cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מייקל אלפיק
קריירה
עם זאת פרסומו של אלפיק הגיע מהופעותיו בטלוויזיה. ב-1974 הופיע זמן קצר באופרת הסבון "קורוניישן סטריט" בתפקיד דאגלס וורמול, בנו של בעל הבית אדוארד. ב-1979 שיחק בסדרה "Crown Court" בתפקיד פרקליט הכתר נוויל גריפית'ס, התובע את הבת במשפחת זלזי על הפגיעה באביה המתעלל.
עוד הופיע אלפיק באחד התפקידים הראשיים בסרט "Black Island" משנת 1978. הוא גילם את הפושע בפרק "One of Your Own" בסדרה "The Sweeney", ושיחק בדמות שוטר בפרק "Backtrack" בסדרה "המקצוענים" (1979). עוד ב-1979 הופיע בתפקיד קטן בסדרה "Hazell", ובמחזה הטלוויזיוני "Blue Remembered Hills" מאת דניס פוטר. ב-1981 שיחק בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה "Private Schulz" מאת ג'ק פולמן. הוא גילם את גרהרד שולץ, חייל גרמני שגויס במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי האס אס כדי להציף את בריטניה בכסף מזויף וכך להרוס את הכלכלה שלה.
יאיא מלדג'ה
קריירה
ב-21 בינואר 2018, מלדג'ה חזר לספטמברי סופיה, כאשר רכשה 40% מכרטיס השחקן.
ב-21 ביולי 2020, מלדג'ה חתם בהפועל חדרה מליגת העל.
מייקל אלפיק
קריירה
ב-1983 הופיע אלפיק בתפקיד מגוואן, פועל אירי, בעונה הראשונה של הסדרה "Auf Wiedersehen, Pet". ב-1984 כיכב בדמות סידני מונדי בסיטקום "Pull the Other One" של רשת ITV. בין השנים 1985 ו-1989 כיכב בתפקיד סם טיילר בסיטקום "Three Up, Two Down" לצדה של אנג'לה ת'ורן. לשיא הצלחתו הגיע בסדרה "בון" בה שיחק בשנים 1986 עד 1992 וב-1995. הוא גילם את דמותו של כבאי בדימוס בשם קן בון, שפותח עסק למשלוחים על אופנוע, ובהמשך הופך להיות חוקר פרטי. הסדרה "בון" זכתה להצלחה רבה ושודרה במשך שבע עונות. בין צילומי הסדרה "בון" המשיך אלפיק להופיע בסרטים כגון בתפקיד קמע בסרט "האחים קריי" (1990), וב"תן לו את זה" (1991). ב-1991 שיחק אלפיק בתפקיד דס קינג בסרט "השיר של באדי" בכיכובם של צ'סני הוקס ורוג'ר דלטרי.
ב-1993 החל אלפיק להופיע בתפקיד עיתונאי לשעבר מרחוב פליט שמנהל סוכנות ידיעות בעיר דרלינגטון, בסדרה "הארי". הארי סולטר הוא אלכוהוליסט חסר רחמים שמשתמש בטקטיקות ניצול כדי להשיג סיפור טוב. הסדרה לא זכתה להצלחה ועד מהרה היא בוטלה. ב-1995 שיחק אלפיק בתפקיד בילי בונז בגרסה הטלוויזיונית של קן ראסל לספר "אי המטמון". ב-1999 גילם את בארקיס במיני-סדרה "דייוויד קופרפילד" בכיכובו של דניאל רדקליף.
יאיא מלדג'ה
קריירה
ב-11 בפברואר 2021, מלדג'ה חתם בהפועל פתח תקווה מהליגה הלאומית.
בספטמבר, חתם במולודיה וג'דה מליגת העל המרוקאית.
מייקל אלפיק
חיים אישיים
ב-1963 פגש אלפיק את ג'וליה אלכסנדר, מורה בבית ספר, והיא הייתה בת זוגו עד ליום מותה מסרטן ב-1996. לבני הזוג נולדה בת בשם קייט.
במשך שנים רבות נאבק אלפיק באלכוהוליזם. ב-1988 ניסה לראשונה להפסיק לשתות, אחרי שהרופאים הזהירו אותו שהוא ימות תוך שנה אם ימשיך לשתות. בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים ביקש עזרה אצל אלכוהוליסטים אנונימיים, אבל ב-1996 הודה שהוא חזר לשתות כמקודם.
NXT TakeOver: Fatal 4-Way
עלילות
האירוע כלל קרבות שנבעו מעלילות מתוסרטות שהתקיימו במהלך התוכנית של NXT. סדרת אירועי NXT TakeOver החלה ב-29 במאי 2014, כחלק מאירועי השלם וצפה של NXT, המשמשת כליגת הפיתוח של ה-WWE, כשערכה את האירוע השני שלה שהועבר בערוץ ה-WWE Network תחת השם NXT TakeOver. בחודשים שלאחר מכן, הביטוי "TakeOver" הפך למותג המייצג את כל אירועי השלם וצפה של NXT.
ב-27 בפברואר 2014, אדריאן נוויל ניצח את בו דאלאס וזכה באליפות ה-NXT באירוע NXT Arrival. ב-8 במאי בפרק של התוכנית NXT, קרב באטל רויאל בן 20 מתאבקים נערך כאשר לזוכה בקרב הובטח קרב נגד נוויל על אליפות ה-NXT. קרב זה נגמר בתיקו בין שלושה מתאבקים: סמי זיין, טייסון קיד וטיילר בריז. שבוע לאחר מכן, קיד ניצח בקרב המשולש בין השלושה והוא זה שקיבל את קרב האליפות באירוע NXT TakeOver. באירוע זה, קיד לא הצליח לנצח את נוויל. באותו הערב, טיילר בריז רימה בניצחונו על סמי זיין ובכך הצליח להפוך לטוען לכתר החדש. לאחר מכן, נוויל, זיין, בריז וקיד הפכו להיות מעורבים בפיוד מרובע, מה שהוביל לקרב מרובע ביניהם באירוע.
בחודש אוגוסט 2013, ביילי החלה להצטוות אל שארלוט באופן קבוע, אך הן ישר למטרה של קבוצת ה-BFFs (סאמר רה וסשה בנקס) כאשר הן ניסו לצרף אליהן את ביילי. העלילה המשיכה בצורה שבה שארלוט בגדה בביילי במהלך אחד הקרבות שלהן, והיא עברה לצד של ה-BFFs במקומה. ב-1 במאי 2014, ביילי כשלה בניסיונה להעפיל לטורניר על אליפות הנשים הפנויה של NXT, כשכבר בסיבוב הראשון היא הפסידה לסשה בנקס. ב-12 ביולי, ביילי הצמידה לניצחון את שארלוט במהלך קרב שלוש נגד שלוש. באוגוסט 2014, ביילי ניצחה את סשה בנקס והפכה לטוענת לכתר, ומשום כך קרב בין שארלוט לבין ביילי נקבע לאירוע.
קרבות מקדימים
האירוע נפתח עם הקרב של האסנשן (קונור וויקטור) שהגנו על אליפות הזוגות של NXT נגד הלוצ'ה דרגונס (סין קארה וקאליסטו). הקרב הסתיים לאחר שקאליסטו ביצע את מהלך הסיום שלו, הסלידה דל סול על ויקטור ובכך הלוצ'ה דרגונס הפכו לאלופי הזוגות החדשים.
בקרב השני, ברון קורבין התחרה נגד CJ פרקר. קורבין ביצע על פרקר את מהלך הסיום שלו, ה-End of Days, מה שאיפשר לו להצמיד לניצחון את פרקר לאחר 29 שניות בלבד.
סוואימוארה
מנהיגים (ששלטו על פנצ'איאטס – Panchayats) היו שולחים שליחים לבשר על הטקס גם לממלכות שכנות.
NXT TakeOver: Fatal 4-Way
קרבות מקדימים
לאחר מכן, סילבסטר לפורט ואנזו אמורה נפגשו אחד נגד השני לקרב שיער נגד שיער. אמורה הצמיד את לפורט לניצחון. בעוד שלפורט עזב את הזירה לאחר הקרב במהירות, השותף שלו, מרקוס לואיס, הסתפר במקומו.
הג'נרל מנג'ר של NXT, ויליאם ריגל, הציג את המתאבק קנטה, שערך את הבכורה שלו. במהלך הצגתו, קנטה הודיע שהוא יוכר מעתה ואילך בשם הידאו איטמי (שפירושו: גיבור של כאב). רגעים לאחר מכן, הוא נקטע על ידי האסנשן, שעדיין כעסו על איבוד חגורות האליפות שלהם וכתוצאה מכך, הם החלו לתקוף את איטמי. קונור דרש מריגל קרב חוזר, אך איטמי תקף את האסנשן בחזרה והרחיק אותם ממתחם הזירה.
סוואימוארה
כאשר הייתה האישה בוחרת מי יהיה בעלה, היא הייתה מקשטת אותו בפרחים וכך הוכרזו הנישואין.
NXT TakeOver: Fatal 4-Way
קרבות מקדימים
בקרב הרביעי של הערב, בול דמפסי התחרה נגד מוג'ו ראולי. דמפסי ניצח לאחר שקפץ מהחבל העליון על ראשו של ראולי.
סוואימוארה
לא ידוע מאותה תקופה על טקס מקביל בו היה גבר בוחר מבין מספר מועמדות ולא על תחרות בין מועמדות לנישואין שתכליתן למצוא חן בעיני גבר.
NXT TakeOver: Fatal 4-Way
הקרב המרכזי
בקרב המרכזי של הערב, אדריאן נוויל הגן על אליפות ה-NXT נגד סמי זיין, טיילר בריז וטייסון קיד בקרב מרובע. במהלך הקרב, בריז ביצע את מהלך ה-Beauty Shot על זיין, בעיטת Supermodel על קיד ודרופ קיק על נוויל. לאחר שנוויל ביצע את מהלך השוטינג סטאר פרס על זיין, בריז זרק את נוויל אל מחוץ לזירה והצמיד את זיין, אך ללא הצלחה. זיין ביצע על קיד את מהלך הסיום שלו, ה-Helluva Kick, אך נוויל הצליח להתערב בזמן ולשבור את ההצמדה לאחר שמשך את השופט אל מחוץ לזירה. נוויל ביצע את מהלך הסיום שלו, ה"חץ האדום" על קיד, ובכך הצליח להצמיד אותו לספירת שלוש ולשמור על התואר בהצלחה.
סוואימוארה
אזכור תרבותי של המנהג נמצא בראמאיאנה, שם סִיטָה בחרה בראמה שהיה היחיד שהיה חזק מספיק לדרוך את קשתו של שיווה.
במהאבהארטה מסופר כי ארג'ונה זכה בדראופאדי, בתו של דראופאד, מלך פאנצ'אלא אחרי שניצח בתחרות קליעה למטרה בחץ וקשת, כשהשתמש בקינדהארה (הקשת הכבדה ביותר) והצליח לפגוע במטרה בצורת דג שהייתה תלויה על התקרה מבלי שהתבונן במטרה עצמה אלא רק בהשתקפותה בבריכת מים. גם דמיינטי בחרה את נלה כבעל כנגד רצון האלים.
כריסטיאנסהאון
כריסטיאנסהאון (בדנית: Christianshavn, שמשמעותה "הנמל של קריסטיאן") היא שכונה בעיר קופנהגן שבדנמרק.
השכונה נוסדה במקור בתחילת המאה ה-17 על ידי המלך הדני כריסטיאן הרביעי כאי מלאכותי למטרות הגנה במתחם הביצורים החדשים של העיר. במקור נוצרה השכונה בהשראת ערי סוחר הולנדיות, ולכן היא מכונה גם "אמסטרדם הקטנה". במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 פיתחה השכונה מוניטין בוהמי, ובעקבות כך עם השנים היא הפכה לחלק האופנתי והתוסס של העיר. אנשי עסקים, סטודנטים, אמנים, היפים ומשפחות מסורתיות עם ילדים חיים באזור כריסטיאנסהאון, זה לצד זה.
בשנת 2006 חיו בסודמאלם 10,140 אלף תושבים. המחוז משתרע על פני 3.43 קמ"ר.
מבחינה מנהלית שכונת כריסטיאנסהאון היא חלק ממחוז אינדרה בי, למרות שעד 2006 הייתה מחוז אוטונומי.
הרובע מחובר למרכז קופנהגן באמצעות גשר קניפלסברו. באזור כריסטיאנסהאון ישנה תחנת מטרו אליה מגיעים שני הקווים של המטרו של קופנהגן.
פרס דני היינמן לפיזיקה מתמטית
פרס דני היינמן לפיזיקה מתמטית הוא פרס המוענק מדי שנה מאז שנת 1959 במשותף על ידי האגודה האמריקנית לפיזיקה והמכון האמריקאי לפיזיקה. הוא הוקם על ידי קרן היינמן לכבודו של דני היינמן, איש עסקים ופילנטרופ בלגי שגם הציל יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה. החל משנת 2010, הפרס מורכב מ-10,000 דולר אמריקאי ותעודה המפרטת את התרומות שהעניק מקבל הפרס בתוספת הוצאות נסיעה כדי להשתתף בפגישה שבה מוענק הפרס.
פרס זה מוענק אך ורק עבור תרומות מפורסמות בעלות ערך שנעשו בתחום הפיזיקה המתמטית ללא הגבלות על אזרחותו של המועמד או על מדינת מגוריו. "פרסום" מוגדר כמאמר בודד, סדרת מאמרים, ספר או כל תקשורת אחרת שיכולה להיחשב כהוצאה לאור. הפרס עשוי להיות מוענק ליותר מאדם אחד על בסיס משותף כאשר כל הנמענים תרמו לאותם הישגים.
זוכי הפרס
2023: Nikita Nekrasov
2022: Antti Kupiainen
Krzysztof Gawędzki
2021: יואל ליבוביץ
2020: Svetlana Jitomirskaya
2019: Bill Sutherland
Francesco Calogero
Michel Gaudin
2018: Barry Simon
2017: Carl M. Bender
קומרון ואפה
2014: Gregory W. Moore
Tetsuji Miwa
2012: Giovanni Jona-Lasinio
2011: Herbert Spohn
2010: מייקל אייזנמן
2009: Alain Rouet
Carlo Becchi
Igor Tyutin
Raymond Stora
2008: מיטשל פייגנבאום
2007: ג'וזף פולצ'ינסקי
חואן מרטין מלדסנה
2006: Daniel Freedman
Peter van Nieuwenhuizen
2005: ג'ורג'ו פאריזי
2004: גבריאל ונציאנו
2003: James W. York
איבון שוקה-ברואה
2002: John H. Schwarz
Michael B. Green
2001: ולדימיר ארנולד
2000: Sidney R. Coleman
1999: Alexander B. Zamolodchikov
Barry M. McCoy
1998: אדוארד ויטן
נתן זייברג
1997: Harry W. Lehmann
1995: Roman W. Jackiw
1994: Charles W. Misner
Richard L. Arnowitt
Stanley Deser
1993: מרטין גוצווילר
1992: Stanley Mandelstam
Thomas C. Spencer
1990: יעקב סיני
1989: ג'ון סטיוארט בל
1988: Bruno Zumino
Julius Wess
1987: Rodney Baxter
1986: A.M. Polyakov
1985: D.P. Ruelle
1984: R.B. Griffiths
1982: J.C. Ward
1980: Arthur Michael Jaffe
1979: חרארד 'ט הופט
1978: Elliott H. Lieb
1977: סטיבן ויינברג
1976: סטיבן הוקינג
1975: Ludwig Dmitriyevich Faddeev
1974: סוברהמניאן צ'נדראסקאר
1973: קנת וילסון
1972: James D. Bjorken
1971: רוג'ר פנרוז
1970: יויצ'ירו נאמבו
1968: Sergio Fubini
1967: Gian Carlo Wick
1966: ניקולאי בוגוליובוב
1965: פרימן דייסון
1964: Tullio Regge
1963: Keith A. Brueckner
1961: Marvin L. Goldberger
1960: אווה בוהר
1959: מארי גל-מאן
ג'ון יוז (תעשיין)
ג'ון ג'יימס יוז (באנגלית: John James Hughes; 1814 – 17 ביוני 1889, פטרבורג) היה תעשיין בריטי ממוצא וולשי, ידוע כמייסד העיר דונצק.
ביוגרפיה
יוז היה בנו של מהנדס שעמד בראש אחד ממפעלי המתכת בעיר מרתיר תידוויל. בצעירותו עבד תחת אביו, תחילה כעוזר. בגיל 28 רכש מספנה ובגיל 36 רכש בית יציקה בניופורט.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-19 הוא נכנס כמהנדס במפעל המתכות של מילווסק בבריטניה ובשנת 1860 הפך למנהלה. בשנת 1864 תכנן עגלה לתותחים כבדים: כלי ארטילרי זה שימש את כוחות הצי של מספר מדינות אירופאיות. יוז פיתח ורשם פטנט גם על הטכנולוגיה לייצור שריון לציפוי אוניות וביצורן.
בשנת 1869 קנה ג'ון ג'יימס יוז אדמות מהנסיך הרוסי סרגיי קוצ'וביי בפרובינציית יקטרינוסלב, על גדות נהר קלמיוס, שם החל בבניית מפעל מתכות עם יישוב פועלים סמוך לכפר אלכסנדרובקה. לצורך פיתוח הפחם שנכרה ייסד את "חברת נובורוסייסק לייצור פחם, ברזל ומסילות ברזל". יציקת הברזל הראשונה הותכה בשנת 1872. המפעל פעל במחזור מתכת מלא ובו לראשונה באימפריה הרוסית פעלו 8 תנורי קוק. המפעל שנוסד על ידי יוז הפך לאחד המרכזים התעשייתיים החשובים ביותר של האימפריה הרוסית, לימים ברית המועצות, ומאז 1991, היה למרכז תעשייתי חשוב באוקראינה.
יוז מת ב-16 ביוני 1889 במלון אנגלטר בפטרבורג ונקבר בלונדון, בבית הקברות במערב נורווד.
ממלכת ספרד הנפוליאונית
ממלכת ספרד הנפוליאונית הייתה מדינת לוויין של הקיסרות הצרפתית הראשונה, אשר בראשה עמד להלכה ז'וזף בונפרטה - אחיו של נפוליאון, אולם בפועל נשלטה על ידי הצבא הצרפתי.
רקע
בשנת 1788 מת קרלוס השלישי, מלך ספרד, ובנו קרלוס הרביעי, מלך ספרד עלה לשלטון במקומו. קרלוס ביקש לשמור על הישגי הרפורמות של אביו, ובשל כך נשאר בתחילה בברית עם צרפת המהפכנית, למרות מה שעוללה לקרוביו מבית בורבון הצרפתי. אולם, בשנת 1793 יצא קרלוס למלחמה על צרפת, בהשפעת מנואל דה גודוי, ואיבד את חלקו המזרחי של האי סנטו דומינגו.
בשנת 1796 כרת קרלוס ברית עם ממשלת הדירקטוריון של צרפת, אולם בשנת 1797 ספגו הצי הספרדי-צרפתי המשולב מפלה מידי הצי הבריטי בקרב כף סנט וינסנט. בשנת 1800 מכר קרלוס לצרפת את לואיזיאנה, ובשנת 1801 פלש לממלכת פורטוגל. בשנת 1807 הסכים קרלוס עם נפוליאון לחלק את פורטוגל ביניהם, אולם משכבשה צרפת את צפון ספרד, נמלט קרלוס לדרום על מנת לברוח לאמריקה הלטינית. בהגיעו לארנחואס אילצה אותו התקוממות עממית להתפטר ב-19 במרץ 1808 לטובת בנו פרננדו השביעי, מלך ספרד, אולם, נפוליאון הזמין את שניהם לבאיון, ושם הודיעה אשתו מריה לואיסה מפארמה שפרננדו הוא בנו של מנואל דה גודוי שהיה מאהבה. פרננדו נאלץ להתפטר לטובת קרלוס, וקרלוס התפטר שוב לטובת ז'וזף בונפרטה וגלה לרומא.
היסטוריה
הדחת הבורבונים והכתרת מלך מטעם צרפת התקבלה בעוינות בציבור הספרדי, על אף מאמצים מסוימים של ז'וזף להתחבב על נתיניו, ושאיפותיו הכנות ככל הנראה למלא תפקיד של מלך חוקתי ונאור. התקוממות עממית נגד הצרפתים פרצה ב-2 במאי 1808, ובמהרה התפתחה מלחמה בין אויבי המלך, הנתמכים בידי חילות משלוח מבריטניה ומפורטוגל, לבין צבא צרפת. מלחמה זו לבשה אופי של לוחמה זעירה ולא-סדירה, ובמהלכה נטבע למלחמות מסוג זה הכינוי גרילה - צורת הקטנה של המילה "מלחמה" בספרדית. צעדי דיכוי קשים שנקט הצבא הצרפתי כנגד מתנגדי השלטון והחשודים בסיוע להם עוד החמירו את המצב, וכך גם מנהגם של הצרפתים לכלכל את הצבא על אספקה שנבזזה מן האיכרים המקומיים. הקרע שחל בשנות שלטונו בין נפוליאון לאפיפיור תרם אף הוא לאי-קבלתו של ז'וזף כשליט לגיטימי בספרד הקתולית.
היו בספרד גם תומכים בשלטונו של ז'וזף, אשר כונו חוספינוס, ובאו מקרב הקבוצה שכונתה אַפְרֵנסֶסָדוֹס ("מצורפתים"). אלה נטו חסד לרעיונות ההשכלה והנאורות של המהפכה הצרפתית, שהדים מהם התקיימו גם בתקופת הקיסרות הנפוליאונית והתבטאו במקצת מהלכיו הפרוגרסיביים של ז'וזף. בין היתר, ביטל ז'וזף את האינקוויזיציה הספרדית וערך רפורמה במִנהל ובחלוקת הקרקעות. ואולם, גם הליברלים הספרדים לא ראו ברובם בעין יפה רפורמות שנכפו על ארצם על ידי שלטון זר, וחברו לשמרנים בהתנגדותם הנחרצת לשלטון צרפת וז'וזף.
עוינותם של נתיניו והצורך לנקוט אמצעי ביטחון חריפים כנגד התנקשות הפכו את מלכותו של ז'וזף לחוויה בלתי נעימה עבורו. החריפה זאת העובדה שכיוון שלא היה אדם מוכשר במיוחד לפיקוד ולהנהגה, לא שעו מפקדי הצבא להוראותיו והעדיפו לקבל את פקודותיהם מאחיו הצעיר נפוליאון. חלקים גדולים מספרד הוכרזו מחוזות צבאיים, תחת שליטה מלאה של מפקדי צבא שלא היו כפופים לז'וזף אפילו לא באופן רשמי. מצב זה עורר את ז'וזף לבקש ארבע פעמים את התפטרותו, שלא התקבלה על ידי אחיו.
בין ספטמבר 1810 לבין ספטמבר 1813 התכנס בעיר קדיס שבדרום מערב ספרד הקורטס של קדיס, אשר הביא לחקיקת החוקה של חודש מרץ 1812, וכן חוקים רבים אחרים שהפכו את המשטר ממשטר אבסולוטי למשטר של מונרכיה פרלמנטרית. ניסיון זה להפוך את המשטר האבסולוטי לקונסטיטוציוני כשל ופרננדו השביעי, מלך ספרד ביטל במאי 1814 את תיקוני הקורטס. אף על פי כן נחשב הקורטס ותיקוניו כאחד ממקורות ההשראה העיקריים של הליברליזם הספרדי במאה התשע-עשרה.
המערכה בחצי האי האיברי נמשכה בעוצמה משתנה במשך חמש שנים. צרפת נחלה תחילה הצלחות, אך לא הצליחה לעקור את ההתנגדות הספרדית ואת הנוכחות הבריטית. ב-1812 החלה הכף נוטה לרעת הצרפתים, שכוחותיהם הדלדלו עקב מסעו של נפוליאון לרוסיה. בקיץ 1812 נפלה הבירה מדריד לזמן מה לידי המורדים לאחר קרב סלמנקה. בקרב ויטוריה שנערך ב-21 ביוני 1813, נחלו כוחות צרפתים בפיקוד ז'וזף והמרשל ז'ורדן תבוסה מידי כוחות בריטניה ופורטוגל והמורדים הספרדים, בפיקוד ארתור ולסלי (לימים הדוכס מוולינגטון). ז'וזף עצמו כמעט שנפל בשבי, ולאחר התבוסה נטש סופית את כס מלכותו ושב לצרפת, שם התקבל בזעם על ידי הקיסר והצטווה לפרוש לאחוזתו ללא תפקיד רשמי. הוא הודח מכסאו רשמית בדצמבר 1813, במסגרת הסכם שלום שחתם נפוליאון עם ספרד ובו הכיר בפרננדו השביעי כמלך ספרד.
ליה מנוליו
ליה מנוליו-רייקה (ברומנית: Lia Manoliu-Raica; 25 באפריל 1932 – 9 בינואר 1998) הייתה אתלטית רומנייה ואלופה אולימפית (מקסיקו 1968) בזריקת דיסקוס. מנוליו הייתה לאתלטית הראשונה שהתחרתה בשש אולימפיאדות (1952 - 1972).
ביוגרפיה
בתור ילדה, מנוליו שיחקה טניס, טניס שולחן, כדורעף וכדורסל לפני שפנתה לתחום זריקת הדיסקוס בגיל 16. שנתיים לאחר מכן, הייתה לרומנייה הראשונה שזרקה דיסקוס למרחק של מעל 40 מטרים (41.4 מטר, ב-22 במאי 1950). באמצע שנות החמישים סיימה את לימודיה בפוליטכניון של בוקרשט.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) סיימה מנוליו במקום שישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 42.64 מטר. היא שיפרה את תוצאתה באולימפיאדת מלבורן (1956) וסיימה במקום תשיעי בתוצאה של 43.90 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בברן, שווייץ בשנת 1954 סיימה מנוליו במקום 7 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 43.86 מטר.
באולימפיאדת רומא (1960) זכתה מנוליו במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 52.36 מטר, אחרי נינה רומשקובה שקבעה שיא אולימפי חדש של 55.10 מטר וטמרה פרס (52.59 מטר), שתיהן מברית המועצות.
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד, באותה העת יוגוסלביה בשנת 1962 סיימה מנוליו במקום 14 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 45.02 מטר.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה מנוליו פעם נוספת במדליית ארד בזריקת דיסקוס, בתוצאה של 56.96 מטר, אחרי טמרה פרס שקבעה שיא אולימפי חדש של 57.27 מטר ואינגריד לוץ מגרמניה (57.21 מטר).
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1966 סיימה מנוליו במקום 13 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 49.44 מטר.
אלופה אולימפית
בחורף שבין השנים 1967 - 1968 איחוד האתלטים הרומני הודיע למנוליו, אז בת 35, שהיא מבוגרת מדי ושהיא יכולה להפסיק את אימוניה. גישה זה הגבירה את נחישותה, ולאחר תקופה של אימונים אישיים היא עברה את מבחני הסף כדי להתקבל לאולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968). היא הגיעה לתחרות עם פציעה בידה ורופא המשלחת קבע חד משמעית כי ידה לא תעמוד ביותר מזריקת דיסקוס בודדת. במשחקים עצמם היא קבעה בזריקתה הראשונה שיא אולימפי חדש של 58.28 מטר שהעניקה לה את מדליית הזהב, לפני ליזל ווסטרמאן ממערב גרמניה (57.76 מטר) ויולאן קלייבר-קונצ'ק מהונגריה (54.90 מטר).
באליפות אירופה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1969 סיימה מנוליו במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 57.38 מטר.
באולימפיאדת מינכן (1972) סיימה מנוליו במקום תשיעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 58.50 מטר.
היא פרשה מהשתתפות בספורט תחרותי זמן קצר לאחר האולימפיאדה ובשנת 1974 זכתה בפרס מאונסק"ו על תמיכה בעקרונות התחרות ההוגנת.
בשנת 1998 במהלך ניתוח להסרת גידול מוחי נפטרה מנוליו. היא נקברה בבית הקברות בלו.
עמוס שפירא (משפטן)
עמוס שפירא (נולד ב־17 בינואר 1937) הוא פרופסור אמריטוס למשפטים ודיקן לשעבר בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב (1980–1985).
ביוגרפיה
שפירא נולד ברמתיים (כיום: הוד השרון) ועבר עם הוריו לתל אביב בילדותו. בשנת 1950, בהיותו תלמיד כיתה ח' בבית הספר העממי "נס ציונה" (שנקרא לאחר מכן ע"ש גרץ) בתל אביב, זכה במקום הראשון בתחרות חיבורים ארצית מטעם קק"ל. למד בתיכון עירוני א'.
שפירא הוא בוגר ומוסמך במשפטים מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים, מוסמך במשפט השוואתי מטעם אוניברסיטת קולומביה ודוקטור למדעי המשפט מטעם אוניברסיטת ייל. בשנת 1961 הוסמך כעורך דין, לאחר שתי שנות התמחות אצל השופט פרופ' זאב צלטנר (נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב) ועורך הדין יעקב שמשון שפירא (שר המשפטים לשעבר). בשנת 1968 הצטרף כחבר סגל לפקולטה למשפטים בתל אביב. שפירא שימש בתפקידי מפתח באוניברסיטת תל אביב, לרבות בוועד המנהל, בוועדה המרכזת של הסנאט, בוועדת המינויים העליונה, בוועדה לתכנון אקדמי, כיו"ר הוועדה המשפטית של חבר הנאמנים, במועצת רשות המחקר, כיו"ר מערכת השיפוט המשמעתית של הסגל הבכיר.
בשנים 1980–1985 כיהן כדקאן הפקולטה למשפטים, ולאחר מכן כיו"ר מרכז מינרבה לזכויות האדם וכיו"ר מרכז צגלה למשפט השוואתי ובינלאומי-פרטי. בשנים 2009–2018 שפירא כיהן כדקאן הפקולטה למשפטים ב בחיפה שנסגר. שפירא פרסם ספרים אחדים ולמעלה ממאה מאמרים שפורסמו בכתבי עת בישראל ומחוצה לה בשפות עברית, אנגלית, גרמנית, צרפתית, ספרדית ואיטלקית.
השפעה
השפעתו של שפירא חרגה מגבולות האקדמיה. הוא נחשב חלוץ בתחום הביו-אתיקה והמשפט בישראל ומונה למופקד הקתדרה למשפט ואתיקה ביו-רפואית באוניברסיטת תל אביב. פרופסור שפירא הופיע תכופות ברדיו ובטלוויזיה, פרסם מאמרים בעיתונות, הרצה בפני מוסדות וגופים שונים בתחומי העניין העיקריים שלו: משפט חוקתי, משפט בינלאומי-פרטי ומשפט ואתיקה ביו-רפואית.
במשך שנים רבות שימש שפירא כמרצה וכחוקר אורח במוסדות ברחבי העולם, ובהם אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת ג'ורג'טאון, בית הספר קרדוזו למשפטים של ישיבה יוניברסיטי, בית הספר למשפטים ברוקלין, המכון ללימודי משפט מתקדמים באוניברסיטת לונדון, אוניברסיטת הונג קונג, אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת מיאמי, מכון מקס פלאנק בהמבורג, בית הספר למשפטים בוצריוס בהמבורג ועוד.
פרסים והוקרה
פרופסור שפירא הוא חתן פרס צלטנר, פרס פרץ נפתלי, פרס פנחס רוזן ופרס אליהו גיצלטר. הוא זכה לתואר Distinguished Professor מהאוניברסיטה האוטונומית הלאומית של מקסיקו.
חיים אישיים
פרופסור שפירא היה נשוי לעטיה, פסנתרנית ורופאה אונקולוגית, נולדו להם שלוש בנות ונכדים. כיום נשוי בשנית ליוכבד, אמה של ליליאן ברטו.
בתו הבכורה היא הזמרת לימור שפירא. אחיו הוא שדרן הרדיו מולי שפירא ואחיינו הוא השחקן דן שפירא.
מענקים
פרופ' שפירא קיבל מענקים מקרן Fulbright, מאוניברסיטת קולומביה, מאוניברסיטת ייל, ממכון מקס פלאנק בהמבורג, מאוניברסיטת לונדון ומה British Council
Adventure of a Lifetime
Adventure of a Lifetime (בעברית: הרפתקה של פעם בחיים) הוא שיר של להקת הרוק הבריטית קולדפליי. השיר פורסם ב-6 בנובמבר 2015 כסינגל המוביל מאלבום האולפן השביעי שלהם, A Head Full of Dreams.
בשנת 2016 ביצעה הלהקה את השיר בסופרבול 50, במופע המחצית עם ברונו מארס וביונסה.
ביקורות
בבלוג Idolator, ביאנקה גרייסי ורובי דאו דירגו את השיר ב-7/10 ו-8/10 בהתאמה, וקבעו כי השיר הוא "תוסס להפליא באופן כמעט ילדותי" ושהוא "הסינגל הכי טוב של קולדפליי בשבע השנים האחרונות". במגזין רולינג סטון דורג השיר במקום ה-41 ברשימת ברשימת 50 השירים הטובים ביותר לשנת 2015, שפורסמה בסוף אותה השנה.
וידאו קליפ
נכון לספטמבר 2020, זכה הקליפ לכ-1.1 מיליארד צפיות.
לני (סרט)
לני (באנגלית: Lenny) הוא סרט ביוגרפי משנת 1974 על הבדרן האמריקאי לני ברוס בבימויו של בוב פוסי.
התסריט נכתב על ידי ג'וליאן בארי והוא מבוסס על מחזה שלו באותו שם.
הסרט היה מועמד ל-6 פרסי אוסקר - הסרט הטוב ביותר, הצילום הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (דסטין הופמן) והשחקנית הטובה ביותר (ולרי פרין). פרין זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן ובפרס באפט"א.
הסרט ערוך בצורת פלשבק כאשר אשתו (ולרי פרין), אימו (ג'אן מיינר) ואמרגנו (גארי מורטון) של לני מדברים עליו לתוך רשמקול סלילים ועונים לשאלותיו של המראיין (בוב פוסי, הנשמע בקולו ואינו נראה). בין קטעי הראיון מופיעים קטעים על הופעותיו וחייו של לני.
תקציר העלילה
במועדון מופיעה גם החשפנית היפהפייה האני (ולרי פרין), המתפשטת תוך כדי ריקוד ארוטי כמעט עד הסוף. לני פוגש אותה לאחר מכן במסעדה ועד מהרה מתפתח ביניהם רומן סוער. הוא מציג את ה"שיקסע" שלו לפני אימו ולאחר שהמבחן עובר בהצלחה הם מתחתנים ונוסעים להופעות בהרי הקטסקיל. לני לא נשמע לבקשות להימנע מניבולי פה והם נזרקים משם בגשם שוטף ונפצעים בתאונת דרכים.
לאחר השיקום הם עוברים ללוס אנג'לס ונולדת להם בת - קיטי. האני מתדרדרת לסמים ונאסרת ולני מגדל בעצמו את בתו. הוא מחליט שבדיחות קלילות ופאנצ'ים בלתי מזיקים לא עושים אותו מאושר ולא מעניינים את הקהל ולכן הוא מסיר את עניבת הפרפר, משחרר את הצווארון ואומר מה שבא לו. הוא תוקף את הצביעות של האנשים, העיתונים והממשל ולא חוסך במילים שהיו אז בגדר ניבולי פה כמו "ציצים ו"תחת" (tits and ass). כאשר הוא מובא למשפט בסן פרנסיסקו לאחר שהשתמש בהופעותיו במילה "Cocksucker", הוא מעלה לעדות שוטר שמודה שזו מילה נפוצה אצל השוטרים. לשופט הוא אומר כי "אילו היה העולם מושלם וכולם היו אוהבים את כולם, הוא היה מובטל".
הוא מדבר בסאטירה נוקבת על יחסי כושים ("ניגרס"), יהודים והומוסקסואלים לדבריו: "יהודי, על פי המילון, הוא צאצא של השבטים העתיקים של יהודה, או מי שנחשב צאצא של שבט זה. אמנם זה מה שכתוב במילון, אבל אני ואתם יודעים שיהודי הוא בסך הכל מי שהרג את ישו..."
לדבריו: "כל גבר רוצה שאשתו תהיה שילוב בין מורה ב"סנדיי סקול" וזונה הדורשת 500 דולר ללילה".
הסאגה של אולאף טריגפסון
Óláfs saga Tryggvasonar (מילולית: הסאגה של אולאף טריגפסון), או בקיצור Ormurinn langi (הנחש הגדול), הוא בית ארוך מתוך "Óláfs saga Tryggvasonar en mesta", מכלול בלדות, סיפורים ופואמות על המבוסס על הרפתקאותיו של המלך הנורווגי אולאף טריגפסון. "Ormurinn langi" היא בלדה פרוזאית מסורתית הפופולרית באיסלנד וגם באיי פארו. הבלדה נכתבה במאה ה-12 על ידי אודר סנורסון, נזיר איסלנדי אשר במקור כתב את הבלדה בלטינית ואחר כך תרגמה לאיסלנדית ופרוזאית. הבלדה מגוללת את סיפורה של בניית הספינה "הנחש הגדול" (Ormurin Langi) וקרב סבולדר בדנמרק שם נלחם הצי הנורווגי בראשות אולאף טריגפסון כנגד קואליציה של ציים שוודים, דנים ועוד צי אחד בבעלותו של דוכס נורווגי שרוצה לנקום באולאף.
עלילה
הבלדה מתחילה בכך שאדם (כנראה אודר סנורסון) מזמין את המאזין לבוא ולשמוע את בלדתו. ישר לאחר מכן מתחיל הפזמון המתאר בכמה מילים את ההכנות לקרב (קרב סבולדר) אשר אליו יוצאים לוחמי נורווגיה.
מהבית השני והלאה מסופר על התחלת בנייתה של "הנחש הגדול", המתוארת כספינה הכי גדולה שנבנתה על אדמות נורווגיה. ספינה בעלת סגנון ויקינגי אופייני לתקופה של אז. כשמסתיימת הבנייה, אולאף טריגפסון-מלך נורווגיה לוקח אותה ואת שאר הצי בן ה-11 ספינות שלו לשיט הבכורה עם אנשיו עוד קשת שנקרא איינר אל ונדלנד (פומרניה של היום) אף על פי שאירוע זה לא מסופר.
בינתיים מתרוצצות שמועות על כך ש"הנורווגים כולם יצאו לקרב" ומלך דנמרק סוון הראשון (Sweyn Forkbeard) ומלך שוודיה אולוף סקטקונונג (Olof Skötkonung) רואים בכך הזדמנות להשתלט על נורווגיה ולהרוג את אולאף. בהמשך מתואר לנו שהצי הנורווגי חזק יותר באופן יוצא דופן מהצבאות השוודים והדנים, לכן שני המלכים קוראים לאדון נורווגי (בשירה הדרגה שלו מופיעה בתור "יארל", אך מכיוון שלמילה אין מקבילה בעברית, תורגמה המילה יארל ל"אדון" כדי לתאר את דרגתו.) בשם אריק הוקונסון (Eirik Håkenson), אשר נוטר טינה לאולאף משום שהרג את אביו. בשם כך מצטרף איריק אל המסע-כדי לנקום את מות אביו- הוקון זיגרודסון אשר מת בנידרוס (Håkon Sigurdsson).
שני המלכים ואיריק מתכוננים לקרב ויוצאים עם צי של 71 ספינות מקצהו הצפוני של מצר ארסונד לקצהו הדרומי. שם מלך דנמרק מכריז שמי שיטביע את הנחש ראשון בפרס יזכה, איריק אומר לעצמו שאין לו סיכוי להטביע את הנחש ללא עזרת הדנים, אך מלך שוודיה מכריז שיוכל לעשות זאת ללא עזרת אף אחד. על כך מכריז איריק “לא ראשונה תיקח את הנחש הגדול, אלא את מותך. ”-כלומר, שמלך שוודיה ימות לפני שהוא יזכה להטביע את הנחש הגדול. איריק פונה אל אנשיו ומכין אותם לקרב. שם מסופר באמת על כמה חזקים הנורווגים ואז מגיע הצי לאי נטוש (כנראה האי סבולדר, למרות שאין עדות מלאה לכך) ושם הם מחכים תקופה ארוכה.
בנקודה זו בבית מס' 29 יש הפסקה בבלדה, ומסופר על זמן אחר שקופץ קדימה. מתואר בואה של הנחש מונדלנד בים הבלטי ועל גודלה המרשים. שלושת המפקדים עומדים על החוף ומביטים בה באה מדרום אל המצר. אז מלך דנמרק ומלך שוודיה מתפעלים ממנה ושמחים שאחרי המתנה כה ארוכה באה הנחש הגדול, אך איריק בטוח שזו אינה הנחש הגדול, המלכים תוהים מה עובר עליו ותוהים אם הוא משתגע (במציאות איריק צודק, זו לא הנחש הגדול אלא הצי של בוריסלב מלך הונדים אשר נטש את אולאף לבד מול הדנים והשוודים, אך לא מסופר על כך.) על כך מתעוררת חמת זעמו של איריק ואז הוא משתכנע שזו הנחש הגדול.
כשהנחש הגדול ושאר הספינות מגיעות לטווח ראיה סוקר אולאף את ציי הדנים והשוודים ובבוקר שלאחר מכן תוקפים השוודים ראשונים אבל מובסים ומלכם נמלט מהקרב. אחרי מתקפת הכישלון של השוודים תוקפים הדנים ואיריק את הצי הנורווגי ואז מתנהל קרב קשה שבו נסוג שלוש פעמים איריק, במהלך הקרב נהרגים החיילים הדנים למעט כמה ומלכם סוון אבל חייליו של איריק מצליחים להדוף לאט לאט את הנורווגים לנחש הגדול שם, בסופו של דבר נהרגים כולם למעט אולאף וקומץ חייליו. כאשר אולאף רואה שהקרב אבוד הוא מחליט לקפוץ מהנחש בעודו שיריונו עליו וכך מחליט למות בטביעה מאשר להילקח בשבי חי. עמו קופצים שאר חייליו הנאמנים, כך מפסיד אולאף טריגפסון וכך מנצח איריק האקנסון שבתור שלל לוקח את הנחש הגדול והופך להיות שליט נורווגיה תחת ידו של סוון הראשון
פיתול החגורה הקדמי
פיתול החגורה הקדמי (ACC) הוא אזור של פיתול החגורה הממוקם בקליפת המוח הלימבית.
תפקוד
פיתול החגורה הקדמי מחולק אנטומית לארבעה אזורים בהתבסס על תפקידם: ביצוע (קדמי), הערכה (אחורי), קוגניציה (גבי) ורגש (גחוני). פיתול החגורה הקדמי הוא חלק מהמערכת הלימבית של המוח. הוא מקבל מהתלמוס מידע מעובד אודות גירויים בסביבה ותורם לעיבוד המידע הקוגניטיבי והרגשי. בנוסף, פיתול החגורה הקדמי מקבל מידע מהטגמנטום הגחוני כחלק מהמערכת המזולימבית.
פיתול החגורה הקדמי מגיב לחשיבות המוטיבציונית של המצב. הוא לוקח חלק בקביעת הערך של תוצאות פעולה מסוימת ביחס למאמץ שנדרש כדי להשיג אותן.
פיתול החגורה הקדמי מופעל בעקבות עיסוק במטלות סטרופ.
מבנה
פיתול החגורה הקדמי אינו אחיד באופן התפקוד שלו ובחיבורים שלו לאזורים מוחיים אחרים. תהליך עיבוד המידע בפיתול החגורה הקדמי מתבצע באופן נפרד עבור מידע קוגניטיבי ומידע רגשי. היבט זה בא לידי ביטוי גם באופן מבני, בחלוקה לשני אזורים עיקריים על בסיס הבדלי התפקוד ביניהם.
היחסים התפקודיים בין שני אזורים אלו יוצרים את המנגנון הביולוגי לאינטגרציה ההתפתחותית בין סוגי ידע ספציפיים ותהליכי שליטה עצמית בילדות. מנגנון זה יכול להיות אחראי להבדלים בין אישיים בתהליך האינטגרציה הרגשית-קוגניטיבית בתקופת ההתפתחות המוקדמת. הבדלים אלו משקפים תהליכים תורשתיים וסביבתיים. הם משפיעים על יחסי גומלין בין רגש וקוגניציה.
עמירם גונן
עמירם גונן (3 באוקטובר 1935 – 1 באוקטובר 2018) היה גאוגרף ישראלי, פרופסור מן המניין לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ראש מכון ירושלים לחקר ישראל, ראש מכון פלורסהיימר למחקרי מדיניות בירושלים, ראש המרכז ללימודי אירופה באוניברסיטה העברית ונשיא האגודה הגאוגרפית הישראלית.
ביוגרפיה
גונן נולד בירושלים לפרומה ולחיים גוּטֶלֶבסקי, עולים מפולין, וגדל במושבה כרכור. בצבא שירת ביחידת הסיור ובקורס מ"כים של חטיבת גולני, מה שבהמשך הוביל אותו לגלות עניין בגאוגרפיה. סיים לימודי תואר הראשון באוניברסיטה העברית, והשתלם באוניברסיטת טוקיו. למד לתואר שני באוניברסיטת סירקיוז, והשתלם בגאוגרפיה ובמדעי החברה באוניברסיטת שיקגו. עבודת הדוקטור שלו באוניברסיטה העברית עסקה במיקום החרושת בעיר תל אביב-יפו. שהה בשנת שבתון במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת טורונטו, שם התגבש עניינו בחקר הגאוגרפיה החברתית-תרבותית של העיר. עסק בעיור המושבות ובשיכוני העולים והוותיקים אשר קמו בשולי הערים הוותיקות בישראל. במקביל החל לחקור את הדפוסים הגאוגרפיים של האוכלוסייה הקשישה, במסגרת מכון ברוקדייל לחקר התפתחות האדם והגרונטולוגיה. חקר את מערכות התמיכה של אוכלוסייה בוגרת הסובלת ממוגבלות שכלית התפתחותית בעיר, במסגרת שנת שבתון בבית הספר לארכיטקטורה ותכנון ערים של אוניברסיטת פרינסטון.
בשנת 1978 התמנה לפרופסור חבר באוניברסיטה העברית. בשנים 1979–1981 שימש כראש המחלקה לגאוגרפיה וניהל את העברתה לקמפוס הר הצופים. בשנים 1982–1984 כיהן כדקאן הסטודנטים של האוניברסיטה. בשנת 1985 שהה בשבתון והיה חבר-מחקר אורח בבית הספר לכלכלה של לונדון. בשנים 1986–1989 עמד בראש מכון ירושלים לחקר ישראל. בתקופת ניהולו התרחבו מאוד תחומי הפעילות של המכון. בשנים 1988–1990 היה נשיא האגודה הגאוגרפית הישראלית. ב-1995 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית.
בשנת 1990 נקרא גונן להקים את מכון פלורסהיימר למחקרי מדיניות, ובשנים 2000–2006 עמד בראש המכון. עסק בחקר האוכלוסייה הערבית בישראל. השתתף בצוותי תכנון חשובים, ביניהם צוות הכנת תוכנית אב לשנת 2020, בראשות אדם מזור. בשנת 2000 עסק במחקר מקיף על המעבר של חרדים מעולם הישיבות למעגל העבודה באזור ניו יורק. תיעוד המחקר, המעריך את הניסיון האמריקני בתחום זה והמפיק את הלקחים הרלוונטיים לישראל, יצא לאור כספר. בשנת 2005 היה לפרופסור אמריטוס. עד מותו כיהן כראש המרכז לחקר החברה החרדית במכון ירושלים למחקרי מדיניות, במסגרתו ייסד את כתב העת לחקר החברה החרדית.
משפחתו
גונן היה נשוי לרבקה ואב לשלושה בנים. בנו הבכור הוא נועם גונן, מנהל בכיר בחברת דלויט ישראל.
נפטר בשמחת תורה תשע"ט, ב-1 אוקטובר 2018, בגיל 83. נקבר בבית העלמין בכרכור.
AAA
{{פירושונים|
ויליאם מורנר
ויליאם אסקו מורנר (באנגלית: William Esco Moerner; נולד ב־24 ביוני 1953) הוא כימאי ופיזיקאי אמריקאי, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 2014 ביחד עם שטפן הל ואריק בציג, "על פיתוח מיקרוסקופייה פלואורסצנטית ברזולוציית-על". מכהן כפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
נכון למאי 2014, מורנר פרסם כ-386 פרסומים מדעיים, והוא רשום כיועץ אקדמי ב-26 עבודות שכתבו סטודנטים לתואר שני בסטנפורד. בנוסף על כך, הוא מחזיק בכתריסר פטנטים הרשומים על שמו.
ביוגרפיה
ויליאם מורנר נולד ב-24 ביוני 1953 בקליפורניה.
אליהו גודלבסקי
הרב אליהו גודלבסקי (נולד בשנת תשט"ז, 1956) הוא רב ישראלי חסיד ברסלב וראש ארגון "אזמרה".
תולדותיו
נולד בשכונת ויליאמסבורג שבברוקלין בניו יורק לרחל וליהושע-לייב גודלבסקי, ממנהלי ישיבת תורה ודעת, שהקים לימים את מוסדות "קרן הילד" בבני ברק. למד בתלמוד תורה של "תורה ודעת" ולאחר מכן בישיבה הקטנה של קהילת וויען בוויליאמסבורג.
לקראת שנת הלימודים ה'תשל"ג, בגיל 15 וחצי, החל ללמוד בישיבת קמניץ בירושלים.
לקראת ראש השנה הצטרף לחבריו מהישיבה ושהה עימם בקיבוץ של חסידי ברסלב במירון. התפילה שבתה את לבו, והייתה זו למעשה הכרותו הראשונה עם חסידות ברסלב. כעבור שנה שב והצטרף לחבריו לסליחות של ערב ראש השנה במירון, אך עקב חששו מתגובת ראשי הישיבה שלא ראו את הדבר בעין יפה, שב לירושלים ושהה חלק מהתפילות בישיבה וחלקן בבית הכנסת של חסידי ברסלב בשכונת מאה שערים, ובעשרת ימי תשובה שב לארצות הברית לעשות את חופשת החגים עם בני משפחתו.
עקב פרוץ מלחמת יום כיפור נשאר גודלבסקי בארצות הברית והחל ללמוד בישיבת לייקווד שבניו ג'רזי, כשכחברותא שימש לו הרב שר-שלום מרזל (לימים מחותנו), שהחל לקרבו לדרכה הלימודית של ברסלב ולספריהם של רבי נחמן ותלמידו רבי נתן מנמירוב. אז גם התקרב למנהיגם של חסידי ברסלב בארצות הברית הרב צבי אריה רוזנפלד. לימים העיד גודלבסקי, כי "משיבת נפש", ספרו של רבי אלתר טפליקר, הוא זה שכבש את לבו ושינה את חייו.
מששב ארצה לאחר חג הפסח של שנת ה'תשל"ד להמשיך ללמוד בישיבת קמניץ, החל להשתתף באופן קבוע בשיעוריו של הרב לוי יצחק בנדר, מנהיגם של חסידי ברסלב בירושלים באותה תקופה. לאחר נישואיו נכנס ללמוד בכולל ברסלב בבני ברק, וקיבל תורה מפי הרב שלמה אהרן גוטליב והרב שמחה בר-לב, תלמידיו הבולטים של הרב גדליהו אהרן קניג, מנהיג הפלג הצפתי של חסידי ברסלב.
בשנת ה'תש"ס, הקים את ארגון "אזמרה" להפצת תורת רבי נחמן מברסלב, במסגרתו הוא מעביר שיעורי התעוררות וחיזוק ברחבי הארץ, לציבורים שונים; חרדים, דתיים וחילונים.
נשוי לנחמה לבית ציטרין ואב לילדים. מתגורר בבני ברק.
דניאלה לוין קאווה
דניאלה לוין קאווה (באנגלית: Daniella Levine Cava; נולדה ב-14 בספטמבר 1955) היא עורכת דין, עובדת סוציאלית ופוליטיקאית יהודייה-אמריקאית המכהנת כראש עיריית מיאמי-דייד, פלורידה מאז 2020. בעבר היא שימשה נציבת מחוז מיאמי-דייד מ-2014 ועד לבחירתה לראשות העיר. היא האישה הראשונה והאדם הראשון ממוצא יהודי שכיהנה כראש עיריית מיאמי-דייד.
ביוגרפיה
דניאלה לוין נולדה ב-14 בספטמבר 1955 בעיר ניו יורק. היא נסעה ברחבי אמריקה הלטינית בצעירותה, כולל לריו דה ז'ניירו וסנטיאגו. מאוחר יותר היא למדה באוניברסיטת ייל, שם כיהנה כנשיאת מועצת הסטודנטים, וסיימה ב-1977 תואר ראשון בפסיכולוגיה. לאחר מכן היא למדה באוניברסיטת קולומביה, שם קיבלה תואר במשפטים ב-1981 ותואר שני בעבודה סוציאלית ב-1983. היא עברה למיאמי ב-1980 עם בעלה, ד"ר רוברט קאווה.
קריירה משפטית ופעילות ללא מטרות רווח
עם הגעתה למיאמי ב-1980, הפכה לוין קאווה לעורכת דין בשירותים המשפטיים של מיאמי רבתי, לאחר מכן עזבה ב-1985 לאחר שהפכה למנהלת משפטית של תוכנית Guardian Ad Litem, תוכנית משפטית לרווחת ילדים. במהלך תקופת עבודתה כעורכת דין, היא כיהנה בוועדת עורכי הדין בפלורידה לצרכים משפטיים של ילדים. ב-1992, היא מונתה כמנהלת התוכנית של מחוז מיאמי-דייד במחלקת הילדים והמשפחות של פלורידה, כשהיא מחזיקה בתפקיד עד 1994. בשנה שלאחר מכן, היא ייסדה תוכנית הסברה לנוער בשיתוף פעולה עם אוניברסיטת בארי.
ב-1996 הקימה לוין קאווה את קואליצייה שנקראה מאוחר יותר "קטליסט מיאמי", שבאמצעות שותפויות עם United Way ועסקים מקומיים, מסייעת למשפחות מעוטות הכנסה בייעוץ כספי. ב"קטליסט מיאמי", היא השיקה את קמפיין הרווחה הכלכלית שעוזר לאנשים להגדיל את ההכנסה והחסכונות שלהם, ומאפשר למשפחות לבנות ביטחון כלכלי. היא כיהנה כנשיאה והמנכ"לית של "קטליסט מיאמי" עד 2013.
ועדת מחוז מיאמי-דייד
בשנת 2013, לוין קאווה, כחלק מהמפלגה הדמוקרטית, התמודדה מול נציבת מחוז 8 של מחוז מיאמי-דייד המכהנת לינדה בל, הרפובליקנית. המחוז כולל חלק גדול מדרום מחוז מיאמי-דייד, כולל יישובים פרוורים כמו ווסט קנדל וקוטלר ביי, וקהילות חקלאיות כמו הומסטד ורדלנד. לוין קאווה נכנס למירוץ בשנת 2014. לוין קאווה ניצח בקושי את בל בבחירות ב-26 באוגוסט, וקיבל 52% מהקולות לעומת 48% של בל.
בשנת 2016, לוין קאווה נתנה חסות לחקיקה בוועדת מחוז מיאמי-דייד המחייבת מועמדים מקומיים לתפקיד להירשם כאשר הם מגייסים כסף לוועדות פעולה פוליטיות.
לוין קאווה זכה בבחירות חוזרות ב-2018, וקיבל למעלה מ-61% מהקולות.
בנובמבר 2019, פרסמה לוין קאווה מכתב במיאמי הרלד המבקר את בית המחוקקים של מדינת פלורידה על הפניית כספים לדיור בר השגה. כתוצאה מכך הופנו כמעט 1.4 מיליארד דולר כדי לאזן את תקציב המדינה. היא גם יצרה את תוכנית Infill Housing שמטרתה לבנות דיור בר השגה על קרקע בבעלות המחוז במחוז שלה.
במהלך כהונתה פעלה לוין קאווה להגנת הסביבה. בשנת 2017, היא תמכה בהחלטה לתמוך בהסכם האקלים של פריז. בתגובה לנוכחות של חיידקי צואה במפרץ ביסקיין בתחילת 2020, היא גם תמכה בחקיקה לשיפור בדיקות המים באזור.
בשנת 2018, יצרה לוין קאווה יוזמה להגנה על הולכי רגל ורוכבי אופנועים מפני פגיעה. היוזמה כללה תוכנית ליצירת קשרים עם הקהילה העסקית כדי ליצור תמריצים שיוכלו להכשיר אנשים להיות נהגים טובים יותר ואג'נדה לשיפור נגישות האופניים בכבישים.
לוין קאווה זכתה לתמיכה מאיגודי עובדים כמו איגוד עובדי השירות הבינלאומי, ו-AFL-CIO, וקבוצות סביבתיות כמו מועדון סיירה.
בחירות
בתחילת 2020, הודיעה לוין קאווה על ריצתה לבחירות לראשות עיריית מיאמי-דייד ב-2020, על מנת להחליף את ראש העיר המכהן קרלוס גימנז, שכהונתו הסתיימה. היא זכתה בתמיכה של ארגונים ועיתונים גדולים רבים, כולל מיאמי הראלד, וקיבלה את אישורם של דמוקרטים בולטים רבים, כולל חברות הקונגרס דבי מוקרסל-פאוול ודונה שלאלה. לוין קאווה גם קיבל מימון משמעותי מדונלד זוסמן, בכיר בקרן גידור שהיה התורם היחיד הגדול ביותר להילרי קלינטון בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016.
בפריימריז ב-18 באוגוסט, לוין קאווה הגיע למקום השני אחרי חבר הנציב אסטבן בובו. היא קיבלה 28% מהקולות לעומת 29% של בובו, כאשר ראש עיריית המחוז לשעבר, אלכס פנלאס, נשאר במקום השלישי עם 24%. מכיוון שלא לוין קאווה ולא בובו קיבלו למעלה מ-50% מהקולות, נערכו בחירות חוזרות בין שני המועמדים, ב-3 בנובמבר 2020. לוין קאווה ניצחה בבחירות השניות עם 54% מהקולות.
חיים אישיים
לוין קאווה היא יהודייה. היא נשואה לרוברט קאווה, רופא ממוצא איטלקי-אמריקאי. יש להם שני ילדים, אליזה ואדוארד.
ויליאם ראסל (1965)
ויליאם אנתוני באוטר ראסל (באנגלית: William Anthony Bowater Russell; נולד ב-15 באפריל 1965) הוא בעל הון בריטי, אשר כיהן כלורד ראש העיר ה-692 של הסיטי של לונדון החל מ-9 בנובמבר 2019 עד ל-13 בנובמבר 2021.
ראשית חייו
למד באיטון קולג' ואוניברסיטת דורהם. בתחילת דרכו עבד ראסל בתחום הפיננסים בתאגיד "בוסטון הראשון" (The First Boston). לאחר מכן הצטרף למריל לינץ בשבילם עבר בהונג קונג, ניו יורק ולונדון לפני שפרש בשנת 2006. ראסל מכהן החל מ-9 בנובמבר 2019 כלורד ראש העיר של הסיטי של לונדון.
חייו האישיים
בשנת 1989, נשא ראסל לאישה את הילרי צ׳אפלין ולזוג ארבעה ילדים.
הילדה קסטן
הילדה קסטן (22 במאי 1917 – 8 בספטמבר 2002) הייתה מחלוצות המחול בארץ ישראל, רקדנית וכוריאוגרפית.
ביוגרפיה
קסטן נולדה לאטי וגרשון במנהיים, גרמניה למשפחה בת ארבעה ילדים. בגיל 6, נכנסה לתחום המחול והחלה ללמוד ריקוד. היא איבדה את אביה בגיל צעיר מאוד בגרמניה. שנה לפני עלייתה ארצה ב-1933 נסעה לבד לאנגליה, שם שהתה אצל דודה, ולמדה טיפול בילדים. ב-1 במאי 1938 עלתה לישראל והתגוררה בשכונת בורוכוב בפאתי רמת גן, במעין קיבוץ ליד תל אביב, היכן שהתגורר אחיה.
הלכה ברגל לכיכר דיזנגוף ללמוד ריקוד אצל גרטרוד קראוס, אחת הדמויות המשפיעות ביותר על מחול ההבעה בישראל באותה תקופה. קראוס זיהתה את כישוריה והתיידדה איתה באופן אישי. קסטן ראתה בקראוס את אימה הרוחנית ונשארה איתה בקשר עד יום מותה. מיד עם הגעתה לארץ הצטרפה ללהקתה של קראוס, רקדה שם במהלך שנות ה-30 וה-40, והייתה הבולטת בלהקת הרקדניות של קראוס בקבוצה הבוגרת שהופיעה עם התזמורת הארצישראלית. בנה, מיכאל גורביץ', סיפר כי הקשר בין אמו לבין גרטרוד היה כמעט יומיומי. מאוחר יותר הצטרפה גם ללהקתה של קראוס ב"אופרה העממית". לאה גולדברג העידה על קסטן במופע בלט של קראוס ב"אופרה העממית": "הילדה קסטן, על אף שהיא רוקדת תפקיד גברי, אלא שהחן הילדותי כמעט שבתנועותיה, הגרציה הטבעית המלווה את קומתה הקטנה, וההומור שבהופעתה מצילים אותה משגיאות יתירות."
קסטן ליוותה את ריקודיה במוזיקה של שופן, דבורז'ק, דביוסי, שוסטוקוביץ' ומוזיקה ישראלית של יהודה ברנשטיין. לאחר מלחמת העולם השנייה, למדה קסטן אצל קורט יוס, תלמידה של מרי וויגמן, בלונדון, אך בעיקר למדה ורקדה אצל גרטרוד קראוס ואצל רודולף לאבאן, כולם מאמני ויוצרי מחול ההבעה הגרמני.
אחיה אברהם קסטן, נהרג במלחמת השיחרור בצפון, והדבר השפיע באופן משמעותי על חייה ויחסה למלחמות ישראל.
בגיל 20 הופיעה בערב ראשון משלה והעלתה לבמה שנים עשר ריקודי סולו. היא הייתה "הציפור הירוקה", עמדה בראש להקת הבלט ב"הכלה המכורה" באופרה הארצישראלית, האופרה הקומית של ב. סמטנה. היא רקדה ב"כלוב הזהב". בנוסף רקדה קסטן עם התזמורת הישראלית עם קרואסל, סוויטה קטנה של סטרווינסקי. היא ערכה רסיטלים עצמאיים רבים לריקוד. קסטן רקדה בלט קלאסי וגם מחול מודרני, הייתה חלק מלהקת האופרה הארצישראלית והצטרפה למקימי להקת הבלט הישראלי.
היא המשיכה להופיע בכל הארץ, למשל בתיאטרון הקאמרי, ואף הופיעה בלונדון, ובמקביל פתחה סטודיו משלה. בסטודיו היו שיעורים פעמיים בשבוע בליווי פסנתר. שיעור מחול מודרני של קסטן, ושיעור בלט קלאסי בהנחיית עליזה שדה. בסוף השנה הופיעו התלמידות באולם ברמת גן.
קסטן התגרשה מבעלה, ולימדה בסטודיו שלה, בקיבוצים כמו בן שמן ואחרים, והעלתה איתם הופעות לחגים. עד שנת 1985 היה לה סטודיו משלה, אולם בסביבות גיל החמישים נאלצה לעבור ניתוח במפרק הירך ולא יכלה להמשיך ללמד.
בין תלמידותיה היו: סיקי קול מבת דור, שרה בליץ' מלהקת המחול הקיבוצית, וכן השחקנית לאורה ריבלין. קסטן עשתה כוריאוגרפיות פנטומימה בתיאטרון עם מריאן רוטשילד, מילוא היה הבמאי וגרינבאום וחנה מרון היו השחקנים.
כישרונה התבלט באפיון גרוטסקי, ריקוד אופי וריקודים עממיים. היא הייתה פרודיסטית, התאפיינה בטכניקה טובה, השתמשה רבות בפנטומימה, הבעות פנים, עליזות, הומור, קלות ופרודיה טובת לב.
חיים אישיים
נפטרה ב-8 בספטמבר 2002.
הר דסינגר
הר דסינגר או הר דאסינגר (באנגלית: Mount Dasinger) הוא פסגה ברכס נפטון, בהרי פנסקולה בארץ המלכה אליזבת שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 1,360 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-3,297 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר ממוקם 11 קילומטרים מנונאטאק ניית' שבצפון רכס נפטון.
גילוי ומיפוי ההר
רכס נפטון (ובו ההר) התגלה וצולם מהאוויר ב-13 בינואר 1956, בטיסה חוצת-אנטארקטיקה של צי ארצות הברית, שיצאה מתחנת מצר מקמורדו לים ודל וחזרה למצר.
הרי פנסקולה כולם (ובהם הר דסינגר) מופו על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנת 1967 ובשנת 1968, באמצעות סקרים על הקרקע, ותצלומי אוויר שצולמו בשנת 1964 ועל ידי צי ארצות הברית בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1966.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הגבר שכבש
הגבר שכבש הוא אלבום הבכורה של הזמר הישראלי מאור אדרי. את האלבום הוציאה לאור ב-14 ביוני 2012 חברת התקליטים פליי רקורדס, וכלולים בו ארבעה סינגלים: "הגבר שכבש", "את עוד אוהבת", "לב קבור" ו"כאן בלעדייך" – גרסת כיסוי ללהיט של כוכב המוזיקה היוונית ניקוס ורטיס. על נתוני המכירות שלו בישראל קיבל האלבום תואר זהב.
הערות שוליים
קט:אלבומי בכורה מ-2012 קט:אלבומי מאור אדרי קט:אלבומים בעברית קט:אלבומי חברת פליי רקורדס
גווין סמית'
אוון גווין סמית' (באנגלית: Owen Guinn Smith; 2 במאי 1920 – 20 בינואר 2004) היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי (לונדון 1948) ופעמיים סגן אלוף ארצות הברית (1941 ו-1946) בקפיצה במוט.
ביוגרפיה
סמית' נולד במקיני, טקסס ועבר עם משפחתו בגיל צעיר לקליפורניה. הוא למד היסטוריה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ושם עבר להתמחות בקפיצה במוט.
סגן אלוף ארצות הברית
בשנת 1941 זכה במדליית זהב באליפות המכללות בקפיצה במוט. באליפות ארצות הברית שנערכה בפילדלפיה, פנסילבניה אותה שנה הוא זכה במדליית כסף ביחד עם ארל מידוס בתוצאה של 4.27 מטר, אחרי קורנליוס וורמרדאם (4.57 מטר).
במלחמת העולם השנייה הוא שרת כטייס בחיל האוויר של ארצות הברית באסיה.
באליפות ארצות הברית שנערכה בסן אנטוניו, טקסס ב-29 ביוני 1946 הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 4.31 מטר, אחרי אירווינג מור (4.39 מטר) ולפני בוב הארט (4.23 מטר).
באליפות ארצות הברית שנערכה בלינקולן, נברסקה ב-1947 הוא זכה במדליית ארד ביחד עם עוד שלושה קופצים בתוצאה של 4.11 מטר, אחרי ריצ'מונד מורקום (4.27 מטר) וארל מידוס (4.27 מטר).
אלוף אולימפי
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת לונדון (1948) שנערכו באוונסטון, אילינוי ב-10 ביולי סיים סמית' שני בשיא אישי חדש של 4.47 מטר, אחרי ריצ'מונד מורקום שקבע תוצאה זהה. במשחקים עצמם שנערכו ביום גשום הוא זכה במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 4.30 מטר, לפני ארקי קטיה מפינלנד (4.20 מטר) ובוב ריצ'רדס מארצות הברית (4.20 מטר). באליפות ארצות הברית שנערכה במילווקי, ויסקונסין אותה שנה הוא זכה במדליית ארד בתוצאה של 4.34 מטר.
ב-20 בינואר 2004 נפטר סמית' בהיותו בן 83 מנפחת.
האנדרטה לזכר קורבנות הקומוניזם בוושינגטון
האנדרטה לזכר קורבנות הקומוניזם בוושינגטון (באנגלית: Victims of Communism Memorial) היא אנדרטה ויד זיכרון לנפגעי הקומוניזם, הממוקמת בוושינגטון די. סי. בצומת מפגש שדרות מסצ'וסטס וניו ג'רזי ורחוב ג'י, ומרוחקת שני רחובות מתחנת יוניון, ובמרחק ראייה מבניין הקפיטול.
האנדרטה היא העתק מוקטן של פסל אלת הדמוקרטיה שעוצב על ידי המפגינים במהלך המחאות בכיכר טיין-אן-מן בבייג'ינג שבסין באביב 1989, ונהרס בהמשך על ידי השלטונות הסיניים.
לדברי קרן הזיכרון לנפגעי הקומוניזם, מטרתה המוצהרת של הקמת האנדרטה היא "שההיסטוריה של הרודנות הקומוניסטית תילמד על ידי הדורות הבאים".
טקס חנוכת האנדרטה
האנדרטה נחנכה על ידי הנשיא בוש הבן בטקס שנערך ב-12 ביוני 2007, ביום השנה ה-20 לנאום "הרוס את החומה הזאת" של רונלד רייגן. בטקס נכחו אישים אשר סבלו מרדיפות של משטרים קומוניסטיים שונים, ביניהם הדיסידנט והאסיר הפוליטי הסיני הארי וו, האנטי-קומוניסט הליטאי ניולה סדונאיטה (Sadūnaitė) והמשורר הוייטנאמי נגוין צ'אי טיאן.
במהלך הטקס נשא הנשיא בוש דברים לזכרם של אלה שסבלו מהקומוניזם באנונימיות : בוש המשיך והשווה את הקומוניזם לאיום הטרור העומד בפני אמריקה:
תגובות וביקורת
עיתון השיקגו טריביון דיווח כי האנדרטה עוררה ביקורת מצד השגרירות הסינית, בגין העלאת עניין מחאות כיכר טיאן-אן-מן בשנת 1989 ודמיונו של הפסל עצמו לאלת הדמוקרטיה שפסלה נישא בזמן המחאות. לי אדוארדס, יושב ראש קרן הזיכרון לנפגעי הקומוניזם, אמר כי לא ידוע לו על תלונה רשמית שהתקבלה בעניין.
תגובת ההנהגה הקומוניסטית בסין לאנדרטה הייתה שההעתקים של הפסל שנבנו במקומות שונים בעולם הם "ניסיונות להכפיש את סין".
רוברט רמאק
רוברט רֶמַאק (בגרמנית: Robert Remak; 26 ביולי 1815 – 29 באוגוסט 1865) היה רופא אמבריולוג, פיזיולוג, נוירולוג יהודי-גרמני, אביו של הנוירולוג ארנסט רמאק.