cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בליל זה יבכיון
על תוכן הקינה ומקורות עליהן היא נסמכת
תשעה באב היא תענית ציבור על אבלות החורבן היחידה שמתחילה כבר מהלילה. קינה זו הנאמרת בליל התענית, מעמידה במרכזה את תשעה באב כזמן המוּעד לפורענויות, החל מדור המדבר דרך חורבן בתי המקדש ושאר צרות שאירעו לעם ישראל בתאריך זה או בסמיכות לו במהלך הדורות. כאשר ראש וראשון להם הוא אירוע הבכיית החינם של דור המדבר, בגינה נגזר על עם ישראל שלא ייכנסו לארץ ישראל אלא ימותו במדבר כ-40 שנה. כמובא בדברי חז"ל במסכת סנהדרין וכפי שמתארת בדיעבד הגמרא במסכת תענית הבית הראשון (והפזמון) של הקינה, מדבר בגוף ראשון, כאשר זיהוי הדובר יכול להיות המשורר או הקורא המדברים בשם עם ישראל המדבר על עצמו בלשון יחיד. או אף הקב"ה המקונן בעצמו על עם ישראל, בדומה למדרש חז"ל במסכת ברכות
הביטוי בפזמון: "ויבכו את השריפה אשר שרף ה'", מתייחס לשריפת בתי המקדש וחורבן הבית הלאומי בארץ ישראל ברם מקור הביטוי באותם מילים הוא פסוק מספר ויקרא. מילים אלו לקוחות מדברי משה רבנו לאהרן אחיו הכהן הגדול לאחר שריפתם של שני בניו, נדב ואביהוא, ביום חנוכת המשכן כיוון שהקריבו בה אש זרה אשר לא ציווה ה'. מאז חוזר ומשמש ביטוי זה בספרות ובהספדים כאשר ישנה התייחסות לקורבנות של עם ישראל באסונות שונים ובמיוחד בשואה או לפטירתם בטרם עת של תלמידי חכמים גדולים.
הביטוי בקינה:"וְהָלְכָה בַּשִּׁבְיָה בְּכָל פֶּה נֶאֱכֶלֶת" רומז על דברי התוכחה בפרשת בחוקותי שבספר ויקרא: "וַאֲבַדְתֶּם בַּגּוֹיִם וְאָכְלָה אֶתְכֶם אֶרֶץ אֹיְבֵיכֶם".
והביטוי באותו בית: "וְאֵשׁ עִם גַּחֶלֶת. יָצְאָה מֵאֵת יְיָ." רומז על הפסוק בספר יחזקאל: "בֹּא אֶל־בֵּינוֹת לַגַּלְגַּל אֶל־תַּחַת לַכְּרוּב וּמַלֵּא חָפְנֶיךָ גַחֲלֵי־אֵשׁ גו' וּזְרֹק עַל־הָעִיר".
בבית הנ"ל נמשלים ישראל לבת המשולחת מבית אביה.
בבית זה נמשלים עם ישראל לאשה סוטה הנעזבת על ידי אישהּ. כאלמנה שאין בעלה עשוי לשוב, וכעגונה שאינה יכולה להינשא לאחר.
סיום הבית במילים: "וַתֹּאמֶר צִיּוֹן עֲזָבַנִי ה'" לקוח מהפסוק בספר ישעיהו: "וַתֹּאמֶר צִיּוֹן עֲזָבַנִי ה', וַאדֹנָי שְׁכֵחָנִי".
רומן קופולה
רומן פרנסואה קופולה (באנגלית: Roman François Coppola ; נולד ב-22 באפריל 1965) הוא יוצר קולנוע, תסריטאי, מפיק, יזם אמריקאי. הוא משמש שותף כתיבה קבוע של הבמאי וס אנדרסון. עמו היה מועמד עבור סרטם ממלכת אור הירח לפרס האוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר. סדרת הטלוויזיה שיצר כתב וביים מוצרט בג'ונגל זכתה בפרס גלובוס הזהב לשנת 2016 לסדרת הטלוויזיה הטובה ביותר - מחזמר או קומדיה. בשנת 2019, קופולה הצטרף לאקדמיה לאמנויות ומדעים לקולנוע.
קופולה משמש כנשיא חברת הסרטים American Zoetrope שבסן פרנסיסקו. הוא גם מייסד ובעלים של The Directors Bureau, חברה להפקת פרסומות וקליפים.
ראשית חיים
רומן קופולה הוא בנם של במאי הקולנוע פרנסיס פורד קופולה ושל הבמאית הדוקומנטרית והאמנית אלינור קופולה (לבית ניל). דודניו הם השחקנים ניקולס קייג', מארק קופולה וג'ייסון שוורצמן, הבמאי כריסטופר קופולה והצלם ג'ון שוורצמן.
קריירה
קופולה החל את קריירת הבימוי שלו בפיקוח על אפקטים חזותיים ביחידת בימוי שנייה בסט של דרקולה של אביו פרנסיס פורד קופולה, שזכה במועמדות לפרס באפט"א לקולנוע עבור אפקטים חזותיים. הוא המשיך לשמש יחידה שנייה לאורך הקריירה שלו, כולל בסרטים: ג'ק, מוריד הגשם, נוער ללא נוער וטטרו של אביו; עמוק במים ורכבת לדארג'ילינג של וס אנדרסון; ו"חמש ילדות יפות" ו"מארי אנטואנט" של אחותו סופיה קופולה.
בשנות ה-90, קופולה ביסס את מעמדו כבמאי קליפים מוזיקליים וכבמאי פרסומות משפיע. באמצעות חברת ההפקה שלו, The Directors Bureau, הוא ביים את כל ארבעת הקליפים לאלבום הבכורה של הסטרוקס "Is This It" משנת -2001, וכן את "12:51" מהאלבום Room on Fire. הקליפים האחרים שלו כוללים קליפים עבור דאפט פאנק, Lilys, מובי, The Presidents of United States of America, Ween, Green Day ו- פאטבוי סלים. הקליפ שלו עבור פיניקס של 'Funky Squaredance' נכלל באוסף הקבוע במוזיאון לאמנות מודרנית. הוא גם תמך בפרויקט הצד המוזיקלי של בן דודו ג'ייסון שוורצמן, Coconut Records.
סרטו העלילתי הראשון, CQ, הוקרן בבכורה בפסטיבל קאן 2001 וזכה לביקורת טובה. הסרט מתרחש בפריז בשנת 1969, ומתמקד בעורך סרטים צעיר המנסה ללהטט בין חייו האישיים והמקצועיים לבין הרפתקאות מדע בדיוני וסרט אמנות אישי משלו. הסרט השני של קופולה, הצצה בתודעתו של צ'ארלס סוואן השלישי, הופיע לראשונה ב-2012 בפסטיבל הסרטים של רומא. צ'רלי שין כיכב כדמות הראשית, כמעצב גרפי המתמודד עם פרידה. צוות השחקנים כלל גם את ביל מאריי וג'ייסון שוורצמן. הביקורות היו שליליות ברובן.
קופולה הוא גם ממציא ויזם, האחראי על חברת Photobubble, Pacific Tote Company, ומספר פרויקטים דרך זרוע "הפרויקטים המיוחדים" של חברת ההפקה שלו.
קליפים
1994
1996
1997
1999
2000
2002
2003
2004
2006
2007
2009
2013
2014
2015
2017
2020
עמוס בועז
עמוס בועז (נולד ב-1974) הוא מעצב תעשייתי ישראלי ומרצה במחלקה לעיצוב תעשייתי בצלאל.
ביוגרפיה
סיים תואר ראשון במחלקה לעיצוב תעשייתי בבצלאל בשנת 2000. בשנת 2004 הקים סטודיו עצמאי לעיצוב תעשייתי. משנת 2005 הוא מרצה במחלקה לעיצוב תעשייתי בבצלאל. לאורך השנים מתמחה בעיצוב לתחומים שונים כגון רכב, ציוד רפואי, ציוד קרבי ומוצרי צריכה. כיום במסגרת הסטודיו מקיים שיתוף פעולה עם יצרני רכב מאיטליה ומעצב טרקטורים, קומביינים ומשאיות לחברות מרחבי העולם.
לואיזה וילהלם
לואיזה וילהלם (בהונגרית: Wilhelm Lujza; סומבטהיי, 2 בינואר 1911 – גבעתיים, 1978) ציירת ישראלית ילידת הונגריה, זוכת פרס נורדאו.
קורות חייה
לואיזה וילהלם נולדה במשפחה יהודית אורתודוקסית כבתם של שאנדור וילהלם, סוחר טקסטיל, ושל ברתה בינֵת. אביה נפטר באוגוסט 1939 ואמה גורשה ונרצחה באושוויץ. היא החל לאייר ולצייר עוד בילדותה והשתתפה במספר תחרויות ציור בעיר הולדתה. מאוחר יותר לימד אותה אישטוואן יאשקה (Jaska István), צייר בעיר הולדתה. כשהתבגרה עברה לבודפשט (הדבר שבסופו של דבר הציל אותה מהגירוש לאושוויץ) ולמדה בבית הספר הפרטי של אישטוואן אורקני שטרסר ולאחר מכן אצל וילמוש פרלרוט-צ'אבה.
בינואר 1940, "עיתון היהודים ההונגרים" פרסם דו"ח ארוך על תערוכת האמנות הראשונה של הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך. (פעילות עבור אמנים יהודים שלא יכלו להציג או להופיע בפני קהל שאינו יהודי) הדו"ח הכיל את המשפט הבא:
לאחר תערוכת האמנות הראשונה שלה השתתפה בשלוש תערוכות נוספות של מסע האמנות של אומיקה. חלק מהתמונות הוצגו בגיליון של עבר ועתיד.
לאחר מלחמת העולם השנייה הציגה בתערוכות לאמנות יפה של חברת החשמל ההונגרית, עליהן דיווחו העיתונים החשובים הארציים נפסבה וסאבאד נפ.
מייד אחרי זה עזבה את הונגריה ובילתה שנתיים בפריז, בהזמנתו של מארק שאגאל. היא עלתה לישראל והשתקעה בה ב-1950. לואיזה וילהלם ציירה בעיקר תמונות בטכניקות שמן, גואש וצבעי מים. הציגה בעיקר בתל אביב, אך עבודותיה הוצגו במספר מדינות באירופה ובאמריקה הדרומית.
חייה הפרטיים
בעלה היה יוזף הופמן.
תיכון הלבבות השבורים
תיכון הלבבות השבורים (באנגלית: Heartbreak High) הייתה סדרת טלוויזיה אוסטרלית, ששודרה בין 1994 ל-1999. הסדרה עסקה בתלמידי בית הספר התיכון הדמיוני הארטלי שבסידני ובסוגיות המעסיקות בני נוער.
הסדרה היוותה קרש קפיצה לכמה מהשחקנים שגילמו בה את בני הנוער, ובהם אלכס דימיטריאדס (עונה 1), אדה ניקודמו (עונות 1 ו-3 עד 5), קאלן מאלווי (עונות 5 עד 7), לארה קוקס (עונות 5 עד 7) ולוק ג'ייקובז (עונה 7). סיימון בייקר גילם מורה בעונה הרביעית.
דולפין נהרות בוליביאני
דולפין זה בעל לסתות עם יותר שיניים והוא מצוי בעיקר בנהרות ברחבי בוליביה, כמו מדיירה, בני, ממורה ונהרות נוספים. הם מצויים בחבורות במים ומנווטים ומוצאים את דרכם בעזרת איכון הד.
משנת 2012 הוא הוכרז כמין מוגן בבוליביה.
סמל מדינת אורנג' החופשית
סמל מדינת אורנג' החופשית (בהולנדית: Wapen van de Oranje-Vrijstaat) הוא סמלה הלאומי של מדינת אורנג' החופשית, אשר התקיימה בשטחי דרום אפריקה של ימינו במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19.
עיצוב
בלב סמל מדינת אורנג' החופשית עומד מגן לבן עם מסגרת שחורה. בשלושה קצותיו, התחתון, הימני העליון והשמאלי העליון, ממוקמים חצוצרות, אשר הושאלו באופן ישיר מייצוגם בדגל בית המלוכה של הולנד, בית אוראניה-נאסאו. בין החצוצרות, במרכז, משתרע עיגול לבן המכיל את עיקר תוכן הסמל. חציו העליון מבטא את עולם החי של המדינה. מימין האריה המקומי, משמאל שלשה כבשים המבויתת אותן הביא האדם הלבן, ובמרכז נישא לגובה עץ תפוזים. לעץ התפוזים משמעות מיוחדת בשל אזכור שמו בשם המדינה. בחציו התחתון של העיגול מופיעה עגלת משא, המייצגת את האפריקאנר הנודד, ה"טרקבור", התר את הארץ בחפשו אחר חירות ומקום להקים בו מולדת. בעיגול מוצגים שני כיתובי מוטו. בקצותיו כתוב בהולנדית "VRYHEID IMMIGRATIE", שפירושו "חירות ומסע"; ובמרכזו כתוב בהולנדית גם כן "GEDULD EN MOED", שפירושו "סבלנות ואומץ". ומעבר לכל זה, משני צדי המגן תומכים שני דגלי מדינת אורנג' החופשית, אחד במכל צד.
היסטוריה
בדומה לאופן עיצוב דגלה, גם ביחס לעיצוב סמלה של מדינת אורנג' החופשית, היה למלוכה ההולנדית השפעה משמעותית. לבקשת נשיא מדינת אורנג' החופשית הראשון, יוזיאס פיליפ הופמן, ובהסכמת מלך הולנד וילם השלישי (1849-1890), הסמל עוצב לבסוף על ידי "המועצה העליונה לענייני אצולה" (Hoge Raad van Adel) - גוף רשמי של ממשלת הולנד. בינואר 1856 הוא הובא לאישור מועצת העם, הפרלמנט של מדינת אורנג' החופשית. לאחר תקופה של דיון פנימי במדינה באשר לאופי הסמל שעוצב בהולנד, ועל אף התנגדות מסוימת, ב-28 בפברואר 1856, המועצה אישרה אותו לבסוף. באופן רשמי הסמל הפך לסמלה של המדינה רק כשנה לאחר מכן, ב-23 בפברואר 1857, והוא נשאר בתוקף עד ה-31 במאי 1902, אז מדינת אורנג' החופשית הובסה על ידי בריטניה במלחמת הבורים, וחדלה מלהתקיים.
לאחר ניצחון הבריטים על מדינת אורנג' החופשית, הם הקימו על חורבותיה את מושבת נהר האורנג', אשר התקיימה עד שנת 1910. הסמל שבחרו הבריטים למושבה נעדר כל ייצוג או שאיבת השראה מהסמל ההיסטורי של המקום - סמל מדינת אורנג' החופשית. בשנת 1910 אוחדו שטחי מדינת אורנג' החופשית עם שאר המושבות הבריטיות באזור, ועל בסיסן הוקם איחוד דרום אפריקה. סמל המדינה החדשה כלל ייצוג לא מבוטל לסמל מדינת אורנג' החופשית. מעל הסמל התנשא בגאון אריה, וברבע הימני התחתון של המגן עמדה עגלה, הדומה לעגלת האפריקאנר הנודד מסמל המדינה. בנוסף ברבע השמאלי התחתון הופיע עץ תפוזים. לאחר נפילת האפרטהייד והקמת דרום אפריקה החדשה, סמל פרובינציית המדינה החופשית, המשתרעת כיום בשטח עליו הייתה פעם מדינת אורנג' החופשית, לא כלל שום אזכור ממשי לסמל מדינת אורנג' החופשית ההיסטורית.
אלכסנדר שולגין
אלכסנדר "סשה" תאודור שולגין (Alexander "Sasha" Theodore Shulgin; 17 ביוני 1925 – 2 ביוני 2014) היה פרמקולוג, פסיכופרמקולוג וכימאי אמריקאי שנודע בפיתוחם של חומרים הלוצינוגנים וממריצים-מעוררים, שרבים מהם שימשו או משמשים כסמים פסיכואקטיביים או פסיכדליים. שולגין התפרסם במיוחד אחרי שגילה שיטת סינתזה חדשה וקלה של הסם MDMA, הידוע בכינוי אקסטזי. החל משנות ה-70 המאוחרות ושנות ה-80 המוקדמות נפוץ השימוש בחומר זה כסם מסיבות ובניסיונות טיפול בדיכאון, חרדה ובעיקר בהפרעת דחק פוסט טראומטית. בשנת 1974 פיתח לראשונה את הסם 2C-B.
בשנים שלאחר מכן שולגין גילה, סינתז וחקר את השפעותיהן הביולוגיות של יותר מ-230 תרכובות פסיכואקטיביות. בשנת 1991 ו-1997 חיברו הוא ואשתו אן שולגין את הספרים PiHKAL ו-TiHKAL בנושא סמים פסיכואקטיביים.
שולגין גילה פנתילאמינים רבים, ביניהם משפחת החומרים *2C (למשל 2C-B) ומשפחת החומרים DOx (למשל DOM או STP), סוג של נגזרות אמפטמיניות בעלות תכונות פסיכדליות. בנוסף שולגין ביצע מחקרים חשובים על תרכובות מבוססות טריפטמין.
שולגין נולד ב-1925 בבקרלי, קליפורניה, כבנם של תאודור סטיבנס שולגין (1978-1893), יליד צ'ליאבינסק, רוסיה ולהנרייטה ד. לבית אטן (1960-1894), ילידת אילינוי שני ההורים לימדו כמורים במחוז אלמידה. מגיל 16 התחיל ללמוד עם מלגה כימיה אורגנית באוניברסיטת הרווארד ב-1943 בימי מלחמת העולם השנייה עזב את לימודיו כדי להתגייס לחיל הים של ארצות הברית. בעת שירותו על משחתת אחות הגישה לו לבלוע כוס מיץ תפוזים עם אבקה בתחתית לפני ניתוח זיהום באצבע. הוא שתה את המיץ ונרדם מהר. כשהתעורר אחרי הניתוח למד שהאבקה שבלע הייתה רק סוכר שלא נמס. חווייה זו לימדה אותו להכיר את כוחם של הסוגסטיה והאפקט אינבו" על נפש האדם. בתום השירות הצבאי חזר שולגין לברקלי וב-1954 סיים דוקטורט בביוכימיה באוניברסיטה.בשלהי שנות ה-1950 סיים פוסט-דוקטורט בתחומי הפסיכיאטריה והפרמקולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו. אחרי שעבד זמן קצר כמנהל מחקר במעבדות Bio-Rad קיבל משרה כחוקר בכיר בחברת דאו כימיקלים. אחד מהישגיו הראשונים שם היה המצאת חומר הדברה ראשון שהיה מתכלה:ה"מקסקרבט". (mexacarbate)
חייו הפרטיים
שולגין היה נשוי פעמיים: לנינה לבית גורדון עד יום מותה, ואחר כך לאן לבית גוטליב. רוב חייו המאוחרים בילה בחוותו בלפאייט, קליפורניה. ב- 8 באפריל 2008 בגיל 82 עבר ניתוח להחלפת מסתם אאורטי בלב. ב-16 בנובמבר 2010 לקה באירוע מוחי ממנו החלים במידה רבה. באותה שנה ניתוח השתלת עור הציל את רגלו השמאלית שהייתה מועמדת לכריתה טיפולית. באותה תקופה התחיל לסבול מסימנים ראשונים של קיהיון בעיקר ירידה ניכרת בזיכרון לטווח קצר. עם התקדמות הקיהיון אשתו נאלצה למכור חלק מנכסיהם על מנת לממן את הטיפול בו. שולגין נפטר ב-2 ביוני 2014 בביתו בלפאייט, קליפורניה מסרטן הכבד.
המחשמלים
המחשמלים הוא סרט קולנוע קומי ישראלי שביים בועז ארמוני, ויצא לאקרנים ב-7 בנובמבר 2019.
רקע
את הסרט הפיקו חברת "נתן אנטרטיינמנט", בבעלות איש העסקים צביקה נתן וחברת "גרין פרודקשנס" בתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב. התסריט מבוסס בחלקו על חייו של צביקה נתן שבצעירותו היה זמר ונגן גיטרה בלהקות שונות והמשחק בסרט בתפקיד הראשי. הסרט השתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה ובפסטיבל הסרטים היהודיים במיאמי וזכה בפרס אופיר לעיצוב פסקול לשנת 2020.
עלילה
"המחשמלים" הייתה להקה כושלת עם שאיפות להיות להקת רוק ישראלית חשובה. בשנת 1984 הופיעה הלהקה - בפעם הראשונה והאחרונה בטלוויזיה, בתוכנית "עד פופ". יותר מ-30 שנה אחרי, אבי יפה (אורי הוכמן), ניסים ברזני (יגאל עדיקא), ורוני כץ (שרון אלכסנדר) חברי הלהקה, עוסקים במקצועות אחרים וממשיכים לשיר במקומות נידחים. אבי עובד כאינסטלטור, ניסים עובד בחנות החשמל של אביה של אשתו, ורוני מלמד מוזיקה. מיקי תבל (צביקה נתן) סולן הלהקה שנפרד מאשתו ומתגורר ברכב ואן בחנייה שמתחת לדירתם, ממשיך לחלום בגדול ולתחזק את השאיפה להצליח עם הלהקה.
להקת "מיקי תבל והמחשמלים", מופיעה מדי פעם בפני ועדי עובדים, בבתי אבות ובתי מלון שונים. "מלון הגושרים" הוא אחד המקומות בהם מופיעה הלהקה עד שבאחת מההופעות בבריכה, מבקש אחד הנופשים לבצע את השיר "אלי החתול"- שיר שהוקלט על ידי הלהקה בעבר הרחוק באחת מההופעות שלהם בפני ילדים והפך ללהיט היסטרי. מיקי - שמתנער מהשיר ומההופעות שעשה בפני ילדים, מסרב לבצע את השיר. הסירוב מעורר מהומה שבעקבותיה מבטל מנהל המלון את ההתקשרות עם הלהקה, ובמקומם מזמין את "דודו הגדול" (טל פרידמן) שבעברו היה חבר בלהקה אך סולק ממנה, ובכך הפך לאויבם המושבע.
מיקי מגיע לוויקטור האמרגן (אלי יצפאן) של הלהקה לבקש הלוואה ונוספת וזה מספר למיקי שקיבל הצעה להופעה של הלהקה בארצות הברית. מיקי נלהב מן ההצעה ומצליח לקבל את הסכמת חבריו לנסות. בעצת ויקטור מצטרפת ל"מחשמלים" זמרת צעירה בשם אנה לב. אנה - זמרת לא מוכרת היושבת בכיסא גלגלים, מביאה ללהקה רוח חדשה ואהדה גדולה יותר מצד הקהל בהופעות.
הלהקה עוברת אודישן מצולם ומוזמנת להופעה בארצות הברית. בדרך להופעה בנמל התעופה בארצות הברית, עוברים מיקי ואנה את הבידוק, אבל אבי, ניסים ורוני מסורבים מלהיכנס למדינה, בגלל חשד של שלטונות ההגירה שהגיעו לעבוד, וזאת ללא אשרת כניסה מתאימה. מיקי ואנה מחליטים להשאירם מאחור ולהופיע בלעדיהם. כהשניים מגיעים למקום ההופעה מתברר להם שמדובר בהופעה קטנה בפני קהל של קשישים יהודים.
ההופעה בארצות הברית הופכת להיות ההופעה שבזכותה אנה פורצת ומצליחה ואילו מיקי חוזר לישראל עם חלום שבור, לב שבור ונפש שבורה. הוא עובר עם הרכב ואן שלו לחניון של קניון איילון ומתחיל לעבוד במשאית אוכל. היחידים איתם שומר מיקי על קשר הם בתו חן ובן זוגה יותם (אלישע בנאי).
פגישה מקרית שלו עם דודו הגדול, גורמת למיקי להחליט לשנות כיוון ולקראת סיום הסרט, במהלך החתונה של בתו של ניסים, עולה מיקי לבמה ומזמין את חבריו ללהקה לבצע איתו את השיר "אלי החתול". ההנאה של הקהל למשמע השיר פותחת בפני הלהקה את הדרך להופעות בפני ילדים ומיקי מבין שגם זו דרך להגשים חלום וליהנות מהחיים.
הסרט מלווה על ידי דובר (אלי דנקר).
בעקבות הצלחת הסרט
במהלך העבודה על הסרט, הופק הקליפ ”יומולדת לאלי החתול” שכחלק מהקמפיין השיווק סביב הסרט הגיע למעל 25 מיליון צפיות ביוטיוב. הצלחה זו הובילה להצעות שונות לכתיבת סדרה לילדים, המתבססת על הלהיט.
השיר ”יומולדת לאלי החתול” בגרסתו בסדרת הילדים הגיע למעל מיליון צפיות.
המלחמה האחרונה של הרפובליקה הרומית
המלחמה האחרונה של הרפובליקה הרומית, שהתקיימה בין השנים 32–30 לפנה"ס, הייתה המלחמה הפנימית האחרונה שניהלה הרפובליקה הרומית. המלחמה התנהלה בין אוקטוויאנוס ובין מרקוס אנטוניוס, שני הצדדים האחרונים ששרדו מההטריאומווירט השני, למרות שתעמולת המלחמה של אוקטוויאנוס הציגה זאת כמלחמה בין הרפובליקה הרומית ומצרים התלמיית. המלחמה נגמרה בניצחון אוקטוויאנוס, כשאחת מתוצאותיה הייתה הפיכת הרפובליקה לאימפריה הרומית.
רקע
הסכם ברונדיסיום, אשר נחתם בשנת 40 לפנה"ס, פיצל את הרפובליקה הרומית בין אנטוניוס, אוקטוויאנוס ולפידוס. אוקטוויאנוס קיבל שליטה באיטליה ובפרובינקיות המערביות, אנטוניוס בפרובינקיות המזרחיות, ולפידוס באפריקה. בסיציליה בינתיים שלט סקסטוס פומפיוס, אשר שליטתו באי היוותה צלע רביעית במאבק הכוחות של הטריומויראט השני. בסוף 39 לפנה"ס ביטל אוקטוויאנוס את בריתו עם סקסטוס, על ידי גירושין מאשתו הראשונה סקריבוניה, אחותו של סקסטוס. אוקטוויאנוס חיפש חזית מאוחדת כנגד סקסטוס ושלח לשני הצדדים האחרים של הטריומוויראט בקשה לעזרה כנגד סקסטוס. לפידוס התעלם מפנייתו, ואנטוניוס התנער מבקשתו בטענה שאוקטוויאנוס לא הגיע לפגישתם בזמן. אוקטוויאנוס יצא לשתי מערכות מלחמה כנגד סקסטוס. לאחר שהפסיד בראשונה, מינה את אגריפה למפקד הצי, על מנת שיבנה צי שיוכל לסקסטוס. כחלק מההכנות, ארגן אוקטוויאנוס החלפת כוחות עם אנטוניוס, בהבטיחו לאנטוניוס 20,000 חיילים למסע שתכנן אנטוניוס לפרתיה, בתמורה לשתי שייטות של 60 ספינות כל אחת. בתיווכה של אוקטביה, הוסיף אנטוניוס 10 ספינות, והעביר לאוקטוויאנוס 130 ספינות בסך הכול. אוקטוויאנוס לעומת זאת, לא עמד במילתו ולא העביר לאנטוניוס את החיילים שהבטיח.
דיכוי המרד הסיציליאני
אגריפה פיתח לא רק צי חדש במקום זה שנהרס בסערה, אלא גם כלים חדשים ללוחמה ימית, כגון ההרפקס, אשר אפשרו לצי של אוקטוויאנוס להביס את זה של סקסטוס בניצחון ימי מוחץ - בקרב נאולוכוס טיבע אגריפה 28 מספינותיו של סקסטוס ותפס 135. סקסטוס, אשר הצליח להימלט עם 17 מספינותיו, חדל להוות איום על איטליה, מה שאיפשר לאוקטוויאנוס לספח את סיציליה לתחום שלטונו. בסיומה של המערכה הקרקעית, שכנע אוקטוויאנוס את לגיונותיו של לפידוס שהגיעו מאפריקה במהלך המערכה לעבור לצידו, ועקב כך נישל את לפידוס מכוחו ובעצם הסיר אותו ממשולש הכוחות הפוליטי של הטריומוויראט. במכה אחת ביטל אוקטוויאנוס את שני הגורמים שהתחרו עמו על השפעה במערב, והיה מוכן לפנות כנגד אנטוניוס שבמזרח, כשהמערב מלוכד מאחוריו.
מסע המלחמה לפרתיה
באותה מסגרת זמן, מרקוס אנטוניוס פתח במערכה כנגד הפרתים על מנת להוכיח את יכולתו כגנרל ועל מנת לכפר של כישלונו של קראסוס ב-53 לפנה"ס. במערכה זו השתתפו מיטב הלגיונות שהתאמנו איתו ועם יוליוס קיסר. עם זאת, אהדתו של אנטוניוס לחיל הרגלים ותכנון כושל של המערכה, למול טקטיקת פגע-וברח של הפרתים, גרמו בסופו של דבר לנסיגת הרומאים תוך לחימה בלתי פוסקת משטחי האימפריה הפרתית. אנטוניוס הציג את הדברים באור חיובי ברומא, על מנת לשמור על יוקרתו. אוקטוויאנוס שמח לשמר תדמית זו, מכיוון שחשש שהזעם הציבורי בהיוודע התבוסה יכריח אותו לשלוח לאנטוניוס את אותם 20,000 חיילים שהבטיח למסע נקמה.
פירוק הטריומוויראט השני
בשנת 35 הגיעה אוקטביה לאתונה עם תגבורת של 2,000 חיילים לבעלה, אנטוניוס. אנטוניוס השאיר לה שם הודעה לשלוח את החיילים מזרחה, אך שהיא עצמה תחזור לרומא. בשומעו זאת, אוקטוויאנוס זעם על כך, והשתמש ביחסו של אנטוניוס לאשתו אוקטביה לטובת התעמולה שכנגד אנטוניוס.
בשנת 34 סיפח אנטוניוס את ארמניה, וביצע את תהלוכת הניצחון שלו באלכסנדריה. בסוף תהלוכת הניצחון התבצע טקס "מתנות אלכסנדריה", אשר אוקטוויאנוס השתמש בו כדי להתנגח אנטוניוס. בשלב זה היה ברור לשני הצדדים כי המצב אינו יכול להימשך כמו שהוא, ושהמלחמה הפכה בלתי-נמנעת.
תעמולת מלחמה
אוקטוויאנוס ניצל את הידיעה על הטקס, ואת יחסו של אנטוניוס לאשתו אוקטביה, על מנת לצייר את הסכסוך כסכסוך רומי-מצרי, כמערב נגד המזרח. קלאופטרה צוירה כמפתה המזרחית, אשר מרחיקה את אנטוניוס מאשתו הרומית, ומשפיעה עליו לטובתה של מצרים. הזיכרון של מלחמות האזרחים היה טרי אצל הרומאים, ועל כן היה צריך אוקטוויאנוס לתאר את הסכסוך כאחד נגד גורם זר, ולא כסכסוך פנימי-רומאי.
מערכת אקטיום
בחורף 32 החל אנטוניוס לרכז כוחות באפסוס. בתחילת 31 הגיע עם צבאו לאקטיום, שם פגש את הצבא והצי של אוקטוויאנוס. לאחר ששני הצדדים סירבו ליזום את המהלך הראשון בקרב יבשתי מסובך, או בקרב ימי שבו הראשון שיתקדם לעבר האויב מאבד את יתרונו, חנו השניים עם צבאותיהם משני צידי המפרץ האמפרקי לחורף. ב-2 בספטמבר 31, לאחר שראה כי לא יוכל להישאר באקטיום, החליט אנטוניוס לצאת לקרב. בין אם כדי לנצח, ובין אם כדי לברוח, ניתן רק לשער. קופת המלחמה שהביאה עמה קלאופטרה הוצבה על השייטת המצרית, אשר לא השתתפה בקרב.
בקרב עצמו זכה הצי של אוקטוויאנוס, בפיקודו של אגריפה, לניצחון זריז. בשלב מוקדם פקדה קלאופטרה על השייטת המצרית להרים מפרשים ולברוח מהקרב, ומשראה זאת אנטוניוס עזב את האגף הצפוני של הצי שלו, והצטרף לשייטת המצרית בבריחתה. אקטוויאנוס ניסה להשתמש בבריחת אנטוניוס וקליאפטרה על מנת לשכנע את שאר הצי של אנטוניוס לסיים את הלחימה, שכן מפקדם ברח. אך הצי של אנטוניס המשיך להילחם, והקרב נמשך אל הלילה. בסופו, ניצח אוקטוויאנוס ניצחון ברור, אך קופת המלחמה ברחה עם אנטוניוס, מה שהיה מאפשר לאנטוניוס בניית צי חדש, והקמת צבא חדש להמשך המלחמה, אילו השכיל להשתמש בו.
לאחר קרב אקטיום וסיום המלחמה
לגיונותיו של אנטוניוס שנשארו ביבשה, לאחר שנודע להם על בריחתו של מנהיגם, לא בזבזו זמן ופתחו במשא ומתן עם אוקטוויאנוס, ובסופו הצטרפו אליו. גם הכוחות שהוצבו על ידי אנטוניוס בלוב עברו צד, לאחר שנודע להם על כישלון המערכה. יוון גם כן עברה לצדו של אוקטוויאנוס לאחר ששמעה על הקרב, ואוקטוויאנוס אישר מחדש את המינויים הפוליטיים שביצע אנטוניוס שם.
אוקטוויאנוס אמנם ניצח בקרב, אך בעיותיו הכספיות עמדו לערער את כל שהשיג. עקב הלחץ ברומא שיצר הצבא המנופח שירש, נאלץ לחזור לרומא במקום להמשיך במערכה על מנת להרגיע את הרוחות. אוקטוויאנוס הבטיח כספים, בהשתמשו באוצר התלמי ששימש כקופת המלחמה של אנטוניוס כערבון. ניצחון סופי על אנטוניוס היה עתה הכרח, על מנת לשמר את כל שהשיג.
אוקטוויאנוס התקדם לעבר אלכסנדריה ואנטוניוס התקשה להדוף אותו. ב-1 באוגוסט 31 לפנה"ס תכנן אנטוניוס לצאת לקרב אחרון כנגד אוקטוויאנוס, שכבר היה בשערי אלכסנדריה, אולם הצי שנותר לו ערק לשורותיו של אוקטוויאנוס, ובמהרה ערקו גם פרשיו. משראה אנטוניוס שהקרב אבוד, ניסה להתאבד, אך הצליח רק לפצוע את עצמו פצעי מוות. הוא הובא לידי קלאופטרה, ומת בזרועותיה. קלאופטרה עצמה התאבדה זמן מה לאחר מכן, לאחר שנודע לה כי תובא לרומא כשלל מלחמה. אוקטוויאנוס הצליח לשים את ידו על האוצר התלמי, והביא לסופה של השושלת התלמית במצרים. עם מותו של אנטוניוס נשאר אוקטוויאנוס האדם החזק ביותר ברפובליקה הרומית, אותה הפך לקיסרות הרומית ארבע שנים מאוחר יותר.
קרב הר תבור
קרב הר תבור (תשרי ג'תתכ"ז - תשרי ג'תתכ"ז) היה קרב קטן שנערך ליד הר תבור בגליל התחתון בתחילת המרד הגדול, בין כוחות של הצבא הרומאי בפיקודו של פלאקידוס למורדים יהודים מהגליל. תוצאת הקרב הייתה ניצחון רומאי מוחלט, והקניית השליטה על הר תבור לידי הרומאים.
רקע
לפני בוא צבאו של אספסיאנוס לארץ ישראל, כחלק מהכנותיו לקראת בואו של הצבא הרומאי, ביצר יוסף בן מתתיהו גם את הר תבור. הוא הקיף את פסגת ההר בחומה שהקים במהירות, תוך ארבעים יום, ומילא בה מאגרי מים שהביא מתחתית ההר.
לאחר מפלות היהודים ביודפת ובטריכאי, נכנעו כל יישובי הגליל לאספסיאנוס, ורק שלושה נותרו בהתנגדותם: גמלא, גוש חלב, והר תבור. אספסיאנוס יצא בתחילה לכבוש את גמלא, אולם לאחר שנכשלה התקפתו הראשונה על העיר, פתח במצור ממשוך עליה, ובו בזמן, שלח כוח של 600 פרשים תחת פיקודו של פלאקידוס, על מנת לכבוש את הר תבור.
הקרב
לאחר שפלאקידוס גרר את היהודים למישור ליד ההר, פתחו אלו בהתקפה עליו. פלאקידוס העמיד פני בורח, אולם לאחר שהרחיק את היהודים מרחק רב מההר, פנה והתקיף אותם עם פרשיו. הוא הרג רבים מהיהודים, וחסם בפני הנותרים את הדרך חזרה להר. חלק מהלוחמים, נטשו את ההגנה על ההר, וברחו לירושלים.
משנותרו תושבי הר תבור ללא לוחמים ועם מאגר מים מצומצם, נכנעו לפלאקידוס ונתנו לו את השליטה על הר תבור.
לאחר הקרב
לאחר הניצחון בהר תבור, המשיך המצור על גמלא שבסיומו נכבשה העיר.
קישורים חיצוניים
מלחמת היהודים, בתרגום יעקב נפתלי שמחוני באתר דעת
רות בוטון
רות בוטון שמואלי היא ספורטאית פאראלימפית ישראלית לשעבר.
בוטון שמואלי הייתה פעילה במסגרת מרכז הספורט לנכים של איל"ן ברמת גן והשתתפה במשחקי סטוק מנדוויל.
באולימפיאדת הנכים תל אביב (1968) הייתה שותפה לזכייה במדליית זהב עם נבחרת ישראל בכדורסל בכיסאות גלגלים. בנוסף היא התחרתה באתלטיקה בדרגת נכות D, בתחרות זריקת דיסקוס זכתה במדליית ארד עם תוצאה של 14.9 מטר, ובענפים אחרים התחרתה בתחרויות הוקדמות ולא העפילה לגמר: במירוץ עגלות למרחק 60 מטר סיימה עם תוצאה של 19.1 שניות, בתחרות הדיפת כדור ברזל סיימה עם תוצאה של 4.40 מטר, בתחרות הטלת כידון סיימה עם תוצאה של 7.51 מטר ובחרות זריקת אלה סיימה עם תוצאה של 13.85 מטר.
בוטון שמואלי פעילה בקבוצת הריקוד גלגלדאנס.
סוגי ערים לפי אזורים גאוגרפיים
מאפייני הערים בעולם המשתנים לפי מיקום גאוגרפי ומאפיינים היסטוריים ואתניים.
דולפין נהרות ארגואיי
דולפין נהרות ארגואיי (שם מדעי: Inia araguaiaensis) הוא מין ממשפחת האיניים שבתת סדרת לווייתני שיניים. מין זה דומה מאוד לדולפין האמזונאס ובהרבה מיונים משייכים אותו למין זה, אך לאחרונה הוא הופרד ממנו.
דולפין זה מצוי ברחבי הנהרות של ארגואייה וטוקנטינס שבברזיל. הוא נבדל מדולפין האמזונאס במספר השיניים המרובות שלו וכן במבנה הגולגולת. הוא הופרד אף מהמין החדש דולפין נהרות בוליביאני שיש לו יותר שיניים גם ממנו. דולפין זה מצוי גם ברחבי יערות גשם מוצפים ברחבי ברזיל.
דולפין זה יכול להגיע לאורך 2.6 מ' וצבעו העיקרי ורדרד. הוא מנווט את דרכו במים בחיפוש אחרי דגים באמצעות איכון הד.
האישה המסתורית
הסדרה הופקה על ידי Canal 9 הארגנטינאי וכללה 120 פרקים. במוקד הסדרה עומדת פרשת אהבתם של מרסלו ריצ'רדי (חורחה מרטינס) העשיר וג'ינה פלקוני (לואיסה קוליוק) הכפרית. ריצ'רדי מעדיף להינשא לאלסה פראדי בת מעמדו על פני פלקוני אהובתו, לא לפני שפלקוני נושאת ברחמה את בתו של ריצ'רדי.
פלקוני, ביאושה, מצטרפת למנזר ומעבירה לריצ'רדי את פיאמה, פרי אהבתם. מרצ'לו סבור שפלקוני מתה בכרעה ללדת, ומגדל את בתו כיתומה מאם. בהיותה בת 20 פוגשת פיאמה את אמה לראשונה.
ג'ורג' ארליס
ג'ורג' ארליס (באנגלית: George Arliss; 10 באפריל 1868 - 5 בפברואר 1946) היה שחקן קולנוע אנגלי זוכה פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 1930 על תפקידו בתור המדינאי הבריטי בנג'מין דיזראלי בסרט "ד'יזראלי".
ביוגרפיה
ארליס החל את דרכו כשחקן בתעשיית הסרטים השקטים האמריקאים בשנות ה-20 של המאה ה-20. תפקידו הבולט בקריירה היה המדינאי היהודי בריטי הנודע בנג'מין דיזראלי, ארליס גילם את דמותו פעמיים: בסרט שקט משנת 1921 ובשנת 1929 בסרט הקולנוע המדובר "ד'יזראלי". בעבור משחקו זכה ארליס בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר והיה לשחקן הבריטי הראשון שזוכה בפרס האוסקר. ארליס היה מועמד לפרס באותו הטקס גם על תפקידו בתור הרג'א בסרט ההרפתקאות "האלילה הירוקה".
ארליס הופיע לצידה של הכוכבת בטי דייוויס בתחילת דרכה בסרטים "האיש ששיחק את אלוהים" ו"האיש העובד". הוא גילם דמויות היסטוריות כמו הבנקאי היהודי נתן מאיר רוטשילד בדרמה "בית רוטשילד", המדינאי אלכסנדר המילטון בסרט המבוסס על חייו והקרדינל רישלייה.
הלל הרשושנים
הלל הַרשוֹשָנים (רוזנברג) (30 ביולי 1896, כ' באב תרנ"ו - 10 במרץ 1993, י"ח באדר תשנ"ג) היה בלשן ותשבצאי ישראלי.
קורות חיים
הלל הרשושנים נולד בשם הלל רוזנברג, בן לפינחס וציפורה רוזנברג ב-1897 בבוקובינה (באותה עת חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, ומאוחר יותר חלק מרומניה) בעיר ויז'ניץ, מושב חסידות ויז'ניץ. נצר לרבי ישראל מרוז'ין ולרבי פינחס מקוריץ. אביו היה שו"ב אצל האדמו"ר מוויז'ניץ.
אמו נפטרה בצעירותו, והוא עבר לסבו אלכסנדר-זוסיא בעיירה קוסוב. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר עם משפחתו לצ'כיה, ולאחר המלחמה חזר לבוקובינה. למד בסמינר למורים בלבוב. היה מורה לספרות ולמקצועות היהדות וניהל שני בתי ספר לעברית. בשנת 1922, בכנס של חובבי השפה העברית, הקים בבוקובינה את "גדוד מגיני השפה", שנאבק בקנאות למען השפה העברית והפצתה בקרב היהודים. ארגון מקביל, "גדוד מגיני השפה", הוקם בארץ ישראל רק שנה מאוחר יותר. בשנת 1924 הוסמך על ידי הקהילה היהודית ומשרד החינוך הרומני להורות יהדות ועברית בבתי הספר היהודיים ברומניה. בשנת 1925 עברת את שם משפחתו להרשושנים.
באפריל 1933 יצא מרומניה אל ארץ ישראל כעיתונאי היוצא לסקר את המכביה השנייה ונשאר בארץ ישראל. בתחילת 1935 פנה, בשם "גדוד מגיני השפה", להנהלות בתי הקולנוע בירושלים בהצעה לנקד את המילים העבריות המופיעות בסרטים. עוד ברומניה נמנה עם חסידי זאב ז'בוטינסקי, ובארץ עבד כמגיה בעיתון "העם" שהופיע מטעם התנועה הרוויזיוניסטית, ולאחר מכן בממשיכו, "הירדן" (בעריכת בנציון נתניהו), שבו פרסם ב-1935 תשבץ ראשון. בסוף 1935 נמנה עם מקימיו של ועד לציון 13 שנה לפטירתו של אליעזר בן-יהודה. הרשושנים המשיך לעיתונים נוספים של התנועה הרוויזיוניסטית, "המשקיף" ו"חרות", ואחר כך עבד בעיתון "הבוקר" והצטרף כמגיה ל"ידיעות אחרונות" מיום הקמתו. בנוסף לעבודתו בעיתונים, הקים בתל אביב, ברחוב בלפור 29, בית ספר פרטי לעברית, "בית הלל".
ב-1938 נישא לתלמידתו לעברית, הינדה שטרום, שעברתה את שמה הפרטי לעפרה. לזוג נולדו שני בנים.
בשנות ה-40 וה-50 של המאה העשרים היה נציג העיתונות ב"ועד הלשון העברית". ערך, הגיה וסגנן ספרים רבים. הרשושנים הוא מחדשן של מילים עבריות רבות (תחדישים, מילה שאף היא מחידושיו). לשם פרסום תחדישיו והטמעתם חיבר ופרסם ב"ידיעות אחרונות" יותר מ-5,000 תשבצים.
לא כל תחדישיו של הרשושנים התקבלו, אך רבים מהם הפכו לחלק אינטגרלי של השפה ודוברי העברית משתמשים בהם, לרוב מבלי לדעת מי המציאם. בין התחדישים של הרשושנים נמנות המילים: תקרית, יבואן, יצואן, אכיל, חדיר, הפיך, זמין, להטוטן, צנחן, מלחין, תקרובת, תמליל, מחירון ועוד.
הלל הרשושנים נפטר בשנת 1993, בגיל 96, ונקבר בבית העלמין בחולון.
שני בניו, יוסי הרשושנים (1939–2010) ושילֹה הרשושנים (יליד 1943), פעלו גם הם בתחום: יוסי פרסם במשך 40 שנה (עד מותו) ב"ידיעות אחרונות" את חידת אותיות ומספרים; ושילה הרשושנים המשיך, לאחר מות אביו, לפרסם תשבצים במדור שלו ב"ידיעות אחרונות". בנו של שילה,, נהרג בלבנון בשנת 1994.
מאיר יוסט
הרב מאיר יוסט (ה'תרס"ח, 1908 – ה'תש"ע, 9 באפריל 2010) היה הרב הראשי של הולנד במשך 45 שנה.
ביוגרפיה
נולד בעיירה ויז'ניץ (אז בהונגריה) לניסן יוסט שהיה מלחין חסידי ומשב"ק של רבי ישראל הגר מוויז'ניץ. בנערותו למד כמה שנים אצל הרב פנחס הורביץ ולאחר כמה שנים עבר לגרמניה ולמד אצל הרב יוסף ברויאר. עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה חזר לבית הוריו בגרוסוורדיין (לשם נמלטו במלחמת העולם הראשונה מהעיירה ויז'ניץ) והחל בפעילות ציבורית, הוא התמנה ליו"ר סניף אגודת ישראל בעיר והיה פעיל מאוד בארגון. במלחמת העולם השנייה הסתתר עם משפחתו בבודפשט ובעזרת ידידים שרד את המלחמה, לאחר המלחמה עבר לשווייץ ומונה לר"מ בישיבת מונטריי.
בשנת תשכ"ג (1963) הוזמן לכהן כרב ראשי להולנד, הוא עבר לאמסטרדם ושם התגורר כמעט חמישים שנה עד לפטירתו, היה מן החברים הבכירים בארגון מרכז רבני אירופה. חיבר את הספר אמרי מאיר על התורה.
נפטר באמסטרדם בגיל 102, ארונו הוטס לארץ והוא נטמן בהר הזיתים בירושלים.
טירידאטס הראשון, מלך ארמניה
טירידאטס הראשון או טרדאט הראשון (בארמנית: Տրդատ Ա - "טרדאט אראג'ין" ("דרתאד" בארמנית המערבית, בפרתית: 𐭕𐭉𐭓𐭉𐭃𐭕, ביוונית: Τιριδάτης A ', בלטינית: Tiridates I', המאה ה-1 לפנה"ס) היה מלך ממלכת ארמניה העתיקה. התאריכים של לידתו ומותו אינם ידועים. שלט בשנים 50-52 או אולי 56-59 ושוב בשנים 62-82 לספירה. טרידאטס היה בן לשושלת הארשקית הפרתית ומייסד הענף שלה ששלט בארמניה עד שנת 428. היה בנו הקטן של המלך הפרתי וונונס השני ואחיו של המלך וולוגאסס הראשון. בשנת 66 לספירה הוכתר ברומא כמלך ארמניה על ידי הקיסר הרומי נרו, במסגרת הניסיון להביא להסכמה בין שני הצדים היריבים - האימפריה הרומית והאימפריה הפרתית. נקבע שמלך ארמניה יהיה נסיך פארתי אך מצד שני, שמינויו יאושר על ידי הרומאים. למרות שארמניה הפכה ל"מדינה קליינטית" של רומא, בפועל הייתה לחלק מהאימפריה הפרתית. בנוסף להיותו מלך, היה טרדאט הראשון גם כהן דת זורואסטרי ובפמלייתו ברומא בשנת 66 השתתפו כמה אמגושים. לפי החוקר פראנץ קימון טרידאטס קידם את התפתחות פולחנו של מיתרה שהיה לדידו גרסה בהשפעה רומית של הזורואסטריזם. בימי שלטונו החל טרדאט להנהיג רפורמות במנגנון המנהלי של הממלכה הארמנית, ומגמה זו הומשכה על ידי יורשיו לשלטון. במסגרת זו אימצה הממלכה הארמנית מנהגים ונוהלים ממקור איראני.
השם
השם טרדאט הוא צורה מקוצרת של השם הפרתי טירידאט, כלומר "מתנת טיר". טיר היה האל הפרתי והארמני של הספרות, המדע והאמנות. דמותו של אל זה התבססה על האל טישטריה שבספר "אווסטה" וזוהתה והתמזגה בתקופה ההלניסטית עם האל היווני אפולו.
עלייתו
טרדאט היה בנם של מלך וונונס השני של הפרתים ושל פילגש יווניה והאח הקטן של מלכי הפרתים לעתיד וולוגאסס הראשון, פקורוס ואולי גם של אוסרואס הראשון. אין פרטים על שנות ילדותו ונעוריו. ידוע רק כי שהה שנים רבות בצפון מדי-אטרופטנה- במחיצת אביו שכיהן שם כמושל מטעם המלך הפרתי גוטארזס השני.
בשנת 51 פשט הפרומגיסטראט הרומי של קפדוקיה, יוליוס פאיליגנוס, לארמניה והחריב אותה. באותן שנים ארמניה נשלטה על ידי רדמיסטסוס מאיבריה. האחרון רצח את דודו וחמיו, המלך מיטרידאטס, ואת משפחתו, אחרי שהצליח למשוך לצידו באמצעות שוחד את חיל המצב הרומאי שהגן על המלך במבצר גרני (גורנאה) וגרם למיטרידאטס, להסגיר את עצמו לידיו. מבלי לקבל הוראות, פאיליגנוס הכיר ברדמיסטוס כמלך חדש של ארמניה. המושל הרומי בסיריה, אומידיוס קוואדרטוס שילח לארמניה לגיון בפיקודו של הלווידיוס פריסקוס כדי לתקן את הטעות אבל בסופו של דבר ויתר על המבצע על מנת להימנע ממלחמה עם הפרתים.
בשנת 52 המלך הפרתי וולוגאסס הראשון שלא ראה בעין יפה את ההפיכה בארמניה, החליט להתערב. הוא פלש לארמניה, כבש את הבירה ארתאשאט (ארטקסאטה) והמליך בה את אחיו הצעיר טירידאטס או טרדאט.. היה בכך הפרה של הסכם בין הקיסר אוגוסטוס לפרתים, לפיו היו קיסרי רומא זכאים למנות את מלכי ארמניה ולהכתירם. אך וולוגאסס טען כי כס המלכות הארמני שייך לאבותיו ושנתפס שלא בצדק על ידי טוען לכתר שרצח את המלך החוקי. בגלל מחסור ומגפה בימי החורף ובעקבות מהומות בארצו - מרד בנו ורדנס - נאלץ וולגאסס לסגת, מה שאיפשר לרדמיסטוס לשוב ולנקום במתנגדיו המקומיים. אולם אלו מרדו והדיחו אותו בשנית ובתחילת שנת 55 החזירו לשלטון את טירידאטס. רדמיסטוס נמלט יחד עם אשתו ההרה, זנוביה, בזמן הבריחה אפסו כוחותיה והיא ביקשה ממנו לדקור אותה למוות כי העדיפה למות מאשר ליפול בשבי. רדמיסטוס עשה כבקשתה והשליך אותה למי הנהר אראס. הסתבר כי זנוביה לא מתה. היא נמשתה מהנהר על ידי רועי צאן שהביאו אותה בפני המלך טרדאט. המלך קיבל אותה בכבוד בתור בת המשפחה המלכותית. רדמיסטוס הצליח להגיע לאיבריה, אך כעבור זמן קצר הוא נרצח שם.
המלחמה עם רומא והדחתו
טרדאט השליט בארמניה את הגמוניית הפרתים, מה שנגד את מדיניות הרומאים שהביעו את אי שביעות רצונם מהשפעתם הגוברת של הפרתים בשערי האימפריה. בשנת 58 שיגר הקיסר נרו לארמניה את הגנרל גנאיוס דומיטיוס קורבולו, בראש צבא גדול, על מנת להחזיר לשלטון מלך שהיה "קליינט" - בן חסות של רומא. את ארמניה הקטנה (ניקופוליס שבפונטוס וסאטאלה) העניקו הרומאים לאריסטובולוס מחלקיס, צאצא לבית החשמונאים ולהורדוס הגדול, בעוד סוהאימוס מאמסה (חומס) קיבל את ארמניה סופנה (עד שנת 60 או אולי עד הסכם ראנדאיה ב-63 כשהיא חזרה לארמניה). באביב 58 חדר קורבולו מקפדוקיה לארמניה הגדולה ובקיץ התקרב דרך טארון אל עיר הבירה ארטאשאט. בטארון כמה מהמפקדים הרומאים נהרגו במארב. בו זמנית נתקפה ארמניה מצפון על ידי פרסמאנס הראשון, מלך איבריה, ומדרום-מערב על ידי אנטיוכוס הרביעי, מלך קומגנה. בעזרת אחיו, שלח טירידאטס, יחידות זריזות במטרה להתיש את הרומאים באמצעות פשיטות מהירות. קורבולו הגיב באותו מטבע ושלח את בני המושקים לשדוד את אזורי הספר של ארמניה. טירידאטס נאלץ לנטוש את הבירה. העיר נכבשה על ידי קורבולו והוצתה באש. טיגרנוקרט הסגירה את עצמה ללא קרב. ברגע זה הסכימו רוב הארמנים להפסיק את ההתנגדות ולקבל את השליט שיוצע על ידי רומא.
החלפתו בטיגראנס השישי
נרו, הקיסר הרומי החדש, העניק את כתר ארמניה לנסיך ארמני שהתחנך ברומא, צאצא האחרון של מלכי קפדוקיה, הנכד של גלפירה, שהייתה בתם של ארכלאוס, מלך קפדוקיה ושל אלכסנדר מיהודה, בנו של הורדוס הגדול, מלך יהודה. הנסיך שנבחר, אימץ לעצמו את השם הארמני טיגראנס השישי, היות שדודו היה טיגראנס החמישי נרו זכה בתהילה עקב ניצחון ראשון זה וההמון הריע לו. כגמול, התמנה קורבולו למושל סוריה.. ליד טיגראנס השישי השאירו הרומאים אלף לגינורים ושלוש קוהורטות נספחות ושני אגפי פרשים, על מנת להגן על השלטון החדש. בני ברית שסייעו לקורבולו, כמן מלך פונטוס, פולמון הראשון, פאסמאן מאיבריה, אריסטובופולוס ואנטיוכוס, קיבלו כמתנה שטחי ספר מתוך ארמניה. המלך הפרתי וולוגאסס נזעם על כי זר תפס את כס המלכות הארמני אך היסס לפעול להחזרת אחיו לשלטון כל עוד היה עסוק בסכסוך עם המרד בהורקניה. בשנת 61 ניסה טיגראנס השישי לכבוש את צפון האזור אדיאבן שבאימפריה הפרתית. המלך מונבז השני של אדיאבנה, שהיה מבחינה פורמלית בן חסות של ארמניה, אך למעשה עצמאי, ביקש את עזרת הפרתים, וולגאסס, שראה בפלישה לאדיאבנה מעשה תוקפנות מצד רומא, יצא למלחמה כדי להחזיר את כתר ארמניה לטירידאטס. הוא גייס כוח צבאי ממושמע של קטפרקטרים ועוד לוחמים מאדיאבנה, ובפיקוד הספאחבוד מונסס שלח אותם לגרש את טיגראנס השישי מארמניה. אחרי שדיכא את המרד ההורקני, כינס וולגאסס את צבאו ופנה בעצמו לארמניה. בקבלתו את הידיעה, העביר קורבולו שני לגיונות בפיקודם של ורולנאנוס סוורוס ווטוס בולאנוס לארמניה כדי להושיט עזרה לטיגרנס. באותו זמן שלח קורבולו מסר לנרו וביקש תגבורת כדי שיוכל להגן על ארמניה ועל סוריה כאחד.
חזרתו לשלטון בפשרה עם רומא
הכוח הרומאי הובס על ידי וולוגאסס הראשון. קורבולו העמיד את שאר כוחותיו על גדות הפרת וחימש כוחות בלתי סדירים באזורים הסמוכים. מכיוון שהאזור היה דל במקורות מים הוא הקים ביצורים על המעיינות ומילא את הנחלות בחול. מונסס עלה על טיגרנקרט אך לא הצליח לשבור את הגנות העיר, כשצבאו לא היה מצויד דיו בשביל מצור ארוך. קורבולו ניסה אז את מזלו ושלח קנטוריון בשם קספריוס למחנה של וולוגאסס בנציבין, 60 ק"מ מטיגרנקרט כדי לבקש את הפסקת המצור. נוכח סופת ארבה וחוסר מזון לסוסיו, הסכים וולגאסס לבקשה אך ביקש את ארמניה כערבות לשלום יציב. ביתר דיוק הוא דרש שהכוחות הרומאים והפרתים ייסוגו, שטיגרנוס השישי יודח ויוחלף במלך הקודם, אחיו, טירידאטס. רומא דחתה את ההצעה ושלחה את מושל קפדוקיה, לוקיוס קאיסניוס פאיטוס Lucius Caesennius Paetus), במטרה שישתלט על ארמניה ולהעמיד אותה תחת שלטון רומאי ישיר.. פאיטוס התגלה כמפקד כושל והובס תבוסה משפילה בזמן שחנה עם צבאו בראנדיה בחורף של שנת 62, תוך אובדן לגיונותיו - הלגיון השנים עשר פולמינטה שבפיקוד קלביסיוס סבינוס ו IV סקיתיקה בפיקוד פוניסולנוס וטוניאנוס.
הביקור ברומא - 66 לספירה
לפני יציאתו לרומא, ביקר טירידאטס אצל אמו ושני אחיו במדי אטרופטנה, ובפרתיה. במהלך מסעו הארוך לעיר הנצחית, התלווה על ידי משפחתו ופמליה מרשימה, שכללה כמה מבני החסות ו-3000 פרשים. המסלול עבר דרך תראקיה, איליריה, החופים המזרחיים של הים האדריאטי ופיקנום בצפון-מזרח איטליה. המסע נמשך 9 חדשים כשטירידאטס רכב על סוסו, כשילדיו ומלכתו מצידו.. ליוו אותו בניהם של וולגסס, מונובזס ופאקורוס. יש לציין כי לא היה לנסוע בדרך הים בגלל איסורים הכרוכים במעמדו של טירידאטס כאגמוש.
ההיסטוריון דיו קאסיוס שחי בתחילת המאה השלישית ציין כי בהגיעו לרומא, טירידאטס הצטייר כגבר מרשים בצעירותו וביופיו, בייחוסו ובחכמתו. נרו קיבל את פניו בנאפוליס באוקטובר 63 ושלח לו מרכבה רשמית שתמש לו בסוף המסלול. איש לא הורשה להתקרב לקיסר חמוש, אך טירידאטס סירב למסור את נשקו. כפשרה הסכים לקשור את חרבו לנדנו. בפוטאוליס ארגן נרו משחקים וקרבות גלדיאטורים לכבוד האורח, שהצטיין בירי בחץ וקשת בשני תאויים. המופע, שהיה גרנדיוזי, נוהל על ידי פטרוביוס, אחד מעבדי הקיסר לשעבר. כדוגמה ליוקר ההפקה צוינה העובדה כי באחד הימים כל המששתפים במופע היו "אתיופים", גברים, נשים וילדים. היה גם בפעם הראשונה מופע של גלדיאטורים נשים.
שיא הטקסים התנהל ברומא. העיר קושטה בשפע דגלים, לפידים וזרי פרחים והוארה בלילה. ברחובות נראו המוני אנשים. ביום הגעתו של טירידאטס, נרו ירד לפורום לבוש בבגדי ניצחון ומוקף בנכבדים וחיילים, כולם במדים מהודרים ושריונות מבריקים. כשהתיישב נרו על כס המלכות, טרידאטס ופמלייתו התקדמו בין שתי שורות חיילים. בהגעתו לפני כס הקיסר השתחווה טירידאטס כשידיו על חזו. אחרי שנעשה שקט, הוא פנה לקיסר במילים: או, אדוני, אני צאצא של הארשקים ואחי המלכים וולגסס ופאקורוס, רואה את עצמי עבדך. באתי אליך, אלי, כדי לעבוד את שמך כפי שאני עובד את מיתרה. בידיך עתידי, כי אתה תהיה מזלי וגורלי". נרו השיב על כך:"כן, טוב עשית שבאת אלי בעצמך; כי במפגש כזה פנים מול פנים יכול אני להעביר חסדי עליך. כי מה שלא אביך ולא בחיך יכלו להוריש או להעניק אני אוכל. אני מכריז אותך מלך ארמניה, כדי שאתה ומשפחתך תבינו כי ילי את הכוח לקחת ממלכות, וגם להעניקן". ואז, לפי עדותו של סווטוניוס, עלה טירידאטס על מדרגות הבמה וכרע ברך, כך שנרו יניח את העטרת המלכותית על ראשו. אחר כך הרים אותו, חיבק אותו והושיבו על ידו, על כס נמוך יותר. בינתיים, ההמון הריע למלכים בעוד פרטור תרגם בפניו את דברי טירידאטס שקיבר ביוונית.. לפי פליניוס הזקן, סיפר טירידאטס לנרו על טקסי האמגושים (magicis cenis) וכעדות טקיטוס גם התעניין במנהגי הרומאים.
החגיגות נמשכו עוד ימים אחדים. אולם תיאטרון פומפיוס וריהוטו כוסו בזהב לרגל המעמד וכן אותם ימי חגיגות כונו "ימי הזהב". במשך היום רומה התקשטה בארגמן כדי להתגונן מפני החמה ונרו, לבוש בירוש וחובש כובע פרשים השתתף במרוץ מרכבות. בערב הקיסר שר וניגן בלירה, בליווי קיתר. טירידאטס נדהם ובאותו זמן נגעל מהאקסארווגנצה של הקיסר, כפי שהתוודה לקורבולו, שאותו העריץ.
ביקורו של טירידאטס ברומא נמשך 9 חדשים. בתקופה זו הוציא הקיסר על החגיגיות 200,000 ססטרטים. על מנת להנציח את האירועים, הסנאט של האימפריה העניק לנרו זר דפנה ואת התואר "אימפרטור". לא הייתה חגיגה דומה בהדרה ובהיקפה בכל תולדות רומא. בנוסף למחיר המופקע של החגיגות אוצר האימפריה לקח על עצמו את מימון מסעו ושהותו של טירידאטס. בנוסף העניק לו חמישים מיליון ססטרטים במתנה. גם בדרך הבייתה לא ויתר טירידאטס על צפייה במופעי התאבקות האגדה מספרת שבאחד מופעי הפנקרטיום ראה איך אחד המתאבקים המשיך להכות ביריבו גם אחרי שהלה נפל על גבו. אז הזדעק המלך:"זוהי תחרות בלתי הוגנת. אין זה הוגן שהאדם שנפל יקבל מכות".
מאוחר יותר, שלח נרו הזמנות חוזות גם למלך הפרתים, וולגאסס הראשון. וולגאסס שלח לו שליח עם המסר הבא:"בשבילך יותר קל לחצות את הים.אי לכך, אם תבוא לאסיה, נוכל לסדר פגישה בינינו".
השלום עם רומא
באותה תקופה שלט השלום באימפריה ונרו נעל מחדש את שערי המקדש של יאנוס, סימן לשלום עולמי. בשובו למולדת, לקח טירידאטס איתו מספר רב של אדריכלים ובעלי מלאכה כדי להשתתף בבנייה מחדש של בירת ארמניה, ארטאשאת, אותה כינה טרידאטס מחדש "נרוניה",לכבוד הקיסר. הוא ייפה גם את הבית המלכותי בגרני באמצעות קולונדות ואנדרטאות ומקדש חדש. בימי שלטונו צמח המסחר וארמניה התחזקה והבטיחה את עצמאותה בפועל כלפי רומא. רומא ראתה בארמניה בת ברית נאמנה, גם אחרי מותו של נרו ובימי שלטונו של וספסיאנוס במזרח.
המלחמה נגד האלאנים. מותו
בסוף שלטונו נאלץ טרדאט הראשון לעמוד מול איום חדש: בשנת 72 יצאו האלאנים - פרשים נוודים המקורבים לסרמטים ולסקיתים, לסעות שוד במדי אטרופאטנה ובכמה מחוזות של צפון ארמניה. טרדאט ואחיו, מלך מדי אטרופאטנה, פאקורוס, התייצבו נגדם בכמה קרבות. באחד מהם כמעט נלקח טרדאט בשבי, כשבעזרת חרבו הצליח לחמוק מהפלצור שתפס אותו. האלאנים נסוגו משני האזורים עם שלל רב. מלך איבריה, מיטרדט הראשון ביקש עזרה נגד האלאנים מהקיסר הרומי וספסיאנוס. הרומאים סייעו לו בביצור המבצר ארמאזי שעל יד עיר הבירה האיברית מצחטה, בקרבת טביליסי של ימינו.
כתובת בארמית בטביליסי מראה שבשנים האחרונות למלוכתו, ניהל טרדאט הראשון גם מלחמה נגד איבריה. התאריך המדויק של מותו אינו ידוע. מקורות שונים מציינים כי יורשו נקרא סאנאטרוקס או סנטרוק הראשון. במקורות הארמנים זוהה סנטרוק עם הקדוש יהודה תדאוס. לפי נינה גרסויאן אין עדויות מפורשות כי אכן סאנאטרוקס היה יורשו של טרדאט בשלטון. לעומת זאת ידוע כי אחיינו של טרדאט, אקסידארס, (ייתכן בנו של פקורוס השני) הוכתר כמלך ארמניה בשנת 110.
טירידאטס בתרבות
של 25 אופרות שהולחנו על בסיס הליברית של פייטרו מטאסטאזיו, "זנוביה".
יוזף הרטינגר
יוזף מיכאל הרטינגר (בגרמנית: Josef Michael Hartinger; 14 בספטמבר 1893 – 1984) היה עורך דין גרמני, שעבד בשלטונות מדינת בוואריה בשנים האחרונות של רפובליקת ויימאר עם עליית הנאצים לשלטון. הרטינגר חקר כמה מקרי מוות לא טבעיים במחנה הריכוז דכאו ליד מינכן, יחד עם עמיתו הבוחן הרפואי, מוריץ פלאם (שנעלם ב-1934 וככל הנראה נרצח על ידי האס אס) וגילה את מדיניות האס אס של הוצאות להורג שיטתיות והתאבדויות מזויפות במחנה. תוך סיכון רב לביטחונו האישי, הוציא הארטינגר כתב אישום נגד רשויות המחנה ובניגוד להוראת הממונה עליו, קארל וינטרסברגר. ברם, חקירותיו הגיעו למבוי סתום כאשר זרועות המשטר הנאצי השתיקו את החקירה.
ראשית חיים
יוסף מיכאל הרטינגר נולד ב-14 בספטמבר 1893 בכפר פרטולצהופן, בוואריה. הוא למד משפטים באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן, מינכן והועסק כפרקליט במשרד המשפטים הבווארי ושירת בתחילה במחוז מינכן I (המרכזי) ובהמשך במינכן II (הגבולות החיצוניים).
שירותו במלחמה, 1914–1918
מאחר שהגיע ממשפחה עם מסורת צבאית חזקה, הרטינגר נשר מלימודי המכללה באוגוסט 1914 כדי להתגייס לגדוד הארטילריה העשירי של בוואריה תחת הקורפוס השלישי המלכותי של בוואריה. לאחר שנתיים של הכשרה, הוא נשלח לחזית המערבית כקצין זוטר, במישור הווז', בוורדן ובפלנדריה בשנת 1917, שם הוענק לו צלב הברזל.
בספטמבר 1917 הוא הועבר לחיל התותחנים הבווארית השישי ובפברואר 1918 הועלה לדרגת סמל שלישי. לאחר כמה הצלחות במתקפת האביב הגרמני של 1918, גדוד הארטילריה הבווארי הששי חצה את הסום והואשם בהחלשת ההגנות הבריטיות סביב וילרס-ברטונו. הגדוד הושמד, אולם תחת מטח של ארבע שעות מצד התותחים הבריטיים. להרטינגר הוענק צלב הכשרון הצבאי של בוואריה ולאחר מכן הועלה לדרגת סגן והתחייב לשלוש שנות שירות צבאי נוספות. לאחר שביתת הנשק בנובמבר 1918, פורק חיל הבוואריה המלכותי ונקלט ברייכסווהר.
לימודי משפט בתקופת בין המלחמות וקריירה, 1918–1931
לאחר שביתת הנשק בנובמבר 1918, הרטינגר חזר הביתה כדי למצוא את בוואריה במצב של כאוס פוליטי. כמו אצל ותיקי מלחמה רבים מרקע ממעמד הביניים, הוא הצטרף לפרייקורפ באופוזיציה עם הרפובליקה הסובייטית של מינכן, אך בתחילת 1919 עזב את המיליציה, התפטר מחברותו ברייכסווהר (והפסיד תשלום חודשי מובטח) ונרשם ללימודים מחדש כסטודנט לחוג למשפטים באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן.
אף על פי שחי בעוני במשך רוב זמנו באוניברסיטה, הרטינגר הצטיין בלימודיו והוסמך ביוני 1924. העסקתו הראשונה הייתה בכלא אמברג, שם העניק ייעוץ משפטי בנושאים פליליים ובענייני הכלא. לאחר ששימש כעוזרו של סגן התובע בפסאו, הוא מונה לבית המשפט האזרחי בתחום השיפוט של מינכן I, שם הקים מוניטין כמתנגד לרדיקליות הימנית המתעוררת במשך שש שנים.
במרץ 1931 הועלה הרטינגר מעוזר התובע במינכן I לסגן התובע במינכן II.
חקירת הרציחות בדכאו
בעקבות צו שרפת הרייכסטאג להגנת העם והמדינה, החלו הנאצים להתחרות ביריביהם הפוליטיים (אנשי KPD ו-SDP) ולכלוא אותם במחנות ריכוז. אחד המחנות הראשונים שנפתחו היה דכאו, שבו היו העצורים מאובטחים על ידי 70 אנשי משטרת בוואריה. כמפקד המשטרה בבוואריה, דאג היינריך הימלר לשחרר בהדרגה את המשטרה מחובה זו על ידי הכנסת צבא פרטי משלו שהוקם במסגרת המפלגה הנאצית, האס אס. ב-12 במרץ, יום לאחר הגעת האס אס למקום, קיבל משרד עורכי הדין דיווח על ארבעה הרוגים בקרב אוכלוסיית הכלא. מאחר שהיה צורך לחקור כל מוות במשמורת המדינה (למעט מסיבות טבעיות), יוזף הרטינגר והבוחן הרפואי מוריץ פלאם נשלחו למחנה הריכוז דכאו לחקור דיווח על ארבעה אסירים שנהרגו בעת ניסיון בריחה.
מפקד המחנה הילמר וקרלה הראה להם את המקום בו נורו ארבעת האסירים בעת שניסו להימלט ליער ומאוחר יותר אל הסככה בה נערמו שלוש הגופות על הרצפה. הרטינגר האשים את הסוהרים על הטיפול הלא מכובד בגופות לפני שהוא וד"ר פלאם החלו לזהותם ולבחון אותם. הם ציינו במהירות שכל האסירים ההרוגים (רודולף בנאריו, ארנסט גולדמן, ארתור קאהן) היו יהודים ונורו בבסיס הגולגולת. אחיו השני של קאהן, ארווין, שרד את הירי בעת הבריחה אך כעבור ארבעה ימים מת כשהוא תחת שמירת האס אס בבית החולים. מבלי לערער על השומרים בנקודות אלו, החוקרים חזרו במשך מספר ימים כדי לתעד בקפידה את הראיות, כשפלאם ביצע נתיחות על ארבעת האסירים. הרטינגר ופלאם ציינו סתירות רבות בין הפציעות בגופות לבין דיווחי שומרי המחנה על מקרי המוות.
בכל ביקור היו להם יותר ויותר מקרי מוות לחקור, כמו המקרה של סבסטיאן נפזגר, שומר המחנה, שלכאורה התאבד. הנתיחה הראתה כי גבו היה חבול קשות לכל רוחב וראיות לדימום פנימי. לכאורה הוא ניסה לתלות את עצמו ברצועות הרגל התותבת שלו וכשזו נכשלה, הוא חתך את פרקי כף היד שלו כל כך עמוק שחדר לעצם. נתיחת הגופה של עורך הדין אלפרד שטראוס, שנורה גם הוא בניסיון להימלט, העלתה שהוא מת מכדור בצוואר לאחר שסבל מהתקפות פיזיות קשות שנבעו מכך שהוכה למוות. גבו היה מכוסה קרעים ועכוזיו חבושים כדי להסתיר חתך עמוק.
במשך מספר חודשים השניים גילו עדויות ברורות לרצח וערכו תיק אישום נגד הילמר וקרלה, מפקד האס אס של דכאו, ד"ר ורנר נירנברג רופא המחנה ויוסף מוצבאואר, המנהל הראשי של המחנה (Kanzleiobersekretär). במאי 1933 הציג הרטינגר את התיק בפני הממונה עליו, התובע של מדינת בוואריה, קארל וינטרסברגר. כתמיכה ראשונית בחקירה, וינטרסברגר נרתע מלהגיש את כתב האישום שהתקבל למשרד המשפטים, מאחר שזה היה יותר ויותר תחת השפעת האס אס. וינטרסברגר בחר להיות פתוח לגבי החקירה עם צוות מחנה דכאו ועם פוליטיקאים. וינטרסברגר סירב לחתום על כתב האישום והציע להרטינגר להגישו בעצמו. ביוני 1933 צמצם הרטינגר את היקף התיק לארבעה מקרים ברורים ביותר. יוהאן קנטשוסטר הואשם ברצח אלפרד שטראוס. קרל אהמן הואשם ברצח לאונרד האוסמן. לא ניתן היה לזהות את רוצחי לואי שלוס וסבסטיאן נפצזר ולכן הוגשו כתבי אישום נגד וקרלה, נירנברג ומוצבאואר בגין רצח ושיבוש חקירה. וינטרסברגר חתם עליו, לאחר שהודיע על כך קודם לראש האס אס היינריך הימלר. ההריגות בדכאו נעצרו לפתע (באופן זמני) למשך מספר חודשים, וקרלה הועבר לשטוטגרט ובמקומו הובא תאיודור אייקה לפקד על המחנה. כתב האישום והראיות הקשורות אליו הגיעו למשרדו של שר המשפטים של בוואריה, האנס פרנק, אך יורטו על ידי המושל אדולף וגנר וננעלו בשולחן רק כדי להתגלות על ידי צבא ארצות הברית, אך כבר לאחר המלחמה.
גם הרטינגר וגם ווינטרסברגר הועברו לתפקידים פרובינציאליים. בשנת 1934 מונה ווינטרסברגר לנשיא בית הדין האזורי הגבוה בעיר במברג. הרטינגר הועבר תחילה למינכן I ואז לתפקיד באמברג. פלאם לא הועסק עוד כבוחן רפואי והוא שרד שני ניסיונות בחייו לפני מותו בבית חולים לחולי נפש באותה שנה.
החיים שלאחר המלחמה ומאוחר יותר
בשנת 1946 התיקים החסרים של הרטינגר התגלו על ידי צבא ארצות הברית במשרד המשפטים בבוואריה ושימשו כראיות במשפטים של בכירים נאצים בבית הדין נירנברג בשנת 1947. העדויות שנאספו ותועדו על ידי פלאם במסגרת כתב האישום של הרטינגר הבטיחו כי יושגו הרשעות של נאצים בכירים כמו אוסוולד פוהל. התנהגותו של וינטרסברגר מתועדת בראיות שלו ממשפט פוהל.