וחויה דה סרן.
בשנת 1522 נחת האדמירל הספרדי אנדרס ניניו, אשר עמד בראש משלחת למרכז אמריקה, באי מינגרה במזרח קוסקטלן ובכך הפך לאירופאי הראשון על אדמת אל סלוודור.
כיבוש ושלטון ספרדי
ביוני 1524 הגיע הקונקיסטאדור הספרדי פדרו דה אלוואראדו לקוסקטלן במטרה להרחיב את שליטת הספרדים באזור. הספרדים נתקלו בהתנגדות קשה מצד השבטים הילידים ונאלצו לסגת. הספרדים חזרו לניסיון שני, מוצלח יותר, וכעבור שנה הוקמה העיר סן סלוודור. האינדיאנים המשיכו להילחם בעיקשות והובסו לבסוף רק לאחר 15 שנות מאבק. בתקופה הקולוניאלית עברה אל סלוודור גלגולים שונים בתוך ממלכות המשנה הספרדיות, שהחלו לגלות סימנים מחודשים של מודעות לאומית.
בתחילת המאה ה-19 התחוללו במדינה מספר ניסיונות להפיכה, עד שלבסוף, בשנת 1821, נעשתה אל סלוודור חלק מקיסרות מקסיקו. שנתיים אחר כך חברו יחד מדינות מרכז אמריקה כדי להקים את הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה, ועם פירוקה בשנת 1838 הפכה אל סלוודור לרפובליקה עצמאית.
דיקטטורה צבאית
חוסר השקט במדינה גבר בשל המצב הכלכלי והשלטון המושחת ובשנת 1932 התחוללה מרידת האיכרים בהנהגת פאראבונדו מארטי במערב המדינה. הצבא של מרטינס הגיב במהירות ובעוצמה, והעימות בין הצדדים (שנודע בשם La matanza - "הטבח") גבה את חייהם של מעל 20,000 אזרחים.
בשנת 1969 גורשו רבבות מהגרים סלוודורים מהונדורס השכנה חזרה למולדתם. ב-15 ביוני 1969 התקיים באל סלוודור משחק כדורגל בין שתי המדינות, שבו ניצחה הנבחרת המקומית 3:0. המהומות הקשות בסיום המשחק הגבירו עוד יותר את המתח והתסיסה באזור, וב-14 ביולי פרצה "מלחמת הכדורגל". המלחמה נמשכה ארבעה ימים והסתיימה בהפסקת אש לאחר התערבות בינלאומית.
מלחמת אזרחים
שלטון החונטה הצבאית במדינה נמשך עד ל-1979 אז התאגדה קבוצה של קצינים כדי להדיח את הגנרל קרלוס הומברטו רומרו. בעקבות מאבקים בין המפלגה המרקסיסטית, הצבא האל סלוודורי ו"חוליות המוות" פרצה מלחמת אזרחים שנמשכה עד ל-1992. מלחמה זו גבתה מחיר של כ-75,000 הרוגים. דו"ח של "ועדת האמת" של האו"ם קבע כי 96% מפשעי המלחמה שבוצעו במהלך המלחמה בוצעו על ידי הצבא הסלוודורי או פלוגות המוות הפרלמנטריות, אך יש הטוענים כי דו"ח זה היה "לא אובייקטיבי" וחסר ביסוס עובדתי. העיתונאים ריימונד בונר ואלמה גיירמופרייטו פרסמו עדויות על טבח בכפר אל מוסוטה במהלכו נרצחו כ-1,000 אזרחים.
במהלך המלחמה מימנה ארצות הברית את צבאות הממשלה ויועצים אמריקאים עזרו לאמן את החיילים בצבא הסלוודורי. מנגד, כוחות הגרילה המרקסיסטיים מומנו על ידי קובה וניקרגואה הקומוניסטיות וכן נתמכו על ידי מדינות מזרח-אירופאיות ואף על ידי ברית המועצות עצמה. לאחר נפילת הקומוניזם באירופה, נוצרו התנאים המתאימים למשא ומתן על הסכם שלום. הפסקת אש הוכרזה ונחתמה ב-16 בינואר 1992. לפי ההסכם, פשעי המלחמה ייחקרו ומבצעיהם ייענשו והצבא והממשל יעברו רפורמות משמעותיות. פעילות "חוליות המוות" בוטלה לגמרי.
רעש אדמה חזק אשר פגע במדינה ב-2001 גרם להרס רב והותיר כרבע מיליון חסרי בית.
פוליטיקה
אל סלוודור היא דמוקרטיה נשיאותית. הנשיא נבחר בבחירות ישירות, לתקופת כהונה בת 5 שנים. אם אף מועמד לא זוכה ליותר מ-50% מהקולות נערך סיבוב שני לבחירות. הרשות המחוקקת מורכבת מפרלמנט בן בית יחיד שבו 84 חברים. חברי הפרלמנט (הנקראים "נציגים" diputados) נבחרים בבחירות אזוריות, וכהונתם נמשכת שלוש שנים.
בשנת 2019 חל מהפך נוסף עם היבחרו לנשיאות של נאיב בוקלה, נציג מפלגת "הברית הגדולה לאחדות לאומית" מן המרכז-ימין.
כלכלה
הירידה בסחר בקפה הקשתה על אל סלוודור אך המדינה הצליחה להתגבר על הקושי. ייצוא הקפה ירד ל-7% בלבד בשנת 2004 ושטחים ותשתיות הוכשרו למען כלכלה מגוונת יותר. תעשיות אחרות צמחו וסיפקו עשרות אלפי מקומות עבודה במקום תעשיית הקפה שהדרדרה.
בשנת 2001 בעקבות משבר פיננסי הותר השימוש בדולר אמריקני כמטבע, יחד עם המטבע המקורי, הקולון (קולון היא המילה הספרדית לקולומבוס, על שם כריסטופר קולומבוס). בשנת 2004 הקולון הוצא מהמחזור והמטבע היחיד בשימוש באל סלוודור היה הדולר האמריקני. תושבים רבים אינם מרוצים משינוי זה כיוון שלטענתם משכורתם נשארה זהה אך מחיר המוצרים בדולרים האמיר. מומחים שונים לכלכלה טוענים שאינפלציה הייתה גורמת לעליית מחירים שכזו בכל מקרה ושהחזרת הקולון לסבב תגרום לתוצאות הרסניות עוד יותר. אף על פי כן, מספר בנקים טוענים כי הם עדיין משתמשים בקולון בחלק מעסקאותיהם, זאת כדי למנוע מהשינוי להיות לא-חוקתי.
ב-9 ביוני 2021 עבר ברוב קולות "חוק הביטקוין" שקבע שביטקוין יהיה מטבע רשמי במדינה. ב-7 בספטמבר 2021 נכנס לתוקפו החוק, ואל סלוודור הפכה למדינה הראשונה בעולם שאימצה את הביטקוין כמטבע רשמי.
אל סלוודור חתמה על הסכם הסחר החופשי במרכז אמריקה יחד עם חמש מדינות אחרות ממרכז אמריקה והרפובליקה הדומיניקנית עם ארצות הברית ב-2004. בנוסף, חתמה אל סלוודור על הסכמי סחר חופשי עם מקסיקו, צ'ילה, הרפובליקה הדומיניקנית ופנמה.
מדיניות פיסקלית היוותה את האתגר הגדול ביותר עבור הממשלה הסלוודורית. הסכמי השלום של 1992 חייבו אותה להוצאות כבדות עבור תוכניות מעבר ושירותי רווחה. על אף עזרה נדיבה מצד מדינות זרות, הממשלה התמקדה בשיפור הרווחים אותם אספה באותה העת. 10% מס ערך מוסף (מע"מ), אשר הוכרז בספטמבר 1992, הועלה ל-13% ביולי 1995. המע"מ הוא המקור העיקרי להכנסות עבור הממשלה ומהווה כ-52.3% מסך כל הכנסות המיסים ב-2004.
העברות כספים של סלוודורים אשר עובדים בארצות הברית למשפחותיהם גדלו בעשור האחרון והגיעו לשיא חדש של 2.9 מיליארד דולרים בשנת 2005 - בערך 17.1% מהתוצר הלאומי הגולמי.
גאוגרפיה
אל סלוודור היא המדינה הקטנה ביותר באמריקה המרכזית והיחידה ללא קו חוף לים הקריבי. היא גובלת עם האוקיינוס השקט בדרום, עם גואטמלה בצפון-מערב, ועם הונדורס בצפון-מזרח.
אל סלוודור היא בעלת אקלים סוואנה טרופי. העונה היבשה היא מחודש נובמבר ועד אפריל, והעונה הגשומה היא מחודש מאי ועד אוקטובר, בממוצע. אין הבדלים משמעותיים בטמפרטורות בין שתי העונות. עם זאת, הטמפרטורות משתנות בהתאם למירום ולגובה. כך באזור החוף האקלים הוא חם, בעוד שבהרים הטמפרטורות נוחות יותר.
הערים הראשיות באל סלוודור הן:
תרבות
הדת הקתולית תופסת תפקיד מרכזי בתרבות הסלוודורית. ציורים, כלי חימר ומוצרי טקסטיל נפוצים כאומנות. סופרים ומשוררים כמו פראנסיסקו גאוידיה, סלוודור סלזר אררואה, קלאודיה לארס, אלפרדו אספינו ומאנילו ארגואטה ורוקה דאלטון הם בין האומנים החשובים ביותר אשר יצאו מאל סלוודור.
בין החגים הנחוגים באל סלוודור ניתן למצוא את החגים הנוצריים חג המולד והפסחא (אשר נחגג באירועי קרנבל בערים רבות). חגים לאומיים כוללים את פסטיבל אוגוסט (אשר נחגג בשבוע הראשון לחודש אוגוסט לזכר הפטרון "הקדוש" של אל סלוודור), יום העצמאות (15 בספטמבר) ויום קולומבוס (המציין את גילוי יבשת אמריקה ונחגג ב-12 באוקטובר).
אל-סלוודור היא חלק מארגון המדינות האיברו-אמריקניות, בו משתפות מדינות איברו-אמריקאיות פעולה בנושאי חינוך, מדע ותרבות.
דמוגרפיה
אוכלוסיית אל סלוודור מונה כ-6.4 מיליון אנשים. בעיר הבירה סן סלוודור ישנם כ-2.1 מיליון תושבים. מעריכים שכ-42% מאוכלוסיית אל סלוודור חייה באזורים הכפריים.
נכון ל-2018, תוחלת החיים עבור גברים היא 71.8 שנים ועבור נשים 78.6. באל סלוודור החינוך הוא חינם עד לתיכון. אחוז הבערות במדינה הוא 8.4%.
הרכב אתני, שפה ודת
כ-86% מהם בני תערובת אינדיאנים וספרדים, כ-12.7% לבנים ורק 1% בני שבטים מקומיים. מעטים מהאינדיאנים שמרו על מנהגיהם, מסורתם ושפתם. סן סלוודור היא הבירה המרכז-אמריקאית היחידה שאין בה אוכלוסיית שחורים-ילידים, כנראה כיוון שאין למדינה חוף קריבי, כמו שכנותיה.
הספרדית היא השפה המדוברת על ידי כמעט כל תושבי המדינה. ישנם מספר שבטים אינדיאנים שמדברים בשפת אבותיהם.
הנצרות היא הדת השלטת במדינה, כאשר ישנם שני זרמים בולטים: קתולים - אשר מהווים 47.5% מהאוכלוסייה ופרוטסטנטים - אשר מהווים 35.1% מהאוכלוסייה. 14.5% מגדירים עצמם חסרי דת/ אתאיסטים/ אגנוסטיקנים ו-2.9% בני דתות אחרות.
שלטון מקומי
המדינה מחולקת ל-14 מחוזות:
אגם היערות
אגם היערות (באנגלית: Lake of the Woods, בצרפתית: lac des Bois) הוא אגם במחוזות אונטריו ומניטובה שבקנדה וכן במדינת מינסוטה שבארצות הברית. במינסוטה, האגם מפריד חלק יבשתי של המדינה שמכונה הזווית הצפון-מערבית מיתר ארצות הברית. באזור זה נמצאת העיירה אנג'ל, שעל מנת להגיע אליה יש לעבור דרך קנדה או לחצות את האגם. זהו גם האזור הצפוני ביותר ברצף 48 המדינות של ארצות הברית (ללא אלסקה והוואי).
לאגם היערות מתנקזים הנהר הגשום, אגם שואל, אגם קאקאגי ומספר נהרות קטנים יותר. האגם עצמו מתנקז לנהר ויניפג.
גובה האגם הוא 322 מטר מעל פני הים, אורכו 110 קילומטר, רוחבו 95 קילומטר ושטחו 4,350 קילומטר רבוע. עומקו המרבי הוא 64 מטר, ויש בו 14,552 איים. האגם הוא ימת המים המתוקים השישית בגודלה בארצות הברית אחרי חמשת הימות הגדולות.
מקור שמו של האגם הוא בחזותו המיוערת.
האיים באגם מהווים בתי גידול ל-Piping Plover, ציפור ממשפחת החופמיים וכן למספר גדול של שקנאים אמריקניים. עד ראשית המאה ה-20 הם סיפקו מחסה גם לתת-מין של אייל הצפון. כמו כן, ישנם גם מאות זוגות של עיטם לבן-ראש שמקננים באיים שבאגם.
שלטון
בניית סכרים בשקעי האגם בשלהי המאה ה-19 הביאה לחששות מפני מפלסי מים קיצוניים בתחילת המאה ה-20. בתגובה, הקימו ממשלות קנדה וארצות הברית את הוועדה המשותפת הבינלאומית (IJC) ב-1912. בשנת 1917 המליצה הוועדה על הקמת ועדי בקרה וכן על התנאים בהם ינוהל האגם. הראשון בסדרת הוועדים הוקם בשנת 1919. בשנת 1922 נחתם ההסכם המשולש קנדה-אונטריו-מניטובה. בתחילה, רק קנדה ואונטריו מינו חברי הנהלה מאחר שבאותה עת משאבי הטבע במניטובה נוהלו על ידי קנדה.
חצי האי אולנאו
האזור היבשתי הגדול ביותר באגם הוא חצי האי אולנאו. הוא מחובר ליבשה באמצעות רצועת אדמה צרה בפינתו הדרום-מזרחית, אך תעלה שנחצבה ברצועה זו הפכה את אולנאו לאי למשך מספר שנים, עד שמולאה באדמה. שטחו של האי כ-32 קילומטר ורוחבו 16 קילומטר. ממוקמים בו מעל שמונים אגמים, הגדול שבהם הוא אגם החץ, בתוכו נמצאים 13 איים.
חצי האי אולנאו נקרא על שמו של האב ז'אן-פייר אולנאו, כומר צרפתי קתולי שנהרג על ידי הילידים באמריקה ב-8 ביוני 1736 באגם.
חמדת (דמות)
חמדת הוא דמות ספרותית המופיעה באחדים מסיפוריו של שמואל יוסף עגנון, והגישה המקובלת בקרב חוקרי הספרות היא שחמדת הוא בן דמותו של עגנון עצמו.
בכתבי עגנון
חמדת הוא גיבור הסיפור "בארה של מרים או קטעים מחיי אנוש", שפורסם בשנת 1909 בעיתון "הפועל הצעיר", ולא נכלל בקובץ כל סיפוריו של עגנון. לפי סיפור זה חמדת "איש צעיר בעל כשרון היה; לפחות, האמינו בזה אבותיו התמימים, בשעה שהיו קוראים מדי שבת בשבתו אחרי שנת מנוחה של צהרים את שיריו וספוריו, שהיו הולכים ונדפסים בעיתונים." חמדת עזב את עירו ו"בא טריסטה והפליג משם באניה ליפו."
חמדת הוא גם גיבור הסיפור "גבעת החול" (שבגרסתו הראשונה, שפורסמה בעיתון "הפועל הצעיר" ב-1911, נקרא "תשרי", בשנת 1920 פורסם בשם "גבעת החול", ובשם זה נקרא גם בגרסתו הסופית מ-1931). חמדת גר לבדו בדירתו שבנווה צדק. הסיפור, שעלילתו מתארת שנה אחת בחיי חמדת, עוסק ביחסיו של חמדת עם יעל חיות ובמחסום הכתיבה ממנו הוא סובל.
בסיפור הקצר "לילות", שפורסם בשנת 1913, חמדת הוא המספר, המציג את מחשבותיו ורגשותיו.
ברומן "תמול שלשום", שיצא לאור בסוף 1945, חמדת הוא אחד מידידיו של גיבור הרומן, יצחק קומר, ביפו. הרומן מתאר את מקום מגוריו של חמדת:
עוד מתאר הרומן את נסיבות עלייתו של חמדת מגליציה לארץ ישראל: "חמדת ויצחק שניהם בני גיל אחד, והיו צריכים לעמוד לבחינת הצבא. נשתמטו ועלו לארץ ישראל, ביום אחד בשתי ספינות."
תיאור נרחב של חמדת ניתן בסיפור האוטוביוגרפי "חמדת" שפורסם לראשונה בשנת ה'תש"ז ונכלל בקובץ "מעצמי אל עצמי". בפתח הסיפור מתואר חמדת: "חמדת הוא בחור בן טובים, כבן שמונה עשרה. בזה לא סיימנו כל שבחיו של חמדת. מעלה אחרת יש בו, שהאלקים פייט את לשונו. מעלה אחרת יש בו, שנפשו דבוקה בלשוננו הקדושה והוא עושה בה שירים."
הסיפור "אצל חמדת", שפורסם לראשונה ב"לוח הארץ" בשנת ה'תש"ג ונכלל אחר כך בקובץ ״סמוך ונראה״, עוסק אף הוא באדם ששמו חמדת, אך בניגוד לסיפורים הקודמים, שבהם חמדת הוא צעיר המתגורר ביפו, בסיפור זה חמדת הוא חזן זקן שהמספר מגיע לבקרו ביאס בערב יום הכיפורים.
בעקבות כתבי עגנון
בשנת 1922 נולד בנו של עגנון, שלום מרדכי, שנקרא כך על שם אביו של עגנון, אך אסתר, אשתו של עגנון העדיפה את הכינוי "חמדת", גיבור הסיפור "גבעת החול", ולימים הפך זה לשמו הרשמי של הבן.
ההתנחלות חמדת, שבצפון בקעת הירדן, קרויה על שמו של חמדת. שמו העברי של נחל פיראן, היוצא מחמדת מזרחה, הוא נחל חמדת.
אוקיאן אלזי
אוקיאן אלזי (באוקראינית: Океан Ельзи, בתרגום מילולי: האוקיינוס של אלזה) היא להקת רוק אוקראינית. הלהקה נוסדה בעיר לבוב ב-1994. הי נחשבת לאחת מהלהקות הידועות באוקראינה בפרט ובחבר המדינות בכלל. הלהקה הוציאה תשעה אלבומים, בין השנים 1998–2013.
פעילותם
בשנת 1992 שלושה חברים בעיר לבוב החליטו לנגן יחדיו. בין החזרות הם פגשו בחור שזימזם מנגינה מעניינת. התעניינו במה שיש לו להציע, והזמינו אותו לחזרה. כך נולד השיר הראשון שלהם "вiдпусти"-"תשחררי". הבחור ה"מזמזם" הוא סבטוסלב וקרצ'וק שעד היום נחשב למלחין, כותב וראש הלהקה.
רק בשנת 1994 ארבעת החברים התחילו את החזרות שלהם כלהקה. ב-1995 הלהקה הופיעה לראשונה בכיכר המרכזית בעיר לבוב, אוקראינה. מיד אחרי ההופעה הזאת הוציאה קלטת בשם "דמו 94-95". בשנת 1996 הלהקה התחילה את ההופעות מול קהל רחב לא רק באוקראינה אלא גם בפולין, גרמניה וצרפת. בשנת 1997 חברי הלהקה יצאו לסבב הופעות ראשון. אחרי ההתחלה המוצלחת, חברי הלהקה עשו הפסקה מהופעות ועברו לעבוד על אלבום הבכורה שלהם בקייב. בשנת 2003 סבטוסלב ואקרצ'וק מונה לשגריר תרבות של אוקראינה. זאת הפעם הראשונה שהתפקיד ניתן לזמר רוק. בשתי ההופעות בקייב בסך הכל הם הופיעו מול כ-23,000 איש, ובמהלך כ-3 חודשים הם הופיעו ב-32 ערים באוקראינה. בשנת 2005 סביטוסלב ואקרצ'וק מונה לשגריר של רצון טוב. לאיר מכן הם הוציאו שיר תמיכה לנבחרת אוקראינה בכדורגל בעקבות כניסתה למונדיאל 2006.
בשנת 2010 החלו להופיע באירופה ואמריקה הצפונית ולא רק מול קהל דובר אוקראינית. בסוף שנת 2013, הלהקה הופיעה בכיכר החירות בקייב בזמן ההפגנות כתמיכה באוקראינה הדמוקרטית והחופשית. 2014-"עשרים שנה ביחד" כך הם קראו לסבב ההופעות החדש אשר נתן בנוסף תמיכה לאלבום החדש, ואת הסבב שלהם הם פתחו בהופעה יחידה ומרשימה בתל אביב. כל ההופעות שלהם ברוסיה שתוכננו לאביב 2014 בוטלו על ידי המארגנים, כך נמסר באתר הרשמי של הלהקה, בעקבות האשמתם על ידי ממשל רוסיה בפעילות אנטי-רוסית, ותמיכה באוקראינה.
ערן קולירין
ערן קולירין (נולד ב-4 בנובמבר 1973) הוא במאי קולנוע וטלוויזיה ותסריטאי ישראלי. בעבר חבר הנהלת איגוד התסריטאים. זוכה ארבעה פרסי אופיר, לבימוי ולתסריט, על סרט הביכורים שלו בקולנוע, "ביקור התזמורת" ולבימוי ולתסריט על סרטו "ויהי בוקר".
ביוגרפיה
קולירין נולד בחולון, בן לבמאי הקולנוע גדעון קולירין ולאם, רבקה קולירין, אדריכלית. אח גדול לאסף ולעדי. בהיותו בן 3 עברה משפחתו לתל אביב. לאחר שרותו הצבאי החל ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ובתקופת לימודיו כתב את תסריטו הקולנועי הראשון, "צור הדסים", שאותו ביים אביו.
יצירתו מתאפיינת בטון מינורי ובניואנסים קומיים דקים המחפשים צד אנושי יותר משחותרים לדרמה גדולה. שיתוף הפעולה האמנותי הבולט שלו הוא עם צלם הקולנוע שי גולדמן, שהאסתטיקה שהוא מעמיד מיטיבה להתחבר לתחושת ריחוק אירוני אך אנושי העולה מיצירתו של קולירין.
פועלו הראשון בתעשיית הקולנוע הישראלית היה בכתיבת התסריט לסרט "צור הדסים", והוא זיכה אותו בפרס ליפר לתסריט הטוב ביותר בפסטיבל ירושלים בשנת 1999. הוא כתב וביים את סרט הטלוויזיה "המסע הארוך" (2004), זוכה פסטיבל אילת.
בתחום היצירה הטלוויזיונית בשנים 2004-2001 קולירין היה שותף בכתיבת הסדרה "שבתות וחגים", ששודרה ב-HOT, וביים חלק מפרקיה. בשנים 2010-2005 השתתף קולירין בכתיבת התסריט לסדרת הדרמה "מעורב ירושלמי", ששודרה בערוץ 10 ובערוץ 2. בשנת 2008 יצר את הסדרה המוערכת "חמישה גברים וחתונה" עבור ערוץ 10, וחלק מפרקיה אף כתב וביים.
בשנת 2007, לאחר עיכוב ממושך בשל בעיות תקציב, קולירין ביים וכתב את הסרט עטור השבחים והפרסים "ביקור התזמורת", שמאוחר יותר זכה בשמונה פרסי אופיר (שניים מהם עבור קולירין, בקטגוריות הבימוי והתסריט), כמו גם בפרס חביב השופטים בפסטיבל קאן, בפרס הקהל בפסטיבל סרייבו, בפרס הגרנד פרי היוקרתי בפסטיבל טוקיו ובפרסים רבים נוספים בפסטיבלים בינלאומיים שונים באירופה, בהם פרס תגלית השנה בטקס פרס האקדמיה האירופית לקולנוע. הסרט עובד למחזמר, ועלה ב-2016 באוף ברודוויי ושנה לאחר מכן בברודוויי וזכה ב-2018 בעשרה פרסי טוני.
בשנת 2012 יצא לאקרנים סרטו "ההתחלפות" בכיכובם של רותם קינן, שרון טל ודב נבון. הסרט הוצג לראשונה בתחרות הרשמית של פסטיבל ונציה היוקרתי ואחריו בפסטיבלים יוקרתיים נוספים, והציג גישה פואטית לירית שאינה מתמקדת בעלילה חיצונית אלא בזו הפנימית ועל כן מצריכה קשב עמוק יותר מצד הצופה. הסרט זכה לביקורות מעורבות הן בישראל והן מחוצה לה ולא שיחזר את ההצלחה הגורפת של סרטו הקודם של קולירין גם בקרב קהל הצופים הרחב.
בשנת 2016 זכה סרטו "מעבר להרים ולגבעות" להכרה בפסטיבל קאן. הסרט היה מועמד לפרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר לשנת 2016. בשנת 2017 נבחר הסרט לסרט הישראלי הטוב ביותר על ידי פורום מבקרי הקולנוע בישראל.
ביולי 2021 הוקרן סרטו של קולירין "ויהי בוקר" בבכורה בינלאומית בפסטיבל קאן. בספטמבר 2021 הוקרן בבכורה ישראלית במסגרת המהדורה ה-37 של פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, שם זכה קולירין בפרס הסרט הטוב ביותר ובפרס התסריט הטוב ביותר. הסרט היה מועמד ל-15 פרסים בטקס פרסי אופיר לשנת 2021 וזכה ב-7 מהם, כולל פרס הסרט הטוב ביותר.
מרטי פרידמן
מרטי פרידמן (באנגלית: Marty Friedman) הוא גיטריסט אמריקני ממוצא יהודי, אחד מאמני הרוק אינסטרומנטלי המוערכים בעולם. התפרסם בעיקר כגיטריסט להקת הת'ראש מטאל האמריקאית מגאדת'. הוא ידוע ביכולת האלתור שלו ובשילוב אווירת מוזיקה אסיאתית בסגנונות מוזיקה מערביים כדוגמת מטאל נאו-קלאסי, ת'ראש מטאל ומאוחר יותר גם רוק מתקדם. בנוסף, הוא נגן ארפג'ו מהיר בעזרת טכניקת מפרט מיוחדת, וגם בזכות נגינתו המלודית בעלת ויברטו נרחב.
ביוגרפיה
מרטי פרידמן נולד ב-8 בדצמבר 1962, בוושינגטון, ארצות הברית. הוא נכנס לתחום הרוק האינסטרומנטלי בהשפעת להקות כדוגמת ראמונס, בלאק סבאת', קיס (בשנותיה הראשונות), והגיטריסט פרנק מרינו. לאחר שלמד את רזי הנגינה בגיטרה חשמלית בעצמו וללא כל עזרה, החל לנגן במספר להקות שונות במהלך הקריירה שלו כדוגמת "ויקסן", "הוואי" והבולטת ביניהן קקופוני.
את להקת הספיד מטאל/שרדינג קקופוני הקים פרידמן יחד עם ג'ייסון בקר בשנת 1986. הצמד שילב מספר אלמנטים של מטאל נאו-קלאסי לנגינתם. לאחר הצלחה מסוימת ההרכב התפרק בשנת 1989 כאשר פרידמן פנה לקריירת סולו במהלכה הוציא את אלבום הבכורה שלו, "Dragon's Kiss". בתחילת 1990 הצטרף פרידמן אל מגאדת'. עם פרידמן כגיטריסט, הוציאה מגאדת' מספר אלבומי זהב ופלטינה. אולם, במקביל להצלחה הגוברת הואשמה הלהקה על ידי מעריציה הוותיקים בכך שזנחה את סגנון הת'ראש שהביא לה את התהילה הראשונית למען צליל מלודי יותר. בשנת 1999, לאחר חילוקי דעות בין פרידמן לדייב מאסטיין בנוגע לעתיד המוזיקלי של הלהקה החליט פרידמן לעזוב את מגאדת'.
בשנים האחרונות פרידמן חי ופועל בטוקיו, יפן, אך מעביר סדנאות ושיעורי נגינה באסיה, אירופה ובאמריקה, כותב טורים בכתבי עת בנושא מוזיקה ביפן ועובד עם מוזיקאים יפנים מוערכים רבים. פרידמן דובר יפנית באופן שוטף והתארח לא מעט בתוכניות אירוח ביפן העוסקות ברוק כבד.
ב-22 באוגוסט 2007 יצא אלבום CD ביפן בשם "Exhibit A: live in Europe" והוקלטה הופעה חיה אותה ביצע מרטי ביפן, בשם "Exhibit: B live in Tokyo" אותה ביצע מרטי ביפן, אם כי רשימת השירים שונה. חלק מן השירים באלבום ה-CD הוקלטו בהופעה בישראל. ההרכב שלו בהופעה כלל את ג'רמי קולסון על התופים, רון ג'רזומבק על גיטרה מלווה, וכריס קטרו על גיטרה בס.
פרידמן נכלל ברשימת מאה הגיטריסטים הטובים ביותר במטאל שפרסם המגזין "Guitar World" בשנת 2004, ביחד עם חברו ללהקה, דייב מאסטיין.
ב-12 במרץ 2008 יצא ביפן אלבום הסולו השביעי של פרידמן, "Future Addict", הכולל בין היתר גרסאות חדשות לשירים ישנים של הגיטריסט. ב-20 במאי 2009 יצא אלבומו השמיני, "Tokyo Jukebox", שכולל גרסאות כיסוי לשירי J-Pop.
ב-27 בפברואר 2023, מרטי פרידמן התאחד שוב עם חברי להקת מגאדת' בהופעה חיה בניפון בודוקאן, יפן, וביצע יחד איתם שלושה שירים.
הופעות בישראל
ההופעה הראשונה של פרידמן בישראל התקיימה באולם הסינרמה בשנת 1995 כגיטריסט להקת מגאדת'. מהופעה זאת זכור במיוחד הביצוע שלו ל"התקווה" בגיטרה חשמלית, שאותו גם ביצע בהופעתו השנייה בישראל. ההופעה השנייה התקיימה בתאריך 7 באפריל 2007 במועדון התיאטרון בתל אביב כחלק ממסע הופעות הראשון שלו באירופה. בהופעה פרידמן ניגן חומרים מהאלבום החדש וחומרים קלאסיים מאלבומיו הקודמים כאשר ההופעה הסתיימה בביצוע "Hound dog" של אלביס פרסלי.
גיטרות
בתקופת מגאדת' השתמש פרידמן בגיטרות מדגם ג'קסון קלי 2 לאחר מכן עבר להשתמש בגיטרות של חברת איבנז.
אהרון הכהן מלוניל
רבי אהרון הכהן מלוניל או אהרון בן יעקב הכהן הוא ראשון פרובאנסלי שפעל בסוף המאה ה-13 ובתחילת המאה ה-14, מחבר הספר ארחות חיים.
תולדותיו
נולד למשפחת רבנים שישבה דורות רבים בפרובאנס. הרב אהרן הכהן מזכיר בספרו פעמים רבות את סבו מצד אביו, ר' דוד בר' יצחק הכהן, ופעמים מזכיר גם הלכות בשם אבי סבו, רבי יצחק הכהן, שהיה תלמיד של הראב"ד. אבותיו התגוררו ככל הנראה בנרבון, והדעות חלוקות בשאלה האם הוא עצמו היה מלוניל או מנרבון, ובהתאם לכך האם בכלל יש מקום לכינוי "מלוניל". שנות לידתו ומותו אינם ידועים, אולם יש בספרו ארחות חיים כמה רמזים על פיהם ניתן להעריך את זמן כתיבת הספר ושנות חייו. בהלכות קידושין הוא מספר על מקרה שאירע באוניון בשנת נ"ה (1295) ובשני מקומות הוא מתייחס לרבי אשר אשכנזי, הרא"ש, תוך ציון ז"ל אחרי שמו, דבר המעיד שהספר נחתם לאחר שנת 1327.
כן מתאר הרב אהרן הכהן את היותו בין מגורשי פרובאנס, במילים: "נדדתי ממעוני אל ארץ מאפליה, ארץ עיפתה וציה, היה מלוני צלמות ולא סדרים, יושבי על מדין בחדרים, ולא מורה צדק ולא תבואה, ... אבדה עצה מכהן, לא אוכל להשיב על לאו לאו ועל הן הן", כלומר הוא גורש כרב מפרובאנס בשנת 1306. מזמן הגירוש הוא נדד במקומות רבים. בסוף ימיו הוא היגר לאי מיורקה בו למד אצל רבי שם טוב פלכו. הוא מזכיר אותו פעם אחת תוך ציון ז"ל אחרי שמו, כך שאנו יודעים שהוא חי אחרי פטירתו של רבי שם טוב.
ספר ארחות חיים
ספרו של הרב אהרון הכהן "ארחות חיים" הוא ספר הלכה האוסף הלכות מדברי החכמים שקדמו לו במגוון נושאים. הספר יצא שנים מועטות לפני צאת הספר ארבעה טורים, אשר דחק הצידה מבחינת הקהל הרחב את כל ספרי ההלכה האחרים. עם זאת, הספר ארחות חיים נשאר ספר חשוב בעיני חכמי ההלכה. הרב יוסף קארו ציטט אותו מאות פעמים ב"בית יוסף", וע"פ דעת חלק מהחכמים והחוקרים, הספר היווה בסיס לספר "כלבו". לעומת זאת, ישנם חוקרים הסוברים שהכלבו הוא מהדורה ראשונית של ספר ארחות חיים, שנכתבה על ידי המחבר עצמו. הספר מהווה עדות למנהגי פרובאנס. הספר יצא בשני חלקים. החלק הראשון עוסק בהלכות ימי חול, שבת ומועדים, ומקביל לטור אורח חיים. החלק השני כולל הלכות במגוון נושאים המקבילים לחלקים של יורה דעה, אבן העזר וחושן משפט.
שלושה מהכרכים יצאו לאור מחדש בהוצאה מדעית בהוצאת אור עציון - 1. הלכות שבת; 2. הלכות נטילת ידיים, ציצית, בית כנסת, תפילין, קריאת שמע ותפילין; 3. הלכות פסח ופירוש להגדה של פסח.