cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שיגנורי טוגו
ביוגרפיה
ב-1937 מונה טוגו לשגריר יפן בגרמניה. הוא שימש בתפקיד זה כשנה ולאחר מכן הוחלף על ידי הירושי אושימה. מיד לאחר שסיים את תפקידו בגרמניה, מונה טוגו לשמש כשגריר יפן בברית המועצות ושימש בתפקיד זה בין השנים 1938 ל-1940. במהלך תקופה זו ניהל משא ומתן על הסכם שלום בין יפן לברית המועצות בעקבות קרב חלקין גול. המשא ומתן הסתיים בהצלחה עם החתימה על הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני באפריל 1941.
טוגו התנגד נחרצות ליציאתה של יפן למלחמה נגד ארצות הברית ונגד מעצמות המערב האחרות. הוא האמין שיפן לא תוכל לנצח במלחמה כזו וביחד עם ממורו שיגמיטסו, ניסה ללא הצלחה לארגן פגישה פנים מול פנים בין פומימרו קונואה, ראש ממשלת יפן, לבין פרנקלין דלאנו רוזוולט, נשיא ארצות הברית בניסיון למנוע את פרוץ המלחמה. באוקטובר 1941 מונה טוגו לשר החוץ בממשלו של הידקי טוג'ו. במקביל לכך, הוא שימש עד דצמבר של אותה שנה כשר לענייני המושבות. למרות התנגדותו למלחמה, הוא חתם על הכרזת המלחמה נגד ארצות הברית מכיוון שלא רצה להעביר את האחריות לכישלונם של המאמצים הדיפלומטיים לאנשים אחרים. זמן קצר לאחר מכן, לאחר עבודה דיפלומטית מאומצת בעקבות פלישתה של יפן לתאילנד, הצליח טוגו להביא לחתימה על ברית צבאית בין יפן לתאילנד.
ב-21 בינואר 1942, בעיצומה של המלחמה, הודיע טוגו כי הממשל היפני יכבד את אמנת ז'נבה אף על שיפן לא חתמה עליה. הודעה זו הייתה חלק ממאמצי הפיוס של היפנים כלפי מעצמות המערב שהיו חלק מבעלות הברית. ב-1 בספטמבר של אותה שנה, הוא התפטר מתפקידו כשר החוץ עקב התנגדותו להקמת משרד מיוחד, בתוך הממשל היפני, שיהיה אחראי על השטחים אותם כבשה יפן במהלך המלחמה (המשרד שנקרא המשרד למזרח אסיה רבתי, הוקם בסופו של דבר בנובמבר של אותה שנה). למרות מינויו לבית העליון של הדיאט (בית המחוקקים של יפן), במשך רוב המלחמה טוגו לא היה חבר בממשל היפני ולא נמנה עם מקבלי החלטות במדינה.
לאחר הקמת ממשלו של קנטרו סוזוקי באפריל 1945, הסכים טוגו לחזור לתפקידו הקודם כשר החוץ ובמקביל לשמש גם כשר למזרח אסיה רבתי. עם מינויו מחדש לשר החוץ, הפך טוגו במהרה לאחד התומכים הבולטים בקבינט היפני בקבלת הצהרת פוטסדאם, שכן הרגיש שהתנאים שפורטו בהצהרה הם הטובים ביותר אותם תוכל יפן להשיג להפסקת המלחמה. עד למבצע סערת אוגוסט (במהלכו הכריזה ברית המועצות מלחמה על יפן ותקפה שטחים בשליטתה) קיווה טוגו כי יוכל ליצור ערוץ דיפלומטי עם ברית המועצות ולשכנע אותה לתווך להסכם שלום נוח בין יפן לבין בעלות הברית. בעודו ממתין לתשובה מברית המועצות, הגיבה יפן להצהרת פוטסדאם, בהתאם לעצתו של טוגו, ואמרה כי בכוונתה להתעלם ממנה. הממשל האמריקאי פירש תגובה זו כדחייה של ההצהרה וחיל האוויר האמריקאי המשיך בהפצצות האוויריות על יפן.
בקיץ 1945, לאחר שמצבה של יפן במלחמה הידרדר אף יותר הבין טוגו סופית כי המלחמה אבודה ובעקבות זאת הפך לאחד התומכים הבולטים בקבינט המלחמה היפני בכניעתה של יפן (בתנאי שסמכויותיו של הקיסר ישמרו). מספר ימים לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי והכרזת המלחמה של ברית המועצות, הסכימה יפן להיכנע ללא תנאי לבעלות הברית זאת לאחר שקיבלה הבטחה עמומה מבעלות הברית שלא תהיה פגיעה בסמכויותיו של הקיסר.
לאחר כניעתה של יפן, פרש טוגו מהחיים הפוליטיים ועבר לגור במעון הקיץ שלו בקרוזיווה שבמחוז נאגנו. זמן קצר לאחר מכן, בהוראת המפקד העליון של כוחות הברית, הוא נעצר ביחד עם שאר חברי הממשל היפני בזמן המלחמה, באשמת ביצוע פשעי מלחמה והוחזק בכלא סוגמו. סניגורו בעת משפטו בפני בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק היה הרושיקו נישי, מי שהיה סגנו בעת כהונתו הראשונה כשר החוץ. ב-4 בנובמבר 1948, גזר בית המשפט על טוגו 20 שנות מאסר. בשנותיו האחרונות סבל טוגו מטרשת עורקים. הוא נפטר ב-23 בספטמבר 1950 מדלקת כיס המרה בעודו במאסר.
ספר עם זכרונותיו של טוגו פורסם לאחר מותו תחת השם "המניע של יפן". הספר נערך על ידי בן ברוס בלקני שהיה אחד מעורכי דינו.
הפיגוע בשוק מחנה יהודה (1997)
הפיגוע בשוק מחנה יהודה בשנת 1997 היה פיגוע התאבדות כפול אשר בוצע על ידי שני פעילי ארגון החמאס בתאריך 30 ביולי 1997 בשוק מחנה יהודה בירושלים. בפיגוע נרצחו 16 בני אדם ונפצעו 178.
הפיגוע
ביום רביעי, 30 ביולי 1997, בשעה 13:15 בצהריים, שעה בה השוק היה הומה אדם, שני מחבלים מתאבדים פלסטינים, אשר היו מחופשים לחרדים על מנת שלא לעורר חשד, נכנסו לשוק מחנה יהודה, השוק המרכזי בירושלים, ובידם שקיות עמוסות בחומרי נפץ ובמסמרים. המחבלים פוצצו את מטעני החבלה שלהם כמעט בו זמנית, בעודם עומדים כ-45 מטר זה מזה בסמטה מרכזית בשוק. הפיצוצים הביאו למותם של 16 אזרחים ישראלים ולפציעתם של 178 אנשים, רבים מהם בני נוער ותיירים. מבין הנפגעים, 13 נהרגו מיד, ושלושה אחרים מתו מאוחר יותר כתוצאה מפצעיהם.
תגובות לפיגוע
בעוד מרבית אומות העולם הביעו את הסתייגותן מהשימוש בפעולות התאבדות על מנת לפגוע באזרחים תמימים, פהד רימאווי, עורך השבועון הירדני "אל-מג'אד", כתב בחודש אוגוסט 1997 לגבי הפיגוע: "אנו משבחים ומהללים את מעשה הגבורה הכפול אשר שני פלסטינים "לוחמי האל" (במקור مُجَاهِدين - "מוג'אהדין", לוחמים במלחמת קודש) ביצעו בשוק מחנה יהודה בירושלים. שני הקדושים המעונים האלו האירו את הלילה בירושלים... ונתנו משמעות לגבורה ערבית. אנו לא מסתירים את שמחתנו על המעשה הזה".
בעקבות הפיגוע
כחודש לאחר הפיגוע, ב-4 בספטמבר 1997, התרחש פיגוע התאבדות משולש נוסף במדרחוב בן-יהודה במרכז ירושלים, ובו נהרגו חמישה בני אדם ונפצעו מעל 190.
בעקבות פיגועים אלו ואחרים, ראש הממשלה בנימין נתניהו, הגיע עם הקבינט המדיני-ביטחוני להחלטה שיש לפגוע במנהיגי חמאס. אנשי המוסד הציעו לנתניהו כמה שמות, ובהם ח'אלד משעל ומוסא אבו מרזוק. נתניהו העדיף שאנשי המוסד יתנקשו בחייו של אבו מרזוק, אזרח אמריקני פעיל חמאס, אך במוסד הזהירו את נתניהו שפגיעה באזרח אמריקני שהשלטונות מסרבים להסגירו תגרור פגיעה ביחסים בין ישראל לארצות הברית. לבסוף הוחלט שח'אלד משעל יהא היעד להתנקשות. ניסיון ההתנקשות בח'אלד משעל ב-25 בספטמבר 1997 בירדן נכשל כתוצאה מחשיפתם בשטח.
עידן גולן
עידן גולן (נולד ב-29 בפברואר 1996 ברמת ישי שבישראל) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת בוז'או.
קריירת מועדונים
גולן גדל במחלקת הנוער של הפועל חיפה, אליה הגיע ממחלקת הנוער של הפועל נצרת עילית. הוא שיחק בקבוצה הבוגרת של הפועל חיפה במשך ארבע עונות, בהן ערך 27 הופעות בליגת העל והבקיע שער אחד, בניצחון 0–1 על הפועל עכו במסגרת עונת 2017/2018.
ב-6 באוגוסט 2018 חתם בהפועל רמת-גן גבעתיים מהליגה הלאומית. הוא שיחק במועדון במשך עונה אחת, במהלכה ערך 20 הופעות ליגה ולא הבקיע שערים.
ב-20 באוגוסט 2019 חתם בהפועל נוף הגליל מהליגה הלאומית. הוא ערך 29 הופעות ליגה במהלך תקופתו במועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-14 באוגוסט 2020 חתם באוניברסיטת קלוז' מהליגה הרומנית השנייה. במשך תקופתו במועדון הוא ערך 20 הופעות ליגה, בהן הבקיע חמישה שערים.
ב-16 באוגוסט 2021 חתם גולן על חוזה לעונה אחת בוולונטר מליגת העל הרומנית. ב-22 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–2 ל-UTA ארד במסגרת המחזור השישי בליגה לעונת. בסך הכל ערך גולן שמונה הופעות ליגה במועדון בעונה זו.
ב-30 בספטמבר 2022 חתם בעירוני טבריה. ב-7 באוקטובר ערך הופעת בכורה כשנכנס כמחליף בניצחון 1–5 על הפועל עפולה. ב-14 באוקטובר פתח בהרכב לראשונה והבקיע שער בכורה מול הפועל אום אל-פחם, במשחק שהסתיים בתיקו 1-1.ב-7 ביולי 2023 חתם בבוז'או.
חיים אישיים
גולן הוא בנו של מאמן הכדורגל דני גולן.
יחסי ארצות הברית–האיטי
יחסי ארצות הברית–האיטי הם היחסים הבינלאומיים, הדו-צדדיים, המדיניים, הפוליטיים והשיתופיים המתנהלים בין ארצות הברית של אמריקה לבין רפובליקת האיטי.
היסטוריה
בארצות הברית, סוגיית ההכרה בהאיטי עוררה דיון סוער בין חברי התנועה לביטול העבדות שתמכו בהכרה לבין בעלי העבדים שהתנגדו נחרצות למהלך כזה. עם זאת, לאחר פרוץ מלחמת האזרחים, הורה נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן להכיר בעצמאותה של האיטי. בראשית המאה העשרים הפכה האיטי מושא עניין למעצמות הגדולות בגלל מעמדה האסטרטגי. נוצרה תחרות בין ארצות הברית, גרמניה, צרפת ובריטניה, שהובילה בסופו של דבר לכיבוש האיטי על ידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית. מדיניות הבידוד העצמי של האיטי שהתפתחה לאחר מכן נבעה מהייחודיות התרבותית והלשונית של המדינה, התפתחותה הכלכלית והגינוי הבינלאומי למשטרו של הנשיא פרנסואה דובליה.
בשנות השמונים הביעה ארצות הברית עניין בבלימת ההגירה הבלתי חוקית מהאיטי, ואף ניסתה לצמצם את ייבוא התרופות הנרקוטיות מאותה מדינה. משנות השבעים עד 1987 גדלה בהתמדה כמות הסיוע שניתנה להאיטי מארצות הברית. עם זאת, לקראת סוף 1987, נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, השעה את הסיוע להאיטי. באוגוסט 1989 החזיר נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש, 10 מיליון דולר לסיוע בהאיטי, כיוון שממשלתו של פרוספר אווריל התקדמה בקיום בחירות חופשיות והסכימה לשתף פעולה במאבק הבינלאומי בסחר בסמים.
מדיניות ארצות הברית כלפי האיטי מבקשת לחזק את המוסדות והתשתיות הנחוצים לבניית יסודות הדמוקרטיה ולהפחתה משמעותית של העוני באמצעות פיתוח בר-קיימא. ארצות הברית מספקת סיוע הומניטרי ובריאותי משמעותי. התקדמות משמעותית במערכת היחסים נעשתה לאורך שמונה שנים לאחר רעידת האדמה בינואר 2010, שהרסה חלק גדול מהאיטי. בתמיכת ארצות הברית, האיטי התפתחה משמעותית בנושאי בריאות הציבור וצמצום מחלת הכולרה. למרות השיפור המשמעותי בכלכלת האיטי, אנשים רבים במדינה מנסים מדי יום להגר באופן לא חוקי לארצות הברית. מהגרים אלה מסכנים את חייהם בנסיעות דרך הים לארצות הברית, לרוב מבריחים ומאבדים כסף, רכוש או חיים בדרך מסוכנת זו. המחלקה לביטחון הפנים בארצות הברית מדכאת באופן פעיל ניסיונות בלתי חוקיים של מהגרים מהאיטי להיכנס למדינה.
סחר
ארצות הברית סיפקה יותר מ-5.1 מיליארד דולר אמריקני כדי לעזור להאיטי להתגבר על השלכות של אסונות טבע, התאוששות, שיקום ופיתוח לטווח הארוך. לאחר רעידת האדמה בשנת 2010, ארצות הברית הייתה מעורבת באופן פעיל בפיתוח המשטרה בהאיטי, מה שסייע בהגדלת כוח המשטרה במדינה ל-15,000 קצינים. בסיוע ארצות הברית נפתחו כמעט 13,000 משרות, בעיקר בענף ההלבשה בצפון האיטי. ממשלת ארצות הברית מימנה אף הקמת תחנת כוח של 10 מגה וואט בצפון האיטי. ארצות הברית היא שותפת הסחר החשובה ביותר של האיטי.
יון זליה קודריאנו
יון זליה קודריאנו (ברומנית: Ion Zelea Codreanu) 1871–1941 היה מורה ומחנך רומני, פוליטיקאי ימני קיצוני אנטישמי, חבר בפרלמנט הרומני, חסיד של אלכסנדרו קונסטנטין קוזה, אביו של קורנליו זליה קודריאנו וחמיו של יון מוצה.
ביוגרפיה
קודריאנו עבד כמורה לרומנית ולגרמנית בבית הספר התיכון של חוש והיה פעיל פוליטית בליגת ההגנה הלאומית נוצרית כתומך נלהב של המצע האנטישמי של פרופסור קוזה וב-1926 נבחר מטעמה לפרלמנט הרומני מטעם רדאוץ. קודריאנו היה מעורב במזימות אלימות דוגמת הקשר בגבעת ספירי ורצח מנצ'יו, אך לא הורשע.
מינואר 1930 הצטרף למפלגתו של בנו, התנועה הלגיונרית. בתחילת 1932 מת שר המשפטים הרומני והתפנה מקום בפרלמנט מטעם אזור הבחירה טוטובה. התנועה הלגיונרית החליטה לנסות לכבוש מקום זה והציגה כמועמד את יון זליה קודריאנו. בגלל מחסור בכסף התנועה חיפשה גימיקים זולים, שימשכו אליה את תשומת הלב ולפי הצעת קורנליו זליה קודריאנו הכריזו על מסע רגלי של 300 קילומטרים מבוקרשט לברלאד וקבוצת לגיונרים בהנהגת מיכאיל סטלסקו ביצעה זאת תוך עשרה ימים, חרף התנכלויות לאורך הדרך מצד ז'נדרמים. יון זליה קודריאנו ניהל מערכת בחירות מבוססת על מתקפות נגד היהודים וזכה ב-5,200 קולות מול 4,344 שקיבל המועמד הליברלי והיה לחבר הפרלמנט השני מטעם "קבוצת קורנליו זליה קודריאנו", השם בו השתמשה התנועה הלגיונרית.
ב-1932, בבחירות הכלליות, נבחר שוב כנציג ברלאד והיה אחד מחמשת חברי הפרלמנט של התנועה הלגיונרית. לאחר שהניקדורים רצחו את ראש ממשלת רומניה, יון גאורגה דוקה, נעצר ב-1934 יחד עם יתר הנהגת התנועה הלגיונרית והועמד למשפט, אך זוכה. ב-1937 נבחר שוב לפרלמנט הרומני ברשימת הגלגול החדש של התנועה הלגיונרית, "הכל למען המולדת". בשנים 1938 - 1939, כשהלגיונרים נרדפו על ידי השלטון, היה במחנה מעצר.
הלך לעולמו בעקבות ניתוח לא מוצלח.
נתיחת גופת חוצן (סרטון תרמית)
באמצע שנות ה-90 התפרסם באמצעי התקשורת ברחבי העולם סרטון שחור-לבן באורך 17 דקות ובאיכות ירודה שלכאורה צולם בשנת 1947 ומתעד ניתוח שלאחר המוות שבוצע בארצות הברית בגופת חוצן שנהרג מספר שבועות קודם לכן בתקרית רוזוול.
הסרטון אשר שודר ביותר מ-32 מדינות ברחבי העולם, כולל בפריים טיים בארצות הברית בערוץ פוקס ניוז, עורר ויכוח נוקב בתקשורת בשאלה האם הוא אותנטי או שמא מדובר בזיוף מתוחכם.
בשנת 2006 הודו יוצרי הסרטון כי הסרטון לא היה אותנטי אלא תרמית מתוחכמת.
התרמית
ב-5 במאי 1995 הציג היזם הבריטי ריי סנטילי (Ray Santilli), את הסרטון בפעם הראשונה בפומבי מול נציגי העיתונות וחוקרי עב"מים. לטענתו של סנטילי הוא קיבל את הסרטון מאלמוני ששירת בעבר כצלם צבאי בצבא ארצות הברית אשר גנב את עותק של הסרט ללא ידיעת הממונים עליו.
חשיפת התרמית
ב-4 באפריל 2006 שודר בבריטניה הסרט התיעודי "Eamonn Investigates: Alien Autopsy". בתוכנית זו הודו לראשונה ריי סנטילי ועמיתו המפיק גארי שופילד שהסרטון לא היה אותנטי אלא תרמית מתוחכמת שצולמה בסט שנבנה בדירה ריקה בצפון לונדון.
לטענתו של סנטילי, פסל מקומי בשם ג'ון המפריס בנה את גוף החייזר במשך שלושה שבועות, וכי הקרביים של החוצן שבסרטון היו למעשה מוח של כבש, ריבת פטל וקרבי עופות אשר נרכשו אצל קצב מקומי. סנטילי ציין גם כי המפריס גילם בסרטון את התפקיד של המדען הראשי שמבצע את הניתוח.
אף על פי שסנטילי בחר לחשוף את התרמית הוא עדיין טוען כי רכש במקור סרטון נתיחת גופת חוצן מאלמוני ששירת בעבר כצלם צבאי בצבא ארצות הברית. לטענתו של סנטילי, משום שהסרטון המקורי נהרס ברובו מהלחות והחום, הוא בחר לשחזרו בדרך זו ולשלב בו חלקים אחדים מהסרטון האותנטי.
תיכון המזוכיסטים
תיכון המזוכיסטים (ביפנית: 淫縛学艶; בתעתיק לעברית: אִינַבְקוּ גָקוּאֶן; מופץ באנגלית בתור S&M University) היא סדרת מאנגה יפנית מסוגת ההנטאי שנכתבה ואויירה על ידי נאריאקי פונבורי, אשר עובדה לאנימת OVA בעלת שלושה פרקים וכן לויז'ואל נובל ארוטי.
עלילה
העלילה מתמקדת בתיכון ללא שם אשר נמצא ביפן. קייסוקה שימיזו הוא תלמיד מופרע אשר לומד בתיכון, אשר מבריז לעיתים קרובות מהשיעורים. אורי יוקי, נשיאת הכיתה בה קייסוקה לומד, תופסת את קייסוקה אשר מבריז מלימודיו. המורה של אורי וקייסוקה, רמי איזומי, מגיעה ואומרת לקייסוקה שעליו להגיע לשיחה איתה. מאוחר יותר, מתברר כי רמי היא לא יותר משפחת מין של קייסוקה אשר מנוצלת על ידו למטרות מין בלבד. לאחר ה-"שיחה", קייסוקה עוזב את הכיתה, לא לפני שאורי תופסת אותו מבריז לכאורה. השניים מתחילים לריב – קייסוקה גוער כי זה לא עניינה של אורי היכן הוא מתהלך ומאשים אותה כי היא מנסה להיות חביבת המורה וכן מעיר הערות סקסיטיות לגבה. במהלך הוויכוח, אורי סוטרת לקייסוקה ומכנה אותו "חזיר שוביניסטי" והעימות מחריף יותר כאשר קייסוקה פורס בפניה את השקפת עולמו לגבי נשים על כך שהן מעוניינות במין בלבד. אורי מתערבת עם קייסוקה על כך שהשקפת עולמו שגויה – על אורי להיות שפחת מין של קייסוקה במהלך שלושה חודשים ואם במהלך הזמן הזה, לאורי אין תאוות מין כלשהן – אורי מנצחת וקייסוקה יתחיל להופיע בשיעורים כנדרש, אך אם אורי מפסידה עליה לעזוב במנוחה את קייסוקה. לאחר סשן של יחסי מין בין השניים, מתברר שקייסוקה הקליט בסתר את אורי והוא משתמש בהקלטה על מנת לסחוט את אורי.
דמויות
רמי איזומי (和泉 麗美) מדובבת על ידי יו אממיה מורתם של אורי, קייסוקה וקורין ומאהבתו של קייסוקה אשר מנוצל על ידו למטרות מין בלבד.
אורי יוקי (結城 織枝) מדובבת על ידי נאגאיי צ'יהירו נשיאת הכיתה בה קייסוקה וקורין לומדים. מתערבת עם קייסוקה והופכת לשפחת מין שלו, כשבמהלך ההתערבות היא נסחטת.
קייסוקה שימיזו (清水 圭介) מדובב על ידי קנגו מורטה תלמיד תיכון מופרע אשר נוטה להבריז משיעוריו. מנצל נשים למטרות מין ורואה בנשים כחפץ. אמו היא זונה וככל הנראה הדבר השפיע רבות על השקפת עולמו.
קורין נריטה (望月アズサ) מדובבת על ידי אזוסה מוצ'יזוקי חברתה של אורי, אשר נופלת קורבן לזממיו של קייסוקה לאחר אורי.
מאנגה
המאנגה של תיכון המזוכיסטים, המכילה כרך אחד בלבד, נכתבה ואויירה בידי נאריאקי פונבורי והופצה במגזין Comic Hotmilk של חברת Core Magazine בין 20 בינואר 2000 ל-19 ביוני 2000.
מאנגת המשך בשם קשירה מינית (ביפנית: 淫縛病疼; בתעתיק לעברית: אִינַבְקוּ בְּיוּטוּ), אשר גם כן נכתבה ואויירה בידי פונבורי, הופצה במגזין Comic Hotmilk ב-24 בנובמבר 2007.
OVA
המאנגה עובדה לאנימה אשר הופצה בצורת OVA (ב-DVD) בעלת שלושה פרקים בני 30 דקות, אשר בוימה על ידי טושיהיסה טוג'ו, נכתבה על ידי מיקי קאנו, הופקה על ידי Studio Jam והופצה בין 25 ביוני 2002 ל-27 במאי 2003. האנימה תורגמה ודובבה לאנגלית על ידי JapanAnime ו-NuTech Digital ולספרדית.
משחקי וידאו
המאנגה עובדה לויז'ואל נובל אירוטי בשם תיכון המזוכיסטים ~פרחים מבישים שפורחים לאחר הלימודים~ (ביפנית: ; בתעתיק לעברית: אִינַבְקוּ גָקוּאֶן ~הוֹקַגוֹ נִי סָאקוֹ צִ'יג'וֹקוּ נוֹ הָאנַה~), אשר פותח והופץ על ידי Mega Romance ויצא לאור למערכת ההפעלה Microsoft Windows ב-29 בספטמבר 2006 בתור דיסק DVD.
יאן היינצה
יאן היינצה (בדנית: Jan Heintze, נולד ב-17 באוגוסט 1963 בטורנבי שבדנמרק) הוא כדורגלן עבר דני ששיחק בעמדת המגן השמאלי לאורך רוב הקריירה שלו בפ.ס.וו. איינדהובן, וזכה עמה בגביע אירופה לאלופות בשנת 1988. היינצה ערך 86 הופעות במדי נבחרת דנמרק, עמה השתתף בארבעה טורנירים גדולים, ושימש כקפטן שלה במשך שנתיים.
קריירה מוקדמת
היינצה החל את הקריירה במועדון טורנבי בולדקלוב מעיר הולדתו טורנבי, ובהמשך שיחק כנער בקופנהגן בולדקלוב, שם שיתף פעולה עם מיכאל לאודרופ. בינואר 1981, כאשר היה רק בן 17, עבר היינצה לשחק בקאסטרופ בולדקלוב ששיחקה אז בליגת העל הדנית, שם שיחק עונה אחת וירד עם הקבוצה לליגת המשנה, על אף שהציג יכולת טובה מאוד. בעצת אמו, נשאר בקבוצה על אף ירידת הליגה, והחל בה את עונת 1982/83. על אף זאת, נרכש היינצה בשלהי 1982 על ידי פ.ס.וו. איינדהובן, והחל במועדון קריירה מפוארת.
קדנציה ראשונה באיינדהובן
היינצה תופקד באיינדהובן כמגן שמאלי, ועל אף קומתו הנמוכה נודע במשחק פיזי ובהגנה אגרסיבית, וניחן במהירות גבוהה, וכך הפך למגן השמאלי הבלעדי של הקבוצה במהלך 12 עונות רצופות. היינצה זכה עם איינדהובן בשש אליפויות בשמונה עונות, כשקבוצתו שלטה בליגה ההולנדי באופן כמעט בלעדי, ושיתף פעולה בהגנת הקבוצה לאורך השנים עם שחקנים כאריק גרטס, רונאלד קומאן, וחבריו לנבחרת דנמרק סורן לרבי ואיבן נילסן. בעונת 1987/88 זכה היינצה עם איינדהובן בגביע אירופה לאלופות, לאחר ניצחון במשחק הגמר על בנפיקה ליסבון בבעיטות הכרעה לאחר 0-0 ב-120 דקות, אותן שיחק היינצה במלואן. בנוסף, זכה היינצה עם איינדהובן בשלושה גביעים רצופים בין השנים 1988 ו-1990, ובמגן יוהאן קרויף בשנת 1992. סך הכל זכה היינצה ב-11 תארים בקדנציה הראשונה שלו באיינדהובן, ובתום עונת 1993/94, לאחר שנתיים ללא תארים, החליט לעזוב את המועדון לאחר שהמאמן החדש אד דה מוס רצה לשחררו מהקבוצה, ולנסות את מזלו בבונדסליגה, כאשר חתם בבאייר אורדינגן.
באייר אורדינגן
היינצה החל לשחק בבאייר אורדינגן, העולה החדשה לבונדסליגה, בעונת 1994/95, כאשר היה מדובר במועדון שעלה וירד מהבונדסליגה מספר עונות ברציפות, וסבל מקשיים כלכליים. בעונת 1994/95 היינצה ובאייר אורדינגן נשארו בבונדסליגה לאחר מאבקי תחתית, כשהיינצה תופקד בעונה זו הן כמגן שמאלי והן כקשר שמאלי. בעונת 1995/96 הוסרה החסות של חברת התרופות הגרמנית באייר משם המועדון, שחזר לשמו המקורי אורדינגן 05, וכתוצאה מכך המועדון נפגע מאוד כלכלית. בתום עונה זו, נשרו אורדינגן והיינצה אל הבונדסליגה השנייה מהמקום האחרון, והיינצה עזב את המועדון.
באייר לברקוזן
לקראת עונת 1996/97 חתם היינצה בבאייר לברקוזן, שם שיחק תחת המאמן כריסטוף דאום, שם שיתף פעולה בהגנה עם ינס נובוטני, מרקוס האפה וכריסטיאן ורנס. היינצה שיחק בלברקוזן שלוש עונות. בעונתו הראשונה בקבוצה, 1996/97, סיימה לברקוזן במקום השני, מרחק שתי נקודות מהאלופה באיירן מינכן. בעונת 1997/98 סיימו היינצה ולברקוזן במקום השלישי, ובעונת 1998/99 שוב סיימו במקום השני, הפעם במרחק 15 נקודות מבאיין מינכן. בתום עונה זו, עזב היינצה את באייר לברקוזן לאחר שלוש עונות, בהן הבקיע חמישה שערי ליגה והיה שחקן הרכב קבוע, ושב לפ.ס.וו. איינדהובן.
קדנציה שנייה באיינדהובן
בקיץ 1999 חזר היינצה למועדון בו שיחק שנים רבות, פ.ס.וו. איינדהובן, ושב לשתף פעולה עם אריק גרטס, שהפעם היה מאמנו. היינצה המשיך לאייש את עמדת המגן השמאלי, ובמקביל, שימש מנטור למגן השמאלי הצעיר וילפרד בומה. בקדנציה זו, זכה היינצה בשלוש אליפויות נוספות על השש שזכה בקדנציה הראשונה, ואף זכה פעמיים נוספות במגן יוהאן קרויף. בתום עונת 2002/03, כאשר היה בן 40, פרש היינצה ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית
היינצה ערך את הבכורה בנבחרת דנמרק באפריל 1987, בניצחון 1-0 על נבחרת פינלנד במוקדמות יורו 1988. דנמרק והיינצה העפילו ליורו 1988, והיינצה פתח בכל שלושת המשחקים של דנמרק, אך הנבחרת סיימה את שלב הבתים עם אפס נקודות והודחה מהטורניר.
במאי 1991, היינצה היה אמור להשתתף במשחק מוקדמות יורו 1992 מול נבחרת יוגוסלביה. בפ.ס.וו. איינדהובן חששו לשחררו למשחק זה מאחר שהקבוצה הייתה בשלבי ההכרעה של העונה, אך הוא בחר לשחק בנבחרת. במהלך מחנה האימונים, הבין היינצה שמאמן הנבחרת ריכרד מולר נילסן לא מתכנן לפתוח עמו בהרכב. היינצה התייעץ עם הצוות המקצועי באיינדהובן, ובחר לחזור להולנד, ולא הודיע על כך למולר נילסן. כאשר חזר להולנד, גילה היינצה שאסור לו לשחק, מאחר שכבר נרשם למשחק של נבחרת דנמרק. בנוסף, היינצה נענש בהרחקה לשנה מהנבחרת על ידי מולר נילסן. היינצה סיים את עונש ההשעייה לפני תחילת יורו 1992, וזומן למשחק נוסף של הנבחרת, אך נפצע בו, והחמיץ את הזכייה ההיסטורית של דנמרק ביורו 1992. היינצה שיחק ארבעה משחקים נוספים תחת שרביטו של מולר נילסן, ואחריהם לא זומן לנבחרת למשך תקופה ארוכה מאוד.
לאחר יורו 1996, מונה בו יוהנסון כמאמנה החדש של נבחרת דנמרק, במקומו של מולר נילסן. היינצה הפך מיד לחלק חשוב בסגל הדני למוקדמות מונדיאל 1998. במונדיאל 1998 עצמו, היינצה שיחק כמחליף בשני המשחקים הראשונים בשלב הבתים, ובהמשך הפך לשחקן הרכב, בטורניר בו דנמרק הרשימה והודחה רק ברבע הגמר על ידי נבחרת ברזיל.
במוקדמות יורו 2000 הבקיע היינצה שער מול נבחרת בלארוס בבעיטה מנקודת הקרן. ביורו 2000 היינצה פתח בכל שלושת המשחקים של דנמרק, אך הנבחרת סיימה את הטורניר עם שלושה הפסדים בשלב הבתים ואפס נקודות.
בשנת 2001, עם פרישתו של פטר שמייכל, מונה היינצה לקפטן הנבחרת, והשתתף עמה במונדיאל 2002, תחת המאמן החדש של דנמרק, מורטן אולסן. היינצה שיחק שני משחקים במונדיאל זה, אך נחבל בראשו, והחמיץ את המשחק האחרון בשלב הבתים, אותו סיימה דנמרק במקום הראשון. בשמינית הגמר, הודחה דנמרק לאחר הפסד 3-0 לנבחרת אנגליה. לאחר טורניר זה, פרש היינצה מהנבחרת.
תארים
עם פ.ס.וו. איינדהובן:
אולגה גסטי
אולגה גסטי (בהונגרית: Geszti Olga; דיולה, 15 באוקטובר 1910 – בודפשט, 1 בפברואר 1980) הייתה דוקטור לרפואה (MD), המטולוגית, רדיוביולוגית, יהודייה-הונגרייה, דוקטורנטית בתחום מדעי הרפואה (ל-PHD) (1969), בתו של יוז'ף גסטי. גסטי פרסמה עשרות מאמרים על מחקריה הרבים בהונגרית באנגלית ובגרמנית.
קורות חיים
אולגה גסטי נולדה במשפחה יהודית כבתם של יוז'ף גסטי (1878–1945), רופא ריאות, פרופסור באוניברסיטה, ושל מרגיט סאנטו (1882–1956), רופאת ריאות גם היא. אולגה השלימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר התיכון לבנות בעיר דברצן, שם עברה את בחינת הבגרות בתוצאות מצוינות ב-1928. היא המשיכה את לימודיה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת אישטוואן טיסה בדברצן (כיום שמה אוניברסיטת דברצן). בשנת 1934 הוסמכה כדוקטור לרפואה. לאחר מכן עבדה במכונים שונים, בתי חולים ומרפאות. בשנת 1943 קיבלה הסמכה מקצועית ברפואת מעבדה. במהלך מלחמת העולם השנייה, כיהודייה, עבדה בעיקר בבית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' בבודפשט של הקהילה היהודית של פשט (שמה היום המרכז הרפואי הלאומי), וכן פעלה גם בבית החולים ראדיום של אטווש לוראנד (Eötvös Loránd Rádium Kórház) ובבית החולים רוקוש הקדוש (Szent Rókus) בבודפשט. בין 1945 לבין 1948 עבדה שוב בדברצן כרופאת קופת חולים (SZTK) וכן כרופאת מעבדה ראשית. בשנים 1948–1949, הייתה רופאה ראשית של קופת החולים בצ'פל (רובע 21 של בודפשט). בין השנים 1949–1954 היתה קצינת רפואה בשירות הבריאות של צבא העם ההונגרי וראש מחלקת המעבדה של המכון לאספקת דם בדרגת רב-סרן. מאוקטובר 1954 שהתה בבייג'ינג במשך ארבע שנים בשל שליחותו של בעלה, שם שירתה בבית החולים העממי של בייג'ינג ובבית החולים לידידות סינית-סובייטית. לאחר שחזרה הביתה, היא הייתה הרופאה הראשית ומנהלת המעבדה של בית חולים ארפאד באויפשט של המכון המרכזי לחקר רדיוביולוגיה. משנת 1963 היא הייתה הפרופסור הקליני של המעבדה לרדיוביולוגיה של מכון המחקר הלאומי על שם פרדריק ג'וליוט-קירי לרדיוביולוגיה ובריאות קרינה, וכן קצינת הרפואה הראשית במעבדת המחקר מטעם הצבא. לאחר שלושים ושמונה שנות פעילות רפואית, פרשה באוגוסט 1972 בדרגת סגן אלוף.
משפחתה
בעלה (משנת 1937) היה קארוי קובאץ' מהנדס כימי, המהנדס הראשי של מפעל התרופות דברצן (לימים מפעל טבע), ולאחר מכן הדובר הראשי של המשרד לסחר החוץ. בתם: יודית קובאץ' (1941–), רופאה.
מחקריה, פרסומיה
אולגה גסטי עסקה בהיבטים ההמטולוגיים של ביולוגית הקרינה, (רדיוביולוגיה), בעיקר בבעיות אבחון של מחלת קרינה חריפה הנגרמת על ידי קרינה מייננת, חקירת הפתומניזם של נגעים שנגרמו מקרינה וחקירת ההשפעה המשתנת של תרכובות הגנה מקרינה. היא פיתחה הליכי אבחון פשוטים ומהירים ובטוחים, שעל בסיסם ניתן היה לקבוע גם את עובדת פגיעת הקרינה וגם את חומרתה, גם במקרה של פגיעות קרינה המוניות. תחומי המחקר שלו כוללים: בעיות קרישת דם, הליכי שימור דם, בדיקת מחלות הדורשות החלפת דם.
M.2
M.2 (נקרא בעבר Next Generation Form Factor או NGFF), הוא מפרט לכרטיסי הרחבה עבור לוח אם המותקנים באופן פנימי ולמחברים נלווים. M.2 מחליף את תקן mSATA, המשתמש במתאם הכרטיסים הפיזי של PCI Express Mini Card. באמצעות מפרט פיזי גמיש יותר, ה-M.2 מאפשר מידות רוחב ואורך שונים, ויחד עם זמינות תכונות ממשק מתקדמות יותר, הופך את M.2 למתאים יותר מ-mSATA באופן כללי ליישומי אחסון במצב מוצק, ובמיוחד במכשירים הקטנים יותר כמו אולטראבוק וטאבלט.
ממשקי אפיק נתונים הניתנים דרך מחבר M.2 הם PCI Express 4.0 (עד ארבעה נתיבים), ATA 3.0 Serial ו-3.0 USB (יציאה לוגית אחת לכל אחד משני האחרונים). על היצרן של מארח M.2 או מודול לבחור באילו ממשקים יש לתמוך, תלוי ברמה הרצויה של תמיכה מארחת וסוג התקן. חריצי הכניסה הייחודיים של מודולי M.2 גם מונעים את הכנסתם למחברי מארח שאינם תואמים.
מפרט M.2 תומך ב-NVM Express או NVMe כממשק ההתקנים הלוגי עבור M.2 PCI Express SSD, בנוסף לתמיכה ב-AHCI מדור קודם ברמת הממשק הלוגי. בעוד שהתמיכה ב-AHCI מבטיחה תאימות לאחור ברמת התוכנה עם התקני SATA מדור קודם ומערכות הפעלה מדור קודם, NVM Express נועד לנצל באופן מלא את היכולת של התקני אחסון PCI Express מהירים לבצע פעולות קלט / פלט רבות במקביל.
זיץ
זיץ הוא מושג המבטא בעולם החסידות מסיבת אנשים יחד. בישיבות הליטאיות משמעות המושג היא התכנסות לשירה משותפת.
פירוש המילה
פירוש המילה "זיץ" ביידיש הוא ישיבה (שיושבים יחד). שמות נוספים לזיץ הם: "שבת אחים", "פַארבְּרֶענְגֶען" (בחב"ד), "בָּאטֶע" (כינוי לאספה בליל שבת בויז'ניץ) "טרינק" (בחסידות גור), "חבר'ה" (בחסידות גור ובחסידות בעלז), "קאווע" (כלומר שיושבים על קפה, בחסידות בעלז בגליציה).
המטרה
מטרת ה"זיץ" העיקרית היא יצירת קשר חברתי בין האנשים ('דיבוק חברים'), שהוא אחד מיסודות החסידות. על פי החסידות, דיבוק חברים מועיל לא רק להגברת האחווה בין החסידים, אלא גם להתחזקות בעבודת ה' והתעוררות רוחנית. בספר מאור ושמש כתוב, שאחד מחידושיו של הבעל שם טוב הוא, שעד זמנו ידעו שכדי להתעלות יש להתבודד ולפרוש מחברת בני אדם, ואילו הבעל שם טוב חידש שעל ידי התאספות, אפשר להגיע לדרגות יותר גבוהות. רבי ישראל מרוז'ין, אמר פעם שעל ידי אספת חסידים, ינצלו מבעיות האמונה.
בליל שבת נוהגים בחסידויות רבות להתאסף בבית הכנסת ולשיר זמירות שבת ולדבר בענייני פרשת השבוע ועבודת ה', כתחליף לטיש הנערך במעמד האדמו"ר בזמן זה. זיץ זה נועד בעיקרו בשביל להתעורר לקדושת השבת, אשר על פי החסידות, מרוממת את האדם ונותנת כח לכל ימי השבוע. כמו כן חסידים רבים נוהגים לאכול יחד סעודת מלווה מלכה וסעודת ראש חודש. בסעודת מלווה מלכה נהוג בדרך כלל לספר סיפורי צדיקים.
בחלק מהחסידויות נהוג שבני האדמו"ר או נכבדי הקהילה מנהלים את הזיץ בליל שבת. בדרך כלל מנהל הזיץ אומר דברי תורה ומנהל את השירה. בחסידות ויז'ניץ ובחסידות סלונים ההתאספות בליל שבת היא חובה, ואף כשמתנהל טיש, עורכים החסידים זיץ, לעיתים עד עלות השחר.
בחסידות ברסלב (לה אין אדמו"ר) ישנו דגש מיוחד על התאספויות. שם בדרך כלל נהוג ללמוד בזיץ את ספרי החסידות. יש ממשפיעי ברסלב שאומרים שיעור על הספר סיפורי מעשיות שלפי המקובל בחסידות ברסלב הסיפורים שבתוכו הם משלים לעבודת השם ומפרשים אותו בהרחבה. משפיעים אחרים לומדים את הספר ליקוטי מוהר"ן.
בחסידות חב"ד נערכות התוועדויות ("פאברענגענ'ס") על ידי האדמו"רים (בעבר), או על ידי המשפיעים. בהתוועדות מדבר האדמו"ר או המשפיע דברי חסידות והתחזקות, מספר סיפורי צדיקים, שר ניגונים ואף מנהל שיחות אישיות. בהתוועדויות אלו נוהגים לשתות משקה חריף (לרוב וודקה או ויסקי).
בעולם הישיבות הליטאי
בישיבות תוכן הזיץ כולל שירה יחד, וזמן גיבוש תורני. ערב זיץ מקובל בקייטנות, במחנות או בכנסים מיוחדים.
חבורות חסידיות
ברוב החסידויות יש מסגרת לבחורי החסידות הנקראת "חבורה". החבורה מותאמת לכל שכבת גיל, ובחצרות מסוימות אף לפי מקום הלימודים. מטרות החבורה הן הקניית ידע חסידי וגיבוש הבחורים סביב זהותם החסידית. בדרך כלל מתאספים חברי החבורה פעם בשבוע ושומעים שיחה מראש החבורה, בדרך כלל אברך. בחלק מהישיבות הליטאיות הקימו ראשי הישיבה חבורות לבחורים החסידיים הלומדים בישיבה. בכמה חסידויות יש חבורות (חברה'ס) אף לאברכים, ובה הם משוחחים בענייני עבודת ה' וחסידות. בחסידות גור נהוג לערוך מדי פעם סעודה בבית אחד החברים.
פאול פליקל
פאול פרנץ פליקל (בגרמנית: Paul Franz Flickel; 8 באפריל 1852 – 18 במרץ 1903) היה צייר נוף גרמני.
ביוגרפיה
פאול פליקל נולד בברלין בשנת 1852 כשני מתוך חמשת ילדיהם של פרנץ פליקל (1812–1878) ואשתו אנטוניה גרופיוס (1825–1907). הקריירה האמנותית שלו החלה בגיל 16 כשהחל להכשיר את עצמו לאותה אמנות יחד עם סבו מצד אמו - צייר תיאטרון וצייר הדקורטיבי פרופסור קרל וילהלם גרופיוס. [2] בשנת 1871 נסע לשלוש שנים לויימאר בבית הספר לאמנות ולמד ציור נוף אצל פרופסור תאודור האגן. ב־1874 וב־1875 המשיך את לימודיו בדיסלדורף.
משנת 1876 התגורר בברלין, ויצא מדי פעם לנסיעות לימוד לאוסטריה ובשנת 1877 לאיטליה. בשנים 1892–1903 היה חבר באקדמיה הפרוסית לאמנויות בברלין, ובשנת 1894 מונה לפרופסור.
התמונות שצייר לאחר שנסע לאיטליה מאופיינות בהשפעות עוצמתיות של אור השמש ובטיפול ציורי רחב, כאשר קיים דגש מיוחד על תיאור הצמחייה השופעת של הדרום".
ללימודיו בגרמניה בחר בחוף הים הבלטי של אוסטולשטיין, דארס ורייגן, הרץ ומארק ברנדנבורג. שם צייר במיוחד את יערות האשור באור שמש מלא. עבור "יער האשור" הוא קיבל את מדליית הזהב הגדולה בתערוכת האמנות בברלין בשנת 1886.
פאול פליקל נפטר בנרבי שבאיטליה בשנת 1903.
קברו שעוטר במקור באבני קבר של הפסל אוטו ריז, נמצא בבית העלמין החדש בברלין.
אן טיילר
אן טַיילֶר (באנגלית: Anne Tyler; נולדה ב־25 באוקטובר 1941) היא סופרת ומבקרת ספרות אמריקאית. היא חיברה למעלה מעשרים רומנים, בהם "מסעדת הגעגועים" (1982), "תייר בעל כורחו" (1985), ו"שיעורי נשימה" (1988). על "שיעורי נשימה" זכתה בפרס פוליצר לספרות ב־1989, ושני האחרים היו ברשימה הקצרה לפרס. טיילר זכתה גם בפרס ג'נט היידינגר קפקא, פרס השגריר לספר, ופרס חוג מבקרי הספרים של ארצות הברית. בשנת 2012 הוענק לה פרס הסאנדיי טיימס למצוינות ספרותית. הרומן העשרים של טיילר, "סליל של חוט כחול", היה ברשימה הקצרה לפרס מאן בוקר ב־2015, ו־Redhead By the Side of the Road נכלל ברשימה הארוכה לאותו פרס ב־2020. מבקרים מציינים את הדמויות המפותחות שלה, "הפרטים הבדויים בצורה מבריקה ומדויקת לחלוטין", "סגנונה הקפדני והמתוחכם", ו"הלשון החכמה והפתוחה שלה".
ילדות
טַיילר נולדה, בכורה מבין ארבעה ילדים, במיניאפוליס, מינסוטה. אביה, לויד פּארי טיילר, היה כימאי תעשייתי ואימהּ, פֿיליס מאהון טיילר, עובדת סוציאלית. שני הוריה היו קווייקרים, והיו פעילים חברתיים במערב התיכון ובדרום. משפחתה נדדה בין קהילות קווייקרים בדרום ארצות הברית, עד שהתיישבו ב־1948 בקומונה קווייקרית בְּסִילו, בהרי קרוליינה הצפונית ליד ברנסוויל. היישוב אוכלס ברובו על ידי סרבנים מצפוניים וחברי הזרם ההיקסי הליברלי בקרב הקווייקרים. טיילר התגוררה שם מגיל שבע עד אחת עשרה, ועזרה להוריה ולאחרים לטפל בבעלי חיים ולעסוק בחקלאות אורגנית. היא לא למדה בבית ספר ציבורי רשמי בסילו, אבל קיבלה עם שאר הילדים שיעורים באמנות, נגרות ובישול, בבתי חברי הקומונה, ובמקצועות אחרים בבית ספר זעיר. את הלימודים הלא פורמליים הללו השלימה בעזרת לימודים בהתכתבות.
בגיל שבע חיברה ספר ראשון: אוסף של ציורים וסיפורים על "בנות מזל... שזכו לנסוע מערבה בקרונות מכוסים." הספר האהוב עליה כילדה היה "הבית הקטן" מאת וירג'יניה לי ברטון. טיילר מייחסת לספר זה, שאותו קראה פעמים רבות במהלך תקופה זו של גישה מוגבלת לספרים, השפעה עמוקה עליה, והיא מזהה איך למדה ממנו "איך השנים חלפו, אנשים השתנו, ושום דבר לא יכול להישאר כשהיה". תפיסה מוקדמת זו של שינויים לאורך זמן היא נושא חוזר ברבים מהרומנים שלה, עשרות שנים מאוחר יותר, ו"הבית הקטן" עצמו מוזכר ברומן שלה "מסעדת הגעגועים". טיילר סיפרה גם שקראה את נשים קטנות של אלקוט עשרים ושתיים פעמים בילדותה.
בנקודת הזמן של עזיבת משפחת טיילר את סילו לאחר ארבע שנים כדי לעבור לראלי, קרוליינה הצפונית, טיילר בת האחת־עשרה טרם ביקרה בבית ספר ציבורי, ומעולם לא השתמשה בטלפון. לדבריה, החינוך הלא שגרתי הזה איפשר לה לראות את "העולם הנורמלי עם מידה מסוימת של ריחוק והפתעה".
נעורים
טיילר הרגישה זרוּת בבתי הספר הציבוריים שבהם למדה בראלי, תחושה שליוותה אותה רוב חייה. היא מאמינה שזה תרם להפיכתה לסופרת: "אני מאמינה שכל סוג של סיטואציה של הפרדה מספיק [כדי להפוך לסופרת]. במקרה שלי, הייתה זו היציאה מהקומונה [...] והניסיון להשתלב בעולם החיצון." למרות חינוכה הלא פורמלי, טיילר הייתה מתקדמת יותר בחומר הלימודים וברמת הקריאה מבני כיתתה. הודות לספריות שעכשיו היו בהישג ידה, גילתה את יודורה ולטי, גבריאל גרסיה מארקס, פ' סקוט פיצג'רלד, ורבים אחרים. יודורה ולטי נותרה אחת הסופרות האהובות עליה, והקובץ "הרשת הרחבה וסיפורים אחרים" של ולטי הוא אחד הספרים האהובים עליה; היא כינתה את ולטי "בכירת ההשפעות עלי". טיילר זוקפת לזכותה של ולטי את התובנה שספרים יכולים לעסוק בפרטים היומיומיים של החיים, לא רק באירועים גדולים. במהלך לימודי התיכון קיבלה טיילר השראה ועידוד מצד מורה יוצאת דופן לספרות בשם פֿיליס פיקוק. פיקוק לימדה בעבר את הסופר ריינולדס פרייס, שלימים לימד את טיילר באוניברסיטת דיוק. מאוחר יותר, נמנה עם תלמידי פיקוק גם הסופר ארמיסטד מופין. שבע שנים לאחר שסיימה את התיכון, הקדישה טיילר את הרומן הראשון שלה ל"גברת פיקוק, על כל מה שעשית."
לימודים באוניברסיטאות דיוק וקולומביה
משסיימה את התיכון בגיל 16, רצתה טיילר ללמוד במכללת סווארת'מור, שנוסדה ב־1860 על ידי קווייקרים מהזרם ההיקסי. ברם, היא זכתה במלגה מלאה לתואר ראשון באוניברסיטת דיוק, והוריה לחצו עליה לנצל אותה, מכיוון שרצו לחסוך כסף לטובת חינוך שלושת אחיה הצעירים. טיילר החלה ללמוד במכללת דיוק, אפוא, ונרשמה למחזור הראשון של קורס הכתיבה היוצרת שלימד ריינולדס פרייס, ובין תלמידי אותו קורס היה גם פרד שאפל, לימים משורר. פרייס התרשם ביותר מטיילר בת השש־עשרה, ותיאר אותה כ"בוגרת בצורה מפחידה לגיל 16", "פעורת עיניים" ו"תלושה". שנים אחר כך תיאר פרייס את טיילר כ"אחת הסופרים הטובים ביותר בעולם [...] שהייתה סופרת טובה בגיל 16 כמעט כפי שהיא עכשיו." טיילר למדה גם אצל ויליאם בלקברן, שלימד גם את וויליאם סטיירון, ג'וזפין האמפריז וג'יימס אפלווייט.
כסטודנטית, טיילר השתתפה בתיאטרון הקמפוס (בהמשך לתיאטרון בית הספר התיכון), וגילמה את לורה בביבר הזכוכית מאת טנסי ויליאמס ואת גברת גיבס בעירנו מאת תורנטון ויילדר. היא בחרה להשלים תואר בספרות רוסית, והצטרפה לאחוות הסטודנטים פי בטא קפא. בשנת 1961 השלימה את התואר, וזכתה במלגה לתואר שני בלימודים סלאביים באוניברסיטת קולומביה.
טיילר עזבה לימודיה בקולומביה לאחר שנה, לאחר שסיימה את חובות הקורסים אך לא את עבודת התזה. היא חזרה לאוניברסיטת דְיוק, והחלה לעבוד בספריית האוניברסיטה בתור ביבליוגרפית רוסית. שם פגשה את טאגי מוֹדָרֶסי, פסיכיאטר ילדים בבית הספר לרפואה של דְיוק וסופר בעצמו, והם נישאו תוך שנה, ב־1963.
פרסומים ראשונים
במהלך לימודי התואר ראשון פרסמה טיילר את סיפורה הקצר "Laura" בכתב העת הספרותי של אוניברסיטת דְיוק, Archive, והסיפור זיכה אותה בפרס אן פלקסנר לכתיבה יוצרת, מטעם החוג לספרות אנגלית. היא המשיכה לחבר ולפרסם סיפורים קצרים. אחד מהם הרשים את ריינולדס פרייס עד כדי כך, שהצהיר לימים שהוא היה "הסיפור הקצר המוגמר והמוצלח ביותר שקיבלתי מעודי מתלמיד/ת תואר ראשון במהלך שלושים שנות הוראה." גם הסיפור "הקדושים בבית קיסר" פורסם בכתב העת Archive וזיכה אותה בפרס אן פלקסנר נוסף. הסיפור הקצר הזה הוביל לפגישה עם דרמוד ראסל, שהיה הסוכן הספרותי הן עבור ריינולדס פרייס והן עבור יודורה ולטי, ושלימים הפך לסוכן של טיילר עצמה.
בזמן שעבדה בספריית האוניברסיטה המשיכה טיילר לפרסם סיפורים קצרים, והחלה לעבוד על הרומן הראשון שלה, If Morning Ever Comes. סיפוריה פורסמו ב"ניו יורקר", "סאטרדיי איבנינג פוסט" והארפרס. לימים עקרו בני הזוג למונטריאול כשפקעה ויזת השהייה בארצות הברית של מודארסי, וטיילר המשיכה לכתוב תוך כדי חיפוש עבודה.
בשנת 1964 ראה אור הרומן הראשון שלה, ושנה לאחר מכן גם הרומן השני, The Tin Can Tree. שנים אחר כך התנערה טיילר משני הרומנים הללו, כמו גם מרבים מהסיפורים הקצרים שכתבה בתקופה זו. היא אף כתבה שהיא "הייתה רוצה לשורפם". לתחושתה, רוב היצירה המוקדמת הזו סובלת מהיעדר פיתוח אופי שלם, ומכך שלא שיכתבה את החומר שוב ושוב.
הפסקה מכתיבת סיפורת וגידול ילדים – 1965 עד 1970
בשנת 1965 ילדה טיילר בת בשם טֶז'. שנתיים לאחר מכן נולדה בת שנייה, מיטְרָה. בערך בזמן הזה, עקרו טיילר ובעלה לבולטימור, מרילנד, שם החל בעלה ללמד בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת מרילנד. מעברי הבית וגידול הילדים דרשו מטיילר את רוב כוחה, והיא לא פרסמה דבר בין השנים 1965 ל־1970.
הכרה והתקבלות כמחברת רומנים
ב־1970 שבה טיילר לכתוב, ועד 1974 ראו אור שלושה רומנים נוספים פרי עטה: A Slipping-Down Life, The Clock Winder, ו־Celestial Navigation. לדעתה, כתיבתה השתפרה באופן ניכר בתקופה זו; מרגע שבנותיה החלו ללמוד בבית הספר, הצליחה להקדיש לכתיבה הרבה יותר ריכוז ממה שהיה אפשרי מאז שסיימה את לימודיה באוניברסיטה. לאחר יציאת Celestial Navigation החלה טיילר לזכות בהכרה ברמה כלל־ארצית: גייל גודווין כתבה עליו ביקורת חיובית מאוד במוסף הספרותי של הניו יורק טיימס. בעוד שאינה גאה בארבעת הרומנים הראשונים שלה, טיילר מחשיבה את הרומן הזה, החמישי, כאחד האהובים עליה. לדבריה, הוא היה ספר קשה לכתיבה, מכיוון שדרש שכתוב טיוטה אחר טיוטה כדי לפתח היטב את הבנתה את הדמויות. ג'ון אפדייק חיבר ביקורת חיובית על הרומן הבא שלה, Searching for Caleb, שבה כתב: "מצחיק ולירי ואמיתי, מעודן בפרטיו ושאפתן בעיצובו [...] הסופרת הזו לא רק טובה, היא טובה וממזרית." לאחר מכן המשיך אפדייק להתעניין ביצירתה, וחיבר ביקורות גם על ארבעת הרומנים הבאים שלה. "תעתועי מורגן" (1980) זכתה בפרס ג'אנט היידינגר קפקא לספרות והייתה מועמדת הן לפרסי הספרים האמריקאיים והן לפרס חוג מבקרי הספרים של ארצות הברית. ג'ויס קרול אוטס פרסמה עליו ביקורת טובה בכתב העת "מדמואזל": "מרתק [...] סיפור אהבה כל כך לא שגרתי עד שנראה כמפתיע את גיבוריו בעצמם."
הכרה לאומית
הרומן הבא של טיילר קנה לה מעמד מוצק בעולם הספרותי האמריקאי. אותו רומן תשיעי של טיילר, "מסעדת הגעגועים", שהיא עצמה מחשיבה כיצירתה הטובה ביותר, היה ברשימה הקצרה לפרס פוליצר, לפרס פא"ן/פוקנר ולפרס הספר האמריקאי לסיפורת ב־1983. בביקורת שלו ב"ניו יורקר" כתב ג'ון אפדייק, "האמנות שלה הייתה זקוקה רק להחשכה שתעניק לסקיצות המעוצבות שלה מוצקוּת [...] ברומן התשיעי שלה, היא הגיעה לרמה חדשה של עוצמה." הרומן העשירי שלה, "תייר בעל כורחו", זכה בפרס חוג מבקרי הספרים של ארצות הברית לסיפורת ב־1985, בפרס השגריר לספר ב־1986, והיה ברשימה הקצרה לפרס פוליצר ב־1986. הספר גם עובד לסרט משנת 1988 בכיכובם של ויליאם הרט וג'ינה דייוויס. ההצלחה הביקורתית והמסחרית של הסרט הגבירה את המודעות הציבורית ליצירתה של טיילר. הרומן האחד־עשר שלה, "שיעורי נשימה", זכה בפרס פוליצר לספרות ב־1989 והיה "ספר השנה" של כתב העת "טיים". הוא עוּבַּד לסרט טלוויזיה בשנת 1994, כפי שעובדו לימים ארבעה רומנים נוספים של טיילר.
מאז הזכייה בפרס הפוליצר חיברה טיילר למעלה מתריסר רומנים נוספים; רבים מהם היו הבחירה הראשית של מועדון ספר החודש, וצעדו במצעד רבי המכר של הניו יורק טיימס. כתב העת טיים בחר ב־Ladder of Years כאחד מעשרת הספרים הטובים של 1995. "טלאים של כדור הארץ" הוכתר "ספר ראוי לציון" של הניו יורק טיימס בשנת 1999. ברומן Digging to America משנת 2006 חקרה טיילר כיצד מהגרת מאיראן, שחיה בארצות הברית כבר 35 שנה, מתמודדת עם ה"זרות" שלה; זו נקודת מבט שטיילר מכירה היטב מתוך נישואיה למודארסי האיראני.
בנוסף לרומנים שלה, פרסמה טיילר סיפורים קצרים בכתבי עת שונים, אך הם טרם כונסו בקובץ. בין 1983 ל־1996 ערכה טיילר שלוש אסופּות: The Best American Short Stories 1983, Best of the South, ו־Best of the South: The Best of the Second Decade.
ביקורות מסתייגות
לצד התקבלות חיובית, זכייה בפרסים, תרגומים, ונתוני מכירות גבוהים, ספגה טיילר גם ביקורות שליליות. הביקורת הנפוצה ביותר היא שיצירותיה "סנטימנטליות", "מתקתקות" ו"מקסימות ונעימות מדי". ג'ון בליידס, מבקר ספרות של השיקגו טריביון, פסל את "תייר בעל כורחו" (כמו גם את כל הרומנים הקודמים שלה) כ"מתוק באופן מלאכותי" ו"לא מציאותי". אדם מארס-ג'ונס, מבקר באובזרבר, כתב בביקורתו על "נישואי חובבים": "נראה שטיילר מציעה לנו חלב ועוגיות." גם המבקרת הבכירה של הניו יורק טיימס, מיצ'יקו קאקוטאני, קוננה מעת לעת על "חמידוּת עד גועל", וציינה ש"הרומנים שלה – עם גיבוריהם התמהוניים, הפרטים הביתיים שלהם, ועלילותיהם הבלתי סבירות ומחממות הלב בדרך כלל – גובלים לעיתים קרובות בחמידוּת יתר".
בראיון משנת 2012 התייחסה טיילר לביקורות אלה: "ראשית כל אני חושבת שיש בהן צדק. הייתי אומרת [שיש] שתן וחומץ אצל [פיליפ] רות ואצלי חלב ועוגיות. איני יכולה להכחיש את זה... [עם זאת] יש יותר חריפות בחלק מהשפה הרכה שלי ממה שאנשים מבינים."
מכיוון שכמעט כל יצירתה של טיילר עוסקת באותם נושאים – יחסי משפחה ונישואים – וממוקמת באותה סביבה, היא ספגה ביקורת על היותה חזרתית ונוסחתית. בסקירה של The Patchwork Planet, קבעה קאקוטאני: "הדמויות המוקדמות יותר של גב' טיילר נטו להיות ממוקמות בתוך סבך עבה של יחסים משפחתיים בעלי ניואנסים עדינים, שעזרו להגדיר גם את החלומות שלהם וגם את המגבלות שלהם; האנשים ברומן הזה, לעומת זאת, נראים הרבה יותר דומים זה לזה. זאבים בודדים, נמשכים לכאן ולכאן בחוטי הבובות של המחברת [...] גם היכולת המפורסמת של גב' טיילר לתאר את הפרטים היומיומיים של החיים נדמית הפעם יגעה ונוסחתית [...] לגבי הפרטים הקטנים שגב' טיילר מפזרת על פני הסיפור שלה [...] גם בהם יש תחושה של חוברת־צביעה לפי מספרים. הם מצטרפים לכדי רומן מטולא שנראה מלאכותי, מכני [...] וכן, חמוד מדי."
טיילר ספגה ביקורת גם על עליבוּת דמויותיה הגבריות ו"חוסר הטסטוסטרון" שלהן. טיילר אינה מסכימה עם הביקורת הזו: "אוי, זה תמיד מפריע לי כל כך. אני לא חושבת שהם רכיכות. אנשים תמיד אומרים שהם מבינים שאני כותבת על דמויות מוזרות, ואני חושבת, האם לא כולם מוזרים? אם תסתכל מקרוב על מישהו, תמצא פגמים, אצל נשים וגברים כאחד."
פרסים וכיבודים
טיילר חברה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות מאז 1983.
טיילר זכתה בפרסים הבאים:
פוקושימה (מחוז)
מחוז פוקושימה (ביפנית: 福島市; תעתיק לטיני: Fukushima-ken) הוא מחוז ביפן הנמצא באי הונשו שבחבל טוהוקו. עיר הבירה של מחוז פוקושימה היא פוקושימה. אוכלוסייתו של המחוז כשני מיליון בני אדם.
גאוגרפיה
מחוז פוקושימה הוא הדרומי ביותר בחבל טוהוקו והקרוב ביותר לטוקיו. הוא מחולק לשלושה אזורים על ידי רכסי הרים (ממערב למזרח): איזו, נאקאדורי והאמאדורי.
האמאדורי, השוכן לחוף האוקיינוס השקט הוא האזור השטוח והממוזג שבהם. נאקאדורי, הוא האזור החקלאי שבין השלושה ובו שוכנת הבירה פוקושימה. איזו, שהוא האזור הגדול ביותר, הוא הררי ויש בו אגמים, יערות שופעים ובחורף מכוסה בשלג.
13 הנפות הן
נפת אדצ'י, נפת דטה, נפת פוטבה (תחנות הכוח הגרעיניות, דאיצ'י (1) ודיי ני (2) נמצאות בנפה זו. תחנה מספר 1 נמצאת בעיירה אוקומה ותחנה מס' 2 נמצאת בעיירות נאראהה וטומיוקה), נפת היגאשישיראקאוואה, נפת אישיקאוואה, נפת איוואסה, נפת קאוואנומה, נפת מינאמייזו, נפת נישישיראקאווה, נפת אונומה, נפת סומה, נפת טמורה ונפת יאמה.
כלכלה
התושבים במחוז פוקושימה עוסקים בענפי הדיג ופירות ים. כמו כן, במחוז קיימות מספר תחנות כוח גרעיניות המספקות פרנסה רבה. בפנים המחוז התושבים מתפרנסים מחקלאות.
סביב הבירה פוקושימה יש תעשייה חזקה של תוכנה ואלקטרוניקה.
דודג' מידווברוק
דודג' מידווברוק (באנגלית : Dodge Meadowbrook) היא מכונית משפחתית גדולה אשר יוצרה על ידי חטיבת דודג' בקונצרן הרכב קרייזלר האמריקאי בין השנים 1954–1949 ב-ארצות הברית.
סמואל צ'ייס
סמואל צ'ייס (באנגלית: Samuel Chase; ) היה שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית ואחד מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית כנציג מרילנד. במהלך כהונתו על כס השיפוט נפתח נגדו הליך הדחה על ידי בית הנבחרים על רקע חשד להטיה פוליטית, פסקים שרירותיים וקידום אג'נדה פוליטית אישית, אך הוא זוכה על ידי הסנאט ונשאר בתפקידו.
לאחר הבחירות של 1800, שאפו הנשיא החדש תומאס ג'פרסון והמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית להחליש את השפעת הפדרליסטים בבתי המשפט הפדרליים. מעשיו של צ'ייס בבית המשפט ספגו האשמות כנוטים למשוא פנים, וג'פרסון האמין שיש להעביר את צ'ייס מכהונתו. בית הנבחרים פתח בהליך הדחה על שמונה סעיפים, שכולם התמקדו בהעדפותיו הפוליטיות של צ'ייס. הסנאט הצביע בעד זיכויו של צ'ייס בכל הסעיפים, והוא המשיך לכהן בבית המשפט עד למותו ב-1811. יש היסטוריונים שטוענים שזיכויו של צ'ייס קבע תקדים חשוב בנוגע לעצמאות מערכת המשפט הפדרלית.
ראשית חייו
סמואל צ'ייס נולד ליד העיירה פרינסס אן שבמרילנד כילדם היחיד של הכומר תומאס צ'ייס ושל רעייתו, מטילדה ווקר. אביו היה איש כמורה שהיגר למחוז סאמרסט כדי להיות לכומר בכנסייה חדשה. סמואל התחנך בחינוך ביתי. הוא היה בן 18 כאשר עזב לאנאפוליס, שם הוא למד משפטים בהדרכתו של ג'ון הול. ב-1761 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע באנאפוליס.
ראשית הקריירה
ב-1762 הורחק צ'ייס מ"המועדון המשפטי", אגודת דיבייטינג מאנאפוליס, על התנהגות "חריגה ומגונה באופן קיצוני". ב-1764 הוא נבחר לאספה הכללית של מרילנד, בה הוא שירת עשרים שנה.
ב-1769 החל צ'ייס בבניית מעונו, שבהמשך יקרא "בית צ'ייס-לויד", ושנמכר לפני סיום העבודה ב-1771. כיום הבית מהווה אתר היסטורי. צ'ייס היה מייסד שותף של סניף בני החירות במחוז אן ארדונל יחד עם ידידו הקרוב ויליאם פאקה. הוא גם הוביל את ההתנגדות לחוק הבולים של 1765.
הקונגרס הקונטיננטלי
ב-1774 וב-1776, היה צ'ייס חבר באספת המחוזות של מרילנד באנאפוליס. הוא ייצג את מרילנד בקונגרס הקונטיננטלי, נבחר אליו מחדש ב-1776 והיה מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
הוא המשיך להיות חבר בקונגרס הקונטיננטלי עד 1778. מעורבותו בניסיון לשלוט על שוק הקמח, תוך עשיית שימוש במידע פנימי שהושג במסגרת חברותו בקונגרס, הוביל לאי בחירתו מחדש לקונגרס ולפגיעה בשמו הטוב.
קריירה שיפוטית
ב-1786 עבר צ'ייס לבולטימור, שם הוא התגורר עד יומו האחרון. ב-1788 הוא מונה כנשיא בית המשפט הפלילי בבולטימור, תפקיד בו הוא כיהן עד 1796. ב-1791 הוא היה לנשיא בית המשפט הכללי של מרילנד, גם בו הוא כיהן עד 1796.
ב-26 בינואר 1796 מינה הנשיא ג'ורג' וושינגטון את צ'ייס כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית וצ'ייס הושבע לתפקיד ב-4 בפברואר.
משפט ההדחה
עם תחילת נשיאותו, היה תומאס ג'פרסון מזועזע מהיקף ההשתלטות של מערכת המשפט שטענה לבלעדיות על ביקורת השיפוטית. דאגתו זו הובילה למאמצים של מפלגתו לסלק את הפדרליסטים מכס השיפוט. בעלי בריתו בקונגרס ביטלו זמן קצר לאחר השבעתו את חוק השיפוט של 1801, וביטלו את בתי המשפט בערכאות נמוכות שנוצרו בחקיקה זו, וכך הסתיימו כהונותיהם של שופטים פדרליים, אף על פי שמינוייהם היו לכל החיים. שנתיים לאחר מכן, במאי 1803 גינה צ'ייס את הצעדים הללו, באומרו שהם "יגזלו את כל הביטחונות לזכויות הקניין והחירות האישית, והחוקה הרפובליקנית שלנו תשקע באוכלוקרטיה". מוקדם יותר, באפריל 1800, בעת שניהל משפט בבית המשפט המחוזי, תקף צ'ייס קשות את תומאס קופר, שהואשם על פי חוקי הזרים וההסתה. במשפט זה לקח על עצמו צ'ייס את תפקיד התובע במקום את תפקיד השופט. באותה שנה, כאשר חבר מושבעים גדול בניו קאסל, דלאוור, סירב להאשים מדפיס מקומי, סירב צ'ייס לשחררם, באומרו שהיה ידוע לו על מדפיס שהוא קיווה שהם יאשימו אותו על פעילות הסתה. ג'פרסון ראה במתקפה זו של צ'ייס כהתנהגות לקויה שלא מוטלת בספק והזדמנות לצמצם את ההשפעה הפדרליסטית על מערכת המשפט באמצעות הדחה של צ'ייס. הוא החל את התהליך כאשר הוא כתב לחבר הקונגרס ג'וזף הופר ניקולסון ממרילנד, באומרו: "האם צריכה המתקפה הרשמית והמסיתה [של צ'ייס] על עקרונות החוקה שלנו... לעבור ללא עונש?".
חבר הקונגרס מווירג'יניה ג'ון רנדולף מרונקו לקח על עצמו את האתגר לפתיחת תהליך ההדחה. בית הנבחרים הגיש בסוף 1803 שמונה סעיפי הדחה נגד צ'ייס, שאחד מהם היה קשור לטיפול של צ'ייס במשפט של ג'ון פרייס. שני סעיפים נוספים התמקדו בהתנהלותו במשפט לשון הרע של ג'יימס קלנדר. סעיף נוסף דן בהתנהלותו של צ'ייס כלפי חבר המושבעים הגדול בניו קאסל. שלושה סעיפים התמקדו בשגיאות הפרוצדורליות שנעשו על ידי צ'ייס בכמה מקרים. הסעיף השמיני כוון להערותיו "הבלתי מתונות ומסיתות... מגונות באופן בלתי מתקבל על הדעת... ומגונות מאוד", כאשר הוא "האשים" חבר מושבעים גדול בבולטימור. ב-12 במרץ 1804 הצביע בית הנבחרים ברוב של 73 תומכים מול 32 מתנגדים בעד הדחתו של צ'ייס. ב-9 בפברואר 1805 החל משפט ההדחה בסנאט, שנשלט על ידי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית שבהנהגתו של ג'פרסון. את המשפט ניהל סגן הנשיא ארון בר ואת התביעה הוביל רנדולף.
כל סעיפי הדחה היו קשורים לעבודתו של צ'ייס כשופט בבתי המשפט בערכאות נמוכות. באותה תקופה שימשו שופטי בית המשפט העליון בתפקידי שיפוט אלו כשופטים יחידים, נוהג שפסק בסוף המאה ה-19. ההאשמות התמקדו בכך שמשוא הפנים הפוליטי של צ'ייס הוביל אותו להתנהג לנאשמים ולבאי כוחם באורח לא הוגן בעליל. פרקליטי ההגנה של צ'ייס כינו את העמדה לדין מאמץ פוליטי של אויביו הרפובליקנים. בתשובה לסעיפי ההדחה, טען צ'ייס שכל מעשיו הונעו מנאמנות לתפקידו השיפוטי לרסן את עורכי הדין ממתן הצהרות בלתי ראויות, ומשיקולים של יעילות שיפוטית.
ב-1 במרץ 1805 הצביע הסנאט בעד זיכויו של צ'ייס מכל הסעיפים. בהצבעה נכחו 34 סנאטורים (25 רפובליקנים ו-9 פדרליסטים), ו-23 קולות היו דרושים לרוב של שני-השלישים להחלטה על הרשעה והדחה. מתוך שמונת סבבי ההצבעה על הסעיפים השונים, ההצבעה הקרובה ביותר להרשעה הייתה על הסעיף בנוגע להאשמה של חבר המשובעים הגדול בבולטימור, ובה הצביעו 18 סנאטורים בעד הרשעה ו-16 בעד זיכוי. צ'ייס היה שופט בית המשפט העליון היחיד בהיסטוריה שנפתח נגדו הליך הדחה.
זיכויו של צ'ייס קבע תקדים בלתי רשמי שהיסטוריונים רבים טוענים שהוא סייע להבטיח את עצמאות מערכת המשפט. כנשיא בית המשפט העליון, ציין ויליאם רנקוויסט בספרו "חקירות גדולות", שכמה סנאטורים סירבו להרשיע את צ'ייס על אף עוינותם הפוליטית כלפיו, ככל הנראה בשל העובדה שהם הטילו ספק שהאיכות גרידא של עבודתו השיפוטית לא יכלה לשמש עילה להדחתו. כל הליכי ההדחה נגד שופטים פדרליים מאז הליך ההדחה של צ'ייס התבססו על האשמות בהתנהלות חוקית או אתית בלתי ראויה, לא על איכות השיפוט. השופטים הפדרליים נקטו מאז באופן כללי ביותר צעדי זהירות בהשוואה לצ'ייס כדי להימנע מהשפעה של שיקולים פוליטיים מפלגתיים.
חיים אישיים
במאי 1762 נשא צ'ייס לאישה את אן בולדווין, בתם של תומאס ואגנס בולדווין. לזוג נולדו שלושה בנים וארבע בנות, שארבע מתוכם בלבד הגיעו לבגרות. אן נפטרה ב-1776.
ב-1784 נסע צ'ייס לאנגליה בעניין המניות של מרילנד בבנק אנגליה. שבם הוא הכיר את האנה קילט, בתו של סמואל גילס, רופא מברקשייר. מאוחר יותר באותה שנה נישאו השניים ונולדו להם שתי בנות.
בודו אילגנר
בודו אילגנר (בגרמנית: Bodo Illgner; נולד ב-7 באפריל 1967) הוא כדורגלן עבר גרמני אשר שיחק כשוער.
במהלך הקריירה המקצוענית שלו, אילגנר שיחק עבור המועדונים פ.צ. קלן וריאל מדריד, והיה שותף לזכייתה של הנבחרת הגרמנית במונדיאל 1990, במהלכו נהיה לשוער הראשון אי פעם ששומר על שער נקי בגמר המונדיאל. היה ידוע בהתמחותו במצבי אחד על אחד ובלימת הגבהות לעומק הרחבה.
קריירת מועדונים
אילגנר נולד בעיר קובלנץ, וגדל במחלקת הנוער של מועדון פ.צ. קלן. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה עבור מועדונו, ב-22 בפברואר 1986, עוד לפני שמלאו לו 19 שנים, במשחק החוץ מול באיירן מינכן, בו הפסידה קלן 3-1. מעונת 1987-1988 והלאה, אילגנר ירש באופן חד מוחלט את מקומו כשוער הראשון של הקבוצה מהראלד שומאכר, ואף זכה בתואר השוער הטוב באירופה בשנת 1991.