cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יום המורה
התפתחות הרעיון בעולם
הרעיון של ציון יום המורה התפתח במקביל במדינות רבות לאורך המאה ה-20. במרבית המקרים התאריך הנבחר מסמל אירוע משמעותי הקשור לדמות או אירוע מרכזיים בעולם החינוך. זוהי גם הסיבה המרכזית לכך שיום זה מצוין במדינות שונות בתאריכים שונים.
בשנת 1994 הציע אונסק"ו את 5 באוקטובר כיום המורה הבינלאומי, לצד פרסום מסמך המלצות בנושא מעמד המורה. מסמך זה מאגד את זכויות וחובות המורים, תקנים בינלאומיים להכשרת מורים, תנאי העסקה ועוד. המסמך קרא לקובעי מדיניות לשתף מורים בהחלטות חינוכיות, רפורמות ועיצוב מערכות החינוך בכל מדינה, במטרה לקדם הוראה איכותית. המסמך והמלצותיו אומצו על ידי ארגון העבודה הבינלאומי של האו"ם (ILO) המייצג 183 מדינות ברחבי העולם, ובשנת 1997 פרסם אונסק"ו מסמך המשך השם דגש על מעמד המורה וההוראה בבתי ספר העל-יסודיים.
יום המורה בישראל
בשנת 2007 הגישה חברת הכנסת רונית תירוש את הצעת חוק זכויות המורה ובה הצעה לציון יום המורה בישראל ב-5 באוקטובר. הצעה זו ביקשה להגדיר בחוק את תנאי הכניסה למקצוע ההוראה, בדומה למקצועות כמו עריכת דין וראיית חשבון, להעניק השתלמויות והכשרה מקצועית למורה כחלק ממשרתו, לדאוג לזכות הבסיסית לסביבת עבודה נוחה, ולהגביר את מידת האוטונומיה המקצועית של כל מורה בתחום הוראתו. הצעת החוק אושרה על ידי ועדת השרים לענייני חקיקה ב-28 בינואר 2007, אך הצעת החוק לא עברה במליאת הכנסת. בשנת 2008 עלתה ההצעה בשנית על ידי חברת הכנסת רונית תירוש וחבר הכנסת סילבן שלום, הפעם עם הצעה לשינוי המועד של יום המורה. בשל צמידות התאריך המקורי (5 באוקטובר) ליום פרוץ מלחמת יום הכיפורים ובשל העובדה שתאריך זה נופל לא אחת ימי חופשה מבית הספר, הוחלט לבחור תאריך חדש. ההחלטה הייתה לבחור ליום המורה תאריך עברי מתאים ולקשרו לאחד מהמועדים הקיימים על לוח השנה. התאריך שנבחר ליום המורה הוא כ"ג בכסלו, הצמוד לחג החנוכה, מתוך השאיפה שחג האור ויום הוקרת המורה יהיו סמוכים זה לזה סמלית.
מתוך הצעת החוק:
גם הצעת חוק זו לא אושרה.
מיסוד יום המורה
במטרה להפוך את יום המורה ליום חג לאומי רשמי התכנסה ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת לדיון מיוחד לכבוד יום המורה ומעמד המורה בישראל. להתכנסות זו הוזמנו מורים מכל רחבי הארץ ובהם גם המורות שלימדו חברי הכנסת המכהנים. בעשרות ערים בישראל התקיימו טקסים ייעודיים, נשלחו מכתבי תודה, חולקו פרחים, נערכו ארוחות מיוחדות והתקיימו אירועים שמטרתם להודות למורי ישראל, כל זאת בשיתוף ארגוני ההורים ומועצות התלמידים. לקראת היום עצמו פרסמו ידוענים ונבחרי ציבור מכתבי תודה וברכות למוריהם מהעבר באמצעות הרשתות החברתיות וביום המורה תשע"ד פרסם שר החינוך, הרב שי פירון, ברכה מיוחדת למורי ישראל. בשנה שלאחר מכן הצטרפו לברכות גם נשיא המדינה, ראובן ריבלין, אנשי תקשורת, נבחרי ציבור וידוענים, ואירועי היום שנחגג בכל רחבי הארץ סוקרו בהרחבה בכלי התקשורת השונים.
מחר יהיה שקט
מחר יהיה שקט הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אדם. את השיר הוציאה לאור בשנת 2014 חברת התקליטים פונוקול, והוא נכלל כרצועה ה-18 וכרצועה השישית באלבומים LIVE זאפה – הלהיטים הגדולים וגאולה בהתאמה.
על השיר
"מחר יהיה שקט" הוא אחד משני הסינגלים החדשים שיצאו במסגרת אלבום ההופעה "LIVE זאפה – הלהיטים הגדולים". הוא הוקלט בהופעתו של אדם ב"זאפה הרצליה". בשנת 2019 הוציא לאור את אלבומו האחרון, "גאולה", שם החליט להכניס את השיר כאחת מתשע רצועותיו. מבקר המוזיקה הישראלי יוסי חרסונסקי העניק לשיר שלושה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה וכתב:. הוא נכנס למצעד השבועי של המוביל הארצי ב-14 ביולי 2014 החמישי.
גן הכוזרי
גן הכוזרי הוא גן בשכונת רחביה בירושלים. שמו הקודם היה 'שדרות יהודה הלוי'. הגן מקשר בין רחוב הקרן הקיימת לרחוב רמב"ן בשכונה.
תכנון הגן
כאשר הוקמה שכונת רחביה, חברת הכשרת היישוב העסיקה את האדריכל היהודי יליד גרמניה, ריכרד קאופמן, על מנת שיתכנן את השכונה כשכונת גנים בהשראת עיר הגנים האירופאית, תוך יישום עקרונות הסגנון הבינלאומי שרווח באותה עת בארץ ישראל. בשלב הראשון תוכננה "רחביה א'", שגבולותיה היו רחוב המלך ג'ורג' במזרח, רחוב רמב"ן בדרום, רחוב אוסישקין במערב ורחוב הקרן הקיימת בצפון. במרכז השכונה תוכננה שדרה ירוקה החוצה את השכונה מצפון לדרום. שדרה זו נועדה להולכי רגל ולמטיילים והייתה אמור להיות, על פי התכנון, רחבה יחסית. בקצה הצפוני של השכונה תכנן קאופמן להקים בית כנסת. לימים הוקמה במקום בו אמור היה לעמוד בית הכנסת - הגימנסיה העברית רחביה.
השדרה שימשה בתור הגן הציבורי המרכזי של רחביה, בשנת 1926 ניתן לה השם 'שדרות יהודה הלוי' שם זה שונה לאחר שהוחלט לקרוא לשדרה בכניסה לירושלים על שם יהודה הלוי אך לבסוף נקראה השדרה בכניסה לעיר על שם זלמן שזר ( חרות' 8.1.63 עמ' 3, 'דבר' 29.9.75 עמ' 4 ) תושבי השכונה נהגו לנפוש בה וילדי השכונה שיחקו בה. השדרה הוקפה בגדר ובה שערים. בסמוך לגן הכוזרי, בחלק הדרומי של השדרה נמצא גן אליעזר ילין
צמצום שטח הגן והשבתו לציבור לאחר עשרות שנים
עם השנים הופקעו שטחים שונים מהשדרה מסיבות שונות. בחלקה הצפוני של השדרה נבנה מקלט ציבורי, במרכז השדרה ולאור העובדה שנשיא מדינת ישראל יצחק בן-צבי עבר, עם היבחרו לתפקיד הנשיא, להתגורר בבניין צמוד לשדרה, הוחלט מטעמי ביטחון, לבנות גן מגודר לבית הנשיא, חלק מהשדרה הופקע למטרה זאת והושאר רק מעבר צר להולכי רגל.
בדרום השדרה היא הוצרה על מנת לאפשר בניית בתי דירות.
הסופר יהודה האזרחי בספרו "עיר אבן ושמיים" מתאר את הקטנת שטח השדרה בחלק הצמוד לבית הנשיא:
לאחר שבית הנשיא הועבר למיקום אחר, הסיבה להצרת השדרה הסמוכה כבר לא התקיימה. על כן, ניהלו תושבי השכונה מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 מאבק במוסד יד בן צבי (אשר שוכן עתה בבניין) במטרה להשיב את שטחי השדרה שהוצמדו לבית הנשיא לרשות הציבור. לאחר מאבק ארוך הוחזר שטח זה לציבור בשנת 2018 תוך בניית גדר חדשה ליד בן צבי. במהלך העבודות הושאר בגן הכוזרי העתק קטע מפסיפס בית הכנסת העתיק במעון שנעשה על ידי נעמי הנריק והוזז למיקום חדש בשטח יד בן צבי התבליט מגש הכסף, מעשה ידי גיסתו של בן צבי, הפסלת בתיה לישנסקי.
יהודה לאון טמפלו
[[קובץ:Italia Jacob Judah Leon.jpg|ממוזער|250px|שמאל|רבי שלמה רפאל (יעקב) יהודה (אריה) לאון "טמפלו", תחריט מאת למטה: איור של דגם בית המקדש
]] רבי שלמה רפאל יהודה לאון טמפלו (במקורות אחדים גם: יעקב, אריה; ה'שס"ג, 1603 – אחרי ה'תל"ה, 1675) היה מחכמי יהדות אמסטרדם במאה ה-17, יוצר דגם בית המקדש.
ביוגרפיה
נולד בבוארקוס שבפורטוגל למשפחה ממגורשי ספרד. למד באמסטרדם אצל רבה של קהילת "נוה שלום", הרב יצחק עוזיאל, שאף הסמיך אותו לכהן כרב. הוא התמנה כרב ור"מ ב"בית המדרש השישי" בעיר.
התפרסם מאוד בשל סדרת ספריו שעסקו במבנה בית המקדש, שתורגמו מספרדית להולנדית ולצרפתית מיד לאחר צאתם לאור. הוא עצמו תרגם את ספרו "תבנית היכל" לעברית ומהמהדורה העברית תורגם הספר ללטינית וממנה לגרמנית בהוראת הדוכס אאוגוסט הצעיר מבראונשווייג. לאור הצלחת הספרים, יצר דגם של מקדש שלמה עם כלי המקדש בקנה מידה תואם. הדגם התפרסם מאוד והקנה לו בעולם המדעי האירופי של זמנו את הכינוי "טמפלו". הוא קיבל רישיון מווילם השני, נסיך אורנז' להציג את הדגם בתשלום בכל רחבי הרפובליקה ההולנדית, תוך שהוא אוסר על אחרים להעתיק את הרעיון. ב-1675 נסע עם הדגם ללונדון והתקבל בחצרו של צ'ארלס השני, מלך אנגליה.
בנו יצחק היה מדפיס באמסטרדם.
מלבד הספרים שהספיק להדפיס, הניח אחריו עוד ספר על העבודה בבית המקדש, ספר ראיות לשיטותיו בנושא בית המקדש ומידותיו, חידושים ומחקרים בדברי חז"ל בתלמוד, ואוסף ויכוחים תאולוגיים שעברו בינו לבין בכירים בכנסייה.
המוזיאון להיסטוריה של הטבע (לונדון)
המוזיאון להיסטוריה של הטבע (באנגלית: The Natural History Museum) הוא אחד משלושת המוזיאונים המצויים בדרך התערוכות בדרום קנזינגטון ברובע קנזינגטון וצ'לסי בלונדון שבאנגליה (המוזיאונים האחרים הם מוזיאון המדע ומוזיאון ויקטוריה ואלברט. חזית המוזיאון מצויה בדרך קרומוול.
המוזיאון מציג מוצגים הקשורים למדעי החיים ומדעי כדור הארץ, ובו כ-70 מיליון מוצגים שונים. חמשת האוספים העיקריים הם בתחומי הבוטניקה אנטומולוגיה, מינרלוגיה, פלאונטולוגיה וזואולוגיה.
היסטוריה
האוסף החל מתרומה של הרופא האירי סר האנס סלואן (1660–1753). אוסף סלואן, שכלל צמחים מיובשים ושלדים של בני אדם ובעלי חיים הוצג בבית מונטג בבלומסבורי בשנת 1776 - משכנו של המוזיאון הבריטי.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-19, פרופסור ריצ'רד אוון, הממונה על מחלקת ההיסטוריה של הטבע במוזיאון הבריטי, הגיע למסקנה שבשל היקפם של האוספים - נדרש מבנה נפרד על מנת להציגם. לצורך זה נרכשה אדמה בדרום קנזינגטון וב-1864 נערכה תחרות אדריכלים לתכנון המוזיאון החדש. ההצעה הזוכה הייתה הצעתו של רב החובל פרנסיס פוק אשר נפטר זמן קצר לאחד זכייתו. אלפרד ווטרהאוס נבחר להמשיך ולטפל בהצעה הזוכה (ואף שינה אותה) ותכנן מחדש את החזיתות בסגנון רומנסקי.
נחל חרוד
נַחַל חֲרוֹד (בשמו הערבי: وادي جالود, ואדי גָ'אלוּד) הוא נחל איתן באזור הגליל התחתון הנשפך אל הירדן.
המוזיאון להיסטוריה של הטבע (לונדון)
היסטוריה
העבודות החלו בשנת 1873 והסתיימו בשנת 1880. המוזיאון נפתח לציבור בשנת 1881, אף שמעבר המוצגים מהמוזיאון הישן לא הושלם עד שנת 1883. רשמית, נותר המוזיאון אגף של המוזיאון הבריטי, והוא נקרא: "המוזיאון הבריטי (היסטוריה של הטבע)", באנגלית: ובקיצור:. בשנת 1963 הפך המוזיאון למוזיאון נפרד, ובשנת 1986 צורפו אליו המוזיאון לגאולוגיה הסמוך. בשנת 1992 שונה שם המוזיאון לשמו הנוכחי בעקבות חקיקה של הפרלמנט הבריטי.
נחל חרוד
מקורו של הנחל הוא באזור גבעת המורה, בגובה של כ-500 מ' מעל גובה פני הים, ומשם הוא זורם מזרחה דרך עמק חרוד, במסלול שאורכו כ-35 קילומטרים עד שהוא נשפך אל הירדן, כ-2 קילומטרים צפונית למעוז חיים בגובה 230 מ' מתחת לפני הים.
המוזיאון להיסטוריה של הטבע (לונדון)
היסטוריה
בין השנים 1974–1988 הוצגה במוזיאון לגאולוגיה תערוכה פופולרית ביותר המציגה דגם של הר געש ומדמה רעידות אדמה.
נחל חרוד
הנחל מנקז את עמק חרוד, את מורדות ההרים שסביב עמק בית שאן וחלק קטן מהעמק, את מזרח עמק יזרעאל, חצי מגבעת המורה, את רוב שלוחת צבאים, ואת המדרונות של צפון הגלבוע.
המוזיאון להיסטוריה של הטבע (לונדון)
היסטוריה
גלריות המוזיאון שופצו בשנת 1998, והוקם "מרכז דרווין" (על שם צ'ארלס דרווין) ובו מוצגים מיליוני מוצגים הקשורים לבעלי חיים ולצמחים. כחלק מאוסף זה מוצג ארצ'י התמנון הענקי - תמנון ענק שאורכו שמונה מטרים, וכן שרידי הלוויתן שעלה במעלה נהר התמזה ב-20 בינואר 2006.
נחל חרוד
תוואי הנחל
ב־7 הקילומטרים הראשונים, הנחל אכזב וזורם בתעלת ניקוז נמוכה. משם, החל משפך נחל נבות אל נחל חרוד, (המביא איתו את מי עין יזרעאל) הנחל זורם בין בריכות דגים לאורך 13 ק"מ.
המוזיאון להיסטוריה של הטבע (לונדון)
היסטוריה
במשך למעלה ממאה שנה ניצב בלובי הכניסה רפליקה של שלד של דיפלודוקוס קרנגי באורך כ-32 מטר, שכונה "דיפי". ב-2017 הוצא הדיפלודוקוס והוחלף בשלד של לווייתן כחול. כיום שלד הדיפלודוקוס נמצא בתצוגה ניידת ברחבי בריטניה.
נחל חרוד
תוואי הנחל
את חלקו המזרחי של הנחל חוצים מספר גשרים, שניים מהם מכונים "הגשר הרומי". "הגשר הרומי" המערבי כולל אלמנטים שנותרו במקום מהתקופה הרומית. החל מהגשר נחשפת בזלת הכיסוי, ולאורך 11 הקילומטרים האחרונים, הנחל מתחתר בה ויוצר מצוקים גבוהים וקניונים וזורם בחוזקה ובפיתולים. שם יש מספר מפלים, שהידוע מביניהם מכונה "קניון הבזלת" וגובהו כ־13 מטרים. הקרן הקיימת לישראל הכשירה במקום שביל טיולים. בבקעת בית שאן עובר מעל הנחל גם גשר קנטר.
המוזיאון להיסטוריה של הטבע (לונדון)
תיאור המבנה
הן חזיתות המבנה והן בקירותיו הפנימיים נעשה שימוש רב בלבני טרה קוטה אדומות, שהפגינו עמידותו בפני זיהום האוויר הרב שהיה בלונדון בתקופה הוויקטוריאנית. המבנה עוטר בתגליפים רבים של צמחים, בעלי חיים ומאובנים. המבנה מקושר במנהרה לתחנת דרום קנזינגטון של הרכבת התחתית של לונדון.
נחל חרוד
הידרולוגיה
באגן הניקוז של הנחל יורדים כ־200 מילימטרים גשם בשנה. בחורף מתרחשים שיטפונות חזקים בנחל וביובליו בשל הפרשי הגובה הגדולים בין מוצאי היובלים לשפך נחל חרוד, משום שהקרקע בעלת אופי חרסית י ובעקבות שברי ענן פתאומיים. ספיקת המים הרגעית המקסימלית נמדדה בינואר 1990, והייתה 170 מ"ק לשנייה.
המוזיאון להיסטוריה של הטבע (לונדון)
תצוגות ומוצגים
המוזיאון מציג מוצגים הקשורים למדעי החיים ומדעי כדור הארץ, ובו כ-70 מיליון מוצגים שונים. חמשת האוספים העיקריים הם בתחומי הבוטניקה אנטומולוגיה, מינרלוגיה, פלאונטולוגיה וזואולוגיה.
אדווין סרוסי
אֶדווין סֶרוּסי (נולד ב-26 בדצמבר 1952) הוא פרופסור אמריטוס למוזיקלוגיה, חוקר מוזיקה יהודית ישראלי ואתנומוזיקולוג המתמחה בעיקר בחקר המוזיקה של יהודי צפון אפריקה, האימפריה העות'מאנית ומוזיקה ישראלית עממית ופופולרית. הוא מופקד על הקתדרה למוזיקולוגיה על שם עמנואל אלכסנדר באוניברסיטה העברית בירושלים וראש בית הספר לאמנויות שם מאז שנת 2009. חתן פרס ישראל לשנת תשע"ח בתחום חקר התרבות, האמנות והמוזיקולוגיה.
נחל חרוד
הידרולוגיה
באגן הניקוז מספר רב של מעיינות, מהם מעיינות גדולים. חלק מהמעיינות ניזונים ממי אקוויפר ים שמתמלאים הרחק מאגן הניקוז, וחלק ממי אקוויפרים מקומיים.
אדווין סרוסי
קורות חיים
סרוסי נולד במונטווידאו בירת אורוגוואי, שם קיבל את ראשית חינוכו המוזיקלי בלימודי כינור, קומפוזיציה והלחנה. מוצאה של משפחתו הוא מלוב, והיא היגרה לאלכסנדריה שבמצרים ומשם ב-1926 לדרום אמריקה. סבו, אליאס (אליהו) סרוסי, היה ממנהיגי הקהילה היהודית במונטווידאו. אמו הייתה פסנתרנית וזמרת אופרה. הוא עלה לישראל ב-1971. למד לתואר ראשון ושני במוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים ולמד קומפוזיציה אצל פרופ' אנדרה היידו. את עבודת ה-MA שלו כתב על שירת הבקשות של יהודי מרוקו. בשנת 1987 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס על עבודה שכותרתה "Schir Hakawod and the Liturgical Music Reforms in the Sephardi Community in Vienna, ca. 1881-1925: A Study of Change in Religious Music".
עם שובו לישראל הרצה בחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב ומכללת לוינסקי לחינוך. ב-1990 החל ללמד באוניברסיטת בר-אילן, שם שימש בשנים 1994–1998 כראש המחלקה למוזיקה. במהלך כהונתו כראש המחלקה פיתח בה את מחלקת הקומפוזיציה, את המחלקה לתרפיה במוזיקה ואת המעבדה למוזיקה ומחשבים.
סרוסי פרסם שבעה ספרים ועשרות מאמרים מדעיים על המוזיקה בחברות היהודיות הספרדיות והמזרחיות עם דגש על מסורות צפון אפריקאיות, האימפריה העות'מאנית וקהילות האנוסים במערב אירופה. חיבוריו עוסקים בקשת מוזיקלית רחבה, שבה כלולים בין היתר המוזיקה של יהודי מרוקו שבה התמחה, דרך מוזיקה של קהילת יהודי וינה ועד פיוטי ר' ישראל נג'ארה. בנוסף פרסם מאמרים על הזמר העברי והמוזיקה הפופולרית הישראלית. כתב עם מוטי רגב ספר בשם "מוזיקה פופולרית ותרבות לאומית בישראל" (הוצאת אוניברסיטת קליפורניה, 2004), שתורגם על ידי הוצאת האוניברסיטה הפתוחה. בשנת 2000 עבר אל האוניברסיטה העברית ומאז הוא מנהל את המרכז לחקר המוזיקה שם. הוא מלמד אתנו-מוזיקולוגיה, מוזיקת עולם, תאוריה ומתודולוגיה בחקר מסורות שבע"פ ומוזיקה פופולרית. בשנים 2009–2013 הוא יסד וניהל את בית הספר לאמנויות באוניברסיטה העברית. בשנת 1995 הוא ערך ספר של אלברטו חמזי Cancionero sefardí.
סרוסי הוזמן כפרופסור אורח וכמרצה באוניברסיטת טורונטו, אוניברסיטת ברקלי, אוניברסיטת מוסקבה ועוד. בדארטמות' קולג' הוא פרופסור אורח מאז 2008. זכה בפרסים על עבודתו, בהם פרס מארגון מורשת יהודי ספרד בניו-יורק.
מחקריו מתמקדים בתרבות המוזיקלית בארצות הים-התיכון והמזרח-התיכון, ביחסי-הגומלין בין התרבות היהודית והאסלאמית (בעיקר בסוגות מוזיקה אמנותית) ובמוזיקה פופולרית בישראל. הוא חוקר תהליכי הכלאה, תפוצות, לאומנות וטראנס-לאומיות. הוא שם דגש על תפקיד הפרט בעיצוב תרבות עממית ופופולרית, על רשתות חברתיות ועל השפעת קבלת המוזיקה וצריכתה בגיבוש התרבות המוזיקלית.
לצד פעילותו האקדמית הוא פעיל גם בזירה המוזיקלית בישראל ובחו"ל כיועץ בפסטיבלי מוזיקה, כחבר בוועדות ממלכתיות בנושאי מוזיקה ואמנות וכמפיק תוכניות מוזיקליות. סרוסי ארגן והפיק קונצרטים של מסורות מוזיקה יהודית בפסטיבלים בעולם, ואחראי על סדרת התקליטורים "אנתולוגיה של מסורות מוזיקה בישראל". בשנת 1995 הגה וניהל את סדרת הקונצרטים "שיח מוזיקלי ים-תיכוני", שבה השתתפו מוזיקאים מטורקיה, איראן, אלג'יר, אזרבייג'ן, יוון וארמניה. הסדרה חודשה ב-2011.שימש יו"ר הוועדה הישראלית של המועצה הבינלאומית למוזיקה (אונסק"ו) והאיגוד הישראלי למוזיקולוגיה, והוא חבר בחבר הנאמנים של רננות – המכון למוזיקה יהודית, ושל תזמורת הבארוק ירושלים. הקים את "בית הספר למוזיקה שורשית" באוניברסיטת בר-אילן, ואת ה"שיח המוזיקלי הים תיכוני" של משכנות שאננים.
נחל חרוד
הידרולוגיה
עד לתחילת המאה ה־20 היובלים והמעיינות באגן הניקוז של נחל חרוד זרמו במצבם הטבעי. כשהתחילה התיישבות חקלאית בעמק חרוד התבצעו שינויים בזרימת המים באזור, והמים נותבו לחקלאות ולבריכות דגים. עם השנים מי המעיינות לא הספיקו לצורכי החלאות, והחל קידוח מי תהום, שהקטין את ספיקת המעיינות. גם חלק ממי השיטפונות בנחל נתפסים במאגר ים. כיום רוב מי המעיינות באגן הניקוז של הנחל נתפסים לשם השקייה ולא זורמים אל הנחל. לכן ספיקת המים השנתית בנחל היא רק כ־7 מליון מ"ק, בעוד שספיקת המים השנתית במעיינות גבוהה הרבה יותר – 55 מליון מ"ק, ובעבר הגיעה ליותר מ־95 מיליון מ"ק}.
המוזיאון להיסטוריה של הטבע (לונדון)
תצוגות ומוצגים
המוזיאון מפורסם בין השאר באוסף שלדי הדינוזאורים המוצגים בו, בהם דיפלודוקוס (שהיה באולם הראשי עד ל-2017), טריצרטופס, איגואנודון, אלברטוזאורוס, דרומאוזאורוס ועוד. בשנים האחרונות נוספו עוד שלדים לגלריית הדינוזאורים, מוצגים אינטראקטיביים וגשר מברזל העובר מעל השלדים והמוצגים ומגיע לדגם רובוטי של טירנוזאורוס רקס המשחזר כיצד נראה ונשמע כשהיה חי.
מרלה גיבס
מרלה גיבס (באנגלית: Marla Gibbs; 14 ביוני 1931) היא שחקנית, קומיקאית, זמרת, תסריטאית ומפיקה אמריקאית, בעלת קריירה שמשתרעת על פני חמישה עשורים. גיבס ידועה בעיקר בשל תפקידה בתור המשרתת של משפחת ג'פרסון, פלורנס ג'ונסטון, בסדרת הסיטקום של CBS "משפחת ג'פרסון" (1975-85), תפקיד שעבורו היא זכתה בחמש מועמדויות לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב לשחקנית משנה מצטיינת בסדרה קומית. היא גם כיכבה בספין אוף של סדרה זו,  Checking In (1981) ובסיטקום של NBC, 227; גיבס הייתה מפיקה שותפה בסדרה זו, שיחקה את התפקיד הראשי של מרי ג'נקינס, ואף שרה את שיר הנושא.
גיבס זכתה בפרס NAACP Image ובעוד מספר מועמדויות. מאוחר יותר בקריירה, גיבס הופיעה בתפקידים משניים בסרטים ', ', ', ', ', ו-'. בשנות השמונים המאוחרות לחייה, היא ממשיכה להופיע כדמות קבועה ובהופעות אורח בתוכניות טלוויזיה פופולריות דוגמת "שחור-כזה", "תחנה 19", "חם בקליבלנד", ו"סקנדל".
ביוגרפיה
הצעירה מבין שתי אחיות, גיבס נולדה בשם מרגרט תריסה בראדלי ב-14 ביוני 1931, בשיקגו, אילינוי, לאופיליה בירדי (לבית קמפ) ודאגלס בראדלי. אביה היה מכונאי, ואמה הייתה יזמית בעלת מספר בתי עסק מצליחים. הוריה התגרשו כשגיבס הייתה בת 4, וגיבס נשארה בחזקת אביה.
היא סיימה את לימודי התיכון ב-1949. זמן קצר לאחר מכן, עברה גיבס לדטרויט, מישיגן, שם למדה בבית הספר למנהל עסקים פיטרס. היא עבדה בתור סוכנת הזמנות ביונייטד איירליינס לפני מעבר לתפקיד באותה החברה בלוס אנג'לס. היא התחילה ללמוד משחק בתור הובי, וכמפלט מנישואיה שבשלב זה היו כבר מעורערים.
קריירה
גיבס ניסתה את ידה במשחק בלוס אנג'לס, והשיגה מספר תפקידים קטנים בהפקות מקומיות. התפקידים המשמעותיים הראשונים שלה היו בשנות ה-1970 המוקדמות בסרטי הבלאקספלויטיישן (ז'אנר של סרטים שחורים שנשען על סטריאוטיפים אתניים) Sweet Jesus, Preacher Man ו-Black Belt Jones. בשנת 1975, כשהיא בת 44, היא לוהקה לתפקיד פלורנס ג'ונסטון, העוזרת בסדרת "משפחת ג'פרסון" של CBS. עבור ביצועיה בסדרה, גיבס הייתה מועמדת חמש פעמים לפרס אמי לשחקנית המשנה המצטיינת בסדרה קומית בפריים טיים, ומועמדות אחת לפרס גלובוס הזהב. ב-1981 היא כיכבה בספין-אוף של "משפחת ג'פרסון", Checking In. הסדרה לא ארכה ימים. גיבס סיפרה שאת דמותה האייקונית של פלורנס היא ביססה על דודתה וסבתה. בשנת 1985, כאשר "משפחת ג'פרסון" בוטלה לאחר 11 עונות, גיבס גילמה את התפקיד הראשי בסיטקום של NBC, 227. הסדרה שודרה עד שנת 1990, והיו בה 116 פרקים. את בתה בסדרה שיחקה רג'ינה קינג. שני עשורים מאוחר יותר, גיבס חברה שוב לחבריה לקאסט לשעבר מ-227, ג'קיי הארי והאל ויליאמס, בסדרה "המשפחה הראשונה", בה גיבס שיחקה את תפקיד אמה של ג'קיי, סבתא אדי. השתיים עבדו יחד שוב בסרט העצמאי Forbidden Woman.
ב-2015, היו לגיבס שתי הופעות אורח בסדרת הדרמה של שונדה ריימס, "סקנדל". מאוחר יותר היא הייתה כוכבת אורחת בתוכניות "חם בקליבלנד", "אימה אמריקאית: המלון" ו"החיים עצמם". בשנת 2018, היא לוהקה בתפקיד חוזר בסדרת הדרמה "תחנה 19". גיבס גם כיכבה בשני פיילוטים לטלוויזיה: Old Soul  לצד אלן בורסטין וריטה מורנו עבור NBC ב-2014, וב-Jalen Vs. Everybody עבור ABC ב-2017. בקולנוע, היא כיכבה בסרטים Lemon ו-Please Stand By.
גיבס הייתה הבעלים של מועדון ג'אז בדרום מרכז לוס אנג'לס בשם Marla's Memory Lane Jazz and Supper Club משנת 1981 עד שנת 1999. בתור זמרת, היא הוציאה מספר אלבומים.
חיים אישיים
גיבס הייתה נשואה לחברה מהתיכון ג'ורדן גיבס בין השנים 1956 ל-1973; לזוג נולדו שלושה ילדים: אנג'לה גיבס, דוריאן גיבס וג'וסף גיבס. אחותה הגדולה היא השחקנית סוזי גארט. הבת שלה אנג'לה גיבס היא גם שחקנית שהופיעה בתוכנית הטלוויזיה Sanford and Son, וכן בסרטים כגון Together Brothers, Drumline ו-Think Like A Man Too.
לי בורדמן
ביוגרפיה
בורדמן נולד בסטוקפורט שבאנגליה. הוא למד בסטוקפורט קולג', ואחר כך קיבל מלגת לימודים לבית הספר לדרמה אוקספורד (Oxford School of Drama).
הוא שיחק בתפקיד מארי פריסטמן בסדרה "פשוט מהממת", וגילם את סוחר הסמים גֵ'ז קווגלי באופרת הסבון "קורוניישן סטריט". בורדמן הופיע בתפקיד היהודי טימון בסדרת הטלוויזיה "רומא". ב-2011 השתתף בתפקיד אורח בסדרת הפשע "Death in Paradise" של ה-BBC. ב-2013 כיכב בורדמן בסדרת הדרמה קומית "Great Night Out" בתפקיד הודג'. ב-2014 גילם את דמותו של אמריגו וספוצ'י בסדרה "הסודות של דה וינצ'י".
ב-2006 כיכב בורדמן בסרט "Fated".
בורדמן הוא קריין בתוכנית הדוקומנטרית "Road Wars" של ערוץ Sky 1, ושל תוכנית הספין אוף "Street Wars".
ב-2008 זכתה הסדרה "Drop Dead Gorgeous" בכיכובו בפרס הקומדיה הבריטית לסדרת הדרמה קומית הטובה ביותר.
ב-2013 השיק בורדמן בית ספר למשחק לילדים ולמבוגרים בסטוקפורט בשם "Actor Tribe". הקורסים מתמקדים במורכבות של להיות שחקן, ומעבירים אותם שחקנים מקצועיים. לאור הצלחת התוכנית, נפתח ב-2016 בית ספר נוסף בהיטון מרזי. בורדמן ואשתו ג'ניפר מחלקים את זמנם בין שני המקומות.
חיים אישיים
ב-2001 התחתן בורדמן עם השחקנית ג'ניפר ג'יימס שכיכבה באופרת הסבון "קורוניישן סטריט". בנם ג'ק אלכסנדר נולד במרץ 2004, ובתם, סקרלט מארי נולדה באפריל 2010.
אלברכט אלט
אלברכט אלט (בגרמנית: Albrecht Alt; 20 בספטמבר 1883, שטיבּאך, בוואריה – 24 באפריל 1956, לייפציג, גרמניה המזרחית) היה תאולוג פרוטסטנטי (לותרני) גרמני, חוקר מקרא ותולדות עם ישראל בארץ ישראל.
קורות חייו
אלברכט אלט, בנו של איש כמורה לותרני, למד תאולוגיה באוניברסיטת פרידריך אלכסנדר בארלנגן ובאוניברסיטת לייפציג. את התזה לתואר דוקטור, שנושאהּ היה "ישראל ומצרים", הגיש ב-1908 באוניברסיטת גרייפֿסוואלד. באותה שנה הגיע לראשונה לירושלים לשם השתלמות במכון הגרמני האוונגלי למדע קדמוניות ארץ הקודש, שייסד וניהל גוסטב דלמן. מ-1913 פעל אלט בהנהלת המכון.
ב-1912 מונה אלט לפרופסור-חבר באוניברסיטת גרייפֿסוואלד וב-1913 – לפרופסור באוניברסיטת בזל. במלחמת העולם הראשונה גויס כחובש לקורפוס אסיה ובהמשך הועסק ביחידת מיפוי (בבסיסה שבנצרת). בראשית 1917 סופח ליחידה לשמירת מונומנטים היסטוריים שליד מטה הצבא הגרמני-טורקי, שפעלה בראשותו של הארכאולוג תאודור ויגאנד באזורי החזית בזירת המזרח התיכון. אלט היה בין אחרוני הגרמנים שעזבו את ירושלים ב-1917 לפני כיבושהּ בידי הבריטים.
בשנים 1921–1923 כיהן אלט ככומר הקהילה האוונגלית הגרמנית בירושלים במרכזה שבכנסיית הגואל. עד שפסקה פעולתו של המכון הגרמני האוונגלי בירושלים ב-1938 שימש בו כמנהל-אורח, ומדי שנה בשנה חזר ללמד בו. אלט ערך את השנתון של המכון (Palästina-Jahrbuch) עד 1941.
בד בבד כיהן אלט כפרופסור ללימודי המקרא באוניברסיטת האלֶה וכן באוניברסיטת לייפציג, שבה ירש את כסאו של מורו רודולף קיטל ובה עשה את עיקר עבודתו במחקר ובהוראה. אלט שהה בלייפציג בשנות מלחמת העולם השנייה וכיהן כרקטור האוניברסיטה שלה עד פרישתו ב-1953. מ-1932 ועד למותו ב-1956 היה חבר באקדמיה למדעים של מדינת סקסוניה בתחום הפילולוגיה וההיסטוריה. בשנים 1925–1949 עמד בראש האגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל במרכזהּ שבלייפציג.
מחקריו וכתביו
מחקריו של אלברכט אלט פורסמו ברובם כמאמרים בשנתון המכון הגרמני האוונגלי (Palästina-Jahrbuch), בכתב העת של האגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל (DZPV – Zeitschrift des Deutschen Palästinavereins), בכתב העת של החברה המזרחנית הארץ-ישראלית (JPOS), בספרי יובל ועוד. מאמריו השונים לוקטו באסופה בת שלושה כרכים שראו אור בשנים 1953–1959.
בחיבורו מ-1934, "מקורות החוק הישראלי", העלה אלט לראשונה את ההבחנה בין שתי צורות יסוד עיקריות של חוקי התורה, על פי ניסוחם הסגנוני – בין החוק הקאזואיסטי המנוסח כמשפטי תנאי לבין החוק האפודיקטי המנוסח כציווי מוחלט ללא פירוט. לפי אלט החוק הקאזואיסטי הגיע למערכת החוקים הישראלית בהשפעת חוקי המזרח הקדום, ואילו החוק האפודיקטי נוצר בתוך עדת בני ישראל.
אלט התקין ועיבד, יחד עם אוטו אייספלדט, את מהדורת 1937 של הביבליה הבראיקה של קיטל.
אלט תרם לידיעת ארץ ישראל בתקופות הרומית והביזנטית. בשנות מלחמת העולם הראשונה, במסגרת שירותו ביחידה לשמירת אתרים היסטוריים, חקר את "הכתובות היווניות בפלשתינה טרטיה שממערב לערבה"; המונוגרפיה שלו בנושא זה פורסמה בברלין ב-1921. תרומתו לחקר הנגב בתקופות מאוחרות ניכרת, לדוגמה, במחקרו על הלימס הארצישראלי.
מחקריו בתחום הגאוגרפיה ההיסטורית של ארץ ישראל, שעסקו בזיהוי אתרים מקראיים ובגבולות השבטים והממלכות, הסתייעו בממצאים ארכאולוגיים. אלט עצמו לא ניהל חפירות, אבל קירב חוקרי מקרא למדע הארכאולוגיה.
סרגיי בוכמן
סרגיי בוכמן (נולד ב-8 במאי 1985) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה
בוכמן בוגר סטודיו למשחק ניסן נתיב ובוגר סדנת משחק מול מצלמה אצל רם נהרי.
קריירת בטלוויזיה
במהלך השנים שיחק בוכמן במספר סדרות טלוויזיה. ב-2010 שיחק בסדרה "בלו נטלי". בשנת 2012 שיחק בסדרת הדרמה של ערוץ 10 "אלנבי". בשנת 2014 שיחק בסדרה "אחת אפס אפס".
בשנת 2015 שיחק בסדרות "רון" ו"אטלנטיקה". בהמשך אותה שנה לוהק לשחק בסדרת הדרמת מתח של שידורי קשת של ערוץ 2, "כפולים".
בשנת 2017 שיחק בסדרה הקומית "נופלות על הרגליים" בשידורי קשת של ערוץ 2.
בשנת 2018 שיחק בעונה השנייה של "כפולים" של שידורי קשת של ערוץ 2.
בשנת 2019 הופיע בתפקיד אורח בעונה השנייה של "איש חשוב מאוד" של HOT.
בשנת 2020 שיחק בסדרת המתח "מנאייכ" של כאן 11.
קריירה בתיאטרון
בוכמן שיחק במספר מחזות בתיאטרון בית פרקפורט בתל אביב, בהם: "אורזי מזוודות" (2008-2009), מאת חנוך לוין, "ציד המכשפות" (2009-2010), מאת ארתור מילר ו"שידוכין" (2010-2011), מאת ניקולאי גוגול.
מאלמה (כדורגל)
מועדון הכדורגל מאלמה (בשוודית: Malmö Fotbollförening, או בקיצור: Malmö FF; נקראת בעברית גם: מאלמו) הוא מועדון כדורגל שוודי מהעיר מאלמה. המועדון, שנוסד ב-24 בפברואר 1910, זכה עד כה ב-21 אליפויות ו-14 גביעים, ושיחק פעם אחת בגמר גביע אירופה לאלופות.
מאלמה נמנית עם שלושת המועדונים הגדולים והקלאסיים של הכדורגל השוודי, לצד אי-אף-קו מגטבורג וא.י.ק מסטוקהולם, והשלוש זכו יחד ב-42 אליפויות. מאלמה היא הקבוצה השוודית היחידה שהגיעה לגמר גביע אירופי. המועדון משחק בליגה השוודית הראשונה, האלסוונסקאן (Allsvenskan), שם שיחק את רוב עונותיו מאז הקמתו.
מאלמה ירדה מהליגה הראשונה ב-1999, בפעם הראשונה מזה 63 שנה והפעם השנייה מאז ומעולם. ההורדה הראשונה נקבעה על ידי התאחדות הכדורגל השוודית לאחר שהיריבה העירונית, אי-אף-קו מאלמה, דיווחה שמאלמה אף-אף שילמה לשחקנים שלה (מה שבאותם ימים היה מנוגד לחוקים). לאחר עונה אחת בליגה השנייה, שבה לליגה הראשונה.
ב-2009 חנכה הקבוצה את אצטדיון הבית החדש שלה, סְוודבנק סטדיון.
סגל הקבוצה
(קפטן)
(בהשאלה מרוסטוב)
ענר שלו
ענר שלו (נולד ב-24 בינואר 1958) הוא מתמטיקאי וסופר ישראלי. מכהן כפרופסור מן המניין במכון למתמטיקה שבאוניברסיטה העברית בירושלים, ותחום מחקרו הוא תורת החבורות. לצד פעילותו המתמטית עוסק שלו בכתיבת ספרות, המתאפיינת במבנים בלתי-שגרתיים.
קורות חיים
ענר שלו נולד בקבוצת כנרת, בנם של מבקר הספרות מרדכי שלו והציירת ריקה שלו, בתו של אהרון שידלובסקי, ממייסדי קבוצת כנרת. אחותו היא הסופרת צרויה שלו. ענר שלו גדל בכנרת עד גיל שנה וחצי, אז עברה משפחתו לבית ברל, שם חי עד גיל 18. הוא עבר לירושלים אחרי התיכון, ומאז הוא חי בירושלים.
שלו סיים בהצטיינות יתרה תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטה העברית, תואר שני במתמטיקה באוניברסיטת תל אביב (עבודת המוסמך שלו, משנת 1983, נושאת את השם "על מספר היוצרים של אידיאלים בחוגים מקומיים") ותואר דוקטור במתמטיקה באוניברסיטה העברית, אותו קיבל ב-1989. הדוקטורט נעשה בהדרכתם של הפרופסורים שמשון עמיצור ואבינועם מן וכותרתו "חבורות ממד, דרגות נילפוטנטיות, ומספרי יוצרים של אידיאלים בחוגי חבורה מודולאריים". ונושאו היה חוגי חבורה, תחום שמשלב בעיות ושיטות מתורת החוגים ומתורת החבורות.
עורך משותף בכתבי העת: Journal of Algebra, Journal of Group Theory, ו-Israel Journal of Mathematics.
נתן הרצאה מוזמנת בקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים בברלין ב-1998 ובעשרות כנסים מתמטיים נוספים ברחבי העולם. זכה במלגות ובמענקים רבים, כולל המלגה היוקרתית ERC Advanced Grant מהאיחוד האירופי.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החל לפרסם מאמרי פובליציסטיקה בעיתון "הארץ".
מחקריו
תחום המחקר העיקרי של ענר שלו לאורך השנים הוא תורת החבורות, והוא מרבה להשתמש בשיטות מתחומים אחרים, כגון אלגבראות לי ותורת ההסתברות, כדי לחקור אותה. כמו כן עסק בתורת החוגים, אלגבראות לי, ותחומים נוספים. פרסם כ-200 מאמרים מתמטיים בכתבי עת בינלאומיים שונים.
מחקריו הראשונים פותרים בעיות שונות בחוגי חבורה תוך שימוש בשיטה אחידה המבוססת על חבורות הממד. לאחר מכן הרבה לעסוק בחבורות-p וחבורות פרו-p והיה בין הפותרים את השערות הקו-מחלקה על מבנה חבורות כאלה. כמו כן השתמש בשיטות לי לפתרון בעיות על נקודות שבת של אוטומורפיזמים של חבורות-p, ולחקר גידול תת-חבורות של חבורות פרו-סופיות וחבורות דיסקרטיות.
בשנת 2000 יצא לאור בעריכתו (יחד עם מרכוס דו סוטוי ודן סגל) הספר "New Horizons in pro-p Groups".
מחקריו העכשוויים
לאחרונה חקר שלו התנהגות של מילים בחבורות, וגם הוכיח (ב-2008), ביחד עם ליבק, או'בריין וטייפ, את ההשערה המפורסמת של אורה (Ore) מ-1951 על-פיה כל איבר בחבורה פשוטה סופית הוא קומוטטור.
גישתו לכתיבה
גישתו של שלו לכתיבה שמה דגש על שפה ומבנה. בכל ספריו עשה ניסויים צורניים.
אופוס 1
אופוס 1 הוא ספרו הראשון של שלו, שראה אור בשנת 1988 בסדרת הספרייה מטעם כתר, בעריכת יגאל שוורץ. כתב היד של הספר זכה בפרס הרי הרשון מטעם האוניברסיטה העברית ב-1986. זהו קובץ של ארבעה סיפורים עם מבנה מוזיקלי. שלו מנסה ליישם פה מונחים מוזיקליים על השפה. הספר נחלק לשני חלקים: החלק הראשון, לגאטו, מתאפיין בזרימה, משפטים ארוכים, בלי הרבה סימני פיסוק וגם פסיכולוגית מתאר מצב של פתיחות. לעומת זאת, החלק השני, סטקטו, מאופיין על ידי משפטים קצרים, הרבה סימני פיסוק והלך רוח מסוגר. הסיפור הראשון, "אופוס 1", מתאר ילד שלומד נגינה בפסנתר ומתאהב במורתו. הסיפור השני, "זעזוע מוח", מתאר מערכת יחסים בין שני אנשים צעירים, ונפתח בפציעה שמעניקה להם פרספקטיבה חדשה. הסיפור השלישי, "סקרצו", עוסק בנסיעתו לניו יורק של נגן צ'מבלו אקסצנטרי. הסיפור הרביעי, "היעדרות", מתאר שחרור פסיכיאטרי מהצבא של נעדר המעוניין שיחפשו אחריו. סיפור זה בנוי צורנית כתשבץ עם שתי קואורדינטות ומתואר בגב הספר כ"תשבץ אכול סתירות תובע פתרון".
ספר הפתיחות
ספר הפתיחות, ספרו השני של שלו, יצא לאור בסדרת הספריה החדשה בעריכתו של מנחם פרי בשנת 1996. הספר מורכב משבעים התחלות של סיפורים. בספר יש אלמנט גדול של קיטוע ופערים והוא מתייחס לפתיחה במובן מאוד רחב; לעיתים לסיפורים יש התחלה בלי סוף, לפעמים יש רק אמצע, וההתחלה והסוף חסרים. מצד אחד ניסה שלו ליצור מתח וכתיבה וידאו-קליפית, ומצד שני לעודד את הקורא להשלים בעצמו את הפערים. חלקים גדולים בספר מתארים מקומות רבים בעולם שמגיעים אליהם לזמן קצר ומיד צריכים לעוזבם.
החומר האפל
החומר האפל, ספרו השלישי של שלו, הוא רומן שראה אור בשנת 2004 בהוצאת זמורה ביתן, ותורגם לגרמנית, איטלקית וצ'כית. הספר מתאר משולש אהבה בין גבר לשתי נשים. שלו הושפע בספרו מהתאוריה של האסטרופיזיקה המודרנית על חומר אפל ואנרגיה אפלה. הספר מנסה ליישם רעיונות אלה על יחסים בין נשים וגברים. לצד משיכה פיזיקלית בין גבר לאישה מתוארים כוחות דחייה, שבמרבית המקרים גוברים על כוחות המשיכה. זהו ניסיון להבין למה סיפורי אהבה רבים שמתחילים כל כך טוב מסתיימים אחרת. גיבור הספר הוא גבר נשוי, דיפלומט ישראלי בניו יורק שבביקורו בישראל מתאהב באישה שעושה דוקטורט בפיזיקה על החומר האפל. הספר מתחלק צורנית בין דואר אלקטרוני שהיא שולחת לו, שנכתב בתקופה שקדמה לפגישה, ובין תיאור מנקודת המבט של הגבר של הפגישה בניו יורק, כאשר עם התקדמות העלילה הדואר האלקטרוני הולך ומתקרב לאותה פגישה ומבהיר את הרקע לה אך לעולם לא מגיע אליה.
אמא
אמא, ספרו הרביעי של שלו, ראה אור בשנת 2012 בהוצאת זמורה ביתן. זהו ספר בעל אופי אוטוביוגרפי, המתחיל במות אמו של שלו, והמשכו במחשבות סביב חייה ומותה. בספר 274 פרקים קצרים (בהם פרקים בני משפט אחד בלבד), הממוספרים לאחור, מ-0 עד 273-. שלו תיאר את ספרו זה: "זהו ספר על אובדן, על אבל, על בדידות וגעגועים. על דמות אם וקשר חזק ורב-שכבתי איתה, והקושי הנורא לחיות בלעדיה. מצד אחד זה ספר מאד אישי ופרטי, ומצד שני זהו רומן המתאר בצורה פרגמנטרית כרוניקות משפחתיות סבוכות לאורך שלושה דורות."
חיים אישיים
ענר שלו נשוי לדנה שלו, פרופסור בחוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטה העברית (בתה של הסופרת וחוקרת המקרא אריאלה דים-גולדברג), ולהם שתי בנות. אחותו של שלו היא הסופרת צרויה שלו. הוא אחיינו של הסופר יצחק שלו ובן דוד של הסופר מאיר שלו.
קישורים חיצוניים
ביקורות על ספרו "החומר האפל"
מאמרים פובליציסטיים:
מאמרי מדע פופולרי:
פדרו ארטולה
פדרו מריה ארטולה אורוטיה (בספרדית: Pedro María Artola Urrutia, נולד ב-6 בספטמבר 1948 באנדואאין שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי-בסקי ששיחק בעמדת השוער. ארטולה החל את הקריירה שלו במדי ריאל סוסיאדד בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. ב-1975 עבר לברצלונה, בשורותיה שיחק במשך 9 שנים וזכה עמה פעמיים בגביע המחזיקות ו-3 פעמים בגביע הספרדי. ארטולה נכלל בסגל נבחרת ספרד ליורו 1980, אך לא ערך אף הופעה במדיה. ארטולה נודע בכינוי "פיו" (Pello) ארטולה, הגרסה הבסקית לשם פדרו.
קריירה
ארטולה נולד באנדואאין, עיירה בחבל הבסקים. בילדותו שיחק במחלקת הנוער של לנגוקואק, קבוצה מהעיר סן סבסטיאן, לפני שהצטרף למחלקת הנוער של ריאל סוסיאדד. ב-1967 קודם ארטולה לקבוצת המילואים של ריאל סוסיאדד, ששיחקה באותן שנים בליגה השלישית. בעונת 1968/1969 החל להיכלל בסגל הקבוצה הבוגרת למשחקיה בליגה הראשונה, אך נותר על ספסלה ולא שותף במשחקים. את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת ערך ארטולה ב-13 בדצמבר 1970, בדרבי הבסקי מול אתלטיק בילבאו, אז ניצחה סוסיאדד 2-1. הוא פתח בשני משחקים נוספים ושב לספסל הקבוצה. בתקופה זו המשיך לשחק בקבוצת המשנה של המועדון, ולעיתים שימש שוער גיבוי לחוסה רמון אסנאולה, עד שהלה עבר לריאל בטיס ב-1973. לאחר מכן, בעונת 1973/1974, שימש שוער גיבוי לחבייר אורוטי. בעונת 1974/1975 הפך לשוער הראשון בקבוצה והוא פתח ב-27 מחזורי ליגה מתוך 34. ארטולה סייע לקבוצתו להגיע למקום ה-4 בליגה ובזכות כך להעפיל בפעם השנייה בתולדותיה לגביע אופ"א. באותה עונה ספגה 32 שערים, הכמות השנייה הנמוכה ביותר בליגה, אחרי סלמנקה.
יכולתו הטובה של ארטולה בשערה של סוסיאדד משך את תשומת לבן של הקבוצות הבכירות בספרד, וב-11 בספטמבר 1975, לאחר תחילת העונה בספרד, חתם ארטולה בברצלונה. בעונתו הראשונה בברצלונה חילקו מאמני הקבוצה הנס וייסוויילר ולאוראנו רואיס את עמדת השוער בינו לבין פרה ולנטי מורה - ארטולה שיחק בעיקר בחציה הראשון של העונה ומורה בשני. בעונתו השנייה אימן את ברצלונה רינוס מיכלס ההולנדי, שהעניק למורה לשחק ברוב משחקי הקבוצה באותה עונה, וארטולה פתח ב-9 משחקי ליגה בלבד. בעונת 1977/1978 הפך ארטולה לשוער הראשון בקבוצה, ובזכות כך שספג רק 25 שערים ב-29 משחקי ליגה, זכה בפרס ריקרדו זאמורה, המוענק לשוער שספג את כמות השערים הנמוכה ביותר באותה עונה. ארטולה הוא שוער ברצלונה החמישי בהיסטוריה שזוכה בתואר, אחרי אנטוני רמלייטס, חוסה מנואל פסודו, סלבדור סדורני ומיגל ריינה. אמנם באותה עונה ברצלונה לא זכתה באליפות אלא הגיעה למקום ה-2, היא הצליחה לזכות בגביע הספרדי, אם כי ארטולה לא שותף במשחק הגמר בו ניצחה ברצלונה את לאס פאלמס.
מנקודה זו המשיך ארטולה לאייש את עמדת השוער של ברצלונה בעקביות. בעונת 1978/1979 היה שותף לזכייתה של ברצלונה בגביע מחזיקות הגביע, תוך שהוא פותח בכל משחקי הקבוצה בטורניר. בגומלין חצי הגמר נגד בוורן, בבלגיה, לאחר שברצלונה ניצחה 1-0 בקאמפ נואו, מנע מהיריבה להבקיע שער עם מספר רב של הצלות. הוא סייע לקבוצתו לנצח 1-0 ולהעפיל לגמר. במשחק הגמר שנערך בבזל שבשווייץ, גברה ברצלונה על פורטונה דיסלדורף בתוצאה 4-3 בהארכה. בעונת 1979/1980 ספג 24 שערים ב-28 משחקי ליגה, אך הפסיד את פרס זאמורה ללואיס ארקונדה, שספג 20 שערים בלבד. בעונה שלאחר מכן זכה עם ברצלונה בגביע הספרדי, כשהפעם הוא פותח במשחק הגמר מול ספורטינג חיחון, בו ניצחה ברצלונה 3-1.
בעונת 1981/1982 הוסיף להיות השוער הבכיר של הקבוצה, הוא פתח ברוב משחקי הקבוצה בליגה ובגביע המחזיקות, אך החל מאפריל 1982 ועד סוף העונה פתח במקומו חבייר אורוטי. ברצלונה זכתה בגביע המחזיקות הודות לניצחון 2-1 על סטנדרד לייז' בגמר שנערך בקאמפ נואו. עונה זו, עם אודו לאטק כמאמן, זכורה בשל אובדן אליפות ספרד לריאל סוסיאדד. בתחילת אפריל הייתה ברצלונה במקום הראשון, אך ברצלונה לא הצליחה לנצח במחזורים האחרונים, כשבין היתר הפסידה לריאל מדריד 3-1, כשבמקביל סוסיאדד ניצחה, תפסה את המקום הראשון ובזכות כך זכתה באליפות.
את עונת 1982/1983 החל כשוער הראשון של ברצלונה, הוא פתח ב-16 משחקי ליגה וב-4 נוספים בגביע המחזיקות, אך באמצעה תפס את מקומו אורוטי. עם אורוטי בשערה זכתה ברצלונה בגביע המלך ובגביע הליגה. בעונת 1983/1984 המשיך אורוטי להיות השוער הראשון של ברצלונה. ארטולה השתתף ב-2 משחקי ליגה ו-3 נוספים בגביע המחזיקות, ולכן בסוף העונה פרש ממשחק, כשהוא בן 35. ב-11 בספטמבר 1984 ערך המועדון פרידה רשמית מארטולה ואנטוני אולמו, חברו לקבוצה באותן שנים, במשחק מול אתלטיק בילבאו. ב-9 שנותיו בברצלונה ערך ארטולה 187 הופעות בליגה הספרדית ומעל ל-300 בסיכום כל המסגרות.
ארטולה לא ערך אף הופעה במדי נבחרת ספרד. הוא נכלל בסגל הנבחרת ליורו 1980, משמש שוער שלישי אחרי לואיס ארקונדה וחבייר אורוטי.
מכון גייטסטון
מכון גייטסטון (באנגלית: Gatestone Institute, נוסד ב-2008) הוא מכון מחקר וצוות חשיבה אמריקאי, שמרכזו בניו יורק. החוקרים והכותבים בו נחשבים בדרך כלל לשמרנים או נאו-קונסרבטיבים ולעיתים קרובות נוקטים בעמדות פרו ישראליות מובהקות, אשר מתנגדיו מכנים אותן אנטי מוסלמיות.
היסטוריה
נינה רוזנוולד, נדבנית יהודיה אמריקאית מיורשי ההון של רשת החנויות האמריקאית הענקית "סירס" ייסדה את המכון בעיר מגוריה ניו יורק ב-2008. תחילה הוא הוקם כשלוחה של מכון הדסון, תחת השם "מכון הדסון: ניו יורק", אך כעבור ארבע שנים קיבל עצמאות ועימה גם את שמו הנוכחי.
אנשי המכון ודעותיהם
נכון ל-2019, נינה רוזנוואלד מייסדת המכון ממשיכה לכהן גם כנשיאתו. יושב ראש המכון מ-2013 עד מינויו לתפקיד היועץ לביטחון לאומי בממשל דונלד טראמפ ב-2018, היה ג'ון בולטון ומאז מכהן בתפקיד אמיר טהירי. החוקרים והכותבים נחשבים בדרך כלל לשמרנים או נאו-קונסרבטיבים בכל הקשור למדיניות החוץ האמריקאית.
פרסומי המכון מתמקדים בעיקר בנושאים הקשורים ב והעמדות המובעות בהם, הן בדרך כלל עמדות פרו ישראליות מובהקות, אשר מתנגדיו מכנים אותן אנטי מוסלמיות.
בין עמיתי המכון הבכירים: אלן דרשוביץ, ח'אלד אבו טועמה, לארס הדהגור, ריצ'רד קאמפ, דניס מק'יואן, ג'ייסון ריילי, תאופיק חמיד, אלכסנדר דל ואל, דאגלס מוריי ואחרים. בין הכותבים: ג'ון בולטון, אלן דרשוביץ, נתן שרנסקי, אליוט אברמס, דורי גולד, גרי קספרוב, ואצלב קלאוס, חרט וילדרס, בת יאור, דניס מק'יואן, פיאמה נירנשטיין, דניאל פייפס, מנפרד גרסטנפלד, בוראק בקדיל, נוני דרוויש, דייוויד פ. גולדמן, רות בלום ואחרים.
במספר מקרים נטען שהמכון פרסם מאמרים כוזבים או לא-מדויקים. לדוגמה, בזמן הבחירות הכלליות בגרמניה 2017 הוא פרסם מאמר בו נטען כי גרמניה מלאימה בתים פנויים כדי לספק פתרונות דיור למאות אלפי מהגרים מאפריקה, אסיה והמזרח התיכון. מאמר נוסף כלל נתונים מוגזמים לכאורה על ממדי הפשיעה בקרב פליטים בגרמניה.
הפורום החיפאי לקהילת הלהט"ב
הפורום החיפאי לקהילת הלהט"ב (לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים) היה עמותה שנתנה מענה לצרכים חברתיים, תרבותיים, משפטיים ופוליטיים של הקהילה הגאה בחיפה ובצפון במשך למעלה מעשור, בין השנים 1999–2012.
הארגון הוקם בשנת 1999 במקביל לסגירת סניף אגודת הלהט"ב בחיפה ונרשם כעמותה רשומה ב-17 בנובמבר 2002. ב-13 ביוני שנה זו נחנך משכן הפורום החיפאי בשכונת הדר הכרמל במעמד ראש העירייה עמרם מצנע, חברי כנסת וחברי מועצת העירייה. בית הפורום הוענק לקהילה על ידי מרכז חינוך ליאו באק, המזוהה עם התנועה הרפורמית. בתחילת שנת 2012 הופסקה תמיכתו של מרכז חינוך ליאו באק בבית הפורום. בשל כך החל הארגון לחפש אחר מקום פעילות חדש ומקורות סיוע ותמיכה, אך משלא הצליח בכך החליט על פעילות בהיקף מצומצם. עם זאת, בשל הקשיים שהלכו והצטברו בנוגע להמשך פעילותו, בחודש אוקטובר אותה שנה נערכה אספת חירום. באספה שנערכה החליטו חברי הפורום החיפאי על פירוקו.
הפורום החיפאי לקהילת הלהט"ב פעל במשך השנים לקידום שוויון זכויות לחברי הקהילה ברמות המקומית והארצית, ומתן מענה לצרכים השונים של הקהילה. הארגון דגל בשוויון זכויות חברתי, חוקתי ותרבותי מלא בסוגיות של מין, מגדר ונטייה מינית.
בשנים 2012–2015 שלאחר פירוקו הוסיפו לפעול ארגונים גאים אחרים בעיר. תחת מסגרת שכונתה "קואליציית ארגוני הגאווה של חיפה" הם נקטו שיתופי פעולה, שעיקרם היה המשך תכנון וארגון מצעדי הגאווה בעיר וכן גיבוש מודל עבודה ייצוגי רשמי שיבוא בקשר מתמשך עם העירייה.
במהלך השנים 2015–2016, הפעילות והפעילים שהרכיבו את "קואליציית ארגוני הגאווה של חיפה" החליטו למסד את פעילותם המשותפת במבנה ארגוני של עמותה, ולצורך כך במהלך מוסכם לקחו לידיהן את עמותת שישה צבעים, ושם העמותה עודכן לעמותת הקשת החיפאית. בשנת 2015 החלו מגעים מחודשים עם עיריית חיפה. בהבנות שהושגו מול העירייה על ידי נציגי אגודת הלהט"ב ועמותת הקשת החיפאית, הוחלט על הקמת מרכז לקהילה הגאה בחיפה. ב-1 ביוני 2017 נחנך בית הקהילות לגאווה וסובלנות בחיפה.
פעילות חברתית
הפורום הפעיל ערב פתוח לנוער להט"ב, וקבוצות חברתיות לגברים, לנשים, לדובים גאים ולדוברי רוסית, וכן קבוצת קריאה קווירית. נוסף לכך התקיימו מסיבות בבית הפורום. מעת לעת נערכו במקום הרצאות וסדנאות בנושאים שונים לבני ובנות הקהילה.
הפורום יזם ואירח פעילויות של ארגוני הקהילה הארציים בחיפה כגון: איגי - ארגון נוער גאה, חוש"ן - חינוך ושינוי ותהל"ה (תמיכה להורים של לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים).
מיקומו של הבית הקהילתי ברחוב הילל שבשכונת הדר שולב במרקם עירוני של מספר בתי קפה גיי-פרנדלי וברחובות הסמוכים גרו ופעלו רבים מחברי הקהילה.
מצעד הגאווה
בשנת 2003 ארגן הפורום החיפאי את מצעד הגאווה הממונע הראשון בחיפה. מספר ימים קודם לכן נאם השר יוסף פריצקי בפתיחת אירועי הגאווה בעיר. החל משנת 2007, ומדי שנה מאז, ערך הפורום מצעד גאווה רגלי שהיה עובר לאורך רחובות מרכז הכרמל ומסתיים בעצרת בגן האם. מאז שנת 2008 אורגן המצעד בשיתוף עם עיריית חיפה. המצעדים זכו לאבטחה משטרתית כבדה, ונענו במחאה פושרת יחסית מקרב הקהילה הדתית של העיר. בשנת 2010 צעדו במצעד כאלף אנשים, וראש העירייה יונה יהב נשא נאום מעל בימת עצרת הסיום, שנענה בקריאת בוז ומחאה מצד מספר פעילים רדיקלים בקהל. זהו ראש העיר השני בישראל שנאם במצעד גאווה. בשנת 2011 עבר המצעד, לראשונה, בשדרות הנשיא - לאורך כ-800 מטרים עד גן האם, מסלול מרכזי ובולט בהשוואה לטיילת יפה נוף שבה עברו מצעדי השנים הקודמות. בשנים שלאחר-מכן נערכו מצעדי גאווה נוספים בעיר, אותם ארגנו תומכים ופעילים שונים. המצעדים הסתיימו ברחבת עיריית חיפה.
משמרות הגאווה
הפורום קיים משמרות גאווה ומחאה לקידום הסברה בנושאי אפליה שממנה סבלה, לדבריה, קהילת הלהט"ב. בתחילה התקיימו המשמרות במרכז הכרמל אחת לשבוע, אולם בהמשך הן נערכו רק לציון אירועים מיוחדים, כמו היום הבינלאומי נגד הומופוביה (הבנ"ה), ולאחר הרצח בברנוער.
תמיכה משפטית וסיוע נפשי
הפורום החיפאי סיפק שירות של ייעוץ פסיכולוגי לנוער להט"ב ושירות תמיכה טלפוני. בנוסף, הוא העניק סיוע משפטי. ב-21 בפברואר 2003 קיבל משרד הפנים את ערעורו של הפורום החיפאי על החלטת המשרד שלא להעניק אשרת שהיה ועבודה לבן זוגו הזר של גבר ישראלי.
ערב התרמה
באפריל 2005 נערך תחת שרביטו של הפורום ערב גאלה בהשתתפות שורה של אמנים ואישי ציבור - בהם גל אוחובסקי, ראש העיר יהב, אביעד קיסוס, נדב אבקסיס, רפי פרץ ומוזיקאיות מקומיות. אל האירוע התרבותי, שנערך באודיטוריום של מרכז ליאו בק בכרמל, הגיעו 300 איש, בהם מספר חברי כנסת ומנהיגים מהקהילה הירושלמית והארצית, ונתרם סכום שנועד לאפשר את המשך פעילות הפורום בעיר.
פרשת נחמני
פרשת נחמני היא פרשה משפטית-חברתית משנות ה-90, שעסקה במחלוקת בשימוש בביציות של בני הזוג דניאל ורותי נחמני. השאלה שעמדה לדיון בפרשה זו הייתה הזכות להורות: טיבה, מהותה, מאפייניה והשלכותיה מול החירות שלא להיות הורה וזכותו של הפרט לשלוט בחייו ולתכננם. סוגיה זו עוררה בקרב שופטי בית המשפט העליון, קהילת המשפטנים והוגי הדעות, הרהורים למכביר בתחום המוסר, האתיקה, הפילוסופיה והמשפט.
העובדות בבסיס הפרשה
בני הזוג נחמני היו נשואים מספר שנים. הם היו חשוכי ילדים לאחר שרותי עברה ניתוח שבעקבותיו איבדה את יכולתה להרות באופן טבעי. בני הזוג החליטו להביא ילד לעולם בהפריה חוץ-גופית. ביציות שהוצאו מגופה של רותי נחמני הופרו בזרעו של דניאל נחמני והוקפאו בבית החולים. בני הזוג התקשרו עם מוסד בארצות הברית לשם איתור פונדקאית שתישא את ילדם, אלא שקודם שהגיע התהליך לשלב זה, עזב דניאל את הבית, הקים משפחה חדשה והוליד בת לאחר פרידה מרותי. רותי פנתה לבית החולים וביקשה לקבל לרשותה את הביציות המופרות כדי להמשיך בתהליך, ומשסורבה – פנתה בתביעה לבית המשפט המחוזי וזה נענה לבקשתה. על כך הגיש דניאל נחמני ערעור לבית המשפט העליון.
החלטת בית המשפט העליון בערעור
הערעור נסב על השאלה אם יש לרותי נחמני זכות לקבל לרשותה את הביציות המופרות לצורך השתלתן ברחם פונדקאית, כאשר דניאל נחמני מתנגד לכך. פסק הדין קיבל את הערעור ברוב דעות, מפי השופטת טובה שטרסברג-כהן, אליה הצטרפו השופטים אהרן ברק, דב לוין ויצחק זמיר, כנגד דעתו החולקת של השופט צבי טל. דעת הרוב הייתה כי לא ניתן לכפות הורות בכורח, כיוון שהזכות שלא להיות הורה מעוגנת בערכי יסוד של המשפט ובכללם בזכות לפרטיות, לבחירה החופשית, לאפשרות להגשמה עצמית ובזכות לקבל הכרעות אינטימיות ללא התערבות המדינה. נפסק שכל אדם חופשי לבחור ולהחליט אם להיות הורה אם לאו. בית המשפט העליון קבע כי ההורות מטילה על ההורה חובה החובקת את מרבית מישורי החיים, ומשהופך אדם להורה, הוא מחויב מכוח הדין לדאוג לילדו. לכן, אף שלכל אדם יש זכות להקים משפחה וללדת ילדים, אין המדינה רשאית לכפות על אדם הורות באמצעות המערכת המשפטית.
החלטת בית המשפט העליון בדיון הנוסף
בדיון הנוסף נהפכה החלטתו הקודמת של בית המשפט, ועתירתה של רותי נחמני התקבלה. החלטה זו התקבלה ברוב דעות של השופטים צבי טל, דליה דורנר, יעקב קדמי, אליעזר גולדברג, יעקב טירקל, גבריאל בך ואליהו מצא, כנגד דעותיהם של השופטים אהרן ברק, טובה שטרסברג-כהן, תיאודור אור ויצחק זמיר. בפסק הדין כתב כל אחד מבין אחד עשר השופטים את משנתו. שופטי הרוב בדיון הנוסף התייחסו לזכות שלא להיות הורה כאל זכות פחותת ערך מהזכות להיות הורה. הם נענו, איש על פי דרכו, למשאלת ליבה של העקרה לזכות בילד, ולשם כך העלו על נס את הזכות לחיים. חלקם גייסו לעזרתם את שיקולי הצדק, ושללו אותם מן העמדה הנוגדת. אחרים ראו בהסכמה המוקדמת של האיש להפרות בזרעו את ביציות האישה התחייבות שאיננה ניתנת להתרה.
בין ההחלטה בערעור לבין ההחלטה בדיון הנוסף הסתיימו הליכי החקיקה של חוק הסכמים לנשיאת עוברים (אישור הסכם ומעמד היילוד), תשנ"ו-1996, שהוא בין החיקוקים הראשונים והמתקדמים בעולם בנושא זה.
בעקבות ההכרעה
דניאל נחמני פנה שוב למערכת המשפט בטענה כי פסיקת בית המשפט העליון בדיון הנוסף נוגדת את חוק הסכמים לנשיאת עוברים שחוקק בינתיים [המ"פ (חיפה) 30131/96]. הפרשה שוב הגיעה לפתחו של בית המשפט העליון [ע"א 8337/96], אך הפעם המליצו שופטי העליון לצדדים לפנות לגישור אצל השופט בדימוס יעקב בזק בחסות בית המשפט העליון. הליך הגישור צלח ובני הזוג נחמני הסכימו להיפרד זה מזה בגט פיטורין ואף הסכימו כי תינתן לרות הזכות להשתמש בביציות לשם הולדת ילד שלא תקום לדני כלפיו כל מחויבות הורית הנוגדת את רצונו. בכך באה לסיומה פרשה משפטית זו.
הסוגיה הדיונית
זוהי פרשה ראשונה שנדונה בבית המשפט העליון בדיון נוסף בהרכב של אחד-עשר שופטים היה זה מקרה חריג שבו התיר נשיא בית המשפט העליון, מאיר שמגר, ליבון נוסף של סוגיה לאחר שכבר נדונה בבית המשפט העליון בערעור בהרכב מורחב של חמישה שופטים והוכרעה בדעת רוב. קיום דיון נוסף במקרה הזה נגד את לשון החוק, ודניאל נחמני עתר לבית המשפט נגד קיום הדיון הנוסף מחמת חריגה מסמכות. העתירה נמחקה בהסכמה, תוך שלנחמני נשמרה האפשרות להעלות את הטענה לפני ההרכב של הדיון הנוסף כטענה מקדמית. נחמני עשה כן בתחילת הדיון הנוסף.
סוף דבר
לאחר הגישור בין בני הזוג ניסתה רותי נחמני להביא את העוברים לעולם אך העוברים לא שרדו את תהליך ההפשרה ובכך נסתם הגולל על היותה של רותי אם ביולוגית.
רותי חיה כיום עם בן זוג אחר ויש להם שני ילדים מאומצים.
יחסי טובאלו–סין
יחסי טובאלו–סין הם יחסי החוץ בין טובאלו וסין.
היסטוריה
שתי המדינות מעולם לא כוננו יחסים דיפלומטיים. העניינים הרלוונטיים של טובאלו נמצאים בסמכות השיפוט של שגרירות הרפובליקה העממית של סין בפיג'י.
ב-30 בספטמבר 1978, ראש ממשלת סין חואה גוופנג בירך את טובאלו על העצמאות והכריז כי ממשלת סין מכירה בממשלת טובאלו.
טובאלו כוננה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה של סין בשנת 1979.
ג'ון ארתור פרייזר
ג'ון ארתור פרייזר (באנגלית:John Arthur Fraser; 9 בינואר 1838 – 1 בינואר 1898) היה אמן בריטי, יזם צילום ומורה. הוא ביצע ציורים שונים עבור הרכבת הקנדית. הוא ידוע בנופיו של קנדה וארצות הברית, רבים מהם ציורי צבעי מים.
שנים ראשונות
ג'ון ארתור פרייזר נולד ב־9 בינואר 1838 בלונדון, אנגליה. הוריו היו ג'ון פרייזר, מסקוטלנד ואיזבלה וורן מלונדון. אביו היה חייט. הוריו של אביו עברו לסטנסטד בקוויבק כחלוצים בשנת 1831. ייתכן שפרייזר למד שיעורי ערב בציור בבתי הספר המלכותיים של האקדמיה המלכותית בסביבות 1852, ובהמשך כתלמיד בקנזינגטון, אך לאף בית ספר אין שום תיעוד שלו. ב־4 באפריל 1858 נישא בלונדון, ותיאר את עצמו כאמן בתעודת הנישואין שלו. היו להם שלושה בנים ושלוש בנות. זמן קצר מאוד לאחר נישואיו עבר עם אשתו והוריו לסטנסטד, קנדה, שם איבדה סבתו את בעלה שנתיים קודם לכן.
מונטריאול
ג'ון ארתור עבר למונטריאול בשנת 1860 וחיפש עבודה כצייר דקורטיבי. אביו עבר גם למונטריאול ועבד כסוכן ספרים בעת שכתב על פוליטיקה עד מותו בשנת 1872. פרייזר הפך לצלם עם בחברת ויליאם נוטמן. שם הועסק בשנת 1860 כאמן הראשי של החברה, עם הנרי סנדהם הצעיר כעוזרו. לפרייזר שולם שכר של 125 דולר לחודש.
עם הזמן מחלקת האמנות של פרייזר גדלה והעסיקה צוות גדול שצבע תצלומים, ריטש נגטיבים וצייר רקעים. יצירתם של פרייזר וסנדהאם נכללה בספרו הראשון של נוטמן בחירות צילום (1863), שכלל גם עבודות של אמני מונטריאול כמו אוטו ריינהולד ייקובי, ורוברט סטיוארט דאנקנסון.
פרייזר הציג גם ציורי שמן של נופים של ניו המפשייר עם אגודת האמנות במונטריאול, ומכר ציורים אלה באמצעות סוחרים. הסטודיו שלו הפך למרכז לחברי הקהילה האמנותית של מונטריאול ולמבקרים ממקומות אחרים. בשנת 1867 היו פרייזר, סנדהאם ואחיו של פרייזר ויליאם לואיס פרייזר חברים באגודת האמנים הקנדים, שאורגנה באולפן של נוטמן. במאי 1868 נבחר פרייזר לחבר באגודה האמריקאית לציירים בצבעי מים בניו יורק.
טורונטו
פרייזר עזב את משרד נוטמן במונטריאול באוקטובר 1868 ופתח את השותפות של נוטמן ופרייזר בטורונטו. בטורונטו העסיק פרייזר ציירים צעירים כמו הורציו ווקר, הומר ווטסון, כדי לספק עבודות אמנותיות איכותיות. [9] בשנת 1876 הקימו נוטמן ואדוארד וילסון את חברת צילום שהשיגה מונופול על צילום בתערוכת המאה בשנת 1876 בפילדלפיה. פרייזר הועסק כמפקח אמנותי על ידי החברה, שהייתה עם 100 עובדים שעבדו בבניין גדול בגני התערוכה.
פרייזר היה הכוח המניע ביצירת אגודת האמנים באונטריו. ב־25 ביוני 1872 הוא קבע פגישה בביתו עם שישה אמנים נוספים שהחליטו להקים את האגודה המייסדים: ג'יי וו ברידגמן, רוברט פורד גגן, ג'יימס הוך, מרמדוק מתיוס, צ'ארלס סטיוארט מילארד ותומאס מרטין. החברה קיימה את התערוכה הראשונה שלה ב־14 באפריל 1873 בחצר נוטמן ופרייזר. כבר בשנת 1874 לאור סכסוכים על ניהול האגודה פרייזר התפטר מתפקידיו ובמקומו מונה לושיוס ריצ'רד אובראיין.