cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זכור ברית אברהם
השפעת הפיוט
הזמר החסידי מוטי שטיינמץ הוציא לקראת הימים הנוראים 2017 שיר רגש מתוך אלבומו הנשמה בקרבי, שמילותיו לקוחות מתוך הפיוט. השיר הולחן בידי אלי קליין ועובד על ידי משה לאופר, וזכה להצלחה רבה.
דוכסות פרארה
דוכסות פרארה (באיטלקית: Ducato di Ferrara) הייתה דוכסות בצפון איטליה שהתקיימה בין השנים 1471–1597. שטחי הדוכסות היו כ-1,100 קמ"ר מדרום לנהר הפו ובמרכזם העיר פרארה. שטחים אלה נשלטו על ידי בית אסטה עוד מ-1146. בתקופת הרנסאנס הייתה חצר הדוכסות מרכז מוזיקלי חשוב באירופה.
רקע
כבר ב-757 מוזכרת "דוכסות פרארה" (ducatus ferrariae) כחלק מאדמות האימפריה הביזנטית בחצי האי האפניני, שמרכזן בראוונה. ב-984 רכש טדאלד מבית קאנוסה את האזור וצירף אותו למרקיזות טוסקנה. בשנת 1115, עם פטירתה של מטילדה, מרקיזת טוסקנה, הפכה פרארה לעיר חופשית ובא הקץ ל"דוכסות" העתיקה. העיר והאזור סביבה נפלו לידי אצו מאסטה, חבר מפלגת הגואלפים, כחלק מן המאבק בין הגואלפים והגיבלינים והאזור סופח לאזורי השליטה של מודנה ורג'ו. עם זאת, שטחי פרארה נותרו תחת שלטון מדינת האפיפיור, בעוד שטחי מודנה ורג'ו היו חלק מן האימפריה הרומית הקדושה. שליטי בית אסטה קיימו יחסים טובים הן עם חצר הקיסר והן עם חצר האפיפיור. לאחר שמודנה ורג'ו הועלו לדרגת דוכסות ב-1452, השיג בורסו ד'אסטה את הסכמתו של האפיפיור פאולוס השני להעלות גם את פרארה לדרגת דוכסות, זמן קצר לפני מותו ב-1471.
היסטוריה
ארקולה הראשון, אחיו-למחצה של בורס, ירש אותו והיה דוכס פרארה בין 1471 ל-1505 היה פטרון אמנות והקים בה חצר אליה הוזמנו מוזיקאים, ציירים, סופרים ואדריכלים. בנו, אלפונסו הראשון נשא ב-1502 את לוקרציה בורג'ה. בתקופת שלטונו, היה מעורב במלחמת ליגת קמברה כאשר נלחם בין 1508 ל-1510 עם מדינת האפיפיור ונגד הרפובליקה של ונציה. ב-1513 החליף צד. ונלחם לצד צרפת וונציה נגד "הליגה הקדושה" שכללה את מדינת האפיפיור, האימפריה הרומית הקדושה, ספרד ועוד. כך ניצב ב-1516 עם הצד המנצח. בנו, ארקולה השני, נשא לאשה את רנה, נסיכת צרפת, בתו של לואי השנים עשר, מלך צרפת.
בנו אלפונסו השני נשא לאשה את לוקרציה, בתו של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה. לאחר מותה ב-1561 נשא לאשה את ברברה, אחותו של מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולאחר מותה ב-1572 נשא לאשה את מרגריטה גונזגה, בתו של גוליאלמו גונזגה, דוכס מנטובה. בתקופתו הגיעה דוכסות פרארה לשיאה והוא היה פטרונם של משוררים, בהם טורקוואטו טאסו ומלחינים כלוצאסקו לוצאסקי, קרלו ג'זואלדו וג'ירולאמו פרסקובלדי.
ב-1570 נפגע האזור קשות ברעידת אדמה.
לאחר מותו של אלפונסו השני ב-1597 ללא יורש חוקי, עברו אדמות דוכסות פרארה לידי צ'זארה ד'אסטה, דוכס מודנה, שצירפן לדוכסות מודנה ורג'ו.
פטרונות אמנות ומדעים
על בוגריה המפורסמים של אוניברסיטת פרארה נמנים אמטוס לוזיטנוס, ניקולאוס קופרניקוס, פאראצלסוס ורבים אחרים.
רוברט סטיבנסון
רוברט סטיבנסון (באנגלית: Robert Stephenson; 16 באוקטובר 1803 – 12 באוקטובר 1859) היה מהנדס אזרחי ובונה רכבות אנגלי. בנו היחיד של ג'ורג' סטיבנסון "אבי הרכבת" ובונה הקטר המפורסם בעולם ה-"רוקט". כונה גם המהנדס הגדול של המאה ה-19.
ראשית חייו והכשרתו כמהנדס
רוברט, בנם של ג'ורג' ופרנסיס סטיבנסון נולד בשנת 1803 בצפון מזרח אנגליה, במחוז טיין אנד ויר. עוד בצעירותו נמשך לעולם ההנדסה, ושעון שמש שהכין, יחד עם אביו, בהיותו בן 13, נמצא עד היום מעל דלת הבית בו גדל. בגיל 15 החל את הכשרתו כמהנדס בעיר ניוקאסל בה למד אצל ניקולס ווד, מהנדס מכרות חשוב. מסלול הלימודים ארך שלוש שנים אך רוברט עזב לפני שהשלים אותו, וזאת כדי לסייע לאביו בתכנון מסילת הברזל של סטוקטון ודרלינגטון (1821), הראשונה שהונהגה במלואה על ידי קטר מקיטור. לאחר מכן, פנה לתקופה קצרה של חצי שנה ללימודי מדעי הטבע וכימיה באוניברסיטת אדינבורו.
כשהיה בן 20, הקים עם אביו ושותפים נוספים את חברת "רוברט סטיבנסון ושות'". החברה בנתה את ארבעת הקטרים הראשונים למסילת הברזל מבוססת הקיטור הראשונה בעולם שהחלה לפעול באופן סדיר בשנת 1825. בשנת 1824 נסע סטיבנסון לשלוש שנים לקולומביה שם שימש כמהנדס מכרות. ביוגרפים של סטיבנסון נחלקו בהסבר נסיעתו המפתיעה לדרום אמריקה למרות מסלול ההתפתחות המבטיח באנגליה. יש שטענו שרופאים המליצו לו לנסוע מסיבות בריאותיות, אחרים הצביעו על מחלוקות בניהול החברה ויש שציינו את הרצון שלו בעצמאות מאביו.
הקטר של סטיבנסון
עם שובו של רוברט מקולומביה, סייע לאביו בבניית מסילת הנוסעים הראשונה בעולם בין הערים ליברפול ומנצ'סטר. רוברט היה אחראי על פיתוח הקטר "רוקט", שהתמודד בשנת 1829 במכרז מול ארבעה קטרים אחרים. "רוקט" היה היחיד שעמד במשימה של נסיעה לאורך 70 מיל (110 ק"מ), בנסיעה הלוך ושוב במסלול שאורכו 1.5 מיל (2.4 ק"מ). המהירות הממוצעת של הקטר הייתה 19 קמ"ש ושיא המהירות אליה הגיע היה 47 קמ"ש. הישג זה הביא את ראשי חברת הרכבות לבחור ב"רוקט" כקטר הזוכה ולרכוש אותו, ועוד ארבעה קטרים מחברת "רוברט סטיבנסון ושות'".
ה-15 בספטמבר 1830 היה יום חנוכת המסילה בין ליברפול למנצ'סטר. ברכבת הראשונה נסע ראש ממשלת בריטניה, ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מווליגנטון, כאשר את הקטר נוהג ג'ורג' סטיבנסון. במסילת הברזל המקבילה יצאו למנצ'סטר שבע רכבות נוספות כאשר את הראשונה שבהן הוביל רוברט בקטר ה-"רוקט". באמצע הדרך, כאשר הרכבת הראשונה עצרה למלא מים, חבר פרלמנט בריטי בשם ויליאם הסקיסון נעצר לשוחח עם ראש הממשלה ולא שם לב לבואה של הרכבת שהוביל רוברט סטיבנסון. הוא השתטח בבהלה על המסילה ונדרס על ידי הרכבת ומת מפצעיו מאוחר יותר באותו יום. מותו של הסקיסון העצים את הפרסום של השקת רכבת הנוסעים הראשונה וזו זכתה לפרסום עולמי.
המשך הקריירה כמהנדס מסילות ורכבות
לאחר חנוכת קו הרכבת מליברפול למנצ'סטר קיבלה חברת "רוברט סטיבנסון ושות'" הזמנות רבות. הפרויקטים החשובים שבהם היה תכנון ובניית קו הרכבת בין לונדון לבירמינגהם (180 ק"מ) שנחנך בשנת 1838 והקו בין לונדון ויורק שנחנך בשנת 1844 (כ-300 ק"מ). עד לשנת 1850 היה רוברט אחראי על הבנייה של כשליש ממסילות הברזל בבריטניה. בשנת 1848 הוא התמנה לנשיא איגוד מהנדסי המכונות, משרה אותה ירש מאביו שנפטר באותה שנה. שנה לאחר מכן הוא נבחר כחבר בחברה המלכותית של לונדון.
הוא התמחה בבניית גשרים לרכבות, אחד החשובים שבהם היה הגשר מעל נהר טוויד שאיפשר לחבר במסילת ברזל את אדינבורו לניוקאסל וללונדון. הגשר נחנך בנוכחות המלכה ויקטוריה בשנת 1850. במסיבת ההשקה לגשר, כאשר רוברט יושב לצדה של המלכה ויקטוריה הוצע לו תואר אבירות אך הוא סירב לו. רוברט גם תכנן את הגשר הארוך בעולם בתקופתו, גשר ויקטוריה במונטריאול, שאורכו היה שלושה קילומטר. היקף עבודתו היה עצום: הוא עבד על כ-160 פרויקטים עבור 60 חברות, חלקן מחוץ לבריטניה, בעיקר בבלגיה, נורווגיה וצרפת. סטיבנסון היה אחראי גם על הקמת מסילת הברזל בין קהיר ואלכסנדריה שנחנכה בשנת 1854 והייתה הראשונה במזרח-התיכון.
מותו
למרות מחלתו רוברט המשיך לקדם פרויקטים ולהסתובב ברחבי העולם עד מותו בשנת 1859. מסע הלוויה עבר בהייד-פארק של לונדון, כבוד השמור לבני המלוכה הבריטית. הוא נקבר בבית הקברות של גדולי האומה הבריטית במנזר וסטמיניסטר.
פרס בגין
2002
בשנת תשס"ג-2002 הוענק הפרס ל-:
נימוקי הוועדה: "בשנה זו, בה לצערנו הפך הטרור לחלק בלתי נפרד משגרת החיים, החליטה ועדת פרס בגין להעניק את הפרס לשלושת הארגונים אשר עשו למען הצלת חיים, שיקום וסיוע לנפגעי הטרור."
2003
בשנת ה'תשס"ד-2003 הוענק הפרס לאל"ם אילן רמון, טייס החלל הראשון של ישראל. ועדת הפרס החליטה על הענקת הפרס בטרם נספה. הפרס הוענק בפועל לאחר מותו וניתן לאשתו רונה רמון.
נימוקי הוועדה: "על טיסתו לחלל והתנהלותו כאדם צנוע, יהודי גאה ולוחם אוויר ישראלי ועל השתתפותו בתקיפה שהביאה להשמדת הכור הגרעיני בעיראק בשנת 1981, פעולה שבוצעה בפקודתו של ראש הממשלה מנחם בגין."
2004
בשנת ה'תשס"ה-2004 הוענק הפרס לארגון נפש בנפש
נימוקי הוועדה: "הפרס הוענק לארגון, אשר מעודד עליה מצפון אמריקה ומסייע לקליטתם המהירה של העולים בארץ. הארגון הגדיל באופן משמעותי את מספר העולים לישראל מצפון אמריקה ובכך מגשים בפועל את חזונו של מנחם בגין בדבר שיבת ציון."
2005
בשנת ה'תשס"ו-2005 הוענק הפרס לרב אברהם אלימלך פירר מקים ארגון "עזרה למרפא".
נימוקי הוועדה: "הפרס הוענק לרב פירר אשר מעניק ייעוץ רפואי לכל הפונים אליו, ואשר ייסד את ארגון "עזרה למרפא" המפעיל מגוון שירותים לרווחת החולים ובני משפחותיהם וכל זאת ללא תמורה."
2006
בשנת ה'תשס"ז-2006 הוענק הפרס לתושבי שדרות ולשני חללי צה"ל, עמנואל מורנו ורועי קליין.
נימוקי הוועדה: "הפרס ניתן לתושבי שדרות על עמידתם האיתנה במשך כמעט שש שנים בירי בלתי פוסק של טילים הנורים על ידי ארגוני הטרור הפלסטינים מרצועת עזה. שדרות ותושביה הפכו לסמל של עמידה איתנה בפני התקפות המחבלים המאפיינת את עם ישראל מאז תקומתו. בעמידתם זו הם מהווים דוגמה ומופת לנחישות ולאחיזה איתנה בארץ ישראל."
סא"ל עמנואל מורנו מסיירת מטכ"ל שנפל קצת אחרי סיום מלחמת לבנון השנייה במבצע סודי בלבנון.
מנימוקי הוועדה: "איש חרב אשר ראה את בשירותו הצבאי שליחות גדולה, לה התמסר בכל מאודו, ומאידך, תלמיד שקדן, אשר הקדיש כל דקה פנויה ללימוד תורה ולמעשי חסד ועזרה לסביבתו. שימש מופת לחייליו בסיירת מטכ"ל, כשהלוחמים הולכים אחריו באש ובמים, וסומכים עליו שיחזירם בשלום".
רס"ן רועי קליין, בעל עיטור העוז, שהקריב את חייו והציל את חייליו כאשר זינק על רימון יד במלחמת לבנון השנייה.
2007
בשנת ה'תשס"ח-2007 הוענק הפרס למכינה הקדם צבאית "בני דוד" בעלי.
נימוקי הוועדה: "המכינה הקדם צבאית הראשונה שהוקמה במדינת ישראל והגדולה שבמכינות הקדם צבאיות. המכינה נמצאה ראויה לפרס בזכות העמדת דור של תלמידים הפועלים באמונה ומסירות למען עם ישראל והגנת ארץ ישראל תוך שרות צבאי מלא ומשמעותי."
2008
נימוקי הוועדה: "הפרס הוענק לפרופ' אור בהוקרה על פעילותו הרפואית והמחקרית הענפה ועל הקמת שני פרויקטים לאומיים חשובים ומצילי חיים: מאגר תורמי מח עצם ובנק דם חבל הטבור הציבורי, לאומי."
2009
בשנת ה'תש"ע-2009 הוענק הפרס לארגון רבני צהר.
נימוקי הוועדה: "הפרס הוענק לארגון עבור פעילותם הענפה לטיפוח הזהות היהודית של מדינת ישראל, מתוך הידברות וחיפוש אחר מרכיבי זהות משותפים."
2010
שייטת 13 קיבלה את הפרס על תרומתה לביטחון המדינה והמבצעים המיוחדים בהם נטלה חלק.
נימוקי הוועדה: "הפרס הוענק לשייטת "עבור פעילות היחידה למען ביטחון מדינת ישראל ואזרחיה."
פרופ' אלן דרשוביץ קיבל אות הוקרה "עבור פעילותו רבת השנים בחזית ההסברה הישראלית".
2011
בשנת ה'תשע"ב-2011 הוענק הפרס לארגון "השומר החדש" עבור פעילותו הציונית לשמירה על אדמות המדינה וביטחון אזרחיה ועל היותו מודל מוביל לערבות הדדית ולאומץ אזרחי בחברה הישראלית.
זוכי אותות ההוקרה על שם מנחם בגין לשנת תשע"ב:
2012
זוכת פרס בגין לשנת ה'תשע"ג היא מועצת הקבוצות והקהילות המשימתיות - ארגון המאגד בתוכו עשרות גרעינים קהילתיים וחברתיים של משפחות וצעירים, דתיים וחילונים שפועלים להתיישב באזורים מוחלשים על מנת לחזקם. זוכי אותות ההוקרה על שם מנחם בגין לשנת תשע"ג:
2013
זוכי פרס בגין לשנת ה'תשע"ד:
2014
זוכת פרס בגין לשנת ה'תשע"ה היא העמותה לזכר שלושת הנערים - משפחות יפרח, פרנקל ושער, על היותן סמל לעמידה ולכידות לאומית אשר חיזקו את רוח העם בשעת משבר.
2015
זוכי פרס בגין לשנת ה'תשע"ו הם ארגון 'מסע', גלילה רון פדר עמית והאב גבריאל נדאף
2016
זוכה פרס בגין לשנת ה'תשע"ז הוא פרויקט תגלית. שר החוץ לשעבר דוד לוי זכה באות הוקרה.
2017
זוכי פרס בגין לשנת ה'תשע"ח הם מלקולם הונליין ויגאל כהן-אורגד.
2018
זוכת פרס בגין לשנת ה'תשע"ט היא עמותת "אחריי!". אותות הוקרה הוענקו לרב חיים דרוקמן ולד"ר עינת וילף.
2019
זוכי פרס בגין לשנת ה'תש"ף הם עמותת איילים. ברנאר-אנרי לוי ויהודה לפידות זכו באות הוקרה.
2020
בשנת ה'תשפ"א, הענקת פרס בגין לא התרחשה, ככל הנראה בשל מגפת הקורונה.
2021
זוכה פרס בגין לשנת ה'תשפ"ב היא מכינת צהלי ע"ש תמר אריאל.
2022
זוכי פרס בגין לשנת ה'תשפ"ג הם יוסף חדאד, דוד עברי ועמותת אור למשפחות.
זכריה אלצ'אהרי
רבי זכריה אלצַ'אהִרִי (בערבית: زَكَرِيَّا اَلضَّاهِرِي), שנקרא גם הרז"א או יחיא בן סעיד, נולד בתימן בשנת 1519 בקירוב. על אף היותו תושב כוכבאן, מצפון-מערב לעיר הבירה צנעא, הייתה השפעתו גם על צנעא.
כשהיה בן 20 עזב את עיר אבותיו ואת ארץ מולדתו ויצא לתור בעולם. מתימן פנה מזרחית להודו, פרס, עיראק וטורקיה. משם המשיך אל גולת הכותרת של המסע - ארץ ישראל. בארץ התעכב במיוחד בערים צפת וטבריה. בצפת הוא התרשם מסדרי הישיבה שבראשה עמד רבי יוסף קארו, בעל ה"שולחן ערוך", ומהנהגותיו. מארץ ישראל הוא הדרים למצרים. במהלך מסעותיו פגש דמויות חשובות נוספות בעולם היהדות, כגון הרב סעדיה בן יוסף, הרב משה קורדובירו והרב משה מטראני.
בשנים 1568–1573 התנהלה מלחמה בין התימנים לבין הטורקים, שבמהלכה הדפו התימנים את הטורקים מארצם. בתום המלחמה, תפסו התימנים את מנהיגיה היהודיים של העיר צנעא והשליכו אותם לבית הסוהר, באשמת סיוע לטורקים. שבע שנים ישבו המנהיגים בבית הסוהר ועמם רז"א. הוא ישב פעם נוספת בבית הסוהר מסיבות שאינן ברורות.
את השנים בכלא ניצל הרב זכריה כדי להעלות על הכתב את מה ששמע וראה במסעותיו. דברים אלו סיפר בלשון המקאמה (שירה סיפורית מחורזת). במאקמות שכתב הוא כלל סיפורי עמים, משלי חיות, חידות לשוניות ותיאורי מסעות. בצד הדברים המשעשעים, כתב הרז"א גם דברי תוכחה, הגות ופילוסופיה.
טורנדו במגרש גרוטאות
טורנדו במגרש גרוטאות, הידוע גם בשם הכשל של הויל, הוא טיעון המנסה ללעוג להסתברות של אביוגנזה כהסבר למוצא החיים, על ידי השוואה ל"סיכוי שטורנדו שיעבור דרך מגרש גרוטאות ירכיב מטוס בואינג 747." הטיעון הוצע לראשונה על ידי האסטרופיזיקאי האנגלי פרד הויל (1915-2001), שניסה לבצע ניתוח סטטיסטי על מוצא החיים. למרות שהויל עצמו היה אתאיסט, הטיעון שלו הפך מאז לטיעון נפוץ מאוד בקרב מכחישי אבולוציה, בעיקר דתיים.
הטיעון נדחה על ידי רוב מכריע של ביולוגים. למי שמכיר את תיאורית האבולוציה, למרות שהסיכויים ליצירת חיים נראים כקלושים, אבולוציה מתקדמת על ידי מספר רב של צעדים בין-דוריים קטנים, כך שבכל דור שורדים המותאמים ביותר על ידי מנגנון הברירה הטבעית ולא על ידי יד המקרה, לאורך משכי זמן ארוכים מאוד. המעבר מצורת חיים פשוטה למורכבת אפשרי, משום שבכל צעד בדרך קיימת אוכלוסייה של יצורים חיים ומתפקדים, אשר סיכויי השרידות שלהם משופרים מאלה של הדור הקודם. מטוס הבואינג 747 לא עוצב על ידי פרץ יצירתיות בודד ובלתי סביר, בדיוק כמו שצורות חיים מודרניות לא נבנו באירוע בודד ופתאומי, בניגוד למה שטיעון המטוס במגרש הגרוטאות טוען.
זכריה אלצ'אהרי
בספר המסעות שני גיבורים:
טורנדו במגרש גרוטאות
הטענה של הויל
לפי האנליזה של פרד הויל, הסיכוי להשיג במקרה את כל 2000 האנזימים הנדרשים לחיים הוא אחד ל־1040,000. כפי שהויל אומר "סיכוי כל כך קטן עד שלא סביר שהוא יקרה אפילו אם כל היקום היה מרק אורגני אחד גדול". הויל מוסיף: "הסיכוי שצורות חיים מפותחות יותר ייווצרו בדרך זו, שקול לסיכוי שטורנדו שיעבור דרך מגרש גרוטאות ירכיב מטוס בואינג 747 מהחומרים שבמגרש."
זכריה אלצ'אהרי
להבנת רוב החוקרים חלק מהעלילות שחוו שני הגיבורים בספר המוסר הן תיאורים אוטוביוגרפיים. לספר המסעות נתן את השם ספר המוסר, ובהקדמה לספר הוא כתב:
טורנדו במגרש גרוטאות
פירוט
טיעון הטורנדו במגרש הגרוטאות נגזר מטיעונים פופולריים אחרים בשנות ה-1920, לפני הסינתזה האבולוציונית המודרנית, אשר נדחו על ידי מדענים המומחים בתחום האבולוציה.
זכריה אלצ'אהרי
"ספר המוסר, כל הקורא בו ילמד מוסר, ואם הוא מבין בעזרת ה' לא יחסר, ואם אין לו בינה - ה' מעליו סר, ולכן צריך להתפלל ולהתחנן לה' יתברך שיתן לו בינה לדעת מוסר."
טורנדו במגרש גרוטאות
פירוט
לפי איאן מוסגרייב, מחבר המאמר ״שקרים, שקרים מתועבים, סטטיסטיקה, והסתברות של חישובי אביוגנזה״, הטעויות בטיעון של הויל ושל אלה החוזרים על הטיעון הן אלה:
זכריה אלצ'אהרי
ספר המוסר שחיבר רז"א הוא מהיצירות השיריות האחרונות שנכתבו בשפה העברית עד לעת החדשה, וניכר מתוכנו שהמחבר ינק משירת ספרד והתבשם מטעמיה של שירת צפת.
טורנדו במגרש גרוטאות
קבלת הטיעון
טיעון הטורנדו במגרש הגרוטאות נדחה על ידי ביולוגים המתמחים באבולוציה משום שמומחים אלה יודעים ששום מבנה מורכב לא נוצר בצעד בודד. ביולוגיה אבולוציונית מסבירה איך מבנים תאיים מורכבים התפתחו על ידי ניתוח של צעדי ביניים הנדרשים ליצירת חיים קדם-תאיים. מצעדים אלה טיעונים כמו של הויל מתעלמים לגמרי, וכך גורמים לאנשים כמו הויל לטעות לחלוטין בהערכת ההסתברות של התהליך כולו.
זכריה אלצ'אהרי
נוסף לספר המוסר, חיבר רז"א ספר הלכות בנושא שחיטה ודיני טרפות, פירוש קבלי לתורה בשם צידה לדרך וכן שירים שונים כשהמפורסם בהם הוא "קריה יפהפייה" שנכתב בהשראת השיר "יפה נוף משוש תבל" של ר' יהודה הלוי.
טורנדו במגרש גרוטאות
קבלת הטיעון
הטיעון של הויל נשאר עד היום כטיעון בסיסי של בריאתנות, תכנון תבוני וביקורות אחרות על תורת האבולוציה. טיעון זה תויג ככשל לוגי על ידי ריצ'רד דוקינס בספריו השען העיוור והטיפוס על ההר הבלתי סביר: מסע באורחות האבולוציה. דוקינס טוען של קיומו של אלוהים, אשר לפי שימושים על ידי מאמינים תאיסטים בטיעון של הויל אחראי על ראשית החיים, לא אפשרי מבחינה הסתברותית במידה הרבה יותר גבוהה מהיווצרות ספונטנית של חיים, אפילו תחת ההנחות (השגויות) של הויל. דוקינס ממשיך ומפרט את טיעוני הנגד שלו בספר יש אלוהים? (באנגלית: The God Dellusion - הזיית האלוהים).
זכריה אלצ'אהרי
הוא נפטר בהיותו כבן שבעים שנה.
ביקורת עמיתים
ביקורת עמיתים (באנגלית: peer review או refereeing, וגם לקטורה) היא תהליך שיפוט חיצוני לבחינת חיבורים אקדמיים, המהווה שלב חיוני ונחוץ טרם אישורו לפרסום של מאמר מדעי או ספר מדעי בבמה מדעית, מודפסת או מופצת ברשת. מומחים מהתחום שבו עוסק החיבור הסוקרים אותו, נקראים "סוקרים", "קוראים" או "לקטורים". אלו בוחנים אם החיבור ראוי לפרסום בבמה המדעית, לבקשת עורכי כתב עת מדעי או הוצאת ספרים מדעית, או לקראת בקשה למענק מחקר. יוקרתם של פרסומים מדעיים תלויה בביקורת העמיתים, וההסתמכות על מאמרים שלא עברו ביקורת עמיתים אקדמית פחותה.
ביקורת עמיתים בתמצית
הצורך בביקורת עמיתים הוא כתוצאה מכך שהעבודה המדעית לעיתים מורכבת ומסובכת, ומתפרסת על פני תחומים רבים, ואיתור שגיאות דורש עין בוחנת נוספת ושיפוט חיצוני, המגדיל את הסיכוי שנקודות החולשה יאותרו. כמו כן ביקורת העמיתים יכולה לאתר ניסיונות זיוף, שימוש בשיטות עבודה שאינן נכונות, והסקת מסקנות שאינן נובעות מהממצאים או המחקר. גרסת מאמר שעוברת לסוקרים נקראת "קדם פרסום" (Preprint).
הסוקרים הם מומחים בנושא שבו עוסק הפרסום המדעי הנסקר. הסוקר מציין את ערכו של הפרסום בעיניו ומעלה הצעות לשיפור. משוב זה מגיע לצוות עורכי הפרסום המדעי, כתב העת או קרן המחקר, ובסופו של דבר בדרך כלל גם למחבר עצמו. המלצות הסוקרים לגבי הטיוטה בדרך כלל יכולה להיות:
תשובת הסוקרים היא בגדר המלצה בלבד, ואינה מחייבת את עורכי הפרסום המדעי. אסור לסוקרים לפעול בקבוצה ואל לסוקרים ליצור קשר זה עם זה. לרוב אין הסוקרים יודעים את זהותם של סוקרים אחרים. לא נדרשת הסכמה בין דעותיהם, ובכך עבודתם שונה מאוד מזו של חבר מושבעים. סגנון עבודה עצמאי זה מבטיח חוות דעת עצמאיות לחלוטין.
זהות הסוקרים אמורה הייתה להישאר עלומה בפני מחברי המאמר המדעי אותו הם בוחנים, אך עם השנים השתנה הדבר וכיום רוב כתבי העת מאפשרים לסוקר להחליט אם רצונו בחשיפת זהותו למחבר, ומקובל לעיתים אף לאזכר את שם הסוקר במפורש בעת פרסום המאמר.
יש שמחמירים ומנהיגים נורמה של "סמיות כפולה". לא רק שהמחבר אינו יודע מי הסוקר, גם הסוקר אינו יודע מי המחבר. מהמאמר מושמט כל אזכור לזהות יוצרו. לעיתים קשה ואפילו בלתי אפשרי ליצור סמיות כפולה, כאשר מהפרסום עצמו ברורה האסכולה המחקרית שממנה בא מחברו, ואסכולה זו עלולה להיות מצומצמת מאוד.
בספרים ובכתבי עת בחירת הסוקרים היא לרוב מטלה שעליה אמון העורך. קרנות מחקר מקימות ועדה שתפקידה לברור בין הפניות הצפויות להגיע.
בענפי המדע מקובל מאוד לקיים כנס מדעי. כדי לקבל רשות דיבור על המדענים לשלוח מראש חיבור מדעי קצר יחסית. זה נבחן על ידי ועדת הכנס, ובדרך כלל היא פונה אל סוקרים. מאחר שכנסים תחומים בלוחות זמנים נוקשים, היכולת לתקן ולשפץ את העבודה מוגבלת, ומרחב הגמישות בהחלטה לגביה מצומצם.
כאשר מסכמים הסוקרים, בדרך כלל שניים או שלושה, את הערותיהם ואת הצעותיהם ומגישים אותן לעורך, הוא מעבירן לעיון המחבר (ייתכן שהיו הערות שסומנו כחשאיות ומיועדות לעורך בלבד), ומחליט האם לפרסם את המאמר. במקרה של סתירה בין ההערכות שקיבל, בדרך כלל הוא יפנה לסוקר נוסף, כדי שקולו יהיה זה המכריע. במקרה כזה אפשר גם לפנות למחבר ולבקש ממנו שישיב לביקורת השלילית על עבודתו. המענה יישקל בידי העורך, ולעיתים ייתכנו חילופי דברים ארוכים בין מבקר למבוקר.
בסופו של דבר ייתכן שהמאמר יתקבל או יידחה, ולעיתים קרובות – יתקבל על תנאי שייערכו בו שינויים והגהות מסוימים.
גיוס סוקרים
גיוס סוקרים הוא משימה מורכבת. זאת משום שהסוקרים אינם מקבלים תמורה כספית, והעבודה דורשת מהם זמן שיכול להיות מופנה לקידום מחקריהם שלהם. עם זאת, שימוש כסוקר בשירותיו של כתב עת נחשב (תוך שמירת החיסיון על זהות המאמרים נסקרו) מוסיף ליוקרה המקצועית ולמומחיות. קהל הסוקרים מורכב ברובו מכאלו שבעצמם מוציאים פרסומים מדעיים, ומבינים אל נכון את חשיבותו של מנגנון ביקורת העמיתים. עורכים שיודעים שחוקר מסוים נזקק או יזדקק לסיועם יכולים לנצל זאת כדי להטיל עליו את עול תפקיד הסוקר. לפעמים התנדבות לשמש סוקר היא תנאי מקדים למענק מחקר או לחברות באיגוד מקצועי.
בעיה קשה בזמננו, בשל המעבר להתמחות בתחומים יותר ויותר מצומצמים, היא מיעוט המומחים בנושא מסוים. במצב כזה יש בעייתיות גדולה בהשגת סוקר שיהיה נקי מניגוד אינטרסים. במיוחד יתקשו כתבי עת מהדרגה השנייה וקרנות מחקר דלות אמצעים לשכנע את המדענים הזמינים המעטים להקדיש להם מזמנם.
מסיבות מובנות משתדלים שלא לבחור את הסוקרים מבין קרוביהם, ידידיהם ועמיתיהם של המחברים. בנוסף, על הסוקרים עצמם להודיע על כל ניגוד עניינים שעלול לעלות. לעיתים קרובות מציעים למחברים להעלות בעצמם שמות של סוקרים אפשריים, ואף מאפשרים להם לציין סוקרים שאין הם מעוניינים בהם וטעמים לפסילתם. הצורך לשאול את המחברים עצמם לשמות סוקרים נובע מתחומי ההתמחות המצומצמים המקובלים במדע המודרני. לעיתים קרובות אין לעורך ידע רב על הנושא הספציפי שבו עוסק המאמר שהופקד בידיו ועל המומחים בו.
סגנון הסקירה
הסקירה יכולה להיות דקדקנית ומחמירה מאוד ויכולה להיות מקלה יותר. הדבר תלוי הרבה בהיצע ובביקוש שעמם מתמודד העורך. כתב עת יוקרתי כ-Nature, המפרסם חמישה אחוזים מהפרסומים הנשלחים אליו, יכול להרשות לעצמו לדחות עבודות טובות מאוד, אם אין הן פריצות דרך של ממש. כתבי עת אחרים מדפיסים כל מה שאינו שגוי וזניח לחלוטין.
הנורמות משתנות מדיסציפלינה לדיסציפלינה. בקרב העוסקים בפיזיקה, למשל, רווחת הדעה כי יש לפרסם כל מה שאינו שגוי, וה"שוק" כבר יחליט איזה ערך יש למאמר. גם כשאוחזים בהשקפה כזו, יכולה ביקורת העמיתים למנוע משגיאות ברורות להתפרסם ובכך לשפר את איכות התוצר הסופי.
חסרונות התהליך
קיימת גם ביקורת על ביקורת העמיתים. ביקורת נפוצה על ביקורת העמיתים נוגעת לאיטיות שלה. בדרך כלל נדרשים חודשים ולפעמים שנים עד שההליך מסתיים, והמאמר רואה אור בדפוס.
מנגד היו שהצביעו על המספר הגדול של כתבי עת מדעיים, מה שמקשה מאוד על כל ניסיון לשלוט בזרימת המידע.
פרסומים חשובים שלא עברו ביקורת עמיתים
על אף שבמתודולוגיה המדעית המודרנית תופסת ביקורת העמיתים חשיבות רבה כל כך, יש כמה פרסומים חשובים שלא בוצע בהם הליך זה במובן המתואר פה.
מאמריו פורצי הדרך של אלברט איינשטיין פורסמו בשנת 1905 ב"שנתון הפיזיקה" הגרמני בלא שיעברו ביקורת עמיתים, לפי החלטתם שני העורכים, מקס פלאנק ווילהלם וין, שניהם פיזיקאים ידועים לתהילה, שעתידים היו לזכות בפרס נובל לפיזיקה. באותה עת מוסד ביקורת העמיתים לא היה מפותח, ואחרי פרסום הבכורה ניתן למדען קרדיט רב. נטל ההוכחה לא היה על כתפיו, אלא על כתפי המתנגדים לטענותיו.
מאמרם של ג'יימס ווטסון ופרנסיס קריק על גילוי מבנה ה-DNA; המאמר פורסם ב-Nature מבלי שעבר הליך של ביקורת, כפי שנאמר: "נכונותו הייתה ברורה מאליה", ואילו החשש שתוכנו ידלוף בטרם עת היה גדול. העורכים הסתפקו בהמלצה של הפיזיקאי ויליאם לורנס בראג.
השערת פואנקרה נחשבה במשך שנים לאחת הבעיות הפתוחות החשובות ביותר בטופולוגיה ואף נבחרה על ידי מכון קליי למתמטיקה כאחת משבע בעיות המילניום, שעבור פתרון מלא של אחת מהן מציע המכון פרס כספי בסך מיליון דולר. המתמטיקאי גריגורי פרלמן בחר לפרסם את הוכחתו להשערה בדרך לא רגילה, דרך ה-arXiv באינטרנט, ולא בכתב עת העובר ביקורת עמיתים, ובכך נמנע מלקיים את אחד התנאים לקבלת הפרס.
ביקורת עמיתים והונאה
ביקורת עמיתים לא נועדה לגלות זיופים. ההנחה שעומדת בבסיסה היא שמחבר המאמר פרסם את מחקרו בתום לב ומבלי שבדה נתונים. לסוקרים אין בדרך כלל גישה לכל החומר המחקרי, ולמעט תחומים תאורטיים לחלוטין, כמו מתמטיקה, אין מנוס מלהסתמך על מידה של אמון.
קיימות דוגמאות למקרי הונאה ברורים שעברו את שלב הביקורת ונחשפו רק כאשר חוקרים אחרים לא הצליחו לחזור על הממצאים. דוגמה שהתפרסמה ב-2002 היא זו של יאן הנדריק שן, חוקר גרמני שפרסם במיטב כתבי העת, ביניהם Nature, שישה עשר מאמרים, שיכולים היו לזכות אותו בעתיד בפרס נובל. כולם נמצאו מזויפים. ביקורת העמיתים לא עלתה על התרמית, והיא נחשפה בעיקר בשל שגיאה חובבנית ביותר שעשה שון: הוא השתמש באותו גרף של תוצאות עבור שני מחקרים שונים. בסופו של דבר לא רק שפוטר ממעבדות בל, אלא גם תואר הדוקטור נשלל ממנו.
אברהם צבי פינחס
רבי אברהם צבי פינחס; ח' באדר א' תרכ"ד, 15 בפברואר 1864 - כ"א בכסלו תש"ד, 18 בדצמבר 1943) היה רב ליטאי, כיהן ברבנות מספר עיירות, והתפרסם כרבה של טיקטין, בה כיהן במשך עשרים שנה. בסוף ימיו עלה לארץ ישראל והתגורר בתל אביב. נודע כדרשן מחונן.
קורות חיים
נולד בנובי דבור, פולין, הסמוכה להורדנה (לימים בבלארוס), לרב יצחק אייזיק פינחס (שם המשפחה המקורי היה אליאשברג) ולאשתו פרומה (לבית גולדשמידט). למד בילדותו אצל רבי מנדלי מדוברובה, ואחר כך בישיבות ליטא, בישיבת שער התורה בגרודנה אצל רבי משה טרופ, ובישיבת רוזינוי אצל רבי מרדכי גימפל יפה.
נישא לחיה גיטל קְרֶשֶׁס בת רבי יצחק משה (בנו הלמדן של הגביר שרגא פייבל קרשס) מביאליסטוק והמשיך בלימודיו לאחר נישואיו באיישישוק, בה למד עם הרב יואל הרצוג, ומאוחר יותר בישיבת וולוז'ין, בה היה תלמידם של הנצי"ב מוולוז'ין ורבי חיים סולובייצ'יק. חבריו לישיבה היו הרבנים לעתיד איסר זלמן מלצר, משה מרדכי אפשטיין צבי שטינמן (לימים רבה של רחובות) ואברהם יצחק הכהן קוק. לפי עדות בניו של הרב פינחס, השניים למדו בחברותא. עוד סיפרו כי אביהם הוא למד בארבע שנותיו בישיבה במשך שמונה עשרה שעות ביממה ולא דיבר דברים בטלים.
ב-1886 נסמך לרבנות בידי הנצי"ב מוולוז'ין. הוא שב לבית חמיו בביאליסטוק והיה פעיל בארגון שיעורי תורה. ב-1888 התמנה לרבנות העיירה קופצ'ווה, ב-1901 עבר לכהן ברבנות סרהייא (סייריאי ) הסמוכה לסובאלק. באותן שנים סייע לרב שמואל מוהליבר בענייניו הציוניים.
החל מסוף שנת 1908 (ג' בטבת תרס"ט) כיהן כרבה של טיקטין. הוא נודע במיוחד בשל מאמציו הרבים לרווחת בני קהילתו בימי מלחמת העולם הראשונה.
בשנת תרע"ד, נפטרה אשתו חיה גיטל. לאחר מותה נישא בשנית לצינה זלמן מביאליסטוק.
בשנת 1928 עזב את טיקטין ועלה לארץ ישראל. הוא נתקבל בנמל יפו בנוכחות מאות אנשים. בארץ ישראל לא כיהן במשרה רבנית והתמקד בלימוד וכתיבת חידושי תורה. הוא התגורר בתל אביב, בביתו ברחוב הגלבוע התקיימו מנייני תפילה, ו"בית הכנסת" הזה כונה "אוהל אברהם".
נפטר בתל אביב בכ"א בכסלו תש"ד, 18 בדצמבר 1943, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
מחתרת מזג האוויר
הרקע להקמת הארגון
בסוף שנות השישים הסלימו ההתקפות הצבאיות של ארצות הברית בדרום-מזרח אסיה ובעיקר בווייטנאם, ובארצות הברית גדלה והתרחבה תנועת ההתנגדות למלחמה, ובמקביל לבלבה גם התנועה לזכויות האזרח. בתקופה זו פעלו מספר קבוצות סטודנטיאליות רדיקליות בארצות הברית, ביניהם הארגון סטודנטים למען חברה דמוקרטית.
בדצמבר 1968 פרסם מייק קלונסקי, שהיה פעיל בסטודנטים למען חברה דמוקרטית מאמר תחת הכותרת "לעבר תנועת נוער מהפכנית" בו טען כי לעובדים צעירים יש את הפוטנציאל לקיים תנועה מהפכנית שתפיל את הקפיטליזם. הרעיונות במאמר אומצו במהרה בקרב פעילי סטודנטים למען חברה דמוקרטית, ובהמשך הקים קלונסקי קבוצה בשם "תנועת הנוער המהפכנית" (RYM). במהלך קיץ 1969 סטודנטים למען חברה דמוקרטית החל להתפרק בסדרה של פיצולים, והקבוצה RYM בהנהגת קלונסקי הפכה ל-RYM II במקביל להתגבשות הקבוצה RYM I אותה הנהיגה הפעילה ברנדין דורן. מתוך תחושה ששנים של התנגדות לא אלימה כשלו כישלון חרוץ בעצירת מלחמת וייטנאם, החלו פעילי RYM I לנקוט בפעולות ישירות אגרסיביות יותר ויותר.
בוועידת סטודנטים למען חברה דמוקרטית שהתקיימה ביוני 1969 הופצו שני מסמכים, הראשון היה המניפסט של קלונסקי והשני נשא את הכותרת "אתה לא צריך חזאי כדי לדעת לאן הרוח נושבת" שנחתם בידי 11 פעילים שרבים מהם היו לימים חברים במחתרת מזג האוויר. המסמך ניסח את הבסיס האידאולוגי לפיו פעלו חברי מחתרת מזג האוויר בהמשך וקרא לתנועה מהפכנית שתנקוט בפעולות לא חוקיות, ביניהן פעולות אלימות. באותה ועידה קראו הפעילים לסטודנטים רבים להצטרף אליהם לגל "פעולות לאומיות" שתוכננו ל-8–11 באוקטובר תחת הסיסמה "להביא את המלחמה הביתה", וביולי 1969 ביקרה משלחת של מנהיגי מחתרת מזג האוויר בקובה שם נפגשו עם נציגים מצפון וייטנאם שעודדו אותם לקיים פעולות פוליטיות חמושות על מנת לעצור את ההתקפות של ארצות הברית על וייטנאם, והארגון החל לקבל מימון, כלי נשק ואימונים מקובנים. באוקטובר, סטודנטים רבים אכן הצטרפו לפעילי מחתרת מזג האוויר במה שנודע כ"ארבעת ימי הזעם", הפעולה המוכרת הראשונה של מחתרת מזג האוויר, במהלכם אלפי סטודנטים לקחו חלק בהפגנות ומהומות ברחבי שיקגו תוך שהם גורמים נזק רב לרכוש.
בדצמבר 1969 התקיימה הוועידה האחרונה של סטודנטים למען חברה דמוקרטית, אותה ניהלו חברי מחתרת מזג האוויר. בוועידה השתתפו כ-300 פעילים ופעילות, ובתחילתה ברנדין דורן קראה למשתתפים להפסיק לפחד ממאבק חמוש. במהלך חמשת ימי הוועידה המשתתפים נפגשו בקבוצות קטנות ולא רשמיות ודנו במשמעויות של ירידה למחתרת ובדרכי הפעולה בהן ינקטו בהמשך.
הפצצת מצבת הזיכרון לשוטרי היימרקט
ב-6 באוקטובר 1969, קצת לפני מהומות ימי הזעם, חברי מחתרת מזג האוויר הטמינו פצצה תחת פסל שנועד להנציח את השוטרים שנהרגו במהלך מהומות היימרקט בשנת 1886. הפצצה ניפצה מספר חלונות באזור ופירקה את הפסל לחתיכות. הפסל חודש ב-4 במאי 1970 ופוצץ בשנית בידי מחתרת מזג האוויר ב-6 באוקטובר באותה השנה ולאחר מכן הוצבה על הפסל שמירה משטרתית 24 שעות ביממה. פעילי מחתרת מזג האוויר פרסמו הצהרה בה כתבו "כרגע פוצצנו את הפסל בכיכר היימרקט זו השנה השנייה ברציפות על מנת להראות את נאמנותנו לאחינו בבתי הכלא בניו יורק ולאחינו השחורים בכל מקום. זהו שלב נוסף בדרכנו למהפכה בה תופל החברה הגזענית והפשיסטית שלנו. כוח לעם". בפברואר 1972 הועבר הפסל למטה המשטרה הראשי בשיקגו.
ימי הזעם
ביום השני כ-2,000 מפגינים שהונהגו בידי הארגון RYM II קיימו צעדות מחאה לא אלימות ברחבי העיר. ביום הרביעי למחאה חברי מחתרת מזג האוויר התארגנו מחדש וכ-300 מהם צעדו בלופ כשהם נמצאים תחת אבטחה משטרתית כבדה. המפגינים החלו לנפץ חלונות של חנויות ומכוניות באופן מתוזמן, אך השוטרים שהגיעו מוכנים עצרו כמחצית מהקהל ברבע שעה.
פיצוץ הבית בגריניץ' וילג'
ב-6 במרץ 1970, הכינו חברי מחתרת מזג האוויר פצצה במטרה להפציץ נשף משטרתי שתוכנן להתקיים כמה ימים לאחר מכן. הפצצה התפוצצה בבית מסתור של חברי המחתרת בגריניץ' וילג' ושלושה מחבריה נהרגו.
הפצצת הפנטגון
ב-19 במאי 1972 הטמינו חברי מחתרת מזג האוויר פצצה בשירותי נשים בחלק של חיל האוויר בפנטגון. הפיצוץ גרם להצפה שהשמידה מספר מחשבים שהכילו מידע מסווג. פעילים רדיקליים ברחבי העולם שיבחו את ההפצצה שמחתרת מזג האוויר הכריזה עליה כעל פעולת תגמול על ההפצצות של ארצות הברית בהאנוי.
הבריגדה הנשית
הבריגדה הנשית של מחתרת מזג האוויר הייתה קבוצה של נשים שהיו חברות במחתרת מזג האוויר וחברו כדי ליצור "תנועת נשים מיליטנטית שמחויבת להשמדת האימפריאליזם האמריקאי" ולנצל את "השוביניזם הגברי" כחולשה אסטרטגית. הקבוצה הונהגה בידי ברנדין דורן. הבריגדה הנשית פעלה גם בתוך הארגון כדי לאגד את הנשים הפועלות בו, ולדון בפוליטיקה פמיניסטית ובקשר שלה למאבקים האחרים אותם ניהלו.
הבריגדה הנשית לקחה אחריות על מספר הפצצות ביניהם הפצצת המרכז ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת הרווארד ב-14 באוקטובר 1970 שבוצעה על מנת להביע סולידריות עם אנג'לה דייוויס שנעצרה זמן קצר לאחר מכן, הפצצת משרדי מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית ב-6 במרץ 1974 לכבוד יום האישה הבינלאומי שצוין יומיים לאחר מכן, פעולה שבוצעה לזכרם של הפעילים שנהרגו בפיצוץ בגריניץ' וויליג'.
רמון מדינה בז'ו
מדינה בז'ו החל את הקריירה בראסינג קלוב, וזכור מהתקופה המוצלחת בריבר פלייט בה זכה בשש אליפויות ארגנטינה ובגביע ליברטדורס 1996. הוא שיחק בקבוצות נוספות בארגנטינה וביפן, וייצג את נבחרת ארגנטינה 17 פעמים, בין היתר בטורנירי קופה אמריקה ב-1991 וב-1993 בהם זכתה ארגנטינה, ובמונדיאל 1994.
קריירת משחק
מדינה בז'ו החל את קריירת המשחק במדי קבוצת הנוער של המועדון החובבני אורקיסה מהליגה הרביעית בעיר הולדתו גואלגואי. הוא הגיע לראשונה לליגה הבכירה כשחתם בראסינג קלוב בשנת 1986. ב-1988 היה שותף לזכייתה של הקבוצה במהדורה הראשונה אי פעם של סופרקופה סודאמריקנה, לאחר ניצחון במפגש גמר כפול מול קרוזיירו. מדינה בז'ו עלה כמחליף בשני משחקי הגמר, וקבוצתו זכתה בתואר בפעם היחידה בהיסטוריה שלה.
לאחר שתי עונות וחצי בראסינג, עבר מדינה בז'ו לריבר פלייט. הוא היה חלק משמעותי בקבוצה שזכתה באליפות ארגנטינה בעונת. החל מ-1991 פעלה בליגה בארגנטינה שיטת אפרטורה וקלאוסורה, ועד ל-1993 הוסיף מדינה בז'ו שני תוארי אליפות אפרטורה עם ריבר. על הופעותיו ב-1993 בריבר ובנבחרת ארגנטינה, שזכתה באותה שנה בקופה אמריקה, זכה מדינה בז'ו בתואר כדורגלן השנה בארגנטינה.
ב-1994 עבר מדינה בז'ו לליגה היפנית והצטרף לקבוצת יוקוהמה מרינוס. הוא שיחק שנתיים בקבוצה, וב-1995 קבע שיא קריירה של 21 שערי ליגה, אותם כבש בארבעים הופעות.
לאחר שתי עונות במדי הקבוצה חזר מדינה בז'ו לארגנטינה ולקבוצת ריבר פלייט. גם ההצלחה לא איחרה לבוא, ומדינה בז'ו זכה עם קבוצתו בשלוש אליפויות ברציפות - אפרטורה 1996, קלאוסורה ואפרטורה 1997. באותן שנים זכתה ריבר גם להצלחה בינלאומית. היא זכתה בגביע ליברטדורס 1996 תוך שהיא מדיחה בדרכה את ספורטינג קריסטל, סן לורנסו ואוניברסידד דה צ'ילה ומנצחת בגמר את אמריקה קאלי. ב-1997 זכתה בסופרקופה סודאמריקנה, לאחר ניצחון בגמר על סאו פאולו. עם זאת, למדינה בז'ו היה חלק קטן בהצלחה של ריבר באותן השנים, שכן מאמן הקבוצה דאז, רמון דיאס, העדיף על פניו את החלוצים אנסו פרנצ'סקולי, הרנן קרספו ומרסלו סאלאס, כך שמדינה בז'ו היה ברוב שלבי העונה שחקן ספסל בלבד, ולא שותף במשחקי הגמר של ריבר באותן שנים.
בשנת 1997 הצטרף מדינה בז'ו לטאז'רס, ובעונתו הראשונה בקבוצה סייע לה להעפיל לליגה הבכירה. ב-1999, לאחר שנתיים בקבוצה, הודיע מדינה בז'ו על פרישה ממשחק פעיל בגיל 33. כעבור שנתיים הפתיע מדינה בז'ו כשחזר מפרישה לקבוצת ספורטיבו דוק סוד מהליגות הנמוכות בארגנטינה. ב-2005, לאחר שלוש עונות במדיה ועונה נוספת במדי חובנטוד אונידה, פרש מדינה בז'ו סופית בגיל 39.
נבחרת ארגנטינה
מדינה בז'ו זומן פעם נוספת על ידי באסילה לסגל ארגנטינה לקראת קופה אמריקה 1993. גם בטורניר זה רשם שתי הופעות, שתיהן כשחקן הרכב. ההופעה השנייה והאחרונה שלו בטורניר הייתה מול בשלב רבע הגמר. המשחק הגיע לדו-קרב בעיטות עונשין לאחר שוויון 1-1 בתום ההארכה, ומדינה בז'ו בעט וכבש את הפנדל החמישי של קבוצתו בדרך לניצחון 5–6. ארגנטינה המשיכה כל הדרך לזכייה שנייה ברציפות בתואר.
זמן קצר לאחר הטורניר, בין אוגוסט לספטמבר 1993, שותף מדינה בז'ו בחמישה משחקים במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994, במהלכם כבש ארבעה שערים. התפוקה הגבוהה הבטיחה לו את המקום בסגל של באסילה לקראת מונדיאל 1994 בארצות הברית. בטורניר עצמו רשם מדינה בז'ו שתי הופעות מאכזבות כמחליף - הראשונה בהפסד 0–2 ל בשלב הבתים, והשנייה בהפסד 2–3 ל בשמינית הגמר שהביא להדחתה של ארגנטינה.
בסך הכול רשם מדינה בז'ו 17 הופעות במדי ארגנטינה, בהן כבש חמישה שערים.
יוהאן פרידריך אוברבק
יוהאן פרידריך אוברבק (בגרמנית: Johann Friedrich Overbeck; 3 ביולי 1789 – 12 בנובמבר 1869) היה צייר גרמני וחבר בתנועת הנצרתיים.
ביוגרפיה
יליד ליבק, אבותיו במשך שלושה דורות היו כמרים פרוטסטנטים; אביו כריסטיאן אדולף אוברבק (1755–1821) היה דוקטור למשפטים, משורר, מיסטיקן בליבק. קרוב לאחוזה המשפחתית בקניגשטראסה עמדה הגימנסיה, שם היה המנהל הדוד שלו, דוקטור לתאולוגיה וסופר. שם יוהאן קיבל הדרכה באמנות.
לדעתו של אוברבק, אופי האמנות האירופית הושחת ברחבי אירופה, עוד מאות שנים לפני המהפכה הצרפתית. הוא ביקש לבטא את האמנות הנוצרית לפני ההשפעה של תקופת הרנסאנס המאוחרת, תוך מחיקת ההשפעות שלה, וללכת בדרכי ציירי הרנסאנס האיטלקיים המוקדמים, עד לרפאל. יחד עם אמנים צעירים אחרים שלא היו מרוצים מהאקדמיה הוא הקים קבוצה בשם גילדת סנט לוק, המוקדשת לחקר חזונו האלטרנטיבי באמנות. לאחר ארבע שנים ההבדלים בין קבוצתו לבין האחרים באקדמיה הפכו לבלתי ניתנים לגישור, עד שאוברבק וחסידיו גורשו מהאקדמיה.
הוא נסע לרומא, לשם הגיע בשנת 1810. רומא הפכה במשך 59 שנים למרכז עבודתו. אליו הצטרפה חבורת אמנים דומים, ביניהם פטר פון קורנליוס, וילהלם פרידריך שדו ופיליפ וייט, ששכנו במשותף במנזר הפרנציסקני הישן של סן איזידורו, ונודעו בקרב חברים ואויבים כתנועת הנאזרין. העקרונות שלהם היו עבודה קשה וכנה וחיים קדושים. הם נמנעו מאליליות, ראו ברנסאנס שקר, ובנו את ההתחדשות על הטבע הפשוט ועל האמנות הרצינית של פרוג'ינו, פרנצ'סקו פרנסיה ורפאל. מארי אלנרידר הייתה תלמדתה באותה תקופה.
אוברבק בשנת 1813 הצטרף לכנסייה הרומית-קתולית, ובכך הוא האמין כי אמנותו זוכה לטבילה נוצרית.
לקונסול הפרוסי, ג'ייקוב סלומון ברתולדי, היה בית על פסגת גבעת פינסיאן, שנקרא פאלאצו צוקארי או קאזה ברתולדי, והוא העסיק את רביעיית הציירים: אוברבק, קורנליוס, ויט ושדו כדי לצייר פרסקו גדול בנושא סיפורם של יוסף ואחיו. הנושאים שנפלו בחלקו של אוברבק היו שבע שנות הרעב ויוסף שנמכר על ידי אחיו, שהסתיימו בשנת 1818.
באותה שנה הזמין הנסיך מאסימו מאוברבק, קורנליוס, וחבריהם לכסות את הקירות והתקרות של ביתן הגן שלו. ליד סנט ג'ון לטרן, עם ציורי קיר הממחישים את טאסו, דנטה ואריסטו. לאוברבק הוקצה חדר לקשט באיור של ירושלים. כמו כן קומפוזיציות שתפסו קיר אחד שלם, של המפגש של גודפרי דה בולון ופיטר הנזיר. לאחר עיכוב של עשר שנים, ציורי הפרסקו הושלמו.
אוברבק נבחר כחבר כבוד זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים בשנת 1864.
הוא נפטר ברומא בשנת 1869. הוא נקבר בכנסיית סן ברנרדו אל טרמה.
פרבולואיד היפרבולי
בגאומטריה, פרבולואיד היפרבולי הוא משטח ישרים הדומה בצורתו לאוכף. אפשר לסרטט אותו במערכת צירים תלת־ממדית, על ידי המשוואה הבאה: כאשר c > 0. משוואה זאת יוצרת פרבולה: כאשר x = 0 - פרבולה כלפי מעלה, וכאשר y = 0 - פרבולה כלפי מטה.
מאפיינים
ניתן להציג את הפרבולואיד ההיפרבולי גם בצורה הפרמטרית הבאה: העקמומיות הגאוסיינית של הפרבולואיד ההיפרבולי עם הפרמטרים הנ"ל היא: והעקמומיות הממוצעת של הפרבולואיד ההיפרבולי עם הפרמטרים הנ"ל היא:
אם נסתכל על הפרבולואיד ההיפרבולי מהצורה: אם נסובב אותו בכיוון החיובי של z בזווית של, אז על פי כלל יד ימין, נקבל את המשוואה: ואם a=b, אז אפשר לפשט ולקבל את המשוואה:
When Dream and Day Unite
When Dream and Day Unite (כשחלום ויום מתאחדים) הוא אלבום הבכורה של להקת הפרוג מטאל, Dream Theater. האלבום יצא ב-6 במרץ 1989.
באותו זמן חברו לדרים ת'יאטר: צ'ארלי דומיניצ'י (סולן), קווין מור (קלידן), ג'ון מיונג (באס), ג'ון פטרוצ'י (גיטרה) ומייק פורטנוי (תופים). רק פטרוצ'י ומיונג נשארו היום בלהקה.
בשנת 2004, בחגיגות החמש עשרה לאלבום, הופיעה הלהקה בלוס אנג'לס, קליפורניה וניגנו את כולו. ב־12 במרץ 2002 שיחררו One Way Records את האלבום בגרסה מחודשת בעזרת טכנולוגיית 32 ביט. רק 10,000 עותקים הוצאו - מסומנים בזהב מבריק - לרחבי העולם.
קריסטין דייוויס
קריסטין לאנדן דייוויס (באנגלית: Kristin Landen Davis; מכונה גם קריסטין לי דייוויס; נולדה ב-23 בפברואר 1965) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית. ידועה בשל גילום דמותה של שארלוט יורק גולדנבלט בסדרה "סקס והעיר הגדולה" של רשת הטלוויזיה HBO.
ביוגרפיה
דייוויס נולדה בבולדר, קולורדו שבארצות הברית, כבת יחידה. הוריה התגרשו כשהייתה תינוקת. אביה החורג, פרופסור קייט דייוויס, אימץ אותה, אחרי שנשא לאישה ב-1968 את אמה, דורותי, מנתחת מערכות באוניברסיטה. יש לה שלוש אחיות חורגות מנישואיו הראשונים של אביה.
דייוויס רצתה להיות שחקנית מאז שהייתה בת 10, כשהיא לוהקה להפקת תיאטרון קהילתי של שלגיה ושבעת הגמדים. דייוויס גרה בקרוליינה הדרומית עד שסיימה את בית הספר התיכון פלורה ב-1983. היא עברה לניו ג'רזי, שם למדה באוניברסיטת ראטגרס. דייוויס סיימה את לימודיה בבית ספר מייסון גרוס לאמנויות של האוניברסיטה ב-1987.
טלוויזיה
אחרי שסיימה ללמוד באוניברסיטה ב-1987, עברה דייוויס לניו יורק ועבדה כמלצרית, ואחר כך פתחה עם חברה סטודיו ליוגה. "הפריצה הגדולה" שלה הגיעה ב-1995, אז קיבלה את התפקיד של ברוק ארמסטרונג קמפבל בסדרה "מלרוז פלייס". היא עזבה את הסדרה אחרי שנה אחת אחרי שהמפיקים נוכחו לדעת שהצופים לא חיבבו את דמותה. דייוויס שיחקה גם בסדרות טלוויזיה אחרות בכללן "חברים", "ויל וגרייס" ו"סיינפלד".
בשנת 1998 לוהקה דייוויס כשרלוט יורק בסדרת הדרמה הקומית "סקס והעיר הגדולה", והייתה חלק מצוות השחקנים עד שהסדרה הסתיימה ב-2004. היא הייתה מועמדת לפרס אמי על תפקידה בעונה האחרונה.
דייוויס אירחה את התוכנית "200 Greatest Pop Culture Icons" של רשת הטלוויזיה VH1. ב-2005 כיכבה בפיילוט לסדרת הטלוויזיה "Soccer Moms" שבה היא וג'ינה טורס גילמו את דמותן של אמהות החיות בפרוורים ועובדות כחלטורה כבלשיות פרטיות. היא גם שיחקה את Miss Spider בסדרה "Miss Spider's Sunny Patch Kids" ובסדרת ההמשך "Miss Spider's Sunny Patch Friends".
בשנת 2020 החלה להנחות את תוכנית השידוכים "מי יעשה איתי ילד?" ברשת FOX.
ב-9 בדצמבר 2021 עלתה לאוויר סדרת הספין אוף ל"סקס והעיר הגדולה", "פשוט ככה" בה חוזרת דייוויס על דמותה של שארלוט יורק גולדנבלט.
סרטים
שיחקה בסרט "הרפתקאות שארקבוי ולבהגירל בתלת מימד", בסרט וולט דיסני "The Shaggy Dog", בסרט "להאיר את השכונה" ובסרט חג המולד "Three Days" של רשת ABC Family.
הופיעה בסרט הקולנוע "סקס והעיר הגדולה" (המבוסס על סדרת הטלוויזיה) בשנת 2008, אותו ביים מייקל פטריק קינג.
ב-2009 הייתה אחת הכוכבים בסרט "טיפול זוגי", קומדיה שסיפרה את סיפורם של ארבעה זוגות שלוקחים חלק בסדרת טיפולים באי נופש טרופי.
עיסוקים אחרים
ב-2008 הודיעה בלק, רשת בתי הכלבו הפרטית הגדולה ביותר במדינה, על שותפות עם דייוויס. ההסדר כלל קו בגדי נשים ואביזרים נלווים שהושק באותה שנה ב-125 חנויות שונות ובאתר האינטרנט, עם תוכניות עתידיות להתרחב לחנויות נוספות. במסיבת העיתונאים של בלק שבה הוכרז על השקת קו המוצרים הזכירה דייוויס את העובדה שגדלה בדרום קרוליינה כחלק מההשראה שלה לעבוד עם הרשת.
חיים אישיים
בשנת 2009 ביקרה באפריקה בשל אהבתה הרבה לפילים, שם מצאה גור פילים יתום, והביאה אותו למרכז שיקום לפילים ובכך הצילה אותו. בשל דאגתה לפילים, דייוויס קיבלה הכרה וזכתה בפרס וילר הניתן לאישי ציבור הדואגים לבעלי חיים.
בעבר הייתה דייוויס פעילה בארגון הצדקה אוקספם. אולם ב-2009 ויתר הארגון על שירותיה, עקב חוזה פרסום שחתמה דייוויס עם חברת הקוסמטיקה הישראלית "AHAVA". החברה הישראלית שממוקמת ביהודה ושומרון מוגדרת על ידי אוקספם כ"שטח במחלוקת".
פסטיבל הספרות הפלסטיני
פסטיבל הספרות הפלסטיני הוא פסטיבל ספרותי שנתי, שנוסד בשנת 2008, המתקיים במשך שבוע במספר ערים ברחבי הרשות הפלסטינית.
היסטוריה
הפסטיבל נוסד בשנת 2008 במטרה מוצהרת לחזק את "כוחה של התרבות על תרבות הכוח" ולשבור את מה שהמייסדים רואים כמצור תרבותי על פלסטין. היושב ראש המייסד של הפסטיבל היא הסופרת והפרשנית הפוליטית המצרית אהדף סויף.
במאמץ להתגבר על הגבלות על חופש התנועה של הפלסטינים, הפסטיבל נודד מעיר לעיר, ומקיים אירועים בחינם בערבית ובאנגלית בערים שאליהם הוא מגיע. הפסטיבל מתקיים בירושלים, רמאללה, יריחו, חיפה ושכם. מכיוון שהנסיעה לעזה מוגבלת כמעט באופן מוחלט, הרבה פחות אירועים מתקיימים בה.
המשורר מחמוד דרוויש שלח מסר לפסטיבל המכונן בו כתב:.
במאי 2009, גם ערב הפתיחה וגם ערב הסיום של הפסטיבל השני, בתיאטרון אל-חכוואתי, נסגרו על ידי משטרת ישראל, בצו של השר לביטחון פנים. במטרה למנוע את קיום הפסטיבל בירושלים, מאחר שהרשות הפלסטינית הייתה מעורבת בו. בשתי הפעמים עבר הפסטיבל: למכון התרבות הצרפתי בירושלים בערב הפתיחה, ולבניין המועצה הבריטית בערב הסיום. בשנה זו נערך הפסטיבל בחסות של הקונסוליה הבריטית בירושלים ואונסק"ו, ובין משתתפי הפסטיבל היו הסופר השוודי הנינג מנקל, והשחקן מייקל פאלין. בעקבות הסגירה קרא הנינג מנקל לקהל שנמנע ממנו לשמוע את דבריו: "אל תאבדו תקווה".
בשנת 2012 נערך הפסטיבל אך ורק בעזה, לאחר שהמארגנים הצליחו להפעיל לחץ ולקבל גישה לרצועת עזה ממצרים דרך מעבר רפיח.
בשנת 2015 מנעה מדינת ישראל את הכניסה למשתתפת הפסטיבל שרה אישאק, במאית קולנוע מועמדת לאוסקר, אזרחית בריטית ממוצא תימני.
בשנת 2016 אורח הכבוד של הפסטיבל היה הסופר הדרום-אפריקאי זוכה פרס נובל לספרות ג'ון מקסוול קוטזי, בדברי הברכה שלו אמר:.
בשנת 2018 לא נערך הפסטיבל, לאחר שהמארגנים הודיעו כי הם לוקחים שנה הפסקה כדי "להעריך את תפקידו של הפסטיבל בעולם המשתנה במהירות".
בשנת 2019 הפסטיבל הושק מחדש עם מוטו חדש "התמקדות בטיפוח כתיבה חדשה, המבהירה וממסגרת את הקשרים בין הקולוניזציה של הרשות הפלסטינית לבין מערכות השליטה והנישול המואצות ברחבי העולם".
פטרונים ומשתתפים
בין פטרוני הפסטיבל במהלך השנים היו: צ'ינואה אצ'בה, ג'ון ברגר, מחמוד דרוויש, שיימוס הייני, הרולד פינטר, פיליפ פולמן ואמה תומפסון. פולמן אמר על הפסטיבל:.
יותר מ-250 סופרים ואמנים בינלאומיים ופלסטינים השתתפו בפסטיבל במהלך השנים, בין היתר: מייקל אונדאטג'ה, אליס ווקר, רג'א שחאדה, ג'ון מקסוול קוטזי, מייקל פיילין, סואד אמירי, הנינג מנקל, טהא מוחמד עלי, ג'וף דייר, סוהיר חמאד, קלייר מסוד, פאנקאג' מישרה, ריצ'רד פורד ורבים אחרים.
הספר "זה לא גבול"
עשרות סופרים שהשתתפו בפסטיבל כתבו על חוויותיהם בעת הביקור ברשות הפלסטינית. ב-2017 פרסמה הוצאת ספרי בלומסברי את This Is Not a Border: Reportage & Reflection from the Palestine Festival of Literature – אוסף של יצירות של 47 סופרים שהשתתפו בפסטיבל. הירחון היוקרתי "ניו סטייטסמן" כתב על כך: "האנתולוגיה הזו תעזור להפוך את ההבנה האינטלקטואלית שלך לגבי דיכוי להבנה רגשית".
Miss Representation
Miss Representation הוא סרט תיעודי אמריקאי משנת 2011, אשר נכתב, בוים, והופק על ידי ג'ניפר סיבל ניוסום. הסרט בוחן כיצד התקשורת תורמת לתת-ייצוג של נשים בעמדות השפעה על ידי הפצת תיאורים מוגבלים, ולעיתים קרובות מזלזלים, של נשים. בכורת הסרט התקיימה פסטיבל הסרטים סאנדנס 2011.
שם הסרט הוא משחק מילים בין המילה "misrepresentation" (תיאור מסולף או מצג שווא), לבין המשמעות המילולית – העלמה ייצוג – בשל נושא הסרט, ייצוג של ילדות, נערות ונשים בתקשורת.
תקציר
הסרט משלב סיפורים של נערות מתבגרות עם ראיונות פרובוקטיביים הנותנים מבט מבפנים על התקשורת ועל המסרים שלה. המוטו של הסרט, "“You can't be what you can't see" (את לא יכולה להיות מה שאת לא יכולה לראות), מדגיש את הרצון והצורך של נשים צעירות במודלים חיוביים לחיקוי, ושהתקשורת עד כה הזניחה את ההזדמנות הייחודית שלה לספק כאלה; ושיתרה מכן, התקשורת מעבירה מסרים סמויים וגלויים לגבי נשים המשפיעים על נשים וילדות, ועל הדימוי העצמי שלהן, לרעה. הסרט כולל קמפיין חברתי שמטרתו להביא לשינויים במדיניות  ובחינוך, וקריאה להתנהלות עסקית אחראית מבחינה חברתית. הסרט עודד צופים וצופות, ובעיקר ילדות, לנקוט בעמדה נגד "gender misrepresentation" (ייצוג מגדרי שלילי, בלתי שוויוני, או לא נכון). בנוסף, הסרט הוליד את השימוש בהאשטאגים כמו #RepresentHer #DisruptTheNarrative.
בכורה
הקרנה מוקדמת של הסרט נערכה ב-18 באוקטובר 2010, בטקס חלוקת פרסים בחסות ועידת העיר סן פרנסיסקו למעמד האישה. בכורת הסרט הייתה ב-22 בינואר 2011 בפסטיבל הסרטים.
משתתפות
בסרט השתתפו נשים ממגוון רקעים ומקצועות, ביניהן פוליטיקאיות, נשות חינוך ואקדמיה, שחקניות וסלבריטאיות אחרות, בנוסף למספר גברים מתחום הפוליטיקה והחינוך, דוגמת ג'ונתן כץ. הרשימה כוללת את ג'ין קילבורן, הילרי קלינטון, אלן דג'נרס, דולי פרטון, אופרה וינפרי, מרגרט צ'ו, קייטי קוריק, דולורס הוארטה, גלוריה סטיינם, ג'יין פונדה, רייצ'ל מאדו, רוזריו דוסון, ננסי פלוסי, ועוד.
פסקול ומוזיקה
פסקול הסרט כולל את הרצועות הבאות:
פרסים והכרה
רשת התקשורת שת אופרה וינפרי רכשה את זכויות השידור של הסרט בעקבות הבכורה שלו.
פרסי קהל:
בחירה רשמית בפסטיבל:
פעילות חברתית
הסרט Miss Representation הוליד את The Representation Project, או "פרויקט הייצוג", ארגון ללא מטרות רווח שנעזר בשגרירות מפורסמות, בעיקר מעולם הבידור, כדי להפיץ את המסרים של הסרט בחברה ולתקשורת. הארגון נוסד באפריל 2011 ומאז יצר את הסרט התיעודי זוכה הפרסים  The Mask You Live In, גם הוא פרי עבודתה של ג'ניפר סיבל ניוסום, אשר בוחן מסרים ורעיונות שליליים ביחס לגבריות. הארגון גם בנה פלטפורמה מקוונת כדי לספק כלים ומידע לייצור שינוי.
קמפיין קריאה-לפעולה התעורר בעקבות הסרט, כולל קמפיין בטוויטר כדי לעשות "קולינג אאוט" (calling out - הצבעה פומבית על פגיעה או התנהלות פסולה) לייצוגים פוגעניים בתקשורת, רשימות מדיה ב"גיוס"-המונים אשר מספקות ייצוגים חיוביים ושוויוניים של נשים, נערות וילדות,  מדריכים לייצוג שוויוני ומדריכים לפיתוח שיח לגבי ייצוג מגדרי, מדריכים לקידום בחירת נשים לתפקידים פוליטיים, ועוד. הסרט עורר הרבה פעילות ארגונית, כולל הקרנות מיוחדות על ידי ארגוני נשים ובמוסדות חינוכיים ברחבי עולם, הן עבור הילדים והנערות והן עבור המורות והפעילות בנושא מגדר.
במרץ 2017, ביום האישה הבינלאומי, ג'ניפר סיבל ניוסום ופרויקט הייצוג השיקו קמפיין נגד דברי שנאה (hate speech). במסגרת הקמפיין יצרו tweetstorm ("סערת טוויטר" - אירוע שבו משתתפים בקמפיין מצייצים בטוויטר מסרים או נושאים מוסכמים מראש בשעה מסוימת, כדי להגיע לרמת טרנדינג גבוהה) תוך שימוש בהאשטג "#NotBuyingIt", וביקשו מאמזון להפסיק לקנות מודעות באתר האינטרנט של חדשות ברייטברט.
גביע המדינה בכדורגל 1953/1954
גביע המדינה בכדורגל 1953/1954 הייתה התחרות ה-19 מאז היווסדה והשלישית לאחר קום מדינת ישראל. המשחקים החלו ב-21 במרץ 1953 והסתיימו ב-3 ביולי 1954. בתחרות השתתפו 59 קבוצות.
השלבים המוקדמים
בשלב הראשון השתתפו 10 מ-11 קבוצות של ליגה ג', שאז הייתה הליגה השלישית. המשחקים נערכו ב-21 במרץ 1953 למעט משחק אחד שנערך באפריל 1953.
בסיבוב השלישי ל-16 הקבוצות שנותרו הצטרפו 12 קבוצות של ליגה א' שאז הייתה הליגה העליונה. רוב המשחקים נערכו ב-2 במאי 1953 ומשחק הכרעה התקיים ב-12 בספטמבר 1953.
שלבי הגמר
משחקי שמינית הגמר נערכו ב-14 בנובמבר 1953. המשחק בין הפועל תל אביב לבין מכבי פתח תקווה נדחה ל-9 בינואר 1954 לפי בקשת הקבוצות. בקבוצות אלו היו הרבה כדורגלנים שנפצעו במשחקי נבחרת ישראל במהלך מוקדמות מונדיאל 1954. משחק בין הפועל ירושלים לבין הפועל פתח תקווה הופסק בדקה ה-60 בגלל מזג האוויר ומשחק חוזר נערך ב-12 בדצמבר 1953.
משחקי רבע הגמר נערכו לאחר סיום משחקי הנבחרת במסגרת המוקדמות למונדיאל ולאחר הופעותיה בדרום אפריקה. לאור כך משחקי רבע הגמר נערכו רק ב-29 במאי 1954.
משחקי חצי הגמר נערכו ב-8 במרץ ומשחק של הפועל תל אביב נערך ב-12 באפריל.
משחקי חצי הגמר נערכו ב- 5 ביוני 1954 ומשחק הגמר ב-3 ביולי. מכבי תל אביב זכתה בגביע בפעם השביעית.
הערות:
פיליפ פייר
פייר שימש בעבר כשר התיירות, התעופה אזרחית והשירותים הפיננסיים הבינלאומיים בין השנים 1997–2000, כסגן ראש הממשלה והשר לתשתיות, שירותי נמל ותחבורה בין השנים 2011–2016, וכמנהיג האופוזיציה בין השנים 2016–2021.
פוליטיקה
פייר הצטרף למפלגת העבודה של סנט לוסיה (SLP) בשנת 1985, ושימש כגזבר המפלגה בין השנים 1986–1992. בשנת 1992 הוא התמודד לראשונה בבחירות הכלליות במחוז מזרח קסטריז, אך לא ניצח בהן. לאחר שכיהן כיו"ר ה-SLP בין השנים 1992–1996, פייר התמודד שוב בבחירות הכלליות במחוז מזרח קסטריז בשנת 1997 וניצח. בממשלתו של קני אנתוני בין השנים 1997–2000 שימש פייר כשר התיירות, התעופה האזרחית והשירותים הפיננסיים הבינלאומיים.