cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משרד הכלכלה והתעשייה
הרשות הלאומית להסמכת מעבדות
מעבדות יכולות לקבל הסמכה לכל הבדיקות והכיולים שהן מבצעות או לחלק מהם בהתאם לשיקול דעתן. מעבדה המבקשת הסמכה מציגה בפני הרשות את נתוניה ומפרטת את כל הבדיקות או את הכיולים שברצונה לכלול במסגרת ההסמכה. תהליך ההסמכה כולל מבדק יסודי של כל האלמנטים במעבדה המשפיעים על דיוק תוצאות הבדיקות שהיא מבצעת. אלמנטים אלו כוללים, בין היתר, כוח אדם, הכשרה מקצועית, פיקוח מקצועי, בקרת איכות, ציוד, תיעוד ודיווח תוצאות הבדיקות ובנוסף בחינת תנאי הסביבה אשר במסגרתם פועלת המעבדה. מבדק ההסמכה כולל: בחינת מערכת האיכות המתועדת של המעבדה והנהלים המקצועיים שהיא פועלת לפיהם ומבדק במעבדה לבחינת יכולתם של עובדי המעבדה לבצע את הבדיקות או את המדידות שעבורן התבקשה הסמכה. לאחר שהוכחה היכולת של המעבדה על פי אמות המידה הבינלאומיות, ניתנת לה הסמכה.
מעבדה מוסמכת עובדת הסמכה חוזרת כעבור שלוש שנים. בין שני מבדקי הסמכה נמצאת המעבדה בפיקוח הרשות הלאומית להסמכת מעבדות. הפיקוח מקנה לרשות אמון שהמעבדה ממשיכה לעמוד בדרישות שלפיהן הוסמכה. הפיקוח מבוסס על מבדקים יזומים ועל מבדקי פתע של הרשות במעבדה, על עריכת בדיקות או כיולים לפריטים הניתנים למעבדה על ידי הרשות וכן על ניתוח סטטיסטי של התוצאות המתקבלות על ידי המעבדה. הרשות מהווה גורם אובייקטיבי שאליו יכולים לפנות לקוחות המעבדות, אם יש להם טרוניה או תלונה באשר לתפקודה המקצועי של המעבדה. הרשות הלאומית להסמכת מעבדות מפקחת על מתקני מחקר המבצעים עבודה פרה-קלינית לצורך רישום תרופות, מוצרי קוסמטיקה, חומרי הדברה, תוספי מזון ורעלים. הרשות מייצגת בכך את מדינת ישראל וחתומה על הסכם הכרה הדדית עם השוק האירופי. משמעות ההכרה ההדדית היא הכרה אם תוצאות המיוצרות במתקני המחקר בארץ עומדות בכללי ה-Good Laboratory Practice (GLP). לרשות הסכם הבנות דומה עם משרד איכות הסביבה האמריקאי (ה-EPA).
הרשות הוזמנה להיות משקיפה בארגון המדינות המפותחות (OECD) ובעתיד תהיה חברה מן המניין בוועדת הארגון העוסקת ב-GLP. הרשות משמשת נציגתה הבלעדית של המדינה להכרה הדדית ברשויות הסמכה של מדינות אחרות או של ארגונים בינלאומיים. בדרך זו משמשת הרשות מנוף בידי המדינה לקידום הסחר הבינלאומי של ישראל.
זרוע העבודה
בשנת 2003 הועברו לסמכות המשרד נושאי התעסוקה, שהיו במסגרת משרד העבודה והרווחה. בעקבות החלטת הממשלה מ-31 ביולי 2016 הועברו הסמכויות בנושאי התעסוקה למשרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים. באוגוסט 2021, במסגרת ממשלת ישראל השלושים ושש, שבה זרוע העבודה למשרד הכלכלה והתעשייה.
יוטי
יוטי (בספרדית: Yuty) היא עיירה שנוסדה ב-4 באוקטובר 1611. העיירה נמצאת במחוז קאאספה שבפרגוואי.
ב-1976, האיגוד האסטרונומי הבינלאומי החליט לקרוא על שמה מכתש הפגיעה יוטי שנמצא על כוכב הלכת מאדים.
גאוגרפיה
העיירה נמצאת כ-193.5 ק"מ מאסונסיון, בירת פרגוואי וכ-43 ק"מ מקאאספה, בירת המחוז קאאספה.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 21 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא ינואר (26 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא יולי (14 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 2,174 מילימטרים בשנה. חודש אפריל הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (340 מ"מ גשם), וחודש אוגוסט הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (94 מ"מ גשם).
תנועה ותחבורה
העיירה ממוקמת ליד כביש מס' 8.
דייגו פורלאן
קריירת מועדונים
פורלאן התחיל את דרכו בגיל 14 בקבוצה האורוגוואית פניארול. בשנת 1998 עבר לשחק בארגנטינה בקבוצת אינדפנדיינטה. שנת 2001 הייתה שנת מפתח בקריירה של פורלאן - הוא היה סגן מלך השערים בליגת האפרטורה, לאחר שהבקיע 11 שערים.
בינואר 2002 הצטרף לקבוצה מנצ'סטר יונייטד באנגליה, שם התקשה לכבוש בתחילה והפך מושא ללעג, אך עם הזמן הרבה לכבוש שערים חשובים נגד היריבות הגדולות של הקבוצה, ליברפול וצ'לסי. בתחילת דרכו כונה בפי האוהדים "For Loan" (להשאלה) בשל החמצות השערים שלו. ב-2004 עבר לקבוצת ויאריאל הספרדית, והוכתר "מלך השערים" של הליגה הספרדית; ובנוסף זכה בנעל הזהב האירופית, לאחר שהבקיע 25 שערים.
בקיץ 2007 עבר לאתלטיקו מדריד. פורלאן עזר לקבוצה לסיים במקום הרביעי בטבלה, ובכך לזכות במקום במוקדמות ליגת האלופות, בפעם ראשונה לאחר 12 שנה. ב-2009 סיים שוב כמלך השערים בליגה הספרדית, עם 32 שערים, וזכה בפעם השנייה בנעל הזהב האירופית.
בסוף עונת השתתף בגמר הליגה האירופית ביחד עם קבוצתו אתלטיקו מדריד. פורלאן כבש את הראשון בדקה ה-32, ודקה ה-116 (4 דקות לסיום ההארכה) כבש שער מכריע, שבזכותו זכתה הקבוצה בגביע. הוא גם נבחר למצטיין של משחק הגמר ושל הטורניר.
בתחילת עונת 2011/12 עבר פורלאן לאינטר מילאן מהסריה א' האיטלקית כמחליפו של סמואל אטו, אך חווה עונה גרועה בשורות הקבוצה האיטלקית, כשרשם 18 הופעות ושני שערים בלבד.
בסוף עונת 2011/12 התירה אינטר מילאן את חוזהו, והחלוץ חתם לשלוש שנים בשורות אינטרנסיונל הברזילאית.
בינואר 2014 חתם על חוזה ל-18 חודשים בסרסו אוסקה היפנית.
ב-24 ביוני 2015 חזר לאורוגוואי וחתם לעונה אחת בפניארול. ב-14 באוגוסט חתם לשלושה חודשים במומבאי סיטי ההודית.
ב-4 בינואר 2018 חתם פורלאן בקיצ'י מליגת העל של הונג קונג.
ב-7 באוגוסט 2019 הודיע על פרישה מכדורגל.
נבחרת
פורלאן שיחק במדי נבחרת אורוגוואי במונדיאל 2010, במהלכו הבקיע חמישה שערים וסייע לנבחרתו להגיע עד לשלב חצי הגמר. במשחק על המקום השלישי הפסידה הנבחרת ל בתוצאה 2 - 3, ולפיכך זכתה במקום הרביעי. פורלאן חלק את תואר מלך השערים של הטורניר עם שלושה שחקנים נוספים, וזכה בפרס כדור הזהב של פיפ"א לשחקן המצטיין של הטורניר. פורלאן הוא גם שיאן ההופעות במדי הנבחרת - 112 משחקים.
בגמר קופה אמריקה 2011 הבקיע צמד שערים בניצחון נבחרתו על נבחרת פרגוואי.
ב-12 במרץ 2015 פרש מהנבחרת לאחר 13 שנה, בהם כבש 36 שערים ב-112 הופעות.
ז'וזה ברונר
ז'וזה ברונר (נולד ב-1954) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה למשפטים ובמכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
ז'וזה ברונר נולד וגדל בציריך שבשווייץ, שם סיים גימנסיה במגמה כלכלית. הוא הגיע לישראל ב-1973 ולמד בשנתו הראשונה בארץ בישיבת "בית מדרש לתורה" בירושלים. ב-1977 סיים את לימודי התואר הראשון במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר מכן התקבל כדוקטורנט באוניברסיטת אוקספורד, ב-St. Antony’s College. את הדוקטורט כתב על תכניה הפוליטיים של תורת פרויד, תחת הנחייתו של הפילוסוף לשק קולקובסקי. ב-1983 התחיל ללמד במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית, וב-1984 עבר לחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב. ב-1996 מונה למרצה בכיר בפקולטה למשפטים ובמכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות. בשנים 2005-2013 כיהן כראש מכון מינרבה להיסטוריה גרמנית, ומאז 2010 הוא מנהל את תוכנית הלימודים הרב-תחומית למשפט ומדעי הרוח שהקים. ב-2011 ייסד את הקליניקה המשפטית הראשונה לזכויות ניצולי השואה. ברונר הוא עמית סגל בכיר במרכז אדמונד ג' ספרא לאתיקה. מסתיו 2015 הוא עומד בראש מכון כהן להיסטוריה ולפילוסופיה של המדעים והרעיונות. כמו כן הוא עומד בראש מכון אווה ומארק ביסן לחקר תודעה היסטורית.
ב-1991 כיהן ברונר כעמית אורח במשך שנה במרכז ללימודי אירופה באוניברסיטת הרווארד. בקיץ 1992 לימד כמרצה אורח באוניברסיטת נורת'ווסטרן. בשנת הלימודים 1994-1995 שהה כחוקר אורח במרכז פרויד של האוניברסיטה העברית וב-1998-1999 היהHannah Foundation Professor במחלקה ל-Social Studies of Medicine של אוניברסיטת McGill במונטריאול. בקיץ 2008 לימד כ-Distinguished Visiting Professor במרכז להיסטוריה של המאה העשרים של אוניברסיטת פרידריך שילר ביינה (גרמניה). בסתיו 2009 ברונר הוזמן לתת את הרצאות Adorno היוקרתיות באוניברסיטת יוהאן וולפגנג גתה בפרנקפורט, ולסתיו 2011 הוא הוזמן ללמד כפרופסור אורח בטכניון (ETH) של ציריך.
ברונר נמנה עם מקימי כתב העת תיאוריה וביקורת, ושירת כחבר במועצת המערכת של כתב העת עד 1998. בין 2001 ל-2008 הוא היה חבר מערכת כתב העת Hagar: International Social Science Review, שיוצא לאור באוניברסיטת בן-גוריון. מ-2001 הוא חבר בוועדה המדעית המייעצת של המכון למחקר חברתי (Institut für Sozialforschung) בפרנקפורט, ומ- 2003 הוא מכהן במערכת המייעצת של כתב העת Psychoanalysis and History המתפרסם בקיימברידג' (אנגליה). כראש מכון מינרבה להיסטוריה גרמנית ברונר עורך מאז 2005 את השנתון להיסטוריה גרמנית של אוניברסיטת תל אביב (Tel Aviver Jahrbuch für deutsche Geschichte) וסדרת ספרים על היסטוריה גרמנית שיוצאת לאור בהוצאת Wallstein בגטינגן (גרמניה). מאז 2007 ברונר משמש כחבר מערכת של טבור: כתב עת שנתי לענייני היסטוריה, חברה, תרבות והגות של מרכז אירופה שיוצא לאור מטעם מכון קבנר-מינרבה להיסטוריה גרמנית של האוניברסיטה העברית והוצאת רסלינג. כמו כן הוא עורך את כתב העת Memory & History.
בשנת 2008 שירת ברונר כיועץ מומחה בוועדה הממלכתית לבדיקת הסיוע לניצולי השואה, בראשות השופטת (בדימוס) דליה דורנר.
ז'וזה ברונר נשוי ואב לשלושה.
הפוליטיקה והפילוסופיה של הפסיכואנליזה
ברונר מנתח את הרטוריקה של פרויד, בעיקר את המטפורות והאנלוגיות בהן הוא מרבה להשתמש כדי לשרטט את תמונת העולם הנפשי, כדי להראות שפרויד יצר את הנפש הפסיכואנליטית בצלמה של מדינה פרלמנטרית מודרנית, בה מתנהלים סכסוכים פנימיים בין כוחות שונים, הנאבקים על השלטון. בכך ברונר הופך את פרויד להוגה שאמנם עוסק בנפש האדם, אך עושה זאת במובהק בדרך פוליטית. ברונר מראה שגם כאשר פרויד עוסק בטיפול, הוא מתמקד ביחסי כוח ומרבה להשתמש בטרמינולוגיה צבאית. על פי ברונר, מטרתו של פרויד היא לפתח הגות ושיטת טיפול המשחררת את האדם כלפי חוץ, אך פרויד תופס חירות זו כמושתתת על שלטון פנימי יציב של התבונה.
•	Freud and the Politics of Psychoanalysis, with a new introduction (New Brunswick, NJ: Transaction Publishers, 2001).
•	Freud’s (de)construction of the conflictual mind. Thesis Eleven 71 (2002): 21-36.
•	Wordly powers: A political reading of the Rat Man. American Imago 58 (2001): 501-524.
•	האֵם הערומה: מדוע התייחס פרויד לתאונות רכבת פעם אחת בלבד ולא יסף? בתוך: פרויד, תרבות ופסיכואנליזה: עיונים חדשים בתרבות בלא נחת. עורך: גבי שפלר. הוצאות דביר ומאגנס
גישות ותאוריות בפסיכולוגיה של הנאציזם
בכתיבתו בנושא זה, ברונר סוקר ניסיונות שונים לתת הסברים פסיכולוגים למעשיהם של מחוללי השואה. הוא מראה שההנחות הבסיסיות, כלי האבחון, ההיגיון הפנימי של הטענות השונות משתנים על פני השנים, לפי ההקשרים החברתיים ותפיסות המדע המשתנות, הבנת ההוגים השונים את הנאציזם כתופעה פוליטית, ותפקידם במערכות משפטיות שונות.
• Eichmann’s mind: Psychological, philosophical and legal perspectives. Theoretical Inquiries in Law 1 (2000): 429-464.
•	”Oh those crazy cards again:” A history of the debate on the Nazi Rorschachs, 1946-2001. Political Psychology 22 (2001): 233-261.
•	Humanizing Hitler: Psychohistory and the making of a monster. Tel Aviv Yearbook for German History 32 (2004): 148-174.
•	ביקורת הבנאליות הטהורה: על הדה-הומניזציה של אייכמן אצל ארנדט. בתוך: חנה ארנדט: חצי מאה של פולמוס. עורכים: עדית זרטל ומשה צוקרמן. קו אדום, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2004, עמ' 81-106.
הפוליטיקה של הטראומה
ברונר דן במושג הטראומה הנפשית כמושג השייך לא רק לעולם הקליני של בריאות הנפש, אלא מבטא גם תפיסות מוסריות, משפטיות ופוליטיות לגבי משמעותה של הפגיעות הנפשית של הפרט בחברה המודרנית, ולגבי אחריותה של החברה למנוע סבל נפשי או לפחות לפצות עליו. מתוך זווית זו ברונר בוחן את תפיסת האדם העומדת ביסוד מושגי הטראומה השונים, את התביעה המוסרית הגלומה בטענה של טראומטיזציה, את האינטרסים השונים שניתן לקדם על ידי טענת טראומה, והדרכים השונות בהן הזדהותם או התנגדותם של אנשי בריאות הנפש לסדר החברתי הקיים משפיעות על תאוריות הטראומה שלהם.
•	Will, desire and experience: Etiology and ideology in the German and Austrian medical discourse on war neuroses, 1914-1922. Transcultural Psychiatry 37 (2000): 295-320.
•	Identifications, suspicions, and the history of traumatic disorders. Harvard Review of Psychiatry 10 (2002): 179-184.
•	Die Politik des Traumas. Frankfurter Adorno Vorlesungen (Frankfurt/Main: Suhrkamp Verlag, forthcoming spring 2011).
טראומה ומשפט
הפרעות טראומטיות מובחנות מהפרעות נפשיות אחרות על ידי כך שהן נובעות מאירוע ספציפי בעולם החיצוני, לרוב מעוול הנגרם על ידי סוכן חברתי (אדם, מוסד) שהפעיל אלימות רבה באופן פתאומי ומבהיל, והפך בדרך זו אי סדר חברתי לאי סדר נפשי אצל הקורבן. לכן, קורבנות טראומה מוצאים את דרכם לעיתים קרובות לבית המשפט, כדי לתבוע פיצויים על סבלם או את ענישתו של מחולל הטראומה. בפרסומיו השונים העוסקים בהתייחסות המשפטית לטראומה נפשית, ברונר בוחן את תפקיד מערכות המשפט בהכרה או אי-הכרה בטראומות שונות וביחסי הגומלין בין המשפט לרפואת הנפש, החל מהדיונים הראשונים בטראומה בעקבות תאונות רכבות בסוף המאה ה-19 באנגליה, דרך תאונות עבודה בגרמניה, ועד לשימוש המושג בוועדת האמת והפיוס בדרום אפריקה ובכתיבה ההיסטורית העכשווית על העדויות במשפט אייכמן. •	Trauma and justice: The moral grammar of trauma discourse from Wilhelmine Germany to post-Apartheid South Africa. In Trauma and Memory: Reading, Healing and Making Law, Austin Sarat, Michal Alberstein and Nadav Davidovich, eds. (Stanford: Stanford University Press, 2007), 98-118.
•	הלם אנגלי, בתוך: טכנולוגיות של צדק, עורך: שי לביא, תל אביב, רמות אוניברסיטת תל אביב, 2003, עם' 89-122.
•	Trauma in court: Medico-legal dialectics in the late 19th century German discourse on mental injuries. Theoretical Inquiries in Law 4 (2003): 713-743 .
שואה וטראומה
השואה גרמה לסבל קיצוני לקורבנותיה, ורבים מאלה ששרדו את רדיפתם נושאים את צלקותיה בנפשם לאורך זמן. ברונר מנסה לברר כיצד המשיגו אנשי בריאות הנפש בישראל ובמקומות אחרים את סבלם של הניצולים במושגים של בריאות הנפש, מהם ההקשרים בהם התהוו המשגות אלו, כיצד השתנו ההגדרות הרלוונטיות על פני השנים, ואיך מתבוננים אנשי בריאות הנפש של היום בתפקודם בעבר מול ניצולי השואה.
•	Holocaust und Trauma: Kritische Perspektiven zur Entstehung und Wirkung eines Paradigmas. Tel Aviver Jahrbuch für deutsche Geschichte/Tel Aviv Yearbook for German History 39. Co-edited with Nathalie Zajde (Göttingen: Wallstein Verlag, forthcoming spring 2011).
•	Trauma, Ideologie und Erinnerung im jüdischen Staat: Zur Politik der Verletzbarkeit in der israelischen Fachliteratur. Psyche: Zeitschrift für Psychoanalyse und ihre Anwendungen, 59 (Beiheft 2005): 91-105 . •	זיכרון המומחים: ממדים ביקורתיים ואידאולוגיים בכתיבת אנשי בריאות הנפש על היחס המקצועי לניצולי השואה בעשורים הראשונים של מדינת ישראל. בתוך: טראומה, זיכרון והחברה הישראלית. עורכים: נדב דוידוביץ', מיכל אלברשטיין, רקפת זלשיק. הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2011.
המשגת התודעה ההיסטורית
העבר של עם הופך בצורה זו או אחרת למרכיב בתודעה ההיסטורית שלו. תודעה זו באה לידי ביטוי בין היתר בדיונים ציבוריים אודות אירועי העבר, כתיבה ההיסטורית, ובעדויות פומביות על ידי אלה שחוו את אירועי העבר על בשרם. ברונר חוקר את ההמשגות הפסיכולוגיות של התהליכים המעורבים בהיזכרות ובייצוג העבר ברשות הרבים, כאשר הוא מתמקד בעיקר בהמשגה הפסיכואנליטית ובשימושים השונים שנעשו בהמשגות אלו.
•	Pride and memory: Nationalism, narcissism and the historians' debates in Germany and Israel. History and Memory 9 (1997/98): 256-300. •	משפט אייכמן בין היסטוריה לגנאלוגיה, זמנים—רבעון להיסטוריה, גיליון 98, (2007), עמ' 70-81.
•	From religious fantasies of omnipotence to scientific myths of emancipation: Freud and the dialectics of psychohistory. In Dark Traces of the Past: Psychoanalysis and Historical Thinking, Jörn Rüsen and Jürgen Straub (eds.) (Oxford: Berghahn, forthcoming September 2010).
פיצויים אישיים עבור ניצולי השואה בישראל וגרמניה
מאז 2004 ברונר זכה בשלוש מלגות מחקר תחרותיות עבור פרויקטים שעוסקים בהענקת פיצויים אישיים לניצולי שואה בישראל וגרמניה. שתיים ממלגות אלו הוענקו לו יחד עם שותפים גרמנים על ידי הקרן הגרמנית-ישראלית למחקר ופיתוח (GIF), השלישית הוענקה לו כחוקר ראשי יחיד על ידי קרן Fritz Thyssen. כמו כן, מאז 2008 הוא שותף בכיר בניהול של בפרויקט מחקר בינלאומי רחב היקף, העוסק בתולדות הפיצויים לעובדי כפייה. תוצאות המחקרים האלו התחילו לצאת לאור בשנים האחרונות וצפויות לראות אור בכרכים ומאמרים נוספים בגרמנית ובעברית.
•	Die Praxis der Wiedergutmachung: Geschichte, Erfahrung und Wirkung in Deutschland und Israel. Co-edited with Norbert Frei and Constantin Goschler (Göttingen: Wallstein Verlag, 2009).
•	 Die Globalisierung der Wiedergutmachung. Co-edited with Norbert Frei and Constantin Goschler (Göttingen: Wallstein Verlag, forthcoming fall 2011).
•	ערכה של תרבות: על החקיקה הגרמנית והפרקטיקה הישראלית לבדיקת גרמניותם של ניצולי השואה (עם איריס נחום). משפט ועסקים, כרך י, 2009, עמ' 279-303.
הגות מדינית ומנעד הרגשות האנושיים
ברונר עוסק בהגות מדינית מודרנית ובת זמננו בדרך ייחודית, המקשרת בין תאוריות של זכויות, מבנים שלטוניים ותהליכים חברתיים מחד גיסא, לבין האופנים בהם הוגים מדיניים בולטים תופסים את היכולות הנפשיות ואת הרגשות, כגון חרדות, קנאה, גאווה, אושר וכבוד עצמי, מאידך גיסא.
•	Fear and envy: Sexual difference and the economies of feminist critique in psychoanalytic discourse. Science in Context 10 (1997): 129-170
•	על אוטונומיה, יכולות ודמוקרטיה: ביקורת הרב – תרבותיות הליברלית (יחד עם יואב פלד). בתוך: רב-תרבותיות במדינה דמוקרטית     ויהודית: ספר הזיכרון לאריאל רוזן-צבי ז"ל. עורכים: מנחם מאוטנר, אבי שגיא ורונן שמיר. תל אביב: רמות אוניברסיטת תל אביב, 1998, עמ' 131-107.
•	Modern times: Law, temporality and happiness in Hobbes, Locke and Bentham. Theoretical Inquiries in Law, 8 (2007): 105-138 •	Politische Leidenschaften: Zur Verknüpfung von Macht, Gefühl und Vernunft in Deutschland. Tel Aviver Jahrbuch für deutsche Geschichte/Tel Aviv Yearbook for German History 38 (Göttingen: Wallstein Verlag, 2010).
שמואל כהן (חלוץ)
קורות חיים
שמואל כהן נולד בשנת 1870 באונגני שבבסרביה, מולדובה. הוא עלה לארץ ישראל עם משפחתו בשנת 1878 והתיישב במושבה ראשון לציון בשנת תרמ"ו, לאחר שקנה מהמתיישבים הישנים חלקה בת 22 דונם.
בית עגנון
בית עגנון הוא הבית שבו התגורר הסופר ש"י עגנון, בשכונת תלפיות בירושלים, ברחוב קלוזנר 16. הבית תוכנן על ידי האדריכל תושב השכונה, פריץ קורנברג, ונבנה בשנת 1931.
שמואל כהן (חלוץ)
הלחן לשיר "תקוותנו"
כהן טען שאת המנגינה לשיר לקח משיר עם מולדבי והיא אכן נושאת דמיון ברור לשיר העם המולדבי והרומני Carul cu Boi ("עגלה עם שוורים"). המנגינה מוכרת ברומניה גם כמלווה בטקסטים אחרים - "שיר של חודש מאי" (Cantec de mai) או חלקית (בבית הראשון בלבד) ב"תירס עם עלה זקוף" (Cucuruz cu frunza-n sus). לפי גרדנוויץ, ייתכן כי שמואל כהן מצא את המנגינה הזאת בקובץ של שירים ליטורגיים יהודים שפרסם החזן הידוע ניסן ספיבק בלצער בקישינב.
בית עגנון
היסטוריה
שכונת תלפיות נפגעה בפרעות תרפ"ט (1929), אז גם ניזוק ביתו השכור של עגנון והושחתו ספריו וחפציו. בעזרת ירושה שקיבלה רעייתו מאביה, וכן פיצויים שקיבל מממשלת המנדט בעקבות הפרעות, ומקרן העזרה של יהודי גרמניה, הצליח עגנון להקים את בית הקבע שלו בתלפיות, סמוך לביתו הקודם.
לבית החדש שנבנה בתלפיות מראה מבצרי וסגור, חלונות הברזל מסורגים וחלקם נראים כחרכי ירי. הבית בנוי בסגנון מודרני, בקווים ישרים ובמראה קובייתי, והוא מצופה בטיח ולא באבן, בדומה לרוב הבתים בתלפיות, אך בשונה מרוב הבתים בירושלים. ממכתבים ששלח עגנון לרעייתו אסתר (כמופיע בקובץ 'אסתרליין יקירתי') מתלונן הסופר על הבית, שאינו מוצא חן בעיניו, על "הרהיטים המכוערים" ועל הצבעים הלא מוצלחים שבחר קורנברג לאריחי הרצפה וצבע הקירות: "...ודאי כתב לך ברין שקורנברג צבע את הבית בצבע נורא ומגוחך. כנראה נצטרך חצי שנה להתבייש בפנינו ובפני האורחים מחמת צבע הבית."
קומת הכניסה כללה את חדרי המגורים של משפחת עגנון, והקומה השנייה של הבית הוקדשה לחדר עבודה וחדר מגורים לעגנון. חדר העבודה הכיל את ספרייתו הגדולה של עגנון, ובה אלפי ספרים בתחומים שונים: פילוסופיה, היסטוריה, יהדות, קבלה ועוד. באוסף הספרים נכללים עשרות ספרים עתיקים ונדירים, כשהעתיק שבהם נדפס בשנת 1524.
עגנון התגורר בבית זה עד לאשפוזו בשנת 1969, בחודשים האחרונים לחייו, ובו נכתבו מרבית ספריו, שחלקם נחשבים ליצירות הגדולות ביותר בספרות העברית החדשה.
בתקופה שבה חי עגנון בבית וכתב בו, התלונן כי רעש המכוניות מפריע לו להתרכז בכתיבה, ובתגובה הפכה עיריית ירושלים את הרחוב לחד-סטרי, ושמה שלט האומר: "נא לשמור על השקט, סופר במלאכתו!"
בשנת 1978 הוחלט להפעיל את הבית כמרכז לפעילות ספרותית, בחסות משרד החינוך. בבית הוקם מוזיאון "בית עגנון בירושלים", שבו משוחזרים חדר העבודה ו"טרקלין" המגורים של המשפחה כפי שנראה כשעגנון חי בו. בבית נערכים סיורים מודרכים בעברית ובאנגלית וימי עיון. הבית מקיים ערבי ספרות ותרבות העוסקים בספרות עגנון ובנושאים נוספים משיקים. בחדר העבודה יש כ-8000 ספרים.
בין דצמבר 2006 לינואר 2009 התנהל בבית פרויקט שימור ושיפוץ. הפעילויות השונות התקיימו במרכז מורשת בגין. בינואר 2009 נפתח שוב הבית לקהל הרחב.
בשנת 1982 נוסדה עמותה הפועלת מאז ברציפות, ומטרתה לשמר את ביתו של עגנון כבית תרבות וספרות השוקד על טיפוח ההיכרות עם יצירתו של עגנון ועם הספרות העברית בכלל. יושבת ראש הנהלת העמותה היא לאה רוזנברג. חברי ההנהלה הם: יעל בלאו, נכדתו של עגנון, שולמית עמיחי, מירון איזקסון, ליאורה בינג-היידקר, שירה חדד ולי אשר.
אזכורים תרבותיים
ביתו של ש"י עגנון, ואתרים נוספים בשכונת תלפיות, זכו ליחס ספרותי מיוחד מצדו של א.ב. יהושע, בהיותם זירת התרחשויות מרכזית בספרו "הכלה המשחררת". בספר חוזר גיבור הסיפור, פרופ' יוחנן ריבלין, שוב ושוב לרחובותיה של השכונה, ומבקר שוב ושוב בביתו של עגנון, אותו הוא מוצא לרוב נעול. יהושע הכיר את עגנון מילדותו, שכן אביו היה המורה הפרטי לערבית של אסתר, רעייתו של עגנון. בספרו זה רומז יהושע לאחדים מספריו של עגנון, הספרים והפירושים התואמים להם נמצאים כיום גם הם בבית עגנון.
הסופר עמוס עוז, בספרו האוטוביוגרפי סיפור על אהבה וחושך, מתאר את בית עגנון, כפי שזכור לו מביקורים שערך במקום בילדותו:
מארק ליפרט
מארק ויליאם ליפרט (באנגלית: Mark William Lippert; נולד ב-28 בפברואר 1973) הוא דיפלומט אמריקאי, שהיה שגריר ארצות הברית בדרום קוריאה בין השנים 2014 ל-2017. לפני מינויו כשגריר, שימש ליפרט כראש המטה הכללי של שר ההגנה צ'אק הייגל.
ביוגרפיה
ליפרט נולד וגדל באוהיו, מחוץ לסינסינטי. לסוזן וג'יימס ויליאם ליפרט, עורך דין. ליפרט סיים את לימודיו באוניברסיטת סטנפורד, שם למד מדעי המדינה כתואר ראשון וכן קיבל תואר שני בלימודי מדיניות בינלאומיים. בזמן שסיים את לימודיו באוניברסיטת סטנפורד, למד סינית מנדרינית באוניברסיטת פקין כחלק מתוכנית לימודים בחו"ל. כתוצאה מכך, ליפרט ידוע בשם 'כמו לי מוקאי' (בסינית: 李 模 楷), השם הסיני שהוא בחר לעצמו במהלך שהייתו בבייג'ינג.
קריירה
לפני 1999 עבד ליפרט במחלקת המדינה ואצל הסנטור של קליפורניה דיאן פיינשטיין. ליפרט היה יועץ למדיניות חוץ לסנטור ולמנהיג המיעוטים של הסנאט טום דאשל וחבר בוועדת המדיניות הדמוקרטית של הסנאט מ-1999 עד אוקטובר 2000. לאחר מכן שימש כחוקר לסנטור פטריק לייהי עד פברואר 2001. ליפרט היה חבר בצוות המקצועי של ועדת הקצבאות של הסנאט ובועדת המשנה לתפקידים זרים, מפברואר 2001 ועד יוני 2005. ביוני 2005 הוא הפך ליועץ למדיניות חוץ לסנטור ברק אובמה שכיהן אז בוועדת החוץ של הסנאט. הוא גויס על ידי המנהל של אובמה, פיט רוזה, ששימש יועץ לנשיא עד 2013.
מאוגוסט 2007 ועד יוני 2008 שירת ליפרט תקופת שירות של תשעה חודשים בעיראק כקצין מודיעין עם יחידת אריות הים של חיל הים. הוא קיבל מדליית כוכב הארד על שירותו בעיראק.
לאורך כל תקופתו בסנאט ובמהלך הבחירות לנשיאות, היה ידוע שיש לו מערכת יחסים קרובה עם הסנאטור אובמה ואף שימש כיועץ למדיניות חוץ של הקמפיין שלו. הוא זכה לסיוע מאובמה לקדם את השקפותיו על מדיניות החוץ והמדיניות, בייחוד על תמיכתו בנסיגת הכוחות האמריקנים מעיראק, שהושלמה תחת הנשיא אובמה בדצמבר 2011, כמו גם הדגש של אובמה על נושאים ביטחוניים בינלאומיים, כגון רצח עם עם נשק להשמדה המונית.
תקופת ממשל אובמה
לאחר מינויו של אובמה לתפקיד נשיא ארצות הברית בינואר 2009 מונה ליפרט לסגן עוזר לנשיא במשרד הרשות המבצעת של הנשיא ולמנהל במועצה לביטחון לאומי, תפקיד שלא היה קיים בממשל בוש, אך היה קיים בממשלות קודמות. במהלך כהונתו כמנהל פיקח ליפרט על מיזוג צוותי המועצה לביטחון המולדת, שהוקמה באוקטובר 2001 על ידי הנשיא בוש והמועצה לביטחון לאומי, לצוות ביטחון לאומי אחד.
באוקטובר 2009 התפטר ליפרט מהמועצה לביטחון לאומי כדי לחזור לשירות פעיל בחיל הים. היו ספקולציות סביב התפטרותו שהוא נאלץ לעזוב בשל חילוקי דעות משמעותיים עם הגנרל ג'יימס ג'ונס, במיוחד לגבי מלחמת אפגניסטן. ג 'ונס האשים את ליפרט שהדליף עליו מידע לבוב וודוורד בשביל הספר "מלחמות אובמה" שכתב.
תקיפתו
ב-5 במרץ 2015 בסביבות השעה 7:40 בבוקר בעת ששהה ליפרט במסעדה במרכז העיר סיאול שם היה אמור לשאת נאום בישיבה של המועצה הקוריאנית לשיתוף פעולה, הותקף על ידי גבר בעל סכין. התוקף, קים קי-ג'ונג, הוא חבר בארגון תרבותי פרוגרסיבי שהתנגד למלחמת קוריאה. ליפרט נפצע בזרועו השמאלית וכן חתך באורך ארבעה סנטימטרים בצד הימני של פניו. ליפרט עבר ניתוח בבית החולים סוורנס באוניברסיטת יונסי בסיאול. בעוד הפציעות שלו לא היוו סכנת חיים, הרופאים ציינו כי ייקחו כמה חודשים עד שיוכל להחזיר את השימוש באצבעותיו.
התוקף, קים, צרח במהלך האירוע כי קוריאה צריכה להיות מאוחדת, לאחר מכן הוא אמר לכתבים כי הוא תקף את ליפרט במחאה על התרגילים השנתיים המשותפים של ארצות הברית ודרום קוריאה. לקים יש עבר של תקיפות על רקע דומה הוא תקף את שגריר יפן בדרום קוריאה ב-2010 ונידון לשלוש שנות מאסר על תנאי. ב-11 בספטמבר 2015 נידון קים לשתים עשרה שנות מאסר בגין האירוע.
תחרות (ספורט)
תחרות ספורט מוסדרת מתקיימת בפיקוחו של שופט, המוודא שכל המתחרים מקפידים על כללי המשחק. לשופט סמכות לקבל החלטות שמשנות את מהלך המשחק, כגון הרחקת שחקן שהפר את הכללים. שופטים משתתפים במשחקי ספורט, כגון כדורסל, וגם בתחרויות שאינן משחק, כגון תחרויות אתלטיקה. במרבית תחרויות הספורט המנצח נקבע לפי נתונים אובייקטיביים, כגון מהירות בתחרות ריצה או מספר שערים במשחק כדורגל. בענפי ספורט מסוימים, כגון התעמלות אמנותית, המנצח נקבע גם לפי התרשמות סובייקטיבית של השופט.
מאפיינים
תחרות יכולה להתקיים בין אנשים בודדים המתחרים זה נגד זה, או בין קבוצות מאורגנות המתחרות זו נגד זו. מטרת המתחרים היא זכייה בהישג: פרס המוגדר בתחרות, תהילה, פרסום, תשומת לב וכדומה.
חוקים ומסגרות
תחרות מתקיימת לעיתים במסגרת שהוקמה למטרה זו (כגון אולימפיאדה או כוכב נולד), או ללא מסגרת כזו (למשל תחרות בין עסקים, או תחרות של שני מחזרים על לבה של נערה). בתחרות הנערכת במסגרת מסוימת ישנם כללי תחרות מוגדרים היטב, שעל המתחרים לציית להם. חריגה מכללים אלה עלולה להביא לפסילה.
הנעה והיבטים תפקודיים ורגשיים
התחרות מוסיפה הנעה חיצונית, מאתגרת את המשתתפים ומעודדת אותם למתוח את גבולות היכולת שלהם. התחרות יכולה גם לספק הנעה פנימית עבור אנשים המפיקים הנאה מעצם התחרות באשר היא. בהתאם לכך, תחרותיות היא גורם בריא וחיובי כל עוד היא תחומה בגבולות הפרופורציונליים המתאימים.
מכאן שלתחרות יכולות להיות השלכות חיוביות או שליליות, בהתאם למצב הנדון. השלכות אלו יכולות להתקיים גם בו זמנית. למשל - נמצא שבהשוואה לנגנים שהתבקשו לאלתר ללא תנאי תחרות, נגנים אשר התבקשו לאלתר תחת תנאי תחרותיות דיווחו על רמות גבוהות יותר הן של הנעה והן של מתח.
סוגי תחרויות
תחרויות של כוח, זריזות וסבלנות תופסות מקום נכבד בתרבויות השונות אם כחלק מפולחן, משחק או כבידור.
תחרויות מקובלות מאוד בתחום הספורט, וגורפות חלק ניכר מהעניין בתחום זה.
תגובות רגישות יתר
תגובות רגישות יתר (באנגלית: Hypersensitivity או Hypersensitivity Reaction) מתייחסות למצבים בהם מערכת החיסון פועלת באופן לא רצוי ולעיתים אף מסכן חיים. מיון תגובות אלו על פי סוגן, הוצע לראשונה על ידי קומבס וג'ל בשנת 1963.
תגובת רגישות יתר מסוג I
תגובת רגישות יתר מסוג I קרויה גם תגובה מיידית. זוהי תגובה אלרגית הנגרמת כתוצאה מחשיפה מחודשת (re-exposure) לסוג מסוים של אלרגן, אשר החשיפה אליו יכולה להיות בדרך של בליעה, שאיפה, הזרקה או מגע ישיר.
השוני בין תגובה נורמלית של הגוף לאלרגנים שונים ולתגובת יתר רגישות מסוג I טמונה בכך שבתגובת יתר רגישות זו, תאי הפלסמה מפרישים נוגדנים מסוג IgE. נוגדנים אלו נקשרים לרצפטור מסוג Fcε הנמצא על תאי דם לבנים מסוג באזופילים וכן על תאי מאסט. בדרך זו, תאי מאסט ובזופילים, המצופים בשכבת הנוגדנים הזו, הופכים להיות "מרוגשים".
דוגמאות לתגובת רגישות יתר מסוג I כוללות מצבים כגון
איבחון תגובת רגישות יתר מסוג זה מתבצעת על ידי scratch test.
תגובת רגישות יתר מסוג II
תגובת רגישות יתר מסוג II קרויה גם תגובת יתר ציטוטוקסית. תגובה זו תלויה בקיומם של נוגדנים, בעיקר מסוג IgM ו-IgG. בתגובת יתר רגישות זו הנוגדנים המיוצרים על ידי מערכת החיסון נקשרים לאנטיגנים על פני תאים ומביאים להרס של תאים בגוף האדם במספר דרכים:
הרס התאים הוא לרוב ספציפי לרקמה מסוימת או לאזור ברקמה שבו נמצא האנטיגן.
דוגמאות לתגובת רגישות יתר מסוג II כוללות:
אבחון תגובת רגישות יתר מסוג II מתבצעת על ידי מבחן קומבס ישיר או בלתי ישיר.
תגובת רגישות יתר מסוג III
תגובת רגישות יתר מסוג III מתרחשת כאשר אנטיגנים ונוגדנים (מסוג IgG או IgM) נמצאים בכמויות שוות ומביאים לקיום קשרים ביניהם, המובילים להפרעה בתפקוד של רקמות כתוצאה מהצטברותם. הנוגדנים אינם קשורים לפני השטח של התא (בשונה מתגובת יתר רגישות מסוג II) אלא הם מסיסים וקושרים את עצמם לאנטיגנים שונים, באופן בו נוצרים קומפלקסים אימוניים בגדלים שונים בגוף. קומפלקסים גדולים יכולים להיות מסולקים על ידי מקרופאגים, אולם קומפלקסים קטנים יותר נוטים להיכנס לכלי דם קטנים, מפרקים ואברונים בכליות (גלומרולוס). כתוצאה מכך הם להביא לתסמינים ספציפיים עקב שקיעתם ולהיווצרות של תגובה דלקתית כנגדם. התגובה יכולה להתרחש בתוך שעות, ימים או אף שבועות.
דוגמאות לתגובת רגישות יתר מסוג III כוללות:
אבחון תגובת רגישות יתר מסוג III מתבצעת על ידי צביעה אימונופלואורסצנטית (וגילוי הקומפלקסים הללו).
תגובת יתר רגישות מסוג IV
בתגובה זו, תאי T ציטוטוקסיים (CD8) ותאי T מסוג CD4, מזהים אנטיגנים, המוצגים להם על ידי מקרופאגים המפרישים אינטרלוקין 12, אשר בתורו גורם לייצור נוסף של תאי T מסוג CD4. תאי T מסוג CD4 מפרישים אינטרלוקין 2 ואינטרפרון גמא המגבירים את פעילות המערכת החיסונית. תאי T מסוג CD8 הורסים תאי מטרה שסומנו בעוד מקרופאגים מייצרים אנזימים הידרוליטיים והפכים לתאי ענק.
דוגמאות לתגובת רגישות יתר מסוג IV:
אבחון תגובת רגישות יתר מסוג IV מתבצע על ידי patch test (הזרקה מתחת לעור בדומה למבחן מנטו).
ניו יורק קוסמוס
ניו יורק קוסמוס (באנגלית: New York Cosmos) (שנות פעילות: 1971–1985, 2010-) היא קבוצת כדורגל שמשחקת בליגת ה-NASL ומקורה בניו יורק ובניו ג'רזי.
היסטוריה
את הקבוצה ייסדו מייסדי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס, אהמט ונשוהי ארטגון. קבוצה זו הייתה אחת הקבוצות החזקות ב-NASL ובעולם כולו, הרבה בזכות הכוכבים שרכשה.
הקבוצה זכתה בחמש אליפויות ליגה (1972, 1977, 1978, 1980 ו-1982) והגיעה פעמיים לגמר (1981 ו-1984). בתחילת עונת 1984/85 עברה הקבוצה לליגת הכדורגל באולמות, ה-MISL, אבל לאחר 33 משחקים פרשה הקבוצה והתפרקה.
הפופולריות של הניו יורק קוסמוס הייתה רבה ביותר בארצות הברית, גם אצל אנשים שאינם חובבי כדורגל מושבעים. סמל הקבוצה עדיין שייך לבעלים, ג'וזפה פאפה פינטון, שדורש עבור זכויות השימוש בו 2 מיליון דולר.
בשנת 2010 הקבוצה הוקמה מחדש על ידי פלה, שחקן עבר בקבוצה. בשנת 2013 הקבוצה זכתה באליפות השישית בתולדותיה. בעונת 2017 שוב נתקלה בקשיים כספיים, לאחר שעונת 2017/2018 בליגת NASL בוטלה.
תארים
1972, 1977, 1978, 1980, 1982, 2013, 2015 1980, 1983, 1984
התאחדות הצלמים המקצועיים בארץ-ישראל
התאחדות הצלמים המקצועיים בארץ-ישראל (באנגלית: Palestine Professional Photographers Association, בראשי תיבות: PPPA) הייתה התאחדות של צלמים יהודים שפעלה בארץ ישראל בין השנים 1939-1941. הקבוצה ביקשה לקדם את מעמדו המקצועי של הצלם בא"י, והייתה מעורבת בניסיון להסדרת נושאי זכויות יוצרים.
ההתאחדות הוקמה ב-8 במאי 1939 על ידי ולטר צדק. על פי הצהרתה, ההתאחדות נועדה "להגנה ולקידום האינטרסים המקצועיים של החברים". בפברואר 1940 התמנה הלמר לרסקי כנשיא הכבוד של ההתאחדות. מרבית חבריה של ההתאחדות היו תושבי תל אביב ושם היה גם מרכז פעילותה. מספר צלמים נוספים היו מרוכזים בחיפה.
בהתאחדות היו חברים צלמים כגון ארווין שטיינר, אלפונס הימלרייך, ד"ר זיס (Süss), ולטר קריסטלר, ניקולא שווארץ, לזר דינר, ליזלוטה גז'בינה, אריך קומינר, דינה גץ, יצחק קלטר, נפתלי אבנון, יעקב רוזנר שמעון ויסנשטיין, יוליאן פירסט ואחרים.
כרטיס טיסה אלקטרוני
כרטיס טיסה אלקטרוני (באנגלית: Electronic Ticket או E-Ticket) משמש כהוכחה לרכישת כרטיס טיסה, שאינה מצריכה שימוש בכרטיסי נייר כפי שהיה נהוג בעבר. רכישת כרטיס הטיסה האלקטרוני יכולה להתבצע באמצעות האינטרנט או הטלפון, ללא צורך בשימוש בכל הוכחה כתובה נוספת.
כרטיס טיסה מנייר
עד תחילת המאה העשרים ואחת, כאשר הזמין נוסע מקום בחברת תעופה כלשהי, הוכחת הרכישה הייתה מתבצעת באמצעות כרטיסי נייר רב שכבתיים שעליהם היה מסומן יעד הטיסה, מחירה, סימון המושב של הנוסע ופרטים טכניים נוספים. את כרטיס הנייר היה מקבל הנוסע מנציגי חברת התעופה או מסוכן הנסיעות שטיפל בעבורו ברכישת הכרטיס והנוסע היה צריך להציג את כרטיס הנייר בעת רישומו לטיסה בשדה התעופה.
כרטיס הטיסה האלקטרוני
עם העלייה הניכרת במספר הנוסעים בחברות התעופה בשנים האחרונות, הצורך לטפל בהם ביעילות ובזריזות והתפתחות הטכנולוגיות הממוחשבות, עברו חברות התעופה להנפיק מאז תחילת שנות האלפיים את כרטיסי הטיסה האלקטרוניים. כך, כאשר נוסע מזמין מקום בטיסה של חברת תעופה כלשהי, פרטי ההזמנה נרשמים באופן אוטומטי במחשבי החברה והנוסע מקבל כרטיס אלקטרוני וקבלה על התשלום עבור קניית הכרטיס ישירות לכתובת האימייל שלו. הנוסע אינו חייב להדפיס את כרטיס הטיסה והקבלה שכן פרטיו מופיעים במחשבי חברת התעופה בעת רישומו לטיסה בשדה התעופה או ברישום דרך האינטרנט.
המעבר מהנפקת כרטיסי טיסה מנייר לכרטיסי טיסה אלקטרוניים אינו מצריך עוד קשר פיסי בין הנוסע לחברת התעופה וגם ייתר את הצורך בהצגת כרטיס טיסה ממשי בשדה התעופה כאשר הנוסע נרשם לטיסה. כרטיס הטיסה האלקטרוני אף מאפשר לנוסעים רבים להירשם באופן עצמאי לטיסה מהבית באמצעות האינטרנט, או בתהליך רישום עצמי בשדה התעופה. חברות תעופה רבות גבו כסף מנוסעיהן אשר ביקשו להנפיק כרטיסי טיסה מנייר כאשר עוד ניתנה לנוסעים בחירה בין כרטיס אלקטרוני וכרטיס נייר ואולם כיום הנפקת כרטיסי נייר כמעט ואינה אפשרית.
מה- 1 ביוני 2008 כל חברות התעופה החברות ב- IATA (ארגון התעופה הבינלאומי) חויבו בהנפקת כרטיס טיסה אלקטרוני לנוסעיהן.
שערוריית פנמה
שערוריית פנמה הייתה פרשת שחיתות שפרצה בצרפת בשנת 1892 בקשר לכריית תעלת פנמה. נרשם הפסד של קרוב למיליארד פרנק, כשהממשלה לקחה כספי שוחד כדי לשמור על שתיקה לגבי הבעיות הכספיות של חברת תעלת פנמה, במה שנחשב כשערוריית השחיתות הכספית הגדולה ביותר במאה ה-19.
פשיטת הרגל
ב-4 בפברואר 1889 הורה בית המשפט האזרחי של הסיין (Tribunal Civil de la Seine) על פירוק חברת תעלת פנמה בפריז. העבודות במצר פנמה נעצרו בינתיים, כאשר מפרק החברה שמונה על ידי בית המשפט הצליח לשמור על המבנים הקיימים, הכלים והמכונות, אולם בתוך כמה שנים נגרמו הפסדים גדולים בשל אמצעי הגנה דלים באקלים הלח והחם. ממשלת צרפת דחתה את מועד פירוק החברה שוב ושוב, מאחר שההצעות לקניית החברה על ידי חברות אמריקניות נראו בלתי מספיקות. הניסיון להקים חברה מתווכת לא צלח, מכיוון שלא הושג ההון הדרוש. המפרק מינה ועדת חקירה, שהדו"ח שלה בשנת 1890 המליץ על המשך בניית תעלת המים וחידוש חוזה הזיכיון משנת 1878 עם קולומביה. באותה שנה הוסכם על חוזה חדש בבוגוטה, בתוקף עד שנת 1904.
ממדיה של פשיטת הרגל נתבהרו בשנת 1892. כ-800,000 צרפתים הפסידו את השקעותיהם במניות, איגרות חוב ומניות יסוד של חברת תעלת פנמה בסכום של 1.8 מיליארד פרנק זהב צרפתי בקירוב. מתשע ההנפקות קבלה חברת תעלת פנמה 1.2 מיליארד פרנק, שמתוכם 960 מיליון פרנק הושקעו בפנמה, כאשר סכום גדול שלשלו לכיסם אנשי ממון ופוליטיקאים.
השערורייה
בשנים 1893-1892 מספר רב של שרים (ובהם ראש הממשלה העתידי ז'ורז' קלמנסו) הואשמו על ידי לאומנים צרפתים בלקיחת שוחד בשנת 1888 מנשיא חברת תעלת פנמה פרדיננד דה לספס עבור אישור ההנפקה, שהובילה למשפט שחיתות נגד לספס ובנו שארל. בינתיים, 510 חברי פרלמנט, כולל 6 שרים, הואשמו בקבלת שוחד מחברת תעלת פנמה עבור הסתרת מצבה הפיננסי של החברה מהציבור. על לספס ובנו, חברי ההנהלה והמהנדס גוסטב אייפל, נגזרו בתחילה עונשי מאסר ארוכים, אולם מאוחר יותר הם בוטלו.
במשפט השוחד, השר לשעבר לפיתוח ערים, בטו, קיבל 5 שנות מאסר, מהן ריצה 3 בפועל. הבארון ריינאך, היועץ הפיננסי ממוצא יהודי-גרמני של חברת תעלת פנמה והמוציא לפועל של תשלומי השוחד השונים, התאבד, ואילו נאשמים אחרים נמלטו לאנגליה. ב-7 בדצמבר 1894 לספס מת.
בין הפוליטיקאים שהואשמו במעורבות היו גם לאון בּוּרז'וּאָה (Bourgeois) והיהודי אלפרד ז'וזף נאקה (Naquet). 104 מחוקקים נמצאו מעורבים בשחיתות, וז'אן ז'ורס מונה על ידי הפרלמנט הצרפתי לנהל חקירה בנושא, שהושלמה בשנת 1893. החקירות בפרשת פנמה התחילו שוב בשנת 1897, אבל הנאשמים זוכו.
תוצאות הפרשה
חנה ארנדט טענה (בספרה "יסודות הטוטליטריות") שלפרשה הייתה חשיבות עצומה בהתפתחותה של אנטישמיות צרפתית, בגלל מעורבותם של שני יהודים ממוצא גרמני: הבארון ז'אק דה ריינאך (Reinach) וקורנליוס הרץ (Herz). אף שהשניים לא היו בין חברי הפרלמנט מקבלי השוחד או בהנהלת החברה, הם הואשמו בכך שהיו אחראים על חלוקת כספי השוחד: ריינאך בין אנשי האגף הימני של המפלגות הבורגניות, והרץ בין מתנגדי הכמורה הרדיקלים. ריינאך היה יועץ פיננסי סודי של הממשלה וטיפל בקשריה עם חברת תעלת פנמה. הרץ היה איש הקשר של ריינאך באגף הרדיקלים והמידע הפנימי שהיה בידו אפשר לו לסחוט את הבוס שלו, ובסופו של דבר לדחוף אותו להתאבדות.
Jumpin' Jack Flash
ג'ק פלאש המקפץ (באנגלית: Jumpin' Jack Flash) הוא שיר של הרולינג סטונז שהופץ כסינגל בלבד בשנת 1968.
שערוריית פנמה
תוצאות הפרשה
קלמנסו הובס בבחירות 1893 בשל קשריו עם קורנליוס הרץ. למרות נפילתן של שלוש ממשלות, משבר זה היה שונה מפרשת בולנז'ה בכך שהרפובליקה מעולם לא הייתה בסכנת הפיכה. אולם הפרשה העלתה ספקות בקרב הציבור ומשמעותה הייתה שפוליטיקאים לא היו אמינים יותר. לתומכי המלוכה הפרשה הוכיחה שהרפובליקה מושחתת.
Jumpin' Jack Flash
הפקה
השיר נכתב במשותף על ידי מיק ג'אגר וקית' ריצ'רדס. בסיסט הלהקה ביל ויימן היה אף הוא שותף לכתיבת חלק ממילות השיר אך אינו מופיע כאחד מן הכותבים בפרסומים הרשמיים.
שערוריית פנמה
תוצאות הפרשה
בשנת 1894, חברה צרפתית שנייה, חברת תעלת פנמה החדשה (Nouvelle du Canal de Panama), הוקמה לנהל את הנכסים ולסיים את הבניה. החברה החדשה חיפשה קונה לנכסים תמורת מחיר של 109 מיליון דולר. בניית התעלה עברה לידיה של ארצות הברית, אשר קנתה את חוזה החכירה, את המניות והנכסים בהסכם היי-בונו וארייה (Hay–Bunau-Varilla) בנובמבר 1903, עבור 40 מיליון דולר. העבודות חודשו בשנת 1904 והתעלה נפתחה ב-3 באוגוסט 1914.
Jumpin' Jack Flash
הפקה
נחשב לאחד מן השירים המפורסמים והמוכרים ביותר של הלהקה, שזכה לגרסאות כיסוי רבות, בין היתר של אריתה פרנקלין וטינה טרנר
השיר דורג במקום ה-124 ברשימת "500 השירים הטובים ביותר של מגזין הרולינג סטון". כמו כן, הגיע בשיאו למקום ה-3 במצעד בילבורד הוט 100.
בשנת 2005, דירג Q magazine את השיר במקום השני ברשימת "הסולואים לגיטרה הטובים ביותר בכל הזמנים".
ההשראה לכתיבת השיר
את ההשראה לכתיבת השיר קיבלו ריצ'רדס וג'אגר בעת ששהו בבית הקיץ של ריצ'רדס באנגליה.
כך תיאר ריצ'רדס את המקרה:
אריתה פרנקלין
גרסתה של אריתה פרנקלין לשיר מופיעה בכתוביות הסיום של הסרט "ג'ק פלאש המקפץ" משנת 1986, בכיכובה של וופי גולדברג.
קית' ריצ'רדס מנגן בגיטרה הן בגרסה המקורית והן בגרסתה של פרנקלין (רק הגרסה המקורית נכללה בפסקול הסרט).
ישיבת בני עקיבא נחלים
ישיבת בני עקיבא "נחל יצחק" נחלים היא ישיבה תיכונית שנוסדה בשנת 1955 במושב נחלים הסמוך לפתח תקווה. הישיבה נוסדה על ידי הרב יוסף בא-גד, והיא קרויה על שם הרב יצחק קוסובסקי. בשיאה, היו בישיבה למעלה מ-1,200 תלמידים.
הקמת הישיבה
המחזור הראשון של הישיבה הורכב מתלמידים מישיבת כפר-הרא"ה, שנשלחו לשם על ידי הרב נריה. האחראי לניהול הארגוני-לוגיסטי היה יוסף בא-גד והאחראי על החינוך היה הרב אריה ליפשיץ.
ניהול הישיבה
בשנות ה-70 עמד הרב יהודה פליקס במשך כארבע שנים בראשות הישיבה. בראשית המאה ה-21 עברה הישיבה משבר כלכלי בעקבות חשד לשחיתות ומעילה בכספי העמותה על ידי הרב בא-גד. משבר זה הביא בסופו של דבר לפיטורי הרב בא-גד וסגירת העמותה. מרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא החליף את העמותה, ובמשך תקופה של כשנה שימש הרב יעקב צ'רבוניץ כראש ישיבה. לאחר מכן מונה הרב שמואל לורנץ, אז ר"מ בישיבת עותניאל, לראשות הישיבה. עם בואו החל הרב לורנץ ברענון סגל ההוראה הוותיק. נכון לשנת 2011 מלמדים בישיבה כ-15 ר"מים צעירים, בעיקר בכיתות הנמוכות, ביניהם "חצר"מים" אברכים המלווים את התלמידים, ואינם ר"מים המלמדים במשרה מלאה. בעבר נמסר בה שיעור קבוע מאת הרב יגאל לרר - אב"ד פתח תקווה ור"מ בישיבת מרכז הרב.
פעילויות בישיבה
בישיבה מגוון פעילויות חינוכיות, לעידוד לימוד תורה, הרחבת אופקים וחינוך גופני.
סמוך ליום ירושלים, מתקיים בישיבה מסע רגלי מן הישיבה לירושלים שאורך כשלושה ימים.
פעילות נוספת המתקיימת בישיבה מדי שנה היא מרוץ לזכרו של יליד המושב רב-סרן דניאל גומז, טייס מסוק בחיל האוויר שנהרג במלחמת לבנון השנייה.
בשנת תשע"ו הפיקה הישיבה כנס שהוקדש למחשבת ישראל. החל משנה זו, הכנס מתקיים מדי שנה.
הישיבה הוציאה ספרים רבים, ביניהם: ש"ס בבלי וירושלמי, רמב"ם, חת"ס (חומש, תהילים וסידור) ועוד.
פנימייה
בישיבה פועלת פנימייה, ובה חמישה מבנים. המדריכים מתגוררים בשטח הישיבה, כמו רוב צוות ההוראה.
פרויקט M-21
בשנת הלימודים ה'תשע"ט נפתחה בישיבה כיתה רב-גילאית, בה לומדים כ-30 תלמידים מכיתות י'-יב'.
ייחודה של הכיתה - כל תלמיד אינו חייב להיכנס לשיעור בכיתת האם, ויש לו אפשרות ללמוד את אותו החומר בכיתת ה-M-21, לבדו. כך יכולים התלמידים אשר בעלי יכולת לימוד עצמאי להספיק יותר מהר, ויותר טוב את החומר הלימוד ובכך להקדיש זמן לנושאים מעבר למערכת השעות הרגילה. נכון לתשפ"ב פועלים בישיבה שתי כיתות: כיתת חטיבה לכיתות ז-ט (לפעמים) וכיתת תיכון לכיתות י-יב.
ביקור האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בישראל
בשנת 2009 ביקר האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בישראל, והיה בכך לאפיפיור השלישי המבקר במדינה. מסעו של האפיפיור באזור כלל גם ביקור בירדן וברשות הפלסטינית. האפיפיור החל בביקור בירדן ב-8 במאי 2009, הגיע לישראל ב-11 במאי 2009, ועזב לרומא ב-15 במאי 2009.
בין היתר נפגש האפיפיור עם נשיא מדינת ישראל שמעון פרס, הוא ביקר ביד ושם, בכותל המערבי, בכיפת הסלע ובכנסיית הקבר, וקיים מיסות בירושלים ובהר הקפיצה בנצרת. האפיפיור הקדיש יום אחד לביקור בבית לחם ולפגישה עם יושב ראש הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס.
ביקורו של האפיפיור הוגדר רשמית כ"מסע צליינות לארץ הקודש" (Pilgrimage to the Holy Land), וזאת בשונה מיתר ביקוריו ברחבי העולם, המוגדרים כמסעות שליחות (Apostolic Voyages). האפיפיור נפגש עם בכירי הכנסיות הסרות למרות הוותיקן, עם בכירים מכנסיות אחרות ועם מנהיגים דתיים יהודים ומוסלמים. כראש מדינת הוותיקן הוא התקבל על פי כל כללי הטקס ונפגש עם ראשי המדינות שבהן ביקר.
האפיפיורים האחרים שביקרו עד כה בישראל הם פאולוס השישי בשנת 1964, יוחנן פאולוס השני בשנת 2000, ופרנציסקוס בשנת 2014.
הנקין
הנקין הוא שם משפחה יהודי.
ביקור האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בישראל
הביקור בירדן
קודם הגעתו לישראל, ביקר האפיפיור בירדן במשך שלושה ימים. הוא ביקר בבזיליקת זיכרון משה במידבא ובמסגד המלך חוסיין שבעמאן, וקיים מיסה באצטדיון הבינלאומי בעמאן. הוא פקד את אתר הטבילה בבית עברה ובירך על אבן הפינה לכנסייה הקתולית ולכנסייה המלכיתית שאמורות לקום במקום. בביקורו בהר נבו, צפה אל עבר ארץ ישראל, ובנאומו במקום הקדים והתייחס, באופן מפתיע מעט, ליחסי הכנסייה הקתולית והיהדות, באומרו כי:
הביקור בישראל
ב-11 במאי 2009, לאחר שנחת בנמל התעופה בן-גוריון, נערך לאפיפיור במקום טקס קבלת פנים, ממנו נעדרו שרי ש"ס. משם יצא האפיפיור לירושלים והתקבל במשכן נשיאי ישראל, שבו נועד עם נשיא המדינה שמעון פרס. לאחר מכן ערך האפיפיור ביקור ביד ושם. למחרת ביקר האפיפיור בכיפת הסלע ונפגש עם המופתי של ירושלים. הוא ביקר בכותל המערבי והטמין פתק בין אבניו, ולאחר מכן נפגש עם הרבנים הראשיים לישראל. הוא המשיך להר ציון לתפילה בחדר הסעודה האחרונה, ואחר הצהרים ערך מיסה בעמק יהושפט שבנחל קדרון. במזרח ירושלים התארח בבית שגריר הוותיקן בארץ, הבישוף אנטוניו פרנקו.
למחרת, 13 במאי 2009, ביקר האפיפיור בבית לחם וערך בה מיסה. הוא ביקר בכנסיית המולד, בבית חולים ובמחנה פליטים, ולפנות ערב נפגש עם יו"ר הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס.
ארגון הביקור
מתווה הביקור תוכנן ב-1 במרץ 2009, והיו מעורבים בהכנתו ובתכנונו מספר משרדי ממשלה ורשויות ממלכתיות, ובהם משרד ראש הממשלה שנשא באחריות העליונה לארגון הביקור, ומשרד החוץ שהופקד על הטקסים, על ההסברה ועל המגעים עם מדינת הוותיקן. משרד הביטחון הופקד על קבלת הפנים ועל טקס הפרידה בנמל התעופה בן-גוריון וכן על הטסת האפיפיור ופמלייתו במהלך שהותו בישראל, ושירות הביטחון הכללי ומשטרת ישראל הופקדו על אבטחת האירוע. עוד נקבע כי אגף התקציבים במשרד האוצר יקצה למימון הביקור סכום של עד 43 מיליון ש"ח. לעיר נצרת לבדה הובטח סיוע בהיקף של 20 מיליון ש"ח כדי להתכונן לביקור האפיפיור בעיר, ובמיוחד כדי להכשיר את הר הקפיצה למיסה ההמונית שקיים בו בנדיקטוס השישה עשר ב-14 במאי 2009. לירושלים הוקצב תקציב בסך של 5.5 מיליון ש"ח בלבד, והעירייה הקצתה לביקור 750,000 ש"ח נוספים מקופתה. כ-80 אלף אנשי כוחות הביטחון השתתפו במבצע "גלימה לבנה", לאבטחת הביקור.
בישיבתה הראשונה, שהתקיימה ב-5 באפריל 2009, מינתה ממשלת ישראל את שר התיירות, סטס מיסז'ניקוב, לשר הממונה על הצוות הבין-משרדי להכנת הביקור. על משרד התיירות הוטל למצות את פוטנציאל הביקור ולמנפו לקידום תיירות צליינית בישראל. לאחר סיום הביקור הודיע משרד התיירות על פתיחת פעולה שיווקית לקידום התיירות הנוצרית הקתולית בישראל, במטרה להגיע ל-900,000 מבקרים במהלך שנת 2009.
הביקור ביד ושם
הביקור ביד ושם התקיים ב-11 במאי 2009, והיה האירוע הפומבי הראשון שבו השתתף האפיפיור במהלך ביקורו. בין המברכים את האפיפיור, היה איוואן ורנטיץ', יושב ראש ארגון חסידי אומות העולם בישראל באותה עת. למרות שבנדיקטוס השישה עשר בחר לבקר באתר ההנצחה לשואה לפני שביקר במקומות הקדושים לנצרות ועוד לפני שנפגש עם בכירי הכנסייה בארץ, מתחו גורמים בכירים ביד ושם, ובראשם יו"ר יד ושם, הרב ישראל מאיר לאו, ביקורת נוקבת על נאומו של האפיפיור במקום. לאו אמר:
יושב ראש הכנסת, רובי ריבלין, שנכח גם הוא בביקור ביד ושם, הצטרף לביקורת באומרו:
דבריו של הרב לאו בעניין "הרקע הכללי והניסיון של (האפיפיור)" התייחסו להיותו של בנדיקטוס השישה עשר גרמני ולחברותו בנוער ההיטלראי ובוורמאכט, והם נענו בביקורת הן מצד גורמים בישראל, והן מצד דובר הוותיקן, פדריקו לומברדי (Federico Lombardi), שאמר:
יומיים לאחר מכן פרסם יד ושם הודעה לעיתונות, ובה נאמר:
למרות זאת, בהודעתו המסכמת לעיתונות, שפורסמה לאחר סיום ביקורו של האפיפיור בישראל, ציין ארגון יד ושם רק את הצדדים החיוביים של הביקור:
תקריות נוספות במהלך הביקור
הנוכחים ניסו להשתיק את הדובר וחוסר שביעות רצונו של האפיפיור ניכרה בלחיצת היד הצוננת שהעניק לו עם סיום דבריו. בנוסף, האפיפיור עזב את האירוע מוקדם מהצפוי, וויתר על מעמד החלפת המתנות בין נציגי הדתות. דובר הוותיקן פדריקו לומברדי מסר בתגובה, כי דבריו של תמימי עומדים בניגוד למסר הפיוס שהאפיפיור מבקש להביא לאזור, אך הבטיח כי הדבר לא יפגע בהמשך הביקור.
למחרת החל האפיפיור את ביקורו בכיפת הסלע שבהר הבית. הוא התקבל על ידי המופתי של ירושלים, מוחמד חוסיין, שתקף את מדיניותה של ממשלת ישראל באומרו כי:
המיסה בהר הקפיצה
לאחר שבחודשים שקדמו לביקור היה על הוותיקן להכריע בדבר העיר שתארח את המיסה הקתולית הגדולה בצפון הארץ, כשהמתמודדות על האירוח היו הערים חיפה ונצרת, זכתה בכך, בסופו של דבר, נצרת. לקראת המיסה נבנה בהר הקפיצה אמפיתיאטרון ענק, בתפוסה של 45,000 צופים. במקום הוקמו טריבונות מבטון ל-7,500 איש וממערב להר הוכשר מנחת מסוקים. האמפיתיאטרון הוקם על ידי עיריית נצרת, קק"ל ומשרד ראש הממשלה, ובמיסה נכחו על פי ההערכות כ-40,000 משתתפים. האפיפיור התקבל על ידי אליאס שקור, הארכיבישוף של העדה היוונית-קתולית (מלכיתים) בישראל, שהביע בדברי ברכתו, בין היתר, תקווה לשובם של עקורי איקרית ובירעם לאדמותיהם.
בדבריו התייחס האפיפיור למתיחות שפקדה את נצרת בשנים האחרונות, על רקע המחלוקת בעניין הקמתו של מסגד במקאם שהאב א-דין, סמוך לבזיליקת הבשורה:
נאום הפרידה
לעומת הנאום המסויג לכאורה שנשא האפיפיור ביד ושם, בנאום הפרידה שנשא בנמל התעופה בן-גוריון נגע האפיפיור באופן ישיר בנקודות הרגישות הניצבות בלב יחסי הכנסייה הקתולית ומדינת ישראל. עיקרי הנאום היו ידועים עוד בטרם הגיע בנדיקטוס השישה עשר אל הטקס, והוא נוסח, במידה רבה, כמענה לביקורת שנשמעה בארץ במהלך הביקור.
האפיפיור ציין כי שתי הדתות יונקות מאותם שורשים רוחניים, והוסיף:
לאחר מכן התייחס האפיפיור לביקורו ביד ושם, תוך שהוא משתמש במילה העברית "שואה". הוא תיאר את פגישתו עם הניצולים ביד ושם, ושרטט קו מחבר בין פגישה זו לבין רשמיו מביקורו באושוויץ שלוש שנים קודם לכן, מקום בו:
הפעם נקט בנדיקטוס השישה עשר באופן מפורש בפועל "הושמדו", הוא התייחס לאכזריותו של המשטר הגרמני-הנאצי ונגע בנקודות הרגישות של זכר השואה ואיסור הכחשתה.
האפיפיור המשיך והתייחס ליחסי ישראל והפלסטינים. הוא הביע את צערו על שפיכות הדמים המתמשכת ואת תקוותו לשלום, וציין את מראה גדר ההפרדה שהסב לו, לדבריו, צער עמוק. גם כאן היו דבריו ישירים, ונשאו מסרים ברורים:
האפיפיור סיים את נאומו במילה "שלום".
ריצוף DNA
ריצוף DNA (בעברית הַרְצָפָה) הוא תהליך של פענוח סדר הנוקלאוטידים בקטע DNA. פיתוחן של שיטות מהירות לריצוף DNA האיץ מחקרים ביולוגיים ורפואיים רבים.