cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תיאטרון חזותי
תיאטרון חזותי בישראל
בשנות השמונים, על רקע אמנות המיצג וההפנינג בעולם ובישראל מסוף שנות השישים עד שנות השמונים (קבוצת 10+, קבוצת משקוף, סמרטוט, טרה ועוד), מתהווה סוגת התיאטרון החזותי בישראל, בשנים 1973-1977 מריו קוטליאר היה ממקימי קבוצת קו יחד עם יונתן בן חיים פבלו אריאל ואחרים כשאמן המופע הדס עפרת בראש מייסדיה. עפרת, אשר החל דרכו כמשורר והמשיך כבובנאי, התעניין ביצירת תיאטרון בובות למבוגרים, מה שלא כל-כך היה מקובל אז בישראל. הוא עירבב סוגים שונים של בובות במופעיו ובחר בתכנים המיועדים למבוגרים, דוגמת ההצגה "שרה אישה עיקשת" המבוססת על סיפורו הפוליטי של אבנר בן-עמוס. זו הייתה ההצגה הראשונה בתיאטרון "הקופסה" – תיאטרון בובות למבוגרים שהקימו עפרת וחבורת יוצרים ושחקנים. בן-עמוס מצביע על המעבר שעשה עפרת מן השירה לתיאטרון ולטענתו: "יש קשר בין שירה לתיאטרון, בעיקר בתיאטרון בובות. הבובה בתיאטרון מרכזת או מצמצמת את הדימוי, עושה אותו חזק יותר וזה מזכיר דימוי שירי שהוא מאוד חסכני". לדברי היוצרת מרית בן-ישראל, השותפה בניסוח שפת התיאטרון החזותי בישראל, תיאטרון הבובות למבוגרים פתח דלת למרחב חדש "שטח הפקר בין אמנות, לספרות, לתיאטרון".
תיאטרון "הקופסה" פעל במשך כשמונה שנים, במהלכן הוקם תיאטרון הקרון בשנת 1980, בירושלים. נוסף על הדס עפרת, מייסדי "תיאטרון הקרון" היו הבובנאים מריו קוטליאר, עלינא אשבל ומיכאל שוסטר. היה זה קרון שהוצב בגן הפעמון בירושלים והוסב לתיאטרון. עפרת היה למנהלו הראשון של המוסד וכעבור שנה, בשנת 1981 יזם עפרת את הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרוני בובות. "תיאטרון הקרון" הלך והתמקד עם הזמן בהצגות ילדים. לצד זאת עפרת דבק בעשייה למבוגרים והחל להתעניין במיצג. בשנת 1982 העלה את המיצג "קטע רחוב" ברחוב דיזנגוף בתל אביב כשעיסוקו סקסיזם ואלימות כלפי נשים במרחב הציבורי. קבוצת פרפורמרים בבגדי ניילון מטאליים ואדומים התהלכה ברחוב עם מוטות ובראשם דמויות ניילון מנופחות של נשים. אלה נשלפו בשלב מסוים מהמוטות והושלכו לקרקע כמעין הוצאה להורג.
בין 1984 ל-1986 למד עפרת תיאטרון בונרקו ונו באוסקה, יפן, מה שהשפיע עליו מבחינת תפיסת הזמן, הדימויים והסימבוליזם הכלולים במופע. ב-1986 הקימו הדס עפרת ושותפיו לדרך את בית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים כמוסד בעל תפישה רב-תחומית של אמנויות המופע המציבה אלטרנטיבה לתפיסות מקובלות של יצירת האמנות. עפרת ניהל את המוסד עד שנת 1993, לאחר מכן נוהל בית הספר על ידי עתי ציטרון, יובל רימון וגיא גוטמן. נכון ל-2019 מנהלת אותו מאיה לוי. באותו מתחם בתלפיות בו הוקם בית הספר לתיאטרון חזותי (ולצד בית הספר לקולנוע ע"ש סם שפיגל ובית הספר לתיאטרון ניסן נתיב), הוקם ב-1988 תיאטרון "הבמה" על ידי מריו קוטליאר, שהפך בשנת 2000 ל"זירה הבין-תחומית" השוכנת היום ברחוב האומן בירושלים ומנוהלת על ידי היוצר עמית דרורי. הזירה פועלת לקידום אמנות המופע הבין-תחומי תוך דגש על החידוש והחיבור בין צורה ותוכן. ראויים גם לציון אמני קבוצת זיק – קבוצת אמנים, בוגרי בצלאל שהוקמה ב-1985. מייסדיה: שרון קרן, גבי קליזמר, יובל רימון, לנס הנטר, אהוד אבן, יגאל גרי, אלי אלישר, יואב רכס ומיכה אזולאי. אליהם מצטרפים מוזיקאים בראשם חיים פרמונט ואמנים נוספים בהתאם לצורכי מופעיהם של הקבוצה. ב-1985 ב"פסטיבל עכו לתיאטרון אחר" הם מרחיפים זבוב עץ ענק מעל חומת העיר ועל החוף מעלים באש זיקית עץ באורך 17 מטרים. מבקר האמנות, גדעון עפרת מצביע על קבוצת זיק כ"תיאטרון טוטאלי" המשלב מגוון אמנויות יחד – פיסול באש, חול, מים, קדרות, ציור, מוזיקה, הקרנות קולנוע ועוד. היצירה היא קבוצתית, לרוב ממושכת, מבוצעת על ידי חבריה הלבושים סרבלי עבודה, הפנינג של בניה והרס ללא טקסט, המתקיים בפארקים, חוף ים, כיכרות או בסדנת הבית (בבית נקופה), כמעט ולא במוזיאון או בתיאטרון, כלומר, במפגש בין ה"אמנות" וה"חיים".
אמנית מופע רב-תחומי משפיעה היא תמר רבן המגיעה לאמנות המופע מרקע האמנות הפלסטית. רבן מתארת את יצירתה כ"ציור חי מורחב ומורכב". ב-1988 הקימה בשיתוף עם דן זקהיים וענת שן את מקלט 209 ברמת אביב – מקום לקידום האמנות הבינתחומית בישראל שב-2001 הותק לתחנה המרכזית בתל אביב ונקרא "במת מיצג" ואשר מנוהל היום על ידי היוצר גיא גוטמן. תמר רבן ביצירותיה והקמתה את "במת מיצג" רואה גם היא, בדומה לאמני קבוצת זיק, בחיבור וטישטוש הקשר בין "חיים" ו"אמנות" ומכניסה ביצירותיה מן החושי והרב-תחומי, שילוב הקהל במופע ואף כיבודו בעוגות הנאפות במופע – למשל במופע "סיפורי סבתא". על-אף תכנון המופע, עצם תהליך הבישול ושילובם של שחקנים בעלי מוגבלות שכלית, מביאים את הבלתי-צפוי ליצירה.
תיאטרון זיקית נוסד בשנת 2003 על ידי פבלו אריאל, שמשמש גם כמנהלו האמנותי. תחילתו בשיתוף פעולה של אריאל עם המוזיקאי נאסים דקואר, שהוליד את ההצגה הראשונה "שכנים" בשנת 2003, בה השתתף גם המוזיקאי ווסים בשארה. עיקר עיסוקו האמנותי של התיאטרון הוא בסוגיות רלוונטיות מחיי היום יום והמציאות בישראל. מרבית ההצגות שעולות במסגרתו הן חזותיות, תוך שימוש מינימלי במלל. השפה החזותית המאפיינת את התיאטרון כוללת בובות, חפצים, תנועה ומחול, צלליות, מגזרות נייר, מוזיקה, תאורה וכדומה.
בשנת 2010 הקימו היוצרים שחר מרום, עודד ורטש ורני לביא את "גלריה תיאטרון החנות" ברחוב העלייה בתל אביב בה מתקיימים מופעי אמנות בינתחומית: מחול, הצגות ילדים, תיאטרון חפצים, מוזיקה, פרפורמנס, ספוקן וורד, ליצנות ועוד. ויטרינת החנות משמשת כגלריה חיצונית הפונה אל הרחוב ובה מוצגות תערוכות מתחלפות.
נוסף על אלו, יוצרים ישראלים חשובים בז'אנר התיאטרון החזותי הם:פבלו אריאל, פטריסיה אודנבן, רות קנר, רות וידר, עדינה בר-און, ענת בן-דויד, ג'וזף שפרינצק, נעמי יואלי, צבי סהר, דימטרי טולפנוב, עידית הרמן, ויקטוריה חנה, יונתן לוי, קבוצת סלה-מנקה, נאוה פרנקל, יעל רסולי, כנרת מקס, מיטל רז, ארי טפרברג, קבוצת גיא בן הינום ועוד.
אמירת סדר העבודה
אמירת סדר העבודה היא מנהג קדום, לומר במהלך יום הכיפורים את סדר עבודת הכהן הגדול ביום הכיפורים כתחליף לביצועו בפועל, לאחר חורבן הבית. במקור כנראה נאמר סדר העבודה בלשון פשוטה ופרוזאית, אך במהרה הפך מנהג זה לבסיס ליצירת סוגה שלמה של פיוטים – "פיוטי עבודה" – המתארים סדר זה בלשון פיוט, ובמתכונת זו הוא נהוג בימינו. המנהג העיקרי הוא לומר את סדר העבודה בחזרת הש"ץ של תפילת מוסף, שעיקרה הוא העבודה במקדש, אך ישנם גם מנהגים נוספים.
היסטוריה של אמירת סדר העבודה
בתלמוד, תוך כדי דיון על הלכות עבודת יום הכיפורים, מוזכרים שליחי ציבור שונים שאמרו את סדר העבודה ופסקו כדעה מסוימת:. החוקרים משערים שבתקופת הגמרא לא אמרו פיוט, אלא נוסח המבוסס על משניות יומא, עם תוספות והפחתות שונות. נוסח אחד כזה נמצא בידינו, הוא סדר "שבעת ימים", וייתכן שהוא עצמו שימש בימי התלמוד.
בתקופת הגאונים היו שנהגו לומר את סדר העבודה לא רק בתפילת מוסף, אלא גם בתפילות שחרית ומנחה, ובמיעוטן אפילו בתפילת ערבית. היו גאונים שהתנגדו למנהג, בטענה ש, אולם היו שאישרו את המנהג, וכך כתב רב סעדיה גאון. המנהג נשאר בקהילות מסוימות לפחות עד המאה ה־14, וכך כותב רבי אהרון הכהן מלוניל. ככל הנראה, בנוסח איטליה אמרו בתקופה קדומה סדרי עבודה גם בשחרית ובמנחה, ונותרו לכך שרידים עד היום, כשבנוסח איטליה נאמרים בשחרית ובמנחה פיוטי "סדר בריות" שהם מן ההקדמה לסדר העבודה.
מבנה הפיוטים
פיוטי סדר העבודה, החל מהפיוט אתה כוננת עולם מראש, הם פיוטים בעלי מבנה קבוע, שרק סדרים בודדים חורגים ממנו.
היחס בין שני החלקים
החוקרים העלו הסברים שונים מדוע הוצמד דרך קבע החלק ההיסטורי אל החלק הסיפורי, שהוא עיקרו של אמירת סדר העבודה.
מבנה החלק ההיסטורי
ישנם הבדלים רבים בין הפיוטים ביחס לבחירת הסיפורים שמופעים בחלק ההיסטורי, אולם ישנו בסיס קבוע. הסיפורים לקוחים בדרך כלל מהתורה, אולם תיאור הסיפורים נלקח פעמים רבות מהמדרשים. הסיפורים יסודרו על פי סדר הופעתם בתורה, בין אם בפיוט יש הרבה סיפורים ובין אם מעט.
מבנה החלק הסיפורי
כמו שהוזכר, כל פייטן הרחיב וקיצר כפי ראות עיניו. אולם ישנה תבנית משותפת לכל סדרי העבודה. תבנית זו מכונה "וידויין והזאות". הווידויין הם שלושת הוידויים שהתוודה הכהן הגדול במהלך יום הכיפורים. שני וידויים על פר החטאת שלו, ווידוי נוסף על השעיר המשתלח. במהלך הווידויים, כאשר הכהן הגדול היה אומר את שם השם, מתואר שהכהנים והעם שעמדו בעזרה היו משתחווים ואומרים "ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד". ההזאות הם הזאות הדם שהכהן הגדול היה מזה מדם פר החטאת שלו ודם השעיר הפנימי בקודש הקודשים ובהיכל. לשתי פעולות אלו, הווידויין וההזאות, ישנו טקסט קבוע בכל סדרי העבודה, על פי נוסח המשניות הרלוונטיות במסכת יומא, והם מהווים את השלד של הסדר. בבתי כנסיות רבים כיום נוהגים שהקהל אומר בשקט את כל סדר העבודה, אולם את הווידויים וההזאות כל הקהל אומר בקול יחד עם החזן, במנגינה מיוחדת, ובמהלך אזכור הווידויים אף משתחווים.
אקרוסטיכונים
רוב סדרי העבודה כתובים לפי תבניות אקרוסטיכוניות של א-ב. חלקם באלף בית ישר, וחלקם באלף בית הפוך (תשר"ק), או שילוב של שני הסדרים. בחלק מהסדרים לכל אות ישנו מופע אחד בכל אקרוסטיכון, וישנם סדרים עם יותר, כגון ארבע שורות לאות, או שמונה שורות לאות. בחלק מהפיוטים ישנו בנוסף לאקרוסטיכון הא–ב גם אקרוסטיכון עם שם המחבר.
דיוקים הלכתיים
סדרי העבודה לאורך השנים היוו מקור להכרעות הלכתיות, ולדיונים הלכתיים אודות הכתוב בהם. כאמור לעיל, כבר בגמרא במסכת יומא מוזכרים בשני מקומות שליחי ציבור שאמרו בסדר העבודה שלהם כאחת השיטות, והגמרא דנה בשאלה האם נהגו כראוי. גם בראשונים ישנם דיונים ענפים סביב שאלות שונות הנוגעות להלכות עבודת יום הכיפורים, ובהם מוזכרים פעמים רבות סדרי העבודה השונים, במטרה להביא מהם ראיה או לחלוק עליהם. להלן נביא חלק מן הסוגיות שבהם הוזכרו סדרי העבודה ונדונו בהם.
הפייסות ביום הכיפורים
בגמרא לא נזכר האם היו פייסות ביום הכיפורים. הראשונים נחלקו בסוגיה, והביאו כאחד מהמקורות בסוגיה את הפיוטים. בעל המאור סבר שלא היו פייסות ביום הכיפורים, ולפיכך תמה על מחברי הפיוטים שכן הזכירו אותם הרמב"ן תקף אותו בחריפות, וטען שלא יכול להיות שכל הפייטנים טעו:  גם בעלי התוספות, כשנדרשו לסוגיא, ציטטו את הפיוט אשוחח נפלאותיך של רבי משולם בן קלונימוס.
מחלוקת רבי מאיר וחכמים
בתוספתא מובאת מחלוקת בין חכמים לרבי מאיר, בנוגע לנוסח הווידוי שאומר הכהן הגדול. לדעת רבי מאיר, נוסח הווידוי הוא "עויתי פשעתי וחטאתי", ולדעת חכמים הנוסח הוא "חטאתי עויתי ופשעתי". כבר בגמרא מוזכר שהיה חזן שאמר בסדר עבודה כרבי מאיר, בעוד רבה גער בו. רוב הפוסקים פסקו כחכמים, אולם הרי"ץ גיאת ורב סעדיה גאון פסקו כרבי מאיר. בפיוטים שנכתבו על ידם ונמצאים בידינו הנוסחא היא כחכמים, אולם ייתכן שהנוסחא המקורית הייתה כרבי מאיר, והמעתיקים תיקנו את הנוסח בהתאם לשיטה המקובלת. לפי נוסחאות מסוימות גם בסדר אמיץ כח הנוסח הוא כרבי מאיר.
הגיית שם ה'
בירושלמי נאמר שבפעם השנייה שהכהן הגדול היה מזכיר את שם ה' בווידוי, הוא היה אומר אנא בשם, ולא אנא השם, כפי שעולה מנוסחת המשנה. חלק מהראשונים שדנו בסוגיה העידו שיש בדבר מחלוקת בין סדרי העבודה. וכך כתב הראבי"ה
הפיוטים הנאמרים בקהילות השונות
ברוב קהילות הספרדים נוהגים כיום לומר את הסדר האנונימי אתה כוננת עולם מראש. סדר עבודה זה היה מקובל בקהילות קסטיליה שבספרד כפי עדות ר' דוד אבודרהם. מאוחר יותר, עם גירוש ספרד והתגבשות מחזור התפילה הספרדי אימצו כמעט כל קהילות הספרדים את נוסח זה. גם הרבה מקהילות החסידים המתפללות בנוסח ספרד קיבלו עליהם את סדר העבודה הזה מן הספרדים, במקום הסדר "אמיץ כח", שנהוג בקהילות אשכנז. מאוחר יותר סדר זה חדר אף לקצת קהילות המתפללות בנוסח אשכנז במזרח אירופה, אבל ברוב קהילות נוסח אשכנז שמרו על "אמיץ כח".
בנוסח תימן נהגו (עד למאה ה־17) לומר את הפיוט "אמוני לבב" של רבי אברהם אבן עזרא, ובמאות ה־17 וה־18, בעקבות השפעתם של רבי שלמה מנזלי ושל המהרי"ץ, עברו לומר את הפיוט "אתה כוננת עולם מראש". ביהדות חבאן נשמר המנהג העתיק לומר את סדר "אמוני לבב".
סדר העבודה בנוסח אשכנז הוא "אמיץ כח", שנתחבר על ידי ר' משולם בן קלונימוס.
בנוסח איטליה אומרים את הפיוט "אזכר סלה", המיוחס לר' יוחנן הכהן. ובימי הביניים יש שאמרו את הפיוט "אמוני לבב" של רבי אברהם אבן עזרא.
בנוסח צרפת (ואפ"ם) אמרו "אתה כוננת עולם ברב חסד" ליוסי בן יוסי.
במנהג קונסטנטין, אמרו את הסדר "אזכיר גבורות", גם הוא ליוסי בן יוסי (שחיבר כנראה שלושה סדרי עבודה לכל הפחות).
בנוסח רומניא אמרו "אדרת תלבושת" לר' שלמה הבבלי.
בנוסח פרובנס אמרו "אמוני לבב הבינו" לר' אברהם אבן עזרא.
בקהילות קטלוניה ואראגון אמרו את סדר העבודה "אל אלהים בך יצדקו" של רבי יוסף אבן אביתור.
במחזור שפתי רננות כמנהג ג'רבא וטריפולי מופיע הפיוט "אל אל אשא דעי" של רבי יצחק אבן גיאת.
במנהג אלג'יר הישן אמרו את סדר העבודה "אל אלהי אבותיכם" של רבי משה אבן עזרא.
מנהגים בשעת אמירת סדר העבודה
סדר העבודה מנוסח כטקסט תיאורי המתאר את שהיה במקדש. אולם מתוך תפיסה שאמירת סדר העבודה מהווה תחליף לקיום העבודה בפועל ("ונשלמה פרים שפתינו"), נוהגים בשעת אמירתו לבצע פעולות שונות המשחזרות את המעמד המקורי, לאור ההבנה. המנהג הרווח ביותר הוא להשתחוות לאחר אמירת הווידויים, בהתאמה למעשיהם של העומדים בעזרה בזמן בית המקדש. מכיוון שהשתחוויה זו אינה ממש במקדש, חל עליה איסור השתחוואה מחוץ למקדש, ולכן לא משתחווים ממש, אלא רק כורעים כשהראש צמוד לרצפה, אבל לא בשכיבה מלאה. כמו כן, במקרה שהרצפה עשויה מאבן מפרידים בינה לבין הראש בעזרת חומר אחר (כגון מגבת). מנהגים נוספים הם: לומר יחד עם החזן את הווידוי, להכות על הלב במהלך אמירת הווידוי, לומר את המילים "אנא השם" בקול רם
שותפים לנצח
שותפים לנצח הוא אלבום האולפן השמיני של להקת הרגאיי וההיפ הופ הישראלית, התקווה 6. האלבום יצא לאור ב-6 ביוני 2023. הלהקה בחרה להפיץ את האלבום באופן עצמאי, ללא מעורבות של חברת תקליטים.
אמירת סדר העבודה
פיוטים סביב סדר העבודה
פייטנים רבים צירפו קודם סדר העבודה פיוט הנקרא "סדר בריות" העוסק בגדולת ה' ובבריאת העולם (ומכאן שמו – בריאות כמו "בריאות"). כותרתו הקבועה היא "עד לא מכון, כסאך נכון". במרבית המנהגים המאוחרים השמיטו פיוט זה.
שותפים לנצח
רקע וקידום
עמרי גליקמן, סולן הלהקה, סיפר שכתיבת השירים החלה לפני מספר שנים כשנולד בנו יונתן, אבל תהליך ההקלטה הכולל של האלבום ארך כחצי שנה.
אמירת סדר העבודה
פיוטים סביב סדר העבודה
בנוסף לכך, נהוג לפתוח את סדר העבודה בתפילה שעניינה בקשת רשות של הש"ץ מהקב"ה לומר את סדר העבודה. חלק מכותבי העבודות כתבו מראש גם פיוט כזה. כיום, במנהג האשכנזים נהוגות הרשויות האנונימיות הקדומות "אוחילה לאל" ו"היה עם פיפיות", ובמנהג הספרדים ישנן רשויות שחיברו רבי שלמה אבן גבירול ורבי משה אבן עזרא.) לאחר סדר העבודה נאמרים פיוטים במבנה דמוי "רהיטים": בעלי שורות קצרות, המלווים במילות קבע בראשי הטורים או בסופם, ובאקרוסטיכונים אלפביתיים מרובים. ישנם פיוטים העוסקים בשבח הכהן הגדול (הידוע שבהם הוא כאוהל הנמתח בדרי מעלה), המובילים לפיוטי קינות על אובדן סדר העבודה, חורבן בית המקדש ותפארתו והגלות (למשל תכפו עלינו צרות), ולאחר מכן בקשות לגאולה (למשל תתן אחרית לעמך). חלק מבקשות אלה דומות בתוכנן לפיוטי סליחות קדומים (למשל אל תעש עמנו כלה), ולעיתים הם אף משמשים בפועל כפיוטי סליחות בהקשרים אחרים. בשל כך, קינות אלו לעיתים מתקשרות ישירות לסליחות של תפילת מוסף.
שותפים לנצח
רקע וקידום
הלהקה הוציאה את השיר "שותפים לנצח", שיר הנושא של האלבום, ב-4 ביוני 2023. את השיר כתבו והלחינו עמרי גליקמן ודני קרק. גליקמן הזכיר כי "שותפים לנצח" היה במקור מכתב שכתב לאשתו, וכעת הוא הפך לשיר המייצג את ההבטחה לעמוד אחד לצד השני במצבים שונים.
ב-6 ביוני הוציאה הלהקה לאור את האלבום באופן עצמאי, באמצעות פלטפורמת wallstream, המאפשרת ליוצרים להפיץ את המוזיקה שלהם לפלטפורמות שונות ומספקת ניהול מרכזי של פרסום, חשיפה ותמלוגים.
ב-17 ביוני הופיעה הלהקה באמפי קיסריה במסגרת חגיגת 20 שנות פעילותם בתעשיית המוזיקה, ולמען קידום האלבום. במופע התקיימו הופעות אורח של אברהם טל, הדג נחש, ואינפקטד מאשרום.
הרכב האלבום
"שותפים לנצח" מורכב מתשעה שירים חדשים העוסקים בנושאים שונים כמו בריאות הנפש, משבר גיל 40, צמיחה אישית, התמודדות עם חרדה, אהבה, רומנטיקה ורוחניות. האלבום הופק על ידי פילוני, שעובד עם הלהקה מאז 2013. האלבום כולל שיתוף פעולה עם הלהקה הג'מייקנית פייר האוס. שיתוף הפעולה הביא לשיר וקליפ משותפים בשם "הקב"ה יסדר ת'הכל", שהוקלט בג'מייקה לפני מספר שנים ונכלל באלבום.
עמרי גליקמן, אחד מחברי הלהקה, תיאר את האלבום כ"אגואיסטי" וכי הוא מתמקד יותר בחוויות אישיות. הוא ציין שהאלבום משקף את התשוקה היצירתית הנוכחית ותהליך הכתיבה שלו. גליקמן מודה שחלק מהכתיבה שלו אולי לא מהאיכות הטובה ביותר, אבל כי הוא שאף לשתף את מה שסביר. האלבום בוחן נושאים של התבוננות פנימית אישית, מערכות יחסים, משברים, אלכוהול ורוחניות, עם קורטוב של תקווה.
אנדריי אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה
אנדריי אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה (ברוסית: Андрей Александрович Романов; 24 בינואר 1897 – 8 במאי 1987), היה נכדו של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, ואביו של אנדריי אנדרייביץ', נסיך רוסיה, נשיא אגודת משפחת רומנוב.
ביוגרפיה
אנדריי נולד ב-24 בינואר 1897 בארמון החורף, סנקט פטרבורג, לאלכסנדר מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ולקסניה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה ודאגמאר, נסיכת דנמרק. למרות שהוא היה נכדו של אלכסנדר השלישי הוא לא קיבל את התואר "הנסיך הגדול של רוסיה", מכיוון שבקו הגברי הוא היה רק נינו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה. אולם, למרות שלא קיבל את התואר "הנסיך הגדול", נורו בעת לידתו 21 מטחי הצדעה, על פי בקשת סבתו הקיסרית.
בצעירותו לפני מלחמת העולם הראשונה, נסע הנסיך אנדריי לאירופה עם הוריו. ובעת ביקורו בביאריץ, הצטרף אל דודו של אביו אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת במלון פאלאס. הנסיך אנדריי הצטרף לצי הרוסי הקיסרי ושירת תחת אביו אלכסנדר מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה. מאוחר יותר הוא נעשה סגן ברגימנט משמר הפרשים, שקולונל הכבוד שלו היה דודו, ניקולאי השני, קיסר רוסיה. זמן קצר לפני המהפכה הרוסית הוא ליווה את הקיסרית אלכסנדרה ואת ארבע בנותיה בביקורם האחרון בכנסיות נובגורוד. הייתה זו הפעם האחרונה שראה אותם.
לאחר המהפכה הרוסית נעצרו הוריו, אחיו וסבתו על ידי הבולשביקים והושמו במעצר ליד סבסטופול. בתקופה הסוערת הזאת התחיל אנדריי במערכת יחסים עם אליזבטה רופו-סאסו, גרושה צעירה, בתם של פבריציו רופו, דוכס סאסו-רופו והנסיכה נטליה אלכסנדרובנה מסצ'רסקאיה, אשר הייתה נשואה קודם לכן לגנרל מיור אלכסנדר אלכסנדרוביץ פרידריצ'י. ב-12 ביוני 1918 התחתנו השניים בקפלה המשפחתית באיי-טודור בנוכחות משפחתו, כולל סבתו הקיסרית האלמנה. אנדריי היה באותה העת רק בן עשרים, וסבתו חשבה שהוא צעיר מדי לנישואין, אבל הוריו, הנסיכים הגדולים קסניה ואלכסנדר, נתנו את הסכמתם.
בתחילה התגורר אנדריי בצרפת באחוזת דודתו אנסטסיה מיכאילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, ובה נולדו שני ילדיו הגדולים, ולאחר מכן הם עברו להתגורר בלונדון על יד אמו הנסיכה קסניה, שם נולד בנו הצעיר. בשנת 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה נפגע ביתו במהלך הבליץ, ואשתו שסבלה מסרטן נפצעה קשה ומתה כעבור זמן קצר מפצעיה. שנתיים לאחר מכן, בעת שהותו בבלמורל, פגש אנדריי את נדין מקדוגל, אשר הייתה בתם הבכורה של לוטננט קולונל הרברט מקדוגל ואשתו הפינית סילביה בורגסטרום. הם התארסו ב-18 ביוני 1942, וב-21 בספטמבר 1942 הם נישאו בכנסיית נורטון, קנט. השניים התגוררו בבית פרובנדר בפברשאם, שהיה אחוזת הציד של אדוארד, הנסיך השחור, ונולדה להם בת אחת.
אנדריי אהב מאוד בישול, גינון וציור, ואף הייתה לו תערוכה בפריז של יצירותיו לפני מלחמת העולם השנייה. כמו כן הוא עסק רבות בפעילויות צדקה, והוא אף היה המגן של מסדר יוחנן הקדוש של בית החולים בירושלים. ב-8 במאי 1987 מת אנדריי בביתו, ובשנת 2000 מתה אשתו.
משפחתו
ב-12 ביוני 1918 התחתן אנדריי עם אליזבטה רופו-סאסו, בתם של פבריציו רופו, דוכס סאסו-רופו והנסיכה נטליה אלכסנדרובנה מסצ'רסקאיה, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
ב-21 בספטמבר 1942 התחתן אנדריי עם נדין מקדוגל, ממנה נולדה לו בת אחת:
אמינטה סואדוגו
אמינטה סואדוגו (בלטבית: Aminata Savadogo; נולדה ב-9 בינואר 1993), המכונה לעיתים פשוט אמינטה, היא זמרת, פזמונאית ומפיקה מוזיקלית לטבית. היא ייצגה את לטביה באירוויזיון 2015.
חיים וקריירה
סואדוגו נולדה בריגה בירת לטביה לאם ממוצא לטבי-רוסי, ולאב מבורקינה פאסו. היא מחשיבה את עצמה בעיקר כלטבית.
סואדוגו התמודדה ב"דז'יזמה 2014", תחרות הקדם-אירוויזיון של לטביה לאירוויזיון 2014 עם השיר "אני יכול לנשום". היא העפילה מחצי הגמר הראשון והגיעה לחמישייה הסופית אך לא זכתה בו.
בשנת 2015 סואדוגו חזרה שוב להתמודד בניסיון לייצג את לטביה באירוויזיון 2015 עם השיר, "Love Injected". בגמר התוכנית, שנערך ב-22 בפברואר 2015, היא הוכרזה כזוכה ובכך גם הוכרזה כנציגת לטביה לאירוויזיון 2015.
סואדוגו הופיעה עשירית בחצי הגמר השני באירוויזיון 2015, אשר נערך ב-21 במאי 2015, היא העפילה לגמר לאחר שסיימה במקום השני עם 155 נקודות, ובכך לטביה עלתה לראשונה לגמר מזה שבע שנים. בגמר, אשר נערך ב-23 במאי, הופיעה סואדוגו כשיר מספר תשעה עשר, בו היא סיימה במקום השישי מתוך עשרים ושבע מדינות כשמוענקים לה בסך הכל 186 נקודות כולל 12 נקודות (מקסימליות) משלוש מדינות. בתוצאה זו העניקה סואדוגו ללטביה את המיקום הטוב ביותר שלה בתחרות מאז 2005 ובמיקומה הרביעי הטוב ביותר אי פעם. כמו כן, סואדוגו כתבה את השיר "Heartbeat", אשר בוצע על ידי יוסטס, נציג לטביה באירוויזיון 2016, עמו סיים במקום ה-15 בתחרות.
סואדוגו הוציאה לאור את אלבום הבכורה שלה, "Voice Voice" ב-8 באפריל 2015.
באוקטובר 2016 חשפה את האלבום השני שלה, "Red Moon". היא התמודדה בעונה החמישית של "גולוס", הגרסה הרוסית של The Voice, אך הודחה לקראת שלב הגמר. במהלך האודישן שלה, הצטרפה לצוותה של פולינה גאגארינה, שהתמודדה גם היא בתחרות האירוויזיון 2015 כשייצגה את רוסיה. סואדוגו כתבה את השיר "אני כמו זאב", עבור הזמרת הליטאית איסטה פילבליטי, עמו התחרתה בקדם הליטאי בניסיון לייצג את מדינתה באירוויזיון 2017, אך כשלה וסיימה במקום השני.
אתר הנופש דיסנילנד פריז
אתר הנופש דיסנילנד פריז (באנגלית: Disneyland Resort Paris) הוא אתר נופש המצוי במרן לה ולה שבפרברי פריז בצרפת. באתר שני פרקי שעשועים המנוהלים על ידי חברת יורו דיסני S.C.A. הנמצאת בבעלות חברת וולט דיסני (המחזיקה 39.781% מהמניות) והנסיך הסעודי אל-ואליד (המחזיק 10% מהמניות).
תחבורה
האתר ממוקם כ-30 קילומטרים מזרחית לפריז, ולצורך הקמתו הוקמת תחנת רכבת של ה-RER בכניסה לאתר, כמו כן לאתר מגיעות רכבות ה-TGV.
היסטוריה
בעקבות הצלחת הפארק דיסנילנד שבקליפורניה החלה חברת וולט דיסני כבר בשנת 1975 לתכנן הקמת פארק באירופה. בין היתר נשקלו צרפת, בריטניה, איטליה וספרד כמיקומים אפשריים, אולם בריטניה ואיטליה הוצאו מהרשימה שהתברר כי אין בהם די שטחים מישוריים המתאימים לפארק.
אזור אליקנטה בספרד נראה בתחילה מתאים - הן מבחינת פני השטח והן מבחינת האקלים הזהה לזה של פלורידה אולם התברר שאת האזור פוקדות רוחות המיסטראל ועל כן נבחרה לבסוף צרפת כמועמדת יחידה. מרנה לה ול נבחרה בשל קרבתה לפריז ומיקומה המרכזי בצרפת בפרט ובאירופה בכלל (האתר נמצא במרחק 4 שעות נסיעה ממקום מגוריהם של 68 מילון תושבים, ובמרחק שעתיים טיסה ממקום מגוריהם של 300 מיליון תושבים).
האתר נפתח בשם "אתר יורו דיסני" (Euro Disney Resort) ואתר הנופש הראשון נקרא "יורודיסנילנד" (Euro Disneyland) ונפתח ב-12 באפריל 1992. מספר המבקרים הראשוני היה נמוך ביותר - במקום 500,000 מבקרים שהיו צפויים להגיע ליום הפתיחה הגיעו עשרות אלפים בודדים, ובהמשך הגיעו אף פחות מבקרים והאתר נקלע לחובות. מניחים כיום כי האתר שנפתח היה גדול מידי ביחס למספר המבקרים הצפוי ביום הפתיחה, והחברה הייתה צריכה לפתוח רק חלקים ממנו ולבנות את שאר האתר בהמשך. בעיות נוספות נבעו מאי הבנות תרבותיות - הפארק סירב למכור יין במסעדותיו, ועל כן מבקרים צרפתים נמנעו מלהגיע אליו - כמו כן המסעדות בפארק הגישו אוכל צרפתי בעיקרו אולם המבקרים בפארק רצו לאכול אוכל אמריקאי.
במרץ 2002 הודיעה הנהלת הפארק על הקמת פארק אולפני וולט דיסני - אולם מספר המתקנים בפארק זה היה קטן ביותר, ומספר המבקרים בו מועט.
אמנם באותה שנה הפארק הניב רווחים, אולם בשנים לאחר מכן הפארק הפסיד, והוא עדיין שרוי בחובות העולים על 2 מיליארד דולרים.
באתר הנופש מבקרים כ־12 מיליון מבקרים בשנה, ומאז הקמתו ביקרו בו למעלה מ-150 מיליון מבקרים.
מבנה אתר הנופש
האתר מורכב משני פארקי נופש:
אזור קניות:
באתר ארבעה מלונות נוספים שאינם בבעלות דיסני.
צבי הירש מייזליש
הרב צבי הירש מייזליש (תרס"ב, 1901 − כ"ה בטבת תשל"ד, ינואר 1974) היה רב בגליציה ובהונגריה, ניצול השואה, רב במחנות העקורים ולאחר מכן רב בשיקגו. מחבר שו"ת מקדשי השם אודות השואה וספרים נוספים. התפרסם על שם רבנותו בווייצן (ואץ).
קורות חייו
ערב חורבנה של קהילת ואץ התגוררו בה כאלפיים יהודים. בי"ג בתמוז תש"ד (1944) הובלו יהודי העיירה ובתוכם הרב מייזליש ומשפחתו לנקודת ריכוז בסמוך לבודפשט ומשם נשלחו כעבור שמונה ימים למחנה ההשמדה אושוויץ, שם איבד הרב מייזליש את אשתו ושישה מילדיו. בן נוסף נהרג במהלך שירותו בפלוגות העבודה שגויסו החל משנת 1941 מקרב יהודי הונגריה.
גם בזמן שהותו באושוויץ המשיך לעסוק בפעילות דתית ולענות לשאלות הלכתיות שהופנו אליו. אחת השאלות המפורסמות היא אודות אדם שבנו נתפס למשלוח להשמדה, ורצה לדעת האם על פי ההלכה הוא יכול לשחד את השוטר שישחרר את בנו, כאשר בעקבות כך יביאו במקומו נער אחר. הרב מייזליש לא רצה להכריע בשאלה, והאב החליט להימנע מפעולת ההצלה.
לאחר חמישה חודשים הועבר לבראונשווייג שבגרמניה ושם שהה עד סיום המלחמה. לאחר המלחמה הגיע למחנה העקורים ברגן-בלזן והחל בטיפול בניצולים. הוא מונה לרב מחנות העקורים שבשטח הכיבוש הבריטי ועסק רבות בשיקום הפיזי והרוחני של הניצולים. אחת הסוגיות המרכזיות שבהן טיפל הייתה שאלת העגונים והעגונות שהייתה שכיחה מאוד לאחר המלחמה. הרב מייזליש עמד בראש בית דין מיוחד שלפניו נידונו מאות מקרי עגינות ונגבו אלפי עדויות. הוא עמד בקשרי מכתבים עם רבנים מהעולם והסתייע בין היתר בניסיונו וחוויותיו האישיות כדי לקבוע את הגדרים ההלכתיים של מחנות הריכוז וההשמדה בנוגע להלכות אלו. אחד הפתרונות שהציע היה לתקן "היתר מאה רבנים" כללי לכל הניצולים, אולם בסופו של דבר היוזמה לא יצאה לפועל. חלק מפסיקותיו בנושא זה הובאו בקונטרס "תקנות עגונות" שהודפס בברגן-בלזן בשנת תש"ו. בנוסף הוא הקים במחנה, יחד עם הרב יוסף וילנסקי (חתנו של הרב אליהו לופיאן) מוסדות חינוך לבנים ולבנות.
בשנת תש"ז הגיע לארצות הברית והתיישב בשיקגו, שם כיהן כרבה של קהילת "שארית ישראל". נישא בשנית לבריינדל, בתו של רבי יוסף פנט, האדמו"ר מדעש. חיבר חיבורים שונים שחלקם יצאו לאור לאחר פטירתו. ספרו "שו"ת מקדשי השם" שכתיבתו והדפסתו החלו עוד במהלך מלחמת העולם השנייה יצא לאור בשני כרכים בין השנים תשט"ו-תשכ"ז ובמהדורה חדשה על ידי בנו בשנת תשנ"ג. החיבור כולל פרקי זכרונות אישיים, דברי תורה והגות שנאמרו על ידו בתקופת השואה ושאלות הלכתיות שונות שהופנו אליו באותן שנים.
הרב צבי הירש מייזליש נפטר בכ"ה בטבת תשל"ד. אשתו נישאה בשנית לרב נחום צבי פיש, האדמו"ר מביקסאד.
ילדיו
שבעה מילדיו נרצחו בשואה ובן נוסף נפטר לפני המלחמה. שלושה מילדיו שרדו את השואה. מנישואיו השניים נולדו לו עוד תשעה ילדים:
קישורים חיצוניים
ספריו:
תערוכה נודדת אינטראקטיבית טבאן
היסטוריה
קרן טבאן נוסדה בשנת 2006, ומטרתה העיקרית היא להציג, לשמר ולדאוג למורשת הרוחנית של משפחת טבאן (שמייסדה הוא אדולף טבאן), תוך התייחסות מיוחדת לפעילויות הדפוס וההוצאה לאור של המשפחה ולפעילות האמנותיות והתרבותיות הקשורה לשם טבאן. באולם התצוגה של תיאטרון ארז'בטליגט, ב-18 בדצמבר 2008 בבודפשט נפתחה התערוכה הנודדת האינטראקטיבית של טבאן.
לאחר הפנופטיקום (Panoptikum) של הנריק מאיור, שפורסם לפני כן עבור התערוכה הנודדת האינטראקטיבית, הקרן פרסמה שלושה ספרי טבאן נוספים במהדורות חוזרות - בתמיכת נותני החסות. ספרו של גזה צ'אט : "מוזיקאים", אוסף סיפורים קצרים, ספרו של גיולה קרודי : "ימים יפים ברחוב אראנקז", רומן מאויר בכריכה קשה, כמו כן פורסם גם הכרך המונומנטלי של "איזופוס החכם" מאת גאשפאר הלטאי, שהמהדורה המקורית שלו זכתה בפרס הספר הטוב ביותר של השנה על ידי אגודת הביבליופיל ההונגרית ב-1947.
התערוכה כוללת גם פינת פדגוגיה מוזיאונית, בה מתקיימים מפגשי פדגוגיה מוזיאונית לילדים בגילאים שונים. את תוכני התערוכה משלימים תצלומים משפחתיים ומסמכים שניתן לצפות בהם במקור, והערך המשמעותי ביותר הוא העותקים בני קרוב למאה שנים של ספרי טבאן, וכן יצירותיהם של אמני משפחת טבאן, לרבות חפצי הצורפות של מרגיט טבאן והגרפיקות של אישטוואן אנגל טבאן.
פתיחת התערוכה הנודדת הייתה ב-2009. היא עברה במזברן ב-31 בינואר, ולאחר מכן בבקשצ'בה - עיר הולדתם של כל עשרת ילדי משפחת טבאן.
משפחת טבאן
על פי המסורת המשפחתית, בני הזוג טבאן חיו במקור בדולני קובין במחוז ארווה לשעבר (אז ממלכת הונגריה כיום סלובקיה). הם ירדו לאלפלד, כלומר למישור ההונגרי הגדול לעיר בקשצ'בה בדרום הונגריה, בעגלה וברכבת.
אדולף טבאן, מייסד דפוס טבאן, נשא את תרזיה פישר ב-1884. מנישואיהם נולדו עשרה ילדים. משפחותיהן של שתי הבנות הגדולות יותר, גיזלה טבאן ופלורה טבאן, היו מארגני התרבות המובילים של העיר בקשצ'אבה. הן הקימו שם את החוג המוזיקלי, הספרותי והאמנות החזותית אורורה (Aurora).
אנדור טבאן הפך לממשיך דרכו של אביו כמדפיס, פרנץ טבאן למהנדס מכונות ורז'ה טבאן לאדריכל. לאחר מלחמת העולם הראשונה, כמומחה ידוע, הוא תכנן מבנים רבים בבקשצ'בה בסגנון הבאוהאוס שהיה אז סגנון חדיש. בעלה של אילונה טבאן היה הצייר שאנדור קולוז'ווארי. מרגיט טבאן הפכה לאמנית צורפות עצמאית בשנות ה-30. מנישואיה למיקלוש אנגל יליד בקשצ'בה גם הוא, ב-3 במרץ 1901, שנרצח במחנה הריכוז מאוטהאוזן ב-23 בפברואר 1945, נולד בן, הגרפיקאי אישטוואן אנגל טבאן.
במהלך השואה נרצחו בני המשפחה הגברים במחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), אשתו של אדולף טבאן, אלמנה בשנתה ה-81, ופלורה טבאן גורשו ונרצחו באושוויץ-בירקנאו. שאנדור קולוז'ווארי, אילונה טבאן, רז'ה טבאן, פרנץ טבאן ומיקלוש אנגל מתו במחנות ריכוז שונים ואילו ארז'בט טבאן (בהם - Böhm לאחר נישואיה) מתה בבית חולים בבודפשט מייד לאחר ששרדה את הגירוש.
תולדות דפוס טבאן
ב-1 באפריל 1903 נוסדה חברת הדפוס וההוצאה לאור טבאן, שמילאה תפקיד בולט בחידוש תרבות הספרים ההונגרית במהלך ארבעים ושש שנות ההיסטוריה שלה. בנוסף להפקת הספרים, עסק דפוס טבאן בייצור קפדני ובטוב טעם של מגוון רחב של מוצרי דפוס, כולל הוצאת עיתונים, בין היתר, עד 1919. דפוס טבאן פעל במקום הראשון של הקמתו עד 1917, ולאחר מכן עבר למקום הנוכחי של דפוס קנר.
אדולף טבאן שלח את בנו של אנדור ל-Graphische Lehr- und Versuchsanstalt ללמוד (במכללה לגרפיקה ודפוס) בווינה, משם חזר הביתה ב-1909 ועל סמך ההתנסות והידע שצבר בכרך הגדול, מרכז האימפריה האוסטרו-הונגרית, העניק לעבודת בית הדפוס כיוון חדש ומודרני. בשנת 1912 הוקמה חברת ההוצאה לאור טבאן.
הטבאנים פרסמו מספר סדרות ספרים, הראשונה הייתה סדרת "ספריית טבאן" (Tevan Könyvtár) שפורסמה בין 1912 לבין 1922, וסדרת "טבאן חובבן" (Tevan Amateur) החל מ-1913. אלה הביאו לחברה הכרה מקומית ובינלאומית. הם גם פרסמו ספרים בודדים וסדרות קטנות יותר.
בתחילת שנות ה-20 נטשה חברת טבאן את הוצאת הספרים הרגילה ושיפצה את בנייני משרדים ואת מפעל הדפוס. בנוסף לטפסים ולברושורים העסקיים, הם נטלו על עצמם גם ייצור של טפסים צבעוניים וקופסאות להזמנות של חברות תרופות. בית הדפוס נסגר ב-1944 כחברה תעשייתית בבעלות יהודית, ולאחר מכן נפתח מחדש בסיום המלחמה. בתקופה שלאחר המלחמה פורסמו ספריהם של גאשפאר הלטאי - איזופוס החכם, והספר Le Petit Pierre" (Little Pierre) (1918)" של אנטול פראנס אגודת הביבליופיל ההונגרית הכריזה על שניהם ב-1947 וב-1948 בהתאה כספרים היפים ביותר של השנה.
בשנת 1949, שר הדת והחינוך הציבורי דיולה אורטוטאי העניק לדפוס טבאן את מדליית הפרו-ארטה "כאות הוקרה על עשרות שנות עבודתו בעלת הערך בתחום הספרות ההונגרית והוצאת ספרים אמנותיים".
אנדור טבאן היה מודע לכך שבית הדפוס שלו יולאם בקרוב ולכן החליט לסיים את הבנייה הנטושה באמצע ואז הציע את בית הדפוס למדינה. הוא פוטר מבית הדפוס ב-1950, עבר לבודפשט, שם היה עורך התמונות של "הוצאת הנוער" (Ifjúsági Kiadó) עד מותו.
פיגועי א-סווידא
פיגועי א-סווידא היו סדרת פיגועי התאבדות ופיגועי ירי שביצעו מחבלים מארגון הטרור המדינה האסלאמית ב-25 ביולי 2018 בעיר א-סווידא שבדרום סוריה ובסביבתה, במטרה להפחית את הלחץ על אנשיהם באגן הירמוך. בפיגועים נרצחו 258 אנשים, רובם דרוזים תושבי האזור, מתוכם 142 אזרחים, בהם 38 נשים וילדים. 36 מתושבי האזור הדרוזים נחטפו. מהצד השני, המדינה האסלאמית ספגה 63 הרוגים, בהם 7 מחבלים מתאבדים.
מהלך הפיגועים
בשעות הבוקר המוקדמות של ה-25 ביולי 2018 יצאה קבוצה גדולה של אנשי המדינה האסלאמית ממובלעת של הארגון, מצפון-מזרח לעיר א-סווידא שבדרום סוריה, לעבר העיר ופרבריה. בשעה 04:30 תקפו מספר קבוצות של פעילי הארגון את הכפרים אלשבכי, אלשריחי, ראמי, ע'יצ'ה חמאיל, טרבא, אלכסיב, תימא ודומא שבין המובלעת לבין העיר. הקבוצות חומשו בנשק קל, מקלעים וחגורות נפץ. נוסף על כך, כוח צלפים ומרגמות של הארגון התמקמם בין הכפרים כדי לסייע באש לפעילים. המתקפה נתקלה בהתנגדות עזה מקרב תושבי הכפרים ולוחמי המיליציות המקומיות, שהסבו לפעילי הארגון אבדות ניכרות.
במקביל, בין השעות 05:00–07:00 תקפו אנשי הארגון את העיר א-סווידא עצמה. התוקפים נכנסו לעיר ברכיבה על אופנועים, תוך כדי ירי מנשק קל לעבר עוברי אורח. ארבעה מהמחבלים, שנשאו על גופם חגורות נפץ, התפוצצו בשוק הירקות, בכיכר אלמשנקה, בכיכר אלנג'מה ובשכונת אלמסלח.
בלילה שבין ה-26 ל-27 ביולי המשיך דאעש בתקיפת המרחב הכפרי שמצפון-מזרח לא-סווידא, וביצע ירי ארטילרי לעבר הכפרים.
במהלך המתקפה, חטפו פעילי הארגון 36 נשים. ארבע מהן הצליחו לברוח ושתיים נהרגו. ב-28 ביולי דווח כי הארגון מנהל מגעים עם משפחות החטופות, אך הדרישות אותן הציב מופנות לעבר המשטר הסורי. ב-29 ביולי יצא סרטון בן 22 שניות בו נראית אחת החטופות קוראת לנשיא סוריה, בשאר אל-אסד, לשחרר את כל פעילי המדינה האסלאמית העצורים ולחדול את המבצע הצבאי נגד הארגון באגן הירמוך.
תוצאות
לפי המרכז הסורי לזכויות אדם, בפיגועים נהרגו 258 אנשים, מתוכם 142 אזרחים ו-116 לוחמים שניסו לבלום את הפיגועים. בנוסף לכך, 63 פעילי המדינה האסלאמית נהרגו בפיגועים, בהם 7 מחבלים מתאבדים. ב-31 ביולי שחרר הארגון 22 נשים מתוך החטופים, בתמורה להעברת מאות מלוחמיו מאגן הירמוך למובלעת הארגון שבמדבר הסורי.
ב-1 באוגוסט ביצעו אנשי המדינה האסלאמית התקפה נגד שדה התעופה הצבאי ח'לח'לה, בה לטענתם הושמדו שני מטוסי קרב ושישה כלי טיס בלתי מאוישים.
ב-2 באוגוסט הוצא להורג מהנד ד'וקאן אבו עמאר, סטודנט בן 19 שהיה בין החטופים. בסרטון ההוצאה להורג הוא אמר כי זו התוצאה של כישלון המשא ומתן לפינוי פעילי הארגון למדבר הסורי, וכי אם דרישות הארגון לא ייענו, יוצאו להורג שאר החטופים. ב-5 באוגוסט דווח כי ארגון המדינה האסלאמית עדיין מחזיק בשבי 14 נשים ו-16 ילדים וילדות.
ברטראן טראורה
ברטראן איזידור טראורה (בצרפתית: Bertrand Isidore Traoré; נולד ב-6 בספטמבר 1995 בבובו-דיאולסו שבבורקינה פאסו) הוא כדורגלן בורקינאי המשחק בעמדת הכנף באסטון וילה ובנבחרת בורקינה פאסו.
חיים אישיים
טראורה נולד בבובו-דיאולסו שבבורקינה פאסו. אחיו של טראורה הוא אלן טראורה, שחקנה של אל-מרח'ייה, ובן דודו הוא הכדורגלן לאסינה טראורה, שחקנה של שחטאר דונצק.
תחילת הקריירה
טראורה החל לשחק במחלקת הנוער של אוסר. בחודש אוגוסט 2010 הצטרף טראורה לאקדמית הנוער של צ'לסי, כשהוא מסרב להצעה ממנצ'סטר יונייטד. עם זאת, בחודש ינואר 2011 טראורה עדיין היה צריך לחתום במועדון, ובחודש ינואר 2012 אושר כי טראורה מעולם לא היה שחקנה של צ'לסי, על-אף ששיחק פעם אחת במדי הקבוצה הצעירה במשחק ידידות במסגרת תקופת ניסיון בת 6 שבועות. ב-31 באוקטובר 2013 חתם טראורה בצ'לסי באופן רשמי ל-4 שנים וחצי, וב-1 בינואר 2014 הושלם מעברו למועדון, זאת על-אף שלא קיבל אישור עבודה.
ההשאלה לוויטסה ארנהם
ב-2 בינואר 2014 הושאל טראורה לוויטסה ארנהם מליגת העל ההולנדית למשך חצי עונה. ב-26 בינואר 2014 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-67 בתיקו 1-1 נגד ניימכן במסגרת המחזור ה-20 בליגה. ב-29 במרץ 2014 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, לאחר שנכנס כמחליף במחצית והבקיע בדקה ה-67 בתיקו 2-2 נגד הירנביין במסגרת המחזור ה-30 בליגה. ב-7 ביולי 2014 אושר כי השאלתו של טראורה לוויטסה ארנהם תוארך בעונה נוספת. בסך הכל ערך טראורה 48 הופעות בהן הבקיע 17 שערים במשך עונה וחצי בהן הושאל לוויטסה ארנהם.
החזרה לצ'לסי
ב-22 ביוני 2015 קיבל טראורה אישור עבודה באנגליה. ב-16 בספטמבר 2015 ערך טראורה את הופעת הבכורה שלו בצ'לסי ובליגת האלופות, כשנכנס כמחליף בדקה ה-77 בניצחון 0–4 על מכבי תל אביב במסגרת המחזור הראשון בשלב הבתים. ב-5 בדצמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג, כשנכנס כמחליף בדקה ה-83 בהפסד 0–1 לבורנמות' במסגרת המחזור ה-15.
ההשאלה לאייאקס
ב-12 באוגוסט 2016 הושאל טראורה לאייאקס מליגת העל ההולנדית. ב-13 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בתיקו 2-2 נגד רודה. ב-15 בספטמבר הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 1–2 על פנאתינאיקוס בליגה האירופית. טראורה העפיל עם הקבוצה לגמר הליגה האירופית, ובסך הכל הבקיע 13 שערים ב-35 הופעות בעונתו היחידה בקבוצה.
ליון
ב-26 ביוני 2017 חתם טראורה באולימפיק ליון הצרפתית ששילמה עבורו 10 מיליון אירו. בקדנציה של שלוש שנים במדי ליון, כבש טראורה 33 שערים ובישל 17 נוספים ב־126 הופעות.
אסטון וילה
ב-19 בספטמבר 2020 חזר טראורה לפרמייר ליג כאשר חתם באסטון וילה ששילמה עבורו סכום המוערך ב-18 מיליון אירו. את שער הבכורה שלו במדי הקבוצה כבש ב-20 בדצמבר בניצחון קבוצתו 0–3 על ווסט ברומיץ' אלביון.
איסטנבול בשאקשהיר
ב-22 באוגוסט 2022 הושאל לאיסטנבול בשאקשהיר לעונה אחת. ב-12 בספטמבר כבש שער בכורה, בניצחון 0–1 על בשיקטש.
קריירה בינלאומית
טראורה לקח חלק באליפות העולם עד גיל 17 2009. באליפות אפריקה עד גיל 17 2011, לקח חלק בזכייתה של נבחרת בורקינה פאסו לאחר ניצחון 1–2 על נבחרת רואנדה בגמר. ב-3 בספטמבר 2011, כשהוא בן 15, ערך טראורה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בורקינה פאסו במשחק ידידות נגד נבחרת גינאה המשוונית. ב-30 בינואר 2012 שיחק טראורה לראשונה בגביע אפריקה לאומות (2012), כשנכנס כמחליף בדקה ה-66 בהפסד 1–2 לנבחרת סודאן במשחק האחרון בשלב הבתים, שלאחריו הודחה נבחרת בורקינה פאסו מהטורניר. טראורה הוא השחקן הצעיר ביותר ששיחק בגביע אפריקה לאומות. ב-14 באוגוסט 2013 הבקיע טראורה את שער הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, השער הראשון בניצחון 1–2 על נבחרת מרוקו במסגרת שלב הבתים של גביע אפריקה לאומות 2015.
ורושה
וַרוֹשָׁה (השם היווני; ביוונית: Βαρώσια) או מאראס (השם הטורקי; בטורקית: Maraş) הוא פרוור חצי נטוש בדרום העיר פמגוסטה שבצפון קפריסין. לפני 1974, זה היה אזור התיירות המודרני של העיר. תושבי העיר ברחו במהלך הפלישה הטורקית לקפריסין בשנת 1974, כאשר העיר פמגוסטה הייתה בשליטת טורקיה, והיא נותרה נטושה מאז. יש שתיארו את הפרוור כ"עיר רפאים".
ב-20 ביולי 2021, הודיעה טורקיה שתקים בוורושה עיירת תיירות.
השם ורושה מגיע מהמילה הטורקית Varoş (פרוור).
היסטוריה
בשנות השישים ובתחילת שנות השבעים, פמגוסטה היה האזור התיירותי ביותר בקפריסין ובפרט ורושה. בין השנים 1970–1974, ורושה הייתה אחד היעדים התיירותיים הפופולריים ביותר בעולם. ורושה כונתה אז "היהלום של הים התיכון". לפני אוגוסט 1974, התגוררו בוורושה 39,000 תושבים.
באוגוסט 1974, התקדם הצבא הטורקי עד לקו הירוק, המהווה את הגבול של ימינו בין שני החלקים של קפריסין. שעות ספורות לפני שהצבאות הטורקים והיוונים בקפריסין החלו להילחם ברחובות פמגוסטה, כל האוכלוסייה ברחה משם מחשש לטבח. את פינוי התושבים ביצע הבסיס הצבאי הבריטי בקפריסין. פליטים רבים ברחו דרומה לפאראלימני, להריניה ולרנקה. פאראלימני הפכה מאז למעין עיר הבירה של מחוז פמגוסטה. סך הכל, ברחו 15,000 פליטים.
בקרב ניצח הצבא הטורקי, שגידר את האזור. מאז לא הותרה כניסה מלבד לאנשי צבא טורקיה ולעובדי האומות המאוחדות.
בשנת 2004, הועלתה הצעת אנאן, ליישב את האזור. ההצעה נדחתה, לאחר שנעשה בנושא משאל עם בקרב הקפריסאים היוונים. החלטת מועצת הביטחון של האו"ם 550 קובעת כי היא "רואה בניסיונות ליישב כל חלק בוורושה על ידי אנשים שאינם תושביה כבלתי קבילים וקוראת להעביר את האזור הזה לממשל האומות המאוחדות".
בית הדין האירופי לזכויות אדם פסק ששמונה קפריסאים יוונים צריכים לקבל מטורקיה בין 100,000 ל-8,000,000 אירו בגין תפיסת בתיהם ורכושם כתוצאה מהפלישה הטורקית ב-1974.
בהיעדר מגורים ותחזוקה, מבנים ממשיכים להתפורר במקום. עם הזמן, חלקים מהעיר נמלאו בצמחייה, חלונות נשברו ושורשי צמחים גדלו אל תוך הקירות והמדרכות. בשנת 2014 דיווח ה-BBC כי צבי ים נצפו מקננים בחופי העיר.
במהלך משבר הטילים בקפריסין (1997–1998), המנהיג הצפון קפריסאי, ראוף דנקטאש, איים להשתלט על ורושה אם ממשלת קפריסין לא תיסוג.
סקירה
המאפיינים העיקריים של ורושה כללו את שדרת ג'ון פ. קנדי, רחוב שנמשך קרוב לנמל פמגוסטה. לאורך השדרה היו הרבה בתי מלון רבי קומות ידועים, כולל מלון קינג ג'ורג', מלון אסטריאס, מלון גרסיאן, מלון פלורידה ומלון ארגו.
רחוב מרכזי נוסף בוורושה היה ליאונידס, רחוב מרכזי שירד משדרת ג'ון פ. קנדי ופנה מערבה לכיוון פינת וינה. ליאונידס היה רחוב קניות ופנאי מרכזי בוורושה, שהורכב מברים, מסעדות, מועדוני לילה וסוכנות רכב של טויוטה.
תיקים משפטיים ותביעות
בשנת 2020, קפריסאי יווני פתח תיק נגד ממשלת צפון קפריסין. הוא ביקש פיצוי ממלכתי בגין הפסדים כספיים גדולים עקב הפלישה בשנת 1974.
חידוש האוכלוסייה והפרוור
במפקד שנערך בצפון קפריסין בשנת 2011, אוכלוסיית ורושה מנתה 226 תושבים.
בשנת 2017, חוף ורושה נפתח לשימוש בלעדי לאזרחים טורקים מטורקיה ומצפון קפריסין.
בשנת 2019 הודיעה ממשלת צפון קפריסין כי תפתח את ורושה לתושבים. ב-25 ביולי 2019, ועדת המלאי של ורושה בצפון קפריסין החלה בניתוח המלאי שלה על הבניינים והתשתיות האחרות בוורושה.
ב-14 בנובמבר 2019, ארסין טטאר, ראש ממשלת צפון קפריסין, הודיע כי צפון קפריסין שואפת לפתוח את ורושה עד סוף 2020.
בשנת 2020, הסתיימה ספירת המלאי של ורושה.
ב-15 בפברואר 2020 ארגנה לשכת עורכי הדין פגישה עם גורמים טורקיים בכירים (סגן הנשיא ושר המשפטים), גורמים קפריסאים טורקים בכירים, נציגי הדתיים הקפריסאים הטורקים קרן Evkaf, ועורכי דין קפריסאים טורקים וטורקים כדי לדון בוורושה.
ב-22 בפברואר 2020, קפריסין הכריזה כי תטיל וטו על כספי האיחוד האירופי שיינתנו לקפריסאים הטורקים, אם ורושה תפתח להסדר.
ב-6 באוקטובר 2020, ארסין טטאר, ראש ממשלת צפון קפריסין, הודיע כי אזור החוף של ורושה יפתח מחדש לציבור ב-8 באוקטובר 2020. נשיא טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, אמר כי טורקיה תומכת לחלוטין בהחלטה. המהלך הגיע לקראת הבחירות לנשיאות צפון קפריסין ב -2020, בהן טטאר היה מועמד. סגן ראש הממשלה קודרת אוזרזי, שעבד בעבר על הפתיחה המחודשת, אמר כי לא מדובר בפתיחה מלאה מחדש של האזור ומדובר בסך הכל בתוכנית בחירות צדדית. המפקד הדיפלומטי של האיחוד האירופי גינה את התוכנית ותיאר אותה כ"הפרה חמורה של הסכם הפסקת האש של האו"ם". בנוסף, הוא ביקש מטורקיה להפסיק פעילות זו. מזכ"ל האו"ם הביע דאגה מהחלטת טורקיה.
ב-8 באוקטובר 2020, חלקים מסוימים של ורושה נפתחו לכל. החלקים שנפתחו הם ממועדון הקצינים של הצבא הקפריסאי הטורקי והטורקי ועד למלון גולדן סאנדס.
בעת הפתיחה המחודשת של ורושה, שונה שם הרחוב הראשי בוורושה לרחוב סמיח סנקר, ראש המטה הכללי של טורקיה בין השנים 1973–1978, שהיה אחראי על הפלישה לעיר.
ב-27 בנובמבר, הפרלמנט האירופי ביקש מטורקיה לבטל את החלטתה לפתוח מחדש את חלק מוורושה ולחדש את המשא ומתן במטרה לפתור את בעיית קפריסין על בסיס פדרציה דו-קהילתית, דו-אזורית וקרא לאיחוד האירופי להטיל סנקציות נגד טורקיה, אם הדברים לא ישתנו.
טורקיה דחתה את ההחלטה והוסיפה כי טורקיה תמשיך להגן על זכויותיה שלה ועל זכויותיהם של הקפריסאים הטורקים. גם נשיאות הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין גינתה את ההחלטה.
ב-20 ביולי 2021, הודיע טטאר, נשיא צפון קפריסין, על תחילת השלב השני בפתיחת ורושה. הוא עודד את הקפריסאים היוונים לפנות לוועדת הרכוש למקרקעין של צפון קפריסין בבקשה לתבוע את רכושם בחזרה.
בתגובה להחלטת ממשלת צפון קפריסין, הצהרת הנשיאות של מועצת הביטחון של האו"ם מיום 23 ביולי אמרה כי יישוב כל חלק בפרבר הקפריסאי הנטוש ורושה, על ידי אנשים שאינם תושביה אינו קביל. טורקיה דחתה את ההצהרה ואמרה כי הצהרות אלה המבוססות על תעמולה שחורה של יוון-יוון הקפריסאית, הן טענות חסרות בסיס ומופרכות, ואינן עולות בקנה אחד עם המציאות.
ממשלת בריטניה מסרה כי היא מודאגת מאוד מפתיחת ורושה והוסיפה שתדון בנושא בדחיפות עם חברות מועצת הביטחון של האו"ם. ג'וזפ בורל, שר החוץ של האיחוד האירופי, הביא את דאגתו ואמר כי "ההחלטה החד-צדדית שהתקבלה על ידי הנשיא ארדואן וטטאר עלולה להגביר את המתיחות באי ומסכנת את החזרה לשיחות על הסדר בקפריסין". אנתוני בלינקן, מזכיר המדינה של ארצות הברית מסר כי ההודעה "פרובוקטיבית ובלתי-מקובלת".
ישראל מסרה כי "ישראל עוקבת בדאגה רבה אחרי ההצהרות והצעדים החד-צדדיים של טורקיה בנוגע למעמדה של ורושה" ו"ישראל חוזרת ומדגישה את הסולידריות שלה עם קפריסין ואת תמיכתה המלאה בה".
ב-23 ביולי 2021, מסגד בילאל אגא, שהוקם בשנת 1821 ונסגר בשנת 1974, נפתח מחדש.
ב-24 ביולי 2021, גינתה נשיאות צפון קפריסין את הצהרת הנשיא של האו"ם מיום 23 ביולי, והצהירה כי "אנו רואים ומוקיעים אותה כניסיון ליצור מכשול עבור בעלי זכויות הקניין בוורושה להשיג את זכויות".
נח נובל
נח נובל (באנגלית: Noah Noble; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הוויגית, שכיהן כמושל אינדיאנה החמישי בשנים 1831–1837. שתי תקופות הכהונה שלו התמקדו בעיקר בעבודות ציבוריות, שבשיאן הייתה העברת חוק העבודות הציבוריות של מאמות', שבאותה עת נחשב להישגו הגדול ביותר. המלצותיו למיסוי לצורך מימון העבודות לא יושמו במלואן, והמיזם הוביל את המדינה בסופו של דבר לנהל משא ומתן על פשיטת רגל חלקית כמה שנים מאוחר יותר. תקלה זו הובילה לקריסה הדרגתית של המפלגה הוויגית באינדיאנה, שמעולם לא חזרה למשול המדינה, והובילה לתקופה של שליטת הדמוקרטים שנמשכה עד אמצע מלחמת האזרחים האמריקאית. לאחר תום כהונתו של נובל כמושל הוא מונה כחבר במועצת העבודות הציבוריות, שם הוא דחף ללא הצלחה לארגון מחדש של מיזמים בניסיון להפיק מהם תועלת כלשהי.
ראשית חייו
נח נובל נולד בבריוויל, וירג'יניה כאחד מ-14 ילדיהם של דר' תומאס נובל ואליזבת קלייר סדג'וויק נובל. בערך ב-1800 עברה המשפחה לאזור הספר, שם פתח אביו של נובל מרפאה במחוז קמפבל, קנטקי. ב-1807 עברה המשפחה שוב למחוז בון שבקנטקי, שם רכש אביו של נובל מטע בשטח של 300 אקרים (כ-1,200 דונם) שעובד על ידי עבדים. בערך ב-1811, כשהיה בן 17, עבר נובל לברוקוויל, אינדיאנה, זאת בעקבות אחיו ג'יימס, שעבר לשם זמן מה קודם לכן. ג'יימס נובל היה עורך דין בולט, ולימים חבר הסנאט של ארצות הברית.
באינדיאנה שלח נובל את ידו בכמה מיזמים עסקיים יחד עם שותפו אינוק ד. ג'ון. יחד הם הפעילו בברוקוויל מלון, היו מעורבים מאוד בסחר מקרקעין, ופתחו מפעל אריגה שבו הופעלה מכונת ניפוץ בכוח המים. נובל גם פתח חברת מסחר שנקראה "נובל ושותפיו". החברה רכשה תוצרת מהחוואים באזור ושיווקה אותה לניו אורלינס. ב-1819 נהרס אחד המשלוחים שלו בתאונת שיט ועקב כך הוא נכנס לחוב גדול שלקח לו כמה שנים להחזירו. מאוחר יותר באותה שנה נשא נובל לאישה את דודניתו, קתרין סטאל ואן סוירינגן. לנובל ולרעייתו היה סבא-רבא משותף, ונולדו להם שלושה ילדים, שרק אחד מהם הגיע לבגרות והשניים האחרים נפטרו בינקותם.
כניסתו לפוליטיקה
ב-1820 נכנס נובל לפוליטיקה לאחר שנבחר לתפקיד השריף של מחוז פרנקלין. כאשר הוא התמודד לבחירה מחדש ב-1822 הוא כבר נעשה אישיות פופולרית מאוד במחוז, וזכה ב-1,186 קולות מול 9 הקולות שקיבל יריבו. ב-1817 הוא קיבל מינוי של לוטננט קולונל ברגימנט השביעי של המיליציה של אינדיאנה, וב-1820 הועלה לדרגת קולונל. כאשר תמה תקופת כהונתו כשריף, הוא התמודד בבחירות לייצוג מחוזו בבית הנבחרים של אינדיאנה וניצח ניצחון מוחץ. הוא התמודד לבחירה מחדש בשנה שלאחר מכן, אך התפטר בעקבות מותו של אחיו לזרוס. לזרוס נובל היה גובה הכספים של משרד הקרקעות של אינדיאנפוליס, ובמותו התפנתה משרתו. אחיו, סנאטור ג'יימס נובל, הפעיל את השפעתו להבטיח את התפקיד לנח נובל, שהחזיק בו עד 1829. משרה זו הצריכה אותו להעתיק את מקום מגוריו לאינדיאנפוליס, שם הוא היה אחראי על גביית כספים עבור הממשלה הפדרלית. במסגרת תפקידו זה הוא יצר קשרים עם רבים מהאישים המובילים במדינה ועד מהרה יצר עמם מערכות יחסים טובות. בעקבות בחירתו של הנשיא אנדרו ג'קסון והעסקתם של בני החסות הפוליטיים, הועבר נובל מתפקידו.
כשמצא את עצמו ללא תעסוקה, נכנס נובל למיזם עסקי אחר. לפני שעלה בידו לפתוח עסק חדש, מינו אותו ידידיו באספה הכללית של אינדיאנה לוועדה שהייתה אחראית על סלילת דרך מישיגן. הוא המשיך להיות חבר בוועדה עד 1831, כאשר הוא הכריז על מועמדותו למשרת מושל אינדיאנה כמועמד מטעם המפלגה הוויגית והצליח להתמנות כמועמד מטעמה.
מושל אינדיאנה
במהלך מסע הבחירות שלו האשים נובל את יריבו הדמוקרטי, ג'יימס ג' ריד, וטען לאי-כשירותו להתמודד בבחירות בשל היותו גובה מס פדרלי. חוקת אינדיאנה אסרה על פקידי ממשל מדינתיים להחזיק בו זמנית במשרה בממשלה הפדרלית ובמשרה בממשל המדינתי. ריד תקף גם הוא את נובל, שעדיין החזיק במשרת חבר ועדה פדרלית במסגרת עבודתו על דרך מישיגן. במסע הבחירות שלו קידם נובל מצע של עבודות ציבוריות וניצח בבחירות ברוב של 23,518 קולות מול 21,002 הקולות שקיבל ריד ומול 6,894 הקולות שקיבל המועמד העצמאי מילטון סטאפ.
לאחר השבעתו כמושל רכש נובל כמה חלקות אדמה בשוליים המזרחיים של בירת המדינה, נטע פרדס וכרם, ובנה בית לבנים גדול. הוא הביא כמה מהעבדים המשוחררים של אביו כדי לעבוד במשק ביתו, כשאחד מהם היה לכאורה ההשראה לדמותו של הדוד טום בספרה של הארייט ביצ'ר סטואו אוהל הדוד תום. סטואו ביקרה בביתו של נובל ביותר מהזדמנות אחת.
תקופת כהונתו הראשונה
אינדיאנה המשיכה לחוות תקופה של שגשוג כאשר שטף מתיישבים גדול רכש בה אדמות, ובכך הבטיחו הכנסה גדולה לממשלת המדינה. קודמו בתפקיד של נובל החל להתוות את המסגרת לעבודות ציבוריות בהיקף רחב, אך עיכב באופן משמעותי את תחילת עבודות הכרייה של התעלות. נובל ניגש לעבודה באופן מידי ותוך כמה חודשים הושלם תהליך המדידה של נתיב תעלת וובאש ואירי והוא הגיש כמה המלצות בנוגע לבנייתה. נובל התנגד לסלילת מסילות רכבת, שאותן הוא ראה כמונופולים, שכן חברת הרכבת יכלה להוביל סחורות במסילותיה, בעוד שהתעלות היו פתוחות לכל גורם שבבעלותו היו כלי שיט. עבודת כריית התעלה החלו בצורה רצינית ב-1832.
סלילת הכבישים המדינתיים התקדמה באיטיות בשל מחסור במימון. נובל הציע שהמדינה תלווה כספים כדי להאיץ את העבודות, אך בית המחוקקים דחה את הצעתו. הוא גם המליץ על הקמתה של מועצת עבודות ציבוריות כדי לתאם את המיזמים ולהפחית את העלויות באמצעות ארגון יעיל יותר ורכישת אספקה, אך שוב דחתה האספה הכללית את הצעתו ותחת זאת המיזמים השונים הופעלו תחת מועצות מנהלות נפרדות. תקופות כהונתו הראשונה של נובל עברה בהתקדמות מועטה בתחום העבודות הציבוריות בגלל שנציגי בית הנבחרים מדרום המדינה חסמו כל תוכנית בהיקף רחב על רקע הטענה שמיזמים כאלו יהיו בעלי ערך מועט עבור ציבור בוחריהם, שכן רוב המיזמים התבצעו בחלקה המרכזי של אינדיאנה.
נובל קיים מפקד אוכלוסין והמליץ על חלוקה מחדש של הייצוג בבית הנבחרים כדי להעניק יותר מושבים למחוזות מרכז המדינה. בית הנבחרים אישר את התוכנית, והגדיל את מספר המושבים של הסנאט ובית הנבחרים המדינתיים ל-50 ו-100 מושבים, בהתאמה. שינוי זה העניק בפעם הראשונה לחלקים של מרכז וצפון אינדיאנה יותר נציגים בהשוואה לדרום המדינה, זאת על אף העובדה שעדיין הדרום היה יותר מאוכלס. נובל הגיש כמה המלצות לרפורמות בבתי הספר הציבוריים. רוב ההצעות לא התקבלו, אך הרחבתו של קולג' אינדיאנה אושרה, ולבתי הספר ביישובים הוענקה סמכות משמעותית יותר בפעולותיהם.