cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וליגר
וליגר (Veliger, בעברית: מפרשית) הוא אחד משלבי הפגית של חלזונות החיים במים (בעיקר במי ים), צדפות ושיני-ים. שלב זה בא אחרי שלב הטרכופור (ציצנית) ובו מבלה הפגית את רוב זמנה בפלנקטון (צֶפֶת) שם היא גדלה ולעיתים גם ניזונה מחומרים אורגניים ויצורי פלנקטון קטנים יותר (כגון פיטופלנקטון). מאפיינו העיקרי של הווליגר הוא מספר אונות דמויות מפרש וריסים סמוך לפיו, שבאמצעותם הוא צף ולוכד לעצמו מזון מהפלנקטון. כעבור זמן מה, שנע בין שעות לחודשים (תלוי במין הטקסונומי), הווליגר יוצא מהפלנקטון, נצמד למצע (כגון קרקעית הים או שונית אלמוגים) ומתגלגל לגרסה מוקטנת של הייצור הבוגר.
דיה מצויה
דַּיָּה מְצוּיָה (שם מדעי: Milvus migrans; מכונה גם "דיה שחורה") היא עוף דורס ממשפחת הנציים. נחשבת לעוף הדורס הנפוץ ביותר בעולם.
מאפיינים
משקלה 600–1080 גרם, אורכה 55–60 ס"מ ומוטת כנפיה 135–150 ס"מ. תת-המינים שונים בצבע מקורם ובגון נוצותיהם, אך על פי רוב הגוון נע בין חמרה לשחור.
היא נפוצה באסיה, אירופה, אפריקה (פרט לעמק קונגו ולמדבר סהרה), ובאוסטרליה. מרבית הפריטים נודדים בעונת החורף למקומות חמים יותר, אך חלקם נשארים כל השנה באותו אזור גאוגרפי. עדיפות למישורי עשב פתוחים, אזורים חצי מדבריים, סואנות ויערות דלילים. היא אינה חובבת יערות סבוכים. היא תמצא גם בקרבת מקווי מים-חופים, נהרות ונחלים. לא ימצא באופן תדיר, בתוך הטריטוריה הצפופה של האדם (בניגוד לבז המצוי למשל), אולם נראית זיקה בין תפוצתו לבין תפוצת האדם.
הדיה מסוגלת לעכל כמעט כל סוג מזון מהחי שנמצא בסביבתה, והיא משתמשת בטכניקות ציד רבות: חרקים אותם היא לוכדת בתעופתה ובהליכה על הקרקע, זוחלים קטנים,דו-חיים דגים, עופות ויונקים קטנים, אותם היא מאתרת מהאוויר או בשעת מנוחה. היא אף ניזונה מפגרים ושאריות מזון אותם היא מוצאת בתחנות האכלה לנשרים, במזבלות וכן באתרי זבח לאלים (במדינות אסיה). בנוסף, תאכל הדיה גם פירות- בעיקר תמרים.
בניגוד גמור לדיה האדומה שסולדת מהאדם, הדיה המצויה פיתחה תלות מסוימת כלפיו במציאת מזון. במדינות אסיה, נצפה פעמים רבות שהוא חומס מזון נטוש או גלוי לעין בתוך אזור כפרי או עירוני.
מוריס אוקספורד פרינה
מוריס אוקספורד פרינה (באנגלית: Morris Oxford Farina) היא מכונית משפחתית גדולה, מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית Morris Motors Limited אשר יוצרה בין השנים 1959–1971.
דיה מצויה
מאפיינים
הדיה היא עוף חברותי ביותר. נצפו זוגות ויחידים, אך על פי רוב נמצאות בלהקות של 20–100 למטרות קינון ומציאת מזון וכן בשעות מנוחה על עצים. נצפו גם להקות של אלפי פריטים לצורך נדידה ובמקומות בהם נמצא מזון בשפע.
מוריס אוקספורד פרינה
משנת 1953 יצרנית הרכב "Morris Motors Limited" הייתה חברת בת של קונצרן הרכב הבריטי "British Motor Corporation".
קישורים חיצוניים
(סדרה 5) (סדרה 6)
דיה מצויה
מאפיינים
עונת הרבייה של הדיה משתנה מאזור לאזור. באזורים הממוזגים באירופה ובאסיה: מרץ-יוני, באפריקה הטרופית: בעונה היבשה, בדרום אפריקה: אוגוסט-דצמבר, באוסטרליה: יולי-נובמבר.
בארונס (עיתון)
בארונס (באנגלית: Barron's) הוא מגזין/עיתון אמריקאי שבועי המוצא לאור על ידי חברת דאו ג'ונס, מחלקה ב-News Corp.
דיה מצויה
מאפיינים
הדיות מקננות ביחידות או בקולוניות, בהתאם לכמות וגודל העצים באזור ובהתאם לכמות המזון בסביבה. נוכחות מקווה מים קרוב או חוף ים בקרבת הקן, גם היא משמעותית ביותר למציאת אזור קינון.
בארונס (עיתון)
העיתון נוסד בשנת 1921 על ידי קלרנס בארון, כהוצאה אחות של הוול סטריט ג'ורנל , המסקרת מידע פיננסי בארצות הברית, התפתחות שווקים וסטטיסטיקה בתחום. כל גיליון המוצא על ידי בארונס מספק סיכום של פעילות השווקים בשבוע היוצא, כמו גם חדשות, ותחזית לשבוע הנכנס.
דיה מצויה
מאפיינים
הקן מורכב מענפים רבים מגובבים לידי ערימה גבוהה, שזורים בו חתיכות בד, פלסטיק, ניר, צואה ועור. גודל התטולה נע בין 2 ל-3 ביצים, עליהן דוגרת הנקבה במשך 26–38 ימים. במהלך תקופה זו אין הנקבה זזה מהקן, אך הדבר מותנה בכשירותו של הזכר שאחראי על הספקת מזון תדיר אל הקן.
בארונס (עיתון)
תכונות העיתון
העיתון כולל תכונות מיוחדות כדלהלן:
היסטוריה
המגזין נוסד על ידי חברת דאו ג'ונס ב-1921, ונקרא על שם קלרנס בארון, דמות שהשפיעה על הדאו ג'ונס וממייסדי העיתונות הפיננסית המודרנית. חברת דאו ג'ונס מוציאה לאור בנוסף גם את הוול סטריט ג'ורנל.
דיה מצויה
אטימולוגיה
פירוש שמה המדעי של הדיה (M.m.migrans) הוא "נודד". פירוש שמה האנגלי הוא "עפיפון שחור" (black kite). עפיפון בזכות זנבה הקדוד (דהיינו: חתוך). בעברית היא מכונה גם 'דיה שחורה'. מקור השם 'דיה' הוא במקרא אשר מוזכר בין העופות הטמאים האסורים לאכילה: "ואת האיה והדיה למינה (דברים, י"ד, 13). ואכן שמה מתאים להתנהגותה- היא מרבה לדאות.
בארונס (עיתון)
היסטוריה
בשנת 1990 העיתון החל להיות מודפס באופן חלקי בצבע, ובשנת 1996 הודפס בצבע מלא. ב-7 במרץ 1994 הוצגה גרסה דו-חלקית של העיתון.
אתר העיתון, Barrons.com, הושק ב-1996 כחלק מאתר WSJ.com.
בראשית 2006 הושק העיתון כמוצר עצמאי, חודשים אחדים לאחר כנס היועצים הפיננסיים הראשון שקיים העיתון.
ג'ורג' גולדשטיין
ג'ורג' גולדשטיין (7 באפריל 1932 - 4 בנובמבר 2019) היה אמן שטיחי קיר, מעצב-פנים, מעצב-רהיטים, צייר ואמן-ויטראז'. ממייסדי המחלקה לעיצוב בבצלאל, ומרצה-בכיר בבצלאל.
ביוגרפיה
נולד והתחנך בפריז. אמו, הלן (לבית גוטמן), נולדה בדברצן, הונגריה. אביו, מרטין, נולד גם הוא בהונגריה, היה קומוניסט, השתתף בפעילויות מהפכניות נגד המשטר ההונגרי, נאסר למשך שנה (ורק בגלל גילו הצעיר לא הוצא להורג), שוחרר מהמאסר, גורש מהונגריה ועבר לצרפת. בזמן מלחמת העולם השנייה היה פעיל ברזיסטנס. גולדשטיין עצמו היה תלמיד תיכון בזמן המלחמה, וניצל מהסגרה לידי הנאצים על ידי שוערת הבניין שבו התגוררה משפחתו.
לאחר סיום המלחמה, למד עיצוב בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות יפות. בבית ספר זה למדו הסטודנטים מגוון של אמנויות, וגולדשטיין התמקד בציור ובעיצוב. בתחום הציור, המורה שהשפיע עליו ביותר בזמן לימודיו, היה הצייר הצרפתי.
גולדשטיין עלה לישראל ב-1960 עם משפחתו, ולאחר כמה מעברים, החל להתגורר בחיפה. בשנתו הראשונה בישראל קיבל משכורת ממשרד התעשייה, מכיוון שנחשב למומחה במגוון תחומים של עיצוב, שנחשבו אז כשימושיים להתפתחות התעשייה הישראלית. הוא התחיל ללמד עיצוב בבצלאל, והיה מרצה-בכיר במחלקה לעיצוב בשנים 1960- 1982. בשנים 1964–1968 הצטרף למיזם של התעשיין אפרים אילין, שהקים מפעל לאריגה של שטיחי קיר אמנותיים בנצרת עילית. השטיחים, נארגו על ידי ערביות מקומיות. גולדשטיין היה המנכ"ל והמנהל האמנותי ושיתף פעולה עם אמן אריגת השטיחים הצרפתי,, שהקשר איתו נוצר על ידי אילין, ושהוא האמן הצרפתי החשוב ביותר בתחום זה במאה העשרים. לורסא סייע לגולדשטיין לפתח ולשמר את מלאכת אריגת השטיחים, והשטיחים שנוצרו במפעל בהנחייתו של לורסא, זכו להכרה בינלאומית והוצגו במספר מוזיאונים מרכזיים בעולם. גולדשטיין עצמו, סיכם את עבודתו בתחום שטיחי הקיר במאמר שפרסם בכתב העת אריאל.
בעקבות מלחמת ששת הימים, עבר גולדשטיין ב-1968 לעבוד בסדנה במתחם חוצות היוצר, בסמוך לשער יפו. בסדנה בשיא תפוקתה הועסקו כ-18 עובדים. ב-1983, הצטרפה אליו לעבודה בסדנה בתו, קרין קליימן, והתמחתה באריגה בנולים קטנים וביצירת עבודות יודאיקה כגון: טליתות, פרוכות, חופות ומעילים לספרי תורה.
עבודתו האמנותית
גולדשטיין עסק בסוגי אמנות רבים: אריגת שטיחים אמנותית, עיצוב-פנים (בעיקר של בתי כנסת), עיצוב רהיטים, אמנות ויטראז' וציור.
אריגת שטיחים
תצוגות של שטיחיו במבני ציבור:
עיצוב פנים של בתי כנסת
גולדשטיין היה מעצב-פנים של כמה בתי כנסת בירושלים ובקיבוצים. בין בתי הכנסת הבולטים שעיצב בירושלים, ניתן למנות את "אהל נחמה" (רח' שופן), "הצבי ישראל" (רח' חובבי ציון) ו"עזרת ישראל" (רח' הילדסהיימר). עבודתו האמנותית באה לידי ביטוי בעיצוב של ארונות קודש, רהיטי בית הכנסת (ובעיקר עיצוב מושבי המתפללים), הבמה, והכן לחזן. על עבודתו בתחום עיצוב פנים של בתי כנסת קיבל פרס (ראו בהמשך).
ויטראז'
גולדשטיין עסק גם בויטראז' (עיצוב אמנותי של חלונות מזכוכית צבעונית). עבודתו החשובה ביותר נמצאת בירושלים בבית הכנסת שבמרכז פיוקסברג. המבנה נבנה ב-1903 כבית מגורים ותוכנן במקור על ידי האדריכל הגרמני-טמפלרי תיאודור זנדל. בשנת 2002 נרכש המבנה על ידי כמרכז התנועה המסורתית-קונסרבטיבית בירושלים, וממוקם בו גם בית כנסת. גולדשטיין יצר בבית הכנסת 6 חלונות ויטראז': 3 מהחלונות הם חלונות אמיתיים ו-3 חלונות אחרים הם "חלונות-דמה" (שמוארים באמצעות מנורות ולא על ידי אור השמש מבחוץ). על כל אחד מהחלונות מופיע, בחלק התחתון של הויטראז', כיתוב ייחודי לו, שהוא פסוק מהמקרא. החלונות נוצרו בסטודיו לוויטראז' בקיבוץ נחשון.
ציור
גולדשטיין רשם וצייר בהיותו סטודנט צעיר בפריז. לאחר עלייתו לישראל, עסק, כאמור, בעיקר בייצור שטיחי קיר ועיצוב פנים, ולא מצא זמן להמשיך לצייר. רק בשנות ה-70 חזר לצייר באופן מזדמן ולא-רציף. ציורים בולטים שלו שנוצרו במשך השנים (וחלקם הוצג בתערוכה המסכמת לזכרו), הם: הטבילה במקווה ( טבילה לשם גיור לעיני רבני בית הדין), רות המואביה, השלכת היהודים לדנובה (במלחמת העולם השנייה), וההשתלטות על המרמרה (באירוע המשט לעזה).
פרסים
גולדשטיין קיבל ב-1997 את פרס יסלזון לעיצוב אמנות יהודית בת-זמננו במוזיאון ישראל. הפרס ניתן לו בעיקר על עבודתו בתחום עיצוב הפנים של בתי כנסת.
משפחתו
היה נשוי למדלן (לבית בקון). בני הזוג הולידו 5 ילדים.
התגורר בשכונת קטמון בירושלים.
קמבודיה במשחקים האולימפיים לנוער
קמבודיה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). היא מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער. לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער מקמבודיה מדליית ארד יחידה בענף הג'ודו
משחקי הקיץ
המשלחת הראשונה של קמבודיה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שלושה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט. המשלחת זכתה במדליית ארד יחידה. המשלחת הגיעה להישג בענף הג'ודו עם זכייה במדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 44 ק"ג נערות. ספורטאי המשלחת התחרו גם בענף האתלטיקה והשחייה אולם לא הגיעה להישגים משמעותיים. המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שלושה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט. המשלחת לא הגיעה להישגים משמעותיים בענפים אתלטיקה, היאבקות ושחייה וסיימה במקומות האחרונים.
מדליות לפי משחקים
width="20px"|
הארי אוסטרין וולפסון
צבי א' (הארי אוסטרין) וולפסון (באנגלית: Harry Austryn Wolfson; 2 בנובמבר 1887 – 20 בספטמבר 1974/ ג' בתשרי תשל"ה) היה פילוסוף והיסטוריון יהודי-אמריקאי, פרופסור למדעי היהדות באוניברסיטת הרווארד וראש החוג הראשון ללימודים אלה בארצות הברית. אפשר ותרומתו החשובה ביותר היא במציאת המכנה המשותף בין הפילוסופיה הנוצרית, היהודית והמוסלמית. בהיותו חוקר היהדות הראשון שבנה קריירה מלאה באקדמיית-יוקרה מערבית, וולפסון מבטא גם את ראשית הגשמתה של תנועת חכמת ישראל.
ביוגרפיה
הארי וולפסון נולד ברוסיה. בצעירותו למד אצל הרב משה מרדכי אפשטיין בישיבת סלבודקה, והשתייך לחבורה עברית ציונית של תלמידי ישיבה בכירים. בשנת 1903 היגר לארצות הברית. בין השנים 1911–1915 קיבל את תאריו האקדמיים מאוניברסיטת הרווארד. עבודת הדוקטורט שלו עסקה ברבי חסדאי קרשקש והתרכזה בתרגום אור השם. בשנת 1925 התמנה לפרופסור לספרות עברית ולפילוסופיה באוניברסיטה זו, בה לימד לבסוף כיובל שנים. וולפסון קיבל תוארי הוקרה מעשר אוניברסיטאות שונות והיה ממקימי האקדמיה האמריקאית למחקר היהדות.
מחקריו
התמחותו של וולפסון בפילוסופית דתית הקיפה, נוסף על תרגומו ופרשנותו לקרשקש, את הגותם של אבות הכנסייה, השפעת הכלאם המוסלמי על היהדות, וכן מחקר פרטני על פילון, אבן רושד ושפינוזה. מחקרו על פילון עורר תהודה רבה, והעניק זווית חדשה על התפתחות הפילוסופיה של הדת בסוף התקופה ההלניסטית.
בניגוד לגישה שראתה בפילון מטיף דתי בעיקר, מחקרו של וולפסון הראה כי לפילון שיטת ביסוס פילוסופית ברורה. וולפסון מציין כי הנחות היסוד של פילון מהוות "הטיה יסודית מהפילוסופיה היוונית האלילית" וכיוון שפילון השפיע במישרין על הבשורה על-פי יוחנן, הרי שכתביו טומנים בחובם את ייסודה של כול הפילוסופיה של ימי הביניים. ניתוח זה של כתבי פילון נעשה באמצעות מושג ה והיווה חידוש ממדרגה ראשונה, אשר ממשיך לעורר שאלות בנוגע לחלוקת הזמנים במעבר מהעת העתיקה לחדשה בתחום הפילוסופיה.
אוניברסיטת אסטון
אוניברסיטת אסטון (באנגלית: Aston University) היא אוניברסיטה ציבורית הממוקמת בברמינגהאם שבממלכה המאוחדת אשר הוקמה ב-1895. נכון ל-2020 לומדים באוניברסיטת אסטון כ-15,500 סטודנטים.
האוניברסיטה חברה בארגונים חדשנות מידלנדס ובאיגוד אוניברסיטאות חבר העמים הבריטי. מבין בוגריה הידועים של האוניברסיטה ניתן למנות את קווין ווריק.
היסטוריה
בית הספר למטרולוגיה הוקם בברמינגהם בשנת 1875 וכעשרים שנים מאוחר יותר הוקם בעקבותיו בית הספר הטכני העירוני שלימד כימיה, פיזיקה, מטלורגיה והנדסת חשמל. בשנת 1917 המוסד התרחב והחלו גם לימודי בוטניקה. בית הספר שינה את שמו בשנת 1927 למכללה הטכנית המרכזית של בירמינגהם. בתחילת שנות ה-50 המכללה התרחבה מאוד כאשר אבן הפינה הוקמה על ידי הנסיכה מרגרט, רוזנת סנודן. בשנת 1966 המכללה הפכה רשמית לאוניברסיטה. בשנת 2014 הכריזה האוניברסיטה כי בכוונתה לפתוח בית ספר לרפואה.
מבנה
כלל הפקולטות נמצאות בקמפוס אחד ומחולקות לחמישה בתי ספר:
אמנמחת השלישי
אמנמחת השלישי היה מלך מצרים מהשושלת ה-12, ששלט בשנים 1798-1843 לפנה"ס. ירש את אביו סנוסרת השלישי.
ישנם חוקרים שסבורים שהוא מלך יחד עם אביו במשך 20 שנה. שם הכתר שלו היה 'ני-מאעת-רע', שפירושו 'שייך לצדק של רע'. הוא בנה פירמידה בדחשור שנקראת הפירמידה השחורה, אך מכיוון שנוצרו בעיות הנדסיות בבנייה היא ננטשה. לקראת השנה ה-15 למלכותו הוא החל בבניית פירמידה חדשה בחווארה. הפירמידה השחורה שימשה לקבורת מספר נשים מלכותיות.
מקדש הקבורה שלו בחווארה ידוע מהכתובים של הרודוטוס ודיודורוס סיקולוס כמבוך. ההיסטוריון סטרבו מהלל מבנה זה כפלא עולמי. הפירמידה שלו בחווארה כוללת אמצעי אבטחה נגד בוזזים ושודדים, אך למרות זאת היא נשדדה בעבר. בתו נפרפתח נקברה בפירמידה נפרדת שהתגלתה בשנת 1956 במרחק 2 קילומטרים דרומית-מערבית מהפירמידה שלו. לקראת סוף ימיו מלך במשותף עם בנו אמנמחת הרביעי, כפי שעולה מכתובת סלע בקונוסו שבנוביה.
ישנן מספר כתובות מתקופתו ומתקופת בנו אמנמחת הרביעי שהתגלו בסיני, בעיקר בסרביט אל-ח'אדם, המתארות את כריית הטורקיז ושאר המכרות באזור. ניתן לחלק את הכתובות לשלוש קטגוריות עיקריות:
חלק מהכתובות עוסקות בקשרים בין מצרים לשמיים. הכתובות מתארות את השמיים כשותפים במשלחות כרייה מצריות לסיני. ישנן כתובות וציור שמתארים את ביקורו או השתתפותו של 'אחיו של נסיך רצנו,חבדד' במכרות המצריים. חבדד מגיע לסרביט אל-ח'אדם רכוב על חמור שמובל על ידי אדם. לחבדד, חוץ משמו השמי, ישנם מאפיינים שמיים בציור, כגון צבע עור צהוב, חצאית קצרה והוא נראה חמוש. ישנן כתובות שמצינות שמות של פקידים שאחראים על השמיים. ישנו ציון של מספר השמיים ששותפים למשלחות, הנע בין 10 ל-20 שמיים. בהשוואה לשאר האנשים ששותפים למשלחת זהו מספר קטן יחסית, ויכול להיות שהם שימשו כמדריכי שטח ומתווכים עם האוכלוסייה המקומית. ניתן ללמוד מהכתובות ומציורי הקיר כי בתקופתו של אמנמחת השלישי ובנו אמנמחת הרביעי היה שיתוף פעולה שמי-מצרי בכריה בסיני, שיתוף שהפיק רווחים לשני הצדדים.
סקוט אלטמן
סקוט אלטמן (באנגלית: Scott Douglas "Scooter" Altman; נולד ב-15 באוגוסט 1959 באילינוי) הוא טייס קרב ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
ביוגרפיה
סקוט אלטמן נולד בעיירה לינקולן שבאילינוי. הוא סיים לימודי בית הספר ולמד הנדסת אוירונאוטיקה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין ממנה קיבל תואר ראשון בשנת 1981.
לאחר סיום הלימודים אלטמן התגייס לצי ארצות הברית. בשנת 1983 הוא סיים קורס טיס והוצב בבסיס החיל כטייס "F-14 טומקט". הוא השתתף במשימות מעל האוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי. בשנת 1990 הוא קיבל תואר שני מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים והוסמך לטייס ניסוי. בשנות ה-90 של המאה ה-20 אלטמן השתתף בטיסות סיור מעל עיראק.
בסך הכול אלטמן צבר מעל ל-7 אלף שעות טיסה. בשנת 1986 הוא היה חלק של צוות טייסים בצילומי סרט "אהבה בשחקים".
שירות בתחום החלל
בשנת 1994 אלטמן נבחר לצוות אסטרונאוטים. הוא ביצע מספר משימות בצוות הקרקע.
המוזיאון לאמנות אמריקאית
המוזיאון לאמנות אמריקאית (באנגלית: Smithsonian American Art Museum); המכונה בראשי תיבות: SAAM) הוא אחד ממוזיאוני הסמית'סוניאן ונמצא בוושינגטון בארצות הברית.
המוזיאון מכיל את האוסף הרחב ביותר של האמנות האמריקאית, ומוצגות בו, בין היתר, יצירות של ג'ורג'יה אוקיף, ג'ון סינגר סרג'נט, אלברט בירסטדט, תומאס מורן, אדוארד הופר וווינסלו הומר. במוזיאון מוצגות יצירות של למעלה מ-7,000 אמנים.
ג'ון ורדן יצר את האוסף הראשוני בשנת 1829 והציג אותו בחדר בביתו. המוזיאון מציג את מרבית אוספיו בבניין משרד הפטנטים הישן; מוצגי אמנות שימושית מוצגים בגלריית רנוויק.
המוזיאון מנהל שבעה בסיסי נתונים אינטרנטיים בהם למעלה מחצי מיליון פריטי מידע, ובהם תיעוד על 400,000 יצירות אמנות, הן כאלה המוצגות במוזיאונים, והן באוספים פרטיים, הן בארצות הברית והן ברחבי העולם.
מאז שנת 1951 המוזיאון מפעיל תוכנית של תערוכות נודדות - נכון לשנת 2013 למעלה מ-2.5 מיליון צופים ראו תערוכות נודדות אלה.
היסטוריה
המוזיאון שינה את שמו לאורך השנים. בעבר נקרא "אוסף הסמית'סוניאן לאמנות" (Smithsonian Art Collection), "גלריית האמנות הלאומית" (National Gallery of Art), "האוסף הלאומי לאמנות יפה" (National Collection of Fine Arts), ו-"המוזיאון הלאומי לאמנות אמריקאית" (National Museum of American Art). המוזיאון אימץ את שמו הנוכחי ב-27 באוקטובר 2000.
ראשיתו של האוסף בשנת 1829, ביוזמתו של ג'ון ורדן (John Varden), אשר הציג את האוסף במבנה שבנה ליד ביתו.
בשנת 1841 האוסף הוצג לציבור בתערוכה זמנית בניין הפטנטים (מושבו של המוזיאון כיום).
בשנת 1858 הועברו רוב פרטי האוסף לבניין טירת הסמית'סוניאן, ויתרת האוסף הועבר למבנה בשנת 1862. בעקבות שרפה במבנה בשנת 1865 החליט המכון לא לבנות מבנה ייעודי לאוסף, שאוחסן בחלקו בספריית הקונגרס.
בשנת 1903 נפטרה הארייט ליין, שהייתה בעבר הגברת הראשונה של ארצות הברית, והורישה לסמית'סוניאן את אוספיה (שנקראו "אוספי הגברת הראשונה") בתנאי שיוקם מוזיאון לאמנות. צו בית משפט פדרלי משנת 1906 הכריח את הסמית'סוניאן להקים מוזיאון זה, אם ברצונו לקבל את האוסף.
כאשר גדל האוסף הוא הוצג בחלקים במבנים נוספים של מכון הסמית'סוניאן במול. בשנות ה-20, בשל חוסר במקום תצוגה התברר שאוספים בשווי מיליוני דולרים היו באחסון בהיעדר מקום תצוגה, ותפסו את מקומם של מוצגים במוזיאונים אחרים (בהם הם הוצגו) ובהם: במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע, ובבניין האמנות והתעשייה. בשנת 1924 התבקש האדריכל צ'ארלס א. פלאט, אשר תכנן בשנת 1918 את גלריית פריר, להכין תוכנית ראשונית למוזיאון לאמנות אמריקאית, אשר תוכנן להיבנות לצד המוזיאון להיסטוריה של הטבע. המבנה שתוכנן על ידי פלאט לא נבנה.
המוזיאון נפתח במיקומו הנוכחי בשנת 1968 לאחר שהסמית'סוניאן לקח על עצמו לשפץ את בניין משרד הפטנטים הישן (אתר מורשת היסטורי שלא היה בשימוש באותה עת, הבנוי בסגנון התחייה היוונית, ומהווה דוגמה לסגנון זה) ולהפכו למוזיאון לאמנות. באותה עת המבנה היה במצב רעוע, והייתה הצעה להרסו, ולבנות במקומו מגרש חנייה. מחאה ציבורית הביאה לכך שקונגרס ארצות הברית העניק את המבנה למכון הסמית'סוניאן על מנת להפכו למוזיאון. המבנה שוחזר ושופץ בשנות ה-90, ושוב בין השנים 2000–2006 (במסגרת שיפוץ זה נבנו מרכז כנסים, אודיטוריום, וחצר מקורה גדולה - חצר ארלין קוגוד).
וילהלם היינריך פרסטלה
וילהלם היינריך פרסטלה (בגרמנית: William Henry Prestele ; 13 באוקטובר 1838 – 16 באוגוסט 1895) היה אמן בוטני הידוע בליטוגרפיות ועבודות צבעי מים שלו שהוזמנו על ידי משרד החקלאות האמריקאי.
ביוגרפיה
פרסטלה נולד ב-13 באוקטובר 1838 בדרמשטאדט, גרמניה, לפרנץ יוזף מרטין פרסטלה וקרולינה ראס. המשפחה היגרה לאמריקה ב-1843, והתיישבה תחילה בניו יורק ואחר כך באיווה. אביו, ג'וזף פרסטלה, היה גם צייר וליטוגרף של פרחים ופירות ולפני שהיגרו היה גנן ראשי של המלך לודוויג הראשון מבוואריה, כמו גם אמן צוות בגן הבוטני המלכותי במינכן. מאביו למד את אומנויות צבעי המים והליטוגרפיה. בסוף שנות החמישים עבר פרסטלה לניו יורק, ובשנת 1861 הצטרף לצבא האיחוד בגדוד מתנדבים מניו יורק. הוא נפצע בקרב אנטיאטם ב-1862 ובילה את שארית תקופת שירותו בהתאוששות בבית חולים. בסביבות 1863, הוא התחתן עם אישה אירית בשם אן, ואיתה נולדו לו שלושה ילדים - מרגרט (1864), פרנסס (בערך 1869), ואמה (1870) - לפני שאן מתה ב-1871 או 1872.
כאשר מערכת היחסים הזו הסתיימה ב-1871, ויליאם נכנס לזמן קצר לעסקים עם ל.ב. ליטלפילד, ופרסם לוחות של פירות ופרחים. ב-1875 העביר את משפחתו לאיווה, לא הרחק מהקהילה בה גדל, והתחתן עם אשתו השנייה, סוזנה גפלר. עם סוזנה, שמתה ב-1882, נולדה לו בת, ליליאן. הוא התקיים כליטוגרף באיווה סיטי ועסק במקצוע זה במשך עשור לערך.
ב-1 באוגוסט 1887, הוא מונה לאמן הראשון בצוות של החטיבה הפומולוגית שהוקמה באותה העת במחלקת החקלאות של ארצות הברית בוושינגטון הבירה. הוא עבד מדגימות חיות וצמחים מיובשים ועשה סקיצות צבעוניות של פרטים. לאחר מכן פרסטלה השתמש בציורי הפרטים האלה כדי ליצור ציור בגודל טבעי של המין.
ציוריו של פרסטלה ידועים בטבעיותם ובתשומת הלב לדיוק הבוטני. למעלה ממאה מציורי המים של ענבים ופירות אחרים מוחזקים באוסף צבעי המים הפומולוגיים של הספרייה החקלאית הלאומית.
הוא מת בארלינגטון, וירג'יניה ב-16 באוגוסט 1895, ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
קלרנס סידורף
קלרנס קלייד סידורף (בהולנדית: Clarence Clyde Seedorf; נולד ב-1 באפריל 1976 בסורינאם) הוא כדורגלן עבר הולנדי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן כדורגל.
סידורף נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
קריירה
סידורף שיחק רוב הקריירה כקשר מרכזי התורם הן למשחק ההגנתי והן למשחק ההתקפי.
סידורף הוא השחקן היחיד שזכה בליגת האלופות עם שלוש קבוצות שונות: אייאקס (1995), ריאל מדריד (1998) ומילאן (2003, 2007). הוא שיחק גם בסמפדוריה ובאינטר מילאנו.
בנבחרת הולנד הופיע סידורף 86 פעמים והבקיע 11 שערים. הוא שיחק עם הנבחרת ביורו 1996, מונדיאל 1998, יורו 2000 ויורו 2004.
מאמן
ב-14 בינואר 2014 הודיע סידורף על פרישתו ממשחק פעיל, ובאותו יום מונה למאמן קבוצת מילאן. ב-9 ביוני 2014 סיים את תפקידו בקבוצה.
התנועה הפמיניסטית
התנועה הפמיניסטית-יהודית
התנועה הפמיניסטית הראשונה הוקמה בארצות הברית בסוף שנות השישים, והשפעתן של נשים יהודיות בהקמת תנועה זו, הייתה משמעותית ביותר. הנשים היהודיות היו מנהיגות, שעזרו להקים כמה מהקבוצות הפמיניסטיות הרדיקליות הראשונות במדינה. למרות השפעתן הגדולה, תרומתן לא הוכרה בשיח ההיסטורי אודות התנועה ואפילו הוסתרה כמה דורות.
קלרנס סידורף
מאמן
ב-5 בפברואר 2018 מונה סידורף למאמן דפורטיבו לה קורוניה מהליגה הספרדית.
התנועה הפמיניסטית
התנועה הפמיניסטית-יהודית
מתוך התנועה הפמיניסטית היהודית קמו תנועות פמיניסטיות יהודיות-חילוניות שמיקדו את מאבקן בדאגה למעמד של נשים. הן נלחמו נגד המוסדות הפטריארכליים בניסיון למגר את הקפיטליזם, הגזענות והאפליה המינית. לפמיניסטיות היהודיות החילוניות לא היה גיבוי או תמיכה בתוך הקהילה היהודית ומחוצה לה. בשנת 1970, הפמיניזם הלהט"בי היהודי התחיל גם לפעול כתנועה, ונחשב לאיום על תנועת הפמיניזם היהודי-חילוני. תנועה זו יצרה פוליטיקה מובחנת, פיתחו תיאוריות, פרסומים, ארגונים וקואליציות לקידום סדר יומם. הן התעניינו לא רק בשינויים תרבותיים ואורח חיים, אלא גם בשינוי הרחב של היחסים החברתיים, התרבות הפטריארכלית, המגדר והנורמות המיניות.
קלרנס סידורף
מאמן
ב-4 באוגוסט 2018 מונה למאמן נבחרת קמרון.
נבחרת קמרון הגיעה למשחקי גביע אפריקה לאומות 2019 כאלופת הטורניר הקודם אך הודחה כבר בשלב שמינית הגמר. כתוצאה מכישלון הנבחרת פוטר סידורף ב-15 ביולי 2019 על ידי שר הספורט של המדינה.
בלוז לחופש הגדול
בלוז לחופש הגדול הוא סרט קולנוע עלילתי ישראלי של הבמאי רנן שור והתסריטאי דורון נשר מ-1987, שהפך עם השנים לסרט פולחן בקולנוע הישראלי.
תקציר העלילה והדמויות
הסרט מחולק ל-4 פרקים, על פי שמות גיבוריהם בני העשרה:
הפקת הסרט
קווי המתאר של סיפור הסרט נכתבו לראשונה ב-1976 על ידי רנן שור כבר במהלך לימודיו בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב והתבססו על חוויות שעבר עם בני מחזורו, מחזור מכתב השמיניסטים בתל אביב של 1970, בתקופת מלחמת ההתשה.
שנתיים לאחר מכן הצטרף לכתיבת התסריט דורון נשר, אז שחקן צעיר ששיחק בסרטו הקצר של שור "הקרב על מבצר ויליאמס". נשר ושור כתבו בין השנים 1978–1985 שש גרסאות לתסריט שנדחו על ידי קרן הקולנוע הישראלי. במקביל, סירבו משקיעים פרטיים להשקיע בסרט על רקע שונותו מסרטי נעורים מסחריים נוסח "אסקימו לימון" שהופקו עד אז בישראל. גיבורים פציפיסטיים ודיונים פוליטיים נחשבו באותה תקופה ל"רעל קופתי". יותר מכך, משרד התעשייה והמסחר סירב להעניק סיוע בסיסי לסרט בטענה כי הוא סרט לא פטריוטי. הסרט אושר לבסוף להפקה על ידי קרן הקולנוע הישראלי ב-1985.
ההפקה יצאה לבסוף לדרך בתקציב נמוך של 350,000 דולר, כאשר עבור מרבית אנשי הצוות היה זה סרט ארוך ראשון. חלק מרכזי מתפיסת הבימוי של הסרט הייתה החיבור להוויה הישראלית והתל אביבית, מתוך גאווה ותחושת שייכות לתרבות הישראלית, כנגד שיקולים מסחריים. מבחני הבד לסרט נערכו באוגוסט 1986.
הליהוק של הסרט חיפש שחקנים עם מראה ישראלי טיפוסי, ולא נרתע משימוש בשחקנים לא מוכרים, מתוך כוונה ליצור תחושת מלאות ישראלית. המוזיקה המלווה את הסרט עושה שימוש מודע בפזמונים, טקסטים ואייקונים ישראליים מעוררי אסוציאציות כמו "יוסי ילד שלי מוצלח" (ע. הלל/סשה ארגוב), "הליכה לקיסריה" (חנה סנש/דוד זהבי), "למה לי לקחת ללב" (אריק איינשטיין ושלום חנוך/שלום חנוך), ו"טוב למות בעד ארצנו" – משפטו האלמותי של יוסף טרומפלדור.
במהלך החזרות, מצאו שור ונשר לנכון להעביר לשחקנים הצעירים את רוח התקופה באמצעות ערימת תקליטים, ספרים וסרטים שביטאו את חוויית "אני ואתה נשנה את העולם" של סוף שנות ה-60. בין הסרטים היו "שיער", "אדם בעקבות גורלו" ו"המסעדה של אליס", מוזיקה של "הביטלס", לאונרד כהן, ג'ימי הנדריקס, "הדלתות", ג'ניס ג'ופלין וכדומה; וספרים של הרברט מרקוזה, פנחס שדה, יצחק אוורבוך אורפז ועוד.
הסרט, שמתרחש בתקופת הקיץ והחופש הגדול, צולם בשל אילוצי הפקה בחורף 1986 בתל אביב, ששינתה את פניה מאז זמן התרחשות העלילה - שנת 1970. אתרי הצילום המרכזיים היו חוף רידינג, תיכון עירוני א' לאמנויות ורחוב הגלבוע, כאשר קטעי המופע צולמו בקיבוץ רמת הכובש, שרבים מחבריו לוהקו כשחקני משנה וניצבים בסרט.
הקרנה והפצה
הסרט היה הסרט הישראלי הראשון שנבחר לפתוח את פסטיבל הקולנוע ירושלים ביולי 1987, הוקרן בבתי הקולנוע וזכה לאהבת הקהל ולביקורת חיוביות. הסרט זכה להצלחה מיוחדת בתל אביב, שבה מילא אולמות במשך שישה שבועות רצופים. תוך שלושה חודשים מיום יציאתו לאקרנים צפו בסרט כ-280,000 איש.
בשנת 2009, הוקרן הסרט שוב בבתי הקולנוע של רשת לב, בנוסף באותה שנה יצא גם בפורמט DVD (בחברת אן-אם-סי יונייטד, במארז הכולל גם דיסק של פסקול הסרט).
בשנת 2016, יצא הסרט מחדש אחרי שעבר דיגיטציה ושחזור והיה לסרט הישראלי הראשון הזוכה להפצה מחודשת בפעם השלישית.
פרסים ופסטיבלים
הסרט זכה בפרס "מנורת הכסף" שחולק לראשונה ב-1988 (המקביל לפרס אופיר של אותם ימים), בקטגוריות הסרט הטוב, התסריט והמוזיקה המקורית. כמו כן זכה הסרט בפרס הסרט הטוב ב"פסטיבל הישראלי בניו-יורק ובלוס אנג'לס" ב-1988, ובפרס חביב הקהל ב"פסטיבל שיקגו", 1988. הסרט הוקרן בכ-30 פסטיבלים בינלאומיים ובהם: פסטיבל מונטריאול (בתחרות הרשמית), פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, ובפסטיבלים במוסקבה, שיקגו, לוס אנג'לס, הונג קונג, דבלין, וינה, ונקובר ועוד. הסרט הופץ בבתי קולנוע ובוידאו בארצות הברית ובקנדה על ידי Kino Films ו-Janus Films, הישג לסרט ישראלי באותה תקופה.
השפעה וביקורת ציבורית
לסרט, הבודק את היכולת של צעיר במציאות הישראלית הקונפורמית למרוד, נודעה השפעה על עיצוב התודעה הפוליטית והרגשית של צעירים בישראל, מאז צאתו לאקרנים ועד היום. עדות לכך היא העלאתו שוב ושוב, בעיבוד בימתי בגרסאות שונות במופעי גמר רבים של שמיניסטים במשך השנים. מעבר לכך הסרט, שהעמיד גיבורים צעירים חושבים, הוביל חלק מצופיו לעשיית חשבון נפש ולהעלאת שאלות מהותיות ומעשיות בהתייחסותם לגיוס לצבא ולתפיסת הממסד. כך למשל, הועלתה סברה שהסרט ככל הנראה שימש מאוחר יותר כמקור השראה לכתיבתם של מכתבי שמיניסטים נוספים בשנות ה-90.
אהרלה צודק
אחת מהתופעות הבולטות שהתפתחו בהשראת הסרט היא כתובת הגרפיטי "ארל'ה צודק" שנכתבה ברחבי ישראל. בסרט ארל'ה מסתובב ברחובות תל אביב של שנות השבעים ומנהל מעין יומן על הקירות. הוא מרסס כתובות גרפיטי כמו "אין מלחמה צודקת". כאשר הוא נשאל מה יעשה אם יותקף על ידי האויב, הוא עונה: “לפציפיסט אין גבול שמאחוריו יש אויב. מאחורי מה שמכונה גבול יש אנשים כמוני, כמוך”. הוא גם חושב שאולי גולדה מאיר תבוא ותגיד: "אולי אהרלה צודק? אולי צריך להפסיק את המלחמה ולהחזיר את הילדים הביתה?".
העיבוד הבימתי
ב-2018 עלה בבית הספר לאמנויות הבמה של סמינר הקיבוצים עיבוד בימתי לסרט. העיבוד שנכתב ובוים על ידי תום ווליניץ, הציג את מרגו כיוצר תיאטרון מבוגר המעלה עם תלמידי שנה ג' את אותו מופע שצונזר לפני שנים רבות.
דמיטרי אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה
דמיטרי אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה (ברוסית: Дмитрий Александрович Романов; 15 באוגוסט 1901 – 7 ביולי 1980), היה נכדו של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, ונשיא אגודת משפחת רומנוב.
ביוגרפיה
דמיטרי נולד ב-15 באוגוסט 1901 בגטצ'ינה, לאלכסנדר מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ולקסניה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה ודאגמאר, נסיכת דנמרק. למרות שהוא היה נכדו של אלכסנדר השלישי הוא לא קיבל את התואר "הנסיך הגדול של רוסיה", מכיוון שבקו הגברי הוא היה רק נינו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה.
לאחר המהפכה הרוסית נעצרו הוריו, אחיו וסבתו על ידי הבולשביקים והושמו במעצר ליד סבסטופול. במרץ 1918 רוסיה חתמה על הסכם הפסקת נשק עם גרמניה והכוחות הגרמניים שחררו את חברי משפחת המלוכה. באפריל 1919 עזב דמיטרי את חצי האי קרים יחד עם הקיסרית האלמנה מריה פיודורובנה ובני משפחה אחרים, על גבי הסיירת הבריטית מרלברו.
בתחילה התגורר דמיטרי בצרפת ובאנגליה לסירוגין, אולם בסוף שנות ה-20 הוא היגר לארצות הברית, שם עבד כברוקר במנהטן. בתחילת שנות ה-30 הוא חזר לאירופה, והתיישב בביאריץ בצרפת, שם ניהל חנות של שאנל. במהלך עבודתו התאהב דמיטרי ברוזנת מרינה סרגייבנה גולנישצ'בה-קוטוזובה, בתו של הרוזן סרגיי אלכסנדרוביץ' גולנישצ'ב-קוטוזוב, שהיה מושל מחוז יאלטה לפני המהפכה. ב-25 באוקטובר 1931 התחתנו השניים בפריז, ובשנת 1933 נולדה בתם נדג'דה דמיטרייבנה רומנובה. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת דמיטרי כקצין בצי המלכותי, ובשנת 1947 הוא התגרש מאשתו.
בשנת 1950 למד דמיטרי ייננות, ולאחר מכן מונה למנהל חברת ויסקי בלונדון. ב-20 באוקטובר 1954 התחתן דמיטרי עם שיילה צ'יזהולם, אך לא היו להם ילדים, ובשנת 1969 מתה שיילה. בשנת 1979 מונה דמיטרי לנשיא אגודת משפחת רומנוב אשר הוקמה על ידי ניקולאי רומנוביץ', נסיך רוסיה, וב-7 ביולי 1980 הוא מת בלונדון, ולאחיו וסילי אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה הפך לנשיא העמותה.
פנדרו
פנדרו (בכורדית: پێندرۆ, Pêndro) האם הכפר כורדי בכורדיסטן העיראקית, הממוקם במחוז ארביל, קרוב לגבול של עיראק עם טורקיה, הוא ממוקם כ-15–18 ק"מ צפונית לבארזאן. אוכלוסייתו מונה מעל 2,540 אנשים (נכון ל-2017).
שפהאוזן
שפהאוזן (בגרמנית: Schaffhausen) היא עיר בצפון שווייץ ועיר הבירה של הקנטון בעל אותו השם. נכון לשנת 2008, אוכלוסיית העיר עמדה 34,587 תושבים.
השפה הרשמית בשפהאוזן היא גרמנית, אך השפה המדוברת ביותר היא גרסה מקומית של הניב האלמאנית גרמנית שווייצרית. בחלק הישן של העיר יש מבנים רבים מתקופת הרנסאנס המעוטרים בפרסקו ופסלים, וכן מבצר ישן.
היסטוריה
שפהאוזן הייתה עיר-מדינה בימי הביניים, תיעוד לכך הוא שלעיר היו מטבעות משלה מ-1045. בסביבות שנת 1200 העיר הייתה עיר קיסרית חופשית. הכוח של אב המנזר הופחת בהדרגה וב-1277 רודולף הראשון נתן לעיר אמנת חירויות. ב-1330 הקיסר לואיס מבוואריה נשבע לבית הבסבורג. בתחילת המאה ה-15, פחת הכוח של בית הבסבורג בעיר. ב-1415  הדוכס פרידריך מבית הבסבורג תמך באנטי-אפיפיור יוחנן העשרים ושלושה בועידת קונסטנץ, וכתוצאה מכך הופעל עליו חרם קיסרי על ידי זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. כתוצאה מהחרם והצורך של פרידריך בכסף, יכלה שפהאוזן לקנות את עצמאותה מבית הבסבורג בשנת 1418. העיר כרתה בריתות עם 6 קונפדרציות שווייצריות בשנת 1454, ועם 2 נוספות (אורי ואונטרוולדן) ב-1479. שפהאוזן הפכה בשנת 1501 לחברה מלאה בקונפדרציה השווייצרית הישנה.
הרפורמציה הפרוטסטנטית אומצה בתחילה ב-1524 והושלמה ב-1529. העיר נפגעה קשות במהלך מלחמת שלושים השנים בגלל מעבר חיילים מהאימפריה השוודית ובוואריה. רק בתחילת המאה ה-19, הפיתוח התעשייתי בעיר החל לצמוח מחדש. ב-1857 הופעלה תחבורה מסילתית ראשונה לעיר.
שפהאוזן ממוקמת באצבע השטח השווייצרי ומוקפת משלושה צדדים בגרמניה. באפריל 1944 הופגזה שפהאוזן על ידי מטוס חילות האוויר של צבא ארצות הברית שזלג מהשטח האווירי של גרמניה, לשווייץ הנייטרלית בשל טעות ניווט. כ-100 אזרחים נהרגו, וארצות הברית הציעה 4 מיליון דולרים כפיצוי.
גאוגרפיה
שטחה של שפהאוזן  הוא 31.1 קמ"ר. מתוך זה 20.7% משמש למטרות חקלאיות ו-47.2% מהשטח הוא יער. 30.2% הוא שטח מיושב והשאר (1.9%) הוא נהרות או אגמים.
דמוגרפיה
בשפהאוזן מתגוררים 34,587 תושבים נכון ל-2008, 26.4% בעלי אזרחות זרה. מתוך בעלי האזרחות הזרה, 21% מגרמניה, 13.3% מאיטליה, 8.8% מקרואטיה, 13.3% מסרביה, 6% ממקדוניה, 9% מטורקיה ו-28.6% ממדינות אחרות. מרבית האוכלוסייה (84.3%) מדברת גרמנית, סרבו-קרואטית היא השפה השנייה המדוברת (3.4%) והשלישית היא איטלקית (3.2%).
חלוקת הגילאים של האוכלוסייה (נכון ל-2008) היא: 19% בגילאי 0 עד 19, 61.6% בגילאי 20 עד 64 ו-19.4% בגילאי 64 ומעלה.
נכון לשנת 2000, 27.4% מהאוכלוסייה משתייכים לכנסייה הקתולית, 43.6% משתייכים לכנסייה המתוקנת השווייצרית.
טרוויס ואן וינקל
טרוויס סקוט ואן וינקל (באנגלית: Travis Scott Van Winkle; נולד ב-4 בנובמבר 1982) הוא שחקן ודוגמן אמריקאי, אשר ידוע בעיקר בשל תפקידו בתור דני גרין בסדרה "הספינה האחרונה" (2014–2018) ובתור קארי קונרד בסדרה "את" (2021).
ביוגרפיה
טרוויס נולד בויקוטרוויל, קליפורניה, האמצעי מתוך שלושת ילדיהם של סאלי (לבית פיצג'רלד) וצ'ארלס ואן וינקל. בגיל שנתיים עברה המשפחה להתגורר בעיירה אוסקודה, מישיגן. כשהיה בן שמונה עברה משפחתו שוב לפיצ'טרי סיטי, ג'ורג'יה, שם סיים את לימודיו בבית הספר התיכון מקינטוש ולאחר מכן למד באוניברסיטת מערב ג'ורג'יה אך לא סיים את לימודיו ועזב בגיל 20 כדי להתמקד בקריירת המשחק שלו בהוליווד.
קריירה
ואן וינקל ערך את הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה בפרק בדצמבר 2004 בסיטקום "Quintuplets", ומאז הופיע בסדרות כמו "כל כך רייבן", "מלקולם באמצע", "The O.C." ו-"הרקיע השביעי". בקולנוע הופיע בסרטים כמו "פגוש את הספרטנים", "המוסד הסגור" ורובוטריקים. בעוד שהוא דיגמן עבור חברת האופנה אברקרומבי אנד פיץ' שיחק, ואן וינקל בשנת 2009 בסרט "יום שישי ה-13". בשנת 2008 הופיע בקליפ של הזמרת ג'וליאן האף "That Song in My Head ". בשנת 2011, ואן וינקל כיכב בסרט המתח "247 ° F" בכיכובה של סקאוט טיילור-קומפטון. בשנת 2012 הוא כיכב בקומדיה העצמאית "Last Call" על שני בני דודים חסרי הישגים, דני (ואן וינקל) ופיל צריכים להוכיח את עצמם כאשר הם נאלצים לנהל את הפאב המשפחתי, במטרה להציל את דודם הסורר מהכלא ומחורבן כלכלי. הוא כיכב במותחן "רצח מתקתק" לצד טרישה הלפר.
בשנים 2011 ו-2012 הופיע בהופעות אורח בסדרות טלוויזיה כמו "הכול לטובה", "מרוששות" ו"שני גברים וחצי". באוקטובר 2012 הוא לוהק לתפקיד דניאל ג'ושוע "דני" גרין, בפיילוט הדרמה לאקשן של ערות הטלוויזיה TNT "הספינה האחרונה". הסדרה הוקרנה בבכורה ב-TNT ב־22 ביוני 2014. בדצמבר 2012 הוא לוהק לתפקיד חוזר בתפקיד ג'ונה בעונה השנייה של הסדרה "חשיפה לדרום".
בשנת 2014 כיכב בסרט הקומדיה "Mantervention".
בשנת 2017 כיכב כסקוט הייס בסרט הטלוויזיה של ערוץ הולמרק "Christmas Getaway" לצד ברידג'ט רגן.
באוקטובר 2020 פורסם כי ואן וינקל לוהק לתפקיד הראשי בעונה השלישית של סדרת המתח של נטפליקס "את".
חיים אישיים
ואן וינקל מאמין בדת הבהאית.
מוט הליכה
מוטות הליכה הם אביזרי עזר להליכה, בפרט להליכה ספורטיבית ולטרקים. המוטות משמשים לייצוב הגוף ולהקטנת העומס על מערכת השריר-שלד.
מבנה
בבסיסם, מוטות הליכה אינם יותר מאשר מקל ארוך בעובי המאפשר החזקה ביד, אולם המוטות המיוצרים מכילים מספר רכיבים סטנדרטיים ההופכים אותם לנוחים ומתאימים במיוחד לתפקידם:
הליכה
השימוש העיקרי במוטות הוא להליכה. השימוש במוטות אפשרי בזוג או במוט בודד.
הכיוון הרצוי למוטות הוא לגובה בו בעת אחיזה בידית נוצרת במרפק זווית ישרה. פרק כף היד מושחל בלולאת הידית מלמטה כלפי מעלה, כך שאחיזת הידית כוללת גם אחיזת הלולאה, וחלק ממשקל הגוף נשען על הלולאה. צורת אחיזה זו מאפשרת שליטה טובה יותר על חלקו העליון של המוט.
העיקרון של ההליכה עם מוטות הוא שבכל רגע נתון הגוף מיוצב לקרקע בשתי נקודות - רגל ומוט המוחזק ביד הנגדית. בעת הליכה בשטח מישורי, המוטות ננעצים בקרקע במקביל לרגל נגדית ובאותו קו עם הרגל. בעת עליה, המוטות מקוצרים או שנקודת האחיזה מונמכת (במוטות המאפשרים זאת), והמוטות ננעצים מאחורי קו הרגלים. בירידה המוטות מוארכים, או מוחזקים מעל הידית (במוטות עם ידית T), וננעצים לפני קו הרגליים.
צורת השימוש הנ"ל נחשבת ליעילה ביותר. עם זאת, ישנם מטיילים המשתמשים במוטות בסגנון אחר על פי נוחותם האישית.
תפוצה
בשנת 2017 הוערך גודל השוק העולמי של מוטות הליכה ב-71 מיליון דולר. הארגון לשמירת שביל האפלצ'ים מעריך כי השימוש במוטות הליכה על השביל בקרב מטיילים המשלימים מסע דרך עומד על כ-90%, בעוד שבקרב מטיילים "יומיים" השימוש נע בתחום 10%-15%.
השפעות בריאותיות
בהליכה ספורטיבית, המתבצעת בתוואי "חלק" וללא שיפועים חזקים, השפעת המוטות על היציבות וחלוקת העומסים זניחה, ועיקר השפעתם נובעת מהגברת האינטנסיביות של האימון (בשל הפעלת הידיים) והגדלת קצב ההליכה. לעומת זאת, בהליכה בתוואי משופע, מחקרים הראו כי שימוש במוטות הליכה מקל משמעותית את הלחצים, הכוחות והמומנטים הפועלים על חלק הגוף התחתון, בעיקר במישור האנכי, ומפחית פגיעות ונזק לשרירים. בעת נשיאת משקל רב (למשל תרמיל גב) השימוש במוטות גורם לחלוקה שונה של העומס ומאפשר שינוי מסוים באסטרטגיה של הגוף להתמודדות עם משקל (למשל, הליכה תוך הטיית הגוף קדימה) ובכך מפחית את הנזק הנגרם לשרירים ולשלד. בהליכה בירידה, השימוש במוטות מקל על הנשימה ומפחית את צריכת האנרגיה של הגוף.
אנתוני ויודית וטמנס
אנתוני ויודית וטמנס (בהולנדית: Anthonie & Judith Wetemans) הם חסידי אומות העולם מהולנד, שהסתירו יהודים בתקופת השואה ועל כך הוכרו כחסידי אומות העולם על ידי יד ושם.
קורות חיים
הזוג ההולנדי, אנתוני ויודית וטמנס, חיו בעיר האג בהולנד. אנתוני היה בעליו של מועדון ספורט בעיר ועבד במועדון כמדריך ספורט.
הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
שיעורי הספורט במועדון המשיכו להתקיים גם בזמן המלחמה. אנתוני ויודית הסתירו במועדון יהודים במהלך המלחמה וסיפקו להם מזון למקום המסתור גם בתקופות של חורף קשה ורעב.
הארי דה וולף, בן למשפחה יהודית, התאמן אצל אנתוני במועדון משנת 1939. במאי 1940 כבשו הגרמנים את הולנד. הארי ניצל בתקופת השואה בזכות המחבוא שהכינו בני הזוג וטמנס עבורו במועדון הספורט, שם שהה במשך שנה וחצי עד מאי 1945.
בני הזוג נתנו מקום מסתור במועדון למספר יהודים נוספים בעלי אזרחות הולנדית. הם אספו קופונים ובאמצעותם השיגו אוכל עבור היהודים שהסתירו.
פעמים רבות הצליח אנתוני למנוע מקציני הס.ס. הגרמנים שביקרו במועדון, למצוא את מקום המסתור. הוא נהג להרבות בסיפורים אודות ספורט ובכך הסיח את דעתם.
יודית הייתה לרוב אחראית על הבאת המזון למחבוא ובהזדמנות זו הייתה מעדכנת ועונה על שאלות המסתתרים.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה פנה הארי דה וולף, שהוסתר על ידי בני הזוג, במכתב ליד ושם על מנת לספר את סיפור ההצלה ולבקש להכיר במציליו, בני הזוג וטמנס, כחסידי אומות העולם. במכתבו ציין שהיו גם יהודים נוספים שהוסתרו על ידם וניצלו בזכותם, וכי מאז 1945 הם נפגשים מדי חודש והידידות ביניהם נמשכת.
לבקשה להכיר בזוג וטמנס כחסידי אומות העולם הצטרף גם ניצול השואה הארי נילסון, שהוסתר על ידם במועדון הספורט ופנה לשם כך במכתב ליד ושם.
הכרה והנצחה
בדצמבר 1985 הוכר הזוג וטמנס על ידי יד ושם כחסידי אומות העולם. ההודעה על כך נשלחה אל בני הזוג במכתב מיושב ראש הוועדה לציון חסידי אומות העולם, השופט ד"ר משה בייסקי.
שואו (כדורגלן)
מנואל לואיש דה סילבה קפומאנה (בפורטוגזית: Manuel Luís da Silva Cafumana; נולד ב-6 במרץ 1999 בלואנדה שבאנגולה), הידוע בכינוי שואו (בפורטוגזית: Show), הוא כדורגלן אנגולי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת מכבי חיפה מליגת העל ובנבחרת אנגולה.
קריירת מועדונים
שואו החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת פרימיירו דו אגוסטו מליגת העל האנגולית. ב-16 ביולי 2019 חתם בליל מליגתת העל הצרפתית, ממנה הושאל לקבוצות בלננסש סאד ובואבישטה מליגת העל הפורטוגלית.
ב-28 באוגוסט 2021 חתם שואו בלודוגורץ ראזגרד מליגת העל הבולגרית.
ב-14 באוגוסט 2023 חתם ל-4 שנים במכבי חיפה.
קריירה בינלאומית
שואו היה חלק מסגל נבחרת אנגולה בטורניר גביע אפריקה לאומות 2019, וערך שתי הופעות בטורניר.
נורית (סרט)
נורית הוא סרט מלודרמה מוזיקלי שייצא לאקרנים באוגוסט 1972 בבימויו והפקתו של ג'ורג' עובדיה, שגם כתב את התסריט. לסרט יצא סרט המשך "נורית 2" (1983).
הרקע לסרט
בסרט מככבים יונה אליאן, ששי קשת, ז'אק כהן, עזרא דגן, אריה אליאס, יעקב בן-סירא ואברהם רונאי. את הפזמונים כתב דודו ברק והלחינו אותם בועז שרעבי ושייקה פייקוב. את העיבודים עשה אלברט פיאמנטה. את תפקידי השירה של יונה אליאן ביצעה הזמרת נירה גל. כחצי מיליון צפו בו בהקרנות בישראל והוא נחשב לאחד הסרטים הרווחיים באותה תקופה.
עלילה
הסרט סובב סביב שושנה (יונה אליאן), בת למנהל משחטת בקר עשיר מטבריה (ז'אק כהן) המתאהבת במשה (ששי קשת), נהג משאית תל אביבי עני המתגורר עם אמו (טובה פרדו). כאשר אביה של שושנה נוסע לנסיעת עסקים בת חודש לארגנטינה משכנעת אמה החורגת של שושנה לנסוע לתל אביב למשה תוך שהיא מבטיחה לה שתשכנע את אביה לבטל את השידוך איתו רצה ששושנה תתחתן. משה ושושנה מחליטים להתחתן ולהעמיד את אביה של שושנה בפני עובדה. משה מקבל ממנהלו (אברהם רונאי) קידום בעבודה שמבטיח לזוג עתיד ורוד מבחינה כלכלית. שושנה נכנסת להיריון ממשה. לאחר מכן נוסע משה לשליחות הראשונה במסגרת תפקידו החדש בעבודה ונקלע לתאונה בה משאיתו מתדרדרת מצוק. בחדשות מודיעים כי נוסעי המשאית נהרגו ואמו של משה מגרשת את שושנה מביתה. רגע לאחר ששושנה יוצאת מהבניין מגיע מברק ממשה שאומר שהוא בריא ושלם. אמו של משה מחפשת את שושנה מחוץ לבית, ללא הצלחה, תוך הבנה כי עדיף למשה בלעדיה.
שושנה חוזרת לטבריה ביום חזרתו של אביה והוא מחייב אותה לעשות הפלה. שושנה מחליטה להתאבד בכנרת, כפי שעשתה אמה, בידיעה שאביה מנשל אותה מהרכוש וכי אהובה אינו בין החיים. אביה של שושנה, אמה החורגת ואחיה של אמה החורגת רצים אחריה, וגם משה מגיע לטבריה לחפש את שושנה. כולם מגיעים למקום בו מונחים חפציה של שושנה על צוק מעל הכנרת. כולם משוכנעים ששושנה התאבדה, אך בפועל היא התחרטה וברחה לתל אביב. שושנה יולדת את בתה, נורית. היא מחפשת עבודה ולאחר שהתדפקה בלא יודעין על ביתו של משה, משם גורשה בטענה שיש לה תינוק ואי אפשר להעסיק אותה, מכונית מתנגשת בה. היא מאבדת את ראייתה. נהגי המכונית הם שלושה זמרי דרכים טובי לב (אריה אליאס, יעקב בן-סירא ועזרא דגן) שמאמצים את שושנה אליהם.
עוברות השנים, משה בעידודה של אילנה מי שאמו מעוניינת שתתחתן איתו (רחל פורמן) הופך לזמר מצליח. נורית (טובה קצב) גדלה ופוגשת את משה במקרה כאשר הוא כבר מפורסם. הוא מחלץ אותה מחבורת ילדים שהכו אותה לאחר שניסתה למנוע מהם לקשקש על כרזת ההופעה של משה. משה קונה לה שמלה חדשה ונפגש איתה מספר פעמים לאחר מכן. נורית מספרת למשה על אמה ועל הכסף הרב הנדרש לניתוח לתיקון ראייתה של אמה. משה נוסע להופיע בלונדון, ובמקדמה שהוא מקבל על הופעה זו הוא מממן את הניתוח של שושנה. שושנה חוזרת לראות ובאותו יום משה מתחתן עם אילנה. משלא נתנו להם להיכנס לחתונה, מחליטים נורית, שושנה ושלושת הדודים לנגן מחוץ לאולם. רגע לפני החתונה, כשהוא בחופה, שומע משה את שושנה שרה את השיר שלהם ובורח מהחתונה. משה מגלה ששושנה חיה ושושנה מגלה שמשה לא נהרג. החבורה המאוחדת נוסעת בשמחה ברחובות תל אביב.
יחסי ליבריה–ספרד
יחסי ליבריה–ספרד הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת ליבריה לבין ממלכת ספרד.
סקירה כללית
רפובליקת ליבריה וממלכת ספרד מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים ומלאים. ספרד החזיקה בעבר שגרירות במונרוביה בירת ליבריה, אך זו נסגרה לאחר שפרצה במדינה מלחמת אזרחים בשנת 1990.
Truth Hurts
Truth Hurts (בעברית: האמת כואבת) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית ליזו. השיר יצא לאור ב-19 בספטמבר 2017, על ידי חברות התקליטים אטלנטיק ונייס לייף רקורדס, כסינגל שלא מתוך האלבום. בשל הצלחתו, הופיע השיר באלבומה השלישי של ליזו אשר יצא בשנת 2019, Cuz I Love You.
השיר היה ללהיט רדום, ששנתיים לאחר צאתו כבש השיר את פסגת מצעד הבילבורד הוט 100, ובכך היה לאחד מן השירים הבודדים בהיסטוריה של המצעד אשר הצליחו לעשות זאת.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ליזו, ריקי ריד, ג'סי סיינט ג'ון וסטיבן צ'אונג והופק על ידי ריקי ריד וטֶלי. השיר הוא שיר בסגנון הפופ, המשלב בתוכו גם את סגנון הטראפ. שני הסגנונות המוזיקליים הללו מאפיינים שירים נוספים של ליזו, כדוגמת השיר "Tempo".
הצלחה
תחילה, לא זכה השיר כלל להצלחה ולא דורג באף מצעד רשמי. שנתיים לאחר צאתו המקורית, הפך השיר לתופעת אינטרנט ולוויראלי ב-TikTok. הדבר עורר התעניינות סביב השיר וליזו כאחד, ובעקבות כך החל להתנגן בתחנות הרדיו השונות ברחבי העולם. השיר זכה לפופולריות נוספת כאשר הופיע בסרט "Someone Great" של נטפליקס.
לאחר כל המאורעות הללו, זכה השיר להצלחה בינלאומית תוך שהצליח להיכנס אל עשרות מצעדים שונים, ואף כבש את פסגת מצעד הבילבורד הוט 100.
באוגוסט 2019, ליזו הופיעה בטקס פרסי VMA עם השיר "Truth Hurts" ו-"Good as Hell" בהופעה שזכתה לשבחים רבים; מגזין קוסמופוליטן כתב שהופעתה הייתה "החלק הטוב ביותר בטקס", מגזין אסקווייר כינה את הופעתה "בלתי נשכחת" ומגזין Parade כתב שהופעתה הייתה "פורצת דרך עבור נשים בכל הצבעים והמידות".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר עוצב על ידי ברוק קנדי והועלה לערוץ היוטיוב של ליזו ב-25 בספטמבר 2017, כמה ימים לאחר שיצא כסינגל. בקליפ ניתן לראות את ליזו לבושה ככלה, בדיוק כמו בעטיפת הסינגל. הקונספט של הקליפ הוא חתונה.
נכון לאוקטובר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-270 מיליון צפיות.
ז'אק לה גוף
ז'אק לה גוף (בצרפתית: Jacques Le Goff; 1 בינואר 1924 - 1 באפריל 2014) היה היסטוריון צרפתי בן הדור השלישי של אסכולת האנאל, חבר האקדמיה הבריטית (נבחר ב-1998) וזוכה פרס דן דוד לשנת 2007.
חייו
אבי אימו היה סוחר יינות שרושש על ידי הפילוקסרה בסוף המאה ה-19. אביו היה מורה לאנגלית ואימו מורה לפסנתר. ב-1937, בגיל שלוש עשרה הצטרף לתנועה שלחמה בגזענות ובאנטישמיות בטולון שבדרום צרפת.
לה גוף היה היסטוריון של ימי הביניים, תחום התמחותו עסק בתקופה בין המאה ה-11 למאה ה-13.
ז'אק לה גוף זכה בפרס דן דוד לשנת 2007 בתחום חקר העבר.
המלח
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנושא המלח. כשהתחיל במחקרו, הייתה מקובלת הדעה כי ימי הביניים התנהלו החברות במשקים סגורים ולה גוף הפריך זאת. מאז הפרהיסטוריה, קל וחומר בתקופת ימי הביניים, הביא המלח לפתיחתם של קווי מסחר ארוכים. זאת, כיוון שהמלח היה משאב חיוני, אך לא היה נפוץ בכל מקום באותה האיכות ובאותה הכמות. ניתן היה להבחין בנתיבים וכך לעקוב אחר התרחבותה של הנצרות שהייתה בתחילת התפתחותה. הדבר איפשר להבחין במידת ההיזקקות למלח במקומות השונים, מי שלט במסחר ומעורבות המנזרים בכך, והמס שהטילו המדינות השונות על המלח.
הערים
לה גוף חקר את גבולות הערים באמצעות מחקר על מנזרי הדומיניקנים והפרנציסקנים שהתיישבו בערים והתוו רשת של ערים. האפיפיורות התערבה בכך ואסרה על המנזרים להתקרב זה לזה יתר על המידה.
האקזמפלום
לה גוף חקר את הז'אנר הספרותי האקזמפלום. האקזמפלה היא אנקדוטה קטנה בעלת משמעות מוסרנית, המשולבת בעיקר בסיפורים ובדרשות ומשקפות את המערכת האידאולוגית בת התקופה. האקזמפלום מציב את האדם כניצב בתווך בין האלוהים לשטן, בין הקריאה לישועה, לבין החטא והשחיתות המושכים אותו להיכנע לפיתוי האסור. האקזמפלה הופיעה עד סוף המאה ה-19. בנוסף, דרך האקזמפלה ניתן ללמוד על תודעתם ההיסטורית של כותביה ועל ראי תקופתה.
תיקוף העת החדשה
ללה-גוף דעה ייחודית בנוגע לתיקוף (פריודיזציה) של ימי הביניים והעת החדשה. לשיטתו, החלוקה המקובלת הקובעת את שלב המעבר בין ימי הביניים לעת החדשה בסביבות המאה ה-16 אינה נכונה, משום שלא התרחש בתקופה זו שום אירוע משמעותי שמצדיק מעבר לתקופה שונה. לשיטתו, תחילתה של העת החדשה היא באמצע המאה ה-18, עת התרחשו שינויים בחקלאות בצרפת, המהפכה התעשייתית והמצאת מנוע הקיטור, וכן שינויים בפילוסופיה, בדת ובפוליטיקה (בעיקר ההתנגדות למלוכנות שבאה לידי ביטוי במהפכה הצרפתית ב-1789).
ג'ניפר וסטפלדט
ג'ניפר וסטפלדט (באנגלית: Jennifer Westfeldt, נולדה ב-2 בפברואר 1970) היא שחקנית, תסריטאית, במאית ומפיקה אמריקאית. היא ידועה בעיקר בשל השתתפותה בסרט מ-2002 לנשק את ג'סיקה שטיין, אותו גם כתבה והפיקה ועליו קיבלה מועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט לתסריט הראשון הטוב ביותר ופרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר. היא ידועה גם במשחקה בסרט חברים עם ילדים מ-2012 אותו גם ביימה, הפיקה והייתה שותפה בכתיבתו. הסרט נכלל ברשימת עשרת הסרטים המובילים של מגזין ניו יורק לשנת 2012.
בטלוויזיה הופיעה במגוון סדרות ביניהן: האנטומיה של גריי, 24, החיים עצמם בנות ויאנגר.
חיים מוקדמים והשכלה
וסטפלדט היא בתם של קונסטנס פרלסון, תרפיסטית, ופטריק מ. וסטפלדט ג'וניור, מהנדס חשמל. אביה החורג הוא מייקל פרלסון, גם הוא תרפיסטים. אחותה הגדולה היא העיתונאית איימי וסטפלדט. וסטפלדט גדלה בגילפורד, קונטיקט, שם למדה בתיכון גילפורד. לאחר מכן למדה באוניברסיטת ייל, שם קיבלה תואר ראשון בלימודי תיאטרון. בזמן שהייתה בייל, היא שיחקה במספר רב של הצגות ומחזות זמר ושרה בקבוצת הא-קפלה Redhot & Blue. משפחתה היא חלק מהאצולה השוודית, עם השם המקורי Wästfelt
קריירה
עם סיום לימודיה באוניברסיטת ייל עם תואר ראשון בלימודי תיאטרון, וסטפלדט החלה את דרכה כשחקנית תיאטרון בניו יורק, וכיכבה בעשרות הפקות אזוריות ואוף-ברודוויי, כולל המחזמר הוותיק אוף-ברודוויי פנטסטיק. בשנת 1997, היא לוהקה לתפקיד קבוע בסיטקום של פוקס "שני גברים, נערה ופיצריה", לצד ריאן ריינולדס, טריילור הווארד וריצ'רד רוקולו
לנשק את ג'סיקה שטיין
ב-1997 וסטפלדט כתבה ושיחקה יחד עם הת'ר יורגנסן במחזה אוף ברודוויי המבוסס על סדרת מערכונים בשם Lipschtick: The Story of Two Women Seeking The Perfect Shade, שמשך את תשומת לבם של אולפני הוליווד הגדולים. המחזה נבחר על ידי Radar Pictures להפוך לסרט, אך לאחר שנתיים של פיתוח, וסטפלדט ויורגנסן קנו בחזרה את הזכויות על התסריט והחליטו ליצור את הסרט באופן עצמאי.
הסרט "לנשק את ג'סיקה שטיין" הופיע לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של לוס אנג'לס בשנת 2001, שם זכה בפרס הקהל לסרט הטוב ביותר, ובפרס מיוחד של חבר השופטים לכתיבה ומשחק עבור וסטפלדט ויורגנסן. הסרט שוחרר על ידי Fox Searchlight Pictures במרץ 2002.
וסטפלדט קיבלה את פרס סטלייט הזהב לשחקנית הטובה ביותר במחזמר או קומדיה על תפקידה כג'סיקה, ומועמדות אינדי ספיריט לתסריט הראשון הטוב ביותר. הסרט זכה בפרס חביב הקהל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בשיקגו, בפרס הקהל בפסטיבל הסרטים במיאמי, בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים היהודי של לואיוויל ובפרס המדיה GLAAD, והוא נכלל ביותר מתריסר רשימות של עשרת הסרטים המובילים לשנת 2002.
בשנת 2014, The Advocate רשם את הסרט כסרט חיוני לצופי להטב"ק+ ש"מעודד חקירה ומודעות עצמית".
בשנת 2020, מארה ריינשטיין בחנה ההשפעה שהייתה לסרט ה"אותנטי" וה"ניואנסי" הזה, וכתבה, "אני לא יכולה להפריז עד כמה לנשק את ג'סיקה שטיין הייתה חלוצת ה-rom-com ההומואי".
עבודות קולנוע נוספות
הסרט הבא של וסטפלדט, "אירה ואבי", סימן את הניסיון הראשון שלה כתסריטאית עצמאית. הסרט עלה לראשונה בפסטיבל הסרטים בלוס אנג'לס בשנת 2006, שם זכה בפרס הקהל לסרט הטוב ביותר. הוא נרכש על ידי Magnolia Pictures ושוחרר בסתיו 2007 אז זכה לביקורות טובות.
וסטפלדט זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל האמנויות הקומדיה האמריקאיות של HBO באספן בשנת 2006 על הופעתה בתור אבי, שם גם הסרט אירה ואבי זכה בפרס חבר השופטים עבור הסרט הטוב ביותר. הסרט זכה בפרס הקהל עבור הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים היהודי בבוסטון.