cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Go (שפת תכנות)
תכנות מונחה עצמים
שפת GO איננה נחשבת שפה מונחית עצמים קלאסית כמו שפות מודרניות אחרות כגון ++C, #C או Java, כיוון שאינה מנהלת היררכיה של עצמים, אך מאפשרת אנקפסולציה, ערכים מוטמעים ,קומפוזיציה ותכונות רבות נוספות אשר מאפשרות תכנות מונחה עצמים בסגנון שונה, יש האומרים פשוט ונוח יותר.
מאפיינים כלליים
מאפייני מערכת הטיפוסים:
ממשקים ותכנות גנרי
ב-GO אין תמיכה בתכנות גנרי (נכון לגרסה 1.01), למעט בעזרת מנגנון interface - שנותן מענה עבור פונקציות או מתודות הניגשות אך ורק למתודות של הארגומנטים שלהן, אך לא עבור פונקציה כללית, כגון פונקציית Max המוצאת את האיבר הגדול ביותר במערך. עבור מבני נתונים כגון רשימה, מחסנית וכדומה, ניתן להשתמש בממשק ריק ({}interface) המקביל לשימוש ב-*void בשפת C, ולבצע המרה (הכוללת בדיקה אוטומטית בזמן ריצה) בעת הוצאת איברים ממבנה הנתונים. עם זאת, זהו מענה חלקי ואיננו גמיש כמו תבניות בשפת ++C או Generics בשפות #C וג'אווה, או בשפות מודרניות רבות אחרות. על פי אתר החברה:
תוכנית Hello world
תוכנית Hello world, דוגמת קוד הכותבת אל הפלט Hello world:
משה עציוני
משה עציוני (קלַפּהולץ) (28 באוגוסט 1908 – 23 באוגוסט 1997) היה שופט בית המשפט העליון בישראל.
ביוגרפיה
משה עציוני נולד בז'אבנו שבגליציה באימפריה האוסטרו-הונגרית (לאחר המלחמה בפולין), לשיינדל לבית גרוסברד ויעקב קלפהולץ. בשנת 1932 סיים תואר מוסמך במשפטים באוניברסיטת קרקוב וב-1935 קיבל בה תואר דוקטור למשפטים. בנעוריו החל לפעול בתנועת השומר הצעיר. בשנים 6–1932 ערך בקרקוב את "נאשה ואלקה" (Nasza Walka, 'מאבקנו'). ב-1936, בסיום לימודיו, עלה לארץ ישראל. תחילה עבד כפועל בתל אביב ולאחר מכן עבר לירושלים, שימש מזכיר ועד רחביה ולמד בבית הספר המנדטורי למשפטים. בשנת 1940 הוסמך כעורך דין ועבד כשנתיים במשרדו של עו"ד מרדכי עליאש. בשנים 1942–1945 עבד בעריכת דין והיה היועץ המשפטי של מחלקת התעשייה הכבדה והייצור המלחמתי בממשלת המנדט.
בשנת 1945 מונה לשופט שלום בתל אביב. עם קום המדינה בשנת 1948 התמנה לשופט ראשי בבית משפט השלום בחיפה. מאוחר יותר הוא שימש נשיא בית משפט השלום בחיפה, שופט ונשיא בבית המשפט המחוזי בחיפה ומשנת 1971 שופט בית המשפט העליון, עד פרישתו לגמלאות בהגיעו לגיל שבעים. בעת פרישתו עמד עציוני בראש ועדת הבחירות המרכזית.
עציוני עמד בראשותן של מספר ועדות ציבוריות:
לאחר פרישתו מכס השיפוט היה עציוני נשיא בית הדין הציוני העליון.
ביוני 1943 נשא את יהודית שפָּאן. היה אב לשניים: יעקב ועמוס. בנו הצעיר הוא פרופ' עמוס עציוני, מנהל בית החולים מאייר לילדים שליד בית חולים רמב"ם בחיפה. אחד מנכדיו, עו"ד דוד עציוני, כיהן כסגן ראש עיריית חיפה. על שמו רחוב בחיפה.
קירי טה קאנאווה
דיים קירי ז'אנט טה קאנאווה (אנגלית: Dame Kiri Janette Te Kanawa; נולדה ב-6 במרץ 1944) היא זמרת אופרה ילידת ניו זילנד. בשנת 1981 ראו ושמעו אותה ברחבי העולם כ-600 מיליון איש, כאשר שרה את Let the Bright Seraphim בחתונתם של צ'ארלס, הנסיך מוויילס וליידי דיאנה ספנסר. טה קאנאווה נולדה בגיסבורן, באי הצפוני של ניו זילנד. מוצאה מעורב, שכן בין אבותיה יש גם מאורים וגם אירופאים, אבל מעט מאוד ידוע על הוריה הביולוגיים, כיוון שאומצה בינקותה; היא בתם המאומצת של אם אירית ואב מאורי.
קריירה
בנעוריה ובשנות העשרים המוקדמות לחייה הייתה טה קאנאווה כוכבת פופ ובדרנית פופולרית במועדוני ניו זילנד.
את דרכה כזמרת אופרה החלה טה קאנאווה כמצו סופרן, אך בהמשך פיתחה את קולה לסופרן.
בשנת 1965 זכתה בתחרות שירה יוקרתית, שנועדה לכל סוגי הזמרים, ג'אז, פופ וקלאסי. היא שרה שם את Vissi d'arte מתוך "טוסקה" של פוצ'יני. הפרס היה מלגה ללימודים בלונדון.
שנים ראשונות בלונדון
בשנת 1966, ללא מבחן קבלה, נרשמה למרכז האופרה בלונדון, ללמוד אצל ג'יימס רוברטסון. ג'נקינס וד'אנטאל מצצטים את רוברטסון כמי שאמר, שלטה קאנאווה לא הייתה שום טכניקת שירה כשהגיעה לבית הספר, אך היא ניחנה ביכולת לשבות קהל.
לראשונה הופיעה על בימה כ"גברת שנייה" בחליל הקסם, וכן בהפקה של "דידו ואניאס" של הנרי פרסל בדצמבר 1968, בתיאטרון סדלר'ס וולס. בשנת 1969 שרה את "אלנה" באופרה של ג'ואקינו רוסיני "הגברת מן האגם" בפסטיבל קאמדן. פרס על הופעתה בתפקיד "אידמנטה" ב"אידומניאו" של מוצרט הוביל להצעת חוזה לשלוש שנים כזמרת ראשית זוטרה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, שם הופיעה לראשונה בתפקיד "קסניה" ב"בוריס גודונוב" ו"נערת פרחים" ב"פרסיפאל" ב-1970. עוד אפשר היה לשמוע אותה בתור "קול משמיים", תפקיד מאחורי הקלעים, בסוף "דון קרלוס" של ורדי. בשנת 1969 גם הוצע לה תפקיד הרוזנת בנישואי פיגארו. המנצח קולין דייוויס, ששמע אותה באודיציה, התפעל מן היופי יוצא הדופן של קולה.
קריירה בינלאומית
בינתיים הגיעה השמועה על הצלחתה אל ג'ון קרוסבי באופרה של סנטה פה, פסטיבל אופרה קייצי בניו מקסיקו, ארצות הברית, שעמד אז לפני פתיחת העונה החמש-עשרה שלו. הוא ליהק אותה בתפקיד הרוזנת באופרה נישואי פיגארו, שהצגותיה החלו ב-30 ביולי 1971. הצלחתה בתפקיד זה חזרה על עצמה בקובנט גארדן בחודש דצמבר של אותה שנה ובאופרה של סן פרנסיסקו בסתיו 1972. בשנת 1974 הופיעה במטרופוליטן אופרה בתפקיד דסדמונה ב"אותלו" של ורדי, הופעה של הרגע האחרון כמחליפה לתרזה סטראטס, שחלתה לפתע.
בשנים הבאות הופיעה באופרה הלירית של שיקגו, באופרה של פריז, בבית האופרה של סידני, באופרה של וינה, בלה סקאלה, באופרה של סן פרנסיסקו, מינכן וקלן, והוסיפה לרפרטואר שלה תפקידים משל מוצרט - דונה אלוירה, פאמינה ופיורדליג'י - לצד תפקידים איטלקיים כמו מימי ב"לה בוהם".
קאנאווה מגלה קרבה מיוחדת לגיבורות ריכרד שטראוס. הופעתה הראשונה בתפקיד הראשי באופרה "אראבלה" הייתה בגראנד אופרה של יוסטון בשנת 1977, ואחריה באו תפקידי המרשלין ב"אביר הוורד" והרוזנת ב"קפריצ'יו". רבות מהופעותיה היו בניצוחו של גאורג שולטי ואתו גם הקליטה לראשונה את נישואי פיגארו.
טה קאנאווה פרשה מבימת האופרה אחרי הופעותיה ב"ונסה" של סמיואל בארבר עם האופרה הלאומית של וושינגטון ועם האופרה של לוס אנג'לס בנובמבר/דצמבר 2004, אבל היא ממשיכה להופיע באולמות קונצרטים.
אותות כבוד
טה קאנאווה עוטרה באותות כבוד לעייפה. תואר דיים של מסדר האימפריה הבריטית בשנת 1982, תואר כבוד של המסדר האוסטרלי בשנת 1990 ותואר מסדר הכבוד היוקרתי של ניו זילנד ברשימת תוארי הכבוד ליום הולדת המלכה בשנת 1995. היא קיבלה גם תוארי כבוד מאוניברסיטאות רבות ויוקרתיות באנגליה ובעולם.
קירי טה קאנאווה נבחרה להקביל בשירה את השחר הראשון של המילניום החדש באי באוקיינוס השקט, הרואה ראשון את זריחת השמש.
נא"פ
נא"פ (НЭП — ראשי תיבות ברוסית של Новая Экономическая Политика) — "המדיניות הכלכלית החדשה".
היסטוריה
בשנת 1920 הסתיימה מלחמת האזרחים ברוסיה וקומוניסטים החלו לבסס את שלטונם ברוסיה. הקצאת המזון קוצצה על ידי השלטונות. הרעב הקיף את הכפר והעיר ושנאת האיכרים לשלטון הקומוניסטי הלכה וגברה כיוון שלא קיבל את מה שהובטח להם. העוינות כלפי השלטון הייתה מצד אותם חוגים שאותם הוא התכוון לייצג (פועלים ואיכרים). השלטון בראשות לנין החליט בשנת 1921 לפייס את האוכלוסייה ולהנהיג את הנא"פ - הנהגת שוק חופשי מבוקר ומתן אפשרות לאיכרים למכור את תוצרתם בשוק החופשי על פי כללים של ביקוש והיצע. כך בוצע גם לגבי מסחר זעיר ומלאכה. המשטר שמר על בעלותו על התעשייה הכבדה, הקרקעות ואוצרות הטבע, התחבורה והתקשורת. הנא"פ הגביר את הייצור (בעיקר בכפר), כיוון שהיה כדאי לאיכרים לייצר ולשווק סחורה במחירי שוק, וצמצם את המחסור והרעב. הייתה זו הצלה למשטר הקומוניסטי, שתוארה כ-"צעד אחד אחורה כדי לצעוד שניים קדימה".
מדיניות הנא"פ הייתה
1. תחום החקלאות: עיבוד חופשי של האדמות ומכירה חופשית של התוצרת רק לאחר תשלום מס קבוע. הממשלה ביטלה את חובות האיכרים למדינה, אך מצד שני כל הקרקעות היו שייכות למדינה.
2. בתחום התעשייה: המפעלים הגדולים יישארו בידי המדינה והקטנים יהיו לפרטיים
3. בתחום הפיננסי: לנין יסד מטבע חדש ובנקים מבוססים, וכך שבה רוסיה לשלם במזומנים
4. בתחום המסחרי: סחר הפנים חופשי וסחר החוץ נוהל בידי המדינה בלבד
תוצאות תוכנית הנא"פ:
1. הכלכלה ברוסיה החלה להתייצב
2. התוכנית עזרה לשלטון לפייס את העם
3. התוכנית אכזבה את הקומוניסטים המקוריים
4. היו אנשים שהצליחו להתעשר בזכות התוכנית, כינו אותם ה'נאפמנים', ובכפר הם היו נקראים הקולאקים
לנין תכנן את התוכנית למשך 7 שנים, אולם בשנת 1924 הוא מת והתוכנית הופסקה.
מדיניות זו הופסקה בשנת 1928 באופן מעשי ובשנת 1931 הוכרז על כך באופן רשמי.
ג'ונתן נוט
ג'ונתן נוט באנגלית: Jonathan Nott נולד ב-25 בדצמבר 1962, סוליבול, אנגליה) הוא מנצח אנגלי, בנו של כומר בקתדרלה של ווסטר. הקשר הראשון שלו למוזיקה היה כנער סופרן במקהלת הקתדרלה. נוט היה סטודנט למוזיקה וחוקר מקהלה באוניברסיטת קיימברידג', וכן למד זמרה וחליל צד במנצ'סטר בקולג' המלכותי הצפוני למוזיקה. נוט גם למד ניצוח בלונדון. הוא עזב את בריטניה כדי לפתח את קריירת הניצוח שלו בגרמניה באמצעות מערכת הקאפלמייסטר המסורתית.
חייו
הופעת הבכורה של נוט כמנצח הייתה בשנת 1988 בפסטיבל האופרה בבאטיניאנו, איטליה. ב-1989 התמנה לקאפלמייסטר באופרה של פרנקפורט. בשנת 1991 התמנה לקאפלמייסטר ראשון בתיאטרון הממלכתי של ויסבאדן, והיה למנצח ראשי זמני לעונת 1996-1995. בהמשך היה למנהל מוזיקלי בתיאטרון של לוצרן וכיהן כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של לוצרן מ-1997 עד 2002.
עם הפילהרמונית של ברלין, הקליט נוט כמה יצירות תזמורתיות של ג'רג' ליגטי כחלק מתרומת חברת טלדק למכלול יצירותיו המוקלטות של ליגטי. נוט התמנה למנהל מוזיקלי של אנסמבל אנטרקונטמפורן (EIC) בשנת 2000. הוא ויתר על משרה זו בשנת 2003 והתמנה מיד למשרת מנצח אורח ראשי של האנסמבל. ממשרתו זו פרש בשנת 2005.
בינואר 2000 התמנה נוט למנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של במברג. הוא ייסד תחרות בינלאומית ע"ש גוסטב מאהלר, ובשנת 2004 זכה במקום הראשון גוסטבו דודאמל. הופעתו הראשונה של נוט בניו יורק הייתה עם תזמורת במברג. לאחר שהחוזה המקורי שלו, שנחתם עד 2009, הוארך תחילה עד עונת 2012-2011. בשנת 2011 לקח נוט את התזמורת לפסטיבל אדינבורו. בהמשך הסכימו נוט והתזמורת על הארכה נוספת של החוזה עד עונת 2016-2015. נוט סיים את תפקידו בבמברג בשנת 2016.
נוט ניצח לראשונה כאורח על התזמורת הסימפונית של טוקיו באוקטובר 2011. מיד לאחר הזמנה זו, הציעה לו התזמורת לכהן כמנהלה המוזיקלי, ונוט נענה מיד בחיוב. תזמורת טוקיו הודיעה רשמית על מינויו של נוט כמנהל המוזיקלי הבא שלה באוקטובר 2012, מינוי שייכנס לתוקף בעונת 2015-2014, בחוזה התחלתי לשלוש שנים של ניצוח על 8 שבועות של קונצרטים לעונה. בשנת 2015 התמנה נוט לתפקיד המנהל המוזיקלי של תזמורת שווייץ המערבית.
טמפלהוף-שנברג
טמפלהוף-שנברג (גרמנית: Tempelhof-Schöneberg) הוא אחד מ-12 רובעי ברלין, בירת גרמניה.
גאוגרפיה
הרובע השוכן בדרום ברלין, נוצר מאיחוד שני רבעים לשעבר, טמפלהוף ושנברג, במסגרת רפורמת השכונות של ברלין ב-1 בינואר 2001. כל השכונות המרכיבות את טמפלהוף-שנברג שכנו לפני נפילת חומת ברלין ב-1989 במערב ברלין. הרובע גובל ברבעים פרידריכסהיין-קרויצברג מצפון-מזרח, נויקלן ממזרח, שרלוטנבורג-וילמרסדורף מצפון-מערב, מיטה מצפון, שטגליץ-צלנדורף ממערב ובמדינת ברנדנבורג מדרום.
רובע טמפלהוף-שנברג מורכב משש שכונות:
רובע טמפלהוף-שנברג הוא המאוכלס ביותר בברלין, אחרי רובע פנקו. 15.5% מתושבי הרובע אינם אזרחים גרמניים. הרובע מגוון מאוד מבחינה כלכלית וחברתית. למעלה משליש מתושבי הרובע מתגוררים בשכונה שנברג. השכונה, השוכנת יחסית במרכז ברלין, היא בעלת אופי עירוני, ושוכנים בה אין-ספור מוסדות תרבות, אמנות ובילוי, מהחשובים והידועים בברלין. שאר שכונות הרובע הן שכונות מגורים חסרות זוהר, בהן מתגוררים תושבים מהמעמד הבינוני בעיקר. השכונה פרידנאו היא הקטנה ביותר בשטחה מבין 95 שכונות העיר ברלין, והשנייה בצפיפות האוכלוסין.
בית העירייה של שנברג משמש כבית העירייה של הרובע כולו. עד לאיחוד גרמניה בשנת 1990 שימש בית העירייה של שנברג כבית העירייה של מערב ברלין.
דינה בליי-שור
דינה בליי-שור (נולדה ב-3 בדצמבר 1957) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
דינה בליי נולדה וגדלה בבואנוס איירס, ארגנטינה. בהיותה בת ארבע עשרה הצטרפה לחוג הנוער של התיאטרון היהודי-קומוניסטי בבואנוס איירס (IFT). המורה הראשון שלה היה גיירמו בטגליה, מגדולי שחקני התיאטרון והקולנוע בארגנטינה באותה עת, ממנו שמע לראשונה על שיטת העבודה של סטניסלבסקי, על שייקספיר ועל התיאטרון היווני העתיק.
עלתה לישראל לבדה ב-1976, ולאחר שסיימה בגרות בתיכון החקלאי כפר סילבר, התיישבה בקיבוץ געתון, בו התגוררה שבע שנים.
למדה משחק בהדרכת הבמאית הלנה קורקין בחוג לתיאטרון של בימת הקיבוץ (1982-1980). למדה משחק והוראת תיאטרון בסמינר הקיבוצים (1985-1982). בין המורים שהשפיעו על עבודתה: חנן שניר, רנה ירושלמי, מימי ויזנברג, גזה פרטוש ושמוליק שילה (מנהל החוג לדרמה של סמינר הקיבוצים באותם הימים). במהלך הקריירה בליי השתתפה בסדנאות רבות ולמדה אמנות הקול אצל מרדית מונק מארצות הברית ופסיכודרמה אצל הניה ארצי (שניהם ב-1986), תיאטרון הנו אצל קזואו אונו מיפן ותנועה אצל רות זיו אייל (שניהם ב-1987), מסיכות של קומדיה דל'ארטה אצל ז'ילברטו טופאנו מאיטליה (1988), תיפוף וכלי הקשה אצל קאי אקומורה מיפן (1989) ותיפוף, שירה וריקוד אפריקאיים אצל מאירה אשר (1993). סדנת משחק אצל מייקל אלפרדס (2000).
מייד בתום לימודיה הזמינה אותה הבמאית רנה ירושלמי לשחק בתיאטרון חיפה. שם גילמה את דמותו של נער שתקן התלוי באימו במחזה "שש נפשות מחפשות מחבר" מאת לואיג'י פיראנדלו. תפקידה השני היה במחזה "חפצים" מאת א.ב. יהושע בו גילמה את דמותה של עוזרת בית ערביה. היא נשארה בתיאטרון חיפה ארבע עונות. בין השאר שיחקה בו בתפקיד חנה בלצר, מתורגמנית רוסיה במחזה "כשהיא רוקדת" מאת מרטין שרמן, הדודה ב"שידוכין" מאת גוגול והאם ב"סינדרום ירושלים" מאת יהושוע סובול.
ב-1989 גילמה את תפקיד אופליה ב"המלט" במסגרת תיאטרון הקאמרי ואנסמבל עיתים בבימויה של רנה ירושלמי, לצידו של שולי רנד בתפקיד המלט, הפקה שהייתה בסיבוב הופעות ברחבי תבל. מאוחר יותר שיחקה בליי בעוד שלוש הפקות בבימויה של רנה ירושלמי: בתפקיד הדוקטור המרושע ב"וויצק" מאת גאורג ביכנר, ובהצגות "ויאמר" וב"ויאמר וילך".
ב-1990 שיחקה ב"חתונת הדמים" מאת לורקה בבימויו של חנן שניר שהועלתה בתיאטרון הבימה. גילמה את דמותה של הלבנה לבושה לבן כשהיא מטפסת על קיר ומשקיפה על האוהבים האבודים; היא זכתה בפרס פינקל על התפקיד. בהצגה "הדיבוק" בבימויו של חנן שניר (1998) גילמה את דמותה של חנה רובינא המשחקת את לאה, אחת מארבע דמויותיה של הגיבורה במחזה, הרוקדת בתיאטרליות בשולי הבמה ומשקיפה על גורלה של לאה דהיום.
במהלך השנים שיחקה לסירוגין בקאמרי, הבימה, בית ליסין ותיאטרון חיפה. באופרת הרוק "פיקניק בחוסמסה" מאת חיים נגיד בקאמרי (1990), גילמה את אשתו המתאבדת, יוצאת רוסיה, של עורך דין, עטתה תכריכים ופרצה במחול. ב-1992 שיחקה בהצגת יחיד "השוטה" במסגרת התיאטרונטו. ההצגה הייתה מורכבת מ-79 פסקאות מתוך 40 מחזות (שכתבו בין השאר שקספיר, טום סטופארד, לואיס קרול, ניטשה, אוסקר ויילד ובקט), אותם ליקטה וביימה רינה ברוך.
ב-1993 הכירה את המחזאי והבמאי חנוך לוין, והחלה לשחק במחזותיו. בין תפקידיה: הילד בן השבע בהצגה "הילד חולם", שולית המענה בהצגה "כריתת ראש" (שתיהן בתיאטרון הבימה) וכרוב עצוב ב"אשכבה" בתיאטרון הקאמרי, תפקיד אותו מגלמת עד היום (2022).
ב-2014 החלה לשחק בתפקיד אנטיגונה בהצגה "אנטיגונה" מאת סופוקלס בבימויו של גדי צדקה בתיאטרון העברי ובהצגה "היריקה" בהבימה מאת גדעון רייכר.
פרדי רוקם כתב עליה במאמר בכתב העת 'תיאטרון':
בשנים 1996–1997 הדריכה שחקנים ולימדה תנועה בקבוצה הצעירה של הבימה. ב-1998 העבירה סדנת משחק וביימה הצגה בנושא הזיקנה בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין. בשנים 2008-2008 העבירה סדנאות משחק לבמאים מטעם עיריית תל אביב.
דינה בליי-שור נשואה למנואל שור-בליי ולהם בת, סימונה.
תיאטרון
תיאטרון הבימה
תיאטרון חיפה
תיאטרון הקאמרי
אנסמבל עתים ותיאטרון הקאמרי
תיאטרון בית ליסין
תיאטרון אנסמבל הרצליה
בתיאטראות שונים
תיאטרון ילדים ונוער
"אשכבה" בפסטיבלים בינלאומיים
"המלט" בפסטיבלים בינלאומיים
פסטיבלים בארץ
לקריאה נוספת
רשימה חלקית:
איחוד הג'יהאד האסלאמי
איחוד הג'יהאד האסלאמי (בראשי תיבות IJG או JCAM, ראשי תיבות של "איחוד הג'יהאד של מרכז אסיה") הוא ארגון טרור קטן המסונף לארגון הטרור העולמי אל-קאעידה ופעיל באוזבקיסטן, טג'יקיסטן, קירגיזסטן, קזחסטן, אפגניסטן, פקיסטן ורוסיה. הארגון התפרק מהתנועה המוסלמית של אוזבקיסטן אבל עדיין הארגון מקושר עמו ומתאם פעילות עמו. נאג'מידין ג'אלולוב היה בין מנהיגי ומקימי הארגון.
דגל סרביה ומונטנגרו
דגל סרביה ומונטנגרו אומץ ב-27 באפריל 1992 כדגל הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה. מאוחר יותר הוא שימש כדגל האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו. השימוש בדגל פסק עם פירוק האיחוד והכרזתן של סרביה ושל מונטנגרו כשתי מדינות עצמאיות.
הדגל בוסס על דגל ממלכת יוגוסלביה, ששימש גם כדגל הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה בתוספת הכוכב האדום.
חוזה עתידי
חוזה עתידי (באנגלית: Futures Contract) הוא מכשיר פיננסי הנסחר בבורסה (בורסה לניירות ערך או בורסה לסחורות). החוזה העתידי הוא התחייבות לספק או לרכוש נכס כלשהו (סחורה, מטבע חוץ, נייר ערך וכו') במועד עתידי, כאשר המחיר (או שער חליפין במקרה של מטבע חוץ) נקבע מראש והתשלום מתבצע במועד מסירת הנכס או הסחורה.
השימוש בחוזה עתידי מאפשר לשני הצדדים להבטיח הוצאה או הכנסה כספית ברורה וידועה, מבלי להתחשב בגורמים החיצוניים, ובכך לצמצם את הסיכון הכרוך בכל מסחר. צמצום הסיכון גורר במקביל את צמצום הסיכוי לרווח. בחוזה עתידי קיים סיכון כי אחד הצדדים לא יעמוד בהתחייבויותיו בזמן בו הוא אמור לצאת לפועל, לדוגמה, אם המחיר שהוא התחייב לשלם גבוה משמעותית מהשווי הנוכחי של הסחורה. לכן, במועד קניית או מכירת החוזה העתידי, סוחר הפועל מול גוף פיננסי נדרש להפקיד ביטחון כספי, הנקרא "מרג'ין" (Margin), ביטחון כספי זה, לרוב, מתעדכן תוך מהלך חיי החוזה, בהתאם למחיר ותנודתיות צפויה בנכס הבסיס (Mark to Market). מצב בו סוחר נדרש להגדיל את ה"מרג'ין" נקרא "Margin Call", ובמידה שהסוחר לא נענה לקריאה, הגוף הפיננסי, לרוב, יהיה רשאי לסגור את הפוזיציה בעצמו. כאשר גופים פיננסיים שווי-משקל, בגודל וסיכון דומים, כמו בנק מול בנק, מתקשרים ביניהם בחוזה עתידי, גידור הסיכונים ההדדי מורכב יותר וסימטרי יותר ואינו חד-צדדי כפי שהוא ביחס לסוחר, שהוא קטן ביחס לבנק. עם זאת, בנקים לרוב נדרשים להפקיד "מרג'ין" (Margin) כאשר הם פועלים מול מסלקת נגזרים, הסולקת סיכוני צד נגדי באופן מרוכז, כדוגמת מסלקת מעו"ף.
פיתוח של החוזה העתידי הוא האופציה, שהיא חוזה עתידי, המאפשר לצד הרוכש את האופציה לוותר על ההתחייבות לרכוש את נכס הבסיס - תמורת ויתור על הפרמיה, שהיא המחיר ששולם כדי לרכוש את האופציה. באופציה, סוחרים נדרשים להפקיד "מרג'ין" (Margin) אם כותבים אופציה, קרי, עומדים בפני הפסד פוטנציאלי, אך אין צורך בהפקדה שכזו בקניה שכן חשיפת הסוחר מוגבלת לפרמיית האופציה המשולמת. לרוב, ה"מרג'ין" מתעדכן בהתאם למחיר ותנודתיות נכס הבסיס במנגנון Mark to Market. גם בחוזה עתידי ישנה פרמיה שהיא מעין מקדמה (לרוב 10% מנכס הבסיס) - אך בחוזה עתידי האפשרות לבטל את החוזה קיימת לרוב רק בחוזים עתידיים אקזוטיים שבהם ישנם פרטים ייחודיים מאוד, שהופכים אותם למורכבים ולמותאמים לשני הצדדים בלבד, ובכך לבלתי סחירים לחלוטין.
הופעה ראשונה של חוזה עתידי
העדות המוקדמת ביותר שיש בידינו לחוזה אופציה מופיעה בכתביו של אריסטו, אשר מספרים על הפילוסוף היווני תלס, הוגה דעות עני ממילטוס שביוון העתיקה. הוא פיתח שיטה לחיזוי הצלחתו של מסיק הזיתים בסתיו הקרוב. מלא ביטחון בתחזית זו, הגיע תלס לסיכום עם בעלי בתי הבד המקומיים בדבר זכות לשימוש בלעדי בבתי הבד שלהם בתקופת המסיק. מאחר שבחורף לא היה ידוע מה יהיו תוצאות המסיק, שמחו בעלי הבד לקבל כבר בחורף סכום כסף השווה לרווחים ממסיק בינוני. לכן, היו מוכנים לתת לתלס התחייבות לזכות שימוש בלעדית בבתי הבד במחיר הוגן. משהגיע הסתיו, נסתבר כי תחזיתו של תלס התגשמה ויבול הזיתים היה רב במיוחד באותה שנה. תלס התעשר במהירות בזכות החוזה אותו חתם עם בעלי בתי הבד כבר בחורף.
יש הטוענים כי האופציה המוקדמת ביותר הידועה לנו מופיעה בתנ"ך. בסיפור המופיע בספר בראשית, פרק כ"ט, בו מתואר החוזה שכרת יעקב עם לבן הארמי, לפיו התחייב לעבוד שבע שנים תמורת הזכות להינשא עם רחל. לגרסתם של אלו, יעקב רכש מלבן הארמי אופציה לנישואין עם רחל, אשר עלתה לו בשבע שנות עבודה. גישה אחרת טוענת כי החוזה היה Forward דווקא, כיוון שיעקב היה מחויב להינשא לרחל בתום שבע שנות העבודה.
המסחר בחוזים עתידים
בנוסף לשניים המרכזיים, קיימים גם ארביטרז'רס (מלשון ארביטראז') – משתתפים בשווקים הפיננסים המרויחים מאסטרטגיות ללא נטילת סיכון וללא השקעה.
מסחר בחוזים עתידיים נעשה בעשרות בורסות בעולם. עם המרכזיות שבהן נמנות: CME בשיקגו, Euronext באירופה, LIFFE בלונדון, TOCOM ביפן. המסחר בחוזים מתנהל כיום באופן אלקטרוני ומרכז מאות רבות של מוצרים, החל בסחורות, דרך מדדים וריביות, וכלה במטבעות.
בישראל מתנהל מסחר בחוזים עתידיים בשוק המעו"ף, כחלק מהבורסה לניירות ערך בתל אביב. עם זאת, למסחר בחוזים עתידיים בתל אביב מחזור קטן, שכן הסוחרים נוהגים להשתמש בעיקר בחוזים עתידיים סינתטיים, על ידי קניית אופציות קול ומכירת פוט לאותו הסטרייק אשר יוצרים, בשל Put-Call Parity, חוזה סינתטי השקול לחוזה עתידי.
סיניה (סרט)
סינָיה הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1962 בבימויו של אילן אלדד, עם יפתח ספקטור, שמעון ישראלי ודינה דורון בתפקידים הראשיים.
העלילה מבוססת על מקרה אמיתי של ילדה בדואית שנמצאה בסיני על ידי חיילי צה"ל במהלך מבצע קדש ליד אמה ההרוגה, אומצה על ידי ח"כ פארס חמדאן ונקראה סיניה.
הסרט צולם בחולות ראשון לציון שדמו לחולות סיני וכיום בנויות עליהם שכונות מערב ראשון.
אלדד בחר בטייס חיל האוויר יפתח ספקטור לתפקיד הראשי לאחר שהתרשם ממנו בסרט התיעודי הקצר של חיל האוויר "הגובה 40,000". הוא הצליח לשכנע את הרמטכ"ל צבי צור ואת סגן שר הביטחון שמעון פרס להרשות לטייס בשירות פעיל בן 21 להופיע בסרט אזרחי בפנים גלויות.
חלק גדול מהסרט הוא ללא מילים. הדיאלוגים הקצרים עם הבדואית ובנה מנוהלים בערבית. בתחילת הסרט מראים גננת (נאוה שאן) מוציאה את ילדי הגן החוצה ואחת הילדות, סיניה (סיניה חמדאן האמיתית) מסתכלת למעלה לעבר מטוס בשמים.
המוזיקה היא של נעם שריף, שיר הנושא "סיניה" הוקלט על ידי שמעון ישראלי למילותיו של דידי מנוסי.
תקציר העלילה
ביום השני במבצע קדש נשלחים שלושה מטוסי מיסטר למטרות הפצצה בדרום סיני. באחד המטוסים קורית תקלה במנוע והטייס דן (יפתח ספקטור) נאלץ לנטוש.
לאחר הצניחה הוא מתקדם בחולות לעבר שברי המטוס ומסתבר שהמטוס פגע במאהל של בדואים והרג אחד מהם. לפניו מתייצב ילד בדואי בשם עזיז (אהוד בנאי) שמוביל אותו לאחד האבלים שם מגלה דן אישה בדואית נפחדת המחזיקה תינוקת. היא פוחדת ממנו אך הוא מרגיע אותה וחובש את ידה הפצועה.
המצרים שולחים מטוס קל למאהל ממנו יורדים טייס (שייקה לוי) וחייל. דן מסתתר והם חוקרים את הבדואית באלימות אך היא לא מסגירה אותו. לפתע מגיע קצין ישראלי בשם אורי (שמעון ישראלי) ופותח באש על המצרים. הטייס נהרג והחייל נפצע ומדמה עצמו כהרוג. הוא זוחל בחשאי מהאוהל, תופס את עזיז ומכריח אותו להורות לאמו לתת לו את העוזי אך אורי מבחין בו והורג אותו.
דן מתייחס לבדואית ולבנה עזיז באופן הומני לאחר שלא הסגירה אותו אך אורי מתייחס אליהם בגסות לאחר שערבים הרגו את אחותו.
המטוס ממריא מעל דיונה קטנה אך אז נשמעת התפוצצות. אורי ממהר למקום ומוצא שכולם נהרגו פרט לתינוקת הבוכה. הוא נוטל אותה בידיו וחוזר למאהל.
ז'ואן קורומינס
ז'ואן קורומינס אי ויניו (בקטלאנית: Joan Coromines i Vigneaux; בספרדית נכתב גם Corominas; 21 במרץ 1905 - 2 בינואר 1997) היה בלשן קטלאני.
ביוגרפיה
נולד בברצלונה בשנת 1905. אביו היה פרה קורומינס - סופר, כלכלן ופוליטיקאי. למד בפקולטה לפילוסופיה וספרות באוניברסיטת ברצלונה, לימודים אוניברסיטאיים קטלאניים (Estudis Universitaris Catalans), ובמוסד ברנאט מג'ה ללימודים קלאסיים והומניזם. המשיך את לימודיו במונפלייה, מדריד, ציריך ופריז. עבודת הדוקטורט שלו הייתה כתיבת מילון לשפה הארנית, הניב האוקסיטני שמדובר בעמק ארן בצפון-מערב קטלוניה.
בהזמנת פומפאו פברה הצטרף בשנת 1930 למחלקה הלקסיקוגרפית במכון ללימודים קטלאניים. כמו כן שימש פרופסור לפילולוגיה רומאנית באוניברסיטת ברצלונה. ב-1939 גלה מספרד עקב השתלטות הפרנקיסטים והיה פרופסור באוניברסיטה הלאומית בקוז'ו (Cuyo) בארגנטינה ולאחר מכן באוניברסיטת שיקגו. בשנת 1952 חזר לקטלוניה והמשיך בעבודת מחקר במכון ללימודים קטלאניים.
היה בעל מומחיות מעמיקה בבלשנות של שפות רומאנית וכן של שפות הודו-אירופיות אחרות. בעבודתו התרכז בעיקר באטימולוגיה, מילונאות, בלשנות היסטורית ודיאלקטולוגיה. היצירות החשובות ביותר הן מילון אטימולוגי של קטלאנית (Diccionari etimològic i complementari de la llengua catalana, תשעה כרכים), מילון השמות הקטלאני (Onomasticon Cataloniae, שישה כרכים) ומילון אטימולוגי ביקורתי של הספרדית (Diccionario crítico etimológico de la lengua castellana). כמו כן ראוי לציון ספרו "מה צריך לדעת על הלשון הקטלאנית", שיצא בשנת 1954, תחילה באנגלית ואחר כך בקטלאנית, ובו קורומינס מציג בסגנון פופולרי את הלשון הקטלאנית, שסבלה באותה תקופה מדיכוי מצד השלטונות הפרנקיסטיים.
אדם זרטל
תולדותיו
זרטל הוא בן קיבוץ עין שמר, בנו של משה (מְיֶיטֶק) זרטל (זילברטל), ממנהיגי "השומר הצעיר" בוורשה ובארץ ישראל, מבקר ספרות, עיתונאי ועורך.
בלדאסארה גאלופי
בלדאסארה גאלופי (איטלקית: Baldassarre Galuppi; 18 באוקטובר 1706 - 3 בינואר 1785) היה מלחין איטלקי מוונציה, נודע באופרות שלו, בעיקר אופרה בופה.
אדם זרטל
תולדותיו
למד כלכלה וחקלאות מטעם הקיבוץ, ומילא בו תפקידים מרכזיים. בשנת 1963 היה ראש קבוצת החטיבה הצעירה בקיבוץ ובשנת 1966 היה מרכז המשק. בשנות ה-60, הוא כתב סיפורים ותסריטים לסרטים שפורסמו בעל המשמר ובאמות. בינואר 1969 זכה סיפור שלו לציון לשבח בתחרות סיפורים של פרס קשת. בשנת 1969 יצא לאור קובץ של סיפוריו בהוצאת הקיבוץ הארצי. בתחילת 1972 הוא קיבל מענק יצירה מהמדור לתיאטרון ולספרות. בשנת 1979 יצא לאור ספר "השנים" של וירג'יניה וולף בעברית, בתרגומו של זרטל.
בלדאסארה גאלופי
ביוגרפיה
גאלופי נולד באי בוראנו בלאגונה של ונציה, ומשום כך הוצמד לו הכינוי איל בוראנלו. ניסיונו הראשון בכתיבת אופרה, La fede nell'incostanza ossia gli amici rivali (1722) נחל כישלון חרוץ והורד מן הבמה בשריקות בוז. לאחר זאת למד מוזיקה אצל אנטוניו לוטי ואחרי תקופה קצרה בפירנצה, שם עבד כצ'מבליסט, חזר לוונציה לנסות שוב את כוחו באופרה. הפעם זכתה האופרה סריה שלו, "דורינדה" (1729) להצלחה וחנכה את קריירת התיאטרון שלו.
אדם זרטל
תולדותיו
השתתף בשיחות העדות, לאחר מלחמת ששת הימים, שכונסו בקובץ "שיח לוחמים".
בלדאסארה גאלופי
ביוגרפיה
בשנת 1740 התמנה למנהל מוזיקלי של ה-Ospedale dei Mendicanti, עבד בכנסיית סן מרקו משנת 1748 והתמנה למאסטרו די קאפלה, משרה שנחשבה בוונציה לרמה ביותר בעולם המוזיקה המקומי, בשנת 1762. הוא חי ועבד רוב ימיו בוונציה, אף כי בין 1741 ל-1743 עבד בלונדון ומשנת 1765 עד 1768 עבד בחצר הצארינה קתרינה הגדולה בסנקט פטרבורג. לאחר מותו, בשנת 1785, תפס את מקומו ג'ובאני בטיסטה גראציולי כנגן העוגב בסן מרקו.
אדם זרטל
תולדותיו
לפני מלחמת יום הכיפורים שהה בשליחות באפריקה, חזר לישראל וסייע בניהול צליחת תעלת סואץ במבצע אבירי לב. נפצע כקצין הנדסה בכיר על הגשרים מפגז מצרי. פציעתו הייתה קשה והוא שהה כשנה בבית חולים. לאחר שחרורו מבית החולים החל ללמוד ארכאולוגיה. במסגרת לימודיו ביצע החל משנת 1978 ולמשך מעל 11 שנים, את סקר הר מנשה כשהוא מהלך על קביים. לימים הגדיר את הסקר הזה כ"שיקום שלי". בשנים 1980–1982 חפר יחד עם אנשי קיבוצו, עין שמר, בח'ירבת אל-חמאם בשומרון, אותו גילה בסקר וזיהה עם נרבתא. בשנים 1982–1983 חפר את מזבח הר עיבל. סיים את הדוקטורט בבית הספר למדעי היהדות של אוניברסיטת תל אביב. עבודתו הייתה בנושא "ההתנחלות הישראלית בהר מנשה", בהדרכת הפרופסורים משה כוכבי ונדב נאמן והיא אושרה בשנת 1987.
בלדאסארה גאלופי
ביוגרפיה
האופרה בופה הראשונה של גאלופי הייתה "ל'ארקדיה אין ברנטה" (1749). היה זה גם מפעלו המשותף, הראשון עם הליבריתן קרלו גולדוני, שעמו יצר מספר ניכר של אופרות. היצירות הללו היו פופולריות מאוד, בייחוד "חכם הכפר" מ-1754, שזכתה להצלחה רבה. הליברית של גולדוני "עולם הירח", שגאלופי היה הראשון לכתוב לה מוזיקה, שימשה אחר כך כמה מלחינים אחרים, ביניהם יוזף היידן וג'ובאני פאיזיילו. בין האופרות הבאות שלו L'amante di tutte מ-1760 ו-I tre amanti ridicoli מ-1761 לליברית שכתב בנו של המלחין, אנטוניו גאלופי, בשם העט "א. ליטאו".
אדם זרטל
תולדותיו
זרטל ביצע סקר ארכאולוגי שני בהר אפרים. הוא חפר בלכיש עם דוד אוסישקין, באל-אחוואט שבנחל עירון (1992-1995) ובתל אסור (2001-2003).
בלדאסארה גאלופי
ביוגרפיה
בשנים הבאות פחתה משהו תפוקת האופרות של גאלופי. בין יצירותיו הלא-אופראיות מספר רב של יצירות לצ'מבלו ואורטוריות אחדות. בעת מותו בוונציה, היה גאלופי בין הדמויות הנודעות והמכובדות ביותר בממסד המוזיקלי הוונציאני. מיסת רקויאם נוהלה לזכרו בכנסיית סן מארקו.
לפחות שתי יצירות קודש למקהלה של אנטוניו ויולדי יוחסו לגאלופי, Beatus Vir אחד ו- Nisi Dominus אחד.
אדם זרטל
תולדותיו
בשנת 2008 יצא לכבודו הספר "בהר ובשפלה", הוצאת אריאל. הספר בפורמט אלבומי כולל מאמרים ומחקרים על ארץ ישראל, והוא יצא לכבוד 30 שנה לסקר הר מנשה.
בלדאסארה גאלופי
ביוגרפיה
הפואמה של רוברט בראונינג, "טוקטה של גאלופי" מתייחסת למלחין וליצירתו.
אדם זרטל
תולדותיו
נקבר עם קביו.
מזבח הר עיבל - מזבח יהושע
זרטל התפרסם בציבור הרחב בעקבות חפירת האתר בהר עיבל, בו זיהה מזבח ישראלי. על פי פרשנותו, זהו המזבח סביבו נערך טקס הברית המוזכר בספר יהושע ולכן הוא כינה את המזבח הזה - מזבח יהושע. בראשית החפירות, עם חשיפת אבני המזבח הראשונות, הוא עצמו לא האמין בהיתכנות שימורן והקשר שלהן לסיפור המקראי, ולדבריו "נלחמתי נגד הרעיון שזה יכול להיות מזבח". אך ככל שהתרבו העובדות והממצאים התואמים את הכתובים, הכריע כי אכן זהו המזבח המוזכר במקרא. בין הממצאים בשטח שהביאו להכרעה זו היו מציאת כבש מאבנים לא מסותתות בהתאמה להוראות המקרא, ובצדו קירות המתאימות להוראות העלייה למזבח המפורטות במשנה, ובעיקר שכבת אפר גדולה של עצמות חרוכות שנמצאה מתחת לריצוף. האפר נלקח לבדיקת פחמן 14 ותיארוכו התאים לעיתוי בניית המזבח (1200 שנים לפני הספירה). עוד נמצא בבדיקות המעבדה כי האפר הורכב מבעלי חיים כשרים זכרים צעירים, בהלימה להוראות הנוגעות לקורבנות בספר ויקרא. בשונה מאתרי פולחן אחרים, לא נמצאו בו כל עצמות חזיר או עצמות לא כשרות אחרות. יחד עם הזואו-ארכאולוגית ד"ר ליאורה הורביץ, הגיע למסקנה כי לא ניתן לברוח מהשוואה לתורה, בשל ההתאמה המדויקת לדיני הקרבנות.
עם השלמת החפירות הציע שהר עיבל הוא אכן הר הקללה, אלא שהר הברכה הוא הר כביר שממזרח לו, ולא הר גריזים של היום, בו יושבים השומרונים. את קורות התגלית והתייחסות הממסד האקדמי אליו סיכם זרטל בספרו "עם נולד - מזבח הר עיבל וראשית ישראל".
בהרצאה בשדמה שנשא ב-2013 אמר כי הטקסט התנ"כי נמצא תחת מתקפה חריפה של האקדמיה בארץ ובעולם, הטוענת שאין גרעין היסטורי בכל ראשית ישראל שכן אין לו כל הוכחות ארכאולוגיות, אך ממצאי הר עיבל מוכיחים את אירועי התנ"ך החל ממעמד הר סיני לפחות. לדבריו יש הבדל מהותי בין הטקסט התנ"כי המעביר את מסריו דרך סיפורים אנושיים ללא כחל ושרק ומבלי להסתיר חולשות אנושיות ואת חטאי גיבוריו, לבין קובצי חוקים וטקסטים קדומים של עמים אחרים שאינם מזכירים זאת. עוד הוסיף ואמר כי הממצאים בשטח שמתאימים באופן כה הדוק לטקסט המקראי, ובעיקר מדגם עצמות כה ייחודי כמו שמצא בחפירות מזבח הר עיבל (היעדר עצמות לא כשרות ומציאת רק חיות קרבן כשרות, שכולן זכרים צעירים) מוכיחים את הנכתב במקרא, ושומטים את הקרקע מתחת לתאוריות שגרסו עד אז כי האמונה באל אחד התחילה רק בימי בית ראשון.
ביקורת
טענתו לגבי מזבח יהושע זכתה להתנגדות מצד מספר ארכאולוגים, בין השאר משום שהיא מנוגדת לטענות של גישת ביקורת המקרא באשר לתאריך חיבורו של ספר דברים ולמידת מהימנותו ההיסטורית. כך, למשל, ישראל פינקלשטיין התנגד לשחזור האתר ולייחוסו ליהושע. היו שטענו כי המזבח שייך לאחד מעממי כנען. בתגובה אמר זרטל כי אכן קשה לאנשי האקדמיה לקבל את העובדות בשטח אשר סותרות את תפיסתם כי מעמד הר סיני וסיפור הכניסה לארץ הם לא יותר ממיתוס, אך כל המתנגדים לא הגיעו בעצמם לראות בעיניהם את הממצאים בשטח וכי העובדות בשטח מוכיחות באופן חד משמעי את סיפור המזבח המקראי. מאידך, גם תומכי גישתו העלו טענות כנגדו, בהקשר אחר. זרטל "הזיז" את הר גריזים ממקומו הנוכחי הידוע, להר כביר הסמוך, משום שלדעתו כתוב במקרא שבני ישראל בהנהגת יהושע ראו מהר עיבל את הר גריזים, דבר בלתי אפשרי גאוגרפית ממקום המזבח. זאב ח' ארליך סבור, כי אין כל צורך "להזיז" את הר גריזים ממקומו, כפי שזרטל עושה. עיון בפסוקי ספר יהושע יראה כי לא אמור להיות כל קשר בין מיקומו של המזבח בהר עיבל לבין הר גריזים. קשר העין בין ההרים הללו היה רק בעת הקראת הברכות והקללות, שכאמור, לא היו בהכרח באזור המזבח, אלא באזור אחר בהר, הצופה על הר גריזים.
אתר "אל-אחוואט" וההשערות סביבו
זרטל ערך במשך יותר משלושים שנה את סקר הר מנשה. בין השאר הגיע זרטל לאתר הנקרא בפי תושבי נחל עירון בשם אל-אחוואט, שמובנו "הקירות", "החומות", או "החצרות" בעגה מקומית.
לדעת זרטל מדובר בחרושת הגויים, האתר המקראי המוכר לנו מספר שופטים בקשר למלחמת ברק בן אבינועם בסיסרא, שר הצבא של יבין מלך כנען אשר מלך בחצור (שופטים, פרקים ד' וה'). במקום נמצאו מבנים קטנים וחומה רחבה יחסית לאתר כה גדול. האתר היה מיושב רק כ-50 שנה. תושביו הירבו באכילת דגים. החומה אינה ישרה ובנויה גלים גלים. לאתר אין מקבילות בארץ, מלבד ארבעה אתרים קטנים דומים ליד כרם מהר"ל. בחפירות באתר השתתפו גם קבוצות מאוניברסיטת קליארי בסרדיניה, והסתבר כי כ-7,000 אתרים דומים המכונים נוראגים (בסרדו עתיקה - "ערימת אבנים") נמצאו באי סרדיניה שבאיטליה. המבנים נראים כערימות אבנים בעלות כיפות שטוחות, והחוקרים משערים כי היו אלה מקומות מגורים של משפחה אחת או יחידת לוחמים. גם בסרדיניה נמצאו מבני-כיפות כמו באתר "אל-אחוואט" וכן מסדרונות צרים אל חדרי המגורים.
תמיכה בהשערה מובאת גם במאמרו של אריה בורנשטיין מאוניברסיטת בר-אילן. מקור שמו של סיסרא היה מהמילה "סרא" בסרדינית עתיקה = קצין, והוא נקרא על ידי יבין להילחם בישראל, שכן יהושע חיסל את הכוח הצבאי הכנעני בחצור.
זאב ארליך מוסיף תמיכה להשערה משמות האתרים. אתרים רבים בסרדיניה מתחילים באותיות: "סא", "סי", "סיסי". יעל אשת חבר הקיני מגישה לסיסרא "ספל אדירים". ובשירת דבורה נכתב: " שריד לאדירים עם" (שופטים ה יג). ייתכן כי זהו רמז לגויי הים מסרדיניה בני ה"שרדנה".
קישורים חיצוניים
ראיונות וכתבות:
הבריגדות הבין-לאומיות
הבריגדות הבין-לאומיות היה השם שניתן לקבוצות מתנדבים ושכירי חרב, שהגיעו מרחבי העולם לספרד על מנת לסייע לכוחות הממשלה הדמוקרטית של הרפובליקה הספרדית השנייה שלחמו נגד הכוחות הלאומנים (בהנהגת הגנרל פרנסיסקו פרנקו ובסיוע גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית), במהלך מלחמת האזרחים בספרד בין השנים 1936 ל-1939.
כחמישים לאומים שונים היו מיוצגים בבריגדות הבינלאומיות שמנו 40,000 - 35,000 לוחמים, אם כי מצבתם בכל רגע נתון עמדה לכל היותר על כמחצית ממספר זה. כעשרת אלפים מהם נהרגו בשדה הקרב. אמנים ואנשי רוח רבים נמנו עם שורות הלוחמים.
רבים מאנשי הבריגדות הבינלאומיות היו קומוניסטים שראו במלחמה חלק מהמאבק הקומוניסטי הבינלאומי. אחרים היו אנרכיסטים או מתנגדים אחרים לפשיזם. רבים מאנשי הבריגדות הבינלאומיות ותומכיהם הונעו על ידי האמונה שספרד נמצאת בחזית הלחימה נגד הפשיזם.
אנשי הבריגדות הבינלאומיות נרדפו פעמים רבות במולדתם, אם במדינות המערב, שראו בהם קומוניסטים או תומכיהם, ואם בברית המועצות שבה היו נתונים לטיהורים ולחשדות שליוו כל מי ששהה תקופה ארוכה מחוץ לברית המועצות. הבריגדות נחלו תבוסה בשדה הקרב, ומאבקם הלאומי והבינלאומי נחל כישלון: ספרד הייתה לדיקטטורה למשך שנים ארוכות, והפשיזם, כמו גם הנאציזם, קיבלו עידוד להמשך התוקפנות שהובילה למלחמת העולם השנייה. עם זאת, הבריגדות הותירו אחריהן בשמאל העולמי מורשת של מאבק אמיץ ומיתוס של מאבק ברודנות.
הקמתן של הבריגדות
הרעיון להשתמש בקומוניסטים מחוץ לספרד על מנת לגייס מתנדבים למאבקם של הרפובליקנים בספרד עלה לראשונה במוסקבה בקיץ 1936 על ידי ראש מחלקת התעמולה של הקומינטרן, וילי מינצנברג, אולי בהשראת רעיון שהעלה מוריס תורז. סטלין קיבל את הרעיון, אולי כדרך להיפטר מקומוניסטים זרים ששהו ברוסיה בתקופה זו של טיהורים פוליטיים. מלחמת האזרחים פרצה בסוף יולי 1936, ובסוף ספטמבר החליטו המפלגות הקומוניסטיות באיטליה ובצרפת לשלוח את אנשיהן להילחם באופן פעיל. לואיג'י לונגו, מנהיגו לשעבר של ארגון הנוער הקומוניסטי האיטלקי, קיבל על עצמו את הכנת הסידורים הלוגיסטיים הדרושים ואת התיאום עם הממשלה הספרדית. משרד הביטחון של ברית המועצות סייע אף הוא, בניסיון שנרכש בטיפול במתנדבים זרים עוד מימי מלחמת האזרחים ברוסיה. בתחילה, התנגד ראש הממשלה הספרדי לארגו קביירו לרעיון, אך לאחר תבוסות ראשוניות שספגו הרפובליקנים במלחמה, שינה קביירו את דעתו, ולבסוף הסכים להגעת המתנדבים ביום 22 באוקטובר 1936. בעוד מאורעות אלו מתרחשים, נותרה ברית המועצות פעילה ב"ועדת אי ההתערבות" שהוקמה על ידי אנגליה וצרפת, למניעת התערבות כוחות זרים בלחימה בספרד. בעוד שאנגליה וצרפת שמרו בקנאות על אי התערבותן במלחמה, היו בוועדה זו חברות, כמו גרמניה ואיטליה ומהצד השני ברית המועצות, שעשו ככל יכולתן על מנת להזרים כוח אדם, ציוד, אספקה ותחמושת לספרד.
מרכז הגיוס לבריגדות היה בפריז תחת השגחת הקולונל הסובייטי קרול "וולטר" סבירצ'בסקי. ב-17 באוקטובר פורסם מכתב גלוי מסטלין לחוסה דיאס, מזכיר המפלגה הקומוניסטית של ספרד, שבו נטען כי שחרורה של ספרד אינו עניינם של הספרדים בלבד, אלא עניינה של כל 'האנושות המתקדמת'. בתוך ימים החלו לצוץ ארגוני סיוע לרפובליקה הספרדית בארצות רבות, רובם בשליטת הקומינטרן.
המתנדבים הגיעו אל שטחי הלחימה במגוון דרכים. למשל, הקומוניסט היוגוסלבי יוסיף ברוז טיטו, לימים מנהיגה של יוגוסלביה, שהה בפריז, וגייס שם סיוע, כסף ודרכונים למתנדבים שהחלו לזרום ממזרח אירופה. מתנדבים אלו נשלחו ברכבת או באונייה מצרפת לספרד, ונשלחו לבסיס מרכזי באלבסטה. רבים הגיעו לספרד בכוחות עצמם. עם הצטרפות צרפת לחוזה אי ההתערבות, נאלצו המתנדבים לחצות בהסתר את גבול צרפת - ספרד בהרי הפירנאים, במסע מפרך שגבה קורבנות בנפש. גם דרך הים הייתה עתירת סכנות, בשל נוכחות צוללות איטלקיות. המתנדבים לא חתמו על חוזה כלשהו, ולא התנדבו לתקופה מוגדרת, דבר שהפך לאחר מכן לבעיה.
איטלקים וגרמנים רבים, וכן רבים מארצות שהיו תחת שלטון משטרי דיכוי התנדבו לתנועה, מתוך הרגשה שהקרב בספרד הוא הצעד הראשון לשחרור ארצם הם. רבים (במיוחד צרפתים) היו פועלים מובטלים, רבים היו הרפתקנים, וכ-500 מהם היו קומוניסטים שנשלחו מרוסיה, בעלי ניסיון קרבי עוד מימי מלחמת העולם הראשונה.
הקומוניסטים הספרדים קיבלו את המתנדבים בהתלהבות, אך האנרכיסטים קיבלו אותם בספקנות. היו אלו האנרכיסטים ששלטו בנקודות הגבול עם צרפת בצפון, בתחילתה של המלחמה, ואלו פעלו על מנת למנוע מן המתנדבים להגיע.
הקבוצה המאורגנת הראשונה בת 500 איש (רובם צרפתים, ומיעוטם גולים מפולין ומגרמניה) הגיעה לאלבסטה ב-14 באוקטובר 1936. את פניהם קיבלו מתנדבים שלחמו כבר בחודשים הקודמים, במסגרת פלוגות "ארנסט טאלמן" הגרמניות, "גסטון סוזי" האיטלקיות, ו"הקומונה הפריזאית" מצרפת. המתנדבים חולקו ליחידות לפי ניסיונם וארץ מוצאם.
בסיס אלבסטה היה תחת פיקודו של קומוניסט צרפתי בשם אנדרה מארטי, אשר היה בעל אובססיה באשר למזימות וריגול, דבר שיוביל בעתיד לטיהורים בשורות הבריגדות. הוא היה חסר יכולת פיקודית, וקיבל את הפיקוד בשל ידידותו עם סטלין. סגניו היו מפקדים בעלי יכולת טובה יותר, והם ארגנו תוכנית אימונים שכללה השתלמויות בהתקפות פרשים, ארטילריה וחיל רגלים, כמו גם הקמת בתי חולים של שדה.
המפלגה הקומוניסטית הצרפתית סיפקה מדים לבריגדות. המשמעת הייתה חזקה. במשך כמה חודשים היו אנשי הבריגדות סגורים בבסיסם, ועברו תוכנית אימונים מתישה.
המגע הקרבי הראשון - הקרב על מדריד
הבריגדה הבינלאומית הראשונה, הבריגדה ה-11 (שהוספה לעשר בריגדות נוספות של הצבא הספרדי הסדיר, בשורותיהן לחמו כבר מתנדבים זרים), תחת פיקודו של גנרל אימיליו קלבר, פעלה במהלך הקרב על מדריד, ותפסה עמדות ב-8 בנובמבר 1936. בבריגדה פעלו פלוגות "אדגרד אנדרה" (גרמנים) "הקומונה הפריזאית" (צרפתים) ו"דומברובסקי" (פולנים), וכן פלוגת בריטים שהתמחו בהפעלת מכונות ירייה. בסך הכול מנתה הבריגדה 1,900 איש. ב-13 בנובמבר הצטרפו אליהם אנשי הבריגדה ה-12 ובשורותיהם 1,550 איש.
הקרב על מדריד היווה הצלחה לכוחות הרפובליקה, ותפקיד הבריגדות בניצחון זה הוכר על ידי הכל, ולעיתים מעבר לחלקם במציאות (כך, למשל, הצהיר השגריר הבריטי לספרד, סר הנרי צ'ילדון, כי לא היו ספרדים בצבא שהגן על מדריד). אף על פי שהם לא ניצחו בקרב בכוחות עצמם, או אף שינו את המצב באופן משמעותי, בהחלט שימשו דוגמה לכוח לחימה מעולה, ושיפרו את המוראל הירוד של האוכלוסייה, בכך שהפגינו את דאגת העולם לאומה הספרדית.
אחת העמדות האסטרטגיות במדריד הייתה ה"קאסה דל קמפו" (Casa del Campo). הכוחות הלאומניים שם היו פלוגות קולוניאליות ממוצא צפון אפריקני בפיקודו של הגנרל ורלה (Varela). הם היו לוחמים מעולים בשטח הפתוח, אך לא אומנו בלוחמה עירונית, סוג לוחמה בו גילו אנשי הבריגדות שעמדו מולם יכולת בלתי רגילה מתחילת המלחמה. בערב ה-9 בנובמבר 1936 הנחיתו גנרל קלבר ואנשיו מתקפה על עמדות הלאומנים בקאסה דל קמפו. בסוף יום הלחימה נאלצו הלאומנים לעזוב את עמדותיהם, ולזנוח את התקווה כי יוכלו להשתמש בעמדה לצורך התקפה ישירה על מדריד. הבריגדה ה-11 איבדה שליש מאנשיה.
ב-12 בנובמבר הצטרפה לקרב הבריגדה ה-12 בפיקודו של הגנרל לוקאץ', ותפסה עמדות בכביש ולנסיה מדריד. אנשי הבריגדה תקפו את הלאומנים שהתבצרו על גבעה בשם "קורו דה לוס אנחלס", אך נכשלו בהדיפתם של הלאומנים. בעיות של תיאום בין אנשים הדוברים שפות שונות, חוסר במנוחה, ומחסור בסיוע ארטילרי תרמו לכישלון.
ב-13 בדצמבר 1936 ניסו 18,000 חיילים לאומנים לסגור את הטבעת מסביב למדריד באזור גואדרמה. הרפובליקנים שלחו יחידה משוריינת סובייטית בפיקוד הגנרל פאבלוב, אשר ניסיונו בחזית זו ישמש אותו בעתיד בקרבות מלחמת העולם השנייה, וכן את הבריגדה ה-11 והבריגדה ה-12. התקדמות הלאומנים נעצרה לאחר קרבות קשים.
בשלב זה יזמו הרפובליקנים מתקפה בחזית קורדובה. הקרב הסתיים בכישלון. אנדרה מארטי האשים את מפקד פלוגת "מרסייז" הצרפתית גאסטון דהלאסאל בריגול ובגידה, והורה להוציאו להורג. ספק אם דהלאסאל אכן היה בוגד. הוא הופלל על ידי סגנו, אנדרה אוסלר, אשר יוצא בעתיד בעצמו להורג על ידי אנשי ה"רזיסטנס" בצרפת במהלך מלחמת העולם השנייה, בעוון בגידה.
ניסיונות הלאומנים להשלים את הטבעת מסביב למדריד לאחר חג המולד נכשלו, לאחר קרבות קשים. בתחילת ינואר 1937 הגיעה פלוגת "טלמאן" ל"לה רוסאס" והחזיקה שם בעמדות, תוך לחימה עד החייל האחרון. ב-9 בינואר הגיעו הבריגדות ה-12 וה-14 וכן המחלקה הבריטית הראשונה למדריד, וניסו להחזיר שטחים שאבדו במהלך הלחימה האחרונה, אך ללא הצלחה. ב-15 בינואר חלה הפסקה בלחימה, והצדדים התבצרו בעמדותיהם. עד סופה של הלחימה, באמצע שנת 1939 החזיקה מדריד מעמד.
קרב חרמה
ב-6 בפברואר 1937 בעקבות נפילת מאלגה, הלאומנים התקיפו את כביש מדריד - אנדלוסיה, דרומית למדריד. הלאומנים התקדמו במהירות אל העיירה הקטנה סיימפוזואלוס, אשר הוחזקה בידי הבריגדה ה-15, שהייתה מורכבת מבריטים (ביניהם הפילוסוף כריסטופר קאודוול אשר נהרג בקרב), מתנדבים ממדינות הבלקן, בלגים, צרפתים ואזרחי ארצות הברית (כ-550 לוחמים שכינו עצמם "בריגדת אברהם לינקולן", חלקם אפרו-אמריקנים).
ב-11 בפברואר 1937 חצו הלאומנים את נהר חרמה, אך נעצרו בחלק מן המקומות על ידי אנשי בריגדות איטלקים. לאחר חציית הנהר במספר מקומות ספגו הבריטים את רוב המתקפה. תחת אש ארטילרית כבדה הגנו הבריטים על עמדותיהם במשך 7 שעות, במקום שנודע לאחר מכן בשם "גבעת המתאבדים" ("Suicide Hill"). בסוף היום נותרו 225 אנשים מתוך 600 אנשי הפלוגה הבריטית.
קרב גוודלחרה
כבניסיון הנפל לחצות את נהר חרמה, ניסו שוב הלאומנים לתקוף את מדריד, הפעם מצפון מזרח. מטרתם הייתה העיר גוודלחרה, חמישים קילומטרים צפון מזרחית למדריד. כל חיל המתנדבים האיטלקי, שלחם לצד הלאומנים, 35,000 איש, בסיוע 80 טנקים ו-200 תותחי שדה, נערך למתקפה, ומוסוליני דרש ניצחון מהיר שיירשם לזכותה של איטליה. ב-9 במרץ 1937 פרצו האיטלקים דרך קווי הרפובליקנים, אך לא הצליחו לנצל את הפרצה להבקעה. עם זאת, שאר הצבא הלאומני התקדם יפה, והמצב נראה חמור. יחידות העילית של הרפובליקנים נשלחו אל המערכה, ובהן הבריגדה ה-11 וה-12.
פירוקן של הבריגדות
ב-25 בספטמבר 1938 הכריז חואן נגרין ראש ממשלת ספרד, כי "מסיבות בינלאומיות" יעזבו אנשי הבריגדות את אדמת ספרד באופן חד צדדי. אם תקוותו הייתה כי עזיבה זו תסיים את הנוכחות הזרה במלחמה, הרי שזו נכזבה, ואנשי הכוחות הגרמנים והאיטלקים שלחמו לצד הלאומנים נותרו בספרד עד לסיום המלחמה. באוקטובר 1938 עזבו 12,673 לוחמי הבריגדות שנותרו בספרד בשלב זה את אדמת ספרד. לרבים מהם לא היה זה סיומו של המאבק, כי אם תחילתו.
מבנה הבריגדות
הבריגדות הראשונות הורכבו במיוחד ממתנדבים צרפתים, בלגים, איטלקים וגרמנים, ונשאו את המספרים 11 עד 13.
במלחמה שירתו קרוב ל-40,000 מתנדבים. כ-9,000 עד 10,000 מהם היו צרפתים. רובם פועלים, וחצים מפריז. רבים מהם היו ותיקי מלחמת העולם הראשונה. המתנדבים היו ברובם קומוניסטים, או תחת סמכות קומוניסטית. הם היו מעורבים בלחימה בברצלונה כנגד מתנגדי הקומוניסטים במחנה הרפובליקני (אנשי מפלגת POUM, ראשי תיבות של Partido Obrero de Unificación Marxista מפלגה מרכסיסטית עצמאית בעלת גוון טרוצקיסטי ואנרכיסטי).
בשלבים מאוחרים יותר של הלחימה בוטלו חוזיהם של שכירי חרב, ולימוד השפה הספרדית הפך לחובה, כאשר היחידות הפכו לחלק מן הצבא הספרדי הרפובליקני הסדיר.
מעמדם של אנשי הבריגדות לאחר המלחמה
בארצות מוצאם של רבים מחברי הבריגדות שלטו משטרים בעלי אופי ימני, אשר לא גילו אהדה ללוחמים בשורות הבריגדות, אך לאחר מלחמת העולם השנייה מצאו עצמם משטרים אלו בהתנגשות עם אותם המשטרים הפשיסטים עצמם כנגדם לחמו אנשי הבריגדות. בראייה לאחור, הבינו רבים כי הלוחמה בספרד הייתה אך הקדמה לנעשה במלחמת העולם השנייה. כיום נראים הלוחמים בשורות הבריגדות כגיבורים, אשר נאבקו אל מול צבאות הלאומנים מבחוץ, בעודם נאבקים כנגד משטר סטליניסטי והוצאות להורג שרירותיות של "בוגדים" מבפנים.
מדינות מזרח אירופה הוקיעו את לוחמי הבריגדה הבינלאומית במסגרת הרדיפות הסטליניסטיות בתחילת שנות ה-50. בצ'כוסלובקיה הופץ בשנת 1953 חוזר רשמי של המשרד לביטחון המדינה שהזכיר את לוחמי הבריגדה ביחד עם אנשי משמר הלינקה ומשתפי הפעולה עם הנאצים בצ'כיה.
ב-26 בינואר 1996 הממשלה הספרדית הכירה באנשי הבריגדות ונתנה להם אזרחות ספרדית. באותו הזמן נותרו בחיים כ-600 מחברי הבריגדות לשעבר. היה זה מילוי הבטחתו של ראש הממשלה הספרדי בשנת 1938 חואן נגרין אשר הבטיח להעניק לאנשי הבריגדות אזרחות ספרדית, אך הדבר נמנע בשל העובדה כי הרפובליקנים הפסידו במלחמה.
יהודים ואנשי ארץ ישראל במלחמה
עם פרוץ המלחמה, בשנת 1936 היה ברור לרבים מן היהודים בעולם כי קו החזית במלחמה כנגד הפשיזם והנאציזם נמצא בספרד. אל התמיכה היהודית המסורתית בתנועות השמאל הקומוניסטיות, הצטרפה ההבנה כי יש לעצור את הפשיסטים בכל מחיר, וכי אם אלו לא ייעצרו בספרד, יהיה בכך משום אסון לאנושות וליהדות, כפי שאכן אירע. מסיבה זו היה מספרם של היהודים גדול במיוחד בקרב הבריגדות הבינלאומיות. בין המתנדבים היהודים היו אנשים שיזכו לימים להיות מובילים בתחומיהם, כבמאי פיטר פריי, אשר לימים יהיה בין הבמאים המובילים במדינת ישראל ולחם בשורות הלוחמים מקנדה. עם זאת, היו יהודים מעטים שנלחמו גם בקרב כוחות הצבא הגרמניים והאיטלקים בשרות הכוחות הפשיסטים.
לאור עובדה זו נשקלה הקמת פלוגה יהודית. לבסוף הוקמה מחלקה יהודית בפלוגת "דומברובסקי" הפולנית שפעלה במסגרת הבריגדה ה-13, והיא נקראה "פלוגת נפתלי בוטווין" על שם פועל יהודי שהוצא להורג בשל הריגת שוטר בפולין על רקע פוליטי. כמאה וחמישים יהודים שירתו בפלוגה, שהוקמה ב-12 בדצמבר 1937, מצרפת, בלגיה, ארץ ישראל ופולין. דגלה של הפלוגה היה סמל הכוכב משולש הצלעות של הבריגדה והמילים "לחירותכם ולחירותנו" בפולנית, יידיש וספרדית. מציג את תג הזרוע של הפלוגה. הפלוגה הושמדה כמעט בקרב באסטרמדורה.
מספרם של בני ארץ ישראל שהשתתפו במלחמה הוא כ-160 איש - רבע מהם שירתו בתפקידים עורפיים ו-60 איש מן החיילים הקרביים נהרגו במלחמה. רובם היו קומוניסטים חברי הפק"פ שגורשו לספרד על ידי שלטונות המנדט הבריטי. תחילה הפק"פ ניסה להתנגד לכך מחשש שדבר זה יביא את סופה של המפלגה אולם לאחר שהתברר שלא יוכל לשלטונות המנדט הם אימצו את החברים היוצאים לספרד, גם מפני שחלקם היוו אופוזיציה פנימית במפלגה וגם כדי להתיישר עם עמדתן של מפלגות קומוניסטיות אחרות בעולם. חלק מהם כמו דוד קרון, זלמן זלצמן ויחזקאל פיקר לא היו שייכים לתנועות קומוניסטיות. מרדכי מילמן היה בין הבודדים שהגיעו לדרגות קצונה והוא פיקד על גדוד 24 של הבריגדה ה-15. אדלה בוטווינסקה הצטרפה לשורות המפגה הקומוניסטית רק לאחר חזרתה לארץ ישראל.
כבר באוגוסט 1936 הקימו חוגי שמאל בארץ את "אנטיפא - האגודה לעזרת קורבנות הפשיזם והאנטישמיות", שניסתה לעורר מודעות למצב בספרד ולארגן סיוע כספי ופוליטי לכוחות הרפובליקה. עיתוני השמאל, כמו הארץ ודבר נקטו בקו פרו רפובליקאי, עיתון הבקר שהיה ביטאון ברית הציונים הכלליים, תמך במורדים ואילו הירדן ביטאונה של ברית הציונים הרוויזיוניסטים בהנהגת זאב ז'בוטינסקי תמך באופן גלוי בפשיזם האיטלקי וייחל לניצחונו של פרנקו.
הציונים לא אסרו על אנשיהם להצטרף ללוחמים, אך בזמן בו השתולל המרד הערבי הגדול, והמאבק הציוני על הקמת המדינה ועל העלייה היה בשיאו, נראה היה, אם כן, כי הסולידריות הבינלאומית שסימלה ההצטרפות לבריגדות הבינלאומיות, אינה בסדר העדיפות של אנשי היישוב העברי, וודאי לא של הנהגתו. ידועה התשובה שנתן יעקב חזן מראשי השומר הצעיר לאיש קיבוץ כפר מנחם, דוד קרון אשר ביקש את רשותו להתנדב ללחימה בקרבות: "חניתה לפני מדריד". בין המתנדבים מארץ ישראל היו גם מספר ערבים פעילי המפלגה הקומוניסטית.
קרון השתתף בקרבות, ולאחר שובו היה לימים לאחד מראשי המוסד, ולאישיות ביטחונית בכירה. לאחר נפילת משטר פרנקו שב לספרד על מנת לבקר באתרי הקרבות בהם השתתף. כמו קרון, השתתפו בקרבות מספר ציונים, אך ההשתתפות לא הייתה מאורגנת, והם הגיעו כיחידים. עם זאת, באופן יחסי למספר היהודים בארץ ישראל, היה שיעור ההשתתפות גבוה ביחס לשיעור ההשתתפות מכל מדינה שהיא. סרטו התיעודי של ערן טורבינר משנת 2006 שהנציח את המשתתפים היהודים והארץ ישראלים בלחימה, נקרא, כפרפרזה על תשובתם של מנהיגי השומר הצעיר לקרון, "מדריד לפני חניתה".
לאחר המלחמה הייתה לוותיקיה הילת גבורה, כראשוני הלוחמים בפשיזם. רבת משמעות היא העובדה כי בביוגרפיה הדמיונית שחיבר לעצמו המרגל ישראל בר הופיעה, באופן מובן מאליו, השתתפות בלחימה בספרד, אשר סייעה לו להתקבל כסמכות ביטחונית, על מנת לרגל לטובת ברית המועצות.
המתנדבים הארצישראלים ששבו ממלחמת ספרד נרדפו על ידי הבריטים. לרובם לא הותר לחזור בחזרה לארץ, והם היגרו לצרפת וארצות הברית ומדינות בדרום אמריקה. אלה ששבו נאלצו לשנות זהות. היו ביניהם שחזרו דרך פולין, והתחזו לחלוצים עולים. שירותם בספרד היה לסוד כמוס עד עזיבת הבריטים בשנת 1948.
מדינת ישראל לא הנציחה את זכר הלוחמים באופן רשמי, בקריאת רחובות, אתרים או מבני ציבור על שמם, או במחקר והנצחת פועלם באופן מוסדי. חריג בולט הוא חורש בהרי ירושלים "חורש השלום והאחווה - הבריגדות הבינלאומיות 1939-1936". רשימת שמותיהם של הלוחמים ושל הנופלים מא"י מופיעה בספרה של רות לוין "הישרים היו איתה".
פרסים ומועמדויות של שאקירה
שאקירה היא זמרת ופזמונאית קולומביאנית, אשר החלה את הקריירה שלה בשנת 1990, והייתה חתומה בחברת התקליטים סוני מיוזיק. שאקירה היא האמן הלטיני הפופולרי ביותר מאז שנות התשעים. מכירות אלבומיה של שאקירה עומדות על כ-70 מיליון עותקים, ומכירות שיריה עומדות על כ-100 מיליון עותקים. היא זכתה בכ-342 פרסים מתוך 591 מועמדויות בסך הכל, כשהבולטים ביותר מביניהם הם חמישה פרסי המוזיקה האמריקאית, שבעה פרסי המוזיקה של בילבורד, שלושה פרסי גראמי, שלושים ותשעה פרסי המוזיקה הלטינית של בילבורד, עשרה פרסי גראמי לטיני, ארבעה פרסי הווידאו קליפים של MTV, ושני פרסי המוזיקה של MTV אירופה.