cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוריס וינסנט וילקס
ביוגרפיה
למעבדה שלו היה מימון משלה, ולכן הוא היה מסוגל להתחיל מיד לבנות מכונת חישוב פרקטית בשם EDSAC. הוא החליט שהמטרה שלו אינה לבנות מחשב טוב יותר, אלא ליצור מחשב זמין לאוניברסיטה. לכן הגישה שלו הייתה פרקטית: הוא השתמש רק בשיטות מוכחות לבנית כל חלק במחשב. המחשב שהתקבל היה איטי יותר וקטן יותר ממחשבים בני זמנו. אולם הוא היה המחשב הראשון שבו זיכרון הפקודות וזיכרון הנתונים נמצאים באותה יחידת זיכרון פיזית (מה שנודע בתור מכונת פון נוימן). המחשב החל לעבוד החל ממאי 1949.
בשנת 1951 הוא הגה את הרעיון של מיקרו תכנות מהבנה שתוכנת מחשב (מיקרוקוד) שכתובה בשפה מיוחדת (מיקרו אסמבלר) בתוך ROM מהיר מאוד תוכל לשמש כבקר של מעבד המחשב. הרעיון של מיקרו תכנות פישט מאוד את פיתוח המעבדים. מיקרו תכנות תואר לראשונה בכנס מחשבים של אוניברסיטת מנצ'סטר בשנת 1951, ולאחר מכן פורסם בהרחבה בעיתון של הארגון IEEE בשנת 1955. הרעיון מומש במחשב EDSAC 2, שהכיל גם שפופרות ריק הניתנות להחלפה לייצוג כל סיבית של המעבד. רעיון זה נחשב למתקדם מאוד באותה תקופה.
המחשב הבא שיוצר במעבדה היה טיטאן, שפותח ביוזמה משותפת עם Ferranti. הוא היה מחשב שיתוף הזמן הראשון בבריטניה וסיפק גישה למשאבי מחשב באוניברסיטה, כמו מערכות גרפיות לתכנון בעזרת מחשב.
תכונה ראויה לציון של מערכת ההפעלה של טיטאן הייתה שהיא העניקה גישה מוגבלת למחשב בהתבסס על זהות המשתמש וזהות התוכנה. הייתה בה מערכת הצפנת סיסמה ששימשה לאחר מכן במערכת ההפעלה UNIX.
וילקס הגה גם את הרעיון של תוויות סימבוליות (תווית שמשמשת לציון כתובת מאשר הכתובת עצמה), מאקרו (תבנית טקסט שמוחלפת בטקסט אחר על פי כללים כלשהם) ופונקציות ספריה. מושגי יסוד אלה פישטו את התכנות וסללו את הדרך לשפות תכנות עלית. וילקס עבד גם על מערכת שיתוף זמן (נקרא בימינו מערכת מרובת משתמשים) ומחשוב מבוזר.
בשנת 1956 נבחר לחבר של החברה המלכותית הבריטית.
וילקס קיבל את פרס טיורינג בשנת 1967 על פיתוח המחשב EDSAC ומושגים אחרים שפיתח.
לקראת סוף שנות ה־60 וילקס החל להתעניין באבטחה מבוססת הרשאות והמעבדה הרכיבה מחשב מיוחד לשם כך שנקרא CAP.
בשנת 1974 וילקס נתקל ברשת מידע שווייצרית (Hasler AG) שהשתמשה בטופולוגיה טבעתית כדי להקצות זמן על הרשת. המעבדה השתמשה בהתחלה באבות טיפוס לשיתוף ציוד היקפי. בסופו של דבר נוצרו קשרי מסחר והטכנולוגיה נהייתה זמינה באנגליה.
בשנת 1980 הוא פרש מהפרופסורה והתפקיד שלו כראש המעבדה והצטרף לצוות המהנדסים של חברת DEC במיינארד מסצ'וסטס.
בשנת 1986 וילקס חזר לאנגליה ונהיה חבר בצוות המחקר של אוליבטי. בשנת 1992 הוענק לו פרס קיוטו. בשנת 1993 וילקס קיבל תואר דוקטור לשם כבוד במדעים מאוניברסיטת קיימברידג'. בשנת 2002 וילקס חזר למעבדה למחשבים באוניברסיטת קמברדיג' כפרופסור אמריטוס.
חיים שטרקמן
חיים שטרקמן (נולד ב-11 ביוני 1944) הוא כדורסלן-עבר ישראלי ששיחק בתפקיד הרכז.
ביוגרפיה
שטרקמן היה רכז בעל ראיית משחק מעולה וקליעה טובה ממרחק. בגיל 17 הוא קלע 38 נקודות עם מכבי רמת גן נגד מכבי תל אביב במשחק גביע ומאז אותו משחק נקנה מיד על ידי הקבוצה מתל אביב. הוא שימש כקפטן מכבי תל אביב וזכה איתה ב-8 אליפויות ליגה ו-7 גביעי מדינה כשחקן.
בעונת 1972/73 החל לשמש כעוזר מאמן/שחקן, אצל יהושע רוזין ובעונה שלאחר מכן כשחקן בלבד. בעונת 1974/75 שימש כמאמן ראשי ביחד עם אברהם חמו וזכה עם הקבוצה בדאבל.
בעונת (1975/76) עבר לאמן את מכבי רמת גן והיה רשום גם כשחקן הקבוצה. בתחילת שנות השמונים שימש גם כיושב ראש הקבוצה.
במדי נבחרת ישראל שטרקמן הופיע בארבע אליפויות אירופה (1965, 1967, 1969, 1971), זכה עם הנבחרת במדליית זהב במשחקי אסיה 1966. בסך הכל שטרקמן צבר 86 הופעות בנבחרת, בהן קלע 490 נקודות.
בשנת 2015, שטרקמן זכה לטקס הוקרה בהיכל מנורה מבטחים ושמו נכלל מאז ב"היכל התהילה של מכבי תל אביב בכדורסל".
חיים מתגורר בעיר הולדתו, רמת גן, נשוי לאורנה ואב לשניים.
סמרש
סמרש (ברוסית: Смерш, ראשי תיבות של «Смерть шпионам!», מוות למרגלים!) היה ארגון גג לשלוש סוכנויות מודיעין נגדי עצמאיות בחסות הצבא האדום שהוקם בסוף 1942 או קודם לכן, אך הוכרז רשמית רק ב-14 באפריל 1943. את השם סמרש טבע יוסיף סטלין. הסיבה העיקרית להקמתה הייתה סיכול ניסיונות הכוחות הגרמנים להחדיר מרגלים לצבא האדום בחזית המזרחית.
האמנה הרשמית של סמרש פירטה את המשימות הבאות שביצע הארגון: סיכול ריגול, מלחמה בטרור, מניעת כל פעילות אחרת של מודיעין זר בצבא האדום; לחימה ב"גורמים אנטי-סובייטים" בצבא האדום; הגנה על קווי החזית מפני חדירת מרגלים ו"גורמים אנטי-סובייטיים"; חקירת בוגדים, עריקים ופגיעה עצמית בצבא האדום ובדיקת אנשי צבא ואזרחים החוזרים מהשבי.
הארגון התקיים באופן רשמי עד 4 במאי 1946, כאשר תפקידיו הועברו חזרה למשרד ביטחון המדינה. ראש הסוכנות לאורך כל קיומה היה ויקטור אבאקומוב, שמונה להיות השר לביטחון המדינה בשנים שלאחר המלחמה.
שם
יוסיף סטלין טבע את השם СМЕРШ ("סמרש'") כהלחם של הביטוי בשפה הרוסית шпионам Смерть (SMERt" SHpionam, 'מוות למרגלים'). במקור, כשהוא מתמקד במאבק במרגלים גרמניים שחדרו לצבא הרוסי, הרחיב הארגון במהירות את סמכויותיו: לאיתור ולמיגור כל הגורמים החתרניים.
היסטוריה
ב-3 בפברואר 1941 הופרדה המחלקה הרביעית (המדור המיוחד) של שירות הביטחון במינהל הראשי לביטחון המדינה של נ.ק.ו.ד., האחראית על סיכול ריגול צבאי בצבא הסובייטי, שמנתה 12 מחלקות ויחידת חקירה אחת. שינוי ארגוני זה הביא לפירוקו של המינהל הראשי לביטחון המדינה ואנשי הצוות הועברו לקומיסריון העממי לביטחון המדינה שהוקם. ב-25 בפברואר 1941, ויקטור אבאקומוב מונה לראש המינהל ולסגן ראש הנ.ק.ו.ד. האחראי על הפיקוח ועל כמה מחלקות אחרות.
החלק השני והמשמעותי ביותר עבר לקומיסריון העממי לענייני הגנה והכוחות המזוינים כמנהלה 3 שהשתלטה על מרבית מחלקות המינהל הראשי לביטחון המדינה אנטולי מיכייב. המנהלה השלישית הפכה למפקדת הצי האדום. בראשה עמד אנדריי פטרוב, קצין לביטחון המדינה.
מבצע ברברוסה
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות, ב-22 ביוני 1941, חתם סטלין ב-17 ביולי, כיו"ר ועדת ההגנה הממלכתית, על צו מיוחד 178 / s, שבאמצעותו הועברה האחריות לסיכול הריגול הצבאית לנ.ק.ו.ד. במסגרת מנהלת המחלקות המיוחדות, עם ויקטור אבאקומוב כראש המחלקה. לארגון ניתן הרבה יותר כוח ויד חופשית יותר בקבלת ההחלטות מאשר בכל עת מאז הקמת צ'קה. כמו כן ב-19 ביולי, בהוראת נ. ק.ו.ד. מספר 00940, הועבר מטה המנהלת ממוסקבה לעיר קויבישב. המנהלה השלישית של הצי הייתה עדיין בשליטת חיל הים, עד 11 בינואר 1942, כאשר שולבה במנהל המחלקות המיוחדות.
ב-2 ביולי 1941 שולב המינהל העממי לביטחון המדינה בחזרה למבנה הנ.ק.ו.ד.
לאחר שהמצב בחזיתות רוסיה (המכונה החזית מזרחית) נעשה יציב יותר, ב-14 באפריל 1943, הורתה ועדת ההגנה הממלכתית, בראשות סטלין, על חלוקה נוספת של הקומיסריון העממי לענייני פנים (נ.ק.ו.ד.) לשלושה ארגונים: על פי החלטת הפוליטביורו של המפלגה מספר P 40/91 הקומיסריון העממי לביטחון המדינה נוצר בפעם השנייה. גוף זה התבסס על מנהלות של הנ.ק.ו.ד.. החשובים שבהם היו: מחלקת החוץ ומחלקת ביטחון פנים שביצעה משימות מאבק בארגונים אנטי-סובייטיים, הגנה על כלכלת המדינה וביצוע מעצרים. המחלקה השנייה של הנ.ק.ו.ד. (שהגנה על נציגי הממשלה והמפלגה) הפכה למנהלה השישית של קומיסריון ביטחון המדינה, בעוד מנהלת התחבורה של הנ.ק.ו.ד. נקלטה כמנהלת 3. לאחר שאיבד את מרבית היחידות המבצעיות, לקומיסריון העממי לענייני פנים היה עדיין מנגנון ממשל חזק מאוד. הוא היה אחראי על הסדר הציבורי בברית המועצות על ידי שימוש במשטרה חמושה בכל פינה במדינה, כשהוא מנהל את מחנות העבודה הגדולים ביותר תחת מנהלת גולאג, מחנות שבויים וכוחות עם חיילים נאמנים ומצוידים, שעד סוף ה מלחמה מספרם היה מיליון וחצי עם יחידות חיל האוויר, שריון ופרשים.
החלטה מספר 138–414 הורתה לחלק את מנהלת המחלקות המיוחדות של הנ.ק.ו.ד. לשלוש יחידות ריגול צבאיות, בתוך ועדת ההגנה הממלכתית, קומיסריון הצי וקומיסריון הפנים, בהתאמה, כפי שנעשה בתחילת 1941. נוצר ארגון מקביל בתוך הצי ובראשו עמדו פיטר גלדקוב ושני סגניו אלכסיי לבדב וסרגיי דוכוביץ'. בפועל, דיווח גלדקוב לאבאקומוב. פורמלית גלדקוב היה כפוף לקומיסר העם הממונה עליו ניקולאי גרסימוביץ' קוזנצוב, מפקד הצי.
מחלקת סיכול ריגול של סמרש פעלה בכפיפות לקומיסריון הפנים שנוהל על ידי לברנטי בריה, קומיסר הפנים העממי. בראש מחלקת סיכול ריגול של סמרש עמד סמיון יוקימוביץ' ומאוחר יותר ו. סמירנוב.
סמכויות
ועדת ההגנה הממלכתית הקימה רשמית את סמרש כדי להבטיח את ביטחונה של ברית המועצות מפני איומים פוליטיים פנימיים וריגול זר, אם כי הוא ביצע מגוון רחב של משימות אחרות, בין 1943 ל-1946. פעולות סיכול הריגול כללו חיפוש והשמדה של מתנגדים למהפכה, מציאת וחקירת סוכני אויב, ציד סוכנים סובייטים שלא חזרו עד לתאריך שנקבע והערכת התועלת של מסמכי אויב שנלכדו. סמרש גם לקחה תפקיד פעיל בענייני הצבא האדום תוך הבטחת האיכות הטובה של מתקני הצבא האדום, שיפור המשמעת, מניעת עריקה, פאניקה, חבלה ומשמעת לקויה. פעילויות אחרות כללו: חשיפת משתפי פעולה באזורים שנכבשו לאחרונה על ידי הצבא האדום; חשיפת פשעים כלכליים כמו פעילות בשוק השחור; הגנה על חומרים מפני סוכני וחבלני אויב; וקביעת "הפטריוטיות" של הנלכדים ושל אלה שחזרו מארצות זרות. פעילי סמרש שלטו גם בפעולות הפרטיזנים מאחורי הקווים הגרמניים והעריכו את נאמנות הפרטיזנים לברית המועצות. סמרש היה אז עוצר ומנטרל פרטיזנים אנטי-סובייטים, חבלנים, מרגלים, קשרים, מורדים, עריקים וגורמים עברייניים בחזית הקרב.
המנהלה האסטרטגית התמקדה בפעולות רטובות לסיכול ריגול ופעולות נגד התקוממות. במרץ 1946 הוחלט להכפיף מחדש את הדירקטוריון הראשי של סמרש לקומיסריון העממי של הכוחות המזוינים (Наркомат Вооруоренных Сил, NKVS). הגוף אורגן מאוחר יותר כחלק ממשרד הכוחות המזוינים וזמן קצר לאחר מכן, הסמרש פורקה רשמית ב-4 במאי 1946.
פעילויות אחרות
פעילויות סמרש כללו "סינון" של החיילים ועובדי כפייה שהתאוששו מהשבי. הארגון היה מעורב באופן פעיל בלכידת אזרחים סובייטים שהיו פעילים בקבוצות חמושות אנטי-קומוניסטיות שנלחמו בצד גרמניה הנאצית כמו צבא השחרור הרוסי, חיל הקוזאקים של פיוטר קרסנוב וארגון הלאומנים האוקראינים.
עם סיום המלחמה, ניתנה לסמרש המשימה למצוא את אדולף היטלר ואם אפשר, ללכוד אותו בחיים או להחזיר את גופתו. קציני הצבא האדום וסוכני סמרש מצאו את גווייתו השרופה חלקית של היטלר בסמוך לפיהררבונקר לאחר התאבדותו וערכו חקירה לאישור מותו ולזיהוי השרידים (יחד עם אלה של אווה בראון) שנקברו בסתר במפקדת סמרש במגדבורג. עד אפריל 1970, אז הוצאו, הושמדו לחלוטין והושלכו.
סמרש נלחם בארמייה קריובה הפולני ובארגונים שלאחר המלחמה.
שיטות
בתפקידי הריגול הנגדי, נראה כי סמרש הצליחה במיוחד במהלך מלחמת העולם. פעולותיה הביאו לעריקות רבות של קציני מודיעין וסוכנים גרמניים, חלקם הפכו לסוכנים כפולים. אכן על פי מקורות גרמנים, הסובייטים הפכו כ-39,500 סוכנים גרמנים לחסרי תועלת בסוף המלחמה.
סמרש השתמשה במספר טקטיקות שונות: הלשנות, פעולות ביטחון, משחקי רדיו והעברת מידע כוזב, והבטיחו הן את אמינות הצבא והן את האוכלוסייה האזרחית. סמרש הקימה מערכת מלשינים על ידי שליחת קצין סמרש לכל גדוד שמורכב בין 1,000 ל-1,500 איש. כל קצין גייס מספר "תושבים" שגייסו "תושב מילואים" משלו ובין שישה לשמונה מלשינים. מלשינים דיווחו על מי שאוהד את הגרמנים, על עריקות, עמדות לא-פטריוטיות ומורל נמוך והוסמכו לנקוט "פעולה מיידית" אם יתעורר הצורך. סמרש גייסו בין 1,540,000 ל-3,400,000 מלשינים, או כשתים עשרה אחוזים מכלל הצבא האדום. עם זאת, סמרש הכריחה עד מחצית מכלל המודיעים שלה לעבוד בשבילם והם לא פעלו מרצון.
על מנת לאבטח את עורף הצבא האדום, סמרש פינתה אזרחים והקימה מחסומים על מנת לקיים שליטה פיזית. בשלב הבא, סוכנים חיפשו ועצרו "אנשים חשודים" העשויים להיות סוכנים גרמנים. לבסוף חקרה סמרש את העצורים.
מערכת המעצרים, החלטת ועדת ההגנה הממלכתית מספר 3222-ss / ov
כדי לבלבל את המודיעין הגרמני עם דיסאינפורמציה, סמרש השתמשה ב-183 משחקי רדיו במהלך המלחמה. מבצע "ניסיון" משמש דוגמה טובה ליעילותם של משחקי הרדיו הללו. בין מאי ליוני 1943 השתמש סמרש בשלושה סוכנים גרמנים כדי להפיץ דיסאינפורמציה על מתקפת הנגד בקורסק וטען שהצבא האדום החל להתחפר במקום להתכונן למתקפה ובכך תרם להצלחת מתקפת ההפתעה של הצבא האדום. לפני מבצע בגרטיון, המבצע הגדול ביותר של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, סמרש תפסה מספר סוכנים גרמנים שגרמו לצבא הגרמני להמעיט בערכם של 1.2 מיליון איש במספר הכוחות הסובייטים.
סמרש מילאה תפקיד מרכזי ביצירה ובקרה של פעולות הפרטיזנים מאחורי הקווים הגרמניים. לאחר כיבוש שטח שהוחזק בגרמניה ואיחודו עם הצבא האדום, ראיין סמרש פרטיזנים כדי לקבוע את נאמנות הפרטיזנים למשטר.
סמרש בתרבות ובאמנות
כארגון סיכול הריגול העיקרי של ברית המועצות בזמן מלחמת העולם השנייה הוא היווה השראה למספר יצירות: הופקו מספר סדרות טלוויזיה עלילתיות על הארגון, כדוגמת:
סונאטת קרויצר (בטהובן)
הסונאטה הוקדשה במקורה לג'ורג' ברידג'טוור, כנר שמוצאו מעורב, מפולין ומאיי הודו המערבית, שניגן אותה יחד עם בטהובן בביצוע הבכורה בשנת 1803, בקונצרט שחרית בשעה 8:00 בבוקר. ואולם, המחקר מלמד, שאחרי הקונצרט, כשהשניים שתו בצוותא, השמיץ ברידג'טוור אישה, שבטהובן אהב והוקיר. זועם, הסיר בטהובן את ההקדשה, "Sonata mulattica composta per il mulatto Brischdauer", ("סונאטה מולאטית שחוברה למען המולאט ברישדאוור") מן היצירה והקדיש אותה תחת זאת לרודולף קרויצר, שנחשב לכנר המעולה ביותר בימים ההם.מכל מקום, קרויצר לא ניגן מעולם את הסונאטה, שאותה חשב לבלתי ניתנת לנגינה, אם כי שמו נקשר בה מאז ועד היום.
מבנה
היצירה כתובה בשלושה פרקים וביצועה נמשך בערך 37 דקות.
הסונאטה מתחילה במבוא של אקורדים איטיים בסולם מז'ור, בנגינת הכינור. עם כניסת הפסנתר מתחילה ההרמוניה להתקדר לקראת המינור, עד שמתחיל חלקו העיקרי של הפרק - פרסטו זועם בלה מינור. מבחינת דרגת הקושי בביצוע, משתווה כאן תפקיד הפסנתר לזה של הכינור. סמוך לסיום, מחזיר בטהובן חלק מן האדג'ו הפותח, לפני שהוא חותם את הפרק בקודה מיוסרת.
השלווה נשברת באקורד לה מז'ור מתנפץ בפסנתר, הפותח את הפרק השלישי, הווירטואוזי והתוסס, טרנטלה במקצב 6/8 בצורת רונדו. אחרי שהוא עובר שורה של אפיזודות, שיש ביניהן ניגודים קלים, חוזר הנושא בפעם האחרונה והיצירה מסתיימת בששון בתרועה של לה מז'ור..
הפינאלה הזה חובר במקורו לסונאטה אחרת, מוקדמת יותר, לכינור ופסנתר של בטהובן, אופוס 30 מס' 1, גם היא בלה מז'ור.
איך פגשתי את אמא (עונה 1)
העונה הראשונה של איך פגשתי את אמא, סיטקום אמריקני שנוצר על ידי קרטר בייס וקרייג תומאס, עלתה לראשונה ב-CBS בארצות הברית ב-19 בספטמבר 2005 והסתיימה ב-15 במאי 2006. את העונה ביימה פמלה פריימן והפיקו בייס ותומאס הפקות ופוקס המאה ה-20 טלוויזיה. העונה מורכבת מ-22 פרקים שכל אחד מהם אורך בערך 22 דקות.
העונה מציגה את טד מוסבי (שמדובב על ידי בוב סאגט) בשנת 2030 כשהוא מושיב את בתו ובנו כדי לספר להם את הסיפור כיצד פגש את אמם. הסיפור מתחיל בשנת 2005 עם טד (ג'וש רדנור) כאדריכל רווק בן 27 שחי במנהטן עם שני חבריו הטובים מהקולג': מרשל אריקסון (ג'ייסון סיגל), סטודנט למשפטים, ולילי אולדרין (אליסון הניגן), גננת שיצאה עם מרשל כמעט תשע שנים עד שהוא הציע לה נישואין. האירוסין שלהם גורמים לטד לחשוב על נישואין ולמצוא את הנפש התאומה שלו, למרות הגועל של חברו הטוב, ברני סטינסון (ניל פטריק האריס). טד מתחיל בחיפושים אחר נפשתו התאומה ופוגש את הכתבת הצעירה והשאפתנית, רובין שרבטסקי (קובי סמולדרס), שהוא מתאהב בה במהרה. עם זאת, רובין לא רוצה למהר למערכת יחסים והשניים מחליטים להיות חברים. עם זאת, רובין מתחיל לפתח רגשות כלפי טד בזמן שהוא מתחיל לצאת עם אופה, ויקטוריה. כאשר היא עוברת לגרמניה למלגה קולינרית, טד משכנע את רובין להאמין שהיא נפרדה ממנו והוא ורובין התמזמזו. כתוצאה מכך, ויקטוריה נפרדת מטד ורובין מתחילה להתרחק ממנו, אם כי בסופו של דבר הם מיישבים זאת ורובין סולחת לטד. ככל שתאריך החתונה שלה מתקרב, לילי מתחילה לתהות אם היא פספסה הזדמנויות בגלל מערכת היחסים שלה עם מרשל ומחליטה להמשיך במלגת אמנות בסן פרנסיסקו, ולדחות את אירוסיה בתהליך. בסוף העונה, מרשל נראה נראה שומם ואומלל, ואילו טד ורובין מסכימים לנהל מערכת יחסים.
לעונה נתנו ביקורות מעורבות. באתר הביקורות Rotten Tomatoes דיווחו כי 60% מתוך 15 המבקרים העניקו לעונה ביקורת חיובית. למרות הביקורות המעורבות, התוכנית הופיעה בכמה רשימות מיטביות בטלוויזיה, כולל מגזין טיים ושיקגו טריביון. העונה צברה בממוצע 9.47 מיליון צופים בארצות הברית לכל פרק. מתוך כל התוכניות הרגילות ששודרו בפריים טיים במהלך עונת הטלוויזיה האמריקאית 2005–2006, היא מוקמה במקום ה-51 מתוך 156, לפי מדד נילסן. 10.94 מיליון צופים צפו בפיילוט, בעוד ש-8.64 מיליון צופים צפו בסוף העונה.
ליהוק
איך פגשתי את אמא קיבלה השראה מרעיון של קרטר בייס ושל קרייג תומאס "לכתוב על החברים שלנו ועל הדברים המטופשים שעשינו בניו יורק". השניים שאבו מחברותם ביצירת הדמויות. טד מבוסס באופן רופף על בייס, ומרשל ולילי מבוססים באופן רופף על תומאס ואשתו. אשתו של תומאס, רבקה, נרתעה בתחילה מדמות המבוססת עליה, אך הסכימה אם יוכלו לגרום להניגן לשחק אותה. רדנור וסיגל היו לא ידועים יחסית, אך סמולדרס, שחקנית אחרת לא ידועה יחסית, לוהקה לתפקידה של רובין לאחר שג'ניפר לאב יואיט דחתה את התפקיד לטובת תפקידה בתור מלינדה גורדון בסדרה הלוחשת לרוחות. בייס ותומאס העירו על הליהוק שלה באמירה, "תודה לאל שעשינו כך ממיליון סיבות... כשטד ראה אותה לראשונה, אמריקה ראתה אותה לראשונה - הסקרנות בנוגע לנושא זה הובילה את התוכנית קדימה והשאירה את הסדרה בחיים".
ביקורות
העונה קיבלה ביקורות מעורבות ממבקרי טלוויזיה. Metacritic העניק לה ציון של 69 מתוך 25 ביקורות שנאספו, מה שמסמן "ביקורות חיוביות בדרך כלל". מבקרים רבים השוו את הסדרה לסיטקום חברים שנגמר זמן קצר לפני תחילת הסדרה, כאשר חלקם כינו את איך פגשתי את אמא "יורש ראוי" לסדרה ואחרים כינו אותה כ"חיקוי לסדרה". ג'יימס פוניווזיק ממגזין טיים ציין כי "רק כמה פרקים אחרי שהסדרה יצאה, הכותבים ידעו את הדמויות האלה מכל היבט אפשרי". עם זאת, פוניווזיק זלזל בקריינותו של טד העתידי, ותיאר אותה כ"הסחת דעת גימיקית". האל בוידקר מ אורלנדו סנטינל לא הסכים לכך ואמר כי "הטוויסט צריך לגרום לצופים להמשיך לצפות בסדרה" ומשבח את חמשת השחקנים המובילים ואומר עליהם ש"לא ניתן לעמוד בפניהם". דאג אלפמן משיקגו סאן-טיימס, שזלזל בתסריט ותיאר אותו כ"מעט יותר מסדרת בדיחות זולות".
רוברט ביאנקו מ-USA Today שיבח את "הקאסט המשובח" וה"תסריט ההומוריסטי", וכינה את הסדרה "ההמצאה ביותר של הסדרות החדשות באותה השנה". הניו יורק טיימס אמר כי "התוכנית הייתה נעימה לצפייה, בעלת פוטנציאל להשתפר, אך לא "תחולל מהפכה" בנושא הסיטקומים או תפתח תופעת תרבות פופ". צ'רלי מקולום מסן חוזה מרקורי ניוז כותב כי איך פגשתי את אמא היה מועמד ראשי כדי להחליף את חברים בקטגוריית הסיטקומים, כשהוא משבח את התוכנית כ"משהו עם שנינות אמיתית וקסם לא מבוטל". הוא שיבח את הכותבים על כך ש"נתנו סיבוב רענן לנוסחה של הסיטקום" וחזה כי "התוכנית יכולה להיות פריצת דרך יצירתית ובלתי צפויה בקרב הקהל".
פרסים
העונה הייתה מועמדת לארבעה פרסים, וזכתה בשניים. שתי הזכיות היו בפרסי האמי של הפריימטיים ה-58, שם זכתה הסדרה בפרסי האמנות המצטיינת לסדרה רבת-מצלמות ובסינמטוגרפיה המצטיינת לסדרה רבת-מצלמות. בנוסף, הסדרה הייתה מועמדת לפרסי בחירת הקהל לקומדיה הטלוויזיונית החדשה המועדפת והוכרה על ידי ה-Casting Society of America כסדרה עם הליהוק הטוב ביותר של פרקי הפיילוט בקומדיה.
הפצה
העונה יצאה ב-DVD בארצות הברית תחת השם "How I Met Your Mother Season One" עם כותרת המשנה "סיפור אהבה הפוך" ב-21 בנובמבר 2006 בתור סט של שלושה דיסקים. ה-DVD הפך את רוחב המסך המקורי לתבנית מסגרת מלאה 4:3, ולא פורסמה שום גרסה בעלת מסך רחב. כל פרק בעונה זו זמין להזרמה ברשת נטפליקס ואמזון פריים וידאו וניתן לרכוש אותו מחנות האייטונס האמריקאית.
בראגה
בראגה (בפורטוגזית: Braga) היא בירת מחוז בראגה בצפון-מערבה של פורטוגל ואחת הערים הגדולות והעתיקות של מדינה זו ואירופה בכלל. במספר תושביה- 175,03 (2007)- ("בראקארנסש"), בראגה היא העיר החמישית של פורטוגל, אחרי ליסבון, פורטו, וילה נובה דה גאיה ואמדורה. בראגה היא גם בירת האזור המטרופוליטני מיניו שאוכלוסייתו מונה 826,833 תושבים (2007), אחד האזורים בעלי הצמיחה הכלכלית המהירה באיחוד האירופי. בראגה נוסדה לפני כאלפיים שנה על ידי הרומאים תחת השם בראקארה אוגוסטה (Bracara Augusta). בעמק הנהר קאבאדו (Cávado). משופעת בכנסיות ובככרות, בראגה קיבלה את הכינויים "עיר הארכיבישופים" ו-"רומא של פורטוגל". היא מרכז דתי ותאולוגי ראשון במעלה של הכנסייה הרומית-קתולית, עיר-מושב הארכיבישוף הראשי - ה"פרימאט" של פרוטוגל. עם הזמן הפכה בראגה גם למרכז תעשייתי-טכנולוגי חשוב.
השטח העירוני משתרע בין הנהר קבאדו ובין הנהר אשטה (Este). העיר קשורה בקווי רכבת עם פורטו (במרחק 53 ק"מ ממנה) ועם ליסבון. בתקופה הרומית הייתה בראגה מוניקיפיום והשתייכה למחוז היסטורי שנקרא "בין מיניו ובין דורו" (Entre Minho e Douro), כלומר בין הנהרות מיניו בצפון ודורו בדרום.
בימי קדם
האזור בראגה היה מיושב עוד העידן הטרום-היסטורי. בתקופת הברזל חיו בו בני שבט ה"בראקארים הקלאים" (Bracarenses או Callaici Bracarii) שישבו אז בכל גליסיה וצפון פרטוגל של היום. הם בנו כפרים מבוצרים אופייניים - מסוג "קסטרום" (קסטרו).
בסביבות 136 לפנה"ס הרומאים התחילו להשתלט על האזור ובשנות מלכותו של הקיסר אוקטביאנוס אוגוסטוס בערך בשנת 20 לפנה"ס, נוסדה העיר "בראקארה אוגוסטה". כפי שמעיד שמה מייסדיה הקדישו אותה לאוגוסטוס.
העיר בראקארה אוגוסטה התפתחה מאוד במהלך המאה הראשונה כשבשנות מלכותו של הקיסר וספניאנוס הפכה לבירת ה"קונבנטוס בראקארנזיס" (Conventus Bracarensis), והגיעה לשיאה במאה השנייה לספירה. בערך בשנת 216 הקיסר קרקלה ביצע רפורמה אדמיניסטרטיבית באזור, שבמסגרתה הקים פרובינציה שנקראה היספניה אולטריור (היספניה הרחוקה) אנטוניאנה (Hispania Ulterior Antoniana) שבתוכה היה לבראגה מעמד חשוב כבירת מחוז גאלקיה (Gallaecia). בשלהי המאה ה-3 הקיסר דיוקלטיאנוס העלה את העיר למעמד של בירת הפרובינציה החדשה הנפרדת גלטיה (Gallaetia).
הבישוף הראשון הידוע של בראגה, פרנטוס (Parentus), חי בסוף המאה ה-4.
יש בכל זאת המחשיבים את אובידיוס הקדוש (מת בשנת 135) כאחד הבישופים הראשונים של המקום.
העיר בראגה מילאה תפקיד מפתח בהתנצרותו של חצי האי האיברי.
בתחילת המאה ה-5 חי בעיר פאולוס אורוזיוס, יליד בראגה ידיד של אוגוסטינוס הקדוש ומחברם של כמה ספרים תאולוגיים והיסטוריים חשובים. במאה ה-6 דמות בעלת שיעור קומה הייתה מרטין הקדוש מבראגה, בישוף אחר של העיר, יליד פאנוניה, שהצליח להעביר את השוואבים, עד אז חלקם פאגאנים וחלקם נוצרים "כופרים" אריאנים, אל חיק הכנסייה הקתולית. הוא היה זה שהקים את המנזר העתיק בדומיו, כעת אתר ארכאולוגי. באותה תקופה כמה מהועידות אקומניות חשובות של הכנסייה הקתולית התקיימו בבראגה.
במאה ה-6, בבראקארה או בראגה התקיימו שני הסינודים שבהם הויזיגוטים ויתרו גם הם חגיגית על ה"כפירה" האריאנית ועל זו הפריסציליאנית.
ימי הביניים
פרט לכמה אירועים שהוזכרו ושנגעו להתפתחות הנצרות באזור, תולדות העיר בראגה בעת השלטון הויזיגוטי ובימי הכיבוש המורי המוסלמי לוטות בערפל.
בראגה נכבשה מידי הויזיגוטים על ידי עבד אל עזיז אבן מוסא אל נוסייר בשנת 714 במהלך מסע הניצחון של מצביא זה בשטח פורטוגל של היום. מפני שתושבי העיר נלחמו נגדם בחריפות החריבו אותה הכובשים הערבים.
אולם שלטון המורים בבראגה לא היה יציב. אלפונסו הראשון, מלך אסטוריה הצליח לגרש אותם מגליסיה, כולל בראגה, כבר בשנת 740. כשהוחלט מאוחר יותר, אחרי מות אלפונסו השלישי הגדול, מלך לאון, (866 – 910), לחלק את ממלכתו בין בניו, גליסיה הועברה לידיו של אורדוניו השני (924-910) שבחר זמנית בבראגה כעיר בירתו. כשאחרי מות אחיו גרסיה בשנת 914 לקח אורדוניו השני את רסן השלטון גם בממלכת לאון, בראגה חדלה להיות בירה.
אחרי התקפות מוסלמיות חוזרות בשנת 985 עוצר הכתר של חליפות קורדובה, אל מנסור אבן אבי אמיר כבש שוב את היישוב. הבישופים של בראגה העבירו מושבם לעיר לוּגו. בזמנו של אפונסו אנריקש מקים פורטוגל העצמאית, בראגה הפכה לחלק מהמדינה החדשה.
ב-1040, העיר שוחררה מידי המורדים על ידי פרננדו הראשון, מלך קסטיליה ולאון (1036 - 1065).
ב-1070 חזרה העטרה ליושנה וקם מחדש בעיר מוסד הבישופות בהנהגתו של הבישוף פדרו שיזם את הבנייה המחודשת של הקתדרלה.
בשנות המאה ה-12 המוקדמות דאגו אנריקה, הרוזן של פורטוגל מהשושלת הבורגונדית יחד עם הבישוף ז'רלדו דה מואסאק להפוך את הבישופות לארכיבישופות, בעלת סמכות באזור רחב בחצי האי האיברי שהייתה בתחרות עם הארכיבישופים של טולדו על השליטה בכנסייה הספרדית.
העיר התפתחה מסביב לקתדרלה אך תפסה רק חלק משטח העיר הרומית העתיקה. הסמכות העיקרית בעיר הייתה בידי הארכיבישוף.
במאה ה-15 הארכיבישוף פרננדו דה גרה Fernando da Guerra, הוא עצמו נצר למלכים, ניהל מאבק מוצלח באצולה ובשלטון המלך על מנת לשמור או להחזיר פריבילגיות של הכמורה של בראגה (1437).
התקופה המודרנית
במאה ה-16 בראגה לא הרוויחה כתוצאה מהתגליות הגאוגרפיות מהן נהנו במיוחד ליסבון, אבורה וקואימברה. הציל את מצבה הארכיבישוף דיוגו דה סוזה שמימן עבודות רבות לטובת תושבי עיר - לרבות הרחבת רחובות, בניית ככרות צבוריות והקמת בתי חולים וכנסיות. הוא שיפץ גם את הקתדרלה והוסיפה לה קפלה חדשה בסגנון המנואליני. הודות לדיוגו דה סוזה בראגה יצאה מימי ביניים אל הרנסאנס והפכה באמת ל"רומא של פורטוגל".
המאה ה-18 הייתה עדה לשגשוג נוסף של העיר, כאשר ארכיבישופים ואדריכלים כמו אנדרה סוארש וקרלוש אמראנטה העניקו לה כנסיות ובניינים צבוריים מרהיבים בסגנון בארוק.
אז נבנו בניין העירייה, הספרייה הצבורית, מתחם הקודש - ה"סנטואריו" בום ז'זוש דו מונטה וארמונות רבים.
במאה ה-19 בראגה סבלה בעקבות הפלישה של נפוליאון.
במחצית השנייה של המאה, בהשפעת מהגרים פורטוגזים שחיו בברזיל, התווספו שיפורים וגוונים חדשים לאדריכלות ולתשתית של העיר.
במאה ה-20 בראגה אותגרה על ידי לחצים דמוגרפיים ואורבניים גדולים ותשתיתה הותאמה לצרכיה החדשים.
יהודי בראגה
הקהילה היהודית בבראגה הייתה קטנה. עד למאה ה-14 ישבו בעיר רק כמה עשרות אנשים שהיו מפוזרים ברבעים שונים.
הסופר וההיסטריון הברזילאי-פורטוגזי ברנרדינו דה סנה פרייטש מזכיר בספרו "זכרונות בראגה" (1890) שתי שכונות יהודיות שהיו קיימות בימי הביניים – אחת ישנה ואחת חדשה.
"יודיאריה וליה" Judiaria Velha- שכונת היהודים הישנה שכנה בקרבת הקתדרלה של בראגה - ה Sé- (ברחוב שנקרא במאה ה-16 סנטה מריה, ומאוחר יותר רואה דו פּוֹסוּ, וכעת רואה דום גונסלו פריירה rua D.Gonçalo Pereira). אחרי 1466 החליטה הנהלת העיר להעביר את היהודים בהסכמתם לרובע חדש.
Judiaria Nova על יד כנסיית סאן טיאגו Igreja de S. Tiago da Cividade, ברחוב הנקרא כיום סנטו אנטוניו טראבסאש (Santo Antonio Travessas), ייתכן כדי למנוע פרעות נגדם בעת חגיגות דתיות שהתחוללו מסביב לקתדרלה.
בסביבות שנת 1480 עם המסיתים נגד היהודים נמנה הכומר והמטיף הקרוי "משטרה פאולו", יהודי מומר.
במחצית השנייה של המאה ה-15 גרו בבראגה לא יותר מ-52 יהודים, לרבות 6 מומרים (קונברסוש). ביניהם היו 3 רבנים, 3 רופאים, 4 צורפי זהב, 2 סוחרים, גם כמה נשים שזכו להיקרא "דונה", כינוי שהעיד על מעמדן המיוחד. הצו המלכותי של מנואל השני, מלך פורטוגל מ-5 בדצמבר 1496 שם קץ לנוכחות היהודים בבראגה.
אחרי הגירוש, הקפידו התושבים לפי דרישת השלטונות למחוק ולהרוס כל זכר לנוכחות יהודית בעבר בעירם.
ידוע כי בבראגה המשיכו להתקיים אחרי שנת 1496 קהילה קטנה של אנוסים. מתוכם מוכרים למשל, הרופא, המתמטיקאי והפילוסוף הסקפטי פרנסישקו סאנשש שהתיישב ולימד בדרום-צרפת ובנטו דה קושטא, אביו של אוריאל אקוסטה, שהיה תושב בראגה ועבר מאוחר יותר לאופורטו. יצחק בן שלמה דה בראגה, תושב לה קורוניה בספרד ושמוצאו ככל הנראה היה מבראגה, היה זה שהזמין את כתיבת כתב היד המהודר של התנ"ך קניקוט השמור בספריה הבודליינית באוקספורד.
אתרים חשובים
לבראגה ולאזור מסביבה שפע של אתרים היסטוריים, כולל הקתדרלה (סה), הסנטוארים בום ז'זוש וסמיירו.
התעשייה והמסחר
התעשיות העיקריות של בראגה הן תעשיות הבניין, עיבוד המתכות והמכנית, כמו כן התפתחה תעשיית מחשבים, התכנות והאינטרנט.
החינוך, המדע והטכנולוגיה
בשנת 1973 קמה בעיר אוניברסיטת מיניו. החל משנת 1967, קיימת בבראגה גם שלוחה של האוניברסיטה הפרטית הוותיקה של פורטוגל, האוניברסיטה הקתולית הפרטוגזית (Universidade Católica Portuguesa).
בשנים האחרונות נוסד בעיר גם מרכז מחקר בינלאומי - המעבדה הננוטכנולוגית האיברית בשיתוף עם ספרד.
שדות תעופה
שדה התעופה בפלמיירה.
ספורט
בבראגה פועל מועדון הכדורגל המפורסם ספורטינג קלאב בראגה, המשתתף במשחקי ליגת העל בכדורגל של פורטוגל.
טראיאנוס דלאס
טרָאִיאָנוס דלאס (ביוונית: Τραϊανός Δέλλας; נולד ב-31 בינואר 1976 בסלוניקי) הוא כדורגלן עבר יווני שיחק בעמדת הבלם בנבחרת יוון, וכיום מאמן כדורגל.
קריירה
דלאס החל את הקריירה שלו במועדון היווני אריס סלוניקי ב-1993, אך כעבור שנה הושאל לפאנסרייקוס. ב-1996 הוא חזר לאריס למשך שנה אחת, ולאחר מכן עזב את יוון והצטרף למועדון האנגלי שפילד יונייטד. במשך השנתיים שלו בשפילד הוא לא השתתף במשחקים רבים, ולאחר מכן חזר ליוון והצטרף לא.א.ק. אתונה. הוא השתתף ב-40 משחקים במשך שנתיים, במהלכן זכה בגביע היווני בשנת 2000. ב-2001 הוא עזב את יוון פעם נוספת והיגר לאיטליה. באותה שנה הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת יוון, בתיקו 2-2 מול נבחרת קרואטיה.
מועדונו הראשון באיטליה היה פרוג'ה, אך הוא הודח מההרכב בעקבות מחלוקות עם ההנהלה על חוזהו ובששת החודשים האחרונים שהשתייך למועדון הוא לא השתתף ולו במשחק אחד. לאחר שעזב את פרוג'ה הוא זכה לתשומת הלב של רומא מהסרייה א', ובשנת 2002 הצטרף אליה בהעברה חופשית. הוא הפגין רמת משחק גבוהה לאחר שביסס את מעמדו כשחקן הרכב קבוע בעקבות מעברו של המאמן פאביו קאפלו ליובנטוס. הוא שיחק ברומא במשך 3 עונות, ולאחר שלא חידש את החוזה שלו שם החליט להצטרף לא.א.ק. בפעם השנייה בקריירה שלו.
דלאס זומן לסגל הנבחרת לקראת יורו 2004, ובטורניר עצמו שיחק היטב במרכז ההגנה לצידו של מיכאליס קפסיס. בזכות יכולתו הטובה נכלל שמו בנבחרת הטורניר. מאמנו בנבחרת אוטו רהאגל אף כינה אותו "הקולוסוס מרודוס" בעקבות נוכחותו המרתיעה במרכז ההגנה. הוא הבקיע את השער שבזכותו העפילה יוון למשחק הגמר, והיה זה שער כסף בדקה האחרונה של ההארכה הראשונה בחצי הגמר מול נבחרת צ'כיה. היה זה שער הכסף האחרון שהובקע אי פעם, כיוון שלאחר הטורניר הוחלט לבטל את הכלל הזה. הוא המשיך לשחק בנבחרת גם לאחר הטורניר, וסייע לה להעפיל ליורו 2008 שבו לא הצליחה להגן על תוארה.
דלאס החמיץ שמונה חודשים של משחק פעיל בעקבות פציעות בקע וגב. בקיץ 2005 הוא החליט לחזור לא.א.ק., והצטרף מחדש לחברו לשעבר לקבוצה דמיס ניקולאידיס שכיהן בתפקיד נשיא המועדון. ביוני 2007 הוא האריך את חוזהו בא.א.ק. למשך שנתיים נוספות, ואף זכה לקבל את תפקיד הקפטן. ב-23 ביולי 2008 הגיעו דלאס וא.א.ק. להסכם שלפיו הוא ישוחרר בעקבות חוסר יכולת להסכים על תנאים לחוזה חדש. ב-24 ביולי 2008 הוא חתם על חוזה למשך שנתיים עם אנורתוסיס פמגוסטה, אלופת ליגת העל הקפריסאית.
בקיץ 2010 חזר לקדנציה שלישית בא.א.ק. אתונה ובשנת 2012 פרש ממשחק פעיל.
באפריל 2013 מונה דלאס למאמן א.א.ק. אתונה לאחר שנקלעה לתחתית הטבלה, ובתום העונה ירדה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגת המשנה.
מארק לנארד
מארק לנארד (באנגלית: Mark Lenard; 15 באוקטובר 1924 - 22 בנובמבר 1996) היה שחקן אמריקאי ממוצא יהודי.
ביוגרפיה
לנארד נולד בשם לאונרד רוזנסון בשיקגו, אילינוי, בנו של מהגר יהודי רוסי, אברהם, ואשתו, בסי. הוא הצטרף לצבא ארצות הברית בשנת 1943 והוכשר להיות צנחן במלחמת העולם השנייה, אבל לא השתתף מעולם בלחימה בפועל והשתחרר בשנת 1946 כסמל טכני.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת מישיגן, החל לנארד לעבוד על במות התיאטרון. התפקיד הבולט הראשון שלו היה של "קונרד" בהפקתו של ג'ון גילגוד של "מהומה רבה על לא דבר". לנארד היה ידוע בעיקר כשחקן ששיחק את סארק, אביו של ספוק, ב-"מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית" וב-"מסע בין כוכבים: סדרת האנימציה", ומאוחר יותר ב-"מסע בין כוכבים: הדור הבא". הוא היה אחד השחקנים הראשונים שהופיעו ביותר מסדרת "מסע בין כוכבים" אחת באותה הדמות, וכן בין הראשונים שהופיעו ביותר מדמות אחת. הוא שיחק את הרומולאני הראשון שנראה אי פעם בזיכיון, וכן את הקלינגוני הראשון עם מצח בולט. לנארד רצה להופיע בסרט הקולנוע "מסע בין כוכבים: הסרט", אבל סארק לא היה דמות בסרט, אז הוא לוהק כמפקד קלינגוני בתחילת הסרט. בסופו של דבר, לנארד זכה להופיע כסארק בשלושה סרטי מסע בין כוכבים: "מסע בין כוכבים 3: החיפוש אחר ספוק" (1984); "מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה" (1986); ו-"מסע בין כוכבים 6: הארץ הלא נודעת" (1991).
לנארד היה ידוע גם בתפקידים שמחוץ לסדרות "מסע בין כוכבים". הוא שיחק את דמות התובע בפורט גרנט בסרט בכיכובו של קלינט איסטווד משנת 1968, "תלה אותם גבוה". הוא גם שיחק את דמות אהרון סטמפל בסדרת הטלוויזיה "Here Come the Brides", ואת אורקו, הגורילה העוינת בסדרת הטלוויזיה "כוכב הקופים". הוא גם השתתף, בתפקיד אורח, בסדרה "בית קטן בערבה" בפרק "Journey in the Spring, Part I" בו גילם את פיטר אינגלס, אחיו הבכור של צ'ארלס אינגלס. היו לו תפקידים ב-"Gunsmoke" מספר פעמים, לרבות הפרק "No Where to Run" (1968). הוא גם היה כוכב אורח בכמה פרקים של "משימה בלתי אפשרית" - הסדרה המקורית, לרבות פרק אחד ביחד עם לנרד נימוי, וכן פרק בשני חלקים של "Buck Rogers in the 25th Century". לנארד גם שיחק תפקיד ראשי בסרט "Noon Sunday" שצולם בגואם יחד עם קי לוק, כוכב סדרת הטלוויזיה "Lawman" ג'ון ראסל ושחקנית האופי סטייסי האריס. בשנת 1993, הוא ועמיתו מ-"מסע בין כוכבים", השחקן וולטר קניג, השתתפו יחד בסיבוב הופעות של הפקת "The Boys in Autumn". לנארד שיחק את דמותו של הקלברי פין כגבר בגיל העמידה, אשר פוגש מחדש את חבר נעוריו טום סוייר, לאחר שנים רבות שלא ראו זה את זה. קניג היה סוייר.
לנארד מת ממיאלומה נפוצה בניו יורק, ניו יורק בשנת 1996, בגיל 72.
גרג לוגניס
גרגורי "גרג" אפתימיוס לוגניס (באנגלית: Gregory "Greg" Efthimios Louganis; נולד ב-29 בינואר 1960) הוא קופץ למים אמריקאי, אשר שלט בענף הקפיצה למים בין השנים 1978–1988 ונחשב לאחד מגדולי הקופצים למים בכל הזמנים.
ביוגרפיה
לוגניס נולד באל קחונה, הנמצאת סמוך לסן דייגו שבקליפורניה. מוצאו סמואי-שוודי אולם הוא אומץ על ידי משפחה יוונית-אמריקנית בגיל תשעה חודשים. בגיל שנה וחצי, כאשר ראתה אמו שהוא מביע עניין בשיעורי הריקוד של אחותו הוא התחיל ללמוד ריקוד ואקרובטיקה, ובהמשך גם הופיע והתחרה בצמד יחד עם אלינור סמית' אך עזב את המקצוע לטובת קפיצה למים בתחילת העשור השני לחייו.
במהלך ילדותו סבל לוגניס מהערות חוזרות ונשנות ואלימות מצד חבריו לספסל הלימודים מפאת צבע עורו והדיסלקסיה שממנה הוא סובל ובעקבות כך עבר ניסיון התאבדות שכשל בגיל 12.
הדומיננטיות של לוגניס בקפיצה למים נמשכה גם בעשור הבא, אולם החרם האמריקני על אולימפיאדת מוסקבה (1980) מנע ממנו להראות יכולותיו בזירה הספורטיבית החשובה ביותר.
במשחקי האוניברסיאדה שנערכו באדמונטון שבקנדה ב-1983 היה לוגניס באותה עת הקופץ היחיד בעולם שביצע קפיצה מסוכנת במיוחד ממגדל הקפיצות ל-10 מטר אשר מכונה "קפיצת המוות" (שלוש וחצי סלטות לאחור). הקופץ הסובייטי סרגיי שליבשווילי ניסה לבצע קפיצה זהה, בה עומד הקופץ, פניו אל המים, והוא מתחיל את הקפיצה בסלטה לאחור. בעת ביצוע הסלטה, נחבט עורפו של הקופץ הסובייטי במקפצת הבטון והוא נפל חסר הכרה ומדמם אל המים. לוגניס שעמד על שפת הבריכה, היה הראשון לקפוץ אל המים. הוא הצליח למשות את הקופץ חסר ההכרה, אך זה מת מפצעיו לאחר שבוע. למרות תוצאותיה הטרגיות של הקפיצה, לא נרתע לוגניס והמשיך לבצע בעצמו את הקפיצה המסוכנת. זו גם הייתה הקפיצה המסיימת שלו באולימפיאדת לוס אנג'לס בגמר תחרות הקפיצה ל-10 מטר.
באולימפיאדת לוס אנג'לס ובסיאול הוא זכה בארבע מדליות זהב (שתי המדליות האפשריות בכל אחת מהפעמים), בקפיצה ממשטח מ-10 מ' ובקפיצה ממקפצה מ-3 מ' (היחיד שזכה בשני סוגי הקפיצות בשתי אולימפיאדות רצופות). זאת תוך כדי שהוא שובר שיאי ניקוד כוללים: 710.91 נק' בקפיצה ממשטח ו-754.41 נק' בקפיצה ממקפצה - הראשון שעבר 700 נק' בקפיצה ממשטח, והיחיד עד היום שעשה זאת בשני סוגי הקפיצות. כך לוגניס ניצח את יריביו בפערים גדולים.
למרות הפציעה, לוגניס המשיך להתחרות, וחזר לקרש הקפיצה כעבור כ-20 דקות ובהמשך התחרות אף זכה בשתי מדליות הזהב (מקפצה של 3 מ' ובקפיצה ממשטח של 10 מ').
ב-1994 יצא לוגניס מהארון והשתתף במשחקים הגאים בניו יורק, ארצות הברית, אירוע ספורט בו מתחרים הומואים ולסביות. שנה לאחר מכן, ב-1995, הוא גילה ברבים שהוא נושא את הנגיף, ושהוא ידע זאת מאז ראשית 1988. לוגניס ספג ביקורת נוקבת, משום שהתברר שידע על היותו נושא את הנגיף בזמן הפציעה באולימפיאדת סיאול, ונטען כי הוא סיכן ביודעין את אנשי הצוות הרפואי שטיפל בו תוך הסתרת מצבו מהם. השערורייה שפרצה גרמה לכך שכל נותני החסות שלו נטשו אותו, למעט חברת ספידו שהמשיכה לתמוך בו גם מאז.
באוליפיאדת לונדון 2012, לוגניס הצטרף לנבחרת ארצות הברית כחונך, וחלק את הידע שלו בהתמודדות פיזית ומנטלית עם הקופצים הצעירים ואף נסע איתם לשם.
מאז פרישתו ידוע לוגניס כחובב ומגדל כלבים. ב-1997 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "לשבור את פני השטח" (breaking the surface) אשר הייתה בראש רשימת רבי המכר של הניו- יורק טיימס ואף הפכה לסרט, בכיכובו של מריו לופז. בשנת 2014 יצא סרט דוקומנטרי מבית HBO בכיכובו של לוגניס ובבימויו של שריל פוריאניק, אשר נקרא "גרג לוגאניס- בחזרה אל המקפצה" ושודר ברשת yes הישראלית.
ב-12 באוקטובר 2013 נישא גרג לג'וני ציילוט (לוגניס) והשניים נשואים עד היום.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1960
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1960 היו הבחירות ה-44 במספרן לנשיאות ארצות הברית, שנערכו ב-8 בנובמבר 1960. הנשיא נועד להישבע אמונים ב-20 בינואר 1961, ולסיים את כהונתו ב-20 בינואר 1965. הנשיא היוצא, דווייט אייזנהאואר הרפובליקני לא יכול היה לרוץ לכהונה נוספת. המפלגה הרפובליקנית בחרה בריצ'רד ניקסון, סגנו של אייזנהאואר, ואילו הדמוקרטים בחרו בג'ון פיצג'רלד קנדי, סנאטור ממסצ'וסטס. הייתה זאת מערכת הבחירות הראשונה בה השתתפו אלסקה והוואי, שהפכו למדינות שנה קודם לכן.
קנדי נבחר בהפרש של 112,827 קולות, או 0.17% מהקולות (אם כי היה סכסוך בנוגע לספירת הקולות באלבמה), ואף על פי שניקסון זכה ביותר מדינות (26 לעומת 22), זכה קנדי ב-303 אלקטורים לעומת 219 של ניקסון.
מרוץ זה לנשיאות היה הצמוד ביותר מאז 1916. כמה גורמים יכלו לגרום למירוץ הצמוד: המיתון של 1957–1958 שפגע במפלגה הרפובליקנית ועזר לקנדי, והעובדה ש-17 מיליון אנשים יותר היו רשומים כדמוקרטים מאשר רפובליקנים. קנדי גם הביא למפלגה קולות קתוליים שכמעט ונטרלו את הקולות הפרוטסטנטים של ניקסון. כישרון הקמפיין של קנדי עבר את זה של ניקסון. הדגש של ניקסון על הניסיון שלו לא עזר לו, והוא ביבז אנרגיה כשערך מסע בחירות בכל 50 המדינות ולא התרכז במדינות המתנדנדות. קנדי השתמש במטה הבחירות הגדול והעשיר שלו כדי לזכות במועמדות, לקבל תמיכה מהציבור ונעזר במנהיגים האחרונים של המפלגה בערים הגדולות כדי לזכות בערים הללו. הוא השתמש בסגנו לינדון ג'ונסון כדי לזכות בדרום והשתמש בטלוויזיה באופן נכון. . במערכת הבחירות היו ארבעה עשר אלקטורים לא מחויבים ואלקטור סורר אחד. שמונת האלקטורים ממיסיסיפי, ושישה מתוך האחד עשר מאלבמה, היו לא מחויבים ותמכו בהארי בירד לנשיאות ובסטרום ת'ורמונד כסגנו. אלקטור סורר אחד מאוקלהומה תמך בבירד ובברי גולדווטר כסגנו.
לאחר מערכת הבחירות, נכשל ניקסון בניסיונו להיבחר ב-1962 למושל קליפורניה, אולם נבחר לנשיאות ב-1968 ולאחר מכן שוב ב-1972. לאחר מכן נאלץ להתפטר מתפקידו לאחר התפוצותה של פרשת ווטרגייט.
המפלגה הדמוקרטית
המועמדים המשמעותיים במירוץ לנשיאות היו קנדי, המושל פט בראון מקליפורניה, הסנאטור סטיוארט סימינגטון ממיזורי, הסנאטור לינדון ג'ונסון מטקסס, מושל אילנוי לשעבר, עדלי סטיבנסון, הסנאטור וויין מורס מאורגון, והסנאטור יוברט האמפרי ממינסוטה. כמה מועמדים אחרים התמודדו במדינת מגוריהם בלי סיכוי אמיתי לזכות. סימינגטון, סטיבנסון וג'ונסון סירבו לערוך מסע בחירות למען השגת המועמדות. אף על פי שזה הפחית את מספר הצירים שהשיגו לקראת הוועידה הדמוקרטית הלאומית, כל אחד מהם קיווה שבמקרה של חילוקי דעות, הוא יבחר בתור מועמד פשרה.
זקני המפלגה הדמוקרטית (כמו הנשיא לשעבר הארי טרומן שתמך בסימינגטון) האמינו בהתחלה שקנדי צעיר מדי ולא מנוסה מספיק כדי להיות נשיא. הם הציעו לו להיות הסגן של מועמד יותר מנוסה לנשיאות. כשקנדי הבין שהאסטרטגיה הזאת נועדה כדי למנוע מהציבור לקחת אותו ברצינות, הצהיר קנדי "אני לא רץ לסגנות הנשיאות, אני רץ לנשיאות".
השלב הבא היה הבחירות המקדימות. היו בחירות מקדימות ב-16 מדינות. קנדי נכנס ל-7 מתוכם. האמפרי נכנס ל-5. מורס נכנס ל-3, ואילו בראון לאחת. הסקרים הראו שבראון הוא בלתי מנוצח בקליפורניה. מורס איתגר את האמפרי בבחירות במחוז קולומביה ואת ג'ון קנדי בבחירות במרילנד. אורגון רשמה את כל המועמדים מלבד בראון. בוויסקונסין ובווירג'יניה המערבית התמודדו קנדי והאמפרי. דתו הקתולית של קנדי יצרה עבורו בעיה. כשהם זוכרים את מה שקרה לאל סמית', מועמד דמוקרטי קתולי ב1928, המון תהו אם דעות קדומות נגד קתולים יפגעו בקנדי ובסיכוייו לזכות בבחירות. קנדי השתמש בכל משפחתו כדי להשפיע על הבוחרים, והאמפרי התלונן שהרגיש כמו עסק זעיר שנלחם מול רשת גדולה. כדי להוכיח שהוא מסוגל למשוך מצביעים, אתגר קנדי את הסנאטור הליברלי ממינסוטה יוברט האמפרי בבחירות בוויסקונסין. אף על פי שקנדי ניצח את האמפרי בוויסקונסין, העובדה שרוב ניצחונותיו באו מאזורים קתוליים השאירה את רוב מנהיגי המפלגה לא בטוחים שקנדי יוכל למשוך קולות ממצביעים שאינם קתולים. בינתיים, במחוז קולומביה, ניצח האמפרי את הסנאטור מאורגון וויין מורס. קנדי גם ניצח את מורס בבחירות במרילנד. לאחר מכן, התמודד קנדי מול האמפרי בווירג'יניה המערבית, שהייתה מדינה פרוטסטנטית, עם דעות קדומות נגד קתולים. עימות טלוויזיוני שודר, וקנדי ניצח בו בקלות. מסע הבחירות של האמפרי היה דל תקציב ולא יוכל היה להתמודד עם מטה הבחירות המאורגן והעשיר של קנדי. לבסוף ניצח קנדי את האמפרי עם 60% מהקולות. האמפרי פרש מהמירוץ וקנדי קיבל את הניצחון שהיה זקוק לו כדי לשכנע את מנהיגי המפלגה שהוא מסוגל לנצח במדינה שאינה קתולית. אף על פי שקנדי השתתף רק ב-9 בחירות מקדימות, הכישלון של ג'ונסון וסימינגטון בעשיית מסע בחירות שכנע את מנהיגי המפלגה שלא יצליחו למשוך מצביעים שלא מהמדינה שלהם. אף על פי שסטיבנסון היה המועמד הדמוקרטי ב-1952 וב-1956, ועדיין שמר על תמיכה מצד ליברלים ואינטלקטואלים, שתי התבוסות שלו לאייזנהאואר גרמו למנהיגי המפלגה לרצות "פנים חדשות". בחודשים לקראת הוועידה, סייר קנדי ברחבי המדינה כשהוא משכנע צירים להצביע עבורו. אך כשהוועידה נפתחה, אף על פי שהוביל, עדיין היו חסרים לקנדי כמה קולות כדי לנצח.
הוועידה הדמוקרטית
הוועידה הדמוקרטית הלאומית התכנסה בלוס אנג'לס, קליפורניה. שבוע לפני פתיחתה, קיבל קנדי אתגר חדש כשלינדון ג'ונסון, מנהיג הרוב העוצמתי בסנאט מטקסס, וסטיבנסון, הודיעו רשמית על מועמדותם. אך אף אחד מהם לא יוכל היה להתמודד מול מטה הבחירות של קנדי שהונהג בידי רוברט קנדי. ג'ונסון איתגר את קנדי לעימות טלוויזיוני לפני מפגש בין המשלחות של מסצ'וסטס וטקסס, בו קנדי ניצח וג'ונסון לא הצליח לקבל תמיכה שלא מהדרום. ג'ונסון קיבל שלושים ושלושה קולות מג'ורג'יה במהלך הוועידה. כיוון שסטיבנסון הכריז על מועמדותו רק שבוע לפני הוועידה, צירים ליברלים רבים שתמכו בו כבר היו מחויבים להצביע לקנדי, ולמרות תמיכתה של אלינור רוזוולט, לא יכול היה סטיבנסון לקחת אותם מקנדי, שניצח בסיבוב הראשון.
אז, במהלך מפתיע, קנדי ביקש מג'ונסון להיות סגנו. קנדי הבין שיוכל להיבחר רק בעזרת התמיכה מהדמוקרטים הדרומיים של ג'ונסון. הוא הציע זאת יום אחרי שנבחר להיות המועמד. רוברט קנדי, ששנא את ג'ונסון בגלל התקפותיו על המשפחה, טען שקנדי ביקש לקחת סגן אחר, אבל הציע לג'ונסון את המועמדות ראשון בגלל השפעתו בתור מנהיג הרוב בסנאט, והופתע כשג'ונסון הסכים. אחרים טענו שג'ונסון היה נחוץ כדי להשיג ניצחון בדרום. קנדי החל בהליך למינוי ג'ונסון עוד כשג'ונסון ישן, ובשש וחצי ביקש מאחיו לחשב את ההערכה של האלקטורים שיזכה בהם "כולל טקסס". רוברט קנדי הבין טוב מאוד את משמעות דבריו של אחיו: ג'ונסון יהיה סגנו כדי לנצח בטקסס. בין תשע ועשר בבוקר, התקשר קנדי למושל פנסילבניה שתמך בג'ונסון כדי להודיע על החלטתו והלך לשוחח עם ג'ונסון. לאחר מכן חזר אל חדרו והודיע לתומכיו על החלטתו. למרות ברכות מחלק מתומכיו, שראו בכך חיזוק למועמדותו, אחרים הרגישו נבגדים כיוון שקנדי תיאר את ג'ונסון כמתנגד לפועלים ואנטי ליברל. רוברט קנדי ניסה לשנות את ההחלטה. ג'ונסון סירב לוותר שלא על דעתו של ג'ון קנדי. קנדי היה נחוש לבחור בג'ונסון כסגנו. הדבר הוביל ליריבות מרה בין ג'ונסון ורוברט קנדי, שהיו לה השלכות על המפלגה בשנות ה-60.
המפלגה הרפובליקנית
לאחר קבלת התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית ב-1951, הנשיא דווייט אייזנהאואר לא יכול היה לרוץ לכהונה נוספת.
אחרי פרישתו של רוקפלר, ניקסון לא חווה התנגדות ממשית. בוועידה הרפובליקנית הלאומית בשיקגו, אילנוי, זכה ניקסון ברובם המוחלט של הצירים, כשהסנאטור השמרן ברי גולדווטר מאריזונה זוכה בעשרה צירים שמרנים. ניקסון היה לסגן הנשיא המכהן הראשון שרץ לנשיאות מאז ג'ון ברקינרידג' מאה שנה קודם לכן. לאחר מכן בחר ניקסון בסנאטור לשעבר ממסצ'וסטס והשגריר באו"ם, הנרי קבוט לודג' הבן, בתור סגנו. ניקסון בחר בלודג' כיוון שניסיונו בענייני חוץ יכול היה להרשות לניקסון להתרכז יותר במדיניות חוץ ולא בענייני פנים, שבהם ניקסון האמין שהדמוקרטים מנצחים. ניקסון חשב לתת לרוקפלר את תפקיד סגנו, אבל רוקפלר לא היה מעוניין להיות סגן נשיא. זאת אף על פי ששירת כסגנו של ג'רלד פורד בין 1974 ל-1977.
הבטחות במסע הבחירות
במהלך מסע הבחירות טען קנדי כי תחת ממשל אייזנהאואר, פיגרה ארצות הברית מאחורי ברית המועצות במלחמה הקרה, מבחינה צבאית וכלכלית, והצהיר שכנשיא "יתניע את אמריקה שוב". ממשל אייזנהאואר הקים את נאס"א ב-1958, אולם קנדי האמין שהמפלגה הרפובליקנית התעלמה מהצורך להדביק את הסובייטים במרוץ לחלל. הוא הבטיח שהממשל הדמוקרטי יהפוך את נושא החלל לנושא בעל חשיבות לאומית. ניקסון אמר שאם ייבחר, ימשיך את "השלום והשגשוג" שממשל אייזנהאואר הביא למדינה בשנות ה-50. ניקסון גם טען כי בגלל המלחמה עם הסובייטים, אי אפשר לבטוח באדם צעיר כמו קנדי בתור נשיא. ניקסון היה מבוגר מקנדי בארבע שנים בלבד. אם היה נבחר, בגיל ארבעים-ושמונה, היה הנשיא הרביעי הצעיר ביותר. לעומתו, קנדי, בן ארבעים-ושלוש ו-236 ימים, היה הנשיא הצעיר ביותר פרט לתיאודור רוזוולט בן הארבעים-ושתיים, שמונה לתפקיד הנשיא שישים שנה קודם לכן עם הירצחו של הנשיא מקינלי.
במהלך מסע הבחירות התמקד קנדי בגילו הצעיר והבטיח להביא שינוי. ידוענים רבים תמכו בו. ניקסון התמקד בכישרונו הפוליטי והדגיש את העובדה שהיה מתאים לכהן כנשיא ולהיאבק בקומוניסטים.
אירועים במסע הבחירות
קנדי וניקסון הצליחו למשוך קהלים גדולים לראות אותם. באוגוסט, רוב הסקרים הראו שניקסון מוביל במקצת על קנדי, ופרשנים רבים אמרו כי ניקסון הוא המנצח. אך לניקסון היה מזל רע במהלך כל מסע הבחירות. במהלך מסיבת עיתונאים של אייזנהאואר ששודרה בטלוויזיה, שאל עיתונאי את אייזנהאואר האם הוא יכול לחשוב על רעיון מרכזי וטוב שניקסון הגה במהלך תפקידו, כיוון שניקסון טען שהיה יועץ טוב בממשלו של אייזנהאואר. אייזנהאואר הגיב ב"אם תתן לי שבוע, אולי אחשוב על אחד". אף על פי שאייזנהאואר התבדח, התגובה פגעה בניקסון, ופגעה בניסיונו להציג את עצמו כאדם שמחליט יותר טוב מקנדי. הדמוקרטים אף הפכו את התגובה של אייזנהאואר לתשדיר תעמולה.
בוועידה הרפובליקנית, הבטיח ניקסון לערוך מסע בחירות בכל 50 המדינות. התוכנית לא הצליחה כשבאוגוסט, שבר ניקסון את הברך שלו בקרוליינה הדרומית. הברך הזדהמה וניקסון נאלץ להפסיק את מסע הבחירות לשבועיים. כשעזב את בית החולים, עדיין דרש ניקסון לבקר בכל המדינות, וכך נוצר מצב שהוא ערך מסע בחירות במדינות שלא יכול היה לנצח בהן, או שהיו בעלות מספר אלקטורים קטן מדי כדי לעזור לו לזכות בבחירות, או מדינות בטוחות עבורו. כך לדוגמה, בסוף השבוע שלפני הבחירות, היה ניקסון באלסקה, שהייתה בעלת 3 אלקטורים, ואילו קנדי השקיע את זמנו במדינות גדולות כמו אוהיו, ניו ג'רזי, מישיגן ופנסילבניה.
ניקסון ביקר באטלנטה, ג'ורג'יה ב-26 באוגוסט וזכה לקהל נלהב. הוא נסע בתהלוכה וקיבל ברכות מ-150,000 איש. בנאומו טען ניקסון שבמשך עשרים וחמש שנה אף מועמד דמוקרטי לא טרח לבצע מסע בחירות בג'ורג'יה. קנדי לא עמד לתת לניקסון לנצח במעוזים הדמוקרטיים. הוא ביקר בכמה מדינות באופן מפתיע, וגם בג'ורג'יה, כשקהל עצום בא לראותו. קנדי נאם בוורם ספרינגס, ג'ורג'יה ולחץ ידיים לחולי פוליו. בנוסף ביקר בערים קטנות בג'ורג'יה ופגש במאה אלף איש בסך הכול במדינה זו. קנדי נאם בוורם ספרינגס, המקום בו מת רוזוולט ב-1945.
בוורם ספרינגס, נאם קנדי בפני תומכיו והזכיר את רוזוולט. הוא טען שרוזוולט תמך בחקלאים, בפועלים, בעיירות, בערים הגדולות, בעניים ובחולים. הוא טען שרוחו של רוזוולט הייתה עוצמתית והתניעה את אמריקה." בנוסף נאם על תוכנית שש הנקודות שלו לביטוח בריאות. הוא רצה ביטוח בריאות לגמלאים והשקעה ממשלתית בבתי ספר לרפואה ובבתי חולים. בנוסף רצה שהממשלה תלווה כסף לסטודנטים שילמדו שם ותשפץ בתי חולים ישנים. הוא קרא להרחבת המחקר הרפואי ולבסוף, להרחיב את ההשקעה בסיוע רפואי. הרפובליקנים התנגדו לכך וטענו שמדובר ב"פיוס לסוציאליסטים". הקהל עצמו תמך בקנדי והריע לו. Signs around the town read, "Douglas County For Kennedy Except 17 Republicans 6 Old Grouches". ראש עיריית וורם ספרינגס טען שקנדי בטח לחץ יד לכל תושב בעיר.
למרות ספקותיו של רוברט קנדי, הבחירה בג'ונסון כמועמד לסגן הנשיא עזרה לקנדי. ג'ונסון תמך בקנדי בקולניות ועזר לדמוקרטים לזכות בכמה מדינות דרומיות שהטילו ספק בקנדי, ובמיוחד בטקסס. ג'ונסון ערך נאומים בג'ורג'יה. מצד שני, השגריר לודג' ערך מסע בחירות מנומנם ועשה כמה טעויות שפגעו בניקסון. בין הטעויות הייתה הבטחה שניקסון ימנה אדם שחור לקבינט שלו. דבר זה פגע במצביעים שחורים שראו בכך ניסיון לזכות בקולותיהם וגם פגע בדרומיים שתמכו בהפרדה הגזעית ויכלו לתמוך בניקסון.
עימותים
התפנית של מסע הבחירות הייתה ארבעת העימותים בין קנדי לניקסון. אלו היו העימותים הראשונים בין מועמדי המפלגות הגדולות (עימותי לינקולן-דאגלס ב-1858 היו הראשונים עבור הסנאטורים מאילינוי), ובנוסף לכך גם היו הראשונים ששודרו בטלוויזיה וזכו ליחסי ציבור נאים. ניקסון התעקש להמשיך במסע הבחירות עד שנותרו כמה שעות לעימות. הוא לא החלים לחלוטין מפציעת הברך שלו ולכן נראה חיוור, חולני, רזה ועייף. עיניו זזו בחדר במהלך העימות והזיעה הייתה ברורה על פניו. הוא גם סירב להתאפר לפני השידור וכך הטלוויזיות בשחור-לבן ראו היטב את הזיפים על פניו. בנוסף, צבע החליפה שלו נבלע ברקע של העימות. לאחר העימות אמו של ניקסון התקשרה אליו כדי לשאול האם הוא חולה. קנדי, לעומתו, נח והתכונן לעימות, ונראה שזוף (ככל הנראה בגלל מחלת אדיסון ממנה סבל), בטוח ורגוע במהלך העימות. כ-70 מיליון אמריקאים צפו בעימות הראשון.
צופי הטלוויזיה הסיקו שקנדי ניצח, ואילו המספר המועט יותר של מאזיני הרדיו הסיק שניקסון ניצח.
העימות השלישי בלט בשינוי בהליך הדיון. בפעם הראשונה, השתמשו במסך מפוצל כדי ליצור קשר בין שני אנשים בקצוות שונים של המדינה. ניקסון היה בלוס אנג'לס וקנדי היה בניו יורק, אולם הרקע הזהה נתן רושם שהיו באותו החדר. שניהם ראו את תגובת יריבם בזמן אמת. הנושא המרכזי היה שימוש בכוח צבאי כדי למנוע מאיים סיניים ליפול לשליטה קומוניסטית.
נושאים במסע הבחירות
דבר שפגע בקנדי במהלך מסע הבחירות שלו הייתה הדעה הקדומה נגד קתולים. כמה פרוטסטנטים, בעיקר בדרום, האמינו שאם קנדי יבחר לנשיאות, הוא יקבל פקודות מהאפיפיור ברומא. האוונגליסטים טענו שהכנסייה הקתולית דורשת את הנאמנות הראשונה מכל חבר בה וטוענת שהדת מנצחת את המדינה. כדי למנוע חשש בקרב מצביעים, טען קנדי כי "אני לא המועמד הקתולי לנשיאות, אני המועמד הדמוקרטי לנשיאות שהוא במקרה קתולי. אני לא מדבר בשם הכנסייה שלי בענייני ציבור - והכנסייה שלי לא מדברת בשמי". הוא הבטיח לכבד את הפרדת הדת מהמדינה ואמר שלא ייתן לבעלי תפקידים קתולים להכתיב לו את המדיניות. קנדי גם שאל האם רבע מהאמריקנים הם אזרחים מדרגה שנייה רק בגלל שהם קתולים. בנוסף ביקר את ההתמקדות בנושא במקום בנושאי חוץ. קנדי היה הקתולי הראשון שנבחר לנשיאות, אף על פי שיש האומרים שהוא עדיין איבד כמה קולות פרוטסטנטים בגלל הקתוליות שלו.
מסע הבחירות של קנדי זכה ליתרון כשהכומר מרטין לותר קינג הבן, מנהיג המאבק לזכויות האזרח, נעצר בג'ורג'יה בצעדה למען זכויות האזרח. ניקסון סירב להתערב בעניין, אולם קנדי לחץ על הרשויות המקומיות לשחרר את קינג מהכלא, וגם התקשר לאשתו ואביו של קינג. כתוצאה מכך, החליט קינג לתמוך בקנדי, שנהיה פופולרי בקרב הקהילה האפרו-אמריקאית. גם מכתב למושל ג'ורג'יה בנושא העלה את קרנו של קנדי בקרב השחורים. צוות מסע הבחירות של קנדי השווה בין חוסר התגובה של ניקסון לבין תגובתו של קנדי. ביום הבחירות, קיבל קנדי יתרון גדול בקרב האוכלוסייה השחורה, וזה עזר לו לנצח במדינות כמו ניו ג'רזי, קרוליינה הדרומית, אילנוי ומיזורי. קנדי השיג יותר תמיכה משחורים מאשר סטיבנסון ב-1956, ונושא זכויות האזרח היה פחות שנוי במחלוקת בקרב הלבנים.