cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנדראש שיף
השקפות פוליטיות
שיף נתן פומבי לדעותיו בנושאים פוליטיים באוסטריה ולאחר מכן בהונגריה. ב-1 בינואר 2011 פרסם מכתב ב"וושינגטון פוסט" ובו העלה את השאלה אם "הונגריה מוכנה וראויה לקבל על עצמה" את הנשיאות המתחלפת של מועצת האיחוד האירופי, כפי שעשתה אותו יום, בגלל "גזענות, אפליה נגד בני רומה, אנטישמיות, שנאת זרים, שוביניזם ולאומנות ריאקציונית", ו"חוקי התקשורת האחרונים" (חוקי התקשורת החדשים שהעבירה ממשלתו של ויקטור אורבן). ב-16 בינואר 2011 אמר שיף ל"פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג" כי בימים אלה הוא פרסונה נון גראטה בהונגריה וקרוב לוודאי שלעולם לא יחזור להופיע "או אפילו לבקר" שם. ב-17 בינואר חבר למנצח אדם פישר ולעוד שישה אנשי רוח ואמנים הונגרים בפרסום מכתב גלוי "לאמני אירופה והעולם", בו יצאו במחאה על "גזענות נגד בני רומה, עם הומופוביה ועם אנטישמיות" ואמרו כי "חירות התקשורת, האמנויות והאמנים וחירותם של אלה היכולים לפעול ביעילות הרבה ביותר נגד מגמות כאלה מקוצצת יותר ויותר." המכתב הופיע בגרמנית ובאנגלית, ולווה בדברי תמיכה של דניאל בארנבוים.
מורובנייה קורילובצי
מורובנייה קורילובצי (באוקראינית: Муровані Курилівці (מורובני קוריליבצי); בפולנית: Murowane Kuryłowce (מורובנה קורילובצה); ברוסית: Мурованые Куриловцы) היא עיירה במחוז ויניצה שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
יהודי מורובנייה קורילובצי
בתחילת המאה ה-20 חיו בעיירה כ-1,400 יהודים, כשליש מתושביה. בשנת 1917 נערך בעיירה פוגרום, שבעקבותיו עזבו את העיירה יהודים רבים. בתקופה הסובייטית פעלו בעיירה מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי.
ב-17 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו העבירו את השליטה בה באופן זמני לידי ההונגרים, אשר גייסו את יהודי המקום לעבודות כפייה. עם חזרת הגרמנים ליישוב בסתיו 1941 הטילו על יהודיו תשלומי כופר, וריכזו אותם בגטו שהוקם ברובע מוזנח בעיירה. בקיץ 1942 הועברו לגטו שבעיירה מאות יהודים נוספים מכפרי הסביבה ומסניטקיב.
ב-20 באוגוסט 1942 פשטו על הגטו שבעיירה שוטרים גרמנים ואוקראינים, ולאחר סלקציה, רצחו כ-2,300 מיושביו. בסוף אוקטובר 1942 נרצחו יושביו האחרונים של הגטו בסמוך לכפר פופוב. יהודים בודדים שהוחזקו אצל מעבידים גרמנים בעיירה נרצחו בסמוך לנסיגת הגרמנים מהאזור, במרץ 1944.
עוריתיים
העוריתיים (שם מדעי: Dermestidae) מהווים משפחה של חיפושיות קטנות, בעלות גלגול מלא. ישנם לפחות 700 מינים ממשפחה זו בעולם, כ-30 מהם מצויים בישראל. ניתן לצפות בבוגרים לרוב באביב, כשהם נמצאים על תפרחות של פרחים ממשפחת המורכבים.
מאפיינים
העוריתיים סגלגלים בצורתם, אורכם נע בין 1 ל-12 מ"מ. קשקשים או שערות מכסים את חלק ממיני העוריתיים, ויוצרים דגמים צבעוניים עליהם. גפי הפה והראש פונים למטה. לרוב סוגי העוריתיים ישנה עינית יחידה במצחם, בנוסף לשתי עיניים מורכבות. המחושים לרוב אלתיים (נגמרים במעין אלה).
כאשר העורית חשה בסכנה, היא נוטה לקפל את רגליה מתחת לגופה, וכך להתחזות למתה.
הנקבות מטילות את ביציהן לרוב על חומר אורגני מת. הזחלים ניזונים מחומר זה. ישנם מינים המטילים את ביציהם על בשר יבש, עורות, שטיחים, נוצות וכדומה, ומשום שזחליהם ניזונים מחומרים אלה, הם נחשבים כמזיקים לאדם. גופם של הזחלים מכוסה בשערות ארוכות. הזחל מתגלם בתוך הנשל של דרגת הזחל האחרונה. הבוגרים ניזונים מאבקת פרחים.
זחליהם של מינים מסוימים משמשים לניקוי שלדים במוזיאון להיסטוריה של הטבע שבלונדון.
הסוג הנפוץ ביותר בישראל הוא כנראה Dermestes. הפרטים מסוג זה שחורים ושעירים. אורך גופם נע בין 6 ל-11 מ"מ, והם חסרים את העינית במצחם.
לייב וייספיש
יהודה אריה לייב (לייבל'ה) לעוי-וייספיש (ז' בתשרי תרפ"ב, 9 באוקטובר 1921 - ט"ו בתשרי תשנ"ח, 16 באוקטובר 1997) היה אחד ממנהיגי נטורי קרתא ונודע בשל עיסוקו בהגותו של פרידריך ניטשה.
פעילות פוליטית
אביו של וייספיש, שלמה זלמן, היה בנו של דוד בהר"ן, נכדו של נחום לעווי ונינם של משה ריבלין ועקיבה יוסף שלזינגר. אמו, חסא אסתר, הייתה בתו של אשר לעמיל בהר"ן, אחיו של דוד בהר"ן. בן דודו היה נחום שריג, מפקד חטיבת הנגב.
וייספיש היה ממקימי 'נטורי קרתא' ואחד משלושת המנהיגים הבולטים שלה בראשית דרכה, לצד עמרם בלוי ואהרן קצנלנבוגן. וייספיש בלט בקיום קשרים מטעם הקבוצה עם בני דתות ולאומים אחרים. הוא נפגש עם שרי חוץ של מדינות אחדות וכונה "שר החוץ של נטורי קרתא". כמה חודשים לאחר קום המדינה, הוא חצה את הגבול עם ירדן ליד שכונת בית צפאפא בירושלים. הוא נשלח בשם אנשי נטורי קרתא להציע לשלטונות הירדניים לפלוש לירושלים ולכרות ברית צבאית עם החרדים שבה. וייספיש נכלא בראמאללה ושם יצר קשר עם שבויים ישראלים. ב-22 בפברואר 1951 החזיר אותו הלגיון הירדני לישראל והוא נעצר. את המשפט נגדו ניהל חיים כהן והוא נידון לשישה חודשי מאסר בפועל. לימים השניים התיידדו על רקע אהבתם המשותפת לניטשה.
ב-1952 הורשע באי-התייצבות לרישום לצה"ל ונגזרו עליו 3 חודשי מאסר. בהמשך אותה שנה עשה נפשות במסדרונות האו"ם למען בינאום ירושלים. ב-1954 גורש מארצות הברית.
לאחר שפרש מהחיים הפוליטיים, ולאחר שנטורי קרתא חדלה להיות תנועה רבת השפעה, ניכס לעצמו הרב משה הירש את הכינוי "שר החוץ של נטורי קרתא" והנהיג את התנועה לצד בנו של קצנלנבוגן.
פעילות פילוסופית
בשנות ה-70 קנה וייספיש את פרסומו בציבור הישראלי דרך העיסוק המרובה שלו בהגות הפילוסופית של ניטשה. את עיסוקו זה הצדיק באומרו "בלי לקרוא ניטשה, אי אפשר להבין כלל את היהדות". וייספיש סבר שניטשה, שיצא כנגד תורות המוסר של הנצרות ושל קאנט והציב אידיאל של האדם העליון הנעלה מן הטוב והרע, קרוב לרעיון של מוסר הנובע מכוח החיים היהודי האינטואיטיבי.
אדריכלות ממלוכית
האדריכלות הממלוכית היא הסגנון האדריכלי של מבנים מונומנטליים ומבני דת ברחבי הסולטנות הממלוכית, אשר שלטה במרחב המזרח התיכון בין השנים 1250–1517. האדריכלות הממלוכית באה לידי ביטוי בעיקר בקהיר, דמשק וירושלים.
סוגי המבנים
למדרסה שתי קומות או יותר, כאשר בקומות העליונות היו מגורים לתלמידים, למשפחת מקדישי המרדסה ולצליינים נכבדים. בקהיר למדרסה נבנו גם צריחים, מנהג זה לא נפוץ בירושלים ודמשק.
לייב וייספיש
פרטים ביוגרפיים
וייספיש התגורר מרבית שנות חייו בשכונת מאה שערים בירושלים, עבד כסופר סת"ם וניהל בית מלאכה לייצור תפילין. לו ולאשתו, זהבה, ילידת עיראק, נולדו 11 ילדים, אך אשתו לא נחשבה לחלק טבעי בסביבתו הקרובה.
בתו שרה התפרסמה כדוגמנית. אחד מבניו התגייס לצה"ל, ונוּדה על ידי אביו.
וייספיש נפטר בט"ו בתשרי ה'תשנ"ח.
אדריכלות ממלוכית
מילון עיצובי
במרחב העירוני (כמו בעיר העתיקה בירושלים) נבנו המבנים צמודים זה לצד זה לאורך הרחובות, כאשר הם יוצרים כעין חזית-חומה וחושפים אל הרחוב רק קיר אחד. מאחורי החזית משתרעת חצר פנימית רחבה אליה פונים החלונות והכניסות לחללים השונים. כיוון שאל הרחוב פונה חזית המבנה ושערו, החזית והשער מעוטרים בפאר רב.
השער של המבנה המונומנטלי (למשל, המדרסה) שקוע בגומחה גבוהה ומחודדת וחללו נקרא "פורטל". הפורטל מעוטר באלמנטים הבאים, מלמעלה למטה:
קישורים חיצוניים
Islamic architecture
אמן (סרט)
אמן (אנגלית: .Amen) הוא סרטו של הבמאי היווני קוסטה גברס, שיצא בהפקה גרמנית, צרפתית ורומנית בשנת 2002, ומבוסס על המחזה ממלא המקום. הסרט עוסק בניסיונם של קצין נאצי וכומר - לחשוף את המתרחש במחנות ההשמדה הנאציים בפני הוותיקן והעולם, ובמיוחד בהקשר לגז הציקלון B, אשר שימש לרצח המוני של יהודים בזמן מלחמת העולם השנייה. כמו כן, הסרט בוחן את הקשר שבין הותיקן לבין גרמניה הנאצית, בכל הנוגע ליחס כלפי היהודים בזמן מלחמת העולם השנייה.
הסרט זכה בפרס לומייר ב-2003.
עלילת הסרט
עלילת הסרט מבוססת על סיפורו האמיתי של קורט גרשטיין, אשר היה קצין במכון ההיגיינה של הואפן אס אס. גרשטיין, שבתוקף תפקידו זה עסק בפיתוח תוכניות עיצוב לטיהור מים ולהשמדת מזיקים בריאותיים, מגלה כי תוכניות פיתוח אלו משמשות לרציחתם של יהודים במחנות ההשמדה השונים. הוא בעיקר מזועזע לגלות שתהליך מסוים שהוא פיתח למיגור מחלת הטיפוס - ואשר מכיל תערובת מימן ציאנידי, או בשמו האחר ציקלון B - נמצא כעת בשימוש רצחני בתאי הגזים. עם הזמן הוא מנסה ליידע את האפיפיור פיוס השנים עשר אודות השימוש בגז בפעולות רצחניות אלו, אך הוא מופתע כשנתקל באדישות והיעדר התגובה מצד ההיררכיה הקתולית. האדם היחיד אשר מגלה הבנה והזדהות עמו הוא הכומר ריקרדו פונטנה, אשר היה כומר ישועי צעיר.
האירועים על פי המציאות
בעוד שדמותו של קורט גרשטיין היא היסטורית, הרי דמותו של הכומר הצעיר ושאר עלילת הסרט - הן בדיוניות. במציאות, לפי עדותו של קורט גרשטיין, הוא נפגש עם הדיפלומט השוודי הברון פון אוטר וביקשו להעביר לגורמים מחוץ לגרמניה מידע על הנעשה במחנות. לאחר מכן, הוא ניסה להיפגש עם נציג הוותיקן בברלין על מנת לדווח גם לו על ההשמדה ההמונית במחנות. בשל היותו חייל הוא נדחה, הפגישה לא נערכה, ואז פנה גרשטיין ליועץ המשפטי של הבישוף של ברלין, ד"ר וינטר, וביקשו מפורשות להעביר את המידע שבידיו לכס הקדוש בוותיקן.
Memories Do Not Open Tour
Memories Do Not Open Tour הוא סיבוב ההופעות הראשון של הצמד הדיג'יים האמריקאים הצ'יינסמוקרס. סיבוב ההופעות החל בצפון אמריקה והסתיים באוקיאניה. הופעת הפתיחה ב-13 באפריל 2017, במיאמי שבאמריקן איירליינס ארנה.
סיבוב הופעות זה נועד לקדם את האלבום Memories...Do Not Open.
רשימת שירים
להלן רשימת השירים של סיבוב ההופעות. ייתכן שבמהלך סיבוב ההופעות התרחשו שינויים אחדים.
מפעל קסת לספרות ביכורים
מפעל קסת לספרות ביכורים הוא מפעל עבר, אשר שימש כחממה ספרותית המלווה ספרי ביכורים מבטיחים בתחום הפרוזה והשירה.
כיום, מחלקת מפעלי ספרות של מרכז הספר והספריות ממשיכה לפעול לטיפוח תרבות הספר וקידום הקריאה והיצירה בישראל, באמצעות: המפעל לתרגום ספרות מופת, מפעל ספרי ביכורים, ספרי שירה, ספרי אמנויות, פרויקט "הארכיון" ספרות עברית בקול וארכיון הווידאו "סופרים קוראים". במסגרת המחלקה מקיימים מגוון תוכניות שונות לעידוד היוצרים/ות והיצירה הכתובה. הפעילות מתבצעת באמצעות השתתפות בהוצאה לאור של ספרים ובאופנים שונים נוספים.
את מדור "קסת - פרוזה" ערכו בעבר הסופר והעורך יובל שמעוני (2005 - 2011), והעורכת יערה שחורי (2011 - 2014). מאז שנת 2014 ערך את המדור הסופר חיים באר. את מדור "קסת - שירה" ערך מאז הווסדו העורך והמתרגם ד"ר דוד וינפלד.
הספר הראשון שראה אור במסגרת "מפעל קסת" הוא "שום גמדים לא יבואו" מאת שרה שילה (הוצאת עם עובד), שזכה בהמשך גם בפרס ספיר לשנת 2007. בין הספרים הבולטים הנוספים נמנים: "מקימי" מאת נועה ירון-דיין (עם עובד, 2007), וספרי השירה הראשונים של המשוררים אלמוג בהר, יודית שחר, עמיחי חסון, יורם ניסינוביץ, ואלכס בן-ארי.
קישורים חיצוניים
המפעל לתרגום ספרות מופת ~ המפעל לספרי ביכורים ~ המפעל לספרי אמנויות ~ המפעל לספרי שירה ~ אתר הארכיון ~ סדרת מפרשים ~ פרויקט סופרים קוראים
אטורה מיורנה
אטורה מיורנה (באיטלקית: Ettore Majorana; 5 באוגוסט 1906 - נעדר החל מ-27 במרץ 1938, ככל הנראה חי לפחות עד 1959) היה פיזיקאי תאורטי איטלקי שעסק במסת הנייטרינו. משוואת מיורנה ופרמיון מיורנה קרויים על שמו.
היה בין תלמידי אמיליו סגרה ומשנת 1937 היה פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת נאפולי.
פשיסחה
פְּשִיסְחָה (גם: פשיסחא או פרשיסחא; ביידיש: פשיסכע; בפולנית: Przysucha; ברוסית: Пшисуха - שני האחרונים מבוטאים "פְּשִׁיסוּחַה") היא עיירה (בעברה שטעטל) בפרובינציית מָזוֹבְיַה שבפולין. העיירה נמצאת כ-100 ק"מ מדרום-מערב לוורשה, ומשמשת כבירת מחוז פשיסחה. נכון ל-2009 גרים בעיירה 6,188 בני אדם.
יהודי פשיסחה
העיירה נודעה כמקום מושבם של מנהיגים חסידיים בולטים, בהם רבי יעקב יצחק מפשיסחה ("היהודי הקדוש") ותלמידו רבי שמחה בונים מפשיסחה. מתלמידיהם וצאצאיהם יצאו חסידויות רבות, שרובן הלכו בדרכם המכונה שיטת פשיסחה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,500 יהודים, מתוך כ-3,200 תושבים, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות.
מכ-2,500 יהודי פשיסחה ואלפי היהודים הנוספים שרוכזו בגטו שהוקם בה שרדו את השואה בין עשרה לשלושים איש.
החלקה קבוצתית בגלגיליות
החלקה קבוצתית בגלגיליות (Street skating) היא פעילות חברתית פופולרית. קיימות קבוצות החלקה מאורגנות בערים ראשיות באירופה כמו פריז, ברלין ולונדון. הענף תופס תאוצה ומצטרפות אליו ערים נוספות, כמו קבוצת החלקה בהונגריה שהחלה את פעילותה בשנת 2007.
סולם טורינו
סולם טורינו הוא שיטת דירוג סיכון של פגיעת גופים קרובי ארץ בכדור הארץ. גופים אלה יכולים להיות אסטרואידים או שביטים. הסולם משמש את האסטרונומים להערכת סיכויי ההתנגשות ולחיזוי הסכנה הצפויה ממנה, וזאת על ידי צירוף של ההסתברות לפגיעה יחד עם פוטנציאל ההרס הטמון באנרגיה הקינטית של הגוף, אשר נמדד ביחידות שקולות לפיצוץ של מגהטון TNT. ביחד, מקבלים את רמת הסיכון בסולם של 0 עד 10.
החלקה קבוצתית בגלגיליות
בעשור האחרון נוצרו בישראל קבוצות החלקה שונות. לקבוצות מנהיגים וימי פעילות. לרוב שם הקבוצה ניתן על פי מיקום הגאוגרפי של נקודת יציאה למסלול ההחלקה ויום בשבוע.
סולם טורינו
נכון למרץ 2023, קיים גוף אחד בעל ערך גדול מאפס בסולם טורינו, האסטרואיד 2023 DW, בעל ערך 1.
החלקה קבוצתית בגלגיליות
קבוצת מחליקים הגדולה ביותר בישראל היא קבוצת תל אביב רולרס הידועה גם בשם TAR. לקבוצה זו מגיעים בדרך כלל מחליקים מכל הקבוצות והערים.
סולם טורינו
סקירה כללית
בסולם יש 11 דרגות מ-0 עד 10. דרגה 0 מציינת גוף בעל סיכוי אפסי להתנגשות עם כדור הארץ, או גוף קטן מדי שאינו יכול לחדור דרך אטמוספירת כדור הארץ מבלי להישרף. דרגה 10 מציינת התנגשות ודאית עם כדור הארץ של גוף גדול בעל פוטנציאל הרס עולמי. ההתנגשות יכולה ליצור שינויי אקלים משמעותיים שעלולים לגרום להכחדה המונית ולאיים על עתיד התרבות האנושית כפי שאנו מכירים אותה, בין אם יפגע ביבשה ובין אם יפגע בים. הסולם מורכב ממספרים שלמים בלבד.
היסטוריה
סולם טורינו הומצא על ידי ריצ'רד בינזל שמשמש כפרופסור ב-MIT, בעקבות החשש שעלה בשנת 1992 להתנגשות עתידית של שביט סוויפט-טאטל בכדור הארץ (חשש שהופרך מאז). הגרסה הראשונית, שנקראה בקיצור "מדד הסיכון", הוצגה בכנס בארצות הברית ב-1995 ופורסמה מאוחר יותר. גרסה מעודכנת יותר הוצגה ביוני 1999 בטורינו שבאיטליה בכנס של מדענים העוקבים אחרי גופים קרובי ארץ. המשתתפים החליטו לאמץ את הגרסה המעודכנת והעניקו לה את השם סולם טורינו, מתוך הכרת תודה לשיתוף הפעולה הבינלאומי שהוצג בכנס והרצון לעבודת מחקר משותפת להבנה ומניעה של סיכונים הטמונים בגופי חלל אלה. ב-2005 נוסח הסולם מחדש כדי לשקף בצורה טובה יותר את הסיכון לציבור. הסולם הנוכחי כולל גם צבעים על פי רמות הסיכון.
לאור החשיפה התקשורתית לסולם, בעקבות גילוי האסטרואיד אפופיס, מנסחים כעת מחדש את המלל הנלווה לכל דרגה בסולם.
הסבר לדרגות הסולם
הניסוח המדויק של תיאור דרגות הסולם באנגלית, קיים באתר נאס"א.
ברנבי קיי
ברנבי קיי (באנגלית: Barnaby Kay; נולד ב-9 באפריל 1969) הוא שחקן אנגלי, המופיע בטלוויזיה, בקולנוע ובתיאטרון.
ביוגרפיה
קיי נולד בסנט פנקראס שבלונדון. הוא בנו של השחקן ריצ'רד קיי, ונכדו של הבדרן ארתור קיי. הוא חבר בלהקה השייקספירית המלכותית. קיי נשוי לשחקנית ניקולה ווקר, ולבני הזוג יש בן אחד.
בטלוויזיה הופיע קיי בתפקידים בסדרות כגון "החמישייה", "וולנדר", "דוקטור הו", "תחבולות חדשות", "פרנקי", "Public Enemies", "אנקת גבהים", "רציחות במידסומר", "הולבי סיטי", "ספוקס", "החשוד העיקרי", "עדות אילמת", "חדר מיון", "ג'ונתן קריק", "המפצח", ו-"Minder". עוד הופיע בסרטים "הפתרון הסופי", "שייקספיר מאוהב", ו"קרופייה".
תפקידיו בתיאטרון כוללים את המחזות "חשמלית ושמה תשוקה" בתיאטרון דונמאר ורהאוס (2009), אורלנדו ב"כטוב בעיניכם" בתיאטרון נובלו (2006), "קרוב יותר" בתיאטרון המלכותי הלאומי (1999–2000), פייר בזוחוב במחזה "Warring Peas" בתיאטרון המפסטד, "Tinky Winky, Telly Tubbies" בסיבוב הופעות (2011–2016), סטיב קלהנם במחזה "אריק לארו" בתיאטרון סוהו (2006), ואלכסנדר פטרוביץ' קלבושקין במחזה "Dying For It" בתיאטרון אלמיידה (2007).
ב-2018 השתתף בתסכית רדיו המבוסס על "המקרה של צ'ארלס דקסטר" ברדיו 4 של ה-BBC. ב-2019 השתתף בתסכית "The Whisperer in Darkness".
כלבם של בני בסקרוויל (סרט, 1932)
כלבם של בני בסקרוויל (באנגלית: The Hound of the Baskervilles) הוא סרט מסתורין בריטי משנת 1932 בבימויו של גארת' גאנדרי ובכיכובם של ג'ון סטיוארט, רוברט רנדל, ופרדריק לויד. הסרט מבוסס על הרומן "כלבם של בני בסקרוויל" מאת ארתור קונאן דויל. שרלוק הולמס נקרא לחקירת מוות חשוד בדארטמור. חברת ההפקה הייתה Gainsborough Pictures. הסופר אדגר וואלאס כתב את התסריט.
הפקה
סרט זה היה העיבוד הקולנועי הראשון של הרומן "כלבם של בני בסקרוויל". תקציב הסרט היה 25,000 ליש"ט.
ב-28 בפברואר 1931 צולמה בתחנת הרכבת לאסטלי הסצנה בה נראים שרלוק הולמס ודוקטור ווטסון מגיעים לתחנה.
במשך שנים רבות סברו שרק הצילומים, ללא הקול, עדיין קיימים. אולם ב-1991 נתרם למכון הסרטים הבריטי (BFI), סט שלם של התשלילים והפסקול על ידי Rank Corporation. הסרט נמצא בשלמותו בארכיון BFI.
קבלה
המבקרים מצאו שהסרט לוקה בחסר. Bioscope טען "הסרט נשען על הדיאלוגים של אדגר וואלאס יותר מאשר על העלילה". ב-Picturegoer נכתב ש"הסרט אינו עושה צדק עם הסיפור המרתק של ארתור קונאן דויל".
מונרכיה
מוֹנַרְכְיָה, ממלכה או מלוכה היא שיטת ממשל, שבה בראש המדינה עומד שליט (המונרך) בעל תואר אצולה, המכהן, מרגע מינויו, לכל ימי חייו. לגיטימיות השלטון נובעת לרוב מכוח הורשה אך לעיתים גם מסיבות אחרות כגון מכוח המסורת והנוהג או מתוקף החוק. טענה זו ללגיטימיות היא המפרידה בין המונרכיה לדיקטטורה.
המונח "מונרכיה" משמש גם לתיאור מדינה הדוגלת בשיטת השלטון המונרכית. מדינות כאלו מזהות עצמן באופן צר יותר לפי תואר המונרך, כגון ממלכה (מלך), אמירות (אמיר), נסיכות (נסיך), קיסרות (קיסר), סולטנות (סולטאן) ודוכסות גדולה (דוכס גדול).
מקור השם
ביוונית: μοναρχειν - "שלטון יחיד", μονος (מונוס) - יחיד, αρχειν (ארכיה) - לשלוט. ביוון העתיקה משמעותה של מונרכיה הייתה ריכוזו של כל הכוח הפוליטי בידיו של אדם אחד, שליט כל יכול. כיום, שיטה כזו מכונה שלטון אוטוקרטי או דיקטטורי, ו"מונרכיה" מציינת שיטת ממשל שהעומד בראשה שולט מכח תורשה או טוען ללגיטימיות שאינה מנדט העם, על ידי הכרזתו של השליט על עצמו כעל מלך, קיסר, או כל תואר כבוד אחר.
סמכויות
נהוג לסווג את המונרכיות על פי סמכויותיו של המונרך, כמות הכוח שבה הוא אוחז לעומת כפיפותו לעם או למוסדות אחרים.
מונרכיה מסורתית
מונרכיה שבה למונרך כוח בלתי-מוגבל יחסית, אך הוא מחויב למסורת, חוקה חלשה כלשהי או מעמד אצולה נמוך, כמו ברונים ודוכסים.
מונרכיה אבסולוטית
במונרכיה אבסולוטית למונרך שליטה מוחלטת על כל התחומים במדינה, ולפרקים אף על כל תחומי החיים של האזרחים שבה. המונרך האבסולוטי אינו מוגבל על ידי חוק או חוקה כלשהם, הוא הסמכות העליונה במדינה, הוא מעל לחוק והחוקה, אם היא קיימת, ולכן רשאי לשנותם כראות עיניו וכרצונו. תאורטית, למונרך האבסולוטי שליטה מלאה על האדמה וכל האנשים שבה, כולל האריסטוקרטיה והכמורה. למרות זאת, מונרכים אבסולוטיים רבים גילו שכוחם מוגבל. רשויות דתיות מסוימות יכולות, לעיתים, להניא את המונרך מלבצע מעשים מסוימים וכן מצופה מהמונרך ללכת בדרכי המסורת ומנהגי התרבות.
מונרכיה חוקתית
מונרכיה בה קיימת חוקה המכירה במונרך, בין אם נבחר או המקבל תפקידו מתוקף ירושה, המשמש כראש המדינה. החוקה היא מעל למונרך, הוא כפוף לה ופועל מתוקף סמכותה. המונרך מחויב לחוקה ככל אזרח, אך ייתכן והיא תיתן לו זכויות יתר מסוימות. מונרכיות חוקתיות מודרניות מאמצות, לרוב, את עקרון הפרדת הרשויות, והמונרך הוא ראש הרשות המבצעת או דמות סמלית טקסית בלבד נטולת סמכויות. כך המצב במונרכיות חוקתיות שהן גם דמוקרטיות ייצוגיות, כמו הממלכה המאוחדת, הללו נקראות מונרכיות דמוקרטיות חוקתיות והמונרך נחשב בהן לראש המדינה, אך ראש הממשלה, לו ניתן המנדט בצורה ישירה או עקיפה בבחירות, הוא ראש הרשות המבצעת. במונרכיות אלו, החוקה היא המגבילה את המונרך. לא כל מונרכיה חוקתית היא דמוקרטיה ייצוגית, כשהיו מונרכיות חוקתיות שחוקתן הייתה פשיסטית או קווזי-פשיסטית, כך קרה באיטליה, ביפן ובספרד.
היו מונרכיות שבהן הכוח האמיתי שכן אצל הצבא, כך היה ביפן, שם ראש הצבא, השוגון, הפך למונרך בפועל תחת קיסר יפן, וכך היה גם בתאילנד. במונרכיות אלו ראש הצבא קיבל לרוב תפקיד דומה לראש הממשלה של ימינו (כלומר - ראש הרשות המבצעת), ולעיתים תפקיד זה החל אף הוא לעבור בירושה. באיטליה הפאשיסטית, התקיימה המונרכיה זמן רב לצד המפלגה הפשיסטית. דו-קיום דומה, אך קצר יותר, התרחש גם ברומניה, בהונגריה וביוון. ספרד תחת שלטונו של פרנסיסקו פרנקו הייתה מונרכיה באופן רשמי, אך לא היה מונרך על כס המלכות. לאחר מותו של פרנקו, ירש את מקומו כראש המדינה בנו של הטוען לכתר הבורבוני, חואן קרלוס הראשון.
ישנן מדינות להן ניתן לקרוא "רפובליקות וירטואליות" או "מונרכיות דה פקטו". אלו הן מדינות המכריזות על עצמן כרפובליקות אך נראה שבפועל מתקיים מעבר בירושה, מאב לבן, של תפקיד ראש המדינה. במדינות אלו בנו של ראש המדינה הופך ליורש העצר המיועד, דבר היוצר מעין שושלת, אך צורת מעבר שלטון זו אינה מעוגנת בחוקה. מדינות אלה הן אולי רפובליקות מהבחינה התאורטית, אך בפועל הן מונרכיות, גם אם לא הכריזו על כך רשמית בחוקתן. במאה העשרים התקיימו מונרכיות מסוג זה בניקרגואה והאיטי, ובתחילת המאה העשרים ואחת התקיימו מונרכיות כאלה גם בקוריאה הצפונית ובסוריה. קיימים מקרים שבהם רפובליקות דמוקרטיות אמיתיות יצרו מצב בפועל של מעבר השלטון בירושה, לעיתים עד כדי מצב של "שושלת שלטון" בת שלושה דורות (כך קרה עם משפחת גנדי בהודו), אך שליטים אלה שולטים רק בעת כשמפלגתם בשלטון.
אפילו היותו של המונרך שליטה הריבוני של המדינה לא תמיד הייתה עובדה בשטח. קרו מקרים שבהם הפסידה מדינה את ריבונותה לטובת מדינה אחרת, אך המוסד המונרכי שבה נשמר. במצבים שכאלו, הפכה לרוב המונרכיה, כמו המדינה עצמה, לתלויה בכוח הריבוני החדש. כתוצאה מכך אמנם המונרך נשאר במעמדו אך בפועל הפך לווסאל פיאודלי, אם קרה הדבר בימי הביניים, או היה לחלק מצורת השליטה העקיפה של המדינה הריבונית, אם למשל מדובר בשיטה אותה נקטו הבריטים בכיבושיהם בתקופה הקולוניאלית.
מינוי מונרך
הדגם הידוע והמקובל כיום של מונרכיה הוא של מונרך המקבל את תפקידו בירושה ומכהן בו למשך כל ימי חייו. עם מותו עובר התפקיד הלאה לקרוב משפחתו, שיטה המכונה "מונרכיה העוברת בירושה". לפי שיטת הירושה, המונרך הבא צריך להיות שייך לשושלת המלוכה ובעל יחוס וקשר דם למונרך הקודם או למשפחתו. לרוב נהוג לבחור באדם בעל קשר הדם הקרוב ביותר למונרך האחרון עם עדיפות לגיל ולזכרים. כלומר: היורש יהיה בנו הגדול ביותר של המונרך הכשיר לירושה, ואם אין כזה בנמצא - האח הגדול ביותר של המונרך הכשיר לירושה, ואם אין גם כזה בנמצא - בתו הגדולה ביותר של המונרך כשירה לרשת אותו. דוגמה למונרכיה מסוג זה היא הממלכה המאוחדת עד שנת 2013: אילו היה לאליזבת השנייה, מלכת הממלכה לשעבר, אח צעיר, הוא זה שהיה יורש את הכתר עם מות אביה, המלך ג'ורג' השישי. בשנת 2013 עבר בממלכה המאוחדת חוק שביטל את העדיפות לבנים זכרים. במונרכיות מסוימות מאפשרים חוקי הירושה רק לזכרים לרשת את הכתר - כך למשל ביפן, ובמונרכיות אחרות כלל אין חשיבות למינו של הצאצא הבכור ובכל מקרה הוא ירש את המונרך בעת מותו - זהו המצב בשוודיה, שם הנסיכה ויקטוריה היא יורשת העצר אף על פי שיש לה אחים זכרים צעירים ממנה.
בזמנים קדומים נוצרו מצבים שבהם לא היה ברור מי יִרש את המונרך, והדבר הוביל לעיתים אף למלחמות עקובות מדם.
בעת העתיקה, היו מסורות שונות של מונרכים נבחרים, בעיקר בחברות נודדות, כמו השבטים הגרמאנים לעיתים קרובות התגלו ניגודי עניינים כאשר הבית השולט רצה שבניו ימשיכו לשלוט אך אצולה נרחבת יותר התחרתה בו. במקרים כאלה, ירושת השלטון בפועל הייתה תלויה, לרוב, בפופולריות המועמד או תמיכה בו מצד הכוחות החמושים. האחרונים הבינו את מידת השפעתם בבחירת השליט ולעיתים אף העריכו עצמם יותר מדי עד כדי העלאתם של חסרי יכולת ופושעים לשלטון. היו מקרים שבהם טוען לכתר שהיה מועדף על הכוחות החמושים אף הסית אותם למרד של ממש לשם תפיסת השלטון. המלכים ההלניסטים של מוקדון ושל אפירוס נבחרו על ידי הצבא מתוך כלל הגברים החברים בבית המלוכה. שיטה זו הייתה קרובה לשיטת הבחירה בדמוקרטיה היוונית, שבה זכות הבחירה ניתנה רק לאזרחים, משום שלרוב, שירות צבאי נקשר עם קבלת אזרחות. במוקדון מסורת זו המשיכה עד פירוק הממלכה בידי הרומאים לאחר מלחמת מוקדוניה השלישית. בחירת המונרך הייתה נהוגה גם באימפריה הרומית הקדושה, שם מוסד ה"נסיכים הבוחרים" בחר את קיסרי רומא.
היו מצבים שבהם דיקטטור הכריז על עצמו כמונרך של רפובליקה לשעבר. המפורסם שבהם היה נפוליאון בונפרטה שהמליך עצמו לקיסר הראשון של צרפת, לאחר שקיבל בצורה חוקית את השליטה על הרפובליקה הצרפתית בתור קונסול ראשון לשארית חייו.
כיום ישנה מחלוקת בנוגע לחוקי הירושה הנהוגים במספר מונרכיות החברות באיחוד האירופי, כמו הממלכה המאוחדת וממלכות סקנדינביה. מונרכיות אלו דורשות מהמונרך העומד בראשן לאחוז באמונה דתית מסוימת (בממלכה המאוחדת הדבר נקבע בחוקה בשנת 1701, בחוק שנקרא Act of Settlement). דרישה זו סותרת את חוקי האיחוד האירופי האוסרים מניעת בחירתו של אדם לתפקיד ציבורי בשל דתו.
המשכיות השלטון במדינות הנמצאות תחת שליטתו של כוח זר, תלויה לעיתים תכופות בהסכמתו של כוח זה. הכוחות השולטים שמרו לעצמם את הזכות להדיח ולהחליף מונרכים לא נאמנים, לדוגמה: נבוכדנצר מלך בבל, לאחר שהחריב את בית המקדש הראשון, הדיח והגלה את צדקיהו מלך יהודה שמרד בו, ומינה במקומו את גדליהו בן אחיקם כנציב.
שקיעתה של מונרכיה
מדינה יכולה לחדול מלהיות מונרכיה על ידי שינוי חוקתי, באמצעות משאל עם כפי שקרה באיטליה, או על ידי מהפכה שבמהלכה יודח המונרך, תופל המונרכיה ויכונן משטר חדש, כפי שקרה במהפכה הצרפתית.
אי קיומו של מונרך לא מעיד על נפילת המונרכיה, והיו מדינות שהחשיבו עצמן כמונרכיות על אף שלא עמד מונרך בראשן. כך היה בספרד תחת שלטון פרנקו ובהונגריה תחת שלטון מיקלוש הורטי, שהוכר כעוצר.
איחוד מונרכי
ישנם שלושה דגמי איחוד מונרכיות, שנים מהם מצויים גם במדינות ללא מונרכיה ואחת ייחודית למונרכיות.
מונרכיות ייחודיות
בהיסטוריה, וגם בתקופה המודרנית, יש מספר דוגמות למונרכיות החורגות מהדגמים המקובלים או בעלות מאפיינים חדשים ובלתי צפויים.
מונרכיות בנות זמננו
בזמננו ישנן 43 מדינות בעולם שראש מדינתן הוא מונרך והן מוכרות כמונרכיות. 15 מדינות נמנות עם ממלכות חבר העמים הבריטי והן בעלות בתי מלוכה עצמאיים שבראשם עומד אותו מונרך.
המונרכיה האחרונה שבוטלה הייתה בברבדוס בשנת 2021, עם ביטול מעמדה של אליזבת השנייה כמלכת המדינה והפיכת ברבדוס לרפובליקה.
מלוכה ביהדות
על פי התנ"ך, לאחר התנחלות השבטים הוקמו 12 מונרכיות עצמאיות (לא כולל את שבט לוי שקיבל ערים אוטונומיות), שמאוחר יותר אוחדו בידי שאול המלך למונרכיה פדרלית שכללה את כל שבטי ישראל בנוסף לעמים נוספים שנכבשו במהלך הזמן. לאחר שנים התפלגה ממלכת ישראל המאוחדת, אך השלטון המונרכי המשיך בממלכות החדשות שנוצרו מפילוג זה: ממלכת ישראל וממלכת יהודה. מלכים רבים שלטו בישראל ויהודה, אך שתי ממלכות אלו נכבשו בסופו של דבר. שנים רבות לאחר מכן, המונרכיה היהודית הוקמה מחדש בממלכת החשמונאים אך גם היא לא שרדה זמן רב, וסופה הגיע בכיבושי פומפיוס בשנת 63 לפנה"ס.
ימת סוואן
ימת סֶוָאן (ארמנית Սևանա լիճ - סוואנא ליץ'; טורקית (בעבר) Gökçe Göl - "ימת השמים" או "הימה בצבע השמיים") היא ימה השוכנת במחוז גחארקוניק במזרח ארמניה, והיא הימה הגדולה במדינה. מי הימה משמשים להשקיה ולהפקת כוח הידרו-אלקטרי. אזור הימה הוא פארק לאומי מוכרז וחופיה הם מוקד לנופש ותיירות. ענפי התעסוקה העיקריים סביב הימה הם חקלאות, דיג, תיירות ושירותים. שטחה, מפלסה ונפח מימיה של הימה השתנו משמעותית במחצית השנייה של המאה ה-20 כתוצאה מפעילות אנושית, וקיימות גרסאות רבות באשר לנתונים אלה.
גאוגרפיה
הימה שוכנת בלב רכס הקווקז הדרומי (טראנס-קווקז) שהוא תוצר של קמט מלפני 25 מיליון שנה. גובהה של הימה הוא 1898 מטרים מעל פני הים והיא מוקפת הרים מכל עבריה למעט בפינתה הצפון מערבית. בנקודה זו מתנקזת הימה אל נהר ההראזדאן הזורם אל נהר האראקס, שנשפך בתורו אל הים הכספי. ימת סוואן היא ימה אלפינית והיא אחת הימות הגדולות בעולם בגבהים בסדר גודל כזה (High-altitude lakes). בשנת 2006 עמד שטחה של הימה על 1236 קמ"ר, אורכה היה 78 ק"מ ורוחבה 56 ק"מ. גליל מימיה של הימה משתרע על שטח קטן יחסית של כ-3,600 קמ"ר, רק פי שלושה משטחה (להשוואה, בכנרת היחס הוא של 1:16.5). מדרום לימה שוכן דאר אלאג'ס, קבוצה של שישה חרוטים וולקניים שהגבוה שבהם מתנשא לגובה של 3,329 מטרים מעל פני הים.
מי הימה מתוקים ועשירים בדגה. חלק ממיני הדגים, כמו הטרוטה הסוואנית (Salmo ischchan) אנדמיים לימה ומצויים בסכנת הכחדה, בשל ייבושה החלקי ובשל כך שבתקופה הסובייטית הובאו אליה מימות אחרות מספר מיני דגים וסרטנים במטרה לפתח ולהעשיר את משק הדייג. מינים זרים אלה מתחרים על סביבת הגידול של המינים האנדמים.
היסטוריה
אזור הימה, כמו ארמניה כולה, היה מיושב כבר בתקופה הפרהיסטורית. בעת העתיקה נודעה הימה בשם גגהאם (Gegham), אך מקור שמה במילה האוררטית, סואינה (Suina), שמשמעותה "ארץ הימות" או "ארץ המים". האוררטים הקימו לחופיה מספר ערים ובהן אישטיקוני, חאלדי, יוליחו וטיישבא (עיר אחרת מהעיר טיישבאני שהקימו במזרח טורקיה). יחד עם ימת ואן וימת אורמיה, נחשבה ימת סוואן לאחת משלוש הימות הגדולות של ארמניה ההיסטורית, והיא היחידה מהן השוכנת בתחומי ארמניה המודרנית.
בשנת 874 לספירה הקימו המלך אשוט הראשון ובתו הנסיכה מירים כנסייה על אי בסמוך לחופיה הצפון-מערביים של הימה. לפי המסורת הארמנית פקד חיזיון את הקדוש מסרוב משדוץ ובו צעדו 12 דמויות על פני הימה והראו על מקום הקמתה של הכנסייה. הכנסייה ושתי כנסיות נוספות שהוקמו מאוחר יותר, היו לחלק ממנזר סוואן, סוואנאוואנק (בארמנית Սևանավանք), שיועד בתחילה לנזירים, ולפי גרסה אחרת לרמי מעלה בכלל, שחטאו. בשנת 1842 הקימו הרוסים את הכפר אלנקובה על חוף הימה מול האי. הכפר היה לעיר סוואן שכיום היא היישוב הגדול ביותר לחופי הימה (כ-10,000 תושבים). שתיים משלוש הכנסיות בסוואנאוואק שרדו, ובמהלך ייבוש הימה במאה ה-20 הפך האי לחצי אי. משכן הקיץ של נשיאי ארמניה שוכן אף הוא על חצי האי בסמוך למנזר.
מפעל הייבוש והניסיונות להבראת הימה
בשל מצוקה בשטחים חקלאיים הוחלט בתקופת השלטון הסובייטי על ייבוש חלקי של הימה תוך ניצול מימיה להשקיה. התוכנית אושרה על ידי הסובייט העליון של הרפובליקה הסובייטית של ארמניה, וכללה את הנמכת אפיק נהר ההראזדאן, אחד מיובליו של האראקס, ומוצאה העיקרי של הימה וכן, חפירת תעלת נוספת והזרמת מימיה. העבודות החלו בשנת 1933, והסתיימו בשנת 1949. הימה החלה לאבד כמטר מגובהה בכל שנה, ושטחה הצטמק בכ-200 קמ"ר. כך לדוגמה, האי עליו ניצב מנזר סוואנאוואנק הפך לחצי אי ובשטחים שהתייבשו נמצאו ממצאים ארכאולוגיים מן המאה הראשונה לספירה.
ב-1956, בעקבות האסון האקולוגי שנגרם בשל פרויקט דומה בימת אראל, החליטה וועדה שהופקדה על הנושא להעלות את מפלס מימיה של הימה "ככל הניתן". שאיבת המים מהימה נפסקה, אך בשל הפרת האיזון הכימי במימיה, החלה בה התפתחות מואצת של אצה, ולקראת שנות השמונים איים האיזון האקולוגי בימה לקרוס כליל. בשנת 1978, במסגרת הצעדים להגנת הימה, הוקם פארק לאומי סביב לה. בפארק פועל מרכז מחקר המנטר את מצבה של המערכת האקולוגית באזור ונוקט צעדים לשם הגנתה ושימורה. בתחילת שנות התשעים של המאה ה-20 נבנתה תעלה שהיטתה את מימי נהר הארפה, יובל אחר של נהר האראקס, אל הימה. השלמתה של תעלה נוספת להטיית מימיו של יובל שלישי של האראקס, הוורוטן, הסתיימה רק בשנת 2003 לאחר הפסקה ממושכת בעבודות שנגרמה בשל הסכסוך בחבל נגורנו קרבאך. בשנת 2001 חוקק בית הנבחרים של ארמניה חוק ולפיו יש להעלות את מפלס מי הימה לרום של 1903 מטרים מעל פני הים, גובה שלדברי מומחים יאפשר לנטר את הטמפרטורה ואת ריכוז החמצן במים, ולהשיב להם בדרך זו את האיזון האקולוגי המקורי.
כיום נמצא מפלס מי הימה במגמת עליה ובין מרץ 2005 למרץ 2006 עלה ב-39 ס"מ. למרות הפעולות לשימורה, הימה עדיין חשופה לסכנה בעיקר בשל הזרמת ביוב ונגר חקלאי אל מימיה. עם זאת, עליית מפלס מימי הימה חשפה בעיה אחרת בדמות הצפתם של עצים ושטחי חקלאות וכן של חופים ובנינים שנבנו במהלך תקופת השפל בגובה המפלס. חלק מהבעיה נובע מכך שהערכות המומחים כי תהליך הבראת הימה יימשך כ-30 שנה התבררו כלא מדויקות, וכעת ההערכה היא שהתהליך יימשך 15 שנים בלבד. אם אכן תגיע הימה למפלס המתוכנן של 1903 מטרים מעל פני הים, ישקע שטח יבשה של כ-40 קמ"ר נוספים במימיה. על כשלושה רבעים מהשטח ניצבים כיום חורש, אתרי נופש ומבנים אחרים, ועלות העברתם מוערכת בכ-30 מיליון דולר, סכום שממשלת ארמניה מתקשה לגייס. החשש העיקרי הוא שאם השטח לא ינוקה קודם להצפה, ירקבו העצים כתוצאה מהמים הגואים וירעילו את מי הימה. היווצרות ביצות כתוצר לוואי של תהליך זה עשויה לפסול את מי הימה לשתייה ולפגוע עוד יותר באיזון האקולוגי השברירי בלאו הכי.
השקה (הלכה)
בהלכות טומאה וטהרה, השקה היא הדרך לטהר מים שנטמאו. אף שכלל לא ניתן לטהר מאכלים ומשקים שנטמאו באמצעות טבילתם במקווה, מים שנטמאו יכולים להיטהר על ידי השקתם וחיבורם למי מקווה כשר, שבו קיימים ארבעים סאה של מי גשמים שלא נשאבו בכלי.
בנוסף לטהרת המים מטומאתם, ההשקה מועילה גם להכשיר מים שנשאבו ולכן נפסלו מלשמש כמי מקווה, ולאחר שהושקו למקווה כשר דינם כמים שלא נשאבו. דין זה משמש בתפקיד חשוב בבניית מקוואות מודרניים, משום שהוא מאפשר להחליף את מי בור הטבילה בתדירות גבוהה, ולהשיק אותם לאוצר של מי גשמים.
בור השקה
במקוואות רבים ישנו בור השקה שבו יש חור בקוטר של שתי אצבעות, המחבר את המים שבבור הטבילה לבור אחר שבו ישנם ארבעים סאה של מי גשמים (ישנן שיטות שונות בחישוב הכמות של ארבעים סאה, הנעות בין כ-350 ליטר לכ-900 ליטר. ישנם הנוהגים לעשות את הבור בתכולה של 1000 ליטר). בחלק מהמקוואות ההשקה אינה אלא הידור, שכן המים שבבור הטבילה אינם פסולים בכל אופן גם ללא ההשקה, מכיוון שעברו אחד מההכשרים המכשירים מים שאובים לטבילה, כמו זריעה או המשכה, והיא נועדה כדי להכשיר את המקווה לפי דעות אחרות, שסבורות שההכשרים הללו אינם מספיקים. לעומת זאת, יש מקוואות (בודדים) שבהם ההשקה היא המכשיר הבלעדי של המקווה. בכל אופן, יש להיזהר כאשר ממלאים את בור הטבילה, שהמים יגיעו עד למים שבבור ההשקה.
מהות ההשקה
ההשקה מבוססת על שני יסודות הלכתיים:
השני הוא דין השקה, המוזכר בתלמוד בנוגע להשקת מים טמאים למקווה, ולטהרם בכך. ההשקה מוסברת בתלמוד בסברת ה"זריעה", שהרי זה כאילו המים זרועים ומחוברים לקרקע ולמי הגשמים שמחוברים לקרקע ולא נשאבו מעולם, ובכך מתבטלת טומאתם. מקובל כי במעשה ההשקה ניתן גם לסדר את בעיית המים השאובים, ודינם חוזר להיות כמי גשמים.
לעומת זאת, יש החולקים וסבורים שגם לאחר ההשקה לא ניתן לבטל את פסול השאובים לגמרי, והכשרה של בור המים השאובים היא רק מכיוון שהוא מחובר לבור אחר של מי גשמים, כדוגמת הכלל "כל המחובר לטהור טהור", אך בור המים השאובים אינו כשר באופן עצמאי. החילוק בין שתי הדעות הוא, האם יש להותיר את חור ההשקה המחבר את שני המקוואות כשהוא פתוח במשך כל זמן הטבילה, או שדי רק בפתיחה אחת המשיקה את שני המקוואות.
ברוב המקוואות נהוג לצאת ידי חובת כל הדעות ולהשאיר את נקב ההשקה כשהוא פתוח במשך זמן הטבילה. אך ישנה בעיה אחרת, ייתכן שקיים חשש במקווה כזה של "נתן סאה ונטל סאה" לשיטת הראב"ד שסבור שאם המים הפסולים מתערבים עם המים הכשרים, עד שרוב שיעור המים הכשרים (עשרים ואחת סאה) אינו קיים מכיוון שהתערב עם המים הפסולים והורק מהמקווה, המקווה פסול. בחסידות צאנז קלויזנבורג נהוג, מסיבה זו, לעשות שני מקוואות: באחד נקב ההשקה סגור במשך זמן הטבילה, הוא נפתח רק לרגע קצר כדי להכשיר את מי המקווה ונסגר מיד כדי שמימיו לא יתערבו עם מימי המקווה, ואילו הבור השני - חור ההשקה שלו פתוח כל זמן הטבילה, כדי לצאת ידי חובת דעה זו.
1899 בספורט
אתלטיקה
לורנס בריגנוליה זכה במרתון בוסטון השלישי.
ברכה ברטה סקולמן
חייה ופועלה
ברכה ברטה סינגר נולדה בניו-יורק בשנת 1897 לוולף ופרימט סינגר. היא למדה בסמינר התאולוגי היהודי, כמו עמיתתה וחברתה בארגון "הדסה" הנרייטה סאלד, שם סיימה ב-1921 את לימודי ההוראה. בשנה זו, בהיותה רק בת 24, החלה לכהן כיו"ר ועדת ארץ-ישראל של "הדסה", שפיקחה על כל פעילות החינוך והרפואה של הארגון בארץ- תפקיד בו נשאה עד 1927. בשנת 1922 נישאה ברכה לאלברט אבא סקולמן, מנהל ה-Central Jewish Institute ומייסד מחנות הקיץ לילדים ונוער CEJWIN במדינת ניו-יורק. בשני מוסדות אלה היא מילאה תפקידים חינוכיים ומנהליים. במהלך שנות השלושים שהתה תקופות ממושכות יחד עם שתי בנותיה הצעירות בארץ ישראל המנדטורית ובין 1940 ל-1943 שימשה בתפקיד המזכירה הארצית של נשות הדסה בארצות הברית, וכסגנית הנשיאה.
ב-1947 קיבלה על עצמה את תפקיד יו"ר הוועד המנהל של עליית הנוער יחד עם משה קול, בעקבות פניה דחופה של הסוכנות היהודית. על מנת למלא תפקיד זה היא עזבה את משפחתה באמריקה ויום לפני הכרזת החלוקה באו"ם, הגיעה לארץ ישראל. בזמן שהותה בארץ נסעה סקולמן יחד עם גולדה מאיר בשיירה שהותקפה על ידי ערבים בדרכה לירושלים, בה נהרג הנס בייט, יו"ר עליית הנוער בפועל. בזמן מלחמת העצמאות לאחר שבית החולים "הדסה" בהר הצופים ננטש ומערכת הבריאות בירושלים חוותה משבר, חברה ברכה סקולמן אל מספר פעילות "הדסה" אמריקאיות נוספות על מנת לסייע לארגון הרפואי בארץ. בין 1947 ל-1953 היא בילתה בכל שנה כשישה חודשים בארץ, הרחק ממשפחתה ומביתה, כשהיא מובילה את עליית הנוער בחינוך ודאגה לצרכיהם של בני הנוער הפליטים הרבים שהגיעו ארצה מאירופה. דאגתה לחינוך הנוער בארץ ישראל, ובמיוחד לפליטי השואה הצעירים, הביאה למעורבותה בהקמת כפר הנוער "נווה הדסה" שבשרון, כפר הנוער הדתי בכפר חסידים, וכן כפר הנוער ניצנים. כאות הערכה לפועלה בתחום החינוך, נקראו על שמה מספר אתרים בהם "חורשת סקולמן" בכפר הנוער ניצנים, ו"בית סקולמן" בכפר הנוער נווה הדסה.
בשנת 1947 העניק לה מכון המורים של הסמינר התאולוגי היהודי את פרס Outstanding Alumni Award ובשנת 1969 העניק לה משרד הביטחון בצעד יוצא דופן את עיטור לוחמי המדינה כאות הערכה על פועלה למען מדינת ישראל.
ברכה סקולמן הייתה חברה ב"חברה לקידום היהדות" (Society for the Advancement of Judaism) ואחת ממנהלות "קרן היהדות הרקונסטרוקטיבית" (Jewish Reconstructionist Foundation). היא למדה בסמינר התאולוגי היהודי בעל התפיסה הקונסרבטיבית, אך הייתה רקונסטרוקטיבית בהשקפתה.
ב-6 בינואר 1974 נפטרה ברכה סקולמן לאחר מחלה ממושכת. היא קבורה לצד בן זוגה אלברט סקולמן בהר הזיתים. על מצבתה נרשם: "חייה היו קודש לעליית הנוער והדסה".
ויזל
ויזל (Wiesel) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ופירושו סמור.
פרנסיס וסט
'''פרנסיס ג'. "בינג" וסט (באנגלית: Francis J. "Bing" West'''; נולד ב-2 במאי 1940) הוא סופר אמריקאי.
ויזל
{{פירושונים|אישים: אחרים:
ראו גם
}}
פרנסיס וסט
חייו
וסט נולד ב-2 במאי 1940, בבוסטון וגדל במסצ'וסטס. בשנת 1966 התגייס וסט לחיל הנחתים. הוא עבר הכשרה כלוחם בחיל הרגלים והוסמך כקצין בדרגת סג"ם ולחם במלחמת וייטנאם. הוא שימש כמפקד מחלקת מרגמות בגדוד הנחתים ה-2 ברגימנט ה-9 של החיל. בהמשך שירת בסיירת חיל הנחתים. וסט הוא בוגר האוניברסיטאות ג'ורג'טאון ופרינסטון ושימש עוזרו של מזכיר ההגנה לענייני ביטחון בינלאומי בממשל הנשיא רונלד רייגן. לאחר מכן הפך לסופר. ספריו עסקו בלחימת הכוחות המזוינים האמריקנים מאז וייטנאם. בין היתר נלווה לכוחות הנחתים במלחמת עיראק.
ספרו של וסט "ללא תהילה" תורגם לעברית ויצא לאור ב-2009 בהוצאת משרד הביטחון. בשנת 2022 תורגם לעברית הספר שכתב עם ג'יימס מאטיס "אות קריאה 'כאוס'".
איירה גרשווין
איירה גרשווין (באנגלית: Ira Gershwin; 6 בדצמבר 1896 – 17 באוגוסט 1983) היה פזמונאי יהודי-אמריקאי, שעבודתו המוכרת ביותר היא בכתיבת מילים ללחנים של אחיו ג'ורג' גרשווין. עבודתם המשותפת של האחים ייצרה כמה מהקטעים המפורסמים ביותר במאה ה-20, כולל האופרה "פורגי ובס".
הצלחתם הרבה של האחים כצמד משכיחה לעיתים את תפקידו החשוב של איירה, אך הוא המשיך ליצור גם אחרי מותו המוקדם של אחיו הצעיר בשנות ה-30, ושיתף פעולה עם מלחינים כג'רום קרן, קורט וייל והרולד ארלן.
קורות חייו
גרשווין נולד בברוקלין, ניו יורק בשם ישראל גרשוביץ. אביו, מוישה (מוריס) היגר לאמריקה מסנקט פטרבורג (באימפריה הרוסית דאז) ונרשם בלשכת רישום האוכלוסין בניו-יורק ב-14 באוגוסט 1890. בניו יורק התיישב מוישה גרשוביץ בשכונה היהודית הגדולה בלואר איסט סייד ופגש את רוזה ברוסקין, גם היא בת למהגרים מרוסיה. השניים נישאו ב-21 ביולי 1895 ועברו לדירה גדולה יותר בברוקלין. ישראל-איירה היה הבכור מבין ארבעת ילדי המשפחה. הוא שינה את שמו בעקבות אחיו הצעיר, ג'ורג' (ששינה את שמו מיעקב).
איירה גרשווין היה ילד ביישן ואת רוב ילדותו בילה לבד בבית בקריאה הוא גם ביקר בתיאטרון והאופרטות של גילברט וסאליבן שבו את ליבו. במשך שנותיו בסיטי קולג' של ניו יורק היה פעיל מאוד במספר עיתונים מקומיים, בבית הספר גם הכיר את ידיד נפשו יפ הרבורג. בזמן שאחיו הצעיר כבר החל לעסוק בתחום המוזיקה בסמטת טין פאן, איירה היה הקופאי בעסק של אביהם. לעולם המוזיקה הוא הצטרף רק בשנת 1921, והוא הצטרף לאחיו רק ב-1924 לכתיבת להיט הברודוויי הראשון שלהם !Lady, Be Good. כתיבתם המשותפת הביאה לשניהם הצלחה רבה והם היו מהיוצרים החשובים במוזיקה של המאה העשרים. יחד הם כתבו את המוזיקה ללמעלה מתריסר מחזות וארבעה סרטים, וכן גם את המוזיקה של האופרה פורגי ובס (לפירוט ראו בערך ג'ורג' גרשווין). ב-1932 זכו בפרס פוליצר, שניתן לראשונה למחזמר (למחזמר "בשבילך אני שר").
בשלוש השנים שלאחר מות אחיו איירה גרשווין השלים את הסרט The Goldwyn Follies עם ורנון דיוק וג'רום קרן ולאחר מכן לא כתב דבר. לאחר תקופת האבל חזר לעבודה וכתב מילים לסרטים רבים וכן לכמה מחזות ברודוויי. הוא היה מועמד עוד פעמיים לפרס אוסקר לשיר הטוב ביותר עבור Long Ago and Far Away מ-1944 ו-The Man That Got Away מ-1954.
ההצגה "Park Avenue" שהצלחתה הייתה פושרת, הייתה פרידתו של איירה גרשווין מעולם התרבות.
איירה נפטר ב-17 באוגוסט 1983 ונקבר בניו יורק.
הערכה
לאיירה גרשווין היה כישרון מיוחד לכתיבה בסגנונות רבים, ובקולות שונים. הוא גם היה מהראשונים שכתבו תמלילים מחוכמים ושנונים בשפה שגם הקהל הפשוט יכול היה להתחבר אליה, ובכך השפיע רבות על סגנון הפזמונאות האמריקאי. איירה גרשווין היה איש ספר ורוחב ידיעותיו בא לידי ביטוי בתמליליו.
ב-1985 העניק הקונגרס האמריקאי את מדליית הזהב של הקונגרס, העיטור הגבוה ביותר שמוענק על ידי הקונגרס של ארצות הברית לאזרח בארצות הברית, לג'ורג' ואיירה גרשווין על "תרומתם היוצאת-מן-הכלל למוזיקה, לתיאטרון ולתרבות האמריקאית".
ג'ניפר לופז: מחצית
ג'ניפר לופז: מחצית (באנגלית: Jennifer Lopez: Halftime) הוא סרט תיעודי מקורי של נטפליקס אמריקאי משנת 2022 בבימויה של אמנדה מישלי. הסיפור שלו עוקב אחר הקריירה של ג'ניפר לופז, עם התמקדות כבדה במופע המחצית של סופרבול LIV עם שאקירה ובסרטה "נוכלות בלי חשבון" (2019).
הסרט הוקרן בבכורה בערב הפתיחה של פסטיבל הסרטים טרייבקה 2022, והוקרן בנטפליקס ב-14 ביוני 2022. לופז הקליטה מחדש את בשם מחודש "" בהשתתפות פרנץ' מונטנה לצד שיר נוסף, "This Land Is Your Land" / "America the Beautiful".
הוצאה
הסרט הוקרן בבכורה כסרט רשמי בערב הפתיחה בפסטיבל הסרטים טרייבקה ב-8 ביוני 2022, ובנטפליקס ב-14 ביוני 2022.
הסרט הופיע לראשונה במקום השני בעולם בנטפליקס ביום השני ליציאתו, מאחורי "השיחוק" בכיכובו של אדם סנדלר.
בין 12 ביוני 2022 ל-26 ביוני 2022 הסרט התיעודי נצפה במשך 27.25 מיליון שעות בנטפליקס.
ביקורת
בסך הכול, הסרט התיעודי זכה לביקורות חיוביות ממבקרי קולנוע והקהל הרחב כאחד. לסרט יש דירוג של 83% ברוטן טומייטוז על סמך 36 ביקורות. ריצ'רד רופר משיקגו סאן-טיימס העניק לסרט 3 מתוך 4 כוכבים. אדם גרין מ-The Detroit News ביקר את הסרט וטען שמדובר ב"מבט מעורר השראה על מישהי שהתגברה על הסיכויים וממשיכה להילחם כדי שייקחו אותה ברצינות ושקולה יישמע". פיטר סובצ'ינסקי מ-RogerEbert.com העניק לסרט 2 מתוך 4 כוכבים בסך הכול והגיע למסקנה ש"לא סביר שזה ישנה באופן משמעותי את המחשבות של מישהו על ג'ניפר לופז".
אוזיאס לידיק
אוזיאס לידיק (בצרפתית Ozias Leduc ; 8 באוקטובר 1864 – 16 ביוני 1955) היה מהציירים המוקדמים של קוויבק. הוא נולד בסנט-הילייר-דה-רוויל. לידיק הפיק פורטרטים רבים, טבע דומם ונופים, כמו גם יצירות דתיות.
ביוגרפיה
לידיק היה בעיקר אוטודידקט. בסביבות 1880 עבד בקישוט כנסייה עם לואיג'י קאפלו, צייר איטלקי. בסביבות 1881 הועסק בקרלי, יצרני פסלים במונטריאול. בסביבות 1883 עבד עם אדולף רו, בעיטר כנסייה אחרת. לאחר מכן, הוא התחיל לעבוד בעצמו על קישוטי כנסיות.
לידיק ערך טיול קצר לפריז ולונדון בשנת 1897 עם סוזור-קוטה, שם הושפע מכמה אימפרסיוניסטים.
לידיק חי חיים בודדים מאוד בעיר הולדתו וכונה "חכם סנט הילייר". הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה של ​​מונטריאול בשנת 1938.
הוא היה חבר באקדמיה המלכותית לאמנויות.
הוא נפטר בשנת 1955.
יצירה
הוא ידוע בעיקר בזכות עבודתו בעיצוב כנסיית נוטרדאם-דה-לה-פרזנטציה בשוויניגן דרום, קוויבק. פרויקט שלקח לו שלוש עשרה שנים, עד למותו. את העבודה השלימה עוזרתו, גבריאל מסייר.
כנסיית נוטרדאם-דה-לה-פרזנטציה הוגדרה כאתר היסטורי לאומי בשנת 2004 ושלט פדרלי המשקף את המעמד הוקם בכנסייה בשנת 2005.
ב־20 במאי 1988 הוציא דואר קנדה בול 'הקורא הצעיר, אוזיאס לידיק', 1894' כחלק מסדרת בולי יצירות המופת של האמנות הקנדית. את הבול עיצב פייר-איב פלטייה על פי ציור "הסטודנט הצעיר" (1894) מאת אוזיאס לידיק בגלריה הלאומית של קנדה, אוטווה, אונטריו.
בציור נראה אחיו הצעיר של אוזיאס לידיק.
ביל גייטס
ויליאם הנרי "ביל" גייטס השלישי (באנגלית: Willliam Henry "Bill" Gates III; נולד ב-28 באוקטובר 1955) הוא יזם, איל הון, משקיע, סופר ונדבן אמריקאי. בשנת 1975, גייטס ופול אלן ייסדו את מיקרוסופט, שהפכה לחברת התוכנה הגדולה בעולם. במהלך הקריירה שלו במיקרוסופט, גייטס מילא את תפקידי היו"ר, המנכ"ל ואדריכל התוכנה הראשי (Chief Software Architect), והיה בעל המניות הגדול ביותר עד מאי 2014.
מאז 1987, גייטס נכלל ברשימת האנשים העשירים בעולם של פורבס, והיה העשיר ביותר במשך שנים רבות לסירוגין. באוגוסט 2023 הוערך הונו בכ-115 מיליארד דולר, מקום שישי בעולם.
ביוגרפיה
גייטס נולד בעיר סיאטל שבמדינת וושינגטון למשפחה אמידה פרוטסטנטית אדוקה. אביו, ויליאם גייטס האב, היה עורך דין שעסק בדיני חברות. אמו, מרי מקסוול גייטס, הייתה חברה במועצות מנהלים של חברות בנקאיות כ-First Interstate Bank ו-Pacific Northwest Bell.
כבן עשירים טיפוסי למד גייטס בבית הספר התיכון היוקרתי בעיר שם פיתח את כישורי התכנות שלו על מחשב בית-הספר, וכן במהלך לימודיו בתיכון עבד בחברת ISI כמהנדס תוכנה על קטע תוכנה בתמורה לאפשרות גישה למחשב. בשנת 1973 התקבל לאוניברסיטת הרווארד, אך גילה עניין מועט בלימודים ונשר מהם כעבור זמן לא רב. במהלך תקופת לימודיו פיתח גייטס עם חבר ילדות, פול אלן, מפרש לשפת BASIC למחשבי Altair 8800, המחשב האישי הראשון שזכה להצלחה כלשהי. הפרויקט של גייטס ואלן הושפע משפת התכנות הקלה ללמידה, BASIC, שפותחה בדארטמות' קולג' לצורכי הוראה.
ב-1972 בעודו בן 16 נטש גייטס סופית את לימודיו, והקים, ביחד עם אלן, את חברת התוכנה מיקרוסופט.
ב-5 בינואר 1993 גייטס נישא למלינדה פרנץ', ילידת-טקסס ובאותה עת אקדמאית ומורה פרטית לתכנות מחשבים ומתמטיקה. לזוג שתי בנות ובן. הם גרים בסמוך לאגם וושינגטון במדינת וושינגטון. ב-3 במאי 2021 הודיעו בני הזוג כי הם מפרקים את קשר הנישואין ביניהם, ובאוגוסט 2021 התגרשו.
מעבר לפעילותו במיקרוסופט, פרסם גייטס ספר בשם "עסקים במהירות המחשבה". גייטס הקים יחד עם אשתו את קרן ביל ומלינדה גייטס בשנת 2000, העוסקת בתרומות למוסדות חינוך ומחקר רפואי. הוא ורעייתו לשעבר, היו מגדולי הפילנתרופים בעולם. תרומותיו של גייטס, במסגרת הקרן, נאמדות בכ-42.3 מיליארד דולר. בין השאר, תרם מלגות לימוד בהיקפים ניכרים לאוכלוסיות מוחלשות וסייע לקידום המלחמה במחלות, בפרט במחלות המאיימות על העולם השלישי. הוא מקדם, יחד עם וורן באפט, את התחייבות הנתינה, קמפיין המעודד מיליארדרים לתרום את מרב הונם לצדקה.
בינואר 2000 פרש גייטס מתפקיד מנכ"ל מיקרוסופט, והוחלף על ידי סטיב באלמר. ב-2004 הוא נבחר לאיש השנה של המגזין טיים ול"גורו המושלם מספר 2" של ה"Financial Times" (במקום הראשון דורג פיטר דרוקר ובמקום השלישי ג'ק וולש).
ב-15 ביוני 2006 הודיע על התחלת תהליך פרישתו מתפקיד יושב ראש החברה, כדי להתמקד בפילנתרופיה. ב-30 ביולי 2018 עברו סמכויותיו במלואן למחליפו בתפקיד, ריי אוזי, בעוד גייטס נשאר חבר הנהלה. בדצמבר 2018 הוענק לביל גייטס "פרס איינשטיין" מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-4 בפברואר 2014 הודיע גייטס כי הוא פורש מתפקידו כיושב ראש מועצת המנהלים של מיקרוסופט. במרץ 2020 דווח כי גייטס יפרוש גם מחברות בדירקטוריון החברה.
ב-2016 החליט נשיא ארצות הברית ברק אובמה להעניק לו ולרעייתו את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד הגבוה במדינה.
ב-2007 הקים גייטס קרן הון סיכון חדשה בשם Global Village, ביחד עם מארק צוקרברג, מייסד פייסבוק, אריק שמידט, יו"ר גוגל ועוד, במטרה להשקיע בחברות סטארט-אפ צעירות.
במרץ 2014 נשא הרצאה בוועידת TED על הצורך בהיערכות עולמית מול מגפה אפשרית. באוקטובר 2019 ערך גייטס כנס בשם Event 201 ובו דימה תרחיש של מגפה עולמית. חודש לאחר מכן, בנובמבר 2019, פרצה מגפת וירוס הקורונה.
ביל גייטס הוא שחקן ברידג' נלהב. שותפו בברידג' הוא וורן באפט.
בשנת 2021 פרסם את ספרו אסון אקלימי (How to Avoid a Climate Disaster).
סמל מולדובה
סמל מולדובה אומץ לשימוש ב-2 בדצמבר 1990. הוא מבוסס על סמל רומניה וכולל עיט המחזיק צלב במקורו, ובציפורניו מחזיק שרביט וענף של זית.
העיט מסמל את השייכות לעולם הנצרות בעוד הזית מסמל את השאיפה לשלום. העיט תומך במגן המוטען בסמליה המסורתיים של מולדובה: ראש שור עם שמש בין הקרניים, זוג מעוינים המייצגים את אוזני השור, שושנה וירח בתקופת חצי-סהר.
כל הסמלים הללו צבועים בצבע זהב על רקע אדום וכחול.
אנאדיר
גאוגרפיה
העיר נמצאת במפרץ אנאדיר אשר בים ברינג. אוכלוסייתה מונה 15,146 תושבים (נכון ל-2022). רוב התושבים עוסקים בדיג, כמו כן ענף הפקת זהב ופחם מפותחים במקום. רבים מהתושבים עוסקים בגידול האיילים הצפונים. במקום קיימת מעבדה של האקדמיה הרוסית למדעים לחקר האזור הקפוא הצפון-מזרחי.
אנאדיר ממוקמת במזרחה של יבשת אסיה, והיא העיר הקרובה ביותר למיצר ברינג בצידו הרוסי. היא מרוחקת כ-500 ק"מ בלבד מהעיר האמריקאית נום, הממוקמת ביבשת אחרת, בעוד מרחקה ממוסקבה הוא מעל 6,000 ק"מ.
העיר נוסדה ב-1889 בשם "נובו מרינסק", במסגרת תוכנית הממשלה הרוסית לפתח את האזור הצפון-מזרחי ביותר. ב-1923 שונה שמה לאנאדיר.
בחודשי החורף הטמפרטורה באזור העיר יורדת עד 47 מעלות מתחת לאפס.
הקשר עם מרכז המדינה מתבצע דרך הים באמצעות נמל שפעיל ארבעה חודשים בשנה (מ-1 ביולי ועד 1 בנובמבר). בשנת 2012 החלה בניית כביש שצפוי לקשר את העיר עם מערכת הכבישים האזורית.
בראדלי
בראדלי M2 (חי"ר) ו-M3 (חי"ר ממוכן) הם רכב קרבי משוריין (רק"מ) מודרני מסוג נגמ"ש לחימה בעלי יכולת ייצור אש ומיגון גדולה ויעילה יותר מזו של נגמ"שים מהדור הקודם. הבראדלי מיוצר על ידי חברת BAE סיסטמס בארצות הברית.
משימת הבראדלי בשדה הקרב היא שינוע כוחות חי"ר, מתן חיפוי באש ללוחמים והשמדת טנקים וכלי רכב משוריינים של האויב. תפעול ה-M2 נעשה על ידי צוות של שלושה: מפקד, תותחן ונהג, בנוסף לשישה לוחמים על ציודם המלא. דגם ה-M3 משמש בעיקר למשימות סיור ותצפית ומאויש לרוב על ידי צוות זהה לזה של ה-M2 ושני תצפיתנים.
סקירה כללית והיסטוריה
הבראדלי תוכנן במקור כמענה למשפחת נגמ"שי ה-BMP הסובייטית ונועד לשרת הן כנגמ"ש והן כצייד טנקים. אחת הדרישות המרכזיות בתכנון הכלי הייתה שמהירותו תהיה זהה לזו של טנק המערכה המודרני M1 אברהמס. נגמ"שי ה-M-113 הישנים תוכננו לעמוד בקצב של טנקי הפטון ולא במהירויות הגבוהות של הטנקים החדישים.
בצריח הנגמ"ש מותקן תותח אוטומטי בקליבר 25 מ"מ שיורה 200 קליעים לדקה ויעיל לטווחים של עד 2,500 מטר. מימין לתותח ישנו מקלע בקוטר 7.62 מ"מ נגד חי"ר. כמו כן הוא נושא שבעה טילי טאו המסוגלים להשמיד טנקי אויב עד למרחק של 3,750 מטר אך ניתן לשגר אותם רק בעצירה מוחלטת של הכלי. הבראדלי מסוגל לפתח מהירויות גבוהות בשטח הפתוח ויש לו יכולת עבירות גבוהה. יחד עם זאת, בעוד שה-M113 תוכנן לצוף ללא הכנות מיוחדות הבראדלי נזקק לווילון ציפה שנפרש סביב לכלי. בניסויים הראשונים טבעו מספר כלים ובשינויים שערכו לאחר מכן בוטלה יכולת הציפה של הנגמ"ש לחלוטין.
השלדה עשויה מסגסוגת אלומיניום, עובדה שגרמה למבקרים רבים לפקפק ביכולת המיגון שלו. האלומיניום נוטה להתאדות כאשר הוא סופג פגיעה ישירה של קליעים חודרי שריון או טילי נ"ט, ובתוך הנגמ"ש נמצאות כמויות גדולות של תחמושת ולכן יכולת השרידות שלו בשדה הקרב נחשבה לבעייתית. בדגמים המאוחרים יותר הוסיפו לכלי שכבות מיגון ריאקטיבי במטרה לשפר את עמידותו, למרות שמשקלו עלה ל-33 טון. יחד עם זאת, מבדיקות סטטיסטיות שנערכו בקרבות אמיתיים עולה כי הנגמ"ש יעיל יותר ממה שסברו מבקריו, ורק כלים מעטים נפגעו. בתקריות אש ידידותית במהלך מלחמת המפרץ צוותי הבראדלי שרדו יותר פגיעות מאשר צוותים של נגמ"שים מדגמים אחרים. למרות שמכל הדלק של הבראלי ממוקם במרכז הכלי (ב-M113 הוא ממוקם בחלקו האחורי), עובדה שלכאורה הופכת אותו למסוכן יותר לצוות במקרה של פגיעה, ניסויים באש חיה הוכיחו כי שרידותו גבוהה יותר מזו של M113 המיושן.