cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קאטו טומוסאבורו
ראש הממשלה
עם שובו ליפן, התמנה קאטו לתפקיד ראש ממשלת יפן, ב-12 ביוני 1922. את ממשלתו הרכיבו בעיקר פקידים ביורוקרטים וחברי בית האצילים של הדיאט של יפן. במהלך כהונתו ישם קאטו את הבנות אמנת וושינגטון. הוא הסיג את הכוחות היפניים משאנדונג, וסיים את ההשתתפות היפנית בהתערבות בסיביר.
קאטו נכנע לסרטן המעי הגס, ונפטר ב-24 באוגוסט 1923, מעט יותר משנה לאחר כניסתו לתפקיד. יום לפני מותו קודם קאטו לדרגת אדמירל הצי, ולאחר מותו קיבל את עיטור מסדר החרצית ואת תואר הקזוקו שישאקו (ויקונט).
גילה שטופלר
גילה שטופלר (נולדה ב-1969) היא דקאנית הפקולטה למשפטים ופרופסור חברה למשפטים במרכז האקדמי למשפט ולעסקים. היא משמשת כעורכת ראשית של כתב העת הבינלאומי Law and Ethics of Human Rights החל משנת 2013 (כתב העת מדורג שלישי בעולם בתחום זכויות האדם על ידי דירוג כתבי העת המשפטיים האמריקאי Washington and Lee Law Journal Ranking).
ביוגרפיה
שטופלר נולדה וגדלה בהרצליה. היא שירתה כקצינת פיקוח טיסה בבסיס חיל האוויר בשדה דב והשתחררה ב-1990 בדרגת סגן. ב-1995 סיימה בהצטיינות לימודי תואר ראשון בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, ועבדה שנה כעורכת דין בארגון אדם טבע ודין. ב-1997 סיימה תואר שני במשפטים באמריקן יוניברסיטי בוושינגטון כמלגאית של הקרן החדשה לישראל, שלאחריו עבדה כעורכת דין באגודה לזכויות האזרח. ב-2001 סיימה בהצטיינות תואר שני נוסף במשפטים באוניברסיטת ניו יורק (NYU) שבה גם סיימה את לימודי הדוקטורט ב-2004. היא מלמדת בפקולטה למשפטים במרכז האקדמי למשפט ולעסקים החל מ-2004 ומכהנת כדיקנית הפקולטה למשפטים מאז 2018.
פעילות אקדמית
תחומי המחקר של פרופ' שטופלר הם משפט חוקתי, משפט חוקתי השוואתי, יחסי דת ומדינה, זכויות נשים, רב תרבותיות, זכויות אדם, והמשבר הדמוקרטי. מאמריה מופיעים בכתבי עת מובילים בארץ ובעולם והיא שמשה בין השאר כעמיתה פקולטטית במרכז תקווה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת NYU ובאוניברסיטה הלאומית של סינגפור (NUS), כעמיתת האוזר ב-NYU, וכעמיתת מחקר במכון מקס פלנק למשפט ציבורי השוואתי ולמשפט בינלאומי בגרמניה.
שטופלר משמשת כחברת הוועדה המייעצת של כתב העת המוביל בעולם למשפט חוקתי ICON – International Journal of Constitutional Law. היא מכהנת כיו"ר משותפת של הסניף הישראלי של הארגון העולמי למשפט חוקתי ICON-S, והייתה שותפה לייסוד בלוג המשפט הציבורי של הסניף הישראלי ICON-S-IL Blog.
פעילות ציבורית
שטופלר כיהנה כיו"ר ההנהלה של האגודה לזכויות האזרח בשנים 2010–2011 ו-2013–2017.
שטופלר היא חברה בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד שינויי המשטר שהוצעו במערכת המשפט בשנת 2023.
נשות ניחומים
נשות ניחומים היו נשים וילדות שאולצו בכוח להיות שפחות מין על ידי הצבא היפני הקיסרי לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה. המושג "נשות ניחומים" הוא תרגום מקובל של המונח 慰安婦 בשפה היפנית (בתעתיק: אִיאָנפוּ) ושל המונח 위안부 בשפה הקוריאנית (בתעתיק: וִיאָנבּוּ). המונח איאנפו עצמו הוא לשון נקייה למילה 娼婦 ביפנית (בתעתיק: שׁוֹפוּ), שמשמעותה היא זונה.
על אף שהמספרים המדויקים עדיין שנויים במחלוקת, ההערכות לגבי מספרן של הנשים שהיו מעורבות בתופעה נעות בין המספר המינימלי של כ-20,000 נשים, לבין המספרים המקסימליים של 360,000 עד 410,000 נשים על פי המקורות הסיניים. רוב הנשים היו מהארצות הכבושות בידי היפנים, כולל קוריאה, סין והפיליפינים, ואף נשים מבורמה, מתאילנד, מווייטנאם, ממלזיה, מטאיוואן, מאינדונזיה (אז איי הודו המזרחיים ההולנדיים), ממזרח טימור (אז טימור הפורטוגלית), ומשטחי כיבוש יפניים אחרים, ושימשו כשפחות מין ב"תחנות ניחומים" צבאיות. התחנות היו ממוקמות ביפן, בסין, בפיליפינים, באינדונזיה, במלזיה, בתאילנד, בבורמה, בגינאה החדשה, בהונג קונג, במקאו ובהודו-סין הצרפתית. מספר קטן של נשים ממוצא אירופאי מהולנד ומאוסטרליה נפלו גם הן קורבן לתופעה.
על פי העדויות, נשים צעירות מהארצות שהיו תחת הכיבוש היפני, נחטפו מבתיהן. במקרים רבים, פותו נשים בהבטחות שווא לעבודה בבתי חרושת ובמסעדות. מרגע שהן "גויסו", נכלאו הנשים בתחנות הניחומים בארצות זרות.
על אף שרוב מובהק מנשות הניחומים היו נשים, היו גם מעט גברים שסבלו מהתופעה.
רקע היסטורי
במהלך שנות העשרים של המאה ה-20, החלה יפן לבצע צעדים להחלת שלטון דמוקרטי במדינה. אולם החברה היפנית לא הספיקה להטמיע את השיטה החדשה במידה מספקת כדי לעמוד בלחץ הפוליטי והכלכלי שגבר בשנות השלושים, ושגרם לעלייה בכוחם של מנהיגי הצבא במדינה. השינויים בעמדות הכוח במדינה התאפשרו מההתייחסות הדו משמעית של החצר הקיסרית לרפורמות הדמוקרטיות, שפגעו כביכול במעמד הקיסר במדינה.
תפיסת עמדות הכוח על ידי מנהיגי הצבא אפשרה את הפלישה היפנית למנצ'וריה הסינית. בשנת 1931 כבשה יפן את חבל הארץ והקימה בה את מדינת מנצ'וקוו אשר נשלטה במשטר בובות, שבראשו הועמד פויי, הקיסר הסיני-מנצ'ורי האחרון משושלת צ'ינג. בשנת 1933 פרשה יפן מחברותה בחבר הלאומים, צעד שהושפע גם הוא ממדיניות ההתפשטות והכיבוש שהונהגה במדינה על ידי ראשי הצבא. אותה מדיניות הביאה אותה גם לפתוח במלחמה נגד סין (מלחמת סין–יפן השנייה) ב-1937, ולהצטרף למדינות הציר של מלחמת העולם השנייה ב-27 בספטמבר 1940, בחתימה על ההסכם התלת-צדדי. ההצטרפות למלחמה נתפסה בעיני היפנים כצעד שלבטח יביא אחריו מלחמה עם ארצות הברית, וזאת לאור המתח הרב ששרר ביחסים בין שתי המדינות. ב-26 ביולי 1941 נכנס לתוקפו האמברגו שהטילו האמריקאים על יפן, וכל הנכסים בבעלות יפנית בארצות הברית הוקפאו. צעדים אלו יצרו ביפן מצב לא יציב שבו ניסו ראשי המערכת הפוליטית למנוע מלחמה על ידי חיפוש פתרון דיפלומטי (בהבינם שמלחמה בארצות הברית תסתיים בתבוסה), בעוד מנהיגי הצבא חתרו לביצוע פעולה צבאית זריזה ונחרצת. האמריקאים ציפו למתקפה בפיליפינים (וסידרו את כוחותיהם באיים בהתאם להשערה זו), אך היפנים העדיפו לתקוף בפרל הארבור. האמריקאים, שהאמינו כי ליפן לא יהיה האומץ הדרוש להתקפה על בסיס אמריקני בשטח ארצות הברית, קיבלו את המתקפה על פרל הארבור, שהתרחשה ב-7 בדצמבר 1941, בהפתעה גמורה.
בעוד גרמניה הנאצית נמצאת באמצע הבליצקריג שלה, החלה יפן בבליצקריג משלה באסיה. בנוסף לקולוניות שכבר הוקמו בטאיוואן ובמנצ'וריה, החלה יפן לכבוש את מרבית ערי החוף בסין, בהן שאנגחאי, וכן את הודו-סין הצרפתית (וייטנאם, לאוס וקמבודיה), תאילנד, מלזיה, סינגפור, מלאיה הבריטית ואינדונזיה. היפנים כבשו גם את בורמה והגיעו לגבולות הודו ואוסטרליה. לאחר כארבע שנות לחימה, במהלכן ספגו היפנים יותר מ-3 מיליון אבדות בנפש, שתי התקפות בנשק גרעיני ("ילד קטן" ו"איש שמן") והרס מוחלט של כל הערים הגדולות במדינה, קיבל ב-14 באוגוסט 1945 הקיסר הירוהיטו את תנאי הצהרת פוטסדאם, ולמחרת נכנעה יפן ללא תנאי. אחר-כך הציגו היפנים תנאי אחד - שלא ייפגע מעמד הקיסר. האמריקאים הסכימו לתנאי הזה, וכך נחתם הסכם הכניעה ב-2 בספטמבר על סיפונה של אוניית המערכה האמריקאית "מיזורי", במימי נמל טוקיו. כתוצאה מהמלחמה איבדה יפן את כל הטריטוריות שהיו לה, מלבד איי המולדת. מדינת מנצ'וקוו פורקה ושטחה הושב לרפובליקה העממית של סין, קוריאה הועברה לחסות האו"ם, האי סחלין ואיי קוריל סופחו לברית המועצות, השלטון בטאיוואן בוטל והשליטה באיי וולקנו, ריוקיו ואיי בונין, הועברה לאמריקאים. בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק, בית דין בינלאומי שהוקם לשפוט פושעי מלחמה, דן ב-12 בנובמבר 1948 לעונש מוות 7 אנשי צבא ושלטון יפניים שהיו אחראיים להצטרפות יפן למלחמה.
הזנות הצבאית היפנית
תכתובות של הצבא היפני הקיסרי מראות שמטרת הקמתן של "תחנות הניחומים" הייתה למנוע את ביצועם של מעשי אונס על ידי אנשי הצבא וכך למנוע את עוינותם של תושבי הארצות הכבושות על ידי היפנים.
על פי האופי הפתוח והמאורגן היטב של מוסד הזנות ביפן, נראה היה הגיוני שיהיה צורך בקיומו של מוסד זנות מאורגנת לשירותם של הכוחות הלוחמים. הצבא היפני הקים את תחנות הניחומים כדי למנוע את הפצתן של מחלות מין, את ביצועם של מעשי אונס על ידי החיילים ומקרי ריגול. עם זאת, תחנות הניחומים לא היוו פתרון לשתי הסיבות הראשונות. על פי ההיסטוריון יושיאקי יושימי הן רק החמירו את הבעיות. יושימי ציין ש"הצבא היפני הקיסרי חש, יותר מכל, שאי שביעות רצון מתחת לפני השטח של החיילים עלולה הייתה להתפרץ לצורת מהומות ומעשי מרד. עקב כך הם סיפקו להם את הנשים".
קווי היסוד
תחנת הניחומים הראשונה הוקמה ב-1932 בשטח שהיה בשליטת היפנים בשאנגחאי. עוד לפני כן הועסקו זונות יפניות שהתנדבו להיות נשות ניחומים, אך עם התרחבות השליטה הצבאית היפנית, מצא עצמו הצבא במחסור ב"מתנדבות" ופנה לאוכלוסייה המקומית כדי לכפות על נשים לשרת בתחנות אלה. נשים רבות נענו לקריאות לעבוד כפועלות בבתי חרושת או כאחיות ולא היה להן מושג כי הן תשמשנה שפחות מין.
בשלבים הראשונים של המלחמה, גייסו הרשויות היפניות זונות בדרכים המקובלות. באזורים העירוניים, פרסום באמצעות מתווכים שימש לצד מעשי חטיפה. המתווכים פרסמו מודעות בעיתונים ביפן ובמושבותיה בקוריאה, בטאיוואן, במנצ'וקוו ובסין. מקורות אלה יבשו עד מהרה, בעיקר ביפן. משרד החוץ היפני סירב להנפיק אשרות נסיעה נוספות לזונות היפניות, בטענה שהתופעה תכתים את תדמיתה של האימפריה היפנית. הצבא עבר לצעדים להשגת נשות ניחומים מחוץ ליפן, בעיקר מקוריאה ומהשטחים הכבושים בסין. נשים רבות הוכנסו לבתי הבושת הצבאיים במעשי רמייה והונאה. היפנים כפו על בנות המיעוט המוסלמי, החווי, לשרת כשפחות מין על ידי הקמתו של "בית הספר לבנות החווי" והכנסתן של בנות עם החווי כתלמידות בבית ספר זה למטרה זו.
המצב החמיר עם התקדמות מהלך המלחמה. הצבא נתקל בקשיי אספקה ליחידות הלוחמות. בתגובה דרשו מפקדים מקומיים שיתאפשר להן להשלים את החסר באמצעות מעשי ביזה בקרב האוכלוסיות המקומיות. באזורי החזית, בעיקר באזורים הכפריים, בהם מתווכים היו נדירים, דרש הצבא היפני באופן ישיר מהמנהיגים המקומיים לספק לו נשים לבתי הבושת. במקרים בהם המקומיים, בעיקר הסינים, נחשבו לעוינים, ביצעו החיילים היפנים את המדיניות שנקראה בתרגום לאנגלית "Three Alls" ("להרוג הכול, לשרוף הכול, לבזוז הכול"), שכללה גם את חטיפתן ואינוסן של נשים מקומיות. ב-1944 הוציא "המשרד למידע על המלחמה של ארצות הברית" (United States Office of War Information – OWI) דו"ח על ראיונות שבוצעו עם 20 נשות ניחומים קוריאניות בבורמה ועל פיו הנערות פותו בסכומי כסף, הזדמנות לשלם את חובות משפחותיהן, בעבודה קלה ובסיכוי לבניית חיים חדשים בארץ חדשה, סינגפור. על בסיס מצגי שווא אלו, גויסו נערות רבות לעבודה מחוץ לארצן תמורת סכומי כסף זעומים. רק חלק קטן של הנערות הללו שילמו את חובותיהן והורשו לשוב לקוריאה.
מחקרים ארכיוניים מאוחרים
ב-12 במאי 2007 הודיע העיתונאי טאיצ'ירו קאג'ימורה על קיומם של 30 מסמכים של ממשלת הולנד שהוגשו לבית הדין הצבאי בטוקיו כעדות למקרה של הדחה מאולצת לזנות במגלנג שבאינדונזיה ב-1944.
ב-2014 חשפה סין כמעט 90 מסמכים מהארכיון של צבא קוואנטונג שעל פיהם אילצו הכוחות הצבאיים של יפן נשים אסיאתיות לעבוד בבתי הבושת בחזיתות במהלך מלחמת העולם השנייה. ביוני 2014 נחשפו מסמכים נוספים מהארכיון של ממשלת יפן המתעדים אלימות מינית וכפיית עבדות מינית כלפי נשים על ידי חיילים יפניים בהודו-סין הצרפתית ובאינדונזיה.
היקף התופעה
מחסור בתיעוד רשמי גרם לקשיים בהערכת היקף התופעה, שכן חומר רב הנוגע לפשעי מלחמה ולאחריות על המלחמה של מנהיגי יפן, הושמד בהוראת ממשלת יפן לקראת סוף המלחמה. ההיסטוריונים הגיעו להערכות שונות על ידי בדיקה של התיעוד ששרד ושהצביע על היחס בין מספר החיילים היפנים באזור מסוים לבין מספר הנשים, בנוסף לשיעור התחלופה של הנשים. ההיסטוריון יושיאקי יושימי, שערך את המחקר האקדמי הראשון על התופעה וחשף אותה בפומבי, מעריך שמספרן של נשות הניחומים נע בין 50,000 ל-200,000.
בהתבסס על נתונים אלו, רוב כלי התקשורת העולמיים מציינים את המספר של 200,000 נשים צעירות שנחטפו על ידי החיילים היפנים כדי לשרת בבתי הבושת הצבאיים. ה-BBC ציטט סדר גודל של 200,000 עד 300,000 נשים, והארגון ICJ נקב בהערכות של ההיסטוריונים שנעות בין 100,000 ל-200,000 נשים. ב-2014 התנצל העיתון היפני "אסאהי שימבון" על מספר לא מדויק של 200,000 נשות ניחומים קוריאניות שהוא פרסם ושבחישוב מחודש התברר כסיכום של מספר נשות הניחומים יחד עם נשים שגויסו לעבודות בבתי חרושת.
ארצות המוצא
על פי פרופסור יושיקו נוזקי מאוניברסיטת באפלו ועל פי מקורות נוספים, רוב נשות הניחומים היו קוריאניות וסיניות. יושימי נוקב במספר של 2,000 תחנות ניחומים שבהן הוחזקו 200,000 נשים יפניות, סיניות, קוריאניות, פיליפיניות, בורמזיות, אינדונזיות, הולנדיות ואוסטרליות. בניתוח של הרשומות הרפואיות של הצבא הקיסרי היפני, הוא מסיק שאם שיעורי הבדיקות הרפואיות שעברו הנשים מרמזים על מספרן הכללי, אזי כ-52% מהנשים היו קוריאניות, 36% סיניות ו-12% יפניות.
מחקר של ממשלת הולנד מתאר את האופן שבו נחטפו הנשים באיי הודו המזרחית ההולנדית. המחקר מסכם שבין 200 עד 300 הנשים שנמצאו בתחנות הניחומים היפניות, כשישים מהן אולצו לעסוק בזנות. אחרות עמדו בפני חרפת רעב במחנות הפליטים והסכימו לקבל מזון בתמורה לעבודה שאת טיבה לא ידעו מראש.
עד כה, רק אשת ניחומים יפנית אחת פרסמה את זיכרונותיה. ב-1971 פורסמו זיכרונותיה של אישה שאולצה לעבוד בשירותם של החיילים היפנים בטאיוואן תחת שם העט סוזוקו שירוטה.
היחס לנשים
כשלושה רבעים מנשות הניחומים מתו במהלך שעבודן. רוב השורדות נותרו עקרות לאחר שחוו טראומות מיניות ולאחר שלקו במחלות מין. הלקאות ועינויים פיזיים היו שכיחים. עשר נשים הולנדיות נלקחו בכוח ממחנה מעצר בג'אווה על ידי קצינים יפניים כדי להיות שפחות מין בפברואר 1944. הן הוכו ונאנסו באופן שיטתי יומם ולילה. כקורבן של מקרה זה, העידה יאן ראף או'הרן ב-1990 בפני ועדה של בית הנבחרים של ארצות הברית:
פסק דין אלכסייב נגד רוסיה
פסק דין אלכסייב נגד רוסיה הוא תיק בבית הדין האירופי לזכויות אדם הנוגע לאיסור על קיום מצעדי גאווה למען שיפור מעמד זכויות להט"ב ברוסיה בשנים: 2006, 2007 ו-2008 במוסקבה, בירת המדינה. התיק הובא על ידי פעיל הלהט"ב הרוסי ניקולאי אלכסייב, מארגן ההפגנות, שטען כי איסור קיומן הפר את סעיף 11 המציין חופש האספה של האמנה האירופית לזכויות אדם לצד אי קבלת סעד הולם על פי סעיף 13 נגד הפרת סעיף 11, וכי הוא הופלה לרעה על ידי השלטונות במוסקבה לפי סעיף 14 בבחינת בקשותיו לקיומן.
נשות ניחומים
היחס לנשים
בבוקר הראשון לשהותן בתחנות הניחומים, צולמו או'הרן וחברותיה ותמונותיהן נתלו על מרפסת התחנה ששימשה כאזור הקבלה של החיילים היפנים שיכלו לבחור את הנשים על פי תצלומים אלה. במשך ארבעת החודשים הבאים הן נאנסו והוכו יומם ולילה ואלה שהרו כתוצאה מיחסי המין שנכפו עליהן, אולצו לעבור הפלה. לאחר ארבעה חודשי אימה, הנערות הועברו למחנה בבוגור שבמערב ג'אווה, שם הן התאחדו עם משפחותיהן. מחנה זה שימש אך ורק נשים שנכלאו בבתי הבושת הצבאיים, והיפנים הזהירו אותן שאם מישהי מהן תחשוף את מה שקרה להן, בני משפחתה ירצחו. חודשים ספורים לאחר מכן הועברה או'הרן למחנה בבטאוויה, ששוחרר ב-15 באוגוסט 1945.
פסק דין אלכסייב נגד רוסיה
המדור הראשון של בית המשפט מצא פה אחד כי היו הרשויות הרוסיות ביצוע הפרות של הסעיפים 11 (חופש האספה), 13 (סעד הולם) ו-14 (אפליה) לאמנה בעת איסורן על קיום ההפגנות. פסק הדין ניתן ב-21 באוקטובר 2010 והפנייה של ממשלת רוסיה ללשכה הגדולה של בית המשפט נדחתה ב-11 באפריל 2011. לאחר מכן הפך פסק הדין לסופי.
נשות ניחומים
היחס לנשים
הקצינים היפנים שהיו מעורבים בשעבודן של נשות הניחומים נענשו באופן זה או אחר על ידי הרשויות היפניות לאחר המלחמה. 11 קצינים נמצאו אשמים וחייל אחד נדון למוות על ידי בית הדין הפלילי בבטאוויה. בהחלטתו ציין בית הדין כי המעשים שהקצינים ביצעו היו בניגוד להחלטת רשויות הצבא להעסיק נשות ניחומים שבחרו לעשות זאת מרצונן. נשים ממזרח טימור העידו שהן אולצו לשמש כשפחות מין אף על פי שהן היו עוד צעירות וטרם קיבלו מחזור חודשי. על פי העדויות בבית הדין, נערות אלו נאנסו שוב ושוב על ידי החיילים היפנים. אלו שסירבו לשתף פעולה הוצאו להורג.
הנק נלסון, מהאוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה, כתב על בתי הבושת שניהלו הכוחות הצבאיים היפנים ברבאול שבגינאה החדשה במהלך המלחמה. הוא ציטט מיומנו של גורדון תומאס, שבוי מלחמה ששהה במקום באותה תקופה. תומאס כתב שהנשים שעבדו בבתי הבושת, "קיבלו ככל הנראה 25 עד 35 גברים מדי יום" ושהן היו "הקורבנות של סחר העבדים הצהוב". נלסון גם ציטט מזיכרונותיו של קנטרו איגוסה, רופא של הצי הקיסרי היפני שהוצב ברבאול, שכתב שהנשים המשיכו לעבוד אף על פי שהן סבלו מזיהומים ומאי נוחות ואף על פי שהן "בכו והתחננו לעזרה". נשים קוריאניות שנשארו בסין נישאו שם לגברים מקומיים.
פסק דין אלכסייב נגד רוסיה
אירועי 2006
בשנת 2006, החל העותר (אלכסייב) יחד עם כמה אחרים לארגן מצעד במוסקבה, בירת רוסיה, להפגין נגד אפליה של חברי קהילת הלהט"ב ברוסיה. קיום המצעד היה אמור להתקיים ב-27 במאי, יום השנה ה-13 להעברת אי-הפללה של הומוסקסואליות ברוסיה. ב-16 בפברואר פורסמה הצהרה של ראש עיריית מוסקבה, יורי לוז'קוב, לפיה כל מצעד זכויות להט"ב לא יותר להתקיים.
נשות ניחומים
פרסום התופעה וההתייחסות אליה
ב-1944, לכדו כוחות בעלות הברית עשרים נשות ניחומים קוריאניות ושני בעלי תחנת ניחומים יפנים בבורמה והוציאו את דיווח מספר 49. על פי דוח זה, הנערות הקוריאניות הפכו להיות נשות ניחומים במרמה על ידי היפנים. ב-1942 הועברו כ-800 נערות באופן זה מקוריאה לבורמה.
פסק דין אלכסייב נגד רוסיה
אירועי 2006
הודעה זו נמסרה על ידי מארגני המצעד לראש העיר ב-15 במאי 2006, כי כ-2,000 איש צפויים להשתתף במהלכה מסניף הדואר של מוסקבה לאורך רחוב מיאסניצקאיה לכיכר לוביאנקה, ב-27 במאי החל מהשעה 15:00 עד 17:00. ב-18 במאי הודיעו למארגנים כי ראש העיר סירב להענקת היתר לקיומו מטעמי "סדר ציבורי" למניעת "התפרעויות והגנה על בריאות, מוסר וזכויות וחירויות של אחרים". המארגנים הגישו בקשה חלופית שכללה רק מחאת כלונסאות בכיכר לוביאנקה וגם ערערו על הסירוב המקורי בפני שופט. אולם, שתי הפעולות לא צלחו.
נשות ניחומים
פרסום התופעה וההתייחסות אליה
ב-1973 נכתב ספר על נשות הניחומים על ידי הסופר קאקו סנדה כשהוא מתמקד בנשים היפניות. על הספר נמתחה ביקורת על ידי היסטוריונים יפנים ודרום-קוריאנים על כך שהוא עיוות את העובדות. ספר זה היה האזכור הראשון לתופעה לאחר המלחמה והוא היה מקור חשוב לפעילות הקשורה לנושא שהתרחשה בשנות התשעים. הספר הראשון שנכתב בנושא על ידי קוריאני יצא לאור ב-1981, אך הייתה זו גנבה ספרותית של ספר יפני שיצא על ידי הקוריאני תושב יפן, קים איל מיון ב-1976.
ב-1989 תורגמו עדויותיו של סייג'י וישידה לקוריאנית. ספרו של וישידה, שבו הוא הודה בחלקו בחטיפתן של 2,000 נשות ניחומים בקוריאה, הופרך כמעשה הונאה על ידי עיתונאים יפנים וקוריאנים. וישידה עצמו הודה במאי 1996 שזיכרונותיו הם בדיוניים, בהצהירו ש"אין כל תגמול בכתיבת האמת בספרים. הסתרת העובדות וערבובם עם דעותיך האישיות הוא דבר שהעיתונים עושים כדבר שבשגרה". באוגוסט 2014 חזר בו העיתון אסאהי שימבון על פרסום מאמרים שהתבססו על המידע שהגיע מיושידה, בעיקר עקב לחצים שהופעלו מצדם של ארגונים ופעילים שמרניים. בעקבות זאת התגברו המתקפות מצדם של השמרנים. טאקאשי אומורה, עיתונאי שכתב את אחד המאמרים שהעיתון חזר בו לגביהם, זכה למתקפות דומות מצדם של השמרנים והאוניברסיטה בה הוא הועסק, לחצה עליו להתפטר.
פסק דין אלכסייב נגד רוסיה
אירועי 2007
ב-15 במאי 2007 הגישו העותר וגורמים נוספים ללשכת ראש העיר בקשה נוספת לקיים הפגנה דומה לזו שהוצעה בשנה הקודמת, הפעם עם נוכחות מוערכת של כ-5,100 איש. בקשה זו נדחתה, והוגשה חלופה המציעה מחאת כלונסאות מול מעון ראש העיר ברחוב טברסקאיה ומחאה נוספת בפארק נובופושקינסקי. שתי החלופות נדחו. ב-27 במאי, ניסו העותר יחד עם כ-20 נוספים להגיש עתירה נגד איסור ההפגנה ללשכת ראש העיר, אך נעצרו על ידי המשטרה יחד עם שני גברים נוספים בעוד העותר הורשע בעבירה מנהלית של אי ציות לפקודה חוקית מהמשטרה ובקנס של אלף רובל.
נשות ניחומים
פרסום התופעה וההתייחסות אליה
ב-1993 בעקבות עדויות רבות שהושמעו, פורסמה "הצהרת קונו" על ידי ממשלת יפן, על פיה היא אישרה את העובדה שגיוסן של נשות הניחומים היה כרוך בכפייה. ב-2007 חזרה בה ממשלת יפן וקיבלה החלטה שעל פיה נאמר, "אין כל עדות לכך שגורמים רשמיים בצבא יפן חטפו את הנשים בכוח". ב-2014, הקים מזכיר ממשלת יפן, יושיהידה סוגה, צוות לבחינה מחדש של הדוח. חקירה זו חשפה את התיאום בין יפן לבין קוריאה הדרומית בתהליך ניסוחה של הצהרת קונו ובסיכומה נאמר שעל פי בקשתה של ממשלת סיאול, קבעה ממשלת טוקיו שגיוסן של הנשים הייתה כרוכה בכפייה. לאחר שהסתיימה הבחינה מחדש, הודיעו סוגה וראש ממשלת יפן, שינזו אבה, שיפן ממשיכה להחזיק בהצהרת קונו.
פסק דין אלכסייב נגד רוסיה
אירועי 2008
ב-18 באפריל 2008, הגיש העותר יחד עם מארגנים נוספים הודעה על כ-10 הפגנות מיועדות שיתקיימו ב-1 וב-2 במאי 2008. כולן נדחו מטעמי "ביטחון הציבור", בעוד המארגנים הגישו עוד 15 בקשות נוספות לקיום הפגנות ב-3 וב-5 במאי. כולן נדחו מאותן סיבות. לאחר מכן הגיש העותר שורה של בקשות נוספות, לרבות אחת לנשיא רוסיה שנבחר לאחרונה, דמיטרי מדבדב, בהצהרה על כוונתו לקיים מצעד בגן אלכסנדר ב-31 במאי 2008, עליה לא קיבל תשובה.
נשות ניחומים
פרסום התופעה וההתייחסות אליה
ב-2010 הוקמה האנדרטה הראשונה בארצות הברית שהוקדשה לנשות הניחומים. האנדרטה הוקמה בניו ג'רזי.
פסק דין אלכסייב נגד רוסיה
אירועי 2008
העותר ערער על כל הסירובים ללא הצלחה, וניסה לארגן מחאת כלונסאות ליום 17 במאי הקוראת להגיש כתב אישום פלילי נגד ראש העיר בגין איסורן. ההרשאה לכך נדחתה ב-13 במאי מאותה עילה כמו בעבר, אולם, המארגנים הצליחו לקיים מחאת כלונסאות במשך כעשר דקות ברחוב בולשאיה ניקיטסקאיה ליד מעונו של ראש העיר.
טענות הממשלה
הממשלה טענה כי החוק הפנימי מאפשר להגביל את חופש ההתאגדות "מטעמי בטיחות", וכי בשל נסיבות דעת קהל שלילית נגד ההפגנות המוצעות של העותר, היוו סיכון גבוה לאלימות. הממשלה טענה בנוסף כי יש לפרש את סעיף 11 כמאפשר לממשלות מרווח רחב של הערכה, שכן הדבר נדרש כדי להתאים למצב התרבותי של הומוסקסואליות ברוסיה. הממשלה סברה כי היה צורך לאסור את האירוע למען "הגנת המוסר", בהתייחסה להתנגדות של ארגונים דתיים בולטים לארגונו, וכי מאחר שאין הסכמה בין המדינות החברות באשר ללגיטימיות הומוסקסואליות בחברה הלאומית, הרשויות היו במצב טוב יותר מאשר בית הדין לקבוע את התנאים לקיום האירועים.
נשות ניחומים
פרסום התופעה וההתייחסות אליה
באוגוסט 2014, הוסר הלוט מפסל זיכרון חדש לזכרן של נשות הניחומים בסאותפילד שבמישיגן.
פסק דין אלכסייב נגד רוסיה
עמדתו של העותר
העותר השיב כי ההוראות ששימשו לאיסור ההפגנות חלות רק על "בטיחותם והתאמתם של המקומות המוצעים" ולא על "סיכון כללי לאלימות" בעוד סירוב הרשויות לבקשתו מסיבות אלו חייבו אותן להציע מקום חלופי לקיומן, דבר אשר לא נעשה. עוד טען העותר כי הגדרת המוסר של הממשלה הייתה שגויה, שכן היא התייחסה רק לדעת הקהל הרוב ללא התחשבות במושגים של פלורליזם או גיוון. יתרה מזאת, ההפגנות המוצעות לא היו מהווים איום על המוסר שכן הן עסקו "בזכויות אדם וחירויות אזרח" ולא היו כרוכות "בתוכן מיני פרובוקטיבי". הוא טען שההתייחסויות של הממשלה לבטיחות הציבור "אינן מבוססות" מכיוון שהן לא הוכיחו סיכון מוערך לאלימות. לבסוף טען כי האופי הגורף של האיסור אינו מידתי ואינו יכול להיות מוצדק בטענה כי קיום ההפגנות "ייתכן שיזעזעו או יבלבלו חלקים מסוימים בחברה" (ראו: פסק דין בונצ'קובסקי ואחרים נגד פולין).
נשות ניחומים
התנצלויות ופיצויים
בתחילתו של המשא ומתן על הסכמי הפיצויים ביניהן, דרשה קוריאה הדרומית מיפן סכום של 364 מיליון דולר כפיצויים לקוריאנים שנכפו עליהם עבודות כפייה ושירות צבאי במהלך הכיבוש היפני של קוריאה. סכום זה חושב על פי "תעריפים" של 200 דולר לכל אדם ששרד, 1,650 דולר לכל אדם שקיפח את חייו ו-2,000 דולר לכל מי שנפצע. במסגרת ההסכם הסופי ביניהן, שנחתם ב-1965, הסכימה יפן על חבילת סיוע של 800 מיליון דולר ועל חבילת הלוואות בריבית נמוכה לעשר שנים. ב-1994, הקימה ממשלת יפן את "קרן נשות אסיה" שבמסגרתה שולמו פיצויים נוספים לקוריאה הדרומית, לפיליפינים, לטאיוואן, להולנד ולאינדונזיה. 61 נשים קוריאניות, 13 טאיוואניות, 211 פיליפיניות ו-79 הולנדיות שהיו נשות ניחומים, קיבלו מכתבי התנצלות בחתימתו של מי שהיה אז ראש ממשלת יפן, טומיאיצ'י מוריאמה, ובהם נכתב: "כראש ממשלת יפן, אני מביע מחדש את התנצלותי ואת רגשי החרטה הכנים ביותר כלפי כל הנשים אשר חוו את ההתנסויות המכאיבות והבלתי ניתנות לאמידה וסבלו מפגיעות פיזיות ונפשיות בלתי ניתנות לריפוי כנשות ניחומים". נשות ניחומים לשעבר מקוריאה, דחו את הפיצויים בשל הלחצים שהופעלו על ידי ארגון לא-ממשלתי הקרוי "המועצה הקוריאנית למען הנשים שגויסו לעבדות מינית צבאית על ידי יפן" ועקב הלחץ בתקשורת, 61 נשים קוריאניות קיבלו 5 מיליון ינים יפניים (כ-42,000 דולר) כל אחת מ"קרן נשות אסיה", יחד עם התנצלות חתומה, בעוד ש-142 נשים נוספות קיבלו כספים ממשלת קוריאה הדרומית. הקרן פורקה ב-31 במרץ 2007.
פסק דין אלכסייב נגד רוסיה
ממצאי בית המשפט
בית המשפט מצא כמיותר לשקול את המטרה הלגיטימית או החוקיות הפנימית של האיסורים שכן קבע כי קיומו אינו עומד בדרישת "הכרחי בחברה דמוקרטית".
נשות ניחומים
התנצלויות ופיצויים
בדצמבר 1991, בסמיכות ליום השנה החמישים למתקפה על פרל הארבור, הגישו שלוש נשים קוריאניות תביעה משפטית נגד יפן, בדרישה לפיצויים על העסקתן בזנות בכפייה. ב-1992 נמצאו בארכיון של כוחות ההגנה של יפן, מסמכים שאוחסנו בו מאז 1958, לאחר שהם הוחזרו לשם על ידי כוחות צבא ארצות הברית. מסמכים אלה הצביעו על כך שהצבא לקח חלק משמעותי בהפעלת מה שכונה בלשון נקיה, "תחנות ניחומים". ממשלת יפן הודתה שהצבא הקיסרי היפני אילץ עשרות אלפי נשים קוריאניות לקיים יחסי מין עם חיילים יפנים במהלך מלחמת העולם השנייה. ב-14 בינואר 1992, פרסם הדובר הראשי של ממשלת יפן, קואיצ'י קאטו, התנצלות פומבית שבה נאמר: "אין אנו יכולים להכחיש את העובדה שהצבא היפני לקח בכך חלק" בחטיפה ובמעצר של "נערות הניחומים" ו"ברצוננו להביע את התנצלותנו ואת רגשי החרטה שלנו". שלושה ימים לאחר מכן, ב-17 בינואר, התקיימה ארוחת ערב רשמית מטעם נשיא קוריאה הדרומית, רו טאה וו, בה אמר ראש ממשלת יפן, קיאיצ'י מיזאווה, למארחו: "עלינו היפנים בראש ובראשונה ומעל הכול לזכור את האמת על התקופה הטראגית שבה מעשינו גרמו לסבל ולצער לבני עמך. אסור לנו לשכוח לעולם את רגשות החרטה שלנו. כראש ממשלת יפן, ברצוני להכריז על רגשות החרטה שלנו על מעשים אלה ולהביע את התנצלותי כלפי תושבי הרפובליקה של קוריאה". מיזאווה התנצל שוב למחרת היום בנאום שנשא בפני האספה הלאומית של קוריאה הדרומית. ב-28 באפריל 1998 פסק בית משפט ביפן שעל ממשלת יפן לפצות את הנשים ולשלם לכל אחת מהן 2300 דולר (3328 דולר בערכים של 2015).
פסק דין אלכסייב נגד רוסיה
ממצאי בית המשפט
בית המשפט חזר והדגיש כי סעיף 11 כולל בתוכו הגנה על "אסיפות אשר עלולות להיות בסיכון להתקפה מצד קבוצות שאינן מסכימות עם מטרותיה או נעלבות ממנה" (סעיף 73). הממשלה התייחסה, בין היתר, להצהרה התומכת באיסור המצעד מצד ראש הדת המוסלמי בניז'ני נובגורוד לפיה, "בהכרח יש לסקול הומוסקסואלים למוות", כראיה לאי סדר ציבורי הסביר שייגרם מקיומו. בית המשפט מצא כי "בהסתמכות על קריאות בלתי חוקיות בעליל כעילה לאיסור, הרשויות אישרו למעשה את כוונותיהם של אנשים וארגונים בבירור ובמכוון לשבש הפגנה שלווה תוך הפרת החוק והסדר הציבורי" (סעיף 76).
בית המשפט מצא שהאיסור "אינו פרופורציונלי למטרה המוצהרת של הממשלה להגן על ילדים ומבוגרים פגיעים מפני תעמולה הומוסקסואלית" ודחה את טענתה כי היה צריך לאסור את קיומו בשל "סתירה עם הדוקטרינה הדתית וערכי המוסר של הרוב". בית המשפט קבע כי אם מימוש הזכויות המובטחות על פי האמנה של קבוצת מיעוט בחרות שונות היו מותנות בקבלת אותה קבוצה על ידי הרוב החברתי, הדבר "לא היה עולה בקנה אחד עם הערכים הבסיסיים של האמנה" (סעיף 81).
נשות ניחומים
התנצלויות ופיצויים
ב-2007, דרשו שפחות המין ששרדו שממשלת יפן תביע התנצלות. דרישה זו באה על רקע הצהרתו של ראש ממשלת יפן דאז, שינזו אבה, ב-1 במרץ אותה שנה, כי אין כל עדות לכך שממשלת יפן החזיקה שפחות מין, אף על פי שממשלת יפן הודתה בכך כבר ב-1993 ב"הצהרת קונו". ב-27 במרץ פרסם הפרלמנט היפני התנצלות רשמית. ב-20 בפברואר 2014, אמר המזכיר הראשי לממשלת יפן, יושידה סוגה, שממשלת יפן עשויה לשקול מחדש את המחקר על הנושא ואת התנצלותה. בכל אופן, ב-14 במרץ אותה שנה, הבהיר ראש הממשלה אבה שאין לו כל כוונה להתכחש או לשנות את ההצהרה הזאת.
פסק דין אלכסייב נגד רוסיה
ממצאי בית המשפט
בית המשפט הגיב להצהרה של הממשלה כי קיימת חוסר הסכמה בין המדינות החברות באשר ללגיטימיות של הומוסקסואליות, וקבע כי ישנה הסכמה ארוכת שנים בנושאים שונים על פי פסיקות בתי משפט רבים כגון אי-הפללה של פעילות הומוסקסואלית (דדג'ון נגד הממלכה המאוחדת), שירות הומוסקסואלים בצבא (סמית' וגריידי נגד הממלכה המאוחדת), זכויות הורים וירושה לשכירות (קרנר נגד אוסטריה), ושוויון גילאי הסכמה לזוגות הטרוסקסואלים (ש.ל. נגד אוסטריה). בעוד שסוגיות כמו אימוץ על ידי זוגות חד מיניים וגישה לנישואים חד מיניים עדיין לא הובאו להסכמה, בית המשפט מצא כי "אין עמימות לגבי ההכרה של שאר המדינות החברות בזכותם של יחידים להזדהות בגלוי בתור הומוסקסואלים, לסביות או כל מיעוט מיני אחר, ולקדם את זכויותיהם וחירויותיהם, במיוחד על ידי מימוש חופש האספה שלהם בדרכי שלום". (סעיף 84)
בית המשפט מצא כי הממשלה לא נקטה צעדים להערכת הסיכון הנשקף אם ההפגנות היו נערכות באומרו כי "הגורם היחיד שנלקח בחשבון על ידי שלטונות מוסקבה היה ההתנגדות הציבורית לאירוע, ודעותיהם של הפקידים עצמם על המוסר החברתי" (סעיף 85) בעוד הממשלה לא הצליחה להוכיח כל צורך חברתי דחוף לאיסור הפגנות אלה מכל הסיבות שהיא נתנה, קבע בית המשפט שהאיסור אינו הכרחי בחברה דמוקרטית והוא מהווה הפרה של הזכות לחופש האספה לפי סעיף 11 של האמנה האירופית.
נשות ניחומים
התנצלויות ופיצויים
ב-28 בדצמבר 2015 הגיעו ראש הממשלה היפני שינזו אבה והנשיאה הקוריאנית פאק גון-הייה להסכמה רשמית בדבר הסכסוך. יפן הסכימה לשלם מיליארד ין (8.3 מיליון דולר) ל'קרן הפיוס והריפוי' המספקת תמיכה וסיוע לנשות הניחומים ששרדו, ובתמורה הסכימה קוריאה הדרומית לחדול מהשמעת ביקורת על הממשלה היפנית בנושא זה, ולפעול להסרת פסל המנציח את נשות הניחומים שהוצב מול השגרירות היפנית בסיאול. הודעה רשמית בדבר ההסכמה נמסרה לאחר ששר החוץ היפני פומיו קישידה נועד עם עמיתו הקוריאני יון ביונג-סה בסיאול, ולאחר מכן התקשר אבה לגון-הייה וחזר על ההתנצלויות שיפן הביעה בעבר. הממשלה הקוריאנית מנהלת את קרן הסיוע לנשות הניחומים ששרדו, והודיעה שמבחינתה הנושא נפתר באופן סופי.
פסק דין אלכסייב נגד רוסיה
סעיף 13 (סעד הולם)
בית המשפט קבע כי בנסיבות העניין, סעד הולם היה עשוי להתקיים אם העותר היה מקבל פסיקת בית המשפט בדבר אישור קיום ההפגנות בטרם התרחשותן. בית המשפט מצא כי הסעדים השיפוטיים שעמדו לרשות העותר בנסיבות העניין היו "בעלי אופי שלאחר התרחשותן" ולא יכלו לספק לעותר סעד הולם, אשר לפיכך, התרחשה הפרה של סעיף 13 (סעיף 99).
נשות ניחומים
התנצלויות ופיצויים
בעקבות ההסכמה בין יפן לקוריאה, קראה ממשלת טאיוואן לממשלת יפן לפתוח עמה בשיחות על מנת להסדיר את סוגיית נשות הניחומים הטאיוואניות. ממשלת טאיוואן דורשת מיפן התנצלות ופיצויים, והממשלה היפנית הביעה נכונות לפתוח בשיחות בפברואר 2015.
המנון הדגל הלאומי
היסטוריה
ב-1930, לאחר שהמנון הקוומינטנג הפך להמנונה של המדינה דה פקטו, הזמין משרד החינוך הצעות להמנון לאומי רשמי חדש. ההמנון שנבחר הולחן בידי הואנג זי ב-1936 והמילים נכתבו בידי טאי צ'י טאו, אשר חיבר גם את מילות ההמנון הלאומי. ממשלת הרפובליקה של סין סירבה לאמץ את ההמנון החדש, וכפשרה הוחלט שזה יהפוך להמנון הדגל הלאומי.
נשות ניחומים
מחלוקות
בחברה היפנית קיימת עדיין מחלוקת בנוגע לשימוש שנעשה בנשות הניחומים על ידי הצבא הקיסרי היפני. פוליטיקאים, פעילים פוליטיים ועיתונאים יפנים, בעיקר מהאגפים הלאומניים, הרוויזיוניסטים והימניים הקיצוניים במפה הפוליטית היפנית, נוקטים בקו של הכחשת התופעה או מזעורה.
פסק דין אלכסייב נגד רוסיה
סעיף 14 (אפליה)
סעיף 14 מגן מפני אפליה בגישה לקבלת זכויות על פי האמנה. מכיוון שהוא מתייחס לגישה לזכויותיה, ניתן להשתמש בו רק בשילוב עם סעיף אחר, בעוד בתיק צוין סעיף 11.
נשות ניחומים
מחלוקות
איקוהיטו האטה, ההיסטוריון היפני והפרופסור מאוניברסיטת ניהון, מעריך שמספרן של כל נשות הניחומים הסתכם ב-10,000 עד 20,000. האטה טוען שאף אחת מנשות הניחומים לא גויסה בכוח.
פסק דין אלכסייב נגד רוסיה
טענות הצדדים
הממשלה טענה כי "האופי האנטגוניסטי של היחסים בין מיעוטים מיניים וקבוצות דתיות ברוסיה" פירושו שיש צורך "להטיל מגבלות על מימוש זכויות מסוימות". העותר השיב כי האיסור היה מפלה שכן הוא הופעל בשל אי הסכמתה של ממשלת מוסקבה לנטייתן הומוסקסואלית של המשתתפים בעודו התייחס לתגובתה שהשמיעה הממשלה לאי הסכמתן של קבוצות דתיות כלפי ההפגנות, ולהערות המפלות שהושמעו בתקשורת של ראש עיריית מוסקבה כלפי הומוסקסואליות.
נשות ניחומים
מחלוקות
חלק מהפוליטיקאים היפנים טוענים שעדויותיהן של נשות הניחומים סותרות זו את זו ושלא ניתן להסתמך עליהן. ראש עיריית אוסקה ואחד המנהיגים של "מפלגת הרסטורציה של יפן", מפלגה לאומנית ימנית קיצונית, טורו השימוטו, אמר בתחילה ש"אין כל עדות שנשים הקרויות נשות ניחומים נלקחו בכוח או באיום של הצבא היפני", ומאוחר יותר תיקן את עמדתו וטען שהן הפכו להיות נשות ניחומים "בניגוד לרצונן", אך הוא עדיין מצדיק את תפקידן במהלך המלחמה כ"הכרח" כדי שהחיילים יוכלו "לנוח".
בספר קומיקס שפורסם בשנת 2000 על ידי יושינורי קוביאשי, מתוארות נשים לבושות בקימונו, העומדות בתור לפני חייל יפני. ספרו של קוביאשי כולל ריאיון עם התעשיין הטאיוואני, שי וון לונג, שהצהיר שאף אישה לא הוכרחה להיות אשת ניחומים ושהן עבדו בתנאים ההיגייניים ביותר בהשוואה לזונות רגילות בשל העובדה שהן חויבו להשתמש בקונדומים.
פסק דין אלכסייב נגד רוסיה
ממצאי בית המשפט
בית המשפט קבע כי הומוסקסואליות היא עילה לאפליה על פי סעיף 14, וכי מרווח ההערכה שניתן למדינות החברות בהקשר זה הוא צר, בעוד היה צורך להראות לא רק שהאמצעים שננקטו "מתאימים באופן כללי" אלא שהם "הכרחיים בנסיבות העניין" (סעיף 108). בית המשפט מצא בנוסף כי אם הסיבה היחידה שהציגה מדינה חברה להגבלות על הגישה לזכויות האמנה היא הנטייה הומוסקסואלית של הקורבנות, היא תוגדר כאפליה לפי סעיף 14. בית המשפט קבע על פי נוכח הנסיבות כי נטייתם החד מינית של משתתפי המצעד הייתה הסיבה העיקרית לאיסור ההפגנות, התרחשה הפרה של סעיף 14 לאי אפליה בצירוף סעיף 11 לחופש האספה.
מכוונת לראש
מכוונת לראש הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמרת הישראלית עדי אולמנסקי. את האלבום הוציאה ב-17 במאי 2023 לאור חברת התקליטים הליקון. כלולים בו מספר שיתופי פעולה של אולמנסקי עם מוזיקאים ישראלים נוספים, דוגמת שקל, פלד, טונה, דור3 ועידו מימון. מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים: "לשנות את העולם", "נמות משעמוםםם" ו"באושר ובעושר".
פסק דין אלכסייב נגד רוסיה
סיפוק צודק
העותר אלכסייב תבע כ-40,000 אירו פיצויים לא ממוניים, מתוכם חויבה הממשלה בתשלום של 12,000 אירו וכן עלויות בסך 17,510 אירו.
נשות ניחומים
מחלוקות
בראשית 2001 התגלעה מחלוקת שבה היה מעורב תאגיד השידור של יפן, ה-NHK. תוכנית שהייתה אמורה לסקר את פעילותו של גוף שנקרא "בית הדין הבינלאומי של הנשים לפשעי המלחמה של יפן בנוגע לעבדות מינית צבאית" (Women's International War Crimes Tribunal on Japan's Military Sexual Slavery), עברה עריכה שלאחריה היא הפכה להיות תוכנית ששיקפה את הדעות הרוויזיוניסטיות.
הנשיא החדש של NHK השווה את תופעת נשות הניחומים עם הנוהגים בצבאות המערביים. ההיסטוריונים המערביים ציינו שההבדלים בין התוכנית של ממשלת יפן שכפתה על הנשים להשתתף במאמץ המלחמתי, לבין מוסדות היוזמה החופשית שפעלו עם כוחות בעלות הברית שבמסגרתן פעלו הנשים רק עקב הצרכים הכלכליים או אולצו לעשות כן על ידי גורמים לא ממשלתיים.
ראש ממשלת יפן, אבה, ורוב חברי ממשלתו, מזוהים עם הארגון הרוויזיוניסטי, "ניפון קייג'י" שמתכחש לפשעי המלחמה של יפן, כולל תופעת נשות הניחומים. אף על פי שאביו, יסוהירו נקסונה, ניהל תחנת ניחומים ב-1942 כאשר הוא שירת כקצין תשלומים בצבא הקיסרי היפני, כיהן שר החוץ, הירופומי נקסונה כיושב ראש ועדה שהוקמה לשקול מחדש "צעדים מוחשיים להחזיר את כבודה של יפן בנוגע לסוגיית נשות הניחומים".
נשות הניחומים ששרדו
אחרונות נשות הניחומים שעדיין בחיים, הפכו לדמויות ציבוריות בקוריאה, שם הן מכונות "הלמוני" (בקוריאנית: 할머니, שהוא שם החיבה ל"סבתא"). סין נמצאת עדיין בשלב של גביית העדויות, בעיקר באמצעות הסניף המקומי של מרכז המחקר על נשות הניחומים באוניברסיטה הנורמלית של שאנגחאי, לעיתים בשיתוף פעולה עם חוקרים קוריאנים. יחסי הגומלין ושיתוף הפעולה המחקרי עם קורבנות מארצות אחרות, נמצא בשלב מתקדם פחות בסין.
הפגנות יום רביעי
מדי יום רביעי, מתקיימות "הפגנות יום רביעי" מול שגרירות יפן בסיאול, בהשתתפות נשות הניחומים שעדיין בחיים, ארגוני נשים, קבוצות חברתיות אזרחיות, קבוצות דתיות ואנשים פרטיים. ההפגנות מתקיימות בתמיכתה של "המועצה הקוריאנית למען הנשים שגויסו לעבדות מינית צבאית על ידי יפן". ההפגנה הראשונה התקיימה ב-8 בינואר 1992, בעת ביקורו של ראש ממשלת יפן, קיאיצ'י מיזאווה, בקוריאה הדרומית. בדצמבר 2011, הוצב פסל של אישה צעירה מול בניין השגרירות לכבוד נשות הניחומים, לרגל הפגנת יום רביעי ה-1000. ממשלת יפן בקשה פעמים רבות מממשלת קוריאה הדרומית להסיר את הפסל, אך נענתה בשלילה.
בית השיתוף
בית השיתוף, הוא בית לנשות הניחומים שעדיין בחיים. הבית הוקם ביוני 1992 באמצעות כספים שגויסו על ידי ארגונים בודהיסטים ועל ידי קבוצות חברתיות שונות. בית השיתוף מכיל את "המוזיאון לעבדות המינית על ידי הצבא היפני", שמטרתו להפיץ את האמת על ההשפלה הברוטלית של הצבא היפני כלפי נשות הניחומים וכדי לחנך את הדורות הבאים ואת הציבור.
ארכיונים
כמה מנשות הניחומים שנותרו בחיים, כמו קאנג דוק קיונג, קים סון דוק ולי גונג ניאו, הנציחו את סיפורן האישי באמצעות ציורים המוצגים בארכיון ויזואלי. מנהל המרכז למדיה אסיאתית-אמריקנית, דאי סיל קים-גיבסון, יצר עבור נשות הניחומים ארכיון סרטים בסיועם של סטודנטים. ארכיונים ויזואליים פמיניסטים קידמו את הסולידריות בין הקורבנות לבין הציבור. הארכיון מהווה מקום לימוד חי בנושא הכבוד לנשים ולזכויות האדם על ידי קירוב בין אנשים למרות פערי הגילים, השוני המגדרי, הגבולות הלאומיות והשקפות העולם.
הפיליפינים
בפיליפינים, נשות הניחומים שעדיין בחיים מאוגדות בקבוצות שונות. בדומה לחברותיהן בקוריאה, הן מכונות Lolas (סבתות). קבוצה אחת, הנקראת "Lila Pilipina" (הליגה לנשים פיליפיניות), החלה את פעולתה ב-1992 והיא חלק מארגון הנשים השמאלני GABRIELA. ארגון נוסף הוא "Malaya Lolas" (הסבתות החופשיות) והוא דורש התנצלות פומבית מממשלת יפן. קבוצות אלו נקטו בצעדים משפטיים כנגד יפן, ולאחר מכן כנגד ממשלת ארצן כדי שתתמוך בתביעתן.
קבוצות אלו מפגינות פעמים רבות מול שגרירות יפן במנילה, או מוסרות את עדויותיהן באוזניהם של תיירים יפנים המגיעים למנילה. בדומה למקבילותיהן בקוריאה, מפעילות נשות הניחומים בפיליפינים בית משלהן ובו נאספים העדויות שלהן. שתיים מתוכן פרסמו אוטוביוגרפיות.
טאיוואן
מאז שנות התשעים, העלו נשות הניחומים הטאיוואניות שנותרו בחיים את סיפוריהן לתודעה הציבורית של החברה הטאיוואנית. הן זכו לתמיכה של פעילות למען זכויות הנשים ושל קבוצות אזרחיות. עדויותיהן וזיכרונותיהן תועדו בעיתונות בספרות ובסרטים תיעודיים.
טענותיהן של נשות הניחומים הטאיוואניות גובו על ידי המוסד להצלת נשים של טאיפיי, ארגון ללא כוונת רווח המסייע לנשים הסובלות מאלימות פיזית ומינית. הארגון מעניק סיוע משפטי ופסיכולוגי לנשות הניחומים הטאיוואניות וכן מסייע לגביית עדויות ומבצע מחקרים אקדמאים בנושא. ב-2007 היה ארגון זה אחראי לקידום המודעות לנושא בחברה, לקיום מפגשים באוניברסיטאות ובבתי הספר התיכוניים שבמסגרתם מסרו נשות הניחומים את עדויותיהן באוזני הסטודנטים והציבור הרחב. המוסד להצלת נשים של טאיפיי קיים תערוכות שנתנו לנשים את ההזדמנות להשמיע את קולן בטאיפיי, אך גם במוזיאון נשים אקטיבי לשלום ומלחמה הממוקם בטוקיו.
הודות למודעות בחברה הטאיוונית ולסיועו של המוסד להצלת נשים, זכו נשות הניחומים הטאיווניות לגיבוי ממשלתן, שבהזדמנויות רבות דרשה מיפן להביע התנצלות ולפצות אותן. בנובמבר 2014, זכה הסרט התיעודי "שירת קנה הסוף", בבימויו של וו סיו צ'ינג ובהפקת המוסד להצלת נשים, בפרס פנדת הזהב הבינלאומי.
תמיכה בינלאומית
עניינן של נשות הניחומים זוכה כבר זמן רב לתמיכה מצדן של מדינותיהן וארגונים כמו אמנסטי אינטרנשיונל, מובילים מערכות בארצות בהן הממשלות עדיין לא הביעו את תמיכתן בעניינן של נשות הניחומים, כמו אוסטרליה, או ניו זילנד. התמיכה בנשות הניחומים בארצות הברית ממשיכה להתרחב, במיוחד לאחר שב-30 ביולי 2007, הועברה החלטה 121 של בית הנבחרים של ארצות הברית, הקוראת לממשלת יפן לתקן את המצב וללמד במוסדות החינוך שלה את העובדות ההיסטוריות הנכונות. ביולי 2012, גינתה מזכירת המדינה של ארצות הברית דאז, הילרי קלינטון, תומכת נלהבת בעניינן של נשות הניחומים, את השימוש בלשון הנקייה במונח "נשות ניחומים" למה שלדעתה אמור להיקרא "שפחות מין בכפייה". הבית הלבן ממשיך להביע את הצורך בכך שיפן תעשה יותר כדי להתייחס לנושא. בנוסף, האנדרטאות שהוקמו בניו ג'רזי ב-2010 ובקליפורניה ב-2013, מראות את התמיכה בנושא שהפך לסוגיה בינלאומית.
ב-2014 קיים האפיפיור פרנציסקוס, פגישה עם שבע נשות ניחומים לשעבר בקוריאה הדרומית. באותה שנה, קראה ועדת האו"ם לביעור האפליה הגזעית ליפן "לסיים את החקירות בנוגע להפרת הזכויות של נשות הניחומים על ידי הצבא ולהעמיד לדין את האחראים ולהגיע לפתרון מקיף וסופי בנושאים אלו". נציבת האו"ם לזכויות האדם, נאווי פילאי הביעה גם היא את תמיכתה בנשות הניחומים מספר פעמים.
Sofia Carson
Sofia Carson הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת האמריקאית סופיה קרסון. האלבום יצא לאור ב-25 במרץ 2021, על ידי חברת התקליטים הוליווד רקורדס.
660-669 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 669 - 660 לפנה"ס
סויוז MS-20
סויוז MS-20 (ברוסית: Союз МС-20; טיסת סויוז מספר 752) הייתה טיסת חלל תיירותית רוסית, אשר שוגרה לתחנת החלל הבינלאומית ב-8 בדצמבר 2021. הטיסה שנקנתה על ידי חברת Space Adventures, אירחה שני תיירי חלל יפניים שביקרו בתחנת החלל. שיגור החללית המאוישת בוצע באמצעות כלי השיגור סויוז-2.1a ממנחת השיגור מספר 31 של בייקונור קוסמודרום.
פרנסין דקארי
פרנסין דקארי (נולדה ב-1942) היא סוציולוגית, פעילה פמיניסטית, ופרופסורית לסוציולוגיה באוניברסיטת קוויבק במונטריאול. דקארי היא מובילת דעה פמיניסטית וממייסדות לימודי נשים במרחב האקדמי בקוויבק.
סויוז MS-20
צוות
במאי 2021 הכריזה חברת Space Adventures על תחילת ההכנות לטיסה לתחנת החלל הבינלאומית על ידי היזם היפני יוסאקו מאזאווה ועוזרו יוזו היראנו בחללית סויוז MS-20 כתיירי חלל. משך הטיסה שתוכנן היה 12 ימים; הקוסמונאוט אלכסנדר מיסורקין מרוסקוסמוס שימש כמפקד הטיסה. ביוני 2021 החל הצוות באימונים במרכז האימונים להכשרת קוסמונאוטים על שם גגארין.
פרנסין דקארי
השכלה
פרנסין דקארי החלה את הקריירה האקדמית שלה בקולג' אדוארד-מונפטיט, המשיכה אותה באוניברסיטת מונטריאול, תוך שהיא מתמקדת בנושא החלוקה המגדרית בסביבת הלימודים. היא סיימה דוקטורט בסוציולוגיה של המדע ב-1985. באותה שנה, החלה ללמד באופן קבוע באוניברסיטת קוויבק במונטריאול (UQAM). מאז שנת 2011, היא המנהלת המדעית של לימודי נשים בקוויבק.
פעילות מדעית וחברתית
עבודות המחקר של דקארי מתמקדת בתאוריות של האבולוציה של השיח והפרקטיקות של הפמיניזם בקוויבק, כמו גם בנושאים הקשורים למשפחה ולעבודת נשים. דקארי היא חלוצת בבניית המערך האקדמי בלימודי נשים בקוויבק. עבודתה המחקרית והאקטיביסטית פעלה למתן לגיטימציה למחקר הפמיניסטי והרחבתו למנעד רחב של נושאים.
דקארי הייתה המנהלת של הוועדה המדעית של הקונגרס הבינלאומי הפמיניסטי למחקר, שהתקיים במונטריאול בשנת 2015.
סויוז MS-20
צוות
ב-2 בנובמבר 2021, על פי החלטת הוועדה הרפואית הראשית, הוכרו חברי הצוות הראשי וצוות הגיבוי כמתאימים לטיסה בחלל מבחינה בריאותית. ב-17 בנובמבר 2021, הוועדה הבין-מחלקתית סיכמה את אופן המוכנות לטיסה לחלל של הצוותים הראשיים וצוות הגיבוי. הצוותים הומלצו להתחיל באימוני שיגור בקוסמודרום בייקונור.
סמל
הסמל של צוות סויוז MS-20 מתאר את החללית המאוישת סויוז MS ותמונה מסוגננת של עיט עם כנפיים פרושות על רקע כדור הארץ. דמותו של העיט מזכירה את העיר אוריול, שבה גדל הקוסמונאוט אלכסנדר מיסורקין. הסמל מציג גם את דגל יפן, המסמל את מדינתם של שני תיירי החלל ומפרט את שמות אנשי צוות החללית. עיצוב סמל המשלחת פותח על ידי המעצב אלכסיי טאראפטה וצוותו של מאזאווה.
ריו 2
ריו 2 (באנגלית: Rio 2) הוא סרט אנימציה בתלת מימד שיצא לאקרנים באפריל 2014. הסרט נקרא על שם העיר ריו דה ז'ניירו שבה מתרחשת עלילתו. במאי הסרט הוא קרלוס סלדניה, זהו סרט ההמשך לסרט "ריו" שיצא ב-2011.
עלילת הסרט
בלו, ג'ול ושלושת גוזליהם עוזבים את ריו דה ז'ניירו למסע לעבר יער האמזונאס שם הם מנסים להתמודד עם החיות ששוכנות שם ופוגשת את אביה האבוד של ג'ול ועוד תוכים נוספים ממינם שלכאורה נכחד (מקאו ספיקס). אבל הצרות ממתינות להם כאשר נייג'ל הקקדו רוצה לנקום בהם, וחייהם של החיות והציפורים באמזונאס נמצאים בסכנה.
בלו גיבור הסרט הראשון וג'ול מולידים ילדים וג'ול מלמדת אותם את דרכי הג'ונגל, בעוד שבלו מלמד את הילדים דברים של בני אדם ומצחיק אותם. בקצה השני של העיר לינדה וטוליו שהתחתנו מצאו נוצת מקאו וסיפרו בכך בחדשות. בלו וג'ול ראו אותם ושמחו לראות אותם. טוליו אמר שיש להקה שלמה של מקאו כחולים באמזונאס. ג'ול מחליטה לעוף לאמוזאנס למצוא את הלהקה. בלו לוקח את הפאוץ' ו-GPS והם יוצאים בליווי חבריהם פדרו ניקו ורפאל למסע.
בלו וג'ול מוצאים את הלהקה שמתברר שהיא המשפחה של ג'ול עשו מסיבה על כך שג'ול חזרה ושמחו אבא של ג'ול שיבח את בלו. אך בקצה השני של העיר נייג'ל הקקדו המרושע תכנן לנקום בבלו על כך שלא יכול יותר לעוף מהתנגשות המדחף במטוס מהסרט הראשון אליו מצטרפים גבי צפרדע רעילה שמאוהבת בנייג'ל וצ'רלי דוב נמלים ותכנן להרוג את בלו הוא קובע עם גבי וצ'רלי בחצות. נייג'ל מתעורר עם גבי וצ'רלי ומגיע לספינה של בלו בדיוק שהוא רוצה להרוג את בלו צ'רלי משחרר בקבוק ומפעיל את האזעקה של הספינה אנשים בספינה מגרשים את נייג'ל ומעיפים אותו מהספינה בלו מתעורר וחושב שבנו הקטן העיר אותו לנייג'ל לא הייתה בררה אלא לקחת גלגל הצלה שייקח אותו אל בלו בקצה השני של היער כורת עצים רוצה לכרות את העצים באמוזאנס ורצה להרוג את טוליו ולינדה על כך שהם אוהבים טבע הכורת מצווה לכרות את היערות ונהג למצוץ סוכרייה על מקל בינתיים פדרו ניקו ורפאל מנסים למצוא כוכב לאודישנים במופע באמוזאנס שנייג'ל שומע על ההודעה הוא שם עליו עלים שלא יזהו אותו ומציג את עצמו כבוב הציפור ושר שיר פדרו ניקו ורפאל אהבו את השיר ונייג'ל חשב על תוכנית חדשה באמצע המופע ייקח מגבי רעל ויזרוק אותו על בלו ואז בלו ימות מהרעל הקוף של כורת העצים מצא את לינדה וטוליו וכורת העצים קושר את לינדה וטוליו על עץ בינתיים בלו מנסה ללמוד את דרכי הג'ונגל אך לא כל כך מצליח בזמן שבניו מצליחים עד שיום אחד כורתי העצים שמי פצצות על העצים בשביל שיכרתו נייג'ל שראה שבלו לוקח את הפצצות וזורק אותם למקום מרוחק השתמש בצ'רלי בשביל לעוף ותפס את בלו. בלו אמר לנייג'ל שהיה מכוסה בעלים שהוא ימות כי הפצצות עומדות להתפוצץ בלו עזב את הפצצות וגילה את נייג'ל ובדיוק אז הפצצות התפוצצו ג'ול דאגה לבלו וגבי דאגה לנייג'ל בלו ונייג'ל היו תקועים על עץ בלו ונייג'ל התעוררו ונייג'ל ניסה להרביץ לבלו גבי ראתה הזדמנות להרוג את בלו ושלחה את המקל עם הרעל שפגע בטעות על נייג'ל נייג'ל אמר נאום ואז מת אך לבסוף בתה של בלו אמרה שגבי לא רעילה נייג'ל התעורר וזינק על בלו גבי תפסה אותו ונישקה אותו וגררה אותו הרחק מן היער בלו שחרר את לינדה ואת כורת העצים בלע נחש טוליו תפס את נייג'ל וגבי ואמר שיחקור אותם למה הם ביחד ומטוס שלח את נייג'ל וגבי הרחק מבלו ולאחר מכן, בלו מתחתן עם ג'ול ובזה מסתיים הסרט.
ברידפורד
ברידפורד (באנגלית: Bridford) הוא כפר קטן בדרום-מערב אנגליה. נכון למפקד של שנת 2011 יש בכפר 503 תושבים.
היסטוריה
השם ברידפורד מתועד לראשונה בכתב בערך בשנת 1080 בספר בשם "דומסדיי", שם הוא מופיע כברידפורד. פירוש השם הוא "כלות פורד", ויש לו אותה נגזרת כמו בריטפורד בווילטשייר.
במאה ה-21
בברידפורד יש פאב כפרי בשם "Bridford Inn" המאגד בתוכו את חנות הכפר. סניף הדואר פתוח רק ביום שישי. מרפאת הכפר פתוחה חמישה ימים בשבוע, הכנסייה של הכפר מוקדשת לקדוש הנוצרי, תומאס בקט, בנוסף לכך במרכז הכפר יש קפלה מתודיסטית. בכפר יש פארק משחקים לילדים, ואולם ספורט. בכפר יש גם שמורת טבע בגודל 25 דונם, והוא מתוחזק על ידי התושבים. בכפר יש מועדונים שונים כמו הצופים, מועדוני קליעה, מועדון גולף, וגם מגרש כדורגל וטניס הנמצאים במרחק של 2 ק"מ מהכפר. ברידפור עורכת את מחנה הקיץ שלה ביחד עם כפר באזור נורמנדי בצרפת.
IDW Publishing
החברה מפרסמת עיבודים לזיכיונות מדיה כדוגמת 24, CSI, מסע בין כוכבים, דוקטור הו, דיק טרייסי, מלחמת האופל, אנג'ל, דם אמיתי, כח המחץ וגודזילה, אם כי גם קומיקס מקורי כדוגמת צבי הנינג'ה, מכסחי השדים ורובוטריקים.
נייתן סטיוארט-ג'ארט
נייתן לויד סטיוארט-ג'ארט (באנגלית: Nathan Lloyd Stewart-Jarrett; נולד ב-4 בדצמבר 1985) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי. הוא ידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד קרטיס דונובן (אנ') בסדרת הטלוויזיה "עברייני על" (2012-2009) של ערוץ E4, ובדמותו של איאן ג'ונסון בסדרה "אוטופיה" (2014-2013) של ערוץ 4.
ביוגרפיה
סטיוארט-ג'ארט נולד בוונדסוורת', לונדון, אנגליה. הוא למד משחק בבית הספר לאמנויות בריט (אנ') בקרוידון במשך ארבע שנים. ב-2003 סיים את לימודיו, והמשיך ללמוד לתואר ראשון בבית הספר המרכזי לנאום ודרמה (אנ') כחלק מאוניברסיטת לונדון וסיים את לימודיו ב-2006.
קריירה
הופעת הבכורה של סטיוארט-ג'ארט הייתה בשנת 2006 במחזה "Brixton Stories" בתיאטרון ליריק בהמרסמית'. עוד שיחק בתיאטרון במחזה של וסט אנד "נערי ההיסטוריה" בתיאטרון הלאומי. בשנת 2009 לוהק לסדרת הטלוויזיה "עברייני על" של E4 בתפקיד קרטיס דונובן (אנ'). ב-2012 היה הוא האחרון מצוות השחקנים המקורי שנשאר בסדרה, עד לסיום תפקידו במהלך העונה הרביעית.
בשנת 2012 הופיע בהפקה מחודשת של "Pitchfork Disney". עוד בטלוויזיה סטיוארט-ג'ארט בסדרת הקונספירציה "אוטופיה". בשנת 2014 השתתף בווידאו קליפ של הלהקה Years&Years בשם "real".
אביגדור ורשה
אביגדור ורשה (11 ביוני 1929–18 בנובמבר 2017) היה ראש המועצה השני של קריית אונו בין השנים 1969–1978 ובשנים 1983–1989.
ביוגרפיה
אביגדור ורשה נולד ב-11 ביוני 1929 בעיירה אנטופול, בפלך פינסק שבפולין ועלה ארצה כשהיה בן 10 יחד עם משפחתו. משפחתו השתקעה בשכונת שבזי בתל אביב-יפו והתגוררה בדירת חדר אחד. בגיל 12 החל לעבוד כנער שליח כדי לתמוך כלכלית במשפחתו, ועבר ללמוד לימודי ערב. השלים את לימודי בית הספר העממי והתיכון בלימוד עצמי. כנער היה חניך בתנועת בית"ר ובשלב מאוחר יותר נטל חלק בפעילות האצ"ל.
בשנת 1948 התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת אלכסנדרוני. בשנת 1954 סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת תל אביב והוסמך לעריכת דין, והחל לעבוד כעורך דין עצמאי. בשנת 1959 נשלח מטעם ארגון "בני ברית" לעבוד במחלקה הישראלית במרכז העולמי של הארגון בוושינגטון די.סי, שם הוא הכיר את רעייתו אביבה (לבית קייב) והם נישאו בניו-יורק ב-1962. כשחזרו בשנת 1963 השתקעו בקריית אונו והוא פתח משרד עצמאי לעריכת דין בתל אביב-יפו.
בשנת 1990 נבחר לנשיא ארגון "בני ברית" בישראל, ובשנת 1992 נבחר לתקופת כהונה נוספת. במסגרת תפקידו זה היה מיוזמי פרויקט ההנצחה "לכל איש יש שם". בשנת 1994 נבחר לסגן נשיא עולמי של ארגון "בני ברית". היה חבר הנשיאות של הוועד הפועל הציוני, חבר דירקטוריון בקרן הקיימת לישראל, במרכז מורשת בגין, במוסד "יד ושם" ובתיאטרון האידי, ונמנה עם מקימי "נאות קדומים".
בשנת 1996 נפטרה רעייתו אביבה.
נפטר ביום שבת, 18 בנובמבר 2017 והוא בן 88.
קריירה פוליטית
בשנת 1969 נבחר מטעם הרשימה העצמאית "הקריה שלנו" לראשות מועצת קריית אונו. רשימתו קיבלה 4 מנדטים, כמו רשימת המערך של ראש המועצה המכהן, יעקב כהן. ורשה הרכיב קואליציה עם נציג גח"ל ועם נציג הרשימה העצמאית "נאמני קריית אונו". בשנת 1974 נבחר לכהונה שנייה והפעם רשימתו הגדילה את כוחה וזכתה ל-7 מנדטים. לקואליציה שלו צירף את הנציג הבודד של המפד"ל ובמשך הזמן ניסה גם לצרף אליו את כל סיעות המועצה ולייצר קואליציה מקיר אל קיר, אך המשא ומתן התפוצץ ולא עלה הדבר בידיו. בשנת 1978 לא התמודד לראשות המועצה והתמודד למועצה ברשימת "הקריה שלנו" תחת יהושע באום. הוא הוצב במקום השני וכיהן כחבר מועצה לאחר שהליכוד בראשות אשר דר הרכיב קואליציה ללא רשימתו. הוא חזר לעבוד כעו"ד במקביל לכהונתו כחבר מועצה. באותה תקופה ייסד את המרכז העולמי של ארגון "בני ברית" בירושלים וכיהן כמנהלו. בשנת 1983 התמודד שוב מטעם רשימה עצמאית שאיחדה את רשימתו עם רשימה עצמאית נוספת בשם "שגשוג ופיתוח". הוא זכה ב־56.5% מקולות הבוחרים ורשימתו זכתה ב-5 מנדטים. בכהונה הזאת גדלה אוכלוסיית היישוב וורשה פעל לפיתוח מערכות התרבות, החינוך ועוד. בסוף כהונה זאת הודיע שלא יתמודד יותר על ראשות המועצה.
הנצחה
עוד בחייו בית הספר היסודי "הירדן" שינה את שמו ל"אביגדור ורשה", כהוקרה על פועלו בתחום החינוך בעיר.
שיאולונגבאו
שיאולונגבאו (בסינית מפושטת: 小笼包, פין-יין: xiǎo lóng bāo) הוא סוג של באוזי ממחוז ג'יאנגסו, וספציפית מזוהה עם וושי ושנגחאי (שהייתה בעבר חלק ממחוז ג'יאנגסו). השיאלונג באו מאודה בסל אידוי מבמבוק (xiǎo lóng), וזה גם מקור שמו. יש להבדיל בינו לבין הכיסונים הסיניים הנפוצים ג'יאוזי, המאודים גם הם.
במדינות דוברות אנגלית קוראים להן לפעמים "כיסוני מרק" (soup dumpling) כי נהוג למלאם במרק.
מסטלאן (כדורגל)
מועדון הכדורגל מסטלאן (בספרדית: Mazatlán Fútbol Club) הוא מועדון כדורגל מקסיקני מהעיר מסטלאן שבמדינת סינלואה. המועדון הוקם ביוני 2020 לאחר שהזכיין של קבוצת מונרקס מורליה הודיע כי הוא יעבור לעיר מסטלאן. הקבוצה משחקת בליגת העל המקסיקנית.
היסטוריה
ב-2017, החליטה ממשלת סינלואה לבנות אצטדיון כדורגל חדש בעיר מסטלאן כחלק מפרויקט שנועד לבנות ולשפר מספר מתחמי ספורט במדינה. אחד היעדים של הפרויקט הזה היה שתהיה קבוצת כדורגל מקצוענית שמקורה ממסטלאן.
ב-11 ביוני, המועדון הציג את פרנסיסקו פלנסיה כמאמן הקבוצה לעונת 2020/21. ב-27 ביולי 2020, מסטלאן שיחקו את המשחק הרשמי הראשון שלהם, בו הפסידו לפואבלה בתוצאה 1–4. השער הרשמי הראשון של המועדון הובקע על ידי ססאר הוארטה.
1950 בארצות הברית
1950 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 174 שנה מיום היווסדה.
ארנו מימרן
ארנו מימרן (בצרפתית: Arnaud Mimran; נולד ב-11 בפברואר 1972) הוא איש עסקים יהודי-צרפתי שהורשע בעבירות מס ובחטיפה למטרת סחיטה, וכן הואשם בעבירות פיננסיות נוספות ובשני מקרי רצח.
ביוגרפיה
ארנו מימרן הוא בנו של איש העסקים הצרפתי ז'אק מימרן, שעסק בעיקר בנדל"ן בפריז. ז'אק מימרן עמד בראש פרשת שחיתות הקרויה "שוחד הרכבות הגדול" (1987–1996), שבמסגרתה שיחד פקידים בבלגיה ובצרפת כדי לזכות במכרז לסלילת קו רכבת מהיר, בין בלגיה לצרפת.