cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המרד הגדול
כיבושה של ירושלים
כאשר התקרבו אנשי טיטוס אל החומה השנייה, נלחמו בהם אנשיו של יוחנן מגוש חלב מהר הבית וממצודת אנטוניה, בגיחות אל מחוץ לחומות. אנשיו של שמעון בר גיורא שמרו על החלק של החומה השנייה אשר הגן על העיר העליונה, בצפון מערב. פניותיו של יוסף בן מתתיהו אל הנצורים, והפצרותיו כי יניחו את נשקם, לא שכנעום להיכנע, והמלחמה נמשכה במלוא עוזה. בשלב זה החל טיטוס צולב את השבויים שנפלו לידיו, מאות אנשים מדי יום, והעמידם אל מול הנצורים שעל החומה, למען יראו וייראו. לבסוף הובקעה אף החומה השנייה, ועתה עמדה רק החומה הראשונה בין המגינים ובין הרומאים.
טיטוס החל במתקפה על הר הבית ועל מצודת אנטוניה המבוצרים. הוא הקים סוללת עפר בסמוך לאנטוניה, והעלה עליה את אנשיו, אך יוחנן ואנשיו חפרו מנהרה מתחת לסוללה אשר בעת חפירתה חוזקה בקורות עץ, ומשהסתיימה חפירתה הוצתו הקורות, וכך התמוטטה הסוללה. העיר כולה הוקפה בדייק. עתה יכול היה טיטוס לרכז את מאמציו בנקודה אחת, בעוד שבתוך העיר נמקים הנצורים ברעב ובצמא, שכן מחסני המזון של העיר נשרפו עוד בתקופת מלחמת האחים שקדמה למצור.
טיטוס הקים סוללות ענק אל מול מבצר אנטוניה, ולבסוף כבש אותה והרסה. היה זה המפתח להר הבית ולבית המקדש. המורדים התבצרו בהר הבית, ובמשך שישה ימים עמל טיטוס על הריסת חומותיו החיצוניות של המתחם. לאחר מכן, הצית טיטוס באש את השערים, ולאחר ששככה האש, חדרו הרומאים דרך השערים אל מתחם הר הבית. ביום ט' באב ג' תת"ל (5 באוגוסט שנת 70 לספירה), פרצו אנשיו של טיטוס אל החומה הפנימית, והציתו אש בבית המקדש. יוסף בן מתתיהו מציין כי למחרת, עשרה באב, טיטוס הורה לאנשיו לכבות את האש וקיים דיון בו החליט לשמר "את הבניין הנהדר", אך המורדים תקפו את החיילים שעסקו בכיבוי האש, שמצידם רדפו אחרי המורדים עד ההיכל, ואחד החיילים לקח לפיד מהאש ודרך חלון הצית את המבוא מצד צפון ללשכות הסובבות את ההיכל. בן מתתיהו אף מציין כי טיטוס נזעק למקום ופקד לכבות את האש, אך קולו לא נשמע בשל זעקות הקרב והמהומה ששררה במקום, וחייליו תאבי הנקם מיהרו להגביר את האש.
גרסתו של יוסף בן מתתיהו, לפיה לא הורה טיטוס על החרבת המקדש נתמכת על ידי העובדות הבאות: הרומאים נהגו, פרט למקרים חריגים (כגון במקדש הקרתגי), שלא לפגוע במקדשי המקומיים (מסיבות טקטיות-המשכיות-פרגמטיות ואף מיחס של כבוד לאלוהויות השונות). רומאים נהגו כלפי ערים מורדות להותיר בהן מספר מבנים כדי שישמשו אנדרטה דוממת להנצחת העוצמה הרומית. כמו כן, שמשו השרידים בבחינת אות אזהרה למקומיים בדבר גחמות מרדניות לעתיד. עם זאת, רבים סוברים שגרסה זו של יוספוס נועדה לנקות את פטרונו ממעשה שנחשב ברברי. בן מתתיהו עצמו, בחיבורו "קדמוניות היהודים" שפורסם לאחר מותו של טיטוס, מציין את "היום שבו כבש ושרף טיטוס את בית המקדש ואת העיר".
לאחר נפילת הר הבית נאספו הנצורים בעיר העליונה. יוחנן מגוש חלב ושמעון בר גיורא דרשו מטיטוס להעניק להם מעבר חופשי אל מחוץ לעיר, אך דרישותיהם נדחו. טיטוס הסתער על העיר העליונה, שהחזיקה מעמד במצור עוד שמונה עשר ימים נוספים. לאחר מכן נהרסה העיר כולה. מכל חומות העיר הותיר טיטוס רק שלושה מגדלים - מגדל היפיקוס, מגדל מרים ומגדל פצאל, על מנת להעניק לדורות הבאים מושג עד כמה הייתה מבוצרת העיר שכבש.
המצור על ירושלים נמשך חמישה חודשים. מאות אלפי אנשים נהרגו בעת המצור, אם ברעב ואם בחרב, בית המקדש חרב, וירושלים הייתה כולה לעיי חורבות. מנהיגי המרד, שמעון בר גיורא ויוחנן מגוש חלב נלכדו. שמעון הוצא להורג, ויוחנן נשלח למאסר עולם.
חגיגות הניצחון
טיטוס חגג את ניצחונו בסדרה של משחקי גלדיאטורים, שבהם נצלבו השבויים, הוכרחו להילחם זה בזה או כנגד חיות טרף, והומתו בצורות שונות ואכזריות. במשחקים שנערכו בכל מקום אליו הגיע טיטוס, בקיסריה פיליפי, באנטיוכיה ובקיסריה, נכחו אף המלך היהודי אגריפס השני, ואחותו ברניקי, מאהבתו של טיטוס, והקיסרית המיועדת בעיני עצמה.
לאחר מכן הצעיד טיטוס שבויים רבים ברומא, במה שמכונה בשם "טריומף", שהיה חשוב מאד לדימוי המצביא בעיני העם הרומי. במסע הניצחון הוצגו בפומבי כלי המקדש הירושלמי, כמו שולחן הזהב ומנורת המקדש, בבחינת אות ניצחונו של יופיטר על אלוהי ישראל. את שיירת השבויים הוביל שמעון בר גיורא, אשר הוצא להורג מיד עם תום הטריומף. ברבות השנים הניצחון והמצעד הונצחו בכתובת על גבי שער טיטוס בקירקוס מקסימוס ובתבליט על גבי שער טיטוס בפורום רומאנום.
בעקבות הניצחון על היהודים, אספסיאנוס וטיטוס קיבלו את התואר "אימפראטור", אולם לא את התואר "יודאיקוס" (Iudaicus), שהיה תואם לנוהג קבלת תארים הנובעים משמות האומות הנכבשות לאחר מסע מלחמה מוצלח. מנהג זה היה הרבה פחות נפוץ בתקופת שלטון הקיסרים הפלאביים.
דיכוי המעוזים האחרונים
גם לאחר נפילת ירושלים לא נכנעו אחרוני הקנאים. המורדים עדיין החזיקו בשלושה מעוזים - בהרודיון, במכוור ובמצדה. הנציב הראשון שהוצב על ידי טיטוס, היה סקסטוס וטולנוס קריאליס, אשר שמר על השקט בפרובינקיה. לאחר שנה הוא הוחלף בסקסטוס לוסיוס באסוס אשר כבש את הרודיון ואת מכוור ללא מאמץ רב.
הנציב שהגיע במקומו של באסוס, לאחר שהלה מת בזמן שירותו כנציב הפרובינקיה, היה פלביוס סילבה, אשר יצא להכרית את מעוזם האחרון של המורדים במצדה. על המבצר הגן אלעזר בן יאיר ועמו כמה מאות מן הקיצוניים שבקנאים. לאחר מצור ארוך החליטו קנאי מצדה להתאבד, במקום ליפול לידי הרומאים. כיום יש המטילים ספק בסיפור ההתאבדות, אשר אינו נתמך בממצאים ארכאולוגיים ואינו מוזכר בדברי חז"ל. כמו כן ניתוח חוזר של תמונות הממצאים הארכאולוגיים של יגאל ידין מראה כי ניתן לפרש את ערמת העפר המסודרת לפי שכבות מחוץ למגדל הצפוני - מגדל פנימי יותר בתוך ביצורי מצדה - כסוללת עפר שנבנתה על ידי הרומאים, דבר שיכול להעיד על המשך הלוחמה של הקנאים עד טיפת הדם האחרונה, מה שאילץ את הרומאים לבנות סוללת עפר נוספת.
נפילתם של מגיני מצדה בפסח של שנת 74/73 לספירה, הייתה סופו של המרד הגדול.
מפעלי בנייה ברומא לציון דיכוי המרד הגדול
השושלת הפלאבית, הקיסר אספסיאנוס ובניו טיטוס ודומיטיאנוס, רצו להצדיק את שלטונם על האימפריה הרומית. אספסיאנוס, שנבחר לקיסר על אף שלא היה ממשפחה מיוחסת, היה מעוניין להצדיק את שלטונו, ולכן הפריז בכוחם של המורדים היהודים, ופיאר את בנו שפיקד על הלחימה בירושלים. השושלת הפלאבית הטביעה את מטבעות "יהודה השבויה" ומימנו את כתיבת דברי ימי המלחמה בספרו של יוספוס פלאביוס - מלחמת היהודים. הקיסרים הפלאביים הקימו לציון הניצחון על היהודים את המבנים הבאים:
הסיבות לכישלון המרד
ההיסטוריון צבי גרץ כותב כי:
ראשי הצבא והמדינה הרומים היו עסוקים במלחמותיהם הפנימיות וייתכן שהדבר יכול היה לשחק לטובת המורדים. אך כל אימת שעלתה דמות אשר ניסתה להביא לפשרה, וכל אימת שנמצאה ההזדמנות להשיג תנאים טובים יותר או פחות, ולנסות לשאת ולתת עם האויב, הופסקו מאמצים אלו באיבם על ידי המורדים, אשר לא עשו את "חשבון בני אדם" כי אם את החשבון האלוהי, וסברו כי הגאולה תגיע מן השמים, וכי הצבא הרומי יושמד מול חומות ירושלים בסיוע מן המרומים.
לזאת יש להוסיף את הסיבה שהמרד יכול היה אולי להשיג הישגים זמניים, אך לטווח הארוך לא היה סיכוי הגיוני למורדים אל מול רומא, המעצמה העולמית, בעלת הצבא האדיר והמאומן. במקום הנהגה מתונה שהייתה יכולה לנצל את ההצלחות הראשוניות, ולשאת ולתת עם רומא, קמה הנהגה שהפכה לקיצונית יותר ויותר ככל שנמשכה הלחימה.
מרד זה נבדל ממרד בר כוכבא, בכך שלא היה בו מנהיג בעל שיעור קומה, שהכל כפפו את עצמם למרותו, והיו פיצולים רבים וקבוצות רבות, שכל אחת הייתה יותר קיצונית מחברתה. כך ידוע על קבוצה שנקראה סיקריים, שאנשיה החביאו מתחת לבגדיהם סכינים קצרות ("סיקה" מן היוונית) ורצחו את המתנגדים להם והמתונים מהם אף במקומות ציבוריים. על פי המסופר במקורות יהודיים, הקנאים פסלו כל אפשרות להיכנע בפני הרומאים, על אף שהיישוב היהודי היה על סף חורבן. הסיקריים אף שמרו על פתחי העיר ירושלים, אלא שרבן יוחנן בן זכאי, שהיה בין המתונים ושאף למצוא פשרה עם הכובשים ולהידבר איתם, התחפש למת, הוצא מהעיר בארון מתים, ואף עבר בהצלחה משמר של הקנאים באחד משערי העיר. הסיקריים שבשער לא דקרו את גופו, מכיוון שהורה להם כך בן אחותו של רבן יוחנן בן זכאי, שהיה מנהיג הסיקריים במקום.
יש טענות של היסטוריונים, כמו פרופ' מיכאל הר-סגור, כי טיטוס לא היה הורס את המקדש ולא היה הורג ללא הבחנה כל כך הרבה יהודים - אילו לא היו מנהיגי המרד היהודיים כה קיצוניים. בניגוד לקיצוניות זו, מציינים אותם היסטוריונים מנהיגים יותר פרגמטיים ופשרניים, כמו רבן יוחנן בן זכאי, שהצליח לשכנע את המפקדים הרומים להציל את הסנהדרין ולהמשיכה ביבנה (בבקשתו המפורסמת תן לי את יבנה ואת חכמיה). אותם היסטוריונים אף טוענים כי כישלון המרד, לא נגרם כלל ממלחמות יהודיות פנימיות ומשנאת חינם, אלא עקב החלטות פוליטיות שגויות של מנהיגי העם.
פרשנות הפוכה של המרד, נמצאת בדברי ההיסטוריון יוסף נדבה. במאמר שפרסם בכתב העת "מחניים" כתב:
עם זאת, נדבה נותן סיכוי לפעולת המרד, לו היה העם מאוגד ומלוכד נגד האויב הרומאי:
לכאורה מצטיירת סיבה נוספת לכישלון המרד, כשזו מקופלת בפעולתן של דמויות כיוסף בן מתתיהו, אגריפס השני, שיש המכנים אותן כבוגדים. המסנגרים עליהם יטענו כי אם יוסף בן מתתיהו היה בוגד, הרי רבן יוחנן בן זכאי היה לא פחות בוגד ממנו. לדעת תומכיהם, שתי דמויות אלו הבינו, לאחר שתמכו במרד כי אחת מן השתיים: או שיתמידו בדרכם, ייפגעו ולא ירימו תרומה חיובית בנסיבות השעה (זה בכתיבה וזה בהנהגה), או שימחלו על כבודם, יזכו בחייהם ויממשו מפעל חיים.
השלכות דמוגרפיות
דיכוי המרד הגדול בידי הרומאים הביא לפגיעה דמוגרפית משמעותית ביישוב היהודי בארץ ישראל. במהלך המרד, יהודים רבים נהרגו בקרב או בשל תנאי המצור, ומספר ערים, עיירות וכפרים חרבו. לפי עדותו של יוסף מן מתתיהו, הישוב היהודי בערים המעורבות הוכחד לחלוטין במהומות שקדמו לפרוץ המרד. בשנים הראשונות של המרד, חרבו שתיים מתוך ארבעת הערים הגדולות בגליל ובגולן: טריכאה (מגדלא) וערב. בנוסף, חרבו גם העיירות יודפת וגמלא. בניגוד לכך, ציפורי וטבריה השלימו עם הרומים ולפיכך לא נפגעו בצורה משמעותית בלחימה. מבין כל האזורים, נראה שחבל יהודה ספג את הנזק הכבד ביותר. הנזק המשמעותי ביותר התרכז בירושלים, שחרבה עד היסוד, וכן באזור הכפרי בהרים סביבה. ערים חשובות כמו לוד, יבנה וסביבתן כמעט ולא ניזוקו במלחמה.
הרומים לקחו איתם שבויים רבים במהלך הלחימה. יוסף בן מתתיהו כותב כי במהלך מסע המלחמה של אספסיאנוס בגליל, הוא שלח ששת אלפים שבויים יהודיים לעבודות בתעלת קורינתוס שביוון. במקום אחר, הוא מציין כי הרומאים תפסו שבויים בגילאי 17 ומעלה ושלחו אותם לעבודות כפייה במצרים. הצעירים ביותר נמכרו לעבדות. בירושלים, לדבריו, 97,000 איש נשבו בידי הרומאים.
ההיסטוריון משה דוד הר העריך שכשליש מהאוכלוסיה היהודית בפרובינקיה יודיאה נספה במרד. מספר זה כולל את אלו שנפלו חלל בקרבות עם הרומאים, במלחמת האזרחים, ובמעשי טבח שערכו נוכרים ביהודים בערים המעורבות. בנוסף, רבים נפחו את נשמתם מחרפת הרעב וממגפות, בעיקר במהלך המצור על ירושלים. כעשירית מהאוכלוסיה היהודית נשבו בידי הרומאים, וגורלם היה לרוב טראגי, שכן רבים סבלו מתנאי מחייה קשים, הוצאות המוניות להורג ועבודה בכפייה. גברים צעירים וחזקים נשלחו לשרת כגלדיאטורים באצטדיונים ובקירקוסים ברחבי האימפריה הרומית, ואחרים נשלחו לעבוד בבתי בושת או נמכרו לעבדות. כתוצאה מכך, לטענת משה דוד הר, כשליש מהאוכלוסיה היהודית ביהודה נעלמו הלכה למעשה מן המפה הדמוגרפית.
התסכול המתמשך של האוכלוסיה היהודית בארץ מהשלטון הרומי הביא בהמשך לפרוץ מרד בר כוכבא, ולאחריו חוסל היישוב היהודי בחבל יהודה.
שינויים במנהל הרומי והטלת מיסים
יהודה שלאחר המרד שבה והייתה לפרובינקיה של הקיסר הרומי. מושל (לגאט) שישב בקיסריה משל בארץ והוא שודרג לבן המעמד הסנאטורי, והלגיון העשירי פרטנסיס ישב בירושלים. בסיס הקבע שלו היה בשלושת המגדלים שנותרו בעיר - היפיקוס, מרים ופצאל, ו-800 וטרנים הושבו ב"קולוניה" (היום מוצא) שבמבואות ירושלים.
כתוצאה מחורבן המקדש וכשלון המרד, בוטלה האוטונומיה המשפטית של היהודים, והם הפכו לנתינים זרים ("דדיטיקיי" בלטינית), משוללי זכויות חוקיות. מס מיוחד הוטל על היהודים - "המס היהודי" (Fiscus Iudaicus), שהיה בגובה הסכום אותו שילמו היהודים בעת שהמקדש היה קיים על מנת להחזיק את המקדש, קרי - שתי דרכמות. הסכום לא היה כלל גבוה (עלות של שני ימי עבודת פועל בממוצע), אלא היה בעל אפקט של השפלה והשתעבדות. שאר מסי השיעבוד, כמו מס גולגולת ומסי קרקע נשארו בעינם. "מס היהודים" הכניס לקופת האימפריה הרומית כספים רבים, חסרי תקדים אף במונחים רומיים. משרד מיוחד הוקם ברומא על מנת לפקח על גביית המס ולארגן את העברתו לרומא, והוא נקרא בשם "אוצר היהודים". נוסף על מס זה, הטילו הרומאים על היהודים מס צבאי - Anonna Militaris (בפי חז"ל - ארנונה), זהו מס על הוצאות הצבא לאחר מרד, המס אינו בכסף, הוא הוטל רק על יהודי ארץ ישראל והתקיים לפחות עד המאה ה-4. בנוסף הוטל על היהודים גם מס אנגריה (Angaria) – עבודות שירות - שהוטל עד המאה ה-3.
התפתחויות במישור הדתי והרוחני
חורבן ירושלים ובעיקר נפילת המקדש הייתה בעלת משמעות מיוחדת, מכיוון שהמקדש מילא הרבה פונקציות: מעבר לתפקודו הדתי-פולחני היה המקדש גם מוקד פוליטי, כלכלי וחברתי, ומכאן שחורבנו היה נורא. כמו כן חורבן המקדש, ריסק למעשה את ההנהגה המסורתית - את מעמד הכוהנים, את האצילים והצדוקים. ישנם שיצאו לחוץ לארץ. אלפי יהודים נהרגו בקרבות, רבים נמכרו לעבדות, מטעים נעקרו, שדות נשרפו ורבה הייתה הנטישה מאזור הקרבות. אדמות המורדים הופקעו. רובם הועברו לרכוש "העם והסנאט הרומי" וחלקם כ"פטרימוניום" (רכוש פרטי של הקיסר). בעליהם היהודים הפכו לאריסים, ותופעה זו הצמיחה בעלי זרוע יהודים, שניצלו את המצב להפקת רווחים אישיים.
החורבן השמיד את המרכז היחיד שאיחד את התפוצה היהודית העצומה והמפולגת סביב הים התיכון. ללא בית המקדש, נותר למיליוני היהודים שחיו בקהילות מאלכסנדריה ועד בבל ורומא רק מעט במשותף. על אף שהסדר החברתי התמוטט בשל ההרס הנרחב שהותיר המרד, הכיתות הניצות של ימי בית שני המשיכו להתקיים: הפרושים התחזקו, הצדוקים והאריסטוקרטיה הכהנית נפגעו קשות אך היו רחוקים מלהיעלם, והקנאים לא התייאשו מחזונם האפוקליפטי וככל הנראה מילאו תפקיד מרכזי במרד בר כוכבא שישים שנה לאחר מכן. ביבנה, קם לאחר החורבן מרכז בו התכנסו חכמים שינקו בבירור מהמסורת הפרושית – אם כי לא הזדהו מעולם במפורש ככאלו – תחת הנהגתו של רבן יוחנן בן זכאי. לצד פועלם האינטלקטואלי, הם כוננו גם את מוסד הנשיאות. על אף שהייתה גורם בעל השפעה מועטה במשך דורות, התנועה שקמה ביבנה והתפשטה בארץ התגבשה וצמחה באיטיות, תוך שהיא ממלאת את הריק שהותירו המרידות השונות נגד רומי. במאה השלישית או הרביעית כבר היו הכח הדומיננטי בקרב יהודי ארץ ישראל ובעלי השפעה ניכרת בתפוצה.
קורט פאהלן
קורט פאהלן (בגרמנית: Kurt Pahlen; 26 במאי 1907 - 24 ביולי 2003) היה מנצח, מלחין ומוזיקולוג אוסטרי.
חייו
קורט פאהלן נולד בווינה ושם למד מוזיקה ומדעי המוזיקה. בשנת 1929 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה ותואר קאפלמייסטר. לאחר הצלחות ראשונות בווינה היגר פאהלן מאימת הנאצים לדרום אמריקה. שם היה פאהלן פעיל באוניברסיטה של מונטווידאו, כיהן במשך שנים כמנהל מוזיקלי של בית האופרה המפורסם של בואנוס איירס, תיאטרו קולון, וכן לימד בבית הספר על שם פסטלוצי בבואנוס איירס.
ספריו הרבים בנושאי מוזיקה תורגמו לשפות רבות. באמצעות שידוריו ברדיו ובטלוויזיה ודברי ההסבר שנשא בפסטיבלי מוזיקה באירופה (בהם הפסטיבלים של זלצבורג, ורונה, מינכן, וינה וברגנץ) נחשף לציבור הרחב. חובבי אופרה, בעיקר, אך גם מוזיקאים, זמרים ומנצחים מוקירים את סדרת מדריכי האופרה "אופרות העולם" בהוצאתו, העוסקים באופרות מפורסמות.
משנות השבעים של המאה העשרים התגורר קורט פאהלן במנדורף שבשווייץ. במהלך ימי מוזיקה לילדים שארגן בעיר לנק נפל ונפטר מפצעיו כתוצאה מכך.
מרצה
מַרצה הוא אדם המעביר ידע בעזרת לימוד מול קהל מאזינים. הרצאה (דברי מרצה בפני קהל) יכולה להיות בכל תחום ידע. בשונה ממורה, מרצה בדרך כלל מלמד במסגרות על-תיכוניות.
באמצע שנות ה-30 החלו מרצים ללוות את הרצאותיהם באמצעי המחשה אודיו-ויזואליים: החל משקופיות, שקפים ומצגות שנוצרו באמצעות תוכנות ייעודיות וכלה בהקרנה של קטעי וידאו. עם זאת, מרצים רבים עדיין משתמשים בגישה המסורתית של הרצאה מול תלמידים ושימוש בלוח להמחשת החומר הנלמד.
עם התפתחות האינטרנט הרצאות רבות מוקלטות, כך שמתאפשרת צפייה בהן באינטרנט. בעקבות פריצת מגפת הקורונה התפשט מאוד המנהג להעביר הרצאות מקוונות, באמצעות תוכנה כגון זום.
דרגה אקדמית
בארצות הברית ובקנדה משמשת המילה "מרצה" לתיאור מורה בקורסים לא-אקדמיים באוניברסיטאות, במכינות וכן בקורסים שאינם בחסות אקדמית כלל. לעומת זאת, באוניברסיטאות בישראל, מרצה (Lecturer) הוא גם שמה של הדרגה הראשונה בסולם הדרגות של אנשי הסגל האקדמי הבכיר במסלול הרגיל. הדרגה הבאה אחריה קרויה מרצה בכיר (אנ'). לשון אחר, "מרצה" באקדמיה אינו רק מעביר הרצאות אלא עורך מחקר אקדמי, ולעיתים אף עומד בראש צוות מחקר. לרוב, דרגת מרצה מהווה דרגת מינוי ראשונה, ומצופה מחבר הסגל לעמוד בדרישות האקדמיות (פרסומים אקדמיים, נראות בינלאומית, לעיתים אף זכייה במענקי מחקר, תרומה ייחודית למוסד האקדמי שבו הוא משמש כמרצה) כדי שיפתחו בהליכים למינויו כמרצה בכיר. באוניברסיטאות, קביעות (tenure) במסלול האקדמי הרגיל מוענקת רק לבעלי דרגת מרצה בכיר ומעלה, ומשכך, קיימת מגבלת זמן על מינוי כמרצה (לרוב, בין 3-5 שנים) שבסופה עשוי המרצה לסיים את תפקידו כחבר סגל אקדמי בכיר במוסד זה.
לאור כך שהדרגה הבאה בסולם הדרגות, מרצה בכיר, נמצאת בערך בתווך שבין הדרגה האמריקאית assistant professor (פרופסור משנה) לבין הדרגה associate professor (פרופסור חבר), יוצר הדבר לעיתים קושי "לתרגם" דרגת מרצה בכיר לדרגות מקבילות בחו"ל. כדי שלא לפגוע במעמדם של המרצים הבכירים בזירה הבינלאומית, הוחלט בשנת 2012 בטכניון לשנות את השם של דרגה זו במוסדם ל"פרופסור משנה". יחד עם זאת, לאור החשש שהדבר מטעה את הציבור, וכדי לאפשר אחידות בין המוסדות האקדמיים בארץ, החלטה זו שונתה בשנת 2014, לאחר שהמועצה להשכלה גבוהה הורתה לטכניון לחדול מלתת מינוי שכזה (אך לא לבטל רטרואקטיבית מינויים שכבר ניתנו).
בוניטזאורה
בוניטזאורה (שם מדעי: Bonitasaura) הוא סוג של דינוזאור זאורפוד מקבוצת הטיטאנוזאורים אשר חי בארגנטינה בסוף הקרטיקון, לפני 85 מיליון שנה. הוא קרוי על שם תצורות "לה בוניטה", בהם נמצא. הוא היה קרוב משפחה אפשרי של הדינוזאור העצום ארגנטינוזאורוס, שחי באותו אזור. מאובניו, שנתגלו בשנת 2004, כללו בעיקר לסת תחתונה, שיניים וכמה חוליות.
הבוניטזאורה הגיע לאורך עשרה מטרים והיה בעל צוואר בינוני באורכו, אך ראשו היה קטן ובעל לסתות חלשות שכוסו במקור קרני. שיניו הזכירו במראם את שיני הניז'רזאורוס והם היו דקות ועדינות, שימשו כנראה לתלישה חזקה של עלים מהעצים. לעומת הראש, היה לבוניטזאורה זנב ארוך אשר שימש, ככל הנראה, כהגנה מפני טורפים.
בתרבות
דינוזאור זה הופיע במשחק המחשב עולם היורה: המשחק.
שמעון בן-צבי
שמעון בן-צבי (רטגון; 6 במרץ 1890 – 16 ביוני 1968, כ' בסיוון תשכ"ח) היה איש העלייה השנייה, ממייסדי גבעתיים וראש העיר הראשון שלה.
ביוגרפיה
בן-צבי נולד בשם שמעון רטגון בשנת תר"ן (1890) בפוגוסט, במחוז סלוצק שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית, בן לזלמן צבי ולאסתר לבית גולדברג. התחנך בחדר, בישיבת סלוצק ולאחר מכן בישיבת מיר, שבה היה ממארגני קבוצת תלמידים שדרשה ללמוד גם לימודי חול, ועקב כך סולק, שב לסלוצק, למד באופן אקסטרני והתפרנס מהוראה. בשנת 1914 עלה לארץ ישראל.
מספר שנים לאחר מכן העלתה קבוצת פועלים הצעה להקמת שכונת פועלים באזור תל אביב, שתהיה מבוססת על עקרונות שיתוף ועזרה הדדית. המטרה העיקרית של חברי הקבוצה הייתה לאפשר לפועלים העירוניים לחיות בנפרד, כל אחד עם משפחתו והשקפתו החברתית. על פי התוכניות נכלל בכל בית משק עזר, שנועד להקל על הפועל ומשפחתו. באותו הזמן עבד בן-צבי במרכז החקלאי. כשנדד המרכז מבאר-שבע לתל אביב, החליט להצטרף לקבוצת מייסדי השכונה, שבראשם עמד דוד שניידרמן. לשכונה, שהייתה שכונת הפועלים הראשונה בארץ, החליטו חברי הקבוצה לקרוא שכונת בורוכוב על שם דב בר בורוכוב, שהיה ממקימי תנועת פועלי ציון, ורעיונותיו השפיעו ביותר על תנועת העבודה הציונית.
ב-2 באפריל 1922 הונחה אבן הפינה של השכונה. בתחילה החיים בשכונה לא היו קלים כלל. כך כתב שמעון בן-צבי על השכונה הצעירה: כאמור, מייסדי השכונה נתקלו בבעיות רבות. הם חיפשו מקורות מימון, אך גם כשנמצאו כאלה, הוטלה כל העבודה על מספר אנשים בעלי רצון טוב, אך נטולי ניסיון וכישורי ניהול. על מייסדי השכונה הוטל להכשיר ולמדוד את הקרקע לפני ההתיישבות, לדאוג לאספקת מים לבתים ולמשק, לטפל באספקת המצרכים לאנשים ולחיות המשק, לסלול כבישים, לבנות בתים, מבני חינוך ועוד.
במשך היום טיפל בן-צבי בחלקה שלו ועבד במרכז החקלאי. בלילות היה יושב עם שאר חברי הוועד ודן בענייני השכונה. הוא הקדיש את כל זמנו לניהול השכונה וטיפוחה. בעיקר דאג לענייני חינוך הדור הצעיר וטיפוחו. השכונה הלכה והתפתחה, ובן-צבי עמד בראשות הוועד שניהל אותה.
במהלך השנים אוחדה שכונת בורוכוב עם השכונות שסבבו אותה: שכונת שינקין, שכונת גבעת רמב"ם, שכונת קריית יוסף, שכונת ארלוזורוב ושכונת פועלי הרכבת. הן התאחדו והפכו ל"מועצה מקומית גבעתיים" ב-7 באוגוסט 1942, ובן-צבי נבחר לראש המועצה.
לאחר שש שנים פרש מתפקידו, כדי לפנות מקום לדור הצעיר. לאחר פרישתו זכה להיות אזרח הכבוד הראשון של העיר גבעתיים.
בן-צבי נפטר בשנת 1968. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק. על שמו נקראים תיכון שמעון בן צבי ורחוב מרכזי בעיר. ביוני 2015 נקבעה לוחית זיכרון לשמעון בן צבי ליד המקום בו עמד ביתו ברחוב קק"ל 10 בשכונת בורוכוב.
תדי איתן
תדי איתן היה השם העברי שניתן לתָדֶה דִיפְרה (בצרפתית: Thadée Diffre; 24 באוקטובר 1912 – 30 בדצמבר 1971), צרפתי נוצרי שלחם כקצין בצבא צרפת החופשית בימי מלחמת העולם השנייה. הגיע לארץ ישראל כמתנדב בראשית מלחמת העצמאות והיה למפקד הקומנדו הצרפתי - גדוד פשיטה של לוחמים דוברי צרפתית במסגרת חטיבת הנגב של הפלמ"ח, שלחם בקרבות הנגב.
במלחמת העולם השנייה ולאחריה
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה לא גויס דיפרה לצבא צרפת מסיבות בריאות. למרות זאת, בקיץ 1940, לאחר נפילת צרפת, הוא נענה לקריאתו של הגנרל דה גול והצטרף לצבא צרפת החופשית. במסגרת זו תרם את חלקו להעברת אפריקה המשוונית הצרפתית לשלטון צרפת החופשית. השתתף בשנת 1941 במערכה בסוריה ובלבנון ונפצע בקרב.
כאשר החלים נשלח לצ'אד לשרת כקצין בדרגת סגן ברגימנט של חיילים מסנגל. במסגרת יחידה זאת השתתף באוגדה של פיליפ לקלרק בקרבות בחבלי פזאן וטריפוליטניה בלוב ובתוניסיה. בתוניסיה היה אחראי על גיוסם ליחידתו של לקלרק, של כאלף ומאתיים צעירים צרפתים, חלקם מאנשי צבא וישי. בהמשך שירת במשרדו של הנציב העליון של מושבות צרפת. לקראת המערכה על שחרור צרפת ב-1944 התנדב לגדוד שהשתתף במערכה. הוא סיים את המלחמה בדרגת קפיטן - סרן.
לאחר השחרור מילא תפקידים בכירים בשירות המדינה ונשלח למשימות שונות בארצות חוץ, בכללן לארצות הברית. בשנת 1947 התפטר מן השירות.
במלחמת העצמאות
כשפרצה מלחמת העצמאות החליט דיפרה להתנדב לעזרת היישוב. הוא יצר קשר עם אנשי "ההגנה" בצרפת, ועל סיבת התנדבותו הצהיר בפניהם:
אנשי "ההגנה", שבתחילה חששו לתת בו אמון, שלחו אותו לאימונים במחנה ליד העיר ליון ולאחר מספר שבועות שלחו אותו לארץ במסגרת המח"ל. הוא הגיע ממרסיי לנמל חיפה ב-26 באפריל 1948, בזמן שהבריטים עוד שלטו בארץ, בזהות בדויה של פליט מליטא. יצחק שדה קיבל את פניו של המתנדב בעל הניסיון הקרבי והטיל עליו לסייע בהקמת גדוד פשיטה שאליו צורפו עולים דוברי צרפתית, רובם מעולי מרוקו והיתר עולים מצרפת ומבלגיה. היחידה נקראה גדוד 75 וצורפה לחטיבה 7. דיפרה קיבל את השם העברי תדי איתן. תחילה לא בטחו בו מחשש שהוא סוכן זר, אך במעשיו הוא הוכיח את מסירותו ובאוגוסט 1948 נתמנה למפקד הגדוד. כשהוענקו דרגות לחיילי צה"ל ניתנה לו דרגת רב-סרן.
הגדוד סבל מבעיות קשות של משמעת, מוראל וציוד בתקופה שלאחר הקמתו, ולאחר מספר שבועות החליט דיפרה להסתפק ביחידה קטנה ואיכותית יותר. יחידה זו קיבלה את הכינוי "הקומנדו הצרפתי", ושובצה במסגרת הגדוד התשיעי, גדוד הפשיטה של חטיבת הנגב. במסגרת זו השתתפה היחידה במבצע יואב ובמבצע חורב. במבצע יואב, שנערך באוקטובר 1948, לחמה היחידה כחלק מן הכוח שפרץ לבאר שבע וטיהר את השטח הבנוי. במבצע חורב, שנערך בדצמבר 1948, השתתפה היחידה בקרבות לכיבוש משלטי הצבא המצרי על כביש באר שבע - ניצנה.
בקרבות אלה כבשה היחידה את אחד המשלטים. בהתקפת הנגד של המצרים החל הכוח לסגת והשאיר את ההרוגים על המשלט. את הפצועים הסתירו תחת מעביר מים והמשיכו להלחם עד שהמשלט נכבש מחדש. כאשר שבו אנשי היחידה אל מעביר המים גילו כי המצרים רצחו את הפצועים והתעללו בשמונת הגופות. היחידה הועברה לבאר-שבע להמשך התארגנות. במהלך מלחמת העצמאות נפגעו בקרבות מחצית מאנשי היחידה, לרבות תדי איתן עצמו, וחמישה עשר מהלוחמים נהרגו. לאחר מבצע חורב הועסקה היחידה בפעילויות אבטחת גבולות מרחב הנגב, מארבים ומיקוש צירי תנועה. בסוף שנת 1948 פורקה יחידת הקומנדו הצרפתי ותדי איתן פרש מצה"ל ושב לצרפת.
סוף דרכו
עוד לפני שהתנדב לעזרת ישראל היה דיפרה מעוזריו האישיים של רנה פלוון, שר הכספים בממשלת צרפת. עם שובו לצרפת המשיך לכהן כעוזרו של פלוון, שהתמנה בשנת 1950 לראש ממשלת צרפת. באותה שנה יצא לאור בצרפת ספרו של דפרה "נגב, מתנדב צרפתי בראש אנשי הקומנדו של ההגנה" (במקור Negev. Volontaire français à la tête des commandos de la Haganah). בהמשך שימש יועץ בכיר לפליקס הופואה-בואני, נשיא חוף השנהב, שקיבלה את עצמאותה מצרפת בנובמבר 1958. דפרה היה פעיל במפלגה הגוליסטית הצרפתית, אך הודח ממנה בשנת 1970 בעקבות סכסוך עם חבר פרלמנט גוליסטי.
בדצמבר 1956 הגיע תדה דיפרה לביקור במדינת ישראל, ביקר בשדות הקרב בהם נלחם והניח זר פרחים על קברו של יצחק שדה.
תדה דפרה מצא את מותו ב-30 בדצמבר 1971 בעת שיצא מחנייה ואמבולנס פגע בו.
בשנת 2002 נוסד ברמלה בית ספר תיכון הנושא את שמו של תדי איתן.
ב-2004 קיבלו אלמנתו ובתו מידי שגריר ישראל בצרפת את אות מלחמת הקוממיות עבורו.
דובון מנומר
דובון מנומר (שם מדעי: Cymbalophora oertzeni) הוא מין של עש מתת-משפחת הדובונים במשפחת ה-Erebidae.
את שמו מקנים לו הכתמים השחורים שעל כנפיו הקדמיות שצבען לבן-קרם. מספר הכתמים השחורים הוא בערך תשעה, המופיעים תמיד באותה תבנית, אך עם שינויים קטנים מפרט לפרט. מדי פעם מוצאים שמונה כתמים או פחות עקב כך. ראשו וחזו שחורים ובטנו אדמדמה-כתמתמה עם פסי רוחב שחורים.
הדובון המנומר פעיל בלילה.
כשמטרידים את הדובון המנומר, הוא מטה כנפיו הצדה, על מנת להבליט את בטנו בצבעי האדום-שחור, ומשמיע צליל בעזרת מנגנון הנמצא בחזהו האחורי.
תפוצה בישראל: באביב ובקיץ, במרכז וצפון הארץ, נפוץ באזור ירושלים. בעולם – בסוריה ובלבנון.
טבורוירי בולטפלאג
טבורוירי בולטפלאג (בפארואזית: Tvøroyrar Bóltfelag; או בקיצור TB) הוא מועדון כדורגל חצי-מקצועני מאיי פארו, מהעיר טבורוירי, שנמצאת באי סוד'ורוי, אחד מאיי פארו. הקבוצה משחקת את משחקי הבית שלה באצטדיון ויד סטורה שנמצא על האי, וצבעי הקבוצה הם שחור, לבן וסגול.
קבוצת הכדורגל TB נוסדה ב-13 במאי 1892, והוא מועדון הכדורגל הוותיק ביותר באיי פארו, וגם נחשב לאחד הוותיקים ביותר בממלכה הדנית, שאיי פארו הם חלק מהם. בשנות ה-40 וה-50 המועדון הצליח לזכות ב-3 אליפויות, ובשנות ה-70 וה-80 המועדון הגיע לשיא הצלחתו וזכה ב-4 תוארי אליפות הליגה הפארואזית. בנוסף זכה המועדון גם ב-5 גביעי מדינה של איי פארו.
לאחר תום עונת 2016, הוחלט ששלושת המועדונים של האי סוד'ורוי, שהם TB, פ.צ. סוד'ורוי ורוין הוואלבה יתמזגו למועדון חדש לעונת 2017. אולם המיזוג לא הושלם עד 2018 והשם היה שלושת השמות ביחד לעונת 2017: "TB/FC Suðuroy/Royn". שלושת המועדונים טרם פורקו, הם ממשיכים בנפרד לקבוצות הילדים והנשים. ב-2017 היו אלו רק קבוצות הגברים שישחקו על שיתוף הפעולה החדש. בפארואזית הקבוצה החדשה מכונה Suðuroyarliðið (קבוצת Suðuroy). המאמן הראשי הראשון של קבוצת Suðuroy הוא המנג'ר הסקוטי מוריס רוס. לאחר שנתיים שלושת המועדונים סיימו את שיתוף הפעולה ו-TB Tvøroyri המשיך לשחק עם הרישיון שלהם שהיה לליגת העל של פארו. בשנת 2020 TB הפכה לחברה ב-Club of Pioneers, רשת של מועדוני כדורגל הוותיקים ביותר.
רקמה פלסטינית
רקמה פלסטינית (בערבית: التطريز الفلسطيني) היא עבודת יד של נשים פלסטיניות, שכוללת עיטורים שונים על-גבי אריג, באמצעות שזירת חוט צבעוני בעזרת מחט ידנית או מחט של מכונת תפירה.
הרקמה היא מלאכת יד המשתמשת במגוון רחב של מוטיבים בעלי אפקטים מיוחדים, ובסוגים רבים של חוטים כגון משי, כותנה, צמר וחוטי מתכת. כמו כן, ניתן להשתמש בסוגים שונים של אריגים לרקמה, אם כי ישנה העדפה לבדים שבהם ניתן לספור את החוטים שלהם כדי להקל על התהליך של איתור מקום התכים הנחוצים, כיוונם ומספרם. עבודת הרקמה הפלסטינית מצריכה דיוק מרבי ולכן היא אורכת זמן ממושך. תפקיד הרקמה הוא קישוט אריגים המשמשים בעיקר לאופנה, לעיטור סדינים, מפיות, תמונות, תיקים ועוד.
היסטוריה
במחצית השנייה של המאה ה-19 בזמן השלטון של האימפריה העות'מאנית אימצו תושביה של פלשתינה את סגנון הלבוש הטורקי-עות'מאני, שכלל בגדים לא רקומים. כשנכבשה הארץ מידי האימפריה העות'מאנית ועברה לשלטון המנדט הבריטי, השטח שנותר תחת המנדט הבריטי כלל את שטחי מדינת ישראל, הגדה המערבית ורצועת עזה של היום ואז השתנו הדוגמאות ללבוש. עד לתקופת המנדט הבריטי נחלקו ערביי פלשתינה לשלוש קבוצות: עירוניים, כפריים ובדווים. רוב האוכלוסייה הייתה מוסלמית סונית ויש בה מיעוט שיעי ודרוזי בגליל. ניכרים הבדלים בולטים בין בגדי העירוניים והכפריים ובין בגדי הבדווים. כמו כן ניכרים הבדלים בין האזורים. בתוך כל אזור ניתן להבחין בתלבושות הכפרים השונים, כל כפר וסגנונו. למעשה היו באותה עת כמה סגנונות לבוש, שהיו שונים זה מזה אך עם זאת היה להם הרבה מן המשותף. רקמה בחוטים צבעוניים מזהב ואף קישוט צבעוני באריג, היו בתקופות קדומות סמלי מעמד ושימשו ללבוש מלכות ואצולה. מלאכת הרקמה נעשתה בידי אנשים מיומנים. במשך הדורות התרחבו אפשרויות ייצור החומרים והשגתם, השימוש בחוטים, באריגים צבעוניים ואף בחומרים יקרים יותר והתפשטה לשכבות רחבות יותר. כך התפתחה לצידה של רקמת היוקרה רקמה עממית-מסורתית, אומנם מפוארת פחות אך בעלת יופי ייחודי משלה. רקמה עממית זו נעשתה בדרך כלל בידי נשים בביתן, הייתה להן לדרך התבטאות, השתקפות אומנותיהן, מסורותיהן וטעמן הכללי והאישי. בעשור השני של המאה ה-21 האזורים המפורסמים ביותר ברקמה הפלסטינית הם רמאללה, חברון, עזה, יפו, ובאר שבע.
העיצוב
העיצובים והעיטורים העתיקים שהשתמשו בהם לפני המנדט הבריטי מתאפיינים בנטייתם הברורה להפשטה, דרך צורותיהם הגאומטריות הפשוטות, עם קווים ישרים וזוויות חדות. בתקופת המנדט ומעבר לה, נכנסו אלמנטים ועיטורים חדשים, שעדיין הועברו בעיקר דרך כתבי עת ופרסומים זרים. רוב העיצובים החדשים מאופיינים בנטייתם לריאליזם דבר שהפך את תהליך רקימתם למסובך יותר, משום שהקווים בהם נוטים להתעגל ולהסתובב. בעשורים האחרונים חזרה תשומת הלב למודלים הישנים שכן הם מייצגים את אומנות הרקמה הפלסטינית האצילה בגלל חוסר או היעדר ההשפעות הזרות בהם.
התשתית הבסיסית לטקסטיל ממלאת תפקיד חשוב בבניית העיצובים הישנים. האריגים מורכבים בצורה שבה שילובי החוטים האנכיים "שתי" עם האופקיים "ערב", כך שהם יוצרים מרובעים קטנים תכופים הנקראים עיניים. העיניים האלה היו מופיעות באופן ברור באריגים עתיקים, אולם באריגים המודרניים ובגלל הדיוק של החוטים המשמשים בייצורם, הדבר הפך קשה יותר לראות את העיניים בבירור. זו הייתה הבנייה הגאומטרית של האריג שמוביל את הנשים ועוזר להן לעבוד על ידי המעקב אחרי העיניים האופקיות או האנכיות או האלכסוניות וספירתן, הן יכלו לעשות את כל הקישוטים ההכרחיים על ידי ארגון שלושת הקווים בצורות ובדרכים שונות.
דגמי הרקמה
המוטיבים והדגמים המעטרים את הרקמה הפלסטינית שואבים השראה מהטבע, מיופיו ומפרשנותו של האדם לכוחות הטבע. ניתן לחלקם לקבוצות הבאות:
בעבר רקמו הנשים דגמים גאומטריים, עולם החי והצומח (תרנגול, גמל, פרחים, ציפורים ופרות), סמלי יופי (טווס או פרש על סוס). במאה ה-21 נראים גם דגמים המצביעים על זיקה דתית, כגון פסוקים מן הקוראן או מן האמנות האסלאמית. סגנון הרקמה הפלסטינית מאופיין בסימטריה, הנוצרת מחזרה על דגמים וצבעים, הדגם מורכב בדרך-כלל מזוג מוטיבים זה מול זה, פסי הדוגמה נוצרים לרוב על ידי דגם החוזר על עצמו ישר ובמהופך לסירוגין. משולב בעיטור צמח מתפתל (הנקרא "ערבסקה").
הצבעים
לצבעים ישנה משמעות רבה משום שההתייחסות אליהם היא קלה מאוד והם נקלטים במבט ראשוני. הצבע האדום הוא אחד הצבעים הנפוצים ביותר ברקמה הפלסטינית, הצבע שהופק מצמח המדר היה הזול והזמין ביותר. הנשים התשמשו בו גם לצביעה ביתית. הוא מסמל את צבע הדם של המחזור הנשי והוא נחשב לצבע מביא מזל ומגן. הנשים השתמשו בקשת של גוני אדום, החל מאדום- כתום וכלה בחום-ארגמן וסגול. רקמה אדומת גוון מסמלת אושר ושמחה, רקמה לעת אבל, להבדיל, עשויה בצבעי הכחול. לצבע הכחול ייחסו תכונות מאגיות ואילו הצבע הירוק מסמל את גן עדן. שפע ועומס של רקמה הפגינו אושר. לפעמים הנשים משתמשות בצבע סגול לרקום את רוב ורידי השמלה. כמו כן משתמשות בצבעים רבים אחרים עם הצבע האדום לקישוט הוורידים כמו: ורוד, סגול, כחול, ירוק, חום, שחור, ולבן. משתמשות ברובם בדרגותיהם השונות. צבעים אלה נוספים בדרך כלל באופן ספונטני וללא תכנון מראש, דבר השובר את המונוטוניות המשעממת הנוצרת על ידי השימוש בצבע אחד ביצירת קישוטים תכופים ומתמשכים. הצבעים האלה מופיעים בסופו של דבר כמו נקודות קטנות הפזורות פה ושם ללא סדר מסוים, דבר אשר מגביר את יופיים של שטחי הרקמה השונים. הצבעים המשניים האלה גורמים לעיתים קרובות למקד את תשומת הלב באזורים מסוימים של הוורידים ואז היחידות הדקורטיביות מופיעות בצורות שונות מהצורות המקוריות שלהן או שאלמנטים ויחידות דקורטיביים בולטים, דבר שלא היה מופיע ללא השימוש בצבעים שונים.
האריג
התלבושות הפלסטיניות עשויות ממגוון רב של אריגים, לרוב אריגי כותנה, פשתן, וצמר שנארגו בחלקם בפלשתינה וחלקם יובאו ממצרים, סוריה ואנגליה. לאריגים הייתה חשיבות גדולה עד כי לכל אריג ניתן שם מיוחד וכינוי לכל מרכיב בתלבושת. מינוח עשיר זה היווה שפת בגד משוכללת. רוב סוגי האריגים עד עצמאות המדינה היו מיוצרים באופן מקומי על ידי האורגים הידניים. המרכזים החשובים לאריגת בדים, שהיו מפוזרים בכל רחבי ארץ ישראל: עכו, חברון, רמאללה, בית ג'אלה, בית לחם, ירושלים, שכם, נצרת. הצמר נטווה והושאר לרוב בגווניו הטבעיים (לבן או חום) ויש שנצבע באדום או בכחול. האריגים נארגו בנול דוושה בידי אורגים מקצועיים. רוב סוגי האריגים המשמשים ברקמה הם עבים ומתאפיינים ב"עיניהם" הרחבות כתוצאה מהשתלבות חוט ה"שתי" עם חוט ה"ערב", אריגים אלה מכונים אריגי האגוז. המפעלים ייצרו פיסות אריג שנקראות "שטוחים" שמספיקות לתפירת שמלה או דימאייה. ויחידת המדידה ה"זרוע" – אמה שהוא המרחק מהקצה של האצבע האמצעית עד לחלק העליון של הכתף באורך של כ-68 סנטימטר, משמשת כיחידה למדידת אורכו של הבד. שמלה צריכה בדרך כלל שש אמות.
בין הסוגים המפורסמים ביותר של האריגים ששמשו לצורך רקמה:
ההתקדמות הטכנולוגית מאמצע המאה ה-20 הביאה להקפאת תעשיית הטקסטיל המקומית, התחלת היבוא של אריגים מחו"ל, שרובם אינו מתאים לרקמה ביד אשר תלויה בספירת ה"עיניים" של הבד. בין הבולטים של הסוגים האלה של האריגים: טורקס, דיולן, סטרץ', תריביירה, תרג'אל בנוסף לקטיפה שנחשב אחד האריגים החשובים והמועדפים בכול האזורים. עדיין מספר קטן של אנשים מייצרים אריגים, בדרך הישנה, אריגים אלה דומים לאריג האגוז, ומספקים אותם לארגוני צדקה נשיים לשימוש בהם בייצור של צורות אמנות שונות הדומות לרקמה הישנה. על האריג שלא ניתן להשתמש בו לרקמה באגוז משתמשים בקנפא.
החוטים
עד אמצע המאה ה-20 השתמשו ברקמה בשני סוגים של חוטי משי, הסוג הראשון עשוי מפקעות תולעי משי, ונקרא "אלסאדק" או "אלסדאק". אחד המאפיינים של חוט אלסדאק שצבעו לא משתנה מגורמי המים, השמש או הגורם של הזמן. השתמשו בו עם הסוגים הטובים ביותר של האריגים ובגדים לנסיבות מיוחדות. הסוג השני הוא משי צמחוני ונקרא "אלקזאב" או משי "קז". הוא משמש לרוב עם האריגים הפחות טובים מבחינת איכות, בבגדים של חיי היום יום. חוטים אלה נמכרו בצורה של "שלאייל" והנפרד שלה "שלה" שהיא חבילה של חוטים באורך של כ-30 סנטימטר. נמכרת במה שנקרא "דרהם" שהוא יחידת משקל השווה ל-16 קיראט.
מאמצע המאה ה-20 ולאחר הקמת המדינה, החלו לייבא צורות אחרות של משי, במיוחד מצרפת. הוא מחולק לשני סוגים: משי "טובאב" ומשי "צינורות". המשי טובאב יותר עווה ממשי הצינורות, עטוף בצורה כדורית על גלילים קצרים מקרטון ומשקל המשי בטובה אחת 10 גרם ואורכו 78 מטרים.
בנוסף לחוטי הרקמה ממשי משתמשים גם בחוטי קנים כדי לקשט את הבגדים ואביזרי מלך. אלה הם חוטי משי המשובצים בחוטים של זהב או כסף. חוטים אלה נמכרים בקראט שהוא יחידת משקל השווה ל-1/5 גרם. במאה ה-21 החלו חוטים אלה להיעלם מהשווקים והוחלפו על ידי חוטי קנים זולים יחסית העשויים ממשי רגיל משובץ בחוטי אלומיניום. חוטים אלה נמצאים במגוון של צבעים כגון אדום, ירוק, סגול בנוסף לזהב וכסף.
המחטים
הכנענים השתמשו במחטים אשר היו עשויות מברונזה, בהווה המחטים מיובאים מחו"ל, מחט הרקמה הידנית מתאפיין על הבדים עם העיניים הברורות בראשה החד, המאפשר רקמה על הבדים העדינים בעלי החוטים הדקים.
אלטארה (الطاره)
עשויה משני חישוקים מעץ מפלסטיק או ממתכת, החישוקים נמדדים על פי קוטרם ויש חישוקים במידות שונות בין 1 ל- 12 אינץ חישוק אחד סגור והשני חובק את הראשון וניתן להרחבה או הצרה בעזרת בורג כאשר משחילים ביניהם את הבד שעליו מתעתדים לרקום כדי שיהיה מתוח. נעשה שימוש בכלי הזה ברקמה בנול, או במכונת תפירה. שכן האריג ממוקם בין שתי המסגרות הללו, כדי להקל על הנעתו שמאלה או ימינה באופן מעגלי במיוחד שרוב הקישוטים של הוורידים של הנול או הקנים מסתמכים על קווים מעגליים.
תכי הרקמה
התך מהווה את המרכיב העיקרי בתהליך הרקמה. התך הוא הפורמט שנוצר מפעולת נעיצת החוטים באריגים, פורמט זה חוזר על עצמו כדי לייצר את התמונה הסופית לעיטור האריג. ישנם סוגים שונים של תכים, התכים המפורסמים מביניהם:
אופן הפעולה
הנשים מתחילות בתהליך של עבודת הרקמה על ידי עשיית מסגרת, אחר כך ממלאות את השטחים בתוך המסגרת בתך מתאים, התך האיכרי הוא אחד התכים בשימוש הרב ביותר ברקמה פלסטינית, תך זה נקרא גם "אלתמשאייה". מסגרות הרקמה מכילות ליפוף או קו העובר באמצעם, בהתחלה רוקמות הנשים את הליפוף או את קו האמצע, אחר כך רוקמות את האלמנטים האחרים. היתרון של הרקמה המסורתית שהיא מורכבת ממסגרות מסודרות אחת ליד השנייה. ישנם דרכים מגוונות להוספת רוחב למסגרות אלה, דבר העוזר למלא את השטחים השונים שמתכננים לרקום בקלות. הנשים בשיטה של ספירת העיניים של האריג, כדי לקבוע את המספר ואת הכיוון של התכים הנחוצים לעיצובי הרקמה והצורות השונות.
רקמה פלסטינית מודרנית
אמנות הרקמה היא חלק חשוב בחייה של האישה בכפר הפלסטיני. האישה הפלסטינית גדלה משחר ילדותה בעולם של רקמה, שהיא אמנות עממית. האישה ירשה והעבירה לבנותיה ולדורות הבאים אחריה. היא השתמשה בו כדי לקשט את גלימתה המסורתית, לסידור ביתה. סגנון הרקמה המסורתי נשמר שנים רבות והדגמים עברו בשמרנות מאם לבת. אצל הבדווים הדגמים השבטיים נשמרו בקפדנות. בעבר רקמו הנשים דגמים גאומטריים וצבעיהם תאמו את הגיל ואת המצב המשפחתי של בעלת השמלה. מגוון הדגמים היה מוגבל וקבוע וניתן היה להבחין לאיזה שבט שייכת כל רקמה. מסופר כי בשווקים הישנים, שבו הנשים מתקבצות מכל רחבי הארץ, היה ניתן להבחין לאיזה אזור כל אישה משתייכת במבט גרידא על שמלותיהן, שכן היחידות הדקורטיביות הן המחוון החשוב והמכריע של זהות הנשים והכפר שלהן. האישה הכירה את הציורים האלה היטב והיא יורשת את המידע הזה מאמה וסבתה, שכן היא התחילה ללמוד את אומנות הרקמה בגיל צעיר, ברגע שהיא יכלה לתפוס את המחט ונטעו בה מילדותה את הצורך להעביר את הציורים על הכפר שלה על גלימתה ושמלותיה. כפי שהאישה הייתה כנה על העברת מורשת כפרה, היא הייתה יצירתית ביצירת שינויים ברקמה, לכן הציורים המסורתיים רכשו מטעמה הייחודי מבלי להתפשר על התשתית המרכזית בתצורה, אף על פי שהשינויים האלה היו פשוטים, אבל הם נתנו לשמלות אלגנטיות מחודשת שהאישה גאה בה. אולם, בדור האחרון בעיקר מאז מלחמת ששת הימים החלו לחדור דגמים וצבעים חדשים, שהגיעו בהשפעת גורמים חיצוניים: ניידות בין כל האזורים, מגע עם החברה הישראלית וחברות אירופיות של דגמי הרקמה, סגנון הרקמה נפתח להשפעת העולם החיצוני. בעבר השתמשו במלאכת הרקמה כדי לקשט את השמלות החקלאיות והבדוויות השונות והאביזרים הנלווים להן, שהחשובים בהם: הכובעים והעריקייה והשטווה, כמו כן הסמרטוטים והצעיפים ולפעמים המכנסיים הפנימיים, קישטו ברקמה גם את הכריות והשמיכות וכיסויי מיטה, המפיות והבגדים השונים של הילדים וכמה תיקי יד ושקי טבק וסרבלים ומסגרות תמונות משפחתיות וקופסאות של משקפיים.
כאשר התפתחה אמנות הרקמה, החלו הנשים לעטר בה דגמים מסוימים של שמלות מודרניות, סוודרים, צעיפים וקישוט כרטיסי ברכות לימי הולדת. או קישוט כלי להצבה על שולחנות תחת מאפרות או ספלים. רקמת הכריות עשירה וססגונית מהעבר, דגמי הפרחים והחיות הם לעיתים קרובות חיקוי של דגמים מודפסים על ציפוי הכריות שנקנו בשוק העירוני. כן מקובלת רקמת יריעות לקישוט קירות בתי האבן, אלו הן רקמות צבעוניות של פרחים וחיות, ובהן שזורים סהרונים ואף מוטיבים דתיים כגון כיפת הסלע, הכעבה, פסוקי קוראן ועוד.
הנשים הפלסטיניות תרמו לשמירה על המורשת התרבותית העתיקה שלהן, שכן האיצו בתחילת שנות החמישים ולאחר קום המדינה, את הקמת הקואופרטיבים, המייצרים ומשווקים רקמות. היום הרקמה הפלסטינית מהווה משאב כלכלי מרכזי או משני לאישה הפלסטינית לאור המחסור בהזדמנויות העבודה מחוץ לבית.
אמניות סיבים פלסטיניות
בין האמניות הפלסטיניות יש המערבות רקמות שונות בתוך יצירותיהן. בותיינה מילחםרוקמת בשילוב צביעה ונעיצת סיכות על בדים בגדים או על מצע אחר. האמנית הודא ג'מאל מצירת רקמות פלסטיניות בתוך יצירותיה.
מדליה קולוניאלית
המדליה הקולוניאלית (בצרפתית: Médaille Coloniale) הייתה מדליה צרפתית אשר הוענקה לאנשי צבא אשר שירתו במושבות הצרפתיות. המדליה נוצרה מתוקף חוק שהועבר ב-26 ביולי 1898. ב-6 ביוני 1962 שונה שם המדליה מ"המדליה הקולוניאלית" ל"מדליית מעבר לים". המדליה הקולוניאלית קשורה קשר הדוק לקיומה לאימפריה הקולוניאלית הצרפתית.
המדליה נקבעה ב"חוק הכספים" מיום 23 ביולי 1893. צו הביצוע שלה מיום 6 במרץ 1894 מפרט את המבצעים הצבאיים שניהלה צרפת בקולוניות שלה או בשטחי החסות שלה: אלג'יריה, קוצ'י, חוף הזהב, איי מרקיז, קלדוניה החדשה, סנגל, סודאן, איי החברה ותוניסיה. להיקף הצו לפיכך הייתה השפעה רחבה למפרע, שכן המבצעים הראשונים שבגינם הוענקה המדליה הקולוניאלית נערכו ב-1827, עם תחילת הכיבוש של אלג'יריה.
מאז תוקנו תקנות רבות בדבר הענקת המדליה, האחרונה שבהן היא הצו מ-6 ביוני 1962, ששינה את שם המדליה מ"המדליה הקולוניאלית" ל"מדליית מעבר לים".
סעיף 4 של הצו מ-1894 קובע את עיצוב המדליה. המדליה עשויה כסף, 30 מ"מ קוטרה. בצד הנושא מופיעה מריאן החובשת קסדה ומעליה הכיתוב "République française" (הרפובליקה הצרפתית). בצד הגב גלובוס ממלא את השדה המרכזי, כשהוא נשען על עוגן על גבי מגוון כלי נשק. הסרט מורכב מפסים אנכיים בצבעים לבן וכחול. אורכו יכול להשתנות בין 35 ל-37 מ"מ.
עיצוב המדליה מיוחס למפקד הפריגטה סולנייה פינלה (Saulnier Pinellas), מכיוון שבמקור המדליה יועדה לאנשי חיל הים.
המדליה יוצרה על ידי מטבעת פריז וחברה פרטית. עקב המונופול של המטבעה על הייצור והאיטיות בהתנהלותה נוצר מחסור במדליה, דבר שגרם למשרדי הצי והצבא להתיר ייצור מקביל של מדליות תחת המפרט שהוגדר בצווים. למרות זאת, ניכרו הבדלים שוליים בין המדליות השונות.
מערכות
על המדליה מופיעים אבזמי מתכת אשר עליהם חרוטות המערכות אשר מקבל המדליה השתתף בהן. בסך הכול היו עשרות מערכות אשר בגינן הוענקה המדליה, ובהן:
רחוב ספרוס 8
מגדל רחוב ספרוס 8 (באנגלית: 8 Spruce Street, על שם כתובתו, ידוע גם כמגדל ביקמן - Beekman Tower) הוא בניין מגורים הממוקם ברחוב ספרוס 8 במנהטן תחתית, מנהטן, ניו יורק סיטי, ניו יורק. במגדל 76 קומות והוא מתנשא לגובה של 265 מטרים. הבניין ממוקם דרומית לבניין העירייה של ניו יורק וגשר ברוקלין. המבנה בנוי בסגנון האדריכלי הידוע בשם דה-קונסטרוקטיביזם, ותוכנן על ידי האדריכל הידוע פרנק גרי.
מבנה
רחוב ספרוס 8 הוא אחד ממגדלי המגורים הגבוהים ביותר בעולם, והמגדל הגבוה ביותר למגורים בחצי הכדור המערבי בעת ההשלמה בפברואר 2011. המגדל מכיל יחידות רק להשכרה למגורים (904 בסך הכל), דבר נדיר ברובע הפיננסי של ניו יורק. המסגרת המבנית של גורד השחקים עשויה מבטון מזוין. הבניין מצופה לוחות פלדה מתפתלים היוצרים מראה דמוי קפלים, ותכנונו שואב השראה מציורים של מיכלאנג'לו וג'ובאני לורנצו ברניני.
ביקורות
הביקורות המוקדמות של המגדל ברחוב ספרוס 8 היו חיוביות. בניו יורק טיימס, שיבח מבקר האדריכלות ניקולאי אוורוסף את עיצובו של הבניין כתוספת מבורכת לקו הרקיע של ניו יורק, וכינה אותו: "מגורדי השחקים הטובים ביותר לעלות לגגם בניו יורק מאז בניית בניין הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של אירו סארינן שנבנה לפני 46 שנים" ; המבקר של מגזין ניו יורקר, פול גולדברגר, תיאר אותו בתור "אחד המגדלים היפים ביותר בדאונטאון". יש שהשוו את הבניין לבניין וולוורת' הסמוך, שהושלם בשנת 1913 - גולדברגר אמר "זה הדבר הראשון שנבנה בדאון טאון מאז, שראוי למעשה לעמוד לידו".
שרית אביטן
שרית אביטן (נולדה ב-11 בנובמבר 1992) היא זמרת ישראלית, זוכת תוכנית המוזיקה The Four.
ביוגרפיה
שרית אביטן נולדה באשדוד למשפחה מסורתית. כבר בגיל 7 החלה לשיר. בגיל 18 פרסמה סרטון ביוטיוב, ובו גרסת כיסוי שלה לשיר "יום אחד תבקשי" שביצע במקור שיר לוי. הסרטון זכה להצלחה, ולאחר שצפה בו הסוכן רוברטו בן שושן, היא הוחתמה על חוזה אצלו.
קריירה
במרץ 2011 הוציאה אביטן את שיר הבכורה שלה "אני שלך" שזכה לביקורות נלהבות.
בשנת 2012, במטרה למנף את הקריירה שלה, השתתפה אביטן בעונה השנייה של תוכנית המציאות "חי בלה לה לנד" לצד מאיה בוסקילה ושיר לוי.
ב-7 בפברואר 2012 השתתפה אביטן בדואט עם הזמר נאור אורמיה בשיר "בלילות". נכון למאי 2016. ב-17 בדצמבר של אותה שנה יצא לאור הסינגל "בלילה קר".
בשנת 2013 התחרתה אביטן בחצי הגמר השני של תחרות קדם-אירוויזיון 2013 עם השיר "מון אמור", אך לא העפילה לשלב הגמר. באותה שנה הוציאה את אלבום הבכורה שלה "סטייל מיוחד" שזכה לביקורות אוהדות, והוציאה את השיר "את הפרח שגידלתי" בדואט עם איציק קלה.
ב-2014 הוציאה את השיר "לא צפוי" בדואט עם עומר אדם. באותה שנה הוציאה גם את השירים "אבא", שכתבה בעצמה, "חייל משמר הגבול" ו"אתה".
בשנת 2015 הוציאה את השיר "כאן לבדי", לאחר מכן את השיר "זה הזמן" ביחד עם אבי מסיקה, את השיר "רוצה אחד שידאג לי", וכן ביצעה עיבוד חדש לשיר "החמצן" של איציק שמלי.
בשנת 2017 הוציאה את שני שירים: "לנצח הכל" ו"יום חמישי".
בשנת 2018 חתמה אביטן במשרדו של הסוכן אבי גואטה, מנהלה של הזמרת שרית חדד.
ב-26 באוגוסט 2018 פורסם שאביטן תתמודד בריאליטי המוזיקלי של רשת 13, "The Four", שעלתה לשידור באוקטובר אותה השנה. אביטן זכתה במקום הראשון בתוכנית הגמר, שנערכה בנובמבר של אותה שנה.
ב-27 בדצמבר 2018 הוציאה אביטן את השיר "בגלל הגעגוע" בדואט עם מוטי טקה.
ב-3 במרץ 2019 הוציאה אביטן דואט עם הזמר פאר טסי בשיר "שלוש בלילה" כחלק מאלבום דואטים "הפוך לשנינו" עליו טסי עובד.
ב-3 בנובמבר 2019 הוציאה אביטן את השיר "לא מתאימים".
אירוטיטאן
אירוטיטאן (שם מדעי: Aerotitan) הוא סוג פטרוזאור גדול ממשפחת האזדרקיים שחי בקרטיקון העליון של פטגוניה, ארגנטינה. משמעות שמו היא: "טיטאן מעופף (אירודינמי)", עקב גודלו הרב. השם של המין ניתן עקב הימצאותו באמריקה הדרומית. המאובנים התגלו ב-2012.
מאפיינים
מעופף זה הגיע למוטת כנפיים של 5 מטרים, והוא היה כנראה האזדרקי הראשון שנמצא באמריקה הדרומית. כמה חוקרים טוענים שהיה שייך למשפחה תלסודרומיים (Thalassodromidae). מאובניו כללו בעיקר עצמות לסת ארוכה באורך 264 ס"מ שהייתה חסרת שיניים.
ייתכן שיצור זה עף לאורך מדבריות פטגוניה בחיפוש אחרי נבלות שהותירו ציידים גדולים, ואולי הוא צד יצורים קטנים בעצמו.
בתרבות
יצור זה הופיע במשחק המחשב עולם היורה: המשחק.
דיפלומטיה בדלתיים סגורות
דיפלומטיה בדלתיים סגורות היא מודל ביניים של דיפלומטיה, בין דיפלומטיה חשאית לדיפלומטיה פתוחה. בדיפלומטיה בדלתיים סגורות לציבור יש מידע חלקי על התהליך, בניגוד לדיפלומטיה חשאית בה לא ידוע לציבור דבר על המתרחש. בדיפלומטיה חשאית הציבור יכול שלא לדעת על עצם קיומו של התהליך ולא על מה נאמר בו. שם המידע מגיע לידי הציבור רק כאשר התהליך מסתיים, אז הוא מפורסם לציבור באמצעות התקשורת. לדוגמה, בדיפלומטיה בדלתיים סגורות ידוע מיהם הצדדים, מי המתווך ביניהם, איפה התהליך מתנהל (מיקום) ומהו פרק הזמן שהוקצב. לעומת זאת, בדומה לדיפלומטיה החשאית לא מתפרסם מידע על המתרחש בתהליך עד לפרסום תוצאותיו הסופיות.
התהליך של דיפלומטיה בדלתיים סגורות מתחיל אמנם בהודעה לציבור מתי יחל המשא ומתן, היכן הוא ימוקם וכן זהותם של המשתתפים. אולם כאשר המשא ומתן מתחיל מונעים מידע מהציבור על התפתחותו, ומופץ מידע מועט בנוגע לשיחות בין הצדדים. מטרת גישה זו היא לבודד את המשתתפים מדעת הציבור של המדינה שלהם כדי שלא יהיו מושפעים מקבוצות אינטרסים. המשא והמתן יכול להתחיל משגרירים ולהתקדם לשרי ממשלה ולראשי ממשלות.
בתהליך מסוג זה, הציבור מביע חשש ודאגה לגבי ההחלטות שיתקבלו וזאת מכיוון שידוע כי מתרחש אירוע שעשוי להשפיע עליו מהותית. רמת האמון של הציבור במנהיגים משפיעה על היחס והלחץ שהציבור מפעיל, השופט את המהלך לפי התוצאות ולא לפי התהליך עצמו.
סוג זה של דיפלומטיה מתקיים כאשר הצדדים רוצים לנהל משא ומתן של כמה ימים בצורה חשאית, על מטרות משמעותיות וקריטיות, וזאת לאחר שהתהליך המדיני או המשא ומתן החל בעבר, נקלע למבוי סתום ולא מצליחים לחדשו. במצב כזה מחליטים הצדדים דיפלומטיה מסוג זה (לרוב בסיוע מתווך) כשבמקביל נבחר מקום מבודד שניתן לקיים בו פיקוח הדוק, בזמן התהליך התקשורת ממודרת, שני הצדדים במשא ומתן ממנים דובר אחד מוסכם (שלרוב הוא מגיע מאנשיו של המתווך), דובר זה מעביר את האינפורמציה החוצה כלומר, לאמצעי התקשורת אשר נמצאים מחוץ לאירוע.
יישום
המודל של הדיפלומטיה בדלתיים סגורות הוא שיחות קמפ דייוויד אשר הושקעו בהן מאמץ מיוחד כדי למנוע הדלפות, ועל ידי כך להקטין את השפעתם של גורמי פנים ושל דעת הקהל על הדיונים. בהקשר זה התמקד חששם של האמריקנים, במיוחד בישראל ובקהילה היהודית בארצות הברית. עקב כך בחר הנשיא קרטר במתכונת של שיחות דיפלומטיות סגורות, אשר העניקו לו מידה גדולה של שליטה על מהלך העניינים. אין ספק, שהרחקת כלי התקשורת, ובעקבותיה נטרול מסוים של השפעות הפוליטיקה מבית ודעת הקהל בישראל ובמצרים, אפשרה לבגין ולסאדאת להציג בשובם לארצם את ההסכמים שהושגו בקמפ־דייוויד כעובדה מוגמרת.
לעומת זאת ניסיון החיקוי של הוועידה בשנת 2000 (כשמתווך היה קלינטון והצדדים היו ברק מטעם ישראל וערפאת מטעם הפלסטינים) נכשל. חלק מהכישלון מיוחס לאי ההצלחה לבודד את קמפ דייוויד מהעולם החיצון בשל התקדמות הטכנולוגיה ואי שיתוף פעולה של הצדדים.
פוליטיקאים ודיפלומטים רואים בדיפלומטיה בדלתיים סגורות את האפשרות השנייה הטובה ביותר אחרי דיפלומטיה חשאית מכיוון שבה ניתן לשלוט על המדיה במידה רבה. פוליטיקאים ודיפלומטים רבים היו מעדיפים לכפות את התוצאות על הציבור ולא להיות תחת ביקורת של הציבור.
מסוט ילמאז
אהמט מסוט ילמז (בטורקית: Ahmet Mesut Yılmaz; 6 בנובמבר 1947 – 30 באוקטובר 2020) היה מדינאי טורקי וחבר האספה הלאומית הגדולה של טורקיה, שימש כראש ממשלת טורקיה בשלוש כהונות נפרדות בשנות התשעים של המאה ה-20, כסגן ראש ממשלת טורקיה, וכמנהיג מפלגת המולדת.
ביוגרפיה
ילמז שב לכהן כראש הממשלה ב-6 במרץ 1996 כאשר עמד בראשה של ממשלת קואליציה עם מפלגת הדרך הנכונה, אך לא לזמן רב. שלושה וחצי חודשים לאחר מכן קמה לראשונה בתולדות המדינה ממשלה בראשות מפלגה בעלת מצע מוסלמי, ונג'מטין ארבקן (Necmettin Erbakan), ראש מפלגת הרווחה (Refah Partisi), היה לראש הממשלה. שלטונה של מפלגת הרווחה היה קצר מועד, וב-1997 התחוללה ה"מהפכה הפוסט-מודרנית" (Post-modern darbe), כשהצבא הביא בהתבטאויותיו להתפטרותו של ארבקן. דבר זה פתח בפני ילמז את ההזדמנות להקים את הממשלה השלישית בראשותו. זו החזיקה מעמד מ-30 ביוני 1997 עד 11 בינואר 1999. בבחירות שנערכו ב-1999 ספגה מפלגתו של ילמז תבוסה וזכתה ב-13.22% מסך הקולות, שתורגמו ל-86 מושבים באספה הלאומית, וילמז התפטר מראשות המפלגה ב-4 בנובמבר 1999. עם זאת הוא כיהן כסגן ראש ממשלת טורקיה בולנט אג'וויט במשך שנתיים ועד שמפלגתו של האחרון, מפלגת השמאל הדמוקרטי, הפסידה את השלטון למפלגת הצדק והפיתוח בראשות רג'פ טאיפ ארדואן ב-2002. מפלגתו של ילמז לא עברה את אחוז החסימה בבחירות אלה, והוא פרש מפוליטיקה ועסק בהוראה. בשנת 2007 הוא נבחר שוב לאספה הלאומית כמועמד עצמאי.
בשנת 2005 הועמד ילמז לדין בשל חשדות לשחיתות בתקופת כהונתו כראש ממשלה, אך זוכה שנה לאחר מכן.
הוא נפטר ב-30 באוקטובר 2020.
פרפיאנוב
פרפיאנוב (בבלארוסית: Параф’янава, פרפיאנבה; בפולנית: Parafianowo, פרפיאנובו; ביידיש: פאראפיאנאוו) היא עיירה במחוז ויטבסק שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1435, ובשנת 1630 הוקמה בו כנסיית עץ. בחלוקת פולין בשנת 1793 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית, ובשנת 1921, בהתאם להסכם ריגה, נכלל בשטח הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי פרפיאנוב
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-250 יהודים, ופעלו בה תנועות נוער יהודיות ובית ספר עברי. עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939, נאסרה פעילות זו.
עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים במבצע ברברוסה, החלו אלו לבצע מעשי התעללות ורצח בקרב יהודי המקום, תוך גיוסם לעבודות כפייה והטלת תשלומי כופר על היודנרט המקומי.
באוקטובר 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בסמטה אחת בה, אליו הובאו גם יהודי כפרי הסביבה. ב-31 במאי 1942 הוצעדו כ-500 יהודי הגטו לאורך העיירה, תוך השפלתם, ולאחר מכן נרצחו ביער הסמוך. אחדים מיהודי העיירה הצליחו להימלט ממנה בשעת האקציה, ולחבור ליחידות פרטיזנים ביערות הסביבה.