cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חצי האי הצ'וקצ'י
רוב המתיישבים באזור הם רוסים, והשאר צ'וקצ'ים ילידיים ודוברי שפות פלאו-אסיאתיות. ענף התעשייה המרכזי בחצי האי הצ'וקצ'י הוא כרייה של משאבי טבע הנפוצים באזור; פחם, עופרת, אבץ וזהב, ולצידו ציד חיות בר, גידול אילים ודיג. חצי האי נמצא בתוואי הדרך של נתיב הים הצפוני.
רוב שטחו של חצי האי נמצא בטמפרטורות שמתחת לאפס מעלות צלזיוס רוב ימות השנה, מלבד בארבעת חודשי הקיץ (יוני, יולי, אוגוסט וספטמבר).
חצי האי הוא חלק מהמחוז האוטונומי צ'וקוטקה.
עקיבא ישראל ורטהיימר
רבי עקיבא ישראל ורטהיימר (בגרמנית: Akiba Israel Wertheimer; ה'תקל"ח, 1778, ברסלאו – כ"א באייר ה'תקצ"ה, 20 במאי 1835, אלטונה). היה רבה הראשי של אלטונה ושלזוויג-הולשטיין משנת 1823.
חייו
עקיבא ורטהיימר נולד בברסלאו לרב אביגדור ורטהיימר. הוא למד אצל רבי עקיבא איגר ובא עם הוריו לאלטונה. ב־1805 נעשה מלמד. ב־1806 התמנה לרב במויסלינג וליבק.
בשל גירוש היהודים מליבק ועוניים של יהודי קהילת מויסלינגר שלא יכלו לשלם את משכורתו, הוא קיבל ב־1816 את בקשת קהילת אלטונה לשמש מורה הוראה ורב בקלויז ('קלויזנער'). בפועל שימש גם כראש בית הדין, משום שראש בית הדין הרשמי, רבי מנחם מנדל פרנקפורטר (סבו של הרב שמשון רפאל הירש), כבר היה זקן. ב־1819, כאשר פרץ ריב ההיכל נגד הקהילה הרפורמית בהמבורג, הוא הצטרף למאבק האורתודוקסי בה ואסר על שימוש בסידור התפילה בשפה הגרמנית. ב־1823, אחרי פטירת הרב פרנקפורטר, התמנה להיות אב"ד והרב הראשי הראשון של אלטונה ושלזוויג-הולשטיין.
ב־1835 נפטר עקיבא ורטהיימר בגיל 57 באלטונה. מחליפו כרב ראשי היה רבי יעקב אטלינגר, מחבר "ערוך לנר".
לורטהיימר היו שמונה ילדים, ארבעה בנים וארבע בנות. בנו משה היה אביו של הפילוסוף קונסטנטין ברונר.
היידן גוון
ביוגרפיה
גוון נולדה בהרסטפירפויט שבסאסקס לגאי תומאס היידן-גוון. היא למדה סוציולוגיה באוניברסיטת נוטינגהאם והיא דוברת צרפתית ואיטלקית. אחר כן קיבלה משרת מרצה בספיאנצה – אוניברסיטת רומא, שם לימדה אנגלית כשפה זרה.
גוון הפכה לשחקנית בשנות העשרים לחייה. תפקידה הבולט הראשון בטלוויזיה הייתה בדמות מרצה פמיניסטית בשם ד"ר רובין פנרוז במיני-סדרה של ה-BBC, עיבוד לרומן "Nice Work" מאת דייוויד לודג'.
התפקיד הקומי החשוב הראשון שלה היה בדמות אלכס פייטס בסדרה "Drop the Dead Donkey" החל מ-1990. ב-1991 הופיעה גוון בסדרת המדע בדיוני לילדים "Time Riders", ובהמשך שיחקה בתפקיד קבוע בסדרה "Peak Practice", תחילה בפרק אחד בעונה השביעית בתפקיד ד"ר ג'ואנה גרהם. הדמות סיימה את תפקידה בסדרה בעונה התשיעית כשהיא נורתה בעת שהתערבה במריבה בין איש לבתו. ב-2001 החלה גוון לככב בסדרה "מרזיביט".
ב-2002 כיכבה גוון בדרמה הטלוויזיונית "The Secret" של ה-BBC בתפקיד אמה פאראדיי.
בתיאטרון שיחקה גוון במגוון תיאטראות החל מאוקטגון בבולטון במחזה "הדה גאבלר" והמחזה "דרכו של עולם", והפקות של הווסט אנד בלונדון כגון "בילי ברק" (1988), המחזמר "עיר של מלאכים", ו"בילי אליוט - המחזמר" בתיאטרון ויקטוריה פאלאס, עליו הייתה מועמדת לפרס אוליבייה. היא חזרה לגלם את דמותה של גברת וילקינסון בהפקה בברודוויי של "בילי אליוט" שהועלה בתיאטרון אימפריאל ב-13 בנובמבר 2008. גוון זכתה בפרסי Outer Critics Circle, פרס עולם התיאטרון, ופרס דרמה דסק על הופעתה במחזמר "בילי אליוט". ב-2009 הייתה מועמדת לפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזמר.
גוון שיחקה במספר רב של הפקות של הלהקה השייקספירית המלכותית. בטלוויזיה הופיעה בסדרות דרמה כגון הסדרה "רומא" בה גילמה את קלפורניה, אשתו של יוליוס קיסר. עוד שיחקה בפרק ספיישל חג המולד של הסדרה "רציחות במידסומר".
ב-2008 כיכבה גוון בתפקיד אורח בפרק בסדרה "לואיס". בפרק "And the Moonbeams Kiss the Sea" הופיע לצדה ניל פירסון שכיכב אף הוא בסדרה הקומית "Drop the Dead Donkey". ב-2011 שיחקה בסרט "Hunky Dory" בכיכובה של מיני דרייבר שצולם ליד סוונסי שבוויילס.
גוון שיחקה בתיאטרון אלמיידה באיזלינגטון שבלונדון במחזה "בקי שו" שהוצג מ-20 בינואר עד 5 במרץ 2011. עוד באותה שנה הופיעה בפרק "Dark Secrets" בעונה ה-14 של הסדרה "רציחות במידסומר". בקיץ 2011 כיכבה גוון במחזה "ריצ'רד השלישי" מאת שייקספיר לצדו של קווין ספייסי בתיאטרון אולד ויק בלונדון.
באוקטובר ובנובמבר 2012 השתתפה גוון בסיבוב הופעות של המחזה "Duet for One". ב-2013 גילמה את דמותה של מרגרט תאצ'ר במחזה "The Audience" מאת פיטר מורגן.
ב-2014 הופיעה גוון בפרק בסדרה "רחובות המרטש" בתפקיד אישה המתחזה לגבר. ב-2015 כיכבה לצדה של טמזין גרג במחזמר "נשים על סף התמוטטות עצבים", המבוסס על סרטו של פדרו אלמודובר, בפלייהאוס שבלונדון.
בינואר 2014 שיחקה בפרק "Fraternity" בסדרת הדרמה של ה-BBC "עדות אילמת". בפברואר אותה שנה הופיעה בשתי סדרות נוספות של ה-BBC: הסיטקום "דוד שלו", ודרמת הפשע "Death in Paradise". ב-2015 שיחקה בפרק "The Last Man" של הסדרה "האב בראון".
ב-2016 כיכבה גוון בתפקיד גברת פיצ'ם בעיבוד של סיימון סטיבנס ל"אופרה בגרוש" מאת ברטולט ברכט וקורט וייל לצדם של רורי קיניר בתפקיד מקהית', ניק הולדר בדמות מר פיצ'ם, רוזלי קרייג בדמות פולי פיצ'ם ושרון סמול בדמות ג'ני דייבר, בתיאטרון הלאומי בלונדון. באותה שנה גילמה את דמותה של קמילה, דוכסית קורנוול בסיטקום "The Windsors" של ערוץ 4 המבוסס על משפחת המלוכה הבריטית.
חיים אישיים
גוון חיה בלונדון עם בן זוגה הפסיכולוג היוגיאני ג'ייסון פיפס. לבני הזוג יש שני בנים.
הרכבת התחתית של צ'ליאבינסק
הרכבת התחתית של צ'ליאבינסק (ברוסית: Челябинский Метрополитен) היא מערכת של רכבת תחתית עתידית בעיר צ'ליאבינסק, הנמצאת ברוסיה. נחזתה בשנות ה-60 של המאה ה-20. בנייתו של הקו הראשון החלה ב-1992. בשנת 2021 הוחלט לבטל את הפרויקט.
אחרי שהפרויקט סבל ממספר בעיות פיננסיות בשנות ה-90 ובתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, שלוש התחנות הראשונות תוכננו להיפתח בשנת 2007. אחר כך, הפתיחה נדחתה ל-2010. ב-2007, הוחלט כי הקו הראשון ייפתח בשנת 2014, וכעת מתוכננות 4 תחנות במקום שלוש. מפני שבעיות המימון התמשכו, תאריך הפתיחה נדחה שוב. נכון ל-2020, תאריך פתיחה מדויק לא ייתכן לפני 2025.
בפברואר 2010, נבנו 3.6 קילומטרים של מנהרות, מתוך תכנון כולל של 5.7 קילומטרים. ב-2017, ראש חברת הבנייה של הפרויקט דיווח כי תחנה אחת, טורוגובי צנטר כ-70% מוכנה ושלוש התחנות האחרות עוד לא נבנו.
קווים ותחנות
התוכניות הנוכחיות כוללות את פתיחתן של ארבע תחנות מטרו ודפו.
רשימת התחנות המתוכננות:
קליופי
קליופי בוקלה (במקדונית: Калиопи Букле; נולדה ב-28 בדצמבר 1966) היא זמרת-יוצרת מקדונית, הידועה בשמה הפרטי.
ביוגרפיה
קליופי נולדה באוחריד שבמקדוניה. בשנות ה-80 התפרסמה כזמרת סולו בזכות קולה הייחודי, וכך נודעה בכינוי "דיוות הפופ" במדינות יוגוסלביה לשעבר.
הרכבת התחתית של צ'ליאבינסק
קווים ותחנות
בנובמבר 2011 הסתיימה בניית המבנה של התחנה הראשונה (של תחנת כיכר קומסומולסקאיה).
תוכניות עתידיות
התוכניות העתידיות כוללות הרחבת הקו הראשון מזרחה, למפעל הטרקטורים של צ'ליאבינסק (תחנה אחת) והרחבת הקו מערבה (שלוש תחנות).
קליופי
ביוגרפיה
בשנת 2016 נבחרה בשנית בבחירה פנימית לייצג את מקדוניה באירוויזיון 2016 שנערך בסטוקהולם בשוודיה, עם השיר "Dona" (דונה). קליופי התחרתה בחצי הגמר השני שהתקיים ב-12 במאי, אולם לא העפילה לגמר.
הרכבת התחתית של צ'ליאבינסק
תוכניות עתידיות
שני קווים נוספים מתוכננים להיבנות מצפון לכיוון דרום-מזרח ומצפון-מזרח העיר לדרום-מערב. תאריך התחלת הבנייה וההוצאה לפועל של התוכניות הללו לא הוגדר.
מימון הפרויקט
במרץ 1998 לפני משבר הרובל (1998), פיוטר סומין, מושל מחוז צ'ליאבינסק בזמנו, קרא לפרויקט הרכבת התחתית בצ'ליאבינסק כאחד החשובים ביותר במחוז. חברות בנייה לקו בפיגורים בתשלומים וחובות מיסים לממשלה, הציעו לה לבנות את הרכבת התחתית כתחליף לחוב. לכן, הפרויקט בעצם מומן על ידי חובות המיסים של חברות הבנייה לממשלה. כיום, הפרויקט ממומן ביחד על ידי חברות הבנייה והממשלה, ועל ידי עיריית צ'ליאבינסק, העלות המשוערת של הפרויקט היא 40 מיליון דולר לשנה.
ב-2018, הממשלה שיערה שכדי להשלים את הפרויקט יידרש סכום של 80 מיליון רובל, בנוסף על 11 מיליון רובל שהרשויות השקיעו כבר.
קרסטן ניבור
קארסטן ניבוהר (בגרמנית: Carsten Niebuhr; 17 במרץ 1733 – 26 באפריל 1815) היה מתמטיקאי, קרטוגרף ומגלה ארצות גרמני-דני, נודע בזכות השתתפותו במשלחת הדנית למיפוי המזרח התיכון בשנים 1761–1767.
קורות חייו ופועלו
ניבור גדל בחווה קטנה בלודינגוורת' (כיום בסקסוניה התחתונה), קיבל מעט מאוד השכלה פורמלית ובצעירותו עבד כחוואי. עם זאת, רכש הכשרה כמודד והתעניין במתמטיקה.
בשנת 1760 יזם פרדריק החמישי, מלך דנמרק משלחת לחקר המזרח התיכון (בפרט לסוריה, ערב ומצרים). ניבור, שרצה להצטרף למשלחת, למד במשך שנה וחצי מתמטיקה ואף מעט ערבית. המשלחת יצאה ב-4 בינואר 1761 מקופנהגן לאלכסנדריה. במהלך מסע המשלחת ביקר ניבור בהר סיני, ג'דה, מכה, צנעא, מומבאי, מאסקט, בושהר, שיראז, פרספוליס (שם ביצע העתקים מכתובות בכתב יתדות - הראשון שהעתיק בצורה מקיפה ומדויקת טקסטים בכתב זה), בגדאד, מוסול, חלב, קפריסין, ארץ ישראל, חצה את הרי הטאורוס לכיוון בורסה, והגיע בפברואר 1767 לקונסטנטינופול (איסטנבול). בנובמבר אותה שנה, יותר משש שנים אחרי צאתו לדרך, יצא משם בחזרה לקופנהגן. במרבית המסע היה ניבור לבדו, אחרי שחבריו לדרך מתו.
ניבור נישא בשנת 1773 ושירת שנים אחדות בצבא הדני. ב-1776 התקבל כחבר האקדמיה המלכותית השוודית למדעים. ב-1778 קיבל משרה ממשלתית בהולשטיין (שהייתה באותה תקופה בשליטת ממלכת דנמרק) ושם התגורר עד מותו ב-1815.
בשנת 1817 פרסם בנו, ההיסטוריון הגרמני-דני ברתולד גיאורג ניבור, חלק מזיכרונות אביו.
עונת 1902/1903 בפוטבול ליג
עונת 1902/1903 הייתה העונה ה-15 של הפוטבול ליג, שהייתה הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-1 בספטמבר 1902 והסתיימה ב-27 באפריל 1903.
הליגה כללה 18 קבוצות. וסט ברומיץ' אלביון ומידלסברו היו הקבוצות שעלו מליגת משנה.
ונסדיי זכתה באליפות בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
כדורגלנים מצטיינים
סם רייבולד מליברפול כבש 31 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
פיטה ירוקת-חזה
פיטה ירוקת-חזה (שם מדעי: Pitta reichenowi) היא מין של עוף ממשפחת הפיטיים החיה באפריקה המשוונית.
מאפיינים
הפיטה מגיעה לאורך 19 סנטימטרים והיא בעלת חזה וכנפיים בצבע ירוק, חלק הגוף העליון אדום ואילו הצוואר והרגליים לבנות.
הפיטה חיה ביערות גשם של אפריקה המשוונית במדינות קמרון, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, הרפובליקה של קונגו, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, גבון ואוגנדה וניזונה בעיקר מחרקים, פרוקי-רגליים וחסרי חוליות אחרים כמו תולעים וחלזונות.
מצב השימור של הפיטה הוא ללא חשש עקב טווח תפוצה רחב ונוכחות באזורים מוגנים רבים.
אוליבייה מאזל
גנרל של ארמייה אוליבייה שארל ארמנד אדריאן מאזל (בצרפתית: Olivier Charles Armand Adrien Mazel; 16 בספטמבר 1858 ברן, הקיסרות הצרפתית השנייה – 10 במרץ 1940 רן, הרפובליקה הצרפתית השלישית) היה מפקד בכיר בצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה.
תחילת דרכו
מאזל נולד ב-16 בספטמבר 1858 בעיר רן, שהייתה אז בתחומי הקיסרות הצרפתית השנייה. בשנת 1876 התגייס לצבא צרפת ולמד באקדמיה הצבאית סן-סיר. הוא סיים את לימודיו בשנת 1878, ונכנס לחיל הפרשים. ב-11 ביולי 1898 ניתנה לו דרגת אביר בלגיון הכבוד. בשנת 1905 הועלה לדרגת קולונל, ובין אוגוסט של אותה שנה ליוני 1910 ניהל את בית הספר לפרשים בסומיר. ב-15 במרץ של אותה שנה הועלה לדרגת גנרל של בריגדה, וב-12 ביולי 1911 הועלה לדרגת קצין בלגיון הכבוד.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, היה מאזל מפקד דיוויזיית הפרשים ה-8, וב-27 באוגוסט הועבר לפקד על דיוויזיית המילואים ה-66. ב-28 בספטמבר של אותה שנה הועבר לפקד על דיוויזיית הפרשים ה-1, וב-27 באוקטובר הועלה לדרגת גנרל של דיוויזיה. ב-10 בפברואר הוא מונה למפקד הקורפוס ה-38, וב-13 ביולי הועלה לדרגת מפקד בלגיון הכבוד. בין 25 ל-31 במרץ הוא קיבל באופן זמני את הפיקוד על הארמייה הראשונה עד שמסר אותו לאוגוסטן ז'ראר. לאחר מכן מונה למפקד הארמייה החמישית, ופיקד עליה במהלך הקרב השני על האן ("מתקפת ניבל"). הוא הודח מפיקודו על הארמייה ב-22 במאי 1917, בין היתר בשל תוצאות הקרב.
אחריתו
במשך כמה חודשים הוא לא החזיק בשום תפקיד רשמי, וב-26 בינואר 1918 מונה למנהל האזור הצבאי ה-4 עד 10 במאי 1919, עת הועבר לכוחות המילואים. בספטמבר 1920 פרש מהצבא. הוא מת בעיר הולדתו ב-10 במרץ 1940.
צרפת בימי הביניים
ממלכת צרפת בימי הביניים (בערך, מהמאה ה-10 עד אמצע המאה ה-15) התאפיינה בפיצול של האימפריה הקרולינגית ופרנקיה המערבית (843–987); הרחבת השליטה המלכותית על ידי בית קאפה (987–1328), כולל מאבקיהם עם הנסיכויות העצמאיות כמעט (דוכסויות ורוזנויות, כגון אזורי נורמנדי ואנז'ו), ויצירה והרחבה של שליטה מנהלית/מדינתית (בעיקר תחת פיליפ השני אוגוסט ולואי התשיעי) במאה ה-13; ועלייתו של בית ולואה (1328–1589), כולל המשבר השושלתי הממושך נגד בית פלנטג'נט והאימפריה האנגווינית שלהם, שהתפרץ במלחמת מאה השנים (1337–1453) (שהחמיר על ידי המוות השחור הקטסטרופלי ב-1348), והניח את הזרעים למדינה ריכוזית ומורחבת יותר בתקופה המודרנית המוקדמת וליצירת תחושת זהות צרפתית.
עד המאה ה-12, התקופה ראתה את הפיתוח והרחבה של המערכת הכלכלית השלטונית (כולל התקשרות האיכרים לארץ באמצעות צמיתות); הרחבת המערכת הפיאודלית של זכויות וחובות פוליטיות בין לורדים לווסאלים; מה שמכונה "המהפכה הפיאודלית" של המאה ה-11 שבמהלכה השתלטו לורדים קטנים על אדמות מקומיות באזורים רבים; וניכוס על ידי בעלי תפקידים אזוריים/מקומיים של זכויות מנהליות, פיסקאליות ומשפטיות שונות לעצמם. מהמאה ה-13 ואילך, המדינה השיבה לאט לאט את השליטה במספר נחלות אבודות אלו. המשברים של המאות ה-13 וה-14 הביאו לכינוסה של אסיפה מייעצת, אספת המעמדות, וגם לסיום יעיל של הצמיתות.
מהמאות ה-12 וה-13 ואילך, צרפת עמדה במרכז הפקה תרבותית תוססת שהשתרעה על פני חלק ניכר ממערב אירופה, כולל המעבר מאדריכלות רומנסקית לאדריכלות גותית ואמנות גותית; יסוד האוניברסיטאות של ימי הביניים (כגון האוניברסיטאות של פריז (הוכרו ב-1150), מונפלייה (1220), טולוז (1229) ואאוליאן (1235)) ומה שנקרא "הרנסאנס של המאה ה-12"; גוף הולך וגדל של ספרות עממית חילונית (כולל השאנסון דה גסט, רומנטיקה אבירית, שירת טרובדור וטרובר וכו') ומוזיקת ימי הביניים (כגון פריחת אסכולת נוטרדאם לפוליפוניה).
גאוגרפיה
מימי הביניים ואילך, שליטי צרפת האמינו שלממלכותיהם יש גבולות טבעיים: הפירנאים, האלפים והריין. זה שימש עילה למדיניות תוקפנית ולפלישות חוזרות ונשנות. עם זאת, לאמונה הייתה בסיס מועט במציאות, שכן לא כל השטחים הללו היו חלק מהממלכה וסמכותו של המלך בממלכתו השתנתה למדי. הארצות שהרכיבו את ממלכת צרפת הראו גיוון גיאוגרפי רב; החלק הצפוני והמרכזי נהנו מאקלים ממוזג ואילו החלק הדרומי היה קרוב יותר לאקלים הים תיכוני. בעוד שהיו הבדלים גדולים בין החלקים הצפוניים והדרומיים של הממלכה, היו הבדלים חשובים לא פחות בהתאם למרחק מההרים: בעיקר האלפים, הפירנאים והמאסיף המרכזיים. לצרפת היו נהרות חשובים ששימשו כנתיבי מים: הלואר, הרון, הסן וכן הגארון. נהרות אלו יושבו מוקדם מהשאר וערים חשובות הוקמו על גדותיהם אך הם הופרדו על ידי יערות גדולים, ביצות ושטחים קשים אחרים.
לפני שהרומאים כבשו את גאליה, חיו הגאלים בכפרים המאורגנים בשבטים רחבים יותר. הרומאים התייחסו לקטנות מבין הקבוצות הללו כ-pagi ולגדולות ביותר כ- civitates. הפגיות והסיוויטות הללו נלקחו לעתים קרובות כבסיס לממשל הקיסרי ושרדו עד ימי הביניים, כאשר בירותיהם הפכו למרכזי בישופות. המחוזות הדתיים הללו שרדו עד המהפכה הצרפתית. בתקופת האימפריה הרומית, גאליה הדרומית הייתה מאוכלסת יותר, ובשל כך נכחו בה יותר מושבים אפיסקופליים בהתחלה בעוד שבצפון צרפת הם התכווצו מאוד בגלל הפלישות הברבריות ובוצרו בכבדות כדי להתנגד לפולשים.
מזג האוויר בצרפת ובאירופה בימי הביניים היה מתון משמעותית מאשר בתקופות שקדמו לו או לאחריו. היסטוריונים מתייחסים לזה כ"תקופה החמה של ימי הביניים", שנמשכת בערך מהמאה ה-10 עד המאה ה-14 בערך. חלק מגידול האוכלוסייה הצרפתית בתקופה זו (ראה להלן) קשור ישירות למזג האוויר הממוזג הזה ולהשפעתו על יבולים ובעלי חיים.
מבצע מקונג (סרט)
מבצע מקונג (בסינית מסורתית: 湄公河行動) הוא סרט פעולה ופשע סיני-הונג קונגי משנת 2016 בבימויו של דנטה לאם ובכיכובם של ג'אנג האניו ואדי פנג. הסרט מבוסס על הטבח בנהר המקונג בשנת 2011. הוא שוחרר לאקרנים בבתי הקולנוע של הרפובליקה העממית של סין ב-30 בספטמבר 2016 והפך לאחד הסרטים הרווחיים ביותר בהיסטוריה של הקולנוע בסין.
צרפת בימי הביניים
דמוגרפיה
בימי הביניים המוקדמים הייתה צרפת מרכז לימוד יהודי, אך רדיפות גוברות, וסדרת גירוש במאה ה-14, גרמו סבל ניכר ליהודי צרפת; ראה תולדות היהודים בצרפת.
שפות ואוריינות
בימי הביניים בצרפת, הלטינית של ימי הביניים הייתה המדיום העיקרי של חילופי מלומדים והשפה הליטורגית של הכנסייה של ימי הביניים; זו הייתה גם שפת המדע, הספרות, המשפט והמינהל. משנת 1200 ואילך החלו להשתמש בשפות עממיות בעבודה מנהלית ובבתי המשפט המשפטיים, אך הלטינית נשארה שפה מנהלית ומשפטית עד שפקודת וילר-קוטרט (1539) קבעה שימוש בצרפתית בכל הפעולות השיפוטיות, חוזים נוטריוניים וחקיקה רשמית.
מבצע מקונג (סרט)
תקציר עלילת הסרט
בשנת 2011 הותקפו שתי ספינות סוחר סיניות במי משולש הזהב של נהר המקונג. כל 13 אנשי הצוות הסיני נהרגו. משטרת צבא תאילנד טענה שנמצאו 900,000 מתאמפטמינים מהאוניות. החדשות התפשטו חזרה לסין וכל המדינה הייתה המומה. על מנת לגלות את האמת, קפטן יונאן גאו גאנג מקבל משימה מיוחדת ולהוביל צוות למבצע בתאילנד. הוא נפגשים עם סוכן המודיעין פאנג שינוו והשניים נכנסים עמוק יחד. אלא שיש הרבה ספקות מאחורי המקרה. הרוצח האמיתי לא רק שהסתלק ללא עונש, אלא גם התכוון להשתמש בסמים כדי ליצור מזימות גדולות יותר. השניים מחליטים ללכוד את בעל הסמים בחיים בכל מחיר כדי להילחם בפשעי סמים ולבקש צדק עבור הסינים החפים מפשע שנרצחו.
צרפת בימי הביניים
שפות ואוריינות
Langue d'oc, השפות המשתמשות ב-oc או òc עבור "כן", היא קבוצת השפות בדרום צרפת ובצפון מזרח ספרד. לשפות אלו, כמו גאסקונית ופרובאנסלית, יש השפעה פרנקית מועטה יחסית.
מבצע מקונג (סרט)
הפקה
הצילומים החלו בספטמבר 2015 כשמוקדי הצילום כוללים את סין (בייג'ינג ויונאן), מלזיה ותאילנד.
צרפת בימי הביניים
שפות ואוריינות
ימי הביניים ראו גם את השפעתן של קבוצות לשוניות אחרות על הדיאלקטים של צרפת:
מבצע מקונג (סרט)
הפצה
הסרט יצא לאקרנים ב-30 בספטמבר 2016. העלילה מבוססת על אירוע שהתרחש במחוז צ'יאנג סאן במחוז צ'יאנג ראי ב-5 באוקטובר 2011, כאשר 13 אנשי צוות סינים משתי ספינות משא נרצחו על ידי סוחרי סמים ממיאנמר.
צרפת בימי הביניים
שפות ואוריינות
מהמאות ה-4 עד ה-7, עמים דוברי ברטונית מקורנוול, דבון וויילס חצו על פני תעלת למאנש, הן מסיבו של מסחר והן מסיבות בריחה מהפלישות האנגלו-סכסיות לאנגליה. הם התבססו בארמוריקה. שפתם הפכה בברטונית במאות המאוחרות יותר.
ליגת העל הבליזית
ליגת העל הבליזית (באנגלית: Premier League of Belize) היא הליגה העליונה בכדורגל בבליז, שמאורגנת על ידי התאחדות הכדורגל הבליזית, והיא נוסדה בשנת 2011.
צרפת בימי הביניים
שפות ואוריינות
עדות מאז ימיו של יוליוס קיסר, עם לא קלטי שדיבר שפה הקשורה לבסקית, התגורר ב-Novempopulania (Aquitania Tertia) בדרום מערב צרפת, בעוד השפה איבדה בהדרגה את הקרקע לרומאנית המתרחבת במהלך תקופה המשתרעת על פני רוב המרכז התיכון הקדום. גילאים. פרוטו-באסקית זו השפיעה על השפה המבוססת לטינית המתפתחת המדוברת באזור שבין הגארון והפירנאים, והביאה בסופו של דבר לדיאלקט של האוקסיטנית שנקרא גאסקונית.
מבצע מקונג (סרט)
הפצה
ראש ממשלת תאילנד פריות צ'אן-אוצ'ה, בתגובה לידיעה על הפצתו הקרובה של הסרט, אמר כי הסרט ייאסר לצפייה בתאילנד אם יימצא שהוא "יפגע" במדינה. "הוריתי לרשויות לבדוק את התוכן של "מבצע מקונג". אם זה מזיק, הוא ייאסר [לצפייה]", אמר הגנרל פריות. יש הסבורים שהסיבה לעצבנות ממשלתו היא שכפי שנודע כי כוחות תאילנדים, כוח המשימה למלחמה בסמים "פאה מואנג", היו בזירת הטבח. תשעה חיילים נעצרו, אך "...מאז נעלמו ממערכת המשפט." נאו ח'אם, אדון הסמים במשולש הזהב וכנופייתו נמצאו אשמים בתקיפת שתי ספינות המטען הסיניות בשיתוף פעולה עם חיילים תאילנדים. הוא הוצא להורג במרץ 2013 בסין יחד עם שלושה משותפיו, כולל אזרח תאילנדי.
ליגת העל הבליזית
הליגה משוחקת בשני חלקים, בשיטת אפרטורה וקלאוסורה, רק שבבליז השם הוא "אופנינג וקלוסינג" (השם המקביל באנגלית) מיולי עד דצמבר האופנינג, והקלוסינג מינואר עד מאי.
צרפת בימי הביניים
שפות ואוריינות
ויקינגים סקנדינביים פלשו לצרפת מהמאה ה-9 ואילך והתבססו בעיקר במה שייקרא נורמנדי. הנורמנים נטלו את שפת הדיבור המדוברת שם, אם כי הצרפתית הנורמנית נותרה מושפעת מאוד מהנורדית העתיקה ומהדיאלקטים שלה. הם גם תרמו מילים רבות לצרפתית הקשורות לשייט ולחקלאות.
ליגת העל הבליזית
הקבוצה הבולטת ביותר בליגה היא קבוצת בלמופן בנדיטס (שמקורה בעיר בלמופן) ולה 9 אליפויות. שנייה בדירוג היא קבוצת ורדס מהעיר סן איגנסיו ולה 4 אליפויות.
מבצע מקונג (סרט)
ביקורת
הסרט הכניס בקופות בסין ¥1.17 מיליארד רנמינבי. ג'סיקה קיאנג מווראייטי הצהירה כי הסרט "זורם באופן מסחרר ומהנה ממש עד לכותרות הסיום, שמקדישות את הסרט לדייגים המתים ומפרטות את גורלו של נוו ח'אם האמיתי." קיאנג הצהירה שתחושת האסקפיזם בסרט עשויה להיות מופרעת על ידי ההתייחסויות לטרגדיות שקרו בחיים האמיתיים.
ליגת העל הבליזית
היסטוריה
במדינת בליז, שבשלטון בריטי, שם הכדורגל הוא פופולרי במיוחד, החלה התארגנות של קבוצות כדורגל בשנות ה-50, כאשר בשנת 1952 אורגן טורניר הכדורגל המקומי בבליז שנקרא "האליפות הבינעירונית בבליז", שאלופתה הראשונה הייתה קבוצת סטאן קריק. תחרות זו נמשכה עד 1979.
צרפת בימי הביניים
שפות ואוריינות
בסביבות תקופה זו, מילים רבות מהשפה הערבית נכנסו לצרפתית, בעיקר בעקיפין דרך הלטינית, האיטלקית והספרדית של ימי הביניים. יש מילים למוצרי מותרות (אליקסיר, תפוז), תבלינים (קמפרה, זעפרן), מוצרי סחר (אלכוהול, כותנה), מדעים (אלכימיה), ומתמטיקה (אלגברה, אלגוריתם).
ליגת העל הבליזית
היסטוריה
בהמשך שוחק טורניר קצר ו/או טורנירי גביע שקבעו איזו קבוצה תייצג את בליז במפעלים הבינלאומיים של CONCACAF - עד שנת 2002 נקרא הטורניר "הבית הלאומי", לאחר מכן "טורניר ה-A" עד 2004 ומאז "BPFL צ'מפיונס קאפ". ב-2005 הוקמה הליגה הלאומית הראשונה שהייתה לא מוכרת על ידי פיפ"א או ההתאחדות המקומית שהייתה כפופה אליה.
צרפת בימי הביניים
שפות ואוריינות
בעוד שחינוך ואוריינות היו מרכיבים חשובים בשירות האריסטוקרטי בתקופה הקרולינגית, מהמאה ה-11 ועד המאה ה-13, ציבור ההדיוטות (החילוני) בצרפת - אצילים ואיכרים כאחד - היה ברובו אנאלפביתי, מלבד (לפחות עד סוף המאה ה-12) בני החצרות הגדולות ובדרום משפחות אצילים קטנות יותר. מצב זה החל להשתנות במאה ה-13 (שם אנו מוצאים בני אצולה צרפתית בעלי קרוא וכתוב כמו גיום דה לוריס, ג'פרי מווילהרדואן (המכונה לפעמים וילהרדואן, וז'אן דה ז'ואנוויל (המכונה לפעמים ג'וינוויל) ) . באופן דומה, בשל התפשטות הספרות העממית הצרפתית מהמאה ה-12 ואילך ( שאנסון דה גסט, רומנטיקה אבירית, שירת טרובדור וטרובר וכו'), הפכה הצרפתית ל"שפה הבינלאומית של האריסטוקרטיה".
ליגת העל הבליזית
היסטוריה
ב-2006 הוקמה ה"RFG אינסוראנס ליג" שכונתה גם "בליז פרימייר פוטבול ליג" ולראשונה, מ-2009 החל בה טורנירי חורף וקיץ, בדומה לאפרטורה וקלאוסורה המקובל במדינות אמריקה הלטינית. ב-2011 תחרות זו ננטשה. הקמת הליגה הייתה למעשה שילוב של השעיית בליז על ידי פיפ"א ב-2011, ולאחר שליגת העל בכדורגל של בליז פרשה מהתאחדות הכדורגל של בליז, הוחלט שתקום ליגה בכירה חדשה לגמרי, שהמנצחת בה תייצג את בליז במפעל ליגת האלופות של CONCACAF. כך מאז 2012, מתמודדות הקבוצות הבליזיות במפעל "הפרימייר ליג של בליז" במתכונת חורף וקיץ, שבסופה מתבצע טורניר נוקאאוט בין הקבוצות במקומות הראשונים להכרעת האלופה העונתית.
צרפת בימי הביניים
איכרים
קטגוריות מסורתיות שעברו בירושה מהתקופה הרומית והמרובינגית (הבחנות בין איכרים חופשיים ללא-חופשיים, בין חוכרים לאיכרים שהיו בבעלותם אדמות משלהם וכו') עברו שינויים משמעותיים עד המאה ה-11. הזכויות המסורתיות של איכרים "חופשיים" - כמו שירות בצבאות מלכותיים (הם יכלו לשרת בצבאות המלוכה עד שלטונו של קרל הגדול) והשתתפות באסיפות ציבוריות ובבתי משפט - אבדו במהלך המאות ה-9 עד ה-10, והם נעשו יותר ויותר תלויים באצילים, כנסיות ובעלי קרקעות גדולים. באמצע המאה ה-8 עד שנת 1000 נרשמה גם עלייה מתמדת של השליטה האריסטוקרטית והנזירית על האדמה, על חשבון האיכרים בעלי האדמות. במקביל, התפיסה המסורתית של תלויים "בלתי חופשיים" וההבחנה בין דיירים "לא חופשיים" ל"חופשיים" נשחקה כאשר מושג הצמיתות החל להיות דומיננטי.
המשברים הכלכליים והדמוגרפיים של המאות ה-14-15 (ההתרחבות החקלאית איבדה רבים מהרווחים שהושגו במאות ה-12 וה-13 ) הפכו את המגמה הזו: בעלי בתים הציעו לצמיתים את חירותם בתמורה לעבודת אדמות נטושות, כנסייתיות ומלכותיות. הרשויות יצרו ערים "חופשיות" חדשות (villefranches) או העניקו חופש לערים קיימות וכו'. עד סוף המאה ה-15, הצמיתות נכחדה ברובה; מכאן ואילך שילמו איכרים "חופשיים" דמי חכירה עבור אדמותיהם, ועבודתו של האדון עובדה על ידי עובדים שכירים. זה שחרר את האיכרים במידה מסוימת, אך גם הפך את חייהם למעורערים יותר בתקופות של אי ודאות כלכלית. עבור לורדים שהשכירו יותר ויותר מנחלותיהם תמורת דמי שכירות קבועים, ההטבות הראשוניות היו חיוביות, אך עם הזמן הם מצאו את עצמם סובלים יותר ויותר מזומנים, כאשר לחצים אינפלציוניים הפחיתו את הכנסותיהם.
ערים ועיירות
חלק גדול מהרשת העירונית הגאלו-רומית של הערים שרד (אם כי השתנה במידה רבה) עד ימי הביניים כמרכזים אזוריים ובירות: ערים מסוימות נבחרו כמרכזי בישופות על ידי הכנסייה (לדוגמה, פריז, ריימס, אקס, טורס, קרקסון ונרבון, אוך, אלבי, בורז', ליון וכו'), אחרים כמושבים של כוח מינהלי מקומי (רוזנות, דוכסות) (כגון אנז'ה, בלואה, פואטייה, טולוז). במקרים רבים (כמו עם פואטייה) ערים היו מושבים של כוח אפיסקופלי ומנהלי כאחד.
מהמאות ה-10 עד ה-11 התרחב הפיתוח העירוני של המדינה (במיוחד בחופי הצפון): נמלים חדשים הופיעו ודוכסים ורוזנים עודדו והקימו עיירות חדשות. באזורים אחרים, הצמיחה העירונית הייתה איטית יותר והתרכזה בבתי הנזירים. באזורים רבים הוקמו עיירות שוק (בורגים) עם הרשאות מוגבלות על ידי לורדים מקומיים. בסוף המאה ה-11 החלו להתפתח בעיירות " קומונות", אסיפות שלטון. החל באופן ספורדי בסוף המאה ה-10, ויותר ויותר במאה ה-12, ערים וכפרים רבים הצליחו לזכות בהרשאות וזכיונות כלכליים, חברתיים או שיפוטיים מאדוניהם (פטורים מתשלומי אגרה, זכויות לפנות קרקעות או לערוך ירידים, חלקם משפטיים. או עצמאות מנהלית וכו'). התגובה השלטונית להתרחבות האורבניות והזכיינות הייתה מעורבת; כמה לורדים נלחמו נגד השינויים, אבל כמה לורדים השיגו יתרונות כספיים ופוליטיים מהתנועה הקהילתית ומהמסחר הגובר.
המאות ה-13 עד ה-14 היו תקופה של עיור משמעותי. פריז הייתה העיר הגדולה ביותר בממלכה, ואף אחת הערים הגדולות באירופה, עם אוכלוסייה מוערכת של 200,000 או יותר בסוף המאה. העיר השנייה בגודלה הייתה רואן; הערים הגדולות האחרות (עם אוכלוסיות של מעל 10,000) היו אורליאן, טור, בורדו, ליון, דיז'ון וריימס. בנוסף לאלה, היו גם אזורים עם רשת עירונית מורחבת של ערים בינוניות עד קטנות, כמו בדרום ובחוף הים התיכון (מטולוז ועד מרסיי, כולל נרבון ומונפלייה) ובצפון (בווה, לאון, אמיין, אראס, ברוז' וכו'). עיירות השוק גדלו בגודלן ורבות מהן הצליחו לזכות בהטבות וזיכיון כולל הפיכתן לערים חופשיות (villes franches); אוכלוסיות כפריות מהכפרים עברו לערים ולבורגנים. זו הייתה גם תקופה של בנייה עירונית: הרחבת חומות סביב כל המרחב העירוני, בנייה עצומה של קתדרלות גותיות (החל מהמאה ה-12), מבצרים עירוניים, טירות (כמו הלובר של פיליפ השני אוגוסט בסביבות 1200) וגשרים.
אריסטוקרטיה, אצילים, אבירים
בתקופה הקרולינגית, ה"אריסטוקרטיה" ( nobilis במסמכים הלטיניים) לא הייתה בשום פנים ואופן קטגוריה מוגדרת משפטית. עם מסורות חוזרות לרומאים; אחד מהם היה "אצילי" אם היו לו אחזקות אדמה משמעותיות, הייתה לו גישה למלך ולחצר המלוכה, יכול היה לקבל כיבודים והטבות עבור שירות (כגון שמו של הרוזן או הדוכס). הגישה שלהם לכוח פוליטי בתקופה הקרולינגית הייתה עשויה גם לחייב צורך בחינוך. עושרם ועוצמתם ניכרו גם באורח חייהם וברכישת מוצרי מותרות, ובשמירה על פמליה חמושה של נאמנים (גברים שנשבעו לשרת אותם).
מסוף המאה ה-9 ועד סוף המאה ה-10, אופיו של מעמד האצילים השתנה באופן משמעותי. ראשית, האריסטוקרטיה התמקדה יותר ויותר בהקמת בסיסים אזוריים חזקים של אחזקות קרקע, בהשתלטות תורשתית על הרוזנויות והדוכסויות, ובסופו של דבר בהפיכתם לנסיכויות עצמאיות של ממש ובהפרטת הרשאות וזכויות שונות של המדינה. (בשנת 1025, האזור שמצפון ללואר נשלט על ידי שש או שבע מהמדינות העצמאיות הללו כמעט. ) לאחר 1000, הרוזנויות הללו בתורם החלו להתפרק ללורדויות קטנות יותר, כאשר לורדים קטנים יותר מושכים שליטה על אדמות מקומיות במה שמכונה "המהפכה הפיאודלית" ותפסו שליטה על אלמנטים רבים של סמכויות של הרוזנים.
שנית, מהמאה ה-9 ואילך, יכולת צבאית נתפסה יותר ויותר כמקנה מעמד מיוחד, וחיילים מקצועיים או מיליטים, בדרך כלל בפמליה של אדונים מושבעים, החלו להתבסס בשורות האצולה (רכישת אדמות מקומיות, בניית טירות פרטיות, תופס אלמנטים של צדק), ובכך הפכו למעמד האציל הצבאי שהיסטוריונים מכנים " אבירים".
ואסלים ואדמה פיאודלית
המרובינגים והקרולינגים שמרו על יחסי כוח עם האצולה שלהם באמצעות שימוש במערכות לקוחות והענקת תארים והטבות, כולל קרקעות, מנהג שצמח מהעת העתיקה המאוחרת. מנהג זה התפתח למערכת של הווסאלים והפיאודליזם בימי הביניים. במקור, הווסאל לא רמזה על נתינה או קבלה של אחזקות קרקע (שהוענקו רק כפרס על נאמנות), אבל במאה השמינית נתינת הנחלה הפכה לסטנדרט. הענקת מקרקעין לווסאל לא ויתרה על זכויות הקניין של האדון, אלא רק על השימוש בקרקעות והכנסתן; האדון המעניק שמר על הבעלות הסופית על הקרקע והיה יכול, מבחינה טכנית, לתפוס בחזרה את הקרקעות במקרה של חוסר נאמנות או מוות.
באימפריה הפרנקית של המאה ה-8, קרל מרטל היה הראשון שעשה שימוש בקנה מידה גדול ושיטתי (הנוהג נשאר עד אז ספורדי) בתגמולם של הווסאלים על ידי זיכיון על ניצול קרקעות ( הטבה או "הטבה" ברשומות) למשך חייו של הווסאל, או, לפעמים עד לדור השני או השלישי. עד אמצע המאה ה-10, מענקי קרקע פיאודליים (שכר טרחה, לילות) הפכו ברובם לתורשתיים. בנו הבכור של וסאל שנפטר היה יורש, אבל קודם כל היה עליו להישבע אמונים לאדון ולשלם "הקלה" עבור הקרקע (הכרה כספית בזכויות הקנייניות המתמשכות של האדון על הרכוש). עד המאה ה-11, קשרי הווסאל והענקת הלנות התפשטו ברוב חלקי החברה הצרפתית, אך זה לא היה אוניברסלי בצרפת: בדרום, הענקות פיאודליות של אדמה או זכויות לא היו ידועות.
במקור, ההענקה הפיאודלית נתפסה במונחים של קשר אישי בין אדון לווסאל, אך עם הזמן והפיכתם של הלנות לאחזקות תורשתי, טבעה של השיטה נתפס כצורה של "פוליטיקה של אדמה". "(ביטוי בו השתמש ההיסטוריון מרק בלוך). המאה ה-11 בצרפת ראתה את מה שכונה על ידי היסטוריונים "מהפכה פיאודלית" או "מוטציה" ו"פיצול סמכויות" (Bloch) שלא היה דומה להתפתחות הפיאודליזם באנגליה או באיטליה או בגרמניה באותה תקופה או מאוחר יותר. : מחוזות ודוכסויות החלו להתפרק לאחזקות קטנות יותר כאשר קסטלנים וסניורים פחותים השתלטו על אדמות מקומיות, ולורדים פחותים גזלו/הפריטו מגוון רחב של זכויות וזכויות של המדינה, והכי חשוב זכויות הצדק הרווחיות ביותר, אך גם דמי נסיעה, דמי שוק, עמלות על שימוש ביערות, חובות שימוש בטחנת האדון וכו' . הכוח בתקופה זו הפך לאישי יותר ויעברו מאות שנים עד שהמדינה תטיל מחדש את שליטתה על הצדק המקומי והמינהל הפיסקאלי (עד המאה ה-15, חלק ניכר מסמכותה המשפטית של השלטונות ניתנה לביילים המקומיים, מה שהשאיר להם רק עניינים הנוגעים לחובות וחובות שליט, ועניינים קטנים של צדק מקומי)
"פיצול הסמכויות" הזה לא היה שיטתי בכל צרפת, ובמחוזות מסוימים (כגון פלנדריה, נורמנדי, אנז'ו, טולוז) הצליחו הרוזנים לשמור על השליטה באדמותיהם עד המאה ה-12 או מאוחר יותר. לפיכך, באזורים מסוימים (כמו נורמנדי ופלנדריה), השיטה הווסאלית/פיאודלית הייתה כלי יעיל לשליטה דוכסית ושל הרוזנים, וקישרה בין הווסאלים לאדוניהם; אבל באזורים אחרים, השיטה הובילה לבלבול משמעותי, על אחת כמה וכמה כאשר הווסלים יכלו, ולעתים קרובות, התחייבו לשני לורדים או יותר. בתגובה לכך, הרעיון של "אדון שקר" פותח (כאשר ההתחייבויות כלפי אדון אחד נחשבות עדיפות) במאה ה-12.
אצולה
מלכי צרפת מימי הביניים העניקו את כבוד ההצצה לכמה מהווסאלים הבכירים שלהם, הן אנשי הדת והן ההדיוטות. יש היסטוריונים הרואים בלואי השביעי (1137–1180) כמי שיצר את המערכת הצרפתית של אצילים.
אצילים הוצמדו לתחום שיפוט טריטוריאלי ספציפי, או כס אפיסקופלי לצירים אפיסקופליים או פייף לחילונים.
עד 1216 היו תשעה אצילים:
כמה שנים מאוחר יותר ולפני 1228 נוספו שלושה אצילים:
שנים-עשר אצילים אלו ידועים בתור ה-pairie ancienne, ולעיתים אומרים שהמספר שתים-עשרה נבחר כדי לשקף את 12 אבירי הקודש של קרל הגדול בשאנסון דה גסט. אפשר לראות הקבלה גם עם אבירי השולחן העגול המיתולוגיים תחת המלך ארתור. כל כך פופולרי היה הרעיון הזה, עד שבמשך זמן רב אנשים חשבו שמקורו של האצילים בתקופת שלטונו של קרל הגדול, שנחשב למלך המופת ולדוגמה הזוהרת לתואר אבירות ואצילות.
תריסר האצילים מילאו תפקיד בהקדשה המלכותית, במהלך הליטורגיה של הכתרתו של המלך, שהעידו על כך כבר בשנת 1179, כשהם מקיימים את הכתר שלו באופן סמלי, ולכל אציל מקורי היה תפקיד ספציפי, לעתים קרובות עם תכונה. מאחר שהאצילים מעולם לא היו שנים עשר במהלך ההכתרה בתקופות מוקדמות, בשל העובדה שרוב האצילים החילונים חולטו לכתר או התאחדו בכתר, נבחרו צירים על ידי המלך, בעיקר מנסיכי הדם. בתקופות מאוחרות יותר אצילים גם החזיקו על ידי מוטות בלדקין או בד של כבוד מעל המלך במהלך רוב הטקס.
בשנת 1204 נקלטה דוכסות נורמנדי על ידי הכתר הצרפתי, ומאוחר יותר במאה ה-13 נקלטו עוד שניים מהדיוטות על ידי הכתר (טולוז 1271, שמפאן 1284), כך שב-1297 נוצרו שלושה עמיתים חדשים, רוזנות ארטואה, דוכסות אנז'ו ודוכסות ברטאן, כדי לפצות על שלושת האצילים שנעלמו.
לפיכך, החל משנת 1297 החל הנוהג ליצור אצילים חדשים באמצעות מכתב הרשאה, תוך ציון הנחלה שאליה הוצמד האציל, והתנאים שבהם ניתן להעביר את הנחלה (למשל רק יורשים גברים) עבור נסיכי הדם שהחזיקו אפנאז'. עד 1328 כל האפאנז'יסטים יהיו אצילים.
מספר האצילים החילונים גדל עם הזמן מ-7 ב-1297 ל-26 ב-1400, 21 ב-1505 ו-24 ב-1588.
מונרכיה ומעצמה אזורית
צרפת הייתה מדינה מבוזרת מאוד במהלך ימי הביניים. באותה תקופה, לורן ופרובאנס היו מדינות של האימפריה הרומית הקדושה ולא חלק מצרפת. מצפון ללואר, מלך צרפת נלחם לפעמים או התחבר עם אחת הנסיכויות הגדולות של נורמנדי, אנז'ו, בלואה-שמפאן, פלנדריה ובורגון. הדוכס מנורמנדי היה האדון של הדוכס מברטאן. מדרום ללואר היו נסיכויות אקוויטניה, טולוז וברצלונה. נורמנדי הפכה למעצמה החזקה ביותר בצפון, בעוד ברצלונה הפכה לחזקה בדרום. בסופו של דבר הפכו שליטי שני הרוזנויות למלכים, הראשון בעקבות כיבוש אנגליה, והאחרון בעקבות הירושה לאראגון. השליטה הצרפתית על ברצלונה הסתיימה רשמית על ידי לואי התשיעי רק ב-1258.
בתחילה, מלכי פרנקיה המערבית נבחרו על ידי האצילים החילונים והכנסייתיים, אך ההכתרה הקבועה של בנו הבכור של המלך השולט במהלך חייו של אביו ביססה את עקרון הבכורה הגברית, שזכה מאוחר יותר לפופולריות כחוק הסאלי. סמכותו של המלך הייתה יותר דתית מאשר מנהלית. המאה ה-11 בצרפת סימנה את תקופת השלטון הנסיכותי על חשבון המלך כאשר מדינות כמו נורמנדי, פלנדריה או לנגדוק נהנו מסמכות מקומית הדומה לממלכות לכל דבר מלבד השם. הקפטינגים, כפי שהיו צאצאים של הרוברטיאנים, היו בעבר נסיכים רבי עוצמה בעצמם שהוציאו בהצלחה את המלכים הקרולינגים החלשים והאומללים.
למלכים הקרולינגים לא היה אלא תואר מלכותי כאשר המלכים הקאפטינגים הוסיפו לתואר זה את נסיכותם. הקאפטינגים, במובן מסוים, החזיקו במעמד כפול של מלך ונסיך; כמלך הם החזיקו בכתר קרל הגדול וכרוזן של פריז הם החזיקו בנחלתם האישית, הידועה בעיקר בשם איל-דה-פראנס.
העובדה שהקפטינגים החזיקו גם באדמות כמו נסיך וגם בתואר מלך העניקה להם מעמד מסובך. לפיכך הם היו מעורבים במאבק על השלטון בתוך צרפת כנסיכים אך הייתה להם גם סמכות דתית על הקתוליות הרומית בצרפת כמלך. עם זאת, ולמרות העובדה שהמלכים הקאפטינגים התייחסו לעתים קרובות לנסיכים אחרים יותר כאל אויבים ובני ברית מאשר ככפופים, התואר המלכותי שלהם הוכר לעתים קרובות אך לא כיבד לעתים קרובות. הסמכות המלכותית הייתה כל כך חלשה בכמה מקומות נידחים עד ששודדים היו הכוח היעיל.
כמה מהווסאלים של המלך יגדלו בעוצמה מספקת כדי שיהפכו לכמה מהשליטים החזקים ביותר של מערב אירופה. הנורמנים, הפלנטג'נטים, הליזיניאנים, הוטווילים, הרמנולפידים ובית טולוז רכשו לעצמם בהצלחה אדמות מחוץ לצרפת. החשוב מבין הכיבושים הללו להיסטוריה הצרפתית היה הכיבוש הנורמני על ידי ויליאם הכובש, בעקבות קרב הייסטינגס והונצח בשטיח באייה, מכיוון שהוא קישר את אנגליה לצרפת דרך נורמנדי. אף על פי שהנורמנים היו כעת וסאלים של מלכי צרפת ושווים להם כמלכי אנגליה, אזור הפעילות הפוליטית שלהם נותר מרוכז בצרפת.
חלק חשוב מהאצולה הצרפתית היה מעורב גם במסעות הצלב, ואבירים צרפתים ייסדו ושלטו במדינות הצלבניות. דוגמה למורשת שהותירו אצילים אלה במזרח התיכון היא הרחבת Krak des Chevaliers על ידי הרוזנים של טריפולי וטולוז.
ההיסטוריה של המלוכה היא איך היא התגברה על הברונים החזקים במשך מאות שנים שלאחר מכן, והקימה ריבונות מוחלטת על צרפת במאה ה-16. מספר גורמים תרמו לעליית המלוכה הצרפתית. השושלת שהוקמה על ידי איג קאפה נמשכה ללא הפרעה עד 1328, וחוקי הבכורה הבטיחו ירושה מסודרת של השלטון. שנית, ממשיכי דרכו של קאפה זכו להכרה כחברים בבית מלוכה מפואר ועתיק ולכן עולים חברתית על יריביהם העדיפים מבחינה פוליטית וכלכלית. שלישית, הקאפטינגים זכו לתמיכת הכנסייה, שהעדיפה שלטון מרכזי חזק בצרפת. ברית זו עם הכנסייה הייתה אחת מהמורשת המתמשכת הגדולה של הקאפטינגים. מסע הצלב הראשון הורכב כמעט כולו מנסיכים פרנקים. ככל שחלף הזמן כוחו של המלך התרחב על ידי כיבושים, תפיסות וקרבות פוליטיים פיאודליים מוצלחים.
הכוח הצרפתי בימי הביניים
וסאלים של מלך צרפת ביצעו מספר רכישות זרות במהלך ימי הביניים:
כוחה של המלוכה הצרפתית גדל בקצב איטי יותר בהתחלה:
מועצת המלך
מלכי צרפת, באופן מסורתי, תמיד ביקשו את עצתם של פמלייתם (וסאלים, אנשי דת וכו') לפני קבלת החלטות חשובות. בימי הביניים המוקדמים, הפמליה סביב המלך נקראה לפעמים הפמיליה; מאוחר יותר שימש הביטוי "הוטל דו רואי" או "הבית המלכותי" עבור אנשים הקשורים ישירות אל המלך, בעוד (במאה ה-12), אלה שנקראו לייעץ למלך בניהול הממלכה לבשו צורה של מוסד ספציפי (ונפרד) שנקרא חצר המלך (בלטינית: "Curia Regis", לימים Conseil du Roi), אם כי עד אמצע המאה ה-13 הבחנות בין "hotel du roi" ו-curia regis היו פחות ברורים.
בנוסף למועצת המלך, השלטון המייעץ במדינה היה תלוי גם במוסדות אחרים לסירוגין וקבועים, כגון אספת המעמדות, הפרלמנטים והאצולה הפרובינציאלית. הפרלמנט של פריז - כמו כל בתי המשפט הריבוניים של הממלכה - נולד בעצמו מתוך מועצת המלך: במקור גוף מייעץ של ה-Curia Regis, מאוחר יותר (במאה ה-13) שניחן בתפקידים שיפוטיים, הפרלמנט הופרד ממועצת המלך ב-1254.
הרכב מועצת המלך השתנה ללא הרף במשך מאות שנים ובהתאם לצרכיו ורצונותיו של המלך. מועצות מימי הביניים לא כללו בדרך כלל:
מצד שני, מועצות מימי הביניים כללו בדרך כלל:
במהלך מאות השנים, מספר המשפטנים (או ה"לגיסטים"), שהתחנכו בדרך כלל על ידי האוניברסיטה של פריז, גדל בהתמדה כאשר ההיבטים הטכניים של העניינים שנלמדו במועצה הצריכו יועצים מיוחדים. באו מהאצולה הפחותה או הבורגנות, משפטנים אלו (שתפקידיהם העניקו להם לפעמים או ליורשיהם מעמד אצולה, בתור מה שנקרא "אצולת הגלימה" או אצילי הקנצלר) סייעו בהכנה והכנסת לצורה משפטית של החלטות המלך, והם היוו את המרכיבים המוקדמים של שירות אזרחי וממשל מלכותי אמיתי, אשר - בגלל קביעותם - סיפקו תחושה של יציבות והמשכיות למועצה המלכותית, למרות הארגונים המחודשים הרבים שלה. בניסיונותיהם ליעילות רבה יותר ניסו המלכים לצמצם את מספר היועצים או לכנס "מועצות מופחתות". לשארל החמישי הייתה מועצה של 12 חברים.
למועצה היה רק תפקיד מייעץ: ההחלטה הסופית הייתה תמיד של המלך. אף על פי שמשפטנים נהגו לשבח (במיוחד מאוחר יותר במאה ה-16) את היתרונות של ממשל מייעץ (בהסכמת יועציו, המלך יכול היה להטיל ביתר קלות את ההחלטות החמורות ביותר שלו, או שההחלטות הכי לא פופולריות שלו ייפלו על יועציו), חוות דעת משפטית רגילה מעולם לא קבעה שהמלך כבול להחלטות מועצתו; אולם ההפך הועלה על ידי אספת המעמדות בשנים 1355–1358.
תפקידה של המועצה נגע לכל העניינים הנוגעים לממשל ולממשל המלכותי, הן בעתות מלחמה והן בעתות שלום. במועצתו קיבל המלך שגרירים, חתם על הסכמים, מינה מנהלים ונתן להם הוראות (הנקראות, מהמאה ה-12 ואילך, מנדמנטים), מפורטות על חוקי הממלכה (הנקראים תקנות). המועצה שימשה גם כבית משפט עליון והעניקה צדק מלכותי באותם עניינים שהמלך שמור לעצמו (מה שנקרא "משפט צדק") או החליט לדון בהם באופן אישי.
ישיבות המועצה, בתחילה לא היו סדירות, קיבלו לוח זמנים קבוע שהפך ליום יום מאמצע המאה ה-15.
כספים מלכותיים
המלך היה צפוי לשרוד מהכנסות "הנחלות המלכותיות", או אדמות שהיו שייכות לו ישירות. בעתות צרה, ניתן היה להטיל ולגבות מס "חריג"; משאב זה נדרש יותר ויותר במהלך המלחמות הממושכות של המאות ה-14 וה-15 והמס הפך קבוע ב-1439, כאשר הזכות לגבות מסים לתמיכה בצבא קבע ניתנה לשארל השביעי, מלך צרפת במהלך מלחמת מאה השנים.
כדי לפקח על ההכנסות וההוצאות של הממלכה, המלך הצרפתי הסתמך לראשונה רק על ה-Curia Regis. עם זאת, עד אמצע המאה ה-12, הכתר הפקיד את כספיו בידי האבירים הטמפלרים, אשר ניהלו מוסד בנקאי בפריז. האוצר המלכותי היה מאורגן מעתה כמו בנק ומשכורות והכנסות הועברו בין חשבונות. רואי החשבון המלכותיים בשטח, ששלחו הכנסות לטמפלרים, עברו ביקורת על ידי בית הדין של המלך, אשר הוקצו לו פקידים מיוחדים לעבודה בבית המקדש. המומחים הפיננסיים האלה נקראו ה-Curia ב-Compotis וישבו בישיבות מיוחדות של חצר המלך לטיפול בעסקים פיננסיים. משנת 1297, חשבונות נבדקו פעמיים בשנה לאחר יום אמצע הקיץ (24 ביוני) וחג המולד. עם הזמן, מה שהיה פעם משרד קבלות פשוט התפתח לסוכנות ביקורת מרכזית, הסתעף, ולבסוף הפך לבית משפט במשרה מלאה.
בשנת 1256, לואי התשיעי, מלך צרפת הוציא צו שהורה לכל ראשי הערים, הבורגנים וחברי מועצת העיר להופיע בפני רואי החשבון הריבוניים של המלך של האוצר (הצרפתית gens des comptes) בפריז כדי למסור את חשבונותיהם הסופיים. במזכירות הכללית של חצר המלך היו חברים שהתמחו במימון וחשבונאות ויכלו לקבל חשבונות. מספר מאître lais הוזמנו לשבת כאוצר המלך (comptes du Roi).
בשנת 1303 בערך, הוקם בית המשפט לרואי החשבונות הפריזאי בפאלה דה לה סיט. רואי החשבון היו אחראים לפיקוח על ההכנסות מעיזבונות הכתר ובדיקת ההוצאות הציבוריות. הוא ביקר את משק בית המלוכה, פקחים, נציבים מלכותיים, פרובוסטים, פקידים וסנסשלים. בשנת 1307, פיליפ הרביעי הוציא סופית כספים מלכותיים מהטמפלרים והניח אותם במבצר הלובר. לאחר מכן, המומחים הפיננסיים קיבלו חשבונות לביקורת בחדר של הארמון המלכותי שנודע בשם Camera compotorum או Chambre des comptes, והם החלו להיות מזוהים ביחד תחת אותו שם, אם כי עדיין היו רק ועדת משנה של חצר המלך, שהורכבה משישה עשר אנשים.
פקודת Vivier-en-Brie משנת 1320, שהונפקה על ידי פיליפ החמישי, חייבה את Chambre לבקר חשבונות, לשפוט תיקים הנובעים מאחריות ולנהל רישומים של מסמכים פיננסיים; הוא גם קבע את ההרכב הבסיסי של בתי המשפט הפיננסיים: שלושה (מאוחר יותר ארבעה) מנהלי חשבונות חכמים (maîtres-clercs) שישמשו כרואי חשבון ראשיים ושלושה maîtres-lais familiers du Roi המוסמכים לשמוע ולשפוט חשבונות ביקורת. הם נעזרו באחד-עשר פקידים (Petis Clercs, לימים Clercs des comptes) ששימשו כרואי החשבונות של הכמרים. תוספת זו גדלה ב-50 אחוז בשני העשורים הבאים, אך הצטמצמה לשבעה אדונים ושנים-עשר פקידים ב-1346. משרת הנשיא נוצרה על ידי הפקודה משנת 1381, וברון המשנה לנשיא מונה בשנת 1400. בסופו של דבר נוספו פקידי בית המשפט להרכב בית המשפט. הוקמו בוחנים כדי לסייע למאסטרים. קציני חצר אחרים שמונו על ידי המלך נוצרו לפעול לצד ה-maîtres ordinaires. לבסוף, הפקודה מה-26 בפברואר 1464 הגדירה את בית המשפט לחשבונאות כ"בית המשפט הריבוני, העיקרי, העליון והיחיד של המוצא האחרון בכל דבר פיננסי".
בעוד שצבר יציבות במאה ה-14 המאוחרת, איבד בית המשפט את תפקידו המרכזי בכספים המלכותיים. ראשית, המטבע הועבר לגוף נפרד (Chambre des monnaies), לאחר מכן המסים ה"חריגים" הרגילים יותר ויותר (aide, tallage, gabelle) הפכו לאחריותם של ה-généraux של Cour des aides (נוצר ב-1390). ההכנסות התחומיות של הכתר, שעדיין נשמרו על ידי בית המשפט לחשבונאות, ירדו בחשיבותן ובערך עד שנת 1400, תפקידו של בית המשפט הצטמצם בהרבה. עם זאת, עם ההתרחבות ההדרגתית של הממלכה באמצעות כיבוש, הצורך בבית המשפט נותר בטוח.
פרלמנטים
הפרלמנט של פריז, שנולד מתוך מועצת המלך בשנת 1307, ויושב בתוך ארמון המלוכה מימי הביניים על איל דה לה סיטה, עדיין המקום של היכל הצדק של פריז. תחום השיפוט של הפרלמנט של פריז כיסה את הממלכה כולה כפי שהייתה במאה ה-14, אך לא התקדם אוטומטית בקצב עם הרחבת השליטה האישית של המלכים. ב-1443, בעקבות המהומה של מלחמת מאה השנים, העניק שארל השביעי, מלך צרפת ללנגדוק פרלמנט משלה על ידי הקמת הפרלמנט של טולוז, הפרלמנט הראשון מחוץ לפריז; תחום השיפוט שלו השתרע על רוב דרום צרפת.
כמה פרלמנטים נוספים נוצרו במחוזות שונים של צרפת בימי הביניים: דופינה (גרנובל 1453), גיין וגסקוניה (בורדו 1462), בורגונדי (דיז'ון 1477), נורמנדי (רואן 1499/1515). כולן היו בירות מנהליות של אזורים בעלי מסורות היסטוריות חזקות של עצמאות לפני ששולבו בצרפת.
אספת המעמדות
בשנת 1302, הרחבת הכוח המלכותי הצרפתי הובילה לאסיפה כללית המורכבת מהלורדים הבכירים, החילונים והכנסייתיים כאחד, ונציגי הערים הפריבילגיות העיקריות, שהיו כמו לורדים מובהקים. תקדימים מסוימים סללו את הדרך למוסד זה: נציגי ערים עיקריות כונסו מספר פעמים על ידי המלך, ותחת פיליפ השלישי התקיימו אסיפות של אצילים ואנשי דת שבהן התלבטו שני המסדרים בנפרד. המחלוקת בין פיליפ הרביעי לאפיפיור בוניפקיוס השמיני היא שהובילה לאספת המעמדות של 1302; מלך צרפת ביקש, בנוסף לקצינים הגדולים של כתר צרפת, שיקבל את העצה משלושת המעמדות במשבר החמור הזה. במהלך אותו שלטון הם נאספו לאחר מכן מספר פעמים כדי להעניק לו סיוע באמצעות מתן סובסידיות. עם הזמן סובסידיות היו המניע השכיח ביותר לכינוסם.
אספת המעמדות כללה את נציגי המעמד הראשון (כמורה), המעמד השני (האצולה) והמעמד השלישי (פשוטי העם: כל האחרים), ומלכים תמיד זימנו אותם כדי לתת סובסידיות או לייעץ לכתר, לתת סיוע ועצה. בצורתם הפרימיטיבית במאה ה-14 ובמחצית הראשונה של המאה ה-15, לאספת המעמדות היה רק מרכיב בחירה מוגבל. האדונים החילונים והאדונים הכנסייתיים (בישופים ואנשי דת גבוהים אחרים) שהרכיבו את אספת המעמדות לא נבחרו על ידי חבריהם, אלא נבחרו ישירות והוזמנו על ידי המלך. אולם על פי צו הכמורה, מכיוון שגם גופים כנסייתיים מסוימים, למשל מנזרים ומועצות של קתדרלות, זומנו לאסיפה, נציגם היה צריך להיבחר על ידי הנזירים של המנזר או הקנונים של המועצה. היה רק הייצוג של המעמד השלישי נבחר בבחירות.
Prévôts, baillages
הפרווטים היו השופטים ברמה הראשונה שנוצרה על ידי המלוכה הקפטינגית בסביבות המאה ה-11 שניהלו את החלקים המפוזרים של התחום המלכותי. פרובוסטים החליפו את הויקונטים בכל מקום שבו מחוז לא הפך למחנה, וסביר להניח שתפקיד הפרובוסט חיקה ועוצב על פי הפרובוסט הכנסייתי המקביל של מועצות הקתדרלה. פרובוסטים הופקדו על הסמכות המלכותית המקומית וביצעו אותה, כולל גביית ההכנסות התחומיות של הכתר וכל המסים והחובות שחוייבו למלך במסגרת תחום השיפוט של פרובוסט. הם גם היו אחראים להגנה צבאית כמו העלאת כוחות מקומיים לצבאות מלכותיים. הפרובוסטים גם עשו צדק אם כי בסמכות שיפוט מוגבלת.
במאה ה-11, הפרובוסטים נטו יותר ויותר להפוך את עמדותיהם לתורשתיות וכך הפכו קשים יותר לשליטה. אחד מהקצינים הגדולים של המלך, הסנשל הגדול, הפך לממונה עליהם. במאה ה-12 הועמד משרד הפרובוסט למכרז, ולאחר מכן הפרובוסטים היו חקלאי הכנסה. הפרבוסט קיבל אפוא את הזכות הספקולטיבית לגבות את הכנסותיו של המלך במסגרת הפרובוסט שלו. זה נשאר תפקידו העיקרי.
כדי לפקח על הביצועים ולצמצם את ההתעללויות של הפרווטים או המקבילה להם (בנורמנדי ויקומטה, בחלקים של צפון צרפת שאטלן, בדרום ויגייה או בייל), פיליפ השני אוגוסט, מנהל מוכשר וגאוני שייסד רבים המוסדות המרכזיים שעליהם תתבסס מערכת הכוח של המלוכה הצרפתית, הקימו שופטים נודדים הידועים בכינויים baillis ("בית דין") המבוססים על חלוקות פיסקליות ומס מימי הביניים ששימשו נסיכים ריבונים קדומים יותר (כגון הדוכס מנורמנדי). הביילי היה אפוא הנציג האדמיניסטרטיבי של המלך בצפון צרפת האחראי על יישום הצדק והפיקוח על הממשל והכספים המקומיים בבילוי שלו (בדרום צרפת, התפקיד המקביל היה "sénéchal, sénéchaussé").
עם הזמן, תפקידם של הצבאות הורחב מאוד כהרחבות של כוח מלכותי, מינהל ומשפט. כשמשרדו של סנשל הגדול התפנה לאחר 1191, הביילים הפכו לנייחים והתבססו כפקידים רבי עוצמה עדיפים על פרובוסטים. מחוז עירייה כלל כחצי תריסר פרובוסטים. כאשר הוגשו ערעורים על ידי הכתר, ערעור על פסקי דין של פרובסט, שבעבר היה בלתי אפשרי, היה מונח כעת על הערעור. יתרה מכך, במאה ה-14, פרובוסטים כבר לא היו מופקדים על גביית הכנסות תחום, למעט במחוזות חקלאיים, לאחר שבמקום זאת העבירו אחריות זו לכונסי נכסים מלכותיים (receveurs royaux). העלאת כוחות הצבא המקומיים (באן ו-arrière-ban) עברה גם היא לחילונים. לפיכך, פרובוסטים שמרו על תפקידם הבלעדי של שופטים נחותים על פני וסאלים עם סמכות שיפוט מקורית במקביל לעריצות על תביעות נגד אצילים ופעולות השמורות לבתי דין מלכותיים (cas royaux). זה בא בעקבות תקדים שנוצר בבתי המשפט הפיאודליים הראשיים במאות ה-13 וה-14, שבו תביעות פרובוסטיזציה קצרות היו מובדלות מישיבות בית המשפט החגיגיות.
מורשת הקרולינגים
במהלך השנים המאוחרות יותר של שלטונו של קרל הגדול הקשיש, הוויקינגים התקדמו לאורך ההיקף הצפוני והמערבי של ממלכתו. לאחר מותו של קרל הגדול בשנת 814 יורשיו לא היו מסוגלים לשמור על אחדות פוליטית והאימפריה החלה להתפורר. הסכם ורדן משנת 843 חילק את האימפריה הקרולינגית, וקרל הקירח שלט על מערב פרנקיה, בערך בהתאמה לשטחה של צרפת המודרנית.
הקרולינגים חלקו לאחר מכן את גורל קודמיהם: לאחר מאבק כוחות לסירוגין בין שתי המשפחות, עלייתו לשלטון (987) של איג קאפה, דוכס צרפת ורוזן פריז, הקימה על כס המלוכה את השושלת הקפטינגית אשר עם ענפי ולואה ובורבון שלטה בצרפת במשך יותר מ-800 שנה.
התקופה הקרולינגית ראתה את הופעתם הדרגתית של מוסדות שהיו אמורים להתנות את התפתחותה של צרפת במשך מאות שנים קדימה: הכתר על ידי הכתר בסמכות המנהלית של אצילי הממלכה בשטחיהם בתמורה לנאמנותם ותמיכתם הצבאית (לעיתים קלושה), תופעה הנראית בקלות בעליית הקפטינגים ומבשרת במידה מסוימת עלייתם של הקרולינגים עצמם לשלטון.
הקפטינגים הראשונים (940–1108)
ההיסטוריה של צרפת של ימי הביניים מתחילה עם בחירתו של איג קאפה (940–996) על ידי אספה שזומנה בריימס ב-987. קאפה היה בעבר "דוכס הפרנקים" ולאחר מכן הפך ל"מלך הפרנקים" (Rex Francorum). אדמותיו של איג השתרעו מעט מעבר לאגן פריז; חוסר החשיבות הפוליטית שלו שקלה נגד הברונים החזקים שבחרו בו. רבים מהוסאלים של המלך (שכללו במשך תקופה ארוכה את מלכי אנגליה) שלטו על שטחים גדולים בהרבה משלו. הוא הוכר כמלך על ידי הגאלים, הברטונים, הדנים, האקוויטנים, הגותים, הספרדים והגסקונים. השושלת החדשה שלטה ישירות מעט מעבר לסן התיכון והשטחים הסמוכים להם, בעוד שאדונים טריטוריאליים רבי עוצמה כמו הרוזנים של בלואה מהמאה ה-10 וה-11 צברו תחומים גדולים משלהם באמצעות נישואים ודרך הסדרים פרטיים עם אצילים פחותים להגנה ותמיכה.
הרוזן בורל מברצלונה קרא לעזרתו של איג נגד פשיטות אסלאמיות, אבל גם אם איג התכוון לעזור לבורל, הוא היה עסוק בלחימה בשארל מלורן. לאחר מכן אובדן נסיכויות ספרדיות אחרות, לאחר שהמרקיזיות הספרדיות גדלו יותר ויותר והפכו לעצמאיות. איג קאפה, המלך הקפטינגי הראשון, אינו דמות מתועדת היטב, ההישג הגדול ביותר שלו הוא בהחלט לשרוד כמלך ולהביס את הטוען הקרולינגי, ובכך לאפשר לו להקים את מה שיהפוך לאחד מבתי המלכים החזקים באירופה. בנו של איג - רובר האדוק - הוכתר למלך הפרנקים לפני מותו של קאפה. איג קאפה החליט כך כדי להבטיח את ירושה שלו. רובר השני, כמלך הפרנקים, פגש את הקיסר הרומאי הקדוש הנרי השני בשנת 1023 על קו הגבול. הם הסכימו לסיים את כל התביעות על ממלכתו של זה, והציבו שלב חדש של יחסים קפטיים ואוטוניים. למרות שהיה מלך חלש בשלטון, מאמציו של רובר השני היו ניכרים. האמנות ששרדו מרמזות שהוא הסתמך מאוד על הכנסייה כדי לשלוט בצרפת, בדומה לאביו. למרות שהוא חי עם פילגש - ברטה מבורגונדי - ונודה בשל כך, הוא נחשב כמודל של אדיקות לנזירים (ומכאן כינויו, רובר החסיד). שלטונו של רובר השני היה חשוב למדי מכיוון שהוא כלל את שביתת הנשק של אלוהים (החל ב-989) ואת רפורמות קלוני.
רובר השני הכתיר את בנו - איג מגנוס - כמלך הפרנקים בגיל 10 כדי להבטיח את הירושה, אך איג מגנוס מרד באביו ומת כשהוא נלחם בו ב-1025.