cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סידני קרק
ביוגרפיה
סידני קרק פגש בשנות לימודיו את זוגתו לחיים, לה נישא בשנת 1939 - ד"ר אמילי ישפן (Dr Emily Jaspan), רופאה וחלוצה בבריאות הציבור, ויחד הם עבדו בשיתוף שנים רבות והפכו למייסדי גישת הרפואה החברתית COPC בדרום אפריקה.
בשנת 1938 שירת סידני כקצין הרפואה של משרד הבריאות הדרום אפריקאי לבחינת בריאותם ותזונתם של ילדי דרום אפריקה. לאחר מכן ייסד ועמד בראש פרויקט חלוצי להקמת מרכז בריאות קהילתי בפוללה שבאזור נאטאל בדרום אפריקה. אזור זה היה עני ביותר והתגוררו בו שחורים משבט הזולו. קרק עבד שם במשך שש שנים ופיתח באותן שנים רבות מהגישות של הבריאות הציבורית. מכיוון שהבין שהעוני אחראי לבעיות הבריאות של האוכלוסייה, פעלו הרפואיים במרפאה שלו לשפר את מצב הדיור, סניטציה ונגישות המזון של הציבור. סידני, אמילי וצוות הרופאים והאחיות שעבדו עמם, פעלו יחד עם אנשי השבטים המקומיים ליצור מודעות לחשיבות תזונה נכונה, הנקת תינוקות, היגיינה, אכילת ירקות אריים ויצירת גינות ירק ועוד בקרב המקומיים. פעילותם הפכה למודל מרכזי ובעקבותין ייסדו מרכזי בריאות קהילתיים רבים ברחבי דרון אפריקה, שגרמו לעליה משמעותית בהשרדות תינוקות, בריאות הקהילה ומודעות לרפואה מונעת.
בשנת 1959 הגיע סידני עם משפחתו לישראל במשימה של ארגון הבריאות העולמי, בה הקים באוניברסיטה העברית בירושלים את המחלקה לרפואה חברתית, שם לימד עד לפרישתו בשנת 1980. סידני ואמילי, יחד עם חלק מאנשי הצוות שלהם מדרום אפריקה ורופאים ואחריות אחרים, ייסדו מרכז ראשון מסוגו בישראל ובעולם שנקרא "הדסה הקטנה" בקרית יובל שבירושלים. במרכז רפואי חלוצי זה, שהפך למודל עולמי, הקימו מרכז לרפואה חברתית וקהילתית שפעל ברפואה מונעת ורפואת משפחה עבור עולים ממדינות צפון אפריקה והמזרח התיכון שגרו בשכונה. המרכז פעל במשך עשרות שנים והכשיר רופאים ואחיות רבים בתחום רפואת המשפחה, רפואה חברתיץ וקהילתית.
סידני ואמילי הקימו את המסלול לתואר שני הבינלאומי של בריאות הציבור (Maters of Public Health), שהפך לתוכנית דגל שהכשירה מאות רופאים, אחיות, אנשי בריאות הציבור ומומחים אחרים מכל רחבי העולם בתחום הרפואה החברתית, תוכנית הפעילה עדיין ומושכת סטודנטים מרחבי העולם, כולל ארצות מתפתחות רבות.
אשתו אמילי למדה עם סידני רפואה והייתה שותפה לכל פעילויותיו לאורך השנים. בנו, ג'רמי קרק הוא פרופסור לרפואה ואפידימיולוג באוניברסיטה העברית והדסה בירושלים, וזוגתו של ג'רמי, רות קרק היא פרופסורית לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
סידני קרק ואמילי (ישפן) קרק היו נשואים במשך כ-60 שנה ויש להם שלושה ילדים, קרול קרק, ג'רמי קרק ובילי קרק Carol Kark, Jeremy Kark and William Kark.
בריכת חזקיהו
לבריכה צורה מלבנית. אורכה (מדרום לצפון) של הבריכה הוא כשבעים וחמישה מטרים, ורוחבה (ממזרח למערב) כארבעים ושנים וחצי מטרים (42.5×75). סך שטחה של הבריכה הוא בערך 3150 מ"ר, למעלה משלושה דונם. הסימטריות של צורתה המלבנית מופרעת על ידי ח'אן הקופטים אשר תוחם את הבריכה מצפון.
בריכת חזקיהו ניזונה שנים רבות מבריכת ממילא על ידי אמת מים שהובילה מים בין שתי הבריכות. ייתכן שבריכת חזקיהו ניזונה גם ממימי האמה העליונה, אמה שהובילה מים לעיר מבריכות שלמה וממעיין אל ערוב בדרום הר חברון לירושלים בימי בית שני.
הבריכה הייתה פעילה עד לדורות האחרונים. בספר אשר הוציא הרופא וחוקר ארץ ישראל טיטוס טובלר בשנת 1853 ישנו ציור של בריכת חזקיהו מלאת מים. ניתוקה של בריכת חזקיהו מבריכת ממילא הביא להתייבשותה, במיוחד בימי הקיץ.
שמות הבריכה
בתקופה הצלבנית כונתה הבריכה 'מקווה המרחצאות' (בלטינית Lacus Balneorum), כנראה משום שבסמיכות לבריכה היה בית מרחץ. הערבים מכנים את הבריכה 'ברכת חמאם אל בטרק'. פירושו של שם זה הוא הבריכה של החמאם של הפטריארך. שם זה ניתן לה עקב סמיכותה לחמאם שהפעילה הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים, ואולי יש לו קשר לשם הצלבני של הבריכה.
יש המעלים את האפשרות שבריכת חזקיהו היא 'הבריכה העליונה' אשר מופיעה בפרק ז בספר ישעיהו: "ויאמר ה' אל ישעיהו, צא נא לקראת אחז, אתה ושאר ישוב בנך, אל קצה תעלת הבריכה העליונה, אל מסילת שדה כובס". זיהוי זה אינו מקובל על האנציקלופדיה המקראית הממקמת את הבריכה העליונה במקום אחר, צפונית מזרחית ממיקומה של בריכת חזקיהו אך עדיין בתוך תחומי העיר העתיקה.
מבצע ניקיון הבריכה
כמו כן הושלם חיבור כלל הבתים למערכת הביוב העירונית ובכך הופסקה הזרמת ביוב לבריכה.
נופים
נוֹפים היא התנחלות כפרית בשומרון דרומית לקרני שומרון ובקרבת היישוב יקיר. נופים מִתנהלת כוועד מקומי במסגרת המועצה האזורית שומרון. היא שוכנת צפונית מערבית לאריאל על כביש 5066 המחבר את כביש 55 עם כביש חוצה שומרון.
היישוב צופה מצפון על שמורת הטבע נחל קנה. ההתנחלות "חוות יאיר" שוכנת דרומית לנופים בשטחו המוניציפלי.
היסטוריה
הקמת ההתנחלות החלה בשנת 1982, ביוזמה פרטית של איש העסקים דני וינמן, סוכן ביטוח שכיהן גם כסגן עיריית גבעתיים ואחר כך כמנכ"ל חברת הביטוח "שמשון". וינמן טען שרכש שטח קרקע בו היה מטע זיתים וחורשה מעל ואדי קנה, סמוך להתנחלות יקיר שהקמתה החלה שנה קודם. טקס הנחת אבן הפינה ליישוב נערך ב-25 בנובמבר 1982, בנוכחות סגן שר החקלאות מיכאל דקל, שפעל באותן שנים לסייע ליזמים פרטיים להקים התנחלויות ביהודה ושומרון. וינמן מכר שטחים ל-400 וילות ביישוב החדש במחיר מוזל תוך זמן קצר, אך נאלץ להפסיק את השיווק עד להסדרת רישום המקרקעין וקבלת האישורים הדרושים. כמו כן, רשות שמורות הטבע ביקשה להפסיק את העבודות ולשנות את התוכנית עקב הפגיעה בשמורת נחל קנה. בנוסף החברה הקבלנית שבנתה את היישוב, "זכריה דרוקר", נקלעה לקשיים ונרכשה על ידי חברת הבנייה ההסתדרותית סולל בונה, דבר שעיכב את העבודות.
ב-1984 נקלע יזם היישוב, דני וינמן, לקשיים כלכליים, חברתו "נופים מפעלים כלכליים בע"מ" התפרקה ובניית היישוב נפסקה. בספטמבר 1986, נעצר דני ויינמן על ידי היחידה הארצית לחקירות הונאה של המשטרה, בחשד כי קיבל במרמה, בנסיבות מחמירות, מיליוני דולרים ממשתכנים של היישוב, בעקבות עשרות תלונות של לקוחות שביקשו להשתכן בנופים, שילמו כסף רב ולא קיבלו תמורה. שופט האריך את מעצרו ב-48 שעות, לאחר שהמשטרה טענה שעל פי הראיות שאספה, ויינמן מעולם לא התכוון להשלים את בניית היישוב לאחר שמכר 195 בתים. בינואר 1987, המליצה המשטרה לפרקליטות להעמיד אותו לדין.
הקמת ההתנחלות חודשה ב-1988 בחסות משרד השיכון חלק מהמתיישבים החליטו לבנות את ביתם בעצמם. 100 משפחות שלקחו משכנתאות מבנק טפחות בעת הקמת היישוב נאלצו להמשיך לשלם אותן על אף שהבתים לא נבנו. לאחר מאבק משפטי ממושך שהגיע לדיון בבית המשפט העליון, אולץ הבנק לבטל את המשכנתאות.
בשנת 2013 הוגשו תוכניות לבניית כ-103 יחידות בפרויקט בשם "הבננה": בתים אותם ניתן להגדיל עם התרחבות המשפחה. בחודש דצמבר 2013 אישר שר הביטחון בחתימתו את תוכנית התב"ע לשטח ה"בננה". הבנייה החלה ב-2015. בחודש מרץ 2014 רכשה חברת חמדת שומרון קרקע לבניית כ-100 יחידות דיור והחלה בשלבי תכנון ראשוניים. בחודש יוני 2015 הגישו המנהל האזרחי והמועצה האזורית שומרון למינהל מקרקעי ישראל תוכנית להרחבת היישוב.
חוות יאיר
בשנת 1999 הוקם היישוב חוות יאיר שנמצא על חלק מאדמות נופים. בתחילה הוקם כמאחז ובינואר 2021, המדינה הסדירה את היישוב.
אופי היישוב
נופים הוא יישוב כפרי ללא ועדת קבלה. ישנם מוסדות דתיים כגון מקווה ובית כנסת ושתי תנועות נוער: החילונית היא בית"ר והדתית היא בני עקיבא.
ביישוב שלושה גני ילדים, ואחד מהם זכה בפרס משרד החינוך לשנת 2008.
עמרי פדן
עמרי פדן (נולד בשנת 1952) הוא איש עסקים וכלכלן ישראלי, יו"ר ובעלים של חברת אלוניאל בע"מ, זכיינית רשת מקדונלד'ס בישראל.
ביוגרפיה
פדן נולד בירושלים לדורית פדן (מרצה לסוציולוגיה) ולמאיר. בנעוריו, למד בליד"ה (סיים ב-1970). התגייס לצה"ל בפברואר 1971, התנדב לסיירת מטכ"ל וצורף לצוות לוחמים בפיקודו של איתמר סלע. לאחר הטירונות בחטיבת הצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם ביחידה. עם חבריו לצוות נמנו אבנר שור, אבי דיכטר ואורי טבנקין. בשלב מסוים הוצע לו לצאת לקורס קצינים יחד עם אבי דיכטר, אך הם סירבו והעדיפו להישאר כלוחמים בצוות איתמר עד תום השירות. השתתף בשנת 1972 כלוחם בצוות איתמר במבצע להשתלטות על מטוס סבנה החטוף, אם כי בסופו של דבר, צוות איתמר לא היה זה אשר פרץ למטוס אלא שימש גיבוי לצוות ותיק יותר. באותה שנה השתתף יחד עם דיכטר ועם לוחמים אחרים של הסיירת ושייטת 13 במבצע שבו חצו את תעלת סואץ.
עזב את האקדמיה לטובת התעשייה, ולשם כך ויתר על הצעה לפוסטדוקטורט באוניברסיטת הרווארד. בשנת 1988 מונה למנכ"ל "כיתן" ושימש בתפקיד עד לשנת 1992.
פדן מעורב בפעילות פילנתרופית ויושב בחבר הנאמנים של עמותת חיים - למען ילדים חולי סרטן בישראל.
נשוי לאריאלה, המכהנת כסגנית יו"ר אלוניאל, ואב לארבעה בנים. יש לו שתי אחיות: הבכורה היא פרופ' מיכל בלר, נשיאת מכללת לווינסקי לחינוך.
זכיין מקדונלד'ס
לאחר שעזב את כיתן קיבל ב-1992 את הזיכיון של חברת מקדונלד'ס בישראל, פתח את הסניף הראשון ב-1993 והוביל את ההצלחה של הרשת בארץ. נכון לשנת 2019 לרשת יש 200 סניפים והיא מעסיקה כ-7,000 עובדים. בשנת 2002 הפסיק לשמש מנכ"ל בפועל של החברה הזכיינית, אלוניאל בע"מ, ועבר לתפקיד יו"ר פעיל. נכון לאמצע העשור השני של המאה ה-21, מחזיק פדן ב-50% ממניות ההון של החברה וב-100% ממניות השליטה.
יחד עם חברת אלוניאל הורשע פדן בעבירה של העסקת נוער בשבת, בניגוד לחוק עבודת הנוער, והוטל עליו קנס של 50,000 ש"ח. ערעורו לבית הדין הארצי לעבודה נדחה. פדן החליט להמשיך ולהיאבק בחוק באמצעות עתירה לבג"ץ.
בשנת 2004 חזר פדן לנהל את הרשת ופתח בשינוי מקיף בתפריט שמציעה הרשת בארץ, במה שכונה בתקשורת הישראלית "מהפכת הבריאות של מקדונלד'ס". השינוי בתפריט כלל הפחתה בערך הקלורי של חלק מהמוצרים והפחתת אחוזי השומן בבשר.
החל מאמצע 2013 נאבק פדן בניסיון של הסתדרות הנוער העובד והלומד לאגד את עובדי מקדונלד'ס בישראל ולהביא לחתימתו של הסכם קיבוצי.
מכלול הנדידה המוטורית
מכלול הנדידה המוטורית (Migrating motor complex, ובקצרה: MMC) הוא מכלול גלים חשמליים המנקים את המעיים במחזור קבוע בזמני הפסקה בין הארוחות.
באמצעות תנועה פריסטלטית, התכווצות והרפיה רציפה של שרירי המעי, נדחף תוכן המעי הדק בתנועה גלית קדימה אל המעי הגס, בכך מתנקה המעי משאריות מזון וחומרים שאינם מתעכלים כמו שרידי עצמות, סיבים ועצמים זרים.
התהליך מתרחש רק בתקופות הפסקה בין הארוחות, ונמנע כאשר האדם אוכל ברציפות אף אם בכמויות קטנות. פעילותו מחזורית ומתחדשת בפרקי זמן של בין 45 ל-180 דקות, היא מורגשת היטב ונתפסת לעיתים בטעות כ"קרקורי רעב".
בזיליונאי
בזיליונאי (בליטאית: Bazilionai; בפולנית: Bazyliany; ביידיש: באזיליאן) היא עיירה קטנה במחוז שאולאי שבליטא, על גדת נהר דוביסה (Dubysa), בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
בשנת 1744 הוענקה לעיירה זכות לקיים בה ירידים שנתיים, בידי המלך אוגוסט השלישי. בשנת 1749 התיישבו בעיירה נזירים ממסדר בזיליוס הגדול, ומכאן שמה הנוכחי של העיירה.
יהודי בזיליאן
בין מלחמות העולם חיו בבזיליאן כ-130 יהודים, ובעיירה התקיים בית ספר יהודי.
עם כיבוש האזור בידי הגרמנים ביוני 1941, ריכזו לאומנים ליטאים את יהודי העיירה בבניין בית המדרש בה, ושדדו את רכושם, תוך מעשי רצח.
בסוף אוגוסט 1941 גורשו יהודי העיירה לזאגר הסמוכה, וב-2 באוקטובר 1941 נרצחו בידי הליטאים.
נקודה (פיסוק)
נקודה (".") היא סימן פיסוק המשמש לרוב לציין את סיומו של המשפט.
הנקודה כמסיימת משפט
לדוגמה, בעברית: "אתמול הלכתי לטייל. בדרך ראיתי כלב."
סימן קיצור
בשפה האנגלית הנקודה משמשת לציין קיצורים לדוגמה:
סינית
בשפה הסינית משתמשים בסימן הנקודה להפריד בין שם פרטי לשם משפחה בכתיבת שמות זרים. לדוגמה: 威廉．莎士比亞 (וליאן. שאשיביה) התעתיק הסיני של שמו של ויליאם שייקספיר.
אין משתמשים בסימן זה בכתיבת שמות סיניים.
כמו כן משתמשים בנקודה על מנת להפריד בין שמו של ספר לשמו של פרק בספר כאשר אלה נכתבים אחד לאחר השני.
ארמנית
בארמנית מקובל לסמן נקודה בצורה של נקודתיים (։).
אינטרנט ומחשבים
הנקודה משמשת להפרדה בין חלקים של שמות קבצים ושמות אתרי אינטרנט. לדוגמה:
הנקודה העשרונית
הנקודה המפרידה בין שני חלקיו של שבר עשרוני קרויה נקודה עשרונית. משמאלה נכתב חלקו השלם של המספר בכיתוב עשרוני, ומימינה נכתב חלק השבר של המספר.
לדוגמה:.
במספר מדינות אירופאיות מתהפכים תפקידי הנקודה והפסיק בכתיבת מספרים, כך שהנקודה משמשת להקלת הקריאה של מספרים גדולים והפסיק משמש לציון שבר עשרוני.
לדוגמה: 1,000.25 יוצג בצורה: 1.000,25
שמורות הפנדה הענק בסצ'ואן
שמורות הפנדה הענק בסצ'ואן (בסינית מפושטת: 四川大熊猫栖息地, בפין-יין: Sìchuān Dàxióngmāo Qīxīdì) או יותר נכון שמורת הפנדה הענק בסצ'ואן שוכנת בדרום-מערב מחוז סצ'ואן שבסין, והיא מהווה משכן ליותר מ-30% מאוכלוסיית הפנדה הענקית בעולם. השמורה היא גם אחד ממרכזי הגידול והרבייה החשובים בעולם של פנדות, מין יונק יחיד בסוגו המצוי בסכנת הכחדה. השמורה משתרעת על שטח בגודל 9,245 קמ"ר ונכללים בה שבע שמורות טבע ותשעה פארקים נופיים. לצד הפנדה הענק, חיים בשמורה מינים אחרים של בעלי חיים נדירים הנמצאים בסכנת הכחדה כמו הפנדה האדומה, נמר השלג והנמר הערפילי המצוי. מבחינה בוטנית נחשב אזור השמורה לאחד האזורים העשירים בעולם שמחוץ ליערות הגשם הטרופיים, וגדלים בו בין 5,000 ל-6,000 מינים שונים של צמחים.
תיאור האזור
שמורת הפנדה הענק משתרעת על אזור בשטח של 9,245 קמ"ר בדרום מערב סצ'ואן, כ-100 קילומטרים מערבית לצ'נגדו בירת סצ'ואן, ועל חלקים מהנציבות האוטונומית אבה (阿壩藏族羌族自治州), הנציבות האוטונומית גָאנְדְזְה (甘孜藏族自治州), הנציבות העירונית יָא'אָן (雅安) ו-12 נפות של תת המחוז העירוני צ'נגדו.
השמורה נמצאת באזור מעבר הררי בין רמת טיבט לאגן סצ'ואן, וכוללת את חלקם הדרומי של הרי צְ'יוֹנְגְלָאי (邛崃), את החלק המזרחי של רכס הרי חֶנְגְדְווָאן (横断山脉, בפין-יין Héngduàn) ואת רכס הרי גְ'יָאגִ'ין. המקום הגבוה ביותר בשמורה הוא פסגת הר סְאגוּנְיָאנְג (四姑娘山) ברכס הרי צְ'יוֹנְגְלָאי שבצפונה של השמורה, שגובהה 6,250 מטרים מעל פני הים, והמקום הנמוך ביותר בשמורה הוא דוּגְ'יָאנְגיֵן, 600 מטרים מעל פני הים, הפרש גובה של 5,650 מטרים. הפסגות ברכס הרי גְ'יָאגִ'ין שבחלקה המרכזי והדרומי של השמורה נמוכות יותר. גובהו של הר דָאשׂוֵּפֶנְג הוא 5,364 מטרים וגובהו של הר שְׁאלָאמָה הוא 5,300 מטרים. הרכסים הגבוהים של הרי צְ'יוֹנְגְלָאי בנויים בעיקר מאבן גיר, אבן טין ולווחה מתור הטריאס, בעוד שהרי גְ'יָאגִ'ין בנויים בעיקר מסלעים מהתורים הגאולוגיים פרם וקרבון.
נוף השמורה
רוב השטח מכוסה בצמחייה טבעית. 53% מפני השטח מכוסים ביער טבעי, 36% הם טונדרה הררית של עשב ושיחים הצומחים מעל לקו העצים, 8% הם סלעים חשופים או שלג עד, ורק 3% מהשטח משמשים לחקלאות הררית.
אקלים
האקלים ברוב שטחה של השמורה הוא סובטרופי גשום, אך בשל הפרשי הגובה יש בה אזורים בעלי אקלים ממוזג, אקלים ממוזג קר, ואקלים ארקטי. המגוון הגדול של אזורי אקלים שונים מספק בתי גידול מתאימים למינים רבים ומגוונים של צמחים ובעלי חיים.
הסיבה לגשמים המרובים היא העננות המגיעה מדרום ומדרום-מזרח, הנחסמת על ידי רכסי ההרים הגבוהים, ונעצרת בצורת גשם או ערפל בעמקים. הלחות בחלקה המזרחי והדרומי של השמורה גבוהה, כ-85%, וטל רב נוצר על העלים. השמש מפציעה לזמנים קצרים בלבד, וגם אז הלחות לא יורדת מ-50%. התוצאה היא התפתחות חזזיות על קרקע היער, ותנאי גידול מושלמים לתת-יער שופע של חזרן. מצד שני, המדרונות המערביים של ההרים הגבוהים נמצאים בצל גשם. כך למשל שמורת הטבע הלאומית סְאגוּנְיָאנְג שבצידם המערבי של הרי צְ'יוֹנְגְלָאי מקבלת הרבה פחות גשם ועננים, ואקלימה יבש.
היסטוריה של המחקר המדעי
באזור השמורה נתגלו בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 מגוון רב של צמחים ובעלי חיים שהיו חדשים למדע. שני אנשים ידועים במיוחד בתרומותיהם לנושא. הראשון היה האב ארמן דוד (père Armand David; 1900-1826) מיסיונר קתולי צרפתי שהיה בוטנאי וזואולוג חובב ופעל בסין בשנות השישים של המאה ה-19. האב דוד הקים מיסיון קתולי בדֶנְגְצְ'ה, כיום בשטח השמורה, המשמש עד היום ככנסייה של העדה הקתולית בנפת בָּאוֹשִׂינְג, ושהה בו בין 1868 ל-1869. האב דוד היה האירופאי הראשון שפגש בפנדה הענק ב-1869 באזור השמורה, והוא שפרסם תגלית זו לראשונה, כאשר הכין פוחלצים מארבעה דובים והציגם באותה שנה במוזיאון להיסטוריה של הטבע בפריז. בשיטוטיו באזור השמורה גילה האב דוד ב-1868 את העץ הקרוי על שמו דווידיה אינוולוקרטה (המכונה "עץ היונה"). בנוסף לשני אלו גילה האב דוד במסעותיו בסין 65 מינים חדשים של עופות, וכן מספר רב של צמחים, חרקים ויונקים, חלקם נושאים את שמו. בכוונת הסינים להקים בכניסה לשמורה מוזיאון שיסכם את הממצאים שגילה האב דוד באזור. מסעות חקר שבוצעו בשמורה אחרי תקופתו של האב דוד הוסיפו לרשימת המינים החדשים שגילה צמחים רבים נוספים ודו-חיים. סך הכול נתגלו בשמורה 32 מינים חדשים של יונקים, 43 עופות, שבעה דגים ודו-חיים ו-110 צמחים.
האדם השני ששמו נקשר במחקר המדעי המודרני של השמורה הוא הבוטנאי האנגלי ארנסט הנרי וילסון (Ernest Henry Wilson; 1930-1876). בין 1899 ל-1910 ערך וילסון סדרה של מסעות בסין במטרה מוצהרת לאסוף זנים חדשים עבור חברת משתלות אנגלית, ואת רשמיו סיכם בספר "איש הטבע במערב סין" (Naturalist in western China) שיצא לאור ב-1913. וילסון שלח לאנגליה מסין כ-30 טון של זרעים. הצמחים שהתפתחו מזרעים אלו שינו את פני הגן האנגלי במידה כזו שחלק מהותי ממיני הצמחים הגדלים כיום בגן האנגלי הקלאסי מוצאם מסין. עצי נוי כדוגמת סוגי אדר ודובדבן, שיחי נוי כדוגמת הרודודנדרון, המגנוליה, סוגי חזרן ושרכים ופרחים כדוגמת סוגי שושנים, אדמוניתיים, פרגים, וורדים. את ההשפעה של הצמחייה הסינית על הגננות המודרנית סיכם וילסון ב-1929, שנה לפני מותו מתאונת דרכים, בספר "סין אם הגנים" (China, mother of gardens).
צמחייה
אזור השמורה הוא אחד האזורים העשירים בעולם במיני צמחים. האומדן המקובל הוא שיש בשמורה בין 5,000 ל-6,000 מינים של צמחים, כולל טחבים (46 משפחות, 102 סוגים), שרכים (30 משפחות, 70 סוגים), חשופי זרע (9 משפחות, 24 סוגים) ומכוסי זרע (147 משפחות, 794 סוגים). מבין כל מיני בעלי הפרחים בסין זוהו באזור השמורה 62% מכלל מיני הדו-פסיגיים ו-15% מכלל החד-פסיגיים. עושר זה בצמחים על פני שטח קטן יחסית שני רק ליערות הגשם הטרופיים. הסיבות לעושר בוטני זה נעוצה בקשרים המורכבים עם אזורי צמחייה עיקריים אחרים, במגוון הגדול של בתי הגידול, הנובע בעיקר מטווח הגבהים הנרחב של שטחי הגידול, ממגוון האקלימים הנובע מהמבנה הטופוגרפי ומהמגוון בסוגי הקרקעות. גורם היסטורי נוסף קשור להיות שטח השמורה מלכודת לחות בין האזורים היבשים יותר של רמת טיבט ממערב ואגן סצ'ואן ממזרח, ולכן מקלט למינים רבים מתקופות האקלים הקיצוני של תקופת הפליסטוקן.
אזורי הצמחייה לפי גובה
ההפרש בין המקום הנמוך ביותר בשמורה, בגובה 600 מטרים מעל לפני הים, למקום הגבוה ביותר, בגובה 6,250 מטרים מעל פני הים, הוא מעל ל-5,500 מטרים. סוגי הצמחייה בשמורה מושפעים מגורמים רבים, אבל גורם הגובה הוא העיקרי, ולהלן חלוקה לאזורי צמחייה לפי גובה במטרים מעל פני הים:
אנדמיות וצמחים נדירים
בין שפע מיני הצמחים בשמורה קיימים מינים רבים שהם אנדמיים לשמורה או לסין. כך למשל מצויים בשטח השמורה מעל ל-50 סוגים של צמחים המצויים אך ורק בשטחה של סין, כ-20% מכלל הסוגים האנדמיים בסין. בשטח השמורה גדלים 67 מיני צמחים, רובם אנדמיים לסין, המוגנים על פי החוק הסיני, כגון טקסוס סיני (Taxus chinensis), אריוליאנה (Cystiathlyrium chinensis) וסורולפידיום (''Sorolepidium glacile).
חלק גדול מהצמחים הם "מאובנים חיים" שהופיעו לראשונה בתור השלישון, היורה ואפילו מוקדם יותר. דוגמה בולטת לצמח כזה הוא גינקגו דו-אונתי (Ginkgo biloba). שרידים ראשונים של קרובי משפחתו של צמח זה, הגדל על שטח נרחב באזור הר ארלנג (Erlang) שבשמורה, שייכים לתור פרם שבשלהי עידן הפלאוזואיקון (לפני כ־270 מיליון שנה). המשפחה אליה השתייך, הגינקגואיים, פרחה בתור היורה עם מעל עשרה מינים שונים, הידועים כיום לפי השרידים המאובנים שלהם, אבל החלה להצטמצם בתור הקרטיקון. לקראת תחילת תור השלישון נותרו שני מינים. האחד, Ginkgo adiantoides, נעלם בסוף תקופת הפליוקן, והשני, "גינקגו דו-אונתי", קיים בעיקר כצמח תרבותי, שניטע בידי בני-אדם. במערב נודע הצמח כבר ב-1690 בשל הנוהג לגדלו במקדשים ביפן.
צמח ידוע אחר הוא הדווידיה אינוולוקרטה, המכונה באנגלית "Dove tree" ("עץ היונה") או גם "Handkerchief Tree" (עץ הממחטה) בשל עלי החפה הלבנים והארוכים של פרחיו, הדומים לכנפי יונה או לממחטה. צמח זה שהופיע בתור השלישון, התפשט בעולם באמצע תור הרביעון, אבל כיום מצוי ממנו מין אחד יחיד בסוגו. עץ זה גדל בחלקים רבים בשמורה. צמחים קדומים נוספים כוללים את ה-Magnolia sinensis, ה-Michelia wilsonii ו-Rhododendron alutaceum.
בשמורה יש מגוון מינים יוצא דופן של הסוג רודודנדרון הידוע גם כשושנת האלפים (Rhododendron) השייך למשפחת האברשיים. באזור נמנו מעל ל-100 מינים (יותר מאשר בנפאל ובבהוטן, הנחשבות למקור למספר רב של מיני רודודנדרון, גם יחד). תת-הסוג Fortunea הנחשב לקדום ביותר בסוג זה מיוצג בשמורה על ידי 12 מינים, כ-50% מכלל המינים בתת-סוג זה.
צמחי מרפא
השמורה מכילה מגוון גדול של צמחי מרפא שבשימוש הרפואה הסינית. יותר מ-100 מינים של צמחים נאספים למטרה זו, ורבים הפכו בעקבות כך למינים בסיכון. המינים הבולטים כוללים את הסחלב Gastrodia elata, מיני גביעונית, מיני גנציאנה, ואת הפטריה Cordyceps agrestis. אחת ממטרות הקמת השמורה היא הגנה על צמחים אלו לשם מחקר פרמקולוגי.
בעלי חיים
בשטח השמורה נמנו 542 מינים של בעלי חוליות, ולפחות 1,700 מינים של חרקים (הרשימה אינה שלמה).
בתי גידול
כמו בתחום הצמחייה, ואף נגזר ממנה, הגורם החשוב ביותר לצורה ולאופי של בתי הגידול של בעלי החיים בשטח השמורה הוא הגובה מעל פני הים, אבל בשונה מהצמחים, כיוון שבעלי החיים מסוגלים לנוע או לעוף, נוהגים מינים רבים של בעלי חיים לנדוד על פי עונות השנה, כאשר בחורף הם יורדים מהאזור האלפיני הקפוא לעמקים, ובקיץ, כאשר כרי הדשא האלפינים פורחים, עולים אוכלי העשב כדוגמת הכבש הכחול והטקין לרעות בגובה, והטורפים באים בעקבותיהם. הפנדה הענק ממעיט בנדידה כשהוא ניזון באזור הנמוך של תחום המחיה שלו בחורף, ועולה בקיץ לאזורים הגבוהים יותר שבהם צומח החזרן מסוג Fargesia (המכונה בסינית חזרן החץ). למזלו של הפנדה סוגי החזרן השונים הם ירוקי עד ועליהם נשארים ירוקים גם בחורף. באביב ובקיץ נוהג הפנדה לאכול נצרים ונבטים של חזרן.
להלן פירוט בתי הגידול וסוגי בעלי החיים השוכנים בהם על פי הגובה מעל פני הים:
הפנדה הענק בשמורה
הפנדה הענק (Ailuropoda melanoleuca) הוא מין יונק יחיד בסוגו, המסווג כיום במשפחת הדוביים. אורכו של הפנדה הענק 1.5 מטר מהחרטום ועד לזנב, גובהו 65–70 ס"מ, משקל הזכר הבוגר נע בין 60 ל-120 ק"ג, הנקבה קטנה ב-10% עד 20% מהזכר. רגליו שחורות, גופו שחור ולבן כשהראש לבן למעט האוזניים השחורות והעיניים המוקפות בכתמים שחורים דמויי משקפיים. אורך חייו הממוצע כ-26 שנים.
על פי מחקר מאובנים מתקופת הפליסטוקן מתברר כי בעבר היה בית הגידול של הפנדה הענק נרחב וחפף לבית הגידול של האורנגאוטן. התפשטות האדם גרמה לשני מינים אלו לחפש מקלט במקומות שונים. האורנגאוטן ביערות הגשם הטרופיים, והפנדה הענק באזורים הממוזגים והגבוהים התת-אלפיניים. על פי המחקרים שכן הפנדה הענק בעבר בגבהים נמוכים מאלו בו מוצאים אותו כיום. זאת אחת הסיבות מדוע, בניגוד למיני דובים צפוניים יותר שעברו התאמה ממושכת לתנאי הקור, הפנדה הענק אינו שוקע בתרדמת חורף.
כיוון שהפנדה הענק היה פעם נפוץ יותר הכירו אותו הסינים היטב. בספר שירים שחובר בתקופת האביב והסתיו (770 לפנה"ס-476 לפנה"ס) מתאר שיר את "פרוות הכבש שלו עם טבעות עור הנמר". אזכורים של הפנדה מופיעים בספרי היסטוריה, גאוגרפיה ורפואה סיניים לאורך כל השנים. על הקיסר האן וודי (武帝, שלט 141 לפנה"ס-87 לפנה"ס) משושלת האן מסופר כי הקים את המרכז הראשון בהיסטוריה לגידול פנדות בשְׂייֵנְיָאנְג שבמחוז שאאנשי. במערב שמעו לראשונה על הפנדה הענק כאשר האב ארמן דוד, מיסיונר קתולי צרפתי, היה לאירופאי הראשון שפגש בפנדה הענק ב-1869 בדֶנְגְצְ'ה שבנפת בָּאוֹשִׂינְג השוכנת באזור השמורה. האב דוד פרסם תגלית זו, כאשר הכין פוחלצים מארבעת דובים והציגם באותה שנה במוזיאון להיסטוריה של הטבע בפריז.
הפנדה הענק מצוי כיום בטבע בשישה אזורים מבודדים בסין, ביערות בגבהים שבין 1300 ל-3600 מטרים, והשמורה היא האזור החשוב ביותר בהם. הסיבות לכך הן שהשמורה היא האזור המוגן בעל השטח הרציף הגדול ביותר, וכמו כן משום שהאזור דליל בתושבים יחסית לאזורים האחרים. תרומה חשובה לאוכלוסייה בריאה של פנדה מהווה המגוון הנרחב של סוגי החזרן, מזונו היחיד של הפנדה הענק, בשמורה. יש בשמורה חזרן ממשפחת Bashania (כדוגמת B. yangiana ו-B. faberi), ממשפחת Chimonobambusa (Ch. Pachystachys ו-Ch. Quadrangularis), משפחת Fargesia (F. robusta, ו-F. spathacea) ומשפחות Phyllostachys ו-Qiongzhuea. למגוון יש חשיבות גדולה בין השאר בשל תופעת פריחת החזרן. החזרן הוא אחד מסוגי הצמחים המונוקרפיים, כלומר יוצרים זרע פעם אחת בלבד בחייהם. אצל סוגים מסוימים של חזרן יכול הצמח לפרוח רק אחת ל-100 שנים, אבל כשתופעה זו מתרחשת הצמח מייצר זרעים וקמל. בתחילת שנות ה-80 פרחו מיני החזרן ממשפחת ה-Fargesia (המכונים בסינים חזרן החץ) ואז נבלו, ועקב כך רעבו למוות מספר פנדות. בשמורה התרחש אירוע הפריחה ב-1983. יותר מ-60% מחזרן ממשפחה זו וכל הצמחים בגבהים שבין 2300 מטרים ל-3500 פרחו ונבלו.
סקרים שנערכו בשמורה בשנים 1974–1977, 1988-1986 ובשנת 2000 מיפו במדויק את האזורים המהווים את משכנו של הפנדה הענק, והם בעיקר היערות של עצים רחבי עלים נשירים וירוקי עד, היערות המעורבים של עצים רחבי עלים ומחטניים ויערות המחטניים בגבהים שבין 1800 מטר מעל לפני הים ל-3200 מטר מעל לפני הים. נמצאו גם סימנים לפעילות של פנדות באזור היערות רחבי העלים וירוקי העד שבגבהים שמתחת ל-1600 מטרים. על פי ספירה אחרונה מצויים בשמורה מעל ל-400 פנדות, כ-30% מכלל הפנדות בטבע בסין.
אזור השמורה היה במשך שנים המקור העיקרי לדובי פנדה שהועברו ל-22 מרכזי רבייה וגני חיות בסין, ולמעל 50 גני חיות ב-26 מדינות בעולם. 78% מהפנדות שהועברו לארצות הברית ולמדינות אחרות בין 1957 ל-1980 הגיעו מהשמורה. על פי ה-International studbook for giant panda מהדורת 1997, נלכדו בטבע 236 פנדות בין השנים 1936 ועד 1997, מתוכן 119 בשטח השמורה. מרכז הרבייה חֶאטָאוֹפִּינְג בווֹלוֹנְג הוא אתר בשטח מוקף גדר של 20 דונם, השוכן בלב בית הגידול הטבעי של הפנדה בשמורה. במרכז מצוי המספר הגדול ביותר של פנדות בשבייה, והוא גם מרכז הרבייה המצליח ביותר בעולם. בין 1986 לשנת 2000 נולדו במרכז 48 גורי פנדה.
תיירות
השמורה מציעה מגוון של פעילויות לתיירים: צפייה בפנדה הענק ובבית הגידול שלו, סיורים בנופים מרהיבים, טיפוס הרים, סיורי צפרים, צפייה בפרפרים, סיורים בוטניים וצורות אחרות של נופש בחיק הטבע. גם לפני הכרזת השמורה כאתר מורשת עולמית ביקרו בשטחה תיירים רבים, רובם בפארק הר צִ'ינְגְצֶ'נג-דוּגְ'יָאנְגְיֵן שבשטח השמורה, בו יש אתרים טאואיסטיים, שהוכרז בשנת 2000 כאתר מורשת עולמית. עם זאת אחוז התיירים שבאו במיוחד להתרשם מהנוף ולחוות את המפגש עם חיות הבר (תיירות אקולוגית) עלה מדי שנה. כך למשל בשנת 1997 הגיעו לשמורה 400,000 תיירים על מנת לבקר בפארק הר צִ'ינְגְצֶ'נג-דוּגְ'יָאנְגְיֵן ורק 30,000 ביקרו באתרים אחרים, ובשנת 2000 הגיעה לשמורה אותה כמות תיירים (400,000) על-מנת לבקר בפארק הר צִ'ינְגְצֶ'נג-דוּגְ'יָאנְגְיֵן, ו-240,000 לאתרים האחרים.
האתרים המרכזיים בשמורה
שמורת הפנדה הענק בסצ'ואן כוללת שבע שמורות טבע ותשעה פארקים נופיים, כשכולם חולקים סביבה גאוגרפית, מערכת אקולוגית ופאונה ופלורה דומים. שטחים אלו מקושרים ביניהם לאורך רכס הרי צְ'יוֹנְגְלָאי ויוצרים אזור שימור טבע גדול אחד.
היסטוריה
מחקר מדעי מודרני החל באזור עם מסעות המחקר של האב ארמן דוד בסוף המאה ה-19, ומחקריו הבוטניים של הבוטנאי האנגלי ארנסט הנרי וילסון בתחילת המאה ה-20. החל משנות ה-30 ערכו מספר זואולוגים סיניים, כדוגמת חוּ גִ'ינְצ'וּ ובוטנאים, דוגמת ווּ גֶ'נְגְיִי (吴征镒; נולד ב-1916) ופָאנְג וֶן-פֵּי (方文培, 1982-1899), מחקרים באזור, בהם גילו מינים חדשים וחקרו את התנהגותם. הממשל הסיני החל בפעילות לשימור הפנדה הענק ב-1963, כשהוקמו בשטח השמורה, ביוזמת המחוז, שתי שמורות טבע, שמורת הטבע ווֹלונְג (卧龙自然保护区, בפין יין Wòlóng Zìránbǎohùqū) בשטח של 2,000 קמ"ר ושמורת הטבע פֶנְגְטונְגְגָ'אי, שהיו בין שמורות הטבע הראשונות שהוקמו בשטחה של סין העממית, ונאסרה בשטחן כריתת עצים. בשנת 1971 נוספה אליהן שמורת הטבע לָאָּבָּאחֶה. היער הטבעי התאושש ועמו התאוששו גם יערות החזרן, ובשנת 1974 נמנו בשטחה של שמורת ווֹלונְג 147 פנדות. אלא שתופעות פריחת החזרן המסתיימת בקמילת הצמח שהתרחשו באמצע שנות ה-70 וה-80 הביאו את השלטונות להכרה שלא די בשמורות הטבע המחוזיות. ב-1975 שודרגו שמורות הטבע לשמורות טבע לאומיות. ב-1978 הוקמה בשטח בשמורת ווֹלונְג תחנת המחקר במחנה ווּיִיפֶּנְג, הנמצאת בגובה של 2,520 מטרים מעל פני הים, ובה חקרו מדענים סיניים וחוקרים ממדינות אחרות את האקולוגיה של הפנדה הענק ושל יערות החזרן, והיא פועלת עד היום. ביוני 1979 הגיעה ממשלת סין להסכם עם הקרן העולמית לשימור חיות הבר (WWF) על מיזם משותף להקמת מרכז למחקר ושימור הפנדה. חוקי שימור נחקקו ונאכפו בקפידה, בין השאר הוצאו להורג ציידים בלתי חוקיים של הפנדה הענק. כל מנסרות העצים ובתי החרושת שפעלו בתחום השמורה נסגרו, ופעילות המכרות צומצמה. ב-1983 הוקם בחֶאטָאוֹפִּינְג שבשמורת ווֹלונְג מרכז רבייה מצליח לפנדה ענקית. בין 1986 לשנת 2000 נולדו במרכז 48 גורי פנדה.
עדות לתיעוד של המחקר של הפאונה והפלורה בשמורה הם האוספים הגדולים של בעלי החיים (225 עופות, 56 יונקים, 700 חרקים) והצמחייה (מעל ל-2170 מינים) המצויים במוזיאון בשמורת ווֹלונְג, והאוספים החיים של הרודודנדרונים בדוּגְ'יָאנְגְיֵן וצמחי החזרן בווֹלונְג. השמורה הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 2006. ב-2008 פקדה רעידת אדמה בעוצמה של 7.9 בסולם ריכטר את סצ'ואן וגם השמורה נפגעה. בשמורת הטבע הלאומית ווֹלונְג נהרגו 5 פקחים ושתי פנדות. כמה פנדות ניצלו את העובדה שהגדר המקיפה את השמורה התמוטטה בכמה מקומות ונמלטו לטבע.
סכנות ואיומים
התפקיד המרכזי של הקמת שמורת הפנדה הענק הוא להגן על המערכת האקולוגית בפני איומים מעשי ידי אדם ואסונות טבע, אם כי באופן פרדוקסלי, כפי שמוכיח מחקרו של ד"ר גְ'ייֵנְגְווֹ לְיוֹ, דווקא הקמת שמורת הטבע ווֹלונְג פגעה במידה מסוימת בטבע שעליו נועדה להגן. מנהל השמורה מנסה להתמודד עם האיומים הבאים:
טביב
טביב (ולפעמים גם "טביבי") היא מילה בערבית שפירושה "רופא".
עמרי כץ
עמרי חיים כץ (באנגלית: Omri Haim Katz; נולד ב-30 במאי 1976) הוא שחקן עבר אמריקאי-ישראלי.
ביוגרפיה
כץ נולד וגדל בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית, לזוג הורים ישראלים בשם רינה ויורם כץ. לו אח גדול בשם מייקל ואחות גדולה בשם לאלי. בילדותו התגורר במשך כשנה בישראל.
החל מפברואר 2022, בבעלותו של כץ חברת קנאביס.
קריירה
בשנת 1983 לוהק כץ לתפקיד של ג'ון רוס יואינג השלישי (אנ'), בנו של ג'יי אר יואינג (לארי הגמן) לעונה השביעית של סדרת הטלוויזיה הפופולרית "דאלאס" מבית רשת CBS, אותו גילם עד לסיום שידורי הסדרה ב-1991.
בשנת 1991, לאחר ביטולה הסדרה "דאלאס", החל כץ לככב בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "אירי, אינדיאנה" ברשת NBC. עלילת הסדרה מתמקדת במרשל טלר (כץ), נער בן 13 אשר עבר עם משפחתו מניו ג'רזי לעיירה מסתורית ומפחידה, שם הוא עד לאירועים מסתוריים רבים. הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת, למרות ששבע שנים לאחר מכן הופקה לה סדרת המשך אך כץ לא לקח חלק בה.
בשנת 1993 גילם כץ את מקס דניסון, הדמות הראשית בסרט הקומדיה והפנטזיה "הוקוס פוקוס", אודות נער שבטעות שובר קללה עתיקה ומחזיר שלוש מכשפות מסוכנות מן המתים.
בשנת 1999 ביצע הופעת אורח בסדרה הקומית "זרוקים ויורמים" ברשת NBC.
בשנת 2002 שיחק בסרט הקצר "Journey Into Night" בתור שון; זהו תפקידו האחרון של כץ נכון להיום.
יוליסס - מבנה הספר והעלילה
יוליסס (באנגלית: Ulysses) הוא רומן פרי עטו של ג'יימס ג'ויס, הנחשב לאחד הרומנים החשובים במאה ה-20. הרומן נחשב לספר קשה לקריאה ולנחלתם של מעטים, הן בשל אורכו, הן בשל סגנונות הכתיבה הייחודיים, והן בשל היעדר עלילה במובנה המקובל.
שמות הפרקים, הלקוחים מהאודיסיאה, לא הופיעו במהדורה המקורית של הספר, אלא ברשימות שהכין ג'ויס לידידיו, קארלו לינאטי וסטיוארט גילברט, כדי לסייע להם בהבנת הספר.
לכל פרק נושא מרכזי, ומאפיינים נוספים כמו צבע, איבר גוף, מדע/אמנות, טכניקת כתיבה, ולדמויות בו קשר לדמויות בסצנה המקבילה באודיסיאה. עם זאת, סדר הפרקים אינו תואם את זה שבאודיסיאה וההקשר למקור של הומרוס לא תמיד חד משמעי ומחייב. לעיתים ההקשר פארודי, ולעיתים כלל לא נראה לעין ונתון לפרשנות של הקורא.
סכמות גילברט ולינאטי ליוליסס
סכמות גילברט ולינאטי ליוליסס הן רשימות שנוצרו על ידי ג'ויס על מנת לסייע לידידיו קרלו לינאטי וסטיוארט גילברט להבין את מבנה הספר. ג'ויס עצמו התבטא כי הוא הטמין בספר חידות ואניגמות במספר כה רב עד כי חוקרי כתיבתו יעמלו מאות שנים במאמץ להבין את כוונותיו.
הסכמה של לינאטי נוצרה על ידי ג'ויס ב-1920. במכתבו המצורף לסכמה כתב ג'ויס:
סכמת גילברט ליוליסס נוצרה על ידי ג'ויס בשנת 1921, ופורסמה על ידי גילברט בשנת 1930. שתי הסכמות כוללות תיאור פרטני של כל פרק, ובכלל זה שמו המקביל לאודיסאה (שמות הפרקים לא נכללו בספר המקורי), זמן התרחשות, צבע, סמל, מדע או אמנות קשורים, טכניקת כתיבה, איבר, סמלים ותיאור הסצנה. סכמת לינאטי מקיפה מעט יותר וכוללת גם דמויות מקבילות מהמיתולוגיה היוונית ומשמעות. בסכמה של לינאטי חסר תיאור מפורט של שלושת הפרקים האחרונים משום שהם היו בשלבי כתיבה ראשוניים באותה עת.
מבנה הספר
החלוקה הפנימית של הספר היא ברורה וסימטרית: הוא כולל 18 פרקים, שמתוכם שלושה פרקים מהווים את המבוא, הטלמכיאדה, ובהם נפקד מקומו של לאופולד בלום. החלק המרכזי של הספר - האודיסיאה - כולל שנים עשר פרקים: שישה פרקים ראשונים (4-9) שהפרק התשיעי, החותם אותם, סקילה וכריבדיס, מהווה את אמצע הספר, יחד עם הפרק שאחריו, הסלעים הנודדים. ג'ויס אף שקל לכתוב פרק ביניים שיפריד בין שני הפרקים, ובכתב היד ציין, בשולי העמוד בו מסתיים הפרק התשיעי, כי סיים את המחצית הראשונה של הספר. שני חצאי הספר אינם סימטריים בגודלם - המחצית הראשונה מהווה רק שליש מנפחו של הספר. מחציתו השנייה של הספר מתחילה בפרק העשירי - הסלעים הנודדים - וזהו גם תחילתה של המחצית השנייה של האודיסיאה - מהפרק העשירי ועד הפרק החמישה עשר.
לכל פרק שעה מדויקת בה הוא מתרחש במהלך היום, צבע, סמל, אמנות או מדע, איבר בגוף האדם, וטכניקה ספרותית. כל אלה פורטו בסכמות של גילברט ולינאטי.
חלק ראשון - טלמכיאדה
הטלמכיאדה ב"יוליסס" היא המשך משלים לספרו של ג'ויס, "דיוקן האמן כאיש צעיר". גיבורו הוא סטיבן דדאלוס, האלטר-אגו של ג'ויס. סטיבן הוא בחור צעיר, בן 22, מבוגר בשנה אחת מטלמאכוס ההומרי.
בחלק זה, המצומצם יחסית בהיקפו, אין לאופולד בלום נוכח כלל. העלילה בחלק זה מתרחשת במקומות שונים לאורך חופו של מפרץ דבלין.
פרק 1: טלמאכוס
מאפיינים: צבע: לבן וזהוב. מדע, אומנות: תאולוגיה. איבר: ג'ויס מציין שבטלמאכיה אין ציון לאיבר משום שטלמאכוס עדיין אינו מודע לגופו.
השעה: שמונה בבוקר. מגדל מרטלו בחוף סנדיקוב, הצופה אל מפרץ דבלין.
כך מתאר ג'ויס את החדר המרכזי של המגדל:
מאליגן מכין לשלושתם ארוחת בוקר, במהלכה מגיעה חלבנית זקנה, המביאה חלב. היינס (סמואל טרנץ' היה לאומן אירי ודובר אירית שוטפת), מדבר אליה באירית, שפה שאינה מבינה, מה שפותח דיון בדבר השפה הרצויה לאירים. לאחר מכן שלושתם יורדים אל חוף ארבעים הרגל שלמרגלות המגדל. מאליגן לועג לסטיבן על שאינו נוהג להתקלח אלא פעם בחודש, בשל רתיעתו ממים. הוא מדקלם מתוך "הבלדה על ישו המשתעשע". מאליגן נכנס לים לשחות, והיינס וסטיבן משוחחים ביניהם, שיחה במהלכה חושף היינס את דעותיו האנטישמיות.
סטיבן עוזב את המגדל שלא על מנת לחזור. במציאות, עזב ג'ויס את המגדל משום שבליל 15 בספטמבר ניעור טרנץ' משנתו, מלמל דבר מה על פנתר שחור וירה באקדחו לעבר הקיר. לאחר מכן חזרו סיוטי השינה שלו, וגוגארטי ירה או חבט בסירים שמעל מיטתו של ג'ויס. צד זה של הסיפור לא מופיע ביוליסס. למחרת חזר ג'ויס ברגל אל דבלין.
הקבלה לאודיסיאה
פרק זה מקביל לשיר הראשון באודיסאה. כפי שטלמכוס נפגע מיחסם של המחזרים, ובראשם אנטינואוס, לאמו פנלופי, כך נפגע סטיבן מיחסו של מאליגן לאמו שמתה.
פרק 2: נסטור
השעה: 9:45 בבוקר. בית הספר הפרטי קליפטון, בפרברי דבלין. נושאו של הפרק הוא ההיסטוריה. בסכמות שחיבר ג'ויס הוא ציין זאת במפורש. סטיבן מתבטא כי: "ההיסטוריה היא סיוט שממנו אני מנסה להתעורר". הפרק כתוב בסגנון של קטכיזם אישי - שאלות ותשובות.
אחר-כך הוא נפגש עם מנהל בית הספר, מר דיזי, כדי לאסוף את שכרו. דיזי, הפרוטסטנטי והאנטישמי, מתנגד לעצמאותה של אירלנד ותומך באיחוד עם בריטניה. דיזי מבקש מסטיבן לסייע לו בפרסום בעיתונות של מכתב העוסק במחלת הפה והטלפיים, לרגל כינוס של אגודת סוחרי הבקר בדבלין, ומטיף לסטיבן על הצורך לנהל את כספו בצורה מסודרת. דבריו של דיזי רצופים בטעויות היסטוריות, שג'ויס שם בפיו במתכוון, ככל הנראה. בהמשך מדבר דיזי בגסות נגד היהודים ("אנגליה נתונה בידי היהודים... נוכחותם היא הסימן לשקיעתה של אומה...") ונגד נשים ובוגדנותן, ומזכיר את הלנה מטרויה, את מאהבתו של מלך לנסטר, דרמוט מק'מורו - האישה שבגללה פלשו האנגלים לאירלנד - ואת קייט או'שיי, פילגשו של צ'ארלס סטיוארט פרנל.
הקבלה לאודיסיאה: הפרק מקביל לשיר השלישי באודיסיאה.
פרק 3: פרוטאוס
מאפיינים: צבע: כחול. מדע/אמנות: פילולוגיה. איבר: אין. סמל: גאות.
השעה : 11 בבוקר. חוף סנדימאונט, מפרץ דבלין.
הפרק, המקביל לשיר הרביעי באודיסיאה, נקרא על שם האל הימי פרוטאוס, הלובש ופושט צורות ללא הרף. גאות ושפל, המים והחול, צבע הים וצבע השמיים - כל אלה משתנים ומשתלבים במחשבותיו של סטיבן. ג'ויס התבטא כי נושא הפרק הוא "שינוי. הכל משתנה - הים, השמים, האדם, חיות. גם המילים משתנות."
בהקבלה, באודיסיאה, מנלאוס מלך ספרטה מספר לטלמאכוס כי כאשר חזר ממלחמת טרויה, הוא עבר באי פארוס, ותפס שם את האל פרוטאוס. הוא מוסר לטלמאכוס מידע שקיבל מפרוטאוס, על גורלו של אביו, אודיסאוס.
חלק שני - אודיסיאה
חלק זה מהווה את עיקר הספר, והוא מתאר את מסעו של לאופולד בלום, מקבילו הפארודי של אודיסאוס, ברחבי דבלין. השעון מוחזר אחורנית, לשעה שמונה בבוקר.
פרק 4: קאליפסו
מאפיינים: צבע:כתום. מדע/אמנות: מיתולוגיה. איבר: כליות. סמל: נימפה.
השעה: שמונה בבוקר. ביתם של לאופולד ומולי בלום, ברחוב אקלס 7, דבלין. הבניין עומד בשכונה של מעמד הפועלים, ולו שתי קומות. מטבחה של משפחת בלום נמצא בקומת המרתף, שם בלום טורח בהכנת ארוחת בוקר לאשתו מולי, המתכרבלת במיטתה בקומה שמעל.
הפרק פותח בתיאור העדפותיו הקולינריות של בלום:
בהמשך הולך בלום לאטליז הסמוך לקנות כליות חזיר, הנמנות עם המאכלים האהובים עליו, ומביא לאשתו דואר ממאהבה. באטליז הוא קורא באקראי מודעה מטעם אגודת נטעים המציעה לקורא לקנות אדמה בארץ ישראל, רמז ראשון למוצאו היהודי של בלום, וטקסט בעל אופי אוריינטלי.
הקבלה לאודיסיאה
אודיסאוס שהה במחיצת קליפסו שבע שנים, עד שאולצה לשחררו על ידי האלים מחמת געגועיו לאשתו פנלופי. שם הפרק הרביעי, קליפסו הוא ביטוי לאופי הפארודי של הספר: שהרי בלום נמצא בביתו שלו, במחיצת אשתו, שהיא המקבילה לפנלופי, ומשם הוא מתחיל את מסעו.
פרק 5: אוכלי הלוטוס
מאפיינים: צבע: חום כהה. מדע: כימיה. איבר: איבר המין. סמל: אוכריסטיה.
השעה: 9:45 בבוקר.
בהמשך הוא עובר בכנסייה ומשתתף במיסה. במהלך התפילה הוא מהרהר במפגש אפשרי עם מרתה ביום ראשון לאחר התפילה. לאחר מכן הוא עובר בבית מרקחת, קונה פיסת סבון, והולך לטבול בבית מרחץ. וכך מתאר ג'ויס את הטבילה בפסקת הסיום של הפרק (משמאל).
הקבלה לאודיסיאה: אודיסיאוס מגיע עם אנשיו לאי של אוכלי הלוטוס, שם כמה מהם אוכלים מפרח הלוטוס ואינם רוצים לשוב הביתה עוד.
פרק 6: האדס
השעה: אחת עשרה בבוקר.
מאפיינים: צבע: שחור-לבן. מדע/אמנות: דת. איבר: לב. סמל: קברן.
הפרק עומד בסימן מוות. תחילתו בנסיעה של בלום ושלושה ממכריו, מרטין קנינגהאם, ג'ק פאואר וסיימון דדאלוס, אביו של סטיבן, במרכבה ברחבי דבלין, כשיעדם הוא בית הקברות גלאסנווין, בו נערכת הלווייתו של פאדי דיגנאם, מכר של בלום.
סיימון דדאלוס מדבר על קשריו של בנו עם חברו באק מאליגן, אותו הוא מכנה "פרא אדם מחורבן". לשמע הדברים נזכר בלום בבנו המת רודי: "אילו רודי הקטן היה נשאר בחיים. לראות אותו גדל. לשמוע את קולו בבית. הולך לצידה של מולי בחליפת איטון. בני." בלום נזכר שוב בבנו כאשר הוא צופה בלוויה של תינוק בבית הקברות. בהמשך נוזף מרטין קאנינגהם במר פאואר על שגינה מתאבדים, וקבע כי הם חרפה למשפחתם, בנוכחותו של בלום, שאביו התאבד.
הקבלה לאודיסיאה
פרק 7: אאולוס
מאפיינים: צבע: אדום. מדע: רטוריקה. איבר: ריאות. סמל: עורך.
הפרק מתרחש במשרדי שני עיתונים, וכתוב כולו במתכונת של עיתון ( או אף צהובון), על ידי חלוקה לקטעים-קטעים הנושאים כותרות רעשניות. בלום מגיע למשרדי "פרימן'ס ג'ורנל" כדי להכניס לעיתון מודעה. במהלך שהותו הוא נכנס לבית הדפוס, שם הוא צופה בסדר הדפוס מציב את האותיות בתבנית, קורא את המלים בסדר הפוך. הוא נזכר בליל הסדר שנהגה משפחתו לחגוג בילדותו, ואת ההגדה בה קרא אביו בכיוון ההפוך, מימין לשמאל:
לאחר מכן הוא עובר במשרדי ה"איבנינג טלגרף", שם מצטלבות דרכיהם של בלום ושל סטיבן דדאלוס, אך אין הם פוגשים זה בזה. סטיבן דדאלוס מביא למשרדי העיתון מכתב ממעסיקו, מר דיזי, בעניין מחלת הפה והטלפיים.
פרק 8: לסטריגונים
השעה: אחת בצהריים. רחובות דבלין משתי גדות הליפי, באזור של רחוב או'קונל וטריניטי קולג'.
מאפיינים: צבע: אדום דם. מדע: ארכיטקטורה. איבר: ושט. סמל: איש חוק.
"גבישי-אננס, ממתקי לימון, סוכריות-טופי. בחורה דביקת-סוכר גורפת כפות מלאות כדורי-שוקולד..." כך נפתח הפרק, העומד כולו בסימן מזון ורעב. ג'ויס התבטא כי "הקיבה שולטת ב'לסטריגונים', וקצב האפיזודה הוא זה של התנועה הפריסטלטית." בלום מתהלך ברחובות דבלין ומהרהר על אוכל. במהלך שיטוטו הוא נכנס להלך רוח פסימי ומהרהר על סופיות החיים וחוסר תוחלתם:
התחושה האישית של "אכלו והקיאו אותי" מופיעה בהקבלה לכך שכל שנייה נולד מישהו ומת מישהו, ומבטאת בתמציתיות את רוח האפיזודה שכותרתה "לסטריגונים" - אוכלי האדם.
בלום תוהה בינו לבינו מהו סל המזון של אחותו של סטיבן דדאלוס, ילדה לבושת סחבות שעומדת ברחוב ("תפוחי-אדמה ומרגרינה, מרגרינה ותפוחי אדמה."), קונה עוגיות כדי להאכיל בהן את השחפים המתעופפים מעל נהר ליפי, ומבחין בילד רחוב יחף העומד בפתחה של מסעדה, שואף אל קרבו את ניחוחות התבשילים. בלום חש רעב, נכנס למסעדה, צופה בסועדים ומריח את הריחות, ויוצא ממנה בגועל. הוא מסתפק בכריך גבינת גורגונזולה ובכוסית יין בורגונדי בפאב של דייווי בירן.
משיצא מהמסעדה הוא שם את פעמיו לספרייה הלאומית, ובדרך עוזר לנער עיוור לחצות את הרחוב. לפני שהוא מגיע לספרייה, נדמה לו שראה את בוילאן, מאהב אשתו, והוא ממהר להסתתר מפניו במוזיאון.
פרק 9: סקילה וכריבדיס
השעה: 14:10. הספרייה הלאומית של אירלנד.
מאפיינים: מדע/אמנות: ספרות. איבר: מוח.
בסכמת לינאטי ליוליסס כתב ג'ויס כי הפרק סקילה וכריבדיס מהווה את נקודת האמצע של הספר, בהיותו הפרק התשיעי מתוך שמונה עשרה. בין פרק זה לפרק הבא אחריו מפריד, כך ג'ויס, הטבור של הספר. בשולי כתב היד בתום הפרק כתב ג'ויס כי תמה המחצית הראשונה של הספר.
סקילה וכריבדיס היו שתי מפלצות ים מיתיות ששכנו במיצר מסינה, בין איטליה וסיציליה, וכל העובר במיצר הצר לא יכול להימנע ממפגש קטלני עם אחת מהן. כאשר יוצא אודיסאוס לדרכו לאיתקה, מדריכה אותו קירקה כי עליו לבחור בין המעבר על פני הסלעים הנודדים, שאיש כמעט לא הצליח לעבור, לבין מעבר בין סקילה וכריבדיס. אודיסאוס בוחר באפשרות השנייה, ובין שתי המפלצות הוא מעדיף את סקילה, שחוטפת מלחים מספינות, ולא לבוא במלתעותיה של כריבדיס, מערבולת אימתנית המטביעה ספינות על יושביהן. ניסיון להילחם במפלצת נכשל, והיא חוטפת שישה מלחים - אחד מכל ספינה, אך יתר האנשים עוברים וניצלים.
פרק 10: הסלעים הנודדים
השעה: 14:55. מקומות שונים ברחבי דבלין. הפרק מתאר את מסען של דמויות שונות ברחובות העיר, ובכך יוצר מיני-אודיסיאה. הוא מורכב מתשעה עשר פרקי משנה, ששמונה עשר מהם משקפים את שמונה עשר פרקי הספר. הפרק, יחד עם קודמו, מהווה את אמצע הספר, והוא מעין אינטרלוד - אתנחתא בין המחצית הראשונה של הספר למחציתו השנייה.
בכתיבת הפרק נעזר ג'ויס במפות העיר דבלין, ושירטט במדויק את מסלוליהן של חלק מהדמויות המשתתפות. ( ראו מפה לעיל ). ידידו פרנק באדג'ן, שתיעד את כתיבת "יוליסס" ציין כי
"לראות את ג'ויס עובד על הסלעים הנודדים היה כמו לראות מהנדס עובד עם מצפן וסרגל חישוב... ג'ויס כתב את הסלעים הנודדים כשלפניו מונחת מפה של דבלין שבה סומנו בדיו אדום מסלוליהם של הרוזן דאדלי והאב קונמי. הוא חישב בדקות את הזמן הדרוש לדמויות שלו כדי לעבור מרחק נתון בתוך העיר.". בסכמת גילברט ליוליסס כתב ג'ויס כי הטכניקה בה כתוב הפרק היא לבירינת.
הפרק מתחיל בתיאור מסעו של האב קונמי, רקטור בית הספר קלונגוז, שבזכותו התקבלו ג'ויס ואחיו לבית הספר הישועי בלוודיר קולג' ללא תשלום, ומסתיים בתיאור מסעם של ויליאם האמבל, הרוזן לבית דאדלי, המשנה למלך ומושלה של אירלנד בשנים 1902 - 1905, ורעייתו, בכרכרה ברחובות העיר. שני האישים מסמלים את שעבודה של אירלנד: הראשון - לכנסייה הקתולית, והשני - לבריטניה. ג'ויס ציין בהערותיו לספר כי בהקבלה לאודיסיאה, שני אלה משולים לשתי גדותיו של מצר הבוספורוס, האב קונמי לגדה האסיאתית והמשנה למלך לגדה האירופית, וכי הנהר ליפי משול למצר הבוספורוס עצמו.
בתווך שביניהם מופיע שלל דמויות שונות, ובהן לאופולד בלום, סטיבן, אביו סיימון דדאלוס, אחיותיו של סטיבן, קייטי, בודי ודילי דדאלוס, עזאזל בוילאן (מאהבה של מולי בלום), מרטין קאנינגהאם, באק מאליגן, אלמידאנו ארטיפוני ואחרים.
הקבלה לאודיסאה:
במיתולוגיה היוונית, הסלעים הנודדים היו סלעים בלב ים, בצפון יוון או בקרבת סיציליה, שבקרבתם היו מים סוערים. היחידים שהצליחו לעבור את הסלעים בשלום היו יאסון והארגונאוטים. לפי הסכמות של ג'ויס, כוונתו הייתה דווקא לצוקים הנישאים במצרי בוספורוס. באודיסיאה, קירקי אומרת לאודיסאוס כי על מנת לחזור לביתו עליו לעבור במקום בו שוכנים הסלעים הנודדים, או דרך שתי המפלצות סקילה וכריבדיס. אודיסאוס בוחר באפשרות השנייה, משום שידוע לו שרק הארגונאוטים הצליחו לעבור ליד הסלעים ללא פגע.
מאפיינים: מדע: מכניקה. איבר: דם. סמל: אזרחים.
פרק 11: הסירנות
השעה: 16:00. המקום: הבאר של מלון אורמונד על גדת נהר ליפי. (הבאר קרוי כיום Siren's Bar). מאפיינים: צבע: אלמוג. אמנות: מוזיקה. איבר: אוזן. סמל: מוזגות
קירקי מזהירה את אודיסאוס לפני צאתו לדרך, כי יימנע מלעבור באי הסירנות, נימפות ים בעלות גוף של ציפור וראש של אשה. שירתן הייתה כה ענוגה ויפה עד כי מלחים שחלפו ליד מקום מושבן ושמעו את שירתן מרחוק קפצו מספינותיהם אל מותם, או כיוונו את ספינותיהם לעבר הסלעים, שם הן נטרפו. אודיסאוס, בכמיהתו להאזין לשירה המופלאה מבלי לסכן את חייו ואת חיי מלחיו, מצווה עליהם לאטום את אוזניהם בדונג ולקשור אותו לתורן הספינה כך שלא יוכל להשתחרר ולקפוץ מהספינה ולא לשחררו חרף כל בקשותיו עד אשר אי הסירנות ייעלם מעבר לאופק. כך זוכה אודיסאוס לשמוע את שירת הסירנות ולהישאר בחיים.
המוטיב המרכזי של הפרק הוא מוזיקה. ג'ויס, שהתגאה ביכולת השירה שלו ואף זכה בפרס לזמרה, טען כי הפרק נכתב עם אלמנטים של שירה. לפי סכמת גילברט טכניקת הכתיבה של הפרק היא "Fuga per canonem", מונח שאינו ברור. ג'ויס אף כתב בהערותיו כי בפרק מופיעים כל שמונת החלקים של הפוגה. פרנק באדג'ן כתב על הפרק כי "קל היה למקם פרק מוזיקלי בדבלין..., עיר מוזיקלית עם אהבה מיוחדת למוזיקה ווקאלית
המוזגות בבאר, מיס לידיה דוס (הנקראת גם ארד) ומיס מינה קנדי (זהב) הן הסירנות המיתולוגיות, המפלרטטות עם אורחי הבר. לאופולד בלום נכנס לחדר האוכל וסועד שם. הוא רואה את עזאזל בוילאן, מאהבה של אשתו, נכנס להרף עין אל הבר כדי ללגום כוסית משקה, בדרכו אל מולי בלום. אחר כך הוא שומע את שירתו של סיימון דדאלוס, אביו של סטיבן, ששר על אשתו המתה.
פרק 12: הקיקלופים
השעה: חמש אחר הצהריים. המסבאה של בארני קירנאן.
מאפיינים: צבע: ירוק. מדע/אמנות: כירורגיה איבר: שרירים. סמל: פניאנים
הפרק מתמקד בראייה ועיוורון. הוא מסופר מנקודת מבטו של מספר אנונימי, יודע-כל ומרושע, שעיסוקו בגביית חובות, המתעב את בלום. הוא וחברו מגיעים לפאב, שם יושב לו אדם המכונה "האזרח", אירי לאומני ואנטישמי, שיושב בפאב לצד כלבו האימתני (דמותו מבוססת ככל הנראה על זו של מייקל קיוזק, מייסד הליגה האתלטית הגאלית, ארגון אירי לאומני). האזרח מייצג את פוליפמוס, הקיקלופ מהאודיסיאה. באודיסיאה מעוור אודיסאוס את עינו של פוליפמוס בעזרת מוט-ברזל מולבן, וכך מצליח להבריח את עצמו ואת אנשיו מתוך מערת הקיקלופ. בסופו של דבר מגלה אודיסאוס לקיקלופ את זהותו, והאחרון משליך על ספינתו סלע ענק שכמעט מנתץ אותה לרסיסים.
בתגובה להתבטאויותיו עונה בלוםו: "מנדלסון היה יהודי וקרל מרקס ומרקאדנטה ושפינוזה. והמושיע היה יהודי ואביו היה יהודי, האלוהים שלהם...." האנטישמי שואל: - "האלוהים של מי?"
- "טוב, אז הדוד שלו היה יהודי", עונה בלום, שפורמלית אינו יהודי בדתו: "אלוהים שלכם היה יהודי. ישו היה יהודי בדיוק כמוני."
למשמע הדברים הללו מאיים האנטישמי לפצפץ את גולגולתו, ובלום נמלט מהמקום בכרכרה, באנלוגיה לאליהו הנביא, כל עוד נפשו בו.
פרק 13: נאוסיקה
השעה 20:25. חוף סנדימאונט, מפרץ דבלין.
הפרק מתרחש בחוף סנדימאונט, אליו מגיע לאופולד בלום בשיטוטיו. שלוש נשים צעירות, סיסי, אידי וגרטי, יושבות על הסלעים בעת השקיעה ומנהלות שיחה. אל סיסי נלווים שני אחיה הקטנים, התאומים תומי וג'קי, ואידי באה עם אחיה התינוק. הנערה השלישית, היא גרטי מק'דאול, רווקה נאה המקבילה לנאוסיקה ההומרית. ברקע נשמעים קולות תפילה מהכנסייה הסמוכה. בלום יושב לא הרחק מהן, לבוש שחורים. כדור שבעט אחד הזאטוטים מתגלגל לעבר בלום, והוא זורקו לעבר סיסי, אך הכדור מגיע בדיוק אל מתחת לחצאיתה של גרטי. היא חשה שהאיש בשחור נועץ בה את מבטו.
לצורך הכתיבה קרא ג'ויס מגזינים של ספרות זולה, והפרק כתוב בסגנון הרומן הרומנטי. מאפיין נוסף של הפרק הוא זרם התודעה, וניתן לחלק אותו באופן ברור לשני חלקים - הוא מתחיל כזרם התודעה של גרטי מק'דאול המלא קלישאות (וכנראה מהווה פרודיה על חשיבה נשית) ולאחר הפגישה בין בלום לגרטי, הפרק עובר לזרם התודעה של בלום, שמחשבותיו מתרכזות בנשים.
הפרק "נאוסיקה" שימש כיריית הפתיחה למאבק על הוצאת יוליסס לאור. הרומן הופיע לראשונה בהמשכים במגזין האמריקאי "The Little Review", בעריכתן של מרגרט אנדרסון וג'יין היפ, החל ממרץ 1918. בגיליון יולי 1920 פורסם "נאוסיקה", ובגינו הוגשה תביעה נגד המגזין על ידי "האגודה הניו-יורקית נגד תועבה" בגין פרסום דברי זימה. העורכות נעצרו, הורשעו ונקנסו והפרסום נפסק.
מאפיינים: צבע: אפור. מדע/אמנות: ציור איבר: אוזן, אף. סמל: בתולה
פרק 14: שורי השמש
השעה: 10 בערב. המקום: בית החולים ליולדות, דבלין.
מינה פיורפוי, מכרה של בלום, כורעת ללדת, ובלום בא לבקרה. בפינה אחרת של בית החולים הסטודנטים לרפואה, ובתוכם באק מאליגן, שותים לשוכרה, פוצחים בשירה ומנהלים רב-שיח מהול בניבולי פה, בעיקר סביב נושא ההיריון והלידה.