cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בילה פריינד
תגובות ופעילות ציבורית בעקבות האירוע
בשנת 1997 יסדה פריינד, בצוותא עם אילנה רביד, את ארגון "שילוב", שנועד להוות ארגון-גג לכל הארגונים הפועלים בתחום הסובלנות וקירוב הלבבות בין חרדים וחילונים בישראל. "ירושלים לא חרבה משום שאנשים חדלו לכבד את השבת, אלא משום שלא כיבדו אחד את השני", אמרה בראיון ביחס לפעילותה בארגון. על הימנעות החרדים משירות בצה"ל אמרה פריינד כי "הצבא הוא סוגיה קשה. אני מבינה כיצד אנשים מרגישים ביחס לאלה שאינם משרתים, דתיים ושאינם דתיים", וזיהתה את עצמה פוליטית עם מפלגת אגודת ישראל.
בשנת 1999 הצטרפה להנהגת היוזמה קצרת הימים בראשות עופרה מאירסון להתמודדות בבחירות לכנסת החמש עשרה בראש מפלגת הנשים "ייצוג שווה".
ב־2003 להקת "הדג נחש" כללה באלבומה "לזוז" שיר בשם "בלה בליסימה", שנכתב בעקבות האירוע. מן השיר עולה, כי חברי הלהקה משבחים את המעשה של בילה פריינד, ומצרים על כך שדמותה נשכחה מן הזיכרון הציבורי.
בשנת 2005, בעקבות הלינץ' בשפרעם, כתב העיתונאי עוזי בנזימן:
בדצמבר 2013 יצאה פריינד באופן פומבי נגד שחרור מחבלים במסגרת המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים, לאור העובדה שעדנאן אלאפנדי, המחבל שאת חייו הצילה היה צפוי להשתחרר, מה שאכן בוצע.
פרסום מחודש
ב־22 בפברואר 2021 פורסם כי פריינד הגיעה לשוק מחנה יהודה בירושלים, שם הוצבה ניידת מד"א המבצעת חיסונים לנגיף הקורונה לבאי השוק המעוניינים בכך. פריינד סיפרה על חששותיה בעקבות הסיפור המשפחתי, וציינה כי מעולם לא התחסנה באף חיסון, אך לאחר שיחה עם פרמדיק מד"א במקום, השתכנעה בצורך להתגבר על החששות והתחסנה.
ב-7 באפריל 2021, הזכיר ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו במהלך נאומו בטקס יום הזיכרון לשואה ולגבורה ביד ושם, את המפגש בין פריינד לפרמדיק פאדי דקידק, תושב מזרח ירושלים.
עזאם עזאם
עזאם עזאם (בערבית: عزام عزام; נולד ב-28 בספטמבר 1962) הוא דרוזי-ישראלי, שהיה כלוא במצרים כ-8 שנים באשמת ריגול לטובת מדינת ישראל.
פרשת מעצרו במצרים
עזאם הוא מכונאי בהכשרתו. כחלק מעבודתו בחברת האופנה "תפרון", נהג עזאם לבקר במצרים במפעלים אשר שימשו קבלני-משנה של תפרון. ב-5 בנובמבר 1996, במהלך אחד מהביקורים הללו, נעצר עזאם על ידי שירותי הביטחון המצריים באשמת ריגול לטובת מדינת ישראל. המעצר בא לאחר שעמאד א-דין איסמאעיל, אחד ממנהלי העבודה המצריים במפעל בו נערך חלק מייצור תחתונים עבור תפרון, הודה שבמהלך שהותו בישראל גויס על ידי המוסד.
ב-24 באפריל 1997 החל משפטו של עזאם בקהיר. התביעה הציגה שני זוגות תחתונים ושתי שפופרות צבע - כחולה ואפורה, וטענה שבעזרתם העביר עזאם לאיסמאעיל מסרים מהמוסד, כתובים בדיו סתרים על-גבי הלבנים. עזאם וישראל הכחישו לאורך כל הדרך, ועדיין מכחישים, שעזאם היה מעורב בריגול.
ב-31 באוגוסט הורשע עזאם, ונגזרו עליו 15 שנות מאסר עם עבודות פרך, אף שלפי דבריו של עזאם אחרי שחרורו, עונש עבודות הפרך לא בוצע למעשה, אלא רק עונש המאסר. על איסמאעיל נגזר מאסר עולם עם עבודות פרך.
ב-21 בספטמבר 1997 הודיע נשיא מצרים חוסני מובארכ כי לא יחון את עזאם עזאם. הוא האשים את ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, במשבר שנוצר. לדבריו, "הם עשו הרבה טעויות בטיפול בנושא, ועליהם לשאת באחריות. אין ביכולתי לעשות דבר כדי לשנות זאת". לאחר מכן, נעשו מספר ניסיונות נוספים להביא לשחרורו של עזאם עזאם, ביניהם ניסיון לקשור את שחרורו עם עסקת החזרת שלושת החיילים החטופים שבוצעה ב-2004, אולם ניסיונות אלו נכשלו.
השחרור מהמאסר והחיים שלאחר מכן
ב-5 בדצמבר 2004 שוחרר עזאם עזאם מכלאו ושב לישראל, לאחר כ-8 שנות מאסר. בתמורה לכך, שחררה מדינת ישראל שישה מחבלים מצריים שחדרו לישראל ליד ניצנה, במטרה לבצע פיגועים בשטח ישראל. עזאם עזאם הודה נרגשות לראש הממשלה, אריאל שרון, ושבוע מאוחר יותר הופיעו ידיעות בעיתונות על כך שהתפקד לליכוד. הבעת נאמנות בלתי מסויגת לישראל, סגנון דיבורו בפאתוס וגם שמו הכפול, הביאו כמה תוכניות סאטירה להפכו לדמות סאטירית.
לאחר שחרורו, השיא עזאם עזאם משואה בטקס המרכזי של יום העצמאות ה'תשס"ה (2005). מספר שנים לאחר חזרתו ארצה שימש מנהל סניף של חברת "אייס קנה ובנה". נכון לאמצע העשור השני של המאה ה-21 עבד עזאם כאיש אחזקה בבתי הזיקוק לנפט בחיפה.
באפריל 2011 נדחתה בבית הדין לעבודה בתל אביב תביעה של עזאם כנגד חברת תפרון, בה דרש לקבל שכר עבודה בגין התקופה בה היה בכלא המצרי.
ב-2012 השתתף עזאם בעונה השישית של תוכנית המציאות "הישרדות VIP" בערוץ 10. ב-2013 כיכב בקמפיין פרסומי למכשיר לניקוי ביתי.
עזאם, המתגורר בכפר מע'אר, נשוי לאמאל עזאם. לזוג ארבעה ילדים.
מפרץ וויזי
מפרץ ווֹיזי (באנגלית: Voisey's Bay) הוא מפרץ על חוף האוקיינוס האטלנטי בחצי האי לברדור שבפרובינציה ניופאונדלנד ולברדור בקנדה. המפרץ שוכן כ-35 קילומטרים דרומית-מערבית ליישוב הקטן נאין (Nain), בירת המחוז האוטונומי נונאטסיאווט (Nunatsiavut) וצפונית לכפר "מפרץ דייוויס" (Davis Inlet). אורך המפרץ כ-50 קילומטרים ויש בו לשונות ים ואיים רבים. המפרץ סלעי מאוד והוא התפרסם בסוף המאה ה-20 בעקבות גילוי מרבצי ניקל גדולים ב-1993, ופועל בו מכרה גדול (Voisey's Bay Mine).
רקע
בין לפני 1,860 מיליון שנים ועד לפני 1,840 מיליון שנים התנגשו באזור שתי יבשות, כאשר היבשת המערבית עברה הפחתה מתחת ליבשת המזרחית. המשקעים שעל קרקע האוקיינוס שבין שתי היבשות נדחפו עמוק לתוך קרום כדור הארץ ועברו קימוט והתמרה. סלעים מקומטים ומותמרים אלו נחשפו בסוף של דבר על פני השטח, כתוצאה מתהליכי התרוממות וסחיפה, כרצועה של סלעי גנייס וסלעים פלוטוניים המכונה אוֹרוֹגֶן טורנגט (Torngat orogen) המשתרעת פחות או יותר במקביל לקו החוף של האוקיינוס האטלנטי של ימינו. את העובדה שאורגון טורנגט מהווה נקודת חיבור בין שתי יבשות ניתן לראות מהמבנים הגאולוגיים השונים משני צדי האורוגן המתעדים היסטוריה גאולוגית שונה.
לפני 1,340 מיליון שנים ועד לפני 1,290 מיליון שנים החל קרום כדור הארץ באוֹרוֹגֶן טורנגט לעבור מתיחה ונוצרו בו העתקים עמוקים, קרוב לוודאי בהשפעת תימרת מעטפת שמתחת לקרום. עקב כך ניתקה מרבית היבשת המזרחית ויצרה את האי גרינלנד בהותירה בלברדור רצועה צרה, חבל גאולוגי המכונה "החבל המבני של נאין" (Nain Structural Province).
יצירת גוף העפרה
תימרת המעטפת עברה התכה חלקית קרוב לפני השטח והמאגמה שנוצרה עקב כך הייתה עשירה בברזל ובמגנזיום ודלה בסיליקה, הרכב היוצר את סלע היסוד הפלוטוני גברו כשהמאגמה מתקררת, ובמקרה זה הסוג המיוחד הקרוי טרוקטוליט, וכללה גם כמויות זעירות של ניקל ונחושת. בדרכה מעלה עברה המאגמה שכבה עשירה בגופרית שהתמוססה במאגמה הלוהטת תוך כדי החלפה של קטיון החמצן במולקולה של ה-FeO שבמאגמה ונוצר סולפיד הברזל (FeS). כאשר המאגמה התקררה הופיעו בה טיפות של ברזל סולפיד שצפיפותן גדולה בהרבה מצפיפות המאגמה שבה הן נמצאות, ולכן הן צוללות דרך המאגמה ומצטברות בתחתית תא המאגמה כמאגר של ברזל סולפיד נוזלי. בדרכן מטה דרך המאגמה אספו הטיפות מתוכה את המתכות המצויות בכמויות זעירות במאגמה: בדרך כלל ניקל ונחושת, אבל גם קובלט, פלטינה ופלדיום. הנוזל שהצטבר בתחתית תא המאגמה התקרר ויצר את המינרלים הסולפידיים של העפרה. הרכב העפרה במפרץ וויזי הוא בערך 75% פירוטיט (Fe1-xS כשערכי x בין 0.17 ל-0), כ-12% אחוז פנטלנדיט (Fe,Ni)9S8)), 8% כלקופיריט (CuFeS2) ו-5% מגנטיט (Fe3O4).
היסטוריה אנושית
אזור החוף האטלנטי של חצי האי לברדור היה מיושב על ידי שתי קבוצות אתניות של ילידים: האינו (Innu), נהגו לצוד בפנים הארץ והאינואיטים, שחיו על החוף, ונהגו לצוד בים. האינואיטים כינו את מפרץ וויזי בשם טסאיוג'טסואק (Tasiujatsoak), והאינו קראו לאזור הצמוד למפרץ אמיש (Emish). שתי הקבוצות האתניות השתמשו במפרץ והתגוררו בו תקופות קצרות, קרוב לוודאי שלא במקביל, ולא תמיד שררו ביניהן יחסי שלום.
ב-1769 הסכימה ממשלת בריטניה להעניק ל"חברה לקידום הבשורה" (באנגלית Society for the Furtherance of the Gospel בראשי תיבות SFG), ארגון מיסיונרי פרוטסטנטי השייך לכנסייה המוראבית שטח בן 100,000 אקרים ב"מפרץ האסקימוסים" ("Esquimaux Bay"). ב-1770 הקימה קבוצת החלוץ את היישוב נאין. במהלך המאה ה-18 נוספו שני יישובים ובמהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 נוספו עוד חמישה יישובים. בשל פעילותם זו כונה קטע חוף זה של לברדור "החוף המוראבי" ("Moravian Coast").
לאזור זה הגיע במאה ה-19 איימוס וויזי (Amos Voisey; 1887-1817), האדם שעל שמו קרוי המפרץ. וויזי, יליד פלימות' שבאנגליה, עזב את מולדתו מסיבה לא ידועה והגיע ללברדור כנראה בשנות ה-30 של המאה ה-19. וויזי נדד בין כמה אתרים על החוף המוראבי ועסק בסחר בפרוות לפני שהקים את ביתו במפרץ וויזי סביב 1868, בהסכמת הכנסייה המוראבית שהשטח היה שייך לה. ב-1871 הוא הקים חנות עבור המיסיון בקמרסוק (Kamarsuk - מפרץ צפונית למפרץ וויזי ודרומית לנאין) שאחרי מותו ב-1887 העביר בנו, ג'ורג' וויזי, למפרץ וויזי. צאצאיו של איימוס וויזי המשיכו להתגורר במפרץ וויזי, יחד עם ילידים מבני האינו וכמה משפחות אירופאיות נוספות, אבל היישוב במפרץ הלך והצטמצם. בני האינו היו פגיעים במיוחד למחלות שהביא האדם הלבן מאירופה: השפעת הספרדית, שחפת, עגבת, שנית, שעלת וחצבת. האתנולוג הקנדי פרדריק וו (Frederick Waugh) דיווח בשנות ה-20 של המאה ה-20 כי אוכלוסיית האינו במפרץ וויזי הצטמצמה מ-250 נפשות ל-75 בתוך שמונה שנים כתוצאה ממחלות אלו. אבל גם המשפחות האירופאיות נטשו את המקום בהדרגה. ב-1921 התגוררו במקום 35 נפשות וב-1945 28 נפשות, וב-1965 ניטש היישוב במפרץ וויזי לגמרי.
גילוי מרבצי הניקל
ב-1993 חיפשו אלברט צ'יזלט (Albert Chislett) וכריס ורביסקי (Chris Verbiski), בעלי חברה קטנה לחיפוש מחצבים מניופאונדלנד, יהלומים עבור חברה בשם דיאמונד פילדס ריסורסס (Diamond Fields Resources - בראשי תיבות DFR) באזור מפרץ וויזי. הם התמקדו בסלעים בגוון אדום חלודה שהעידו על קיומו של ברזל בסלע, ולאחר שפיצלו דגימות מתוך סלע באחד המחשופים היה ברור להם שגילו תגלית משמעותית, ובדיקות המעבדה אישרו זאת. בנובמבר 1994 הודיעה DFR רשמית על גילוי עפרה של סולפידים של ניקל-נחושת-קובלט במפרץ וויזי, וקידוח ב-1995 הראה עתודות של 32 מיליון טון עפרה באיכות של 2.38% ניקל, 1.68% נחושת ו-0.12% קובלט.
הערכה מעודכנת יותר של חברת INCO הקנדית מ-2003 שיערה כי המרבצים במפרץ וויזי עשויים להכיל כ-100 מיליון טון של עפרה בריכוז של 1.94% ניקל, מקום שישי בעולם במרבצים מגמטיים סולפידיים. לפי כך זו אחת התגליות הגאולוגיות הכלכליות המשמעותית ביותר בקנדה ב-30 השנים שקדמו לגילוי. הערכות אלו הצטמצמו במשך השנים ונכון ל-2011 מוערכים עתודות העפרה של מפרץ וויזי ב-21.8 מיליון טון.
מכרה מפרץ וויזי
לצורך הפקת הניקל, הנחושת והקובלט הקימה DFR את חברת הניקל של מפרץ וויזי (Voisey's Bay Nickel Company). בנוסף לאתר המכרה הקימה החברה מחנה עבודה לעובדיה, כשאין כוונה להקים במקום יישוב קבע. בסמוך הוקם שדה תעופה (Voisey's Bay Aerodrome) שדרכו מוטסים העובדים למכרה.
הקמת המכרה נתקלה בהתנגדות של הילידים בני האינו והאינואיט, שדרשו לקבל חלק מהרווחים בתור הבעלים המקוריים של השטח, ודרשו גם להבטיח הגנה על הסביבה. זמן קצר לאחר התחלת פעולות הקידוח פשטה קבוצה של בני האינו על המקום, שרפה את המבנה שהכיל את המשאבות ששאבו מים לייצור בוץ הקידוח והשמידו מקדחים. בתגובה שלח המושל של ניופאונדלנד קבוצה של 50 שוטרים של המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה לאתר. ניסיון נוסף לעצור את הקידוח בהפגנה שקטה נערך באוגוסט 1997 על ידי קבוצה של 250 אינו ואינואיטים. במקביל הצליחו נציגים של קבוצות אתניות אלו להוציא צו מניעה בבית המשפט בספטמבר 1997. בסופו של דבר הגיעו הצדדים להסכם.
ב-1996 רכשה INCO, חברת המכרות השנייה בגודלה בקנדה, את DFR תמורת 4.3 מיליארד דולר קנדיים. ביולי 2006 פתחו 120 עובדי המכרה בשביתה בדרישה להשוות את שכרם לזה של עובדי מכרות אחרים של INCO, למשל באגן סדברי. השביתה הסתיימה כשההנהלה קיבלה את דרישות העובדים. חודש אחר-כך, באוקטובר 2006, נרכשה INCO על ידי חברת המכרות הברזילאית ואלי (.Vale S.A) תמורת כ-19 מיליארד דולר, ומאז שייכת חברת הניקל של מפרץ וויזי לוואלי. נכון ל-2011 עובדים במכרה כ-450 עובדים שהפיקו בשנה זו 69,000 טון ניקל, 51,000 טון נחושת ו-1,585 טון קובלט.
מייקל דיוור
מייקל (מייק) קית' דיוור (באנגלית: Michael Keith Deaver; 11 באפריל 1938 – 18 באוגוסט 2007) היה יועץ ושדלן אמריקאי, שכיהן כסגן ראש סגל הבית הלבן תחת ראשי הסגל ג'יימס בייקר ודונלד ריגן בממשלו של הנשיא רונלד רייגן מינואר 1981 עד מאי 1985.
ביוגרפיה
דיוור נולד בבייקרספילד, קליפורניה למריאן (לבית מאק) ופול דיוור. הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון "דזרט" שבשטח הגלילי "אדוארדס" בסמיכות לבסיס חיל האוויר אדוארדס בשנת 1956. הוא סיים בשנת 1960 תואר ראשון במדע המדינה מקולג' סן חוזה (כיום אוניברסיטת סן-חוזה).
לאחר סיום לימודיו הוא עבד במשך שנה וחצי ב-IBM ולאחר מכן שירת בחיל האוויר של ארצות הברית כחובש. את רוב שירותו עשה במשרד אך את החודשיים האחרונים של שירותו בבסיס חיל האוויר המילטון העביר בכתיבת דוחות נתיחה לחללים האמריקאים הראשונים בקרבות במלחמת וייטנאם. בשנת 1962 הוא מונה למנכ"ל בפועל של המפלגה הרפובליקנית במחוז סנטה קלרה, שם עבד בשלוש השנים הבאות. בשנת 1966 עבד דיוור בקמפיין של ג'ורג' כריסטופר מהמפלגה הרפובליקנית לתפקיד מועמד המפלגה למושל קליפורניה. מול כריסטופר ניצב השחקן רונלד רייגן שזכה במועמדות המפלגה ולבסוף בתפקיד המושל. לאחר שנבחר למושל, גייס ויליאם פ. קלארק את דיוור לצוות המעבר של רייגן ואז לסגנו. הוא עבד בצוותו של המושל רייגן במשך 8 שנים הבאות, במהלך שתי הכהונות של רייגן כמושל ושם נרקמה ידידות קרובה וארוכת שנים בינו לבין רייגן ורעייתו ננסי רייגן.
לאחר כהונתו של רייגן כמושל בשנת 1975, הקים דיוור עם עוזר אחר של רייגן, פיטר הנפורד את חברת יחסי הציבור "דיוור והנפורד", שרייגן והקמפיינים הנשיאותיים שלו היו בין לקוחותיו וכן גם הדמוקרטי יוג'ין מקארתי, קונצרן רוקוול אינטרנשיונל וממשלת טאיוואן. הוא עבד בקמפיין הלא מוצלח של רייגן למועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות בשנת 1976. באחת מטיסות הקמפיין במטוסו של רייגן, ביצע דיוור תמרון היימליך על רייגן במטרה לחלץ בוטן שנתקע בגרונו ועל פי הדיווחים הציל את חייו של הנשיא לעתיד. הוא עבד גם בקמפיין המוצלח של רייגן לנשיאות בשנת 1980 ואף על פי שבתחילה הוא לא אהב את הרעיון לעבור לוושינגטון די. סי., בסופו של דבר הוא השתכנע והתמנה לסגן ראש סגל הבית הלבן של הנשיא רונלד רייגן בשנת 1981. הוא היה אחראי בעיקר על לוח האירועים והנאומים של הנשיא ועל יחסי הציבור. בזמן שעבד בצוותו של רייגן, עבד דיוור בשיתוף פעולה הדוק עם ראש הסגל ג'יימס בייקר והיועץ לנשיא אדווין מיס. יש שכינו את השלושה "הטרויקה" בשל השפעתם על מדיניות הנשיא במהלך כהונתם בצוות הבית הלבן.
ב-30 במרץ 1981, במהלך ניסיון ההתנקשות בנשיא רייגן, דיוור הלך מטרים ספורים מהמתנקש ג'ון הינקלי ג'וניור כשזה ירה לעבר רייגן ופצע אותו, את דובר הבית הלבן, ג'יימס בריידי, שוטר מחוז קולומביה ואיש השירות החשאי. מאוחר יותר תמך דיוור בננסי רייגן בבית החולים בעת שהנשיא היה מאושפז.
כסגן ראש הסגל של הבית הלבן, דיוור עבד בעיקר על ניהול יחסי הציבור והתקשורת של הנשיא והנדס כיצד הציבור האמריקאי יראה את דמותו של רייגן. לפעמים עשה זאת על ידי אירועי תקשורת מהונדסים ויצירת הזדמנויות צילום עבור כלי התקשורת, כגון: ביקור בני הזוג רייגן בחומה הסינית ובצוקי נורמנדי ב-1984 ומילוי שקי חול לאחר השיטפון בלואיזיאנה ב-1983.
דיוור התפטר מתפקידו בצוות הבית הלבן במאי 1985. זמן קצר לאחר שהתפטר, הוא הקים את חברת השדלנות המצליחה "מייקל ק. דיוור בע"מ" שבין לקוחותיה היו מדינות כמו קנדה, דרום קוריאה, פוארטו ריקו וערב הסעודית וחברות מסחריות כמו טראנס וורלד איירליינס ופיליפ מוריס.
ב-18 במרץ 1987 הורשע דיוור בעבירות של עדות שקר לאחר שמסר עדויות כוזבות בשימוע בפני הקונגרס. הוא הורשע בשלוש מתוך חמש סעיפי האישום, לאחר שנקבע ששיקר בעדויות שמסר בפני ועדת משנה של הקונגרס ובפני חבר מושבעים גדול פדרלי שחקרו את פעילות השדלנות שלו מול גורמי הממשל ואת ניסיונו להשתמש בקשריו בבית הלבן לצורכי עבודת השדלנות שלו. דיוור האשים את האלכוהוליזם שלו בעדויות השקר שנתן וטען כי הוא גרם לו לפגיעות בזיכרון ובכושר השיפוט. הוא נידון לשלוש שנות מאסר, אך העונש הופחת לשלוש שנות מאסר על תנאי וקנס בגובה 100,000 דולר. על דיוור נגזרו גם 1,500 שעות עבודות שירות ונאסר עליו לעבוד בשדלנות למשך שלוש שנים. בימיה האחרונים של נשיאותו של רייגן עלתה שאלת החנינה, אך רייגן ציין ביומנו כי דיוור אותת על כך שלא יסכים לקבלת חנינה ממנו.
בין השנים 1992–2006 עבד במשרד "אדלמן אינטרנשיונל", סוכנות יחסי ציבור בינלאומית שם התקדם עד למשרת סגן יושב הראש, בין לקוחותיו היו ראש ממשלת בריטניה, טוני בלייר, רפובליקת קזחסטן, מיקרוסופט ווולמארט. בשנת 2004 לקח חלק משמעותי בארגון הלווייתו של רונלד רייגן. בשנת 2006 הוענק לדיוור תואר לשם כבוד מאוניברסיטת פרנסיסקו מרוקין בגואטמלה סיטי, גואטמלה.
מותו
דיוור נפטר מסרטן הלבלב ב-18 באוגוסט 2007 בגיל 69 בביתו בבת'סדה, מרילנד. הוא הותיר אחריו את אשתו קרולין איתה התחתן בשנת 1968 ושני ילדיהם אמנדה ובלייר.
עסכר
עַ֫סְכַּר (בערבית: عسكر) הוא מחנה פליטים פלסטינים בפאתי העיר שכם. כיום זהו למעשה פרבר מזרחי של שכם. הוא הוקם בשנת 1950 על ידי הירדנים על שטח שנחכר מתושבי הכפר עזמוט. לפי מפקד התושבים של שנת 2006 חיו במחנה 31,630 תושבים. השליטה במקום היא של הרשות הפלסטינית והכניסה לישראלים אסורה.
היסטוריה
המחנה שוכן במקום בו שכן בעבר יישוב קדום בשם 'עין סוכר' הנזכר במשנה ותלמוד וגם בברית החדשה. הודות לפוריות האזור, המקום מתואר כאחד המקומות ממנו הביאו את מנחת העומר לבית המקדש כשלא נמצאו שעורים במקום קרוב יותר לירושלים.
שנקה הציע כי ראשית היישוב במקום בתחילת תקופת הברזל, ואילו קמפבל תיארך את השרידים הקדומים ביותר בכפר לתקופה ההלניסטית.
בהמשך התקיים מקום יישוב שומרוני. על-פי כתבים שומרונים עתיקים, התגוררו במקום כהנים גדולים שומרונים. מאוזליאום שומרוני שעדיין היה בשימוש במאה הרביעית לספירה, התגלה במקום. בשלב מסוים התאסלמו שומרונים שחיו ביישוב.
במהלך המאה ה-19 היישוב נעזב ועמד שומם, עד לאמצע המאה כאשר מספר תושבי ביתא הסמוכה התיישבו בו. כיום עסכר מחולק לשני מחנות פליטים (עסכר הישן ועסכר החדש).
ארכאולוגיה
בחלקו הצפוני של המחנה ישנם קברים מהתקופה הישראלית, ההלניסטית, הרומית והביזנטית.
מהפכת פברואר
מהפכת פברואר של 1917 באימפריה הרוסית הייתה השלב הראשון במהפכה הרוסית. תוצאתה המיידית הייתה ויתורו של הצאר ניקולאי השני על כס המלוכה ברוסיה.
תולדותיה של המהפכה
חוסר שביעות הרצון מדרך ניהול המדינה בידי הצאר, ובעיקר מהשתתפותה של רוסיה במלחמת העולם הראשונה היו מהגורמים העיקריים למהפכה. המהפכה נעשתה על ידי נטילת סמכויותיו של הצאר. המשטר החדש הורכב מברית בין הליברלים ובין הסוציאליסטים שרצו לחולל רפורמה פוליטית ולכונן רשות מבצעת ואספה נבחרת שייבחרו באופן דמוקרטי.
הפגנת נשים בפטרוגרד בקריאה ל"לחם ושלום", הביאה למהפכה עממית נרחבת שמיגרה את המשטר הצארי. במחצית הראשונה של חודש פברואר גרם מחסור במזון למהומות בבירה פטרוגרד. ב-18 בפברואר (על פי הלוח היוליאני הישן, 3 במרץ על פי הלוח הגרגוריאני) הכריזו עובדי בית החרושת הגדול בעיר, "בית חרושת פוטילוב", על שביתה; השובתים פוטרו וכמה חנויות נסגרו, מה שעורר תסיסה במפעלים אחרים. ב-23 בפברואר (לפי הלוח היוליאני. ב-8 במרץ לפי הגרגוריאני) נערכו פגישות ואספות לרגל יום האישה הבינלאומי, שלבשו בהדרגה אופי פוליטי וכלכלי. אלה נמשכו גם בימים שלאחר מכן. גדוד חיילים נשלח לדכא את ההתקוממות, אבל רבים מן החיילים ירו בקציניהם או ערקו והצטרפו למתקוממים. היה ברור שהצאר איבד כמעט לגמרי את השליטה במדינה. מקורביו פנו אליו בבקשה לוותר על הכס לטובת אחיו, מיכאיל אלכסנדרוביץ'. הצאר ניקולאי השני נשמע להם, ויתר על כסאו ב-2 במרץ (לוח יוליאני, 15 במרץ לוח גרגוריאני), אך מיכאיל סירב לקבל עליו את המלוכה. בנקודה זו, כאשר מוסרות השלטון בלאו הכי כמעט והותרו, איבדה המלוכה את שארית סמכויותיה, ואלו עברו לידי ממשלת המעבר.
בראשות ממשלת המעבר שהחליפה את הצאר עמד בתחילה אריסטוקרט ליברלי, הנסיך גאורגי לבוב, אבל בעקבות כישלונותיה של ממשלתו הוחלף בידי הסוציאליסט אלכסנדר קרנסקי. בימי קרנסקי הוסיפה רוסיה להיות מעורבת במלחמת העולם הראשונה, והוא לא הצליח להתמודד עם הבעיות שעמדו בפני רוסיה. הלחצים מימין (מצד כוחות כדוגמת אלה שעמדו מאחורי פרשת קורנילוב, שחולל הפיכה צבאית כושלת באותה תקופה) ומשמאל (בעיקר מידי הבולשביקים) הקשו מאוד על הממשלה. ב-1 במרץ 1917 פרסם "סובייט פטרוגרד של נציגי הפועלים והאיכרים" את "הוראה מס' 1", שהורתה לצבא להישמע להוראותיה ולא להוראות ממשלת המעבר. בסופו של דבר הופלה ממשלת המעבר בכוח במהפכת אוקטובר.
אירועי המהפכה
תחילת המאבק המזוין בין השובתים לכוחות הביטחון. הצבא אינו משתתף בפעולות הדיכוי. בערב הצאר שולח מברק אל מפקד הצבא ודורש להשתלט על המצב בעיר עד למחרת.
לפי צו קיסרי הופסקו ישיבות הדומה.
בערב, בישיבה בראשות ראש הממשלה ניקולאי גוליצין, הוחלט להכריז על מצב חירום צבאי בעיר.
סמוך לשעה 2 בצהריים המפגינים נכנסים לארמון טבריצ'סקי שבו מתקיימות ישיבות הדומה. לאור הנסיבות חברי הדומה חייבים להכריע אם להצטרף למהפכה או להישאר נאמנים לצאר. לפי החלטת הוועדה הזמנית הדומה מכריזה שהשלטון במדינה עובר לידיה.
באותו הזמן מוקם סובייט פטרוגרד בראשות ניקולאי צ'כאידזה וסגנו אלכסנדר קרנסקי. הסובייט מחליט לתמוך בהחלטות הדומה, אבל לא להשתתף בממשלה זמנית.
סובייט פטרוגרד מפרסם את "פקודה מס' 1" ולפיה הצבא כפוף לסובייט. לפיכך פורץ תוהו ובוהו שלטוני במדינה: הסובייט והממשלה הזמנית קיימים בעת אחת.
הכי טוב שיש
הכי טוב שיש (באנגלית: As good as it gets) הוא סרט קומדיה רומנטית מצליח משנת 1997 בבימויו של ג'יימס ברוקס ובכיכובם של ג'ק ניקולסון, הלן האנט וגרג קיניר.
עלילת הסרט
הסרט מתחיל בכך שמלווין משליך את כלבו של סיימון אל תוך תעלת האשפה. סיימון, שמודאג מאוד היות שלא מוצא את כלבו, מחליט לשאול את מלווין האם הוא עשה משהו לכלב, מלווין, שעובד בביתו, מתרגז על סיימון ועונה לו בגסות רוח. סוכנו של סיימון מתרגז על כך ומאיים על מלווין שהוא חייב למצוא דרך כלשהי לפצות אותו. כאשר סיימון נשדד ומותקף בביתו, סוכנו משאיר את הכלב אצל מלווין כדי שיטפל בו בזמן שסיימון מאושפז. עם הזמן נרקמת מערכת יחסים בין הכלב למלווין, ומלווין מוצא ידיד מנחם בכלב.
מלווין מצטייר כאיש נרגן הסובל מהפרעה טורדנית-כפייתית. מזה שנים נוהג לבקר באותה המסעדה, יושב באותו השולחן, מקבל שירות מאותה המלצרית ואת האוכל המוגש לו אוכל בעזרת סכו"ם מפלסטיק אותו הביא מהבית. למרות היחס החברותי שלה כלפיו, הוא מתייחס בזלזול אליה, אל שאר המלצריות, אל מנהל המקום ואל יושבי המסעדה.
לאחר שסיימון חוזר מהאשפוז, הוא מגלה שהכלב נקשר אל מלווין ואף דוחה את סיימון. יחד עם זאת, הוא מגלה שתוך זמן קצר הוא יפונה מדירתו וכל כספו אזל עקב הטיפולים הרפואיים. סיימון מחליט לנסוע לבולטימור ולבקש כסף מהוריו, איתם לא היה בקשר מאז שעזב למכללה, עקב ריב גדול עם אביו. כיוון שסוכנו של סיימון לא יכול להסיע אותו, הוא מבקש ממלווין, שלמעשה כבר פיצה אותו בכך שטיפל בכלב, להסיע אותו לבולטימור. מלווין מעט מפחד ומבקש מקרול שתיסע איתו. במהלך הנסיעה מתפתח קשר של חברות בין סיימון לקרול, ומלווין נדחק החוצה. השניים אף בילו לילה יחד, שברובו סיימון צייר את קרול בעירום.
בסוף הסרט חלה תפנית, כאשר סיימון מבין שמלווין אוהב את קרול, ודוחק בו לנסוע אליה ולהגיד לה את זה.
במהלך הסרט מלווין משתכנע לקחת תרופות שמקלות מאוד את ההפרעה הטורדנית-כפייתית שלו. שיפור ניכר בכישוריו החברתיים בזכות כלבו של סיימון, בו טיפל כחודש, ומערכת היחסים הרומנטיים-למחצה אשר מפתח עם קרול.
פרסים
אוסקר:
פרס גלובוס הזהב:
פרסי הקומדיה האמריקניים:
16 זכיות נוספות בטקסים משניים. הזכיות היו עבור המוזיקה (הנס צימר), עבור השחקן הטוב ביותר ועבור השחקנית הטובה ביותר.
מועמדויות
אוסקר:
גלובוס הזהב:
18 מועמדויות נוספות בטקסים משניים.
רוקסטאר, כפרה
רוקסטאר, כפרה הוא אלבום סולו הבכורה של הראפר הישראלי המנוח נועם כהן, המכונה בשם הבמה נומי. האלבום יצא לאור ב-8 בספטמבר 2019, כאשר הוא מורכב מ-10 שירים, ואורכו 34 דקות ו-50 שניות. אלבום זה היה גם האחרון של האמן אשר נהרג בתאונת אופנוע שנתיים מאוחר יותר.
מתוך האלבום יצאו כסינגלים "לא במקרה", "עלים ברוח", "רוקסטאר כפרה" ו"בית".
רקע והפקה
כל שירי האלבום הופקו על ידי גיא קושנירסקי באולפני SevenStudio אשר היה אחראי גם על המיקס ביחד עם אביחי נפתלי, שהיה אחראי גם על המאסטרינג באולפני הרפת.
האלבום החל לרקום עור וגידים בשנת 2017 לאחר שחזר לארץ מארצות הברית. נועם חשב שיתחיל את האלבום שם, אך צעד זה לא צלח בטענה שלפיה סיפר באחד הראיונות עימו: "אמנם כתבתי הרבה, אבל הבנתי שאלבום לא ייצא שם, כי אני צריך את הבלאגן של הארץ". השירים באלבום נוגעים בחייו האישיים, כמו גם המרדף אחר חלומותיו להיות אמן מצליח. את ההשראה ליצירת האלבום קיבל מאמנים שאהב כמו משין גאן קלי, ג'יי קול, ילאוולף וג'י-איזי. בשנת זו החליט שאת האלבום המלא הראשון שלו הוא רוצה לעשות ליד חבר הילדות שלו, תום גוטמן – הראפר "טיאובי", המתגורר בארצות הברית. נועם ארז עצמו וטס ללאס וגאס במטרה לקבל השראה ולנסות לכתוב שם ולהקליט את האלבום "רוקסטאר, כפרה". ההשראה לאלבום לא הגיעה; לעומת זאת, מה שכן קרה היה שנועם נכנס עם תום לאולפנו, וכשהשניים שיכורים מוויסקי הם הקליטו שיר אחד, שהיה אמור להיות חלק מתוך אלבום משותף, שתכננו בעתיד להפיק אשר ייקרא בשם "האחים בלוז". בחודש דצמבר של 2022, תום הפיק את השיר המשותף והוציא אותו לאור כחלק מאלבום לזכרו של נועם שנקרא בשם "ג'ון בלושי", כשכולו הוקדש למשפחתו של נועם.
הוצאה
בשנת 2017, נועם החל לעבוד על יצירת אלבום הבכורה שלו, כאשר ב-21 במאי 2019 יצא הסינגל הראשון, "לא במקרה". ב-9 ביוני, הסינגל השני, "עלים ברוח", יצא לאור. הסינגל הבא, שנקרא כמו שם האלבום, "רוקסטאר כפרה", יצא לאור ב-14 ביולי. שלושת סינגלים אלו שוחררו כווידאו קליפ, בעוד הסינגל האחרון מהאלבום, "בית", שוחרר בסגנון אנימציה, אותו הפיק ארז שני. ב-3 בנובמבר, וידאו קליפ אחרון מהאלבום לשיר "אין לי זמן", שוחרר כשבוע לפני השקת האלבום. וידאו קליפ זה הוא מקבץ שיחות בינו לבין אימו, העוסק בהסבר למה אין לו זמן להיות בקשר רציף מתוך שאיפה לרדוף אחר הגשמת החלום להיות אמן מצליח וכל מה שצריך אמן לעשות בדרכו אל הפיסגה והאם זה שווה בכלל.
האלבום "רוקסטאר, כפרה" שוחרר במלואו בפלטפורומות השונות ב-8 בספטמבר. מנהלו האישי של נועם, שגיא דהן, דחף אותו לבצע הופעה מקצועית יותר, השונה מהופעותיו הקודמות בהן ביצע את שיריו על גבי ביטים. השניים בשיתוף עם גיא קושנירסקי, פנו אל הבסיסט, פאשה דובוביק, שדאג לבחירת והקמת הלהקה אשר כללה את דובוביק, ניר מרדן ומיכאל מיטל, להקה שליוותה אותו במופע ההשקה שנקבע ל-9 בנובמבר במועדון הבארבי בתל אביב. לאחר מופע השקת האלבום, נועם ולהקתו יצאו לסיבוב הופעות ברחבי הארץ מחיפה ועד לבאר שבע, סיבוב זה זכה לכינוי "טור קוביין, באנג!". הופעתו האחרונה בסבב התבטלה עקב התפרצות מגפת הקורונה.
ב-3 באוקטובר 2021, נועם תוכנן להופיע במועדון ה"כולי עלמא" בתל אביב, הופעה ראשונה לאחר המגפה, אולם, הוא נהרג בתאונת אופנוע יומיים לפני קיום המופע.
ג'רארד הורן
ג'רארד ג'יימס פרטווי הורן (באנגלית: Gerard James Pertwee Horan; נולד ב-11 בנובמבר 1962) הוא שחקן אנגלי.
ביוגרפיה
הורן נולד בסטוקפורט שבצ'שייר. הוא ידוע מהופעותיו בתפקיד הכבאי לזלי ("כריזמה") אפלבי בסדרה "London's Burning" בין השנים 1986 ל-1989, וכן בשנת 1994.
בריכת בראון
שְׁמוּרַת בְּרֵכַת בַּרְאוֹן היא שמורה הנמצאת בצפון רמת הגולן, צפונית לקיבוץ מרום גולן. הבריכה נוצרה משפך בזלת שהפך לבריכת מי גשם. עומקה של הבריכה כארבעה מטרים וקיבולתה כמאה אלף מטרים מעוקבים. בכל עונות השנה ישנם מים בבריכה, ולעיתים קופאת שכבת המים העליונה בחודשי החורף.
בערבית נקראת הברכה ברכת בב אל-הוא (שער הרוחות), על שם ההר הסמוך תל ברעום (הר בראון). ערביי הכפר בב אל-הוא השקו את עדריהם ממי הבריכה.
החי
בבריכה חיים בעלי חיים כדוגמת אילניתיים, חפריתיים, טריטון הפסים, נחש המים, סרטנאים, צדפות, צפרדע הנחלים, קרפדיים, שטרגליים. ליד הבריכה מקננים ברכיות וטבלן גמדי.
הצומח
בבריכה ניתן לראות צמחי מים רבים: אגמון האגם, בוציץ סוככני, גומא, דמסון כוכבני. כמו כן בשולי הבריכה נמצאים סוגים של נורית.
אלפרד תייר מהן
אלפרד תֶ'יֶיר מֶהֶן (באנגלית: Alfred Thayer Mahan; 27 בספטמבר 1840 – 1 בדצמבר 1914) היה אדמירל משנה בצי האמריקני, גֵאוֹ-אסטרטג והוגה תאוריית העוצמה הימית. הגותו ורעיונותיו בדבר השפעת הכוח הימי על ההיסטוריה ועל העוצמה המדינית והכלכלית של מדינות, השפיעו מאוד על מקבלי החלטות בציי המלחמה ברחבי העולם, ועודדו את מרוץ החימוש הימי שקדם למלחמת העולם הראשונה. מהן נחשב לאחד מהוגי הדעות הצבאיים-ימיים החשובים בהיסטוריה, ויש הרואים בו את "קלאוזביץ הימי". ספרו החשוב ביותר התפרסם ב-1890, ונקרא "השפעת העוצמה הימית על ההיסטוריה, 1660–1783".
לימודים ותחילת הקריירה
הוא קיבל מינוי כסגן ב-1861, שנתה הראשונה של מלחמת האזרחים האמריקנית. הוא שירת בצי האיחוד, על סיפונן של אוניות מלחמה וכמדריך באקדמיה הימית. ב-1865 קודם לדרגת רב-סרן (Lieutenant Commander). ב-1872 קודם לדרגת סגן-אלוף (Commander), וב-1885 זכה לדרגת קפטן.
למרות התקדמותו בצי, לא היו כישוריו של מאהאן בפיקוד על אונייה מבריקים במיוחד, וכמה מכלי השיט שהיו תחת פיקודו היו מעורבים בהתנגשויות, עם עצמים נעים ונייחים. הוא העדיף אוניות מפרשים מן הסוג שהלך והתיישן באותן שנים, ולא אהב את אוניות הקיטור הרועשות והעשנות שהופיעו באותה עת. הוא ניסה להתחמק מפיקוד פעיל. מצד שני, הספרים שכתב בעת שירותו בתפקידי מטה הפכו אותו, ללא ספק, להיסטוריון הימי המשפיע ביותר של אותה תקופה.
מרצה בקולג' ללוחמה ימית
בשנת 1885 מונה מהן כמרצה להיסטוריה ימית וטקטיקה במכללת המלחמה של הצי. לפני שנכנס לתפקידו, זכה מהן להכוונתו של נשיא הקולג' אז, אדמירל משנה סטפן ב. לוס, שהפנה אותו לכתיבה בנושא שבו יעסקו מחקריו: השפעתו של הכוח הימי. בשנה הראשונה לעבודתו בקולג' נשאר מהן בביתו בניו יורק, כשהוא עוסק במחקר ובכתיבה. לאחר שהשלים את תקופת המחקר הזו, החליף מהן את לוס בתפקידו כנשיא הקולג'. מהן כיהן בתפקיד זה מ-22 ביוני 1886 עד 12 בינואר 1889, ושוב מ-22 ביולי 1892 עד 10 במאי 1893. במהלך תפקידו זה התיידד מהן, בשנת 1887, עם מרצה אורח צעיר ששמו תאודור רוזוולט, לימים נשיא ארצות הברית ה-26.
הרצאותיו של מהן במהלך התקופה בה כיהן כנשיא הקולג' היו הבסיס לספריו החשובים ביותר: "השפעת העוצמה הימית על ההיסטוריה, 1660 – 1783", ו"השפעת העוצמה הימית על המהפכה הצרפתית והאימפריה, 1793 – 1812". ספרים אלה התפרסמו ב-1890 ו-1892, בהתאמה.
לאחר פרסום ספריו התיידד מהן עם ההיסטוריון הבריטי סר ג'ון נוקס לוטון (John Knox Laughton), מראשוני העוסקים בהיסטוריה הצבאית הימית. הידידות בין השניים נשמרה בהתכתבות קבועה, ובביקורים של מהן אצל לוטון בעת שהותו בלונדון. מהן תואר כתלמידו של לוטון, אם כי השניים עמדו על כך שיש להבדיל בין תחומי העיסוק שלהם: לוטון ראה במהן תאורטיקן, ואילו מהן ראה בלוטון היסטוריון.
בשנת 1902 כיהן מהן כנשיא האגודה ההיסטורית האמריקאית.
לימוד מלחמה
מהן חידש את הצורך ללמוד על מלחמה. הוא ביקר את הקצונה שהייתה בזמנו, שהתעלמה מהמרכיב האנושי בקרב ושמה את הדגש על הצד הטכני. אין לימוד של אמנות המלחמה, טען מהן, אך לא ניתן לנצח מלחמות רק בעזרת מכונות וידע טכני. יש ללמוד את המלחמות בתקופה שבין המלחמות; לא ניתן להגדיר מלחמות באמצעות כללים פשוטים וחפוזים – דבר זה עלול להביא לאסון חמור, טען. מהן תבע להטמיע את לקחי ההיסטוריה ואת העקרונות שעולים ממלחמות העבר, כדי שבעת הצורך יוכל המפקד לפעול על פי אותם לקחים ללא צורך בלימוד נוסף אלא על פי החינוך שהוטמע בו.
מהן יצר פילוסופיה שדנה בעוצמה ימית, ולצידה פיתח תאוריה חדשה של אסטרטגיה ימית. בנוסף, עסק בניתוח ביקורתי של הטקטיקה המקובלת של לוחמה ימית.
פילוסופיה ואסטרטגיה
מהן טען שהלקח ההיסטורי מוכיח, כי שליטה של מדינה בים ובנתיבי הים היא הגורם הקריטי לניצחון במלחמה. הצלחה של אחד הצדדים בסכסוך למנוע מן הצד השני את היכולת להשתמש בנתיבי הים יביא לקריסה בלתי ניתנת למניעה של כלכלת האויב, ולניצחון. כך למשל, הצליחו רומא ובריטניה הגדולה להקים אימפריות חובקות עולם, וזאת בזכות שליטתן בים. לעומתן, נכשלו חניבעל ונפוליאון בונפרטה מכיוון שלא שלטו בים. מהן דחה את הרעיון של שימוש בפושטים (כמו פריבטירים), אוניות שתקפו את אוניות הסוחר של האויב; יחידות כאלה אינן יכולות להגיע לשליטה בים. רק צי של אוניות מלחמה, במיוחד אוניות מערכה, יכול להביא לתוצאה כזו. על המדינה לבנות צי מלחמה גדול, שיעמוד ביחס הנכון למסחרה הימי ולאינטרסים הימיים שלה.
המטרה לפי מהן הייתה יצירת צי מלחמה שיוכל להרוס את צי האויב בקרב אחד מכריע. לאחר ניצחון זה ניתן יהיה להטיל מצור ימי על האויב, ולהשמיד את כוחותיו הנותרים. מטרתו של הצד החלש יותר תהיה דחיית הקרב המכריע. צד זה ישאף, מצד שני, לשמור את כוחו כאיום שבכח, אך גם בכך ישנה חולשה, שכן הצורך לשמר את האיום שבכוח כופה על צד זה שלא לפצל את כוחו ולנסות לאיים על נתיבי הים של יריבו. האונייה המתאימה ביותר למטרה זו היא אוניית המערכה, שהלכה והתעצבה בשנות פעילותו של מהן.
בנוסף, על המדינה להקים בסיסים מעבר לים, שיוכלו להגן על צי הסוחר המפליג באותם אזורים; בסיסים אלה יהיו מוגנים על ידי כוח צבאי (כמו גיברלטר ומלטה, שהיו בסיסים מבוצרים של בריטניה) או שיהיו חלק ממושבות שבהן עורף אזרחי אוהד (כפי שהיו הבסיסים הבריטיים בצפון אמריקה, בתוך המושבות האמריקניות, או באוסטרליה). מהן ראה בבסיסים הבריטיים את הדוגמה למבנה כזה; העליונות הימית הבריטית שמרה על הבסיסים הללו ועל הקשר עימם, והם היוו נקודות מחסה בעת הצורך.
התאוריה של מהן נגעה לא רק להשגת עליונות ימית. מהן גרס שבעיתות שלום על המדינות להגדיל את יכולת הייצור ואת צי הסוחר והמסחר הימי שלהן, ולהשתלט על נכסים מעבר לים – מושבות או זכויות למסחר בשווקים זרים מאידך, יש צורך להקפיד שלא לדלדל מדי את משאביה של מדינת האם, ולא לפזר את יכולותיה יתר על המידה.
מהן הגדיר כמה תנאי יסוד שלדעתו משפיעים על עוצמתה הימית של המדינה. ביניהם יש למנות את מיקומה הגאוגרפי של המדינה (גבולותיה הימיים, קרבתה או שליטתה על מיצרי ים), גודל אוכלוסייתה והקשר של האוכלוסייה לים, האופי הלאומי בזיקתו לסחר ימי ולהפלגה בים, ועוד.
מנהיגות
מהן עסק גם בפיקוד ומנהיגות. הוא ראה באדמירלים הבריטיים של המלחמות הנפוליאוניות סמל למנהיגות הנכונה במלחמה: הם היו דינמיים, ונחושים לנצח, והם שהביאו את העליונות הימית הבריטית. הוא האמין שמפקדים בים צריכים להיות תוקפניים, אמיצים והחלטיים: הוריישו נלסון היה בעיניו המפקד הימי המושלם, ועליו כתב מהן בשנות ה-90 של המאה ה-19 ביוגרפיה מקיפה. בין תכונות המנהיגות שראה מהן בנלסון, היו יכולתו לנתח במהירות את המצב בשדה הקרב, ולתקוף בנחרצות את נקודת התורפה של האויב (בכך חזר מהן על רעיונותיו של קרל פון קלאוזביץ; רעיונות אלה חוזרים רבות בספרות המלחמה גם אחרי מהן). תכונה נוספת שמדגיש מהן הייתה אומץ הלב של נלסון; ואולם, נלסון לא פעל בפזיזות, אלא מתוך הכרת האויב; נלסון קירב אליו את המפקדים שפעלו יחד איתו, ווידא שהם מכירים היטב את רעיונותיו ואת דרך הפעולה שתכנן.
השפעת הגותו של מהן, ובחינתה לאור המציאות
בעיני הקורא המודרני נראות השקפותיו של מהן כמובנות מאליהן, אך במאה ה-19 היו רעיונותיו של מהן מהפכניים, במיוחד בארצות הברית, אומה שהייתה ממוקדת בהתפשטות היבשתית מערבה. מהן הדגיש מאוד את חשיבותה של השליטה הימית ככוח המרכזי שעמד בבסיס היווצרותה של הממלכה המאוחדת כמעצמה עולמית. מאידך, לא נתן מהן דגש מספיק לגורמים אחרים: כוחם של צבאות יבשתיים, וחשיבותה של הדיפלומטיה. התאוריות של מהן לא הסבירו כיצד הצליחה מעצמה יבשתית, כמו האימפריה הגרמנית של אוטו פון ביסמרק, להגיע לעוצמתה.
הגותו של מהן לאור מלחמות העולם
למרות שמהן לא התמודד עם הגורמים להצלחתן של מעצמות יבשתיות, זכתה התאוריה שלו לצידוק במלחמת העולם הראשונה, כאשר המצור הימי שהטילו הבריטים על גרמניה היה, בסופו של דבר, אחד הגורמים המרכזיים לניצחון מדינות ההסכמה.
קריירה מאוחרת
בין 1889 ל-1892 שימש מהן בתפקיד מיוחד באגף הניווט של מפקדת הצי. ב-1893 התמנה למפקד הסיירת הממוגנת שיקגו כאשר ביקרה באירופה, שם התקבל בכבוד רב. מהן חזר להרצות בקולג' ללוחמה ימית, וב-1896 פרש משירות פעיל. ב-1898 חזר לשירות לתקופה קצרה, כאשר הובא לייעץ לגבי אסטרטגיה ימית בעת מלחמת ארצות הברית–ספרד.
מהן זכה לתארים לשם כבוד מאוניברסיטאות אוקספורד, קיימברידג', הרווארד, ייל, קולומביה, דארטמות' ומקגיל. ב-1902 טבע מהן את המונח "המזרח התיכון" במאמרו "המפרץ הפרסי ויחסים בינלאומיים", שהתפרסם בספטמבר של אותה שנה בכתב העת "National Review".
ב-1906 קודם מהן לדרגת אדמירל משנה (Rear Admiral) לאחר חוק שחוקק הקונגרס, על פיו כל הקצינים שהיו בדרגת קפטן במלחמת האזרחים יקודמו לדרגה זו. בתחילת מלחמת העולם הראשונה תמך מהן בבריטניה הגדולה ועסק בקידום עניינה, אך הנשיא וודרו וילסון אסר על קצינים פעילים ופורשים לפרסם הערות על המלחמה. מהן נפטר מאי ספיקת לב ב-1 בדצמבר 1914.
חיבורים
בנוסף לביוגרפיה של נלסון, כתב מהן מספר רב של ספרים ומאמרים על מנהיגות, ובהם גם ביוגרפיות רבות, ביניהן ביוגרפיות של ג'ון פול ג'ונס, דייוויד פראגות', ג'ון ג'רוויס, ואדוארד הוק. נלסון היה בעיניו דמות המפקד האידיאלי, והוא נהג להשוות את נשואי מחקריו לנלסון. להלן רשימת ספריו:
סוזאנה תמרו
סוזאנה תמרו (באיטלקית: Susanna Tamaro; נולדה ב-12 בדצמבר 1957) היא סופרת איטלקייה ממוצא יהודי. ספרה "ללכת בעקבות הלב" (Va' dove ti porta il cuore) הוא אחד הספרים האיטלקיים הנמכרים ביותר במאה העשרים.
ביוגרפיה
תמרו נולדה בטריאסטה ב-1957 למשפחה ממעמד הביניים. אמה היא קרובת משפחה של הסופר איטלו זבבו. היא השלימה לימודי תעודה בבימוי בבית הספר הניסיוני לקולנוע של רומא (Centro Sperimentale di Cinematografia di Roma) ב-1976. ב-1977 שימשה כעוזרת במאי של סלווטורה סמפרי (Salvatore Samperi) שביים בטריאסטה את הסרט "ארנסטו", עיבוד של הספר בשם זה של אומברטו סאבה.
תמרו החלה לכתוב סיפורים ב-1978. בשנות השמונים כתבה מדי פעם לערוץ ראי (RAI). ב-1989 השתתפה ביוזמה של הוצאת מרסיליו שרצתה להשיק סדרת ספרים של סופרים צעירים שעדיין לא פרסמו. תמרו הצליחה להתפרסם בעולם הספרות עם הרומן הראשון שלה "הראש בעננים" (La testa tra le nuvole).
ב-1990 יצא לאור "בקול בודד" (Per voce sola), אף הוא בהוצאת מרסילי; רומן אשר זכה לתשבחות מפדריקו פליני ואלברטו מורביה, תשבחות אשר הביאו אותו לראש טבלת מכירות הספרים באיטליה.
ב-1994, פורסם הרומן המצליח ביותר שלה, "ללכת בעקבות הלב" (Va' dove ti porta il cuore), אשר זכה להצלחה מסחררת ברחבי העולם ונמכרו ממנו 16 מיליון עותקים. ב-1996 עיבדה הבמאית כריסטינה קומנצ'יני (יחד עם רוברטה מאצוני) את הספר לסרט ואף ביימה את הסרט. הכוכבת הוותיקה, וירנה ליזי, זכתה בפרס גלובוס הזהב האיטלקי על משחקה בסרט.
ב-1996 החלה תמרו לכתוב טור בשבועון "משפחה נוצרית" (Famiglia Cristiana). דעותיה המובעות במאמריה חופפות לאלו של הכנסייה הקתולית והיא מתנגדת להפלות מלאכותיות ולהמתת חסד. ב-1997 פרסמה רב-מכר נוסף, "נפש העולם".
בשנת 1997, קטע לירי שכתבה, "נשימה עמוקה יותר" (Il respiro più grande), הולחן על ידי המוזיקאי רון ובוצע על ידי הזמרת טוסקה במסגרת פסטיבל סאן רמו.
בשנת 2000 חתמה תמרו על חוזה עם הוצאת ריצולי (Rizzoli). באותה שנה נוסדה "קרן תמרו", שתומכת ביוזמות ופרויקטים שונים של סולידריות והתנדבות. ב-2005 הפיקה ומימשה את סרטה הראשון, "בתוך אהבתי" (Nel mio amore), עיבוד לסיפורה "הגיהנום לא קיים" (L'inferno non esiste).
ב-2006 כתבה תמרו מופע תאטרלי יחד עם הזמרת גרציה די-מיקלה (Grazia Di Michele) והסופרת סנדרה צ'יסנראוס (Sandra Cisnereos). ב-2006 יצא לאור "הקשיבי לקולי", ספר המשך ל"ללכת בעקבות הלב". הספר היה להצלחה בינלאומית נוספת והזכויות עליו נמכרו ביותר משתים עשרה מדינות.
סוזן פאולר
סוזן ג'וי פאולר ריגטי (בשם מלא באנגלית: Susan Joy Fowler Rigetti; נולדה ב-17 באפריל 1991) היא סופרת אמריקאית והייתה מהנדסת תוכנה שנודעה בהשפעתה על אופן הטיפול בהטרדות מינית בחברת אובר ועמק הסיליקון. הפרסום שלה הוביל לעסקאות ספרים וסרטים הוליוודיים המבוססים על חוויותיה האישיות. פאולר התחנכה בחינוך ביתי באזור כפרי באריזונה וסיימה לימודי פיזיקה באוניברסיטת פנסילבניה. היא עבדה בשתי חברות סטארט-אפ טכנולוגיות לפני שהצטרפה לאובר בסוף 2015. בתחילת 2017, פוסט בבלוג שלה על הטרדה מינית בחברה זכה לשיתופים נרחבים ובסופו של דבר הוביל להדחתו של מייסד ומנכ"ל אובר, טראוויס קלניק. פאולר גם הייתה עורכת ראשי של הרבעון של חברת עיבוד התשלומים סטרייפ, ועורכת של מאמרי דעה בתחום הטכנולוגיה בניו יורק טיימס .
ביוגרפיה
פאולר גדלה באזור כפרי במחוז ירנל במדינת אריזונה, השנייה מבין שבעה ילדים. אביה היה מטיף אוונגליסטי ומוכר טלפונים ציבוריים, ואמה חינכה את ילדיהם בחינוך ביתי. פאולר סיפרה כי הייתה לה הכוונה מעטה במהלך שנות לימודיה בחינוך ביתי, ולעיתים קרובות הייתה מבקרת בספרייה ומנסה ללמד את עצמה. היא הושפעה מהאסכולה הסטואית ומחיי אישים של פלוטרכוס, ושאפה מהם השראה להתמקד בחלקים בחייה שבהם יכלה לשלוט. היא עבדה באורוות סוסים וכאומנת כדי לסייע בפרנסת משפחתה.
פאולר נבחנה במבחני קבלה למכללה ללא תיכון, והתקבלה עם מלגה מלאה לאוניברסיטת אריזונה סטייט, שם רצתה ללמוד אסטרונומיה. עם זאת, היעדר הידע המוקדם שלה מהתיכון מנע ממנה לימודי מתמטיקה ופיזיקה, ולכן עברה לאוניברסיטת פנסילבניה, שם הצליחה להגיש ערעור על החלטה דומה בפני נשיא האוניברסיטה.
קריירה מקצועית
בתחילת 2015, בזמן שפאולר עבדה כמהנדסת פלטפורמה בחברת הטכנולוגיה הפיננסית Plaid נודע לה כי השכר השנתי של עמיתיה הגברים גבוה ב-50,000 דולר מהשכר שלה.
בפברואר 2017 פרסמה פאולר בבלוג שלה פוסט של 3,000 מילים על הטרדות מינית באובר, שתיאר תרבות עבודה עוינת לעובדות של אובר. היא סיפרה כיצד משאבי האנוש של החברה סירבו לנקוט בצעדים כנגד מנהל שלה לשעבר שניסה לשדל אותה לקיים יחסי מין, בשל התפוקה שלו. הפוסט זכה ל-22,000 שיתופים בטוויטר. בדיקות בלתי תלויות אישרו את אמיתות הדברים והובילו לפיטוריהם של עובדים בחברה. הביקורת שהתעוררה בעקבות הפוסט אילצה בסופו של דבר את מייסד ומנכ"ל אובר, טראוויס קלניק, להתפטר,[8] ובעקבותיו גם חברות נוספות בעמק הסיליקון החלו בנקיטת צעדים משמעתיים בתגובה להטרדות מיניות עד כדי פיטוריהם של משקיעים בסדר גודל של דייב מקלור וג'סטין קאלדבק.
באפריל 2017 הצטרפה פאולר לחברת עיבוד התשלומים סטרייפ כעורכת ראשית של רבעון חדש בשם Increment, וביולי 2018 החלה לעבוד עבור הניו יורק טיימס כעורכת טורי דעה, ופרסמה מאמרי מערכת בנושאי טכנולוגיה. סיפור ההטרדות שעברה באובר שימש ב-2022 כבסיס לאחד מקווי העלילה בסדרה הקרב על אובר של ערוץ Showtime. את דמותה של פאולר גילמה בסדרה אווה ויקטור.
חיים אישיים
פאולר נשואה מאז 2017 לצ'אד ריגטי, מייסד ריגטי מחשוב, סטרט אפ בתחום המחשוב הקוונטי.
נבחרת נורווגיה בכדורגל חופים
הסגל הנוכחי
סגל נכון לאליפות אירופה בכדורגל חופים 2018
מאמן: ג'ון אנדרה ג'קובסן
הישגים
אליפות אירופה בכדורגל חופים
גביע אירופה בכדורגל חופים
Colonization
תיאור המשחק
ממשק המשתמש הבסיסי של המשחק דומה לזה של Civilization: מבט מלמעלה על מפה המחולקת למשבצות; לפני תחילת המשחק ניתנת האפשרות לשחק במפה של יבשת "העולם החדש", במפה אקראית שיוצר מנוע המשחק או במפה שמאפייניה, כמו גודל שטח היבשה ואקלים, נקבעים על ידי השחקן. כל משבצת יכולה להכיל יחידות, מושבות וכדומה. במשחק ניתן דגש גדול יותר למסחר ולפיתוח המושבות, ודגש נמוך יותר על קרבות. בניגוד ל-Civilization, אין במשחק התפתחות טכנולוגית.
השחקן יכול לשחק אחד מארבעה מהכוחות האירופאים הגדולים של אותה תקופה: אנגליה, ספרד, צרפת והולנד. לכל אחת מהמעצמות יתרון כלשהו.
היחידות במשחק הן של מתיישבים. ישנם מתיישבים חסרי הכשרה, וכאלו שמאומנים למשימה ספציפית, כגון: גידולים חקלאיים, הכנת סחורות, לחימה, פוליטיקה וכן הלאה. בכל מושבה ניתן לגדל מספר גידולים חקלאיים - מזון, טבק, כותנה, סוכר. כמו כן ניתן לכרות כסף וברזל ולצוד חיות לפרוות, בהתאם לסוג האדמות שעליהן הוקמה המושבה. בתוך המושבה יכולים המתיישבים לייצר סחורות כגון מעילים, בגדים, סיגרים, ורום. כמו כן הם יכולים לייצר כלים ורובים, לבנות מבנים נוספים במושבה, ולעסוק בפוליטיקה או בהטפה דתית.
תגבורת של מתיישבים מגיעה מארץ המוצא של השחקן אחת לזמן מסוים, כשכמות ההטפה הדתית במושבותיו יכולה להשפיע על פרק הזמן הזה (הדבר בא במטרה לבטא את המניעים של רבים מהמהגרים לעולם החדש שחיפשו חופש דתי). עיסוק בפוליטיקה מסייע למתיישבים לאמץ אידאולוגיה ליברלית שמשפרת את עבודתם, ולגיוס "אבות מייסדים" - דמויות חשובות מההיסטוריה של יבשת אמריקה שהשגתן מעניקה בונוסים לשחקן.
הדרך לניצחון במשחק עוברת דרך הכרזת עצמאות, שעבורה נדרש שלפחות חצי מהמתיישבים יאמצו את האידאולוגיה הליברלית. לאחר הכרזת העצמאות יוצאת ארץ המוצא של השחקן למלחמה נגד מושבותיו (בסגנון מלחמת העצמאות של ארצות הברית) ואם השחקן מביס אותה, הוא זוכה במשחק.
בשנת 2010 יצאה גרסה מחודשת של המשחק תחת השם Civilization IV: Colonization. המשחק יצא בעקבות ההצלחה הגדולה לה זכה Civilization IV, והתבסס על מנוע משחק זהה.
תחנת הרכבת של אדיס אבבה
תחנת הרכבת של אדיס אבבה, המכונה "לאגאר" (Lagaar; מצרפתית La Gare - "התחנה"), היא תחנת רכבת השוכנת במרכזה של העיר אדיס אבבה, בירת אתיופיה, במרחק של כ-700 מטרים דרומית-מערבית לכיכר מסקל. התחנה היא התחנה הסופית במסילת הרכבת אדיס אבבה-ג'יבוטי שהיא מסילת הרכבת היחידה באתיופיה. כיום אין שירותי רכבת אל התחנה.
היסטוריה
סלילתה של מסילת הרכבת החלה בג'יבוטי ב-1894, והקטע הראשון הגיע עד דירה דאווה. ב-1908, לאחר עיכובים ומחלוקות, הוקמה "חברת מסילת הברזל הצרפתית-אתיופית" (Compagnie du Chemin de Fer Franco-Ethiopien) - חברה שניזונה בעיקר מהון צרפתי, וזו השלימה את סלילת המסילה מדירה דאווה לאדיס אבבה ב-20 במאי 1915. טקס חנוכת המסילה נערך ב-17 ביוני 1917 במעמד הקיסרית זאודיתו, שהשתתפה בנסיעת הרכבת הראשונה לג'יבוטי.
חוזה שנחתם בין אתיופיה לצרפת ב-1922 הקצה את הקרקע הדרוש להקמת מבנה התחנה, ואבן הפינה הונחה ב-13 בפברואר 1928. המבנה הושלם ב-3 בדצמבר 1929 במימון צרפתי וגרמני. בשנת 1938 ביקש המושל האיטלקי להרוס את מבנה התחנה ולסלול קו רכבת חדש דרך מרכזה של העיר, ולאורכו ימוקמו שלוש תחנות. תוכנית זו נגנזה לבסוף בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה. שירותי הרכבת אל התחנה פסקו באמצע העשור הראשון של המאה ה-21, עם השבתת קו הרכבת שממערב לדירה דאווה. גם אם השירות לאדיס אבבה יתחדש, סביר שבעיר תבנה תחנה חדשה, אם כי המבנה צפוי להישאר במקומו בשל ערכו ההיסטורי והאדריכלי.
התחנה
סגנונו של מבנה התחנה הוא קולוניאליסטי. הוא מתנשא לגובה של שתי קומות, בראשונה ארקדה הנתמכת בשורת קשתות, ובשנייה מרפסת עם מעקה מסוגנן, אליה מובילות דלתות גבוהות. במרכז המבנה, מעין מגדל המוסיף לו קומה שלישית ובה חלונות בצורת קשתות. המבנה והמגדל נושאים גגות רעפים אדומים. בתחנה רציף צד בודד וגשר להולכי רגל נטוי מעל מסילות הרכבת. בשטח התחנה שוכנים משרדי ההנהלה הראשית של חברת הרכבת, מחסני חלפים, בתי מלאכה, דפו, מרכז השתלמות ומרפאה ומועדון לעובדי חברת הרכבת.
בכיכר הגדולה שבחזית התחנה פועל מסוף אוטובוסים עירוני, וניצבת בה אנדרטת גור אריה יהודה, פסל אריה מוזהב שהוקם על ידי הקיסר היילה סלאסי ב-1930. סמוך לתחנה שוכנים תחנת האוטובוסים הבין-עירונית של אדיס אבבה ליעדים קרובים (עד 250 ק"מ), והאנגר ובו שוכן "מוזיאון הרכבת" של אתיופיה.
מוזיאון הרכבת
בשנת 1935 העניקה ממשלת צרפת לקיסר היילה סלאסי שני קרונות לשימושו הפרטי. בקרון הראשון היה סלון, תא שינה ומשרד, ובשני הותקנו מטבח ומסעדה. ב-1954 הוענקו לקיסר שני קרונות נוספים, הפעם מממשלת אנגליה, גם הם מחולקים באופן דומה לקודמיהם. הרכבת הקיסרית הונעה בשני קטרים וכללה, נוסף על ארבעת הקרונות הקיסריים, קרון גנרטור חשמלי שסיפק את כל צריכת החשמל שלה, שני קרונות מחלקה ראשונה לאורחיו ולפמלייתו של הקיסר, שני קרונות מחלקה שנייה עבור משרתיו ושני קרונות משא. הרכבת הקיסרית הפסיקה את פעולתה ב-1973, זמן קצר לפני המהפכה האתיופית, וארבעת הקרונות הקיסריים שמורים במבנה המוזיאון.
צבוע מערות
צבוע מערות (שם מדעי: Crocuta crocuta spelaea) הוא טורף נכחד, תת-מין של צבוע נקוד במשפחת הצבועיים. אזור תפוצתו השתרע באירואסיה, החל מצפון סין עד לספרד ולאיים הבריטים.
אף על פי שתואר בתחילה כמין נפרד מצבוע נקוד, עקב הבדלים גדולים בגפיים הקדמיות ואחוריות, בדיקות גנטיות מצביעות על כך שאין הבדל DNA מהותי בין צבוע המערות מתקופת הפליסטוקן לצבוע נקוד שחי כיום באפריקה.
צבוע המערות ידוע ממגוון מאובנים שנמצאו בעיקר במערות. עם הירידה באזורי העשב לפני 12,500 שנה, אירופה חוותה ירידה באזורים הנמוכים המועדפים על הצבועים, ועלייה בשטחי היערות. צבועי מערות, תחת התנאים הללו, היו נחותים לזאבים ולבני האדם, שהרגישו הרבה יותר בנוח באזורי יער מאשר בשטחים פתוחים. אוכלוסיית צבועי המערות החלה להידלדל לפני כ-20,000 שנה, ונעלמה לחלוטין מאירופה לפני 11–14 אלף שנה, ואף לפני באזורים מסוימים.
תיאור
ההבדל העיקרי בין צבוע מערות לצבוע נקוד הוא אורך העצמות הקדמיות והאחוריות. אצל צבוע המערות העצמות היו ארוכות יותר, דבר המצביע על התאמה לאזור מחיה שונה מזה של הצבוע הנקוד. לא ידוע אם היו להם את אותם ההבדלים בין המינים אשר קיימים אצל הצבוע הנקוד. מעריכים שהם שקלו כ־100 ק"ג.
מעט ידוע על ההרגלים החברתיים שלהם. השימוש שלהם במערות כמאורות שלהם מקובל, אולם ידוע גם על מאורות באזורים פתוחים. חסרה כל אינדיקציה אם הם חיו בלהקות גדולות או כחיות מבודדות, על אף שלהקות גדולות נחשבות כפחות אפשריות באזורי מחיה בהם חיו בתקופת הפליסטוקן.
יחסים עם טורפים אחרים
צבועי מערות היו טורפים מוצלחים והם שגשגו בעיקר בצפון-מזרח אסיה, היכן שהם היו עליונים על שאר הטורפים באזור. הדבר נבע ממיעוט אריות מערות, דובי מערות וזאבים באזורי המחיה המשותפים שלהם.
הוא נחשב לאחראי להרס של חלק מהעצמות של דוב המערות. פגרים גדולים כאלו היו מקור מזון אופטימלי לצבועים, בייחוד לקראת סוף החורף, כשהיה מחסור במזון.
באיטליה, חלק צבוע המערות את אזור מחיה שלו עם זאבים. בניגוד לצבועים, שהעדיפו טרף באזורים נמוכים כמו סוסים, הסתמכו הזאבים על טרף קטן יותר שחי על המשעולים כמו יעלים וצבאים, ובכך הקטינו את התחרות ביניהם. הזאבים והצבועים הציגו יחס התפשטות הפוך לאורך זמן, ככל שהזאבים התפשטו לאזורים נוספים, הצבועים נעלמו.
יחסים עם האדם
הרג שנצרך בחלקו על ידי האדם הניאנדרטלי ולאחר מכן על ידי הצבועים מצביע על כך שמדי פעם הצבועים היו גונבים מהצייד של האדם הניאנדרטלי. כמו כן התחרו האדם הניאנדרטלי והצבועים על אתרי מערות. מערות רבות מראות שימוש לחלופין של האדם ושל הצבועים. מספר רב של עצמות אדם נמצאו שנצרכו בחלקם על ידי הצבועים. האדם המודרני חי גם כן על יד הצבועים, וייתכן שהיה לו יחס דומה איתם. חלק מהפלאונטולוגים מאמינים שתחרות וציד בסיביר היו גורם משמעותי בעיכוב של יישוב אלסקה. ייתכן והצבועים היו גונבים מדי פעם את הצייד של האדם או נכנסים למחנות שלהם וגוררים את החלשים והחולים, בדומה לצבוע הנקוד באפריקה כיום.
בתרבות
צבוע מערות הופיע בסדרה "פארק פרהיסטורי".
ג'ניפר גארנר
ג´ניפר אן גארנר (באנגלית: Jennifer Anne Garner; נולדה ב-17 באפריל 1972) היא שחקנית אמריקאית, זוכת פרס גלובוס הזהב ופרס גילדת שחקני המסך ומועמדת ארבעה פרסי אמי על תפקידה בסדרה "זהות בדויה".
ביוגרפיה
גארנר נולדה ביוסטון, טקסס שבארצות הברית. בת אמצעית לביל ופאט ואחות למליסה וסוזאנה. כשהייתה בת שלוש התחילה ללמוד בלט והתמידה בכך עד לנעוריה. בהיותה בת ארבע משפחתה עברה לווירג'יניה המערבית, ושם גרה גארנר עד סוף לימודיה במכללה.
בתיכון היא למדה לנגן בסקסופון. באוניברסיטה התחילה ללמוד כימיה, עד שהבינה שמשחק יותר מעניין אותה ממדע, ועברה ללמוד דרמה. גארנר סיימה את לימודיה ב-1994. כשביקרה גארנר חברה בניו יורק ב-1995 החליטה לנסות את מזלה בתיאטרון.
קריירה
בניו יורק גארנר הרוויחה 150 דולר בשבוע בתור ממלאת מקום במחזה וקיבלה תפקידים בטלוויזיה במיני-סדרה "זויה". ב-1996, התארחה בפרק בסדרות "חוק וסדר" ו"ספין סיטי". ב-1997, שיחקה בתפקיד קטן בסרטו של וודי אלן "לפרק את הארי" ובסרט "מר מאגו" בכיכובו של לזלי נילסן. בשנת 1998 עברה ללוס אנג'לס, וקיבלה תפקיד ראשי בסדרה "Significant Others" אך הסדרה בוטלה לאחר שידורם של שלושה פרקים. באותה שנה, היא הופיעה בשלושה פרקים בסדרה "פליסיטי". ב-1999 היא התארחה בפרק בסדרה "המתחזה". בין השנים 1999- 2000 היא שיחקה בתפקיד ראשי בסדרה "הזמן של חייך".
בשנת 2010 שיחקה בסרט "יום האהבה". ב-2011 שיחקה בסרטים "חמאה" ו"ארתור". בשנת 2013 שבה לשחק לצידו של מקונוהיי בסרט "מועדון הלקוחות של דאלאס", והתארחה בסדרות ההנפשה "מרתה מדברת" ו"משפחת סימפסון". בשנת 2014 שיחקה בסרט לכל המשפחה "אלכסנדר והיום הנורא, האיום, המבאס והגרוע ממש" לצידו של סטיב קארל, ובסרט הספורט "יום הבוחר" בכיכובו של קווין קוסטנר.