cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בעיית בזל
בעיית בזל היא בעיה מפורסמת באנליזה מתמטית, שהוצגה לראשונה בשנת 1644 על ידי פייטרו מנגולי, ונפתרה על ידי לאונרד אוילר בשנת 1735. כיוון שהבעיה נשארה לא פתורה לנוכח ניסיונות מתמשכים של המתמטיקאים המובילים באותה תקופה, פרסום פתרונו של אוילר, כאשר היה בן 28, הביא לו תהילה מיידית. אוילר הכליל את הבעיה באמצעות פונקציית זטא ופתר את הבעיה הכללית, ורעיונותיו שימשו השראה לברנהרד רימן, אשר בעבודתו משנת 1859 השתמש בפונקציה בהקשר למשפט המספרים הראשוניים. הבעיה נקראת על שם בזל, עירו של אוילר כמו גם של בני משפחת ברנולי, שלא הצליחו לפתור את הבעיה.
בעיית בזל היא מציאת סכום הטור האינסופי של הערכים ההופכיים של ריבועי מספרים הטבעיים. כלומר הסכום:
סכום טור זה שווה בקירוב ל-1.644934. בעיית בזל דורשת את הערך המדויק של סכום הטור. אוילר הוכיח שהסכום המדויק הוא ופרסם את התגלית הזו בשנת 1735. ההוכחה שלו התבססה על שיטות שלא נראו עד אז.
פתרונו של אוילר
פתרונו של אוילר לבעיה נחשב מקורי ומבריק. הוא תקף את הבעיה מנקודת מבט שונה לגמרי ממה שנראה עד אז. טיעונו של אוילר הוא כזה: נפתח את טור טיילור של הפונקציה \ \sin x ונקבל: נחלק ב-x ונקבל:
כעת, פונקציה זו מתאפסת בנקודות מהצורה כאשר. נניח, לפיכך, כי ניתן, בדומה לפולינומים להביע את כמכפלת האפסים שלה: כעת, אם נכפול בצורה פורמלית ביטוי זה, ונאסוף את המקדמים של \,x^2, נקבל כי המקדם של \,x^2 ב- הוא אך מטור טיילור של, אנו יודעים כי המקדם של \,x^2 הוא. אך שני מקדמים אלו חייבים להיות שווים זה לזה, ולפיכך ועל ידי הכפלת שני האגפים ב--\pi^2 נקבל את הדרוש.
קשר למכפלת וואליס
ג'ון ואליס גילה ב-1665 את נוסחת המכפלה שלו לפאי:
וואליס גזר את המכפלה האינסופית הזאת בצורה שנעשית בטקסטים של חשבון אינפיניטסימלי כיום - באמצעות השוואת בעבור ערכים זוגיים ואי זוגיים של n. בדיעבד, כפי שאוילר הבחין, נוסחת המכפלה של וואליס היא מסקנה פשוטה מן השיטות שלו לפתרון בעיית בזל. נראה זאת:
נציב ונקבל:
פתרון באמצעות אנליזה הרמונית
את הבעיה אפשר לפתור כמקרה פרטי של טור פורייה: פיתוח פונקציה מחזורית בקטע לטור של סינוסים וקוסינוסים.
תהי f פונקציית הזהות f(x)=x בקטע [-\pi,\pi]. כדי שטור פורייה שלה יהיה תקף גם מחוץ לקטע זה, נצטרך להמשיך אותה באופן מחזורי. נשים לב, שבהמשכה זה הפונקציה איננה רציפה ובכל זאת קיים לה פיתוח לטור פורייה.
לכן,
כעת, נחשב את מקדמי הסינוסים:
בסך הכל, טור פורייה של x הוא
כעת נשתמש בזהות פרסבל כדי לקבל ש נחלק ב-2 את הביטוי ונצמצם את פאי באגף הימני ונקבל כמבוקש.
ההוכחה של קאלאבי
ב-1993 מצא קאלאבי הוכחה קצרצרה למשפט של אוילר, שאפשר להכליל לחישוב ערכים נוספים של פונקציית זטא. ההוכחה משתמשת בהחלפת משתנים דו-ממדית, כלדקמן.
נסמן ב-S את ריבוע היחידה וב-T את המשולש. הפונקציה מעתיקה את T על S באופן חד-חד-ערכי, והיעקוביאן שלה הוא 1-x^2y^2. לכן .
סבסטופול
סבסטופול (באוקראינית: Севастополь; בטורקית: Akyar; ברוסית: Севасто́поль) היא עיר נמל על חוף הים השחור בחצי האי קרים. סמוך לעיר ממוקם בסיס ראשי של הצי הרוסי. עד 2014 היה בו גם בסיס מרכזי של הצי האוקראיני. אף שהשטח בשליטת רוסיה, מרבית העולם עדיין מכיר בשטח כחלק מאוקראינה ולא מכיר בסיפוח הלא-חוקי שרוסיה ביצעה במרץ 2014. העיר פופולרית כיום בזכות שמורות החוף הרבות באזור ומהווה יעד לתיירים רבים, בעיקר ממדינות ברית המועצות לשעבר.
לפי מפקד אוכלוסין משנת 2012, מונה אוכלוסייתה 475 אלף איש. ביתו של "הצי הסובייטי של הים השחור" לשעבר ובסיס ימי של צי הים השחור של חיל הים הרוסי.
המיקום הגאוגרפי המיוחד של העיר ותנאי הניווט שבאזור הפכו את נמלי העיר סבסטופול למרכז ימי חשוב. בשל עובדה זו עמדה העיר במרכז עימותים צבאיים רבים, ואחד החשובים שבהם מלחמת קרים. במלחמה זו עמדו מגיניה הרוסיים של סבסטופול במשך 11 חודשים במצור שהטילו עליה צבאות האימפריה העות'מאנית, בריטניה צרפת וסרדיניה, עד שלבסוף נכבשה על ידיהם. גם בתקופת מלחמת העולם השנייה עמדה העיר במצור ממושך.
ב-6 במרץ 2014 כחודש לאחר הפלישה הרוסית הכריז שלטון הבובות הרוסי בסבסטופול על עצמו באופן חד-צדדי כגוף פדרלי של הפדרציה הרוסית. ב-18 במרץ סופחה העיר רשמית על ידי רוסיה והייתה ליחידה אדמיניסטרטיבית נפרדת כחלק מהמחוז הפדרלי של קרים, לצד הרפובליקה של קרים. העיר קיבלה מעמד של עיר פדרלית (אחת משלוש הערים הפדרליות של רוסיה), ורוסיה שולטת בה בפועל. ממשלת אוקראינה אינה מכירה בכך וממשיכה לראות בכל חצי האי קרים כשטח שלה.
אטימולוגיה
השם סבסטופוליס נבחר כהשפעת השפה היוונית. השם נובע מהמילה סבסטוס (σεβαστός), שמשמעותה 'בעל ערך' ושם העצם 'פוליס' (πόλις) שמשמעותו עיר. סבסטוס (Σεβαστός) היא המקבילה היוונית המסורתית לאוגוסטוס הרומאי, שם שהוענק במקור לקיסר הראשון של האימפריה הרומית.
חרף מקורותיו היוונים, השם עצמו לא מגיע מזמני יוון העתיקה. קרוב לוודאי שהעיר נקראה על שם השליטה (אוגוסטה) יקתרינה הגדולה שהקימה את העיר בשנת 1783. היא ביקרה בעיר בשנת 1787 בחברת הקיסר האוסטרי יוזף השני ומכובדים זרים אחרים. במערב העיר ישנן חורבות ושרידים של הנמל היווני העתיק חרסונס, שהוקמה במאה ה-5 לפני הספירה או במאה ה-4, על ידי מתיישבי הראקליאה פונטיקה. משמעות השם הוא חצי אי ואינו מתייחס לשם היווני של קרים: חרסונסוס טוריקה (חצי האי הטורקי).
היסטוריה
במאה ה-6 לפני הספירה הוקמה מושבה יוונית בשטח העיר של היום. העיר היוונית חרסונס התקיימה כמעט אלפיים שנה, תחילה כדמוקרטיה עצמאית ואחר כך כחלק מממלכת בוספורוס.
במאות ה-13 וה-14 השטח נכבש על ידי אורדת הזהב המונגולית וננטשה. אומנם לסבסטופול של היום אין כל קשר לאותה עיר, אך שרידיה מהווים עד היום אתר תיירות פופולרי.
תקופת האימפריה הרוסית
העיר סבסטופול הוקמה ביוני 1783 כבסיס לשייטת הימית באזור ונקראה בשם אחיטאר,על ידי תומאס מקנזי (פומה פומיץ' מקנזי), אדמירל רוסי ממוצא סקוטי; זמן קצר לפני שחאנות קרים סופחה על ידי האימפריה הרוסית. חמש שנים קודם לכן הורה אלכסנדר סובורוב על הקמת מוצבים עבור הצבא הרוסי, ובפברואר 1784 הקיסרית יקתרינה הגדולה הורתה לגריגורי פוטיומקין לבנות מבצר ולקרוא לו בשם סבסטופול. יישום תוכניות הבנייה הועבר לקפטן פיודור אושאקוב, שמונה ב-1788 למפקד נמל סבסטופול ושייטת הים השחור.האתר הפך לבסיס חשוב של הצי ולאחר מכן לנמל ים מסחרי. ב-1797 צו של הקיסר פאבל הראשון קרא למבצר בשם אחטיאר. לבסוף; ב-1826 הסנאט הרוסי השיב את שם העיר בחזרה לסבסטופול. ביולי 1830 פרץ מרד עממי מזוין בעיר בשל התפרצות מגפת הכולרה בעיר שנבע מתנאי הבידוד שהופעלו במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829). במהלך המרד, ב-4 ביולי, נרצח מושל העיר ניקולאי סטוליפין ובסופו של דבר המרד דוכא על ידי הצבא ומובילי המרד הוצאו להורג בירייה. אחד האירועים הידועים שבהם הייתה מעורבת העיר היה המצור על סבסטופול (1854-1855) שהובילו צבאות צרפת, סרדיניה והעות'מאנים במהלך מלחמת קרים, מצור שנמשך 11 חודשים. חרף נסיונותיו, הצבא הרוסי נאלץ לנטוש את המבצר ולהתפנות, כשבמהלך הפינוי הוטבע הצי כולו במטרה למנוע כניסת ספינות אויב ולהימנע מהצי מליפול לידי האויב. כשצבא האויב נכנס לסבסטופול הוא מצא רק הריסות ושרידים לעיר המפוארת. זמן קצר לאחר המלחמה חיילים רוסים קיבלו אישור להקים בית הכנסת החייל.
בדומה לערים אחרות באימפריה, ידעה העיר משברים ומתיחויות מול פעילים מהפכניים. ב-1901 הוקמו לראשונה חוגים סוציאל-דמוקרטים וב-1902 הם התאחדו לארגון הפועלים של סבסטופול (SRO). ב-1903, על בסיס ארגון זה, הוקם סניף סבסטופול של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
במהלך מהפכת 1905 פרץ מרד על אוניית הצי "פוטיומקין", כשפועלי הנמלים, אזרחים ומלחי הצי ב-14 ספינות של הצי פתחו במרד מזוין. ב-14 בנובמבר הונף דגל אדום על האוניה "אוצ'אקוב" שהייתה בפיקודו של לייטננט פיוטר שמיט, אך רוב אוניות הצי שעגנו בנמל לא תמכו במרד ורק שלוש אוניות הצטרפו. ב-15 בנובמבר הצבא הקיסרי החל לפעול צבאית נגד האוניות המורדות ולדיכוי המרד בבסיס היבשתי, כשלקראת הערב כל מנהיגי המרד נעצרו והוצאו להורג על ידי שלטונות הצאר. לאחר מהפכת אוקטובר ב-1917 עברה העיר לשליטת מועצת נציגי הפועלים והצבא. תחילה שלטו בעיר אנשי מפלגת ס"ר והמנשביקים, אך בבחירות חדשות שנערכו זכו הבולשביקים ברוב. ברם השלטון הסובייטי טרם התבסס בעיר; במהלך מלחמת האזרחים הרוסית הגנרל פיוטר וראנגל הוביל את הצבא הלבן בסבסטופול ובחצי האי קרים והיה לשליט חצי האי, הוא ביצע מספר רפורמות והקים ממשלה בראשותו. בתקופת שלטונו כונן יחסים דיפלומטיים עם מדינות עצמאיות שנוצרו עקב התפרקות האימפריה (ביניהן הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה והרפובליקה העממית של אוקראינה) וארגן מחדש את כוחות הצבא הלבן בקרים. מטעמים אידאולוגיים שינה את שם הצבא ל"הצבא הרוסי". הוא הצליח לבלום ולאחר מכן גם להדוף את כוחות הצבא האדום, שניסו לפרוץ לחצי האי קרים בסוף אפריל 1920 וכוחותיו אף עברו למתקפה וכבשו אזורים נרחבים בדרום אוקראינה, הסמוכים לחצי האי קרים. ברם, בסתיו אותה שנה התהפך הגלגל: הצבא האדום ריכז כוח רב בדרום אוקראינה והפיקוד הסובייטי כרת ברית מחודשת עם הצבא השחור של נסטור מאכנו, שיחידותיו צורפו לכוח המחץ הסובייטי. ב-7 בנובמבר 1920 החל המבצע לכיבוש חצי האי, ולאחר 3 ימי לחימה קשים הצליחו כוחות הצבא האדום והשחור לפרוץ את קווי ההגנה של צבא וראנגל והוא החל לסגת לכיוון הנמלים סבסטופול ופאודוסיה. על מנת למנוע נפילת כוחותיו בידי הצבא האדום הורה וראנגל על פינוי כללי של חצי האי קרים. הוא פקד שכל אנשי הצבא והאזרחים, שלא רוצים להישאר תחת השלטון הקומוניסטי, יוכלו להתפנות יחד איתו. לבסוף, ב-14 בנובמבר 1920 הפליג וראנגל עם אחרוני חייליו מחצי האי קרים לחצי האי גליפולי שבטורקיה וב-15 בנובמבר הצבא האדום השתלט על העיר. באותה עת הבולשביקים השליטו בעיר ובסביבתה את "הטרור האדום" והוציאו להורג כ-29,000 איש ממתנגדיהם.
תקופת ברית המועצות
בתקופת מלחמת העולם השנייה סבלה העיר מהפצצות אוויריות של הנאצים, והותקפה על ידי איטליה ורומניה במהלך המצור על סבסטופול. הנאצים השתמשו בארטילריה כבדה מאוד בניסיונות לשבור את הביצורים, ורק לאחר קרב ארוך ומצור שנמשך 250 יום, נפלה העיר המבוצרת לידי כוחות הציר ביולי 1942. הנאצים תכננו לקרוא לעיר תאודוריכשאפן (על שם תיאודריך הגדול והעובדה שחצי האי קרים היה ביתם של הגותים הגרמאנים במאות ה-18 וה-19). העיר שוחררה על ידי הצבא הסובייטי ה-9 במאי 1944, ובהמשך הוענק לה תואר עיר גיבורה.
ב-1957 סופחה לעיר העיירה בלאקלאווה והפכה לרובע בה.
סבסטופול כחלק מאוקראינה הסובייטית
ב-29 באוקטובר 1948 נשיאות הסובייט העליון הנפיקה צו שהעניק לעיר מעמד מיוחד. בשנת 1954, בעקבות החלטת ניקיטה חרושצ'וב, סופח מחוז קרים והעיר סבסטופול לאוקראינה הסובייטית.
לאחר התפרקות ברית המועצות
לאחר התפרקות ברית המועצות, הבית התחתון בפרלמנט הרוסי (קונגרס נציגי העם) תהה בדבר מעמדה החוקי של סבסטופול ודרש מהסובייט העליון להגדירו.
ב-11 בדצמבר 1992 נשיא אוקראינה קרא לבקשת הפרלמנט הרוסי ניסיון שלוקה ב"מחלה אימפריאלית". ב-17 בדצמבר 1992 הוקם משרד הנציג הנשיאותי בקרים, מה שהביא לגל מחאות נגד קייב. חלק ממארגני המחאות היו חברי חזית הישועה הלאומית וארגונים לאומניים רוסיים.
ב-10 ביולי 1993 הפרלמנט הרוסי העביר הצעה להכריז על סבסטופול כעיר פדרלית רוסית.
ב-14 באפריל 1993 נשיאות הפרלמנט של קרים קרא ליצירת תפקיד נשיא קרים. שבוע לאחר מכן, חבר הפרלמנט הרוסי, ולנטין אגאפונוב, הצהיר שרוסיה מוכנה לפקח על הליך משאל עם לעצמאות קרים ולכלול את הרפובליקה כחברה בחבר המדינות. ב-28 ביולי 1993 אחד ממנהיגי החברה הרוסית בקרים, ויקטור פרוסאקוב, הודיע כי ארגונו מוכן למרד מזוין להקמת שליטה רוסית בסבסטופול.
במאי 1997 רוסיה ואוקראינה חתמו על הסכם שלום וידידות שמסיר את תביעותיה של מוסקבה לשטחים באוקראינה. הסכם נפרד שנקרא אמנת החלוקה על מעמדו ותנאיו של צי הים השחור יצר תנאים להחכרה בידי רוסיה שלא מוגבלת בזמן של מתקנים ומשאבים בסבסטופול ובחצי האי קרים.
צי הים השחור הסובייטי לשעבר ומשאביו חולקו בין צי הים השחור הרוסי לזה האוקראיני. שני הציים השתמשו בנמלי העיר. סבסטופול נותרה מטה צי הים השחור הרוסי.
בשאר חלקי חצי האי קרים, השפה הרוסית נותרה דומיננטית גם לאחר עצמאות אוקראינה. החברה הרוסית מעולם לא קיבלה את אובדן סבסטופול והתייחסה לסבסטופול כמי שהופרדה זמנית ממולדתה.
ב-27 באפריל 2010 רוסיה ואוקראינה חתמו על הסכם שבמסגרתו הוגדלה אפשרות השהייה של הצי לעשרים וחמש שנה לאחר שנת 2017 (ולמעשה עד 2042) עם אופציה להארכת ההחכרה בחמש שנים נוספות.
משבר קרים 2014
ב-6 במרץ 2014 כתגובה לאירועי יברומאידאן, מועצת העיר סבסטופול הכריזה באופן חד צדדי על כוונתה להצטרף לפדרציה הרוסית כסובייקט פדרלי. מועצת העיר הוציאה הצעה משותפת ב-11 במרץ יחד עם המועצה העליונה של קרים לאיחוד כרפובליקה עצמאית מאוקראינה עם אופציה לסיפוח עם רוסיה בכפוף למשאל עם שייערך. השלטון האוקראיני והקהילה הבינלאומית ביקרו באופן חריף את החלטת משאל העם.
ב-16 במרץ 2014 נערך משאל עם שנוי במחלוקת על עזיבת קרים את אוקראינה. במהלך ההצבעה נשלט בניין המועצה העליונה של קרים על ידי חיילי צבא רוסים. דיווחים רשמיים טענו שמרבית המצביעים תמכו בסיפוח לרוסיה ברוב של 95.6%. משאל העם הביא להקמת הרפובליקה של קרים, שסבסטופול היא העיר הגדולה בה.
ב-18 במרץ 2014 החוזה לאימוץ קרים וסבסטופול לרוסיה נחתם וחצי האי קרים והעיר סבסטופול סופחו רשמית לרוסיה, כשבמסגרתו הוחלט:
מעמדה הבינלאומי של העיר לא הוכר. קרים וסבסטופול עדיין מוגדרות על ידי אוקראינה, האיחוד האירופי ומרבית מדינות האו"ם כחלק מאוקראינה.
זמן קצר לאחר הסיפוח מונה הפעיל הלאומני אלכסיי צ'אלי, למושל העיר. כמה שבועות לאחר מכן מונה סרגיי מינאיילו להחליפו עד 2016 כשהועבר למחוז אחר ובמקומו מונה דמיטרי אובסיאניקוב, שכיהן כממלא מקום עד לבחירות למושלות העיר שנערכו בספטמבר 2017, כשנבחר להמשיך לכהן כמושל העיר.
תשתיות
קיימים שבעה סוגים של תחבורה בסבסטופול:
פוליטיקה וממשל
בראש העיר סבסטופול עומד מיכאיל רזבוז'אייב שמונה למושל העיר ב-11 ביולי 2019.
העיר מחולקת לארבעה רבעים הנמצאים בשטח המנהלי של סבסטופול. מינהל העיר סבסטופול מכונה רשמית בשם ממשלת סבסטופול והגוף המחוקק העירוני הוא האספה המחוקקת של סבסטופול ובה 24 חברים, הנבחרים אחת לחמש שנים. בבחירות לאספה המחוקקת שנערכו ב-2014 נבחרו 22 חברי מפלגת רוסיה המאוחדת ו-2 חברי מפלגת לדפ"ר. בספטמבר 2017 זכה דמיטרי אובסיאניקוב בתמיכת רוב התושבים בבחירות למושלות העיר לאחר שגרף למעלה משבעים אחוז, מקולות המצביעים ומינויו הפך למינוי קבוע עד לבחירות 2022.
מושל סבטופול הוא ראש הרשות המבצעת בעיר והוא ממונה על ידי הנשיא באישור האספה המחוקקת. קודם לסיפוח חצי האי קרים לרוסיה ראש הרשות המבצעת בעיר היה ראש העיר שכונה יושב ראש מועצת העיר סבסטופול ומועצת העיר סבסטופול (Севастопольська міська рада) תפקדה הן כעירייה והן כמועצה מחוקקת מאז שהוקמה ב-27 במרץ 1917 ועד לפירוקה ב-17 במרץ 2014 עקב סיפוח קרים לרוסיה. בתקופת האימפריה הרוסית פעלה בעיר הדומה העירונית של סבסטופול כגוף עירוני מחוקק. הדומה העירונית הוקמה ב-22 במאי 1816. קודם לכן נוהלה העיר על ידי הצבא. ב-1787 הוקמה מזכירות עירונית שעסקה בניהול תקציב העיר עד הקמת הדומה ב-1816.
רובעי העיר
גבולות העיר הנוכחיים הוגדרו בשנת 1977 בהחלטת מועצת העיר, מה-8 בפברואר 1977.
במסגרת החקיקה הרוסית, העיר מהווה עיר פדרלית המחולקת לארבעה רבעים אדמיניסטרטיביים ואלה מחולקים לעשרה מחוזות מוניציפליים.
במסגרת החקיקה האוקראינית, העיר מחולקת לארבעה רבעים, שבשניים מהם (לנין וגגארין) רבעים עירוניים, כששני האחרים (בלאקלאווה ונחימוב) מורכבים מיישובים.
ספורט
בעיר מתקני ספורט רבים רובם ספורט מים. אצטדיון הכדורגל המרכזי הוא SKS ארנה, שנבנה ב-1986 ומכיל 5,576 מושבים.
בעיר פועלים מספר מועדוני ספורט לרבות מועדון הכדורגל סבסטופול שהוקם בשנת 2014 כיורש לקבוצה קודמת שהתמודדה בליגת העל האוקראינית. המועדון החדש מתמודד באליפות האזורית ובליגת העל של חצי האי קרים מכיוון שאופ"א לא מכירה בסיפוח קרים לרוסיה ולא מתירה למועדון להתחרות בליגות הרוסיות.
בעיר פעל מועדון הכדורסל מוסון סבסטופול - שהתמודד בליגה השלישית ברוסיה.
מגדל הטלוויזיה המרכזי של סין
מגדל הטלוויזיה המרכזי של סין (China Central Television (CCTV) Tower, בסינית: 中央广播电视塔) הוא המבנה הגבוה ביותר בבייג'ינג בירת סין. על גבי המבנה ישנה מרפסת תצפית בגובה 238 מטרים וקצה האנטנה שלו מגיעה לגובה של 405 מטרים. בראש המגדל ישנה מסעדה מסתובבת המספקת תצפית על רחבי העיר. המבנה חבר בפדרציה העולמית למגדלים גדולים.
המגדל נחנך בשנת 1992 והוא מכיל ציוד שידור עבור הטלוויזיה המרכזית של סין. הוא ממוקם בשכונת האידיאן סמוך לתחנת המטרו גונגז'ופן ופארק יויואנטן. המגדל תוכנן על ידי האדריכל פאולוס סנאורן. בניין מטה CCTV נמצא כיום במחוז צ'אויאנג, ותוכנן על ידי האדריכל ההולנדי רם קולהאס בשנת 2009.
מדי שנה נערכת תחרות, הכוללת שתי הקפות של בסיס המגדל ולאחר מכן טיפוס על 1,484 מדרגותיו עד לתצפית שבקצהו.
מקסים גורקי
אלכסיי מקסימוֹביץ' פֶּשְקוֹב (ברוסית: Алексей Максимович Пешков; 28 במרץ (כך על פי הלוח הגרגוריאני, המקובל בימינו; על פי הלוח היוליאני: 16 במרץ) 1868 – 18 ביוני 1936), הידוע בשם מקסִים גוֹרקִי (ברוסית: Максим Горький; "גורקי" פירושו "מר"), היה סופר ופעיל פוליטי רוסי. הוא נחשב לאב המייסד של זרם סוציאליסטי חדש באמנות, הריאליזם הסוציאליסטי, שגרס כי על אנשי הרוח לשרת בכתביהם את מטרות הפרולטריון. גורקי הרבה לכתוב על מעמד הפועלים ומאבקם. היה מועמד חמש פעמים לפרס נובל לספרות. רבים מספריו ומחזותיו תורגמו לעברית.
קורות חייו
גורקי נולד בניז'ני נובגורוד. לאחר שאביו מת, חזרה אימו לבית אביה. גורקי הילד גדל בצל סבו הקשה והאלים, ואחיה של אימו שהיו בורים נבערים ואכזריים. כשהיה בן תשע מתה גם אימו, וסבתו עזבה את סבו ולקחה עימה את גורקי. דמותה השפיעה עליו עמוקות, והוא מתאר אותה בהערצה ואהבה בספרו "ילדות".
כשהיה בן תשע-עשרה, אהבה נכזבת, סתירות באופיו, בלבול ושאלות זהות העיקו עליו עד כדי כך שניסה לשים קץ לחייו. בחודש דצמבר 1887 קנה אקדח צבאי ישן וירה כדור בחזהו. בכיסו מצאה המשטרה פתק לגלגני: "אני מבקש להטיל את האשמה במותי על המשורר הגרמני היינה; הוא המציא את הלב הסובל מכאב שיניים". הכדור רק חורר את ריאתו השמאלית. לאחר מכן עשה ניסיון התאבדות שני בבליעת חומצה מלחית שעמדה ליד מיטתו בבית החולים.
לאחר החלמתו המהירה יצא למסע רגלי למוסקבה מתוך תקווה לפגוש את טולסטוי, אך לא מצא את הסופר. הוא המשיך במסעו אל הוולגה וערך מסע בן 5 שנים ברחבי האימפריה הרוסית, בו צבר רשמים שהופיעו מאוחר יותר ביצירותיו.
בשנת 1896 נשא לאישה את יקטרינה פאבלובנה וולז'ין בת השמונה עשרה, שהתאהבה בו בעת שעבדו במערכת העיתון בסמרה. באותה תקופה חזר אל עיר הולדתו וקיבל משרה של עורך מן המניין, ואז החל לפרסם את סיפוריו וזכה להצלחה. הוא כתב בבוז על הבורגנות, אבל הסתייג גם מן העילית המשכילה. "גורקי האוטודידאקט לא יכול להתרפא מתסביך הנחיתות שלו כלפי 'המלומדים כביכול', והשליך את כל יהבו על הפועלים".
ספרו "פומה גורדייב" נדפס ב-1899 והוקדש על ידי גורקי לצ'כוב אותו העריץ (צ'כוב עצמו הסתייג מן המגמה הדידאקטית בכתיבתו של גורקי).
גורקי הפך לחברו הקרוב של לנין אחרי פגישתם ב-1902. במהלך מלחמת העולם הראשונה הפכה דירתו בפטרוגרד למרכז פעולה בולשביקי, אך יחסיו הקרובים עם הקומוניסטים לא נמשכו זמן רב. הוא כתב, שבועיים אחרי מהפכת אוקטובר: במהלך החזרות על מחזהו "בשפל", בשנת 1902 התקרב לשחקנית מאריה פדורובנה אנדרייבנה, שהייתה נשואה לפקיד בכיר בחברת הרכבות הממלכתית ואימצה בשקיקה את תורות השמאל.
ב-1903, לאחר שבע שנות נישואיו הראשונים נפרד מאשתו הראשונה, תוך שהוא שומר עמה על קשרי ידידות, ושני ילדיו נשארו לחיות עמה. הוא קשר את חייו עם אנדרייבה שעזבה את התיאטרון והפכה לבת זוגו, מזכירתו, ומנהלת משק הבית שלו. לאחר שמצבו של גורקי הפך עדין עקב המאורעות הסוערים ברוסיה, היא עזבה עמו את רוסיה בהתלהבות וכך יכלה גם לשמש לו כמתורגמנית, היות שידע לדבר רוסית בלבד. ב-1906 הגיעו בחשאי דרך פינלנד לברלין.
ב-1913, למחרת הזיכוי במשפט בייליס, התבטא גורקי בנוגע לעלילת הדם שנרקמה: "חג היום לרוסיה! ניצחה האמת!... הוציאו דיבה נפשעת על העם היהודי".
הקונפליקטים בין גורקי ללנין הלכו וגברו עם גבור הביקורת של גורקי על "רוסיה החדשה" אחרי מלחמת העולם הראשונה. מנגד, חסם לנין את יכולת ההתבטאות של גורקי. מכתביו לגורקי ב-1919 רוויים איומים: באוגוסט 1921 נאסר חברו ניקולאי גומיליוב בפטרוגרד על ידי הצ'ה קה (המשטרה החשאית) בגלל דעותיו המונרכיסטיות. גורקי מיהר למוסקבה כשהוא חמוש בהוראה לשחרר את גומיליוב, הוראה שהייתה חתומה על ידי לנין עצמו, אך נוכח כי גומיליוב כבר נורה בידי המשטרה. באוקטובר היגר גורקי לאיטליה בנסיבות בריאותיות: הוא סבל משחפת. בשנים 1906–1913 ו-1921–1929 חי מחוץ לרוסיה, בעיקר בקאפרי.
בגיל חמישים ושתיים נפרד גורקי "באופן ידידותי" (כדברי הסופר והביוגרף אנרי טרויה) ממאריה אנדרייבה ודבק במאריה בודברג, המכונה מארה, אישה שדיברה שפות רבות, והפכה למזכירתו ולאחר מכן למאהבתו הקבועה.
על פי סולז'ניצין, חזרתו של גורקי לרוסיה נבעה משיקולים חומריים. בסורנטו מצא עצמו גורקי ללא כסף וללא תהילה. מנותק מאדמת רוסיה ומן העם הרוסי חש שכוחות היצירה שלו דועכים. הוא ביקר בברית המועצות מספר פעמים אחרי 1929, וב-1932 הציע לו סטלין לחזור לצמיתות, וגורקי קיבל את הצעתו. אחרי חזרתו לברית המועצות קיבל על עצמו את המדיניות התרבותית הסובייטית, על אף שנאסר עליו לצאת את גבולות המדינה. ביוני 1929 ביקר באיי סולובצקי וכתב מאמר חיובי על הגולאג שהיה כבר אז ידוע לשמצה במערב. ב-1929 ייסד מחדש את כתב העת הספרותי ליטרטורניה גזטה (כתב עת שנוסד במקור על ידי אלכסנדר פושקין במאה-19) והיה עורכו הראשי מטעם אגודת הסופרים הסובייטים.
חזרתו מאיטליה הפשיסטית היוותה ניצחון תעמולתי עבור הסובייטים. גורקי זכה לקבל את "עיטור לנין" וניתנה לו אחוזה במוסקבה (כיום מוזיאון גורקי) ודאצ'ה בפרברים. אחד מרחובותיה הראשיים של מוסקבה נקרא מחדש על שמו, כמו גם עיר הולדתו ניז'ני נובגורוד. המטוס הגדול בעולם בשנות ה-30, הטופולב ANT20, קיבל את השם "מקסים גורקי", ושימש לטיסות תעמולה בשמי מוסקבה.
ב-1933 ערך גורקי ספר ידוע לשמצה על תעלת בלומורקנאל (התעלה המחברת בין הים הלבן לים הבלטי), שהוצג בידי הממסד הסובייטי כ"דוגמה מוצלחת לחינוך מחדש של אויבי העם".
באופן אירוני המורד המהפכן גורקי הפך למשרתו של המשטר הסובייטי.
עם עלייתו של הדיכוי הסטליניסטי ובמיוחד לאחר מותו של סרגיי קירוב בדצמבר 1934, היה גורקי במעצר בית לא מוכרז בביתו במוסקבה. מדי יום סופק לו הגיליון המצונזר של פראבדה, שנמחקו ממנו כל הידיעות על מעצרים או רדיפות.
גורקי נפטר במוסקבה ב-18 ביוני 1936, כשנה לאחר מותו הפתאומי של בנו, מקסים פשקוב. אחת ההאשמות שהועלו במהלך משפטי בוכרין ב-1938 הייתה כי גורקי נרצח בידי סוכני נ.ק.ו.ד., אך נראה כי לא היה זה אלא חלק מתעמולה של אנשי סטלין, כדי להשלים את מלאכת ה"טיהורים" של אנשים שיוקרתם בקרב המפלגה הייתה לצנינים בעיניו.
גורקי נפטר בגיל שישים ושמונה כשהוא שחפן, שחוק ותשוש מעייפות.
יחסו ליהודים ולציונות
גורקי היה מחשובי הסופרים בעולם בזמנו, ובעל מעמד ענק ברוסיה – הן לפני המהפכה והן לאחריה. כוויקטור הוגו וצ'ארלס דיקנס לפניו, הוא כאב את כאב החלכאים והנדכאים וזעק את זעקתם. הוא פעל למען זכויות האדם בנושאים רבים. הוא ראוי להיזכר במיוחד בזכות אהדתו לעם היהודי ולציונות, יציאתו בריש גלי כנגד האנטישמיות, ופעילותו למען הסופרים והאמנים היהודים. הוא התבטא בקול רם כנגד האנטישמיות, וה"אני מאשים" שלו לאחר פרעות קישינב היה הברור, האמיץ והנוקב ביותר, והתחיל במילים הבאות:
בשנת 1915 ייסד גורקי את האגודה הרוסית למען חיי היהודים, שפעלה נגד רדיפות הקהילה היהודית. גורקי היה מיודד עם מספר סופרים יהודיים, בהם שלום עליכם. הוא העריך מאוד את חיים נחמן ביאליק, והתרגש עד בכי כאשר הגיע לידיו תרגומו הרוסי של "על השחיטה". ב-1916 פרסם מאמר נרגש על "אכן חציר העם" בעיתון היהודי "יֶברייסקאיה ז'יזן" (מאמר זה, כמו המאמר הקודם ורוב מאמריו שהוקיעו את האנטישמיות, הושמטו מההוצאה הסובייטית בת 30 הכרכים של כל כתביו). מאוחר יותר, בשנת 1921, היה זה בזכות מאמציו שהותר לשורה שלמה של סופרים יהודיים לצאת את ברית המועצות, ביניהם חיים נחמן ביאליק, יהושע רבניצקי, אלתר דרויאנוב, בן־ציון דינור, ועוד. גורקי היה גם תומך נלהב של תיאטרון "הבימה" ופעל נגד ההתנכלויות לקיומו.
הנצחתו
פארק השעשועים פארק גורקי במוסקבה, המשתרע על שטח של 1.2 קמ"ר, קרוי על שמו. הפארק מאוזכר בשיר Wind of Change, של להקת הרוק הגרמנית "סקורפיונז" יחד עם אתרים נוספים בעיר מוסקבה. גם בעיר מינסק שבבלארוס קיים פארק שעשועים הקרוי באותו השם.
בשנת 1938, כשנתיים לאחר מותו של גורקי, הופק בברית המועצות הסרט "ילדותו של גורקי" ("Детство Горького") בבימויו של מרק דונסקוי. הסרט, בשלושה חלקים ("ילדות מרה", "העם" ו"האוניברסיטאות שלי"), מתאר את חייו של גורקי על-פי רשמיו שלו. בסרט זה נשמע לראשונה שיר שהלחין אריה לב שוורץ למילים שכתב גורקי ושעברו עיבוד על ידי עמיתה של לב. כמה שנים לאחר מכן, שימש לחן זה כמקור השראה עבור נתן יונתן כשחיבר את שירו "דוגית נוסעת". יונתן כתב את המילים ללחן של לב שוורץ, לאחר שינויים קלים.
שמו של גורקי הונצח בישראל רק ברחוב קטן ביפו ובפאב באותו אזור הנושא את שמו.
הנרי קליי
הנרי קליי (באנגלית: Henry Clay; 12 באפריל 1777 – 29 ביוני 1852) היה עורך דין, חקלאי, מדינאי ונואם אמריקאי שייצג את מדינת קנטקי בבית הנבחרים ובסנאט. הוא שירת כיושב ראש בית הנבחרים במשך שלוש פעמים לא רצופות, ושימש כמזכיר המדינה התשיעי של ארצות הברית מ-7 במרץ 1825 עד 3 במרץ 1829, תחת הנשיא ג'ון קווינסי אדמס. קליי ניסה להיבחר לנשיאות ב-1824, ב-1832 וב-1844, וגם ניסה להיות המועמד של המפלגה הוויגית ב-1840 וב-1848. הוא לא הצליח במרוצים הללו.
קליי היה פוליטיקאי משפיע בראשית הפוליטיקה האמריקנית. הוא שירת שתי כהונות קצרות בסנאט לפני שנבחר לבית הנבחרים כיו"ר ב-1811. הוא היה ניצי, תמך במלחמת 1812 מול בריטניה, והיווה אחד מהגורמים המשמעותיים שדחפו למלחמה. ב-1814, הוא הצליח לנסח את הסכם גנט, שסיים את המלחמה. ב-1824 הוא ניסה לרוץ לנשיאות ונכשל, כשהגיע למקום הרביעי מבין ארבעה מועמדים. כיוון שאף מועמד לא השיג רוב בחבר האלקטורים, הבחירות הוכרעו בידי בית הנבחרים. קליי שכנע את בית הנבחרים לבחור בג'ון קווינסי אדמס, שמינה אותו לתפקיד מזכיר המדינה. המועמד המפסיד, אנדרו ג'קסון, טען שמדובר ב"עסקה מושחתת", וניצח את אדמס ב-1828. קליי נבחר שוב לסנאט ב-1831, ופיתח את המערכת הכלכלית האמריקנית, שדגלה במכסים גבוהים כדי להגן על התעשייה בארצות הברית, שימוש במימון פדרלי כדי לבנות ותחזק תשתיות, ובנק לאומי חזק. אנדרו ג'קסון והדמוקרטים התנגדו למימון ממשלתי לשיפורים פנימיים ולבנק לאומי, ותמכו בכך שהמדינות יחליטו על העניינים הללו. ג'קסון הטיל וטו על הצעות חוק רבות של קליי. קליי ניסה להיבחר לנשיאות ב-1832, והפסיד לג'קסון בתור המועמד של "המפלגה הרפובליקנית הלאומית". ב-1844, קליי ניסה להיבחר שוב, הפעם כמועמדה של המפלגה הוויגית. הוא התנגד לסיפוח טקסס ולרעיון "היעוד הגלוי" שהדמוקרטים תמכו בו, מתוך חשש שהעבדות תיכנס לפוליטיקה. הוא הפסיד בבחירות בהפרש של אחוז אחד. לאחר מכן התנגד למלחמת ארצות הברית–מקסיקו, שנבעה בחלקה מסיפוח טקסס.
קליי נודע בכינויו "המפשר הגדול", ותיווך בין ג'קסון ובין קרוליינה הדרומית במהלך משבר "זכות הביטול" (Nullification). בהתאם לעיקרון זה רשאית כל מדינה בארצות הברית לבטל בתחומה חוק פדרלי הנוגד את האינטרסים שלה. הנשיא ג'קסון התנגד לכך וטען כי הזכות לביטול חוק פדרלי כמוה כזכות לפרוש מהאיחוד הפדרלי (מארצות הברית) וכי הנשיא מחויב לקיים ולשמור על שלמות האיחוד הפדרלי. בנוסף השיג קליי פשרות בנושא העבדות. יחד עם חבריו, דניאל ובסטר וג'ון קלהון, הם הצליחו להגיע לפשרת מיזורי ב-1820, לפשרה בנושא המכסים ב-1833, ולפשרת 1850 כדי להקל על המתיחות האזורית במדינה. הוא נחשב לנציג המערב בקבוצה הזאת, וכונה "הנרי מהמערב" ו"כוכב המערב". היו בבעלותו עבדים, ששחרר לאחר מותו.
ילדות
הנרי קליי נולד ב-12 באפריל 1777, בחווה בהנובר שבווירג'יניה. מעמדו הכלכלי היה מעל הממוצע. אביו של קליי היה בעליהם של יותר מ-22 עבדים בעת מותו, והיה חלק ממעמד בעלי המטעים העשיר. קליי היה ממוצא בריטי, ואבותיו גרו בווירג'ניה מאז 1612, כשג'ון קליי, שחי שישה דורות לפניו, הגיע לשם מאנגליה.
הנרי היה השביעי מתוך תשעה ילדים של הכומר ג'ון קליי ואליזבת' (לשעבר הודסון) קליי. אביו היה כומר בפטיסטי, ומת כשקליי היה בן ארבע. הנרי ואחיו קיבלו שני עבדים לכל אחד, ואמם נותרה עם 18. בנוסף הוריש להם שטח אדמה. הנרי קליי היה בן דודו של קסיוס קליי, פוליטיקאי שהיה חבר בתנועה לביטול העבדות בקנטקי.
האלמנה אליזבת' קליי התחתנה עם קפטן הנרי ווטקינס, שהעביר את המשפחה לריצ'מונד. אליזבת' הולידה עוד שבעה ילדים עם ווטקינס, וכך לקליי היו שישה עשר אחים.
חינוכו
אביו החורג של קליי סידר לו עבודה בבית המשפט לערעורים בווירג'יניה. קליי הפך למזכיר של ג'ורג' ווית', שלא יכול היה לכתוב בגלל ידו הפגועה. קליי עבד כמזכיר ארבע שנים, ולאחר מכן ווית' ארגן לו עבודה תחת התובע הכללי של מדינת וירג'יניה. קליי למד משפטים באותה התקופה, והתחיל את לימודיו ב-1797.
נישואין ומשפחה
לאחר תחילת עבודתו כעורך דין, קליי התחתן עם לוקרישיה הארט. יחד נולדו להם אחד עשר ילדים (שש בנות וחמישה בנים) במשך עשרים ואחת שנים.
שבעה מהילדים מתו לפני קליי. עד 1835, כל שש הבנות מתו, שתיים מהן צעירות מאוד, שתיים כילדות, והשתיים האחרונות כנשים צעירות. בנו, הנרי קליי הבן, נהרג במלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
לוקרישיה עצמה מתה ב-1864, אחרי בעלה. היא קבורה יחד עם בעלה למרגלות האנדרטה לזכר קליי בבית הקברות בלקסינגטון.
קריירה כעורך דין
בנובמבר 1797, עבר קליי ללקסינגטון, קרוב להוריו ואחיו. הוא ביסס את עצמו כעורך דין מבריק ונואם מחונן בבית המשפט. חלק מלקוחותיו שילמו לו בסוסים ואחרים באדמות, שהעשירו את קליי.
ב-1812, לקליי היו מטעים רבים, ועבדים רבים שיעבדו אותם. היו לו 60 עבדים בשיאו, שעזרו בייצור טבק וקנבוס, שהיו הגידולים המרכזיים של האזור.
אחד מלקוחותיו של קליי היה קולונל תומאס הארט, חותנו, שהיה איש עסקים בולט בקנטקי. הלקוח הבולט ביותר של קליי היה ארון בר ב-1806, לאחר שהתובע הכללי האשים אותו בניסיון לכונן מדינה חדשה ממערב לנהר המיסיסיפי. קליי הצליח להשיג את זיכויו של בר במשפט. כעבור כמה שנים, תומאס ג'פרסון שכנע את קליי בכך שהתביעה צדקה. קליי כעס כל כך עד שסירב ללחוץ את ידו של בר כשפגש אותו שוב כעבור שנים רבות.
מחוקק
ב-1803, אף על פי שלא היה מבוגר מספיק כדי להיבחר, מונה קליי להיות נציג מחוזו באספה הכללית של קנטקי. הוא קידם חקיקה ליברלית במסגרת החוקה וניסה לשחרר עבדים. המציאות הפוליטית הכריחה אותו לוותר על כך, שכן בעלי העבדים היו האליטה הכלכלית. קליי תמך בהעברת הבירה מפרנקפורט ללקסינגטון. הוא הגן על תאגיד הביטוח של קנטקי, ושמר על מעמדו כמונופול.
יו"ר בית הנבחרים ודו-קרב מול המפרי מרשל
כשקליי חזר לקנטקי, הוא נבחר לשרת כיו"ר בית הנבחרים של קנטקי. ב-3 בינואר 1809, העביר קליי החלטה שהכריחה את חברי הבית לבוא לבושים בחליפות אמריקניות ולא בריטיות. אחד משני הנציגים שהתנגדו לכך היה המפרי מרשל, עורך דין אריסטוקרט וחד לשון, ששנא את קליי מאז משפטו של בר.
ב-4 בינואר 1809, קליי ומרשל כמעט התקוטטו מחוץ לבית הנבחרים, וקליי אתגר את מרשל לדו-קרב, שעדיין היה שיטה ליישוב סכסוכי כבוד באותה התקופה. הקרב התרחש ב-19 בינואר. כדי למנוע שפיכות דמים במדינתם, הם נלחמו באינדיאנה, קרוב לקנטקי.
לכל אחד היו שלוש תורות לירות. קליי שפשף את מרשל פעם אחת, מתחת לחזה שלו. מרשל פגע בקליי בירך. שניהם שרדו.
מינוי שני לסנאט
ב-1810, לאחר התפטרותו של הסנאטור באקנר ת'רסטון, כדי שיוכל לשרת כשופט, נבחר קליי שוב בידי המועצה המחוקקת לייצג את קנטקי בסנאט.
שנים ראשונות
בקיץ 1811, קליי נבחר לבית הנבחרים, ונבחר ליושב ראש בית הנבחרים ביום עבודתו הראשון, מאורע ייחודי. במשך 14 שנים מיום בחירתו הראשון, נבחר חמש פעמים לבית הנבחרים וליו"ר הבית. כמו דרומיים רבים אחרים, קליי הביא את עבדיו לוושינגטון הבירה.
רפורמות כיושב ראש
לפני היבחרו של קליי כיושב ראש בית הנבחרים, התפקיד היה עמדה של אוכף חוקים ומתווך. קליי הפך את התפקיד לתפקיד יוקרתי, ושני בכוחו רק לנשיא ארצות הברית. הוא מינה חברים מהפלגים הניציים ותומכי המלחמה מול בריטניה לכל הוועדות החשובות, וכך השתלט על בית הנבחרים, הישג משמעותי עבור הטירון בן ה-34. במהלך תחילת כהונתו, קליי התנגד ליצירת הבנק הראשון של ארצות הברית, מפני שהשקיע בבעלות במספר בנקים קטנים. מאוחר יותר שינה את עמדתו- כשרץ לנשיאות, הוא תמך בבנק השני.
תמיכה במלחמה
הפלגים הניציים, שהיו מהדרום ומהמערב, תמכו בהכרזת מלחמה כנגד בריטניה הגדולה, שהפרה את זכויותיה הימיות של ארצות הברית ואסרה מלחים אמריקניים, מתוך חשש שהבריטים ינסו להרחיב את שליטתם ביבשת. בתור המנהיג של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בקונגרס, קליי טיפל בנושא. מאוחר יותר, כחבר בצוות המשא ומתן, קליי עזר לנסח את הסכם גנט, וחתם עליו ב-24 בדצמבר 1814. ב-1815, כשהיה באירופה, חתם על הסכם סחר עם בריטניה.
עבודתו בליבריה
קליי עזר להקמת חברת ההתיישבות האמריקנית, ולאחר מכן שירת כנשיאה. הקבוצה רצתה ליצור קולוניה לעבדים משוחררים באפריקה; היא הקימה את מונרוביה, במקום שהפך לליבריה, בשביל מטרה זו. הקבוצה הכילה מתנגדי עבדות מהצפון, שרצו לסיים את העבדות, ובעלי עבדים, שרצו לסלק מהיבשת את העבדים המשוחררים כדי להפחית את האיומים מול משטר העבדות. בנוגע לעירוב גזעי, קליי טען שאלוהים התנגד לעירוב גזעי ולכן נתן לכל גזע צבע ומאפיינים שונים. קליי ניהל את פגישת היסוד של חברת ההתיישבות ב-1816, במלון בוושינגטון די. סי.. בין המשתתפים היו דניאל ובסטר, ג'יימס מונרו ואנדרו ג'קסון.
ה"מערכת האמריקנית"
הנרי קליי וג'ון קלהון עזרו בהעברת חוק המכס של 1816, כחלק מתוכנית כלכלית אותה כינה קליי "המערכת האמריקנית", ששורשיה בתוכניותיו של אלכסנדר המילטון. המערכת עוצבה כדי לעזור למגזר התעשייתי הצעיר של ארצות הברית, שהיה במזרח המדינה, להתחרות מול תוצרת בריטית בעזרת מכסים.
לאחר סיום מלחמת 1812, המפעלים הבריטים הציפו את הנמלים האמריקנים בסחורות זולות. כדי לשכנע מצביעים במדינות המערביות לתמוך במכס, קליי תמך במימון פדרלי לשיפורים פנימיים לתשתיות, בעיקר לתעלות וכבישים. השיפורים הפנימיים מומנו בידי מכסי המגן ומכירת אדמות ממשלתיות, שמחיריהן יהיו גבוהים כדי לאפשר הכנסה גבוהה. לבסוף, בנק לאומי היה אמור לייצב את המערכת וליצור מערכת פיננסית לאומית.
מדיניות חוץ
במדיניות חוץ, קליי תמך בתנועות העצמאות שקמו באמריקה הלטינית לאחר 1817. בין 1821 ו-1826, ארצות הברית הכירה בכל המדינות החדשות, מלבד באורוגוואי (שעצמאותה הייתה מוטלת בספק והוכרה רק אחר כך). כשארצות הברית הוזמנה ב-1826 לקונגרס פנמה, שיאחד בין המדינות החדשות, עלתה התנגדות, והמשלחת האמריקנית לא הגיעה לשם. קליי תמך במרד היווני ב-1824 שביקש עצמאות מהאימפריה העות'מאנית, אף על פי שהיה מדובר בהתערבות בעניינים אירופאיים.
קליי חשק במשרת מזכיר המדינה של ארצות הברית בממשלו של ג'יימס מונרו, שנבחר לנשיא ב-1816. כשמונרו, בניסיון לרצות את הפדרליסטים מניו אינגלנד, נתן את המשרה לג'ון קווינסי אדמס במקומו, סירב קליי לשרת כמזכיר המלחמה, סירב לתת לטקס השבעתו של מונרו להתרחש בבית הנבחרים, ולא נכח בהשבעתו של מונרו.
פשרת מיזורי ושנות העשרים
ב-1820, עלה סכסוך בנוגע להרחבת העבדות אל טריטוריית מיזורי. קליי ניסה לפתור את הסכסוך כשהשיג את אישור הקונגרס לתוכנית שנקראה פשרת מיזורי. הפשרה הכניסה את מיין לאיחוד כמדינה חופשית ואת מיזורי כמדינת עבדות (וכך שמרה על איזון בסנאט, שכלל 11 מדינות חופשיות ו-11 מדינות עבדות), ואסרה על העבדות מצפון לקו הרוחב '36°30, (הגבול הצפוני של ארקנסו ושל קו הרוחב) מלבד במיזורי.
הבחירות הנשיאותיות של 1824 ומזכיר המדינה
ב-1824, הצלחתה של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית חיסלה את כל שאר המפלגות. ארבעה מועמדים מרכזיים- אדמס, אנדרו ג'קסון, ויליאם קרופורד וקליי- רצו להיבחר לנשיאות. בגלל מספר המועמדים הגדול שקיבלו אלקטורים, אף מועמד לא קיבל רוב בחבר האלקטורים. לפי התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית, שלושת המועמדים שהשיגו את המספר הרב ביותר של קולות בחבר האלקטורים יתחרו ביניהם בהצבעה בבית הנבחרים. בתור המועמד שהגיע במקום האחרון, קליי הודח מהתחרות; שלושת המועמדים הראשיים היו ג'קסון, אדמס וקרופורד. קליי, שהיה יושב ראש בית הנבחרים, תמך באדמס, ותמיכתו עזרה לאדמס לנצח בבית הנבחרים.
קליי השתמש בכישוריו הפוליטיים כדי להבטיח את ניצחונו של אדמס, שנראה היה לו כמועמד קרוב יותר לדעותיו, שימנה אותו לתפקיד חשוב בקבינט. כשקליי מונה לתפקיד מזכיר המדינה, העניין נקרא "העסקה המושחתת" בידי תומכי ג'קסון, ופגע במוניטין של קליי. כך התחילה יריבות אישית מרה בין קליי וג'קסון.
תביעת החירות
כמזכיר המדינה, קליי גר עם משפחתו ועבדיו ברובע לאפייט, בבית שהוקצה למזכיר המדינה. כשהתכונן לחזור אל לקסינגטון ב-1829, אחת מהשפחות שלו, שארלוט דופוואה, תבעה מקליי את חירותה ואת חירות שני ילדיה, בגלל הבטחה שבעלים קודם הבטיח לה. האתגר המשפטי שלה הקדים את פרשת דרד סקוט ב-27 שנים. תביעת החירות זכתה לתשומת לב תקשורתית רבה. עורך דינה של דופוואה הצליח להשיג צו בבית המשפט שאישר לה להישאר בבירה עד שהעניין יוסדר, והיא עבדה בשכר במשך שנה וחצי עבור מרטין ואן ביורן, שהחליף את קליי כמזכיר המדינה וגר בביתו. קליי חזר לביתו עם בעלה וילדיה.
חבר המושבעים פסק לטובת קליי, וטען שההסכם עם הבעלים הקודם לא תקף לגבי קליי. דופוואה סירבה לחזור לקנטקי, וקליי שלח את שליחו לעצור אותה. היא נעצרה בווירג'יניה, לפני שקליי העביר אותה לניו אורלינס כדי לעבוד בעבור בתו ובעלה. בתה של שארלוט נשלחה להצטרף אל אמה, והן עבדו עבור בתו של קליי במשך עשור.
ב-1840, הנרי קליי החליט לתת לשארלוט ולבתה, מרי אן, את חירותן. את בנה של שארלוט, צ'ארלס, שמר כמשרת אישי, והקפיד להציג אותו כדוגמה ליחס הטוב שנתן לעבדיו. צ'ארלס זכה לחירותו ב-1844. בעלה של שארלוט, אהרון, לא הצליח להשתחרר, אולם ב-1860 הוא ושארלוט חיו ביחד כעבדים משוחררים בקנטקי. אהרון כנראה שוחרר בידי אחד מבניו של קליי, והמשיך לעבוד בשכר עבור המשפחה.
הבית שבו התגורר קליי הוא מוזיאון לאומי, שמציג ממצאים לגבי העבדות ותביעת החירות.
משבר זכות הביטול
לאחר העברת מכס המגן של 1828, שהעלה מכסים באופן חד כדי להגן על המפעלים הצעירים שנבנו, קרוליינה הדרומית הכריזה על זכותה לבטל חוקי מכס פדרליים והפסיקה לגבות מכס על יבוא. היא איימה לפרוש מארצות הברית אם הממשלה תנסה לאכוף את החוק. הנשיא ג'קסון הזועם איים להוביל את הצבא לקרוליינה הדרומית ולתלות כל אדם שיסרב לציית לחוק.
המשבר החמיר ב-1833. קליי היה שוב סנאטור באותה התקופה, לאחר שקנטקי בחרה בו ב-1831. חזרתו לסנאט, לאחר עשרים שנים, שמונה חודשים ושבוע מאז הפעם האחרונה ששהה שם, נחשבת לתקופה הרביעית בגודלה בין כהונות בסנאט.
ב-1833, קליי הצליח להשיג הסכמה מצד הקונגרס להפחית את המכס באופן הדרגתי. הפשרה עזרה לשמור על עליונות הממשל הפדרלי על המדינות, אולם היה ברור שהמשבר מבשר את העימות בין הצפון והדרום בנוגע לכלכלה ולעבדות.
התנגדות לג'קסון ויצירת המפלגה הוויגית
לאחר היבחרו של אנדרו ג'קסון, קליי הוביל את ההתנגדות למדיניותו של ג'קסון. תומכיו כללו את ה"רפובליקנים הלאומיים", שהחלו לקרוא לעצמם "וויגים" לכבוד אבותיהם במהלך המלחמה המהפכנית. הם התנגדו ל"עריצותו" של ג'קסון, כפי שאבותיהם התנגדו לעריצותו של המלך ג'ורג' השלישי. קליי התנגד לסירובו של ג'קסון להאריך את תקופת הזיכיון של הבנק השני של ארצות הברית, ותמך בהעברת החלטה שתגנה את ג'קסון על פעולותיו.
המערכת הכלכלית של קליי זכתה להתנגדות ממשל ג'קסון. עימות חשוב היה לגבי מימון פדרלי לסלילת דרך מלקסינגטון לנהר אוהיו, דרך קנטקי. ג'קסון הטיל וטו כי הרגיש שהחוק לא יעזור למסחר בין המדינות, וחשש שיגרום לשחיתות. ג'קסון התנגד לשימוש בממשל הפדרלי כדי לקדם מודרניזציה כלכלית, וכך משך את החקלאים, שתמכו בהתרחבות חקלאית אולם התנגדו לערים.
מרוצים לנשיאות
ב-1832, בחרו הרפובליקנים הלאומיים פה אחד בקליי כמועמדם לנשיאות, ואילו הדמוקרטים תמכו בנשיא ג'קסון. הנושא המרכזי היה המשך תקופת הזיכיון של הבנק השני של ארצות הברית. קליי הפסיד בהפרש גדול לג'קסון האהוד (55% לעומת 37%).
ב-1840, ניסה קליי להיות המועמד הוויגי, אולם נוצח בוועידה המפלגתית בידי תומכי הגנרל לשעבר, ויליאם הנרי הריסון. הריסון נבחר בגלל עברו הצבאי, והוחלט שהגנרל האהוד ימשוך אהדה מול התנהגותו האצילית והאריסטוקרטית של הנשיא הדמוקרטי, מרטין ואן ביורן, לעומת קליי, שכמו ואן ביורן, היה פוליטיקאי כל חייו. הוויגים האשימו את המדיניות של ואן ביורן במשבר הכלכלי של 1837, והריסון ניצח בבחירות.
ב-1844, נבחר קליי כמועמד הוויגי מול ג'יימס פולק, המועמד הדמוקרטי. פולק השיג 170 אלקטורים לעומת 105 לקליי, וזכה ב-15 מתוך 26 מדינות. תמיכתו של פולק בהתרחבות טריטוריאלית הובלטה- בעיקר דעתו על השליטה באורגון ותמיכתו בסיפוח טקסס. קליי התנגד לסיפוח מתוך חשש שנושא העבדות שוב יעלה על הפרק, ומתוך חשש מתגובתה של מקסיקו, שטקסס מרדה בה ב-1836. למרות האהדה כלפי פולק, הבחירות היו צמודות: 36 האלקטורים של ניו יורק עשו את ההבדל, ופולק זכה בהם בהפרש של 5,000 קולות. מועמד מפלגת החירות, ג'יימס בירני, זכה בכ-15,000 קולות בניו יורק ומשך תומכי קליי. אזהרותיו של קליי לגבי טקסס היו נכונות. סיפוח טקסס הוביל למלחמת ארצות הברית–מקסיקו (1846-1848) (שבמהלכה מת בנו). הצפון והדרום התווכחו לגבי הרחבת העבדות אל טקסס ומעבר לה.
חזרה לסנאט
לאחר שהפסיד את מועמדות המפלגה הוויגית לגנרל זאכרי טיילור ב-1848, החליט קליי לפרוש לביתו קנטקי, אולם לאחר פחות משנה נבחר שוב לסנאט מטעם קנטקי. במהלך כהונתו עלה הסכסוך בנוגע להרחבת העבדות אל הטריטוריות החדשות ממקסיקו, שהתווספו אל ארצות הברית לאחר חתימת הסכם גואדלופה אידלגו בסוף מלחמת ארצות הברית–מקסיקו. ב-1846, דייוויד וילמוט, חבר קונגרס מפנסילבניה, הציע למנוע את הרחבת העבדות לטריטוריות החדשות במסגרת "הצעת וילמוט", אולם נכשל בכך.
פשרת 1850
קליי שיחק תפקיד מרכזי בניסוח פשרה ב-1850 בין הצפון והדרום כדי לפתור את עניין העבדות. הוא נעזר בסנאטור סטיבן דאגלס מאילינוי, דמוקרט שהייתה זו תקופת כהונתו הראשונה, כדי להעביר את החוק בקונגרס ולמנוע מלחמת אזרחים.
קיצוניים משני הצדדים התנגדו לחוק מתוך כמה סיבות. הסנאטור ג'ון קלהון, שהיה בן בריתו של קליי, התנגד לפשרה והזהיר מפילוג. קלהון עצמו היה חולה מדי כדי לנאום, וסנאטור אחר קרא זאת במקומו. סנאטורים אחרים שהתנגדו לעבדות, כמו ויליאם סיוארד מניו יורק, התנגדו גם הם לפשרה. אולם ב-7 במרץ, דניאל ובסטר נאם לטובת הפשרה.
החוק, למרות מאמציו של קליי, נכשל בהצבעה המכריעה ב-31 ביולי, כשרוב המפלגה הוויגית ודמוקרטים דרומיים רבים מתנגדים אליו. קליי הכריז למחרת היום שבכוונתו להעביר את החוקים בנפרד. קליי היה מותש: מחלת השחפת החלה להשפיע עליו. קליי עזב את הסנאט כדי להחלים בניופורט, רוד איילנד. דאגלס הפריד את החוקים והעביר אותם בסנאט. החוקים הבודדים הצליחו לעבור, כיוון שזכו לא רק לתמיכת המתונים, אלא גם לתמיכת הסנאטורים שתמכו או התנגדו לעבדות, בהתחשב במי שהחוק נועד להטיב עמו. ביחד, כל שתי קבוצות הצליחו לנטרל את השלישית. הנשיא מילרד פילמור, הנשיא הוויגי שמונה לתפקיד לאחר מותו של טיילור, ולא תמך בפשרה, חתם על החוקים.
לקליי ניתן קרדיט על הצלחת הפשרה. המחלוקת בין הצפון והדרום בנוגע להרחבת העבדות צומצמה, והפרישה מהאיחוד נדחתה לעוד עשור. רבים טענו שאם קליי היה חי בין 1860 ל-1861, לא הייתה מלחמת אזרחים.
מותו ואחוזתו
תיאודור פרלינגהויסן, סגנו של קליי בבחירות 1844, הספיד אותו בלווייתו. הוא נקבר בבית הקברות של לקסינגטון. על מצבתו של קליי חקוקה האמרה: "איני מכיר לא צפון, לא דרום, לא מזרח, לא מערב". בצוואתו, שחרר קליי את כל עבדיו.
אחוזתו של קליי הייתה המטע והאחוזה שלו שנים רבות. היו לו 60 עבדים בשיא הצלחתו. שם הציג את בקר ההרפורד לארצות הברית.
במותו, ילדיו היחידים שנשארו בחיים היו תיאודור, תומאס, ג'יימס בראון וג'ון מוריסון, שירשו את אחוזתו. ג'ון קליי הפך את אחוזתו למכון להרבעת סוסים.
כיום, האחוזה פתוחה לציבור.
מרצ'לו טגאליאנו
מרצ'לו טגאליאנו (באיטלקית: Marcello Tegalliano, בלטינית: מרקלוס - Marcellus) כיהן בתפקיד הדוג'ה - שליט העיר ונציה שבצפון איטליה בין השנים 717–726, והיה השני שכיהן בתפקיד זה.
ככל הנראה טגאליאנו היה שר הצבא (מגיסטר מיליטום - magister militum) של הדוג'ה הראשון של העיר פאולו לוצ'יו אנאפסטו, ולאחר מותו של אנאפסטו עלה לשלטון בעיר.
ישנם היסטוריונים הסבורים כי מרצ'לו היה שר צבאו של פאלוס שליט העיר רוונה ולא סגנו של אנאפסטו.
מצעד הפזמונים העברי השנתי
מצעד הפזמונים העברי השנתי היא תחרות שירים בעברית, המשודרת ברדיו בערב ראש השנה מדי שנה, מאז שנת 1963. כיום ישנם שני מצעדי פזמונים עבריים, אחד ברשת ג' של קול ישראל (כאשר בין השנים 1969 ל-1997 שודר המצעד בתוכנית מקום בצמרת) וכיום כאן גימל של תאגיד השידור הישראלי והשני בגלגלצ הפועלת במסגרת גלי צה"ל. תפקידם הוא לסכם את כל מצעדי הפזמונים השבועיים ששודרו בשנה החולפת. במצעד זה משודרים השירים הנבחרים של השנה על פי סדר בחירתם, כשהשיר הזוכה במקום הראשון נקרא "שיר השנה". כמו כן נבחרים הזוכים בכמה קטגוריות קבועות: "זמר השנה", "זמרת השנה", "להקת השנה" או "הרכב השנה" ו"תגלית השנה" או "פריצת השנה". השירים והמבצעים נקבעים על פי בחירת המאזינים ולפעמים גם נותנים משקל לדרוג השירים במצעדים השבועיים במהלך השנה.
מתנות קטנות
מתנות קטנות הוא פזמון שנכתב על ידי נעם חורב, והולחן ובוצע על ידי רמי קלינשטיין. השיר יצא לאור בשנת 2014.
רקע
את השיר כתב נועם חורב בעת ששהה בחופשה בתאילנד, במהלך יום שישי מתוך געגועים לאווירה ביום שישי בישראל לפני כניסת השבת. לדברי רמי קלינשטיין הוא התכוון להוציא את השיר "בוקר טוב ילד", אך מכיוון שהזמר מוקי הוציא בזמן הזה את הלהיט "ילד של אבא", הוא בחר שלא להוציא את השיר, ובמקומו הקליט את השיר "מתנות קטנות" ו"ילד טוב אבא" יצא כסינגל מאוחר יותר. "מתנות קטנות" היה הסינגל השלישי שיצא מאלבומו של קלינשטיין הנושא את שמו.
השיר מתאר אווירת יום שישי אחר הצהריים לקראת כניסת השבת. בשיר משולב קטע קצר מתוך קידוש ליל שבת. על כך סיפר קליינשטיין:
השיר הגיע במצעד השנתי של גלגלצ לשנת תשע"ד (2014) למקום השלישי.
ארז פטרנק
ארז פטרנק הוא מדען ישראלי בתחום מדעי המחשב, פרופסור מן המניין בפקולטה למדעי המחשב בטכניון. תחומי המחקר העיקריים שלו הם מערכות ואלגוריתמים לחישוב מקבילי, אלגוריתמים לניהול זיכרון ותאוריה של מדעי המחשב.
עבודה באקדמיה
פטרנק הוא פרופסור מן המניין בפקולטה למדעי המחשב בטכניון. במהלך השנים הנחה מעל 20 סטודנטים לקראת תואר מסטר ו-דוקטור. בנוסף, העביר קורסים בנושאים תורת החישוביות, תורת הקומפילציה, ניהול זיכרון אוטומטי ומבני נתונים.
שימש בוועדות של מעל ל-40 כנסים, היה חבר בוועדת ההיגוי של הכנס VEE בין השנים 2011-2014, בוועדת ההיגוי של הכנס ISMM בין השנים 2005-2011, ובוועדת ההיגוי של אגודת ACM SIGPLAN המאגדת פרסומים של כנסים וזורנלים בין השנים 2009–2012.
מאמרים ופרסומים
פטרנק כתב מעל ל-100 מאמרים מדעיים. מאמריו זכו ללמעלה מ-6,000 ציטוטים במאמרים שונים.
פרסים והוקרה
מאמריו של פטרנק זכו לפרסים יוקרתיים במשך השנים. ב-2019 הוא זכה בפרס המאמר הטוב ביותר בכנס OOPSLA. ב-2015 הוא זכה בפרס של Euro-Par למאמר הטוב ביותר, ב-2013 קיבל מאמר שנכתב תחת הנחייתו את פרס DISC למאמר הטוב ביותר של סטודנט. בשנת 2009 הוא קיבל את פרס VEE למאמר הטוב ביותר. הסטודנט שחר תמנת, שהונחה על ידי פרופ׳ פטרנק זכה ב-2015 בפרס PODC לעבודת הדוקטורט הטובה ביותר בתכנות מקבילי ומבוזר לאותה שנה. ב-1995 זכה פטרנק במלגת רוטשילד היוקרתית לפוסט-דוקטורט.
פרופ׳ פטרנק זכה בפרסים יוקרתיים רבים על הצטיינות בהוראה. בשנת 2012 הוא קיבל את פרס ינאי למצוינות בחינוך אקדמאי ב-2012. בנוסף הוא זכה בפרס סלומון סיימון מאני להצטיינות בהוראה אקדמית בשנת 2003 ובפרס קולמן-כהן להצטיינות בהוראה אקדמית בשנים 2001, 2002. פטרנק זכה בפרס הטכניון על הצטיינות יתירה בהוראה מעל 10 פעמים במשך השנים. פרס זה ניתן על פי דירוג הסטודנטים ל-4% המרצים המובילים בטכניון.
חיים אישיים
ארז נולד בחיפה, נשוי ליעל, שהיא בעלת דוקטורט בביו-רפואה ועוסקת בתעשיית המחשוב הרפואי, ולהם שלושה ילדים.
תלם אמונה
תלם אמונה הייתה מפלגה שהוקמה לקראת הבחירות לכנסת ה-14 על ידי חבר הכנסת הרב יוסף עזרן.
הרב עזרן פרש ממפלגת ש"ס בשלהי הכנסת השלוש עשרה והיה לח"כ יחיד.
לקראת הבחירות לכנסת ה-14 שהתקיימו ב-1996 הודיע הרב עזרן על התמודדותו לכנסת בראשות מפלגת תלם אמונה. במקום השני ברשימה הוצב הרב יחזקאל אסחייק. המפלגה, שנתמכה על ידי הרב הליטאי שמואל אוירבך, קיבלה 12,737 קולות ולא עברה את אחוז החסימה. בפרסומי תעמולת הבחירות של המפלגה נטען שהיא נתמכת על ידי הרב חיים קניבסקי.
ישע סמפטר
יֶשַע (גֶ'סִי) אֶתֶ'ל סָמְפְּטֶר (באנגלית: Jessie Ethel Sampter; 22 במרץ 1883 – 25 בנובמבר 1938) הייתה משוררת, פעילה חברתית ומחנכת ארץ ישראלית, ילידת ארצות הברית.
ביוגרפיה
סָמְפְּטֶר נולדה בניו יורק ב-1883, הבת השנייה של רודולף ורגינה סמפטר (מהגרים מגרמניה) ואחות לאלווי (Elvie), שהתגוררו בשדרה החמישית בניו יורק.
האב רודולף נטש את הדת וגידל את הבנות בבית בעל מסורת נוצרית. הוא חזר ליהדות רק בגלל קשריו עם חברו פליקס אדלר (בנו של הרב הרפורמי שמואל אדלר, שעמד בראש בית הכנסת "עמנו-אל" בניו יורק), שהקים את "החברה הסוציאלית לתרבות אתנית". אדלר היה סוציאליסט, שהאמין בעזרה לנזקקים ובשוויון לעובדים. הבסיס שנתן לג'סי השפיע רבות על השקפת העולם שלה בהמשך חייה. עם זאת, היא המשיכה לחפש משמעות לחייה, אותה מצאה ביהדות ובציונות.
בשנת 1895 נפטר אביה של ג'סי ובאותה שנה היא חלתה בפוליו. המחלה ריתקה אותה למיטה למשך חודשים והותירה בה נכות, שגרמה לה לנטוש את חלומה להיות כנרת.
העסק שאביה ניהל נכנס לקשיים כלכליים, אבל למרות זאת המשפחה המשיכה לטייל רבות באירופה. באחת הנסיעות פגשה ג'סי את ישראל זנגוויל, סופר ופעיל ציוני, שחשף אותה לציונות.
היא החלה לכתוב כבר כילדה, ופרסומה הספרותי הראשון היה בשנת 1897. את ספרה הראשון, "The Great Adventurer" ("ההרפתקן הגדול", 1909), הקדישה לג'וזפין לזרוס.
סמפטר סיימה את לימודיה באוניברסיטת קולומביה, ומשנת 1912 הייתה פעילה במוסדות תרבות וציונות. היא הייתה חברה ב"הדסה" ובהסתדרות למען השלום העולמי ופעילה למען תנועות נוער. כמו כן הייתה חברה במפלגה הסוציאליסטית בארצות הברית.
בתחילת המאה ה-20 נפגשה עם מספר נשים ציוניות, בהן האחיות לזרוס ומרי אנתין, וניהלה אתן דיונים פילוסופיים ודתיים. כחלק מהאמונה שלה בקבוצת למידה כדרך הנכונה ללמוד נושא ולהעשיר את עולמו של האדם, הקימה את "The Seekers club" שהייתה קבוצה של צעירים וצעירות שנפגשו פעם בשבוע ובניהולה של ג'סי דנו בנושאים רבים כגון תרבות, דת ואמנות. את הפגישות תיעדה ואספה לספר, שנקרא "The Seekers". הספר פורסם ב-1910, ונחשב לספר הראשון שבו פרשה את משנתה החינוכית. ברצונה לתאר את המפגשים כתבה בתחילת הספר:
"we're free from those clogging superstitions and false perspectives which result from an early training in any symbolic and fixed creed"
בשנת 1909 נפטרה אמהּ והיא נשארה לבדה, לאחר שאחותה נישאה שלוש שנים לפני כן. היא הצטרפה לאגודת המשוררים האמריקאית, שם פגשה את ד"ר מרל סנט קרואה רייט (Merle St. Croix Wright), שהיה ראש האגודה וכומר לותריאני. לאחר שהתקשתה להתחבר לאגודה של אדלר, מצאה ג'סי את מקומה בכנסייה של ד"ר רייט. במהלך אחת הדרשות של ד"ר רייט, התוודעה ג'סי לספרו של היימן סגל "The Book of pain and struggle". ספר זה של סגל, שמספר על קשייו של מהגר יהודי בארצות הברית, גילה לסמפטר את יעודה והפך אותה לציונית. ד"ר רייט הפגיש אותה עם היימן סגל, שהפגיש אותה עם האישה המשמעותית בחייה, הנרייטה סולד.
המפגש עם הנרייטה סולד
סולד הייתה פעילה ציונית והמייסדת והנשיאה הראשונה של ארגון הדסה. אף על פי ששתי הנשים הגיעו מרקע שונה, שתיהן חלקו דעות זהות לגבי היהדות והציונות. הן האמינו שהציונות היא לא רק הקמת מדינה לעם היהודי בארץ ישראל אלא גם שיקום העם כאומה בריאה. בחזונן ראו את הציונות כישועה והתחדשות לאומית של העם, מעבר לפתרון טריטוריאלי פוליטי ליהודים. שתי הנשים היו בעלות גישה סוציאליסטית, פמיניסטית ופציפיסטית והאמינו בשיתוף פעולה בין אנשים (בעיקר סביב הסכסוך היהודי ערבי), מבחינתן הציונות סיפקה הזדמנות להגשים חלומות אלה.
במכתב ששלחה סמפטר לחברתה סוניה בארצות הברית כתבה: "מטרת האומה היהודית בפלשתינה היא להיות לא רק כעוד מדינה, אלא אומה ייחודית, שמטרתה להביא את הישועה בתוככי האורגיה של עוול ואלימות. זה היה אמור להיות הניסוי שלנו בצדק."
סולד האמינה שחשוב לחנך את היהודים בעולם ובעיקר בארצות הברית לחשיבותן של הציונות ושל ארץ ישראל בחייהם. לשם כך נעזרה בסמפטר. סולד ביקשה מסמפטר לנצל את כישוריה הספרותיים ולכתוב על המולדת ליהודים ועל הצורך בציונות.