cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלון וולדורף-אסטוריה (1893–1929)
מלון אסטוריה
בקומה הראשונה, בראש גרם המדרגות הראשי המזרחי, הייתה גלריית אסטור, 31 מטרים על 27 מטרים, והשקיפה על רחוב 34. הגלריה, בעלת 7 החלונות הצרפתיים, שהיו בגובה של 7.9 מטרים מהרצפה ועד התקרה, נפתחה למרפסת מעל הכניסה למלון. גימור הפנים היה בסגנון של הוטל דה סוביז, עם ערכת צבעי כחול, אפור וזהב. הייתה בה רצפת פרקט, ובצד הדרומי, מול חלונות הרחוב, היו חלונות נוספים שנפתחו למסדרון הראשי בקומה השנייה. מרפסת הנגנים, ששתי קריאטידות ניצבו בה, הייתה בקצה המזרחי. כל מעקות המרפסת היו מעבודות מתכת מוזהבות. ציורי הקיר היו בולטים: ארבעה לוחות, שניים בשני קצות החדר, ושנים עשר לוחות תלויים, שישה משני הצדדים שצוירו על ידי אדוארד סימונס ותיארו את ארבע העונות ואת שנים עשר חודשי השנה. "החדר הקולוניאלי" עוצב באדום, ויצר ניגודיות לעבודות העץ הלבנות שהיו בו. בפינה הצפון-מזרחית של הקומה השנייה הייתה סוויטה פרטית, עם חדרי סלון גדולים, חדר אוכל, מזווה של משרת אישי, מסדרון, שלושה חדרי שינה, שלושה חדרי שינה של עוזרות וחמישה חדרי רחצה, כולם עם גימורים בעץ אלון אנגלי עתיק. בקומות 3–14 היו סוויטות וחדרי אירוח. כמעט בכל חדר אירוח היה חדר אמבטיה עם חלון הפונה לחוץ, ולא לפירי אוורור פנימיים. בכל חדר היה ארון תא מטען גדול.
אולם הנשפים, בסגנון לואי ה-14, תואר כ"המנה העיקרית" של המלון, בגודל של 29 מטרים על 20 מטרים ובגובה של 12 מטרים (שלוש קומות). הייתה לו קיבולת של 700 מושבים בנשפים ו-1,200 בקונצרטים, והוא עוצב בגווני שנהב-אפור ושמנת. זמרים ידועים כמו אנריקו קארוזו ונלי מלבה הופיעו באולם הנשפים, כשהמנצח אנטון זיידל הוביל שם סדרת קונצרטים בשנה שבה המלונות המשולבים נפתחו לעסקים. ניתן היה לקנות כרטיסים עונתיים להופעות המוזיקליות; מנוי לעונה עלה 350 דולר, ומושב לעונה בקומת אולם האירועים עלה 60 דולר.
בקומה העליונה של המלון הייתה גינת הגג, סגורה מכל צדדיה בזכוכית ומעליה גג זכוכית. הגינה הייתה מרוהטת בכיסאות קש ובספות בצבעי ירוק בהיר וורוד, ועליהן כיסויי בד דקים. במפלס הגג, בצד הפונה רחוב 34, הייתה הטיילת המפוארת, 61 מטרים על 27 מטרים, עם בסיס מוצק גבוה באוויר, ובמה להופעת להקה, מזרקות ועמודים. מסעדת גינת הגג המקורה התפרשה על פני שטח של 26 מטרים על 23 מטרים. התקרה במפלס זה הייתה בגובה 7.3 מטרים. בפינות הצפון-מזרחית והצפון-מערבית של גינת הגג היו מגדלים, עם מדרגות לולייניות בפנים, המובילות אל הגגות המכוסים בנחושת, שהיו בגובה של 76 מטרים מעל מפלס הרחוב. גני הדקלים, ששימשו כבתי קפה, התנשאו לגובה של שתיים ושלוש קומות בהתאמה וכוסו בכיפות של זכוכית כהה. המרפסות במפלסי הקומות השונים נפתחו לחצרות אלה כדי להשקיף עליהן. החומרים ששימשו לעיטורם, בסגנון הרנסאנס האיטלקי, היו לבנים בצבע שמנת וטרקוטה.
במרתף המשנה היו חדרי המכונות של המעליות החשמליות, משאבות הכיבוי, משאבות מי השתייה, מפעל הקרח וששת דוודי המים של Babcock & Wilcox. מערכות המעליות, ששירתו את הבניין מהמרתף ועד לגג, היו חשמליות, והוזנו מתחנת ייצור החשמל שפעלה בתוך הבניין. בסך הכל היו 18 מעליות בבניין. הדוודים צרכו כ-3,000 כוח סוס, הגנרטורים החשמליים ייצרו 2,200 כוח סוס מכלל האנרגיה. המעליות הופעלו על ידם, וכך גם 15,000 מנורות הליבון, שחוברו ל-7,500 השקעים. מערכת החימום והאוורור של החדרים הציבוריים הייתה מערכת של אוורור מאולץ, באמצעות מפוחים חזקים הממוקמים במרתף המשנה, שדחסו את האוויר הצח בין סלילי קיטור, שם הוא התחמם באופן מתון לפני כניסתו לתעלות המובילות אותו לחדרים. חום זה הוגבר עוד יותר על ידי רדיאטורים ישירים שהוצבו מאחורי מסכים בשקעים של החלונות ובמקומות אחרים ברחבי הבניין.
דייוויד בניוף
דייוויד בניוף (באנגלית: David Benioff; נולד ב-25 בספטמבר 1970) הוא סופר, תסריטאי, מפיק ובמאי יהודי אמריקאי. הוא ידוע בעיקר עבור שיתוף הפעולה שלו עם ד. ב. וייס כיוצרים, תסריטאים, מפיקים, ולעיתים במאים של סדרת הטלוויזיה עטורת הפרסים "משחקי הכס", עיבוד טלוויזיוני של HBO לסדרת הספרים "שיר של אש ושל קרח" מאת ג'ורג' ר. ר. מרטין. בניוף זכה לתשומת לב לראשונה עם כתיבת התסריט לסרט "השעה ה-25", שעובד על ידיו על פי ספרו הראשון מ-2001. בניוף היה התסריטאי בסרטים "טרויה, "אקס-מן המקור: וולברין" ו-"איש מזל התאומים".
ביוגרפיה
בניוף נולד בשם דייוויד פרידמן (David Friedman) בניו יורק שבארצות הברית, להורים יהודים אמריקאים. הוא הבן של ברברה (לבית בניוף) ושל סטיבן פרידמן, יו"ר לשעבר של בנק ההשקעות "גולדמן זקס". הוא בן הזקונים במשפחתו, ויש לו שתי אחיות גדולות. בבגרותו, הוא החל להשתמש בשם הנעורים של אמו "בניוף" כשם משפחתו, כדי למנוע בלבול עם כותבים אחרים ששמם הוא דייוויד פרידמן.
הוא סיים את לימודיו בדארטמות' קולג' ב-1992. בשלוש השנים הבאות, בניוף עבד במספר עבודות שונות, בהן שומר במועדון ומורה לאנגלית במשך שנתיים בתיכון בניו יורק, שם הוא גם מילא את תפקיד מאמן האיגרוף של בית הספר. ב-1995, החליט לנסות לפתח קריירה אקדמית, והתחיל ללמוד במסגרת תוכנית שנתית לתואר שני בספרות אירית בטריניטי קולג' בדבלין, שם פגש בשותפו-לעתיד ד. ב. וייס. במהלך לימודיו, לאחר שהשלים את כתיבת התזה שלו על סמואל בקט, הבין בניוף שהוא לא מעוניין באקדמיה ככיוון קריירה. בתקופה זו הוא עבד כדי.ג'יי במשך שנה כעיסוק צדדי עד שהתקבל לתוכנית של תואר שני בכתיבה יוצרת באוניברסיטת קליפורניה באירוויין, בעקבות קריאת ספרו של בוגר האוניברסיטה מייקל שייבון, "מסתרי פיטסבורג". בניוף סיים את לימודיו וקיבל תואר שני בכתיבה יוצרת ב-1999.
כתיבה
בניוף כתב במשך שנתיים את הרומן הראשון שלו שפורסם "השעה ה-25", שבמקור נקרא "כבאי, למטה". הוא השלים את הספר כתזה שלו בתואר השני בכתיבה יוצרת באירווין. בניוף התבקש להפוך את הספר לתסריט, אחרי שהשחקן טובי מקגווייר קרא עותק ראשוני של הספר, והתעניין בצילום סרט על פיו. העיבוד נקרא גם כן "השעה ה-25", בביומו של ספייק לי, ואדוארד נורטון בתפקיד הראשי. לאחר כתיבת התסריט, בניוף כתב אוסף של סיפורים קצרים בשם "(When the Nines Roll Over (And Other Stories" שיצא לאור ב-2004. לאחר, בניוף התחיל לכתוב תסריטים לסרטים רבים, טרויה (2004), עליו האחים וורנר שילמו לו 2.5 מיליון דולר; הישאר (2005) מותחן פסיכולוגי בכיכובם של יואן מקרגור ונעמי ווטס; רודף העפיפונים (2007); ואקס-מן המקור: וולברין (2009)- למרות שתסריט זה עובד מחדש על ידי סקיפ וודס, והתרחק מהחזון של בניוף, ששאף לטון אפל יותר לסרט. ב-2006, בניוף התחיל להתעניין בעיבוד לסדרת הפנטזיה האפית שיר של אש ושל קרח של ג'ורג' ר. ר. מרטין, והתחיל לעבוד עם ד. ב. וייס על הצעה להפוך את הספרים לסדרת טלוויזיה. בניוף ווויס שיתפו פעולה לראשונה בעבודה על תסריט של סרט אימה בשם "המנהל", שמעולם לא מומש לכדי הפקה. בפגישה של השניים עם הסופר, ג'ורג' ר. ר. מרטין, כדי לשכנעו לאפשר להם לנסות ולהפוך את סדרת הספרים שלו להפקה טלוויזיונית, שאל אותם מרטין שאלה כדי להבין האם הם אכן מעריצים של הסדרה - "מי היא האמא של ג'ון סנואו"? עליה הם לא הצליחו לענות. אך השיחה המשיכה בטונים חיוביים ומרטין לבסוף הסכים לתת להם את האישור לעבד את הסדרה, ואף חלק איתם את התכנון העקרוני שלו לסיום קווי העלילה של הדמויות המרכזיות בסיפור. פרק פיילוט בשם "החורף מגיע" נכנס לפיתוח ברשת HBO ב-2007, והסדרה קיבלה אישור סופי ב-2010. פרק הפיילוט צולם מחדש כיוון שהרשת ובניוף וויס לא היו מרוצים מהתוצאה. בניוף ווויס תפקדו כמפיקים בפועל, השואו-ראנרס והכותבים העיקריים של התוכנית, שעלתה לאוויר ב-HBO ב-2011 ושודרה במשך 8 עונות תוך שהיא גורפת שבחים, פרסים והצלחה מסחרית רבה.
חיים אישיים
מאז 2006 הוא נשוי לשחקנית האמריקאית-יהודייה אמנדה פיט. לזוג שלושה ילדים שנושאים את שם משפחתו המקורי (פרידמן). מתגוררים ביחד במנהטן ובבוורלי הילס.
מלבדאתה
מִלְּבַדְאַתָּה, מבחר (1991-1934) הוא כותר אוסף שיריו המהודר והמוער של המשורר אבות ישורון, מהשנים 1934 עד 1991. אוסף השירים נערך על ידי הלית ישורון ולילך לחמן. ראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד - סימן קריאה / הספריה החדשה לשירה.
לדברי חוקר הספרות מנחם פרי, היה ישורון: "אחד מגדולי המשוררים הישראלים. שנים ארוכות רק מעטים - אף כי נאמנים - ידעו להעריך את עוצמתו השירית כערכהּ". ישורון מערבב בשירתו את "הנושאים הגדולים של הקיום היהודי-ישראלי עם חומרים קומיים וזוטות של חצר אחורית תל אביבית. המרכיבים המגוונים, החורקים אלה באלה, מותכים באסוציאציה היוצרת של המשורר". המילים הפורצות, קיטוען והלחמתן היו התצורות המילוליות לאמירות הגלות והשבר, האובדן והתחיה, החיפוש וההמצאה ממעבה הקיום האנושי והיהודי אשר ביצירתו. ישורון אמר על שירתו: "אינני הולך לכתוב דברים שהתכוונתי. אני הולך לכתוב דברים המגששים באפילה... אני לא מגיע לשיר אף פעם. לרחשושים ולזעזועים אני מגיע, ולמלים סדוקות ומרוסקות... השיר הוא דרך חיים. כל מה שנדבק לך בדרך מן החימר, מהבוץ, מהאדמה - זה השיר. התהליך של הקמת שיר הוא השיר. השיר זה לא מה שנדפס בעיתון, הוא תמיד נשאר איפה שהמערבל הזה שאוסף את הביצים והקליפות והבצל והמלח".
פרקי הספר
בפתח דבר של הספר מסבירה העורכת הלית ישורון את מורכבות תהליך העריכה של הספר: "לשירים יש מסלול מקובל. מעיתונים וכתבי-עת הם עוברים לספרים, משם ל"כל כתבי", משם ל"מבחר". בחירה גוררת שאלות. האם לנתק שירים מתוך מחזור?". בראשית הספר מובאים דבריו של ישורון על התהוותו המחודשת בארץ ישראל שהתגלמה בשינוי שמותיו "השם ושם המשפחה". ולאחריהם חלק מיצירתו: "בלדה של מרים המגדלית ובנה הלבן [קטע]".
בספר הובאו בשלמותן או בחלקן יצירות מקובצי השירה של אבות ישורון: השירים בוארו כולם בהערות שהובאו באחרית הספר.
בדפיו האחרונים של הספר חיבורה של לילך לחמן: "אבות", על יצירתו ומקומה בהקשר המקום והזמן שבהם נכתבה.
אל הספר צורף דיסק ובו הקלטות של אבות ישורון קורא משיריו.
נבאגיו
נבאגיו (יוונית Ναυάγιο - "הטרופה") או פנאגיוטיס (Παναγιώτης - שמה של הספינה), הוא מפרץ חולי קטן ומוקף צוקי אבן גיר תלולים משלושת צדדיו; בצפון-מערב האי זקינתוס באיים היוניים שבמערב יוון. בעבר היה החוף ידוע בשם חוף "גיורגיוס הקדוש של זקינתוס" (Άη Γιώργης της Ζακύνθου).
ב-2 באוקטובר 1980, בלילה סוער עם ראות ירודה, נטרפה הספינה פנאגיוטיס על חופו של מפרץ גיורגיוס הקדוש בשל כשל מיכני. הפנאגיוטיס אותרה ב-5 באוקטובר 1980 על ידי ספינת משטרה מקומית, ולפי גרסה אחת נשאה עליה מטען של כ-2,000 קרטונים של סיגריות מוברחות בשווי מוערך של 30 מיליון דרכמה. גרסה אחרת טוענת כי לא היו דברים מעולם וכי הקברניט לא הורשע בעבירה זו. אדרבא, 29 מקומיים הועמדו לדין בגין בזיזת חלקים מהספינה והמטען שנשאה. כך או כך, הכינוי "מפרץ המבריחים" דבק גם הוא במקום.
בתחילה התייחסו המקומיים אל הספינה הטרופה כאל מטרד המזהם את החוף, אך לאחר זמן מה הפך האתר לאטרקציה מבוקשת, והחוף דורג ב-2018 כאחד היפים ביוון ובעולם כולו, והוא אף מופיע בין תמונות הרקע של חלונות 10. המקום כיכב בדרמה הקוריאנית Descendants of the Sun, והפך ליעד מבוקש בקרב תיירים קוריאנים וסינים. החוף נגיש רק בדרך הים או האוויר.
הבחירות הכלליות בניגריה 2015
הבחירות הכלליות בניגריה 2015 התקיימו ב-28 במרץ 2015 ובמהלכן נבחר הנשיא ונציגי בית הנבחרים והסנאט. הנשיא המכהן גודלאק ג'ונתן התמודד על כהונה נוספת של ארבע שנים, אולם הפסיד למועמד האופוזיציה מוחמדו בוהארי, שעלה לשלטון בשנות ה-80 בהפיכה צבאית. זאת הייתה הפעם הראשונה בתולדות ניגריה שבה נשיא מכהן מפסיד בבחירות חוזרות והפעם הראשונה שבה מתחלף השלטון במדינה באופן דמוקרטי. הבחירות, שהיו אמורות להתקיים ב-14 בפברואר 2015, נדחו בשישה שבועות בשל הלחימה עם ארגון בוקו חראם בצפון-מזרח המדינה. ההצבעה בבחירות התארכה ביום אחד והסתיימה ב-29 במרץ, בשל בעיות טכניות עם הכרטיסים הביומטריים של המצביעים, שבהם נעשו שימוש לראשונה. ג'ונתן הודה בהפסדו ב-31 במרץ, עם ספירת הקולות, שמהן עלה כי הוא קיבל כ-2.5 מיליון קולות פחות מבוהארי. בבחירות התמודדו 12 מועמדים נוספים, אולם הם זכו באחוזי תמיכה שוליים.
רקע
קמפיין הבחירות של שני המועמדים עסק בעיקר במלחמה בטרור. במהלך כהונתו של גודלאק ג'ונתן התגברה פעילותו של ארגון הטרור בוקו חראם בצפון-מזרח המדינה ושנת 2014 הייתה הקטלנית ביותר מאז החלה ההתקוממות ב-2009. במהלך 2014 נהרגו כ-10,000 בני אדם, בהם יותר מ-6,000 אזרחים. הארגון כבש שטחים נרחבים בצפון-מזרח המדינה והיה אחראי למעשי רצח, ביזה וחטיפת נשים ונערים המוניים, שהבולט ביותר בהם היה חטיפת הנערות בצ'יבוק בחודש אפריל. הנשיא ג'ונתן זכה לביקורת נוקבת על כך שהארגון נוחל הצלחות מול הצבא המתקדם ביותר במערב אפריקה והפופולריות שלו בקרב הציבור ירדה בעקביות, במיוחד בצפון המוסלמי. בתחילת 2015 הצטרפו למלחמה בבוקו חראם צ'אד, קמרון וניז'ר, שחששו מהתפשטות הארגון אל גבולותיהן. המבצע הצבאי המשותף הצליח להדוף את לוחמי הארגון ממעוזיהם ונשיא ניגריה ניסה לזקוף את ההצלחות בשטח לזכותו כדי לשפר את מעמדו.
מוחמדו בוהארי, שבעבר קרא להחלת חוקי השריעה בצפון המדינה, הבטיח במהלך הקמפיין למגר את הארגון תוך זמן קצר. הוא טען כי הארגון מעוות את האסלאם והבטיח כי לא ינהל עמו שיחות שלום. כמו כן, הוא התנגד לעובדה שצ'אד מובילה את הלחימה בבוקו חראם והצהיר כי תחת שלטונו המשימה תוטל על צבא ניגריה.
ב-8 בפברואר 2015, שישה ימים לפני מועד הבחירות המקורי, הודיעה ועדת הבחירות הלאומית של ניגריה כי היא דוחה בשישה שבועות את הבחירות במדינה. הוועדה נימקה זאת בשל הצורך לאפשר לכוח האזורי להיערך ולתגבר את האבטחה באזורים בצפון המדינה שתחת שליטת בוקו חראם.
ב-26 במרץ, יומיים לפני פתיחת הקלפיות, דחה בית המשפט דיון בעתירה נגד בוהארי, שנועדה למנוע ממנו להתמודד בבחירות, עד ה-22 באפריל. תומכיו של הנשיא ג'ונתן ניסו לפסול את יריבו העיקרי על בסיס הטענה שבוהארי זייף את תעודת התיכון שלו.
מהלך הבחירות
הבחירות החלו ב-28 במרץ בשעה 7:00 בבוקר ו-120,000 תחנות הצבעה נפרסו ברחבי המדינה. עם זאת, ההצבעה התארכה ביום נוסף באזורים שבהם היו בעיות טכניות עם קוראי הכרטיסים הביומטריים. כמו כן, ביום הראשון של ההצבעה רצח ארגון בוקו חראם 14 בני אדם בצפון-מזרח המדינה - שלושה מהם במדינת יובה ובמדינת גומבה השכנה נרצחו 11 בני אדם נוספים, בהם מועמד לקונגרס של ניגריה מטעם האופוזיציה. בנוסף לכך, נפרץ האתר הרשמי של ועדת הבחירות הלאומית בידי קבוצה שמכנה את עצמה "צבא הסייבר של ניגריה". על פי נתוני ועדת הבחירות של ניגריה, בשני ימי ההצבעה ניצלו 29,432,083 אזרחים את זכותם הדמוקרטים והלכו לקלפי, אך אחוז ההצבעה היה נמוך ועמד על 42.76% מכלל בעלי זכות הבחירה.
אנריקה, רוזן פורטוגל
אנריקה, רוזן פורטוגל (בפורטוגזית: Henrique de Borgonha, conde de Portucale, בצרפתית: Henri de Bourgogne (comte de Portugal); בערך 1066 – 12 במאי 1112), רוזן פורטוגל, היה החבר הראשון בבית בורגונדיה הקאפטינגי ששלט בפורטוגל ואביו של המלך הראשון של המדינה, אפונסו אנריקש.
יחסי משפחה
הרוזן אנריקה נולד בשנת 1066 לערך בדיז'ון, דוכסות בורגונדי, והיה בנו הצעיר של אנרי מבורגונדי, בנו השני של רובר הראשון, דוכס בורגונדי. שני אחיו הגדולים, איג הראשון ואודו, ירשו את הדוכסות. שמה של אמו לא ידוע, ויש כמה השערות בדבר.
אחת מדודותיו מצד אביו הייתה קונסטנס מבורגונדי, אשתו של אלפונסו השישי, מלך לאון, ואחד מדודיו הגדולים היה איג, אב המנזר של קלוני, אחד האישים המשפיעים והנערצים ביותר בתקופתו. משפחתו של הרוזן אנרי הייתה חזקה מאוד ושלטה בערים רבות בצרפת כגון שאלון, אוסר, אוטן, נבר, דיז'ון, מקון וסמור.
רקונקיסטה
לאחר תבוסת הכוחות הנוצרים בקרב סגרחס באוקטובר 1086, בחודשים הראשונים של השנה שלאחר מכן, המלך אלפונסו השישי פנה בבקשה לסיוע מהנוצרים בצד השני של הפירנאים. אצילים וחיילים צרפתים רבים נענו לקריאה, כולל רמון מבורגונדי, אחיו של אנרי, הדוכס אודו, ורמון מסנט ז'יל. לא כולם הגיעו באותו זמן לחצי האי האיברי וסביר להניח שרמון מבורגונדי הגיע בשנת 1091. למרות שכמה מחברים טוענים שהרוזן אנרי הגיע עם המשלחת אשר הגיעה בשנת 1087, למרות ש"הראיות התיעודיות כאן הרבה יותר קלות", נוכחותו מאושרת רק משנת 1096 כאשר הוא מופיע מאשר את החזית של גימארייש וקונסטנטים דה פאנואיאס.
שלושה מהאצילים הצרפתים הללו התחתנו עם בנותיו של המלך אלפונסו השישי: רמון מבורגונדי התחתן עם האינפנטה אורקה, לימים אורקה, מלכת לאון; רמון מסן ז'יל התחתן עם אלווירה; ואנרי מבורגונדי התחתן עם תרסה מלאון, בתם הלא חוקית של המלך ושל פילגשו חימנה מוניוס.
הסכם עם בן דודו רמון מבורגונדי
בין השנים 1096 ו-1105, הרוזן רמון, שראה שהשפעתו ב-curia regis הולכת ופוחתת, הגיע להסכם עם בן דודו אנרי מבורגונדי. גם לידת בנו היחיד של המלך אלפונסו, סנצ'ו אלפונסס, נתפסה כאיום על ידי שני בני הדודים. הם הסכימו לחלוק את השלטון, את האוצר המלכותי, ולתמוך זה בזה. על פי הסכם זה, שנחתם עם ברכות קרובם, אב המנזר מקלוני, הבטיח רמון לבן דודו בשבועה למסור לו את ממלכת טולדו ושליש מאוצר המלוכה לאחר מותו של המלך אלפונסו השישי. אם הוא לא היה יכול למסור את טולדו, הוא היה נותן לו את גליסיה. אנרי, בתורו, הבטיח לעזור לרמון "להשיג את כל השליטה של המלך אלפונסו ושני שלישים מאוצר המלוכה".
היסטוריונים שמתארכים את ההסכם קרוב יותר לשנת 1096 משערים שהידיעות על הסכם זה היו יכולות להגיע אל המלך, שכדי להתנגד ליוזמתם של שני חתניו, מינה את אנרי למושל האזור המשתרע על פלומין מיינו בטאגום (מנהר Minho לגדות הטחו). עד אז, אזור זה נשלט על ידי הרוזן רמון שראה את כוחו מוגבל לגליסיה בלבד, ובכך ביטל את תנאי ההסכם.
עם זאת, היסטוריונים אחרים הראו כי ההסכם לא היה יכול להיעשות לפני 1103, מספר שנים לאחר ששני הרוזנים קיבלו את התואר בהתאמה, מה שמרמז כי הברית ביניהם חייבת לגבור על היריבות ההיפותטית ביניהם.
לאחר מותו של אלפונסו השישי
לאחר מותו של רמון, המלכה אורקה (אחותה למחצה של תרסה) נישאה לאלפונסו הלוחם מסיבות פוליטיות ואסטרטגיות. אנרי ניצל את הסכסוכים המשפחתיים ואת התסיסה הפוליטית כדי לשרת את שני הצדדים ולהגדיל את תחומיו עלחשבון הזוג המלכותי המתקוטט.
אנרי נלכד במצור באסטורגה על ידי מלך אראגון, שהיה באותה העת במלחמה עם אורקה, ואנרי החזיק בעיר בעזרת גיסתו. אנרי מת ב-22 במאי 1112, מפצעים שנגרמו במהלך המצור. שרידיו הועברו, בעקבות פקודותיו הקודמות, לבראגה שם נקבר בקפלה בקתדרלת בראגה, שאת הבניין שלה קידם. לאחר מותו שלטה אלמנתו לבדה.
מורשת
הרוזן אנריקה היה מנהיגה של קבוצת ג'נטלמנים, נזירים ואנשי דת ממוצא צרפתי שהשפיעו רבות בחצי האי האיברי, קידם רפורמות רבות והנהיג כמה מוסדות מהצד השני של הפירנאים, כמו מנהגי קלוני והמנהגים של פולחן רומי. הם תפסו עמדות כנסייתיות ופוליטיות רלוונטיות שעוררו תגובה חזקה במהלך השנים האחרונות של שלטונו של המלך אלפונסו השישי.
משפחתו
אנריקה התחתן עם תרסה מלאון בסביבות 1095. מתרסה נולדו לאנריקה שני בנים ושלוש בנות, מתוכם שלוש שרדו לבגרות:
הסמל האבוד (סדרת טלוויזיה)
הסמל האבוד (באנגלית: The Lost Symbol) היא מיני-סדרה אמריקאית, מסוגת הרפתקאות ופעולה, המבוססת על רומן בעל אותו שם משנת 2009 מאת דן בראון. הסדרה מציגה את אשלי צוקרמן בתפקיד רוברט לנגדון, בהפקת שירות הזרמת המדיה Peacock בשיתוף פעולה עם אולפני יוניברסל ו-CBS. רון הווארד ובריאן גרייזר שהפיקו את טרילוגיית הסרטים על רוברט לנגדון בכיכובו של טום הנקס, היו שותפים כמפיקים בפועל של הסדרה. פרק הבכורה שודר ב-16 בספטמבר 2021 והסדרה כוללת 10 פרקים.
הסדרה ספגה ביקורות רעות לרוב, עם דירוג 55% באתר עגבניות רקובות וציון ממוצע של 6.6/10, על בסיס 11 ביקורות. רוב המבקרים קטלו את הכתיבה והתסריט הירוד, הקצב האיטי ופספוס הפוטנציאל האדיר של החומר שעליו התבססה הסדרה שהציג עלילה מבטיחה וקצב אירועים מהיר, אך בפועל הסדרה התגלתה כאכזבה למעריצי דן בראון.
בינואר 2022, הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת.
עלילה
העלילה סובבת סביב רוברט לנגדון צעיר, שנשכר על ידי הסי.איי.איי לפתור מספר חידות קטלניות כאשר המנטור שלו נעלם.
פיתוח
במקור הסדרה תוכננה כסרט בכיכובו של טום הנקס בתפקיד רוברט לנגדון עם רון הווארד כמפיק ובמאי עבור סרטי קולומביה יחד עם מפיקי הזיכיון בריאן גרייזר וג'ון קאלי. בין 2010 ל-2013 שכרו אולפני סוני בסופו של דבר שלושה תסריטאים לפרויקט: סטיבן נייט, דן בראון ודני סטרונג. ביולי 2013, Sony Pictures הודיעו כי במקום זאת יעבדו לקולנוע את "התופת" והוא הופץ לבתי הקולנוע ב-14 באוקטובר 2016.
ביוני 2019, הוכרז כי הפרויקט יעובד כסדרת טלוויזיה בשם Langdon. הסדרה תשמש כפריקוול לסדרת הסרטים, כאשר דן דבורקין וג'יי ביטי ישמשו כיוצרים משותפים ומפיקים בכירים. דן בראון, רון האוורד, בריאן גרייזר, פרנסי קאלפו, סאמי פאלוויי ואנה קולפ ישמשו כמפיקים בכירים נוספים. הסדרה תהיה הפקה משותפת בין אולפני Imagine Entertainment, אולפני CBS ואולפני הטלוויזיה של סרטי יוניברסל והוזמנה לשידור ברשת NBC. במרץ 2021 נודע כי הסדרה תשודר ב-Peacock. השם החדש של הסדרה, הסמל האבוד, נחשף ב-17 במאי 2021, עם חשיפת קדימון ראשון לסדרה. את הפרק הראשון ביים דן טרכטנברג, שהוא גם מפיק בכיר בסדרה. באוגוסט 2021 יצא קדימון שני ונודע שפרק הבכורה ישודר ב-16 בספטמבר 2021.
ליהוק
במרץ 2020 נודע כי אשלי צוקרמן לוהק לגלם את רוברט לנגדון הצעיר. ביוני 2020 נודע כי ולורי קארי ואדי איזרד לוהקו לתפקיד קתרין ופיטר סולומון. כמה ימים לאחר מכן הוכרזו חברי צוות נוספים, כמו סמאלי מונטאנו בתפקיד סאטו, מנהל מערכת ההפעלה, ריק גונזלס בתפקיד נונז, שוטר במדים בגבעת הקפיטול ובו נאפ כמלאך, שרודף את לנגדון במסגרת משימה מסוכנת וקשה. ביוני 2021 לוהקו לתפקידים משניים ראול בהאנג'ה, סמי רוטיבי וקינן ג'וליף.
צילומים
הצילומים העיקריים לסדרה החלו ב-14 ביוני 2021 בטורונטו, אונטריו.
שידור
פרק הבכורה של הסדרה שודר ב-16 בספטמבר 2021 בשרתי Peacock.
פסטיבל פליציה בלומנטל למוזיקה
פסטיבל פליציה בלומנטל למוזיקה הוא פסטיבל למוזיקה קלאסית המתקיים במוזיאון תל אביב לאמנות. הפסטיבל נוסד על ידי מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה בשנת 1999 והוא מתקיים מדי שנה בחודש מאי במשך שבוע. הפסטיבל קרוי על שמה של הפסנתרנית פליציה בלומנטל.
תחומי הפסטיבל הם רחבים ומגוונים. הפסטיבל כולל קונצרטי מוזיקה קאמרית, מוזיקה תזמורתית, הרכבים קוליים, אנסמבלים המתמחים במוזיקה מוקדמת, רסיטלים לפסנתר ורסיטלים וואקליים ומוזיקה עממית. בפסטיבל תוכניות העוסקות במחול, בתיאטרון, בקולנוע ובספרות. בשנים האחרונות נוסף לפסטיבל גם שבוע הגיטרה.
המייסדת והמנהלת האמנותית של הפסטיבל הייתה אנט סלין, בתה של פסטיבל פליציה. המנהלת הכללית היא אביגיל ארנהיים ועורך תוכניות הגיטרה הוא יהודה שרייר.
אליפות העולם בג'ודו
היסטוריה
אליפות העולם הראשונה נערכה בטוקיו ב-1956. השתתפו בה גברים בלבד, ולא הונהגו בה קטגוריות משקל. אלוף העולם הראשון היה היפני שוקיצ'י נצוי. גם ב-1958 נערכה אליפות העולם בטוקיו, וב-1961 נערכה לראשונה מחוץ ליפן, בפריז. הייתה זו גם הפעם הראשונה שבה אלוף העולם לא היה יפני, לאחר שבקרב הגמר גבר ההולנדי אנטון חסינק על אלוף העולם היוצא, קוז'י סונה.
באליפות העולם שנערכה ב-1965 בריו דה ז'ניירו הונהגו לראשונה ארבע קטגוריות משקל: עד 68 ק"ג, עד 80 ק"ג, למעלה מ-80 ק"ג וקטגוריית משקל פתוחה. מאז אותה שנה הוחל גם בקיום אליפויות באופן סדיר יותר - אחת לשנתיים (למעט ב-1977, אז בוטלה האליפות).
באליפות העולם שנערכה ב-1967 בסולט לייק סיטי הונהגו שש קטגוריות משקל: עד 63 ק"ג, עד 70 ק"ג, עד 80 ק"ג, עד 93 ק"ג, למעלה מ-93 ק"ג וקטגוריית משקל פתוחה. באליפות העולם שנערכה בפריז ב-1979 הורחב מספר קטגוריות המשקל לשמונה: עד 60 ק"ג, עד 65 ק"ג, עד 71 ק"ג, עד 78 ק"ג, עד 86 ק"ג, עד 95 ק"ג, למעלה מ-95 ק"ג וקטגוריית משקל פתוחה.
ב-1980 נערכה לראשונה אליפות עולם לנשים, בניו יורק. באליפות העולם לנשים הונהגו גם כן שמונה קטגוריות משקל: עד 48 ק"ג, עד 52 ק"ג, עד 56 ק"ג, עד 61 ק"ג, עד 66 ק"ג, עד 72 ק"ג, למעלה מ-72 ק"ג וקטגוריית משקל פתוחה. בעוד שבתחרויות הגברים הפגינו הג'ודאים היפנים דומיננטיות מוחלטת, שמונה אלופות העולם הראשונות הגיעו משש מדינות שונות, ואף אחת מהן לא הייתה יפנית. החל מאותה שנה ואילך, נערכו גם אליפויות העולם לנשים אחת לשנתיים, בשנים שבהן לא התקיימו אליפויות עולם לגברים.
באליפות העולם שנערכה באסן ב-1987, אוחדו אליפויות העולם לגברים ולנשים, והן נערכות מאז במסגרת אחת.
ב-1994 נערכה לראשונה אליפות עולם לנבחרות, בנפרד מאליפויות העולם הרגילות. באליפות מסוג זה מתחרות נבחרות של מדינות הכוללות חמישה ג'ודאים, כל אחד בקטגוריית משקל אחרת. האליפויות לנבחרות נערכו בתחילה אחת לארבע שנים. האליפות הראשונה הייתה לנבחרות גברים בלבד, וב-1998 הוחל בעריכת טורניר גם לנבחרות לנשים. מאז 2006 נערכות האליפויות לנבחרות אחת לשנה, למעט בשנת 2009.
באליפות העולם שנערכה בבירמינגהאם ב-1999 נערך שינוי נוסף בקטגוריות המשקל, ורוב הקטגוריות שהונהגו אז הן הקטגוריות הנהוגות גם כיום. מספר הקטגוריות לגברים ולנשים נותר שמונה, אך החלוקה הפנימית השתנתה. הגברים מתחרים בקטגוריות של עד 60 ק"ג, עד 66 ק"ג, עד 73 ק"ג, עד 81 ק"ג, עד 90 ק"ג, עד 100 ק"ג, למעלה מ-100 ק"ג, וקטגוריית משקל פתוחה. הנשים מתחרות בקטגוריות של עד 48 ק"ג, עד 52 ק"ג, עד 57 ק"ג, עד 63 ק"ג, עד 70 ק"ג, עד 78 ק"ג, למעלה מ-78 ק"ג וקטגוריית משקל פתוחה.
מאז אליפות העולם שנערכה ברוטרדם ב-2009 נערכות אליפויות העולם אחת לשנה, למעט בשנה שבה נערכים המשחקים האולימפיים. באליפות העולם שנערכה בפריז ב-2011 בוטלה קטגוריית המשקל הפתוחה. באותה שנה נערכה במסגרת האליפות גם אליפות העולם לנבחרות, וכך היה גם ב-2013.
שיטת התחרויות
המתחרים בכל קטגוריית משקל מתחלקים לארבעה בתים. בכל בית נערכים ארבעה או חמישה שלבים של קרבות (בהתאם למספר המשתתפים), בשיטת נוק אאוט.
ארבעת המנצחים בשלבי הגמר של הבתים מעפילים לשלב חצי הגמר, ושני המנצחים בשלב זה מתחרים זה מול זה בקרב הגמר. המנצח בגמר זוכה במדליית זהב והמפסיד זוכה במדליית כסף.
ארבעת המפסידים בשלבי הגמר של הבתים מעפילים לשלב חצי הגמר של בית הניחומים. שני המנצחים בשלב זה מתחרים מול שני הג'ודאים שהפסידו בקרב חצי הגמר הכללי. שני המנצחים בקרבות אלה זוכים שניהם במדליית ארד.
מדליות
הנתונים בטבלה מעודכנים נכון לסיום אליפות העולם בג'ודו 2021.
הדומיננטיות היפנית
יפן היא מולדת הג'ודו, ובאליפויות העולם הראשונות נהנו היפנים מדומיננטיות ברורה. עד 1975, 31 מתוך 37 אלופי העולם היו יפנים. כשהחלו אליפויות העולם לנשים ב-1980, זכו הג'ודאיות האירופאיות בהישגים רבים יותר, ורק באליפות העולם שנערכה ב-1984 בווינה זכתה ג'ודאית יפנית ראשונה במדליית זהב. נכון לשנת 2011, זכו היפנים בכ-35% מהתארים שחולקו (112 מתוך 318).
אליפות העולם שנערכה בבלגרד ב-1989 הייתה הראשונה בה זכו הג'ודאים הגברים היפנים בפחות ממחצית מהתארים - שלושה מתוך שמונה, אף שעדיין היה זה יותר מאשר כל מדינה אחרת. דווקא באליפות העולם הראשונה שנערכה ביפן מאז שנות ה-50, אליפות העולם שנערכה בצ'יבה ב-1995, זכו הגברים היפנים בשתי מדליות זהב בלבד, בדיוק כמו הצרפתים. אף על פי כן נותרו בראש טבלת המדליות, בשל מספר גבוה יותר של מדליות כסף וארד. גם באליפות העולם שנערכה בפריז ב-1997 זכו היפנים בשתי מדליות זהב בלבד, בעוד שהמשלחת הקוריאנית צברה שלוש מדליות זהב. לראשונה דורגו היפנים במקום השני בטבלת המדליות של הגברים, אך דורגו במקום הראשון הכללי, בזכות הישגי הנשים. ב-1999 חזרו היפנים להיות הגורם הדומיננטי בענף, והם זכו במחצית מדליות הזהב, הן בתחרויות הגברים והן בתחרויות הנשים. עם זאת, באליפות הבאה, שנערכה במינכן ב-2001, נרשם שפל חדש מבחינת היפנים, לאחר שרק ג'ודוקא יפני אחד, קוסיי אינווה, זכה במדליית זהב, לעומת שלושה ג'ודאים רוסים. גם אז, דורגו לבסוף היפנים במקום הראשון בזכות הישגי הנשים. גם באליפות שנערכה ב-2007 בריו דה ז'ניירו זכה רק ג'ודאי יפני אחד במדליית זהב, והגברים דורגו רק במקום השלישי, אחרי ברזיל וצרפת, אך המשלחת כולה דורגה ראשונה, שוב בזכות הישגי הנשים.
אליפות העולם שנערכה ברוטרדם ב-2009 הייתה הראשונה בהיסטוריה שבה אף גבר יפני לא זכה באליפות העולם, ושבעת התארים התחלקו בין שני קוריאנים, אוקראיני, מונגולי, צרפתי קזחי ורוסי. שלושה תארים בהן זכו הנשים הספיקו כדי להשאיר את המשלחת היפנית בראש טבלת המדליות. במגרש הביתי בטוקיו, זכו היפנים בעשרה מתוך 16 התארים באליפות העולם של 2010 (ארבעה גברים ושש נשים). באליפות העולם שנערכה בפריז ב-2011 זכו הגברים בשתי מדליות זהב והנשים בשלוש, ובסך הכל ב-17 מדליות. המשלחת הצרפתית צברה רק 7 מדליות, אך 6 מתוכן היו מדליות זהב, ולכן לראשונה בהיסטוריה דורגה לפני יפן בטבלת המדליות.
ישראלים באליפות העולם
12 ג'ודוקא ישראלים זכו במדליות אישיות באליפויות העולם בג'ודו לאורך השנים: ירדן ג'רבי זכתה במדליית זהב ובמדליית כסף, שגיא מוקי וענבר לניר זכו במדליית זהב כל אחד, יעל ארד זכתה במדליית כסף ובמדליית ארד, אריק זאבי ואורן סמדג'ה זכו כל אחד במדליית כסף ואליס שלזינגר, גולן פולק, גפן פרימו, טל פליקר, פיטר פלצ'יק ורז הרשקו זכו כל אחד במדליית ארד.
באליפות העולם שנערכה בריו דה ז'ניירו ב-2013 הייתה ירדן ג'רבי לישראלית הראשונה שמוכתרת כאלופת העולם, לאחר שזכתה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל של עד 63 ק"ג.
דברים שרציתי לומר
השיר מדבר בדברים שאין להם מילים ובחוסר שלמות שגורם לאדם מצוקה. יש משהו ששואף לשלמות – "אך מכל הדרכים בעולם, מעולם לא אבדה דרכנו".
השיר הגיע למצעדים השנתיים בביצועו של פוליקר. הגרסה שהצליחה יותר הייתה מאלבומו בהופעה "הופעה חיה בקיסריה" שיצא בשנת 1997. הוא זכה להצלחה רבה: ב־1996 הגיע למקום השני, במצעד העשור תש"ן–תשנ"ט דורג במקום ה־23 וב"המצעד של המדינה" הגיע למקום 126. נבחר בתור השיר האהוב ביותר ב"מצעד שירי יהודה פוליקר" שנערך בגלגלצ ב־2010.
הסרט הביוגרפי "דברים שרציתי לומר" שיצרה הבמאית טלי בן עובדיה על חייו של פוליקר קרוי על שם השיר.
איילה בלייר
ביוגרפיה
איילה בלייר נולדה בבנגלור שבהודו בשנת 1944. אביה, איאן בקסטר בלייר-היל, היה בעל מטעי תה אנגלי ממוצא סקוטי. בגיל שנתיים הביעה בלייר עניין בהופעות כששרה לפני קהל במסע באנייה מהודו לאנגליה. להכנה לקריירת משחק נרשמה ללימודים באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
קריירה
הופעת הבכורה של בלייר הייתה ב-3 באוקטובר 1963 בתפקיד פיליה בהפקה הלונדונית המקורית של המחזה "דבר מצחיק קרה לי בדרך לפורום" שהוצג בתיאטרון סטרנד. בעונת 1971 הצטרפה ללהקה השייקספירית המלכותית, ושיחקה בתפקיד אמיליה במחזה "The Man of Mode", ובתפקיד אגליה במחזה "Subject to Fits". ב-1973 השתתפה בלייר בסיבוב הופעות במזרח התיכון עם להקת התיאטרון פרוספקט ושיחקה בתפקיד ויולה במחזה "הלילה השנים עשר". עוד שיחקה בלייר בתיאטרון אולד ויק ובתיאטרון נוטינגהאם פלייהאוס.
אחד התפקידים הראשונים של בלייר בקולנוע היה ב-1964 בסרט "לילה של יום מפרך" בסצנה לצדו של פול מקרטני. אחרי הצילומים הציע מקרטני לבלייר טרמפ לביתה, אבל כשיצאו מהבניין, התנפלו עליהם המון מעריצים ששרטו ובעטו בבלייר כדי להגיע למקרטני. למחרת סרבה להצעה נוספת לטרמפ. הסצנה בהשתתפותה קוצצה בעריכה בסופו של דבר.
בלייר כיכבה בתפקיד אורח בשני פרקים בסדרת המדע בדיוני "Space: 1999" לצדו של אנתוני ולנטיין בפרק "War Games", ולצדו של פרדי ג'ונס בפרק "Journey to Where". ב-1976 שיחקה בלייר בתפקיד אמה אנטרובוס בסדרת הדרמה "The Crezz" של רשת ITV. היא שיחקה בתפקיד ראשי בדמות סאלי בדרמת ההיסטוריה החלופית "An Englishman's Castle" של ה-BBC ששודר לראשונה ב-1978. ב-1995 גילמה בלייר את חברת הפרלמנט קלייר קרלסן, מזכירתו של פרנסיס ארקרט במיני-סדרה "הפוסק האחרון", החלק השלישי של הסדרה "בית הקלפים". ב-2010 הופיעה בלייר בתיאטרון אורנג' טרי בריצ'מונד במחזה "The Company Man" מאת טורבן בטס.
בלייר הקליטה ספרי שמע רבים. בעונת 2014–2015 הופיעה על הבמה במחזמר "Made in Dagenham".
חיים אישיים
בלייר נשואה לשחקן ג'וליאן גלובר. בנם של בני הזוג הוא השחקן ג'יימי גלובר. יחד עם השחקנית פרונלה סקיילס היו בלייר וגלובר מעורבים בהרחבת תיאטרון סליסברי פלייהאוס. בלייר היא סגנית נשיאה של קרן הצדקה לילדים TACT.
ממלכת טולדו (כתר קסטיליה)
ממלכת טולדו (בספרדית: Reino de Toledo) הייתה ממלכה במרכז חצי האי האיברי, שנוצרה לאחר לכידת טולדו על ידי אלפונסו השישי, מלך לאון ב-1085. היא המשיכה להתקיים עד 1833; האזור שלה נמצא כרגע בתוך ספרד.
גן פרסי
המסורת והסגנון של גנים פרסיים (פרסית: باغ ایرانی) השפיעה על עיצוב גני נוי בכל העולם. דוגמאות להשפעות אלו הן גני אלהמברה מתקופת אל-אנדלוס בספרד של ימינו, והטאג' מהאל מתקופה האימפריה המוגולית בהודו. בשנת 2011 הכריז אונסק"ו על תשעה גנים באיראן כאתר מורשת עולמית קולקטיבי בשם "הגן הפרסי". הגנים נמצאים בערים שיראז, אספהאן, בחשאהר, מאהאן, יזד, מהריז ובירג'אנד. בנימוקי ההכרזה נאמר כי.
ממלכת טולדו (כתר קסטיליה)
רקע כללי
באפריל 1065, האמיר אל-מוקטאדיר מסרגוסה צר על ברסטרו, בסיוע 500 אבירים סביליים. המושל, הרוזן ארמנחול השלישי מאורחל, נהרג בגייחה, וכמה ימים לאחר מכן נפלה העיר, ואז חיל המצב הספרדי והצרפתי הוצאו להורג, ובכך הביאו לקיצו של מסע הצלב של ברסטרו נגד המורים של ספרד של האפיפיור אלכסנדר השני.
גן פרסי
היסטוריה
לגנים יש חלק מרכזי בתרבות המגורים האיראנית, והיה להם תפקיד דתי בחברות הקדם-אסלאמיות שהתגוררו באזור שבו שוכנת כיום איראן. בכתובות עילמיות ואשוריות מופיעות התייחסויות לגנים קדושים שזכו למעמד דומה של מקדשים. בתקופת הממלכה האחמנית היה נהוג להמחיש אלמנטים מהמיתולוגיה הפרסית באמצעות אדריכלות. המתחם והגן בפסארגאדה, שנבנו במאה ה-6 לפנה"ס, מייצגים את המגמה הזו, ובהם מופיעים עיקרי היסודות של הגנים הפרסיים.
ממלכת טולדו (כתר קסטיליה)
רקע כללי
בערך באותו זמן, האמיר אל-מוקתדיר ניתק את היחסים עם קסטיליה, ופרננדו הראשון הוביל משלחת עונשין לסרגוסה - כבש את אלקסר - ולאחר מכן חדר לתוך ולנסיה. למרות היותו משלם מס של קסטיליה, האמיר אל-מאמון מטולדו הוביל כוח לתמיכה בחתנו, האמיר עבד אל-מאליק. מאמון הדיח לאחר מכן את עבד אל-מאליק ושילב את ולנסיה בממלכת טולדו. פרננדו חלה בצורה מסוכנת ופרש משדה הקרב. פרננדו מת בדצמבר 1065, והאימפריה שלו חולקה בין שלושת בניו: סנצ'ו השני בקסטיליה, אלפונסו השישי בלאון וגרסיה השני בגליסיה.
גן פרסי
היסטוריה
לאחר כיבוש פרס על ידי אלכסנדר הגדול נקלטו אלמנטים של הגנים הפרסיים בתרבות ההלניסטית. בתקופת האימפריה הסאסאנית, ובעקבות השפעת הזורואסטריות, הפך תפקידם של המים בגן הפרסי ליותר משמעותי מאמצעי קיומי גרידא. הערבים שמו דגש על האלמנטים האסתטיים של הגן, ובנו את גניהם מחוץ לערים ובתוכן. הגנים שמחוץ לערים היו בעיקר אתרי נופש, ואלו שבתוכן שימשו כנספח למרכזים השלטוניים. המונגולים קישטו את גניהם בסגנון ששם דגש על היבטים אלו של גן הנוי, ובאמצעות התפשטותם ברחבי אסיה סייעו להפיץ את סגנון הגן הפרסי. בתקופת האימפריה הספווית ובתקופת השושלת הקאג'ארית נוצרו קשרים משמעותיים בין איראן של ימינו לבין המערב, ולקשרים אלה הייתה השפעה בעיקר על בחירת הצמחים והפרחים שנשתלו בגנים.
ממלכת טולדו (כתר קסטיליה)
רקע כללי
במאי 1085, לאחר שהצליחו במיומנות להעמיד את מספר המלכים המוסלמים זה מול זה והביסו קואליציה של הטאיפים של סביליה, בדחוס וסרגוסה, אלפונסו השישי הצליח להיכנס לעיר טולדו; הטאיפה של האחרונה שולבה עם קסטיליה והעיר הפכה לבירת לאון וקסטיליה. אדמות הטאיפה לשעבר נותרו נתונות למאבק ממושך עם שכנותיה המוסלמים, לפחות עד הקרב בלאס נאבאס דה טולוסה והפרעות ומרחץ הדם נגד יהודי טולדו (1212).
גן פרסי
תיאור
הגנים הפרסיים הראשונים היו חלקת אדמה עם צמחי נוי. במשך השנים חלו שינויים רבים במסורת עיצובם, עד להתהוותו של מבנה מוגדר ומורכב. הגן הפרסי מאורגן בצורה מוגדרת הן בחלקו הפנימי והן בחלקו החיצוני. עקרונות העיצוב העיקריים של הגנים הפרסיים הם חלוקת הגן לארבעה חלקים ריבועיים (צ'אהאר באג, תרגום: ארבעת הגנים) המופרדים על ידי שני צירים מאונכים זה לזה (צ'אהאר טאגי), שימוש בזוויות ישרות בחלוקת הגן לחלקיו השונים, והקמת חומות שיתחמו את גבולות הגן. ארבעת החלקים של הגן הפרסי מסמלים את חלקיו של גן עדן וכן את השמים, ארץ, מים וצמחים, שהם ארבעה יסודות חשובים בזורואסטריות.
ממלכת טולדו (כתר קסטיליה)
רקע כללי
ממלכת טולדו בהנהגת המוסלמים הפכה לממלכה דרומית בהובלה נוצרית של כתר קסטיליה, בעלת חצר ושליטים משלה. ככל שהאדמות הפכו להומוגניות יותר, עד המאה ה-18 הטריטוריה נקראה קסטיליה החדשה, מה שהבדיל את האזור הדרומי של קסטיליה מהאדמות הצפוניות של קסטיליה הישנה. ממלכת טולדו הישנה נוסדה בשנת 1833, ואדמותיה מורכבות מחלקים ממספר מחוזות של ספרד המודרנית.
גן פרסי
תיאור
לגאומטריה של הגן הפרסי יש תפקיד מיתי, והיא מייצגת את הסדר הקוסמי של גן עדן וכדור הארץ. חשיבותה של הסימטריה באה לידי ביטוי בכך שמכל נקודת תצפית בגן ניתן יהיה לצפות במראה סימטרי. לגן הפרסי ישנה קדושה הנובעת מחשיבות המים והצמחים באקלים הצחיח של פרס, ולאור אקלים זה המערכת האקולוגית המתקיימת בגן הפרסי מלאכותית באופן מלא. החלקים הפיזיים של הגן הם הסביבה שבה הוא נבנה, הכניסות, החומות, הצ'אהאר באג, מים וצמחים, צירי התנועה בגן, ואלמנטים אדריכליים כגון ביתנים.
המים משמשים בחלקים שונים של הגן כגון בבריכה הניצבת בצומת בין שני צירי התנועה הראשיים, מזרקות, תעלות ונחלים מלאכותיים. כיוון שהאזור אינו משופע בגשמים נוצר קושי באספקת מים לגן, אך קושי זה נפתר על ידי המצאת הקאנאטות, ככל הנראה בתקופת שלטונה של הממלכה האחמנית במאה ה-6 לפנה"ס. קאנאטה היא תעלה תת-קרקעית שמובילה מים מפסגות ההרים המושלגים של פרס עד למקום שבו הם נדרשים. המים זורמים מהקאנאטה אל בריכת הגן, וממנה מתפצלים נתיבי מים נוספים אל חלקי הגן האחרים ואל היישוב שליד הגן.
סביבת הגן הצחיחה מדגישה את חשיבותו כמייצג של הטבע. חומות הגן נועדו להגן על תכולתו מפני אבק ורוח ולהפריד באופן ברור בין שתי הסביבות. בחומות משובצות כניסות מפוארות שנועדו להדגיש את חשיבותן מלבד קביעת גבול בין שני אזורים פיזיים. צמחיית הגן הפרסי מורכבת מעצים נשירים או ירוקי עד, פרחים, ושיחים. העצים נבחרים כך שיפחיתו את קצב אידוי המים ויספקו צל במידה הדרושה.
בחלק מן הגנים נעשתה: "האבקת קירות" כדי למשוך דבורים ולגדל צמחים.
באג-א אכברייה
באע'-י אכבריה (בפרסית: باغ اکبریه) הוקם בתקופת זאנד ובתקופת קאג'אר, במרחק כ-5 קילומטרים ממרכז העיר בירג'אנד. בראשית קיומו שימש הגן כמקום מנוחה, וחלק מהמבנים שלו הפכו במשך השנים לבנייני ממשל. הצמחייה שנשתלה בגן כללה מינים מקומיים, והמין אוחסנו במאגרים כיוון שלעיתים קרובות הבצורת קטעה את האספקה הסדירה. יסודות הגן נבנו מחומר קרמי שמנע סחיפת הקרקע ואת חלחול המים. המים נכנסו מהמאגרים החיצוניים לתוך אגן במרכז הגן, שהתפצל לשני חלקים שמכל אחד מהם התפצלו תעלות שהובילו את מי ההשקיה לצמחיית הגן. המבנים הבולטים בגן זה הם שער הכניסה הראשי, הדיוואן קהאנה והפביליון עם אולם המראות. הגן ייחודי בכך שבמקום עצי ארז יש בו עצי אורן לאורך השדרה הראשית, וזאת בנוסף לצמחים אקזוטיים אחרים.
באג-א אראם
באע'-י ארם (בפרסית: باغ ارم) הוקם בתקופת השושלת הסלג'וקית במאה ה-11. בתקופת השלטון האינג'ואידי קצר הימים (בערך 1335 עד 1357) שימש הגן כמקום מושבו של המושל האזורי. לא ידוע בוודאות על שימוש משמעותי כלשהו בגן במאות השנים שלאחר מכן, עד שבתקופת קאג'אר שימש הגן פעם נוספת כמשכן הממשלה. בין 1966 ל-1971 הולאם ושופץ הגן על ידי הממשלה, וב-3 באוגוסט 1974 הוא הוכרז כאזור מוגן.
גן זה, הממוקם בשיראז, משתרע על פני 127 דונם. האקלים המקומי מאופיין בלחות גבוהה. הגן נבנה בצורה מלבנית על מדרון הפונה לכיוון מזרח, והכיווניות של הגן עצמו היא ממזרח למערב. המבנה העיקרי בגן הוא הפביליון והבריכה שנבנו בתקופת קאג'אר. לפביליון יש מרפסת עמודים עם חרכי אור בחזיתו, ושלוש קומות שבראשן גג עם גמלונים. החזיתות בשתי הכניסות המקוריות בצדו הצפוני של הגן השתמרו עד היום, העשויות מלבנים ומאריחים צבועים. חומת האבן המקורית של הגן הוחלפה בגדר מברזל. הבלוודרה של הגן שימשה את הפקולטה המקומית למשפטים עד שנות ה-80. אספקת המים של הגן התבססה בעבר על אחד מיובליו של נחל שנוצר כתוצאה מהפשרת שלגים, וכן על מערכת המים של שיראז. מערכת זו אינה קיימת עוד, וכיום צמחי הגן מושקים ממים שנשאבים משתי בארות. צמחיית הגן כוללת פרחים, שיחים, צמחים מטפסים, ועצי פרי ועצי נוי.
באג-א עבאס-אבאד
באע'-י עבאס-אבאד (בפרסית: باغ عباس‌آباد) הוקם במאה ה-17 כחלק מתוכנית הפיתוח של הכפר אשראף, שנועדה להפוך את הכפר לאתר נופש עבור השאה. הגן נחרב כמעט לחלוטין בתקופת שושלת זנד ובתקופת מלחמת האזרחים בין השליטים האפגניים, שהתחוללו בין שלהי המאה ה-16 לתחילת המאה ה-17. מתחם הגן, המשתרע על פני כ-420 הקטאר, שוכן ליד יער בצפון איראן והוא דוגמה ליכולתם של אדריכלי הגנים הפרסיים להסתגל גם לסביבה גשומה ועשירה בצמחייה שאינה אופיינית בדרך כלל באיראן.
המאפיינים החזותיים העיקריים בגן הם הארמון, טחנת מים, מגדלי הלבנים, סכר, שבילים מרוצפים ותעלות. אספקת המים לגן מגיעה מנחל שמזין אגן שנוצר באופן מלאכותי על ידי הסכר. מאגן הניקוז זורמים המים דרך מערכת של צינורות חרס או תעלות פתוחות, מגיעים לאגן נוסף שהוא נקודת המוצא של מערכת ההשקיה של הגן. נקודת המוצא של המים היא מתחם צ'אהאר באג שנמצא בנקודה גבוהה יחסית, כך שהפרשי הגובה מנוצלים לצורך הגברת עוצמת הזרימה. מערכת ההשקיה של הגן בולטת בהשוואה למערכות בגנים פרסיים אחרים מבחינת התכנון שלה, שמתבטא במערכת מורכבת של תעלות תת-קרקעיות ותעלות פתוחות, צינורות, סכר, ומבנים נוספים המשמשים לבקרת הזרימה.
באג-א פין
באע'-י פין (בפרסית: باغ فین) משתרע על פני 7.6 הקטאר ושוכן בקרבת העיר כאשאן, באזור שמתוחם על ידי מדבר מצד אחד והרים מצד שני ומאופיין באקלים צחיח. הגן ומרבית המבנים השוכנים בו הוקמו במאה ה-17. אף ששליטי שושלת זנד החלו לטפל בגן לאחר שירשו את השושלת הספווית, הוא ספג נזקים כבדים ברעידת אדמה שפקדה את האזור ב-1743. הגן שוקם בתחילת תקופת שלטונה של שושלת קאג'אר, ואף הורחב ביחס לממדיו המקוריים. לאחר מכן הוזנח הגן במשך שנים אחדות, ורק בשלהי תקופת קאג'אר הוא שוקם. הגן שימש כמפקדת המורדים במסגרת מהפכת החוקה הפרסית שהתחוללה בין 1905 ל-1907, ובמהלכה ספג נזקים רבים. נזקים אלו תוקנו בהדרגה החל משנות ה-30.
הגן בנוי בצורת מרובע, ובמרכז שני הצירים הראשיים שלו נמצא פביליון. בריכת המים, הנמצאת צפונית לפביליון, היא נקודת ההתחלה של מערכת ההשקיה של הגן. המים מגיעים לבריכה זו ממעיין שזורם במרחק 3 קילומטרים דרומית לגן. מהבריכה מתפצלים המים לשני כיוונים, שאחד מהם משמש את טחנות המים של הגן והשני זורם דרך מערכת משנית של מעיינות מלאכותיים אל מאגרי מים נוספים בגן, ומהם אל האזורים החקלאיים המקיפים את הגן. במשך השנים הוקמו בגן מספר מבנים ובהם בתי קיץ, בתי מרחץ, הרמונות, ופביליונים. הגן כולו מוקף בחומה עשויה מבוץ. לאורך הצירים הראשיים של הגן נשתלו עצי ארז, ומהצירים הראשיים מתפצלים שבילים נוספים. עצים גבוהים נוספים נשתלו בגבולות הגן, והם תוחמים אותו מבחינת הנוף ומסייעים ליצירת סביבה אקלימית נפרדת שמסוגלת לתמוך בגידול עצי פרי ופרחים.
פסארגאדה
מתחם זה הוקם על ידי כורש הגדול באתר שבו נערך ב-550 לפנה"ס הקרב שבו הביסו כוחותיו את צבא ממלכת מדי. הארמון והגן המלכותיים הוקמו כעשרים שנה לאחר הקרב, וישנן עדויות שלפיהן הייתה באזור נוכחות אנושית כ-40,000 שנים לפני זמננו. קיימם שרידים גם מתקופות מאוחרות יותר ובהן האימפריה הפרתית, האימפריה הסאסאנית והתקופה המוסלמית.
כיום משתרע הגן על פני 249.65 הקטאר, והוא חלק מאתר מורשת עולמית שהוכרז על ידי אונסק"ו בשנת 2004. האדריכלות בגן הושפעה ממספר תרבויות שהיו נתונות לשלטון פרסי בתקופת הממלכה האחמנית. המאפיינים העיקריים של הגנים הפרסיים באים לידי ביטוי גם בפסארגאדה. סידור המבנים והאזורים הפתוחים בגן נועד ליצור רושם מלכותי. בחפירות ארכאולוגיות שנערכו באזור הגן נמצאו עדויות לכך שנקודת המוצא של אספקת המים לגן הייתה במערכת סכרים וטענות שנבנתה בנהר פולוואר, הזורם במרחק 35 קילומטרים צפונית-מזרחית לפסארגאדה. החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20 נערכו מספר סבבים של עבודות שימור בשרידים הארכאולוגים שבגן.
באג-א צ'הל סותון
גן זה, המשתרע על פני 5.8 הקטאר באספהאן, הוקם בתקופת הממלכה הספווית ובניית הארמון השוכן בו הושלמה ככל הנראה ב-1674. בעקבות עבודות שימור שהתנהלו בגן במחצית השנייה של המאה ה-20 נחשפו ציורים וכתובות עתיקים, שבזכותם ניתן היה להבין כיצד נראה הארמון בשלבים השונים של בנייתו. שמו של הגן בפרסית נגזר מהעמודים הרבים בשטחו, והתרגום המדויק הוא ארבעים עמודים. ארבעים הוא מספר שמייצג ריבוי בתרבות הפרסית. הצירים הראשי של הגן הוא מכיוון מזרח למערב, ולאורכו נשתלו עצי דולב.
המגוון של הצמחייה בגן מבוסס על התאמתה לתנאי האקלים והקרקע המקומיים, וכן על המראה החיצוני של הצמחים השונים ועל יכולתם להשתלב בתמונת הנוף הכללית. בין המינים העיקריים של עצים בגן ניתן למנות את האולמוס, אורן פרסי, ארז ירוק עד, דולב, ערער, פיקוס, צפצפה, שיטה ותות.
באג-א שאהזאדה
באע'-י שאהזאדה (בפרסית: باغ شاهزاده) נבנה בתקופת קאג'אר, במרחק 6 קילומטרים מהעיר מאהאן הנמצאת באזור מדברי במחוז כרמאן ובכך ייחודו. היזם של הגן מת עוד לפני תום העבודות, ולפיכך נותר הגן עד היום במצב בלתי גמור. במשך השנים הוזנח הגן ממגוון סיבות, וספג נזקים רבים. ב-1959 החלו הרשויות הפרסיות בשיקום הגן, וכעבור 16 שנים הוסיפו אותו לרשימת אתרי המורשת הלאומית. הגן ספג נזקים רבים נוספים ברעידת אדמה שפקדה את האזור ב-1981, ורק עשר שנים לאחר מכן החלו עבודות השיפוץ והשיקום הנוספות.
הגן בנוי בצורת מלבן לאורך ציר אורכי המחבר בין הכניסה הראשית והפביליון של הגן. ייחודו של הגן הוא בכך שהפביליון הוא המבנה היחיד המצוי במלואו בתוך שטח הגן. כל שאר המבנים נבנו על גבולות הגן. הארגון הפנימי של הגן מבוסס על מפלסים שטוחים שנבנו לאורך הציר המרכזי. הצמחייה בגן נשתלה כך שהיא תיצור תבניות ברורות של צבעים עונתיים וצל. המים המזינים את הצמחייה מגיעים מפסגות ההרים השוכנים באזור, נכנסים לגן דרך קאנאט טיגראן שבחלק הגבוה ביותר בגן, וממנו מתפצלים ומשקים את החלקים השונים בגן. הטופוגרפיה של הגן מודגשת על ידי פלגים ומפלי מים קטנים ומלאכותיים הנמצאים לאורך מערכת הבריכות המדורגת.
סארדאר ח'אנה, המבנה המרכזי של הגן שבנוי בסגנון המזכיר את אדריכלות הבארוק, נבנה בנקודה הגבוהה ביותר. במרכז המבנה יש פביליון, המאוגף על ידי שני אגפים ארוכים. שני המבנים המפוארים הנוספים בגן הם באלה ח'אנה (בית המגורים), המורכב גם הוא מחלק מרכזי ושני אגפים ארוכים אך קטן יותר בהשוואה לסארדאר, ומבנה בעל תפקיד לא ידוע בדרום הגן שיש המשערים כי שימש כמכלאה לבעלי חיים. המבנים בגן נבנו בעיקר מלבני בוץ שטויחו באמצעות גבס. הקישוטים מבוססים בעיקר על אריחים, סטוקו ועמודים.
הלוויית הרב חיים קניבסקי
הלוויית הרב חיים קניבסקי, ממנהיגי הזרם הליטאי והציבור החרדי, התקיימה בבני ברק ביום ראשון, י"ז באדר ב' תשפ"ב, 20 במרץ 2022, יומיים לאחר פטירתו. זו הייתה אחת מההלוויות הגדולות ביותר בהיסטוריה של מדינת ישראל.
הכנות
הרב חיים קניבסקי נפטר במפתיע מדום לב בביתו, בערב שבת ט"ו באדר ב' (שושן פורים) ה'תשפ"ב, 18 במרץ 2022 כשעתיים לפני כניסת השבת. בשל רצון להימנע מחילול שבת על-ידי משטרת ישראל, הוחלט לקיים את ההלוויה ביום ראשון (ולא במוצאי שבת) - י"ז באדר ב' תשפ"ב, 20 במרץ 2022, בשעה 12:00 בצהריים. בעקבות ההלוויה התבטלו הלימודים בכלל מוסדות החינוך בעיר בני ברק, וכן ברמת גן הסמוכה לה. לקראת מסע ההלוויה הכריזו רבני העיר, הרב מסעוד בן שמעון, הרב יצחק אייזיק לנדא והרב שבח צבי רוזנבלט, על ביטול מלאכה כללי עד לשעת סיום ההלוויה. בהתאם לכך, בשעה 11:00 הופעלו צופרי השבת ברחבי העיר להכריז על תחילת 'ביטול המלאכה' (כפי שהיה בהלווית הרב אלעזר מנחם מן שך) והמסחר בעיר הושבת כאשר רוב החנויות בעיר היו סגורות, למעט חנויות מזון.
על פי הוראת הרבנים במוסדות החינוך העצמאי ובמעיין החינוך התורני בני יוסף לא התקיימו לימודים בכל הארץ. מספר רבנים הורו כי ראוי שכלל הילדים מגיל 9 ומעלה ישתתפו בהלוויה. גם מקרב ישיבות ההסדר המכינות והישיבות הגבוהות של הציונות הדתית, הגיעו באופן מאורגן עם תלמידיהן להלוויה.
משרד התקשורת ביקש מהנוכחים באירוע להימנע משיחות טלפון מיותרות, עקב חשש לקריסת הרשתות הסלולריות.
ברקע האירוע היו חששות בנוגע לשלום המשתתפים בהלוויה עקב האסון בהילולת רבי שמעון בר יוחאי שהתרחש כמעט שנה קודם לכן והאסון בהלווית הרב וואזנר שהתרחש ב-2015. רבני העיר בני ברק והרב יצחק זילברשטיין הוציאו ערב ההלוויה מכתב המזהיר מאסונות וקורא 'לא להידחק למקום הארון'. אכן בזכות היערכות משטרת ישראל, קריאות המנהיגות המקומית והיענות האזרחים, מסע ההלוויה כולו עבר ללא אירועים חריגים, למעט מקרה בו לאחר הקבורה הצליחו אלפים להיכנס למתחם בית העלמין שנסגר בשלב הראשון רק לטובת בני המשפחה.
מהלך ההלוויה
בשעה 12:00 החלה הלוויה באמירת פרקי תהילים על ידי הרב משה סמוטני, ואמירת סליחות על ידי הרב משה חיים בויאר. את ההספד הראשון נשא נשיא מועצת גדולי התורה של דגל התורה, הרב גרשון אדלשטיין. אחריו ספד גיסו של הרב, חבר מועצת גדולי התורה הרב יצחק זילברשטיין. אחרון המספידים היה הרב שלמה קניבסקי, בנו של הרב וראש ישיבות "קריית מלך" ו"תפארת ציון". בתום ההספדים, הודיע הרב סמוטני בשם מתפללי בית הכנסת לדרמן כי בנו של הרב, הרב יצחק שאול קניבסקי, ימונה לרב בית הכנסת.
מסע ההלוויה החל עם קריאת קדיש של בנו של הרב, הרב אברהם ישעיה קניבסקי. על פי מנהג ירושלים וכפי שהיה בהלווית אביו הסטייפלר, בניו ונכדיו לא השתתפו בהלוויה, ומי שנשאו את המיטה היו חתניו. המיטה הוכנסה אל רכבו של הרב. בשל חשש המשטרה שרבים ינסו להתקרב אל מיטת הרב בתוך הרכב, ויגרמו להתרחשות אסון דומה לזה שהתרחש בהלוויית הרב וואזנר, המשטרה הציבה שמירה הרמטית של מאות שוטרים סביב הרכב שמנעו אליו גישה. מסע ההלוויה חלף דרך רחובות רשב"ם וחזון איש לבית הקברות שומרי שבת. לאחר הגעת המיטה לבית העלמין ערכו אנשי החברה קדישא את מנהג ההקפות במקום, ולאחר מכן נטמן צמוד לקברה של רעייתו, הרבנית בת שבע קניבסקי, וסמוך לקברי דודו החזון איש ואביו הסטייפלר. התכנית המקורית הייתה שלבית הקברות ייכנסו רק כמה מאות קרובים לרב, אך ההמונים הצליחו לפרוץ את המחסומים ולבית הקברות נכנסו אלפי בני אדם.
בהלוויה השתתפו לפי הערכת משטרת ישראל כ-500 אלף משתתפים, ולפי עיריית בני ברק כ-750 אלף משתתפים, מה שהופך אותה להלוויה השנייה בגודלה בהיסטוריה של מדינת ישראל. אורכו של מסע ההלוויה היה כקילומטר. הוא התחיל בבית הרב קניבסקי שברחוב רשב"ם בבני ברק, והסתיים בבית הקברות שומרי שבת בעיר. במהלך שלב ההספדים טופלו כ-85 פצועים קל מבין המתאבלים, וכן שוטר אחד.
תחבורה ותנועה אזרחית
במשטרת ישראל נערכו לעומסים כבדים בכבישים במרכז הארץ, ובהם כביש 6 וכביש 4 - בדגש על מחלף אלוף שדה והכבישים הסובבים את בני ברק. גם צירי תנועה אחרים צפויים היו להיות מושפעים מהעומסים, וצפויים היו פקקים גם באזור נתב"ג. הכבישים נחסמו לסירוגין על-ידי המשטרה. הכניסות והיציאות בעיר בני ברק נסגרו לכניסת וליציאת כלי רכב. משטרת ישראל קראה לאזרחים היכולים להימנע מלעבור בכבישים באזור לעשות כן בכדי להפחית את העומסים, גם מוסדות חינוך בערים רמת גן ותל אביב עברו ללמידה מרחוק בשל כך. ראש ממשלת ישראל נפתלי בנט הנחה את כלל משרדי הממשלה לצמצם כח אדם במידת האפשר באזורים הרלוונטיים, למעט עובדים חיוניים, על מנת להקל על העומס בכבישים. בסופו של דבר שיבושי התנועה היו מוגבלים לחסימות, ולא נרשמו פקקי תנועה מיוחדים באזור גוש דן, כפי הנראה מאחר שנהגים רבים העדיפו להענות לבקשת המשטרה ולהימנע מלהגיע לאזור.
משרד התחבורה הקים מערך הסעות מריכוזי הציבור החרדי והדתי ברחבי ישראל. עיריות שונות הקימו מוקדי יציאה, וחלקן אף הפעילו מערך אוטובסים חינמי להלוויה מוקדי יציאה מרכזיים היו בירושלים, בית שמש, וקריית יערים - בהם רחובות נחסמו והגישה הותרה לתחבורה ציבורית בלבד. כ-1,700 אוטובוסים הסיעו את המשתתפים לטרמינל בכביש 4, ומשם צעדו רגלית אל ההלוויה.
רכבת ישראל תגברה את הרכבות הלוך וחזור ללוויה בשיטת 'מלא וסע', והפעילה קווים ישירים ייעודיים מתחנת הרכבת ירושלים – יצחק נבון אל תחנת הרכבת בני ברק – רמת החייל, ותגברה את השרות מתחנת הרכבת תל אביב – סבידור מרכז אל תחנת הרכבת בני ברק – רמת החייל.
קסטיליה החדשה (ספרד)
קסטיליה החדשה (בספרדית: Castilla la Nueva) הוא אזור היסטורי בספרד. התואם בערך לטאיפה המורית ההיסטורית של טולדו, שנכבשה במהלך הרקונקיסטה של חצי האי על ידי הנוצרים ובכך הפכה לחלק הדרומי של קסטיליה. הרחבתה של קסטיליה החדשה הוגדרה רשמית לאחר החלוקה הטריטוריאלית של ספרד ב-1833 כאיחוד של המחוזות הבאים: סיודאד ריאל, קואנקה, גוודלחרה, מדריד וטולדו.
המפתח לכיבוש מחדש של קסטיליה החדשה היו כיבוש טולדו ב-1085, שסיים את אמירות טולדו, והקרב על לאס נאבאס דה טולוסה ב-1212. היא המשיכה להיקרא ממלכת טולדו כשהייתה בכתר קסטיליה. בהמשך, התחילה להיקרא קסטיליה החדשה במאה ה-18.
שמואל לופו
שמואל לופו (תר"כ 1860 - תש"א 1941) היה איש חינוך ואיש ציבור יהודי. כיהן כמנהל בתי הספר של כי"ח בבולגריה, בטורקיה ובארץ ישראל. היה מראשי העדה הספרדית בירושלים.
ביוגרפיה
נולד ברוסג'וק שבבולגריה לעזריה לופו, ממשפחה יהודית ממוצא רומני. בילדותו התייתם מאביו. קיבל חינוך תורני אצל מנחם פרחי והרב חיים בז'רנו. השתלם בבית המדרש למורים של כי"ח בפריז.
בתום לימודיו נשלח אל העיר פיליפופולי שבבולגריה לייסד בה בית ספר מטעם כי"ח. בשנת 1883 עבר לנהל את בית הספר של כי"ח באדריאנופול שבטורקיה וכיהן בתפקיד כעשרים שנה.
בשנת 1903 עלה לארץ ישראל לנהל את בית הספר החקלאי מקוה ישראל של חברת כל ישראל חברים, וכיהן בתפקיד כעשר שנים. בתחילת מלחמת העולם הראשונה עבר לירושלים לנהל את בית הספר של כי"ח בירושלים, לאחר התפטרותו של אלברט ענתבי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עמד בראש העדה הספרדית בירושלים. כמו כן, כיהן כסגן נשיא הקהילה העברית המאורגנת וחבר הנשיאות של ועד העיר. בשנת 1920 נמנה בין מייסדי הסתדרות הספרדים. היה חבר אספת הנבחרים הראשונה. היה פעיל בארגונים שונים, ובהם ועד הסיוע האמריקאי בירושלים וועד היתומים שעל יד ועד הצירים.
אהרן קושנירוב
אהרן קושנירוב (ביידיש: אהרן קושניראָוו; 7 בינואר 1890 – 7 בספטמבר 1949) היה משורר יידי, פרוזאי ודרמטורג.