cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רציחות לול התרנגולות בווינוויל
וולטר וכריסטין קולינס
וולטר קולינס (1918–1928) בן ה-9 נעלם מביתו שבלוס אנג'לס ב-10 במרץ 1928. אביו של וולטר הורשע ב-8 מקרי שוד מזוינים, ולכן המסקנה הראשונית הייתה שנחטף על ידי אויבים של אביו. היעלמותו של וולטר קיבלה תשומת לב לאומית, כך גם הכישלונות של משטרת לוס אנג'לס למצוא אותו. המשטרה קיבלה פרסום שלילי והופעל לחץ ציבורי הולך וגובר לפתור את המקרה.
כריסטין קולינס (1891–1964) הייתה אמו החד-הורית של וולטר קולינס. כעבור חמישה חודשים מיום היעלמותו, נמצא באילינוי ילד שטען כי הוא וולטר קולינס, וכריסטין שילמה עבור הבאתו ללוס אנג'לס. המשטרה ארגנה איחוד מתוקשר של כריסטין והילד, בתקווה לסתור את התדמית השלילית של המשטרה, ולהסיט את תשומת הלב מסדרת פרשיות שחיתות בתוך המשטרה. בזמן האיחוד, טענה כריסטין כי הילד אינו בנה. השוטר האחראי על החקירה, קפטן ג'ונס, אמר לה שתיקח את הילד ו"תנסה אותו למספר שבועות". כריסטין לקחה את הילד לביתה, אולם המשיכה לטעון כי הוא אינו בנה. לאחר שלושה שבועות, הגיעה כריסטין לתחנת המשטרה עם מסמכים מרופא השיניים של וולטר המוכיחים כי הילד בביתה מתחזה. ג'ונס דאג לאשפוזה של כריסטין קולינס במוסד פסיכיאטרי תחת "קוד 12" - מאסר פסיכיאטרי. בתקופת המאסר של קולינס חקר ג'ונס את הילד, וזה הודה כי הוא ארתור הצ'ינס בן ה-12, וכי לאחר שברח מביתו, פגש באדם שאמר לו שהוא דומה לוולטר. ארתור תכנן להתחזות לו כדי שיוכל להגיע להוליווד ולפגוש את השחקן האהוב עליו, טום מיקס. 10 ימים לאחר שהתוודה ארתור לגבי זהותו האמיתית, שוחררה כריסטין קולינס מן האשפוז הכפוי והגישה תלונה כנגד משטרת לוס אנג'לס. לבסוף, נאלצה המשטרה להודות בטעותה. תביעתה של כריסטין קולינס הביאה להשעייתם של קפטן ג'ונס ושל מפקד משטרת לוס אנג'לס, וג'ונס חויב לשלם לה 10,800 דולר, שאותם לא שילם מעולם.
מי שגילה למשטרה לבסוף להיכן נעלם וולטר, היה סאנפורד קלארק. בעקבות הווידוי המחריד של סאנפורד, נתפס הרוצח נורת'קוט. עם הסגרתו מקנדה ב-7 בדצמבר 1928, ביקשה קולינס לדעת אם הוא הרג את בנה, אך היא לא הצליחה לקבל על כך תשובה ברורה כיוון שעל פי תשובותיו של נורת'קוט לא נראה כאילו ידע אם בכלל פגש את וולטר וקולינס הניחה כי הוא מטורף. עובדה זו נתנה לקולינס תקווה כי ייתכן שבנה עוד בחיים. בחודש אוקטובר 1930, ערב הוצאתו להורג, שלח נורת'קוט לקולינס מברק בו אמר כי שיקר כשהכחיש כי וולטר היה אחד מקורבנותיו והבטיח שיגיד לה את האמת אם תסכים לפגוש אותו. מספר שעות בלבד לפני הוצאתו של נורת'קוט להורג, קולינס הפכה לאישה הראשונה מזה שלושה עשורים שקיבלה אישור לבקר רוצח סדרתי, ערב הוצאתו להורג. אך כשהגיעה להתעמת עמו, התחרט נורת'קוט ואמר כי אינו מעוניין לראות אותה וכי הוא חף מפשע. קולינס זעמה על כך שנורת'קוט סיפק לה רק עוד שקרים. אך עם זאת תשובותיו המעורפלות של נורת'קוט והקושי שלו לזכור פרטים כמו בגדיו של וולטר וצבע עיניו, הפיחו בה תקווה כי בנה עוד בחיים.
במהלך החקירה חיפשה המשטרה את קברי הקורבנות על פי עדותו של סאנפורד קלארק, ומצאה 51 חלקי גופות. בשל העובדה כי גופתו השלמה של וולטר קולינס לא נמצאה, האמינה כריסטין קולינס כי הוא עדיין בחיים והמשיכה לחפש אותו כל ימי חייה.
לואיס ונלסון וינסלו
לואיס בן ה-12 ונלסון בן ה-10 נעלמו מביתם בפמונה, קליפורניה ב-16 במאי 1928. גורדון נורת'קוט הואשם בחטיפתם ורציחתם של שני הבנים.
המקסיקני חסר הראש
קורבן הרצח הראשון של גורדון היה הילד המקסיקני שלא זוהה. הוא כונה בחקירה "המקסיקני חסר-הראש" כיוון שגורדון ערף את ראשו.
ארתור ג'יי הצ'ינס ג'וניור
ארתור ג'יי הצ'ינס ג'וניור (1916–1958) היה הילד שהתחזה לוולטר קולינס. הוא כתב בשנת 1933 על הסיבות והדרך שבה התחזה לוולטר קולינס הנעדר. אמו הביולוגית של הצ'ינס נפטרה כשהיה בן 9 והוא חי עם אמו החורגת, ויולט הצ'ינס. הוא ברח במטרה להתרחק ממנה עד כמה שאפשר. לאחר שחי בדרכים במשך כחודש תפסה אותו המשטרה ותחקרה אותו בקשר לוולטר קולינס. תחילה אמר שאינו מכיר את וולטר, אך בהמשך שינה את גרסתו כשהבין שזו ההזדמנות שלו להגיע לקליפורניה. בסופו של דבר הצ'ינס חזר בבגרותו לקליפורניה כמאמן סוס ורוכב. הוא מת מקריש דם בשנת 1958 בגיל 38, והותיר אחריו אשה ובת.
הכומר גוסטב בריגלב
דוקטור גוסטב בריגלב (1881–1943) היה הכומר של כנסיית סנט-פול הפרסביטריאנית בלוס אנג'לס ומטיף רדיו. הוא עסק בעניינים חשובים רבים בעיר לוס אנג'לס בשנות ה-20 וה-30. אחד העניינים העיקריים היה ההתנהלות הלא תקנית במקרה חטיפת וולטר קולינס. הוא נלחם למען שחרור כריסטין קולינס מבית החולים הפסיכיאטרי לאחר שאושפזה שם כנקמה על כך שהתנגדה לגרסת משטרת לוס אנג'לס בעניין זהות בנה.
הסרט
סרט הקולנוע "ההחלפה" שיצא לאקרנים ב־2008, בבימויו של קלינט איסטווד, מבוסס על סיפורה יוצא הדופן של כריסטין קולינס. את התסריט כתב ג'יי מייקל סטרזינסקי, ואנג'לינה ג'ולי משחקת בתפקיד הראשי את כריסטין קולינס.
מחלף הרצליה מזרח
מחלף הרצליה מזרח הוא מחלף המחבר את כביש 531 וכביש 541. בסמוך אליו נמצאת תחנת הרכבת רעננה מערב. המחלף נחנך ב 14 בינואר 2016 כחלק מהפתיחה של המקטע המרכזי של כביש הרוחב 531. הפתיחה יצרה עורק תחבורתי חדש לרוחב המדינה אשר הקל את הניידות בערי השרון.
מבנה המחלף
המחלף מאפשר לנוסעים בכביש 531 לנסוע בצורה רציפה ממזרח למערב (או להפך) ולנוסעים בכביש 541 (דרך ירושלים) להשתלב בכביש 531 ולהפך.
פולדה (נהר)
פולדה (גרמנית: Fulda) הוא נהר במדינת הסן, גרמניה. אחד משני היובלים היוצרים את נהר הווזר (השני הוא נהר הוורה). אורכו של נהר הפולדה 218 ק"מ.
מוצאו של הפולדה ברמת וואסרקופה אשר בהרי הרן. בדרכו מתמזג הפולדה עם נהר האדר, עובר דרך העיר קאסל, ויוצר יחד עם הוורה את נהר הווזר, באזור העיר האן-מונדן שבסקסוניה התחתונה.
ראש ההגנה (בולגריה)
ראש ההגנה (בבולגרית: Началник на отбраната) הוא הדרג הפיקודי העליון בצבא בולגריה. הוא כפוף לשר ההגנה והוא היועץ הצבאי הישיר של ממשלת בולגריה. מקביל לתפקיד הרמטכ"ל בצה"ל.
היסטוריה
ב-9 בספטמבר 1885 מינה אלכסנדר באטנברג, נסיך בולגריה את ראצ'ו פטרוב למפקד הראשון של הצבא הבולגרי. התפקיד עבר מספר גלגולים עד שב-1904 נקבע מעמדו כ"ראש מטה הצבא". התפקיד נותר בצורה זו עד קיצה של ממלכת בולגריה. לאחר הקמת הרפובליקה העממית של בולגריה שונה תואר המפקד ל"ראש המטה הכללי". תואר זה נותר גם לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי בבולגריה. ב-2009 שונה התואר ל"ראש ההגנה".
הפיגוע הכפול בירושלים (2022)
הפיגוע הכפול בירושלים כלל שני פיגועי תופת שהתרחשו בירושלים בזה אחר זה בבוקר 23 בנובמבר 2022, בשדרות בן-גוריון שביציאה מהעיר ובצומת רמות. בפיגוע נרצחו שני בני אדם ונפצעו 46 אנשים, מתוכם חמישה באורח קשה.
רקע
הפיגועים אירעו בתקופה ביטחונית מתוחה, ולאחר מספר פיגועים שגבו את חייהם של ישראלים רבים (ביניהם: הפיגוע המשולב באריאל, פיגוע הירי ליד גבעת האבות, חטיפת טירן פרו ורצח שלום סופר). הפיגוע אף אירע בתקופה בה לא כיהנה ממשלה קבועה, אלא ממשלת מעבר בראשות יאיר לפיד בה כיהן בני גנץ כשר הביטחון, מכיוון שחלפו שלושה שבועות מהבחירות לכנסת העשרים וחמש, ולאחר שבנימין נתניהו עוד לא הרכיב את ממשלתו במסגרת המנדט שניתן לו על ידי נשיא מדינת ישראל.
מריה קנבל
מריה אוסיפובנה קנבל (ברוסית: Мария Осиповна Кнебель; 18 במאי (6 במאי) 1898 - 1 ביוני 1985) הייתה שחקנית, במאית ואחת המורות המשפיעות ביותר בתיאטרון של התקופה הסובייטית.
הפיגוע הכפול בירושלים (2022)
הפיגוע
הפיגוע אירע ב-23 בנובמבר 2022. הפיגוע הראשון אירע בשעה 07:06 בבוקר, בתחנת אוטובוס בשדרות בן-גוריון – היציאה מהעיר ירושלים. המחבל, אסלאם פרוח, הטמין מטען חבלה סמוך לתחנה שהתפוצץ לאחר הפעלתו מרחוק, והביא להריגתו של אריה שצ'ופק, בחור ישיבה בן 16, הוא הובא למנוחות בהר המנוחות באותו יום, ולפציעתם של 11 בני אדם, מתוכם אחד באורח אנוש ושניים באורח קשה. במהלך הפיגוע חלק גדול מהאמבולנסים והמשטרות ברמות יצאו על מנת לתת תיגבור לפיגוע מחשש שמדובר באירוע רב נפגעים דבר שהקשה על הגעת כוחות רבים מייד לאחר הפיגוע אך כוחות ראשונים הגיעו 7 דקות בלבד אחרי
מריה קנבל
חייה
קנבל למדה בסטודיו של מיכאל צ'כוב לפני שהצטרפה ב-1921 לסטודיו השני של התיאטרון האמנותי של מוסקבה בניהולו של קונסטנטין סטניסלבסקי. בשנים 1924–1950 עבדה כשחקנית בתיאטרון האמנותי של מוסקבה וגילמה בו תפקידים רבים. היא החלה לביים ב-1935, בתחילה בתיאטרון ארמולובה. ב-1950 הפסיקה לשחק ובין 1955–1960 שימשה כמנהלת האמנותית של תיאטרון הילדים המרכזי במוסקבה, שם עזרה להזניק את הקריירות של במאים צעירים שאחר כך הפכו להיות בין החשובים ברוסיה, ביניהם אנטולי אפרוס ואולג אפרמוב. היא החלה ללמד ב-1932, עבדה בבית הספר לאמנויות הבמה ע"ש שפקין (1940-1948) ולאחר מכן לימדה תיאטרון באקדמיה הרוסית לאומנויות התיאטרון (גיטיס).
הפיגוע הכפול בירושלים (2022)
הפיגוע
ב-26 בנובמבר 2022 שלושה ימים לאחר הפיגוע נפטר מפצעיו טדסה טשומה, תושב ירושלים בן 50 הפצוע אנוש בפיגוע, שנהרג באותה זירה.
מריה קנבל
חייה
לעיתים קרובות מפחיתים בחשיבותה כמורה ותאורטיקנית של תיאטרון, משום שעבדה בתקופה בה 'גדודים' של במאים הוזמנו להפיק הצגות, ונשים כמעט ולא זכו לקרדיט עבור עבודתן כבמאיות. כך יצא שלעיתים קרובות שמה נדחק מאור הזרקורים. היא השפיעה רבות על במאים שדבקו במסורת סטניסלבסקי אך שאפו להתאים או לפתח אותה לאורך הקווים שהתווה מיכאל צ'כוב, שכתביו לא פורסמו בברית המועצות עד 1986.
הפיגוע הכפול בירושלים (2022)
הפיגוע
סמוך לשעה 07:35 הופעל מטען חבלה נוסף סמוך לאוטובוס קו 67 בצומת רמות, אותו הניח קודם לכן חשוד שרכב על אופנוע, והביא לפציעתם של שלושה אנשים באורח קל. בלון גז שהוצמד למטען לא התפוצץ ובכך נמנע נזק גדול יותר.
מריה קנבל
חייה
בין תלמידיה שהפכו אחר כך לפורצי דרך בזרמים שונים של תיאטרון נמנים אנטולי וסילייב (מייסד בית הספר לאמנות הדרמה), אוסיף רייחלגאוז (מייסד בית הספר למחזאות מודרנית) ובוריס מורוזוב (תיאטרון מאלי).
הפיגוע הכפול בירושלים (2022)
הפיגוע
בשל הסמיכות של זירת הפיגוע לתחנת מד"א ולבית איחוד הצלה – כוחות ההצלה הגיעו במהירות לזירה, ותוך שבע דקות מתחילת האירוע פונו כלל הפצועים לבתי החולים.
פיענוח הפיגוע ולכידת המחבל
ב-30 בנובמבר 2022, שבוע לאחר הפיגוע נעצרו חשודים שהיו מעורבים בפיגוע, ביניהם המחבל שביצע את הפיגוע.
מריה קנבל
שיטת הניתוח האקטיבי
תרומתה העיקרית לתאוריה של הדרמה היא 'שיטת הניתוח האקטיבי' של המחזה והתפקיד, אותה ביססה על מחקרי 'שיטת הפעולות הפיזיות' שפיתח קונסטנטין סטניסלבסקי בסוף ימיו. שיטת העבודה מציעה לשחקנים ובמאים סביבת עבודה מלאה ועשירה, עם חוקים, כלים, וחופש רב. בבסיס השיטה נמצא הרעיון לפיו השחקן הוא לא רק מבצע של פרטיטורת המחזה, הוא יוצר אותה מחדש תוך כדי ההצגה תוך שהוא משלב בין החומרים של המחזאי לחומרים שלו. לדברי סטניסלבסקי, תהליך שכזה הוא "הכרחי ליצירת יצירה חדשה ולא רק העלאה באוב של קלישאות ממוחזרות ומוסכמות תיאטרליות". שיטה זו הפכה להיות מתודת העבודה הדומיננטית בתיאטרון הרוסי והאירופאי.
הפיגוע הכפול בירושלים (2022)
פיענוח הפיגוע ולכידת המחבל
ב-27 בדצמבר 2022 הותר לפרסום שהשב"כ וימ"ר ירושלים פיענחו את הפיגוע ושהימ"מ עצר את המחבל במקום עבודתו במישור אדומים כבר ב-29 בנובמבר 2022. המחבל, אסלאם פרוך, תושב מזרח ירושלים בן 26 ובוגר תואר בהנדסת מכונות ממכללת עזריאלי (ידע אותו הוא ניצל לבניית המטען שהופעל באמצעות טלפון סלולרי), הודה בביצוע הפיגוע שנעשה בהשראת המדינה האסלאמית (דאעש), וכן תכנן לבצע פיגועים נוספים באמצעות מטעני חבלה שהכין.
ב-10 באפריל 2023 אישר בג"ץ, ברוב של שני שופטים, את הריסת ביתו של המחבל ברמאללה, וב-8 ביוני 2023 הרסו כוחות צה"ל ומג"ב את הבית.
לאחר הפיגוע
בזירת הפיגוע ביקרו מפכ"ל המשטרה קובי שבתאי וחבר הכנסת איתמר בן גביר. שורת פוליטיקאים מישראל ומהעולם הוציאו הודעות גינוי ואבל בעקבות הפיגועים. ראש ממשלת ישראל יאיר לפיד קיים הערכת מצב עם בכירי מערכת הביטחון בקריה בתל אביב ולאחר מכן העביר עדכון לראש האופוזיציה בנימין נתניהו. נתניהו ביקר את פצועי הפיגוע במרכז הרפואי שערי צדק בירושלים, בו היו מאושפזים מרבית הפצועים, ולאחר מכן מסר במקום הצהרה לתקשורת.
משפט דזרג
משפט דזרג הוא תכונה אפשרית במרחב פרויקטיבי: כל שני משולשים פרספקטיבים מנקודה הם פרספקטיבים גם ביחס לישר. המשפט אינו נובע מהאכסיומות של הגאומטריה הפרויקטיבית, ולמרות שהוא חל במישור הפרויקטיבי המוגדר מן המישור האוקלידי, יש מישורים פרויקטיבים שאינם מקיימים אותו. מאידך, המשפט חל בכל מרחב פרויקטיבי מממד 3 או יותר. תכונת דזרג מאפשרת להגדיר פעולות על המרחב, באופן כזה שכל מרחב פרויקטיבי המקיים אותה מוגדר על-פי קואורדינטות מעל חוג עם חילוק.
המשפט
יהי P מרחב פרויקטיבי. שני משולשים ו- הם פרספקטיביים מנקודה אם הישרים  נפגשים בנקודה אחת. באופן אינטואיטיבי ניתן לומר, שהמתבונן מנקודת החיתוך אינו יכול להבחין בין שני המשולשים. שני המשולשים האלו יקראו פרספקטיבים ביחס לישר אם החיתוכים של המשכי הצלעות, , , נמצאים על ישר אחד.
משפט דזרג קובע שאם שני משולשים פרספקטיבים ביחס לנקודה אזי הם פרספקטיבים גם ביחס לישר.
UnitedHealth Group
UnitedHealth Group (NYSE: UNH) הוא תאגיד אמריקאי המציע שירותים רפואיים וכיסוי רפואי, עם משרדים ראשיים במינטונקה, מינסוטה. היא החברה הרפואית הגדולה בעולם בהכנסות, עם מכירות בשווי של כ-297 מיליארד דולר (2022), וכ-115 מיליון לקוחות. נכון לסוף שנת 2021 החברה מדורגת במקום השמיני במדד פורצ'ן 500.
דומביה
תולדות היישוב
דומביה, השוכנת על גדות נהר נר, נזכרת לראשונה בשנת 1232. בשנת 1423 הוענקו ליישוב זכויות עיר. במהלך המאה ה-19 התפתחה העיירה, והייתה למרכז לעבודות יד.
יהודי דומביה
בין מלחמות העולם נמנו בדומביה למעלה מ-1,100 יהודים, כשליש מתושביה. בשנים אלה פעלו ביישוב חוגים ציוניים, אגודת ישראל והבונד.
סקוט הול
סקוט אוליבר הול (באנגלית: Scott Hall; 20 באוקטובר 1958 – 14 במרץ 2022) היה מתאבק אמריקאי.
ביוגרפיה
הול נולד במרילנד. הוא הגיע ל-WWF בשנת 1992 והציג את דמותו רייזר ראמון. דמותו הייתה של גבר לטיני קשוח וסמלו תער גילוח. דמותו הייתה מסוכסכת עם המתאבק שון מייקלס ובין השניים אורגנו קרבות מבוימים רבים על תואר האליפות הבין יבשתית. הקרבות משכו לדמותו של הול פופולריות ודמותו הפכה למרכזית יותר בעלילות ה-WWF. בשנת 1996 דמותו של הול שולבה במרכז העלילה של קבוצת המתאבקים New World Order או בשמה הפשוט nWo, אשר כללה גם את דמויותיהם של האלק הוגאן וקווין נאש. עלילה זו נמשכה עד שנת 2002, עת חברי הקבוצה פוזרו והמשיכו בעלילותיהם הרגילות וכשארגון ה-WCW נקנה בידי יו"ר WWE, וינס מקמהן, השלושה חזרו לארגון לכמה יריבויות, שכללו גם את סטיב אוסטין, דה רוק ועוד. במהלך הזמן זכתה דמותו של הול על פי התסריט במספר תארים כמו אליפות הזוגות של WCW, ביחד עם קווין נאש, והפכה לפופולרית בקרב אוהדי הענף.
דומביה
יהודי דומביה
ב-6 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע. בקיץ 1940 רוכזו יהודי העיירה בגטו, ממנו גורשו בהמשך כ-200 יהודים למחנות עבודה.
ב-14 עד 17 בדצמבר 1941 שולחו כ-1,000 היהודים שנותרו בגטו למחנה ההשמדה חלמנו.
סקוט הול
ביוגרפיה
בשנת 2014 נכנס הול להיכל התהילה של ה-WWE תחת הדמות רייזר ראמון אותה גילם בין שנת 1992 לשנת 1996.
במרץ 2022 עבר הול ניתוח להחלפת מפרק הירך. אחרי הניתוח סבל מסיבוכים עקב קריש דם, עבר שלושה התקפי לב רצופים, וחובר למכונות החייאה. ב-14 במרץ החליטה משפחתו לנתק אותו ממכונות ההחייאה, והול נפטר כמה שעות לאחר מכן בגיל 63.
נתן עק
נתן עֶק (Natan Eck; לימים גם בשם מעוברת: נתן עקרון; 19 במרץ 1896, יאנוב, גליציה, אוסטריה – 22 בפברואר 1982, תל אביב) היה פעיל ציוני בתנועת "גורדוניה", מורה, עיתונאי, מסאי והיסטוריון.
ראשית חייו
נתן בן מאיר עק נולד בשנת 1896 בעיירה יאנוב שליד לבוב (לֶמבֶּרג) שבגליציה המזרחית, אוסטריה (אחרי מלחמת העולם הראשונה בשטחי פולין; כיום באוקראינה). לפני המלחמה כתב מאמרים בעיתון הלבובי "לעמבערגער טאָגבלאַט" (Lemberger tugblat) וכן בכתבי עת רבים אחרים, שחלקם התפרסמו בלודז'. במלחמה, בשנים 1915–1918, שירת בצבא האוסטרו-הונגרי. בשנת 1922 קיבל תואר דוקטור למשפטים באוניברסיטת וינה. לפני מלחמת העולם השנייה היה שותף בעריכת מספר כרכים של "ספר השנה היהודי".
בתקופת מלחמת העולם השנייה
לפני השואה התגורר עק בלודז'. עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין בספטמבר 1939 היה עק מבוקש על ידי הגסטאפו, ולכן עבר בנובמבר לוורשה, שם עסק בפעילות ציבורית מגוונת במחתרת. בין יתר פעילויותיו היה ממייסדי הגימנסיה "תרבות" שהתקיימה במחתרת בגטו ורשה וכן ניהל את הגימנסיה. הוא היה מפעילי יס"ס וחבר בארגון לקידום השפה העברית "תקומה", לצד יצחק קצנלסון. עוד היה מעורכי עיתון גורדוניה, "דבר הצעירים".
ב-20 באוגוסט 1942, בעת האקציה הגדולה בגטו ורשה, נמלט עק עם בני משפחתו לצ'נסטוחובה. באוקטובר, בעת אקציה בצ'נסטוחובה, ברחה המשפחה לחבל זגלמביה. ב-1943 נעצר על ידי הגרמנים, הועבר למחנה ויטל ובמאי 1944 גורש לאושוויץ. הוא הצליח להימלט מהרכבת בדרכה לאושוויץ והגיע לפריז, שם שרד עד תום המלחמה.
לאחר המלחמה
עק היה מהפעילים בעיתון "אונזער וואָרט" (Unzer vort, מילתנו) שהתפרסם בפריז אחרי המלחמה. הוא היה מעורכי הפואמה של יצחק קצנלסון "השיר על העם היהודי שנהרג", שנכתבה במלחמה ופורסמה לאחריה בפריז. בשנת 1948 עלה עק לישראל. הוא היה חוקר השואה ועבד ביד ושם. במקביל כתב לעיתונים רבים, בהם "הדאר", "ניב הקבוצה" וכן עיתונים בשפות לועזיות. ב-1954 הוא היה עורכו הראשון של כתב העת המחקרי "יד ושם: קובץ מחקרים", יחד עם אריה קובובי.
הילית כהן
הילית כהן (נולדה ב-1974) היא הרופאה הראשונה לניתוחי לב בישראל, מנתחת לב בכירה במרכז הרפואי שיבא בתל השומר.
ביוגרפיה
כהן נולדה בניו-יורק ועלתה עם הוריה אחותה ואחיה לישראל בגיל תשע. כשהייתה בת 14 התגרשו הוריה. אביה חזר לארצות הברית וכעבור מספר שנים גם אמה.
כהן בוגרת בית הספר אליאנס (תל אביב) במגמת כימיה.
בסיום השירות בצה"ל ביחידה 8200, למדה במשך שנה ביולוגיה באוניברסיטת תל אביב ויצאה ללמוד רפואה באיטליה.
בשנת 2004 כהן סיימה לימודי רפואה באוניברסיטת פאביה באיטליה.
את שנת הסטאז' עשתה כהן בבית החולים איכילוב.
בין השנים 2007–2014, התמחתה בניתוחי לב-חזה, במרכז רפואי רבין. בכירורגיה כללית במרכז רפואי מאיר, בכפר סבא. ובכירורגיית לב מרכז הרפואי שיבא בתל השומר.
בין השנים 2016–2017 עברה כהן התמחות על בניתוחי לב מבוגרים במרכז הרפואי סניברוק טורונטו, קנדה.
פרסים
בשנת 2015 הוענק לכהן פרס המתמחה של השנה בכירורגיית לב-חזה, של האיגוד הקרדיו-כירורגי הישראלי.
בשנת 2015 הוענק לכהן פרס "נשים בחזית המדע והרפואה" של אתר הנשים והבלוגים סלונה.
משפחה
כהן אם חד-הורית ל-2 בנים.
היסטוריה של מקדוניה הצפונית
ההיסטוריה של האזור שבו שוכנת רפובליקת מקדוניה הצפונית מתועדת החל מהעת העתיקה. רפובליקת מקדוניה הצפונית של היום משתרעת רק על חלק מהאזור ההיסטורי בשם מקדוניה. באזור זה שכנה בעת העתיקה ממלכת מוקדון ששליטה המוכר ביותר היה אלכסנדר מוקדון.
העת העתיקה
האזור שיוצר את רפובליקת מקדוניה הצפונית של ימינו היה מאוכלס כבר בתקופת האבן החדשה. המתיישבים הראשונים של האזור היו הפלסגיאנים כאשר התראקים התיישבו בעיקר בחלקים המזרחיים של מקדוניה והאילירים התיישבו בעיקר במערב מקדוניה. רוב השבטים באזור היו ממוצא תראקו-אילירי כגון הפאיוניאנים והדארדאניאנים.
הפרובינקיה הרומית של מקדוניה נוסדה באופן רשמי בשנת 146 לפנה"ס, לאחר שהמצביא הרומי קווינטוס ססיליוס מטלוס הביס את אנדריסקוס (מתחזה שטען לכתר של מוקדון) בשנת 148 לפנה"ס. הפרובינקיה כללה את אפירוס וטוס, תסאליה, וחלקים מאיליריה ותראקיה. במאה ה-3 או במאה ה-4, מוקדון חולקה למוקדון פרימה (בדרום) ולמוקדון סאלוטאריס (בצפון).
ימי הביניים
שבטים סלאביים דרומיים התיישבו בטריטוריה של רפובליקת מקדוניה הצפונית של ימינו במאה ה-6 והם נקראים על ידי היסטוריונים ביזנטיים יווניים "סקלאבינים". הסקלאבינים השתתפו במספר מתקפות כנגד האימפריה הביזנטית – לבד או בסיוע של הבולגרים או האווארים. בסביבות שנת 680 הקבוצה הבולגרית, בהובלתו של החאן קוּבר (שהשתייך לאותו שבט כמו אספרוך (שליט בולגריה)), התיישבה באזור פאלגוניה, ויזמה מספר תקיפות כנגד האזור של סלוניקי.
אין תיעודים ביזנטיים של "סקלאבינים" לאחר 836/837 כיוון שהסלאבים של מקדוניה הוטמעו לתוך האימפריה הבולגרית הראשונה. ההשפעה הסלאבית באזור התחזקה עם עליית כוחה של מדינה זו, שסיפחה אליה את רוב האזור ב-837. הקדושים קירילוס ומתודיוס, יוונים ביזנטיים, שנולדו בסלוניקי, יצרו את האלפבית הגלגוליטי הסלאבי הראשון ואת השפה הסלאבית הכנסייתית העתיקה, וכן הם היו שליחים נוצריים לאזור הסלאבי כולו. המורשת התרבותית שלהם נרכשה והתפתחה בבולגריה של ימי הביניים, היכן שלאחר שנת 885 האזור של אוחריד הפך למרכז כנסייתי חשוב כאשר הקדוש קלמנט מאוחריד קיבל את התואר "הארכיבישוף הראשון בשפה הבולגרית" (בנוסף, הכנסייה נתנה לקלמנט מקום מגורים באזור). ביחד עם הקדוש נָאוּם הוא יצר מרכז תרבותי בולגרי פורח באזור אוחריד, היכן שלמעלה מ-3,000 למדו באמצעות האלפבית הגלגוליטי והקירילי במה שידוע כיום בשם בית הספר לספרות של אוחריד. בשלהי המאה ה-10 רוב האזור של רפובליקת מקדוניה הצפונית של ימינו הפך למרכז הפוליטי והתרבותי של האימפריה הבולגרית הראשונה תחת שלטונו של הצאר סאמואיל מבולגריה, בעוד שהקיסר הביזנטי בסיליוס השני בולגרוקטונוס כבש את החלק המזרחי של המדינה, כולל את הבירה פרסלאב, ב-972. עיר בירה חדשה נוסדה באוחריד, והיא הפכה גם למקום המושב המרכזי של הפטריארכיה הבולגרית. החל מנקודת הזמן הזו, התרבות הבולגרית הפכה לחלק חשוב בתרבות הסלאבית הכוללת. לאחר מספר עשורים של לחימה רצופה, בולגריה נכנעה לאימפריה הביזנטית ב-1018 וכל האזור המקדוני שולב בתוך האימפריה הביזנטית כמו גם הפרובינציה של בולגריה, והפטריארכיה הבולגרית הורדה לדרגה של ארכיבישופות.
במאה ה-13 ובמאה ה-14 השליטה הביזנטית באזור התרופפה בעקבות שליטה של בולגרים וסרבים באזור. לדוגמה, קונסטנטין אסן, אציל מסקופיה לשעבר, שלט כצאר הבולגרי מ-1257 עד 1277. לאחר מכן, סקופיה הפכה לבירת האימפריה הסרבית תחת שלטונו של סטפן אורוש הרביעי דושאן, ולאחר התפוררות האימפריה, האזור נשלט על ידי אצילים סרביים מבית מרניאבצ'ביץ' ומבית דראגאש. האזור הריבוני של בית מרניאבצ'ביץ' כלל את החלקים המערביים של רפובליקת מקדוניה של ימינו ואילו האזור של בית דראגאש כלל את החלקים המזרחיים. בירת המדינה של בית מרניאבצ'ביץ' הייתה פרילפ. ישנם רק שני שליטים מבית מרניאבצ'ביץ' שידוע עליהם – המלך ווקאשין מרניאבצ'ביץ' ובנו, הנסיך מרקו. הנסיך מרקו הפך לשליט בובה של האימפריה העות'מאנית ומאוחר יותר הוא נהרג בקרב רובינה.
התקופה העות'מאנית
לאחר שנכבש על ידי הצבא העות'מאני במחצית הראשונה של המאה ה-15, האזור היה בשליטתה של האימפריה במשך 500 שנים בקירוב, שבמהלכן נוצר בו מיעוט של טורקים, ובייחוד במובן הדתי של מוסלמים; רוב המוסלמים הללו הם אנשים שנכפה עליהם להמיר את דתם. במהלך תקופת השלטון העות'מאני, סקופיה ומונאסטיר (ביטולה) היו ערי הבירה של פרובינציות עות'מאניות נפרדות.
עמק הנהר וארדר, שמאוחר יהפוך לאזור המרכזי של רפובליקת מקדוניה, היה תחת שלטון עות'מאני לפני מלחמת הבלקן הראשונה ב-1912, למעט תקופה קצרה ב-1878 שבה הוא שוחרר בעקבות מלחמת רוסיה-טורקיה בשנים 1877–1878, כאשר הוא הפך לחלק מבולגריה. ב-1903, נוסדה רפובליקת קרושבו קצרת הימים בחלק הדרום מערבי של מקדוניה הצפונית של ימינו על ידי המורדים של ההתקוממות האילינדנית-פראובאז'נית. הרפובליקה הזו, הראשונה בתקופה המודרנית בבלקן, שרדה במשך 10 ימים בלבד – בין ה-3 באוגוסט עד ה-13 באוגוסט, ובראשה עמד הנשיא ניקולה קארב.
1912–1944
האזור נכבש על ידי ממלכת סרביה במהלך מלחמת הבלקן הראשונה ב-1912 וסופח לסרביה בעקבות הסכמי השלום שסיימו את המלחמה. לאזור לא הייתה אוטונומיה כלשהי והוא נקרא Juzna Srbija (דרום סרביה) או Stara Srbija (סרביה הישנה).
לאחר מלחמת העולם הראשונה ממלכת סרביה הצטרפה לממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים. ב-1929 הממלכה שינתה את שמה באופן רשמי לממלכת יוגוסלביה וחולקה לפרובינציות שנקראו באנובינות (banovinas). העיר סקופיה הפכה לבירתה של הטריטוריה של פרובינציית וארדאר, והטריטוריה כללה את מה שלימים יהפוך לרפובליקת מקדוניה.
1944–1949
בעקבות מלחמת העולם השנייה יוגוסלביה הוקמה מחדש כמדינה פדרלית תחת הנהגתה של המפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית של טיטו. כאשר פרובינציית וארדאר לשעבר נוסדה ב-1944, רוב השטח שלה עבר לרפובליקה נפרדת בעוד שהחלקים הצפוניים ביותר נשארו בסרביה. ב-1946 הרפובליקה החדשה קיבלה מעמד חדש כאוטונומיה שנקראת הרפובליקה העממית של מקדוניה במסגרת הרפובליקה הסוציאליסטית פדרלית של יוגוסלביה. בשנת 1963 נוסחה חוקה ליוגוסלביה ששינתה במקצת את שם המדינה, כך שהוא יתאים לרפובליקות היוגוסלביות האחרות, ומעתה היא נקרא הרפובליקה הסוציאליסטית של מקדוניה.
יוון הייתה מודאגת מהיוזמות של הממשלה היוגוסלבית, כיוון שהן רמזו על האפשרות לתביעות טריטוריאליות עתידיות על הפרובינציה היוונית "יוון הצפונית" שהייתה עיקר השטח של מקדוניה ההיסטורית ונקראה גם כן 'מקדוניה' באופן רשמי. כמו כן, הרשויות היוגוסלביות עודדו את פיתוח הזהות האתנית המקדונית והשפה המקדונית. השפה המקדונית הוכנסה באופן רשמי לספר החוקים ב-1944. דבר זה הכעיס עוד יותר הן את יוון והן את בולגריה, בגלל התביעות הטריטוריאליות האפשריות של המדינות החדשות לחלקים שהן קיבלו ממקדוניה לאחר מלחמות הבלקן.
במהלך מלחמת האזרחים ביוון (1944–1949), מקדונים רבים (ללא קשר לאתניות) השתתפו במחתרת ELAS שהוקמה על ידי המפלגה הקומוניסטית היוונית. ELAS ויוגוסלביה היו בקשרים טובים עד 1949, בעקבות חוסר רצונו של טיטו לעמוד לצידו של סטלין. לאחר תום המלחמה לא כל הלוחמים של ELAS שמצאו מקלט בדרום יוגוסלביה ובבולגריה הורשו לחזור ליוון: רק אלו שהחשיבו את עצמם כיוונים הורשו לחזור, בעוד שנאסרה כניסתם של אלה שהחשיבו את עצמם כבולגרים או מקדונים. מאורעות אלו תרמו גם כן ליחסים הרעים בין יוון ויוגוסלביה במקדוניה.
שנות ה-90
ב-8 בספטמבר 1991 הרפובליקה הסוציאליסטית של מקדוניה ערכה משאל עם שתוצאתו תמכה בקבלת עצמאות מיוגוסלביה, תחת השם הרפובליקה של מקדוניה. השאלה במשאל העם הייתה:
בולגריה הייתה המדינה הראשונה שהכירה במקדוניה כשם החוקתי של המדינה החדשה. אולם, ההכרה הבינלאומית במדינה החדשה התעכבה בעקבות ההתנגדות של יוון לשימוש במה שנראה כסמלים ושמות הלניים, כמו גם לסעיפים בעייתיים בחוקת הרפובליקה. סיבוך נוסף היה שהאו"ם הכיר במדינה תחת השם הרפובליקה היוגוסלבית לשעבר של מקדוניה.
לאחר שהמדינה התקבלה לאו"ם תחת השם הזמני "הרפובליקה היוגוסלבית לשעבר של מקדוניה", ארגונים בינלאומיים אחרים אימצו גם כן את הנוהג הזה. רוב המדינות החברות באו"ם הכירו במדינה בתור הרפובליקה של מקדוניה, כולל ארצות הברית, בעוד ששאר המדינות עשו שימוש בשם הזמני "הרפובליקה היוגוסלבית לשעבר של מקדוניה", או שלא קיימו איתה יחסים דיפלומטיים כלל.
ב-1999, מלחמת קוסובו גרמה לבריחתם של 340,000 פליטים אלבניים מאזור קוסובו לתוך מקדוניה, מה שגרם להפרעה בחיים הנורמליים של האזור וערער את האיזון בין המקדונים והאלבנים. מחנות פליטים הוקמו במקדוניה. בינתיים, אתונה תמכה בסקופיה ואפשרה לכוחות נאט"ו לעשות שימוש במקדוניה היוונית כמסדרון מעבר במקרה של פלישה אפשרית לסרביה. סלוניקי הפכה לנקודת הקליטה המרכזית עבור סיוע הומניטרי שהיה מיועד לאזור. הרפובליקה עצמה לא הייתה מעורבת בסכסוך.
במאורע עצמו, הממשלה היוגוסלבית בראשותו של הנשיא סלובודן מילושביץ' נכנעה והפליטים הורשו לחזור לביתם תחת הגנה של האו"ם. אולם, המלחמה גרמה להגברת המתיחות והיחסים בין המקדונים האתניים לבין המקדונים יוונים נהיו מתוחים. הצד החיובי במקרה זה היה שאתונה ואנקרה שמרו על חזית מאוחדת של אי מעורבות. ביוון הייתה תגובת נגד חזקה נגד נאט"ו וארצות הברית אולם המפלגות הפוליטיות הקטנות שהתנגדו למלחמה איבדו תמיכה במקום להשיג אותה.
שנות האלפיים
באביב 2001 מורדים אלבנים שקראו לעצמם צבא השחרור הלאומי (חלקם היו חברים לשעבר של צבא השחרור של קוסובו) השתלטו על מספר אזורים במערב הרפובליקה. הם דרשו שהחוקה תשוכתב כך שהיא תיתן מקום של כבוד למספר עניינים אתניים הנוגעים לאלבנים כגון זכויות שפה. לוחמי הגרילה נתמכו על ידי האלבנים שהיו בקוסובו ולוחמי גרילה אלבניים ששהו באזור המפורז שבין קוסובו ושאר סרביה. הלחימה התרכזה באזור טטובו, העיר השנייה בגודלה ברפובליקה, ובעיר עצמה.
לאחר שנאט"ו והסרבים נקטו במאמצים משותפים נגד לוחמי הגרילה אלבנים בקוסובו, פקידים רשמיים של האיחוד האירופי יכלו לפקח על משא ומתן להפסקת אש ביוני. הוסכם שהממשלה תיתן לאלבנים האתניים זכויות אזרח נוספות, ושקבוצות הגרילה ימסרו את נשקן לכוחות נאט"ו. הסכם זה הצליח, ובאוגוסט 2001 3,500 חיילי נאט"ו ניהלו את "מבצע קציר חיוני" להחזרת כלי הנשק. מיד לאחר סיום המבצע בספטמבר, צבא החופש הלאומי פירק את עצמו. היחסים האתניים השתפרו מאז באופן משמעותי, למרות שעדיין נותרו מספר מוקדי חיכוך קטנים בשני הצדדים שמהווים מקור לדאגה. כמו כן, עדיין יש רמה נמוכה של אלימות המכוונת בעיקר כלפי המשטרה.
ב-26 בפברואר 2004 הנשיא בוריס טראיקובסקי נהרג בהתרסקות מטוס בטריטוריה של בוסניה והרצגובינה. תוצאות החקירה הרשמית גילו שהסיבה להתרסקות המטוס הייתה טעויות אנוש של הטייסים בזמן שהמטוס התקרב לנחיתה בנמל התעופה מוסטאר. לכהונת הנשיאות נבחר במקומו ברנקו צרבנקובסקי.
במרץ 2004 רפובליקת מקדוניה הגישה בקשה להצטרף לאיחוד האירופי. ב-17 בדצמבר 2005, נשיאות האיחוד האירופי הכריזה על מקדוניה כמועמדת לצירוף לאיחוד. ההחלטה הסופית אמורה הייתה להתקבל ב-2006 או ב-2007 לכל המאוחר.
באוגוסט 2005 פולין הפכה למדינה ה-112, מתוך סך של 191 מדינות החברות באו"ם, שהכירה ברפובליקה של מקדוניה בשם החוקתי שלה. עדיין לא הושג הסכם קבע בין יוון למקדוניה על השם של המדינה. השם שהתפרסם היה "רפובליקת מקדוניה-סקופיה" (Republika Makedonija-Skopje), אולם הוא נדחה על ידי הרפובליקה. המתווך מטעם האו"ם, מתיו נימץ, הציע הצעה אחרת מספר חודשים לאחר מכן, והצעתו הייתה שהשם רפובליקת מקדוניה (Republika Makedonija) ישמש את המדינות שהכירו במדינה בשם זה ושיוון תשתמש בנוסח "רפובליקת מקדוניה-סקופיה", בעוד שהמוסדות והארגונים הבינלאומיים ישתמשו בשם רפובליקת מקדוניה בתעתיק לטיני. אולם, הצעה זאת נדחתה על ידי יוון.
ב-12 ביוני 2018 הושג הסכם – הסכם פרספה – בין ממשלות יוון ורפובליקת מקדוניה בדבר שינוי שמה של האחרונה ל"רפובליקה של מקדוניה הצפונית" או בקיצור "מקדוניה הצפונית". משאל העם על שינוי שם המדינה נערך ברפובליקה של מקדוניה ב-30 בספטמבר 2018, אולם עקב קריאה לחרם של האופוזיציה אחוז ההצבעה עמד על כ-37% בלבד, ולא הגיע ל-50% הדרושים כדי שייחשב תקף. ב-11 בינואר 2019 קיבל הפרלמנט המקדוני החלטה ברוב של 81 קולות (שני שלישים הדרושים) לשנות את שמה של המדינה ל"מקדוניה הצפונית", וב-25 בינואר אישר בית המחוקקים היווני את שינוי השם עליו הוסכם בהסכם פרספה. ב-12 בפברואר 2019 השינוי הרשמי נכנס לתוקפו וסיים סכסוך ארוך-השנים בין המדינות.
אורוגוואי
הרפובליקה המזרחית של אורוגוואי (בספרדית: República Oriental del Uruguay) היא מדינה השוכנת בחוף הדרום-מזרחי של יבשת דרום אמריקה. אורוגוואי גובלת במזרח באוקיינוס האטלנטי, מצפון בברזיל, ממערב בארגנטינה ובדרום בשפך נהר ריו דה לה פלטה.
האזור שכיום הוא אורוגוואי יושב לראשונה על ידי קבוצות של ציידים-לקטים לפני כ-13,000 שנה לערך. האזור הצמיח מספר תרבויות דומיננטיות, וחלק מהזמן נשלט על ידי אימפריות שונות מברזיל ומארגנטינה. בעת שהגיעו האירופאים לראשונה לאורוגוואי נשלט האזור על ידי שבט הצ'רואה, כאשר הפורטוגלים הקימו את המעוז הקולוניאלי הראשון ב-1680; בניגוד למדינות השכנות, לאירופאים לקח זמן רב יותר ליישב את הארץ. הספרדים הקימו את העיר מונטווידאו, כיום הבירה, כמעוז צבאי בתחילת המאה ה-18 ובכך ביססה את שליטתה עקב המאבק הצמוד על השטח עם מעצמות אירופאיות אחרות. אורוגוואי זכתה לעצמאות לאחר מאבק ארוך בין 1811 ל-1828, תוצאה של המערכה שניהלו פורטוגל, ספרד ארגנטינה וברזיל, אולם לאורך שאר המאה ה-19 היא סבלה מהתערבות זרה מתמשכת. ב-1828 היא הוכרה כמדינה עצמאית ונפרדה מהאימפריה הברזילאית, והתנערה מהשפעות המדינות השכנות והאירופאיים לקראת תחילת המאה ה-20. בתחילת המאה פרחה דמוקרטיה באורוגוואי, אך היא נקטעה בהפיכה צבאית ב-1973 לאחר שורה של משברים כלכליים. הממשל הצבאי, שנתמך על ידי ארצות הברית בדומה למקביליו בצ'ילה ובברזיל, רדף מתנגדים פוליטיים, פעילי שמאל ומרקסיסטים, והשליך רבים למאסר בעינויים או לכיתת יורים; הצבא ויתר על השלטון בעבור ממשלה אזרחית בשנת 1985. מאז אורוגוואי היא רפובליקה במערכת של דמוקרטיה נשיאותית ורב-מפלגתית.
אורוגוואי היא מדינה מפותחת עם כלכלה עתירת הכנסה, והיא מדורגת במקום הראשון באמריקה הלטינית בדמוקרטיה, שלום, שחיתות נמוכה, וממשל אלקטרוני. אורוגוואי היא גם הראשונה מבין מדינות אמריקה הדרומית בכל הקשור לחופש העיתונות ולצמיחה כלכלית. אורוגוואי היא המדינה בעלת הכי הרבה חיילים משתתפים במשימות שמירת השלום של האומות המאוחדות ביחס לגודל האוכלוסייה. אורוגוואי היא המדינה המדורגת הכי נמוך במדד הטרור העולמי מבין כל מדינות אמריקה הדרומית, ומדורגת במקום השני ביבשת בחופש כלכלי, שוויון הכנסה, תמ"ג לנפש והשקעות חוץ ישירות . אורוגוואי היא המדינה השלישית ביבשת בשיעור הפיתוח האנושי, צמיחת התמ"ג, ותקינות התשתיות. אורוגוואי נחשבת לאחת המדינות המתקדמות והליברליות ביותר מבחינה חברתית באמריקה הלטינית. היא מדורגת גבוה במדדים של זכויות אדם ואזרח וזכויות להט"ב . סמים קלים, נישואים של זוגות מאותו המין והפלות הם חוקיים באורוגוואי.
אטימולוגיה
שמה של אורוגוואי נובע מהשם "ריו אורוגוואי", שמקורו בשפה ילידית מקומית. ישנן מספר פירושים לשם, המקובל שבהם הוא "נהר הציפורים", כיוון ש"אורו" היה כינוי נפוץ בקרב הילידים לציפור בר. השם עשוי להתייחס גם לחילזון נהר בשם אורוגואה שהיה מצוי בשפע על פני חופי נהר הריו דה לה פלטה.
אחד הפירושים הפופולריים ביותר של השם הוצע על ידי המשורר האורוגוואי הנודע חואן זורילה דה סן מרטין, והוא "נהר הציפורים המצוירות"; פרשנות זו, על אף שהיא מפוקפקת, עדיין מהווה את הפרשנות המקובלת בקרב העם האורוגוואי.
בתקופה הקולוניאלית הספרדית, ובמשך זמן מה לאחר מכן, אורוגוואי וכמה מהטריטוריות השכנות נקראו הבנדה המזרחית (כלומר "הגדה המזרחית" בהתייחס לנהר אורוגוואי), ולאחר מכן במשך כמה שנים "המחוז המזרחי". מאז עצמאותה, המדינה ידועה בשם "הרפובליקה המזרחית של אורוגוואי", שמתייחס לנהר גם כן.
התקופה הטרום-קולוניאלית
מעט ידוע על התקופה הפרה-קולוניאלית של אורוגוואי, בשל היעדר תיעודים היסטוריים. כמו כן, כמעט כל בני הצ'רואה, העם הילידי באורוגוואי, הושמדו ברצח עם שביצעו בהם הספרדים. על פי עדויות ארכאולוגיות מאתר "ארטיגס", אורוגוואי יושבה לראשונה על ידי בני אדם לפני כ-13,000 שנה בערך על ידי ציידים-לקטים. גילויים אלו שינו את התפיסה לגבי תאריך ההגעה הראשוני של בני אדם אל היבשת, שכן עד מציאת האתר ההערכה הייתה מאוחרת יותר.
במזרח אורוגוואי נמצאו רגמים רבים ששימשו לקבורה והם מעשה ידי אדם, חלקם בני כ-5,000 שנה, אולם מעט מאוד ידוע על הקבורים בהם או האנשים שבנו אותם. ככל הנראה, מדובר היה בעמים נודדים, שלא השאירו תיעוד כתוב ונעו ממקום למקום. נמצאו עדויות ארכאולוגיות לגידול של כלבים מבויתים וחקלאות.
הקבוצה האתנית הילידית באורוגוואי נקראה צ'רואה, ומרבית תושביה הילידים השתייכו לקבוצה זו. האזור היה מיושב על ידי עמים נודדים שונים, כמו צ'אנה, אראצ'ן וגוארני. עמים אלה התבססו על ציד, דיג וחקלאות אירעית, וככל הנראה אף אחד מהם לא כלל באף זמן יותר מ-10,000–20,000 איש.
התקופה הקולוניאלית המוקדמת
הפורטוגלים היו האירופים הראשונים ש"גילו" את אזור אורוגוואי של ימינו ב-1512. הספרדים הגיעו מעט אחריהם ב-1516. ההתנגדות העזה של הילידים והקרבות הקשים איתם, לצד היעדר זהב וכסף בצורה נרחבת בשטח, הוביל להתיישבות איטית של האירופאים בין המאות ה-16 וה-17. ההתיישבות של הספרדים והפורטוגלים בשטח במקביל הובילה למתח הולך וגובר בין הצדדים, שהתפרץ לעיתים לכדי קרבות ממשיים. בשנת 1603 החלו הספרדים להפיץ בקר ברחבי אורוגוואי. התנאים הגאוגרפיים של אורוגוואי – מישורים רחבים ועתירים צמחייה נמוכה ואקלים קריר – היו אופטימליים לגידול בקר, והוא הפך למקור הכנסה משמעותי של הספרדים. על כן, הספרדים החלו להגדיל את ההתיישבות שלהם באזור, ויישוב הקבע הספרדי הראשון נוסד בשנת 1624 על גדות הריו נגרו. בתגובה, בשנים 1669–1671 בנו הפורטוגלים מבצר ראשון בעיר קולוניה דל סקרמנטו.
מונטווידאו נוסדה על ידי הספרדים בתחילת המאה ה-18 כמעוז צבאי מול הפורטוגלים. מיקומה על גדות הריו דה לה פלטה הפך את הנמל שלה למשגשג מאוד, והיא הייתה המתחרה הכלכלית העיקרית לבואנוס איירס, שמצידו השני של שפך הנהר. בשנים 1806 ו-1807 ניסה הצבא הבריטי לכבוש את בואנוס איירס ומונטווידאו כחלק ממלחמות נפוליאון. מונטווידאו למעשה הייתה תחת כיבוש בריטי מפברואר עד ספטמבר 1807.
מאבק לעצמאות
בשנת 1811, המצביא חוסה חרוואסיו ארטיגס, שנחשב לאבי האומה האורוגוואית, פתח במרד נגד השלטונות הספרדיים, והביס אותם ב-18 במאי בקרב על לאס פידראס.
ב-1813 כינסה הממשלה החדשה של ארגנטינה, שתכריז על עצמאותה 3 שנים מאוחר יותר, אספה מכוננת בבואנוס איירס, בה השתתף גם אריטגס והביע תמיכה ברעיון הפדרליזם, בדורשו אוטונומיה פוליטית וכלכלית לכל אזור ובפרט לאורוגוואי, תחת משטר מרכזי אחד. אולם, האספה קבעה שלטון ריכוזי ודחתה את רעיון הפדרציה. כתוצאה מכך, הודיע ארטיגס על היפרדותו מארגנטינה ובתחילת 1815 כבש מידי הספרדים את מונטווידאו. מעט לאחר מכן הפך ארטיגס לשליט החדש של משטר עצמאי דה פקטו באורוגוואי. האזור שהיה תחת שליטתו כלל גם מחוזות שעתידים להיות חלק מארגנטינה. ב-1816 כבשה ממלכת ברזיל את אורוגוואי עם כוח של כ-10,000 חיילים; בינואר 1817 נפלה מונטווידאו ושלטונו העצמאי הקצר של ארטיגס הסתיים. לאחר כמעט ארבע שנים נוספות של מאבק, סופחה לבסוף אורוגוואי לממלכת ברזיל באופן רשמי, כמחוז בשם "מזרח בנדה". האימפריה הברזילאית זכתה לעצמאות מפורטוגל בשנת 1822. מושל מחוז מזרח בנדה, חואן אנטוניו לאוואליה, התנגד למעבר השלטוני, ובתמיכת הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה, כיום ארגנטינה, הכריז על עצמאות אורוגוואי ב-25 באוגוסט 1825. ההכרזה הובילה למלחמת ארגנטינה–ברזיל, בה השתתפה גם אורוגוואי. לאחר סיום המלחמה וחתימת הסכם מונטווידאו, הוכרה אורוגוואי כמדינה עצמאית. ה-25 באוגוסט נחגג כיום העצמאות, שהוא חג לאומי. חוקת אורוגוואי אומצה ב-18 ביולי 1830.
המאה ה-19
בזמן הכרזת העצמאות, אוכלוסיית אורוגוואי מנתה לפי ההערכה קצת פחות מ-75,000 איש. מרבית המאה ה-19 באורוגוואי הייתה נתונה למלחמות אזרחים בין שתי המפלגות הגדולות – הבלנקו והקולורדו. הסצנה הפוליטית באורוגוואי התפצלה בין שתי המפלגות: הבלאנקו היו שמרנים ובראשם עמד נשיאה השני של אורוגוואי מנואל אוריבה, שנתמכו על ידי הכפריים בעיקר; והקולורדו הליברלים בראשות הנשיא הראשון פרוקטואוזו ריברה, שנתמכו בעיר על ידי תושבי הערים. הפוליטיקה האורוגוואית סבלה זמן רב גם כן מהתערבות זרה של ארגנטינה, שהובילה למלחמות שונות.
בעוד שהקולורדו ניסו להתנתק ממעורבותה של ארגנטינה בניהול הממשל באורוגוואי, הבלאנקו שימרו את היחסים והושפעו מאוד מהשליטים מעבר לגבול. אוריבה, מנהיג הבלאנקו, היה אף חבר קרוב של הפוליטיקאי הארגנטינאי חואן מנואל דה רוסאס. ב-15 ביוני 1838, צבא בראשות מנהיג הקולורדו ריברה הפיל את הנשיא אוריבה משלטונו, והוא נמלט לארגנטינה. ריברה הכריז מלחמה על הבלנקו בשנת 1839, במה שהפך למלחמת האזרחים באורוגוואי. הסכסוך נמשך 13 שנים ונודע בשם Guerra Grande (המלחמה הגדולה).
בשנת 1843, כדי להחזיר את אוריבה לשלטון נכנס צבא ארגנטינה לשטחי אורוגוואי במטרה לבצע שם הפיכה. המצור על מונטווידאו, שהחל בפברואר 1843, נמשך תשע שנים. האורוגוואים הנצורים שיוועו לסיוע חיצוני, מה שהוביל לכניסה של פלוגות איטלקיות וצרפתיות לאורוגוואי, בהובלתו של ג'וזפה גריבלדי. ב-1845, בריטניה וצרפת התערבו נגד הבלאנקו וארגנטינה, כיוון שהמלחמה באורוגוואי מנעה סחר סדיר הן דרך מונטווידאו והן דרך בואנוס איירס, שהיו שתי ערי הנמל החשובות בדרום אמריקה. מאמציהם להפסקת המלחמה עלו בתוהו, וב-1849, לאחר שעייפו מהמלחמה, נסוגו המעצמות האירופאיות מאורוגוואי. כשכבר היה נדמה שמונטווידאו תיפול לכוחות הארגנטינאים, פרץ מרד נגד רוסאס בהובלת חוסטו חוסה דה אורקיסה, מושל מחוז אנטרה ריוס בארגנטינה. המרד החליש את תפקודו של רוסאס באורוגוואי, ולצד ההתערבות הברזילאית לטובת הקולורדו במאי 1851 התהפכו היוצרות ואוריבה נפל מכסאו. המצור על מונטווידאו הוסר והשקט המסחרי שב על קנו. אולם, הבלאנקו לא הצליחו להפסיק את ההתערבות הזרה במדינה; כתנאי לעזרתם במלחמה, נחתמו בין ממשלת אורוגוואי החדשה לממשלת ברזיל הסכמים חדשים, המתירים לה חופש צבאי נרחב בשטחי אורוגוואי. בהתאם לאמנות משנת 1851, ברזיל התנהלה בתוך אורוגוואי מבחינה צבאית כאילו הייתה שלה, והשתמשה בשטחה לכל צורך. בשנת 1865, נחתמה בין נשיא אורוגוואי ולנסיו פלורס, נשיא ארגנטינה ונשיא ברזיל ברית משולשת שבמסגרתה הכריזו מלחמה על פרגוואי במטרה לסלק את מנהיגה, פרנסיסקו סולנו לופס. הברית כבשה את פרגוואי תוך זמן קצר במה שכונה "מלחמת הברית המשולשת". בזמן זה אורוגוואי הייתה נתונה לצרכיו של הצבא הברזילאי, אולם הדבר לא הרע לה, להפך; מונטווידאו, ששימשה כתחנת אספקה של הצי הברזילאי, חוותה תקופה של שגשוג ושלווה יחסית במהלך המלחמה, כאשר התבססות הצבא בה המריצה את הכלכלה.
בהובלתו של טימוטיאו אפאריסיו ממפלגת הבלאנקו השמרנים בוצע באורוגוואי ניסיון הפיכה מתמשך שנהפך למאבק מזוין בין המפלגות הפוליטיות במשך כשנתיים מ-1870 עד 1872. בתום השנתיים נחתם הסכם שלום ב-1872 שהוביל לשלטון משותף של הבלאנקו והקולורדו, כאשר הבלאנקו קיבלו כספים קואליציוניים, תפקידים בממשלה ושלטון על ארבעה מחוזות באורוגוואי. על אף ההסכמים לשיתוף פעולה בין המפלגות, הבלאנקו המשיכו לחתור תחת משטר הקולורדו, בעוד שהקולורדו המשיכו לנסות ולדכא את המרידות השונות. ניסיונות הפיכה התרחשו ב-1875 וב-1886. המאמצים של הקולורדו לצמצם את תחום ההשפעה של הבלאנקו לשלושה מחוזות בלבד גרם להתקוממות ב-1897, שהסתיימה עם ידם של הבלאנקו על העליונה - במסגרת ההסכם שנחתם קיבלו עתה הבלאנקו משילות ב-6 מחוזות לעומת 4 שהיו להם קודם לכן. כמו כן הם קיבלו שליש מהמושבים בפרלמנט.
בין 1875 ל-1890, הצבא הפך לכוח מרכזי באורוגוואי, בדומה לשכנותיה בדרום אמריקה, שהדבר גרם לרבות מהן (וגם לאורוגוואי בעתיד) ליפול למשטרים צבאיים אכזריים. בתקופה האוטוריטרית הזו, נקטה הממשלה צעדים להפיכת אורוגוואי למודרנית, ועודדה שינויים חברתיים וכלכליים. בעקבות כך, הוקמו קבוצות אינטרסים רבות. תוך זמן מה כבר הייתה התחלה של מעורבות אזרחית ממשית במשטר.
לאחר תום מלחמת האזרחים חלה עלייה חדה במספר המהגרים לאורוגוואי, בעיקר מאיטליה וספרד. עד 1879, סך כל אוכלוסיית המדינה היה למעלה מ-438,500. בעקבות כך, הכלכלה חוותה עלייה תלולה והתמ"ג, הן של המדינה והן לכל נפש, עלה בהתאמה. כחלק מכך, מונטווידאו הפכה למרכז כלכלי מרכזי של האזור והייתה פעם נוספת ליריבה צמודה של בואנוס איירס הארגנטינאית מצידו השני של הריו דה לה פלטה, ולתחנה חשובה של סחורות מארגנטינה, ברזיל ופרגוואי, וכן גם של מדינות אירופה וצפון אמריקה שקיוו לסחור עם מדינות אלו.
המאה ה-20
לקראת תחילת המאה ה-20 התבססה באורוגוואי כבר דמוקרטיה שלטונית איתנה, ובמערכת בחירות שנערכה ב-1903 ניצח מנהיג הקולורדו השמאליים, חוסה באטל ואורדוניז. בשנה שלאחר מכן, פרצו הבלאנקו במרד כפרי עקוב מדם לאחר שהפסידו בבחירות, במה שהפך ל-8 חודשים של מלחמה בין השלטונות למיליציות כפריות בהובלת הבלאנקו. המרד הופסק רק כאשר מנהיג המורדים, אפאריסיו סרוויה, נהרג בקרב. כוחות השלטון יצאו כשידם על העליונה, ומאז לא התרחשו מרידות אלימות נוספות במדינה בסדר גודל כזה. לבאטל היו שתי קדנציות (1903–1907 ו-1911–1915) שבמהלכן, תוך ניצול יציבות האומה והשגשוג הכלכלי הגובר, הוא הנהיג רפורמות גדולות, כגון תוכנית רווחה, השתתפות של המדינה בכלכלה וסבסוד חינוך ושירותי בריאות.
לאחר השפל הגדול הודח באטל מהנשיאות ובמקומו עלה לשלטון גבריאל טרה ממפלגת הבלאנקו הימנית. הוא הושבע במרץ 1931, כתוצאה של עליית הימין הפוליטי בהשפעה ישירה של המשבר. האקלים החברתי המתוח לאחר הנפילה הכלכלית הוביל להתנפצויות תכופות בין פעילי שמאל למשטרה, ובסופו של דבר ב-1933 קיים טרה הפיכה שלטונית, פיזר את האספה הכללית ופיטר את השרים ממפלגת הקולורדו. ב-1934 הוציא טרה חוקה חדשה למדינה, המעבירה את רוב הסמכויות לידי הנשיא, אך עדיין הותירה את מערכות הבחירות על כנן. אף על פי כן, הבחירות שהותרו לא אפשרו ייצוג של מפלגת הקולורדו. לצד כך, הוא ביטל חלק מהרפורמות הסוציאליסטיות של קודמו והסיר התערבות ממשלתית בשוק.
ב-1938 נערכו בחירות כלליות וגיסו של טרה, הגנרל אלפרדו בלדומיר, נבחר לנשיא. תחת לחצים מצד ארגונים מקצועיים ודמוקרטיים, לצד מחאות עממיות, בלדומיר נאלץ להכריז על בחירות חופשיות, שחרור חופש העיתונות וניסוח חוקה חדשה. לאחר כינון דמוקרטיה מחודשת נבחר בלדומיר לנשיאות בשנית, וביצע מספר מהלכים מדיניים, ביניהם הכריז על אורוגוואי כמדינה נייטרלית.
עליית החונטה הצבאית ונפילתה
חורחה פאצ'קו מהימין הקיצוני עלה לשלטון בעקבות המשבר הכלכלי. פאצ'קו הוביל מהלכים אנטי-דמוקרטיים שונים: הוא הוציא מהחוק את המפלגה הסוציאליסטית של אורוגוואי, ארגוני שמאל ועיתונים, טיהר פרופסורים ליברליים מאוניברסיטאות ודיכא איגודי עובדים. הפוליטיקה הדכאנית שלו, כמו גם המשבר ההולך וגובר בכלכלה והאינפלציה הגבוהה הזינו עימות חברתי אלים והקמת פעילות גרילה של השמאל הקיצוני; הבולט שבארגוני גרילה אלה הוא הטופאמארוס. על כן, פאצ'קו הכריז על מצב חירום לאומי ב-1968, שאפשר לו להשהות את זכויות האזרח באורוגוואי לתקופה בלתי מבוטלת. ב-1973, על רקע זה ובניצול היעדר שלטון יציב, הצבא בתמיכתו של חואן מריה בוורדברי, ביצע הפיכה צבאית והעלה משטר חונטה צבאית.
ההפיכה נתמכה על ידי ה-CIA האמריקאי, במהלך שכלל מעצר מתנגדים, התנקשויות פוליטיות וטרור מדיני, והיווה חלק מ"מבצע קונדור". שלטון החונטה הצבאית אומנם היה קצר מועד, אך הוא אחד מהאכזריים שנודעו באמריקה הלטינית. למעלה מ-200 אזרחים נרצחו ונמצאו בעת ההפיכה, רבים אחרים הועלמו ולא נמצאו מעולם ומאות נוספים נעצרו ועונו במשך שנים במשך כל תקופת החונטה הצבאית בין 1973 ל-1985. מרבית הנרצחים שהועלמו נרצחו בשטח ארגנטינה, שנשלטה אז על ידי חונטה צבאית משלה, בעוד שרק מקצתם נרצחו על אדמת אורוגוואי. לדבריו של אדי קאופמן, בתקופת החונטה הצבאית הוחזקו באורוגוואי מספר האסירים הפוליטיים הגבוה ביותר בעולם. על פי הערכותיו של קאופמן, אחד מכל חמישה אורוגוואים יצא לגלות עקב השלטון הצבאי, אחד מכל חמישים נעצר, ואחד מכל חמש מאות נכלא (רובם הגדול של האסירים גם עונו בעת שהותם בבתי הכלא). בתחילת שנות השמונים החלה רוח הדמוקרטיה לנשוב שוב באורוגוואי. נוכחות אזרחית פוליטית נעשתה דומיננטית יותר, ואף הצבא נמנע מלעשות צעדים שיקבעו באופן טוטאלי את שליטתו. ב-1984 החלו שביתות גדולות נגד המשטר ולאות תמיכה באסירים הפוליטיים. ב-13 בינואר אורגנה השביתה הכללית הראשונה בת 24 שעות מאז 1973. השיחות בין ההנהגה הצבאית לפוליטיקאים אזרחיים התגברו בניסיון להגיע להסכמה. ב-3 באוגוסט 1984 נאלץ הצבא תחת לחצים רבים לסגת משלטונו; הסכם שנחתם החזיר את חוקת 1967 על כנה, ובמסגרתו הצבא חזר להיות כפוף למשרד הביטחון, ולשמש תת-גוף שלו. לצד כך, הצבא כולו, מהחיילים הפשוטים ועד לקצינים הבכירים ביותר, זכו לחנינה מוחלטת מכל הקשור להפרת זכויות אדם, ואף לא אדם אחד נשפט על עבירות מעין אלו, מה שעורר זעם בקרב פעילי זכויות אדם שונים. ב-25 בנובמבר נערכו בחירות, ונבחר לנשיאות נציג המפלגה השמאלית חוליו מריה סנגווינטי. ממשל סנגווינטי יישם רפורמות כלכליות כדי להמריץ את הכלכלה הפגועה, וגיבש תהליכים של דמוקרטיזציה לאחר שנות השלטון הצבאי. אף על פי כן, סנגווינטי מעולם לא ציין את הפרות זכויות האדם של קודמיו, וממשלתו לא העמידה לדין אף לא חייל אחד מאלו שהיו אמונים על עינוי ורצח אזרחים על רקע פוליטי.
חזרה לדמוקרטיה ושגשוג
הבחירות הלאומיות של 1999 נערכו תחת שיטת בחירות חדשה שנוסדה בתיקון חוקתי משנת 1996. מועמד מפלגת הקולורדו השמאלית, חורחה באטל, בתמיכת המפלגה הלאומית, ניצח בבחירות וסיים את הליך הרכבת הקואליציה המלאה בנובמבר 2002. מחירי סחורות נמוכים וקשיים כלכליים בשוקי היצוא העיקריים של אורוגוואי (עם האינפלציה בריאל הברזילאי ובפסו הארגנטינאי), גרמו למיתון חמור; הכלכלה התכווצה ב-11%, האבטלה טיפסה ל-21%, ואחוז העוני באורוגוואי עלה ליותר מ-30%. עם זאת, ובניגוד לשכנותיה, ערך המטבע לא ירד. ב-2004 נבחר בטאבארה ואסקס השמאלי לנשיאות, עם רוב של שני שלישים למפלגתו בפרלמנט. ואסקס דבק בטיפול אינטנסיבי ובעדיפות ראשונה לשיקום הכלכלה. לאחר שמחירי הסחורות זינקו עם יציאת המדינות השכנות מהמשבר הכלכלי, והכלכלה התאוששה מהמיתון, ואסקס מיהר לפעול וביצע מגוון של פעולות להמרצת הכלכלה, וכתוצאה מכך הוא שילש את כמות ההשקעות הזרות, צמצם את העוני והאבטלה, צמצם את החוב הלאומי מ-79% מהתמ"ג ל-60% ושמר על יציבות האינפלציה.
בשנת 2009, חוסה מוחיקה, מנהיג גרילה שמאלני לשעבר (טופמארוס) שבילה כמעט 15 שנים בכלא בתקופת השלטון הצבאי של המדינה, נבחר כנשיא החדש. הוא הוביל מספר רב של מהלכים ליברליים ונאורים, ובין היתר ביצע לגליזציה של הפלות, נישואים חד מיניים וקנאביס. עקב מהלכים אלו אורוגוואי היא כיום אחת המדינות הכי פחות שמרניות באמריקה הדרומית.
ב-2014 נבחר ואסקס לכהונה נשיאותית שנייה, שהחלה ב-1 במרץ 2015. ב-2020 החליף אותו לואיס לאקאז'ה פו, חבר המפלגה הלאומית השמרנית, לאחר 15 שנות שלטון שמאל, כנשיא ה-42 של אורוגוואי.
פוליטיקה
אורוגוואי היא רפובליקה נשיאותית. נשיא אורוגוואי הוא ראש המדינה וראש הרשות המבצעת (הממשלה), והוא נבחר אחת לחמש שנים בבחירות ישירות. הרשות המחוקקת מתחלקת בין שני בתי מחוקקים: הבית התחתון (Cámara de Representantes), המונה 99 חברים; והסנאט המונה 30 חברים נבחרים, וזאת בנוסף לסגן הנשיא. הרשות השופטת נפרדת מהרשות המחוקקת ומהרשות המבצעת.
תחבורה
בכבישים הראשיים של המדינה נגבית אגרה בגבולות בין מחוז למחוז, ובכך מממנים את שיפור ושיפוץ הכבישים.
בין הערים הגדולות ישנן מסילות ברזל שאורכן מסתכם ב-2,073 ק"מ ושירות רכבות. הרכבות מיושנות בדרך כלל והנסיעה בהן איטית, אך זולה.
בין אורוגוואי לארגנטינה ישנם קווי מעבורות החוצים את נהר ריו דה לה פלטה בין מונטווידאו או קולוניה – לבואנוס איירס.
שדה התעופה הבין-לאומי הראשי, נמל התעופה הבינלאומי של קראסקו, שוכן בפאתי מונטווידאו, ובנוסף לו ישנם עוד 7 שדות תעופה קטנים יותר. חברת התעופה הגדולה באורוגוואי הייתה פלונה, אשר פשטה רגל ונסגרה ב-2012.
כלכלה
אורוגוואי חוותה משבר כלכלי ופיננסי גדול בין השנים 1999 ו-2002, בעיקר עקב משברים כלכליים שחוותה ארגנטינה, שהשפיעו במידה רבה על כל מדינות האזור. התמ"ג קטן ב-11%, והאבטלה טיפסה ל-21%.
בשנת 2004 חתמה ממשלת באטל על הסדר כוננות של 1.1 מיליארד דולר לשלוש שנים עם קרן המטבע הבינלאומית (IMF), שמשמעותו הנמכת האינפלציה, הפחתת החוב החיצוני ופעולות האצת הכלכלה אחרות. אורוגוואי ביטלה את ההסכם ב-2006 בעקבות פירעון מוקדם של חובה אך שמרה על מספר התחייבויות מדיניות.
ואסקז, שנבחר לראשות הממשלה ב-2005, הקים את המשרד לפיתוח חברתי וביקש להפחית את שיעור העוני במדינה עם תוכנית לאומית מתוקצבת בכ-240 מיליון דולר לטיפול במצב החירום החברתי (PANES), אשר סיפקה העברה חודשית מותנית במזומן של כ-75 דולר למעל 100,000 משקי בית הנתונים בעוני קיצוני. בתמורה, מקבלי ההטבות נדרשו להשתתף בעבודה קהילתית, להתחייב לשלוח את ילדיהם לבתי הספר, ולעבור בדיקות רפואיות סדירות. כל זאת על מנת להוציא ממעגל העוני את אותם אנשים, שלרוב בעקבות העוני שולחים את ילדיהם לעבוד ונמנעים מטיפולים רפואיים.
בעקבות שמיטת החובות של ארגנטינה ב-2001 נפגעה גם כלכלתה של אורוגוואי, וכתוצאה מכך היא סבלה מאינפלציה חריפה. ממשלת פרנטה אמפליו, בעודה ממשיכה בתשלומים על החוב החיצוני של אורוגוואי, נקטה גם בתוכנית חירום לתקוף את הבעיות הנרחבות של עוני ואבטלה. הכלכלה צמחה בחזרה בקצב שנתי של 6.7% במהלך התקופה שבין 2004–2008. כחלק מתוכנית רב-שנתית הועבר בהדרגה הייצוא של אורוגוואי למדינות רבות ונוספות, כדי לצמצם את התלות בארגנטינה וברזיל. העוני ירד מ-33% ב-2002 ל-21.7% ביולי 2008, בעוד שהעוני הקיצוני ירד מ-3.3% ל-1.7%.
בין השנים 2007 ו-2009, אורוגוואי הייתה המדינה היחידה ביבשת אמריקה שלא חוותה מיתון. האבטלה הגיעה לשפל שיא של 5.4% בדצמבר 2010 לפני שעלתה ל-6.1% בינואר 2011. אף על פי כן, קרן המטבע העולמי העלתה חששות לגבי אינפלציה הולכת וגדלה.
החוב הגולמי של המגזר הציבורי הצטמצם ברבעון השני של 2010, לאחר חמש תקופות רצופות של עלייה מתמשכת, והגיע ל-21.885 מיליארד דולר אמריקאי, שווה ערך ל-59.5% מהתמ"ג . אורוגוואי דורגה במקום ה-69 במדד החדשנות העולמי בשנת 2020, ירידה מהמקום ה-62 ב-2019.
גידול, שימוש ומכירה של קנאביס אושרו ב-11 בדצמבר 2013, מה שהפך את אורוגוואי למדינה הראשונה בעולם שהכשירה מריחואנה באופן מלא. החוק הוצג בסנאט של אורוגוואי באותו תאריך עם 16 קולות בעד ו-13 נגד.
גאוגרפיה
עם שטח של 176,214 קמ"ר של קרקע יבשתית ו-142,199 קמ"ר של מים טריטוריאליים ואיי נהרות קטנים, אורוגוואי היא המדינה הריבונית השנייה הכי קטנה בדרום אמריקה (אחרי סורינאם) והטריטוריה השלישית הכי קטנה (גיאנה הצרפתית היא הקטנה ביותר). הנוף אינו מגוון במיוחד, וכולל בעיקר מישורים רחבי ידיים עטויי עשב, אזורי גבעות נמוכות, וקו חוף פורה. חקלאות מתקיימת בכל חלקי אורוגוואי. אורכו של קו החוף כ-660 קילומטר.
אורוגוואי יושבת על ארבעה אגני ניקוז מרכזיים של נהרות מכל חלקי היבשת, המתפצלים לדלתות גדולות: ריו דה לה פלאטה, נהר אורוגוואי, לגונת מירים והריו נגרו. בפנים אורוגוואי זורם בעיקר הריו נגרו ("הנהר השחור") שמשמש אף למעבר של ספינות בתוך המדינה ולסכרים הידרואלקטריים.