cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גשר ווטרלו
היסטוריה
הגשר הראשון במיקום זה תוכנן על ידי ג'ון רני ונפתח לציבור בשנת 1817 כגשר אגרה. גשר זה היה בנוי גרניט וכלל תשע קשתות, שקוטר כל אחת היה 36.5 מטרים (120 רגל), ואורכו הכולל היה 748.5 מטרים (2,456 רגליים). בעת בנייתו נקרא הגשר "גשר הסטרנד", ועם חנוכתו שונה השם לשמו הנוכחי. הגשר הולאם בשנת 1878 והועבר למחלקת העבודות המטרופולינית אשר הפסיקה לגבות אגרות מעבר בגשר. מחלקת העבודות גילתה כי הגשר אינו יציב, והחלה בעבודות לחיזוק הגשר.
הגשר צויר על ידי אימפרסיוניסטים רבים ובהם קלוד מונה הצרפתי וג'ון קונסטבל האנגלי.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 גברה אי יציבותו של הגשר, ומועצת מחוז לונדון החליטה על הריסתו והחלפתו בגשר חדש שתוכנן על ידי סר גיילס גילברט סקוט. הגשר נפתח לתנועה באופן חלקי בשנת 1942 והושלם בשנת 1945. גשר זה היה היחיד שבין גשרי התמזה שנפגע על ידי הפצצות הלופטוופה במסגרת הבליץ במהלך מלחמת העולם השנייה. מאחר שהגשר נבנה במהלך המלחמה, משערים שמרבית בוני הגשר היו נשים, עובדה המסבירה את הכינוי שדבק בגשר באותה עת - "גשר הנשים" ("the women's bridge"), אף שעל פי מסמכים מאותה תקופה לא עולה שמספר הנשים שעבדו עלה על מספר הגברים. גשר זה נבנה על ידי חברת פיטר לינד ושות', והיה עשוי מאבן פורטלנד שהובאה מדרום-מערב אנגליה. אבני הגרניט של הגשר המקורי נשלחו כמתנה למדינות שונות של חבר העמים הבריטי.
רצח גאורגי מרקוב
גאורגי מרקוב, שערק מבולגריה לגוש המערבי, נרצח על גשר ווטרלו ב-7 בספטמבר 1978 על ידי סוכנים של המשטרה החשאית הבולגרית בסיוע הק.ג.ב.. מרקוב חצה את הגשר בדרכו לתחנת אוטובוס מעברו השני של הגשר, ובדרכו חש דקירה ברגלו. בערב אותו יום לקה מרקוב בחום גבוה, ולאחר שלושה ימים נפטר. לאחר מותו מצאו הרופאים קליע פלטינה קטן, כ-1.52 מ"מ אורכו, נעוץ בשוקו. בדיקה מאוחרת יותר מצאה שנקדחו בו שני חורים, בהם נמצאו עקבות לרעל הריצין. את הקליע, כך התברר, ירו הסוכנים באמצעות מטרייה בה הותקן מנגנון ירי בעזרת גז דחוס.
הגשר בתרבות ובאמנות
מספר סרטים נקראו על שם הגשר ובהם הסרט גשר ווטרלו משנת 1931 והסרט גשר ווטרלו משנת 1940 בכיכובם של רוברט טיילור וויוויאן לי.
השיר "ווטרלו סנסט", שנכתב על ידי ריי דייוויס והוקלט על ידי להקת הקינקס בשנת 1967, מתאר שני אנשים שנפגשו בתחנת ווטרלו וחצו את הנהר על הגשר תוך שהם רואים ממנו את השקיעה (הגשר עצמו לא מוזכר בשיר, אולם דייוויס הסביר שלכך הייתה כוונתו).
השיר "אחרי ארוחת הצהרים" מאת המשוררת ונדי קופ מתאר שני אוהבים שנפרדים זה מזה על הגשר.
בסיפור הקצר חמישה חרצני תפוז ג'ון אופנשאו, לקוחו של שרלוק הולמס, מוצא את מותו כאשר שליחיו של ארגון הקו קלוקס קלאן דוחפים אותו מגשר ווטרלו אל מימי התמזה.
אנציקלופדיה מאיר נתיב
אנציקלופדיה מאיר נתיב היא חיבור אנציקלופדי לפי סדר האלף–בית העוסק במונחי יסוד ביהדות. את החיבור ערך, לקט וכתב שלמה זלמן אריאל. אריאל נעזר ברב איסר יהודה אונטרמן (שהסכמה שנתן לאנציקלופדיה מופיעה בפתיחה לספר) ובדיין הרב שמואל ברוך ורנר בכתיבת ערכים מסוימים. מטרת החיבור, כפי שמחברו מעיד עליו בהקדמתו לחיבור, היא לבאר מושגי יסוד ביהדות ברוח מסורתית, כלומר ללא "כל אבק של חקירה ובקורת" (מתוך ההקדמה).
החיבור עוסק הן ביסודות האמונה היהודית והן בהלכות הנוהגות בחיי היום יום. את החיבור הוציאה לאור הוצאת הספרים מסדה בשנת 1960. הספר זכה לפופולריות רבה ונדפס פעמים רבות.
בחלק מהערכים העוסקים בענייני הלכה שאב המחבר חומרים מתוך ספר אוצר דינים ומנהגים של יהודה דוד אייזנשטיין. עם זאת ישנו הבדל בין חיבורו של אייזנשטיין לבין חיבור זה. מחברו של אוצר דינים ומנהגים שאף שספרו יהיה ספר למדני, כלומר ישמש גם כספר עזר לרבנים ופוסקי הלכות. אנציקלופדיה מאיר נתיב כוונה מראש לקהל בעל זיקה פחות עמוקה למקצועות היהדות. עקב כך חלק ניכר מהגיוון בחומר ההלכתי בנושאים שונים המצוי ב"אוצר דינים ומנהגים" צומצם באנציקלופדיה מאיר נתיב.
אנטואן סאלח
אנטואן סאלח (נולד ב-1938) הוא במאי טלוויזיה ובמאי תיאטרון, ממקימי הטלוויזיה הישראלית.
ביוגרפיה
סאלח נולד בנצרת, בן לאב יליד נצרת, מהנדס שהיה בין מקימי נמל חיפה ולאם ממוצא מצרי, שניהם נוצרים. הוא למד בית הספר הצרפתי קתולי קולג' דה פרר סניף נצרת, ואביו ייעד אותו להיות ארכיטקט. בעת לימודיו בקולג' התחיל להתעניין בתיאטרון והרבה להשתתף בהצגות שהועלו שם. הבמאי פיטר פריי, שראה אותו באחת מן ההצגות ושמע על רצונו ללמוד תיאטרון, ניסה להכניס אותו לבית הספר של הבימה, אך הוא לא התקבל. מכיוון שלא היה אז בישראל בית ספר אחר לתיאטרון ומכיוון ששלט היטב בצרפתית, הציע לו פריי לנסוע וללמוד תיאטרון בצרפת. סאלח נסע לצרפת ב-1959 במטרה ללמוד, אך אחרי חצי שנה אזל כספו והוא חזר לישראלת ועבד כטפסן בפרויקט הקמת נמל הקישון. אחרי שנה ניסה שוב את מזלו בפריז, והתקבל ללימודי תיאטרון בסורבון, במסגרת לימודים שכללה גם בימוי לרדיו ולטלוויזיה. בסוף שנת 1964, עם תום לימודיו, חזר לישראל.
סאלח חזר לנצרת, הפיק וביים שני מחזות, ואחר כך היה בין מקימי את התיאטרון הערבי הראשון בישראל, "התיאטרון המודרני" ו"התיאטרון העממי". בו בזמן גם ביים כמה הצגות לתיאטרון הערבי-יהודי של בית הגפן בחיפה. התיאטרון העלה כמה הצגות קלאסיות בתרגום לערבית והאחרונה שבהן הייתה משרתם של שני אדונים. את ההצגה הזאת ראה סלים פתאל, איש קול ישראל בערבית וחבר בצוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית, והוא ביקש מסאלח לבוא ולהצטרף אל צוות ההקמה ב-1968. סאלח עבר לגור בירושלים, בשכונת ואדי ג'וז והחל לעבוד ברשות השידור כבמאי טלוויזיה. במשך כ-25 שנות עבודה ברשות ביים עשרות תוכניות טלוויזיה, בעברית וערבית. כולל תוכניות אירוח, תוכניות ילדים ותוכניות בידור. עקב הכשרתו וניסיונו כבמאי תיאטרון, ומהבודדים בטלוויזיה, באותן השנים, שהוכשרו לעבוד גם עם השחקנים וגם עם המצלמות, סאלח היה לבמאי העיקרי של דרמות מקוריות שהפיקה הטלוויזיה. בין השאר ביים את הדרמות ליל העשרים, "אנשים במיל" המסעדה הגדולה, "אחרון הפועלים" ועוד.
נח רם
נח (זלדמן) רם (נולד ב-22 במרץ 1941) הוא שחיין וכדורסלן בעבר, מאמן נבחרת ישראל בשחייה בשתי אולימפיאדות (לוס אנג'לס 1984 וסיאול 1988) ובשתי אליפויות עולם (גואיאקיל 1982, ומדריד 1986) ומאמן כדורסל בליגה הלאומית (3 עונות בהפועל גבת/יגור, 1972–1974 ועונה בהפועל חיפה, 1976).
קורות חייו
רם נולד בקיבוץ גבעת השלושה כבן בכור לשושנה ושמחה זלדמן, וגדל מגיל שנתיים בקיבוץ גניגר. הוא שירת כקצין נח"ל במחנה שמונים, שם פגש את אשתו לעתיד, שוש. לאחר נישואיהם, הם עיברתו את שם משפחתם כמקובל באותם ימים, ובחרו בשם רם, על שום קומתו הגבוהה (1.92 מטר). ב-7 בספטמבר 1967 בדרך לאימון כדורסל בקיבוץ עין חרוד הוא ניצל בתאונת דרכים קשה שבה נהרג הכדורסלן איתן חיימוביץ אחד מחבריו. וכחבר קיבוץ מילא תפקידים ציבוריים רבים וכיהן פעמיים כמזכיר הקיבוץ, זאת במקביל לפעילותו המתמשכת כספורטאי ומאמן, תפקידים אליהם התייחסו באופן מסורתי כתחביב, ואשר בהם עסק לאחר שעות העבודה.
בספטמבר 1989 עזב עם משפחתו את הקיבוץ, ועבר להתגורר בנהלל ולאחר מכן באלון הגליל. בשנת 2003, עם מינוי למאמן של נבחרת ישראל בשחייה לנכים, עבר להתגורר בתל אביב. בשנת 2022 פרש מאימון מקצועני וחזר להתגורר בעמק יזרעאל. הוא ממשיך לאמן בהתנדבות בבריכות העמק.
שחייה
רם החל להתאמן בכוחות עצמו בשחייה בגיל 13. הבריכה היחידה בה ניתן היה להתאמן הייתה בריכת ההשקיה העגולה של קיבוצו, גניגר, אשר לא ניתן היה למדוד בה זמנים מדויקים. המודל לחיקוי שלו היה בן קיבוצו גדעון שדמון, שהיה בוגר ממנו ואשר זכה לעיתים להתאמן כשחיין אורח בקבוצת הפועל גוש זבולון, בהדרכתו של יוסף טלקי. באליפויות ישראל בשחייה הגיע נח שלוש פעמים למקום השני. הישגיו הטובים ביותר היו במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:12.7 דקות ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:05.2 דקות.
כדורסל
בשנת 1961, בעת שירותו הצבאי, "התגלה" רם על ידי עמוס לין, קפטן קבוצת הפועל משמר העמק. הוא הצטרף לשורות הקבוצה, בה שיחק כעשר שנים כשחקן-ציר, לצידם של אדם גורן, יואש אזוב, האחים יבזורי ואחרים. בשנת 1965 שיחק בשורות נבחרת ישראל ב. משחק הפרידה שלו מקבוצתו התקיים ב-1971. כמחווה העבירה הפועל משמר העמק את המשחק למגרש בגניגר, שם זכו חברי הקיבוץ לראות אותה גוברת על קבוצת בית"ר תל אביב.
מאמן כדורסל
במקביל לפעילותו כשחקן משמר-העמק הקים רם את קבוצת הכדורסל של גניגר, תחילה כמאמן, ומ-1971 כמאמן-שחקן. הקבוצה, שהחלה את דרכה בליגה הנמוכה ביותר, העפילה עד למקום השני בליגה השנייה שנקראה אז הליגה הארצית. מלחמת יום הכיפורים פגעה בצורה אנושה בקבוצה, שהתקשתה להתאושש לאחר שאחד משחקניה המרכזיים, ג'רי ברגמן, נהרג, ומספר שחקנים נוספים נפצעו.
בשנים 1972–1976 אימן רם בליגה הלאומית. בשנים 1972–1974 אימן את קבוצת הפועל גבת/יגור עם השחקנים איתמר מרזל, בועז ינאי, גור בן-דוד, ועירא הררי. בשנים 1975–1976 אימן את קבוצת הפועל ניר דוד - בית אלפא ובשנת 1976 את קבוצת הפועל חיפה. במקביל אימן נח במשך כשלושים שנה קבוצות ילדים ונוער, שחלקם הגיעו כשחקנים לקבוצות בליגות הבכירות.
מאמן שחייה
עם שחרורו מהצבא, ב-1963, הקים רם את קבוצת השחייה של גניגר, ובהיעדרה של בריכה מחוממת, נהג לאמן את שחייניו בימי החורף במימי הסחנה, שהטמפרטורה בו היא 28 מעלות במשך כל ימות השנה. הוא המשיך לאמן את הקבוצה, שהתרחבה ושינתה את שמה במשך השנים להפועל העמקים והפועל עמק יזרעאל, עד שנת 1995.
בין השחיינים שאימן וטיפח במשך השנים בקבוצה ניתן למנות את השחיינים האולימפיים עדי פרג, אייל שטיגמן וטימאה טוט. נוסף להם הוא אימן את עודד צור, אילת יוטבת, רעיה צורף, אורלי שחם, יוחאי ליפשיץ, נדב שנל, יזהר שנהר וצבי רובינשטיין, גלעד חן, כרמל לויתן, רזיאל רימר, נוגה ויזל ועוד.
בשנים 1995–1997 אימן את קבוצת מכבי קריית ביאליק ובשנים 1997–2001 את קבוצת מכבי חיפה.
מאמן נבחרת ישראל בשחייה
בשנים 1973–1991 אימן רם לסירוגין את נבחרת ישראל בשחייה, והשתתף עמה בתחרויות רבות באירופה, בשתי אולימפיאדות (לוס אנג'לס 1984 וסיאול 1988) ובשתי אליפויות עולם (גואיאקיל 1982, ומדריד 1986).
מאמן נבחרת ישראל בשחייה לנכים
בשנים 2003-2021 אימן את קבוצת השחייה של בית הלוחם תל אביב, ובמקביל אימן במרבית התקופה הזו גם את נבחרת ישראל בשחייה לנכים. הוא הוביל את שחייני ישראל ב-4 אולימאפיאדות (אתונה 2004, בייג'ינג 2008, לונדון 2012 וריו דה ז'ניירו 2016).
שחייניו שזכו במדליות פאראלימפיות: יצחק ממיסטבאלוב, נמרוד צבירן וענבל שוורץ גנפול, לצד קרן לייבוביץ' שהתאמנה בהדרכתו של אסף מימון וענבל פיזרו ששחתה בהדרכתו של המאמן יעקב בנינסון.
חיים אישיים
רם נשוי, אב לשלושה ילדים וסב לתשעה נכדים ונין אחד.
גרשון (ג'ורג') גרי
גרשון (ג'ורג') גרי (תר"נ, 1890 – כ"ה בטבת תש"ב, 14 בינואר 1942) היה רופא כירורג בארץ ישראל.
חייו
גרי נולד באלכסנדריה שבחבל ווהלין, אז ברוסיה. הוריו היו מנחם מנדל גרגוס, סוחר, וחנה לבית שוכמן. ב-1905 היגרה משפחתו לארצות הברית. גרי סיים לימודי רפואה באוניברסיטת בוסטון, ולאחר מכן התמחה בבית החולים היהודי בית ישראל בניו יורק. ב-1915 נשא לאישה את ברטה קרמר.
ב-1918 התנדב גרי לגדוד העברי האמריקאי והגיע איתו לארץ ישראל. עם שחרורו בשנת 1919 התמנה כמנהל המחלקה הכירורגית בבית החולים הדסה בתל אביב, ולאחר מכן שימש במשרות דומות בבתי החולים של הדסה בצפת ובירושלים. ב-1927 התפטר מ"הדסה" בעקבות חילוקי דעות עם ההנהלה.
במאורעות תל חי, ב-1 במרץ 1920, הגיע גרי לטפל בפצועים, והיה עם יוסף טרומפלדור בשעת מותו. בעדותו על האירועים, שפורסמה בכתב העת "קונטרס" ב-12 במרץ, כתב גרי כי שאל את טרומפלדור איך הוא מרגיש, וטרומפלדור ענה "אין דבר, כדאי למות בעד הארץ".
בשנת 1928 התמנה למנהל המחלקה הכירורגית בבית החולים שערי צדק. היה חבר הוועדה הרפואית שבדקה את גופות ההרוגים במאורעות תרפ"ט בחברון.
בשנת 1939 עבר לגור בגדרה והחל לעסוק בחקלאות. מאז חילק את חייו, מחצית השבוע עסק בחקלאות ובמחצית השנייה נסע לתל אביב לעיסוקיו הרפואיים.
אנטנה פרבולית
מבנה
עקרון הפעולה של אנטנה פרבולית הוא שגלי רדיו מנקודת מקור במוקד קדמי שלפני הפרבולואיד המחזיר העשוי חומר מוליך, מוחזרים בצורת קרניים מקבילות, היוצרות גל מישורי לאורך ציר המחזיר. לחלופין, גל מישורי המקביל לציר המחזיר ירוכז אל נקודת המוקד.
אנטנה פרבולית אופיינית מורכבת ממחזיר מתכתי עם אנטנה מזינה קטנה בחלקה הקדמי, בנקודת המוקד, המופנה כלפי המחזיר. המחזיר בנוי כמישור מתכתי בצורת פרבולואיד חתוך בחתך שיוצר את קוטר האנטנה. באנטנה משדרת, זרם בתדירות מסוימת משודר דרך האנטנה המזינה, המייצרת ממנו גלי רדיו. גלי הרדיו משודרים אל עבר ה"צלחת" מהאנטנה המזינה ומוחזרים מהצלחת באופן שייצרו אלומה מקבילה. באנטנה קולטת, גלי הרדיו הנכנסים, מוחזרים מהצלחת ומתרכזים באנטנה הקטנה שבמוקד, אשר ממירה אותם לזרם המועבר בכבל אל מקלט רדיו.
ברטראן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
NTV Plus
NTV Plus (ברוסית: НТВ Плюс) הוא שמה של ספקית טלוויזיה בלוויין, הראשונה מסוגה ברוסיה. נוסדה על ידי חברת ההחזקות "מדיה מוסט" ביולי 1996, ביוזמת עובדי ערוץ הטלוויזיה NTV.
מאז 2003 נמצאת בבעלות חברת החזקות התקשורת גזפרום-מדיה.
היסטוריה
החברה הוקמה באמצע 1996 והייתה לשירות הטלוויזיה בלוויין הראשון ברוסיה. השידור האנלוגי החל ב-1 בספטמבר 1996. את שידורו חנך ראש ממשלת רוסיה דאז ויקטור צ'רנומירדין ואחד המנויים הראשונים היה נשיא רוסיה דאז, בוריס ילצין. עד סוף 1996 היו לחברה 17,000 מנויים.
בסוף 1997 מספר המנויים הגיע ל-133,000 והחברה סיפקה שישה ערוצים: ערוץ קולנוע מקומי, ערוץ קולנוע זר, ערוץ ספורט, ערוץ מוזיקה, ערוץ ליילי וערוץ ילדים. באוקטובר 1997 החברה חתמה על הסכם עם חברת Hughes Space & Communications International האמריקאית לבניית הלוויין "Bonum-1", עבודות שהושלמו בתוך שנה. הלוויין שוגר ב-22 בנובמבר 1998 ואז החלו שידורי הטלוויזיה בלוויין. באותה שנה גם נחנך אתר האינטרנט הרשמי.
בפברואר 1999 החברה עברה משידור אנלוגי לשיטת שידור דיגיטלית ובתוך שנה נוספו 30 ערוצים חדשים, כדוגמת =Eurosport, Hallmark (כיום — Diva Universal), MTV, VH1, Nickelodeon, Fox Kids (אחר כך — Jetix, כיום — Disney Channel), Discovery Russia ו-Animal Planet, Euronews והוקו 2 ערוצים חדשים: ערוץ NTV Plus Futbol לשידור משחקי כדורגל וערוץ סרטי אקשן בשם NTV Plus Boevik.
בינואר 2000 נוספו גם הערוצים Discovery — Travel & Adventure, Sci-Trek (היום — Science) ו-Civilization (היום — Discovery World). באותן שנים גם הופצו שידורי הערוצים הפדרליים RTR, NTV, TNT, MTV-Russia וערוץ הרדיו Sport FM. לאחר שרפה שפרצה באוסטנקינו נוספו גם הערוצים ORT, TVC ו-TV6.
במאי 2000 שוגר הלוויין Eutelsat W4 שהפך לפלטפורמה העיקרית דרכו החברה סיפקה את שידורי לשטחי רוסיה האירופית.
לאחר החלפת הבעלים וסילוקה של חברת מדיה-מוסט, החברה עמדה בפני סכנת סגירה, אך בנובמבר 2001 החברה ניצלה לאחר שנרכשה מידי "מדיה-מוסט" על ידי תאגיד גזפרום-מדיה.
לקראת סוף 2001 מספר המנויים ומשקי הבית המשתמשים ב-NTV Plus הגיע לכדי 200,000.
במאי 2002 החברה הקימה מחלקה לביטחון כלכלי שנועדה להיאבק בשימוש פיראטי (אחת ההצלחות הראשונות הייתה ניהול התיק המשפטי נגד חברת כבלים מקומית ברוסיה שנתבעה על שידור לא חוקי של ערוצי NTV Plus במרץ 2003) ובאותו חודש נכללו בתוכניות השידורים גם הערוצים REN-TV ו-STS מוסקבה (СТС-Москва).
לקראת סוף 2003 היו לחברה 260,000 מנויים ושנה לאחר מכן הגיע מספר המנויים ל-360,000 לאחר שהכניסה לשידוריה בשנת 2004 ערוצי ספורט וערוץ מוזיקה פופולרי.
באוקטובר 2005 שידורי האודיו של כמה ערוצים הועבר לפורמט Dolby Digital 5.1. באותה שנה נחנכה חברת חדשה לטלוויזיה בכבלים בשם "טריקולור" שהחלה להתחרות בה.
במרץ 2006 החלו שידורי החברה לסיביר ולשטחי המזרח הרחוק הרוסי באמצעות הלוויין "Bonum-1". בסוף אותה שנה הגיע מספר המנויים ל-500,000. באפריל 2007 החלו לראשונה שידורי ערוצים באיכות HD.
בנובמבר 2008 NTV Plus נכנסה לשוק האוקראיני והחלה להפעיל שידורי טלוויזיה בלוויין גם במדינה זו.
בפברואר 2010 אתר האינטרנט של החברה החל בשידור בתשלום של שידורי ספורט. במאי אותה שנה החברה הייתה הראשונה לשדר משחק ספורט בשידור חי באיכות 3DTV.
בנובמבר 2015 החברה החליטה להפסיק את שידורי הספורט העצמאיים. הושק ערוץ Match TV שהופעל ישירות על ידי גזפרום-מדיה וכונה ערות הטלוויזיה הספורטיבי הלאומי (Национальный спортивный телеканал).
יחסי דנמרק–יפן
בין ממלכת דנמרק לבין יפן מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ואף שיתוף פעולה בנושאים שונים. היחסים בין המדינות כוננו בשנת 1867, נותקו במהלך מלחמת העולם השנייה, וכוננו בשנית בשנת 1952.
NTV Plus
היסטוריה
בשנת 2017 החברה החלה בשידורים באיכות 4K.
יחסי דנמרק–יפן
יחסים כלכליים
בשנת 1988 הגיע הסחר בין דנמרק ליפן ל-2 מיליארד דולר. היצוא העיקרי מיפן הם מכוניות, אופנועים ומחשבים. מאידך יפן מייבאת מדנמרק חזירים, תרופות, חסילונים וגבינה. קיימות השקעות דניות ביפן של החברות לגו ונובו נורדיסק.
ביקורים רשמיים
ראש ממשלת יפן ג'וניצ'ירו קואיזומי ביקר בדנמרק בשנת 2002, וראש ממשלת דנמרק אנדרס פוג ראסמוסן ביקר ביפן ב-2002 וב-2006. ראש ממשלת יפן יוקיו הטויאמה, ערך שלושה ביקורים לא רשמיים בדנמרק בשנת 2009, פעם אחת בדיון על ההצעה לאירוח האולימפי בטוקיו, שהוחלטה בקופנהגן באותה שנה, ופעמיים בועידת האו"ם לשינוי האקלים (2009). ראש ממשלת דנמרק לארס לקה ראסמוסן ערך ביקור לא רשמי ביפן באביב 2009.
יחסים דיפלומטיים
יפן מחזיקה בדנמרק שגרירות בקופנהגן, וקונסוליה כללית באורהוס. מאידך, דנמרק מחזיקה ביפן שגרירות בטוקיו, ו-5 קונסוליות כבוד בפוקואוקה, הירושימה, נאגויה, אוסקה וסאפורו .
Zoo ארץ zoo?
ראשיתו של הספר במדור ההומור "ZOO הארץ" שהופיע בשנים 1973–1976 בשבועון "העולם הזה". כותבי המדור, שכינו עצמם בספר "סחב"ק" על שם ראשי התיבות של שמותיהם, כתבו קודם לכן מדור סאטירי בעיתון הסטודנטים "פי האתון" ואחר כך כתבו לתוכנית הטלוויזיה "ניקוי ראש". בנוסף כתבו את ההצגות הקברטיות "איך אנחנו נראים" (1972) ו"המלחמה האחרונה" (1974).
הספר נושא ברובו מסרים בעלי השקפת עולם שמאלנית. ריבוי הכותבים, והעובדה שהחומרים לספר נאספו במשך שנים יצרו ספר מגוון, בו כל כמה עמודים (או אף באותו עמוד עצמו) משתנה הסגנון והנושא.
מבחינה סאטירית הספר נוטל דגמים קבועים מההווי הפובליציסטי והספרותי של ישראל בשנות ה-70 של המאה ה-20 ומגחיך אותם. כך ניתן למצוא סאטירות על סיפורי אפרים קישון, על עיתוני אותה התקופה, ועל ספרי הילדים "מקראות". כמו כן הספר עוסק רבות במין פרוורטי יותר או פחות. בנוסף, יש בספר אמרות ופתגמים ש"הותאמו" לרוח הזמן או לרוח הסגנון. הספר מלווה איורים וקריקטורות, פרי עטם ומכחולם של דודו גבע ודיק קודור.
על הבמות
ב-1981 הפיקה חברת טדי יזמות והפקות קומדיה סטירית המבוססת על הספר. במופע השתתפו דודו ירדני (בעל חברת ההפקה), רותי הולצמן ודובי גל.
האימפריה הקולוניאלית הצרפתית
האימפריה הקולוניאלית הצרפתית החלה את דרכה מעבר לים בשנת 1534 כאשר בשליחות פרנסואה הראשון, מלך צרפת כבש ז'אק קרטייה את מפרץ גאספה שבקנדה. צרפת החזיקה בקולוניות עד שנות ה-60 של המאה ה-20. במאות ה-19 וה-20 נחשבה האימפריה הצרפתית לאימפריה הקולוניאלית השלישית בגודלה, אחרי ספרד ובריטניה. בשיאה, בין 1919 ל-1939, השתרעה האימפריה הצרפתית על שטח של כ-13,500,000 קמ"ר. יחד עם צרפת המטרופוליטנית, סך כל השטח שהיה נתון תחת ריבונות צרפתית בשנות ה-20 וה-30 של המאה העשרים היה 13,500,000 קילומטר רבוע, כעשירית משטחו היבשתי של כדור הארץ.
צרפת ממשיכה להחזיק במספר איים וארכיפלגים בצפון האוקיינוס האטלנטי, באיים הקריביים, באוקיינוס ההודי, בדרום האוקיינוס השקט ובאוקיינוס הדרומי. צרפת שולטת גם בגיאנה הצרפתית, טריטוריה על אדמת אמריקה הדרומית, ששטחה כ-123,000 קילומטר רבוע. כל אלו נהנים מייצוג פוליטי מלא ומרמה מסוימת של אוטונומיה (ראו חלוקה מנהלית של צרפת).
האימפריה הצרפתית הראשונה
הקמתה האמיתית של האימפריה התרחשה ב-27 ביולי 1605, עם הקמתה של פורט רויאל באקדיה שבצפון אמריקה (כיום בנובה סקוטיה, קנדה). מספר שנים מאוחר יותר, ב-1608, הקים סמואל דה שמפלן את קוויבק, שעתידה להפוך לבירתה של מושבת הכתר הענקית "צרפת החדשה".
בזכות בריתותיהם עם השבטים האינדיאנים, יכלו הצרפתים להשתלט על רוב אדמתה של צפון אמריקה. שטחי ההתיישבות הצרפתית הוגבלו בדרך כלל לעמקו של נהר סנט לורנס. קודם להקמת מועצת הריבונות ב-1663, הטריטוריה של צרפת החדשה פותחה כקולונית סוחרים. רק לאחר הגעתו של המושל ז'אן טלון (Talon) ב-1665 נתנה צרפת למושבותיה באמריקה די משאבים להקמת מושבות כמו אלו הבריטיות. באופן יחסי לא היה לצרפת עניין גדול בקולוניאליזם, והיא התרכזה יותר בשליטתה באירופה. לאורך ההיסטוריה של צרפת החדשה היא פיגרה לרוב אחרי צפון אמריקה הבריטית, הן באוכלוסייתה והן בכלכלתה. אקדיה עצמה אָבדה לטובת הבריטים בהסכם אוטרכט ב-1713.
בעת שהאימפריה הצרפתית בצפון אמריקה התעצמה, החלו הצרפתים לבנות אימפריה קטנה אך רווחית באיי הודו המערביים. התיישבות לאורך חופה של דרום אמריקה החלה ב-1624, וקולוניה הוקמה בסנט קיטס ב-1625. חברת האיים האמריקניים הקימה קולוניות בגוואדלופ ובמרטיניק ב-1635, וקולוניה הוקמה מאוחר יותר בסנט לוסיה (1650).
הקולוניה החשובה ביותר בקריביים הוקמה ב-1664, בסן-דומנג (Saint-Domingue; כיום האיטי), בחציו המערבי של האי הספרדי היספניולה. במאה ה-18 צמחה סן-דומנג לקולוניה העשירה ביותר בסוכר בקריביים. חציו המזרחי של היספניולה (כיום הרפובליקה הדומיניקנית) הפך גם הוא לקולוניה צרפתית, לאחר שספרד מסרה אותו לידיה ב-1759.
ההתפשטות הקולוניאלית של צרפת לא הוגבלה רק לעולם החדש:
המאבק הקולוניאלי עם בריטניה
בתום המאה ה-17 החלה סדרה של מאבקים קולוניאליים בין צרפת ובריטניה, שבסופם איבדה צרפת את רוב שטחי האימפריה הראשונה שלה:
לאחר ארבע מלחמות אלו, שנודעו בשם "המלחמות הבין-קולוניאליות בין בריטניה לצרפת", המשיכו הצרפתים והאנגלים בעימותים, מוגבלים בחלקם, במסגרת המהפכה האמריקאית (1778–1783), המהפכה הצרפתית (1793–1802) והמלחמות הנפוליאוניות (1803–1815).
כל העימותים לעיל, שנמשכו לאורך כל המאה ה-18, נודעו כמלחמת מאה השנים השנייה.
מלחמת הצרפתים והבריטים, שנודעה באירופה כמלחמת שבע השנים, הסתיימה בהפסד צרפתי, ובהעברת מספר עצום של תושבים צרפתים לבריטניה (מעל למליון מתיישבים). בסוף המלחמה נמסרו לבריטניה שטחי "צרפת החדשה", חוץ מלואיזיאנה הצרפתית שעברה לספרד, והאיים סן-פייר ומיקלון שנשארו בידי צרפת. המאבק על השליטה בהודו הסתיים גם הוא בניצחונה של בריטניה, ורוב הודו הצרפתית עברה לשליטתה. גם בקריביים עברו רוב איי הודו המערבית כגרנדה וסנט לוסיה לשלטון בריטי. למרות שאיבוד קנדה עתיד לגרום לצער בצרפת בדורות הבאים, באותה עת לא גרמה האבידה לצער כל כך גדול; קולוניאליזם לא נחשב לדבר כה חשוב או מוסרי בצרפת.
האימפריה הצרפתית התאוששה מעט בזמן המהפכה האמריקאית, כשסנט לוסיה הוחזרה לה בחוזה פריז של 1783. אסון אמיתי פרץ בשארית האימפריה כשסן-דומנג, הקולוניה העשירה והחשובה ביותר שלה, אבדה כתוצאה ממרד עבדים עצום, שפרץ חלקית בגלל ההפרדה באי. העבדים, שהונהגו בידי טוסן לוברטיר, ולאחר שנתפס בידי הצרפתים ב-1801, בידי ז'אן-ז'אק דסאלין, המשיכו במרד נגד הצרפתים, הספרדים, והבריטים, ולבסוף קיבלו עצמאות ב-1804. סן-דומנג, שלאחר קבלת העצמאות נקראה האיטי, הפכה לרפובליקה השחורה הראשונה בעולם. באותו הזמן, פרצה מלחמה חדשה עם בריטניה, וגרמה לאיבוד רוב הקולוניות הצרפתיות. אלו הוחזרו אליה בהסכם אמיין ב-1802, אך כשמלחמה פרצה שוב ב-1803, כבשו אותן הבריטים בחזרה. הכיבוש המחודש של לואיזיאנה לא היה מוצלח, מכיוון שהצרפתים לא יכלו להעביר מתיישבים או הספקה בגלל המצור של הצי הבריטי באוקיינוס האטלנטי. לכן, החליטה צרפת למכור אותה לארצות הברית ב-1803. גם הניסיון הצרפתי לכבוש את מצרים ב-1793 נכשל.
האימפריה הצרפתית השנייה
האימפריה הצרפתית השנייה החלה בכיבוש הצרפתי של אלג'יריה ב-1830. בזמנה של הקיסרות השנייה, שהונהגה תחת נפוליאון השלישי, צרפת ניסתה להפוך את מקסיקו למושבה צרפתית, אך נכשלה, והצרפתים הוכרחו לנטוש את הניסיון לאחר שנשיא ארצות הברית, אנדרו ג'ונסון, הפיץ את דוקטרינת מונרו. ההתערבות הצרפתית במקסיקו נמשכה מ-1861 עד ל-1867. נפוליאון השלישי כבש את קוצ'ין-סין (חלקה הדרומי של וייטנאם המודרנית), והפך את קמבודיה לקולוניה.
רק לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה של 1870–1871 והקמתה של הרפובליקה הצרפתית השלישית (1871–1940) נכבשו רוב הקולוניות המאוחרות של צרפת. ב-1884–1885 כבשו הצרפתים מבסיסיהם בקוצ'ין-סין את טוקין ואת אנאם (בווייטנאם המודרנית). אלו, ביחד עם קמבודיה וקוצ'ין-סין, הפכו להודו-סין הצרפתית (שאליה סופחו לאוס ב-1887 וקוואנג צ'ו וואן ב-1900). חוזה הזיכיון הצרפתי בשאנגחאי נחתם ב-1849, ונמשך עד ל-1946.
השטחים הצרפתים בצפון אפריקה התרחבו עם הפיכת תוניסיה לקולוניה צרפתית ב-1881. בהדרגה, במהלך מאה זו כבשה צרפת את רוב מערב, מרכז וצפון אפריקה (כולל המדינות המודרניות אלג'יריה, תוניסיה, מרוקו, גבון, מאוריטניה, סנגל, גינאה, מאלי, חוף השנהב, בנין, ניז'ר, צ'אד, הרפובליקה המרכז אפריקאית, והרפובליקה של קונגו). המיסיון המרכז-אפריקאי ומשלחת צבאית נשלחו מסנגל ב-1898 כדי לכבוש את אגנו של נהר הצ'אד ולאחד את כל הטריטוריות הצרפתיות במערב אפריקה. המשלחת יצאה במשותף עם שתי משלחות אחרות, משלחת פורה-למי ומיסיון ג'נטיל, שיצאו מאלג'יריה ומקונגו המרכזית במתואם. עם מותו של המצביא המוסלמי רביח אז-זובאיר, השליט הגדול באזור, והקמת הטריטוריה הצבאית של צ'אד ב-1900, השיג המיסיון את כל מטרותיו. כחלק מהמירוץ לאפריקה, כבשה צרפת את שאר מערב ומרכז היבשת כדי להתחרות בבריטים. תחרות זו גרמה לתקרית פשודה, שבה הותקפה משלחתו של ז'אן-בטיסט מרשאן בידי לורד קיצ'נר. לאחר תקרית זו נחתמה ההסכמה הלבבית הרביעית. במהלך משבר אגאדיר של 1911, תמכה בריטניה בצרפת, ומרוקו הפכה לבסוף, בהסכם הדדי, למדינת חסות צרפתית.
באותו הזמן הקימו הצרפתים מושבות בדרומו של האוקיינוס השקט, כולל קלדוניה החדשה, קבוצת האיים שמרכיבה את פולינזיה הצרפתית (כולל איי החברה, איי מרקיז ואיי טומוטו), ופתחה בשליטה משותפת עם בריטניה על ההברידים החדשים (כיום ונואטו).
צרפת גדלה קולוניאלית בפעם האחרונה לאחר מלחמת העולם הראשונה, כשקיבלה מנדטים על השטחים העות'מאנים לשעבר, שכיום מרכיבים את סוריה ולבנון, וכמו כן על רוב השטחים הקולוניאלים של גרמניה בקמרון ובטוגו. הטבעת החותם שטבעו הצרפתים בקולוניות שלהם הוא פרויקט מיסיון של הציוויליזציה (צרפתית: mission civilisatrice), שתפקידו היה להנחיל את התרבות האירופית לקולוניות הצרפתיות. אפריקנים שאימצו את התרבות הצרפתית, כולל דיבור רהוט של השפה הצרפתית והמרת דתם לנצרות, קיבלו אזרחות צרפתית מלאה, כולל זכות הצבעה.
התמוטטותה של האימפריה
האימפריה הצרפתית החלה להתפרק במהלך מלחמת העולם השנייה, כשחלקים שונים של האימפריה נכבשו בידי מדינות שונות; הכיבוש היפני בהודו-סין, הכיבוש הבריטי של סוריה, לבנון ומדגסקר, הכיבוש הבריטי-אמריקאי במרוקו והכיבוש הגרמני בתוניסיה. אך למרות זאת, השליטה הוחזרה בהדרגה לצרפת בידי שארל דה גול. האיחוד הצרפתי הוקם בחוקה של 1946, והחליף את האימפריה הקולוניאלית הישנה.
כמעט מיד לאחר שהמלחמה בווייטנאם הסתיימה בנסיגת הכוחות הצרפתים ב-1954, החלה התקוממות בקולוניה הוותיקה ביותר של צרפת, אלג'יריה. מלחמת העצמאות של אלג'יריה החלה באותה השנה. אלג'יריה הייתה בעייתית במיוחד לצרפתים, מאחר שהמספר הגדול ביותר של מתיישבים אירופאים הגיע לאלג'יריה במהלך 132 שנות השלטון הצרפתי. המלחמה נגמרה בעצמאותה של אלג'יריה בשנת 1962.
האיחוד הצרפתי הוחלף בקהילה הצרפתית בחוקה של 1958. רק גינאה סרבה להצטרף לארגון הקולוניאלי החדש, עקב משאל עם. הקהילה הצרפתית התמוססה במהלך מלחמת העצמאות האלג'יראית; רוב הקולוניות האפריקאיות של צרפת קיבלו עצמאות ב-1960, גם לאחר משאל עם. כיום, רק מספר קולוניות נשארו חלק מצרפת, תחת הסטטוס מחוז או קולקטיב.
ג'ובה (לבוש)
ג'ובה או דזשובע גֻ'בָּה (מקורה בשפה הערבית جبة; גם: ז'ופיצע), היא כיום מילה המתארת מעיל. הג'ובה נהוג כיום אצל חסידים בירושלים.
מקור הג'ובה
ג'ובה או ז'ופן הוא מעיל עליון שלבשו הגברים הפולנים מכל שכבות החברה החל מסוף המאה ה-16. אך כיום בגד זה לא נלבש על ידי חצרות פולין. הוא פריט לבוש (שאיננו חובה ללבישה) בחסידויות ובקבוצות שנוטלות חלק בלבישת הלבוש החסידי ירושלמי, מבוססת על תלבושת הנהוגה באוכלוסייה הערבית.
שימוש בג'ובה כיום
בימינו הג'ובה הוא מעיל חום שאין חובה ללובשו, כשלבישתו נהוגה בקרב כל חצרות ירושלים. הוא בגד מפואר ומהודר אך מחירו איננו גבוה בייחס למשמעות הלבישה שלו, ומשום שהוא איננו פריט לבוש חובה, אין זה מדאיג חסידים רבים שאין בבעלותם פריט לבוש זה. מלבד היותו לבוש פאר הג'ובה נחשב לאחד פרטי הלבוש הזוכים לבדיקה דקדקנית של שעטנז - דבר שהציבור החרדי (בפרט החסידים הירושלמים) מאוד בררני לגביו. בדיקה בררנית ודקדקנית זו גורמת לעליית המחיר בג'ובה.
את הג'ובה לובשים כלל חסידי ירושלים אשר נטלו על עצמם ללבוש את הלבוש המסורתי של היישוב הישן.
דאודורנט
דֵּאוֹדוֹרַנְט (בעברית תַּכְשִׁיר אַל־רֵיחַ או אַל־רֵיחַ) הוא חומר קוסמטי בצורת תרסיס, ג'ל, נוזל או משחה מוצקה, הנמרח או מרוסס על הגוף על מנת להפחית בריח הזיעה אשר נגרם מפעילות בקטריאלית על העור ולבשם אותו. תת-קבוצה של הדאודורנטים הם אלה מסוג "אנטיפרספירנט" - חומר נגד הזעה המכיל מלחי אלומיניום שתפקידם לכווץ את בלוטות הזיעה ולהקטין את כמותה, והם בשימוש בעיקר בבית השחי ובכפות הרגליים. בשנים האחרונות, בעקבות חשיפה להשלכות הבריאותיות של שימוש בדאודורנט מסוג "אנטיפרספירנט", החלו להימכר גם דאודורנטים טבעיים. סודה לשתייה יכולה גם לשמש דאודורנט טבעי.
השלכות בריאותיות
מסקר שנערך על ידי מכון גיאוקרטוגרפיה שכלל 524 נשאלים המהווים מדגם מייצג של הציבור בישראל עלה כי כמעט מחצית מאוכלוסיית ישראל חוששת מנזק העלול להיגרם מהשימוש בדאודורנטים, ויותר ממחצית מההורים חרדים לבריאות ילדיהם המשתמשים בהם.
מלחי אלומיניום
יותר מ-95% מהדאודורנטים מכילים דבקים ואלומיניום, אשר סותמים את נקבוביות העור ובכך מונעים את הפרשת הזיעה הטבעית החיונית לתפקוד התקין של הגוף. אצל מיעוט מהאנשים מלחים אלו סוגרים לגמרי את הנקבוביות ועלולים ליצור תהליך דלקתי הדומה לתגובה אלרגית. יצרני הדאודורנטים מציינים על המוצרים כי יש לבדוק אותם על הגוף בטרם שימוש נרחב. מחקרים שנעשו בכלבים ועכברים הראו השפעה מזיקה של מלחי האלומיניום הנמצאים בדאודורנטים, וכמות מוגברת של החומרים נצפתה גם במוחם של חולי מחלת אלצהיימר - אך לא נמצאה סיבתיות בין העובדות.
מנהל המזון והתרופות האמריקאי (ה-FDA) הודיע כי שימוש יום-יומי בדאודורנטים בקרב אנשים הסובלים מבעיות בתפקוד הכליות עלול להציב אותם בקבוצת סיכון, ועל כן עליהם להיוועץ ברופא בטרם השימוש במוצרים המכילים מלחי אלומיניום.
סרטן השד
בשנות התשעים רווחה אגדה אורבנית שהתבססה על שמועות שהופצו ברשת האינטרנט, לפיה לדאודורנטים מסוג "אנטיפרספירנט" יש קשר למחלת סרטן השד. בעקבות השמועות הודיע המכון הלאומי לסרטן האמריקאי (ה-NCI) כי לא ידוע לו על מחקר כלשהו התומך בקיומו של קשר בין השימוש בדיאודורנטים או במונעי הזעה לבין התפתחות סרטן השד וגם במנהל המזון והתרופות האמריקאי הודיעו כי אין כל מחקרים או נתונים מחקריים אשר תומכים בסברה זו. זוהי גם עמדתה הרשמית של האגודה למלחמה בסרטן בישראל.
מייקל באלינט
מייקל מוריס באלינט (באנגלית: Michael Maurice Balint; בהונגרית: Bálint Mihály, בגרמנית: Michael Balint, 3 בדצמבר 1896, בודפשט – 31 בדצמבר 1970, בריסטול) היה פסיכואנליטיקאי יהודי מומר הונגרי ולאחר מכן בריטי (בגיל 43 היגר מהונגריה), נציג "האסכולה הבריטית העצמאית", ממפתחי תאוריית יחסי האובייקט, וממייסדי הרפואה הפסיכוסומטית וה פסיכולוגיה הרפואית. ביוכימאי בתחילת דרכו. הגה את רעיון הטיפול ביחסי רופא-מטופל במסגרת קבוצות המוכרות כקבוצות באלינט, המיועדות לרופאים ולמרפאים אחרים. טבע את המונח ההתפתחותי "שבר בסיסי", ופיתח דרכי טיפול פסיכולוגי חדשות כשהגה שיטת טיפול פסיכואנליטי לטווח קצר וממוקד. רעייתו הראשונה הייתה הפסיכואנליטיקאית ההונגרייה-יהודייה אליס באלינט.
תחילת דרכו
נולד בבודפשט בשם מיהאי מור ברגמן (Bergsmann Mór Mihály), בן בכור בין שני בניה של משפחה יהודית. אביו היה רופא כללי באחד מפרברי בודפשט. כילד התעניין באלינט בעבודת אביו, במיוחד ביחסים בין רופא ובין מטופליו.
בגיל 18 התחיל לימודי רפואה באוניברסיטת זמלווייס בבודפשט. בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה נאלץ להפסיק את לימודיו ושירת בחזית, תחילה ברוסיה ובהמשך בדולומיטים. נפצע בחזית האיטלקית באגודל השמאלי, וחזר בשנת 1916 לבודפשט. סיים בתוך זמן קצר את לימודי הרפואה, כבר בשנת 1918. בערך באותה תקופה שינה את שמו לשם ההונגרי מיהאי באלינט, בניגוד לרצון אביו, ובד בבד המיר את דתו מיהדות לנצרות הליברלית היוניטריאנית.
באלינט כתב עבודת הדוקטור שלו בביוכימיה, ובו זמנית התמחה בחצי משרה במכון הפסיכואנליטי בברלין, בהדרכת האנס זאכס ובפיקוחו של מקס אייטינגון. גם אשתו אליס באלינט התמחתה בפסיכואנליזה.
פעילותו בהונגריה
בשנת 1924, מאוכזבים מהאנליזה אצל זאכס, שבו בני הזוג לבודפשט על מנת להמשיך להשתלם בפסיכואנליזה אצל פרנצי. החל משנת 1926 היה באלינט למדריך מוסמך במכון הפסיכואנליטי בבודפשט. בשנת 1929 פרסם עבודה על הפסיכואנליזה והרפואה הקלינית, שהפכה אותו לאחד מחלוצי הרפואה הפסיכוסומטית. בשנת 1931 הפך לסגנו של פרנצי בניהול המכון הפסיכואנליטי בבודפשט, ואחרי מות מורו וידידו, מילא את מקומו בין השנים 1936 - 1939 כמנהל המכון.
מאחר שבשנות הריאקציה הימנית והאנטישמית בהונגריה בשנות ה-30, הוראת הפסיכואנליזה נעשתה מוקצית מחמת מיאוס בעיני השלטונות, אחרי שינוי בהרכב הממשלה בשנת 1932 התחילו התנכלויות לקבוצות הטיפוליות של הרופאים שבאלינט יזם והנחה. באלינט נדרש להסכים לנוכחות המשטרה בפגישות אלה, שבהן נדונו בעיות בטיפול בחולים ובקשר איתם. דרישה זו הפכה את פעילות אותן הקבוצות לבלתי אפשרית והופסקה.
פעילותו בבריטניה
בשנת 1939, בעקבות החמרת הגזירות נגד היהודים, היגרו באלינט, אשתו ובנם ג'ון למנצ'סטר בבריטניה. מאוחר יותר באותה השנה נפטרה אשתו באופן פתאומי מקרע של מפרצת באב העורקים. במהלך שנותיו במנצ'סטר באלינט עבד במסגרות ציבוריות ובפרקטיקה פרטית. בין השנים 1942-1945 ניהל מרכזים לייעוץ לילדים (Child Guidance Centers) בצפון-מזרח לנקסטר ובפרסטון. כן שימש פסיכיאטר-יועץ בבית החולים של צפון מנצ'סטר.
בשנת 1944 התחתן שנית, עם עדנה אוקשוט, אך הפעם נישואיו לא היו מוצלחים והתפרקו במהרה. הוא התגרש רשמית בשנת 1952. בנוסף למשבר בחיי הנישואין, בשנת 1945 נאלץ להתמודד עם טרגדיה משפחתית, כשנודע לו כי שני הוריו שעמדו להיעצר על ידי הנאצים, שמו קץ לחייהם.
באותה שנה, 1945, עבר ללונדון ועבד בקליניקה לטיפול בילדים בצ'ייזלהרסט, קנט. בשנת 1947 קיבל אזרחות בריטית. ב-1946 הצטרף לצוות קליניקת טביסטוק (Tavistock Clinic) המפורסמת, שם מונה בין 1950-1961 לפסיכיאטר-יועץ. שם גם הכיר בשנת 1949 את העובדת הסוציאלית והפסיכואנליטיקאית אניד פלורה אלבו-אייכולץ, שהפכה לבת זוגו ולשותפתו הקרובה במחקריו בתחום הזוגיות והטיפול המשפחתי. הם נישאו ב-1953.
בשנת 1950 חידש יחד עם אשתו את יוזמת הקבוצות הכוללות רופאים ועובדים סוציאליים הדנים ביחד בהנחית פסיכולוג במקרים של מטופלים, בתהליכים הרגשיים שעוברים עליהם וברגשות המתעוררים תוך כדי הטיפול בהם. סמינרים אלה, שכונו על ידי המודרכים הצרפתים בשם קבוצות באלינט, התפרסמו ונפוצו בכל עולם הרפואה, ובהמשך המודל שלהן הועתק גם לתחומים מקצועיים אחרים.
באלינט שימש כמזכיר מדעי של החברה הפסיכאנליטית הבריטית בשנים 1951-1953, ובשנת 1968 נבחר לתפקיד יושב ראש החברה, כמייצג את זרם הביניים, העצמאי, לעומת האסכולות שהתרכזו סביב השקפותיהן של אנה פרויד מצד אחד ומלאני קליין מצד שני. הוא כיהן בתפקיד זה כשנתיים, עד מותו ב-1970.
בשנת 1957 היה פרופסור אורח באוניברסיטת סינסינטי בארצות הברית. בשנת 1961 בגיל 65 פרש מעבודתו כרופא אך המשיך בפעילותו בקבוצות הדיון של הרופאים, וכן המשיך במסעותיו בעולם על מנת להפיץ את עקרונותיו ושיטתו. בשנת 1969, רופאים מגרעין הקבוצות הראשונות שהנחה באלינט בבריטניה הקימו את "חברת באלינט" (Balint Society) המיועדת לדיונים בתורתו ולקידומה. בשנת 1972 קמה "פדרציית באלינט הבינלאומית".
ב-31 בדצמבר 1970 נפטר באלינט בבריסטול. אשתו המשיכה את דרכו עד מותה בשנת 1994.
על שמו של באלינט נקרא המכון לפסיכאנליזה, לפסיכותרפיה ולטיפול נפשי אנליטי בילדים ונוער בעיר המבורג בגרמניה.
תרומותיו לתאוריה הפסיכואנליטית
באלינט נמנה עם הקבוצה ה"עצמאית" British Middle Group מתוך החברה הפסיכואנליטית הבריטית שנציגיה החשובים האחרים היו דונלד ויניקוט, ג'ון בולבי והארי גנטריפ.
תרומה לתאוריה של יחסי אובייקט
התינוק שואף לקבלת אהבה טוטלית ובלתי מותנית מאמו. אם היא אינה מצליחה לספק שאיפה זו על ידי הענקה הולמת הילד נסחף כל חייו בחיפוש אחרי האהבה שנחסרה לו בילדות. לפי באלינט (בדומה לפרברן) יחסי האובייקט אינם נגזרות של הדחפים כי אם הם נוכחים בחיי התינוק מלכתחילה. "אהבת האובייקט הראשונית (primary object love) אינה קשורה לאף אחד מהאזורים הארוגנים: איננה אהבה אורלית, אנאלית, גניטלית וכו' אלא היא דבר בפני עצמו".
הליבידו לפי השקפתו של באלינט הוא בעת ובעונה אחת חיפוש הנאה וחיפוש אובייקט. בעיני באלינט היחסים הראשוניים של התינוק עם אמו הם מצב פאסיבי שממנו מתפתחות צורות אקטיביות יותר של חיפוש אובייקט וחיפוש הנאה.
הרגשת ה"חסך" של מטופלים רבים - כי חסר להם משהו - נקראה על ידי באלינט "שבר בסיסי". כמו ויניקוט ופיירברן, באלינט נתן מקום ראשון לכשלים הסביבתיים - הכשלים של האם - לעומת הדחפים של התינוק - בהיווצרות חסכים במבנה הנפשי הפנימי, פרגמנטציה ופיצול בגרעין של העצמי. באלינט, להבדיל מהתאוריה האדיפלית הקלאסית ולהבדיל ממלאני קליין מדגיש את מרכזיותו של השבר הבסיסי ושל החסכים בכלל לעומת הקונפליקט התוך-נפשי. על ידי דיונו מחדש במושג הנרקיסיזם באלינט פתח דרכים חדשות שבישרו את התאוריות של היינץ קוהוט מחד ואלו של ז'אק לאקאן על שלב הראי (stade du miroir), מאידך.
גישות חדשניות בטיפול הפסכואנליטי
בעקבות פרנצי, באלינט הנהיג חידושים בטכניקה הפסיכואנליטית - ביצירת רפריימינג reframing - הגדרות מחדש של מצבים קליניים מסובכים על מנת להתמקד במאמץ שעושה המטופל, שהוא לעיתים קרובות קשה להבנה; ניסיונות להשיג מחדש הזדמנויות התפתחותיות שהוחמצו, על ידי מה שנקרא "תסוגה (רגרסיה) שפירה" (benign regression) ועל ידי אימוץ דרך חדשה שלא הייתה קודמת שכונתה על ידו (התחלה חדשה).
גורמים טיפוליים - רמות בתפקוד הנפשי בפסיכואנליזה
באלינט טיפל בחולים עם הפרעות אישיות קשות. בדומה לוויניקוט, באלינט סבר שהיבטים אחדים של הטיפול הפסיכואנליטי מתרחשים ברמות טרום-אדיפליות רמות בהן הפירושים (interpretation) המילוליים ההסברתיים של האנליטיקאי אינם מתאימים. אף שחומר מסוים (ממה שמביא לטיפול המטופל) הקשור לשלבים הגניטליים של ההתפתחות יכול להתפרש במושגים של קונפליקט תוך נפשי, לפי באלינט באנליזה המטופל חווה מחדש תופעות טרום- מילוליות מסוימות ואז גורם הקשר מטפל-מטופל הוא המכריע כשנוגעים לתחום זה של חוויות מוקדמות. כלומר, באלינט הבחין כמה רמות של תפקוד נפשי באנליזה:
בהם נמצא ה"חומר" הרגיל של האנליזה והוא נדון בשפה בוגרת.
מטרת רגרסיה אדיפלית היא סיפוק המשאלות האינסטינקטואליות הילדותיות.
מטרת רגרסיה ברמת השבר הבסיסי היא חיפוש הכרה בסיסית מהמטפל, חיפוש תמיכה והסכמה לביטוי הגרעין הפנימי של היצירתיות שעומד בלב ליבו של נפש המטופל והוא אחראי לנטייתו להיות חולה או בריא נפשית.
באלינט מתאר ברמה זו שני סוגים של רגרסיה היכולים להתרחש בעת התהליך הפסיכואנליטי: כאן הכלים בטיפול הם הקבלה וההכרה הבסיסית האמפתיות. הם מאפשרים למטופל לעמוד בחוויות בלתי מובנות ובחרדה ולשלוט בגבולותיהן. ברמת זו של יחסי אובייקט מסוג קדמון, של השבר הבסיסי, ניתן אז להתאבל על האובייקטים הילדותיים האבודים ולעבד מחדש את היחסים איתם וכתוצאה מכך לשנות את ההנחות הבסיסיות עליהן מושתתת האינטראקציה עם עולם האובייקטים.
טיפול נפשי קצר מועד
בשנות ה-1950 בקליניקת טביסטוק בלונדון הצוות של באלינט פיתח סוג של פסיכותרפיה קצרת מועד הקרוי גם פסיכותרפיה קצרה ממוקדת. למטרה זו ניהל סדנה של פסיכואנליטיקאים מנוסים שהתמקדה התחלה בהערכה קלינית וניסתה לקבוע אילו פציינטים מתאימים להיות מטופלים על ידי טכניקות הסוטות מהפסיכתרפיה הסטנדרטית מאותם הזמנים לכיוון טיפול נפשי קצר יותר. דניאל מלן, חבר בצוות זה, גיבש את כלליו ופרסם את תוצאותיו.
ממשיך דרכו של פרנצי
לפי אנדרה היינאל, באלינט היה יותר מאשר תלמידו של פרנצי. הוא היה ממשיך דרכו. הוא נרתע מהיומרה לייסד אסכולה כלשהי, סגנונו היה מאופק, מדעי, זהיר וצנוע. נתן קדימות לניסיון הקליני והחוויתי מול השריון התאורטי.
באלינט היה מודע לכך שהוא חלק מזרם חשיבה הנמצא יותר בשוליים בתוך הפסיכואנליזה. נאמן ליסודות החשיבה הפרוידיאנית, בדומה לפרנצי, לא היסס להפר טאבואים. גם בעניין שגילה ביחסי מטפל-מטופל המשיך את עבודתו של פרנצי. בדומה לו ולאסכולה מבודפשט הרשה לעצמו שינויים מסוימים ב setting של הטיפול, בלי לחשוש מפני העצמת העברת הנגד. אצל נציגים של אסכולה זו אותו האנליטיקאי אחד היה עושה גם את האנליזה של המטפל המתחיל וגם ההדרכה על המקרים הראשונים שהוא טיפל. בעקבות פרנצי, באלינט נתן חשיבות רבה לפיתוח המודעות להעברה והעברת נגד בקשר בין רופא לחוליו. ראה במודעות זו עוד כלי באבחנה ובהבנת החולה.
בנושא יחסי רופא חולה בחר באלינט לבסוף בשיטת הדיון הקבוצתי. הוא הדגיש את ההבדלים בין המצב הפסיכואנליטי ובין הקשר אם-תינוק. האם נותנת יותר סיפוק למשאלות התינוק, בעוד האנליטיקאי הוא יותר מתסכל, ואז המצב האנליטי אינו ממש חזרה על הקשר שלה לתינוק כי אם יצירה חדשה. היה לו חשוב שגישת האנליטיקאי תהיה מספיק חמה, כך שהמטופל ירגיש שהמטפל אינו שופטו, נמצא לצידו ושיוכל אז בלי מורא לשתפו בחוויותיו הרגשיות.
באלינט התנגד לחלוקה נוקשה מדי של הדחפים לפי קרל אברהם, לא הסכים עם המשוואה פסיבי = נשי ואקטיבי = גברי, בדנו על פרברסיות. התנגד למושג דחף חלקי שבו ראה משהו שיפוטי, בעוד ששלמות האהבה הגניטלית במציאות היא נדירה למדי. הוא ביקר את ארנסט ג'ונס על ניתוחיו הפסיכולוגיים את מחלתו ומותו של פרנצי. היה נוהג להתבדח על כך שהוא עצמו לא הצליח לפתור פתרון שלם את אהבתו לפרנצי. יחד עם אחרים תרגם ופרסם לאחר מותו של פרנצי את שאר עבודותיו, כולל יומניו הקליניים.
ספריו
·       על החסכנות השרירית – [באלינט, עמ' 109] 'ניתן לראות את תהליך ההתבגרות ותהליך הציוויליזציה כמוליכים בהדרגה להנעת פחות ופחות מסה פיזית, כלומר – לשימוש בפחות ופחות אנרגיית שרירים להבעת אותו רעיון, אותה כוונה או אותו מסר... ככל שמצטמצם מספר השרירים המעורבים בתנועה – היא מתעדנת ומשתכללת'.
·       '[בשם ארנסט קריס -] בצורה האחת "האני מוצף על ידי הרגרסיה"; בצורה השנייה "הרגרסיה נמצאת בשירות האני" ' [עמ' 175].
·       'השתיקה עשויה להיות מרחב ידידותי מרגש, המזמין את המטופל לצאת למסעות הרפתקניים במחוזות הלא-נודעים של חיי הפנטזיה שלו' [עמ' 195].
·       'בתקופות האלה [=של הרגרסיה] המילים מאבדות ממילא את אמינותן כאמצעי תקשורת. מילותיו של המטופל חדלות להיות כלי ביטוי לאסוציאציות חפשיות; הן נטולות חיים, סטראוטיפיות וחוזרות על עצמן, והנאמר אינו משקף בהכרח את כוונת האומר ' [עמ' 196]
·       'יש להציע פירושים רק כאשר האנליטיקאי בטוח שהמטופל אכן זקוק להם, שכן בנסיבות כאלה דווקא מניעתם עלולה להיתפס אצל המטופל כדרישה או כגירוי לא מוצדקים' [עמ' 199]
·       'אמנם השבר עשוי להתאחות, אך הצלקת שיצר תישאר לעד; כלומר, תמיד ניתן יהיה להבחין בהשפעותיו' [עמ' 201]
עוגת רום
עוגת רום (באנגלית: Rum cake) היא סוג של עוגת קינוח המכילה רום. ברוב האיים הקריביים, עוגות רום הן קינוח מסורתי של תקופת החגים, שמקורו בפודינג החג. באופן מסורתי, פירות יבשים מושרים ברום במשך חודשים, ואז מוספים לבצק שהוכן עם סוכר מקורמל. התוצאה, המכונה גם "עוגה שחורה", דומה לעוגת פירות, אך בעלת צבע בהיר יותר.
בטרינידד וטובגו, נהוג לשמר פירות בברנדי דובדבנים שישמשו להכנה. במדינה זו, העוגה קשורה באופן מסורתי לחג המולד. בפוארטו ריקו, עוגת רום נקראת Bizcocho de Ron, והיא מעין עוגת ספוג.
בארצות הברית, עוגות רום היו פופולריות לפחות מאז שנות השבעים. יש המציעים עוגות רום אפויות לפי הזמנה. חלק מהאופים מעדיפים להחדיר את הרום ישירות לעוגותיהם (במקום זיגוג).
אדם עלול להשתכר מצריכה מוגזמת של עוגות רום, וחלק מהעוגות מכילות אף יותר אחוזי אלכוהול ממשקאות אלכוהוליים רגילים.
רחב זנב צהוב-שפה
רחב זנב צהוב-שפה המכונה קרייט ימי מפוספס (שם מדעי: Laticauda colubrina) הוא מין של נחש ים ארסי מהסוג רחב זנב שבמשפחת הפתניים. הנחש חי בימים האינדו-פסיפים הטרופיים מחופי מזרח הודו עד לאי פיג'י באוקיינוס השקט ומצפין עד לאיי ריוקיו שביפן. כמה פרטים נמצאו בחופי אוסטרליה, קלדוניה החדשה וניו זילנד.
הנחש שוחה רוב זמנו מתחת למים בעיקר בשוניות אלמוגים וחופים סלעיים וצד בהם דגים קטנים ובעיקר צלופחאים שונים. הנקבות מעיזות להתמודד עם מיני קונגריים בינוניים, בעוד הזכרים יעדיפו טרף קטן יותר. לעיתים נחשי הים צדים יחד עם להקות דגים טורפים ממשפחת הצניניתיים והמוליתיים, בעיקר בשוניות באינדונזיה. הנחש עולה לחוף בעיקר לצורכי רבייה והוא מטיל ביצים בחולות החוף.
בשל ארסיותו וצבעיו הבולטים לנחש זה יש מעט מאוד טורפים בטבע, ביניהם נחשים אחרים, תנין הים ועופות דורסים כמו עיטם לבן-חזה, אך הם זהירים ביותר בציד שלו. מספר חיות מחקות את הנחש הארסי כדי להתחמק מטריפה, למשל המין מירנון זעמני.
בוסניה (אזור)
בוסניה (בשפות האזור Bosna או Босна) הוא חבל ארץ התופס את חלק הארי של בוסניה והרצגובינה, למעט אזור הרצגובינה שמשתרע בדרומה של המדינה, סמוך לים התיכון. מקור שמו של האזור בנהר בוסנה.
גאוגרפיה
שטחו של אזור בוסניה הוא כ-41,000 קמ"ר המהווים כ-80% מסך שטחה של בוסניה והרצגובינה. האזור משתרע ברובו בתחום רכס האלפים הדינרים ובו הפסגה הגבוהה ברכס זה (מגליצ' 2,386 מטר). בחלקו הצפוני של האזור הוא תופס את דרומו של מישור פאנוניה, ונתחם על ידי הנהרות סאווה ואונה בגבולו הצפוני ודרינה בגבולו המזרחי. מדרום לאזור בוסניה שוכן אזור הרצגובינה, ובין שני האזורים אין חיץ גאוגרפי ברור. שני האזורים יצרו ישות גאו-פוליטית מאז ימי הביניים, והמינוח "בוסניה" התייחס לעיתים קרובות לשניהם. יחד עם הרצגובינה העניקה בוסניה את שמה הן למדינה, הן לפדרציה של בוסניה והרצגובינה והן לשניים מהקנטונים המרכיבים את האחרונה. כיום שוב אין לאזור בוסניה משמעות מדינית והוא נחלק בין הפדרציה לבין רפובליקה סרפסקה.
היסטוריה
במאה ה-12 הקים באן קולין מדינה בוסנית עצמאית והחל בשנות השישים של מאה זו השתרעה ממלכת בוסניה גם על שטחה של הרצגובינה. בתקופת האימפריה העות'מאנית, החל ב-1463 ועד 1878 שמשה בוסניה כסנג'ק שכלל גם את הרצגובינה, ובשנת 1853 החל האזור כולו מכונה "בוסניה והרצגובינה".
מורפיזם
במתמטיקה, מוֹרְפִיזְם מתייחס למיפוי משמר-מבנה, ממבנה מתמטי אחד למבנה מתמטי אחר. לדוגמה: בתורת הקטגוריות, מורפיזם הוא רעיון דומה, אך כללי יותר: האובייקטים המתמטיים המיוחסים לא חייבים להיות קבוצות, והיחס ביניהם יכול להיות יותר כללי ממיפוי.
מורפיזמים מיוחדים
תהי \mathcal{C} קטגוריה ויהיו A,B אובייקטים ב-\mathcal{C}.
אילנה פרדס
ביוגרפיה
פרדס קיבלה את תואר הדוקטור באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה בשנת 1990. בשנים 1990-1992 היא לימדה באוניברסיטת פרינסטון וכן הייתה מרצה אורחת באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה ב-1996 וב-2006, ובהרווארד ב-2012. במהלך סתיו 2009 היא הייתה עמיתה במרכז כץ ללימודי יהדות מתקדמים באוניברסיטת פנסילבניה, ובסתיו 2017 הייתה עמיתה ב- Humanities Council באונירסיטת פרינסטון. כמו כן, בשנים 2008–2011 היא הייתה עמיתה בכירה בסכוליון, מרכז אינטרדיסציפלינרי למדעי היהדות באוניברסיטה העברית. תחומי מחקרה העיקריים: תנ"ך, ספרות ותרבות, אסתטיקה והרמנויטיקה, מגדר.
הבריאה על פי חוה: גישה ספרותית-פמיניסטית למקרא
הספר מתחקה במעין מסע ארכאולוגי אחר שרידים של מסורות מקראיות הקוראות תיגר על התפיסה הפטריארכלית השלטת, וחושף פנים אחרות בייצוג הנשיות בתנ"ך. אילנה פרדס מגלה בקריאתה המאלפת והעשירה את עוצמתן של דמויות נשים שוליות כמו צפורה ואשת איוב, ומאירה היבטים לא מוכרים בדמויות ידועות יותר: חוה כנותנת שמות, מחאתה של מרים וחלומותיה הסמויים של השולמית. טענת המחברת היא, שדאגתם של עורכי המקרא לאחדות הטקסט נתקלת מדי פעם במשיכה סותרת, לא בהכרח מודעות, לייצוג מסורות חריגות. הדיון מראה כמו כן כיצד שלובים הקולות הנשיים החתרניים בקולות אחרים, שהודחקו אף הם על ידי התרבות המונותיאסטית: הדים של מסורות פאגאניות, תפיסות סקפטיות וגעגועים ארוטיים.
הביוגרפיה של עם ישראל: ספרות ולאומיות במקרא
בספרה הביוגרפיה של עם ישראל: ספרות ולאומיות במקרא (ירושלים: הקיבוץ המאוחד, 2001), סוקרת פרדס את סיפורי התנ"ך כמייצרים ביוגרפיה לאומית המשפיעים על לידתו של הנרטיב הלאומי.
העם במקרא מדומיין בעיקר כאדם. ספר זה בוחן את המרקם המטפורי העשיר שבאמצעותו מתעוררת לחיים דמות קולקטיבית זו ומתחקה אחר ייצוגם של שלבים שונים בחיי העם – מלידה במצרים, דרך יניקה במדבר וכלה בחניכה שאין לה סוף מוגדר. בטקסט המקראי, לטענת המחברת, שזורות ההיסטוריה והספרות בצורה גלויה יותר מאשר בהיסטוריוגרפיה המודרנית, ומשום כך זהו טקסט מאלף לבחינת הבסיס הנרטיבי של העמים. "עורפו הקשה" של העם זוכה כאן לקריאה חתרנית המדגישה את ערכן של התלונות נגד הקו הלאומי הרשמי. המקרא מתגלה לא רק כמקור למיתוסים לאומיים אלא גם כטקסט המציע ביקורת מופתית על הנחות היסוד של חלומות קולקטיביים. היחסים הסבוכים בין העם המרדן לאל – הנעים בין קרבה ייחודית לבין זעם ואכזבה – מוגדרים כביטוי חודר של אמביוולנטיות לאומית. כמו כן עוסק הספר במורכבות המגדרית המאפיינת את יחסי העם והאל.
התנ"ך של מלוויל
סופרים רבים בארצות הברית של טרום מלחמת האזרחים שאפו להמציא מחדש את התנ"ך אולם בעשותם כן אף אחד מהם, כך טוענת אילנה פרדס, לא דמה להרמן מלוויל וניסיונו העיקש להגדיר מחדש פרשנות המקרא. במובי דיק הוא לא רק מנסה לעצב תנ"ך חדש - עצום ומהופך, שבו המוקצים והמורדים של הטקסט המקראי זוכים להימצא במרכז הבמה, אלא גם לבקר כל אמצעי פרשני אפשרי למקרא, ותוך כך לקרוא למחשבה מחודשת על הפוליטיקה הטמונה בהתקבלותו של הטקסט המקראי. בספרה Melville's Bibles, פרדס מתחקה אחר תגובתו של מלוויל לקשת שלמה טקסטים: כתבים פרשניים מן המאה התשע-עשרה לכתבי הקודש, מחקר המקרא, סיפורי מסע לארץ הקודש, דרשות פוליטיות ותנ"כים נשיים. היא מראה כיצד, בחיות שאין דומה לה, בוחן מלוויל את השאלה מה נחשב עבורנו כתנ"ך ומה כפרשנות.
אוהבים מוכי ירח: עגנון ושיר השירים בתרבות הישראלית
"אוהבים מוכי ירח" מתחקה אחר תגובתו של עגנון למעמד המיוחד ששיר השירים זכה לו בתרבות הישראלית. באמצה את שיר השירים כטקסט מכונן ביקשה הציונות לשוב אל הסצנות הארוטיות והפסטורליות של "ניצנים נראו בארץ" ו"אל גינת אגוז", למצוא בארץ-ישראל מעין פומפיי שבה נשמר הטקסט המקראי הקדום בצורתו המקורית. עם זאת, בחיפוש זה אחר פשט ישן-חדש לא הצליחה הפרשנות הציונית להתנער מרוחות הרפאים של האלגוריות המסורתיות על שיר השירים. באירוניה ייחודית, עגנון מציב את התנ"ך הישראלי כפרק מרתק, גם אם מוזר, בהיסטוריה הפרשנית המפתיעה תמיד של הטקסט המקראי.
מחקר איכותני
מחקר איכותני הוא שיטת מחקר במדעים, כגון מדעי החברה ומדעי הרוח. מובן שכיח למונח הוא התבוננות בהתנהגות האנושית במטרה להבין אותה; ובמובנו המצומצם הוא כינוי לסוגי המחקר שאינם משתמשים בנתונים מספריים ובניתוחים סטטיסטיים של אותם הנתונים, וזאת בניגוד לשיטות מחקר כמותיות. המחקר האיכותי כולל בתוכו מספר זרמים מתודולוגים, בין השאר - אתנוגרפיה, תאוריה מעוגנת בשדה, מחקר נרטיבי, סיפורי חיים וחקר מקרה.
הנחות יסוד
ד"ר אשר שקדי מציג ארבע הנחות יסוד, אותן הוא בונה מתוך דיון על הפרדיגמה המחקרית הייחודית למחקר האיכותני/איכותי:
ההיסטוריה של המחקר האיכותני
דנזין ולינקולן מחלקים את התפתחות המחקר האיכותני לשבע תקופות:
שתי התקופות האחרונות, התקופה הבתר-ניסויית (postexperimental) (2000-1995) ותקופת העתיד (2000- ), מתרכזות בשיח המוסרי של המחקר האיכותני.
גישות למחקר האיכותני
ניתן להבחין בין שתי גישות שונות למחקר איכותני: האחת רואה בו מחקר משלים למחקר הכמותי, המתאים לשדות מחקר שונים או להיבטים שונים של אותו המחקר. לעומתה, הגישה השנייה רואה במחקר האיכותני מחקר המפצה על בעייתיות הקיימת באופן מובנה במחקר כמותי, ולכן טוענת כי יש לזנוח את המחקר הכמותי ולהתרכז באיכותני.
חברה פתוחה
חברה פתוחה הוא מושג שנטבע בשנת 1932 על ידי הפילוסוף הצרפתי-יהודי אנרי ברגסון, ובהמשך פותח על ידי הפילוסוף האוסטרי-בריטי קרל פופר.
מחקר איכותני
מחקר איכותני כמשלים למחקר כמותני
גישה זו גורסת כי סוג מחקר זה הוא משלים למחקר הכמותי, ויש להשתמש בו בשני מקרים - בחקר תחומים שאינם ניתנים לכימות, למדידה ולניתוח סטטיסטי, וכמחקר משלים למחקר כמותי.
ישנם נושאים בהם לא ניתן לחקור בצורה כמותית, בדרך כלל משום שהאוכלוסייה הנחקרת אינה גדולה דיה כדי לאפשר מחקר סטטיסטי. למשל, כאשר אנתרופולוגים חוקרים שבטים קטנים, או כאשר אופי הנתונים הוא כזה שלא ניתן לכמתם, כמו חקר אופנים שונים של מנהיגות.