cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוק הרפורמה של 1832
המאבק לשינוי שיטת הבחירות
כמה מכשולים נערמו בפני חסידי הרפורמה: התנגדות של בית הלורדים, שתמיכתו נדרשה כדי לאשר חוקים חדשים, התנגדות מצד המלך ג'ורג' השלישי; וקושי להעביר את הרפורמה בבית הנבחרים עצמו, עקב מספרם הרב של צירים שנבחרו במחוזות כיס, שרבים מהם היו צפויים לאבד את מושבם כתוצאה מרפורמה. המהפכה הצרפתית שפרצה ב-1789 גרמה לריאקציה שמרנית בקרב רוב הפוליטיקאים בבריטניה, מחשש שניסיונות לתקן את סדרי השלטון עלולים לצאת משליטה, כפי שאירע בצרפת. רק מיעוט מבין הוויגים, אנשי המחנה הליברלי בפוליטיקה הבריטית, המשיכו לצדד בגלוי בשינוי סדרי הבחירות בתקופת המלחמות הנפוליאוניות שפרצו לאחר המהפכה בצרפת. בציבור הרחב, לעומת זאת, הלך והתגבר הלחץ לרפורמות, בהובלתן של תנועות חוץ ממסדיות שארגנו עצומות, אספות והפגנות, לעיתים אלימות. ב-1819 נהרגו 15 מפגינים ומאות נפצעו בטבח פיטרלו, כאשר הפגנה למען ייצוג הולם בבחירות פוזרה בכוח במנצ'סטר.
בשנות העשרים של המאה ה-19 ננקטו כמה צעדים נקודתיים לתיקון עיוותים בייצוג, אך הם לא שינו את התמונה הכוללת, והשינויים הדמוגרפיים שנלוו למהפכה התעשייתית אף העצימו את פערי הייצוג ככל שחלף הזמן. הדרישה לרפורמה גורפת החלה צוברת תומכים גם בקרב המחוקקים.
חקיקת חוק הרפורמה
הרפורמה יצאה לפועל לבסוף ב-1832, ביוזמת ראש הממשלה הלורד גריי, תוך התנגדות עזה מצד רוב המחנה הטוֹרי (השמרני), בעיקר בבית הלורדים. מרבית ההנהגה הוויגית, בדומה לטורים, החזיקה בהשקפות אריסטוקרטיות והתנגדה לדמוקרטיה בצורתה המודרנית. חבריה קיוו שתיקון השיטה הפוליטית, מבלי לעקרה מיסודותיה, ישיג פיוס בין האריסטוקרטיה השלטת לבין כלל האומה וישקיט את המחאה הציבורית.
גריי, ליברל שצידד ברפורמה מאז היבחרו לפרלמנט ב-1786, ניסה להעביר את חוק הרפורמה מיד עם מינויו לראש ממשלה בחודש מרץ 1831. החוק עבר ברוב דחוק בקריאה ראשונה ושנייה בבית הנבחרים, אך השלמת תהליך החקיקה נכשלה ולכן פוזר הפרלמנט. שאלת הרפורמה עמדה במוקד מערכת הבחירות והוויגים חסידי הרפורמה זכו לרוב גורף, תוך שהם מנצחים כמעט בכל המחוזות שבהם היה קהל בוחרים ממשי. נוסח שני של החוק אושר בבית הנבחרים ברוב של כמאה צירים, אך טורפד בבית הלורדים, בין היתר בגלל התגייסות של נציגי הכנסייה בבית הלורדים נגדו. הזעם הציבורי על דחיית הרפורמה התבטא בגל של מהומות אלימות שנמשך מספר ימים בכמה ערים. נוסח שלישי של החוק אושר בבית הנבחרים במושב הבא שלו, במרץ 1832, והועבר לבית הלורדים. מתנגדי הרפורמה בבית הלורדים, שלא רצו לקומם את הציבור בהצבעה נגד הצעת החוק, ניסו להכניס בה שורה של שינויים כדי לעקרה מתוכן. בתגובה הציעו שרי הממשלה למלך ויליאם הרביעי להעניק תוארי אצולה (המקנים מושב בבית הלורדים) לעשרות פוליטיקאים חסידי הרפורמה, כדי לאפשר את העברת הצעת החוק ללא שינויים משמעותיים. המלך, אף שתמך ברפורמה, נרתע מצעד קיצוני שכזה, ולכן התפטר גריי. הדוכס מוולינגטון, בעל העמדות השמרניות הקיצוניות, התבקש להרכיב ממשלה במקומו. התפתחות זו הציתה גל נוסף של מהומות, שכונו "ימי מאי", במהלכן הותקפו בתים בבעלותם של לורדים ושל בישופים, ובתי כלא נפרצו. לדעת היסטוריונים מסוימים, בהם אריק הובסבאום, בריטניה הייתה קרובה למהפכה בימים אלה. עתה שינה המלך את עמדתו: הוא שב והטיל על גריי להרכיב ממשלה, ואיים על הלורדים כי אם יעמדו בהתנגדותם, יכניס עשרות ויגים לבית הלורדים, במספר הדרוש כדי לאפשר את אישור הרפורמה. האיום פעל את פעולתו, רוב מתנגדי החוק נעדרו מההצבעה, וב-4 ביוני הוא אושר בבית הלורדים. ב-7 ביוני 1832 נכנס החוק לתוקף לאחר שאושר בידי המלך.
סעיפי החוק
השינויים העיקריים ברפורמה שחולל החוק נגעו לחלוקת בריטניה למחוזות בחירה ולהרחבת זכות הבחירה.
שינוי נוסף היה הרחבת בסיס המצביעים. החוק לא העניק זכות בחירה לכל, והוא אף שלל במפורש את זכות הבחירה מן הנשים, אך הוא ריכך את הדרישות שנדרשו כדי להצביע. מעריכים את הגידול במספר הזכאים להצביע כתוצאה מהרפורמה ב-50 עד 80 אחוזים, עד לרמה של כ-650,000 בעלי זכות בחירה באנגליה לבדה, אחד מכל חמישה גברים בערך.
בנוסף, החוק קבע תנאי סף אחידים בכל המחוזות העירוניים והנהיג מערכת של רישום בוחרים ושינויים אחרים בסדרי הבחירות, במטרה להפחית את השחיתות שאפיינה את הבחירות קודם לכן. עם זאת, ההצבעה נותרה גלויה.
חוק הרפורמה נגע רק לאנגליה ולווילס. חוקים משלימים נחקקו באותה שנה עבור סקוטלנד ואירלנד (אז חלק מהממלכה המאוחדת), אם כי בארצות אלה לא שונתה החלוקה למחוזות בחירה במידה ניכרת כפי שנעשה באנגליה ובווילס.
השלכות הרפורמה
אילוצים פוליטיים מיתנו חלק גדול מסעיפי הרפורמה. לא כל המחוזות מעוטי המצביעים בוטלו, וקניית קולות המשיכה להיות נוהג רווח גם לאחר 1832. זכות הבחירה אמנם הורחבה משמעותית, אך עדיין נשללה מרוב גדול של האוכלוסייה שלא עמדה בדרישות הכספיות, וכן מכל הנשים. מבחינת המאבק בין המפלגות, חיזקה הרפורמה את הוויגים (הליברלים) שכוחם היה רב בערים ומועט בקרב בעלי הקרקעות במחוזות הכיס. תוצאה זו קוזזה חלקית כתוצאה מאחד מסעיפי החוק, שהעניק זכות בחירה גם לשוכרי נכסים, שדמי השכירות שלהם אינם נופלים מחמישים לירות שטרלינג בשנה; שוכרים אלה נטו להצביע בהתאם לעמדות בעלי הבתים שלהם, שהיו לרוב חסידי הטוֹרים.
החוק הגדיל את כוחו של בית הנבחרים לעומת בית הלורדים, כיוון שחלק ניכר מן המחוזות שבוטלו נשלטו על ידי חברי בית הלורדים. עם זאת, בית הלורדים נותר עדיין גורם רב-השפעה, והיה בכוחו לעכב רפורמות אחרות בסדרי הממשל ולמזער את היקפן.
שינויים קטנים בסדרי הבחירות הוכנסו בשנים שלאחר הרפורמה, אך קריאות לרפורמה מקיפה יותר, שתעניק זכות בחירה לכל גבר ותבטיח את חשאיות הבחירות, נתקלו בהתנגדות טורית מוצקה ולא נענו. הרפורמה הגדולה הבאה בסדרי הבחירות בממלכה יצאה לפועל ב-1867.
הערכה היסטורית
היסטוריונים חלוקים בדעתם באשר למשמעותה של הרפורמה. ישנם היסטוריונים, כגון ג'. מ. טרווליאן, הרואים בה נקודה מכרעת בתהליך הדמוקרטיזציה של בריטניה, ואילו אחרים טוענים כי המערכת הפוליטית נותרה דומה מאוד למערכת ששררה לפני החוק. לפי עמדתם של הללו, בריטניה לא הייתה לדמוקרטיה של ממש עד חוק הרפורמה השני (של 1867), ואולי אף לאחר מכן.
מערכת פיטו-סטטית
מערכת פיטו־סטטית (באנגלית: Pitot-static system) היא מערכת של מכשירים רגישים למדידת לחץ אשר משמשת בעיקר למדידת נתוני אוויר כגון מהירות אווירית, מספר מאך, מדידת גובה ומהירות אנכית של כלי טיס. מערכת פיטו־סטטית כוללת בעיקר צינור פיטו, פתח המודד את לחץ האוויר הסטטי ומחוונים. מערכת זאת משמשת למדידת הכוחות הפועלים על כלי רכב כפונקציה של טמפרטורה, צפיפות, לחץ וצמיגות של נוזל בסביבה בה כלי הרכב פועל. מכשירים נוספים אותם ניתן לכלול הם מחשב נתוני אוויר, מקליט נתוני טיסה (קופסה שחורה) ומכשירים לשמירה על לחץ קבוע בתא הנוסעים במטוס. שגיאות בקריאת נתוני מערכת הפיטו־סטטית יכולות להיות מסוכנות מאוד מאחר שהמידע המופק ממערכת כזו, כמו גובה הטיסה, הוא קריטי לטיסה מוצלחת. מספר אסונות תעופה התרחשו כתוצאה מכשלים במערכת הפיטו־סטטית במטוס.
לחץ פיטו־סטטי
מערכת פיטו־סטטית פועלת באמצעות מדידת הפרשי לחץ ומשתמשת בערכים אלה כדי להעריך את מהירות המטוס ואת גובהו. לחצים אלה נבמדדים בפתח סטטי (שמודד את הלחץ הסטטי) ובצינור פיטו (שמודד את לחץ פיטו). הלחץ הסטטי משמש בכל סוגי המדידות, בעוד שלחץ פיטו משמש למדידת המהירות האווירית בלבד.
לחץ פיטו
לחץ פיטו מתקבל באמצעות צינור פיטו. לחץ פיטו הוא לחץ אוויר (לחץ האוויר הדינמי הנוצר על ידי רכב בתנועה או על ידי זרימת האוויר ישירות לתוך הצינור), אשר בתנאים אידיאלים שווה ללחץ הטוטלי (סכום הלחץ הסטטי והלחץ הדינמי). צינור פיטו ממקום לרוב בקצה הכנף או בחרטום המטוס ומופנה קדימה כאשר פתחו מופנה לכיוון הרוח היחסית, הרוח הנוצרת בזמן תנועת גוף באוויר. כשמציבים צינור פיטו במיקום כזה, לחץ זרימת האוויר נמדד בצורה מדויקת יותר מאחר שיש פחות הפרעות העלולות להיגרם ממבנה המטוס. כאשר מהירות האוויר עולה, גם לחץ זרימת האוויר עולה ומד מהירות האוויר יכול לתרגם את העלייה בלחץ לנתונים קריאים.
לחץ סטטי
הלחץ הסטטי מודדים מפתח סטטי, שהוא לרוב חור שטוח הנמצא על גוף המטוס במקום בו זרימת האוויר נתקלת בכמה שפחות הפרעות באופן יחסי (לרוב מתחת לתא הטייס). ישנם מטוסים בעלי פתח סטטי אחד וישנם כאלה עם יותר שניים ויותר. במקרים בהם למטוס יש יותר מפתח סטטי אחד, בדרך כלל יש פתחים בשני הצדדים של המטוס. במקרה כזה, אפשר לחשב לחץ ממוצע מהלחצים הנמדדים בשני הפתחים ולאפשר קריאה מדויקת יותר של נתוני האוויר במצבי טיסה מסוימים. פתח סטטי משנִי יכול להיות ממוקם בתוך תא הנוסעים כגיבוי למקרה שהפתחים החיצוניים יחסמו. צינור פיטו־סטטי משלב בצורה יעילה את הפתחים הסטטיים עם צינור פיטו. צינור זה כולל צינור נוסף קואקסיאלי (הנמצא על אותו ציר) בעל חורי דגימה בצידיו שאינם חשופים לזרם האוויר הישיר, שמודדים את הלחץ הסטטי.
לחצים מרובים
ישנן מערכות פיטו־סטטיות בהם צינור אחד מאגד מספר פתחים למדידת לחצים שונים ומאפשר איסוף נתונים של לחץ פיטו, לחץ סטטי, זווית התקפה וזווית החלקה הצידה. צינור איסוף נתוני אוויר כזה יכול להכיל 5–7 חורים. ניתן להשתמש בטכניקות למדידת הפרשי לחצים להסקת זווית ההתקפה וזווית ההחלקה הצידה.
מחוונים
המערכת הפיטו־סטטית מקבלת נתוני לחץ כך שהמכשירים הפיטו־סטטיים יוכלו לפענח אותם. בעוד שההסבר שלהלן מסביר כיצד פועלים מחוונים מכניים מסורתיים, מטוסים מודרניים משתמשים במחשב נתוני אוויר (ADC) כדי לחשב את מהירות האוויר, הגובה, מספר המאך ואת המהירות האנכית. שני מחשבי ADC מקבלים את הלחץ הטוטלי והסטטי מצינורות פיטו ומִפתחים סטטיים עצמאיים, ומחשב הטיסה משווה את המידע משני מחשבי ה־ADC. ישנם גם "מחווני כוננות" שהם מחווני גיבוי הפועלים על לחץ אוויר. המחוונים אלה משתמשים במקרה של תקלה במחוונים הראשיים.
מד מהירות אווירית
מד מהירות אווירית (באנגלית: Airspeed indicator או בקיצור: ASI) הוא המכשיר היחיד שמשתמש בנתון לחץ הרוח הישירה מצינור פיטו – הלחץ הטוטלי. ככל שההפרש בין הלחץ הטוטלי ללחץ הסטטי גדול יותר, מד המהירות מציג ערכי מהירות גבוהים יותר. מד מהירות אווירית מכני־מסורתי בנוי ממחיצה גמישה המחוברת ישירות לצינור פיטו, המחיצה נמצאת בתוך תיבה אטומה בעלת כניסה המחוברת לפתח הלחץ הסטטי (פתח הלחץ פיטו מחובר ישירות למחיצה הגמישה בעוד הלחץ הסטטי מקיף אותה). ככל שהמהירות עולה, עולה גם הלחץ ממהירות הרוח הישירה הנכנסת לצינור פיטו וכך מופעל לחץ על המחיצה הגמישה, שבאמצעות מנגנון מכני מזיזה את המחט במד המהירות.
מד גובה
מד גובה (באנגלית: Altimeter או בקיצור: ALT) המבוסס על לחץ, המכונה גם מד גובה ברומטרי, משמש למדידת שינויים בלחץ האוויר הנגרמים כתוצאה משינויים בגובה המטוס. מד גובה המבוסס על לחץ, חייב להיות מכוייל טרם הטיסה כדי לקבוע כראוי את הלחץ ולתרגם אותו לגובה מעל פני הים. מעטפת מד הגובה היא תיבה אטומה בעלת כניסה לפתח הלחץ הסטטי. בתוך התיבה יש ברומטר אנרואידי אטום. ככל שהלחץ בתיבה יורד, הברומטר הפנימי מתרחב ומתורגם בצורה מכנית לתצוגה גרפית במד הגובה.
מד מספר מאך
מד מאך (באנגלית: Machmeter) קיים בעיקר במטוסים המתוכננים לפעול במהירות עבר־קוליות או על־קולית. מד מאך מיועד להציג את היחס שבין המהירות האווירית האמיתית ביחס למהירות הקול. במרבית המטוסים העל־קוליים מוגדר המספר מאך המקסימלי שהם יכולים להגיע בלי להינזק, הידוע גם כ"גבול מאך". מספר מאך מוצג במד מאך כשבר עשרוני.
מד מהירות אנכית
מד מהירות אנכית או מד קצב אנכי, מכונה גם מד שיעור נסיקה והנמכה (באנגלית: Variometer או Vertical Airspeed indicator או בקיצור: VSI) מראה את מהירות הנסיקה או ההנמכה. מהירות זו נמדדת ברגל לדקה או במטר לשנייה. המהירות האנכית נמדדת באמצעות מנגנון מכני המחובר למחיצה גמישה הנמצאת בתוך תיבה בעלת כניסה לפתח הלחץ הסטטי העובר דרך "מפזר לחץ מוגבל" (restricted diffuser). כאשר המטוס מתחיל להגביה, המחיצה מתחילה להתכווץ בקצב מהיר יותר מזה של מפזר הלחץ המוגבל, מה שגורם למחט להציג מהירות אנכית חיובית. מפזר הלחץ המוגבל משתנה מדגם לדגם אך הזמן הממוצע בו לוקח למחיצה להגיע ללחץ שווה הוא בין 6 ל־9 שניות.
תקלות פיטו־סטטיות
ישנם מספר מצבים אשר יכולים להשפיע על המכשירים הפיטו־סטטיים. חלקם קשורים לכשלים של המערכת הפיטו־סטטית עצמה המסווגים כ"ליקויי מערכת", בעוד חלקם נגרמים כתוצאה של סימון מחוונים שגוי או של גורמים סביבתיים אחרים המסווגים כ"שגיאות מחוונים".
אורית איכילוב
אורית איכילוב (נולדה ב-1 באפריל 1941) היא פרופסור אמריטה בבית הספר לחינוך שבאוניברסיטת תל אביב, המתמחה בתחום הסוציולוגיה של החינוך.
חייה ופועלה
אורית איכילוב נולדה וגדלה ברמת גן. למדה בבית הספר היסודי "יהלום", בגימנסיה אהל שם, והוסמכה להוראה בסמינר לוינסקי. עשתה את חוק לימודיה לתואר הראשון בסוציולוגיה ובמדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים ואת לימודיה לתואר שני ושלישי בסוציולוגיה עשתה באוניברסיטת העיר ניו יורק (City University of New York (CUNY)). בשנת 1974 הצטרפה איכילוב לסגל בית-הספר לחינוך, איכילוב כיהנה כראש החוג למדעי החינוך, עמדה בראש הוועדה לתלמידי מחקר, ולאחרונה נבחרה לייצג את אוניברסיטת תל אביב בוועדת הלסינקי.
פעילותה האקדמית של אורית איכילוב היא בתחומי החינוך לאזרחות ולדמוקרטיה והחיברות הפוליטי. היא נבחרה לסגן נשיא האגודה הבינלאומית לפסיכולוגיה פוליטית, בשנת 2002/3: זכתה במלגה במכון המחקר - Woodrow Wilson International Center for Scholars ב- וושינגטון די. סי.; ובשנת 2006/7 הייתה מדענית אורחת באוניברסיטת אוקספורד באנגליה. איכילוב הוזמנה להרצות באוניברסיטת אוהיו, באוניברסיטת קולומביה, באוניברסיטת קולומביה הבריטית שבונקובר, קנדה, ובאוניברסיטת לידס. הרצתה בכנס על חינוך לדמוקרטיה שאורגן על ידי האיחוד האירופי, מועצת אירופה ואונסק"ו בכנס על מעורבות נוער בפוליטיקה באוניברסיטת פרייבורג בשווייץ, בכנס על חינוך לדמוקרטיה באוניברסיטת גרנדה בספרד. איכילוב הייתה חברה בצוות מומחים בארצות הברית לצורך הכנת נייר עמדה בנושא כיצד להגביר התעניינותם של בני נוער בנושאים חברתיים ופוליטיים, וכיצד להגביר את השתתפותם בקהילה, הצוות נפגש באוניברסיטת סטנפורד, ובאוניברסיטת בראון.
פעילותה הציבורית
בשנת 1993 נבחרה איכילוב לכהן כחברת מועצת העירייה בתל אביב-יפו מטעם סיעתו של ראש העיר דאז, רוני מילוא. איכילוב ניהלה מאבק נגד פתיחת אזורי הרישום בעיר וטענה כי מהלך זה יגביר את הקיטוב בין בתי הספר בצפון העיר ובדרומה, ויפגע בעיקר בתלמידים מרקע חברתי מקפח. היא נאבקה גם בבתי הספר הייחודיים בעיר שבניגוד להנחיות משרד החינוך, שהעלים עין מכך, ערכו קבלה סלקטיבית ומבחני מיון לתלמידים במעבר מגן הילדים לכיתה א'. במאבקיה הציבוריים נתמכה איכילוב על ידי עמותת "יחד" שהקימה ושאליה הצטרפו אנשי רוח, אנשי ציבור, ואנשי חינוך רבים. היא פרשה מהקואליציה העירונית והקימה סיעת יחיד במועצת העירייה. איכילוב סיימה את כהונתה במועצה בשנת 1998. בשנת 2023 קיבלה איכילוב את אות יקירת העיר תל אביב-יפו.
איכילוב הייתה חברה במליאת ועדת רוטלוי לבחינה הדין הישראלי בנוגע לזכויות הילד ועמדה בראש ועדת המשנה לחינוך. דו"ח וועדת המשנה לחינוך שהוגש לשר המשפטים ב-2003 כלל הצעת חוק "שוויון הזדמנויות בחינוך" וכן הצעות לתיקון "חוק זכויות התלמיד - 2000" באופן שיישם בצורה מלאה יותר, לשיטת הוועדה, את עקרונות אמנת זכויות הילד.
החל מאפריל 2011 איכילוב חברה בוועד המנהל של המועצה הלאומית לשלום הילד. משנת 2003 איכילוב פעילה בקבוצה של מרצים באוניברסיטת תל אביב ששמה לה למטרה להבטיח שעובדים המועסקים באוניברסיטה באמצעות חברות קבלניות יזכו ליחס הוגן, ולשכר ומכלול הזכויות המגיעות להם כחוק. חברי הקבוצה, שהוקמה על ידי פרופסור אריאל רובינשטיין, חתן פרס ישראל לכלכלה, שותפים לדעה כי חזרה להעסקה ישירה של העובדים על ידי האוניברסיטה במקום העסקתם באמצעות חברות קבלניות, היא צורת ההעסקה ההוגנת ביותר.
תחומי מחקר
פעילותה המחקרית ופרסומיה של אורית איכילוב במהלך השנים התמקדו בעיקר בשני תחומים מרכזיים: סוציאליזציה פוליטית וחינוך לאזרחות ולדמוקרטיה. החיברות הפוליטי הוא תחום עיון ומחקר שדן באופן בו מתעצב ומשתנה העולם הפוליטי, בעיקר של ילדים ובני נוער. כיצד נרכשים מושגים, עמדות, ערכים והתנהגויות הקשורים לתחום הפוליטי. איכילוב חקרה, למשל, עמדות פוליטיות של בני נוער יהודים וערבים, של בני נוער בבתי ספר מקצועיים ובבתי ספר עיוניים. כמו כן פרסמה מאמרים ופרקים בספרים על האתגר של חינוך לאזרחות בחברה שסועה כמו ישראל. בשנים האחרונות התמקדה איכילוב במיוחד בפיתוח המחקר המשווה בתחומים אלו, ובניתוח מאפייני הסביבות הסוציאליזטוריות ותהליכי החיברות לאזרחות במצבי קונפליקט. פרספקטיבות אלו הן חדשניות במידה רבה. הפרדיגמות התאורטיות המרכזיות בתחום הסוציאליזציה הפוליטית פותחו בעיקר בדמוקרטיות יציבות למדי. פרדיגמות אלה אינן מצליחות לנתח ולהסביר תהליכי חיברות פוליטי בעולם העובר תמורות מרכזיות בתחום הפוליטי, הכלכלי, התרבותי, והטכנולוגי. לתמורות אלו יש, לטענת איכילוב, השלכות הנוגעות למהותם של המושג "אזרחות," ושל תפקיד האזרח וההכשרה לקראתו. בעבודותיה ניתחה איכילוב את ההשלכות על תפקיד האזרח והחינוך לאזרחות שיש לתמורות כגון: התגמדות ייחודה של מדינת הלאום כזירה המרכזית של פעילות אזרחית וכמוקד לזהות אזרחית; פוסט-מודרניות; התפתחויות טכנולוגיות וכלכליות; גלובליזציה כלכלית ותרבותית; שחיקת מדינת הרווחה, רב-תרבותיות, ועוד. איכילוב הצביעה על הצורך במחקר משווה של הסביבות הסוציאליזטוריות שבהן גדלים אזרחי העתיד, כן המשיכה לחקור אוריינטציות אזרחיות של בני-נוער בישראל.
איכילוב הייתה נציגת ישראל במחקר בינלאומי על ידע והבנה של עקרונות הדמוקרטיה ואורינטציות אזרחיות של בני-נוער והחוקרת הראשית שביצעה את המחקר בישראל. המחקר נערך מטעם ה- International Association for the Evaluation of Educational Achievement (IEA), ובמימון משרד החינוך. במחקר השתתפו 16 מדינות, והמחקר הישראלי הקיף מדגם מייצג של תלמידי כיתה י"א בחינוך העברי והערבי בישראל, וכן מדגם של מורים המתמחים בהוראת מדעי החברה ומדעי הרוח בחטיבה העליונה של בית הספר העל-יסודי. השאלון הבינלאומי תורגם בישראל לעברית ולערבית. דו"ח מסכם של המחקר (בעברית ובאנגלית) הוגש ל-IEA ולמשרד החינוך ב-2000.
בשנים האחרונות, כפועל יוצא ממחקריה בתחום החינוך לדמוקרטיה, החלה איכילוב לחקור גם את הפרטת החינוך הציבורי. התאוריה הדמוקרטית המודרנית רואה בחינוך הציבורי אדן מרכזי בחינוכו של הדור הצעיר לתפקד כאזרחים בדמוקרטיה, וכגורם מכריע בהמשך קיומה של הדמוקרטיה מדור לדור. החינוך הציבורי מוענק לציבור על ידי רשויות השלטון, ממומן מכספי הקופה הציבורית, והפיקוח עליו הוא באחריותם של גופים דמוקרטיים נבחרים או ממונים. האזרחים משלמי המיסים, גם אלו מהם שאינם שולחים את ילדיהם לבתי-הספר הציבוריים, מממנים את עלויות החינוך הציבורי. במדינות רבות, וישראל בכללן, חלה על-פי-חוק חובת לימוד על מספר מסוים של שנות לימוד, כאשר עלויות החינוך ממומנות על ידי הרשויות. בתי-הספר הציבוריים הוקמו כדי להשיג תכליות חברתיות שמוסדות חינוך פרטיים אינם מחויבים להן. הם אמורים לקדם שוויון חברתי, להכשיר את הדור הצעיר לתפקד כאזרחים בדמוקרטיה, להבטיח את מימוש זכותם של כל הילדים לחינוך איכותי. חינוך כזה הוא חינוך הפותח אופקים רחבים ככל האפשר בפני התלמידים, הוא פלורליסטי, ומאפשר להם להתפתח בכיוונים מגוונים, ולגבש את אישיותם והשקפת עולמם. בתי הספר הציבוריים אמורים לקבל תלמידים ללא כל תהליכי מיון, ולהעניק לכולם עתיד פתוח, דהיינו עתיד שאיננו נחרץ על ידי הרקע החברתי-כלכלי של המשפחה, מינו של התלמיד, ומוצאו העדתי והלאומי. בתי ספר פרטיים או מופרטים, לעומת זאת, נועדו לשרת אינטרסים סקטוריאליים בעלי אופי מעמדי, דתי, תרבותי ואידאולוגי. עצם הפנייה ללמוד בהם ולעיתים קרובות גם הקבלה אליהם הם סלקטיביים, ומותנים בין היתר ביכולת המשפחה לממן את שכר הלימוד וההוצאות הנלוות. איכילוב טוענת כי מהלכים שונים של הפרטת החינוך הציבורי פוגעים פגיעה קשה בדמוקרטיה, בחינוך לדמוקרטיה, ובשוויון ההזדמנויות לזכות בחינוך איכותי.
עולמם הפוליטי של ילדים ובני-נוער
הספר פורס בפני הקורא את העיון והמחקר שהצטברו במהלך השנים לגבי תהליכי התהוותן של אוריינטציות אזרחיות בקרב ילדים ובני-נוער, ואת תפקידם של המשפחה, בית הספר, אמצעי התקשורת ובני הגיל כסוכני חיברות פוליטי. הספר דן בחיברות הפוליטי במדינות להן מסורת ארוכה של משטר דמוקרטי, ובישראל כמדינה וכדמוקרטיה צעירה יחסית.
החינוך לאזרחות בחברה מתהווה
שאלת חינוכם של אזרחי העתיד העסיקה את מערכת החינוך העברית מראשיתה, עוד טרם הכרזת המדינה. הספר עוסק במגמות המרכזיות של דפוסי החינוך לאזרחות ובהתפתחותם בתקופת היישוב ובתקופת המדינה. למשל, אלו מסרים ערכיים טמונים החומרי הלימוד, מהי המדיניות המנווטת את המעשה החינוכי, ולקראת איזה דגם של תפקיד האזרח מכשירה מערכת החינוך את בני הדור הצעיר.
Political Socialization, Citizenship Education, and Democracy
מטרת הספר היא ליצור קשר בין שני תחומי דעת שהתפתחו בהקבלה זה לזה תוך קשר מועט ביניהם: תחום החיברות הפוליטי ותחום החינוך לדמוקרטיה. הנחת יסוד היא כי החיברות הפוליטי כתחום עיון ומחקר יכול להעשיר את תחום החינוך לדמוקרטיה ולסייע בחינוכם של אזרחי העתיד. הספר כולל מאמרים של חוקרים בתחום החיברות הפוליטי בארצות הברית ובישראל. החוקרים השתתפו בסדנה בינלאומית שאורגנה על ידי איכילוב והתקיימה באוניברסיטת תל אביב. כל חוקר הציג בסדנה את הפרק שכתב, ובעקבות דיון נסח גרסה סופית. החוקרים נתבקשו על ידי איכילוב להתייחס לתחום החיברות הפוליטי בצורה חדשנית שהתבססה על-מספר הנחות:
Between State and Church: Life History of a French-Catholic School in Jaffa
ספר המתעד את תולדותיו של בית הספר הצרפתי הנוצרי קתולי "סנט ג'וזף" שהוקם על ידי מסדר הוראה קתולי בשלהי המאה ה-19, על-פי פנייתם של תושביה הקתולים של יפו. בית הספר היה צריך לנווט את דרכו, לתפקד ולשרוד תוך תהפוכות עמוקות שעברו על האזור ועל הכנסייה. בית הספר הוקם בשלהי התקופה העות'מאנית, פעל בתקופת המנדט הבריטי, והמשיך לפעול במדינת ישראל. בשנות החמישים למדו בו תלמידים יהודים רבים, בעיקר ילדי עולים מרומניה ובולגריה שהיו רגילים לשלוח את ילדיהם לבתי-ספר כנסייתיים בארצות מוצאם כדי לרכוש השכלה ראויה. בשנים האחרונות רוב התלמידים הם מוסלמים. כדי לשרת בני דתות שונות ותרו המורים שהיו חברי מסדר הוראה קתולי (מסדר האחים) על הלבוש המיוחד, והסירו מבית הספר סמלים נוצריים. גם תוכנית הלימודים הותאמה לאוכלוסיות השונות, וסגל ההוראה של בית הספר כולל מורים "רגילים". ארגון "יד לאחים" ניהל מאבק נגד הכללתם של תלמידים יהודים בבית הספר וראה בכך ניסיון להביאם להמרת דת. אנדרה אליאס מזאוי, כיום פרופסור באוניברסיטת British Columbia בוונקובר שבקנדה, היה בוגר בית הספר ואף שמש בו פרק זמן כמורה. קשריו של מזאוי עם הנהלת בית-הספר ועם גורמים שונים בכנסייה הקתולית ובשגרירות הצרפתית בישראל, אפשרה להגיע למקורות ייחודיים ועשירים, כולל יומני מנהל בית-הספר שתיעד מדי יום התרחשויות בבית הספר וסביבתו. כך, למשל, תיעד המנהל את כיבוש יפו. בספר נכללות גם תמונות רבות הממחישות את ההווי הבית ספרי בתקופות השונות לקיומו. הספר נכתב ביחד עם פרופסור אנדרה אליאס מזאוי.
Citizenship and Citizenship Education in a Changing World
ספר שהוא אסופת מאמרים שמטרתו הייתה לפתח פרספקטיבה משווה בתחומי החיברות הפוליטי והחינוך לאזרחות. המחקרים הכלולים בספר דנים בהשלכות שינויים גלובליים ותמורות שהתרחשו באזורים שונים ובארצות שונות על תפיסת מושג האזרחות ועל החינוך לאזרחות. המחקרים מתמקדים באפריקה, ניו זילנד, הונג קונג, ישראל, ארצות הברית, בריטניה, וארצות הגוש הסובייטי לשעבר: רוסיה והונגריה. איכילוב כתבה את ההקדמה לספר, ושלשה מפרקיו: פרק הדן בדפוסי תפקיד אזרח בעולם משתנה, פרק הדן בישראל ובקשיים של חינוך לאזרחות בדמוקרטיה אתנית רבת שסעים ופרק הסיכום. פרק הסיכום סוקר מגמות בינלאומיות הנוגעות לחינוך לדמוקרטיה, ומנסח עקרונות חדשים לארגון והפעלת החינוך לדמוקרטיה בעולם העובר תמורות עמוקות. הספר ראה אור כחלק מסדרת הספרים בעריכת פרופסור פיטר גורדון, מאוניברסיטת לונדון.
Political Learning and Citizenship Education Under Conflict
בספר זה מנסה איכילוב לפתח הבנה טובה יותר של התהליכים שדרכם מתעצב ומשתנה עולמם החברתי והפוליטי של צעירים, תוך דגש על הכוחות המעצבים הפועלים במצבי קונפליקט. הפיתוח התאורטי מתבסס על תחומי דעת מגוונים כמו התאוריה הדמוקרטית, הספרות הענפה הדנה בשינוי חברתי לסוגיו, החיברות הפוליטי והחינוך לאזרחות. אחד הפרקים בספר מבוסס גם על נתוני המחקר הבינלאומי שערכה בישראל על אוריינטציות אזרחיות של בני נוער. תפקיד האזרח נתפס כגורם משותף המגשר על-פני זהויות עדתיות ואחרות, ויוצר מידה מסוימת של אחדות והסכמה בין אזרחים גם במצבים של שסעים וקיטוב. איכילוב מנסה להראות כי הגדרת תפקיד האזרח, עיצובו והחינוך לקראתו יכולים להוות מקור לקונפליקטים ומחאה, ואינם יוצרים בהכרח הסכמה ושותפות. היא ממפה את מעגלי הכוחות והגורמים הסביבתיים המעצבים עמדות והתנהגויות בתחום האזרחי והפוליטי, ומפתחת ראייה חדשנית של החינוך לאזרחות בעולם משתנה.
The Retreat from Public Education: Global and Israeli Perspectives
ספרה זה של אורית איכילוב המבוסס על סדרת מאמרים שפרסמה בנושא ראה אור בהוצאת שפרינגר בשנת 2009. הנסיגה מן האחריות הציבורית לחינוך איננה תופעה ייחודית לישראל, אלא היא מייצגת תופעה רחבה יותר של שחיקה באחריות מוסדות השלטון להענקת שירותים חברתיים כמו שירותי בריאות ורווחה, ושחיקה באחריותם להענקת שירותי תשתיות כמו תחבורה, חשמל ומים. סימנים מובהקים של שחיקה זו הם קיצוץ במימון הציבורי, העברת הענקת השירות ולעיתים גם הבעלות עליו לשוק הפרטי, או החלת כללי התנהלות של שוק כלכלי על שירותים שהשיקול המרכזי בהענקתם היה שיקול חברתי-הומניסטי. הפרטה בחינוך פירושה שינוי הכללים שלפיהם מתנהלת מערכת החינוך, כולל מוסדות חינוך שאינם בבעלות ישירה של המדינה, החלת כללי השוק הכלכלי על התנהלות מערכת החינוך, ומתן קדימות לגישה העסקית-ארגונית על פני גישות פדגוגיות וחברתיות. במקביל, מצמצמת המדינה את מעורבותה ומחויבותה, בין היתר על ידי קיצוץ בתקציב החינוך.
איכילוב טוענת כי להפרטת החינוך יש מחיר חינוכי וחברתי כבדים. לפי תפישתה מוסדות החינוך הם ארגונים שמושא פעילותם הם בני-אדם ולא חומרי גלם, ותכליתם היא להחיל שינויים בתלמידים, כדי להעצים אותם, לצייד אותם בידע וכישורי חיים, ולהבטיח להם עתיד פתוח שאינו נחרץ על ידי מוצאם העדתי והלאומי, מינם, או היכולת הכלכלית של משפחתם. היא רואה את בתי ספר הציבוריים כמוסדות שאינם קיימים לשם עשיית רווח כלכלי וסבורה כי הם צריכים להיות מנוהלים בתבונה, אולם שיקול הדעת המרכזי שצריך להנחות את התנהלותם צריך להיות מושתת בראש וראשונה על עקרונות פדגוגיים, חברתיים, ואידאולוגיים המנוגדים לעיתים לכל הגיון כלכלי. יתר על כן, מחקרים במדינות שנעשו בהן תמורות ארגוניות ברוח הגישה העסקית-ארגונית, מלמדים כי אין בכוחן של תמורות מסוג זה כשלעצמן לשפר את תפוקותיה של מערכת החינוך ולסייע לה לקדם את התלמידים.
חלקו הראשון של הספר דן במהלכי הפרטה בעולם הגלובלי העכשווי, בעוד שחלקו השני של הספר דן בהפרטת החינוך בישראל. בחלק הראשון מנתחת איכילוב את הגילויים השונים של הפרטת החינוך כמו יצירת תחרות בין בתי-הספר על גיוס תלמידים, שינויים בדפוסי ההעסקה של מורים ועובדי חינוך, קיצוץ בתקציבי החינוך והפיכת מנהלי בתי-הספר ממנהיגים פדגוגיים של צוות מקצועי למנכ"לים של תאגיד האמור לגייס משאבים ממקורות לא-ציבוריים. איכילוב טוענת כי הפרטת החינוך היא חלק מתופעה רחבה יותר של קריסת מדינת הרווחה. קריסה זו התאפשרה במידה רבה בעקבות תהליכים כמו גלובליזציה, ואידאולוגיות פוסט-מודרניות ורב-תרבותיות שיצרו ניכור בין המדינה לבין אזרחיה, ובין האזרחים בינם לבין עצמם. הפירוד הפנימי והניכור אפשרו לתפיסות הליברליזם הכלכלי להשתלט על המרחב הציבורי ולהגדירו מחדש. איכילוב בוחנת את גילויי הפרטת החינוך בעיקר דרך הפריזמה של התאוריה הדמוקרטית המודרנית, ומקומו של החינוך הציבורי בדמוקרטיה. כמו כן נבחנת ההפרטה דרך הפריזמה של התפיסה הפדגוגית-הומניסטית של החינוך. לטענתה של איכילוב הפרטת החינוך היא מהלך אנטי-דמוקרטי, ואנטי הומניסטי וחברתי. זהו מהלך שיחליש את הדמוקרטיה, ירדד את החינוך, ויעמיק פערים חברתיים. איכילוב בוחנת את תהליך כינונו של החינוך הציבורי/הממלכתי בישראל ואת תהליך הנסיגה ממנו.
איכילוב טוענת כי השנים הראשונות לקיום המדינה היו מוקדשות ליצירת סקטור ציבורי חזק, תוך שהמדינה מקבלת על עצמה את האחריות למגוון רחב של שירותים חברתיים, ובכללם חינוך. יצירת מרכז שלטוני בעל סמכות היה מלווה במאבקי כוח רבים, אולם היה מעוגן בשיקולים אידאולוגיים ובראייה ערכית של תפקידה של מדינת ישראל הן כלפי אזרחיה, היהודים והערבים, והן כלפי העם היהודי בתפוצות. איכילוב מנתחת את מהות החינוך הממלכתי והאחריות הציבורית לחינוך כפי שהם מתברר מרוחם ומתהליך חקיקתם של שני החוקים הראשונים בתחום החינוך, חוק לימוד חובה - 1949, וחוק חינוך ממלכתי – 1953. חוקים אלו מבטאים את האתוס של אחריות ציבורית בחינוך כפי שנתפס בשנים הראשונות לקום המדינה. במהלך השנים חלה נסיגה מתפיסה זו של אחריות ציבורית בחינוך. הרפורמה בחינוך שיושמה (בצורה חלקית בלבד) בעקבות המלצות ועדת פראוור וועדת רימלט, מייצגת, לטענת איכילוב, את סוף עידן האתוס הציבורי בחינוך. בהדרגה חודרים אתוס של שוק-כלכלי והפרטה לתחום החינוך, המגיעים לניסוחם הברור והרהוט ביותר ברפורמה המקיפה המוצעת בדו"ח ועדת דוברת. איכילוב סוקרת את ציוני הדרך המרכזיים בשחיקת האחריות הציבורית לחינוך בישראל, ומראה כיצד ההמלצות הכלולות בדו"ח ועדת דוברת הופכות את האתוס של החינוך הממלכתי על פיו.
הפרטה ומסחור בחינוך הציבורי בישראל
איכילוב ערכה ספר בעברית, שראה אור בהוצאת רמות - אוניברסיטת תל אביב בשנת 2010. הספר כולל אחד עשר פרקים שנכתבו על ידי חוקרי חינוך בכירים. בקובץ נבחנות המשמעויות החברתיות והחינוכיות של גילויי הפרטה מרכזיים בחינוך בראייה ביקורתית. פרקי הספר דנים, למשל, בהפרטת ההשכלה הגבוהה, הפרטת השירותים לילדים ובני-נוער בעלי צרכים מיוחדים, בתמורות בדפוסי ההעסקה של מורים (שחלקם מועסק על ידי חברות קבלניות), בחדירת עסקים לבתי הספר, ועוד.
משפחתה
אורית נשואה לכלכלן יהושע איכילוב (בנו של משה איכילוב, על שמו נקרא בית החולים איכילוב) ולהם בן ובת. בנה ארז, נשוי לסופרת יעל איכילוב ולהם שני ילדים. בתם תמר איכילוב היא עורכת תוכן של סדרות טלוויזיה (לרדת בגדול, משחקי השף, בואו לאכול איתי ועוד) ולה שתי בנות.
מאמרים נבחרים
Education''', 13(3): 219-242.
שאול פנחס רבינוביץ
שאול פנחס רבינוביץ (בראשי תיבות: שפ"ר; בכתיב היידי, שנהג בזמנו: ראַבינאָוויץ; ברוסית: Шаул Пинхас Рабинович, Шефер; ה'תר"ה, 1845 – ה' בכסלו ה'תרע"א, 1910) היה סופר והיסטוריון יהודי, מראשוני חובבי ציון.
קורות חיים
רבינוביץ נולד בשנת 1845 בטאורגה למשפחת רבנים, ובגיל חמש עבר לעיר וילנה, בה קיבל חינוך תורני. הוסמך לרבנות על ידי רבי ישראל מסלנט, מייסד תנועת המוסר, אך עד מהרה נמשך לתנועת ההשכלה, והחל לכתוב בעיתונים "הצפירה" ו"המליץ".
פרעות 1881 (הסופות בנגב) גרמו למפנה בדעותיו; ביחד עם הרב שמואל מוהליבר הגיע לברודי להגיש עזרה לפליטים ושלח מידע על המתרחש ברוסיה. בתחילה הטיף להגירת היהודים לארצות הברית כי סבר שבתחומיה תוקם מדינה יהודית. זמן קצר לאחר מכן שינה את דעותיו, והיה בין מייסדי אגודת חובבי ציון בוורשה.
בשנת 1884 היה מראשי מארגני ועידת חובבי ציון בקטוביץ. רבינוביץ הצטרף לתנועה הציונית, והשתתף בכל הקונגרסים הציוניים עד מותו. הוא נתן במה לעמדות הציוניות בשנתון כנסת ישראל שהוציא לאור בין השנים ה'תרמ"ו–ה'תרמ"ח, אך הדגיש בהקדמת הכרך הראשון שאין בין כתב העת לחובבי ציון דבר מלבד דעה משותפת.
בשנת תרמ"ח (1888) ניגש רבינוביץ למפעל חייו, תרגום לעברית של חיבורו של צבי גרץ "דברי ימי ישראל". הכרך הראשון מהתרגום נעשה מספר ההיסטוריה של גרץ לעם ואילו שאר הכרכים מההוצאה הגדולה, בהשמטות ובהוספות. רבינוביץ' לא תרגם את הכרך האחרון, כמו גם את הפרק על צמיחת הנצרות, אותם תרגם אחר כך י. א. טריווש. גרץ סמך ידו על תרגום רבינוביץ, ואפשר לו להוסיף משלו ולהשמיט קטעים שעלולים לפגוע בקוראים דתיים או קטעים שהצנזורה הרוסית לא הייתה מרשה לפרסם.
בחודש חשוון תרמ"ח (1888) פתח שפ"ר בוורשה, ברחוב פאוויה 16, בית ספר עברי לבנים בשם "תורה ותעודה". בית הספר נועד לילדים בגיל 7 - 12, ונועד להכשיר את הילדים ללימודים בגמנסיה. בבית הספר הייתה תוכנית לימודים עשירה ולמדו בו לימודי קודש, עברית, רוסית, שפות זרות, חשבון, גאוגרפיה, לימודי הטבע, היסטוריה כללית והיסטוריה של עם ישראל.
רבינוביץ כתב מונוגרפיות היסטוריות על אישים יהודים כמו יום-טוב ליפמן צונץ (1897), וכן את הספר "מוצאי גולה" לתולדות מגורשי ספרד בארצות המזרח (1894).
בשנת 1907 עזב רבינוביץ' את רוסיה והתיישב בפרנקפורט, שם נפטר.
בתל אביב קיים רחוב על שמו (רחוב שפ"ר) וסמטה.
פדריקו ואלוורדה
פדריקו סנטיאגו ואלוורדה דיפטה (בספרדית: Federico Santiago Valverde Dipetta; נולד ב-22 ביולי 1998) הוא כדורגלן אורוגוואי, המשחק בעמדת הקשר בריאל מדריד ובנבחרת אורוגוואי.
קריירת מועדונים
ואלוורדה בילה את רוב תחילת הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל פניארול שבאורוגוואי, שם הוא הראה יכולת מצוינת והרשים במהירות. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון במהלך עונת 2015/2016, במשחק ליגה מול סרו.
בהמשך הפך לחלק מקבוצות הנוער של אורוגוואי ומשך את תשומת הלב ממועדונים גדולים כמו ארסנל, ברצלונה, צ'לסי וריאל מדריד.
ביולי 2016 עבר לקבוצת המילואים של ריאל מדריד, ריאל מדריד קסטיליה. הוא ערך את הופעתו הראשונה בקסטיליה במשחק ליגה מול ריאל יוניון, בסופו קבוצתו נחלה הפסד. כבר בעונת הבכורה שלו במועדון הפך לשחקן הרכב בקבוצה. בדצמבר 2016, כבש ואלוורדה את שערו הראשון במועדון.
ב-22 ביוני 2017 הושאל לדפורטיבו לה קורוניה לתקופה של עונה אחת. ב-10 בספטמבר אותה שנה ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד הביתי של קבוצתו לריאל סוסיאדד במסגרת הלה ליגה. ואלוורדה ערך באותה עונה 24 הופעות אך לא הצליח למנוע את ירידת הליגה של קבוצתו.
כאשר שב מן ההשאלה בדפורטיבו לה קורוניה, הוא הרשים את מאמן ריאל מדריד, יולן לופטגי במשחקי ההכנה, מה שעזר לו לקבל את המקום בסגל הבכיר של ריאל מדריד, במקום מתאו קובאצ'יץ' שעזב. הוא ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו בריאל מדריד ב-24 באוקטובר 2018 במשחק הבית של קבוצתו נגד ויקטוריה פלזן במסגרת ליגת האלופות, כאשר עלה כמחליף במקום איסקו בדקה ה-54. ב-13 בינואר 2019 פתח לראשונה בהרכב במשחק של ריאל מדריד נגד ריאל בטיס. ב-9 בנובמבר 2019 כבש את שערו הראשון במדי ריאל מדריד בניצחון על אייבר 4-0 במסגרת הליגה הספרדית.
ב-12 בינואר 2020 יחד עם ריאל מדריד בסופר קאפ הספרדי כשהוא זוכה בנוסף גם בפרס השחקן המצטיין של הגמר. קרוב לסיום ההארכה, בדקה ה-115, כשהתוצאה עדיין 0–0 ביצע עבירה שגרמה להרחקתו בכרטיס אדום על מוראטה כשהוא מונע ממנו הזדמנות לכבוש מול טיבו קורטואה. בעונה זו, קיבע את מעמדו כשחקן הרכב בקבוצה.
ב-28 במאי 2022 ואלוורדה יחד עם ריאל מדריד זכה בליגת האלופות לאחר ניצחון בגמר 0–1 על ליברפול. בו גם בישל את השער.
קריירה בינלאומית
פדריקו ואלוורדה זומן לראשונה לנבחרת אורוגוואי במהלך הטורניר, אליפות העולם בכדורגל עד גיל 20 שנערכה ב-2017. ואלוורדה זכה בסוף הטורניר בכדור הכסף אף על פי שנבחרתו, סיימה במקום הרביעי בטורניר.
ב-5 בספטמבר 2017, ערך ואלוורדה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של אורוגוואי, ואלוורדה אף כבש את שערו הראשון כבר בהופעת הבכורה שלו מול נבחרת פרגוואי.
במאי 2018, זומן ואלוורדה על ידי מאמנו לסגל מונדיאל 2018 שנערך ברוסיה. ואלוורדה אף זומן לקופה אמריקה 2019, שנערך בברזיל.
נכלל בסגל נבחרת אורוגוואי בטורניר מונדיאל 2022.
קרחון קורנוול (שטח חסות רוס)
קרחון קורנוול (באנגלית: Cornwall Glacier) הוא קרחון ברכס המלכה אליזבת בשטח חסות רוס שבאנטארקטיקה.
היסטוריה ומקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטית של ניו זילנד (שחקרה את האזור בין השנים 1961- 1962). הקרחון נקרא על שם מחוז ודוכסות קורנוול שבאנגליה.
יחסי בולגריה–שווייץ
יחסי בולגריה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הבולגרית לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
במישור הבילטרלי, היחסים שבין שתי המדינות הם יחסים חמים והתחממו במיוחד במהלך שנות התשעים של המאה העשרים לאחר התפורות הגוש הסובייטי.
שווייצרים בבולגריה
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2018 התגוררו בבולגריה כשלוש מאות אזרחים שווייצרים.
קוואסקי נינג'ה 500R
קוואסקי נינג'ה 500R - המוכר גם כ־GPZ500S (תחת שם זה שווק האופנוע בישראל) EX500 ,ZZ-R500 - הוא אופנוע בנפח 498 סמ"ק. דגם זה מיוצר על ידי קוואסקי מ-1987 עד 2009. אופנוע זה נחשב כאופנוע לרוכבי ספורט מתחילים, אך ביצועיו ניכרים. עיצוב האופנוע עודכן ב־1994 ונותר בעיקרו של דבר בלי שינוי מאז.
אף על פי שלאופנוע מראה ספורטיבי, הוא מציע מצב ישיבה זקוף, סטנדרטי יותר, עם נוחות וורסטיליות רבה יותר. האופנוע מעניק שילוב של ביצועים ומחיר נמוך, דבר שהפך אותו לאהוב בקרב רוכבים חדשים ורוכבים מנוסים בעלי תקציב נמוך.
בהינתן שהאופנוע היה האופנוע הנמכר ביותר של קוואסקי מספר שנים, הוא הפך להיות פלטפורמה פופולרית למרוצי כביש, עם חלקי חילוף זמינים וזולים.
שילדת ה-GPZ בנויה בתצורת עריסת פלדה. המנוע שמפיק הספק של 59.1 כוחות סוס הוא בעל שני צילינדרים לרוחב והזנת דלק בעזרת זוג מאיידים. למנוע משודכת תיבת הילוכים ידנית בעלת שישה הילוכים והעברת הכוח מתבצעת באמצעות שרשרת. מהירותו המרבית של האופנוע 180 קילומטר לשעה וזמן התאוצה מעמידה ל-100 קילומטר לשעה הוא 3.76 שניות.
גרסאות מעט שונות של מנוע ה-GPZ, בעלות הספק נמוך יותר, שימשו בדגמים אחרים של קוואסקי כגון ER-5 (אופנוע כביש עירום ובעל רכיבים בסיסיים), KLE500 (אופנוע דו שימושי) ו-EN500 (אופנוע קאסטום).
לקריאה נוספת
<DIV dir=ltr> </DIV>
בית ציוני אמריקה
בית ציוֹני אמריקה הוא מרכז תרבות ברחוב אבן גבירול פינת רחוב דניאל פריש בתל אביב.
הבניין נוסד ביוזמת ארגון ציוני אמריקה בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 והיה לאחד ממרכזי התרבות הראשונים בעיר. במקור נועד המוסד להתקיים כבית תרבות לשירות ציבור דוברי האנגלית ובעבר אף פעלו במקום האולפנים לעברית של עיריית תל אביב.
היסטוריה
הבניין תוכנן על ידי האדריכל מאיר הורמן, שבעקבות קשריו עם ארגון ציוני אמריקה, תכנן מספר פרויקטים לארגון, ובהם גם את כפר סילבר.
טקס הנחת אבן הפינה לבניין נערך ב-13 בינואר 1950 בהשתתפות יו"ר המפעל להקמתו, פרד מונוסון, נשיא המדינה חיים ויצמן, ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שגריר ארצות הברית ג'יימס מקדונלד, נשיא ההסתדרות הציונית באמריקה דניאל פריש וראש העירייה ישראל רוקח. לאחר מותו של דניאל פריש, נשיא ההסתדרות הציונית באמריקה, במרץ 1950 הוחלט לקרוא לבניין על שמו, וגם לרחוב הסמוך.
הבניין נחנך ב-13 במאי 1952. באירוע נכחו יו"ר הכנסת, שרים, חברי כנסת, ראש עיריית תל אביב וחברי הנהלת הסוכנות היהודית. ב-1960 הכריז ארגון ציוני אמריקה על תוכנית להקמת קומה נוספת למבנה ואולם הופעות.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 הבניין התיישן והיה זקוק לשיפוץ. ארגון ציוני אמריקה החליט למכור אותו, אך לבסוף הוחלט לגייס תרומות לשיפוצו. בדצמבר 1986 הסתיים שיפוץ אולם ההופעות שבמבנה, שהוסב גם לשימוש כבית קולנוע עם 250 מושבים. במקביל החלה הקמת אולם נוסף בן 400 מושבים, במגרש שמאחרי המבנה הקיים, במימון חברת רסקו, שבנתה בחלק מהמגרש את מגדל דניאל פריש.
בשנת 1997 חתם ארגון ציוני אמריקה על הסכם עם חברת הנדל"ן "קלדש", מקבוצת "פועלים השקעות", על הסכם לבניית מגדל מגורים בן 20 קומות מעל בית ציוני אמריקה. התוכנית אושרה בוועדה המקומית לתכנון ולבנייה והועברה לאישור הוועדה המחוזית. לפי ההסכם הייתה אומרה לקבל 50% מתמורת המכירות של הדירות. ב-2002 החליט הארגון למכור את הבניין לחברת "קלדש", והוא נמכר בסוף 2003 תמורת 6 מיליון דולר. זמן קצר לאחר השלמת העסקה, במאי 2004, מכרה אותה חברת "קלדש" לאיש האופנה אלי טהרי תמורת כ-6.5 מיליון דולר. בכוונתו של טהרי הייתה להקים מגדל מגורים של 25 קומות, מעל למבנה הקיים המיועד לשימור; ולייעד את המבנה למרכז למעצבי אופנה ישראלית. בעקבות מכירת המבנה כמעט פסקה לחלוטין הפעילות התרבותית במקום.
בשנת 2006 מותג הבניין מחדש תחת השם "ZOA TLV", בנוסף חתם על הסכם לשיתוף פעולה עם ערוץ 8, במסגרתו קיים הערוץ את כל פעילויותיו באולמות הבניין, כולל הקרנות בכורה, הרצאות ותערוכות.
בקיץ 2009 הושלם שיפוץ הבניין, בעלות של 1.5 מיליון דולר, ותכנונו של מעצב הפנים האיטלקי מיקלה סימאונה.
בפברואר 2012 חזר לפעול בית הקולנוע שבמתחם, בשני אולמות, תחת השם "קולנוע אורלנדו", לאחר הפסקה של 15 שנים.
בינואר 2017 נפתח בקומת הקרקע של הבניין מתחם קולינרי.
פעילות
בבית ציוני אמריקה נערכים על בסיס קבוע אירועים שונים, ביניהם מופעי תיאטרון, מופעי בידור, הקרנות סרטים, מועדון זמר, כנסים, סמינרים, סדנאות, פסטיבלים, ימי עיון, מפגשים ועוד.
בית ציוני אמריקה משתף פעולה עם משרד החינוך, משרד המדע והתרבות, המשרד לקליטת עליה, עיריית תל אביב ועם מפעלי תרבות שונים בישראל.
בין היתר, היה שותף לקיום הפסטיבל לתיאטרון אחר בעכו, פסטיבל הפסנתר, פסטיבל שישי אלטרנטיבי, פסטיבל הקומיקס. הגופים האמנותיים-תרבותיים הפועלים במסגרתו כוללים את התיאטרון האידי יידישפיל, התיאטרון הקאמרי, תיאטרון הפרינג' (תיאטרון השוליים), תיאטרון חיפה, תיאטרון באר שבע, תיאטרון החאן, אנסמבל רנה ירושלמי, המדרשה הליברלית, תערוכה ארצית לחובבי אמנות ועוד. בשנות ה-90 אירח בית ציוני אמריקה את סדרת מופעי הבידור הקומדי סטור, שלימים הפכה לתוכנית טלוויזיה מצליחה מאוד בערוץ 2.
בנוסף ממש הבניין לאירועים פוליטיים, דוגמת כינוסים מפלגתיים ובחירות מקדימות.
החלטה 49 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 49 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה שהתקבלה ב-22 במאי 1948, המתייחסת לכך שהחלטותיה הקודמות של מועצת הביטחון בעניין ארץ ישראל לא נענו, וכי פעולות צבאיות עדיין מתנהלות בארץ ישראל. ההחלטה קראה לכל הממשלות להימנע מכל פעילות צבאית עוינת נוספת בארץ ישראל, ולשם כך להוציא צו הפסקת אש הדדית בין הצדדים הלוחמים שתיכנס לתוקפה ב-24 במאי 1948 בצהריים, שעון ניו יורק. ההחלטה אף הורתה לוועדת ההפוגה בארץ ישראל שהוקמה בהחלטה 48 של מועצת הביטחון של האו"ם לדווח למועצה על עמידתם של הצדדים הנוגעים בדבר ההחלטה.
8 מדינות תמכו בהחלטה, 0 התנגדו ו-3 נמנעו. בין הנמנעות היו הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, ברית המועצות וסוריה.
סבטוזר מרוביץ'
סְבֵטוֹזָר מָרוֹבִיץ' היה הנשיא היחיד של האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו שהתקיים בשנים 2003–2006, והאחרון מבין חמישה נשיאים שעמדו בראש איחוד מדיני כלשהו של מדינות אלה.
ביוגרפיה
מרוביץ' נולד ב-31 במרץ 1955 בעיר קוטור שבמונטנגרו. בצעירותו היה עורך דין ועסק במקצוע זה עד להיבחרו לתפקיד.
בשנת 1990 נבחר לחבר הפרלמנט של מונטנגרו ואף כיהן כיושב ראש הפרלמנט במשך שלושה כנסים והפך למממן העיקרי של המפלגה הדמוקרטית הסוציאליסטית של מונטנגרו. לאחר כ-13 שנים, בשנת 2003, נבחר כמו כן לתפקיד נשיא האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו.
לאחר שנבחר, הביע סבטוזר צער בפני נשיא קרואטיה סטייפן מסיץ' על פשעי המלחמה שנעשו כלפי הקרואטים.
ב-3 ביוני 2006, לאחר שאזרחי מונטנגרו הכריעו במשאל עם בעד עצמאות, פורק האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו ועמו גם התבטלה משרת הנשיא. מונטנגרו וסרביה הפכו למדינות עצמאיות.
מרוביץ' נשוי ואב לשני ילדים.
הרפובליקה העממית הרומנית
הרפובליקה העממית הרומנית (ברומנית: Republica Populară Română) הוא השם שניתן על ידי השלטונות המוסמכים לממלכת רומניה לאחר הדחתו של מיכאי הראשון, מלך רומניה, ב-30 בדצמבר 1947. השם הזה נשאר בתוקף עד 1965, כאשר שם המדינה שונה לרפובליקה הסוציאליסטית רומניה. תקופת קיומה של רומניה תחת שם זה מקבילה לתקופת שלטונו של גאורגה גאורגיו-דז'. כתיב שם המדינה השתנה ב-1954 ל-"Republica Populară Romînă", בהתאם לשינוי בכללי הכתיב הרומני וב-1963 שונה בחזרה מאותן סיבות.
מהכרזת הרפובליקה ועד 1953 ההמנון הרשמי היה Zdrobite cătușe (אזיקים מנופצים) ולאחר מכן Te slăvim, Românie (אנו מהללים אותך, רומניה).
ב-4 בפברואר 1948 הרפובליקה העממית הרומנית חתמה עם ברית המועצות על ברית ידידות, שיתוף פעולה וסיוע בשם Tratat de prietenie, colaborare şi asistenţă mutuală dintre Uniunea Republicilor Sovietice Socialiste şi Republica Populară Română. הברית מנוסחת נגד האפשרות שגרמניה ובנות בריתה העתידיות עלולות לתקוף את רומניה או את ברית המועצות.
ב-13 באפריל 1948 פורסמה חוקת רומניה 1948, חוקה המבוססת על חוקת רומניה 1923 עם תיקונים ושינויים ברוח חוקת ברית המועצות (1936).
הרפובליקה העממית הרומנית שינתה מיד את דגל רומניה וחזרה ושינתה אותו פעמיים נוספות.
אנטוניו לופס דה סנטה אנה
סנטה אנה היה נשיא מקסיקו במשך 11 קדנציות לא רצופות ובפועל שימש דיקטטור לאורך קריירה פוליטית בת יותר מארבעים שנה. בתקופת שלטונו הביא לסדרת חקיקות שנועדו להעשיר את הממשל המקסיקני ואת האליטות השליטות במקסיקו סיטי. כאשר הפך לנשיא בפעם הרביעית פעל במטרה להשעות את החוקה המקסיקנית, פעולה שגררה את מקסיקו לתוך מלחמת אזרחים ממושכת והיוותה את הגורם הסופי לפריצתה של המהפכה הטקסנית של מקסיקנים בצפון המדינה (נורטנוס) ומתיישבים שהיגרו מארצות הברית. במהלך קרב סן חסינטו נתפס סנטה אנה וכדרישת ההנהגה הטקסנית נסוג עם צבאו לגדות נהר הריו גראנדה. לאחר עצמאותה של רפובליקת טקסס, המצב הפוליטי הפנימי במקסיקו החריף עוד יותר ופרצו מרידות לקבלת עצמאות בחבל ריו גראנדה, קואווילה, סונורה, באחה קליפורניה ואפילו יוקטן בדרום מקסיקו.
בשנת 1846, סנטה אנה סירב להסדיר הסכם שלום עם רפובליקת טקסס שנפלה למשבר כלכלי בעוד שפרצו מרידות של מהגרים אמריקאים באלטה קליפורניה. בתגובה ממשלת ארצות הברית תחת ג'יימס פולק פלשה לתוך מקסיקו (מלחמת ארצות הברית–מקסיקו) ולאחר ניצחון מוחץ קבעה גבול חדש אשר חצץ כמעט מחצית משטחה של מקסיקו לפי הסכם גואדלופה אידלגו שנחתם בידי סנטה אנה עצמו. ארצות הברית לא סיפחה שטחים נוספים מעבר להסכם מכיוון שהגבול בהסכם בפועל נקבע בתור פשרה פוליטית בין תומכי העבדות ומתנגדיה בתוך ארצות הברית.
לאחר המלחמה סנטה אנה נאבק לשמור על שלטונו בתוך מקסיקו לנוכח מרידות ממושכות. בהמשך השתמש במכירת שטחים לארצות הברית (רכישת גדסדן) במטרה להעשיר את הממשל המקסיקני ואת האליטה השלטת. אף על פי שהצליח להפיל את המרידות לעצמאות ברחבי מקסיקו, לא הצליח לשמור על שלטונו לנוכח מהפכה ליברלית בראשותו של בניטו חוארס ולבסוף פגש בהתנגדות מקרב האליטה של מקסיקו סיטי, הודח ונשלח לגלות בקובה, אשר עודנה הייתה מושבה של האימפריה הספרדית. במהלך המלחמה הפרנקו-מקסיקנית חבר לממשלת הבובות הצרפתית של מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו אך לא צלח במטרתו להשיב לעצמו סמכות ומעמד פוליטי בהנהגת מקסיקו. סנטה אנה שב למקסיקו בשנות השבעים כאשר ניתנה לו חנינה בידי הנשיא סבסטיאן לרדו דה טחאדה.
בשנותיו האחרונות התעוור ממחלת הקטרקט וחי בעוני במקסיקו סיטי. הוא נפטר בביתו בשנת 1876. ימיו בתפקידי מפתח ונשיאותו גררו את מקסיקו למספר משברים ממושכים אשר חצו את שטחה. כמו כן, סנטה אנה פעל רבות למען עושרו הפרטי והעושר של תומכיו באליטה המקסיקנית. דוגמה לכך היא כאשר העביר חקיקה שהסדירה שכדי שאזרח יהיה חבר קונגרס עליו להרוויח 1,500 פסו בחודש (שווה ערך ל-160,000 דולר אמריקאי נכון לשנת 2021), ובכך ביטל את האפשרות לאופוזיציה פוליטית סדירה מצד המעמדות החלשים במדינה. תקופת שלטונו של סנטה אנה נחשבת לראשונה משלוש הדיקטטורות הגדולות בהיסטוריה של מקסיקו, לצד הדיקטטורה של פורפיריו דיאס ("הפורפיריאטו") והשלטון הדיקטטורי הממושך של המפלגה המוסדית המהפכנית (PRI).
שנותיו הראשונות וקריירה צבאית
סנטה אנה נולד בחלפה (שנמצאת במדינת וראקרוס של היום) לחופי הים הקריבי ב-21 בפברואר 1794 לאנטוניו לופס דה סנטה אנה ומנואלה פרז דה לברון, והיה קריאולי במוצאו. בצעירותו הייתה מקסיקו חלק ממלכות המשנה של ספרד החדשה, המושבה בעלת היוקרה הגדולה ביותר של האימפריה הספרדית אשר התמשכה מסן פרנסיסקו ועד לפנמה סיטי. לאחר תקופה קצרה בה לימד בבית ספר במחוז, עסק סנטה אנה במסחר.
הקריירה הצבאית של סנטה אנה החלה ב-1810, כשהיה בן 16 הוא הצטרף לגדוד חיל רגלים בפיקודו של חוזה חואקין דה ארדונדו. בדומה למרבית החיילים הקריאולים, נשאר סנטה אנה נאמן לספרד ולשליטיה, והתנגד לתנועות הנלחמות למען עצמאותה של ארצו. שנה מאוחר יותר נפצע בזרועו מחץ שנורה לעברו במהלך קרב מול שבט נוודים אינדיאנים. שנת 1810 היא גם השנה שבה מקסיקו הכריזה על עצמאותה, אך ספרד לא הסכימה להכיר בכך.
ב-18 באוגוסט 1813 השתתף בקרב מדינה (Medina) תחת פיקודו של ארדונדו לדיכוי מרד בטקסס. היסטוריונים רבים רואים במדיניות ההוצאות להורג שהנהיג ארדונדו בקרב כבסיס למודל ההוצאות להורג עליו התבסס סנטה אנה מאוחר יותר בקריירה שלו. בשנים שלאחר מכן, כאשר מלחמת העצמאות המקסיקנית הגיעה למבוי סתום ולא הוכרעה, בנה סנטה אנה כפרים והתיישבויות במחוז הולדתו וורקרוס. בתקופה זו גם התמכר להימורים.
ב-1821 ערק סנטה אנה לצד לוחמי החירות והכריז על נאמנות ל"ליברטדור" - המשחרר: שליט האימפריה המקסיקנית לעתיד, אגוסטין דה איטורבידה. איטורבידה גמל לסנטה אנה בכך שהעניק לו דרגת גנרל ומינה אותו למושל של מדינת יוקטן ב-1824. האימפריה המקסיקנית הראשונה שהוקמה הונהגה בפועל בידי האליטות של מקסיקו סיטי ששלטו כלכלית באזור עוד בתקופה הספרדית. המדינה המקסיקנית החדשה הייתה הרוסה לגמרי מן המלחמה בספרד ולא היה ביכולת הסמכויות השלטוניות לאכוף את ההנהגה על אזורי הגבולות. הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה החלו במלחמת עצמאות משל עצמן זמן קצר לאחר השגת העצמאות של מקסיקו.
באותה התקופה תכנן סנטה אנה פלישה צבאית לקובה, שהייתה עדיין תחת שלטון ספרדי - פלישה שלא יצאה אל הפועל בגלל היעדר מימון. ב-1829 הכניס הצבא הספרדי כוח המונה 2,600 חיילים על מנת לנסות בפעם האחרונה לכבוש את מקסיקו בקרב המוכר כקרב טמפיקו. סנטה אנה, עם כוח קטן אך מאומן היטב, הדף את הפלישה הספרדית ונעזר בקדחת צהובה, ממנה סבלו הפולשים עם הגעתם לחופי מקסיקו. סנטה אנה הוכרז רשמית כגיבור, וכינה את עצמו "המנצח של טמפיקו" ו"מציל המולדת".
פעילותו הפוליטית
לנוכח קריסת מערכת ההונאות ויתר סנטה אנה על הנשיאות ב-1835 באופן זמני והחליף אותו מיגאל ברגאן, בנו של איש האליטה הקולוניאלית גם כן.
המלחמה בטקסס
בשנת 1834, לאחר שנבחר בפעם הרביעית לנשיא, סנטה אנה השהה את סמכותה של החוקה המקסיקנית במטרה למנוע את הדחתו העתידית, כמו כן הוא גירש את כל אנשי האופוזיציה ומתנגדיו והשיג שליטה סמכותית ישירה על הצבא המקסיקני. החקיקה הזאת גררה אחריה סדרת מרידות שונות ברחבי כל מקסיקו. באלטה קליפורניה, איפה שכמעט ולא הייתה סמכות שלטונית ממקסיקו סיטי, המושל הכריז על עצמאות והכריז כי קליפורניה תישאר ריבונית ממקסיקו עד אשר החוקה המקסיקנית תחזור לפעילות. העיר סנטה פה נפלה לידיהם של מורדי פואבלו אינדיאנים. במשך השנתיים הבאות, גם לאחר שויתר על הנשיאות ב-1835, סנטה אנה היה מעורב ללא הפסק במסעות מלחמה לצפון מקסיקו, שם הנהיג את צבאו בהפלת מרידה אחר מרידה. תושבי טחאס (טקסס) בצפון מקסיקו (ה"נורטנוס"), אשר מאסו בדיקטטורה ובחוסר ההתייחסות מצד הממשל במקסיקו סיטי, צידדו ביחד עם מהגרים אמריקאים בטחאס וקראו לעצמאותה המלאה ממקסיקו.
לקראת ויתורו על הנשיאות בשנת 1835 הצליח סנטה אנה להשיב שקט יחסי לאחר המרידות הממושכות ולא הייתה ציפייה למרידה נוספת מצד תושבי טחאס. לאחר התפטרותו ממשרת הנשיאות, יצא סנטה אנה למלחמה על קואווילה וטחאס. טקסס של 1835 הייתה אז מחוז מקסיקני השואף לעצמאות בדרך להצטרפות לארצות הברית, אימפריה בהתהוות שהלכה והתפשטה אט-אט מערבה. מקסיקו התירה לבעלי עבדים מארצות הברית להתיישב בטקסס, אולם כאשר ביטלה מקסיקו את העבדות בתחומיה, סירבו האמריקאים להסכים עם החוק והתקוממו בסוף 1835 תוך הכרזתם על עצמאות טקסס, אירוע שזכה לשם המהפכה הטקסנית. הדבר לא מצא חן בעיני סנטה אנה, והאחרון יצא ב-23 בפברואר 1836 לקרב אלמו לשחרור טקסס. הקרב הסתיים בניצחון פירוס לצבאו של סנטה אנה. זאת מפני שהמצור הארוך שלפניו עיכב את צבא מקסיקו, ואיפשר למצביא האמריקני-טקסני, סם יוסטון, לאסוף צבא גדול, ולהביס את מקסיקו בקרב סן חסינטו, שהתרחש באפריל 1836.
כנופיה קטנה של מורדים טקסנים תפסה אותו ביום למחרת הקרב וביקשה להורגו. סנטה אנה התחנן על חייו, ואלה הסכימו לוותר על הוצאתו להורג בתמורה לויתור על טקסס. סנטה אנה חתם על מסמך שבו הוא מוותר על טקסס כפרובינציה מקסיקנית בתמורה לחייו שלו. רפובליקת טקסס קיבלה עצמאות, ושנים ספורות מאוחר יותר הצטרפה כמדינה ה-28 של ארצות הברית. סנטה אנה חי כגולה בארצות הברית למשך חודשים מספר, בהם גם נפגש עם נשיא ארצות הברית, אנדרו ג'קסון. הוא הורשה לחזור למקסיקו רק ב-1837 על סיפונה של ה-יו.אס. פיוניר. הובטח לו שיוכל לפרוש לחוותו רחבת הידיים (hacienda) שבמחוז הולדתו וורקרוס.
מלחמת המאפים
ב-1838 פלשו הצרפתים למקסיקו בגלל פרשה שבה מקסיקו סירבה לפצות אזרחים צרפתים שנפגעו. סנטה אנה זכה להזדמנות להשיב את כבודו האבוד. הוא קיבל את הפיקוד על הצבא והורה לו לעצור את הפלישה הצרפתית בכל מחיר. ראשית הקרב התחיל ביתרון קל לצבאו של סנטה אנה, אך ניסיון תקיפה כושל גרם לו לסגת. סנטה אנה עצמו נפגע בידו וברגלו מפגז של תותח. קרסולו נכרת ולאחר המלחמה הורה סנטה אנה לבצע הלוויה צבאית וקבורה מכובדת לקרסולו. הפציעה איפשרה לו לחזור לפוליטיקה כגיבור.
דיקטטורה
סנטה אנה קיבל על עצמו את הנשיאות בפעם החמישית ב-1839 כאשר כהונתו של בוסטמנטה החלה להיתפס כאנרכיה. לאחר עצמאותה של רפובליקת טקסס פרצו מרידות ברחבי כל מקסיקו אשר הונהגו בהשראת הדוגמה שהיוותה טקסס להשגת עצמאות מהדיקטטורה של מקסיקו סיטי.