cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מושל ג'ורג'יה
מושלי ג'ורג'יה שמשך כהונתם הייתה הארוכה ביותר היו ג'ורג' באסבי, ג'ו פרנק האריס, זל מילר, סאני פרדו ונייתן דיל, כשכל אחד מהם כיהן שתי תקופות כהונה רצופות של ארבע שנים כל אחת. המושל שכיהן במהלך מלחמת האזרחים, ג'וזף א. בראון, נבחר ארבע פעמים לתקופות כהונה של שנתיים וכיהן בסך הכול שבע שנים וחצי. המושל שמשך כהונתו הייתה הקצרה ביותר מבין אלו שכיהנו לאחר קבלת עצמאות ארצות הברית היה מתיו טלבוט, שכיהן במשך 13 ימים לאחר שהחליף את קודמו שנפטר במהלך כהונתו. יוג'ין טאלמדג', שנבחר ב-1946 לתקופת כהונה שלישית לא רצופה, נפטר טרם שהושבע לתפקידו, ובכך נוצרה מחלוקת בה שלושה אישים טענו להיותם המושל החדש.
רקע
ג'ורג'יה הייתה אחת משלוש עשרה המושבות וב-2 בינואר 1788 היא אשררה את חוקת ארצות הברית. ב-19 בינואר 1861 היא פרשה מהאיחוד והייתה אחת מהחברות המייסדות של קונפדרציית המדינות של אמריקה ב-4 בפברואר 1861. לאחר תום מלחמת האזרחים האמריקאית, במהלך תקופת השיקום, הייתה ג'ורג'יה חלק מהמחוז הצבאי השלישי, שמינה את מושלי המדינה. ב-25 ביולי 1868 התקבלה ג'ורג'יה מחדש לאיחוד. ב-3 במרץ 1869 היא הוצאה מהאיחוד על ידי הקונגרס של ארצות הברית בשל כשלים בחוקי השיקום, וב-15 ביולי 1870 היא התקבלה מחדש לאיחוד.
בחירת המושל
על פי "הכללים והתקנות של ג'ורג'יה" ( Georgia's Rules and Regulations), שיש הרואים בהם את החוקה הראשונה של המדינה, נקבע שהפקיד הראשי הוא הנשיא הנבחר על ידי בית המחוקקים מדי שישה חודשים. חוקת המדינה, שכוננה ב-1777, קבעה את בחירת המושל על ידי בית המחוקקים אחת לשנה, והגבילה את בחירת כל אחד מהמושלים לתקופת כהונה אחת בתקופה של שלוש שנים. בחוקת 1789 הוארכה כהונת המושל לשנתיים, ובתיקון לחוקה שהתקבל ב-1824 נקבע שהמושל ייבחר בבחירות כלליות. בעוד שהחוקה שהתקבלה בעת הפרישה מן האיחוד ב-1861 הותירה את הכללים הללו על כנם, חוקת 1865, שנחקקה לאחר כניעתה של ג'ורג'יה, הגבילה את בחירת המושלים לשתי תקופות רצופות של שנתיים כל אחת ואפשרה בחירה נוספות לאחר תקופת צינון של ארבע שנים. חוקת השיקום של 1868 האריכה את כהונת המושל לארבע שנים. חוקת 1877, שכוננה לאחר תום תקופת השיקום, השיבה את הכללים של חוקת 1865. בתיקון לחוקה שהתקבל ב-1941 הוארכה שוב כהונת המושל לארבע שנים, אך ללא אפשרות ליותר מתקופת כהונה רצופה אחת, ובחירה לתקופת כהונה נוספות התאפשרה לאחר תקופת צינון של ארבע שנים. בחוקה לא נקבע מתי מתחילה כהונת המושל, ונאמר בה רק שהמושל נכנס לתפקידו במושב הבא של האספה הכללית של המדינה. חוקת 1983 הנוכחית מאפשרת שתי תקופות כהונה רצופות ולאחריהן תקופת צינון של ארבע שנים.
הדרישות לתפקיד
על המועמדים לבחירות למשרת מושל ג'ורג'יה לעמוד בדרישות הבאות:
התפנות המשרה
מלכתחילה, במקרה של התפנות משרת המושל, שימש נשיא המועצה המבצעת כמושל. ב-1798 נקבע שנשיא הסנאט של ג'ורג'יה יהפוך למושל במקרה של התפנות המשרה. בחוקת 1945 נוצרה משרת סגן המושל, שהופך למושל בפועל בכל מקרה בו מתפנה משרת המושל. ב-1983 שונה כלל זה כך שבמקרה של התפנות משרת המושל, מושבע סגנו כמושל הבא.
מחלוקת שלושת המושלים
בדצמבר 1946 נפטר המושל הנבחר יוג'ין טאלמדג' בטרם הושבע. כהונה זו הייתה אמורה להיות כהונתו השלישית הבלתי רצופה של טאלמדג', שכיהן קודם לכן כמושל בשנים 1933–1937 ובשנים 1941–1943. בית המחוקקים של ג'ורג'יה בחר בבנו של טאלמדג', הרמן טאלמדג' כמושל המיועד. על החלטה זו קרא תיגר סגן המושל הנבחר מלווין תומפסון, שטען שחוקת המדינה מורה שהוא יושבע לתפקיד עם מותו של המושל. המושל היוצא אליס ארנל הודיע שהוא לא יפנה את לשכתו כל עוד לא יהיה ברור מי המושל החדש. המהומה הפוליטית שהתפתחה נודעה כ"מחלוקת שלושת המושלים" (Three Governors Controversy). בינואר 1947, כאשר כל שלושת המושלים תפשו חלקים שונים של הקפיטול המדינתי, לקח אליו מזכיר המדינה בנג'מין ו. פורטסון הבן, את החותם הגדול של מדינת ג'ורג'יה והחביא אותו. צעד זה מנע מכל אחד מהטוענים לתפקיד לבצע כל פעולה עד שבית המשפט העליון של ג'ורג'יה יפסוק מי יתמנה כמושל. בסופו של דבר הוכרז תומפסון כ"מושל בפועל" עד לעריכת בחירות מיוחדות לקביעת המושל שיכהן עד תום תקופת הכהונה המקורית של טאלמדג' המנוח. בבחירות המיוחדות שנערכו במרץ 1948 ניצח הרמן טאלמדג' וכיהן בשארית תקופת כהונתו המיועדת של אביו המנוח.
רשימת מושלי ג'ורג'יה
על פי התיעוד הרשמי של מדינת ג'ורג'יה, ארצ'יבלד בולוק, מושל המדינה הראשון לאחר עצמאותה של ארצות הברית, הוא המושל השביעי. מספור המושלים מתחיל מהתקופה הקולוניאלית, כאשר המושל הראשון הוא מושל פרובינציית ג'ורג'יה הראשון, ויליאם סטיבנס, שכיהן בתפקידו בשנים 1743–1751. על פי תיעוד זה, מושלים שכיהנו ביותר מתקופת כהונה רצופה אחת ממוספרים באותו מספר.
רוסאריו
רוסאריו (בספרדית: Rosario) היא העיר הגדולה בפרובינציית סנטה פה בארגנטינה ומרכז המחוז נושא את אותו השם. העיר שוכנת 304 ק"מ צפון-מערבית מהבירה בואנוס איירס על הגדה המערבית של נהר פרנה. לפי מפקד משנת 2020 בעיר התגוררו באותה העת 1,554,000 תושבים.
היסטוריה
לא ידוע תאריך ייסודה הרשמי של העיר, אך התאריך המקובל הוא 7 באוקטובר 1793, עת היו בה 457 מתיישבים.
ב-27 בפברואר 1812, גנרל מנואל בלגראנו הניף בגדות נהר הפרנה את הדגל הארגנטינאי החדש בפעם הראשונה, במהלך מלחמת העצמאות של ארגנטינה. עקב כך, רוסאריו מכונה "עריסת הדגל הארגנטינאי". אנדרטת הדגל בעיר מנציחה את המאורע.
צ'ארלס דרווין עבר באזור ב-1832, ותיאר את רוסאריו כ"עיירה גדולה" עם בערך 2,000 מתיישבים. ב-1841 נמל העיר נסגר לסחר זר בהוראת צו של הקאודיו חואן מנואל דה רוסאס שחסם את נהרו הפרנה והפרגוואי לתנועת ספינות לא ארגנטינאיות. ב-1851 קבוצה קטנה של מספר מקומיים והמשמר הצבאי של העיר הכריזו על תמיכה בקאודיו היריב חוסטו חוסה דה אורקיסה. לאחר שניצח בקרב קסרוס, אוריקסה גמל לעיר על תמיכתה בו וכתב למושל סנטה פה להעניק לרוסאריו מעמד עיר. הבקשה התקבלה, וב-3 באוגוסט 1852 הבקשה אושרה ורוסאריו הוכרזה כעיר. אורקיסה פתח את הנמל לסחר בינלאומי חופשי, והעיר החלה לגדול בקצב מאיץ.
ב-1887 היו בעיר 50,000 תושבים, מתוכם 40% מהגרים. במהלך החצי השני של המאה ה-19 הייתה תנועה שקראה להפיכת רוסאריו לעיר הבירה של ארגנטינה, אך בסופו של דבר זה לא קרה. ב-1926 היו בעיר 407,000 תושבים, מתוכם כמעט מחצית תושבים זרים, אשר רובם באו מאירופה עקב מלחמת העולם הראשונה.
ב-1928 נולד בעיר המהפכן צ'ה גווארה.
תחבורה
בעיר פועלת מערכת תחבורה ציבורית שכוללת אוטובוסים, טרוליבוסים ומוניות.
נמל התעופה הבינלאומי רוסאריו - איסלאס מלווינס ממוקם במרחק של כ-13 ק"מ מצפון מערב למרכז העיר והוא משרת אותה.
חינוך
העיר היא מרכז חינוכי חשוב ברמה לאומית ובינלאומית. העיר היא הבית של האוניברסיטה הלאומית של רוסאריו ומספר אוניברסיטאות אחרות.
ספורט
את העיר מייצגים מספר מועדוני כדורגל. הגדולים שבהם הם ניואל'ס אולד בויס ורוסאריו סנטראל.
ברוסאריו נולד וגדל שחקן הכדורגל ליונל מסי.
זכות הקיום
זכות הקיום מתוארת כאחת התכונות של מדינה ריבונית. במאמר מהמאה ה-19, כתב הפילוסוף הצרפתי ארנסט רנן שלמדינה יש זכות קיום כאשר תושביה מוכנים להקריב את האינטרסים שלהם עבור הקהילה שהיא מייצגת. בניגוד לזכות להגדרה עצמית, זכות הקיום אינה מאפיינת עמים אלא מדינות. זו אינה זכות מוכרת במשפט הבינלאומי. השימוש הבולט במונח הוא במסגרת הסכסוך הישראלי-ערבי מאז שנות ה-50.
זכות קיומה של מדינה דה פקטו עשוי להשקל כנגד זכותה של מדינה אחרת לשלמות טריטוריאלית. תומכי זכות הקיום רואים בה השתלשלות של הזכות להתקיים שמוכרת בידי כותבים על החוק הבינלאומי כזכות יסוד של מדינות, במשך מאות שנים.
שימוש היסטורי
זכות הקיום של מדינות נדונה על ידי הוגי דעות רבים במאה ה-19, ביניהם תומאס פיין וולטר סקוט. המאמר המרכזי שדן בסוגיה זו הוא "מה היא אומה?" של ארנסט רנן, שפורסם בשנת 1882, ושם כתב: "כל עוד המדינה מוכיחה את כוחה המוסרי בכך שתושביה מקריבים את טובת הפרט לטובת הקהילה, אז המדינה היא לגיטימית ויש לה זכות קיום. אם מתעורר ספק לגבי גבולותיה, יש להתייעץ עם האוכלוסיות באזורים השנויים במחלוקת." לדברי רנן, זכות הקיום היא לא זכות היסטורית, אלא "משאל עם יומיומי, בדיוק כמו שקיומו של הפרט הוא חיזוק יומיומי של זכותו לחיות."
הביטוי "זכות הקיום" צבר תאוצה בתקופת פירוק האימפריה העות'מאנית בשנת 1918. "אם לטורקיה יש זכות קיום - והמעצמות נוטות לטעון שאכן יש לה – אז באותה מידה יש לה זכות להגן על עצמה מפני כל ניסיון לסכן את קיומה הפוליטי", נכתב במאמר משנת 1903.
זכות הקיום של מדינת ישראל
הרוזן פולקה ברנדוט תיווך מטעם האו"ם בין מדינת ישראל למדינות ערב ב-1948, ותוכניתו קראה למדינות ערב להכיר בזכות קיומה של מדינת ישראל. מדינות ערב דחו קריאה זו, וקטעו את שיחות השלום שברנדוט הוביל. התנגדות מדינות ערב לזכות הקיום של מדינת ישראל נמשכה עד 1967.
לאחר מלחמת ששת הימים, שר החוץ המצרי מוחמד אל-זיאת אמר כי קהיר מקבלת את זכות הקיום של ישראל על בסיס הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות. הוא הוסיף כי מהכרה זו לא משתמעת הכרה דיפלומטית בישראל. בספטמבר 1967 מנהיגי ארצות ערב אימצו עמדה נוקשה בשם "שלושה הלאווים" בוועידת חרטום: לא להסכם שלום עם ישראל, לא להכרה דיפלומטית בישראל, ולא למשא ומתן עם ישראל. אבל בנובמבר אותה שנה, מצרים וירדן קיבלו את החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם, שממנה משתמעת קבלת זכות הקיום של ישראל. יאסר ערפאת ומנהיגים פלסטיניים אחרים דחו את ההחלטה, וגם סוריה, באומרה כי "ההחלטה מתייחסת לזכות קיום של ישראל אך מתעלמת מבעיית הפליטים הפלסטינים."
לאחר שנבחר לראשות הממשלה ב-1977, נאם מנחם בגין בכנסת ואמר:
גישת הפלסטינים לזכות קיומה של ישראל השתנתה במהלך המגעים שהובילו להסכמי אוסלו. ב-1988 יאסר ערפאת הודיע בסבב פגישות בסטוקהולם כי אש"ף מקבל את קיומה של ישראל כמדינה יהודית באזור, וכי הוא דוחה ומגנה טרור על כל צורותיו. בשנת 1993 היו חילופי איגרות בין ערפאת לראש ממשלת ישראל, יצחק רבין, בהם כתב ערפאת: "אש"ף מכיר בזכותה של המדינה ישראל להתקיים בשלום ובביטחון, ומקבל את החלטות מועצת הביטחון של האו"ם 242 ו-338." עמדה זו אומצה על ידי המנהיגים הפלסטינים שבאו לאחר ערפאת, לרבות מחמוד עבאס. מאידך, פורסמו גם דעות שונות של אישים פלסטיניים, כדוגמת אלה המזוהים עם חמאס, השוללים את זכות הקיום של ישראל.
זכות הקיום של מדינה פלסטינית
תוכנית החלוקה כללה הכרה במדינה יהודית ובמדינה ערבית, אך התוכנית נדחתה על ידי ארצות ערב והובילה לפרוץ מלחמת העצמאות.
רוב ממשלות ישראל התנגדו להקמת מדינה פלסטינית. בדיון בכנסת ב-5 באוקטובר 1995 על הסכם אוסלו ב', אמר ראש הממשלה יצחק רבין כי מטרת ההסכם היא "למנוע מצב של מדינה דו-לאומית וזאת על ידי הקמת ישות עצמאית "שהיא פחות ממדינה" לצד מדינת ישראל."
לאחר רצח יצחק רבין, שאלת הקמתה של מדינה פלסטינית עלתה מפעם לפעם במסגרת שיחות השלום בין ישראל לפלסטינים. בישראל יש התומכים בגישת "שתי מדינות לשני עמים", שמשמעותה תמיכה בזכות הקיום של מדינה פלסטינית.
שימושים נוספים בזכות הקיום
בקונגרס ברלין נדונה השאלה האם למדינה ארמנית יש זכות קיום. לאחר רצח העם הארמני במלחמת העולם הראשונה עלתה שאלה זו שוב.
תומכים של מדינות בדלניות השואפות לעצמאות נוטים לגייס את זכות הקיום כאחד הטיעונים בעד הקמת מדינה עצמאית. זכות זו נתבעת על ידי תושבי חבל הבסקים (הדורשים עצמאות מספרד), צ'צ'ניה (הדורשים עצמאות מרוסיה), כורדיסטן (סוריה, עיראק, טורקיה, איראן), בדלני צפון אירלנד (הממלכה המאוחדת) והמדינה הפדרלית של נובורוסיה (אוקראינה).
הפיכת 23 באוגוסט 1944
הפיכת 23 באוגוסט 1944 בוצעה ברומניה והובילה ליציאת רומניה מהברית עם מדינות הציר ולהצטרפות צבאה לכוחות שלחמו נגד גרמניה ובנות בריתה. הפיכה זו הביאה לשינוי מידי של השלטון, הדחתו של ה"קונדוקטור" (מנהיג) יון אנטונסקו וממשלתו והקמת ממשלה חדשה.
הרקע ההיסטורי
בסוף שנות השלושים של המאה העשרים מצאה עצמה ממלכת רומניה, בת בריתן המסורתית של צרפת ושל בריטניה, מנותקת מבנות בריתה הגדולות וגם מבנות בריתה הקטנות יותר (ההסכמה הקטנה, ברית ההגנה הפולנית-רומנית), צ'כוסלובקיה, פולין ויוגוסלביה פורקו מכוחן הצבאי וגם פורקו טריטוריאלית.
בנסיבות אלה נאלצה רומניה לציית לתכתיב וינה ולהסכם קראיובה במסגרתם רומניה העבירה להונגריה ובולגריה, את הריבונות על חבלים רומנים. בהמשך, בהתבסס על הסכם ריבנטרופ מולוטוב, ברית המועצות הגישה לרומניה אולטימטום בו תבעה נסיגת רומניה בסרביה וצפון בוקובינה, רומניה נאלצה להיענות גם לאולטימטום וברית המועצות סיפחה אותן לשטחה. אובדן חלקים גדולים ממולדתם, ללא קרב, יצר תסיסה קשה מאוד ברומניה, תסיסה שהופניתה חלקית כלפי יהודי רומניה, אך גם כלפי השלטון ובראשו קרול השני, מלך רומניה. המשבר אילץ את המלך, שהחזיק בשלטון דיקטטורי, לבטל את חוקת רומניה 1938, שנתנה לו את הסמכויות של שליט אבסולוטי ולהזמין את הגנרל יון אנטונסקו להרכיב ממשלה חדשה. יון אנטונסקו נענה לקריאה, קיבל את השלטון ואילץ את המלך להתפטר ולהעביר את הכתר לבנו, מיכאי הראשון, מלך רומניה.
יון אנטונסקו, שיצר ברית עם התנועה הלגיונרית שלט ברומניה ללא מצרים, דיכה את המפלגות המסורתיות, רדף את האוכלוסייה היהודית והמלך הצעיר היה בחזקת חותמת גומי להחלטותיו של אנטונסקו. לאחר מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט אנטונסקו ניפץ את התנועה הלגיונרית ונשאר שליט יחיד, ללא מתחרים. הוא החליט להתקרב למעצמות הציר וב-23 בנובמבר 1940 רומניה הצטרפה להסכם התלת-צדדי. ב-22 ביוני 1941 הצבא הרומני, בתיאום עם הורמאכט, תקף את ברית המועצות ופלש לתוך בסרביה ובוקובינה כחלק ממבצע ברברוסה הנאצי.
תכנון ההפיכה
כל עוד כוחות הציר התקדמו בתחומי ברית המועצות וגם בחזיתות אחרות, לא היו חולקים על דרכו של יון אנטונסקו ועל הנהגתו, אך כשנראה היה שיש שינוי במערכה הצבאית, החלו גורמים שונים בצמרת הרומנית לחפש דרכים לחילוץ רומניה מהמלחמה. הרומנים יצרו מגעים עם נציג בריטי באנקרה ובעקבות המלצת הבריטי עם דיפלומט סובייטי בקהיר. אנטונסקו עצמו ניסה לקיים מגעים עם דיפלומטים סובייטים בסטוקהולם, אך כל הניסיונות עלו בתוהו. לאחר קרב סטלינגרד הצבא הסובייטי התקדם וחדר לתחומי רומניה והגיע עד יאשי, העיר השנייה בגודלה ברומניה. באותה תקופה נפתחה החזית השנייה בצרפת ומנהיגי רומניה היו מודאגים.
בשיחות גישוש הגיב אנטונסקו לפונים אליו בסירוב מוחלט לעשות שלום נפרד תוך הצגת הטיעון ש"נתן את מילתו להיטלר" והוא לא יפר הבטחה. אנטונסקו עמד לפגוש את היטלר ב-5 באוגוסט והבטיח למלך רומניה להעלות בפני היטלר את האפשרות שרומניה תפרוש מהמלחמה. המלך העלה בפניו את החשש שאם אנטונסקו יגיד זאת להיטלר, הוא לא יחזור לרומניה. בשובו אמר אנטונסקו למלך, שלא מצא את הכוח להעלות את הנושא בפני היטלר. לפני שאנטונסקו נפרד מהיטלר, היטלר ייעץ לו על בסיס הניסיון באיטליה, שיתרחק מארמון המלך.
בגישושים השונים לקחו חלק מדינאים מכל המפלגות הרומניות הגדולות, כולל המפלגה הקומוניסטית הרומנית הלא חוקית, שנציגיה למגעים היו לוקרציו פטרשקנו ואמיל בודנראש, קציני צבא בכירים וביניהם הגנרלים קונסטנטין סנטסקו, אאורל אידאה ויון נגולסקו וחוגי מלך רומניה. צירוף הקומוניסטים למגעים נועד, בין היתר, להבטיח את תמיכת הפועלים המאורגנים (בודנראש הצהיר במהלך המגעים על קיומם של 12,000 פועלים מוכנים לפעולה, הצהרה חסרת כיסוי של ממש), שהיו אמורים לספק את כוח האדם להפיכה. הם התקשו למצוא את המועד הנכון למעשה, כי ברומניה שהו יחידות צבאיות גרמניות והיה חשש מתגובתן. לאחר שלצורכי המלחמה הוציא המטה הגרמני מרומניה דיוויזיה משוריינת, החליטו הקושרים לפעול ב-26 באוגוסט והמלך הזמין לתאריך זה את יון אנטונסקו לארוחה חגיגית בארמון המלך.
מעצר אנטונסקו והקמת הממשלה החדשה
ב-22 באוגוסט נודע לאחד אחד הקושרים שאנטונסקו מודאג מהמצב בחזית, לכן הוא יסע לשם ב-24 באוגוסט ומכאן שהוא לא יהיה בבוקרשט ביום שנועד להפיכה. הקושרים שינו את התוכנית, אך לא הספיקו להודיע על כך לכולם.
ב-23 באוגוסט 1944 זימן המלך מיכאי הראשון את יון אנטונסקו להתייעצות של מועצת המלך. יון אנטונסקו הגיע בליווי סגנו מיכאי אנטונסקו, שהיה גם שר החוץ. בהתייעצות שב אנטונסקו והסביר שאין לקבל תנאי כניעה, כי זה כרוך במחירים גבוהים מדי לרומניה. בסיום דברי אנטונסקו הודיע לו המלך שהוא מפטר אותו מתפקידו כראש ממשלת רומניה ומנהיגה (קונדוקטורול) ועל פי סימן של קולונל אמיליאן יונסקו נכנסו לאולם שלושה סגני קצינים מזוינים, שעל פי הוראת המלך עצרו את יון אנטונסקו ומיכאי אנטונסקו והובילו אותם לחדר משוריין, שם נכלאו. מאוחר יותר נמסרו העצורים למשמר של קומוניסטים רומנים בראשות אמיל בודנראש.
תגובות ומהלכים לאחר ההפיכה
בשעה 20:00 קיבל המלך נוסח הודעה לעם, אותה ניסח עבורו פטרשקנו, ובה יבשר על החלפת הממשלה והחלפת הצדדים במלחמה. בשעה 21:00 הגיע לארמון השגריר הגרמני, שנהנה ממודיעין טוב. כדי להרוויח זמן המלך סיפר לשגריר שאנטונסקו חופשי וזה יצא לחפש אותו. בשעה 22:00 שודרה ברדיו ההודעה לעם.
למחרת הפציצו הגרמנים את בוקרשט והרסו חלק מארמון המלך, אך המלך ואימו כבר היו במקום מבטחים באולטניה. נציגות של הממשלה החדשה, בראשות פטרשקנו, החלה משא ומתן עם הנציגים הסובייטים על הסכם הפסקת האש, הסכם שהושג ב-12 בספטמבר. הצבא האדום נכנס לבוקרשט ב-31 באוגוסט וקיבל לידיו את אנטונסקו. המלך הרומני קיבל מברית המועצות את אות מסדר הניצחון. הצבא הרומני ציית לממשלה החדשה, הפסיק את מלחמתו בחזית עם ברית המועצות ובהמשך לקח חלק במלחמה נגד כוחות הציר, בעיקר בטרנסילבניה ובהונגריה.
קוטל השדים
קוטל השדים (ביפנית: 鬼滅の刃, ברומאג׳י: Kimetsu no Yaiba) היא סדרת מאנגה פופולרית שנכתבה ואויירה בידי קויוהארו גוטוגה (ביפנית: 吾峠 呼世晴, תעתיק: Koyoharu Gotouge) אשר רצה מהשנה 2016 ועדיין ממשיכה, ומספרת את סיפורם של שני אחים, טאנג׳ירו ונזוקו קמאדו, אשר עלילתו מתחילה לאחר שמשפחתם נרצחה בידי מנהיג השדים מוזן קיבוטסוג׳י שאף הופך את נזוקו לשדה וכתוצאה מכך, השניים יוצאים למסע אשר במסגרתו טאנג׳ירו מצטרף לצבא קוטלי השדים במטרה לרפא את נזוקו ולהחזיר אותה להיות בת אנוש.
המאנגה צברה פופולריות רבה ביפן ומחוצה לה, כאשר במקביל פותחה עבורה סדרת אנימה אשר החלה את שידורה ב-6 באפריל 2019, כאשר העונה השנייה יצאה ב-5 בדצמבר 2021 וביניהם יצא הסרט רכבת האינסוף אשר יצא ב-16 באוקטובר 2020 ונחשב לשובר הקופות המוביל ביפן בכל הזמנים ובמקביל שבר קופות בכל העולם. הסרט אף הגיע לישראל באמצעות רשת יס פלאנט וחברת ההפצה אודקס ב-22 ביולי 2021 ואף על פי שהסרט תוכנן להיות מוקרן למשך יום אחד, הכרטיסים אליו נמכרו תוך שלושה ימים ובעקבות כך, רשת פלאנט החליטה להאריך את תקופת ההרצה שלו לחודש. הסרט קיבל גרסה טלוויזיונית בת שבעה פרקים אשר החלה ב-10 באוקטובר 2021 והסתיימה ב-28 בנובמבר 2021.
רקע
העלילה מתרחשת בתקופת הטאישו ביפן כאשר ברקע מתנהלת מלחמה בין שדים לבין ארגון הנקרא "חיל קוטלי שדים" במשך שנים רבות. השדים עצמם הם בני אדם לשעבר אשר צברו כוח בתמורה לאנושיותם ובעקבות כוח צברו כוחות על טבעיים ובשביל להרוג אותם, ניתן לעשות זאת באמצעות עריפת ראש על ידי חומרים כמו פלדה עשויה משמש, רעל העשוי מפרחי ויסטריה או חשיפה לשמש עצמה. חיל קוטלי השדים, לעומת זאת, הם בני אנוש בפני עצמם המשתמשים בסגנון לחימה הנקרא ״סגנון נשימה״ אשר באמצעותו חרבותיהם מקבלות כוח מיוחד המבוסס על מים, אש וכדומה.
עלילה מרכזית
העלילה מגוללת את סיפורו של טאנג׳ירו קמאדו, נער בן 16 אשר חי עם אימו ואחיו הצעירים בהרים, המתעסק במכירת פחם לכפר הסמוך בשל היותו המפרנס העיקרי של המשפחה מאז מות אביו. יום אחד הוא מגלה שכל משפחתו נהרגה בידי שד והשורדת היחידה הייתה אחותו בת ה-14 נזוקו, אשר הפכה לשדה בפני עצמה. נזוקו תחילה תוקפת את טאנג׳ירו, אך לאחר שהיא מגלה כי מדובר באחיה, היא חודלת מכך. כמה רגעים לאחר מכן מגיע גיו טוקומיה לשטח המאורע במטרה להרוג את נזוקו, אך טאנג׳ירו מונע ממנו זאת. כתוצאה מכך, גיו מעניק לנזוקו מחסום פה אשר נועד לכך שתוכל לפתח שליטה עצמית בשביל שלא תפגע בבני אנוש חפים מפשע ומזמין את טאנג׳ירו להתגייס לחיל קוטלי השדים ואף שולח אותו למאסטר שלו, סאקונג׳י אורוקודאקי, מה שגורם לשני האחים להתחיל את מסעם שמטרתו הוא לנצח את אדון השדים, מוזן קיבוטסוג׳י, ואף להשיב את נזוקו להיות בת אנוש.
האשירה
בגיל 17 הייתה פגישת האירוסין הראשונה שלה, אך רק ממבט חטוף אירוסה סירב בטענה לצבע השיער המוזר שלה. מאז, לרגע לרגע מיזורי החליטה להתביש במי                   שהיא ואפילו צבעה את שערה לשחור, הסתירה את תאבונה ואת חוזקה במטרה למצוא אהבת אמת. בפגישת האירוסין השניה שלה לבסוף היא זו שסירבה כי לא רצתה להסתיר את זהותה האמיתית ממנו. במטרה זו, למצוא אהבת אמת הצרפה לקוטלי השדים וקודמה לאשירה, ובאמת מצאה שם את סנאמי. בעונה השלישית נלחמה יחדיו עם טוקיטו, טנג'רו, גניה, ונזוקו.
קיוג׳ירו רנגוקו (ביפנית: 煉獄 杏寿郎 בתעתיק: Rengoku Kyōjurō) - האשירה של הלהבה הנוכחי אשר ירש זאת מאביו שינג׳ורו, אשר נחשב להאשירה להבה אגדי. אדם אקסצנטרי, אך בעל לב טהור ויכולת להגן על החלש, שכן הוא ידוע בכבודו הרב. קיוג׳ורו מהווה דמות מרכזית בעלילת הסרט המבוסס על ארק רכבת האינסוף, אשר במהלכו הוא נשלח לחקור את תעלומת רכבת האינסוף אשר בה נעלמו נוסעים רבים ובעקבות כך לא ירדו ממנה מעולם. סייע לטאנג׳ירו להילחם באנמו, השד שהיה אחראי להיעלמותם של האנשים על הרכבת אך נפצע קשות בקרב מול אקאזה ובעקבות כך, מת מפצעיו. טרם מותו, ביקש מטאנג׳ירו לשלוח לאביו את מילותיו האחרונות ומבקש ממנו שילך אליו בכדי להתאמן אצלו על שיטת סגנון נשימת אש, אותה שיטה שהשתמש בה בעצמו.
טוקיטו מואיצ'ירו - ההאשירה של הערפל , אדם שמוצג לנו בתחילה כאדם חסר רגשות, ומתברר לנו בהמשך שהוא שכח את העבר שלו עד שאנחנו מגלים את העבר שלו שהוא איבד את אימו כתוצאה ממחלה ואת אביו שהלך לחפש עשב מרפה והחליק מצוק באותו יום, והוא נשאר עם אחיו התאום עד שהוא נרצח על ידי שד שנה מאוחר יותר, והשד נהרג על ידי מואיצ'ירו בהתקף זעם. הוא נחשב כאחד הצאצאים של שושלת השמש, וזה מוכח כשבפלאש בק של מואיצ'ירו מגלים שלאבא של מואיצ'ירו היו גם עיניים אדומות כמו לטאנג'ירו ואביו שגם הם משושלת השמש.
שדי הירח
קוקושיבו (ביפנית: -, בתעתיק: Kokushi-bu) - שד הירח העליון הראשון וכנראה השד החזק ביותר אחרי מוזן קיבוטסג'י בפתח העונה השלישית רואים קצת מהכוח שלו שהוא כורת את היד של אקאזה (של שד הירח השלישי העליון) לפני שמבחינים בו. והוא מת בסוף מנגה 20 (תחילת עונה 6)
דומה (ביפנית: ドゥーマ, בתעתיק: Do~ūma) - שד הירח העליון השני העליון, הוא השד שהפך את גיוטארו (שד הירח השישי), לשד. והוא גם זה שהרג את אימו של אינוסקה: האשיבירא קוטוהא. והוא מת בסוף מנגה 19 (סוף עונה 5)
אקאזה (ביפנית: 赤座, בתעתיק: Akaza) - שד הירח השלישי העליון, והראשון מבין שדי הירח העליון שהופיע בסדרה כשניסה להרוג את טנג'ירו המשותק אחרי ששד הירח התחתון האחרון שנשאר נהרג, מה שהוביל להריגתו של רנגוקו קיוג'ירו. והוא מת והוא מת באמצע מנגה 18 (סוף עונה 4/תחילת עונה 5)
האנטנגו (ביפנית: 半天狗, בתעתיק: Hantengu) - שד הירח הרביעי עליון, הופיע בסדרה בפרק הראשון של ארק כפר נפחי החרבות. הדמות הרגילה שלו היא דמות יבבנית שלא מסוגלת להילחם. אבל כשחותכים לו את הראש הוא מתפצל לשני שדים שונים עד ארבעה שדים עם הרגשות: כעס, הנאה, עצב, והתרגשות ואם חותכים אותם יותר מזה מופיעים שדים חלשים יותר שאם חותכים אותם הם נהרגים בעוד שהדמות הרגילה נהפכת לקטנה יותר צעכבר ומסתתרת, כדי להרוג אותו צריך למצוא את השד הראשי שממנו התפצלו כל השדים האחרים ולערוף לו את הראש. לכל אחד מהאישיות יש נשק משלו: לכעס - מטה שיוצר ברקים, להנאה - מניפת עלה שיוצרת רוח, לעצב - חנית, להתרגשות - כנפיים לתעופה ויכולת לירות גלי קול מהפה. אבל אם השד הראשי בסכנה, שד הכעס שואב את שלושת שדי הרגשות האחרים ומשנה צורה לשד שהרגש שלו הוא שנאה, שהכוח שלו הוא להצמיח דרקוני ענק מעץ שיש להם את הכוח של כל שדי הרגשות חוץ מהכוח שלהם יש לדרקוני העץ מהירות וכוח שמסוגל להביס אפילו האשירה, שהם מסוגלים להרוג אדם. והוא מת בסוף עונה 3.
גיוקו (ביפנית: 玉壺, בתעתיק: Gyokko) - השד החמישי העליון. והוא מת בסוף עונה 3
גיוטארו ודאקי - הם שדי הירח השישי העליון, גיוטארו נושא את התואר יחד עם אחותו דאקי, שבשונה מאחותו הוא ברמה של ירח עליון, הנשק שלו הם להבים מעוקלים נוטפי דם רעילים ביותר לבני אדם. הוא נלחם עם טנגן אוזוי ההאשירה של הקול מה שהוביל לפרישתו של טנגן אוזוי מחיל קוטלי השדים ודאקי נלחמת עם צעיפים שקשה מאוד לחתוך. (שניהם מתו בעונה 2 חלק 2 על ידי טנג'ירו טנגן זניטסו ואינוסקה)
נקימה- נקימה היתה השולטת בטירת האינסוף של מוזן ג'קסון והיא הפכה לירח העליון הרביעי אחרי שהאנטנגו מת על ידי מואיצ'ירו מיצורי גניה טנג'ירו ונזוקו בעונה 3
היכולות של נקימה הם ליצור כל מיני עיניים חלקם יכולות להרוג וחלקן יכולות לרגל וחלק מהם יכולות סתם להציק
ניל פטריק האריס
ניל פטריק האריס (באנגלית: Neil Patrick Harris; נולד ב-15 ביוני 1973) הוא שחקן, קומיקאי, מדבב, זמר, סופר ומנחה טלוויזיה אמריקאי. התפרסם כנער בן 16 בתפקיד הראשי בסדרה "דוגי האוזר" (1989–1993), בעבורו היה מועמד לפרס גלובוס הזהב. לאחר מכן נודע בשל גילום דמותו של ברני סטינסון בקומדיית המצבים "איך פגשתי את אמא" (2005–2014), עבורו היה מועמד לארבעה פרסי אמי ולשני פרסי גלובוס הזהב.
ב-2010 זכה בשני פרסי אמי – אחד על משחקו כשחקן אורח בסדרה "Glee" והשני על הנחיית טקס פרסי טוני. על הנחיית טקס פרסי טוני שב וזכה בפרסי אמי גם בשנים 2012, 2013 ו-2014. בשנת 2014, זכה בפרס טוני עבור תפקידו בבהעלאה המחודשת של המחזמר "הדוויג והשארית העצבנית" בברודוויי.
ביוגרפיה
האריס נולד באלבקרקי, ניו מקסיקו שבארצות הברית. הוא גדל בעיירה רואידוסו, ליד הגבול שבין ניו מקסיקו וטקסס. הוריו של האריס, שילה ורון האריס, שניהם עורכי דין ובעלי מסעדה באלבקרקי. את תפקיד הבמה הראשון קיבל האריס כאשר התלווה לאחיו הבוגר בריאן לאודישן להצגת תלמידים. כך, בכיתה ד', שיחק האריס בתפקיד טוטו הכלב בהצגה "הקוסם מארץ עוץ". מאז השתתף בהצגות רבות.
קריירה
את תפקידו הראשון בקולנוע קיבל האריס בשנת 1988, בסרט "הלב של קלרה" (Clara's heart) שבו שיחק לצידה של וופי גולדברג. עבור תפקיד זה היה האריס מועמד לפרס "גלובוס הזהב" עבור שחקן המשנה הטוב ביותר וכמו כן, היה מועמד לפרס Young Artist Award. באותה שנה השתתף האריס בסרט נוסף, "Purple People Eater", סרט פנטזיה והרפתקאות שזכה להצלחה והוקרן במשך שנים רבות בערוץ הטלוויזיה של דיסני. בשנת 1989 נבחר האריס לתפקיד הראשי בדרמה הקומית "דוגי האוזר" ("Doogie Howser, M.D") שבה גילם את דוגי, נער גאון שהוסמך כרופא בגיל 16 ומשלב את עבודתו עם ההתמודדות עם בעיות התבגרות הרגילות. הסדרה שודרה במשך ארבע עונות והפכה לסימן ההיכר של האריס.
התבגרותו ופיתוח הקריירה
לאחר סיום הסדרה בשנת 1993 שיחק האריס בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה שונות. כמו כן קיבל תפקידי משנה בסרטים כגון "גברים בחלל" ו"הדבר הטוב הבא". במקביל לקריירה הקולנועית והטלוויזיונית, התחיל לשחק בברודוויי, שם כיכב במחזות זמר ודרמה, בהם "סוויני טוד", "קברט", "הוכחה", "רנט" ואחרים.
ב-2004 השתתף האריס בסרט מעורר המחלוקת "הרולד וקומר משתוללים באמריקה", בו שיחק את עצמו בתפקיד פארודי. הסרט זכה להצלחה בינונית בבתי קולנוע אך הפך ללהיט בספריות הווידאו בארצות הברית. בעקבות הצלחת הסרט צולם סרט המשך, "" משנת 2007, שבו חזר השחקן לאותו תפקיד פיקטיבי של עצמו, ובשנת 2011 יצא גם הסרט השלישי ""- אשר גם בו השתתף.
בשנת 2005 השתלב השחקן בקומדיית המצבים "איך פגשתי את אמא" של רשת CBS, בתפקיד ברני סטינסון, רודף שמלות ונהנתן. ברני בגילומו של האריס הפך לדמות האהובה ביותר בסדרה, ובעקבות זאת גדל תפקידו משמעותית בעונות 2 ו-3. בנוסף לכך, היה האריס מועמד לפרס אמי ארבע פעמים ברציפות, בשנים 2007 - 2010 עבור גילום דמותו של ברני. בסיומו של פרק המאה של הסדרה, כיכב בקליפ שנקרא "Nothing suits me like a suit" שזכה לאהדה רבה בקרב קהל המעריצים האינטרנטי של הסדרה. הסדרה שודרה במשך 9 עונות עד שנת 2014.
ב-2008 השתתף השחקן בפרויקט אינטרנטי מבית היוצר של ג'וס וידון. וידון ביים סדרה מוזיקלית בשלושה חלקים בשם "בלוג השירה בציבור של ד"ר הוריבל" ("Dr. Horrible's sing-along blog"), שהופצה בלעדית באינטרנט (ולאחר מכן - ב-DVD). הסדרה זכתה להתעניינות רבה ומספר הורדות גדול מהצפוי והאריס, ששיחק בה בתפקיד הראשי, ביסס את מועמדו כשחקן מוביל שמסוגל למשוך קהל בתור הכוכב המוביל בפרויקט.
ב-2009 הנחה האריס את טקס פרסי הטוני. הוא חזר להנחות את הטוני גם בשנים 2011–2013, וזכה בשלושה פרסי אמי על ההנחיות השונות. כמו כן, הוא הנחה את טקס האמי בשנת 2009 ובשנת 2013. האריס אף שר את שיר הפתיחה של טקס האוסקר בשנת 2010, ובשנת 2015 הנחה את טקס האוסקר.
ב-2011 השתתף האריס בסרט "הדרדסים", המשלב דמויות אנימציה ממוחשבת עם שחקנים מציאותיים. האריס גילם בסרט את דמותו של פטריק. בשנת 2013 הוא חזר לשחק את פטריק בסרט "הדרדסים 2" והוא דיבב בסרט "גשם של פלאפל 2".
ב-2014 שיחק האריס את הדוויג בהעלאה המחודשת של המחזמר "הדוויג והשארית העצבנית" בברודוויי. על תפקיד זה הוא זכה בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר.
ב-2017 כיכב בסדרה "סדרה של צרות" ובשנת 2022 בסדרה "פרוד", שתיהן מבית נטפליקס.
ב-2019 תורגם לעברית הספר הראשון מסדרת הספרים שכתב, "חבורה של קוסמים", אשר תורגמו ממנה עד כה שלושה מתוך ארבעה ספרים.
חיים אישיים
האריס יצא מהארון בנובמבר 2006, בריאיון למגזין "פיפל".
מאז 2004 הוא נמצא בזוגיות עם השחקן דייוויד בורטקה. ב-12 באוקטובר 2010 פרסם האריס בטוויטר שנולדו להם תאומים, בן ובת, באמצעות אם פונדקאית.
לאחר העברת "" במדינת ניו יורק ב-24 ביוני 2011, הודיע האריס בטוויטר שהוא ובורטקה מאורסים. האריס הסביר שהזוג הציעו אחד לשני נישואים כבר חמש שנים קודם לכן, אבל החליטו לשמור על האירוסים בסוד עד שנישואים של זוגות מאותו המין יהיו חוקיים בארצות הברית.
ב-8 בספטמבר 2014, פרסם האריס בטוויטר שהוא ובורטקה התחתנו באיטליה במהלך הסופ"ש הקודם. את טקס החתונה ערכה, הבמאית של "איך פגשתי את אמא". בקבלת הפנים הופיע הזמר אלטון ג'ון.
פירה קנטר
פירה קנטר (נולדה ב-1951) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה במוסקבה, בירת ברית המועצות, בתחילת שנות ה-50 של המאה העשרים. ב-1971 עלתה לישראל.
בעלת תואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל ולימודים רוסיים מהאוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1980 סיימה לימודי משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב לצד עירית שלג. למדה משחק גם באיטליה אצל רנה מירבסקה בשיטת יז'י גרוטובסקי.
תיאטרון
בתיאטרון חיפה שיחקה בהצגה מאת ובבימויה של גורן אגמון "ארצה". בתיאטרון באר שבע: השתתפה בהצגה "סכסוכים", וב-1982 השתתפה במחזה מאת שון או'קייסי "יונו והטווס". בתיאטרון המדרגות שהקים אשר צרפתי שיחקה לצד יונתן צ'רצ'י בהצגה "סרסור להמונים". במרכז התיאטרוני בנווה צדק שיחקה בהצגה "סוסי שוקולדה" שכתב וביים מוטי אברבוך. בתיאטרון הקאמרי השתתפה ב-1992 בהצגה "תפילה" שביים מארק זכארוב.
בתיאטרון הסימטה: שיחקה בהצגות שביים ניקו ניתאי "סינים, סינים", "עצמאות", "המפסיד מנצח" ובהצגה "החגיגה של ג'וקו" לצד ג'וש שגיא.
ב-1985 שיחקה בקומדיה "טריו שינקין" מאת טובה רוגל שעלתה במועדון "צוותא".
בתיאטרון גשר: ב-2008 השתתפה בהצגה שעיבד וביים יבגני אריה וכתב רועי חן ע"פ סיפור מאת יצחק בשביס-זינגר "שונאים - סיפור אהבה" לצד אפרת בן צור וסשה דמידוב; וב-2009 השתתפה לצד לאורה ריבלין ולוסי דובינצ'יק בהצגה "הרפר ריגן" שביים עודד קוטלר, ובהצגה "טרטיף" מאת מולייר שתרגם יהושע סובול וביים יבגני אריה. ב-2014 שיחקה בפהקת "הנפש הטובה מסצ'ואן" מאת ברטולט ברכט. ב-2017 השתתפה בהפקה של "מקבת" מאת ויליאם שייקספיר, כגרסה ללא מילים.
טלוויזיה וקולנוע
ב-1982 שיחקה בסרט הראשון שביים אורי ברבש "אות קין" (מאת ערן פרייס), וגילמה את לנה - התפקיד הראשי בסרטו של איתן גרין "לנה" המספר את סיפורה של עולה חדשה מברית המועצות הנאבקת לשיחרור בעלה אסיר ציון, אך בינתיים מתפתח קשר בינה לבין גבר אחר. על תפקידה בסרט זה זכתה בפרס שחקנית השנה מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע, פרס ורד הכסף לשחקנית השנה מטעם "מעריב", ובפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל אורליאן בצרפת.
ב-1998 שיחקה לצד עזרא כפרי בסרטם של סלבה ולינה צ'פלין "אגף ההפלות". בין השנים 1999–2005 גילמה עובדת סוציאלית בשם פרידה בסדרת הטלוויזיה שביים חיים בוזגלו "זינזאנה".
ב-2002 גילמה את אימו של אלכס (אלכסנדר סנדרוביץ') בסרטם עטור הפרסים של סלבה ולינה צ'פלין "חצוצרה בואדי"; וגילמה לצד יוסף אבו ורדה את אימו של החוקר בני לוי (דני גבע) בסדרת הטלוויזיה שיצרו רשף לוי ושי כנות "תיק סגור". ב-2003 גילמה את שורה ב"היה או לא היה" - סרט טלוויזיה ישראלי בבימויים של סלבה ולינה צ'פלין המגולל את סיפור אהבתם של המשורר אלכסנדר פן ושחקנית תיאטרון הבימה חנה רובינא והחלה לגלם לצד עמוס לביא את השדכנית חווה-פרומה בטלנובלה החסידית שיצר דניאל טאוב וביים אבי כהן "החצר". באותה שנה השתתפה לצד שמואל שילה והוגו ירדן בסרטו של אמיר וולנסקי "דברים שלא אמרתי לך" ששודר בראשון בדרמה בערוץ 3, ועל משחקה בסרט זה הייתה מועמדת לפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר בסרט טלוויזיה. ב-2004 גילמה את דיטה בטלנובלה "מיכאלה" ששודרה בערוץ הוט 3 של חברת הטלוויזיה בכבלים "הוט" וגילמה את נחמה בסרט "אהבה קולומביאנית" בבימויו של שי כנות על פי תסריט של רשף לוי. ב-2005 גילמה את כרמלה בסרט הטלוויזיה שביים דוד דרעי "חתה יסבח סבח"; גילמה את אמא של עילי (זהר ליבה) בטלנובלה "טלנובלה בע"מ"; גילמה את צביה בסרטו של אמיל בן שמעון "עד מדינה" ששודר ב"הוט" וגילמה את קלודט, אמה של מיכל (טלי שרון) בסרטה של מיה דרייפוס "ביקור חולים".
ב-2006 גילמה את פרופסור אלקלעי בסרטו של יהודה ג'אד נאמן "נוזהת אל-פואד". ב-2007 גילמה את אמה של זוהר (דניאלה קרטס) בסדרת הטלוויזיה "מסכים"; גילמה את ברוריה בסרט הטלוויזיה שביים לאון פרודובסקי "כמו דג בלי מים" ששודרה בערוץ 2, והחלה לגלם את עדנה פלדמן, אמו החורגת של נדב (יהודה לוי) בסדרת הטלוויזיה "הבורר" שיצרו שי כנות ורשף לוי. ב-2009 גילמה את נחמה בסדרת הטלוויזיה "סוזנה הבוכייה" שביימו סלבה ולינה צ'פלין ושודרה בהוט; השתתפה בסרטם של סלבה ולינה צ'פלין "מוקי בוערה"; השתתפה בסרטו של רוני ניניו "היו לילות" והשתתפה בסדרת הטלוויזיה שביים חיים בוזגלו "לחיות מחדש" המספרת את סיפורם של עולי ספינת המעפילים הראשונה ממרוקו "יהודה הלוי" בשנת 1947.
ב-2010 גילמה את גלינה בסדרת הטלוויזיה שביים איתן ענר "טקסי דרייבר". ב-2011 גילמה את אמו של נוח (שרון אלכסנדר) בסדרת הטלוויזיה "החולמים"; גילמה את רבקה לצד אנחל בונני, רודריגו גונזלס וולדימיר פרידמן בסרטו של יוחנן ולר "סלסה תל אביב" והשתתפה בסרטו של עידו פלוק "אף פעם לא מאוחר מדי" לצד עמי ויינברג. ב-2012 גילמה את אמו של איתמר (אייל אהרונוביץ') בסרטו של חיים בוזגלו "סרק סרק", וגילמה את מלכה בסדרת הטלוויזיה שביים רני סער וכתבה דניאלה לונדון דקל "יום האם".
בשנת 2014 גילמה את לודה, אמה של מרינה (ליאת אזר) בסדרה הדרמה קומית "70 מיליון סיבות לעושר" שכתב שמוליק לוי וביים אופיר בביוף.
מרי צ'ייפין קרפנטר
מרי צ'ייפין קרפנטר (באנגלית: Mary Chapin Carpenter; נולדה ב-21 בפברואר 1958) היא זמרת-יוצרת אמריקאית. קרפנטר שווקה תחילה בתור זמרת קאנטרי, והיא נחלה במסגרת זו הצלחה, כולל ארבעה סינגלים שהגיעו לעשרים המובילים במצעדי הקאנטרי. אך בשנות ה-1990 מצאה קרפנטר קהל רחב עוד יותר, על אף שהמוזיקה שלה נהייתה מורכבת יותר, פוליטית יותר, ופחות ידידותית לרדיו. היא זכתה בחמישה פרסי גראמי, והיא היחידה שזכתה ארבע פעמים ברצף בתור זמרת הקאנטרי הטובה ביותר, בין השנים 1992–1995. היא מכרה יותר מ-12 מיליון תקליטים ברחבי העולם, והוכנסה להיכל התהילה לפזמונאים בנאשוויל ב-2012.
תחילת דרכה
קרפנטר מתארת את ילדותה, בתור "די טיפוסית לפרברים". הטעם המוזיקלי שלה הושפע על ידי אחיותיה, והיא הייתה מאזינה לThe Mamas & the Papas, הביטלס, ג'ודי קולינס, וכדומה כאשר קרפנטר הייתה בת 16, ההורים שלה התגרשו, אירוע שהשפיע עליה קשות, ועליו כתבה בשיר שלה "בית הקלפים". קרפנטר בילתה את רוב זמנה בתיכון בניגון על גיטרה ופסנתר. למרות עניינה במוזיקה, היא לא חשבה להופיע בציבור, עד אשר אחרי סיום התיכון אביה הציע לה להופיע באירוע "מיקרופון פתוח", חוויה מלחיצה עבור קרפנטר הביישנית. אך היא צלחה את הערב, ומאוחר יותר אף אירחה אירוע מיקרופון פתוח בבר בשכונת קליבלנד פארק של וושינגטון די. סי. במשך מספר שנים.
תקליטים ראשונים
האלבום הראשון של קרפנטר, Hometown Girl, הופק על ידי ג'ון ג'נינגס ויצא בשנת 1987. שירים מהאלבום הושמעו בתחנות רדיו ציבוריות ובקמפוסים, אבל רק אחרי שקולומביה החלו לקדם את קרפנטר כאמנית קאנטרי, היא מצאה לעצמה קהל רחב יותר. במשך זמן רב, נגר היה אמביוולנטית לגבי התיוג הזה, ואמרה שהיא מעדיפה את המונח "זמרת-יוצרת" או לפחות להוסיף "לוכסן רוק" (במובן של קאנטרי/רוק). היא אמרה בריאיון ל"רולינג סטון" ב-1991: "מעולם לא ניגשתי לתהליך כתיבת המוזיקה מתוך מקום של קטגוריזציה, כך שזה מפריע להיות קורבן של הדבר הזה".
ישנם מבקרי מוזיקה שטוענים שהסגנון של קרפנטר מכסה מגוון השפעות רחב הרבה יותר מאשר אלה של קאנטרי ופולק בלבד. מבקר TIME מגזין, ריצ'רד קורליס תיאר את השירים באלבום שלה  A Place in the World כ"מזכירות את המוזיקה המוקדמת של הביטלס או מוטאון מתגלגל", ובביקורת על האלבום שלה Time* Sex* Love*  צוין שההרמוניות מזכירות את The Beach Boys, ושיש שימוש בלופים של גיטרה ואף בנגינת סיטאר ברצועה אחת, כולם האלמנטים שלא מצויים בדרך כלל באלבומי קאנטרי ופולק.
אחרי שיצא אלבומה משנת 1989 State of the Heart, קרפנטר הוציאה את Shooting Straight in the Dark ב-1990, אשר הניב את הסינגל המצליח ביותר שלה עד לנקודה זו, זוכה פרס גראמי "Down at the Twist and Shout". שנתיים מאוחר יותר, הוציאה קרפנטר את האלבום המצליח ביותר שלה עד כה,  Come On Come On (1992). האלבום הגיע לסטטוס פלטינה x4, ונשאר ב-100 המובילים של מצעד הקאנטרי יותר מ-97 שבועות, ובסופו של דבר הוליד שבעה סינגלים שעלו למצעדים. Come On Come On זכה גם לשבחי המבקרים; קרן שומר, מבקרת של "הניו יורק טיימס", כתבה שקרפנטר "עלתה בשורות הקאנטרי בלי פלאש או רהב: ללא שיער גדול, שמלות מנצנצות, או הופעות מדמיעות... והאלבום Come On Come On, המועשר בעדינותה של קרפנטר, נהיה חזק יותר, ויפה יותר עם כל האזנה."
לשירים של Come On Come On היו את התכונות שהפכו למזהות את עבודתה של קרפנטר: הומורי, מקצב קאנטרי-רוק מהיר, עם מוטיבים של התמדה, רצון, עצמאות, המשולבים לסירוגין עם בלדות איטיות ומופנמות, המדברות על בעיות חברתיות או ביחסים. הסינגל "Passionate Kisses", קאבר לשירה משנת 1988 של לוסינדה ויליאמס, הגיע בשיאו למספר 4 במצעד Hot Country Songs, והיה הראשון מבין שיריע של קרפנטר לחצות אל מצעדי הפופ המיינסטרימים, והגיע למספר57 במצעד בילבורד הוט 100 ולמספר 11 במצעד המוזיקה העכשווית.
אך היה זה הסינגל השישי, "He Thinks He'll Keep Her", שהיה הלהיט הכי גדול מהאלבום, והגיע למספר 2. במצעד הקאנטרי של בילבורד, ולמספר 1 במצעד הקאנטרי Radio & Records.
הצלחה בשנות ה-1990
בעקבות ההצלחה של Come On Come On, קרפנטר כתבה שירים עבור מגוון רחב של אמנים, כולל ג'ואן באאז, שהקליטה את "Stones in the Road" עבור אלבומה משנת 1992 Play Me Backwards, לאחר ששמעה את קרפנטר שרה אותו בהופעה חיה. היא כתבה גם השיר "ג'ון ויקלס בות" שביצע טוני רייס באלבום שלו משנת 1992 Native American. זמרת הפופ סינדי לאופר כתבה יחד איתה את "Sally's Pigeons", והוא נכלל באלבומה משנת 1993 Hat Full of Stars. זמרת הקאנטרי ווינונה ג'אד הקליטה את יצירתה של קרפנטר "Girls With Guitars" ב 1993 לאלבום Tell Me Why. ג'אד הוציאה את השיר כסינגל ב-1994, ועל זה אמרה קרפנטר שהוא "הדבר הכי מרגש שקרה לי, ככותבת שירים", והוא הגיע בשיאו למספר 10 במצעד Hot Country Songs.
מאוחר יותר, קרפנטר כתבה את "Where Are You Now", אשר טרישה יירווד הקליטה לאלבום משנת 2000  Real Live Woman; השיר הגיע למקום 45 במצעד הקאנטרי. בשנת 1990, קרפנטר הקליטה דואט עם שון קולווין (השתיים הופיעו לעיתים קרובות באלבומים אחת של השנייה), והיא שרה גיבוי בשיר של רדני פוסטר "Nobody Wins", ועבור דולי פרטון (בסינגל מ-1993 "Romeo"), וכן עבור ג'ואן באאז בהקלטה חיה ב-1995 של "Diamonds & Rust". היא גם ביצעה מספר הופעות עם באאז והאינדיגו גירלז בשם The Four Voices במהלך באמצע וסוף שנות ה-1990.
האלבום הבא של קרפנטר היה Stones in the Road ב-1994, עליו נכתב בעיתון היום בארה " ב "בלי להישמע כלל כפי שכוכבת קאנטרי הייתה אמורה להישמע בעבר, קרפנטר היא אחת הכוכבות הגדולות של הז'אנר." Stones in the Road מכר רק בסביבות שני מיליון עותקים, אבל הוא היה הצלחת קרוס-אובר והיה לפופולרי בקרב קהלים מחוץ לז'אנר הקאנטרי. גם ב-1994, קרפנטר תרמה את השיר "Willie Short" לאלבום ההתרמה למען האיידס Red Hot + Country. האלבום השישי של קרפנטר, Place in the World, יצא ב-1996 לשלל תשבחות, בפרסומים מגוונים כמו TIME, "פיפל", Elle, "ניו יורק פוסט", USA Today ו"הבוסטון גלוב".
ב-1996, הקאבר של קרפנטר לשירו של ג'ון לנון "Grow Old With Me", מתוך אלבום מחווה ללנון, Working Class Hero, הפך ללהיט במצעד המוזיקה העכשווית. שירה "10,000 Miles" היה לשיר ההיכר של הסרט משנת 1996 סרט לכל המשפחה Fly Away Home.
שנות ה-2000
ב-2001, קרפנטר הוציאה את אלבום האולפן הראשון שלה מזה חמש שנים, Time*Sex*Love. בביקורת ב"ניו יורק טיימס" נכתב כי באלבום "קשה יותר מאשר אי פעם להגדיר [את קרפנטר] מבחינה סגנונית".
Time*Sex*Love נמכר בפחות עותקים מאשר עבודתה המוקדמת יותר של קרפנטר, ורק סינגל אחד ממנו עלה למצעדים, "Simple Life", אשר הגיע לשיאו למקום 53 במצעד Hot Country Songs.
בשנת 2004, קרפנטר הוציאה את Between Here and Gone, אלבום נוגה שהתייחס לאירועים כגון פיגועי 11 בספטמבר ומותו של הזמר דייב קרטר. האלבום זכה לביקורות מהטובות בקריירה שלה.
חיים אישיים
בשנת 2002 קרפנטר נישאה לקבלן טים סמית'. הם התגרשו ב-2010.
לאורך הקריירה שלה, תמכה קרפנטר באופן פעיל במספר ארגונים למטרות שונות, ביניהם CARE (אחד הארגונים ההומניטריים הבינלאומיים הוותיקים ביותר) וכן Habitat for Humanity (ארגון שבונה בתים עבור משפחות חסרות אמצעים). היא גם ערכה הופעות לגיוס כספים למטרות כגון מיגור של מוקשים.
קרפנטר מתגוררת באפטון, וירג'יניה.
פרסים
Academy of Country Music
Americana Music Honors & Awards
Country Music Association
פרסי גראמי
תואר לשם כבוד
מריה איזבלה מספרד
ילדותה
מריה איזבלה נולדה בארמון המלכותי של מדריד, מדריד ב-6 ביולי 1789, לקרלוס הרביעי, מלך ספרד, ומריה לואיסה מפארמה, בתם של פליפה, דוכס פארמה ולואיז אליזבת, נסיכת צרפת. על אף שאביה נתפס כשליט אבסולוטי, בפועל הייתה השליטה בידי אמה והמאהב שלה - ראש הממשלה מנואל דה גודוי, ואף הועלו טענות שילדיה הצעירים של אמה, ומריה איזבלה בכללם, היו למעשה ילדיהם של דה גודוי.
בשנת 1800 הגיע לוסיאן בונפרטה לספרד כשגרירה של צרפת, ואמה הציעה דרכו את מריה איזבלה לאשה עבור נפוליאון, אולם הלה סירב לקחת אשה מבית בורבון.
נישואיה
בשנת 1802 הציע שגריר צרפת בנאפולי לחזק את הברית הצרפתית-ספרדית, על ידי נישואים כפולים בין משפחות המלוכה בספרד ובנאפולי; מריה איזבלה תינשא לפרנצ'סקו, דוכס קלבריה, בעוד אחיה פרננדו, נסיך אסטוריאס יתחתן עם מריה אנטוניה, נסיכת נאפולי וסיציליה. ואכן ב-6 ביולי אותה שנה התחתנה מריה איזבלה עם פרנצ'סקו על ידי שליח במדריד, וב-4 באוקטובר אותה שנה מומשו הנישואים בברצלונה, וכעבור שבוע נסעו הזוג לנאפולי.
נסיכת הכתר
בשנת 1806 במהלך המלחמות הנפוליאוניות גלו בני המשפחה לסיציליה, לאחר שנפוליאון כבש את ממלכת נאפולי ומסר אותה לז'ואקים מירא. בני המשפחה שהו בסיציליה, והדפו את ניסיונות הצרפתים לכבוש את האי, בסיוע כוחות הצבא הבריטי. לאחר מפלת נפוליאון בשנת 1815 חזר חמיה פרננדו הרביעי, מלך נאפולי לנאפולי, ובשנת 1816 איחד את ממלכת נאפולי ואת ממלכת סיציליה לממלכה אחת. לעומת זאת מריה איזבלה ופרנצ'סקו נשארו בסיציליה, וביקרו בנאפולי רק לעיתים רחוקות.
בשנת 1818 ביקרה מריה איזבלה ברומא, ואף שהתה על יד מיטת אמה מריה לואיסה מפארמה בעת מותה בשנת 1819. בשנת 1820 חזרו מריה איזבלה ובעלה לנאפולי, ושם ילדה את שני ילדיה הצעירים מתוך 12 ילדים.
המלכה האם
יחסיה של מריה איזבלה עם בנה פרננדו היו קרים, והיא אהדה יותר את בנה השני קרלו, נסיך קפואה, עם זאת לאחר נישואיו בשנת 1832 עם מריה כריסטינה, נסיכת סבויה, השלימה עמו מריה איזבלה בהשפעת כלתה.
בשנת 1835 החלה מריה איזבלה רומן סוער עם הברון פטר פון שמוקר, קצין אוסטרי שהיה נשוי. לאחר מותו של אשתו של שמוקר בשנת 1837 התכוונה מריה איזבלה להינשא לו, אולם הברון השאפתני תבע את התואר והפריבילגיות של "הוד רוממותו" כתנאי להתחתן איתה, ולפיכך דחתה אותו מריה איזבלה, פונתה לבנה המלך פרננדו שייפטר ממאהבה לשעבר, ואכן פרננדו גירש את שמוקר מנאפולי בינואר 1838.
שנותיה האחרונות
בינואר 1836 שימשה מריה איזבלה כסנדקית לנכדה פרנצ'סקו, דוכס קלבריה, ובמרץ אותה שנה התחתן בנה קרלו, נסיך קפואה בנישואים מורגנטיים. מריה איזבלה התחננה לבנה האהוב עליה שלא יעשה זאת, אבל מאמציה להשיג לאחר מכן חנינה עבורו היו חסרי תועלת. פרננדו השני לא סלח לאחיו הבורח, וקרלו נשאר בגלות באנגליה, ומריה איזבלה לא ראתה אותו שוב.
מאחר שמריה איזבלה הייתה נחושה בדעתה להינשא מחדש, נתן לה בנה, המלך פרננדו השני, רשימה עם שמות של אצילים צעירים מהממלכה, לבחירתה. בסופו של דבר בחרה מריה איזבלה בפרנצ'סקו, רוזן דל בלצו ודוכס די פרזנצ'נו, קצין צעיר נאה ממשפחת אצולה עתיקה אך ענייה, והשניים התחתנו בטקס פרטי ב-15 בינואר 1839. לזוג לא היו ילדים, והם התגוררו בארמון קאפודימונטה.
בינואר 1843 נהרג בנה אנטוניו, רוזן לצ'ה, וביולי אותה שנה נסעה בתה תרזה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות לברזיל, שם התחתנה עם פדרו השני, קיסר ברזיל. בשל אופייה החביב ונדיבותה כלפי העניים, הייתה מריה איזבלה דמות פופולרית מאוד בקרב התושבים, וב-13 בספטמבר 1848 היא מתה בגיל 59.
משפחתה
ב-6 ביולי 1802 התחתנה מריה איזבלה עם פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות, ממנו נולדו לה 12 ילדים:
אפופיס (אסטרואיד)
אפופיס (שם מלא: 99942 אפופיס; באנגלית: Apophis 99942) הוא אסטרואיד ממשפחת הגופים קרובי הארץ ונמנה עם אסטרואידי אטן. קוטרו כ-340 מטרים ומסתו היא כ-61 מיליון טונות. מסלולו של האסטרואיד סביב השמש חוצה את מסלולו של כדור הארץ פעמיים בשנה, והוא צפוי להימצא במרחק קטן מאוד במונחים אסטרונומיים מכדור הארץ ב-13 באפריל 2029 וגם שבע שנים בדיוק לאחר מכן, ב-13 באפריל 2036 - תאריך בו העריכו בעבר שישנו סיכון קטן (אך לא זניח) להתנגשות האסטרואיד בכדור הארץ.
החל מינואר 2013 תצפיות של מרכז גולדסטון לתקשורת חלל עמוק בשילוב מידע ממצפים נוספים מעריכים את אפשרות ההתנגשות ב-2036 כזניחה ביותר והלכה למעשה שוללים אותה.
אם הייתה מתרחשת התנגשות, מהירות הפגיעה צפויה הייתה להיות 45,300 קמ"ש והאנרגיה המשוחררת מהפגיעה הייתה שקולה לפיצוץ של כ-510 מגהטון TNT. בהתאם לכך קרוי האסטרואיד על שם אפפ (ביוונית: אפופיס), אל החשיכה והרשע במיתולוגיה המצרית.
נתונים בסיסיים
אפופיס שייך לקבוצת אסטרואידים הקרויה אסטרואידי אטן, כלומר אסטרואידים שרדיוס מסלול ההקפה שלהם סביב השמש קטן מיחידה אסטרונומית אחת. אפופיס מקיף את השמש במשך 323.59 יממות, והוא חוצה את מסלולו של כדור הארץ פעמיים בשנה. מדידות המסלול, שהתבססו תחילה על תצפיות אופטיות, נערכות בעיקר על סמך נתוני מכ"ם המתקבלים מהרדיו-טלסקופ במצפה ארסיבו שבפוארטו ריקו. לפי החישובים הנוכחיים, אפופיס יימצא בסבירות גבוהה במרחק של 31,300 ק"מ מכדור הארץ ב-13 באפריל 2029, כעשירית מהמרחק בין כדור הארץ והירח, ובהירות נראיתו תגיע בשיאה ל-3.3+, בהירות הקרובה לגלקסיית אנדרומדה. אסטרואיד בסדר גודל כזה חולף כה סמוך לכדור הארץ רק אחת ל-1,300 שנים.
רדיוסו הממוצע הוערך תחילה ב-415 מטרים בעזרת תצפיות בהירות. בהתאם לתצפיות ספקטרוסקופיות מדויקות יותר שנערכו על ידי טלסקופ נאס"א לצפייה באור תת אדום הממוקם במצפה קק בהוואי, בתוספת שתי תצפיות מכ"ם, חמש תצפיות אפקט דופלר ו-731 תצפיות אופטיות, אורכו מוערך כעת ב-270 מטרים ומסתו ב- ק"ג (27 מיליון טונות).
גילוי האסטרואיד
תצפיות במרווח זמן ארוך מספיק, כמו שתי תצפיות בהפרש של חצי שנה, עבור גוף שמסלולו קרוב למסלול כדור הארץ, מאפשרות את מציאת מסלול העצם סביב השמש. כבר בדצמבר 2004 נעשתה השוואה בין מסלולו של 2004 MN4 ובין מסלולו של כדור הארץ, והתגלה שהאסטרואיד יחלוף ליד כדור הארץ בקרבה מעוררת דאגה בשנת 2029. אומנם, בהערכה הראשונית דובר על מרחק מינימלי של 780,000 ק"מ ביניהם, אולם שגיאת המדידה הייתה גבוהה מאוד בשלב זה. על פי סולם טורינו, שמשמש להערכת הנזק האפשרי כתוצאה מפגיעה, קיבל האסטרואיד את הדרגה 2 בסולם של 0 עד 10. על פי חישוב מדויק יותר, שהתבצע כעבור מספר ימים בעזרת מדידות חדשות, ירד המרחק המינימלי באופן משמעותי, והאסטרואיד עלה לדרגה 4 בסולם טורינו. אם ההתנגשות הייתה צפויה להתרחש תוך פחות מעשר שנים, אז דרגה כזו הייתה מחייבת את האסטרונומים במדינות השונות ליידע את גורמי השלטון בדבר הסכנה; פרק זמן ארוך יותר משאיר את שיקול הדעת בידי סוכנות החלל המקומית. כך למשל, סוכנות החלל הישראלית העדיפה להמתין למדידות נוספות לפני הדיווח.
ב-24 בדצמבר 2004 התפרסם המידע על האסטרואיד באמצעי התקשורת השונים, ובאתרים אסטרונומיים מקצועיים באינטרנט הוא היה מצוי כבר קודם לכן. באופן אירוני, דווקא רעידת האדמה באוקיינוס ההודי שאירעה יומיים לאחר מכן, וגרמה לנפגעים רבים כתוצאה מגלי צונאמי, משכה את תשומת הלב, וסיפורו של האסטרואיד עבר לשולי החדשות. עוד לפני סוף 2004, נבירה בתצלומים ישנים יותר גילתה שאותו אסטרואיד נראה כבר בחודש מרץ 2004. בעזרת אוסף התצפיות הטלסקופיות, יחד עם מדידות מכ"ם חדשות, ניתן היה להקטין את השגיאה בחישוב המסלול ולחשב שוב את המרחק המינימלי בעת המעבר של האסטרואיד בסמוך לכדור הארץ בשנת 2029. השגיאה הנמוכה בחישוב החדש אפשרה להוריד את האסטרואיד לדרגה 0 בסולם טורינו.
ב-24 ביוני 2005, לאחר שחושב מסלולו המדויק של האסטרואיד, ניתן לו המספר הסידורי הקבוע 99942. מאוחר יותר, ב-19 ביולי 2005, הוא קיבל בנוסף את השם אפופיס. השם אפופיס נבחר מבין מספר אפשרויות, לא רק בהיותו מתאים לאסטרואיד שעלול להתנגש בכדור הארץ ולזרוע חורבן, אלא גם בגלל חיבתם של שניים מהמגלים, רוי טאקר ודייוויד ת'ולן, לסדרת הטלוויזיה סטארגייט SG-1, שבה מופיעה דמות של חייזר מסוכן בשם "אפופיס".
פגיעה אפשרית
אסטרואיד כמו אפופיס הפוגע בכדור הארץ, עלול ליצור פיצוץ בעוצמה שוות ערך לפיצוץ תרמו-גרעיני בעוצמה של 510 מגהטון TNT. לשם ההמחשה, זהו פיצוץ המשתווה בעוצמתו לפיצוצן של כ-34,000 פצצות מהסוג שהוטל על הירושימה, או פי עשרה מפצצת הצאר, הפצצה העוצמתית ביותר שנוסתה אי פעם, אך עם זאת, לא רדיואקטיבי. אם יפגע ביבשה, הוא יכול למחוק מעל פני האדמה מדינה קטנה. פגיעה בים עלולה לחולל גלי צונאמי בגובה של 250 מטרים ואף יותר.
נכון לינואר 2013 תצפיות של מרכז גולדסטון לתקשורת חלל עמוק, בשילוב מידע ממצפה הכוכבים מגדלנה בניו מקסיקו שבארצות הברית ומערכת Pan-STARRS בהוואי, הורידו את הערכת הסיכוי להתנגשות ב-2036 ל-1:10,989,000.
בעבר העריכו מדענים שאם אפופיס ייכנס דרך אזור בחלל המכונה "חור המנעול", כלומר הוא יעבור במרחק המוערך בתור 30,399 ק"מ מפני כדור הארץ, בסטייה של 800 מטרים לכל היותר, הוא יילכד בכוח הכבידה של כדור הארץ, וייכנס איתו לתהודה מסלולית, שתגרום להתנגשות כמעט ודאית ב-13 באפריל 2036, אחרי שש הקפות של אפופיס סביב השמש ושבע הקפות של כדור הארץ סביבה. אך התצפיות החדשות נכון למרץ 2018 הראו שהסיכוי להתנגשות בשנת 2036 לא קיים, ובערך 1:333,000 בשנת 2068.
עם זאת, הטווח הקטן באופן יחסי וקרבת האירוע מחייבים את מקבלי ההחלטות להתחיל להתכונן להתמודדות אפשרית עם האסטרואיד. כדי למנוע כל סיכוי שאפופיס אכן יעבור דרך "חור המנעול" יש לטפל בו עד שנת 2029, משום שאם האסטרואיד אכן יעבור דרך "חור המנעול", יהיה קשה ביותר למנוע את הפגיעה בכדור הארץ 7 שנים לאחר מכן, ולא תהיה ברירה אלא לתכנן מבצע פינוי ענק מאזור הפגיעה הצפוי. יש לזכור כי לסוכנויות החלל השונות, ובראשן נאס"א, יידרשו מן הבחינה הטכנית מספר שנים כדי לבנות חללית שתגיע לאפופיס ותבצע את הפעולה הנדרשת.
משום שהרכבו של אפופיס וצורתו המדויקת עדיין לא ידועים, לא ניתן לדעת בוודאות כיצד המעבר בסמוך לכדור הארץ ישפיע עליו, גם אם הוא לא יעבור דרך "חור המנעול". בפרט, קשה לשער את השפעת כוחות הגאות והשפל על צורתו, ואף ייתכן שהוא יתפרק לחלקים כפי שקרה לשביט שומייקר-לוי 9 לפני שהתנגש בכוכב הלכת צדק כאשר עבר את גבול רוש. אחד האתגרים בחקר החלל בשנים הקרובות יהיה למדוד בדיוק רב יותר את מסלולו של אפופיס ולנסות להבין את הרכבו. לשם כך יהיה צורך לבנות גשושית שתתקרב אליו וייתכן שתצטרך אף לנחות עליו. טכנולוגיית נחיתה על אסטרואיד כבר קיימת. הגשושית היאבוסה נחתה על 25143 איטוקוואה ב-26 בנובמבר 2005, וחזרה לכדור הארץ ב-13 ביוני 2010.
מניעת ההתנגשות
קיימות מספר חלופות כיצד למנוע מאפופיס להתנגש בכדור הארץ:
קיימות בנאס"א תוכניות לשגר חללית מאוישת לאפופיס. לדעתם, תכנון טיסה מאוישת לאסטרואיד יגרור שיגור גשושיות כהכנה למבצע זה, ובכך יאיץ את מחקר האסטרואידים.