cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליפות וימבלדון 1934
תחרות הנשים
במשחק הגמר דורותי ראונד ניצחה את הלן ג'ייקובס  ב-3 מערכות.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. כמו בשנה שעברה 4 זוגות דורגו.
במשחק הגמר ז'אק בריניון ואנרי קושה שיחקו נגד ג'ורג' לוט ולסטר סטויפן  והפסידו ב-3 מערכות. באותה שנה הזוג האמריקאי זכה גם באליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות זוגות נשים
במשחק הגמר סימון מאתיה ואליזבת ריין  שיחקו נגד דורותי אנדרו  וסילביה חנרוטין  שלא היו מדורגות וניצחו אותן בשתי מערכות. בכך הם זכו בפעם השנייה ברציפות.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 80 זוגות. מנצחי אליפות 1933 לא השתתפו. 4 זוגות קיבלו דירוג:
אמנון רובינשטיין
ביוגרפיה
רובינשטיין נולד בתל אביב לאהרן, קבלן בניין מייסד "קבוצת רובינשטיין", ורחל, שעלו מפולין לארץ ישראל בתחילת שנות ה-20. משפחתו התנגדה לתנועת העבודה ובצעירותו היה תומך האצ"ל. רובינשטיין היה פעיל ציבור מגיל צעיר, ובתחילת שנות ה-50 היה חבר בשורת המתנדבים, ארגון ציבורי ששם לו למטרה להילחם בשחיתות ולסייע לעולים חדשים. רובינשטיין למד בתיכון למסחר גאולה שבתל אביב, ולאחר מכן בבית ספר תיכון בבולטימור שבארצות הברית. בצה"ל שירת כקצין בחיל התותחנים. לאחר מכן עבר הסבה ושירת במערך הנ"מ, והוסיף לשרת במערך גם בשירות מילואים.
לאחר סיום שירותו הצבאי פנה רובינשטיין ללימודי משפטים, כלכלה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים את התמחותו בעריכת דין עשה בפרקליטות המדינה וכן אצל עורך הדין חיים צדוק (לימים שר המשפטים). הוסמך לעורך דין בשנת 1961. את תואר דוקטור למשפטים קיבל מבית הספר לכלכלה בלונדון (LSE) ב-1960. עבודת הדוקטורט שלו, בנושא "Void and voidable actions in administrative law", פורסמה כספר בהוצאת אוקספורד.
קריירה פוליטית
רובינשטיין החל בפעילות ציבורית לאחר מלחמת יום הכיפורים כשהקים במרץ 1974 את תנועת שינוי כחלק מתנועות המחאה שקמו בתקופה זו. מאוחר יותר חבר עם יגאל ידין והקים את מפלגת ד"ש - התנועה הדמוקרטית לשינוי. עיקר מצעה של המפלגה התמקד בשינוי שיטת הבחירות ותמיכה בהנהגת בחירות אזוריות, מלחמה בשחיתות וחלוקה שווה בנטל, כינון חוקה והפרדת דת ומדינה. מפלגת ד"ש זכתה ב־15 מנדטים בבחירות 1977, אולם תקוותה כי תהיה לשון מאזניים נכזבה ומנחם בגין הצליח להרכיב ממשלה בלעדי ד"ש. לאחר מספר חודשים הסכימה ד"ש להצטרף לממשלת בגין אך רובינשטיין סירב להיכנס לממשלה, מפני שלדעתו חלק גדול ממצעה של ד"ש לא בא לידי ביטוי בהסכם הקואליציוני. ב-14 בספטמבר 1978 התפצלה ד"ש, ורובינשטיין עמד בראש החלק שנקרא "התנועה לשינוי ויוזמה" שלאחר פיצול נוסף קיבל את השם "שינוי – מפלגת מרכז". סיעת שינוי נבחרה לכנסות ה־10, ה־11 וה־12. בשנת 1992 אוחדה מפלגת שינוי עם מפלגת רצ ומפלגת מפ"ם והוקמה מפלגת מרצ כרשימה משותפת של מפלגות השלום והרפורמה החברתית-כלכלית.
רובינשטיין תרם משמעותית לקידום פרויקט חוקה לישראל. בעת כהונת הכנסת השתים עשרה יזם רובינשטיין את הצעת חוק יסוד זכויות האדם והציע את פיצולו לארבע הצעות חוק נפרדות, בהן חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק יסוד: חופש העיסוק. פיצול זה הביא לפריצת דרך, ושתי הצעות החוק נתקבלו על ידי הכנסת והפכו לחוקי־יסוד.
ב-1977 נבחר לראשונה לכנסת התשיעית וכיהן ברציפות עד 2002. במסגרת כהונתו כחבר הכנסת, שימש כיושב-ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט (בכנסת ה-15), יושב ראש ועדת הכלכלה (בכנסת ה-14), יושב ראש הוועדה לענייני ביקורת המדינה (בכנסת ה-15) וכן כיהן כחבר הוועדה לבחירת שופטים.
בשנת 1999, במה שנחשב לאחד מהאירועים המביכים בתולדות הכנסת, ובעקבות הודעת כזב שקיבל אברהם בורג, יו"ר הכנסת, מזלמן שושי, עמדו חברי-הכנסת דקת דומייה לזכרו של רובינשטיין בעודו חי ונושם. בורג נשא הספד ואף נשא את תפילת אל מלא רחמים לזכרו.
ביולי 2002 הודיע רובינשטיין כי יפרוש מהכנסת. ההתפטרות נכנסה לתוקף בסוף אוקטובר אותה שנה.
רובינשטיין משמש כפטרון של האינטרנציונל הליברלי, ובעבר אף שימש כסגן-נשיא הארגון.
בממשלה
בשנת 1994, לאחר ששולמית אלוני, מנהיגת מרצ, הוכרחה להתפטר ממשרד החינוך לאחר שהכעיסה גורמים דתיים בממשלה בגלל התבטאויותיה על מוצא האדם, התמנה רובינשטיין לתפקיד שר החינוך, התרבות והספורט. בתפקיד זה כיהן עד לשנת 1996. כשר חינוך זכה לפופולריות בזכות הליברליות שלו, במיוחד כלפי נבחני הבגרות, וכן דעותיו על הבחינה הפסיכומטרית, בהצהרתו שלו היה המבחן מתקיים בימיו, לא היה מגיע ללימודי משפטים.
כשר חינוך, יזם רובינשטיין, שתי רפורמות האחת עסקה במתכונת בחינות הבגרות. משרד החינוך בראשותו הגדיל את שעור התלמידים העוברים את בחינות הבגרות בהצלחה. הדבר נעשה בין היתר על ידי שיטת ההגרלות בה הוגרלו מספר מקצועות חובה בהם לא היה צורך בבחינה חיצונית. כך, בין שנת הלימודים תשנ"ד (1994) לשנת הלימודים תשנ"ו (1996) עלה שיעור הזכאות לבגרות ביותר מ-5% לשיעור של כ-45% מהמחזור הזכאים לבגרות.
הרפורמה השנייה שיזם רובינשטיין היא הקמת המכללות האקדמיות, הן המתוקצבות, כדוגמת המכללה האקדמית תל אביב יפו והלא מתוקצבות כמו המרכז הבינתחומי הרצליה. רפורמה זו הנגישה את ההשכלה גבוהה לאוכלוסיות מוחלשות. בשנת 2016, דיווחה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה על 89,944 סטודנטים בעלי תואר ראשון ממכללות אקדמיות. מדיווחי המל"ג(המועצה להשכלה גבוהה), 97,580 סטודנטים לומדים כיום במכללות אקדמיות - 66% מכלל הסטודנטים בישראל.
לאחר פרישתו מהפוליטיקה, בנוסף לביקורתו את הימין הישראלי, הפך למבקר חריף של השמאל הישראלי שלטענתו עבר תהליך של הקצנה שנובע מרצונו לרצות את הפלסטינים. בעקבות חתימת הסכם ז'נבה על ידי מנהיג מרצ יוסי ביילין רובינשטיין פרש ממרצ מכיוון שהתנגד לפשרה בעניין זכות השיבה שנכללה בהסכם.
במחלוקת שפרצה בקהילה המשפטית בישראל בשנת 2007, סביב תוכניותיו של שר המשפטים, דניאל פרידמן, לשינויים במערכת המשפט, התייצב רובינשטיין לצדו של פרידמן במספר נושאים, ונמנה עם יוזמיה של עצומת תמיכה בו. הוא נימק את צעדו זה: "המטרה שלי הייתה לְהָזֵם את הרושם שהפרופסורים באוניברסיטאות יצרו, כאילו האקדמיה כולה מתנגדת ליוזמות של פרידמן. צריך לבחון כל דבר לגופו של עניין ולא בהתקפות אישיות".
קריירה אקדמית
בשנת 1963 מונה רובינשטיין לדיקן הראשון של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, תפקיד בו כיהן עד לשנת 1970. מחקריו התמקדו במשפט החוקתי של מדינת ישראל - בצביונה של מדינת ישראל, ציונות, מעמדו של חוק השבות וזכויות האזרח של ערביי ישראל. בשנת 2006 זכה בפרס ישראל לחקר המשפט. חבר השופטים קבע כי רובינשטיין הוא - לאחר שסיים את כהונתו בכנסת, בשנת 2002, כיהן רובינשטיין כדיקן בית הספר רדזינר למשפטים במרכז הבינתחומי הרצליה (2002–2004) ואף מונה לתקופה קצרה לנשיא המרכז הבינתחומי הרצליה.
רובינשטיין שימש כפרופ' אורח במוסדות אקדמיים מחוץ לישראל, ביניהם אוניברסיטת סטנפורד ואוניברסיטת קולומביה.
פובליציסטיקה וספרות
לרובינשטיין קריירה תקשורתית כפובליציסט. בשנות ה-60 כתב מאמרים בעיתונות נגד מה שהוא כינה כפייה דתית וכניעה לדתיים ונודע כפובליציסט ומרואיין פופולרי. בין השנים 1969 ל-1972 הגיש תוכנית ויכוחים בטלוויזיה החינוכית בשם "בומרנג". משנת 1964 ועד לשנת 2004 היה חבר במערכת "הארץ" וכותב קבוע בעיתון, שם עסק בשיטתיות בנושאי דת ומדינה ובמאבק באנטישמיות, בייחוד באנטישמיות שהוא מייחס לשמאל הפוליטי באירופה. כמו כן כתב בקביעות במוסף לשבת של עיתון מעריב ובעיתונים שונים בעולם ובהם ה-New York Times.
בתחילת 2005 יצא לאור רומן ביכורים פרי עטו של רובינשטיין, "השמיכה", המתאר סיפורי חיים נפרדים ומחוברים של דמויות ישראליות מימי טרום הקמת המדינה ועד ימינו אנו. דרך עלילות מורכבות בחייהן נפרשת יריעה רחבה העוסקת בנושאים הנוגעים למהותה של החברה הישראלית. בתחילת 2006 יצא לאור רומן נוסף פרי עטו, "כביש מספר חמש". בשנת 2007 יצא לאור רומן שלישי, "הים שמעלינו", ולאחריו שני רומנים נוספים - "כניסה נפרדת" (2009), "אהבות אסורות" (2010) ו"השמש השחורה" (2013). בשנים האחרונות הנחה רובינשטיין תוכנית רדיו בתחנת קול המוסיקה – "שחרית מוזיקלית לנהגי משאיות ואוטובוסים" (2014-2015). ב-2022 יצא לאור הרומן מתושלח.
רובינשטיין פרסם מספר מאמרים בנושא חקירות והעמדה לדין של אישי ציבור בישראל, וטען כי גופי האכיפה בישראל מחזיקים בכח רב מידי כלפי נבחרי הציבור, כח שאינו מרוסן, רובינשטיין אף העלה חשש כי הפרקליטות עושה שימוש פוליטי בהליכים פליליים כלפי אישי ציבור, והצביע על מספר מקרים בהם ייתכן ונעשה שימוש כזה
רובינשטיין מתגורר בתל אביב. הוא נשוי לעורכת הדין רוני רובינשטיין, נכדתם של יעקב ופרלה שלוש, ממייסדי תל אביב. הם הורים לשניים וסבים לנכדים.
הוקרה
רובינשטיין הוא חתן פרס ישראל לחקר המשפט (2006).
הוא זכה בפרסים רבים ובהם פרס חשין למצוינות אקדמית במשפט (2010) ופרסים ואותות נוספים, כגון פרס גורני למשפט ציבורי לשנת 2016, על תרומה למשפט הציבורי; אות אייסף על תרומה חברתית, בשנת תשע"ג, ופרס עיריית רמת גן לספרות (2015). בשנת 2022 הוענק לו פרס א.מ.ת. בתחום המשפטים.
בשנת 2022 נקרא על שמו באוניברסיטת רייכמן "מרכז רובינשטיין לאתגרים חוקתיים".
מבין ספריו של אמנון רובינשטיין
ספרי עיון:
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
עשקוץ השיטים
עשקוץ השיטים (שם מדעי: Trachypteryx acanthotecta) הוא עש השייך לסדרת הפרפראים.
בית הגידול של העשקוץ הוא השיטה הסלילנית, המצויה בערבה, בנגב ובסיני.
זחל העשקוץ הוא חסר צבע ובעל מטווה הנראה כקוץ של עץ השיטה. הזחל ניזון מגבעוליו ומעליו של השיטה עד שהוא מתמקם ומתגלם (הופך לגולם). העשקוץ הבוגר הוא בעל צבע ורוד עם פסים חומים ולבנים.
לוס אנג'לס ספארקס
הקבוצה, אשר כמשתמע משמה משחקת בלוס אנג'לס, הוקמה ב-1997 והיא אחת משמונה הקבוצות המקוריות של הליגה, ואף השתתפה במשחק הראשון בליגה - נגד ניו יורק ליברטי. הספארקס היא אחת מהקבוצות המרכזיות בליגה וזכתה עד כה ב-3 אליפויות ליגה וארבע אליפויות הבית המערבי. השחקנית הבכירה מאז שנותיה הראשונות של הקבוצה, ליסה לסלי, נחשבת לאחת השחקניות הבולטות ביותר בליגה כולה.
היסטוריה
ב-1997 הספארקס שחקניות פתחו את עונתה הראשונה של ליגת הנשים ברגל שמאל. הן הפסידו במשחק הראשון בליגה כנגד ניו יורק ליברטי וסיימו את העונה עם 14 ניצחונות מתוך 28 משחקים. התוצאה נחשבה למאכזבת והקבוצה לא עלתה למשחקי הפלייאוף. העונה הבאה הביאה עימה תוצאות מאכזבות עוד יותר, עם 12 ניצחונות בלבד מתוך 30 משחקים.
מגמת השיפור הגיעה לשיאה עם החתמת שחקן ה-NBA לשעבר, מייקל קופר, כמאמן הקבוצה. תחת הדרכתו של קופר סיימה הקבוצה בשנת 2000 את העונה הרגילה עם 4 הפסדים בלבד מתוך 32 משחקים - שיא אשר עדיין עומד על כנו. על אף הישג זה וניצחונות נוספים בסדרת חצי הגמר המערבי נגד פניקס מרקורי, שוב כשלו הספארקס בסדרת גמר המערב כנגד הקומטס. קופר המשיך לאמן את הקבוצה ב-2001, שם חזר על השיא, והפעם הצליחה הקבוצה לזכות לראשונה באליפות הליגה. באותה עונה עברה הקבוצה לארח את משחקיה בסטייפלס סנטר, אצטדיונה הביתי של קבוצת כדורסל הגברים הבכירה בעיר - לוס אנג'לס לייקרס.
הצלחת שחקניות הקבוצה תחת מאמנן המשיכה גם בשתי העונות הבאות. ב-2002 הספארקס זכו באליפות נוספת, וב-2003 הפסידו בסדרת הגמר לדטרויט שוק. המגמה התהפכה בעונת 2004 - בה הספארקס סיימו את העונה הרגילה עם 9 הפסדים והפסידה כבר בסיבוב הראשון של משחקי הפלייאוף. קופר עזב את משרת המאמן באמצע העונה לטובת משרת עוזר מאמן ב-NBA והספארקס נאלצו להחתים צמד מאמנים אד-הוק עד לסיום העונה. מגמת הדעיכה המשיכה וחזרה על עצמה בעונת 2005, כאשר הקבוצה שוב החליפה מאמנים לקראת סוף העונה ושוב הודחה כבר בסיבוב הפלייאוף הראשון.
לאחר סיום עונת 2006, בה סיימה הקבוצה כסגנית אלופת הבית המערבי, הודיע בעלי הקבוצה, ג'רי באס, כי הוא מעוניין למוכרה. רוכשות הקבוצה היו צמד המשקיעות קאת'י גודמן וקרלה כריסוטפרסון. יום לאחר הודעת הרכישה הפתיעה כוכבת הקבוצה ליסה לסלי והודיעה כי היא בהיריון ועל כן תפרוש ממשחק פעיל במהלך החודשים הקרובים. משמעות הדבר עבור הקבוצה היה אובדן השחקנית הראשית למשך עונת המשחקים הקרובה. ללא לסלי, ועל אף חזרתו של מייקל קופר למשרת המאמן, הקבוצה כשלה לחלוטין בעונת 2007 וסיימה עם 10 ניצחונות בלבד מתוך 34 משחקים (ובכך קבעה שיא שלילי לעצמה), ולא העפילה למשחקי הפלייאוף.
הספארקס זכו לבחירה הראשונה בדראפט 2008 וגייסו את כוכבת ליגת כדורסל הנשים למכללות בארצות הברית - קנדיס פארקר. על אף שילובן של פארקר ולסלי על המגרש, הספארקס סיימו במקום השלישי בבית המערבי והפסידו בסדרת הגמר המערבי לסן אנטוניו סילבר סטארס. עם סיום העונה היה זה תורה של פארקר להודיע על הריון. הלידה צפויה בחודש מאי 2009, מעט לפני תחילת עונת ה-WNBA, אך פארקר הודיעה כי היא נחושה להיות שותפה גם לעונה זו של קבוצתה. על כל פנים הקבוצה החליטה להחתים את טינה תומפסון, כוכבת יוסטון קומטס, כדי לפצות על היעדרותה הצפויה.
ביולי 2011 מונה ג'ו ברייאנט, אביו של קובי בראיינט, למאמן הספארקס, אותה כבר אימן בין השנים 2005 ו-2007.
בעונת 2016 זכתה שחקנית הקבוצה, נקה אוגוומיקה, בתואר ה-MVP של העונה הסדירה, והקבוצה סיימה עם מאזן 26–8. הקבוצה זכתה באליפות השלישית בתולדותיה והראשונה מאז 2002, בסדרה של חמישה משחקים נגד האלופה המכהנת מינסוטה לינקס.
תחבורה באיראן
באיראן מערכת כבישים סלולה ארוכה המקשרת בין מרבית עריה. בשנת 2007 היו 178,152 ק"מ של כבישים, מתוכם 66% סלולים. בשנת 2008 היו כמעט 100 מכוניות נוסעים לכל 1,000 תושבים.
אורך מסילת הרכבת במדינה כ-11,106 ק"מ. הנמל העיקרי במדינה נמצא בבנדר עבאס שבמצר הורמוז. סחורות המגיעות למדינה דרך הים, מופצות באמצעות משאיות ורכבות משא. קו הרכבת טהראן-בנדר עבאס נפתח בשנת 1995, והוא מקשר בין העיר למערכת הרכבות של מרכז אסיה דרך טהראן ומשהד. נמלים גדולים אחרים נמצאים בבנדר אימאם שבמפרץ הפרסי, ובנדר אנזאלי ובנדר טורקאמן שבים הכספי.
לעשרות ערים שדות תעופה המשמשים נוסעים ומטען, איראן אייר חברת התעופה הלאומית נוסדה בשנת 1962. בכל הערים הגדולות מערכות להסעת המונים באמצעות אוטובוסים, ומספר חברות פרטיות מפעילות קווים בין הערים.
משרד התחבורה
משרד הדרכים והתחבורה של איראן (פרסית: وزارت راه و ترابری), הוא המשרד האחראי מטעם הממשלה על ניהול התשתית התחבורתית במדינה. בתחום אחריות המשרד: הכבישים, הרכבות, התחבורה הציבורית, והנתיבים האוויריים במדינה.
קבוע ארדש-בורוויין
קבוע ארדש-בורוויין הוא סכום המספרים ההופכיים של מספרי מרסן. הוא קרוי על שם המתמטיקאים פאול ארדש ופיטר בורוויין.
לפי הגדרתו, קבוע ארדש-בורוויין הוא:
קבוע ארדש-בורוויין ניתן להצגה גם בצורות הבאות: כאשר היא פונקציית המחלקים הסופרת את מספר המחלקים של n. ארדש הראה ב-1948 ש- E הוא מספר אי רציונלי.
סופיה קרפ
סופיה קרפ (באנגלית: Sophia Karp, ביידיש סאָפיע קאַרפּ, גאלאץ 1859 - 31 במרץ 1904, ניו יורק) שמה בלידתה היה שרה סגל. היא הייתה ידועה גם בשם סופי גולדשטיין וסופי קרפ. הייתה שחקנית יהודיה רומניה וזמרת בעלת קול אלט. הייתה השחקנית המקצוענית הראשונה בתיאטרון יידיש
תולדותיה
בהיותה בת 16 הגיעה לעיר גאלאץ להקת התיאטרון שנוסדה רק שישה חודשים קודם לכן על ידי אברהם גולדפדן – באותו זמן להקת התיאטרון המקצועי היחידה ביידיש – הגיעה לעיר בחורף 1876 –1877. הלהקה הורכבה משלושה גברים (גולדפדן, ישראל גרודנר ושכר גולדשטיין). הם שיתפו פעולה עם עוד שחקנים ומוזיקאים בהופעות קודמות שלהם ביאשי ובוטושאן אבל עד אותו זמן היו רק גברים, גם בתפקידים נשיים.
כאשר היא שיחקה את תפקיד הנכדה בהצגת הבכורה של להקת גולדפדן בגאלאץ, די באָבע מיטן אײניקל (הסבתא עם הנכד) הייתה בכך שרה סגל, באותו זמן תופרת, לשחקנית המקצועית הראשונה בתיאטרון יידיש. אמה שנכחה בהצגת הבכורה התנגדה שבתה תופיע על הבמה. שרה שהייתה כבר נגועה בחיידק הבמה צייתה לאמה אבל רצתה מאוד להופיע. אמה טענה שכל זמן שהיא בביתה היא לא תשחק אלא אם כן תתחתן ותצא מהבית. הפתרון היחיד היה להשיא אותה לאחד מהשחקנים. היות שגולדפדן וגרודנר היו כבר נשואים הדרך היחידה הייתה להתחתן עם גולדשטיין (ולשנות את שמה למשהו "זוהר" יותר – סופי).
ב-12 במרץ 1902 היא הקימה יחד עם יעקב פישל והמחזאי יוסף לטיינר את ה- Grand Theater בניו יורק – התיאטרון הראשון בניו יורק שהיה מיועד רק להצגות ביידיש. תיאטרון זה היה אופייני לתיאטראות ביידיש באותה תקופה בכך שהוא נוהל בעיקר על ידי שחקנים. בנוסף לקרפ ולטיינר הבמאים כללו אנשים מובילים בתחומם כמו מוריס פינקל, הקומיקאי ברנרד ברנשטיין והמלחין לואי פרידזל (Louis Friessell). פישל ול.ס. גוטליב היו הבמאים היחידים שלא היו שחקנים.
קרפ חלתה בדלקת ריאות ונפטרה בגיל 44 בניו יורק.
מוטי לרנר
מוטי לרנר (נולד ב-16 בספטמבר 1949) הוא מחזאי ותסריטאי ישראלי.
קורות חייו
נולד בזכרון יעקב. בשנים 1967 - 1970 למד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 1970–1973 שירת בצה"ל. לאחר מלחמת יום כיפור חזר ללמוד מתמטיקה באוניברסיטה העברית והשתתף בפעולות המחאה נגד ממשלת גולדה מאיר.
ב-1975 החל ללמוד בחוג לתיאטרון באוניברסיטה העברית ואחר כך בבתי ספר לתיאטרון באנגליה ובארצות הברית. בשנים 1977–1978 הקים וניהל את תיאטרון "מדוגה" שפעל במסגרת תיאטרון ירושלים והעלה בו מופעים ניסיוניים והצגות רחוב. בשנים 1978–1984 היה דרמטורג ובמאי בתיאטרון החאן בירושלים. מ-1984 כותב מחזות וסרטים. מ-1986 מלמד כתיבת מחזות בבית הספר לדרמה בסמינר הקיבוצים. בשנים 2007-1992 לימד כתיבת מחזות פוליטיים באוניברסיטת תל אביב. היה פרופסור אורח במספר אוניברסיטאות בחו"ל: באוניברסיטת אוקספורד, באוניברסיטת דיוק בצפון קרוליינה, בנוקס קולג' באילינוי, ובאוניברסיטת נהרו בניו דלהי.
בשנת 1994 זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
בשנת 2014 זכה בפרס מפעל הפיס לאמנויות על שם לנדאו.
ביום העצמאות של שנת 2020 הדליק מוטי לרנר משואה בטקס הדלקת משואות אלטרנטיבי.
נשוי ואב לשלושה. מתגורר ברמת השרון.
תחומי פעילות
בשנות השמונים והתשעים הציבו אותו מחזותיו "קסטנר" (שעסק במשפט קסטנר), "חבלי משיח" ו"פולארד" וסדרות הדרמה הדוקומנטריות משפט קסטנר וקו-300 במרכז העשייה התיאטרונית והטלוויזיונית בישראל ועוררו דיון ציבורי בנושאים שונים, כגון השואה, ההתנחלויות, האתוס המוסרי של החברה בישראל, יחסי ישראל ויהודי התפוצות. במחצית השנייה של שנות ה-90 החריפה הביקורת הפוליטית במחזותיו, והתאטרונים נמנעו מהצגת מחזות אלה, שרובם הוצגו בחו"ל ("רצח יצחק", "בנדיקטוס", "פאולוס", "אחרי המלחמה"). מחזהו "ההודאה" שהוצג בתיאטרון J בוושינגטון ב-2014 עורר ויכוח ציבורי סוער, שבסופו פוטר מנהל התיאטרון. ב-2013 העלה החוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב את המחזה "רצח יצחק", תיאטרון החאן הירושלמי העלה את "דוחקי הקץ", תיאטרון באר שבע העלה את "חבלי משיח", וב-2016 הוצג המחזה "ההודאה" בבימויו של סיני פתר ובכיכובו של עודד קוטלר.
פרשות
חלק ממחזותיו של לרנר הביאו למחלוקת ציבורית שהגיעה לעיתים אף לפתחו של בית המשפט.
פרשת חנה סנש
ב-7 ביולי 1994, ערב שידור הסדרה "משפט קסטנר" בערוץ 1 פנו משפחת סנש וגופים נוספים לבג"ץ בעתירה למנוע שידור קטע מן הפרק השני בו מטיח ד"ר קסטנר בקתרינה סנש, אמה של הצנחנית חנה סנש כי בתה נשברה בחקירה על ידי הגסטפו ההונגרי והסגירה את שני הצנחנים שיצאו עימה למסע: פרץ גולדשטיין ויואל פלגי. טענת העותרים הייתה כי הקטע שקרי וכי הקרנתו תפגע בכבודה ובשמה הטוב של חנה סנש וברגשות הציבור בכללותו. בית המשפט קבע כי אין בסיס היסטורי לדברים הללו והם אינם אמת, אך התיר את הקרנת הסדרה ברוב קולות. לאחר הכרעתו פנה נשיא בית המשפט העליון, השופט אהרן ברק, אל מנכ"ל רשות השידור וביקשו שלא לשדר את הקטע מעורר המחלוקת. רשות השידור הפעילה לחץ כבד על הבמאי והתסריטאי ובסופו של דבר הקטע האמור לא שודר. ב-24 ביולי 1999 פרסם בג"ץ את נימוקיו (בג"ץ 6126/94, 6143/94) ולרנר השיב במאמר ב"הארץ" ב-5 ביולי 1999 שכותרתו "לא מדובר בפרי דמיוני" בו טען שהאפשרות שחנה סנש נשברה בחקירה אינה בלתי סבירה וכי הועלתה שלושים שנה לפני כתיבת התסריט בספרם של יואל והאנזי ברנד, "השטן והנפש" (1964).
פרשת פולארד
גם לקראת העלאת המחזה "פולארד" בתיאטרון הקאמרי התנהל מאבק משפטי לביטולה של ההצגה, והד"ר אליקים רובינשטיין, היועץ המשפט של משרד הביטחון, פנה לתיאטרון הקאמרי וטען שהעלאתה תגרום נזק למעורבים בפרשה. טענות דומות העלו גם אשתו של יונתן פולארד ומפעילו – אך התיאטרון נתן גיבוי מלא למחזאי ובסופו של דבר עלה המחזה בשלמותו.
רצח יצחק
בדצמבר 1999 הועלה בתיאטרון העירוני בעיר היילברון שבגרמניה המחזה "רצח יצחק" העוסק ברצח יצחק רבין. לאחר שהושמעו טענות נגד המחזאי שהמחזה "אנטישמי" התקיים דיון במליאת הכנסת בו דרשו מספר חברי כנסת מן הממשלה לפנות לממשלת גרמניה בבקשה להוריד את ההצגה מהבמה. שר התרבות, מתן וילנאי, דחה את הדרישה, והמליאה החליטה להעביר את הדיון לוועדת החינוך ובסופו של דבר הדיון לא התקיים.
Longview
Longview הוא הסינגל הראשון של להקת הפאנק רוק גרין דיי. הסינגל הוא הרצועה הרביעית באלבום המצליח Dookie. השיר שודר רבות ב־MTV והפך ללהיט מוצלח. השיר נכנס לאלבום האוסף International Superhits! שאוסף את הסינגלים של הלהקה עד השנה שבה יצא.
לוביאנקה
לוּבּיַאנקַה (ברוסית: Лубянка) הוא שמו העממי של בניין המטה הכללי של שירות הביטחון הפדרלי, אחד מיורשיו של הק.ג.ב. שנוסד לאחר פירוק ברית המועצות. הבניין נמצא בכיכר לוביאנקה בתחילת רחוב לוביאנקה גדולה, במשצ'אנקה, מוסקבה.
בעבר שכן במרתפי הבניין בית סוהר מפורסם, שבו נכלאו, עונו והוצאו להורג אנשים רבים מספור. הבניין, שנמצא בכיכר לוביאנקה במוסקבה, הוא בניין גדול עם חזית עשויה לבנים צהובות, אשר תוכנן על ידי אלכסנדר וסילייביץ' איבנוב (Александр Васильевич Иванов) בשנת 1897, ובהמשך נבנתה לו תוספת על ידי האדריכל אלכסיי שצ'וסב (Щусев) בין השנים 1940–1947.
לוביאנקה, אשר נבנה בשנת 1898 בסגנון נאו-בארוקי, נועד לשמש כמטה של חברת הביטוח הכלל-רוסית, וניכר ברצפות העץ היפיפיות שבו ובקירותיו בצבע ירוק בהיר.
לאחר המהפכה הבולשביקית נתפס הבניין על ידי הממשלה כדי לשמש כבניין מטה המשטרה החשאית, אשר נקראה אז צ'קה (Cheka). במהלך הטיהורים הגדולים של סטלין, הפכו משרדי הבניין לצפופים מאוד לאור גידול הצוות שעבד במקום. בשנת 1940 התבקש הארכיטקט הסובייטי המפורסם ביותר, אלכסיי שצ'וסב, להכפיל את גודלו של הבניין על ידי הוספת קומה והרחבת הבניין מאחור. תוכניתו של שצ'וסב הדגישה את סגנון הקלסיציזם סטליניסטי של הבניין. אולם שצ'וסב הספיק, בשנות הארבעים, לשנות רק המחצית השמאלית בחזית הבניין. זאת, עקב פתיחת החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה ועיכובים נוספים. חזיתו הבלתי סימטרית של הבניין נותרה ללא שינוי עד לשנת 1983, כאשר תחת הנהגתו של יורי אנדרופוב הושלם שינוי המחצית הימנית בחזית והסימטריה הושבה לבניין, בהתאם לתוכניתו המקורית של שצ'וסב.
אף על פי שהמשטרה החשאית הסובייטית שינתה את שמה מספר פעמים, המטה הכללי שלה נותר כל העת בבניין. ראשי המשטרה החשאית, החל מלברנטי בריה ועד ליורי אנדרופוב, ישבו באותו משרד בקומה השלישית הצופה על פסלו של פליקס דזרז'ינסקי, מייסד הצ'קה. בחודש אוגוסט 1991, מיד לאחר כישלון הפיכת ינאייב נגד מיכאיל גורבאצ'וב, הופל הפסל על ידי מפגינים והועבר לגן הפסלים במוסקבה.
בית הכלא בקומת הקרקע של הבניין תואר בהרחבה בספרו הידוע של אלכסנדר סולז'ניצין "ארכיפלג גולאג". בין האסירים הידועים אשר נכלאו בבניין, עונו ונחקרו בו ניתן להזכיר את ראול ולנברג, נתן שרנסקי, הכומר הישועי וולטר צ'יזק והמשורר בנימין גוטיאנסקי. על אף החקירות הקשות, בית הכלא עצמו נחשב לטוב בברית המועצות, בשל הספרייה המצוינת (הספרים באו מבתי האינטליגנציה שנאסרה אז), גודל התאים, איכות המיטות, והמבחר הגדול במזון.
לאחר פירוק ארגון הק.ג.ב., הפך בניין לוביאנקה למטה הכללי של משמר הגבול הרוסי וכן שוכנת בו הנהלת שירות הביטחון הפדרלי של רוסיה, הפס"ב (ФСБ). כמו כן נפתח בבניין מוזיאון לתולדות הקג"ב. המטה הראשי של פס"ב נמצא בבניין אחר השוכן באותו כיכר לוביאנקה. בקרבת הבניין ניצבת אנדרטה לקורבנות הרדיפה הפוליטית בברית המועצות, שהוקמה על ידי ארגון ממוריאל.
פרכאר פוטה
פרכאר פוטה (בגאלית סקוטית: Ferchar Fota - "פרכאר הגבוה"; נפטר בשנת 697) היה מלך דאל ריאטה החל משנת 696 ועד פטירתו.
ההיסטוריונים אינם יודעים בוודאות האם שלט פרכאר רק בקנל לואיירן (שבט לואיירן) או בממלכת דאל ריאטה כולה. אביו של פרכאר היה פרדאך מק פרגוסה.
פרכאר מוזכר לראשונה ב"דברי ימי טיגרנאך" בתיאור שנת 678 - בו הוביל את שבט לואיירן למלחמה והביס את הבריטונים בטירי. קרב זה מוזכר גם ב"דברי ימי אלסטר" אולם שמו של פרכאר אינו מוזכר בכרוניקה זו.
על פי "דברי ימי טיגרנאך" פרכאר נפטר בשנת 697.
משך שלטונו אינו ברור. על פי ה"דואן אלבאנאך" שלט פרכאר 21 שנים, אולם ייתכן שתקופה זו שלט על שבט לואיירן, ועלה לשלטון בדאל ריאטה רק לאחר מות קודמו - דומנל דון בשנת 696.
בכרוניקות מוזכרים שנים מבניו - אינבכלאך וסלבאך כמלכי דאל ריאטה, ומקבת' נחשב לאחד מצאצאיו.
משאבת סילוק שפכים
משאבת סילוק שפכים או משאבה ניקוזית (מופיעה בשמות מסחריים שונים: סילוקית, ניקוזית ועוד) היא כלי ממשפחת המשאבות הסניטריות, המותאמות לסילוק ניקוז שפכים ביתיים מבתי שימוש, מקלחות וכיורים, ומשמש פתרון למרתפים הנמצאים מתחת מפלס מערכת הביוב העירונית, וכן במקומות בהם לא נעשתה תשתית התחברות למערכת הביוב.
תיאור
משאבת סילוק השפכים עשויה מיכל פלסטי קומפקטי המותקן מאחורי אסלה, לצד האסלה או מתחת לכיור. המיכל אטום לנזילות וריחות, ובתוכו מורכבת משאבה טבולה, בעלת סכיני ריסוק טוחנים. למכשיר שלשה פתחי כניסה, האחד בעל קוטר רחב לחיבור האסלה על ידי שרוול, ושתיים בעלי קוטר קטן יותר משני צידי המיכל לחיבור כיור, מקלחת או אמבט. פתח סניקה עילי משמש לסילוק המים והשפכים המרוסקים למערכת הביוב הראשית.
המכשיר מופעל אוטומטית כאשר הוא מתמלא מים על ידי מצוף פנימי, ופעולתה נפסקת בסיום פעולת הדחיסה במשאבה. בצנרת המכשיר מותקן שסתום אל-חוזר למניעת הצפות ומים חוזרים בזמן פירוקו. בסילוקית של יצרן אחר, מסלק השפכים מופעל על ידי חיישן גובה פנאומטי המפעיל את המשאבה רק כאשר מפלס המים עולה לגובה המכוון מראש וזאת לאחר פתיחת ברז, שימוש במקלחת או הדחת מיכל ההדחה. משאבות סילוקית מסוג מסוים יכולות לדחוף ולעלות את השפכים לגובה של 11 מטר ולמרחק אופקי של עד 100 מטר ללא שיפוע.
השימוש במכשיר בשבת
בשימוש במכשיר כל שימוש במים בשירותים עלולה להפעיל משאבה חשמלית, על כן השימוש בה אסור על פי ההלכה בשבת. פתרון לכך מציע מכון צומת, בהתקנת מנגנון המשלב 'המשכת מצב', אשר בשבת (בלבד) מפעיל את המשאבה מדי 7 דקות (ניתן לשנות את מרווחי ההשעיה) למשך זמן קצרצר, ללא תלות במנגנון ההפעלה (פרסוסטט). אם אין צורך בפעולת המשאבה, היא תפסיק את פעולתה מיד. אם המיכל מלא ויש צורך בשאיבה - הפעולה תימשך עד שכל המים יעלו לצנרת הביוב ואז תיפסק מאליה. כך, שהאדם המשתמש בשירותים או בכיור אינו מפעיל את המשאבה, ואף לא גורם להפעלתה אלא תורם להמשיך את פעולתה המתרחשת ממילא בכל מחזור. לדברי אנשי המכון, פתרון זה כשר למהדרין, וללא צורך להיסתמך על היתר הגרמא אשר נועד רק למצבים המוגדרים בהלכה 'שעת הדחק'.
שלמה טירן
שלמה טירן (16 באפריל 1937 - 11 בינואר 2015) היה מנהל מערכות מידע ישראלי. בשנת 2006 זכה לפרס על מפעל חיים מטעם המגזין "אנשים ומחשבים", על היותו חלוץ בתעשיית ההייטק והמיחשוב בישראל.
ביוגרפיה
שלמה טירן נולד בשנת 1937 וגדל בירושלים. הוריו אסתר וישראל אברהם טרוקמן-לוי נולדו בעיירת הטקסטיל גורשקוויצה ועלו לארץ כחלוצים בעלייה הרביעית. אביו היה מראשוני החייטים בירושלים. שלמה למד בבית הספר 'במעלה' ואחר כך בבית ספר 'עמל', שם למד להיות מסגר מכני. התגייס לצה"ל בשנת 1955 ושירת בחיל השריון, משנפצע שירת בתפקידים פקידותיים.
בתום שירותו הצבאי ב-1958 נשלח מטעם חברת יבמ ישראל לעבוד כמנקב כרטיסים בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, לאחר מכן התקדם לתפקיד מרכיב לוחות חיבורים שבאמצעותם בוצעו פעולות בציוד לעיבוד נתונים.
בשנת 1966 הקים את יחידת המחשוב של רשות השידור. בשנת 1967 החל לעבוד כמנתח מערכות במשרד התחבורה ובשנת 1973 מונה למנהל אגף המחשוב של המשרד. במהלך תקופה זו סיים תואר שני במינהל ציבורי באוניברסיטה העברית. הגה חידושים במִנהל ומחשוב, ובהם שיטת הנקודות בכבישים, בדיקות ממוחשבות של מבחני תאוריה וקביעת תור למבחן מעשי באמצעות מחשב. ב-1977 נמנה עם מקימי ועד הגג של מנהלי מערכות המחשוב במשרדי הממשלה.
בשנת 1982 הקים ביחד עם דני דיין את חברת "אלעד מערכות". בין השנים 1982 עד 1984 היה טירן מנמ"ר משרד הבינוי והשיכון. בשנים 1984 עד 1986 כיהן כמנכ"ל סולמל, חברת הבת של סולל בונה לשירותי מחשוב. ב-1986 שב ל"אלעד מערכות" והחברה החלה לעסוק בתפעול מערכות מידע. ב-1988 החלה "אלעד מערכות" לעסוק בפיתוח תוכנה.
טירן היה סגן יושב ראש איגוד המשתמשים של מיקרוסופט בישראל והיה שחקן נבחרת ישראל בכדורת.
Mr. Perfectly Fine
Mr. Perfectly Fine (בעברית: מר בסדר גמור) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט. השיר יצא לאור בהפתעה על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס ב-7 באפריל 2021, כסינגל השני מתוך . הוא נכתב במקור על ידי סוויפט בשנת 2008 והופק על ידי סוויפט וג'ק אנטונוף.
רקע והוצאה
ב-30 ביוני 2019 נרכשו המאסטרס על ששת אלבומי האולפן הראשונים של סוויפט, על ידי מנהל המוזיקה סקוטר בראון, כחלק מרכישתו של חברת ביג משין רקורדס, חברת התקליטים לשעבר של סוויפט, עד שחתמה על חוזה הקלטות עם ריפבליק רקורדס בשנת 2019. היא גינתה את העסקה בכמה צורות: תחילה, טענה שהיא ניסתה לקנות את המאסטרס במשך שנים, אך לא יכלה משום שביג משין הציבה בפניה תנאים לא הוגנים. אף על פי שניסתה למצוא את עמק השווה, היא גינתה את בראון ותיארה אותו כ"בריון ומניפולטיבי". סוויפט וביג משין חוו סדרה של סכסוכים: היא טענה כי נאסר עליה לבצע את שיריה במהלך טקס פרסי המוזיקה האמריקאית 2019 ובמהלך צילומי הסרט התיעודי Miss Americana (2020). כמו כן, יצא אלבום ההופעה, Live from Clear Channel Stripped 2008, בניגוד לרצונה, תוך שקראה להחרים אותו ובעקבות כך ספג כישלון מסחרי.
סוויפט הצהירה שהיא תקליט מחדש את ששת אלבומי האולפן הראשונים שלה, כאמצעי להשיג בעלות על קטלוג המוזיקה שלה. החל מפברואר 2021, הודיעה על יציאתה של , הקלטה חוזרת של אלבומה Fearless משנת 2008, כמו גם ההקלטה החוזרת הראשונה שיצאה במסגרת הקלטת ששת אלבומיה הראשונים. ב-24 במרץ 2021 הודיעה כי אחד מששת השירים שנגנזו בעבר ייצא לאור ב-26 במרץ באותה השנה ובו תשתתף הזמרת האמריקאית מארן מוריס.
ב-25 במרץ 2021, "You All Over Me" הושמע באופן רשמי בתוכנית "בוקר טוב אמריקה". הוא דלף ברחבי האינטרנט כבר בשנת 2017. לאחר שזה יצא כסינגל שיווקי מהאלבום, החליטה סוויפט להוציא את "Mr. Perfectly Fine" בהפתעה כסינגל השיווקי השני מתוכו, תוך שפרסמה קליפ מילים נלווה בערוץ היוטיוב שלה.
הרכב ומילים
"Mr. Perfectly Fine" הוא שיר קאנטרי פופ אקוסטי בעל מקצב בינוני, המאופיין גם ברוק, עם שימוש בגיטרות שונות. אורכו 4 דקות ו-38 שניות. מבחינה לירית, השיר מציג את סוויפט כשהיא מנסה לתאר מערכת יחסים שהסתיימה באמצעות משחק מילים. הוא כולל אזכור של שלוש המילים "Mr. casually cruel" מ-"All Too Well" משנת 2012.
ביקורת
בביקורת חיובית כתבה זואי היילוק מ-Vulture כי "Mr. Perfectly Fine" מעלה זיכרונות מ"שברון הלב שלך בתיכון", ומתגאה ב"גשר מוזיקלי קלאסי". בהמשך, כינתה את השיר הזה כ"קפסולת זמן שנלקחה היישר משנת 2008". קלייר שפר מרולינג סטון, ציינה את "משחק המילים החכם" של סוויפט בשיר, ותיארה את הצליל שלו כ"תערובת סוויפטית קלאסית של קאנטרי ופופ עם עם גוון רוק". באופן דומה, ג'ס כהן מ-E! News סברה כי המילים "לא מאכזבות". גיל קאופמן מטעם מגזין הבילבורד, הגדיר את השיר כ"רצועה אקוסטית חלומית עם קצב בינוני" ו"סיפור קלאסי של סוויפט על העצב הרומנטי הכרוך במערכת יחסים".
בחודש יוני 2021 דירג בילבורד את השיר במקום ב-46 ברשימת "50 השירים הטובים ביותר בשנת 2021 עד כה".
קרדיטים וצוות
הקרדיטים לקוחים מטיידל.
קרב גאוגמלה
הניצחון המכריע בקרב היה שלב קריטי בכיבוש האימפריה הפרסית. ההתנגדות הפרסית נשברה כמעט לחלוטין ופרט לניסיונות בודדים לא ניסו הפרסים להתמודד עם אלכסנדר בקרבות נוספים. כתוצאה ישירה מהקרב נכבשה בבל ללא קרב ואילו דריווש ברח מזרחה, לעבר באקטריה (אזור אפגניסטן) שם נרצח על ידי אחד המצביאים שלו, בסוס, שביקש לתפוס את מקומו בהנהגת ההתנגדות הפרסית לאלכסנדר.
רקע
בשנת 334 לפנה"ס יצא אלכסנדר הגדול למסעו לכיבוש האימפריה הפרסית ונחת בחופי אסיה הקטנה. העילה לפרוץ מעשי האיבה הייתה רציחתו של פיליפוס השני, אביו של אלכסנדר הגדול. אלכסנדר טען שיד הפרסים הייתה בדבר. עילה נוספת שסיפק אלכסנדר - נקמה על הפלישה הפרסית משנת 480 לפנה"ס.
מסע המלחמה התחיל ברגל ימין מבחינתו של אלכסנדר בניצחון על כוחות השדה הפרסיים שהיו מוצבים באסיה הקטנה בקרב גרניקוס. תוך שנה נפלה כל אסיה הקטנה לידיו של אלכסנדר, חרף ההתנגדות הפרסית. הפרסים גייסו את עיקר צבאם ובשנה שלאחר מכן הביס אלכסנדר את דריווש, מלך פרס, בקרב איסוס. הפרסים ספגו אבדות כבדות. דריווש הצליח, אמנם, להימלט ולהציל את נפשו, אך אשתו ובתו נפלו בשבי המוקדוני.
הניצחון בקרב זה פתח לפניו את האפשרות להכות בלב האימפריה הפרסית באזור מסופוטמיה או לחלופין, לפנות דרום לאורך חופו המזרחי של הים התיכון. אלכסנדר בחר באפשרות השנייה בעיקר כדי לנתק את הצי הפרסי, שהיה עדיף בהרבה על ציו, מבסיסיו. הצי הפרסי התבסס על בעלי ברית יוונים מאסיה הקטנה ועל בעלי ברית מפיניקיה. אסיה הקטנה כבר הייתה בידיו ונותר לו רק לכבוש את פיניקיה ובכך ליטול מהפרסים את השליטה בים.
בפיניקיה התעכב אלכסנדר כחצי שנה במצור על צור עד שהעיר הוכנעה. גם עזה סירבה להיכנע ללא מצור. אחרי ניצחונות אלה נכנס אלכסנדר למצרים וכבש אותה מידי הפרסים ללא קרב. ממצרים התקדם אלכסנדר לסוריה ופנה אל לב האימפריה הפרסית. צבאו חצה את הפרת והגיע לאזור שבו נערך הקרב.
שדה הקרב
הקרב התרחש במישור רחב ידיים, הנמצא כיום בשטחה של עיראק המודרנית. אין כיום מידע מדויק על מיקומה של גאוגמלה. משערים כי הקרב התנהל בקרבת גבעה בצורת דבשת של גמל, "תל גומל" שבקרבת מוסול, ומכאן האטימולוגיה של שם המקום. פלוטרכוס בספרו "חיי אלכסנדר" טוען כי משמעות השם "בית הגמל" וכי היה יישוב בשם זה בקרבת מקום. הסברה המקובלת ביותר כיום למיקום הקרב הוצעה ב-1938 על ידי אורל שטיין: מישור מזרחית למוסול (קו רוחב 36.36° צפון וקו אורך 43.25° מזרח). המקום מצוי כ-100 קילומטרים מערבית לארבלה (כיום העיר אירביל) שאליה נמלט דריווש לאחר הקרב ולכן בטעות כונה הקרב גם "קרב ארבלה".
הפרסים בחרו את המקום בקפידה על מנת לאפשר ניצול מלא של יתרונם המספרי. השטח בו התחולל הקרב היה נטול כל מכשול טבעי ואף, לפי עדויות אחדות, הוכן במיוחד לקראת הקרב על מנת לאפשר תמרון נוח להמוני הפרשים הפרסיים ומרכבותיהם. בגלל גודל צבאם היה קו הפרסים ארוך בהרבה מזה של אלכסנדר והיה חשש ממשי לאיגוף כפול של צבא מוקדון על ידי הפרסים. הפרסים אכן ניסו לעשות זאת, אך ללא הצלחה.
הצבא הפרסי ופיקודו
לאחר ההפסד הצורב בקרב איסוס נס דריווש על נפשו תוך הפקרת משפחתו בידי אלכסנדר וזניחת חייליו לטבח שביצעו בהם המוקדונים. מהצבא הגדול שנלחם באיסוס רק הפרשים הצליחו לשרוד ככוח לוחם. הרגלים שלא נהרגו נפוצו לכל עבר. כמעט כל שכירי החרב היוונים נספו או פוזרו ולא היו זמינים לקרב גאוגמלה. היה זה חסרונו הבולט של הצבא הפרסי, כי פרט לשכירי החרב היוונים לא היו ברשותו של דריווש חיילי חי"ר כבדים וכל מה שהוא יכול היה להציב כנגד הפלנקס המוקדוני האימתני היה חי"ר קל או בינוני. אומנם היו לו כמה עשרות אלפי קרדקים, אך חימושם היה דל יחסית לשכירי החרב היוונים ולכל היותר אפשר היה לסווגם כחי"ר בינוני, המשתווה לעוצמתו של הפלטסט. על מנת להתגבר על חולשתו בחי"ר הגה דריווש תוכנית איגוף, במסגרתה היו אמורים הפרשים בשני אגפיו לרסק את אגפיו של אלכסנדר ולטבוח בפלנקס. בו בזמן הייתה עדיפותו המספרית בחי"ר אמורה לאזן את היתרון האיכותי של הפלנקס.
דריווש יחס את ההפסדים הקודמים בקרבות עם הצבא המוקדוני לעדיפות הנשק המוקדוני, במיוחד אצל הפרשים שהיו חמושים בקסיסטונים ארוכים (סוג של רומח) על פני פרשיו, שהיו חמושים בחרבות וכידוני הטלה. כתוצאה מכך הוא ציווה על חיל המשמר שלו להתחמש ברמחים וכ-1,000 פרשים פרסיים הגיעו לקרב כשהם חמושים בנשק זה. בנוסף לכך הכין דריווש הפתעה לאלכסנדר - מרכבות חרמש. במקום המרכבה הקלאסית, שבה עומד הנהג וקשת, כלל צוות מרכבת החרמש רק חייל אחד המוגן בשריון קשקשים עבה, על חישוקי המרכבה הורכבו חרמשים, שאמורים היו לקצור באויב. בנוסף לכך, לפני הסוסים ניצבו רמחים ארוכים שהיו אמורים לשסף את מי שיעמוד לפני המרכבה. למרות המראה מעורר האימה, התברר נשק זה כחסר תועלת.
המקורות חלוקים בדבר השימוש בפילי מלחמה הודיים. אריאנוס, שנחשב למקור האמין ביותר לתולדותיו של אלכסנדר הגדול מציין "לפחות 15 פילים". יתר המקורות לא מציינים את השתתפות הפילים בקרב. גם אריאנוס לא מוסר מידע כלשהו על אופן השימוש הטקטי בפילים. לכן, ניתן למצוא שחזורים שבהם יש שימוש בפילים ויש שחזורים שבהם אין בהם שימוש אלה.
בנוסף ל-1,000 שומרי הראש הרכובים היה לדריווש חיל פרשים חזק, מגוון מאוד בהרכבו ואיכותו. חיל הפרשים הפרסי הורכב מהעמים הנודעים באיכות פרשיהם דוגמת הסקיתים וכלל מספר גדול של פרשים כבדים - לפחות 10,000 ואולי אף 15,000 איש. לצדם רכבו פרשים קלים מעולים. חלק מהפרשים הפרסיים היו ממוגנים טוב יותר אפילו מההטיירוי, פרשיו הכבדים של אלכסנדר. חסרונם העיקרי של הפרשים הפרסיים הכבדים היה נשקם. רובם היו חמושים בעיקר בחרבות וקשתות ולא ברמחים, מה שגרע מיכולת ההבקעה שלהם. בעיה נוספת הייתה בעצם מספרם הגדול. המפקדים הפרסים לא הצליחו לתמרן כמות גדולה כל כך של פרשים בצורה יעילה. למרות זאת, עצם מספרם העודף היווה יתרון משמעותי עד כדי כך, שהפרסים היו בטוחים בניצחונם.
בלילה שלפני הקרב חשש דריווש ממתקפת פתע של המוקדונים בחסות החשיכה. בתנאים אלו, ידע, לא יעמוד לו יתרונו המספרי. רוב המחנה הפרסי נשאר לפיכך ער ואף לא אכל בשעות שלפני הקרב, דבר שככל הנראה גרם לחיילים להגיע עייפים ורעבים לקרב ותרם לתבוסתם.
הצבא
הצבא היווני-מוקדוני כלל שלושה מרכיבים עיקריים: בני מוקדון, בעלי ברית יוונים ושכירי חרב. המוקדונים שירתו בעיקר בתור פזטיירוי, כרגלים כבדים בפלנקס והטיירוי בחיל הפרשים הכבד. הפזטיירוי היו חמושים ברומח הסריסה שאורכו הגיע עד 5.5 מטרים. חרב קצרה שימשה נשק משני, אם הסריסה נשברה בקרב. למיגונו השתמש במגן פלטה קטן. קסדה ולעיתים שריון קל ומוקיים השלימו את מיגונו של החייל. כמו כן, חיילים מוקדונים הרכיבו את חיל ההיפספסטים, חיילי עלית שחימושם אינו ודאי והוא היה ככל הנראה קל יותר מחימוש החיילים ששירתו בפלנקס, אך כבד יותר מזה שהוקצה לפלטסטים. ייתכן שהיו חמושים בדומה להופליטים יוונים בני התקופה במגן גדול ובחנית קצרה. חלק קטן מבני מוקדון שירת בחיל הרגלים הקלים, בעיקר בתור קשתים.
הפרשים המוקדונים שירתו בחיל הפרשים הכבדים האליטיסטי, ההטיירוי, והיו נושאי רומח רכובים. הם היו חמושים ברומח קסיסטון ובחרב מעוקלת מעט בשם קופיס, ששימשה כנשק משני. למיגונם עטו שריון גוף וקסדה טובה, אך לא השתמשו במגן. חלק מההטיירוי שירתו באילה (פלוגה) המלכותי המכונה גם האגמה הרכובה ושימשו שומרי ראשו של המלך בקרב. כמו כן שירתו חלק מהמוקדונים בחיל הפרשים הקלים מסוג פרודומוי (סיירים רכובים) שהיו חמושים ברומח, אך מיגונם היה דל.
בעלי הברית היוונים תרמו בעיקר הופליטים שנלחמו, בדומה לפזטיירוי, במערך הפלנקס הצפוף ופרשים. ההופליטים היוונים נהנו ממיגון טוב יותר מהפזטיירוי, היה להם מגן גדול הרבה יותר ושריון חזק יותר, אך החנית שלהם מסוג דורי הייתה קצרה בהרבה (כשני מטרים בלבד). הפרשים התסלים היו איכותיים לפחות כמו ההטיירוי ומספרם היה דומה (1,800). כמו כן, שירתו בצבאו כמה מאות פרשים יוונים נוספים שאיכותם הייתה פחותה יותר.
שכירי החרב השלימו את מצבת כוח האדם של הצבא. שכירי החרב הגיעו מכל רחבי העולם ההלניסטי, אך בעיקר מתרקיה. בני תרקיה שירתו בעיקר בתור פלטסטים וחיל הפרשים הקלים. האגריאנים מוזכרים פעמים רבות במקורות כפלטסטים מעולים.
הצבא התבסס על תיאום בין חיל רגלים כבד ופרשים כבדים. הרגלים הכבדים היו מסודרים במערך פלנקס צפוף ושימשו בדרך כלל ככוח רתק, שנועד לרתק את האויב לחזיתו, בעוד הפרשים הכבדים שימשו ככוח הלם נייד, שנועד להכריע את הקרב באמצעות הבקעת מערך האויב ומיטוטו. לעיתים, כפי שאירע בקרב גרניקוס, תקפו הפרשים, לאחר הבקעת מערך האויב, את כוחותיו מעורפם, ודחקו אותם לכיוון הפלנקס, ששימש כסדן עליו נחת הפטיש בדמותם של הפרשים הכבדים. תפקיד חיל הרגלים הקל והפרשים הקלים היה להגן על אגפי הכוחות הכבדים ולנצל את מהירותם להטרדת האויב. אף על פי שהצבא כלל יסודות כבדים רבים, הוא היה נייד מאוד ובעל יכולת תמרון גבוהה בשדה הקרב הודות לרבגוניות בין סוגי החיילים השונים שאיפשרה גמישות רבה בהפעלת הצבא.
היה זה הקרב האחרון של הצבא המוקדוני שנוצר על ידי פיליפוס השני. זמן קצר לאחר הקרב שחרר אלכסנדר את בעלי הברית היוונים משירותם ואפשר להם לחזור הביתה. בנוסף לשינוי זה, שולבו שכירי חרב רבים מאוד בצבא ונוספו אליהם גם בני אסיה.
פיקוד
בלילה שלפני הקרב, כפי שחשש דריווש, הציע פרמניון לערוך התקפת פתע על המחנה הפרסי, אך זכה לתגובה מתנשאת מצדו של אלכסנדר בטענה ש"אני לא גונב ניצחון בלילה". הסיבה האמיתית לכך היא שככל הנראה אלכסנדר לא רצה לסכן את צבאו בקרב שלא יכול היה לשלוט בו והתוצאות בו לא היו ודאיות. במקום התקפה זו, הניח אלכסנדר לצבאו לישון בלילה שלפני הקרב ואף דאג שיקבלו ארוחה מסודרת.
הטקטיקה שנקט בה אלכסנדר הגדול בקרב זה הייתה ייחודית מאוד. בדרך כלל קרבות מוכרעים על ידי מיטוט החזית בעזרת כוחות כבדים או מיטוט האגף על ידי כוחות ניידים. במקרה זה לא הייתה לאלכסנדר אפשרות מעשית לאגף את המערך הפרסי שהיה ארוך בהרבה משלו וכוחותיו הניידים באגפים היו חזקים הרבה יותר מאלה של אלכסנדר. מיטוט החזית בעזרת הפלנקס היה לוקח זמן רב ובזמן זה, היה מצליח הכוח הנייד החזק מאוד של הפרסים למוטט את האגפים של הצבא היווני-מוקדוני. התקפה חזיתית עם פרשים על מערך סדור של רגלים, אפילו אם אינם מוגנים בשריון רב (כמו במקרה של רגלים פרסיים) היא הימור מסוכן שיכול להסתיים באבדות כבדות לפרשים התוקפים ואף בהפסדם, במיוחד שהפרשים של אלכסנדר לא היו מוגנים בשריון כבד במיוחד.
לכן, בחר אלכסנדר הגדול באופציה אחרת – הוא משך חלק מהמערך הפרסי לעבר האגף ותקף עם פרשיו בפרצה שנוצרה. לצורך זה הוא בכל זאת תקף מהאגף, אבל במקום להמשיך ולאגף את האגף הפרסי, הפנה את פרשיו לעבר מרכז המערך הפרסי, לנקודה שממנה יצאו הפרשים הפרסיים כדי לתקוף אותו כך שנוצרה פרצה במערך הפרסי. בזמן שהפרשים המוקדונים הכבדים תקפו את המערך הפרסי הוטל על הכוחות הקלים של האגף המוקדוני הימני להתמודד עם הפרשים הכבדים של הפרסים. באופן עקרוני כוחות קלים אינם יריב שקול לפרשים כבדים, במיוחד כשהפרשים הכבדים נהנים מיתרון מספרי ואף מתבססים על תמיכה של פרשים קלים. התזמון המדויק הן בביצוע ההתקפה והן בשילוב הכוחות הקלים בקרב היה מונח בבסיס תוכנית הקרב של אלכסנדר הגדול.
הצד המוקדוני
אלכסנדר ידע שניצבים מולו כוחות עדיפים ולכן הגה תוכנית מהפכנית - במקום לנסות ולהאריך את חזיתו על ידי הצבת הפלנקס היווני לצד הפלנקס המוקדוני (ראו תרשים פריסת הכוחות) הוא בחר להציב אותו מאחורי המערך הראשון על מנת למנוע התקפה על עורף הצבא. האגפים היו מוגנים היטב בחי"ר קל ובפרשים. ההייטירוי הוצבו בצד ימין והפרשים התסלים בצד שמאל. אלכסנדר לקח לעצמו את הפיקוד על צדו הימני של הצבא ואילו פרמניון, המצביא הוותיק, קיבל את אגף שמאל. לא היה מפקד עליון למרכז. בנוסף, היות שאלכסנדר יצא עם פרשיו לתקוף את הפרסים, לא הייתה לו שליטה יעילה על מרכז המערך והפיקוד נמסר למפקדי חטיבות הפלנקס השונים, ללא מינוי מפקד עליון עליהם.
בתקופה זו לא נהגו להקציב כוחות לעתודה. עצם הרעיון של קיום העתודה היה זר לרוב צבאות העולם העתיק, ובדרך כלל ניסו להאריך את הקו על מנת לאגף את האויב. טקטיקה מקובלת אחרת הייתה ריכוז המאמץ באגף אחד על מנת לנסות ולשבור את הקו של האויב. שתי האפשרויות היו חסומות בפני אלכסנדר - לא משנה כמה היה מאריך את הקו, אורך הקו של צבאו הקטן בהרבה לא היה משתווה באורכו לקו הפרסי. בגלל אורך הקו הפרסי ועדיפותו הגדולה בפרשים גם הטקטיקה השנייה הייתה בלתי אפשרית.
המערך הפרסי
כפי שניתן היה לצפות, דריווש רצה לאגף את צבאו של אלכסנדר ולשם כך מתח את הקו שלו והציב את כל הפרשים בקו הראשון, יחד עם מעט רגלים במרכז, שנועדו לתת הגנה לו ולאנשי מטהו. הוא בחר להציב את מרכבתו במרכז כמקובל אצל הפרסים. בנוסף לכך, הוצבו לפני הקו 200 מרכבות חרמש שנועדו לשבור את מערך הפלנקס ולפגוע בפרשיו של אלכסנדר באגף ימין. התחבולה לא נחלה הצלחה, כי אלכסנדר צפה מהלך זה מראש והורה לפלנקס לפתוח את השורות ולתת למרכבות לעבור ביניהם, תוך ניצול העובדה שהמרכבה קשה מאוד לתמרון במהירות גבוהה. בנוסף לאלה אריאנוס מזכיר חמישה עשר פילים אבל נראה שהם לא לקחו חלק בקרב כי הם נעדרים מתיאור הקרב. היסטוריונים עתיקים אחרים לא מזכירים אותם ואילו אריאנוס לא מסביר מה עשו חיות אלה בקרב.
מהלך הקרב
(הכיוונים בקרב מתוארים מנקודת המבט המוקדונית, אלא אם כן צוין אחרת. כלומר, באגף ימין הכוונה לאגף ימין של אלכסנדר).<BR> שני הצדדים בחרו לצאת להתקפה. הפרסים שיגרו את מרכבות החרמש, אלכסנדר הניע את הפלנקס קדימה ואילו הוא עצמו יצא בראש כל אגפו הימני ימינה על מנת למשוך את הפרשים הפרסיים שמולו לכיוון זה. הפרסים הגיבו כפי שציפה ואכן יצאו לקראתו. בו זמנית שיגרו הפרסים כוח פרשים חזק נגד אגפו השמאלי של אלכסנדר שהיה תחת פיקודו פרמניון. המרכז והקו הפרסי השני לא זזו בינתיים ממקומם. בשלב זה המערכה התפצלה לשלוש מערכות משנה - אגף שמאל, אגף ימין ומרכז.
אגף ימין
באגף ימין משך אלכסנדר הגדול את כל האגף ימינה על מנת לגרום לפרשים הפרסיים לצאת לקראתו וגם על מנת למנוע ממרכבות החרמש להתנגש בפרשיו. הפרסים הגיבו לפי תוכניתו ויצאו לקראתו. התחבולה הצליחה והמרכבות אכן פספסו את פרשיו. אלכסנדר הטיל לקרב את הפרשים הקלים, הפרשים השכירים ואת הפלטסטים האגריאנים (בני שבט האגריאנוי מתראקיה), והם הצליחו לבלום את הסתערות הפרשים הפרסיים, אף על פי שהאחרונים היו חמושים טוב יותר מהם.
התפתח קרב פרשים עקוב מדם, ללא יתרון ברור לאחד מהצדדים. אך היה ברור שבהינתן פרק זמן מספיק, ינצחו הפרסים בזכות חימושם העדיף ויתרונם המספרי. המטרה של אלכסנדר לא הייתה ניצחון על הפרשים הפרסיים, אלא משיכתם ממרכז שדה הקרב ויצירת פרצה במרכז מערך האויב שבה הוא יוכל להסתער בראש פרשיו הכבדים.
הפרשים הפרסים ניסו להתקיפו מהעורף והאגף, אך פרשיו הקלים בעזרת הפלטסטים האגריאנים הצליחו לאבטח את המקום. התמרון היה מסוכן מאוד כי כל האגף המוקדוני היה תלוי בעמידתם של חיילים קלי חימוש לעומת פרשים כבדים שבהם השתמשו הפרסים. אילו חייליו הקלים היו ניגפים, הפרשים הפרסיים היו מתקיפים את אלכסנדר מאחור והוא היה מאבד את יכולת התמרון, כלוא בין המרכז הפרסי החזק ופרשי האויב הכבדים בעורף.
אלכסנדר השתמש בחילו הקטן בצורה טובה יותר והצליח לאתר פרצה במרכז המערך הפרסי, מקום בו עמדו הפרשים הפרסיים לפני הסתערותם. הוא קיבץ את ההטיירוי וסידר אותם בטריז והתקיף את הקו הפרסי במקום הפרצה, תוך כדי שהוא מנסה להגיע אל דריווש. ההימור השתלם והקו הפרסי התמוטט תחת לחץ הפרשים המוקדונים הכבדים ואלכסנדר הגיע עד דריווש עצמו, תוך כדי שהוא מפזר את משמרו האישי לכל עבר. דריווש לא נשאר להילחם, אלא העדיף לברוח.
מרכז
המרכז המוקדוני התקדם אל עבר המרכז הפרסי על מנת לרתקו למקום. ההיפספיסטים אבטחו את האגף הימני של הפלנקס ואף עזרו לרעי המלך בפריצת הקו הפרסי. לרוע מזלם של המוקדונים, שני הטכסיסים (חטיבות) הקיצוניים מצד שמאל פיגרו מאחור והפרסים הצליחו לחדור דרך פרצה זו. זהו מצב קטלני עבור הפלנקס וכמעט תמיד הוא מסתיים בטבח של חייליו. אלכסנדר חשש שאירוע כזה יכול להתרחש ולכן השאיר פלנקס רזרבי. בינתיים יצא כוח ההבקעה הפרסי לבזוז את המחנה המוקדוני והפלנקס הרזרבי הצליח להתארגן ולאבטח את הכוח.
התמוטטות המערך הפרסי
בינתיים קרס כל האגף השמאלי של הפרסים (זה שהוצב מול האגף הימני של אלכסנדר) ודריווש ברח משדה הקרב. אלכסנדר יצא בראש פרשיו למרדף אחר האויב המובס כאשר השיג אותו שליחו של פרמניון עם דיווחים על המצב הקשה באגף השני. אלכסנדר פנה לאחור, על מנת לעזור לפרמניון. בינתיים, הגיעו השמועות אודות בריחתו של דריווש לחיילי האגף השמאלי, והוא התחיל להתפזר, למרות העדיפות המספרית שממנה נהנה וההצלחות הראשוניות. הניצחון המוקדוני היה מלא, האימפריה הפרסית התמוטטה, וכעבור מספר ימים נכנס אלכסנדר לבבל.
תוצאת הקרב
לקרב זה היו השלכות רבות מעבר לעימות המידי. ראשית, הניצחון המוקדוני הביא להתמוטטות ההגנה הפרסית המאורגנת של הפרסים לכיבושיו של אלכסנדר הגדול. בבל נמסרה לידיו ללא קרב. נעשה, אמנם ניסיון לבלום את המשך ההתקדמות המוקדונית לפנים לב האימפריה הפרסית במעבר צר בהרים, אבל ניסיון זה, נוהל על ידי צבא פרסי קטן יחסית והוא נכשל.
גרוע מההפסד הצבאי, התמוטט מערך השלטוני של הפרסים. דריווש ניצל, אמנם, ממוות בקרב, אך נרצח זמן קצר לאחר מכן על ידי בסוס, אחד הסטרפים הבכירים שלו. כתוצאה מהתמוטטות ההתנגדות הצבאית והתמוטטות השלטון הפרסי נותר אלכסנדר שליט בלתי מעורער בחלק גדול והחשוב ביותר של האימפריה הפרסית.
הפרסים לא התאוששו במשך מאות שנים מההפסד בקרב. פרס הפכה לחלק מהעולם ההלניסטי ורוב שטחי האימפריה הפרסית היו תחת שליטת הממלכה הסלאוקית. רק החלשתה של האימפריה הסלאוקית במלחמה נגד רומא אפשרה את עלייתה של השושלת הפרסית המבוססת על הפרתים בפרס. זיכרון הקרב מהדהד ביצירה האמנותית הפרסית ומגיע עד עצם היום הזה.
הקרב באמנות
פניארת' 481 (Peniarth) הוא כתב יד מסוף המאה ה-15 המעוטר בציורים רבים.
העת החדשה המוקדמת
גובלן זה נעשה ככל הנראה על ידי העתקת עבודת החריטה של ז'רר אודרן (Gérard Audran) שהעתיק בעצמו את הציור של שארל לה ברון, שהוא חלק מסדרת ציורים על ניצחונותיו של אלכסנדר הגדול. עבודה של ז'אק קורטואה (Jacques Courtois) צרפתי מהמאה ה-17.
התקופה המודרנית
הקרב הוצג בהרחבה בסרטו של אוליבר סטון אלכסנדר.
מקורות עתיקים
המקורות הראשוניים שמתארים את הקרב אבדו, אך השתמרו ספרים של היסטוריונים עתיקים שמבוססים על המקורות האלה.
רמי דנוך
רמי (רחמים) דנוך (נולד ב-12 ביולי 1951) הוא זמר ישראלי. ממקימי להקת צלילי העוּד.
ילדות ותחילת הקריירה
רמי דנוך נולד בשכונת התקווה שבתל אביב למשפחה דתית ממוצא תימני ולו שלוש אחיות. בגיל 7 הצטרף למקהלת בית הכנסת בשכונתו. במקהלה היה גם חבר משה גיאת. בגיל 10 החל להופיע בלהקתו של הזמר היוצר, נגן העוּד שלמה מוקעה. דנוך שלמד בישיבה תיכונית שיחק כדורגל בנעוריו בקבוצת בני יהודה תל אביב, אך בלחץ אביו נאלץ להפסיק לשחק עקב חילול השבת. בגיל 16 הקים להקה שהופיעה בחתונות ונקראה "להקת הצוקים". את שירותו הצבאי עשה בבסיס חיל התובלה בית נבאלא. במהלך השירות היה שותף להרכב שהופיע בבסיסי חיל התובלה. לאחר שירותו הצבאי הצטרף כנגן דרבוקה להופעותיה של אהובה עוזרי, שאותה הכיר בשירותו הצבאי, ולעיתים הוא שר בהופעותיה שירים תימניים.
צלילי העוּד
להקת צלילי הכרם שקמה אף היא באותה תקופה הוציאה זמן קצר לאחר מכן אלבום שבו ארבעה מהשירים היו זהים לשירים שהקליטו צלילי העוד ויצאו מאוחר יותר ("חסידה צחורה", "בזכרי ימים ימימה", "איילת חן" ו"חנה'לה התבלבלה"), מה שהוביל לסכסוך מתוקשר בין שתי הלהקות. הסכסוך הוביל למערכת יחסים עכורה בין דקלון לרמי דנוך שנמשכה למעלה מארבעים וחמש שנים עד לשנת 2018 בה הכריזו השניים על פיוס והופיעו במופע משותף. "צלילי העוד" הוחתמה למסע הופעות על ידי יהודה טלית כאשר דודו אלהרר ביים את המופע ויעקב בנאי ביצע קטעי קישור.
מתחילת שנות ה-70 ועד לאמצע שנות ה-80, הקליטה הלהקה שמונה אלבומים נוספים שזכו להצלחה רבה.
לאחר התפרקותה של צלילי העוד
בשנים 2003-1990, בעקבות תהליך של התחזקות דתית, הוריד דנוך מנפח פעילותו והתרכז בהופעות באירועים דתיים וכנסי החזרה בתשובה בלבד. בשנת 2003 החל דנוך לחזור לתודעת הקהל. בשנים 2003 - 2004 התאחדה צלילי העוד למסע הופעות בו חברו יחד דנוך ויהודה קיסר, ובשנת 2009 התאחדה הלהקה לסיבוב הופעות נוסף. במלאת 30 שנה להקמתה הוציאה הלהקה אלבום אוסף.
בשנת 2012 דנוך הקים את פרויקט "הפקולטה" בו חברים ששי יעיש שותפו בעבר לצלילי העוד, בנו רונן דנוך, זוהר יעיש בנו של ששי יעיש וקובי שי.
בשנת 2016 הופיע בחלק האמנותי של טקס הדלקת המשואות לרגל יום העצמאות ה-68 למדינת ישראל בשיר "חסידה צחורה" עם יהודה קיסר ומירי מסיקה.
בשנת 2018 נערך פיוס בין דנוך לבין דקלון מצלילי הכרם שסיים את הסכסוך הארוך בין שתי הלהקות. דנוך ודקלון ובאוגוסט 2018 החלו לצאת בסיבוב הופעות משותף. למופע המשותף נלווה דואט שהקליטו לשירים "איילת חן" ו"גדליה רבע איש" בעיבודים חדשים ובהפקה מוזיקלית של דודו טסה וניר מימון.
חיים אישיים
דנוך אב לחמישה ומתגורר בראשון לציון. בשבתות הוא משמש כחזן בבית כנסת בעירו. בתו, השחקנית פרלה דנוך, נשואה למני צוקרל, המוכר ככוכב הילדים "מני ממטרה".
דיסקוגרפיה
עם צלילי העוד:
קריירת סולו
צ'זארה בקאריה
קורות חייו
נולד במילאנו כבן הבכור במשפחה אריסטוקרטית. בין השנים 1747–1755 למד במכללה ישועית בעיר פארמה, שם הצטיין בעיקר במתמטיקה. מאוחר יותר תיאר את החינוך שם כ"קנאי" ומדכא את הרגשות. מנעוריו הצטייר כבעל מזג משתנה, ככל הנראה ציקלותימי עם תקופות של התלהבות ורוממות רוח ותקופות של דיכאון וחוסר פעילות. היכרות עם כתביו של מונטסקיה הביאה אותו להתעניין בכלכלה. ב-1758 סיים לימודיו באוניברסיטת פאביה עם תואר במשפטים - משפט קנוני ומשפט רומי. מרד באביו וב-1761 נשא לאשה את תרזה די בלסקו, בת 17, ללא הסכמת הוריו. בתחילת דרכם בני הזוג חיו בעוני. לאחר מכן, התפשר אביו והסכים לקבל את הכלה הצעירה לחיק משפחתו. ב-1762 נולדה להם בת, הראשונה מבין שלושת ילדיהם.