cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גרוסה המבורגר שטראסה
היסטוריה
היות שברחוב היו בקרבה רבה בניינים של הקהילה היהודית, של פרוטסטאנטים, ושל קתולים, הרחוב כונה לפני מלחמת העולם השנייה "סמטת הסובלנות". לזכר הזוועות שהתרחשו כאן בתקופה הנאצית יש המכנים אותו כיום "רחוב הסובלנות והמוות".
ניגון ההשתטחות
רקע
רבי מנחם מנדל שניאורסון (הצמח צדק) היה נוהג לנגנו בעת ששהה בקבר אמו, דבורה לאה אלטשולר. תווי הניגון הובאו בספר הניגונים - חב"ד כניגון מספר ל"ב (32), והועתקו מפי יצחק דוב אושפאל, ששמעם מפי זקני חסידי העיר קורעניץ, פלך וילנה שבאימפריה הרוסית.
גרוסה המבורגר שטראסה
בית החולים הקתולי סנט הדוויג
בית החולים המתפרס ברחוב בין מספר 5 ל-11 נוסד ב-1846 והוא בית החולים הגדול השני בגודלו בברלין אחרי השאריטה. הבניין הוקם בין השנים 1851 ל-1854 יחד עם הקאפלה ששולבה בבניין הראשי. משנת 1932 עד 1934 התגורר קנצלר גרמניה שהתפטר היינריך ברונינג בבית החולים זמן מה לפני שהוא נאלץ לגלות לאחר חקיקת חוק ההסמכה.
ניגון ההשתטחות
ניתוח מוזיקלי
הניגון מורכב משלושה בתים שעל פי מחבר "ספר הניגונים", המוזיקאי שמואל זלמנוב, מבטאים. אריאל פייגלין מערוץ 7 כתב כי הוא ניגון מרעיד לב, וציין כי ניתן להרגיש את הכמיהה המבוטאת מבין צלילי הניגון אל האין-סוף האלוהי, בעודהמוזיקאי נאור כרמי התבטא כי זהו ניגון מורכב מוזיקלית ו"מרטיט לבבות". בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית צוין כי בשתי הגרסאות של הניגון חוזר אותו מוטיב מניגון ארבע בבות של שניאור זלמן מלאדי. דוד הורביץ ציין כי הקטע הראשון של הניגון מזכיר במידת מה את ניגונו של הרוז'ינר, בעוד הקטע השני מזכיר את ארבע בבות.
ביצועים מוזיקליים
בשנת 2010 הופיע השיר באלבום 'עצם הנשמה 2' של הזמר הישראלי יאיר כלב, ב-2011 יצא לאור בביצועו של המוזיקאי הישראלי אורן צור כחלק מאלבומו "דלתי תשובה"  , וב-2019 הופיע כגרסת כיסוי באלבום 'חב"ד על הזמן' (של האמן יוסף (גוטמאן) לויט), בביצוע יגל הרוש בקמנצ'ה ותום אורן בפסנתר.
גרוסה המבורגר שטראסה
כנסיית סופיה
הכנסייה הפרוטסטנטית נוסדה ב-1712–1713 על פי עיצוב של הארכיטקט פיליפ גרלך וקרויה על שמה של מלכת פרוסיה סופיה לואיזה ממקלנבורג-שוורין, אשתו של פרידריך הראשון. המגדל בסגנון הבארוק נוסף ב-1732–1734. מתחם הכנסייה כולל גם את אולמות הקהילה שנבנו בין השנים 1902–1905 כחלק מהארגון מחדש של האזור, כמו גם את בית הקברות של הקהילה שנסגר ב-1853.
ניגון ההשתטחות
ביצועים מוזיקליים
ב-2020 בוצע בידי הזמר האמריקאי אלי מרכוס, וב-2022 בוצע על ידי הזמר הישראלי שמחה פרידמן.
גרוסה המבורגר שטראסה
בית האבות היהודי
בשנת 1829 נבנה בית האבות היהודי הראשון בברלין בהמבורגר שטראסה 26. הוא עבר למבנה חדש ב-1844 הבניין החדש יחד עם בית הספר הסמוך שימשו את הגסטפו בנובמבר 1942 לאיסוף יהודים לגירוש למחנות ריכוז נאצים וכבית סוהר ללוחמי התנגדות ופליטים יהודים. המבנה נהרס בשנת 1943.
פסל שנוצר על ידי ויל למרט ניצב כאנדרטה לזכר 55,000 היהודים שגורשו למחנות ריכוז בקובנה, למחנה ההשמדה חלמנו שליד לודז', למרכז הרצח מאלי טרוסטינץ שליד מינסק, למחנה קייזרוואלד שליד ריגה, לגטו טרזין, ולאושוויץ. מכאן גם הייתה הכניסה לבית הקברות היהודי, שהיה בזמנו מאחורי בית האבות. במאה ה-18 עמדו כאן גם בית הקהילה היהודית ובית החולים היהודי, שנוסד ב-1756 ועבר ב-1861 לרחוב אוגוסט.
בית הקברות היהודי
בית הקברות גרוסה המבורגר שטראסה, שנקרא בית הקברות היהודי הישן, היה בית הקברות היהודי העתיק ביותר בברלין. הוא נבנה בשנת 1672 ופעל עד 1827. משה מנדלסון נקבר שם בשנת 1786. אישים ידועים נוספים נקברו שם, בהם פייטל היינה אפרים, דוד הירשל פרנקל, מרקוס הרץ ויעקב הרץ באר. לאחר העברת פקודת ההיגיינה הפרוסית משנת 1794 לא הותרו קבורה בין גבולות חומת המכס של ברלין (חומות שהקיפו את העיר מ-1737 עד 1860).
בתחילת המאה ה-19 התמלא בית הקברות ביותר מ-2,600 קברים. ב-1943 הרס הגסטפו את הקברים. עמדות ירי נוצרו במהלך המלחמה בשטח בית הקברות והרסו קברים. לאחר מכן הוקמו בבית הקברות קברי אחים. בשנות ה-80, כל קבר שלא נהרס במהלך המלחמה הועבר לבית הקברות היהודי בווייסנזה עד לשיקום בית הקברות גרוסה המבורגר שטראסה על ידי הקהילה היהודית והסנאט של ברלין. העתק של קברו של משה מנדלסון הוקם ב-1990. בשנת 2009, הוחזרו הקברים שהועברו לווייסנזה.
בית הספר ע"ש מנדלסון
בית ספר לבנים, הגימנסיה היהודית על שם משה מנדלסון, נוסד ב-1862 ופעל עד 1942. באפריל 1942 פונה הבניין בפקודת המשרד הראשי לביטחון הרייך וביוני נסגר סופית. הבניין שימש במתכונת בתי היהודים וכן לאיסוף יהודים לגירוש. ב-1992 חזר הבניין לשמש כבית ספר.
מבנים היסטוריים נוספים
בניינים רבים ברחוב הם אנדרטאות לשימור.
דרוונטה
דֶרְוֶונְטָה (בבוסנית: Derventa, בסרבית קירילית: Дервента) היא עיר ורשות מקומית בצפון רפובליקה סרפסקה אשר בבוסניה והרצגובינה, השוכנת בסמיכות לעיר דובוי.
היסטוריה
על השטח בו מצויה העיר דרוונטה שכן כפר המתועד מתקופת ממלכת בוסניה. ב-1468 נכבשה דרוונטה על ידי האימפריה העות'מאנית והעות'מאנים שלטו באזור עד 1878, עת סופחה בוסניה לאימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה דרוונטה בשטחי ממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. האזור הועבר לחזקת שלטון הבובות של מדינת קרואטיה העצמאית שנשלטה על ידי האוסטאשה. לאחר המלחמה נכללה דרוונטה בשטחי יוגוסלביה וב-1992, לאחר התפרקות יוגוסלביה נכללה בשטחי בוסניה והרצגובינה.
הקהילה היהודית
קהילה יהודית ספרדית קמה בדרוונטה במהלך המאה ה-19. ב-1908 הוקם בית הכנסת. בהמשך, היגרו למקום גם יהודים אשכנזים. ב-1910 מנתה הקהילה 136 נפשות וב-1931 נמנו בדרוונטה 150 יהודים. בקרב בני הקהילה תועדה פעילות ציונית ענפה. בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בדרוונטה 118 יהודים ואליהם הצטרפו כ-100 פליטים מגרמניה ואוסטריה.
באפריל 1941 לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הוחל ברדיפות יהודים וב-1942 גורשו בני הקהילה למחנה ההשמדה יאסנובאץ ונרצחו. שניים מבניה של הקהילה ניצלו. לאחר המלחמה לא חודשה הקהילה. בפאתי העיר עדיין מצויים שרידיו של בית העלמין היהודי.
מדן (עיר)
מדן היא עיר הבירה של מחוז צפון סומטרה באינדונזיה. העיר ממוקמת על חופו של מצר מלאקה ונחשבת למרכזו הפיננסי של האי סומטרה, ולאחת מארבע הערים המרכזיות של אינדונזיה, לצד ג'קרטה, סורבאיה ומקאסאר. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה כ-2.435 מיליון תושבים, ובכך היא העיר המאוכלסת ביותר על האי סומטרה, העיר הגדולה ביותר באינדונזיה מחוץ לאי ג'אווה והחמישית במדינה כולה (אחרי ג'קרטה, סורביה, בקאסי ובאנדונג).
היסטוריה
ב-1 ביולי 1590 מדן נוסדה ככפר בשם קמפונג מדן על ידי גורו פטימפוס סמבירינג פלאווי (Guru Patimpus Sembiring Pelawi).
בתחילת המאה ה-17 סולטנות אצ'ה השתלטה על אזור מדן והקימה בו ממלכת חסות בשם דלי (Deli), אשר בהמשך הפכה להיות סולטנות דלי. בירת הממלכה הועברה בין ערים שונות ובשלב מסוים בהמשך המאה ה-17 גם מדן הייתה הבירה.
בסוף המאה ה-19, כשהולנד השתלטה על שטחי אינדונזיה של היום, מדן חזרה להיות מרכז האזור. היא התפתחה עד שזכתה לכינוי "פריז של סומטרה".
כשאינדונזיה קיבלה את עצמאותה ב-1949 היא הייתה תחילה פדרציה של מדינות, ומדן נבחרה להיות בירת מדינת מזרח סומטרה. לאחר שב-1950 אינדונזיה פסקה להיות פדרציה, מדן הפכה להיות בירת מחוז צפון סומטרה.
חינוך
בעיר נמצאות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת צפון סומטרה, אוניברסיטת המדינה של מדן והאוניברסיטה המתודיסטית של אינדונזיה.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי קואלנמו שנפתח ב-2013 והחליף את נמל התעופה הבינלאומי פולוניה. הנמל נמצא במרחק של 39 קילומטרים מהעיר והוא מציע טיסות ליעדים בתוך אינדונזיה ובשאר חלקי אסיה.
סיסו S-21
סיסו S-21 (בפינית : Sisu S-21) היא סדרה של משאיות מתוצרת יצרנית הרכב הכבד Oy Suomen Autoteollisuus Ab אשר במרץ 1948 לאחר ארגון מחדש הפכה ל- Vanajan Autotehdas
דגמי המשאיות יוצרו בין השנים 1955–1943 ב-פינלנד
גמר גביע אירופה לאלופות 1968
גמר גביע אירופה לאלופות 1968 התקיים באצטדיון ומבלי בלונדון, אנגליה ב-29 במאי 1968, ובו נקבע כי הזוכה בטורניר גביע אירופה לאלופות לעונת היא מנצ'סטר יונייטד האנגלית, שניצחה במשחק את בנפיקה ליסבון הפורטוגלית בתוצאה 4-1. משחק הגמר נעל את המהדורה ה-13 של גביע אירופה לאלופות.
סיסו S-21
רקע היסטורי
דגם "סיסו S-21" פותח בתקופה מלחמת ההמשך (אשר הייתה אחת משתי המלחמות (לאחר מלחמת החורף) בין ברית המועצות לפינלנד במהלך מלחמת העולם השנייה, אשר פרצה ב-25 ביוני 1941 והסתיימה ב-19 בספטמבר 1944) עבור כוחות ההגנה הפיניים ("Finnish Defence Forces" ). עם סיום המלחמה נפתחה מלחמת לפלנד, בסופה גורשו הגרמנים מאדמת פינלנד. באפריל 1945 גורשו הכוחות הגרמנים האחרונים מהמדינה.
גמר גביע אירופה לאלופות 1968
שתי הקבוצות העפילו לטורניר בזכות זכייתן באליפות המקומית לעונת. מנצ'סטר יונייטד זכתה באליפות אנגליה, לאחר שהקדימה בראש הטבלה את נוטינגהאם פורסט בארבע נקודות. בנפיקה זכתה באליפות פורטוגל בפער שלוש נקודות מאקדמיקה דה קוימברה.
סיסו S-21
רקע היסטורי
סוג הנעה : 4x2
גמר גביע אירופה לאלופות 1968
המשחק התקיים באצטדיון ומבלי, שאירח גם את הגמר בשנת 1963, אשר גם בו הפסידה בנפיקה, 2-1 למילאן. לאחר מחצית נטולת שערים, העלה בובי צ'רלטון את מנצ'סטר ליתרון ראשון במחצית השנייה. חיימה גראסה השיג את השוויון כעשר דקות לסיום, שהוביל את המשחק להארכה. שם, בתוך תשע דקות, כבשו ג'ורג' בסט, בריאן קיד וצ'רלטון שהשלים צמד, וקבעו את תוצאת הסיום, 4-1 למנצ'סטר. הניצחון והגביע הראשון הגיע עשר שנים לאחר האסון האווירי במינכן, בו איבדו את חייהם שמונה משחקני הקבוצה. בין הניצולים מהאסון היו מאמן הקבוצה מאט באזבי, הקפטן בובי צ'רלטון וביל פולקס, שזכו עם הקבוצה בתואר לאחר עשור.
מנצ'סטר יונייטד
מנצ'סטר יונייטד פתחה את משחקיה בטורניר מול היברניאנס ממלטה. במשחק הראשון באולד טראפורד גברה מנצ'סטר 4-0 על יריבתה מצמדים של דייוויד סדלר ודניס לאו. גומלין נטול שערים הספיק ליונייטד כדי להעפיל לשמינית הגמר.
בשמינית הגמר הוגרלה מנצ'סטר לשחק מול סרייבו, נציגת יוגוסלביה. מנצ'סטר שמרה על רשת נקייה בפעם השלישית ברציפות, אך לא מצאה בעצמה את הרשת בפעם השנייה ברציפות ונפרדה מריביתה בשוויון 0-0 בחוץ. בגומלין הביתי גברה מנצ'סטר 2-1 על סרייבו, והבטיחה את מקומה בשלב רבע הגמר.
ברבע הגמר פגשה מנצ'סטר את גורניק זאבז'ה הפולנית. במשחק הראשון בבית כבשה יונייטד ראשונה בדקה השישים, והכפילה את התוצאה בדקת הסיום כדי לקבוע 2-0. בגומלין נקלעה מנצ'סטר לפיגור בדקה השבעים, אך החזיקה מעמד עד לסיום, ועם הפסד מינימלי 1-0 וניצחון 2-1 בסיכום שני המפגשים, הבטיחה את מקומה בחצי הגמר.
בחצי הגמר המתינה למנצ'סטר יריבה חזקה בדמותה של ריאל מדריד הספרדית, אלופת אירופה שש פעמים, שהם חצי מהטורנירים ששוחקו עד אז. במשחק הראשון באולד טראפורד קבע ג'ורג' בסט את תוצאת המשחק כבר לאחר 36 דקות, 1-0 למנצ'סטר בסיום. עם יתרון מינימלי הגיעה מנצ'סטר לגומלין באצטדיון סנטיאגו ברנבאו, וראתה את פירי ואת פרנסיסקו חנטו מעבירים את היתרון לריאל עד לדקה ה-41. שער עצמי של איגנסיו סוקו החזיר את מנצ'סטר למשחק בדקה ה-44, אך אמנסיו אמארו החזיר שער דקה אחר כך, ומנצ'סטר ירדה למחצית בפיגור 3-1. במהלך המחצית השנייה הצליחה מנצ'סטר להשיג את מבוקשה. סדלר כבש את שער השוויון בדקה ה-73, וחמש דקות אחר כך כבש ביל פולקס את השער שקבע 3-3. ריאל עוד ניסתה להחזיר לעצמה את היתרון, אך בסיום שוויון 3-3 דרמטי הפך את היונייטד לנציגת אנגליה הראשונה אי פעם בגמר גביע אירופה לאלופות.
בנפיקה ליסבון
אלופת פורטוגל החלה את המסע לעבר הגמר החמישי בתולדותיה מול גלנטורן, נציגת צפון אירלנד, בסיבוב הראשון. בנפיקה נקלעה לפיגור מוקדם במשחק הראשון בחוץ, לאחר פנדל מדויק לטובת גלנטורן כבר בדקה העשירית. אאוזביו, כוכבה הגדול של בנפיקה, הצליח למצוא את השוויון ארבע דקות בלבד לסיום וההכרעה עברה לליסבון. משחק הגומלין הסתיים ללא שערים וללא הכרעה. באותה עונה בדיוק יישמה אופ"א לראשונה את חוק שערי חוץ, ועל פי ההחלטה יישומו הוגבל לסיבוב הראשון בלבד, כך שבנפיקה ניצלה את החוק החדש עד תום והעפילה לשלב הבא.
את ניצחונה הראשון במפעל באותה עונה השיגה בנפיקה בסיבוב השני מול סנט אטיין הצרפתית, כשגברה עליה 2-0 במשחק הראשון בבית. בגומלין, נחלה בנפיקה הפסד מינימלי 1-0 שהספיק לה כדי להשיג את הכרטיס לרבע הגמר.
בשלב רבע הגמר פגשה בנפיקה את ואשאש ההונגרית. המשחק הראשון בחוץ הסתיים ללא שערים וללא הכרעה, 0-0 בבודפשט. בליסבון בנפיקה הרשימה והשיגה ניצחון 3-0. אאוזביו כבש צמד במשחק, שהעלה את בנפיקה לחצי הגמר.
בחצי הגמר המתינה לבנפיקה יובנטוס האיטלקית. בנפיקה, שהפסידה בשני משחקי הגמר הקודמים בהם הופיעה לקבוצות איטלקיות (מילאן ואינטר מילאנו), אירחה את המשחק הראשון, ובדקה ה-64 מצאה את הרשת מרגליו של ז'וזה אוגוסטו טורס. שש דקות אחר כך העלה אאוזביו את מאזנו לחמישה שערים במפעל, וקבע את תוצאת הסיום, 2-0 לבנפיקה. עם יתרון מבטיח יצאה בנפיקה למשחק החוץ בסטאדיו קומונאלה, והשלימה העפלה מרשימה לגמר החמישי בתולדותיה, עם ניצחון 1-0 משער נוסף של אאוזביו. הכוכב הפורטוגלי סיים את העונה כמלך שערי המפעל עם שישה כיבושים.
סיכום המשחק
מעל לתשעים אלף צופים נהרו לאצטדיון ומבלי, וקיוו לראות את מנצ'סטר יונייטד הופכת לאלופת אירופה האנגלית הראשונה. המאמן הסקוטי מאט באזבי חסר את החלוץ בן ארצו דניס לאו, מהמוציאים לפועל הבולטים בהתקפת הקבוצה שסבל מפציעה. עם זאת, עם כוכבים כמו בובי צ'רלטון הקפטן וג'ורג' בסט בהרכב, קיוותה יונייטד להשיג את הניצחון במשחק.
מן העבר השני, בנפיקה הגיעה למשחק בידיעה כי אינה פייבוריטית לניצחון, אך עם ניסיון רב הרבה יותר במעמד הגמר מאשר יריבתה. המאמן הברזילאי אוטו גלוריה זכה ליכולת מצוינת של הכוכב הגדול אאוזביו לאורך כל הטורניר. יחד איתו, ז'וזה אוגוסטו טורס וז'וזה אוגוסטו דה אלמיידה היו אמונים על החלק היצירתי בקבוצה וקיבלו את החופש בהתקפה.
לאור העובדה כי שתי הקבוצות לובשות חולצת משחק בצבע אדום, הוחלט כי שתיהן יעלו עם הצבע המשני, וכך עלתה יונייטד בתלבושת כחולה מול הלבן של בנפיקה. בפתיחת המשחק ניכר היה כי מאמני הקבוצות שמו דגש על נטרול כוכב היריבה. מי שכיכב בניצחון המרשים של מנצ'סטר 5-1 בליסבון בשלב רבע הגמר שנתיים קודם לכן היה ג'ורג' בסט, שגם כבש צמד באותו המשחק, כך שמשריקת הפתיחה התמקדה הגנת בנפיקה בנטרול הכוכב מצפון אירלנד. מן העבר השני, כל העיניים היו נשואות לאאוזביו, ומי שהופקד על נטרולו היה נובי סטיילס. במהלך המחצית הראשונה הצליח אאוזביו להשתחרר פעם אחת משמירתו ההדוקה של סטיילס ולבעוט ברגל ימין מכ-18 מטרים לעבר השער, אך הכדור פגע במשקוף. בעוד ששני הכוכבים הגדולים והיצירתיים מכל צד נשמרים באופן חזק, הסתיימה המחצית הראשונה בשוויון 0-0 עם משחק הגנתי, צמוד ואגרסיבי.
יונייטד פתחה בסערה את המחצית השנייה והחלה לאיים על שערה של בנפיקה, עד שבדקה ה-53 באה על שכרה. דייוויד סדלר הגביה מאגף שמאל אל תוך הרחבה, ובובי צ'רלטון, שזכה למרווחים רבים יותר עקב השמירה ההדוקה על בסט, נגח קשתית לפינה הימנית ולרשת, 1-0 למנצ'סטר. מספר דקות אחר כך הייתה קרובה מנצ'סטר להגדיל את היתרון, כשבסט הצליח להשתחרר משלושה שחקני הגנה ולבעוט לשער מתוך הרחבה, אך נעצר על ידי שוער בנפיקה ז'וזה הנריקה. סדלר עט על הכדור החוזר ובעט שטוח למרכז השער, אך הנריקה באמצעות הרגל הציל בפעם השנייה.
על אף יתרונה של מנצ'סטר, בנפיקה לא נשברה והחלה לשלוח שחקנים רבים יותר לחלק ההתקפי, ולהפעיל לחץ על הגנת היונייטד. אאוזביו היה קרוב מאוד לשוויון, כשהקפטן הפורטוגלי מריו קולונה מסר לו בנגיחה והותיר אותו פנוי שבעה מטרים מהשער, אך אאוזביו בעט בנגיעה מעל לשער של אלכס סטפני. בדקה ה-79 הצליחה בנפיקה למצוא את השוויון. ז'וזה אוגוסטו הגביה מאגף ימין לתוך הרחבה, טורס הגבוה הוריד את הכדור בראשו, וחיימה גראסה הגיח מאחור ובעט בנגיעה מהאוויר לפינה הרחוקה, שוויון 1-1 באצטדיון ומבלי. מספר דקות לסיום הייתה בנפיקה קרוב למהפך. אנטוניו סימואש השתלט על כדור בחלק האחורי, פרץ לבדו עד לקו האמצע ושלח כדור עומק לעברו של אאוזביו. הכוכב הפורטוגלי הסתנן בין שני שחקני הגנה, השתלט על הכדור ובעט בעוצמה מתוך הרחבה ברגל שמאל - אך סטפני היה במקום וקלט. ההצלה יצרה רגע ספורטיבי נדיר, בו אאוזביו טפח על שכמו של השוער, ומחא לו כפיים על ההצלה המרהיבה.
לאחר תשעים דקות שהסתיימו בשוויון 1-1, הלך המשחק להכרעה בהארכה. בעוד תשעים הדקות הראשונות היו צמודות ודו-צדדיות, הדקות הראשונות של ההארכה התאפיינו בכדורגל התקפי סוחף של מנצ'סטר, שהכניעה פעם אחר פעם את יריבתה. שתי דקות בלבד מפתיחת ההארכה שלח סטפני כדור שוער ארוך שעבר את כל שחקני ההגנה ונעצר רק אצל בסט, שמצא עצמו לבד מול הנריקה. בסט עבר בקלות את השוער וגלגל אל הרשת החשופה, 2-1 למנצ'סטר שהחזירה לעצמה את היתרון. הקהל האנגלי החריש אוזניים ביציעים, ושתי דקות בלבד אחר כך כבשה יונייטד שוב. פריצה סוחפת של ג'ון אסטון באגף שמאל הסתיימה בכדור קרן. הכדור הוגבה לרחבה, וננגח לעברו של בריאן קיד. קיד, שחגג את יום הולדתו ה-19 באותו היום ממש, נגח בפעם הראשונה וסחט הצלה מצוינת מהנריקה. הכדור חזר לראשו של קיד, שבנגיחה השנייה כבר לא הותיר סיכוי לשוער וקבע 3-1 למנצ'סטר.
בנפיקה נראתה עייפה וכבויה באותן הדקות, ומנצ'סטר ניצלה זאת עד תום בדקה ה-99. צ'רלטון הוביל התקפה מתפרצת ומסר ימינה לקיד. קיד המשיך את הפריצה ומסר כדור שטוח לתוך הרחבה, שם כבר חיכה לו צ'רלטון שבעט ברגל ימין לפינה הרחוקה, 4-1 למנצ'סטר יונייטד.
כשהמשחק הוכרע כבר בשלבים המוקדמים של ההארכה, המחצית השנייה עברה ללא מצבים מיוחדים, למעט החמצה נוספת של אאוזביו שבעט משישה מטרים לידיו של סטפני. בסיום, 4-1 למנצ'סטר, אלופת אירופה לראשונה בתולדותיה. בובי צ'רלטון, מניצולי האסון האווירי במינכן עשר שנים קודם לכן, השלים את המלאכה שהחלה לפני אותו האסון והניף את גביע אירופה לאלופות.
אוסמאן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ארנסט קלימט
ארנסט קלימט (בגרמנית:Ernst Klimt: 3 בינואר 1864 – 9 בדצמבר 1892) היה צייר היסטוריה באוסטריה. הוא אחיו הצעיר של הצייר גוסטב קלימט.
ביוגרפיה
ארנסט קלימט נולד ב־3 בינואר 1864 כילד שלישי מתוך שבעה ילדים של הצורף וחרט זהב הבוהמי ארנסט קלימט האב (1834–1892) ואנה רוזליה קלימט לבית פינסטר (1836–1915) הוא נולד בפרבר המערבי של באומגרטן ליד וינה.
משנת 1877 ארנסט קלימט למד בבית הספר לאמנות שימושית בווינה של המוזיאון האוסטרי לאמנות ותעשייה כמו אחיו הבכור גוסטב קלימט. ארנסט וגוסטב היו תלמידיו של פרדיננד לאופברגר (1829–1881), צייר ומעצב בשנות ה-70 של המאה ה-19, שהיה מאוד מחויב לתלמידיו. הוא יצר קשר בין האחים קלימט להנס מקארט ובכך עזר לשניהם להשתתף בביצוע התהלוכה לכבוד יום נישואי הכסף של הזוג הקיסרי.
בשנת 1881 האחים קלימט (ארנסט וגוסטב) וחברם לבית הספר פרנץ מאטש (1861-1942) הקימו עם אמנים נוספים את "חבורת האומנים" (Künstlerkompagnie) ושנתיים לאחר מכן הם ניהלו סטודיו משלהם בווינה.
החברה שלהם עיצבה בין היתר ציורי קירות ותקרות עבור התיאטראות ברייכנברג, קרלסבאד ובשנת 1885 בפיום, 1885 ציורי תקרה בהרמסווילה בווינה, 1886–1888 ציורי קיר ותקרה בשני גרמי המדרגות של התיאטרון הממלכתי ובשנת 1891 / 1892 תמונות בין העמודים בגרם המדרגות של מוזיאון לתולדות האמנות בווינה.
העבודות הגדולות ביותר של ארנסט קלימט כללו גם חמישה ציורי תקרה בטירת מונדזי ועבודות בארמון המלוכה הרומני.
בשנת 1891 ארנסט קלימט התחתן עם הלן פלוגה, אשר זמן קצר לאחר מכן ילדה בת בשם הלן.
ביולי 1892 אביו ארנסט קלימט נפטר בגיל 59. חודשים ספורים אחרי מות אביו, גם בנו הצייר ארנסט קלימט, נפטר באופן בלתי צפוי ב-9 בדצמבר 1892 מדלקת קרום הלב.
החברה שלהם התפרקה לאחר מותו של ארנסט קלימט וסכסוך שהתגלה בין גוסטב קלימנט עם פרנץ מאטש.
חומת המכס של ברלין
חומת המכס של ברלין (בגרמנית: Berliner Zoll- und Akzisemauer, מילולית – חומת המכס והבלו של ברלין) הייתה חומה טבעתית סביב העיר ההיסטורית ברלין בין השנים 1737 ל-1860. לחומה לא היה תפקיד של הגנה אך היא שימשה כדי להקל על גביית מיסים על יבוא ויצוא של סחורות (מכסים) שהיו ההכנסה העיקרית של ערים רבות באותה תקופה.
היסטוריה
החומה הוקמה לאחר הריסת מבצר ברלין הישן ב-1734. חומותיו החלו להתפורר ותפקודו הצבאי היה מוטל בספק. פרידריך וילהלם הראשון, מלך פרוסיה, הורה על בניית מבנים ברחבי העיר שהושלמו ב-1737. גדר הטבעת החדשה כללה את "קו הפליזאדה" (Palisade, חומת עץ) הצפוני שנבנה ב-1705. מיקומו של המחסן העתיק ביותר נזכר היום בשם הרחוב "Linienstraße" (רחוב קו). חלקים מעטים מקיר המכס המקורי נבנו מאבן.
בחומת המכס המקורית היו 14 שערי עיר שנקראו ברובם על שם העיר שאליה הובילה הדרך. נהר השפרה נחסם בשערי מכס שנקראו "אוברבאום" (קורה עליונה) ו"אונטרבאום" (קורה תחתונה) על שם גזעי העצים הכבדים, המכוסים בקוצים מתכתיים, ששימשו לחסימת הנהר בלילה כדי למנוע הברחה. החומה החדשה הקיפה את ברלין ופרווריה, וגם שטחים כפריים במזרח ובדרום.
עם צמיחתה של ברלין, השטחים המגודרים והשערים הוזזו לפי הנסיבות במהלך העשורים הבאים. בין השנים 1786 ל-1802 הוחלפו משטחי העץ בקירות אבן בגובה 4 מטרים. שערים שונים נבנו מחדש בסגנון מרשים, למשל שער ברנדנבורג. באמצע המאה ה-19 נוספו שערים נוספים כדי לעמוד בדרישות התחבורה המוגברות. למשל שער חדש (1832), שער אנהאלט (1839/1840), שער קפניק (1842) ושער המים (1848).
אמצע המאה התאפיינה בקווי רכבת חדשים שהסתיימו בתחנות שנבנו מול החומה, בדרך כלל ליד אחד משעריה. כך היה עם תחנת פוטסדאם (1841), תחנת אנהאלט (1842), תחנת שטטין (ברלין נורדבאנהוף, 1842) ותחנת המבורג (1846). רק תחנת פרנקפורט במזרח ברלין (1842) נבנתה בגבולות חומת הטבעת. קו רכבת מקושר (Berliner Verbindungsbahn) עבור סחורות ותחבורה צבאית נבנה בשנת 1851 בין תחנות הטרמינל והפך את ברלין למרכז תחבורה עבור פרוסיה ואיחוד המכס הגרמני.
עם עלייתה של ברלין נבנו פרברים חדשים מחוץ לחומת המכס, שהפכו יותר ויותר למכשול להמשך התפתחותה של העיר. בשנת 1860 הוסרה חומת המכס וב-1 בינואר 1861 אוחדה ברלין עם פרבריה וכך הוכפלה אוכלוסיית העיר. הרוב מבין שאר הקירות נהרסו בין השנים 1867–1870. רק שער ברנדנבורג נשאר היום.
החומות הישנות סולקו והעיר התפתחה במהירות. מספר תושביה כמעט הוכפל בעשור הבא. קו הרכבת המקשרת (בדרום ובמערב) הוחלף במסילת הקו המעגלית בשנת 1871, ומסילת הרכבת הקיימת שימשה קווי קרוניות סוסים. תוואי הקווים הדרומיים שימש את קו המטרו החשמלי הראשון בשנת 1900, שהוא כיום U1 (ברלין U-Bahn). תחנות המטרו שער שלזיה (Schlesisches Tor), שער קוטבוס (Kottbusser Tor), שער האלה (Hallesches Tor) ושער שטראלאו לשעבר (Stralauer Tor) הם תזכורת למורשת החומה. הרחובות הבאים עוקבים אחר התוואי המקורי של חומת המכס: שטרזמן-שטראסה (Stresemannstraße, לשעבר Königgrätzer Straße על שם קרב קניגרץ), מארשלבסקישטראסה (Marchlewskistraße), פרידנשטראסה (Friedenstraße), שדרת פרנצלאואר ברג, חלק מדרך פרנצלאואר (Prenzlauer Allee), טורשטראסה (Torstraße), הנוברשה-שטראסה (Hannoversche Straße), דרך בית החולים שאריטה, חלק מריינהרדט שטראסה (Reinhardtstraße), ואברט שטראסה (Ebertstraße).
שערים
שמונה עשר שערי העיר ושני שערי הנהר עדיין נראים על המפה. שמותיהם ניתנו לכיכרות ולרחובות. בכיוון השעון, אלה הם:
מריה אנה מנויבורג
מריה אנה מנויבורג (בגרמנית: Maria Anna von Pfalz-Neuburg; 28 באוקטובר 1667 - 16 ביולי 1740) הייתה בתו של פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ואשתו של קרלוס השני, מלך ספרד.
ביוגרפיה
מריה אנה נולדה בדיסלדורף ב-28 באוקטובר 1667, לפיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ולאליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט, בתם של גאורג השני, רוזן הסן-דרמשטדט וסופיה אלאונורה מסקסוניה. מריה אנה בילתה בימי ילדותה בטירת נויבורג, שם גודלה על ידי פראו פון קלאו, יחד עם אחיותה מריה סופיה מנויבורג ודורותיאה סופיה מנויבורג.
מריה אנה הייתה יפה מאוד, וב-16 בפברואר 1689 נבחרה להיות אשתו השנייה של קרלוס השני, מלך ספרד, משום שקיוו שתוכל ללדת לו הרבה ילדים (להוריה היו 17 ילדים). ב-28 באוגוסט אותה שנה התקיים טקס הנישואים באמצעות שליח באינגולשטאדט, בהשתתפות אחותה אלאונורה מגדלנה ובעלה לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. באביב 1690 הגיעה מריה אנה לספרד, וב-14 במאי אותה שנה נערך טקס הנישואים הרשמי. אולם, גם מהנישואים הללו לא נולדו לקרלוס ילדים, כנראה בגלל המגבלות הפיזיות והנפשיות שהיו לו.
מריה אנה הייתה מעורבת בתככי חצר המלוכה הספרדית, ורצתה להביא לבחירתו של אחיינה קרל, ארכידוכס אוסטריה ליורש העצר. בעקבות כך הסתכסכה מריה אנה עם חמותה מריאנה מאוסטריה, שרצתה להביא לבחירתו של נינה יוזף פרדיננד מבוואריה ליורש העצר. מריה אנה הייתה שנואה בחצר המלוכה הספרדית, בשל דרכה לגנוב כסף וחפצי אמנות יקרים ולשלוח אותם למשפחתה בגרמניה.
ב-1 בנובמבר 1700 מת בעלה קרלוס השני, מלך ספרד, אולם אף על פי שציווה בצוואתו לנהוג בה בכבוד, הורה לה יורשו פליפה החמישי, מלך ספרד לעזוב את מדריד, והיא נאלצה להתגורר במבצר אלקסר בטולדו. בשנת 1706 כבש אחיינה קרל, ארכידוכס אוסטריה את טולדו, והתקבל בברכה על ידי מריה אנה, ובעקבות כך גורשה מריה אנה מאוחר יותר על ידי פליפה החמישי, ועברה להתגורר בבאיון שבצרפת. בשנת 1739 הורשתה מריה אנה לחזור לספרד, וב-16 ביולי 1740 היא מתה בגוודלחרה.
סשה שניידר
רודולף קארל אלכסנדר שניידר (בגרמנית: Rudolph Karl Alexander Schneider; 21 בספטמבר 1870, סנקט פטרבורג – 18 באוגוסט 1927, סווינמינדה), המוכר בשם סשה שניידר (Sascha Schneider), היה צייר ופסל גרמני, נודע כמאייר ספריו של קארל מאי.
ביוגרפיה
שניידר נולד בסנקט פטרבורג בירת האימפריה הרוסית. בשנת 1881, כאשר היה בן 11, עברה משפחתו להתגורר בציריך שבשווייץ. לאחר מות אביו עבר שניידר לגרמניה והתגורר בדרזדן, שם למד בגימנסיה "Evangelische Kreuzgymnasium". ב-1889 החל לימודי אמנות באקדמיית דרזדן לאמנויות (Dresdner Kunstakademie). בשנת 1903 הכיר את הסופר קארל מאי, והפך למאייר הקבוע של כריכות ספריו. בשנת 1904 מונה שניידר לפרופסור בבית הספר לאמנויות בוויימאר על שם הדוכס הגדול של סקסוניה (Grossherzoglich-Sächsische Kunstschule Weimar; היה קיים עד שנת 1910).
בתקופת שהותו בוויימאר חי שניידר עם הצייר הלמות יאן (Hellmuth Jahn). יאן נהג לסחוט את שניידר באיומים שיחשוף את דבר היותו הומוסקסואל, דבר שהיה מנוגד לחוק בגרמניה באותן שנים על פי סעיף 175. איומיו של יאן הביאו את שניידר לעבור לאיטליה, שם לא הייתה הומוסקסואליות מנוגדת לחוק. באיטליה הכיר שניידר את הצייר רוברט שפיס (Robert Spies) ויצא איתו למסע בהרי הקווקז. לאחר מכן חזר לגרמניה למשך חצי שנה והתגורר בלייפציג, ומשם חזר לאיטליה והתגורר בפירנצה.
בשנת 1912 כתב שניידר אוטוביוגרפיה בשם "Mein Gestalten und Bilden". שניידר נהג לפרסם איורים בעיתון "Der Eigene", אשר היה המגזין ההומוסקסואלי הראשון.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה חזר שניידר לגרמניה והתגורר בעיירה הלראו (Hellerau) הסמוכה לדרזדן. בשנת 1918 הוא הקים מכון לעיצוב הגוף בשם "Kraft-Kunst", וכמה מהדוגמנים של יצירותיו נהגו להתאמן במקום.
שניידר, אשר סבל במהלך חייו מסוכרת, נפטר בשנת 1927 בעיר סווינמינדה (כיום Świnoujście שבפולין), לאחר ששתה בטעות חומר ניקוי רעיל.
טוביה כץ (צייר)
הרב טוביה כץ (נולד בחשוון ה'תרצ"ז, 1936) הוא צייר המלמד ציור במכללה ירושלים.
קורות חייו
טוביה כץ נולד בפולין למשפחה שומרת מסורת. כבן חודשיים היגרה משפחתו לארגנטינה. בשנות הארבעים, אמו, והוא בעקבותיה, הפסיקו לשמור על המסורת, זאת בניגוד לאביו. בילדותו הצטרף לתנועת הנוער של הקיבוץ המאוחד בארגנטינה וכבן 19 מונה למזכיר התנועה במדינה. למד ציור אצל הצייר הארגנטינאי דמטריו אורוצ'ואה, אנרכיסט בעל תפיסה פוליטית שמאלית ויוצר בסגנון סוציאל-ריאליסטי.
בשנת 1960 עלה לישראל עם אשתו פנינה והתיישב בקיבוץ חוקוק. במקביל למד אצל הציירים אביגדור סטימצקי ויוסף זריצקי. בשנת 1970 שהה באנגליה במסגרת מלגת אמן. בשנת 1976 הוא שהה עם משפחתו בברזיל כשליח הקיבוץ המאוחד, בה יצר קשר עם שליח חב"ד המקומי והחל תהליך של חזרה בתשובה. בעקבות זאת קוצרה השליחות על ידי התנועה הקיבוצית. הוא למד כחודש בברוקלין אצל הרבי מלובביץ ולאחר מכן למד במכון מאיר.
הוא מעיד על עצמו כי הושפע רבות מעבודותיו של מארק רותקו. שאיפתו היא לטפח "תרבות אמונית" כהגדרתו. הוא סולד מהתרבות האקדמית המבוססת לדבריו על תרבות אירופאית ש"תוקפה המוסרי והאנושי נקבר באושוויץ וטרבלינקה".
כץ מתגורר בהר ברכה ואב לשלושה. בתו, ענבל, נשואה לרב אליעזר מלמד, רב היישוב הר ברכה וראש הישיבה במקום.
ג'יימס גתרי
ג'יימס גתרי (באנגלית: James Guthrie; 5 בדצמבר 1792 – 13 במרץ 1869) היה עורך דין, בעל מטעים, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מקנטקי מטעם המפלגה הדמוקרטית. הוא כיהן כמזכיר האוצר ה-21 של ארצות הברית בממשלו של הנשיא פרנקלין פירס ולאחר מכן היה נשיא חברת הרכבות של לואיוויל ונאשוויל. לאחר שכיהן בתקופות כהונה חלקיות בשני הבתים של בית המחוקקים של קנטקי ובמועצת העיר לואיוויל בתקופה שלפני מלחמת האזרחים האמריקאית, ולא עלה בידו להיבחר כמועמד מפלגתו לנשיאות בבחירות של 1860, נבחר גתרי ב-1865 כסנאטור מטעם קנטקי, תפקיד בו הוא כיהן עד שהתפטר מסיבות בריאות ב-1868, זמן קצר לפני מותו. אף על פי שגתרי התנגד נחרצות לפרישתה של קנטקי מארצות הברית ונכח בוועידת השלום של 1861 ותמך באיחוד במהלך המלחמה, הוא דחה את הצעתו של הנשיא אברהם לינקולן להתמנות כמזכיר המלחמה של ארצות הברית. כמי שהיה אחד הסנאטורים מטעם קנטקי לאחר המלחמה, תמך גתרי בנשיא אנדרו ג'ונסון והתנגד לתהליך השיקום של הקונגרס.
גתרי גם היה מנהל חברת תעלת לואיוויל ופורטלנד, הנשיא הראשון של אוניברסיטת לואיוויל וישב בראש הוועידת החוקתית של קנטקי ב-1849, שאישרה במפורש את העבדות במדינה עד לביטולה לאחר מלחמת האזרחים. במהלך המלחמה התנגד גתרי ללחץ הפדרלי להלאמת חברת הרכבת של לואיוויל ונאשוויל, אך אפשר לצבא האיחוד לעשות בה שימוש להובלת כוחות ואספקה.
ראשית חייו
ג'יימס גתרי נולד ליד העיירה ברדסטאון שבמחוז נלסון, קנטקי. אף על פי שסביו היגרו מאירלנד, היה גתרי ממוצא סקוטי. אחד מאבותיו, שגם הוא נקרא ג'יימס גתרי, היה איש כמורה סקוטי שהוצא להורג ב-1661 לאחר הרסטורציה האנגלית, אם כי ב-1690 ביטל הפרלמנט הסקוטי בדיעבד את החוק הקרוי Bill of Attainder, שקבע את אשמתו של אדם ללא ניהול משפט, ושבעטיו הוצא גתרי להורג.
אביו של גתרי, אדם גתרי, עבר מווירג'יניה דרך הרי האפלצ'ים אל קנטקי, וב-1788 נשא לאישה את האנה פולק, ילידת פנסילבניה. לשניים נולדו שלושה בנים וחמש בנות שהגיעו לבגרות. לאחר שנאבק באינדיאנים ועזב את האזור לאחר המהפכה האמריקאית, הקים גתרי האב מטע גדול במחוז נלסון וניצח פעמיים בבחירות לאספה הלאומית של קנטקי, בה הוא כיהן בשנים 1800–1805, ושוב ב-1808. ג'יימס גתרי רכש את השכלתו הראשונית בבית ספר שהיה בבקתת עץ. במהלך שירותו הצבאי של אביו הוא למד באקדמיה הצבאית של מקאליסטר בברדסטאון.
ב-1812 החל גתרי הצעיר לעבוד על ארבה שהובילה סחורות (כולל עבדים) במורד נהר אוהיו ונהר המיסיסיפי אל ניו אורלינס. לאחר שלושה מסעות כאלו הוא החליט לפנות לעיסוק אחר והחל ללמוד משפטים בהדרכתו של השופט ג'ון רואן, יחד עם בן הרדין ועם צ'ארלס ויקליף.
ב-1821 נשא גתרי לאישה את אליזה צ'רצ'יל פרתר. לזוג נולדו שלוש בנות עד למותה של אליזה ב-1836, מרי אליזבת, אן אוגוסטה ושרה ג'וליה. שרה ג'וליה גתרי נישאה לכימאי ג' לורנס סמית', שעל שמו קרויה מדליית ג' לורנס סמית'.
ראשית הקריירה
ב-1817 התקבל גתרי ללשכת עורכי הדין של קנטקי והחל לעסוק בעריכת דין בברדסטאון. ב-1820 מינה אותו מושל קנטקי, ג'ון אדאיר, כתובע הכללי של המדינה במחוז ג'יפרסון, ובעקבות כך העתיק גתרי את מקום מגוריו ללואיוויל. ב-1824 הוא היה חבר בוועדה ששאפה לכך שבית המחוקקים של המדינה יכיר בלואיוויל כעיר, הראשונה מבין ערי קנטקי. המאמצים כשלו, אך גתרי נבחר למועצת הנאמנים של העיירה ובהמשך היה ליושב הראש שלה.
בשנה שלאחר מכן היה גתרי למנהל של חברת תעלת לואיוויל ופורטלנד שהוקמה אז. הוא סייע להבטיח את המימון הפדרלי לבניית המעקף סביב למפלי אוהיו. אף על פי שהסנאטור הוותיק מטעם קנטקי, הנרי קליי, תמך בעבודות אלו, כאשר נבחר מתנגדו הפוליטי, אנדרו ג'קסון כנשיא, הואו קיצץ במימון זה זמן קצר לאחר שהחל לכהן כנשיא ב-1829. בעקבות זאת דאג גתרי למימון פרטי ובסוף 1830 הושלמה כריית התעלה. תוך כמה שנים הפכו אוניות הקיטור רחבות מדי כדי שיכולו לשיט בתעלה וארובותיהן היו גבוהות מדי כדי לעבור מתחת לגשרים שחצו את התעלה.
קריירה פוליטית בקנטקי
ב-1827 נבחר גתרי כנציג מחוז ג'פרסון מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של קנטקי. בשנה הראשונה לכהונתו שם הוא היה יושב ראש ועדת העבודות הציבוריות. בתוקף תפקידו זה הוא קידם את בנייתם של מספר דרכים ותעלות וכן את סלילתה של מסילת הברזל שקישרה את לואיוול אל פרנקפורט. במהלך כהונתו בבית הנבחרים הוא היה גם יושב ראש ועדת בתי המשפט של הבית.
ב-1828 עלה בידו של גתרי לקבץ תמיכה מספקת כדי להשיג ללואיוויל מעמד של עיר. הוא נבחר למועצת העיר החדשה ועד מהרה היה ליושב ראש הוועדה החשובה ביותר שלה, ועדת הכספים.
עד 1831 המשיך גתרי לכהן כחבר בית הנבחרים של קנטקי, אז נבחר לסנאט של המדינה. בעת כהונתו כסנאטור הוא נבחר פעמיים כנשיא הזמני של הסנאט. הוא היה חבר בוועדות הכספים והחינוך של הסנאט. ב-1834 סייע גתרי בהקמת בנק המדינה של קנטקי ושימש כאחד מחבר הדירקטוריון שלו. ב-1835 הוא התמודד ללא הצלחה על מושב בסנאט של ארצות הברית.
בשובו ללואיוויל דחף גתרי לבניית בנין חדש עבור העירייה והמחוז. בסתר ליבו הוא קיווה שלואיוויל תהפוך לבירתה של קנטקי ושהבניין יהיה הקפיטול של המדינה. עם זאת, בעקבות הפאניקה של 1837 הופסקו עבודות הבנייה וכן העבודות לבניית הגשר על נהר אוהיו שהיה אמור לקשר את לואיוויל לאינדיאנה. היו שקראו לבניין הבלתי גמור "השטות של גתרי" (Guthrie's Folly), אך הוא עדיין עמד על הפרק בהקשר זה כאשר ביקשה לואיוויל להפוך לבירת המדינה ב-1842. כל המיזמים הללו הושלמו בסופו של דבר ומה שכונה "השטות של פולי" הוא היום בית המשפט של מחוז ג'פרסון.
ב-1836 התעוררה מחלוקת בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת טרנסילבניה שבלקסינגטון. גתרי עודד כמה מחברי סגל בית הספר הממורמרים לעבור ללואיוויל ולהקים שם את המכון הרפואי של לואיוויל, שלימים צמחה ממנו אוניברסיטת לואיוויל. ב-1843 היה גתרי לנשיא השלישי של המכון. ב-1846 העניקה האספה הכללית של קנטקי את הזיכיון להקמתה של אוניברסיטת לואיוויל, שאליה סופח בית הספר לרפואה. בדצמבר 1847 היה גתרי לנשיא האוניברסיטה, תפקיד בו הוא כיהן עד למותו. במסגרת עבודתו עם נאמני בתי הספר יסודיים של לואיוויל, הקים גתרי בית ספר תיכון ששכן בבניין האוניברסיטה והיה לבית הספר התיכון מייל לואיוויל.
גתרי גם קידם את הקמתה של מועצת הבריאות וכן את הקמתם של בתי הספר הציבוריים בלואיוויל. הוא עודד את העיר לרכוש את כביש האגרה בין לואיוויל לבין פורטלנד, עיירה שכיום כלולה בשטח השיפוט של לואיוול, וכן לרכוש מניות בחברת הרכבות לואיוויל ואוהיו. הוא גם שכנע את העיר לרכוש אדמות שעליהם הוקם בית הקברות קייב היל, שלימים הוא נטמן בו. גתרי שירת במועצת העיר לואיוויל עד 1839. ב-1845 הוא היה נציג בוועידה לעבודות ציבוריות שהתקיימה בממפיס, טנסי, שבראשה ישב ג'ון קלהון.
גתרי ייצג את לואיוויל בוועידת החוקתית של קנטקי של 1849. נציגי הוועידה בחרו בו לנשיא כשהמועמד ההוויגי שהתמודד מולו היה ארצ'יבלד דיקסון. השאלה המרכזית שהייתה על סדר יומה של הוועידה הייתה שאלת העבדות. גתרי החזיק בבעלותו עבדים, אך האמין שאם הם ישוחררו, תהפוך אוכלוסיית העבדים לבלתי ניתנת לשליטה. חוקת קנטקי משנת 1850 כללה הגנות מפורשות על הבעלות על עבדים וקבעה ששום תיקונים לא יבוצעו בה למשך תקופה של שמונה שנים.
מזכיר האוצר של ארצות הברית
ב-1853 הכיר הנשיא החדש פרנקלין פירס ביכולותיו הפיננסיות של גתרי ומינה אותו כמזכיר האוצר של ארצות הברית. עד מהרה היה גתרי לאחד מחברי הקבינט של פירס המשפיעים ביותר. כדמוקרט שתמך במדיניות של מטבע קשה, התנגד גתרי לקיומו של הבנק הלאומי, וכן להנפקתם של שטרות על ידי בנקים פרטיים או בעלי זיכיון. תחת זאת דחף גתרי לאימוץ מטבע אוניברסלי שיהיה בר המרה לזהב על פי דרישה. בדוח הראשון שהגיש גתרי כמזכיר האוצר הוא מתח ביקורת על קודמו, תומאס קורווין, על ביצוע הסדרים פרטיים לרכישה חוזרת של חובות. הוא גם האשים את קורווין בקשירת קשר עם מנהל נמל ניו יורק לדיווח חסר של גביית הטלים והפקדתם בקרן נאמנות. גתרי גרם לסערה ציבורית לזמן מה כאשר העביר את מנהל הנמל מתפקידו.
נשיא חברת הרכבות וניסיון להיבחר לנשיאות
בינתיים, זכה גתרי לתמיכתם של נציגי קנטקי לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית של 1860, שנערכה בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, כמועמד לנשיאות. כדי להבטיח את המועמדות נדרש רוב של שני שלישים. בסבב ההצבעה הראשון מני רבים, קיבל גתרי 35 קולות, בסבב ה-36 הוא כבר קיבל 65.5 קולות, אך פיגר מאחורי המתמודד המוביל, סטיבן דאגלס, ב-86 קולות. ללא מועמד שיכול היה להבטיח את מספר הקולות הדרושים, התפזרה הישיבה והתכנסה מחדש חודש לאחר מכן בבולטימור.
בהתכנסות הוועידה בבולטימור זכה גתרי ב-10 קולות בסבב ההצבעה הראשון. בסבב השני הוא קיבל 5.5 קולות, וכך גייס דאגלס את הרוב הדרוש. בסופו של דבר הובס דאגלס על ידי אברהם לינקולן בבחירות לנשיאות של 1860. לינקולן הציע לגתרי את תפקיד מזכיר המלחמה, אך הוא דחה את ההצעה בשל גילו ובריאותו הרופפת.
מלחמת האזרחים
אף על פי שהיה בעל עבדים ותומך בזכויות המדינות, התנגד גתרי בתקיפות לפרישת מדינות הדרום. בסוגיה זו הוא ציין, "אני שונא את המילה פרישה, בגלל שהיא תרמית! קראו לדברים בשמם הנכון! מדינות הדרום... פתחו במהפכה". הוא לא שוכנע שבחירתו של לינקולן לנשיאות הייתה הכרזת מלחמה שלא ניתן להימנע ממנה. הוא האמין שמדינות הדרום, אם לא היו פורשות, היו שולטות בקונגרס ובמערכת המשפט, והיו מותירות את לינקולן נטול כוחות לכפות עליהם את סדר יומו.
גתרי היה אז בן 70. הוא נבחר כאחד הנציגים של קנטקי לוועידת השלום שהתקיימה ב-1861 בוושינגטון די. סי. כדי למצוא דרכים למנוע את פרוץ מלחמת האזרחים. הוא נבחר לשבת בראש ועדת הפשרה של הוועידה. הוא כשל בניסיונו להציג מחדש את פשרת קריטנדן שהוצעה קודם לכן על ידי עמיתו מקנטקי, חבר הקונגרס ג'ון קריטנדן.
ועדת הפשרה הציעה תוכנית שתכלול שבעה תיקונים לחוקה שהתבססו על פשרת מיזורי של הנרי קליי כמסגרת. על פי הצעת הוועדה, קו הרוחב 36.30° היה אמור להמשיך להוות חיץ בין מדינות העבדות ומדינות החירות וכן לא הייתה אמורה להתקבל שום טריטוריה לארצות הברית ללא שישמר ייצוג שווה למדינות העבדות ולמדינות החירות. נציגי הוועידה הציגו את הרעיון בפני הקונגרס ב-27 בפברואר ובקשו ממנו לכנס ועידה לאומית לשקול את הנושא, אך הקונגרס דחה את הדוח.
גתרי פנה אישית לנשיא לינקולן כדי שישקול את דוח הוועידה, אך לשווא. כשהוא עדיין משוכנע שניתן למנוע את פרוץ המלחמה, השתתף גתרי בוועידה של מדינות הגבול שהתקיימה בפרנקפורט במאי, אך גם ועידה זו כשלה במניעת המלחמה.
במהלך המלחמה הייתה חשיבות רבה למסילת הברזל בין לואיוויל לנאשוויל. היה זה קו הרכבת היחידי שהחל את מסלולו בצפון והסתיים בדרום. בשלבים המוקדמים של המלחמה עשתה הקונפדרציה שימוש בקו להובלת אספקה בטנסי, אך לאחר 1861 היה השימוש העיקרי בקו לטובת האיחוד. על אף לחץ להעביר את השליטה בקו לממשלה הפדרלית, המשיך גתרי לשמש כנשיא חברת הרכבות, שהיה למטרה תמידית למתקפות גרילה. מהרווחים המשולבים על השימושים בקו, הן האזרחי והן הצבאי, עלה בידו של גתרי להבטיח שתשתית הקו תהיה אף במצב טוב יותר בסוף המלחמה בהשוואה לזה שבתחילתה.
גתרי היה נציג בוועידת המפלגה הדמוקרטית שהתקיימה בשיקגו ב-1864 הוא הצביע עבור המועמדים ג'ורג' מקללן ומושל קנטקי לשעבר תומאס א. בראמלט שהתמודדו על משרת הנשיא וסגן הנשיא, בהתאמה. באותה ועידה הוא גם הביע את התנגדותו לחוק וייד-דייוויס.
סנאטור
ב-1865 בחר הסנאט של קנטקי בגתרי ברוב קטן על פניו של גנרל צבא האיחוד לוול רוסו, כחבר הסנאט של ארצות הברית. סנאטור גתרי התנגד למאמצי השיקום של המפלגה הרפובליקנית. הוא תמך בנשיא החדש אנדרו ג'ונסון והתנגד למשרד העבדים המשוחררים ולקבלתו של התיקון ה-14 לחוקה.
מותו והנצחתו
בפברואר 1868 התפטר גתרי מכהונתו בסנאט בשל בריאותו הרופפת. ב-8 באפריל אותה שנה הוא לקה בשבץ מוחי שהותיר אותו משותק ומרותק למיטתו עד ליומו האחרון. ב-11 ביוני הוא התפטר מתפקידו כנשיא חברת הרכבות של לואיוויל ונאשוויל. הוא ביקש ממועצת המנהלים של החברה לבחור בגנרל צבא האיחוד לשעבר, ויליאם שרמן, אף על פי שבסופו של דבר בחרה מועצת המנהלים בראסל יוסטון.
ג'יימס גתרי נפטר בלואיוויל ב-13 במרץ 1869 ונטמן בבית הקברות קייב היל שבעיר. על שמו נקראו העיר גתרי שבקנטקי ורחוב במרכז העיר לואיוויל. שירות ספינות המכס של ארצות הברית קרא על שמו סירות סיור קטנות בשנים 1868, 1888 ו-1895.
ג'יימס אוטרם
ג'יימס אוטרם, הברון הראשון אוטרם (באנגלית: Sir James Outram; 29 בינואר 1803 - 11 במרץ 1863) היה קצין מוערך בצבא הבריטי ולפני כן בצבא הודו הבריטית. אוטרם מוכר במיוחד על תרומתו למערכה בלקנאו במהלך המרד ההודי הגדול וכניסתו לתפקיד מושל מחוז אווד (שבירתו הייתה לקנאו) לאחר הקרב, כמו גם על כך שפיקד על הכוח האנגלו-הודי במהלך המלחמה האנגלו-פרסית.
קריירה צבאית
אוטרם התגייס לצבא חברת הודו המזרחית הבריטית (היישות השולטת בהודו בתקופה) בדרגת קצונה, בשנת 1819. בשנותיו הראשונות שירת אוטרם בארמיית בומביי והתבלט בתור קצין דינמי ואנרגטי. בשנת 1838 נשלח אוטרם להשתתף במלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה, שם הועלה לדרגת מייג'ור. בהודו המשיך אוטרם לעלות בדרגות כשהוא נחשב למי שנלחם בשחיתויות סביבו, הוא שירת בתור מפקד מחוז מרתה ולאחר מכן בלקנאו.
בינואר 1857 נשלח אוטרם לפקד על הכוח הבריטי במלחמה האנגלו-פרסית (שהתחילה מספר שבועות לפני כן, אך הכוח הבריטי נחשב קטן מידי לכן תוגבר ואוטרם נשלח לעמוד בראשו). לאחר מערכה מהירה ומוצלחת, הצליחו הבריטים להביס את הכוח הפרסי ולשחרר את העיר הראת כשהסתיימה המערכה ב-4 באפריל 1857.
ביוני 1857, נקרא אוטרם חזרה להודו שכן חודש לפני כן פרץ המרד ההודי הגדול אשר איים על השלטון הבריטי בהודו. עם הגעתו להודו קיבל אוטרם את הפיקוד על שתי הדיוויזיות של ארמיית בנגל אשר ישבו בין קולקטה לקאנפור, בנוסף לתפקיד האזרחי של מושל אווד (כאשר לקנאו תשוחרר). אוטרם יצא לכיוון קאנפור עם כוחו, במטרה להמשיך לשחרור לקנאו מידי המורדים, מקאנפור יצא יחד עם הנרי הוולוק במאמץ לשחרור לקנאו. הכוח הבריטי בפיקודו של הוולוק (למרות שאוטרם היה בדרגה גבוהה יותר, הוא העניק להוולוק את הכבוד של שחרור לקנאו) הגיע לבניין הממשל הנצור בלקנאו לאחר קרבות קשים ברחבי העיר, אך ללא יכולת להציל את הנצורים. בשלב זה, תפס אוטרם את הפיקוד על בניין הממשל הנצור עד להגעת כוח השחרור הנוסף של קולין קמבל כשלושה חודשים לאחר מכן. לאחר השחרור הסופי של בניין הממשל ופינוי הנצורים הבריטים (אזרחים וחיילים), נשאר אוטרם עם כוח של כ-4,000 חיילים בפאתי העיר עד לשחרור לקנאו וסיום המרד, בתור המושל של אווד.
לאחר המרד קיבל אוטרם בשנת 1858 תודה מיוחדת מהפרלמנט הבריטי על תרומתו לדיכוי המרד, הוא הועלה לדרגת לוטננט-גנרל וקיבל את התואר ברון. הוא חזר לאנגליה בשנת 1860 כאשר בריאותו הדרדרה והוא נפטר ב-11 במרץ 1863, הוא קבור בווסטמינסטר אבי.
Wheels on the Bus
Wheels on the Bus (בעברית: גלגלי האוטובוס) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מלאני מרטינז, מתוך אלבום האולפן השני שלה, K-12. השיר יצא לאור ב-6 בספטמבר 2019, על ידי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס, יחד עם שאר שירי האלבום, והסרט.
הוידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של מלאני מרטינז ב-10 באוקטובר 2019. נכון לאוקטובר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-27 מיליון צפיות.
רקע
השיר נכתב על ידי מלאני מרטינז, יחד עם מייקל קינן ואמילי ווארן, והופק על ידי קינן, שעבד עם מרטינז גם על יתר שירי האלבום (למעט Drama Club) , וכן על השירים "Piggyback" , ו-"Gingerbread Man".
הצלחה במצעדים
עם יציאתו, נכנס השיר למצעד הסינגלים הניו זילנדי, בו הגיע למקום ה-24.
מלבד מצעדי המדינות, Wheels on the Bus נכנס לרשימת השירים המוזרמים ביותר בספוטיפיי ברחבי העולם באותו היום, כאשר הגיע למקום ה-194, ובכך הפך לשיר הרביעי הכי מצליח של מרטינז ברשימה זו, לאחר "Show & Tell", שהגיע למקום ה-158 בספטמבר 2019, "Pity Party", שהגיע למקום ה-82 במאי 2016, ו-"Play Date", שהגיע למקום ה-26 במאי 2020.
פסטיבל המדע הבין-לאומי של אדינבורו
פסטיבל המדע הבין-לאומי של אדינבורו (באנגלית: The Edinburgh International Science Festival) הוא פסטיבל מדע שנוסד בשנת 1989, ומאז מתקיים מדי שנה למשך 12 ימים באדינבורו שבסקוטלנד. בפסטיבל מתקיימות מגוון פעילויות, סדנאות, מופעים, תערוכות וסיורים. הפסטיבל מתקיים במספר מקומות בעיר אדינבורו, ביניהם בגן החיות של אדינבורו, במוזיאון הלאומי של סקוטלנד, בגנים הבוטניים המלכותיים באדינבורו ובאוניברסיטת אדינבורו. בפסטיבל משתתפים בממוצע כ-70 אלף איש ועוד כ-55 אלף תלמידים משתתפים בתוכניות השונות לבתי ספר.
צלבי דארטמור
צלבי דארטמור (באנגלית: Dartmoor crosses) הם מקבץ של כמאה ושלושים צלבי אבן בגדלים שונים הפזורים ברחבי הפארק הלאומי דארטמור שבדרום-מערב אנגליה. צלבי דארטמור מהווים תופעה ארכאולוגית ייחודית באנגליה בפרט ובעולם בכלל. הצלבים נחצבו והוצבו ברובם ככל הנראה לפני כאלף שנה, במהלך שלהי התקופה האנגלו-סקסונית. הצלבים מוקמו למטרות שונות, לרבות לצורכי ניווט, סימון דרכים בין מנזרים וקביעת גבול בין קהילות שונות. לעיתים הם גם שימשו בתור אנדרטאות, ציון מקומות תפילה ועיטורי קברים. במהלך העת החדשה המאוחרת, החל גל נוסף של הקמת צלבים חדשים הנמשך עד ימינו. במסגרת זאת תושבים באזור הקימו צלבים חדשים, לעיתים רבות גבוהים למדי ביחס לצלבים המקוריים. צלבים מודרניים אלו שימשו בעיקר למטרות הנצחה ועיטור קברים.
לאורך השנים צלבים רבים אבדו, נעקרו, קרסו ונגנבו. לעיתים רבות אפשר למצוא כיום בדארטמור צלבי אבן שרק בסיסם שרד, לאחר שבחלוף הזמן נפלו זרועותיהם. לא פעם תושבים מקומיים לקחו צלבים לשימוש כחומר גלם לבנייה. לכן אפשר להבחין ברחבי מקומות רבים בדארטמור בצלבים המשמשים כיום בתור משקופי דלתות, רכיבם בגדרות חצרות וחלקים מקירות לבנים. לפיכך, מתוך מאות צלבי אבן שהיו בדארטמור לפני מאות שנים, כיום עומדים לרשותנו כ-130 בלבד. גובהם הממוצע של הצלבים עומד על כ-1.7 מטר, ורבים מהם מהווים דוגמה קלאסית לצלבים גבוהים.
מארק שפיגלמן
ילדות
שפיגלמן נולד בפולין בעיר בנדין. אביו, מילוך (שלמה אלימלך) סיים שירות צבאי והיה מעורב בעסקי המשפחה. אמו הייתה סטודנטית לשפה הגרמנית באוניברסיטה העברית, נישאה לאביו בשנת 1939. הוריו של שפיגלמן הצליחו להסתתר מהנאצים בזהות בדויה של גרמנים. מכיוון שהיה נימול, היה מחופש שפיגלמן במהלך כל תקופת המלחמה כילדה כדי שלא יחשדו בו ויזהו אותו כיהודי. באחת מהאקציות שנערכו בעיר נתפסה המשפחה והם נשלחו למיון שבו יוחלט אם הם יועברו לעבודת כפייה או שישלחו לאושוויץ. אמו של שפיגלמן סירבה להוראות החיילים שפקדו עליה ללכת עם מארק לתור של מי שאינו כשיר לעבודה אשר מגיע לאושוויץ. אולם קצין נאצי שהיה במקום החליט לחוס עליהם ולא לשלוח אותם לאושוויץ מכיוון ששפיגלמן, שהיה מחופש לילדה, הזכיר לו את בתו. לאחר מכן הסתתר מרק בגטו ואחר כך אצל משפחה פולנית. אביו, מילוך, היה בן דודו של ולדאק ספיגלמן, גיבור הרומן הגרפי עכבר - סיפורו של ניצול וגם מארק עצמו מופיע בספר.
לימודים
בשנת 1949, אחרי המלחמה משפחתו היגרה לאוסטרליה. בשנת 1965 סיים לימודי רפואה (MB-BS) אוניברסיטת סידני. בשנת 1971 סיים לימודי תואר Fellowship of the Royal College of Surgeons בקולג' המלכותי של הכירורגים בלונדון. במשך 25 לימד כירורגיה בסידני שבאוסטרליה ובשנת התשעים התפנה ללמוד ארכאולוגיה ולשלב את הדיסיפלינה יחד עם הידע שלו ברפואה וכך בשנת 1994 סיים לימודי תואר ראשון בארכאולוגיה בהצטיינות במכון לארכאולוגיה בקולג' אוניברסיטת לונדון.
בשנת 1967, ביום החמישי של מלחמת ששת הימים הגיע לישראל עם קבוצת רופאים מתנדבים. עבד עם פרופסור אשכנזי במחלקה לנוירוכירוגיה. בבית החולים פגש את שרה-רחל מרחובות, בת לניצולי שואה מאותו אזור בפולין שממנו הגיע. הם התחתנו בלונדון, שם למד, ב-5 בינואר 1968. הוא אב לשלושה ילדים. בשנת 1998, לאחר שעבד יותר משלושים שנה בלונדון וסידני, עלה ארצה. מתגורר חלק מהזמן בירושלים. יש לו שני אחים שנולדו אחרי המלחמה, ג'יימס - שופט, ואלן - פרופסור לרפואה.
מחקר
בשנת 2007 ערך מחקר במומיות בנות חמש מאות שנה בקוריאה הדרומית. הוא ניסה ללמוד מהן אודות המקור של דלקת כבד נגיפית מסוג הפטיטיס B. בשנת 2008 ערך מחקר בשיתוף קבוצה גרמנית ופלסטינית על דגימות די־אן־איי שנמצאו בחפירה של קתלין קניון ביריחו בשנות ה-50 של המאה העשרים, ואשר אוחסנו בארכיון מוזיאון באוניברסיטת סידני במטרה למצוא את מקורותיהן של מחלות שונות, ביניהן שחפת.
פרטים נוספים
בשנת 2010 הוביל יחד עם הרב ישראל לאו את מצעד החיים במחנה אושוויץ בפולין.
מחלת באטן
מחלת באטן (באנגלית: Batten disease) היא מחלת אגירה ליזוזומלית נדירה וקטלנית הגורמת לניוון תאי עצב, שסימניה הראשונים מתגלים בילדות.
אצל החולים במחלת באטן, מצטבר בתאי העצב במוח פיגמנט צהוב בלתי מסיס אשר גורם לתאים אלה להתנוון, ובהמשך למות. החולים הופכים בהדרגה לנכים, מאבדים את הראייה ואת כושר התנועה, וסובלים מבעיות קוגניטיביות. הם מתים בגיל צעיר, בדרך כלל לא יאוחר משנות העשרים המוקדמות לחייהם. זה זמן רב ידוע כי המחלה נגרמת על ידי מוטציה בגן הקרוי CLN3, אך תפקידו של גן זה בתא לא היה ידוע עד כה. במחקר החדש, גילו מדעני מכון ויצמן את תפקידו של הגן בתא, וכך סיפקו הסבר למהלך המולקולרי של מחלת באטן.
מחקרים
קבוצת המחקר בראשותו של פרופ' ג'פרי גרסט מהמחלקה לגנטיקה מולקולרית במכון ויצמן חקרה את גן ה-CLN3 בשמרים. הגן המצוי בשמרים דומה כל כך לזה של היונקים, עד שהחדרת עותק תקין של CLN3 שמקורו ביונקים לשמרים בהם הגן חסר, גרמה לכך שתא השמר חזר לפעילות תקינה.
החוקרים הראו שגן השמרים המקביל ל-CLN3 מעורב בהובלת החלבונים בתא. הגן מפעיל אנזים מסוים ממשפחת הקינאזות, ואנזים זה, בתורו, גורם לסדרה של תמורות מולקולריות השולטות בשינוע החלבונים, אך כאשר מתחוללת מוטציה בגן CLN3 של השמרים משתבש השינוע. כתוצאה מכך, במקום להגיע ליעדם מצטברים חלבונים מסוימים בליזוזום, המשמש כמערכת מיחזור הפסולת של התא. כאשר מתמלא הליזוזום בפסולת וגולש על גדותיו, מופרעת העברת האותות ותהליכים חיוניים אחרים בתוך תא העצב - דבר שגורם למוות איטי של תא העצב.
באפריל 2017 אושרה על ידי מינהל המזון והתרופות האמריקאי התרופה ברינוירה, על בסיס סרליפונאז אלפא, לטיפול במחלה. הטיפול מיועד לצורה ספציפית של המחלה ומסייע בהאטת איבוד היכולת ללכת.
מבצר ברלין
מבצר ברלין (בגרמנית: Festung Berlin) היה ביצורי העיר ההיסטורית ברלין. הבנייה החלה בשנת 1650. הריסת חומותיה החלה ב-1740.
היסטוריה
ברלין הייתה מקום שוק חשוב בדרך הראשית על ציר מזרח-מערב, היום בונדסשטראסה 1. עם זאת, לא היו בה ביצורים של ממש, בניגוד לשפנדאו במערב (מצודת שפנדאו) ולקופניק במזרח (ארמון קופניק). ברלין לא הייתה אתר קרבות במהלך מלחמת שלושים השנים (1618–1648), אך סבלה מהכיבוש השוודי. עד סוף המלחמה באזורה, ב-1631, שליש מהמבנים נהרסו ומחצית מהאוכלוסייה נמלטה או מתה.
פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, הורה למהנדס האדריכל יוהאן גרגור ממהרדט (Memhardt) לתכנן תוכניות לביצור העיר. אלה החלו ב-1650 בעקבות דגם הביצור בן הזמן של מעוזים בצפון איטליה. הוקמו סוללות גדולות והמרווח ביניהן מולא מים.
מצב החומות הידרדר ופרידריך וילהלם הראשון מפרוסיה נטש אותן ב-1734. במקומם הוקמה חומת המכס של ברלין, פרויקט שנמשך עד 1737. בשנת 1740 החלו העבודות להריסת חומות המבצר, אך רק בסוף המאה ה-19 יושרו כל הביצורים. היום לא נותר דבר מלבד זכר שנראה במסלולי הזיג-זג של כמה רחובות במרכז העיר. בברלין שטטבאן (Berlin Stadtbahn) יש מפת פסי רכבת שנבנו לאורך הקטע המזרחי (הצפוני) שבו הייתה המבצר.
ביצורים
למבצר ברלין היו חמישה שערי עיר ו-13 מצודות.
Mailchimp
מיילצ'ימפ (באנגלית: Mailchimp) הוא שם המותג של חברת Rocket Science Group, חברה אמריקאית המפתחת ומפעילה פלטפורמת אוטומציה שיווקית ושירות דיוור בדואר אלקטרוני המשמשת עסקים לניהול רשימות התפוצה שלהם וליצירת מהלכים שיווקיים לשליחה ללקוחות. החברה נוסדה בשנת 2001 על ידי בן צ'סטנאט ומארק ארמסטרונג, ודן קורציוס שהצטרף כמייסד מאוחר יותר.
היסטוריה
טרם הקמת מיילצ'ימפ, צ'סטנאט וארמסטרונג החלו לעבוד יחד על שורה של פרויקטים, כולל אתר ברכות אלקטרוניות. בשנת 2001, הם השיקו את MailChimp כפרויקט צדדי שהכניס כמה אלפי דולרים בחודש, השם שנבחר התבסס על שם אחת מדמויות כרטיסי הברכה האלקטרוניות הפופולריות ביותר שלהם. Mailchimp התחיל כשירות בתשלום אליו התווספה אפשרות חינמית בשנת 2009. בעקבות מהלך זה, בסיס המשתמשים של Mailchimp גדל מ-85,000 ל-450,000 משתמשים בתוך שנה. נכון ליוני 2014, נשלחו למעלה מ-10 מיליארד אימיילים בחודש דרך מערכת הדיוור. לפי סטטיסטיקה עדכנית, יותר מ-600 מיליון מיילים נשלחים דרך הפלטפורמה מדי יומיים.
באוגוסט 2017, דווח כי Mailchimp תפתח משרדים בברוקלין, ניו יורק ואוקלנד, קליפורניה.
Mailchimp נודעה כדוגמה לחברת הזנק שמעולם לא נזקקה למימון חיצוני על מנת להקים מוצר ולהתפתח, מעולם לא הייתה לה תוכנית להנפקה ובמהלך השנים סירבו המייסדים לכל הצעות הרכש שהגיעו מחברות שונות. עם זאת, ב-31 באוגוסט 2021, דיווח מגזין בלומברג שחברת אינטואיט מנהלת מגעים עם Mailchimp בנוגע לרכישה אפשרית של Mailchimp. זמן קצר לאחר מכן, ב-13 בספטמבר 2021, פורסמה הודעה רשמית שחברת אינטואיט תרכוש את Mailchimp לפי שווי של כ-12 מיליארד דולר במזומן ובמניות.
יהודה שטיין
יהודה שטיין (1915 – 16 בספטמבר 2003, י"ט באלול ה'תשס"ג) היה ראש עיריית רמלה בשנים 1965–1971.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1915 ברומניה לחיה ומשה פיש שטיין.
לאחר עלייתו ארצה שימש כמזכיר העיר רמלה.