cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
13 (מספר)
13 (במילים בלשון זכר: שלושה-עשר; בלשון נקבה: שלוש-עשרה) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 12 ולפני 14. 13 קרוי גם תליסר.
טריסקאידקפוביה
טריסקאידקפוביה (באנגלית: Triskaidekaphobia) היא אמונה טפלה כי המספר 13 מביא מזל רע. כך למשל, ברבי-קומות מסוימים מדלגים על המספר 13 במספור הקומות. פאראסקבדקטריאפוביה (paraskavedekatriaphobia) או פריגאטריסקאידקפוביה (friggatriskaidekaphobia) היא פחד מיום שישי הנופל ביום ה-13 של חודש כלשהו (יום שישי ה-13).
אוטומציה החדשה
אוטומציה החדשה (לשעבר: החברה לאוטומציה במנהל השלטון המקומי) היא חברה לשירותי מחשוב שנוסדה בשנת 1967 על פי החלטת ממשלת ישראל, על מנת לפתח וליישם מערכות ממוחשבות לשימוש הרשויות המקומיות. כמו כן משמשת החברה כמוקד לייעוץ לרשויות בנוגע למערכות עירוניות ממוחשבות וכן להכשרת עובדים בתחומים אלו. במרץ 2014 החלה הפרטת החברה עם מכירת 51% ממנה לחברת וואן טכנולוגיות, וביולי 2017 הושלמה ההפרטה עם רכישת יתרת הבעלות בחברה על ידי וואן טכנולוגיות.
היסטוריה
בהיווסדה החזיקה ממשלת ישראל ב-40% ממניות החברה, ומרכז השלטון המקומי החזיק ב-60% הנותרים.
החברה הוקמה תחת ההבנה שראוי לספק לרשויות המקומיות בישראל פתרון מחשובי אחיד וזול בשיטה של לשכת שירות. החברה פועלת ברוב הרשויות המקומיות בישראל ומספקת פתרון כולל לצורכי לקוחותיה בתחום המחשוב ובכלל זה מערכות גבייה, מערכות ניהול פיננסי, ניהול משאבי אנוש, ניהול גאוגרפי ועוד.
החברה גם מתמחה במתן פתרונות תשתית ללקוחותיה וכן משווקת מגוון מוצרים בתחום הניהול המוניציפלי. לחברה שתי חברות בנות: קומפלוט - בית תוכנה המתמחה במתן פתרונות GIS לרשויות מקומיות ולוועדות תכנון ובניה וקומפיי - חברה המתמחה במתן פתרונות מחשוב לניהול משאבי אנוש ולהפקת תלושי שכר.
משה אלקסלסי, לשעבר ראש המועצה המקומית גן יבנה, שימש יו"ר החברה משנת 2003 ועד למכירת השליטה בה בשנת 2014. במהלך כהונתו התחלפו כ-10 מנכ"לים.
החברה לאוטומציה ספגה ביקורת בנוגע לליקויים ואי-סדרים בהתנהלותה. בשנת 2004 חשף דו"ח מבקר המדינה חריגה משמעותית בשכרו של מנכ"ל החברה. בשנת 2008 פרסם מבקר המדינה דוח חריף על אופן התנהלות החברה. בפברואר 2005 הוגשה על ידי הממונה על ההגבלים העסקיים, דרור שטרום, המלצה לכתב אישום נגד החברה בגין הסדרים כובלים שביצעה יחד עם חברת חילן טק.
בשנים 2009-2008 ידעה החברה סכסוכי עבודה רבים שהביאו לשביתות חוזרות ונשנות של העובדים. גם מעמדה המקצועי של החברה הוטל בספק, ונטען כי היא אינה מתחדשת משום שהיא מונופול בתחום המחשוב בקרב הרשויות המקומיות. בעקבות זאת, ולאור העובדה שמשרד הפנים קבע שעל רשויות מקומיות לבחור את ספק המחשוב שלהן במכרז, החליטו רשויות מקומיות לנתק את קשריהן עם החברה ולפנות לספקים אחרים.
בשנת 2011, לאחר תהליך ארוך, מכרה ממשלת ישראל את החזקותיה למרכז השלטון המקומי.
במרץ 2014 זכתה חברת וואן טכנולוגיות במכרז לרכישת 51% ממניותיה של החברה לאוטומציה תמורת 12 מיליון ש"ח, ושינתה את שמה ל"אוטומציה החדשה". באפריל 2017 השלימה One1 את רכישת יתרת מניות החברה.
אתר city4u.co.il
אתר "city4u" משמש כפורטל העיריות של החברה לאוטומציה, ובו ניתן לצפות ב"תיק תושב", פלטפורמה וירטואלית המאפשרת לתושבי הערים השונות לקבל מידע על תשלומים שביצעו ולבצע פעולות שונות כגון תשלום חובות, קנסות ועוד. ההרשמה לאתר היא חובה רק אם רוצים לקבל גישה לתיק התושב, אך אין חובה להירשם לאתר כל עוד מעוניינים לבצע תשלום חד-פעמי של חשבון מים או ארנונה. בנוסף למידע שמקבל האתר מהרשות המקומית, מקבל האתר מידע ממשרד הפנים, הנוגע לו ולבני משפחתו המתגוררים באותה הרשות המקומית, לרבות מספר תעודת הזהות שלהם, כתובת המגורים שלהם והקרבה שלהם למשתמש הרשום לאתר (למשל: אח, בן/בת זוג, הורה), זאת גם מבלי שמי מהם יירשם לשירות האינטרנט. גם אם אדם לא נרשם ישירות לאתר, בעת ביצוע תשלום חשבון ארנונה או מים לרשות המקומית, פרטיו מועברים על ידי הרשות לאתר לצורך ביצוע התשלום.
White Shadows
White Shadows הוא שיר של להקת הרוק הבריטית קולדפליי, שיצא לאור ביוני 2007 בתור הסינגל השישי והאחרון מתוך אלבום האולפן השלישי של הלהקה, X&Y. השיר מורכב מסינתיסייזר, שאותו מנגן בריאן אינו, ותכנן אותה המפיק והמהנדס ריץ' קוסטי. השיר זכה לביקורות חיוביות לרוב, עוד לפני שהפך רשמית לסינגל. למרות שלא הופץ כסינגל עולמי, White Shadows הושמע בתחנות הרדיו במקסיקו, על מנת לקדם את סיבוב ההופעות של הלהקה, Latin America Tour. נכון לאפריל 2020, מונה ההשמעות של השיר ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי עומד על כ-20 מיליון.
תוכנית אל-עריש
תוכנית אל-עריש היא תוכנית מדינית שהועלתה לראשונה על ידי הרצל בינואר 1903, לאחר שנכשלו הניסיונות להשיג צ'ארטר מן השלטון העות'מאני להתיישבות יהודית בא"י. היוזמה יצאה לראשונה מגורמים בריטיים לנוכח השליטה הבריטית דה-פקטו במצרים דאז. התוכנית הייתה להתיישבות יהודית בטריטוריה שבשליטה אנגלית בסמוך לארץ ישראל - קפריסין או חצי האי סיני, לאור הקרבה לא"י. הרצל גם כינה את סיני בשם "פלשתינה המצרית".
מקור שמה של התוכנית הוא בעיר אל-עריש המצרית בחצי האי סיני לחוף הים התיכון.
הרעיון ליישב את הפליטים היהודיים ממזרח אירופה בחצי האי סיני בחסות בריטית לא יצא לפועל מכמה סיבות:
רוברט רייך
רוברט רייך (באנגלית: Robert Bernard Reich; נולד ב-24 ביוני 1946) הוא פרופסור, פרשן מדיני ומחבר יהודי אמריקאי. רייך כיהן בממשליהם של נשיאי ארצות הברית ג'רלד פורד, ג'ימי קרטר וביל קלינטון. הוא שימש כמזכיר העבודה של ארצות הברית בין השנים 1993–1997.
רייך שימש כפרופסור למדיניות ציבורית בבית הספר גולדמן למדיניות ציבורית, שרייך אף כיהן באותה התקופה כנשיאו, באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, מאז ינואר 2006. הוא כיהן כפרופסור בבית הספר ג'ון פ. קנדי לממשל (John F. Kennedy School of Government) שבאוניברסיטת הרווארד, וכפרופסור למדיניות כלכלית וחברתית בבית הספר הלר לניהול ולמדיניות חברתית (Heller School for Social Policy and Management), באוניברסיטת ברנדייס. רייך גם שימש כ-contributing editor (בעל תפקיד באמצעי תקשורת - יועץ, פרילנסר או מומחה, המוכר כבעל קהל קוראים ויכולות גבוהות. הוא כותב בקביעות, אך לא בהכרח נוטל חלק בעריכה) בניו ריפבליק, ב-The American Prospect (שרייך הוא אף העורך-המייסד, והיושב ראש שלו), בהרווארד ביזנס רוויו, בכתב העת The Atlantic, בניו יורק טיימס ובוול סטריט ג'ורנל.
רייך הוא פרשן פוליטי בתוכניות דוגמת Hardball with Chris Matthews, This Week עם ג'ורג' סטפנופולוס, The Kudlow Report של רשת הטלוויזיה CNBC ובתוכנית הרדיו Marketplace, של American Public Media.
ב-2008 בחר הטיים מגזין ברייך כאחד מעשרת חברי הקבינט של ארצות הברית, הטובים במאה ה-20, והוול סטריט ג'ורנל מיקם אותו במקום השישי ברשימת "ההוגים החשובים ביותר בתחום העסקים". רייך מונה לחבר בצוות היועצים הכלכליים, בצוות המעבר של הנשיא הנבחר ברק אובמה.
רייך פרסם 18 ספרים, כולל רבי המכר The Work of Nations, Aftershock: The Next Economy and America's Future, Saving Capitalism: For the Many, Not the Few, Reason: Why Liberals Will Win the Battle for America, Supercapitalism: The Transformation of Business, Democracy, and Everyday Life ורב המכר האלקטרוני Beyond Outrage.
רייך הוא יו"ר קבוצת המעקב Common Cause, והוא כותב על כלכלה פוליטית בבלוג שלו, Robertreich.org.
סרטם של רייך וג'ייקוב קורנבלות', Saving Capitalism, הופק על ידי נטפליקס, והופץ לראשונה בנובמבר 2017, וסרטם Inequality for All (אי-שוויון לכל), זכה לפרס של חבר שופטים מיוחד, להישג בעשיית סרטים, לסרט תיעודי אמריקאי, בפסטיבל הסרטים סאנדנס שהתקיים ביוטה ב-2013.
רייך הוא אב לשני בנים, סם ואדם, מגרושתו, עורכת הדין ילידת בריטניה קלייר דלטון, לה היה נשוי עד 2012.
שנותיו הראשונות וקריירה
רייך נולד בסקרנטון, פנסילבניה, בנם של מילדרד דורף (לבית פרישמן), ואדווין סול רייך (1914–2016), שבבעלותו הייתה חנות לבגדי נשים. משפחתו של רייך היא משפחה יהודית. כילד, אובחן רייך כסובל מ-Multiple epiphyseal dysplasia, פגם גנטי נדיר, שמשפיע על סחוס הגדילה ומתבטא בקומה נמוכה, לצד תסמינים נוספים. מצב זה הפך אותו קורבן לבריונות, ורייך חיפש אחר הגנתם של ילדים גדולים יותר. אחד מהם היה מייקל שוורנר, שמאוחר יותר היה לאחד הקורבנות ברצח פעילי זכויות האזרח במיסיסיפי (1964) על ידי הקו קלוקס קלאן, בשל מאבקם להפסקת ההפרדה הגזעית שהייתה נהוגה במדינות דרום ארצות הברית, והקמפיין שנוהל להרשמתם של אפרו-אמריקאים כמצביעים. רייך ציין אירוע זה כאירוע שעורר בו השראה "להיאבק בבריונות, להגן על חסרי הישע, ולוודא שהאנשים שמושתקים בחברה, יזכו להשמיע את קולם".
בשנים 1980–1992 לימד רייך בבית הספר קנדי לממשל שבאוניברסיטת הרווארד, תקופה שבמהלכה כתב סדרה של מאמרים וספרים רבי השפעה, בכללם The Next American Frontier ו-The Work of Nations. בספרו The Next American Frontier תלה רייך את האשם בצמיחה הכלכלית המקרטעת של ארצות הברית, ב"יזמות נייר" - שימוש בשיטות פיננסיות ומשפטיות מפוקפקות, אשר סוחטות מהכלכלה את המשאבים הנחוצים להשגת שירותים ומוצרים טובים יותר.
בספרו The Work of Nations טען רייך כי מידת התחרותיות של מדינה תלויה בחינוך ובמיומנויות של אנשיה, ולא ברווחיות של החברות שמיקמו במדינה את מטותיהן. ההון הפרטי, טען רייך, הופך יותר ויותר גלובלי ו"חופשי" (במובן שניתן להעבירו ממדינה למדינה), בעוד שאנשי המדינה - ההון האנושי שלה - מכוננים את המשאב האחד שבו תלויה רמת החיים העתידית של האומה. רייך דחק בקובעי מדיניות להפוך השקעות ציבוריות כאלו לאבן הפינה של המדיניות הכלכלית.
מזכיר העבודה
ביל קלינטון הטמיע את רעיונותיו של רייך במצע המפלגה הדמוקרטית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1992, אשר פורסם תחת הכותרת "Putting People First", ולאחר שנבחר לתפקיד נשיא ארצות הברית, הזמין את רייך לעמוד בראש צוות המעבר הכלכלי שלו. בהמשך הצטרף רייך לממשל קלינטון כמזכיר העבודה של ארצות הברית. במהלך כהונתו כמזכיר העבודה, יישם רייך את ה-Family and Medical Leave Act of 1993 (חוק המחייב מעסיקים לספק לעובדיהם חופשה ללא תשלום עקב נסיבות רפואיות ומשפחתיות מסוימות), קידם בהצלחה את העלאת שכר המינימום, שידל את העברת חוק School-to-Work, ותמך בביצוע אינטגרציה של כל תוכניות ההכשרה המקצועית, כך שעובדים שיאבדו את עבודתם, יזכו לגישה לכל הסיוע הנחוץ להם, על מנת למצוא משרה חדשה, בשכר שאינו נופל מהשכר ששולם להם במשרתם הקודמת.
נוסף על הרפורמות הנ"ל, ניצל רייך את משרתו כמזכיר העבודה של ארצות הברית, במיקוד תשומת לב לאומית בצורך לסייע לעובדים אמריקאים לסגל עצמם לכלכלה החדשה. רייך הוא שהעניק לביטוי "corporate welfare" (מונח המשמש כאנלוגיה לסבסוד תאגידים לצורך קיום תשלומי רווחה לעניים, כלומר, הממשל מעניק סובסידיות נדיבות לתאגידים באמצעות מענקים, רגולציות או מדיניות מיסוי. הרעיון מתייחס גם לכך שהתאגידים נוטים לשמור את הרווחים לעצמם, ו"להפיל" את הפסדיהם על שאר החברה) את הפופולריות שלו, כשהוא טוען שהאומה עשויה לקבל את הכסף הנדרש לצורך הכשרה מחדש של עובדים, ולסייע להם לעבור מהישענות על תשלומי רווחה, להתבססות על פרנסה מעבודה, באמצעות קיצוץ "הסיוע לתאגידים תלותיים". רייך טען המדינה מספקת בכך יותר הזדמנויות לעובדים לרכוש כישורים טכנולוגיים.
לאחר ממשל קלינטון
ב-1996, בתקופה שלאחר בחירתו השנייה של קלינטון לתפקיד נשיא ארצות הברית, ובטרם הושבע בשנית לתפקיד, החליט רייך לעזוב את תפקידו, על מנת להקדיש יותר זמן לבילוי עם בניו, מה שלא התאפשר לו לעשות כשהיו בתקופת ההתבגרות. הוא כתב על חוויותיו התעסוקתיות מתקופת שירותו כמזכיר העבודה של ארצות הברית בספר Locked in the Cabinet שיצא לאור ב-1997. לאחר צאת הספר לאור ספג רייך ביקורת על כך שייפה אירועים באמצעות דיאלוגים מפוברקים. במהדורת הכריכה הרכה של זיכרונותיו אלו, שפורסמה בהמשך, הושמטו או תוקנו הדיאלוגים המומצאים.
רייך היה לפרופסור באוניברסיטת ברנדייס, ולימד קורסים לתלמידי תואר ראשון, כמו גם קורסים לתלמידי תואר שני ב-Heller School for Social Policy and Management. ב-2003 נבחר רייך ל"פרופסור השנה" על ידי מועצת הסטודנטים של תלמידי התואר הראשון.
ב-2002 התמודד רייך על תפקיד מושל מסצ'וסטס. בתקופה זו גם פרסם ספר שליווה את מסע הבחירות שלו, תחת הכותרת I'll Be Short. רייך היה למועמד הדמוקרטי הראשון שהתמודד על תפקיד בכיר, אשר תמך בנישואים חד-מיניים. רייך אף תמך בזכותה של אישה להחליט האם ברצונה להמשיך בהריון או לבצע הפלה מלאכותית, וגינה בתוקף את השימוש בעונש מוות. צוות הקמפיין שלו היה מורכב ברובו מסטודנטים באוניברסיטת ברנדייס. על אף שמשאבי הקמפיין היו מצומצמים, סיים רייך במקום השני (מבין שישה מתמודדים) בפריימריז הדמוקרטיים, עם 25% מהקולות. המנצחת בפריימריז, שאנון או'בריאן, הפסידה בבחירות הכלליות במדינה, לרפובליקני מיט רומני.
ב-2003 הוענק לרייך פרס The VIZE 97 Prize מטעם מוסד ואצלב האוול, על ידי נשיא צ'כיה לשעבר, עבור כתיבתו הפוליטית והכלכלית. ב-2004 פרסם רייך את הספר Reason: Why Liberals Will Win the Battle for America, העוסק בדרך בה יכולים ליברלים להתווכח בנחישות ולטעון בצורה משכנעת בעד עמדותיהם, במדינה הנשלטת יותר ויותר על ידי מה שרייך כינה שמרנים קיצוניים.
נוסף על משרתו האקדמית, רייך גם השתתף מדי שבוע בתוכנית הרדיו Marketplace של תחנת השידור הציבורי American Public Media, וכמו כן כתב טור קבוע ב-The American Prospect, אותו גם ייסד, יחד עם רוברט קוטנר ופול סטאר, ב-1990. רייך גם נטל חלק ביצירת התוכניות The Kudlow Report ו-On the Money של רשת CNBC.
בראשית 2005 התפרסמה השערה לפיה רייך צפוי להתמודד שוב על המועמדות הדמוקרטית למשרת מושל מסצ'וסטס. במקום זאת, רייך תמך במועמדותו של האלמוני דאז דיבאל פטריק, אשר בשנים 1994–1997 כיהן כעוזר לתובע הכללי של ארצות הברית וראש מחלקת זכויות האזרח במחלקת המשפטים של ארצות הברית, בתקופת נשיאותו של ביל קלינטון. פטריק זכה במועמדות המפלגה הדמוקרטית, לאחר פריימריז בין שלושה מתמודדים, בסיומם קיבל כ-50% מהקולות, ובנובמבר 2006 נבחר למשרת המושל.
ב-1 בינואר 2006 הצטרף רייך לפקולטה בבית הספר גולדמן למדיניות ציבורית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. מאז, לימד רייך קורסים בנושאי עושר ועוני, שזכו לפופולריות רבה בקרב סטודנטים לתואר ראשון, נוסף על הקורסים שבהם המשיך ללמד סטודנטים לתארים מתקדמים. נוסף על כך, רייך חבר גם בחבר הנאמנים של Blum Center for Developing Economies באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. המרכז מתמקד במציאת פתרונות למשברים של מחלות ועוני קיצוני במדינות המתפתחות.
ב-2007 פורסם ספרו Supercapitalism: The Transformation of Business, Democracy, and Everyday Life. בספרו, האשים רייך את התחרות התאגידית הקשה, המתודלקת על ידי משקיעים וצרכנים המחפשים אחר העסקאות הטובות ביותר האפשריות, בכל רחבי העולם, בגרימת כמה וכמה בעיות חברתיות. לטענת רייך, ממשלות נכשלות במתן מענים לבעיות אלו, בשל העובדה שתאגידים גדולים, כמו גם תאגידים של שירותים פיננסיים ובנקי השקעות, שמקום מושבם בוול סטריט, מחפשים אף הם להשיג יתרונות תחרותיים האחד על פני השני באמצעים פוליטיים, וכך מביאים להשתקת קולותיהם של האזרחים הפשוטים. התשובה תהיה לשמור את התאגידים ממוקדים באספקת שירותים ומוצרים איכותיים יותר, ולהקפיד שהם יישארו מחוץ לפוליטיקה. אחריות תאגידית צריכה ללבוש את הצורה של הימנעות מפעילות שמערערת את יסודות הדמוקרטיה.
במהלך הפריימריז של 2008 פרסם רייך מאמר שביקר את הקלינטונים, בהתייחס להתקפתו של ביל קלינטון על ברק אובמה כ"ill-tempered and ill-founded" (רגזן וממומן בצורה בעייתית), והאשים את הקלינטונים שהם מנהלים "קמפיין השמצות נגד אובמה, אשר מעסיק כמה מהאלמנטים השליליים ביותר של הפוליטיקה הישנה". ב-18 באפריל 2008 הודיע רייך על תמיכתו בברק אובמה לתפקיד נשיא ארצות הברית.
ב-3 באפריל 2009 חיווה רייך את דעתו שדירוג האבטלה U6 (מצב בו ישנם עובדים רבים המועסקים במשרה חלקית ורוצים לעבוד במשרה מלאה, אך אין באפשרותם לעשות כן בשל סיבות כלכליות) אשר פורסם באותה העת, מצביע על כך שארצות הברית שרויה במיתון.
בספטמבר 2010, פורסם ספרו של רייך, Aftershock: The Next Economy and America's Future. בספר מסביר רייך כיצד אי השוויון המתרחב בארצות הברית תרם למיתון העמוק, והִקשה על כלכלת ארצות הברית להתאושש ממנו, בכך שצימצם את כוח הקנייה של מעמד הביניים, בהשוואה לכוח הייצור של האומה. באפריל 2012 פורסם ספרו Beyond Outrage כספר אלקטרוני. הספר התמקד בשאלה מדוע נתח גדל בציבור חש שהמשחק מוטה לטובת העשירים ובעלי הכוח, מדוע הימין האלטרנטיבי מצליח בכל זאת לשכנע רבים שצריך להמשיך ולקצץ את המיסים על עשירים ועל תאגידים, בזמן שיש, לטענת הימין האלטרנטיבי, לקצץ בשירותים ציבוריים נוספים, ומה יכול האדם הממוצע לעשות על מנת לקחת את השליטה בכלכלה בחזרה לידיו, ולנכס מחדש את הדמוקרטיה.
ב-2013 חבר רייך ליוצר הסרטים ג'ייקוב קורנבלות' להפקת הסרט התיעודי Inequality for All, המתבסס על ספרו Aftershock. הסרט זכה בפרס מיוחד מטעם חבר השופטים בפסטיבל הסרטים סאנדנס, וזמין כעת לצפייה באמזון וידאו, שירות הוידאו על פי דרישה של חברת אמזון.
בספטמבר 2015 פורסם ספרו של רייך Saving Capitalism: For the Many, Not the Few. בספר זה הזהיר רייך שהרחבת אי השוויון תניע בקלאש (תגובת נגד) של אנשי הצווארון הכחול, שעשויה ללבוש את הצורה של דמגוגיה המאשימה מהגרים ומיעוטים בלחצים הכלכליים הגוברים אותם חש מעמד הפועלים.
ב-26 בפברואר 2016 הודיע רייך על תמיכתו במועמדותו של ברני סנדרס לתפקיד נשיא ארצות הברית. לאחר שהקמפיין של סנדרס הסתיים בהפסד להילרי קלינטון, דחק רייך בתומכיו של סנדרס לתמוך בקלינטון, אשר זכתה לבסוף במועמדות המפלגה הדמוקרטית.
ב-2017 שב רייך לשתף פעולה עם ג'ייקוב קורנבלות', להפקת הסרט Saving Capitalism, המתבסס על ספרו הנושא את אותו השם. נטפליקס בחרה בסרט כסרט תיעודי מקורי של החברה.
בפברואר 2018 פורסם ספרו של רייך The Common Good. בספר זה טוען רייך כי הזהות הלאומית של ארצות הברית לא נשאבת מצבע העור, מאתניות, מהנצרות או מרעיונות נייטיביסטים אחרים כלשהם, אלא מהאידיאלים של זכויות פוליטיות שוות ושל שוויון הזדמנויות, שניתן למצוא בחוקת ארצות הברית ובמגילת הזכויות. רייך קרא לפטריוטיזם חדש הממוקד במה שהאמריקאים חייבים זה לזה כחברים באותה החברה.
עמדות פוליטיות
בריאיון לעיתון הניו יורק טיימס הסביר רייך כי "אינו מאמין בחלוקה מחדש של העושר לשם חלוקת העושר כשלעצמה. אך אני מודאג מהשאלה, כיצד נוכל לשלם בעבור מה שאנחנו, כאומה, צריכים לעשות... [מיסים צריכים לממן] את מה שאנו צריכים על מנת להיות בטוחים ויצרניים. כפי שכתב בעבר אוליבר ונדל הולמס הבן, "מיסים הם המחיר שאנו משלמים עבור חברה מתוקנת".
רייך תומך בקיומם של איגודים מקצועיים. ב-2009 התבטא בנושא ואמר כי "התאגדות איננה רק טובה יותר עבור עובדים מאוגדים, התאגדות היא גם בעלת חשיבות רבה מאוד לכלכלה בכללותה, והיא תיצור תועלות נרחבות לארצות הברית". רייך תומך גם בהעלאת שכר המינימום הפדרלי ל-15 דולר אמריקני לשעה, בתוך שלוש שנים, מתוך האמונה שצעד זה לא יפגע בעסקים הגדולים, ולעומת זאת, יגביר את זמינותם של עובדים בעלי ערך גבוה יותר.
רייך תומך גם בהכנסה בסיסית לכל אוניברסלית ובלתי מותנית. ביוני 2016, ערב מערכת בחירות בשווייץ אודות הכנסה בסיסית לכל הצהיר רייך, כי מדינות תהיינה חייבות להתחיל לעשות שימוש בכלי מדיניות זה, במוקדם או במאוחר.
במדיה החברתית
ב-2013 ייסד רייך, יחד עם ג'ייקוב קורנבלות', את "Inequality Media" המפיקה סרטי וידאו, ראיונות חיים בפייסבוק, חלק מהרצאותיו של רייך בפני סטודנטים לתואר ראשון באוניברסיטת ברקלי, וסרטוני וידאו ארוכים. המיזם הושק במטרה לחנך את הציבור ביחס להשלכות אי-השוויון המתרחב בהכנסות, בעושר ובכוח הפוליטי. רייך וקורנבלות' הפיקו למעלה מ-90 קטעי וידאו בני שתי דקות, אודות התרחשויות כלכליות ופוליטיות, אשר נצפו על ידי למעלה מ-50 מיליון בני אדם.
חייו האישיים
רייך התחתן עם קלייר דלטון ב-1973. בני הזוג התגרשו ב-2012.
מטמון גורדון
מטמון גוּרדון הוא מטמון מטבעות וכלי זהב מסוף המאה החמישית או תחילת המאה השישית, שהוטמן לאחר 524 והתגלה ליד העיר גוּרדון במחוז סון ולואר בצרפת ב-1845.
המטמון הכיל מערכת כלים - גביע ומגש מלבני ללחם הקודש שעוטרו באופן דומה בטכניקת קלואזונה (cloisonné) באבני גארנט וטורקיז, וכמאה מטבעות זהב שנטבעו מתקופת לאון הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית (מהשנים 474-457) עד תקופתו של יוסטיניוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית (מהשנים 518-527).
במאה השישית שכן בגורדון מנזר, המקור הסביר לחפצי המטמון. התאריך המאוחר ביותר של מטבעות המטמון הוא סביב 524. ייתכן שהאוצר הוטמן בשל חשש מפשיטה. בעשור ה-520 היו הגאלים עדים למלחמות של ארבעת יורשי כלוביס בבורגונדים. המלחמה המכרעת בה הובסו הבורגונדים התרחשה ב-524.
מציאת המטמון התרחשה בנסיבות מקריות - נערת רועים מצאה אותו תחת אריח רומי, עליו היה חרוט צלב. המטמון נמכר במכירה פומבית בפריז ב-20 ביולי 1846, הגביע והמגש נקנו על ידי המדינה אך המטבעות פוזרו ועקבותיהן אבדו. מטמון גורדון שמור כיום באגף המדליות בספרייה הלאומית של צרפת בפריז.
הגביע קטן, גובהו 7.5 ס"מ, בסיסו חרוט קטום, בעל שתי ידיות בדמות ציפור מופשטת המזוהה רק בזכות המקור ועיניה העשויות מאבני גארנט. לגביע בסיס בעל קימורים, חלקו העליון מתרחב מעט, מעוטר בחבלי זהב ובשיבוצים בטכניקת קלואזונה של אבני גארנט וטורקיז בתוך עיטורים דמויי לבבות ועלי דקל.
הגביע דומה לגביעי מתכת או חרס ששימשו את הרומאים לשתיית יין. מאידך, העיטור הוא ברברי, הן מבחינת איקונוגרפיה והן מבחינת טכניקת הקלואזונה והקלילות האופיינית בעיצוב. מוטיבים דומים של ציפורים ניתן למצוא ביצירות אמנות ממתכת של הויזיגוטים, הלומברדים והמרובינגים.
מידות המגש הן 19.5 \times 12.6 ס"מ ועומקו 1.6 ס"מ. שוליו משובצים גארנט, בטכניקת קלואזונה, במרכזו צלב גארנט ובארבע הפינות מוטיבים בטורקיז.
רוק ברזילאי
רוק ברזילאי (בפורטוגזית: Rock brasileiro ,BRock, Rock Nacional) הוא מוזיקת רוק שמקורה בברזיל ואשר מושרת בדרך כלל בפורטוגזית ברזילאית. להתפתחות הרוק הברזילאי חשיבות רבה גם בהיסטוריה של הרוק בעולם.
מוזיקת הרוק הגיעה לברזיל בשנת 1956, עם הקרנתו של הסרט "The Blackboard Jungle", שכלל בפסקול שלו את השיר "Rock Around the Clock" של ביל היילי. מאוחר יותר שרה הזמרת הברזילאית נורה נאי גרסת כיסוי לשיר בפורטוגזית. ב-1957 כתב מיגל גוסטבו את שיר הרוקנרול הברזילאי המקורי הראשון - "Rock and roll em Copacabana", אשר הוקלט על ידי קאובי פיישוטו. השיר הגיע למקום ה-52 במצעדי הפזמונים. אמני רוק נוספים בברזיל בשנות ה-50 היו סלי קאמפלו וסרז'יו מורילו, אשר ביצעו גרסות כיסוי לשירי רוקנרול מארצות הברית ומאיטליה.
בתחילת שנות ה-60 נדחקה מוזיקת הרוק בברזיל לשוליים בתואנת היותה גסה ואימפריאליסטית. נקודת השקפה זו הובילה מספר אמני MPB להשתתף בצעדת מחאה שמאוחר יותר כונתה "passeata contra a guitarra elétrica" ("צעדה כנגד הגיטרה החשמלית"). הודות להשפעה המשולבת של זרם הטרופיקליה, הביטלס והשימוש הגובר בגיטרה חשמלית על ידי אמנים שונים, דעכה קרנם והשפעתם של משתתפי המצעד ותומכיהם. החל מזמן זה החלו יוצרים כגון אמני התנועה המוזיקלית "מועדון פינת הרחוב" (Clube da Esquina), אשר נוסדה בעיר בלו הוריזונטה, ליצור מוזיקה השואבת השפעה מהביטלס, ולהצמיח מתוכה יוצרים חשובים, ביניהם מילטון נסימנטו (אשר זכה בפרס גראמי בקטגוריית מוזיקת עולם) ולו בורז'ס, אשר יצירתם הדהדה בעולם בעידן פוסט-הבוסה נובה, החל מסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70. אמני "מועדון פינת הרחוב" שילבו במוזיקה החדשנית שיצרו סגנונות של פרוגרסיב רוק, בוסה נובה, ג'אז, פולקלור ברזילאי לסוגיו ומוזיקה קלאסית, בנוסף להשפעות של הביטלס והפלאטרס.
באמצע שנות ה-60 תנועת הז'ובן גוארדה, בהנהגתו של רוברטו קרלוס, הוסיפה לפופולריות של הרוק אנד רול בברזיל.
בסוף שנות ה-60 ובשנות ה-70 התרבו בברזיל הרכבים דוגמת הרכב הרוק הפסיכדלי המוטנטים (Os Mutantes) והרכב הגלאם רוק יבשים ורטובים (Secos & Molhados, שהושפע במידה רבה גם מסגנונות מוזיקת פולק מברזיל ומהעולם, שני הרכבים שהחלו את דרכם בעיר סאו פאולו, לצד הרכבי הארד רוק ופרוגרסיב רוק רבים. החל מאמצע שנות ה-70 הפציע בברזיל גם הפאנק רוק.
במסגרת מופעי פסטיבל רוק בריו שנערכו בינואר 1985, הופיעו לצד הרכבים זרים כגון קווין ואיירון מיידן אמנים והרכבים ברזילאים. ביניהם: ז'ילברטו ז'יל (נכון ל-2008, מכהן ז'יל כשר התרבות של ברזיל), לולו סאנטוס, ריטה לי (בשנות ה-60 חברה בהרכב המוטנטים), קייטנו ולוזו (יחד עם ז'יל ואחרים הניח את יסודות זרם הטרופיקליה), נאי מאטוגרוסו, להקת הפופ-רוק "Kid Abelha" ("קיד דבורה"), עם הסולנית והמחברת פאולה טולר (שיריהם הובילו במצעדי הפזמונים בברזיל בשנים 1983 - 1985), פפאו גומז (Pepeu Gomes, שדורג בידי המגזין "Guitar World" כאחד מעשרת הגיטריסטים הטובים בעולם, בשנות ה-60 וה-70 גיטריסט ההרכב Novos baianos), ההרכב "Blitz" של אוונדרו מסקיטה, בגלגולו הראשון עם קולות הרקע הדומיננטיים של מארסיה בולקאו ופרננדה אבראו, ולהקת הבארון האדום, עם סולנה "קאזוזה, המשורר של הרוק" (Cazuza, o poeta do rock), מהיוצרים החשובים ביותר של הרוק הברזילאי בשנות ה-80, שהלך לעולמו ב-1990 ממחלת האיידס.
האלבום הנמכר ביותר בהיסטוריה של הרוק הברזילאי הוא "Rádio Pirata ao vivo" ("רדיו פיראטי בהופעה חיה") משנת 1986, של להקת "RPM", אשר נמכר בכ-2.2 מיליון עותקים. האנטגוניזם הראשוני מצד אמני ה-MPB דעך ובמקומו באה תקופה שהתאפיינה בהפריה הדדית רבה בין אמנים מכל הזרמים. מוזיקאים מתחומי ה-MPB לסוגיו (כגון קייטנו ולוזו, ז'ואאו ז'ילברטו ונאי מאטוגרוסו) הקליטו גרסות כיסוי לשירי להקות הדור הצעיר, ואלה האחרונים החלו להתנסות בהיתוך בין רוק, פוחו, סמבה, רגאיי ובוסה נובה.
אף כיום זוכים אמנים כגון רוברטו קרלוס וראול סיישאס (Raul Seixas), המשתייכים לדור המייסדים של הרוק הברזילאי, לאהדה רבה. החל משנות ה-90 והלאה, הרכבים כמו אנגרה (מטאל פרוגרסיבי), ספולטורה, פאטו פו, הלגיון האורבני (Legião Urbana) ועייפתי מלהיות סקסית (Cansei de Ser Sexy" ,CSS", הרכב אינדי רוק) זוכים לפופולריות רבה.
ג'ייקוב ברנט
ג'ייקוב בַּרְנֶט (באנגלית: Jacob Barnett, נולד ב-26 במאי 1998 באינדיאנפוליס, אינדיאנה שבארצות הברית) הוא אסטרופיזיקאי אמריקאי, הנמצא על הספקטרום האוטיסטי ובעל IQ של 170. לשעבר ילד פלא במתמטיקה.
ביוגרפיה
ג'ייקוב ברנט נולד לקריסטין ומיכאל בארנט, כבן בכור. לו שני אחים.
בגיל שנתיים אובחן עם אוטיזם קשה, ולפי הערכת הרופאים "יש סיכוי סביר שלא יוכל לעולם לטפל בעצמו או לקרוא". אולם לאחר שאמו קריסטין ברנט שמה לב שג'ייקוב מתעניין בדברים מורכבים, ולא בצעצועים או משחקים כמו ילדים אחרים, הוא החל לפרוח ולהתפתח בקצב מהיר. בגיל 10 נרשם ללימודים באוניברסיטת אינדיאנה ובגיל 13 (הצעיר ביותר אי פעם) פרסם מאמר מדעי באסטרופיזיקה.
התפרסם בעקבות הופעתו בתוכנית 60 דקות בערוץ CBS News, בה טען שהוא יכול לחשב חישובים מתמטיים מסובכים בעזרת מימד רביעי, שקשה להסביר אותו בעזרת שלושת הממדים המוכרים למדע ה"רגיל", וכן הסביר איך משרתת אותו הסינסתזיה שלו בתחום. הרצאתו "שכח מה שידעת" במסגרת מיזם "TED בני נוער" מ-2012 זכתה למעלה מ-9 מיליון צפיות.
בשנת 2013, בגיל 14, החל ללמוד תואר שני בפיזיקה תאורטית במכון פרימיטר לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת ווטרלו, שבקנדה, סיים את לימודיו תוך שנה, ובכך הפך לבוגר הצעיר ביותר בהיסטוריה של המוסד.
באפריל 2015, בטרם מלאו לו 17 שנים, פרסם ברנט יחד עם המנחה שלו לדוקטורט באוניברסיטת ווטרלו, פרופסור לי סמולין, מאמר המצביע על פגם בייצוג כבידה קוונטית לפי התיאור ההמילטוניאני.
תחומי המחקר שלו הם יסודות קוונטים ופיזיקה של חומר מעובה.
שלגיה ושבעת הגמדים (סרט, 1955)
שלגיה ושבעת הגמדים (בגרמנית: Schneewittchen und die 7 Zwerge) הוא סרט גרמני משנת 1955, המבוסס על אגדה בעלת אותו שם מאת האחים גרים.
עלילה
היה היה פעם בממלכה המלכה ילדה בת וקראה לה שלגייה, אך בעת הלידה המלכה הלכה לעולמה, שנים לאחר מכן נישא המלך לאישה אחרת, אשתו החדשה הייתה יפה אך בעלת לב אבן.
המלכה החדשה למדה קסמים ועסקה בכישוף, מדי יום היא שאלה את ראי הקסמים שלה את השאלה: "ראי, ראי שעל הקיר, מי הכי יפה מכולן?", אחרי שנים חשף הראי ששלגייה גדלה ונהייתה ליפה מכולן, אחרי כן המלכה הרגה את המלך והחלה לאלץ את שלגייה לשמש כשפחה והעבידה אותה בעבודות ניקיון. זמן קצר לאחר מכן נסיך ממדינה שכנה ושומע את שלגייה שרה בגינת הארמון, הוא מטפס על חומות הארמון על מנת לראות אותה ומתאהב בה, המלכה שומעת אותם. היא מגלה שללב של שלגיה יש סגולות היכולות לגרום לה להישאר יפה וצעירה לנצח. היא פוקדת על ראש משמר הארמון להתחזות לצייד, לקחת את שלגייה ליער ולהרוג אותה. כהוכחה שאכן ביצע זאת היא מצווה עליו להביא לה את לבה של שלגייה ואת בגדייה המוכתמים בדם. הוא חש סלידה מפקודה זאת אך עם זאת הוא לוקח את שלגייה ליער שם היא הולכת לקטוף פרחים. כשהוא שולף את חרבו הוא מרגיש שאינו מסוגל לבצע זאת. הוא מתחנן למחילתה של שלגייה והשניים מתכננים את זיוף מותה. היא בורחת למעמקי היער והוא מחזיר למלכה לב של אנטילופה במקום במסווה של ליבה של שלגייה. כשהיא ביער שלגייה מרגישה עייפה ותשושה והחיות היער מובילות אותה לבקתת עץ קטנה, היא מגלה שהדלת בה אינה נעולה והיא נכנסת פנימה. כל הפריטים בבקתה קטנים במיוחד והיא מניחה שגרים בה ילדים קטנים. היא מנקה ומסדרת את הבית.
היא עולה במעלה הבקתה ומגלה שבע מיטות קטנות ועליהן שבעה שמות מגולפים עליהן: דוק, רגזני, עליזי, ישנוני, ביישני, אפצ'י ושטיא. שלגייה נופלת לשנתה מעל שבעת המיטות ונרדמת. במכרה יהלומים המרוחק מספר קילומטרים מהבקתה עובדים הגמדים המתגוררים בה. כשהם חוזרים הביתה מהעבודה שטיא הוא הראשון שעולה למעלה ורואה את שלגייה במיטות. הגמדים מוקסמים מיופיה. אחרי כן שלגייה מתעוררת ומספרת להם את סיפורה. הגמדים מעוניינים לתת לשלגייה להישאר לגור בביתם מלבד זעפני שמביע עוינות. כשהגמדים רואים ששלגייה יודעת לבשל הם משתכנעים שהם מעוניינים שהיא תישאר. באותו לילה הם עורכים מסיבה לכבוד שלגייה. כשהמלכה מדברת עם הראי שלה נחשף בפניה כי שלגייה ישנה בחיים וחיה עם שבעת הגמדים. במעבדה המכושפת השלה המלכה מכינה שיקוי שהופך אותה למכשפה זקנה. המכשפה מרעילה תפוח ונוסעת לבקתת הגמדים. המלכה בתחפושת מביאה לשלגייה תפוח בטענה שהגמדים הזמינו אותו. כששלגייה לא מעוניינת לטעום מן התפוח היא חותכת אותו לשתיים ומביאה לשלגייה את החלק האדום, לאחר שהיא נוגסת מן התפוח היא נופלת על הקרקע כמתה, הגמדים שמים אותה בארון זכוכית, הנסיך מבקש מן הגמדים לקחת ארון הזכוכית לטירה שלו והגמדים מסכימים, כאחד הגמדים נופל שלגייה מתעוררת, הנסיך מציע לה נישואים והם מתחתנים ביער.
שולי נתן
שולי נתן (נולדה ב-16 במרץ 1947, כ"ד באדר ה'תש"ז) היא זמרת, גיטריסטית ומלחינה. היא קנתה את תהילתה בשעה אחת בפסטיבל הזמר בשנת 1967, כששרה מחוץ למסגרת הפסטיבל את שירה של נעמי שמר "ירושלים של זהב", שיר שקיבל משמעות מחוזקת בעקבות מלחמת ששת הימים והפך למעין המנון שני ולא רשמי.
ביוגרפיה
הופעתה הפומבית הראשונה הייתה בתוכנית הרדיו "תשואות ראשונות" בשנת 1967, אז שמעה אותה בתה הבכורה של נעמי שמר, ללי, וסיפרה לאמה ששמעה זמרת בעלת קול גבוה (שמר אהבה זמרות עם קול גבוה). שמר חיברה בדיוק אז את השיר "ירושלים של זהב" שהיה אמור להתבצע בפסטיבל הזמר מחוץ לתחרות הפזמונים. השיר נוצר בעקבות הזמנתו של טדי קולק, ראש עיריית ירושלים, שביקש שיר חדש על ירושלים. שמר מאוד התרשמה מנתן והחליטה שהיא תשיר את "ירושלים של זהב" בפסטיבל, אף על פי שמפיקי הפסטיבל חפצו דווקא בזמרת ידועה שתבצע אותו והתנגדו לביצוע על ידי זמרת לא מוכרת. נתן ביצעה את השיר בליווי גיטרה בלבד בעת ספירת קולות ההצבעה לזמרים המשתתפים וסחפה את הקהל שהצטרף אליה בהתלהבות. לאחר זמן הוסיפה שמר בתים נוספים בעצת רבקה מיכאלי, שאמרה שחסרה התייחסות לעיר העתיקה, והגרסאות החדשות הוקלטו.
אחד הרגעים המרגשים במלחמת ששת הימים, היה כשהצנחנים שהגיעו לכותל המערבי שרו את השיר כשדמעות בעיניהם. באותה תקופה יצא תקליט בשם השיר שהורכב משירי המלחמה, ביניהם שירה של נתן (במהדורה האנגלית של התקליט, בה אמנים ישראלים אחרים מבצעים את השירים באנגלית, השיר בוצע על ידי זמרת העם שולי הרולד. שירי המהדורה לא עלו על גבי דיסק).
השיר נחשב לאחד הפזמונים הישראלים הכי ידועים ומוכרים ואף זכה בתואר "שיר היובל". זהו השיר שנתן מזוהה ביותר עמו עד היום.
ההצלחה הגדולה של השיר נתנה לנתן דחיפה כזמרת ששרה רפרטואר רחב, החל משירי משוררים ועד שירי מסורת יהודיים, וכל אלה הופיעו באלבומים ותקליטונים שלה מסוף שנות השישים והלאה, עד שלב מסוים שבו פרשה מהשירה לטובת גידול חמשת ילדיה, אך חזרה לבמה בשנת 1990 אחרי היעדרות ממושכת, והוציאה עם ידידתה הקרובה אביבה רוזנפלד קלטת בשם "ים של אור". מאז הוציאה אלבומי שירים יהודיים ולהיטים ישראלים, שאחד מהם, "שירי תהילה", שיצא בשנת 1995, כולל שיר שהקליטה בפסטיבל הזמר החסידי בשנת 1978 בגיחה חד פעמית.
שולי הלחינה ושרה אחדים משיריה של המשוררת זלדה, ביניהם "שושנה שחורה", "כל הלילה בכיתי" ו"אל תשליכני מלפניך". קשר מיוחד נוצר בינה לבין הזמרת נחמה הנדל עמה היה לה הרבה מן המשותף, החל ממסגרות רוחניות ועד תחומי זמרה משותפים ונגינה בגיטרה, ואף השתיים הקליטו מספר אלבומים. שתיהן העלו הופעות משותפות עד פטירתה של הנדל.
בשנת 2004 הייתה מעורבת, שלא בטובתה, בשערורייה זוטא לקראת מופע הצדעה לשמר. מפיק המופע דודו אלהרר החליט שלא להזמינה להשתתף והעדיף שריטה תשיר במקומה את "ירושלים של זהב". החלטה זו גררה תגובות רבות נגד אלהרר, הן מצד המשתתפים והן מצד קהלה האוהד של נתן, אך לבסוף הוא התחרט והזמינה לבצע את השיר, ונתן לריטה שיר אחר.
בשנת 2007 שיחקה נתן בסרט הסטודנטים "הרת עולם" בבימוי איילה זמיר.
נתן הייתה נשואה למתתיהו (מתיו) וייס, אותו הכירה במהלך הופעה באנגליה, ולהם חמישה ילדים. בן זוגה הנוכחי הוא אייבי לוי והם מתגוררים בקיבוץ בית השיטה.
רובה בראונינג אוטומטי
הרובה הראשון בסדרה עוצב בשנת 1917 על ידי מעצב הנשק ג'ון בראונינג כחלופה לרובה הצרפתי Chauchat (שו שואו) ולרובה ה-M1909.
היסטוריה ועיצוב
כשכוחות ארצות הברית נכנסו לזירת המלחמה באירופה במהלך מלחמת העולם הראשונה הם הוצבו בצרפת. כצבא בעל ניסיון מלחמתי מועט יחסית הכוחות האמריקאים בצרפת חומשו עם מקלעי השו שואו וה-M1909 הצרפתיים הקלים.
התאוריה המוזרה של אור וחומר
התאוריה המוזרה של אור וחומר, הוא ספר עיון מאת הפיזיקאי ריצ'רד פיינמן בנושא אלקטרודינמיקה קוונטית (QED). זהו סיכום של הרצאות, שערך פיינמן בפני סטודנטים לתואר ראשון, והוא מנסה להסביר את יסודות התאוריה לקהל הרחב, ללא שימוש במתמטיקה המורכבת. פיינמן מתאר בספר את ההסבר הקוונטי לתופעות יומיומיות רבות כמו החזרה של אור, שבירה של אור, התאבכות וכן האינרטאקציה בין אלקטרון, פוטון ופוזיטרון. הספר יצא לאור בישראל בשנת 1988, בהוצאת הקיבוץ המאוחד, בתרגומו של פרופ' דוד פונדק.
רובה בראונינג אוטומטי
היסטוריה ועיצוב
מקלעי השו שואו הוכחו כמקלעים בלתי אמינים, הם היו בעלי עיצוב רע שמאפיניו הבולטים הם חורים במחסנית הקשה יחסית להטענה על מנת לראות כמה קליעים נשארו שכתוצאה מהם המחסנית התמלאה בחול ואבק ולכן אי היה ניתן לירות אפילו פעם אחת במקלע זה בלי שיהיה בו מעצור והוא יתקע. בגלל הקושי הרב בתפעול המקלעים החלה בארצות הברית תוכנית ליצור מקלעים הן כבדים והן קלים ובהם הM1917 הכבד המקורר על ידי מים והרובה האוטומטי של בראונינג (BAR) הקל, שיועד כנשק אוטומטי אישי בעל יכולת לירות גם אש חצי אוטומטית, ולמעשה היה רובה אוטומטי - מושג חדש אז. ל-BAR היו גרסאות שונות והוא יוצא למספר גדול יחסית של מדינות, השימוש בו נעשה בהרבה עימותים ממלחמת העולם ה-1 שבזמנה הוא נוצר, אך זכה לשימוש מועט בה בגלל העובדה שהרובה אומץ לקראת סוף המלחמה, ועד תחילת מלחמת וייטנאם (בו השתמש בקנה מידה מוגבל צבא דרום וייטנאם). ה-BAR גם כן היה בשימוש אצל זוג הפושעים המפורסמים בוני וקלייד בשנות השלושים, קלייד גנב מקלע מסוג זה ממחסן נשק של המשמר הלאומי וקיצר את הנשק (את הקנה וחלק קטן של הקת) גרסה זו נקראה Barrow Scattergun (רובה הציד של ברואו) ע"ש קלייד ששם משפחתו היה ברואו (Barrow - מריצה).
ה-BAR השתמש בהדף הגזים הנורים ממנו לירי חזק יותר, הוא צויד בתחמושת 7.62X63 מ"מ במחסנית ניתקת של 20 קליעים (40 בגרסת נ"מ קלה),משקלו של המקלע נע בין 7.3 ל-8.6 ק"ג תלוי בדגם.
התאוריה המוזרה של אור וחומר
מקורו של הספר הוא ברצון של פיינמן להסביר את תאוריית הקוונאטים להדיוטות ולסטודנטים מתחילים, ביניהם ידידתו אלקיס מאטונר. לבסוף הכין פיינמן סדרת הרצאות שאותן הציג בתחילה בפני סטודנטים בניו זילאנד שבה פחד פחות להכשל. ההרצאות עלו יפה ופיינמן ערך סדרה של ארבע הרצאות בקאל-טק. ההרצאות הוקלטו סוכמו ונערכו על ידי ידידו של פיינמן, מפיק הסרטים ראלף לייטון, שתרם רבות להפיכת ההרצאות לספר שיהיה מובן לקהל הרחב.
פיינמן מעיר כי הוא מעדיף לתאר לקהל חלקים בתאוריה שאותם הפיזיקאים מבינים היטב על פני הצגת חלקים מוזרים ואולי מעניינים יותר בתאוריה הקוונטית. לכן הוא בחר ב-QED ובהסבר האינטראקציה בין אור (פוטונים) לחומר, או ליתר דיוק, אלקטרונים.
רובה בראונינג אוטומטי
תפקיד הרובה האוטומטי
מלכתחילה ה-BAR תוכנן להיות נשק אישי הממלא את תפקיד הרובה האוטומטי, כלומר רובה שיש באפשרותו לבחור בין שני מצבי ירי - אוטומטי מלא וחצי אוטומטי מה שהיה מושג חדש אז. שני הרובים המובילים בתחום זה היו ההואוט (HOUT) הקנדי שלא נכנס ליצור וה-BAR האמריקאי. למרות תפקידו המיועד ה-BAR דווקא זכה לשימוש כמקלע קל (שעוצב כנשק תקיפה כיתתי) בגלל משקלו הכבד, שגם לכך שהנשק לא התאים לתפקיד הרובה האוטומטי. עם זאת, קיבולת מחסניתו בת 20 הכדורים, המועטה יחסית, הקשתה על שימוש חדש זה.
התאוריה המוזרה של אור וחומר
היסטוריה של תאוריית QED
פיינמן פותח בהסבר קצר על ההיסטוריה של תורת הקוונטים. הוא מתאר מיזוג של כמה תחומים נפרדים למספר מצומצם של תאוריות. דברים שנראו בתחילה כתופעות נפרדות התבררו בהמשך כהיבטים שונים של אותו דבר. לדוגמה הקול והתנועה נחשבו בתחילה דברים שונים, עד שהתברר שקול הוא תנועה של אוויר. בהמשך התברר שגם חום ניתן להסביר מתוך חוקי התנועה. בשנת 1873 מיזג ג'יימס קלרק מקסוול את תיאור התופעות בתחום החשמל והמגנטיות יחד עם תיאור האור והאופטיקה, על פי הנחה כי אור הוא גלים אלקטרו-מגנטיים. בזמן זה היו בפיזיקה חוקי תנועה, חוקי כבידה, וחוקי אלקטרומגנטיות.
רובה בראונינג אוטומטי
גרסאות
לרובה הבראונינג נוצרו גרסאות שונות בארצות שונות.
התאוריה המוזרה של אור וחומר
היסטוריה של תאוריית QED
באזור שנת 1900 פותחה תאוריה פיזיקלית כדי להסביר את החומר, שנקראה תורת האלקטרון של החומר. התאוריה התפתחה והציגה את האטום כבנוי מחלקיקים זעירים הטעונים במטען חשמלי, עם גרעין אטום כבד ובעל מטעון חיובי במרכז האטום ואלקטרונים רבים הסובבים את הגרעין שיש להם מטען שלילי. ניסיונות להבין את תנועת האלקטרונים סביב הגרעין במונחים של תנועה, כאילו היו כוכבי לכת מסביב לשמש, נחלו כישלון מוחלט.
פיתוח מערכת חוקים אחרת להתנהגות האטום ארכה זמן רב משום שהתופעות ברמה האטומית נראו מוזרות לגמרי ובלתי מובנות ל"שכל הישר". בשנת 1926 הוצגה תאוריה בשם מכניקת הקוונטים שהסבירה את התנהגות האלקטרונים בחומר. התאוריה נראית מעוותת ו"נוגדת את השכל הישר" אך למעשה אינה כזו. המילה קוונט אמורה לבטא את החלק בתאוריה שנראה שעומד בניגוד לשכל הישר. מכניקת הקוונטים הסבירה היבטים רבים נוספים כמו מדוע אטום חמצן מתרכב עם שני אטומי מימן ויוצר מולקולות מים. לכן מכניקת הקוונטים היא היסוד של הכימיה. התאוריה הצליחה להסביר את הכימיה ותכונות שונות של החומר ולכן נחשבה הצלחה כבירה.
רובה בראונינג אוטומטי
FN Mle 1930
FN Mle 1930 (או גם FN Model D) הוא מקלע קל בלגי תוצרת חברת FN Herstal. המקלע נוצר בשנת 1930, ונכנס לשירות עד לסוף שנות ה-40. נעשה שימוש ברובה בעיקר על ידי בריטניה בזמן מלחמת העולם השנייה, הם התקינו אותו בעיקר על מטוסים וספינות קרב קטנות.
התאוריה המוזרה של אור וחומר
היסטוריה של תאוריית QED
בשנת 1929 פיתחו מספר פיזיקאים את התחום של "אלקטרו-דינמיקה קוונטית" שניסתה להתאים את התאוריה האלקטרו-מגנטית של מקסוול לתאוריה הקוונטית. אך תאוריה זו נקלעה לצרות. כאשר ניסו להשתמש בתאוריה כדי לחשב דברים באופן מקורב היא עבדה היטב. אבל ניסיון לקבל דיוק טוב מעט יותר של התוצאות דרש חישוב תיקון קשה מאוד עד שהחישוב הפך לאינסופי ולכן רמת הדיוק בתאוריה עצרה.
רובה בראונינג אוטומטי
FN Mle 1930
הפיתוח של המקלע העושה שימוש בתחמושת 7.65x53mm נעשה ברישיון, על בסיס, תוך פיתוח שסתום גזים שונה.
התאוריה המוזרה של אור וחומר
היסטוריה של תאוריית QED
פול דיראק השתמש בתורת היחסות כדי לפתח את תורת היחסות של האלקטרון, אך תאוריה זו לא לקחה בחשבון את פעולות הגומלין בין האלקטרונים לאור. בתאוריה זו נטען כי לאלקטרון יש מומנט מגנטי שעוצמתו היא 1 בדיוק ביחידות המתאימות. בהמשך התברר כי הערך המדויק של גודל זה הוא 1.00118 התיקון היה צפוי בגלל הדינמיקה בין אור לבין אלקטרונים, והיה צפוי כי הוא יוסבר על ידי אלקטרו-דינמיקה קוונטית, אולם במקום להגיע למספר 1.00118, החישוב הגיע למספר אינסופי - כלומר לתוצאה לא נכונה. בעיה זו של חישוב גדלים באלקטרודינמיקה קוונטית נפתרה בשנת 1948 על ידי ג'וליאן שווינגר, שינאיצ'ירו טומונאגה ופיינמן עצמו (על פועלם זה הוענק להם פרס נובל לפיזיקה בשנת 1965). שווינגר היה הראשון שחישב תיקון על ידי "משחק קליפות" חדש והגיע לתוצאה של 1.00116 והדבר העיד כי החוקרים התקרבו לתאוריה טובה יותר. לבסוף החוקרים הגיעו לתאוריה אלקטרו-קוונטית שבאמצעותה ניתן לחשב חישובים, ותאוריה זו מוצגת בספר. בזמן כתיבת הספר התאוריה הזו קיימת כ-50 שנה ללא שינוי, והיא שבה ונבחנה בדיוק רב הולך בטווח רחק של ניסויים, ואין הבדל משמעותי בין התאוריה לבין הניסוי.
פיינמן מתאר את "מסחטות" הדיוק שבהן חוקרים מנסים לשפר את דיוק התוצאות והתאוריה במשך השנים. קבוע דירק בניסויים בזמן הוצאת הספר היה 1.0015965221, כאשר יש אי ודאות בגודל 4 לגבי הספרה האחרונה. התאוריה של QED קובעת את קבוע דיראק בגודל 1.0015965246 עם אי ודאות גדולה פי 5 לעומת הניסוי. להמחשת מידת הדיוק הדבר דומה למדידת המרחק בין לוס אנג'לס לבין ניו-יורק, שעומד על כ-5000 ק"מ, ברמת דיוק שלא תרד מהעובי של שערת אדם. ברמה זו של דקדקנות נבחנת התאוריה מאז שנת 1948 בתחומי התאוריה והניסוי. ערכים רבים של QED נמדדו ברמת דיוק דומה ונמצאו דומים להפליא לתחזיות התאוריה. טווח המדידות נע בגדלים שבין כמאה פעמים הרדיוס של כדור הארץ, ועד למרחקים שערכם כמאית מהרדיוס של גרעין האטום.
רובה בראונינג אוטומטי
FN Mle 1930
המקלע נחשב למכונת ירייה אף על פי כך שהוא בעל מחסנית ולא בעל שרשרת כדורים, וגם בעל רתע נמוך מזה של מכונות ירייה.
התאוריה המוזרה של אור וחומר
היסטוריה של תאוריית QED
פיינמן מציין כי בראייה לאחור, QED מתארת מגוון רחב של תופעות. בזמן כתיבת הספר, התאוריה התמודדה עם כל תחומי הפיזיקה למעט נושא הכבידה, ולמעט תופעות רדיו-אקטיביות הכוללות את שינוי רמות האנרגיה בגרעין. תופעות כמו בערה של בנזין, בועות סבון, דרגות קושי של מלח או נחושת או קשיחות הפלדה מוסברות כולן על ידי התאוריה. דבר זה אינו ידוע בוודאות שכן במרבית התופעות בתחומים כמו כימיה או ביולוגיה ברמה היומיומית מעורבות רמות עצומות של אלקטרונים, ויש קושי חישובי לתאר את כולן. אולם בניסוי מעבדה שבהם מעורבים רק מעט אלקטרונים, ובתנאים פשוטים, האלקטרו-דינמיקה פועלת יפה מאד, ולמרות מאמצים רבים מצד הפיזיקאים למצוא פגמים בתאוריה ולתקן אותה לא נמצא בה פגם. לפיכך פיינמן מתאר אותה כ"היהלום בכתר הפיזיקה" - ההישג הגדול ביותר שלה נכון לזמן כתיבת הספר.
רובה בראונינג אוטומטי
FN Mle 1930
ב-1932 יצא פיתוח משופר שנקרא FN Mle D, וממנו פותח אחרי מלחמת העולם השנייה דגם DA1 העושה שימוש בתחמושת נאט"ו 7.62×51mm.
התאוריה המוזרה של אור וחומר
היסטוריה של תאוריית QED
פיינמן מעריך כי התאוריה עשויה להיות אב-טיפוס לתאוריות חדשות ומקיפות יותר שיסבירו גם תופעות גרעיניות, בתוך גרעיני האטומים. אף כי מדובר בסוגי חלקיקים שונים מאוד זה מזה, כמו קווארקים, גלואנים - כולם "משחקים" לפי ה"סגנון" הקוונטי שמוצג בספר. לשם הפשטות מתמקד הספר רק בפוטונים ובאלקטרונים. הדרך שבה הם פועלים היא מוקד העניין של הספר.
מדוע קהל לא משכיל מתקשה להבין מרצה לפיזיקה
בחלק אחר של המבוא מביא פיינמן סיבות מדוע יתקשה קהל שלא למד פיזיקה להבין את דברי המרצה. קושי אחד הוא שפיזיקאים משתמשים בשפה מקצועית, וכאשר הם מדברים על מושגים כמו עבודה או אנרגיה או אור יש לה משמעות שונה ממשמעות המילה המקובלת. קושי אחר הוא שכאשר מתארים את הטבע, אנשים אינם מבינים מדוע הטבע מתנהג כך. פיינמן מעיר כי איש אינו יודע מדוע הטבע מתנהג באופן מסוים ולא אחר.
קושי נוסף הוא כי ייתכן ואנשים בקהל של הפיזיקאי יתקשו להאמין כי הטבע מתנהג כפי שהוא מתנהג, שכן הדברים לא נראים הגיוניים. פיינמן מעיר כי פיזיקאים למדו להתמודד עם בעיה זו - אין זה חשוב אם הם אוהבים תאוריה מסוימת, או אם היא קלה להבנה, או מסתדרת עם "השכל הישר" - אלא אם היא מצליחה לחזות מראש תוצאות של ניסויים. QED נראית כמו אבסורד מוחלט לשכל הישר, אבל היא מתאימה במלואה לניסיון. פיינמן טוען כי הטבע הוא מוזר ואבסודרי - וכי דווקא ניתן להתענג על כך.
הספר עוסק בנושאים שבזמן הוצאת הספר לימדו אותם בשנה השלישית או הרביעית של תואר שני בפיזיקה. לכאורה יהיה זה בלתי אפשרי להסביר אותם לקהל לא-משכיל. פיינמן מסביר זאת על ידי משל. מעט כוהנים בני המאיה, ידעו לבצע חישובים מתמטיים לשם צפייה בכוכבים, ואילו רוב בני המאיה, לא ידעו חשבון. אם היינו פונים לאחד המתמטקאים הקדומים האלה, כאנשים שאינם יודעים כיצד לבצע חיסור ומבקשים ממנו להסביר מתי יזרח כוכב חמה, הוא היה יכול לבחור באחת משתי דרכים. האחת היא ללמד אותנו "להטים" של חיבור וחיסור על ידי נקודות וקווים, והשנייה היא אם יסביר לנו שהפרש בין 584 ל 236 דומה שאם ניקח 548 גרגרים ונספור החוצה 236 מהם יהיו לנו את מספר הגרגרים שהם התשובה. זו דרך פשוטה אבל לא יעילה במיוחד. הדרך הראשונה יעילה בהרבה אבל היא דורשת שנות לימוד והיא מסובכת יותר להבנה. כך גם בחומר שהוא נושא הספר. פיינמן מתאר מה עושים הפיזיקאים כאשר הם חוזים מראש את התנהגות הטבע, אבל הוא לא מתכוון להסביר בספר זה את ה"להטים" שיאשפרו לנו לבצע את זה בצורה יעילה. שכן לשם כך יש לאמן סטודנטים לפיזיקה במשך כ-7 שנים.
התנהגות האור כחלקיק
במונח "אור" פיינמן מתכוון לכלל הספקטרום של קרינה אלקטרו-מגנטית - החל בגלי רדיו וכלה בקרני X וגאמה. מרבית הספר עוסק בהתנהגות של אור אדום, אבל התאוריה מתייחסת לכלל סוגי הקרינה.
פיימן מדגיש כי האור בנוי מחלקיקים הקרויים פוטונים. פיזיקאים הגיעו למסקנה זו שכן יש בידם מכשיר רגיש מספיק, המשמיע "קליק" בכל פעם שאור פוגע בו. כאשר מפחיתים את עוצמת מקור האור, העוצמה של כל "קליק" אינה נחלשת אבל מספרם יורד. לכן אור דומה ל"טיפות גשם", כאשר כל "טיפה" היא פוטון. כאשר מקור האור הוא אחיד, הטיפות הן בעלות גודל אחיד. דוגמה למכשיר רגיש דיו להבחין בפוטון בודד הוא גלאי המכונה "מכפיל אור" - הפוטון פוגע בלוח מתכת הטעון מטען חשמלי חיובי, וגורם להתזת אלקטרון מלוח זה, האלקטרון פוגע בלוח מתכת נוסף שטעון גם כן במטען חיובי וגורם להתזת מספר אלקטרונים. כך הדבר ממשיך במשך כ-10 עד 12 פעמים, עד שיש מספיק אלקטרונים כדי להפעיל רמקול חשמלי. דבר זה נמצא בניגוד למה שחלק מהאנשים למדו בבית הספר, לפיה יש שניות ביחס לאור בכך שהוא מתנהג הן כגל והן כחלקיק.
בחלק הראשון של הפרק פיינמן מזכיר כמה תופעות יומיות הקשורות לאור - הוא נע בקו ישר, הוא נשבר כשהוא עובר מאוויר למים, כאשר הוא מוחזר ממשטח מלוטש כמראה זווית ההחזרה של האור שווה לזווית הפגיעה, ניתן לראות צבעים מרהיבים בשלולית בוץ שנשפך עליה מעט שמן וניתן למקד את האור באמצעות עדשות. בחלק הראשון של הספר הוא מתאר את התופעות האלה על ידי הסברים של תאוריית QED.
החזר חלקי של אור ממשטח זכוכית
פיינמן פותח בסבר החזרה חלקית של אור שפוגע במשטח זכוכית. בחלק הראשון של הספר הוא מתייחס לאור כאילו היה מוחזר מפני המשטח עצמו ומתעלם מכך שלמעשה האור חודר את המשטח, מקיים אינטראקציה מסובכת עם האלקטרונים בתוכו ומוחזר לפעמים. בניסוי אחד מתואר אור שפוגע בגוש זכוכית, חלקו מגיע לגלאי אור בתוך הזכוכית וחלקו מוחזר מהזכוכית ומגיע לגלאי אחר. רוב האור מגיע לגאלי הראשון וכ 4% מוחזרים מהזכוכית. עולה מכאן שאלה מה המנגנון שגורם לכך שחלק מהפוטונים ממשיכים בדרכם וחלק מוחזרים. עלו תאוריות שונות לכך אבל הן נכשלו, כיום פיזיקאים יכולים להגיד את התוצאה רק באופו הסברותי - הם יודעים מה ההסתברות לכך שפוטון יחזור מהמשטח אבל לא את התוצאה לגבי פוטון בודד.
אם נחליף את גוש הזכוכית בלוח זכוכית דק עם משטחים מקבילים, ניתן לצפות כי תהיה החזרה משני המשטחים. הצפי הוא כי 4% יחזרו מהמשטח העליון ו-4% מהמשטח התחתון של לוח הזכוכית ונקבל החזר של 8%. בפועל אין הדבר כך - לפעמים יש החזר של 16% ולפעמים מגיעים ל-10% או 0% החזר. ניסויים הראו כי הדבר תלוי בעובי לוח הזכוכית. שיעור הפוטונים המוחזרים נע באופן מחזורי כתלות בעובי לוח הזכוכית - בין 16% ל-0% ואז חזרה ל-16% וכך הלאה. ניתן לצפות במחוזריות זו ללא סימני דעיכה במשך כ-100 מיליון מחזורים כלומר גם בזכוכית בעובי 50 מטרים. תופעה אלה מקשה על השאלה כיצד "מחליט" הפוטון אם לחזור או לא לחזור מהמשטח הקדמי של הזכוכית. ניוטון ניסה מספר פעמים לנסח תאוריה שתסביר זאת אבל נאלץ להודות בכשלונו. שנים רבות לאחר מכן הוסבר ההחזר החלקי על ידי "תורת הגלים" שהניחה כי האור מתנהג כגל. אך תאוריה זו קרסה כאשר פותחו מכשירים רגישים דיים כדי לבצע ניסויים באור חלש הפוגע במכפיל אור. לפי תאורית הגלים עוצמת האות הייתה אמורה להחלש, אבל עוצמה זו לא נחלשה אלא רק האותות הפכו נדירים יותר. תאוריית QED אינה מסבירה מדוע פוטון מסוים חוזר ממשטח זכוכית אלא מה הסתברות להחזרה של פוטונים ממשטח בעובי נתון.
חיבור חיצי משרעות הסתברות
פיינמן מציע את שיטה פשוטה לביצוע חישובי הסתברות התנהגות פוטונים. מציירים חיצים על נייר. אורך החיצים בחזקת שתיים הוא ההסתברות להתרחשות מקרה. המונח הטכני לחיצים אלה הוא "משרעות הסתברות"
לדוגמה כאשר מדובר על החזרה מבלוק זכוכית (משטח החזרה יחיד) יהיו לנו חיצים באורך 0.2 אשר ייצרו ריבוע בשטח של 0.04 ולכן יתאימו להסתברות של 4%. כדי לחשב שני מקרים או יותר של הסתברויות עלינו לחבר את החיצים יחד עד לקבלת חץ סופי שריבועו יראה את גודל ההסתברות. לכן לדוגמה אם נניח לשם הפשטות שפוטון יכול להיות מוחזר משני משטחים, קדמי ואחורי, יש לחבר את שני חצי ההסתברות יחד, וחץ ההסתברות הסופי יראה את ההסיכוי שתהיה החזרה.
כדי לחשב את כיוון החיצים, מניחים כי יש שעון עצר תאורטי שהמחוג שלו מסתובב במהירות רבה. המחוג עוצר כתלות בזמן שעבר מרגע עזיבת מקור האור ועד לפגיעה במקור האור. הכיוון שעליו מצביע המחוג הוא כיוון החץ. שנצייר. כאשר הפוטון פוגע במשטח האחורי, כיוון החץ הוא הפוך לזה של כיוון המחוג.
כאשר משטח הזכוכית דק מאד, זמן התנועה של הפוטון שהוחזר מהמשטח הקדמי, זהה כמעט לזמן התנועה של פוטון שחזר מהמשטח האחורי. כיוון שחץ ההסתברות מהמשטח האחורי הפוך בכיוונו, החץ שנוצר מחיבור שני החיצים הוא חץ באורך קטן מאוד ולכן החזר האור ממשטח כזה יהיה אפסי. כאשר מגדילים את עובי משטח הזכוכית במעט, נגיע למצב שבו החץ האחורי יוצר זווית של כ 90 מעלות עם החץ השני, נקבל חץ גדול יותר ולכן נקבל הסברות גבוה יותר להחזר. כאשר נגדיל עוד קצת את עובי משטח הזכוכית, נגיע למצב שבו מחוג העצר במקרה של החזר מהמשטח האחורי, עצר אחרי זמן כזה, כך שהמחוג הפוך למחוג של המשטח הקדמי. היות שבמשטח אחורי אנחנו הופכים את כיון חץ ההסתברות, שני חיצי ההסתברות הם באותו כיוון - כלומר גודל חץ כולל של 0.4, המשטח שייווצר מחץ סופי זה יהיה בגודל של 0.16 שמייציגם החזרה בסיכוי של 16%. בהמשך אם נמשיך להגדיל את עובי הזכוכית הזווית בין שני חיצי ההסתברות שוב תפחת באופן מחזורי עד שנשוב לגודל החזר של אפס, וכך הלאה במחזורי הכפלה נוספים.
כתמי צבע בשמן צף על מים
פיינמן מסביר כיצב נוצרים צבעים שונים בבועת סבון בכתם שמן בשלולית מים. קרום כתם השמן הוא דק ודומה ללוח הזכוכית מהדוגמה הקודמת. עובי הקרום אינו אחיד ולכן אחוזי ההחזר ממנו שונים במקומות שונים. אם נאיר את הכתם באור אדום בלבד, נוכל לראות אזורי החזר של הצבע האדום, עם אזורים אחרים שחורים, ללא החזר. אם נאיר את הכתם באור כחול, נוכל לראות אזורי החזר ממקומות אחרים. דבר זה נובע מכך שמחזורי השינוי בהחזר האור בין 0% ל-16% הם מהירים יותר ביחס לאור כחול לעומת אור אדום, זאת מפני שמהירות הסיבוב ב"שעון העצר" לגבי אור כחול היא מהירה יותר לעומת "שעון העצר" של אור כחול. לכן יהיו אזורים שיחזירו אור אדום, אור כחול, אף אחד מהם או את שניהם (העין שלנו תראה במקרה זה צבע סגול). כאשר נראה את השלולית עם כתם השמן באור שמגיע מהשמש נראה שלל צבעים שונים שמשתנה כל הזמן, עקב השינוי בעובי חלקים שונים בכתם השמן. כאשר נראה את אותה שלולית בשעות הלילה עם מקור אור מונו-כרומטי כמו מנורות נתרן נראה רק כתמים צהובים עם אזורים אחרים שחורים. תופעה זו של החזר חלקי של אור לבן משטחים מכונה "צבעוניות הקשת" והיא מופיעה במקומות רבים כמו הצבעוניות של טווסים זכרים או צופיות.
מסעד ברהום
מסעד ברהום (בערבית: مسعد برهوم; נולד ב-1960) הוא פרופסור בפקולטה לרפואה בגליל של אוניברסיטת בר-אילן, מנהל המרכז הרפואי לגליל בנהריה.
ביוגרפיה
מסעד ברהום נולד בשפרעם למשפחה ערבית-נוצרית. הוא בוגר בית הספר לרפואה של הטכניון. השלים התמחות ברפואה פנימית בבית-החולים רמב"ם שבחיפה, ובהמשך התמחה גם ברפואת משפחה. עם סיום ההתמחות ברפואת משפחה, התחיל לנהל את מרפאת יקנעם ושימש כרופא אזורי של הרי מנשה בשירותי בריאות כללית. בהמשך שימש כמנהל מערך אשפוז בית, מחוז חיפה והגליל המערבי, בשרותי בריאות כללית. טרם מינויו למנהל בית החולים בנהריה, שימש המנהל הרפואי של בית החולים המשפחה הקדושה, אחד משלושת בתי החולים הנוצריים הפרטיים בנצרת.