cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קירוב בוסינסק (ציפה)
הקירוב מקל מאוד על החישוב, משום שכאשר עוסקים בשני זורמים בצפיפויות \rho_1 ו-\rho_2, וההפרש הוא זניח, ניתן להשתמש פשוט בצפיפות \rho מאותו סדר גודל. אנליזת ממדים מראה כי תחת נסיבות אלה, המקרה היחיד שבו הגרביטציה g תיכנס לתוך המשוואות היא בגרביטציה המצומצמת g', כאשר:
המספר חסר הממדים הנפוץ ביותר הוא מספר ריצ'רדסון ומספר ריילי.
המתמטיקה של הזורם היא אפוא פשוטה יותר משום שיחס הצפיפות (, מספר חסר ממדים) לא משפיע על הזורם. קירוב בוסינסק משליט את ההנחה שיחס זה הוא בדיוק אחד.
היפוכים
מאפיין של זורם בוסינסק הוא שהוא נראה זהה כאשר נצפה במצב הפוך, וזהויות הזורם מתהפכות.
לדוגמה, נדמיין חלון פתוח בחדר חמים. האוויר החמים בפנים קל יותר מהאוויר הקר בחוץ, אשר זורם אל החדר מטה לכיוון הרצפה. עתה נדמיין את המצב ההפוך: החדר קריר והאוויר בחוץ חמים. במצב זה האוויר זורם פנימה לעבר התקרה. אם הזורם הוא בוסינסקי (והחדר סימטרי), אז מבט אל החדר הקר מכיוון הפוך הוא בדיוק כמו אל החדר החם, מכיוון ישר. זאת משום שהדרך היחידה שהצפיפות נכנסת לתוך הבעיה היא באמצעות הגרביטציה המצומצמת g', שתורמת רק שינוי סימן כאשר משנים את המצב מחדר חם לקר.
דוגמה לזורם לא-בוסינסקי היא בועות העולות במים. התנהגות של בועות אוויר העולות במים שונה מאוד מהתנהגות מים היורדים באוויר: במקרה הראשון, בועות עולות נוטות ליצור קליפות המיספריות, בעוד מים היורדים באוויר מתפצלים לטיפות גשם (בסקלות קטנות, מתח פנים נכנס לבעיה ומקשה על הסוגיה).
? (אלבום)
? הוא אלבום האולפן השני של הראפר והזמר האמריקאי XXXTentacion ואלבומו האחרון שיצא לפני שנרצח. האלבום יצא לאור ב-16 במרץ 2018, על ידי חברות התקליטים באד וייבס פוראבר, קארוליין דיסטריבושן וקפיטול מיוזיק גרופ. האלבום יצא לאחר אלבום הבכורה שלו 17 והמיני-אלבום A Ghetto Christmas Carol משנת 2017. המפיק הראשי של האלבום הוא ג'ון קנינגהם, והוא כולל הופעות אורח של PnB רוק, טראוויס בארקר, ג'ואי באדאס, מאט אוקס, ריו סנטנה, ג'ודה וקרלוס אנדרז.
האלבום מכיל יותר כלים חיים מאלבומו הקודם 17, ומאופיין במגוון ז'אנרים, כולל מוזיקה אקוסטית, אימו, רוק אלטרנטיבי, טראפ וקלאוד ראפ. בהשוואה ל-17, שירתו של XXXTentacion בחלקים מן האלבום מאופיינת בפחות איפוק וסגנון לו-פיי, כאשר השירה שלו בשירים מופנמים על גבי מנגינת פסנתר וגיטרה אקוסטית מוקרנת יותר. בחלקים אחרים באלבום, הסגנון של XXXTentacion דומה לסאונד המחתרתי שלו המאופיין בצרחות. האלבום נתמך על ידי שלושה סינגלים: "", "Hope" ו-"Moonlight". לאחר מותו של XXXTentacion ב-18 ביוני 2018, השיר "" הגיע לצמרת מצעד הבילבורד הוט 100, והראפר הפך לאמן הראשון שזכה לשיר כאמן ראשי שהגיע למקום הראשון במצעד לאחר מותו, מאז הנוטוריוס בי. איי. ג'י. עם "Mo Money Mo Problems" בשנת 1997.
? קיבל בעיקר ביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה, והפך לאלבומו הראשון של הראפר שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200, עם 131,000 יחידות שקולות לאלבום בשבוע הראשון לצאתו. האלבום זכה בתואר פלטינה משולשת מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי. בספוטיפיי, האלבום הוא אלבום הראפ המושמע ביותר בכל הזמנים בפלטפורמה. בפרסי המוזיקה של בילבורד 2019, ? הועמד לקטגוריית "אלבום הבילבורד 200 המוביל", בין יתר המועמדויות שקיבל. גרסת דלוקס לאלבום לכבוד יום השנה לצאתו הייתה אמורה לצאת ב-26 ביולי 2019, אך נדחתה ל-6 בספטמבר 2019. גרסת הדלוקס מכילה את גרסות האינסטרומנטל של האלבום, המיני-אלבום A Ghetto Christmas Carol, תזכורות קוליות מההקלטות של האלבום, וחומר חדש בהשתתפות הראפרית ריקו נאסטי ומלחין משחקי הווידאו יוקו שימונורה.
עגלה ערופה
עֶגְלָה עֲרוּפָה היא מצווה מהתורה לערוך טקס כפרה כאשר נמצא הרוג שלא ידוע מי או מה הרג אותו. הטקס כולל עריפת עגלה בנחל איתן, במעמד זקני העיר הקרובה ביותר למקום הימצאו של ההרוג, במעמד זה סומכים הזקנים של אותה העיר את ידיהם על העגלה בפני כהנים, תוך הצהרה על חפותם.
תיאור המצוה
מבית הדין של העיר הקרובה ביותר מביאים עֶגְלָה (פרה צעירה), שלא נעשתה בה עבודה מעולם, ומביאים אותה אל "נחל איתן". אז, עורפים את ראש העגלה בעזרת קופיץ (סכין גדולה) וקוברים אותה שם.
חכמי העיר הקרובה רוחצים את ידיהם ואומרים בפני הכהנים, בזמן שהם עומדים בנחל:, והכהנים אומרים:.
הספורנו בדבריו על הפסוק: "וְנִגְּשׁוּ הַכֹּהֲנִים בְּנֵי לֵוִי כִּי בָם בָּחַר ה' אֱלֹהֶיךָ לְשָׁרְתוֹ וּלְבָרֵךְ בְּשֵׁם ה' וְעַל פִּיהֶם יִהְיֶה כָּל רִיב וְכָל נָגַע" כותב שהכהנים "בקיאים בדרכי בני אדם ומזגיהם כמו שראו הם ואבותיהם, ואולי יכירו מי נתלכלך בחטא זה בידיעת דרכיו ומעלליו, ויתגלה הדבר". דבר זה עולה בקנה אחד עם התזה במדע הקרימינולוגיה לפיה הרוצח נוטה לחזור לזירת הפשע.
לאחר טקס עריפת העגלה, קיים איסור לעבוד במקום עבודה חקלאית, הנעשית בגוף הקרקע, אך מותרת עבודה שאינה נעשית בגוף הקרקע, כגון סיתות אבנים.
אם לאחר עריפת העגלה נמצא הרוצח – הרי הוא נידון למוות ככל רוצח, ואין עריפת העגלה פוטרת אותו מן העונש.
הטקס בימינו
המשנה מציינת שמשרבו הרוצחים, בזמנו של אלעזר בן דינאי, הטקס בוטל, וזאת בשל ההרוגים הרבים שנעלמו הורגיהם. בתוספתא מוסבר שהמצווה בוטלה משום שהיא נעשית רק כאשר לא נודע מי הרוצח, ובתקופה זו היו רוצחים בגלוי. לפי פרשנות המנחת חינוך, המצווה נוהג בכל תוקפה בעת שבני ישראל יושבים על ארצם ואף כשאין בית המקדש בנוי ואין הסנהדרין יושבים בלשכת הגזית. כל זה רק בתנאי שבני ישראל על ארצם וגם קיימת מועצת הסנהדרין של שבעים זקנים.
דיני העגלה הערופה מפורטים בפרק ט' של מסכת סוטה.
רעיון המצווה
לדעת חכמים, "עגלה ערופה" נועדה להטמיע ולהבליט את ערכם של חיי אדם ואת האחריות שמוטלת על מנהיגי הציבור. המטרה שהרושם שייווצר בעקבות הטקס בקרב הציבור ומנהיגיו יגרום להתעוררות כולם לעשות את המקסימום כדי למנוע את הרצח הבא, וייתכן שגם תגיע בעקבות המעשה עדוּת שתסייע לתפוס את הרוצח או תתברר סיבת המוות של ההרוג הנוכחי.
כיום, מאחר שאין יכולת לקיים את המצווה בשלמותה, לומדים חכמים שראוי לציבור ולמנהיגיו לקבל השראה מהמצווה ולקבוע שלאחר מקרי רצח מזעזעים, יתאספו ראשי הציבור, האחראים על המשטרה ונציגים ממערכות החינוך לחשבון נפש כדי לבחון אם עשו את כל מה שביכולתם כדי למנוע את הרצח. ויחשבו על הדרכים למנוע תופעות חמורות שמובילות לרצח דומה בעתיד.
עברי גיטליס
עברי גיטליס (בצרפתית: Ivry Gitlis; 22 באוגוסט 1922 – 24 בדצמבר 2020) היה כנר ישראלי-צרפתי, מהידועים במחצית השנייה של המאה ה-20–ראשית המאה ה-21.
קורות חיים
גיטליס נולד בחיפה בשם יצחק-מאיר גיטליס, להורים יוצאי רוסיה. לאחר שברוניסלב הוברמן שמע את נגינתו הוא נסע בהמלצתו ללמוד בקונסרבטואר של פריז. בין מוריו היו קרל פלש, ז'יל בושרי, ג'ורג'ה אנסקו וז'אק טיבו.
ב-1940 הצליח ביחד עם אימו להימלט בספינה מצרפת הכבושה לאנגליה. בתקופה שהיה חשש שהגרמנים יפלשו לאנגליה הוצע לו להחליף את שמו לשם פחות מצלצל כיהודי והוא בחר בשם "עברי" כדי להישאר עם שם ישראלי-עברי.
בשנת 1968 השתתף בפרויקט Dirty Mac של ג'ון לנון. בשנת 1971 כתב ברונו מאדרנה את "יצירה לעברי" למענו. בשנת 1975 שיחק גיטליס בסרט סיפורה של אדל ה. של הבמאי הנודע פרנסואה טריפו. גיטליס שיחק בסרט מהפנט, ואף פונה במהלך הסרט לעוזרת שלו בעברית.
בשנת 1988 התמנה גיטליס לשגריר רצון וטוב מטעם אונסק"ו. מטרתו המוצהרת הייתה "תמיכה בחינוך ותרבות של שלום וסובלנות".
בשנת 2009 יצא בצרפת סרט על חייו "Ivry Gitlis, a Violinist beyond the Limits".
נפטר ב-24 בדצמבר 2020 בפריז.
נזיר (נצרות)
נזורה בנצרות היא משפחה של מסורות דתיות דומות שהחלה להתפתח במסגרת הכנסייה הנוצרית אחרי שהנצרות הפכה לדת מותרת בקיסרות הרומית, בהתבסס על דוגמאות ואידיאילים מכתבי הקודש, אף שמוסד הנזורה כפי שהיה קיים אינו מופיע בכתבי הקודש הנוצריים. המכנה המשותף לנזורה הנוצרית הוא מסירות לעבודת האל (Opus Dei) יחד עם הסתגרות עצמית ופרישות מהעולם.
ועידת כלקדון התייחסה בהחלטותיה לנזירים, אסרה על נזירים ונזירות להינשא ומיסדה את מערכת היחסים שבין המדרג הכנסייתי לבין הנזירים, ההחלטות שהחזיקו מעמד עד הגעתם של קולומבנוס ושאר הנזירים האירים שהיו כוח כנסייתי שלא קיבל את מרותם של בישופים (וגם לא של שליטים חילונים).
מקורות הנזורה הנוצרית
רעיון ההתבודדות והסתגרות נובע מרעיון ההתבוננות הדתית (בלטינית contemplari, במקור, ביוונית, τέμνω (טמנין), שמשמעותו "לחתוך"), מטרת המאמין להגיע להתחברות עם ההוויה האלוהית וזאת ניתן לעשות רק על ידי הינתקות. השם לנזיר ולמנזר ברוב השפות נובע מהמילה היוונית μόνος שפירושה לבד או בדד, והוא מתאר את אלו שבחרו לפרוש מהחברה, להתבודד לצורך עבודת האל.
רעיון הנזורה אינו רעיון נוצרי מקורי אלא התפתח בהדרגה תוך שילוב מסורות של חיי פרישות, שיתוף וצניעות שהיו נהוגים אצל כתות במזרח התיכון, למשל אצל האיסיים והתרפויטים.
הנזירים שילבו, כל אחד בצורה שונה, את הבוז לעולם "Contemptus mundi" עם הבריחה מהעולם, לטינית "Fuga mundi", יוונית Αναχώρησίς (אנכורזיס) שפירושה המילולי הליכה אל המדבר. תופעת האנכורזיס, כלומר ההליכה אל המדבר לא הומצאה עם התפתחות הנזירות אלא הייתה תופעה קיימת בתרבות המצרית. אנשים נמלטו אל המדבר מסיבות שונות, בהן השתמטות מגיוס או מתשלום מס, המלטות מפני רדיפה דתית וכדומה.
תיעוד על נזורה ונזירים בארץ ישראל, בסיני, במצרים ובסוריה מופיע החל במאה ה-4. רוב הנזירים באותה תקופה עזבו את מרכזי האוכלוסין, את ההמון, והלכו להתבודד בשממה, מקומות בהם האוכלוסייה הייתה דלילה. עם זאת התבודדותם הייתה סמוך למקומות יישוב, הן לצורך אספקת מזון לקיומם והן כי רצו להשפיע על העם במעשיהם. כלומר, הקשר בין הנזירים לעם נשמר. אנשים היו עולים לרגל אל הנזירים על מנת לקבל מהם הדרכה רוחנית או ברכה והנזירים פעלו להמרת דתם של המוני העם וניסו לפעול להשקטת משברים חברתיים.
סוגי הנזורה
היו גם צורות ביניים וצורות ששילבו בין סוגי הנזורה, למשל מנזר סנטה קתרינה בו היה מנזר שיתופי והיו לידו תאי התבודדות.
הנזורה במצרים
הנזורה הנוצרית המוסדית החלה במדבריות במצרים במאה הרביעית לספירה. חוקרים מייחסים את התפתחותה של הנזורה בתקופה זו לשינויים הרחבים שעברה הכנסייה עם התנצרותו של קונסטנטינוס וקבלת הנצרות כדת הרומאית העיקרית. שינוי זה הביא לכך שהנצרות כבר לא הייתה קבוצה קטנה שיכלה לראות את עצמה כאליטה דתית ולפיכך היה צורך ליצור מסגרות חדשות למי שרצה להוכיח כי הוא שייך לאליטה כזאת. הפסקת הדיכוי הדתי נגד הנוצרים הביאה לכך שאדם לא היה יכול להוכיח את דבקותו הדתית על ידי מעשי-מרטיריון, והנזירות היא, כביכול, מרטיריון לאורך זמן שמחליף את המוות על קידוש השם.
אבות הנזורה במצרים ומכאן ראשוני הנזורה הנוצרית בכלל היו פאולוס מתבי ואנטוניוס הקדוש. אנטוניוס היה בן למשפחת אצולה ממרכז מצרים, אנטוניוס התקרב לדת והושפע מהאידיאליזציה שהייתה בנצרות הקדומה לנושא העוני והפרישות. על מנת לממש את הרעיונות החליט למסור את רכושו לעניים והתבודד במשך מספר שנים, בהתחלה בשולי הכפר, אחר כך בבית קברות ולבסוף במדבר. הוא הסתגף והתפלל ללא הפסקה, התפילה הייתה עבורו הדרך להסיט את המחשבות ולהילחם ביצר הרע. אנשים שראו אותו ואת התנהגותו התחילו לקרוא לו "אהוב האלוהים" מתוך הבנה שסגפנות היא דרך להתקרב אל אלוהים. הבישוף אתניוס הראשון מאלכסנדריה כתב ספר על חייו, הגותו ומעשיו, ספר שהפך למדריך לנוצרים שרצו להפוך לנזירים. אנשים ששמעו עליו ורצו להקדיש עצמם לחיי התבודדות הגיעו למקום בו היה אנטוניוס, קיבלו אותו כמורה רוחני, קיבלו ממנו הדרכה בדבר דרך החיים וההגות והלכו להתבודד איש איש במקום אחר אם כי סמוך למקום בו היה אנטוניוס כך שיכלו להגיע אליו וללמוד ממנו. כך נוצרה חברת הנזירים המתועדת הראשונה. קבוצת נזירים היושבת בסמיכות גאוגרפית אחד לשני היא מנזר, כלומר המושבה שהתקבצה סביב אנטוניוס היא המנזר הנוצרי הראשון הידוע.
ראשית הנזורה בסוריה
הוא מתאר מספר סוגים של נזירים, בהם:
התפתחות שונה של הנזורה
על פי פיטר בראון, אחד ההבדלים בהתפתחות הנזורה בין סוריה למצרים נובע מהאקלים. במדבריות מצרים לא יכול אדם בודד לשרוד ועליו להיעזר באחרים - כלומר ליצור קהילה. בצפון סוריה יש מים, יישובים סמוכים האחד למשנהו ונזיר בודד יכול לשרוד.
הבדל נוסף הוא הדגש שניתן לסגפנות (ἄσκησις) בשפתם: Ascesis. כלומר סך התרגילים הגופניים והרוחניים שמאפשרים לנזיר להגיע לניצחון על היצרים (apatheia).
הנזירים הבודדים אימצו את רעיון הלאורה שהגיע ממדבר יהודה, כל השבוע היו הנזירים מבודדים ובסופי השבוע התכנסו לתפילה משותפת, אכילה משותפת, מסירת תוצרת עבודתם (למשל סלי נצרים) וקבלת חומרי גלם.
נזירים במקומות בהם לא היה יכול אדם לשרוד לבד, בין אם בשל תנאי אקלים ובין אם בשל סכנות הנובעות מבני אדם התאגדו בקוינוביון לחיים משותפים.
היה מעבר של נזירים בודדים ושל קבוצות נזירים בין קוינוביון ללאורה. היו נזירים שהחלו כבודדים והקימו מנזרים והיו פרחי נזירים שהתחנכו במנזר ואחרי שהגיעו למוכנות נפשית מספקת עברו להתבודדות במסגרת לאורה.
תכונות הנזיר
ספרים מסוג Apophthegmata patrum על תולדות הנזורה, כמו "The Sayings of the Fathers" ציטטו מה אמרו נזירי הדורות הראשונים בדבר התכונות הנדרשות מנזיר ואיזה אורח חיים עליו לסגל לעצמו.
ספרים אלו ערוכים כך שמצטטים בהם אדם אחר אדם ומה אמר בנושא. חלק ניכר מההגדים דומה, אולם ייתכנו מקרים בהם שני אנשים שונים ימליצו על תכונות שונות ואף סותרות.
בין התכונות הנדרשות:
התפשטות הנזורה
הקהילה שהקים פכומיוס הייתה פופולרית ביותר והוקמו קהילות רבות הדומות לה. תוך שנות דור נוצרו כמה מאות קהילות כאלה, בעיקר במצרים, ומשם התפשטה התופעה לארץ ישראל, סוריה, צפון אפריקה ובסופו של דבר לשאר האימפריה הרומית שם היא נעשתה להיבט מרכזי של החיים בימי הביניים. בתחילה, מנזרים נחשבו כפועלים מחוץ לסמכות של השלטון הכנסייתי הרשמי וגם מחוץ לשלטון האימפריאלי, נוצר מתח בין הכמורה לבין המסדרים הנזיריים. ברומא עצמה לא התפתחו מנזרים כי הבישופים חששו ממסרים סותרים לנזירים שהיו תחת השפעת אב המנזר ולא תחת השפעת הבישופות.
השלבים המוקדמים ביותר של הנזורה במערב אירופה כללו דמויות כמו מרטין מטור (316–397), שלאחר ששירת בלגיון הרומאי המיר את דתו לנצרות וייסד הרמיטאג' ליד מילאן, ואז עבר לפאוטייר שם התאספה קהילה סביב ההרמיטאג' שלו. הוא נעשה לבישוף בטורס ב-372, שם הוא ייסד מנזר במארמוטייר, מספר קילומטרים מהעיר.
בנוסף, החלה באיטליה וגאליה תופעה של הקמת מנזרים על ידי נשים, מנזרים אלו היו בעיקר בערים. הצטרפות למנזר אפשרה לנשים אלו את הפריבליגיה לא להינשא, וכך בנות אריסטוקרטיה יכלו להתחמק מנישואים כפויים שנועדו לחזק בריתות תוך כדי כך שזכו ביוקרה על הקרבתן. לפי ד"ר נירה פנסר, הקמת מנזר נשים על אדמות המשפחה, הייתה דרך של משפחות לשמור על רכושן. במקרה של יורשת, האדמות היו אמורות לעבור כנדוניה למשפחת הבעל, אולם הקמת מנזר שבראשו עמדה כאם מנזר אחד מבנות המשפחה הייתה דרך למנוע חיזוק משפחה אחרת ושמירת הכוח והיוקרה בידי המשפחה שהקימה את המנזר וקבעה מי תהיה אם המנזר.
החל ב-330 לערך מתפתחת נזורה מחוץ לרומא. ברומא עצמה הנזורה לא הייתה מקובלת על הבישופים. אלו לא אהבו את העובדה שיש גוף נוצרי חזק שאינו תחת שלטונם הישיר ואת העובדה שהנזירים העבירו מסרים סותרים לאלו שהעבירו הבישופים עצמם, בעיקר בנושא צניעות והסתפקות במועט.
בסוף המאה ה-4 מתפתחת נזורה בגאליה, הנזורה בגאליה לא העדיפה את האריסטוקרטים והתפתחה מחוץ לערים, בקרב כל שכבות האוכלוסייה. על פי כתבים שתועתקו, אחד הגורמים שהשפיעו על התפתחות הנזורה בגאליה היו כתביו של אתנזיוס ששיבח את אנטוניוס. הנזורה מתפתחת הן בלאורות - זרם שהוביל מרטינוס הקדוש והן במנזרים. בסוף המאה ה-6 היו בגאליה כ-240 מנזרים.
תקנוני המנזרים
תקנון נזורה (רגולה) הוא מסמך הקובע נורמות ומסדיר את אורח החיים במנזר על ידי תקנות כתובות. בחלק ניכר מהמקרים כותב המסמך הוא מייסד המנזר (או המסדר בתקופות מאוחרות).
עקרונות
אף כי התקנונים שונים האחד ממשנהו, יש מספר מכנים משותפים לכולם, ובהם: כל התקנונים כוללים בצורה זו או אחרת את עקרונות תוכנית החינוך הקדושה, דהיינו צייתנות, שפלות הרוח ושתיקה, שלושה מאפיינים שהנזיר חייב להפנים על מנת שיגיע למצב בו זהותו העצמית נטמעת בזו של קהל הנזירים.
תקנוני האב (דור ראשון)
קבוצות הנזירים הראשונות, כמו זו שייסד פכומיוס, נזקקו כבר אז לכללי התנהגות, וההנחיות שעברו בעל פה מהוותיקים לצעירים לא הספיקו. התקנון של פכומיוס (נכתב בקופטית ב-320, תורגם ללטינית בידי הירונימוס) היה פשוט יחסית היות שלא התקיימה קהילת נזירים, אלא כל אחד מהנזירים היה כפוף לפכומיוס בתפקידו כאב המנזר (עבאס) ולא הייתה מערכת יחסים בין הנזירים השונים. מבנה ארגוני זה המשיך את המסורת היהודית של יחסי רב ותלמידיו. התקנון כלל דרישה לצייתנות מוחלטת של הנזיר הבודד לאב המנזר, איסור על יציאה משטח המנזר, וכללי סגפנות באכילה. על מנת למנוע מאבקי ירושה נקבע הסדר לירושת אב המנזר. התקנון לא מכיל תוכן רוחני אלא כללי התנהגות בלבד.
עם הזמן והקמת מנזרים נוספים החלו לקרום בין הנזירים מערכות קשרים, שהיו זקוקות להנחיות והדרכה. על צרכים אלו ענו התקנונים של אוגוסטינוס ובזיליוס הגדול (מקייסרי). יחד עם התקנון של פכומיוס נחשבים שלושת התקנונים כתקנוני אם של תקנוני הנזירים.
בזיליוס מקייסרי התרשם מאוד מהקהילות המאורגנות שהתפתחו תחת הדרכתו של פכומיוס. קהילה ומשמעת סייעו מאוד לטיפוח התכונה הנזירית האידיאלית: צניעות. הוא כתב (ביוונית) בין השנים 358 ל-364 סדרה של מדריכים לחיים הנזיריים, שאם כי לא היו "חוקים" במובן המשפטי של קודים מערביים מאוחרים יותר, הראו על החשיבות הרבה של קהילה מאוחדת של נזירים, החיים תחת אותו הגג, ותחת ההדרכה - והמשמעת - של אב-מנזר חזק. המדריכים נכתבו בצורה של שאלות ותשובות בשלושה ספרים: ספר בענייני מוסר (Moralia) ושני ספרי סגפנות (Asketika). תורתו של בזיליוס הפכה מודל לנזירות היוונית והרוסית, אך במערב הלטיני הייתה לה השפעה פחותה. לעומת המודל המוקדם, ששיקף אוסף פרטים המצייתים לאדם אחד, בזיליוס שם דגש על הקהילתיות והקשר בין הנזירים לבין עצמם, והתקנון שקבע יצר רשת חברתית בין הנזירים, וקבע עקרונות עזרה הדדית.
תקנוני הדור השני
במהלך המאה הרביעית קמו מנזרים רבים במקומות שונים. כל מנזר קבע תקנון משלו, ורובם התבססו על שלושת תקנוני האם, תוך התאמות מקומיות. קרוב ל-300 תקנונים שונים נכתבו בין המאה ה-4 למחצית המאה ה-7
הונורטוס, בהשפעת לאונטיוס בישוף פרז'וס, החליט להתבודד באי לרה (Lerins) בריביירה הצרפתית, אי שהיה נידח בזמנו. תוך זמן קצר הצטרפו אליו מספר בני אצולה, בעיקר גאלים במוצאם, והמקום שנועד להיות מקום התבודדות הפך למנזר ומקום לימוד. ממנזר זה יצאו מספר בישופים ומייסדי מנזרים. על מנת להסדיר את חיי המנזר כתבו הונורטוס ועוזריו בשנת 410 תקנון המכונה תקנון 4 האבות (patrum). התקנון מחולק לארבעה חלקים, כשכל חלק נכתב על ידי אדם אחר - סרפיון (Serapion), פפנוטיוס (Paphnutius) ושני אנשים ששמם מקריוס (Macarius),. הכללים בנושא צייתנות וענווה נלקחו בעיקרם מפכומיוס, ונוספו עליהם כללים שנגעו לענישה.
ציון דרך משמעותי להתפתחות הנזירות היו ה-Institutes של קסיאן (Cassian) משנת 420, מדריך לחיי נזירות, וה-Conferences שלו, אוסף הגיגים רוחניים. אם כי הוא ייסד מנזרים לבקשתם של בישופים, הוא לא העריך את סגנון חייהם, ולכן עודד נזירים "לברוח מנשים ובישופים" וראה במשרות בכנסייה "פיתוי שטני" שעל נזירים להימנע ממנו.
תקנוני הדור השלישי
על סמך הניסיון המצטבר במנזר שבאי לרה, הוציא המנזר בשנת 427 תקנון מעודכן ("התקנון השני של האבות" - Secunda Regula Patrum) שבעיקר החמיר את נושא הענישה.
תקנוני הדור הרביעי
הדור הרביעי של התקנונים כולל את ה-Regula Orientalis, אף הוא תוצר של המנזר של לרה. תקנון זה הסתמך בעיקר על פכומיוס והתקנון השני של האבות.
קסריוס מארל (Caesarius of Arles), התחנך אף הוא במנזר בלרה, אך גורש לארל, שם נבחר לתפקיד הבישוף. בשנת 534 פרסם תקנון מפורט עבור נשים נזירות. אחד העקרונות בתקנון הוא היציבות (Stabilutas), שקבע כי אישה תכנס למנזר לכל ימי חייה, ללא אפשרות פרישה (להבדיל מגברים). מנזרי נשים היו לרוב מנזרים עירוניים, כלומר היו ממוקמים בתוך יישוב עירוני, ומאפיין זה הביא לדגשים מיוחדים על ההפרדה בין המנזר לסביבתו האנושית, דבר שהתבטא למשל בפירוט התקנות בדבר סגירת דלתות המבנה, והתייחסות שונה לעיקרון הכנסת האורחים (הוספיטליטס). זמן קצר אחרי שהוציא את התקנון לנשים התאים אותו קסריוס לגברים.
לתקופה זו שייך גם תקנונו של קאסיודורוס (485-585 לערך), שנכתב על מנת להסדיר את חיי הנזירים במנזר שייסד באיטליה.
תקנוני הדור החמישי
בנדיקטוס מנורסיה (480–550, לערך) היה המשפיע ביותר מבין הנזירים המערביים ותקנון הנזורה של בנדיקטוס היה התקנון בעל ההשפעה הרבה ביותר על כל תקנוני המנזרים המערביים אחריו. בנדיקט רכש את השכלתו ברומא, והתחיל לחיות חיי נזיר במערה מחוץ לעיר. הוא משך אליו חסידים, ובשנת 520 בערך ייסד מנזר במונטה קאסינו, הר בין רומא ונאפולי. אף כי הושפע מאוד מתקנון המגיסטר, התקנון שלו קצר יותר ומשפטני מעט פחות, אך יותר מאשר התקנונים המזרחיים.
בין התקנון של בנדיקטוס לתקנון של המגיסטר יש הבדל עקרוני בגישה. בעוד המגיסטר דרש ציות על מנת שהנזיר ילך אל האלוהים, בנדיקטוס דרש ציות על מנת שהנזיר ישוב אליו (Reddere).
התקנון של בנדיקטוס כלל מספר רעיונות משמעותיים:
סעיף 64 בתקנון נתן לבישוף המקומי זכות התערבות במנזר במקרים מסוימים של אי סדרים או מינוי לא ראוי של אב מנזר. למעשה, סעיף זה הגביל את הבישופים. המנזר הוא מוקד חשוב ובעל השפעה רבה במרחב הדתי, ועד כתיבת התקנון, בישופים ראו עצמם זכאים להתערב בעבודתו משיקוליהם שלהם. התקנון הגביל את מעורבותם למקרים ספורים, כשבכל יתר הזמן הבטיח את עצמאותו של המנזר.
תקנוני הדור השביעי
התקנון החשוב ביותר ששרד מתקופה זו הוא תקנון הנזורה של קולומבנוס, המבוסס על עקרון הציות. התקנון בנוי כתעריפון הקובע מהו תעריף העונש על כל עבירה ועבירה.
תקנונים מאוחרים
במהלך השנים נכתבו תקנונים רבים, רובם בעלי חשיבות פחותה מתקנוני הבסיס היות שהכילו בתוכם את עיקרי הדברים שכבר נכתבו בתקנונים קודמים. תקנונים משולבים אלו נקראים Regula mixta, והיו לרוב שילוב של תקנון בנדיקטוס עם זה של קולומבנוס, לצד תוספות לפי טעמו של הכותב.
אחד המחדשים החשובים היה הנזיר הבנדיקטיני בנדיקטוס מאניאן (747-821) שהתבסס על תקנון בנדיקטוס מנורסיה ושילב בו התייחסות ויחסי גומלין עם השלטון החילוני.
הנזירות בימי הביניים
במהלך ימי הביניים, הייתה לנזירים השפעה רבה על הכנסייה עצמה.
הנזורה באירלנד
התפתחות הנצרות והממסד הנוצרי היו שונים באירלנד מאשר התפתחותם ביבשת אירופה. ההבדל נבע בעיקר מכך שאירלנד לא הייתה תחת שלטון רומי והמבנים החברתיים של תושביה הקלטים לא הושפעו מהמסורת הרומית. החברה האירית הייתה חברה קלטית מבודדת. כמעט ללא יישובים עירוניים ובלי שלטון מרכזי.
במאה ה-4 ייסד פטריק הקדוש בישופות באירלנד ומיד התחילה לצמוח נזורה אירית. המנזר האירי היה משולב בארגון השבטי הקלטי. העדר עיור גרם לכך שלא היו בישופים עירוניים ששלטו על מרחב טריטוריאלי. במקום זאת התפתחו מנזרים שמילאו את צורכי הדת של התושבים, הנזירים תיפקדו ככמרים ואב המנזר מילא תפקיד מקביל לזה שמילא הבישוף ביבשת. כאשר החלו למנות בישופים באירלנד, הם מונו מתוך הנזירים ואבות המנזר. שוני מהותי בין הבישופים האירים לבישופים בשאר העולם הנוצרי היה שבמקום אחריות על מרחב גאוגרפי מוגדר ותחום היה הבישוף האירי אחראי על קלאן מסוים. המבנה הכנסיתי האירי התבסס על מנזרים שבראשם עמד אב מנזר ממשפחת אריסטוקרטיה מקומית שלעיתים קרובות היה בישוף. זו הייתה פדרציה של קהילות נזיריות הקשורות לשבט המקומי, הכמרים שביצעו את טקסי הקודש היו נזירים שפעלו בהשגחת אב המנזר.
פינווה
פינווה (finwe) הוא דמות בלגנדריום של טולקין. עלף מסיעת הנולדור, והראשון במנהיגיהם. סיפור חייו מופיע בסילמריליון ובכתבי טולקין השונים. טולקין לעולם לא תרגם את כל השם לאנגלית, אך בנספח לסילמריליון (עמ' 347), "פין" מתורגם כשיער.
נזיר (נצרות)
הנזורה באירלנד
המנזר האירי היה דומה למנזר המצרי העתיק. חומה, בתוכה מבנים, בכל מבנה קבוצת נזירים, כנסייה במבנה נפרד, היו גם הרמיטים שיצאו להתבודד באיים השונים. האידיאל הנזירי היה סגפנות חמורה תוך כדי נדודים.
פינווה
פינווה ניעור יחד עם אבות העלפים הראשונים על גדות האגם קואיוויינן. כאשר פוגש אורומה הוולא את האלדאר, ומציע להם לשלוח מבינם נציגים שיעמדו על טיב ארץ הוולאר שבמערב ים – ואלינור, נבחר פינווה להיות נציגם של בני עמו, הנולדור, יחד עם אינגווה ותינגול נציגי הוואניר והטלרי. בשובו, הוא דוחק בבני עמו להיענות לבקשת הוולאר, ולעקור מערבה, כי ארצם אכן מופלאה כמו בתיאורי אורומה. בני עמו נענים לו, ויוצאים אחר הוואניר למסע הגדול. פינווה מתיידד עם תינגול, ועקב כך התקדמות בני עמו מתעכבת מעט, שכן בני הטלרי היו נשרכים מאחור, ופינווה היה מפעם בפעם נפגש עם תינגול. בסופו של דבר הנולדור, תחת הנהגת פינווה, עוזבים את הארץ התיכונה בעוד שהטלרי עדיין מתעכבים בה, ומגיעים לאמאן בעקבות הוואניר. העלפים בונים שם את טיריון, על פסגת גבעת טונה, וכאשר אינגווה מלך הוואניר, והמלך העליון על כל העלפים, עוזב את טיריון ומשתכן למרגלות טאניקווטיל, ההר בו שוכן מנווה מלך הולאר, הופך פינווה להיות שליט טיריון.
כעבור זמן ביקש פינווה ממנווה רשות להינשא שוב, ומנווה נענה – היות שלמיריאל לא הייתה כוונה לשוב לגופה. פינווה נשא לאשה את אינדיס שמן הוואניר, אחותו של אינגווה, שאהבה אותו מזה זמן רב, ולהם נולדו ארבעה ילדים, פינדיס (נקבה), פינגולפין (זכר), פינויין (נקבה) ופינארפין (זכר). בניו היו אדירים בנסיכי הנולדור, וילדיהם כמותם, אך אהבתו של פינווה הייתה נתונה בעיקר לפאנור, וצלה של מיריאל מעולם לא סר מביתו, למרות שהשמחה שבה אליו.
פאנור ופינגולפין הפכו בבגרותם, עם היותם האדירים שבנולדור, לגאוותנים וקנאים לזכויותיהם. מלקור, שאותו הזמן כבר שוחרר מכלאו והסתובב חופשי בעיר הולאר, הפיץ שמועות כוזבות שנועדו לאוזני פאנור על מזימותיו של פינגולפין להדיח את פינווה ואותו - בנו הבכור - מהשלטון על טיריון ולתפוס את המלוכה. באוזני פינגולפין דיבר סרה על גאוותנותו ועקשנותו של פאנור, ועל שנאתו את אחי אביו. כך נוצרה תסיסה בנולדור, ופאנור דיבר גם בגנות הוולאר, עד שפינווה החליט לכנס מועצה שישתתפו בה כל נסיכי הנולדור. אבל פינגולפין, קודם שפאנור הגיע, דיבר באוזני אביו בגנותו של פאנור, וטען שסכסוכי הנולדור נובעים ממנו, ופאנור, ששמע את דבריו, שלף את חרבו וסילקו משם.
הולאר לא יכלו להתעלם ממעשי פאנור הללו וגזרו עליו 12 שנות גלות מטיריון. פאנור יצא עם שבעת בניו, וגם פינווה אביו נלווה אליו, והשתכנו יחד איתו בעיר אשר בנה - פורמנוס. כחלוף זמן הכריז מנווה על משתה גדול, וציווה על פאנור לבוא אליו, למרות היותו גולה, ופאנור בא, והתפייס מן השפה ולחוץ עם אחיו פינגולפין. אבל פינווה לא בא, באומרו שכל זמן שפאנור בנו בגלות, רואה את עצמו גם כן כגולה, והוא לא יראה את נתיניו כל הזמן הזה. במשתה, בעת שהולאר והאלדאר שותים ושמחים, יצא מלקור לפורמנוס עם אונגוליאנט, עכבישה מפלצתית, על מנת לגנוב את הסילמרילים - אבני החן הגדולות שיצר פאנור – אותן חמד זה מכבר, והוא הרג את פינווה שהיה שם לבדו. כך היה פינווה לנרצח הראשון בוואלינור. מותו גרר זעם עיוור ונורא מצד פאנור - שהוקרתו את אביו הייתה גדולה מזו של כל בן בארדה - ולמרד הנולדור הגדול, ממנו התהוו כל המאורעות הגדולים של העידן הראשון.
לקריאה נוספת
הסילמריליון מאת ג'ון רונלד רעואל טולקין, בעריכת כריסטופר טולקין, הוצאת כנרת-זמורה-ביתן דביר, מוציאים לאור בע"מ.
קישורים חיצוניים
פינווה באנציקלופדיה של ארדה.
נזיר (נצרות)
הנזורה באירלנד
מאפייני המנזרים הקלטים של המאה ה-5:
בסוף המאה ה-6 המנזרים האיריים התחילו להתארגן בצורה המקובלת ביבשת.
אחד המאפיינים המבדילים בין הנזירים האיריים לנזירים ביבשת היא ידיעת הלטינית. הנזירים ביבשת באותה תקופה ידעו לטינית מילדות והכירו טקסטים מסוימים שנחשבו כהשכלת יסוד, בעוד שהנזירים הקלטים היו צריכים ללמוד לטינית על מנת לקרוא את הכתבים. הבדל נוסף הוא הסגפנות והעינוי העצמי האירי, הנזירים האירים כבני חברה לוחמת בה כבוד נרכש בשדה הקרב, ניסוי להוכיח יכולת סבל וסגפנות על מנת לרכוש יוקרה כנזירים. בכך היה דמיון בין הנזורה האירית לנזורה הסורית הקדומה.
התרומה המרכזית של הנזורה האירית לנצרות הקתולית היא ההתייחסות ל"חטא". הפרנקים נהגו לתת כבוד לאלוהים, לקדושיו ולשליחיו בשר ודם על ידי מתן מתנות ומנחות. אולם את ערכי המוסר הפרטי שאבו מהמסורת הגרמאנית. האירים החדירו את רעיון החטא שהוא התגרות בקדושים ושבעקבותיו מצפה לחוטא עונש.
רצון הנדודים של הנזירים האירים הביא אותם גם לגאליה, בה ייסדו מנזרים. החשוב בהם היה לוסיול luxieul והמפורסם בנזירים היה קולומבנוס. לא הייתה להם יראה מפני השליטים והם הוכיחו בהטפותיהם גם אותם.
על מנת להקטין את השפעתם עודד הממסד הקתולי, והאפיפיורים בראשו את התנועה הבנדיקטית ששאבה מהמסורות הפרנקיות. בנדיקטוס הקדוש טען נגד האירים כי החטא האנושי הוא המרד. מרד זה נובע מהתנשאות והדרך לפתרון היא דיכוי היצר האישי והתחרות בין בני האדם. על ידי פולחן מתמיד (אופוס דאי) לפני אלוהים מתוך שפלות רוח. במקום חיי התבוננות אליהם הטיפו האירים – חיי פעילות (אורה א-לבורה) וסיפוק הצרכים על ידי הנזירים עצמם, במקום תפילה אישית של הנזיר לבורא עולם תפילה ציבורית טקסית המבוססת על פרקי תהילים. ובמקום נדודים – שהייה במקום אחד (stabilitas loci). במקום אינדיבידואליזם – עבודה בקבוצה המודרכת על ידי אב מנזר ועל ידי תקנון נזורה (רגולה). אהבת האחר (caritas) מדכאת את הגאווה האישית ומתבטאת בהכנסת אורחים.
מאבק נוסף בנזורה האירית ניהל האפיפיור גרגוריוס הראשון, כאשר שלח משלחת של 40 נזירים בהנהגת אוגוסטינוס הקדוש מקנטרברי במטרה להקם באיים הבריטים מערכת בישופות היררכית עם מושבי בישופים בלונדון וביורק שלכל אחד מהם 12 suffragani – בישופים כפופים. פעולה זו התנגשה עם רעיון ההטפה החופשית האירית וזכתה להתנגדות. לכן הקימה המשלחת את המנזר והקתדרלה בקנטרברי כבסיס הכוח של הנצרות האפיפיורית והוקמו מנזרים נוספים בהם ישבו בישופים טריטוריאליים הכפופים לקנטרברי.
הנזירות בימי הביניים המאוחרים
הפעילות של המנזרים הביאה להם עושר רב וכוח. אצילים עשירים היו נותנים למנזרים אדמות תמורת מיסה עבור קרוב שנפטר. אף שזאת לא הייתה כוונתו של בנדיקט, היעילות של התקנון שלו, בנוסף ליציבות של המנזרים הביאה לכך שהאחוזות שהועברו למנזרים היו מאוד פרודוקטיביות; הנזיר הועלה לדרגת אציל למעשה, מכיוון שהאיכרים של האחוזה היו עובדים, ואילו הנזיר היה חופשי ללמוד ולהתפלל. לפיכך המנזרים משכו אליהם את העילית של החברה, ובתקופה זו המנזרים היו שומרי הידע העיקריים, בעיקר דרך העתקת הספרים שהתבצעה בהם.
המערכת הזאת החלה להתפרק במאה ה-11 והמאה ה-12, כאשר הדת הנוצרית החלה להשתנות, ונעשתה פחות ופחות לנחלתה של האליטה בלבד. השינוי הזה היה קשור באופן הדוק לעלייתם של המסדרים העניים כמו הפרנציסקנים והדומיניקנים, שמשימתם הייתה להפיץ את דבר האל בציבור, ולא בתוך מנזרים סגורים. ההתנהגות הדתית החלה להשתנות כאשר אנשים רגילים השתתפו בטקס המיסה והשתתפו באופן פעיל יותר בטקסים דתיים שונים. הלחץ הגובר של שושלות המלוכה גם איים על העושר והכוח של המסדרים.
הנזירות המשיכה לשחק תפקיד משמעותי בקתוליות, אך לאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית, מנזרים רבים בצפון אירופה נסגרו והנכסים שלהם הוחרמו.
המורשת של המנזרים היא עדיין משמעותית בחברה המודרנית. מקס ובר השווה את החברות הפוריטניות של הכתות הפרוטסטנטיות האנגליות, שהיו גורם חשוב במהפכה התעשייתית לדעתו, למסדרים נזיריים.
הנזירות היא עדיין אלמנט חשוב בדת הקתולית, האורתודוקסית והאנגליקנית. ועידת הוותיקן השנייה הביא לשינויים משמעותיים בנזירות הקתולית, כולל למשל שינוי הלבוש של נזירים ונזירות.
מסדרים נזיריים נוצריים
מספר מסדרים נזיריים נפרדים התפתחו במסגרת הנצרות הקתולית והאנגליקנית. לאורתודוקסיה המזרחית אין מערכת של מסדרים.
הערות שוליים
Mönchtum
מליק סילי
מליק סילי (באנגלית: Malik Sealy; 1 בפברואר 1970 – 20 במאי 2000) היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA מאז 1992 ועד מותו בתאונת דרכים בשנת 2000. לאורך קריירת ה-NBA העמיד ממוצעים של 10.1 נקודות, 3.2 ריבאונדים ו-1.7 אסיסטים למשחק.
נעורים וקריירת מכללות
סילי נולד וגדל ברובע הברונקס שבעיר ניו יורק. נקרא על שם פעיל זכויות האדם מליק אל-שבאז, הנודע בשם מלקולם אקס, אשר אביו של סילי היה שומר הראש שלו. בשנת 1988 הוביל את קבוצת הכדורסל של "תיכון טולנטיין" לזכייה באליפות התיכונים של מדינת ניו יורק, ובסיום העונה נבחר לשחקן התיכונים המצטיין במדינה ("Mr. New York Basketball").
בין השנים 1988–1992 למד באוניברסיטת סנט ג'ון בניו יורק, וב-4 עונותיו כשחקן קבוצת הכדורסל שלה רשם ממוצעים של 18.9 נקודות, 6.9 ריבאונדים ו-1.9 חטיפות למשחק. בסיום עונתו האחרונה, בה קלע 22.6 נקודות למשחק, נבחר לחמישייה השנייה של העונה בליגת המכללות. 2,402 הנקודות שקלע כשחקן האוניברסיטה מציבות אותו במקום השני בתולדות הקבוצה, אחרי כריס מאלין.
קריירת משחק ב-NBA
בדראפט ה-NBA 1992 נלקח סילי על ידי אינדיאנה פייסרס, בבחירה ה-14. בשתי עונותיו הראשונות בליגה, כשחקן הפייסרס, קלע 6.1 נקודות ב-12.8 דקות למשחק בלבד. לקראת עונת הועבר בטרייד ללוס אנג'לס קליפרס, יחד עם אריק פיאטקאוסקי ופו ריצ'רדסון, בתמורה למארק ג'קסון וגרג מיינור. תקופתו עם הקליפרס הייתה המוצלחת ביותר בקריירה מבחינה אישית, כאשר שימש כשחקן חמישייה קבוע וקלע 12.8 נקודות בממוצע למשחק ב-3 עונותיו בקבוצה. בעונת שיחק עבור דטרויט פיסטונס, וקלע במדיה 7.7 נקודות למשחק כמחליפו מהספסל של גרנט היל.
בינואר 1999 חתם על חוזה במינסוטה טימברוולבס, לקראת עונת המקוצרת. בעונתו הראשונה במינסוטה שימש כשחקן ספסל, ובמהלך העונה העוקבת תפס מקום קבוע בחמישיית הקבוצה, לצד טרל ברנדון, וולי זרביאק, קווין גארנט וראשו נסטרוביץ'. בתקופתו בקבוצה קלע 10.4 נקודות בממוצע למשחק, ובשתי העונות הודחו הטימברוולבס בסיבוב הראשון של הפלייאוף (על ידי סן אנטוניו ופורטלנד, בהתאמה).
מותו
ב-20 במאי 2000 נהרג סילי בתאונת דרכים בעיר סנט לואיס פארק שבמינסוטה, בעת שנסע לביתו בדרך חזרה ממסיבת יום הולדתו של חברו הקרוב קווין גארנט. מחקירת האירוע עלה כי סוקסנגואן פנגסן, נהג הטנדר שפגע ברכבו של סילי, סטה מנתיב התנועה שבכיוון ההפוך, והתנגש בו חזיתית. הן סילי והן פנגסן לא היו חגורים, אך האחרון ניצל הודות לכרית האוויר שהייתה מותקנת ברכבו. בדיקות דם גילו כי פנגסן נהג בשכרות, והוא הורשע בהריגה. סילי נקבר בבית הקברות "פרנקליף" שבמחוז וסטצ'סטר (ניו יורק), בו קבור מושא הערצתו מלקולם אקס.
ב-4 בנובמבר 2000 הפרישו הטימברוולבס את גופייתו של סילי, עם המספר "2". לאחר מותו, קיעקע חברו הקרוב קווין גארנט את שמו של סילי על האמה הימנית שלו. בשנת 2013, כאשר עבר לברוקלין נטס, שינה גארנט את מספר הגופייה שלו ל-"2" כהוקרה לסילי.
בתי ראנד
בָּתֵּי רַאנְד היא שכונה בירושלים, בין רחוב בצלאל במרכז העיר לבין שכונת מחנה יהודה הצפונית לה, והיא צמודה (בצד השני של רחוב הנצי"ב) לבתי ברוידא שאף היא שכונת חצר. בתי השכונה נבנו בין השנים ה'תרס"ז - ה'תר"ע (1907–1910) והיא נקראת על שם מייסדה, מנחם מנדל הכהן ראנד מגליציה שבפולין שהשתקע בירושלים.
השכונה נחשבת בירושלים לשכונת חצר אופיינית ובה בתים שיתופיים בני שתי קומות הבנויים מסביב לחצרות פנימיות. את בתי השכונה מייחדים אלמנטים אדריכליים-עיצוביים ייחודיים כגון: גרמי מדרגות, שבכות, מעקות, בורות מים ומגדלים חיצוניים לשירותים. לשכונה גם שערי כניסה, ולפי השרידים שבה, ניכר שהיו בחצר השכונה גם נטיעות. גבולות השכונה הם רחוב התבור, רחוב הנצי"ב ורחוב שומרון.
תולדותיה
מנחם מנדל הכהן ראנד מחסידי צאנז, חי בגליציה שבתחומי פולין, אז ברוסיה, בעיירה ליטוביסק, שם היה מגבירי העיר ומהאמידים בה, כשבבעלותו מספר אחוזות כפריות שהשכירן, ומפעל ששיווק חלב. בין בני עיירתו נודע בנדיבותו, וזכה לכבוד רב בציבור היהודי, אולם הוא החליט לחסל את עסקיו בגליציה ולעסוק במצוות בארץ ישראל.
מנדל ראנד עלה ב-1901 (תרס"א) עם כל משפחתו לצפת, אחת מארבע ערי הקודש. לאחר שהות בצפת החליט מנדל ראנד לעבור למרכז היישוב היהודי בארץ ישראל - לירושלים. המעבר של בני המשפחה לירושלים לא היה קל ואשתו של מנדל אפילו חלתה בטלטלות הדרך במחלת נסיעה בשל טלטולי העגלה.
בהגיעו בשנת 1901 לירושלים, התגורר תחילה בשכונה המודרנית מאה שערים שמחוץ לחומות, ולאחר מכן עבר יחד עם משפחתו לתוך העיר העתיקה, והתיישב בחצר ורשה שבקצה רחוב היהודים. בעיר העתיקה רכש מנדל ראנד חצרות נוספות ובהן הבית שבחצר ראנד ברחוב הגיא, סמוך לשוק מנפצי הכותנה, על גבול הרובע המוסלמי, ולשם עבר עם משפחתו. בשאר הדירות בחצר יישב אברכים עניים בלא שישלמו לו שכר דירה. הבית שבחצר ראנד, היה אז הבית היהודי הקרוב ביותר להר הבית והשקיף על מקום משכנו של בית המקדש. בבית זה שכן היקב היהודי הראשון בירושלים. עד היום הבית נמצא בבעלות "הקדש בתי ראנד".
נראה כי בשלב מסוים החליט מנדל ראנד לייסד מקום נוח יותר מחוץ לחומות. הוא פנה לאזור מתפתח במערב העיר, וב-1909 (תרס"ט) רכש מהיזמים את הקרקע עליה נבנו בתי השכונה. בחלקת האדמה שהוצעה למכירה, היה בית אבן ובו התגורר נוצרי (בבית זה נמצא היום התלמוד תורה של בתי ראנד). את השטח סביב הבית חכרו שני יהודים מהנוצרי לצורך גידול חיטה.
שטחי הקרקע בהם שוכנות השכונות זיכרון טוביה, שבת אחים, כנסת ישראל ובתי מנדל ראנד, הוצעו לבסוף למכירה, ועל הקרקע הפנויה ביקשה הכנסייה הקתולית להקים מנזר גדול. שניים ממייסדי השכונות, יוסף ריבלין ומשה מלצר קנטרוביץ, שבתוכניתם היה לרכוש את הקרקע לבניית שכונה יהודית, מיהרו לגייס סכום כסף גדול שהסכימו עליו עם בעל הקרקע, של מאה נפוליאונים זהב. הם זימנו פגישה על החלקה עם בעליה, ראשיד אפנדי, כדי לסיים את העסקה והביאו עמם את כל הכסף במזומן ואת שטרי המכר שלה מוכנים לחתימה. כאשר הגיעו למרום החלקה, ראו כומר המוכר להם עם כמה ממלוויו העושים דרכם לעבר החלקה. הם חששו שמא ייחשפו ובבגדיהם ייעשה חיפוש, ויתגלו שטר המכר והכסף והעסקה החשאית תוכשל, לכן מיהרו והחביאו את שטרי המכר ומטבעות הזהב בנקיק שהיה בסלע שבראש הגבעה (במקום שבו קם לימים בית הכנסת של בתי ראנד), והסתלקו במהירות מהמקום. כאשר הכומר ומלוויו ירדו מהגבעה, שבו וגילו לדאבון לבם כי הכסף נעלם. אך קנטרוביץ וריבלין החליטו לא לוותר. הם גייסו סכום כסף נוסף ורכשו את האדמות לבניין השכונות.
מנדל ראנד, שרכש מהיזמים חלק מהקרקע שבידם, ביקש להשקיע את כספו בבניית שכונת גדולה ובה יהיו בית מדרש, בית כנסת ובניין גדול בן שתי קומות שבו קבע כי יתגוררו תלמידי חכמים אשכנזים שידם אינה משגת לשלם עבור מגורים. כמנהג הימים ההם הוחל תחילה בכריית בורות המים המרכזיים של השכונה העתידה. בחצר הגדולה של בתי ראנד נכרו שלושה בורות מים. שני הבורות הגדולים נועדו למי שתיה. הבור הקטן נועד למי כביסה.
בבניית הבניינים נעשה שימוש בקורות ברזל ארוכות בחתך H שנודעו בירושלים כ"ריילסים". מנדל ראנד ייבא את הקורות במיוחד מבלגיה, הן הוסעו ברכבת לירושלים, והובלו על גבי גמלים מתחנת הרכבת ועד השכונה. כל קורת ברזל נישאה על גב שני גמלים, שצעדו בתיאום מלא, צעד מול צעד, לאורך הדרך כולה. מעקי המרפסת המסוגננים חוברו בעבודת אמן מצטיינת של אז, בחיבור ללא הלחמה.
בניית השכונה
לאחר שנרכשה החלקה פנה מנדל ראנד לבנות את שכונת בתי ראנד לפי חזונו. הבית הראשון בשכונה שנבנה ב-1909 היה הבניין הקטן שבו שוכן המקווה של השכונה. מלבד המקווה נבנו בבית עוד ארבע דירות. לאחר מכן ניגש להקמתו של הבניין המרכזי שבו נבנו 18 דירות, ולבסוף בנה את בניין בית המדרש הידוע בשמו 'זיכרון מנחם', אשר נחנך ביום י"ז באלול תרס"ט, והוא נושא את שם מייסד השכונה (מנדל = מנחם).
כמו בבתי ברוידא הסמוכים, נבנה גם כאן מגדל שירותים הבנוי לצד הבניין הראשי ממערבו, סמוך לפתח הכניסה לחצר ראנד. במרכז חצר בתי ראנד נראים פתחים של בורות המים הישנים של השכונה. פתח הבור הגדול המרכזי שבחצר, חתום במכסה ברזל ועליו הכתובת: "ALIANCE ISRAELITE JERUSALEM - כי"ח". את המכסה ייצרו תלמידי בית המלאכה הסמוך של חברת כל ישראל חברים. הם בחרו בדרך זו כדי לפרסם את תוצרתם בחוצות ירושלים. לטקס חנוכת השכונה שלו, ולסעודת המצווה שלאחר הטקס, נשחט צבי. החסידים בשכונה ממשיכים לשמר את ראשו המפוחלץ של הצבי באחת מדירות השכונה, כמקובל בחצרות האצילים באירופה.
אכלוס השכונה
הבית הגדול והבניין שלידו אוכלסו בעשרים ואחת משפחות אשכנזיות מבני הקהילה החסידית, ונודעו בשם 'בתי ראנד'. מנדל ראנד עצמו התגורר בקומה הראשונה, בדירה הנמצאת בצד המערבי של הבניין, עד פטירתו בשנת 1918. כיום צאצאיו של ר' מנדל מנהלים את ההקדש שעל שמו. אחת מצאצאיו ובני משפחתה מתגוררים עד היום בבניין. מנדל ראנד ביקש לשכן בדירות שבנה רק משפחות חסידיות, אך במשך השנים התמתן העיקרון שקבע המייסד, וכעת נבחרות המשפחות המקבלות כאן דירה על פי אמות מידה אחרות. מתגוררים בדירות תלמידי חכמים בעלי אמצעים מועטים, ושיוכם העדתי או האידאולוגי המדויק אינו חשוב עוד. הדיירים בבתי ראנד שוכרים את הדירות בשכירות מוגנת (דמי מפתח), והדירות אינן מועברות בירושה. את הוצאות המבנים מממנות ההכנסות מהשכרת חצר ראנד שבעיר העתיקה, וכן מהשכרת חנות המכולת שבצִדו החיצוני של הבניין, ברחוב שומרון פינת רחוב התבור.
הווי השכונה
השכונה מפורסמת במדורת ל"ג בעומר הגדולה שמדי שנה מובערת בה ואליה מתקבצים אורחים מכל שכונות העיר. בעבר נמנו עם המבקרים הקבועים גם נשיא המדינה יצחק בן-צבי ורעייתו, רחל ינאית.
פרס בוכמן
פרס בוכמן, "פרס הזיכרון" של הקרן ע"ש יעקב בוכמן לזכר אשתו ובתו שנספו בשואה, הוענק על ידי יד ושם מדי שנה ליוצרים בתחומי הספרות, המחקר האקדמי והאמנות, שיצירתם עוסקת בתחום השואה. הקרן ממנה מוענק הפרס נוסדה בשנת 1988 בפריז, במסגרת "הקרן לזכר השואה" שמושבה בצרפת. הפרס הוענק עד אמצע שנות ה-2000.
הוסטל איילון
הוסטל איילון (Hostel Ayalon) הוא אולפן הקלטות וחדר חזרות ברחוב בן שמן 6 בתל אביב. המקום נשמר כפי שהוא מאז שנות ה-70.
היסטוריה
בתחילת שנות ה-80 בנה במקום יובל ריבלין אולפן הקלטות. את המקום, שהיה מתחם לופטים נטוש, בנה יובל בעידודה של יונה וולך (חברתו לחיים) שהייתה בשלבים מתקדמים של מחלתה, ורצתה בעצם להגשים את משאלת לבם שלה ושל אהובה הצעיר להקים אולפן הקלטות.
לאחר פטירתה של וולך ב-1985, העביר יובל ריבלין בתחילת 1986 את הבעלות למפיק מדנמרק, רלף לויטן. המקום התפרסם בעת זו בעיקר בזכות ריב משפטי מתוקשר בין לויטן לצביקה פיק. ב-2005 העביר לויטן את המקום למוזיקאי אריאל שלם, אשר הקדיש את העשייה האמנותית במקום ליונה וולך. במהלך השנים 2005 - 2010 פעל כמקום לעשייה אמנותית ומוזיקלית מחתרתית בשיתוף פעולה עם הצימר, בית פתקית, גרילה תרבות ובצלאל. ב-2009 הוציא שלם אלבום אוסף הנושא את השם הוסטל איילון, בו השתתפו כ-60 אמנים מתחומי המוזיקה, השירה והאמנות הוויזואלית. האלבום יצא בהוצאת התו השמיני והאוזן השלישית ובהוצאה מוגבלת של כ-1,000 עותקים. באלבום יש קטע שירה בקולה של יונה וולך באדיבות קול ישראל, והאלבום הוקדש לזכרה.
דוק ווטסון
ארתל ליין ווטסון (באנגלית: Arthel Lane Watson), המוכר בכינוייו "דוק ווטסון" (Doc Watson), היה גיטריסט, מחבר שירים וזמר אמריקני, בסגנונות הבלוגראס, פולק, קאנטרי, בלוז וגוספל. זכה בשבעה פרסי גראמי ובנוסף פרס גראמי מיוחד על מפעל חיים. לכישוריו בפריטת פינגר סטייל ובעזרת מפרט הייתה השפעה רבה על נגינה בגיטרה ועל המוזיקה האמריקנית. עיוור כל חייו, ווטסון הופיע, לבדו ובלהקה, וכן במשך 15 שנים עם בנו מרל ווטסון.
ביוגרפיה
ווטסון נולד ב-3 במרץ 1923, וחי את כל חייו, עד מותו ב-29 במאי 2012, באזור הכפרי דיפ גאפ, ברכס בלו רידג' בהרי האפלצ'ים, סמוך לוינסטון סיילם בקרוליינה הצפונית. היו לו שמונה אחים ואחיות. כתינוק לקה בזיהום בעיניו, והתעוור לחלוטין לפני יום הולדתו השני. הוא למד בבית ספר לילדים עוורים בראלי (קרוליינה הצפונית).
בגיל מוקדם למד לנגן במפוחית פה, בבנג'ו ובגיטרה, והושפע בעיקר ממוזיקאי פולק מהרי האפלצ'ים ומוזיקאי קאנטרי, כמו משפחת קארטר וג'ימי רודג'רס, וכן ממוזיקה עממית אחרת ששמע ברדיו ובתקליטי גרמופון. כנער הופיע ביחד עם אחד מאחיו כנגן רחוב, במוזיקת קאנטרי, ועד בגרותו כבר היה מומחה בנגינה על גיטרה אקוסטית וחשמלית. קיבל את שם הבמה שלו כאשר הופיע בתוכנית רדיו, והמנחה העיר ששמו הפרטי ארתל מוזר, שהוא זקוק לכינוי קל לביטוי, וביקש הצעות מקהל המאזינים באולפן. אחד המאזינים צעק "תקראו לו דוק", ככל הנראה בהתייחסות לדוקטור ווטסון, והכינוי "דוק ווטסון" דבק בו.
בשנת 1947 נשא לאישה את רוזה לי קרלטון, בתו של נגן כינור עממי ידוע בקרוליינה הצפונית גייתר קרלטון. לזוג נולדו שני ילדים. הבכור, אדי מרל ווטסון ב-1949, נקרא על שמם של הגיטריסטים אדי ארנולד ומרל טראוויס, והפך גיטריסט בעצמו. הבת ננסי אלן נולדה ב-1951. משנות ה-60, גייתר ואדי מרל ניגנו שניהם בלהקת הליווי של ווטסון.
בשנת 1953 הצטרף כנגן גיטרה חשמלית ללהקת סווינג ורוקבילי. הלהקה תכופות התבקשה לנגן בריקודי ריבוע עממיים הפופולריים בהרי האפלצ'ים, ומכיוון שלא היה לה נגן כינור קבוע, ווטסון לימד את עצמו לנגן על הגיבסון לס פול שלו את נעימות הריקודים שבדרך-כלל נוגנו על-ידי הכינור. מאוחר יותר העביר את היכולת הזו גם לגיטרה אקוסטית, ונגינת נעימות כינור (fiddle tunes) על גיטרה הפכה לאחד הכישורים המזוהים איתו, ועם גיטריסטים בתחום הבלוגראס שהושפעו ממנו. במשך אותה תקופה עבד גם כמכוון פסנתרים.
ב-1960, עם התחייה המחודשת של מוזיקת פולק בארצות הברית, ווטסון הקשיב לעצתו של ראלף רינצלר, מוזיקולוג חוקר מוזיקה עממית בסמית'סוניאן, אותו פגש בעת סיבוב הופעות בקרוליינה הצפונית, והתרכז בנגינה על בנג'ו וגיטרה אקוסטית. מהלך זה הזניק את הקריירה שלו כאשר הקליט מוזיקה עממית ובשנת 1961 הופיע בגריניץ' וילג', באותה תקופה מרכז של מוזיקת פולק שבו הופיעו לראשונה גם בוב דילן, פיטר, פול ומרי ואמני פולק נוספים. לאחר מכן החל להופיע לבדו בסיבוב הופעות באוניברסיטאות ובמועדונים ברחבי ארצות-הברית, וזכה לפרסום ולביקורות נלהבות כשהופיע בפסטיבל הפולק של ניופורט ב-1963 וב-1964. הקליט את אלבום הסולו הראשון שלו ב-1964, בחברת התקליטים וונגארד, והחל להופיע עם בנו אדי מרל באותה שנה.
כזמר ניחן ווטסון בקול בריטון נעים, ולביצועיו הייתה תרומה מרכזית לפרסום שירי-עם מהרי האפלצ'ים שכיום יש להם מעמד איקוני בתרבות האמריקאית, כמו ו-. כגיטריסט היה מומחה גם בנגינה באמצעות מפרט וגם בפינגר סטייל. יכולתו לנגן על הגיטרה נעימות כינור מהרי האפלצ'ים השפיעה על כל תחום הבלוגראס, כאשר הפכה את הגיטרה האקוסטית לכלי מלודי מוביל, ולא רק לכלי ליווי. בסגנון הפינגר סטייל נהג לפרוט בעזרת האגודל והאצבע בלבד, בדומה למרל טראוויס, ולא בעזרת אגודל ושלוש אצבעות כמו צ'ט אטקינס. אופן הפריטה שלו בשירים כמו Deep River Blues השפיע על נגני פינגר סטייל כמו הגיטריסט האוסטרלי טומי עמנואל, שהופיע עם ווטסון בשנות ה-90. ווטסון הקליט גרסאות כיסוי לשירי בלוז וגוספל של מוזיקאים אפרו-אמריקאים כמו מיסיסיפי ג'ון הארט ובליינד למון ג'פרסון, וכן גרסאות כיסוי לשירים של מוזיקאי קאנטרי ומוזיקאי רוק מפורסמים כמו האחים אברלי, אלביס פרסלי ובוב דילן.
בשנת 1985 נהרג בנו אדי מרל ווטסון, שהופיע איתו, בתאונת טרקטור בחווה של המשפחה. על שמו ייסדה המשפחה את המרלפסט, פסטיבל של מוזיקה עממית אמריקנית הנערך מדי שנה בקרוליינה הצפונית. הפסטיבל הפך מאז לאחד האירועים החשובים בתחום המוזיקה העממית בארצות הברית. בשנות ה-90 החל ווטסון להופיע עם נכדו ריצ'רד, בנו של אדי מרל וגיטריסט אף הוא. בשנת 1997 קיבל ווטסון מן הנשיא דאז ביל קלינטון את המדליה הלאומית לאמנויות.
בטא לקטמאז
בטא לקטמאז (Beta-lactamase), המכונה גם פניצילינאז (Penicillinase), הוא אנזים המיוצר על ידי חיידקים מסוימים (לדוגמה: Staphylococcus aureus), הן גראם-חיוביים והן גראם-שליליים.חיידקים גראם-חיוביים המפרישים בטא לקטמאז מפרישים את האנזים אל מחוץ לתא בעוד שבחיידקים גראם-שליליים האנזים מופרש לחלל הפריפלזמי,(ולכן ריכוזו גבוה יותר בהשוואה לגראם-שליליים) לרוב בתגובה להמצאות אנטיביוטיקה והוא המקנה להם את עמידות כנגד אנטיביוטיקה המכילה טבעת בטא-לקטם (לדוגמה: פניצילין, אמוקסיצילין וצפלוספורין). את האנזים מקודד בדרך כלל גן הנמצא בטרנספוזון או פלסמיד. האנזים גורם להידרוליזה של טבעת הלקטם - הוא גורם לפתיחת הטבעת ולסיפוח של מולקולת מים אל מולקולת האנטיביוטיקה. במספר סוגים של בטא לקטמאז משמש אטום אבץ כאתר הפעיל של האנזים.
חובי
חוֹבּי (בגאורגית: ხობი) היא עיירה בחבל סמגרלו שבמערב גאורגיה; העיירה מהווה מרכז מנהלתי של נפת חובי שבמחוז סמגרלו וסוואנתי עילית.
חובי ממוקמת במישור קולכתי, על גדת הנהר חובי, בגובה 25 מ' מעל פני הים; העיירה נמצאת במסלול קו הרכבת טביליסי-זוגדידי ויש בה תחנת רכבת. חובי מקושרת לטביליסי גם על ידי הכביש ס-1 (ს-1), שנכנס לעיירה מדרום-מזרח ונמשך ממנה צפונה עד רוסיה (הוא ידוע גם ככביש טביליסי-סנקי-לסלידזה).
במרחק שני קילומטרים מחובי, בשטחו של הכפר נוג'יחווי, השתמר מנזר נשים, שנבנה במאות ה-14-13.
סיטומתא
סיטומתא (בארמית: "חותמת") הוא הכינוי התלמודי למנהג הסוחרים לקנות סחורה בדרך מסוימת.
על פי ההלכה כדי לבצע העברת בעלות או התחייבות יש צורך בגמירות דעת של שני הצדדים ובביצוע מעשה קניין. כדוגמת מעשי הקניין שנקבעו בתורה או בחז"ל, כגון קניין חצר, קניין הגבהה וקניין משיכה, יש מעשה קניין נוסף הנקרא, "קניין סיטומתא", שתוקפו נובע מעצם העובדה שנהגו במקום מסוים לבצע קניין באמצעותו, ומכיוון והוכח כי פעולה זו מוכיחה על גמירות דעת בין הקונה למוכר, תוקפה של פעולה זו מוכיחה על מהות הקניין.
קיימת תפיסה הרואה בקניין זה את הבסיס הקנייני-הלכתי לביצוע רכישה באמצעות רשת האינטרנט, לפיה הקלקה על לחצן התשלום, נחשבת כמעשה קניין, מדין סיטומתא, מאחר שנהגו לבצע קניין באמצעי זה.
גם שיטות קניין הנהוגות בימינו, יש להן דין של קניין סיטומתא, כגון גיהוץ כרטיס אשראי.
המקור התלמודי לקניין סיטומתא
המקור לקניין סיטומתא מצוי בסוגיה קצרה ב, שם קבע האמורא רבא: "האי סיטומתא קניא", ובתרגום לעברית: "הסיטומתא הזו קונָה." "סיטומתא" בארמית – חותָם. הפירוש המקובל למימרת רבא בקרב הראשונים, הוא: הטְבּעת חותם על סחורה, המתבצעת על ידי הקונֶה - קונָה את הסחורה כשאר דרכי הקניין במיטלטלין. לפי פירוש רש"י שם, מדובר ברישום שמבצע סוחר על גבי חביות יין, את חלקן הוא לוקח עמו ואת רובן הוא מותיר בינתיים בידי המוכר-הסיטונאי, ומטרת הרישום להראות שהחביות שייכות לסוחר-הקונה. הסוגיה חותמת בקביעה כי בְּמקום שנהגו לבצע קניין באמצעות "סיטומתא" - היא קונה.
רבא דיבר, קרוב לוודאי, על דרך קניין מסוימת שהייתה מוכּרת לו. הרא"ש כתב בשם ר' חננאל שמדובר בתקיעת כף שנהגו הסוחרים בגמר המקח "שתוקע כפו לכף חבירו ובזה נגמר המקח". אולם, דין "סיטומתא" זכה לפרשנות מרחיבה על ידי ראשונים ואחרונים. לפי פרשנות זו, "קניין סיטומתא" פירושו: כל דרך קניין הנהוגה במקום מסוים על ידי בני המקום או על ידי חברי קבוצה מסוימת, כגון הסוחרים. יש להעיר שיוצא דופן מבין הראשונים בעניין זה הוא הריטב"א שמפרש "סיטומתא" כסוג של מטבע, ולדבריו רק דרכי הקניין ה"רגילות" הן שקונות, והסכמת בני המקום על קניין מסוים אינה מעלה או מורידה. פוסקי ההלכה קבעו כי במקום שקיים מנהג לבצע קניין בדרך מסוימת - הגם שדרך קניין זו אינה נזכרת במשנה ובתלמוד - יש לה תוקף.
התקופה שאחר התלמוד
בתקופה הבתר תלמודית, במיוחד בתקופת האחרונים עד ימינו, התפתחו דרכים חדשות ליצירת קניין והתחייבות, שלא היו מוּכּרות בתקופת המשנה והתלמוד, ופוסקי ההלכה נדרשו לדון בתוקפן ההלכתי. לדוגמה, תקיעת כף, שתיית "לחיים" כדרך לסגירת עסקה, אמירת "מזל וברכה" בעסקאות יהלומים, רישום מקרקעין בלשכת רישום מקרקעין ("טאבו") כדרך להעברת בעלות (או זכות קניין אחרת) במקרקעין, חתימה על חוזה כדרך ליצירת התחייבות חוזית, רכישה בכרטיס אשראי, מסחר אלקטרוני, ועוד.
ניסיון להשתית את תוקפן ההלכתי של פרקטיקות מודרניות אלו באמצעות דרכי הקניין הקלאסיות, נידון בדרך-כלל לכישלון. שכן, על-פי רוב, פרקטיקות אלו אינן עונות על הדרישות ההלכתיות של דרכי קניין אלה. הדרך המרכזית להכרה בתוקפן ההלכתי של הפרקטיקות החדשות הייתה במשך מאות שנים, ועודנה היום, דרך הקניין המכוּנה בסִפרות ההלכה "קניין סיטוּמתָא".
במרוצת הדורות, למן ראשית תקופת הראשונים ועד ימינו, נעשה על ידי הפוסקים שימוש רב בקניין סיטומתא. ניתן להיווכח בכך מעיון באלפי תשובות של ראשונים ואחרונים ובפסקי דין רבים של בתי הדין הרבניים ובתי הדין לדיני ממונות במדינת ישראל. לאור האמור עד כה יובן כי לפרקטיקות מודרניות רבות, כגון אלו שנזכרו לעיל, אפשר לתת תוקף הלכתי באופן עקרוני באמצעות "קניין סיטומתא".
במשפט העברי
ההלכה קובעת כי כדי להעביר בעלות וליצור התחייבות בנכסים יש צורך בגמירות דעת הצדדים ובמעשה קניין. גמירות דעת היא המקבילה למונח "גמירת דעת" בדיני החוזים, ומשמעותה כוונה והסכמה של הצדדים להתקשר ביניהם בהתקשרות משפטית מחייבת. מעשה קניין הוא מעשה פיזי הנלווה להתחייבות והופך אותה לבעלת תוקף משפטי-הלכתי. דוגמאות רווחות למעשה קניין הן הגבהה של הממכר או משיכה שלו. כך, למשל, המוכר פירות לחברו, אם משך הלוקח (הקונה) – קנה את הפירות. ברם, אם מדד המוכר את הפירות ולא משכם הקונה – לא קנה. אם מדד הקונה את הפירות, ואגב כך הגביהן - קנה. כאשר מעשה הקניין לא בוצע, או בוצע בצורה חלקית או שגויה, הרי שמדין תורה להעברת הבעלות או ליצירת ההתחייבות - לא יהיה תוקף.
ישנן שתי שיטות עיקריות להסבר משמעותו של מעשה הקניין. על פי הגישה האחת, בה נוקטים חלק מן האחרונים, וביניהם שו"ת נודע ביהודה והרב אשר וייס: מעשה הקניין הוא חלק אינטגרלי מיצירת הקניין. לפי גישה זו בהיעדר מעשה קניין, לא ניתן ליצור קניין בר תוקף. לעומת זאת, לפי רוב האחרונים, מעשה הקניין אינו יוצר את הקניין, אלא נועד רק להביא לידי גמירות דעת של המקנה. לחלופין, מעשה הקניין עשוי להיות אמצעי להוכחת קיומה של גמירות דעת.  לפי הגישה האחרונה ישנם מקרים שבהם גמירות הדעת לבדה תיצור תוקף משפטי להתחייבות או העברת בעלות, אף ללא מעשה קניין. גישה זו פותחת פתח להכיר בתקפותו של קניין, אם נעשה לפי המקובל במנהגי הסוחרים, גם אם ללא מעשה קניין מוכר, ובלבד שניתן להוכיח באמצעותו גמירות דעת.