cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Reputation
סינגלים
ב-19 באוקטובר 2017 פרסמה סוויפט את השיר "Gorgeous" בתור הסינגל השיווקי הראשון מתוך האלבום.
ב-3 בנובמבר 2017 פרסמה סוויפט את השיר "Call It What You Want" בתור הסינגל השיווקי השני מתוך האלבום.
ב-14 בנובמבר 2017 יצא השיר "End Game" בתור הסינגל השלישי מתוך האלבום, ב-12 בינואר 2017 העלתה סוויפט לערוץ היוטיוב הרשמי שלה קליפ רשמי לשיר.
ב-27 בנובמבר 2017 יצא השיר "New Year's Day" בתור הסינגל הרביעי מתוך האלבום.
ב-12 במרץ 2018 יצא השיר "Delicate" כסינגל החמישי מתוך האלבום.
ב-7 בספטמבר 2018 יצא השיר "Getaway Car", כסינגל השיווקי השלישי מתוך האלבום באוסטרליה וניו זילנד בלבד.
דגל טונגה
בדגל טונגה נעשה שימוש משנת 1864 אולם הוא אומץ רשמית רק ב-4 בנובמבר 1875.
הדגל של טונגה היה בעבר זהה לזה של הצלב האדום, אך שונה על מנת למנוע בלבול. כיום חוקת טונגה אוסרת על שינוי הדגל.
ג'יימס ריצ'רד דייקרז (1788–1853)
ג'יימס ריצ'רד דייקרז (באנגלית: James Richard Dacres; 22 באוגוסט 1788 – 4 בדצמבר 1853) היה קצין בצי המלכותי הבריטי, שהשתתף במלחמות צרפת המהפכנית, המלחמות הנפוליאוניות ומלחמת 1812. הוא היה בן לשושלת נכבדה של קצינים ימיים שהגיע לדרגת תת-אדמירל, אך זכור בעיקר בשל הקרב נגד הפריגטה האמריקנית "קונסטיטושן" בו הוכנעה אונייתו, אה"מ "גרייר", ונפלה לידי האויב.
משפחתו וראשית דרכו בצי
דייקרז נולד בלואסטופט ב-2 באוגוסט 1788 לקפטן (לימים תת-אדמירל) ג'יימס ריצ'רד דייקרז ולרעייתו אלינור בלנדפורד פירס. אחיו הבכור של ג'יימס, ברינגטון דייקרז, הגיע לדרגת פוסט קפטן, ודודם ריצ'רד דייקרז נעשה תת-אדמירל. בן דודו של ריצ'רד, סידני דייקרז, התקדם במהלך הקריירה הימית שלו עד דרגת אדמירל ושימש הלורד הראשון של האדמירליות.
אונייתו הבאה הייתה הפריגטה "בודיסאה" (38 תותחים) בפיקודו של קפטן ג'ון מייטלנד שהוצבה בתעלה האנגלית. ב-24 ביולי 1803, בחופי פרול, הבחינו הצופים ב"בודיסאה" בשתי אוניות צרפתיות: "דוּגֶה טְרוּאָה" (74 תותחים) והפריגטה "גרייר" (38 תותחים). מייטלנד החליט לבדוק אם האוניות הצרפתיות חמושות בחֶסֶר (en flûte) ומשמשות כמובלות חיילים, התקרב אליהן ופתח בירי. הצרפתים השיבו אש, כשהם מגלים כי הם חמושים ומצוותים במלואם, ומייטלנד ניתק מגע והתרחק. התנהל מרדף, אך האוניות הצרפתיות לא יכלו להשיג את האונייה הבריטית. היה זה המפגש הראשון של דייקרז עם "גֶּרייר", אונייה שהוא עתיד לפקד עליה תחת דגל בריטי.
אחר כך עבר דייקרז אל איי הודו המערבית, שם פיקד אביו על תחנת הצי בג'מייקה. הוא שירת זמן מה כלפטננט דגל (שָׁלִישׁ) באוניות "תִ'יסְיוּס" ו"הֶרְקְיוּל" קודם שקיבל את הפיקוד הראשון שלו על הבריג-סלופ "אֶלְק" (18 תותחים).
המלחמות הנפוליאוניות ומלחמת 1812
דייקרז פיקד על אה"מ "אלק" עד העברתו ב-14 בינואר 1806 לאה"מ "בֶּקֶנְטִי" (24 תותחים). במהלך פיקודו לכדה האונייה את הסקונר הצרפתי (3 תותחים) "דוֹפִין", 71 איש, ליד סנטו דומינגו ב-14 בפברואר 1807. אחר כך נפגש עם קפטן פ' וייז מאה"מ "מֶדִיאֶטוֹר", ושתי האוניות שטו אל סמנה כשתוכניתם לתקוף את מצודת הנמל שנודע כמקום מחסה והצטיידות לפריבטירים צרפתיים. לאחר הרעשה משך ארבע שעות מתותחי שתי האוניות נחתו מלחיהן בחוף וכבשו את המצודה. אבדות הבריטים היו שני הרוגים ו-16 פצועים. בדצמבר 1807 שב דייקרז לאנגליה, אך מאחר שלא נמצאה אונייה מתאימה לפיקודו, הושם בעתודה במחצית השכר.
צפון אמריקה והפיקוד על אה"מ "גרייר"
דייקרז שב לשירות פעיל ב-18 במרץ 1811 ומונה למפקד הפריגטה הצרפתית לשעבר אה"מ "גרייר", שנפלה שלל לידי אה"מ "בלאנש" ב-19 ביולי 1806. הוא הפליג אל תחנת הצי בצפון אמריקה, וזמן קצר לאחר פרוץ מלחמת 1812 נשלח על ידי תת-אדמירל הרברט סוייר כחלק משייטת בפיקודו של קפטן פיליפ ברוק ליירט שיירה אמריקנית בפיקודו של קומודור ג'ון רודג'רס. השייטת של ברוק כללה את אוניית הקו אה"מ "אפריקה" (64 תותחים) והפריגטות "שֶׁנוֹן", "אֵייאוֹלֶס", "בלווידרה" ו"גרייר".
הקרב עם "קונסטיטושן"
בשעות אחר הצהריים של 19 באוגוסט 1812 יצרה "גרייר" מגע עם "קונסטיטושן". דייקרז התכונן לקרב ושתי האוניות התקרבו אחת אל השנייה והחליפו מטחי דופן משך זמן מה. המרחק ביניהן הלך והצטמצם, ולאחר חילופי אש מטווח קרוב נפגע והתמוטט התורן האחורי של "גרייר". "קונסטיטושן" ניצלה זאת כדי להמטיר פעמים אחדות אש אורכית על יריבתה קודם שנצמדה אליה. זמן קצר לאחר מכן איבדה "גרייר" את תרניה הראשי והקדמי ונותרה משותקת תנועה. דייקרז נפצע במהלך הקרב בגבו מכדור מוּסְקֶט, אך סירב לעזוב את הסיפון. "קונסטיטיושן" ניתקה מגע, ובעודה מתרחקת כדי לתקן את נזקיה, ניסה דייקרז להתקין מפרשי עראי. הניסיון לא צלח, "קונסטיטושן" שבה לתקוף, ודייקרז ירה בתותח בכיוון הנגדי ל"קונסטיטושן". האל חשב כי זהו ניסיון לאותת על כניעה ופקד להוריד סירה ולשלוח לוטננט אל האונייה הבריטית. כשעלה הקצין על סיפונה ושאל אם מוכנה "גרייר" להיכנע, השיב קפטן דייקרז: "ובכן, אדוני, אינני יודע. התורן האחורי שלנו קרס, התרנים הקדמי והראשי שלנו קרסו – אני חושב שבדרך כלל היית אומר שכבר נכנענו."
דייקרז הועלה אל סיפונה של "קונסטיטושן", שם מסר את חרבו לידי האל. הקפטן האמריקני סירב לקבלה באומרו, כי אינו יכול לקבל את חרבו של אדם שנלחם באומץ לב רב כל כך. כמו כן פקד להשיב לדייקרז את ספר התנ"ך של אמו. מאחר שלא ניתן היה להשיט את "גרייר", היא הוטבעה בעזרת חומר נפץ.
תוצאות הקרב
דייקרז שהה בשבי זמן קצר, אך הוחלף ושב להליפקס, שם עמד בפני בית דין צבאי, כמקובל אז במקרים של אובדן אונייה. הוא טען להגנתו, כי "גרייר" נבנתה בצרפת ועל כן לא הייתה חסונה כמו האוניות הבריטיות; עוד הוסיף, כי האונייה הייתה רקובה ובדרכה לשיפוצים בהליפקס, וכי קריסת התורן האחורי, ששיתקה את "גרייר" כבר בתחילת הקרב, נגרמה בשל ריקבון העץ יותר מאשר נזקי הקרב. איש לא טען כי דייקרז ואנשיו לא עשו כל שביכולתם, או כי דייקרז טעה כשהחליט לתקוף את "קונסטיטושן", והוא נוקה מכל אשמה לאובדן האונייה. הוא קיבל מענק מן הקרן הפטריוטית של לויד'ס כפיצוי על פציעתו.
המשך שירותו בצי
דייקרז הוסיף לשרת בצי לאחר זיכויו, ומונה ב-23 ביולי 1814 למפקדה של הפריגטה "טייבר" (38 תותחים). הוא פיקד על האונייה בתחנות הצי בקורק, ניופאונדלנד ובתעלה האנגלית עד 18 בספטמבר 1818. ב-8 במרץ 1815 לכד את "ליאו", פריבטיר אמריקני נושא 3 תותחים בפיקוד קפטן ג'ורג' קוגשל. ב-28 באוקטובר 1833 נמסר לו הפיקוד על אה"מ "אדינבורו", אוניית קו מדרגה שלישית (74 תותחים), עליה פיקד עד 1837.
ב-28 ביוני 1838 קודם לדרגת סגן אדמירל, ב-9 באוגוסט 1845 קיבל את הפיקוד על תחנת הצי בכף התקווה הטובה. היה זה התפקיד המבצעי האחרון אותו מילא. ב-20 במרץ 1848 קודם לדרגת תת-אדמירל.
חייו לאחר השירות בצי
דייקרז נישא לאיזבלה-בויד, אחותו של קצין הצבא והפוליטיקאי סר אדולפוס דרלימפל, ב-25 באפריל 1810. היא מתה ב-11 באפריל 1828. אחד מבניו, שנקרא גם הוא ג'יימס ריצ'רד דייקרז, מת במוזמביק בגיל 37 ב-14 בפברואר 1848 בעודו מפקד על הסלופ אה"מ "נימרוד". בן אחר, יו דרלימפל דייקרז, מת בים בגיל 21 ב-11 ביולי 1835 תוך כדי שירותו כלפטננט ברגימנט הרגלים ה-67. הם ואביהם מונצחים על לוח בכנסיית הקהילה בטֶטְבְּרִי בגלוסטרשייר. ג'יימס ריצ'רד דייקרז מת בקטיספילד לודג', סמוך לפיירהם, המפשייר, ב-4 בדצמבר 1853 בגיל 65. הוא נקבר באחוזת הקבר של משפחתו בטטברי.
אארו וודוכודי
אָאֶרוֹ ווֹדוֹכוֹדִי (באנגלית: Aero Vodochody, המכונה בדרך כלל Aero, וודוכודי הוא שם המיקום בקרבת פראג בו המפעל ממוקם) היא יצרנית מטוסים צ'כית (צ'כוסלובקית לשעבר), פעילה משנת 1919, הידועה במטוסי אימון ומטוסי קרב קלים שלה: L-29 דלפין, L-39 אלבטרוס, L-59 סופר אלבטרוס, L-159. ה- L-39 הוא המפורסם שביניהם ועם מספר המפעילים הגדול ביותר.
כיום, אארו וודוכודי מייצרת ברישיון את הסיקורסקי S-76, ומכלולים תעופתיים שונים כגון: תיבת כנף של אלנייה C27, דלתות עבור אמבראר 170 ו אמבראר 190, תא הטייס של ה-UH-60, דלתות תותח של F/A-18 סופר הורנט, תת-מכלולים וחלקים עבור משפחת איירבוס A320, מכלולים עבור בואינג 767, ואת ה-L-159 מטוס קרב סילוני קל. אארו צפויה גם לשדרג את המסלול בנמל התעופה וודוכודי שלה ליד פראג לסטנדרטים של התעופה הבינלאומי אשר ישרת בעיקר חברות תעופה לואו-קוסט וטיסות שכר לכיוון פראג.
ביולי 2018 פורסם על הפרויקט המשותף בין החברה לבין התעשייה האווירית לפיתוח מטוס קרב-תקיפה רב-משימתי F/A-259 סטרייקר.
נושאי המגבעת
נושאי המגבעת הייתה להקת גל חדש ישראלית שהוקמה בירושלים בשנת 1984 והתפרקה בשנת 1992. לשיא הצלחתה זכתה בשנת 1991, כשהוחתמה בחברת הד ארצי. באותה שנה הוציאה את אלבומה "מי רצח את אגנתה פאלסקוג", שהפיק שלומי ברכה. זמן קצר אחר כך הגיעה לסוף דרכה. כחמש שנים לאחר התפרקות הלהקה הוציא מוטי שהרבני, מפיק הלהקה, את האלבום "נושאי המגבעת", שכלל הקלטות ישנות של הלהקה שטרם פורסמו באופן מסודר, בהן "Live in בית שמש" וכן שלוש גרסאות שונות לשירים שהופיעו ב"מי רצח את אגנתה פאלסקוג".
היסטוריה
הלהקה הוקמה בשנת 1984 תחת השם נושאי המגבעת של קובי אור, ובמהרה קיצרה את שמה לנושאי המגבעת. חבריה המקוריים היו אהד פישוף, ששימש כזמר וכגיטריסט, אלון כהן כמתופף וישי אדר כקלידן, כולם בני המחזור הראשון של התיכון לאמנויות ע"ש צ'ארלס א' סמית' בירושלים, שנפתח באותה שנה והיה ממוקם במתנ"ס שבשכונת מוסררה. בשנת הקמתו מנה בית הספר כ-90 תלמידים והם ניגנו יחד בהפסקות בין השיעורים. תמיר אלברט הצטרף להרכב כשנה אחר כך כגיטריסט מוביל וכזמר נוסף לצידו של פישוף בקדמת הבמה. בהמשך נשרו מהלימודים בתיכון (למעט ישי אדר) והחזרות של הלהקה נערכו בבית הוריו של פישוף במוצא עילית. בשנותיה הראשונות הופיעה הלהקה בעיקר בירושלים בתיאטרון פרגוד ומועדון "אמדיאוס" בכיכר ציון (ששינה את שמו אחר כך ל"מועדון האנדרגראונד"). את הדחיפה הראשונה ברדיו קיבלו נושאי המגבעת באותם ימים מיוסי כסיף, שהשמיע אותם בתוכנית "קצת אחרת" שערך ברשת ג'. בשנת 1987 המפיק-אמרגן התל אביבי מוטי שהרבני החל לנהל את הלהקה ולארגן הופעות מחוץ לירושלים, אחת ההופעות הראשונות בתל אביב בוטלה, מאחר שהגיל הממוצע של חברי הלהקה היה 17 והכניסה למועדון שבו היו אמורים להופיע הייתה מגיל 23 ומעלה. את הופעותיהם כינו "Live in Beit Shemesh" וגם הקליטו קלטת דמו בהפקה עצמאית בשם זה, בה ביצוע גם גרסאות כיסוי.
בשנת 1988 הקליטו חברי הלהקה קלטת ראשונה בחברת "האוזן השלישית", שנמכרה בכ-1,000 עותקים, וכללה בין השאר את השירים: "קול של אלוהים אחר", "ביקור בהר" ו"נושאי המגבעת" [האדמה מקולקלת]. הלחנים נכתבו על ידי כל חברי הלהקה במשותף, את רוב הטקסטים לשירים כתב פישוף, למעט "האלוהים שלי עייף" שנכתב על ידי אמיר זידנר, חבר של פישוף ממוצא עילית, שנהרג בהתפוצצות מטען צד כשהיה בטנק בדרום לבנון ב-22 בפברואר 1988. השיר "ביקור בהר" נכתב לזכרו. סיבוב ההופעות של הלקה באותה עת נקרא "אל תדאגו בקשר לממשלה". ב-13 במרץ 1988, הופיעו יחד עם להקת אפור גשום במועדון "המרתף העליון" בבית ליסין והקדישו את ההופעה לזכרו של אמיר.
בשנת 1989 עזב ישי אדר את הלהקה בשל גיוס לצה"ל. את מקומו של אדר תפס נגן הבס אדם הורוביץ. מאוחר יותר באותה שנה הצטרף ללהקה הגיטריסט רם אוריון.
בשנת 1990 הוחתמו נושאי המגבעת בחברת התקליטים "הד ארצי". שם הצמידו ללהקה את שלומי ברכה, שבאותו הזמן היה חבר להקת משינה, על מנת שישמש כמפיק מוזיקלי באלבום "מי רצח את אגנתה פאלסקוג" שיצא לבסוף בקיץ 1991. התפתחות זו פרצה ללהקה את הדרך אל הקהל הרחב. האלבום הניב מספר להיטים, בהם "הבא בתור הוא סוס", "אני טקסט פוליטי", "מתנה לחג" ו"נגד כיוון הזיפים" ובעקבותיו יצאה הלהקה לסיבוב הופעות ברחבי הארץ, כולל הופעה בבמה המרכזית בפסטיבל ערד בקיץ 1991. ההופעה האחרונה של הלהקה נערכה במועדון ליקוויד בתל אביב, ב-22 בנובמבר 1991.
פירוק הלהקה
לאחר הפרישה התפצלה הלהקה לשני הרכבים: הראשון נקרא "הבא בתור הוא כלום" וכלל את פישוף, רם אוריון, וישי אדר (שחזר להרכב), שקיימו מספר הופעות פרידה בשם זה, בהם ביצעו גרסאות אלקטרוניות־תעשייתיות לשירי הלהקה. החלק השני של הלהקה, ששמר על שמו המקורי, הקליט עם צביקה פיק את תקליט ה"קמבק" שלו ויצא עם פיק לסיבוב הופעות, שנקרא "צביקה פיק ונושאי המגבעת". סיבוב ההופעות זכה להצלחה והמשיך כשנה וחצי, שבמהלכו הצטרפו אליו המתופף של "דורלקס סדלקס" וענבל פרלמוטר. במהלך סיבוב ההופעות הקליטו חברי הלהקה בשיתוף עם צביקה פיק גרסאות חדשות לכמה משיריו, ששלושה מהם יצאו כתקליטי שדרים, בהם "לגור איתו", ו"שיר הפריחה".
קריירות אחרות של חברי הלהקה
פישוף ואוריון נשארו חברים בלהקת הפה והטלפיים ומקפידים להוציא תקליט כל שש שנים, בהתאם ל"קוד" שקבעו לעצמם. עד עכשיו יצאו לפי הקוד חמישה אלבומים.
פישוף התגורר כ-10 שנים בלונדון, ועוסק באמנויות הבמה, בעיקר מחול מודרני. בשנת 2015 לקח פישוף חלק ב"נשף רוק 4", מופע מחווה לשנות התשעים שארגן אביב גפן, וביצע על הבמה שני שירים של נושאי המגבעת.
ישי אדר עבר ליצור מוזיקה אלקטרונית מחתרתית תחת הכינוי "עוש". בשנת 2011 פישוף ואדר הוציאו אלבום תחת השם בני המה. במהלך הופעותיהם בני המה מדי פעם מבצעים גרסאות אלקטרונית לשירי נושאי המגבעת.
אלון כהן הוציא יחד עם רע מוכיח את האלבום "סליחות", שבו היה שילוב של מוזיקה אלקטרונית עם הקלטות של סליחות בביצוע חזנים. מאוחר יותר גם הוא חזר בתשובה.
אדם הורוביץ היה חבר בלהקת ריר, שהוציאה אלבום אחד ב־1995. בנוסף כתב ביקורות מוזיקה בעיתונים במחנה והעיר.
מורשת
בשנת 1995 הזמרת איגי וקסמן, באלבומה אדום שרה את שירה של הלהקה "יש לי חברה", בגרסה יותר פּוֹפּית מהגרסה המקורית.
בשנת 1996 הוציא מוטי שהרבני אלבום אוסף של הלהקה דרך חברת פוך בשם "נושאי המגבעת", אלבום שכלל שירים שטרם יצאו לאור בצורה מסודרת וכן שירים שכבר הופיעו בקלטת הראשונה בגרסאות שונות.
בשנת 1997 יצר הבמאי חן שיינברג סרט על הלהקה בשם "שמים שרוטים של גלויה". הסרט עבר עריכה מחדש ויצא לאור בהוצאה מחודשת בלייבל העצמאי של האוזן השלישית בשנת 2006.
בשנת 2007 הפיקה האוזן השלישית ערב גרסאות כיסוי לשירי הלהקה, הערב נערך במועדון הבארבי בתל אביב. הערב תועד בDVD.
ב-26 בדצמבר 2013 התאחדו ארבעת חברי ההרכב המקורי לראשונה, לכבוד ההוצאה המחודשת של הקלטת הראשונה בלייבל אנובה, לראשונה בפורמט דיגיטלי. בדצמבר 2015, יצאה הקלטת כתקליט ויניל באישור הלהקה, לאחר שקודם לכן יצא ללא אישור ובתגובה קראו לציבור לא לרכוש אותה.
בשנת 2018 יצאו אלברט ואוריון, בליווי נגנים נוספים, לסיבוב הופעות מיוחד לרגל 30 שנה לצאת הקסטה.
יהודה אברבנאל
רבי דון יהודה אַבְּרַבַנְאֵל (ה'ר"כ, 1460 – ה'ר"צ, 1530 לערך) היה רב, רופא, פילוסוף יהודי ומשורר, בספרות העולמית נודע בשם לאונה אבראו (Leone Ebreo).
קורות חיים
נולד בפורטוגל לרבי דון יצחק אברבנאל. בצעירותו למד רפואה והתפרסם כרופא מוכשר. בשנת ה'רמ"ג (1483) ברח עם אביו לקסטיליה בעקבות התנכלות המלך ז'ואאו השני לאביו יצחק אברבנאל, וקבע את מגוריו בעיר טולדו. בשנת ה'רנ"א (1491) בהיותו בקסטיליה נולד בנו יצחק (הנקרא על שם סבו).
שנה לאחר מכן, בעקבות גירוש היהודים מספרד, נדדו האב יצחק ובנו יהודה לאיטליה והגיעו לנאפולי. אולם קודם שעזבו מנע מלך ספרד מיהודה לקחת את בנו הקטן, יצחק, במחשבה למנוע את יציאת הרופא היהודי מהארץ. המלך זמם להטביל את בנו של יהודה לנצרות ובכך למנוע את יציאת משפחת אברבנאל מהארץ ולאלצם להתנצר. אולם כאמור יצחק ובנו יהודה אברבנאל הצליחו לברוח והגיעו לאיטליה.
עם פרוץ המלחמות האיטלקיות וכיבוש העיר נאפולי על ידי הצרפתים בשנת 1495 (ה'רנ"ה), עקר יהודה לג'נובה שם עסק ברפואה, ובמקביל עבד על ספרו הידוע 'שיחות על האהבה'. שם גם הגיעה אליו הידיעה על התנצרותו של בנו הבכור יצחק. ליהודה נולד בן שני שנקרא שמואל אך הוא נפטר בגיל חמש בלבד.
בשנת ה'רס"א (1501) נקרא לשוב לנאפולי ולשמש שם כרופא החצר. בשנת 1503 כתב את שירו 'התלונה על הזמן' וההשערה היא שהוא נכתב על מנת לשכנע את בנו שישוב ליהדותו. בשנת ה'רס"ז 1507 עזב יהודה את נאפולי ואין ידיעות ברורות על שנים אלו בחייו. יש המשערים שנסע לפגוש את בנו יצחק ששב אל היהדות ועזב את פורטוגל. ישנה תעודה משנת ה'רפ"א (1521) המציינת את השתדלותו של יהודה למען היהודים בנאפולי. שנת מותו המדויקת אינה ידועה, אך ידוע שבשנת ה'רצ"ה (1535), כשהודפס ספרו 'שיחות על האהבה', כבר לא היה בין החיים.
הספר שיחות על האהבה
יהודה אברבנאל כתב את ספרו ויכוח על האהבה (באיטלקית Dialoghi di Amore) בשנת ה'רס"ב (1502) בערך, אך הספר נדפס לראשונה רק בשנת ה'רצ"ה ברומא. הספר זכה לתפוצה רבה מאוד בתקופתו, ועד שנת ה'שס"ז (1607) יצא באחת עשרה מהדורות איטלקיות.
הספר תורגם פעמיים לצרפתית, שלוש פעמים לספרדית, פעם אחת ללטינית ושלוש פעמים לעברית. שפת המקור הייתה איטלקית, אך יש חוקרים אחדים הטוענים שהספר נכתב במקור בספרדית.
אף שהיה קיים תרגום של הספר לעברית במאה השבע עשרה לכל המאוחר, הספר לא נדפס בעברית אלא בשנת תרל"ה (1875) על ידי חברת מקיצי נרדמים, ונקרא "ויכוח על האהבה". תרגום מעודכן יצא בתשמ"ג (1983) על ידי מנחם דורמן (כולל מבוא והערות), בהוצאת מוסד ביאליק.
פרופ' יצחק יוליוס גוטמן סובר שכתיבתו של רבי יהודה אברבנאל ייחודית בכך שהוא 'אינו כותב כיהודי בשביל יהודים, כמותם של הפילוסופים היהודים אשר בספרד, אלא בשביל חוג בעלי השכלה פילוסופית, העומדים למעלה מכל דת מסוימת'.
קארל גבהארט, מחוקרי אברבנאל והמהדיר של כתביו לגרמנית, מסכם:
הנצחה
על שמו נקרא המרכז הרפואי לבריאות הנפש אברבנאל.
שאטורו
שאטורו (בצרפתית: Châteauroux) היא קומונה בצרפת, בירת מחוז אנדר שבמרכז צרפת והעיירה השנייה בגודלה בפרובינציית ברי, אחרי בורז'. נכון לשנת 2018 מתגוררים בקומונה 43,442 תושבים.
שמה של העיר בא מהמילה הצרפתית Château (טירה), על שם טירה שנבנתה בשלהי המאה העשירית על ידי ראול, נסיך דאול. בשנת 1616, כאשר העיירה נשלטה על ידי אנרי השני, נסיך קונדה, הועלתה העיירה לדרגת דוכסות.
גאוגרפיה ואקלים
הטמפרטורות בשאטורו נעות מממוצע של 0.8 C° בינואר, לממוצע של 25.1 C° באוגוסט.
ספורט
ל.ב. שאטורו היא קבוצת הכדורגל העירונית של שאטורו אשר נוסדה בשנת 1883. הקבוצה משחקת בליגה השנייה בצרפת ושיחקה רק עונה אחת בליגת העל הצרפתית בעונת 1997-98. שאטורו הגיעה לגמר הגביע הצרפתי לעונת 2003-04, אז נוצחו 1-0 על ידי פריז סן-ז'רמן וכתוצאה מכך העפילו בעונה שלאחר מכן לגביע אופ"א.
יחסים בינלאומיים
שאטורו היא 'עיר תאומה' של:
Stormy Weather (שיר)
Stormy Weather (בעברית: מזג אוויר סוער) הוא שיר לפידים משנת 1933 שנכתב על ידי הרולד ארלן וטד קוהלר. הוא בוצע לראשונה בשנת 1933 על ידי את'ל ווטרס, במועדון הכותנה בהארלם, והוקלט על ידה באותה שנה. עוד באותה שנה הוא גם בוצע גם על ידי אליזבת וולש בלונדון, והוקלט על ידי פרנסס לנגפורד. כמו כן, לראשונה בהיסטוריה הרביו כולו ממועדון הכותנה של הארלם יצא לסיבוב הופעות, והוצג בתיאטראות בערים מרכזיות. הרביו נקרא במקור "The Cotton Club Parade of 1933" אך עבור סיבוב ההופעות שמו שונה ל-"Stormy Weather Revue". המופע כלל את השיר "Stormy Weather", שהושר בו על ידי הזמרת אדלייד הול.
כבר בספטמבר 1933 ההרכב הגרמני קומדיאן הרמוניסטס הוציא לאור את גרסת הכיסוי הגרמנית שלו, בשם "Ohne Dich" ("בלעדיך"), עם מילים שונות לחלוטין. מאז יציאתו ב-1933, השיר בוצע על ידי אמנים רבים כמו פרנק סינטרה, ג'ודי גרלנד, אטה ג'יימס, אלה פיצג'רלד, דיינה וושינגטון, קלודה רודג'רס, הלהקה ריינינג סאונד, והגרסה המפורסמת ביותר, של לנה הורן ובילי הולידיי. גרסת התזמורת של ליאו רייסמן הייתה הלהיט הגדול ביותר (בה ארלן עצמו היה הסולן), אף כי גם הגרסה של את'ל ווטרס נמכרה היטב. השיר "Stormy Weather" בוצע בסרט בעל באותו שם משנת 1943.
השיר מספר על אכזבה, כאשר מילות השיר "Don't know why there's no sun up in the sky" ("לא יודעת למה אין שמש בשמיים") מראות על מישהי שכמהה שהגבר שלה יחזור אליה. מזג האוויר הוא מטאפורה לרגשותיה של הזמרת: "stormy weather since my man and I ain't together, keeps raining all the time" ("יש מזג אוויר סוער מאז שאני והגבר שלי לא ביחד, כל הזמן יורד גשם").
ב-24 בינואר 2011, מילות השיר המקוריות הכתובות בכתב-יד, יחד עם ציור של טד קוהלר, הוצגו בתוכנית האמריקאית "Antiques Roadshow", בה ערכן נאמד בין 50,000 ל-100,000 דולר. במסמך המקורי של מילות השיר יש מספר קווי מחיקה ותיקונים.
גרסתה של את'ל ווטרס לשיר משנת 1933 נכללה בהיכל התהילה של גראמי משנת 2003, וספריית הקונגרס חלקה כבוד לשיר בכך שהכניסה אותו ל-National Recording Registry ב-2004. בנוסף בשנת 2004, גרסתו של הורן הגיעה למקום ה-30 ברשימת "מאה שנים... מאה שירים" במסגרת סקר השירים המובילים בקולנוע האמריקאי.
הנרי קאוול
הנרי קאווֶל (באנגלית: Henry Cowell; 11 במרץ 1897 – 10 בדצמבר 1965) היה מלחין, תאורטיקאי מוזיקה, פסנתרן, מורה, מו"ל ואמרגן אמריקאי.
את תרומתו לעולם המוזיקה סיכם וירג'יל תומסון, שכתב בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20:
ילדות ונעורים
הנרי קאוול נולד להורים, שבחרו בדרך חיים אנרכיסטית וייסדו עיתון פילוסופי-אנרכיסטי. התנגדותם לשלטון חלה גם על החינוך הציבורי המקובל. הם בנו קוטג' קטן בשולי מנלו פארק, באזור שהיה עדיין כפרי, שם החלה בנייתה של אוניברסיטת סטנפורד. הנרי קאוול נולד שם, ומנלו פארק היה לבסיסו העיקרי עד 1936.
הנרי גילה כישרון מוזיקלי מגיל צעיר, ואביו ביקש לעשותו לכנר מצליח, אך הלחץ שהופעל עליו מגיל חמש בתקווה להציגו כילד פלא השיג את המטרה ההפוכה והנרי נטש את הכינור. הוריו התגרשו בשנת 1903 והנרי נשאר עם אמו ולאחר שנים אחדות עבר עמה ועם אחיו הבכור לניו יורק. משאבי התרבות העצומים של העיר קסמו לנער המחונן, אך חסרון-כיס שהביאם אל סף רעב אילץ את המשפחה לחזור אל אחות אמו בקנזס.
בשנת 1910 שבה המשפחה למנלו פארק. הנרי החל ללמוד בבית הספר, אך הצקות התלמידים הביאו את אמו להוציאו משם ולחדש את החינוך הביתי, שבו החלה בניו יורק. בעיות בריאות של אמו ומחסור מחריף והולך אילצו את הנרי למצוא דרכים להשתכר כסף למחייתם. בשלב מסוים משך את תשומת לבו של פסיכולוג אוניברסיטת סטנפורד, לואיס טרמן, שעסק אז במחקר בילדים מחוננים בקליפורניה והתרשם מאוד מהיקף הידע, רהיטות הדיבור ואוצר המילים הרחב של הנער המוזנח והפרוע, בד בבד עם שליטתו הירודה בחשבון ובאיות. טרמן סבר, שהנרי קאוול יוכל להצליח בה במידה כמדען או כמוזיקאי. "רמת משכל כמו שלו", ציין טרמן, "יש גם לאחרים, אבל הנרי יש רק אחד."
קאוול החל להלחין כבר בגיל 10, אך משנת 1913 ואילך, כשהחל לנהל רישום של יצירותיו, התנסה בפרץ יצירתיות. יציאתו הראשונה לקהל כפסנתרן ומלחין התרחשה ב-5 במרץ 1914, בקונצרט בחסות המועדון המוזיקלי של סן פרנסיסקו. בהמשך לכך, דאג טרמן, יחד עם סמיואל סיווארד, פרופסור לאנגלית בסטנפורד, לייסד קרן, שתשחרר אותו מן הדאגה לאמו, שמתה במחלת הסרטן שנתיים לאחר זאת. הקרן הזאת תמכה בהנרי קאוול עד אמצע שנות ה-20' של המאה ה-20.
לימודים וראשית קריירה
ב-1914 החל קאוול בלמודי מוזיקה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. ראש מחלקת המוזיקה, צ'ארלס סיגר, התרשם ביותר מכישרונו והסדיר לו שיעורי הרמוניה וקונטרפונקט אצל א. ג. סטריקלנד וואלאס סאבין, ושיעורי פסנתר אצל אודה ואלדרופ, והוא עצמו ניהל עמו שיחות שבועיות על מוזיקה עכשווית, שבעקבותיהן ציין, כי קאוול הוא "הסטודנט המבריק הראשון בנסיוני כמורה". קאוול כתב לאחר זמן על סיגר בהערצה יוצאת דופן, והשניים השארו ידידים ועמיתים קרובים לכל חייהם. פירות הקשר הזה הן הרביעיות קצב-הרמוניה (1919-1917) והטיוטה הראשונה של New Musical Resources, שנכתב בעזרתו הספרותית של סיווארד ויצא לאור, לאחר עריכה מקיפה, ב-1930 בניו יורק. שפע האפשרויות שבספר הזה, "תאוריה של יחסיות מוזיקלית" שקוול הגה ועיצב בעצמו, מטביע את חותמו על דורות של מלחינים רדיקליים בארצות הברית ובאירופה.
בשנת 1930 הוא בנה את הריתמיקון הראשון.
1936 בארץ ישראל
להלן אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1936 בארץ ישראל תחת שלטון המנדט הבריטי.
הנהגה
שלטון המנדט
ריי רומנו
ריימונד אלברט "ריי" רומנו (באנגלית: Raymond Albert "Ray" Romano; נולד ב-21 בדצמבר 1957 בקווינס, ניו יורק) הוא שחקן וקומיקאי אמריקאי ממוצא איטלקי. רומנו זכה בשני פרסי אמי והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
תפקידו המשמעותי והידוע ביותר היה בדמותו של ריי בארון בסדרה "כולם אוהבים את ריימונד". בין התפקידים הבולטים האחרים שלו נמנים מני הממותה מסדרת סרטי "עידן הקרח", אנדי האריסון בסרט "המרוץ לראשות העיר", ומאוחר יותר בתפקיד ג'ו בסדרה "גברים בגיל הזה". רומנו השתתף בסדרה "הורים במשרה מלאה" ב 2012-2015.
ביוגרפיה
רומנו נולד בניו יורק שבארצות הברית, ריימונד הוא בנם השני של לוציאנה, מורָה לפסנתר, ואלברט רומנו סוכן נדל"ן ומהנדס. הוא ממוצא איטלקי. וגדַל בשכונת פורסט הילס שבמרכז קווינס.
במרץ 2010 אביו נפטר.
קריירה
רומנו התחיל את קריירת המשחק שלו בקומדיות קטנות שחלקן אף שודרו בערוץ קומדי סנטרל, שם הופיע בין היתר בתפקיד אורח בסדרת האנימציה "ד"ר כץ, מטפל מקצועי". כמו כן התחרה ב"חיפוש כוכב" בקטגוריית קומדיה בשנות ה-90. הוא היה אמור לשחק את ג'ו בסיטקום הטלוויזיה האמריקאי "עיקר החדשות" ("NewsRadio" ) אבל פוטר, והוחלף על ידי ג'ו רוגאן.
בשנת 1996 ביחד עם פיל רוזנטל הוא יצר סדרה בשם "כולם אוהבים את ריימונד", לאחר שהציע לו דייוויד לטרמן ליצור סיטקום משלו. לסדרה תשע עונות אשר שודרו בערוץ CBS. בישראל הסדרה שודרה בערוץ 2, ערוץ 3, יס ובהוט קומדי סנטרל.
ב-2001 הוא נבחר לאחד מעשרים הבדרנים הבכירים של השנה של ערוץ הבידור E!.
באפריל 2004 בתוכנית ספיישל של קומדי סנטרל בשם "קודמי סנטרל 100", בהם נבחרו הסטנדאפיסטים האמריקאים הגדולים ביותר; הוא דורג במקום ה-26.
ב-2004 הוא הפך לשחקן בעל המשכורת הכי גבוהה בטלוויזיה בהיסטוריה על תפקידו ב"כולם אוהבים את ריימונד". שם הרווח שלו הסתכם בכ-1.72 מיליון דולר לכל פרק ששודר.
רומנו היה הנושא של הסרט התיעודי "95 מיילים ללכת". הסרט מתעד את הדרך של רומנו שהתחיל עם סדרת הופעות לעבר הדרום. הסרט יצא לקולנוע ב-7 באפריל 2006.
בשנת 2009 דיבב את מני בסרט "עידן הקרח 3". בסוף אותה שנה רומנו שב לטלוויזיה כאשר עלתה ברשת הכבלים TNT סדרת הדרמה הקומית בכיכובו "גברים בגיל הזה" ("Men of a Certain Age"), אשר אותה גם יצר. הסדרה זכתה לביקורות משבחות ולמועמדויות לפרסים, אולם הסדרה בוטלה לאחר שתי עונות, בשל ירידה דרסטית ברייטינג.
בשנת 2012 הצטרף רומנו לסדרת הדרמה הקומית "הורים במשרה מלאה" במהלך עונתה הרביעית.
בשנת 2014 הצטרף רומנו לתוכנית "Rock 'N' Roll האמריקאית המשודרת ב-HBO שם שיחק דמות בשם "זאק ינקוביץ'".
בשנת 2017 שיחק בקומדיה הרומנטית "חולי אהבה" של הבמאי מייקל שואוולטר.
בשנת 2019 השתתף בסרט "האירי" (באנגלית: The Irishman), שם גילם את עורך הדין האמריקאי ביל בופלינו
סטיוארט סיימס
לייטננט קולונל סר ג'ורג' סטיוארט סיימס (באנגלית: George Stewart Symes; 29 ביולי 1882 - 1962) היה איש צבא בריטי ואיש הממשל הקולוניאלי הבריטי ששימש גם כמזכיר ראשי לממשלת המנדט הבריטי.
חייו
סיימס החל את דרכו כאיש צבא, ולאחר שסיים את לימודיו באקדמיה המלכותית הצבאית בסנדהרסט התגייס לצבא הבריטי ב-1900. הוא שירת במלחמת הבורים בשנת 1902, ובאזור מחוז עדן, שהיה אזור ספר ולא חלק מהמושבה הבריטית, בין השנים 1903–1904. על שירותו באזור זה הוענק לו אות השירות המצוין על אף שלמשרתים באזור עדן לא הוענקו בדרך כלל אותות שכן מסיבה מנהלית שירות זה לא נחשב ל"שירות פעיל". לאחר מכן שירת כקצין בסודאן וכאיש מנהלה במצרים. בשנת 1917 הוענקה לו דרגת לייטננט קולונל. בשנה זו גם קיבל את עיטור מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, בתחילה כעמית, ובשנת 1931 הועלה לדרגת מפקד במסדר.
בין 1928 ל-1931 שב לעדן ושימש שם כמפקד הצבא הבריטי במושבה. בין 1931 ל-1933 שימש כמושל טנגניקה ובין 1934 ל-1940 כמושל כללי של סודאן האנגלו-מצרית. בשנת 1939 עוטר בתואר מסדר האימפריה הבריטית.
סיימס היה נשוי, ולו שני ילדים. בנו, פליקס ג'ון סטיוארט סיימס, נהרג במלחמת העולם השנייה בעת ששירת ביחידת העילית SAS. סיימס היה בן דודו של הסופר אוולין וו.
בשנת 1946 פרסם ספר זיכרונות בשם "מסע של חובה" (Tour of duty). בשנת 1962 מת.
טונגה
אטימולוגיה
בשפות פולינזיות רבות, כולל טונגאית, המילה טונגה פירושה "דרום", שכן הארכיפלג בו שוכנת המדינה הוא הקבוצה הדרומית ביותר של האיים במרכז פולינזיה.
היסטוריה
כבר במאה ה-10 פיתחה החברה הטונגית שושלת של כהני דת קדושים, שבמשך הזמן היו לשליטים.
מאז החלו, במאה ה-17 הקשרים עם האירופאים, נעשו מנהיגים אלה למלכים.
בשנת 1875 הסתיימה מלחמת אזרחים ארוכה עם עלייתו לכס המלוכה של טאופאהאו (ששינה את שמו לג'ורג' טופו הראשון אחרי התנצרותו). בשנות מלכותו אישרה ממלכת טונגה את חוקתה הראשונה. בשנים שלאחר מכן חתמה טונגה על הסכמים עם המדינות גרמניה וארצות הברית, בהם הוכרה ריבונותה של טונגה. בגלל קשיים פנימיים הולכים וגוברים, ניהלה טונגה משא ומתן עם בריטניה וב-1900 הייתה לשטח חסות בריטי. ב-1905 קיבל הקונסול הבריטי זכות וטו על קשרי החוץ של טונגה. ב-1918 עלתה על כס המלכות המלכה סאלוטה טופו השלישית, והיא שלטה על המדינה עד 1965. את מקומה ירש המלך טאופאאהאו טופוו הרביעי.
טונגה הייתה בין עשר המדינות הראשונות שהכריזו כבר בספטמבר 1939 מלחמה על גרמניה הנאצית.
בשנת 1958 נחתם הסכם ידידות בין טונגה לבין בריטניה אשר איפשר מינוי מושל בריטי במקום. ביוני 1970 זכתה טונגה בעצמאות.
בשנת 2008 הודיע המלך ג'ורג' טופו החמישי, כי הוא מוותר על רוב סמכויותיו, ומסיים מאות שנים של מונרכיה אבסולוטית. ב-18 במרץ 2012 נפטר המלך ג'ורג' טופו החמישי בבית חולים בהונג קונג, בתור המלך האחרון בעל סמכות אבסולוטית.
פוליטיקה
טונגה היא מונרכיה חוקתית. המלך, משפחתו וכן קבוצה אליטיסטית מצומצמת חיים בעושר רב לעומת רוב יתר האזרחים, וישנו נוהג חברתי ותרבותי עמוק שלא לבקר אותם ואת שיטת המלוכה. השלטון מעניק חינוך חובה חינם. לשלטון יש שליטה כוללת על הקרקע ברחבי המדינה, אשר לא ניתנת למכירה לזרים.
התנועה הדמוקרטית במדינה מנסה לקדם רפורמות רבות, בהן ייעול מערכת הבחירות, אך ללא ביטול מוסד המלוכה הנהנה מתמיכה עממית רחבה. ישנו שוויון בין גברים לנשים בתחומי התעסוקה ונגישות לרפואה ולחינוך, אם כי יש אפליה לרעה של נשים בתחומי הקרקעות, הפוליטיקה ויחס ממשרדי הממשלה.
יחסי חוץ
הממשל בטונגה פיתח בשנים האחרונות יחסים דיפלומטיים וכלכליים ענפים עם מדינות אסיה. בנוסף על כך, ישנו יחס חם מאוד עם ארצות הברית, אוסטרליה וניו זילנד. למרות היחסים הטובים בין שתי המדינות, הממלכה המאוחדת סגרה את הנציבות שלה במדינה בשנת 2006. טונגה חברה בארגונים רבים של המדיניות באוקיינוס השקט.
ויאוליה
Veolia Environnement S.A הממותגת בשם Veolia - ויאוליה, היא חברה רב-לאומית צרפתית עם פעילויות בשלושה תחומים עיקריים (תחומים שהיו מנוהלים באופן מסורתי על ידי רשויות ציבוריות): שירותי אספקת מים, שירותי פינוי פסולת ושירותי אנרגיה. בעבר ניהלה גם שירותי תחבורה באמצעות חברת הבת שלה Veolia Transport (לימים Transdev) בה החזיקה עד ינואר 2019.
טונגה
יחסי טונגה-ישראל
שתי המדינות מכירות זו בזו ושוררת ביניהן יחסי ידידות חמים. על אף המרחק הרב בין שתי המדינות פעמיים נערכו שני ביקורים ממלכתיים בטונגה: הנשיא חיים הרצוג ב-1986 ולאחר כן, ב-2011 ביקר ראובן ריבלין כיו"ר הכנסת במטרה לקידום העזרה של מדינת ישראל בטיפול במחלת הסוכרת הנפוצה בטונגה.
צבא וביטחון
צבא טונגה שלחה 40 חיילים כחלק מהכוח האמריקאי למלחמת עיראק למספר חודשים במהלך שנת 2004. משלחות נוספות נשלחו בשנים 2007 וחזרו בשנת 2008, כל אלו ללא אבדות. בשנת 2010 שלחה המדינה כ-200 חיילים למלחמת אפגניסטן.
ויאוליה
כ"חברת המים הכללית"
החברה הוקמה ב-14 בדצמבר 1853 כחברת מים בשם Compagnie Générale des Eaux (CGE) ("חברת המים הכללית") על פי צו אימפריאלי של נפוליאון השלישי. לאחר שקיבלה זיכיון לאספקת מים לציבור בליון, זיכיון שנמשך למעלה ממאה שנים. בשנת 1860 היא קיבלה גם זיכיון ל-50 שנה מעיריית פריז, לאספקת מים. במשך מאה שנים, Compagnie Générale des Eaux נותרה ממוקדת בעיקר בתחום המים. עם זאת, בעקבות מינויו של גיא דג'ואני למנכ"ל בשנת 1976, הרחיבה CGE את פעילותה לתחומים אחרים באמצעות סדרת רכישות.
טונגה
כלכלה
מקורות הפרנסה העיקריים הם (לפי סדר החשיבות) חקלאות, דיג, תיירות ועבודה במדינות אחרות.
ויאוליה
כ"חברת המים הכללית"
החל משנת 1980, CGE החלה לגוון את פעילותה ממים לניהול שירותי פסולת, אנרגיה, שירותי תחבורה ובנייה וניהול מבנים. היא עשתה זאת על ידי רכישת:
טונגה
כלכלה
הייצוא החקלאי כולל: וניל, קוקוס ומוצריו (קופרה, שמן קוקוס), דגים מיובשים, בננות ודלעות כולל תוצריהן (שמן דלעת וגרעיני דלעת).
ויאוליה
כחלק מקונגלומרט ויוונדי
בשנת 1998, CGE שינתה את שמה ל"ויוונדי" ("Vivendi"), ומכרה את חטיבות הנכסים והבנייה שלה בשנה שלאחר מכן, והיא החלה לפעול כחברה עצמאית בשם "Vinci". באותה עת ויוונדי הייתה קונגלומרט הפועל בתחומי הנדל"ן, התקשורת, המים, התשתיות, פינוי אשפה, שכלל 3,400 חברות הפועלות ב-90 מדינות, ומעסיק 260 אלף עובדים. באותה שנה גם רכשה את חברת "יו.אס פילטר", החברה הגדולה בעולם לאספקת מתקנים להתפלת מים, תמורת 6.2 מיליארד דולר.
טונגה
כלכלה
ענף נוסף המכניס מטבע זר הוא מכירת סיומת האינטרנט של המדינה ליזמים המוכרים את הכתובות הנוחות כמו go.to move.to jump.to
אפרה (נהר)
נהר האפרה (אנגלית: Effra) הוא אחד מהנהרות התת-קרקעיים של לונדון.
טונגה
גאוגרפיה
טונגה היא ארכיפלג המורכב מ-150 איים קטנים באוקיינוס השקט. האיים שהיו ידועים בעבר כאיי הידידות, נמצאים מזרחית לאיי פיג'י באוקיינוס השקט הדרומי. 36 מהאיים מאוכלסים. רוב האיים הם הרי געש, כמה מהם - איי אלמוגים.
ויאוליה
כחלק מקונגלומרט ויוונדי
Vivendi Environment הוקמה בשנת 1999 במטרה לאחד את חטיבותיה של החברה בתחום איכות הסביבה והשירותים הציבוריים. החברה כללה באותה עת את:
אפרה (נהר)
הנהר הפך לנהר תת-קרקעי כאשר נבנה רציף אלברט (the Albert Embankment), והנהר הוטה לתוך מערכת של מנהרות ביוב וצינורות תת-קרקעיים.
טונגה
גאוגרפיה
טונגה שוכנת באזור אקלים משווני, כלומר אזור בעל משקעים רבים והפרשי טמפרטורות בין עונה לעונה הם קטנים וכך אף ההבדלים בטמפרטורה בין יום לבין לילה. האיים נמצאים באזור בו פוגעות סופות טרופיות.
ויאוליה
כחלק מקונגלומרט ויוונדי
במקביל החלה ויוונדי לרכוש חברות ונכסים שונים בתחומי המדיה והתקשורת, בין השאר רכשה את אולפני הקולנוע Pathé, את סוכנות הפרסום Havas, את חברת הטלפון של מרוקו, ונתח בחברות הטלוויזיה בלוויין, קאנאל פלוס בצרפת וקבוצת סקיי בבריטניה. בשנת 2000 החלה החברה במשא ובמתן לרכישת נכסי המדיה של חברת "סיגראם" שבבעלות משפחת ברונפמן, שאגדו בקבוצת יוניברסל ונוהלו על ידי אדגר ברונפמן (הבן). העסקה הושלמה בסוף השנה לאחר שרשויות האיחוד האירופי דרשו שהחברה הממוזגת תמכור את החזקתה בקבוצת סקיי. הקבוצה המאוחדת נקראה "ויוונדי יוניברסל".
טונגה
גאוגרפיה
ב-13 בפברואר 2010 פקד את הארכיפלג רעש אדמה בעוצמה של 6.3 בסולם ריכטר.
אפרה (נהר)
מוצאו של נהר האפרה בקרבת ארמון הבדולח בלונדון והוא זורם דרך נורווד ובריקסטון עד לשפך הנהר ליד גשר ווקסהול שם נשפך הנהר אל נהר התמזה.
ויאוליה
כחלק מקונגלומרט ויוונדי
במקביל, ביולי 2000, הונפקה פעילות Vivendi Environment, בבורסת פאריס וגייסה 2.5 מיליארד דולר לפי שווי של 11.5 מיליארד דולר.
כחברה עצמאית
לאחר שחברת האם ויוונדי מכרה את רוב מניותיה במהלך שנת 2002, בשנת 2003, שונה שם החברה מ Vivendi Environment ל-Veolia Environnement. החל משנת 2005 השם "ויאוליה" החל משמש כמותג על לכל חטיבות הקבוצה (מים, שירותי איכות סביבה, שירותי אנרגיה ותחבורה) ונוצר לוגו חדש. שמות החטיבות בעת המיתוג מחדש היו:
טונגה
גאוגרפיה
בשנת 2022 התפרץ הר הגעש הוגנה טונגה.
ויאוליה
כחברה עצמאית
בנובמבר 2009 מונה אנטואן פררו ליו"ר ומנכ"ל הקבוצה לאחר שהחליף את הנרי פרוגליו שמונה למנכ"ל אלקטריסיטה דה פראנס (EDF חברת החשמל הלאומית של צרפת). השינוי היה חלק משערורייה פוליטית-פיננסית בצרפת, כאשר פרוגליו שמר על תפקידיו ומשכורתו בשתי החברות, עד שביקורת ציבורית אילצה אותו לוותר על הכנסותיו מוואוליה.
טונגה
דמוגרפיה
נכון ליולי 2016, גרים במדינה כ-106,000 תושבים. מעל ל-70% מתושבי האי מתגוררים באי הגדול טונגטפו. 98% מהתושבים הם ממוצא אתני משולב של פולינזים ומלנזים. 90% מהאוכלוסייה היא נוצרית. הזרמים הנוצריים המרכזיים הם:
ויאוליה
כחברה עצמאית
במרץ 2011 הודיעה החברה על הקמתה של Veolia Transdev, תוצאה של השילוב של חברת הבת שלה Veolia Transport עם חברת Transdev, חברת בת של Caisse des Dépôts (חברת ההשקעות הממשלתית הצרפתית). החברה הממוזגת נקראה תחילה "Veolia Transdev" ואחר כך רק "Transdev" - "טרנסדב", והפכה למפעילת התחבורה הציבורית הפרטית המובילה בעולם, עם יותר מ-110,000 עובדים ב-28 מדינות. החברה גם החלה בניסויים להפעלת אוטובוס אוטונומי.
ביולי 2011, על רקע תוצאות כספיות מאכזבות, הודיעה החברה על השקת תוכניות ארגון מחדש ומכירה של נכסים ועסקים. בדצמבר 2011 הודיעה הנהלת הקונצרן על תוכנית התייעלות, שבמסגרתה תפסיק את פעילותה ב-40 מבין 77 המדינות שבהן היא פעילה ברחבי העולם, ותתמקד בפעילות הליבה של הקבוצה, תוך יציאה לתוכנית מימושים עולמית בהיקף 5 מיליארד יורו במהלך השנים 2012–2013. החברה תורכב משלוש חטיבות בלבד (שירותי מים, שירותי איכות סביבה ושירותי אנרגיה). עסקי התחבורה Veolia Transdev ימכרו. ויאוליה מכרה 20% ממניות Veolia Transdev לשותפה בחברה בדצמבר 2016 והמשיכה להחזיק בנתח של 30%. בינואר 2019 מכרה 30% מהמניית שעוד החזיקה לקבוצת רטמן. חטיבת המים של ויאוליה נותרה המפעילה הפרטית הגדולה ביותר בעולם של שירותי אספקת מים.
פעילות בישראל
פעילות החברה בישראל החלה בשנת 1993 ביוזמת אורי שטרקמן, איש העסקים יליד צרפת שעלה לישראל ב-1967, שמונה לנציג החברה בישראל. החברה הקימה שותפות עם קבוצת נייר חדרה בשם אקולטק (ECOLTECH), שהקימה בישראל מתקנים להפקת אנרגיה מפסולת. בספטמבר 1998 רכשה 51% מחברת אמניר מיחזור מקבוצת נייר חדרה. ושנה אחר כך רכשה חברת " ת.מ.מ. תעשיות מיחזור משולבות" שעסקה בפינוי אשפה ומיחזור, והקימה את אתר פסולת דודאים. החברה גם ביקשה לקנות את אתר הפסולת חוגלה מקונגלומרט צרפתי אחר " ליאונז' דז'ו". באפריל 2000 אושר מיזוג בין אמניר לת.מ.מ.
בתחילת שנות ה-2000 פעלה החברה בשם "ויוונדי ישראל" לאחר שינוי השם של תאגיד האם בצרפת. החברה נכנסה גם לתחום התחבורה הציבורית, באמצעות חברת הבת של תאגיד האם קונקס (Connex), והחלה במשא ומתן על רכישת עד 50% מחברת דן.
בסוף שנת 2000 השתתפה החברה בקבוצת VID שהתמודדה במכרז להקמת מתקן ההתפלה הראשון בישראל באשקלון, יחד עם חברת הנדסת התפלה וקבוצת דנקנר השקעות. שנה אחר כך זכתה במכרז.
בשנת 2001 נכנסה לפרויקט הרכבת הקלה בירושלים, והקימה אחר כך את חברת קונקט (במקור "קונקס ירושלים"), חברת ההפעלה של הרכבת הקלה, במסגרת קבוצת סיטיפס שזכתה במכרז. על פי הסכם הזיכיון, מפעיל הרכבת הקלה היה חייב להיות בעל ניסיון בינלאומי בהפעלת רכבות קלות, לכן היה צורך לגייס שותף מחוץ לישראל. השותפות בפרויקט הרכבת הביא לתביעה נגד החברה על ידי ארגון פלסטיני בצרפת, בשל מעבר הרכבת במזרח ירושלים. החברה יצאה מהפרויקט ב-2014.
בשנת 2006, החלה לפעול בשם "ואוליה ישראל" (לאחר שינוי של שם תאגיד האם) באותה שנה החזיקה כבר בכ-20 חברות בנות בישראל, העסיקה 1,700 עובדים ומחזור פעילותה השנתי היה כ-350 מיליון דולר. באוקטובר 2007 ביקר יו"ר ומנכ"ל ואוליה העולמית בישראל, נפגש עם ראש הממשלה, אהוד אולמרט והודיע על הקמת קמפוס לאיכות הסביבה במרכז האקדמי רופין.
מוריס רוזנפלד
מוריס רוזנפלד (בכתיב יידי: מאָריס ראָזענפעלד; באנגלית: Morris Rosenfeld), שנולד בשם משה יעקב אלטר (28 בדצמבר 1862 – 22 ביוני 1923), היה משורר יידי.
ביוגרפיה
רוזנפלד נולד בכפר בּוֹקְשֶׁה (באָקשע) שבפלך סובאלק, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום Boksze-Osada, בצפון-מזרח פולין), למשפחת דייגים. למד בחדר ובישיבה, נישא לאַסְנָה בּיילע והיה אב לבנותיו פריידל ורייזל ולבנו יוסף. כשגברה המצוקה בפולין, יצא רוזנפלד, כמקובל באותם ימים, לחפש את מזלו במדינות הים. לאחר שהייה באמסטרדם ובלונדון, היגר מוריס ב-1886 לניו יורק, שם מצא פרנסה כגהצן וכתופר תפרים זמניים בסדנאות היזע הידועות לשמצה של הלואר איסט סייד בעיר.
בשנת 1904 ערך רוזנפלד את שבועון הסאטירה הניו יורקי "דער אשמדאי", וב-1905 את העיתון הניו יורקי "מאָרגנבלאַט". הוא גם היה העורך של רבעון לספרות בשם Jewish Annals. רוזנפלד היה ציר בקונגרס הציוני הרביעי בלונדון ב-1900, וקרא משיריו באוניברסיטת הרווארד ב-1898, באוניברסיטת שיקגו ב-1900, וב-1902 בקולג' וולסלי ובקולג' לנשים רדקליף.
ברוב חייו סבל רוזנפלד מעוני ומחלות. בשנותיו האחרונות לא כתב מאומה וחי בדלות ומרירות. הוא נפטר ב-1923, ובהלווייתו השתתפו 10,000 ממעריציו. רוזנפלד כתב גם מאמרים רבים בנושאי תרבות ואקטואליה.
שלושה משיריו של רוזנפלד עובדו לעברית וזכו לפרסום רב בארץ ישראל:
אליאה
אליאה (יוונית עתיקה: Ὑέλη) הייתה מושבה יוונית שנוסדה במחצית המאה השישית לפנה"ס, בדרום איטליה (היא יוון הגדולה) בידי יוצאי אזור פוקיס שביוון. בתקופה הרומית היא כונתה וליה, וכיום מצויה בה עיירה בשם קסטלומרה, כשישים ק"מ מדרום לפסטום.
תהילתה באה לה מן האסכולה הפילוסופית האלאטית שנוסדה בה בשלהי המאה השישית לפנה"ס, ובראשה עמדו המייסד פרמנידס ואחר-כך זנון איש אליאה ומליסוס.
בחפירות שנערכו באתר נחשפו קטעים מחומת העיר ואחד משעריה, ושרידי תיאטרון יווני.
האתר הוכרז כאתר מורשת עולמית.
זיזיניו
תומז סוארס דה סילבה (בפורטוגזית: Thomaz Soares da Silva; 14 בספטמבר 1921 - 8 בפברואר 2002), שנודע בכינוי זיזיניו, היה כדורגלן ברזילאי ששיחק בעמדות הקשר ההתקפי והקיצוני. נחשב לאחד מטובי השחקנים בעולם בתקופתו, הודות ליכולות משובחות של כדרור, מסירות והבקעת שערים. פלה תיאר אותו במילים: "הוא היה השחקן המושלם. הוא שיחק בקישור ובהתקפה, הבקיע שערים, היה מסוגל לשמור, לנגוח ולהגביה".
קריירה
זיזיניו נולד בניטרוי שבריו דה ז'ניירו. בשנת 1939 נסע להיבחן בפלמנגו, ממועדוני הכדורגל הבכירים במדינה. הוא התקבל לקבוצה לאחר שהחליף באחד מהמשחקים את כוכב הקבוצה, לאונידס דה סילבה, עשר דקות לפני הסיום, והספיק להבקיע שני שערים. לאחר עזיבתו של לאונידס הפך זיזיניו לשחקן המרכזי של פלמנגו, והצעיד את הקבוצה לשלוש זכיות רצופות באליפות הקריוקה, בשנים 1942 עד 1944. החל מ-1942 כיכב זיזינו גם במדי נבחרת ברזיל. יש הטוענים כי חוליית ההתקפה של ברזיל בשנות ה-40, שבה שיחק זיזינו לצד שחקנים כמו ז'איר ואדמיר, הייתה אחת מהטובות בהיסטוריה. אולם, בשל מלחמת העולם השנייה לא עלה ביכולתה של הנבחרת להפגין את כשרונה על הבמה העולמית. זיזיניו היה שותף לזכיית הנבחרת בגביע רוקה ב-1945 - מפגש מסורתי בו התמודדה מול - ובקופה אמריקה בשנת 1949.
נבחרת ברזיל ארחה את טורניר הגביע העולמי ב-1950, שהתקיים בפעם הראשונה מאז פרוץ המלחמה, ונחשבה למועמדת הבכירה לזכייה בו. עקב פציעה ממנה סבל זיזיניו לא נטל חלק בשני המשחקים הראשונים, ושותף לראשונה במשחק ההכרעה של שלב הבתים, מול נבחרת יוגוסלביה. עם כניסתו להרכב הופקד על ניהול משחק ההתקפה של הנבחרת הברזילאית, שבהנהגתו הציגה סגנון משחק וירטואוזי ואטרקטיבי במיוחד. זיזינו עצמו משך את עיני הקהל האירופאי בביצועיו המרשימים, ותואר על ידי הגזטה דלו ספורט האיטלקי כמקביל ללאונרדו דה וינצ'י. הוא הבקיע שני שערים במהלך הטורניר וסייע לברזיל להשיג ניצחונות גבוהים במיוחד - בבית הגמר (שהפגיש בין ארבע קבוצות) הביסה הנבחרת 1-7 את ו-1-6 את, על אף שהאחרונה נחשבה לאחת מהנבחרות המיומנות באירופה.
ברזיל הייתה זקוקה לתיקו בלבד במשחק האחרון, שהתקיים מול נבחרת אורוגוואי במרקאנה, אולם הפסידה ולא הצליחה לזכות בגביע. ההפסד הפך עבור הברזילאים לטרגדיה לאומית, שקיבלה את הכינוי "אסון המרקאנה", וזיזיניו עצמו נפגע קשות מאובדן הזכייה. לאחר שהבקיע 146 שערים במשך 12 שנות משחק בפלמנגו, בראשית 1951 הועבר זיזיניו לבנגו בניגוד לרצונו. במשך תקופתו בקבוצה הוא לא הגיע להישגים משמעותיים, והושאר מחוץ לסגל הנבחרת שהשתתפה בגביע העולם ב-1954, בין היתר בשל ביקורת שהעביר על מנהלי התאחדות הכדורגל הברזילאית. ב-1957 עבר זיזיניו לסאו פאולו במדיה שב להפגין את יכולתו המרשימה, והוביל את הקבוצה לזכייה באליפות הפאוליסטה באותה שנה. אולם, הוא דחה הזמנה להשתתף עם הנבחרת בטורניר הגביע העולמי שנה מאוחר, על מנת לפנות מקום בסגל לשחקנים צעירים.
ב-1959 עבר זיזינו לקבוצה קטנה מאוברבה וכעבור שנתיים הצטרף לקבוצה צ'יליאנית, בטרם הודיע על פרישתו ממשחק ב-1962. לאחר הפרישה קיבל תפקיד במועצת עיר הולדתו, ניטרוי, בה עבר להתגורר, ניתק את קשריו עם עולם הכדורגל וחי בבדידות עד לפטירתו בפברואר 2002.
France 4
France 4 הוא ערוץ טלוויזיה צרפתי המשדר תוכניות דרמה, ספורט ומוזיקה.
הערוץ הושק ב- 24 ביוני 1996 בשם "פסטיבל" ותוכניותיו היו תוכניות דרמה וסרטים. בשנת 2005 הערוץ שינה את שמו ל-France 4.
הערוץ משדר תוכניות ספורט רבים כגון: גביע הליגה הצרפתית בכדורגל, טור דה פראנס, אליפות צרפת הפתוחה, גביע דייוויס, ראלי דקר, הגביע האנגלי, גביע הפדרציה. בערוץ משודר גם הספורט האמריקאי, שחייה, ג'ודו, סייף והחלקה אמנותית.
הנצחיים (DC קומיקס)
הנצחיים (מאנגלית: The Endless) היא קבוצת ישויות המופיעה ביקום DC שנוצרה על ידי ניל גיימן עבור סדרת הרומנים הגרפים סנדמן (1989–1996) העוקבת אחר חלום, המכונה גם איש החול. בקבוצה, המכונה גם משפחה, חברים שבעה ישויות המהוות האנשה וייצוג של אחד משבעה היבטים קיומיים של יקום DC ומתקיימים כל עוד הקונספט אותו מייצגים מתקיים, והופיעו כאשר הקונספט הזה הופיע לראשונה (מוות לדוגמה טוענת שהחלה להתקיים עם מות היצור הראשון, ותחדול כאשר היקום עצמו ימות); הם נחשבים בין היצורים החזקים ביותר ביקום DC, והם ללא ספק היצורים העתיקים ביותר הקיימים. הם נבדלים מאלים ביקום DC בכך שהם לא שואבים את כוחם מאמונה ואינם ניתנים להשמדה כל עוד הרעיון אותו הם מייצגים ממשיך להתקיים.
הנצחיים מתוארים לרוב כמשפחה לא תפקודית של שבעה אחים הקרויים בשמות גורל, מוות, חלום, חורבן, תשוקה, יאוש, והזיה. הם עשויים להופיע בצורות שונות, אך בדרך כלל בעלי עור לבן חרסינה ושיער שחור, למעט חורבן והזיה ששניהם בעלי שיער ג'ינג'י. המראה שלהם משתנה בהתאם לציפיות הצופה, ולפעמים הם אף מופיעים במופע לא אנושי. כשחלום נשאל על ידי מרקו פולו האם הוא תמיד כה חיוור, זה השיב "זה תלוי בצופה". סדר גילם הוא גורל, מוות, חלום, חורבן, תשוקה ויאוש (תאומות) והזיה.
הדמויות חלום ומוות נחשבות מבין דמויות הקומיקס האהובות ביותר, ואף דורגו במקום השישי והחמש-עשרה בהתאמה בדירוג דמויות הקומיקס הגדולות בכל הזמנים של מגזין אמפייר.
בני המשפחה
אין לנצחיים שמות של ממש, שמותיהם נובעים מהתפקיד שהם ממלאים בקיום, ולכן אם הם מתחלפים, דבר שקורה לעיתים נדירות, הישות החדשה נושאת את שם התפקיד גם היא. חלום מחזיק במספר כינויים נוספים, המרכזי ביניהם הוא "מורפיאוס" על שם אל החלומות מהמיתולוגיה היוונית, אך הוא מוכר גם כאונרוס וכסנדמן. בני המשפחה קוראים לעצמם "הנצחיים", אך הם לפעמים נקראים על ידי דמויות אחרות "שבע ה-D" מפני ששמות שבעתם מתחילים באות D באנגלית.
כל אחד מהאחים מחזיק בממלכה ובחותם המתפקד הן כסמל מיסטי המייצג אותם והן כדרך לתקשר בין האחים.
מסע בין כוכבים: אנטרפרייז
מסע בין כוכבים: אנטרפרייז (באנגלית: Star Trek: Enterprise; או בקיצור: ST:ENT) היא סדרת טלוויזיה מסדרת מסע בין כוכבים שנוצרה על ידי ריק ברמן ובראנון בראגה לפי התסריט אותו כתב ג'ין רודנברי, והיא מהווה הקדמה לסדרות האחרות של "מסע בין כוכבים". הסדרה עוקבת אחר עלילותיה הבדיוניות של ספינת-החלל הראשונה ששברה את מחסום המהירות של על-חלל 5, ה"אנטרפרייז", כמעט עשר שנים לפני הווסדותה של פדרציית הכוכבים המאוחדת. עלילת פרק הפיילוט התרחש בשנת 2151, כמאה שנים לפני מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית. הסדרה שודרה לאורך ארבע עונות, 98 פרקים בין 26 בספטמבר 2001 ל-13 במאי 2005, והייתה הסדרה השנייה שבוטלה בעקבות נתוני מידרוג נמוכים בידי הרשת ולא בידי יוצריה, הראשונה הייתה הסדרה המקורית משנות השישים. זו גם הסדרה האחרונה ברצף של סדרות ששודרו מאז שנת 1987, עם תחילת מסע בין כוכבים: הדור הבא. הסדרה שודרה בארצות הברית ברשת UPN ובישראל בערוץ 10 וגם בסטאר וורלד.
עונות 1-2
שתי העונות הראשונות תיארו את חקר החלל הבין-גלקטי בידי ספינת החלל הראשונה בעלת מהירות העולה על על-חלל 5, שנקראה בשם "אנטרפרייז", באופן שמקביל לשבירת מהירות הקול בידי המטוס בל X-1. צוות הספינה, האנושי ברובו, נתקל במצבים שידועים למעריצי "מסע בין כוכבים", אך בהבדל אחד - זו הפעם הראשונה שבני האדם נתקלים בחקר התרבויות החייזריות, ובשל כך, ניסיונם בוסרי ולעיתים אימפולסיבי (שלא כמו בסדרות מאוחרות יותר בהם נרכש הניסיון במפגשים ראשוניים). הטכנולוגיה המתוארת בסדרה היא בחיתוליה, כמו פיתוח שדה הכוח בידי לוטננט ריד או הימנעות משימוש במשגר בשל תכונות הפרדת החלקיקים שבו.
אחד מהאלמנטים המוצגים בסדרה היא "מלחמת הזמן", שבה ישות חייזרית מהמאה ה-27 משתמשת בגזע ה"סוליבאן" המהונדס גנטית כדי לתמרן את הזמן ולשנות מאורעות בעבר. במהלך 100 השנים שלאחר מאורעות 'המפגש הראשון', הוולקנים תדרכו את בני האדם לפי ראות עיניהם, ומנעו מהם בכוונה טכנולוגיות מכיוון שלדעתם הם פרימיטיביים מדי ונחפזים מדי מכדי לעשות שימוש נבון באותן טכנולוגיות. צירופה של תת-קומנדר ט'פול הוולקנית לצוות מוסיף למתחים, אך עם הזמן, מתפתח אמון בין הצדדים. קו העלילה שאפיין את שתי העונות הראשונות התאפיין בחוסר אחידות, בה כמעט כל פרק עסק בנושא אחר.
עונה 3
עם תחילת העונה השלישית, המפיקים נדרשו לתכנן קו עלילה חדש ואחיד, וזאת משום נתוני מידרוג נמוכים. קו העלילה שמציב את כדור הארץ בסכנה הוכיח עצמו יעיל בעבר (בסרטים "מסע בין כוכבים: המפגש" ו-"מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה"), והיוצרים הציגו את גזע הזינדי כאויב שקול שמתכוון לחסל את האנושות בעזרת נשק הורס כוכבים (כדוגמת כוכב המוות בסרטי מלחמת הכוכבים). האנטרפרייז NX-01 מעוצבת מחדש כספינת מלחמה, ועורכת מסע לכיוון המרחב הדלפי, אזור מסתורי בעל מאפיינים המזכירים את משולש ברמודה, בחיפוש אחר מקום מושבם של הזינדי על מנת לבלום את התקדמותם.
עונה 4
העונה האחרונה סגרה קצוות עלילה פתוחים מעונות קודמות ומסדרות קודמות, והציגה דמויות ידועות ליקום "מסע בין כוכבים", תוך כוונה לגשר בין הסדרות. כך למשל הוצג המדען ד"ר אריק סונג (ברנט ספיינר, שחקן המוכר בעיקר כמי שמגלם את דמותו של קומנדר דאטה ממסע בין כוכבים: הדור הבא), אבי-סבו של האדם אשר המציא את דאטה, שמתחיל לפתח בינה מלאכותית מסוג חדש. העונה הזו הראתה את השינויים שחלו בחברה הוולקנית מאז תקופת המפגש הראשון ועד לתקופת מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית.
תוכניות לעונה 5
מפיקי הסדרה קיוו שהסדרה תחודש ולא תתבטל והחלו לתכנן את העונה החמישית, שהייתה אמורה לכלול הקדמה למלחמה הרומולאנית וליצור קשר לסדרה המקורית, המפיקים תכננו גם ליצור מיני סדרה בתוך העונה הכוללת 4 פרקים המהווים המשך מעקב על האירועים ביקום המראה שהוצגו בפרק "In a Mirror, Darkly". בנוסף דמותו של קומנדר שרן בגילומו של השחקן ג'פרי קומבס הייתה אמורה להפוך לדמות קבועה בסדרה.
יחסי אורוגוואי–מלזיה
יחסי אורוגוואי–מלזיה הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה המזרחית של אורוגוואי לבין פדרציית מלזיה.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין המדינות כוננו ב-1989. אורוגוואי פתחה את שגרירותה ב-1991, אך שגרירות זו נסגרה לאחר מספר שנים. שתי המדינות חתמו על הסכם סחר דו-צדדי. בשנת 2007, ביקר סן שר המסחר והתעשייה הבינלאומי של מלזיה באורוגוואי.
יחסים כלכליים
בשנת 2014, שווי הסחורה שיוצאה ממלזיה לאורוגוואי הגיעה לסך 41 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר רדיו, שמן דקלים, גומי ועוד. באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מאורוגוואי למלזיה הגיעה לסך 24.5 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר חלב, חלב מרוכז, גבינה, צמר, סויה ועוד.
בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה ממלזיה לאורוגוואי הגיעה לסך 29.7 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר בגדי גומי, שמן דקלים, מיקרופונים, אוזניות, טלפונים ועוד. באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מאורוגוואי למלזיה הגיעה לסך 26.4 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר סויה, תירס, דגים, גבינה ועוד.
פזאי (סוג)
פזאי או זהבן העולם החדש (שם מדעי: Icterus) הוא סוג של ציפורי שיר ממשפחת הפזאיים המצויים באמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית. למרות שמם הם אינם קרובים לזהבניים של העולם החדש. על שם סוג זה קרויה המשפחה.
הפזאים הם עופות צהובים עם ראש וחזה שחור ובעלי מקור אפור באורך בינוני וזנב ארוך. הנקבות יותר עמומות צבע מהזכרים. כמה מהמינים נודדים דרומה בחורף לעבר אמריקה הדרומית.
הם ניזונים בעיקר מחרקים אך גם מצוף, פירות, יצורים קטנים ועוד. הם מקננים על העצים ותולים קנים מוארכים הבנויים מעשב וזלזלים מהודקים היטב.
מצרים התחתונה
מצרים התחתונה, הוא אזור במצרים המשתרע באזור הדלתא של הנילוס עד הים התיכון. גבולה הדרומי נמצא באזור שבין אל-עיאט ודהשור (הנמצאת מדרום לקהיר). המונח "מצרים התחתונה", מקובל מאוד כאשר מדברים על מצרים העתיקה. חרף היותה בצפון מצרים, טריטוריה זו נקראת 'תחתונה' בהתייחס לכיוון זרימת הנילוס, הזורם ממצרים העליונה שבדרום, אל מצרים התחתונה בדרכו אל הים התיכון.
הנילוס נשפך לים התיכון באזור הדלתה באמצעות שתי תעלות - זרועות עיקריות החוצות אותו. הזרוע המערבית ליד ראשיד, נקראת "רוזטה" אורכה 239 ק"מ, הזרוע המזרחית ליד דמיאט נקראת "דמיטה" אורכה 245 ק"מ. על פי הסופר וחוקר הטבע הרומי פליניוס הזקן אשר חי במאה ה-1, אזור הדלתה מושקה היום באמצעות רשת של תעלות מים. מזג האוויר במצרים התחתונה מתון יותר מאשר במצרים העליונה וזאת בגלל הקרבה לים התיכון.
היסטוריה
מצרים התחתונה, הייתה ידועה גם בשם "טַה מֵהוּ" שמשמעותו היא "הארץ של הגומא". מצרים התחתונה הייתה מחולקת ל-20 מחוזות שנקראו "נוֹם". מחוז הראשון הדרומי באזור לישט.