cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוהאן שובר
"גוש שובר"
יוהאן שובר הלך לעולמו באופן פתאומי ב-19 באוגוסט 1932, בגיל 57, ונקבר במקום הולדתו. בווינה ובפרג נקראו רחובות על שמו.
פלקנסטרו וארזה
פלקנסטרו וארזה (באיטלקית: Pallacanestro Varese), הוא מועדון כדורסל מהעיר וארזה שבצפון איטליה, המשחק בליגת העל האיטלקית בכדורסל ובליגת האלופות.
תקופת השיא של המועדון הייתה שנות ה-70 של המאה ה-20, בה הגיעו כל זכיותיו בגביע אירופה לאלופות מתוך 10 פעמים ברציפות בהן הגיע למשחק הגמר - הישג המהווה שיא בכדורסל האירופי. באותה תקופה נודע בשמות החסות המסחרית אותם נשא - איניס, מובילג'ירג'י ואמרסון.
20 שנים ראשונות
קבוצת פלקנסטרו וארזה נוסדה ב-1945 והחלה לשחק בעונת 1945/46 בליגה השנייה. כבר בעונתה הראשונה זכתה באליפות הליגה השנייה ועלתה לליגת העל האיטלקית. הקבוצה עלתה לצמרת הליגה כבר בסוף העשור, כאשר בעונת 1948/49 סיימה שנייה (אחרי וירטוס בולוניה) ועונה לאחר מכן סיימה שלישית את הליגה.
ב-1954 השיגה הקבוצה חסות מסחרית ראשונה, אולם את קפיצת הדרך שלה עשתה בעזרת החסות המסחרית השנייה שלה - ג'ובאני בורגי, מייסד חברת מכשירי החשמל "איניס" שמרכזה היה בקרבת וארזה, אימץ את הקבוצה והיא שינתה את שמה ל"איניס וארזה" ב-1956. החסות בין איניס והקבוצה נמשכה לבסוף 19 שנים - זמן ארוך מאוד לחסות מסחרית בכדורסל האיטלקי של אז.
הקבוצה חתמה את עלייתה לצמרת הכדורסל האיטלקי ב-1961 כאשר זכתה באליפות הראשונה שלה. הזכייה שלחה את הקבוצה בפעם הראשונה אל הזירה האירופית, והיא השיגה ניצחון ראשון בסיבוב המוקדמות של גביע אירופה לאלופות על בנפיקה ליסבון. בסיבוב הראשון אליו עלתה השיגה ניצחון ביתי על ריאל מדריד, אולם הודחה לאחר הפסד בחוץ.
תור הזהב
שמאל|ממוזער|250px|אוטורינו פאבוראה, [[קפטן (ספורט)|קפטן איניס וארזה, מניף את גביע אירופה לאלופות 1969/70]] האליפויות הראשונות והעונה המוצלחת של 1964/65 באירופה היו סימן לבאות. וארזה החלה את תור הזהב שלה בזכיות ראשונות בזירה הבינלאומית. ב-1966 זכתה איניס במהדורה הראשונה של הגביע הבין יבשתי בכדורסל שנערכה במדריד כשגברה בגמר על קבוצה מברזיל.
עונה אחת לאחר מכן השתתפה איניס במהדורה הראשונה של גביע אירופה למחזיקות גביע (על אף שלא הייתה מחזיקת הגביע - הגביע האיטלקי טרם התקיים אז). איניס הדיחה את נאנט, פרטיזן בלגרד וספרטק ברנו, ועלתה לגמר מול מכבי תל אביב. איניס ניצחה במשחק הראשון, שהיה משחק בית, בפער שהספיק לה לזכות בגביע למרות הפסד דחוק במשחק הגומלין בתל אביב, וזכתה בתואר אירופי ראשון.
ב-1969 החל למעשה עידן השליטה של הקבוצה בכדורסל האירופי. הוא התחיל עם הגעתו של המאמן היוגוסלבי אלכסנדר ניקוליץ', שנחשב היום אחד מגדולי המאמנים באירופה בכל הזמנים. איניס זכתה באליפות שלישית ב-1969, וב-1970 הוסיפה אליפות נוספת וגם זכתה לראשונה בגביע אירופה לאלופות, עם ניצחון בגמר על צסק"א מוסקבה.
באותן שנים התגבש סגל השחקנים שהרכיב את הקבוצה לאורך העשור, סביב שלד קבוע - הרכז אלדו אוסולה והסנטר דינו מנגין. כוכב נוסף בתחילת העשור היה המקסיקני מנואל ראגה.
הקבוצה לא הצליחה להגן על תארה בעונת 1970/71, לאחר שנוצחה במשחק הגמר על ידי צסק"א מוסקבה, אולם זכתה בפעם השלישית ברציפות באליפות איטליה. הליגה האיטלקית של אז נחשבה לחזקה באירופה, וזכייה בשלוש אליפויות רצופות בה הייתה הישג משמעותי.
האליפות של 1971 איפשרה לקבוצה להמשיך ולשחק בגביע אירופה לאלופות גם בעונת 1971/72, ובפעם השלישית ברציפות עלתה למשחק הגמר, שנערך באותה שנה בהיכל הספורט יד אליהו לרגל הפיכתו לאולם מקורה. איניס ניצחה בגמר את יוגופלסטיקה ספליט והחזירה לעצמה את גביע אירופה לאלופות.
בקיץ 1972 הגיע לקבוצה שחקן נוסף שהפך עם הזמן לאחד השחקנים הגדולים בתולדותיה - בוב מורס, פורוורד אמריקאי יוצא אוניברסיטת פנסילבניה שניחן ביכולת קליעה משובחת. כיוון שבליגה האיטלקית של אז היה מותר לשחק רק עם שחקן זר אחד, נאלץ ניקוליץ' לבחור בין מורס ומנואל ראגה, הכוכב המקסיקני שהיה אהוד מאוד בקרב אוהדי הקבוצה - ובחר במורס. ראגה נשאר בקבוצה עבור המשחקים באירופה בלבד.
הקהל קיבל את מורס בקריאות בוז לאחר שהראה יכולת בינונית בתחילת משחקו הראשון בליגה, אולם לאחר שהתגלתה במלואה יכולת הקליעה שלו הפך מורס לחביב הקהל, ולאחד השחקנים המאיימים בקרב יריבותיה של וארזה. כבר בעונתו הראשונה זכתה הקבוצה בדאבל איטלקי ופעם נוספת בגביע אירופה לאלופות עם ניצחון בגמר על צסק"א מוסקבה. אחרי אותה עונה עזב מנואל ראגה את הקבוצה ועבר לשחק בשווייץ. העזיבה המשמעותית יותר הייתה של המאמן ניקוליץ', שחזר למולדתו כדי לאמן את הכוכב האדום בלגרד. במקומו הגיע לקבוצה סנדרו גמבה, מאמן איטלקי שכבר נחשב לאחד המאמנים הטובים באירופה לאחר שהוביל להצלחות את זימנטל מילאנו.
ההרכב של מנגין, מורס ואוסולה, יחד עם שחקנים נוספים מנבחרת איטליה כג'וליו יליני, מרינו צנאטה ואיוון ביסון, היה שלד ההרכב הכמעט קבוע של הקבוצה למשך שארית העשור.
איניס הגיעה לגמר גביע אירופה לאלופות חמישי ברציפות בעונת 1973/74 בניסיון לזכות בגביע שלישי ברציפות, ולקבל אותו לצמיתות - אולם בגמר כשלה מול ריאל מדריד. היא נקמה בריאל מדריד, שהפכה ליריבתה המושבעת, כשניצחה אותה בגמרים של 1974/75 ו-1975/76, כאשר בוב מורס קולע בהם 30 ו-28 נקודות בהתאמה. בתווך הסתיים הסכם האימוץ הארוך עם "איניס", והקבוצה קיבלה חסות מסחרית חדשה מחברת הרהיטים "מובילג'ירג'י" ובהתאם שינתה את שמה למובילג'ירג'י וארזה.
גם הניסיון השני לזכות בגביע האירופי בפעם השלישית ברציפות נכשל, כאשר במשחק הגמר של עונת 1976/77 ספגה הקבוצה הפסד מפתיע מול מכבי תל אביב, שנחשבה לחלשה ממנה בהרבה. וארזה ניצחה את מכבי בקלות בשני המפגשים בין הקבוצות במהלך אותה עונה.
ב-1979/80, עונה אחת לאחר גמר גביע אירופה לאלופות העשירי והאחרון שלה, עברה וארזה שוב לזירה המשנית באירופה - גביע אירופה למחזיקות גביע, וזכתה בו בפעם השנייה עם ניצחון בגמר על קבוצה איטלקית אחרת, פלקנסטרו קאנטו. זה היה התואר האירופי האחרון של הקבוצה מאז ועד היום.
שנות ה-80 וה-90
בתחילת שנות ה-80 התפרק שלד השחקנים שהרכיב את השושלת הגדולה של הקבוצה. אלדו אוסולה עזב אחרי הזכייה בגביע אירופה למחזיקות גביע ב-1980. דינו מנגין ובוב מורס המשיכו עונה נוספת שבה סיימה הקבוצה במקום הראשון את העונה הרגילה בליגה האיטלקית, אך הודחה בחצי גמר הפלייאוף בידי סינודינה בולוניה. זה היה גם גורלה בחצי גמר גביע אירופה למחזיקות גביע מול פלקנסטרו קאנטו. בסיום אותה עונה עזבו גם מנגין ומורס את הקבוצה, ושושלת שנות ה-70 באה סופית אל סיומה.
המחצית הראשונה של שנות ה-80 הייתה אפורה למדי כאשר הקבוצה משיגה תוצאות בינוניות הן בזירה המקומית והן באירופית, אך במחצית השנייה חלה התאוששות מסוימת בקבוצה. ב-1984/85 עלתה לגמר גביע קוראץ' לאחר שהדיחה בחצי הגמר את אריס סלוניקי החזקה, ופגשה שם את סימק מילאנו שבשורותיה שיחק הכוכב הגדול של וארזה משנות ה-70, דינו מנגין. מנגין וחבריו החדשים ניצחו את וארזה וזכו בגביע. זה היה הגמר האירופי האחרון של הקבוצה מאז ועד 2015/16.
גם בזירה המקומית השתפרו הישגיה של הקבוצה לעומת המחצית הראשונה של העשור. בהנהגתם של קורני תומפסון וסטפנו רוסקוני זכתה הקבוצה פעמיים ברציפות במקום הראשון בסיום העונה הרגילה באיטליה, אך נוצחה פעמיים בחצי גמר הפלייאוף. בעונת 1989/90 עלתה לגמר הפלייאוף, אך נוצחה על ידי סקבוליני פזארו ולא זכתה באליפות.
המאה ה-21
בעשור הראשון של המאה ה-21 התקשתה הקבוצה, ולמעשה הייתה באופן קבוע קבוצת תחתית. לעיתים השתחלה לפלייאוף בקושי רב ונשרה בשלבים המוקדמים, ולעיתים החמיצה כליל את הפלייאוף. כל זאת למרות הבאת מאמנים בעלי שם כגון הארגנטינאי רובן מניאנו שהוביל את נבחרת ארגנטינה למדליית זהב באולימפיאדת אתונה (2004).
בעונת 2007/08 החלה הקבוצה את העונה עם וליקו מרשיץ', מכוכבי עונת האליפות של 1999, בעמדת המאמן. מאזן של 2 ניצחונות מול 11 הפסדים הביא להחלפתו בוולריו ביאנקיני, אך הפעם גם המאמן המנוסה והמעוטר לא הצליח להציל את הקבוצה והיא נשרה לליגה השנייה. היא שבה לליגה הראשונה אחרי עונה אחת.
לקראת עונת 2010/11 נטל את הבעלות על הקבוצה ארגון "וארזה בלב", ארגון של חברות ויחידים המשלמים דמי חבר על מנת להשתתף בניהול המועדון. הארגון גייס לקבוצה את המאמן את קרלו רקלקטי, שהוביל אותה לאליפות ב-1999, לאחר שעזב את תפקיד מאמן נבחרת איטליה. וארזה הצליחה לחזור לפלייאוף, אולם הודחה בסיבוב הראשון על ידי פלקנסטרו קאנטו.
הקבוצה חזרה לצמרת הליגה האיטלקית בעונת 2012/13, כאשר סיימה במקום הראשון את העונה הרגילה, אך בפלייאוף כשלה בחצי הגמר מול מונטפסקי סיינה.
מאז שקעה הקבוצה בבינוניות ורק עוד פעם אחת העפילה לפלייאוף האיטלקי, בעונת 2017/18, ללא הישג משמעותי. בזירה האירופית רשמה הקבוצה הגעה לגמר היורופקאפ של פיב"א בעונה הראשונה לקיומו של המפעל, 2015/16 - גמר אירופי ראשון מאז עונת 1984/85. בגמר נוצחה וארזה על ידי סקייליינרס פרנקפורט הגרמנית.
רובו ככולו
על פי הכלל, במציאות חלקית, דנים מצב או מקרה על פי הדין שבו דנים את הנידון אילו כולו היה כרובו. במקרים אלו, פוסקים את הדין לגבי המציאות החלקית כאילו הייתה שלמה.
הכלל רובו ככולו משמש כנידון במקרים רבים. לדוגמה, לדין האם רובו ככולו נחשב שנמצא בסוכה (ונפקא מינה האם קיים בכך מצוות סוכה או לא), לגבי הרגע בו קובעים שהייתה לידה (ונפקא מינה לגבי קביעת יום הלידה לדוגמה), בחיוב ארבע כוסות של פסח ועוד.
מקור הכלל
את הכלל רובו ככולו, לומדים חז"ל מכך שכתוב בפסוק "בַּיּוֹם הַשְּׁבִיעִי יְגַלְּחֶנּוּ" ושם מבואר כי צריך לגלח כל ראשו ואסור לשייר ב' שערות. ומכך שצריך לימוד מיוחד על ידי פסוק זה, משמע שבכל התורה כולה רובו ככולו, ולכן צריך פסוק מיוחד בנזיר ללמד ששם באופן חריג אין הדין רובו ככולו חל.
דנה הגמרא:
בחידושי הגר"ח מבריסק, כותב שהמקור ש"רובו ככולו" הוא דווקא הפסוק "אַחֲרֵי רַבִּים לְהַטֹּת" שנאמר בנושא דיינים. ואומר כי לומדים משם שני דינים, האחד שהולכים אחר הרוב שמכריע את הספק, והשני שבדיני ממונות צריך ג' דיינים ובדיני נפשות כג', וכשהמיעוט לא מצטרף לרוב חסר במניין של בית הדין (כי אז הרי יש פחות דיינים הפוסקים את הדין של הרוב מאשר הגבול ההכרחי, והרי בית דין חסר אינו בית דין שיכול לפסוק), אלא מכאן שרובו ככולו, וכיוון שכך, נחשב בית הדין מלא, על אף שישנם דיינים שאינם מסכימים לדין (המיעוט).
פקוח נפש
ישנו יוצא מן הכלל שבעניין הנוגע לדיני נפשות אשר בו פקוח נפש אין הולכים אחר הרוב. כך פסק רבי יוסף קארו בשולחן ערוך.
רובו ככולו (רק) מתוך כולו
בדיני שעורים לא נאמר רובו ככולו. כלומר אי אפשר לקדש על רוב רביעית, או לטבול במקווה שיש בו רוב ארבעים סאה (ארבעים סאה הם אמה על אמה ברום שלוש אמות, השעור המינימלי שקבעו חז"ל למקווה כשר). ונשאלת השאלה מדוע שלא יחול גם כאן הכלל רובו ככולו? (ראו לדוגמה שאלת החת"ם סופר) החת"ם סופר עונה על כך, שלא שייך לומר רובו ככולו אלא מתוך כולו כלומר שרק אם הרוב הוא מתוך כולו. ואם כך בשאלת השעורים, אין מציאות של כולו בכלל אלא יש רק מציאות חלקית של רוב רביעית שבה לא שייך להגיד רובו ככולו, ולומדים זאת מסנהדרין, שאם נתיישבו רק רוב סנהדרין לדון, אין דינם תקף, מכיוון שצריך רוב מתוך כל.
רוב בהנחת תפילין
דין ידוע בהלכות הנחת תפילין הוא ש"אם כמלוא נימא מהתפילין אינם על ראשו אלא על מצחו, אינו יוצא ידי חובה." (ראו במשנה ברורה) ואם כן מדוע אין הדין בתפילין הולך על פי הכלל "רובו ככולו" שכן יצא ידי חובת המצווה? ועוד שואלים מה שונה הדין שבתפילין שכתב הטורי זהב שאם נשמטו רובן חוזר ומברך כשמניחן שוב, ואילו בטלית שאם נשמט כולו חוזר ומברך, אבל בנשמט רובו אינו צריך לחזור ולברך. ומדוע שונה הדין?ה"משמרת חיים" עונה על כך שאומרים רובו ככולו רק כאשר לכל מקצת יש חשיבות בפני עצמה, כגון שחיטה, שבכל מקצת יש "שם שחיטה", אלא שיש שעור שצריך (ב' סימנים) ונתחדש שברוב שניים עולה רובו ככולו ונחשב שחיטה. אבל בתפילין, רוב בית תפילין אינו נחשב בית תפילין כלל, ועל כן לא שייך בזה דין רובו ככולו. לעומתו ה"אשל אברהם" כתב שיש ללמד זכות על אילו שאינם נזהרים בזה מטעם הדין רובו ככולו, ומשמע שחולק. לגבי קושיית הטורי זהב שראינו, תירץ האשל אברהם שבציצית כידוע, מה שמחייב בציצית הוא הבגד (וגם מקצת בגד נקרא בגד), ולכן אם נשאר מיעוט הטלית עליו אינו צריך לברך. מה שאין כן בתפילין, שהמצווה היא תלויה בשלמות התפילין, ומקצת תפילין אינו כלום ואם כך נחשב כאילו הסתלקה לגמרי וחייב לחזור לברך.
מקצת מניין לחשיבות תפילה בציבור
בספר עמק ברכה כתב שיש להוכיח מהרמב"ם שגם כשמקצת הציבור התפללו, נחשבת התפילה לתפילה בציבור, וביאר הכסף משנה שהטעם הוא משום שרובו ככולו. אבל בספר "יד אליהו" וכן בשו"ת אגרות משה סוברים שאין זה נחשב תפילה בציבור כיוון שזה עניין שעורים כפי שהזכרנו כבר שבשעורים אין דין רובו ככולו. הברכת שמואל כתב שהגר"ח תלה את שאלה זו בחקירה האם חיוב חזרת הש"ץ חל על עשרה ביחד, ואז אם אין עשרה, אין חיוב, או שהחיוב הוא על כל יחיד, אלא שאינה נאמרת אלא בעשרה ואז יכול לחול החיוב ביחד עם רובו ככולו, שאז אפשר לומר שרובו ככולו מדמה כאילו יש מניין שלם, ואם החיוב חל אז ניתן לעשות חזרת ש"ץ.
מוקי צור
ביוגרפיה
מוקי צור נולד בירושלים בשם שמואל טשרנוביץ' בשנת 1938. בנערותו שהה עם משפחתו בארגנטינה, שם היה אביו, יעקב צור, שגריר ישראל. לאחר שירותו במסגרת גרעין נח"ל הצטרף עם הגרעין של התנועה המאוחדת לקיבוץ עין גב, שם הוא מתגורר עד היום. כשהיה בגיל 20, עם סיום שירותו הצבאי, נבחר לתפקיד מזכיר הקיבוץ וכיהן בתפקיד שלוש קדנציות. בשנת 1962 עמד בראש מחלקת ההדרכה של הנוער העובד והלומד. בשנת 1969, נסע לארצות הברית ושהה בה כשלוש שנים בשליחות איחוד הקבוצות והקיבוצים; בתקופת השליחות הזו ביקר ונפגש עם סטודנטים ומרצים ב-64 קמפוסים אוניברסיטאיים. בשנת 1989 נבחר לכהן כמזכיר התק"ם (התנועה הקיבוצית המאוחדת). הוא למד פילוסופיה יהודית וקבלה באוניברסיטה העברית ובמקביל החל בחקירת תחילת ההתיישבות הציונית בארץ ישראל.
צור הוא היסטוריון של תנועת העבודה, התנועה הקיבוצית, ושל ההתיישבות היהודית בעמק הירדן. בעשרות הספרים שכתב, ערך והקדים להם מבואות, הוא מביא את סיפורה של הציונות המעשית, כפי שבאה לידי ביטוי במפעל ההתיישבות הקיבוצי. בסיפוריו שבעל פה, פרש מוקי צור ביוגרפיות וסיפורי חיים של ראשי התנועה הקיבוצית, וכן של דמויות הנחשבות ייחודיות בתוכה. בין הביוגרפיות שכתב וערך: יהודה שרת - גיבור תרבות; אביב מוקדם - צבי שץ והקבוצה האינטימית; התשמע קולי, על רחל המשוררת, ועוד.
כהיסטוריון עוסק צור בתולדותיה של קבוצת דגניה א, בהיסטוריה של חצר כנרת ובהתיישבות הכושלת של תימני כנרת בראשית המאה. צור הוא מעורכי ספר העדויות והמקורות "כאן על פני אדמה", שנדפס בכמה מהדורות, ומשמש מקור נרחב לתולדות התנועה הקיבוצית.
צור התמודד עם משנתו של המשורר הפרטיזן אבא קובנר בספרו "לעכב את הקריעה", וכן היה בין יוזמי ועורכי קובצי העדויות "שיח לוחמים" לאחר מלחמת ששת הימים, ו"שיח צעירים" בתנועה הקיבוצית (1969). צור שימש בתפקידים ציבוריים אחדים, ובהם מזכיר התק"ם, חבר בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית בוועדת החינוך וההתיישבות, בחבר הנאמנים של האוניברסיטה הפתוחה ובחבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה, וכן היה יושב ראש של הוצאת הספרים הוצאת הקיבוץ המאוחד. בשנים 1991-1994 היה חבר בוועדת שנהר.
מלבד עבודתו ההיסטוריונית צור קשור לחניכי ובוגרי תנועות הנוער ותנועות הבוגרים, ומלווה את התחדשותם השתפנית. הוא מורה בכיר קבוע בבינה, בישיבה החילונית שלה, במדרשת השילוב נטור ובמכינה הקדם צבאית בינה ע"ש לובה אליאב (עמו היה מיודד שנים רבות), ובמכינת "בית ישראל".
בשנת 2008 הוענק לו פרס ליבהבר לסובלנות דתית. בשנת 2013 נבחר צור להדליק משואה בטקס המרכזי של יום העצמאות ה-65.
מוקי צור הוא "מוקי השובב", גיבור כמה מסיפוריה של דודתו ימימה אבידר-טשרנוביץ. שמואל טשרנוביץ ("הספוג") היה סבו וחיים טשרנוביץ (רב צעיר), היה דודו של אביו, יעקב צור.
צור אלמן ואב לארבעה.
מתיאס שונארטס
מתיאס שונארטס (בהולנדית: Matthias Schoenaerts; נולד ב-8 בדצמבר 1977) הוא שחקן קולנוע בלגי. הופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה בגיל 14 בסרט "Daens", שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. הוא ידוע בעיקר מתפקידיו בדמות פיליפ בסרט "Loft" מ-2008, ג'קי ואנמרסניל בסרט "Bullhead" מ-2011 שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, עלי בסרט "חלודה ועצם" מ-2012 מועמד לפרס באפט"א ולפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר, עליו זכה בפרס סזאר לשחקן המבטיח ביותר, אריק דידס בסרט "המסירה" מ-2014, ברונו פון פאלק בסרט "סוויטה צרפתית", גבריאל אוק בסרט "הרחק מההמון הסואן", והאנס אקסגיל בסרט "הנערה הדנית" (שלושתם מ-2015). שונארטס זכה לשבחי הביקורת על גילום דמותו של חייל לשעבר הסובל מ-PTSD בסרט "Disorder".
ב-2015 הוענק לשונארטס תואר אביר מסדר האמנויות והספרות בצרפת.
ביוגרפיה
שונארטס נולד באנטוורפן שבפלנדריה, האזור דובר ההולנדית של בלגיה. הוא בנם של השחקן ז'וליין שונארטס (1925–2006), ושל דומיניק ויץ' (1953–2016) שהייתה מעצבת תלבושות, מתרגמת ומורה לצרפתית. יש לו אח למחצה מבוגר ממנו יליד 1953, שהוא עורך דין במקצועו.
שונארטס הוא דו-לשוני דובר הולנדית וצרפתית. הוא גם דובר אנגלית שוטפת שלמד מצפייה בסרטים אמריקאיים.
ב-1987 בהיותו בן 9 הופיע בעיבוד בימתי לספר "הנסיך הקטן" מאת אנטואן דה סנט-אכזופרי לצדו של אביו שגם ביים את ההצגה. אמו, דומיניק, עצבה את התלבושות.
קריירה
ב-1992 בגיל 13 שיחק שונארטס לראשונה בקולנוע בתפקיד קטן בסרט הבלגי "Daens" שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. אביו כיכב אף הוא בסרט, אבל הם לא הופיעו בסצנות משותפות.
ב-2003 נכלל שמו של שונארטס ברשימת "Europe's Shooting Stars" שנערך על ידי European Film Promotion.
אחרי שסיים את לימודיו באקדמיה לאמנות הדרמה באנטוורפן, השתתף שונארטס בסרטי קולנוע קצרים ובסרטים באורך מלא. ב-2002 כיכב בסרט "Meisje" של דורותי ואן דן ברג. ב-2003 הופיע בסרטו של טום ברמן " לאן שהרוח נושבת". ב-2004 שיחק בסרטים "אלקטרה" בבימויו של רודולף מסטדה, ובסרט המדע בדיוני "A Message from Outer Space" שאותו גם הפיק.
ב-2006 שיחק בתפקיד דניס בסרט "Love Belongs to Everyone" (השם בהולנדית "Dennis van Rita"), והופיע בתפקיד חבר במחתרת ההולנדית בסרט "ספר שחור" בבימויו של פול ורהובן.
ב-2007 כיכב שונארטס בסרטון של בן ואן ליסהוט "De Muze", ובסרטו של אריק ברויין "Nadine".
ב-2008 גילם את בוב בסרט האימה "Left Bank" (בהולנדית: Linkeroever) של פיטר ואן היס, ושיחק בתפקיד פיליפ בסרט " Loft" של אריק ואן לוי (Looy), שהיה לסרט הפלמי המצליח ביותר בקופות בבלגיה. באותה שנה כיכב שונארטס במיני-סדרה "The Emperor of Taste" בתפקיד חייל בלגי במלחמת העולם השנייה.
ב-2009 כיכב בסרט "My Queen Karo" של דורותי ואן דן ברג, בו גילם דמות של היפי באמסטרדם של שנות השבעים של המאה העשרים.
ב-2011 כיכב שונארטס בסרטים ההולנדיים " כנופיית אוס", ו-"The President".
ב-2011 שיחק שונארטס בתפקיד הראשי בסרט "Bullhead" בבימויו של מייקל ר. רוסקם שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. על הופעתו בסרט זכה בפרס FIPRESCI לשחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של פאלם ספרינגס שנערך בינואר 2012. השופטים שיבחו את משחקו. עוד הוא זכה בפרס מגריט לשחקן הטוב ביותר. וז'אק אודיאר בפרימיירה של הסרט "חלודה ועצם" בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 2012.
ב-2012 כיכב שונארטס בסרט "חלודה ועצם" (De rouille et d'os) לצדה של מריון קוטיאר. הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 2012 וזכה להצלחה הן בביקורת והן בקופות. ב-22 בפברואר 2013 זכה שונארטס בפרס סזאר לשחקן המבטיח ביותר על משחקו בסרט "חלודה ועצם".
שונארטס ביים וכיכב בסרט הקצר הבלגי "Death of a Shadow" (בהולנדית Dood van een Schaduw) בבימויו של טום ואן אוורמט. ב-10 בינואר 2013 היה הסרט מועמד לפרס אוסקר לסרט הקצר הלייב אקשן הטוב ביותר.
ב-2013 היה הקריין של הגרסה הבלגית הולנדית של סרט הטבע "Chimpanzee" של אולפני Disneynature.
ב-2014 הופיע שונארטס לצדם של קלייב אוון, בילי קרודופ ומריון קוטיאר בסרט המתח "קשרי דם" בו גילם את אנתוני סקרפו. הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 2013.
שונארטס גילם את אריק דידס בסרט "המסירה", סרטו השני עם מייקל ר. רוסקם, בו כיכב לצדם של טום הארדי, נומי ראפאס וג'יימס גנדולפיני.
באביב / קיץ 2014 היה שונארטס הפנים של בית האופנה הצרפתי לואי ויטון.
ב-2015 הופיע שונארטס בשבעה סרטים: "The Loft", עיבוד אמריקאי לסרט הבלגי "Loft" בו גילם את אותה דמות, והיה הסרט דובר אנגלית הראשון שלו; "סוויטה צרפתית" של סול דיב בו שיחק בתפקיד חייל גרמני בשם ברונו פון פאלק לצדן של מישל ויליאמס וקריסטין סקוט-תומאס; "הרחק מההמון הסואן" בבימויו של תומאס וינטרברג, בתפקיד גבריאל אוק, אחד ממושאי האהבה של בת שבע אברדין (קארי מאליגן); "כאוס בגני ורסאי", דרמה תקופתית של אלן ריקמן, בו גילם את דמותו של אנדרה לה נוטר אדריכל נוף צרפתי, לצדה של קייט וינסלט.
עוד כיכב שונארטס במותחן הצרפתי של אליס וינוקור "Disorder" בדמות חייל לשעבר הסובל מהפרעת דחק פוסט-טראומטית, וזכה לשבחים רבים על הופעתו. הוא גילם את פול במותחן האירוטי "A Bigger Splash" של לוקה גואדאנינו, לצדם של טילדה סווינטון, רייף פיינס ודקוטה ג'ונסון. בסרט "הנערה הדנית" בבימויו של טום הופר שיחק בתפקיד סוחר האמנות הנס אקסגיל. שני הסרטים הוקרנו בהקרנות בכורה בפסטיבל הסרטים של ונציה ב-2015 והשתתפו בתחרות.
ב-18 בפברואר 2021 נמסר ששונארטס יגלם את הדמות הראשית של ג'נגו בסדרת טלוויזיה בריטית-צרפתית בת 10 פרקים, המבוססת באופן רופף על מערבון הספגטי משנת 1966 שביים סרג'יו קורבוצ'י, ונושא את שם הדמות. בסדרה זו, שמונה שנים אחרי שמשפחתו נרצחה, יוצא ג'נגו לחפש את בתו, מתוך אמונה שהיא שרדה את הטבח, ומוצא אותה בעיר "ניו באבילון" (בעברית: "בבל החדשה"), המאוכלסת בתושבים מקבוצות דחויות.
באוקטובר 2022 פורסם כי שונארטס לוהק למיני סדרה של HBO, "The Palace" לצד קייט וינסלט.
חיים אישיים
ב-28 ביולי 2015 הוענק לשונארטס תואר אביר מסדר האמנויות והספרות בצרפת. התואר מוענק על ידי משרד התרבות בצרפת לאישים ש"התבלטו ביצירה בתחום האמנות או הספרות בתרומתם ובהשפעתם על האמנות והספרות בצרפת ובעולם".
מרי ליקי
מרי ליקי (באנגלית: Mary Leakey; 6 בפברואר 1913 - 9 בדצמבר 1996) הייתה ארכאולוגית בריטית ואנתרופולוגית, הראשונה למצוא את הגולגולת המאובנת של פרוקונסול אפריקני, שנחשב לאחד מאבות האדם המודרני. כן גילתה גולגולת של הפרנתרופוס רובוסטוס בערוץ אולדובאי.
במשך רוב הקריירה שלה היא עבדה יחד עם בעלה, לואיס ליקי, בערוץ אולדובאי, בחשיפת הכלים ומאובנים של ההומיננאים. היא פיתחה מערכת לסיווג כלי האבן שנמצאו באולדובאי. היא גם גילתה את שביל העקבות המאובנים בלייטולי. בשנת 1960 היא מונתה למנהלת החפירה באולדובאי, ולאחר מכן קיבלה אחריות מלאה על האתר וגייסה לכך צוות משלה. לאחר מותו של בעלה היא הפכה לפלאואנתרופולוגית מובילה, וביססה את מסורת משפחת ליקי על ידי אימון בנה, ריצ'רד, בתחום.
ילדות
מרי ליקי נולדה כמרי דגלאס ניקול בלונדון לארסקין אדוארד ניקול וססיליה מריון (למשפחת פרר). מאחר שאביה עבד כצייר, המתמחה בציורי נוף בצבעי מים, משפחת ניקול נדדה וביקרה במקומות רבים בארצות הברית, איטליה ומצרים. את ציורי הנוף שלו, מכר ארסקין באנגליה. ארסקין ניקול פיתח משיכה לאגיפטולוגיה במסעותיו. מצד אמה, מרי ליקי היא צאצא ישיר של ג'ון פרר שעסק בעתיקות והראשון לזהות שכלי הצור העתיקים היו מלאכת האדם הקדמון, ובן דודה היה הארכאולוג שפרד פרר. משפחת פרר הייתה פעילה בתנועה לביטול העבדות באימפריה הקולוניאלית הבריטית במהלך המאה ה-19 והקימה כמה קהילות לעבדים משוחררים. שלוש מהקהילות הללו שרדו עד שנת 1984, לפי האוטוביוגרפיה שלה: בקניה, בדרום אפריקה ובהודו.
משפחת ניקול בילתה הרבה מזמנה בדרום צרפת ומרי למדה צרפתית רהוטה. היא הזדהתה עם הרוח ההרפתקנית של אביה, והתלוותה אליו לטיולים ומסעות ארוכים.
בשנת 1925, כאשר מרי הייתה בת 12, עברה המשפחה ללז איזי (Les Eyzies) בתקופה בה אלי פיירוני (Elie Peyrony) חפר את אחת המערות שם. פיירוני לא הבין את המשמעות של ממצאיו, ולא חפר בצורה מדעית שבשלב מוקדם זה של הארכאולוגיה. מרי קבלה אישור לעבור על ממצאיו, ושם הוצת העניין שלה בפרהיסטוריה. שם היא גם התחילה את אוסף כלי האבן שלה ופיתחה את המערכת הראשונה שלה לסיווגם. באותו החורף, עברה משפחה לקבררט, כפר במחוז לוט, צרפת. שם היא פגשה את אבה למוזי (Lemozi), כומר הכפר, שהתיידד עימה והפך למנחה שלה לזמן מה. השניים סיירו במערת פש מרל (Pech Merle) וצפו בציורים הפרהיסטוריים של תאו וסוסים.
השכלה
בהיותה בת 13 אביה נפטר. אמה מכרה את כל ציוריו והן חזרו לאנגליה לקנזינגטון, ושם מרי הלכה ללמוד במנזר קתולי. היא גורשה מהמנזר ואמה שכרה שני חונכים, שלא הצליחו יותר מהנזירות. מרי התעניינה רק בציור וארכאולוגיה. עם רקורד כזה היה בלתי אפשרי עבורה להתקבל לאוניברסיטת אוקספורד, ואחד הפרופסורים הודיע לאימה שחבל אפילו למלא את טופסי ההרשמה. למרי לא היה שום קשר נוסף עם האוניברסיטה עד שהוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד בשנת 1951 שנים רבות אחר כך. המשפחה הקטנה גרה בקנזינגטון, שם היא יכלה להשתתף בהרצאות בנושאי ארכאולוגיה ונושאים קשורים בקולג' האוניברסיטאי של לונדון ובמוזיאון לונדון, שם למדה תחת מורטימר וילר. היא נרשמה למספר חפירות שתתקיימנה בקיץ. וילר היה הראשון לקבל אותה לחפירה בסנט אלבנס באתר הרומי של ורולמיום (Verulamium). החפירות השניות של מרי היו בהמבורי (Hembury), אתר נאוליתי, תחת דורותי לידל, שהדריכה אותה במשך ארבע שנים. האיורים של מרי לכלים של דורותי משכו את תשומת הלב של גרטרוד קאנטון-תומפסון, ובשלהי 1932 היא נכנסה לתחום כמאיירת בספרה של קאנטון-תומפסון, The Desert Fayum.
לטואון
הלטואון (טורקית Letoon; לטינית Letoum) הוא מתחם מקדשים המוקדש לנימפה לטו, ולשני ילדיה, אפולו וארטמיס, אשר שימש כמוקד הפולחן החשוב ביותר בליקיה בתקופה ההלניסטית. האתר שוכן למרגלות גבעה בלב מישור בדרומה של ליקיה שבדרום טורקיה. הוא נמצא כ-4.5 ק"מ צפונית-מזרחית לחוף הים התיכון, וכ-3.5 ק"מ דרומית-מזרחית לעתיקות העיר קסנתוס. שני האתרים הוכרזו כאתר מורשת עולמית בשנת 1988.
היסטוריה
הממצאים המוקדמים באתר, שלא שימש מעולם כמקום מגורים סדיר, הם מסוף המאה ה-6 לפנה"ס, דהיינו, קודם להגמוניה ההלנית באזור, שהחלה בתחילת המאה ה-4 לפנה"ס. בתקופה זו שימש האתר כמקום פולחנה של האלה האם. מאוחר יותר הוחלפה אלה זו בנימפה לטו, אשר הולידה לזאוס את אפולו וארטמיס. לפי המסורת המקומית שהתה לטו בליקיה בעת שנמלטה מפני הרה הקנאית, רחצה את ילדיה במימי הנהר הסמוך והרוותה את צמאונה.
האתר היה קשור לקסנתוס הסמוכה שתושביה תחזקו אותו. בלטואון התקיימו טקסים, מופעים וחגיגות של ערי ברית הערים הליקית, והוא המשיך ופעל כמקום פולחן גם בתקופתה הרומית. במאה ה-5 החל האתר מתכסה בחול שהובא למקום על ידי נהר קסנתוס, והפולחן הפגאני בו פסק. במאה ה-6 הוקמה באתר כנסייה ביזנטית מאבנים שנלקחו מהעתיקות, אך במאה ה-7 המקום ננטש לחלוטין וחרב, וייתכן שהדבר קשור לפלישות הערבים לאסיה הקטנה. החפירות במקום החלו בשנות ה-50, ומאז שנת 1962 הן נערכות על ידי ארכאולוגים צרפתים. כיום מוקף האתר באזור חקלאי מיושב, ובצידו הדרומי והמערבי הוא גובל בחממות.
האתר
באתר שרידיהם של שלושה מקדשים, שנבנו במקום בו ניצבו מקדשים מוקדמים יותר. מקדש לטו מהמאה ה-5 לפנה"ס הוא המערבי מבין השלושה. הוא נבנה מאבן גיר והוא הגדול והשמור מבין המקדשים. בחזיתו ניצב שער בסגנון איוני והנאוס הוקף בעמודים שנשאו כותרות קורינתיות. המקדש המזרחי ביותר מוקדש לאפולו, הוא מתוארך למאה ה-4 לפנה"ס וסגנונו דורי. רצפת הפסיפס של המקדש מתארת את סמליו של האל חץ וקשת וכן לירה. בתווך ניצב המקדש הקטן ביותר, מקדש ארטמיס שסגנונו איוני, וכמו מקדש אפולו גם הוא מתוארך למאה ה-4 לפנה"ס.
סמוך מצפון-מזרח לשלושת המקדשים ניצבים הסטואה והאמפיתיאטרון ההלניסטים. האמפיתיאטרון הוקם במאה ה-2 לפנה"ס והוא השתמר במצב טוב. דרומית-מערבית למקדשים נמצא הנימפאון המוצף כיום במים באופן חלקי. המבנה מסמל את המקום בו רחצה לטו את ילדיה, וייתכן ששימש בטקס טבילה כלשהו. ליד הנימפאון שוכנים שרידיה של הכנסייה הביזנטית, שככל הנראה שימשה כבית התפילה של קהילת נזירים מקומית.
לוקהיד C-130 הרקולס
C-130 הרקולס הוא מטוס תובלה בינוני, מתוצרת חברת לוקהיד האמריקנית. ההרקולס נחשב לאחד ממטוסי התובלה המוצלחים ביותר בהיסטוריה: אמינותו ויכולותיו של המטוס הביאו לתפוצה רחבה של המטוס, אשר נמכר ליותר מ־60 מדינות, בהן ארצות הברית וישראל, והוא עדיין נמצא בייצור שוטף, מזה למעלה מ־60 שנה.
היסטוריה ופיתוח
בשנת 1951 פרסם חיל האוויר האמריקני מכרז לפיתוח מטוס תובלה חדש שיחליף את ה־C-119 המיושן. חברת לוקהיד זכתה במכרז, וקיבלה מחיל האוויר הזמנה של 100 מטוסים. המטוס טס לראשונה בשנת 1954, והמטוס המבצעי הראשון נמסר לחיל האוויר האמריקני בדצמבר 1956, והפך עד מהרה למטוס התובלה העיקרי של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
ההרקולס תוכנן במיוחד לביצוע המראות ונחיתות ממסלולים קצרים ומשובשים (בין השאר על ידי רקטות האצה מיוחדות המורכבות בצדדיו - JATO), הצנחת כוחות ומטענים והנחתת ציוד מגובה נמוך. עם השנים פותחו מעל 100 דגמים שונים של המטוס, למגוון רחב של מטרות: תובלה צבאית, תובלה אזרחית, תובלת נוסעים, חילוץ (ראו מערכת פולטון להנצלת קרקע־אוויר), תדלוק, ספינת תותחים לתקיפה, ביון ולוחמה אלקטרונית, כיבוי שריפות, מחקר, משימות מיוחדות ועוד. בחיל האוויר הישראלי מופעלים שני דגמים - תובלה ותדלוק - אשר שופרו והושבחו לאורך השנים והותקנו בהם בין היתר מיגון לתא הטייס כנגד כדורים ורסיסים, ובחלק מהמטוסים גם מערכת ראיית לילה FLIR המותקנת בחרטום.
הדגם החדש ביותר של המטוס הוא ה־C-130J סופר הרקולס שבשירות משנת 1999. עד היום יוצרו מעל 2,500 מטוסים מהדגמים השונים, עבור יותר מ־60 מדינות. יצורו של דגם ה־J החדש עדיין נמשך, והפך את ההרקולס למטוס הוותיק ביותר שעדיין נמצא בייצור. ההרקולס, לדגמיו השונים, מיוצר ברציפות זה למעלה מ־60 שנה, ועדיין נמצא בשירות בצבאות רבים, כולל בכוחות המזוינים של ארצות הברית, עבורם תוכנן המטוס. ההרקולס נחשב למטוס אמין ועמיד במיוחד.
דגמים וגרסאות
להרקולס דגמים אזרחיים וצבאיים. דגמים צבאיים עיקריים:
לוקהיד AC-130
Lockheed AC-130 Spectre הוא מטוס תקיפה, מטוס מטען ומטוס מסוג "ספינת תותחים" שמיוצר על ידי לוקהיד מרטין ובואינג לחיל האוויר של ארצות הברית. המטוס מבוסס על ה־C-130 הרקולס.
לוקהיד מרטין C-130J סופר הרקולס
לוקהיד מרטין C-130J סופר הרקולס הוא מטוס תובלה צבאי בינוני, ולמעשה עדכון מקיף של המטוס C-130 הרקולס וכולל מנועים חדשים, סיפון טיסה חדש, ומערכות מתקדמות אחרות. הוא מטוס תובלה צבאי בינוני, בעל ארבעה מנועי טורבו־פרופ, מתוצרת חברת לוקהיד מרטין האמריקאית. חיל האוויר הישראלי הזמין שישה מטוסים מהדגם הארוך, C-130J-30,שמו של הדגם הישראלי הוא IC-130J-30 ושמו העברי "שמשון" (על שם שמשון הגיבור). ב־26 ביוני 2013 לוקהיד מרטין מסרה למדינת ישראל את מטוס ה"שמשון" הראשון, המטוס המשיך בהתאמת מערכות ישראליות ובבדיקות טיסה והגיע לישראל ב־9 באפריל 2014, לטייסת 103 בבסיס נבטים.
שירות מבצעי
מטוס הרקולס במשימת מודיעין, הופל לראשונה בספטמבר 1958, מעל ארמניה (אז חלק מברית המועצות), על ידי מטוסי מיג־17 סובייטיים. כל 17 אנשי צוותו נהרגו.
במלחמת וייטנאם ההרקולס שירת כמטוס התובלה העיקרי של הצבא האמריקני, ובין השנים 1965–1972 אבדו בקרב כ־50 מטוסים. ההרקולס התמחה בהצנחת מטענים חיוניים לכוחות הלוחמים, מגובה נמוך מאוד, כ־5 מטרים מעל פני הקרקע - משימה שמרכיב הסיכון בה גבוה מאוד. דגם התקיפה של המטוס, AC-130 לחם לראשונה בספטמבר 1967, וסיפק כוח אש חזק במיוחד, בהתאם לדרישות הצבא האמריקני. במהלך המלחמה, המטוס שירת גם כמפציץ, במטרה "לטהר" שטחים מיוערים.
ההרקולס בשירות חיל האוויר הישראלי
בחיל האוויר הישראלי המטוס מכונה קרנף. בחיל משרתים מטוסים מדגם H (שני מטוסים ראשונים הגיעו בשנת 1971), מדגם E (תריסר מטוסים ראשונים הגיעו במהלך מלחמת יום הכיפורים), ומדגם KC לתדלוק (הגיעו בשנת 1976).
אחד משימושיו של המטוס בשירות צה"ל הוא הצנחת לוחמים ואספקה מוצנחת. חיילי צה"ל העוברים קורס צניחה צונחים ממטוס זה.
החיל מפעיל שתי טייסות הרקולס: טייסת הפילים, וטייסת הציפור הצהובה ובנוסף אליהם את יחידת ההעמסה, שבסיסן בנבטים.
בטיסה ממוצעת נמצאים על המטוס, מלבד הטייסים והמכונן, גם נווט ופקח העמסה אחד או יותר. מגבלת ההטסה הנוכחית במטוסי ההרקולס בחיל האוויר עומדת על כ־90 נוסעים מלבד אנשי הצוות.
ב־25 בנובמבר 1975 במסגרת תרגיל מבצעי של צה"ל, התרסק מטוס הרקולס על הר ג'בל הילאל שבסיני. כל תשעת אנשי הצוות ו־11 הלוחמים שהיו על סיפונו נספו בתאונה, שהגורם לה היה ככל הנראה סערה ותנאי ראות קשים ששררו במקום.
המטוסים לקחו חלק גם במבצע אנטבה ביולי 1976, במהלכו טסו בטיסה ישירה ארבעה מטוסים מישראל לאנטבה שבאוגנדה (מרחק של כ־4,000 ק"מ), והנחיתו בשדה התעופה של אנטבה את יחידת סיירת מטכ"ל וכוחות חי"ר, שחילצו בפעולת קומנדו נוסעים של טיסת אייר־פרנס שנחטפה. בדרכם חזרה לישראל, המטוסים תידלקו בנמל התעופה בעיר ניירובי שבקניה.
מאוחר יותר השתתפו ההרקולסים במבצעים להעלאת יהודי אתיופיה וצפון אפריקה לישראל בשנות השמונים והתשעים של המאה ה־20.
ב־2015 החל צה"ל, בשיתוף התעשייה האווירית לישראל, בהשבחת מטוסי ה"קרנף" לדגם משופר: C-130HI המכונה גם "קרנף אוויוני". ההשבחה כוללת קוקפיט (תא טייס) חדש, שדרוג המנועים, הוספת מערכות שליטה ובקרה מתקדמות, הוספת תצוגת קסדה עילית, שדרוג המערכות בעלות היכולות המיוחדות והחלפת מערכות נוספות, ביניהן מערכת הניווט והטייס האוטומטי.
שימושים אזרחיים
בבטנו של מטוס ה־C-130 הרקולס ניתן להטעין את המערכת מודולרית מוטסת לכיבוי שריפות. מערכת זו מתפקדת כיחידה עצמאית המשמשת לכבאות אווירית. המערכת מאפשרת כיבוי שריפות מן האוויר, תכונה החשובה למשל בשרפות יער, שלעיתים קרובות אין גישה אליהן מן הקרקע.
המערכת מורכבת מחמישה מכלי לחץ בעלי קיבולת כוללת של 10,000 ליטר מעכב בעירה נוזלי ובנוסף אוויר דחוס לפליטת הנוזל בלחץ. משקל המערכת כ־5 טון. המערכת ניתנת להטענה על מטוס ההרקולס על ידי צוות מיומן תוך זמן של בין ארבע לשש שעות.
קיימת גרסה האזרחית של הדגם הצבאי המקורי -
מפעילות
[[קובץ:World operators of the C-130 Hercules.svg|ממוזער|350px|מפת מפעילי ההרקולס
]]
אלפרד ניומן
אלפרד ניומן (באנגלית: Alfred Newman; 17 במרץ 1900 - 17 בפברואר 1970) היה מלחין סרטים אמריקאי-יהודי ידוע.
ניומן היה מועמד 45 פעמים לפרס אוסקר, הישג שהפך אותו לאדם שהיה מועמד יותר מכל אדם אחר אחרי ג'ון ויליאמס ווולט דיסני (שני פסקולים שכתב נכתבו בתקופה בה מלחינים לא יכלו להיות מועמדים לאוסקר). הוא זכה באוסקר 9 פעמים; ב-1940 היה מועמד עבור 4 סרטים שונים. בין השנים 1938–1957 הוא היה מועמד שנה אחר שנה לאוסקר (במשך 20 שנה רצופות, הישג יוצא דופן כשלעצמו).
קורות חיים
ניומן נולד כבכור למשפחה בת עשרה ילדים, בעיירה ניו הייבן בקונטיקט. כבר בילדותו התגלה כעילוי מוזיקלי של ממש, ובגיל חמש החל ללמוד פסנתר אצל זיגמונד סטויובסקי. הוא עזר להוריו להשלים את הכנסתם על ידי נגינה בתיאטראות ובמסעדות. כילד נסע יחד עם תיאטרון נודד כשהוא מנגן בפסנתר ומלווה את הזמרת גרייס לה-רו, מופע שנקרא "הילד הפסנתרן המופלא" ("The Marvelous Boy Pianist").
בנוסף למד גם הלחנה יחד עם רובין גולדמרק. בגיל 20 עבר ניומן לגור בניו יורק, שם פתח בקריירה ארוכה בת 10 שנים כמנצח של מחזות זמר שהולחנו על ידי ג'ורג' גרשווין, ריצ'רד רוג'רס, וג'רום קרן בברודוויי. ב-1930 עבר יחד עם ידידו אירווינג ברלין להוליווד. בלוס אנג'לס קיבל שיעורים פרטיים מהמלחין הידוע ארנולד שנברג.
קריירה בקולנוע
לאחר שסיים לעבוד יחד עם אירווינג על סרט שנקרא "Reaching for the moon", החל ניומן לעבוד אצל סמואל גולדווין, כשכתב את הפסקול להפקתו של גולדווין "Street Scene". על שיר הנושא והפתיחה של הסרט חזר ניומן כמה פעמים בעבודות אחרות שלו, וגם בסרט "How To Marry A Millionaire" מ-1953, ובו ניומן נראה אף הוא עצמו כשהוא מנצח על התזמורת.
ב-1937 החל ניומן בקריירה של 21 שנים כמלחין פסקולים עבור חברת פוקס. תרועת החצוצרות המושמעת במקביל להצגת לוגו החברה בתחילת סרטיה היא פרי הלחנתו. באותה שנה חיבור את המוזיקה לסרט בו ג'סט בבימויו של ויליאם ולמן, לשבוי מזנדה" ולסטלה דאלאס בבימויו של קינג וידור. ב-1939 חיבר את הפסקיל לסרט תנו להם מוזיקה בו השתתף גם ישה חפץ.
ב-1939 חיבר את הפסק לסרט מר לינקולן הצעיר.
ב-1940 חיבר את הפסקול לסרט אות זורו עליו היה מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר וגם לסרט איש המערב.
ב-1941 חיבר את הפסקול לסרטים דם וחול וציד אדם.
ב-1942 חיבר את הפסקול לסרט הברבור השחור בהשתתפות טיירון פאוור ומורין או'הרה.
ב-1943 חיבר את הפסקול לסרטים שירת ברנדט וידידתי פליקה.
ב-1944 חיבר את הפסקול לסרט מפתחות הממלכה עליו היה מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר.
ב-1945 חיבר את הפסקול לסרט אילן גדל בברוקלין. ולסרט בצבת הקנאה. ב-1949 חיבר את הפסקול לסרט פינקי.
ב-1946 חיבר את הפסקול לסרט חוד התער
ב־1951 חיבר את הפסקול לסרט בריביירה
ב-1953 חיבר את הפסקול לסרט קרא לי מאדאם" שזיכה אותו בפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר.
ב-1956 חיבר את הפסקול לסרט אנסטסיה. ב-1957 חיבר את הפסקול לסרט אהבת אפריל.ב-1958 חיבר את הפסקול למערבון הבראבדוס. ב-1962 חיבר את הפסקול לסרט הבוגד שלא בגד. ב-1974 חיבר את הפסקול לסרט האסונות נמל תעופה 1975.
כשעבד בחברת פוקס פיתח שיטה שנקראה "שיטת ניומן" ("The Newman System"), שהיא תזמון הפסקול יחד עם הסרט והקטעים שבו. השיטה עדיין נמצאת בשימוש כיום. לאחר שעזב את פוקס ב-1960, החל לעבוד באופן עצמאי. הוא כתב כמה פסקולים לחברת MGM, והוציא מספר אלבומים חדשים לשוק. ניומן היה פעיל עד סוף חייו, וכתב את הפסקול לסרט "נמל תעופה (1970)" ממש לפני מותו.
לאחר מותו הפיק לזכרו ג'ורג' קורנגולד תקליט בעבודה משותפת עם התזמורת הפילהרמונית הלאומית שניגנה וביצעה את יצירותיו. במשך זמן רב לא זכה הדיסק לפרסום ונרכש רק על ידי אספנים, אבל לאחר כמה שנים הופץ הדיסק בגרסת CD משולבת בדולבי סאונד.
נונאטאק פיגארו
נונאטאק פיגארו (באנגלית: Figaro Nunatak) הוא נונאטאק מבודד, בסמוך לקצהו המזרחי של הדום הקרח מוצרט, בחלקו הצפוני של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
הנונאטאק מתנשא לגובה של 200 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי הדום הקרח
הנונאטאק מופה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון בשנת 1947, המיפוי בוצע על ידי ד. סירל (D. Searle) מסקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1960.
מקור השם
הנואנטאק נקרא על שם האופרה "נישואי פיגארו", שחוברה בשנת 1786, על ידי המלחין האוסטרי וולפגנג אמדאוס מוצרט; וזאת בדומה לאתרים נוספים באזור שנקראו על שמו של מוצרט ויצירותיו, ובהם הדום הקרח מוצרט, ומעבר האפנר.
צפון ודרום (מיני-סדרה אמריקאית)
צפון ודרום (באנגלית: North and South) היא מיני סדרת טלוויזיה אמריקאית אשר הופקה במקור לשידור ברשת ABC האמריקנית בין השנים 1985 עד 1994. הסדרה מבוססת על טרילוגית הרומנים העונה לאותו השם, מאת ג'ון ג'ייקס. עלילת הסדרה עוקבת אחר עלילותיהם של שני חברים, אחד מצפון ארצות הברית והשני מדרום ארצות הברית לפני, במהלך ולאחר מלחמת האזרחים האמריקנית.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ הראשון בסוף שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים.
רקע
הסדרה למעשה מורכבת משלוש מיני סדרות, כל אחת מבוססת על ספר אחר בטרילוגיית הספרים.
הסדרה הראשונה המורכבת משישה פרקים צולמה בשנת 1985, מבוססת על החלק הראשון של טרילוגיית הספרים בשם "צפון ודרום" (משנת 1982) ועוסקת בהתרחשויות עד פרוץ המלחמה.
הסדרה השנייה המורכבת משישה פרקים צולמה בשנת 1986, מבוססת על החלק השני של טרילוגיית הספרים בשם "אהבה ומלחמה" (משנת 1984) ועוסקת בהתרחשויות במהלך מלחמת האזרחים.
הסדרה השלישית המורכבת משלושה פרקים שודרה לראשונה בשנת 1994, מבוססת על החלק השלישי של טרילוגיית הספרים בשם "גן עדן וגהנום" (משנת 1987) ועוסקת בהתרחשויות לאחר המלחמה.
The Pirate Bay
The Pirate Bay (בראשי תיבות TPB; תרגום לעברית: מפרץ הפיראטים) הוא אתר אינטרנט לשיתוף קבצים שהוקם בשוודיה ב-2003 ומאפשר למשתמשים שלו לחפש, להוריד ולתרום קישורי מגנט וקובצי טורנט, ושיתוף קבצים עמית לעמית בין משתמשי פרוטוקול ביטורנט.
האתר עורר מחלוקות ודיונים על היבטים משפטיים של שיתוף קבצים, זכויות יוצרים וחירויות אזרח והפך לפלטפורמה ליוזמות פוליטיות נגד חוקי קניין רוחני ברחבי העולם וכן לכוח מרכזי בתנועה נגד זכויות יוצרים. במשך השנים האתר התמודד עם מספר השבתות ותפיסות דומיינים, ועבר לסדרה של כתובות אינטרנט חדשות כדי להמשיך לפעול.
באפריל 2009, מייסדי האתר (פיטר סונדה, פרדריק נייג' וגוטפריד סווארטהולם) נמצאו אשמים בשוודיה בגין סיוע בהפרת זכויות יוצרים ונידונו לשנת מאסר ולקנס. במדינות מסוימות, ספקי שירותי אינטרנט נצטוו לחסום את הגישה לאתר. לאחר מכן, אתרי פרוקסי סיפקו גישה אליו. המייסדים שוחררו כולם עד 2015 לאחר שריצו עונשים מקוצרים.
היסטוריה
"The Pirate Bay" הוקם בספטמבר 2003, על ידי הארגון השוודי נגד זכויות יוצרים Piratbyrån (בתרגום לעברית 'משרד הפיראטים'); הוא מנוהל כארגון נפרד מאז אוקטובר 2004. האתר נוהל תחילה על ידי גוטפריד סווארטהולם ופרדריק נייה, המוכרים בכינויים שלהם "אנאקאטה" ו"TiAMO", בהתאמה. שניהם הואשמו ב"הפצת תוכן המוגן בזכויות יוצרים" על ידי איגוד הסרטים של אמריקה. ב-31 במאי 2006, בעקבות התלונה, המשטרה השוודית פשטה על שרתי האתר בסטוקהולם ולקחה אותם, מה שהוביל לשלושה ימים של השבתה, והאתר חזר לפעול אחר כך. האתר טען שהוא ישות ללא מטרות רווח שבסיסה באיי סיישל; עם זאת, טענה זו הייתה במחלוקת. בעקבות פשיטת המשטרה זכה האתר לחשיפה נוספת ומספר המשתמשים בו גדל. ארגון Piratbyrån הקים באותה עת את מפלגת הפיראטים של שוודיה, כדי להילחם בחוקי זכויות היוצרים. בבחירות לפרלמנט האירופי שנערכו בשנת 2009 קיבלה 7.1% מקולות הבוחרים, וקיבלה בתחילה מושב אחד בפרלמנט.
במהלך 2007 מספר המשתמשים המשיך לעלות במהירות, האתר אירח תוכן פיראטי שכלל סרטי קולנוע חדשים, סדרות טלוויזיה מיד עם סיום הפקתם, משחקי מחשב ואף עותקים אלקטרונים של ספרי הארי פוטר עוד לפני שיצאו לדפוס.
באפריל 2009 ניכנס לתוקף בשוודיה חוק המחייב ספקיות שירותי אינטרנט לחשוף את זהות הגולשים החשודים בשיתוף קבצים ברשת. מיד אחר כך צנחה תעבורת האינטרנט בשוודיה ב-33% ביום אחד. באוגוסט 2009, ספקית האינטרנט הגדולה בשוודיה חסמה את הגישה לאתר, אך החסימה נאכפה והוא המשיך לפעול
במרץ 2012, הודיעו מפעילי האתר כי הם מחפשים דרכים לעקוף את גורמי אכיפת החוק. בין השאר בעזרת הפעלת תחנות שרתים ממטוסים זעירים ללא טייס. באוקטובר 2012 הודיעה האתר כי הוא עובר למחשוב ענן.
במאי 2012, מתקפת האקרים השביתה את "The Pirate Bay" למשך יממה.
ביולי 2014 השיק אתר חדש המיועד לגולשים מהסלולרי.
בעיות משפטיות
כמו אתרי הורדות רבים, גם האתר ומפעיליו היו חשופים לשלל איומים בתביעות משפטיות מצד תאגידים הקשורים לעולם התוכנה, תעשיית המוזיקה ותעשיית הסרטים. עד לסגירתו הראשונה ב-2015 כלל האתר עמוד שנקרא (באירוניה) "הבהרות משפטיות" (Legal) וכלל העתקים של מכתבי תביעה מצד אותם תאגידים ואת תגובת מפעילי האתר אליהם, התגובות נכתבו בצורה הומוריסטית ולא פעם ולא פעמיים גם מלווה בניבולי פה.
האתר נחסם מעת לעת על ידי רשויות של מדינות שונות:
במאי 2012, בית המשפט העליון של הממלכה המאוחדת הורה לספקיות אינטרנט במדינה לחסום את "The Pirate Bay". ההחלטה נתפסת כאור ירוק לבעלי זכויות יוצרים להתחיל לדרוש חסימות של אתרי שיתוף קבצים גדולים נוספים במדינה.
בישראל ארגון זיר"ה חייב, במרץ 2018, את פייסבוק לחסום פוסטים או הודעות עם קישורים לאתרי שיתוף קבצים.
תביעות אזרחיות
בפברואר 2009 נפתח בסטוקהולם משפט בו תבעו מספר חברות מדיה גדולות, ביניהן אולפני פוקס, אולפני קולומביה, סוני, האחים וורנר וענקית המוזיקה EMI, את Pirate Bay בסכום של 100 מיליון קרונות שוודיות, כ-12 מיליון דולר, בגין הפרת זכויות יוצרים וכיסוי הפסדים כספיים שנגרמו להן בשל פעילות האתר.
הרשעתם בפלילים של מפעילי האתר
באפריל 2009 הורשעו ארבעת מפעילי האתר (גוטפריד סוורטהולם, פרדריק נייה, פיטר סונדה ומנכ"ל ספקית האינטרנט של מפרץ הפיראטים, קארל לאנדסטרום) על ידי בית משפט בשוודיה בעבירה של תמיכה וסיוע ביודעין להפרת זכויות יוצרים. להגנתם טענו כי שום חומר המוגן בזכויות יוצרים לא אוחסן בשרתי האתר עצמו, ושאף החלפת קבצים לא התרחשה מעולם ישירות דרך האתר כך שהוא אינו אחראי לחומרים המוחלפים בין משתמשים. התביעה במשפט, לעומתם, טענה כי בכך שמימנו, תכנתו וניהלו את האתר, עזרו הארבעה למשתמשי האתר להפר זכויות יוצרים.
בנובמבר 2010, בעקבות ערעור שהגישו שלושה מהם, הופחתו עונשי המאסר בפועל שנגזרו עליהם, אך הוגדל סכום הפיצויים. על מפעילי האתר נגזרו עונשי מאסר בפועל של ארבעה עד עשרה חודשים, ובנוסף נגזר עליהם לשלם קנס בגובה 30 מיליון קרונות שוודיות (קנס השווה בערכו לכ-12 מיליוני ש"ח). בראשית 2012 דחה בית המשפט העליון של שוודיה את ערעורם של מפעילי האתר.
פיטר סונדה, גוטפריד סוורטהולם ופרדריק נייה, נמלטו מהמאסר שנגזר עליהם בשל הפעלת האתר. סוורטהולם נעצר באוגוסט 2012 בקמבודיה וביוני 2013 נידון גם לשנתיים מאסר בגין האקינג. סונדה נתפס ונעצר בדרום שוודיה שנתיים ביוני 2014. בנובמבר 2014, פרדריק נייה נעצר כשניסה לחצות את הגבול מלאוס לתאילנד, בידי משטרת הגבולות של תאילנד במחוז נונג קאי, כ-500 ק"מ מצפון מזרח לבנגקוק.
ב-9 בדצמבר 2014 נסגר האתר, בעקבות פשיטה של משטרת שוודיה על חוות השרתים של האתר בסטוקהולם.
מספר אתרים נפתחו כדי לשמר את ארכיון החומר של האתר לאחר סגירתו.
חזרתו של האתר לאוויר
ב-31 בינואר 2015 שב האתר לאוויר עם הדומיין thepiratebay.se. לוגו האתר השתנה לציור של עוף החול, המסמל את תחייתו המחודשת. אף על פי שאפשר להוריד את כל הקבצים הקודמים שהיו באתר, טופס "צור קשר" איננו פעיל. אתר "טורנט פריק" דיווח כי האתר עמד בתאריך שהציב לעצמו, וקם 24 שעות לפני המועד שהציב לעצמו.
נזמית
נזמית (שם מדעי: .Lamium L) הוא סוג צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים ממשפחת השפתניים. הסוג מונה כ-30 מינים, ו-17 תת-מינים, מתוכם 4 מיוצגים בצמחיית הבר של ארץ ישראל. מיני הסוג נפוצים בחצי הכדור הצפוני. שמו ניתן לו בזכות דמיון הפרח לנזם. השם המדעי של המשפחה Lamiaceae, נקבע לפי השם המדעי של הסוג נזמית. חלק ממיני סוג זה מאפיינים בתי גידול מופרעים בקרבת האדם.
מאפייני הסוג
מיני הנזמית הם צמחים עשבוניים חד-שנתי או רב-שנתי קרחים או מקריחים (בשונה מאשבל) ובעלי שערות פשוטות.
הגבעולים רְבוּעִים.
העלים נגדיים ופשוטים. העלים התחתונים בעלי פטוטרות והעליונים יושבים. הטרפים של עלי הגבעול והעלים המלווים את הפרחים משוננים או מאונים.
הפרחים ערוכים בדורים מדומים צפופים או רווחים לאורך הגבעול. בכל דּוּר 4 עד 20 פרחים.
הפרחים דו-מיניים, דו שפתניים בבירור. לפעמים הפרחים אינם נפתחים והאבקה נעשית בתוך הפרח.
החפיות חסרות או קיימות ואז הם דמויי מרצע או אזמל.
הכותרת דו-שפתנית בבירור. צינור הכותרת מורחב באופן פתאומי בחלקו העליון כעין שק או זפק ובולט מאוד מהגביע ואינו מכיל טבעת שערות (בשונה מאשבל), ואם הוא מכיל טבעת הרי העלים בעלי כתם לבן. השפה עליונה דמוית קובע, תמימה, מפורצת או בעלת 2 אונות. השפה התחתונה פרושה, בעל 3 אונות. האונות הצדדיות קצרות מאוד ודמויות שיניים או מעוגלות. האונה האמצעית משונצת מאוד בבסיסה (הולכת ומצטרר כלפי הבסיס) ולפעמים מחולקת לשתי אונות בקצה.
האבקנים שמספרם 4, אינם חבויים בצינור הכותרת, אך הם חבויים תחת השפה העליונה ואינם בולטים מתוך הכותרת או רק במעט. זוג האבקנים האחורי קצר מהזוג הקדמי (בשונה מנפית). המאבקים שעירים. אונות עמוד השחלה שוות זו לזו.
הפרי מסוג מפרדת בעלת 4 פרודות, שכל אחת ואחת מהן עטופה בנפרד בקטע של שחלה ובעלת 3 מקצועות חדים וקטומים (לא מעוגלים בשונה מאשבל) בראשן. הפרודות הבשלות נפוצות בדרך כלל יחד עם הגביע המשתייר והמתפרה, שמתקשה לאחר ההבשלה, ולועו נסגר על ידי טבעת שערות.
מיני הסוג המיוצגים בצמחיית הבר של ארץ ישראל
ארבעה מיני נזמית מיוצגים בצמחיית הבר של ארץ ישראל
נזמית קטועה (נזמית הכתמים)
נִזְמִית קְטוּעָה או נִזְמִית הַכְּתָמִים (.Lamium maculatum L) - עשב רב-שנתי נדיר מאוד בישראל. גובהו 30 עד 50 ס"מ. העלים בעלי פטוטרת דקה. העלים העליונים של התפרחת אינם לבנים בבסיסם. הגביע דמויי פעמון. צינור הכותרת עם טבעת שערות בתוכו. צבע הכותרת ורוד, העלים תמיד ירוקים. מין זה גדל על מחשופים של סלעים קשים במקומות לחים ומוצלים בגולן ופורח באביב מסוף ינואר ועד תחילת יוני.
נזמית לבנה
נִזְמִית לְבָנָה (.Lamium moschatum Mill) - עשב חד-שנתי, גובהו מעל 30 ס"מ ועד 50 ס"מ. העלים נגדיים, פשוטים משוננים שינון מסורי עמוק. טרפי העלים דמוי ביצה או כמעט משולשים (דמוי עלי סרפד), בסיסם דמוי לב, ואין הם לופתים את הגבעול. על פי רוב עליו העליונים לבנים בבסיסם וירוקים בקצה העליון. הפרח דו-שפתני. הכותרת לבנה. צינור הכותרת עם טבעת שערות בתוכו. השפה העליונה שעירה. צבע האבקנים כתום והם בולטים על רקע הצבע הבהיר של הכותרת. הפרודות חלקות. צמח נפוץ שגדל במקומות מופרעים על ידי האדם, בעלי עודף חנקן, פעמים רבות במקומות מוצלים. נפוץ בעיקר בחבל הים תיכוני של הארץ. תקופת הפריחה בחורף ובאביב, מינואר ועד מאי.
נזמית לופתת
נִזְמִית לוֹפֶתֶת (.Lamium amplexicaule L) - צמח עשבוני חד-שנתי, רחב תפוצה ורב-גוני, הכולל לפחות 2 תת-מינים ו-4 זנים. הוא נמוך יחסית לשאר מיני הסוג, העלים העליונים (כלומר, הקרובים לפרחים) לופתים את הגבעול, ומכאן שם המין. צינור הכותרת ארוך מאוד יחסית לגודל הפרח. צבע הפרחים לרוב בגווני אדום-סגול-ורוד (ארגמן עז), ובמקרים מעטים לבן. יש המחשיבים את הפרטים בעלי הפרחים הלבנים כזן שונה. מין זה נפוץ בחבל הים-תיכוני מן החרמון בצפון ועד צפון הנגב והוא נפוץ בגינות, בשדות, בצדי דרכים ובמקומות המופרעים על ידי האדם, והוא נחשב למין מלווה אדם. רחב תפוצה - גם ברחבי אסיה ואירופה. פריחתו של מין זה מוקדמת - החל מחודשי החורף, מסוף נובמבר ועד תחילת מאי, והוא משגשג היטב בטמפרטורות קרות.
נזמית מקווקוות
נִזְמִית מְקֻוְקֶוֶת (.Lamium garganicum L) - עשב רב-שנתי זקוף, פרחיו בהירים בעלי פסים ('קווים') בגווני אדום-סגול. השפה התחתונה של הכותרת בעלת קווים ונקודות ארגמניים והשפה העליונה סדוקה לשתי אונות. נזמית מקווקוות היא צמח ים-תיכוני (קיץ ארוך וחורף קצר וגשום), שתחום תפוצתו משתרע מצרפת ועד ישראל. בישראל מין זה גדל במקומות מוצלים בגולן ובגליל (גוש הר מירון), והוא נחשב כצמח צל שאופייני לתת-יער ההררי של האגן המזרחי של הים התיכון, וגדל בצל חורשה או מקומות סלעיים. נזמית מקווקוות נחשבת למין נדיר, שהגליל העליון מהווה את גבול תפוצתו הדרומי של המין, והיא אינה חודרת לאזורים הערבתיים של המזרח התיכון. היא גדלה גם בחרמון מרום 1,000 מ' עד רום 2,500 מ', אבל בעיקר היא נפוצה בחגורת היער ההררי המורכב בעיקר מאלונים ומורבניים למיניהם. מכיוון שבחרמון נכרת היער ודוכא ברוב שטחה של חגורת היער ההררי, תפסה לה הנזמית גומחה אקולוגית בעלת תכונות דומות - צל סלעים ומרגלות טרשים. הפריחה מסוף מרץ ועד תחילת יוני.
פטנט
הפטנט הרשום מעניק זכות משפטית הניתנת על ידי מדינה לבעל אמצאה לזמן קצוב (תקופת תוקף פטנט היא בדרך כלל 20 שנה). כדי לקבל פטנט רשום על אמצאה יש להגיש בקשה לפטנט לרשות המטפלת בכך בכל מדינה. על בקשת הפטנט לפרט את האמצאה עליה מבוקש הפטנט, באופן שיאפשר לבעל מקצוע ממוצע בתחום אליו הוא שייך להבין כיצד לממשה. כמו כן עליה לכלול תביעות (לפחות אחת) המגדירות במדויק את היקף הבלעדיות הנתבעת על ידי המבקש. כדי לקבל פטנט צריך שהאמצאה המוגדרת ב"תביעות" תהיה חדשה, מועילה, ניתנת לשימוש תעשייתי ובעלת התקדמות המצאתית (מה בין "אמצאה" לבין "המצאה"? המילה "המצאה" מתייחסת לתהליך המחשבתי שמוביל לתוצאה, התוצאה היא התוצר המוגמר והמוגדר שהיא ה"אמצאה").
הגדרה
פטנט ניתן על המצאות שעניינן מוצרים או תהליכי ייצור המשמשים בתעשייה. הזכות לפטנט לא חלה על תגלית, כגון גילוי זן חדש של בעלי חיים (אלא אם כן הוא סונתז באופן מלאכותי), רעיון שיווקי (להבדיל מ"שיטת מסחר" עליה ניתן לקבל פטנט במדינות מסוימות), תאוריה מדעית, וברוב המדינות - אף לא על תוכנת מחשב (אך זו האחרונה מוגנת מכוח זכות יוצרים).
פטנט הוא מקומי, ומוגבל לאותה מדינה שהעניקה אותו. על פי אמנת פריז עליה חתומות רוב מדינות העולם, בעל האמצאה שהגיש בקשת פטנט באחת המדינות, זכאי להגיש בקשת פטנט על אותה אמצאה בכל אחת מהמדינות האחרות בתוך 12 חודשים, וליהנות מדין קדימה במסגרתו ייחשב כאילו הוגשו הבקשות בתאריך בו הוגשה הבקשה במדינה הראשונה. קיימות אמנות רב-מדינתיות נוספות, כגון אמנת שיתוף פעולה לפטנטים (PCT), במסגרתן ניתן להגיש בקשת פטנט עבור מספר מדינות ולרכז את הליכי בחינתה ברשות מיוחדת המשותפת להן. גם במסגרת אמנות אלה, עדיין הפטנט הוא "מקומי" ובסופו של התהליך יהיה על מבקש הפטנט למסור את בקשתו או לאשררה בכל מדינה ומדינה בה הוא מעוניין לממש את זכותו.