cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'רמיין ג'קסון
הוא הצטרף מחדש לחמישית הג'קסונים בשנת 1983, ונשאר שם במהלך פרידות ואיחודים שונים.
לג'רמיין הייתה גם קריירת סולו מצליחה, לצד זו של אחיו של מייקל, והיו לו כמה להיטים בצמרת 30 הלהיטים, לאורך כל שנות ה-70 וה-80.
הוא גם הפיק והקליט דואטים עם הזמרת האמריקנית ויטני יוסטון בשנים הראשונות בקריירה שלה, והיה המפיק של להקת "Switch".
כדורגל נשים בישראל
קבוצות כדורגל נשים ראשונות הוקמו בארץ בראשית שנות ה-70 אך רובן לא שרדו והתפרקו תוך שנים אחדות. מערך הליגות נוסד לראשונה בשנת 1998, שנה לאחר הקמת הנבחרת, והליגות נמצאות תחת אחריות הההתאחדות לכדורגל בישראל באגף הנשים.
הליגות בארץ חצי מקצועניות כשהליגה הבכירה היא ליגת העל בכדורגל נשים, מתחתיה הליגה הלאומית ואחריה ליגה ארצית שחלק מהקבוצות בה חובבניות. נכון לעונת 2020/21 בליגת העל 10 קבוצות, 10 בליגה הלאומית ו-10 בארצית.
המפעל השני בחשיבותו הוא גביע המדינה בכדורגל נשים.
עבור גילאי ילדים ונוער קיימות ליגת נערות (גילאי 14–19), ליגת ילדות (גילאי 10–13) וליגת טרומיות (6–9). במקביל לליגות אלו מתקיימים גם מפעלי גביע המדינה לנערות וגביע המדינה לילדות.
נכון לשנת 2019, מדורגת ליגת העל הישראלית לנשים במקום ה-36 בדירוג אופ"א בשקלול של חמש העונות האחרונות. לפי הדו"ח השנתי של פיפ"א, נבחרת ישראל מדורגת במקום ה-63 בעולם, רשומות בישראל 1,383 שחקניות כדורגל שמשחקות כדורגל תחרותי (מתוכן רק 510 מעל גיל 18) ואין לה תוכנית אסטרטגית לפיתוח כדורגל הנשים במדינה.
קבוצות הנשים הראשונות
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 החלו לקום בישראל מספר קבוצות כדורגל לנשים. הראשונות שבהן היו קבוצת מיל"ן, קבוצת "מקסים" חיפה וקבוצות בנות בנס ציונה וברמת גן. מכיוון שבאותם ימים לא התקיימה פעילות של ליגה מסודרת, רובן שיחקו רק במשחקי ידידות ולעיתים נסעו למשחקים בחו"ל מול קבוצות נשים ממדינות שונות. משחק בינלאומי ראשון מסוגו התקיים ביום העצמאות בשנת 1971 בין קבוצת נשים שייצגה את ישראל והורכבה משחקניות קבוצות מיל"ן ורמת גן לבין קבוצה מוינה שייצגה את אוסטריה. במשחק ניצחה ישראל 1-2. באמצע העשור כבר היו 18 קבוצות נשים ברחבי הארץ אך הן לא זכו לסיוע של אף גורם ממסדי מבחינת אמצעים, תנאים ושיווק. ניסיונות להקמת ליגת נשים באותה תקופה לא צלחו. אמנם התקיים מאבק ציבורי בתמיכת מספר חברי כנסת ובראשם אורה נמיר אך הוא לא צלח ובסופו של דבר רובן התפרקו תוך מספר שנים.
הקמת הנבחרת והליגה
בעקבות חוקיה של פיפ"א, הקימה ב-1997 ההתאחדות לכדורגל נבחרת רשמית לנשים ושנה לאחר מכן את ליגת הנשים.
שתי הקבוצות בעלות מספר התארים (אליפות הליגה הראשונה וגביע המדינה) הרב ביותר הן מכבי חולון ואס"א תל אביב. בשנים הראשונות של הליגה, בטרם התפרקותה, בלטה מכבי חיפה. בעשור הראשון של המאה ה-21 בלטה מכבי חולון ובעשור השני בלטה אס"א תל אביב.
במשחק ידידות שקיימה נבחרת ישראל מול צ'לסי ב-20 באוגוסט 2019 באצטדיון המושבה בפתח תקווה נכחו 8,534 צופים ובכך נשבר שיא הצופים למשחק כדורגל נשים בישראל.
כדורגל הנשים הישראלי בזירה העולמית
נבחרת כדורגל הנשים של ישראל משחקת בקביעות במוקדמות אליפות אירופה וגביע העולם לנשים, אך טרם הצליחה להעפיל לתחרויות הגמר. נכון לדצמבר 2021 הנבחרת ממוקמת במקום ה-75 על פי הדירוג העולמי של פיפ"א לנשים. בנוסף לנבחרת הבוגרות, קיימות גם נבחרת נערות עד גיל 19 ונבחרת נערות עד גיל 17.
הקבוצה שזוכה באליפות הליגה הראשונה משחקת במוקדמות ליגת האלופות. האלופות הישראליות לקחו חלק במפעל מראשיתו אך לאורך השנים רק אס"א תל אביב הצליחה להעפיל משלב המוקדמות לשלב הנוקאוט אך הפסידה בשלב הראשון.
מאבק הזכויות של הכדורגלניות 2019
לפני תחילת עונת 2019/2020 ומיד לאחר מונדיאל הנשים המוצלח בצרפת, פתחו הכדורגלניות במאבק להפיכת כדורגל הנשים בישראל לענף מקצועני. עוד בשלהי העונה הקודמת, לפני משחקי חצי גמר גביע המדינה, איימו ארבע הקבוצות שעלו לשלב זה לא להופיע למעמד המכובד כיוון שהקבוצות לא קיבלו את התקציב שהובטח להן על ידי משרד הספורט. לבסוף הסכימו להשתתף בחצי הגמר לאחר שקיבלו התחייבות שהנושא יוסדר בהקדם. במסגרת עתירה לבג"ץ לגבי אפליית קבוצות הנשים, הגישו הקבוצות בתחילת חודש יולי את תגובתן לבית המשפט ובו טענה שהתנהלות משרד הספורט גורמת לאפליה מגדרית. באמצע יולי יצאו הכדורגלניות במאבק מתוקשר לשינוי המצב בכדורגל הנשים בישראל ושינוי התפישה החברתית. בקריאה "כדורגלניות עושות שינוי" איימו השחקניות להשבית את ליגת הנשים בעונה הקרובה. בכנס היסטורי של הכדורגלניות בארץ שנערך ב-21 ביולי בבית ההסתדרות קראו הכדורגלניות למאבק על הפיכת הענף למקצועני.
טורטייה
טורטייה (בספרדית: Tortilla) היא סוג של לחם עגול, דק ושטוח. בצק הטורטיות עשוי תירס או קמח חיטה דקיק ואינו מכיל שמרים. מקורה של הטורטייה במקסיקו ומרכז אמריקה, והיא נפוצה כיום גם בארצות הברית ובקנדה. זהו מאכל מסורתי גם בקרב אינדיאנים מדרום-מערב ארצות הברית.
טורטיות נאפו במקסיקו עוד בטרם הגעת האירופאים לאמריקה, אך השם "טורטייה" ניתן להן על ידי הספרדים, בשל דמיונן לחביתות הטורטייה הספרדיות. מקור השם "טורטייה" עצמו ב"טורטה" (torta), עוגה עגולה פשוטה.
מספר מאכלים מקסיקניים מבוססים על טורטייה עם מילוי, ולעיתים שלב נוסף של אפייה או טיגון, ביניהם: בוריטו, טאקו, אנצ'ילדה, קסדייה וטוסטדה.
באזורים שונים בספרד קיים לחם דומה. באזור הבסקי של ספרד הוא מכונה "טלו" (talo), בצפון ספרד, למשל באסטוריאס, הוא מכונה "פריקסואלוס" (frixuelos) ובגליסיה - "פיואס" (filloas).
טורטייה שימשה כפריט מזון ברבות ממשימות מעבורות החלל של נאס"א מאז 1985, בשל יתרונותיה כמזון מתאים בתנאי אי כבידה ובהיותה לחם חסר פירורים, העלולים לפגוע במִכשור עדין.
הכנת טורטייה
טורטיות מקמח חיטה או תירס הוכנו עוד בתקופה הקדם-קולומביאנית. קליפת גרעיני התירס הוסרה באמצעות בישולם במי סיד (תמיסה של בסיס הסידן - calcium hydroxide) ושטיפתם. תהליך זה מכונה "ניקסטמליזציה" (nixtamalization). הגרעינים נגרסו ונלושו לבצק, המכונה "מסה ניקסטמלרה" (masa nixtamalera). "מסה" הוא כל בצק המבוסס על גרעינים מרוסקים ולא על קמח; המילה "ניקסטמלרה" מתייחסת לתהליך הניקסטמליזציה שעברו הגרעינים. אם מייבשים את הבצק וטוחנים אותו לאבקה, מתקבל קמח המכונה "מסה הרינה" (Masa harina).
את הבצק מסה ניקסטמלרה שיטחו לעיגולים דקים. עיגולי הבצק נאפו על גבי קומל לוהט - במקור היה זה משטח טרקוטה, כיום משתמשים ביריעת מתכת (בדומה לסאג' הערבי).
להשריית התירס במים חשיבות תזונתית, כיוון שהיא גורמת לשחרור ויטמין B3 והחומצה האמינית החיונית, טריפטופן. התירס הובא מ"העולם החדש" לאירופה, אסיה ואפריקה, ללא מודעות לחיוניותו של שלב זה בהכנת מאכלים המבוססים על תירס. באזורים בהם התזונה התבססה על קמח תירס (כמו ספרד, צפון איטליה ודרום ארצות הברית) רבים חלו בשל כך בפלגרה.
במקסיקו, בליז, אל סלוודור, גואטמלה, הונדורס ומדינות לטינו אמריקה אחרות עדיין מכינים טורטייה בהכנה ידנית. את טורטיות התירס נהוג להגיש חמות; כשהן מתקררות, יש להן מרקם של גומי.
נשים הכינו את הטורטיות באמצעות "מַנוֹ" (mano) - מערוך אבן ומֵטַטֶה (metate) - משטח אבן מעט קעור בשוליו (כדי שהתירס לא ייפול ממנו).
טורטיות חיטה פותחו באזורי ספרד החדשה לאחר שהחיטה הובאה לשם מספרד. הבצק מבוסס מים וללא עלים, והוא נלוש ונאפה כמו טורטיות תירס. טורטיות אלו דומות ללחמים ללא שמרים האופייניים לארצות ערב, המזרח התיכון ודרום אסיה, אם כי הן דקות יותר וקוטרן קטן יותר. לחם דומה בסין הוא "לאובינג" וגם לחם רוטי ההודי דומה לטורטיית קמח.
קוטרן של הטורטיות נע בין 6 ל-30 סנטימטר באזורים שונים ובהתאם למאכלים שונים שהן משמשות עבורם.
בייצור מסחרי ובחלק מהמסעדות הגדולות צרים את הטורטיות באמצעות מכונה, המכינה את הטורטיות מהבצק.
פרנסיס סקוט פיצג'רלד
פרנסיס סקוט קי פיצג'רלד (באנגלית: Francis Scott Key Fitzgerald; 24 בספטמבר 1896 – 21 בדצמבר 1940) היה סופר אמריקאי ממוצא אירי. יצירותיו עסקו בעיקר בשנות ה-20 של המאה ה-20, ושקפו את חיי הזוהר והשפע של דור הג'אז. יצירותיו בעלות מאפיינים אקזיסטנציאליסטיים מובהקים. על אף שזכה להצלחה פופולרית בימי חייו, רק לאחר מותו הוא נחשב לאחד הסופרים האמריקאים הבולטים במאה ה-20, כמו גם לדוברו של "הדור האבוד" - אמריקאים שנולדו בשנות ה-90 של המאה ה-19 והתבגרו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
נעוריו ותחילת דרכו
פיצג'רלד נולד בסיינט פול, מינסוטה למשפחה קתולית מהמעמד הבינוני הגבוה. הוא נקרא על שם קרובו המפורסם פרנסיס סקוט קי (מחבר ההמנון האמריקאי "הדגל זרוע הכוכבים"). אביו, אדוארד, היגר לארצות הברית מאירלנד בתום מלחמת האזרחים האמריקאית, ותואר כ"ג'נטלמן שקט עם נימוסים דרומיים נהדרים". אמו, מארי, הייתה בת למהגר אירי עשיר. אדוארד היה בן דוד מדרגה שנייה של מרי סוראט, שהוצאה להורג ב-1856 בגין קשירת קשר להתנקשות באברהם לינקולן.
סקוט פיצג'רלד בילה את העשור הראשון בחייו לסירוגין, בבאפלו שבניו יורק ובמערב וירג'יניה, שם עבד אביו בחברת פרוקטור אנד גמבל. הוריו שלחו אותו לבתי ספר קתוליים, שם הוכיח כישורים אינטליגנטים גבוהים והתעניינות הולכת וגוברת בספרות. עקב פיטורי אביו מעבודתו שבה המשפחה למינסוטה בשנת 1908.
כשהיה בן 13 פרסם את יצירתו הראשונה, סיפור מתח, בעיתון בית הספר. בגיל 15 החל ללמוד בבית ספר קתולי יוקרתי בניו ג'רזי, שם גם שיחק בנבחרת הכדורגל של בית הספר. אחד הכמרים של המוסד הבחין בכישרון הכתיבה של פיצג'רלד ועודד אותו לטפח את הקריירה הספרותית שלו. ב-1913 התקבל לאוניברסיטת פרינסטון, אך נכשל כבר ביום הראשון בהוכחת כישורי הספורט שלו, ולכן המשיך ביתר שאת לטפח את עתידו הספרותי. באוניברסיטה התיידד עם אדמונד וילסון וג'ון פיל בישוף, לימים סופרים ומבקרי ספרות. הוא הפך לדמות פופולרית במועדונים החברתיים של האוניברסיטה, אך לאחר כישלון פרשיית אהבים ותשובה שלילית מהוצאת ספרים בניסיונו להוציא לאור רומן שכתב, הוא עזב את הלימודים והתגייס לצבא בשנת 1917, השנה שבה נכנסה ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה. תוך זמן קצר הסתיימה המלחמה ופיצג'רלד שוחרר טרם נשלח לאירופה.
זלדה
אשתו של פיצג'רלד, זלדה, השפיעה עליו רבות וניתן למצוא את השראתה בדמויות רבות בספריו.
הם נפגשו עוד בהיותו בצבא, כשהיא נערה בת 18, שהייתה בתו של שופט בבית המשפט העליון באלבמה. תוך זמן קצר הם התארסו, אך תחילה ביטלה זלדה את אירוסיהם. היא נישאה לו בסופו של דבר ב-1920, שבוע אחד לאחר פרסומו המצליח של ספרו הראשון: "בואכה גן עדן" (This Side of Paradise). בשנת 1921 נולדה בתם, פרנסיס "סקוטי".
הזוג נדד בין ארצות הברית ופריס. בשנת 1930 אובחנה זלדה כסובלת מהפרעה דו־קוטבית ואושפזה בבית חולים בשווייץ, ולאחר מכן בקליניקה בבלטימור ובמוסדות אשפוז אחרים.
אישיותה העזה של זלדה באה לידי ביטוי בכתיבתו, והוא אף ציטט בעבודתו פסקאות שלמות מיומניה, ככל הנראה. בסקירה מבודחת בעיתון "ניו-יורק טריביון" היא הזכירה זאת: "נדמה לי שאני מזהה באחד הדפים קטע מן היומן הישן שלי, שנעלם בצורה מסתורית לאחר נישואי, וכמו כן קטעי מכתבים שלמרות שנערכו משמעותית, נשמעים לי מוכרים בצורה מעורפלת. לאמיתו של דבר, מר פיצג'רלד - נדמה לי שכך כותבים את שמו - נדמה שפְּלַגְיָאט מתחיל בבית".
עידן הג'אז והמעבר להוליווד
שנות ה-20 היו לעשור המשפיע ביותר על התפתחותו הספרותית של פיצג'רלד. הרומן השני "היפה והארור" אשר ראה אור ב-1922, הראה בשלות ספרותית רבה יותר בהשוואה ל"בואכה גן עדן" שנחשב בוסרי יחסית, לדעת מבקרים רבים. ספרו גטסבי הגדול, שרבים רואים בו את הישגו הספרותי הגדול ביותר, יצא לאור ב-1925. פיצג'רלד נסע מספר פעמים לאירופה, בין היתר לריביירה הצרפתית ולפריז, שם התיידד עם רבים מבני הקהילה האמריקאית הגולה ובייחוד עם ארנסט המינגוויי. בהקדמה לפרק העוסק בפיצג'רלד בספר "חגיגה נודדת", כתב המינגוויי: "כישרונו היה טבעי כתבניות קישוט שצוירו על ידי האבק על כנפי הפרפר." עם כל זאת הוא לא חיבב את זלדה, כינה אותה ביומניו אישה לא שפוייה, וטען שהיא זו שמעודדת את שתייתו, כדי שינטוש את כתיבת הרומן שעסק בו ויתעסק יותר בפרסום סיפורים קצרים לעיתונים שתרמו לפרנסתם.
פיצג'רלד וזלדה הרבו להתהולל, לשתות לשכרה ולהופיע בכל טורי הרכילות בתקשורת. ערב אחד קפצו היישר מגג המונית אל תוך מימי המזרקה של מלון פלאזה בשדרה החמישית. "אני נזכר", כתב אחרי שנים רבות, "שיום אחד אחרי הצהריים, כשנסעתי במונית בין בניינים גבוהים מאוד, מתחת לשמיים סגולים-וורודים, צווחתי, מפני שהיה לי כל מה שהתאוויתי אליו וידעתי שלעולם לא אהיה עוד מאושר כל כך". בספרו "היפה והארור" הוא כתב: היה זה דור האמנות, היה זה דור השפע והיה זה דור הסאטירה. באותה התקופה כבר קנה פיצג'רלד את שמו בין הסופרים המצליחנים.
לאחר אשפוזה של זלדה עבר פיצג'רלד להוליווד ועבד שם כתסריטאי ומחבר סיפורים קצרים. הוא עצמו הגדיר את עבודתו בהוליווד כמעין סופר להשכיר שכותב ספרות זולה. בהוליווד הוא הכיר את שיילה גרהאם, עיתונאית ידועה, וחי איתה עד מותו.
מותו
פיצג'רלד סבל מבריאות לקויה במשך כל שנותיו כבוגר, בין השאר עקב שתייה מרובה של משקאות אלכוהוליים. כמו כן סבל משחפת, ועבר מספר התקפי לב סמוך לגיל 40. הוא הלך לעולמו לאחר התקף לב שממנו לא החלים.
לאחר מותו
לאחר מותו פרסומו עוד מספר מיצירותיו:
בשנת 2012, סיפור שנדחה על ידי כתב העת "ניו יורקר" ב-1936, פורסם על ידיו. כתב העת דחה במקור את הסיפור בטענה כי הוא "פנטסטי מדי". הסיפור, Thank You for the Light"", מתאר אשה המתגנבת לכנסייה קתולית כדי לעשן בה. כתב העת קיבל שוב את הסיפור מנכדו של פיצג'רלד, שהציע כמה סיפורים אחרים שלו למכירה פומבית בסותבי'ס.
בשנת 2015 פורסם לראשונה סיפור קצר של פיצג'רלד שלא ראה אור מעולם, הסיפור, "Temperature", הושלם ביולי 1939, כשנה לפני מותו.
יצירתו
סקוט פיצג'רלד פיצח בספריו את הדי אנ. איי של תקופתו, טוען אירי ריקין. הוא עצמו חי את החיים שכתב עליהם, והדבר הקל על כתיבתו. בני הדור שלו, שלאחר מלחמת העולם הראשונה, שכונו בני הדור האבוד, רצו לחיות את החיים עד כלות; הם קיצרו את השמלות והשיער, החליפו את הכינור בסקסופון, שנאו את הקומוניסטים ורקדו צ'ארלסטון במסיבות חשק. פיצג'רלד חווה את החיים האלו וכתב עליהם לאחר התפכחותו משכרונם.
ב"גטסבי הגדול", ספרו המפורסם ביותר, חושף הסופר את ריקנותם של החיים הללו, את הסגידה לכסף, לידוענים, לחיים ההוללים. פיצג'רלד כותב בספר מעין סאטירה נוקבת על אורח החיים החדש באמריקה שרודף אחר המצליחנות ומטה עורף לערכים הישנים. הוא חושף את הניגוד הדיכוטומי לבין הזוהר והנוצץ ובין היאוש, השעמום והצביעות של גיבורי הספר, שכישרונם הגדול הוא הרס עצמי במירוץ תמידי אחר סיפוקים מהירים.
ב"ענוג הוא הלילה" מנפץ הסופר אגדה רומנטית על חייהם של הזוג סקוט וזלדה פיצג'רלד. הועם זוהרו של הסופר ההולל, כספו התנדף ואמריקה מחפשת כוכב חדש. הספר מתאר פסיכיאטר שנישא לאחת ממטופלותיו ומאבד את שפיותו שלו במהלך החלמתה. שנותיהם המשותפות האחרונות של סקוט וזלדה לא היו קלות בלשון המעטה, והספר חושף זאת.
אף שהרומן התקבל בתחושות מעורבות, וכשל מסחרית, עם השנים זכה להערכה מחודשת וכבוד רב, מסופרים ומבקרים כאחד. ב-1962 זכה לגרסה קולנועית (בימוי - הנרי קינג) לא מוצלחת, אך בשנות התשעים הפך לסדרת טלוויזיה בריטית מעולה.
סקוט פיצג'רלד הצליח לתת ביצירתו תמונה כוללת של החיים המודרניים באמריקה. הוא לא התמקד רק בזווית הראייה של מעמד אחד, אלא השתדל לשלב בין מגוון מאפיין של פרטים מכל המעמדות, שנבעו מכושר הבחנה מעולה של סופר. בכך הוא יצר השוואה בין הקיום החברתי האמריקני לזה של העולם כולו, תוך כדי נקיטת 3 טכניקות מבט מודרניות: ריאליזם, מודרניזם ואקזיסטנציאליזם.
חניתה עשתאי טוענת שפיצג'רלד בחר בספריו לעסוק בחברה הגבוהה, כי היה מודע להשלכות הפסיכולוגיות שיש לשיטה הכלכלית על הפרט ועל החברה. הוא נזקק לתאר את הבורגנות כדי להבליט את מה שראוי לבוז שלו כלפיה. הוא העלה בספריו את המונחים עושר, הצלחה, חירות אנושיות ואהבה, כדי שיוכל להדגיש את המרד שלו, את אי השתייכותו. ספריו, המלאים בגיבורים שרודפים כוח, ממון ותהילה, מהווים, לדעתה, מעין כתב האשמה לעידן המודרני, ובעיקר לחברה האמריקאית.
פרץ מרקיש
קורות חיים
פרץ מרקיש נולד בעיירה פּוֹלוֹנוֹיֶה (Polonnoye) שבפלך ווהלין, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (במחוז חמלניצקי באוקראינה). אביו היה מלמד בחדר. בגיל צעיר עזב פרץ את הבית, תחילה לברדיצ'ב ולאחר מכן לאודסה, שם עבד בעבודות מזדמנות. מגיל 17 החל לכתוב שירים, תחילה ברוסית. בשנת 1916 גויס לצבא הרוסי ולחם בקרבות מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1917 נפצע קשה בקרב ושוחרר מהצבא. הוא התיישב בקייב, ומאוחר יותר ביקטרינוסלב דנייפרופטרובסק והחל לפרסם שירים אקספרסיוניסטיים וסיפורים קצרים בעיתון יהודי. בשנת 1920 הוציא אוסף שירים ביחד עם שני משוררים יידיים, דוד הופשטיין ולייב קויטקו. בשנת 1921 עזב את רוסיה ובמשך כחמש שנים חי ועבד בפולין, בגרמניה ובצרפת. בשנים 1922–1924 הוציא לאור עם אורי צבי גרינברג, עוזר ורשבסקי ומלך ראוויטש את כתב העת הספרותי "כאַליאַסטרע" (יידיש: "כנופיה").
בשנת 1926 חזר מרקיש לברית המועצות, כבר כמשורר מפורסם, התיישב במוסקבה ועסק בפעילות ספרותית. כתב שני רומנים ("אחד על אחד" ו"דור הולך ודור בא"), מחזות ("האדמה" ו"משפחת עובדיה") ומאות שירים. שיריו תורגמו בין השאר לרוסית על ידי אנה אחמטובה. חלק מהמבקרים הספרותיים ביקרו את מרקיש על כך שיצירותיו "לאומניות מדי" ואינן עומדות בקנה המידה של "האינטרנציונליזם הסוציאליסטי".
בשנת 1941, עם פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות, היה מרקיש בין מייסדי הוועד היהודי האנטי-פשיסטי ומן החברים הבולטים בו.
בערים חיפה וקריית ים רחובות הקרויים על שמו.
משפחתו
נכדו של פרץ מרקיש הוא פרץ דניאל מרקיש.
מרומית שחורה
מרומית שחורה (שם מדעי: Chlidonias niger) היא מין עוף ימי מהסוג מרומית שבמשפחת השחפיתיים.
אורך גופה כ-25 סנטימטרים, מוטת כנפיה כ-60 סנטימטרים ומשקלה כ-60 גרם. חלקי גופה האחוריים, הגב והזנב, אפורים, ואילו הראש, החזה והבטן שחורים בקיץ והופכים אפורים לקראת החורף, כשרק הכיפה נותרת שחורה.
אזורי התפוצה של המרומית באירופה ואמריקה הצפונית, שם היא מקננת על גושי צומח צפים בביצות מים מתוקים. בחורף נודדות המרומיות מאירופה לאפריקה ומאמריקה הצפונית לחופים הצפוניים של אמריקה הדרומית.
איגואנה ורודה
איגואנה ורודה (שם מדעי: Conolophus marthae) היא מין של איגואנה מהסוג קונולופוס האנדמי לאיי גלאפגוס. לטאה נדירה זו התגלתה בטבע רק ב-1986, ולאחר מכן נחשבה למין שנכחד. נתגלתה מחדש ב-2009. היא חיה רק בצפון מערב האי איסבלה שם התגלתה. היא נמצאת בסכנת הכחדה חמורה בטבע, והיא נחשבת לאחד ממיני הזוחלים הנדירים ביותר בטבע היום.
האיגואנה היא קרובתה של איגואנת היבשה ומזכירה אותה במראה. היא בעלת גוף ורוד עם רכס קוצני לאורך גופה ורגליים גדולות בעלות טפרים. האיגואנה ניזונה מעלי קקטוס כמו קרובתה ומתחפרת באדמה בשעות שבהם היא לא פעילה. אורכה 47–61 סנטימטרים ומשקלה עד 5 קילוגרם.
הר מילטון (אנטארקטיקה)
הר מילטון (באנגלית: Mount Milton) הוא הר הממוקם בדרום רכס סנטינל בהרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 3,000 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם 20 קילומטרים דרומית-מזרחית להר קראדוק ו-3 קילומטרים דרומית-מזרחית להר סאות'וויק.
ההר מתנשא מעל קרחון קורניקר שמצפון מזרח לו, וקרחון סירמה שממערב לו.
גילוי הקרחון
ההר מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1959–1957.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא על שם פטריק ג'י. מילטון (Patrick G. Milton), מכונאי מוטס בצי ארצות הברית, ששימש כמפקד טיסת סיור באזור ההר ב-28 בינואר 1958.
לאוניד גובורוב
לאוניד אלכסנדרוביץ' גובורוב (ברוסית: Леони́д Алекса́ндрович Го́воров; 22 בפברואר 1897 – 19 במרץ 1955), מצביא במלחמת העולם השנייה, פיקד על הגנת לנינגרד בשנים 1942 -1944, מרשל ברית המועצות.
ביוגרפיה
לאוניד גובורוב נולד בכפר בשם בוטרקי במחוז קירוב לאב ימאי ולאם עובדת בית. הוא התקבל לפקולטת להנדסת אוניות בפוליטכניון של פטרוגראד (סנקט פטרבורג לפני מהפכת אוקטובר), ולמד שם עד שעבר בדצמבר 1916 לבית ספר מקצועי של חיל התותחנים. בבית ספר צבאי מקצועי של חיל התותחנים סיים את לימודיו ב-1917 והפך לקצין בחיל התותחנים.
לאחר שפרצה המהפכה הבולשביקית ברוסיה הצבא הרוסי פורק, הוא חזר הביתה. בתחילת 1919 גויס לצבא הלבן האנטי קומוניסטי, שם שירת כמפקד סוללה. בנובמבר 1919 ערק מן הצבא הלבן ובינואר 1920 הצטרף לצבא האדום. לאחר שהתגייס לצבא האדום, הוא שירת בחצי האי קרים. במהלך הקרבות של מלחמת האזרחים הוא נפצע פעמיים והוענק לו עיטור הדגל האדום על גבורתו ותפקודו בקרב.
לאחר תום מלחמת האזרחים נשאר לשרת בצבא הקבע. בשנים 1923-1925 פיקד על אגד ארטילרי, לאחר מכן היה קצין תותחנים ראשי של גיס חי"ר. בשנים 1930-1933 למד באקדמיה צבאית במוסקבה ובשנים 1936-1938 - באקדמיה צבאית של המטה הכללי.
במלחמת החורף (מלחמה בין ברית המועצות לפינלנד) היה קצין תותחנים ראשי של הארמייה השביעית. הוא תכנן והוציא לפועל התקפה של חיל תותחנים שעזרה לסובייטים לפרוץ את קו מנרהיים יותר מאוחר על תפקודו הוענק לו עיטור הכוכב האדום.
במהלך מלחמת העולם השנייה לגובורוב היו תפקידים חשובים והבולטים שביניהם היו הקרב על מוסקבה ובתכנון מבצע "ניצוץ" במהלך המצור על לנינגרד. ב-1941, כאשר הנאצים פלשו לברית המועצות, גובורוב מונה להיות מפקד חיל התותחנים בכל הגזרה של החזית המערבית במזרח פולין ומזרח בלארוס. ביחד עם ז'וקוב הוא לקח חלק חשוב מאוד בהגנה על מוסקבה מפני הנאצים שניסו לכבושה ב-1941.
לאחר שחרור לנינגרד, גובורוב הפך למפקד העליון של חיל התותחנים בצבא האדום. הוא פיקד על החיל ותכנן מבצעים במהלך שחרור של נובגורוד, כיבושה של אסטוניה, לטביה ופולין. כמה חודשים לפני סיום מלחמת העולם השנייה הוענק לגובורוב העיטור של גיבור ברית המועצות.
לאחר המלחמה גובורוב פיקד על גזרת לנינגרד וב-1948 מונה להיות המפקד של חיל הנ"מ של הצבא האדום. יותר מאוחר ב-1952 הוא מונה לסגן שר ההגנה.
לקראת סוף שנות ה-40, גובורוב גילה שהוא חולה במחלת לב קשה, מחלה זו הביאה למותו בשנת 1955 והוא נקבר בבית הקברות של חומת הקרמלין.
לורי סקוט
לורנס "לורי" סקוט (אנגלית: Lawrence "Laurie" Scott; 23 באפריל 1917 - 7 ביולי 1999) היה כדורגלן אנגלי.
קריירה
סקוט נעדר מיתר המשחקים של עונת 1948/1949, ובעונות הבאות הוא השתתף במשחקים מעטים במדי ארסנל. אולם, הוא נכלל בסגל לקראת גמר גביע ה-FA של 1950, ולאחר מספר משחקים טובים במדי נבחרת אנגליה ב' הוא זומן לסגל של הנבחרת הבכירה לקראת מונדיאל 1950. בתקופה זו הוא היה בן 33, ובשנתיים שלפני כן לא שיחק עבור נבחרתו; המגן הימני הבכיר של אנגליה בטורניר היה אלף ראמזי, וסקוט לא זכה לשחק ולו במשך דקה אחת. בעונת 1950/1951 הוא השתתף ב-17 משחקים במדי ארסנל, אך בעקבות פציעה חוזרת הוא כבר לא היה שחקן קבוע בהרכב ונאלץ לחלוק את עמדת המגן הימני עם וולי ברנס. הוא השתתף ב-127 משחקים רשמיים במדי ארסנל, וב-17 משחקים במדי אנגליה. בזמן המלחמה הוא השתתף ב-191 משחקים לא רשמיים עבור ארסנל וב-16 משחקים לא רשמיים במדי אנגליה.
באוקטובר 1951 הצטרף סקוט לקריסטל פאלאס כמאמן-שחקן. הוא אימן את פאלאס במשך שלוש שנים, אך לא זכה להצלחה רבה, ובסיום עונת 1953/1954 נאלץ המועדון להגיש בקשה להיכלל מחדש בפוטבול ליג. לאחר מכן הוא שיחק במשך זמן קצר במועדונים החובבנים הנדון והיצ'ין טאון, עמו הגיע פעמיים לחצי גמר גביע ה-FA לחובבים.
Is That for Me
Is That for Me (בעברית: האם זה בשבילי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הדיג'יי שוודי אלסו, והזמרת הברזילאית אניטה. השיר יצא לאור ב-13 באוקטובר 2017, כסינגל שלא נכלל באף אלבום, ובסמוך לכך הועלה גם לרשת הסטרימינג העולמית, ספוטיפיי.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-41 במצעד הרשמי שבברזיל, ה-7 במצעד שבמקסיקו, וה-53 במצעד שבפורטוגל.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי פו הדוב, אניטה ואלסו, והופק על ידי אלסו גם כן. בנוסף לכך, השיר יצא במסגרת הפרויקט של אניטה בשם צ'ק מאט, שבו היא מוציאה שיר חדש בכל חודש. מבקרי המוזיקה שיבחו את הצמד על תוכנו הלירי של השיר, ואף אמרו כי "הוא להיט עתידי".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר בוים על ידי מנואל נוגירה, וצולם ביער האמזונאס שבמנאוס, אמזונס, ב-9 באוקטובר 2017. הצילמום של הקליפ נערכו במשך ארבעה ימים מפרסומו, והוא נערך בזמן הקצר ביותר בכל הקריירה של אניטה.
בקליפ נראים השניים כשהם ביער האמזונאס, מחליפים תלבושות רבות, ורוקדים לצלילי השיר. הקליפ צבר קרוב ל-80 מיליון צפיות.
מבצר ריינפלס
היסטוריה
המבצר נבנה ב-1245 בהוראת הגרף דיטר פון קצנלבוגן (Diether V. von Katzenelnbogen; מת ב-1276) כמבצר שנועד לגבות מכסים מספינות שהפליגו במעלה הריין. על פי מקור מאותה תקופה המוזכר בכרוניקה של וורמס, ב-1256 פרצה מלחמה בין הגרף לעיר מיינץ, שעילתהּ המיסוי הגבוה שהטיל הגרף על התחבורה בנהר. צבא בן 8,000 רגלים וכ-1,000 אבירים, שנעזר ב-50 ספינות ושמומן על ידי ברית של 27 ערים ועיירות לאורך הריין צר על המבצר ללא הצלחה במשך כשנה, מה שהעניק למבצר הילה של מבצר בלתי ניתן לכיבוש.
בין 1360 ל-1370 ביצע הגרף וילהלם השני מבית קצנלבוגן (Wilhelm II. von Katzenelnbogen; 1332–1385) הרחבה ניכרת של המבצר הפנימי, שבמהלכה נבנה המגדל העגול הבנוי ממגדל קטן על גבי מגדל גדול (סגנון שזכה לכינוי "מגדל המחבצה" (Butterfassturm)). המגדל, שגובהו 54 מטרים, היה למגדל הגבוה ביותר בין המבצרים בגרמניה, ומראשו ניתן היה לראות ביום בהיר עד הונסריק (Hunsrück) וטאונוס (Taunus). הרחבות נוספות כללו את מעון הנשים (הוסב למוזיאון), מגדל אקרונד והחומה החסונה בין שני מגדלים, מגדל השעון ומגדל התותחן. ב-1370 בנה הגרף מבצר בגדה הנגדית (המזרחית) של הריין – מבצר נויקצנלבוגן (Neukatzenelnbogen), שזכה לכינוי "מבצר קאץ" (Burg Katz). המבצר החדש אפשר לגרף לגבות מכס גם מהספינות העולות במורד הריין ("המכס הכפול של זאנקט גואר").
במאה ה-15 הגיע מבצר ריינפלס לשיא כוחו כמרכז מחוז נידרגרפשאפט (Niedergrafschaft) תחת הגרפים יוהאן השלישי ובנו פיליפ לבית קצנלבוגן. בניו של פיליפ, פיליפ הצעיר (מת ב-1453) ואברהרד (מת ב-1456) מתו בצעירותם, ולכן עברו המחוז והטירה ב-1479 לידי הלנדגרף הנרי השלישי מרוזנות הסן-מרבורג (Hessen-Marburg), שהיה נשוי לאנה, בתו של פיליפ. לאחר מאבקי ירושה הצליח וילהלם השני, לנדגרף של רוזנות הסן (1469–1509), לאחד את הדוכסות תחת שלטונו.
ב-1570 הרחיב פיליפ הראשון ("רחב הלב"; Großmütige), הלנדגרף של הסן (1504–1567), את המבצר, והפך אותו לטירה בסגנון רנסאנס. עם מותו הוא חילק את אדמותיו בין ארבעת בניו מנישואיו הראשונים. בנו פיליפ קיבל את החלק הכולל את ריינפלס, ששימשה כמגוריו, בתואר פיליפ השני (המכונה "פיליפ הצעיר"), לנדגרף של הסן-ריינפלס (Philipp II. von Hessen-Rheinfels; 1541–1583). לפיליפ לא היו ילדים, ועם מותו עברה נחלתו לאחיו הבכור, וילהלם הרביעי ("החכם") מהסן-קסל (Wilhelm IV. von Hessen-Kassel; 1532–1592)
במהלך מלחמת שלושים השנים התחולל מאבק ירושה בין צאצאיו של פיליפ הראשון, והמחוז, כולל מבצר ריינפלס, הוענק ב-1623 על ידי פרדיננד השני קיסר האימפריה הרומית הקדושה ללנדגרף של רוזנות הסן-דרמשטדט (Hessen-Darmstadt), שהיה לותרני ותמך בקיסר במלחמה. מוריץ, הלנדגרף של רוזנות הסן-קאסל (Moritz von Hessen-Kassel,;1572–1632), שהיה קלוויניסט ותמך בשוודיה, סירב לקבל את הכרעת הקיסר. הבעלים החוקיים של המקום נאלצו לפנות לסמכות העליונה, פרדיננד מבוואריה (Ferdinand von Bayern), נסיך בוחר והארכיבישוף של קלן, על מנת שיכפה את ההחלטה. כוחותיו של פרדיננד צרו על המבצר ב-1626, ולאחר לחימה כבדה נפל המבצר ב-2 בספטמבר 1626 לידיהם והועבר ללנדגרף של הסן-דרמשטט.
קרל, הלנדגרף של הסן-קאסל, ניסה לשווא לשכנע את הקיסר הגרמני להעביר לרשותו את מבצר ריינפלס באופן קבוע. הוא מצא בני ברית באנגליה והולנד. כאשר ב-1713 חתמו השתיים יחד עם צרפת על הסכם אוטרכט שסיים את מלחמת הירושה הספרדית, נכלל בהסכם סעיף שהעביר את מבצר ריינפלס והעיירה זאנקט גואר לידי הסן-קאסל. צאצאיו של ארנסט הראשון מהסן-ריינפלס-רוטנבורג עמדו על דרישתם לקבל לידיהם בחזרה את המקום על סמך פסיקת הקיסר הגרמני מ-1711. ב-1718 פסק הקיסר להעביר את המבצר לנכדו של ארנסט, וילהלם השני ("הצעיר") מהסן-ונפריד (Wilhelm "der Jüngere" von Hessen-Wanfried; 1671–1731), ששינה את שם השושלת ל"הסן-ריינפלס". להסן-קאסל ניתנה הזכות לקבל לידיה את המבצר זמנית במקרה של מלחמה. עם מותו של וילהלם ב-1731 עבר המקום לידיו של אחיו-למחצה, כריסטיאן מבית הסן-ונפריד (Christian von Hessen-Wanfried; 1689–1755). ב-1734 הותקף המקום שוב על ידי הצרפתים, ועל פי ההסכם הועבר להסן-קאסל. בחוזה של 1735 ויתרה שושלת הסן-אשווג-ונפריד על המבצר, והוא עבר סופית לידי הסן-קאסל.
כריסטיאן מת ב-1755, וכיוון שהיה הצאצא האחרון לענף הסן-ונפריד, חזרו נחלותיו, כולל זאנקט גואר ומבצר ריינפלס, לענף הסן-רוטנבורג, ונותרו בידיו עד 1815.
ב-1796 החל הצבא הצרפתי להרוס את המבצר; תחילה הרס הביצורים שבמעלה בגבעה, וב-1797 פוצץ את המבצר ואת המגדל, והמבצר הפך לעיי חורבות. ב-1812 מכרו הצרפתים את החורבות לפטר גלס (Peter Glass), סוחר מקומי מזאנקט גואר. האבנים שנלקחו מחורבות המבצר שימשו בעיקר לבניית מבצר ארנברייטשטיין בקובלנץ.
הרס החורבות נמשך עד שהאתר נקנה ב-1843 על ידי הנסיך וילהלם מפרוסיה, לעתיד הקיסר וילהלם הראשון, שעצר את ההרס. משנת 1925 מצוי המבצר בבעלות העיירה זאנקט גואר. העיירה ביצעה שיפוצים באתר בשנים 1963/1964 ושוב ב-1990.
ב-1973 הוקם בצמוד למבצר בית מלון, בשנת 2003 עבר המקום לידיים פרטיות ומשנת 2005 הוא קרוי "מלון רומנטי טירת ריינפלס" (Romantik Hotel Schloss Rheinfels).
לאורך כל ההיסטוריה של קיום המבצר הוא מוזכר במסמכים, מכתבים ורשומות, שבהם נכתב שמו בצורות שונות: מקורם של האיותים השונים בשינויים שחלו בשפה ובהיעדר תקן לאיות שמות. בתחילה, כאשר הושלם המבצר במאה ה-13, הוא נקרא מבצר Rinefels, Rynvels; מאוחר יותר Rinvelz ו-"ante castrum Ryuels". האיות שבו הוא מוכר בימינו, Rheinfels, מוזכר לראשונה ב-1300. ב-1316 הוא מכונה "Comes de Rinuels", ואחר כך Rynvels ו-Rinvels. בתחילת המאה ה-15 מופיעים האיותים Rynfels ו-Rinfels. איותים נוספים היו Rinfelsch, Rheynfelsch, Rhinfelz, Reinfelsch ו-Reinfelß. מאמצע המאה ה-17 נעשה שימוש באיות הנוכחי, Rheinfels (למשל בתוויות של האיור של ונצסלאוס הולר (Wenceslaus Hollar) מ-1635); בסוף המאה ה-17 הוא היה קרוי גם Rheinfeltz ו-Rheinfelß; ומאז המחצית השנייה של המאה ה-18 הוא קרוי בשמו הנוכחי. בתחריטים ובשרטוטים אנגליים וצרפתיים מהמאה ה-18 וה-19 מוצאים לעיתים גם את הצורות Rhynfels ו-Rhinfels.
הסיור באתר
מהתוכניות והשרטוטים שביצע וילהלם שֶפר (Wilhelm Schäfer), המכונה גם וילהלם דיליך (Wilhelm Dilich; 1571–1655), בשירות הלנדגרף מוריץ מהסן-קאסל בתחילת המאה ה-17, ניתן לשחזר בדייקנות רבה את מראה המבצר מהתקופה הראשונה בה נבנה והורחב במאות ה-13 וה-14 לפני ההרחבה הניכרת של המצודה באמצע המאה ה-17, המהווה שלושה רבעים מהחורבות של ימינו.
הכניסה לאתר היא דרך מגדל השער (מגדל השעון, 1300). מסלול הסיור המקובל ממשיך לחזית רחבה של ארמון שהיה קרוי מבנה דרמשטט (Darmstädter Baus). במקור היה הארמון גבוה בשלוש קומות, עם גמלונים מחודדים מקורות עץ ופתחי חלונות ודלתות המקורים באבן אדומה. מהמגדל הגבוה של המבצר (בגובה 54 מטרים) כמעט שלא נותר דבר. חלקו התחתון היה בקוטר של 10.5 מטרים, וקירותיו בעובי של 3.5 מטרים. על גביו נוסף במאה ה-14 מגדל נוסף צר יותר, וצורה זו של מגדל צר על גבי מגדל רחב זכתה לכינוי "מגדל המחבצה" (מתקן לייצור חמאה). בדרך המובילה מפתח הכניסה לארמון ניתן להיכנס למרתף הגדול (Große Keller); במקור היה זה מיקום החפיר הקודם, שהפריד בין הארמון לגבעה שממערב לה (Halsgraben – מילולית "חפיר צוואר"), כשהמבצר היה קטן יותר. התקרה המקומרת נבנתה בשני שלבים בשנים 1587–1589. זהו המרתף המקומר נטול עמודי תמיכה הגדול ביותר באירופה; אורכו 24 מטרים, רוחבו וגובהו 16 מטרים והוא יכול להכיל 400 איש. עובי הקירות כארבעה מטרים. במרתף הותקנה חבית יין גדולה מאבן שהכילה כ-200,000 ליטרים של יין שהספיקו לכ-18 חודשי הספקה לחיל המצב במבצר. המרתף שופץ לגמרי ב-1997 והוחזר למצבו המקורי. מאז הוא משמש כאולם לקונצרטים ומחזות.
דרך שער נוסף (מ-1300) מגיעים לחלק המרכזי של המבצר (כיום מוזיאון המבצר) מהמאה ה-13, ובו מודל של המבצר השלם, מפות, שרטוטים, תלבושות וחפצים מתקופות שונות. צמוד אליו מגדל מדרגות לולייניות (Treppenturm) והחצר הפנימית (Innenhof), שבה היו האורוות (Marstall), המטבחים, המאפיה, גן תבלינים, ומבשלת בירה (Brauhaus). אזור זה כיום הרוס ברובו. מנקודה זו עוברים דרך באר מים בעומק של 60 מטרים, מתקן הכרחי למקום שנועד לעמוד במצור. מכאן ניתן לטפס אל מגדל השעון (Uhrturm) שמעל לפתח הכניסה, הנקודה הגבוהה ביותר במבצר כיום. ממנו נשקף נוף עמק הריין, העיירה זאנקט גוארהאוסן (Goarshausen) שבגדה ממול עם מבצר קאץ (Burg Katz – "מבצר חתול") וצפונית להם מבצר מאוס (Burg Maus -"מבצר עכבר"), העיירה זאנקט גואר, וערוץ נחל הגרינדלבך. מהמגדל יורדים במדרגות תלולות אל היציאה.
אקורד
אָקוֹרְד (באנגלית: Chord; בעברית: תַּצְלִיל) הוא צירוף של המקרים שלושה צלילים או יותר המנוגנים יחד (חוץ מאקורד 5, C5 לדוגמה) אף מספר אקורדים ברצף היוצרים מתח והרפיה נקראים "מהלך הרמוני".
אקורדים משולשים
שמם של האקורדים לפי התאוריה הקלאסית נקבע על ידי סוגם, צליל הבסיס שלהם, וצליל הטרצה (מז'ורית או מינורית – גדולה או קטנה בהתאמה). לדוגמה, משולש דו מינור, הוא אקורד משולש לפי ההסבר מעלה, אשר צלילו הבסיסי הוא דו, ובו טרצה קטנה בין צליל הבסיס לצליל הטרצה.
היפוכים של אקורדים
בצליל הבס של האקורד יכול להופיע גם צליל אחר מצליל השורש (הוא הצליל היסודי ממנו בנינו את האקורדים המשולשים הבסיסיים). אם צליל הטרצה של האקורד מופיע בבס, מכונה האקורד סקסטאקורד (או היפוך ראשון) ומסומן _3^6, מאחר שהמרווחים המופיעים מעל הבס הם טרצה וסקסטה. כאשר מדובר באקורד מז'ור או מינור, נהוג לחשוב על הסקסטאקורד כבעל אופי קליל וזורם יותר מאשר האקורד במצבו היסודי. סקסטאקורד מוקטן יציב יותר מהאקורד המוקטן במצבו היסודי, מאחר שכך אין יחסי טריטון עם הבס.
ניתן לבנות את האקורד גם על צליל הקווינטה, ואז מתקבל קוורטסקסטאקורד (מכונה גם היפוך שני), והוא מסומן _4^6. גם במקרה זה האקורד נקרא כך משום שאלה המרווחים שמופיעים מעל הבס. לפי כללי ההרמוניה והולכת הקולות הבסיסיים, מדובר באקורד דיסוננטי המחייב פתרון (מאחר שקוורטה, כאשר היא מופיעה מעל הבס, נחשבת דיסוננס).
ספטאקורדים
ספטאקורדים (מלשון ספטימה) הם אקורדים המכילים לא רק טרצה וקווינטה, אלא גם ספטימה. הספטימה של האקורד הופיעה לראשונה כתוצאה של הולכת קולות כצליל זר לאקורד – צליל עובר או צליל שוהה. כך למשל צליל הספטימה בדומיננט ספטאקורד (ספטאקורד הבנוי על הדרגה החמישית) הופיעה כצליל עובר בין מדרגה 5 למדרגה 3 של הסולם.
שמם של הספטאקורדים נגזר מהאקורד המשולש עליו הם מבוססים, ומשם הספטימה. כך למשל הדומיננט ספטאקורד הוא אקורד מז'ור עם ספטימה קטנה ייקרא לעיתים אקורד "מז'ור־קטן", או למשל אקורד מינור עם ספטימה קטנה ייקרא "מינור־קטן".
גם בספטאקורדים צליל הבס לא חייב להיות צליל השורש, וניתן ליצור היפוכים של האקורד. ההיפוך הראשון מכונה קווינט־סקסטאקורד ( _5^6 ), ההיפוך השני מכונה טרצ־קוורטאקורד ( _3^4 ), וההיפוך השלישי מכונה סקונדאקורד ( _2^4 ). גם במקרה זה שמות ההיפוכים נובעים מהמרווחים המופיעים מעל הבס.
סימוני האקורדים בג'אז ובמוזיקה הקלה
שיטה זו נהוגה בעיקר במוזיקה פופולרית, ונוחה במיוחד לנגינת ליווי בגיטרה ופסנתר.
האקורדים נרשמים לפי אותיות האלפבית הלטיני ומתחילות מהתו דו (c בלעז). משמעותן כדלקמן:
בנוסף לשמו הבסיסי של האקורד, קיימים סימנים נוספים בשיטת סימוני האקורדים שמאפשרים להגדיר את תצורת האקורד בצורה מדויקת ומורכבת יותר. סימנים אלו תמיד יופיעו לפי סדר מסוים בכתיבת האקורד, כשהאות שמסמלת את תו האקורד תהיה תמיד הראשונה בסדר זה.
להלן רשימת הסימנים הנוספים בשיטת סימוני האקורדים, לפי הסדר בהם יופיעו.
1. תו האקורד הבסיסי, לפי סימונו באלפבית הלטיני.
2. היתקו של האקורד:
4. המספר מתייחס למרווח מצליל הבס שנוסף לאקורד. לדוגמה:
גיבתון צווארון
גיבתון צווארון (שם מדעי: Emberiza aureola) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת הגיבתוניים, המצוי ברחבי דרום־מזרח אסיה והמזרח הפלארקטי. שם הסוג Emberiza הוא מ-Embritz, גיבתון בגרמנית עתיקה. שם המין הספציפי aureola הוא מלטינית ומשמעותו "זהוב".
בישראל הוא מזדמן נדיר מאוד, בעיקר בין ספטמבר לנובמבר. 12 תצפיות תועדו עד עתה, האחרונה מביניהן באוגוסט 2007 בעמק החולה.
תיאור
גיבתון צווארון הוא ציפור שיר קטנה, אורכו בין 14 ל-16 ס"מ ומשקלו בין 17 ל-26 גרם. יחסית לגיבתון הוא נחשב גדול וחסון.
לזכר בלבוש חיזור יש חלקים תחתונים בגוון צהוב בהיר עם פסי צד שחורים, חלקים עליונים חומים, פנים וגרון שחורים ומקור ורדרד. לנקבה גב אפור-חום מפוספס בכבדות, וחלקים תחתונים צהובים פחות בהשוואה לזכר. יש לה פנים לבנבנות עם כיפה כהה, פסי עין ולחיים. הצעיר דומה לה, אך אצלו הצבע הכללי של החלקים התחתונים והפנים הוא צהוב-בז'.
תפוצה ובית גידול
תת-המין Schoeniclus aureolus aureolus מקנן בטייגות של פינלנד ועד לים ברינג ונודד לאזור הודו-סין. תת-המין Schoeniclus aureolus ornatus מקנן מנהר אמור ועד למנצ'וריה, צפון קוריאה, קמצ'טקה ואיי קוריל. הוא נודד, חורף בדרום מזרח אסיה, הודו ודרום סין. זהו מזדמן נדיר אך קבוע למערב אירופה. ישנם גם כ-4 תצפיות מהאיים האלאוטיים של אלסקה ותצפית בודדת ב-2017 מלברדור, קנדה. המין חורף בלהקות גדולות בשטחים מעובדים, בשדות אורז ובשטחי עשב, ומעדיף ללון בשדות אורז.
קינון
גיבתון צווארון מקנן בשטחים פתוחים המורכבים משדות אורז יבשים לחיפוש מזון וחישות קנים בקרבת מקור מים למנוחה. הוא מטיל ארבע עד שש ביצים בקן על הקרקע. מזונו מורכב בעיקר מזרעים, אולם את הצעירים הוא מאכיל בחרקים.
שימור
מספריו ירדו באופן חד מאז תחילת שנות ה-2000, והמין נחשב כיום בסכנת הכחדה חמורה. הירידה במספרים של גיבתון הצווארון עשויה להיגרם מלכידה משמעותית במהלך הנדידה ובמיוחד באתרי חורף. ציפורים מוברחות ואז נתפסות ברשתות ערפל, כדי להימכר לצריכה כ"דרורים" או "ציפורי אורז". למרות שהפעולות האלו הוגבלו לאזור קטן בדרום סין, הוא הפך לנפוץ יותר ופופולרי יותר ככלי להגדלת העושר, וציידים נוסעים כעת למרחקים ארוכים כדי למצוא מספיק ציפורים. שינויים בשיטות ההשקיה של שדות אורז הפחיתו את האיכות והכמות של בתי הגידול החורפיים, לרבות אובדן כיסי מים, ואובדן חישות קנים שהפחית את אתרי הלינה הזמינים.
מלחמת הקימברים והטווטונים
מלחמת הקימברים והטווטונים הייתה מלחמה שנערכה בין הרפובליקה הרומית לבין השבטים הגרמאניים, או הקלטים, של הקימברים והטווטונים בין השנים 113 לפנה"ס עד 101 לפנה"ס.
לא רק שמלחמה זו הייתה המפגש המתועד הראשון בין רומא לבין הגרמאנים בהיסטוריה, אלה גם הייתה זו המלחמה הראשונה מאז ימי המלחמה הפונית השנייה בה אוימה איטליה הרומית ישירות על ידי גורם חיצוני שבתקופה מסוימת אף כבש חלקים ממנה. הרומאים ספגו תבוסות קשות במלחמה זו, מהקשות שבתולדות הרפובליקה ובמקרים רבים שררה תחושת איום ממשית על העיר רומא עצמה.
המלחמה הסתיימה בניצחונה המוחלט של רומא, הרבה הודות להנהגתו של גאיוס מריוס ובחיסולם המוחלט של הקימברים והטווטונים.
המלחמה התרחשה בתקופה בה שרר רפיון צבאי ומדיני ברפובליקה ובמוסדותיה, רפיון שהופגן גם במלחמה מקבילה שניהלה רומא נגד המלך הנומידי יוגורתה. על רקע שתי מלחמות צמח המצביא גאיוס מריוס שביסס את מעמדו הודות לניצחונותיו, והתבוסות המשפילות שספגה רומא במלחמה זו היו מהגורמים שהביאו לעריכתם של רפורמות מרחיקות לכת במבנה ובאופי הצבא הרומי.
באלק
חייו
באלק היה בנו של השליט סאס ומלך תקופה קצרה, בערך בין השנים 1358–1359. הוא אינו מופיע ברצף שליטי מולדובה המוזכר בכרוניקות הסלאוויות-רומניות. מלכותו הועמדה מהר באתגר על ידי טוען אחר לכתר מולדובה, הנסיך בוגדאן ממרמורש שמרד במלך הונגריה וחדר למולדובה, כנראה מיד עם מותו של השליט הקודם, סאס, וחבר לכוחות המקומיים שהתנגדו לחסות ממלכת הונגריה.
באלק נלחם באומץ בראש אנשיו נגד יריבו, בוגדאן, אבל הובס ונפצע קשה בקרב. כמה מבני משפחתו ופמלייתו נהרגו. בסופו של דבר הצליח לברוח להונגריה. חזר למולדובה יחד צבאו של מלך הונגריה אבל לא הצליחו לנצח את בוגדאן ונסוגו. לפי דיפלומה שהוצאה על ידי מלך הונגריה, לאיוש הגדול (1342-1382), ב-2 בפברואר 1365, באלק ואחיו (דראג, דרגומיר ושטפאן, יואן? ) קיבלו כגמול לנאמנותם למלך ולהתנהגותם המסורה במולדבה, את קוּהְיָה (או קוהיא) Cuhea ועוד כמה אחוזות בחבל מרמורש. אחוזת קוהיה וכפרים מסביבה היו בעבר בבעלות הוויווד בוגדאן, אבל הופקעו על ידי מלך הונגריה, אחרי שבעל המקום מרד והשתלט על מולדובה. באלק מונה לרוזן של סטמאר ושל אוגוצ'ה Ugocsa  (כיום אזור שרובו באוקראינה המערבית, וחלקו ברומניה), ויחד עם אחיו דראג, לקניאז ורוזן של מרמורש ול"אישפאן" (רוזן) של הסקלרים בטרנסילבניה (1387-1390) צאצאיו של באלק בהונגריה נקראו משפחת "באלקפי" (בני באלק).
בית באלק או באלקפי
לבאלק נולדו שלושה בנים: נשא לאשה את יוסטינה לאלכסנדרו - שאנדור נולדו גם כן שלושה בנים ובת:
קישורים חיצוניים
(פאל אנגל - הארכונטולוגיה החילונית של הונגריה 1301-1457, הוצאת האקדמיה ההונגרי למדעים, המכון להיסטוריה, בודפשט 1996 - בהונגרית) (ויקטור ספיניי -  מולדובה במאות 11-14 ,הוצאת האקדמיה של הרפובליקה הסוציאליסטית רומניהׁ, בוקרשט 1986 - ברומנית,) (קורט טרפטואו, מרצ'ל פופה - לקסיקון היסטורי של רומניה - רשימת "שליטי רומניה - מולדובה, הוצאת סקרקראו פרס, לנהם, מרילנד, ארצות הברית ופוקסטון, בריטניה - באנגלית) (אישטוואן ואשארי - קומאנים וטטרים :צבאיות מזרחית בבלקן הטרום-עות'מאני, 1185-1365, הוצאת קיימברידג' יוניברסיטי פרס, 2005 - באנגלית)
תסמונת גמילה מאלכוהול
תסמונת גמילה מאלכוהול (באנגלית: Alcohol Withdrawal Syndrome) מתפתחת לרוב אצל אנשים המכורים לאלכוהול וצורכים אותו באופן קבוע ובכמויות גדולות. תסמונת זו כוללת סימנים כגון רעד, בחילות, חרדה, דופק מואץ ואף פרכוסים וקיום מצב של דליריום אשר עלול להיות מסכן חיים. הטיפול בתסמונת כולל מתן בנזודיאזפינים.
פיזיולוגיה ומטבוליזם של אלכוהול
אלכוהול מתייחס לקבוצה גדולה של מולקולות אורגניות בעלות קבוצת הידרוקסיל- OH המחוברת לאטום פחמן. אתנול הוא הצורה השכיחה של אלכוהול. כ-10% מהאלכוהול הנצרך נספג מהקיבה והיתר מהמעי הדק. רמות השיא של אלכוהול מגיעות תוך 30 עד 90 דקות בדם. כ-90% מהאלכוהול האמור עובר מטבוליזם בכבד על ידי אוקסידציה, השאר בכליות ובריאות. קצב החמצון בכבד קבוע, ולא תלוי בדרישות הגוף, כאשר בממוצע הגוף מבצע מטבוליזם של אלכוהול בקצב של 15 מ"ג לד"ל פר שעה (ואצל אלכוהוליסטים הקצב גבוה יותר כתוצאה מ- upregulation של אנזימים). המטבוליזם נעשה באמצעות שני אנזימים- אלכוהול דהידרוגנז שגורם להפיכה מהירה יותר של אלכוהול לאצטיל-אלדהיד (חומר טוקסי), והאנזים אלדהיד דהידרוגנז שהופך אצטיל אלדהיד לחומצה אצטית. לנשים יש לרוב כמות נמוכה יותר של אנזימים (בעיקר בראשון) מה שמביא לעליה בשכיחות של הרעלה אצל נשים יותר מאשר אצל גברים.
מאפיינים של תסמונת הגמילה
מכיוון שלאלכוהול יש השפעה מדכאת על מערכת העצבים המרכזית, תסמונת הגמילה מאלכוהול מאופיינת בסימנים וסימפטומים אקסיטטורים (כלומר, ההפך ממדכאים) המופיעים שעות ספורות לאחר הפסקת השתייה, בחולה השותה אלכוהול באופן קבוע ובכמויות גדולות. הסימנים והסימפטומים של גמילה מאלכוהול נובעים מפעילות יתר של המערכת האוטונומית וכוללים: רעד (תוך 6 שעות), בחילה והקאה, חרדה, טכיקרדיה, הזעה, ופרכוסים מסוג גרנד מל. כמו כן יכולות להופיע הזיות/אשליות חולפות/דלוזיות (תוך 10 שעות).
דליריום טרמנס
התפתחות של דליריום טרמנס כתוצאה משימוש באלכוהול היא מצב חירום רפואי, כאשר המצב המסוכן ביותר הוא דליריום טרמנס. זהו מצב מסכן חיים המופיע במהלך 72 שעות ראשונות לאחר הפסקת שתיית האלכוהול ומתבטא בפעילות יתר קיצונית של המערכת האוטונומית כגון טכיקרדיה, חום, חרדה, אינסומניה ויתר לחץ דם. תסמונת זו מתפתחת אצל 5% מן החולים המכורים לאלכוהול והמאושפזים בבית החולים, לרוב אצל חולים לאחר 5–15 שנות שתיית אלכוהול, בעיקר שתיית כמויות גדולות בזמנים קצרים. התסמינים של Delirium termens כוללים:
הדליריום טרמנס נמשך לרוב ארבעה ימים ומלווה בתמותה של 20%.
אבחנה
על פי ה-DSM-IV-TR, קריטריונים דיאגנוסטיים לגמילה מאלכוהול כוללים את הבאים:
A. הפסקה או הפחתה של שימוש כבד וארוך באלכוהול.
B. שניים או יותר מהתסמינים הבאים, המתפתחים בתוך שעות עד ימים לאחר קריטריון A:
C. הסימפטומים תחת קריטריון B מביאים למצוקה קלינית משמעותית או בעיה בתפקוד חברתי, תעסוקתי או תפקודים חשובים אחרים.
D. הסימפטומים אינם מוסברים על ידי מצב רפואי כללי ואינם נגרמים כתוצאה מהפרעה נפשית אחרת. תחת הגדרה זו יש לציין האם קיימות הפרעות בתפיסה (פרספציה).
מבין סימפטומים אלו, תנועות של רעד לרוב מתפתחות תוך 6–8 שעות מהגמילה, הפרעות פסיכוטיות בתוך 12–24 שעות, ודליריום טרמנס בתוך 72 שעות עד שבוע. לעיתים תסמונת הגמילה מתפתחת ישירות לדליריום טרמנס.
טיפול בתסמונת גמילה
תסמונת גמילה מאלכוהול מטופלת במתן בנזודיאזפינים שהראו יעילות בהפחתת פרכוסים, חרדה, טכיקרדיה, דליריום ועוד. אף על פי שטיפול בבנזודיאזפינים מוגדר כקו ראשון בטיפול בתסמונת הגמילה, מחקרים הראו שגם מתן של טגרטול יעיל.
הטיפול בדליריום טרמנס יהיה ראשית מניעה- מתן של בנזודיאזפינים למטופלים המתחילים להציג תמונה קלינית של גמילה מאלכוהול יכולה להביא למניעה של מצב זה. אם הדיליריום החל, יש לתת כלורדיאזפוקסיד מדי ארבע שעות או לוראזפם תוך ורידי. אין לתת תרופות אנטי פסיכוטיות שעלולות להוריד את סף הפרכוס. מבחינה תזונתית יש לתת דיאטה עשירה בפחמימות עם ערך קלורי גבוה. בנוסף, יש לדאוג למתן נוזלים ולתיקון אלקטרוליטים. קיימת חשיבות רבה לטיפול פסיכותרפי היות שהחולים בחרדה ומפוחדים ממצבם.
איגואנה קוצנית שחורה
איגואנה קוצנית שחורה או איגואנה שחורה (שם מדעי: Ctenosaura similis) היא מין של איגואנה החיה במקסיקו ובמרכז אמריקה אך הופצה גם למדינות אחרות. זוהי הלטאה הגדולה בסוגה והיא נחשבת גם למין הלטאות המהיר ביותר.
מאפיינים
לאיגואנה קשקשים גדולים וקוצניים בצבע שחור עם פסים אפורים כהים ואזור העיניים כתום. לאוכלוסיות שונות יש צבעים שונים עד לצבע חום וכתום כצבעי העצים, שעוזר בהסוואתם. בנוסף לקוציהם זנבם שרירי ועבה. אורך מינים אלה מגיע ל-1.3 מטר והנקבות מגיעות ל-0.8 מטר. הם בעלי ציצה בקצה הראש ולסתותיהם מוארכות ובעלי צבעים כחולים-סגולים המושכים את הנקבות. הצעירים בהירים וללא קוצים וחיים רוב הזמן בין הענפים.
האיגואנות מסוג זה מסתגלות לתנאי מחיה רבים ומעדיפות לשכון בין סלעים גבוהים עליהם הן יכולות לטפס במהירות כדי לברוח מטורפים. הן אוהבות גם אזורים עם עצים, אותן הן מעדיפות בעיקר הצעירים. עם זאת הם נמנעים מיערות סבוכים. הם חיים בטבע ממדינת אואחאקה שבמקסיקו דרך מרכז אמריקה עד למערב פנמה ואולי גם בצפונה של קולומביה לאורך חופי האוקיינוסים. הם נפוצים מאוד בקוסטה ריקה ובהונדורס. הם גם הופצו לאזורים נוספים כמו פלורידה או האיים הקריביים שם הם עלולים לגרום לנזקים לסביבה הטבעית.
האיגואנות הם אוכלי צמחים וניזונות מעלים, פירות, פרחים וזרעים אך יאכלו גם חיות קטנות כמו חרקים וגם ביצים. הצעירים אוכלים חרקים בין הענפים ובהדרגה הופכים לצמחוניים. הם עצמם עלולים להיטרף על ידי חתולים גדולים, תנינים, נחשים ועופות דורסים. האיגואנות בורחות במהירות לעבר הסלעים והם המין המהיר ביותר של לטאה ומגיעות למהירות של 34.7 קמ"ש. אם הם לא מצליחים לברוח מהטורף לעבר המחסה הסלעי הם עלולים לנשוך או להצליף בזנבם הקוצני לצורך הגנה.
יש המגדלים איגואנות אלה כחיות מחמד בשל אופיין הרגוע. במספר מדינות גם צדים אותם בשביל בשרם המשובח. אך נראה שהציד אינו משפיע על תפוצתן.
מיון
לאיגואנה זו שני תת-מינים:
אנרי הראשון, דוכס גיז
ביוגרפיה
אנרי נולד ב-31 בדצמבר 1550, והיה בנו בכורו של פרנסואה, דוכס גיז (על שם העיר גיז בחבל פיקרדי שבצפון צרפת). בשנת 1563 נרצח אביו בידי המתנקש ההוגנוטי ז'אן דה פולטרו דה מרה, ואנרי קיבל את חינוכו אצל דודו, שארל, קרדינל לורן, ששלח אותו למסעות באירופה כדי לרכוש ניסיון צבאי.
ב-1565 לחם נגד הטורקים בהונגריה, וכאשר שב לצרפת הפך לאחד ממנהיגי הקתולים במלחמות הדת בצרפת נגד ההוגנוטים. הצטיין בקרב ז'רנאק (13 במרץ 1569) ובקרב מונקונטור (3 באוקטובר של אותה שנה). בשנת 1570 ביקש להינשא למרגריט דה ולואה, בתה של קטרינה דה מדיצ'י ואחותו של שארל התשיעי, מלך צרפת, אך ללא הצלחה. באוקטובר של אותה שנה נשא לאישה את קטרינה מקלב, בתו של פרנסואה דוכס נבר. בעצת דודיו תכנן את רצח מנהיג ההוגנוטים, אדמירל גאספאר דה קוליני, שבו ראה את האחראי לרצח אביו. מאורע זה היווה את תחילת טבח ליל ברתולומאוס הקדוש (24 באוגוסט 1572), שבו נרצחו אלפי הוגנוטים. בשנת 1575 נפצע בקרב ובשנת 1576 ארגן את הליגה הקתולית כדי לחדש את המלחמה בהוגנוטים.
אנרי הראשון דוכס גיז טען לכתר צרפת כצאצא של השושלת הקרולינגית. בשנת 1582 כרת ברית עם פליפה השני, מלך ספרד, שמימן את פעולות הליגה הקתולית. בשנת 1584 נפטר פרנסואה דוכס אנז'ו, אחיו הצעיר של אנרי השלישי מלך צרפת ויורש העצר, מה שהותיר את אנרי מלך נווארה (לימים אנרי הרביעי מלך צרפת) שעמד בראש ההוגנוטים, כיורש העצר הצרפתי. אך פריז הקתולית לא הייתה מוכנה למלך הוגנוטי, ובשנת 1585 נאלץ המלך, שהיה חולני וחלוש בגופו, לחתום על צו שעל פיו הוצאה הכפירה הפרוטסטנטית אל מחוץ לחוק, על פי דרישתם של אנרי הראשון הדוכס מגיז ושל האפיפיור סיקסטוס החמישי, שנידה את אנרי מלך נווארה ושלל את זכותו לשמש כיורש עצר.
עקב זאת, פתח אנרי, מלך נווארה במלחמה (שנודעה בשם מלחמת שלושת האנרים) נגד המלך אנרי השלישי ונגד אנרי הראשון, דוכס גיז, והביס אותם בקרב קוטרה בשנת 1587. הקתולים, שלא היו מרוצים מהנהגתו של המלך אנרי השלישי, הקימו ממשלה מהפכנית בפריז ופתחו במשא ומתן עם פליפה השני מלך ספרד שמטרתו הייתה לפלוש לאנגליה ולצרפת ולהדיח את המלך. אנרי הראשון, דוכס גיז נקרא על ידי הקתולים לכבוש את פריז.
ב-12 במאי 1588 נמלט המלך מפריז אחרי שהדוכס מגיז השתלט על העיר. המלך נאלץ למנות את הדוכס מגיז למפקד הראשי של הצבא המלכותי, וקרא לאספת המעמדות הצרפתית להתכנס בארמונו שבעיר בלואה (על גדות הנהר לואר). משהגיע הדוכס מגיז, הוא נרצח מיד בידי אנשי משמרו של המלך, גופתו נשרפה ואפרו הושלך אל הנהר (23 בדצמבר 1588). למחרת ניתן צו מאסר נגד ראשי הליגה הקתולית, ולואי השני הקרדינל מגיז, אחיו של הדוכס מגיז, הוצא להורג.
מאורעות אלה גרמו לכך שמרבית הצרפתים האשימו את המלך ברצח. הפגנות רחוב קראו להדחתו, והתאולוגים של סורבון, בתמיכת האפיפיור סיקסטוס החמישי, שחררו את הצרפתים משבועת האמונים למלך אנרי השלישי. המלך כרת ברית עם אנרי מלך נווארה, מנהיג ההוגנוטים, ומינה אותו ליורשו. כוחותיהם משותפים הביסו את צבא הליגה הקתולית, והם עשו הכנות לעלות על פריז.
ב-1 באוגוסט 1589 בעת שהמלך הכין את צבאו להתקפה על פריז, הוא נפצע אנושות בידי מתנקש ומת ביום המחרת.
משפחתו
ב-4 באוקטובר 1570 התחתן אנרי בפריז עם קתרין דה קלווה, ממנה נולדו לו 14 ילדים:
פטריק שנהאן
'''פטריק מ. שנהאן (באנגלית: Patrick M. Shanahan'''; נולד ב-27 ביוני 1962) הוא איש עסקים אמריקאי אשר כיהן כמזכיר ההגנה של ארצות הברית בפועל בשנת 2019, וכסגן מזכיר ההגנה של ארצות הברית בשנים 2017 עד 2019.
ראשית חייו וקריירה מקצועית
שנהאן נולד באברדין שבמדינת וושינגטון. לאחר תום לימודיו התיכוניים הוא למד באוניברסיטת וושינגטון, שם קיבל תואר ראשון בהנדסת מכונות. לאחר מכן החל ללמוד הנדסת מכונות במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, והיה למוסמך אוניברסיטה במנהל עסקים מטעם בית ספר סלואן למנהל עסקים של המכון הטכנולוגי. שנהאן הצטרפה לחברת בואינג ב-1986, ועד מהרה היה מעורב בשירותי מחשב ובתוכנית בואינג 777. במהלך הקריירה שלו הוא מילא תפקידים ניהוליים בחברה וכן בתחום פיתוח הטילים ומערכות ההגנה של החברה, לצד תוכניות תעופה מסחריות. הוא מילא תפקיד מרכזי בתהליך ההתאוששות של תוכנית בואינג 787 ובעקבות זאת נודע "כמר Fix-it" כבר ב-2008.
שנהאן כיהן כמנכ"ל וכסגן נשיא חטיבת בואינג מטוסים מסחריים ולקח חלק מרכזי בפיתוח ותכנון תוכנית בואינג 757. כמו כן, הוא היה סגן נשיא ומנהל ב"בואינג מערכות כלי טיס סובבי-כנף" (Boeing Rotorcraft Systems) בפילדלפיה. הוא היה אחראי לכל תוכניות התעופה של צבא ארצות הברית ופעילות החטיבה העסקית בפילדלפיה ובמסה שבאריזונה. תוכניות במתקנים אלה כללו את בל-בואינג V-22, בואינג CH-47 צ'ינוק ו-AH-64 אפאצ'י. באפריל 2016 נהפך לסגן נשיא בכיר בחברה וכן שימש כחבר במועצת המנהלים שלה.