cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סילואן
זיכרונות מיוחס
המשפחה היהודית הראשונה שהתגוררה בסילואן הייתה משפחת מיוחס. אבי המשפחה, רחמים נתן מיוחס, רכש בית מחוץ לחומה ועבר לגור בו עם משפחתו בשנת 1873. הבית היה באותו זמן על גבעה מחוץ למתחם בתי הכפר, אך עם הזמן והתרחבות הכפר, הוקף בבתים אחרים. בנו של רחמים מיוחס, יוסף מיוחס, היה איש ספר ופעיל מרכזי בעדה הספרדית ובחינוך. ילדותו המאושרת, אהבתו וגעגועיו לשכניו הערבים ותרבותם, מתוארים בהקדמה לספרו "הפלחים", שיצא לאור ב-1937: הספר עצמו הוא עבודת מחקר מזרחנית קלאסית, ובמסגרתה מיוחס אינו חוסך את שבט לשונו מהפלחים (במשתמע, גם מתושבי סילואן), בעיקר בהקשרים של דיכוי הפלחות (כך), נטייה לאי אמינות (לדבריו), בורות ורדידות דתית.
כפר התימנים בשילוח
ישראל דוב פרומקין, בעל עיתון החבצלת, הקים אגודה בשם "עזרת נידחים" אשר פעלה לטובת התימנים שגרו בצלע הר הזיתים, תוך שהיא נעזרת בברונית הירש ואחרים מחו"ל. בעזרת האגודה נתרמה אדמה בצלעו המערבי של הר הזיתים. האדמה הייתה ריקה לחלוטין ומרוחקת מבתי הערבים שהיו מצפון לה. חלקת האדמה נתרמה על ידי אדם בשם בועז הבבלי ועליה נוסדה התיישבות יהודית של עולים מתימן שנקראה "כפר התימנים" או כפר השילוח. מפאת בעיות רישום והתנהלות מול השלטון הטורקי נוסד הקדש (וואקף) בשם "הקדש ע"ש מושון בנבנישתי". ההקדש נוסד על ידי ילדיו של משה בנבנישתי וריכז לתוכו את האדמות שנתרמו על ידי בועז הבבלי.
בהנהגתו הרוחנית של הרב סעדיה מדמוני, הוקמו בתי היהודים בשלושה מבנים טוריים, שנקראו על שם הנדבנים יעקב סלפנדי, יוסף קוקיא ויוסף נבון, ונחנכו בסוף 1884. כן נבנה בור מים גדול. לאחר מכן נקנתה חלקה סמוכה נוספת, עליה הוקמו מבנים נוספים. בנוסף ליחידות המגורים, כלל המקום מרפאה וחמישה בתי כנסת. בשיא פריחתו של הכפר מנה המקום כ-160 משפחות, אשר חלקן לא היו תימניות.
תושבי הכפר היהודי ובתיו נפגעו במהלך פרעות שביצעו בהם הערבים במאורעות תר"פ (1921), ובשנת 1929 (מאורעות תרפ"ט) התנפלו הערבים על הנשארים, פגעו בהם ושדדו את רכושם. עם זאת, תושבי הכפר היהודים ניצלו הודות לשכניהם הערבים מסילוואן, שהחביאו אותם בביתם.
בסופו של דבר, מרבית התושבים היהודים עזבו בלחץ שלטון המנדט הבריטי. בני הכפר, בהנהגתו של הרב יוסף מדמוני, בנו של מייסד הכפר, חזרו לכפר למספר שנים, אך בעקבות הפרעות במהלך המרד הערבי הגדול, וחוסר רצונו של שלטון המנדט להגן על יהודי הכפר מפני הפורעים הערבים, גורשו היהודים לצמיתות מהכפר על ידי השלטון הבריטי בשנת 1938. למרות הבטחות (כתובות) של המושל הבריטי לאפשר את שובם של היהודים לכפר עם השבת השקט, לא הסכימו לכך שלטונות המנדט, והכפר נותר ריק מיהודים.
בעקבות הפרעות וגירוש היהודים, נבזז רכושם על ידי הערבים ובתיהם נהרסו כמעט לחלוטין. שלמה מדמוני, מתושבי הכפר, אף נרצח בדרכו לכפר אליו הלך בניסיון להציל ספר תורה. מאוחר יותר חולל ספר תורה שנותר במקום. כל זאת למרות אין ספור פניות לשלטונות המנדט הבריטי, הן מכל הגופים בהנהגה הציונית, והן מצד התימנים, הספרדים והרבנות הראשית, בבקשה כי יתנו להם לחזור או להציב כוח משמר במקום.
ההתיישבות היהודית החל משנות ה-80 של המאה ה-20
החל משנות ה-80 של המאה ה-20 החלו משפחות יהודיות להתיישב בעיר דוד במסגרת עמותת אלע"ד.
בשנת 2004 שבו לאזור שבו היה ממוקם כפר השילוח התימני, משפחות יהודיות מטעם ההקדש של כפר התימנים לאחר שהקרקעות נקנו שוב. בספטמבר 2014 נכנסו תושבים יהודים ל-25 דירות בשכונה, נוסף על כ-25 משפחות שהיו בה קודם לכן; הדבר עורר התקהלויות מצד תושבי השכונה. ב-19 באוקטובר 2014 נכנסו 9 משפחות יהודיות להתגורר ב"בית עובדיה" ו"בית פרומקין" בכפר השילוח. עיקר ההתיישבות בוצעה על ידי עמותת עטרת כהנים.
ב-6 במאי 2015 נכנסו כ-20 יהודים להתגורר במבנה סמוך לבית יהונתן, שבעבר שימש כבית כנסת בכפר התימנים. הכניסה לבית התאפשרה בתום מאבק משפטי ממושך, בין הבעלים היהודי - הקדש כפר השילוח לבין משפחת אבו נאב שהתגוררה בו. באוגוסט אותה שנה נכנסו עשרות משפחות להתגורר בבניין בן 12 דירות, שהיה ברכוש ההקדש התימני. במהלך הדיונים המשפטיים על הבית, הסכימו תושביו הערביים להתפנות מרצון.
נכון לתחילת 2016, מתגוררות בסילוואן למעלה מ-62 משפחות יהודיות.
ביולי 2018 יזמו השרים זאב אלקין ומירי רגב את הקמתו של מרכז למורשת עולי תימן בשכונה, בתקציב של כ-4.5 מיליון שקל.
בנובמבר 2018 דחה בג"ץ עתירה של 104 מתושבי בטן אל-הווא הערבים (שטח במרכז סילוואן שבמאה ה-19 גרה בו קהילה של יהודים תימנים, במסגרת "הקדש בנבנישתי"), נגד העברת הבעלות על הקרקע לעמותת "עטרת כהנים", והכשיר את פינוי של כ-800 התושבים המתגוררים באזור בכ-80 בתים. לצד פיגועים ואירועים אלימים, התפתחו לאורך השנים יחסי שכנות בין יהודים לערבים. ילדים משתי הקבוצות משחקים יחד, מתקיימים ביקורים הדדיים והשתתפות בחתונות ומתבצעת פעילות משותפת מול הרשויות בנושאים מוניציפליים ושיפור התשתיות המקומיות.
הנרגנות
הנרגנות היא סדרת טלוויזיה ישראלית תיעודית בת 8 פרקים ששודרה בערוץ yes דוקו, המבוססת על הסדרה הבריטית המצליחה, Grumpy Old Women, מבית ה BBC, ששודרה אף היא ב-yes דוקו, ומהווה את סדרת ההמשך לסדרה הנרגנים.
הסדרה נותנת פורקן לתסכולים שהצטברו אצל נשים בשנות ה-40 וה-50 לחייהן, נשים מנוסות, שעברו מספיק בחיים בשביל שיהיה להן על מה להתנרגן: משפחה, קריירה, המצב הכלכלי, מצב הצלוליטיס, גברים, ילדים ומשפחה. נשים עם תובנות שיודעות להסתכל על החיים ועל עצמן במבט ביקורתי, משועשע ומבלי לעשות הנחות לאף אחד, גם לא לעצמן. הנשים, נרגנות ישראליות, כולן בעלות כושר התבטאות יוצא דופן, דעות נחרצות על כל נושא בעולם, חוש הומור מפותח, וחוסר מודעות למושג "תקינות פוליטית".
יעקב כהנוב
יעקב כהנוב (7 בפברואר 1947 – 12 בדצמבר 2016) היה פרופסור לארכאולוגיה ימית בחוג לציוויליזציות ימיות ובמכון ללימודי ים ע"ש ליאון רקנאטי באוניברסיטת חיפה. היה מחשובי החוקרים בעולם של ספינות עתיקות ועמד בראש פרויקט בניית הרפליקה של הספינה העתיקה ממעגן מיכאל.
ילדות
יעקב כהנוב ("יַק") נולד בקיבוץ יפעת ב-1947 ליצחק איש חינוך, ועטרה, מנהלת משק, ילד אמצעי בין גיורא הבכור לחנה, האחות הצעירה. ילדותו עברה עליו בקיבוץ, ובהיותו בכיתה ב' כאשר אביו מונה למנהל החווה החקלאית יד נתן בעכו עברה המשפחה לנהריה. שם החלה אהבתו לים. בימי בית הספר היסודי הייתה הימייה של נהריה המקום בו בילה את עיקר שעות הפנאי שלו; שם למד לחתור, להפליג ולטפל בכלי השיט. בהיותו בכיתה ט' נהרג אחיו הבכור גיורא בתאונת דרכים.
בשנת 1960, במסגרת תפקידו של האב, כעובד משרד החינוך, עברה המשפחה להתגורר בירושלים. כיתה ח' עברה על כהנוב בגימנסיה העברית רחביה, אולם את לימודיו התיכוניים בחר להמשיך במגמת שייטים בבית הספר לקציני ים עכו. בבית הספר נתקבלה החלטה להגדיל את מספר התלמידים. מחזור י' אליו הצטרף כלל 120 קדטים. כהנוב היה תלמיד מצטיין ונבחר לתפקיד יו"ר ועד התלמידים. חבריו מעידים עליו שהיה מנהיג טבעי, חברותי ומקובל, שידע לעמוד על זכויות הקדטים, שייט טוב, חבר נאמן ואדם ישר דרך. בני המחזור שומרים על קשר חזק ביניהם, נפגשים ומטיילים יחד.
שירות בחיל הים
בסיום לימודיו בשנת 1965 התגייס כהנוב לחיל הים. הוא סיים קורס חובלים בהצטיינות ועבר הכשרה לספינות טילים. עד שתגענה הספינות לארץ, הוצב בחוליית החוף של חיל הים. לקראת מלחמת ששת הימים קודמה היחידה לנמל אשדוד והתכוננה לבצע הנחתה של חטיבה 55 בחוף אל עריש. עם פרוץ המלחמה שונתה משימת החטיבה והיא הועברה לשחרור ירושלים. חולית החוף הונחתה בסיני וסייעה בטיהור השטח.
הנפילה בשבי
כדי להמחיש למצרים ולאו"ם שישראל ראתה את קו הפסקת האש כעובר במרכז התעלה, מרחק שווה מגדותיה. שר הביטחון משה דיין החליט להציג שיט ישראלי בתעלה. ב-14 ביולי 1967 הושטו סירות גומי נושאות דגל ישראל בחמישה מוקדים לאורך תעלת סואץ. הפעילות זכתה מאוחר יותר לשם 'מבצע ברק' ותוכננה להיות מאובטחת על ידי טנקים ותותחים מהחוף המזרחי.
לימודים ושירות ציבורי
בספטמבר שנת 1970 השתחרר כהנוב מהשירות בצה"ל ונרשם ללימודי מתמטיקה, סטטיסטיקה ותעודת הוראה, באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1974, לאחר סיום לימודיו, נקרא על ידי אפרים שריר, ראש עיריית נהריה, לשמש בתפקיד מזכיר העירייה. כהנוב שינה את התפקיד ל'מנכ"ל' העירייה. לאחר פרישתו של שריר בשנת 1983, המשיך עם מחליפו חיים לבב, ושימש בתפקיד זה במשך 15 שנה.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו בשנת 1989 התמודד כהנוב על תפקיד ראש עיריית נהריה, מטעם מפלגת העבודה. ראש העיר המסיים חיים לבב כעס על התנהלות המפלגה מאחורי גבו ובמקום לתמוך בו כמחליפו העמיד את עצמו לקדנציה נוספת כמועמד עצמאי. כתוצאה מכך פוצלו הקולות של מפלגת העבודה בין כהנוב ללבב ומועמד הליכוד יעקב סבג זכה. תפקיד מזכיר העירייה דורש אמון עם ראש העיר. לפי סיכום בין השניים ולטובת העיר נהריה פרש כהנוב מתפקידו בעירייה.
באקדמיה
בשנת 1995, במהלך לימודיו לדוקטורט, החל ללמד בחוג לציוויליזציות ימיות באוניברסיטת חיפה. חמש שנים מאוחר יותר הוא קיבל תקן של מרצה בחוג. בשנת 2004 הועלה לדרגת מרצה בכיר עם קביעות. בשנת 2014 הוענקה לו דרגת פרופסור מלא. תחומי ההוראה שלו היו חדשניים וברוח החוג: 'בניית כלי שיט עתיקים' ו'ניתוח הפלגות עתיקות'; במהלך הלימודים הרבה להוציא את הסטודנטים להתנסות מעשית בחוף ובים במסגרת הקורס 'שיטות סקר ומחקר בחוף ובים', והביא את הסטודנטים ליישם את שלמדו בכיתה במסגרת 'סדנה לבניית דגמי כלי שיט עתיקים ומתקנים ימיים'. כהנוב נחשב למרצה מעולה ויעידו על כך ציוני ההוראה הגבוהים ועשרות הסטודנטים, שהמשיכו לשמור איתו על קשר.
כלי שיט עתיקים
כחוקר התמקד יק כהנוב בתחום של כלי שיט עתיקים. היה חלוץ מחקר כלי שיט עתיקים בישראל, ובשנות פעילותו באקדמיה ניהל עשרות עונות של חפירות תת-ימיות, חפר וחקר ארבעה עשר כלי שיט בחופי ישראל, בעיקר בדור ובעכו. מחקר כלי השיט העתיקים בדור סיפק נתונים חדשים ומעניינים לגבי תהליך השינוי בשיטת בניית כלי שיט, במחצית השנייה של האלף הראשון לספירה, ושם את ישראל על המפה העולמית של תחום מחקר זה.
כלי השיט העתיקים אשר נמצאו בלגונה של דור (טנטורה) ונחפרו כוללים את טנטורה A, דור 2001/1, טנטורה F, טנטורה E וטנטורה B המתוארכות לתקופה הביזנטית (324–638) והתקופה הערבית הקדומה (638–1099). כלי שיט אלה תורמים מידע ייחודי ורב ערך להבנת התפתחות הבנייה של כלי שיט בימי קדם בים התיכון ומעידים על קיומם של נתיבי שיט ומסחר ימי אל דור וממנה ועל קיומו של יישוב באזור דור בתקופה הערבית הקדומה.
מחקר הספינות הטבועות בעכו – עכו 1, עכו 2 והספינה ממגדל הזבובים, שפך אור חדש על ההיסטוריה הימית של העיר, על קרבות ימיים שהתרחשו באזור ועל קשרי מסחר, בעיקר בשלהי התקופה העות'מאנית. ד"ר דבורה צויקל, תלמידתו לשעבר וממשיכת דרכו של כהנוב ממשיכה את מחקריו בכלי שיט עתיקים בעכו ובמעגן מיכאל, ומכשירה דור חדש של סטודנטים במחקר הארכאולוגי התת-ימי.
בשנת 2013 אובחן כהנוב כחולה במחלה קשה. למרות מאבקו במחלה קשה והיותו בגמלאות המשיך כהנוב להכשיר ולהדריך מספר רב של סטודנטים תוך הקפדה על מקצועיות ורמה מחקרית גבוהה, כל זאת בצניעות ותוך נתינת דוגמה אישית. הוא שיתף פעולה עם חוקרים ברחבי העולם, לקח חלק בתחרויות מדעיות ואף זכה מספר פעמים במענקי מחקר יוקרתיים כדוגמת הקרן הלאומית למדע (ישראל).
הספינה העתיקה ממעגן מיכאל
. הספינה וחלקיה נמצאו במצב שימור טוב. הממצאים תוארכו לשלהי המאה החמישית לפנה"ס (שנת 400 לפנה"ס). בזכות איכות השימור, כמות העץ ששרדה, והיותה הספינה העתיקה ביותר שהתגלתה בחופי ישראל, זהו ממצא ייחודי מסוגו בעולם. חשיבות הממצא הובילה להוצאת הספינה מהים והעברתה לשימור ולהמשך מחקר באוניברסיטת חיפה. חלקי הספינה שומרו, היא הורכבה מחדש, ומוצגת כיום במוזיאון הכט באוניברסיטה.
המחקר היסודי, הפרסומים הרבים, השימור והתצוגה של הספינה העתיקה ממעגן מיכאל מהווים כיום דוגמה ומופת למחקר כלי שיט עתיקים בעולם כולו. כהנוב היה החוקר הראשי, המשמר והמשחזר של הספינה העתיקה ממעגן מיכאל.
החל משנת 2014 עמד כהנוב בראש פרויקט מחקר שמטרתו בניית בגודל מלא של הספינה העתיקה, תוך נאמנות לממצא המקורי ולשיטות הבנייה שהיו נהוגות בשלהי המאה החמישית לפנה"ס. זהו למעשה השלב האחרון במחקר, על מנת שניתן יהיה ללמוד וללמד על שיטת בנייתה, הפעלתה ותכונות ההפלגה של הספינה המקורית. עלות הפרויקט היא כשני מיליון ש"ח, אותם גייס בעצמו מתורמים פרטיים ומקרנות מחקר תחרותיות בהן זכה. בניית הרפליקה נעשתה בבית הספר לקציני ים עכו שהקצה לכך את סככת הסירות וחלק מבית המלאכה. בפרויקט השתתפו סטודנטים מאוניברסיטת חיפה, מתנדבים וקדטים מבית הספר.
לקראת השקה - למרות מחלתו הוא המשיך בפעילות ככל שיכול. הוא זכה לראות את השלב הראשון של הפרויקט – בניית הספינה, מסתיים. ב-12 בדצמבר 2016 נפטר יעקב כהנוב ממחלתו. השקתה של הרפליקה למים והפלגה ראשונה נעשו בסוף דצמבר 2016, כשבועיים לאחר פטירתו.
ספרים ומאמרים
בתקופת עבודתו כתב יעקב כהנוב כ-150 מאמרים ומחקרים שפורסמו בספרים ובעיתונות המדעית. מספר מאמרים לדוגמה:
תחביבים
השייט במפרשים היה התחביב העיקרי של כהנוב. הוא עסק בשייט כל השנים מהילדות בנהריה וממש עד שבועות לפני פטירתו, כשהצטרף לחברים בהשטת סירת מפרש מספרד לאיים הקנאריים במזג אוויר קשה. ב־1992 התארגנה הפלגה של סירת מפרש ישראלית (הסירה אף נבנתה בארץ) בשם 'כרמלית 2' לחציית האוקיינוס האטלנטי בין השאר היה זה לציון 500 שנה לחצייה של כריסטופר קולומבוס. פרופ' כהנוב היה אחראי על הארגון וההכנה של הסירה למסע ואף חצה אתה את האוקיינוס הלוך וגם חזור כשנתיים מאוחר יותר.
בתקופה בין 2007 ל-2012 כשהסירה 'שפירית' בפיקודו של חברו רענן שפירא ערכה הקפה של העולם הצטרף כהנוב לשני קטעים: באוקיינוס ההודי ממאוריציוס למדגסקר, בשנת 2009. ובאוקיינוס השקט, מפיג'י לניו זילנד, בשנת 2011. במהלך ההפלגות והסיורים בחופים הקדיש כהנוב תמיד זמן לחקור את תנאי השייט באזור ומבנה כלי השייט המקומיים. ובכל הזדמנות דאג להתנסויות בכלים מקומיים.
כדורגל - לאחר האסון האווירי במינכן בו נספו 11 חברי קבוצת מנצ'סטר יונייטד, החל לאהוד את הקבוצה. במשך השנים היה לאוהד של הקבוצה ועקב, ככל שאיפשרו השידורים בישראל, אחרי משחקי הקבוצה. עם כניסת השידורים הישירים לערוצי הכבלים החל לצפות במשחקי הקבוצה באופן קבוע. בשמונה השנים האחרונות נסע בהרכב קבוע עם בנו, חברו יורי, ונכדו לצפייה במשחקי הקבוצה.
מרקו ואן הוחדאלם
מרקו ואן הוחדאלם (בהולנדית: Marco van Hoogdalem, נולד ב-23 במאי 1972 בחורקום שבהולנד) הוא כדורגלן עבר הולנדי ששיחק בעמדת הבלם בוואלבייק וברודה ההולנדיות, אך הצליח בעיקר בשאלקה 04, עמה זכה בארבעה תארים קבוצתיים.
קריירת מועדונים
ואן הוחדאלם החל את קריירת הבוגרים שלו בוואלבייק ההולנדית בשנת 1989, ושיחק בקבוצה זו ארבע עונות, שבכולן הקבוצה סיימה במרכז הטבלה של ליגת העל ההולנדית. בשנת 1993 עבר ואן הוחדאלם לרודה, אף היא מליגת העל ההולנדית, ושיחק בה שלוש עונות. בעונת הבכורה שלו במועדון, 1993/94, סיים ואן הוחדאלם עם רודה במקום השישי, ובעונת 1994/95 רשם ואן הוחדאלם עונה טובה מאוד, בה סיים עם קבוצתו במקום השני בליגה, והשיג עבור קבוצתו כרטיס לגביע אופ"א של עונת 1995/96. ואן הוחדאלם ורודה הודחו מגביע אופ"א בשלב השני מול בנפיקה ליסבון, וסיימו את עונת 1995/96 במקום הרביעי בליגת העל ההולנדית.
בעונת 1999/00 ואן הוחדאלם ושאלקה סיימו את העונה במקום ה-13. עם זאת, ואן הוחדאלם היה פצוע לאורך שלבים ארוכים מאוד בעונה זו, וערך ארבע הופעות ליגה בלבד. בעונת 2000/01 ואן הוחדאלם חזר לשחק בקביעות, וסיים עם הקבוצה במקום השני בליגה, מרחק נקודה אחת מהאלופה באיירן מינכן, בעונה שהסתיימה בצורה דרמטית מאוד, כשבאיירן מינכן זכתה באליפות בדקה האחרונה של מחזור הסיום על חשבון שאלקה. עם זאת, ואן הוחדאלם ושאלקה התנחמו בזכייה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 0–2 בגמר על אוניון ברלין, במשחק בו ואן הוחדאלם שיחק 90 דקות. בעונת 2001/02 ואן הוחדאלם השתתף עם שאלקה לראשונה בליגת האלופות, וסיים את שלב הבתים עם שאלקה עם שש נקודות ובמקום האחרון, כשהוא הבקיע שני שערים בשלב זה. בבונדסליגה סיימו ואן הוחדאלם ושאלקה את עונת 2001/02 במקום החמישי, ובתום העונה זכו בפעם השנייה ברציפות בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 2–4 בגמר על באייר לברקוזן, שגם בו ואן הוחדאלם שיחק 90 דקות. בעונת 2002/03 ואן הוחדאלם ושאלקה הודחו בשלב השלישי של גביע אופ"א על ידי ויסלה קרקוב. בבונדסליגה סיימה שאלקה את העונה במקום השביעי. בעונת 2003/04 חדל ואן הוחדאלם לשחק בקבוצה הבכירה של שאלקה ושיחק רק בקבוצת המילואים, ובשנת 2004 חזר להולנד כשהושאל לקבוצתו הקודמת רודה לחצי עונה, בה ערך עשר הופעות. ואן הוחדאלם חזר לשאלקה בתום ההשאלה, אך השתייך לסגל עד לשנת 2006 מבלי לשחק, והוסיף לאמתחתו תואר נוסף, גביע הליגה הגרמנית בשנת 2005. בשנה זו, פרש ואן הוחדאלם ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית
לואן הוחדאלם עשר הופעות ושער אחד במדי נבחרת הולנד בכדורגל עד גיל 21, אך הוא לא זכה לערוך הופעות במדי נבחרת הולנד הבכירה.
תארים
עם שאלקה 04:
JACK
JACK הוא דימון שרת קול מקצועי המספק השהיה נמוכה בזמן אמת לנתוני קול ו-MIDI, ולתוכנות המיישמות את ממשק תכנות היישומים שלה.
JACK פותחה על ידי קבוצת JACK בהובלת פול דייוויס, ואשר זכה בשנת 2004 על עבודה זו בפרס הקוד הפתוח.
התוכנה מהווה תשתית חשובה בתוכנות קול מקצועיות בלינוקס, ובפועל קיימת כתקן מאז 2002.
השרת הוא תוכנה חופשית ומופץ תחת הרישיון הציבורי הכללי של גנו, והספרייה שלו מופצת תחת הרישיון הציבורי הכללי המוקטן של גנו המתירני יותר.
בארט אדוארדס
בארט אדוארדס (באנגלית: Bart Edwards; נולד ב-1989) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה בריטי.
ביוגרפיה
אדוראדרס נולד בגילדפורד, סארי בשנת 1989. הוא למד בבית הספר לאמנויות הבמה "Tring Park" ולאחר מכן למד משחק בבית הספר לתיאטרון בריסטול אולד ויק.
קריירה
אדוארדס החל את הקריירה שלו בשנת 2008 כששיחק באופרת סבון בריטית "איסטאנדרס". בשנת 2011 הופיע בפרק בסדרה "נפגעים".
בשנת 2012 הופיע בתפקיד משנה במיני-סדרת הטלוויזיה "Leaving".
בשנת 2015 הופיע אדוארדס בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "פיפ שואו". שנה לאחר מכן התארח בסדרות הטלוויזיה "מיילדת", "Fresh Meat" ו-"Lucky Man".
בשנת 2017 הופיע בסרט "האיש עם לב הברזל". שנה לאחר מכן שיחק בסדרת הטלוויזיה "Unreal" בתפקיד משנה. והחל לשחק בסדרת הטלוויזיה הנורווגית "Lykkeland".
בשנת 2019 שיחק בסרט הקולנוע "אתגר המוות". באותה שנה החל לשחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "המכשף". בשנת 2020 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "ולאנדר הצעיר".
בשנת 2021 שיחק בסדרת הטלוויזיה "Glow & Darkness".
בשנת 2022 שיחק בסרט הקולנוע "The Stranger in Our Bed".
ISO 20000
התקן בוחן עד כמה ה-IT מנהל נכון את השירותים שהוא נותן לארגון, ועד כמה הוא מספק את הצרכים העסקיים של הארגון, במסגרת המשאבים שהוסכמו. התקן בוחן האם ה-IT מספק שירות מקצועי, יעיל, חסכוני, והאם הסיכונים התפעוליים מנוהלים כראוי.
התקן מכיל 172 דרישות, שבוחנות את תהליכי העבודה הנדרשים מ-IT ממוקד שירות, ואת הקשרים בין יחידות ה-IT השונות. 172 דרישות אלה מכסות את כלל תהליכי העבודה נחוצים ל-IT שבנוי "נכון" מבחינת הסיוע לעשיית העסקים של הארגון. עמידה בכל 172 הדרישות, ובכל יחידות ה-IT, תזכה את הארגון בהסמכה "מתאים לתקן ISO 20000". התקן עצמו אינו מסביר מדוע נדרשת העמידה בכל ההגדרות, ואינו מסביר כיצד על הארגון להיערך ליישום "ניהול השירות". לצורך כך חייב הארגון לאמץ את תהליכי העבודה של מתודת ITIL.
בישראל הבחינה להתאמה לתקן ISO 20000 מתבצעת על ידי מכון התקנים הישראלי.
ג'פרי יאנג
את התואר הראשון השלים יאנג באוניברסיטת ייל. לאחר מכן המשיך ללמוד לתואר שני ושלישי באוניברסיטת פנסילבניה, שם עשה את הפוסט-דוקטורט אצל ד"ר אהרון בק, מייסד גישת הטיפול הקוגניטיבי ובהמשך הטיפול הקוגניטיבי-התנהגותי (CBT).
הוא כתב ספרים רבים על טיפול קוגניטיבי-התנהגותי וסכמה תרפיה, שנועדו בעיקר לפסיכותרפיסטים. ספרו, "Reinventing Your Life", מיועד לציבור הרחב.
ממשלת ישראל השתים עשרה
ממשלת ישראל השתים עשרה, בראשותו של לוי אשכול, פעלה מ-22 בדצמבר 1964 עד 12 בינואר 1966, בתקופת כהונתה של הכנסת החמישית.
הרכב הממשלה
הממשלה מנתה עם כינונה 16 שרים, בהרכב זהה לממשלת ישראל האחת עשרה בעת סיום תפקידה. מספר השרים נשמר לאורך כהונתה, כאשר במהלכה היו שני חילופים: משה כרמל החליף את ישראל בר יהודה שנפטר, וחיים יוסף צדוק החליף את יוסף אלמוגי, שהתפטר ועבר לרפ"י.
יאיר ברק (אמן)
יאיר ברק (נולד ב-18 בפברואר 1973) הוא אָמָּן צילום, וידאו ומיצב, אוצר וכותב, גר ועובד בתל אביב.
ביוגרפיה
בשנת 2000 סיים בהצטיינות את לימודיו במחלקה לצילום בבית הספר לאמנות "קמרה אובסקורה" בתל אביב. בשנת 2005 הקים את המחלקה לצילום בבית הספר "מנשר לאמנות" בתל אביב. ב-2008 למד במסגרת תוכנית התואר השני באמנות ב-"Bard College" בניו יורק. בשנת 2020 מונה לראשות בית הספר לאמנות במכללת סמינר הקיבוצים ולאוצר ראשי ומנהל אמנותי של מקום לאמנות בתל אביב
תערוכת היחיד הראשונה של ברק הוצגה בשנת 2002 בגלריה נגא בתל אביב. מאז הוצגו עבודותיו בחללי תצוגה רבים וחשובים בישראל ומחוצה לה. בין תערוכותיו:
ברק מלמד בחוג לאמנות במכללת סמינר הקיבוצים, במחלקה לצילום במנשר לאמנות, בבית הספר לעיצוב במסלול האקדמי המכללה למינהל וכן במסגרת תוכנית הלימודים של "בית לאמנות ישראלית". החל מ-2020 משמש כראש המחלקה לאמנות בסמינר, וכן כאוצר ראשי ומנהל אמנותי במקום לאמנות.
בין התערוכות שאצר:
מרדכי אליפנט
הרב מרדכי אליפנט (ד' בתמוז ה'תר"צ, 30 ביוני 1930 - כ"א בחשון תש"ע, 8 בנובמבר 2009) היה מייסד וראש ישיבת איתרי ומקים מוסדות תורה וחינוך בישראל ובחוץ לארץ.
שנותיו הראשונות ועלייתו לישראל
נולד בשנת 1930 בעיר ניו יורק למאיר וחיה מאטיל אליפנט, יהודים שמוצאם מהונגריה. בילדותו למד תורה בישיבה לצעירים שעל יד ישיבת תורה ודעת, ובנוסף למד לימודים כלליים בבית הספר בשכונתו. לאחר פגישה עם רבו לעתיד, הרב אריה לייב מאלין, החליט להקדיש את עצמו ללימודים תורניים בלבד, ועבר ללמוד בישיבת לייקווד, בראשותו של הרב אהרן קוטלר. היה חבר חדר של הרב שלמה קרליבך. בשנת 1951 נישא לבלה גולדה הרמן, נכדתו של הרב יעקב יוסף הרמן. לאחר נישואיו למד מספר שנים בכולל בית התלמוד בראשותו של הרב מאלין. באותן שנים למד עם הרב מאלין בחברותא והפך לאחד מתלמידיו המובהקים.
בשנת 1956 עלה לישראל והתגורר תקופה קצרה בבני ברק, שם התקרב לרבנים יחזקאל לוינשטיין ואלעזר מנחם מן שך. לאחר מכן עבר להתגורר בירושלים על מנת להגשים את המטרה העיקרית שלשמה עלה ארצה, להסתופף בצלו של הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק, אצלו למד עד לפטירתו בשנת תש"ך (1959).
הקמת המוסדות
בתחילת שנות השישים הקים הרב אליפנט כולל ללימוד תורה בישיבת קמניץ בירושלים, שבו עסקו בעיקר בסדר קדשים. הכולל פעל מספר שנים והלימוד בו התקיים לאורך רוב שעות היממה. לאחר מכן הקים את ישיבת "איתרי", ראשי תיבות באנגלית של Israel Torah Research Institute, "המכון הישראלי לחקר התורה". בתחילת דרכה שכנה הישיבה בשכונת רוממה בירושלים, ותלמידיה הגיעו בחלקם מחו"ל. עוד הקים הרב אליפנט בתקופה זו מפעל לתרגום כתביו הרפואיים של הרמב"ם לאנגלית.
באמצע שנות ה-60 יזם הרב אליפנט הקמת שכונה עבור עולים מארצות הברית בשם קריית איתרי, ליד קריית מטרסדורף. קבוצה ראשונה של עולים הגיעה בשנת 1968 והשתכנה באופן זמני באוריינט האוס. לאחר מכן השיג הרב אליפנט, תוך שימוש בקשריו עם שר הביטחון דאז משה דיין ועם ראש עיריית ירושלים טדי קולק, שטח אדמה נרחב בדרום מזרח העיר ליד הכפר בית צפפה, שבו שכן עד לפני המלחמה בית חולים בריטי, שם השתכנו העולים, משפחות וצעירים רווקים, עד המעבר לקריית איתרי. המקום שימש לעולים כמרכז קליטה וכמקום לימודים. מתחילת שנות ה-70 פועל המקום כישיבה.
בשנות השבעים הביא הרב אליפנט לכהן תחתיו כמה רבנים כראשי ישיבה, בהם הרב שמואל אוירבך והרב שלמה פישר, שמונה על ידו בתש"ס כראש ישיבה לצדו. בשיאה מנתה הישיבה מאות תלמידים. הרב אליפנט הקים מוסדות תורניים נוספים – ישיבת "איתרי" חדרה, ישיבה לצעירים "איתרי" ירושלים, רשת תלמודי תורה "איתרי" בירושלים (בשכונות רוממה, רמות והר-נוף), מכון ללימודים תורניים לסטודנטים אמריקאיים ע"ש דויד שפל ("ישיבת דרכי נועם") בשכונת בית הכרם ומכללה מקבילה לנשים ע"ש פלה שפל ("מדרשת רחל וחיה"), ישיבת "נווה יהושע" לצעירים אמריקאיים על יד המושב בית יהושע, ישיבות לבני עדות המזרח בשכונת בקעה בירושלים, בבית שמש ובנתניה, ישיבות לבעלי תשובה מקרב עולי ברית המועצות, ישיבת "שער התורה" ברובע קווינס שבניו יורק ועוד. בנוסף הקים גני ילדים, מרכז קהילתי לנוער בעיר יפו ומבני מגורים במחירים מוזלים, וייסד קרנות לצורך הלוואה ללא ריבית. חלק מהמוסדות שהקים נעשו עם הזמן למוסדות עצמאיים.
בסוף שנת 1979 נכנסו מוסדות איתרי לקשיים כלכליים ובתחילת 1980 קיבלו סיוע מיוחד מהמדינה.
בשנת תשמ"ה 1985 ביקש הרב אליפנט למנות את הרב אלעזר מנחם מן שך כראש מוסדות איתרי ולמסור לידיו את בעלותו הרוחנית עליהם, אולם לבסוף לא יצא הדבר לפועל.
לאחר פטירתו שונה שמה של ישיבת איתרי ונקראה על שמו "ישיבת זהב מרדכי - איתרי".
עם מנהיגים ואישי ציבור
במסגרת יחסים אלו שימש הרב אליפנט פעמים רבות כמתווך במגעים דיפלומטיים, וכן בעסקאות שונות מהן הרוויח הון רב אותו העביר לבעלות העמותות והמוסדות שהקים.
דרכו בלימוד התורה וספריו
סגנון לימודו היה בשיטת בריסק, כפי שקיבלה מהרב מאלין, תלמידו של הרב מבריסק באירופה לפני מלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן מהרב מבריסק עצמו.
אלכסנדר הגדול (סרט)
אלכסנדר הגדול הוא אפוס היסטורי שבוים, נכתב והופק על ידי רוברט רוסן בשנת 1956. הסרט הופק על ידי "יונייטד ארטיסטס" ומככב בו ריצ'רד ברטון בתפקיד אלכסנדר.
תקציר העלילה
הסרט עוקב אחרי חייו של אלכסנדר הגדול, מלך מוקדון שיצא בראש הליגה הקורינתית לכיבוש ממלכת פרס ולמעשה, לכיבוש רוב העולם שהיה ידוע אז ליוונים והקים אימפריה  שהשתרעה מחבל הבלקן ועד הודו.
נתיב (כתב עת)
נתיב היה כתב עת ישראלי שעסק בחשיבה מדינית, חברה ותרבות. נתיב היה דו-ירחון שיצא לאור משנת 1987, והגיליון המודפס האחרון יצא לאור בדצמבר 2008.
נתיב יצא לאור בהוצאת מרכז אריאל למחקרי מדיניות ובעריכתו של אריה סתיו. ארכיון המאמרים הועלה לרשת האינטרנט ומאמרים נוספים המשיכו להופיע באתר האינטרנט של כתב העת.
מאמריו הפוליטיים של נתיב התמקדו בהתרעה בפני הסכנות הצפויות למדינת ישראל לטענת כותביו מן העולם המוסלמי. דגש חזק מושם על דעת הכותבים כי תהליך השלום הוא חסר תועלת וניסיון להראות כי יש בו הונאה - הן מן הצד הערבי והן הונאה עצמית לכאורה של אנשי השמאל היהודי. מאמרים רבים בנתיב מוקדשים לניסיונות להוכיח זיקה שבין המאבק הפלסטיני בעבר ובהווה לנאציזם ולאנטישמיות האירופאית. וזאת במקביל למאמרים רבים שהוקדשו לשלילת קיומו של העם הפלסטיני.
כתב העת עסק גם בתהליך השלום עם סוריה, עקב אחר התחמשות מדינות ערב ובראשן מצרים, ואחר התקשורת הערבית וקריקטורות אנטי-ישראליות בו.
לכתב העת מדור תרבותי ובו מפורסמת שירה עברית, שירה מתורגמת וקטעי פרוזה. את המדור ערך משה שמיר, ואחריו דרור אידר.
בסיס גצ'יטקאלה
בסיס גצ'יטקאלה (בטורקית: Geçitkale Havaalanı) או נמל התעופה לפקוניקו הוא שדה התעופה הצבאי של חיל האוויר הטורקי ליד העיר לפקוניקו שבצפון קפריסין.
היסטוריה
בנייתו של נמל התעופה הושלמה בסביבות שנת 1990. במהלך השיפוץ של נמל התעופה הבינלאומי ארג'ן בין ספטמבר 2002 למאי 2004, שימש כנמל התעופה העיקרי של צפון קפריסין.
בקיץ 1998, על רקע המתיחות הגוברת בין יוון לטורקיה, טורקיה הציבה שישה מטוסי F-16 בבסיס, בתגובה להצבתם של ארבעה מטוסי F-16 ושני מטוסי "הרקולס" בפאפוס. הפעם האחרונה שבה ביקרו מטוסי קרב בבסיס הייתה בנובמבר 2000.
בשנת 2016 נמכר נמל התעופה לאיש העסקים הטורקי-קפריסאי, אסיל נאדיר.
מאפייני נמל התעופה
לנמל מסלול טיסה בודד באורך 2,850 מטרים וברוחב 45 מטרים. בנוסף, ישנו שטח עצירה (Stopway) באורך של 285 מטרים.
האפותאוזה של וושינגטון
האפותיאוזה של וושינגטון (אנגלית: The Apotheosis of Washington) הוא ציור קיר בסגנון פרסקו שצייר האמן היווני-איטלקי קונסטנטינו ברומידי בשנת 1865 ונראה דרך האוקולוס של הכיפה ברוטונדה של בניין הקפיטול של ארצות הברית.
היצירה
הפרסקו נמצא 55 מטר מעל רצפת הרוטונדה ומשתרע על שטח של 433.3 מטרים רבועים. הדמויות המצוירות הן עד גובה של 4.6 מטר ונראות מהקומה למטה. הכיפה הושלמה ב-1863, וברומידי צייר אותה במהלך 11 חודשים בתום מלחמת האזרחים. שילמו לו 40,000 דולר (708,087 דולר בכסף של סוף המאה ה-20) עבור הפרסקו.
ברומידי עבד במשך שלוש שנים בוותיקן תחת האפיפיור גרגוריוס השישה עשר, ושימש כמה אריסטוקרטים כאמן של ארמונות ווילות. הוא היגר לארצות הברית ב-1852, ובילה חלק ניכר מ-25 השנים האחרונות לחייו בעבודה בקפיטול, שם יש מספר יצירות שלו, הכוללות את האשליות האופטיות במסדרונות ברומידי ואת תקרת חדרו של סגן הנשיא.
האפותיאוזה של וושינגטון מתארת את ג'ורג' וושינגטון הופך לאל (אפותיאוזיס). וושינגטון, נשיא ארצות הברית הראשון והמפקד העליון של הצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, מיוצג באופן אלגורי, מוקף בדמויות מהמיתולוגיה הקלאסית. וושינגטון עטוי בבגד בצבע ארגמן, שלבשו גנרלים של הרפובליקה הרומית העתיקה במהלך ניצחונותיהם, עם קשת למרגלותיו, ולצדו אלת הניצחון (ויקטוריה) (עטופה בירוק) משמאלו ואלת החירות לידו. ליברטי חובשת מצנפת פריגית אדומה, המסמלת אמנציפציה, ממסורת רומית שבה עבדים ששוחררו קבלו כובע לבד (לטינית pileus). היא מחזיקה בידה הימנית פסקס ובידה השנייה ספר פתוח, אליו מחווה וושינגטון בידו הימנית.
בין אלת החופש ובין אלת הניצחון נמצאות 13 נערות, שלכל אחת מהן כוכב מעל ראשה, המייצגות את 13 המושבות המקוריות. גבן של חלק מהנערות מופנה לוושינגטון, והפירוש המקובל אומר שהן מייצגות את המושבות שפרשו מהאיחוד בזמן שצויר הציור. מעבר למעגל מוושינגטון מופיע הבאנר E Pluribus Unum שפירושו "מתוך רבים אחד".
בהקף הציור 6 סצנות, כל אחת מייצגת מושג לאומי באופן אלגורי:
טל גל כהן
טל סנדרלנד-כהן הוא עיתונאי, מרצה ומומחה בינלאומי ליין, בירה ואלכוהול. נשיא מסדר אבירי הגריל בישראל לשעבר.
ביוגרפיה
נולד בשם טל כהן גדל בחולון. אמו הייתה מורה וכיום מרצה להעצמה נשית ואביו היה מנהל רכש. הוא האח בכור, אחיו, צחי כהן, הוא כירופרקטור ואחותו, אודליה כהן-גרין, היא מדיום ומאמנת אישית. בזמן התיכון הוריו נסעו לשליחות באוסטרליה והמשפחה התגוררה באדלייד, שם השלים את התיכון והחל לעבוד כעוזר ברמן במסעדה, לימים היה לברמן ומנהל מסעדות. סיים קורס ברמנים וקורס עשיית בירה. כששב לישראל התגייס לצה"ל ושירת בחייל הקשר ואלקטרוניקה בחטיבת החרמון. נבחר פעמיים כחייל מצטיין בידי אלוף פיקוד הצפון יורם יאיר. לאחר שחרורו התחיל לעבוד כברמן בפאב הסימטה ביפו העתיקה ובסופי השבוע במלון תל אביב. ב-1989 עבר קורס יין ביקבי כרמל מזרחי על מנת להכיר את יינות ישראל.
ב-1989 פתח את "אשכולות", בית הספר לברמנים הראשון בישראל. הוא פתח סניף נוסף בגבעתיים, אחר-כך באילת, בטבריה ובית הספר למלונאות תדמור בהרצליה. בשיאו מנה בית הספר שבעה סניפים ברחבי ישראל.
הוא העביר קורסי ברמנים ברשת בתי המלון ישרוטל, הולידיי אין, רשת מלונות דן, שרתון, הילטון, פתאל, מלונות אטלס, נפטון אילת. העביר קורסים ליין ומשקאות חריפים בטכניון, תדמור, מכללת אילת ומכללת הדסה בירושלים. בנה את מערך הברים של מלונות דן אילת, הרודס אילת, הולידיי אין קראון פלזה אילת והולידיי אין קראון פלזה תל אביב ולימים בנה את מערך היין של המלון הסקוטי בטבריה ושל מלון יערות הכרמל.
תוך כדי כך נתן ייעוץ ובנה תפריטי יין ואלכוהול למסעדות, מרשת ספגטים עד מסעדת רפאל. ב-1991 הקים בר משקאות, יצר בלנד קפה והקים את האספרסו בר הראשון בישראל, ב"נקודה הירוקה", בטרמינל 1 בנמל התעופה בן-גוריון (בשטח הדיוטי פרי), הללו פעלו עד 1998 מאז שנת 1991 מרצה באוניברסיטאות ומכללות: הטכניון, מכללת הדסה, מכללת אילת, מכללת רופין, ובית הספר תדמור.
הוא בוגר בית הספר לפרסום מכללת עבודי קריאייטיב (1994). ב-1996 הקים את "אשכולות אירועים", חברת שירותי הבר הראשונה בישראל שפעלה עד 2004. בשנים 1995–2000 אימן את צוות האוויר של חברת התעופה אל על בידע ושירות של יין ואלכוהול. בשנים 1995–2005 הדריך דיפלומטים של משרד החוץ בנושא יין ואלכוהול. ב-2001 הקים את "איגוד הברמנים הישראלי". הקים מחדש את "איגוד המסעדות הישראלי" והביא אותו לאלפיים חברים (2003-2001).
בשנים 2005–2012 שימש ככתב היין של העיתון גלובס, בו היה לו טור שבועי במיסטר G, מוסף סוף השבוע של גלובס. היה בעל טור על אפריטיף ודיג'סטיף ב"יין גורמה ואלכוהול" מיומו הראשון של המגזין ובשלב מסוים שימש אף כמבקר המסעדות של המגזין ותקופה קצרה גם בכתב העת "על השולחן".
בשנת 2006 ייסד ביחד עם שגיא קופר את פורטל "בקבוק" – העוסק ביינות, בירות, קוקטיילים ואלכוהול והיה הבעלים של "בקבוק" ביחד עם קופר עד לשנת 2012. בשנת 2012 פיתח ביחד עם עמיר ויינשטוק את "יקבים", אפליקציה לטלפונים סלולריים, שמכסה כמעט את כל היקבים בישראל, מספקת עליהם מידע, מדרגת אותם ומדריכה כיצד להגיע אליהם. הוא מנחה תוכנית מצולמת בשם "תשוקות יין", הקיימת ביו טיוב, המונה למעלה ממאה פרקים בני כ-8–10 דקות כל אחד.
מאז ינואר 2007- 2017 כיהן כנשיא מסדר אבירי הגריל ישראל ושייך להנהלה העולמית של המסדר, המונה ארבעים חברים.
הוא עבר קורס גישור ועוסק בכך לעיתים. הוא חבר איגוד הוויסקי מאלט הסקוטי (Scotch Malt Whiskey Society) וחבר איגוד מומחי הקפה של ארצות הברית (specialty coffee U.S.A.).
משמש כשופט בתחרויות יין בישראל ובעולם, בהן "אשכול הזהב", "טרה וינו" ועוד. מקיים הרבה סיורי יקבים.
נשוי להלן סנדרלנד-כהן, אב לשלוש בנות ומתגורר בלונדון ובתל אביב.
בן רלס
בן רלס (באנגלית: Ben Relles; נולד בשנת 1975) הוא מנהל מחלקת הקומדיה בחברת יוטיוב, כחלק מתוכנית "יוטיוב אוריג'ינלס" (Youtube Originals).
בתפקיד זה, הוא מפקח על פיתוח תכנים קומיים חדשים ביוטיוב. לפני שהחל את כהונתו כמפקח על מחלקת הקומדיה ביוטיוב, היה רלס סמנכ"ל התכנות בנקסט ניו נטוורקס (Next New Network).
רלס יצר את רשת הקומדיה "ברלי פוליטיקל" (Barely Political), שסך הצפיות בתכנים שהועלו לערוץ היוטיוב של הרשת עומד על כ-2.5 מיליארד.
רלס התחיל את הערוץ כאשר יצר את סדרת סרטוני "אובמה גירל" (Obama Girl).
רלס כיום ממשיך לפקח על "ברלי פוליטיקל" שהציגה סדרות של "קי אוף אוסום" (Key of Awesome), "סופר ת'רפי" (Super Therapy) ו"אוטו-טיונז ניוז" (Auto-Tune the News). הוא עזר לפתח ולהרחיב את רשת ערוצי ויסאוס (Vsauce) ביוטיוב, יחד עם מייקל סטיבנס. כיום, הרשת השיגה כ-2.5 מיליארד צפיות. הרשת כוללת את ערוצי Vsauce1, Vsauce2 ו-Vsauce3.
הוא קיבל את התואר שלו בשיווק מבית הספר וורטון.
יששכר בן עמי
ישככר בן עמי (14 בדצמבר 1933, קזבלנקה - 15 בינואר 2015) היה חוקר פולקלור ישראלי היה מרצה וחוקר בכיר באוניברסיטה העברית בירושלים. נודע, בין השאר, במחקריו על טקסי החתונה והלוויה, על הרפואה העממית היהודית, על פתגמים, בדיחות והומור.
פרטים ביוגרפיים
יששכר בן עמי נולד בקזבלנקה מרוקו כבנם של אהרן ואסתר. למד ספרות עברית ותולדות עם ישראל באוניברסיטה העברית. לאחר מכן, בשנת 1967 סיים עבודת דוקטורט בפילוסופיה בתחום האתנולוגיה והמזרחנות באוניברסיטת גטינגן בגרמניה, תחת הדרכתו של קורט ראנקה. בשנת 1973 התמנה למרצה בכיר בחוג לפולקלור יהודי והשוואתי באוניברסיטה העברית וניהל את המרכז לחקר הפולקלור באוניברסיטה העברית בירושלים.
מחקריו
יששכר בן עמי כתב מאמרים וספרים רבים בעברית, בצרפתית ובאנגלית והיה עורך של כמה ספרים בתחום הפולקלוריסטיקה והאתנולוגיה. חלק חשוב ממחקריו הוקדשו ליחסי הגומלין בין האמונות, המנהגים והנרטיבים בפולקלור של יהדות מרוקו אותו הכיר מקרוב. עסק רבות באיסוף תיעוד אתנוגרפי שביסס את מחקריו. ספרו "הערצת הקדושים בקרב יהודי מרוקו" היה ראשון במינו ובהיקפו והפך לרפרנס חשוב בנושא גם לחוקרים בתחום הסוציולוגיה, אנתרופולוגיה ופסיכולוגיה.
מחקר זה, שפורסם לראשונה בעברית בשנת 1984, והוא מבוסס על 10 שנות מחקר שטח ועל 1200 עדויות, כולל רשימת 656 צדיקים יהודים ממרוקו, לרבות 25 נשים, ביניהן הכי מפורסמת הייתה לאלה סוליקה, עם פירוט מקומות קבריהם והאגדות על חייהם. 90 מבין הצדיקים היהודים הוערצו כקדושים גם בקרב המוסלמים ו-36 מבין הקדושים המוסלמים נחשבו לצדיקים יהודים על ידי היהודים, ובנוסף - 14 קדושים מוסלמים זכו גם להערצת היהודים. בדרך כלל תפקיד השמירה על קברות הצדיקים הופקד בידי מוסלמים.
אחרי פרישתו הצטרף למשרד בתחום הפטנטים והזכויות לקניין הרוחני שהקימה אשתו, הביוכימאית פולינה בן עמי ברחובות בשנת 2001. לזוג נולדו שלושה ילדים ושבעה נכדים.
ספרים
Le Judaisme Marocain - Études Ethno-culturelles, Jerusalem, 1975, pp 9-103 (החתונה המסורתית אצל יהודי מרוקו) אלף פתגם ופתגם : מפי יהודי מרוקו / ירושלים : י' לוגאסי, תשנ"ו. (ספר הנס. הצדיק דניאל שומר) (יהדות מרוקו. מחקרים אתנו-תרבותיים) Raphael Patai Series,in Jewish Folklore and Anthropology, Detroit, Wayne State University Press, ' (פולחן הצדיקים ועליות רגל יהודיות - מוסלמיות במרוקו) The Apple of Conception:Jewish Moroccan Folk Narratives Folklore Research Center Studies Vol. V Series Folklore Research Center Studies Hebrew University Magnes Press Ltd . כולל המאמר Death, Burial and Mourning Customs among Sephardic Jews in London'' (מנהגי מוות, הלוויה ואבל בקרב יהודים ספרדים בלונדון) מורשת יהודי ספרד והמזרח : מחקרים Jerusalem: Magnes Press, Hebrew University,
יששכר בן עמי כתב את הפרק "אמונות ומנהגים" בספר "יהודי מזרח התיכון ותופן אפריקה בזמנים המודרניים" באוניברסיטת קולומביה - בעריכת ריבה ספקטור סימון, מייקל מנחם לסקיר ושרה רגר, 2003 The Jews of the Middle East and North Africa in Modern Times
סרגיי סוביאנין
סרגיי סמיונוביץ' סוֹבּיאנין (ברוסית: Сергей Семёнович Собянин; נולד ב-21 ביוני 1958, בכפר ניאקסימבול, חבל ברזובסקי, החבל האוטונומי חאנטי-מנסייסק במחוז טיומן) הוא מדינאי רוסי, אשר מכהן כראש עיריית מוסקבה מאז 21 באוקטובר 2010. בעבר כיהן כסגן ראש ממשלת רוסיה וראש סגל הקרמלין בשנים 2005–2008. כמו כן הוא היה ראש מטה הבחירות של דמיטרי מדבדב. בין 2001–2005 היה מושל מחוז טיומן. מ-2005 ועד אוקטובר 2010 היה ראש מערך הממשלה (תפקיד מקביל למנכ"ל משרד ראש הממשלה).
סוביאנין הוא צאצא לקוזאק מהרי אורל שהתיישב באזור ברזובסקי, שם גם נולד וגדל אביו, סמיון סוביאנין. בשנת 1975 סיים סרגיי סוביאנין את בית הספר בכפר, עבר לקוסטרומה והתקבל לטכניון המקומי. הוא סיים אותו בהצטיינות בשנת 1980. ב-1989 סיים את מכון המשפט הסובייטי שהפך לימים לאקדמיה הממלכתית למשפטים של מוסקבה והוא בעל תואר שני במדעי המשפט.
שנות ה-90: תקופת ילצין
עם סיום לימודיו במכון הטכני של קוסטרומה, היה למנהל מפעל בצ'ליאבינסק. בשנים 1982–1984 היה חבר בקומסומול של קוסטרומה. ב-1984 חזר לצפון, אל העיר קוגאלים באזור סורגוט, במחוז האוטונומי חנטי מנסייסק במחוז טיומן. שם עבד כסגן ראש המועצה החקלאית והיה מראשוני מובילי מדיניות המס בסוף שנות ה-80. ב-1991 התמנה לראש עיריית קוגאלים וב-1993 היה לסגן מושל החבל האוטונומי חאנטי-מנסייסק.
ב-1994 נבחר לפרלמנט המחוזי של חאנטי מנסי והיה עם הזמן ליו"ר הפרלמנט המחוזי. בינואר 1996 היה לחבר סנאטור במועצת הפדרציה ומיולי 1998 היה יו"ר הוועדה לענייני זכויות המשפט והחקיקה החוקתית. באוקטובר 1996 נבחר מחדש לחבר הפרלמנט המחוזי של חאנטי מנסי ובאותה עת עבד בצמוד עם איש העסקים הרוסי ולדימיר בוגדאנוב, הבעלים ומנכ"ל חברת "סורגוטנפטגז".
תחילת המאה ה-21: תקופת פוטין ומדבדב
ביולי 2000 מונה סוביאנין לסגן הראשון של נציג הנשיא באוראל. בינואר 2001 נבחר למושל מחוז טיומן. מאז 2004 הוא חבר במועצה העליונה של מפלגת רוסיה המאוחדת. ב-2005, בשל שינויים חוקתיים בדבר סמכויות הנשיא למינוי ראשי השלטון המקומי, חש סוביאנין סכנה לתפקידו והוא שלח שאלה לנשיא ולדימיר פוטין, האם הוא בוטח בו. בשל כך החליט פוטין להעמיד את מועמדותו של סוביאנין לתפקיד בפני הפרלמנט של מחוז טיומן. בפברואר 2005 נדחתה מועמדותו על ידי הפרלמנט, והוא מונה לראש הצוות של פוטין. בין ינואר למרץ 2007 היה ראש מטה הבחירות של דמיטרי מדבדב, שהיה מועמד לנשיא רוסיה.
ב-2009 נבחר ליו"ר מועצת המנהלים של הערוץ הראשון ברוסיה. החל מינואר 2010 הוא חבר בוועדה הפרלמנטרית לשילוב ופיתוח כלכלי. באוקטובר 2010 היה אחד מארבעת המועמדים לתפקיד ראש עיריית מוסקבה שהוצעו על ידי רוסיה המאוחדת בפני הנשיא מדבדב. בהמשך אותו החודש קידם הנשיא את מועמדותו לתפקיד ראש עיר הבירה והציגו בפני הפרלמנט העירוני של מוסקבה, שאישר את בחירתו לראש עיריית מוסקבה החדש. ב-21 באוקטובר נכנס לתפקיד ראש העיר. ב-8 בספטמבר 2013 נבחר לתקופת כהונה שנייה.
ראש עיריית מוסקבה
מיד עם כניסתו לתפקיד, החל במכירה המונית של נכסי עירייה בשווי מיליארדי דולרים, זאת כדי לארגן מחדש את הכלכלה המוסקבאית שלאורך שנות ה-90 הסתמכה על מדיניות הפנים של העירייה והעומד בראשה יורי לוז'קוב.
מאז נכנס לתפקיד ראש העיר, מבצע סוביאנין רפורמות במערך העירייה ומוביל מהלך להפחתת עומסי התחבורה בעיר, תוך הגברת הסדר בככרות העיר, הסמוכות לתחנות הרכבת התחתית. בבחירות 2013 נבחר לכהן כראש העיר. אחד מצעדיו הראשונים היה הרחבת שטח העיר על חשבון שטחי מחוז מוסקבה ויצירת המחוז האדמיניסטרטיבי מוסקבה החדשה.
בתקופתו הוחלפו כמעט כל מדרכות האספלט במרכז מוסקבה לאריחים ובין המוסקבאים נפוצה שמועה שטוענת כי בבעלות אשתו של ראש העיר, מפעלים רבים לייצור אריחים, סוביאנין הכחיש טענות אלו בתוקף וציין שאשתו היא בכלל גננת.
עם תחילת כהונתו, מספר רב של פקידי עירייה בכירים מתקופת קודמו בתפקיד פוטרו. נוסף לזה, אחד השינויים הגדולים האחרונים של ראש העיר היה איסור תליית פרסומות מעל הרחובות וכבישי העיר. כל הפרסומות הוסרו ובעירייה החלו בפרויקט של פרסום מוסדר.
בבחירות 2018 זכה בקדנציה נוספת כראש העיר והושבע מחדש ב-18 בספטמבר 2018.
במרץ 2020 נדרש סוביאנין להטיל מגבלות מחמירות על התקהלויות בעיר בעקבות התפשטות מגפת הקורונה, כאשר אחוז הנדבקים הגבוה ביותר ברוסיה מגיע ממוסקבה. בצו שהנפיק נאסר על קיום אירועי תרבות וספורט ונאסרה התקהלות של אנשים ברחבי העיר כולה, בת 13 מיליון התושבים. ביוני 2020, הוא הורה על הסרת כלל המגבלות, למעט חובת נשיאת מסכה וכפפות (ראו: ), כשבמהלך הטיפול במגפה היה מהאישים הבולטים ברוסיה להוביל צעדי מניעה נגד התפשטות הנגיף לאחר שעירו הייתה המחוז שנפגע הכי הרבה מהנגיף. בדצמבר 2020 הכריז על תחילת חיסון המוני במוסקבה של החיסון ספוטניק V.
ביקורת
רבים ביקרו את תוכניתו של סוביאנין להריסת החרושצ'ובקה וטענו שמי שירוויחו ממנה בפועל יהיו בעיקר המפתחים וקבלני הבנייה ולא הדיירים, שערך דירתם עלול לצלול והם עלולים למצוא עצמם משוכנים בשכונות אחרות.
משפחתו
סוביאנין נשוי לאירינה משנת 1986 ויש לו שתי בנות: אנה ואולגה. בפברואר 2014 הודיע על גירושיו מאירינה.
כוח החיים
כוח החיים (בצרפתית: Élan vital) הוא מונח שטבע הפילוסוף הצרפתי אנרי ברגסון בספרו Creative Evolution משנת 1907, בו התייחס לשאלת הארגון העצמי והמורפוגנזה הספונטנית של דברים בצורה מורכבת יותר ויותר. "כוח החיים" תורגם במהדורה האנגלית כ"דחף חיוני", אך בדרך כלל מתורגם על ידי מתנגדיו כ"כוח חיוני" או "כוח החיים". זהו הסבר היפותטי לאבולוציה ולהתפתחות של אורגניזמים, שאותו ברגסון קישר קשר הדוק עם התודעה - התפיסה האינטואיטיבית של החוויה וזרימת הזמן הפנימי.
מבשרים
קודמיו של ברגסון היו הפילוסוף הסטואי הקדם-נוצרי פוסידוניוס, שטען שיש "כוח חיוני" שנפלט מהשמש ומגיע לכל היצורים החיים על פני כדור הארץ, וזנון מאליאה. המושג "כוח החיים" דומה גם למושג הקונאטוס של ברוך שפינוזה, כמו גם למושג הרצון לחיות של ארתור שופנהאואר ו"עקרון החיים" (āyus)הסנסקריטי.
השפעה
הפילוסוף הצרפתי ז'יל דלז ניסה להחזיר את החידוש שברעיון של ברגסון בספרו "ברגזוניזם", אם כי שינה משמעותית את המונח עצמו. מונח זה כבר לא נחשב לכוח מיסטי וחמקמק הפועל על חומר, כפי שהיה בוויכוחי הוויטליזם של סוף המאה ה-19. "כוח החיים" אצל דלז מציין כוח פנימי, חומר שבו אי אפשר להבחין בין חומר אורגני ולא אורגני, והשלב בו מופיעים חיים הוא בלתי ניתן לקביעה חד משמעית.
ב-1912 כתבה ביאטריס מ' הינקל שתפיסת החשק המיני של קרל גוסטב יונג דומה ל"כוח החיים" של ברגסון.
הצבא הצרפתי שילב את הדוקטרינה של כוח החיים בחשיבתו במהלך ההכנה למלחמת העולם הראשונה, בטענה שרוחם האינדיבידואלית של חיילים חשובה יותר לניצחון מאשר כלי נשק.
זיקית מזלג
הסוג מתאפיין בגודל רב, וכולל שתיים מהזיקיות הגדולות בעולם: זיקית מלגשית ענקית וזיקית פנתר. המין זיקית תימנית מהסוג זיקית גדול אף יותר.
זיקיות המזלג חיות ביערות על גבי עלים וצמחים, וניזונות ממגוון חסרי חוליות שהן לוכדות עם לשונן הדביקה. לחלק מהמינים קרניים זעירות על האף והמצח.
לינוקס מינט
לינוקס מינט תומכת במספר ממשקים של שולחנות עבודה, בהם Cinnamon ,MATE ו־Xfce. גרסה חדשה של ההפצה יוצאת מידי שישה חודשים.
דרישות מערכת
על פי אתר ההפצה, נכון לגרסה 19.2, ששוחררה באוגוסט 2019, דרישות המערכת להפצה הן:
גרסאות
הגרסה הראשונה של לינוקס מינט פורסמה בשנת 2006 ונקראה עדה (מאנגלית: Ada), והגרסה הנוכחית, מספר 19.0, נקראת טרה (Tara). בעבר, התמיכה בגרסאות ישנות הסתיימה זמן קצר לאחר יציאתה של גרסה חדשה, אך בגרסה 17 (Qiana) עברה לינוקס מינט למודל של תמיכה ארוכת טווח של 5 שנים עדכוני אבטחה בכל הגרסאות. מודל זה נקרא LTS (ראשי תיבות של Long-Term Support). לפי מודל זה כל גרסה ממוספרת של לינוקס מינט תתבסס על גרסת התמיכה ארוכת הטווח של אובונטו (הנוכחית היא אובונטו 18.04) כשכל חצי שנה יהיה "עדכון נקודה" אופציונלי שיעדכן מספר תוכנות ואת שולחנות העבודה, בלא לשנות את הבסיס. כך, גרסאות 17, 17.1, 17.2 ו־17.3 הן כולן גרסאות בתמיכה ארוכת טווח עד לאפריל 2019. הגרסה האחרונה שהופצה בחודש יוני 2018 היא גרסה 19 ומבוססת על גרסת התמיכה ארוכת הטווח של אובונטו – 18.04.
שמות הקוד של ההפצות הם שמות נשים. כמו אובונטו, השמות מסודרים בסדר אלפביתי עולה (באנגלית).
סביבת שולחן העבודה המגיעה כברירת מחדל בלינוקס מינט הייתה בראשית חיי ההפצה גנום, והיא הייתה סביבת שולחן העבודה הראשית עד גרסה 14, אז ננטשה התמיכה הרשמית ולינוקס מינט עברה להשתמש בסביבת שולחן העבודה Cinnamon כברירת מחדל. קינמון היא פיצול של סביבת גנום 2 ומפותחת על ידי חברי ההפצה של לינוקס מינט (ובמיוחד בשביל הפצת לינוקס זו). כאמור, לינוקס מינט ניתנת להורדה גם בגרסאות שולחן עבודה של MATE ו־Xfce.
תכונות
לינוקס מינט משתמשת בעיקר בתוכנה חופשית ובקוד פתוח. עד גרסה 17.3, הותקנו יחד עם לינוקס מינט גם תוכניות קנייניות, כגון תוספים ומקודדי מדיה לתמיכה ב־Adobe Flash,‏ MP3, ובניגון מתקליטורי DVD.
לינוקס מינט מגיעה עם מבחר רחב של תוכניות מותקנות מראש, לרבות LibreOffice, פיירפוקס, Thunderbird,‏ HexChat,‏ Pidgin,‏ Transmission ונגן המדיה VLC. אפשר להוריד תוכניות נוספות שאינן מותקנות מראש בעזרת מנהל החבילות. לינוקס מינט מאפשרת לחסום כתובות רשת בעזרת חומת האש שלה, כאשר ניתן לבחור מתוך רשימת כתובות מותאמת אישית. סביבות שולחן העבודה שמגיעות עם לינוקס מינט כברירת מחדל, Cinnamon ו־MATE, תומכות בשפות רבות.
קהילת בית שמחת תורה
קהילת בית שמחת תורה (באנגלית: Congregation Beit Simchat Torah) הוא בית כנסת במנהטן. הוא נוסד ב-1973, והוא בית הכנסת הלהט"בי הגדול בעולם. הוא משרת יהודים מכל הנטיות המיניות והזהויות המגדריות, משפחותיהם וחבריהם. בראש הקהילה עומדת הרבה הרקונסטרוקציוניסטית שרון קליינבאום.
היסטוריה
הקהילה נוסדה ב-1973 על ידי שנים-עשר גברים יהודים הומוסקסואלים בראשות ג'ייקוב גובאי. בשנת 1978 הם שכרו שטח.
בניין חדש
ביוני 2011, לאחר 16 שנים של חיפוש בניין, הקהילה רכשה שטח גדול במרכז מנהטן, בבית משותף מסחרי ברחוב 130 מערב 30 בין השדרה השישית לשדרה השביעית. הבנייה הסתיימה ב-2016. "חנוכת הבית" צוינה באותה שנה ב-3 באפריל.
אזור הוולגה
אזור הוולגה (ברוסית: Поволжье ,פירוש מילולי: "לאורך הוולגה") הוא אזור היסטורי ברוסיה המקיף את אגן הניקוז של נהר הוולגה, הנהר הארוך ביותר באירופה.
אזור הוולגה מופרד מבחינה תרבותית לשלושה חלקים:
הגבולות הגאוגרפיים של אזור הוולגה מעורפלים, והמונח "אזור הוולגה" משמש כיום בעיקר כאשר מתייחסים לאזור הוולגה התיכון ולאזור הוולגה התחתון אשר נכללים במחוז הפדרלי של הוולגה ובאזור הכלכלי של הוולגה.
היסטוריה
לפי מקורות שונים אזור הוולגה היה מיושב לאורך ההיסטוריה בעיקר על ידי סלאבים, טורקים וויקינגים. לפובולז'יה היה חלק חשוב בהתפתחות של רוסיה הקדומה. נהר הוולגה שימש במקור בעיקר סוחרים מהמזרח ואת הוויקינגים.
דמוגרפיה
באזור הוולגה נמצא חלק גדול מאוכלוסיית רוסיה, כאשר הערים הגדולות ירוסלבל, קוסטרומה, ניז'ני נובגורוד, צ'בוקסרי, קאזאן, אוליאנובסק, טוליאטי, סמרה, סראטוב, וולגוגרד ואסטרחן כולן ממוקמות ישירות על נהר הוולגה. ערים מרכזיות אחרות אשר ממוקות לאורך יובלי הוולגה כוללות בין היתר את ריאזאן, דזרז'ינסק, קלוגה ואוריול על נהר אוקה, פנזה על נהר סורה, פרם ונאברז'ניה צ'לני על נהר הקאמה, יושקר-אולה על נהר מלאיה קוקשאגה ודימיטרובגראד על נהר הבולשוי צ'רמשאן.
ערים מרכזיות הממוקמות על יובלי הוולגה כוללות בין היתר את בירת רוסיה והעיר המאוכלסת ביותר ברוסיה מוסקבה, אשר ממוקמת על נהר מוסקבה, שהינו יובל של נהר אוקה. העיר קירוב ממוקמת על נהר ויאטקה, ואופה, סטרליטמק וסלאוואט ממוקמות על נהר בלאיה - שניהם יובלים של נהר קאמה.
סרביה במשחקים האולימפיים
סרביה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת סטוקהולם (1912). לאחר מלחמת העולם הראשונה הוקמה ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, וסרביה חדלה להתקיים כמדינה עצמאית. את הממלכה החליפה לאחר מלחמת העולם השנייה הרפובליקה הסוציאליסטית הפדרלית של יוגוסלביה, והספורטאים הסרבים התחרו במסגרת המשלחת היוגוסלבית.
בראשית שנות ה-90 הכריזו סלובניה, קרואטיה, בוסניה והרצגובינה ומקדוניה על עצמאותן מיוגוסלביה, וזו הכריזה עליהן מלחמה. האו"ם נקט סנקציות שונות נגד יוגוסלביה, וב-30 במאי 1992 קיבלה מועצת הביטחון את החלטה 757, בה קראה למדינות החברות באו"ם למנוע את השתתפותם של ספורטאים יוגוסלבים באירועי ספורט המתקיימים בהן. הוועד האולימפי הבינלאומי החליט כי יוגוסלביה לא תוכל להשתתף באולימפיאדת ברצלונה (1992), אך התיר את השתתפותם של ספורטאים מהמדינה, כמשתתפים עצמאיים המתחרים תחת הדגל האולימפי וללא כל ציון של סממן המזהה את לאומם. החלטה זו חלה למעשה על הספורטאים הסרבים והמונטנגרים, תושבי הרפובליקות שנותרו ביוגוסלביה. באולימפיאדת אטלנטה (1996) שבו הסרבים להשתתף באולימפיאדה במסגרת המשלחת היוגוסלבית. לאחר החלשות הפדרציה ב-2003, וכינונה של סרביה ומונטנגרו במקומה של יוגוסלביה, היוו הסרבים חלק מהמשלחת של סרביה ומונטנגרו באולימפיאדת אתונה (2004).
ב-2006 הכריזה מונטנגרו על עצמאותה, וסרביה שבה והפכה למדינה נפרדת. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) שלחה, לראשונה מזה 96 שנים, משלחת עצמאית.
לפני הקמת יוגוסלביה
לאולימפיאדת סטוקהולם (1912) שלחה סרביה שלושה אתלטים: שני רצי מרתון (אחד מהם כלל לא השתתף במירוץ, והשני לא השלים את הריצה) ואצן בריצת 100 מטר, שלא העפיל משלב המוקדמות.
לאחר פירוק סרביה ומונטנגרו
המשלחת הסרבית לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) כללה 92 ספורטאים, והם זכו ב-3 מדליות. השחיין מילוראד צ'אביץ' היה הקרוב ביותר לנצח את מייקל פלפס ולמנוע ממנו הישג של 8 מדליות זהב באולימפיאדה אחת. צ'אביץ', שהתחרה במשחה ל-100 מטר פרפר, שבר את השיא האולימפי, וסיים במקום הראשון הן בשלב המוקדמות והן בחצי הגמר. במשחה הגמר הוביל לאורך כל הדרך, אך סיים לבסוף במקום השני, מאית השנייה לאחר פלפס. המשלחת הסרבית ערערה בתחילה על התוצאות, שכן בצילומי הטלוויזיה נראה היה שצ'אביץ' מגיע קודם, אלא שפלפס נגע בלוח המגע לפניו, ו-FINA דחתה את הערעור. הטניסאי נובאק ג'וקוביץ' זכה במדליית ארד, לאחר שהפסיד בחצי הגמר לרפאל נדאל וניצח במשחק על המקום השלישי את ג'יימס בלייק. נבחרת הכדורמים זכתה אף היא במדליית ארד, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת ארצות הברית 10-5, וגברה על נבחרת מונטנגרו 4-6 במשחק טעון על המקום השלישי. באולימפיאדת אתונה זכתה הנבחרת המשותפת לשתי המדינות במדליית הכסף. שתי נבחרות הכדורעף הודחו בשלב רבע הגמר, הגברים בידי ארצות הברית והנשים בידי קובה.
באולימפיאדת לונדון (2012) הייתה לוחמת הטאקוונדו מיליצה מנדיץ' לספורטאית הראשונה שזוכה במדליית זהב אולימפית לזכות סרביה העצמאית. הקלעית איוואנה מקסימוביץ' זכתה במדליית כסף בירי מ-50 מטר בשלושה מצבים ואנדריה זלאטיץ' זכה במדליית ארד בירי באקדח אוויר, וכן סיים במקום השישי בירי באקדח מ-50 מטר. קלעית נוספת, זוראנה ארונוביץ', סיימה במקום הרביעי בירי באקדח מ-25 מטר ובמקום השביעי בירי באקדח אוויר. נבחרת הכדורמים זכתה שוב במדליית הארד, גם הפעם לאחר ניצחון על מונטנגרו, 11-12. וניה אודוביצ'יץ' השתתף באולימפיאדה בפעם השלישית וזה הייתה המדליה השלישית שלו. הטניסאי נובאק ג'וקוביץ' סיים במקום הרביעי, לאחר שהפסיד בחצי הגמר לאנדי מארי ובמשחק על מדליית הארד לחואן מרטין דל פוטרו. גם השחיין מילורד צ'אביץ' לא הצליח לשחזר את הישגו מבייג'ינג, וסיים במקום הרביעי במשחה ל-100 מטר פרפר. ספורטאים סרבים נוספים שבלטו בלונדון כללו את השחיין ולדימיר סטייפנוביץ' (מקום שישי ב-200 מטר פרפר), אסמיר קולאשינאץ (מקום שביעי בהדיפת כדור ברזל), חותר הקיאק מרקו נובאקוביץ' (מקום שביעי ב-200 מטר), חותרות הקיאק ניקולינה ואוליברה מולדובן (מקום שמיני ב-500 מטר) ואיוונה שפאנוביץ' (מקום 11 בקפיצה לרוחק).
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זינקו משמעותית הישגי המשלחת הסרבית. הם זכו ב-8 מדליות, יותר מכל הישגיהם בבייג'ינג ובלונדון גם יחד, ומתוכן שתי מדליות זהב.