cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תנועת הצופים היהודים בצרפת
לפני מלחמת העולם השנייה
ה-E.I.F הייתה הוותיקה מבין תנועות הנוער שהיו קיימות בצרפת ערב מלחמת העולם השנייה. תנועת נוער זו הוקמה בשנת 1923 על ידי רובר גמזון, צעיר בן 17, תלמידו של אדמון פלג (Edmond Fleg), בעל רקע של פעילות חברתית ופוליטית ענפה ביותר בחוגי החברה היהודית. גמזון, אשר נודע גם בכינויו 'קסטור', למד הנדסת אלקטרו-אקוסטיקה. בבגרותו התגלו בו יכולות הנהגה וכריזמה, אשר מספר שנים מאוחר יותר הפכוהו לאחת מדמויות המפתח המשפיעות ביותר בהתארגנות הלחימה וההתנגדות היהודית בצרפת כנגד הגרמנים ומשתפי הפעולה עמם.
על-פי עדותו של ד"ר שמעון המל, שכיהן במהלך מלחמת העולם השנייה כסגן יו"ר התנועה, הייתה תנועת ה-E.I.F במהלך עשר שנותיה הראשונות תנועה "פריזאית", כלומר: פעילותה התרכזה בפריז ובפרבריה. ערב מלחמת העולם השנייה נשאה תנועת הצופים היהודים אופי פלורליסטי-מסורתי וקראה לכל ילד וילדה, נער ונערה יהודים להצטרף לשורותיה. בהתחלה היו אלה בני החוגים של ילידי צרפת אשר לקחו חלק בפעילות השוטפת, ואילו לאחר מכן, בזכות אותו קו פלורליסטי - הצטרפו לשורות התנועה בני כל החוגים וההשקפות לצד ציונים שראו בארץ ישראל כביתו היחידי של העם היהודי ופטריוטים צרפתים. כתוצאה מכך הפכה תנועת "הצופים היהודים" ליחידה מבין תנועות הנוער בה פעלו צעירים מכל החוגים בשיתוף פעולה יוצא מן הכלל. ניתן לומר כי המסגרת הצופית-יהודית ניתצה את המחיצה החברתית בין 'האיזראיליטים' לבין המהגרים המזרח-אירופאים.
לאחר חתימת הסכם מינכן היה ברור לראשי התנועה בפריז שהרגיעה לא תארך, וכי צרפת עלולה להיכנס לעימות צבאי עם הגרמנים. בשל כך החלו פעילי ה-E.I.F להכין את הקרקע לשעת חירום. לדעתם, נדרשה קודם כל תחנת מעבר במרחק כמה עשרות קילומטרים מפריז לקליטה ראשונית של ילדים יהודים במקרה של מלחמה. בינתיים נמשכה שיגרת פעילותה של התנועה בפריז ובערי השדה ללא שינוי.
התנועה התבססה בשנת 1939 בקרב יהודי פריז, במזרח צרפת (אזור אלזס-לורן) ובקהילות ספורות אחרות. מדריכים צעירים, ובעיקר מדריכות, התנדבו ללוות את קבוצות הילדים שהחלו לעזוב את פריז בראשית דצמבר אותה שנה.
לפני כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית ביוני 1940 במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה הקימה תנועת הצופים מספר בתי ילדים ליהודים צעירים (בעיקר לבני הקהילות מפריז ומהסביבה הקרובה לה), שנפלטו ממסגרת ביתית בשל מקרי מוות של אחד ההורים, בעיות כספיות או הזנחה. לבני המהגרים אשר אבותיהם גויסו לצבא הצרפתי, היו הבתים שהציעו להם "הצופים היהודים" בגדר אפשרות יחידה להתרחק מן המרכזים העירוניים ולשכוח מהשגרה הבלתי מקילה עימה נפגשו במקומות מגוריהם, שם שררה עוינות כנגד הזר בכלל וכנגד היהודי בפרט.
תנועת הצופים פעלה למען הקרן הקיימת לישראל, ושילבה במהלך הפעילות של חבריה שירים ארץ-ישראליים שהיו חלק בלתי נפרד מההווי החינוכי שלה.
רוב היהודים שחיו בצרפת ערב המלחמה נטמעו כמיטב יכולתם זמן רב לפני כן וחסרו כל עניין בדתם. בשל הצורך לשימת דגש על חינוך יהודי ובשל לחץ מזרם אידאולוגי-ציוני בתוך התנועה שהטיף לעלייה לארץ ישראל, החלו מדריכי התנועה בשנת 1938 בהכשרתם של הילדים לצורת חיים שונה - בקבוצות ובחוות חקלאיות, כדי שילמדו כיצד לקיים את עצמם בשעת סכנה וכדי שצורות התיישבות מסוג זה ישמשו כמקומות מקלט במידת הצורך.
עם תחילת הכיבוש הגרמני
בשונה משאר תנועות הנוער הציוניות אשר מדריכיהן גויסו למאמץ המלחמתי, בתנועת ה-E.I.F נשארו מדריכות רבות בעורף, והן המשיכו בפעילותה הסדירה של התנועה, בכך שנטלו על עצמן את תפקידי המדריכים הבוגרים. ה-E.I.F החל להוציא באופן שיטתי את הילדים היהודים מן הערים הגדולות, בשל החשש לגורל המצפה ליהודים עם הכיבוש הגרמני.
רבים ממדריכי תנועות הנוער ומדמויות המפתח שלהן איבדו את חייהם במלחמה, ואילו אלה שהצליחו להישאר בעורף, היו חייבים להתרגל לאורח חיים שונה מזה שידעו לפני כן. צרפת הפכה ממדינה ליברלית ודמוקרטית לאדמת כיבוש, וממשל צבאי גרמני שהושלט בחלקו גם על "האזור החופשי". חברי תנועות הנוער לא יכלו להישאר פסיביים אל מול הדיוויזיות הגרמניות שנכנסו בהמוניהן דרך שער הניצחון לפריז. הם הבינו כי מרגע זה ואילך יש צורך בצורת פעילות חדשה, ובמקרים מסוימים פעילות קיצונית, כולל התנגדות פיזית לגרמנים.
הילדים שנזקקו להמשך לימודיהם במוסדות חינוכיים גרמו לבעיה חריפה אצל מדריכי ה-E.I.F. הם נאלצו לאלתר, ולנסות את כוחם כמורים בעזרת ציוד מאולתר. עד מהרה נתקלו חברי ה-E.I.F במחסור בכיתות, בנוסף למחסור במורים. רוב הילדים היו מפריז, ובשלב מאוחר יותר הגיעו גם מספר ילדים משטראסבורג. לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית לצרפת ב-22 ביוני 1940 החלו הילדים ללמוד באופן שגרתי ומסודר. בינתיים הוריהם של הילדים החלו להטיל ספק בצורך בפינוי שבוצע זה מכבר. בשל כך, ההורים קראו להחזיר את ילדיהם לבתיהם. המדריכים ניסו לשכנע את ההורים כי השקט המדומה ששורר עתה בגבולות הוא מטעה בלבד, וכי בעתיד הקרוב יתברר כי אקט הפינוי הוא מוצדק לחלוטין. הספקנות לא ארכה זמן רב, שכן מחודש מאי החלה החזית לנוע במהירות.
התארגנות תנועת הצופים היהודים באזור החופשי
ברגעים האחרונים לפני פרוץ המלחמה החלה תנועת הצופים היהודים בארגונה לקראת הבאות. התארגנות זו העניקה לצופים יתרון בכך שהחזרה מהמלחמה הייתה "חלקה" יותר, ולא נוצרה הפסקה משמעותית בפעילות התנועה עם חזרת המדריכים מקו החזית. בשל חשש מהפצצות הגרמנים הכינו הצופים היהודים מבעוד מועד מקומות התיישבות באזורים חקלאיים, לצורך המשך פעילות תקינה. הבעיה הכלכלית תהיה פחות קשה באזורים אלה, כך האמינו מדריכי התנועה, מאחר שלפחות מזון היה שם. שובם של המדריכים המגויסים אפשר את הגשמתו של רעיון ההכנה לחיים מקצועיים יצרנים. על פי הצעתו של אדוארד (בולי) סימון, אחד ממדריכיה הבכירים של התנועה, הוקמו בתי מלאכה לעבודות עץ ומתכת, כריכת ספרים ועבודות מחט.
לבה של תנועת הצופים היהודים החל להתלכד סביב מואסאק - בה הוקם עם הכיבוש הגרמני המרכז המנהלי של מכלול מוסדות לילדים יהודים שאיבדו את הוריהם במהלך המלחמה, ומרכז תנועת ה-E.I.F עצמה. כדי להכשיר מדריכים ארגן ה-E.I.F באמצע ספטמבר 1940 מחנה בוויארוז (Viarose) שחלק ממשתתפיו היו ותיקי התנועה.
פעילות הקמת סניפים התרחבה ביתר שאת ברחבי האזור הדרומי, ולא בכדי. ביולי 1941 הוכרו הצופים היהודים על ידי משטר וישי כארגון לגיטימי המשרת את המטרות המוצהרות של וישי, ובעיקר את אידיאל "השיבה אל הקרקע". ההכרה בחוקיות התנועה לוותה בהזרמת התקציבים לפעילותה באופן סדיר וקבוע. בכל עיר גדולה נפתח מטה תנועה, ובו פעלו קבוצות של חניכים ומדריכים יהודים. אופוריה זו הסתיימה עם פרסום הצווים הגרמנים לביטול התארגנות יהודית והקמת ארגון גג במתכונת של יודנראט יהודי, ה-UGIF. הצופים היהודים הפכו לתנועה בלתי לגאלית אשר פעילותה הייתה אסורה על פי החוק. על אף האיסורים התארגנה הפעילות של הצופים במסווה של פעילות במועדוני נוער. הפעילות התבצעה ברובה על ידי מדריכים ופעילים מתנדבים של הצופים עצמם בשיתוף ובתמיכה של "הג'וינט", ארגון סעד כספי של יהודי ארצות הברית.
העבודה הבלתי לגאלית של תנועת הצופים קדמה לירידתה הרשמית למחתרת עם הקמת קבוצת המחתרת- "השישית". הצופים קיימו פעילויות חברתיות וסיעודיות בקרב ילדי מחנות ההסגר ברחבי צרפת, כשהעיקרי ביניהם הוא מחנה המעצר גירס. פעילות זו הייתה פעילות שגרתית, וניתן היה לראות במחנות נוכחות מתמדת של נערים ונערות לבושי מדים שנתנו תקווה וסייעו בכל דרך אפשרית ליושבי המחנות הצעירים שחיו בתנאים לא תנאים והיו בסכנת חיים מתמדת מדי יום. עם תחילת הגירוש של יושבי המחנות בשנת 1942 למחנה המעבר 'דראנסי' הבינו ראשי הצופים כי יש לפעול בצורה חשאית להברחת יהודים, בעיקר ילדים, אל מחוץ למחנות. דניס סיקירסקי מספרת על אחד הניסיונות לעזור ליהודי המחנה 'לה במיל' באזור העיר מרסיי. למחנה 'לה-מיל' נשלחו אלפים מיהודי האזור אשר היגרו לצרפת לאחר שנת 1936. תנועת הצופים במרסיי הצליחה להגיע עם רופא המחנה להסכמה כי אם ויהיה לתושבי המחנה צורך לקבל טיפולים רפואיים ותרופתיים, אשר ניתן לקבלם רק בעיר, יינתן להם שחרור ליום אחד מהמחנה, והם יישלחו למרסיי לקבלת הטיפול המתאים במרפאה, בה פעלו מתנדבי תנועת הצופים וחברי ארגון הסעד הסוציאלי אוז"ה (O.S.E). כאשר נשלחו היהודים על ידי הרופא למרסיי, הם נפגשו עם הגורמים שהיו אחראיים להסתרתם במרפאה העירונית, והועברו במהרה להסתרה בבתי נוצרים, במוסדות שונים שסייעו לתנועת הנוער בהצלה, במנזרים ובבית מלון מקומי, אשר לבעליו היה הסכם עם התנועה שאפשר לשכן בו לזמן קצר את היהודים המוסתרים. הסתרה זו הייתה לפרק זמן קצר בלבד, שכן לא ניתן היה להשאירם לזמן רב בגבולות העיר מחשש שייתפסו בידי הגסטאפו הגרמני או המיליציה הצרפתית. מאוחר יותר הועברו רוב האנשים לאזורים כפריים, והוסתרו שם בבתי איכרים ומשפחות אחרות. מרבית נותני המחסה הוכרו לאחר המלחמה כחסידי אומות העולם.
"השישית"
תחילת פעילותה של רשת המחתרת 'השישית' (Sixième) הייתה במחציתו של אוגוסט 1942, כאשר רובר גמזון הוזהר על ידי פקיד בכיר במשרד הפנים של וישי מפני פעולות המצוד הצפויות בדרום. לאחר היוודע הדבר הורה גמזון מיד על כוננות כללית בכל סניפי הצופים בדרום מפני מעצרים המוניים של היהודים ברחבי 'האזור החופשי'.
כינויה של רשת מחתרתית זו ניתן לה בשל שיתוף הפעולה בין אנשי ה-E.I.F לבין ארגון ה-אוז'י"ף, שתיפקד למן ההתחלה כ"יודנראט" יהודי בצרפת. בחסותו של ה-אוז'י"ף התאפשרה פעילות ההצלה המחתרתית על ידי הצופים, כאשר המחתרת עצמה נחשבה כאחד מגופיו של היודנראט. למנהיג 'השישית' מונה מארק אגנו (Haguenau), אשר נתפס והוצא להורג על ידי הגסטאפו בעיר גרנובל בפברואר 1944.
לפני הקמת המחלקה 'השישית' ב-UGIF, פעלה במסגרתו 'מחלקת השירות הסוציאלית לנוער', שהייתה מחלקתו החמישית במספר. הן בקרב חברי הצופים והן בקרב עמיתם מה-אוז'י"ף שרר קונצנזוס לגבי החשיבות של עיסוק בפעילות הצלה פיזית של יהודים, ולא רק בעזרה סוציאלית.
מטרות 'השישית' שהוגדרו כבר בימיה הראשונים של רשת המחתרת היו: שיתוף הפעולה בין תנועת הצופים היהודים לבין תנועות הצופים הצרפתיות - הפרוטסטאנטיות, הקתוליות, והניטראליות, חסרות השתייכות דתית - היה חשוב מאוד. ממשל וישי, שלא נרתע מחיסול כל רשת מחתרתית שפעלה נגד מדיניות הממשל הצרפתי החדש והפיקוד הגרמני, ובוודאי מחיסולה של רשת יהודית, חיפש בעזרת המשטרה הצרפתית ובסיוע המשטרה החשאית הגרמנית, הגסטאפו, אחר רשתות כמו "השישית".
ההסתמכות על מסירותה של תנועת הצופים הצרפתיים הלא יהודים שנתן בה ממשל וישי בנוגע להמשך פעילותה לאחר חלוקת צרפת וכינון הממשלה החדשה אפשר לה לתת סיוע לעמיתיהם היהודים ברשת ההצלה החדשה שהוקמה ללא ידיעת הרשויות. חלק מן הצופים הנוצרים שימשו הארגון ופקידיו.
'השישית' בנתה מערך קשרים מסועף, בעיקר עם שאר הרשתות היהודיות ועם ארגוני המחתרת השונים. לכל אחראי על חוליה היו מקורות משלו, שהיו בלתי תלויים במודיעין המרכזי של הרשת, ולפי הצורך שיתף במידע שהגיע אליו את הרשת כולה.
בינואר 1943 נשלח למשרדי ה-UGIF מכתב נזיפה מטעמו של ראש ממשלת צרפת לואי דרקייה דה פלפואה (Pellepoix). במכתבו הוא תקף את הארגון על כך שלא דאג לפירוקה של תנועת הצופים, שהוצאה מחוץ לחוק, כאשר ממשל וישי הורה לבטל את חוקיותם של כל הארגונים היהודים. דה פלפואה, שנודע בקיצוניותו ובמזגו הקר, הורה כתוצאה מה"מחדל" של ה-UGIF לפרק את המחלקה הרביעית - מחלקת הנוער.
הפעילות בפריז הייתה קשה יותר מאשר בדרום, הן בגלל לחץ השלטונות הגרמניים והן בשל פעילותן של קבוצות מחתרת רבות, עובדה שהעמידה את כוחות הכיבוש בכוננות גבוהה ביותר. אך דווקא בשל ריבוי המחתרות וריכוז הארגונים באזור הדרום, מצאו חברי "השישית" וה-M.J.S צורך בשיתוף פעולה בין השניים. "השישית" הפריזאית פעלה מהרובע הלטיני של העיר. ברחובות הבירה הכבושה פעלו כ-60 עובדים של ההתנועה מחתרתית, ועיקר פעילותם היה הצלת יהודים.
"השישית" הקימה בפריז שלוש מחלקות עיקריות:
אנשי השישית יצרו בהדרגה, מתחילת פעילותם בצפון ועד לסיום המלחמה, קשר עם יתר ארגוני ההצלה בצפון - עם "ועד אמלוט" ועם ד"ר מינקובסקי, נציג "המפעל להצלת ילדים יהודים". שיתוף פעולה הדוק במיוחד נוצר עם גב' שטרן, עובדת בכירה ב-UGIF, אשר פעלה בסתר למען הארגונים המחתרתיים. שטרן ארגנה ביחד עם חברי "השישית" חטיפות ילדים ממעונות ה-UGIF. לילדים אלה ייעדו הגרמנים והשלטונות הצרפתיים עתיד רע ומר, ומחלקה זו בסיוע של חוגים קתוליים דאגה להסתירם במנזרים נוצריים.
העובדות הסוציאליות היו כוח משמעותי ביותר בין פעילי "השישית", הן בדרום והן בצפון, ומשימותיהן היו מרובות ומגוונות. פעילותן הדחופה ביותר הייתה לאתר מקומות מסתור בטוחים לצעירים שהופקדו בידיהן. לעיתים קרובות מצאו אותם העובדות הודות לשיתוף הפעולה האמיץ של מנהלי מוסדות החינוך השונים, שגילו נכונות לשיתוף פעולה מיוחד במינו עם צעירות הארגון. לא פעם ניאותו חקלאים לקלוט את הבחורים הצעירים אשר היו בטיפולן של עובדות "השישית", כדי להסתייע בהם בעבודתם. אמנם חסרה להם הכשרה מקצועית, אבל הם היוו כח-אדם זול ביותר. אשר לצעירות עם היגוי זר, העובדות הסוציאליות נעזרו רבות בתנועות צופים לא-יהודיות, וכן בנזירות "מסדר ציון" בעיר גרנובל, שהודות להן עלה בידי בנות "השישית" לסדר צעירות אחדות כעוזרות בית במשפחות. בערים ווארון ואנסי הצליחו העובדות הסוציאליות להסתיר צעירים במחנות קבועים של "קומפניון דה פראנס", תנועת נוער שהקימו שלטונות וישי כדי לקרב את הנוער הצרפתי לחקלאות, למאמץ ולמשמעת. אין ספק שבין מנהלי המחנות נמנו אנשי מחתרת, שמצאו בהם מסתור גם לעצמם.
לקראת סיום המלחמה השתלבו אנשים רבים של "השישית" בקרבות לשחרור צרפת, גם במסגרת המאקי וגם במסגרת ההתקוממות בערים.
בשורות המחתרת פעלו:
מבנה התנועה
התנועה מפעילה כ-50 סניפים מקומיים בצרפת (שבטי צופים), המחולקים לשש מועצות אזוריות, קבוצה אחת במונטריאול, קנדה, קבוצה בלוקסמבורג הנקראת Luxembourg Ramat Ora אשר משתייכת למועצה האזורית המזרחית, קבוצה בניו יורק וקבוצה בישראל הנקראת Israël Ron Arad. בדרך-כלל בכל שבט צופים יש לפחות קבוצה אחת בכל אחת משכבות הגיל.
הפעילות בתנועה מחולקת על-פי ארבע שכבות גיל, כאשר כל הפעילות היא מעורבת לבנים ובנות יחד:
הסניף הישראלי של התנועה
סניף Israel Ron Arad מקיים במהלך השנה פעילויות רבות לחניכיו, בארץ ובצרפת. בארץ, נערכים בכל אחת מחופשות הלימודים "מיני מחנה", שאורכו בין שלושה לארבעה ימים. סופי שבוע (Chabat EEIF) נערכים פעמיים או שלוש בשנה. בנוסף, פעילויות יומיות נערכות אחת לחודש. נערכים גם סמינרי הדרכה למדריכים, וימי הכנה למחנה הקיץ. לצרפת נשלחים המדריכים לסמינרי הדרכה ולימוד. משנת 2016 ועד היום, הסניף הישראלי מוביל גם מחנה קיץ בישראל, בו משתתפים חניכיו הישראליים כמו גם חניכים ומדריכים מצרפת.
בראש הסניף הישראלי עומד ג'רמי קורשיה יחד עם 2 רכזות אנאל סיטבון ולינוי בנסמון.
סמל התנועה
סמל תנועת הצופים היהודים בצרפת מורכב ממספר רכיבים:
הקשר עם ישראל
לתנועת הצופים העבריים היו במהלך השנים קשרים רבים עם הצופים היהודים בצרפת. הקשרים מתבטאים בעיקר בחילופי משלחות נוער בתקופת הקיץ אך גם בעזרה הדדית כמו הדרכות של מדריכי צופיות מישראל במחנות החורף של התנועה בצרפת ושיתופי פעולה באירועים בינלאומיים כמו ג'מבורי הצופים העולמי.
בקיץ 2013 יצאה משלחת ראשונה מסוגה של 10 חניכי צופים ישראלים למחנה הקיץ הארצי של הצופים היהודים בצרפת לכבוד ציון 90 שנה להיווסדה של התנועה הצרפתית.
שותפות לשלום
שותפות לשלום (באנגלית: Partnership for Peace, PfP) היא יוזמה של נאט"ו שהחלה בשנת 1994, ומטרתה כינון יחסי אמון בין הברית הצפון אטלנטית למדינות אירופה השונות, בעיקר במרכזה ובמזרחה, שחלקן היו בעלות שלטון קומוניסטי, ומדינות ברית המועצות לשעבר. עשר מהמדינות שחתמו על יוזמה זו מול נאט"ו, הפכו ברבות השנים לחברות מלאות בנאט"ו. היוזמה הוצגה בינואר 1994.
אריה מאובן
אריה מאובן הקרוי גם אריה מוסבך (שם מדעי: Panthera fossilis) הוא מין של פנתר פרהיסטורי, שחי בתקופת הפליסטוקן באירופה. הוא התגלה בממצאים מהעיר מאואר, על יד היידלברג שבדרום גרמניה, וגם במחוז סאפוק שבדרום-מזרח אנגליה, ותוארך לתקופה שלפני 680 אלף שנה מהיום. ממצאים נוספים של המין התגלו באיסרניה, איטליה ובדרום-מערב סיביר והם הממצאים הראשונים של אריה זה מאסיה. הממצאים תוארו בשנת 1906 בידי החוקר הגרמני וילהלם רייכנאו ובצורתם דמו למאובני אריות, אך היו חלקיים וכללו בעיקר לסתות, שיניים שבורות ועצמות גפיים. משמעות שם המין הוא: "מאובן".
אריה זה היה גדול בהרבה מהאריות האפריקאים ואפילו מהטיגריס והוא הגיע לאורך 2.4 מטרים ולמשקל של מעל 350 קילוגרם. הוא התחרה אפילו עם האריה האמריקני שעלה על 2.5 מטר והיה גדול החתוליים מעולם. היו לו לסתות וגרון רחבים יותר מהאריות המודרניים ושיניים תחתונות קצרות יותר. הוא התמחה בחיים באזור קרים לאורך ערבות אירואסיה, בהם חיו מינים צמחוניים רבים ביניהם: היפופוטם אנתיקוס, סטפנורינוס, פיל ישר-חט, ממותות, יחמורים ועוד. האריה צד באזורים אלה לצד טורפים נוספים כמו צבועיים, זאבים, דוביים ושנחרבים. הוא חי גם ליד ראשוני האנשים, כפי שנראה משרידי לסת של הומו היידלברגנסיס שהתגלו במאואר בגרמניה סמוך לשרידיו.
אריה זה התפתח בסוף הפליסטוקן לפני 300 אלף שנה לאריה אחר, ייתכן שלמין נפרד הידוע כאריה מערות (Panthera spelaea), אשר חי במהלך עידן הקרח האחרון עד ההולוקן.
החברה למוזיקה עממית יהודית
החברה למוזיקה עממית יהודית (ברוסית: Общество еврейской народной музыки (תעתיק לטיני: Obshchestvo Evreiskoi Narodnoi Muzyki); ביידיש: געזעלשאֲפֿט פֿאַר אידישע פֿאַלקס-מוזיק אין פּעטערבורג) החלה בשלהי המאה ה-19 ברוסיה, בקבוצה של מלחיני מוזיקה יהודית אמנותית, ששמו להם למטרה לשמר מוזיקה עממית יהודית וליצור סוגה חדשה, יהודית אופיינית, של מוזיקה קלאסית. המוזיקה שיצרה הקבוצה עשתה שימוש ביסודות קלאסיים מערביים, שרבו בהם הרמוניות כרומטיות עשירות בסגנון הרומנטית נרוסית המאוחרת, אבל בשילוב תוכן מלודי, ריתמי וטקסטואלי הלקוח מן המוזיקה היהודית המסורתית – העממית והליטורגית. הקבוצה ייסדה את החברה של סנקט פטרבורג למוזיקה יהודית עממית, תנועה שהתפשטה למוסקבה, פולין, אוסטריה ובהמשך לארץ ישראל ולארצות הברית. אף כי החברה המקורית הייתה קיימת באופן רשמי רק 10 שנים (מ-1908 עד 1918), רישומה על מהלך המוזיקה היהודית היה רב ועמוק. החברה, ותנועת המוזיקה האמנותית שטיפחה, עוררו עניין חדש במוזיקה של יהדות מזרח אירופה ברחבי אירופה ואמריקה. היא הניחה את היסודות להתחדשות המוזיקה היהודית ומסורת הכליזמר בארצות הברית, והייתה לה השפעה מכרעת על התפתחות הזמר העברי והמוזיקה הקלאסית הישראלית.
התחלות
העניין במוזיקה יהודית לאומית התעורר בד בבד עם המגמות הלאומיות במוזיקה בכל רחבי אירופה המזרחית. ברוסיה, מלחינים ובראשם רימסקי-קורסקוב חיברו יצירות חדשות, שהתבססו על נושאים רוסיים עממיים. בהונגריה זולטאן קודאי ואחריו בלה בארטוק החלו במיזם כביר של סיור בכפרים לשם הקלטה ורישום מנגינות עממיות, ושילובן ביצירותיהם. מלחינים אחרים, כדוגמת אנטונין דבוז'אק ולאיוש יאנאצ'ק עסקו בהתמדה בחיפוש צליל לאומי ייחודי ביצירתם. "אירופה פעלה בתוקף הנטייה הרומנטית לקבוע ביתר שאת גבולות לאומיים בסוגיות מוזיקליות," כתב אלפרד איינשטיין. "האיסוף והניפוי של אוצרות מלודיים מסורתיים נושנים ... יצר בסיס למוזיקה אמנותית יצירתית."
במקביל למגמה זו לקראת סגנונות מוזיקה לאומיים, חלה התעוררות של רגש לאומי בקרב יהדות רוסיה ומזרח אירופה. היהודים הרוסים, שהיו כפופים לאורך שנים להגבלות קשות על חייהם, להתפרצויות של פוגרומים אנטישמיים אלימים, ולהתרכזות כפויה בתחום המושב, פיתחו זהות לאומית איתנה מאז שנות ה-80' של המאה ה-19 ואילך. זהות זו הביאה להופעתן של מספר תנועות פוליטיות - הציונות, שעודדה הגירה מרוסיה לפלשתינה-א"י, והבונד, האיגוד הכללי של הפועלים היהודיים ברוסיה, ליטא ופולין, שחתר לשוויון תרבותי ולאוטונומיה בתוך רוסיה. ספרות היידיש עלתה כפורחת, עם סופרים כמו שלום עליכם, מנדלה מוכר ספרים ומשוררים כמו פרץ מרקיש ואחרים. תיאטרון יידיש החל את דרכו, ומספר רב של עיתונים וכתבי-עת ביידיש יצאו לאור.
על אף המגבלות שהטיל השלטון על תושבות והנומרוס קלאוזוס לסטודנטים היהודים באוניברסיטאות, נרשמו סטודנטים יהודים-רוסים רבים ללימודי מוזיקה בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג ובקונסרבטוריון של מוסקבה. בין אלה היו הכנר יוסף אחרון, המלחין מיכאל גנסין ועוד. רבים מגדולי הכנרים של המאה שעברה - יאשה חפץ, נתן מילשטיין, אפרם צימבליסט, מישה אלמן, אם לנקוב בשם מעטים מהם - היו תלמידים יהודים של לאופולד אאואר, שלימד בקונסרבטוריון.
אומנם רבים מן הסטודנטים הללו באו מרקע דתי-חרדי - אחרון, למשל, היה בו של חזן - לימודי המוזיקה שלהם בקונסרבטוריון דבקו בקפדנות במסורת הקלאסית המערבית. עם זאת, עליית הלאומיות במוזיקה הרוסית עוררה ניצני עניין גם במוזיקה יהודית. בשנת 1895 התחיל סופר היידיש איזאק לייב פרץ לקבץ מילים של שירי-עם ביידיש. אברהם גולדפדן, מייסד התיאטרון היידי ברוסיה, שילב הרבה שירי עם ומוזיקה בסגנון עממי בהפקותיו. בשנת 1898, יזמו שני היסטוריונים יהודים, שאול גינזבורג ופסח מארק ניסיון ראשון ליצור אתנולוגיה של מוזיקה יהודית עממית.
הממריץ העיקרי בתנועה למען מוזיקה יהודית לאומית היה, מכל מקום, יואל אנגל. אנגל, מלחין ומבקר מוזיקה, נולד מחוץ לתחום המושב היהודי, ונטמע כליל בתרבות הרוסית. פגישה עם המבקר הרוסי הלאומי ולדימיר סטאסוב דחפה את אנגל לחיפוש אחר שורשיו היהודים. "דבריו (של סטאסוב) הכו בדמיונו של אנגל כברק, וניעור בו היהודי," כתב ידידו ועמיתו להלחנה של אנגל יעקב ויינברג, נחיעו רוסי-יהודי ופסנתרן קונצרטים (1956-1879), שהצטרף לסניף המוסקבאי של החברה למוזיקה עממית יהודית. ויינברג היגר לאחר מכן לארץ ישראל, שם כתב את האופרה העברית הראשונה, "החלוצים", ב-1924. אנגל יצא לחקור את מוזיקת העם של היהודים בעיירות היהודיות ועשה את קיץ 1897 במסע ברחבי תחום המושב, בהאזנה לשירי יידיש ותיעודם בתווים. ב-1900, הוציא אלבום של עשרה שירים יהודיים, והגיש קונצרט של מוזיקת עם יהודית, בלוויית הרצאה.
החברה למוזיקה עממית יהודית בסנקט פטרבורג
בשנת 1908 ייסדו אנגל וחבורה של מוזיקאים בדעתו מן הקונסרבטוריון של פטרבורג (בהם לאזאר סאמינסקי) את "החברה למויקה עממית יהודית של סנקט פטרבורג". מטרות החברה היו לפתח מוזיקה יהודית "באמצעות איסוף שירי עם ... ותמיכה במלחינים יהודים," ולפרסם יצירות ומחקר במוזיקה יהודית.
החברה הפיקה קונצרטים, בעיקר של עיבודים למנגינות עממיות להרכבים שונים, והוציאה לאור עיבודים ויצירות מקור מאת החברים בה. אלה כללו את המלחינים סולומון רוזובסקי, אלכסנדר קריין ומיכאיל גנסין ואת הכנר יוסף אחרון.
לאור התגברות הרגש הלאומי והציוני בקרב האוכלוסייה היהודית, התקבלו קונצרטים אלה בהתלהבות. לדוגמה, בקונצרט בעיר האוקראינית ויניצה "הקבילו את פני האמנים בתחנת הרכבת והעבירו אותם בסך ברובע היהודי של העיר ברוב טקס והתלהבות," סיפר בחזן המקומי. בין האמנים שהופיעו בקונצרטים אלה היו הכנרים יאשה חפץ ואפרם צימבליסט, הצ'לן יוסף פרס וזמר הבס פיודור שאליאפין.
מוזיקה יהודית אמנותית מחוץ לרוסיה
הצלחת החברה התפשטה ברחבי רוסיה וממנה אל אירופה המזרחית והמרכזית. ב-1913 נוסד סניף בחרקוב, ולאחר מכן במוסקבה ובאודסה. פרוץ מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הרוסית שמו קץ לקיום הרשמי של החברה, אבל חבריה המשיכו בפעילויותיהם ובהשפעתם ברוסיה ומחוצה לה. מוזיקאים יהודים-פולנים כדוגמת יאנוט רוטקין יצאו, בהשראת החברה, במיזמים משלהם לאיסוף, עריכה והלחנה של מוזיקה יהודית. ב-1928 נוסדה החברה לקידום מוזיקה יהודית בווינה.
בראשית המהפכה הרוסית, עזבו רוב החברים המובילים של החברה בסנקט פטרבורג את רוסיה. יואל אנגל היגר לברלין בשנת 1922, שם הקים את הוצאת המוזיקה "יובל", שם הוציא מחדש רבות מיצירות החברה. כעבור שנתיים עלה לארץ ישראל והקים את הוצאת יבנה, שהמשיכה את עבודת ההוצאה לאור של "יובל". אנגל מת בארץ ישראל ב-1927. רחוב בתל אביב קרוי על שמו ופרס אנגל, החשוב בפרסי המוזיקה בישראל, מנציח את שמו. לאזאר סאמינסקי היגר לארצות הברית בשנת 1920, והיה שם לדמות ראשונה בחשיבותה בקידום המוזיקה היהודית. הוא היה למנהל מוזיקלי של טמפל עמנואל של הקהילה הרפורמית בניו יורק. במשרה זו התמיד עד מותו בשנת 1959.
בשנת 1932 ייסדה מרים צונזר, יחד עם סאמינסקי, יוסף יאסר ואחרים את MAILAM, מכון לחקר וקידום מוזיקה יהודית בארץ ישראל ובארצות הברית.
יעקב ויינברג עלה לארץ בשנת 1922, אחרי שהיה קורבן לרדיפות הבולשביקים באודסה. ב-1927 זכתה האופרה העברית שלו "החלוצים" בפרס ראשון בתחרות ההלחנה ליובל המאה-חמישים לעצמאות ארצות הברית. בכספי הפרסיכול היה להגר לניו יורק. יצירותיו הדתיות בוצעו בניו יורק בטמפל עמנואל (שם היה למלחין הבית), כמו גם בבית הכנסת של פארק אבניו וימקא ברח' 92. הוא הצטרף לסגל מורי המוזיקה של מכללת האנטר ולקולג' למוזיקה של ניו יורק (שנסגר מאז). הוא המשיך להלחין, לנגן וללמד. האופרה הקומית שלו, "החלוצים" (1924) בוצעה בקונצרטים בקרנגי הול בפברואר 1941 ושוב בפברואר 1947, ובשנות ה-30' בסיטי סנטר (שנקרא אז "מכה טמפל", בשל האדריכלות המורית שלו). האופרה בוצעה גם בברלין בשנות ה-30' על ידי ה"קולטורבונד", בהשתתפות זמרת הסופרן מאשה בניה. האריה שלה "השיר של שלמה" בוצעה במועד מאוחר יותר, בשנת 1998, על ידי הסופרן קרולין בלקוול באולם אוורי פישר של לינקולן סנטר בקונצרט גאלה "הצדעה ליום הולדת 50 של ישראל" בניצוח לאון בוטשטיין עם התזמורת הסימפונית האמריקאית. הפקה של "החלוצים" תוכננה לברוקלין קולג' בסתיו 2015 לחגוג את פתיחת מרכז אמנויות הבמה החדש שלהם. נכדת המלחין, אלן ל. ויינברג, הפיקה גרסה קונצרטית של האופרה בניו יורק ואפשר לשמוע אותה ביוטיוב.
מיניות בגיל השלישי
מיניות
מיניות היא הדרך בה בני אדם חווים ומביעים עצמם באופן מיני. תחום זה כולל תחושות והתנהגויות חברתיות, רגשיות, פיזיות, רוחניות, ארוטיות וביולוגיות. ההיבטים הביולוגיים והפיזיים של המיניות עוסקים בעיקר בפונקציות הרבייה האנושיות, ובכללן מחזור התגובה המינית של האדם. היבטים פיזיים ורגשיים של המיניות כוללים קשרים בין אנשים המתבטאים ברגשות עמוקים או בגילויים פיזיים של אהבה, אמון ואכפתיות. היבטים חברתיים עוסקים בהשפעות החברה האנושית על המיניות של האדם, והיבטים רוחניים מתייחסים לקשר הרוחני של האדם עם אחרים. בנוסף, מיניות משפיעה ומושפעת על היבטים תרבותיים, פוליטיים, משפטיים, פילוסופיים, מוסריים, אתיים ודתיים בחיים.
עמדות
באופן כללי, קיימת הנחה מוטעית לפיה אנשים מבוגרים הם אנשים א-מיניים, והם אינם מתעניינים במין כלל. בפועל, מחקרים שנעשו מצביעים על כך שעל אף שיש ירידה בעניין במיניות ככל שעולה הגיל, עדיין אנשים מבוגרים רבים פעילים מינית ומייחסים למיניות חשיבות רבה. מחקר שנערך בארצות הברית מצא כי 73% מהמשיבים בגילאי 46–57 היו פעילים מינית, 53% מהמשיבים בגילאי 65–74 ו-26% מהמשיבים בגילאי 75–85. עבור רבים בגילאים אלו, היכולת להישאר פעיל מינית חשובה. גברים חוששים פן יאבדו את היכולת לקיים יחסי מין. נשים רבות מעוניינות להישאר פעילות מינית, אך חוששות שרצון כזה אינו מכבד אותן ועשויות להימנע מלעסוק בו מחמת הבושה. לעיתים, אלו דווקא הילדים והנכדים שגורמים לחוש תחושות אשמה על הרצון או העיסוק בנושא.
מחקר שנערך בקרב גברים שוודים בגילאי 50–80 מצא כי 98% מהמשיבים בגילאי 50–59 ציינו עניין שלמין יש לכל הפחות "חשיבות כלשהי", לעומת 72% בגילאים 70–80. למרות זאת, 46% מקבוצת הגיל הזו (70–80) דיווחו כי הם חווים אורגזמה לפחות אחת לחודש. מחקר של ראיונות פנים מול פנים בקרב 3,005 משתתפים בארצות הברית מצא כי למרות שיש ירידה בעניין ביחסי מין בקרב אנשים מבוגרים, 59% מהמשתתפים בקבוצת הגיל 75–85 עדיין ייחסו חשיבות מסוימת למין. תוצאות דומות נמצאו גם במחקרים רבים אחרים.
במחקר שנערך בקרב נשאלים בגילאי 50 ומעלה דיווחו 70% מהנשאלים שלגיל יש השפעה שלילית על מיניותם. 42.9% מהנשאלים בגילאי 60 ומעלה דיווחו כי לגיל השפעה רבה על מיניותם, לעומת 28% מהנשאלים בקבוצת הגיל 50–60. 24% מאותה קבוצת גיל ייחסו את הירידה בחשק המיני לאובדן בן זוג. אותו מחקר מצא כי הייתה ירידה בחשק המיני בקרב 75% מאלו שלא עבדו, זאת לעומת 37.5% מאלה שעבדו. מה שמציע שאורח חיים פעיל עשוי לשמר את הפעילות האקטיבית לאורך זמן. כ-48% מהמשתתפים במחקר דיווחו כי לא חל שינוי בתחומים של אהבה ואינטימיות לאורך השנים, 25% דיווחו כי חל שיפור ו-13.3% דיווחו כי חלה הרעה.
מחקר משותף ישראלי אמריקאי ביקש לבחון שני היבטים: מה זקנים וזקנות אומרים על מין ומיניות ב-14 פורומים ובחנו מהי הדינמיקה הנוצרת בין המשתמשים ובבעיות תקשורת שעלו שם עם מערכת הבריאות בכל הקשור לשיח על מיניות עם זקנים.
אנשים מבוגרים רבים רואים מיניות לא רק כקיום יחסי מין, אלא גם או יותר רצון לחוש אהבה ולהיות נאהבים. זה יכול לבוא לידי ביטוי כרומן, חברות קרובה, חיבה מגע ותחושת אישית של אטרקטיביות. אצל גברים הרצון ביחסי מין גניטליים עשוי להפוך לרצון לאינטימיות. הבנת סוגיה זו עשויה להשליך על האופן בו תופסים אנשי מקצוע וצוותים במוסדות לקשישים את המיניות של האדם המבוגר.
פערים מגדריים
קיימים הבדלים מגדריים ביחס כלפי מיניות וברמת הפעילות המינית. באופן כללי ניתן לומר שפעילות מינית חשובה יותר לגברים מאשר לנשים, ופערים אלה גדלים ככל שעולה הגיל. לדוגמה, מחקר שנערך מצא כי 41.2% מהגברים בקבוצת הגיל 75–85 הביעו רצון במין לעומת 11.4% מהנשים באותה קבוצת גיל ומחקר אחר מצא כי 43.4% מהנשים היו פעילות מינית לעומת 83.4% מהגברים. אותו מחקר מצא גם כי בקרב כל הנשאלים נשים הביעו פחות התעניינות עם פעילויות לא-מיניות כמו החזקת ידיים, נישוק וחיבוק וכן אוננות או פעילות מינית בכלל. עם זאת, מחקר שבדק פעילות מינית בקרב בני הגיל השלישי מצא כי הפערים בין גברים לנשים מצטמצמים כאשר יש להם בני זוג, בהשוואה לגברים ונשים ללא בני זוג. נטייה זו נמצאה במחקר אחר שמצא כי גם גברים וגם נשים ללא בני זוג ייחסו פחות חשיבות למיניות מאשר כאלה עם בני זוג. נציין כי לנשים מעל גיל 75 סיכוי נמוך יותר להיות עם בני זוג לעומת גברים. נקודה הזו חשובה בדיון על מיניות בקרב אנשים מבוגרים, משום שרבים מהם חווים אובדן של בן זוג וחיים בגפם ביחס לאוכלוסיות צעירות יותר.
גם הסיבות לירידה בפעילות המינית ובחשק המיני משתנות בין גברים לנשים. הסיבות שגברים ציינו לגבי חוסר פעילות מינית כללו חוסר תשוקה, בריאות לקויה או דברים הקשורים לזקנה, ואילו נשים ציינו יותר אובדן בן זוג כסיבה לירידה בפעילות מינית. גברים מודאגים יותר ממצבם הבריאותי ומתפקודם המיני, ואילו נשים מודאגות יותר מבריאותו של בן זוגן ומכך שיהיה להן בן זוג.
גורמים לירידה בתפקוד מיני
מבחינה פיזיולוגית, הזקנה עשויה לפגוע בפעילות המינית של האדם המבוגר בשני מישורים: הראשון, תהליכים המתרחשים בזקנה הקשורים לתפקוד המיני, כגון היכולת להגעה לזקפה במקרה של גברים או אטרופיה נרתיקית במקרה של נשים, וכן שכיחות של מחלות שנפוצות יותר ככל שעולה הגיל ומשליכות הן על החשק המיני והן על התפקוד המיני. למשל, במחקר שנערך בנושא כמעט 100% מהמשתתפים הסכימו כי לוקח להם הרבה יותר זמן להגיע לעוררות מינית בהשוואה לעבר. בנוסף, אנשים מבוגרים סובלים מבריאות טובה פחות. על פי מחקרים, יש קשר בין דיווח עצמי על בריאות כללית ירודה לבין דיווח על ירידה בפעילות המינית. בגברים, משתתפים שהיו חולים במחלה כלשהו דיווחו על איכות זקפה נמוכה יותר ביחס לנבדקים הבריאים, וכן דיווחו על ירידה באיכות האורגזמה. עם זאת, למרות שבעיות בתפקוד המיני שכיחות בגיל הזה, נושא זה נידון לעיתים רחוקות עם המטופלים על ידי הרופאים. הזנחה של נושא זה עשויה לגרום לדיכאון ולנסיגה חברתית ובנוסף, מטופלים עשויים להימנע מלקחת תרופות חיוניות עקב תופעות לוואי הקשורות בבעיות התפקוד המיני.
במחקר שבדק בעיות בתפקוד המיני בקרב גברים ונשים בגיל השלישי הפעילים מינית כמעט חצי מהמשתתפים דיווחו על בעיה כלשהי בתפקוד המיני ואחד משלושה דיווח על לפחות שתי בעיות. בקרב גברים, הבעיות השכיחות היו היכולת להגיע לזקפה ולשמר אותה, ירידה בחשק המיני, שפיכה מהירה, חרדה בביצוע וחוסר יכולת להגיע לאורגזמה. בקרב נשים הבעיה השכיחה ביותר הייתה ירידה בחשק המיני, יובש בנרתיק, חוסר יכולת להגיע לאורגזמה, חוסר הנאה ממין וכאב.
מחלות הקשורות לזקנה
ככל שעולה הגיל, סובלים קשישים ממחלות רבות ושונות שעשויות לפגוע בתפקוד המיני במישורים שונים. החל מפגיעה בתפקוד המיני ובחשק המיני וכלה בנכויות הגורמות לחוסר יכולת טכנית או לכל הפחות לקושי בתפקוד המיני. לדוגמה, במקרה של שבץ מוחי עשויות להיפגע הזקפה, החשק המיני וכן השפיכה, בתלות באזור הנפגע במוח. כשהירידה בחשק המיני היא הסיבה העיקרית לירידה בפעילות המינית. בנוסף לפגיעה באזורים במוח הקשורים לתפקוד מיני ולחשק המיני, נכות כתוצאה משבץ עשויה כשלעצמה לפגוע בפעילות המינית או ברצון לקיים פעילות מינית. במחלת פרקינסון נמצאה הן בקרב גברים והן בקרב נשים ירידה בתשוקה וחוסר שביעות רצון מחיי המין ככל שתסמיני המחלה מחמירים. בקרב חולי דמנציה נמצא כי בחלק מהמקרים עשויה להיות ירידה בתשוקה. לעומת זאת, היפר-סקסואליות עשויה להימצא בדמנציה מוקדמת-בינונית, בייחוד במקרים של דמנציה פרונטו-טמפורלית.
בקרב נשים המחלות הכרוניות השכיחות ביותר שגרמו להפרעה בתפקוד המיני היו לחץ דם גבוה וסוכרת ואילו בקרב גברים דלקות מפרקים, מחלות קרדיווסקולריות וסוכרת.
נשים
בנשים לאחר גיל המעבר יש ירידה ברמות האסטרוגן, דבר הגורם לאטרופיה נרתיקית (המופיעה אצל 45% מהנשים) שגורמת ליובש בנרתיק ולחוסר גמישות של המערכת הנקבית החיצונית. כמו כן, יש ירידה בעוצמת האורגזמה. במחקר שנערך בנושא, כל הנשים דיווחו על שינויים במערכת המין שלהן. נשים דיווחו על בעיות בתפקוד המיני בשיעור שעלה ככל שעלה הגיל, ובהן קושי להגיע לעוררות מינית ולאורגזמה וכן יובש נרתיקי.
גברים
בעיות זקפה הן אחת הבעיות הכרוניות השכיחות בקרב גברים, ושכיחותן עולה עם הגיל. מבחינה פיזיולוגית, אצל גברים לאחר גיל המעבר, בערך לאחר גיל 50, יש ירידה עקבית בכמות הטסטוסטרון החופשי בדם. למשל, בגיל 80 כמות הטסטוסטרון בסרום היא כשישית לעומת אדם צעיר. ירידה זו גורמת לירידה בתגובה של הפין לגירוי מיני ומקשה להגיע לזקפה. בנוסף, הזקפה אינה קשיחה כבעבר. לדוגמה, 31.4% מהגברים מעל גיל 50 דיווחו שהגיעו לזקפה ש"מספיקה רק עבור יחסי מין". כמו כן, יש הפחתה בכמות נוזל הזרע וירידה בעוצמת השפיכה והאורגזמה ככל שעולה הגיל. עם זאת, במחקר שנערך נמצא שרוב הנבדקים לא ייחסו חשיבות רבה לירידה בכמות נוזל הזרע.
דוגמאות למחלות כרוניות שכיחות הגורמות לבעיות בזקפה:
דיכאון
דיכאון היא אבחנה פסיכיאטרית נפוצה בקרב אנשים מבוגרים, בייחוד כאלה השוהים במוסדות. מחקר שנערך בנושא מצא כי אנשים מבוגרים בדיכאון חוו פחות הנאה מסקס ביחס לאוכלוסייה הכללית. בעיות בזקפה מופיעות יותר במקרים של דיכאון מאשר במקרים של הפרעות חרדה. עם זאת, דיכאון יכול להיות הגורם לבעיות זקפה אך לעיתים המהלך הוא הפוך. כמו כן, עשויות להופיע בעיות זקפה כתוצאה מתרופות לטיפול בדיכאון, בייחוד תרופות מקבוצת SSRI. במקרים של מאניה דיפרסיה, עשויות להופיע במבוגרים בעיות בתפקוד המיני כתוצאה מטיפול של שנים בתרופות אנטי-פסיכוטיות, בייחוד ממשפחות התרופות הטיפוסיות.
בעיות זקפה, תפיסת איכות חיי המין של המטופל ושביעות רצונו מהם היו גרועים יותר בנוכחות גוברת של סימפטומים דיכאוניים.
גורמים חברתיים וסביבתיים
הפרטיות חשובה לקיום יחסים אינטימיים ולקיום מיניות מכל סוג. עם זאת, בזקנה מבוגרים רבים מאבדים פרטיות זו עקב שינויי מגורים. למשל, מעבר לבית אחד מהילדים או מעבר לבית אבות. כיוון שמיניות אינה נתפסת כחלק חשוב מחייו של האדם המבוגר, נושא זה עלול להיות מוזנח ובהתאם - לפגוע ביכולת שלו להיות פעיל מינית או לקיים מערכת יחסים אינטימית. נוסף לכך עשויים מבוגרים להיתקל בהתנגדות מצד קרובי משפחתם או מצד הצוות הסיעודי במוסדות בהם הם שוהים לקיום מערכת יחסים או פעילות מינית. באשר לילדים, זו עשויה להיות התנגדות כיוון שקשר חדש נתפס כ"בגידה" בהורה שנפטר, מבוכה מעיסוק בנושא זה ואף פחד מאובדן הירושה.
טיפול
למרות שמבוגרים רבים חווים קשיים בתפקוד המיני רק מעטים מהם פונים לטיפול ומטופלים תרופתית, ונשים עושות זאת בשיעור נמוך מאוד ביחס לגברים. בנוסף, רופאים ומטופליהם כאחד נמנעים וממעטים ליזום שיחות בנושאים אלו, הן בשל מבוכה, בשל תפיסות חברתיות שליליות שונות הקשורות למין ופער גילים בין הרופא למטופל
נראה שאנשים מבוגרים מוכנים יותר להשלים עם בעיות בתפקוד המיני מאשר צעירים. עם זאת, מגמה זו משתנה, ויותר ויותר אנשים מבוגרים פונים לטפל במקרה של בעיות בתפקוד המיני. אחד המחקרים שנערכו בתחום מציע כי ההתעניינות במין בקרב גברים מבוגרים עלתה בעקבות המודעות לתרופות המטפלות באין אונות ויעילותן. כלומר, ניתן להניח שלפחות חלק מהירידה בתפקוד המיני ניתן לפתור על ידי העלאת המודעות ושינוי אורח חיים.
לוח תמותה
בדמוגרפיה ובאקטואריה, לוח תמותה היא טבלה שבה נתונים שיעורי התמותה, דהיינו הסתברות (סיכוי/ סיכון) של בני אדם למוות. בטבלה מופיע הסתברות עבור כל גיל (ובטבלאות דינמיות גם עבור כל שנתון לידה/ שנה קלנדרית). הסתברות התמותה שמופיע בטבלה היא בדרך כלל הסיכוי למות בין שני ימי הולדת עוקבים.
לרוב קיימות טבלאות תמותה שונות לגבי אותה האוכלוסייה. לדוגמה, קיימות טבלאות נפרדות לגברים ונשים. טבלאות שונות יכולות להיות לפי קטגוריה סוציו-אקונומית (צווארון כחול וצווארון לבן). טבלאות תמותה נבדלות גם לפי רמת הדיוק שלהן. לדוגמה, קיימות טבלאות סטטיות ודינמיות כפי שמפורט להלן.
נתוני ההסתברות שמופיעים בטבלה בדרך כלל מופיע כמספר בין אפס לאחד. אך הם עשויים להופיע בטבלה גם באופנים אחרים. לדוגמה, הנתון שמופיע עשוי להיות סיכוי השרידות או עוצמת התמותה.
דוגמה לשימוש בטבלת תמותה
טבלת תמותה בסיסית היא למעשה שתי עמודות בלבד - עמודת גילאים ועמודת הסתברויות (הסתברות תמותה עבור כל גיל). כעת נתבונן בטבלת התמותה שבתמונה בעמוד אינטרנט זה. בטבלה זו יש מספר עמודות. טבלת התמותה הבסיסית היא למעשה רק שתי עמודות השמאליות שטבלה שבתמונה. (למעשה יתר העמודות בטבלה "מיותרות", מכיוון שניתן לחשב אותן על ידי שימוש בשתי העמודות השמאליות של הטבלה בלבד. אופן החישוב לא מוסבר כאן).
אם נתבונן בתחתית הטבלה שבתמונה נראה שורה שבה רשום 65-66 בעמודה השמאלית ביותר (שורה לפני האחרונה). אם נתבונן בעמודה השנייה משמאל ביותר של שורה זו, נראה שמופיע המספר 0.015003. משמעות המספרים היא שביום הולדת ה-65 של אדם, ההסתברויות (הסיכוי) שאותו אדם ימות לפני שיגיע לגיל 66, הוא 1.5003%.
טבלאות תמותה ישראליות
טבלאות תמותה ישראליות מפרסמות על ידי מספר גורמים. לרבות משרד האוצר, הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה,  וחברות ביטוח משנה. בטבלאות ישראליות קיים תיקון לגבי אוכלוסייה שחיה בתקופת השואה לפני גיל 18. באוכלוסייה זו יש תמותה גבוה יותר בכל גיל בהשוואה לאוכלוסייה הכללית (ניצולי שואה חיים פחות).
לוחות תמותה סטטים ודינמיים
תניתן לחלק את לוחות התמותה לשני סוגים: לוח תמותה קוהורטי, לוח תמותה תקופתי.
לוח תמותה סטטי/דורי/קוהורטי (Cohort life table), נקרא גם לוח דינמי, הוא לוח שמניח שתוחלת החיים בעתיד לא תמשיך להיות כמו בעבר, אלא תשתפר. דהיינו, הלוח מניח שאנשים זקנים יחיו עד גיל מבוגר יותר בעתיד מאשר היו בעבר.
לוח תמותה דנאמי/שוטף/תקופתי (Period life table) מניח שתוחלת החיים בעתיד תהיה כמו שהייתה בעבר. לפני המחצית השנייה של המאה ה-20 אכן תוחלת השנים לא השתנתה בהרבה לאורך השנים, אולם במחצית השנייה של מאה ה 20 תוחלת החיים החלה לגדול בצורה מתמדת (שיפורי תמותה), עקב שיפורים תנאי החיים והרפואה. לכן, לוח תמותה זה הפך פחות רלוונטי.
למרות, שעל פניו נראה, שלאור שיפורי תמותה, לוחות סטטיים צריכים להיות פחות רלוונטי כיום, עדיין נעשה בהם שימוש. השימוש נעשה על ידי תיקון הלוח כך שהוא למעשה הופך להיות דינמי. התיקון נעשה על ידי החסרת מספר שנים לגיל האוכלוסייה. דהיינו, כאשר עושים שימוש בלוח לגבי אוכלוסייה מסוימת, מניחים שהאוכלוסייה המסוימת צעירה יותר במספר שנים מאשר גילה בפועל. מספר השנים שמחסירים נקבע על ידי תצפיות סטטיסטיות והנחות לגבי שנתון הלידה הממוצע של האוכלוסייה המסוימת. הוספה זו למעשה הופכת הופכת את הלוח לדינמי.
קרובים לטבלאות תמותה
בהיעדר נתונים מלאים לצורך חישוב טבלאות תמותה ניתן לעשות שימוש בקרובים. לדוגמה שיטת סליבאן עושה שימוש בפרופרציית האנשים בכל גיל מתוך כלל האוכלוסייה לצורך חישוב התמותה.
שימושים
בעזרת לוח תמותה ניתן לחשב תוחלת החיים, לתמחר פוליסות ביטוח חיים, או לחזות (לאמוד) את גודל האוכלוסייה של מדינה בכל שנה בעתיד עבור מערכת ביטוח לאומי.
בתחום אקטואריה משמשים לוחות תמותה למספר רב של מטרות, לדוגמה: (1) תמחור: קביעת פרמיית ביטוח חיים ומקדמי קרן פנסיה לפי גיל, (2) עתודות: קביעת ההתייבויות המאזניות לתשלומים למבוטחים ופנסיונרים, (3) הון עצמי: קביעת מרווח סיכון בחישוב רמת ההון העצמי הנדרש עבור חברות ביטוח (4) הטבות עובדים: קביעת התחייבויות להטבות עובדים.
משרד החקלאות ופיתוח הכפר
משרד החקלאות ופיתוח הכפר הוא משרד בממשלת ישראל האחראי על החקלאות והמרחב הכפרי. בין פעילויותיו העיקריות של המשרד: תכנון ופיתוח ההתיישבות, החקלאות והכפר, מתן שירותים וטרינריים, שימור קרקע, ניקוז והגנת הצומח. המשרד משתף פעולה עם גופים ציבוריים כגון מינהל מקרקעי ישראל, הרשות הממשלתית למים ולביוב, קרן קיימת לישראל, מכון וולקני, החטיבה להתיישבות ועוד.
מבנה וסמכויות המשרד שונו במקצת במהלך השנים (למשל: נציבות המים הייתה שייכת בעבר למשרד זה) ועד לממשלת ישראל העשרים וחמש נקרא "משרד החקלאות".
יעדי משרד החקלאות ופיתוח הכפר
יעדי המשרד לאורך השנים הושפעו מאופי התקופה, רצונותיו של שר החקלאות המכהן, שינויים באורחות החיים של אזרחי המדינה, פיתוחים טכנולוגיים והתפתחויות בסחר הבינלאומי, אך הגדרת מטרתו העיקרית נותרה בעינה מאז שנות ה-20 של המאה הקודמת: "המדיניות הממשלתית בחקלאות חותרת להגיע לאספקה עצמית במזון לאדם ולחי, לצמצם את היבוא החקלאי, לפתח את הייצור החקלאי המיועד ליצוא..." (ויס, 1920, ע' 42).
יחידות המשרד
במשרד החקלאות מעל לעשרים יחידות, ביניהן:
וכניבקה
וכניבקה (באוקראינית: Вахнівка; בפולנית: Wachniwka) היא עיירה במחוז ויניצה שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
וכניבקה נזכרת לראשונה בשנת 1578. במפקד 1897 נמנו בה 2,404 יהודים, כמחצית מתושביה. בשנת 1981 נפתח בעיירה מוזיאון סובייטי.
אירוויזיון 1984
אירוויזיון 1984 נערך בתאריך 5 במאי 1984 בלוקסמבורג. שוודיה זכתה בתחרות בפעם השנייה בתולדותיה ו-10 שנים לאחר זכייתה הראשונה בתחרות, השיר נקרא "Diggi-Loo Diggi-Ley" והוא בביצוע של שלישיית אחים שקראו לעצמם "הרייס" הוא סיים כאמור במקום הראשון עם 145 נקודות.
וכניבקה
יהודי וכניבקה
בשנת 1926 נמנו בעיירה 2,091 יהודים, למעלה משליש מתושביה. בתקופה זו עזבו את העיירה רבים מיהודיה. בשנות השלושים הוקם במקום קולחוז יהוד "דער שטערן" ("הכוכב") ויהודים רבים עבדו בו.
אירוויזיון 1984
למקום השני הגיעה אירלנד עם 137 נקודות בשיר Terminal 3 בביצוע הזמרת לינדה מרטין, שהייתה עתידה לשוב אל במת האירוויזיון בשנת 1992 ואף לזכות בו.
וכניבקה
יהודי וכניבקה
בסוף יוני 1941 נכבשה וכניבקה בידי הגרמנים, ואלו הטילו מיד גזירות שונות על יהודיה, תוך ביצוע מעשי התעללות ולקיחת יהודים לעבודות כפייה. בתחילת 1942 רוכזו יהודי העיירה והסביבה בגטו שהוקם בה.
ב-3 ביוני 1942 נלקחו מאות היהודים שנותרו בגטו ליער טורבין הסמוך לעיירה, ושם נרצחו.
אירוויזיון 1984
במקום השלישי סיימה ספרד. לאחר התחרות, השיר הספרדי הצליח בעיקר במדינות דוברות ספרדית בדרום אמריקה.
אחד השירים הבולטים באותו ערב היה השיר של איטליה בביצוע הזוג Alice & Franco Battiato הוא סיים רק במקום החמישי השיר שייצג את קפריסין, "אנה מריה לנה" (Άννα Μαρία Λένα), הופק על ידי שלישיית ההפקה הבריטית הידועה סטוק אייטקן ווטרמן, כאחד הפרויקטים הראשונים שלהם. השיר הגיע למקום ה-15.
ישראל נעדרה מהתחרות באותה שנה, מאחר שזו נערכה בערב יום הזיכרון לחללי צה"ל.
עופות דורסים
עופות דורסים הם עופות הניזונים מבשר של בעלי חיים אחרים. ייחודם של העופות הדורסים הוא בדרך שבה הם הורגים את טרפם. כיוון שכולם מצוידים בטפרים הם נוהגים לעוט על הטרף ולנעוץ בו אותם. לעיתים הדורס ממש מחכך בתפיסתו את קורבנו כלפי המשטח שעליו הוא נע ו"דורס" אותו ומכאן בא להם שמם.
מקור השם הוא בהגדרה הלכתית לדורס בסימני כשרות של עופות בה עוף כלשהו "דרס" את טרפו ("שנועץ צפרניו בבעלי חיים ודורסן, וכעין דרוסת הנץ"). בתוך הגדרה זו כלולים עופות רבים שאינם נחשבים כיום דורסים, אך כל העופות הדורסים כהגדרתם כיום עונים על הגדרה זו.
מיון
הדורסים הם קבוצה לא טקסונומית המכילה היום ארבע סדרות נפרדות, כשבעבר היו עופות דורסים נוספים כמו הפורוסרקוסיים שנכחדו, אם כי הם שייכים לסדרת הקריאמאים, קרובי משפחה רחוקים של העגוראים.
הסדרות הקיימות הם:
אברהם רוטנברג
אברהם רוטנברג (1893–1982) היה המנהל השני של חברת החשמל. נולד ברוסיה, אחיו הצעיר של פנחס רוטנברג. היה ממניחי היסוד לבניית תחנות הכוח בנהריה, תל אביב, חיפה ואשדוד. לאחר פטירתו של פנחס רוטנברג, בשנת 1942, ניהל את חברת החשמל במשך 15 שנה.
ראשית חייו
אברהם רוטנברג נולד ברוסיה, אחיו הצעיר של פנחס רוטנברג. עלה לישראל בשנת 1920. הוא עבד כמודד בעבר הירדן המזרחי, אך פעילותו עוררה את חשד השלטונות והוא נכלא לתקופה קצרה. לאחר שחרורו עבד בחברת החשמל לצד אחיו, מימיה הראשונים של החברה. הוא מילא שורה ארוכה של תפקידים, ובין השאר היה מעורב בהקמת תחנת כוח הידרואלקטרית בנהריים, תוך שיתוף פעולה עם עבדאללה הראשון, מלך ירדן.
בשנת 1943 היה מעורב בהבאת ילדי טהראן לישראל, בתיווכו של המלך עבדאללה הראשון, איתו שמר על קשר.
מנהל חברת החשמל
במרץ 1938 נפגשו פנחס ואברהם רוטנברג עם סיר הרברט סמואל, שהגיע לחיפה ברכבת ממצרים, בדרכו מהודו לאנגליה. הם סיירו בתחנת הכוח חיפה. באפריל 1940 הגיע שוב סיר הרברט סמואל לישראל, וסייר בלוויית אברהם רוטנברג בתחנת הכוח רדינג. גם באפריל 1942 אירח רוטנברג את סיר הרברט סמואל בביקורו בישראל, והוא אף התאכסן בביתו.
אברהם רוטנברג המשיך את מורשת אחיו פנחס, ובין השאר טיפח את "בית הנוער" שהוקם בבית רוטנברג לאחר מותו. בביקור במקום בשנת 1944 השתתף בפעילויות בית הנוער עם תלמידי המקום, ואשתו חנה, שהייתה רופאה, העניקה להם סיוע רפואי.
בינואר 1945 חנך את תחנת החשמל בצפת, בנוכחות רבים מחברי הקהילה. הרב אברהם לייב זילברמן הספיד בבית המדרש האר"י את פנחס רוטנברג "שהקדיש את חייו להארת הארץ", ובניו של אברהם רוטנברג הדליקו נרות לזכרו. בטקס נוסף הקריא הרב משה פדהצור פסוק משירת רבי שלמה אלקבץ, אותו ייחס להארת צפת בחשמל: "התעוררי, התעוררי, כי בא אורך".
בשנת 1953 יזם רוטנברג הוספת שתי יחידות כוח חדשות בתחנת הכוח רדינג, והחל בבנייתה של תחנת כוח חדשה ורכישת ציוד עבודה. תחנת כוח זו נקראה "אשדוד א'" והושלמה רק בשנת 1958, לאחר שרוטנברג סיים את תפקידו בחברת החשמל. כיום היא נקראת "תחנת הכוח אשכול", על שם ראש הממשלה לוי אשכול, שנפטר בשנת 1969.
הלאמת חברת החשמל
בשנת 1948, לאחר הכרזת העצמאות, החלה העלייה ההמונית למדינת ישראל. בתוך 18 חודשים הוכפלה האוכלוסייה מ-650,000 ל-1,300,000 תושבים. אברהם רוטנברג הבין מיד שצפוי גידול חד בצריכת החשמל, וביקש למצוא פתרון שיספק את צורכי המשק. הוא החל סדרת פגישות בנושא זה עם ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שר האוצר אליעזר קפלן ואישי ציבור נוספים.
בשנת 1951 מינה בן-גוריון ועדה בראשות הבנקאי אליעזר הופיין שיועדה לבדוק את הסיבות למשבר במשק החשמל בישראל. באוקטובר 1952 פורסמו מסקנות הוועדה, לפיהן עליית התייקרות הדלק, החומרים ושכר העבודה גרמו למשבר כלכלי בחברת החשמל, והיא נקלעה לגירעון תקציבי שבעקבותיו ביקשה הממשלה להעלות את מחיר החשמל ב-18%. לטענת חברת החשמל התייקרות זו לא אמורה להשפיע על עליית מחירי המוצרים התעשייתיים.
כמו כן המליצה הוועדה להלאים את חברת החשמל כדי לעמוד בדרישות המשק עקב קשיי מימון. הממשלה הציעה הלאמה חלקית, אך רוטנברג והרברט סמואל, יושב ראש הדירקטוריון של החברה, התנגדו בתוקף וטענו שעדיף שהממשלה תרכוש את החברה במלואה. בסופו של דבר רכשה ממשלת ישראל 95% ממניות החברה ב-10 בינואר 1954, והיא הפכה לחברה ממשלתית.
לאחר ההלאמה נענה רוטנברג לבקשתו של שר הפיתוח, דב יוסף, והמשיך לנהל את החברה.
לאחר ההלאמה
באוקטובר 1956 התגלעו חילוקי דעות בין רוטנברג לבין שר הפיתוח, דב יוסף, והוא הודיע על כוונתו להתפטר מתפקידו. במהלך אותה שנה יזמה ממשלת ישראל שינוי במבנה הארגוני של החברה. הוקמה הנהלה מצומצמת בת 7 חברים, שבראשה עומד מנכ"ל החברה, ובנוסף לה מועצת מנהלים בת 11 איש (במקום 16 לפני כן), בהם ארבעה חברי הנהלה, נציג ממשרד הפיתוח, נציג ממשרד האוצר וחמישה אנשי ציבור הממונים על ידי שר הפיתוח.
חילוקי הדעות נבעו מעיקר ממניעים פוליטיים. מרבית מנהליה ועובדיה של חברת החשמל היו תומכי מפא"י, בעוד משרד הפיתוח נשלט בידי אחדות העבודה. דוברי משרד הפיתוח טענו כי יש בהתנהלותה של החברה בזבוז רב וכי תנאי השכר של עובדי החברה גבוהים מדי - למשל, כולם מקבלים שכר והטבות "משכורת 13". משרדי הפיתוח והאוצר דרשו תוכנית הבראה לחברה, אך נענו בשלילה.
חילוקי הדעות נמשכו גם כאשר התחלף שר הפיתוח בינואר 1957. השר הנכנס, מרדכי בנטוב, קבע שחברי מועצת המנהלים של חברת החשמל אינם יכולים להיבחר גם להנהלה המצומצמת, וכן אסר לשתף נציגי עובדים במועצת המנהלים ובהנהלת החברה. על רקע זה הודיעו רוטנברג ובכירים נוספים בחברה על כוונתם להתפטר.
ב-1 בפברואר 1957 הודיע סופית רוטנברג על התפטרותו. במקומו מונה יעקב פלד, שהיה מנכ"ל משרד הפיתוח בתקופת כהונתו של השר דב יוסף. פלד עבד בחברת החשמל לארץ ישראל במשך כ-30 שנה, ולאחר מכן היה מנכ"ל משרד הפיתוח משנת 1953 עד 1955.
לאחר התפטרות רוטנברג שותפו נציגי עובדים בהנהלה אך לא נרשמו הישגים בתחומי החיסכון והייעול, ועובדי החברה שבתו לעיתים קרובות כמחאה על תנאי השכר ועל פיטוריהם של מאות מעובדי החברה.
הנצחתו
אברהם רוטנברג היה נשוי לפיניה, רופאה, ואב לבן ובת. פיניה ניהלה את בית יולדות אמהות בחיפה. בנם דוד נפל ביום ט' בתשרי תש"ט (12 באוקטובר 1948) ברוכבו על אופנוע, בעת שובו מישיבת מפקדי פלמ"ח ליד באר יעקב
בחיפה קרוי רחוב על שם פנחס ואברהם רוטנברג. גם אתר תחנת הכוח רוטנברג באשקלון מנציח את שמם של פנחס ואברהם רוטנברג.
בסרט "איש החשמל" שביים אלי כהן בשנת 2003 מגלם השחקן מארק איווניר את דמותו של אברהם רוטנברג.
תאודור מורל
חייו
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 היה מורל בבעיה: רבים ממטופליו היו יהודים, וגם חזותו החיצונית דמתה לסטריאוטיפ הנאצי של יהודי. הוא פתר את הבעיה בכך שהצטרף למפלגה הנאצית באפריל 1933, העביר את מרפאתו למקום יוקרתי בברלין, ופרסם עצמו כמומחה לטיפול במחלות מין.
בשנת 1936 טיפל מורל בהיינריך הופמן, צלמו האישי של היטלר, שחלה בזיבה. האסיסטנטית של הופמן בסטודיו לצילום הייתה אווה בראון, והיא הציגה אותו להיטלר. היטלר התרשם מהשיטות הבלתי מקובלות של מורל ומינה אותו לרופאו האישי, תפקיד שאותו מילא כמעט עד סיום מלחמת העולם השנייה.
כשגרמניה הובסה מורל הצליח לברוח מברלין לדרום גרמניה באחת הטיסות האחרונות שיצאו משם. הוא נתפס על ידי האמריקנים, והובא לחקירות במחנה מעצר אמריקני באתר מחנה הריכוז בוכנוואלד. הוא לא הואשם בשום פשע. בריאותו התדרדרה במהירות, והוא מת משבץ מוחי ב-26 במאי 1948.
טיפולו בהיטלר
היטלר סבל מפריחה בעור הרגליים, מעוויתות בקיבה, מגזים בבטן ומירידה במשקל. מורל טיפל בו בתכשירים של ויטמינים שונים ובחיידקי קולי. היטלר הרגיש הקלה, הפריחה נעלמה ומשקלו עלה. אמונו במורל גבר ונשאר עד לימים האחרונים בפיהררבונקר בברלין ב-1945. מורל רצה לטפל גם ביתר הצמרת הנאצית, אך הם זלזלו בו והחשיבו אותו כרופא אליל. הרמן גרינג כינה אותו בלעג "אמן המזרקים של הרייך".
אלברט שפר סיפר בזיכרונותיו כי בשנת 1936 פנה אל מורל בגלל עוויתות קיבה. לאחר בדיקה שטחית רשם לו מורל טבליות של חיידקי מעיים, דקסטרוז, ויטמינים והורמונים. שפר לא לקח טיפול זה, ונועץ בפרופסור לרפואה פנימית בברלין אשר קבע כי התסמינים של שפר נובעים מעבודת יתר. לאחר שהוריד שפר מעומס העבודה אכן נעלמו התסמינים, אך כדי לא לפגוע בהיטלר הוא הודיע לו שהריפוי היה בזכותו של מורל והיטלר נהג לצטט תכופות קביעה זו.
במרץ 1939 הוזעק נשיא צ'כיה אמיל האכה לברלין, והופעל עליו לחץ פסיכולוגי מצד היטלר ועוזריו כדי שיחתום על כתב כניעה. האכה לא עמד בלחץ, והתעלף. מורל, שהיה בחדר סמוך, הוזעק והזריק לו זריקת מרץ. האכה חזר להכרה וחתם על כניעת צ'כיה.
ב-20 ביולי 1944 נפצע היטלר וניצל בנס מהתנקשות בחייו, באירוע שנודע כ"קשר ה-20 ביולי". ד"ר מורל הוזעק וטיפל בו. היטלר סבל מכוויות ברגליו, חתכים במצחו ועור תוף קרוע באוזנו. ד"ר ארווין גיזינג, מומחה לאף אוזן גרון, נקרא לטפל בו. שמיעתו באוזן הימנית נפגעה, והפגיעות באוזן הפנימית פגעו בשיווי משקלו כך שבשעת הילוכו ניכרה בו הטיה לצד ימין.
ב-22 באפריל 1945 היה היטלר במצב של התמוטטות עצבים, לאחר שהבין שהמצב אבוד. הוא נסגר בחדרו שפוף ומדוכדך. מורל נכנס לחדרו ורצה לתת לו גלוקוז בלתי מזיק, אך היטלר הגיב בהתפרצות משולחת רסן והאשים את מורל בניסיון לסמם אותו במורפיום. הוא איים להוציא להורג את מורל הרועד מפחד, ופיטר אותו בחמת זעם. את מקומו תפס רופא האס אס ד"ר לודוויג שטומפפגר, שהמית כעבור מספר ימים את ילדיו של יוזף גבלס בכמוסות ציאניד.