cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משולם זושא אוירבך
ביוגרפיה
כיהן כרב ואב"ד העיר טלומאץ' שבאוקראינה עד לסוף ימיו. הוציא לאור את ספרו של אבי חמיו רבי מרדכי מטשרנוביל - "לקוטי תורה". בנו, רבי מרדכי דב טברסקי, הגדירו: "איש שהכל בו".
בנו היה רבי מרדכי דב טברסקי מהורניסטייפול, מייסד חסידות הורניסטייפול וחתן רבי חיים הלברשטאם מצאנז.
חתנו מאשתו הראשונה היה רבי אהרן משה שניאורסון. חתניו מאשתו השנייה: רבי מאיר אלטר שפירא מלובאני, רבי יוסף רבינוביץ' מבופלה (מחסידות ליניץ) ורבי מרדכי מסאלאכוב.
אובירפטורוזאוריה
אובירפטורוזאוריה (שם מדעי: Oviraptorosauria) היא קבוצה גדולה של דינוזאורים תרופודים שחיו בקרטיקון באסיה ואמריקה הצפונית.
בני קבוצה זו בלטו בזכות הגולגולת הקצרה שלהם שבקצה הכילה קסדה הדומה לקסדת קזואר וכן מקור קשיח קרני. הם היו קלים וקטנים יחסית אך הגדול שבהם - הגיגנטורפטור הגיע לאורך 8 מטר ולמשקל 1,400 ק"ג. רבים מבני קבוצה זו היו מכוסים בנוצות וייתכן שהיו קרובים לאבותיהם של העופות. גופם היה קל עם רגליים ארוכות, זרועות ארוכות וזנבות קצרים.
חלק מהם כמו האובירפטור נמצאו לצד קינים בהם נמצאו ביצים רבות, כך שהם כנראה קיננו בלהקות. הם היו אוכלי כל או אולי טרפו זוחלים קטנים יותר. אחרוני בני הקבוצה נכחדו לפני 66 מיליון שנה יחד עם אחרוני הדינוזאורים.
Warrior (אלבום של אנלישד)
Warrior (מאנגלית: לוחם) הוא האלבום החמישי של להקת הדת' מטאל השוודית אנלישד. האלבום יצא לאור ביוני של שנת 1997.
רשימת שירים
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי אנלישד.
מבצעים
אנלישד
דבר
ראו גם
}}
פיקוד אלסקה
פיקוד אלסקה (באנגלית: Alaskan Command ובקיצור ALCOM) הוא פיקוד משולב של הזרועות השונות בכוחות המזוינים של ארצות הברית המשתייך לפיקוד צפון. משימת הפיקוד היא היערכות להגנה על אזור אלסקה ותמיכה בפעילות אזרחית באזור.
היסטוריה
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר הוקם פיקוד צפון של ארצות הברית והועברה לאחריותו משימת הביטחון ביבשה ובים באזור אלסקה וב-2014 הועברה האחריות הפיקודית על פיקוד אלסקה לפיקוד צפון.
פרנק פברה
פרנק יוסטי פברה פלסיוס (בספרדית Frank Yusti Fabra Palacios) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדת המגן בקבוצת בוקה ג'וניורס ובנבחרת קולומביה.
אנביגאדו
פברה החל את הקריירה שלו בקבוצת אנביגאדו, הידועה במחלקת הנוער הטובה שלה שהוציאה שחקנים כמו חאמס רודריגס, ג'יובני מורנו ופרדי גוארין. את הבכורה הוא ערך בגיל 18, ב-22 ביולי 2010 במשחק מול קוקוטה דפורטיבו. הוא תפס מהר מאוד את מקומו בהרכב הראשון בזכות המהירות שלו, השליטה בכדור והעבודה ההתקפית שלו. שיחק עם אנביגאדו גם שלושה משחקים בקופה סודאמריקנה ב-2012 ופתח בהרכב בשלושתם. בסך הכל שיחק 106 משחקים בקבוצה הבוגרת וכבש 3 שערים לפני שהועבר בהשאלה לדפורטיבו קאלי ב-2014.
דפורטיבו קאלי
קאלי שאלה את פברה לעונה אחת עם אפשרות לרכישה בתום העונה וקיבלה את העונה הכי טובה שלו בקולומביה. כבר בהתחלה הוא תפס את מקומו בהרכב הקבוצה והפך לאחד המגינים השמאליים הטובים בליגה. הוא שיחק 26 משחקים וכבש שער אחד בטורניר הקלאוסורה 2014. בטורניר הראשון של 2015 פברה הגיע לשיא שלו כאשר הפך למגן המצטיין בליגה, היה חלק חשוב בזכייתה של דפורטיבו קאלי באליפות ואף נבחר לנבחרת הטורניר בקולומביה.
אינדפנדיינטה מדיין
ההצלחה הגדולה שלו בקאלי גרמה למאמנה של אידפנדיינטה מדיין דאז, לאונל אלברס, לרכוש את פברה מאנביגאדו. גם כאן ההאקלמות של פברה הייתה מאוד מהירה, והוא אף כבש את שער הבכורה של הקבוצה בפתיחת הטורניר מול דפורטס טולימה. מדיין אמנם לא זכתה באליפות, אבל פברה נבחר בפעם השנייה ברציפות לנבחרת הטורניר. לצערה של הקבוצה ושל אוהדיה, הם לא הספיקו להנות מפברה יותר מדי, שכן בתחילת 2016 התרשמה בוקה ג'וניורס מביצועיו של המגן והחליטה להחתימו.
בוקה ג'וניורס
ב-24 בינואר 2016 החליטה בוקה ג'וניורס לרכוש 40% מכרטיסו של פברה עבור קרוב לשני מיליון דולר והחתימה אותו לשלוש שנים וחצי. את הבכורה הוא ערך במשחק בית ב-14 בפברואר במשחק מול אתלטיקו טוקומאן, אבל נאלץ לצאת בדקה ה-44 בעקבות פציעה. את שערו הראשון במדי בוקה כבש דווקא מול קבוצתו לשעבר, דפורטיבו קאלי, ב-20 באפריל במסגרת הקופה ליברטדורס. ב-12 במאי כבש שער חוץ מאוד יקר מול נסיונל וכעבור שבוע, בעט את הפנדל המכריע בדו-קרב הפנדלים מולה, שהעלה את בוקה לשלב חצי גמר הקופה ליברטדורס. לאחר חצי שנה בקבוצה, הוא זכה באופן מוחלט באהבה של האוהדים אליו.
נבחרת לאומית
את זימון הבכורה לנבחרת קיבל ב-28 באוגוסט 2015 לקראת משחק הידידות מול ואת הבכורה הרשמית ערך ב-8 בספטמבר באותה שנה, מול אותה, הפעם במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. הוא שיחק 90 דקות והיה מהבולטים במשחק. את שער הבכורה בנבחרת כבש ב-11 ביוני 2016 מול קוסטה ריקה במסגרת טורניר הקופה אמריקה 2016, משחק בו הפסידה קולומביה 2-3 ופברה גם כבש בו שער עצמי. באותו טורניר שיחק פברה בארבעה משחקים וכבש שער אחד, כאשר במהלך מוקדמות מונדיאל 2018 שיחק שמונה משחקים ולא כבש.
היכל התהילה של המוזיקה בלונג איילנד
היכל התהילה של המוזיקה בלונג איילנד (באנגלית: Long Island Music Hall of Fame) הוא מוסד ללא כוונת רווח שהוקם ביולי 2005 ומשרדיו נמצאים בפורט ג'פרסון, ניו יורק. הארגון משמש כמוזיאון להיסטוריה של המוזיקה בלונג איילנד, ומבין תוכניותיו ניתן למנות: הקמת מרכז משאבי מולטימדיה, קידום פעילויות חינוכיות, הענקת מלגות לימוד ומתן במה להופעות מוזיקליות.
פרס הסאונד של לונג איילנד
בכל שנתיים, מעניק היכל התהילה את "פרס הסאונד של לונג איילנד" למוזיקאים בעלי תרומה בולטת ל"מורשת המוזיקה של לונג איילנד". ב-15 באוקטובר 2006, נערך טקס הענקת הפרסים הראשון של הארגון בתיאטרון בכפר פצ'וג בניו יורק.
=== רשימת זוכים===
מוקדי הכוח של הלומברדים באיטליה
הלומברדים באיטליה, מוקדי הכוח (568–774 לספירה) הוא השם הרשמי שהעניק אונסק"ו לשבע קבוצות של מבנים היסטוריים המשקפים את הישגיו של שבט הלומברדים, הידועים גם כלונגוברדים, שיישבו את איטליה בין המאה ה-6 למאה ה-8. המבנים כוללים מנזרים, כנסיות ומבצרים שהוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ביוני 2011, כיוון שעל פי אונסק"ו הם מעידים על תפקידם המרכזי של הלומברדים בהתפתחות התרבותית והרוחנית של הנצרות באירופה בימי הביניים.
המבנים שנכללו בהכרזה של אונסק"ו הם בעלי השלמות והחשיבות האמנותית הגדולות ביותר, ואלו שהשתמרו בצורה הטובה ביותר.
רקע היסטורי
הלומברדים החלו להגר לאזור הדנובה בשלהי המאה ה-5, ויצרו את הקשרים הראשונים עם האווארים ועם ההונים. בשנת 568 כבשו הלומברדים את צפון איטליה, ובשליש האחרון של המאה ה-6 החלו להתפשט משם לכיוון דרום חצי האי האפניני. מלך הלומברדים באותה עת שלט על למעלה מ-30 דוכסויות ונסיכויות. הלומברדים נאבקו באימפריה הביזנטית, ששלטה על חלק ממרכז איטליה כך ששליטתם של הלומברדים באזור התפצלה לשני חלקים. במשך השנים ייצבו הלומברדים את שלטונם, והחברה שלהם הייתה דו-מעמדית: מעמד אריסטוקרטי-פוליטי-צבאי ופשוטי העם המקומיים. השליטים הלומברדים אימצו את הנצרות כדת המדינה שלהם, דבר שהוביל לתהליך האחדה של החברה.
ישנן עדויות המתארות את המבנים המפוארים שהוקמו לכבוד שכבת העילית של הלומברדים, ובהם ארמונות ומבני דת. לאחר אימוץ הנצרות בתהליך שנמשך לאורך המאה ה-7 והמאה ה-8 החלו הלומברדים במפעלי בנייה של כנסיות ומנזרים, ששימשו כמקלט עבור שכבת האצולה וביצרו את שלטונם של הלומברדים. בתקופה זו הגיעו הלומברדים לשיא כוחם באיטליה. באמצע המאה ה-7 סיפחו הלומברדים מבנוונטו את דוכסות גרגנו, שנודעה בפולחן שלה למלאך מיכאל. הלומברדים ראו חשיבות רבה בפולחן מיכאל שבעיניהם היה בעל דמיון לווטאן, ראש האלים הגרמאניים ומגן הגיבורים והלוחמים.
עם כיבוש רוונה במאה ה-8 הרחיבו הלומברדים את שלטונם למרבית חצי האי האפניני, למעט נאפולי ומדינת האפיפיור. האריסטוקרטיה הלומברדים, שבינתיים רכשה מאפיינים לטיניים ונוצריים, עמדה בראש החיים החברתיים הלומברדיים, וזאת במקביל לחברה האזרחית והדתית המקומית. למרות שלום יחסי זה עם האוכלוסייה הלומברדים היו עוינים למדינות האפיפיור, והטילו מצור ולחץ כמעט קבועים על רומא. האפיפיור אדריאנוס הראשון ביקש את סיועם של הקרולינגים, שכבשו חלקים מצפון איטליה בין 774 ל-776. הדוכסויות הלומברדיות הדרומיות בבנוונטו ובסלרנו נותרו עצמאיות עד שהנורמנים כבשו אותן במאה ה-11.
מקורות מתקופת הלומברדים מעידים על מפעלי הבנייה הגדולים שלהם ועל צורת ארגון העובדים לקבוצות מתמחות. הלומברדים ניצלו את כישורי האומנים המקומיים מאחר שלא היה להם סגנון אדריכלי משל עצמם. האדריכלות הלומברדית הושפעה מהשושלת המרובינגית, והסגנונות של הביזנטים והסורים השפיעו על אזור פריולי שבצפון איטליה. כתר הברזל של לומברדיה, שסימל את הריבונות על איטליה, שימש את קיסרי האימפריה הרומית הקדושה עד קרל החמישי, ולאחר מכן הוא שימש את נפוליאון הראשון.
אהלי יעקב
{{פירושונים|
ראו גם
}}
סופרסטראט
סופרסטראט (באנגלית: Superstrat) הוא סגנון בנייה ועיצוב של גיטרות חשמליות, שזכה לפופולריות רבה בשנות ה-80, בעיקר בקרב מוזיקאים ונגנים מסגנון הרוק ובמיוחד המטאל. שמה של הגיטרה ניתן לה מהלחם של Super (במובן של "חזק יותר") עם stratocaster, שהוא מודל הגיטרה המפורסם של חברת פנדר (Fender).
למעשה, זוהי תצורה של גיטרות הדומות במבנה לסטראטוקאסטר מבחינת הרכיבים, אך מותאם יותר לסגנון הנגינה המהיר של נגני המטאל בסוגי העצים השונים, מספרם הגבוה יותר של הסריגים, הצווארים הדקים והשטוחים, הפיק-אפים מסוג האמבאקר שמיועדים לצלילים נמוכים, בהירים ועוצמתיים יותר, ומערכות טרמולו ננעלות. אין לסופרסטראט הגדרה פורמלית מדויקת מאחר שישנה תלות בשיווק המודל ובהגדרת החברה או האמן המפרסם.
היווצרות הסגנון
המהפכה החלה כאשר בשנת 1978, אדי ואן היילן ולהקתו השיקו את אלבום הבכורה שלהם שעיצב מחדש את פני תעשיית הגיטרות בעולם. בתור רוקיסט שצמח משורשי הבלוז של להקות, כמו לד זפלין ובלאק סבאת', נגנים צעירים ראו בשדרוג הפרנקנסטראט מרכיב חיוני ביותר לצליל שכבר לא זוהה עם הסגנון הקלאסי וכה-מזוהה של נגני ששת המיתרים, שניגנו עד אז בגיטרות מבתי החברות פנדר וגיבסון הרגילות. אותם נגנים צעירים דרשו כלי נגינה מתוחכמים יותר, בעלי שדרוגים טכנולוגיים, שאפשרו נגינה וביצועים מהירים הרבה יותר מהקיים עד אז.
גיטרות הסופרסטראט נבנו בכוונת תחילה עבור סגנון הרוק הכבד של שנות ה-80 בניצוחו של אדי ואן היילן. לעיתים, בנייתן של גיטרות אלה בוצע באופן חובבני ולא רשמי במרתפים של אנשים פרטיים, שרצו לטעום בעצמם מהסגנון החדש, עד שהתעשייה כולה הבינה מה גדול הביקוש, ומשם הדרך לעשייה עסקית הייתה קצרה מאוד. מגוון האפשרויות הטמונות בגיטרות גדל פלאים מאותם שדרוגי פיק-אפים וטרמולו, בייחוד כשאותן גיטרות חוברו למגברים בעלי דיסטורשן עוצמתי ביותר.
עם התעצמות מכירות אלבומיו של ואן היילן, חברות אמריקאיות רבות המציאו עצמן מחדש עבור המענה המסחרי על הביקוש, אם בדמות חנויות להתאמה אישית של גיטרות או אם בהגדלת היצע חומרי הגלם לרמת העץ. חברות שוליים, כמו פלויד רוז, דימארציו וסימור דאנקן, שעד עתה סיפקו חלקי חילוף "זניחים" לגיטרות הקלאסיות, מצאו עצמן מפתחות חלקים ומערכות המותאמים לדור החדש. עד מהרה, נגני פנדר למיניהם מצאו בחברות אלה כתובת לשדרוגים המיוחלים ואותן חברות ניתבו את ניסיונן הרב בשדרוגים - אל פסי הייצור.
אבולוציית צווארי הגיטרות
טכנאי גיטרות הסופרסטראט דחו את פרופילי ה-C וה-V, שלא התאימו לקצבים ולמהירויות הנגינה שנדרשו בסופרסטראט. הדרישה הגוברת לצווארים שטוחים ורחבים איפשרה ייצור של סדרות בקשת שונה של דגמים ובשיפורים מסוגים שונים. הגימור עצמו של מרבית הצווארים אצל רוב היצרנים היה ללא טיפול מיוחד, כפי שהעדיף במקור ואן היילן בעצמו, או שצופו בלכה עבה לקבלת מראה אחיד. גימור צוואר הגיטרה היה נתון לשיקולו האישי של הנגן, כשהיצרנים מציעים מגוון רחב של מודלים לטעמם השונה של כל לקוחותיהם. יצרנים אמריקאים, כמו קריימר, ג'קסון ושארבל, עיצבו את צווארי הגיטרות באופן שיאפשר פשטות מרבית לסינכרון כל מרכיבי הגיטרה החדשים ביחד.
מצד שני, היו חלוצים שאיפשרו בגיטרות שלהם צוואר עבה ושטוח הרבה יותר כדי לאפשר לנגן להגיע לסריגים גבוהים יותר. הגיטרות מבית ג'קסון, שהיו זמינות אך ורק בהזמנה אישית, הגיעו עד לבימות הרוק והמטאל הכבדים ביותר בסצינות הכי לוהטות של שנות ה-80.
מחוץ לארצות הברית, חברות כמו איבנז ואי.אס.פי, ניצלו גם הן את גל ההצלחה של הסופרסטראט ונתנו חסות לגיטריסטים מפורסמים כמו סטיב ואי, כדי שיפרסם את כליהם. איבנז היפנית עיצבה את אחת מגיטרות אמן הפופולריות ביותר, הג'ם (JEM). גיטרה זו העצימה את כל מרכיבי הסופרסטארט האמריקאי.
במהלך שנות ה-80, התחרות הייתה בשיאה וכל חברה ריגלה אחר האחרת כדי לא לפספס את השינויים החדשים ביותר, בהשוואות המחירים ובאפשרויות הייצור.
רק לקראת אמצע שנות ה-80, נכנסו הענקיות והוותיקות שבתחום לעסקי אופנת הסופרסטראט. פנדר, כשהיא מבססת את דגמיה על הסטראטוקאסטר הסטנדרטי שלה, וגיבסון עלתה על הגל ושחררה מספר דגמים.
סוף עידן הסופרסטראט
לקראת אמצע שנות ה-90, עם עליית מוזיקת הפופ והראפ, חל פיחות במעמדה של מוזיקת הרוק. התאבדותו של סולן להקת נירוונה קורט קוביין, השפיעה על כללי המשחק מאחר שהייתה זו להקת הגראנג' שהמשיכה את המומנטום מאמצע שנות ה-80. חברות, שהסתמכו על סופרסטראט כפלח השוק העיקרי שלהן, סבלו מהפסדים כבדים ויצאו מהעסק או שנקנו על ידי חברות הענק האחרות שחלשו על השוק בעיקר חברת פנדר שראתה עתיד בחלק מן החברות של אותה התקופה. למרות הכל, גיטרות סופרסטראט בעלות צווארים מרובי-סריגים נותרו פופולריות עד לימינו בקרב מטאליסטים ובקרב נגנים מהירים. בנוסף, חלק משדרוגי הסטראטוקאסטר, שגרמו למעשה להתהוות התקופה, מבוצעים גם היום, ברבים בדגמי הסטוק המוכרים של החברות הוותיקות וכן בקרב לא מעט שחקניות חדשות שקמו לאורך הדרך.
מיס אנגליה
מיס אנגליה (באנגלית: Miss England) היא תחרות יופי הנערכת באנגליה.
התחרות נערכה לראשונה בשנת 1928. העיתון ניוז אוף דה וורלד שימש במשך מספר עשורים כספונסר של התחרות. עיתונים רבים ובהם דיילי מירור נוהגים לסקר בקביעות את התחרות ואת המתמודדות.
הזוכה בתחרות מייצגת את אנגליה בתחרות מיס עולם.
בשנת 2008 עלתה התחרות לכותרות, כאשר עלתה לגמר דוגמנית למידות גדולות בשם קלואי מרשל, וב-2009 כאשר יוצאת הצבא והפעילה הצבאית קתרינה הודג' נבחרה לסגנית ראשונה.
Crystal (אלבום)
Crystal (בעברית: קריסטל) הוא אלבום האולפן השלישי של הזמרת-יוצרת האמריקאית קריסטל גייל. האלבום יצא לאור ב-6 באוגוסט 1976, על ידי חברת התקליטים יונייטד ארטיסטס רקורדס. הוא הגיע בשיאו למקום השביעי במצעד אלבומי הקאנטרי של בילבורד ומתוכו יצאו שלושה סינגלים שנכנסו לעשירייה הפותחת במצעד שירי הקאנטרי: "" (מקום ראשון), "I'll Do It All Over Again" (מקום שני) ו-"Ready for the Times to Get Better" (מקום ראשון).
קרדיטים
כל הקרדיטים שלהלן לקוחים מ-Discogs.
דגל צפון אירלנד
דגל צפון אירלנד אינו דגל רשמי מאז שנת 1972, ולמעשה אין דגל רשמי עצמאי לצפון אירלנד, ונעשה שימוש בדגלים רבים ושונים.
דגל ממשלת צפון אירלנד
דגל אלסטר (באנגלית: Ulster Banner) היה השם הרשמי של הדגל הרשמי של צפון אירלנד בעבר. דגל זה כלל את צלב ג'ורג' הקדוש שבמרכזו יד אדומה על כוכב לבן בן שש פינות ומעליו כתר המסמל את הקשר לבית המלוכה הבריטי.
דגל זה משמש כיום דה פקטו דגל צפון אירלנד (יש להבדילו מדגל פרובינציית אלסטר).
היסטוריה
בשנת 1924 הוענקה לממשלת צפון אירלנד מכוח צו מלכותי הזכות להניף דגל או להשתמש בסמל. בשנת 1953 מומשה זכות זו לרגל הכתרת המלכה אליזבת השנייה בשנת 1953 וממשלת צפון אירלנד הכריזה על הדגל כדגל רשמי. בדגל זה נעשה שימוש עד 1972. הדגל הפסיק להיות הדגל הרשמי של המדינה עם פירוק הפרלמנט של צפון אירלנד על ידי ממשלת בריטניה בשנת 1972.
הדגל מבוסס על הדגל העתיק של פרובינציית אלסטר. דגל זה שונה מדגל צפון אירלנד בכיוון האגודל. בדגל צפון אירלנד האגודל פתוח בעוד שבדגל אלסטר הוא צמוד ליד. מקורו של ההבדל - בניסיון להבדיל בין ששת המחוזות של צפון אירלנד לעומת תשעת המחוזות של פרובינציית אלסטר. הרקע הצהוב של דגל אלסטר הפך, עם קביעת הדגל כדגל צפון אירלנד, ללבן - במטרה להידמות לדגל אנגליה. הכתר מסמל את הקשר לבית המלוכה הבריטי.
ישנה מחלוקת באשר למשמעות הסמל - יש האומרים שזהו מגן דוד ומקשרים את הדגל לבית דוד, ואחרים אומרים שששת הקצוות מסמלים את ששת המחוזות של צפון אירלנד.
כיום נעשה שימוש בדגל רק על ידי היוניוניסטים התומכים בהמשך הקשר עם בריטניה, אולם הדגל, כמו גם היוניון ג'ק אינו מוצג על בנייני הממשל (בהתאם להסכם בלפסט משנת 1998- כאשר במקרים מיוחדים (כמו יום ההולדת הרשמי של המלכה) מונף היוניון ג'ק.
איסלנד באירוויזיון 2000
תחרות ה-Söngvakeppni לבחירת נציג איסלנד באירוויזיון נערכה בפברואר 2000, באולפני RUV שברייקיאוויק ומנחיה הרה ביורק והיז'למאר היז'למארסון. חמישה שירים לקחו חלק בתחרות. שיר המנצח בתחרות (שמו באנגלית) !Tell Me הגיע באירוויזיון 2000 למקום ה-12.
הרומן שלי עם אנני
הרומן שלי עם אנני (באנגלית: Annie Hall) הוא סרט קולנוע מז'אנר הקומדיה הרומנטית, שבוים על ידי וודי אלן ונכתב על ידי וודי אלן ומרשל בריקמן. הסרט יצא לאקרנים בשנת 1977. אלן תיאר את הסרט כ"נקודת מפנה", מאחר שהיא הביאה ממדים של רצינות לסרטיו, שעד כה נחשבו קומיים ומצחיקים . השחקנים בסרט הם וודי אלן בתפקיד הראשי, ודיאן קיטון, טוני רוברטס, קרול קיין ופול סיימון בתפקידים המשניים. הסרט זכה בארבעה פרסי אוסקר, על הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר והתסריט המקורי הטוב ביותר.
הסרט נבחר לאחד מעשרת הסרטים בעלי עלילה לא ליניארית הטובים ביותר של אתר הקולנוע "The Script Lab".
תקציר העלילה
הסרט מספר את סיפור אהבתם של זוג ומערכת יחסיהם שידעה עליות ומורדות. אלבי סינגר (אלן), הוא קומיקאי בעל נטיות אינטלקטואליות המנסה לשמר את הקשר שלו עם אנני הול (קיטון), בעלת האישיות המורכבת. סינגר רואה את עצמו כדמות המובילה במערכת היחסים ומתקשה לקבל את ביטויי העצמאות של אנני הול. הסרט סוקר מספר שנים במערכת היחסים שלהם. אחרי שנים רבות וויכוחים רבים, הזוג מבין שהם שונים זה מזו, ונפרדים. אנני עוברת לגור עם מפיק הוליוודי (פול סיימון), אך אלבי מבין שהוא אוהב אותה, ומחליט לנסוע להוליווד ולהחזיר אותה. הוא נכשל, וחוזר לניו יורק כלעומת שבא. מאוחר יותר נפגשים השניים במקרה ומסכימים כי אינם מתחרטים על מה שהיה.
טכניקות קולנועיות
הסרט עושה שימוש מגוון בקשת רחבה של טכניקות קולנועיות, כמו מסך מפוצל, שבירת הקיר הרביעי, כתוביות החושפות את מחשבותיו האמיתיות של הדמות (בסתירה לדיאלוג) ושילוב של סצינות מצוירות בתוך הסרט. לדוגמה: סצנה ובה עומד אלבי בתור, ומתלונן לחברתו על האיש העומד מאחוריהם, שמדבר דברי הבל על עבודתו של מרשל מקלוהן. אלבי מסביר למצלמה כמה האיש מאחוריו מעצבן אותו, ובתגובה האיש מדבר למצלמה ומסביר את הצד שלו בוויכוח. לבסוף אלבי פותר את הסכסוך על ידי שליפתו משולי המסך של מרשל מקלוהן (המגלם את עצמו), שמודה כי דבריו של האיש הם אכן טפשיים.
השפעות
הרומן שלי עם אנני הוא אבן יסוד בתולדות הקולנוע האמריקני. האופן בו אלן מציג סיפור אהבה של דמויות על שלל מורכבותן האישית ולבטיהן הנפשיים הפנימיים, השפיעו על יוצרים אחרים. הסרט השפיע גם רבות על הקומדיות הרומנטיות שבאו אחריו, כמו גם על סדרות טלוויזיה רבות שעשו שימוש בטכניקות המוצגות בסרט זה. מבחינה אופנתית, הלבוש של קיטון בסרט, שכבות של בגדים ועניבה, הפך לפופולרי באמריקה. בסרט גם הופיע לראשונה כריסטופר ווקן בתפקיד ראוי, ובכך הוא פרץ לתודעה האמריקאית עם מה שעתידה להיות קריירה מזהירה.
בהופעה של להקת החברים של נטאשה בבית גבריאל ב-1996, שתועדה באלבומה של הלהקה "בהופעה חיה", סיפר ארקדי דוכין כי השיר "יש בך" נכתב בהשראת הסרט. את המשפט הפותח את השיר, "יש בך משהו שונה", אומר אלבי לאנני במהלך הסרט.
איג'יפטאייר
הלוגו של חברת התעופה הוא דמותו של הורוס, אל השמים במיתולוגיה המצרית העתיקה, אשר תואר בדרך כלל כבז או איש עם ראש של בז.
תולדות החברה
החברה נוסדה ב-7 במאי 1932 והחלה את פעילותה באוגוסט 1933 בטיסות בקו קהיר-אלכסנדריה. היא הייתה החברה הבינלאומית הראשונה שנחתה בשדה התעופה וילהלמה.
חברת התעופה חגגה את שנתה ה-75 בשנת 2007, וב-11 ביולי 2008 היא הצטרפה לברית חברות התעופה סטאר אלייאנס. באותה הזדמנות החליפה החברה את סמלה וקבעה עיצוב חדש למטוסיה.
ב-19 במאי 2016 התרסק מטוס איירבוס A320 של החברה, שהיה בטיסה 804 מנמל התעופה שארל דה גול שבפריז אל נמל התעופה קהיר, לאחר כניסתו אל התחום האווירי של מצרים מעל הים התיכון.
פעילות החברה בישראל
ב-3 באוקטובר 2021 החלה איג'יפטאייר להפעיל טיסות מקהיר לתל אביב במקום אייר סיני. החברה מפעילה 4 טיסות שבועיות בין נמל התעופה הבינלאומי של קהיר לנמל התעופה בן-גוריון. הטיסות מופעלות במטוסי האיירבוס צרי הגוף של החברה. זהו הקו הקצר ביותר של החברה, כ-400 קילומטרים בקו אווירי. אורך הטיסה הוא שעה ו-25 דקות. כאשר נתיב הטיסה עוקף את רצועת עזה ומגיע למצרים מכיוון הים, במסלול המאפשר מבט על הדלתא של הנילוס, הנושקת אל תוך הים ויוצרת מארג של תעלות, שטחי חקלאות וכפרי בוץ.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לדצמבר 2020:
איריין ווסט
איריינה קרליין "איריין" ווסט (בהולנדית: Irene Karlijn "Ireen" Wüst; נולדה ב-1 באפריל 1986) היא ספורטאית הולנדית, מתחרה בהחלקה מהירה על הקרח, האלופה האולימפית, בעלת 13 מדליות אולימפיות מהן 6 זהב שהושגו ב-5 אולימפיאדות (טורינו 2006, ונקובר 2010, סוצ'י 2014 פיונגצ'אנג 2018, בייג'ינג 2022), אלופת עולם בקרב רב בעלת 13 מדליות מהן 7 זהב, אלופת עולם במקצים שונים בעלת 31 מדליות מהן 15 זהב ושיאנית אירופה הנוכחית במקצה 1500 מטר.
ווסט זכתה בשנת 2006 בתואר ספורטאית השנה בהולנד, בשנת 2013 בפרס אוסקר מתיסן ו-5 פעמים (2007, 2010, 2011, 2012 ו-2013) בפרס על שם ארד סחנק יותר מכל מחליקה אחרת.
באולימפיאדת סוצ'י (2014) זכתה ווסט ב-5 מדליות בהחלקה מהירה, 2 מדליות זהב ו-3 מדליות כסף ובכך הייתה לספורטאית המעוטרת ביותר במשחקים אלו לנשים וגברים כאחד. במשחקים אלו, היא עוררה התעניינות עולמית רבה בתקשורת, נוסף על היותה אלופה אולימפית, בשל היותה ספורטאית ביסקסואלית גלויה ולנוכח העובדה שרוסיה המדינה המארחת את המשחקים בעלת חוקים אנטי להט"בים ואווירה חברתית להט"בופובית.
הנסיכויות הרומניות המאוחדות
הנסיכויות הרומניות המאוחדות הייתה ישות מדינית במחצית השנייה של המאה ה-19, שנוצרה מאוניה פרסונלית של נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה תחת שלטונו של הדומניטור אלכסנדרו יואן קוזה.
ביום 5 בינואר 1859 נבחר אלכסנדרו יואן קוזה להיות שליט נסיכות מולדובה וכעבור 19 ימים, ב-24 בינואר, באותה שנה, בחרו אותו גם תושבי נסיכות ולאכיה להיות שליטם ובכך יצרו ישות מדינית חדשה, הנסיכויות הרומניות המאוחדות או בשם הרשמי "הנסיכויות המאוחדות של ולאכיה ומולדובה". בחירות אלה נועדו לעקוף החלטת המעצמות בעניין הנסיכויות, החלטה שרצתה להעמיד שושלת זרה בראשן. כעבור זמן לא רב התחרטו הרומנים, הדיחו את הדומניטור קוזה ובחרו לעצמם דומניטור חדש ממוצא זר, את מי שעתיד היה להיות קרול הראשון, מלך רומניה. והוא שלט בנסיכויות עד לקבלת עצמאות מהאימפריה העות'מאנית והפיכתן למונרכיה בשם ממלכת רומניה.
ילדי חולית
ילדי חולית (באנגלית: Children of Dune) הוא ספר מדע בדיוני מאת פרנק הרברט, השלישי בסדרת חולית. הספרים משיח חולית וילדי חולית עובדו למיני-סדרת טלוויזיה בערוץ המדע בדיוני האמריקאי בשנת 2003 בשם "ילדי חולית".
תקציר העלילה
עלילת הספר נפתחת תשע שנים לאחר סוף משיח חולית. תשע שנים עברו מאז שהקיסר פול מואד'דיב נדד אל המדבר עיוור. התאומים של מואד'דיב, לטו וגאנימה, נמצאים תחת משמורתה של דודתם עאלייה, כעת עוצרת האימפריה. התאומים אינם ילדים רגילים; כמו עאלייה, הם נולדו טרם לידתם. הם אוצרים את זכרונות אבותיהם ואמותיהם ויודעים כל מה שהם ידעו.
התאומים מבינים כי בעקבות ההתמרה האקולוגית המואצת שעוברת על אראקיס, נסוגים עקלתוני החולות מפני השטח. הם מסיקים שאם ההתמרה לא תיעצר ייכחדו העקלתונים, ואתם גם המרקוח. בלא הסם, לא תחזיק האימפריה מעמד.
לטו מגייס את גאנימה לעזרתו ומחליט לצאת למסע שאפתני בחולית כדי להגשים את חזונו: יצירת 'שביל הזהב', אותו חזון שאביו בזמנו ניצב בפניו אך פחד ממנו ולא מימש אותו. אותו מסע נועד גם לגלות האם המטיף העיוור שמדבר כנגד שלטונה של עאלייה אינו אלא אביהם, פול מואד'דיב, שחזר מן המתים.
הספר, כמו קודמיו, מגולל את עלילותיהן של כמה דמויות במקביל: ג'סיקה אטריידיס, אמו של פול, שהחליטה לחזור לחולית לאחר שנים רבות. עאלייה, העוצרת הקיסרית, שכתוצאה משנים של הדחקת אבותיה שבתוכה הפכה לתועבה, דיבוק, כאשר הזהות של הברון הארקונן השתלטה על נשמתה. אנשי בית קורינו המודח, השואפים לחזור ולעלות לשלטון הקיסרות, והתאומים - לטו שיוצא למסע אל המדבר שבסופו הוא עובר מטמורפזה והופך לסימביוזה של אדם ודגי חול (השלב הראשון של העקלתונים של חולית) וגאנימה, שנשארת בקיסרות ובסופו של דבר מתחתנת עם פאראד'ן על מנת ליצור שלום בקיסרות.
הספר עוסק בנושאים רבים: ההתמרה האקולוגית שמשנה את פני הכוכב, ההבדל הגדל בין הדררים העירוניים החדשים לבין הדררים המדבריים של הסיטש, היעלמותם האיטית של העקלתונים ושל הסם, הדיבוק שהשתלט על עאלייה, שחיתות הכהונה, מזימותיהם של בני קורינו וההקרבה העצמית העצומה של לטו. כמו קודמיו, הספר דן באקולוגיה ובפילוסופיה וכתוב בצורה מפורטת ועשירה.
דוד צדוק
ביוגרפיה
צדוק מנהל מחלקת עיניים בבית חולים שערי צדק, יו"ר (לשעבר) איגוד רופאי העיניים בישראל ויו"ר (לשעבר) החוג הישראלי לקרנית באיגוד רופאי העיניים. מלבד העבודה הקלינית, הוא פרופסור חבר בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב. צדוק פרסם עשרות מאמרים בכתבי עת מובילים העוסקים במחלות עיניים ומרצה בכנסי רופאי עיניים בינלאומיים.
צדוק נשוי ואב לשלושה.
חבר בארגונים
משנת 1993 - Israel Ophthalmological Society
משנת 1994 - American Academy of Ophthalmology
משנת 1995 - Israeli Society for Eye and Vision Research
משנת 1998 - American Society of Cataract and Refractive Surgery
משנת 2008 - Asia Cornea Society
ממחקריו
לצדוק כ- 70 מאמרים מקוריים מפורסמים.
רשימת הפרסומים המדעים של פרופ' דוד צדוק באתר PubMed
ג'יימס קונלון
ג'יימס קונלון (באנגלית: James Conlon; נולד ב-18 במרץ 1950) הוא מנצח אמריקאי.
ילדות ונעורים
קונלון נולד ברובע קווינס של ניו יורק. משפחתו לא הייתה מוזיקלית, אבל הפקת חובבים של לה טרוויאטה ששמע בגיל 11 עוררה את עניינו במוזיקה. הוא החל ללמוד מוזיקה והתקבל למקהלת הילדים של להקת אופרה בקווינס. מחלומות על קריירה של טנור או בריטון באופרה הגיע למסקנה, שהדרך הטובה ביותר להשיג שליטה ממשית בהפקה אופראית היא להיות למנצח אופרה.
השכלה
קונלון למד בבית הספר התיכון לה גווארדיה למוזיקה ואמנות ובגיל שמונה-עשרה התקבל לתוכנית הניצוח של מכון אספן. בספטמבר 1968 החל את לימודיו בג'וליארד. בשנת 1970 יצאה תזמורת ג'וליארד לסיור לימודי באירופה וקונלון הוזמן לפסטיבל ספולטו לשמש שם בשנה הבאה כעוזר מנצח בחזרות, מדריך ומנצח מקהלה. במהלך תקופה זו ניצח על הצגה אחת של האופרה בוריס גודונוב.
ב-1972 החליף את תומאס שיפרס בניצוח על הפקה מתוכננת של לה בוהם בג'וליארד, כאשר המנצח ביטל במפתיע את השתתפותו. מריה קאלאס, שהגישה אותו זמן כיתות אמן בג'וליארד, שמעה את קונלון בחזרה והציעה לנשיא בית הספר להעלותו על הדוכן כמחליף לשיפרס.
קריירה
מאז הופעתו הראשונה עם הפילהרמונית של ניו יורק ב-1974 בהזמנת פייר בולז, הופיע קונלון עם כל התזמורות החשובות, פחות או יותר, בצפון אמריקה ובאירופה. כמו כן הופיע עם רבות מלהקות האופרה החשובות בעולם, ביניהן לה סקאלה (מילאנו), קובנט גארדן (לונדון), האופרה הלירית של שיקגו והמאג'ו מוזיקלה פיורנטינו (פירנצה). בקרוב ל-30 שנותיו עם המטרופוליטן אופרה, שם ניצח לראשונה ב-1976, ניצח שם קונלון על יותר מ-250 הצגות, במגוון רחב של יצירות מן הרפרטואר האיטלקי, הגרמני, הצרפתי, הרוסי והצ'כי.
קונלון כיהן בכמה משרות חשובות באירופה, הכוללות מנצח ראשי של הפילהרמונית של רוטרדם (1983 - 1991), מנהל מוזיקלי כללי מטעם עיריית קלן, גרמניה (1989 - 2002), תפקיד שכלל ניהול מוזיקלי של תזמורת גרצניך ושל האופרה של קלן, ומנצח ראשי של האופרה הלאומית של פריז (1995 - 2004). כהונתו בפריז הייתה ארוכה יותר משל כל מנצח שקדם לו מאז 1939. מנהיגותו נקשרת בעליה באמות מידה אמנותיות, בתפוקה הכוללת ובנוכחות קהל, שעלתה על פי הערכה בעשור האחרון וזאת בתקופה, שמספר באי האופרה ואולמות הקונצרטים מצטמצם והולך.
האופרה של לוס אנג'לס
מאז עונת 07–2006 מכהן קונלון כמנהל המוזיקלי באופרה של לוס אנג'לס. כיום הוא מנהל גם את פסטיבל רוויניה וממשיך, מאז 1979 ברציפות, בתפקידו כמנהל מוזיקלי של פסטיבל מאי בסינסינטי. בשנת 2007 האריך קונלון את החוזה של עם לוס אנג'לס עד עונת 2010-11.
בין השאר, יצר בלוס אנג'לס סדרה בשם "קולות מושבים", מיזם רב-שנתי, שבמסגרתו מביא קונלון את המוזיקה של מלחינים שהושפעו מן השואה אל בימת האופרה של לוס אנג'לס. הסדרה נפתחה בעונת 2007 בשתי אופרת בערב אחד, "הגמד" של אלכסנדר זמלינסקי ו"הספל השבור" של ויקטור אולמן. בעונות הבאות תכלול אופרות מאת מלחינים כמו פרנץ שרקר וואלטר בראונפלס, בין השאר. קונלון משתדל ליצור בלוס אנג'לס מסורת וגנרית, שאותה התחיל בטריסטן ואיזולדה, הראשונה לשבע אופרות של וגנר שיעלו בניצוחו על בימת האופרה בשנים הבאות, בהן הביצוע הראשון מאז ומעולם בבית האופרה הזה של מחזור טבעת הניבלונגים, בעונת 09–2008.
מלחינים מתקופת השואה
קונלון חותר להגביר את המודעות הציבורית לחשיבותן של יצירות מאת מלחינים, שהשואה השפיעה על מהלך חייהם ועל יצירתם. במגמה זו הוא מקדיש זמן ומאמץ לשילוב מוזיקה זו בתוכניות קונצרטים בצפון אמריקה ובאירופה. תוכניות אלה כוללות מוזיקה מאת מלחינים כמו אלכסנדר זמלינסקי, ויקטור אולמן, פאבל האס, קורט וייל, אריך וולפגנג קורנגולד, קרל אמדאוס הרטמן, ארווין שולהוף וארנסט קרנק. נוסף ל"קולות מושבים" באופרה של לוס אנג'לס, מציג קונלון מדי שנה, בתפקידו כמנהל המוזיקלי של פסטיבל רוויניה,, את אחד המלחינים מקבוצה זו עם התזמורת הסימפונית של שיקגו. הפקה של "קיסר אטלנטיס" מאת אולמן, שנוצרה ביוזמת קונלון, יצאה לסיורים מקיפים מאז עלתה לראשונה בניו יורק. מאז הפקתה בשיתוף פעולה עם ג'וליארד, הוצגה האופרה בפסטיבל ספולטו באיטליה, בפסטיבל רוויניה, עם תזמורת העולם החדש של מיאמי, בגרנד אופרה של יוסטון ועם הפילהרמונית של לוס אנג'לס, שם בוצעה בשנת 2004.
צפון עזה (נפה)
נפת צפון עזה (בערבית: محافظة شمال غزة) היא אחת מנפות הרשות הפלסטינית. הנפה ממוקמת בצפון רצועת עזה, בגבול שלה עם ישראל.
על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה נכון לשנת 2007, בנפה חיו כ־270,246 נפשות שחיו בכ־40,262 משקי בית. האוכלוסייה התרכזה ב־3 עיריות, 2 תת־נפות כפריות, ומחנה פליטים אחד.
דיגניטאס (ארגון)
דיגניטאס (לטינית: Dignitas, 'כבוד') הוא ארגון שווייצרי ללא כוונות רווח שמטרתו הריגה של אנשים הסובלים ממחלות חשוכות מרפא גופניות או נפשיות, שמקום מושבו בציריך. עד 7 בפברואר 2008 הארגון הרג למעלה מ-800 בני-אדם מכל העולם.
צפון עזה (נפה)
יישובים
מקור:
דיגניטאס (ארגון)
הארגון נוסד בשנת 1998 על ידי לודוויג א. מינלי, פרקליט שווייצרי, שכשהיה בן 14 נתקל לראשונה בסוגיית המתות החסד סביב מותה של סבתו. לפני כן פעל מינלי בארגון דומה ותיק יותר בשם 'אקזיט'.
אופן ההמתה
עלות ההריגה היא כ-4,000 אירו ו-7,000 אירו לעריכת טקס הלוויה. החברה מוגדרת כחברה ללא כוונות רווח, אולם ספרי חשבונותיה מעולם לא פורסמו בציבור.
לפני ההמתה נערך בירור עם החולה ותיעוד מצולם של רצונו למות. לאחר מכן ניתנת תרופה נוגדת בחילה, ובשלב הבא ניתנת למטופל אבקת הסם סודיום-פנטוברביטל כשהיא מומסת במים עם חומרי טעם. הסם מדכא את מערכת העצבים המרכזית וגורם למטופל להפוך מטושטש ולהירדם בתוך 10 דקות מרגע נטילת הסם. השינה הופכת לתרדמת עמוקה, והחולה נושם עד הפסקת נשימה המתרחשת בתוך 30 דקות משתיית הסם.
בשלב המוות המוחי של החולה, אין אפשרות לשימוש באיבריו לצורך תרומה, מפני שהסם סודיום-פנטוברביטל הורס את רקמות תאי העצב.
מעמד חוקי
על-פי החוק השווייצרי, "כל המפתה אדם להתאבדות או מספק סיוע לביצוע התאבדות ממניע של אינטרס עצמי, יוענש, עם השלמת ההתאבדות, בעונש מאסר של עד חמש שנים". הארגון מסתמך בפעילותו על הפרשנות המשפטית של סעיף זה לפיה כל המסייע להתאבדות ממניעים אלטרואיסטיים אינו עובר על החוק.
בנוסף על סיוע להתאבדות של הסובלים ממחלות סופניות דוגמת סרטן, מסייע הארגון גם להתאבדות של הלוקים בנפשם דרך-קבע, בכפוף לכך שהם בעלי כושר-שיפוט ומסוגלים לספק דין-וחשבון רפואי מלא ומפורט שהוכן על ידי רופא-פסיכיאטר, המספק תימוכין לכך שמצבם הרפואי של החולים עונה על התבחינים שקבע בית המשפט הפדרלי של שווייץ, באומרו:
בריסטול בופייטר
הבריסטול בופייטר (באנגלית: Bristol Type 156 Beaufighter) היה מטוס קרב כבד ארוך טווח מתוצרת בריסטול אירופליין ומבוסס על מפציץ הטורפדו בופורט שקדם לו. שמו של המטוס הוא הלחם של המילים (באנגלית) Beaufort ו-Fighter.
לעומת הבופורט, לבופייטר הייתה קריירה ארוכה והוא שירת כמעט בכל זירות הלחימה במלחמת העולם השנייה, תחילה כמטוס קרב לילי, לאחר מכן כמטוס קרב-הפצצה ולבסוף החליף את הבופורט כמפציץ טורפדו. גרסה של הבופייטר נבנתה באוסטרליה על ידי המחלקה לייצור מטוסים (DAP) ונודעה כבופייטר DAP.
תכנון ופיתוח
כתוצאה מהעדרו של מטוס קרב ארוך טווח בסדר הכוחות של חיל האוויר המלכותי הוצע הרעיון של הסבת הבופורט למטוס קרב למשרד האוויר הבריטי על ידי בריסטול. במקביל להצעתה של בריסטול, חלו קשיים בפיתוחו של מטוס הקרב הדו-מנועי נושא התותח המיועד, הווסטלנד וירלוינד (Westland Whirlwind), ומכיוון ש"בופורט נושא תותח" היווה למעשה הסבה של תכנון קיים, היו צפויים שלבי הפיתוח והייצור להיות מהירים יותר מתכנון חדש לגמרי. בהתאם להצעתה של בריסטול, הורה משרד האוויר ליצור מטוס-ביניים עד לסיום פיתוחו של הווירלוינד ובריסטול החלה מיד בבניית אב טיפוס שנלקח ממטוס בופורט שעמד בפס הייצור. אב הטיפוס טס לראשונה ב-17 ביולי 1939, מעט יותר משמונה חודשים מתחילת התכנון בעיקר הודות לתכנון הקיים ולחלקים מוכנים שהיו שייכים לבופורט. שבועיים לפני טיסתו הראשונה של אב הטיפוס כבר הועברה הזמנה ראשונה ל-300 מטוסים.
כללית, היו ההבדלים בין הבופורט לבופייטר שוליים. אמצעי השליטה, כן הנחיתה המתכנס ואזור הירכתיים של גוף המטוס היו זהים לבופורט, בעוד הכנפיים היו זהות, מלבד אזור מרכז הכנף שעבר התאמות שונות. תא הפצצות הושמט וארבעה תותחי 20 מ"מ מסוג היספאנו סימן III (Hispano Mk III) לירי קדימה הותקנו תחת גוף המטוס. הזנת התחמושת לתותחים אלה הגיעה בתחילה ממחסניות עגולות בנות 60 כדורים כל אחת. החלפת המחסניות התבצעה ידנית, ומפעיל המכ"ם היה נאלץ לעיתים קרובות לבצע משימה לא נעימה זו בלילה ותוך מרדף אחר מפציצי אויב. במהרה הוחלפו המחסניות במערכת של סרט הזנה. בנוסף לתותחים, הותקנו שישה מקלעי M1919 בראונינג בכנפיים (שניים בכנף ימין, ארבעה בכנף שמאל). עמדות המקלען האחורי ומטיל הפצצות הוסרו, מה שהשאיר רק את הטייס בעמדה דמוית קוקפיט של מטוס קרב ואת עמדת מפעיל המכ"ם ששימש גם כנווט תחת חופת פרספקס במקום בו היה קיים הצריח האחורי.
מנועי הבריסטול טאורוס (Bristol Taurus) שהיו בשימוש בבופורט לא היו חזקים מספיק עבור מטוס קרב והם הוחלפו במנוע חזק יותר, הבריסטול הרקולס (Bristol Hercules). הכוח הנוסף של המנוע הביא לבעיה של רעידות במטוס. הפתרון היה להתקין את המנועים על גבי תומכות ארוכות וגמישות יותר שבלטו החוצה מתוך הכנפיים, מה שהסיט את מרכז המסה קדימה, דבר לא רצוי בתכנון מטוס. קיצור החרטום (לא היה עוד צורך בעמדת מטיל הפצצות) העביר את מרבית גוף המטוס מאחורי הכנפיים, ומרכז המסה הוסט בחזרה למיקומו הנכון. כעת, היו בתי המנוע והמדחפים קדמיים יותר מקצה החרטום ונתנו למטוס צורה ייחודית ופרופיל "גוץ".
ייצור הבופורט באוסטרליה, וההצלחה הגדולה של הבופייטר תוצרת בריטניה בשירות חיל האוויר המלכותי האוסטרלי הביא להחלטה לייצרו מקומית על ידי המחלקה לייצור מטוסים (DAP) מ-1944 והלאה. גרסת ה-DAP של הבופייטר הייתה גרסת מטוס תקיפה/מפציץ טורפדו ונקראה סימן 21: בגרסה זו נעשה שימוש במנועי הרקולס סימן VII או XVIII ובנוסף היו שינויים משניים בחימוש.
5,562 מטוסים נבנו בבריטניה על ידי בריסטול וחברות נוספות והייצור הסתיים ב-21 בספטמבר 1945. באוסטרליה נבנו 365 מטוסי בופייטר סימן 21 והייצור הסתיים ב-1946.
היסטוריה מבצעית
במושגים של מטוסי קרב, הבופייטר סימן I היה כבד ואיטי, עם משקל כולל של 7,000 ק"ג ומהירות מקסימלית של 540 קמ"ש בגובה של 5,000 מטר. אך הבופייטר היה המטוס הזמין הטוב ביותר באותו שלב, כאשר ייצורו של המטוס שיועד להיות מחליפו, הווסטלנד וירלווינד, כבר נעצר בשל בעיות במנועי הרולס-רויס פרגרין (Rolls-Royce Peregrine) שלו.
הבופייטר החל לרדת מפס הייצור כמעט באותו הזמן בו נכנס לשירות מכ"ם היירוט האווירי הראשון ונכנס לשירות בפיקוד מטוסי הקרב של חיל האוויר המלכותי בספטמבר 1940, כמטוס היחיד המסוגל לשאת מכ"ם סימן IV ללא פגיעה בכוח האש שלו ובזמן שהייתו באוויר. מכיוון שתותחי הבופייטר היו ממוקמים מתחת לגוף המטוס, היה החרטום פנוי להתקנת אנטנת המכ"ם וגוף המטוס המרווח איפשר התקנה קלה של המערכת. אפילו במשקל של 9,000 ק"ג היה הבופייטר מהיר מספיק כדי לרדוף אחר מפציצי אויב, אך חסרה לו יכולת תמרון, שהייתה זניחה ביירוטי לילה. המטוס גם לא שימש כפלטפורמת ירי יציבה בכל מהירות בה טס ולא היו לו מעצורי אוויר, אלא אפשרות להורדת מהירות ל-386 קמ"ש כאשר הדביק את מטרתו. בהדרגה ועם רכישת הניסיון ביירוט לילי עם מכ"ם מוטס, הוכיח עצמו הבופייטר כיעיל מאוד כנגד ההפצצות הליליות של הלופטוואפה. המטוס בגרסאותיו השונות עבר במהרה לשרת בחזיתות מעבר לים, כאשר קשיחותו ואמינותו הפכו אותו לפופולרי מאוד בקרב צוותי האוויר.
גרסת מטוס הקרב הלילי, בופייטר סימן VIF, סופק לטייסות החל ממרץ 1942 וצויד במכ"ם יירוט אווירי סימן VIII. כאשר המוסקיטו המהיר החל לתפוס את מקומו כמטוס הקרב הלילי החל מאמצע 1942, נעשה בבופייטר שימוש יעיל מאוד לתקיפת ספינות, לתקיפה קרקעית ולאמנעה אווירית ארוכת טווח בכל זירות הפעולה העיקריות.
בים התיכון, צוידו בקיץ 1943 טייסות הקרב הליליות של חילות האוויר של צבא ארצות הברית ב-100 מטוסי בופייטר והפלה ראשונה נרשמה ביולי 1943. במהלך הקיץ בוצעו גם פעולות לאור יום כמו ליווי שיירות ותקיפת מטרות קרקע אך הבופייטר שימש בעיקר כמטוס יירוט הגנתי בשעות הלילה. אף על פי שמטוס הקרב הלילי P-61 Black Widow של נורת'רופ נכנס לשירות בדצמבר 1944, המשיך הבופייטר לשרת במשימות ליליות באיטליה ובצרפת עד לשלבים המאוחרים של המלחמה.
בסתיו 1943, כבר הייתה כמות מספקת של מטוסי מוסקיטו בשירות והוא החליף את הבופייטר כמטוס הקרב הלילי העיקרי. עד לסוף המלחמה הוכרו 70 טייסי בופייטר של חיל האוויר המלכותי כאלופי הפלות.
פיקוד החופים
פיקוד החופים החל להכניס לשירות את הבופייטר סימן VIC המשודרג באמצע 1942. בסוף 1942 קיבלה גרסה זו יכולת לנשיאת טורפדו בריטי סימן 18 (457 מ"מ) או אמריקני סימן 22.5 (572 מ"מ) באמצעות מערכת מיתלים חיצונית. התקפת טורפדו מוצלחת ראשונה התרחשה באפריל 1943 כאשר מטוסי בופייטר מטייסת מס' 254 הטביעו שתי ספינות מטען גרמניות ליד חופי נורווגיה.
זירת האוקיינוס השקט
הבופייטר הגיע לזירות אסיה והאוקיינוס השקט החל מאמצע 1942. סופר, כי החיילים היפנים כינו את המטוס "המוות הלוחש" (על אף שבמקור הכינוי אומץ בחיל האוויר המלכותי, הוא פורסם בצורה זו בעיתונות הבריטית), ככל הנראה בשל העובדה שלעיתים קרובות המטוס לא נשמע עד שהיה מאוחר מידי. מנועי ההרקולס היו מצוידים בשסתומי שרוול שהיו שקטים יותר משסתומי מנועי מטוסים אחרים והפחיתו משמעותית את הרעש בקדמת המנוע.
דרום מזרח אסיה
בזירה הדרום מזרח אסייתית הבופייטר סימן VIF פעל מהודו בפעולות ליליות כנגד קווי האספקה והתקשורת של היפנים בבורמה ובתאילנד. במהירות גבוהה ובגובה נמוך, היו משימות אלה יעילות מאוד למרות תנאי מזג האוויר הגרועים והקשיים בתיקון ובתחזוקת המטוסים.
דרום מערב האוקיינוס השקט
לפני שהבופייטר DAP נכנסו לשירות בחיל האוויר המלכותי האוסטרלי במערכה בדרום מערב האוקיינוס השקט, הבופייטר סימן IC שימש במשימות של תקיפת ספינות אויב.
המשימה המפורסמת ביותר של הבופייטר הייתה במהלך קרב ים ביסמרק, כאשר בשיתוף עם מפציצי A-20 בוסטון ו-B-25 מיטשל של חיל האוויר האמריקני, תקפה טייסת מס' 30 של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי את ספינות הצי הקיסרי היפני לפני גל המפציצים המתקרב. השיירה היפנית ביצעה טעות טקטית ותשומת לבה הופנתה למטוסי הבופייטר מתוך ציפייה לתקיפת טורפדו מצידם, מה שחשף אותה להתקפת המפציצים האמריקנים שעשו שימוש בטכניקת "הפצצת דילוג" (Skip bombing). הבופייטר גרמו לנזק מקסימלי לתותחי הנ"מ, הגשרים וצוותי הספינות תוך שימוש בארבעת תותחי ה-20 מ"מ שבחרטום וששת מקלעי הבראונינג שבכנפיים. היפנים איבדו שמונה ספינות נושאות גייסות וארבע משחתות. לבעלות הברית אבדו חמישה מטוסים, כולל בופייטר אחד.
לאחר המלחמה
החל מסוף 1944 היה הבופייטר מעורב במלחמת האזרחים ביוון והוצא מהאזור ב-1946.
מלבד בעלות הברית, היה הבופייטר גם בשימוש חילות האוויר של פורטוגל, טורקיה והרפובליקה הדומיניקנית. הבופייטר שירת תקופה קצרה בחיל האוויר הישראלי.
מספר גדול של מטוסי בופייטר סימן X הוסבו לאחר המלחמה לשמש כגוררי מטרות ושירתו ביחידות אימונים של חיל האוויר המלכותי. הבופייטר האחרון יצא משירות ב-12 במאי 1960.
הבופייטר בחיל האוויר הישראלי
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הוצאו מטוסים רבים של חיל האוויר המלכותי כעודפים. חברת פיירי אויאשן (Fairey Aviation) שייצרה את הבופייטר כקבלן משנה עבור בריסטול בעבר, רכשה עודפי מטוסים ולאחר שיפוץ הציעה אותם לייצוא ולשוק האזרחי המקומי. הנציג שהופקד על רכש מטוסים בבריטניה, עמנואל צור, רכש מהחברה שישה מטוסים ביולי 1948. כדי להסוות את העסקה, נרכשו המטוסים על שמו של טייס לשעבר בחיל האוויר המלכותי, רוברט דיקנסון, ולאחר עבודת השיפוץ הוכשרו לטיסה ארבעה מטוסים (מטוס אחד פורק עבור חלקי חילוף לאחרים ומטוס נוסף התרסק בזמן העברתו).
הבאתו של הבופייטר לארץ החלה ברעיון מקורי על הכנת סרט אודות שירותם של הטייסים הניו זילנדים במלחמת העולם השנייה. לצורך הצילומים הוקמה חברת סרטים פיקטיבית ולפי ההסכם עם השלטונות הבריטיים, המטוסים יוסרטו כשהם ממריאים ויוטסו מיד לאחר מכן לסקוטלנד, לצורך המשך צילומי הסרט (בשל הדמיון לנופי ניו זילנד). לאחר המראת המטוסים המתוכננת הם פנו לקורסיקה, ולאחר חניה נוספת ביוגוסלביה הגיעו לישראל.
שירותו המבצעי של הבופייטר בחיל האוויר ארך כארבעה חודשים בלבד. הבופייטר הוצבו בבסיס חיל האוויר ברמת דוד כחלק מטייסת 103 וסבלו מרמת אחזקה לא נאותה וממחסור בחלקי חילוף: מטוס אחד ניזוק במהלך טיסת ניסוי ב-25 באוגוסט 1948 והוחלט לפרקו כדי לספק חלקי חילוף לשלושת האחרים.
ב-19 באוקטובר 1948 השתתף מטוס בופייטר בקרב ימי ואווירי מול חופה הצפוני של עזה, במהלכו גרם להתרסקותו של מטוס מצרי מדגם הוקר סי פיורי (Hawker Sea Fury) אל תוך הים.
הבופייטר השתתף במבצע יואב בתקיפת אל עריש ופלוג'ה. ב-20 באוקטובר 1948 תקפו זוג מטוסי הבופייטר את משטרת עיראק סווידאן בגובה נמוך באמצעות פצצות ותותחים. במהלך התקיפה הופל אחד המטוסים, בו היו שלושה אנשי צוות. הטייס, לאונרד פיצ'ט, נהרג ושני הנותרים, דב שוגרמן וסטנלי אנדריוס הוכרזו כנעדרים. שרידי המטוס נתגלו ב-1994 והועברו לתצוגה במוזיאון חיל האוויר בחצרים.
בופייטר נוסף התרסק בנחיתה ב-18 בנובמבר 1948 ולא היה ניתן לתקנו. חלקיו שימשו לתחזוקת הבופייטר האחרון שנותר, ושעדיין היה בשירות ב-1950, כאשר הועבר לאחר סיום המלחמה לבית הספר הטכני בחיפה.
גרסאות
בופייטר סימן IF
בופייטר סימן IC
בופייטר סימן II
בופייטר סימן IIF
בופייטר סימן III/IV
בופייטר סימן V
בופייטר סימן VIC
בופייטר סימן VIF
בופייטר סימן (ITF) VI
בופייטר סימן X
בופייטר סימן XIC
בופייטר סימן 21
בופייטר TT סימן 10
שירות
הבופייטר היה בשירות המדינות הבאות:
פרנסיסקו דה אלמיידה
פרנסיסקו דה אלמיידה (באנגלית: Francisco de Almeida) המכונה גם "דום פרנסיסקו הגדול" (1450 - 1510), היה אציל, חייל וחוקר ארצות פורטוגזי. הוא הגדיר את עצמו כיועץ למלך ג'ון השני מפורטוגל ומאוחר יותר במלחמות נגד המורים בכיבוש גרנדה בשנת 1492. בשנת 1505 הוא מונה כמושל הראשון ומשנה למלך של הטריטוריה של פורטוגל בהודו. אלמיידה הוכר כמייסד ההגמוניה הפורטוגזית באוקיינוס ההודי, עם הניצחון שלו בקרב הימי של דיו בשנת 1509. לפני שאלמיידה חזר פורטוגל, הוא נהרג בשנת 1510. בנו לורנסו דה אלמידה נהרג בקרב צ'אול.
המשלחת מזרחה
בשנת 1505 המלך מנואל הראשון של פורטוגל מינה אלמיידה, אז באמצע שנות ה-50 שלו, כמשנה למלך של הודו הפורטוגזית. עם צי (ארמדה) של 22 אוניות, אלמיידה יצא מליסבון ב-25 במרץ 1505. הארמדה נשאה צוות של 1,500 חיילים. ספינת הדגל הייתה ״סאו רפאל״ שרב החובל שלה היה פרנאו סוארס. המטרות העיקריות של הארמדה היו להביא את סחר התבלינים מהמזרח לאירופה תחת השליטה הפורטוגזית, לבנות מבצרים לאורך חופי מזרח אפריקה והודו, כדי לקדם את הסחר הפורטוגלי של התבלינים באמצעות בריתות עם מושלים מקומיים, מלבד בניית עמדות מסחר.
כיבוש חוף מזרח אפריקה
אלמיידה הקיף את כף התקווה הטובה ונכנס שוב למימי החוף האפריקאים במוזמביק, ומשם המשיך צפונה אל היישוב קילווה (בטנזניה). בחודש יולי 1505 הם נתנו לשמונה ספינות לתקוף ולכבוש את האוכלוסייה החזקה של עיר הנמל. בגלל המעגן הטוב והעמוק שהיו לעיר, שהספיק לאוניות עד 500 טון, החליטו הפורטוגלים לבנות בקילווה מצודה. לשם כך נותר בעיירה הקצין פראו פריירה וצוות של 80 חיילים.
בהמשך 1505 הגיע פרנסיסקו גם לערים בראווה ומומבסה, נמלי חוף נוספים במזרח אפריקה. מומבסה שאוכלוסייתה מנתה כ-10,000 נפש, נכבשה בלחימה קשה נגד חיילי השליט הערבי המקומי. העיר נבזזה ונשרפה. הפורטוגלים הסתייעו בהתקפה זו על ידי האויב המסורתי של מומבסה, הסולטן של מלינדה. באותו חודש ספינה של הפורטוגזים לכדה את האי זנזיבר וצירפה אותו לריבונות של פורטוגל.
המשנה למלך בהודו
ב־25 במרץ 1505 התמנה פרנציסקו דה אלמיידה למשנה למלך בהודו הפורטוגזית, בתנאי שיקים ארבעה מבצרים בחוף הדרומי של הודו: באיי אנג'דיבה, בקאנאנור, בקוצ'ין ובקוויון. ב־13 בספטמבר הגיע פרנציסקו דה אלמיידה לאי אנג'דיפ, שם החל מיד את בנייתו של פורט אנג'דיפ. ב-23 באוקטובר, הוא התחיל, באישורו של השליט הידידותי, בבנייתו של מבצר סנט אנג'לו בקנורה, והשאיר את לורנסו דה בריטו כאחראי עם 150 חיילים ושתי ספינות.
פרנסיסקו דה אלמיידה הגיע לקוצ'ין ב-31 באוקטובר 1505, ורק 8 ספינות נותרו לו. שם נודע לו כי הסוחרים הפורטוגלים בקוויון נהרגו. הוא החליט לשלוח את בנו לורנצ׳ו עם 6 אוניות, אשר הרסו 27 כלי שיט בנמל קוויון. אלמיידה התגורר בקוצ'ין. הוא חיזק את הביצורים הפורטוגליים של פורט מנואל בקוצ'ין.
השליט של העיר קליקוט, במדינת קרלה, הודו, הכין צי גדול של 200 אוניות כדי להתנגד לכיבוש הפורטוגלי, אבל במרץ 1506 בנו לורנצ׳ו דה אלמיידה הרס את הצי הזה במאבק ימי בכניסה לנמל קנורה, קרב קנורה, והביא לנזקים כבדים לצי ההודי. לאחר מכן המשיך לורנצ׳ו דה אלמיידה לחקור את מימי החוף דרומה לעבר קולומבו, סרי לנקה המודרנית. בינתיים הצליח השליט המובס לשכנע את השליט של קנאנור את המניעים האימפריאליסטיים האמיתיים של הפורטוגזים בקראלה. שליט זה כבר כעס על הפורטוגלים והאשים אותם בהפרת הסכמים שהבטיחו חופש פעולה לאוניות הסוחרים המוסלמים של קנאנור. הם יזמו מאבק משותף נגד הפורטוגזים הבצורים בפורט סנט אנג'לו במצור של קנורה.
במרץ 1508, על פי בקשת הסוחרים הערבים של קאליקוט, תקף צי מצרי בפיקודו של אמיר חוסיין אל-כורדי (מיר חוסיין) של מצרים הממלוכית וניצח את השייטת הפורטוגזית בפיקודו של לורנסו דה אלמיידה בצ'אול, קרב צ'אול. לוראנצ׳ו נהרג בקרב זה מה שהוביל לנסיגה זמנית של הפורטוגזים מהמים ההודיים. האדמירל הפורטוגזי אפונסו דה אלבוקרקי הגיע לקננורה בסוף שנת 1508, והודיע מיד על שליחות חשאית שקיבל מהמלך, שהעצימה אותו כמושל שיחליף את אלמיידה בתום כהונתו כממלא-מקום. אלמיידה, שהיה נחוש בדעתו לנקום את מותו של בנו ולשחרר את האסירים הפורטוגליים שנלקחו בצ'אול, סירב להכיר מיד באלבוקרקי, ואחר כך עצר אותו.
בשנת 1509, אלמיידה הפך לפורטוגזי הראשון שהגיע באונייה לבומביי. הוא חיפש את מליקוז, שאליו כתב מכתב מאיים, ואת הממלוכים, כשהוא מביס אותם בעוצמה בקרב הימי של דיו ב־3 בפברואר 1509, כשפיקד על צי של 23 ספינות ליד נמל דיו. הוא גרם לתבוסה מכרעת על הצי המשותף של הממלוכים של מצרים, של האימפריה העות'מאנית, ושליטים נוספים, בתמיכת טכנית של חיל הים של הרפובליקה בוונציה ושל הרפובליקה של ראגוסה (דוברובניק) שחששו מפני איבוד קשרי המסחר שלהם במזרח.
הניצחון שלו היה מכריע: העות'מאנים והמצרים עזבו את האוקיינוס ההודי, ואפשרו מונופול על המסחר מהודו במשך יותר מ-100 שנים, עד המאה ה-17. אז הסתיים המונופול הפורטוגזי על ידי ההולנדים והאנגלים. אלפונסו אלבוקרקי שוחרר לאחר שלושה חודשי מאסר, עם הגעתו של מרשל פורטוגלי נוסף עם צי גדול, בנובמבר 1509.
חזרה ומוות
אלמיידה הפליג לפורטוגל בדצמבר 1509 והגיע למפרץ טבל ליד כף התקווה הטובה, שם האוניות גרסייה, בלם וסנטה קרוז עגנו בסוף פברואר 1510, כדי לחדש את המים הטריים. שם הם נתקלו בילידים מקומיים. לאחר סחר ידידותי, חלק מהצוות ביקרו בכפר הסמוך שלהם, שבו הם ניסו לגנוב כמה ראשי בקר של המקומיים. אלמיידה איפשר לרבי החובלים שלו פדרו וחורחה בארטו לחזור לכפר ב-1 במרץ 1510. ואילו אלמיידה חיכה לאנשיו במרחק מה מחוף הים. בעוד אוניית הדגל, העבירה את סירות הנחיתה לנקודת המפגש, נותרו הפורטוגלים ללא יכולת נסיגה. הילידים המקומיים ניצלו את ההזדמנות להתקפה על הפורטוגזים, שבמהלכה נספו אלמיידה ו-64 מאנשיו, כולל 11 קצינים. גופתו של אלמיידה נמצאה באותו יום אחר הצהריים ונקברה בחזית החוף של קייפ טאון.
ישנם היסטוריונים הטוענים כי דה אלמיידה היה קורבן של מזימת קשר על ידי אנשיו.
קרובי משפחה
אלמיידה היה בנו של הרוזן הראשון של אברנטס ואחד מכמה אחים מכובדים, ביניהם שני בישופים, שגריר בכס הקדוש בוותיקן והראש פורטוגלי של מסדר מלטה. בנו, לורנצ׳ו, נהרג בקרב בסרי לנקה, אך הותיר אחריו בת, ליאונור, שהתחתנה עם רודריגו דה מלו, רוזן טנטוגל, מבשרי הדוכסים של קדוואל.
פרדיננד מגלן ליווה את אלמיידה מזרחה, אך הועלה לדרגת רב חובל, עזב את המשלחת וחזר לפורטוגל רק בשנת 1512.
אלנסל
אַלְנַסְל (מערבית: النصل - "א-נאסל" - חוד) או γ2 בקשת הוא כוכב בולט הנמצא במרחק של כ-97 שנות אור ממערכת השמש בקבוצת הכוכבים קשת עם בהירות מדרגה 2.99. הוא מייצג את ראש החץ של הקנטאור שאותו מייצגת הקבוצה כולה. במרחק זוויתי של כ-5 מעלות מדרום-מערב לכוכב נמצא צביר תלמי (M7) וכ-5.7 מעלות ממערב-דרום-מערב לו נמצא צביר הפרפר (M6).
תכונות
אלנסל הוא ענק כתום מסוג ספקטרלי K0 III. מסתו אינה ידועה, אך לכוכבים מסוגו מסה של 2.5-2 מסות שמש. רדיוסו כ-11 רדיוסי שמש, טמפרטורת פניו כ-4,760 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 48 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, ובערך פי 68 בצירוף הקרינה בתחום התת-אדום. נראה שהמהירות הרדיאלית של הכוכב משתנה מעט, מה שמרמז על קיומו של בן זוג עמום שלא ניתן לצפייה ישירה. לא ידוע דבר על תכונותיו של אותו בן זוג. הכוכב נמצא בשלב התפתחות מתקדם וכבר סיים להתיך מימן להליום והוא מתיך הליום ליסודות כבדים יותר. כשיאזל ההליום הוא צפוי להפוך לענק אדום ולאחר מכן לננס לבן. בעבר דווח שבהירותו של אלנסל משתנה מעט והוא סווג כחשוד ככוכב משתנה, אך מדידות עדכניות יותר לא מצאו כל שינויים בבהירותו.
γ1 בקשת
במרחק זוויתי של כ-50 דקות קשת מצפון לאלנסל, נמצא הכוכב γ1 בקשת שאינו קשור כלל לאלנסל. זהו על-ענק צהוב מסוג ספקטרלי G0 Ib שנמצא במרחק של קרוב ל-900 שנות אור ממרכת השמש, כלומר לפחות 800 שנות אור מאלנסל. כוכב זה הוא משתנה קפאידי ובשל כך קיבל גם ציון של כוכב משתנה: W בקשת. בהירותו משתנה בין דרגות 4.3 ו-5.15 במחזוריות של 7 ימים, 14 שעות ו-17 דקות.
פיטר פריישטדט
פיטר פריישטדט (13 באוקטובר 1931 – 14 בינואר 2000) היה במאי קולנוע ותיאטרון, מפיק ושחקן ישראלי, ניצול שואה.
ביוגרפיה
נולד בעיר ברטיסלבה לווצק ואירנה, אח קטן להנס. משפחה יהודית מבוססת. סבו אמיל היה עשיר מאד ובבעלותו ארמון קיץ שהיה שייך פעם לקיסרית מריה תרזה, שם בילה פיטר זמן רב בקריאת ספרים של סטפן צווייג, ליאון פויכטוונגר, תומאס מאן, פרנץ ורפל, יעקב וסרמן ועוד. לאביו הייתה חברה להפצת תקליטים ולאימו הייתה חנות מצלמות.
עם הקמת סלובקיה הפשיסטית שבראשה הכומר יוזף טיסו החלו גזירות נגד יהודים, הם נאלצו לעבור לדירה קטנה, לענוד טלאי צהוב ולשאת השפלות. האם נאלצה לתת את החנות למנהלת ארית במסגרת חוק האריזציה.
בעקבות המרד הסלובקי באוגוסט 1944 פלשו הגרמנים לסלובקיה והחלו לשלח את היהודים לאושוויץ בעת דיכוי המרד, פיטר בן ה-13 נשלח להסתתר אצל משפחה שקבלה כסף מאמו. הוא נפרד מהוריו ואחיו ויותר לא ראה אותם.
בעקבות הלשנה הוא נעצר ב-18 בפברואר 1945 ונשלח למחנה המעבר בסרד. כעבור שבועיים הועבר ברכבת של קרונות לבהמות לטרזינשטט ששם היו עדיין אלפי יהודים גוועים ברעב ומתים מטיפוס. הוא ירד במשקל ומצבו הידרדר.
אנשי האס אס ברחו ב-8 במאי 1945 ופיטר הצליח לברוח עם שני חברים ולהגיע לקווי הרוסים. כשחזר לברטיסלבה התברר לו שהוריו נספו באושוויץ ואחיו נהרג במצעד המוות.