cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יאנוש קורצ'אק
זהות
קורצ'אק חש עצמו כיהודי וכפולני ופעל למען קרוב לבבות בין הפולנים והיהודים. שפת האם שלו הייתה פולנית וזו הייתה השפה בה כתב ויצר. הוא הבין גם קצת יידיש, לשונם של מרבית יהודי פולין, דרך שליטתו בשפה הגרמנית. בשנות השלושים, כאשר התקרב לתנועה הציונית, החל ללמוד עברית. הוא שיתף פעולה עם כתבי העת של תנועות הנוער הציוניות והשתתף בסמינרים שלהם. בתקופה זו עבר משבר בחייו הפרטיים והמקצועיים. שני מסעותיו לארץ ישראל ב-1934 וב-1936 עזרו לו במידה מסוימת להיחלץ ממשבר זה. לדבריו, הוא נסע לארץ ישראל כדי "לספוג את העבר, למצוא נקודת משען להרהורים על ההווה ואף לגעת בעתיד".
בית היתומים וביתנו
יחד עם סטפניה וילצ'ינסקה (1942-1886), ייסד וניהל קורצ'אק את "בית היתומים", בית חינוך בוורשה לילדים יהודים שהוקם ומומן על ידי העמותה היהודית "עזרה ליתומים", ופעל ברחוב קרוכמלנה 92 (היום רחוב יאקטורובסקה 6). בית היתומים החל את פעילותו ב-7 באוקטובר 1912. קורצ'אק התגורר בבית זה עד שנת 1932, אז עבר לדירתה של אחותו ברחוב ז'ורביי 42. המחנכת הראשית של המוסד הייתה סטפניה וילצ'ינסקה – "גברת סטפה". קורצ'אק ניהל את המוסד במשך 30 שנה. בשנת 1919 ייסד יחד עם מריה פאלסקה מוסד חינוכי נוסף, בית יתומים לילדים פולניים בשם "ביתנו" (1919-1936), שבתחילה מוקם בפרבר של ורשה, פרושקוב, ובשנת 1928 הועבר לשכונה ביילני בוורשה, לרחוב יאנה קספרוביצ'ה 203. גם ב"ביתנו" יושמו שיטות חינוכיות חדשניות.
ב-2 באוקטובר 1940 הועבר "בית היתומים" לגטו ורשה, לרחוב חלודנה 33. בזמן המעבר קורצ'אק נאסר, והגרמנים החזיקו אותו בבית הסוהר פאביאק, משם שוחרר בערבות כעבור כמה חודשים. בית היתומים עבר לרחוב שיינה 16 (שליסקה 9).
בשני המוסדות החינוכיים, שנועדו לילדים בגיל 7–14, מומשו הרעיונות של חברת ילדים בעלת מנהל עצמי שיצרה את מוסדותיה האוטונומיים כמו פרלמנט ובית דין שנוהלו בידי הילדים, עיתון, מערכת תורנויות ואפילו קופת הלוואות. הפסיכולוג השווייצרי ז'אן פיאז'ה, שביקר בבית היתומים של קורצ'אק, אמר עליו:
מלחמת העולם השנייה, גטו ורשה והמסע האחרון
בגטו ורשה חזר קורצ'אק לכתיבת יומנו, אותה החל בשנת 1939 והפסיק למשך כשנתיים וחצי, כאשר הקדיש את זמנו ומרצו לטיפול ודאגה לחניכיו בבית היתומים ופעילות הקשורה במצבם של הילדים בגטו. היומן נמסר לידי ידידו הסופר איגור נברלי ופורסם לראשונה בוורשה בשנת 1958. בהיותו בן חמש, כך כתב ביומנו ב-1942(בגטו ורשה) "גיליתי לסבתא בשיחה אינטימית את תוכניתי... להשליך החוצה את הכסף כולו. כיצד להשליך ולאן, ומה לעשות לאחר מכן, לא ידעתי, כפי הנראה..."
הרישום האחרון ביומנו הוא מ-4 באוגוסט 1942.
בבוקר 5 או 6 באוגוסט 1942, שטחו של הגטו הקטן הוקף על ידי פלוגות אס-אס ושוטרים אוקראינים ולטביים. בזמן קיומה של האקציה הגדולה, כלומר השלב העיקרי של השמדת אוכלוסיית גטו ורשה, קורצ'אק דחה שוב ושוב הצעות להצלה, כי לא היה מוכן לנטוש את ילדיו ועובדיו בבית היתומים. ביום הגירוש הוביל קורצ'אק את מסע חניכיו לאומשלאגפלץ, משם יצאו טרנספורטים למחנות ההשמדה. קורצ'אק צעד בראש, בראש גלוי, בנעליים צבאיות גבוהות אוחז בידיהם של שני ילדים. במסע השתתפו כ-200 ילדים וכעשרה מטפלים, ביניהם סטפניה וילצ'ינסקה. המסע שלהם הפך לאגדה, מיתוס של המלחמה, הנשען על זיכרונות שלא היו תמיד מהימנים וחסרו לכידות בפרטיהם.
על פי גרסה אחרת, הילדים צעדו ברביעיות ונשאו את דגלו של "המלך מתיא הראשון", גיבור אחד מספריו של קורצ'אק. כל ילד נשא עמו צעצוע או ספר אהוב. אחד הנערים, שהלך בראש, ניגן בכינור. האוקראינים ואנשי האס-אס הצליפו בשוטיהם וירו באוויר מעל להמון הילדים. אף על פי שאחד מהם הוביל את המצעד, נראה שחש מעין סימפתיה אל הילדים.
באותו יום נשלחו מגטו ורשה 4,000 ילדים ומטפליהם מבתי היתומים בעיר. קורצ'אק נרצח יחד עם חניכיו במחנה ההשמדה טרבלינקה. בשנת 1948, לאחר מותו, הוענק לקורצ'אק "צלב אבירי מסדר תחיית פולין".
תפיסתו החינוכית
עוד בנעוריו התעניין קורצ'אק בתאוריות חינוך פרוגרסיבי והושפע מהרעיונות של זרם "החינוך החדש". הוא שאב השראה מתאוריית החינוך הפרוגרסיבי שעוצבה על ידי ג'ון דיואי ומרעיונותיהם של דקרולי ומונטסורי וכמו כן מפדגוגים מוקדמים יותר – פסטלוצי, ספנסר ופרבל והכיר את רעיונותיו הפדגוגיים של טולסטוי. בקיץ 1898 נסע לשווייץ על מנת להתוודע לפעילותו ויצירתו הפדגוגית של יוהאן היינריך פסטלוצי, נסיעה אותה תיאר מאוחר יותר בכתב העת "חדר קריאה לכל".
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הוא הרצה במכללות שונות בפולין, בין היתר במכון הממלכתי לחינוך מיוחד (היום האקדמיה לחינוך מיוחד ע"ש מריה גז'גוז'בסקה), בסמינר הממלכתי למורים בני דת משה ובמכון הממלכתי למורים.
קורצ'אק היה חסיד של האמנציפציה של הילד, ההגדרה העצמית שלו וכבוד לזכויותיו. גופי המנהל העצמי של החניכים שפעלו במוסדותיו כמו פרלמנט הילדים ובית הדין, הגשימו בחיי היום-יום את עקרונות הדמוקרטיה, שהיו תקפים בעיניו באופן שווה הן לילדים והן למבוגרים, והכינו את "האנשים הקטנים" לעולם המבוגרים. "ילד מקשר ומבין כמו אדם מבוגר - הוא חסר רק את מטען הניסיון של האיש" – היה אומר. העיתון שפורסם עבור ועל ידי הילדים היה הפורום שלהם, בית היוצר לכישרונותיהם ואפיק חשוב להתבוללות שלהם בתרבות הפולנית, בעיקר לילדים ממשפחות אורתודוקסיות. קורצ'אק הרופא תמך בשיקום וטיפול חדשני ומורכב בילדים משולי החברה.
קורצ'אק טען שמקומו של הילד בחברת בני גילו ולא בפינה הביתית המוגנת. הוא שאף לכך, שילדים יעמתו בינם לבין עצמם את דעותיהם המתגבשות והשקפות העולם הראשוניות, וכך יעברו תהליך של סוציאליזציה (חיברות) ויכינו את עצמם לחיים מבוגרים. הוא השתדל להבטיח לילדים ילדות ללא דאגות – אך אין פירוש הדבר שתהיה נטולת חובות. למרות עשרות השנים שהפרידו בינו לבינם, קורצ'אק התייחס לילדים ברצינות וניהל עמם דיאלוג פתוח. הוא סבר שילד צריך לחוות מצבים נתונים ולהבינם בעצמו, להתנסות, ולהגיע בעצמו למסקנות ובמידת הצורך - למנוע תוצאות משוערות. "אין ילדים – יש רק בני אדם" – הוא כתב.
כל הילדים שריפא או גידל היו בעיניו כילדיו שלו. עמדותיו האלטרואיסטיות לא אפשרו לו להעניק יחס מיוחד או להעדיף קבוצה קטנה של חניכים אהובים. הוא לא האמין שהמשפחה המסורתית היא החוליה החשובה והבסיסית ביותר של הקשר החברתי, וחלק על התפקיד שמילאה בחוגי החברה הנוצרית השמרנית והחברה היהודית המסורתית.
הערכת גישתו החינוכית
פרסומים רבים דנים בתאוריה הפדגוגית של קורצ'אק, וכיום הוא זוכה להכרה רחבה יותר ויותר כמבשרם של מספר זרמים פדגוגיים. הוגים מודרניים רבים רואים את זכויות הילד כפי שהוגדרו על ידי קורצ'אק. הסיסמה "לתקן את העולם – פירושו לתקן את החינוך" – הייתה דעתו של קורצ'אק.
בשנות האלפיים, מוכר קורצ'אק כאחד החלוצים של הזרם הפדגוגי המכונה כיום "חינוך מוסרי" (Moral Education). זאת, על אף העובדה שלא יצר תאוריה שיטתית בנושא ורעיונותיו החדשניים התבססו על פרקטיקה. הוא התנגד לדוקטרינות בדידקטיקה, אף על פי שהיה מעודכן היטב בזרמים הפדגוגיים והפסיכולוגיים בני זמנו. לפי איגור נוורלי, קורצ'אק לא הזדהה עם אף אידאולוגיה מדינית ספציפית או דוקטרינה פדגוגית.
קורצ'אק, כאמור, מוכר היום כמבשרם של מספר זרמים. לורנס קולברג טוען, שהתאוריה שלו "קהילת הצדק של הילדים" (Children just community) מבוססת על הפרקטיקה של קורצ'אק. יש המניחים, שלקורצ'אק ולפאולו פריירה יש השקפות דומות על דמוקרטיה בבית הספר ועל התאוריה של הדיאלוג. חסידי "האהבה הפדגוגית" (Pedagogical Love) מבססים את התאוריה שלהם על מודל היחסים מורה-תלמיד שעוצב על ידי קורצ'אק. כותבים אחרים מוצאים אצל הן אצל קורצ'אק והן אצל מרטין בובר התחלות של זרם "החינוך הדתי". הרעיונות של קורצ'אק מיושמים ב"אידאולוגיה של נירמול", חינוך של ילדים עם ליקויים שכליים. גישתו החינוכית של קורצ'אק השפיעה על יוזמות חקיקה לטובת הילד, שהופיעו אחרי מלחמת העולם השנייה. לפולין היה חלק גדול בהן - היא לקחה חלק פעיל בהכנות להצהרת זכויות הילד בשנת 1959 ויזמה את "אמנת זכויות הילד", שהתקבלה בשנת 1989 על ידי האו"ם.
הערכה כסופר וכהוגה
ספריו של קורצ'אק נכתבו בפולנית ותורגמו לשפות רבות, בהן עברית, יידיש, אנגלית, גרמנית, יפנית ואפילו אספרנטו. חלק מספריו תורגמו לעברית מספר פעמים, בשמות שונים. כמו כן, חלק ממאמריו נכללו במספר אסופות שונות בעברית, לעיתים בתרגומים שונים. הספרים עוסקים בהתגברות על הפחד, בהתמודדות עם אלימות פנימית הבוקעת מתוך הילד, בהתחשבות באחרים וכן בשוויון בינלאומיים, והצטרפות לצד הטוב שבאדם.
רבים נדרשו למשנתו החינוכית והבנת משמעות ספריו וסיפוריו של קורצ'אק.
זכויות הילד ונשיאה באחריות
חוקר הספרות אדיר כהן כתב מספר ספרים ומאמרים על משמעות הגישה של יאנוש קורצ'אק הנובעת מתוך ספרי הילדים שלו.
את ההשוואה לדיואי כתב פרופ' כהן על פי המאמר "החינוך לאידיאליזם מציאותי לפי יאנוש קורצ'אק - עיון בתודעת הייאוש והתקווה" של הרב ד"ר סטיב קופלנד ממכון פרדס, מכללת הרווארד, והמכללה העברית בבוסטון.
החוקר יובל דרור, כתב על גישת החינוך אשר בדרכה הלך קורצ'אק עצמו, עליו דנו בו אנשי חינוך עוד בתוך כותלי בית היתומים החי בוורשה, ועל הבעתו של גישה זו בתוך ספריו. לדברי רוב החוקרים, מסביר דרור, עיקר עניינו של קורצ'אק היה נתינת תחושת בית. דרור חולק על דעתם, והוכיח שגישת קורצ'אק היא חינוך, בראש ובראשונה לנשיאת אחריות, לערכי חברה, חירות ושלטון עממי בלתי עריץ. גם במאמרו של דרור מודגשת ההתמודדות עם מצבים אמיתיים, וההכרה בצדדים השליליים שבחיים. כך, בבית היתומים היה מוסד "מלך הילדים" שנשא באחריות רבה, ובו בזמן היה צריך להיזהר מנפילת מעמדו ל"מפונק של הדוקטור" או "חביבהּ של סטפה", ובמילים אחרות: ספרו "המלך מתיא הראשון" אינו רחוק מההווי בבית היתומים.
החוקרת עינב בן-דורי מפרטת את הערכים לילדים ולמבוגרים העולים מתוך שני ספריו של קורצ'אק על "המלך מתיא". זוהי הקדמה למאמר על כוחו של הסיפור לשנות אנשים, ועל משמעות הסיפור החסידי. לדעתו הספרים אינם רק "חינוכיים" עבור הילדים, אלא פונים גם לעולמם של המבוגרים, ומדגיש בפניהם את הצורך להתייצב לצד ערכי היושר והשוויון.
שאיפה לטוב, תקווה ואהדה
בספר "הילד הוא אדם, הגותו החינוכית של יאנוש קורצ'אק", חוקר החינוך מרק סילברמן דן בהגותו וגישתו החינוכית של קורצ'אק העולה מתוך כתביו וגם סיפוריו, וכמו אחרים מדגיש את גישתו של קורצ'אק הקורא למבוגרים להתנהג ככל האפשר עם ילדים כבוגרים זעירים, וכך גם קרא לספרו. אך בנוסף לכך, הוא מנתח את עמדותיו על רקע עמדות דומות בפולין המשכילה - עמדות של פטריוטיות מחד (המופיעים באופן בולט בספרי הילדים הידועים שלו), אחוות האדם מאידך, אהבת הטבע והתבוננות בעין אוהדת אך מפוקחת בו, וב"תהליכי צמיחה וקמילה" (גם אלו בולטים בסיפורי קורצ'אק). בסופו של דבר, סילברמן מגיע למסקנה שחלק חשוב מדרכו החינוכית של קורצ'אק, הוא היחס החיובי הנדרש לחלומות ותקוות של האדם עצמו ושל חבריו.
זו, לפי דעת הכותב, הייתה גם פרשנותו הדתית של קורצ'אק לאלוהים, וכך גם חש את הצורך באחוות ישראל (כלומר אחווה יהודית), בין היתר בתפקידם כ"מתקני עולם". עם התקדמות השנים התקרב הן לציונות והן לאהדת המסורת היהודית, על פי פרשנות זו שהוא נתן לה, וכל עוד הטקסים היהודיים מכוונים נכון, אל המהלך הזה, של אהבת העולם, הטבע והאחווה האנושית.
חמלה אנושית
החוקר אלי אשד טען, שבספר "יותם הקסם" (תורגם מאוחר יותר בשם: 'קאיטוש המכשף'), קורצ'אק מתמודד וכותב נגד התפיסה של ניטשה, תפיסת 'האדם העליון' והעצמת השכלתנות והמדע, דעות שבאו לידי ביטוי במשטר הנאצי והגותו. קורצ'אק לעומת זאת בוחר בתפיסה המדגישה את הרגשות, החיבה והחמלה האנושית. יותם (או קאיטוש), גיבור הספר יותם הקסם, הוא למעשה אנטי-גיבור, המגלה את ההרס שהאדם (הקטן כגדול) יכול להביא על העולם, והלומד לרצות לפעול רק עבור הטוב שבו.
אשד אף חשף את כתיבתו הלא ידועה של קורצ'אק, הן הציונית והלאומנית למדי (אך אוטופית), והן כתיבתו על הנאציזם ועל היטלר בפרט, במחזה לא ידוע, שהוצג 50 פעם בפני קהל מבוגרים אך לא הודפס מעולם בחייו. במחזה זה, מטורפים מתכנסים להקמת ממשלה בבית המשוגעים בו הם חוסים, ופורשים את משנתם, הכוללת דמות היטלראית המטילה אימה ורצח על העולם כולו. וכן סיפור ילדים שהופץ בעברית בלבד, ובצנזור פרטים רבים, ובו ילד החולם על עלייתו לארץ, ובסופו פוגש את היטלר ומשכנע אותו שאפשר, עם עוצמה, לעשות דברים טובים בעולם.
החוקרת ורד גנור-שביט, מדגישה את הצורך של קורצ'אק להראות לילדים את החולשות האנושיות, כולל ההתמודדות עם כישלונות מוסריים, ונפילות נפשיות, ולא להסתירם. במיוחד חשוב להראות להם את מגבלות האדם, ואת ההכרה בדברים שאינו יכול לשנותם.
היא מצטטת מספרו "כיצד לאהוב ילדים":
השקפת הסטואה והתנ"ך
החוקר משה שנר הסביר את עמדות הסטואה שקורצ'אק קרא מעט לפני מותו בספרו של מרקוס אורליוס, וראה בהם תפיסה הדומה לתפיסה התנ"כית המופיעה בספר משלי. הוא מסביר מדוע גם התנגד קורצ'אק ל"משנה סדורה" בנושא החינוך, אך בה בעת היו לו גישה וקו:
לדבריו, תפיסת הסטואה מביעה את קבלת העולם כפי שהוא, תוך התבוננות אמיתית וכנה בו, ותוך צירוף הכוחות האנושיים להתמודדות עמו, באחווה. לפי פירוש זה, הנפש האנושית, שתמיד שואפת לטוב ומקווה, יכולה לזהות את הרגעים והמקומות שאין אפשרות להתמודד עימם. בהליכה שלנו בעיניים פתוחות מול הרוע והרשע המתגלים בעולם ומול המוות, אנחנו מעודדים זה את זה להמשיך כחברה שמחה, בריאה בגופה ובנפשה ושואפת לטוב.
תיעוד והנצחה
לזכרו של קורצאק הוקמו אנדרטאות רבות, הוקמו ארגונים המוקדשים לתיעוד חייו והמחשבה הפדגוגית שלו ומוסדות לימוד רבים נקראו על שמו בישראל ובעולם. בערים רבות בישראל רחובות על שמו. בשנת 1942 זמן קצר לאחר מותו של קורצ'אק הוקם בית יתומים ברעננה בשם ביתנו שאף אימץ את שיטתו החינוכית של קורצ'אק. ביתנו קלט ילדים ניצולי שואה שנשלחו למוסד על ידי ארגון עלית הנוער בזמן המלחמה ובשנים שאחריה.
ספרי ילדים
כמו כן, יצאו האסופות:
הגות
מרבית ספרי ההגות של קורצ'אק תורגמו כחלק מאסופת כתבים בנושאי חינוך ולא כספרים עצמאיים. להלן רשימת ספריו כפי שיצאו בפולנית, תוך ציון האסופה בה הם כלולים.. ראו בהמשך רשימת אסופות בעברית.
האסופות:
לקריאה נוספת
מאות מאמרים שנתפרסמו בעברית מתמקדים באיש ויצירתו. בין הכותבים עליו מחנכים, חוקרים, מבקרים, ויוצרים: זרובבל גלעד, מנחם רגב, משה שנר, ישראל גוטמן, יעקב רתם, שבח אדן, עדינה בר-אל, גרשון ברגסון, ורבים אחרים.
קרב אשקלון
קרב אשקלון הוא קרב שנערך בשנת 1099 מול חומות העיר אשקלון בין חיל משלוח מצרי פטימי לבין צבא צלבני של ממלכת ירושלים הצעירה. הקרב נחשב לאקורד הסיום של הכיבוש הצלבני של ירושלים ומסע הצלב הראשון.
רקע
כיבוש ירושלים על ידי הצבא הצלבני בשנת 1099 והצבת אביר בראש הישות החדשה – ממלכת ירושלים – כוננה בירה למדינה הצלבנית שחסרה עומק גאוגרפי ובסיס לקיום. עם כיבוש ירושלים שלטו הצלבנים ברצועה צרה הנמשכת ממישור החוף אל ירושלים ובה מספר נקודות אחיזה ובראשם יפו, רמלה, לוד, ובית לחם.
למזלם של הצלבנים, העולם המוסלמי העומד מולם היה בתקופה של תוהו וחסר כל נכונות להתייצב כאחד מול הצלבנים. כך עמדו ערי ארץ ישראל לבדן מול הצבא הצלבני, בעוד שמצרים ששלטה באזור מישור החוף של ארץ ישראל ודמשק, השכנה הצפונית, לא ראו לנכון להתנגד או לתקוף את המדינה הצלבנית גם כאשר פליטי חרב מארץ ישראל ברחו לאשקלון או לכוון צפון ועימם סיפורים על מעשי טבח וביזה.
מירושלים יצאו אבירים צלבנים, חלקם עזבו את הארץ משפגה חובתם שבשבועה לשחרר את הקבר הקדוש, ומיעוטם לתפוס לעצמם נתחים מהארץ. הנועז שבהם היה טנקרד שיצא מירושלים מיד לאחר כיבושה ופנה צפונה ביחד אוסטאש השלישי רוזן בולון, אחיו של גוטפריד מבויון, ויחד עמו השתלט על שכם שתושביה הזמינו אותו למשול בהם. משכם הוא פנה לעמק הירדן וכבש את בית שאן כשהוא מכין את הקרקע לייסוד נסיכות הגליל. רמון הרביעי, רוזן טולוז יצא מירושלים כשהוא מוכה ומנושל ממעמדו ונכסיו בעיר ותפס את העיר יריחו ללא התנגדות.
ביום 4 באוגוסט 1099 הגיע לאשקלון צבא מצרי שיצא לעזרת ירושלים הנצורה והגיע באיחור של תשעה עשר ימים. למחרת היום, הגיעו לירושלים שליחים של המצביא המצרי ובידם דרישה כי הצלבנים ייסוגו מירושלים. בואם של השליחים אישר שמועה שנפוצה בירושלים על הופעת הצבא המצרי. לצלבנים לא הייתה כוונה או יכולת להסתגר מאחורי חומות ירושלים ולהסתכן במצור וגוטפריד מבויון החליט לקחת את היוזמה ולתקוף את הצבא המצרי.
בהיעדר חלק מהכוחות הזמינים יצא גוטפריד מירושלים לרמלה ביום 10 באוגוסט כשהוא ואנשיו יחפים, כחייליו החוזרים בתשובה של ישו. עמם יצא ארנולף, הפטריארך החדש של ירושלים, ובידיו הצלב האמיתי שנתגלה זה מקרוב בירושלים. בירושלים נותרו אנשי הכמורה בראשות פטר הנזיר, נשים, נכים וכל מי שלא יכול לשאת נשק; אלו תרמו את חלקם למערכה על ידי תפילות ותעניות להבטחת הניצחון.
הכנה לקרב
ברמלה, כשהוא מלווה בכוחותיו של רובר השני רוזן פלנדריה בלבד, קרא גודפרי מבויון – עתה נושא בתואר "מגן הקבר הקדוש" – לשאר המצביאים הצלבניים להתאחד תחת פיקודו, ואכן רימון מטולוז הגיע כשהוא נושא עמו את ה"רומח הקדוש" אותו מצא באנטיוכיה, ועימו רוברט מנורמנדיה; טנקרד הגיע מבית שאן והכוחות התאחדו ביבנה. הצבא הצלבני – מאוחד על ידי רעיון דתי ובעיקר על ידי שלוש שנים של לחימה בלתי פוסקת, תלאות ואמונה עיוורת – כלל כ-1,200 אבירים וכ-9,000 לוחמים שהיו הגרעין הקשה של מסע הצלב.
מספר הלוחמים של הצבא המצרי איננו ידוע במדויק. מקורות צלבניים המתעדים את הקרב נוקבים במספרים שונים, חלקם מוגזמים ביותר. יהושע פראוור בספרו "תולדות ממלכת הצלבנים" מתחמק מלתת מספר מדויק ואומד את מספר הלוחמים המוסלמיים במספר עשרות אלפים. מחקרים מודרניים יותר אומדים בזהירות את גודל הצבא המצרי בכ-20,000 עד 30,000 חיילים.
הצבא המצרי חנה מחוץ לחומות העיר אשקלון מבלי לגלות סימנים של הכנה לתנועה צפונה וחיכה שם לבוא תגבורות נוספות ממצרים באמצעות אוניות הצי המצרי. תוכניותיו של המפקד המצרי לא היו ברורות: מחד הוא לא היה מודע לתנועות או לתוכניות הצבא הצלבני ובוודאי לא היה מוכן להתקפת הפתע ולא הציב צופים ושומרים על המחנה ובאזור אשקלון; מאידך, למרות המטרה שלשמה נאספו הכוחות – כיבוש מחדש של ירושלים, לא הביא הצבא המצרי מכונות מצור.
קרב אשקלון
ביום 12 באוגוסט בשעות הבוקר המוקדמות החל הצבא הצלבני במתקפה. חיל הרגלים והקשתים צועדים לפני הכוח העיקרי – הפרשים הצלבניים. כנף ימין של הצבא הקרובה לים בפיקוד הרוזן רמון מטולוז, במרכז רוברט מנורמנדיה, רוברט מפלנדריה וטנקרד הנורמני, ובאגף המרוחק מחוף הים היה כוח בפיקודו של גוטפריד מבויון. משניתן היה לראות את המחנה המצרי שחנה במרחק מה מהחומה הצפונית של אשקלון בשטח של עצי פרי, פרצו הפרשים בהסתערות קדימה כשהם מפתיעים לחלוטין את אויביהם שחלקם היו עדיין ישנים באוהליהם. הכוח האתיופי נלחמו במרכז שדה הקרב וחלק מהצבא הפטימי ניסה לאגף את חיל הרגלים הצלבני, עד לכניסתו לשדה הקרב של גוטפריד מבויון והדיפת כיסי ההתנגדות. מבלי לנהל מגננה יעילה התמוטט הצבא המצרי והחל במנוסה חסרת סדר כאשר החיילים מנסים לברוח אל עבר אשקלון ומבלי שחיל הפרשים המצרי מצליח להשתתף בקרב. האגף הימני של הצבא הצלבני דחף את הכוח המצרי שמולו אל תוך הים, בעוד שלוחמים מצרים שניסו להימלט אל תוך העיר נתקלו בשערים סגורים מלפנים ונמחצו בפאניקה. תוך זמן קצר חדל הצבא המצרי מלהוות כוח מסודר והקרב למעשה הוכרע. אלאפדל הצליח להיכנס אל תוך העיר, עלה על ספינה מצרית ושט למצרים.
הצלבנים פנו לבזוז את אוצרות המחנה המצרי הנטוש שכללו סוסים וחיות אחרות, בגדים וכלי נשק, כסף זהב ואבנים יקרות.
תוצאות הקרב
הצבא הצלבני הצליח בניצחון בקרב אשקלון להסיר את האיום המיידי על אחיזתו בארץ ישראל. הקרב הוא סיום הקרב על ירושלים וסיומו של מסע הצלב הראשון. ממלכת ירושלים נכנסה לשלב של התפשטות והתבססות שנמשכה עד לשנת 1110.
קו מנרהיים
קו מנרהיים היה מערך ביצורים שבנתה פינלנד לרוחב המצר הקרלי על מנת להגן על עצמה מפני ברית המועצות. הקו נקרא על שמו של פילדמרשל מנרהיים. כמה מהקרבות העזים ביותר של מלחמת החורף התרחשו לאורך הקו שנפרץ.
היסטוריה
קארל גוסטף מנרהיים היה הראשון שהגה את התוכנית להקים קו הגנה מבוצר לאורך קרליה בתקופה שלאחר מלחמת האזרחים בפינלנד, אולם פרישתו מהחיים הציבוריים ב-1919 לאחר שהפסיד בבחירות לנשיאות דחתה את הבנייה.
קו הביצורים נבנה בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 על הציר המחבר בין המפרץ הפיני - סומה (Summa) - נהר וואוקסי (Vuoksi)- טייפלה (Taipale). כמאתיים עמדות בטון ובהן מקלעים נפרסו לאורך הקו. אזור סומה נחשב לפגיע ביותר, ולכן היה גם המבוצר ביותר. במקביל, נבנו גם בונקרים מתחת לקו.
בניגוד לקו מאז'ינו ולביצורים כבדים אחרים, קו מנרהיים נבנה תוך ניצול והתחשבות בתנאי הקרקע. מכשולים טבעיים רבים, כדוגמת גזעי עצים וסלעים גדולים, שימשו כעמדות הגנתיות לכל דבר. הפינים התמחו בטכניקות הסוואה, שיושמו בבניית קו ביצורים זה.
במהלך מלחמת החורף הצליחו המגינים הפינים בקו מנרהיים לבלום את המתקפה הסובייטית במשך חודשיים, עד להבקעת הקו לקראת סוף פברואר 1940.
הקו ידע פעילות מועטה ביותר בשנות מלחמת ההמשך, הן בהתקפה הפינית מ-1941 והן במתקפת הנגד הסובייטית מ-1944.
מילון (מבנה נתונים)
מילון (באנגלית נקרא Dictionary, Map או Associative Array) הוא מבנה נתונים מופשט המגדיר אוסף של מפתחות וערכים. המילון מורכב ממיפוי חד-ערכי בין מפתח (Key) לערך (Value). הפעולה של מציאת הערך שמקושר למפתח מסוים נקראת חיפוש (ולעיתים גם שליפה), והיא הפעולה החשובה ביותר שמאפשר המילון. לדוגמה, ספר-טלפונים יכול להיות ממומש באמצעות מילון - מיפוי שמות של אנשים (מפתחות) אל מספרי הטלפון שלהם (ערכים).
מילון בו המפתחות הם הערכים מגדיר קבוצה.
פעולות מילון
הממשק הנפוץ של מילון כולל את הפעלות הבאות:
פעולות נפוצות נוספות: בדיקת מספר המפתחות, ויצירה של איטרטור למעבר על הזוגות (מפתח, ערך).
מימושים
המימושים הנפוצים ביותר למילון הם:
מימוש באמצעות עצים או מערך ממויין דורש הגדרה של יחס סדר מלא בין המפתחות. מימוש באמצעות טבלת גיבוב דורש הגדרה של פונקציית גיבוב (למציאת התא המתאים בטבלה) ושל בדיקת שוויון (בין המפתחות שבאותו תא).
מימושים בעזרת עצים אינם דורשים דבר מבחינת מספר האיברים במילון, לעומת מימושים בעזרת מערך ממויין או טבלת-גיבוב הדורשים טיפול מיוחד בשינוי גודל המערך, ולכן סיבוכיות הזמן של פעולת הכנסה בודדת איננה צפויה (שלא כמו הסיבוכיות הממוצעת). למימושים בעזרת מערך לוקליות גבוהה ביחס למימושים בעזרת טבלאות גיבוב או עצים.
כל המימושים אוסרים שינוי לא מבוקר של מפתחות הנמצאים בתוך המילון.
יהודה לנקרי
ביוגרפיה
לנקרי נולד בעיר בוז'עד שבמרוקו. עלה לישראל ב־1965 ושירת בחיל האוויר. לאחר מכן החל לעבוד בתפקידים ציבוריים מטעם הסוכנות היהודית, ובמסגרת זו למד לתואר שני באוניברסיטת ניס שבצרפת ובהמשך השלים את עבודת הדוקטורט והיה לדוקטור לספרות צרפתית. כיהן כראש המועצה המקומית שלומי בשנים 1983–1992, כיו"ר הראשון של מועצת הרשות השנייה בשנים 1991–1992 וכשגריר ישראל בצרפת בשנים 1992–1995.
בשנת 1996 הצטרף למפלגת גשר, שלקראת הבחירות לכנסת ה-14 התאחדה עם הליכוד וצומת. בדרך זו נכנסו חמישה מנציגי המפלגה לכנסת, ובהם לנקרי. במהלך הכנסת ה-14 כיהן כיו"ר ועדת האתיקה וסגן יושב ראש הכנסת, וכמו כן היה חבר בוועדת החוץ והביטחון ובועדת החינוך, התרבות והספורט.
בתום שלוש שנים בכנסת לא ניסה להיבחר שוב והתמנה לשגריר ישראל באו"ם. בתפקיד זה כיהן שלוש שנים, אשר במהלכן פרצה האינתיפאדה השנייה, שנכרכה במאבק מקביל של הפלסטינים וידידיהם כנגד ישראל גם באו"ם. בינואר 2003 סיים את תפקידו ומונה לנציג ליחסים בינלאומיים של ארגון כי"ח (כל ישראל חברים). במאי 2007 מונה לתפקיד יו"ר הדירקטוריון של חברת החדשות של ערוץ 2, במקומו של יצחק לבני. מכהן כיום כיו"ר מועצת הפדרציה העולמית של יהדות מרוקו.
בדצמבר 2018 נמנה מבין מייסדי מפלגת גשר החדשה בראשות אורלי לוי-אבקסיס, בתו של יו"ר מפלגת גשר המקורית דוד לוי.
פול (סרט)
פול (באנגלית: Paul) הוא סרט מדע בדיוני, קומדיה וסרט חבר'ה אמריקאי משנת 2011, בבימויו של גרג מוטולה. העלילה עוקבת 2 בריטים חובבי קומיקס מדע בדיוני שפוגשים ונותנים טרמפ לחייזר בנבדה והשלושה נקלעים להרבה סיטואציות מוזרות.
עלילה
הסרט מתחיל בשנת 1947. ילדה בשם טארה מוציאה את כלבה בשם "פול" החוצה, כשלפתע עב"ם מתרסק על הכלב והורג אותו. הילדה מוציאה את החייזר מהחללית ההרוסה, קוראת לו "פול" ומטפלת בו עד שחיילים ברשות אזור 51 לוקחים את החייזר.
60 שנה לאחר מכן, ב-2007, גראהם בילי וקלייב גולינגס, 2 בריטים חנונים, נוסעים ברחבי ארצות הברית למקומות בהם נערכו לכאורה מפגשים עם חייזרים. לפתע, באחת מהמסעות שלהם, מול הקרוואן שלהם מתרסק רכב. כאשר השניים יוצאים לבדוק מה קורה, הם פוגשים את פול - חייזר נרקומן וסרקסטי שברח מאזור 51 ומחפש דרך חזרה לכוכב הבית שלו שבגלקסיית אנדרומדה. 2 החברים מסכימים לתת לו טרמפ ובהמשך הדרך הוא נהיה לחברם.
בינתיים, הסוכן הפדרלי לורנזו זויל מחפש אחר החייזר עבור גנרלית קשוחה הקרויה בפי פול "האיש הגדול". הוא פוגש את הסוכן האגרד ואת הסוכן ריילי - 2 שוטרים לא חכמים במיוחד, שעושים מה שהוא אומר להם.
בינתיים, השלושה נוסעים אל מקום שבו נוצרים מתפללים. כאשר פול והשניים חוטפים בטעות נוצרייה אדוקה בשם רות באגס, אשר פול מגלה לה באמצעות מגע חושי את תורת האבולוציה. לאחר שגילה לה, רות מבינה כי העולם אינו נברא בשישה ימים והוא בן 4,000 שנה, אלא שהיא יכולה לעשות מה שיעלה בדעתה - כגון לשתות, לזנות ואפילו לקלל. הארבעה נוסעים אל פאב מקומי של חנונים, בעוד שהם פוגשים 2 בריונים שקלייב וגראהם עצבנו מקודם, אך פול מעלף אותם.
ביער, פול מספר להם את הסיבה מדוע הוא מעוניין לחזור לכוכב ביתו - מתברר כי הממשלה מעוניינת לנתח את מוחו של פול, כדי ליצור לחיילים האמריקאים יכולות הסוואה, מגע מרפא וכדומה. בבוקר, פול והחבורה מנסים לצאת מהעיירה בה הם נמצאים אך ללא הצלחה, גונבים בשביל פול זיקוקי דינור ופוגשים את טארה, כשהיא מבוגרת מאוד. זויל, האגרד וריילי מוצאים את החבורה אך החבורה מצליחה לברוח ולהרוג את האגרד וריילי.
בוויומינג, החבורה מטפסת על מגדל השטן ומשגרים את הזיקוקים. אך האיש הגדול מגיעה וגם זויל מגיע, כשהוא מנסה להציל את פול אך האיש הגדול פוצעת אותו. טארה מצליחה לעלפה. אך אביה האדוק של רות, מוזס באגס, שבאה לחפש אחר בתו, שולף שוטגאן ומכוון לפול אך פוגע בטעות בגראהם. פול מצליח להחיות את גראהם באמצעות המגע המרפא שלו. האיש הגדול מתעוררת אך החללית שפול קרא לה מגיעה ומוחצת את האיש הגדול, ואוספת את פול וטארה.
ירון חסון
ירון חסון (נולד ב-1961) הוא מוזיקאי וגיטריסט ישראלי.
ביוגרפיה
בצעירותו החל חסון ללמוד גיטרה ומוזיקה קלאסית מערבית. בשנת 1988 סיים את לימודיו בקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון. באותה שנה זכה בפרס הראשון בתחרות הלאומית לגיטרה בישראל. הוא מופיע בפסטיבלים רבים ברחבי העולם כמבצע וכמלחין, ביניהם שבוע התרבות הספרדי-ישראלי (1989) אליו נשלח כדי לייצג את ישראל לצד התזמורת הפילהרמונית הישראלית ולהקת המחול בת דור, פסטיבלים בליאז' (1989), בקורדובה (1990), בריכנוב (1995), בתל אביב (1999), באבו גוש (2000), ועוד; כמו כן מוזמן בקביעות לפסטיבל הגיטרה הלאומי בישראל. הוא זכה במלגות מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל במשך עשר שנים ברציפות. הקלטותיו כוללות רסיטלים לרשות השידור הישראלית משנת 1989. אלבומים ובהם ביצועיו ליצירות מן הרפרטואר הקלאסי וכמו כן ליצירותיו שלו זכו להכרה בינלאומית על ידי כתב העת האנגלי 'קלאסיקל גיטר מגזין' שציין בנובמבר 2001 כי "עולם הגיטרה הפך עשיר יותר עם נגינתו ויצירותיו של ירון חסון" וכי "יכולותיו הן פנומנליות". בספטמבר 2010 בוצעה הבכורה לקונצ'רטו לגיטרה ולתזמורת סימפונית אותו הלחין. ירון חסון הוא זוכה פרס אקו"ם לשנת 2015 על תרומה ליצירה הישראלית.
נקודת זאבל
זאבל פוינט (באנגלית: Zabel Point; בבולגרית: нос Забел) היא לשון יבשה סלעית מכוסה קרח, המהווה את הקצה הדרומי מערבי של מפרצון בוראגארה, בחוף המערבי של האי בראבנט שבארכיפלג פאלמר, למול חוף חצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
המפרץ נוצר כתוצאת מנסיגת קרחון רש, בראשית המאה ה-21.
הנקודה ממוקמת 2.08 קילומטרים דרומית מערבית לנקודת דוונה, 2.4 קילומטרים צפונית מזרחית לנקודת אומאן ו-6.9 קילומטרים מזרחית-צפונית-מזרחית לאי גאנד.
כריס נות'
כריסטופר דייוויד "כריס" נות' (באנגלית: Christopher David "Chris" Noth; נולד ב-13 בנובמבר 1954) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי. ידוע בעיקר בזכות גילום דמותו של הבלש מייק לוגן בסדרות הטלוויזיה "חוק וסדר" ו"חוק וסדר: כוונה פלילית", פיטר פלורק בסדרה ״האישה הטובה״, ומיסטר ביג בסדרת הטלוויזיה "סקס והעיר הגדולה" ובסרט הספין אוף ששמו כשם הסדרה.
ביוגרפיה
נות' נולד במדיסון, ויסקונסין שבארצות הברית למשפחה מרקע נוצרי. הוא בנם של ג'ין פאר, לשעבר כתבת חדשות חוץ של רשת CBS, וצ'ארלס נות', סוכן ביטוח. היה הבן הצעיר מבין שלושה אחים. אביו הלך לעולמו כשנות' היה בן אחת עשרה. בילדותו טייל עם אמו ואחיו ברחבי בריטניה, צ'כוסלובקיה וספרד.
את התואר הראשון שלו רכש במכללה לאמנות בורמונט. את התואר השני באמנויות קיבל מבית הספר לדרמה של אוניברסיטת ייל, שם השתתף ב-25 מחזות. כמו כן, היה תלמידו של המורה למשחק סנפורד מייזנר.
קריירה
במהלך שנות ה-80 הופיע נות' בתפקידים קטנים במספר סרטי קולנוע, בהם הסרט "בייבי בום" ב-1987, והתארח בשלושה מפרקי הסדרה "בלוז לכחולי המדים" ב-1986. תפקידו המשמעותי הראשון היה בסרט הקולנוע דל התקציב "ג'קרטה" ב-1988. באותה שנה הוא הצטלם לפיילוט של הסדרה המשפטית-משטרתית "חוק וסדר". ב-1990 החלה רשת NBC לשדר את הסדרה, שזכתה בהדרגה להכרה הן מצד מבקרי הטלוויזיה והן מצד הצופים. נות' גילם בה את דמותו של הבלש המשטרתי מייק לוגן. הוא פוטר מעבודתו בסדרה ב-1995, בתום העונה החמישית, בשל חילוקי דעות עם יוצר ומפיק הסדרה, דיק וולף. למרות חילוקי הדעות, נות' שב לגלם את דמותו של הבלש לוגן בסרט טלוויזיה ב-1998.
ב-1998 שב נות' להופיע בפריים טיים הטלוויזיוני, כשנבחר לגלם את דמותו של מיסטר ביג, החבר המסתורי והבעייתי של קארי בראדשו, בסדרה "סקס והעיר הגדולה" של רשת HBO. תפקיד זה, אותו גילם במשך כל שש עונות הסדרה, זיכה אותו בהכרה בינלאומית ובמועמדות לפרס גלובוס הזהב. במקביל להופעתו בסדרה השתתף בתפקיד קטן בסרטו של טום הנקס "להתחיל מחדש" (בשנת 2000), והופיע על במות ברודוויי במחזהו של גור וידאל "השושבין" (ב-2001). ב-2004 ביקר בישראל והצטלם לסרטון פרסומת לקרם ידיים.
ב-2005 חזר לגלם את דמותו של הבלש מייק לוגן, כשהצטרף לעונה החמישית של סדרת הספין אוף של הסדרה המקורית, "חוק וסדר: כוונה פלילית", לאחר שהתארח בפרק בעונה הרביעית. ב-2008, לאחר שלוש עונות, עזב את הסדרה והוחלף על ידי ג'ף גולדבלום.
נות' שב לגלם את דמותו של מיסטר ביג בשני סרטי קולנוע שהופקו בעקבות הסדרה המצליחה: "סקס והעיר הגדולה" ב-2008 ו"סקס והעיר הגדולה 2" ב-2010.
החל מ-2009 הוא מופיע בתפקיד הראשי, לצדה של ג'וליאנה מרגוליס, בסדרה של רשת CBS "האישה הטובה".
ב-9 בדצמבר 2021 עלתה ב"HBO Max" סדרת הספין אוף ל"סקס והעיר הגדולה", "פשוט ככה" בה השתתף נות' בהופעת אורח בפרק הראשון בלבד, שבו מת ביג ממהתקף לב בעקבות מאמץ באימון על אופניים נייחים.
חיים אישיים
החל מ-2004, בת זוגו היא השחקנית הקנדית טרה לין וילסון, הצעירה ממנו ב-27 שנים. השניים הכירו בעת שווילסון עבדה במועדון שבבעלותו. בינואר 2008 נולד בנם, ובאוקטובר 2009 פורסם כי השניים התארסו, לאחר שנות' הציע לווילסון נישואים. השניים התחתנו באפריל 2012. בפברואר 2020 נולד בנם השני.
טענות בדבר תקיפות מיניות
ב-16 בדצמבר 2021 פרסם ה"הוליווד ריפורטר" טענות של שתי נשים, על כך שנות' תקף אותן מינית בעבר. האחת (שם בדוי: "לילי"), עיתונאית בת 31, פנתה לעיתון באוגוסט 2021, והשנייה (שם בדוי: "זואי"), עובדת תעשיית הבידור בת 40, פנתה באוקטובר באותה שנה. לטענת "לילי", היא הכירה את נות' בשנת 2015, כאשר עבדה בטרקלין האח"מים במועדון הלילה "No.8" בניו יורק. הוא הזמין אותה לארוחת ערב במסעדה, ואחרי שעת סגירת המסעדה, הוא פיתה אותה לבוא לדירתו בגריניץ' וילג', שם כפה עליה מין אוראלי. "זואי" סיפרה שנות' אנס אותה בשנת 2004 בדירתו בעיר וסט הוליווד שבקליפורניה. היא הייתה אז בוגרת מכללה בת 22, עובדת מתחילה בחברה יוקרתית בלוס אנג'לס, שנות' וידוענים אחרים היו בקשרים עסקיים איתה.
שעות ספורות אחרי הפרסום, העלתה השחקנית זואי ליסטר-ג'ונס פוסט לחשבון האינסטגרם שלה, בו טענה שנות' הטריד אותה מינית בעקביות, כאשר שיחקה איתו בסדרה "חוק וסדר". היא הוסיפה שנות' נהג לשתות בירה בין הטייקים, והיה שתוי.
יום אחר כך, ב-17 בדצמבר, פרסם אתר החדשות "הדיילי ביסט" בעילום שם, את סיפורה של אישה בת 30 שפנתה לחברתה, עיתונאית באתר, בעקבות הפרסום ב"הוליווד ריפורטר", והציגה לה תיאור של אירוע שהתרחש בשנת 2010, אותו העלתה על הכתב באוקטובר 2020 בהשראת תנועת "Me Too". על פי התיאור, האישה, ילידת טורונטו שהייתה אז בת 18, עבדה במסעדת "דה מרינו" במנהטן כמארחת וזמרת. לפי המתואר, נות' נהג לפקוד את המסעדה כשהוא שתוי, ושוחח איתה בידידות מספר פעמים. ערב אחד הוא הזמין אותה לשיר איתו דואטים ולשבת ליד שולחנו. לדברי האישה, היא התרגשה ממגע ידו של הכוכב, היד שנגעה בקארי בראדשו. כאשר סיימה לעבוד ונכנסה למשרד המסעדה לאסוף את המעטפה עם תשלום המזומן, נות' נכנס אחריה, הצמיד אותה לשולחן נגד רצונה, הפשיל את מכנסייה וניסה לאנוס אותה. היא הצליחה לחמוק ממנו. למחרת היא סיפרה על המקרה לחבריה, אך נטתה להתייחס אליו בנימה משועשעת. היא שוחחה עם הוריה בטורונטו, שהתקשרו מצידם לבעלי המסעדה, שף פסקואלה מרינו, אך הלה לא האמין לסיפור, בנימוק שנות' לא היה מתייחס כלל למישהי חסרת חשיבות כמוה. בנוסף, מערכת העיתון "הדיילי ביסט" איתרה בפייסבוק הודעה מה-10 במאי 2010 מאת אחת מחבריה בטורונטו, בה כתבה החברה שהיא חשה נורא ממה שסיפרה האישה, ומקווה שהיא תכיר בכך שזה לא משעשע.
לאור צבר הפרסומים, ב-20 בדצמבר 2021 פוטר נות' לאלתר מהסדרה "נקודת שוויון", אחרי שכבר שודרו שבעה פרקים בעונה השנייה, והסדרה נמצאת בפגרה. נות' יופיע עוד בפרק עתידי אחד. בנוסף, סוכנות ייצוג האמנים "A3" הודיעה שהיא חדלה לייצג את נות', והוא איננו עוד לקוח של הסוכנות.
ב-23 בדצמבר 2021 טענה הזמרת-יוצרת ליסה ג'נטילה, שנות' תקף אותה וכפה את עצמו עליה בראשית שנת 2002, אחרי ארבע שנות היכרות וידידות ביניהם. במסיבת עיתונאים מקוונת בהשתתפות עורכת הדין גלוריה אולרד, סיפרה ג'נטילה שאחרי בילוי חברתי במסעדת "דה מרינו" אותה נהג נות' לפקוד בקביעות, הוא הסיע אותה לדירתה בניו יורק אותה חלקה עם שותפה, ביקש לעלות לראות את הדירה, ובהיותם במטבח, הוא חיבק ונישק אותה בכוח, תחב את ידיו מתחת לחולצתה ומשך את ידיה אל איבר המין שלו למרות התנגדותה. לדברי ג'נטילה, נות' התקשר אליה למחרת בבוקר, הזהיר אותה לא לספר על המקרה לאיש, ואיים שאם היא תעשה כן – הוא יהרוס לה את הקריירה. עורכת הדין אולרד הוסיפה שג'נטילה נפגשה עם נות' מספר פעמים אחרי המקרה, אך לא דיברה איתו מזה זמן רב.
דאלאס וינגס
דאלאס וינגס (באנגלית: Dallas Wings) היא קבוצת כדורסל אמריקאית המשחקת בליגת ה-WNBA, במסגרת הבית המערבי. הקבוצה זכתה בשלוש אליפויות ליגה - בשנים 2003, 2006 ו-2008. הקבוצה משחקת באולם "College Park Center" בעיר דאלאס אשר במדינת טקסס שבארצות הברית. מייסודה בשנת 1998 ועד לשנת 2009 נקראה הקבוצה "דטרויט שוק", ובין השנים 2010–2015 נקראה "טלסה שוק".
הקבוצה נוסדה ב-1998, כשנה לאחר הקמת הליגה, והייתה בין הקבוצות הראשונות שהצטרפו לשמונה המייסדות. היא גם הייתה לקבוצה הראשונה שאינה משמונה הקבוצות המייסדות שזכתה באליפות. הבעלים הראשון היה ביל דוידסון, איש עסקים ונדבן שהיה גם בעליה של קבוצת כדורסל הגברים של דטרויט, דטרויט פיסטונס. דוידסון היה בעליה של הקבוצה עד מותו ב-2009.
היסטוריה
בעונתה הראשונה של דטרויט שוק הוחתמו מספר שחקניות מנוסות לצד "טירוניות". על אימון הקבוצה הופקדה ננסי ליברמן, אשר עונה לפני כן שיחקה במדי פיניקס מרקורי והחליטה לפרוש ממשחק פעיל לטובת קריירת אימון. הקבוצה זכתה להצלחה נאה כבר בעונה זו וסיימה את העונה הרגילה עם 17 ניצחונות מתוך 30, מרחק ניצחון בודד מהעפלה למשחקי הפלייאוף. הקבוצה שוב הייתה קרובה להעפיל לפלייאוף בעונה הבאה, על אף שבזו הגיעה להישגים נמוכים יותר (15 ניצחונות מתוך 32), אך הפסידה במשחק המכריע מול שארלוט סטינג, ודבר דומה אירע גם בעונה שלאחר מכן.
לאחר עונת 2000 נאלצה ליברמן לעזוב את הקבוצה ובמקומה הובא גרג ויליאמס, מאמן מנוסה בתחום כדורסל הנשים. לקראת עונת 2001, החתימה הקבוצה דרך הדראפט את דינה נולן, אשר לימים תהפוך לכוכבת הקבוצה. על אף זאת, נולן לא הפגינה את כישוריה כבר בעונותיה הראשונות והקבוצה סיימה בין המקומות האחרונים בבית המזרחי עם 10 ניצחונות בלבד מתוך 31 משחקים. בעונת 2002 הקבוצה הגיעה לשפל המדרגה, סיימה אחרונה בבית וניצחה ב-9 משחקים בלבד לאורך העונה. ויליאמס לא המשיך במשרת המאמן ובמקומו הובא ביל ליימביר, שחקן העבר המצליח של קבוצת ה-NBA דטרויט פיסטונס. ליימביר שינה את סגל הקבוצה כליל לקראת עונת 2003 והכריז עוד בטרם התחילה כי הקבוצה תתחרה על אליפות הליגה.
קבוצתו המתחדשת של ליימביר שלטה ללא עוררין בבית המזרחי והפכה את השיא השלילי שקבעה רק שנה לפני כן על פיו - עם 9 הפסדים בלבד מתוך 34 משחקים. הקבוצה זכתה במקום הראשון בבית בהפרש של 7 ניצחונות וזכתה ליתרון הביתיות בסדרת הפלייאוף. במשחקי הפלייאוף ניצחה דטרויט את קליבלנד רוקרס, קונטיקט סאן והתמודדה מול אלופת שתי העונות הקודמות - לוס אנג'לס ספארקס. סדרת הגמר שוחקה בשיטת "הטוב מ-3 משחקים" ולאחר שכל קבוצה ניצחה במשחק אחד בביתה, דטרויט ניצחה במשחק המכריע בתוצאה 78–83. אוהדי שתי הקבוצות נהרו למשחק ותפוסת המושבים באצטדיון הגיעה ללמעלה מ-22,000 צופים - שיא אשר עדיין עומד על כנו ב-WNBA.
על אף ההצלחה האדירה בעונת האליפות, דטרויט לא הצליחה לשחזר את הישגיה בעונת 2004. הקבוצה סיימה במקום הרביעי בלבד בבית המזרח עם 17 ניצחונות מ-34 משחקים, ולבסוף הפסידה לניו יורק ליברטי בסיבוב הפלייאוף הראשון. בעונת 2005 ניצחו שחקניות הקבוצה 16 משחקים בלבד מתוך 34 והפסידו שוב בסיבוב הראשון של הפלייאוף, הפעם לקונטיקט סאן.
בעונת 2006 חזרה הקבוצה לאיתנה וסיימה במקום השני בבית המזרחי עם 23 ניצחונות מתוך 34 משחקים. דטרויט ניצחה בקלות את אינדיאנה פיבר במהלך הסיבוב הראשון בפלייאוף ובגמר המזרח ניצחה את קונטיקט. בגמר הפלייאוף, אשר הפעם שוחק בשיטה של "הטוב מ-5 משחקים", דטרויט ניצבה למול סקרמנטו מונארכס. סדרת הגמר הייתה רצופה תפניות, ודטרויט הצליחה פעמיים להשוות את תוצאת הסדרה לאחר תבוסות גדולות ולכפות משחק חמישי ומכריע. במשחק זה חזרו שחקניות דטרויט מפיגור ב-8 נקודות במחצית וניצחו לבסוף את המונארכס 73–78 וזכו זאת הפעם השנייה באליפות.
במהלך עונת 2008 הקבוצה התאוששה במהירות מהפסד האליפות הדרמטי ושוב הציבה יחס ניצחונות מרשים - 22 מתוך 34 משחקים. לאחר ניצחון כנגד אינדיאנה בסיבוב הראשון ונגד ניו יורק ליברטי בגמר המזרח עלתה הקבוצה לסדרת הגמר כנגד סן אנטוניו סילבר סטארס. דטרויט ניצחה בשלושה משחקים רצופים וזכתה באליפותה השלישית.
בסוף עונת 2009 הודיעו ראשי הקבוצה על מעבר לעיר טלסה ושמירה על השם 'שוק'. הקבוצה שחקה בשם הזה עד לשנת 2015, ובשנת 2016 עברה הקבוצה לדאלאס, ושינתה את שמה ל"דאלאס וינגס".
גאלים
גאלים היו עם בעת העתיקה ממוצא קלטי, ששמו מוזכר בראשונה בכתבים רומיים במאה ה-4 לפנה"ס. תחילה כינו הרומים את כל הקלטים בשם גאלים, אך בתקופות מאוחרות יותר יוחד השם לתושבים הקלטים של גאליה.
מגיני העיר התבצרו בגבעת הקפיטולין והגאלים נכנסו לרומא, בזזו אותה ושרפו אותה. על פי האגדה הרווחת, באחד הניסיונות לכבוש את גבעת הקפיטולין העירו האווזים של מקדש יונו את הרומאים וכך נמנע כיבוש המקום. אולם, האספקה של הנצורים נגמרה והם נאלצו לשלם לגאלים כופר בסך 1,000 ליבראות זהב (327 ק"ג).
ליוויוס מספר כי בעת ביצוע התשלום התברר לרומאים שהגאלים משתמשים במשקולות מזויפות. הרומאים פנו לברנוס שיכבד את ההסכם ויושיעם, אולם הוא השליך את חרבו על כף המאזניים בה היו המשקלות וקבע: Vae victis – "אבוי למנוצחים" והרומאים הביאו עוד זהב כדי לשלם את המחיר המופקע.
אירוע זה היה הזרז להקמת הצבא הרומי החזק, במטרה למנוע הישנות מקרים כאלו.
במאה ה-2 לפנה"ס נכבשו רוב שטחי הגאלים באיטליה על ידי הרומים, ובשנת 51 לפנה"ס נכבשה גאליה עצמה.
עמים קלטיים נוספים כונו לעיתים גאלים.
צ'רנוביץ (מחוז)
מחוז צ'רנוביץ (באוקראינית: Чернівецька область) הוא אחד ממחוזות אוקראינה, שוכן בדרום-מרכז המדינה, ובירתו העיר צ'רנוביץ.
שטח המחוז, כשמונת אלפים קמ"ר, הוא הקטן מבין מחוזות אוקראינה, ומהווה כ-1.3% משטחה הכולל של אוקראינה. בשנת 2014 התגוררו במחוז 908,540 תושבים, נתון המדרג אותו במקום ה-25 באוקראינה.
המחוז גובל בצפון במחוזות טרנופול וחמלניצקי, במזרח בויניצה, בדרום במולדובה וברומניה, ובמערב במחוז איוואנו-פרנקיבסק.
היסטוריה
מחוז צ'רנוביץ נוצר ב-7 באוגוסט 1940 בעקבות הכיבוש הסובייטי של סרביה וצפון בוקובינה. המחוז אורגן מהחלק הצפון מזרחי של Ținutul Suceava, מממלכת רומניה, מצטרף לחלקים משלושה אזורים היסטוריים: החצי הצפוני של בוקובינה, החצי הצפוני של מחוז חוטין בבסרביה ואזור הרצה, שהיה חלק ממחוז דורוהוי, (כיום מחוז בוטושאני) של מולדביה.
בשנת 1775, שני מחוזות של מולדביה, שנודעו מאז כבוקובינה, סופחו על ידי המלוכה ההבסבורגית כחלק מהאימפריה האוסטרית והאיטרציה האחרונה שלה אוסטריה-הונגריה. בשנת 1812, מחצית אחת של מולדביה, שזכתה עד אז לכינוי בסרביה, סופחה על ידי האימפריה הרוסית. אזור הרצה נשאר במולדביה עד לאיחודו עם ולאכיה ב-1859, איחוד שב-1881 הפך לממלכת רומניה. ב-1918 התאחדו שני המחוזות בוקובינה ובסרביה עם ממלכת רומניה.
הכיבוש הסובייטי החל ב-28 ביוני 1940. בנוסף לבסרביה, דרשה ברית המועצות את צפון בוקובינה כפיצוי על כיבוש בסרביה על ידי רומניה בשנים 1918 עד 1940. אזור הרצה לא נכלל בדרישות שפנתה ברית המועצות לרומניה, אבל היה נכבש באותו זמן. רוב השטחים הכבושים אורגנו ב-2 באוגוסט 1940 כרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של מולדובה, בעוד שהשאר, כולל מחוז צ'רנוביץ', שהוקם ב-7 באוגוסט 1940, נכללו ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
לאורך השנים 1940-1941 גורשו כמה עשרות אלפי בוקובינים לסיביר וקזחסטן, כ-13,000 מהם ב-13 ביוני 1941 בלבד. גירוש זה ואחר כך התבססו בעיקר על הבדל מעמדי חברתי, הוא כוון לאינטלקטואלים, אנשים שהועסקו בעבר על ידי המדינה, אנשי עסקים, אנשי דת, סטודנטים, עובדי רכבת. רוב הממוקדים היו רומנים אתניים, אבל היו גם נציגים רבים של עדות אחרות. מחאות האוכלוסייה הרומנית של בוקובינה שמצאה את עצמה תחת השלטון הסובייטי הביאו לפעולות תגמול סובייטיות חמורות, כולל בעלות אופי אתני. בחורף ובאביב 1941 פתחו הכוחות הסובייטים (NKVD) באש על קבוצות רבות של מקומיים שניסו לחצות את הגבול לרומניה (להרחבה ראו: טבח לונקה וטבח פאנטנה אלבה).
בין ה-17 בספטמבר ל-17 בנובמבר 1940, בהסכם הדדי בין ברית המועצות לגרמניה, הועברו לגרמניה 43,641 "גרמנים אתניים" מאזור צ'רנוביץ, אם כי סך האוכלוסייה הגרמנית האתנית הייתה רק 34,500, ומתוכם כ-3,500 לא נסעו לגרמניה. עם הגעתם לגרמניה, שלחה הממשלה הנאצית את רוב הגרמנים הלא-אתניים למחנות ריכוז. רק חלקם שוחררו לאחר מחאות ממשלת רומניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר האזור חזר לשליטת הממשל הרומני, הקהילה היהודית באזור נהרסה ברובה בעקבות הגירושים לגטאות ולמחנות ריכוז נאציים, שם מתו כ-60%. למרות המדיניות האנטישמית של ממשלת רומניה של יון אנטונסקו, ראש עיריית צ'רנוביץ', טריאן פופוביץ', זוכה כעת לכבוד באנדרטת יד ושם בישראל כאחד מחסידי אומות העולם, הציל כ-20,000 יהודים.
ב-1944, כאשר חזרו הכוחות הסובייטים לבוקובינה, ברחו תושבים רבים לרומניה, והתחדשו הרדיפות הסובייטיות, וכתוצאה מכך האזור התרוקן באופן קיצוני. במונחים דמוגרפיים, גורמים אלו מימי המלחמה ואחרי המלחמה שינו את ההרכב האתני של האזור. כיום מספר היהודים, הגרמנים והפולנים זניח, בעוד שמספר הרומנים ירד באופן ניכר.
בשנים 1940-1941, פעולות התגמול הסובייטיות היו מסיביות יותר בחלקים של מחוז צ'רנוביץ שבהם שלטו הרומנים; אולם כאשר, לאחר 1944, עלתה ההתנגדות האנטי-סובייטית האוקראינית, הרומנים והאוקראינים נלחמו לצדם נגד ה-NKVD.
כאשר ברית המועצות התמוטטה, מחוז צ'רנוביץ, אז חלק מה-SSR האוקראינית, הפך לחלק מאוקראינה העצמאית החדשה (24 באוגוסט 1991). יש לה רוב אתני אוקראיני. במשאל העם ב-1 בדצמבר 1991 תמכו 92% מתושבי מחוז צ'רנוביץ בעצמאות אוקראינה, תמיכה רחבה של אוקראינים ורומנים כאחד.
מצרית
השפה המצרית היא שפה אפרו-אסיאתית אשר דוברה במצרים העתיקה. הטקסט בעל המשמעות המוקדם ביותר בשפה זו שנמצא בידינו מתוארך לשנת 2680 לפנה"ס לערך, דבר שהופך את השפה המצרית לאחת השפות העתיקות ביותר שמתועדות בכתב לצידה של השומרית. השפה דוברה בגלגולים שונים עד שלהי המאה ה-17, אז הופסק השימוש בניב המאוחר ביותר של השפה, הקופטית. השפה הרשמית במצרים כיום היא ערבית, והיא כרסמה במעמדה של הקופטית כשפה מדוברת מאז הכיבוש הערבי של מצרים. כיום הקופטית משמשת אך ורק כשפה ליטורגית של הכנסייה האורתודוקסית הקופטית במצרים, ומאות בודדות בלבד של אנשים דוברים אותה באופן שוטף.
סיווג
המצרית משתייכת למשפחת השפות האפרו-אסייתיות. בין המאפיינים הטיפוסיים לשפות האפרו-אסייתיות שקיימים במצרית ניתן למנות, עיצורים נחציים, מערכת תנועות שכוללת /a i u/, סיומות -at לשם עצם נקבה, m-, לשם עצם ו-ī לתארים. מתוך ענפי השפות האפרו-אסייתיות המצרית מגלה דמיון רב ביותר לשפות השמיות ובמידה פחותה לשפות הכושיות.
היסטוריה
השפה המצרית מתחלקת לשש תקופות מרכזיות:
ההירוגליפים המוקדמים ביותר מתוארכים ל-3300 לפנה"ס והם מכילים בעיקר שמות וכותרות, מעטים מאוד מתוכם מכילים טקסטים בעלי מורפולוגיה או תחביר שמוכרים מטקסטים שלמים ומאוחרים יותר. כל ההירוגליפים מתקופה זו מכונים מצרית ארכאית.
המצרית התיכונה החלה להיות מדוברת משנת 2000 לפנה"ס לערך, ושימשה כשפה כתובה עד המאות הראשונות לספירה אף על פי שכבר לא הייתה מדוברת, כמו הלטינית בימי הביניים והערבית הספרותית בימינו. הדמוטית החלה להיות מדוברת ב-650 לפנה"ס ושרדה כשפה כתובה עד המאה החמישית לספירה. הקופטית החלה להיות מדוברת במאה הראשונה ושרדה עד המאה ה-17, כאשר מלומדים אירופאים הגיעו למצרים בתקופת הרנסאנס ולמדו אותה מדוברים ילידים. הניב הבוהאירי של השפה הקופטית משמש כיום בכנסיות הקופטיות.
בתנ"ך ישנם מספר מילים, מונחים ושמות שייתכן שמקורם הוא מצרי, הדוגמה המוכרת לכך ביותר היא שמו של יוסף במצרים, צפנת פענח.
פונולוגיה
* ייתכן שמדובר בעיצורים מסודקים לא קוליים.
חקר ימים ואגמים לישראל
חקר ימים ואגמים לישראל (בראשי תיבות: חיא"ל), הידוע גם בשם "המכון לחקר הימים והאגמים", היא חברה ממשלתית ומוסד מחקר לאומי שהוקם בשנת 1967 על מנת ליצור ידע לצורך ניצול מושכל ושימור של משאבי הים, החופים והמים של ישראל.
חיא"ל עוסקת במחקר ופיתוח בתחומי מדעי הים (אוקיינוגרפיה), מדעי האגמים (לימנולוגיה) וחקלאות ימית. חיא"ל פועלת במסגרת מערך מכוני המחקר המסונפים למנהל המחקר למדעי האדמה במשרד התשתיות הלאומיות.
חיא"ל כוללת שלושה מכוני מחקר: כמו כן, חיא"ל פועלת באמצעות "היחידה לנוער שוחר מדע במכון לחקר ימים ואגמים" לקרב בני נוער לעולם המדעי ובפרט למחקר הימי.
היסטוריה
המכון לחקר ימים ואגמים הוקם על פי המלצה של ועדה בראשות משה שילה שהמליצה לרכז את כל המחקר הימי תחת מכון ממשלתי אחד. את החברה הקים באוגוסט 1966 האלוף (במילואים) יוחאי בן נון, ועל שמו נקרא מבנה המכון הלאומי לאוקיינוגרפיה בחוף שקמונה, חיפה. בפברואר 1967 נפתחה תחנת מחקר באילת. בשנת 1969 הוחלט להקים את מבנה המכון בחוף שקמונה, במימון משותף של הנדבן שמואל לוננפלד וממשלת ישראל. המבנה נחנך בשנת 1976.
מנכ"לה הראשון של חיא"ל לאחר עידן יוחאי בן נון, היה ד"ר יובל כהן שכיהן בתפקידו עד שנת 2005. נכון לשנת 2022 מנוהלת החברה על ידי פרופ' ברק חרות.
פעילות המחקר והפיתוח
חיא"ל משתתפת בתוכניות מחקר וניטור אזוריות וגלובליות, מסייעת למדינות מתפתחות בתחומי התמחותה, ומייצגת את ישראל בארגון הבינממשלתי לאוקיינוגרפיה (IOC) ובארגון הבינלאומי למחקר הים התיכון (CIESM).
חיא"ל מתמקדת בשלושה יעדים מרכזיים:
יכולות מקצועיות ואמצעים
למכוני המחקר של חיא"ל יכולות מקצועיות ואמצעי מחקר הכוללים: ספינות מחקר בים התיכון ובכנרת, ציוד למיפוי ימי ולאיסוף נתונים בים ובכנרת, מעבדות אנליטיות, ומערכות ניסוי עם מי-ים זורמים. במכון הלאומי לאוקיינוגרפיה פועל מרכז המידע הימי הלאומי אשר מרכז, מתעד ומפיץ נתונים ומידע על הסביבה הימית של ישראל.
שירותים מקצועיים
חיא"ל מספקת שירותים מגוונים בתחומי התמחותה, ובכללם ביצוע סקרים ימיים ובדיקות מעבדה, מיפוי קרקעית הים, ניטור סביבתי והכנת תסקירי השפעה על הסביבה וייעוץ מקצועי.
אקטאע
האקטאע (בערבית: اقطاع) הוא מונח בהיסטוריה של העולם המוסלמי המציין צורה של מס חקלאי שהיווה את אחת הדרכים העיקריות שנקטו השלטונות המוסלמיים במהלך ימי הביניים כדי לממן את אחזקת הצבאות שלהם.
שיטות התשלום לחיילים לפני האקטאע
בתקופה הראשונה של התפשטות האסלאם יכלו השלטונות המוסלמיים לשלם לחייליהם מהשלל הרב שנצבר במהלך הכיבושים הגדולים. אחרי התבססות הח'ליפות, שולם הכסף לצבא מתוך המיסים השונים שנגבו מהאוכלוסייה הלא מוסלמית, ובעיקר הג'יזיה והח'ראג'. שקיעת השלטון המרכזי במהלך בית עבאס אילצה את מנהל הח'ליפות לנסות ולמצוא שיטות חליפיות להחזקת הצבא. בתחילה ניסו שלטונות הח'ליפות להעניק שטחי אדמה לבעלות חלקית של לוחמים בתמורה למעשר ולמיסי המקרקעין החלים על מוסלמים. שיטה זו לא הוכיחה את עצמה ושלטון הח'ליפות נאלץ לחפש שיטות אחרות.
האקטאע המוקדם
השליטים המוסלמים שינו את שיטת הענקת הקרקעות כך שהלוחמים קיבלו רק את הזכויות הממוניות על שטח מסוים, כשהבעלות החוקית על השטח נותרת בידי הבעלים הקודמים שלו. מקבל האקטאע המוקדם (אקטאע תמליכ – אקטאע של הקצבה) היה צריך לגבות את הח'ראג' מהתושבים הלא מוסלמים בשטח ולהעביר לשלטונות מעשר מהשווי של השטח. גם האקטאע המוקדם לא הוכיח את עצמו, משום שהחיילים שקיבלו את האקטאע, נטו שלא להעביר את המיסים שגבו לידי השלטונות.
הרפורמה של הבויהים בשיטת האקטאע
הבויהים שינו את השיטה כך שמתן האקטאע לא חייב את המקבל בשום מחויבות פיננסית (אקטאע אסתע'לאל – אקטאע של הנאת שימוש).
רובנו (מחוז)
מחוז רובנו (באוקראינית: Рівненська область) הוא אחד ממחוזות אוקראינה, שוכן בצפון-מערב המדינה, ובירתו העיר רובנו.
שטח המחוז סופח לאימפריה רוסית בשנת 1795, בעקבות חלוקת פולין. לאחר מלחמת העולם השנייה הוא עבר לפולין וסופח לברית המועצות בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בשנת 1939.
המחוז גובל בצפון בבלארוס במזרח במחוז ז'יטומיר, בדרום במחוזות חמלניצקי, טרנופול, לבוב, ובמערב במחוז ווהלין.
לפני מלחמת העולם השנייה בשטח המחוז התגוררה אוכלוסייה יהודית משמעותית ובמספר יישובים היא הייתה רוב אוכלוססית היישוב (בורקוביץ' למשל יהודים היו 85% מכלל התושבים).
אמילקר סוג G
אמילקר סוג G (בצרפתית: Amilcar Type G) היא מכונית בתצורות סדאן, קבריולה וקופה, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית "אמילקר" אשר יוצרה בין השנים 1926–1927.
מדאר
מדאר – המרכז הפלסטיני למחקרים על ישראל הוא מכון מחקר פלסטיני הנוסד בשנת 2000 שבסיסו ברמאללה העוסק בחקר ישראל והחברה ישראלית.
מטרת המרכז היא לספק לפלסטינים מידע אמין ועדכני, ניתוחים ופרשנות אודות ישראל, הכלכלה, הפוליטיקה והחברה הישראלית. במרכז אגף מחקר המעסיק חוקרים במגוון תחומים הרלוונטיים לחקר ישראל בהם היסטוריונים וסוציולוגים. המרכז מוציא כתב עת בערבית בשם "נושאים בחברה הישראלית". אגף נוסף במרכז עוסק בתרגום ספרים ומאמרים מעברית לערבית. בין השאר עובדים במכון אנטואן שלחת וסלמאן נאטור.
המכון מקיים סקרי עמדה בקרב הציבור הישראלי. מנכ"לית המרכז היא ד"ר הוניידה ע'אנם.
אצטדיון זימברו
אצטדיון זימברו (Zimbru Stadium) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בקישינב, מולדובה. האצטדיון משמש כאצטדיונה הביתי של זימברו קישינב, אחד ממועדוני הכדורגל הגדולים במולדובה. בנוסף משמש האצטדיון, בצוותא עם אצטדיון שריף בטירספול, כאצטדיונה הביתי של נבחרת מולדובה בכדורגל. ב-10 בספטמבר 2008 אירחה נבחרת מולדובה את נבחרת ישראל באצטדיון זימברו למשחק במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010.
אגדת כרת
אגדת כֶּרֶת הוא שירה אפית קדומה, שמעורבים בה בני אדם ואלים. זהו חלק מהמיתוס האוגריתי, מתקופת הברונזה המאוחרת, שנמצא בעיר אוגרית.
האגדה כתובה על לוחות KTU 1.14 עד KTU 1.16, לפי שיטת הקטלוג של מנפרד דיטריך ועמיתיו. כמו אגדות אחרות היא אינה נמצאת בשלמותה וחסרים ממנה חלקים לרבות סוף העלילה. ישנן דעות שונות לגבי סדר עריכתם של הלוחות, וכאן מובאת הגרסה של ד"ר דוד אמיר.
הדמויות המרכזיות הן המלך כרת, אשתו חורי, בנו יצב ובתו שמנת וראש האלים אל. העלילה, שעוסקת באובדן, מתווה דרך להתאוששות מאסון גדול, מורה כי לראש האלים תפקיד חשוב מאוד בנחמה ובהתרפאות, ומכוונת להכרת תודה כלפי האלים, במיוחד כאשר האדם נודר נדרים.
סיפור העלילה
תחילתה של העלילה היא באסון הכבד הפוקד את המלך כרת - 'עבד אל', מלכה של חוּבּוּר (או חוּבּוּרֻ). באסון מתים כל צאצאיו בנסיבות שונות. הוא נותר ערירי וללא יורש, וכשהוא בוכה בשנתו מתגלה אליו אל, ראש הפנתיאון, שמנחם אותו ומייעץ לו להקריב קורבנות לו ולבעל (ובהם טלה, גדי, לחם, ציפור ויין). לאחר הטקס לפי ההתגלות, על כרת לאסוף צבא, לתקוף את העיר אודום ולבקש ממלך העיר פבולי, (פָּבֻּלִ), לתת לו לאישה את חוריה (חֻרַיַ) בת המלך, בעלת היופי האגדי, שיופיה כיפי האלה ענת, בתמורה להסרת המצור.
המלך כרת מתעורר משנתו ועושה כעצתו של אל. הוא זובח לאלים אל ובעל, נושא ידיו לשמיים, מכין מזון לעירו, מגייס צבא עצום שמונה שלוש מאות אלף חיילים, מצייד אותם כראוי ויוצא בראשם. בסוף היום השלישי הם מגיעים למקדש אשרה אלת צור וצידון, ושם הוא נודר נדר שאם היא תהיה בעזרו, הוא יתרום לעבודתה, ויכפיל את משקל הנסיכה חוריה בכסף, ואף ישלש אותה בזהב. מקץ שישה ימים, הוא מגיע לאודום, תוקף את סביבותיה ומטיל עליה מצור, עד שלבסוף פובלה, מלך אודום נכנע לו ומוסר לו את בתו היפה לאישה, למגינת לבם של תושביו.