cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בעיית הפליטים הפלסטינים
הגל השני: אפריל עד יוני 1948
לטענת בני מוריס, נעשו ביוזמת ה"הגנה" וצה"ל מעשי גירוש נקודתיים של ערבים, אולם "לא הייתה תוכנית גדולה או כוללת של גירוש". עם זאת, מתוך שיקול צבאי של מניעת חזרת התושבים והצורך לשוב ולהילחם כדי לכבוש את אותו יישוב, התגבש בתקופה זו דפוס פעולה של כיבוש כפרים והריסתם, והדבר יצר למעשה מצב של גירוש בפועל.
לפי מסמכים שנחשפו בארכיון צה"ל, גורם מרכזי למנוסת התושבים היה שורה של מעשי טבח, אלימות וביזה שנערכו על ידי צה"ל בכפרים כגון צפצאף, דווימה, עין זיתון ועוד. אחד המסמכים מציין כי שיטות נוספות להברחת התושבים היו אולטימטומים שהוכרזו בערבית באמצעות רמקולים, "פעולות לחישה" שכונו "עצה ידידותית יהודית" וכן פעולות של אצ"ל ולח"י. בנגב נערכו פעולות של השמדת עדרים של בדואים ושריפת אוהליהם.
בתקופה זו הגבירו הוועד הערבי העליון, צבא ההצלה והממשלות הערביות את המאמץ לבלום את זרם הפליטים, וזאת באמצעות פינוי נשים, ילדים וזקנים; איומים מטעם קאוקג'י בכרוזים ובשידורים ברדיו רמאללה להחרים את רכוש העוזבים ואף לפוצץ את בתיהם; וניסיונות להחזיר ממדינות ערב פליטים גברים. אלא שלמאמצים אלה הייתה השפעה מזערית וזרם הפליטים רק גבר לקראת 15 במאי. בסוף אפריל הקציבה הליגה הערבית 100 ליש"ט לסיוע לפליטים ובמדינות ערב הוקמו ועדות ממשלתיות לטיפול בבעיה. ב-12 במאי נענתה לבסוף הליגה לבקשת המופתי והחליטה כי מדינות ערב תענקנה מקלט לפליטים, אך לא לגברים המסוגלים לשאת נשק. פלישת הצבאות הערביים לארץ ישראל ב-15 במאי לא שינתה באופן משמעותי את דפוס התנהגותה של האוכלוסייה הפלסטינית. היא נותרה במקומה רק כאשר נמצאה באזור שליטתו של כוח ערבי חזק דיו אל מול הכוח היהודי.
בישיבת הממשלה הזמנית שנערכה ב-16 ביוני 1948, סוכם על ידי השרים בראשות בן-גוריון, למנוע את שובם של הפליטים הפלסטינים לתחומי מדינת ישראל. בישיבה זו תיאר שר החוץ משה שרת את "התרוקנות היישוב הערבי" כדבר "יותר מפתיע מאשר הקמת המדינה העברית". הממשלה מעולם לא פרסמה את החלטתה.
זמן קצר לאחר תום המלחמה, תיאר מוסא אל-עלמי את גורמי העזיבה: "אם הפלסטינים פינו בסופו של דבר את ארצם, לא היה זה מתוך מורך לב אלא משום שאיבדו כל אמון במערכת ההגנה הקיימת. הם הבינו את חולשתה ואת חוסר השוויון בין משאביהם וארגונם לבין אלה של היהודים. נאמר להם שהצבאות הערביים מגיעים, שהעניין ייושב והכל יחזור למסלולו והם שמו מבטחם ותקוותיהם בזה. יתר על כן, לנגד עיניהם עמד החזיון של דיר יאסין על כל אכזריותו".
הגל השלישי: 9–18 ביולי 1948
הגל השלישי של היציאה חופף את קרבות עשרת הימים, בין ההפוגה הראשונה וההפוגה השנייה. בגל זה יצאו כ-100 אלף ערבים, כמחצית מהם מלוד, רמלה והכפרים שבסביבתן, וכ-20–30 אלף ערבים מהגליל התחתון. העזיבה בשלב זה הייתה תוצאה ישירה של ההתקפות הישראליות וכן של פעולות גירוש מכוונות מערים וכפרים שנקטו בהתנגדות מזוינת. אולם גם בשלב זה בלטה נטיית חלק מהאוכלוסייה לעזוב עוד לפני שנוצר מגע עם הכוח הישראלי או תוך כדי המתקפה שלו. רוב מכריע של אוכלוסיית הפליטים מהגליל התחתון היה מוסלמי, בעוד שרובם הגדול של הנוצרים והדרוזים מאזור זה נשאר במקומו.
שאלת הפליטים הפכה לשאלה מרכזית בסדר־היום בשיחות שניהל המתווך מטעם האו"ם, פולקה ברנדוט. מדינות ערב, שלא היו מסוגלות להגיש סיוע לפליטים, לחצו על ברנדוט לאפשר את שיבתם של הפליטים לבתיהם מהר ככל שניתן. נציגי הליגה הערבית תבעו שהאו"ם יכיר בזכותם של הפליטים לשוב לבתיהם ולתבוע את רכושם. דוברי הארגון הדגישו כי סיוע לפליטים לא רק יאפשר השגת פתרון כולל לסכסוך המתפתח, אלא הוא תנאי מוקדם להארכת ההפוגה. עם זאת, בדיון שקיימה הממשלה הזמנית לקראת הפגישה עם המתווך ב-16 ביוני 1948, הביע משה שרת את העמדה הבאה:
באותה פגישה קבע שרתוק כי "המדיניות שלנו שהם אינם חוזרים". יחד עם זה, הוא הציע שישראל תשתתף בפתרון הבעיה ותציע תשלום קולקטיבי עבור נכסים שננטשו וקרקע שהתפנתה, זאת במטרה לאפשר את יישובם מחדש של הפליטים בארצות השכנות. דוד בן-גוריון הגיב במילים הבאות:
שר החקלאות, אהרן ציזלינג, הזהיר את משתתפי הישיבה כי התנגדות לחזרת הפליטים תוביל להתפתחותה של שאיפת נקם ומעל לכל, תפגע ביהודים בארצות ערב והאסלם. הדיון נחתם בהסכמה דחיית הדיון בשיבת הפליטים כל עוד המלחמה נמשכה. בניגוד להיסטוריונים אחרים, יואב גלבר טוען כי אין לראות בהצהרות אלו תחילתה של מדיניות רשמית למניעת חזרת הפליטים, אלא חלק מהמשא ומתן עם המתווך ברנדוט למניעת שיבת הפליטים במהלך ההפוגה בלבד.
אמין אל-חוסייני חידש את מאמציו להשפיע על המדיניות הכלל ערבית בשאלת הפליטים. במהלך ההפוגה השנייה, ב-11 באוגוסט, שיגר הוועד הערבי העליון אגרת למזכיר הליגה הערבית, בה דחה על הסף את כוונת הממשלות הערביות להביא לשיבת הפליטים לבתיהם, משום ששיבה כזו, לדידו, תהווה הכרה למעשה במדינה היהודית, שאף תוכל לנצלם למטרותיה הפוליטיות, למשל כפיית הצבעה לטובתה במקרה של קיום משאל עם. נציגיו של המלך עבדאללה בוועדה המדינית של הליגה הביעו התנגדות חד-משמעית לשינוי בסטטוס-קוו הצבאי או האזרחי בפלסטין, לחידוש המלחמה ולהשארת האחריות לפליטים בידי המדינות הקולטות.
הגל הרביעי: אוקטובר–נובמבר 1948
בגל הרביעי יצאו כ-100–150 אלף ערבים, רובם המכריע מהנגב הצפוני והגליל העליון. גם גל זה היה תוצאה של התקפות ישראליות, שנועדו להביא לגירוש הכוחות הערביים הזרים מן הארץ: הצבא המצרי בדרום ו"צבא ההצלה" בצפון.
בדרום עזבו קרוב ל-100 אלף תושבים כתוצאה מהפגנת העוצמה של צה"ל מתחילת מבצע יואב ב-15 באוקטובר. המערך המצרי התמוטט במהירות בזמן שצבאות סוריה, עיראק ועבר הירדן נותרו פאסיביים, והדבר הביא לבריחה מבוהלת של האוכלוסייה, ברובה המכריע מוסלמית: מאזור החוף והשפלה הפנימית דרומה ומערבה לכיוון עזה, וממורדות הרי יהודה ובאר שבע מזרחה לכיוון בית לחם וחברון. באזור שפונה על ידי הצבא המצרי לא נותרה אוכלוסייה ערבית. תושבי "כיס פלוג'ה" גורשו לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק בין ישראל למצרים בפברואר 1949. כשנה לאחר מכן גורשו כ-1,000 תושבי הכפר אל-מג'דל. תופעה זו משקפת את גישת הכוחות הישראלים בשלב זה, להביא להוצאתם, בגירוש או בהעברה בהסכמה, של שארית האוכלוסייה הערבית שלא עזבה את יישובה לפני או במהלך כיבושו.
בצפון נערכה התקפה על כוחותיו של קאוקג'י שנמצאו במובלעת במרכז הגליל העליון וגבול לבנון. התקפה זו הביאה ליציאתם ללבנון של קרוב ל-30 אלף ערבים מוסלמים. על פי רוב, כפרים שלא נקטו בהתנגדות מזוינת או שאוכלוסייתם הייתה ברובה לא-מוסלמית, תושביהם יכלו להישאר. בהשתלטות על הגליל העליון נוצר סוג חדש של פליטים: תושבים שאולצו לעזוב את בתיהם, אך הורשו להישאר בתחום המדינה היהודית. לימים הם הפכו ל"נפקדים נוכחים".
גם במבצעים הצבאיים שהביאו לגל הזה של פליטים, לא ניתנו על ידי הדרג המדיני או הצבאי הנחיות מפורשות לגבי גירוש האוכלוסייה הערבית. עם זאת, ניתן להניח כי עזיבת האוכלוסייה קיבלה דחיפה בעקבות מקרים מסוימים, הן בגליל והן בדרום, בהם בוצעו על ידי כוחות צה"ל מעשים שהוגדרו על ידי שרי ממשלה, חברי כנסת ועיתונאים כ"מעשי זוועה". הבולטת שבהם היא פרשת דווימה.
הטענה בדבר קריאת ההנהגה הערבית לפלסטינים לעזוב את בתיהם
אפשרות פינוי חלק מהאוכלוסייה הערבית בארץ ישראל (נשים, זקנים וילדים) למדינות השכנות במקרה של מלחמה, הייתה מוכרת לתודעה הפוליטית של המנהיגות הפלסטינית והערבית עוד לפני פרוץ מלחמת אזרחים בסוף נובמבר 1947. כבר בעקבות פרסום מסקנות ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל בתחילת מאי 1946, פתח הוועד הערבי העליון במתקפת תעמולה בדבר כוונה לפתוח במרד מזוין, תוך פינוי הנשים והילדים למדינות ערב השכנות. אפשרות פינוי האוכלוסייה הבלתי-לוחמת נזכרה שוב בהחלטות כינוס הוועדה המדינית של הליגה הערבית בצופר, לבנון, בספטמבר 1947, שבין השאר קראו לפתוח את שערי מדינות ערב בפני נשים, ילדים וזקנים פלסטינים, שיזדקקו למקלט במקרה של מלחמה. אברהם סלע מציין כי מהקריאות הללו משתמע כי הגברים אמורים להישאר במקומם ולהילחם ביהודים, אך טוען "שיש ספק אם בחברה מסורתית המקדשת את ערכי כבוד המשפחה, ובמיוחד את כבוד האישה, ניתן היה להפריד בין אבי המשפחה לבני ביתו".
ב-16 באוגוסט 1948, סמוך לסיומה של היציאה ההמונית, הסביר הבישוף היווני-קתולי של הגליל, ג'ורג' חכים את פשרה לעיתון "צדא אל-ג'נוב" מביירות: "הפליטים היו סמוכים ובטוחים כי לא ימים רבים ייעדרו, וכי שוב ישובו בתוך ימים מעטים, בתוך שבוע או שבועיים. מנהיגיהם הבטיחו להם כי קל-מהרה ימחצו הצבאות הערביים את 'הכנופיות הציוניות' וכי אין כל מקום לבהלה או לחשש של גלות ממושכת". ב-2 באוקטובר 1948 הסביר השבועון הלונדוני "האקונומיסט" את הגורמים לבריחת הערבים מחיפה: "כמעט אין כל ספק שהאדיר בגורמים הללו היו ההכרזות שהושמעו על גלי האתר על ידי הוועד הערבי העליון, שדרש מן הערבים לצאת... נרמז בבירור כי אותם ערבים שיישארו בחיפה ויקבלו את חסות היהודים ייחשבו כבוגדים". ב-19 בפברואר 1949, הסביר העיתון הירדני "פלסטין": "המדינות הערביות עודדו את ערביי פלסטין לעזוב את בתיהם באופן זמני כדי שלא יפריעו לצבאות הפלישה הערביים". ב-3 באפריל 1949, בתחנת השידור הערבית של המזרח התיכון מקפריסין נאמר: "אין לשכוח שהוועד הערבי העליון עודד את בריחת הפליטים מבתיהם ביפו, חיפה וירושלים". העיתונאי האמריקאי קנת בילבי, ששהה בארץ ישראל וסיקר את המלחמה, הסביר בספרו שיצא זמן קצר אחריה, את ההיגיון, לדעתו, שעמד מאחורי עידוד הבריחה בתחילתה על ידי ההנהגה הפלסטינית: "יציאת הערבים, לפחות בתחילתה, קיבלה עידוד מצד הרבה מנהיגים ערביים כגון חאג' אמין אל-חוסייני, המופתי הירושלמי הפרו-נאצי הגולה, ומצד הוועד הערבי העליון לארץ ישראל. הם ראו בגל הראשון של תבוסות הערבים תופעה חולפת בלבד. יברחו ערביי ארץ ישראל אל הארצות השכנות. דבר זה יסייע לעורר את יתר העמים הערביים למאמץ מוגבר, וכאשר תהלום הפלישה הערבית יוכלו הפלסטינים לשוב לבתיהם ולקבל פיצוי מרכושם של היהודים שייזרקו לים".
ב-6 בספטמבר 1954 סיפר פליט פלסטיני לעיתון הירדני "אל-דפאע": "הממשלות הערביות אמרו לנו: צאו כדי שנוכל אנחנו להיכנס. וכך יצאנו, אבל הן לא נכנסו". אולם כבר ביולי 1948 טען אמיל אל-ע'ורי כי הפליטים הפלסטינים עצמם הם אלה שהפיצו את הסיפורים על הוראות שקיבלו מההנהגה הפלסטינית לפנות את בתיהם, וזאת כדי להצדיק את "עריקתם" ובריחתם. יהושפט הרכבי טוען כי ייתכן שאכן לא הייתה פנייה רשמית כזו, הקוראת לפלסטינים לעזוב, אולם ישנן עדויות רבות שבקרב הפלסטינים "רווחה אמונה שפנייה כזו הופנתה אליהם מצד מנהיגים ערבים ופלסטינים, ולפיה פעלו". לדברי בני מוריס, אמנם "מדי פעם הורו מפקדים או פוליטיקאים ערבים מקומיים על פינוי של נשים וילדים מאזורי הקרב", אולם בשום שלב לא היו הוראות ערביות כוללות או מערכות הסברה, ברדיו או בעיתונות, שקראו לתושבים לעזוב את בתיהם או לברוח. לעומת זאת, בתחילת מאי 1948, כחלק מן ההכנות לפלישה הערבית, "קראו מנהיגי ארצות ערב ותחנות הרדיו הערביות (רדיו רמאללה, המלך עבדאללה ומפקד צבא ההצלה הערבי, קאוקג'י) לפלסטינים להישאר במקומם, ובמקרה שהם כבר בגלות - לחזור לבתיהם בפלסטין. התייחסויות לשידורים האלה ניתן למצוא בתיעוד של ההגנה ומפ"ם וברשומות הבריטיות".
התייחסות ערבית לבעיה מקיץ 1948 ואילך
ע'ורי הטיל את האחריות לפתרון בעיית הפליטים על מדינות ערב. ב-6 בספטמבר 1948, עוד בעיצומה של המלחמה, אמר מזכיר הוועד הערבי העליון בריאיון לדיילי טלגרף בביירות: "העובדה שפליטים אלה מצויים היא תוצאה הישרה מפעולתן של המדינות הערביות בהתנגדן לחלוקה...המדינות הערביות הסכימו פה-אחד על המדיניות הזאת והן חייבות להשתתף בפתרון הבעיה".
מלחמת העצמאות
בהתייחס לבעיה שיצרו הניסיונות החוזרים ונשנים של פלאחים ובדווים ערבים, שנמלטו עם פרוץ הקרבות אבל החלו חוצים את הגבול כדי לקצור את שדותיהם, הכין אג"ם/מודיעין תזכיר שהוצג בפני יגאל ידין ויוחנן רטנר (ראש אגף התכנון במטכ"ל). מחבריו הצביעו על הקשר בין בעיית המסתננים ושאלת הפליטים והוסיפו:
בין השאר המליצו מחברי התקציר לנקוט בכל אמצעי אפשרי כדי למנוע את קציר השדות - בין אם על ידי ריסוס מן האוויר, השמדת השדות או קצירתם מראש על ידי חיילים ישראלים. ידין אישר את הפצת החוזר.
העדויות העיקשות על מעשי הזוועה שמבצעים לוחמים יהודים בתושבים הערבים יצרו דילמה מיוחדת עבור חברי מפ"ם, אשר דחו את הדיון ב"בעיה הערבית" לצורך גיבושה של עמדה מפלגתית רשמית בעניין, עד להפוגה הראשונה. בדיון שהתקיים במרכז מפ"ם, בו נדונה הצטרפות המפלגה למנהלת העם ולממשלה הזמנית, הציע החבר אהרן ציזלינג להיאבק למען אחדות כלכלית של שתי המדינות, ובמיוחד, "לא לשכוח את עניין החזרה של הערבים." שאלה זו יצרה מחלוקת פנימית קשה. הוועדה הפוליטית החליטה לבסוף כי היא "מתנגדת למגמה לסלק את הערבים מתחומי המדינה היהודית המוקמת" והיא תבעה שהממשלה תקרא לערבים לא לנטוש את כפריהם, תימנע מהריסתם של כפרים שננטשו ותשמור על הרכוש עד שישובו בעליו. בהודעה מטעם המפלגה נאמר:
מספר הפליטים
מספר הפליטים הפלסטינים שעזבו במהלך מלחמת העצמאות נע ככל הנראה סביב 710,000.
כאשר הוקם אונר"א ב-1950 נרשמו כ-750 אלף נפש כפליטים ברישומיו. אחרי מעל 60 שנה, נוסף לדור הראשון של הפליטים דור שני, שלישי ורביעי. ריבוי טבעי מהגדולים בעולם הכפיל את מספרם פי שישה לפחות. האוכלוסייה הפלסטינית מנתה נכון ל-2006 כעשרה מיליון בני אדם לפי מפקד האוכלוסין הפלסטיני ורישומי אונר"א. אונר"א אמד את מספר הפליטים הפלסטינים בשנת 2001 ב-3.7 מיליון, אולם ההערכה היא כי נתוני הארגון נוטים להפרזה מספרם של הפליטים ב-2005 נאמד בכ-4.25 מיליון. לפי הערכות של גורמים פלסטינים המספר עומד על חמישה מיליון, ולפי הערכות של גורמים ישראליים, כשלושה מיליון אם סופרים לשיטתה של אונר"א, ועל פי רות לפידות, אם סופרים לשיטתה של נציבות הפליטים של האו"ם שהגדרת הפליט שלה אינה כוללת את צאצאיו ושוללת את מעמד הפליט מפליטים שקיבלו אזרחות במקום מושבם החדש מספר הפליטים קטן משמעותית מחצי מיליון איש.
על פי נתוני אונר"א, מספר הפליטים ב-2014 הוא כ-5 מיליון. להלן חלוקת מספר הפליטים לפי מדינות, בהתאם לנתוני אונר"א לשנת 2013: בנוסף למספרים אלה קיימים פליטים שאינם מתגוררים במדינות הרשומות מעלה (למשל במצרים, ערב הסעודית ומדינות המפרץ) ולא מופיעים ברישומי אונר"א כי המנדט של הארגון לא כולל מדינות אלו.
מרכיבים עיקריים של בעיית הפלסטינים
הפלסטינים טענו לאורך השנים שזכות השיבה הוכרה על ידי הקהילה הבינלאומית. להוכחת טענתם הסתמכו על כמה אמנות בינלאומיות (ובהן הצהרת זכויות האדם), החלטות של מועצת הביטחון (ובהן החלטה 242) ועל כמה החלטות של עצרת האו"ם, שדרשה לאפשר לפליטים לשוב. העוגן המשפטי העיקרי של הפלסטינים הוא החלטת עצרת האו"ם מדצמבר 1948 (החלטה 194) אשר הדרישה לזכות השיבה או תשלום פיצויים זכתה בה לתמיכה:
לעומת זאת, ישראל מתנגדת לכך בחריפות וטוענת כי לא ניתן להשיב את הפליטים הן מסיבות מעשיות (ישראל טוענת שהגירת הפליטים לישראל תביא לחיסולה כמדינה יהודית ותגרור מלחמת אזרחים) והן מסיבות מוסריות (ישראל טוענת שמדינות ערב והפלסטינים עצמם הם האחראים לבעיית הפליטים).
היסטוריה
בדצמבר 1948 החליטה העצרת הכללית של האו"ם להקים את "ארגון הסעד של האו"ם לפליטים פלסטינים במזרח התיכון" (UNRPR), שהחל לפעול לחלוקת סיוע לפליטים הנזקקים בתיאום עם מוסדות אחרים: "הוועדה הבינלאומית של הצלב האדום" לפליטים בישראל ובאזורי ארץ ישראל שהוחזקו בידי עבר הירדן; "הליגה של חברות הצלב האדום" בעבר הירדן עצמה, בסוריה ובלבנון; ו"ועדת השירות של הידידים האמריקנים (הקווייקרים) ברצועת עזה שהייתה תחת שליטת מצרים. בדצמבר 1949 הוקמה במקום ה-UNRPR "סוכנות הסעד והתעסוקה של האומות המאוחדות למען פליטים פלסטינים במזרח הקרוב" (UNRWA, אונר"א), שלקחה על עצמה את הטיפול במחנות הפליטים.
בינואר 1963 הגישה מחלקת המדינה של ארצות הברית לישראל תוכנית לפתרון בעיית הפליטים. הנשיא ג'ון קנדי הציע כי במהלך עשר שנים, תקלוט ישראל בשטחה 10% מהפליטים הפלסטינים והשאר ייקלטו במדינות ערב. כך, בסוף התקופה, תחוסל בעיית הפליטים. הנשיא הבטיח אמנם ערבויות ביטחוניות, אולם התוכנית לא כללה אפילו הכרה ערבית בישראל או הכרה ערבית בהסדר בעיית הפליטים עצמה. בלחץ אמריקאי, הסכימה ישראל למשא ומתן עמה, אולם בנובמבר אותה שנה, נרצח קנדי והתוכנית ירדה מהפרק.
בשנת 2008 פרסם ה-"וושינגטון פוסט" מאמר מאת היועצים לביטחון לאומי לשעבר בממשלי ג'רלד פורד, ג'ורג' בוש האב וג'ימי קרטר, ברנט סקאוקרופט וזביגנייב בז'ז'ינסקי שהציע תוכנית לנשיא הנבחר ברק אובמה הכוללת ארבע נקודות עיקריות, בהן ש"לא תהיה שיבת הפליטים, שכמוה כ"התאבדות לאומית" לישראל, ובמקומה תתגייס הקהילה הבינלאומית לפצות את הפלסטינים".
הפזורה הפלסטינית
לפי הערכת המתווך האמריקאי ראלף באנץ' ב-18 באוקטובר 1948, כך התפלגו הפליטים הפלסטינים: 32.63% הגיעו ליהודה ושומרון, 18.64% לעבר הירדן, 17.58% לרצועת עזה, 15.46% לסוריה, 12.93% ללבנון, 1.91% לשטח מצרים (אוהלי בדווים), ו-0.85% לעיראק.
ירדן
מספר הפלסטינים בירדן נע בין שלושה מיליון לארבעה מיליון וחצי לפי הערכות שונות, כלומר כ-35%-60% מאוכלוסיית ירדן, וכשני שלישים מתוכם נחשבים לפליטים. רוב האוכלוסייה הפלסטינית בירדן, כולל הפליטים שהגיעו משומרון ומיהודה, אשר היו תחת שלטון ירדני לפני מלחמת ששת הימים, נהנית מזכויות אזרחיות וחופש עיסוק אך יחסה של המדינה אליהם מורכב. כיוון שמרבית הפליטים נחשבים לאזרחים, המלך מעוניין בנאמנותם ומנסה לתמוך בהם, אך חשוב לו לשמור על הזכות לסיוע הכלכלי אותו נותן האו"ם. הפליטים עצמם חושדים בכל תוכניות לשיפוץ או מעבר ממחנות הפליטים כניסיון לגרום להם לוותר על תביעתם לזכות השיבה. ירדן מצהירה בעקביות נאמנות לתביעה הערבית לזכות השיבה ולפיצויים לפליטים.
בירדן יש עשרה מחנות פליטים. ירדן הייתה למדינה הערבית היחידה אשר העניקה אזרחות לפליטים הפלסטיניים. זאת, כחלק משאיפתו של המלך עבדאללה הראשון, ואחריו המלך חוסין, לגרום לכך שהגדה המערבית, על תושביה, יהפכו לחלק אינטגרלי מהממלכה ההאשמית של ירדן.
מחנות שהוקמו לאחר מלחמת העצמאות:
מחנות שהוקמו לאחר מלחמת ששת הימים:
לבנון
על פי נתוני האו"ם, בלבנון כ-350,000 פלסטינים. כרבע מהפליטים קיבלו אזרחות לבנונית באמצעות נישואים ולחצים של עדות שונות בלבנון. בשנת 1994 הוענקה אזרחות לבנונית למתואלים משבעת הכפרים ומעט לאחר מכן הוענקה אזרחות לבנונית לקבוצה של פליטים סונים ולפליטים הנוצרים. בלבנון קיימת התנגדות רבה להימצאות הפליטים בשטחה, בשל החשש מערעור שיווי המשקל העדין בין העדות השונות. רוב הפליטים בשטח לבנון יושבים במחנות, ללא זכויות אזרחיות, ללא שירותי בריאות וחינוך ממשלתיים, מוטלות עליהם הגבלות רבות בנושאים כגון חופש התנועה ונאסרת עליהם העבודה במקצועות רבים. הגבלות רבות נוספות מוטלות על שיפוצים ובנייה במחנות הפליטים.
בשנת 1993, לאחר הסכמי אוסלו, הודיעה ממשלת לבנון כי אין בכוונתה להרשות לפליטים להישאר בתחומה עוד זמן רב. תוכניות רבות הועלו במהלך השנים לגבי פינוי הפלסטינים מלבנון לארצות אחרות תוך מתן סיוע כספי למדינות אלו.
בעקבות לחץ של פליטים מתואלים תושבי שבעת הכפרים, תובע חזבאללה את שטח הכפרים הללו כחלק מלבנון, והם אינם רואים את עצמם עוד כפלסטינים.
הסופרת המצרית רדווא עאשור מספרת בספרה "אל-טנטוריה" על פלסטינים תושבי הכפר טנטורה, שחלקם גורשו ללבנון ומאוחר יותר נהרגו בטבח סברה ושתילה.
סוריה
בסוריה כ-300,000 פליטים. רובם הגדול נהנים מזכויות תעסוקה וחינוך ומצבם דומה למצב יתר האוכלוסייה, אך הם חסרי אזרחות וזכויות פוליטיות. סוריה מצהירה כי היא תומכת בתביעה הערבית לזכות השיבה.
ערב הסעודית
כ-500,000 פליטים גרים בערב הסעודית. אין להם אזרחות סעודית ואף אסור להם לבקש אזרחות זו.
עיראק
לעיראק הגיעו פליטים מעטים בשנת 1948. גל נוסף של פליטים הגיע ב-1967. בשנת 1991 הגיעו לעיראק פלסטינים שעבדו בכווית וגורשו משם בגלל תמיכתם בפלישה העיראקית לכווית. בסך הכל כ-450,000 פלסטינים גורשו מכווית ב-1991. עיראק סירבה להעניק לפלסטינים אזרחות, ואסרה עליהם לרכוש אדמה ובתים. עיראק גם נמנעה מלהעניק לפלסטינים מעמד של פליט וסירבה לאפשר לאונר"א להעניק לפליטים סיוע. במקום זאת, שלטונות עיראק העניקו סיוע לפלסטינים שהתגוררו בה. רובם התגוררו בדירות בבעלות ממשלתית או קיבלו סיוע בשכר דירה. פלסטינים קיבלו תעודות מסע לצורך נסיעות לחוץ לארץ וזכו לזכויות סוציאליות, כולל שירותי חינוך ובריאות. מצב זה הביא את האוכלוסייה הפלסטינית בעיראק המונה עשרות אלפים לתמוך בשלטון ובתקופת סדאם חוסיין אף נחשבה לתומכת הנלהבת ביותר של השליט. לאחר מלחמת עיראק הורע מצבם באופן דרמטי, כאשר מתנגדי סדאם חוסיין, במיוחד שיעים, מתנכלים להם בגלל היחס המועדף שקיבלו ממשטרו של סדאם חוסיין.
כווית
עד 1991 היוו הפליטים הפלסטינים כ-30% מאוכלוסייתה של כווית (כ-2 מיליון איש). בעקבות התמיכה הגלויה של אש"ף בראשות יאסר ערפאת בסדאם חוסיין במלחמת המפרץ, גורשו כ-450,000 פלסטינים מכווית, בעיקר לעיראק. עד 2006, מעטים חזרו אליה, והיום חיים בכווית כ-40,000 פלסטינים, המהווים פחות מ-3% מאוכלוסייתה. ב-12 בדצמבר 2004, התנצל מחמוד עבאס על תמיכת הפלסטינים בכיבוש כווית ב-1991.
צ'ילה
לצ'ילה מסורת של קליטת מהגרים ופליטים מקרב ערביי ארץ ישראל. כבר מראשית המאה ה-20 היגרו ערבים מארץ ישראל לצ'ילה בגלל הפקעת רכושם על ידי השלטונות העות'מאניים. לאורך המאה ה-20 מתקיימת בצ'ילה קהילה משגשגת מקרבם המונה כ-350,000 נפש, רובם נוצרים. מדובר בקהילת הפליטים הגדולה ביותר מקרב ערביי ארץ ישראל מחוץ למזרח התיכון.
ב-2008 החל מבצע לקליטתם ויישובם מחדש בצ'ילה של 20,000 פליטים מקרב ערביי ארץ ישראל אשר שהו מאז 2003 במחנה הפליטים המדברי אלטאנף על גבול עיראק סוריה. אל המחנה הגיעו הפליטים (המתגוררים בעיראק מאז 1948) כתוצאה מרדיפתם על ידי מיליציות עיראקיות לאחר נפילתו של סדאם חוסיין. את המבצע יזמה והובילה נציבות האו"ם לפליטים – UNHCR, בשיתוף פעולה עם שלטונות צ'ילה וארגונים אזרחיים צ'יליאנים. לנציבות האו"ם לפליטים יש מנדט לשקם את הפליטים במקומות אליהם הגיעו, או למצוא עבורם פתרונות אחרים שלא בארץ ממנה באו – בניגוד לאונר"א (האחראית על הטיפול במרבית הפליטים מקרב ערביי ארץ ישראל), שהמנדט שלה אוסר עליה שיקום קבע של הפליטים שלא במקום ממנו באו, ארץ ישראל. הפליטים שוכנו בדירות מאובזרות במתחמי דירות מרווחים בשכונות צ'יליאניות רגילות, רכשו מיומנות בשפה הספרדית בפרק זמן קצר יחסית והחלו להשתלב בשוק העבודה בסיועה של קהילת הפליטים הוותיקה הנחשבת לעשירה ובעלת השפעה בצ'ילה. בחלוף שנה לשהותם בצ'ילה יקבלו הפליטים תעודת פליט ובתום שבע שנים יקבלו דרכון צ'יליאני.
ירושלים
מחנה הפליטים היחיד בתחומה המוניציפלי של העיר ירושלים הוא מחנה פליטים שועפאט, הממוקם בצפון-מזרח ירושלים. המחנה הוקם בשנים 1966-1965, עת שלטה ירדן על מזרח ירושלים והגדה המערבית, במטרה לפנות אליו את תושבי מחנה הפליטים אל-מועסכר ששכן בעיר העתיקה של ירושלים, בתחומי הרובע היהודי הנטוש. המחנה הוקם על קרקע שהוקצתה לארגון אונר"א על ידי שלטונות ירדן והיה המחנה האחרון שהוקם עבור הפליטים. זמן קצר לאחר הקמתו פרצה מלחמת ששת הימים, שבעקבותיה אוכלס המחנה בפליטים נוספים ממלחמה זו. שינוי גבולותיה המוניציפליים של ירושלים לאחר המלחמה כלל את מחנה הפליטים בשטחה המוניציפלי של העיר, והקנה זכות תושבות ישראלית לאוכלוסייתו.
הערכות שונות קיימות על מספר תושביו, החל מ-8,000 (לפי עיריית ירושלים), ועד 20,000 (לפי עמותת עיר עמים).
הרשות הפלסטינית
מבחינת הרשות הפלסטינית מעמדם של הפליטים הפלסטינים, כלומר הפלסטינים שגרו בשטחי 48 ובחלק משטחי 67 שלא הועברו לשליטת הרשות, ארעי בדיוק כמו מעמדם בשאר המדינות. מעמדם של הללו כ"פליטים" נשמר בקפדנות על ידי הרשות בעזרת הפליטים עצמם ובתמיכתם, כדי לאשש את התביעה לזכות השיבה. אף כי הרשות מנסה לשפר את מצב הפליטים, היא עושה זו בהסתייגות רבה, ועל כן השיפורים עצמם נעשים בצורה ארעית במכוון.
רצועת עזה נמצאת במוקד בעיית הפליטים. נכון לשנת 2021, גרים ברצועה כשני מיליון איש מתוכם 700,000 מוגדרים כפליטים, ומתוכם 400,000 יושבים במחנות הפליטים. ברצועה גרה חמישית מאוכלוסיית הפליטים הפלסטינים והם מהווים את מרבית האוכלוסייה בחבל כולו.
אזור הרצועה הוא אזור עני, מיושב בצפיפות שכלכלתו הולכת וקורסת, הן בשל הריבוי הטבעי הגבוה ומיעוט העבודה והן בשל האינתיפדה השנייה. אחוזי האבטלה והמצוקה הכלכלית גבוהים יותר בקרב הפליטים מאשר בקרב שאר התושבים.
באזור יהודה ושומרון גרים כשלושה מיליון פלסטינים, מהם מוגדרים 400,000 כפליטים וכ-100,000 מתוכם מתגוררים במחנות הפליטים. מרבית הפלסטינים אינם עובדים במחנות עצמם אלא בעבודות שונות בישראל.
ארצות אחרות
פליטים שיכלו להרשות לעצמם והשיגו ויזה מתאימה, עברו למדינות שונות בעולם. ברוב המקרים כלל המעבר מתן אזרחות לפליטים אלה או לדור הבא. בין המדינות שקלטו פליטים: אוסטרליה, אנגליה, ארצות הברית, ברזיל, צרפת וקנדה. אף על פי שפליטים אלה כבר איבדו את מעמד הפליט על פי הגדרת נציבות הפליטים של האו"ם, רובם חשים עדיין כפליטים ותומכים במאבק הפלסטיני, ונמנים במצבת הפליטים של אונר"א.
פליטים פעם נוספת
מלחמות נוספות במזרח התיכון הפכו פעמים אחדות פליטים פלסטינים, לאחר שהתיישבו במחנות פליטים ובערים, לפליטים פעם נוספת או לעקורים פנימיים. אחדות ממלחמות אלה:
טענות הכופרות בקיום בעיית הפליטים
בשיח הפוליטי והציבורי יש הטוענים כי בעיית הפליטים הפלסטינים היא בעיה שנפתרה למעשה, והצגתה כבעיה פתוחה נובעת אך ורק ממניעים פוליטיים. גישה זו גורסת כי מאחר שהפליטים הפלסטינים גרים כיום ברובם בבתי קבע, יהיה זה לא מדויק ולא נכון לכנותם בהגדרה 'פליטים' וכן להתייחס לתנאי חייהם כתנאי חיים של פליטים. המצדדים בגישה זו מצביעים על כך שההגדרה 'פליט' בכל מקום אחר חלה על האנשים עצמם שאיבדו את ביתם, ולא על בניהם וצאצאיהם כפי שמחילים הגופים הבינלאומיים על הפלסטינים שבפזורה. בנוסף נטען שהגדרת האו"ם את המונח 'פליט' נוצרה לצרכים הפוליטיים של המדינות הערביות – שעשו לכאורה בפליטים הפלסטינים שימוש ציני ולא עשו כל מאמץ לשקמם, זאת כדי להשאיר אותם כקלף פוליטי.
חלק מהטענות נגד אונר"א, שמתחזק את הבעיה באופן תמידי, בתמצית, הן:
ההיסטוריון יואב גלבר טען שעד אפריל 1948 עזבו הערבים בעיקר בגלל המצב הכלכלי הגרוע אליו נקלעו. בחודשים אלו ניהלו שני הצדדים בעיקר "לוחמה כלכלית" שכוונה להרס התשתית הכלכלית של היריב ופגיעה במורל וכושר העמידה שלו. לטענתו, כתוצאה מלוחמה זו קרסה החברה הפלסטינית, שהייתה "מלוכדת פחות וחלשה יותר". הקריסה הארגונית, הכלכלית והחברתית הביאה למנוסה המונית, וזה הסימן המובהק ביותר לתבוסתם במלחמה.
הפליטים היהודים ממדינות ערב
החלטה של הקונגרס של ארצות הברית משנת 2008 יוצרת זיקה בין שיח הפליטות של היהודים ממדינות ערב ובין שיח הפליטות הפלסטיני. גם המשפטן המומחה לזכויות האדם ארווין קוטלר גורס כי קיימת סימטריה בין שני הנושאים לעניין הזכויות הלגיטימיות וההכרה בסבל. לנרטיב זה, שאומץ על ידי מדינת ישראל, יש מבקרים הן בתנועות חברתיות והן באקדמיה בישראל ומחוצה לה.
יוסי אסף
שירותו הצבאי
אסף נולד וגדל בקיבוץ בית השיטה. עם גיוסו לצה"ל התנדב אסף לחטיבת הצנחנים ושובץ בגדוד הנח"ל המוצנח. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. לאחר הקורס שב לצנחנים ושימש כמפקד מחלקה ולחם במלחמת ההתשה. לאחר ששימש כסגן מפקד פלוגה השתחרר מצה"ל. במהלך שירות המילואים שימש אסף כמפקד פלוגה מסייעת בגדוד 28 של חטיבה 55. אסף פיקד על הפלוגה בין היתר במבצע אבירי לב. בהמשך שירות המילואים שימש כמפקד גדוד מילואים וכמפקד חטיבת מילואים.
אסף ניהל את סמינר הקיבוצים במשך 11 שנים, (2012–2001). החל דרכו בקיבוץ בתחום החינוך וההוראה, והמשיך במגוון תפקידים בהם זכה להישגים ותרם לכלל. ריכז את חברת הילדים בקיבוצו, כיהן כמזכיר הקיבוץ, ניהל את התפעול במפעל השימורים בקיבוץ וניהל את הכפר לשיקום נפגעי סמים במלכישוע.
אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר
האסון הכה בתדהמה את העולם כולו, וסוקר בדרמטיות בכל אמצעי התקשורת.
האסון
הקרנה איטית של סרטי הטלוויזיה מרגע השיגור ועד לשבריר השנייה שבו אירע האסון גילתה שבדיוק 70 שניות לאחר שעת האפס נראו לשונות אש או גזים לוהטים, כנראה מטיל העזר, אופפים את צ'לנג'ר. סיבת האסון, כפי שהתבררה בחקירה שלאחר האירוע, הייתה אטם בטיל ההאצה, שנפגם כתוצאה מהטמפרטורה הנמוכה ששררה ביום השיגור. כתוצאה מכך, גזים לוהטים נפלטו ממנו וחיממו את מכל הדלק הנוזלי הגדול שבגחון המעבורת, עד שהמכל התפוצץ.
כמה שבועות לאחר האסון נמשה מן האוקיינוס האטלנטי תא הטיס בו שהו האסטרונאוטים שנשאר שלם ושרידיהם הובאו לקבורה בטקס רשמי.
השפעת האסון על נאס"א
עד אותו יום רשמה ארצות הברית 55 טיסות מאוישות מוצלחות לחלל. האסון היחיד עד אז אירע על הקרקע.
האסון הביא לקרקוע של כל טיסות המעבורות למשך שנה וחצי.
ארצות הברית הקימה ועדת חקירה נשיאותית בראשות ויליאם רוג'רס, לחקר הגורמים לתקלה ולסיבות שמנעו את גילויה המוקדם. ועדת החקירה גילתה כי המעבורת תוכננה במידה רבה מתוך שיקולים פוליטיים, ופחות מתוך שיקולים מדעיים. כאשר ההשפעה המשמעותית ביותר על התרחשות התאונה נגרמה בשל הרצון לקצץ בתקציב שהביא לשימוש בדלק מוצק (שאיננו ניתן לכיבוי לאחר ההדלקה) במקום בדלק נוזלי (שניתן לכיבוי), דבר שמנע למעשה את היכולת לטפל בתקלה.
אחת התוצאות החשובות של האסון היא הצימצום החד (מפעם בשבועיים לפעם בחודשיים) במספר הטיסות המתוכננות של כל המעבורות. בנוסף, מספר המעבורות המתוכנן פחת בצורה חדה, והתקבלה החלטה שלא לתכנן מעבורות נוספות על אלו שהיו על שולחן השרטוט.
הפיזיקאי, זוכה פרס נובל, ריצ'רד פיינמן, שהיה חבר בוועדת החקירה והגיש נספח מטעמו בדוח, כתב את רשמיו מעבודת הוועדה בספרו האוטוביוגרפי, "מה אכפת לך מה אחרים חושבים?". המשפט המסכם של פיינמן בדו"ח היה: "עבור טכנולוגיה מוצלחת, המציאות חייבת לגבור על יחסי ציבור - לא ניתן להתל בטבע".
אסון הצ'לנג'ר בתרבות
סרט המדע הבדיוני מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה נפתח ההקדשה לצוות הצ'לנג'ר. ב-2020 הוציאה נטפליקס מיני סדרה בת ארבעה פרקים בשם "צ'לנג'ר: הטיסה האחרונה" המתארת את השלבים שהובילו למשימתה האחרונה של הצ'לנג'ר.
אדוארד דרינקר קופ
אדוארד דרינקר קופ (באנגלית: Edward Drinker Cope; 28 ביולי 1840 – 12 באפריל 1897) היה פלאונטולוג וצייד מאובנים וכן איכתיולוג והרפטולוג אמריקאי. נודע בזכות תגליותיו וממצאיו המדעיים, בהם גילוי 56 מינים של דינוזאורים.
ביוגרפיה
למד אנטומיה באוניברסיטת פנסילבניה והחל לכתוב חיבורים על עופות ועל זוחלים ב-1861.
לאחר סיום הלימודים ובמשך מלחמת האזרחים האמריקנית בין 1863–1864 טייל ברחבי אירופה במוזיאונים שונים ונפגש עם אישים חשובים מדעיים, ביניהם גם עם מי שיהיה יריבו – עותניאל צ'ארלס מארש באוניברסיטת ברלין ב-1863. מארש היה אז בעל שני תארים, לעומת קופ שלא למד באופן מסודר, אך הגיש מעל 37 עבודות במדעים, לעומת 2 בלבד למארש.
הוא חזר לפילדלפיה ב-1864 והפך לחוקר שהסתובב בעולם והחל לחפור מאובנים בכל רחבי ארצות הברית, בעיקר בצפונה ובמערבה, וגילה שלל מאובנים חדשים למדע להם נתן שמות מדעיים.
שני החוקרים היו תחרותיים ביותר, וניהלו מרוץ על גילוי מאובנים וזיהוי מינים חדשים. במהלך המרוץ גילו ותיעדו יותר מ-130 מינים חדשים של דינוזאורים. מבחינה כמותית, מארש ניצח במרוץ: הוא גילה 80 מינים חדשים לעומת 56 שגילה קופ.
לקראת סוף חייו הוא הפסיד את רוב ממונו ואף את ממצאיו ומאובניו, עקב עסקים כושלים בכרייה, שאותם ניצל כדי להשיג מאובנים שלא נמצאו.
הוא נפטר לאחר מחלה דלקתית ב-1897.
תגליות ומורשת
קופ פרסם במשך חייו מעל 1,400 מאמרים מדעיים שונים. הוא גילה בסך הכל 56 מיני דינוזאורים חדשים במהלך מלחמות העצמות ומעל 1,000 מיני חולייתנים פרהיסטוריים שונים. בנוסף הוא גילה מעל 300 מיני דגים, בהיותו איכתיולוג. כמו כן גילה מספר זוחלים, בעיקר לטאות ונחשים.
מריאטה חרושלה
מריאטה חרושלה (ביוונית: Μαριέττα Χρουσαλά; נולדה ב-11 במרץ 1983) היא דוגמנית ומנחת טלוויזיה יווניה.
ביוגרפיה
חרושלה נולדה בכפר ביוון לזוג מורים, ב-1985 עברה עם משפחתה לאתונה.
ב-2001 החלה את לימודיה בחוג לתקשורת של אוניברסיטת אתונה, לאחר סיום התואר היא המשיכה ללמוד באוניברסיטה אחרת.
בתחרות מיס תבל 2003 עלתה לשלב ה-15 של חצי הגמר.
בתחרות מיס אירופה 2003 גם עלתה לשלב חצי הגמר.
ב-2005 הנחתה את משחק הטלוויזיה "Poly tin Kyriaki".
מ-2006 ועד 2009 הייתה המנחה הראשית של תוכנית הרכילות "I Ellada Pezei".
ב-2011 השתתפה בגרסה של יוון לתוכנית "רוקדים עם כוכבים".
ב-2011 גם הוציאה ביחד עם אמה ספר בישול הנקרא "מאמא לבת".
היא משמשת כשגרירה של חברת הקוסמטיקה "Seventeen".
ב-2010 נישאה לליאו פטיפסס, איש עסקים העוסק בתחום הספנות.
מרקו יליימהאריטרה
מרקו יליימהאריטרה (בצרפתית: Marco Ilaimaharitra; נולד ב-26 ביולי 1995) הוא כדורגלן מלגשי, המשחק בעמדת הקשר האחורי בשרלרואה.
קריירת מועדונים
יליימהאריטרה נולד במילוז ושיחק בקבוצות כדורגל מקומיות, עד שבגיל 13 הצטרף לאקדמיה של סושו. ב-14 בדצמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 0–1 נגד ניס. בעונת הפך לחלק חשוב מסגל הקבוצה. ב-17 באוקטובר 2014, הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–4 נגד שאטורו.
ב-17 ביולי 2017, חתם בשרלרואה מליגת העל הבלגית.
קריירה בינלאומית
יליימהאריטרה נולד בצרפת, אך הוא בעל מוצא מלגשי וראוניוני ולכן היה יכול לייצג את שלוש הנבחרות. בצעירותו, שיחק בנבחרת הנוער של צרפת.
ב-11 בנובמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מדגסקר במשחק נגד. ב-27 ביוני 2019, יליימהאריטרה כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 נגד במסגרת גביע אפריקה לאומות 2019, שהיה גם הניצחון הראשון אי פעם של הנבחרת במסגרת זו.
פאול פרייר
סלבומיר פאול פרייר (בגרמנית: Slawomir Paul Freier; נולד ב-26 ביולי 1979 בביטום שבפולין) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בבוכום ובבאייר לברקוזן בעמדת הקשר הימני. לפרייר 17 הופעות במדי נבחרת גרמניה.
קדנציה ראשונה בבוכום
פרייר נולד בביטום שבפולין, ובגיל 11 היגר עם הוריו לגרמניה, שם התמקמה משפחתו בעיר ארנסברג. פרייר החל לשחק כדורגל כילד עוד בפולין, וכאשר עבר לגרמניה כישרונו בלט לכל, והוא אף קיבל הצעה מבורוסיה דורטמונד, אך אביו סירב לעבור לדורטמונד. לכן, חתם פרייר בגיל 16 בקבוצת הנוער של בוכום. בעונת 1997/98 החל פרייר לשחק בקבוצת המילואים של בוכום. בנובמבר 1999 ערך פרייר את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבכירה של בוכום, ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה, במשחק ליגה מול וולדהוף מנהיים, כאשר החליף את דלרון באקלי בדקה ה-89. בסיום אותה עונה, 1999/00, חגג פרייר עם בוכום העפלה לבונדסליגה, בעונה בה ערך שש הופעות בקבוצה הבכירה, אך הצטיין בעיקר בקבוצת המילואים, בה הבקיע 11 שערים. בעונת 2000/01 הפך פרייר לשחקן הרכב קבוע בבוכום ששיחקה בבונדסליגה, ושיתף פעולה בקישור עם סורן קולדינג, סבסטיאן שינדצילורץ ויילדיריי בשטורק. באוגוסט 2000, במחזור הראשון של עונה זו, ערך פרייר את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה, בניצחון 1-0 על קייזרסלאוטרן. באפריל 2001 הבקיע פרייר את שער הבכורה שלו בבונדסליגה, בתיקו 1-1 מול שאלקה 04. פרייר ובוכום נשרו בתום עונה זו בחזרה לבונדסליגה השנייה מהמקום האחרון, אך חזרו לבונדסליגה כעבור עונה אחת, 2001/02, בה פרייר הצטיין והבקיע שבעה שערי ליגה, וסייע לבוכום לסיים במקום השלישי המוביל לבונדסליגה. בעונת 2002/03 פרייר הבקיע שוב שבעה שערים, וסייע לבוכום לסיים במקום התשיעי בבונדסליגה. בעונת 2003/04 ירדה תפוקתו של פרייר לשער אחד בלבד, אך הוא היה חלק חשוב בעונה מצוינת של בוכום, שסיימה במקום החמישי בבונדסליגה והשיגה כרטיס לגביע אופ"א. פרייר שיתף פעולה בעונה זו עם סאנדיי אוליסה, דריוש ווש ותומאש זדבל. בסיום עונה זו, עבר פרייר לבאייר לברקוזן.
באייר לברקוזן
בתקופתו בבאייר לברקוזן, שיתף פרייר פעולה בקישור עם שחקנים כקרסטן ראמלו, יאצק קז'ינובק, ברנד שניידר ואחרים. פרייר הבקיע שישה שערים בעונת הבכורה שלו בבאייר לברקוזן, 2004/05, וסיים עם הקבוצה במקום השישי בבונדסליגה. באותה עונה השתתף פרייר עם לברקוזן בליגת האלופות לראשונה בקריירה שלו, והיה חלק מהגעתה של הקבוצה לשמינית הגמר, שם הודחה על ידי ליברפול במפגש כפול. בעונת 2005/06 שוב הבקיע פרייר שישה שערי ליגה, וסייע ללברקוזן לסיים חמישית. באותה עונה הודחו פרייר ולברקוזן כבר בסיבוב הראשון של גביע אופ"א באופן מפתיע, על ידי הקבוצה הבולגרית צסק"א סופיה. גם בעונת 2006/07 סיימה לברקוזן חמישית, כשפרייר מבקיע שלושה שערי ליגה. בעונה זו ערך פרייר 11 הופעות בגביע אופ"א, שם הגיעה הקבוצה לרבע הגמר, והודחה על ידי אוסאסונה. בעונת 2007/08 ירד מעמדו של פרייר בקבוצה, כאשר הוא ערך 19 הופעות ליגה בלבד, והבקיע שני שערים. את העונה הזו סיימה לברקוזן במקום השביעי. באותה עונה, הבקיע פרייר את שער הבכורה שלו במסגרות אירופאיות, בהפסד 2-1 לספרטק מוסקבה במסגרת שלב הבתים. לברקוזן ופרייר הגיעו בעונה זו עד לרבע הגמר, שם הודחו על ידי זניט סנט פטרסבורג. בתום עונת 2007/08 עזב פרייר את באייר לברקוזן לאחר ארבע עונות, ושב למועדון נעוריו בוכום.
קדנציה שנייה בבוכום
עם חזרתו לבוכום, חתם פרייר במועדון על חוזה לחמש שנים. בעונת 2008/09 סיימו בוכום ופרייר במקום ה-14 בבונדסליגה, כשפרייר הבקיע שער אחד, ושיתף פעולה בקישור עם כריסטוף דברובסקי, כריסטיאן פוקס, מימון אזאוג ואחרים. בעונת 2009/10 הבקיע פרייר שני שערי ליגה, אך הקבוצה נשרה לבונדסליגה השנייה. פרייר המשיך לשחק בבוכום ארבע עונות מלאות נוספות, בכולן היה שחקן הרכב קבוע, אך לא הצליח להעפיל איתה בחזרה לבונדסליגה. במקביל ערך פרייר מספר הופעות בקבוצת המילואים. בתום עונת 2013/14 פרש פרייר ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית
במאי 2002 ערך פרייר את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת גרמניה, במשחק הכנה למונדיאל 2002, בו הביסה גרמניה את נבחרת כווית בתוצאה 7-0. למונדיאל עצמו פרייר לא זומן. לאחר המונדיאל, פרייר היה שחקן חשוב בנבחרת גרמניה, וביוני 2003 הבקיע את שערו היחיד במדים הלאומיים, בניצחון 4-1 על נבחרת קנדה במשחק ידידות. פרייר נכלל בסגל ההתחלתי של גרמניה ליורו 2004, אך נופה לקראת הטורניר בגין פציעה. פרייר זומן גם לסגל הגרמני ההתחלתי למונדיאל 2006, אך נופה מהסגל לקראת הטורניר. במרץ 2007 ערך פרייר את הופעתו ה-17 והאחרונה במדים הלאומיים, בהפסד 1-0 לנבחרת דנמרק.
קריירת אימון
לאחר פרישתו החל פרייר לעבוד בבוכום כעוזר מאמן. בשנת 2015 שימש פרייר עוזר מאמן בקבוצת הנוער עד גיל 16 של בוכום, ובאותה שנה מונה כעוזר המאמן של קבוצת הנוער עד גיל 19.
חרבקואה
חרבקואה (בספרדית: Jarabacoa) היא העיר השנייה בגודלה במחוז לה וגה שברפובליקה הדומיניקנית.
היסטוריה
למרות שפרטים היסטוריים רבים אינם ידועים עדיין, סביר להניח כי הילידים של האי היספניולה התגוררו בעמק חרבקואה. ההנחה היא כי שם העיר נוצר מתוך המילים "Jaraba" ו-"Coa", כלומר "ארץ המים" בשפתם. יש שחושבים כי הספרדים למעשה כבשו את חרבקואה בחיפושם אחר זהב, אבל נטשו את המקום בגלל עמידותם של הילידים בפני ההתקפות שלהם, או בגלל שלא מצאו מספיק זהב כפי שקיוו, אם כי עד היום ניתן למצוא זהב בנהרות רבים באזור. חרבקואה הייתה שייכת קרוב לוודאי לשבטי המגואה (Maguá) מה שהפך את המקום לחלק מממלכת Cibao. יש עדיין הרבה מקום לעבודה ארכאולוגית בנושא אבל ניתן להניח שהילידים חיו באזור זה זמן רב לפני הגעתו של כריסטופר קולומבוס. החל משנת 1805 אזור זה החל להתאכלס מחדש במהלך הפלישה של האיטי, כאשר ניצולים מן הטבח של סנטיאגו דה לוס קביירוס ולה וגה נמלטו אל ההרים של רכס הקורדיירה המרכזית והתיישבו בעמק חרבקואה. בשנת 1854 הוקם במקום מחנה צבאי והעיר נוסדה באופן רשמי. ב-27 בספטמבר 1858 העיירה קיבלה מעמד של רשות מקומית נפרדת.
גאוגרפיה ואקלים
בחרבקואה יש אקלים מסוג יער גשם טרופי (לפי שיטת קפן לסיווג אקלים). בשל המיקום הטרופי והגובה הרם (525 מטר מעל פני הים) בחרבקואה יש ימים חמים ולילות נעימים במהלך רוב השנה וימים ממוזגים ולילות קרירים במהלך חודשי החורף. בשל הטמפרטורות המתונות, העיר מכונה בפי התיירים "עיר האביב הנצחי."
אחד מאטרקציות התיירות העיקריות בחרבקואה הם ההרים והיופי הטבעי של האזור בשל מיקומו במרכז רכס הקורדיירה המרכזית. זהו גם אחד מנתיבי הגישה המרכזיים אל ההר פיקו דוארטה וגם אל שמורת אבנו ורדה (Ebano Verde). בחרבקואה זורמים שלושה נהרות גדולים: באיגואטה (Baiguate), חימנואה (Jimenoa) ויאקה דל נורטה (Yaque del Norte).
הטמפרטורה הקרה ביותר שנרשמה אי פעם בחרבקואה היא 7.1 מעלות צלזיוס, ב-24 בפברואר 2012.
כלכלה
הכלכלה המקומית מבוססת על חקלאות. היא ידועה בעיקר בתותים שלה ובקפה. חרבקואה ידועה גם במגוון הרחב של הפרחים הפורחים בה.
תרבות
הקרנבל המקומי נחגג בחודש פברואר והוא אחד המפורסמים ביותר ברפובליקה הדומיניקנית. ב-16 ביולי נחגג יום גבירתנו של הר הכרמל. כל חודש יוני מתקיים בחרבקואה, "פסטיבל דה לאס פלורס" ובו מוצגים ונמכרים פרחים רבים, צמחים שונים וסחלבים, כמו גם עבודות יד דומיניקניות שונות.
חינוך
ב-10 בינואר 1997 נפתחה האוניברסיטה האגרופורסטלית פרננדו ארתורו דה מריניו, מכללה קטנה ובה נלמדים בעיקר מקצועות הקשורים לחקלאות ואקולוגיה. בעיר גם נמצא המרכז האקולוגי אאוחניו דה חסוס מרקנו.
הנרי לורנס
הנרי לורנס (באנגלית: Henry Laurens; 6 במרץ 1724 – 8 בדצמבר 1792) היה סוחר עבדים ובעל שדות אורז אמריקאי מקרוליינה הדרומית שהפך למנהיג פוליטי במלחמת העצמאות של ארצות הברית. לורנס הפך לנשיא החמישי של הקונגרס האמריקני לאחר שקודמו בתפקיד, ג'ון הנקוק, פרש. לורנס היה אחד החותמים על תקנון הקונפדרציה.
לורנס הרוויח את הונו כשותף בבית המסחר לעבדים הגדול ביותר באמריקה הצפונית, אשר בשנות ה-50 של המאה ה-17 פיקח על מכירתם של למעלה מ-8,000 עבדים מאפריקה.
לורנס כיהן במשך תקופה מסוימת כסגן נשיא דרום קרוליינה, וכשגריר ארצות הברית בהולנד במלחמת העצמאות של ארצות הברית. הוא נלכד בים על ידי הבריטים, ונכלא מספר שנים במצודת לונדון.
ילדותו
סבו אנדרה (מצד אביו) ואמו אסתר היו מהגרים הוגנוטים, אביו ג'ון היה בעל העסק הגדול ביותר במושבות ליצירת אוכפי סוסים. בשנת 1744, הנרי עבר ללונדון כדי להרחיב את כישוריו העסקיים. לאחר מותו של אביו ב-1747, ירש הנרי בן ה-23 את אדמת משפחתו.
משפחתו
הנרי נישא לאלנור בול, בת למשפחה בעלת שדות אורז בדרום קרוליינה גם כן, ב-25 ביוני 1750. לשניים נולדו שלושה-עשר ילדים, מרביתם מתו בינקותם או ילדותם. אלנור מתה ב-1770, חודש לאחר שילדה את ילדם האחרון. הנרי שלח את שלושת בניו ללמוד בלונדון, ועודד את בנו הבכור, ג'ון לורנס, ללמוד משפטים. במקום זאת, ג'ון החליט לחזור לארצות הברית ב-1776 כדי להילחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
קריירה פוליטית
הנרי שירת במיליציה, כמו מרבית הגברים בתקופתו. הוא הועלה לדרגת סא"ל בעקבות הצלחותיו בלחימה נגד הצ'רוקי בין השנים 1757–1761, ובמלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
שנת 1751 ציינה גם את השנה הראשון בה נבחר הנרי לאספה הקולוניאלית. הנרי נבחר לאספה בכל שנה (פרט לשנה אחת) עד אחרי מלחמת העצמאות, אז הוחלפה האספה בממשלת מעבר. השנה בה לא נבחר הנרי הייתה 1773, אז ביקר בבריטניה כדי להסדיר את לימודיהם של בניו.
עם התקרבות מלחמת העצמאות של ארצות הברית, הנרי תמך בהתחלה בפיוס עם הבריטים. אולם עם הידרדרות תנאי המחיה של הקולוניות, הוא העביר את תמיכתו באופן מלא בקולוניות. כאשר קרוליינה החלה להקים ממשלה עצמאית, הנרי נבחר לקונגרס המחוזי ב-1775. הוא כיהן כנשיא וועדת הבטיחות וכממלא מקום ראש הקונגרס בין יוני 1775 עד מרץ 1776. לאחר הקמתה של הממשלה העצמאית בקרוליינה, הוא כיהן כסגן הנשיא של דרום קרוליינה בין מרץ 1776 עד יוני 1777.
הנרי נבחר כנספח לקונגרס הקונטיננטלי בינואר 1777, ונבחר לנשיא הקונגרס בין נובמבר 1777 עד דצמבר 1778. הוא כיהן בקונגרס עד 1780.
בסתיו 1779 מינה הקונגרס את לורנס לנציג האמריקני בהולנד. בתפקידו, הצליח לורנס לגייס את תמיכת הולנד למלחמת העצמאות. אולם במהלך שיט להולנד, נעצרה ספינתו על ידי הבריטים. לורנס ניסה להיפטר מהמסמכים שנחתמו על ידי ההולנדים, אולם הבריטים מצאו אותם, וכאשר הבינו שנחתם הסכם בין אמריקה להולנד, הכריזו הבריטים מלחמה על הרפובליקה ההולנדית.
הבריטים האשימו את לורנס בבגידה, שלחו אותו לבריטניה, וכלאו אותו במצודת לונדון (לורנס היה האמריקני היחיד שנכלא במצודה). האמריקנים מחו על מאסרו. לשבויי מלחמה (ביניהם לורנס) ניתנה האפשרות לשלוח ולקבל מכתבים. לורנס שלח מכתבים לשותפו העסקי ריצ'רד אוסוולד, והאחרון הצליח לשאת ולתת את שחרורו. לורנס שוחרר בדצמבר 1781 בתמורה לגנרל הבריטי הלורד קורנוואליס. לורנס השלים את מסעו להולנד והצליח לגייס כספים לתמיכה באמריקנים.
בנו הבכור של צ'ארלס קורנווליס, ג'ון, שהפך לקולונל בצבא, נהרג בקרב על נהר קומבהי ב-1782, והיה אחד הקורבנות האחרונים של מלחמת העצמאות. הוא תמך בגיוסם של עבדים ושחרורם מעבדות, והציע לאביו לשחרר את 40 העבדים שעמד לרשת מאביו שלו (סבו של ג'ון). אף על פי שהתחבט בנושא לא שחרר הנרי לורנס איש מ-260 עבדיו.
בשנת 1783 נשלח לורנס לפריס כאחד ממשגיחי השלום לקראת החתימה על חוזה פריז. בעוד שלורנס לא היה אחד החותמים בחוזה, הוא שיחק תפקיד משמעותי בהגעה להסכמים שנכללו בחוזה.
לורנס פרש מהחיים הציבוריים ב-1784. הוצעו לו מספר הצעות לכהן בתפקידים ממשלתיים, אך הוא סירב לכל ההצעות פרט לאחת: הוא הסכים לכהן בוועדה המדינית ב-1788, שם הצביע על אשרור חוקת ארצות הברית.
לורנס מת ב-8 בדצמבר 1792 בביתו בדרום קרוליינה. בצוואתו ביקש לשרוף את גופתו ולפזר את האפר על אדמתו.
סרגיי קובליוב
סרגיי אלכסנדרוביץ' קובליוב (ברוסית: Сергей Александрович Ковалёв; נולד ב-2 באפריל 1983) הוא מתאגרף רוסי מקצועי המתחרה בקטגוריית משקל קל כבד ובינוני כבד.
קובליוב הוא אלוף העולם במשקל קל כבד לפי WBA סופר (2016-2014), WBO ,(2016-2014) IBF. מתאגרף השנה לשנת 2014 לפי מגזין "רינג", WBO, ספורטס אילוסטרייטד, USA Today. היה ממוקם במקום השני בדירוג פאונד תמורת פאונד לפי מגזין רינג (בנובמבר 2015 - 19 בנובמבר 2016, 22 במרץ 2017 - 17 ביוני 2017).
הרוסי הראשון והיחיד, שהוכר כמתאגרף השנה על פי המגזין "רינג". מוביל דירוג המתאגרפים הטובים ביותר במשקל קל כבד לפי מגזין רינג (2016-2015).
לוק לונגלי
לוסיין ג'יימס "לוק" לונגלי (באנגלית: Lucien James "Luc" Longley; נולד ב-19 בינואר 1969) הוא כדורסלן עבר אוסטרלי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1991–2001. בעונת הפך לשחקן האוסטרלי הראשון בתולדות ה-NBA, ובעונת  היה האוסטרלי הראשון אשר זוכה באליפות ה-NBA, כשזכה באליפות כשחקן שיקגו בולס. ממוצעיו הכוללים ב-10 עונותיו ב-NBA הם 7.2 נקודות, 4.9 ריבאונדים, 1.5 אסיסטים ו-1.0 חסימות למשחק.
בין השנים 1988–2000 שיחק עבור נבחרת אוסטרליה בכדורסל. בשנת 2006 הוצג ב"היכל התהילה של הכדורסל באוסטרליה", ובשנת 2009 הוצג גם ב"היכל התהילה של הספורט באוסטרליה".
קריירת מכללות
לונגלי נולד במלבורן שבאוסטרליה, ובשנת 1987 עבר לארצות הברית לקראת לימודיו באוניברסיטת ניו מקסיקו. בין השנים 1987–1991 שיחק בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, ובעונת 1990/1991 הוביל אותה להשתתפות בטורניר אליפות המכללות, לראשונה מאז 1978. באותה עונה רשם ממוצעים של 19.1 נקודות, 9.2 ריבאונדים, 3.6 אסיסטים ו-3.2 חסימות למשחק.
קריירה מקצועית
בדראפט ה-NBA 1991 נלקח לונגלי בבחירה השביעית, על ידי מינסוטה טימברוולבס. בשתי עונותיו הראשונות במינסוטה קלע 5.0 נקודות בממוצע למשחק כשחקן ספסל, בעוד קבוצתו רשמה מאזן כולל של 34 ניצחונות ו-130 הפסדים (20.7%).
בפברואר 1994, לאחר כשתי עונות וחצי במינסוטה, הועבר בטרייד לשיקגו בולס בתמורה לסטייסי קינג. בעונות – זכה עם שיקגו ב-3 אליפויות NBA רצופות, תחת המאמן פיל ג'קסון. לאורך התקופה שימש כשחקן חמישייה קבוע, לצד מייקל ג'ורדן, סקוטי פיפן, דניס רודמן ורון הרפר, ובכל שלוש העונות היה הקלעי הרביעי של הקבוצה (אחרי ג'ורדן, פיפן וטוני קוקוץ') עם ממוצע של 9.9 נקודות למשחק.
בקיץ 1998, בעקבות פרישתם של ג'ורדן וג'קסון ועזיבתם של פיפן ורודמן, עזב גם לונגלי את הבולס כשחתם על חוזה בפיניקס סאנס. בשתי עונותיו בפיניקס שימש כסנטר הפותח, ורשם ממוצעים של 7.1 נקודות ו-4.9 ריבאונדים למשחק. לקראת עונת נשלח לניו יורק ניקס כחלק מטרייד בין 4 קבוצות, במסגרתו הועברו לניקס חמישה שחקנים נוספים (ביניהם ורנון מקסוול וגלן רייס) ו-4 בחירות דראפט עתידיות. בעונתו היחידה בקבוצה שותף ב-25 משחקים בלבד בשל פציעה בקרסולו הימני, ובסיום העונה פרש ממשחק, בגיל 32.
נבחרת אוסטרליה
בין השנים 1988–2000 היה לונגלי חבר בנבחרת אוסטרליה, והשתתף עמה באולימפיאדת סיאול (1988), באליפות העולם 1990, באולימפיאדת ברצלונה (1992) ובאולימפיאדת סידני (2000). באולימפיאדות סיאול וסידני העפילה אוסטרליה לשלב חצי הגמר, אף בשתי הפעמים הפסידה וסיימה במקום הרביעי. בשלושת טורנירי האולימפיאדות בהן השתתף העמיד ממוצעים של 7.3 נקודות ו-4.0 ריבאונדים למשחק.
מאז שנת 2013 משמש לונגלי כעוזר מאמן בנבחרת אוסטרליה.
ראייה מלאכותית
ראייה מלאכותית היא טכנולוגיה המאפשרת תפיסה חזותית באמצעים מלאכותיים, על מנת לעקוף בעיות ומחלות ראייה, בכללם עיוורון. החל ממאה ה-18 החלו הדיווחים המוקדמים של זרחות (=נקודות אור) שנגרמו באופן מלאכותי על ידי גירוי ישיר של קליפת המוח. מאז פותחו מכשירים שמיועדים לאתרים שונים במסלול החזותי. ניתן לסווג מכשירים אלה על פי אתר הפעולה לאורך המסלול החזותי לקליפת המוח, קורטיקליים, עצבי הראייה ורשתיות תותבות. עם התפתחות ההנדסה הביוטכנולוגית - הרשתית המלאכותית הפכה לתותב החזותי המתקדם ביותר. ניסויים קליניים עדיין מתבצעים בנושא זה.
היסטוריה
הרעיון נוסה לראשונה על ידי לירוי בשנת 1755, לשחזר ראייה פונקציונלית בעיוור באמצעות גירוי חשמלי עם אלקטרודות מסביב לראש. על פי הדיווחים, החולה ראה הבזקי אור והשמיע זעקות כאב.
בשנת 1929 גילה פורסטר, נוירולוג ונוירוכירורג גרמני, כי על ידי גירוי חשמלי של האונה העורפית, מושא הניסוי שלו תיאר זרחות.
בשנת 1933, שני מדענים גרמנים נוספים בשם קראוס ושהם, ערכו ניסוי על חולה המופוניה  באמצעות גירוי חשמלי של האונה העורפית. החולה דיווח על זרחות. מצאו כי גם אחרי שנים של אי-שימוש בקלט החזותי - קליפת המוח הראייתית אינה מאבדת את היכולת התפקודית שלה.
בשנת 1956, אוסטרלי בשם גורהם טאסיקר (Graham Tassicker), הוציא פטנט של מכשיר תותב אלקטרוני, שתיאר כיצד תא סלניום רגיש הביא זרחות אם ממוקם מאחורי רשתית של חולה עיוור.
בשנות השישים והשבעים, בריינדלי ודובל היו חלוצים בתחום הראייה המלאכותית על ידי השתלת אלקטרודות לקליפת הראייה והוכיחו כי הם הצליחו לגרום לזרחות עקבית. בשנת 1974, אומסטו (Uematsu) חקר את ההיתכנות של תותבת חזותית והצליח לעורר זרחות שהייתה חלקה מרפרפת וחלקה יציבה בעמידה. הזרחות שעורר הובדלה מרקע לבן פשוט לתבניות מלבניות מורכבות.
התפתחות נוספת בתחום הייתה מוגבלת עד 1990 כאשר ההתקדמות בביו-חומרים, microfabrication, אלקטרוניקה וניתוח הרשתית הובילו למפל של התפתחויות בתחום הראייה המלאכותית: לא רק בפיתוח הרשתית המלאכותית, אלא גם במזעור של מכשירי גירוי קליפת המוח.
בשנות ה-2000 יותר מ-20 קבוצות חוקרים ברחבי העולם מעורבות בפיתוח שתלי עיניים אך רק שתיים מהן קיבלו אישור להשתלה בבני אדם: Argus II ו- Alpha IMS. המוצרים עדיין אינם מחזירים ראייה לתפוקה תקינה, עם זאת הם משפרים את ראייתם ותפקודם של האנשים החולים.
רשתית מלאכותית
ישנם שלושה סוגים של תותבות רשתית המסווגים על פי בסיס מיקומם: epiretinal ,subretinal או suprachoroidal.
אופן הפעולה
כל התותבות החזותיות הכוללות מכשירי רשתית מלאכותית צריכות לבצע כמה פעולות בסיסיות. ראשית הן חייבות לזהות וללכוד את התמונה "מבוססת האור". לאחר מכן תמונה זו צריכה להפוך לגירוי חשמלי. התמרה זו נעשית על ידי מכשיר עיבוד חזותי או בצורת תא פוטואלקטרי. במקרה של תא פוטואלקטרי הגירוי יכול להיות מוגבר באופן משני על מנת ליצור גירוי גדול יותר ולעבור לתאי הרשתית הנותרים הסמוכים. הצלחת ההשתלה תלויה במסלול החזותי הבא: האות חייב לעורר תגובה פעילה בתאי הגנגליון. תאי הגנגליון מפעילים באמצעות האקסונים שלהם אזורים בקליפת המוח ודרך עצב הראייה גורמים לזרחות. מסיבה זו, הניסויים הקליניים הראשונים של תותבת רשתית היה מוגבל למחלות תורשתיות כמו רטיניטיס פיגמנטוזה.