cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יורי מלישב
יורי וסילייביץ' מלישב (ברוסית: Юрий Васильевич Малышев; ) הוא קוסמונאוט סובייטי ממוצא בלארוסי שטס ב-2 משימות חלל לחלל כחבר משלחת לתחנת החלל סאליוט 6.
השואה בסרביה
בספטמבר 1938 הצהיר שר החוץ של יוגוסלביה אנטון קורושץ, כומר רומי קתולי ומנהיג השמרנים הסלובניים, כי "סוגיה יהודית לא הייתה קיימת ביוגוסלביה ... פליטים יהודים מגרמניה הנאצית לא מתקבלים כאן בברכה." בדצמבר 1938 הודח הרב יצחק אלקלעי, חבר הממשלה היהודי היחיד.
יורי מלישב
ביוגרפיה
יורי מלישב נולד בעיירה ניקולייבסק במחוז וולגוגרד. הוא סיים בית הספר בשנת 1958, לאחר הגיוס הוא סיים בית הספר לטיסה החל בשרות בחיל האוויר הסובייטי.
השואה בסרביה
ב-25 במרץ 1941 חתם הנסיך פאבלה מיוגוסלביה על ההסכם התלת-צדדי, ובכך כרת ברית בין ממלכת יוגוסלביה ומדינות הציר. ההסכם לא היה פופולרי ביותר, במיוחד בסרביה ובמונטנגרו, והפגנות פרצו. ב-27 במרץ הפילו קצינים צבאיים סרבים את פאבלה. הממשלה החדשה ביטלה את תמיכתה בציר, אך לא דחתה את ההסכם התלת-צדדי. עם זאת, כוחות ציר, בראשות גרמניה הנאצית פלשו ליוגוסלביה באפריל 1941.
במרכז סרביה הקימו הכובשים הגרמנים את טריטוריית השלטון הצבאי בסרביה ( Gebiet des Militärbefehlshabers), האזור היחיד ביוגוסלביה שהיה תחת ממשל צבאי גרמני ישיר. המפקד הצבאי הגרמני בסרביה מינה ממשלת בובות אזרחית סרבית שתבצע משימות אדמיניסטרטיביות תחת הנחיות ופיקוח גרמניים. המשטרה והצבא של ממשלת הבובות פעלו תחת מפקדים גרמנים.
יורי מלישב
ביוגרפיה
בשנת 1980 הוא ביצע טיסה בחללית סויוז T-2 לצד ולדימיר אקסיונוב. במהלך טיסה הם ביצעו עגינה ידנית לתחנת חלל סאליוט 6.
השואה בסרביה
ביולי 1941 החלה התקוממות בסרביה נגד הכובשים הגרמנים, שכללה את הקמתה של רפובליקת אוז'יצה, הטריטוריה המשוחררת הראשונה באירופה במלחמת העולם השנייה. כדי לחסל את המרד הקימו הגרמנים באוגוסט 1941 את ממשלת הבובות של מילאן נדיץ', שקיבלה אחריות על פעולות רבות הקשורות לשואה, כולל רישום ומעצר של יהודים ושליטה משותפת במחנה הריכוז באנייצה שבבלגרד.
יורי מלישב
ביוגרפיה
בשנת 1984 נערכה הטיסה השנייה בחללית סויוז T-11 לצד ראקש שרמה.
בשנת 1988 הוא עזב את יחידת הקוסמונאוטים ועד לשנת 1991 מלישב כיהן במספר תפקידים ניהוליים במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים. בשנת 1992 הוא עזב את השרות מסיבות בריאותיות.
השואה בסרביה
השואה
ב-13 באפריל 1941, לפני שהצבא היוגוסלבי נכנע רשמית, הורה וילהלם פוקס - ראש יחידת איינזצגרופן בבלגרד - על רישום יהודי העיר. בהוראתו נאמר כי כל מי שלא נרשם, יירה. זמן קצר לאחר מכן הוציא מפקד השדה, קולונל (אלוף-משנה) פון קייזנברג, צו שהגביל את חופש התנועה שלהם. ב-29 באפריל 1941 הוציא ראש המינהל הצבאי הגרמני בסרביה, האראלד טורנר צו לרישום כל היהודים והצוענים בסרביה. הצו קבע ענידת סרטי זרוע צהובים, עבודות כפייה ועוצר, הגביל את הגישה למזון ואסר שימוש בתחבורה ציבורית.
ב-30 במאי פרסם המפקד הצבאי הגרמני בסרביה, הלמוט פרסטר, את חוקי הגזע העיקריים: תקנה בדבר יהודים וצוענים ( Verordnung Betreffend Die Juden Und Zigeuner), שהגדירה מי נחשב יהודי וצועני. החוק הדיר את היהודים והצוענים מחיי ציבור וכלכלה, רכושם נתפס, הם חויבו להירשם ברשימות מיוחדות (Judenregister ו-Zigeunerlisten) וחויבו בעבודות כפייה. הצו הורה על יהודים וצוענים לענוד סרט צהוב, אסר עליהם לעבוד במוסדות ובמקצועות ציבוריים בתור עורכי דין, רופאים, רופאי שיניים, וטרינרים ורוקחים, ואסר עליהם ביקורים בבתי קולנוע, תיאטראות, מקומות בילוי, מרחצאות ציבוריים, מגרשי ספורט ושווקים.
השמדת יהודי סרביה בידי הגרמנים הנאצים בוצעה בשני שלבים. בין יולי לנובמבר 1941 נרצחו גברים יהודים בירי, במסגרת הוצאות להורג כפעולות תגמול שביצעו כוחות גרמנים בתגובה להתקוממות הפרטיזנים האנטי-נאצים בסרביה. הגנרל הגרמני פרנץ במה הורה להוציא להורג 100 אזרחים על כל חייל גרמני שנהרג ו-50 על כל חייל שנפצע. בהוראתו נכתב כי יש לשלוף בני ערובה מבין "כל הקומוניסטים, חשודים בקומוניזם, כל היהודים וכן תושבים לאומנים ודמוקרטיים". בסך הכל הוצאו להורג כ-30,000 איש על ידי הנאצים במהלך החודשיים הראשונים של מדיניות זו, כולל כמעט כל הגברים היהודים הסרבים, כמו גם עשרות אלפי סרבים. לאחר הוצאה להורג של עשרות אלפי גברים יהודים, סירב הוורמאכט בבלגרד להרוג נשים וילדים בטענה שזה "חסר כבוד".
ניסיון רצח העם הנוסף התקיים בין דצמבר 1941 למאי 1942 וכלל כליאת נשים וילדים במחנה הריכוז סמלין ובגנים לשעבר בבלגרד ורציחתם במשאיות גז ניידות המכונה "זאוארוואגן". מחנה הריכוז סיימישטה הוקם מעבר לנהר סאווה בבלגרד, על שטח המדינה העצמאית של קרואטיה, כדי לחסל יהודים, סרבים, צוענים ועוד. על פי הערכות, 7,000 עד 10,000 יהודים הושמדו על ידי הנאצים במחנה ריכוז זה וכן יותר מ-10,600 סרבים וצוענים.
מפקד האס-אס האראלד טורנר, ראש הממשל הצבאי הגרמני בסרביה, תיאר כיצד הנאצים ביצעו את רצח העם של היהודים הסרבים:
הגרמנים נעזרו במשתפי פעולה מקומיים בממשלת נדיץ' ואחרים, שעזרו לאסוף את היהודים, הצוענים והסרבים. דימיטרייה ליוטיץ' הקים מפלגה פאן-סרבית, פרו-נאצית ופשיסטית בשם "זבור", ארגון פעיל שפרסם ספרות אנטישמית קיצונית.
עמנואל שפר, מפקד משטרת הביטחון והגסטפו בסרביה, שהורשע בגרמניה בשנת 1953 בגין מותם של 6,000 יהודים סרבים בסיימישטה, הבריק לברלין לאחר רצח היהודים במאי 1942:
באופן דומה הצהיר האראלד טורנר ב-1942 כי: "סרביה היא המדינה היחידה בה נפתרה השאלה היהודית ושאלת הצוענים."לאחר המלחמה הוצא טורנר להורג בבלגרד בעוון פשעי מלחמה.
עד לשחרור סרביה ומזרח יוגוסלביה בשנת 1944, נרצחה מרבית יהדות סרביה. מבין 82,500 יהודי יוגוסלביה שחיו בשנת 1941, רק 14,000 (17%) שרדו את השואה. מבין יהודי סרביה שמנו 16,000, רצחו הנאצים כ-14,500.
ההיסטוריון כריסטופר בראונינג הצהיר בכנס בנושא השואה והמעורבות הסרבית:
השואה בוויבודינה
בניגוד לסרביה שתחת הכיבוש הגרמני, השליטה במחוז הסרבי של וויבודינה חולקה בין הונגריה (מחוז בצ'קה שבדרום הונגריה וצפון יוגוסלביה), גרמנים אתניים מקומיים (בבאנאט) ורשויות קרואטיה - גורמים שכולם סייעו ברצח העם היהודי באזורים אלה.
בינואר 1942 ערכו יחידות צבאיות הונגריות פשיטה נגד התקוממות קומוניסטית-לכאורה בכפרים בווייבודינה. בנובי סאד נרצחו לפחות 600 יהודים ו-2,500 סרבים, לכאורה כנקמה על מעשה חבלה. רנדולף ל. ברהם העריך את מספר הקורבנות בלמעלה מ-3,300 (2,550 סרבים ו-700 יהודים). הגרמנים כבשו את הונגריה במארס 1944, ובאוקטובר הפילו הפשיסטים של צלב החץ ההונגרי את ממשלת הורטי. יחידות ז'נדרמריה הונגריות ריכזו כ-16,000 יהודים מאזור הבאצ'קה בווייבודינה והסביבה באזור ברניה (אז חלק מהונגריה) וגירשו אותם לידי המשטרה הגרמנית, שהובילה אותם לאושוויץ, שם הרוב מת בתאי הגזים, ולמחנה הריכוז האוסטרי שטרסהוף בו שרדו 70% לערך.
4,000 עד 10,000 יהודים מהבנאט הסרבי גורשו לידי שלטונות הצבא הגרמני בסרביה על ידי הרשויות הגרמניות האתניות המקומיות ונספו במחנות הריכוז הגרמניים. יהודים באזור הכיבוש של אנשי האוסטאשה הקרואטים נשלחו למחנות ריכוז בקרואטיה כגון יאסנובאץ, שם נרצחו כ-17,000 נפש מתוך אוכלוסייה כוללת של 20,000 נפש בקרואטיה.
תפקיד הוורמאכט
לאחר המלחמה הצהיר הוורמכט כי הוא לא השתתף ברצח העם, אך גנרל במה ואנשיו תכננו והוציאו לפועל טבח של למעלה מ-20,000 יהודים וצוענים.
מספר הקורבנות
מהאוכלוסייה היהודית שמנתה 16,000 נפש בסרביה, רצחו הגרמנים הנאצים כ-14,500.
באזור ההונגרי בסרביה, באזור הגרמני האתני (דנובה השוואבית) ובאזור הכבוש בידי האוסטאשה, נרצחו 17,000 יהודים נוספים.
עזרה שנתנו סרבים ליהודים
סרבים היו מעורבים בהצלת יהודים סרבים בתקופה זו. מרים שטיינר-אביעזר, חוקרת יהדות יוגוסלביה וחברה בוועדה לחסידי אומות העולם ביד ושם קובעת: "הסרבים הצילו יהודים רבים. בניגוד לדימוי הנוכחי שלהם בעולם, הסרבים הם עם ידידותי, נאמן, שלא יפקיר את שכניו." נכון ל-2019 יד ושם מכיר ב-139 סרבים כחסידי אומות העולם, השיעור הגבוה ביותר במדינות הבלקן.
השבת נכסים
סרביה היא המדינה הראשונה באירופה שאימצה חוק להשבת נכסים של קורבנות שואה ללא יורשים. על פי חוק זה, מלבד השבה זו תשלם סרביה 950,000 יורו מדי שנה לאיחוד העיריות היהודיות החל משנת 2017. הארגון היהודי העולמי להשבת רכוש (WJRO) שיבח את אימוץ החוק הזה. מנהלו הציע למדינות אחרות לפעול כסרביה. שגרירות ישראל בסרביה ברכה על חוק זה והדגישה כי סרביה צריכה להוות דוגמה למדינות אחרות באירופה: "החוק החדש הוא מעשה אצילי של מדינה גדולה, שיפיח חיים חדשים בקהילה היהודית הקטנה הקיימת כיום."
היסטוריוגרפיה סרבית
בשנות התשעים מוזער תפקידם של נדיץ' ולוגוטיץ' בהשמדת יהודי סרביה על ידי מספר היסטוריונים סרבים. בשנת 1993 ציינה האקדמיה הסרבית למדעים ואמנויות ציינה את נדיץ' בין 100 הסרבים הבולטים.
לאחר התפרקות יוגוסלביה פעלו חברי מועצה מקומיים בסמדרבו כדי לקרוא את הכיכר הגדולה בעיר על שם ליוטיץ'. הם הגנו על פועלו במלחמה בקביעה כי "[שיתוף פעולה] נדרש להמשך קיומו הביולוגי של העם הסרבי" במהלך מלחמת העולם השנייה. המגזין הסרבי Pogledi פרסם סדרת מאמרים שניסו לטהר את ליוטיץ'. בשנת 1996 שיבח הנשיא היוגוסלבי לעתיד ווייסלב קושטוניצה את ליוטיץ' בהצהרה פומבית. קושטוניצה והמפלגה הדמוקרטית שלו (Demokratska stranka Srbije, DSS) התמודדו לשיקום מעמדן של דמויות כליוטיץ' ונדיץ' לאחר הפלת סלובודן מילושביץ' וממשלתו הסוציאליסטית באוקטובר 2000.
מוקאוומה
מֻקַאוַמַה (בערבית مقاومة, תעתיק חופשי: מוּקאוומה), מילה ערבית שפירושה "התנגדות". משמשת בעיקר לתיאור ארגוני טרור כדוגמת החמאס, אך בהקשר מדיני, המילה משמשת לכל סוג של התנגדות, לאו דווקא אלימה, למשטר כיבוש או דיכוי. בעברית היא משמשת בדרך כלל ככינוי לדוקטרינה צבאית שהתגבשה בקרב ארגונים אסלאמיים נגד ישראל והעולם המערבי, ולעיתים גם נגד מדינות הלאום הערביות.
התגבשות ואימוץ הדוקטרינה
דוקטרינת המוקאוומה התגבשה מתוך הבנה כי האסלאם אינו מסוגל להילחם בשיטות, בטכנולוגיות מתקדמות ובציוד מתקדם של "מדינות הכופרים" (מדינות המערב). ראשיתה של המוקאוומה הותוותה בתנועת המוג'הידין באפגניסטן שבסיוע אמריקני-סעודי הצליחה להביס את הצבא האדום למרות עדיפותו בכמות ואיכות, לעומת מלחמות קונבנציונליות כנגד צבאות המערב שכשלו פעם אחר פעם.
דוקטרינה זאת אומצה (בווריאנטים קלים) על ידי ארגוני טרור אסלאמיסטיים דוגמת אל-קאעִדה, חזבאללה (שמפלגתה הפוליטית מכונה "ההתנגדות הלבנונית"), חמאס (ראשי תיבות של "תנועת ההתנגדות האסלאמית") ועוד. הדוקטרינה מיושמת כיום הלכה למעשה במלחמת אפגניסטן, במלחמה בעיראק, בלבנון, ברשות הפלסטינית, בצ'צ'ניה ובסומאליה.
צורת לחימה זאת מוגדרת במערב לעיתים כ"מלחמה רשתית" (net warfare), שבה פגיעה בתא אחד אינה קטלנית בשל ביזור פעילי הטרור בתאים רבים שכמעט ואינם קשרים ביניהם. שיטת לחימה זאת מופעלת על ידי הצד הנחות כ"לחימה אסימטרית" (Asymmetric warfare).
עקרונות הדוקטרינה
על פי הפרשן הצבאי רון בן ישי, המוּקאוומה היא לוחמת גרילה משולבת טרור העושה שימוש סלקטיבי בטכנולוגיות מתקדמות ובשיטות ארגון של צבא סדיר שעקרונותיה ארבעה:
יש הסוברים כי הדוקטרינה מתמצה בעקרונות הבאים:
שימושים בדוקטרינה והתמודדות איתה
הטקטיקה של התשת החברה הדמוקרטית באמצעות הקזת דם נעשתה בגל אירועים אלימים לאחר מלחמת עיראק, באמצעות פיגועים רבים שגבו את חייהם של אלפי חיילים אמריקנים, והצליחה לגרום ללחץ בדעת הקהל האמריקנית לסגת מעיראק. גם ארגון חזבאללה השתמש ברצועת הביטחון בטקטיקה זו, במסגרת הלחימה בדרום לבנון (1982 - 2000), והצליח להביא להפלת צד"ל ולנסיגת צה"ל מדרום לבנון. מאוחר יותר הרשות הפלסטינית השתמשה בטקטיקה זו באמצעות גלים של מחבלים מתאבדים שהתפוצצו בערי ישראל באינתיפאדה השנייה, וחזבאללה וחמאס באמצעות ירי אקראי ובלתי מכוון של רקטות, אבל הם הביאו לשורת מבצעים ישראליים (מבצע חומת מגן, מלחמת לבנון השנייה, מבצע עופרת יצוקה, ומבצע צוק איתן), שהניבו תוצאות הפוכות ממה שקוו על ידי תנועות ההתנגדות.
טקטיקה נוספת שרוב הארגונים משתמשים בה, היא חטיפת אזרחים או חיילים, כדי להגיע להישגים פוליטיים. יש ארגונים (כמו אל-קאעידה בעיראק) שחטפו אזרחים והוציאו אותם להורג, כדי להטיל מורא על האויבים, ויש ארגונים שחטפו אזרחים או חיילים כבני ערובה במטרה להגיע להישגים, כמו למשל לשחרר לוחמים שלהם (חזבאללה וחמאס), או לנסות לגרום למדינות מסוימות להפסיק פעילות כזו או אחרת בתחום מסוים (טליבאן).
הטקטיקה של ההסתתרות והחמיקה הופעלה על ידי חזבאללה כבר בזמן רצועת הביטחון, ושוכללה בצורה טובה מול צה"ל במלחמת לבנון השנייה באמצעות בונקרים בשטחים פתוחים, שכונו בצה"ל "שמורות טבע". לעומת זאת במבצע עופרת יצוקה טקטיקה זו הצליחה פחות, לאחר שצה"ל נערך מראש לסוג כזה של לוחמה. למול הטקטיקה של החמיקה וההסתתרות של הלוחמים, האמריקנים פיתחו שיטה שבה מזל"טי RQ-1 פרדטור חמושים בטילי נ"ט הלפייר חיסלו מגובה רב פעילי בכירים רבים של ארגון אל-קאעידה. גם צה"ל משתמש בשיטה זו.
הטקטיקה של ניסיון לקשירת ידי הצבא באמצעות אזרחים הופעלה על ידי חמאס ב"מבצע עופרת יצוקה" באינטנסיביות רבה, כאשר רוב הלחימה נעשתה בשטחים אזרחיים, ואף מתוך מקומות אזרחיים מובהקים כבתי ספר ומסגדים, והניסיון התעמולתי עלה יפה (ובמיוחד לאור התגייסותן של רשתות ערביות כרשת אל ג'זירה שהציגה תמונות של הרס אזרחי וילדים מתים), והצליחה ליצור לחץ בינלאומי חזק, שהביא בסופו של דבר לעצירת המבצע. לעומת זאת טקטיקה זאת כשלה כישלון מובהק בצ'צ'ניה, בשל רגישותם הנמוכה של הרוסים לחיי אדם, אף כלפי אזרחיהם, כפי שהדבר בא לידי ביטוי באירועים של משבר בני הערובה בבסלאן ומשבר בני הערובה בתיאטרון במוסקבה, והשימוש באגרסיביות רבה כלפי אזרחים צ'צ'נים רבים, ביחד עם אדישות רוסית לדעת הקהל העולמית.
מדינות המערב מתאמצות לתת מענה לדוקטרינה זו. נראה שבהיבטים צבאיים שונים המדינות מצליחות לפתח כלים וטכנולוגיות שנותנות מענה טוב לטקטיקות השונות, אך עם זאת נראה שרגישותה הרבה של החברה המערבית למותם של אנשים, הן אזרחים חפים מפשע שנקלעו למלחמה והן חיילים שלה עצמם, לעומת הזלזול בחיי האדם בתנועות אסלאמיות קיצוניות שאף מקדשות את המוות, הנה סוגיה שהיא עקב אכילס של החברה המערבית, שמקשה מאוד להתמודד עם דוקטרינה זו.
נראה כי כאשר מופעלת נחישות רבה כלפי ארגון המשתמש בדוקטרינה זו, ביחד עם גיבוי ציבורי, אפשר לנצח אותו. דוגמה לכך היא המאבק הנחוש של צבא לבנון בארגון פתח אל-אסלאם - הסניף המקומי של אל-קאעידה. לאחר 106 ימי לוחמה עיקשת שניטשה בתוך מחנה הפליטים נהר אל-בארד ושעלתה בלא מעט קורבנות, הצליח צבא לבנון, שלא נחשב לצבא חזק במיוחד, לעקור את הארגון מקרב המחנה, ולהרוג ולשבות את רובם המוחלט של אנשי הארגון.
מרצדס-בנץ O404
מרצדס-בנץ O404 (בגרמנית: Mercedes-Benz O404) הוא אוטובוס מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית מרצדס-בנץ אשר יוצר בין השנים 1992–1997.
דגם הסאנגיונג טרנססטאר מתוצרת סאנגיונג הדרום קוריאנית נבנה על בסיס דגם ה"מרצדס-בנץ O404".
"מרצדס-בנץ O404" בישראל
חברת אגד הישראלית רכשה אוטובוסים מדגם זה.
בשנת 1990 נרכש "מרצדס-בנץ O404" נסיוני שפעל בעיקר בקווים הבין עירוניים ובהמשך בקו תל אביב - רמלה. אוטובוס זה שירת באגד 15 שנה ונמכר לבסוף לחברה פרטית-אסיה טורס מפרדס חנה.
על בסיס אוטובוס זה, נרכשו מחברת מרצדס שלדות (גבוהות) של דגם "מרצדס-בנץ O404" להרכבה בישראל.
יעקב אורי
יעקב אוּרי (זסלבסקי) (3 במרץ 1888 – 26 ביולי 1970) היה ממייסדי נהלל וחבר הכנסת מטעם מפא"י בכנסת השנייה.
ביוגרפיה
נולד בעיירה פרוחורובקה שלחופי הנהר דנייפר, שבפלך פולטבה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). אביו יהודה זסלבסקי היה רב בלפאטיחא ואמו בתיה הייתה בת הרב ליבוש-צבי. בילדותו למד אצל סבו, הרב שמחה בונים זסלבסקי, שהיה רבה של פרוחורובקה, ובגיל 15 עבר לחרסון ולמד בישיבה בעיר. בזמן לימודיו בחרסון למד לבחינות הבגרות ולצידן העביר שיעורים פרטיים (בין שומעי שיעוריו היה משה שרתוק – לימים ראש ממשלת ישראל משה שרת). עלה לארץ ישראל ב-1910.
בימי מלחמת העולם השנייה, עיברת את שם משפחתו – זסלבסקי – לשם עברי, אורי, על שם אחי-סבו, הרב אורי זסלבסקי. בימי המלחמה עבד אורי בבאר טוביה, שם הכיר את אשתו-לעתיד זהבה, בתם של רחל לאה והלל ארקיס.
היה ממייסדי מושב נהלל. היה חבר במפלגות הפועל הצעיר ומפא"י. פעל כחבר הכנסת מטעם מפא"י בכנסת השנייה בין השנים 1951–1955. שימש כעורך ירחונה של תנועת המושבים – "תלמים".
הנרי וייט (כדורגלן)
הנרי (הארי) אלברט וייט (באנגלית: Henry (Harry) Albert White; 8 באוגוסט 1895 - 27 בנובמבר 1972) היה כדורגלן אנגלי.
וייט נולד בווטפורד שבהרטפורדשייר, ובתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה שיחק בברנטפורד. בזמן המלחמה הוא המשיך לשחק במועדון במקביל לשירותו כרגלי בצבא הבריטי. אולם, לאחר המלחמה הוא הצטרף למועדון ארסנל שזה עתה העפיל לליגה הבכירה, וערך את הופעת הבכורה במשחק מול ניוקאסל יונייטד ב-30 באוגוסט 1919, שהיה גם משחק הליגה הראשון של ארסנל.
עד מהרה הוא זכה למוניטין של חלוץ בעל יכולת הבקעה טובה, והיה מלך השערים של ארסנל בעונת 1919/1920 עם 15 שערים, שסייעו לארסנל לסיים במקום העשירי; הוא הפגין יכולת מספיק טובה על מנת לקבל זימון למבחנים בנבחרת אנגליה, אך מעולם לא הופיע בהרכב הראשון. בעונת 1921/1922 הוא הבקיע 19 שערים (לאחר שבקודמת הבקיע עשרה), ופעם נוספת זכה בתואר מלך השערים של ארסנל. עם זאת, רמת המשחק של חוליית ההגנה בארסנל הייתה כה נמוכה עד שהמועדון סיים רק במקום ה-17. בעונת 1922/1923 הוא הפגין יכולת חלשה בדומה לשחקנים אחרים בארסנל, ובמרץ 1923 הוא הועבר לבלקפול לאחר שהוחלף בהרכב על ידי בוב טרנבול שהועבר מעמדת הבלם. הוא הספיק להשתתף ב-109 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם 45 שערים.
בשתי עונותיו בבלקפול הוא השתתף ברוב משחקי הליגה, והבקיע בהם 18 שערים. לאחר מכן הוא הועבר לפולהאם, אך כמעט ולא שיחק בעונתו היחידה שם. כשעבר לוולסול הוא זכה להצלחה רבה בעונתו הראשונה. אולם, הוא עזב את וולסול ב-1927 ולאחר מכן שיחק במועדון הכדורגל נלסון, וולסול בפעם השנייה, סטפורד ריינג'רס ומועדון הכדורגל תמזה, כאשר הוא לא מפגין את היכולת הגבוהה שאפיינה אותו בשלבים המוקדמים יותר של הקריירה שלו. הוא פרש מכדורגל ב-1930.
בנוסף להיותו כדורגלן הוא היה גם שחקן קריקט, והשתתף בשמונה משחקים של מועדון הקריקט של מחוז וורוויקשייר. במשך תקופה קצרה הוא עבד כעיתונאי.
ז'לייזניצ'אר סרייבו
מועדון הכדורגל זֶ'לְיֶיזְנִיצָ'אר סָרָיֶיבוֹ (NK/FK Željezničar) הוא מועדון כדורגל בוסני, המשחק בבירה סרייבו ונחשב לאחד המועדונים החשובים והמוערכים ביותר בכדורגל בבוסניה והרצגובינה בפרט, וביוגוסלביה בכלל.
שמו של המועדון פירושו "מועדון הכדורגל של פועלי הרכבת" בבוסנית בשל היותם של מקימיו פועלי רכבות בסרייבו בתחילת המאה ה-20.
ז'לייזניצ'אר, המכונה גם "ז'ליו", הוא מבחינה היסטורית אחד המועדונים המעוטרים והחשובים בכדורגל של בוסניה והרצגובינה. בתקופה בה בוסניה והרצגובינה הייתה חלק מיוגוסלביה לקחה ז'לייזניצ'אר חלק בליגה הבכירה ביוגוסלביה. בראשית המאה ה-21, נחשב מועדון ז'לייזניצ'אר לאחד החשובים בבוסניה והרצגובינה ויש למועדון מספר אליפויות בוסניה והרצגובינה, בנוסף לאליפות אחת ביוגוסלביה. כמו כן, לקבוצה מספר עונות טובות במפעלים האירופיים השונים, בהם השתתפה כנציגת יוגוסלביה תחילה ומאוחר יותר כנציגת בוסניה והרצגובינה.
היסטוריה
כמצוין מעל, המועדון הוקם על ידי קבוצת פועלי רכבת מהעיר סרייבו בשנת 1911. באותה התקופה, כבר היו בעיר סרייבו כבר מספר מועדוני כדורגל. שאר המועדונים היו לרוב עשירים יותר ובעלי גיבוי של ארגונים כאלו או אחרים. רוב המועדונים הללו היו מבוססים על רקע אתני (בוסנים, בוסנים סרבים, בוסנים קרואטים ובוסנים יהודים). בשונה מרוב המועדונים, ז'לייזניצ'אר הוקמה כמועדון עממי יותר ולא מסווג לקבוצה אתנית זו או אחרת אלא היה פתוח לבני המעמד הנמוך והפועלים הפשוטים. בשל העובדה המצערת כי המועדון היה מחוסר אמצעים, נהגו במועדון לארגן ערבי ריקודים בעיר סראייבו כאשר הרווחים הוקדשו לרכישת נעליים וכדורים. דבר נוסף שפגע בקבוצה היה הרב-לאומיות שלה. בשל העובדה שהיא הכילה שחקנים מקבוצות אתניות שונות הנפוצות בבוסניה והרצגובינה, הקבוצה סבלה מפגיעות של מתפרעים גזעניים למיניהם אך למרות סיבות אלו המועדון המשיך להתקיים ואף הצליח לנצח מועדונים חזקים ומוכשרים בהרבה.
בשנת 1941, עם פלישת צבא גרמניה במלחמת העולם השנייה ליוגוסלביה הופסקו כל פעילויות הספורט למיניהן בסרייבו ובשל העובדה שרבים משחקני המועדונים השונים היו חיילי הצבא היוגוסלבי, רבים מהם מצאו את מותם בקרבות הקשים שנערכו בכל רחבי יוגוסלביה. לאחר המלחמה הוקמה הקבוצה מחדש ובשנת 1946 זכתה הקבוצה באליפות הלאומית של אזור בוסניה והרצגובינה, דבר שהעניק לה השתתפות בליגה היוגוסלבית הבכירה בעונת 1946/1947, ליגה בה שותפו המועדונים הבכירים מכל רחבי יוגוסלביה. לא עבר זמן רב עד שהשלטונות הקומוניסטיים החליטו על הקמת קבוצת כדורגל נוספת בעיר סראייבו – מועדון הכדורגל סרייבו והכריחו את שחקניה הטובים ביותר של ז'לייזניצ'אר לעבור לשחק המועדון החדש. דבר זה גרם להתמוטטות מיידית של המועדון שגרם לירידתו לליגת המשנה. הקבוצה לא נכנעה למצב הקשה ומספר שנים לאחר מכן העפילה חזרה לליגה הבכירה. לאורך רוב עונות הליגה היוגוסלבית שיחקה ז'לייזניצ'אר בליגה הבכירה וירדה רק 4 פעמים בתולדות ליגה זו לליגת המשנה, האחרונה שבהן ב-1976/1977, אך בכל הפעמים בהן ירדה (למעט בעונת 1947) הקבוצה חזרה לליגה הבכירה במהרה.
בשל היותה של ז'לייזניצ'אר אחת הקבוצות המובילות בכדורגל, הן היוגוסלבי והן הבוסני, הקבוצה הופיעה פעמים רבות מאוד במפעלים האירופיים השונים, ושיחקה מול מועדונים ידועים מאוד בקנה מידה אירופי, כגון ניוקאסל יונייטד, דינמו מינסק, לבסקי סופיה, דרבי קאונטי, בשיקטש והמבורג. לז'לייזניצ'אר שתי עונות מכובדות במיוחדות בהופעותיה באירופה, שתיהן במסגרת גביע אופ"א, אז הייתה נציגת יוגוסלביה.
בעונת 1971/1972, הקבוצה ניצחה בסיבוב הראשון של גביע אופ"א את קבוצת קלאב ברוז' מבלגיה והעפילה לסיבוב השני, בו גברה על קבוצת בולוניה 1909 האיטלקית. בסיבוב השלישי גברה הקבוצה על קבוצת סנט ג'ונסטון הסקוטית והגיעה לרבע-גמר המפעל, שם הפסידה לקבוצת פרנצווארוש ההונגרית בבעיטות עונשין.
הישג השיא של המועדון בתקופה היוגוסלבית הוא הזכייה באליפות בעונת 1971/1972, התואר היחיד של המועדון תחת יוגוסלביה. בעונת 1980/1981 הגיעה הקבוצה בפעם הראשונה בתולדותיה למעמד גמר הגביע היוגוסלבי, אז הפסידה למועדון אחר מבוסניה והרצגובינה – ולז' מוסטר. הישג השיא של המועדון בזירה האירופית הוא הגעה לחצי גמר גביע אופ"א בעונת 1985/1986, אז פגשה הקבוצה בקבוצת ההונגרית וידאוטון אך הפסידה את הכרטיס לגמר בדקות הסיום של משחק הגומלין ווידאוטון עלתה למשחק הגמר מול ריאל מדריד. הישג השיא שלה באירופה היה בעונת 1984/85, בה גברה בסיבוב הראשון על קבוצת סליבן הבולגרית בדרך לסיבוב השני, בו גברה על קבוצת פ.צ. סיון משווייץ. בסיבוב השלישי גברה הקבוצה על הקבוצה הרומנית אוניברסיטטה קראיובה וברבע הגמר גברה על קבוצת הכדורגל הסובייטית דינמו מינסק. בחצי הגמר פגשה הקבוצה בקבוצה ההונגרית וידנטון פהרוואר, כאשר המשחק הראשון נגמר בניצחון 1–3 הונגרי בהונגריה. ז'לייזניצ'אר הייתה זקוקה לניצחון 0–2 כדי לעבור לשלב הגמר למשחק מול ריאל מדריד וכבר הובילה 0–2 אך ספגה שער מאוחר ובשל כך אפסו סיכויי הקבוצה לעלות למשחק הגמר ווידאוטון עלתה לגמר על חשבונה והפכה בכך לקבוצה ההונגרית הראשונה שמעפילה לגמר גביע אופ"א.
אחרי נפילת יוגוסלביה, החלה מלחמת בוסניה ובמהלכה הופסקה פעילות קבוצות הכדורגל במדינה, מספר שחקנים חשובים במועדון, כגון מריו סטאניץ', ראדה בוגדנוביץ', סובאד קאטאנה וגורדן וידוביץ', עזבו את המדינה והקבוצה נחלשה מאוד, הן מבחינת חומר השחקנים והתקציבים שנפגעו, והן בשל ההרס שנגרם למתחמי האימונים והמגרש, כמו מבנים נוספים באזור סרייבו.
לאחר הקמת הליגה הבכירה של בוסניה והרצגובינה הפכה ז'לייזניצ'אר, ביחד עם עוד מספר מועדוני עבר יוגוסלביים כגון פ.ק. סרייבו, ידינסטבו ביחאץ' וולז' מוסטאר, לעמודי התווך של הליגה החדשה והיו למועדונים הבכירים בליגה זו.
בתחילת עונת 2010/11 שיחקה ז'ליינצ'אר במוקדמות ליגת האלופות נגד הקבוצה הישראלית הפועל תל אביב. היא הובסה במשחק הראשון 5:0 ובמשחק השני 1:0. בעונת 2011/2012 פגשה הקבוצה את מכבי תל אביב במסגרת הליגה האירופית שבו מכבי הביסה אותה 0–6 בבלומפילד במשחק החוץ על ידי מכבי תל אביב ובגומלין מכבי ניצחה 0–2 עם 0–8 בסיכום. בעונת 2020/2021 פגשה את מכבי חיפה במסגרת הסיבוב השני של הליגה האירופית, המשחק הוכרע במשחק אחד בלבד עקב מחלת נגיף קורונה 2019 בו ניצחה מכבי חיפה 1–3 במשחק שהתקיים באצטדיון סמי עופר.
שם המועדון
ז'לייזניצ'אר הוקמה תחילה בשם "ר.ש.ד. ז'לייזניצ'אר" (ראדניצ'קו שפורטסקו דרושטבו, ובעברית-מועדון הספורט של הפועלים). המילה "ז'לייזניצ'אר" פירושה "עובד הרכבת" והשימוש בה מקביל לשימוש במילה "לוקומוטיב" במועדוני מזרח אירופה, כגון לוקומוטיב מוסקבה ולוקומוטיב סופיה. מאוחר יותר שונה שם המועדון ל"פ.ק. ז'לייניצ'אר" (פודבולסקי קלוב, ובעברית: מועדון כדורגל), והיה לחלק מש.ד. ז'לייזניצ'אר (שפורטסקו דרושטבו, ובעברית: מועדון הספורט) הכולל בתוכו גם מחלקות כדורסל, באולינג, שחמט ועוד. בשנת 1993 שונו תחיליות השם ל-'''נ. ק.''' (נוגומנטי קלוב, ובעברית: מועדון כדורגל). בבוסנית, שתי המילים, פודבולסקי ו-נוגומנטי, משמשות באופן זהה לייצוג המילה "כדורגל". המילה "פודבולסקי" נפוצה יותר במזרח בוסניה, בעוד המילה "נוגומנטי" נפוצה יותר במערב המדינה. מאז שנת 2000 הוחלט כי שם המועדון יהיה באופן רשמי "פודבוסלקי קלוב ז'לייזניצ'אר סרייבו".
דפנה לוין
דפנה לוין (נולדה ב-14 ביוני 1968) היא במאית ותסריטאית טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה
לוין היא בוגרת בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים, שם ביימה כפרויקט גמר את הסרט הקצר "לכל דבר מחיר". ב-2001 כתבה וביימה את הדרמה "שלוש אצבעות" במסגרת הסדרה הטלוויזיונית "שיעור מולדת". ב-2007 הייתה מועמדת במשותף עם עודד רסקין ומיכל ליבדינסקי לפרס הטלוויזיה לבימוי על "בשורות טובות". כתבה פרקים בסדרת הדרמה "בטיפול" ואף זכתה ב-2005 בפרס הטלוויזיה יחד עם צוות תסריטאי העונה הראשונה. כמו כן ביימה את הסדרה "עד החתונה" של רשת ואת הסדרה "אופוריה".
יחד עם טום סלמה יצרה את סדרת הטלוויזיה "מיגל" בכיכובו של רן דנקר שעלתה לשידור בשנת 2018 ב-HOT.
ב-26 בספטמבר 2019 עלתה לשידור סדרת הטלוויזיה "חמישים" אותה ביימה.
חיים אישיים
גרושה של הבמאי עודד דוידוף.
שרה, גיבורת ניל"י
שָׂרָה, גיבורת ניל"י הוא ספר לילדים ולנוער מאת הסופרת הישראלית דבורה עומר, שיצא לאור בשנת 1967 ומתאר את חייה של שרה אהרנסון.
הספר עוסק בהתהוות מחתרת הריגול ניל"י ובפעילותה בזמן מלחמת העולם הראשונה בארץ ישראל העות'מאנית מנקודת מבטה של שרה אהרנסון. בראש מחתרת הריגול ניל"י עמד אחיה הבכור אהרן אהרנסון. הספר משלב בין פעילותה במחתרת לחייה האישיים, למשל היכרותה עם אבשלום פיינברג, יחסיה עם אחותה הצעירה רבקה ועוד.
עלילה
הסיפור פותח בפגישתם של שרה אהרונסון ואבשלום פיינברג בארץ ישראל העות'מאנית, עוד בהיותם ילדים. לאחר שאבשלום מגיע לביתה של שרה ומזמין את שרה ושניים מאחיה – רבקה ואלכסנדר, לטיול, מציג אבשלום בפניהם מערה נסתרת שמצא בעת מפולת סלעים. בעקבות הצעתו של אבשלום להקים מחתרת שתגן על היישוב העברי מפני שודדים ועות'מאנים, הם מקימים קבוצה ששמה הגדעונים.
לאחר תקופת שנים שבה קבוצת הגדעונים המשיכה לפעול ללא אבשלום (שנסע ללמוד בצרפת), מלכה, אמם של שרה ורבקה נפטרה. שרה ורבקה בוגרות ונישאות (שרה נישאת לחיים אברהם, ורבקה מתארסת לאבשלום, שחזר לישראל בתום תקופת השנים). שרה נוסעת לאיסטנבול ביחד עם בעלה. באיסטנבול, שרה שומעת מפי אנשים על מלחמת העולם הראשונה, שבה משתתפת, בין היתר, האימפריה העות'מאנית. שרה נוסעת לארץ ישראל בחזרה על־מנת לבקר את קרובי משפחתה ולעזור להם כלכלית, תוך כדי עזיבת בעלה. בעת נסיעתה לארץ ישראל, שרה מבחינה בשיירות של ארמנים מגורשים מבתיהם. היא מתפלאת ותוהה אם זה יקרה גם לקהילה היהודית בישראל.
שרה נפגשת עם משפחתה, ומצטרפת למחתרת ניל"י (שראשיה הם אהרן אהרונסון ואבשלום פיינברג) שתפקידה לעזור לבריטים לכבוש את ארץ ישראל, על ידי ריגול. תפקידה העיקרי של שרה במחתרת הוא הצפנת הידיעות. לאחר פעילות ממושכת במחתרת, אבשלום פיינברג מת, לאחר שהוא ויוסף לישנסקי ניסו להגיע לקהיר על מנת ליצור קשר עם הבריטים, והותקפו בידי בדואים.
לקראת סיום הספר, רבים מחברי ניל"י נוסעים מארץ ישראל בעקבות חשדם של העות'מאנים בהם. שרה נתפסת לפני שהספיקה לעלות על ספינה, ונחקרת בעינויים על מנת שתספר על מיקומו של יוסף לישנסקי (שברח לכרמל). לאחר שנשברה מהעינויים, התאבדה באמצעות אקדחה במקלחת שבבית אחיה: אהרון אהרונסון.
הוצאה לאור
הספר יצא לאור בשנת-1967 בסדרת "נועזים" של הוצאת י' שרברק, שהוקדשה לביוגרפיות של גיבורי ראשית היישוב, כגון "דמעות של אש" על צביה לובטקין גם הוא מאת עומר; "גיבור חידה" על יוסף טרומפלדור מאת אוריאל אופק; "הצנחנית שלא שבה" על חנה סנש ו"לא בדרך המלך" על אורד וינגייט, שניהם מאת עודד בצר.
בשנת 1968 זיכה הספר את דבורה עומר בפרס למדן.
בשנת 1981 עובד הספר לעברית קלה בידי יגאל מולדבסקי, ויצא לאור בידי המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית.
יצאה לאור גם גרסה קולית של הספר, שאותה מקריאה גליה ירון.
למי (שכונה)
למי (בפורטוגזית: Leme) היא שכונה של המעמד הבינוני באזור הדרומי של ריו דה ז'ניירו. השכונה שוכנת בין השכונה בוטפוגו לשכונה אורקה. השכונה קיבלה את שמה מסלע שצורתו דומה להגה (בפורטוגזית משמעות השם למי היא הגה).
בשנת 1975 נבנה אחד מהבניינים הגבוהים ביותר בחוף של למי, מלון לה מרידיאן; בשנת 2007 נסגר המלון ובשנת 2009 הוא נמכר לחברת וינדזור עבור 170 מיליון דולר, שופץ ונפתח מחדש בינואר 2011 תחת השם "מלון וינדזור אטלנטיקה".
רחל
רָחֵל היא דמות מקראית המופיעה בתורה בספר בראשית, פרקים -. היא מתוארת כרעייתו האהובה ביותר של יעקב, מבין ארבע נשותיו, ואם יוסף ובנימין. במסורת היהודית, היא נחשבת לאחת מארבע האמהות של עם ישראל.
רחל נולדה ללבן הארמי. והייתה אחותה הקטנה של לאה. .
רחל ויעקב
בנות לבן, לאה ורחל, אמורות היו להינשא לשני בני רבקה. לאה הבכורה הייתה אמורה להינשא לעשיו הבכור, ורחל הצעירה - ליעקב. יעקב אהב את רחל ושנא את לאה (על פי חלק מהמפרשים כרד"ק - רק באופן יחסי לרחל כפי שכתוב "וַיֶּאֱהַב גַּם אֶת רָחֵל מִלֵּאָה").
העדפת יעקב את רחל ובניה על פני לאה ובניה, באה לידי ביטוי במפגש עם עשיו: כאשר יעקב ברח מחרן, חשש כי עשיו מתכוון לפגוע בו ובמשפחתו וארגן את מחנהו על פי מעמדן של הנשים: בחזית - חשופים ביותר לפגיעה - עמדו השפחות וילדיהן, אחריהן - לאה וילדיה, ובסוף, מוגנים ביותר, עמדו רחל ויוסף. כמו כן, בהפלייתו של יוסף על שאר אחיו, שהביאה לקנאה גדולה ולמכירת יוסף לעבד.
רחל הייתה רועת צאן, בבית אביה לבן, בפדן ארם. היא מתוארת במקרא כ"יפת תואר ויפת מראה". היא פגשה ליד הבאר את יעקב, שנס על נפשו לארם בעצת אמו רבקה, לאחר הריב עם אחיו עשיו, כאשר שאל את הרועים, האם הם מכירים את לבן דודו. המקרא מספר שיעקב עזר להשקות את צאנה של רחל, לאחר שהצליח בכח על-אנושי להזיז אבן כבדה מפי הבאר, ונשק לה. לאחר חודש שהייה בבית לבן, ביקש יעקב לשאת את רחל לאישה. מאחר שלא היה לו מוהר הציע יעקב לעבוד בעבור רחל ברעיית צאנו של לבן, למשך 7 שנים.
מסירת הסימנים
ביום הכלולות טמן לבן פח ליעקב והשיא לו במרמה את לאה אחותה הבכורה של רחל. על פי המדרש, יעקב שחשש מלבן שיביא לחופה את לאה במקומה של רחל, נתן לרחל סימנים שישמשו כהיכר לכך שזו היא. התלמוד מספר שרחל, מתוך הקרבה עצומה, שיתפה פעולה עם אביה כשראתה כי החליף בינה לבין אחותה, ויתרה ללאה ונתנה לה את הסימנים. לאחר שיעקב מגלה שרומה על ידי לבן, הוא מבקש לשאת אף את רחל, לבן נותן ליעקב לשאת את רחל אך בתנאי שיעבוד עוד 7 שנים נוספות.
בעקבות מעשה זה של רחל, שמועלה על נס בספרות חז"ל, זוכה רחל להיפקד בבנים, כך כותב רש"י על הפסוק וַיִּזְכֹּר אֱלֹקִים אֶת רָחֵל וַיִּשְׁמַע אֵלֶיהָ אֱלֹקִים וַיִּפְתַּח אֶת רַחְמָהּ": "וַיִּזְכֹּר אֱלֹקִים אֶת רָחֵל. זָכַר לָהּ שֶׁמָּסְרָה סִימָנֶיהָ לַאֲחוֹתָהּ".
במדרש מובא שבזכות כך, התקבלה תפילתה של רחל לקב"ה שיגאל את ישראל מהגלות:
רש"י מפרש את דבריו של יעקב ללבן, "ברחל בתך הקטנה", כך: מכאן נובע הביטוי "ברחל בתך הקטנה" בימינו, שמשמעותו פירוט מדוקדק שאינו מותיר מקום לספק.
למרות שרחל הייתה רעייתו האהובה של יעקב, לקראת מותו הוא ביקש להקבר לצד לאה במערת המכפלה. .
ילדיה של רחל
בתורה מתואר חיכוך בין רחל ליעקב, כשבקשה ממנו והוא ענה לה שהאל הוא הנותן בנים ועליה לבקש זאת ממנו. המדרש מספר שנולדו לה בנים כיוון שבסוף בקשה אותם מהאל. המדרש גם מסביר את הפסוק "ויזכור אלוהים את רחל ויפתח את רחמה" – מה זכר? זכר שנתנה את הסימנים לאחותה; כלומר, בזכות הוויתור ללאה זכתה רחל לבן.
הצניעות שגילתה רחל כשמסרה את הסימנים התגלתה אחר כך בתכונותיו של המלך שאול, שהיה מצאצאיה. כמו כן אהבתה לאחותה (כשנתנה לה את הסימנים כדי לא לצערה) מופיעה בפירוש לקינת דוד כמקור שממנו שואב יהונתן (מבני רחל) את האפשרות לתמוך בדוד (מבני לאה) אף על פי שהוא – יונתן – אמור לרשת את כס המלוכה. השתיקה שבה בחרה עברה לבנימין בנה, שידע על מכירת יוסף ושתק, ולאסתר המלכה, שלא גילתה את מוצאה היהודי.
הבריחה מלבן אביה
לאחר עשרים שנות שהות בחרן, מחליט יעקב לשוב לארץ כנען. המשפחה יוצאת בהיחבא, באישון לילה, כדי להימנע ממפגש עם לבן, אולם רחל החליטה לגנוב את התרפים (על פי אחד הפירושים – פסל ששימש לניבוי העתיד; על פי פירוש אחר, פסלים המסמלים את אבות המשפחה) של לבן אביה. המדרש מתמודד גם עם סיפור גנבת התרפים, שממנו יכול להשתמע שרחל השתמשה בהם, ודבר זה לא מתיישב עם בנייתה של רחל כדמות חיובית. הפירוש המקובל הוא שבזמן ההוא עוד לא היו אמצעים מפורשים בהם ניתן לעבוד את האל, והיא אלתרה על פי מה שהיא מכירה. ייתכן שהסיבה נעוצה בכך שבדין החורי העתיק, העברת התרפים מהחם לחתנו, משמעותה הייתה גם העברת זכויות מסוימות (על פי חוזה שנמצא בעיר העתיקה נוזי ובו כתוב: "שני הבנים, המאומץ והטבעי - יחלקו את הירושה בשווה, אבל את האלים של הבית ייקח הבן הטבעי, ובזה יובן שהבן הטבעי הוא אדון הבית והרכוש").
לבן רדף אחרי משפחת יעקב בחמת זעם, האשים את יעקב בגנבה ותבע לבצע חיפוש בכלי משפחתו, אולם רחל גילתה תושייה ועזות מצח כאשר התיישבה בערמומיות על התרפים והתנצלה בפני לבן שהיא אינה יכולה לקום בגלל אורח נשים. יעקב, שכלל לא ידע את מעשיה של רחל, השמיע קללה מאגית:. המפרשים מסבירים שזו אחת הסיבות לכך שרחל מתה בדמי ימיה ובפרק זמן קצר לאחר הקללה.
פטירתה
כוחה של רחל לא עמד לה במסע דרומה: מפדן לגלעד, ומשם למחניים, לשכם ולבית לחם, בדרכה לאפרת, מוצאת רחל את מותה, במהלך לידת בנה השני. בנשמת אפה האחרונה קראה לרך הנולד בן-אוני, אולם יעקב, בצערו, שינה את שמו לבנימין. בת 36 הייתה רחל במותה.
רחל היא האם היחידה שאינה קבורה במערת המכפלה. מקום קבורתה של רחל שנוי במחלוקת בין הפרשנים: על דעת רוב, קבורתה במקום הקרוי קבר רחל הנמצא סמוך לבית לחם של היום, אך יש הסבורים, על פי אזכור מקום קברה בספרי הנביאים, כי אין זה מקום קבורתה האמיתי, ומקום קבורתה נמצא בקבר בני ישראל אשר בנחלת שבט בנימין מצפון לירושלים, באזור בנימין של ימינו
בספר החיצוני ספר היובלים נכתב שיום לידת בנימין ופטירת רחל היה ב-י"א לחודש השמיני, וכן בילקוט שמעוני שלפנינו התאריך הוא י"א חשוון. לפי הפסיקתא רבתי נפטרה רחל בין פסח לשבועות.
מקור דברי הילקוט שמעוני הוא בספר היובלים שבו התאריכים נכתבו בצורה של "החודש השמיני" "החודש השביעי" ולא בצורה של כינויים - תשרי חשוון, בעקבות כך שיער הרב משה צוריאל שהילקוט שמעוני פירש שהכוונה לחודש חשוון בעוד שהכוונה המקורית היא חודש אייר, כדבריו כתב גם הרב יצחק רצאבי.
רחל מבכה על בניה
הנביא ירמיהו מרומם את רחל אמנו לדרגת סמל לאומי כאם מרכזית, הפורשת כפיה על כל בני ישראל:. מדרשים רואים ברחל אמנו אם קדושה, אשר אלוהים בכבודו ובעצמו מנחם במילים:.
רחל מייצגת במקומות שונים את דמות האם המתפללת ומבקשת רחמים עבור בניה המצויים בצרה – עם ישראל. אחד מפסוקי הנחמה המוכרים ביותר בספרי הנבואה, המצוי בספר ירמיהו, מעמיד את רחל כדמותו המרכזית (, לעיל). בשל הפסוקים הללו רחל היא גם דמות מרכזית במדרשים על מגילת איכה. רש"י, בעקבות מדרש פסיקתא רבתי, כותב בפירושו :
כשיצאו ישראל לגלות, עברו ליד קברה, והיא הזכירה לאל את הוויתור לאחותה ובזכות זה הבטיח האל להחזיר את ישראל לארץ. יש מדרש המייחס ליעקב את הכוונה לקבור את רחל דווקא בדרך מארץ ישראל אל הגלות על מנת שתתפלל על עם ישראל. המדרש לומד מרחל את חשיבות התפילה. מסופר כי ארבע האמהות היו עקרות כי האל אוהב את תפילתן ורצה שיתפללו לילדים.
רחל מוזכרת בתנ"ך לצד לאה בברכת הזקנים לבעז במגילת רות, כשהוא לוקח את רות לאישה: . בקבלה מקושרת רחל עם ספירת המלכות.
סיפור האהבה של רחל ויעקב, המתואר לאורך שנים ארוכות, כמיהתה של רחל לפרי בטן, ומותה במהלך לידת בנה בנימין, הופכים את דמותה של רחל, ובעקבות כך את קבר רחל, למוקד משיכה לנשים עקרות נשים המתקשות ללדת, ונשים המבקשות למצוא את בחיר ליבן.
רחל המשוררת כתבה את השיר "רחל", על דמותה של רחל אמנו, שעל שמה נקראה ועם דמותה הזדהתה.
יום פטירת רחל אמנו
לפחות מאז המאה ה-19 עולים המונים ביום י"א בחשוון, יום פטירת רחל - על פי המדרשים השונים - לפקוד את קבר רחל.
בהצפירה בשנת 1898 סיפר אברהם לודויפול את אשר סופר לו על מנהג העלייה לרגל לקבר רחל:
בשנים 1948–1967 בעת שליהודים לא הייתה גישה לקבר רחל קיים משרד הדתות טקסי עלייה לרגל של ילדים, ביום רחל, לחדר הנצחה של קבר רחל בהר ציון. אחד המוטיבים ששולבו ביום רחל היה כיבוד הורים.
אבא בלושר
קורות חיים
בלושר נולד בסוויר (אז בפלך וילנה שבאימפריה הרוסית; כיום בבלארוס, 180 ק"מ צפון מערבית לעיר בירה מינסק וכ-20 ק"מ מגבול ליטא). הוא למד בישיבת סלבודקה ובישיבת וולוז'ין, בהּ גם הכיר את חיים נחמן ביאליק. את השכלתו הכללית רכש באופן אוטודידקטי. היה שותף ועורך בהוצאת "תושיה" של בן אביגדור, ולאחר מכן החזיק חנות למכירת ספרים וספרייה פרטית גדולה ב־Laisves Aleja 78 ששימשה את יהודי העיר קובנה, בעיקר את משכיליה. בשנת 1908 הקים ביחד עם דר. אבא לפין ודר. ד.מ שוורץ את ספריית מאפו בקובנה, המקום הפך למרכז לימודים ומועדון לתנועה הציונית ולפעולה תרבותית עברית. בין תפקידיו הנוספים היה מנהל משרד ההגירה של יק"א ונציגה של "חברת מפיצי ההשכלה" (היה מקרב להשכלה את בחורי הישיבות, שהיה קרוב להם בחינוכו וברוחו). בלושר כיהן בהנהלת בית היתומים היהודי ע"ש רבי יצחק אלחנן ספקטור שהוקם על ידי חברו דר' אבא לפין, כמו כן, שימש ציר בקונגרס הציוני ה-9 בהמבורג ב-1909.
בימי מלחמת העולם הראשונה הוגלה לחרקוב ועבד במרכז "יאקופו" (הוועד לעזרת הפליטים היהודים המגורשים מאזורי הספר). כן שימש מזכיר ועד הקהילה שם. לאחר המלחמה חזר לליטא ולעסקנות הציבורית והציונית. היה שליח של בית היתומים של קובנה בארצות הברית וממייסדי ההחברה ההיסטורית אתנוגרפית יהודית בליטא והיושב ראש האחרון שלהּ (1940-1939). היה ממנהלי ספריית מאפו בעיר. פרסם מאמרים, זיכרונות ותיאורים בעיתונות עברית ויידית. נמנה עם המשתתפים הקבועים ביומון היידי הציוני "די יידישע שטימע".
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לליטא הסובייטית נכלא בגטו קובנה, שם הוטל עליו לנהל את פנקס הגטו. בשנת 1944 נשלח למחנה הריכוז דכאו, ובסתיו אותה שנה לאושוויץ, שם נספה.
יוסף חריט
יוסף חריט (1 באוקטובר 1896 רוסיה - 23 באפריל 1985 כפר גלעדי) היה מאנשי העלייה השנייה. חבר ארגון השומר וקבוצת הרועה. שירת בגדודים העבריים ובהמשך בארגון ההגנה. עבד במקורות.
קורות חיים
יוסף חריט נולד ב-1896 בעיירה פוזלוב בפלך קובנה שברוסיה, להוריו יהודה וחיה (רבינוביץ') שקיימו בית ציוני סוציאליסטי. בעקבות תבוסת רוסיה במלחמת רוסיה–יפן פרצו פרעות ביהודים שאילצו את המשפחה לעבור לסמולנסק שם נשלח חריט ללמוד בבית ספר לחינוך כללי. הייתה זו האנטישמיות שבסופן של דבר דחפה את המשפחה לצאת מרוסיה.
עם סיום לימודיו ב-1913 עלה ארצה והחל לעבוד בפרדסי פיינברג בחדרה ובהמשך בקואופרציה במרחביה שם צורף לארגון השומר. במסגרת ארגון זה הצטרף לקבוצת הרועה ונדד עם חברי הקבוצה ברחבי הגליל עד פירוקה ב-1915.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה הצטרף חריט לארגון המחתרתי הקיבוץ שרוב חבריו היו מפורשי "השומר". מטעם ארגון זה נשלח ב-1924 לתל יוסף לפקד על קורס למדריכים ולמפקדים צבאיים
ב-1929, בתקופת מאורעות תרפ"ט, התגייס חריט עם עוד ארבעים אנשי "השומר" לעזור בהגנת היישוב כשחריט עצמו פעל בתל אביב. בתקופת מאורעות תרצ"ו נקרא חריט למפקדת ההגנה שם הוחלט על הקמת פלוגות השדה בפיקודו של יצחק שדה ועל חריט הוטל לפקד על הפלוגה הדרומית ששמרה מראשון לציון ועד נגבה. בהמשך קיבל פיקוד על פלוגה באזור השרון.
ב-1941, בתקופת הפלישה לסוריה של בעלות הברית מונה חריט לפקד על הגליל העליון. עם סיום תפקידו חזר לכפר גלעדי. במסגרת מומחיותו סייע חריט למוסדות להקים קווי ייצור לכלי נשק (תעשייה שהשתלבה עם תע"ש).
ב-1944 החל לעבוד בחברת מקורות שם מילא ניהל את "פיתוח מקורות המים בישראל" וכן היה אחראי על הציוד הכבד בחברה עד צאתו לגמלאות. חריט נישא לצביה אברמסון (בתו של החלוץ משה אברמסון) ולהם שני בנים (נחום ודן). היה פעיל בהוצאת ספרי ארגון "השומר". נפטר ב-1985 והובא לקבורה בחלקת השומרים בבית הקברות בתל חי.
הנומג PS 2/10
הנומג PS 2/10 (בגרמנית: Hanomag 2/10 PS) היא מכונית מיקרו מתוצרת יצרנית קטרי הקיטור, הטרקטורים והמשאיות הגרמנית Hanomag שיוצרה במספר תצורות בין השנים 1925–1928.
ג'ון ד'אמיליו
חייו
ד'אמיליו נולד ב-1948 למשפחה קתולית בשכונת הברונקס בניו יורק. הוא התחנך בבית הספר העממי הקתולי "סנט ריימונד'ס" בברונקס ובתיכון הישועי היוקרתי לבנים "רג'יס" במנהטן. במסה האוטוביוגרפית הפותחת את ספרו "Making Trouble" מספר ד'אמיליו כי החל לגבש את זהותו המינית ההומוסקסואלית בתקופת לימודיו ב"רג'יס", בין השאר כיוון שהלימודים בתיכון מחוץ לשכונת מגוריו חייבו אותו לנסוע מדי יום ברכבת התחתית, שבאותה התקופה הייתה אתר קרוזינג הומוסקסואלי.
ד'אמיליו ויתר על לימודי כמורה כדי ללמוד באוניברסיטת קולומביה. הלימודים באוניברסיטה חילונית הרחיקו אותו מהרקע הדתי והשמרני בו גדל וחשפו אותו לרעיונות רדיקליים: במהלך לימודיו הוא נחשף לתרבות ההומוסקסואלית של ניו יורק והשתתף במחאה כנגד מלחמת וייטנאם, כחלק מארגון פציפיסטי רדיקלי. בין השאר, סייע ד'אמיליו לצעירים להשתחרר מהגיוס לצבא ארצות הברית.
בשנת 1970 סיים את לימודי התואר הראשון והמשיך ללימודים מתקדמים באוניברסיטת קולומביה, שהעניקה לו תואר שני בהיסטוריה בשנת 1972.
בשנת 1973 הצטרף ד'אמיליו לחבורה המייסדת של האיגוד האקדמי הגאה (GAU - Gay Academic Union). הארגון צמח יחד עם התנועה לזכויות להט"ב שתפסה תאוצה באותן שנים ותרם לצמיחתם של הלימודים ההומו-לסביים. הצטרפותו של ד'אמיליו ל-GAU סימנה את הפוליטיזציה של זהותו ההומוסקסואלית ואת תחילת מעורבותו בתנועה לזכויות להט"ב בארצות הברית. ד'אמיליו העיד בספרו Making Trouble כי הצטרפותו לארגון הייתה האירוע המשמעותי בחייו. בשנת 1975 עזב את הארגון יחד עם חבורה של פעילים רדיקליים, על רקע מחלוקת על אופיו של ה-GAU: הרדיקלים ביקשו לראות את המאבק ההומו-לסבי כחלק ממאבק כללי לשחרור, הקשור גם במאבקים פמיניסטיים ובמאבקים פציפיסטיים. כאשר הקולות המרכזיים בארגון ביכרו מאבק הומו-לסבי ממוקד, שאינו נוקט עמדה במאבקים אחרים וניצב לימין להט"בים הנאבקים על זכויותיהם בכל מקום, אפילו בצבא, החליטו הרדיקליים, וד'אמיליו ביניהם, לעזוב.
באותה שנה הצטרף ד'אמיליו לקבוצת לימוד מתוך פורשי ה-GAU הרדיקליים שעסקה בבירור הרלוונטיות של כתבי קרל מרקס להבנת הדיכוי ההומו-לסבי. באותה קבוצה, שכונתה "הפרויקט לפעולה הומואית סוציאליסטית" (Gay Socialist Action Project) ועסקה גם בהפגנות נוסף על מפגשי הלימוד, רכש ד'אמיליו את כלי הניתוח המרקסיסטיים ששירתו אותו בעבודת הדוקטור שלו ובמחקרים נוספים.
בשנת 1974 החל ד'אמיליו לחקור את ההיסטוריה של התנועה ההומופילית, התנועה ההומו-לסבית שפעלה בשנים שלפני מהומות סטונוול - מחקר שהיווה את התשתית לעבודת הדוקטור שלו, שגם עובדה לספרו Sexual Politics, Sexual Communities. המחקר כלל, בין השאר, ראיונות עם אישים בולטים בתנועה ההומופילית ובראשם הארי היי (Harry Hay), מייסדהּ הקומוניסט של אגודת מאטאשין. במסגרת המחקר, בילה ד'אמיליו תקופות ארוכות בסן פרנסיסקו, שם גרו רבים ממרואייניו. תקופה כזאת הייתה הקיץ של 1979, במהלכו השתתף ד'אמיליו באירועי המחאה ההמוניים כנגד הרשעתו בהריגה ולא ברצח של דן ווייט (Dan White), חבר עיריית סן פרנסיסקו שהתנקש בחייהם של ראש העיר ג'ורג' מוסקוני וחבר העירייה ההומוסקסואל הארווי מילק. בסן פרנסיסקו השתתף ד'אמיליו בפעילותו של "הפרויקט להיסטוריה הומו-לסבית של סן פרנסיסקו" שהוקם שנה קודם לכן על ידי הקולנוענית והפעילה הלסבית-פמיניסטית אמבר הוליבו (Amber Hollibaugh) וההיסטוריון אלן ברובה (Allan Bérubé). בשנת 1982 הוענק לד'אמיליו תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת קולומביה. באותה תקופה החל ד'אמיליו לעבוד במשותף עם חוקרים נוספים שעסקו בהיסטוריה ההומו-לסבית של ארצות הברית. הבולטים שבהם הם ההיסטוריון חוקר המיניות ג'ונתן נד כץ (Jonathan Ned Katz), שהיה ממקימי קבוצת הלימוד ההומואית סוציאליסטית), ההיסטוריונית הפמיניסטית אסטל פרידמן (Estelle Freedman בת זוגו של ד'אמיליו בשלהי שנות השבעים), האנתרופולוגית הפמיניסטית גייל רובין (Gayle Rubin), הקולנוענית אמבר הוליבו וההיסטוריון אלן ברובה.
החל משנת 1999 מלמד ד'אמיליו במחלקות להיסטוריה וללימודי נשים ומגדר באוניברסיטת אילינוי בשיקגו.
עבודתו האקדמית
כהיסטוריון, מחקריו של ד'אמיליו מתבססים במידה רבה על ניתוח מטריאליסטי, כפי שהוצג על ידי קרל מרקס ופותח על ידי היסטוריונים נוספים. ד'אמיליו מושפע גם מהיסטוריונים של השמאל החדש ומתאוריות פמיניסטיות ומחקרו הוא חלק מהתחום של לימודים הומו-לסביים ושל לימודי מגדר.
ספרו הראשון של ד'אמיליו, Sexual Politics, Sexual Minorities, מבוסס על עבודת הדוקטורט שלו ועוסק בתנועה ההומו-לסבית בארצות הברית בתקופה שבין 1940 ובין 1970 - תנועה שכונתה התנועה ההומופילית. בתקופה זו קמו בארצות הברית כמה ארגונים חשובים למאבק בעבור זכויות להט"ב, כמו אגודת מאטאשין ובנות ביליטיס. המחקר מבוסס על העיתונות התקופתית של הקהילה ההומו-לסבית ועל ראיונות עם פעילים בתנועה, כדוגמת הארי היי, מייסדהּ הקומוניסט של אגודת מאטאשין ומי שייסד לאחר מכן את תנועת "Radical Faeries". ד'אמיליו מתאר את תפקידה של מלחמת העולם השנייה בהבניית זהות הומוסקסואלית: המלחמה יצרה מרחבים ממוגדרים - בקרב גברים שגויסו לצבא ובקרב נשים שנרתמו לעבודה במפעלים כחלק מהמאמץ המלחמתי. ההפרדה המגדרית שברה את המצב הנורמטיבי שדחף גברים ונשים למערכות יחסים הטרוסקסואליות ולהקמת משפחות ואפשרה למי שחוו משיכה מינית ורומנטית כלפי בני מינם להתנסות בה בתנאים נוחים יותר. גם המרכזיות של התרבות ההומוסקסואלית בסן פרנסיסקו קשורה, בין השאר, למלחמה: ארצות הברית ריכזה כוחות רבים בחזית האוקיינוס השקט. כיוון שבצבא ארצות הברית חל איסור על שירות הומוסקסואלים, התרכזו בסן פרנסיסקו גברים הומוסקסואליים רבים שסולקו מהצבא. הספר ממשיך ועוסק בדיכוי שחוו הומואים ולסביות במהלך שנות ה-50 ובפוליטיקה ההומופילית שצמחה בתגובה לה. ד'אמיליו עומד על המתח בין נטיות רדיקליות ובין נטיות קונפורמיסטיות ששרר בתנועה ההומופילית וכן על המתח בין התנועה הפוליטית ובין תת-התרבות ההומו-לסבית באותה תקופה. ד'אמיליו מסיים בסקירת הקפיצה האיכותית בפוליטיקה הלהט"בית לאחר מהומות סטונוול, שהציתו תנועת מחאה המונית בארצות הברית.
הספר Making Trouble עוסק במחקר היסטורי הומו-לסבי, בפעילות ההומו-לסבית בתוך המוסד האקדמי ובפוליטיקה הומו-לסבית. המאמר הפותח את החלק ההיסטורי של הספר, "קפיטליזם וזהות גיית", מדגים יפה את ניתוחו המטריאליסטי של ד'אמיליו. בכלכלת התקופה שטרם הקפיטליזם, מסביר ד'אמיליו, המשפחה היוותה מסגרת כלכלית הכרחית, שכל חבריה – גברים, נשים וטף – עסקו בפעילות כלכלית לטובת המשפחה. ההישרדות הייתה מותנית בשיתוף הפעולה ובחלוקת העבודה בתוך המסגרת הכלכלית המשפחתית, כך שקיום מחוץ למשפחה לא היה אפשרי. גברים ונשים היו כבולים אל תפקידיהם המסורתיים. גברים ונערים עיבדו שטחים חקלאיים בבעלות הגבר ראש המשפחה ונשים ונערות קיימו משקי עזר בסמוך לבית וביצעו פעולות עיבוד (כמו אפיית לחם מקמח או תפירת בגדים מבד) וייצור (כמו אריגת בדים, ייצור סבון וייצור נרות) בתוך הבית. שחרור האשה, למשל, היה מותנה בהפקעת פעולות העיבוד והייצור האלה מהייצור הביתי ובהפקדתן במערכת הייצור הקפיטליסטית. הפקעה כזאת ניתקה את הקשר הגורדי בין האשה ובין פעולות הייצור שלה ופתחה את הפתח לתפישת האשה כשווה לגבר. באופן דומה, זהויות מיניות החורגות מנישואין הטרוסקסואליים התאפשרו רק כשהקפיטליזם החליף את הכלכלה מבוססת המשפחה בכלכלה המבוססת על עבודה שכירה. אם כן, גיבוש זהות כ"הומו", כ"לסבית" ומאוחר יותר כ"ביסקסואל" או כ"טרנסקסואל" התאפשר רק עם המעבר לכלכלה קפיטליסטית. בכך מפריך ד'אמיליו את ההנחה בדבר קיומם של הומואים ולסביות מאז ומעולם (אקטים מיניים הומוסקסואליים ודאי התקיימו, אך לא התכוננו סביבם זהויות נבדלות). גם ההנחה שהמיעוטים המיניים (כזהות) הם תמיד אחוז קבוע מהאוכלוסייה, טוען ד'אמיליו, היא מופרכת – מספרם של האנשים המזהים את עצמם כמיעוטים מיניים גדל ככל שהקפיטליזם מערער על מבנה המשפחה המסורתית.
בספרו השלישי, The World Turned, עוסק ד'אמיליו במעבר הדרמטי של הפוליטיקה הלהט"בית מהשוליים אל מרכז הדיון הציבורי בארצות הברית. נוסף על כך, הוא עוסק בנושאים שהטרידו את הקהילה הלהט"בית בשלהי המאה ה-20, כמו השפעת הגנטיקה על הנטייה המינית והורות להט"בית.
ספריו
בעברית פורסם מאמרו "הקהילה הגיית והפוליטיקה הגיית בסן פרנסיסקו ממלחמת העולם השנייה עד שנות השמונים של המאה העשרים" בתוך המקראה מעבר למיניות בעריכת יאיר קדר, עמליה זיו ואורן קנר (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2003).
אברהם יוסף בהרל
אברהם יוסף בהרל (1886 – 2 ביוני 1910) היה נצר למשפחת בהר"ל (בני הרב לייבּ) הענֵפה ברובנו שבאוקראינה, מצאצאי רבי לייבּ בן-שרה. בקיץ 1908 עלה לארץ ישראל ובשנת 1910 הצטרף לארגון 'השומר' (ברשומות הארגון נכתב שמו – בַּרַל). נהרג ב-2 ביוני 1910 בעת השמירה על המושבה אילניה (סג'רה). מראשוני חללי ארגון 'השומר' וטמון בחלקת השומרים בבית העלמין בכפר גלעדי.
ביוגרפיה
אברהם יוסף בהרל נולד בשנת ה'תרמ"ו (1886) ברובנו למשפחה שומרת מסורת, והתחנך לתורה ומצוות. כמחצית מתושבי רובנו שבחבל ווהלין באוקראינה היו יהודים, ובקהילה נודעה משפחת בהר"ל בשושלת שהעמיד רבי יוסף (יוסל'ה) בהר"ל ששימשו בתפקיד השוחט-בודק (שו"ב) ובעלי תפילה.
אברהם יוסף בהרל היה בן יחיד להוריו ואח לבנותיהם. הוא למד תחילה בחדר ואחר כך בישיבה. בגיל צעיר התייתם מאביו, אך אִמו ואחיותיו אִפשרו לו להשלים את לימודיו בישיבה. נאמר עליו "גאון יהיה בישראל", ובעודו צעיר קיבל סמיכה לרבנוּת. מכיוון שדבק בציונות הוא עלה ארצה בשִלהי ה'תרס"ח (קיץ 1908) והתיישב במושבה גדרה כדי להכשיר עצמו לעבודת האדמה. לאחר זמן מה רכש חלקת קרקע בחדרה בכוונה להקים בה חווה חקלאית עם מטע שקדים, פרדס תפוזים וגן פרחים. הוא תִכנן להעלות ארצה את אִמו, את אחיותיו ואת ארוּשׂתו, ולשכן אותן בנחלתו. אברהם בהרל מתואר כחלוץ צעיר המסור לעבודתו, חבר טוב ועליז בעל נפש יקרה, שהיה מרבה לשיר ולרקוד. הוא היה בעל מבנה גוף צנום אבל תואר כמי שיוקד באש פנימית, נסחף בהתלהבות חסידית, פורץ לו דרך בין חבריו, מרקד ופוזם את ניגונו.
בהיותו בחדרה נערכה במושבה קבלת פנים לביאליק שהגיע לביקור בארץ. פועלי המושבה צעדו לכבודו בתהלוכה ל'הוטל' בשירת תחזקנה. בהגיעם לבית האירוח פרץ במקום עימות סוער בין האיכרים לפועלים שהגיע לכדי מהלומות. לפתע בקע קול זמר חסידי. הכול השתתקו ולאחר מכן הצטרפו לניגונו של בהרל. הודלקה מדורה ובהרל החל בריקודו 'חֻסיד'ל'. האיכרים, הפועלים והשומרים יצרו מעגלי מחוללים סביב בהרל האחוז בדבֵיקות בריקודו. במסכת הברכות נאם ביאליק, שסיים את דבריו בהבעת תקווה לימים שבהם תושר שירה חדשה, דוגמת ריקודו הסוחף והמאחד של אברהם בהרל. בין הבאים לקבלת הפנים הייתה קבוצת חברים בדרכה לשמירה בגליל. הם ביקשו מבהרל להצטרף אליהם, והלה ניאות מיידית לפנייה. הוא כתב מכתב לאִמו והצטרף לחבורת השומרים.
בארגון 'השומר' מילא אברהם בהרל תפקידי שמירה במושבה אילניה (סג'רה), שבה רכש את אהבת חבריו ושם דבק בו הכינוי 'חֻסיד' ו'דער שוחט'ל' (השוחט). פעם הגיב ואמר: "אין זה מצב עלוב, אלא עמדה שכולה כבוד והדר וגבורה. כי מה טעם יש לשמירה בהיותנו פה רבבות, בשעה שהכלל ישמור על היחיד? אדרבה, רק עתה, אין אנו מרגישים שעמום בבדידותנו, ואין אנו חשים כל פחד בלִבנו, כי בשומרי פה על הקומץ הדל והעלוב הזה של בתים וחצרות, הרי זה כאילו שמרתי על כל ארץ ישראל".
בהרל שמר ארבעה חודשים בסג'רה ולאחר מכן קיבל הוראה מוועד 'השומר' לעבור לשמירה בימה (יבנאל). בלילו האחרון בסג'רה, כ"ד באייר ה'תר"ע (2 ביוני 1910), הציעו לו חבריו לישון עד הבוקר לפני המעבר למקומו החדש, אך הוא סירב לכך. "אתן בקשיש עוד לילה", אמר. עד חצות רקד עם חבריו באופן יוצא מגדר הרגיל. בשעת השמירה נפגע מכדור ונפטר לאחר עשרים שעות גסיסה בדרך לטבריה. בן 23 שנים היה במותו.
אברהם בהרל הובא למנוחת עולמים בבית הקברות בסג'רה ואחר כך הועברו עצמותיו לחלקת השומרים בבית העלמין בכפר גלעדי. הניח אחריו אם ואחיות. לאחר מות אברהם בהרל באה אִמו ארצה כדי להתחקות אחר גורלו. בספר יזכֹּר לחללי העלייה השנייה העיד ב' אסטראבסקי: הסופר יוסף חיים ברנר כתב עליו כך:
הרב אברהם יצחק הכהן קוק כתב עליו:
ברשימת הספד לזכר אברהם יוסף בהרל כתבה ציפורה זייד כך: