cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלאדין (מחזמר, 2011)
מערכה שנייה
אלאדין משתמש במשאלה השלישית והאחרונה שלו, ומבקש לשחרר לחופשי את הג'יני מהמנורה. אלאדין מתוודה בפני יסמין שהוא אוהב אותה, וכי אינו יכול להעמיד פנים שהוא מישהו שהוא לא. משהוא רואה את האצילות של אלאדין, מחליט הסולטאן לבטל את החוק המחייב את יסמין לשאת נסיך, ומודיע שמעתה הנסיכה יכולה להתחתן עם מי שהיא רוצה. בבקק, עומר וקסים הופכים להיות יועצים מלכותיים, בעוד יאגו נעצר. אלאדין ויסמין נישאים, והג'יני מתכונן לצאת לחופשה. סוף טוב הכל טוב: אלאדין ויסמין עולים על השטיח המעופף ועפים יחד ("Finale Ultimo").
תגובות וביקורות
טרי טחוט (וול סטריט ג'ורנל) שיבח את הופעתו של איגלהרט, בייחוד בשיר "Friend Like Me", אבל כתב :"הצרה היא ששום דבר אחר במערכה הראשונה לא יכול להשתווה לו. אדם ג'ייקובס וקורטני ריד, שמשחקים את אלאדין ואת הנסיכה שלו, הם יפים אבל תפלים, והמחזמר לא מתחיל להתרומם שוב עד לאחר המסע על השטיח המעופף, אשר מגיע רק לאחר ההפסקה, והוא הדבר הכי מבריק שהכה את ברודוויי מאז המכונית המעופפת במחזמר "צ'יטי צ'יטי בנג בנג". מאותו רגע, אלאדין הופך לכיף". צ'ארלס אישרווד (ניו יורק טיימס) היה חיובי בעיקר בסקירתו, וכתב כי "העיבוד האחרון למחזמר מסרט קולנוע פופולרי של דיסני ... עלה על ציפיותיי הנמוכות. לאלאדין יש רוח מדבקת ומתקתקות עדינה. שלא לדבר על די והותר נצנצים ופאייטים שמספיקים לעונה שלמה של "המירוץ לדראג של רו פול". מרילין סטאסיו (וראייטי) מתחה ביקורת שלילית על המופע, וכתבה כי "מסע הקסם הוא קסום, מערת הפלאים נפלאה, כן, תשמעו את המנגינות שאהבתם בסרט מ-1992. אבל הרעיון שאלאדין מחייה מחדש את רוחו של הווארד אשמן המנוח, מי שהיה ההשראה המקורית לסרט ותרם את רוב הטקסטים החכמים שלו, זו פשוט בדיחה. שיחזור עבודתו של אדם, בלי לכבד את רגישותו האמנותית, אינו מחווה כלל".
מערות לונגמן
מערות לוֹנְגְמֶן (סינית: 龍門石窟; פיניין: lóngmén shíkū – מילולית "נקרות שער הדרקון") הן אתר היסטורי השוכן כ-12 קילומטרים דרומית לעיר לוו-יאנג במחוז חנאן שבמרכז הרפובליקה העממית של סין. המערות מכילות עשרות אלפי פסלים של הבודהה ותלמידיו, והן אחת הדוגמאות הבולטות ביותר לאמנות בודהיסטית סינית. הפסלים, שרבים מהם היו בעבר צבועים, גולפו בתוך מערות, כוכים ונקרות שנחצבו בצוקי אבן הגיר התלולים של משני עברי הנהר יִי.
יש באתר כ-1,400 מערות ובהן כ-100,000 פסלים. את חציבת המערות שהחלה בשנת 493 מימנו נדבנים ופטרונים שכללו קיסרים, ובהם הקיסרית וו דזה טיין משושלת ג'ואו השנייה, בני המשפחה המלכותית, משפחות עשירות אחרות, מפקדי צבא, וקבוצות דתיות.
בשנת 2000 צרף ארגון אונסק"ו את אתר מערות לונגמן לרשימת אתרי המורשת העולמית, כשהוא מתאר אותו כ"התגלמות יוצאת דופן של היצירתיות האמנותית האנושית, וכתמצית הרמה התרבותית הגבוהה והחברה המתוחכמת של סין בתקופת שושלת טאנג".
אטימולוגיה
מעבר הנהר יִי בין שני רכסי הרים היה המקור לשמו המקורי של האזור בו נמצא כיום אתר מערות לונגמן, יִיצ'וֵּ'ה (伊阙, בפין-יין Yique), שפירושו "השער של הנהר יִי", ושם זה חקוק כיום באמצע הצוק של הר לונגמן. על מקור שמו הנוכחי של האתר - לונגמן (龍門), שפירושו "שער הדרקון" - קיימות כמה גרסאות. גרסה אחת סוברת שהשם נגזר מהדמיון של שני רכסי ההרים למגדלי שער סיניים טיפוסיים שסימנו פעם את מבואותיה הדרומיים של עיר הבירה לוו-יאנג, שבה ישב הדרקון, כלומר קיסר סין. גרסה אחרת מספרת על הקיסר יָאנְג גוָאנְג, הקיסר השני בשושלת סווי (שלט 604–618), שטיפס על ההר מָאנְגְשָׁאן שמצפון לעיר הבירה לוו-יאנג וצפה ביִיצ'וֵּ'ה שמדרום. המראה השאיר עליו רושם עז והוא תיאר את העמק "כעמק על-טבעי המחכה לבן השמים". משום כך הורה יָאנְג גוָאנְג לבנות את ארמונו כך שהשער הראשי יפנה ישירות ליִיצ'וֵּ'ה. מאז החלו התושבים לכנות את המקום לונגמן - "שער הדרקון".
תיאור כללי
מכלול מערות לונגמן הוא אחד משלושת מכלולי המערות הידועים ביותר בסין. שני המכלולים האחרים הם מערות יונגאנג בסמוך לדאטונג במחוז שאנשי ומערות מוגאו בסמוך לדונחואנג במחוז גאנסו במערב סין. מכלול מערות לונגמן שוכן בעמק שנוצר על ידי הנהר יִי (伊河, פין-יין: Yī Hé) העובר בין שני רכסי הרים: הרי שְׂיָאנְגְשָׁאן (בפין-יין Xiangshan) במזרח, והרי לונְגְמֶנְשָׁאן (龙门山, בפין-יין Longmenshan) במערב. הנהר, הזורם צפונה, חצב את דרכו ביניהם תוך יצירת צוקים שמדרונותיהם תלולים. הנהר יִי הוא יובל של הנהר לְווֹ, בעצמו יובל של הנהר הצהוב. המערות, הכוכים והנקרות, נחצבו בצוקי אבן הגיר שמשני צדי הנהר לאורך רצועה של כקילומטר. רוב המערות נחצבו בגדה המערבית של הנהר, בעוד שהמערות בגדה המזרחית, שמספרן קטן יותר, שימשו כמקום מגורים לקבוצות גדולות של נזירים.
באתר נמנו 2,345 מערות, נקרות וכוכים ובהם מעל ל-100,000 פסלים שגודלם נע בין סנטימטרים בודדים למעל ל-17 מטרים. בנוסף, האזור מכיל קרוב ל-2,500 אסטלות וכתובות, ומכאן הכינוי "יער של אסטלות עתיקות", ומעל לשישים פגודות בודהיסטיות. 30% מהמערות נחצבו בתקופת שושלת ויי הצפונית ו-60% בתקופת שושלת טאנג, מערות מתקופות אחרות מהוות פחות מ-10% מסך כל המערות. כחמישים מערות גדולות ובינוניות שנחצבו במצוק המערבי מתוארכות לתקופת שושלות ויי הצפונית, סווי וטאנג, בעוד שכל המערות במצוק המזרחי נחצבו בתקופת שושלת טאנג. במגוון של המערות, הפסלים והפגודות במערות לונגמן ניתן לאבחן "שיפור הדרגתי בסגנון", כאשר הסגנון במערות הקדומות ביותר הוא פשוט יותר ועם זאת מעוצב היטב כשהמוטיבים הם גילופים של פסלי בודהה ואנשי דת. השינוי בסגנון מובחן יותר בתקופות שושלת טאנג שבהן הפסלים "מורכבים יותר וכוללים בנוסף נשים ודמויות מחצר הקיסר". המערות קיבלו מספרים רציפים מצפון לדרום לאורך הגדה המערבית של הנהר יי. הכניסה למערות היא מהקצה הצפוני.
היסטוריה מוקדמת
בשנת 293 לפנה"ס, במהלך תקופת המדינות הלוחמות, הביס בָּאי צִ'י מפקד צבא מדינת צ'ין את הכוח המאוחד של מדינות האן וצ'י בקרב יִיצ'וֵּ'ה (伊阙之战) שהתרחש באתר זה.
חציבת המערות החלה בשנת 493 בתקופת הקיסר שְׂיָאווֶן (孝文; שלט בשנים 471–499) משושלת ויי הצפונית כאשר העתיק את בירתו מדאטונג ללוו-יאנג. לעיר לוו-יאנג יש חשיבות מיוחדת מאחר ששימשה כעיר הבירה של 13 שושלות במהלך ההיסטוריה של סין. המערות נחצבו וגולפו בהם פסלים בודהיסטים בין שנת 493 לשנת 1127, כשבמהלך תקופה זו ניתן להבחין בארבעה שלבים נפרדים. השלב הראשון התחיל עם שושלת ויי הצפונית (493 עד 534). במהלך השלב השני הייתה האטה ניכרת בהתפתחות המערות בשל עימותים צבאיים שהתחוללו באזור, בין 524 ל-626, במהלך שלטון שושלת סווי (618-581) ותחילת שושלת טאנג (907-618). השלב השלישי, היה במהלך שושלת טאנג, כאשר הבודהיזם הסיני פרח ונוצרו שפע של מערות וגילופים משנת 626 ועד אמצע המאה השמינית. השלב האחרון והרביעי היה משלהי תקופת שושלת טאנג ועד לעלייה לשלטון של שושלת סונג הצפונית, שבה החלה ההידרדרות ביצירת המערות. יצירת המערות פסקה לחלוטין בשל המלחמה העקובה מדם בין האימפריה המונגולית לבין שושלת ג'ין.
גוּיָאנְגְדונְג או מקדש שְׁקוּ המיוחס לקיסר שְׂיָאווֶן היה מקדש המערה הראשון שנבנה בקרקעית החלק הדרומי של המצוק המערבי. בנו ויורשו, הקיסר שׂוֵ'אנְווּ (宣武, פין-יין: xuān wǔ) משושלת ויי הצפונית (שלט 499–515) הורה לחצוב מערות נוספות, אחת לזכרו של אביו, הקיסר שְׂיָאווֶן, ואחת לזכר אימו. פקיד בכיר בממשלו הורה לחצוב מערה שלישית לכבוד הקיסר עצמו. שלוש המערות נבנו במשך 24 שנים והן מקובצות כיום בשם "שלוש מערות בִּין-יָאנְג" (בִּין-יָאנְגְסָאנְדונְג). מעל ל-30% מהמערות אותן ניתן לראות כיום נחצבו במהלך תקופה זו.
בשנת 527 הושלמה מערה מרכזית המכונה חְוָאנְגְפֿוּגונְג או מערות שְׁקוּסְה. מערה זו נשמרה היטב והיא שוכנת בדרום המצוק המערבי.
בשנת 675, בתקופת שלטון שושלת טאנג, הושלמה מערת פֶנְגְשְׂייֵנְסְה על קרקעית החלק הדרומי של המצוק המערבי. היא מסמלת את השלב השלישי של יצירת המערות ותקופת השיא ביצירת המערות. מעריכים שכ-60% מהמערות בלונגמן נוצרו בתקופה שבין 626 עד 755. בנוסף למערות שהכילו פסלי בודהה בגדלים שונים, נבנו במהלך תקופה זו באותו מכלול כמה מקדשים בודהיסטים בשטחים פתוחים על רקע נופי. עם זאת, ממרביתם נותרו כיום חורבות בלבד. מבין שליטי סין ששלטו בלוו-יאנג במהלך שלב זה בלטו הקיסר גָאודְזונְג (שלט 649–683) משושלת טאנג והקיסרית וו דזה טיין משושלת ג'ואו השנייה (שלטה 690–705) כמי שדחפו להגברת פעילות חציבת המערות.
היסטוריה מאוחרת
בתקופה שבין 1368 ל-1912 שבה שלטו שתי שושלות בסין, שושלת מינג (בין 1368 ל-1644) ושושלת צ'ינג (בין 1644 ל-1912) הייתה תחייה תרבותית ומערות לונגמן זכו להכרה לאומית ובינלאומית.
מעשי ונדליזם התרחשו באתר כמה פעמים במהלך התקופה המודרנית:
אתר המורשת העולמית
ההכרה של ארגון אונסק"ו במערות לונגמן כאתר מורשת עולמית ניתנה בשנת 2000 על בסיס שלושה קריטריונים המפורטים באתר של אונסקו כדלהלן: "קריטריון (i), הפסלים של מערות לונגמן הם התגלמות יוצאת דופן של היצירתיות האמנותית האנושית; קריטריון (ii), מערות לונגמן משרטטים את שיאה של ההתפתחות התרבותית של אזור זה באסיה; קריטריון (iii), גילופי האבן היוצאים מן הכלל של מערות לונגמן הם תמצית הרמה התרבותית הגבוהה והחברה המתוחכמת של סין בתקופת שושלת טאנג". גבולות אתר המורשת העולמית נקבעו על ידי ממשל מחוז חנאן עוד בשנת 1983 וכוללים את השטח של מערות לונגמן והאזור מסביב המשמש כאזור חיץ שבו יש הגבלות בנייה, ובסך הכול 10.42 קילומטרים רבועים.
גוּיָאנְג-דונְג
גוּיָאנְג-דונְג או מערת גוּיָאנְג (מערת השמש העתיקה) היא המערה העתיקה ביותר בין מערות לונגמן כשהגילופים בתוכה מסגנון ויי הצפונית. זו גם המערה הגדולה ביותר, השוכנת בחלק המרכזי של הצוק המערבי. מערה זו נחצבה בהוראת הקיסר שְׂיָאווֶן. הגילופים הקדומים ביותר במערת אבן גיר זו קדמו לשנת 478, התאריך המשוער שבו העתיק הקיסר שְׂיָאווֶן את בירתו מדאטונג ללוו-יאנג, וכוללים פסלים מעוצבים היטב של דמויות מהבודהיזם בתוך כוכים במערה. רבים מהפסלים בתוך המערה נתרמו בידי אנשים ממשפחת המלוכה ומקבוצות דתיות. במערה יש שלוש דמויות גדולות מאוד. הדמות המרכזית היא של בודהה שאקיאמוני שמשני צידיו בודהיסטוות. לדמויות אלו סממנים אופייניים לסגנון ויי הצפונית: הדמויות רזות וכחושות. כמו כן מצויים במערה כ-600 כתובות או כ-800 כתובות, בקליגרפיה הנאה בסגנון ויי הצפונית, המספר הרב ביותר של כתובות במערה כלשהי בסין. בקיר הצפוני ובקיר הדרומי של המערה יש שתי שורות של כוכים ובהן מספר רב של דמויות. האומנים שהכינו אותן רשמו את שמם את התאריך שבו הכינו אותן ואת הסיבות להכנתן.
בִּין-יָאנְג-דונְג
על פי "דברי ימי שְׁלָאו: ההיסטוריה של וי" הורה הקיסר שׂוֵ'אנְווּ (宣武, פין-יין: xuān wǔ) משושלת ויי הצפונית (שלט 499–515), לחצוב שתי מערות, אחת לזכרו של אביו, הקיסר שְׂיָאווֶן, ואחת לזכר אימו, הקיסרית וֶנְגָ'או. באמצע תקופת יוּנְגְפִּינְג של הקיסר שׂוֵ'אנְווּ (512-508) הורה השופט לְיוֹ טֶנְג לחצוב מערה שלישית לכבוד הקיסר שׂוֵ'אנְווּ עצמו. חציבת המערות וגילוף הפסלים נמשכו 24 שנים בין שנת 500 לשנת 523, ועל פי "דברי ימי שְׁלָאו : ההיסטוריה של וי" נדרשו לשם כך 802,366 ימי אדם. בשל מרד בחצר הקיסרות הושלמה רק מערה אחת, המערה האמצעית. על סמך המקורות ההיסטוריים וממצאים שנתגלו במערות עצמן זיהו החוקרים את שלוש המערות עם מערות בִּין-יָאנְג, שבהן מערת בִּין-יָאנְג האמצעית היא כאמור היחידה שהושלמה ולכן הבולטת ביותר כיום.
בִּין-יָאנְגְג'ונְגְדונְג או מערת בִּין-יָאנְג האמצעית נחצבה בסגנון דאטונג בצפון המצוק המערבי. ממדיה: אורך 12 מטרים, רוחב 10.9 מטרים וגובה 9.3 מטרים. באולם הראשי של מערה זו מגולפים חמישה פסלים בודהיסטיים, כולם בסגנון ויי הצפונית. הדמות המרכזית היא של בודהה שאקיאמוני שמצידיו ארבע דמויות של בודהיסטוות. גם בשני הקירות הצדדיים מגולפים דמויות של בודהה המוקפים בבודהיסטוות. פסלי הבודהה מסודרים בשלוש קבוצות ומייצגים את הבודהה של העבר, ההווה והעתיד. כיפת המערה מעוצבת כפרח הלוטוס (נלומבו נאכל) היו פעם במערה שני תבליטים נמוכים שבהן נראו הקיסר והקיסרית כשהם סוגדים. תבליטים אלו נשדדו בשנות ה-30 של המאה ה-20 והם כיום מוצגים במוזיאונים בארצות הברית. אף שדמויות מעטות מפוסלות ב"מבנה גוף מאורך, פנים כחושות, גלימות המסתיימות בצורת זנב דג וסממנים של השפעה יוונית", הדמויות בכוכים הצדדיים הושלמו בתקופת שושלת טאנג, והם בסגנון הטבעי ולהם גוף מלא.
בבִּין-יָאנְגְנָאנְדונְג, או מערת בִּין-יָאנְג הדרומית, יש חמש דמויות גדולות מאוד שגולפו על ידי לִי טָאי, בנו הרביעי של טָאיְדְזונְג הקיסר הראשון משושלת טאנג, לזכרה של אימו הקיסרית גָ'אנְגְסוּן. הוא השלים את גילופם בשנת 641. הדמות המרכזית השלווה היא של בודהה אמיטבהה (הדמות הראשית בבודהיזם הארץ הטהורה) היושב על מעמד ומוקף בבודהיסטוות, אף הם שלווים. הסגנון הוא שילוב בין סגנון ויי הצפונית וסגנון שושלת טאנג.
פֶנְגְשְׂייֵן
פֶנְגְשְׂייֵן, או פֶנְג שְׂייֵן סְה, או מערת לִי גְ'ה היא מערה לסגידה לאבות הקדומים, והיא המערה הגדולה ביותר מכל המערות שנחצבו במצוק המערבי. המערה נבנתה בין 672 ל-676 עבור הקיסרית וו דזה טיין. נטען כי הגילופים הם פסגת השלמות האדריכלית של שושלת טאנג. ממדי המקדש שבתוך המערה הם: 39 מטרים על 35 מטרים. המקדש מכיל את פסל בודהה הגדול ביותר במערות לונגמן. פסל מרשים של בודהה ואירוקנה המפוסל על הקיר האחורי של פֶנְגְשְׂייֵן בולט בין תשעה פסלים גדולים שנחצבו במערה. גובה הפסל 17.4 מטרים ואורך אוזניו 2 מטרים. כתובת בבסיס הפסל מציינת את שנת 676 כשנת גילוף הפסל. הבודהיסטווה משמאל לפסל הראשי של בודהה מקושט בכתר ובפנינים. כמו כן מתוארת דמות אלוהית הדורסת רוח רעה. מאפייני הדמות הראשית של ואירוקנה הם שמנמנותה והבעה פנים שלווה וטבעית. כל אחד מהפסלים הגדולים האחרים מעוצב כך שהבעות פניו תואמות לתפקיד אותו הוא מייצג. אלו גולפו בהוראת הקיסרית וו דזה טיין, והם נחשבים כמייצגים באופן ייחודי את ה"סגנון הנמרץ האלגנטי והריאליסטי" של שושלת טאנג. הפסל הגדול של ואירוקנה נחשב כ"תמצית הפיסול הבודהיסטי בסין".
מערות אחרות
חְוָאנְגְפֿוּגונְג או שְׁקוּסְה היא מערה ובה שלושה קירות ושלושה כוכים, השוכנת בדרום המצוק המערבי, ונחצבה בשנת 527. הוא הושלמה בתקופת בנייה אחת ושמורה היטב. על המשקוף מגולפים שבע דמויות בודהה והן גורמות למשקוף להיראות כאילו גולף מעץ. פסלים גדולים מאוד מצויים באולם הראשי, ובהם בודהה המוקף בשני בודהיסטוות ושני תלמידים. בנוסף יש בכוכים שבמערה דמויות של קבוצות של בודהיסטים. על התקרה מגולף פרח לוטוס גדול מאוד המוקף בשמונה אפסארה (רוחות המים או נימפות) מוזיקליות. הוא נוצר על ידי חְוָאנְגְפֿוּ דוּ, דודה של הקיסרית חוּ.
וָאן-פֿוֹ-טוּנג (Wan-fo-tung - "מערת עשרת אלפי הבודהה") או יונג-לונג-טונג, נבנתה בשנת 680 בהוראתם של וו דזה טיין וגָאודְזונְג. במקום מגולפים 15,000 פסלי בודהה בכוכים קטנים, השונים האחד מהשני, שגובהו של הבודהה הקטן ביותר הוא 2 ס"מ.
יָאופָאנְגְדונְג, או מערת המרשם הרפואי מכילה כתובות בכתב קטן של 140 מרשמים רפואיים בתחומים שונים מהצטננות ועד שיגעון. הכתובות חקוקות בכניסה למערה על שני הקירות. כתובות אלו מתוארכות משלהי תקופת ויי הצפונית ועד תחילת שושלת טאנג.
אל צְ'ייֵנְשִׂיסְה, או מערת מקדש הפלג הנסתר, מגיעים כיום במדרגות מודרניות העולות במעלה הקצה הצפוני של המצוק המערבי. מערה זו נחצבה בזמן שלטונו של הקיסר גָאודְזונְג או, על פי השערה אחת, זמן קצר לאחר מותו (ראו בהמשך), והיא מכילה פסל גדול של בודהה (בודהה אמיטאבהה) יושב בגובה 7.8 מטרים, מוקף בבודהיסטווה אוולוקיטשוורה ובבודהיסטווה מהאסתאמאפרפטה (שלושת הקדושים מהמערב להם סוגדים בבודהיזם הארץ הטהורה), המגולפים כשגופם עגלגל וסימטרי וארשת פניהם מפותחת, סממנים אופייניים לסגנון טאנג. ייתכן שהתרומה להקמת הפסל הגיעה מהנסיכה נָאנְפִּינְג לכבוד גָאודְזונְג, אביה שנפטר זמן קצר לפני כן, משום שהפסל זהה לחלוטין לפסל בודהה במקדש צוק אלף הבודהות בשאנדונג שעליו ידוע כי הוקם בתרומתה.
לְייֵנְחְווָה או מערת פרח הלוטוס מתוארכת לשנת 527 ושייכת לתקופת ויי הצפונית. אורך המערה 9.8 מטרים, רוחבה 6.2 מטרים וגובהה 6.1 מטרים. על תקרת המערה מגולף פרח לוטוס גדול בקוטר 3.6 מטרים בתבליט גבוה שעוביו 35 סנטימטרים. התבליט מוקף בשלוש דמויות של אפסארה (רוחות המים והעננים במיתולוגיה ההינדית ובבודהיזם) הפונים כלפי הפסל המרכזי בקיר המערבי. הפסל המרכזי הוא בודהה שאקיאמוני עומד בגובה של 5.1 מטרים מוקף בשני בודהיסטוות ושני תלמידים. ראש הפסל נגנב בשנות ה-30 של המאה ה-20 ומוצג כיום במוזיאון גימה בפריז. בכוכים שבקיר הדרומי והצפוני מגולפים מספר פסלי בודהה.
לָאולונְג או מערת הדרקון הזקן נוצרה בתקופת שושלת טאנג, וקרויה על שם ארמון הדרקון הזקן. במערה כוכים רבים המתוארכים לתקופת גָאודְזונְג.
מקדשים
במתחם מערות לונגמן ישנם כמה מקדשים. בין המקדשים החשובים ביותר מקדש שְׂיָאנְגְשָׁאן וגן בָּאיְיְוֵּאן - המאוזוליאום של המשורר בָּאי ג'וּ'יִי. מקדשים אחרים כוללים את מקדש טונְגְלֶה שבבנייתו הוחל בתקופת הקיסר מִינְגְיְוֵּ'אן משושלת ויי הצפונית (שלט 423-409); מקדשי לִינְגְיֵן וחוּגְווֹ שנבנו בהוראת הקיסר וֶנְצֶ'נְג משושלת ויי הצפונית (שלט 465-452); מקדש טְייֵנְגונְג בתקופת הקיסר שְׂיָאווֶן; ומקדש צ'ונְגְפֿוּ הושלם בהוראת הסריס צְ'ייֵנְאָר.
מקדש שְׂיָאנְגְשָׁאן
מקדש שְׂיָאנְגְשָׁאן הוא אחד המקדשים המוקדמים בעשרת המקדשים בלונגמן. הוא שוכן בקטע האמצעי של המצוק המזרחי. השם "שְׂיָאנְגְשָׁאן" נגזר משם צמח התבלין " שְׂיָאנְגְגֶה" המצוי בשפע על מורדות הרכס הקרוי באותו שם. המקדש שוחזר ב-1707, בתקופת שלטונה של שושלת צ'ינג כשהוא מתבסס על מקדש ישן שהיה קיים שם קודם. מנהל מערות לונגמן הרחיב את המקדש ב-2002, והוסיף את "מגדל פעמון, מגדל תוף, חדר אגף, היכל מאהאווירה והיכל תשעת האנשים ושמונה עשרה הארהטים והחווילה של צ'יאנג קאי שק וסונג מיילינג". תוספות חדשות כוללות שבילי הליכה מוגבהים מעץ, חומה מסביב למתחם ושער חדש בקצה הדרומי של המקדש.
גן בָּאיְיְוֵּאן
גן בָּאיְיְוֵּאן שוכן על פסגת פִּיפָּה בצפון הרכס המזרחי, רכס הרי שְׂיָאנְגְשָׁאן. הגן, המשמש כמאוזוליאום נבנה מחדש ב-1709 על ידי טָאנְג יוּאוּדְזֶנְג בתקופת שושלת צ'ינג. הגן ובו פינות תצפית רבות מוקף בצמחייה עבותה של אורנים וברושים. קברו של בָּאי ג'וּ'יִי (白居易; 846-772), אחד המשוררים המפורסמים ביותר בתולדות סין, שוכן בגן על שמו ברכס המזרחי. בָּאי ג'וּ'יִי שחי בתקופת שושלת טאנג, התגורר בלוו-יאנג בשנותיו האחרונות. קברו שוכן על פסגת ההר, וניתן להגיע אליו מגשר המקשר את הגדה המערבית של הנהר יי לגדה המזרחית. הקבר הוא תל עפר עגול, גובהו 4 מטרים והיקפו 52 מטרים. לפני התל מצבה בגובה 2.8 מטרים ובו חקוקה הכתובת "הקבר של בָּאי ג'וּ'יִי".
שימור ושחזור
ההכרה של ארגון אונסק"ו במערות לונגמן כאתר מורשת עולמית מחייבת את ממשלת סין לנקוט בצעדים הנדרשים לשמר את המונומנטים של אתר המורשת על פי הקווים המנחים שמתפרסמים מפעם לפעם לאחר בדיקה שנערכת באתר לעיתים קרובות.
מאז שנת 1951 עברו מערות לונגמן מאמצים מסודרים של זיהוי, סימון, תכנון ויישום של עבודות שיקום. בתור התחלה הוקמה סמוך למערות תחנת ניטור מזג האוויר על מנת להעריך את תנאי הסביבה באזור על מנת לתכנן את אמצעי השיקום המתאימים. לאחר מכן בוצעו עבודות שיקום נרחבות, תחילה בחיזוק בסיס הסלעים על מנת למנוע חלחול מים מהגג ומצדי המערות. נוקתה צמחייה עבותה שלה שורשים עמוקים. הותקנו אמצעים להגיע למערות שכללו מעקות, שבילים ומדרגות. האחריות על שיקום ושימור האתר הוטלה על שלושה גופים ממשלתיים: המכון להגנה על שרידים תרבות של סין שהיה אחראי לצד המדעי של המיזם, האוניברסיטה למדעי כדור הארץ של סין וסוכנות הפיקוח על השרידים התרבותיים של לונגמן. המימון למחקר ועבודות השיקום ניתן במסגרת תוכנית החומש והתוכנית לעשר שנים של עיריית לוו-יאנג ב-1999.
הסכסוך הגרמני-צרפתי
השורשים ההיסטוריים של הסכסוך
קרל הגדול איחד את האימפריה הפרנקית, לאחר מותו ירש אותו בנו, לואי החסיד. אחרי מותו של לואי, ב-840 התגלעה מחלוקת בין שלושת בניו. המחלוקת נפתרה עם חוזה ורדן משנת 843, אשר חילק את האימפריה ל-3 ישויות מדיניות נפרדות. הממלכות המזרחית והמערבית הפכו למקור גיבושן של מדינות הלאום המודרניות של צרפת וגרמניה ואילו החלק המרכזי הפך למוקד מחלוקת וסכסוך אשר התמשך ל-1100 שנים נוספות. שתי הממלכות שאפו למעמד בכיר במערב היבשת האירופית ושאיפות אלה יצרו סדרת משברים ממושכת לאורך כל תקופת ימי הביניים וראשית תקופת הרנסאנס.
החל במאה ה-19 וראשית המאה ה-20 חלה הסלמה ועליית מדרגה בסכסוך אשר נבעו מהתחזקות התנועות הלאומיות המודרניות בשתי המדינות. הלאומיות המתעצמת הכניסה אל הסכסוך גורמים נוספים שעד לתקופה זו כמעט ולא היו מעורבים בו כגון היסטוריונים ואנשי רוח. אלה קישרו ישירות בין המצב בהווה לשורשים ההיסטוריים של הסכסוך ובכך הפכו אותו לסכסוך קיים ומתמשך.
שנת 1516 נחשבת כמועד תחילתם של האירועים האקטיביים בסכסוך. בשנה זו החלה סדרת חיכוכים בין בית בורבון שליטי צרפת לבין בית הבסבורג, שליטי האימפריה הרומית הקדושה. בית הבסבורג שלט באמצעות קשרי משפחה גם בספרד ובהולנד ובכך הקיף את צרפת משלושה עברים. מצב זה היווה בסיס לעימותים לאורך תקופה של 240 שנה עד 1756.
תקופת הדומיננטיות הצרפתית
מלחמת שלושים השנים אשר הסתיימה בשנת 1648 בשלום וסטפליה, העבירה לידי צרפת את השליטה בחבל אלזס-לורן. בשנת 1681 כבשה צרפת את שטרסבורג, ובהמשך אזורים נוספים שהיו תחת שליטת אוסטריה.
במהלך המאה ה-18 התחזק משמעותית כוחה של פרוסיה. תהליך זה אילץ את צרפת לשלב כוחות עם אויבתה משכבר  אוסטריה במלחמת שבע השנים אשר נמשכה בין 1756 ל-1763.
בשנת 1806 כתוצאה מכיבושי נפוליאון נוצרה ישות מדינית חדשה ושמה הקונפדרציה של הריין, ובכך עוצבה מחדש מפת החלוקה של מדינות גרמניה. נוסף לכך סיפח נפוליאון לאימפריה הצרפתית שלו את אזור חבל הריין ואת המבורג, והזהיר את שליטי מדינות גרמניה האחרות כי גם הם יסופחו לצרפת במקרה של חוסר נאמנות. אירועים אלה חיזקו באופן משמעותי את תהליך גיבוש הלאומיות של גרמניה המודרנית. לאחר תבוסת נפוליאון הועברו שטחים אלה לשליטתה של פרוסיה.
תקופת הדומיננטיות הגרמנית
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19 שאפו גרמנים רבים לאיחוד גרמניה אך שליטי המדינות הגרמניות ומדינות אירופה האחרות התנגדו. אנשי התנועה הלאומית הגרמנית טענו כי יש בכוחה של גרמניה המאוחדת להחליף את צרפת ככח הדומיננטי במרכז ומערב אירופה. מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870 הביאה לאיחוד הגרמני, ובהסכם פרנקפורט משנת 1871 שהושג לאחר המצור על פאריס אולצה צרפת לוותר על חבל אלזס-לורן, ולשלם קנס של 5 מיליארד פרנקים לאימפריה הגרמנית.
מלחמת העולם הראשונה
הצרפתים מעולם לא ויתרו על השטחים שהועברו לשליטת גרמניה באזור חבל הריין. השאיפה לנקמה בגרמנים הייתה עמוקה ומושרשת ובאה לידי ביטוי בסיסמתו של המדינאי הצרפתי לאון גמבטה אודות אלזס ולורן : "לעולם לא נדבר עליהן ולעולם לא נשכח אותן".
ניצחונן של מדינות ההסכמה על גרמניה במלחמת העולם הראשונה השיב את השליטה באזור לצרפת אשר הייתה הדוחפת העיקרית לקביעת הסכמי כניעה בתנאים קשים על גרמניה בוועידת השלום בפאריס ב-1919. בשנת 1923 כבשה צרפת את אזור חבל הריין וחבל הרוהר, מרכז התעשייה הכבדה של גרמניה, בטענה כי גרמניה לא עמדה בהתחייבויותיה בהתאם לחוזה ורסאי. הכיבוש נמשך עד שנת 1925. בנוסף לכך ניסתה צרפת בתוקף תפקידה בראשות הוועד האולימפי הבינלאומי, לבודד את גרמניה בזירה הבינלאומית על ידי מניעת השתתפותה במשחקים האולימפיים של 1920 ו-1924.
מלחמת העולם השנייה
עלייתו של היטלר לשלטון בגרמניה ב-1933 הביאה איתה אגרסיביות בזירה הבינלאומית אשר לא זכתה למענה הולם מצרפת החלשה והמותשת .הצרפתים והבריטים העדיפו לנקוט מדיניות של פיוס מול גרמניה, וכך לא הגיבו גם להכנסת כוחות צבא גרמניים לאזור חבל הריין, פעולה שנאסרה עליהם במסגרת ההסכמים.
כיבוש צרפת החלשה, המפולגת והמותשת לא היוותה בעיה לכוחות הגרמניים ב-1940 והיא נפלה לידיהם בתוך שישה שבועות. זמן לא רב לאחר מכן הוקמה בבריטניה תנועת המחתרת צבא צרפת החופשית. אשר סחפה אחריה חלק ממושבות אפריקה השוויונית. ואת השאר שחררה ביחד עם הצבא הבריטי. כוחות צבא זה נלחמו בין היתר בצפון אפריקה, נורמנדי, צרפת, וגרמניה. במהלך שנות המלחמה התפתח הצבא הצרפתי מכמה עשרות אלפי לוחמים של כוחות המחתרת לכ-1.3 מיליון חיילים עם סיום המלחמה אשר תחת שליטתם נמצאים דרום מערב גרמניה וחלק מאוסטריה.
לאחר המלחמה
בתום המלחמה התגלתה אי הסכמה בין בעלות הברית בדבר זכותה של צרפת על חלקים מגרמניה הכבושה. החשש היה כי הסכסוך עתיק היומין בין המדינות יפריע לשיקומה של גרמניה. על אף זאת הוסכם בסופו של דבר כי הצרפתים יקבלו שליטה באזור חבל הריין, באדן-וירטמברג, וחלקים מברלין. הכוחות הצרפתיים שהו באזורים הסמוכים לגבולם עד שנת 1955, ובחבל הסאר עד 1957.
החל משנות ה-50 של המאה העשרים והקמתה של גרמניה החדשה הוסכם בין המדינות על פתרון הסכסוך בן 300 השנים בדרכי שלום כחלק מאירופה החדשה. הסכם האליזה משנת 1963 בין שארל דה גול, נשיא צרפת, וקונראד אדנאואר, קנצלר גרמניה, מבטיח שיתוף פעולה בין המדינות בנושאים מדיניים, כלכליים, וצבאיים.
ג'ייד פטיג'ון
ג'ייד פטיג'ון (באנגלית: Jade Pettyjohn; נולדה ב-8 בנובמבר 2000) היא שחקנית אמריקאית, שהחלה להופיע בטלוויזיה כשחקנית-ילדה בגיל 8. היא ידועה בתפקידיה בתור מק'קנה ברוקס בסרט של ניקלודיאון "נערה אמריקאית: מק'קנה יורה לכוכבים", בתור סאמר בסדרת הטלוויזיה של ניקלודיאון "רוק בבית הספר", ובתור לקסי ריצ'רדסון בסדרת הדרמה של הולו "שריפות קטנות בכל מקום".
ביוגרפיה
פטיג'ון נולדה בשנת 2000 בלוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית.
כבר בגיל שבע היא הופיעה בלהקת שירים וריקודים לילדים. תפקידה הראשון היה בפרסומת.
ב-2008 בגיל 8 הופיעה לראשונה בטלוויזיה בסדרת הטלוויזיה "המנטליסט". פטיג'ון שיחקה גם בתפקידים שונים במספר סדרות טלוויזיה, כגון ב"מהפכה", "מחשבות פליליות: התנהגות חשודה", "גרים", "טרה", ו-"Pure Genius".
ב-2012 כיכבה בתפקיד הראשי בסרט הטלוויזיה של ניקולודיאון "נערה אמריקאית: מק'קנה יורה לכוכבים", בתורה מק'קנה ברוקס.
ב-2016 שיחקה בתפקיד הראשי כסאמר, בסדרה של ניקולודיאון "רוק בבית הספר" יחד עם ריקרדו הורטאדו ובריאנה יידי.
בינואר 2017 היא כיכבה בסרט המקורי של ניקלודיאון "רופוס 2".
בספטמבר 2017 לוהקה פטיג'ון לתפקיד בתה של לורה דרן בסרט "משפט האש". בנוסף, היא צורפה לצוות השחקנים של סרט מותחן הפשע "Destroyer", והופיעה בסרט "Against All Enemies".
בסוף 2018, פטייג'ון לוהקה ל"דדווד: הסרט", וגילמה את התפקיד של קרוליין, עולה חדשה בעיירה דדווד.
בשנת 2019 היא לוהקה לסדרת הטלוויזיה של הולו: "שריפות קטנות בכל מקום" בתפקיד לקסי ריצ'רדסון, בתה של דמותה של ריס וית'רספון.
טומי טוברוויל
תומאס האולי טוברוויל (באנגלית: Thomas Hawley Tuberville; נולד ב-18 בספטמבר 1954) הוא מאמן פוטבול ושחקן עבר בענף הספורט, המכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אלבמה מאז ינואר 2021. בבחירות 2020 היה מועמד המפלגה הרפובליקנית לסנאט האמריקאי באלבמה, ובבחירות אלה גבר על הסנאטור הדמוקרטי המכהן דאג ג'ונס. הוא נכנס לתפקידו ב-3 בינואר 2021 עם התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
תחילת דרכו
טוברוויל נולד וגדל בעיר קמדן שבארקנסו, אחד מבין ילדיהם של צ'ארלס ואוליב טוברוויל. בשנת 1972 סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון הרמוני גרוב השוכן בעיר הולדתו. הוא למד באוניברסיטת דרום ארקנסו, שם שיחק פוטבול בקבוצת "מולדריידרס" של האוניברסיטה, ושיחק שנתיים בקבוצת הגולף. ב-1976 השלים באוניברסיטה לימודי תואר ראשון בחינוך גופני.
מאמן פוטבול
טוברוויל אימן לראשונה בבית הספר התיכון ארמיטאז' השוכן בעיר בעלת אותו השם. כמו כן, הוא היה עוזר מאמן באוניברסיטת המדינה של ארקנסו. לאחר מכן החל טוברוויל להתקדם במעלה סולם הדרגות באוניברסיטת מיאמי: ב-1993 שימש רכז הגנה וזכה שלוש פעמים באליפות הלאומית במהלך כהונתו שם (1986–1994). בשנת 1994 החליף טוברוויל את בוב דייווי כרכז הגנה תחת ריצ'רד קופלנד סלוקום באוניברסיטת טקסס A&M.
בדצמבר 1994 מונה למאמן הראשי של קבוצת הפוטבול באוניברסיטת מיסיסיפי. בעונה הראשונה סיימה הקבוצה במאזן 6–5. בעונתו השלישית סיימה הקבוצה במאזן 8–4 ולראשונה מזה חמש שנים שיחקה במוטור סיטי בול, אחד ממשחקי הגמר של ה-NCAA, בו גברה על אוניברסיטת מרשל. בדצמבר 1998 עבר לאמן את אוניברסיטת אובורן, תחת הדרכתו זכתה הקבוצה חמש פעמים באליפות ליגת ה-SEC ובעונת 2004 סיימה כמדורגת שנייה במדינה כולה עם מאזן מושלם של 13 ניצחונות ללא הפסד. בינואר 2010 מונה למאמן אוניברסיטת טקסס טק ואימן אותה עד שבדצמבר 2012 הודיע על התפטרותו לטובת אימון אוניברסיטת סינסינטי. בשתי העונות הראשונות שלו כמאמן סיימה הקבוצה במאזן 9–4 והפסידה במשחקי הגמר, בעונת 2015 סיימה במאזן 7–5 ובעונת 2016 במאזן של 4–8, שהוביל להתפטרותו בתום העונה מאימון הקבוצה.
קריירה פוליטית
באוגוסט 2018 העתיק טוברוויל את מגוריו מפלורידה לאלבמה מתוך כוונה להתמודד אל הסנאט של ארצות הברית בשנת 2020. באפריל 2019 הכריז ​​רשמית על התמודדותו בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית למושב הסנאט המאויש בידי דאג ג'ונס הדמוקרטי. טוברוויל ניהל מסע בחירות שנתפס "על אש קטנה", עם מעט הופעות תעמולה שנקבעו מראש או מסיבות עיתונאים. הוא קָשַׁר קֶשֵׁר הדוק עם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, והצהיר כי הוא תומך ביוזמתו של טראמפ לבנות חומה בגבול ארצות הברית—מקסיקו, כמו גם בהפחתת החוב הלאומי. דובר הבית הלבן לשעבר שון ספייסר, היה חבר בסגל מטה הבחירות של טוברוויל.
ב-10 במרץ 2020 הנשיא טראמפ הביע תמיכה באורח רשמי במועמדותו של טוברוויל, על פניו של ג'ף סשנס. רבים בעיתונות ייחסו את תמיכתו של טראמפ בטוברוויל בשל היחסים העכורים בין הנשיא לתובע הכללי לשעבר סשנס בשל החלטת האחרון להשעות עצמו מחקירת התערבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016. גם טוברוויל הוסיף לתקוף את סשנס בעניין זה, ובכרזות תעמולה גרס כי סשנס "לא היה מספיק גבר כדי לעמוד לצד הנשיא טראמפ כשהדברים נעשו קשוחים".
ב-3 במרץ 2020, יום הבחירות המקדימות, סיים טוברוויל במקום הראשון עם 33.4% מהקולות. אחריו ניצב ג'ף סשנס, לשעבר התובע הכללי של ארצות הברית ואותו אחד שאייש את המושב בסנאט אליו התמודדו, שקיבל 31.6% מקולות הבוחרים. מכיוון שאיש לא גרף למעלה מ-50% מהקולות, נקבע סיבוב שני לבחירות ל-31 במרץ, אך בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בארצות הברית נדחה הסבב השני ל-14 ביולי. ב-15 ביולי זכה טוברוויל רשמית במועמדות הרפובליקנית כשלו 60.7% מהקולות ובהמשך גבר בבחירות הכלליות על הסנאטור הדמוקרטי המכהן דאג ג'ונס.
הוא נכנס לתפקידו ב-3 בינואר 2021.
A Christmas Symphony (וידאו)
A Christmas Symphony הוא אלבום הווידאו השנים עשר של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן. אלבום הווידאו יצא לאור ברחבי העולם בדצמבר 2020, לכבוד חג המולד והופץ כמהדורה מוגבלת. ההופעה שהוא כולל התקיימה במקור ב-19 בדצמבר 2020, כמה ימים לפי הפצתו ברחבי העולם.
על בסיס אלבום הווידאו, יצאה ברייטמן בשנת 2021 לסיבוב ההופעות, "A Christmas Symphony".
רקע והפקה
לקראת עונת החגים ב-2020, הודיעה ברייטמן שהיא עתידה לקיים הופעה מיוחדת וחד-פעמית. בהמשך לכך, פרסמה ששם ההופעה יהיה, A Christmas Symphony, והודיעה על כך שהיא תצולם ותופץ בווידאו ברחבי העולם. לבסוף, פרסמה שהיא תתקיים ב-19 בדצמבר 2020 בכנסיית קרייסט, ספיטלפילדס, לונדון שבאנגליה.
לקראת סוף אלבום הווידאו, מתנגן השיר "I Wish It Could Be Christmas Everyday", תוך שהקרדיטים מופיעים.
פניה דה לוס אנמורדוס
פניה דה לוס אנמורדוס (בספרדית: Peña de los Enamorados, מילולית "סלע הנאהבים"), הוא צוק הבנוי מסלעי אבן גיר השוכן בסמוך לעיר ב שבקהילה האוטונומית אנדלוסיה בדרום ספרד. גובהו המרבי הוא 874 מטרים מעל גובה פני הים, ולידו עובר הכביש המהיר. בשל צורתו האופיינית הדומה לפרופיל פניו של האדם, הוא מכונה גם "האינדיאני" (El indio).
ב-2011 הוגדר חלק מההר בשטח של 1,170 דונם כאזור מוגן בהיותו "אתר של עניין תרבותי" (Bien de Interés Cultural) של אנדלוסיה. ב-2016 נוסף ההר יחד עם הדולמנים הסמוכים: דולמן מנגה, דולמן ויירה ותולוס אל רומרל ושמורת הטבע הקרובה של אל טורקל לרשימת אתרי המורשת העולמית של ארגון אונסק"ו בשם "אתר הדולמנים של אנטקרה". חמשת האתרים מהווים מכלול חשוב הקשור לתרבות של התקופה הנאוליתית.
ארכאולוגיה
המאפיינים של האתר הארכאולוגי פניה דה לוס אנמורדוס נקבעו על פי מיקומו, כך שהמבנים מותאמים באופן מושלם ל (חקר הטופוגרפיה של הרים) של פני השטח ויוצרים נוף ייחודי. מחקרים אפשרו לתעד רצף סטרטיגרפי רחב המתחיל מהתקופה שלאחר התקופה הפלאוליתית ומגיע בסופו של דבר לתקופה הרומית ולימי הביניים.
אתר זה מהווה את אחד היישובים המערביים ביותר הידועים של. ההר גם מייצג מובלעת בסיסית של תקופת הברונזה המאוחרת בתוך אזור מלאגה לפני הקמת היישובים הפיניקים על החוף.
ההתיישבות הראשונה של הצוק במפלס פני השטח תואמת לתקופת הברונזה, על פי כלי החרס המוחלקים, המיושרים או הממורטים, קערות, סירים גדולים ופגיונות. כמו כן, נוכחותם של גלוסקמאות עשויות מלוחות אבן גיר מייחסת את התקופה הראשונה לתרבות הארגרית.
במהלך עבודת מחקר במסגרת פרויקט ארכאומטלורגיה פרהיסטורית ראשון במחוז מלאגה, נמצאה בצד המערבי של הסלע נוכחות של שרידים שנשחקו מאוד מתקופה עתיקה יותר, שכללו שפע של כלי חרס בצורת פעמון הקשורים לעדות על פעילות מטלורגית אינטנסיבית להפקת נחושת.
לאחר הפסקה מתקופת הברונזה המאוחרת, הייתה התיישבות מחודשת בצלע ההר מחדש בסוף תקופת הברונזה, שעליה מעידים כלי חרס אופייניים לתקופה זו. העובדה האופיינית ביותר לאתר היא מיקומו במקום נוח להגנה נוחה והשליטה על הדרכים והגישה למישור אנטקרה. באשר לקברים של יישוב זה, נמצאו גלוסקמאות בלב היישוב.
התקופה הרומית מיוצגת על ידי כלי חרס מפוזרים כמו גם שרידי מבנים. הנקרופוליס ממוקם באזור סמוך לנהר ובקשר לדרך שקישרה בין הערים הרומיות אנטיקריה (Antikaria) ואיליבריס (Ilíberis). הקברים מאופיינים בכיסוים של גמלונים עם רעפים, מה שמשייך אותם לתקופה נרחבת, מהמאה ה-1 עד המאה הרביעית לספירה. מאוחר יותר, וכחלק מתקופת ימי הביניים, נחשפו כלי חרס ושרידי מבנים המתפרשים באופן מסורתי כמבני הגנה.
מחסה הסלע מטקברס
מחסה הסלע מטקברס (Abrigo de Matacabras) שוכן למרגלות המורדות הצפון-מערביים של פניה דה לוס אנמורדוס וקשור קשר הדוק לדולמן מנגה שצירו המרכזי מצביע ישירות אליו. הדולמן מכוון לכיוון צפון-מזרח, צפונית לזריחת השמש בימי הקיץ, הקבר הידוע היחיד המכוון באירופה בהקשר תרבותי זה. הציורים מייצגים סדרה של מוטיבים בצבע אדום, זואומורפיים (דמוי בעלי חיים) ואנתרופומורפיים (דמויי אנוש), של התקופה אחרי התקופה הפלאוליתית.
בשנת 2018, פרסמה קבוצת המחקר ATLAS מאוניברסיטת סביליה מחקר של ניתוח ברזולוציה גבוהה של ציורי המערות בסגנון סכמטי של מחסה הסלע. למערה הקטנה יש קישורים חזותיים וסמליים גם לדולמן מנגה, ומבססים יחסי נוף שהם אולי ייחודיים בפרהיסטוריה האירופית. התוצאות אישרו את הכרונולוגיה הנאוליתית של המערה "ככל הנראה, לפחות בתחילת האלף הרביעי לפני הספירה ... וחשיבותה כמקום התייחסות לאוכלוסייה הנאוליתית (ואולי אף מוקדמת יותר) באזור".
האגדה על מקור השם
להר יש צורה אופיינית מאוד, שכן הוא נראה כמו פניה של אישה שוכבת. מקור שם ההר (בעברית "סלע הנאהבים") הוא מאגדה מימי הביניים המאוחרים כשאנטקרה הייתה בגבול בין הנוצרים למוסלמים, לפיה המוסלמים ניצחו בקרב נגד הנוצרים ושבו את המפקד הנוצרי. הוא היה אסור בתא כלא ובתו של המלך המוסלמי החליטה לבקר בתאים. כשראתה את האסיר הנוצרי, הם התאהבו זה בזה והסכימו לברוח יחד. המלך המוסלמי גילה את בריחתם ורדף אחריהם במעלה הצוק. הנאהבים הגיעו לפסגה וכשראו שאין להם מנוס, הם השליכו את עצמם לתהום תוך חיבוק אחרון, ובכך להתאחד לנצח. מותם הטרגי של שני הצעירים היווה השראה למנהיג המוסלמי ולמנהיג הנוצרי להשכין שלום לאחר כל כך הרבה קרבות.
בפסגת הצוק יש פסל אבן של אישה צעירה וגבר מחובקים הנטוי לעבר הנקיק, ונאמר שכשמחשיך וקרני השמש יוצרים על סלע זוהר אדמדם, זה בגלל הדם של שני הצעירים.
ההומניסט והמשורר הנאו-לטיני מאנטקרה חואן דה וילצ'ס (Juan de Vilches) סיפר את אגדה זו על הצוק בספרו "De rupe duorum amantium apud Antiquariam sita" (לטינית: "סלע שני הנאהבים השוכן באנטקרה", סביליה, 1544).
יצחק פורטר
ביוגרפיה
נולד במיקולאייב, בעבר ברוסיה וכיום באוקראינה, ב-24 בנובמבר 1878 לרחל לבית ברנר מאודסה ומשה פורטר שהיה מראשוני חובבי ציון, כנר ומוזיקאי בפני עצמו. יצחק קיבל חינוך מוזיקאי ויהודי מסורתי בצד לימודים בגימנסיה רוסית. ב-1891 עלה עם הוריו לארץ ישראל. המשפחה הייתה מראשוני ההתנחלות היהודית בחורן. שם עבד מבוקר עד ערב כמו המבוגרים, ובשעות הפנאי היה מנגן בכינור ומנעים למתנחלים, את החיים הקשים בבדידות ומרחק ממקומות היישוב היהודי בארץ ישראל.
כשהוכרחה "החברה היהודית להתיישבות" - יק"א לחסל את ההתיישבות בגולן עברה המשפחה לצפת. הם נדדו על חמורים שלשה ימים ברגל מהרי הגולן והבשן דרך עמק הירמוך וטבריה לצפת, כשמעט כולם נגועים בקדחת. במכתבו ליהודה לייב פינסקר ולשמריהו לוין תיאר אביו – משה פורטר את הסבל והעוני שמהם סבלה המשפחה במסע זה. מצפת המשפחה עברה לימא, יחד עם עשר משפחות ממגורשי הגולן. קבוצה זו הייתה מראשוני מקימי יבנאל. לאחר מכן חי בראש פינה, זכרון יעקב ראשון לציון ותל אביב, בהתאם להתפתחות הקריירה המוזיקלית שלו.
משפחה
אשתו ציפורה הייתה צ'לנית בתזמורת שלו. היא נפטרה סמוך למותו. להם היה בן עורך דין דוד פורטר, שנפטר ב-1967, שני נכדים: דן פורטר ודינה לבל, וכן נינים.
קריירה מוזיקלית
כבר בילדותו התגלה בו כישרון נגינה בכינור ובהיותו בן תשע הוזמן לנגן בארמון מושל המחוז, במסיבה שערך לאורחים רמי מעלה. במגוריו בחורן יצחק התפרסם ככנר מוכשר, ויהושע אוסובצקי, נציג הברון אדמונד ג’יימס דה רוטשילד, הזמין אותו לייסד ולהדריך תזמורת כלי נשיפה בראש פינה. לשם כך הזמין כלי נגינה מפריז. אחר כך יצחק עבר לזכרון יעקב וגם שם יסד וניהל תזמורת, שליוותה את המתיישבים הראשונים במושבות השונות. רוזנצוייג בתיאורו את כיבוש הכפר מלחמיה, כיום מנחמיה על ידי חלוצים מזכרון יעקב, סיפר שהם יצאו למעשה הכיבוש עם מקלותיהם ותרמיליהם כשהם שרים שירי ציון כי היו "חברים לתזמורת הראשונה שהסתדרה בזכרון יעקב, על ידי המנוח פורטר. כושרו המוזיקלי התפרסם גם בארצות השכנות, ופעמים רבות הוזמן לנגן ולנצח על תזמורות שלהן. בייחוד היה אורח קבוע, בעונות התיירות, על במות קונצרטים בביירות, אלכסנדריה וקהיר. לא פעם הציעו לו בערים אלה משרות קבועות בשכר גדול, אך הוא סירב להתנתק מארץ-ישראל ו"לצאת אחרי ברק הזהב והכבוד". על סף פרוץ מלחמת העולם הראשונה סירב לצאת למצרים אף לזמן קצר, בחששו שלא יוכל לחזור ארצה בגלל המלחמה.
את שנותיו האחרונות חי בתל אביב, שם עסק בהוראת מוזיקה, בנגינה, בעיבוד יצירות לתזמורת ולכלים שונים ובכתיבת תווים להפקת יצירות עבור הצגות תיאטרון והופעות בלט. הוא ליווה את הסרטים האילמים בקולנוע עדן בנגינה. עיבד יצירות רבות לתזמורת וכן הלחין את המוזיקה להצגת "בלשצאר", שחיבר יוסף אחרון.
גרירה טקסטואלית
גרירה טקסטואלית (Textual Entailment - TE) היא יחס מכוון בין טקסטים, המבטא את העובדה שהנכונות של טקסט אחד גוררת את הנכונות של טקסט אחר. אחת הבעיות האופייניות לתחום של עיבוד שפה טבעית בעזרת מחשב היא הבעיה של זיהוי גרירה טקסטואלית (RTE): בהינתן טקסט (t) והיפותזה (h), על המחשב להחליט האם הטקסט גורר את ההיפותזה, כלומר, האם אדם סביר הקורא את הטקסט יגיע למסקנה שההיפותזה נכונה.
לדוגמה, נתבונן בטקסטים הבאים:
סברי ג'ריס
סברי אליאס ג'ריס (בערבית: صبري جريس, תעתיק מדויק: צברי ג'ריס) (נולד ב-1938) הוא עורך דין ערבי-ישראלי ופעיל פוליטי, אשר היה בכיר באש"ף וחבר במועצה הלאומית הפלסטינית.
גרירה טקסטואלית
הטקסט גורר את היפותזה א ואת היפותזה ב; הטקסט לא גורר את היפותזה ג; והטקסט סותר את היפותזה ד.
תוכנת מחשב שמטרתה לזהות גרירה טקסטואלית צריכה להיות בעלת ידע במגוון רחב של תחומים, החל בתחום המילולי, דרך התחום התחבירי, ועד לתחום הסמנטיקה וידע על העולם.
סברי ג'ריס
אודות
בשנת 1966 פרסם את המחקר "הערבים בישראל", הספר הראשון בעברית שעסק במצבם של ערביי ישראל ותיאר את יחס השלטונות כלפיהם. הספר תורגם למספר שפות, בהן אנגלית, גרמנית, צרפתית, איטלקית ושוודית.
גרירה טקסטואלית
זיהוי גרירה טקסטואלית יכול לשמש כשלב ביניים במספר רב של אפליקציות הקשורות לעיבוד שפה טבעית, כגון: חיפוש תשובות לשאלות בטקסט גדול, הפקת מידע מתוך טקסט לפי תבנית, סיכום מסמכים אוטומטי, ועוד.
סברי ג'ריס
אודות
בשנים 1964–1970 הוחזק 7 פעמים במעצר מנהלי בכלא והוטלו עליו מגבלות שונות.
בשנת 1970, עזב את ישראל לביירות עם אשתו, בתיאום עם השלטונות בארץ. בלבנון היה לפעיל מרכזי באש"ף. והחל לשמש כחוקר במכון למחקרים פלסטיניים של אש"ף במחלקה הישראלית. ג'ריס הפך לראש המחלקה הישראלית במכון ומשנת 1978 עמד בראש המכון. בנוסף היה עורך של ירחון אש"ף. במהלך שנות השמונים והתשעים שימש כיועץ לערפאת לענייני ישראל. בביירות נולדו לו בת ובן.
ביוני 1982 פרצה מלחמת לבנון הראשונה. בספטמבר תפס צה"ל את ארכיון אש"ף, עליו היה מופקד ג'ריס, והעביר את החומרים לישראל. לאחר גירוש אש"ף מהעיר, הוא נשאר והמשיך לנהל את המכון. ב-5 בפברואר 1983 התפוצצה מכונית תופת מול משרדי המכון בביירות. משערים כי מאחורי הפיגוע עמדו הפלנגות הנוצריות. בין 19 ההרוגים נמנתה אשתו של ג'ריס, האני שאהין. ג'ריס עזב לתוניס, שם נישא לאחות אשתו, ומשם עבר עם המשפחה לניקוסיה, משם ניהל את המכון. ב-1994 במסגרת הסכם אוסלו חזר לישראל.
בשנת 2006 ייצג בבית המשפט את אחיו ג'ריס ג'ריס שהורשע לבסוף במגע עם סוכן איראני.
אוריאל בוסו
אוריאל מנחם בוסו (נולד ב-13 בספטמבר 1973, ט"ז באלול תשל"ג) הוא פוליטיקאי חרדי ספרדי וחבר כנסת מסיעת ש"ס, יו"ר ועדת הבריאות וסגן יו"ר הכנסת ומועמד ש"ס לראשות עיריית בני ברק. קודם לכן כיהן כראש הסיעה במועצת פתח תקווה, כסגן ראש העיר וכחבר מועצת העיר.
קורות חיים
בצעירותו למד בבאר יעקב בחינוך העצמאי ובאמצע גילאי היסודי עבר לתלמוד תורה ״הבאר״ ברחובות, בהמשך למד בישיבה קטנה לצעירים רחובות, בישיבות בית שמעיה כנסת שלום ומעלות התורה בירושלים. לאחר נישואיו, למד בכולל הוראה. לאחר מכן, שירת בצה"ל והגיע לדרגת סגן. השלים תואר ראשון במשפטים בקריה האקדמית אונו. משרת כקצין במילואים ביחידת קצין העיר. בשנים 1996–2006 ניהל בית ספר תיכון ופנימייה במוסד חינוכי ובמקביל ניהל רשת צהרונים.
פעילות ציבורית
מאז 2006, עומד בראשות מפלגת ש"ס במועצת העיר פתח תקווה, ממלא מקום וסגן ראש העיר בשכר, וממונה על ניהול המתנ"סים (משנת 2013 כחלק מאגף השכונות). במהלך השנים, עמד בראש מינהל שיפור פני העיר (שפ"ע), אגף הרכש, יחידת המכרזים והיחידה לפניות הציבור. משנת 2018, מכהן יו"ר אגפי הנדסה, ביטחון ושיטור עירוני והוועדה לתכנון ולבניה, ונציג העיר בוועדה מחוזית לתכנון ולבנייה. כיהן כדירקטור בחברות העירוניות: החברה לפיתוח פתח תקווה, החברה העירונית לדיור (חל"ד) ותאגיד המים העירוני מיתב. בבחירות לרשויות המקומיות של 2018 זכתה מפלגתו ב-4 מושבים, והוא מונה לסגן ראש העיר בשכר פעם נוספת.
מאז 2018 משמש חבר במועצה לגיל הרך.
ב-8 בפברואר 2011 נעצר בוסו יחד עם ראש העיר איציק אוחיון בחשד ללקיחת שוחד, תיווך לשוחד, קבלת דבר במרמה ועבירות לפי חוק איסור הלבנת הון. במהלך מערכת הבחירות המקומיות ב-2008. במרץ 2011 המליצה המשטרה להעמידם לדין. באוקטובר 2013 הודיעה פרקליטות המדינה על סגירת התיק נגדו בשל חוסר ראיות.
ב-2014 וב-2015 התפוצצו מטעני חבלה ברכבו. חקירת המשטרה הובילה למסקנה, כי הרקע ככל הנראה היה פלילי.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת שובץ במקום העשירי ברשימת ש"ס, שקיבלה לבסוף 8 מושבים. הוא שובץ באותו מקום בבחירות לכנסת העשרים ושתיים וגם בבחירות לכנסת העשרים ושלוש, אז זכתה מפלגתו בתשעה מנדטים. הוא נכנס לכנסת עם התפטרות השר אריה דרעי מהכנסת, על-פי "החוק הנורווגי".
בבחירות לכנסת העשרים וארבע מוקם במקום התשיעי, רשימת ש"ס זכתה בתשעה מושבים והוא נכנס לכנסת.
גם בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום ה-9 ברשימת ש"ס לכנסת ומונה ליו"ר וועדת הבריאות ולסגן יו"ר הכנסת.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות ב-2023,‏ הודיע בוסו על התמודדותו לתפקיד ראש עיריית בני ברק, מול מועמד יהדות התורה חנוך זייברט.
חיים אישיים
בוסו נשוי, אב לשישה ומתגורר בפתח תקווה. מתנדב במגן דוד אדום, איחוד הצלה וזק"א.
בוסו הוא אחיינו של חבר הכנסת והשר לשעבר אהרן אבוחצירא ואחיו של פעיל ש"ס הוותיק ומנכ"ל משרד הדתות, יהודה אבידן.
שלומי ארבע
שלומי ארבע (נולד ב-1982) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
לימודים
לאחר סיום לימודי תואר ראשון במנהל עסקים וחשבונאות, החל בשנת 2009 ללמוד בבית הספר למשחק "הדרך". לאחר סיום לימודיו למד אצל רות דייכס.
קריירה
בשנת 2015 שיחק בסדרה "פרודים" אשר שודרה בערוץ 2. כמו כן שיחק בסרט "ברש".
שנה לאחר מכן השתתף בסדרה "מלאך של אמא" ששודרה בערוץ yes Oh.
בשנת 2017 השתתף ארבע בהצגה "הדרך לירושלים" של תיאטרון ביכורים של החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. בשנה זו השתתף גם בסרט "הבלתי רשמיים" שביים אלירן מלכה.
שנה לאחר מכן השתתף בסדרה "עיר מקלט" ששודרה ב-yesEDGE.
בשנת 2019 השתתף בסדרה "ביום שהאדמה רעדה" וכמו כן שיחק בסדרת הדרמה "רק להיום".
בשנת 2020 השתתף ארבע בסרט "מיראז'" בבימויו של דויד בן ארי.
סבכי אפריקני
סִבְּכִי אַפְרִיקָנִי (שם מדעי: Curruca deserti) הוא מין של ציפור שיר קטנה בסוג סבכי שפוצל מהמין סבכי מדבר. הוא נפוץ במדבריות צפון-מערב אפריקה.
שלומי ארבע
קריירה
שנה מאוחר יותר השתתף בפרק בסדרה "קופה ראשית". בשנה זו השתתף גם בסדרה "שישה אפסים" וכן בסדרה "המפקדת".
סבכי אפריקני
בישראל הוא תועד פעם אחת ב-20 באפריל 2013 בחוף שקמונה. התצפית התרחשה לפני פיצול המין, ובשל היות סבכי מדבר חורף הנצפה בקביעות היא לא עוררה עניין בזמן אמת. לאחר הפיצול ועיון בתמונות, התגלה כי הפרט שתועד מראה בבירור את כל הסימנים של המין האפריקני, ובשל כך התצפית אושרה ונוסף מין חדש לרשימת ציפורי ישראל.
טקסונומיה ואטימולוגיה
עד לא מזמן נחשב הסבכי האפריקני לתת-מין של סבכי מדבר. אך כיום בעקבות מחקרים המין פוצל והוא הועלה לרמת מין עצמאי. על בסיס של הבדלים גנטיים, גאוגרפיים, התנהגותיים, מורפולוגיים, ווקאליים. השם של המין המאוחד לפני הפיצול היה סבכי מדבר, ולאחריו הוסף לשם העממי באנגלית של כל מין הסיומת "אסייתי" או "אפריקני". השניים הם עדיין קרובי המשפחה החיים הקרובים ביותר זה של זה, וטיב קרבתם לסבכים טיפוסיים אחרים עדיין לא הוברר במלואו; הם עשויים להיות קרובים למדי לסבכי קוצים נראה ששלושת הטקסונים האלו הם חברים בסיסיים למדי בעץ הפילוגנטי של הסוג Curruca.
הסוג Curruca הוצג בידי חוקר הטבע הגרמני יוהאן מתאוס בכשטיין בשנת 1802. המין הטיפוסי בסוג (Curruca curruca) הוגדר להיות סבכי טוחנים. שם הסוג Curruca מגיע ממילה לטינית לציפור קטנה ובלתי-מזוהה שהזכיר המשורר הרומאי יובנאליס. הסוג Curruca פוצל מהסוג Sylvia ב-2014 בעקבות מחקר פילוגנטי שפורסם ב-2011. הפיצול מוכר כיום על ידי רוב הרשויות. שם המין הספציפי deserti מגיע מ-desertus או desertum, לטינית למדבר.
זהו מין מונוטיפי, כלומר לא הוגדרו תת-מינים שונים.
תיאור
זהו סבכי קטן למדי, מהקטנים בסוג; אורכו 11–12 ס"מ, ומשקלו 7–10 גרם. הזוויגים כמעט זהים בניצויים, הם בעלי צבע צהוב-חום חולי ובהיר בחלקים העליונים ולבנבן בחלקים התחתונים; המקור והרגליים צהבהבים, ולעין יש קשתית צהובה. לזנב גוון חלודי עשיר. הוא שונה מסבכי מדבר האסייתי בצבעו הכללי הצהבהב בגוון חם יותר.
השירה היא ג'ינגל ייחודי ומבוצעת לעיתים קרובות במעוף, בעלת תווים ברורים (היא שונה מזו של סבכי מדבר בכך שיש לה מעט תווים קשים ).
תפוצה והתנהגות
הסבכי האפריקני מקנן במדבריות צפון-מערב אפריקה, מדרום להרי האטלס בדרום מרוקו מזרחה עד למערב לוב ודרומה עד מאלי וניז'ר. הוא חורף באזורים קרובים, ובדרך-כלל אינו נודד מלבד למרחקים קצרים.
הוא מקנן בסביבה מדברית או מדברית למחצה, כל עוד מצויים באזור כמה שיחים מפוזרים המתאימים לקינון. הקן עשוי מזרדים יבשים, גבעולים ועלי עשב, מרופד בעשבים עדינים יותר, סיבים צמחיים ופלומה, ממוקם עד לגובה של כ-110 ס"מ מעל פני הקרקע בשיח נמוך. והתטולה מכילה 2–5 ביצים.
בדומה לרוב קרוביו, הוא אוכל חרקים, אבל ילקט גם פירות יער קטנים; בניגוד לרוב הסבכיים, הוא ניזון בדרך כלל על הקרקע.
עטלף הדמעות
עטלף הדמעות (שם מדעי: Scotonycteris) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת עטלפי הפירות ובו 3 מינים שבמרכז ומערב אפריקה. הסוג הוקם בשנת 1894 על ידי הזואולוג הגרמני פאול מטשי, והוא קרוי על שם הכתמים הבהירים סביב עיניו.
במקור, הסוג עטלף הדמעות כלל שני מינים, עד שבשנת 2014 המין השני הועבר לסוג עטלף קצר-חך, והוא הפך לטקסון מונוטיפי עם 3 תת-מינים. עם זאת, שנה לאחר מכן, מספר זואולוגים הגיעו למסקנה שיש לפצל את עטלף הדמעות לשלושה מינים נפרדים על בסיס הבדלים גנטיים ומורפולוגים, והחלוקה החדשה הוכרה על ידי הרשימה האדומה של IUCN. בטקסונומיות רבות הסיווג החדש טרם הוטמע, והסוג מופיע לעיתים כטקסון מונוטיפי או כסוג בעל שני מינים (עם המין השני שהועבר לעטלף קצר חך).
תיאור
לעטלף הדמעות ראש שועלי קטן, לוע דק ומחודד וגוף גוצי. העיניים בינוניות בגודלן והאוזניים ארוכות ומחודדות. האף אדמדם ועגול, והנחיריים בולטים מעט ומופרדים בחריץ אנכי. אין דו-צורתיות זוויגית בולטת ולנקבות יש אמות ארוכות יותר והן נוטות להיות קולניות יחסית לזכרים.
עטלף הדמעות קטן באופן משמעותי מהעטלף קצר החך; אורך ראשו וגופו 65–85 מ״מ, אורך הזרוע 47–55 מ״מ ומוטת הכנפיים עד 37 ס״מ; משקלו עד 24 גרם. הזנב כה קצר עד שלא ניתן כלל לראותו וקרום התעופה האחורי מצומצם. מלבד הגודל, הוא דומה מאוד לעטלף קצר החך ונבדל ממנו במורפולוגיה של השיניים, בחך ארוך בהרבה ובגנטיקה.
הפרווה של עטלף הדמעות צפופה ורכה והיא ארוכה יותר בגב מאשר בגחון. צבעה הכללי חום אדמוני, חום אפרורי או ערמון כהה. הגחון והבטן חיוורים יותר והם לבנים לחלוטין או בעלי גוון אפרפר-ורדרד. סימן ההיכר של הסוג שהעניק לו את שמו הוא הכתמים הלבנים בפנים שמקיפים את העיניים ונראים כדמעות: זוג כתמים נמצאים מעל העין, וכתם אחד דמוי יהלום על החרטום. הסינר הלבן סביב הלחיים שנמצא אצל העטלף קצר החך, קטן יותר או נעדר אצל עטלף הדמעות. כמו כן, הכתמים הלבנים השעירים בבסיס האוזניים שאופיינים לעטלפי הכותפות, נעדרים אצלו בדרך כלל או דהויים מאוד. הכנפיים בצבע חום ערמוני, חום זית או חום ורוד ומרושתות בפסים כהים, והזרועות, החרטום והשוקיים בצבע בורדו. האוזניים כתמתמות או צבועות בחום כהה והן חסרות שיער.
תפוצה וביולוגיה
עטלפי הדמעות מצויים באפריקה המשוונית; התפוצה שלהם כוללת את הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הרפובליקה של קונגו, גבון, גינאה, גינאה המשוונית, גאנה, קמרון, ליבריה וחוף השנהב. האוכלוסייה המבודדת על האי ביוקו עשויה לייצג מין רביעי.
בית הגידול של הסוג כולל יער גשם טרופי או סובטרופי לח, יער עננים, יער מנגרובים, יער ביצות, סוואנה טרופית מיוערת, ורצועת המנשק בין היער לסוואנה. הוא נמצא באזורי שפלה עד רכסים הרריים ברום 1,100 מטר מעל פני הים.
אין כמעט מידע על האקולוגיה של הסוג. עטלפי הדמעות חיים בבדידות ופעילים בעיקר בשעות החשיכה עם גיחות קצרות ביום ובדמדומים. יש שני זמני פעילות עיקריים בלילה: בין 21:00 ל-23:00 ובין 2:00 ל-4:30. הם מבלים את היום בלינה על עלווה צפופה של עצים ושיחים גבוהים. הם ניזונים בעיקר מפירות רכים של מיני סולנום, מיץ פירות, צוף, אבקנים ולשד, ותרים אחר מזון הן בחופה הגבוהה והן סמוך לאדמה ומקורות מים. הנקבות נוטות להישאר בסמוך למקום הלינה, והזכרים נוטים להתפזר על פני שטח גדול. נהרות גדולים משמשים כמחסום גאוגרפי בפני הנקבות שנזהרות מלחצות אותם.
יש מדי שנה שתי עונות רבייה. לאחר היריון של 6 חודשים, הנקבה ממליטה גור יחיד ולעיתים נדירות תאומים. על אף ששני מינים מוגדרים כללא חשש ומין כקרוב לסיכון, מגמת האוכלוסייה של הסוג נמצאת כנראה בירידה, והמינים בו מאוימים מצד בירוא יערות מתמשך.
Ratchet & Clank Future: A Crack in Time
Ratchet & Clank Future: A Crack in Time (בתרגום חופשי לעברית: ראצ'ט וקלאנק: סדק בזמן) הוא משחק פלטפורמה שחברת Insomniac פיתחה עבור קונסולת המשחק Playstation 3, וחברת Sony Computer Entertainment הפיצה.
זהו המשחק התשיעי בסדרת משחקי Ratchet & Clank. המשחק מהווה המשך לקודמו וחותם את טרילוגיית Ratchet & Clank Future.
פרס אלן אמיל
פרס אלן אמיל (Allan E. Emil Memorial Award) הוא פרס שנתי המוענק על ידי הפדרציה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה, מאז שנת 1977, עבור תרומה יוצאת דופן לקידום מדעי החלל, טכנולוגיות חלל, רפואת חלל או חוק החלל.
הפרס, הכולל תעודה למקבל וכן מענק כספי, ניתן עבור תרומה משמעותית לקידום שיתוף הפעולה הבינלאומי בתחום החלל, או עבור מיזמים רב-לאומיים בתחום זה. הפרס קרוי על שם אלן אמיל, עורך דין אמריקני שעסק גם בתחום התעופה, החלל וחוק החלל.
זהו הפרס החשוב ביותר במדרג הפרסים המוענקים על ידי הפדרציה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה, ולצורך קביעת הזוכה מוקמת מדי שנה ועדה מיוחדת.
WD-40
היסטוריה
התרסיס פותח על ידי נורם לרסן בשנת 1953 בקליפורניה לצורכי האחזקה של טילי אטלס של חיל האוויר האמריקאי ובשנת 1958 החלה הפצתו המסחרית. שם התרסיס נגזר מראשי התיבות Water Displacement - 40th Attempt, כלומר, "דוחה מים - ניסיון 40". השם ניתן כיוון שלרסן ניסה מספר תרכובות, עד שבניסיון ה-40 הצליח לפתח את המוצר.
החברה מחזיקה בנוסחתו של התרסיס כסוד מסחרי שמור ביותר, עד כדי כך שאף לא רשמה עליו פטנט על מנת שלא תחויב לגלות את הנוסחה. לפי גיליון בטיחות חומרים שמוציאה החברה בארצות הברית, התרסיס מכיל:
שימושים
התרסיס הוא תכשיר כימי רב שימושי. הרכב החומרים ממנו הוא עשוי, מאפשר שימוש במגוון רחב של יישומים כגון: