cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיטאקוס איש מיטילנה
חייו
סופרים מסוימים מתארים את פיטאקוס כאב לבן ושמו טירהאאוס.
סמואל קולמן
סמואל קולמן (באנגלית: Samuel Colman; 4 במרץ 1832 - 26 במרץ 1920) היה צייר אמריקאי, מעצב פנים וסופר, שזכור בזכות ציורי נהר ההדסון.
ביוגרפיה
בשנת 1854 פתח סטודיו משלו בעיר ניו יורק. בשנה שלאחר מכן הוא נבחר כחבר עמית באקדמיה הלאומית, עם החברות המלאה שהוענק בשנת 1862. ציורי הנוף שלו בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19 הושפעו מאסכולת נהר הדסון, והדוגמה לכך הייתה "כרי דשא ופרחי בר בקונווי" (1856). הוא גם הצליח לצייר בסגנון רומנטי, שהפך לאופנתי יותר לאחר מלחמת האזרחים. אחת העבודות הידועות ביותר שלו, ואחת התמונות האיקוניות של אסכולת נהר ההדסון, היא "הסערה על ההדסון" (1866), באוסף המוזיאון האמריקני לאמנות סמיתסוניאן בוושינגטון הבירה.
קולמן היה מטייל בלתי נלאה, ורבות מיצירותיו מתארות סצינות מערים ונמלים. הוא עשה את נסיעתו הראשונה לצרפת ולספרד בשנים 1860–1861, וחזר לסיור אירופי נרחב יותר בן ארבע שנים בראשית שנות השבעים של המאה ה-19, ובילה שם הרבה זמן באזורים ים תיכוניים.
קולמן תיאר לעיתים קרובות את הנופים האדריכליים בהן הוא נפגש במסעותיו: נופי עיר, טירות, גשרים, קשתות ואמות מים מופיעים באופן בולט בציוריו.
בשנת 1870 ושוב בשנות ה-80 של המאה ה-19 נסע למערב ארצות הברית וצייר נופים מערביים הדומים בהיקפם ובסגנונם לאלה של תומאס מורן. בעקבות מלחמת האזרחים, צבעי צבעי המים הפכו פופולריים יותר, כפי שהשתמש הם חברו עמיתו ג'יימס רנוויק ברוואורט. בשנת 1866, קולמן היה ממקימי האגודה האמריקאית לצבעי מים, והוא הפך לנשיאה הראשון משנת 1867 עד 1871. קולמן גם היה מיומן במדיום הליתוגרפיה. הוא היה חבר ותיק במועדון של ניו יורק, ופרסם תחריטים פופולריים המתארים סצנות אירופאיות.פעילותו האמנותית של קולמן הפכה למגוונת עוד יותר בסוף חייו.
בשנות השמונים של המאה ה-19 עבד כמעצב פנים, ושיתף פעולה עם חברו לואיס קומפורט טיפאני על עיצוב בית הרטפורד של סמואל קלמנס, ובהמשך בבית השדרה החמישית של הנרי ולואיזין האמייר.
הוא גם הפך לאספן מרכזי של חפצי נוי אסייתיים, וכתב שני ספרים על גאומטריה ואמנות, אחד מהם נקרא "האחדות ההרמונית של הטבע", השני "צורה פרופורציונלית".
קולמן נפטר בעיר ניו יורק בשנת 1920.
ख
ख היא האות ה-13 באלפבית הדוונאגרי (אחרי क). האות זהה לאות הלטינית k אך בשונה ממנה, היא עיצור מנושף, כלומר היא מלוות בצליל נשיפה – h ונהגית כ-kha. האות הבאה היא ग.
באטלגראונד (2014)
באטלגראונד (2014) היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-WWE, ששודר בערוץ של ה-WWE Network. האירוע נערך ב-20 ביולי 2014, באולם טמפה ביי טיימס פורום שבטמפה, פלורידה. האירוע היה האירוע השני בסדרת אירועי באטלגראונד.
תשעה קרבות התנהלו באירוע, כולל שניים שהתקיימו במופע המקדים לאירוע. בקרב המרכזי, ג'ון סינה ניצח את קיין, רנדי אורטון ורומן ריינס בקרב מרובע ושמר על אליפות ה-WWE העולמית במשקל כבד. עוד ברשימת הקרבות, המיז ניצח בקרב באטל רויאל וזכה באליפות הבין יבשתית, והאוסוס (ג'יי אוסו וג'ימי אוסו) ניצחו את משפחת וויאט (אריק רואן ולוק הארפר) בקרב 2 מתוך 3 הכרעות ושמרו על אליפות הזוגות של ה-WWE.
עלילות
האירוע כלל קרבות שנבעו מעלילות מתוסרטות גם מ-Raw וגם מסמאקדאון.
ב-30 ביוני בפרק של התוכנית Raw, AJ לי חזרה ל-WWE, ניצחה את פייג' וכתוצאה מכך זכתה באליפות הדיוות. ב-11 ביולי בפרק של התוכנית סמאקדאון, נקבע ש-AJ לי תגן על תוארה נגד פייג' באירוע באטלגראונד.
ב-30 ביוני בפרק של התוכנית Raw, דווח שבאד ניוז בארט ספג פציעה במהלך הפרק של התוכנית סמאקדאון ב-27 ביוני, כשהוא הושלך אל מעקה הבטיחות על ידי ג'ק סוואגר. בעקבות זאת, הוא נאלץ לוותר על האליפות הבין יבשתית. מייקל קול הודיע שכתוצאה מהיעדר אלוף מכהן, יתקיים באירוע באטלגראונד קרב באטל רויאל אשר יקבע את האלוף הבין יבשתי החדש. באותה התוכנית, סזארו, קאלי הגדול, קופי קינגסטון ודמיאן סנדאו נוספו לקרב הבאטל רויאל. ב-1 ביולי בפרק של התוכנית Main Event, דולף זיגלר, רוב ואן דאם, רייבאק, קורטיס אקסל וביג אי נוספו גם הם לקרב. שלושה ימים לאחר מכן בפרק של התוכנית סמאקדאון, אלברטו דל ריו ובו דאלאס נוספו לקרב. ב-7 ביולי בפרק של התוכנית Raw, פאנדנגו ושיימוס היו השניים הנוספים, כששבוע לאחר מכן בתוכנית, סין קארה, המיז, טייטוס אוניל, אקסבייר וודס, זאק ריידר, הית' סלייטר, R-טרות', אדם רוז ודייגו נוספו לקרב. באירוע באטלגראונד, נודע שבאד ניו בארט יעניק את חגורת האליפות הבין יבשתית למנצח בקרב הבאטל רויאל. ב-16 ביולי, סנדאו ורוז הוסרו מרשימת המשתתפים בקרב הבאטל רויאל. לעומת זאת, ארבעה ימים לאחר מכן, סנדאו הוחזר לקרב, בעוד שפאנדנגו הוסר ממנו. רוב ואן דאם לא הופיע בקרב עקב פציעה.
ב-30 ביוני בפרק של התוכנית Raw, כריס ג'ריקו חזר ל-WWE, אך תקף את משפחת וויאט, ב-8 ביולי, נקבע שג'ריקו יתמודד מול מנהיג הקבוצה, בריי וויאט באירוע באטלגראונד.
לאחר האירוע כסף בבנק, אלופי הזוגות של ה-WWE, האוסוס (ג'יי אוסו וג'ימי אוסו) המשיכו בפיוד שלהם נגד חברי קבוצת משפחת וויאט, אריק רואן ולוק הארפר. ב-30 ביוני בפרק של התוכנית Raw, משפחת וויאט ניצחו את האוסוס ושיימוס. שבוע לאחר מכן בתוכנית, הארפר ורואן גברו על האוסוס. ב-11 ביולי בפרק של התוכנית סמאקדאון, נקבע שהאוסוס יגנו על אליפות הזוגות של ה-WWE נגד משפחת וויאט קרב 2 מתוך 3 הכרעות באירוע באטלגראונד.
ב-2 ביוני בפרק של התוכנית Raw, סת' רולינס בגד בקבוצת המגן, כשתקף את דין אמברוז ורומן ריינס, בצעד שגרם לו לחבור לאות'וריטי. במהלך השבועות, רולינס ואמברוז תקפו זה את זה והפריעו בקרבות האחד של השני. הפיוד הועצם כאשר קיין עזר לרולינס לנצח בקרב הכסף בבנק באירוע כסף בבנק, שהתקיים בסוף החודש. ב-12 ביולי, נקבע שרולינד ואמברוז יתמודדו זה מול זה באירוע באטלגראונד.
ב-30 ביוני בפרק של התוכנית Raw, ג'ק סוואגר וזב קולטר התעמתו עם רוסב ולאנה על השקפתם האנטי אמריקאית. סוואגר איתגר את רוסב לקרב, שנענה בחיוב אליו שבועיים לאחר מכן בתוכנית.
ב-7 ביולי בפרק של התוכנית Raw קמרון ונעמי הפסידו ל-AJ לי ופייג'. לאחר הקרב, קמרון ונעמי תקפו אחת את השנייה, מה שהוביל לפירוק של צמד הפאנקדקטילס. כתוצאה מכך, נקבע שקמרון תתמודד מול נעמי במופע המקדים לאירוע.
במועד קיום האירוע, קרב בין אדם רוז לפאנדנגו נקבע למופע המקדים לאירוע.
מופע מקדים
שני קרבות התקיימו במהלך המופע המקדים. בקרב הראשון, אדם רוז ניצח את פאנדנגו, בעוד שבקרב האחר, קמרון ניצחה את נעמי.
קרבות מקדימים
האירוע עצמו נפתח בקרב שבו האוסוס (ג'יי אוסו וג'ימי אוסו) הגנו על אליפות הזוגות של ה-WWE נגד חברי קבוצת משפחת וויאט, אריק רואן ולוק הארפר בקרב 2 מתוך 3 הכרעות. הארפר ורואן השיגו את ההכרעה הראשונה בקרב לאחר שהארפר ביצע על ג'יי אוסו את מהלך הביג בוט. מנגד, האוסוס השיגו את ההכרעה השנייה לאחר שג'יי הצמיד את הארפר לספירת שלוש. האוסוס ניצחו בהכרעה השלישית לאחר שביצעו יחדיו את מהלך הסמואן ספלאש על הארפר, מה שהקנה לאוסוס הגנה מוצלחת על התואר.
אז, AJ לי הגנה על אליפות הדיוות נגד פייג'. בסיום, AJ ביצעה על פייג' את מהלך ה-Black Widow, שממנו פייג' הצליחה לצאת ולבצע בתגובה על AJ את מהלך ה-Paige Turner, שלא הספיק לה כדי לנצח בקרב. פייג' ניסתה לבצע את מהלך ה-PTO, אך מנגד, AJ ביצעה עליה את מהלך השיינינג וויזארד כדי לנצח בקרב ולהגן על התואר בהצלחה.
בקרב שבא לאחר מכן, רוסב (שלווה לקרב על ידי לאנה) התמודד מול ג'ק סוואגר (שלווה לקרב על ידי זב קולטר). ברגעי הסיום של הקרב, סוואגר ביצע על רוסב את מהלך הפטריוט לוק מחוץ לזירה, אך רוסב הצליח להימלט מהאחיזה לאחר שהטיח את סוואגר בעמוד הזירה ולאחר מכן גרם לכך שסוואגר הפסיד לו כתוצאה מספירת חוץ. לאחר הקרב, רוסב ביצע על סוואגר את מהלך ההכנעה שלו, The Accolade.
אז, בריי וויאט התמודד מול כריס ג'ריקו. במהלך הקרב, לוק הארפר ואריק רואן סולקו ממתחם הזירה לאחר שניסו לתקוף את ג'ריקו. בסיום, ג'ריקו ביצע על וויאט את מהלך הקודברייקר, שהספיק לו כדי להשיג את הניצחון בקרב.
הקרב הלפני אחרון היה קרב באטל רויאל על האליפות הבין יבשתית הפנויה. בסיום, דולף זיגלר ביצע על שיימוס את מהלך הסופרקיק והדיח אותו. לעומת זאת, המיז, שהתחבא מחוץ לזירה, הדיח את זיגלר כדי לזכות בתואר.
הקרב המרכזי
בקרב המרכזי, ג'ון סינה הגן על אליפות ה-WWE העולמית במשקל כבד נגד רנדי אורטון, רומן ריינס דין וקיין בקרב מרובע. במהלך הקרב, סינה ביצע על אורטון את מהלך ההכנעה שלו, ה-STF, אך ריינס שבר את מהלך זה. ריינס ביצע על סינה את מהלך הספיר, אך קיין הצליח להגיע ולעצור את ניסיון ההצמדה שבא לאחר מכן. ריינס ביצע מהלך ספיר נוסף, הפעם על אורטון דרך מעקה הבטיחות. הוא המשיך וביצע פעם נוספת את מהלך הספיר, הפעם על קיין, אך מי ששבר את ניסיון ההצמדה שבא לאחר מכן היה האלוף שהגן על התואר, סינה. האחרון ביצע על ריינס את מהלך הסיום שלו, האטיטיוד אדג'סטמנט, אבל קיין הפריע ומנע את ניסיון ההצמדה של סינה. קיין ביצע על סינה וריינס את מהלך הצ'וקסלאם, אך זה לא הספיק לו כדי לזכות בתואר. ריינס ביצע על קיין את מהלך הספיר, אך ספג את מהלך ה-RKO מידי אורטון. בסיום, סינה ביצע על אורטון את מהלך האטיטיוד אדג'סטמנט תוך כדי שהוא הטיח אותו על קיין ולאחר מכן הוא הצמיד אותו לניצחון, שהקנה לו הגנה מוצלחת על התואר.
תוצאה לאורך זמן
הקרב בין סוואגר לרוסב, ששווק תחת השם "ארצות הברית נגד רוסיה", גרם למחלוקת לאחר שלאנה השיבה בתגובות לפני הקרב אשר מאשימות את ארצות הברית על האירועים בעולם אשר המדינה אחראית להם, בעוד שהיא שיבחה את נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, על מנת ליצור שנאה כלפי רוסב. אמצעי התקשורת ראו בתגובות אלה הפניה סמויה אל התרסקות טיסה 17 של מלזיה איירליינס שלושה ימים קודם לכן. בתגובה לכך, נציג מה-WWE אמר שלאמירותיה של לאנה אין שום קשר לטרגדיית מלזיה איירליינס", ואף הוסיף שהעלילה של רוסב ולאנה היא חלק מהתוכניות של ה-WWE במשך יותר משלושה חודשים. ארגטו ה-WWE התנצל על אי ההבנה ובפני כל מי שנפגע מכך. בתגובה להצהרתו של הארגון, ג'יימס קאלדוול מהאתר PWTorch.com הביע את נקודת מבטו על ההצרה, כשאמר שהיא "ריקה מתוכן", וכל צופה היאבקות יכול היה להבין שלאנה התכוונה להתרסקות המטוס. סוואגר לא הופיע למחרת בפרק של התוכנית Raw, אך הוא התמודד בקרב חוזר מול רוסב בתוכנית Main Event, שבו סוואגר ניצח כתוצאה מפסילה.
ב-21 ביולי בפרק של התוכנית Raw, טריפל H מינה את ברוק לסנר לטוען לכתר לאליפות ה-WWE העולמית במשקל כבד של ג'ון סינה, כשקבע קרב בין השניים לאירוע סאמרסלאם.
דמויי שממית
דמויי שממית (שם מדעי: Gekkota) היא אינפרא-סדרה בתת-סדרת הלטאות שבסדרת הקשקשאים. רוב מיני הקבוצה בעלי כריות שטוחות על אצבעותיהם, עיניהם גדולות וחסרות עפעפיים, ולסתותיהם רחבות וגדולות. חלקם גם מסוגלים להשמיע קולות רועשים, ובהם הגקו הענקי.
דמויי השממית הן לטאות קטנות הפעילות בעיקר בלילה ונפוצות כמעט בכל העולם, כולל במבנים אנושיים. רבים מהם מצטיינים בהסוואה מתוחכמת ביותר, המעלימה אותם מעיני טורפים ומטרפם, הכולל בעיקר חרקים ופרוקי-רגליים.
מיון
בעבר גם משפחת הדיבמיים (Dibamidae), השתייכה לקבוצה, אולם במשך היא הפכה לאינפרא-סדרה עצמאית.
הרחק בערבה
הרחק בערבה הוא מחזה מאת אהרן מגד.
על המחזה
המחזה "הרחק בערבה" הוא סיפורם של חמישה גברים ושתי נשים באזור קידוח בדרך לאילת, בניסיון נואש למצוא מים בלב השממה, רגע לאחר מלחמת השחרור. זהו סיפורם של אנשים שמנסים להיאחז במשהו, במישהו, גם כשמקנן בהם הספק, גם ברגעים בהם הם יודעים שהניסיון אבוד מראש. היאחזות היא העניין כאן, היאחזות שגובלת בטירוף. המחזה מספר על 24 שעות בחייהם של שבעה צעירים ישראלים בימי ראשית המדינה הנאבקים למצוא מים בנקודת קידוח בערבה.
מחזה מאת אהרן מגד, שעלה פעמיים. בפעם הראשונה בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 על ידי קבוצת השחקנים הצעירה של תיאטרון הבימה תחת השם 'בדרך לאילת'. המחזה עלה מספר לא רב של פעמים ולא בהצלחה יתרה ונשכח. ב-2011 הוא הועלה שוב על ידי להקת תיאטרון נוצר בעיבודה ובימוי של דלית מילשטיין תחת השם 'ערבה'.
על ההצגה ערבה של תיאטרון נוצר
ההצגה 'ערבה' זכתה בציון לשבח על הבימוי בפרס היצירה בתחום הציונות, והיוצרים בועז ברקת וזיו וולושין זכו בקטגוריות מוזיקה מקורית ותאורה בפרס קיפוד הזהב הישראלי. 'בעיבודה של דלית מילשטיין הפכה היצירה של אהרן מגד מדרמה ריאליסטית רומנטית לפנטזיה פרועה.. סביב אתוס ומיתוס כיבוש השממה'המתרחשת בחלל מסוגנן בעיצובו של מושיק יוסיפוב, תלבושות – מיכל לאור, כשהעבודה סביב מכונת הקידוח הופכת לטקס מורכב וכמעט פגני עם הכוריאוגרפיה של ערן לביא.
חודשים ספורים אחרי שעלתה ההצגה אובחן אצל השחקן חיים חובה שגילם את מנהיג חבורת הקודחים – רסקין – סרטן מתקדם וזמן קצר אחר-כך הוא הלך לעולמו. השחקן ערן בוהם החליף אותו.
במרכז ההצגה של נוצר עומד הקונפליקט בין החלוציות לילידות, בין רצון הפרט לרצון הקבוצה ובין החלום הציוני לחלומות אחרים. הלהקה לקחה על עצמה לנסות ולהוציא את הקהל למסע בראשית ימיה של מדינת ישראל על מנת להציף מחדש את השאלה מדוע אנחנו נשארים כאן ובכול זאת רוצים כול הזמן ללכת למקום אחר.
על הסדרה הישראלית – סדרת מפגשים סביב המחזה בתיאטרון נוצר 2013
בראשית 2013 קיימה להקת נוצר סדרת מפגשים בין אנשי רוח, תרבות, פוליטיקה ותקשורת סביב הנרטיבים המרכזים של ההצגה תחת השם 'הסדרה הישראלית'. בין המשתתפים בשיחות: ד"ר אורי מילשטיין אביה של דלית מילשטיין, פרופ' זלי גורביץ', יו"ר הסוכנות לשעבר סלי מרידור, פרופ' עוז אלמוג, הקולנוען אבי נשר, המחזאי יהושוע סובול ובנו המוזיקאי יהלי סובול ועוד רבים אחרים.
'בדרך לאילת' בתיאטרון הבימה 1951
בימוי: שרגא פרידמן, תפאורה ותלבושות: מרסל ינקו. שחקנים:
בהפקה 'ערבה' בתיאטרון נוצר 2011
בימוי ועיבוד: דלית מילשטיין, תנועה: ערן לביא, מוזיקה מקורית: בועז ברקת, תפאורה: מושיק יוסיפוב, תלבושות: מיכל לאור, תאורה: זיו וולושין, נגנים ושירה: ישי בן-יעקב ושרון בוזין, בועז ברקת שחקנים:
עשרים וארבעה ראשי איברים
עשרים וארבעה ראשי איברים הם כינוי לאיברים מסוימים בגוף, שעבד כנעני יוצא לחירות כשאדונו פצע אותו באחד מאיברים אלה.
מקור הדין
בתלמוד למדו דין זה מפסוק בפרשת משפטים:.
אף שבתורה מדובר רק בפגיעה בעין או בשן, חז"ל קיבלו שמדובר באבות טיפוס לכל איבריו שאם נפגעו ונחתכו אינם חוזרים לגדול, והרחיבו זאת לכל 24 האיברים הדומים להם, שאף בהם כריתתם מחייבת את האדון לשחרר את עבדו.
לגבי השימוש דווקא בשן ובעין בציווי המקראי, מבואר על ידי רש"י כי ההוצאה לחופשי מתבצעת גם לאחר פגיעה באיברים שהעבד לא נולד איתם (בדומה לשן) אך רק עבור איברים שאין להם תחליף (כעין) ולא, לדוגמה, בשן חלב שאחרת תצמח במקומה.
מהות הדין
במשנה מבואר שעבד יוצא לחירות מאדונו, בשלוש דרכים, או על ידי תשלום כסף לאדון, או על ידי קבלת שטר שחרור, ואפשרות שלישית היא במקרה והאדון פצע את עבדו וחיסר את אחד מאבריו, במקרה כזה חייב האדון להעניק לעבד שטר שחרור.
בנוסף לזה צריך העבד לטבול טבילה נוספת על טבילת העבדות שלו, ובטבילה זו הוא משתחרר והופך לגר יהודי לכל דבר ועניין:
זיהוי האיברים
במשנה מנו את כל 24 האיברים:
נגע צרעת
דין נוסף הנוגע לראשי איברים הוא בדיני נגע הצרעת שאינו מטמא משום, במקרה והנגע הוא באחד מעשרים וארבעה ראשי איברים הללו.
משטרת ברלין
בראש משטרת ברלין עומדת נציבת המשטרה, ברברה סלוביק. לצדה פועל משרד המטה של נציבות המשטרה ומפקדי שש החטיבות המקומיות, חטיבת המשימות המרכזיות, המחלקה לחקירות פליליות וחטיבת השירותים המרכזיים.
היסטוריה
משטרת ברלין הוקמה בשם "המשטרה הפרוסית המלכותית" בשנת 1809.
במרץ 1848 ברלין הייתה אחד המקומות שבו התקיימה מהפכת 1848. בשלב זה רק מספר קטן של שוטרים (כמאתיים שוטרים על 400,000 תושבים) פעלו עם סמכויות מוגבלות, ככוח משטרתי בשם Revierpolizei (פשוטו כמשמעו: תחנת משטרה). על מנת להילחם במהפכה, מפכ"ל המשטרה, רב-ניצב ד"ר יוליוס פרייהר פון מינוטולי ביקש מצבא פרוסיה לסייע בדיכוי. אלה שלחו שני משמרות של פרשים ושלוש חטיבות חי"ר. כ-230 אזרחים נורו או נהרגו על ידי הפרשים לאחר שחיילי המשמר קיבלו את ההוראה "Immer feste druff!" (~ הכו בהם חזק!). אחרי כמה ימים הוקמה מיליציה ("Bürgerwehr") עם כוח של 20,000 גברים, אך זו הייתה חסרת ערך בניהול מבצעי אכיפה.
זמן קצר לאחר המהפכה, המלך פרידריך וילהלם הרביעי ייסד את "Königliche Schutzmannschaft zu Berlin" ביוני 1848, שהיה לגוף המשטרה הראשון בגרמניה וכללה קולונל אחד, חמישה קפטנים, 200 סמלים, 1,800 קצינים ו-40 פרשים רכובים.
ב-1936 בתקופת גרמניה הנאצית פורקו כל כוחות המשטרה בגרמניה והוקמו מחדש תחת משטרת הסדר (Ordnungspolizei) שנועדה לרכז את כל לובשי המדים העירוניים והמוניציפליים בעיר לגוף אחד. עד מהרה הגוף ריכז בפועל את כל ארגוני החירום ואכיפת החוק ברייך השלישי וכלל את שירותי הכבאות, משמר החופים וגופי ההגנה האזרחית והייתה כפופה להיינריך הימלר.
לאחר נפילתה של חומת ברלין (1989) ואיחוד גרמניה (1990), משטרת מערב ברלין, עם 20,000 עובדיה ומשטרת מזרח ברלין עם 12,000 עובדיה התמזגו לגוף אחד בפיקודו של גיאורג שרטץ, שפיקד קודם על משטרת מערב ברלין. כ-2,300 שוטרים הועברו מהמערב למזרח וכ-2,700 שוטרים עברו מהמזרח למערב. סך הכל 9,600 שוטרים במזרח ברלין היו משתפי פעולה של המשרד לביטחון המדינה (MfS, השטאזי). 8,544 מהם המשיכו לשרת במשטרה, 1,056 מהם פוטרו וכ-2,000 אחרים פרשו או התפטרו מעצמם.
על פי החוק אודות גופי המילואים המתנדבים של המשטרה (Freiwillige Polizei-Reserve Berlin) שאומץ ב-25 במאי 1961 במערב ברלין, נוצרו ארגונים צבאיים שמטרתם להגן על תשתיות חשובות כמו תחנות כוח, מתקני אספקת מי שתייה וכדומה. מאז שנות השמונים הארגונים הפכו לארגונים אזרחיים. הם התפרקו בשנת 2002.
מפקדי המשטרה
זוהי רשימת מפקדי המשטרה משנת 1945:
מינהלות
משטרת ברלין מחולקת לשש מינהלות משטרה (Polizeidirektion). כל מינהלה אחראית על אחד עד שלושה מחוזות ברלין: לכל מינהלה (Direktion) יש כמה תחנות (Abschnitte) ולכל אחת מהן צוות סיור נייד (Schutzpolizei/Schupo). תת-מחלקות נוספות במשטרה הן:
יחידות סמך
המינהל מפעיל תתי-מחלקות:
בתרבות הפופולרית
משטרת העיר ברלין זכתה לסיקור והנצחה בספרות הגרמנית ובסרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה רבות, להלן רשימה של מספר סרטים וסדרות טלוויזיה על משטרת העיר ברלין:
אליז ל'ספרנס
אליז דפו סטראנג ל'ספרנס (באנגלית: ; 1878 – 21 בינואר 1959) הייתה רופאה ופתולוגית אמריקאית, חלוצה בתחום חקר הסרטן והתפשטות המחלה, מהראשונות לזהות תאים סרטניים מוקדמים. הגתה את רעיון בדיקות הסקר לצורך גילוי מוקדם של מחלת הסרטן, והקימה מרפאות לזיהוי מוקדם ומניעה בעיקר של סרטן צוואר הרחם וסרטן המעיים.
ילדות והשכלה
ל'ספרנס נולדה ביורקטאון שבניו יורק בשנת 1878 לאלברט וקייט דפו סטראנג, השנייה מבין שלוש אחיות. אלברט פרנס את הבית בעבודתו כרופא. משום שלא היו לו בנים, החליט לעודד את בתו אליז ללמוד רפואה וחקר תרופות, וכך נכנסה לתחום הרפואה. בילדותה למדה בבית הספר St. Mary’s שבפיקסיל, ובבית הספר St. Agnes Episcopal שבאלבני.
חיים אישיים
ל'ספרנס נפטרה בגיל 80 באחוזתה שבניו יורק, היא לא עזבה את עבודתה והמשיכה לפעול לטובת בריאות הציבור עד יומה האחרון.
חקר התפשטות מחלת הסרטן
לאחר סיום לימודיה החלה לעבוד כרופאת ילדים בדטרויט, ובשנת 1902 עברה למרפאת ילדים בניו יורק. ל'ספרנס חשה תסכול מחוסר היכולת לעזור לחולים, כיוון שלא היה מספיק מידע על מחלות רבות. ב-1908 התחילה לחקור את מחלת השחפת וגילתה עניין בתחום חקר המחלות. בפרט התעניינה במחלת הסרטן שגבתה את חייהם של רבים ממטופליה. ב-1910 החלה לחקור את התפשטות מחלת הסרטן בגוף האדם, נושא שכמעט ולא נחקר בתקופתה.
ל'ספרנס ערכה מספר מחקרים על התנהגות מחלת סרטן בגופי מטופלים. ב-1910 התחילה לחקור במכללה הרפואית של אוניברסיטת קורנל, לצד ד"ר ג'יימס איווינג, שהיה חוקר סרטן מוכר. בשנת 1912 פרסמה את מחקרה הראשון, והפכה לחוקרת מוכרת בתחום חקר מחלת הסרטן. ב-1914, קיבלה ל'ספרנס את מלגת מארי פוטמג'אקובי, ועברה למינכן כדי להמשיך את מחקרה. לאחר חצי שנה, הסתיימה המלגה שלה, והיא חזרה לאוניברסיטת קורנל. המחקר שערכה בגרמניה, פורסם בכתב העת "Journal of Medical Research" ב-1915, והיה מחקר משמעותי בקריירה שלה. ב-1920, לאחר פרסומים רבים, מונתה ל'ספרנס כפרופסורית עוזרת באוניברסיטת קורנל, שם נערכו רוב מחקריה. מחקריה היו חשובים מאוד לעולם הרפואה וקידמו מאוד את תחום חקר הסרטן.
המחקר
במחקריה, בחנה ל'ספרנס את הסרטן בתחילת התפרצות המחלה ואת קצב ההתפשטות המהיר שלו בגוף. היא זיהתה שככל שהסרטן מתפשט יותר, כך הוא נהיה מסוכן יותר, קטלני יותר, ויותר קשה לריפוי. המסקנה אליה הגיעה ממחקריה הייתה שהדרך הטובה ביותר לטיפול בסרטן, היא לזהות את המחלה בתחילתה, ולמנוע את התפשטותה בתאים ובגוף. ל'ספרנס הייתה בין הראשונים שלמדו לזהות רקמות המכילות תאים סרטניים בתחילת דרכם, גילוי פורץ דרך בעולם הרפואה.
המרפאה של פרופ' ל'ספרנס
בשנת 1930 נפטרה אמה של ל'ספרנס מסרטן, ובשנת 1932 נפטר גם דודה, צ'אנסי דפו, ממחלת הסרטן. דודה הוריש לל'ספרנס כסף ורכוש רב. ל'ספרנס השתמשה בכסף כדי להקים מספר מרפאות לטיפול ולמניעת מחלת הסרטן. אחת המרפאות הייתה ה-"Kate Depew Strang Tumor Clinic" (היום קרוי ה –"Strang Cancer Prevention Center") לזכר אמה. מרפאה זו הוקמה לצורך אבחון מוקדם של סרטן צוואר הרחם בנשים ועבדו בה רק נשים, דבר שנחשב ליוצא דופן באותה תקופה והיווה צעד פמיניסטי בולט. במרפאה נערכו בדיקות משטח צוואר הרחם לאבחון מוקדם של סרטן צוואר הרחם. המרפאה נחשבת להישג החשוב ביותר של ל'ספרנס ולתרומתה הגדולה ביותר לעולם הרפואה. ב-1937 הקימה מרפאה נוספת באותו הדגם, ובמשך השנים הקימה מרפאות רבות ברחבי ארצות הברית. בנוסף לסרטן צוואר הרחם בוצעו במרפאות גם בדיקות מוקדמות לאבחון סרטן המעי על ידי הסתכלות ישירה. המרפאה הדגימה את החשיבות של בדיקת סקר שנתית לסרטן לצורך גילוי מוקדם שיאפשר טיפול.
בשנת 1950 זכתה ל'ספרנס בפרס לסקר.
אליפות העולם בכדורסל נשים 1975
אליפות העולם בכדורסל נשים 1975 היא אליפות העולם בכדורסל נשים השביעית שאורגנה על ידי פיב"א ונערכה בקולומביה בין ה-23 בספטמבר ל-4 באוקטובר 1975.
המשחקים נערכו במספר ערים. משחקי בית הגמר נערכו בבוגוטה. ברית המועצות זכתה באליפות בפעם החמישית ברציפות. היא ניצחה בכל המשחקים עם יתרון דו-ספרתי וזו הייתה האליפות השלישית ברציפות בה היא לא הפסידה באף משחק (סך הכל 40 ניצחונות רצופות).
שיטת המשחקים
תחילה התקיים השלב המוקדם בו נקבעו שש עולות לבית הגמר. בבית הגמר הקבוצות נפגשו בשיטת ליגה עם מפגש בודד בין הקבוצות. הקבוצות שלא עלו לבית הגמר, שיחקו לקביעת המקומות 7-13.
ריצ'רד קיינד
ריצ'רד קיינד (באנגלית: Richard Kind; נולד ב-22 בנובמבר 1956) הוא שחקן ומדבב יהודי-אמריקאי, מועמד פרס טוני לשחקן הטוב ביותר על תפקידו במחזה "The Big Knife" לשנת 2013.
ביוגרפיה
קיינד נולד למשפחה יהודית. אמו היא אליס, עקרת בית ואביו הוא סמואל, תכשיטן, ולו אחות אחת. גדל בפנסילבניה. ב-1978 סיים לימודיו באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
בשנת 1999 נישא קיינד לדנה סטנלי, ולהם שתי בנות ובן.
קריירה
פריצתו בטלוויזיה הייתה כחלק מחבר השחקנים בסדרה Carol & Company בשנים 1990–1991. קיינד שיחק בסדרות "משתגעים מאהבה", ובסדרה "ספין סיטי". קיינד והשחקן מייקל בוטמן היו השחקנים היחידים שהופיעו בכל פרקי "ספין סיטי".
בשנת 1994 גילם תפקיד משני בסרט סטרגייט. בין השנים 2002 ל-2009 השתתף בארבעה פרקים בסדרה "תרגיע" כאנדי בן דודו של לארי דייוויד. קיינד שיחק במחזמר Road Show ועל במות ברודוויי במחזות The Tale of the Allergist's Wife בשנת 2000. בשנת 2002 השתתף בסרט Confessions of a Dangerous Mind בבימוי חברו ג'ורג' קלוני. שיחק במחזמר המפיקים ב-2002, ו-Sly Fox ב-2004. בשנת 2005 הופיע בסרט המפיקים, וב-2006 גילם תפקיד אורח בסדרה סטארגייט אטלנטיס, והיה לשחקן היחיד ששיחק גם בסדרה וגם בסרט המקורי (בתפקידים שונים).
בשנת 2007 שיחק בסרט National Lampoon's Bag Boy. כן שיחק במחזמר A Funny Thing Happened on the Way to the Forum ובשנת 2008 שיחק בסרט The Understudy. בשנה זו גילם את התפקיד של וולטר בהפקה קנדיד מאת ליאונרד ברנשטיין באופרה של ניו יורק. ב-2009 שיחק בסרטם של האחים כהן "יהודי טוב".
בשנת 2011 שיחק בסרט Fancypants ובסדרה Luck מבית HBO, וגילם את התפקיד הראשי של מקס ביאליסטוק בהפקה של "המפיקים" שהועלתה ב-Hollywood Bowl ביולי 2012. באותה שנה הופיע בסרט "הזמנה לגירושין" ובתפקיד משנה בסרט "ארגו" כתסריטאי. בשנת 2015 התארח בפרק מתוך העונה השנייה של הסיטקום "חרטה של ניצול" ברשת Starz. בשנת 2016 שיחק לצד פן בדג'לי בסרט "חנות הנייר". בשנת 2019 שיחק בסרט "הצחוק האחרון", בדרמה "פצצה", ובחידוש לסדרת הטלוויזיה "משתגעים מאהבה".
בשנת 2020 התארח בסדרת הטלוויזיה "פני דרדפול: עיר המלאכים". בשנת 2021 התארח בעונה השנייה של הסיטקום "הכל יהיה בסדר" ברשת Freeform. בהמשך השנה שיחק בסרט הדרמה המוזיקלי "טיק, טיק... בום!" שביים לין-מנואל מירנדה לשירות הזרמת המדיה "נטפליקס", ומבוסס על המחזמר הסמי-אוטוביוגרפי באותו השם מאת ג'ונתן לארסון.
דיבוב
ב-1998 דיבב בסרט "ספר הג'ונגל". קריירת הדיבוב של קיינד כוללת את התפקיד של לארי האנקונדה ב"ג'ונגל סיטי", "קלארק" בפרסומות ברדיו לחברת "הורייזון אייר", "מולט" בסרט "באג לייף", בסרטים "מכוניות" ו"מכוניות 2", Go, Baby!, וטום ב"טום וג'רי: הסרט". כן דיבב בסדרת ההנפשה "קים פוסיבול". ביצע תפקיד משני בסדרה "הפינגווינים ממדגסקר"' ובשנת 2000 דיבב את דמותו של מר דובינס בסרט "תום סויר". בשנים 2001 - 2002 דיבב בחמישה פרקים של הסדרה "נוני התמנון". בשנת 2010 דיבב בסרט "צעצוע של סיפור 3". בשנת 2015 גילם את התפקיד של "בינג בונג" בסרט "הקול בראש" ודיבב בסרט "ברוכים הבאים לוויין" שיצא בשנת 2017.
בשנת 2020 תרם את קולו לסרט ההנפשה הנורווגי "אלה בלה בינגו", אשר מבוסס על סדרת הנפשה לילדים באותו שם.
בשנת 2021 דיבב ריצ'רד את דמותו של "וולי" בסרט ההנפשה "פלאמלים".
הוויי
שמו של הכפר התפרסם בעולם בזכות רקמת Hövej. בשנת 1962, ביריד העולמי בבריסל, זכתה התחרה במדליית זהב. הרקמה המלאה בחורים עשויה מחומר רופף, כמו בטיסט או שיפון. החורים ברקמת Hövej מלאים בסריגה בדוגמת שונה. מוצרי הרקמה הם חולצות, סינרים, מטפחות, מטפחות, כיסויי מיטה, חולצות, צווארונים, מפות שולחן, מצעי ארון בגדים, כריות, בגדים לכהונה, עודפים, בגדי מזבח, ומפות שולחן.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית הוויי קטנה משמעותית, מ-348 תושבים בשנת 1990 עד 292 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-16%).
בהוויי חיו מעט יהודים.
ישראל בנימין לבנר
ישראל בנימין לֶבנֶר (נכתב גם ליונר, ליוונר; בכתיב יידי: לעוונער; ברוסית: Израиль Беньямин Левнер; אב תרכ"ב, אוגוסט 1862, טרודיליובובקה, פלך יקטרינוסלב, רוסיה – כסלו תרע"ז, דצמבר 1916, לוגנסק, רוסיה) היה מחנך עברי, מחבר ספרי לימוד ומקראות, סופר ילדים ונוער, מתרגם, מעבד ועורך עיתוני ילדים, ורב מטעם בלוגנסק.
ביוגרפיה
ישראל בנימין בן ר' משה לבנר נולד בקיץ 1862 בטרודיליובובקה, מושבה יהודית בפלך יקטרינוסלב שבדרום רוסיה. למד בישיבת זלטופול ומאוחר יותר למד לימודי חול וב-1881 הוסמך להוראה. נסע לסיביר והקים בית ספר עברי בטאקמאן. החל משנת 1885 לימד ביקטרינוסלב. החל לפרסם ב"המליץ" סדרות מאמרים שעסקו בענייני חינוך וכאלה שתיארו את ההווי היהודי של הקהילות שבהן ביקר בין השנים 1883–1885.
בשנת תרנ"ב פרסם בוורשה ספר לימוד בשם "רע הילדים", שמשך תשומת לב רבה, וזכה מיד לתפוצה גדולה בכמה מהדורות. מאז כתב, עיבד ותרגם בעיקר ספרות ילדים ונוער. המו"ל בן-אביגדור מהוצאת תושיה זימן אותו להוצאת הספרים שלו, שם הוציא לאור סדרה של ספרוני סיפורים לילדים בשם "ביבליותיקה לילדים".
הספר שמשך תשומת לב רבה ביותר הוא כל אגדות ישראל, שבו סיפר וסידר לפי סדר כרונולוגי את אגדות חז"ל בלשון מקראית. הספר יצא במהדורות רבות ותורגם לשפות אחרות. בשנים תרס"ה עד תרס"ו ערך את השבועון המצויר לילדים "החיים והטבע" שיצא ליד היומון "הזמן". בשבועון זה השתתפו מהבולטים שבמשוררים והמספרים העבריים באותם ימים. עם הפסקת העיתון עזב את וילנה ועבר ללוגנסק שבאוקראינה, שם התמנה לרב מטעם הממשלה. שם הוציא לאור וערך את עיתון הילדים "הפרחים" משנת 1907 (תרס"ח) ועד שחדל לצאת לאור ב-1914 (תרע"ד), בסמוך לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. לעיתון "הפרחים" כתבו בין השאר פסח בן-עמרם, אברהם שוער, לוין קיפניס ואחרים.
תרגום, עיבוד ועריכה
כינוס סיפוריו:
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
Almost Is Never Enough
Almost Is Never Enough (בעברית: כמעט זה אף פעם לא מספיק) הוא סינגל שיווקי שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית אריאנה גרנדה והזמר האנגלי ניית'ן סייקס. את השיר כתבו גרנדה, הרמוני סמואלס, כרמן ריס, אל שרוד למברט, אולניי אקינפלו, והמפיק שלו, מוזס סמואלס. לשיר קיימות שתי גרסאות רשמיות – האחת גרסה מקוצרת שנכללה בפסקול של סרט הפנטזיה משנת 2013 "בני הנפילים: עיר של עצמות" ויצאה לאור ב-19 באוגוסט 2013 על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס, והשנייה גרסה ארוכה יותר שחודשה עבור הכנסת השיר לאלבום הבכורה של גרנדה, Yours Truly.
לחן
השיר מולחן בסולם די מז'ור. המנעד הקולי של הצמד נע בין 2 אוקטבות ו-2 צלילים, מ-F#3 ל-D6.
ביקורת
הדואט קיבל בעיקר ביקורות חיוביות. מייק ואס, עורך אתר Idolator, כינה את השיר המנון "נהדר" ו"מלא רגש" ושיבח את שיתוף הפעולה בין שני האומנים; "ההפקה הפשוטה היא נצחית ומציגה את הקול העוצמתי להפליא של אריאנה. ומי ידע שניית'ן יכול לשיר ככה? 'Almost Is Never Enough' הוא גילוי ברוך כישרון ומבטיח דברים טובים מאוד לאלבום הבכורה של גרנדה." ברנט פוקנר מ-Star Pulse ראה בדואט תערובת מפתיעה לטובה של אלמנטים מודרניים וקלאסיים וציין כי השיר "אמור להיות רגשני אך הוא לא." הדעה הזאת נשקפה גם אצל אנדרו אונטרברגר מ-Popdust, שציין כי השיר "מצליח בעיקר לא להפריע לשני הזמרים הצעירים והמוכשרים שלו... ונותן להם לשאת אותו עם הכוח שבקולותיהם, ושל השיר עצמו. התוצאה היא בלדה בוגרת שנשמעת קלאסית באופן מפתיע. בנוסף צייר אונטרברגר השוואות למריה קארי ולדואט שלה "One Sweet Day" בשיתוף עם Boyz II Men, וגם ל"Brokenhearted" של ברנדי נורווד בהשתתפות ואניה מוריס במיוחד.
מנואל אוליברס
מנואל אוליברס (בספרדית: Manuel Olivares Lapeña; 2 באפריל 1909 – 16 בפברואר 1976) היה כדורגלן ספרדי, ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירת משחק
אוליברס נולד ב-2 באפריל 1909 בסון סרביירה שבספרד. הוא התחיל את קריירת המועדונים שלו בקבוצה דפורטיבו אלאבס שמחבל הבסקים בשנת 1928. אוליברס ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה בעונת 1930/1931 וכבש באותה עונה 10 שערים ב-14 הופעות ואלאבס בסיום העונה סיימה במקום השמיני (מתוך 10 קבוצות). לאחר עונה זאת חתם בריאל מדריד.
במהלך תקופתו בריאל זכה אוליברס בשתי אליפויות ספרד ברצף ובגביע הספרדי בשנת 1934. בעונת 1932/1933 בלה ליגה כבש 16 שערים ב-14 משחקים, דבר שהקנה לו את תואר הפיצ'יצ'י לכובש המצטיין של העונה. לאחר 3 שנים בריאל עבר לשחק בכמה קבוצות שלא נשאר בהן יותר משנה אחת.
בוקור קלז'אן
תולדות חייו
יעקב לאוב-קראנצדורף, בנם של שרה לאוב-קראנצדורף לבית ברל ושל אליעזר (לייזר) לאוב-קראנצדורף, נולד ב-1904 בבוקרשט שברומניה. הוא היה בן תשיעי למשפחה אשר מנתה שלושה עשר ילדים. אביו היה מוסמך לרבנות ואמו עקרת בית.
פעילותו בעת מלחמת האזרחים בספרד
אחיו התגייסו לעזרתו ושילמו עבורו את שכר הלימודים ודמי מחייה בעת שלמד רפואה בעיר מודנה שבאיטליה. הוא שב לרומניה בתום לימודיו ונישא לגיזלה לבית גולדשטיין, (אחותו של פעיל השמאל מקס גולדשטיין). הוא פתח קליניקה פרטית והתמחה ברפואת עור. קראנצדורף ואשתו היו נאמנים לאידאולוגיה הקומוניסטית והערכים המרכזיים שהנחו אותם היו עזרה לנזקקים ולחלכאים ומאבק למען הצדק האבסולוטי. בשנת 1932 הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של רומניה שפעלה במחתרת. קרנזדורף לא שקט על שמריו ויחד עם קבוצת רופאים נוספים נסע לספרד לקחת חלק במאבק נגד הפשיזם בעת מלחמת האזרחים ועסק שם בהצלת חיי אדם. לצד חבריו הרופאים הוא חצה בחשאי את הרי הפירנאים והגיע לספרד. בספרד חבר לכוחות הרפובליקה שנלחמו נגד הכוחות של פרנסיסקו פרנקו. עבודתו, לצד הרופאים האחרים אשר הגיעו עמו, כללה טיפול בפצועים בשדה הקרב ובבתי חולים, רבים מהם לוחמים. בחודש פברואר 1939, עם ניצחון כוחותיו של פרנקו, עזבו המתנדבים את ספרד והגיעו לצרפת, שם הוכנסו למחנות הסגר.
פעילותו כרופא בעת המלחמה בסין 1947-1939
ביוני 1939 בעקבות הטבח היפני בננקינג שבסין הצטרף ד"ר קלז'אן לקבוצת רופאים שמנתה 20 מתנדבים אשר נענו לקריאת ארגונים בריטים ונורווגים למתן עזרה רפואית לסין. מסע המתנדבים בים נמשך כחודש ימים עד הגעתם לסין. לבסוף הם הגיעו להונג קונג שם התקבלו בקבלת פנים לבבית. הם כונו בשם "הרופאים הספרדיים" כיוון שבאו מן החזית האנטי-פשיסטית הספרדית. בסין זכו לקבלת פנים על ידי סונג צ'ינג-לינג אלמנת ד"ר סון יאט סן, מייסד הרפובליקה הסינית ונשיאה הראשון של סין. לאחר שאיגפו בדרכם חלקי מדינה שנכבשו על ידי היפנים, הם הגיעו לגואנגג'ואו, שם התמקמו במרכז הפעילות של הצלב האדום הסיני. רצונם לחבור ליחידות הצבא הקומוניסטי לא התאפשר. על פי המלצת המנהיג הקומוניסטי צ'ו אן לאיי, קלז'אן הוצב ביחידות הצבא הסיני הכללי. הוא טיפל בפצועים וחולים בשדה הקרב וכן באוכלוסייה המקומית, במניעת מגפות ועזרה בהכנת צוות רפואי סיני. בשל מחסור בכוח אדם מיומן ביקש קלז'אן מאשתו גיזלה, אשר הייתה באותה עת ברומניה, לבוא לעזרת העם הסיני. ב-1940 הגיעה גיזלה לסין והצטרפה לבעלה בעבודתו. בשנת 1943 חלו בני הזוג (הוא בפעם השנייה) בקדחת חוזרת אנדמית. גיזלה נפטרה מסיבוכים בלב של מחלה זו. קלז'אן החלים. לימים הקימו הסינים אנדרטה לזכר גיזלה קלז'אן במקום קבורתה המשוער. כשהחלים, המשיך קלז'אן לעבוד בבית חולים ביונאן. באוגוסט 1945, לאחר כניעת יפן, קיבל קלז'אן תואר חבר לשם כבוד של הצלב האדום הסיני. באפריל 1946 החל לעבוד במשרדי אונר"א בדאנגזו כאשר תפקידו היה להעביר ולחלק את כוחות העזר הרפואי, המכשור הרפואי והתרופות לאזורים הנזקקים. במסגרת עבודתו פגש אחות סינית בשם ג'או ג'ינג פו שלימים נודעה בשם נלי קלז'אן. היא עבדה בבית חולים של הצלב האדום ועזרה לקלז'אן בתרגום מסמכים רפואיים. הזוג התאהב ונישא.
שובו לרומניה
בסוף שנת 1947 עם סיום פעילות אונר"א בסין, חזר הזוג לשאנגחאי שם נפגשו עם [סונג צ'ינג-לינג אשר הודתה לקלז'אן על פעילותו וכינתה אותו "חבר העם הסיני". בשנת 1948 עזב הזוג את סין וחזר לרומניה, עשר שנים לאחר שעזב קלז'אן את מולדתו. ברומניה כיהן בוקור קלז'אן בתפקידים בכירים במשרד הבריאות והפנים של רומניה ושימש אף סגן שר הבריאות. אשתו עבדה בין השאר כמתורגמנית וכאחראית על הפרוטוקול בעת ביקורים של משלחות מסין ברומניה. בשנת 1972 ביקר קלז'אן בסין יחד עם אשתו.
מותו וקבורתו המאוחרת בסין
בוקור קלז'אן נפטר בבוקרשט ב-13 בינואר 1975. גופתו נשרפה לפי צוואתו. בשנת 1986 באשור השלטונות הסינים, הורשתה אלמנתו, שהתאזרחה ברומניה, לשוב לסין והיא התיישבה בשנגחאי. היא הביאה איתה את אפר גופת בעלה שנקברה מאוחר יותר, בשנת 2008, בפארק המאוזולאום סונג צ'ינג-לינג בשאנגחאי. לא השאיר ילדים. ג'או ג'ינג פו-נלי קל'זאן נפטרה בשנת 2014 והובאה לקבורה לצד בעלה המנוח.
מנגנון שער החליפין האירופי
מנגנון שער החליפין האירופי (באנגלית: European Exchange Rate Mechanism - ERM) נוצר בסוף שנת 1978 כהסכם בין הבנקים המרכזיים של מדינות הקהילה האירופית והחל לפעול במרץ 1979 כחלק ממערכת מוניטארית רחבה יותר – המערכת המוניטארית האירופית (European Monetary System או EMS). ה-ERM היה שיטת סחר חליפין בעלת שער קבוע למחצה המורכב משער חליפין מרכזי ורצועת ניוד בתוכה יכול השער לנוע.
רקע
מאז הסכם רומא, אשר התווה את הדרך לשוק משותף בקהילה האירופית, מדינות הקהילה ראו חשיבות ביציבות שערי החליפין. יציבות זו נדרשה הן כדי לסייע לפעולתו התקינה של השוק האירופי המשותף והן כדי למנוע משברים כלכליים ברחבי היבשת, זכר לתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה. יעד זה הושג בתחילה על ידי השתתפות מדינות הקהילה במערכת "ברטון וודס", אך לאחר התמוטטות המערכת בתחילת שנות השבעים, החלו מדינות הקהילה לנקוט בצעדים עצמאיים כדי להגיע ליציבות שער חליפין בין מדינות הקהילה.
החל משנת 1972 שערי החליפין בקהילה האירופית הוסדרו באמצעות מנגנון "הנחש במנהרה". מערכת "הנחש במנהרה" היוותה מערכת של שערי חליפין ניידים בגבולות מסוימים בין המטבעות האירופים ובין הדולר. בפועל, בשל היעדרותן של צרפת אנגליה ואיטליה מההסדר מדובר היה במערכת שבעיקר הסדירה את שער החליפין של המארק הגרמני אל מול המדינות הקטנות יותר בקהילה האירופית: הולנד, בלגיה ולוקסמבורג. לאורך פעולת "הנחש" מספר מדינות עזבו והצטרפו למערכת בשל חוסר יכולתם לעמוד בשערי החליפין שנקבעו להן. לקראת שנת 1978, מספר גורמים הובילו את מדינות הקהילה להגיע להסכם על הסדרה שונה של שערי החליפין ביניהם.
ראשית, שינויים בפוליטיקה הפנימית של צרפת וגרמניה הובילו להתחזקות הקולות הקוראים לייסוד מערכת מוניטארית אירופית קרובה יותר ומחייבת יותר מזו הקיימת באותה תקופה. שנית, דאגה גוברת, בעיקר בגרמניה, מהתחזקות הקומוניזם באיטליה ורצון לקרב את איטליה יותר לאירופה המערבית. שלישית, רצון אירופאי לנקוט בצעדים אשר יובילו בעתיד לעצמאות גדולה יותר ביחס לארצות הברית אל מול דרישה אמריקאית לשינוי המדיניות הגרמנית וניסיונות אמריקאיים לפחת את הדולר.
הסכם ה-ERM החל כיוזמה פוליטית של קנצלר גרמניה שמידט ושל ראש הממשלה הצרפתי גיסקרד (Giscard) והנוסח הסופי נקבע במועצה האירופית שהתקיימה בבריסל בדצמבר 1978. עיתוי היוזמה נקבע בעיקר בשל אי יציבות הדולר החל מתחילת 1978. המארק חווה ייסוף חד בחצי השנה שקדמה לאפריל 1978 כאשר מדיניות "הנחש" והחיבור למטבעות האחרים לא הצליחו לבלום את הייסוף. המדינות החברות בנחש החלו לחוש בלחצים על שערי החליפין והגיבו בפיחות או בפרישה. מצד שני, דווקא בתקופה זו חלה התייצבות בשערי המטבעות שנשארו ניידים לחלוטין: הלירטה, הפרנק הצרפתי והליש"ט. עובדה זו הפכה את האפשרות להשגת יציבות אירופאית, בניגוד ליציבות אל מול הדולר, לממשית ואפשרית.
היוזמה הצרפתית – גרמנית הוגשה למועצה האירופית בקופנהגן באפריל 1978. התוכנית גובשה על ידי נציגים שמונו באופן אישי על ידי ראשי גרמניה וצרפת ולא בצינורות המקובלים של מוסדות הקהילה האירופית. ישנן טענות שדווקא עובדה זו סייעה להתממשות התוכנית בניגוד לתוכניות קודמות שלא הגיעו לכדי מימוש. בנוסף, התוכנית למנגנון החדש הוצגה כתוכנית "הגנתית" שמטרתה יציבות מוניטארית ולכן לא חייבה צעדים פיסקאליים משותפים או מדיניות משותפת בתחומים שאינם קשורים לשער החליפין. מאפיין זה הפך את התוכנית לקלה יותר לקבלה מבחינה פוליטית לעומת תוכניות שאפתניות יותר שקדמו לה.
המדינות החברות והרצועה
מנגנון שער החליפין מורכב משער מרכזי, הנקבע במונחי ECU בצורה בילטראלית בין כל זוג מטבעות במערכת. מסביב לשער זה, יש רצועה מסוימת בגודל משתנה שבתוכה שער החליפין רשאי לנוע. כאשר השער הבילטראלי של זוג מטבעות מגיע לגבול הרצועה מותרת, נקבעה חובת התערבות, על פניו בלתי מוגבלת, על ידי הבנקים המרכזיים של 2 המדינות המעורבות, עד שהשער המרכזי הבילטראלי יחזור לגבולות המותרים. כמו כן, הייתה קיימת אפשרות להתערבות גם כאשר המטבע היה עדיין בתוך התחום המותר, אולם לא הייתה חובה כזו.
בדצמבר 1978 כל המדינות החברות בקהילה האירופית באותה תקופה, למעט הממלכה המאוחדת, הצטרפו למנגנון שער החליפין (גרמניה, צרפת, איטליה, בלגיה, הולנד, לוקסמבורג, דנמרק ואירלנד). מבין מדינות אלה רק איטליה השתמשה באפשרות שניתנה למדינות שלא היו חברות בנחש וקבעה לעצמה שוליים מוגדלים של 6% מסביב לשער המרכזי. השוליים המותרים לגבי שאר המדינות נקבעו ב - 2.25% מסביב לשער המרכזי.
לצד המנגנון, במסגרת המערכת המוניטארית הכללית, נוצרו מספר כלים מוניטאריים נוספים. הראשון הוא ECU, יחידת מטבע אירופית, המורכבת מסל המטבעות של החברות בקהילה (גם אלה אשר לא היו חברות במנגנון שער החליפין). ה ECU שימש כיחידת מטבע היכולה להיסחר בין הבנקים המרכזיים בין המדינות ולהוות רזרבה ליתרות מטבע החוץ שלהן. בעת קביעת המנגנון התקיים עימות מסוים, בעיקר בין צרפת וגרמניה, לגבי התפקיד שייועד ל ECU במנגנון החדש. צרפת רצתה שהשער המרכזי של כל מדינה יימדד ביחס ל-ECU. במקרה כזה, גבולות המנגנון ייקבעו לכל מדינה ביחס לעצמה, ולא כפי שהיה ב"נחש" ביחס לכל זוג מטבעות, דבר שיאפשר לזהות את המדינה שסטתה מהשער המרכזי בקלות יותר. במקרה כזה, ההתערבות במסחר תהיה רק של המדינה שהמטבע שלה סטה אל מול ה- ECU. גרמניה לעומת זאת התנגדה (ביחד עם שאר המדינות החברות ב"נחש") ורצתה שהשער המרכזי ימשיך להיקבע ביחס לכל זוג מטבעות. במקרה שכזה, קשה יותר לזהות מי המדינה אשר המטבע שלה סטה מן המרכז (מכיוון שמדובר תמיד בזוג מטבעות) ולכן גם ההתערבות במסחר תמיד תהיה של שתי מדינות בו זמנית. בנקודה זו עמדתה של גרמניה התקבלה, אם כי הושגה פשרה (שהייתה חסרת כל משמעות ממשית) והשער המרכזי של כל זוג מטבעות ננקב בערכי ECU. המנגנון השני הוא מנגנון אשראי בין מדינתי אשר אמור לסייע למימוש ההתערבויות הנחוצות בשערי המטבע. עם הזמן חלו שינויים במנגנון אשראי זה והוא הוגדל על מנת להתמודד עם היקפי הסחר הגדלים ועל מנת לספק מענה טוב יותר לתרחישים שונים כגון מתקפות ספקולטיביות.
חוקרים נוהגים לחלק את הדיון במנגנון שער החליפין לארבע תקופות עיקריות ותקופת מעבר לאיחוד המוניטארי:
התקופה הראשונה – מרץ 1979-מרץ 1983
תקופת ההתגבשות של המנגנון התאפיינה בשינויים רבים של שערי החליפין. מדובר היה בתקופה שבה התרחש משבר הנפט השני (1979-1980), תקופה בה ארצות הברית נקטה מדיניות מוניטארית מצמצמת והריבית האמריקאית עלתה. בנוסף, בתקופה זו החלו להיווצר הבדלים במדיניות המוניטארית בקרב המדינות החברות, בעיקר בין צרפת, אחרי עליית מיטראן (Mitterrand) לשלטון במאי 1981, וגרמניה אחרי עליית הקנצלר קוהל (Kohl) לשלטון באוקטובר 1982. מאידך, במהלך תקופה זו התגבשו פרקטיקות של עבודה ותיאום בין המדינות החברות ובסופה ניתן לראות שההתאמות שבוצעו בשערי החליפין היו פרי של שיתוף פעולה והחלטה משותפת, הרבה יותר מאשר בתחילתה של התקופה או בתקופת "הנחש". בתקופה זו התרחשו שבעה עדכונים של שערי החליפין:
סקירה של שבעת השינויים בשערי החליפין שהתרחשו בתקופה הראשונה יכולה להצביע על שני תהליכים. הראשון מדבר על מגמה הולכת וגוברת של קבלת החלטות רב-צדדית תוך ניסיונות לתיאום שיתוף פעולה ומשא ומתן. השני קשור לגודל השינוי, שאינו בהכרח קשור לפערי האינפלציה בין המדינות הרלוונטיות ולפעמים נועד כדי להשיג מטרות כלכליות נוספות כגון הגברת התחרותיות של מדינה מסוימת.
התקופה השנייה – מרץ 1983-ינואר 1987
לאחר התיקון שהתרחש במרץ 1983, אירופה (לפחות המדינות החברות בקהילה האירופית) נכנסה לתקופת רגיעה מסוימת בכל הקשור לשערי החליפין. במשך השנתיים וחצי הראשונות לא התרחש אף תיקון בשערי החליפין. בתקופה זו המדינות פעלו לקירוב המדיניות המוניטארית שלהן. דבר זה נובע, בין היתר, מהדגש שהושם על יציבות שער החליפין.
בתקופה זו כל המדינות החברות חוו ייסוף ריאלי אל מול המארק והגילדן והתיקונים שבוצעו בשערי החליפין המרכזיים הוגבלו לפערי האינפלציה בין המדינות ולא שימשו להשגת מטרות כלכליות נוספות מעבר ליציבות שערי חליפין. מבחינה מקרו כלכלית התקופה מתאפיינת באינפלציה ממוצעת נמוכה שהגיעה בשיאה לכאחוז, לעומת שבעה אחוזים בתחילת התקופה. גם פערי האינפלציה בין המדינות היו קטנים יותר מבעבר כאשר סטיית התקן של האינפלציה הממוצעת ירדה מארבע אחוז לשתי אחוז בלבד. בנוסף, מבחינת המדיניות הפנימית באירופה, התקופה מתאפיינת בריסון תקציבי יחסי שהפחית את הגרעון התקציבי הממוצע אולם תהליך זה לא היה אחיד בקרב המדינות החברות.
כמו כן, בתקופה זו התרחש שינוי מסוים בשיטת ההתערבות של המדינות. מדינות רבות עברו להתערבויות בשער החליפין עוד טרם שהמטבע הגיע לגבול המחייב התערבות וזאת על מנת למנוע הגעה לגבול זה. צעד זה הוביל בתורו להתערבויות גדולות יותר ורבות יותר בשערי החליפין. מבחינה פוליטית, בתקופה זו נחתם הסכם 'אירופה אחת' (Single European Act) שסימל את חידוש המחויבות הפוליטית לכיוון הידוק האינטגרציה בין המדינות ואף הזכיר איחוד מוניטארי. מצד שני, ההסכם הציב מגבלה פרוצדורלית בקובעו שכל שינוי מוסדי בהקשר המוניטארי יחייב הסכם חדש ונפרד, הכפוף לאשרור כל המדינות. קביעה זו נתפסה כמכשול בפני שינויים נוספים במערכת, שנקבעה כזכור בהסכם בין הבנקים המרכזיים ללא אשרור מצד המדינות והעמים המעורבים.
התקופה השלישית – ינואר 1987-ספטמבר 1992
בתקופה זו מדינות הקהילה האירופית חווות יציבות חסרת תקדים מאז שנות השישים בכל הקשור לשערי החליפין בתוך הקהילה, וזאת למרות ההצטרפות ההדרגתית של מטבעות חדשים למנגנון שער החליפין. יציבות זו נובעת מיציבות אינפלציונית יחסית, כאשר למרות שהאינפלציה המוחלטת עלתה לעומת התקופה הקודמת, הפערים האינפלציוניים בין המדינות קטנו. בנוסף, בתקופה זו ניתן גם להצביע על התלכדות מסוימת של שערי הריבית (למעט אירלנד) כאשר הפערים בריבית בין המדינות החברות בשנת 1990 היו כ 0.2 אחוז. ליציבות זו תרם גם צמצום הפערים בין המדינות מבחינת מאזן סחר החוץ. הגרעון המסחרי של דנמרק ואירלנד צומצם, כמו גם העודף של הולנד ובלגיה וגם מאזן סחר החוץ הצרפתי הגיע לכמעט איזון. כאשר העודף הגרמני החל להצטמצם בשנת 1989 נוצר מצב מאוזן ובר קיימא מבחינת מאזני סחר החוץ של מדינות הקהילה. בספטמבר 1987 נחתם הסכם בזל-נייבורג (basel-nyborg) שהכניס מספר שינויים במערכת המוניטארית האירופית, בעיקר בתחום האשראי, והגביר את התיאום המוניטארי בין המדינות. אחד הגורמים להסכם היה ההתקדמות בהסרת המגבלות על תנועות הון בין המדינות, דבר שהצריך תיאום מוגבר יותר.
כחודש לאחר ההסכם, ב-19 באוקטובר 1987, התרחש בארצות הברית "יום שני השחור". נפילת שערי המניות בארצות הברית לחצה את הדולר כלפי מטה בעיקר מול המארק. במקביל, נוצר גם לחץ כבד על הפרנק הצרפתי, שנבלם על ידי שינוי ריבית מתואם בין גרמניה וצרפת. במקרה זה ניתן לראות כיצד התיאום המוניטארי הקרוב יותר בין המדינות מנע את הצורך לשנות את שערי החליפין והוביל לשימוש בכלים מוניטאריים אחרים, ובכך תרם ליציבות המערכת.
איחוד גרמניה, שהחל בנובמבר 1989, תחילה כאיחוד מוניטארי ולאחר מכן כאיחוד מלא שינה את המצב הכלכלה בגרמניה ובאירופה. האינפלציה בגרמניה עלתה, העודף החיצוני הפך לגירעון והאבטלה עלתה. נתונים אלו הובילו לעלייה בריבית הגרמנית ולדרישה גרמנית לייסוף בשער המטבע. המדינות האחרות, בעיקר צרפת, התנגדו למהלך זה בטענה שהדבר יפגע באמינות הנבנית של המערכת המוניטארית ואכן המארק לא יוסף. בהמשך שנות התשעים החלו להעיב על המערכת האירופית גם הבעיות בהן נתקל האשרור של אמנת מאסטריכט (Maastricht). בנוסף, האירוע שהחל את תהליך ההתמוטטות של המנגנון היה היחלשות היסטורית של הדולר לעומת המארק בקיץ 1992.
התקופה הרביעית - ספטמבר 1992-יולי 1993
תקופה זו מתאפיינת בסערות רבות במערכת שערי החליפין האירופית עד כדי חשש לגורל המערכת, מתקפות מצד שחקנים ספקולנטיים ובסופו של דבר שינוי גבולות המערכת עד כדי מעבר דה פקטו למערכת של שערי חליפין ניידים.
הרחבת הרצועה סביב שערי החליפין המרכזיים לחמישה עשר אחוזים הפכה את מערכת שערי החליפין האירופית למערכת של שערי חליפין ניידים דה פקטו. בנוסף, יש הסבורים כי דווקא הגדלת מרווח התנועה של המטבעות הגדילה את האפשרות לאיחוד מוניטארי, כאשר המדינות ראו שהמדיניות המוניטארית שלהן נשארה קרובה יחסית ומותאמת גם ללא המגבלה הפורמלית והמחייבת של מנגנון שער החליפין. למרות ירידה רגעית בשערי החליפין בדנמרק צרפת ובלגיה, שניצלו לזמן מה את המרווח החדש המותר, לאחר מספר חודשים השערים התאזנו וחזרו לטווח הישן של 2.25% מהשער המרכזי, תוך ירידה בשערי הריבית.
התקופה החמישית - יולי 1993 עד השלמת האיחוד המוניטרי
לאחר הרחבת הטווח המותר לתנודת המטבעות החברות במנגנון, נרשמה תקופה ארוכה של יציבות במערכת, גם לאחר ההצטרפות של מטבעות חדשים למנגנון. השינוי היחיד בתקופה זו, והאחרון במנגנון שער החליפין, התרחש במרץ 1995 בעקבות חששות מאינפלציה בצרפת, היחלשות הדולר והאטה בצמיחה באירופה. בשינוי כלל פיחות של 7 אחוז במטבע הספרדי ו-3.5 אחוז במטבע הפורטוגלי.
לאחר שינוי זה, השוק נרגע והסטייה מהשער המרכזי הלכה והצטמצמה. בסוף 1996, כל המטבעות המשתתפים במנגנון חזרו להיסחר בתוך התחום המקורי סביב השער המרכזי, קרי 2.25%. החל מאותה תקופה, המטבע היחיד אשר חרג לפרקים מתחום מצומצם זה הוא הפאונד האירי.
בתקופה זו גם הצטרפו עוד מדינות למנגנון. בינואר 1995 אוסטריה הצטרפה למנגנון שער החליפין כאשר היא מקפידה לשמור את המטבע שלה צמוד יחסית למארק הגרמני. בסתיו 1996, הצטרפו המטבע האיטלקי והפיני בחזרה למנגנון, בעיקר בשל הסעיף באמנת מאסטריכט שקבע כי מדינה השואפת להצטרף לאיחוד המוניטרי בקבוצה הראשונה בינואר 1999, חייבת להיות חברה קודם לכן במשך שנתיים במנגנון שער החליפין.
ERM II
מנגנון שער החליפין האירופי המקורי הגיע לקיצו עם כניסתו לתוקף של האיחוד המוניטרי בינואר 1999. לאחר אימוץ האירו מנגנון שער החליפין האירופי השני (ERM II) שמטרתו לתאם בין ערכם של האירו וערכם של מטבעות של מדינות חברות באיחוד האירופי שאינן חלק מגוש האירו ומדינות שעתידות להצטרף לגוש האירו. ממדינות שבכוונתן להצטרף לאירו מצופה להשתתף במנגנון לפחות שנתיים לפני הצטרפותן.
יוון ודנמרק היו השותפות הראשונות למנגנון החדש, החל מ-1999. נכון ל-2022 הבנקים המרכזיים של דנמרק, בולגריה וקרואטיה פועלים על פי כללי המנגנון.
ערכם של מטבעות שמשתתפים במנגון נקבע ביחס לאירו ויכול לנוע בטווח של 15% משער החליפין שנקבע. עם זאת, הבנקים המרכזיים של מדינות שותפות יכולים לקבוע טווח מוגבל יותר. הכתר הדני, שהיה שותף למנגנון החדש מאז הקמתו, יכול לנוע בטווח של עד 2.25% משער החליפין שנקבע, ובפועל הוא נע בטווח מצומצם עוד יותר.
איגרת שנה טובה
איגרת שנה טובה (גם: "שנה טובה" או "שנות טובות") היא כרטיס ברכה שנהוג לשלוח ערב ראש השנה. במקרים רבים מופיע על גביו הכיתוב: "לשנה טובה תִּכָּתֵבוּ וְתֵחָתֵמו" (ויש המוסיפים "לאלתר לחיים טובים"). מאות בשנים שאגרות "שנה טובה" בעלות נוסח זה או דומה לזה, נשלחו על ידי היהודים בקהילות היהודיות בכל רחבי תבל בסמוך למועד ראש השנה. המנהג היהודי היה במשך שנים חלק ממנגנון שימור הזיקה לאורחות השנה היהודית, למסורות השונות ולקשר עם ארץ ישראל.
המנהג החל בימי הביניים. מסוף המאה ה-19, לאחר המצאת גלויות הדואר, נפוץ מאוד מנהג שליחת כרטיסי ברכה שהוכנו עבור החג. מסוף המאה ה-20 פחת השימוש בכרטיסי נייר, ורבים העדיפו למסור ברכות בטלפון ולימים במשלוח ברכות בדואר אלקטרוני ובמסרונים.
היסטוריה
בהדרגה התפשט המנהג לקהילות מזרח אירופה ולארצות הברית. המצאת בול הדואר והגלויה המסחרית במאה ה-19, יחד עם חיקוי מנהגי הקהילות הלא-יהודיות, מיסדו את המנהג העממי, וברבות השנים נפוצה המסורת בכל הקהילות היהודיות בעולם.
ביישוב היהודי הישן בארץ ישראל השתרש המנהג כחלק מתעשיית ה"שְׁנוֹר", שניסתה לגייס כספים למחייתה, והשתמשה במראותיה של הארץ הקדושה, בדמויות של צדיקים וחזיונות תנ"כיים בליווי מילות ברכה לשנה החדשה, כדרך מקובלת להשפיע על לבותיהם של תורמים ונדבנים פוטנציאליים שאליהם שוגרו הברכות סמוך לערב ראש השנה.
חלק מחשיבותו של מנהג ה"שנות הטובות" היא בכך שלא רק יהודים אדוקים בדתם קיימו אותו לאורך הדורות. יתרה מכך, התנועות החלוציות וההתיישבות בארץ ישראל, על אף מאפיינים רבים של חילוניות והתנערות מהדת, לא רק שלא הביאו לזניחת מסורת זו, אף העצימו את תפוצתה והרחיבו את משמעותה, שלפנים הייתה דתית בעיקרה, ועם הציונות, וביתר שאת בסמוך לשנות הקמת מדינת ישראל, התמזגו בה בכפיפה אחת הקשרים וסמלים דתיים, עם סמלים ציונים מובהקים, ברוח התקופה.
את השינוי בחזותן וסגנונן של הברכות ניתן לשייך להגעתם של המתיישבים החלוצים לארץ ישראל. שינוי זה התבטא בהיווספותם של מסרים לאומיים של דמות "יהודי חדש" המגן בכוח החרב על אדמתו וביטוי חדש של אתוס ציוני בארץ לחלוציות, התיישבות וביטחון.
ההשענות על סיפורי הרואיקה יהודיים כמקור השראה מחייב ורצוי, מייצרת רצף היסטורי של אירועים מימי התנ"ך עד לעולם המודרני. מתקופת החשמונאים, תקופה בה בית המקדש היה קיים, תקופת הערגה לארץ של יושבי הניכר, וסיפורו של נוח והיונה המסמלת את השלום.
דימויים
הדימויים המופיעים בכרטיסים קשורים למנהגי החג: ארבעת המינים ותקיעת שופר, או לחזון הציוני: תבואה, כלים לעיבוד האדמה, דמות הצבר - החלוץ עם כובע טמבל, ועבודת האדמה ודמות החייל היהודי. תפוזים ופירות נוספים וסמלים לתנובת הארץ. או תמונות מארץ ישראל: הכותל המערבי, חומות ירושלים, הכנרת וחופה של תל אביב.
בנוסף, קיימים דימויים מקראיים כדוגמת השימוש ביונה עם זית המרמזים לסיפורו של נוח, או הירואיקה יהודית כדוגמת החשמונאים ודמותו של יהודה המכבי. או סמלים דתיים: טלית, ספר תורה, יד לקריאה בתורה.
הכרטיסים משקפים את התקופה בה יוצרו. בתקופת ההעפלה צוירו ספינות מעפילים. בתקופת חומה ומגדל הופיעו יישובים יהודיים, מגדלים וחומות ודמות "השומר על סוסו".
במלחמת העולם הראשונה
דימויים בולטים וייחודיים מופיעים באיגרות שיצאו בתקופת מלחמת העולם הראשונה המציגות חיילים יהודיים בשדה קרב. אחד האמנים הבולטים של התקופה היה חיים גולדברג (חגי), שייצר כרטיסים צבעוניים בשיטה משולבת. תחילה צילם ניצבים בסטודיו, מרביתם בני משפחתו. הוא עיבד את התמונה ובאמצעות ציור, גרפיקה, הוסיף דימויים לתמונות ויצר מראה ייחודי, וכן הוסיף ואיחולים קצרים מחורזים ביידיש. בין הריסות גטו ורשה נמצא אלבום המכיל 32 מכרטיסיו.