cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלון פלאזה
בבעלות הילטון וסונאבנד
הילטון מכרה את המלון בשנת 1953 לתעשיין א.מ. סונאבנד תמורת 15 מיליון דולר, והשכירה אותו חזרה מיד למשך שנתיים וחצי. סונאבנד הפך לנשיא רשת המסעדות "צ'יילדס", בשנת 1955, וצ'יילדס רכשה את הפלאזה באותה נובמבר, תמורת 6.2 מיליון דולר. בותאה עת, בכל חדר אורחים, הותקן מיזוג אוויר. "צ'ילדס" הפכה ל"תאגיד המלונות של אמריקה" (HCA) בשנת 1956, והשכירות של הילטון חודשה ללא הגבלת זמן באותה שנה. "תאגיד המלונות של אמריקה" מכרה את הפלאזה ללורנס וינה בנובמבר 1958, תמורת 21 מיליון דולר, ושכרה אותו חזרה מיד למשך 25 שנה. העסקה כללה קיצור ההסכם של הילטון עד לאפריל 1960, שבמסגרתה נטלה על עצמה את החכירה התפעולית של המלון.
בשנת 1969, הוסרו המגבלות על כניסת נשים לבר, בעקבות מחאות של ארגוני נשים. באותה עת החל "תאגיד המלונות של אמריקה", ששמו שונה ל"סונסטה", שיפוץ מקיף של המלון.
בבעלות חברת מלונות ווסטין
בסוף שנות השבעים, מלון פלאזה שוב החל להרוויח. "ווסטרן אינטרנשיונל" שינתה את שמה למלונות "ווסטין" בשנת 1981, ושמו של המלון שונה לאחר מכן והפך ל"ווסטין פלאזה". עם זאת, ווסטין החלה להפסיד כסף בסוף שנות השמונים. בשנת 1987, חברת האם של ווסטין, Allegis Corporation, הודיעה על כוונתה למכור את הפלאזה, תוך שהיא מייצרת עניין של לפחות 150 משקיעים.
בבעלות טראמפ
ב-1988 נרכש המלון על ידי דונלד טראמפ בסכום של 390 מיליון דולר. בריאיון לניו יורק טיימס גרס טראמפ כי רכישת המלון במחיר כה גבוה הייתה ממניעים אמוציונליים יותר מאשר כלכליים, והתייחס למלון כאל יצירת מופת. טראמפ מינה למנהלת המלון את אשתו איוונה טראמפ, עד שהתגרשו ב-1990.
לאחר הרכישה הכריז הטראמפ על תוכנית שיפוצים רחבה, שכללה שחזור הלובי וכמה מהאלמנטים הפנימיים האחרים. העבודה כללה גם הזהבה של משטחים רבים, החלפת שטיחים וריפוד רהיטים מחדש. טראמפ גם החליט לסגור את המועדון במרתף המלון בשנת 1989. המלון הרוויח סכומים צנועים במשך כשנתיים לאחר הרכישה של טראמפ, בעיקר מהתפוסה המוגברת, תעריפי הסוויטות שהעלו והזמנות אירועים.
טראמפ לווה בהרחבה לרכישת מלון פלאזה, אך הכנסותיו התפעוליות היו כמה מיליוני דולרים מתחת לנקודת האיזון התפעולית. כתוצאה מכך, חובו של מלון פלאזה גדל בסופו של דבר ל -600 מיליון דולר. עד 1991 טראמפ תכנן לפרוע את חובות המלון על ידי מכירת הרוב המכריע של החדרים כדירות מגורים. טראמפ העריך כי ההסבה תחזיר 750 מיליון דולר, כמעט כפול ממחיר הרכישה. טראמפ שקל גם להמיר את המשרדים בגג הבניין לדירות פנטהאוז. תוכנית ההסבה נכשלה מכיוון שהיא לא הייתה רווחית, לאחר ירידת מחירים בשוק הנדל"ן בניו יורק בתחילת שנות ה-90. כאמצעי אחרון, במרץ 1992, פנה טראמפ לנושי הפלאזה, קבוצה של שבעים בנקים בראשות סיטי בנק, שהסכימה לקחת 49% בהבעלות במלון תמורת ויתור על חוב של 250 מיליון דולר והפחתת ריבית. ההסכם הוגש כחלק מהליך פשיטת רגל של טראמפ בנובמבר 1992.
בשנת 1992 צולם במלון חלק מהסרט "שכחו אותי בבית 2" שבו טראמפ הופיע הופעת אורח בת מספר שניות.
במאה ה-21
טראמפ מכר את המלון בשנת 1995 עבור 325 מיליון דולר. הרוכשים היו תאגיד מלונאות והנסיך הסעודי אל-וליד בן טלאל. המלון החליף ידיים פעם נוספת ב-2004, כשאז נרכש על ידי קבוצת 'אלעד נכסים' בשליטתו של איש העסקים הישראלי יצחק תשובה. תשובה רכש את המלון ב-675 מיליון דולר במטרה להסב את רובו לבית דירות יוקרתי, לפי התוכנית שהגה דונלד טראמפ 15 שנים קודם.
בשל ההסבה פוטרו עובדי המלון. כתוצאה מכך יצא איגוד עובדי בתי המלון בניו יורק בקמפיין במטרה למנוע את תוכניתו של תשובה להמיר את המלון לבית דירות. האיגוד אף שכר משרד יחסי ציבור ישראלי, כדי שזה יגייס את דעת הקהל בישראל נגד התוכנית, במטרה להפעיל על תשובה לחץ מבית. כתוצאה מהלחץ הציבורי נחתם הסכם פשרה בין תשובה לעובדי המלון, שעל פיו העובדים שיפוטרו יזכו לפיצויים כפולים, והעובדים שבכוונתם לחזור לעבוד במלון עם תום השיפוץ יזכו לפיצויים כמתחייב בחוק. בנוסף החל קמפיין ציבורי נגד פגיעה במבנה ההיסטורי, והוסכם שהאולמות ההיסטוריים של המלון ישומרו. תשובה אף הסכים להגדיל את מספר חדרי המלון על חשבון מספר הדירות המתוכנן במקור. הפלאזה נסגר לרגל השיפוצים באפריל 2005, והוחל במבצע שיווק לדירות המגורים במלון. ביוני 2006, רכש הנסיך הסעודי בן-טלאל בחזרה 50%, מחדרי המלון שנותרו בו לאחר השיפוץ. תשובה גם הודיע כי מתכנן להקים רשת מלונות תחת המותג "פלאזה" ברחבי העולם. המלון הראשון היה אמור לקום בלאס וגאס, בשותפות עם אי די בי חברה לפיתוח ונכסים ובנין מקבוצת "אי.די.בי" של נוחי דנקנר בהשקעה של 7 מיליארד דולר בלאס וגאס. הקרקע לפרויקט נרכשה תמורת 1.2 מיליארד דולר. אולם הפרויקט כשל ולא יצאה לפועל.
על פי לוח הזמנים המקורי, המלון היה אמור להיפתח לפני יום הולדתו ה-100 שחל ב-1 באוקטובר 2007. אך עקב דחייה בלוח הזמנים של השיפוצים, נדחתה הפתיחה ל-1 במרץ 2008. במתכונתו החדשה כולל הפלאזה 282 חדרי מלון, 181 דירות פאר ומרכז קניות יוקרתי. השיפוצים עלו כ-400 מיליון דולר. את תכנן וניהל השיפוץ והשדרוג של המלון ביצעה בתו של תשובה, האדריכלית גל נאור.
מלון פלאזה בתרבות
מלון פלאזה שימש כתפאורה לסרטים רבים לאורך השנים. המלון אמנם הופיע בקטעים קצרים בסרטי קולנוע קודם ל-1959, אך את הופעת הבכורה שלו עשה בשנה זו, בסרטו של אלפרד היצ'קוק "מזימות בינלאומיות". במהלך השנים הופיע בסרטים רבים, בהם: "מלון פלאזה" (1971) (על פי מחזהו של ניל סיימון אשר הוצג אף בתיאטרון הישראלי בשם "מלון פלאזה"), "כך היינו" (1973), "אהבה מהביס הראשון" (1979), "ארתור" (1981), "מלך ניו יורק" (1990). חלק נכבד מהסרט "שכחו אותי בבית 2" בשנת 1992 צולם במלון, וכן הופעת אורח למספר שניות בקטע קצר בלובי המלון מופיע הבעלים של המלון באותה עת, יזם הנדל"ן דונלד טראמפ. המלון שימש אף כתפאורה דמיונית לעלילה, בסדרת הספרים 'אלויזי' של קיי תומפסון, וגם כתפאורה פיזית לסרטים שנעשו בעקבות סדרת ספרים זו. בספר "פרסי ג'קסון ותקוות האולימפוס", המלון משמש כמגורי החצויים הנלחמים בצבא הטיטאנים.
ריס (זמרת)
ריס קלרסטדט (באנגלית: Rhys Clarstedt; נולדה ב-27 באוקטובר 1997), הידועה בשם הבמה ריס (באנגלית: Rhys), היא זמרת-יוצרת שוודית-אמריקאית. הסינגלים שלה, "Swallow Your Pride" ו-"Last Dance", היו להיטים בשוודיה. ב-2018, היא הוציאה את אלבום הבכורה שלה, Stages.
קריירה
כשהייתה בגיל 18, היא פגשה את המפיק המוזיקלי השוודי, יורגן אלופסון, בשביל להקליט דמו. אלופסון מאוד אהב את קולה, והוא התחיל לעבוד איתה ולעזור לה במוזיקה שלה.
הסינגל הראשון שלה, "Swallow Your Pride", יצא ב-25 בנובמבר 2016, ונכתב על ידי ריס ואלופסון. השיר זכה בשיר השבוע על ידי רדיו שוודיה. ריס הופיעה במיוזיקילפן ב-14 בדצמבר 2016.
ב-17 בפברואר 2017, היא הוציאה את סינגל השני שלה, "Last Dance", שנכתב על ידי אלופסון. במהלך קיץ 2017, הופיע ריס בתוכניות טלוויזיה שוודיות שונות, כמו Sommarkrysset ו-Lotta på Liseberg. במהלך אותו קיץ, הופיעה במספר פסטיבלי מוזיקה כמו Way Out West, סטורחויאיראן ו-We Are Sthlm.
ב-30 באוגוסט 2017, פרסם מגזין האופנה האמריקאי, ווג, מאמר על ריס, בזמן שהופיעה בשבוע האופנה בסטוקהולם.
G.U.Y.
(ראשי תיבות של Girl Under You, בעברית: בחורה תחתיך) הוא הסינגל השלישי והאחרון של הזמרת האמריקאית ליידי גאגא מאלבום האולפן השלישי שלה, Artpop. השיר הופיע לראשונה בתחנת הרדיו האיטלקי כשנאמר שהוא ישמש בתור הסינגל השלישי מהאלבום ב-28 במרץ 2014. השיר היה בשלבי כתיבה עוד כאשר גאגא הייתה בסיבוב ההופעות שלה "The Born This Way Ball" בשנת 2011. השיר נכתב מספר פעמים עד להגעתה של הגרסה הסופית והסגנון שאליו פנתה בו הוא EDM כאשר מכיל אלמנטים של R&B.
השיר קיבל ביקורות מעורבות ממבקרי מוזיקה, שהחמיאו על הרכב הסגנון ועל השירה של גאגא, אך מתחו ביקורות על מילות השיר וההפקה שלו. השיר נכנס לראשונה למספר מצעדים של כמה מדינות, אך נכשל מלהיכנס לעשירייה הראשונה ברובם. בארצות הברית, ".G.U.Y" הפך לשירהּ השני הכושל ביותר במצעד הבילבורד הוט 100 לאחר שנכנס למקום ה-76, ונכנס לעשירייה הפותחת במצעד הבולגרי, מצעד השירים הדיגיטליים של יוון, ומצעד שירי המועדונים של בילבורד.
הווידאו קליפ לשיר צולם בטירת הרסט בקליפורניה ויצא לאור בערוצה הרשמי של גאגא ב-Vevo ב-22 במרץ. הקליפ מראה את גאגא כמלאך כמו בעטיפת הסינגל שנפל ומורם באוויר על ידי חבורת אנשים. לאחר מכן היא נוקמת בגברים אשר צדו אותה ומחליפה אותם עם שיבוטים מהמכונה השיר הסרטון קיבל ביקורות חיוביות עבור ההפניות שלה מהמיתולוגיה היוונית. לקליפ יצא גם גרסה שונה הכוללת את השיר בלבד. גאגא ביצעה את השיר במהלך מסע ההופעות "ArtRave: The Artpop Ball" שקידם את האלבום.
וידאו קליפ
הקליפ לשיר צולם בטירת הרסט שבקליפורניה ויצא לאור ב-22 במרץ. בקליפ לשיר, שאורכו 12 דקות, מופיעים בנוסף לשיר שלושה שירים נוספים מהאלבום: "Artpop", "Venus" ו-"MANiCURE". לקליפ יצאה גם גרסה מקוצרת הכוללת את השיר ".G.U.Y" בלבד.
השיר מחולק לכמה נושאים בהתחלה נראית גאגא כמלאך כשהיא בעצומה של מלחמה. לבסוף שטרות עפים באוויר המלחמה כביכול נגמרה וגאגא נשארה חבולה, כשחץ תקוע בבטנה. היא מגיעה לטירה שבכניסה אליה היא מתמוטטת בעוד השומרים מביאים אותה לתוך הטירה ומטבילים אותה במים שנמצאים בתוך בריכה מרכזית שבטירה. לאחר מכן היא לובשת בגדים של "אלה" ורוקדת ושרה בתוך הטירה כשלבסוף ניתן לראות שכפולים של בן אחד בכמויות אדירות כאשר הם משתלטים על בניין משרדים. הקליפ נצפה נכון לחודש אוגוסט 2017 מעל ל-77 מיליון פעמיים באתר Vevo.
מוריס קאהן
ביוגרפיה
קאהן נולד בעיר באנוני שבדרום אפריקה למשפחה יהודית של מהגרים מהאימפריה הרוסית. למשפחה היו חנות אופניים וחנות תכשיטים. קאהן היה פעיל בתנועת נוער ציונית ועלה לישראל בשנת 1956 עם אשתו ז'קלין ושני בניו, ביניהם בנג'מין קאהן. בישראל למד ראיית חשבון.
בשנת 1967 ניגש למכרז משרד התקשורת להפקת מדריכי טלפון מסווגים, ושנה אחר כך, החל לפרסם מדריכי טלפון מסווגים, להם קרא "דפי זהב". ב-1980 חבר לבועז דותן, שהקים את יחידת המחשב בדואר ישראל. דותן יחד עם אבינועם נאור החלו במחשוב תהליכי המדריכים המסווגים של דפי זהב. ב-1982 הקימו קאהן, דותן ונאור את חברת עורק אינפורמיישן שהייתה חברה שמכרה תוכנות מחשב לפיתוח והפקה של מדריכי זהב בעולם והייתה הבסיס לחברת אמדוקס, ש-50% ממנה נרכשו על ידי סאות'ווסטרן בל ב-1985. מאוחר יותר החלה אמדוקס בפיתוח תוכנות לגבייה ולניהול השירות עבור חברות טלפון. את עסקיו ניהל קאהן תחת קבוצת עורק שהייתה הבעלים של 50% הנותרים מאמדוקס עד הנפקתה של אמדוקס ב-1998.
קאהן, אשר ידוע כחובב הים, הקים את חברת "coral world", חברה בינלאומית אשר מחזיקה ומנהלת מצפים תת-ימיים ברחבי העולם. בשנת 1975 חנך קאהן את המצפה הימי הראשון באילת. חברת המצפה התת-ימי (coral world international) הוקמה בשנת 1974 על ידי מוריס קאהן ובבעלותה כיום מצפים תת-ימיים באילת, בפרת', אוסטרליה, מאווי (הוואי) ופלמה דה מיורקה.
במהלך שנת 2019 עסק צוות חוקרים של התחנה בניטור תנועתם של כרישים שנצפו באזורי החוף של ישראל בסביבת חדרה, אשקלון ואשדוד.
בשנת 1998, כאשר הונפקה אמדוקס בבורסה בארצות הברית, מימש קאהן את מניותיו בכמיליארד דולר. בשנת 2004 מכר לקרן מרקסטון את החזקותיו בחברת דפי זהב תמורת כחצי מיליארד שקל.
החל מ-2012 תרם קאהן כ-40 מיליון ש"ח לעמותת SpaceIL לטובת פרויקט הגשושית הישראלית לירח בראשית, מתוך עלות כוללת של כ-100 מיליון ש"ח. החל מ-2016 הוא אף שימש כיושב ראש העמותה וב-2017 הפך לנשיא העמותה. בשנת 2019, לאחר שהגשושית התרסקה על הירח, הכריז קאהן על תחילת הפרויקט "בראשית 2", שמטרתו להשלים את משימתה של הגשושית.
ביוני 2017 הוענק לו תואר עמית כבוד של המרכז הבינתחומי הרצליה על פעילותו למען החברה הישראלית, על תרומתו לפיתוחה של מדינת ישראל למעצמה מובילה בתחומי ההייטק ועל תרומתו המתמשכת בתחומי החינוך, איכות הסביבה והרפואה.
בשנת 2018 הוענק לו פרס בוני ציון על מפעל חיים, ואות התעשיין בבית הנשיא.
בשנת 2019 נבחר, יחד עם כפיר דמרי, להשיא משואה ביום העצמאות ה-71 של מדינת ישראל, כאות הערכה על תרומתו למיזם "בראשית". בעת השאת המשואה חרג באופן ששעשע רבים מפרוטוקול הטקס, ובין השאר התחייב לממן משמעותית את פרויקט "בראשית 2" שפיתוחו יסתיים לדבריו תוך כשנתיים מההכרזה.
איסכאכא
איסכאכא (בערבית: إسكاكا) הוא כפר פלסטיני השוכן במחוז סלפית שבשומרון, 27 ק"מ דרומית מערבית לשכם. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 1,107 תושבים בשנת 2016. איסכאכא גובל ביישובים הפלסטינים זאוויה ולובאן א-שרקיה במזרח, סלפית (עיר) ממערב, ומרדה, יאסוף וג'מעין מצפון; ונמצא בין ההתנחלויות אריאל וכפר תפוח, ובקרבת נופי נחמיה.
היסטוריה
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 127 מוסלמים, ובמפקד 1931 היא גדלה ל-186 מוסלמים שהתגוררו ב-48 בתים.
ב-1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 260 מוסלמים, ואילו שטח הקרקע הכולל של הכפר היה 5,311 דונם. מתוכם היו 1,309 דונם של מטעים ואדמות השקיה, 1,624 של גידולי דגנים, ו-12 דונם סווגו כשטח בנוי.
בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכם שביתת הנשק בין ישראל וירדן מ-1949, עבר איסכאכא משליטה בריטית לירדנית.
בשנת 1961 האוכלוסייה של איסכאכא הייתה 415 נפש.
לאחר 1967
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, עבר איסכאכא משליטה ירדנית לישראלית. לאחר הסכם אוסלו, 25% מאדמות הכפר מוגדרים כשטח B, ו-75% הנותרים הם שטח C. מדינת ישראל הפקיעה 356 דונמים של אדמה מאיסכאכא, לבניית אריאל, נופי נחמיה ולגדר ההפרדה.
Blazor
Blazor היא טכנולוגיית פיתוח חינמית, קוד פתוח, חוצה-פלטפורמות, המאפשרת למפתחים ליצור יישומי אינטרנט באמצעות #C ו HTML. המפותחת ומתוחזקת על ידי מיקרוסופט.
סקירה
ישנם שני סוגי טכנולוגיות עיקריים עליהם נשען יישום Blazor:
תור M/M/c
תור M/M/c כתהליך לידה ומוות
אם נגדיר את מספר הלקוחות במערכת k כמשתנה המצב, תור M/M/c ניתן לייצוג כתהליך לידה ומוות (Birth-death process) שבו קצב הלידה (הגעת לקוח חדש לתור) קבוע עבור כל המצבים, אך קצב המוות (סיום שירות ויציאה מהמערכת) משתנה בהתאם למספר השרתים הפעילים. יהי λ קצב הגעת הלקוחות ו-μ קצב השירות של שרת יחיד אזי קצב השירות וקצב המוות בכל מצב k של המערכת ניתנים באמצעות:
איילת חן
איילת חן הוא פיוט מאת רבי שלום שבזי. בקהילות יהדות תימן נהוג לשיר אותו לחתן במהלך שבעת ימי המשתה. הפיוט שואל ביטויים וכינויים מדברי הרעיה והדוד מתוך שיר השירים.
תור M/M/c
תור M/M/c כתהליך לידה ומוות
קל לראות שרק עבור המערכת תתכנס בטווח הרחוק ותהיה יציבה, שכן אחרת התור ילך ויגדל לאינסוף.
איילת חן
בקהילות תימן השיר שייך לשירי הזאפה - שירי חופה אותם שרים לחתן ולכלה. איילת חן נחשב לשיר הזאפה המרכזי אותו שרים לחתן מלוויו בדרכו לביתו לאחר תפילת שחרית בשבת שבע ברכות. נהוג גם לשיר את הפיוט בשעת החופה.
תור M/M/c
תוצאות שיווי המשקל
נהוג להגדיר את היחס בין הקצבים כפרמטר של המערכת:, וכאמור, המערכת תגיע לשיווי משקל רק עבור \rho < 1. פתרון תהליך הלידה והמוות מניב את ההסתברות שהמערכת תהיה במצב k, כלומר שבמערכת כולה יהיו k לקוחות, והיא:
איילת חן
ביצועים מודרניים
להקת צלילי הכרם הקליטו גרסה משלהם לפיוט שהובאה באלבום "המיטב - א". בשנת 2004 הקליט מאיר בנאי גרסה בלחן חדש לפיוט במסגרת האלבום "שמע קולי".
תור M/M/c
תוצאות שיווי המשקל
כאשר \pi_0 היא ההסתברות שבמערכת יהיו אפס לקוחות, והיא נתונה על ידי:
נוסחה זו להסתברות מכונה "נוסחת ההשהיה של ארלנג" (The Erlang delay formula) או "נוסחת ארלנג C" והיא מתארת את ההסתברות שלקוח טלפוניה יצטרך להמתין לקבלת קו טלפון לצורך שיחה בהינתן c שרתים.
מספר הלקוחות הממוצע במערכת בשיווי משקל נתון על ידי:
ומספר הלקוחות הממוצע הממתינים בתור נתון על ידי:
באמצעות חוק ליטל ניתן לחשב מכאן את משך הזמן הממוצע שלקוח יבלה במערכת:
ואת משך הזמן הממוצע שלקוח ימתין בתור:
קמירות
במאמר מאת האו ליונג לי ומוריס כהן הוכיחו השניים כי נוסחת ההשהיה של ארלנג היא פונקציה קמורה ומונוטונית עולה ממש ב-\rho כאשר \rho < 1 ו- 0 < \rho. להוכחה זו השפעות מרחיקות לכת מבחינת היכולת להגיע לאופטימיזציה מתמטית של הפונקציה, בעיקר בשל היכולת להשתמש באופטימיזציה קמורה. שאר המדדים, דהיינו, נגזרים מנוסחה זו וכל אחד ניתן לייצוג כמכפלה של שתי פונקציות עולות ממש וקמורות (שאחת מהן היא \pi_{c+}) או סכום של פונקציות קמורות. לכן גם הן קמורות.
משה ימר
משה (מקס) ימר (13 באפריל 1915 – 18 בדצמבר 2010) היה פרופסור לפיזיקה ולפילוסופיה של המדע וחתן פרס ישראל להיסטוריה של המדע לשנת 1984 ופרס א.מ.ת לשנת 2003. ימר, מתלמידיו של אלברט איינשטיין, ייסד את המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן, בה שימש בהמשך רקטור ונשיא בשנים 1966–1977.
ביוגרפיה
משה ימר נולד בברלין שבגרמניה. בסיום לימודיו התיכוניים הוא למד פילוסופיה, מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת וינה, אותם סיים בארץ ישראל לאחר עלייתו בשנת 1935. בשנת 1942 הוא סיים את לימודי הדוקטורט בתחום הפיזיקה הניסויית והיה הראשון בכך במסגרת האוניברסיטה העברית. מיד לאחר מכן הוא התגייס לשורות הצבא הבריטי ועם שחרורו החל להרצות באוניברסיטה העברית במחלקה להיסטוריה ופילוסופיה של המדע. במלחמת העצמאות היה חבר המפקדה העליונה של ההגנה בירושלים.
לאחר מכן שהה בארצות הברית והיה חבר סגל באוניברסיטת הרווארד, באוניברסיטת אוקלהומה ובאוניברסיטת בוסטון. בשנות חייו האחרונות של אלברט איינשטיין היה משה ימר בין החוקרים המקורבים אליו ולספרו של משה ימר "מושגי החלל" כתב איינשטיין הקדמה. פרופ' ימר חקר ביסודיות את יחסו של איינשטיין לדת וריכז את ממצאיו בספר "איינשטיין והדת". כמו כן, ספריו בתחום הפילוסופיה של הפיזיקה זכו להכרה בינלאומית ותורגמו לשפות רבות.
בשנת 1955 הצטרף לאוניברסיטת בר-אילן, ייסד בה את המחלקה לפיזיקה ועמד בראשה בשנותיה הראשונות. באמצע שנת 1962 נבחר לרקטור הראשון של האוניברסיטה, תפקיד בו כיהן עד שנת 1964. באוקטובר 1966 נבחר משה ימר לכהן כרקטור ונשיא האוניברסיטה. נמנה עם מייסדי המכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב. כפרופסור אורח הוא שימש במכון השווייצרי לטכנולוגיה, באוניברסיטת קולומביה ובמוסדות נוספים. בישראל הוא כיהן כחבר המועצה להשכלה גבוהה, נשיא האיגוד לקידום המדע בישראל וחבר בוועד ההדרכה של הוועדה לאנרגיה אטומית. בשנת 1963 נבחר לחבר האקדמיה המדעית הצרפתית לפילוסופיה של המדע.
משה ימר היה נשוי לרחל לבית רקובר (נפטרה בכד' מרחשוון ה'תשע"ט) ילידת ירושלים, אשר גדלה בבית מנדלבאום הקרוי על שם סבה הרב שמחה מנדלבוים. בתו - שלומית נישאה לרב שמעון אדלר ששימש כראש המינהל לחינוך דתי במשרד החינוך. בנו - הרב מיכאל משמש כראש ישיבת שעלבים.
עבודותיו זיכו אותו בשנת 1960 בפרס האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, בפרס ישראל להיסטוריה של המדע לשנת 1984, בפרס א.מ.ת (2003), ובפרס אברהם פיס (2007).
חקר הירח
חקר הירח החל מאות שנים לפני הספירה ונמשך עד היום. המצאת הטלסקופ הייתה הקפיצה הראשונה בחקר הירח. גלילאו גליליי מוכר בדרך כלל כאדם הראשון שהשתמש בטלסקופ לביצוע תצפיות אסטרונומיות, עם הטלסקופ הראשון שבנה בעצמו בשנת 1609. בתצפיותיו הראשונות גילה גלילאו כי פני השטח של הירח אינם חלקים כפי שסברו עד אז אלא מכוסים בהרים ומכתשים. הגשושית לונה 2, ששוגרה על ידי ברית המועצות, התנגשה בירח ב־14 בספטמבר 1959 ובכך הפכה לעצם המלאכותי הראשון שהגיע אל הירח (ואל כל גרם שמיים אחר). ב־1969, תוכנית אפולו של נאס"א הנחיתה את האדם הראשון על הירח. ב־6 הנחיתות שבוצעו במהלך התוכנית הציבו 12 אנשים את רגליהם על הירח, והוצבו כלים מדעיים ונאספו סלעים ודוגמאות קרקע שלימדו את האנושות רבות אודות הירח בפרט ואודות מערכת השמש בכלל.
היסטוריה מוקדמת
האסטרונומים הבבליים שחיו באזור מסופוטמיה באלף הראשון לפני הספירה גילו מחזור בן 18 שנה של ליקויי ירח. באותו זמן ידעו כי 19 שנות שמש שווים לכ־235 חודשי ירח. במאה השנייה לפני הספירה סלאוקוס מסלוקיה העלה את התאוריה (שהתבררה כנכונה) כי הגאות והשפל נגרמו על ידי הירח (סלאוקוס חשב כי האינטראקציה נגרמת על ידי אטמוספירת כדור הארץ אך למעשה התופעה היא כתוצאה מכוח המשיכה של הירח). לפי סטראבון (1-1-0009), סלאוקוס היה הראשון שהעלה תאוריה את תאוריית הגאות והשפל, וכי גובה הגאות והשפל תלוי במצב הירח ביחס לשמש.
באמצע האלף הראשון לפני הספירה, אסטרונומים הודיים תיארו את מסלולי הירח ב־Aitareya Brahmana. בשנת 449 לספירה, האסטרונום ההודי אריאבהטה הזכיר ב־Āryabhaṭīya שלו כי בהירות הירח נובעת מהשתקפות אור השמש.
אחד מראשוני אנשי המערב שניסה למצוא הסבר מדעי לירח הוא הפילוסוף היווני אנכסגורס (428–500 לפני הספירה), שטען כי השמש והירח הם אבנים כדוריים ענקיים, וכי הירח מחזיר את אורו של השמש. תורתו האתאיסטית לגבי השמיים הייתה אחת הסיבות לכליאתו ולגרושו. בתיאור היקום של אריסטו (384–322 לפנה"ס), הירח מהווה את הגבול בין היסודות (אדמה, מים, אוויר ואש) לבין השמיים העליונים. בפילוסופיה של אריסטו, השמיים, שמתחילים מהירח, היו ממלכת השלמות, והשטח שתחת הירח הוא ממלכת השחיתות, וכל דמיון בין אזורים אלו נשללו בנוקשות. אריסטו בעצמו הציע כי יכול להיות שהירח הזדהם מממלכת השחיתות. בספרו הקצר "On the Face in the Moon's Orb", פלוטרכוס (46–120 לספירה) הציג דעות שונות בקשר למערכת היחסים בין כדור הארץ לירח. הוא הציע כי בירח יש גומחות אליהם אור השמש לא הגיע וכי הכתמים על הירח אינם אלא צללים של נחלים או תהומות עמוקים. הוא גם העלה את האפשרות כי הירח מיושב. בימי קדם הוצע כבר כי הירח הוא ראי מושלם וכי הסימנים על פניו היו השתקפות של תוואי כדור הארץ אך הסבר זה נדחה בקלות כי פני הירח לא השתנו עם תנועתו מעל כדור הארץ. ההסבר שהפך למקובל בסופו של דבר הוא כי ישנם וריאציות של "צפיפות" בירח שגרמו לירח להופיע כפי הופעתו. שלמות הירח, ומכך שלמות השמיים, נשמרה בצורה זו. אריסטרכוס מסאמוס (230–310 לפנה"ס) הלך צעד קדימה ומדד את המרחק בין כדור הארץ לירח והגיע לתוצאה כי המרחק הוא פי 20 מרדיוס כדור הארץ (המרחק הוא למעשה פי 60 מרדיוס כדור הארץ. רדיוס כדור הארץ היה ידוע בערך מאז ארטוסתנס).
בתקופת המדינות הלוחמות של סין, האסטרונום שי שן (המאה ה־4 לפנה"ס) נתן הוראות לחיזוי ליקויי שמש וירח בהתחשב במיקומם היחסי של שניהם. על אף שהסינים בתקופת שושלת האן (202 לפנה"ס–202 לספירה) האמינו כי הירח היא אנרגיה השווה לצ'י, תאוריית "השפעת הקרינה" שלהם זיהתה נכונה כי אור הירח הוא השתקפות של אור השמש. תאוריה זו נתמכה על ידי הזרם המרכזי של הוגי הדעות כמו למשל ג'ינג פאנג (37–78 לפנה"ס) וג'אנג הנג (78–139 לספירה), אבל נדחתה על ידי הפילוסוף בעל ההשפעה וואנג צ'ונג (27–97 לספירה).
בימי הביניים, לפני המצאת הטלסקופ, רבים החלו להכיר בירח ככדור. על אף שהיו שהאמינו כי הירח הוא "חלק", בשנת 1609, גלילאו גליליי צייר את אחת מאיורי הטלסקופ הראשונים של פני הירח בספרו Sidereus Nuncius וציין כי פני הירח אינם חלקים וכי יש עליהם הרים ומכתשים. מאוחר יותר בשנת 1651, ג'ובאני בטיסטה ריקיאולי ופרנססקו מריה גרימלדי ציירו מפה של הירח ונתנו למכתשים רבים שמות הקיימים עד היום. במפות, אזוריו החשוכים של הירח כונו "ימות" או אוקיינוסים והחלקים המוארים כונו רמות או יבשות.
חסידיו של אריסטו בימי הביניים, בעולם האיסלאמי ואחר כך באירופה הנוצרית, ניסו לתת משמעות לכתמים על הירח במונחים אריסטוטוליים. תומאס האריוט, כמו גליליי, צייר את הירח וביצע תצפיות במשך מספר שנים אך ציוריו לא פורסמו. המפה הראשונה של הירח נכתבה על ידי הקוסמוגרף והאסטרונום הבלגי מיכאל ואן־לאנגרן ב־1645. שנתיים לאחר מכן, ב־1647, מפה נוספת פורסמה על ידי האסטרונום הפולני יוהנס הווליוס. באותה שנה הוציא לאור הווליוס את ספרו Selenographia, sive Lunae descriptio, החיבור הראשון שעסק כולו בירח. המונחים שקבע הווליוס, אף על פי ששימשו את המדינות הפרוטסטנטיות עד למאה ה־18, הוחלפו על ידי המונחים שפורסמו על ידי האסטרונום הישועי ג'ובאני בטיסטה ריקיאולי ב־1651 (ימות ורמות). בשנת 1753, האסטרונום הישועי קרואטי רודר בוסקוביק (Ruđer Bošković) גילה כי לירח אין אטמוספירה. בשנת 1824, הפיזיקאי והאסטרונום הבוואריאני פרנץ וון גרוית'ויזן הסביר כי המכתשים על פני הירח הם תוצאה של התנגשות מטאוריטים.
האפשרות כי ישנה צמחייה על הירח וכי היא מיושבת על ידי סלניום הייתה מקובלת על אסטרונומים רציניים אפילו בעשורים הראשונים של המאה ה־19. בשנת 1835, מתיחת הירח הגדולה הוליכה אנשים שולל כי על הירח חיים יצורים אקזוטיים. בערך באותו זמן (בין 1834 ל־1836), ויליאם ביר ויוהאן היינריך וון מדלר פרסמו את חיבורים בן 4 הכרכים Mappa Selenographica ואת הספר Der Mond ב־1837, בו הם קבעו בתקיפות כי על הירח אין גופי מים או אטמוספירה ניכרת.
המרוץ לחלל
המלחמה הקרה בין ארצות הברית וברית המועצות נתנה את השפעותיה על חקר החלל וחקר הירח וכך החל המרוץ לחלל. המרוץ הביא למספר גילויים מדעיים וטכנולוגיים משמעותיים, כמו למשל צילום הצד הרחוק של הירח ב־1959, צד שלא נראה על ידי אדם לפני כן, והנחתת האדם הראשון על הירח בשנת 1969, אחד האירועים הגדולים ביותר במאה ה־20 ובהיסטוריה האנושית בכלל.
העצם המלאכותי הראשון שהגיע אל פני הירח הייתה הגשושית לונה 2 הסובייטית שהתנגשה בירח ב־14 בספטמבר 1959, 21:02:24 Z. הצד הרחוק של הירח צולם לראשונה על ידי הגשושית הסובייטית לונה 3 ב־7 באוקטובר 1959. במאמץ להתחרות בהצלחות הסובייטיות, הציב נשיא ארצות הברית דאז, ג'ון פ. קנדי מטרה לאומית - הנחתת אדם על הירח. במושב משותף של הקונגרס ב־25 במאי 1961 הוא אמר:
למרות הכרזה זו, הסובייטים נשארו בהובלה למשך זמן נוסף. לונה 10 הסובייטית הפכה ללוויין המלאכותי הראשון של הירח ב־1966. אחד המכשולים המרכזיים ביותר בטיסה מאוישת אל הירח היה בפיתוח מגן חום שיגן על החללית המאוישת בזמן החדירה לאטמוספירה. האמריקאים היו הראשונים להשיג עליונות בתחום זה באמצעות ניסויים רבים שנערכו על ידי נאס"א.
ב־24 בדצמבר 1968, צוות משימת אפולו 8: פרנק בורמן, ג'יימס לוול וויליאם אנדרס היו האנשים הראשונים שנכנסו למסלול סביב הירח וראו את צידו הרחוק במו עיניהם. ב־20 ביולי 1969 נחת רכב הנחיתה של אפולו 11 על הירח כשבתוכו האסטרונאוטים ניל ארמסטרונג ובאז אולדרין. האדם הראשון שהלך על הירח הוא ניל ארמסטרונג, מפקד המשימה. הרובר הראשון שנחת על הירח היה לונוחוד 1 הסובייטי במסגרת תוכנית לונוחוד ב־17 בנובמבר 1970. נכון להיום, האדם האחרון שעמד על פני הירח הוא האסטרונאוט יוג'ין סרנן במהלך משימת אפולו 17. נכון ל־2016 רק 12 אנשים (בשש משימות: אפולו 11, 12, 14, 15, 16 ו17) נחתו על הירח.
סלעי ירח הובאו אל כדור הארץ על ידי משימות לונה (לונה 16, 20, ו־24) ומשימות אפולו 11–17 (חוץ מאפולו 13 שלא נחתה על הירח).
מאמצע שנות ה־60 ועד לאמצע שנות ה־70 בוצעו 65 נחיתות על הירח (10 מתוכן ב־1970 בלבד), אבל אחרי משימת לונה 24 ב־1976 פסקו השיגורים אל הירח כליל, והם חודשו רק ב־1990. הסובייטים התרכזו בחקר נוגה ובניית תחנת חלל, והאמריקאים התרכזו בחקר מאדים, סקיילאב ותוכנית מעבורות החלל.
מחקר נוכחי שהסתיים או בוטל
ב־1990 יפן הגיעה לראשונה אל הירח עם הגשושית Hiten, ובכך הפכה למדינה השלישית (אחרי ארצות הברית וברית המועצות) להכניס חללית למסלול סביב הירח. בספטמבר 2007 שיגרה סוכנות החלל היפנית את הגשושית סלן במטרה "להשיג מידע מדעי על מקור ואבולוציית הירח ולפתח את הטכנולוגיה לחקר עתידי של הירח", לפי האתר הרשמי של JAXA.
BMDO ונאס"א שיגרו את קלמנטין ב־1994 ואת לונר פרוספקטור ב־1998.
סוכנות החלל האירופאית שיגרה גשושית קטנה וזולה בשם סמארט־1 ב־27 בספטמבר 2003. משימתה המרכזית של הגשושית הייתה לצלם את פני הירח בתלת־מימד באמצעות קרני X ואינפרא אדום. סמארט־1 נכנסה למסלול סביב הירח ב־15 בנובמבר 2004 והמשיכה לבצע תצפיות על הירח עד ל־3 בספטמבר 2006, אז התרסקה כמתוכנן על פני הירח כדי לחקור את האבק שהתרומם בפגיעה.
בדצמבר 2013 הונחת על הירח הרובר צ'אנג־אה 3 ובינואר 2019 הונחתה צ'אנג־אה 4 על הצד הרחוק של הירח.
סוכנות החלל ההודית שיגרה את הגשושית צ'אנדריאן 1 ב־22 באוקטובר 2008. הגשושית תוכננה להקיף את הירח למשך שנתיים וליצור מפה תלת־ממדית של שני צידי הירח וביצוע מיפוי כימי ומינרלוגי של פני השטח של הירח. צ'נדריאן 1 כללה גשושית בשם MIP ששוחררה ממנה ונחתה על פני הירח ב־14 בנובמבר 2008, והפכה את הודו למדינה הרביעית שהגיעה אל פני הירח (אחרי ברית המועצות, ארצות הברית והאיחוד האירופי).
ב־18 ביוני 2009 שיגרה נאס"א את המקפת לסקר הירח (LRO) לצילום הירח ברזולוציה גבוהה ולחקירת אבק הירח באמצעות הגשושית LCROSS ששוחררה ממנה והתרסקה במכוון על הירח. ב־10 בספטמבר 2011 שיגרה נאס"א את שתי הגשושיות GRAIL-A ו־B העתידות להגיע אל הירח ביום האחרון של 2011 וביום הראשון של 2012 ולחקור את הירח כשהן צמודות אחת לשנייה.
סוכנות החלל הגרמנית הודיעה במרץ 2007 כי היא תשגר מקפת אל הירח, LEO ב־2012 אך הפרויקט בוטל בגלל אילוצים תקציביים.
ב־13 בספטמבר 2007, X Prize Foundation יחד עם חברת גוגל הכריזו על Google Lunar X PRIZE. תחרות זו דורשת מהמתחרים "להנחית על הירח, במימון פרטי, רובר רובוטי המסוגל להשלים מספר משימות, כולל לנוע על פני הירח לפחות 500 מטרים ולשלוח וידאו, תמונות ומידע אל כדור הארץ". התחרות נסגרה לפני שהיה שיגור לירח מטעם המתמודדות. אולם, באפריל 2019, למרות תום התחרות, שיגרה חברת SpaceIL הישראלית את הגשושית בראשית שהתרסקה על הירח.
תוכניות עתידיות
לאחר ביטול תוכנית קונסטליישן האמריקאית, שיועדה להחזיר את האדם אל הירח בסביבות שנת 2020, הודיעו מדינות רבות, בהן רוסיה, האיחוד האירופי (איס"א), סין, יפן והודו, על כוונתן להמשיך ולחקור את הירח על ידי משימות בלתי־מאוישות.
סוכנות החלל היפנית תיכננה הנחתת אדם על הירח בסביבות שנת 2020, שתוביל להקמת בסיס ירח ב־2030. למרות התכנונים, ליפן אין כיום את סכומי הכסף הנדרשים לביצוע נחיתה מאוישת על הירח, והיא ככל הנראה תמשיך בשיגורים רובוטיים.
סוכנות החלל הרוסית הודיעה כי בכוונתה להפעיל מחדש את הפרויקט הנטוש לחקר הירח Luna-Glob. הפרויקט יכלול מקפת ונחתת שתוכננו תחילה להיות משוגרים ב־2012. בהמשך תוכנית זו הומרה לשיגור הגשושית לונה־25 בשנת 2025, במסגרת התוכנית הרוסית לחקר הירח.
ב-2017 הודיע אילון מאסק בכנס האסטרונאוטיקה הבינלאומי על חזונו לבניית מערכת בשם BFR ובה חללית ענק שתוכל לבצע מגוון דברים, ולהטיס אסטרונאוטים לבסיס בירח. התוכנית תתבצע על ידי חברת SpaceX שבבעלותו.
סוכנות החלל האירופית הודיעה כי בכוונתה לשגר משימות מאוישות אל הירח כחלק מתוכנית אורורה. בספטמבר 2010 הציגה הסוכנות תוכנית "נחתת ירחית" עם יעד למשימה ראשונה אל הירח ב־2018.
ב-2019 הכריזה נאס"א על "תוכנית ארטמיס" שכוונתה להנחית שוב אסטרונאוטים על הירח עד שנת 2024, ולבסס בה מושבת מחקר ושער יציאה לחלל עמוק.
ב-2020 מנהל החלל הסיני (CNSA) הודיע כי בכוונתו לשגר לירח משימה בלתי מאוישת עד שנת 2030 ולהנחית טייקואונטים על הירח בעשור הקרוב.
ב-9 למרץ 2021 נחתם הסכם בין רוסיה וסין לבניית תחנת מחקר משותפת על הירח.
משה ישראל
הרב משה ישראל (ה'ת"ל, 1670 - ה'ת"ק, 1740) היה מחכמי צפת וירושלים במאה ה-18, שד"ר ומחבר שו"ת "משאת משה". תקופה מסוימת היה רבה של קהילת יהודי רודוס. אבי משפחת ישראל, שבניה כיהנו כרבנים ברודוס ובארץ ישראל במשך כמאתיים שנה, שנים עשר דורות דור אחר דור, עד ערב מלחמת העולם השנייה.
קורותיו
נולד בירושלים, בשנת ת"ל (1670) בקירוב. אשתו, חנה, הייתה בתו של ר' משה בן יצחק בן חביב, מרבני סלוניקי (יש שהחליפוהו בטעות עם המהר"ם בן חביב בעל "כפות תמרים")
למד אצל רבי אברהם יצחקי, מחבר שו"ת "זרע אברהם".
בשנת ה'ת"ע (1710) יצא למסע בצפון אפריקה כשד"ר בשליחות אנשי צפת. במפגשיו עם הקהילות המקומיות נזקק לענות לשאלותיהן בהלכה, ותשובותיו, שחלקן נושאות תאריך וציון המקום בו נכתבו, מאפשרות לשחזר את קורותיו. לאחר שלוש שנות מסע, בהן היה באלג'יר ומרוקו (שם פגש גם את רבי חיים בן עטר), עשה את דרכו בחזרה ארצה. אך כשחנה ברודוס התבקש על ידי יהודי המקום לכהן כרב הקהילה ושהה שם שלוש עשרה שנה ברציפות. מתקופה זו נשתמרו תשובות רבות שלו וגם מספר דרשות.
מסתבר שאנשי רודוס השביעו אותו שלא יעזוב אותם במשך תקופה מסוימת. בשנת ה'תפ"א התבקש על ידי מנהלי קופת ארץ ישראל בקושטא לצאת בשמם לשליחות נוספת באירופה, כדי לשכנע את מנהיגי הקהילות להטיל מס שבועי לטובת היישוב היהודי בארץ ישראל. רבי משה ישראל, שגם היה מאוכזב מהתנהגותם הדתית והמוסרית של אנשי רודוס, התייעץ עם חכמי קושטא האם הוא יכול להתיר את שבועתו, והללו תמכו בכך והתירו לו לצאת למסע נוסף. מסע זה נמשך ארבע שנים (ה'תפ"ז-ה'תצ"א), ובסיומו שהה מספר חודשים בפירארה, שם התמסר ללימוד תורה באכסנייתו של עשיר שהחזיק ספרייה גדולה אשר הייתה לעזר רב לרבי משה ישראל. לאחר מכן חזר לרודוס למספר שנים נוספות, עד ה'תצ"ו לפחות.
בשנת ה'תצ"ח כבר היה באלכסנדריה, ושם נפטר בשנת ה'ת"ק.
ספריו
בתשובותיו התכתבויות עם חכמים בולטים בדורו, כגון המשנה למלך והמחנה אפרים. פסקי ההלכה שלו מצוטטים רבות אצל הבאים אחריו, כגון בתשובות החיד"א ורבי דוד פארדו, ועד לאזכורים רבים בכתבי הרב עובדיה יוסף.
משפחתו ותלמידיו
בנו הרב חיים אברהם ישראל שימש אף הוא כשד"ר באיטליה ובארצות אשכנז. וכיהן כרב באלכסנדריה וליוורנו, ובסוף ימיו רבה של אנקונה. מחבר ספר אמרות טהורות ובית אברהם (פירושים על הטור).
בנו רבי אליהו ישראל, שימש אף הוא כשד"ר ורבה של אלכסנדריה. חברו של החיד"א. מחבר שו"ת מחנה ישראל, עוגת אליהו וקול אליהו ואדרת אליהו. בנו רבי יצחק ישראל.
אחד הידועים מתלמידיו הוא רבי שמואל ידידיה טאריקה, מחבר ספרי שו"ת ודרשות.
שאול קנז
שאול קְנָז (22 ביוני 1938 - 14 בפברואר 2022) היה אמן, קריקטוריסט וצייר ישראלי.
ביוגרפיה
שאול קנז נולד ב־22 ביוני 1938 בקיבוץ גן שמואל. למד אמנות במכון אבני. בין מוריו היה הצייר משה פרופס. הוא אביו של כדורסלן העבר גל קנז.
במהלך שנות השבעים של המאה ה-20 עסק בעיצוב גרפי, לצד עיסוק באיור ובקריקטורה, עבור מגזין עיתון "הארץ" ו-"דבר השבוע", "חותם" וה"הדף הירוק". עבודותיו מאופיינות בשימוש בקו רישום אמורפי ובשימוש חוזר באלמנטים גרפיים.
בעקבות חוויותיו כלוחם שריון במלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים פרסם קנז בשנת 1978 את החוברת "מכתבים לטנקים", ובה טקסטים, איורים וקריקטורות שיצר. במשך השנים עסק רבות בתיעוד ההיסטוריה של התנועה הקיבוצית בכלל ושל גן שמואל בפרט. קנז נפטר ב-14 בפברואר 2022, בגיל 83.
רשימת פרסומים
{|width="100%" style="background-color: transparent;"
דריל דוקינס
דריל דוקינס (באנגלית: Darryl Dawkins; 11 בינואר 1957 – 27 באוגוסט 2015) היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1975–2000. היה מוכר בכינוי Chocolate Thunder. ממוצעיו הכוללים לאורך 14 עונותיו בליגת ה-NBA הם 12.0 נקודות, 6.1 ריבאונדים, 1.3 אסיסטים ו-1.4 חסימות למשחק. בעת פרישתו מה-NBA בשנת 1989 ניצב במקום החמישי בתולדות הליגה באחוזי קליעה מהשדה, עם 57.2%.
היה השחקן השני בתולדות דראפט ה-NBA (אחרי רג'י הארדינג), אשר נבחר היישר מהתיכון, מבלי ששיחק בליגת המכללות האמריקאית. לאורך הקריירה נודע בשל ההטבעות העוצמתיות שלו, אשר הביאו לשבירה של לוח הסל בשני משחקים שונים בעונת ; בשל אותן הטבעות החלה ה-NBA להשתמש ב"טבעות קפיציות" (Breakaway rim), המקטינות את הלחץ הנוצר על הלוח בזמן הטבעה.
קריירת תיכונים
דוקינס נולד וגדל באורלנדו שבפלורידה, ובנערותו למד ב"תיכון מיינרד אוונס" המקומי. בשנתו האחרונה בקבוצת הכדורסל של התיכון, 1974/1975, הוביל אותה לזכייה באליפות התיכונים של פלורידה, לאחר שקלע 25 נקודות והוריד 11 ריבאונדים במשחק הגמר. על אף שקיבל הצעות מלגה מאוניברסיטאות רבות, בחר דוקינס במפתיע לוותר על לימודים אקדמיים ולהירשם לדראפט ה-NBA היישר מהתיכון. הוא הסביר את החלטתו בכך שרצה להרוויח כסף על מנת לסייע כלכלית למשפחתו דלת האמצעים.
פילדלפיה 76'
בדראפט ה-NBA 1975 נבחר דוקינס בבחירה החמישית, על ידי פילדלפיה 76'. בשתי עונותיו הראשונות בפילדלפיה מיעט לשחק, אולם תצוגות הגנתיות טובות בפלייאוף, מול הסנטרים דייב קאונס ומוזס מלון, הקנו לו מקום קבוע ברוטציית הקבוצה, וסייעו לה להעפיל לגמר ה-NBA. בסדרת הגמר הפסידה פילדלפיה מול פורטלנד טרייל בלייזרס, בתוצאה 2–4. בחמש העונות הבאות מיצב את מעמדו כאחד השחקנים המובילים של הסיקסרס, לצדם של ג'וליוס ארווינג, דאג קולינס ובובי ג'ונס, רשם ממוצעים של 13.1 נקודות ו-7.8 ריבאונדים למשחק והופיע עם קבוצתו פעמיים נוספות בגמר ה-NBA, בעונות ו-. בשני המקרים הפסידה פילדלפיה בסדרת הגמר מול לוס אנג'לס לייקרס, בתוצאה 2–4.
ניו ג'רזי נטס
באוגוסט 1982, לאחר 7 עונות בפילדלפיה, הועבר דוקינס בטרייד לניו ג'רזי נטס בתמורה לבחירת דראפט עתידית. בעונת קלע שיא קריירה של 16.8 נקודות בממוצע למשחק, והוליך את הנטס, לצדם של באק ויליאמס, אוטיס בירדסונג ומייקל ריי ריצ'רדסון, לסיבוב השני של הפלייאוף – לראשונה מאז עבר המועדון לשחק ב-NBA. בסיבוב הפלייאוף השני הודחה ניו ג'רזי על ידי מילווקי באקס בתוצאה 2–4, על אף יכולת מצוינת של דוקינס אשר הוביל את קלעי קבוצתו עם 22.3 נקודות למשחק. באפריל 1986, לקראת סיום עונת, נפצע דוקינס בגבו, ומאז ועד לסיום קריירת ה-NBA בשנת 1989 עבר מספר ניתוחים ושותף ב-26 משחקים בלבד.
השנים האחרונות
לקראת עונת הועבר דוקינס בטרייד ליוטה ג'אז, וכבר לאחר ארבעה משחקים הועבר בטרייד נוסף לדטרויט פיסטונס. בפלייאוף 1988 הפסידו הפיסטונס בסדרת הגמר מול הלייקרס, בתוצאה 3–4. בפברואר 1989 שוחרר מהקבוצה, אשר זכתה בהמשך אותה עונה באליפות ה-NBA הראשונה בתולדותיה. בשתי עונותיו האחרונות ב-NBA, עם יוטה ודטרויט, שותף ב-20 משחקים בסך הכול ותרם 1.9 נקודות בממוצע למשחק בלבד.
בין השנים 1989–2000 שיחק לתקופות קצרות בקבוצות אוקסיליום טורינו, אולימפיה מילאנו ו"ליברטאס פורלי" מליגת העל האיטלקית, סו פולס סקייפורס מליגת ה-CBA, "ויניפג סייקלון" מ"ליגת ה-IBA" וכן בקבוצת הראווה הארלם גלובטרוטרס. בעונת היה אחד השחקנים הבולטים במילאנו, אשר העפילה לפיינל פור היורוליג. במשחק חצי הגמר קלע 21 נקודות והוריד 19 ריבאונדים, אך קבוצתו הפסידה בתוצאה 75–82 מול פרטיזן בלגרד, אותה הובילו אלכסנדר ג'ורג'ביץ' ופרדראג דנילוביץ'. במשחק על המקום השלישי גברה מילאנו על אסטודיאנטס מדריד בתוצאה 99–81, הודות ל-18 נקודות ו-9 ריבאונדים של דוקינס. לאורך העונה כולה, אשר הייתה היחידה שלו ביורוליג, רשם ממוצעים של 13.9 נקודות ו-9.2 ריבאונדים למשחק.
חייו האישיים
בספטמבר 1986 נישא דוקינס לקלי בארנס. בנובמבר 1987, בעת שהיו בתהליך גירושים, התאבדה בארנס בבית הוריה שבניו ג'רזי. בשנת 1988 התחתן עם רובין ת'ורנטון, אשר הייתה מעודדת של ניו ג'רזי נטס בזמן ששיחק בקבוצה. בשנת 1998 התגרשו השניים, ובשנת 2001 נישא דוקינס בפעם השלישית.
ב-27 באוגוסט 2015 נפטר דוקינס באלנטאון שבפנסילבניה, בגיל 58, כתוצאה מהתקף לב.
חארס
חארס (בערבית: حارس) הוא יישוב פלסטיני הממוקם במחוז סלפית שבשומרון, ו-24 ק"מ מדרום-מערב לשכם. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 3,776 נפש בשנת 2016.
היסטוריה
לפי עדויות ארכאולוגיות הכפר היה מיושב כבר מתקופת הברונזה הקדומה. במרכז הכפר נמצאת "חירבת אֶ-תֵל" ("התל") ובה נתגלו ממצאים רבים מהתקופה הכנענית (ברונזה קדומה ותיכונה) ותקופת הברזל. יש המציעים חורבה זאת כזיהוי לעיר תמנת חרס.
הוצע לזהות את חארס עם היישוב הקדום ארוס, שנזכר בכתבי יוסף בן מתתיהו כמי שנבזז בידי חייליו הערביים של הנציב הרומי בסוריה פובליוס קווינקטיליוס וארוס במהלך הפולמוס הקרוי על שמו (4 לפנה"ס).
גרעין הכפר הנוכחי הוקם מסביב שני קברי שייח ("א-שייח עותמאן" ו"שייח עבדאללה") ומסגד מהתקופה הממלוכית בארץ ישראל.
התקופה העותמאנית
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, מופיע הכפר עם 21 בתים בסנג'ק שכם. תושבי הכפר שילמו מס על כוורת דבורים לייצור דבש.
במאות ה-18 וה-19 חארס היה חלק מחבל הארץ שנקרא "ג'וֹרַת עַמְרַא" או "בילאד ג'מאעין." אזור זה היה על התפר שבין הרי יהודה והרי השומרון, והוא סבל מחוסר יציבות פוליטית עקב הגירת שבטים ותחרות מתמדת בין משפחות תקיפות על גביית מיסים בשם השלטונות העת'מאניים.
בשנת 1870, חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן ביקר בכפר וכתב: "בכפר מבנה גדול ממדים ששימש כמסגד, מחולק לשלושה חלקים המופרדים על ידי עמודי שיש בגדלים שונים, וככל הנראה עתיקים. על תל חורבות של מגדל עתיק. המקום נטוע כעת בזיתים. שני קברים עתיקים וכמה בורות חצובים בסלע שייכים לעיר העתיקה שעמדה כאן."
בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 מתואר הכפר כ-"כפר על ראש גבעה, מוקף במטעי זיתים.
בתקופת המנדט הבריטי
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 285 מוסלמים, ובמפקד 1931 האוכלוסייה גדלה ל-394, שלמעט נוצרי אחד כולם היו מוסלמים, ואכלסו 99 בתים.
ב-1945 האוכלוסייה הייתה 540 איש, כולם מוסלמים, ואילו שטח הקרקע הכולל היה 8,391 דונם, כשמתוכם 1,545 שימשו למטעים ואדמות השקיה, 1,341 לגידולי דגנים, ואילו 21 דונמים סווגו כשטח בנוי.
בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכמי שביתת-הנשק של 1949, עברה חארס משליטה בריטית לירדנית. בשנת 1961, האוכלוסייה הייתה 726 נפש.
לאחר 1967
בעקבות מלחמת ששת הימים, ב-1967, עבר הכפר משליטה ירדנית לישראלית.
בתחילת שנות השמונים הופקעו מאות דונמים מאדמות הכפר לצורך הקמת ההתנחלויות: אריאל, קריית נטפים, רבבה, ברקן, יקיר, ונופים. עד שנות השמונים של המאה ה-20 עבר כביש חוצה שומרון הישן (כביש 505) במרכז הכפר, כאשר נבנה מעקף מדרום לכפר. ובשנות ה-90 של המאה ה-20 הפקיעה מדינת ישראל קרקעות נוספות של הכפר לצורך הקמת כביש 5. בסך הכל הופקעו 3,097 דונם מאדמות הכפר. בשנת 2000 חסמה מדינת ישראל בפני תושבי הכפר, במסגרת ההגבלות על התנועה בגדה, את הכניסה הצפונית לעיירה סלפית, כביש המסתעף מכביש 5 והמשמש גם ככביש הגישה המרכזי לאריאל, וכפתה על כפרי נפת סלפית נתיב נסיעה ממושך אל העיירה, העובר דרך צומת תפוח ודרך הכפרים יאסוף ואיסכאכא, עד לכניסה המזרחית לסלפית. נסיעה שארכה קודם לכן כחמש דקות ארכה במסלול זה כשעה.
ססיל מירס
ססיל הנרי מֵירס (באנגלית: Cecil Henry Meares; 1877-1937) היה המטפל הראשי בכלבי המזחלות ומתורגמן לרוסית במשלחת טרה נובה, המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה בין השנים 1913-1910. מירס נולד במחוז קילקני באירלנד, בן לקצין צבא, והיה הרפתקן ובלשן, איש פעולה ושעשועים, תכונות שהקשו עליו לעיתים לציית לפקודותיו של מפקד המשלחת, רוברט פלקון סקוט. לפני שהצטרף למשלחת, היה מירס קצין בצבא הבריטי, סוחר פרוות בקמצ'טקה ובאוחוצק שבסיביר, לוחם במלחמת רוסיה–יפן ובמלחמת הבורים ונוסע למקומות שונים, בהם טיבט.
חארס
לאחר 1967
בזמן האינתיפדה השנייה בשנת 2003, החלה מדינת ישראל בהקמתה של גדר ההפרדה סביב ההתנחלות אריאל ויצרה חיץ המפריד את הכפר ושישה כפרים נוספים (כיפל חארס, קירה, מארדה, ג'מעין, זיתא-ג'מעין ודיר איסתיא), שבהם חיים כ-25,000 תושבים, מעיר המחוז והמרכז השלטוני שלהם, בעיירה סלפית שבה הם מקבלים שירותי בריאות וחינוך. התושבים עתרו לבג"ץ נגד תוואי הגדר, ב-2006 נדחו העתירות על ידי בית המשפט העליון.
ססיל מירס
משלחת טרה נובה
תפקידו של מירס כלל בחירה ורכישה של 34 כלבים ו-20 פונים למשלחת והעברתם מסיביר דרך יפן לניו זילנד, שם יצטרפו למשלחת. מירס לא היה בקי בסוסי פוני, אך בהתאם להוראותיו של סקוט, נסע לניקולאייבסק שבסיביר לבחור את הכלבים. בניקולאייבסק פגש מירס את דימיטרי גרוב, נוהג כלבים מנוסה, שעזר לו לבחור את הכלבים המתאימים לגרירת מזחלות בתנאים הקשים של אנטארקטיקה, ובהמשך גויס גם הוא כנוהג כלבים למשלחת. מירס גייס גם פרש מרוצים רוסי בשם אנטון אומלצ'נקו כסייס במשלחת. אז נסעו לולדיווסטוק, שם נקנו סוסי הפוני. סקוט עמד על כך שהפונים יהיו לבנים, משום שבמהלך משלחת נמרוד מ-1907, ציין ארנסט שקלטון, שפונים הלבנים האריכו ימים יותר מן הפונים הכהים. לורנס אוטס, קצין הצבא הבריטי במשלחת, שתפקידו היה לטפל בפונים, התאכזב מנבחריו של מירס, שסבלו מחסרונות שונים כגון חזה צר, ברכיים לא יציבות וגיל מתקדם. והיו "האוסף הגדול ביותר של בהמות בלות שראיתי מעודי". לאחר יציאת המשלחת לדרך, טיפלו מירס וגרוב בכלבים. אחרי שיצאו כחלק מצוות הסיוע במסע אל הקוטב הדרומי בראשית נובמבר 1911, פנו מירס והבולגרי גרוב ב-14 בדצמבר, למרגלות קרחון בירדמור, לחזור צפונה עם כלבי המזחלת. מירס פרש מן המשלחת מסיבות בלתי ברורות וחזר לבריטניה ב"טרה נובה" במרץ 1912.
חילוקי דעות מסוימים עוסקים ב"אי-זמינותו" של מירס להמשך העבודה על מדף הקרח רוס במשך החודשיים שקדמו לעלייתו על ה"טרה נובה" לחזור הביתה, כאשר המשלחת הייתה תחת פיקודו בפועל של אדוארד אטקינסון. שיבתו לציוויליזציה לפני החורף האנטארקטי של שנת 1912 לא הייתה בלתי-צפויה (בהוראות שהשאיר למפקד טרה נובה, שנכתבו לפני היציאה לקוטב, קבע סקוט שמירס רשאי לחזור באונייה, בהתאם למכתבים מן הבית), אך אין זה ברור מדוע לא היה זמין לעסוק בעבודה עם כלבי המזחלות בעונת הסתיו, וגם לא ברור מדוע לא אילץ אותו אטקינסון למלא את חובתו (המשלחת התנהלה על פי פקודות צי מחמירות, ואטקינסון היה הקצין הבכיר במקום).
המשך חייו
בתקופת מלחמת העולם הראשונה התגייס מירס לחיל האוויר המלכותי והגיע לדרגת סגן-אלוף. בהמשך התגורר בוויקטוריה, קנדה.
כנפי הזעם
כנפי הזעם הוא משחק פעולה ממוחשב, בו על השחקן להטיס מטוס גראמן F6F הלקט של טייסת אמריקנית, המוצבת על נושאת מטוסים אמריקנית (CV-18). המשחק מתרחש באוקיינוס השקט בעת מלחמת העולם השנייה.
מטרת המשחק היא פשוטה - לפגוע באויב ככל האפשר, על ידי הטבעת ספינותיו, הריגת חייליו וכו', ולחזור לנושאת המטוסים בשלום וכך לעלות בסולם הדרגות.
מהלך המשחק
המטרה בכל שלב היא לחסל את כלל כוחות האויב בו, אלה מבוצרים בבתים ובעמדות ירי על איים ועל ספינות קרב מסוגים שונים. בנוסף, מחלק מהאוניות והאיים ממריאים מטוסים, אשר גם אותם יש להפיל. בשלב הראשון ישנו אי אויב אחד, ובשלבים שלאחר מכן מספר האיים עולה ונוספות וספינות.
כל משימה מתחילה על סיפון נושאת המטוסים, כאשר על השחקן לבחור בסוג הנשק לגיחה: 30 פצצות, 15 רקטות או טורפדו אחד, כאשר לפצצות יש את יתרון הכמות, הרקטות מיועדות להשמדת עמדות ירי באיים ועל גבי הספינות והטורפדו להטבעת ספינות. בנוסף חמוש המטוס במקלע בעל תחמושת בלתי מוגבלת המיועדת להפלת מטוסי אויב וכנגד חיילים וטורפדו.
מובן שהשחקן זקוק לכל סוגי התחמושת, ולכן עליו לחזור לנושאת המטוסים כדי להחליף את סוג הנשק או כדי להתחמש מחדש. בנוסף על השחקן להיות עירני להתקפות של מטוסי טורפדו יפניים כנגד ספינתו ולמונען.
בוב גרוס
בעונת זכה באליפות ה-NBA כשחקן פורטלנד טרייל בלייזרס. בדצמבר 2008 הפרישה הקבוצה את גופייתו, עם המספר "30".
קריירת משחק
בשנת 1971 החל גרוס ללמוד באוניברסיטת סיאטל, ולאחר שנתיים עבר לאוניברסיטת המדינה של קליפורניה בלונג ביץ' ("לונג ביץ' סטייט"). בשתי עונותיו בקבוצת הכדורסל של לונג ביץ' קלע 11.5 נקודות בממוצע למשחק, תחת המאמן לוט אולסון.
בדראפט ה-NBA 1975 נלקח גרוס בבחירה ה-25, על ידי פורטלנד טרייל בלייזרס. בעונתו השנייה בפורטלנד שימש כשחקן חמישייה קבוע, לצד ביל וולטון, מוריס לוקאס, ליונל הולינס ודייב טוורדזיק, וקלע 10.3 נקודות בממוצע למשחק. בפלייאוף של אותה עונה גברה פורטלנד על שיקגו בולס (2–1), דנוור נאגטס (4–2), לוס אנג'לס לייקרס (4–0) ופילדלפיה 76' (4–2) בדרך לזכייתה הראשונה באליפות ה-NBA. לאורך סדרת הגמר הצטיין גרוס עם ממוצעים של 17.3 נקודות, 5.7 ריבאונדים, 3.5 אסיסטים ו-2.2 חטיפות למשחק. בעונת נבחר גרוס לחמישיית ההגנה השנייה של העונה, לצד וולטון, לוקאס והולינס אשר נבחרו לחמישייה הראשונה.
בפברואר 1983, לאחר 7 עונות בפורטלנד, חתם על חוזה בסן דייגו קליפרס. בעונתו היחידה עם הקליפרס קלע 3.1 נקודות בממוצע למשחק, ובסיומה פרש ממשחק, בגיל 29.
בדצמבר 2008 הפריש מועדון הטרייל בלייזרס את גופייתו של גרוס, עם המספר "30", ובכך הפך לשחקן השביעי מקבוצת האליפות של עונת 1977 שזוכה לכבוד זה. הפרשת גופייתו של גרוס, כמו גם אלו של חבריו לקבוצה טוורדזיק, לויד ניל ולארי סטיל, נחשבת בעיני רבים כ"לא מוצדקת".
אריאדנה
אריאדנה (ביוונית: Ἀριάδνη) היא דמות מהמיתולוגיה היוונית.
במיתולוגיה
אריאדנה, בתו של מינוס, מלך כרתים, התאהבה בתסאוס והציעה לו תחבולה איך למצוא את הדרך החוצה מהלבירינת ובתמורה ביקשה שייקח אותה איתו לאתונה. תסאוס הסכים ואריאדנה נתנה לו פקעת חוטים, כדי שיקשור את הקצה לדלת המבוך ישחרר חוט מתוך הפקעת במהלך כניסתו לתוך המבוך. לאחר הריגת המינוטאורוס גלגל תסאוס את החוט בחזרה וכך מצא את דרכו אל פתח המבוך.
תסאוס הפליג מכרתים יחד עם אריאדנה והנערים ששוחררו. הם עצרו באי נקסוס ומשם יצא תסאוס עם הנערים, כשהוא משאיר באי את אריאדנה. אריאדנה הייתה מיואשת כשגילתה שתסאוס עזב בלעדיה ורצתה למות, אך דיוניסוס (במיתולוגיה הרומית שמו בכחוס) הגיע ונשא אותה לאישה. לזוג נולדו שני ילדים, אואנופיון, שהיה למלך כיוס, ואחותו, מרופה.
על פי חלק מן האגדות אריאדנה נהרגה על ידי פרסאוס, אך לפי אגדות אחרות אריאדנה תלתה את עצמה.
שיטתה של אריאדנה הפכה לביטוי בשם חוט אריאדנה שמשמעותו היא שלכל בעיה, גם אם היא נראית קשה, יש פתרון פשוט.
יצירות ופרויקטים על שם אריאדנה
פרויקט משגרי הלוויינים האירופאי "אריאן" נקרא על שמה של אריאדנה (על פי צורת ההגייה הצרפתית של השם).
האסטרואיד 43 אריאדנה  שהתגלה ב-1857 על ידי רוברט פוגסון  נקרא על שמה.
תחום שיפוט (רשות מקומית)
תחום שיפוט של רשות מקומית (או בקיצור: תחום שיפוט) הוא אזור בו רשאית רשות מקומית מסוימת להפעיל את סמכויותיה. סמכויות אלה כוללות, בין היתר, את הסמכות לספק שירותים, להטיל ולגבות מסי ארנונה ולאכוף חוקי עזר.
שינוי תחום שיפוט
בישראל, הסמכות לכונן רשות מקומית ולקבוע את גבולותיה, וכן הסמכות לשנותם מאוחר יותר, מצויות בידי שר הפנים, לאחר שהונחה בפניו חוות דעת של ועדת חקירה שהקים לעניין זה.
לפי, רשאי שר הפנים להורות על חקירה "אם משום שזו משאלתם של רוב בני העיר ואם מסיבה אחרת". נוסח הסעיף הקנה משקל רב לעמדתם של תושבי האזור בנוגע לשינוי תחום השיפוט של מקום מגוריהם, ובתי המשפט אף פסלו החלטות של שר הפנים שנתקבלו מבלי שנשמעה עמדת התושבים. עמדת התושבים אינה השיקול היחיד, ופרשנות המילים "סיבה אחרת" מאפשרת את הרחבת גדרי שיקול הדעת. שר הפנים והוועדה רשאים לשקול שיקולים רבים, ובהם שיקולים גאוגרפיים, דמוגרפיים, סוציולוגיים, כלכליים ועוד, בהתאם לנסיבות המקרה.
הרחבת תחום שיפוטה של העיר ירושלים
לאחר מלחמת ששת הימים, תוקנה פקודת סדרי השלטון והמשפט, והממשלה הוסמכה להחיל בצו את החוק הישראלי על שטחים בתחומי ארץ ישראל, ככל שתמצא לנכון. הממשלה החליטה להחיל את החוק הישראלי גם על מזרח ירושלים, כלומר - על שטח עיריית ירושלים הירדנית, ובנוסף על כפרים, עיירות ושטחים פתוחים שנמצאו מעבר לקו הירוק, מצפון, ממזרח ומדרום לירושלים. אף ששטחים אלה סופחו למדינת ישראל, לא היה בכך כדי לקבוע כי הם שייכים לעיריית ירושלים, שכן פקודת העיריות היא הקובעת את ההליך שבו משנים תחום שיפוט של רשות מקומית. על כן, תוקנה גם פקודה זו, ונוסף בה, הקובע כי שר הפנים רשאי "לפי שיקול דעתו וללא עריכת חקירה לפי , להרחיב באכרזה את תחומה של עירייה פלונית על ידי הכללת שטח שנקבע בצו לפי ". כך, כלל שר הפנים את השטח שסופח בתחום שיפוטה של העיר ירושלים, מבלי להיזקק לוועדת חקירה ולשמיעת התושבים.
פעולות מחוץ לתחום השיפוט
בתחילת המאה ה-21 חל כרסום מסוים בעיקרון לפיו רשויות מקומיות פועלות רק בתחום שיפוטן.
בשנת 2006 תוקנה פקודת העיריות ונקבע בה כי שר הפנים יוכל להכריז על "אזור חלוקת הכנסות" - אזור המצוי בתחום שיפוטה של רשות מקומית מסוימת, אך ההכנסות מתשלומי הארנונה המגיעים ממנו, מהיטלי ההשבחה ומתשלומי חובה אחרים, יחולקו בינה לבין רשויות מקומיות אחרות הסמוכות לה, באופן שיקבע השר. השר רשאי להכריז על שטח כזה רק אם אינו מיועד למגורים. הרציונל בבסיסו של התיקון מבוסס על עיקרון של צדק חלוקתי, והוא נועד לתת מענה לרשויות מקומיות שאין בתחומן אזור תעשייה או אזור מסחרי גדול, ומרבית תושביהן עובדים במקום אחר. דוגמה בולטת לכך היא מפעלי ים המלח, המצויים בתחומי המועצה האזורית תמר, אף שחלק ניכר מעובדי המפעלים הם תושבי ערד ודימונה.
תיקון נוסף נעשה במסגרת חוק ההסדרים לשנת 2008, כהוראת שעה לשנה. התיקון מאפשר לשר להכריז על רשות מקומית שאינה ממלאת תפקיד מתפקידיה כ"רשות חדלה" או לקבוע כי עלות מילוי התפקיד באמצעותה היא בלתי סבירה, ולהטיל את מילוי התפקיד על רשות מקומית אחרת. כדי לכסות את ההוצאות שנגרמות לרשות ממלאת התפקיד, מעביר לה משרד הפנים את כל ההקצבות שהוא מעביר דרך כלל לרשות החדלה לשם ביצוע התפקיד, ואם אין די בכך, מושלם הסכום מדמי הארנונה, הקנסות ותשלומי החובה שגובה הרשות החדלה. הכספים המועברים לשם ביצוע התפקיד מוכנסים לחשבון בנק נפרד, ולא ניתן להטיל עליהם עיקול. כן נקבע כי הרשות ממלאת התפקיד תהיה רשאית להסתייע בעובדי הרשות החדלה לשם ביצוע התפקיד. התיקון נועד לפתור בעיה שנוצרה ברשויות מקומיות בעלות גירעונות כרוניים, שבהן כספים מוזרמים אליהן מועברים לכיסוי חובות, ומהתושבים נמנעים שירותים בסיסיים במשך תקופות ממושכות. הוא נקבע כהוראת שעה בשל הבעייתיות שבמניעת האפשרות מנושים לגיטימיים לגבות את חובותיהם מהרשויות, והוראת השעה לא חודשה עם פקיעתה.
תחנת הכוח מישור רותם
תחנת הכוח מישור רותם היא תחנת כוח במחזור משולב, המייצרת חשמל באמצעות גז טבעי. התחנה שוכנת באזור התעשייה מישור רותם, כ-20 ק"מ ממזרח לדימונה. התחנה הייתה תחנת הכוח הפרטית הגדולה הראשונה שהוקמה בישראל.
הרקע להקמת התחנה
ב-11 במרץ 1996 אושר בכנסת חוק משק החשמל שעיקרו היה מתן אפשרות לגורמים פרטיים להקים תחנות כוח פרטיות לייצור חשמל ולמכור אותו לחברת החשמל. בעקבות החקיקה משרד התשתיות הלאומיות החל באיתור ותכנון אתרים להקמת תחנות כוח פרטיות בישראל. האתר הראשון שנבחר היה תחנת הכוח רמת חובב, בו הוחלט להקים תחנה נוספת על ידי יזם פרטי. בשנת 1997, פרסמה חברת החשמל את המכרז להקמת תחנת הכוח הנוספת באתר. חברת "האחים עופר" זכתה במכרז, אך בשנת 2003, לאחר שכבר החלה בהקמת התחנה, החליטה לבטל את המיזם עקב התייקרויות הציוד ואי הוודאות לגבי מועד חיבור התחנה למערכת ההולכה של הגז הטבעי.