cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלכסנדר שייחט
קורות חיים
שייחט נולד ב-1887 בעיר ניקולאייב שבדרום-מערב רוסיה (כיום אוקראינה) במשפחה יהודית, בנם של ברטה לבית גַאוּברג וחיים שייחט. למד נגינה בכינור בקונסרבטוריון באודסה עד 1906, אז נסע לגרמניה ללמוד בבית הספר הגבוה למוזיקה בלייפציג. עם סיום לימודיו ב-1910 כיהן כקונצרטמייסטר וכנר ראשון של התזמורת של יינה וכמורה לכינור בקונסרבטוריון של העיר, עד שב-1914 היגר לשווייץ. הוא התיישב בעיר ציריך. הִרבה להופיע כנגן, וניהל את המחלקה לכינור באקדמיה למוזיקה בציריך. ב-1920 ייסד את התזמורת הקאמרית השווייצרית, וניהל אותה עד 1943.
ב-1919 נישא שייחט לאירמה לווינגר (Löwinger; 1895–1988), פסנתרנית ילידת בודפשט.
ב-1962 זכה שייחט במדליית האנס-גאורג נגלי על פועלו המוזיקלי (Hans-Georg Nägeli-Medaille für Verdienste um das musikalische Schaffen) מטעם העיר ציריך.
שייחט נפטר בציריך ב-1964, בגיל 77.
גרנוט רוהר
גרנוט רוהר (בגרמנית: Gernot Rohr, נולד ב-28 ביוני 1953 במנהיים שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק לאורך רוב הקריירה בבורדו הצרפתית בעמדת הבלם, וכיום מאמן.
קריירה ככדורגלן
רוהר שיחק כנער במועדון VFL נקראו, ונחשב לכדורגלן מוכשר מאוד לגילו ואף שיחק בנבחרות הנוער של גרמניה ביחד עם שחקנים כמו רודולף קארגוס, מנפרד קאלץ ורונאלד וורם. כישרונו גרר התעניינות ממועדונים גדולים, ובשנת 1972 חתם בבאיירן מינכן מהבונדסליגה. רוהר לא הפך לשחקן משמעותי בבאיירן מינכן, סבל מפציעות רבות, וערך בסך הכל שש הופעות ליגה במשך שנתיים בהן שיחק בקבוצה. עם זאת, זכה רוהר עם באיירן מינכן בארבעה תארים: שתי אליפויות בונדסליגה, הגביע הגרמני וגביע אירופה לאלופות בשנת 1974. בדצמבר 1974 חתם רוהר בוולדהוף מנהיים, ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה במחוז הדרומי. רוהר הפך בוולדהוף מנהיים לשחקן משמעותי יותר, ובקיץ 1975 חתם בקיקרז אופנבך מהבונדסליגה. בעונתו הראשונה בקבוצה, 1975/76, נשר רוהר עם קיקרז אופנבך לבונדסליגה השנייה. בעונתו השנייה בקבוצה, 1976/77, סיים רוהר עם קיקרז אופנבך במקום השלישי בבונדסליגה השנייה במחוז הדרומי, ולא הצליח להעפיל עם הקבוצה בחזרה לבונדסליגה.
בקיץ 1977 חתם רוהר בבורדו הצרפתית. רוהר השתלב היטב בבורדו, בה שיחק בקביעות במשך 12 עונות, לצד כוכבים גדולים כאלן ז'ירס, ז'אן טיגנה, ברנאר לקומב, מריוס טרזור ופטריק בטיסטון. הייתה זו תקופה מפוארת עבור המועדון הצרפתי ועבור רוהר, בה זכו בשלוש אליפויות ובשני גביעים. רוהר אף היה בתקופה מסוימת אחד ממספר כדורגלנים גרמניים שהגיעו לבורדו, כמו אובה ריינדרס, דיטר מילר וקספר ממרינג. רוהר ובורדו אף הצליחו באירופה והגיעו לשלבים הגבוהים של גביע אירופה לאלופות במספר עונות. רוהר אף קיבל אזרחות צרפתית בשנת 1982, אך הדבר לא סייע בידו להשתלב בנבחרת צרפת או בנבחרת גרמניה, וזאת על אף הצלחתו הגדולה בבורדו. בשנת 1989 פרש רוהר ממשחק פעיל.
קריירה כמאמן
עם פרישתו ממשחק פעיל, קיבל רוהר מספר תפקידי אימון בבורדו בתחילת שנות ה-90. לאחר הפסקה של מספר שנים, חזר רוהר בשנת 1996 לאמן את בורדו, והגיע עמה עד לגמר גביע אופ"א 1996, שם הפסיד עם הקבוצה לבאיירן מינכן במפגש כפול, כשלשורותיו עמדו שחקנים כמו זינדין זידאן, ביצ'נטה ליזארזו וכריסטוף דוגארי. רוהר לא המשיך לאמן בבורדו אחרי העונה הזו, ובסוף העשור שימש כמנהל ספורטיבי באיינטרכט פרנקפורט לתקופה של מספר חודשים, ועזב בעקבות חילוקי דעות עם ההנהלה. בשנת 1999 החל רוהר לאמן את קרטיי הצרפתית, שם אימן עד לשנת 2000, ולאחר מכן חזר לבורדו, שם ניהל את אקדמיית הנוער.
בשנת 2002 חתם רוהר בניס מהליגה הצרפתית, כשהמועדון סבל מבעיות כלכליות קשות. רוהר הצליח לייצב בתחילה את המועדון והתמקם עמו בחלק העליון של הטבלה בשתי העונות הראשונות שלו במועדון. בעונתו השלישית במועדון הקבוצה נאבקה בתחתית, ורוהר פוטר מהמועדון על אף מחאות השחקנים. לאחר פיטוריו מניס, עבד רוהר תקופה קצרה ברד בול זלצבורג בהנהלה של מחלקת הנוער. בשנת 2005 חתם ביאנג בויז ברן השווייצרית, וסיים עמה במקום השלישי בליגה, שמוביל לגביע אופ"א. בתחילת עונת 2006/07 התפטר רוהר לאחר מספר תוצאות חלשות של הקבוצה. בהמשך אימן רוהר באז'אקסיו ששיחקה בליגת המשנה הצרפתית, ואחר כך באטואל דו סאהל התוניסאית, ממנה פוטר בשנת 2009 לאחר שסיים שלישי בליגה התוניסאית ולא השיג מקום בליגת האלופות האפריקאית. זמן קצר לאחר מכן מונה רוהר כמאמן נאנט ששיחקה אז בליגת המשנה הצרפתית, אך פוטר כעבור מספר חודשים.
בשנת 2010 מונה רוהר כמאמן נבחרת גבון במקום חברו אלן ז'ירס. רוהר השתתף עם נבחרת גבון בגביע אפריקה לאומות 2012 שנערך בגבון. רוהר וגבון סיימו את שלב הבתים עם תשע נקודות מלאות, והגיעו עד לרבע הגמר, שם הפסידו לנבחרת מאלי בבעיטות הכרעה. זמן קצר לאחר מכן, הסתיימה עבודתו של רוהר בנבחרת גבון, ובספטמבר 2012 מונה כמאמן נבחרת ניז'ר. רוהר השתתף עם נבחרת ניז'ר בגביע אפריקה לאומות 2013, אך נבחרתו סיימה את שלב הבתים במקום האחרון. בשנת 2014 התפטר רוהר מתפקידו בנבחרת ניז'ר עקב חוסר הצלחה. בתחילת 2015 מונה רוהר כמאמן נבחרת בורקינה פאסו, אך עזב את התפקיד בסוף 2015 בגין המצב הפוליטי המתוח במדינה.
באוגוסט 2016 מונה רוהר כמאמן נבחרת ניגריה. רוהר קצר הצלחה גדולה בנבחרת ניגריה, וצלח בקלילות את בית המוקדמות האחרון בטורניר מוקדמות מונדיאל 2018 באפריקה, על אף שבית זה נחשב כבית מוות, וכלל את נבחרות קמרון, אלג'יריה וזמביה, ועל כן הבטיח את מקומה של נבחרת ניגריה במונדיאל 2018.
רוסיה המאוחדת
רוסיה המאוחדת (ברוסית: Единая Россия) היא מפלגת מרכז שמרנית והמפלגה הגדולה ביותר בפדרציה הרוסית, עם כ-2,200,000 חברים.
בעקבות הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה ב־2003, המפלגה קיבלה את מרבית המושבים בדומה וב־2007 הפכה לרוב מובהק. בבחירות הפרלמנטריות של 2011 איבדה מהרוב המובהק אך עדיין שמרה על רוב. בבחירות 2016 שוב זכתה לרוב מובהק בפרלמנט. מנהיג המפלגה הוא נשיא רוסיה לשעבר וראש הממשלה לשעבר דמיטרי מדבדב, המכהן במקביל כסגן יושב ראש מועצת הביטחון של רוסיה.
המפלגה נוסדה ב־1 בדצמבר 2001 עם איחודן של מפלגת "אחדות" (Единство) ומפלגת "מולדת – רוסיה כולה" (Отечество – Вся Россия). כאמור, בהתאם לתוצאות הבחירות שנערכו בשנת 2007 למפלגה רוב בבית התחתון של הפרלמנט (הדומה של רוסיה) וכן בבית העליון, מועצת הפדרציה. מספר שרים, וכן מושלים אזוריים ובעלי תפקידים בכירים ברמות שונות של המִמשל בפדרציה הרוסית משתייכים למפלגה.
המפלגה תומכת בנשיא ולדימיר פוטין, אך במשך זמן רב הוא לא השתייך אליה או לכל מפלגה אחרת. מצב זה השתנה, כאשר בוועידת המפלגה שנערכה לפני הבחירות לדומה בשנת 2007 פוטין הודיע כי ירוץ לדומה בראש רשימת המפלגה (בעודו מכהן כנשיא). בבחירות של שנת 2011 זכתה המפלגה ב-235 מקומות מ-450 הקיימים בדומה.
תנועת הנוער של המפלגה היא "המשמרת הצעירה", ובשנת 2011 הקים פוטין את סיעת "החזית העממית הכל-רוסית", כגוף על-מפלגתי שיאגד את כל תומכי מפלגת רוסיה המאוחדת, שיסייעו לה לזכות במרבית המושבים בבחירות לפרלמנט בדצמבר 2011, בשל ירידת כוחה בבחירות לשלטון המקומי, השפעת המצב הכלכלי במדינה, והאשמות פעילי המפלגה בשחיתות.
2001–2003
המפלגה נוסדה ב-1 בדצמבר 2001 בקונגרס הייסוד עם איחודן של התנועה החברתית-פוליטית "אחדות" (מנהיגהּ היה סרגיי שוייגו), מפלגת "מולדת" (בראשות יורי לוז'קוב) ותנועה "רוסיה כולה" (בהנהגת מינטימר שאימייב), במסגרת הקונגרס כל התנועות התאחדו למפלגה פוליטית רוסית בשם "אחדות ומולדת - רוסיה המאוחדת" (Всероссийская политическая партия Единство и Отечество — Единая Россия).
ב-20 בנובמבר 2002 ליו"ר המועצה העליונה של המפלגה נבחר שר הפנים בוריס גריזלוב, שהחליף את אלכסנדר בספאלוב שהיה יו"ר המועצה מאז הקמת המפלגה. ב-29 במרץ 2003 נערך הקונגרס השני של המפלגה, הקונגרס אישר את הדו"ח השנתי של יושב ראש המועצה העליונה בוריס גריזלוב ואושר המניפסט "הדרך להצלחה לאומית". הקונגרס החליט לפתח תוכנית לקראת הבחירות לפרלמנט באותה שנה.
בקונגרס השלישי של המפלגה ב-20 בספטמבר 2003 אומצה תוכנית טרום הבחירות שאישרה את רשימת המועמדים. בקונגרס נאם ולדימיר פוטין, שהביע את תקוותו לניצחון בבחירות. בדצמבר "רוסיה המאוחדת" השתתפה בבחירות וקיבלה 37.57% מהקולות, והייתה לרוב בדומה הממלכתית של רוסיה. בוריס גריזלוב, יו"ר המפלגה היה גם ליושב ראש הדומה.
ב-24 בדצמבר 2003 נערך הקונגרס הרביעי שבו אושרו עיקרי מסקנות הדו"ח השנתי, כמו גם פעילויות של המפלגה במהלך מערכת הבחירות. הקונגרס החליט פה אחד לתמוך במועמדותו של ולדימיר פוטין כמועמד מטעם המפלגה לבחירות לנשיאות. יתר על כן, הוחלט לשנות את שם המפלגה מ" אחדות ומולדת - רוסיה המאוחדת" למפלגת "רוסיה המאוחדת".
2004–2007
ב-27 בנובמבר 2004, בקונגרס החמישי של המפלגה ליו"ר "רוסיה המאוחדת" נבחר רשמית בוריס גריזלוב.
ב-22 באפריל 2005, למזכיר החדש של נשיאות הוועד הפועל של "רוסיה המאוחדת" נבחר סגן יו"ר הדומה, ויאצ'סלב וולודין. הוא הצליח לגבור על ואלרי בוגומולוב. אפריל 2005 לתפקיד ראש הוועד הפועל המרכזי נבחר סגן יו"ר הדומה, אנדריי וורוביוב בן ה-35.
באביב 2005 נחקק חוק "על הבחירות לדומה הממלכתית באופן בלעדי על ידי רשימות מפלגתיות". לאחר מכן, אימצה הדומה הממלכתית את תיקוני החקיקה הפדרלית כדי לאפשר למפלגה שזכתה בבחירות לפרלמנט האזורי להציע בפני נשיא רוסיה את המועמד מטעמה לתפקיד המושל המחוזי. ברוב האזורים זכות זו שייכת למפלגת "רוסיה המאוחדת". וכך, הרוב המכריע של מושלים הם חברי "רוסיה המאוחדת". באפריל 2006, בוריס גריזלוב, אמר כי כבר 66 מתוך 88 ראשי המחוזות הרוסים הם חברי המפלגה. החל מ-2005, אל המפלגה הצטרפו גם ראשי תאגידים תעשייתיים גדולים כמו אווטוואז וחברות גדולות אחרות.
ב-26 בנובמבר 2005 בקרסנויארסק, נערך הקונגרס השישי של המפלגה.
לקראת הקונגרס השביעי, הנהגת המפלגה הפוליטית "המפלגה התעשייתית המאוחדת של רוסיה" (Российская объединённая промышленная партия) ביקשה להתמזג עם "רוסיה המאוחדת". האיחוד בוצע רשמית ב-1 בדצמבר 2006.
ב-2 בדצמבר 2006 ביקטרינבורג, התקיים הקונגרס השביעי של המפלגה. כתוצאה מהקונגרס אושרה הצהרת מדיניות "ברוסיה, בה אנו בוחרים", שהתוותה את אסטרטגיית הצמיחה של עקרונות הדמוקרטיה הריבונית. הצהרת המדיניות של המפלגה ניסחה את 10 העדיפויות לעשור הבא. סדר העדיפויות של המפלגה הוכרזו: לוחמה בעוני, שיפור מערכות הבריאות והחינוך, רמה גדולה של מדיניות תעשייתית וסיוע לבני נוער, פיתוח מואץ של החקלאות והתשתית החברתית הכפרית, חיזוק יסודות המשטר הפדרלי על פני האזורים, עידוד הממשלות המקומיות, אכיפת החוק וחיזוק הרפורמה במערכת המשפט של המדינה הממשל ותפקידו; פיקוח ציבורי על שמירת זכויותיו וחירויותיו של האזרח ותמיכה ביוזמות אזרחיות.
כמו כן, בשנים 2006–2007, "רוסיה המאוחדת" יזמה הקמתם של שורת ארגונים חדשים כמו "המשמרת הצעירה של רוסיה המאוחדת", איחוד הפנסיונרים של רוסיה, תנועת חינוך וחברה של רוסיה, מועצת השלטון המקומי.
הקונגרס השמיני של המפלגה התקיים בשני שלבים. הראשון, בין ה-1 ל-2 באוקטובר 2007 במוסקבה ובמהלכו השתתף הנשיא ולדימיר פוטין. היום הראשון הוקדש לדיון בתוכנית מצע המפלגה של "רוסיה המאוחדת" לקראת הבחירות לדומה. במהלך היום השני של הקונגרס אושרה רשימת המפלגה הפדרלית. ב-17 בדצמבר 2007, במסגרת השלב השני של הקונגרס, לצד הנשיא השתתף לראשונה גם הסגן הראשון של ראש הממשלה, דמיטרי מדבדב. יו"ר המפלגה בוריס גריזלוב, פתח את הקונגרס ואמר כי המשימה העיקרית שלו - לקראת הבחירות לנשיאות. הקונגרס הודיעה רשמית על המועמד לנשיאות רוסיה מטעמה, סגנו של ראש הממשלה דמיטרי מדבדב. במהלך מועמדותו, הצביעו 478 צירים, ורק 1 התנגד.
2008–2016
ב-7 במאי 2008 בוריס גריזלוב ויתר על תפקיד יו"ר המפלגה לטובת ולדימיר פוטין, שאך זה מונה לראש ממשלת רוסיה. מוקדם יותר, בקונגרס התשיעי של "רוסיה המאוחדת" (ב-15 באפריל 2008) קיבל הנשיא ולדימיר פוטין את ההצעה לעמוד בראש מפלגת "רוסיה המאוחדת".
ב-20 בנובמבר 2008 נערך במוסקבה הקונגרס ה-10 של "רוסיה המאוחדת". בפתיחתה נעשה פוטין ליו"ר המפלגה. הקונגרס נערך במעמד נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב.
בקונגרס ה-11 של המפלגה (שנערך ב-21 בנובמבר 2009 בסנקט פטרבורג), יו"ר המפלגה ולדימיר פוטין, סיכם את המשבר הכלכלי העולמי והשפעתו על רוסיה והתווה את סדר העדיפויות לפיתוח שלאחר המשבר הכלכלי, כמו כן הוא הגדיר משימות חדשות עבור "רוסיה המאוחדת".
במאי 2011 המפלגה החלה את הכנותיה לקראת הבחירות לדומה בדצמבר 2011 ובספטמבר 2011 נערך הקונגרס ה-12 של המפלגה ובמסגרתו נאמו יחדיו נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב וראש ממשלת רוסיה, ולדימיר פוטין. מדבדב הכריז באותו מעמד על תמיכתו בפוטין כמועמד לתפקיד נשיא המדינה, כאשר הלה הודיע כי ימנה את מדבדב לראש ממשלתו. במסגרת הקונגרס מונה מדבדב לעמוד בראש רשימת המפלגה לבחירות הפרלמנטריות בדצמבר 2011. בבחירות הפרלמנטריות שנערכו ב-2011 זכתה המפלגה ב-238 מושבים בדומה - כמחצית מהמושבים, וזאת לעומת מעל 60% בבחירות הקודמות.
באפריל 2012 פוטין התפטר משורות המפלגה, בשל הכנות לכניסתו בפעם השלישית לתפקיד הנשיא ובמקומו מונה דמיטרי מדבדב. לאורך כהונתו כראש המפלגה מדבדב פעל לעריכת רפורמות דמוקרטיות בשורות המפלגה. נערכו בחירות מקדימות בכל סניפי המפלגה בשלטון המקומי על מנת להכניס פוליטיקאים צעירים לשורות המפלגה.
בספטמבר 2016 המפלגה זכתה ב-135 מושבים מתוך 225 בדומה הממלכתית ושמרה על הדומיננטיות שלה כמפלגת השלטון. על פי ספירת התוצאות במחוזות הבחירה המפלגה זכתה ב-220 מתוך 225 המחוזות ובכך זכתה לרוב חוקתי בפרלמנט (למעלה מ2/3 קולות החברים בפרלמנט).
2017–2021
בינואר 2017 נערך קונגרס המפלגה השישה עשר ובמסגרתו דמיטרי מדבדב נבחר מחדש לראשות המפלגה. במהלך כנס המפלגה הוחלט על מבנה המועצה העליונה של המפלגה והמועצה הכללית. כך למשל, בוריס גריזלוב שמר על תפקידו כיושב ראש המועצה העליונה, בעוד סרגיי שוייגו, סרגיי נארישקין וולנטינה מטוויינקו שמרו על מקומם במועצה העליונה. המועצה הכללית של המפלגה שינתה את פניה מקצה אל קצה ומאה חברים חדשים נבחרו לחברי המועצה מתוך 170, ביניהם גם יושב ראש הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית, ויאצ'סלב וולודין.
בדצמבר 2017 נערך קונגרס המפלגה השבעה עשר ובמסגרתו ולדימיר פוטין נאם בפני תומכיו לקראת התמודדותו בבחירות לנשיאות לתפקיד נשיא רוסיה. שנה לאחר מכן הופיעו מדבדב ופוטין יחדיו על הפודיום והציגו את אסטרטגיית המפלגה לשנים הבאות.
ב־26 במאי 2019, לראשונה בהיסטוריה של הבחירות המקדימות ברוסיה, יישמה המפלגה הליך הצבעה אלקטרוני חשאיי באמצעות טכנולוגיית בלוקצ'יין. ההצבעה האלקטרונית החשאית שימשה מצביעים ב-47 מחוזות ברוסיה בבחירות מרובות שכבות כדי לקבוע מועמדים שיתמודדו מטעם רוסיה המאוחדת לדומה, לפרלמנטים אזוריים ולמועצות מקומיות.
2021—
אף על פי ששמרה על כוחה בתור המפלגה הגדולה ב, ניכרה נסיגה בתמיכה בה כאשר לראשונה מאז 1999 נכנסו 5 מפלגות לפרלמנט.
בשלב השלישי של קונגרס המפלגה ה־20, שהתקיים ב־4 בדצמבר 2021, שהתקיים לרגל סיכום תוצאות הבחירות לפרלמנט, דמיטרי מדבדב נבחר לקדנציה נוספת כיושב ראש המפלגה בעוד בוריס גריזלוב שמר על תפקידו כיושב ראש המועצה העליונה של המפלגה.
מרכזיות ושמרנות
האידאולוגיה הרשמית של מצע המפלגה תוארה על ידי מנהיגיה כמרכזיות (צנטריזם) ושמרנות. המפלגה תומכת במדיניות של הממשל הפדרלי והנשיא הנוכחי. בבחירות לפרלמנט ב-2007, "רוסיה המאוחדת" רצה תחת סיסמאות תמיכה בנשיא ולדימיר פוטין - תוכניתו של פוטין (План Путина). בסיס האידאולוגי של המפלגה הוא מודרניזציה שמרנית, על פי מסמך התוכנית "רוסיה: לגדול ולהתפתח", שאומץ בקונגרס ה-11 של המפלגה.
"רוסיה המאוחדת" רואה ברוסיה כדמוקרטיה ריבונית המחייבת מדיניות חוץ נוקשה כדי להגן על ריבונות המדינה, ומספקת ערובה לייצוג העם בשלטון בבית, מטפלת בסולידריות בין כל הכוחות הפוליטיים במערכה על הערכים הלאומיים ועושה הכל כדי למנוע מארגונים קיצוניים להתערב בפוליטיקה. כמו כן, חלק מהאידאולוגיה של המפלגה היא אידאולוגיה פטריוטית, ומדגישה את האהבה למולדת, והרצון לחיות בשלום, תוך שמירה על ההרמוניה הרב-אתנית העממית של רוסיה.
"תוכניתו של פוטין"
התוכנית של פוטין היא קלישאה אידאולוגית, שהוצגה כדי לתאר את התוכנית הפוליטית והכלכלית של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, כאשר בקמפיין של "רוסיה המאוחדת" בבחירות לדומה בשנת 2007, שימשה התוכנית כחלק מהססמה: "תוכנית פוטין היא ניצחונהּ של רוסיה".
בתוכנית הבחירות של מפלגת "רוסיה המאוחדת" בבחירות לפרלמנט ב-2007, "תוכניתו של פוטין" נוסחה כדלקמן: פיתוח של תרבות רוסית ייחודית, הגנה על מרחב תרבותי משותף, על השפה הרוסית, על המסורות ההיסטוריות של רוסיה;
דמוקרטיה ריבונית
סורקוב טען כי על המפלגה מוטל "לא רק לזכות בבחירות לפרלמנט בשנת 2007, אלא לחשוב ולעשות הכל כדי להבטיח את הדומיננטיות של המפלגה במשך לפחות 10–15 שנים." על מנת לשמור על מעמדה, ממליץ סורקוב לחבריה "אידאולוגיה מרכזית" - שתיצור באזורים של "קבוצות קבע שתתמוכנה במאבק נגד יריבים פוליטיים". הרעיון המרכזי שהציג סורקוב היא ה"דמוקרטיה הריבונית" - דמוקרטיה ייחודית לרוסיה שהיא דמוקרטיה מטעם. לאחר מכן, אמר נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב כי הוא תומך "<...> בדמוקרטיה אמיתית או רק בדמוקרטיה בנוכחות של ריבונות לאומית כוללת".
פעילים אחדים של הקבוצה בתחילת 2005 במקביל פרסמו הצהרה פומבית של גישות חדשות לפיתוח הכלכלה והחברה של רוסיה - מה שנקרא "אוריינטציה חברתית" לבין "הימין הליברלי" או השקפה "ליברלית שמרנית". חלק מכלי התקשורת מיהרו לאמוד את קריסת המפלגה עקב הסכסוכים הפנימיים. יו"ר המפלגה בוריס גריזלוב דחה את ההנחה הזאת, שכן המפלגה לא צריכה להיות מחולק בין ימין לבין שמאל, "יש את האינטרסים של המדינה, ואזרחיה שלהגנתם אנחנו מתאחדים", לצד זאת גריזלוב לכאורה הוסיף: "אנו, דובים - הכנפיים לא נחוצים. הדובים לא יכולים לטוס ", בהתייחסו לסמל המפלגה: דוב הקוטב. "רוסיה המאוחדת", על פי הצהרות מנהיגיה, מתנגדת נחרצות להעלאת גיל הפרישה, להגדלת משך שבוע העבודה.
טיוטת מניפסט 2002
ב-23 בדצמבר 2002 העיתון "נזאביסימאיה גזטה" פרסם את טיוטת מניפסט "רוסיה המאוחדת", שהכיל את ההבטחות הבאות: במניפסט נכתב בתגובה ליעדים הנ"ל: "תגידו שזה לא יכול להיות? זה יקרה! אנחנו - מפלגת "רוסיה המאוחדת" - נעשה את זה! אלף שנים רוסיה כבר תופסת חלק מרכזי בפוליטיקה העולמית והכלכלה. נניח שהמדינה הדרדרה מבחינה כלכלית וזה לעולם לא יקרה שוב? יש לנו את הכוחות החברתיים, כי הם מוכנים לתמוך בתחייה של רוסיה. אנחנו על סף צמיחה בכלכלה הלאומית ואנחנו נעשה את הצעד הזה. אחרי 15 שנים, רוסיה תהיה מנהיגת הכלכלה העולמית והפוליטיקה. והעולם יצפה בזה. הדוב הרוסי ישן במשך זמן רב? הערנו אותו. כולם מחכים לנס רוסי? ניצור אותו. צריכים רעיון לאומי? הוא כבר קיים."
טיוטת מניפסט זה התקבל על ידי "רוסיה המאוחדת", אלא היה בשימוש שוב ושוב על ידי יריביה הפוליטיים של "רוסיה המאוחדת" כדי להמחיש את פעילות המפלגה. תומכי "רוסיה המאוחדת" טוענים כי המניפסט הוא זיוף.
מנשר 2003
המנשר אושר על ידי הקונגרס השני של המפלגה הפוליטית הרוסית מפלגת "אחדות ומולדת - רוסיה המאוחדת" ב-29 במרץ 2003, המניפסט לא מכיל תאריכים, מספרים והבטחות, אבל ברוח השם של "הדרך להצלחה לאומית" עולה בקנה אחד עם הפרויקט המוזכר בטיוטת המניפסט מ-2002.
המטרה היא ברורה - כל שינוי במשק צריך לשמש לגידול איכותי בצמיחה ובעושרה של המדינה, תוך הבטחת הסטנדרטים הגבוהים ביותר בחיים החברתיים של אזרחי רוסיה. שינויים במשק - הוא כלי לבניית רוסיה כמדינת רווחה אמיתית. הכנסות הממשלה צריכות להסתמך בנוקשות על הכנסות אזרחיה. יש ליצור מערכת משפטית של חלוקת ההכנסות במדינה עבור רוב האוכלוסייה. המשמעות היא לא "לקחת ולחלק", אלא לומר ולעשות; לקבל הכנסה, לשלם כל שכר ראוי עבור העבודה, אספקת סיוע ממוקד לנזקקים כשהדרך היחידה ליצור רוב שאינו דורש טיפול יומיומי של המדינה, ולהפכו לעצמאי ולהגדיל את שגשוג המדינה.
המפלגה מוצאת לנכון בו זמנית לפתור את בעיית כלכלת השוק המודרני, בבניין חדש, הגנה יעילה של המערכת החברתית. משמעות הדבר היא כי הכלכלה צריכה לפתח בסיס תחרותי, ותוצאות השימוש בו על בסיס צדק חברתי. המפלגה הריצה את הססמה "אנו נקראים תומכי הרפורמות של פוטין - אנו אחראים, כי רפורמות אלה חיוניות עבור רוסיה."
מניפסט 2003, זמין גם באתר המרכזי של "רוסיה המאוחדת", אך נשמר בארכיון האינטרנט.
סמל המפלגה
הסמל של המפלגה השתנה פעמיים. בקונגרס המפלגה, שנערך ב-26 בנובמבר 2005, שונה הסמל - במקום הדוב החום הפך לסמל של הדוב הלבן, על הנתיב הכחול.
המשמרת הצעירה
המשמרת הצעירה של רוסיה המאוחדת (Молодая гвардия Единой России, "מולודאיה גווארדיה") היא תנועת נוער פוליטית ברוסיה שנוסדה ב-16 בנובמבר 2005 בוורונז'. התנועה היא הזרוע הצעירה של המפלגה. על המפה הפוליטית התנועה נמצאת במרכז עם נטייה ימינה ודומה במידה רבה לתנועת הנוער נאשי, שנחשבה לבת בריתה.
התנועה לקחה את שמה משמה של תנועת התנגדות סובייטית בתקופת מלחמת העולם השנייה שכונתה "המשמרת הצעירה" ופעלה בשטחים שנכבשו מידי ברית המועצות.
עיתונות המפלגה
בשנת 2003, נוסד העיתון "רוסיה המאוחדת" כשלעורך הראשי מונה ארקדי עוזילבסקי. בספטמבר 2008, העיתון חדל להתקיים. בקיץ 2002 היה לעיתון מקוון באתר האינטרנט של המפלגה והאתר עוצב מחדש בספטמבר 2003, בנובמבר 2008, ולאחרונה ביולי 2011.
ביקורת: מפלגת הנוכלים והגנבים
המפלגה ספגה ביקורת על ידי מספר עיתונאים זרים ועיתונים ברוסית. כך למשל, העיתון וושינגטון פוסט טען כי "רוסיה המאוחדת", "דחפה באמצעות חוקים שונים, שעל פי המבקרים, נועדו למנוע מאבק בחירות אמיתי כדי לבסס את מעמדה הבכיר של המפלגה". לדברי עיתונאי הוושינגטון פוסט, "רישום המפלגות נשלט על ידי משרד המשפטים הרוסי, נגדם ישנה טענה של איום על מתנגדי הממשלה. על מנת להבטיח ייצוג בפרלמנט, כל מפלגה חייבת לקבל תמיכה של לפחות 7% מהקולות".
בהגיבו על הבחירות לפרלמנט בשנת 2007 העיתון וול סטריט ג'ורנל כתב כי "רוסיה המאוחדת", והנשיא ולדימיר פוטין זוכים "כמות עצומה של זמן אוויר על ידי ערוצי הטלוויזיה שבשליטת הקרמלין".
מבקרים רבים של המפלגה טענו כי רוסיה המאוחדת היא "מפלגה של נוכלים וגנבים". בריאיון לרדיו FM Finam אלכסיי נבאלני אמר את הדברים הבאים: "רוסיה המאוחדת היא מפלגה של נוכלים וגנבים". הטענה הזאת זוכה לסימוכין כאשר ראשי עירייה רבים (שהם מחברי המפלגה) נעצרים תכופות על ידי המשטרה באשמת שחיתות וקבלת טובות הנאה שלא כחוק.
דעות מדינאים על המפלגה
מזכיר הוועד הפועל של נשיאות המפלגה "רוסיה המאוחדת" ויאצ'סלב וולודין טען כי: "האידאולוגיה שלנו היא התפתחות הדרגתית ויציבה, ייצור של שיפורים קבועים. בתחום החברתי-כלכלי - זו הצטברות של צדק חברתי בכלכלת שוק. בפיתוח החברה - זו הצטברות של חידושים, ערכים, ההון האנושי והחברתי. בפוליטיקה - זו הצטברות של הדמוקרטיה והאמון במוסדות הפוליטיים, במיוחד לקראת הבחירות."
מנהיג המפלגה הקומוניסטית גנאדי זיוגנוב טען כי: "לרוסיה המאוחדת אין אידאולוגיה, אין תוכנית ברורה, יש שתי מטרות - להידבק לכסף שבשק הלא הוא תקציב המדינה".
מנכ"ל הסוכנות לקשרים פוליטיים וכלכליים, דמיטרי אורלוב אמר כי: "היה זיהוי סופי של האידאולוגיה - שמרנות פעילה ואנרגטית. המפלגה הפכה לכוח המניע האמיתי של המודרניזציה. זה אמור לספק קואליציה לאומית של מודרניזציה, שתיישם את השדרוגים. אין כוח פוליטי אחר".
שיתוף פעולה בינלאומי
רוסיה המאוחדת חתומה על הסכמי שיתוף פעולה עם כמה מפלגות, ביניהן:
יושבי ראש המפלגה
על פי אמנת המפלגה ראש המפלגה הוא יושב ראש המפלגה המשמש כמנהיגה ונבחר על ידי המועצה העליונה של המפלגה.
יושבי ראש המועצה העליונה של המפלגה
יושב ראש המועצה העליונה של המפלגה הוא התפקיד הנבחר הבכיר ביותר במפלגה למעט יושב ראש המפלגה. חברי המועצה העליונה הם שבוחרים את יושב ראש המפלגה.
ראשי ממשלה משורות המפלגה
על פי חוקת רוסיה על נשיא הפדרציה הרוסית להיות בלתי מפלגתי ולפיכך אין לראותו כאיש המפלגה בתקופת כהונתו.
טרנס טאו
טרנס (טרי) טאו (באנגלית: Terence Tao; נולד ב-17 ביולי 1975) הוא מתמטיקאי אוסטרלי, פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס וזוכה מדליית פילדס לשנת 2006.
קורות חיים
טאו נולד באדלייד שבאוסטרליה. הוא היה ילד פלא, ונאמר עליו שכבר בגיל שנתיים ידע אריתמטיקה בסיסית. בגיל 24 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, והיה לאדם הצעיר ביותר שמונה למשרה זו בתולדות האוניברסיטה. שני הוריו הם מהגרים מהונג קונג, אביו רופא ילדים ואמו מורה למתמטיקה.
תחומי מחקרו העיקריים הם: אנליזה הרמונית, משוואות דיפרנציאליות חלקיות, קומבינטוריקה אדיטיבית ותורת המספרים. הוא פיתח, יחד עם המתמטיקאי בן גרין, את משפט גרין-טאו שקובע שעבור כל מספר טבעי n קיימת סדרה חשבונית באורך n של ראשוניים. בסדרת עבודות משותפת עם תמר ציגלר, טאו המשיך לפתח את משפט גרין-טאו לתוצאות אודות סדרות פולינומיות במספרים ראשוניים.
לטאו מספר ארדש 2.
נתן גרינשטיין
נתן גרינשטיין (1877 - 1 בינואר 1944) פעיל ציוני וכימאי שנודע בהמצאת שיטה להפיכת אצטילן לאצטאלדהיד, שנקראה על שמו "שיטת גרינשטיין", שהייתה בשימוש תעשייתי נרחב במשך כ-50 שנה.
קורות חייו
גרינשטיין נולד בקובנה ולמד כימיה בקרלסרוהה, בין השאר אצל פריץ הבר. בתום לימודיו עבד עבור Chemische Fabrik Griesheim-Elektron בפרנקפורט, שלימים הייתה חלק מהאיחוד שיצר את קונצרן אי גה פארבן. בשנת 1907 הוא פרסם מאמר עם חוקר בשם בהרן על ניסויים שהראו ש-V2O5 הוא זרז חמצון מאוד יעיל להפיכת אתנול מעורב באוויר לאצטאלדהיד ולחומצה אצטית.
בשנת 1910 הוא המציא שיטה להפיכת אצטילן לאצטאלדהיד בעזרת כספית כזרז. השיטה הוכנסה לייצור תעשייתי בשנת 1916, והייתה השיטה הראשית לייצור אצטאלדהיד במשך כ-50 שנה. שיטה זאת סנתזה את האצטאלדהיד וייתרה את הצורך לפרק אותו מתפוחי אדמה. סביב השיטה התפתחה בגרמניה תעשייה כימית ענפה שייצרה חומצה אצטית, אנהידריד אצטי, אצטון וחומרים נוספים מאצטאלדהיד. בכתבה בעיתון בתחילת 1920 נמנתה עבודתו עם אלו של פריץ הבר והיינריך קארו כאחראיות להתפתחות של התעשייה הכימית הגרמנית לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1913 הגיש גרינשטיין בקשת פטנט שהייתה הראשונה להציג שיטה לייצור חומצה אצטית ישירות מאצטילן ללא הזדקקות לייצור אצטאלדהיד בשלב ביניים. השיטה מבוססת על תגובה של אצטילן, חמצן ומים בתוספת של כספית כזרז ומבוצעת בנוכחות של חומצה אצטית.
במחצית השנייה של שנות העשרה של המאה ה-20 הוא הסתכסך עם קונצרן אי גה פארבן וניהל עמו משפט שסוקר בהרחבה בעיתונות בגרמניה, על תקפות הפטנט שלו והיותו הראשון שהמציא את "שיטת גרינשטיין".
עבודתו המדעית
גרינשטיין קיבל מספר פטנטים הנוגעים לתהליכי ייצור חומצה אצטית ואלדול. אלו כוללים:
יחסי האו"ם–סין
סין היא חברה באומות המאוחדות מיסודו. המושב של סין בארגון האומות המאוחדות מיוצג על ידי הרפובליקה העממית של סין מאז 23 בנובמבר 1971. לפני כן היה מושב זה מיוצג על ידי הרפובליקה הסינית.
הרפובליקה הסינית באומות המאוחדות
הרפובליקה הסינית הייתה אחת ממייסדות ארגון האו"ם וחברה קבועה במועצת הביטחון של האו"ם, מאז ייסודו ב־1945. ב־1949 השתלטה המפלגה הקומוניסטית הסינית על סין היבשתית והכריזה על כינון הרפובליקה העממית של סין. ממשלת הרפובליקה הסינית נמלטה לטאיוואן, שם היא ממשיכה למשול עד עצם היום הזה.
עד 1991 המשיכה הרפובליקה הסינית בדרישתה הפעילה להיות מוכרת כממשלה הלגיטימית היחידה של סין. במשך שנות ה־50 ושנות ה־60 של המאה ה־20 הוכרה דרישה זו על ידי ארצות הברית וכן על ידי בעלות בריתה, אם כי הללו גילו עניין מועט בסוגיה זו. בעת שסין העממית הייתה בעלת בריתה של ברית המועצות, ראתה ארצות הברית צורך במניעת מושב קבוע נוסף למדינה קומוניסטית במועצת הביטחון של האו"ם (לבעלות מושב קבוע גם זכות להטלת וטו על החלטותיה של מועצת הביטחון). כמחאה על הרחקתה של סין העממית, הנציגים הסובייטים החרימו את האו"ם בחודשים ינואר עד אוגוסט 1950. היעדרותם נבעה גם מהתערבות כוחות האו"ם במלחמת קוריאה.
ב־1952, הרפובליקה הסינית הגישה לאו"ם תלונה נגד ברית המועצות על הפרת החוזה הסינו-סובייטי לידידות והתקשרות, שנחתם ב־14 באוגוסט 1945 ומגילת הזכויות של האו"ם. העצרת הכללית של האו"ם מצאה, כי ברית המועצות מנעה מהממשלה הלאומית של הרפובליקה הסינית כינון מחדש של הריבונות הסינית במנצ'וריה, לאחר שיפן נכנעה והגישה סיוע צבאי וכלכלי לקומוניסטים הסיניים, אשר יסדו את סין העממית כנגד הממשלה הלאומית של הרפובליקה הסינית. החלטה 505 של עצרת האו"ם גינתה את ברית המועצות, זאת בתמיכה של 25 מדינות, 24 נמנעות ו־9 מתנגדות.
הרפובליקה הסינית השתמשה בזכות הווטו שלה ב־1955, כאשר נציגיה הטילו וטו על קבלת מונגוליה לאו"ם, בטענה כי מונגוליה היא חלק מסין. צעד זה דחה את כניסתה של מונגוליה עד 1960 - השנה בה ברית המועצות הכריזה, כי תמנע את כניסתן לאו"ם של מדינות עצמאיות חדשות באפריקה כל עוד מונגוליה לא תוכל להיות חברה באומות המאוחדות. בעקבות כך הסכימה הרפובליקה הסינית לצירופה של מונגוליה לאומות המאוחדות.
מאז שנות ה־60 של המאה ה־20, מדינות המקורבות לסין העממית, בהנהגת אלבניה, העלו מדי שנה בעצרת הכללית של האו"ם הצעה להעברת המושב של סין מהרפובליקה הסינית לרפובליקה העממית, ומדי שנה הגיבשה ארצות הברית רוב קולות כנגד הצעה זו . ברם, כניסתן של מדינות מתפתחות עצמאיות חדשות לאו"ם במשך שנות ה־60 של המאה ה־20 גרמה להפיכת העצרת הכללית, באופן ניכר, מגוף בעל דומיננטיות מערבית לגוף בעל דומיננטיות של מדינות המקורבות לסין העממית. בנוסף, שאיפתו של ממשל ניקסון לשפר את יחסיו עם סין העממית לשם יצירת איזון מול ברית המועצות גרמה לארצות הברית לתמוך בקבלת רפובליקה העממית של סין לאו"ם.
כתוצאה ממגמות אלו, התקבלה בעצרת הכללית ב־25 באוקטובר 1971 החלטה 2758, שהעבירה את ההכרה בממשלת הרפובליקה הסינית כממשלתה הלגיטימית של סין להכרה ברפובליקה העממית של סין. בהחלטה זו צוין, כי "נציגי ממשלת הרפובליקה העממית של סין הם הנציגים החוקיים הבלעדיים של סין באומות המאוחדות". מכיוון שהחלטה זו הייתה עניין של כתב האמנה ומינוי נציג יותר מאשר עניין של חברות באו"ם, היה זה אפשרי לעקוף את מועצת הביטחון באותו מקום שבו יכולות היו ארצות הברית והרפובליקה הסינית להשתמש בזכות הווטו שלהן.
הרפובליקה העממית של סין באומות המאוחדות
אף על פי שכניסתה של סין העממית לאו"ם נתמכה על ידי רוב מדינות העולם השלישי, תוך ציפייה לכך שסין העממית תהיה תומכת פעילה של קבוצת המדינות הבלתי-מזדהות, סין העממית הייתה בעיקרה שחקן פסיבי בתוך האו"ם מאז 1971. רק לעיתים נדירות הייתה ממש גורם פעיל ויוזם בתוך האומות המאוחדות, מה שהתרחש בעיקר כאשר ראתה כיצד יחזק הדבר את האינטרסים הלאומיים שלה. הדוגמה הראויה ביותר לציון בעניין זה הייתה כאשר בשנות ה-90 של המאה ה-20 הצביעה סין העממית בעד שליחת כוחות שמירת השלום של האו"ם למקדוניה וגואטמלה, בתמורה למשיכת הכרתן ברפובליקה הסינית.
סין העממית לא הרבתה להשתמש בזכות הווטו שלה במועצת הביטחון. היו רק 4 מקרים בהן השתמשה בזכות זו: ב־1972 הטילה וטו על קבלת בנגלדש לאומות המאוחדות, באותה שנה גם עשתה יד אחת עם ברית המועצות להטלת וטו על הארכת הפסקת האש שמאז מלחמת ששת הימים, ב־1997 הטילה וטו על שליחת משקיפים לשמירת הפסקת האש בגואטמלה, וב־1999 הטילה וטו על מתן ארכה נוספת לכוחות שמירת השלום במקדוניה.
מאז השיגור הראשון ב־1990 של משקיפים צבאיים לכוחות שמירת השלום של האו"ם, שלחה סין העממית 3,362 אנשי צבא ל־13 פעולות של כוחות או"ם. ב־1998 שלחה למזרח טימור משטרה אזרחית, כחלק מכוחות האו"ם שם. כמו כן, שלחה סין קבוצה של אנשי צבא בלתי מזוינים אל הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
באופן בולט, מאז סיום המלחמה הקרה סין העממית אינה מנסה להשתמש בארגון האו"ם ככלי ליצירת איזון מול ארצות הברית, זאת בניגוד למה שעושות מדי פעם צרפת ורוסיה. בקבלת החלטה על מלחמת המפרץ ב־1991 סין נמנעה, וכן הצביעה סין בעד הצבת אולטימטום לעיראק בתקופה שקדמה למלחמת עיראק.
התפתחויות בנוגע לטאיוואן
מאז 1991, הרפובליקה הסינית מבקשת להצטרף לאו"ם, אך בעקבות כוחה של סין באו"ם אין הדבר אפשרי. מדי שנה מאז 1991 עלתה שאלת ייצוגה של הרפובליקה הסינית על סדר היום של האו"ם באמצעות בעלות ברית דיפלומטיות, אלא שהצעה זו נופלת כל פעם מחדש בשל היעדר מספר קולות מספיק בעד הצעה זו.
תומכי עצמאות טאיוואן טוענים, כי אם הממשלה בטאיוואן הייתה מוותרת באופן רשמי על טענתה לסין היבשתית ומונגוליה החיצונית, והייתה קוראת לעצמה "רפובליקת טאיוואן", הייתה מדינה זו יכולה להתקבל לאו"ם. הללו אומרים, כי אם טאיוואן הייתה נוקטת בצעד זה, אזי הייתה הקהילה הבינלאומית במצב קשה של קרע בין זכותם של הטאיוואנים להגדרה עצמית לבין טענת סין העממית, כי טאיוואן היא חלק מזרחי של סין. הצעות שהועלו מאז 1991 לגבי ייצוג של הרפובליקה הסינית מראות בבירור, כי שאיפתה של הרפובליקה הסינית היא לייצג רק את 23 מיליון תושביה ולא את סין כולה. תחת שלטון לי טנג הוי, קראה לעצמה הרפובליקה הסינית, בהצעותיה להצטרף לאו"ם, בשם "הרפובליקה הסינית בטאיוואן". תחת שלטון צ'ן שואי ביאן, ייעדו את השם "הרפובליקה הסינית (טאיוואן)", ויש הקוראים להכניס רק את השם "טאיוואן". ב־15 בנובמבר 2004 הכריז צ'ן כי יפעל לקבלת הרפובליקה הסינית לאומות המאוחדות תחת השם "טאיוואן". הוא צוטט באומרו, כי "טאיוואן היא מדינה ריבונית ועליה להצטרף לאומות המאוחדות תחת השם 'טאיוואן'".
ספקנים מצביעים על כך שלסין העממית יש זכות וטו במועצות הביטחון, והיא נכונה להתנגדות חזקה לכל הכרה בינלאומית בטאיוואן. הם מצביעים גם על כך שהאו"ם מסרב לצרף אליו מדינות אשר ריבונותן שנויה במחלוקת. סין העממית מגנה כל צעד לקבלת הרפובליקה הסינית לאומות המאוחדות תחת השם "טאיוואן", כניסיון מתוחכם לקדם את עצמאות טאיוואן, גם אם השם "הרפובליקה הסינית" אינו נשמע ערב יותר לאוזן מבחינת סין העממית.
על אף שבפועל אין ממשלת הרפובליקה הסינית טוענת לשלטון על סין כולה, היא גם לא נסוגה באופן רשמי מטיעון זה. לאור עמדתה של סין העממית, גם קבלת טאיוואן על ידי העצרת הכללית במעמד של משקיפה (בדומה לרשות הפלסטינית) עשויה להיות בעייתית. העצרת הכללית נשלטת על ידי מדינות מתפתחות, רבות מהן בעלות קשרים היסטוריים עם סין העממית, ואחרות מעורבות בעצמן בסכסוכי גבול וריבונות.
בכל זאת, לאורך שנות ה־90 של המאה ה־20, נראה היה כי הרפובליקה הסינית משיגה ייצוג באומות המאוחדות בעזרת סבסוד מדינות מתפתחות, כגון מדינת האי הזעיר טובלו באוקיינוס השקט. אסטרטגיה זו החלה להיתקל בקשיים הולכים וגדלים משהחלה סין העממית לצבור כוח כלכלי, אשר איפשר לה להתנגד לצעדיה של טאיוואן.
תא ויגנר-זייץ
תא ויגנר-זייץ (Wigner–Seitz) של סריג מרחבי הוא תא יחידה פרימיטיבי של סריג ברווה, הכולל את הנקודות סביב נקודת סריג קבועה, שהן קרובות יותר אליה מאשר לכל נקודת סריג אחרת. תאים אלו ידועים גם בשם תאי וורונוי של הסריג. קרוי על שמם של הפיזיקאים יוג'ין ויגנר ופרדריק זייץ.
תא ויגנר-זייץ סביב נקודת סריג x מתקבל מהעברת האנכים האמצעיים (ישרים או על-מישורים) לאטומים הקרובים ביותר לאטום הנמצא במרכז תא היחידה הפרימיטיבי שנקבל. לכל סריג תא ויגנר-זייץ אחד ויחיד.
בפיזיקה של מצב מוצק, תא ויגנר-זייץ בסריג ההופכי נקרא גם אזור ברילואן הראשון.
הר גק
ההר ממוקם בעמק נהר סאנואפטה, כ-4 קילומטרים צפונית-מערבית לפסגת דיאדם.
גובהו של ההר 3,130 מטרים מעל פני הים, והוא מתנשא 400 מטרים מעל סביבתו.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1961. השם הוא ראשי תיבות של שמות שלושת המטפסים הראשונים שהגיעו לפסגת ההר (ולכן שמו של ההר מצוין באותיות גדולות).
הטיפוס על ההר
הראשונים שהגיעו לפסגת ההר היו ג'ורג' הר (George Harr), אלן וילטס (Ellen Wilts), וצ'אק וילטס (Chuck Wilts) בשנת 1948.
העיר התחתית
העיר התחתית, או העיר, הוא שמו של הרובע בחיפה הממוקם בחלקו התחתון, המרכזי, של הכרך, ומאגד רצף של שכונות מרכזיות ואת חלקה הגדול של הפעילות העסקית של חיפה. הרובע התחתון הוא ערש ההתפתחות ההיסטורית של העיר לדורותיה עד קום המדינה, עוגן אדריכלי, היסטורי וימי, ומשכנה של קריית הממשלה המחוזית.
למן ראשית המנדט הבריטי ועד למחצית שנות ה-70 היה הרובע מרכז העסקים הראשי של חיפה, ממחצית העשור הראשון של המאה ה-21 ניכרת חזרה אליו. נכון ל-2015, בעיר התחתית מתגוררים כ-12,120 נפש, שהם כ-5% מכלל תושבי חיפה.
התקופה העות'מאנית
באמצע המאה ה-18 העתיק דאהר אל-עומר, "שליט הגליל", את העיירה הקטנה חיפה, ממקומה במזרח בת גלים של היום, כשני קילומטרים מזרחה - אל רצועה שחשב כבטוחה יותר להגנה מאיומי שליט דמשק, כמו גם מסערות הים. על השטח שנכבש נבנתה עיר חדשה. "חיפה החדשה" הוקפה בחומה קטנה ובה שני שערים - האחד ("שער יפו") היה בכיכר חמרה (כיכר פריז של ימינו), והשני ("שער עכו") בכיכר פייסל. בחלק המזרחי (שער עכו) חיו מוסלמים, ובחלק המערבי נוצרים, ולהם עדות שונות. יהודים מעטים (בעיקר ספרדיים) חיו לאורך "רחוב היהודים" ובחארת אל-יהוד ("שכונת היהודים"). כנסיות צמחו סביב כיכר חמרה - מצפון כנסיית הכרמליתים "אליהו הנביא" (נחנכה בשנת 1867), מדרום הכנסייה המרוניטית ומעט רחוק יותר כנסיות יווניות-אורתודוקסיות וקתוליות, ומוסדות-חסד. בנוסף על השערים, הקים עומר את מצודת בורג' א-סלאם, אותה בנה במעלה הגבעה שמדרום, במה שהיום הוא גן הזיכרון בהדר הכרמל. אל המצודה עלתה דרך, שהיום שמה מעלה השחרור.
במהלך המאה ה-19 פרחה העיר. תחילה נפרצו השערים, ואבני החומה שפורקה שימשו לבניית בתים נוספים. הנמל הגרוע השתכלל והחל לקלוט עוד ועוד ספינות שהעדיפו אותו על פני זה של עכו. קרנה המסחרית של חיפה עלתה והיא קנתה לה שם של יישוב פורץ דרך כשהטמפלרים התבססו בחלקה המערבי וחוללו תמורות אדריכליות וחקלאיות. גם לקהילה היהודית הקטנה הייתה עדנה, והיא יצאה מעט מזרחה אל מה שהיה לשכונה היהודית הראשונה בחיפה. היום זהו אזור רחוב קיבוץ גלויות וכמעט שלא גרים בו יהודים. המרכז האדמיניסטרטיבי של העיר תחת האימפריה העות'מאנית היה הסראייה, שבסמוך למקום משכנו עומד היום מגדל המפרש. לצדה, בחזית מסגד אל-ג'רינה ("הגורן הקטן"), שנבנה בסוף המאה ה-18 - כנראה על חורבות כנסייה צלבנית, הוקם ב-1899 מגדל שעון מעוטר, שהיה הראשון בין מגדלי-שעון שהוקמו במרכזי ערי ארץ ישראל לציון 25 שנה לשלטון הסולטאן עבדול חמיד. במפנה המאה ה-20 נחנכה תחנת רכבת בכיכר פייסל. תחת הטורקים שגשגה כיכר חמרה, שהייתה ידועה גם כ"כיכר העגלות" (בערבית "סאחת אל חנאטיר"), ויצאו ממנה כרכרות לירושלים, לעכו וליפו.
תקופת המנדט הבריטי ומלחמת העצמאות
התנופה לא נעצרה עם בוא האנגלים. תאגידים בינלאומיים הקימו את מטיהם בעיר, והנתח העיקרי של הפעילות המסחרית והתחבורתית הארצית רוכז בה. הבריטים ייבשו את הים בקדמת העיר, ושם הקימו נמל מודרני לצורכי האימפריה. הם סללו את דרך המלכים, ובנו מבני מסחר ומשרדים. היהודים - הקימו באזור שני מרכזים מסחריים, את המרכז המסחרי הישן שבנייתו הסתיימה ב-1927, ובעקבות בניית הנמל את ה"המרכז המסחרי החדש" שבנייתו הסתיימה בשנת 1936, והם מצאו בה את פרנסתם בנמל ובמסחר. סביב האזור הזה התפתחו שכונות ערביות - כאשר בדיוק כמו פעם, הנוצרים במערב והמוסלמים במזרח.
על אף הדו-קיום והרב-עדתיות שאפיינו את העיר של אותם ימים, שררו מתחים אתניים ופוליטיים ואלה לובו ככל שמספרם של היהודים בחיפה עלה. מאורעות 1929 הביאו להפרדה כמעט סופית בין העיר התחתית הערבית ויהודיה - שעברו ל"עיר העילית", והמע"ר נותר כמובלעת. קרבות מלחמת העצמאות התנהלו בכל חלקי העיר התחתית. מלחמה זו ראתה את הפסדם של הערבים. הם עזבו, דרך הנמל; זולת חלק קטן שבחר להישאר והתרכז ברובו בוואדי ניסנאס.
חיפה הישראלית
בראשית שנות ה-50 נהרסו חלק מבתי העיר העתיקה שבין כיכר חמרה וכיכר פייסל, על מנת לאפשר סלילתן של שדרות פל"ים. בסוף אותו עשור פרצו אירועי ואדי סאליב, שחרטו רישום בולט בשיח החברתי בישראל. אז גם הוקמה הרכבת התחתית של חיפה - הכרמלית, שתחנתה הראשונה נקבעה בכיכר חמרה, ששמה שונה לכיכר פריז - לכבוד החברה הצרפתית שבנתה את המיזם. הנמל המשיך לשמש כמקור כלכלי ראשי עבור העיר והאזור כולו, והוא בראשית המאה ה-21 בתנופת הרחבה, לאחר שעבר לידי "חברת נמלי ישראל".
בד בבד, לאורך המחצית השנייה של המאה ה-20, עזבו רבים מהמוסדות והעסקים החשובים את מרכז העיר ואיתם העורף הכלכלי והאזרחי של האזור. שכונות חדשות נבנו באזורים שונים של חיפה, ואזורי תעסוקה נדדו וקמו בעקבותיהן, ראשית (החל משנות ה-30 וה-40) המרכז המסחרי בהדר, ואחריו (שנות ה-70 וה-80) בכרמל. בהדרגה, נעקרו סממני המרכזיות והחשיבות הלאומית מהאזור שבשחר ימיה של המדינה שימש באחד התפקידים המכריעים לתקומתה. התשתיות התיישנו, בניינים רבים עמדו ללא שימוש, הרחובות המרכזיים התרוקנו לאחר שעות המשרדים, ובהיעדר תוכנית עירונית מסודרת מאז ימי המנדט, פחת העניין בהשקעות במקום.
בשנות ה-90 שופצו הבתים הטמפלריים בשדרות בן-גוריון, כחלק מחזון תיירותי שלו הייתה שותפה עיריית חיפה. ב-1993 החל להיערך פסטיבל "החג של החגים". ניצנים נוספים של התעוררות באו בהמשך, כשהבולט בהם הוא ההחלטה להעתיק אל העיר התחתית חלק ניכר מהפעילות המוסדית והממשלתית ולרכזה, כמקדם, בקרבת הנמל. וכך, במפנה המאה ה-21 קמה בעיר העתיקה קריית הממשלה על שם רבין.
גאוגרפיה
העיר התחתית היא, כשמה, ה"מדרגה" הנמוכה מבין המדרגות הטופוגרפיות המישוריות שעליהן בנויים רבעיה של חיפה, ונמצאת בצפון העיר לחופו של מפרץ חיפה, בין כף הכרמל ושפך הקישון, כשהיא מנקזת את נתיבי התעבורה ההיסטוריים העיקריים. שטחו של הרובע במשמעותו המצומצמת כ-1.92 קמ"ר, שהם כ-3% מכלל השטח העירוני, וגבולותיו הם: בצפון ובמזרח - מפרץ חיפה, בדרום-מזרח - חליסה, בדרום - הדר הכרמל, ובמערב רובע מערב חיפה ושכונותיו בת גלים וקריית אליעזר. העיר התחתית מישורית ברובה, עם השתפלות כלפי מעלה באזורי שכונות המגורים שמדרום למע"ר. בצפון-מזרח שטח נרחב שאינו מיושב, שמארח את מסופי המכולות ואינו שותף לרקמה העירונית.
העובדה שחלק ניכר מהרובע אינו מיושב תורמת גם לכך שהעיר התחתית היא הפחות צפופה מבין חלקיה של חיפה – עם כ-753 תושבים לקמ"ר, נכון ל-2008. גאוגרפית ותפקודית ניתן לחלק את העיר התחתית לשני חלקים עיקריים:
חלוקת משנה סטטיסטית של הרובע היא:
תחבורה
העיר התחתית יושבת על פרשת דרכים היסטורית חשובה, ומאז היווסדה עברו בדרכיה, הימיות והיבשתיות כאחת, נוסעים בינלאומיים, נתיני מעצמות וסוחרים.
הכביש הראשי של העיר הוא דרך העצמאות, ובהמשכו מערבה הוא הופך לשדרות ההגנה (כביש 4), שעוברות לאורך קו החוף של העיר ממערב. צידו המזרחי של רחוב העצמאות הופך לכביש 752 ומוביל לנשר ולנצרת. דרך העצמאות נסללה בידי הבריטים, שקראו לה "דרך המלכים" (באנגלית: Kingsway), על שטח שיובש מהים עם הקמת נמל חיפה. נתיבי המפרץ (כביש מהיר מס. 22) מקשרים את מרכז העיר התחתית עם קריית-ים בואך עכו, תוך שהם חוצים את חוף-שמן וקריית חיים. מוצאו של הכביש הזה הוא במחלף חירם, המפגיש את שדרות הפלי"ם עם רחוב חטיבת גולני בקרבת כיכר פייסל. כבישים ראשיים אחרים הם שדרות המגינים - הממשיכות את הפלי"ם מערבה; שדרות בן-גוריון, דרך יפו - במערב; דרך בר יהודה והרחובות הגיבורים, חירם וקיבוץ גלויות - במזרח.
ה"תחנה המרכזית" הראשונה של חיפה הייתה בכיכר פריז, בראשית המאה ה-20, וכלי הרכב היו כרכרות. מאוחר יותר פעל מסוף אוטובוסים מנדטורי בכיכר פלומר, ולזמן מה אחרי קום המדינה שכנה התחנה המרכזית של חברת אגד לצד שדרות בן-גוריון. משנת 2013 מופעלת המטרונית שחולפת בנתיבים בלעדיים ברחוב העצמאות והפלי"ם. בנוסף נעים אוטובוסים ציבוריים על צירי העצמאות והמגינים-הפל"ים.
תחנת הרכבת המשרתת את הרובע היא תחנת חיפה מרכז - השמונה. בעת בניית קריית הממשלה הובטח כי תחודש תחנת הרכבת חיפה מזרח, וכי תוקם תחנה חדשה בבית המכס. ממסילת החוף העוברת לאורך קו המים של העיר יוצאות שלוחות של מסילות ברזל המשרתות את הנמל, את מוסכי רכבת ישראל ואת ממגורות דגון.
נמל חיפה עצמו משמש לפריקה וטעינה של סחורות יותר מאשר לתחבורת נוסעים. דרך הטרמינל עוברים הן נוסעי אוניות-סיור, שבאים למטרת סיורים בארץ, והן נוסעי אוניות קו, בחלקם עם מכוניות. את הנמל פוקדים גם מפליגי אוניות הפאר, שמשייטות בין חופי הים התיכון, וכן מלחי ציים מארצות שונות. ברבע הראשון של שנת 2007 עברו 13,857 נוסעים בשערי נמל חיפה.
אמצעי תחבורה נוסף היא הכרמלית, שתחנתה הראשונה הוקמה בשנות ה-50 בכיכר פריז.
סקירה נופית
רצועת השטח שנמתחת לאורך קו-המים, בין תחנת רכבת מרכז ועד לחוף-שמן, כוללת שטחים שיובשו מהים בראשית שנות ה-30 ומרכזת את עיקר הפעילות הנמלית של חיפה לצד שירותי ספנות, סחורות, יבוא ויצוא – ומהווה את הליבה הפיננסית של הכרך.
טיפוסי הבנייה מגוונים. ניתן למנות ביניהם בניינים שנבנו בידי הבריטים ("הסגנון המנדטורי") ומבנים בבנייה ערבית עירונית, חלקם מנכסי משפחת כיאט, לצד מבנים חדשים, ואף שרידים מהמאה ה-18. מתחם "השוק הטורקי" משנות ה-20 כולל מספר מבנים אקלקטיים צבעוניים המייצגים בנייה ים-תיכונית מובהקת (מאמצע שנות ה-30 כונה מקום זה "המרכז המסחרי הישן"). תוחמת אותו מדרום כיכר פריז, ליבה של השכונה, שבה תחנת-הקצה של הכרמלית, ויצירת ברזל של הפסל יחיאל שמי. מזרחית לה, בגבה של הכנסייה הכרמליתית על שם אליהו הנביא, היה השער המערבי בחומה שהקיפה את עירו של אל-עומר. ברחוב הבנקים עומד מבנה בנק הולנד, שבו עבד ראול ולנברג בשנות ה-30. ברחוב נתנזון ניצב בניין משומר, בו פעל בנק אנגלו-פלשתינה משנות ה-20, היום שוכנות בו קונסוליות וחברות ספנות. בצמוד למגדל-המפרש עומד מבנה הקישלה ששימש במשך כל עת המנדט כמתקן כליאה עבור אסירי המחתרות, והוא היום אטום בלבנים. בצמוד לקריית הממשלה נמצא גם "בית החסד", המשמש כמוסד שיקומי לאסירים משוחררים ובתחומו שוכנת הכנסייה היוונית-קתולית "א-סיידה". ברחוב אלנבי 13, במבנה ששימש בעבר כמנזר, שוכן מוסד "הלב הקדוש", המשמש כמעון לנערים יהודים וערבים עם פיגור שכלי קשה, ומנוהל על ידי נזירות.
המאה ה-20
שטחה של העיר העתיקה היה מעט יותר מ-150 דונם, והיא השתרעה בין כיכר חמרה לכיכר פייסל, ובין הרחובות העצמאות (אז שפת המים) ושיבת ציון של ימינו, כשבטבורה מגדל השעון. בתיה הצפופים והסמטאות האופייניות שעברו ביניהם שימשו עיר מקלט לעבריינים ופורעים לאורך שנות המנדט. בראשית שנות ה-30 יובש חלק מהים כדי לבנות את הנמל העמוק. באמצע העשור החליטו המוסדות על הקמת מבנה חדש שישמש כשוק, בקרבת הנמל הטרי, כדי שיחליף את השווקים הערביים המוזנחים שבתוככי העיר העתיקה. אחד המועמדים לתכנון מבנה זה היה קליפורד הולידיי, ששנים אחדות קודם לכן תכנן את דרך המלכים. ואולם, יוזמה זו הפסידה לתוכנית שוק תלפיות, במסגרת העדפה ברורה להעביר את תשתיות החיים להדר הכרמל כדי להימנע מחיכוך עם הערבים, מגמה שקיבלה ביטויים נוספים גם בהמשך. בסוף אותו עשור נחשבה העיר העתיקה כאזור ירוד ביותר מבחינה פיזית וחברתית. יהודיה (שבבעלותם היה כ-20% משטחה) זה-מכבר עזבו אותה. בקרב פרנסי חיפה היו, עם זאת, ציפיות לתנופה עירונית וכלכלית בגיזרת הנמל והרחובות החדשים סביבו. ההתפתחות הדינמית שהתרחשה שם הציגה שוני ביחס לדגם הישן, המזרחי, שבסמוך, שנראה שקפא על שמריו. עוד כחלק מתכנון סלילת שדרות המלך ג'ורג' החמישי הונחה תוכנית להרוס את העיר העתיקה ולבנותה מחדש. מאחורי תוכנית ציר קינג ג'ורג' – ציר מערב-מזרח שיוּעד להיות אחד מעמודי-השִדְרה של העיר החדשה, במקביל לדרך המלכים – עמד הרצון ליצור חיבור נוסף בין המושבה הגרמנית לתחנת הרכבת הישנה וכיכר פייסל, באמצעות שדרה מסחרית שתתן מענה לצורך המתפתח של חיפה. חלקה הראשון של השדרה נפתח ב-1934, והסלילה השתלבה בשאיפה הכללית להתגבר על המכשולים האורבניים שהציבה העיר העתיקה. שם הרחוב שונה ב-1951 לשדרות המגינים, והחלק המזרחי, שחוצה את העיר העתיקה, נקרא שדרות הפל"ים.
בשנות ה-40 היה המע"ר אזור מתוח. הוא שימש זירה לרבים מהאירועים שקדמו להכרזת המדינה, ובהם הרג כלפי אזרחים יהודים במרכז המסחרי החדש ופיצוץ משאית תופת בחזית בית סולל בונה, שגבתה גם היא קורבנות, לצד אי-שקט מתמיד בין בעלי-עסקים ועובדים משני הלאומים היריבים. הערבים צרו על המרכז המסחרי החדש, שנעזב כמעט לגמרי על ידי היהודים. ההנהגה העברית סירבה להשלים עם מה שנראה כאיבוד האחיזה במרכז העיר. בדו"ח של המפקדה נכתב:
המאה ה-21
אז גם החלה הכף להתהפך, ואנשי אקדמיה, אמנים ופוליטיקאים החלו מעלים על נס את החשיבות שבהחזרת מרכז הכובד העירוני אל המרכז ההיסטורי. כבר אז החלה בנייתם של מבני קריית הממשלה החדשה והיכל המשפט, שמבחינה אדריכלית שאבו ממוטיבים דומים - ראשו המחודד של מגדל המפרש מזכיר צמד מפרשים ובניין בתי המשפט עוצב בדוגמת ספינה. רחוב הנמל, שנפתח בתחילת שנות ה-30, החל בתהליך התחדשות, שבמסגרתו עבר הסבה למעין מדרחוב ולאורכו החלו לקום מסעדות, גלריות ועסקים שונים. משרדי עריכת-דין וראיית-חשבון גדולים עברו, בעיקר מהדר הכרמל, לרחובות הסמוכים. חלק מהמבנים הישנים בקרבת תחנת רכבת מרכז הוסבו לשימושים שונים ובהם מגורי סטודנטים ומקומות בילוי. השאיפה להחזיר את הפעילות האורבנית למרכז, עם זאת, אינה רווחת עדיין בקרב חלקים גדולים של הציבור, שחלקו התרגל לביזור התפקודים המתקיים בין חלקיה של העיר.
העירייה קבעה כי ההתחדשות העירונית תהיה מושתתת על פעילות אקדמית וסטודנטיאלית, ושמה את עיקר יהבה על תכנים אלו, כשמרכזם ב"קמפוס הנמל". המרכז האקדמי כרמל קיבל את אישור המועצה להשכלה גבוהה ופתח את שנת הלימודים 2008, במבנה ששימש לפנים כמחסן תבואה, שנמנה עם המבנים שיועדו להוות את מתחם קמפוס הנמל; כשבמקביל עומד על הפרק מעברן של מספר תוכניות לימוד של אוניברסיטת חיפה למבנים השכנים. אירוע רחוב תחת השם "קַלָּבַּת שבת" החל לעלות בימי שישי בקיץ 2009, והעירייה נערכה להכין תוכנית שיקום לשוק הטורקי, שעבורה אושר תקציב של 10 מיליון ש"ח. לצד זאת, אחת מגולות הכותרת של המיזמים האמורים לעודד את חזרת הפעילות אל המרכז, היא פרויקט התחבורה שבמרכזו המטרונית, כמו גם תחנת רכבת המתוכננת להיבנות בקרבת קריית הממשלה. ב-2010 החלו העבודות להכשרת נתיב מטרונית פל"ים, בין כיכר פייסל לכיכר פריז כשהאחרונה עוברת שיפוץ בשיתוף עיריית פריז. עם זאת טרם ידוע מה צפוי להיות גורל נגישותם של האזרחים אל קו המים של מרכז-העיר, סוגיה זו הוסיפה ונדונה ביתר שאת ככל שהובן כי התחדשות עירונית לא תיתכן ללא הפן של הקשר בין התושבים לים.
חוף שמן
חוף שמן הוא האזור שמשתרע ממזרח למע"ר - לשפת המפרץ, לפי החלוקה הרשמית של עיריית חיפה משתייך לרובע המפרץ. שימושיו הם בעיקר תעשייה תומכת-נמל. בשטחו נסלל כביש 22, מהחשובות שבדרכים של המטרופולין.
חליסה
עד מלחמת העצמאות הייתה חליסה שכונה ערבית. השכונה יושבת סמוך לוואדי רושמיה (נחל גיבורים), ובחלקה הגדול היא משתייכת, לפי החלוקה הסטטיסטית, לרובע נווה שאנן. לאחר קום המדינה השכונה התפתחה מזרחה, והיום זוהי שכונה מעורבת, הכוללת את תל-עמל ונוה-פז.
ואדי ניסנאס
ואדי ניסנאס (גם ואדי ניסנס) הוא שכונה שבה חיים ערבים וששמרה על זהותה לאחר הקמת המדינה. בעבר חיו בשכונה גם יהודים, וסמי מיכאל תיאר אותה בין היתר בספרו "חצוצרה בואדי". אופייה הנינוח והסובלני-יחסית לצד האדריכלות שלה, כנסיותיה והשוק שבה, מזמינים אליה מבקרים ומטיילים בכל ימות השנה, וממנה יצא דימויה של חיפה כעיר של "רב-תרבותיות" וסובלנות. בקרבות שנערכו בוואדי ניסנאס כחלק מהקרב על חיפה, הומחשה המשמעות הרבה שקיימת לטופוגרפיה של העיר - כאשר הצד היהודי, שבסיס לוחמיו היה בשכונת הדר שמעל הוואדי, שילח מטה חביות ממולאות בחומרי נפץ שהתגלגלו במורד הרחובות התלולים והבהילו את הלוחמים הערביים, שהתרכזו בוואדי ובעיר התחתית; ובכך תרמו לאווירה שסייעה לניצחון. הרחוב הראשי של השכונה הוא רחוב ח'ורי, שנקרא על שם משפחת ח'ורי, ולצידו הכנסייה ובית-הספר על שם יוחנן הקדוש, בית ההסתדרות ומועצת פועלי חיפה, ומגדל הנביאים (במקום שבו שכן קודם לכן "בית ח'ורי"), בניין מכוסה מראות שבשנות ה-80 וה-90 שימש כעוגן מסחרי עבור הדר ושכנו בו חנות השק"ם ומשרדי מחוז חיפה של משרד החינוך ומאז מעבר המשרדים לבניין המפרש הפעילות בו דלה. ברחוב שבתאי לוי נמצא מוזיאון חיפה לאמנות, ובסמוך לו בית הגפן, המרכז הערבי-יהודי, שבו תיאטרון פעיל, שהאולם שלו משמש בין היתר את התיאטרון האנגלי בחיפה.
המושבה הגרמנית
השכונה משתרעת במערב העיר התחתית כשבמרכזה עוברות שדרות בן-גוריון, המחברות בין מורדותיהם של הגנים הבהאיים ורחוב העצמאות שבפאתי הנמל.
הטמפלרים, שמקורם בנצרות הפרוטסטנטית בחבל באדן-וירטמברג, כוננו אורח חיים שהיה חדשני לאותם ימים, ובתיהם מתאפיינים בסגנון בנייה שלא היה מוכר עד לבואם. הדגשים העיקריים הם בנייה באבן המשלבת מוטיבים אירופיים, כגמלונים וכרכובים, עם מוטיבים של קשתות מזרחיות. ברבים מהבתים, ששוחזרו ושוקמו במהלך שנות ה-90, עוד מופיעה כתובת גרמנית בפתח הבית - בדרך כלל ציטוט מהתנ"ך בעל משמעות למשפחה שהתגוררה בבית - וכן מרפסת מעל הפתח.
האזור קיבל תנופה תיירותית בעקבות מבצע השימור בסוף המאה ה-20, ורבים מהמבנים בו משמשים היום כמסעדות ובתי קפה. עוד בין הבתים המשוחזרים: הקונסוליה האמריקנית, לשכת התיירות של עיריית חיפה, מוזיאון העיר בבית העם, קניון "סיטי סנטר", ובית החייל.
את קו המים, מצפון לרחוב העצמאות, מסמן בניין ממגורות דגון. ברחוב הפרסים נמצא "בית עולי הרגל" הבהאי, זהו מתחם צלייני - ובו גן מטופח (שבדומה לאחיו הגדול בהדר, הוא אינו אלא אחוזת קבר), מולו שוכן קונסרבטוריון. בשדרות המגינים עומד בית החולים האיטלקי. במפגש שדרות הציונות ורחוב הגפן פועל "בית האמנים על שם שאגאל".
ואדי סאליב
ואדי סאליב, או ואדי צליב, היא שכונה שהוקמה במפנה המאה ה-20 ובה גרו בעיקר מוסלמים. במלחמת העצמאות השכונה ננטשה, והתושבים שנשארו בחיפה עברו לוואדי ניסנאס, עד אז שכונה נוצרית הומוגנית יחסית. עם שוך הקרבות אוכלסו בתיו הנטושים של ואדי צליב בבאי העלייה ההמונית. ב-1959 התפרץ עשור של מתח עדתי כשדיירי השכונה מבין יוצאי מרוקו התקוממו נגד הממסד האשכנזי בשל תנאי הדיור המפלים לכאורה שמהם סבלו. בתחילת שנות ה-60 פונו רוב הדיירים לדיור משופר בשכונות אחרות, והחל משנות ה-70 השכונה עמדה ברובה הרוסה ובתיה נאטמו בלבני בניין כדי למנוע פלישות. חלק גדול מהרכוש נותר בידי החברות המשכנות. במרוצת העשורים שבו ועלו תוכניות למסור את השכונה לידי אנשי עסקים כדי שיקימו במקום "רובע אמנים".