cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ביסוס כוחה של הרפובליקה הרומית במאות ה-5 וה-4 לפנה"ס
בעקבות פריצת המלחמה הלטינית בשנת 340 לפנה"ס והניצחון הרומי על הלאטינים ב-338 לפנה"ס נוצרו הסדרים חדשים בין רומא והלאטינים. הסדרים אלה, כריתת הבריתות עם קרתגו והסאמניטים, הישגיה הצבאיים של רומא נגד האטרוסקים וההקמה הפעלתנית של קולוניות, הביאו לביסוס מעמדה של רומא כעיר המדינה החזקה ביותר בלאטיום, והפיכתה לאחד מהכוחות הראשונים במעלה בחצי האי האפניני כולו.
רקע
העיר רומא נוסדה לפי המסורת הרומית בשנת 753 לפנה"ס ולפי הסברה המדעית הרווחת במהלך המאה ה-8 לפנה"ס. במהלך המאה ה-6 לפנה"ס החלה העיר רומא לצבור כוח באופן שיטתי, תחת שלטון מלכיה. תהליך זה הגיע לאחד משיאיו עם כיבושה והחרבתה של העיר אלבה לונגה על ידי רומא שירשה את מקומה בראשות הברית הלטינית. ערב ייסודה של הרפובליקה הייתה רומא העיר בעלת ההגמוניה בברית הלטינית, מעמד שבא לה הודות לכלכלה חזקה, אוכלוסייה גדולה וארגון צבאי מסודר. בתקופה זו מלכי רומא היו כנראה ממוצא אטרוסקי, העם שהיווה את הכוח הראשון במעלה באיטליה.
השטח הכולל של המדינה הרומית, שכלל גם שטחים כבושים וערים שסרו לסמכותה של רומא, מוערך על ידי ההיסטוריון ישראל שצמן בכ-700–800 קמ"ר. גבולה הצפוני היה שפך נהר האניו אל הטיבר, גבולה המזרחי נמתח כ-15 ק"מ מזרחה מהעיר רומא ונתחם על ידי שטח העיר טיבור, בדרום מזרח גבלה רומא באריקיה, בדרום בשטחי הערים אראדה ולאווינום ובמזרח בים הטירני והייתה לה גישה לשפך הטיבר לים.
בשנת 509 לפנה"ס (לפי המסורת הרומית) גורש אחרון מלכיה האטרוסקים של רומא, לוקיוס טארקוויניס סופרבוס. גירוש זה היה חלק מהתמוטטות השלטון האטרוסקי ברחבי לאטיום כולה. בעיר כוננה צורת משטר חדשה, הרפובליקה, שהושתתה על שיתוף פעולה לא נוח בין המעמדות השונים ברומא. המנהיגים היו פקידים שנתיים שנבחרו על ידי אספות העם וקיבלו ייעוץ מהסנאט הרומי.
מעמדה של רומא כעיר החזקה בלאטיום אבד בעקבות ההפיכה. לפי טיטוס ליוויוס, הטראקווינים ניסו מספר פעמים להחזיר לעצמם את השלטון בעיר בעזרת שליטים אטרוסקים אחרים. ליוויוס כותב שהניסיון הראשון של הטראקווינים לחזור לכס המלוכה ברומא היה קשור בקנוניה, שעירבה בני אצילים (וביניהם בניו של לוקיוס יוניוס ברוטוס) וכשזו נכשלה, נקטו מלכיה המודחים של רומא בפעולות צבאיות.
הניסיון הראשון לכבוש מחדש את רומא נשען על צבאם של הערים האטרוסקיות ויי וטרקווייני. מונהגים בידי טארקוויניס ובניו, פגשו הכוחות האטרוסקים את צבאות הרפובליקה, שהונהגו על ידי הקונסולים לוקיוס יוניוס ברוטוס ופובליוס ואלריוס, מחוץ לחומות העיר. אף על פי שברוטוס קיפד את חייו בלחימה הצליחו הכוחות הרפובליקנים להדוף את תוקפיהם ואלה נסוגו לאחר יום לחימה אחד.
טארקוויניס לא ויתר ופנה לשליטים אטרוסקים אחרים. לארס פורסנה, המלך האטרוסקי של קולסיום נענה לו. מהלך האירועים מיציאתו של פורסנה למלחמה ועד לקרב אריקיה אינו ברור, בעיקר לאור העובדה שהמסורת הרומית ניסתה לטשטש תקופה זו. נראה שפורסנה הצליח להביס את הרפובליקה. לפי מסורות מסוימות העיר אף נכבשה על ידיו לתקופה קצרה, כיבוש שנמשך עד שנת 506 לפנה"ס. לפי תאודור מומזן נראה שהאטרוסקים בראשותו של לארס, ניצלו את היחלשות רומא כדי לתקוף אותה. זו נכנעה, ויתרה על מושבותיה שבגדה המזרחית של הטיבר ואיבדה את השליטה הבלעדית על הנהר. הצבא האטרוסקי המשיך לחדור לתוך לאטיום מתוך מטרה להחזיר לאומה האטרוסקית את השלטון בחבל ארץ זה, אולם נעצר מול חומות אריקיה ונהדף על ידי הלאטינים.
במקביל לגירושו של טארקוויניס מרומא והקמת הרפובליקה החלו הערים הלטיניות להתמרד נגד ההגמוניה הרומית. למעשה עם אובדן השליטה האטרוסקית בלאטיום כולה, שמלכי רומא היו ממיצגיה, ראו הלאטינים את סמכותה של רומא כבירת הברית הלטינית כמבוטלת וכפרו בשלטונה. הקרע, שהובילו הלאטינים, הגיעו לשיאו בקרב רגילוס, קרב שנערך לפי המסורת הרומית בשנת 496 לפנה"ס.
קרב רגילוס והסכם קאסיוס
מאזן הכוחות השווה בין הברית הלטינית והרפובליקה והאיומים הצבאיים המשותפים על שני הצדדים מצד כוחות שמחוץ ללאטיום הובילו ליצירת חיבור מחודש בין רומא והלאטינים, כשהפעם הייתה זו ברית בין שווים. בשנת 493 לפנה"ס נחתם הסכם שלום שנקרא על שם הקונסול הרומי ספוריוס קאסיוס, בין הרפובליקה לברית הלטינית. ההסכם נתן לשני הצדדים מעמד שווה מבחינה מדינית, הבטיח תמיכה צבאית הדדית במקרה של מלחמות עתידיות, פיקוד משותף ואחיד במקרה של שיתוף פעולה צבאי וחלוקה שווה של שלל מלחמה. כמו כן כלל חוזה קאסיוס שורה של הסכמות שנועדו לאפשר סחר פרטי חופשי בין לאטינים ורומים. הסכם זה היה בסיס הכרחי להתגוננות לאטיום מפני אויביה, ליצירת זכויות האזרח הלאטיניות ולהתפשטות המושבות הלאטיניות והרומיות באיטליה בעתיד.
מלחמות מגן
במהלך המאה ה-5 לפנה"ס ניהלו הרומים ובני בריתם הלאטינים שורה של מלחמות מגן נגד הכוחות השונים שאיימו על לאטיום: הוולסקים מדרום מזרח, האקיווים מהמזרח והסבינים מצפון מזרח. לברית הרומו-לטינית הצטרפה בשנת 486 לפנה"ס גם התאחדות של השבטים ההרניקים. במקביל ניהלה רומא לבדה מלחמה בשכנתה הצפונית ויי, עיר מדינה אטרוסקית חזקה.
הוולסקים היו שבט הררי ממוצא אומברו סאבלי שבמהלך המאה השישית לפנה"ס השתלט על חלקים מעמק נהר הליריס. עם תחילת המאה החמישית לפנה"ס, החל שבט זה להתפשט ברחבי דרום מזרח לאטיום והיווה סכנה חמורה ללאטינים ולרומים.
האיום שהציגו לרומא הסאבינים, שבטים סאבלים שישבו מצפון מזרח ללאטיום, הוא פחות ברור. אותם המקורות המתארים אותם כאיום רציני לרומא עד אמצע המאה החמישית, מציינים גם את המסורות של התמזגות חלק מהשבטים הללו באוכלוסייה הרומית הקדומה. סתירה זו מקשה על החוקרים המודרניים לנתח את טיב האיום הסאביני. נראה שאם היה קיים איום כזה, הוא היה משני לאיום האקווי והוולסקי.
במהלך המחצית הראשונה של המאה החמישית לפני הספירה נמצאו הרומים והלאטינים במצב של מגננה מתמדת. בהדרגה החל להתרחש שינוי איטי במאזן הכוחות שהוביל לבסוף לשינוי במהלך המלחמה והפיכתה של הברית הלטינית-רומית לצד התוקף. ההסכם שנחתם עם ההתאחדות ההרניקית וצירופה לברית הלטינית רומית בשנת 486 לפנה"ס היה אחד מהגורמים שתרמו להתאוששות הרומית. ההרניקים היו שבטים איטליים שישבו בעמק הטררוס וסבלו גם הם מהתפשטותם של האיקווים והוולסקים.
הרומים ובני בריתם הצליחו להדוף את אויביהם, בשנת 449 לפנה"ס הובסו הסאבינים והפסיקו להוות איום על רומא עד לשנת 290 לפנה"ס. בשנת 431 לפנה"ס נכבש מעוז האקיווים על הר אליגדוס והם הובסו הלכה למעשה. הוולסקים נהדפו גם הם אם כי הצליחו לשמור על שטחים מסוימים שכבשו. הקרבות נמשכו עד סוף המאה ה-5 לפנה"ס, אולם האקיווים והוולסקים הלכו ונחלשו עד שהוכנעו כמעט סופית על ידי הכוחות המאוחדים של הרומים, הלאטינים וההרניקים.
המלחמה בוויי
במאה ה-5 לפנה"ס ערכו הרומים ובני העיר האטרוסקית ויי שורה של מלחמות גבול על השליטה על עברו המזרחי של הטיבר ושפך האניו. בין השנים 483 עד 474 לפנה"ס נערכו שורה של מלחמות ארוכות ועקובות מדם בין שני הצדדים. בשנת 477 לפנה"ס נחלו הפאביים, בית אב רומי שלם שנשלח להגן על המעבר לעמק הטיבר והוצב בנחל קרמרה, תבוסה מוחלטת כאשר כל בני בית זה נהרגו על ידי בני ויי. תבוסת הפאביים הובילה בסופו של דבר להסכם שביתת הנשק שנחתם בשנת 474 לפנה"ס. ההסכם העניק לוויי את השליטה על הצד המערבי של נהר הטיבר, אולם נראה שהרומים קיבלו את השליטה על העיר פידנאי, שישבה על שפך האניו לטיבר.
שביתת הנשק המתוחה נמשכה לתקופה נוספת של כ-40 שנה שבמהלכה היו סכסוכי גבולות מתמשכים. נראה שהחל מ-440 או 430 לפנה"ס החלו הרומים ובני ויי להתנגש בסדרי כוח גדולים בשנית. מקור העימות המרכזי היה העיר פידנאי שעברה מצד לצד. לפידנאי הייתה חשיבות אסטרטגית לשני הצדדים והיא הבטיחה את השליטה בעמק הטיבר התחתון וגישה נוחה מאטרוריה ללאטיום. בשנת 435 לפנה"ס נכבשה פידנאי על ידי רומא. העיר מרדה בה והתחברה עם ווי והרומים כבשו אותה באופן סופי בשנת 428 או 425 לפנה"ס. במהלך הקרבות נפל חלל מלכה של ויי. לאחר נפילתה של פידנאי חתמו האטרוסקים על הסכם שביתת נשק חדש עם רומא, הפעם מתוך עמדת נחיתות, כאשר לרומאים היה בסיס ממנו יכלו לאיים עליהם. מוחשיות האיום על ויי בתקופה זו מאוששת על ידי עדויות ארכאולוגית מוויי שמתארכות את בניית חומותיה בתקופת זמן זו.
ניצחונם של הרומים בוויי היה חלק מתהליך ארוך של התמוטטות הברית האטרוסקית במקביל להתחזקותה של רומא. המלחמה בוויי היוותה חוליה בשרשרת אירועים שחרצו את גורל האומה האטרוסקית: בשנת 474 לפנה"ס הובס הצי האטרוסקי על ידי היירון הראשון מסירקוסאי. העצמה הימית של אטרוריה התפרקה והברית בין ערי המדינה השונות החלה להתפורר כאשר חברותיה החלו להתנהג ולפעול כישויות פוליטיות עצמאיות. שליטת האטרוסקים בקמפניה התמוססה גם היא כאשר הסאמניטים פלשו וכבשו את חבל ארץ זו. המפלה הצבאית של אטרוריה בים לוותה באיום גדול יותר מהצפון. כבר במאה ה-6 לפנה"ס החלו שבטים גאלים להגר לצפון איטליה ולבסס את עצמם מצפון לשטח האטרוסקים. האיום ההולך וגדל של עם זה, איום שלווה בפשיטות לשטחי אטרוריה, הגיע לשיאו בסוף המאה ה-5 לפנה"ס. הרומים ניצלו את מצוקת האטרוסקים ותקפו את ויי בפעם האחרונה והמכריעה.
תוצאותיה של החרבת ויי היו בעלות משמעות גדולה לרומא. בתוך שנה הובסו ונכנעו בני הברית של ויי, פאלריי וקפאנה. העיר וולסיני חתמה מספר שנים מאוחר יותר על הסכם שלום עם רומא. כתוצאה מכך שטחה של רומא גדל בעוד כ-550 קמ"ר (בערך לשטח של 1400 קמ"ר) והיא הפכה למעשה לעיר הגדולה והחזקה ביותר בלאטיום כולה. יחד עם זו ביסוס כוחה של רומא באטרוריה חשף אותה לראשונה לאיום שממנו סבלו האטרוסקים מהצפון, הגאלים.
המלחמות הגאליות
בשנת 394 לפנה"ס, שנת כיבוש ויי בידי הרומים, היו נתונים האטרוסקים במתקפה כוללת בגבולם הצפוני על ידי הגאלים. נדידות של הגאלים ממרכז אירופה דרומה החלו עוד בסוף המאה ה-6 לפנה"ס. מהמאה ה-5 לפנה"ס החלו הנדידות להפוך לפלישות של ממש ומספר שבטים גאלים התיישבו בצפון איטליה, כשהם דוחקים את האטרוסקים דרומה. בסביבות 400 לפנה"ס נכבשה מלפום (מילאנו של ימינו) מידי האטרוסקים והפכה לבירתם של האינסוברים הגאלים. בערך באותה תקופה התיישבו שבטים סנונים גאלים בצפון איטליה צמוד לחוף האדריאטי, בעוד הגאלים השתלטו על השטח בין הרי האפנינים לבין נהר הפו.
לפי ליוויוס, הסכסוך פרץ כאשר העיר קולסיום שלחה בקשת עזרה לרומא וזו שלחה נציגים שלקחו חלק פעיל בלחימה נגד הגאלים. לפי דיודורוס הרומים שלחו כוח סיור לאזור כדי לבדוק את הצבא ולהשגיח על האינטרסים של רומא באזור. מומזן תומך בגרסתו של ליוויוס וטוען שקוצר הראייה והיהירות הרומים הם שהובילו לפלישה הגאלית. לפי ניתוחו של מומזן הרומים נענו לבקשת האטרוסקים, אולם שלחו שליחים בלבד, שלא יכלו לספק עזרה צבאית ממשית לאטרוסקים ועם זאת הצליחו להרתיח את הסנונים כאשר פנו אליהם ביהירות ובגאווה יתירה. חמתם של הסנונים עלתה שהתברר שלאחר שסיימו את שליחותם הדיפלומטית לקחו נציגי רומא חלק פעיל במלחמה נגדם.
הייתה מה שהייתה טיבה של ההתערבות הרומית, אין ספק שהיא העירה בסנונים חמת זעם. הם נטשו את המצור על קולסיום ופנו דרומה לעבר רומא במטרה לנקום את כבודם הפגוע.
הצבא הרומי הופתע. במרחק של כ-17 קילומטר בלבד מצפון לעיר רומא, בנחל אליה, התנגשו הצבאות הרומים והגאלים. הצבא הרומי הובס ובעוד שרידיו נסו לשרידי ויי החרבה, חצו הגאלים את הטיבר ונכנסו לאחר שלושה ימים בשערי רומא. העיר עצמה הייתה נטושה, כאשר האנשים שנותרו בעיר ולא ברחו ממנה התבצרו במצודת העיר שבקאפטילום. במשך שבעה חודשים צרו הגאלים על גבעת הקאפיטליום, לאחר שהעיר עצמה נבזזה ונשרפה עד יסוד. הדים למצוקתם של הנצורים מספקת "אגדת האווזים הקדושים של מקדש יופיטר". לפי אגדה זו העירו האווזים בעת התקפה פתע לילית של הגאלים את חיילות המשמר ובכך מנעו בנס את נפילתו של המעוז הרומי האחרון.
חוץ מהקושי הטקטי לכבוש את הגבעה המבוצרת נתקלו הגאלים בקושי להזין את צבאם הגדול בסביבה העוינת של לאטיום. הערים הלטיניות ובראשם אראדה הקשו מאוד על הסיורים שנשלחו להביא אספקה לצרים. בנוסף לכך החלו להגיע ידיעות על צרות מצד ילידי השטחים שנכבשו על ידי הסנונים בצפון איטליה. בסופו של דבר הסירו הגאלים את המצור לאחר קבלת שוחד מידי הרומאים.
שיקום רומא
עם נסיגתם של הגאלים עמדו הרומים המומים מול חורבות עירם. אזרחיה הגולים של העיר התקבצו מרחבי לאטיום ונרתמו למלאכת שיקום העיר. לפי מקורות שונים הועלתה הצעה לנטוש את העיר החרבה ולהתיישב מחדש בחורבות ווי. הצעה זו נדחה לבסוף, הרבה בזכות הדיקטטור מרקוס פוריוס קאמילוס, שהוביל לבנייה מחדש של העיר.
את מעמדה המדיני של רומא היה קשה יותר לשקם מאשר את בנייניה, אולם בזכות הנהגתו של קאמילוס, חוסר היכולת של שכני רומא לנצל את חולשתה והסתבכותם של הגאלים בצפון הצליחה העיר להחזיר לעצמה את מעמדה משנת 387 לפנה"ס. במשך עשרים שנה, בעוד השבטים הגאלים היו עסוקים בסכסוכים פנים שבטיים ובמלחמה נגד האומברים והאטרוסקים, הצליחה רומא לבנות את עצמה מחדש. העיר הוקפה בחומה של כ-10 ק"מ, הצבא הרומי סודר ואורגן מחדש והסכסוך הבין מעמדי הגיע לפשרה מסוימת, שאפשר את הגדלת כוח האדם הרומי ויצב את משטר המדינה. פלישות של האיקווים, ההרניקים האטרוסקים ושל ערים לטיניות שלא היו חברות בברית הלטינית ושניסו לנצל את היחלשות רומא, נהדפו בקלות יחסית.
הגאלים חזרו ופלשו ללאטיום ולדרום איטליה מספר פעמים נוספות במאה ה-4 לפנה"ס, אולם פלישות אלו היו יותר מסעות שוד וביזה מאשר מסעות כיבוש והרומים הצליחו להדוף אותם בקלות יחסית. הם נהדפו על ידי קאמילוס בשנת 367 לפנה"ס, בין 361- 358 לפנה"ס ערכו הגאלים מסע מלחמה לקמפניה שהסתיים בתבוסתם על ידי הדיקטטור הרומי קווינטוס גאיוס סולפקיוס ובשנת 350 לפנה"ס השתלטו על נקודה בחוף הלטיני והטילו את אימתם על הים עד שגורשו שנה לאחר מכן על יד בנו של קאמילוס, לוקיוס. בשלב זה גבולות הגאלים נקבעו סופית בין נהר הפו לבין הרי האלפים והתפשטותם דרומה נבלמה כמעט לחלוטין.
בשנת 360 לפנה"ס הרגישה רומא חזקה מספיק כדי להמשיך במגמות ההתפשטות שלה בלאטיום ובדרום אטרוריה. היא הצליחה להתגבר על האיום הגדול ביותר עליה מאז היווסדות הרפובליקה ולייצב את עצמה מחדש כעיר השלטת בלאטיום. מומזן אף סבור שעמידתם של הרומים נגד הגאלים גרמו להם להראות, בעיני עצמם ובעיני העולם ההלני איטלקי, כ"מבצר המגן על האומות התרבותיות שבאיטליה מפני התנפלויותיהם של הברברים הנוראים". תדמית זו של רומא, לפי מומזן, הייתה אחת מהגורמים שהובילו להתבססות רומא ככוח עולמי מאוחר יותר.
רקע
במקביל למשבר המדיני החיצוני שחוותה רומא בעקבות נפילת המלוכה הרומית, חל גם משבר פנימי עמוק בתוך החברה הרומית עצמה, העימות בין הפלבאים והפטריקים. שורשיו של הקרע כבר היו קיימים בימי המלוכה הרומית, אולם עם סילוקו של טארקווינוס התעצמו המחלוקות בין שני המעמדות. הפטריקים היו מעמד אליטה מצומצם של משפחות, שלפי המסורת הרומית היו ממייסדות העיר. מעמד הפלבס התפתח, כנראה, מהמוני הגרים שעברו לעיר רומא, אם מתוך רצון ואם מתוך הגירה כפויה.
המאבק הפנימי שהתרחש ברומא במאתיים השנים מאז הקמת הרפובליקה נסב סביב מחלוקות חברתיות, פוליטיות, כלכליות ומשפטיות. בני הפלבס דרשו את הזכות להיבחר לכול המשרות הדתיות והפוליטיות ברומא, לבטל את השימוש לרעה בסמכויות הכפייה והאימפריום של הפקידים הפטריקים, חלוקה של אדמות לעניים וחסרי האדמות, שינויים חוקיים בסדרים בין מלווים ולווים ומאוחר יותר, עם התפתחות מוסדות הפלבס, קבלת הכרה רשמית במוסדות אלה מצד הממסד הפטריקי.
המאבק במאה ה-5 לפנה"ס
בשנת 494 לפנה"ס, לפי המסורת הרומית, פרץ המשבר הגלוי הראשון בין המעמדות, הידוע לנו. לאחר חזרתו של הצבא הרומי משדה הקרב, החלו חיילים מבני מעמד הפלבס להתמרד בגלוי על רקע חוקי ההלוואות הקשים ברומא. הצבא איים בפרישה (secessio) ובהקמת עיר חדשה של פלבאים בלבד אם לא יוענקו לפלבאים זכויות ויוקלו חוקי ההלוואות. האיום הפלבאי על אחדותה של רומא שכנע את המעמד השליט, הפטריקים, לעשות ויתורים, שכללו גם יצירת משרות חדשות: טריבון הפלבס והאידיל. מטרתה העיקרית של משרת הטריבון הייתה להגן על בני הפלבס מסמכויותיהם של פקידי המדינה הפטריקים ולהבטיח את שמירת זכויותיהם. על בני מעמד הפטריקים נאסר לכהן במשרה זו.
כך הפך איום הפרישה לאחד מכלי הנשק המרכזיים של בני הפלבס במאבק הבין מעמדי ולפי המסורות הרומית, אירעו חמישה משברים כאלו במהלך המאבק.
יצירת משרת הטריבון לא פתרה את שורשי החיכוך, כי למעשה המגיסטראטים הפטריקים לא הכירו באופן רשמי בטריבונים אלה רק נמנעו מלהתנגש איתם מחשש למהומות. הפלבס גם דרשו פתרון לבעיות הכלכליות הייחודיות שהעיקו עליהם, שותפות בשלטון באמצעות הזכות להיבחר למשרות הגבוהות של הממסד הרפובליקני ואת שבירתו של המונופול הפטריקי על ידיעת החוק.
את המצוקות הכלכליות של הפלבס ניסו לפתור לרוב בצורה נקודתית. בשנת 486 לפנה"ס ניסה הקונסול סופריוס קאסיוס, ללא הצלחה, להביא לחלוקת חלק מאדמות המדינה בין עניי הפלבס. בשנת 462 לפנה"ס העלה הטריבון גאיוס טרנטיליוס ארסה הצעה שכללה בין השאר הסדרת חוקי אדמות. בשנת 457 לפנה"ס חולקו אדמות בגבעת האונטין לעניי הפלבס. כל אלו היו פתרונות זמניים בלבד ולא ענו על שורשי המצוקה הכלכלית של הפלבאים.
במישור הפוליטי והמשפטי הצליחו בני הפלבס להשיג תוצאות טובות יותר. על פי מומזן, משנת 471 והלאה החלו בני הפלבס לקבל את החלטותיהם במסגרת אספת עם חדשה, אספת הפלבס (concilium plebis). מסגרת חדשה זו הייתה נוחה ויעילה ונטרלה בהרבה את השפעות הפטריקים על החלטות הפלבס, שנתקבלו לפני זה במסגרת אספת הקנטוריות. בראש האספה עמד טריבון או אידיל והשתתפו בה רק פלבאים. פקידי הפלבס, הטריבונים והאידילים, נבחרו במסגרתה וההחלטות שנעשו בה, הפלביסקיטום, חייבו את כל בני הפלבס.
את התלות המשפטית של בני הפלבס בפטריקים ניסו הטריבונים לשבור על ידי הצעות להחלפת החוק הישן והלא כתוב באוסף חוקים כתובים שיהיה נגיש לכל. ניסיונות אלו של הפלבס לשבור את השליטה על החוק נתקלו בהתנגדות קשה מצד מעמד הפטריקים. בשנת 454 לפנה"ס, הושגה פשרה בין שני המעמדות ובשנת 451 לפנה"ס נבחרה ועדה בת עשרה אנשים, הדקמווירים, שמטרתם הייתה לנסח קודקס קבוע ונגיש לכול של חוקים. הנוסח הסופי של החוקים היווה, על פי ליוויוס, "מקור לכול חוק ציבורי ופרטי" מזמן זה והלאה. החוקים הכתובים עסקו במשפט ציבורי ואישי, דיני נזיקין, יחסי פטרון קליינט, דיני צוואות, נהלים משפטיים ועוד.
למרבה אכזבתם של בני הפלבס ובייחוד בקרב האליטה שלהם, החוקים שיפרו את מצבם רק בצורה שטחית: חוקי ההלוואות והשעבוד שנבע מהם נשארו על תקנם, נאסרו נישואין בין פטריקים לפלבאים (מה שקבע למעשה הפרדה חברתית חוקית בין המעמדות) והתלות המשפטית של הפלבאים בפטריקים נשארה על כנה, כיוון שהשליטה על הממסד והפרוצדוריות המשפטיות נשארה בידי האחרונים. אכזבת הפלבאים מחוקי הדקמווירים הובילה למהפכה החקיקתית של 449 לפנה"ס. שני הקונסולים של אותה שנה העבירו שורה של חוקים שתוצאתם הסופית הייתה נתינת כוח חקיקתי מסוים להחלטות אספת הפלבס וחשוב יותר, הכרה רשמית של השלטון הפטריקי במוסדות הפלבס: הטריבונה, האידיל ואספת הפלבס. יחד עם זו חוקים אלו העניקו לפטריקים את אפשרות הפיקוח על החלטות אספות הפלבס.
בסופה של המאה ה-5 לפנה"ס הגיעו בני הפלבס להישגים רבים במאבקם לשוויון זכויות: נוצרו מוסדות פוליטיים חזקים שעמדו לרשותם וזכו להכרת הממשל הפטריקי, החוק הרומי הפך לנגיש לכלל האוכלוסייה הרומית, נפתחה הדלת לכהונת פלבאים במשרות הגבוהות של הרפובליקה ובוטלה ההגבלה החוקית על נישואין בין שני המעמדות. למרות הישגים אלה נשארה השליטה הפטריקית ברומא איתנה: בני מעמד זה שלטו בסנאט, החזיקו כמעט את כל משרות הכהונה והמגיסטראטיות השונות והחזיקו פלבאים רבים כבני חסות שהיו תלויים בהם מבחינה כלכלית, חברתית ומשפטית. הישגי הפלבאים כמעט ולא השפיעו על שיפור מצבם הכללי שאף הורע במקרים מסוימים בשל חוקי ההלוואות הנוקשים, השעבוד הגופני והריבית העצומה שהוטלה על הלוואות מצד הפטריקים.
המאבק במאה ה-4 לפנה"ס
מסביבות 377 לפנה"ס ועד 367 לפנה"ס ניהלו הטריבונים ליקיניוס וסקסטיוס מאבק מתמשך לביצוע רפורמה נוספת ביחסי הפטריקים והפלבאים. ניסיונות הרפורמה שלהם נתקלו בהתנגדות עזה של המוסדות הפטריקים ובמשך תקופה של 10 שנים השתרר קיפאון פוליטי. ההצעות של הטריבונים נדחו פעם אחרי פעם על ידי הפטריקים ובתגובה נבחרו שני הטריבונים בחזרה למשרתם על ידי הפלבס שנה אחרי שנה. הפטריקים נכנעו לבסוף ובשנת 367 לפנה"ס עברו חוקי ליקיניוס סקסטיוס, חוקים שהיוו נקודת מפנה נוספת במאבק הבין מעמדי.
בשנת 356 לפנה"ס מונה בן מעמד הפלבס הראשון למשרת הדיקטטור, בשנת 351 לפנה"ס מונה הקנסור הפלבאי הראשון ומשנת 342 לפנה"ס הועבר חוק שאפשר את בחירתם של שני קונסולים פלבאים כל שנה. בשנת 339 לפנה"ס חויב אחד הקנסורים להיות פלבאי לפי החוק ומשנת 337 לפנה"ס נפתחה גם משרת הפראטור, שנוצרה במקורה כפיצוי לבני מעמד הפטריקים, לבני הפלבס.
גידול שטחה של רומא וכיבושיה הנרחבים הביאו כבר בשנת 393 לפנה"ס לחלוקת אדמות בין עניי הפלבס. ההשתלטות של המעמד השליט על מרבית אדמות המדינה הוגבלה בשנת 367 לפנה"ס כאשר נקבע בחוק שטח האדמה מקסימלי שהיה מותר לאדם אחד להחזיק. ייסודן של מושבות ברחבי השטחים הכבושים הקל גם הוא על מצוקת האדמות ולפי רשומות הקנסוס של המאה ה-4 לפנה"ס נראה שמספר האיכרים הזעירים הלך וגדל.
לקראת סופה של המאה ה-4 לפנה"ס השיגו בני הפלבס את רוב דרישותיהם: רפורמה בחוקי ההלוואות, חלוקת אדמות ציבור, יצירת שוויון לפני החוק ופתיחת המגיסטראטיות לפני כל האזרחים. המאבק הגיע לסיומו ברבע הראשון של המאה ה-3 לפנה"ס עם פתיחת המשרות הדתיות הגבוהות לבני הפלבס, פרסום הנהלים המשפטיים וביטול הפיקוח הפטריקי על החלטות אספת הפלבס. בתקופה זו הפכו הפלבס למעשה לכמעט כל כולו של העם הרומי, כתוצאה מהגידול המתמיד באוכלוסייה עקב שחרור עבדים, גידול טבעי והענקת אזרחות ללאטינים. יחד עם זו תהליך שבירת המונופול הפטריקי הביא לניידות חברתית מסוימת בקרב האוכלוסייה אך לא לשוויון אמיתי: מאמצע המאה ה-4 לפנה"ס החלה להתגבש שכבת כוח חדשה ברומא, "אצולת משרה" במילותיו של שצמן. הייתה זו אצולה פטריקית-פלבאית שחבריה היו מספר מצומצם של בתי האב העשירים והמשפיעים מקרב שני המעמדות, ששלטו במגיסטראטיות של הרפובליקה באמצעות ממונם, יוקרתם והשפעתם.
המושבות
אחד מן הכלים החשובים ביותר ששימשו את הרומים בייצוב שלטונם היה הקמת מושבות שהיוו בסיסי כוח בשטחים הכבושים החדשים והעוינים למחצה. משנת 493 לפנה"ס ועד 338 לפנה"ס הוקמו 14 מושבות ידועות, בשיתוף פעולה מלא בין הלאטינים לרומים. כל מושבה הייתה יחידה פוליטית עצמאית, שנהנתה מכול הזכויות של האזרחים הלאטינים כפי שסוכמו בהסכמי קאסיוס ולפי המסורת הלאטינית העתיקה. תושבי המושבה היו לאטינים ורומים שקיבלו מידי המדינה הרומית את הבעלות על אדמות המדינה (agar publicus). חלק מהמושבות הוקמו על אדמות ערים וישובים שנכבשו על ידי הרומים.
למרות דיווחי ההיסטוריוגרפיה הרומית, המושבות שהוקמו במהלך תקופת זמן זו היו מושבות לטיניות (coloniae latinea) ולא מושבות של אזרחים רומים ( coloniae cicium romanorum), אלה הוקמו רק לאחר המלחמה הלטינית ופירוקה של הברית הלטינית.
הקולוניות הוקמו לרוב במקומות ששימשו כנקודות אסטרטגיות כגון מעברי הרים, מעבורות ונקודות חצייה של נהרות ודרכים חשובים. בתקופה זו שימשו המושבות למעשה כמעוזים קדמיים נגד איומים חיצוניים (כגון הוולסקים), כבסיסים ליציאה פעילות צבאית, כמרכזי שליטה בילידי האזור וכחומת מגן לבלימת אויבי רומא.
במשך 150 שנה נוסדו המושבות הבאות: פּומֶטיה, סיגניה, לאבּיקי, נוֹרבּה, קירקֶיי, ארדֶאָה, סאטרקיוּם וסֶטיה בדרום לאטיום, וֶליטראי, ויטֶליה וקוֹרה בצפון לאטיום ופידֶנאי, סוּטריוּם ונֶפֶּטֶה בדרום אטרוריה. אפשר להניח שהתיישבותו של בית האב הפאבי בנהר הקרמרה היה ניסיון כושל של הרומאים להקים מושבה נוספת שתגן עליה מפני האיום של בני ויי.
במקביל להקמת המושבות הוענקו אדמות ליחידים. הייתה זו התיישבות שנעשתה בדרך כלל במקומות שבהן השליטה הרומית הייתה מובטחת ולא היה קיים איום ממשי על חיי התושבים.
לאחר המלחמה הלטינית ופירוקה של הברית הלטינית המשיכה רומא להקים מושבות לאטיניות ואף על פי שתפקידן היה פחות או יותר זהה לתפקיד המושבות לפני המלחמה, טבען וגודלן היו שונים מאלו של המושבות הישנות. נוסף לכול החלו להיווצר מושבות של אזרחים רומאים, ששימשו בעיקר כמוצבים שנועדו להגן על חופי איטליה והותאמו לסדרי העדיפויות החדשים של רומא עם השתלטותה הסופית על לאטיום.
השתלטות רומא על לאטיום
לאחר שהתפזר העשן של שריפת רומא בידי הגאלים החלו מיד בני העיר בשיקום כוחם הצבאי והמדיני. כבר בשנת 360 לפנה"ס המשיכו הרומים להתפשט בדרום אטרוריה, כאשר הערים האטרוסקיות טארוויני, קאירה ופאלריי הוכנעו זו אחר זו ואולצו לחתום על הסכמי שביתת נשק שהיו לטובתה של רומא. עד לשנת 343 לפנה"ס חתמו כל שלוש הערים וגבולה הצפוני של רומא היה מובטח. המושבות הלטיניות-רומיות של פידנאי, סוטרים ונפטה חיזקו את הביטחון של הגבול הצפוני ורומא החלה להפנות את תשומת לבה ללאטיום עצמה ולאויביה הדרומיים.
בני הברית של רומא, ההרניקים וחברי הברית הלטינית, החלו להרגיש יותר ויותר את החסרונות בחוזים שלהם עם רומא וחששו מהתחזקות נוספת של זו על חשבונם. ההרניקים שברו ראשונים את הברית והחל לנקוט בצעדים מלחמתיים כבר בשנת 362 לפנה"ס, במקביל לעימות הרומי בדרום אטרוריה. המלחמה ההרניקית נוצחה במהירות ובשנת 358 חזרו הללו וחתמו על ברית מחודשת עם רומא.
בעוד העימות בין ההרניקים לרומים נפתר לזמן מה, המתח בין הלאטינים לרומים הלך וגבר. אופייה של הברית הלטינית הציב אותה בעמדת נחיתות מול רומא, שהעמידה את חברותיה בסכנה ממשית. בעוד רומא הייתה יחידה פוליטית אחת, שמאז חתימתו של הסכם קאסיוס הצליחה להגדיל באופן רציף את כוחה, הטריטוריה שלה ואוכלוסייתה, הברית הלטינית הורכבה ממספר רב של ערים ששמרו על עצמאותן וריבונותן וכוחן היה תלוי בשיתוף הפעולה שלהם. לפיכך אף על פי הישגי הברית הרומו-לטינית היו רבים, רומא הייתה הנהנית העיקרית מהם. יותר מכך, ניצחונות הלאטינים והרומים על אויביהם המשותפים הקטינו את הסיכון שבפלישה עמים זרים ללאטיום דבר שהקטין את הליכוד ביניהם.
פעולות נוספות שביצעה רומא הבהירו ללאטינים שמעמדן העצמאי היה נתון בסכנה ברורה ומידית. בשנת 358 לפנה"ס חולקה אדמת הוולסקים בדרום מזרח לאטיום למתיישבים רומים בלבד, בשנת 354 לפנה"ס נכרתה ברית בין הרומים לסאמניטים ובשנת 348 לפנה"ס נחתם הסכם חדש בין רומא לקרתגו, שבו הוכרה למעשה ההגמוניה הרומית על לאטיום.
התגובה הלאטינית המיידית הייתה הפסקת סיפוק חיילות העזר לרומים החל משנת 349 לפנה"ס, צעד מקדים למלחמה העתידית שפרצה תשע שנים מאוחר יותר.
המלחמה הלטינית
בשנת 340 לפנה"ס פרצה מלחמה בין הברית הלטינית לרומא, לאחר שרומא דחתה את דרישות הלאטינים. ישראל שצמן משער שהלאטינים דרשו את חידושם של התנאים המקוריים של חוזה קאסיוס. חברי הברית הלאטינית, כולל טוסקולום, שלא מכבר קיבלה אזרחות רומית, גייסו לעזרתם את הוולסקים, הסידיקינים, האורונקים והקאמפנים, שחששו מהברית שחתמו הרומים והסאמניטים. האחרונים סייעו לרומא במלחמה, בעוד ההרניקים נמנעו מהעימות ושמרו על עמדה נייטרלית.
בתחילת המלחמה היה מצבם של הרומים בעייתי בשל העובדה שחלק ניכר מצבאם היה ממוקם בקאמפניה ומנותק על ידי נהר הליריס מלאטיום. בקרב מכריע שנערך בטריפאנום ליד מינטרואי הובס צבא לטיני קאמפני על ידי צבא רומי סאמנטי, בניצוחו של הקונסול טיטוס מאנליוס אימפריוסוס. התבוסה הובילה לחתימתו של הסכם שלום נפרד בין הקאמפנים והרומים ופרישתם של הראשונים מהמלחמה.
המלחמה נמשכה כשנתיים נוספות כשהרומים כבשו ולכדו את הערים הלטיניות זו אחר זו. שני קרבות מכריעים באנטיום ובצפון לאטיום הביא לסיום המלחמה. בקרב הראשון הרומים הביסו את כוחות הלאטינים הצפוניים שהונהגו על ידי טיבור ופראינסטה, כוח רומאי נוסף הביס את הערים הלאטיניות הדרומיות והוולסקים בקרב גדול ליד אנטיום בשנת 338 לפנה"ס.
השתלטות רומא על לאטיום
הערים נפטה, סוטריום, סיגניה, אראדה, נורבה, סטיה וקירקי הוגדרו מחדש כמושבות לטיניות ומדיניות החוץ שלהם הוכפפה לרומא, אם כי הן נהנו משלטון עצמי נרחב ותושביהן היו בעלי זכות הגירה לרומא.
ערים לא לטיניות, וולסקיות וקאמפניות, שהובסו במלחמה, הצליחו לשמור על מידה מסוימת של עצמאות, אם כי הזכויות שאזרחיהם קיבלו היו פחותות בהרבה מזכויות הלאטינים.
המכה החזקה ביותר הונחתה על הערים החזקות ביותר של לאטיום, במטרה ברורה של רומא למנוע מהם להוות סכנה עתידית. הערים טיבור, פראינסטה, קורה ולאווינים שמרו על עצמאותן, אך איבדו את כל הזכויות הלטיניות ושטחים נרחבים מאדמתן. אנטיום הייתה הנענשת הראשית של המלחמה, כאשר היא איבדה למעשה את עצמאותה, צייה פורק, אזרחיה לא יכלו עוד לעסוק בסחר ימי והוקמה בה, לראשונה, מושבה רומית (להבדיל ממושבה לטינית).
ההסדרים החדשים שרומא הנהיגה בלאטיום קבעו למעשה את התנהלותה של רומא לאורך כל תהליך השתלטותה על איטליה: כל יחידה פוליטית מתקשרת בנפרד עם המדינה הרומית, דבר שנטרל כל סיכוי לאחדות, פתיחה לפני זרים את האפשרות לקבל אזרחות רומית, חיוב בעלות הברית הרומיות להעמיד גדודי צבא לרשות רומא ויצירת מעמד בן הברית הלטיני (ius latini), מעמד שהיווה קיבוץ של זכויות פרט לכול הנתינים הלא רומאים.
עם ההשתלטות המדינית הסופית של רומא על לאטיום, החל גם תהליך מזורז של רומאניזציה, קרי השלטת התרבות הרומית על יושבי לאטיום, תהליך שהובל על ידי התפשטות הניב הרומאי, הלטינית.
עם שבירתה הסופית של הברית הלטינית שלטונה של רומא בלאטיום ודרום אטרוריה היה מוחלט ובלתי ניתן לערעור. הרומים היוו למעשה את אחד שני הכוחות הבולטים ביותר בחצי האי האפניני, ביחד עם הסאמניטים. האינטרסים של שני הכוחות השונים הללו הובילו בהכרח למאבק על ההגמוניה באיטליה כולה, מאבק שתפס את חמשת העשורים הבאים בהיסטוריה הרומית וכונה לימים המלחמות הסאמנטיות.
נחל השופט
נַחַל הַשּׁוֹפֵט (נחל שופט) הוא נחל בישראל, שנקרא על שם השופט האמריקאי-יהודי יוליאן מק. הנחל זורם באזור רמות מנשה, כשהוא מתחיל את דרכו בין היישובים רמת השופט ועין העמק, דרך קיבוץ הזורע, ומסתיים בהישפכו אל נחל קישון.
מקורות המים הם מעיינות מקומיים.
הנחל עטור צמחייה - צמחי קנה, פטל קדוש, בוקיצה שעירה, הרדוף הנחלים, שנית גדולה, גרגר הנחלים, חרוב, ערבה מחודדת, ער אציל, אשחר ארץ ישראלי, טיון דביק, עיריוני צהוב, אספרג, עשבוניים שונים כמו כלניות ועוד; בסמוך לאפיק הנחל צומחים אורנים.
ניתן למצוא בנחל נוטריות וסלמנדרות, וכן ציפורים.
מי הנחל זורמים כל השנה הודות למעיינותיו, בעין השופט, עין ריחנייה, עין סיני ועין פרור, בהם נובעים מים במשך כל השנה. מעיינות נוספים הנמצאים באפיק הנחל ומזינים אותו הם עין ששון ועין חשרת. איכות המים בנחל גבוהה.
בעין פרור ניצב מבנה משאבה, המעביר מים מהמעיין לחוות עמק השלום, וסמוך לו תל ארכאולוגי גדול, ח'רבת א-פאריה.
לאורך נחל השופט ויובליו מסלולי טיולים יפים שלאורכם שמורת טבע, נקודות תצפית, פריחה בחורף ובאביב, מעיינות, ברכות מים לשכשוך אשדות ומפלים קטנים. בערוץ הנחל נמצאים אתרים כגון שרידי טחנת קמח עתיקה שארובתה בלבד נותרה שלמה, רמת השניים, עמק השלום ושבילי הליכה למוגבלי הליכה שמתחזקת עמותת לטם. בנוסף, בנחל עובר שביל רמות מנשה.
תאגיד AAI
תאגיד AAI (ראשי תיבות של Aircraft Armaments Incorporated – חימוש כלי טיס מאוגד) היא יצרנית טכנולוגיות אוויריות והגנה מאזור האנט ואלי, מרילנד, ארצות הברית. החברה נוסדה בשנת 1950 ומחזיקה סניפים באזורים שונים של ארצות הברית ואירופה. התאגיד הוא יצרן ומפתח עיקרי של כלי טיס בלתי מאוישים. התאגיד מעסיק יותר מ-2,000 עובדים והיקף המכירות השנתי שלו הוא מעל 350 מיליון דולר. בין המוצרים המוכרים ביותר של החברה הוא הכטב"מ RQ-2 פיוניר, שנבנה ופותח בשיתוף עם התעשייה האווירית לישראל.
חדר
באדריכלות, חדר הוא כל מרחב או חלל מובחן בתוך מבנה. חדרים מהווים חלוקה פנימית בתוך המבנה.
מבנה
לרוב החדר מופרד מחללים אחרים באמצעות קירות פנימיים, מבואות או דלתות; בנוסף הוא מופרד מאזורים חיצוניים באמצעות קירות חיצוניים ודלתות.
בידוד אקוסטי מאפשר שמירה על השקט בתוך חדר מסוים או מחוץ לו.
היסטוריה
השימוש המתועד הראשון בחדרים היה לפחות החל משנת 2200 לפני הספירה, על ידי המינואים - בחפירות באקרוטירי שבסנטוריני, יוון, נמצאו שרידים המעידים על חלוקה פנימית של חדרים בתוך מבנים.
בתקופות מוקדמות שימשו החדרים בעיקר להגדרת מתחמים לשימושים מיוחדים ברחבי הבית, כגון חדר שירותים, חדר אמבטיה, מטבח ועוד. כיום קיימים במבנים גם סוגי חדרים אחרים, כגון חדרי שינה, סלון, חדר אוכל, חדר עבודה, משרד ועוד.
בארמונות ובבתי עשירים נבנים לעיתים חדרים רחבי ידיים כגון חדר נשפים, אולם קולנוע פרטי, אולם ספורט מקורה, ואף בריכת שחיה מקורה.
בלשון
חדר כמקום מגורים. חדר ככיתת לימוד [בעולם הדתי]. חדר בריחה. חדר וירטואלי באינטרנט ובתוכנות וידאו ציבוריות. במלכים א' פרק כ', מתואר כמקום בריחה: "וַיָּבֹא אֶל-הָעִיר חֶדֶר בְּחָדֶר".
דיפתונג
דיפתונג (בעברית: דו־תנועה) הוא מונח בפונטיקה, שמתייחס לרצף של שתי תנועות הנהגות כהברה אחת.
דיפתונג מתאפיין בתנועה רציפה של הלשון ממיקום אחד בחלל הפה למיקום אחר, לדוגמה: בצורת הרבים של כינוי הקניין לגוף ראשון יחיד (יְלָדַי, סוּסַי) הלשון נעה מ-[a] ל-[i] באופן רציף.
אטימולוגיה
מקור המילה הוא מיוונית: diphthongos) δίφθογγος) ופירושו "עם שני צלילים" או "עם שני טונים".
צליליות
נהוג להבחין בין דיפתונגים על פי מידת הצליליות של רכיבי הדיפתונג:
איכות התנועות
הבחנה נוספת מבוססת על איכות התנועות המרכיבות את הדיפתונג:
תהליכים שפתיים
בשפות רבות מתרחשים במרוצת הזמן תהליכים של כיווץ דיפתונג או של דיפתונגיזציה.
כיווץ דיפתונג
כיווץ דיפתונג משמעו הפיכת הדיפתונג לתנועה רגילה. למשל, הפועל העברי "הוּרַד" כלל במקור את הדיפתונג /uw/ (huwrad על משקל hutrad). במקרה זה קרה כיווץ דיפתונג בו / uw/ ---> /ū/ , וכך התקבלה הצורה "הוּרַד".
דיפתונגיזציה
דיפתונגיזציה משמעה הפיכת תנועה רגילה לדיפתונג. כך, למשל, קרה בהגייה האשכנזית של המילים "ביצה", "ביתו" וכדומה. הגייתן המקורית של מילים אלה הייתה בצירה מלא (beto, betsa), אך בעברית האשכנזית נעתקה תנועת הצירה לדיפתונג /ey/ (ככה: beysoy, beytso). כיום, חלק מדוברי העברית הישראלית הוגים את הצירה במילים אלה כדיפתונג (beyto, beytsa) בהשפעת ההגייה האשכנזית או הכתוב (הופעת האות יו"ד במילה).
בשפה העברית
בעברית קיימים ארבעה סוגים של דיפתונג אותם ניתן לכווץ:
הכלה והחותנת
הכלה והחותנת או אשתי וחמותי (באנגלית: My wife and my mother-in-law) הוא ציור מפורסם, שמקובל לייחס לצייר W. E. Hill, שפרסם אותו ב-1915. אולם, הגרסה המוקדמת ביותר הידועה של הציור היא משנת 1888, אז היה היל בן שנה, ומעריכים כי מקורו עממי. הציור מוצג עד היום.
אדם הרואה ציור זה לראשונה, עשוי לראות בו אישה צעירה בלבד או אישה זקנה בלבד, אך בדרך כלל, מסוגל להבחין בשתי האפשרויות רק לאחר שמעירים את תשומת לבו לקיום פירוש נוסף. הציור מדגים את המסקנה שתפיסת הנראה אינה פסיבית.
ציור זה והנטייה של אנשים מסוימים לפרש אותו דווקא באופן מסוים הייתה לנושאם של מחקרים שונים בפסיכולוגיה. נמצא שזקנים נוטים לראות בציור את הזקנה וצעירים את הצעירה. נמצא גם שאנשים שצפו קודם בתמונות של זקנים נוטים לראות את הזקנה ואילו אלה שצפו קודם בתמונות של אנשים צעירים נוטים לראות את הצעירה.
ישנן וריאציות שונות על הציור, כגון "בעלי וחמי" בו נראים, לסירוגין, גבר צעיר וגבר זקן. ישנן גם וריאציות בהן קל יותר לראות דווקא את האישה הזקנה או דווקא את הצעירה.
הרכבת התחתית של אנקרה
הרכבת התחתית של אנקרה (בטורקית: Ankara Metrosu) היא מערכת להסעת המונים באנקרה, בירת טורקיה. נכון לשנת 2007 כוללת המערכת שני קווים - קו רכבת תחתית המכונה "מטרו" (Metro) וקו רכבת קלה המכונה "אנקראי" (Ankaray). בנוסף מקושרת הרשת לקו רכבת הפרברים במרחק הליכה קצר. אורכה הכולל של הרשת הוא 23.16 ק"מ. שלושה קווי רכבת תחתית נוספים נמצאים בשלבי הקמה וקווים נוספים נמצאים בשלב התכנון. לפי התוכניות, תשתרע הרשת לאורך של 66.4 ק"מ עד שנת 2015.
קו אנקראי
קו אנקראי נבנה בין 1992 ל-1996, והוא מוביל מתחנת האוטובוסים המרכזית של אנקרה (AŞTİ, Ankara Şehirlerarası Terminal İşletmesi) שם נמצא גם הדפו, ועד לתחנת דיקימווי (Dikimevi) ממזרח למרכז העיר. אורכו של הקו הוא 8.7 ק"מ. 8 ק"מ ממנו עוברים מתחת לפני האדמה והיתר במפלס הקרקע או בתעלה פתוחה. לאורך הקו 11 תחנות ומופעלות בו 11 רכבות כשבכל אחת מהן שלושה קרונות. בכל רכבת 180 מקומות ישיבה והיא מסוגלת להוביל 600 איש. 175,000 איש עושים שימוש בקו מדי יום והוא מסוגל להוביל 16,000 איש בשעה במרווחים של 3 דקות בין רכבת לרכבת. לפי התוכניות יוארך הקו עד לאורך כולל של 22 ק"מ עד שנת 2015.
אברהם דוב דובזעוויץ
אברהם דוב דובזעוויץ (1843 – 14 בינואר 1900, ניו יורק) היה מאנשי ההשכלה.
תולדות חייו
דובזעוויץ נולד בפינסק שהייתה בית יוצר לאנשי ההשכלה.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 התגורר ביקטרינוסלב בה לימד עברית. בשנת תרל"א (1870) הוציא דובזעוויץ את "ספר המצרף" על אגדות חז"ל, בו בקש להראות את ההגיון באגדות חז"ל והתאמתם לפשט הכתובים. במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19 עבר דובזעוויץ להתגורר בקייב. בשנות ה-80 של המאה ה-19 חקר את הנוסח השומרוני של התורה. בשנת 1890 הוציא לאור את הספר "לא דובים ולא יער" שיצא להגנתו של אליעזר צבי צווייפל נגד ביקורתו של משה אהרן שצקס.
בסוף 1890 ביקר בווינה וממנה המשיך לניו יורק: הודות לסיוע כספי שקיבל מאלעזר שולמאן מקייב ובה קיווה למצוא לעצמו פרנסה בכבוד. בשנת 1894 ניסה להקים בית ספר עברי יחד עם המשורר דוליצקי. הוא היה חבר בחברת מפיצי ספרות ישראל באמעריקא, שבין ראשיו היו יהודה דוד אייזנשטיין וכתריאל צבי שרהזון, והוא מוזכר כאחד העורכים בגיליון הראשון של הירחון נר המערבי.
המשורר מנחם מנדל דוליצקי כתב שיר לחקוק על מצבתו:
קישורים חיצוניים
ספריו: ממאמריו:
רבי ברכיה
רבי ברכיה (או רבי ברכיה הכהן) היה מגדולי חכמי האגדה בדור הרביעי לאמוראי ארץ ישראל. רוב מאמריו עוסקים באגדה ורק מאמרים בודדים בהלכה מצויים ממנו. במדרשים שמו של רבי ברכיה נפוץ ביותר. לעומת זאת בתלמוד הבבלי הוא מופיע פעמים בודדות בלבד.
רבותיו
רבו המובהק היה רבי חלבו. משמו ומשם רבו, רבי שמואל בר נחמני, הוא מרבה למסור מאמרים באגדה. כן הוא מוסר ממאמרי הדרשנים המפורסמים: רבי לוי, רבי אבא בר כהנא, רבי יהודה בר סימון ודרשנים מדורות קודמים.
משפחתו
רבי ברכיה מכונה לעיתים "הכהן". שמו של אביו היה רבי חייא ושניהם יחד מסרו דברי אגדה. כן מסר רבי ברכיה מסר בשמו של אביו אחיו היה האמורא רבי שמואל שמוזכר כמה פעמים בתלמוד הירושלמי בענייני הלכה. נכדו, בן בתו, היה רבי חייא.
נתיב אווירי
הצורך בנתיבים
כלי טיס טסים במרחב תלת־ממדי - "השמים". עם התרבות כלי הטיס במהלך המאה ה-20, הוגדרו נתיבים אוויריים ואזורים אוויריים שונים על מנת ליצור סדר בתנועה האווירית הרבה ולמנוע תאונות. אזורים ונתיבים אוויריים מורכבים מנפח אווירי, הכולל גובה מזערי ומרבי מעל פני הים (במינוח מקצועי מקובל - מעפ"י או QNH) או מעל פני השטח (מעפ"ש), ותיחום גאוגרפי. במקומות מסוימים, ולכלי טיס מסוימים, יש אזורי טיסה שמותר לטוס בהם חופשי - בלי לשמור על נתיב מסוים (למעשה אין "כביש", רק אזור). אזורים אלו משמשים לאימונים או לטיסות כיף שונות.
נתיבים אוויריים בדרך כלל משמשים לתעבורה - להגיע מנקודה A לנקודה B.
סוגי נתיבים אוויריים
הנתיבים האוויריים מתחלקים לנתיבים של טיסת ראייה (VFR - VISUAL FLIGHT RULES) ולנתיבים לטיסת מכשירים (IFR - INSTRUMENT FLIGHT RULES).
נתיבי טיסת ראייה
נתיבי טיסת ראייה מחייבים את צוות תא הטייס להיות בקשר עין עם הקרקע במשך כל זמן הטיסה. הניווט בטיסה כזו מתבצע באמצעות זיהוי של נקודות על מפה. למשל, בנתיב האוויר שבין חיפה לתל אביב טסים המטוסים על קו חוף, ומזהים את תוואי הקו ואת הערים הגדולות לאורכו - חיפה, חדרה, נתניה ותל אביב. טיסת ראייה יכולה להיות מבוקרת בבקרת מכ"ם או לא מבוקרת, ואז היא באחריות מלאה של צוות המטוס לטיסה על-פי הנהלים.
בתנאי מזג אוויר קשים, שבהם קשה לראות את הקרקע מתחת למטוס או לפניו, חייבים לעבור לטיסת מכשירים, או לחלופין, אם אין במטוס מכשירים מתאימים, לטפס לגובה שמעל לעננים (טיסה בתוך עננים מסוכנת), ולטוס לפי הוראות בקר (למשל - ימינה 90 מעלות), עד שנוצר קשר עין מחודש עם הקרקע. בהיעדר קשר עין עם הקרקע, וללא הכוונה - קיימת סכנת התנגשות בהרים, למשל.
נתיבי טיסת מכשירים
נתיבים אלו תמיד מבוקרים בבקרת מכ"ם. בטיסת מכשירים מטיס צוות תא הטייס את המטוס לנקודות במרחב בעזרת עזרי ניווט. עזרי ניווט הם מכשירים שנמצאים בנקודות שונות ומשדרים אות תמידי, שכל מטוס בעל מכשיר מתאים מסוגל לקלוט ולפענח אותו, וגם להצליב מידע מכמה מכשירים. בטיסה מסוג זה אין הכרח להביט בקרקע ולזהות את נתיב הטיסה בעין. לכן כשיש עננים שלא מאפשרים לראות את הקרקע, או בטיסה מעל ים (חלק ניכר מן הטיסות הבינלאומיות) יש לטוס ב"טיסת מכשירים".
תכנון נתיבי אוויר
גובהם של נתיבי אוויר מתוכן בהתאם למכשולים שיש בשטח (אנטנות, הרים), וכן בהתאם לסוג המטוסים שטסים: מטוסי נוסעים יטוסו גבוה יותר, ובהתאם ליעדי הטיסה הקיימים.
עמנואל שפר
עמנואל ("מונדק") שפר (11 בפברואר 1924 – 28 בדצמבר 2012) היה מאמן כדורגל ישראלי. שפר היה המאמן ה-12 של נבחרת ישראל, משנת 1968 ועד 1970 ובקדנציה נוספת, בשנים 1978–1980. הוא הוביל את נבחרת ישראל להשתתפותה היחידה בגביע העולם במונדיאל 1970.
ילדות ונעורים בצל מלחמת העולם השנייה
נולד ברקלינגהאוזן שבגרמניה. האב, מוזס (יליד פורוהי שבמחוז איוואנו-פרנקיבסק, באותה עת בפולין, ומסוף המאה העשרים באוקראינה) והאם, הלה (ילידת דרוהוביץ', באותה עת בפולין, ומסוף המאה העשרים באוקראינה) עברו לגרמניה בעקבות עבודת האב. משפחתו עברה בילדותו למץ בצרפת. במקום הולדתו ובצרפת קיבל שפר חינוך יהודי. לאחר מכן, עברו לזארבריקן בגרמניה ושם למד בבית ספר כללי. ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון חזרה המשפחה לצרפת וב-1936, עם כניסת הצבא הגרמני לחבל הריין חזרה המשפחה לעיירת הולדת האב בפולין. שפר החל ללמוד בגימנסיה בדרוהוביץ', התגורר אצל דודתו לוסיה והחל לשחק כדורגל בקבוצת בית"ר דרוהוביץ'. מפרוץ מלחמת העולם ב-1939 ועד הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-1941 היה אזור מגוריהם תחת שליטת ברית המועצות. כבר ב-1939, בגיל 16 עזב שפר את משפחתו ונמלט מזרחה. תחילה לאזור באקו שבאזרבייג'ן שם עבד שנתיים במפעל לנעליים ולאחר מכן באלמה אטה שבקזחסטן שם שיחק באופן מקצועי בקבוצת דינמו אלמה אטה. בהיותו שם קיבל ידיעות מדודתו לוסיה כי כל משפחתו נרצחה על ידי הנאצים. מיד בתום מלחמת העולם השנייה שב לביילבה שבפולין, שם התגוררה דודתו ששרדה את השואה לאחר שמשפחתה הוסתרה על ידי משפחה פולנית.
עלייה לישראל וקריירה כשחקן
בביילבה שבפולין הקים שפר, שיחק ואימן קבוצת כדורגל יהודית, ZKS Bielawa. הקבוצה הגיעה עד לליגה השנייה בפולין, אך השלטון הקומוניסטי לא ראה בעין יפה קיום קבוצה על בסיס אתני ופרק את הקבוצה. כששפר זומן לצבא הפולני, הוא נמלט דרך צ'כוסלובקיה, אוסטריה ואיטליה ועלה לישראל בשנת 1950. הוא התקבל לעבודה בנמל חיפה כמכונאי ובמקביל, החל לשחק בהפועל חיפה באגף השמאלי ולאחר כשנה עבר להפועל כפר סבא וסייע לה לעלות לליגה הלאומית. הוא אף הוזמן לנבחרת ישראל ב'. קריירת המשחק שלו נמשכה עד 1957 ואז פרש עקב פציעה.
השתלמות בגרמניה
לאחר שפרש ממשחק פעיל בגיל 34, עבר שפר לאימון. כצעד ראשון עבר ב-1958 לגרמניה והשתלם בבית הספר למאמנים בקלן בהדרכת הנס וייסוויילר. צעד זה היה חריג בקרב המאמנים הישראלים. לטענת עוזרו בנבחרת ישראל בשנים מאוחרות יותר, אמציה לבקוביץ', שפר העריץ את הכדורגל הגרמני ושליטתו בשפה הגרמנית הקלה עליו את הבחירה. בנו של שפר טען כי אביו היה פרפקציוניסט והפריד בין הכדורגל ובין התלאות שסבל במלחמת העולם השנייה והעובדה שמשפחתו הושמדה על ידי הגרמנים. שפר הצטיין בקורס ונבחר על ידי שאר התלמידים כאחד משני הבוגרים המצטיינים (השני היה המאמן ההולנדי רינוס מיכלס). הוא אף קשר קשרים אישיים עם מנהל התוכנית, הנס וייסוויילר, שאימן את פ.צ. קלן ומאוחר יותר התפרסם כמאמנה של מנשנגלדבאך בשנות השיא שלה. בזמן לימודיו אימן שפר קבוצה מקומית, רנאניה וירזלן. בזמן שהותו בגרמניה קשר שפר גם קשרים עסקיים ומאוחר יותר הפך ליבואן של אדידס בישראל ובשנים מאוחרות יותר היו לו קשרים עסקיים גם עם חברת פומה.
אימון קבוצות בישראל
לאחר שובו לישראל ב-1959, החל שפר לאמן את הקבוצה בה שיחק בעבר: הפועל כפר סבא שהייתה לקראת סוף עונת 1958/1959 קבוצת תחתית בליגה הלאומית. הוא החליף את אליעזר שפיגל בסיום העונה, אולם ללא הצלחה רבה ובסיום העונה ירדה הפועל כפר סבא לליגה א'. שפר אימן את כפר סבא גם בליגה א' בעונת 1959/1960, עד המחזור ה-9, אז החליפו יאיר לויטה. אחר כך אימן את הפועל רחובות ואת הפועל רעננה. באוקטובר 1961 החל לאמן את בני יהודה תל אביב ששיחקה בליגה הלאומית וניצלה מירידה בעונה הקודמת. הוא אימן אותה בעונת 1961/1962, ובתום העונה המוצלחת, בה סיימה בני יהודה במקום ה-5, עבר שפר לאמן את מכבי פתח תקווה. הוא התפטר מתפקידו בפברואר 1963 לאחר כישלון הקבוצה. לאחר התפטרותו החליף את ג'ק גיבונס כמאמן הפועל ירושלים. בתחילת עונת 1963/1964 שב לאמן את בני יהודה, תפקיד אותו מילא עד אפריל 1964. עוד לפני כן, בספטמבר 1963 מונה למאמן נבחרת הנוער של ישראל. במקביל, אימן באותן שנים גם את נבחרת חיל האוויר. ב-1964 הפסידה נבחרת חיל האוויר במשחק הגמר ב"גביע הרמטכ"ל" 1:0 לנבחרת גייסות השריון.
בינואר 1967, לאחר ששימש במשך 3 שנים מאמן נבחרת הנוער, התמנה שפר למאמנה של מכבי נתניה במקום אוטו שלפנברג. אולם חוסר ההצלחה של קבוצת הצמרת נמשך גם בתקופת שפר ובחודש מאי 1967 ביקש לשחררו מהתפקיד.
לאחר סיום תפקידו כמאמן הנבחרת הלאומית ב-1970 חזר שפר לאמן בליגה הישראלית. בעונת 1972/1973 החל לאמן את בית"ר ירושלים שהעפילה לליגה הלאומית. אולם בפברואר 1973 פוטר והוחלף על ידי סמואל רזניק, על רקע אי הצלחת הקבוצה ועל רקע חיכוכים בלתי פוסקים עם השחקנים.
אימון נבחרת ישראל לנוער
עם מינוי כמאמן נבחרת הנוער, משימתו הראשונה הייתה הכנת הנבחרת לטורניר אליפות אסיה לנוער שנערך באפריל 1964 בסייגון שבדרום וייטנאם. שפר השתית את נבחרתו על כוכבי נבחרות חילות צה"ל שאותם הכיר מעת שאימן את נבחרת חיל האוויר. עם שחקני נבחרת הנוער נמנו מספר כדורגלנים שהמשיכו בשנים לאחר מכן להוות את שלד הנבחרת הלאומית, כמו: יצחק ויסוקר, דוד פרימו, צבי רוזן ומרדכי שפיגלר. ישראל העפילה לגמר הטורניר לאחר שגברה על תאילנד 0:4, על קוריאה הדרומית 0:4, ועל יפן 0:2. בגמר התמודדה מול נבחרתה החזקה של בורמה והמשחק הסתיים בתיקו 0:0. בסיום המשחק נפסק ששתי הנבחרות יחזיקו בגביע במשותף. לאחר שנה, שבה נבחרת הנוער של ישראל להתמודד על גביע אסיה לנוער בטורניר שהתקיים בטוקיו שביפן. רק צבי רוזן ויצחק אנגלנדר נותרו מהסגל של סייגון 1964. בסגל 1965 בלטו כדורגלנים נוספים שהמשיכו לאחר מכן לככב בנבחרת הבוגרת, כמו: ישעיהו שווגר, מנחם בלו, שמואל רוזנטל וגיורא שפיגל. ישראל גברה על דרום וייטנאם 1:5, על הפיליפינים 1:8, על הונג קונג 1:3 ועל יפן 1:2. בחצי הגמר הביסה ישראל את מלזיה 0:9 (משה רומנו הבקיע 4 שערים במשחק). במשחק הגמר, שוב מול נבחרת בורמה, ניצחה ישראל 0:5 (שלושער של רומנו) וזכתה בגביע אסיה לנוער. כשסיכם את מסע הנבחרת, שיבח עיתונאי "מעריב", ישעיהו פורת, את ההכנה הממושכת המקצועית והיסודית של הנבחרת. הוא טען כי התנהגותו של שפר לשחקנים הצעירים נראית לעיתים כחסרת סבלנות וחסרת רחמים, אך גישה בלתי מתפשרת זו היא שהביאה את הנבחרת לחוסר שאננות ולאי-זלזול ביריבים, ללכידות ולרוח לחימה שהביאו את התוצאות. הוא מציין כי בשנתיים וחצי שחלפו לא נוצחה נבחרות הנוער שבהדרכתו של שפר בשום מפגש בינלאומי. ב-1966 נערך הטורניר במנילה שבהפיליפינים. בסגל נבחרת הנוער נכללו חלק גדול מכוכבי טוקיו כגון: בלו, רוזנטל, שפיגל, אנגלנדר ורומנו. שייע פייגנבוים שנמנה עם הסגל תופקד באותן שנים כמגן. הנבחרת פתחה את משחקיה בתיקו 0:0 מול קוריאה הדרומית. במשחק השני, מול הונג קונג, ניצחה ישראל 1:6 (רומנו כבש שלושער). ברבע הגמר ניצחה ישראל את הודו 0:4 ובחצי הגמר הביסה ישראל את פורמוזה 0:5 (רומנו כבש שלושער נוסף). בגמר התמודדה ישראל מול יריבתה המושבעת באותן שנים - בורמה. המשחק הסתיים בתיקו 1:1 וכפי שנקבע שנתיים לפני כן בסייגון, הוחלט כי כל נבחרת תחזיק בגביע במשך חצי שנה.
בשנים בהן אימן שפר את נבחרת הנוער שימש אמציה לבקוביץ' כעוזרו. לאחר שמונה שפר למאמן הנבחרת הבוגרת הפך לבקוביץ' למאמן נבחרת הנוער, אולם בטורניר אליפות אסיה ב-1971 החליפו שפר והנבחרת זכתה בגביע אסיה. בהמשך שנות ה-70 מילא שפר לסירוגין את תפקיד מאמן נבחרת הנוער, לא תמיד בהצלחה רבה.
אימון נבחרת ישראל
באפריל 1968 החליף שפר את מילובן צ'יריץ' בתפקיד מאמן הנבחרת הישראלית. משחקה הראשון של ישראל בהדרכתו היה באצטדיון בלומפילד, בספטמבר 1968, כנגד נבחרת צפון אירלנד (המשחק נסתיים בניצחון האורחים 3:2). בהדרכת שפר, הופיעה נבחרת ישראל בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת מקסיקו בשנת 1968. נבחרת ישראל הצליחה להעפיל לשלב רבע הגמר, שם התמודדה מול נבחרתה החזקה של בולגריה. המשחק לא הוכרע גם לאחר הארכה ובהטלת מטבע שנערכה זכתה בולגריה והעפילה לשלב חצי הגמר.
לאחר שגברה במוקדמות על נבחרות ניו זילנד ואוסטרליה הצליחה נבחרת ישראל להעפיל בפעם היחידה בתולדותיה לטורניר הגמר של גביע העולם בכדורגל, מונדיאל 1970 שנערך במקסיקו. אף על פי שנבחרת ישראל נשרה כבר בשלב הבתים ולא העפילה לרבע הגמר, נחשב הטורניר הצלחה מבחינתה לאחר שסיימה בתיקו עם שוודיה ועם איטליה, שסיימה את הטורניר במקום השני לאחר שנוצחה במשחק הגמר. משחקו האחרון עם הנבחרת בקדנציה הראשונה שלו כמאמנה היה המשחק מול איטליה בגביע העולם ב-1970 (המשחק נסתיים בתיקו 0:0). מספר חודשים לאחר הטורניר (באפריל 1971), הוא הוחלף על ידי המאמן אדמונד שמילוביץ'. ביוני 1977 נבחר שפר שנית לתפקיד מאמן הנבחרת הלאומית. הוא נכשל במשימתו העיקרית - העפלת הנבחרת לטורניר האולימפי במוסקבה 1980 וסיים את תפקידו כמאמן הלאומי. היו שהאשימו את שפר בכך שהקדיש זמן רב מדי לעסקיו הפרטיים. בסוף 1979 הוחלף שפר על ידי המאמן האנגלי ג'ק מנסל. בסך הכול הדריך את הנבחרת ב-24 משחקים בין-ארציים.
שפר היה ידוע בדרישתו הקפדנית למשמעת מחניכיו, דבר אשר הביא לא פעם להתמרמרות מצד השחקנים והיה אחת מהסיבות לסיום תפקידו כמאמן הנבחרת למרות ההישגים, שהיו חסרי תקדים בכדורגל הישראלי. כמו כן, הוא דרש משחקניו רמה גבוהה של כושר גופני. לשם כך מינה את סא"ל עמוס בר חמא, קצין הכושר הקרבי של צה"ל, כמאמן מיוחד לכושר גופני, דבר אשר היווה חידוש בכדורגל הישראלי באותה עת. שפר היה הראשון בישראל שערך האימונים עם שעון עצר, מדידת יכולת ההתאוששות השחקנים וכוח מתפרץ. שפר דרש כי לקראת הגביע העולמי, יערכו השחקנים שנה שלמה מחנות אימונים. את האימונים ערכו במכון וינגייט ובשפיים. שפר הבין, כי עליו לקחת את השחקנים למקומות הגבוהים בעולם כדי שאלו יתרגלו לנשום אוויר דליל, כדי שבזמן האמת יוכלו לתפקד במונדיאל 1970. תחילה נסעו לקלן אשר בגרמניה, לאחר מכן לאדיס אבבה באתיופיה בגובה של 2,600 מטר, המשיכו לאלאמוסה במדינת קולורדו בארצות הברית בגובה של 2,500 מטרים, ובטולוקה שבמקסיקו. כמו כן, עברו השחקנים בדרך את: סטוקהולם, מנשנגלדבך, סידני, הונג קונג, ניו יורק ודנוור ושיחקו משחקים רבים, רובם לא רשמיים. שפר היה נוהג לבדוק את דופק השחקנים ומדרג אותם, כאשר שיאן הכושר היה מרדכי שפיגלר, עם 39 פעימות לדקה ואחריו יוחנן וולך, עם 42 פעימות לדקה. כמו כן, הייתה הקפדה מסיבית על תזונה, ושפר, אשר הביא מאזניים לכל מקום אשר הלך, היה בודק מדי מספר ימים את משקלם של השחקנים.