cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מייקל נגאטה
ביוגרפיה
נגאטה נולד וגדל באלכסנדריה כבנם של הורים יוצאי הוואי. אביו היה קצין מודיעין בצבא ארצות הברית. הוא בעל תואר ראשון בפיזיותרפיה מטעם אוניברסיטת המדינה של ג'ורג'יה. במהלך לימודיו השלים קורס קצינים במסגרת העתודה האקדמית של צבא ארצות הברית והוסמך כסג"ם. עם סיום לימודיו בשנת 1982 התגייס לצבא ועבר הכשרה כלוחם, קורס קציני חי"ר. שירת כמפקד מחלקה בדיוויזיית החי"ר השנייה בקוריאה הדרומית. ב-1984 עבר את מסלול ההכשרה של הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית ושירת בקבוצת הכוחות המיוחדים הראשונה. לאחר מכן הוצב ביחידת התמיכה במודיעין למבצעים המיוחדים ולחם, בין היתר, בקרב מוגדישו. פיקד על גדוד ההכשרות של הכוחות המיוחדים ובשנת 2000 מונה למפקד גדוד ביחידת התמיכה במודיעין. בתפקידו הבא שירת במשרד תת-מזכיר לענייני מודיעין במחלקת ההגנה. ב-2005 מונה למפקד יחידת התמיכה במודיעין ופיקד עליה במשך שלוש שנים. לאחר מכן שירת כסגן מפקד המרכז למלחמה בטרור ב-CIA. בשנים 2009–2011 שירת בשגרירות ארצות הברית באיסלמאבאד שבפקיסטן.  ולאחר מכן שימש יועץ למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים. בשנים 2013-2015 שימש כמפקד המבצעים המיוחדים בפיקוד מרכז של ארצות הברית, במסגרת זו היה אחראי על תוכנית לאימון וציוד אלפי מורדים במלחמת האזרחים בסוריה, אך התוכנית נכשלה ובפועל אומנו רק כמה עשרות. ב-2016 מונה לראש מחלקת תכנון במרכז הלאומי למלחמה בטרור. ב-2019 פרש מהשירות הצבאי.
בית החולים האיטלקי (חיפה)
בית החולים האיטלקי בחיפה הוא בית חולים המופעל על ידי נזירות פרנציסקניות ומתמחה באונקולוגיה, כירורגיה ואורתופדיה.
היסטוריה
בית החולים נוסד בשנת 1907 במימון Associazione Nazionale per Soccorrere i Missionari Italiani) ANSMI) (מאיטלקית: "אגודה לאומית לעזרה למיסיונרים איטלקים"), אגודה דתית איטלקית שהוקמה במטרה לסייע לאוכלוסייה נזקקת במזרח התיכון ומתן שירות לצליינים, בעיקר מאיטליה, בעת ביקורם בארץ הקודש. האגודה, בראשות המסיונר ארנסטו סקיפרלי, הקימה בתי ספר, בית יתומים, בתי חולים דומים בביירות ובקהיר ומאוחר יותר את בתי החולים האיטלקיים בנצרת ובירושלים. בעת היווסדו, במיקומו הקודם שברחוב שיבת ציון בחיפה, היה בית החולים חלוץ בתחום הניתוחים, ובית החולים הכירורגי היחיד בצפון הארץ. בית החולים עבר למקומו הנוכחי והמרווח יותר בשדרות המגינים 106 חיפה בשנות ה-30 של המאה ה-20, ונפתח ב-11 באוקטובר 1933.
ב-1940 בתקופת מלחמת העולם השנייה הפך הבניין לבית חולים צבאי ובסיום המלחמה הוחזר לבעליו. אחר כך, עם הקמת המדינה, וכתוצאה מהיותו בית חולים המצויד בחדרי ניתוח טובים ובצוות מסור, הופקע בית החולים והפך לבית חולים צבאי, (בית חולים 10).
בשנת 1953 כאשר נפתח מחדש כבית חולים אזרחי, עבר שיפוץ והתווספו בו מחלקת יולדות (נסגרה בשנות ה-80), מחלקה גריאטרית הקיימת עד היום וגולת הכותרת - מחלקה אונקולוגית שנחשבה כטובה מסוגה. בית החולים היה הראשון בארץ שרכש ביחד עם ד"ר אריה גליקר, שהיה הרדיולוג הראשי בבית החולים, מכשיר הקרנה קובלט לטיפול בגידולים ממאירים.
בשנת 1966 הבניין שופץ והורחב לפי תכנון של שמי אלמוזנינו.
כיום מבוצעים בו ניתוחים מסוגים שונים, כולל ניתוחים קוסמטיים מצד אחד וניתוחים אונקולוגיים מצד שני. כמו כן, ניתנים בו שירותי שיקום
מנהלים וצוותים
מנהלו הראשון של בית החולים היה הכירורג פרופסור וינצ'נצו קוסטרו (Vincenzo Costero), מראשית שנות ה-20 עד המחצית השנייה של שנות החמישים. בשנת 2013 עומד בראש הצוות הרפואי של בית החולים הפנימאי פרופסור אליאס טובי שמנהל גם את המחלקה לאימונולוגיה ואלרגיה קלינית במרכז הרפואי בני ציון שבחיפה. כמנכ"לית משמשת האחות הנזירה עמנואלה ורדקיה. צוות האחיות מורכב מתמהיל של אחיות-נזירות ממסדר הפרנציסקנים, שרובן אף מתגורר במקום ואחים ואחיות שכירים.
הוקרה
בשנת 2007 חגג בית החולים 100 שנים לקיומו בתערוכה שערך לכבוד האירוע ובקונצרט חגיגי בשיתוף עיריית חיפה ואוניברסיטת חיפה.
מנחם כהן (אדריכל)
מנחם כהן (נולד ב-27 במאי 1931) הוא אדריכל ישראלי.
ביוגרפיה
כהן נולד בעיר ריגה שבלטביה, לזוג הורים דוקטורים לאגרונומיה. עלה לארץ בשנת 1938 בגיל שבע. משפחתו התגוררה בתל אביב, שם גם למד בגימנסיה הרצליה.
בשנת 1948 סיים את לימודיו והצטרף לאחר תקופת שירות ב"הגנה" לשירות צבאי בצה"ל. במהלך שירותו הצבאי שימש בין השאר במשך חצי שנה כשרטט, כך התוודע לתחום האדריכלות. עם תום שירותו הצבאי החל את לימודיו בטכניון בחיפה, ובשנת 1954 סיים את לימודיו והצטרף כשכיר למשרדו של האדריכל נחום זלקינד. כבר בשנתו הראשונה כאדריכל ניגש לתחרות לתכנון האקדמיה ללשון העברית בירושלים בה זכה בפרס קניה. לאחר תקופה קצרה, עזב את משרדו של זלקינד ועבר לעבוד אצל האדריכל יצחק פרלשטיין, שם עסק בין השאר ביצירת הסקיצות הראשונות לעיר אשדוד וכן למבנה תעשייה בבעלות משפחת מאיר.
שנה מתום לימודיו ניגש כהן לתחרות אדריכלים לתכנון בניין האקדמיה ללשון העברית באוניברסיטה העברית בירושלים. הצעתו זכתה במקום חמישי מבין שמונים ההצעות שהוגשו לתחרות. מעודד מהתוצאה, ניגש כהן לשתיים מהתחרויות היוקרתיות ביותר בתולדות מדינת ישראל: בניין משכן הכנסת ובניין עיריית תל אביב. בתחרות לבניין משכן הכנסת זכה בפרס קניה בלבד, אך בתכנון בית עיריית תל אביב, גבר על הצעותיהם של טובי ומובילי האדריכלים הישראלים של אותה העת. מבין חמישים ההצעות שהוגשו לתחרות, זכתה הצעתו במקום הראשון. על בניין העירייה עמל כהן במשך 8 שנים רצופות (1956 - 1964).
בין השנים 1968–1971, שימש כהן כמרצה אורח במחלקה לארכיטקטורה בטכניון.
כהן נשוי לעדה, בתו של האדריכל מאיר הורמן ולזוג שני ילדים, וארבעה נכדים. בשנת 2014 סגר כהן את משרדו. באותה שנה העביר את ארכיונו המקצועי לארכיון אדריכלות ישראל. כמו כן, פרסם כהן את הספר "האדריכל שתכנן את בניין העירייה" - ביוגרפיה מקצועית המתמקדת בבניין עיריית תל אביב ובשאר המבנים שתכנן לאורך השנים, בעריכת מיכאל יעקובסון.
בני הין
תאופיק בנדיקטוס (בני) הין (Tofik Benedictus "Benny" Hinn; بني هن; נולד ב-3 בדצמבר 1952), הוא מטיף ודרשן טלוויזיוני נוצרי-אוונגליסט קנדי-אמריקאי, יליד ישראל.
ביוגרפיה
הין נולד ביפו למשפחה ערבית יוונית-אותודוקסית. אמו ממוצא ארמני. את לימודי התיכון השלים בטורונטו, לשם עברה משפחתו. פרטי ביוגרפיה של הין לוטים בערפל ומקורותיהם מתבססים על עדותו של הין עצמו, עדות שיש בה סתירות רבות ולחלק גדול ממנה אין אישוש משום מקור אחר. כך למשל טוען הין שאביו היה ראש העיר של יפו ושהוא עצמו היה תלמיד מצטיין למרות גמגום קשה שסבל ממנו ובידוד חברתי בעקבות הגמגום. בנעוריו המיר דתו לנצרות פנטקוסטליסטית. לטענתו השתתף (כקהל) בכינוס עשיית ניסים של האוונגליסטית קתרין קוהלמן ואף שלא פגש בה אישית מעולם טוען להשפעתה העזה עליו.
ב-1983 ייסד את "המרכז הנוצרי של אורלנדו", וב-1999 העביר אותה לידיו של קלינט בראון ובעצמו עבר לפרבר של העיר הטקסנית פורט וורת'. הין נשוי לסוזן וחי בקליפורניה.
כהונה בקודש ותאולוגיה
הין מנחה תוכנית דת בשם "This is your day" המשודרת במספר ערוצי טלויזה בעלי אופי נוצרי, וכן מפיק "מסעות צלב ניסיים" שהם שילוב של כנס התעוררות וריפוי באמצעות אמונה. כנסים אלה נערכים על פי רוב באצטדיוני ענק בערים גדולות והם מוקלטים ומשודרים בטלוויזיה.
ביקורת ומחלוקות
באפריל 2001 שידרה רשת הכבלים HBO תחקיר על הין שממנו עולה שלא התבצע ריפוי אמיתי. ב-2002 פרסם ה-Skeptical Inquirer ניתוח ביקורתי על טענות הריפוי של הין.
החל ביוני 2007 נוהג הין לסיים את תוכניתו בטלוויזיה בהודעה כי הוא מפגר בתשלומים לרשת הטלוויזיה והוא מפציר בצופים לתת מנדבת לבם כדי לאפשר לו להמשיך את הפצת בשורתו מעל גלי האתר. בדצמבר 2006 פנה בדיוור ישיר לתורמיו בבקשת תרומה לטובת קניית מטוס מנהלים שעלותו מוערכת ב-36 מיליון דולר.
בנובמבר 2006 יצאה רשות השידור הקנדית בתוכנית תחקיר על מעלליו של הין. בתוכנית נמצא שצוותו של הין בורר בקפידה את הקהל המשתתף בהופעותיו ומוודא שאלה הסובלים מנכויות קשות לא יגיעו לקדמת הבמה להתברך בניסיו. תחת זאת הם מזמינים לבמה רק את הסובלים מבעיות קלות. הין טוען שבידו הוכחות והסכמות מרופאיהם של הנרפאים לכך שהם נרפאו, אולם תחקירני התוכנית מצאו שמעולם לא סופקו הוכחות כאלה.
הין התנבא מספר נבואות שלא התגשמו. כך למשל התנבא שב-1995 יחריב האל את הקהילה ההומוסקסואלית בארצות הברית, ואירועים אחרים שיקרו בזמן כלשהו לפני שנת 2000 כגון מותו של פידל קסטרו, בחירת אשה לנשיאה בארצות הברית, רעידת אדמה שתביא חורבן על החוף המזרחי של ארצות הברית וכיוצא באלה.
חקירת הסנאט
ב-6 בנובמבר 2007 הכריז הסנטור צ'אק גראסלי מאיווה על חקירה של הין על ידי ועדת הכספים של הסנאט. גראסלי דרש מהין לגלות מידע כספי על מנת לברר האם הין צבר עושר פרטי מכספי תרומות, ושגילוי זה יתבצע עד 6 בדצמבר 2007. החקירה נוגעת לחמישה מטיפים טלוויזיוניים נוספים.
סינדרלה (פירושונים)
{{פירושונים|* סינדרלה – מעשייה
ראו גם
}}
דוב (סוג)
דוב (נרשם גם: דב, שם מדעי: Ursus) הוא סוג במשפחת הדוביים מתת-משפחת הדובים, בתוכו מרבית מיני הדובים החיים - 4 מינים. דוב לבן ודוב קודיאק הם טורפי היבשה הגדולים ביותר כיום, עם משקל של 700 ק"ג ואף יותר. מינים אלה מצויים ביערות, שדות ומורדות הרים ברחבי אמריקה הצפונית ואירואסיה. הדוב הלבן הוא היחיד החי בקוטב הצפוני והוא מסוגל לשחות בלב הים הפתוח.
הדובים הם אוכלי כל ברובם, למעט הדוב הלבן. הם משתמשים בכפותיהם הגדולות כדי לחפור ולהוציא שורשים או חרקים מהאדמה. הם גם ירדפו אחרי טרף כמו דגי סלמון ואף על גורי פרסתנים צעירים. בתזונתם הם נחשבים להיפוקרניבורים, אך הדוב הלבן, המצוי באזורים בהם אין כמעט אוכל הוא היפרקרניבור הצד כלבי ים, איילים וטרף דומה.
מינים
הסוג כולל את המינים הבאים:
מינים נוספים שנכחדו:
טוינה
שיטת הטיפול
הטוינה מבוססת על מניפולציות על גוף המטופל. כל מניפולציה היא קבועה, בעלת עוצמה, רצופה, רכה, עמוקה ויסודית. הכוונה בקבועה היא שהמניפולציה לא משתנה בצורתה ובקצבה. הכוונה ברצופה היא שהמניפולציה היא בעלת קצב אחיד ולחץ שווה כל הזמן. רכה – מידת מה של קלילות - אך לא שטחי, כבדות - אך לא עצור, לא גס וקשה, והתנועה טבעית וחלקה. עמוק ויסודי – מתכוון לכך שהמניפולציה תהיה עם כיוון ספציפי של העוצמה.
ההגדרות הנ"ל נכונות לכל המניפולציות, עם שינויים בהדגש. לדוגמה: דחיפה עם אצבע אחת וגלגול דורשים "רכות" עם עוצמה, כאשר הדגש הוא על הרכות. טפיחה עם האצבע דורש דיוק, מהירות ועוצמה במכה ביחד עם רכות, כאשר הדגש הוא על העוצמה.
הפרמטרים של המניפולציה, כמו פרק הזמן בו היא מבוצעת ועוצמתה נבחרים על ידי המטפל בהתאם למצב הבריאותי של המטופל וגילו.
הטוינה משלבת, לטענת העוסקים בה, "עבודה פיזית ואנרגטית" (אין קשר למושג הפיזיקלי אנרגיה) על נקודות דיקור ועל רקמות הגוף השונות, ובנוסף שימוש בשמנים, משחות, מיצויי צמחים, קומפרסים, כוסות רוח ומוקסה.
משך הטיפול הוא קצר בהשוואה לטיפולים אחרים (20–30 דקות), מה שמאפשר שילוב עם טכניקות טיפול נוספות כדוגמת הדיקור. מהלך הטיפול משולב בשימוש בשיטת צ'י קונג (תרגילים "אנרגטיים" לשיפור מצבם הפיזי ו"האנרגטי" של המטפל והמטופל) – תרגולים אלה מאפשרים טיפול במספר רב של מטופלים.
התאוריה מאחורי הטוינה היא שיש בגוף האדם צ'י ה"זורם" לאורך ולרוחב הגוף ב"ערוצי אנרגיה" הנקראים מרידיאנים. על פי תאוריה זו, מחלות נגרמות כאשר יש "חסימה" במרידיאנים והטוינה נועד לשחרר את החסימה, במיוחד בהקשר של מחלות כרוניות ואקוטיות. אין כל עדות מדעית לקיומם של "ערוצי אנרגיה" אלה, וממילא לא ל"חסימה" בהם.
טוינה ילדים
הרפואה הסינית מפרידה בין טיפולי טוינה המיועדים למבוגרים לבין טיפולים המיועדים לילדים ותינוקות. על פי הרפואה הסינית המסורתית, לילדים נקודות גירוי אשר הולכות ונחלשות עם תהליך ההתבגרות, וטיפולי טוינה בנקודות אלו מביאות לתוצאות מהירות ויעילות, אף יותר מאשר בטוינה למבוגרים. גם שיטת האבחון שונה במהותה ומסתמכת יותר על צפייה במטופל, ופחות על תשאול, משום שילדים ובעיקר תינוקות, מתקשים או אינם יכולים להסביר את שהם חשים.
אסכולות שונות בטוינה
הטוינה התפתחה בתקופות שונות ובאזורים שונים בסין. עד היום ניתן למצוא אסכולות שונות לטיפול זה אשר כל אחת מהן שמה דגש על מימד מסוים או טכניקה מסוימת של שיטה זו.
במערב התוודעו לשיטת טיפול זו רק בשנים האחרונות והיא ממותגת כ"פיזיותרפיה סינית", זאת על אף שברפואה הסינית היא נחשבת כבעלת השפעות רבות גם על איברים פנימיים ותהליכים נפשיים.
פסגת פריסטרה
פסגת פריסטרה (באנגלית: Peristera Peak; בבולגרית: връх Перистера) היא הר ברכס אוון, בדרום הרכס הראשי של רכס סנטינל, בהרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 2,250 מטרים מעל פני הים.
הפסגת מתנשאת מעל קרחון נימיץ התחתון שמדרום מערבה לה, ומעל קרחון וסבכר העליון שמצפון מזרח לה.
הפסגה ממוקמת 3.6 קילומטרים דרומית להר אינדרביצן, 3.9 קילומטרים צפונית מערבית לפסגת מארזה שברמת פטוואר, 3.1 קילומטרים מפסגת לישנס, ו-21 קילומטרים מזרחית מפסגת ברגיסון, שברכס בסטיאן.
גילוי הפסגה
הפסגה מופתה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנת 1961, ומופתה בשנית על ידי הסקר הגאולוגי בשנת 1988.
מקור השם
הפסגה נקראת על שם המצודה הימי ביניימית פריסטרה שבסמוך לעיירה פשטרה שבדרום מערב בולגריה.
סלעית קפריסאית
סַלְעִית קַפְרִיסָאִית (שם מדעי: Oenanthe cypriaca) היא ציפור מהסוג סלעית, ששויך בעבר למשפחת הקיכליים, אך כיום מקובל להגדירו כחלק משפחת החטפיתיים.
בישראל היא חולפת נדירה למדי אך קבועה, בנדידת הסתיו, בעיקר מסוף אוקטובר עד תחילת נובמבר; ובאביב, במרץ. אתרים מומלצים לצפייה הם חופי הים התיכון, בעיקר חוף תל ברוך, ואזור אילת.
טקסונומיה ואטימולוגיה
בעבר התייחסו אליה כאל תת-מין של סלעית שיחים, אך Sluys and Van den Berg (1982) טענו כי היא ראויה למעמד מין מלא, על בסיס הבדלים בביומטריה ובמיוחד בשירה, והיעדר דו צורתיות זוויגית בניצויים של הקפריסאית.
שם הסוג Oenanthe נגזר מהמילים ביוונית העתיקה oenos (οίνος), "יין" ו-anthos (ανθός), "פרח". זה מתייחס לחזרתה של הסלעית האירופית ליוון באביב בדיוק בזמן פריחת הגפנים. שם המין הספציפי cypriaca מלטינית ומשמעותו - קפריסאי.
זהו מין מונוטיפי, כלומר לא הוגדרו תת-מינים נפרדים.
תפוצה ובית גידול
מין אוכל חרקים נודד זה מקנן רק בקפריסין, והיא חורפת בדרום סודאן ובאתיופיה. היא אף תועדה כמזדמנת בהליגולנד, גרמניה.
הסלעית הקפריסאית מאכלסת מגוון רחב של בתי גידול, הכוללים קרחות יערות אורנים הרריים, גבעות והרים עם אדמה פתוחה ועצים מפוזרים, קרקע סלעית שבורה, שפלה פתוחה טבעית ומעובדת, חורש ומטעים, גנים, אזורי תעשייה ופרברים ומתחמי בתים. השירה מושמעת מנקודות הגבוהות יחסית לסלעיות, בדרך כלל בגובה של 5 עד 10 מטרים מעל פני הקרקע. היא מקננת לעיתים קרובות ביערות, בניגוד לסלעיות אחרות (Oliver 1990 הציע כי היא תופסת את הנישה האקולוגית הנתפסת במקומות אחרים במערב האזור הפלארקטי על ידי חכלילית עצים). זהו המין האווירי ביותר בקרב הסלעיות במערב האזור הפלארקטי, היא משתמשת לעיתים קרובות בטקטיקות ציד כמו לכידה אווירית וגם מארב-הסתערות. עבודות מחקר אחרונות מצביעות על הבחנה אקולוגית בין סלעית קפריסאית לסלעיות אירופיות נודדות וסלעיות קיץ. ביחס לבנות סוגה סלעית קפריסאית משתמשת יותר באוויר ותופסת יותר בתי גידול מיוערים, אך זקוקה עדיין למרחב מינימלי של אדמה פתוחה או חשופה, ולמינימום של צמחיית שיחים או עצים גבוהה (Randler et al. 2009 ).
קינון
עונת הקינון נמשכת מאפריל עד יולי. הקן בצורת כוס רופפת ומגושמת של עשבים ושורשים, ומוצב נמוך בתוך חור בגדת אדמה, חומת אבן או בוץ, מרפסת, שולי הדרך, עץ, מאחורי קליפה רופפת של אקליפטוס או מתחת לאבן. לעיתים הוא ניצב גם במערה או באתר מלאכותי, כגון צינור מתכת, קופסת שימורים ריקה, עציץ, מדפים או ארגז קן. התטולה מורכבת מארבע עד חמש ביצים.
בישראל
הופעתה איננה קבועה. יש עונות נדידה בהן היא בקושי נראית בארץ, בעוד שבאחרות מופיע גל קטן. מדי כמה שנים מתקיים בישראל אירוע התפרצות נדידה, ואז נרשמות תצפיות של כמויות יוצאות דופן, כמו במרץ 2012 - אז נראו פרטים רבים באזור אילת ודרום הערבה ובסוף אוקטובר 2015 - אז נספרו למעלה מ-80 פרטים (מספר שיא היסטורי בתולדות הצפרות בישראל) לאורך חופי הים התיכון.
קולות
השירה ייחודית, ושונה מאוד מזו של סלעית שיחים, ונשמעת כשל חרקים. היא מורכבת מסדרה של פרצי זמזום גבוהים.
תזונה
התזונה מורכבת כמעט כולה מחרקים, במיוחד חיפושיות, נמלים וחגבים, אך היא תלקט גם גרגרי יער והיא אף תועדה צדה לטאה.
סטטוס
מגמת השינוי באוכלוסייה העולמית של המין מוערכת כיציבה, ועל-אף שתפוצתו נחשבת יחסית מוגבלת האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN) סיווג את רמת הסיכון של המין כ"ללא חשש".
גודל האוכלוסייה באמצע שנות ה-90 נאמד ב-3,000–7,000 זוגות, אך בשנות ה-2000 ההערכה תוקנה באופן דרמטי ל-90,000–180,000 זוגות, כשהמספרים נחשבים ליציבים.
נווה צוף
נווה צוף (בעבר נקראה חַלָּמִישׁ) היא התנחלות ויישוב קהילתי דתי באזור מערב הרי בנימין, השייך למועצה אזורית מטה בנימין. היישוב נמצא על כביש 465 חוצה בנימין, בסמוך לכפרים נבי סאלח ודיר ניזאם ומצפון-מזרח לעיר מודיעין.
שם
גרעין המייסדים "נווה צוף" נקרא כך על שם הכפר הסמוך, "אום צפא". ועדת השמות הממשלתית התנגדה לשם זה והטילה על היישוב לבחור שם חדש. השם שנבחר באספת חברים היה "חלמיש" והוא שימש את מוסדות המדינה הרשמיים. אנשי המקום והאזור המשיכו לכנותו "נווה צוף". לאחר בקשות חוזרות מטעם היישוב, באוקטובר 2018 הוחלט בוועדת השמות ששם היישוב ישונה באופן רשמי ל"נווה צוף".
היסטוריה
רכס ההר עליו נמצא היישוב מזוהה בהתאם לשם של הכפר הערבי ג'יפנה הנמצא מספר קילומטרים מזרחית ליישוב, עם חבל הארץ שנקרא "חבל גופנה" בימי החשמונאים. ההתנחלות תוכננה על ידי גוש אמונים לפי "הצעת תוכנית להתיישבות ביהודה ושומרון בקיץ 1977" לאחר קבלת אישור הממשלה הוקמה ההתנחלות בכ' בחשוון ה'תשל"ח, 1 בנובמבר 1977, על ידי גרעין דתי בשם "נווה צוף" וגרעין חילוני בשם "נווה צלח" במבנה המשטרה המנדטורי של נבי סאלח, בהמתנה להקמת יישובים זמניים נפרדים לכל גרעין. מבנה המשטרה שימש לאחר מלחמת ששת הימים את משמר הגבול, עד לשנת 1972 שנה בה הוחלט לפנות את משמר הגבול מהמשטרה. החל משנת 1972 ועד לעליית גרעין נווה צוף היה המבנה מוזנח . עם עליית הגרעין בנובמבר שנת 1977, התושבים התגוררו במבנה המשטרה בצפיפות רבה, מספר משפחות בחדר, וחלקם התגוררו בתאי המעצר. בעקבות התנאים הקשים עזבו אנשי הגרעין החילוני כחודש לאחר העלייה. בהמשך עזבו מרבית אנשי הגרעין הדתי. רציחתו על רקע לאומני של נהג אוטובוס ישראלי ליד שער היישוב והתנאים הקשים הביאו כמעט לנטישת שבע המשפחות שנותרו.
באוקטובר 1978 מנה היישוב כ-20 משפחות.
בפברואר 1978 נתבקש היועץ המשפטי לממשלה להכריז על קרקעות באזור כאדמות מדינה, לאחר בדיקה שאין מי שעיבד אותם ותפס חזקה. במרץ 1978 הורה שר הביטחון עזר ויצמן על הקפאת תחילת העבודות להקמת היישוב הזמני והתושבים הפגינו נגד ההחלטה בירושלים. באמצע אפריל 1978 בעקבות שיחה של ראש הממשלה עם שר הביטחון, עלו הטרקטורים הראשונים להכשרת הקרקע דרומית מערבית למבנה המשטרה עבור היישוב הזמני המתוכנן בגבעת החובלתא. י. לאחר תחילת העבודות פנו תושבי נבי סאלח לבג"ץ בעתירה נגד הקמת היישוב וטענו לבעלות על שטח גבעת החובלתא וכנגד גדר שהוצבה במקום עוד בט"ו בשבט כדי להגן על נטיעות מפני רועי צאן. בעקבות הצהרת מנהלת מחלקת הבג"צים בפרקליטות המדינה דורית ביניש שהיא אינה יודעת מי הקים את הגדר, הוציאו השופטים צו הפסקת עבודות ל-45 יום כדי שהמדינה תוכל לברר את העובדות לאשורן. הדיונים בבג"ץ נמשכו כשנה וחצי. עקב עצירת העבודות בגבעת החובלתא, החליט אריאל שרון שלא להמתין להחלטת בג"ץ ולמקם את היישוב הזמני ליד מבנה המצודה. כך הוקמה שכונה ראשונה שמנתה 12 מבנים זמניים. האכלוס התבצע באוקטובר 1978.
לאחר הצגת תצלום אוויר שאישר כי גבעת החובלתא לא עובדה בעבר, דחה בג"ץ את עתירת תושבי נבי צאלח ועבודות הבינוי חודשו באוגוסט 1979.
באוגוסט 1979 חסו תחת היישוב 900 דונם.
יישוב הקבע יועד לקום על גבעת החורש במקומו הנוכחי של היישובבפברואר 1980 החלו עבודות התשתית להקמת יישוב הקבע. הכשרת השטח בוצעה בהתאם לתוכנית שאושרה על ידי ועדת שיפוט והשטח היה מכוסה בעיקר בשיחים, אולם נבדקה טענה שבתהליך החישוף נכרתו עצי קטלב ואלון מוגנים ביער דיר ניזאם. הטענות נדחו ועבודות הקמת יישוב הקבע נמשכו כמתוכנן. הבנייה נעשתה בשיטת בנה-ביתך וכללה בנייה רגילה וגם בתי עץ שהובאו מפינלנד ומשוודיה. אכלוס השכונה הראשונה ביישוב הקבע החל בשנת 1983 (תיאור התפתחות היישוב והתשתיות בשנים 1977–1997 מפורט בעבודה סמינריונית על "יישובי כביש חוצה בנימין).
במשך שנות קיומו של היישוב אירעו בסביבתו פיגועים שבהם נהרגו ונפצעו כמה מתושביו. בשנת 2010 אהוד אמיתון חשף זיוף של תג מחיר סמוך לנווה צוף.
בליל שבת 25 בנובמבר 2016 במהלך גל השרפות בישראל, פרצה שרפה גם ביער נווה צוף, כנראה כתוצאה מהצתה מכוונת. האש התפשטה ביער והגיעה למרכז היישוב. באותו ערב היישוב פונה מיושביו, חלקם ליישוב הקרוב, עטרת. כ-18 בתים נשרפו כליל וקרסו וכ-25 בתים נוספים ניזוקו קשות מהאש. לא היו נפגעים בנפש. גם יער נווה צוף נפגע קשות ועצים רבים נשרפו ונעקרו. ב -2019 החל פרויקט שיקום היער ובט"ו בשבט היו נטיעות רבות לחדש את הצמחייה ביער.
ב-21 ביולי 2017 נרצחו ביישוב שלושה בני משפחה בידי מחבל פלסטיני בן 19 מהכפר הערבי הסמוך כובאר. ב-1 ביוני 2023 חיילים ששמרו על ההתנחלות ירו בניגוד לפקודות לעבר נבי סאלח, ומהירי נהרג הפעוט מוחמד תמימי.
אוכלוסייה
ביישוב מתגוררות כ-300 משפחות, וכ-1,278 תושבים. כ-75% מתושבי היישוב ילידי ישראל, והשאר הגיעו ממדינות כמו ארצות הברית, בריטניה וצרפת.
שירותים
ביישוב יש שני בתי ספר: בית ספר יסודי ממלכתי דתי, אולפנת שירת הים למוזיקה ומחול, וכן תלמוד תורה לילדי בית הספר היסודי בשעות אחר הצהריים. כמו כן נמצאים ביישוב גם מכינה קדם צבאית "אלישע", בריכת שחייה, קופת חולים, מרכז להתפתחות הילד, סניף יד שרה, סניף של תנועת הנוער בני עקיבא וארבעה בתי כנסת.
ביישוב יש קהילה מתנדבת המחזיקה גמ"ח "חסדי שרה", גמ"ח למען אחי ורעי וצוותי מד"א, כבאות וכיתת כוננות.
רב היישוב מייסודו היה הרב יהונתן בלס, שמשמש גם כראש כולל "רצון יהודה" בפתח תקווה. כיום, רב היישוב הוא שי יעקובוביץ.
אתרים
בקרבת היישוב נמצאות שמורת יער אום צפא ושמורת יער נווה צוף, המשולבת בחורש ים תיכוני עם עצי אורן. שתי שמורות אלו הן מהשמורות הבודדות שנותרו בהרי יהודה.
בתוך תחומי היישוב נמצא אתר ארכאולוגי הקרוי "חובלתא".
מבנה המשטרה ההיסטורי
המצודה הבריטית בנווה צוף - בשולי היישוב ניצב בניין מצודת טגארט שהוקם כחלק ממערך הביטחון של השלטון המנדטורי בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, על ידי המחלקה לעבודות ציבוריות. בדומה למצודות נוספות, הוקמה מצודה זו על גבי מבנה ביטחון ישן, ובשל כך המשיכה את המאפיינים הארכיטקטוניים של המבנה הישן בזה החדש. מצודה זו מורכבת מאגף ראשי בן שתי קומות, מגדל ביטחון ומספר אגפים התוחמים שתי חצרות פתוחות. ייחודה של מצודה זו הוא בכך שהמבנה מצופה באבן, וכן השימוש בקשתות בחזיתות הפונות לחצרות הפנימיות (ממאפייני המבנה הישן שנבלע במצודה המאוחרת). כיום משמש המבנה את אולפנת "שירת הים" למוזיקה ולמחול, ארכיון היישוב ומשרדי מדרשת גופנה.
מעיין הקשת ("עין אל-קוס")
בסמוך להתנחלות נמצא מעיין הקשת (בערבית: "עין אל-קוס"), מעיין שמאז 2009 הפך למוקד סכסוך בין תושבי הכפרים הפלסטינים הסמוכים, דיר ניזאם ונבי סאלח, ופעילי שמאל לתושבי המקום. ב-2006 נוקה המעיין ושופץ על ידי בני נוער מהיישוב המכנים אותו "מעיין מאיר". לטענת תושבי הכפרים במשך מאות שנים הם עשו שימוש במי המעיין. מנגד טוענים התושבים שהמעיין לא היה בשימוש עד שהם שיפצו אותו. בכל יום שישי מקיימים הפלסטינים ביחד עם פעילי שמאל הפגנות במקום.
נווה יאיר
נווה יאיר ממוקם על גבעה בדרך לנווה צוף ליד האתר הארכאולוגי חירבת תיבנה. כיום יש באתר מוצב צבאי.
שכונת נווה אח"י
השכונה נקראה על שם: אלעד, חיה ויוסי סלומון אשר נרצחו בפיגוע ביישוב.
בערב שבת 21 ביולי 2017 סמוך לשעה 21:30 נכנס מחבל לבית משפחת סולומון, שבו ישבו עשרה מבני המשפחה לסעודת ליל שבת, שבעקבותיה תוכננה גם חגיגת שלום זכר להולדת נכד במשפחה. המחבל רצח את יוסי סולומון בן 70, ואת שני ילדיו, חיה סולומון בת 46, ואלעד סולומון בן 36. אשתו של אלעד, מיכל, מילטה את הילדים הקטנים לחדר והזעיקה את המשטרה. בעקבות הפיגוע הוחלט בתיאום עם הנהגת המתיישבים להרחיב את ההתיישבות באזור ולהקים מאחז חדש להנצחת הנרצחים, בשטח בין נווה צוף למכינת אלישע. מאות בני אדם התכנסו בלילה והקימו את המאחז תוך חסימת הכביש לתנועת כלי רכב פלסטיניים
שנתיים לאחר הקמת השכונה מתגוררים בה כ־20 משפחות. בשכונה בית כנסת ופיתוח האזור בעיצומו.
יהודה פרח
ביוגרפיה
פרח נולד בשנת 1924 בירושלים. הוא למד בבית הספר החקלאי כדורי ובבית המדרש למורים בירושלים. לאחר לימודים אקדמיים בחוגים לספרות ולחינוך באוניברסיטת תל אביב, השלים דוקטורט בפילוסופיה. בין השנים 1976–1982 שימש מרצה בכיר בחוג לפילוסופיה של אוניברסיטת תל אביב וכן כראש המרכז לטכנולוגיה של החינוך. באותן שנים היה מפקח מחוז המרכז של משרד החינוך.
בשנת 1975 הצטרף פרח לשורות המפלגה הליברלית, בה היה חבר מרכז המפלגה ויו"ר סניף המפלגה בנתניה. נבחר לסגן יו"ר הנהלת המפלגה הארצית והיה מועמד מטעמה לכנסת. בשנת 1981 נבחר לכנסת העשירית ברשימת הליכוד, ולאחר הפסקה נבחר בשנת 1988 לכנסת ה-12. בין כהונותיו, התמנה בשנת 1985 למנכ"ל בית הספר המרכזי לתיירות.
רחוב ראשי קרוי על שמו בקריית השרון, שבנתניה.
דאוס
דאוס (בכתיב לועזי: Deus) הוא המילה הלטינית לאל.
קבר ...יהו אשר על הבית
קבר ...יהו אשר על הבית הוא שמה הנוכחי של מערת קבורה מסוף ימי בית ראשון כשעליה כתובת בכתב עברי עתיק. המערה מצויה במדרונו המזרחי של נחל קדרון בירושלים, בין בתי הכפר סילואן (כפר השילוח), כשישים מטר דרום-מערבית לקבר בת פרעה. המערה והכתובת נתגלו על ידי הארכאולוג הצרפתי שארל קלרמון-גנו בשנת 1870 ופרטיהן המלאים התפרסמו על ידו בשנת 1899.
פרטי התגלית: המבנה והכתובת
בשנת 1870, במסגרת מחקריו בכפר השילוח, גילה הארכאולוג הצרפתי קלרמון-גנו מבנה חצוב בסלע העומד בין בתי הרחוב, לו חזית מסותתת בגובה 4 מטרים ובאורך 8 מטרים ובו תא קבורה אחד שגודלו 4.65 על 2.5 מטרים.
בפתח המבנה, מצא קלרמון-גנו ספין (Panel) מלבני שקוע ובו חקוקה כתובת בת שלוש שורות בכתב העברי הקדום. לימין הפתח נמצאה כתובת נוספת בת שורה אחת. שתי הכתובות ניזוקו באופן קשה, ולדעת קלרמון-גנו, היה זה מעשה חבלה מכוון שנעשה בפטיש. נזק זה הותיר את הכתובת הקצרה יותר בלתי קריאה לחלוטין וכל מאמצי הפענוח התרכזו עתה בזו הארוכה יותר. לאחר ניסיונות כושלים לפענח את הכתובת, חצב קלרמון-גנו את הכתובת והעבירה למוזיאון הבריטי.
הכתובות ופענוחן
הכתובות ידועות בסימון KAI 191, כאשר הכתובת הקצרה מסומנת כ-KAI 191A והכתובת העיקרית כ-KAI 191B.
הכתובת העיקרית
מצוק הסלע במזרחו של נחל קדרון שימש בימי בית ראשון ושני כמקום קבורה לנכבדי ירושלים. קלרמון-גנו עצמו העלה בזהירות זיהוי אפשרי של כמה מילים נוספות המרכיבות את הצירוף: "אשר על הבית" ואמר כי ייתכן שמדובר בקברו של שבנא או אדם אחר ששימש בתפקיד זה, אך נמנע מלקבוע מסמרות בעניין תוך אזהרה מפני השערות שאינן מבוססות. בעשרות השנים הבאות ניסו מספר חוקרים לפענח את הכתובת בהסתמך על תמונות וצילומי פקסימילה שלה אך ללא הצלחה.
הכתובת הקצרה
כקלרמון-גנו, גם נחמן אביגד משך ידו מניסיון פענוח הכתובת הקצרה שנמצאה לימין הפתח, בראשו של חדר צדדי. עם השנים, הוצעה קריאה גם לכתובת קצרה זו. המילים שזוהו הן:
המילה חדר יכולה להתפרש כמתכוונת לחדר קבורה כפי שמתגלה גם בקברים ארץ-ישראליים נוספים מהעת העתיקה. את התיבה השלישית מציע שמואל אחיטוב להשלים ל"הצרח" (=הצריח). בכתובות נבטיות וערביות משמשת המילה צריח לציון חדר ובייחוד קבר החצובים בסלע. כך משתמע גם מספר שמואל שם נאמר: לדעת שמואל אחיטוב, כוונת הכתובת להכריז כי חדר צדדי זה משמש גם הוא כחדר קבורה.
אנה פופלוול
ביוגרפיה
פופלוול החלה ללמוד משחק בגיל שש בבית הספר לדרמה Allstors. היא התקבלה לאוניברסיטת אוקספורד בשנת 2007, שם למדה אנגלית וספרות במכללת מודלן, אותם סיימה בשנת 2010.
קבר ...יהו אשר על הבית
תוכן הכתובת
מצד תוכנה, דנה הכתובת בארבעה עניינים:
אנה פופלוול
קריירה
ב-1998, היא קיבלה את התפקיד הראשון והרציני שלה בסדרת הטלוויזיה "גבר צרפתי".
ב-1999, היא הופיעה לראשונה בקולנוע בסרט "מנספילד פארק". לאחר מכן היא הופיעה בתפקידי משנה בסרטים: "ערפד קטן", "אני בלעדיך" ו"נערה עם עגיל פנינה".
קבר ...יהו אשר על הבית
תוכן הכתובת
בכתובות קברים מהעולם העתיק ישנן הקבלות רבות לתוכן כתובתנו, שכן קברי אצילים נחשדו תמיד ככאלה המכילים חפצי ערך והיוו מושא לשוד וביזה. בכלל זה יש להזכיר כתובות פיניקיות קדומות כגון כתובת אחירם (שנת 1000 לפנה"ס לערך), כתובת תבנת כהן עשתרת מלך צידונים", כתובת אשמונעזר בנו וכן כתובות מאוחרות יותר כגון כתובת עוזיהו מימי בית שני.
אנה פופלוול
קריירה
בשנת 2003, קיבלה פופלוול לראשונה תפקיד ראשי בסרט "סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים". הסרט יצא לאקרנים ב-2005 וזכה להצלחה גדולה. ב-2008 יצא הסרט השני בסדרה, "הנסיך כספיאן", שזכה להצלחה פחותה משל הסרט הראשון. ב-2010 השתתפה פופלוול בתפקיד אורח בסרט השלישי בסדרה "סיפורי נרניה: המסע בדורך השחר". בשנת 2012 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "היילו 4: עלייתו של שחר חדש", אשר מבוססת על סדרת המשחקים Halo.
מ-2013 ועד 2016 שיחקה בשלוש העונות הראשונות של בסדרת הטלוויזיה "ממלכה" בתפקיד לולה, חברתה של מרי, מלכת הסקוטים.
קבר ...יהו אשר על הבית
תיארוך הכתובת
זיהוי הנקבר במערה בתור אדם המחזיק בתואר "אשר על הבית", דהיינו ראש השרים בבית המלוכה, מחייב את קביעת שנת 586 לפנה"ס, שנת גלות בבל בזמנו של מלך יהודה האחרון, צדקיהו, כתיארוך האפשרי המאוחר ביותר של הכתובת.
כתיארוך המוקדם ביותר האפשרי, נעזר אביגד בהשוואתה לכתובת נקבת השילוח שתוארכה לזמנו של המלך חזקיהו בשלהי המאה ה-8 לפנה"ס. הכתב דומה לכתב שנמצא בכתובת נקבת השילוח, אלא שבניגוד לכתובת נקבת השילוח הכתובה כולה בכתיב חסר, בכתובת "יהו אשר על הבית" קיימת לפחות אם קריאה "מיותרת" אחת, במילה "ארור". הבדל זה, המתבטא בהוספת אמות קריאה, משקף התפתחות מאוחרת בתולדות העברית, ומאפשר את קביעת זמנה של הכתובת כמאוחרת מכתובת נקבת השילוח. משמעות הדבר היא כי לפנינו כתובת קבר עברית מתקופת המלכים - כתובת הקבר העברית המוקדמת ביותר שנתגלתה וזוהתה עד כה. כדי להגיע לתיארוך מדויק אף יותר, ניסה אביגד להעלות השערות בדבר זהותו המדויקת של הנקבר.
"אשר על הבית"
התואר "אשר על הבית" מורה על כך שבעל הקבר שימש כפקיד בכיר ביותר בחצר המלך. במקרא ניתן למצוא שמונה אנשים שנשאו בתואר זה: אדם עלום-שם בבית יוסף במצרים, אחישר בימי שלמה המלך, ארצא אשר על ביתו של המלך אלה בתרצה, עובדיהו אשר על ביתו של אחאב בשומרון, אדם עלום שם בבית יהורם בן אחאב בשומרון, יותם בן עוזיהו מלך יהודה ששימש בתפקיד בימי מחלת אביו, שבנא אשר על הבית בימי חזקיהו וכן יורשו של שבנא, אליקים בן חלקיהו.
לכאורה, דמותו של איש מאישים אלה איננה מאפשרת את זיהויו כבעל הקבר כיון ששמותם של כל אלה אינם כוללים את הסיומת "יהו" למעט שמו של "עובדיהו" אלא שאין להניח ששרה הבכיר של ממלכת ישראל נקבר בבירתה של ממלכת יהודה.
בנקודה זו, העלו יגאל ידין ונחמן אביגד השערה: ידוע כי שמות עבריים המסתיימים באות אל"ף כגון "עזרא", "אחא" ועוד, אינם אלא קיצורים לשמות העבריים המלאים "עזריהו" ו"אחיהו". על בסיס נתון זה, הציעו ידין ואביגד להשלים את הכתובת לצורת: "שבניהו אשר על הבית". השלמה משוערת זו מתאימה מבחינת מספר האותיות החסרות ואף עולה בקנה אחד עם תיאורו המקראי של שבנא ככזה שחצב לו קבר כה בולט לעין. בספר ישעיהו מצווה האל את הנביא לבוא אל שבנא, להוכיחו על הקבר שחצב לעצמו ולהודיע לו כי אליקים בן חלקיהו יתפוס את מקומו:
במאמרו עמד אביגד על מספר התאמות בין הממצא הארכאולוגי לתיאור המקראי. ראשית, כמו קברו של שבנא, גם הקבר שנמצא נחצב ככל הנראה בחיי בעליו. בנוסף, בניגוד לקברים אחרים הבנויים כתאים תת-קרקעיים בתוך הסלע, בנוי קבר זה כמבנה חיצוני בולט לעין וייתכן שאף הייתה על גגו כעין פרמידה. בהתאם לתיאור המקראי, מכיוון מערב נראה הקבר כחצוב ממש במרומי הסלע. את הקריאה "מה לך פה ומי לך פה" הסבירו רבים מפרשני המקרא כמכוונת למוצאו הזר של שבנא. לטענת אביגד, אפשר שמוצא זר יסביר כמה אלמנטים לא-יהודאיים בפלאוגרפיה של הכתובת.
הבולות מלכיש
בזמן שהארכאולוג יוחנן אהרוני חפר בלכיש בשנים 1966–1968, רכז אזורי צעיר ולימים ארכאולוג נודע בשם פולקמר פריץ מצא חדר שעל רצפתו היו שש משקולות בעלות כתובות, אוסטרקון, פיסות חרס רבות וכלים שלמים. בתוך אחד מכלי החרס מצא פריץ 17 בולות - חתיכות חמר ששימשו לחתימת מסמכים. בחותמות נשארו סימנים ממסמכי הפפירוס שאותם חתמו בעבר, ואף חלק מחוטי הקשירה. על חלק מן החותמות היו כתובות, ועל אחת נכתב "שבניהו.... המלך". הכתובת מעידה ששבניהו היה קשור לבית המלוכה. השליש הימני התחתון של החותמת חסר, ולא ניתן לדעת מה טיב הקשר בין שבניהו לבית המלוכה. ייתכן כי בחלק החסר הייתה המילה "עבד" (גם פקידים בכירים כונו אז "עבד המלך") או אולי "בן". אם המילה החסרה היא "עבד", ייתכן כי חותמת זו מתייחסת לאיש מן הכתובת בסילואן. היות שהמילה חסרה לחלוטין, אהרוני לא היה יכול להגיע למסקנה בנושא.
החידה נותרה בעינה במשך 42 שנה, עד שבשנת 2007 הופיעה בולה נוספת בשוק העתיקות הירושלמי, עם סימן מאותה חותמת. גם בולה זאת נתגלתה שבורה, אבל בנוסף למילים "שבניהו" ישנן המילים "[...]ד המלך". מכאן אפשר להסיק ששתי הבולות השתייכו לשבניהו עבד המלך. נראה כי מכאן ניתן להסיק ששבניהו המופיע בבולה שנמצאה בלכיש הוא "עבד המלך" שישעיהו גינה, ושנקבר במערה בסילואן. נראה שהוא שלח מכתב מחצר המלוכה של חזקיהו המלך, לפקיד בלכיש.
לקריאה נוספת
מונוגרפיות
טיגריס סיבירי
טיגריס סיבירי או טיגריס אמור (שם מדעי: Panthera tigris altaica) הוא תת-מין נדיר של הטיגריס. הטיגריס הסיבירי הוא הגדול במשפחת החתוליים ודמויי החתול בכלל. עם זאת חתולי כלאיים כמו הלייגר גדולים ממנו. חתול זה מצוי בסכנת הכחדה בטבע והוא אנדמי לצפון-מזרח סיביר. בעבר היה הטיגריס הסיבירי נפוץ גם בחצי האי הקוריאני וחבל מנצ'וריה (צפון-מזרח סין), אך תפוצתו נכחדה באזורים אלו. נכון למאה ה-21 עיקר הפרטים של הטיגריס הסיבירי בטבע חיים ביערות גשם ממוזגים בפרימוריה.
מאפיינים פיזיים
משקלו הממוצע של זכר הטיגריס הסיבירי הוא בין 306–360 קילוגרמים ואורכו עד 3 מטר כולל זנבו. נקבת הטיגריס שוקלת 160 קילוגרמים ומגיעה לאורך של 265 ס"מ. הטיגריס הסיבירי הוא הגדול במיני משפחת החתוליים בטבע. עם זאת, הוא קטן יותר מהלייגר, הכלאה בין אריה זכר לנקבת טיגריס, המצוי רק בשבי. אורכו של זכר הטיגריס הסיבירי הגדול ביותר שתועד בשבי הוא 3.7 מטרים ומשקלו היה למעלה מ-420 קילוגרמים. לשם השוואה, האריה הגדול ביותר שחי בשבי הגיע למשקל של 375 קילוגרמים בלבד. גובהו של הטיגריס הוא 115 סנטימטרים בערך, ואורך זנבו מטר אחד בקירוב. מלבד גודלו הרב, הטיגריס הסיבירי נבדל מתת-מינים אחרים של הטיגריס בפרוותו הבהירה יותר ובפסיו החומים - כהים (להבדיל מהפסים השחורים של מרבית הטיגריסים). צבעו הבסיסי של עורו הוא צהבהב, אולם בטנו וחלק מצידי גופו לבנים. פסיו לרוב דקים יותר מפסיו של הטיגריס הבנגלי. פרוותו העבה והרכה מגנה עליו מפני טמפרטורות נמוכות במיוחד, אשר באזור חיותו עשויות להגיע למינוס 45 מעלות צלזיוס.
תפוצה ואוכלוסייה
הטיגריס הסיבירי נמצא בסכנת הכחדה. בתחילת המאה ה-20 היה נפוץ בחצי האי הקוריאני (Korean Peninsula), בצפון-מזרח מונגוליה, בדרום-מזרח רוסיה ובצפון-מזרח סין. כיום, הוא למעשה נעלם מקוריאה הדרומית, ותחום תפוצתו המרכזי הוא אזור קטן במזרח הרחוק שבדרום רוסיה (אזור אמור - אוסורי, מחוז פרימורסקי ומחוז חברובסק). מספר קטן של טיגריסים נמצאים בחבל מנצ'וריה (צפון מזרח סין), ומספר קטן עוד יותר נמצא בקוריאה הצפונית. כיום פועלים מספר אתרי ריבוי בשביה וכן מספר תוכניות שימור שנועדו להגדיל את מספר הטיגריסים הסיבירים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 מנתה כפי הנראה אוכלוסיית הטיגריסים הסיביריים פחות מ-50 פרטים, אולם ב-1982 כבר מנתה למעלה מ-200 פרטים. ספירה שנערכה ב-1996 דיווחה על 430 פרטים החיים בטבע. מאמצי שימור רוסיים הביאו לעלייה קטנה, או לכל הפחות לייצוב מצב אוכלוסיית תת-המין, שכן מספר הפרטים ביערות הסיביריים נאמד בכ-360 בערך בספירה האחרונה שנערכה ב-2014.
תזונה
בדומה לחתוליים אחרים, הטיגריס הסיבירי הוא טורף אוכל בשר. בהיותו צייד מומחה, תזונתו מבוססת בעיקר על פרסתנים כמו חזיר בר, גוראל אמור ואיילים (אייל סיבירי, אייל סיקה, אייל קנדי, אייל מושק) אולם הוא ניזון גם מטרף קטן יותר, כמו ארנבאים (ארנבת, פיקתיים) ודגים, ביניהם הסלמון. בניגוד לטיגריס הבנגלי, הטיגריס הסיבירי תוקף רק לעיתים נדירות את האדם. הטיגריס אף טורף לעיתים רחוקות דובים, כגון הדוב השחור האסייתי והדוב החום. מוערך כי 85 אחוזים מתזונתו של הטיגריס הסיבירי מורכבים מאייל קנדי וחזיר בר, ולכן שמירה על חיות אלה מציד בלתי חוקי חשובה מאוד לשימור הטיגריסים הסיבירים.
אינטראקציות עם טורפים אחרים
לאחר ירידה באוכלוסיות מיני פרסתנים בין 1944 ו-1959, יותר מ-32 מקרים של טיגריסים סיביריים שתקפו דובים חומים ודובים שחורים אסייתיים תועדו במזרח הרוסי הרחוק, ושערות של דובים נמצאו במספר דגימות פרווה של טיגריסים. טיגריסים תוקפים דובים שחורים אסייתיים בתדירות נמוכה יותר מאשר דובים חומים, שכן האחרונים נוטים להתגורר בסביבת מחיה מישורית יותר ואינם מסוגלים לטפס על עצים. מאותה תקופה ישנם גם ארבעה מקרים של דובים חומים שהרגו נקבות טיגריס וטיגריסים צעירים, הן עקב עימותים סביב טרף והן כחלק מהגנה עצמית. טיגריסים מסוגלים להתמודד עם דובים גדולים יותר מהם עצמם באמצעות טקטיקת מארב שפיתחו המערבת זינוק על הדוב מעמדה גבוהה יותר (למשל, עץ), נעיצת טפריו בסנטרו בעזרת כף רגל קדמית אחת ובגרון באמצעות הכף השנייה, ולאחר מכן הריגתו באמצעות נשיכה חזקה בעמוד השדרה הצווארי. טיגריסים ניזונים בעיקר ממאגרי השומן של הדוב, כמו אלו שבאזור הגב, השינקן והמפשעה.
כשטיגריסים סיביריים מתכננים לצוד דובים חומים, הם בדרך כלל מסמנים דובים חומים צעירים או נקבות דובים קטנות. טריפה של דובים חומים מצד טיגריסים לא זוהתה במחקר שנערך בין 1993 ו-2002. דובים חומים אוסוריים, יחד עם הדובים השחורים האסייתיים הקטנים יותר, מהווים כ-2.1% מהתזונה השנתית של הטיגריס הסיבירי, שמתוכם 1.4% מורכבים מדובים חומים. השפעת נוכחותם של טיגריסים על התנהגותם של דובים חומים נוטה להשתנות ממקרה למקרה. בחורפים של 1970–1973, החוקרים יודקוב וניקולייב תיעדו שני מקרים של דובים שלא הפגינו סימני פחד מטיגריסים ומקרה אחר של דוב חום ששינה את מסלול הליכתו לאחר שזיהה כי הוא חוצה עקבות טיגריס. חוקרים אחרים צפו בדובים שדווקא עוקבים אחרי עקבות טיגריס כדי לזכות בפגרי טרף של טיגריסים ואף לצוד את הטיגריסים עצמם. למרות סכנת הטריפה, חלק מהדובים החומים דווקא מפיקים תועלת מנוכחותם של הטיגריסים, זאת היות שהם מסוגלים להרחיק טיגריס מן הטרף שלו וכך להרוויח טרף שהם עצמם לא יכלו לצוד בהצלחה לבדם (עקב מגבלות מהירותם). דובים חומים באופן טיפוסי נוטים להתעמת עם נקבות הטיגריס הקטנות בהרבה. במהלך מחקר טלמטריה בשמורת סיחוטה-אלין, 44 עימותים ישירים בין דובים וטיגריסים נצפו, בהם הדובים נהרגו ב-22 מהמקרים, והטיגריסים נהרגו ב-12 מהמקרים. ישנם דיווחים על דובים חומים התוקפים נמרי אמור וטיגריסים כדי לזכות בטרף שלהם. בשמורת סיחוטה-אלין, 35% מהטרף שצדו הטיגריסים "נגנב" על ידי הדובים, בעוד שהטיגריסים נמנעו כליל מעימות וויתרו על הטרף כולו בחלק מהמקרים או שהשאירו לדוב רק חלק במקרים אחרים. מחקרים אחדים מראים שדובים לעיתים קרובות עוקבים אחרי טיגריסים כדי לחמוס את הטרף שלהם, דבר שלו השפעות הרסניות על תזונת הטיגריסים. דיווח מ-1973 מתאר 12 מקרים ידועים של דובים חומים שהרגו טיגריסים, כולל זכרים בוגרים; בכל המקרים הטיגריסים נאכלו לאחר מכן בידי הדובים.
האינטראקציה בין הטיגריס הסיבירי והדוב ההימלאי לא נחקרה באופן מיוחד.
באזורי מחייתם, הטיגריסים מצמצמים את אוכלוסיית הזאבים עד לנקודה של הכחדה מקומית או מרסנים אותה למספרים כה נמוכים עד כדי הפיכת הזאבים למרכיב לא משמעותי של המערכת האקולוגית. זאבים מסוגלים להתגבר על התחרות עם הטיגריסים רק כאשר לחץ מצד האדם מצמצמם את מספרי הטיגריסים. באזורי מחיה שחולקים טיגריסים וזאבים, תזונתם של שני המינים בדרך כלל חופפת למדי, מה שמביא לתחרות עזה בין המינים. האינטראקציות של הטיגריסים והזאבים מתועדות היטב בסיחוטה-אלין, שבה עד תחילת המאה ה-20 מעט מאוד זאבים נצפו. מספרי הזאבים ככל הנראה זינקו היכן שהטיגריסים נעלמו במהלך הקולוניזציה הרוסית בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. טיעון זה עומד בקנה אחד עם דיווחיהם של תושבי המקום אשר טענו כי אינם זוכרים זאבים בסיחוטה-אלין עד שנות ה-30, בדיוק כאשר מספר הטיגריסים צנח. כיום, אוכלוסיות הזאבים הן דלילות למדי באזורי תפוצתם של הטיגריסים, והן נצפות בדרך כלל בצורה של כיסים קטנים, או של קבוצות קטנות שנודדות ממקום למקום.
עובדת השפעתם של הטיגריסים על אוכלוסיות הזאבים שימשה בעבר פעילי סביבה רוסים כדי לשכנע ציידים במזרח הרחוק להבליג על נוכחותם של החתולים הגדולים הללו, שכן הם מגבילים את אוכלוסיות הפרסתנים פחות מזאבים, ונוכחותם אפקטיבית למדי לשליטה על מספרי הזאבים.
בשבי
כיום, קיימים בשבי מספר מאות של טיגריסים סיביריים. רובם של טיגריסים אלו נמצא באירופה ובצפון אמריקה, אולם מעטים נמצאים גם בגני חיות באסיה. טיגריסים אלו נחשבים לבעל-חי פופולרי בגני חיות, בעיקר בשל גודלם, ייחודם וכוחם הרב. הטיגריס הסיבירי מתרבה במסגרת תוכנית ריבוי בשבייה, SSP (Species Survival Plan), פרויקט המבוסס על 83 טיגריסים שנלכדו בטבע. לפי מרבית המומחים, אוכלוסייה זו היא גדולה מספיק על מנת להישאר יציבה ובריאה מבחינה גנטית (ראו גם: צוואר בקבוק). כיום, כ-160 טיגריסים סיביריים נמצאים במסגרת ה-SSP, מה שהופך אותו לתת-המין של הטיגריס שמתרבה במידה הגדולה ביותר במסגרת התוכנית. הטיגריס הסיבירי לא מתקשה להתרבות בשבייה, אולם הסיכוי לשחרר בהצלחה לטבע פרטים שגדלו בשבי הוא נמוך. פרטים שכאלו חסרים את טכניקות הציד שיש לאלו שגדלו בטבע, ולכן יתקשו בהשגת מזון ברגע שישוחררו.
טיגריס כספי
המין טיגריס כספי, שנכחד לפני כמה עשורים, נחשב בעבר לתת-מין בפני עצמו, אך מחקרים אחרונים מעידים על כך שהוא למעשה אוכלוסייה מערבית יותר של הטיגריס הסיבירי, מה שמעיד על תפוצה רחבה יותר של הטיגריס הסיבירי בעבר.
ביקורת על קוקה-קולה
מאז המצאתו ב-1886 על ידי ג'ון סטית' פמברטון, נשמעו ביקורות כלפי משקה הקוקה-קולה, וכן כלפי חברת קוקה-קולה המייצרת אותו בין היתר. חברת קוקה-קולה היא יצרנית המשקאות הקלים הגדולה ביותר בעולם, ומשווקת למעלה מ-500 מוצרים שונים. מאז תחילת שנות ה-2000 החריפה הביקורת על החברה ומוצריה, והופנו אליה האשמות שונות באשר להשפעות בריאותיות, סוגיות סביבתיות, ניסויים בבעלי חיים, שיטותיה העסקיות וסוגיות הנוגעות לעובדי החברה. כמו כן לאורך השנים הוגשו נגד החברה תביעות רבות הנוגעות לביקורות השונות.
המשפט הראשון של קוקה-קולה
בשנת 1909 עבר בארצות הברית חוק התרופות והמזונות הנקיים (Pure Food and Drug Act), ובעקבות כך ממשלת ארצות הברית החרימה 40 חביות גדולות ו-20 חביות קטנות של סירופ קוקה-קולה, משום שהחוק ראה בקפאין שהוסף למוצר מרכיב מזיק. אחת הטענות הראשונות שהופנו נגד המוצר הייתה כי הוא גורם לליקויים נפשיים ומוטוריים חמורים. כתוצאה מכך הוגשה תביעה נגד החברה, במה שהיה המשפט הראשון שהתנהל נגד החברה. ההאשמות הרשמיות נגד החברה היו שהקוקה-קולה קלוקלת בשל מיהול ושמיתוגה מטעה. התביעה, ששמה הרשמי היה "ממשלת ארצות הברית נ' 40 החביות הגדולות ו-20 החביות הקטנות של קוקה-קולה", החלה במרץ 1911, כשנה לאחר שהממשלה החרימה את החביות של החברה. הארווי וושינגטון וילי, כימאי ששימש ראש הלשכה לכימיה במחלקת החקלאות של ארצות הברית, הוביל את התביעה. וילי התנגד למוצר בעיקר משום שהתנגד לתוספת הקפאין. במשפט הוצגו מחקרים רבים וכן עדויות שהוזמנו על ידי שני הצדדים, ובסוף המשפט התביעה נדחתה. עם זאת, לבסוף ממשלת ארצות הברית זכתה בתיק כשעתרה לבית המשפט העליון בשנת 1916. פסק הדין הביא להפחתת תכולת הקפאין בקוקה-קולה.
השפעות בריאותיות
משקה הקוקה-קולה עשיר בסוכר, ובמיוחד בסוכרוז, הגורם לעששת כאשר נצרך באופן קבוע. מלבד זאת, ערכו הקלורי הגבוה תורם להשמנה. שתיהן בעיות בריאותיות מרכזיות בעולם המפותח. על פי מאמר שפורסם בשנת 2015 על ידי בית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת הרווארד, "הסבירות כי אנשים ששותים 1–2 פחיות של משקאות ממותקים מדי יום יפתחו סוכרת מסוג 2 גבוהה ב-26%, כפי שדווח ב-Medical News Today על מחקר שלפיו כ-184,000 מקרי מוות ברחבי העולם מדי שנה נובעים מצריכת משקאות ממותקים". התזונאית רוזמרי סטנטון מתחה ביקורת גם על המשקאות מופחתי-הסוכר של החברה, שכן פחית קוקה-קולה עם סטיביה כתחליף סוכר עדיין מכילה כ-37% מצריכת הסוכר היומית המומלצת למבוגר.
לאורך שנים חברת קוקה-קולה העניקה מימון לקבוצת השדלנות הפרו-תעשייתית "המכון הבין-לאומי למדעי החיים" (International Life Sciences Institute), עד לסיום תמיכתה בארגון ב-2021. המכון נוסד ב-1978 על ידי בכיר לשעבר בקוקה-קולה, והעסיקה מספר עובדים לשעבר של החברה. הארגון מקדם פעילות גופנית במקום שינויים תזונתיים לשם טיפול בהשמנה, תוך נקיטת עמדה דומה למחקר ולמסרים שיוצאים מקוקה-קולה.
קפאין
ב-1916 הגישה ממשלת ארצות הברית תביעה פדרלית נגד חברת קוקה-קולה, בניסיון לאלץ אותה להסיר את מרכיב הקפאין ממוצריה, ללא הצלחה.
אירועים חריגים
בשנת 1944, מלצרית בשם אסקולה סידרה בקבוקי זכוכית של קוקה-קולה, כאשר לפתע אחד הבקבוקים התפוצץ בידה. היא תבעה את החברה בטענה שעליהם לשאת באחריות, וזכתה. בקטלוניה קיימת מחלוקת בנוגע לסירובה של קוקה-קולה להדפיס את תוויות מוצריה בשפה הקטלאנית. ב-12 בדצמבר 1993, הצליחה "הפלטפורמה למען השפה הקטלאנית" (Plataforma per la Llengua) לשבור שיא עולמי לאחר שחיברה מעל ל-15,000 פחיות קוקה-קולה ריקות לכדי שלט ענק עליו נכתב "סמנו בקטלאנית", בכיכר המרכזית של ברצלונה. באותה תקופה אימץ הארגון את המוטו: "התווית של קוקה-קולה ב-135 שפות ברחבי העולם, אבל לא בקטלאנית?".
שימוש במים
במרץ 2004, פקידים מקומיים בקרלה סגרו מפעל מילוי בקבוקי קוקה-קולה בשווי 16 מיליון דולר, לאחר האשמות בירידה דרסטית הן בכמות והן באיכות המים הזמינים לחקלאים ולכפריים המקומיים. באפריל 2005, בית המשפט העליון של קרלה דחה את טענות השימוש במים, וציין כי בארות שם המשיכו להתייבש בקיץ שעבר, חודשים לאחר שמפעל הקולה המקומי הפסיק לפעול. יתרה מכך, מחקר מדעי שהוזמן על ידי בית המשפט מצא כי בעוד שהמפעל "החמיר את מצב המחסור במים", "הגורם המשמעותי ביותר" היה מחסור בגשמים. על התיק הוגש ערעור וההחלטה תלויה ועומדת.
בפסגת המשקיעים שהתקיימה בשנת 2016 בעיר אינדור שבמדינת מאדהיה פרדש בהודו, הממשלה הקצתה קרקע למפעל של קוקה-קולה בעיירה בבאי שבמדינת הושנגאבאד. הממשלה נתנה את כל ההרשאות הדרושות אך לא פרסמה את פרטי המיזם, בו הושקעו כ-750 קרור רופי הודי, עקב מחלוקות בקשר לניצול מים לא הוגן על ידי קוקה-קולה. העניין הפך עד מהרה לסוגיה רצינית, כאשר מושל מדינת מאדהיה פרדש, שיברג' סינג צ'והאן הסתייג מהמיזם. תושבי באבאי התנגדו לפרויקט, שכן המפעל, לכשייבנה, יצרוך עשרות אלפי ליטרים של מים מדי יום, ובכך ידלדל את מפלס המים של נהר הנרמדה הסמוך אליו. על מנת לעצור את הפרויקט, פתחו התושבים בקמפיין חתימות לגיוס תמיכה במאבק, והובילו להעברת החלטה נגד החברה. כמו כן, הם ביקרו את התנהלות הממשלה, שמצד אחד מדברת על נקיטת אמצעים להצלת הנהר, אך מצד שני נתנה אישור להקים את המפעל.
בינואר 2017, ארגון "הפדרציה של אגודות סוחרי טאמיל נאדו" (TNVSP) קרא לחבריו להפסיק למכור את מוצריהן של קוקה-קולה ופפסיקו, כאות סולידריות עם החקלאים המקומיים שהלינו על הידלדלות מי התהום אשר נגרמת על ידי חברות אלו. בין השנים 2016–2017, טאמיל נאדו חוותה בצורת קשה, שתדלקה את העוינות כלפי החברות ומוצריהן. ארגון TNVSP מכיל מעל ל-6,000 איגודי סחר מקומיים המונים כמיליון וחצי סוחרים ברחבי טאמיל נאדו, מדינה בדרומה של הודו. החרם נכנס לתוקפו החל מ-1 במרץ, ומרבית הספקים הקטנים והבינוניים דיווחו כי הם הפסיקו לשווק את מוצרי החברות. החרם צבר תאוצה במהלך הפגנות התמיכה בג'ליקאטו, מחאה א-פוליטית שפרצה בעקבות הוראת בית המשפט העליון בהודו לאסור על קיום הג'ליקאטו , אירוע ספורט שנתי בהודו, בשל פגיעה בבעלי חיים.
זיהום אוויר
אריזותיהם של מוצרי קוקה-קולה גורמות להשפעה משמעותית על הסביבה. החברה נחשבת למזהמת הפלסטיק הגדולה בעולם, והיא מייצרת מעל ל-3 מיליון טון של אריזות פלסטיק מדי שנה. ראשת תחום הקיימות בחברה, ביה פרז, אמרה כי החברה תמשיך להשתמש בפלסטיק, וציינה כי "לקוחות אוהבים אותו כי הוא קל משקל ומאפשר סגירה חוזרת", וכי הוא מייצר טביעת רגל פחמנית נמוכה יותר.
קוקה-קולה מתנגדת נחרצות לניסיונות להכנסת מנגנונים כגון חוקי פיקדון על מכלי משקה. בשנת 2013, החברה ספגה ביקורת באוסטרליה על השתתפות בהתדיינות משפטית שהובילה לביטול חוק פיקדון למיחזור בקבוקים.
בשנת 2014, החברה הואשמה ב-27 הפרות של "חוק אוויר נקי" (Clean Air Act) במפעל המשקאות Minute Maid במישיגן.
בשנת 2017, ארגון גרינפיס פרסם דו"ח המבקר את חברת קוקה-קולה על השימוש שלה בבקבוקים חד-פעמיים. בדו"ח נמתחה ביקורת במיוחד על כך שהחברה לא עמדה ביעד שהציבה לעצמה ולפיו 25% מהבקבוקים שהיא מייצרת יהיו ממקורות ממוחזרים או מתחדשים, וכי היא לא עמדה במטרותיה לצמצום השימוש בבקבוקים חד-פעמיים מאז. כמו כן, גרינפיס טענה כי קוקה-קולה קידמה באופן פעיל שדלנות נגד מיחזור ותוכניות החזרת פיקדון למכלי משקה במספר מדינות באירופה, בעוד שבאותו הזמן שמרה על חזות שיווקית ירוקה עם הבטחות מעורפלות ופתרונות כוזבים כדוגמת מתן תרומות נכבדות לקמפיינים ותוכניות נגד השלכת פסולת, המתרכזות בהטלת האחריות על הצרכן ולא על מייצר הפסולת עצמו.
בשנת 2019 דיווחה קוקה-קולה כי היא מייצרת 3 מיליון טונות של אריזות פלסטיק מדי שנה. ב-2022 התחייבה החברה להפחית את השימוש בפלסטיק שאינו ממוחזר ב-25% בלבד עד שנת 2030, אך מצד שני הגדילה את השימוש בפלסטיק מבוסס-נפט, שאינו מתכלה, מה שהעלה ספקות לגבי יכולתה לממש את יעדיה.
מתן חסות לוועידת האקלים בשארם א-שייח'
בספטמבר 2022, קוקה-קולה הודיעה כי היא תהיה נותנת החסות הרשמית של ועידת האומות המאוחדות לשינוי אקלים בשארם א-שייח' (COP27). ההחלטה ספגה ביקורת קשה מצד פעילים וארגוני סביבה שונים, והחברה הואשמה בגרינווש. בארגון גרינפיס הגיבו "מביש. מזהמת הפלסטיק הגדולה בעולם תיתן חסות ל-COP27", וציינו כי שיתוף פעולה זה "מערער את עצם המטרה של האירוע לו היא מבקשת לתת חסות".
ניסויים בבעלי חיים
בשנת 2007, חברת קוקה-קולה הודיעה כי לא תערוך יותר או תממן ישירות ניסויי מעבדה בבעלי חיים, אלא אם כן תחויב על פי חוק לעשות זאת. הודעת החברה הגיעה לאחר שארגון PETA מתח ביקורת על החברה על שמימנה ניסויים פולשניים בבעלי חיים, כולל מחקר אחד שבו הנסיינים חתכו את פניהם של שימפנזים כדי לחקור את הדחפים העצביים של החיות המשמשים במהלך תחושת הטעם המתוק. כמה נסיינים מתחו ביקורת על הקמפיין של PETA נגד קוקה-קולה וחברות אחרות, בטענה שעבודתם תיעצר אם יאבדו מימון תאגידי.
שיטות אנטי-תחרותיות
בשנת 2000, שופט פדרלי בארצות הברית דחה תביעה להגבלים עסקיים שהגישה פפסיקו בע"מ, אשר האשימה את חברת קוקה-קולה בהשתלטות על שוק המשקאות הקלים בברזים בארצות הברית.
ביוני 2005, קוקה-קולה באירופה הסכימה רשמית להפסיק לקיים עסקאות עם חנויות וברים כדי שיחזיקו במשקאותיה בלבד, לאחר שחקירה של האיחוד האירופי מצאה שהשיטות העסקיות שלה חנקו את התחרות.
חוק הפיקדון בישראל
החברה המרכזית לייצור משקאות קלים, שנחשבת לזכיינית של קוקה-קולה בישראל, נהנית מדומיננטיות רבה בשוק המשקאות הישראלי, עם נתח שוק של כ-90% משוק הקולה.
עם הניסיונות הראשונים להעביר את חוק הפיקדון על מכלי משקה, התנגדה קוקה-קולה למהלך והפעילה לובינג נגד החוק. לבסוף, החוק הועבר באפריל 1999, לאחר עיכוב של שבע שנים, ונכנס לתוקף ב-2001. בנוסף הוא כלל לא הוחל על בקבוקי משקה גדולים. משום כך, הוקם מתוקף החוק תאגיד המיחזור אל"ה, לו ניתנו יעדי איסוף ומיחזור, ומטרתו הייתה לעודד את הציבור להעביר את הבקבוקים הגדולים למיחזוריות, כמו גם לדווח על נתוני איסוף הבקבוקים הגדולים של היצרניות.
ד"ר דניאל מורגנשטרן, פעיל סביבה שהיה מיוזמי החוק, המשיך להילחם להחלת חוק הפיקדון גם על בקבוקים משפחתיים. בעקבות כך, תאגיד אל"ה, הנמצא בשליטת יצרניות המשקאות, הגיש נגדו תביעת דיבה על סך מאות אלפי שקלים. בתחילה נפסק כי מורגנשטרן ישלם לתאגיד המיחזור 90,000 ש"ח, אך לבסוף, לאחר מספר ערעורים, בית המשפט המחוזי דחה את התביעה נגדו, ונפסק כי אל"ה תפצה את מורגנשטרן בעקבות ההליך המשפטי. בפסק הדין נכתב כי "לא ניתן להתעלם מן הרושם לפיו המשיבה [אל"ה] סימנה לה למטרה להשתיק את המערער [מורגנשטרן]".
בהמשך, פעלה החברה כדי לגייס את מפלגת ש"ס להתנגד כל תיקון לחוק הפיקדון שיכלול מכלי משקה גדולים, ואכן החוק המשיך לחול רק על מיכלי משקה בנפח של עד 1.5 ליטר.
בשנת 2009, בכירים בחברה המרכזית למשקאות תרמו לקמפיין הבחירות של גלעד ארדן, ששימש אז כשר להגנת הסביבה, לקראת הבחירות המקדימות בליכוד, בעת שעסק בהליכי חקיקה הקשורים בתעשיית המשקאות, בהם חוק הפיקדון. כמו כן, מאז שנת 2012 קיבל נתן אשל, לשעבר ראש הסגל בלשכת ראש הממשלה תחת בנימין נתניהו, שהיה מקורב אליו, מעל לחצי מיליון שקל מעמותה בשם "דע אמת", שבראשה עמד מוזי ורטהיים, מייסד החברה המרכזית לייצור משקאות קלים, ושכל תקציבה הגיע ממנה.