cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מייג'ור גרום: רופא המגפה
שיווק
לקראת יציאת הסרט לאקרנים הודפסה חוברת קומיקס בשם "מייג'ור גרום: רופא המגפה - רקע" (Майор Гром: Чумной доктор - Предыстория») ובו מסופר כיצד איגור גרום יושב במשרדו ובוחן חומרים מפרשת קיריל גרצ'קין, בנו של מיליארדר, שבעת נהיגה בגילופין דרס למוות ילדה בשם ליזה, אך חמק מעונש אחרי ששילם שוחד בגובה 5 מיליון רובלים. באותו הזמן, אלכסיי מקארוב, אחיה של הילדה המתה, יושב בביות ומתאבל. קול לא ידוע מספר על אוזלת ידם של השלטונות כלפי האנשים הפשוטים. גרום יוצא לביתו, בעוד קול ברקע מספר כיצד העיר פטרבורג התפצלה לשני ערים שונות: האחת עשירה ומפוארת, האחרת - אפלה ומלוכלכת. סרגיי רזומובסקי מאכיל חסרי בית במסגרת פרויקט שיזם בעוד הקול מספר כי המצב יכול להשתנות בזכות המתנדבים. גרום קונה שווארמה וממשיך בדרכו. רזומובסקי בחליפת רופא המגפה יושב על גג בניין זינגר במרכז העיר, הוא מכריז שהתעייף מלצפות בחוסר הצדק וכי הגיע הזמן לשינויים: זמנו של רופא המגפה.
תפאורה
הסרט מתרחש בסנקט פטרבורג, ולכן הוחלט להתאים את העיר מעט לעלילה. אולג טרופים, במאי הסרט, הסביר בדיוק כיצד יוצרי הסרט עשו זאת, באופן הבא: "אנו מכירים את פטרבורג הקלאסית, בה יש הרבה אדריכלות בארוק ואדריכלות ארט נובו. זו העיר בה הייתה המהפכה והאדריכלות הסובייטית נטבעה בה בכבדות. אנו מכירים גם את הגנגסטרים הפטרבורגיים משנות התשעים עם רשתות החצרות האינסופיות. ועמדנו בפני המשימה לגבש איזו פטרבורג נציג. לכן, נטשנו לחלוטין את המורשת הסובייטית ואת מורשת שנות ה-90 והתרכזנו בחלק ההיסטורי, זה שלא עבר זמן, זה שיוצר את דמותה של פטרבורג כעיר ארמון מלכותית."
נוסף על כך, יוצרי הסרט, שינו את הטופולוגיה של העיר בסרט בהשוואה לפטרבורג האמיתית, כתוצאה מכך התברר שרחוב בולשייה מורסקאיה הופך לרחוב רדישצ'ב, רחוב ז'וקוב הופך לרחוב גלרנאיה ונבסקי פרוספקט נראה כאילו לא קיים בכלל. לדברי אולג טרופים, לא הייתה להם מטרה להראות את פטרבורג בדיוק כמו בחיים. לשם כך שרטטו היוצרים תוכנית גסה של סנקט פטרבורג, וסימנו עליה את המיקומים העיקריים של הסרט: אזורים עניים, תחנת משטרה, משרדו של רזומובסקי ודירתו של גרום ובמקומות מסוימים הם התווה תעלות ותעלות נוספות, אשר אינם נוכחים בפטרבורג האמיתית. זה נעשה על ידי מעצב ההפקה דמיטרי אונישצ'נקו. אונישצ'נקו היה מעורב גם בתכנון המיקומים עצמם, למשל, הוא הוסיף לרחובות פנסים ודוכנים עם שווארמה ופיתח תכנון של אזורים עניים, שם גרום מבקר לקבלת מידע על רופא המגפה. התסריטאי ארטיום גברליאנוב אמר כי כל הסטים הללו נבנו לחלוטין מאפס על ידי צוות הסרט. אולג טרופים התלונן על אי הנוחות של הלוגיסטיקה בעיר עבור צוות הסרט, וציין שזו הסיבה שהיה עליהם להכין את התפאורה בעצמם. הדוכן בו קנה גרום את השווארמה היה פונקציונלי לחלוטין, ואפילו האוכל (בצל, בשר ירוק, רוטב) היה אמיתי.
תחנת המשטרה הוקמה מאפס בבניין בנק ענק לשעבר בנייבסקי פרוספקט. הבחירה נפלה על הבניין הזה, מכיוון שהוא התאים היטב לתפאורה של הסרט, הוא היה ריק ומרווח מספיק וכל שנותר היה להוסיף שולחנות, מחיצות עץ ומשרדים. דירתו של איגור גרום לא הוצגה בקומיקס, ולכן הסרט נאלץ ליצור את דמותה. הם רצו להציג אותה באותה עת כיפה ומרופטת, אך עם זאת, לא להפוך את גרום ל"טמבל שחי בעליית גג עם חלון ענק". כדי ליצור את האווירה הנכונה בדירה, התמקדו המעצבים בסרטים "נהג מונית" ו"צורת המים". לצילומים הם חיפשו חדר מתאים בבית בסנקט פטרבורג, וכפי שהתברר, במרכז העיר יש באמת חדרים מתאימים עם חלונות עגולים ענקיים, אבל הכניסה פנימה הייתה בעייתית, מכיוון שלמישהו במקום היו דירות או משרדים יקרים, ולכן הוחלט לבנות תפאורה מאפס.
משרדו של רזומובסקי נועד במקור להיות ממוקם בבית חברת זינגר, אך מאוחר יותר הוא הועבר לגורד שחקים בדיוני, שמראהו נכתב בהשראת מגדל המטריושקה בסקולקובו שבמחוז מוסקבה, כאשר חללי הפנים של סקולקובו הפכו למקור השראה לתפאורת משרדו של רזומובסקי. בנוסף, סצנת הצגת הרשת החברתית Vmeste, אותה ערך רזומובסקי, צולמה במטריושקה. דמיטרי צ'בוטארב, שגילם את אולג וולקוב, נזכר שהוא נדהם מכמה פרטים עובדו בנוף - הוא נדהם במיוחד מהעובדה שנוצר עיצוב מיוחד אפילו לתוויות משקאות וחטיפים במכונות האוטומטיות. מספר לא מבוטל של סצינות פעולה מתרחשות ברחובות שונים בסנקט פטרבורג, למשל, סצנת המרדף מתחילת הסרט צולמה בחמישה רחובות, כולל בכיכר הארמון. לטענת ארטיום גברליאנוב, היה קשה לצוות הסרטים לקבל אישור לצלם פיצוצים ויריות במרכז ההיסטורי של העיר, אך הם עדיין הצליחו להשלים את תוכניותיהם במלואן.
גרסה מורחבת
במהלך הפקת הסרט נחתך חומר רב, שבסופו של דבר לא נכנס לגרסה הקולנועית של הסרט. היוצרים הביעו את רצונם ליצור גרסת במאי מורחבת לסרט, המכונה בצחוק "גברקאט" כשמו של המפיק ארטיום גברליאנוב ובאנלוגיה ל"סניידרקאט". גרסת הבמאי יכלה לראות אור רק אם הגרסה הקולנועית התקבלה היטב בציבור והצליחה כלכלית. הגרסה הקולנועית לא כללה כשש סצנות מרכזיות באורך כולל של כ-40 דקות. בפודקאסט בהנחיית הבלוגר אנואר טלגנוב (ANOIR), הודיע ארטיום גברליאנוב שבקיץ 2021 הוא יתחיל לעבוד על גרסת הבמאי של הסרט. מקור הכספים יהיה מימון המונים. בנוסף, המפיקים ציינו שהם רוצים להשלים בנוסף כמה סצנות לגרסת הבמאי.
ב-30 באוקטובר 2021 שוחרר טריילר לגרסה החדשה והוכרז שההקרנה תתקיים בשרתי הסטרימינג של KinoPoisk במהלך חופשת ראש השנה החדשה. הוכרז שהגרסה המורחבת תוסיף כעשרים דקות לסרט המקורי. מאוחר יותר נודע תאריך השחרור המדויק: 27 בדצמבר 2021.
מוזיקה
את פסקול הסרט הלחין רומן סליברסטוב, שהלחין גם את הפסקול לסרט הקצר "מייג'ור גרום".
ביקורות
הסרט קיבל ביקורות חיוביות מעורבות בעיתונות הרוסית. כאשר מגזין Kanobu פרסם ביקורות חיוביות,, יחד עם אתרי אינטרנט רוסיים שונים בתחום הבידור והקולנוע כמו "עולם הפנטזיה", רוסיסקאיה גאזטה, TASS, TJournal, DTF, "איגורמאניה", Elle Girl, RBC daily.
מגזין "אפישה" היה נייטרלי בביקורתו והסרט זכה לביקורות מעורבות באתרים כמו film.ru ו-TimeOut. אך עיתונים כמו "העיתון העצמאי", מהדורת הקולנוע של Mail.ru, אתר InterMedia ו-Meduza, בקומרסאנט למשל פורסמו שתי ביקורות שונות, עם דעות מנוגדות לטוב ולרע ובסך הכל, רוב הסוקרים ציינו בחיוב את התוצאה הסופית של הסרט, האפקטים המיוחדים ואיכות המשחק - לרוב הם ציינו את עבודתו של טיכון ז'יזנבסקי בתפקיד הראשי. "גם גרום עצמו וגם המתלווים אליו, עמיתים, חבריו והאנטגוניסטים, במילה אחת, הכל התגלה כמוחשי, חי ומואר", מציינת מרים גריגוריאן בביקורתה במגזין "Kanobu". מבקרים רבים ציינו במיוחד את האווירה של פטרבורג דמיונית שנוצרה הסרט. "'מייג'ור גרום: רופא המגפה' מתרחש באופן מושלם לא רק במרחבים עירוניים, אלא גם במיתוסים עירוניים מודרניים", כותב המבקר וסילי סטפאנוב.
חלק מהביקורת השלילית לסרט נבעה בעיקר מהרקע המוסרי של הסרט, אשר מבקרים רבים ראו כיצד הסרט מרעיף שבחים על המשטרה הרוסית (בדמותו של מייג'ור גרום) ותוכחה כלפי האופוזיציה הלא-מערכתית הרוסית (בדמותו של רופא המגפה). אנטון דולין באתר Meduza הצהיר: "אם הכותבים ינסו לשקול ברצינות את מצב הרוח של האוכלוסייה בשנת 2021, הגיבור והאנטגוניסט היו מחליפים ככל הנראה מקומות". "סצנות המהומה העממית נראות מעצבנות במיוחד: המשטרה שמנסה להציל את העיר מעוררת אסוציאציות כואבות מדי עם מי שהיו ברחובות אותה פטרבורג לפני זמן לא רב או אותה תקרית של בעיטה בבטן של אישה מבוגרת ו[אותה משטרה ש]גררה אנשים אקראיים לזינזאנות" כותבת קלרה חומנקו ממגזין TimeOut.
פריקוול והמשך
בדצמבר 2022, יצא סרט פריקוול על ילדותו של מייג’ור גרום, בשם ״מייג’ור גרום: ילדות קשה״.
הפקת סרט המשך בשם מייג'ור גרום: המשחק, החלה בינואר 2023. הסרט מתוכנן לצאת ב-2024.
חיים שיבא
חיים שיבָּא (1908 – 10 ביוני 1971) היה רופא ישראלי, ממייסדי מערכת הבריאות בישראל. פרופסור לרפואה, מנהל בית חולים תל השומר, ראש שירותי הרפואה בארגון "ההגנה", מייסד חיל הרפואה בצה"ל ומנכ"ל משרד הבריאות. חתן פרס ישראל לרפואה.
חייו ופועלו
שיבא נולד בשם שמעיה שיבֶּר למשפחה חסידית, מצאצאי בית חסידות רוז'ין, בכפר פראסין שליד גורה הומורה שבבוקובינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום ברומניה). אביו היה אדוק בדתו, אך בעל השקפה ליבראלית, שלצד לימודי קודש, למד גם לטינית ויוונית, ועבד כתעשיין. את בנו, שמעיה-חיים, שלח ללימודי קודש (ב"חדר"), ואז התיר לו להצטרף ישירות לכיתה השמינית (כיתה ח') בבית ספר חילוני, שאותו סיים בהצלחה. בצעירותו היה חבר בתנועת "השומר הצעיר".
שיבא החל את לימודי הרפואה בצ'רנוביץ, בהשפעת סבו, וסיים אותם בווינה ב-22 בדצמבר 1932. במקביל להכשרתו הרפואית הוא למד גם חקלאות. יום לאחר שקיבל את תעודת ההסמכה לרפואה יצא לדרך לארץ ישראל. ב-1933 החל לעבוד בבית חולים העמק ולאחר מכן, עד 1936 שימש כרופא כפרי בעמק חפר, כאשר היה יוצא ממרפאתו בכפר ויתקין לביקורים ביישובי הסביבה. בעמק חפר הכיר את שרה, אשתו לעתיד. בשנת 1935 הצטרף ל"הגנה". לאחר מכן עבד כרופא בבית החולים בילינסון. בשנת 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, התנדב לצבא הבריטי ושימש כרופא צבאי.
בשנת 1946 נשלח לקפריסין כדי לארגן את הטיפול הרפואי במחנות המעצר בקפריסין שהקימו הבריטים שם. ב-1947 נקרא לשוב לארץ ישראל לצורך ארגון וניהול "השירות הרפואי" במסגרת ההגנה, שהפך עם הקמת צה"ל לחיל הרפואה. שיבא שימש כקצין הרפואה הראשי הראשון, בדרגת אלוף-משנה.
ב-8 בינואר 1948 רשם דוד בן-גוריון ביומנו תחת הכותרת " להקמת שירות רפואי " : "(דב"ג) מציע ששיבר (שיבא) יגייס רופאים ומוסדות קיימים לטיפול רפואי בחיילים, המוסדות צריכים להיות נתבעים ולא תובעים. בעיקר -קופ"ח, עליהם להקים בית חולים של שדה. שיבר מציע גיוס חובה של רופאים. עד עכשיו התנדבו - או מתוך חוסר פרנסה, או מתוך אידיאליזם או עולים חדשים. הצבא צריך לבחור כל מה שנחוץ, דרושים 25 רופאים, אלה יספיקו עד הקמת המדינה. יש לנו מעט בחורים מאומנים - יש לשמור עליהם, הם זכאים לשירות הרפואי הטוב ביותר. יש לקופ"ח מחסן - תתן ציוד נגד שטרות. שיבר סבור שד"ר הרי הלר צריך לארגן שירות הרפואה".
עד סוף מלחמת העצמאות ארגן שיבא את הקמתם של 15 בתי חולים צבאיים, בתפוסה של 1,500 מיטות.
בשנת 1949 עזר לארגן את בית החולים רמב"ם ואף גייס לצורך כך את ד"ר רפאל גז'בין, שהיה סגן מנהל בית החולים "הדסה" בתל אביב.
משנת 1949 שימש כפרופסור לרפואה באוניברסיטה העברית. במאי 1950 יצא לארצות הברית עם אשתו ובנו, כדי לעסוק במחקר. לפני נסיעתו נתבקש על ידי שר החוץ משה שרת לעברת את שמו, כפי שנתבקשו כל שליחי מדינת ישראל בחו"ל. שיבר חיפש במילונים ולאחר התייעצות עם שרת בחר בשם שיבא – לא רק בגלל הדמיון לשמו הקודם, אלא משום ששיבא פירושו בארמית קיסם (שורש המילה שִׁיבָּא הוא ש-ב-ב שגם קיים בעברית באותו משמע, ראו שְׁבָב), שם מתאים לבן שושלת השיברים בעלי המנסרות.
מ-1 בדצמבר 1950 עד דצמבר 1952 היה מנכ"ל משרד הבריאות, תקופה בה קידם את הפיכת בתי החולים הצבאיים לאזרחיים. לאחר שהתפטר מתפקידו הוחלף בד"ר שמעון בטיש. ב-1953, עם הפיכתו של בית החולים הצבאי מס' 5 לבית החולים תל השומר, מונה שיבא למנהלו הראשון. במקביל שימש גם כמנהל מחלקה פנימית (ביתן 38) בבית החולים.
שיבא היה חתן פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית מטעם עיריית תל אביב לשנת 1958, יחד עם פרופ' אריה שיינברג.
שיבא ביחד עם פריץ דרייפוס, אנדרה דה-פריס ושמואל שור, היה ממקימי בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, שם גם שימש כסגן נשיא האוניברסיטה. כן סייע להקמת בתי הספר לרפואה בירושלים ובחיפה. על תרומתו הרבה זכה בפרס ישראל בשנת 1968. אחיינו, גלעד שיבא, ייסד את קשת אילון, ביחד עם יצחק רשקובסקי.
חיים שיבא נפטר מהתקף לב בשנת 1971 במכון הלב בבית החולים שבניהולו. הוא נטמן בבית העלמין קריית שאול והותיר אחריו את רעייתו ובן משותף.
מיד לאחר מותו נקרא בית החולים תל השומר על שמו. כמו כן, נקראה דרך על שמו ברמת גן ורחוב בבאר שבע.
באוניברסיטת תל אביב, בבית הספר לרפואה הקתדרה לקרדיולוגיה קרויה ע"ש חיים שיבא.
מעורבותו במחנות המעפילים בקפריסין
הבריטים אשרו למשלחת רפואית-סוציאלית להיכנס למחנה המעבר בקפריסין, שבו שהו כ-6000 עולים, מתוכם כ-500 ילדים ותינוקות. שיבא יצא בראש המשלחת והשתמש בקשריו עם קצינים בריטים שזכרו אותו מזמן שירותו בצבא הבריטי על מנת להיטיב עם המגורשים. הוא ארגן תינוקיה לימות החורף, והצליח להבריח סיגריות שחולקו לאנשי המחנה ולהחליף אותן תמורת לחם. לאחר מכן התחיל לדאוג להברחה של מעפילים יחידים בסירות מקפריסין, ובסופו של דבר השיג את אישורם של הבריטים לחלק 750 סרטיפיקטים לחודש, לאחר שהוכיח להם שנגיף טיפוס הבטן מתפרץ במחנה והוא עלול לסכן את אוכלוסיית קפריסין כולה.
יחסו לתחום בריאות הנפש
בין 15 בתי החולים הצבאיים שהקים, דאג שיבא גם לבית חולים לחולים פסיכיאטריים. הייתה לו מודעות שהקדימה את זמנה לחשיבות הטיפול בנפש האדם ולא רק בגופו, והוא טיפול מתוך תפיסה כוללת של גוף ונפש. כבר ב-1959 נפתחה בבית החולים תל השומר מחלקה פסיכיאטרית, דבר אשר עמד בסתירה לתפיסה המקובלת שלפיה בתי חולים פסיכיאטריים היו נפרדים מבתי חולים כלליים, מרוחקים מהקהילה, והחולים כמו מורחקים ממנה. שיבא הקדים את זמנו בכך שעמל לשלב את חולי המחלקה הפסיכיאטרית בעיסוקים שונים בבית החולים, ודאג להם בין השאר לעבודה במשתלה ולעיסוק באומנות.
שיבא היה ער וקשוב גם לאספקטים הנפשיים אצל החולים בשאר מחלקות בית החולים, ובסיכומי המחלה היה מציין באריכות גם את סיפור החיים של האדם, אשר לעיתים קרובות השפיע על מצבו הבריאותי.
תחומי מחקרו
התעניינותו המחקרית של פרופ' שיבא הייתה במחלות תורשתיות של העדות בישראל, כגון חוסר G6PD בעולי עיראק, תלסמיה ביהודי כורדיסטן, נטייה לקדחת ים תיכונית משפחתית ביהודי לוב ותסמונת דובין ג'ונסון ביהודי פרס ומרוקו. שיבא ייחס את תמותת התינוקות הגבוהה בקרב עולים מזרחים לתרבות אותה הביאו, לדעתו, העולים מארצות מוצאם:
התנגדותו לעליית יהודי מרוקו
בשנת 1953 נסע למרוקו בעקבות התוכניות להגברת העלייה משם. בביוגרפיה על גיורא יוספטל נכתב עליו שאמר את הדברים הבאים:
בסדרה "סאלח, פה זה ארץ ישראל", של היוצר דוד דרעי, ששודרה בפברואר 2018, נטען שנחשפו מסמכים שהיו תחת חיסיון במשך מעל ל-50 שנים, ובהם עדות למדיניות גזענית לכאורה מצידו של שיבא. מהמסמכים עלה ששיבא התנגד במוצהר לעלייה המונית של יהודי מרוקו ארצה, בתואנה שהם יביאו איתם מחלות. למעשה מדובר במסמכים גלויים וכבר נכתב על יחסו של שיבא לעליית יהודי צפון אפריקה במקורות רבים אחרים.מאידך במחקר אחרון שהתפרסם לפני שנה המבוסס על מסמכים מגינזך המדינה עולה כי ד"ר שיבא קבע כי אין לעכב עלייתם של ילדים חולים לישראל.
הטיפול בגזזת, גרענת ושחפת
לאור גל העלייה בעקבות הקמת המדינה פתח שיבא מחלקה לטיפול בילדי העולים בית החולים תל השומר שהיה עדיין בית חולים צבאי. הטיפול התמקד במחלות גזזת, גרענת ושחפת שנודעו כשלושת ה-T (על שם שמם הלטיני). שיבא נמנה עם מובילי טיפול בחולי גזזת בישראל באמצעות הקרנות בקרני רנטגן בילדי עולים, בעיקר מארצות המזרח, ובייחוד ביוצאי צפון אפריקה. הקרנות אלו גרמו בהמשך לחלק מהמטופלים לחלות במחלת הסרטן ואחרות. הטיפול בחולי הגזזת בארץ נחשב בעיני פעילים מזרחים לדוגמה לעוול שנגרם לעולי שנות החמישים בגלל רשלנות, פטרונות, חוסר אחריות של הרשויות ואף זדון מכוון.
בסרט "ילדי הגזזת" שהפיק המרכז לתקשורת בדימונה בשנת 2003, נטען כי שיבא, ששימש כמנכ"ל משרד הבריאות בזמנו, נסע לארצות הברית וגייס 300 מיליון לירות עבור הקמת מערך טיפולי לגזזת. עוד נטען בסרט כי הסיבה לכך הייתה הצורך של משרד הבריאות הפדרלי בארצות הברית בביצוע מחקרים בנושא השפעת קרינת רנטגן על חולי הגזזת. לאחר שמחקרים בתחום זה נאסרו בארצות הברית ובשאר ארצות המערב, משרד הבריאות הפדרלי העביר סכומי כסף לישראל כדי שזו האחרונה תבצע את הניסויים. בנוסף לכספים, יובאו מארצות הברית מכונות הקרנה מיושנות מעודפי המלחמה, ובאמצעותן הוקרנו עשרות אלפי הילדים, רובם ממוצא מזרחי, כשכל מנת קרינה בטיפול הייתה שווה ל-35 אלף צילומי רנטגן. יוצר הסרט דוד בלחסן התנער ממנו לימים. מחקרן של שפרה שורץ וסיגל סדצקי הביא מסמכים המוכיחים כי טענות אלה הן חסרות כל בסיס. הקרנות לגזזת נמשכו בארצות הברית עד 1960 עם הכנסתה לשימוש של תרופת הגריזופולבין, שהחליפה את הצורך בהקרנה וההקרנות לגזזת נפסקו בו זמנית בכל המדינות בעולם. רק בשנת 1977 קבע ה-FDA כי אין לטפל בהקרנות בילדים באזורי הראש והצוואר בגלל הסכנה הבריאותית בהן.
מחקר שנערך על ידי פרופ' שפרה שורץ בישראל ובמספר ארצות ופורסם בשנת 2009, טען כי הטיפול בקרינה למחלת הגזזת היה הטיפול הרפואי המקובל בכל מדינות העולם המערבי החל מראשית המאה ה-20, וכי לאחר מלחמת העולם השנייה הטיפול בקרינה למחלת הגזזת הומלץ ונתמך כספית על ידי ארגון יוניצף וארגון הבריאות העולמי, במסגרת תוכניתם המשותפת לביעור מחלות זיהומיות בקרב אמהות וילדים.
במשך שנות ה-60 של המאה ה-20 התבהרו יותר השפעות הקרינה על מטופלי הגזזת, ובשנת 1974 פרסמה קבוצת חוקרים בראשות פרופ' מודן בכתב העת הרפואי "לנסט" מאמר בנושא.
בנוגע להיקף ההקרנות בילדים בישראל, בתוכנית "הנאשם מת מזמן" טען ב-2004 ד"ר נדב דווידוביץ' מהמחלקה למערכות בריאות באוניברסיטת-בן-גוריון, כי "אין אף מדינה בעולם שהקרינה אוכלוסייה בצורה מסיבית שכזאת".
בפרק 9 בספרן של פרופ' שפרה שוורץ וד"ר סיגל סדצקי מ-2018 כותב איתי בבלי כי בארצות הברית הוקרנו בין 2 ל-4 מיליון בני אדם באותה התקופה כטיפול בפצעי בגרות ובגזזת.
פסגת בירטה
פסגת בירטה (באנגלית: Biretta Peak) היא פסגה בצד המזרחי של פיין מסה, ברכס מסה באזור חוף בורשקרווינק של ארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
גובה הפסגה 2,530 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
המחלקה הצפונית של משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד (the Northern Party of New Zealand Geological Survey Antarctic Expedition (בראשי תיבות: NZGSAE)) אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבין השנים 1962 – 1963 נתנה לפסגה את שמה.
השם תאורי.
צורת הפסגה מזכירה את הכובע המרובע (ה"בירטה") שלבשו אנשי דת רומי קתולים ואנשי דת אנגליקניים.
מועדון הוקי מטולה
מועדון הוקי מטולה הוא מועדון הוקי קרח ישראלי ממטולה. המועדון הוקם בשנת 1994. המועדון זכה פעמיים באליפות ישראל ואף שיחק בשנת 2000 בטורניר הגביע הקונטיננטלי של פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית (IIHF).
סטטיסטיקה
מקרא: מש' = משחקים, נצ' = ניצחונות, נצה' = ניצחונות בהארכה, הפ' = הפסדים, הפה' = הפסדים בהארכה, נק' = נקודות, שעז' = שערי זכות, שעח' = שערי חובה.
שומרה (מושב)
שׁוֹמֵרָה הוא מושב בגליל המערבי ליד גבולה של ישראל עם לבנון השייך למועצה אזורית מעלה יוסף.
היסטוריה
המושב הוקם בשנת 1949 במקומו של היישוב תרביחא שנעזב במהלך מבצע חירם שבמלחמת העצמאות. המתיישבים הראשונים היו עולים מרומניה והונגריה, אשר נטשו אף הם את היישוב כבר באותה שנה. במהלך 1950 הגיעו למקום עולים ממרוקו. באוקטובר 1955 פרצה דליקה גדולה במושב שכילתה שטחי מטעים רבים ומספר בתי מגורים במושב.
שמו של המושב הוא סמלי, בשל קרבתו לגבול ישראל–לבנון. סביב המצודה שבקצה המושב, ממוקמת מפקדת עוצבת ברעם.
מכתש רוח
מכתש רוח הוא שקע במערכת האקולוגית של דיונות החול שנגרם מהסרה של משקעים על ידי רוח.
מכתשי רוח נוצרים בחוליות כאשר חלק מהצמחייה המעגנת את החולית אובד, ובכך מתאפשר לרוחות חזקות "להעיף" את החול וליצור שקע. אף-על-פי שמכתשי רוח נשארים בדרך-כלל קטנים בממדיהם, הם יכולים להתרחב לקוטר של כמה קילומטרים ולעומק של עד 70 מטרים. יש הסוברים כי נאות מדבר נוצרים כאשר הרוח מסירה את החול עד גובה מי התהום.
אובדן הצמחייה יכול להיגרם מבצורת ממושכת או בגלל אש (שפורצת באופן טבעי או מידי אדם), או, במקרים קיצוניים, רמיסה על ידי בני אדם, בקר, סוסים, וכו'. עם זאת, אש היא הגורם הנפוץ ביותר. במשך הזמן הצמחייה מתחדשת כאשר זרעים נפוצים ברוח.
דיונות חול חופיות מצויות קרוב לחוף, ונוצרות כאשר הרוח מעיפה את החול המתייבש לשטחים שמעבר לחוף. תופעה זו מתרחשת רק כאשר יש שטחים מישורים בסמוך לחוף. במשך הזמן מתיישבים בשטח עקר זה מיני צמחים דוגמת צמחים מהסוג ידיד-חולות, המייצבים ומעגנים את הדיונה ומונעים ממנה לזוז. בהדרגה (תלוי באקלים) הצמחייה מתעבה בתהליך הסוקצסיה והדיונה הופכת בסופו של דבר לקרקע פורייה.
מכתשי רוח מהווים בית גידול חשוב לפלורה ולפאונה.
יחסי אוסטרליה–הרפובליקה הדומיניקנית
יחסי אוסטרליה–הרפובליקה הדומיניקנית הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקהילייה של אוסטרליה לבין הרפובליקה הדומיניקנית.
סקירה כללית
ב-2001 הקימה הממשלה האוסטרלית את ארגון COALAR - המועצה האוסטרלית לקשרים עם אמריקה הלטינית. המועצה פעילה בכל תחומי העניין החל מעסקים, כלכלה וחינוך, עד לתיירות ושיתופי פעולה תרבותיים.
לאזרחי הרפובליקה הדומיניקנית ישנן הטבות רבות במערכת החינוך האוסטרלית בעת רישום אליה - בין החודשים אפריל ליוני הם זכאים למלגות מיוחדות ולמורים פרטיים שיעזרו.
בטי דובאל
אליזבת "בטי" דובאל ווב (באנגלית: Betty Duvall, 1845 - 3 ביולי 1891) הייתה מרגלת של הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
ביוגרפיה
אליזבת "בטי" דובאל תושבת וושינגטון די.סי., הייתה בתם של אלי דובאל האב ושרה (לבית תומפסון) דובאל.
למרגלת רוז אוניל גרינהאו הייתה רשת של אנשים שפעלו עבורה. דובאל, בת ה-16, הייתה אחת מהם. גרינהאו נתנה לדובאל פתק מקודד על תוכנית האיחוד לקרב מנאסס (או בול ראן) הראשון. דובאל הייתה אמורה למסור אותו לגנרל פ.ג.ט. בורגארד. ב-9 ביולי 1861 היא התחפשה לנערת שוק כפרית, עזבה את העיר, לבדה, על עגלת חווה ולנה לילה באחד המטעים בדרך. למחרת המשיכה ברכיבה על סוס לבית המשפט בכפר פיירפקס שם ישב הפיקוד הבכיר של הקונפדרציה. דובאל פגשה את עוזרו של בורגארד ומסרה לו את ההודעה שאותה נשאה בתוך שערה האסוף. מההודעה נודע לבורגארד כי התקיפה תתבצע תוך שבוע. האזהרה המוקדמת הובילה לניצחון הקונפדרציה בקרב הראשון של בול ראן. מאוחר יותר דובאל המשיכה לרגל למען הקונפדרציה, ולאחת ממשימותיה הביאה את בן דודה.
היא נישאה לג'ון קונברס ווב ונולדו להם שלושה ילדים. דובאל נפטרה ב-3 ביולי 1891. היא נקברה בבית הקברות אוק היל בוושינגטון די.סי.
יתומי הסערה (קומיקס)
יתומי הסערה היה סדרת קומיקס ישראלית שנוצרה על ידי המאייר רון זיסנבך. הקומיקס התפרסם בין השנים 2000–2001 על בסיס שבועי במוסף "גלריה" של עיתון "הארץ". הקומיקס עסק בהרפתקאותיהם של ארבעה חברים תושבי פתח תקווה אשר נאלצים לעבור לתל אביב בעקבות רעידת אדמה קטלנית בשנת 1983 שבמהלכה איבדו את משפחותיהם.
מארק נופלר
מארק נופלר (באנגלית: Mark Freuder Knopfler; נולד ב-12 באוגוסט 1949) הוא זמר-יוצר וגיטריסט בריטי. ידוע כמי שהנהיג את להקת הדייר סטרייטס, ומדורג במקום ה-44 ברשימת ה-100 גיטריסטים הטובים בכל הזמנים של המגזין הרולינג סטון.
מארק נופלר נבדל מרוב נגני הרוק בטכניקת הנגינה שלו, בה הוא פורט עם האצבעות ולא עם מפרט.
עם להקת הדייר סטרייטס הוציא נופלר שישה אלבומי אולפן, בהם כתב והלחין את כל השירים. בין לבין, הספיק לכתוב שירים לאמנים אחרים (כמו השיר private dancer לטינה טרנר) והפיק אלבומים (בין היתר לבוב דילן). מארק נופלר הקליט גם כמה פסקולים לסרטים (הנסיכה הקסומה, קאל, לכשכש בכלב, גיבור מקומי, יציאה אחרונה לברוקלין ועוד). בתחילת שנות ה-90 הוציא ביחד עם צ'ט אטקינס אלבום ששיקף את הווירטואוזיות שלו כנגן גיטרה והראה את חיבתו למוזיקת הקאנטרי. קריירת הסולו שלו כוללת עד עתה שישה אלבומים ומציגה מארק נופלר שונה - בוגר ומיושב יותר. צלילי הגיטרה הנוגעים וקולו העמוק, הרך והסדוק הם סימני ההיכר המובהקים שלו. נופלר נודע גם בחברותו עם אריק קלפטון וביחד יצאו למופעים רבים של ניגוני סולו אחד עם השני.
נכון ל-2011 נמכרו מעל 120 מיליון אלבומים של מארק נופלר ושל הדייר סטרייטס.
נעוריו
מארק נופלר נולד בשנת 1949 בגלאזגו לאם אנגלייה נוצרייה, לואיזה-מארי ליידלר, ולאב יהודי-הונגרי, ארווין קנופפלר, אדריכל שברח מהונגריה הפשיסטית ב-1939 ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה והשתקע בסקוטלנד. מארק, כמו אחיו הצעיר דייוויד (שאיתו הקים את דייר סטרייטס), נולד וגדל בסקוטלנד בטרם עברה המשפחה לעיר הולדתה של אימו, ניוקאסל שבצפון-מזרח אנגליה.
בבית הספר הפגין נופלר כישרון לאנגלית, ובשנת 1967 הלך ללמוד עיתונאות במשך שנה ב- Harlow Technical College. ולאחר מכן השיג משרה בלידס ככתב צעיר בעיתון ערב של יורקשייר. לאחר שנתיים החליט להמשיך בלימודיו באנגלית באוניברסיטת לידס. ככתב הוא ראיין את המוזיקאי סטיב פיליפס, ראיון זה הוביל לחברות בין השניים והם החלו להופיע יחד בפאבים תחת השם The Duolian String Pickers במשך חמש שנים – תוך כדי לימודיו באוניברסיטה. ערב אחד, בזמן שבילה עם חברים, הגיטרה היחידה שהייתה בנמצא הייתה גיטרה אקוסטית ישנה עם צוואר עקום ומיתרים רפויים מכדי שיוכלו לנגן בה. ולמרות זאת, לא ניתן היה לנגן עליה במפרט אלא בפריטת אצבעות בלבד. בראיון מאוחר יותר אמר נופלר, שזה היה הרגע בו גילה את הטון שלו בגיטרה. בזמן מגוריו בלידס הוא הקליט גם את השיר הראשון שלו: Summer's Coming My Way. בזמן זה הוא נשא לאישה את קטי וויט, חברתו מתקופת בית הספר. אך נישואים אלו לא החזיקו מעמד זמן רב והם התגרשו.
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה הוא עקר ללונדון בשנת 1973, והצטרף כנגן במשך חודשיים ללהקת Brewers Droop, איתה ניגן שלושה שירים באלבומה The Booze Brothers. מתופף הלהקה היה פיק ויטרס, שלאחר מכן היה המתופף של להקת דייר סטרייטס. לאחר שעזב את הלהקה הוא עבד כמרצה בקולג'. יחד עם חבריו לקולג' הוא ניגן בלהקת Cafe Racers.
דייר סטרייטס
בשנת 1977 הוא הקים להקה תחת שם זהה עם אחיו דייוויד (גיטרה לליווי וקולות רקע), ג'ון אילסלי (גיטרה בס וקולות רקע) והמתופף פיק ויתרס. לאחר זמן מה הציע חבר של פיק לשנות את שם הלהקה ל-Dire Straits (צרות צרורות), שם ששיקף את מצבם הכלכלי הקשה.
בשנת 1978 הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון, Dire Straits. האלבום לא זכה להצלחה עד יציאת סינגל מתוכו, Sultans of Swing שהיה להיט והעלה במהירות את מכירות האלבום, שהגיעו לבסוף לכ-15 מיליון עותקים. האלבומים שיצאו לאחר מכן היו Communiqué, ולאחר מכן Making Movies ו-Love Over Gold, השקט יותר. גם אלבומים אלה נמכרו במיליוני עותקים. לאחר יציאת אלבום זה הוחלף המתופף פיק ויטרס בטרי ויליאמס, שהגיע מלהקת Rockpile. בשנת 1982 האטה הלהקה את קצב פעילותה עד שנת 1984 אז הוציאה את אלבום ההופעה הכפול Alchemy.
בזמן זה הלחין נופלר את מוזיקת הרקע של הסרט "גיבור מקומי" שיצא בשנת 1983, אלבום בעל שם זהה שהכיל את מוזיקת הרקע זכה להצלחה גדולה. לאחר מכן הלחין את מוזיקת הרקע גם לסרט Cal ולסרט Comfort and Joy. לאחר צאת האלבום Brothers in Arms התרכז נופלר בהלחנת מוזיקת רקע לסרטים שונים.
בשנת 1985 יצא אלבום האולפן החמישי, Brothers in Arms. אלבום זה היה אחד הראשונים שיצאו על גבי תקליטור, והוא זכה להצלחה גדולה במיוחד - מעל ל-20 מיליון עותקים נמכרו ברחבי העולם. סינגל מהאלבום, Money for Nothing, שיר המוגש מנקודת מבטו של סבל בחברת הובלות שמקנא בזמר הרוק על המרקע שמקבל "כסף בשביל כלום, בחורות בחינם" (בעוד הוא הסבל צריך לסחוב מקררים), היה הקליפ הראשון ששודר בתחנת MTV אירופה. ההצלחה המסחרית הגדולה של אלבום זה, בשילוב עם הופעה מוצלחת בקונצרט הלייב אייד, הפכו את דייר סטרייטס ללהקה הנמכרת ביותר בעולם בתקופה של אמצע שנות ה-80. בעקבות האלבום יצאה הלהקה לסיבוב הופעות נרחב, כולל הופעות בישראל, במאי 1985, בבריכת הסולטאן בירושלים ובפארק הירקון בתל אביב. לאחר סיבוב ההופעות לקחה הלהקה הפסקה של שש שנים.
בשנת 1987 הקים נופלר את להקת The Notting Hillbillies, שהתמקדה יותר במוזיקת קאנטרי. במסגרת חגיגת יום ההולדת ה-70 של נלסון מנדלה בשנת 1988 התאחדה להקת דייר סטרייטס להופעה באצטדיון ומבלי יחד עם אריק קלפטון ואלטון ג'ון. בעקבות הופעה זו נרקמו קשרי ידידות בין השניים למארק נופלר.
בשנת 1990 הוציאה לאור להקת נוטינג הילביליס את אלבום האולפן היחיד שלה, Missing...Presumed Having a Good Time.
בשנת 1991 הוציאה להקת דייר סטרייטס את אלבום האולפן האחרון שלה, On Every Street. לאחר מסע הופעות שליווה את הוצאת האלבום הפסיקה הלהקה את פעילותה, וחבריה פנו לקריירות סולו נפרדות. עם יציאת אלבום ההופעה Live at the BBC בשנת 1995 הודיעה הלהקה על התפרקותה באופן רשמי.
קריירת סולו
לאחר פירוק הלהקה, הקליט נופלר את אלבום הסולו הראשון שלו, Golden Heart, בשנת 1996, ששיר מתוכו היה חלק מפסקול הסרט טוויסטר. בשנת 1997 הקליט את פסקול הסרט Wag the Dog. ובשנה זו דורג השיר Sultans of Swing על ידי מגזין רולינג סטון כאחד מ-500 שירי הרוק המשפיעים ביותר (מלבד היותו מדורג במקום ה-22 מבחינת קטע סולו הגיטרה).
בשנת 2000 הוא הוציא את אלבום הסולו השני שלו, Sailing to Philadelphia. בשנת 2002 התאחדו חברי להקת דייר סטרייטס (מארק נופלר, ג'ון אילסלי, גאי פלטשר, כריס וויט, דני קאמינג) לארבעה מופעי צדקה. הם ניגנו שירי עבר של דייר סטרייטס ושירים של נוטינג הילביליס. בשנה זו הוציא לאור נופלר את אלבום הסולו השלישי שלו: The Ragpicker's Dream. בשנת 2003 היה מעורב מארק נופלר בן ה-53, חובב האופנועים, בתאונת אופנוע בשכונת בלגרביה שבלונדון. הוא סבל מעצם בריח שבורה, עצם השכם שבורה, ומספר צלעות שבורות. בעקבות התאונה בוטל סיבוב ההופעות המתוכנן לרגל צאת האלבום The Ragpicker's Dream. אך נופלר התאושש מהתאונה וכבר בשנת 2004 הוציא את אלבומו הרביעי, Shangri-La. באתר האינטרנט שלו, כתב נופלר בפרומו לאלבום, שחברי ההרכב: “ניגנו דייר סטרייטס טוב יותר מדייר סטרייטס”. סיבוב ההופעות שנעשה בעקבות האלבום לקח את הלהקה למחוזות חדשים עבור נופלר: הודו ואיחוד האמירויות הערביות. בבומביי ובבנגלור התקבלו ההופעות בחום – במעמד 20,000 צופים בכל אחת מההופעות.
בנובמבר 2005 יצא אוסף שלישי, The Best of Dire Straits & Mark Knopfler: Private Investigations, שהכיל להיטים של דייר סטרייטס, שירים מקריירת הסולו של נופלר ופסי קול שהלחין. האוסף הופיע במספר מהדורות, והוא התקבל בשמחה על ידי קהל המעריצים.
בשנת 2006 יצא לאור אלבום נוסף יחד עם הזמרת אמילו האריס, All the Roadrunning. אלבום זה היה מועמד לזכייה באלבום השנה בפולק בטקס טקס פרסי גראמי ה-49, אך הפסיד לאלבום Modern Times של בוב דילן. סיבוב הופעות מצליח בהשתתפות מארק נופלר, שנעשה בעקבות האלבום הניב את תקליט ההופעה החיה מאמפיתיאטרון גיבסון, Real Live Roadrunning. אלבום זה מכיל, בנוסף לשירים שהופיעו באלבום האולפן, גם שירים אחרים של השניים וכן שלושה שירים של דייר סטרייטס.
נופלר הוציא לאור את אלבום הסולו החמישי שלו, Kill to Get Crimson ,בשנת 2007. אלבום זה הופץ, בנוסף למהדורה הרגילה, גם במהדורה מהודרת עם DVD.
בשנת 2009 הוציא נופלר אלבום בשם Get lucky.
בשנת 2012 הוציא נופלר את אלבום הסולו השביעי שלו בשם Privateering. אחר כך יצא לסיבוב הופעות עולמי. באפריל 2013 הודיע כי ביטל הופעות במוסקבה וסנט פטרסבורג בשל הפרת זכויות האדם ברוסיה, ואמר: "אני מקווה שהאקלים הפוליטי ישתנה בקרוב".
בשנת 2015 הוציא נופלר אלבום נוסף בשם Tracker. בשנה זו דורג ברשימת "100 הגיטריסטים הגדולים של כל הזמנים" של המגזין רולינג סטון במקום ה-44.
בשנת 2018 יצא אלבום הסולו התשיעי שלו, Down The Road Wherever. באותה שנה להקת "דייר סטרייטס" גם נכנסה הלהקה להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
מוזיקת קאנטרי
בנוסף לקריירת הסולו שלו ולקריירה בדייר סטרייטס, תרם נופלר גם למוזיקת הקאנטרי. בשנת 1992 כתב וניגן את השיר When It Comes to You, של ג'ון אנדרסון. הזמרת Mary Chapin Carpenter, הופצה גרסת כיסוי לשיר The bug של דייר סטרייטס. גם הזמר Randy Travis הוציא גרסת כיסוי לשיר של מארק נופלר, Are We In Trouble Now. וכן את האלבום All the Roadrunning יחד עם הזמרת אמיליו האריס.
חיים אישיים
נופלר היה נשוי שלוש פעמים, תחילה לקתי ווייט, חברתו משכבר הימים מימי בית הספר. הם נפרדו לפני שקנופלר עבר ללונדון כדי להצטרף לברוורס דרופ ב-1973. בשנת 1983 התחתן מארק נופלר בשנית, עם לורד סלאמון, ובשנת 1987 נולדו להם התאומים בנג'י וג'וזף. אך לאחר עשר שנות נישואים הם התגרשו. ב-1997 התחתן בשלישית, עם Kitty Aldridge, ולזוג נולדו שתי בנות (ב-1998 וב-2003).
חסיין פארס (חבר הכנסת)
חסיין פארס (בערבית:  حسين فارس; 18 בספטמבר 1936 – 28 באפריל 2021) היה איש ציבור ערבי ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפ"ם ומרצ.
ביוגרפיה
פארס נולד בכפר שעב. למד בבית ספר תיכון בכפר יאסיף, קיבל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון וספרות באוניברסיטת חיפה.
כיהן כרכז תנועת הנוער הערבי החלוצי, חבר הנהלת החטיבה הצעירה של מפ"ם, חבר הנהלת הסתדרות המורים, עורך ראשי של ביטאון מפ"ם במגזר הערבי, יו"ר הוועד הפועל נגד גזענות ולמען דו-קיום בגליל המערבי.
בשנת 1988 נבחר לראשונה לכנסת ה-12 מטעם מפ"ם והיה לנציג הערבי ברשימה ששינתה את שמה אחר כך ל"מרצ".
בכנסת כיהן כחבר בוועדת החינוך והתרבות עד 1992.
בבחירות לכנסת ה-17, לכנסת ה-18, לכנסת ה-19 ולכנסת ה-20 הוצב במקום סמלי ברשימת מרצ.
נפטר ב-28 באפריל 2021.
פאבל פדוטוב
פאבל אנדרייביץ' פדוטוב (ברוסית: Павел Андреевич Федотов; 22 ביוני 1815 (יוליאני) – 14 בנובמבר 1852 (יוליאני)) היה צייר חובב רוסי, שנודע בסגנונו המדויק, מרובה הפרטים, והביקורתי. ציוריו דומים באופיים לציוריו של ויליאם הוגארת' ופדוטוב נקרא לעיתים "הוגרת' הרוסי".
פדוטוב נפטר בהיותו בן 37, בעת שהיה מאושפז בבית חולים לחולי נפש.
קורות חיים
פדוטוב נולד במוסקבה, והיה בנו של קצין צבא בדימוס. פדוטוב למד בבית הספר הצבאי במוסקבה, עם סיום לימודיו החל לשרת בגדוד פינלנד של המשמר הקיסרי שהיה מוצב בסנקט פטרבורג. הוא התעניין באמנויות, למד לנגן בחליל ולמד לצייר בבית ספר לאמנות בשעות הערב. בשנת 1844 החליט לעזוב את הצבא והתמקד בציור. ציוריו המוקדמים היו בצבעי עפרון וצבעי מים ובשנת 1846 החל לצייר בצבעי שמן.
ציוריו של פדוטוב זכו להצלחה והוצגו בתערוכות בסנקט פטרבורג בין השנים 1849–1850, אולם במהרה ציוריו הביקורתיים בהם הוא תקף את האצולה והאריסטוקרטיה, וקשריו עם קבוצת פטראשבסקי הביאו לירידת קרנו בקרב האצילים והממשל.
סגנונו
פדוטוב התמקד בציור דיוקנאות קטנים - בעיקר של חבריו ובני משפחותיהם - בעיקר בני משפחת זדנוביץ', משפחתו של חברו הטוב לגדוד של פדוטוב. הדיוקנאות צוירו בפשטות ותוך דיוק רב בפרטים. בכך מהווים הדיוקנאות כיום חלון לתקופה בה צייר וניתן ללמוד מהם על חיי התקופה בשל הפירוט הרב של הרהיטים, פרטי הלבוש והחפצים השונים המופיעים בהם.
דיוקנה של נטליה ז'דנוביץ המנגנת בהרפסיקורד משנת 1850 ידוע בהרמוניה הנשקפת ממנו, והשלווה הנראית בו.
ציורי השמן שלו מלאים ביקורתיות על החברה הרוסית באותה עת, וגובלים בקריקטוריזם.
Once Again
Once Again הוא אלבום האולפן השני של זמר הרית'ם אנד בלוז האמריקני, ג'ון לג'נד, שיצא תחת חברת התקליטים GOOD Music באוקטובר 2006. לג'נד כתב והפיק את רוב האלבום, כשבין משתפי הפעולה בהפקת האלבום הם מייסד GOOD Music, קניה וסט, וחבר להקת בלאק אייד פיז, וויל איי אם, ועוד מספר אמנים.
Once Again הגיע למעמד אלבום פלטינה בארצות הברית, לאחר שמכר מעל 1,000,000 עותקים במדינה זו. האלבום הגיע גם למעמד אלבום זהב בהולנד, איטליה, ובבריטניה, כשמכר שם מעל 35,000, 40,000 ו-100,000 עותקים (בהתאמה). הסינגל Heaven זכה בפרס גראמי בקטגוריית "ביצוע הר'יתם אנד בלוז הטוב ביותר לזכר", והסינגל Save Room היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית "ביצוע הפופ הווקאלי הטוב ביותר לזכר".
גשר לוד
גשר לוד (נקרא גם גשר ביברס או גשר ג'ינדאס, ערבית: جسر جنداس ) הוא גשר עתיק, השוכן ביציאה הצפונית מהעיר לוד, בין כביש 40 למסילת הרכבת המובילה אל העיר מצפון. הגשר נקרא על-שמו של ביברס שהיה הסולטאן הממלוכי של מצרים וסוריה בין השנים 1260–1277, ואשר שבר את שלטון ממלכת ירושלים הצלבנית בארץ ישראל. הגשר הוקם בשנת 1273 על דרך הדואר הממלוכית הראשית, שעברה בנתיב דרך הים ממצרים (מרכז השלטון הממלוכי) לסוריה. באמצעות דרך זו הם קיימו רשת יעילה ביותר לקשר פנים מהיר בין חלקי האימפריה. במקום זה עברה גם הדרך ללוד ורמלה – ערים חשובות בתקופה ההיא.
תיאור הגשר
אורך הגשר הוא 30 מטר. מצידו הדרומי שומרים זוג מפצלי זרם מסיביים מחודדים על אומנות הגשר מפני זרימת השיטפונות – מכאן עמידותו. הגשר בנוי על קמרונות גדולים, מחודדים, המפצלים את זרם המים של נחל איילון, אשר בחורף עלול להיות חזק במיוחד. נחל איילון (בשמו הערבי "ואדי מוצררה") הוא אחד היובלים החשובים של נחל הירקון. ייתכן כי אבני הגשר נלקחו מכנסיית סנט ג'ורג' שבלוד, על כך מעיד הדמיון בין תווי הסתתים שעל אבני הגשר – ואבני הכנסייה. את שני עברי הגשר מעטרים שני זוגות של בעלי חיים: אריות/נמרים (שדומים מאוד לאריות המופיעים בשער האריות בירושלים) שמרימים בטפרי רגלם השמאלית חולדה או עכבר (בכל צד תלוי העכבר באופן שונה), בין כל זוג אריות יש כתובת מהודרת בערבית. הכתובת נמצאת בתוך טאבולה אנסטה – טבלת אוזניים המשמשת כמסגרת מרובעת מסביב לכתובת או לעיטור (באבן, פסיפס וכיוצא בזה). משני צדיה – משולשים דמויי אוזניים.
בכתובת כתוב:
שמו הנוסף של הגשר הוא גשר ג'ינדאס על שם כפר ערבי בשם זה ששכן במקום עד אמצע המאה ה-19, במקומו של היישוב הנוכחי גנתון. יש חוקרים הטוענים כי הוא הוקם כבר בתקופה הצלבנית (כעדות לכך מציינים את הצלבים בצדו של הגשר), וכן שביברס "זייף" את הכתובת וניכס לעצמו גשר שלא הוא בנה, ואולם – רוב החוקרים שוללים טענה זו.
מעברתא דלוד
יש המזהים את מקום הגשר עם "מעבר לוד", (בארמית: מעברתא דלוד), המוזכר בתלמוד הירושלמי כמקום בו שרף אפוסטומוס את התורה. המשנה, במסכת תענית, מונה את האירוע כאחד מחמש הסיבות לקביעת צום שבעה עשר בתמוז. התלמוד הירושלמי שואל: "איכן שרפה? רבי אחא אמר: במעברתא דלוד, ורבנן אמרי: ב"מעברתא דטרלוסה". (מסכת תענית פרק ד', הלכה ה').
בעבר עברו במקום גם דרכים מהתקופה הרומאית מקיסריה, אנטיפטרוס ומיפו.
מבנים נוספים
ביברס הקים ברחבי ארץ ישראל גם מצודות כדוגמת מבצר נמרוד, וכן גשרים נוספים, ביניהם מיוחסים לו:
אימלדה סטונטון
אימלדה מרי פילומנה ברנדט סטונטון (באנגלית: Imelda Mary Philomena Bernadette Staunton; ) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון בריטית.
ביוגרפיה
סטונטון נולדה בלונדון למשפחה ממוצא אירי קתולי. הוריה הגיעו ממחוז מאיו שבאירלנד. סטונטון היא בוגרת "האקדמיה המלכותית לאמנויות הדרמה", וזכתה שלוש פעמים בפרס אוליבייה, פרס התיאטרון החשוב ביותר בבריטניה. ב-1986 הופיעה לראשונה בטלוויזיה בסדרה "הבלש המזמר" של דניס פוטר.
ב-1991 הופיעה בסרט "אנטוניה וג'יין", ב-1992 הופיעה בסרטו של קנת בראנה "החברים של פיטר", וב-1993 הופיעה בסרטו "מהומה רבה על לא דבר" על פי המחזה של שייקספיר. בטלוויזיה הופיעה באותה שנה בסדרה If You See God, Tell Him לצידו של ריצ'רד בריירס. סטונטון השתתפה בסדרת תסכיתי רדיו, בדרמה בלשית "ג'ולי אנפילד חוקרת", ובקומדיה  Up the Garden Path, תפקיד שגילמה גם בסדרת טלוויזיה של רשת ITV.
ב-1998 זכתה סטונטון בפרס גילדת שחקני המסך עבור תפקידה ב"שייקספיר מאוהב". ב-2004 קיבלה את פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים בוונציה ואת פרס באפט"א על תפקידה בסרטו של מייק לי "וירה דרייק". הסרט מספר את סיפורה של אם ממעמד הפועלים, המבצעת הפלות בלתי חוקיות באנגליה של שנות החמישים. "וירה דרייק" זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים בוונציה. על תפקידה בסרט הייתה סטונטון מועמדת לפרס האוסקר ופרס גלובוס הזהב.
ב-2005 שיחקה בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "בריטניה הקטנה". סטונטון גילמה את דמותה של דולורס אמברידג' בסרט "הארי פוטר ומסדר עוף החול", שיצא לאקרנים ב-2007. בשנת 2012 גילמה את עלמה רוויל בסדרת הטלוויזיה "הילדה".
בשנת 2022 שיחקה בסדרה ״הכתר״ בתור המלכה אליזבת.
סטונטון נשואה לשחקן האנגלי ג'ים קרטר. בתם בסי אף היא שחקנית.
אמין טריף
אמין טריף (בערבית: أمين طريف; 1898−2 באוקטובר 1993) היה ראש העדה הדרוזית בישראל הראשון. היה ראש העדה הדרוזית במשך 65 שנה. בשנת 1990 זכה בפרס ישראל.
תולדות חייו
אמין טריף נולד בשנת 1898 בכפר ג'וליס בגליל המערבי למשפחה דרוזית דתית. הוא היה הילד הצעיר במשפחתו, שכללה ארבעה בנים ושתי בנות.
אמין סיים את לימודיו בכיתה ד' (הכיתה הבכירה בבית הספר היסודי באותה תקופה). בשנת 1911, בגיל 13, נסע לח'לואת אל-ביאד'ה, המרכז האזורי ללימודי הדת הדרוזית, ליד העיירה חצביה שלמרגלות החרמון (כיום בלבנון), ולמד שם את יסודות הדת עד שנת 1918.
לאחר חזרתו של השייח' הצעיר לכפר ג'וליס, סיגל לעצמו חיי התנזרות ממותרות וחי בצנעה מגידול תבואה לקיום עצמי. לאחר פטירת אביו, שייח' טריף טריף, שכיהן כראש העדה והקאדי בארץ ישראל ובלבנון במשך ארבעים שנה, התמנה אמין טריף לעמוד בראש העדה הדרוזית בשנת 1928 למרות סירובו והתנגדותם של אחדים מבני העדה.
השייח' אמין טריף היה, בין שאר תפקידיו, נציגה של העדה הדרוזית בפני שלטונות המנדט הבריטי, אך הוא טען כי שלטון הבריטים בארץ-ישראל הוא זמני – עד שתקום מדינה יהודית. כבר בשנותיו הראשונות כראש העדה החל לשתף פעולה עם היהודים. בשנת 1946 עמד שייח' אמין בראש משלחת של מנהיגים דרוזיים מארץ ישראל, מלבנון ומסוריה להשכנת שלום בין הפלגים הדרוזיים בהר הדרוזים בתקופת המנדט הצרפתי.
טריף הצליח לשמור על מעמדה המיוחד והנייטרלי של העדה הדרוזית בימי המרד הערבי הגדול בין השנים 1936–1939, וכן באירועים שקדמו להכרזת העצמאות. במהלך מלחמת העצמאות בשנת 1948 הצליח שייח' אמין להשאיר את הדרוזים ביישוביהם ולשכנעם לא לנטוש ליישובים אחרים או למדינות שכנות, וכן לא לשתף פעולה עם ערביי האזור בפעולותיהם נגד יישובים יהודיים. במדינת ישראל הוא הודה רבות לצה"ל ולראשי המדינה על העזרה לדרוזים, שאת מצבם בישראל הוא הגדיר כטוב מאשר במדינות ערב.
בשנת 1949, כחלק ממבצע שיקום המקומות הקדושים לדרוזים, נאבק נגד תביעות המוסלמים לבעלות על קבר נבי שועייב. בסיועם של השלטונות נשאר הקבר בבעלות ההקדש הדרוזי, ובשנת 1964 עבר הקבר רשמית לבעלות העדה ושם הדרוזים חוגגים את חג נבי שועייב. בשנת 1950 קיבל את אישור השלטונות להקים מועצה דתית דרוזית והעמיד עצמו בראשה. בשנת 1957 הצליח לשכנע את שר הדתות ודרכו את ממשלת ישראל להכיר בדרוזים כעדה עצמאית על פי החוק. בשנת 1962 קיבל אישור להקמת בית דין דתי דרוזי ובית דין דרוזי לערעורים וביקש להעמיד עצמו בראשו. בשנת 1977 היה בין אלו שהצליחו לשכנע את משרד החינוך להכיר במקצוע המורשת הדרוזית כמקצוע רשמי בתוכנית הלימודים בבתי הספר של המגזר, ואף הצליח לגרום למינויו של מפקח לנושא במשרד החינוך. כמו כן, פעל לסלילת כבישים ליישובים דרוזים והקמת אגף מיוחד ליולדות דרוזיות בבית החולים בנהריה.
בשנת 1988, במלאת 60 שנה להנהגתו, התכנסו ראשי העדה הדרוזית והכתירו אותו כמנהיגה הבלעדי של הדרוזים בכל המזרח התיכון. השייח' טריף זכה בפרס ישראל בשנת 1990 על תרומה נכבדת לעדה הדרוזית, למדינת ישראל ולשותפות בין הדתות. ועדת השופטים ציינה את "היותו בעל מנהיגות רוחנית מופלאה, היותו מופת ודוגמה אישית, תרומתו היוצאת דופן לחינוך בני העדה הדרוזית" וכן את "ברית הדמים שנכרתה בין בני העדה הדרוזית לבין המדינה".
הערכים שהוביל היו: סולידריות דרוזית פנימית, חיזוק האמונה בקרב צעירים והמשכיות קיום הדת, שמירה על בני העדה מפני התבוללות וסבלנות. על מנת ליישם מטרות אלו הִרבה בנדודים בין כפרים וריכוזים דרוזיים.
פטירתו
ב־2 באוקטובר 1993 בגיל 95 נפטר טריף ממחלה ממושכת שפגעה במערכת החיסונית שלו.
יומיים אחרי מותו נערך טקס קבורה מיוחד בהשתתפות יותר מ־150 אלף משתתפים בני העדה הדרוזית ובני עדות אחרות. בטקס הקבורה נכחו נשיא המדינה עזר ויצמן, ראש הממשלה יצחק רבין, יו"ר הכנסת, שרים, שגריר מצרים מוחמד בסיוני וחברי כנסת. במקביל התקיימו טקסי אזכרה לשייח' אמין במקומות שונים בסוריה ובלבנון והשתתפו בהם רבבות דרוזים.
קברו נכרה בתוך ביתו בג'וליס. הבית משמש כיום מקום קדוש לדרוזים. הוא פתוח לכל המבקרים המתבקשים לחלוץ את נעליהם ולהיכנס בלבוש צנוע. בחדר אחד נמצא הקבר, החדר הסמוך היה חדר קבלת האורחים ובו תמונות של טריף עם כל מנהיגי ישראל. בחדר נוסף נמצא מוזיאון קטן ובו מוצגים חפציו האישיים של טריף.
אחיינו, סאלח טריף, כיהן כחבר הכנסת ושר מטעם סיעת העבודה. נכדו, מוואפק טריף, קיבל את תפקידו כמנהיג הרוחני של העדה לאחר מותו.
חוסר באלפא 1 אנטיטריפסין
חוסר באלפא 1 אנטיטריפסין (Alpha 1 antitrypsin deficiency) הוא פגם גנטי אוטוזומלי רצסיבי נדיר, אשר מאופיין בפגיעה מלאה או חלקית בפעילות של האנזים אנטיטריפסין אלפא-1. האנזים אלפא 1 אנטיטריפסין מונע הרס של רקמות תאים באמצעות עיכוב פרוטאזות, שהם האנזימים האחראיים על פירוק חלבונים. אנטיטריפסין אלפא-1 הוא האנטי פרוטאז העיקרי בגוף, אשר נמצא בסרום הדם ובמקרופאגים.
שאנון (נהר)
נהר שאנון הוא הנהר הארוך ביותר באירלנד, וכן באיים הבריטיים. הנהר, שמחלק את אירלנד לחלק מזרחי (לנסטר) ומערבי (קונכט), היה מאז ימי קדם ציר תחבורה ימי חשוב. אורכו של הנהר הוא כ-360 ק"מ והוא נשפך לאוקיינוס האטלנטי לכיוון מערב ליד העיר לימריק, כאשר בתוך העיר הוא פונה צפונה. הראשון שמיפה את הנהר היה תלמי.
זהו הנהר הארוך ביותר ובעל הספיקה הגבוהה ביותר באיים הבריטיים. לאורכו נמצאים מספר אגמים ביניהם לוג אלן (Lough Allen), לוג רי (Lough Ree) ולוג דרג (Lough Derg). הנהר מנקז אליו גם נהרות קטנים יותר כמו נהר סאק (River Suck) ונהר ברוסנה (River Brosna). בארדנהקרושה (Ardnacrusha) ישנה תחנת כוח הידרואלקטרית השייכת ל-ESB) Electricity Supply Board) המייצרת חשמל ממימי הנהר.
אוליבר קרומוול אמר פעם שהאירים "ילכו לעזאזל או לקונכט", ובכך רמז לאפשרות הבחירה שלהם להגר לצידו השני של הנהר או למות.
כיתת אמן
כיתת אמן (או "מאסטר קלאס") היא שיעור באמנות בפני קהל אותו מעביר אמן בעל-שם. לרוב מדובר בתחום המוזיקה, אך סדנאות האומן נפוצות גם בתחום הציור, פיסול תיאטרון ועוד. באירועים מסוג זה מקבל כל תלמיד פרק זמן מוגבל (קצר יותר משיעור רגיל) ובו האמן מנסה, תוך כדי שיח עם התלמיד ועם הקהל, להביא את התלמיד לשיפור ביצועיו, לרוב על ידי שינוי בתפיסה, סיפורים, אנקדוטות ושאר אמצעים בידוריים ופחות מנקודת המבט ה"דידקטית", המתייחסת לעבודה הטכנית והמאומצת, אליה רגיל התלמיד.
כיתות אמן הן אירועים נפוצים מאוד בעולם המוזיקה ומתקיימים דרך קבע ברחבי העולם. בישראל מתקיימות כיתות אמן באקדמיות למוזיקה, במרכזי המוזיקה החשובים (בין היתר במרכז למוזיקה ירושלים שבמשכנות שאננים) ובקונסרבטוריונים הגדולים (בעיקר בקונסרבטוריון העירוני בתל אביב ברחוב שטריקר). בסדנת האופרה הבינלאומית בניהולה של הגב' ג'ואן דורנמן המתקיימת מדי שנה בתל אביב-יפו מועברות כיתות אמן רבות, אשר ברבות השנים הפכו לשם דבר בשל ערכן האמנותי והבידורי כאחד.
אשבל וילארד
אשבל פרסונס וילארד (באנגלית: Ashbel Parsons Willard; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-11 בשנים 1857–1860. לפני כן הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של אינדיאנה וכסגן מושל המדינה. תקופות כהונתו בתפקידים אלו עמדו בסימן של פילוג שהלך וגבר בשורות המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה שהוביל לפיצולה בשנים שקדמו לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית. גיסו של וילארד, ג'ון אדווין קוק, היה מעורב בפשיטה על הרפר'ס פרי של ג'ון בראון והוצא להורג. וילארד יצא דרומה כדי להגן על גיסו ולנסות ללא הצלחה לשחררו, והותקף על ידי הדרומיים שהאשימו אותו במעורבות חשאית בפשיטה. הוא נפטר חודשיים לפני פרוץ המלחמה בעת שנשא נאום בנושא האחדות הלאומית, והיה מושל אינדיאנה הראשון שנפטר בעת כהונתו.
ראשית חייו
אשבל פרסונס וילארד נולד במחוז אונידה שבמדינת ניו יורק כבנם של ארסטוס ושרה פרסונס וילארד. אביו עסק בחקלאות והיה שריף המחוז. הוא למד בהמילטון קולג' ולמד משפטים עם השופט ברקר. ב-1842 עבר וילארד לעיר מרשל שבמישיגן וחי שם כשנה. ב-1843 הוא יצא למסע בטקסס כשהוא רכוב על סוס ובשובו הוא עצר בקרולטון, קנטקי. העיירה כה התחבבה עליו שהוא התיישב שם במשך שנה והיה למורה בית הספר המקומי. לאחר מכן הוא עבר שוב ללואיוויל, שם הוא המשיך בעיסוקו בהוראה. בזמנו החופשי הוא קרא ולמד.
בבחירות לנשיאות של 1844, כאיש המפלגה הדמוקרטית, הסתובב וילארד בכל רחבי האזור סביב ללואיוויל ובדרום אינדיאנה ונשא נאומי בחירות לטובתו של ג'יימס פולק, שבסופו של דבר ניצח בבחירות. באותה עת, כאשר היה בניו אולבני, אינדיאנה, הוא כה התחבב על אנשי המקום עד שהם הזמינו אותו לבוא ולחיות בקהילתם. הוא קיבל את ההצעה ובאביב 1845 הוא התיישב במקום ופתח משרד עורכי דין. לאחר שהתברר לו כי יש במקום מחסור בלקוחות לעיסוקו, הוא עבד גם במשך זמן מה במשרד פקיד המחוז כדי להשלים הכנסה. ב-1847 הוא נשא לאישה את קרליין קוק, בת המקום. לזוג נולדו שלושה ילדים, אך הבכור, אשבל פרסונס וילארד הבן, נפטר בגיל שלוש משנית. ניו אולבני המשיכה להיות ביתו של וילארד עד יומו האחרון.
סגן מושל אינדיאנה
ב-1852 בחרה בווילארד ועידת המפלגה הדמוקרטית של אינדיאנה כמועמד למשרת סגן מושל המדינה. עלייתו המהירה בשורות המפלגה יוחסה ליכולת הנאום הבלתי רגילה שלו ולכישוריו הפוליטיים. בבחירות הכלליות הוא ניצח, בעיקר בזכות נאומי הבחירות שלו והוא שירת כסגן המושל תחת המושל ג'וזף רייט. וילארד התנגד בתקיפות למפלגת שאינם יודעים דבר, שהוקמה אז על ידי פורשי המפלגה הוויגית, מפלגת האדמה החופשית ומפלגת החירות. הלעג שהוא הביע כלפיהם בסנאט יצר עבורו קשיים כאשר חבריהם הצטרפו מאוחר יותר למפלגה הרפובליקנית. בעת שכיהן כנשיא הסנאט המדינתי מתוקף תפקידו כסגן המושל, הבית היה מפוצל בין שתי המפלגות באופן צמוד. כאשר ננקטו הצעדים לכנס ישיבה משותפת של שני בתי המחוקקים של אינדיאנה כדי לבחור סנאטור חדש מטעמה, ההצבעה בסנאט המדינתי הסתיימה בשוויון. על בסיס מספרם של חברי מפלגת שאינם יודעים דבר בבית הנבחרים היה ברור שבישיבה משותפת הם יהיו הרוב. וילארד סירב לשבור את השוויון וכמה שנים נותרה אינדיאנה כשמטעמה מכהן סנאטור אחד בלבד בקונגרס.
מסע הבחירות
ב-1856 נבחר וילארד כמועמד המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל אינדיאנה. יריבו במערכת הבחירות הכללית היה אוליבר מורטון, האיש בעל ההשפעה המרובה ביותר במפלגת שאינם יודעים דבר. אחרוני חברי המפלגה הוויגית תמכו בו ולא הציגו מועמד מטעמם. מערכת הבחירות כונתה "קרב הענקים" והייתה אחת הפלגניות ביותר בהיסטוריה של המדינה. שני המועמדים היו בין הפוליטיקאים הפיקחים ביותר בהיסטוריה של אינדיאנה.
המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה עברה פילוג רחב במהלך השנתיים שקדמו למסע הבחירות. המושל לשעבר רייט היה מאוד לא אהוד על ידי הנהגת המפלגה ומנהיג המפלגה ג'סי ד. ברייט. רייט וחברים אחרים הורחקו מהמפלגה על רקע אי תמיכתם בחוק קנזס נברסקה, שהנהגת המפלגה ראתה בתמיכה בו כמבחן נאמנות. רבים מהמורחקים וקהל בוחריהם שיגרו מתקפות אישיות רבות נגד וילארד. כמו כל האומה, אינדיאנה הייתה מפולגת בין התומכים בדרום והתומכים בצפון. תושבי דרום אינדיאנה, שהיו ברובם דרומיים במוצאם, תמכו במפלגה הדמוקרטית. תושבי צפון המדינה שהיו ברובם ממוצא צפוני, הצביעו עבור מועמד מפלגת שאינם יודעים דבר. וילארד ניצח בבחירות בהפרש צמוד של כ-6,000 קולות.
מבוי סתום
זמן קצר לאחר בחירתו נסע וילארד לכינוס של מושלים במיסיסיפי, שם הוא הביע את תמיכתו בגלוי למען זכויות המדינות, העבדות בדרום וחוק העבד הנמלט. הצהרתו גרמה להמולה בקרב יריביו באינדיאנה. תקופת כהונתו של וילארד כמושל עמדה בסימן של פלגנות נרחבת ומאבקים בשורות המפלגה הדמוקרטית. מפלגת שאינם יודעים דבר התפרקה במהלך השנתיים הראשונות לכהונתו, אך היא הוחלפה במפלגה הרפובליקנית המתחזקת, שקלטה לשורותיה את רוב חבריה. האווירה הפלגנית הותירה את האספה הכללית של אינדיאנה במבוי סתום במשך רוב תקופת כהונתו של וילארד כמושל, וגרמה לו לכנס את הישיבה המיוחדת הראשונה של בית המחוקקים בתולדות המדינה, שכן המפלגות לא היו מסוגלות להסכים על סעיפי התקציב.
בבחירות אמצע הכהונה של 1857 השיגו הרפובליקנים שליטה בסנאט והדמוקרטים החזירו לעצמם את השליטה על בית הנבחרים לאחר שקלטו לשורותיהם את אחרוני הוויגים. את המדינה עדיין ייצג רק סנאטור אחד, והמושל קיווה לגרום לאספה לבחור מישהו לתפקיד והציג את מועמדותו של ג'סי ד. ברייט שישוב לסנאט. ההתנגדות הייתה עוינת יותר כלפי ברייט, בעיקר בשל צעדיו שנגעו לסוגיית העבדות. הרפובליקנים עדיין זעמו על כך שווילארד חסם את בחירתם לסנאט, והסנאט קיבל החלטה לגמול לו על מעשיו וסירב להתכנס לישיבה המשותפת שהייתה נחוצה כדי לבחור סנאטור. וילארד הנחה את הדמוקרטים להתכנס ללא הרפובליקנים ולבחור סנאטור בכל מקרה. החוקיות המפוקפקת של הסוגיה הוגדרה כשערורייה על ידי הרפובליקנים והעלתה את המתיחות לרמה גבוהה.
ב-1857 המהלך למען העבדות שאילץ את קנזס להפוך את העבדות לחוקית גרמה למהומה ברמה לאומית. וילארד תמך בעמדתם של תומכי העבדות, ותמך בנשיא ג'יימס ביוקנן ובסגנו סטיבן דאגלס. האירוע הפך לנקודת מפנה עבור המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה. רוב העיתונים תומכי המפלגה יצאו נגד וילארד, וחברים רבים החלו להעביר את תמיכתם לרפובליקנים. ב-1858 פתח בית המחוקקים בחקירה על מכירת קרקעות ציבוריות בצפון אינדיאנה. התברר שהייתה מעילה של יותר מ-100,000 דולר שבוצעה על ידי נציבים שמונו על ידי המושל. המחוקקים החלו להאשים את וילארד בשחיתות. הוא התעלם מהמתקפות אך העביר את הנציבים מתפקידיהם.
הפשיטה של ג'ון בראון
בעת שכיהן וילארד כמושל היה גיסו, ג'ון קוק, מעורב בפשיטה של ג'ון בראון על הרפר'ס פרי בווירגיניה (כיום בוירג'יניה המערבית), שהייתה התקוממות חמושה של עבדים משוחררים בווירג'יניה, ונידון למוות. וילארד, שהיה נחוש להציל את גיסו, הגיע אליו לכלאו והסדיר שתאו יישאר פתוח כדי שהוא יוכל להימלט. קוק סירב להשתחרר ובסופו של דבר הוצא להורג על אף פניותיו של וילארד למושל וירג'יניה הנרי וייז. המושל וייז האשים את וילארד כמי שעמד מאחורי כל הפרשה. בטענה שלרשותו עמד מידע סודי מוושינגטון די. סי. טען וייז שווילארד ביקש את שירותיו של בראון באמצעות גיסו והזמין בחשאי את ההתקוממות. וילארד הושמץ בעיתונות ברחבי הדרום ואף בחלקים של הצפון.
כמו גיסו, מצא וילארד את עצמו בצד השני של הוויכוח על סוגיית העבדות. אף על פי שאינדיאנה הייתה מדינת חירות, הוא סבר שהדרומיים צריכים להחזיק בזכותם להגדיר את סוגיית העבדות עבור עצמם. בשל אי יכולתו להתמודד על כהונה שנייה, סייע וילארד להבטיח את מועמדותו של תומאס הנדריקס למשרת המושל ב-1860 מול המועמד הרפובליקני הנרי סמית' ליין, שהציב את אוליבר מורטון כסגנו.