cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stay (שיר של מוניקה לינקיטה)
לפני האירוויזיון
''Pabandom iš naujo! 2023'' הוא הקדם הארצי של ליטא לתחרות הזמר של האירוויזיון בהפקת LRT. אירוע זה כלל שני מקצים בני חמישה עשר משתתפים ב-21 וב-28 בינואר, שמתוכם הודחו חמישה מתמודדים; שני חצאי גמר ב-4 וב-11 בפברואר בהם הודחו חמישה וגמר, ששודר ב-18 בפברואר. זהות הזוכה נקבעה באמצעות שילוב בין הצבעות השופטים לבין קולות הקהל ביחס שווה של 50/50.
"Stay" התחרה במקצה השני, והעפיל לחצי הגמר מהמקום השני. בחצי הגמר השני שובץ השיר חמישי בסדר ההופעות. הוא סיים במקום השלישי, והעפיל לגמר הגדול. בגמר קיבל 12 נקודות מחבר השופטים ו-10 נקודות מן הקהל. לאחר חישוב הנקודות התגלה כי סכום הנקודות של "Stay" ושל "So Low" בביצוע רוטה מור היה זהה. על פי תקנון האירוע, במקרה של שוויון בין שני שירים תינתן עדיפות לדירוג השופטים. כיוון ש-"Stay" קיבל את מירב הנקודות מהם, הוכרז כזוכה.
באירוויזיון
על פי חוקי האירוויזיון, כל האומות למעט המדינה המארחת ו"חמש הגדולות" (צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת) נדרשות להעפיל מאחד משני חצאי הגמר על מנת להתמודד בגמר ; עשר המדינות המובילות מכל חצי גמר עולות לגמר. איגוד השידור האירופי (EBU) פיצל את המדינות המתחרות לחמישה סלים שונים בהתבסס על דפוסי הצבעה מתחרויות קודמות, כאשר מדינות עם דפוס הצבעה דומה הוכנסו לאותו סל. ב-31 בינואר 2023 נערכה הגרלת הקצאה שהכניסה כל מדינה לאחד משני חצאי הגמר, וכן באיזו מחצית מהמופע הם יופיעו. ליטא שובצה למחצית השנייה של חצי הגמר השני, שיתקיים ב-11 במאי 2023.
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות של 2023 הוחלט סדר השירים לחצי הגמר על ידי מפיקי התוכנית ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. ליטא שובצה כמדינה ה-15, אחרי אלבניה ולפני אוסטרליה. ב-11 במאי 2023 ביצעה לינקיטה את "Stay" על בימת חצי הגמר השני של אירוויזיון 2023. עם הקראת התוצאות של שלב זה היא נמנתה בין האמנים שהעפילו לגמר. ב-12 במאי פורסם סדר ההופעות של הגמר, שנקבע פעם נוספת על ידי מפיקי התחרות. ליטא הופיעה כמדינה ה-22, לפני ישראל ואחרי גרמניה.
במופע הגמר, בתום הקראת הניקוד שהעניקו צוותי השופטים, דורג השיר במקום ה-11, עם 81 נקודות. בהצבעת הקהל הוא דורג במקום ה-15, עם 46 נקודות. כך, בתום הקראת הניקוד מהצבעות הקהל בבית, שהתווסף לניקוד מהשופטים, סיים השיר במקום ה-11, כשבסך הכל זכה ב-127 נקודות.
אלה הנדרסון
גבריאלה מישל הנדרסון (באנגלית: Gabriella Michelle "Ella" Henderson; נולדה ב-12 בינואר 1996) היא זמרת ופזמונאית אנגלייה. בשנת 2012 התמודדה בעונה התשיעית של תוכנית המציאות הבריטית X Factor, והגיעה למקום השישי.
אלבום הבכורה של הנדרסון, "Chapter One", יצא בשנת 2014 והגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי. מתוך האלבום יצאו הסינגלים "Ghost", "Glow", "Yours" ו-"Mirror Man". בשנת 2015 הוציאה את הסינגל "Glitterball" בשיתוף סיגמא ואת הסינגל "Here for You" עם קייגו, שניהם זכו להצלחה במצעדים. לאחר הפסקה של ארבע שנים הוציאה את המיני-אלבום "Glorious" ושיתפה פעולה עם ג'קס ג'ונס בסינגל "This Is Real". כמו כן, שיתפה פעולה עם סיגלה בסינגל "We Got Love", אשר הפך לשירה הרביעי להיכנס לעשירייה הראשונה במצעד הפזמונים הבריטי.
ב-17 בספטמבר 2021, היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם אופנבך, את הסינגל "Hurricane".
ממשלת צללים
ממשלת צללים (באנגלית: Shadow government) הוא מונח המקובל במספר דמוקרטיות פרלמנטריות, בפרט בבריטניה, לתיאור הרכב הממשלה המוצע על ידי האופוזיציה, אם וכאשר תזכה בבחירות. כשמדובר במשטרים לא-דמוקרטיים, מונח זה משמש לפעמים לתיאור ממשלה מחתרתית הפועלת בסתר נגד הממשלה המכהנת מתוך שאיפה להחליפה בהפיכה.
במשטר דמוקרטי קיומה של אופוזיציה חיוני לא רק לשם ביקורת על פעילות הממשלה, אלא גם כדי להציג חלופה לממשלה המכהנת ולמדיניותה. הקמת ממשלת צללים היא ביטוי מעשי להיותה של האופוזיציה חלופה לממשלה.
בבריטניה
בבריטניה מקובל שהאופוזיציה מרכיבה ממשלת צללים מיד עם מינויה של ממשלה חדשה, כשמול כל שר בממשלה ניצב "שר" בממשלת הצללים של האופוזיציה. ה"שר" בממשלת הצללים אחראי לבקר את השר המכהן בממשלה, להגיב על הצהרותיו ולהציע חלופה למדיניותו. אף שאין זו התחייבות רשמית, ציבור הבוחרים מצפה לכך ש"שר הצללים" ימונה לתפקיד שר, אם האופוזיציה תזכה בבחירות הקרובות.
שיטת ממשלת הצללים הפכה למעין מוסד בבריטניה כיוון שהיא מתאימה למבנה הפרלמנט הבריטי ולשיטת הבחירות בבריטניה. בבריטניה לא נהוגות ממשלות קואליציוניות, אלא מקובל שראש המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט מתמנה לראשות הממשלה וממנה שרים מבין חברי מפלגתו. לפיכך, יכול ראש המפלגה השנייה בגודלה בפרלמנט להניח כי מפלגתו היא החלופה העיקרית למפלגת השלטון, ולמנות ממשלת צללים מבין חברי מפלגתו. בנוסף, שיטת הבחירות באנגליה היא אישית-אזורית (המדינה מחולקת למחוזות-בחירה, ובכל אחד מהם נערכות בחירות אישיות למינוי נציג המחוז בפרלמנט), כך שיש דגש רב על אישיותם של המועמדים לחברות בפרלמנט ולכהונה כשרים.
בישראל
בישראל נהוגה שיטת בחירות יחסית, והממשלות הן ממשלות קואליציוניות, כלומר ממשלות המורכבות ממספר מפלגות שהגיעו להסכם לאחר משא ומתן. הרכב הקואליציה עשוי להשתנות במידה ניכרת במהלך כהונת הפרלמנט. לפיכך, קשה לדעת מה יהיה הרכב הקואליציה לאחר הבחירות הבאות, וקשה להרכיב ממשלה אלטרנטיבית לפני היוודע תוצאות הבחירות. לאור כל זאת, שיטת ממשלת הצללים אינה נהוגה בישראל, אם כי היו הצעות להשתמש בה בתקופה שבה הייתה מפלגת אופוזיציה דומיננטית, למשל בסוף שנות ה-80 ובראשית שנות ה-90, כשמפלגת העבודה הייתה החלופה העיקרית למפלגת הליכוד שהייתה אז מפלגת השלטון. הרעיון נדחה, כיוון שלא היה ברור מי ייבחר לעמוד בראש מפלגת העבודה לקראת הבחירות ב-1992. בעיה זו הוכחה כמשמעותית, שכן יצחק רבין אכן החליף את שמעון פרס לקראת הבחירות, והתמנה כראש ממשלה לאחר הבחירות. אילו הייתה מורכבת ממשלת צללים בתקופה שבה שימשה מפלגת העבודה כאופוזיציה, היא לא הייתה משקפת את ההתפתחות הזו.
ז'אן-מארי לקלר
ז'אן-מארי לקלר, הידוע בכינוי "הבכור" (בצרפתית: Jean-Marie Leclair; 10 במאי 1697 – 22 באוקטובר 1764) היה כנר ומלחין מתקופת הבארוק. נחשב למייסד אסכולת הכינור הצרפתית. אחיו, ז'אן-מארי לקלר הצעיר (1703–1777), פייר לקלר (1709–1784) וז'אן-בנואה לקלר (1714 - אחרי 1759) היו גם הם מוזיקאים.
ביוגרפיה
לקלר נולד בליון, אבל יצא ללמוד ריקוד וכינור בטורינו. ב-1716 נשא לאישה את מארי-רוז קסטאני (Marie-Rose Casthanie), רקדנית, שמתה ב-1728. לקלר חזר לפריז ב-1723, שם ניגן בקונסרט ספיריטואל, סדרת המוזיקה העיקרית הפתוחה-למחצה לציבור. יצירותיו כוללות מספר קבצים של סונאטות לכינור ובאסו קונטינואו וכמה סונאטות לחליל.
ב-1730 נישא לקלר בפעם השנייה. אשתו החדשה הייתה לואיז רוסה (Louise Roussel), שעסקה בחריטה והכינה לדפוס את כל יצירותיו, מאופוס 2 ואילך. לקלר, שלואי החמישה-עשר מינה אותו בשנת 1733 לממונה על המוזיקה בחצרו, פרש ממשרתו בשנת 1737 אחרי סכסוך עם גידו בשאלת השליטה במוזיקה המלכותית.
הנסיכה מאורנז', צ'מבליסטית מוכשרת, תלמידתו לשעבר של הנדל, שכרה את שירותיו של לקלר ומשנת 1738 עד 1743 עבד שלושה חודשים בשנה בחצרה. בשאר חודשי השנה עבד בהאג כמאסטרו די קאפלה פרטי. בשנת 1743 חזר לפריז. האופרה היחידה שלו, "סקילה וגלוקוס", בוצעה לראשונה ב-1746 והושבה לחיים בימינו. מ-1740 עד למותו בפריז עבד בשירות הדוכס מגראמון.
לקלר עשה לו שם ככנר וכמלחין. הוא הסתמך בהצלחה על כל הסגנונות ששלטו בארצות אירופה השונות. סוויטות, סונאטות וקונצ'רטי רבים שרדו עד ימינו, יחד עם האופרה שלו, ואילו מספר יצירות ווקאליות, בלטים ויצירות אחרות לבמה אבדו.
יחד עם ז'אן-ז'וזף דה מונדונוויל וז'אק אובר, הביא לקלר את מאפייני הווירטואוזיות הכנרית של איטליה אל תפריט המוזיקה הצרפתית של תקופתו.
רצח
ב-1758, אחרי כישלון נישואיו השניים, רכש לקלר בית קטן בשכונה פריזאית מסוכנת, שם נמצא דקור למוות ב-1764. אף כי הרצח נשאר בחזקת תעלומה, קיימת אפשרות, שאשתו לשעבר עמדה מאחוריו, מתוך מניע של רווח כספי, אך החשד המוצק ביותר הוטל על אחיינו, גיום-פרנסואה ויאל.
בין אם האחראי לרצח היה קרוב משפחה או מוזיקאי אחר, שקינא בכישרונו, העובדה היא שב-23 באוקטובר 1764 נמצא ז'אן-מארי לקלר מת מדקירה בגבו.
הנרי אוסאווה טאנר
הנרי אוסאווה טאנר (באנגלית: Henry Ossawa Tanner; 21 ביוני 1859 – 25 במאי 1937) היה אמן אמריקאי והצייר האפרו-אמריקני הראשון שזכה לשבחים בינלאומיים. טאנר עבר לפריז, צרפת, בשנת 1891 כדי ללמוד, והמשיך להתגורר בה לאחר שהתקבל לחוגים אמנותיים צרפתיים.
ראשית חייו
הנרי אוסאווה טאנר נולד בפיטסבורג, פנסילבניה, הראשון מבין תשעה ילדים; שני אחים, בנימין והוראס, מתו בינקות. אחת מאחיותיו, האל טאנר דילון ג'ונסון, הייתה האישה הראשונה שהוסמכה לעסוק ברפואה באלבמה. אביו בנימין טאקר טאנר (1835–1923) הפך לבישוף בכנסייה האפיסקופלית המתודיסטית האפריקאית (AME), העדה השחורה העצמאית הראשונה בארצות הברית. הוא התחנך בקולג' אייברי ובסמינר התאולוגי המערבי בפיטסבורג, ופיתח קריירה ספרותית. בנוסף, הוא היה פעיל פוליטי שתמך בביטול העבדות. אמו של הנרי טאנר שרה נולדה לעבדות בוירג'יניה אך ברחה כפליטה לצפון שם הכירה והתחתנה עם בנג'מין טאנר.
חינוך
אף על פי שאמנים רבים סירבו לקבל חניך אפרו-אמריקני, בשנת 1879 נרשם טאנר לאקדמיה לאמנויות יפות בפילדלפיה, והפך לסטודנט השחור היחיד. החלטתו ללמוד בבית הספר הגיעה בתקופה חשובה בתולדות ההכשרה המוסדית האמנותית. האקדמיות לאמנות הסתמכו זה מכבר על מושגי לימוד ישנים שהוקדשו כמעט לחלוטין ללימודי גבס והרצאות באנטומיה. זה השתנה באופן דרסטי עם הצטרפותו של תומאס אייקינס כ"פרופסור לרישום וציור" לאקדמיה בפנסילבניה. אייקינס עודד שיטות חדשות, כגון מחקר ממודלים חיים, דיון ישיר באנטומיה בשיעורים, וניתוחים של גופות להיכרות עם הגוף האנושי והבנתו. הוראתו של אייקינס וגישתו המתקדמת לחינוך לאמנות השפיעו עמוקות על טאנר. האמן הצעיר היה אחד התלמידים האהובים על אייקינס; שני עשורים לאחר שעזב טאנר את האקדמיה, אייקינס צייר את דיוקנו.
באקדמיה התבגר טאנר עם אמנים איתם שמר על קשר לאורך כל חייו, בעיקר רוברט הנרי, ממייסדי אסכולת אשקאן. במהלך זמן קצר יחסית באקדמיה פיתח טאנר ידע מעמיק באנטומיה ובמיומנות להביע את הבנתו את המשקל והמבנה של הדמות האנושית על הבד.
החיים באירופה
בתקווה להרוויח מספיק כסף כדי לנסוע לאירופה, טאנר הפעיל סטודיו לצילום באטלנטה בסוף שנות השמונים. המיזם לא צלח. במהלך תקופה זו פגש טאנר את הבישוף ג'וזף קריין הרזל, נאמן מכללת קלארק. הרזל ואשתו התיידדו עם טאנר, הפכו לפטרונים שלו והמליצו לו על עבודת הוראה במכללה. טאנר לימד ציור במכללת קלארק (אוניברסיטת קלארק אטלנטה) לתקופה קצרה.
פרט לחזרה קצרה מדי פעם הביתה, טאנר בילה את רוב חייו בפריז. שם הוא הוצג בפני אמנים חדשים רבים שעבודותיהם השפיעו על גישתו לאמנות. במוזיאון הלובר הוא נתקל ולמד את יצירותיהם של גוסטב קורבה, ז'אן בפטיסט שארדין ולואי לה ניין. אמנים אלה ציירו סצנות של אנשים רגילים בסביבתם, וההשפעה ביצירתו של טאנר ניכרת.
טאנר המשיך את לימודיו אצל אמנים ידועים כמו ז'אן ג'וזף בנג'מין קונסטנט וז'אן פול לורנס. בהנחייתם החל טאנר לבסס מוניטין בצרפת. הוא התיישב במושבת האמנות אטפלס בנורמנדי.
מוקדם יותר צייר טאנר סצנות ימיות של מאבק האדם בים, אך ב־1895 הוא יצר בעיקר יצירות דתיות. המעבר שלו לציור סצנות תנ"כיות התרחש כשהוא עבר מהפך רוחני. במכתב שכתב להוריו בחג המולד בשנת 1896, הצהיר: "החלטתי לשרת אותו [אלוהים] בנאמנות רבה יותר."
ציורו של טאנר "דניאל בגוב האריות" התקבל לסלון בפריז ב-1896. מאוחר יותר באותה שנה הוא צייר את "תחייתו של לזרוס". השבחים הביקורתיים ליצירה זו חיזקו את מעמדו של טאנר באליטה האמנותית ובישרו על הכיוון העתידי של ציוריו, שטיפלו בעיקר בנושאים מקראיים. לאחר שראה את "תחייתו של לזרוס", הציע מבקר האמנות רודמן ונאמאקר לשלם את כל ההוצאות עבור מסעו של טאנר למזרח התיכון. ונאמייקר הרגיש שכל צייר רציני בסצינות תנ"כיות צריך לראות את הסביבה ממקור ראשון וכי צייר בקליבר של טאנר שווה את ההשקעה.
טאנר נענה במהירות להצעה. לפני שהסלון הבא נפתח, הוא נסע לארץ ישראל. חקר מסגדים ואתרים מקראיים שונים, כמו גם מחקרי אופי של האוכלוסייה המקומית, אפשרו לו להמשיך בהכשרתו האמנותית. ציוריו פיתחו אווירה עוצמתית של מסתורין ורוחניות. טאנר לא היה האמן הראשון שחקר את המזרח התיכון באופן אישי: מאז שנות ה -30 של המאה ה -19 גברה ההתעניינות במזרחיות באירופה. אמנים כמו אז'ן דלקרואה, דייוויד רוברטס, ומאוחר יותר, אנרי מאטיס ערכו סיורים כאלה.
שיעור בבאנג'ו
בביקור חוזר קצר בארצות הברית בשנת 1893, צייר טאנר את "שיעור הבנג'ו", בעודו בפילדלפיה. הציור נחשב ליצירתו הידועה ביותר ומציג גבר שחור קשיש המלמד נער, הנחשב לנכדו, כיצד לנגן בבנג'ו. קומפוזיציה שקטה זו בוחנת כמה נושאים חשובים. דמותו של גבר שחור המנגן בבנג'ו מופיעה בכל ספרי האמנות האמריקאית בסוף המאה ה -19.
טאנר יצר רגע רגיש של אינטראקציה אנושית. הזקן והילד הצעיר מוצגים בפעילות מרוכזת, שאינם מודעים לשאר העולם, חולקים תחושת מגע ושיתוף פעולה. הוא מציג את היושבים כיחידים עם פרטים דמויי דיוקן.
הציור של טאנר יוצר סצנה שלווה המדגישה צניעות ומשפחה. ישנם שני מקורות אור נפרדים ומשתנים: זוהר לבן וכחול טבעי מבחוץ נכנס משמאל, ואילו האור החם מאח ניכר בציור מצד ימין. הדמויות מוארות במקום בו נפגשים שני מקורות האור. ייתכן ויש בכך ביטוי למצבו של טאנר במעבר בין שני עולמות, אמריקה בעבר וביתו החדש בצרפת.
סגנון ציור
טאנר צייר נופים, נושאים דתיים וסצינות של חיי היומיום בסגנון ריאליסטי. בעוד שעבודות כמו שיעור הבנג'ו תיארו סצנות יומיומיות מחיי אפרו-אמריקאים, מאוחר יותר צייר טאנר נושאים דתיים.
טאנר לא היה מוגבל לגישה ספציפית אחת לציור ולרישום. עבודותיו משקפות לעיתים קשב מוקפד לפרטים ולמשיחות מכחול רופפות ואקספרסיביות אצל אחרים. לעיתים קרובות שתי השיטות משמשות בו זמנית. טאנר התעניין גם בהשפעות שיכולות להיות לצבע בציור. קומפוזיציות חמות יותר כמו תחייתו של לזרוס (1896) וההכרזה (1898) מבטאות את העוצמה של רגעים דתיים, ואת התרוממות הרוח של התעלות בין האלוהי לאנושות. ציורים אחרים מדגישים גוונים חמים, שהפכו לדומיננטיים בעבודתו לאחר אמצע שנות ה -90.
עבודות כמו הרועה הטוב (1903) וחזרתן של הנשים הקדושות (1904) מעוררות תחושה של דתיות קודרת והתבוננות פנימית. טאנר התנסה לעיתים קרובות עם אור בקומפוזיציה. מקור ועוצמת האור והצל בציוריו יוצרים מרחב ואווירה כמעט מוחשיים תוך הוספת רגש ומצב רוח לסביבה. טאנר השתמש גם באור כדי להוסיף משמעות סמלית לציוריו.
שנים מאוחרות יותר
במהלך מלחמת העולם הראשונה עבד טאנר במחלקת המידע הציבורי של הצלב האדום, ובמהלכה צייר גם תמונות מקווי החזית של המלחמה. עבודותיו בהשתתפות חיילים אפרו-אמריקאים היו נדירות במהלך המלחמה. בשנת 1923 המדינה הצרפתית הפכה אותו לאביר של לגיון הכבוד על עבודתו כאמן.
טאנר נפטר בשלווה בביתו בפריז, צרפת, ב־25 במאי 1937.
הוא נקבר בבית העלמין סקו בסקאו, האוט-דה-סיין, שהוא פרבר של פריז.
אביטל (פירושונים)
{{פירושונים| אישים ששם משפחתם אביטל:
ראו גם
}}
טורסד דה פואנט
טורסד דה פואנט (מצרפתית: Torsades de pointes או בתרגום "פיתול השנתות") הוא מונח המתאר סוג של טכיקרדיה חדרית המציג אפיונים ייחודיים באק"ג. תופעה זו תוארה לראשונה על ידי פרנסואה דסרטן ב-1966.
טורסד דה פואנט מאופיין גם בירידה בלחץ דם עורקי, שיכול לגרום להתעלפות. אף על פי שזוהי הפרעת קצב נדירה, היא יכולה להגרר לפרפור חדרים, שללא התערבות רפואית יגרור מוות מיידי.
סימנים וסימפטומים
התסמינים כוללים:
גורמים
הסיבות להפרעה כוללות סיבות גנטיות (מקושרות ל-17 גנים לפחות) וסיבות נרכשות הנגרמות לרוב מתרופות או הפרעות אלקטרוליטים הגורמות להארכת מקטע QT. הגורמים השכיחים להפרעה כוללים התארכות מקטע QT הנגרמת על ידי תרופות, התייבשות, היפומגנזמיה, היפוקלצמיה או תסמונת QT מוארך. אנשים עם תת-תזונה ואלכוהליסטים הם בסיכון גבוה להפרעה זה עקב מחסור באשלגן/מגנזיום. תרופות ושילובי תרופות מסוימים הם הגורמים הנפוצים ביותר להפרעה, תרופות המאריכות את מקטע QT כמו קלריטרומיצין, לבופלוקסצין, והלופרידול כאשר הם נלקחות במקביל למעכבי ציטוכרום P450 כמו פלואוקסטין, סימטידין או מזונות מסוימים כגון אשכוליות, עלולים לגרום להארכה חריגה של מקטע QT ובכך להגדיל את הסיכון לפתח טורסד דה פואנט.
גורמי סיכון
הרשימה הבאה מכילה חלק מן הגורמים המקושרים לנטייה מוגברת לפיתוח טורסד דה פואנט:
טיפול
רוב המקרים יחזרו באופן עצמאי לקצב סינוס אך ייתכן ויהיה צורך בהתערבות רפואית. הטיפול יכלול עירוי מגנזיום סולפט וטיפול חשמלי כגון קוצב לב ודפיברילציה. בגלל האופי הפולימורפי של התסמונת, ייתכן ולא ניתן יהיה לבצע היפוך מסונכרן ויהיה צורך לבצע היפוך לא מסונכרן.
פורטוגל במלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה פורטוגל, בדומה לספרד ולשווייץ, שמרה על נייטרליות. עם זאת, ב-1 בספטמבר 1939 הכריזה הממשלה כי הברית בת ה-550 שנה עם בריטניה עודנה בתוקף, אולם הבריטים לא ביקשו סיוע מפורטוגל והניחו לה להישאר נייטרלית. בזיכרון דברים שנחתם ב-5 בספטמבר 1939 אשררה ממשלת בריטניה את ההסכמה. עובדת היותה נייטרלית, שעה שגרמניה הלכה וכבשה עוד ועוד מדינות באירופה, הפכה את המדינה לאחד מנתיבי ההגירה היחידים שנותרו.
על אף היותה נייטרלית, בפורטוגל התחוללו מספר אירועים שסיכנו את הכרזתה זו. ב-1942 כבשו היפנים את טימור הפורטוגזית, זמן קצר אחרי שבעלות הברית הנחיתו כוחות באי, ולאורך המלחמה היה חשש כי הצדדים הלוחמים ינסו לכבוש את האיים האזוריים, ארכיפלג בעל חשיבות אסטרטגית. ב-1944, כשחתמה על אמנה צבאית עם ארצות הברית שהתירה לה להקים בסיס צבאי בסנטה מריה שבאיים האזוריים, השתנה מעמדה של פורטוגל למדינה לא-לוחמנית הנוטה לתמוך בבעלות הברית..
רקע
ב-1933 נערכה הפיכה בפורטוגל, והשתלט עליה הדיקטטור אנטוניו דה אוליביירה סלזאר, שייסד את ה"אסטדו נובו" ("מדינה חדשה"), משטר ששלט במדינה עד 1974. כחלק מתפיסתו, הוא סייע לכוחותיו של פרנסיסקו פרנקו בספרד יחד עם גרמניה ואיטליה, וחשש מפלישה קומוניסטית למדינתו. עם זאת, הוא לא ראה בעין יפה את היחסים הקרובים שבין ספרד ומדינות הציר, ביודעו כי המושבות הפורטוגזיות שהוזנחו לא יוכלו להגן על עצמן מפני פלישה של אחד מהצדדים במלחמה, בחר סלזאר לשמור על נייטרליות כאסטרטגיה. הבריטים, שהיו חתומים על ברית עתיקה עם פורטוגל, חתמו ב-5 בספטמבר 1939 על זיכרון דברים בו אישרו את החלטת פורטוגל להישאר נייטרלית..
החלטתו של סלזאר להישאר נאמן לברית עם בריטניה, התירה לארכיפלג הפורטוגזי מדיירה לסייע לבעלות הברית, וביולי 1940 נחתו בו כ-2,500 איש שפונו מגיברלטר. במקביל, פורסם באותה עת מאמר במגזין לייף תחת הכותרת "פורטוגל: המלחמה הפכה אותה לחזית של אירופה", ובו הוא תואר כ"שליט מיטיב", וכן כ"הפורטוגזי הגדול ביותר מאז הנסיך הנרי הנווט". בספטמבר 1940 כתב צ'רצ'יל לסלזאר ושיבח אותו על יכולתו להרחיק את פורטוגל מהמלחמה, ועוד כתב כי "בדומה לעיתים קרובות כל כך בעבר במאות הרבות של הברית האנגלו-פורטוגזית, האינטרסים הבריטיים והפורטוגזיים זהים בשאלה חיונית זו."
על אף שפורטוגל שמרה על נייטרליות לאורך כל המלחמה, בדצמבר 1941 נכבשה טימור הפורטוגזית על ידי כוחות אוסטרליים והולנדיים, שנערכו לפלישה יפנית. פורטוגל פעלה באופן תקיף. חיל של 800 חיילים פורטוגזים נשלח למושבה, אך הוא לא הספיק להגיע בטרם היפנים כבשו את טימור ב-20 בפברואר 1942.
יחסיה עם ספרד
ימים ספורים לפני סיום מלחמת האזרחים בספרד, פורטוגל וספרד חתמו על ברית הנייטרליות האיברית, שסימלה את תחילתה של תקופה חדשה ביחסים בין שתי השכנות. ב-29 ביולי 1940 צורף פרוטוקול להסכם, והברית הוכחה בהמשך ככלי יעיל שאפשר את מניעת השתלטות גרמניה על חצי האי האיברי.
הדיפלומט הבריטי ג'ורג' ויליאם רנדל הצהיר שהממשלה הרפובליקנית של פורטוגל של ברנרדינו מקאדו הייתה "הרבה יותר בעייתית במלחמת העולם הראשונה לאין שיעור לעומת ממשלת סלזאר שבשנייה." לדעה זו שותף גם שגריר ארצות הברית לספרד במלחמת העולם השנייה, קרלטון ג. ה. הייז שכתב:.
קרלטון ציין גם את הערכתו למאמצים הבלתי פוסקים של פורטוגל לצרף את ספרד לגוש איברי נייטרלי (בניגוד לנטייתה של ספרד לגרמניה), תרומה שלא ניתן היה להבחין בה באופן של ממש, במטרה לסתור את המאמץ של מדינות הציר לצרף את ספרד אליהן..
יחסה לפליטים
מספר הפליטים שעברו דרך פורטוגל במלחמת העולם השנייה מוערך בין מאה אלף למיליון; זהו מספר גבוה ביחס לאוכלוסיית המדינה באותה עת, כ-7.6 מיליון איש בפורטוגל גופא. "בשנת 1940 בליסבון עלה האושר לרמה כה גבוהה שאלוהים יכול היה להאמין שהוא עדיין קיים," כתב עליה הסופר הצרפתי אנטואן דה סנט-אכזופרי. ליסבון הפכה לסמל התקווה לפליטים רבים. בסרט קזבלנקה שיצא לאקרנים ב-1942 ריק ואילזה גיבורי הסרט טסים לליסבון, משם מובטח להם המשך הדרך. פליטים רבים שהגיעו לליסבון עשו מאמץ להראות את המסמכים הנדרשים כדי לקבל אישור הגירה לארצות הברית או לארץ ישראל, עם זאת, רבים מהם לא הצליחו להגר למחוז חפצם. בכל אופן, בשנות המלחמה ליסבון הייתה לתחנה חשובה בדרך ליציאה מאירופה עבור פליטים רבים.
קבלת היהודים
ב-26 ביוני 1940, ארבעה ימים אחרי כניעתה של צרפת, אישר סלזאר את פעילותה של היאס, אגודה יהודית-אמריקאית שסייעה ליהודים מאירופה להיכנס לארצות הברית. האגודה העבירה את המטה שלה מפריז לליסבון. לפי עדים מהקהילה היהודית בליסבון, סלזאר העריך את נשיא הקהילה, משה בן-שבת אמזאלג, דבר שאפשר לאמזאלג לקחת חלק חשוב באישור שנתן סלזאר..
סחר
פורטוגל התירה לבריטניה לסחור ולקבל אשראי מגובה בלירה שטרלינג, ואפשרה לבריטים להשיג סחורות חיוניות בימים בהם היה מחסור בזהב וכל המדינות הנייטרליות הסכימו למכור רק תמורת תשלום במטילי זהב. עד 1945 בריטניה כבר הייתה חייבת לפורטוגל 322 מיליון דולר במסגרת ההסדר הזה. לאחר המלחמה בריטניה התירה לפורטוגל לשמור מטילי זהב נאציים שנגנבו מקורבנות השואה, כחלק ממאמציה לשלם את החוב..
עניין אחר היה הסחר בטונגסטן. אחרי הפלישה לברית המועצות, גרמניה הייתה תלויה בפורטוגל וספרד לצורכי אספקת המשאב שהיווה מצרך נדרש לתעשיית המלחמה. כדי לשמור על נייטרליות, פורטוגל הקימה ב-1942 מערכת מכסות ייצוא קפדנית, שהביאה לייצוא שווה של משאבים לשני הצדדים, באופן שהיה שונה מצפון אירופה, שם מדינות נייטרליות כמו שוודיה פעלו בהתאם ל"אספקה הנורמלית שלפני המלחמה". המערכת פעלה יפה עד 1944, אז בעלות הברית החלו ללחוץ על פורטוגל לעצור את ייצוא הסחורות לגרמניה. פורטוגל סירבה, ונימקה זאת בזכותה למכור לכל הצדדים כמדינה נייטרלית, וכן העלתה את החשש שבהיעדר אספקה פורטוגזית, הגרמנים יתקפו משלוחים פורטוגזיים. חששותיהם של הפורטוגזים לא היו נטולי בסיס, שכן ספינת הסוחר הפורטוגזית Ganda הוטבעה על ידי הגרמנים ביוני 1941. חודשים אחדים לאחר מכן, ב-12 באוקטובר נעצרה Corte Real לבדיקת הצוללת הגרמנית U-83, במרחק 128 קילומטרים מערבית לליסבון. הצוללת פתחה באש על הספינה ולבסוף הטביעה אותה באמצעות שני טילי טורפדו. ב-14 בדצמבר 1941 הספינה הפורטוגזית Cassequel ששטה ללא ליווי הוטבעה גם היא מטיל טורפדו ששיגרה הצוללת הגרמנית U-108, במרחק 257 קילומטרים מדרום מערב לכף סנט וינסנט. ב-26 במאי 1944 נעצרה גם הספינה Serpa Pinto במרכז האוקיינוס האטלנטי, אולם לא הוטבעה אחרי התערבות פיקוד הצי הגרמני. רק ב-5 ביוני 1944, ניאותה ממשלת פורטוגל לעצור את ייצוא הטונגסטן לגרמניה, אחרי שבעלות הברית איימו בהטלת סנקציות. האיסור הביא להפסקת עבודתם של 100 אלף פורטוגזים.
מבצע זריזות
מבצע זריזות היה שם קוד בקרב בעלות הברית לתפיסת האיים האזוריים שבשליטת פורטוגל. לאיים הייתה חשיבות אסטרטגית רבה, במיוחד בכל הקשור למלחמת הצוללות הגרמנית באוקיינוס האטלנטי. עם זאת, סלזאר היה מוטרד באשר לאפשרות של מתקפה גרמנית בסיוע ספרדי, והשתדל לשמור על יחסים יציבים עם שתי המדינות במאמץ למנוע מספרד עילה להצטרף למדינות הציר. ארצות הברית ובריטניה תכננו כיצד להקים באיים בסיסי אוויר למרות סירובה של פורטוגל, אולם הן מעולם לא ביצעו זאת, לאור העובדה שב-1943 בריטניה ביקשה אישור להקים בסיסים באיים, ופורטוגל ניאותה לבקשה. המבצע היה חלק מתוכנית אפור.
תוכנית אפור
תוכנית המלחמה אפור היה שמה של התכנית האמריקאית לפלוש לאיים האזוריים במלחמת העולם השנייה ותוכננה כך שתתרחש ב-1940–1941. "אפור", היא אחת מכמה תוכניות מלחמה צבאיות אמריקאיות שקיבלו שמות קוד בצבעים, כמו תוכנית ירוק שתכננה פלישה אמריקאית למקסיקו בעשור השני של המאה ה-20 ואחרות. ב-22 במאי 1941, בהוראתו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט ניסחו חיל האוויר והצי האמריקאי תוכנית טיוטה במטרה לכבוש את האיים האזוריים. התכנית, שאושרה ב-29 במאי, באישור המטות המשולבים, קראה לנחיתת 28 אלף חיילים בארכיפלג, בחלוקה שווה בין הצבא וחיל הנחתים האמריקאי.
מבצע פליקס
במבצע פליקס תכננו הגרמנים לכבוש את גיברלטר, שהייתה אז בשליטה בריטית. למבצע, שיועד להתרחש ב-10 בינואר 1941, קדמה פגישה בין היטלר ופרנסיסקו פרנקו, שליט ספרד, שהעלה במהלכה דרישות רבות, שהביאו לחוסר הסכמה בין המדינות. המבצע מעולם לא יצא לפועל.
דירקטיבה מס' 18
ב-12 בנובמבר 1940, הוציא היטלר את "דירקטיבה מס' 18", שקבעה כי תתבצע פלישה לפורטוגל אם חיילים בריטים ינחתו במדינה. "אני גם מבקש לשקול את כיבוש מדיירה והאיים האזוריים בהתאם ליתרונות והחסרונות שהדבר יסב לכוחות האוויר והים שלנו. המסקנות יוגשו לשולחני בהקדם האפשרי," הוסיף.
מבצע איזבלה
ביוני 1941, עלה על שולחן הדיונים הגרמני מבצע איזבלה, תוכנית שיועדה להתרחש אחרי נפילתה של ברית המועצות, שכוונתה הייתה לאבטח בסיסים בפורטוגל וספרד במטרה לחסום את תנועת הספינות לבריטניה. אף שהיטלר הנחה להיערך לתוכנית כזו, היא מעולם לא יצאה לפועל.
ריגול
במהלך המלחמה כונתה ליסבון בשם "בירת הריגול". לאורך כל המלחמה השתדלו שירותי הביטחון הפורטוגזיים לשמור על עמדה נייטרלית בכל הקשור לפעילות ריגול, ונמנעו מלפעול למעט במצבים בהם הייתה התערבות בענייניה הפנימיים של פורטוגל. אם כן, שני הצדדים הפעילו במדינה מרגלים, וב"בירת הריגול" התגורר באותן שנים איאן פלמינג, יוצרו של ג'יימס בונד, שביסס את דמותו של בונד על אחד המרגלים שפגש. המרגלים הגרמנים ניסו להשיג מידע על שיירות טרנס אטלנטיות. מצד בעלות הברית, הספרדי חואן פויול גארסיה, שהיה ידוע בשם הקוד "גרבו", העביר מידע כוזב לגרמנים, בשאיפה שהדבר יביא לנפילתו של משטר פרנקו. הוא גויס לשורות ארגוני הביון הבריטיים כסוכן כפול. גם הגרמנים הצליחו לגייס סוכנים כפולים, כמו ויליאם קולפה, שערק לגרמניה בעת שספינתו עצרה בליסבון, והוחזר למיין על ידי הצוללת U-1230 ב-1944. קולפה נטש את המשימה שקיבל, והסגיר עצמו ל-FBI.
ב-1941, ג'ון ביוור, ראש מנהלת המבצעים המיוחדים בליסבון ייסד רשת חשאית שמשימתה המוצהרת הייתה לחבל במאמץ הגרמני והספרדי אם שתי האחרונות ינסו לפלוש לפורטוגל. היעדים להשמדה מיידית היו בתי זיקוק, מסילות ברזל, גשרים ומתקני תעשייה וכרייה. המשטרה החשאית הפורטוגזית מצאה כי ברשת היו כמה חברים פורטוגזים שהיו מתנגדי משטר, שנהגו להטריד את הרשויות הפורטוגזיות. סלזאר חשש כי הניסיון הבריטי לעודד את מתנגדיו עלול להביא להקמת ממשלה דמוקרטית שתהפוך את המדינה לכזו תחת חסות בריטית. סלזאר ביקש מהבריטים להוציא את ראשי המשלחת מהמדינה ולבסוף ביקש מביוור לעזוב את המדינה. למרות התקרית, קפטן אגוסטיניו לורנצ'ו מייסד משטרת ההגירה של פורטוגל זכה למוניטין חיובי בקרב המשקיפים הבריטים, דבר שסייע לו להתמנות לנשיא האינטרפול ב-1956.
ביוני 1943 טיסה מסחרית שיצאה מליסבון הופלה על ידי הלופטוואפה. על המטוס היו גם השחקן לסלי הווארד והפעיל הציוני וילפריד ישראל.
מתנדבים בשירות גרמניה הנאצית
לאחר שגרמניה פלשה לברית המועצות ב-1941, גויסו חיילים מצרפת, ספרד, בלגיה (לרבות ולוניה), צ'כוסלובקיה והונגריה, לרבות כאלו שגויסו בכוח או שהולחצו. הזרים, ששירתו בוואפן אס אס, כונו "כ-500 אלף". מבין הלוחמים, כ-159 מהם היו פורטוגזים שהתנדבו להילחם לצידה של גרמניה, רובם שירתו בדיוויזיה הכחולה. רובם היו לוחמים לשעבר במלחמת האזרחים בספרד שכונו בפורטוגל "Viriatos", שהיו שכירי חרב הרפתקנים או לאומנים פשיסטים שרצו להילחם נגד הקומוניזם והבולשביזם.
אנגולה
התיישבות פורטוגזית ראשונה באנגולה החלה כבר במאה ה-15, ותהליך ההשתלטות שלהם על המושבה נמשך עד תחילת המאה ה-20. טרם מלחמת העולם הראשונה דנו בריטניה וגרמניה בחשאי על חלוקתה של אנגולה, אולם ב-1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נותקו הקשרים בין גרמניה לבריטניה. המצב בין המושבה הגרמנית בנמיביה לממשלת פורטוגל התערער לאחר שהיה מאופיין בעוינות, ותקריות החלו להתרחש בגבול. לאחר המלחמה פורקה המושבה הגרמנית ובמקומה השתלטו הבריטים על המקום. לאורך מלחמת העולם השנייה נשמר השקט באזור ולא התרחשו אירועים מיוחדים. אנגולה קיבלה עצמאות מפורטוגל ב-1975.
גואה
בדצמבר 1942 ספינות סוחר גרמניות שהגיעו למושבה הפורטוגזית בגואה וביקשו בה מקלט ב-1939 החלו לספק מודיעין על שיירות אספקה של בעלות הברית באמצעות שידורים לצוללות U שפעלו באוקיינוס ההודי. כשנודע הדבר לבריטים, ביצעה מפקדת המבצעים המיוחדים בשנת 1943 את מבצע קריק, במהלכו הוטבעה הספינה הגרמנית ארנפלס. לאחר המבצע הטביעו הגרמנים שתי ספינות אחרות ששכנו בנמל. לאחר המלחמה צולם סרט בשם "זאבי הים" שעסק במבצע. בשל הפגיעה בנייטרליות הפורטוגזית, קיום המבצע הוסתר עד 1978.
גינאה הפורטוגזית
גינאה, בשונה מרוב יבשת אפריקה, נכבשה על ידי הפורטוגזים כבר במאה ה-15, כחלק מהחיפוש הפורטוגזי אחר מקורות זהב, וכן לצורכי סחר בעבדים. בסוף המאה ה-19, עם היחלשותה של פורטוגל, התערערה גם שליטתה במושבות, והמושבה הוזנחה. במהלך מלחמת העולם השנייה גויסו מקומיים רבים לצבאות הקולוניאליים, וצברו ניסיון וידע צבאי. עם תום המלחמה, עלתה במושבה תנועה לאומית שדרשה עצמאות, עד שלבסוף ב-1974, לאחר נפילת משטר סלזאר, הוכרה עצמאותה על ידי פורטוגל.
האיים האזוריים
פורטוגל הצליחה לשמור על נייטרליות לאורך כל המלחמה, על אף מכבש לחצים שהופעל עליה משני הצדדים. אחת הסיבות המרכזיות ללחצים הללו הייתה האיים האזוריים, ארכיפלג במרכז האוקיינוס האטלנטי, שהיה בעל חשיבות אסטרטגית ונשלט על ידי פורטוגל. בשל כך, במשטר הפורטוגזי חששו מפני התקפה גרמנית דרך ספרד, ועל כן השתדלו שלא ליצור עילה למלחמה עבור הגרמנים, וכן למנוע מספרד להצטרף למדינות הציר, בשל החשיבות האסטרטגית של האיים הקנריים. מצד בעלות הברית, בריטניה וארצות הברית ערכו תוכניות להקמה אפשרית של בסיסי צי וחיל אוויר ללא אישורה של פורטוגל. התוכניות לא בוצעו בסופו של דבר.
באוגוסט 1943 חתמו פורטוגל ובריטניה על הסכם, בצעד שהפתיע אף את חברי הפרלמנט הבריטי, שלא ידעו כי בין המדינות קיימת ברית עתיקת יומין מהמאה ה-14 והיא למעשה הברית הצבאית העתיקה ביותר בעולם. צ'רצ'יל אמר על כך כי: "אני מנצל את ההזדמנות הזו כדי להביע את הערכת ממשלת הוד מלכותו, ואין לי ספק שחולקים בכך גם הפרלמנט והאומה הבריטית, ביחס לגישתה של ממשלת פורטוגל, שנאמנותם לשותפיהם הבריטים מעולם לא כשלה, גם לא בשעות החשוכות ביותר של המלחמה ."
בדצמבר 1943 קיבלו הכוחות הבריטיים והאמריקאים אישור להשתמש בשדה לייס שבאיים, לצד הגבלות חמורות מצד הפורטוגזים. השימוש בבסיס קיצר את מסלולי מטוסי בעלות הברית מעל האוקיינוס האטלנטי, והקל על הובלת כוחות. עם סיום המלחמה, פורטוגל קיבלה לידיה את השליטה המלאה על הבסיס. בסוף יוני 1944 עברו יותר מ-1,900 מטוסים אמריקאים בבסיס האוויר של לייס, וזמן הטיסה הטרנס-אטלנטית ירד ל-40 שעות בלבד.
בשנת 1944 חתמו פורטוגל וארצות הברית על הסכם שהתיר שימוש במתקנים צבאיים באיים האזוריים, דבר שאפשר לאמריקאים להקים בסיס אוויר קטן לתקופה קצרה באי סנטה מריה.
מוזמביק
פורטוגל כבשה את מוזמביק במהלך המאה ה-16. חברות פרטיות כמו חברת מוזמביק, חברת זמביה ואחרות קיבלו רישיונות לנהל את המושבה בעשורים הראשונים של המאה ה-20, אולם ב-1942 ממשלת פורטוגל ביטלה את הרישיונות במטרה לכונן שלטון ישיר על המושבה בפרט ועל כלכלת האימפריה בכלל. עם פרוץ המלחמה התגוררו במוזמביק 5 מיליון איש, ובמהלכה הילידים שירתו בצבא ברחבי האימפריה, ושתי פלוגות חי"ר שהורכבו מילידי מוזמביק הוצבו בפורטוגל, לצד שתי פלוגות רובאים שהוצבו במקאו, וכן 800 חיילים שהוצבו במזרח טימור, בשל סירובם של היפנים להתחייב שלא לפגוע במושבותיה של פורטוגל. מוזמביק קיבלה עצמאות ב-1975.
טימור הפורטוגזית
פורטוגל הכריזה על טימור כמושבה ב-1702 וב-1939 התגוררו בה כחצי מיליון בני אדם, מתוכם כ-50 אלף נהרגו. ב-17 בדצמבר 1941, בעקבות המתקפה על פרל הארבור כוחות הולנדיים ואוסטרליים נחתו במושבה הפורטוגזית בטימור תוך התעלמות מהריבונות הפורטוגזית במקום. בעקבות כך הכריז סלזאר על האירוע כפלישה של בעלות הברית לטריטוריה נייטרלית. ב-20 בפברואר 1942 פלשו כוחות יפניים לאי, ובשלוש השנים הבאות שלטו במקום. ב-5 בספטמבר 1945 קיבלו הפורטוגזים את הריבונות על המושבה, ובסיוע של חיילים אוסטרלים הצליחו לפרק את הכוחות היפניים במקום. ב-1975 כבשה אינדונזיה את טימור מידי הפורטוגזים, עד שלבסוף ב-2002 הוקמה מדינת מזרח טימור.
מקאו
בעקבות הכיבושים היפניים באזורים סמוכים ובראשם נפילת הונג קונג בדצמבר 1941, נותק הקשר בין מקאו ליתר העולם. הניתוק הביא למחסור במזון ולתמותה גבוהה ממחלות שהתפשטו במהלך המלחמה.
מקאו הפכה במהלך השנים הללו למקלט עבור פליטים רבים, בעיקר מסין היבשתית והונג קונג. מאוכלוסייה של 200 אלף עם פרוץ המלחמה היא הוכפלה למעל מיליון איש.
על אף שיפן לא פלשה למקאו, היא תקפה ספינת סוחר בריטית שעגנה במושבה באוגוסט 1943 והביאה למותם של 20 מאנשי הצוות. בהיעדר חלופה, נאלצה ממשלת מקאו לקבל את נוכחותם של "יועצים" יפנים, להכיר בריבונות יפן בדרום סין ולהסיג את חיל המצב מכמה בסיסים. בנוסף, מקאו הסכימה למכור כמה מתותחי ההגנה שלה בתמורה למזון וכן למכור דלק מטוסים ליפן בתחילת 1945.
ב-16 בינואר 1945 תקפו מטוסי הצי האמריקאי את מקאו כחלק ממבצע פשיטות על יעדים בים סין הדרומי. היעדים העיקריים היו חנויות לדלק מטוסים ותחנת רדיו, אזורים עירוניים והנמל. המושבה הותקפה שוב בטעות ב-25 בפברואר וב-11 ביוני, ואחרי המלחמה שילמה ארצות הברית פיצויים בגין הפגיעה לנמל מקאו.
אחרית דבר
סלזאר שמר בעקביות על הנייטרליות של מדינתו עד סוף המלחמה. עם היוודע דבר מותו של היטלר הוא מילא אחר הגינונים הדיפלומטיים המקובלים והורה להוריד את הדגלים לחצי התורן. סלזאר גם התיר לשגריר הגרמני אוסוולד פון הויניגן-היינה להמשיך להתגורר בליסבון, אף לאחר פרישתו לגמלאות. פורטוגל המשיכה להסביר פנים לפליטים גם אחרי המלחמה, ובהם אומברטו השני, מלך איטליה, התגורר בקשקאיש למשך 37 שנה, חואן, רוזן ברצלונה, רעייתו מריה מרסדס, רוזנת ברצלונה, וילדיהם, בהם חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד הנוכחי. בין השנים 1947–1952, הועברו 5,500 ילדים אוסטרים, רובם יתומים, למשפחות אומנה פורטוגזיות..
פורטוגל עברה את המלחמה שלמה מבחינה טריטוריאלית ועשירה יותר מאשר הייתה לפני כן. כדי להנציח את החורבן שנמנע במלחמה, הוקמה ב-1959 אנדרטת ישו המשקיפה על ליסבון.
למרות העובדה שבפורטוגל היה משטר סמכותני בדומה לספרד, היא לא חוותה את אותה תקופת בידוד בינלאומי בדומה לשכנתה. פורטוגל התקבלה לתוכנית מרשל ובסך הכל הועברו אליה 70 מיליון דולר. פורטוגל גם הייתה לאחת מ-12 החברות המייסדות של נאט"ו ב-1949, והייתה החברה המייסדת היחידה שבה לא היה משטר דמוקרטי.
מרכז המומחיות הפלילית של משרד הפנים הרוסי
מרכז המומחיות הפלילית של משרד הפנים של רוסיה (ברוסית: Экспертно-криминалистический центр МВД России) הוא שמו הרשמי של המרכז הראשי לזיהוי פלילי ומהווה לגוף המרכזי במשטרה הרוסית לרפואה משפטית.
היסטוריה
המוסד הראשון במערכת משרד הפנים של רוסיה שעסק ברפואה משפטית היה המועצה הרפואית של מחלקת המשטרה, שהוקמה ב-31 בדצמבר 1803.
בשנת 1811 הוקמה מועצה רפואית נוספת תחת משרד המשטרה. לאחר חיסול משרד המשטרה, שתי המועצות הרפואיות בשנת 1822 התמזגו לגוף אחד: המחלקה הרפואית של משרד הפנים. בשנת 1836 הרחיבה התקנה החדשה על המועצה הרפואית את מגוון הסמכויות הכפופות למחקריה. בנוסף למסמכים, גם ראיות מהותיות אחרות הועברו לבדיקת המחלקה ותפקידיה הורחבו.
בשנת 1856 אורגנה במחלקה הרפואית המעבדה הראשונה לבדיקה מיקרוסקופית של ראיות מהותיות. מאז 1870, על פי צו משרד המשפטים, כל המחקרים הכימיים-מיקרוסקופיים נערכו רק במעבדה זו.
בסוף המאה ה-19 פיתח יבגני בורצ'ינסקי שיטה של צילום הפרדת צבעים, בה השתמש בהצלחה. בעזרת שיפור מרובה (עד 1,000 פעמים) של ניגודיות התמונה, הוא הצליח לזהות טקסטים בקושי בולטים ולעיתים בלתי נראים במסמכים.
בשנת 1889 ארגן בורצ'ינסקי את מעבדת הצילום הפלילי הראשונה בבניין בית המשפט המחוזי בפטרבורג. החל מ-1 בינואר 1893, המעבדה לצילום פלילי, שנוצרה על ידו, החלה לתפקד תחת התובע העירוני של בית הדין בפטרבורג, החל מ-1 בינואר 1899 בפיקוח משרד הפנים של רוסיה.
בשנת 1892 פרסם המדען האנגלי פרנסיס גולטון את תוצאות מחקריו הרבים על דפוסי האצבעות האנושיות. באותה שנה, משטרת הבילוש המוסקבאית החלה לקחת טביעות אצבעות מכמה קטגוריות של עבריינים. נוהג דומה הונהג במשטרת סנקט פטרבורג, משטרת קייב וערים אחרות. תיקי טביעות האצבע הראשונים הופיעו. עם זאת, רישום טביעות האצבע לא הוצג רשמית עד 1906. בסוף 1909 נערכו שתי בדיקות טביעות האצבע הראשונות, שמילאו תפקיד חשוב בחקירת רציחות.
בשנת 1912 אורגנה מחדש המעבדה לצילום פלילי, שפעלה מאז 1893, ועל בסיסה, תחת התובע של בית המשפט של פטרבורג, הוקם המשרד הראשון למומחיות מדעית-משפטית. בשנה שלאחר מכן הופיעו משרדים דומים במוסקבה ובאודסה, קצת אחר כך - בקייב.
לאחר מהפכת אוקטובר 1917, הרשויות החדשות הקימו את משרד המומחיות הפלילית. ביולי 1921 הוא אורגן מחדש כמחלקה מדעית וטכנית של מחלקת החקירה הפלילית במחלקת המשטרה הראשית של הנ.ק.ו.ד.. בשנת 1920, במחלקה לחקירות פליליות בפטרוגרד, הוקמה לשכת ייחוס, רישום וטביעת אצבע. כדי לערוך בדיקות משפטיות ובדיקות בזירות פשע של המקרים המורכבים ביותר והוקם משרד מדעי-טכני. בפברואר 1923 אורגנה בסמרה יחידה מדעית וטכנית לחקירה פלילית; ברוסטוב על דון פעלה הלשכה לטכניקה מדעית לחקירה פלילית תחת מחלקת החקירות הפליליות של המינהל האזורי בצפון הקווקז.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הופיעו מרכזים לזיהוי פלילים גם בצאריצין, וורונז', גורקי, סברדלובסק, ריאזאן ומספר ערים גדולות אחרות. בשנת 1941 היו במדינה 35 מחלקות וקבוצות מדעיות וטכניות, בשנים 1945–1984.
בדצמבר 1945 אורגנה המחלקה המדעית-הטכנית של הנ.ק.ו.ד. של ברית המועצות כמחלקה במיליציה של ברית המועצות, במסגרתה נוצר מכון המחקר המדעי לקרימינליסטיקה - מוסד המחקר הראשון בגופי ביטחון הפנים.
כדי לייעל את אספקת הציוד הפלילי, אורגנה בדצמבר 1961 המינהל המבצעי הטכני של משרד הפנים הסובייטי. בשנת 1964 שונה שמו ובשנת 1969, המעבדה המרכזית לזיהוי פלילי הוכפף למשרד הפנים של ברית המועצות. בשנת 1977 היא הפכה למעבדה לזיהוי פלילי מדעי וטכני של משרד הפנים של ברית המועצות, שנה לאחר מכן התמזגה עם מכון המחקר הכל-רוסי של משרד הפנים של ברית המועצות, ליצירת המעבדה למחקר מדעי כאשר בשנת 1989 הופרדה המעבדה ממכון המחקר והפכה למרכז המדעי הסובייטי לקרימינליסטיקה.
בדצמבר 1991 פורק משרד הפנים הסובייטי וב-1992 הוקם מרכז המומחיות הפלילית של משרד הפנים של רוסיה כגוף מרכזי ומתאם לזיהוי פלילי. בשנת 2002 העסיק המרכז למעלה מ-400 מומחים.
אורנה דונת
אורנה דונת (נולדה ב-15 באוקטובר 1976) היא סוציולוגית, מרצה ופעילה פמיניסטית. מלמדת באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת בן-גוריון, המסלול האקדמי המכללה למינהל, ומכללה האקדמית תל אביב-יפו. מחקריה מתמקדים בהיבטים החברתיים של אל-הורות ואימהות בחברה הישראלית.
ביוגרפיה
דונת נולדה ברמת השרון, בת שנייה לאמא שעובדת בתחום המחשבים ולאב יועץ חברות. דונת החלה להתעניין בהורות ובאימהות עוד בצעירותה, וסיפרה במספר ראיונות כי כבר בגיל 16 הגיעה להחלטה שהיא אינה מעוניינת להביא ילדים לעולם.
בשנת 2007 הגישה את עבודת המאסטר שלה במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב, אשר עסקה בסוגיית אל-הורות בחברה הישראלית וכותרתה היא: "פרו-נטליזם סדוק: הבחירה בחיים ללא ילדים בישראל". עבודת הדוקטורט שלה שנכתבה אף היא באוניברסיטת תל אביב עסקה בחרטה על אימהות; שתיהן עובדו לספרים. דונת המשיכה ללימודי פוסט-דוקטורט בתוכנית למגדר ובמרכז לחקר וקידום בריאות האישה באוניברסיטת בן-גוריון.
ממני והלאה: הבחירה בחיים בלי ילדים בישראל
מחקרה של דונת, שהתפרסם בשנת 2011 כספר "ממני והלאה: הבחירה בחיים בלי ילדים בישראל", הוא מחקר ראשון מסוגו בישראל המבקש לערער על אחד האתוסים של החברה הישראלית - הבאת ילדים לעולם. באמצעות סוציולוגי ואנתרופולוגי בוחנת דונת את הבחירה בחיים ללא ילדים, את סיבותיה, את שורשיה ואת השלכותיה על הפרט והחברה בישראל וב, ומבקשת להסביר את התופעה, להנגיש אותה ולהציג אותה כדרך חיים לגיטימית.
בכייה לדורות: חרטה על אימהות
ספרה השני של דונת "בכייה לדורות: חרטה על אימהות", המבוסס על עבודת הדוקטורט שכתבה, בוחן את עמדותיהן של נשים מרקעים מגוונים כלפי גידול ילדים, לפני לידתם ובדיעבד. הספר מקבץ את סיפוריהן של 23 נשים שמספרות על תחושותיהן כלפי אימהוּת, ועל חרטתן עליה, לצד אהבה, אחריות ומחויבות שהן חשות כלפי ילדיהם. נוסף על מתן קולות לא-שגרתיים אלה, דונת בוחנת את התפישות החברתיות בנוגע לילודה, אימהות, זמן ורגשות ומבהירה כי חרטה על הורות אין משמעותה חוסר יכולת לתפקד כאם. דונת מבקשת לערער על התביעה החברתית מנשים להיות אימהות ועל התודעה החברתית המקובלת שחלק מלהיות אישה זה להיות אמא, וטוענת כי על ידי כך עלול להיגרם סבל רב לנשים משום שהחברה דוחקת אותן לעבר אימהות. מחקרה של דונת אינו מחקר מדגמי מייצג כי אם מחקר איכותני שמבקש לפתוח צוהר לעמדה רגשית כלפי אימהוּת, לבחון רצונות ומסוגלות, ולעורר דיון בנושא שטרם נכתב עליו בצורה שיטתית בישראל ואף בעולם. ספרה של דונת זכה לתהודה בינלאומית. עבודת הדוקטורט שלה הגיעה לידי עיתונאית גרמנייה שראיינה אותה למוסף מדעי נחשב ועוררה סערה. הספר התפרסם במדינות רבות, ביניהן: גרמניה, איטליה, ספרד, קוריאה הדרומית וטאיוואן.
נוסף על עיסוקה האקדמי היא נשאה בתפקידים שונים במרכז הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית באזור השרון - כרכזת חינוך והסברה, כמנחת קורסי הכשרה, ולאחר מכן כיו"ר העמותה וכמתנדבת.
מפרסומיה
ספרים
נימרווידיים
נימְרָווידיים (שם מדעי: Nimravidae) היא משפחה של טורפים נכחדים שהיו קרובים לחתוליים המודרניים ולמשפחה הנכחדת ברבורופליים. הם חיו בתקופות האאוקן-מיוקן בעידן הקנוזואיקון והמאובנים נמצאו בצפון אמריקה ובאירואסיה.
לטורפים אלה היה גוף מוארך וגמיש, בדומה לחתולים קטנים, אך הם היו בעלי רגלים וזנבות קטנים יותר והיה להם מבנה שונה של עצמות האוזן. לרבים מהם היו שיניים ארוכות כמו לשנחרבים, אך קטנות בהרבה. חלקם היו בגודל של נמר, אחרים בגודל של אריה או טיגריס ואחרים קטנים בהרבה מהם.
הם ניזונו מחיות אחרות וכנראה השתמשו בניביהם הגדולים כדי להורגם.
בני משפחה זו נכחדו לגמרי לפני לא פחות משבעה מיליון שנה לפני זמננו.
באייר ג'יינטס לברקוזן
באייר ג'יינטס לברקוזן (בגרמנית: Bayer Giants Leverkusen) הוא מועדון כדורסל מקצועי, חלק ממועדון הספורט באייר לברקוזן מלברקוזן, גרמניה, המשחק ב-ProA, הליגה הגרמנית השנייה. המועדון זכה ב-14 אליפויות גרמניה, ומחזיק בשיא הזכיות בליגה.
היסטוריה
בעונת 1996/97 שיחק בקבוצה השחקן הישראלי גלעד כץ.
לזלזול של כל תומכיה, ב-2008 החליטה חברת באייר לבצע קיצוצים דרמטיים בחסות שלה לקבוצה ופשוט להתמקד בפעילות הכדורגל שלה ובאתלטיקה החובבת. מהלך זה אילץ את קבוצת הכדורסל של המועדון לוותר על רישיון הכדורסל שלה בבונדסליגה לג'איינטס דיסלדורף החדשה ולעבור ל-ProB, הליגה השלישית, כדי להיבנות מחדש.
אלפי תומכי המועדון התאספו ברחובות לברקוזן כדי למחות על המהלך של החברה.
מסטרה בימבה
מסטרה בימבה (מוכר בתור Mestre Bimba. שמו המלא בפורטוגזית: מנואל דוס רייס משאדו – Manuel dos Reis Machado; 23 בנובמבר 1899 – 15 בפברואר 1974) היה מאסטר קפואירה ברזילאי, מחשובי המאסטרים בקפואירה.
ביוגרפיה
מנואל דוס רייס משאדו נולד בסלבדור בבאהיה, ברזיל, והיה הצעיר מבין 25 ילדים. את הכינוי "בימבה" קיבל בעקבות התערבות של אמו והמיילדת האם התינוק שזה עתה נולד הוא בן או בת. "בימבה" בסלנג הברזילאי הוא איבר המין הגברי.
בשנת 1892, נשיא ברזיל דאודורו דה פונסקה, חוקק חוק פדרלי שבו הוצאה הקפואירה אל מחוץ לחוק. בפועל החוק אסר על אימון קפואירה או שימוש בה, והטיל עונשים חמורים, שישה חודשי מאסר, על אלו שנתפסו עוסקים באומנות האסורה. הקפואירה המשיכה להתקיים בשכבות החלשות. משחקי קפואירה ואימונים נערכו אחרי העבודה, בחגים ובכל השעות הפנויות, אך לא באולמות מסודרים ובשעות קבועות, אלא ברחוב. המתאמנים החליפו את מקומות ושעות האימון לעיתים תכופות כדי לא ליפול לידי המשטרה. אך בכל זאת, לא פעם אירעו מהומות עקב הגעת משטרה למקום האימון.
מנואל שיחק בהודות הרחוב (מעגלי לחימה), אך ללא אימון הדבר לא היה קל. מנואל החל ללמוד קפואירה בגיל שתים עשרה בבאהיה אצל נווט ממוצא אפריקאי בשם בנטיניו (Bentinho) אשר למד קפואירה בסנזלות (סנזלות זה מגורי העבדים) עם העבדים. באותה תקופה לא היו קבוצות קפואירה, ואם מישהו רצה ללמוד קפואירה, היה עליו למצוא לעצמו מורה שירצה ללמדו, ולהפוך למעין מתלמד של מורהו.
בצעירותו עבד בעבודות שונות - נגר, כורה פחם וסוור - עד שהקדיש את חייו לקפואירה.
משנתו של מסטרה בימבה
תורת האימון של מסטרה בימבה, הקרויה קפואירה רגיונל, כוללת בתוכה ארבעה חלקים. כושר פיזי, טכניקה, טקטיקה ורוח. מסטרה בימבה החל להכניס את הראשון, השני והרביעי. מעבר לשיפור הקפואירה מבחינת אימונים וטכניקה, ניסה בימבה גם לשנות את מעמד הקפואירה - ניסה למסדה, כלומר לקבל הכרה על ידי השלטונות אשר בשל שימוש לרעה בקפואירה, אסרו על האימון והשימוש בה. הקפואירה משכה את תשומת לב השלטון, והמושל החליט שהוא רוצה לראות במו עיניו מהי אותה קפואירה. זימן המושל את הקפואריסט המסוכן ביותר אשר היה מוכר באותה תקופה – הוא מסטרה בימבה, לו היה עוד כינוי, בימבה שלוש המכות (Bimba Três Pancadas) כיוון שלא היה לוחם אשר הצליח לספוג ממנו יותר משלוש מכות. בהופעה הרשים מסטרה בימבה עם קפואריסטים נוספים את המושל, Juracy Magalhães. מסטרה בימבה הצליח סוף סוף לשכנע את הרשויות לאשר בחוק את אמנות הלחימה בעלת הערך התרבותי "קפואירה". בשנת 1932 נפתח בית הספר האזורי של באהיה ברזיל לקפואירה (Luta Bahina Regional) בהדרכת מסטרה בימבה – הוא בית הספר הרשמי הראשון לקפואירה. אך מיסוד הקפואירה לא הסתיים כאן. גם לאחר שהוסר האיסור לעסוק בקפואירה, והקפואירה הוכרה בחוק, המעמד העליון עדיין לא קיבל את אמנות הלחימה הזו בסבר פנים יפות. מסטרה בימבה רצה קשרים טובים עם בני המעמד הגבוה, וכל מקורבי השלטון, בידיעה שהדרך להשאיר את הקפואירה חיה, נושמת, ללא צורך להתגונן כל הזמן היא קרבה למוקדי הכוח. זאת השיג על ידי הצבת תנאים חדשים לקפואריסטים הלומדים בבית ספרו. הוא הכריח אותם לקבל נימוסים, ללבוש בגדים לבנים ונקיים, ולהראות מכובדים יותר. הוא אף הרחיק לכת ודרש רמת מוסריות מסוימת על מנת להיות תלמיד שלו. מסטרה בימבה הוסיף את החגורות (חבלים, Cordao) לקפואירה, על מנת שתראה מסודרת יותר. החגורות מזכירות דרגות צבא, ובכלל מסמלות היררכיה, מה שהתאים למשטר הריכוזי של אותה תקופה (שלטון ז'טוליו ורגאס בין השנים 1930–1954). אט אט החלו זורמים בני המעמד הגבוה לשיעורים של מסטרה בימבה. הוא לא הסתפק בזאת, ואף החל לאמן את הכוחות המיוחדים של המשטרה, על מנת להתקרב עוד למוקדי הכוח. כך הבטיח לעצמו את מקום הקפואירה בצד הנכון של החוק.
השנים האחרונות ומורשתו של מסטרה בימבה
למרות הצלחתו הכבירה, ועל אף שתלמידים שלו הופיעו באזורים נרחבים של ברזיל, בימבה לא קיבל את הסיוע המתאים משלטונות באהיה. הוא זעם על חוסר העזרה מצד מוסדות השלטון, ובהזמנת תלמיד עבר לגויאניה (Goiana) שליד ברזיליה (עיר הבירה).
בפברואר 1974 נפטר מסטרה בימבה, אך דרכו בקפואירה ממשיכה בלעדיו במרבית בתי הספר לקפואירה בעולם.
גווידרקו
גווידרקו (שם מדעי: Guidraco; משמעות השם מסינית: "gui" - רוח רפאים זדונית, מלטינית: "draco" - דרקון) הוא סוג של זוחל מעופף קדום מסדרת הפטרוזאוריה, שחי במשך הקרטיקון התחתון לפני 120 מיליון שנה בסין.
תיאור
המאובנים של פטרוזאור זה התגלו בתצורת ג'יופוטאנג שבליאונינג בצפון סין והוא ידוע משלד חלקי, הכולל בעיקר חוליות גב, צלעות וגולגולת כמעט שלמה באורך של 38 סנטימטרים. הוא תואר ב-2012 בידי החוקרים וונג שיאולין (Wang Xiaolin), אלכסנדר קלנר (Alexander Kellner), ג'יאנג שונשינג (Jiang Shunxing) וצ'אנג שין (Cheng Xin) והוא כלל מין אחד - Guidraco venator, שפירושו: "צייד" בלטינית.
הפטרוזאור היה בעל לסתות רחבות כמו של שקנאי אך בעלות שורות של שיניים חדות ודקות שבלטו גם כשסגר את פיו ומאחורי הראש הייתה קסדה קטנה כשל קזואר. ככל הנראה היה אוכל דגים שדאה לאורך הימים הקדומים של סין.
במראהו מזכיר מאוד את האורניתוכיירוס ואת בני משפחת האורניתוכיריים, אך היה בעל מספר הבדלים במבנהו. הוא נחשב כיום לקרובו של הצירדקטילוס והלודודקטילוס מאמריקה הדרומית.
קייזרוואלד
קייזרוואלד (Kaiserwald) היה מחנה ריכוז נאצי בפרברי ריגה בלטביה בשנים 1943–1944.
המחנה נבנה במרץ 1943, בסמוך לשכונת הווילות מז'פארקס (Mežaparks) בצפון העיר, בתקופה שבה הייתה לטביה חלק מאוסטלנד, תחת כיבוש גרמני. מאפריל 1943 ועד פינוי המחנה שימש קצין האס אס אלברט זאואר כמפקדו.
העצורים הראשונים של המחנה היו נאשמים גרמניים בעבירות שונות. בעקבות השמדת הגטאות של ריגה, לייפאיה, ודאוגבפילס הועברו היהודים המגורשים למחנה זה. אלה הצטרפו ליהודים ששרדו את חיסול גטו וילנה. בתחילת שנת 1944 כמה מחנות קטנים שסביב המחנה היו לחלק מתחום השיפוט של מחנה קייזרוואלד. לאחר כיבוש הונגריה בידי הנאצים גורשו יהודים מהונגריה למחנה זה והצטרפו למגורשים נוספים מלודז', פולין. במרץ 1944 המחנה הכיל 11,878 עצורים, מתוכם 6,182 גברים, 5,696 נשים מהם רק 95 לא היו יהודים. לקייזרוואלד היו כ-15 מחנות-חוץ בריגה וסביבתה ומחנה אחד בליטא.
בשונה ממחנה אושוויץ וטרבלינקה, הוא לא היה מחנה השמדה והעצורים בו עבדו בעבור חברות גרמניות שונות, כמו חברת החשמל הכללית של גרמניה (Allgemeine Elektricitäts-Gesellschaft), שעשתה שימוש נרחב בנשים העצורות במחנה על מנת לייצר מוצרי אלקטרוניקה כסוללות.
הצבא האדום שחרר את המחנה ב-13 באוקטובר 1944.
אלברט זאואר עבר לשמש כסגן מפקד מחנה ראוונסבריק בתחילת 1945. הוא מת בנסיבות בלתי ברורות ב-3 במאי 1945 בעיר פאלקנזה השוכנת מזרחית לברלין.
מחנה החוץ לנטה (Lenta)
המחנה הוקם באוגוסט 1943 כסדנה של האס דה בשטח מפעל האריגים "לנטה" (המפעל קיים עד היום), במרחק של כ-10 קילומטרים דרומית-מערבית לקייזרוואלד. למעשה, סדנת האס דה הוקמה כבר בקיץ 1941 בכיכר וושינגטון (Vašingtona laukums) בעיר. מפקד לנטה היה אדוארד רושמן, שעבר מגטו ריגה לאחר חיסולו. מנהל הסדנה היה איש האס אס פריץ שרוויץ. לאחר ההקמה הצליח שרוויץ לגייס בנוסף לצוות הסדנה המקורי כמות מכובדת של עובדים נוספים. בשיא הועסקו בלנטה כ-1100 עובדי כפייה, רובם המכריע גברים. בזכות שרוויץ זכו עובדי הסדנה ליחס אנושי ולתנאים שנחשבו טובים באופן משמעותי ביחס לעצירים בקייזרוואלד. בסוף יולי 1944 פונה הציוד ורוב עובדי הסדנה בספינה לשטוטהוף. ב-25 בספטמבר הועברו במשאיות כ-40 עובדי סדנת הרכב ועוד כ-60 עד מאה עובדי לנטה, עם שרוויץ בראשם, לעיירה סקרונדה, צפונית ללייפאיה. כיומיים לפני שהצבא האדם כבש את ריגה, ב-11 באוקטובר 1944 החלו הגרמנים, בשיטת "אדמה חרוכה", לפוצץ שורה שלמה של מבנים אסטרטגיים בעיר, ביניהם גם את לנטה. מן המבנה נותרו רק הקירות החיצוניים.
איירבוס A321
האיירבס A321 הוא מטוס ממשפחת המטוסים איירבוס A320, הכוללת מטוסים צרי גוף המיועדים לטיסות נוסעים בטווח קצר עד בינוני, ומיוצרים על ידי חברת איירבוס האירופאית. המטוס החל את שירותו בשנת 1994 על ידי חברת לופטהנזה הגרמנית, כ-6 שנים לאחר השקתו של מטוס איירבוס A320 המקורי (הראשון ממשפחת מטוסים זו). טייסי A321 יכולים להטיס כל מטוס ממשפחת ה-A320.
פיתוח
איירבוס A321 היה הנגזר הראשון של איירבוס A320, ידוע גם כ-A320 המתוח, A320-500 ו-A325.
עיצוב
איירבוס A321 הוא מטוס בעל גוף צר (מעברי יחיד) עם ציוד נחיתה תלת-אופני נשלף ומופעל על ידי שני מנועי טורבונים מונחים על כנף. זהו מונופלן שלוחה בעלת כנף נמוכה עם יחידת זנב קונבנציונלית בעלת מייצב אנכי יחיד ודגלית. שני ספקים מספקים מנועים טורבוניים עבור ה- A321: CFM עם CFM56 ומנועי Aero בינלאומיים עם מנוע V2500. גרסה זו שונה מ- A320 בגוף המטוס שלה, המורחב ב -6.9 מטרים, כמו גם בכושר התובלה הגדול יותר. היא גם מבדילה את עצמה מכלי טיס אחרים במשפחת A320 עם הדלתות הנוספות שלה כדי לשפר את הליכי הפינוי. תא הנוסעים של מטוסי ה- A321 מאפשר הובלה של 185 עד 220 איש, תלוי אם הוא מוגדר כולו במחלקת תיירים או אם הוא כולל גם מחלקת עסקים.
נבחרת גביע דייוויס של קזחסטן
נבחרת גביע דייוויס של קזחסטן היא נבחרת טניס הגברים הלאומית של קזחסטן שיחקה בעבר בבית העליון של גביע דייוויס.
הנבחרת הופיע לראשונה בשנת 1995. במהלך התקופה היא שיחקה 82 משחקים וניצחה ב-48.
הישגים
2011, 2013, 2014, 2015