cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוליאן קלצ'קו
ביוגרפיה
אחותו רחל הייתה נשואה (בשנית) לרב, רבה של ברסלאו, ר' גדליה טיקטין ולאחר פטירתה (בשנות ה-90 של המאה ה-19) הניחה קרן גדולה עבור עניי וילנה. בשעתו רווחה השמועה שמקור הכספים בקרן הוא מנדבה ששלח קלצ'קו למשפחתו.
מוסקבה החדשה
מוסקבה החדשה (Новая Москва; גם מוסקבה רבתי ) הוא שמם של שטחים שסופחו לעיר מוסקבה במהלך הפרויקט השאפתני להרחבת שטחה של מוסקבה. המטרות העיקריות של הפרויקט הן לפרק את המבנה המונוצנטרי המסורתי של מטרופולין מוסקבה, וכן לייעל את יעוד התכנון העירוני, ולהעניק לשטחים החדשים שצורפו הבחנה ברורה של ניהול.
ההרחבה הרשמית של גבולותיה המינהליים של מוסקבה על חשבון שטח מחוז מוסקבה בוצעה ב-1 ביולי 2012. כתוצאה מכך שטח העיר גדל בערך פי 2.4 ועקב כך, מוסקבה עלתה מהמקום ה-11 למקום השישי בדירוג הערים הגדולות בעולם לפי שטח והפכה לעיר הגדולה ביותר לפי שטח באירופה. במקביל, העיר שמרה על המקום השביעי מבחינת האוכלוסייה, מכיוון שפחות מ-250,000 התגוררו בשטחים שסופחו לעיר.
בצפון-מזרח, מוסקבה החדשה גובלת בשטחה העתיק של העיר, בדרום-מערב - עם מחוז קלוגה, משני הצדדים - היא מוקפת במחוז מוסקבה. שטחה של מוסקבה החדשה הוא 1,480 קמ"ר.
היסטוריה
ב-19 במרץ 2012 הציג ראש עיריית מוסקבה סרגיי סוביאנין, חבילת הצעות חוק לדומה העירונית של מוסקבה שקבעה את המבנה הניהולי-טריטוריאלי של השטחים החדשים של מוסקבה לאחר התרחבותה החל מ-1 ביולי 2012.
לפני ההרחבה חולקה מוסקבה ל-125 ישויות עירוניות ומחוזות עירוניות. הצעות החוק שהציע סוביאנין קובעות את שמם של מחוזות למחוזות עירוניים ושינוי המנהלות הכלולות במוסקבה שונה: מחוזות עירוניים (שניים מהם הם טרויצק ושצ'רבינקה) יכונו "מחוזות עירוניים", וישובים עירוניים וכפריים יחולקו וייקראו "ישובים עירוניים".
אוכלוסייה
ההרכב האתני של אוכלוסיית השטח על פי מפקד האוכלוסין משנת 2010: רוסים - 87.56%, אוקראינים - 2.09%, ארמנים - 1.33%, טטרים - 0.83%, בלארוסים - 0.53%, ללא שיוך - 4.67%.
בעת ההצטרפות, השטח שהפך לחלק ממוסקבה החדשה כלל פחות מ-250 אלף איש, עד יוני 2017 הגיע האוכלוסייה ל-320 אלף איש.
ההנחה היא כי עד שנת 2035 יתגוררו יותר ממיליון איש במוסקבה החדשה, ועל פי התוכנית הכללית - יותר ממיליון וחצי.
כלכלה
על פי הפורטל realestate.ru, הוצאות העיר על מוסקבה החדשה הסתכמה ב-11 טריליון רובל (16 מיליארד רובל עבור סקרים גיאודטיים באזורים עירוניים חדשים, 32 מיליארד רובל לעיצוב ופיתוח התוכנית הכללית, 1.1 טריליון רובל לרכישת קרקע לבנייה, 9.35 טריליון רובל - על הבנייה עצמה).
מאז 2012 הושקעו 750–800 מיליארד רובל, מתוכם כ-150 מיליארד מתקציב העיר.
פרויקט יצירת אזור כלכלי מיוחד של 20–30 דונם במוסקבה החדשה עומד לדיון.
פיתוח
ב-22 במאי 2012 הוחלט להקים מחלקה חדשה בתוך עיריית מוסקבה - המחלקה לפיתוח השטחים החדשים, בראשה עמד ולדימיר פיודורוביץ' ז'ידקין.
תשתית
העירייה מתכננת לפתח את השטחים החדשים באמצעות יצירת 12 מרכזי פעילות עירונית ("נקודות צמיחה") בשטחים ויוקמו בהם פארק תעשייה, מרכזי מסחר, מלונות, משרדים, מתחמי ניהול-עסקים וקניות ובידור, מרכז רפואי, מתחם היסטורי ופנאי, מרכז חדשנות ומדע, מרכז לוגיסטי ומרכז חקלאי. גישה זו אמורה לעזור להימנע מזרימת התנועה המרכזית-אופטית האופיינית למוסקבה "הישנה". כחלק מפיתוח השטחים החדשים, מתוכנן בעתיד ליצור כמיליון מקומות עבודה. המרכזים החדשים יחוברו בכבישים ותחבורה ציבורית.
ביולי 2014, פאבל פרפליצה, סגן ראש המחלקה לפיתוח השטחים החדשים, תיאר בין 12 מרכזי הפיתוח העירוני המתוכננים את "שלושת הטרויקה" המוצעים מבחינת מספר המשרות עד שנת 2035: קומונארקה (בה נבנה מרכז רפואי ותייצר כ-200 אלף משרות), ונוקובו (בשטחה פועל נמל תעופה ומייצר כ-180 אלף משרות) משרות), רומיאנצבו (שתייצר כ-150 אלף משרות). הוא ציין כי אתרים שנמצאו סביב יישובים קיימים ובעלי תנאי תשתית טובים נבחרו למרכזים. על פי אדריכלי העירייה, מוסקבה החדשה צריכה ליצור מיליון מקומות עבודה חדשים ולספק דיור לשני מיליון איש. בשנת 2017 נוצרו 100 אלף משרות, המספר הכולל שלהם הגיע ל 185.6 אלף.
במרץ 2017 אישרה הדומה העירונית במוסקבה תיקונים לתוכנית הכללית של מוסקבה בתחום פיתוח השטחים החדשים.
תחבורה
אחד מנושאי המפתח החשובים ביותר ליצירת מוסקבה החדשה - תחבורה ציבורית - אמור לטפל באמצעות יישום נתיבי תחבורה יבשתיים חדשים עירוניים, שימוש ברכבות חשמליות על קווי רכבת קיימים, וכן הקמת קו חדש והרחבה של קווי המטרו הקיימים במוסקבה.
כבישים
עד שנת 2025 מתוכנן לבנות את כביש הרכבים המרכזי (TsKAD), שבמוסקבה החדשה יימצא במרחק של 50 ק"מ מכביש הטבעת של מוסקבה. צפוי שעד 2035 ייבנו 1,156 ק"מ של כבישים במוסקבה החדשה.
רכבת
את מוסקבה החדשה משרתת הטבעת הגדולה של רכבת מוסקבה.
אוטובוסים
מאז 2012 הוכנסו 34 קווי אוטובוס חדשים, ומכינים 13 מסלולים נוספים.
חשמלית
עד שנת 2035 מתוכנן לבנות 3 קווי חשמלית, 178 ק"מ של קווים וכ-600 תחנות שישמשו 9 נתיבים.
נמלי תעופה
על שטחה של מוסקבה החדשה ישנם שני נמלי תעופה בינלאומיים - ונוקובו ואוסטאפייבו.
הערכה
בינואר 2018, על פי סקרי VTsIOM, 39% מהתושבים הבוגרים במוסקבה החדשה השתמשו לרוב בתחבורה ציבורית כדי לנסוע ברחבי העיר. 37% מהמשתמשים הבוגרים של התחבורה הציבורית במוסקבה החדשה דירגו את מצב התחבורה באופן חיובי, 38% נוספים רואים את המצב כמשביע רצון.
תחום חברתי
במהלך חמש השנים הראשונות לקיומה של מוסקבה החדשה (עד 2017) נפתחו 47 שטחי תשתית חברתית חדשים, בהם 30 גני ילדים, 10 בתי ספר ו-7 מתקני בריאות. עד שנת 2035 מתוכנן לפתוח יותר מ-1,300 מתקנים כאלה.
החל מינואר 2018, מאז רגע ההרחבה, 13 פארקים חדשים במוסקבה החדשה מתוכננים להיפתח עד שנת 2035. הגדול שבהם צריך להיות פארק הספורט והכושר "קרסנאיה פאחרה", שהפרויקט שלו אושר על ידי ראש עיריית מוסקבה בדצמבר 2017.
מתוכננת הקמת בית עלמין בשם "הליבנה הלבנה" («Белые берёзки») ליד מטמנת הזבל "מלינקי" בשטח של כ-580 דונם, שיהפוך לגדול באירופה.
איכות הסביבה
עד תחילת 2016, בצומת כביש קלוגה והטבעת הקטנה במוסקבה, הייתה מטמנה של פסולת עירונית מוצקה במלינקי, על שטח של 8 דונם, הסגור כעת. החל מאפריל 2017, הטמנת הפסולת לא הוחזרה והשפיעה באופן פעיל על הסביבה. השטח הסמוך למזבלה בשטח של כ-47 דונם, על פי מסקנות ועדה של עיריית מוסקבה, היה "במצב מופרע, מבוטל ונדרש שיקום." בוצעו פעולות שיקום דחופות, שעלותן חצי מיליארד רובל.
באוקטובר 2017 התקבלה החלטה לבנות מגרש אימונים חדש באותו מקום בתחילת 2018, שהיה אמור להיות הגדול באזור. עם זאת, כבר בדצמבר 2017 החליט ראש עיריית מוסקבה, סרגיי סוביאנין, על שמירת המטמנה.
יוסי חביליו
יוסף (יוסי) חביליו (נולד בשנת 1959) הוא סגן ראש העיר ירושלים ועורך דין ישראלי. שימש כיועץ המשפטי של עיריית ירושלים כעשור, פעיל חברתי בעיר ירושלים וזוכה פרס אביר איכות השלטון. בעברו היה אתלט ואלוף ישראל (1976) בריצת 400 מטר משוכות.
ביוגרפיה
חביליו נולד בירושלים, גדל בשכונת רסקו, ולמד בבית הספר הגימנסיה העברית בירושלים. בשנת 1977 התגייס לצה"ל ושירת כסייר אוויר בחיל מודיעין. בצעירותו עסק בספורט תחרותי, שיחק כדורסל בקבוצת הנוער של הפועל ירושלים, ובאליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1976 זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 1:00.0 דקות.
בעל תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים ובעל תואר שני במדיניות ציבורית, מנהל ומשפט, מהאוניברסיטה העברית, שסיים בהצטיינות.
קריירה משפטית וציבורית
לאחר התמחות בלשכת היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר, פתח חביליו בשנת 1985 משרד עורכי דין פרטי אשר עסק במשפט אזרחי ומסחרי.
בשנת 2001 מונה חביליו למשרת היועץ המשפטי לעיריית ירושלים. במהלך כהונתו, התעמת חביליו עם ראשי העיר אורי לפוליאנסקי וניר ברקת במספר נושאים עקרוניים. חביליו נתן חוות דעת משפטיות שתמכו בצעידת מצעד הגאווה בירושלים ומתן תמיכות לעמותת הבית הפתוח בניגוד לעמדת ראש העיר לפוליאנסקי, כאשר בתי המשפט תמכו בעמדתו. בשנת 2011 עזב חביליו את עבודתו בעיריית ירושלים, מסיבות הקשורות ליחסיו עם ראש העירייה ניר ברקת.
בשנת 2012 פתח חביליו משרד עורכי דין פרטי שעיסוקו העיקרי הוא משפט ציבורי, ייעוץ משפטי למועצות מקומיות וועדות ציבוריות, וכן משמש חביליו, ללא תמורה, כיועץ משפטי של מגוון עמותות ומייצג עותרים ציבוריים בעתירתם לבית המשפט העליון. חביליו עתר לבית המשפט העליון כדי לאפשר את פתיחת מתחם הסינמה סיטי בירושלים בשבתות וחגים, כמו כן עתר חביליו לבית המשפט על מנת למנוע את פירוקה של חברת הדיור הציבורי פרזות.. בזכות העתירה, נקבע ש-130 מיליון ש"ח שהיו בקופת פרזות, ישמשו לרכישת דירות לזכאי הדיור הציבורי בירושלים. בנוסף, חביליו עתר לבית המשפט על מנת לאפשר את פתיחת "פאב המפלצת", פאב קהילתי בקריית יובל שפעל בשבתות ונסגר על ידי העירייה, ובעקבות עתירתו נפתח הפאב והוא פועל עד היום.
בשנת 2014 הקים את עמותת צחור הפועלת לקידום עקרונות של שוויון, צדק חברתי ומשפטי, זכויות אדם ומנהל תקין בירושלים. עמותה זו ניהלה מספר מאבקים מתוקשרים בעיריית ירושלים בגין העברת תקציבים לגופים פוליטיים בעיר.
בשנת 2017 הודיע חביליו כי הוא מתמודד לראשות עיריית ירושלים, והשיק את סיסמת הקמפיין: "חביליו. מצילים את ירושלים". בספטמבר 2018, פרש מהמרוץ לראשות העיר ירושלים, והעביר את תמיכתו לעופר ברקוביץ. בבחירות 2018 למועצת העירייה זכתה רשימתו ל-4% מהקולות וקיבלה מנדט אחד, והוא נבחר למועצת עיריית ירושלים. לאחר הבחירות הצטרף חביליו לקואליציה של ראש העיר משה ליאון. חביליו מכהן כחבר בהנהלת העיר, כמחזיק תיק החניה ותיק הצעירים ואחראי על המנגנון לשיתוף הציבור. חביליו מכהן כסגן ראש העירייה החל משנת 2021.
ב-2023 הכריז חביליו על התמודדותו בבחירות הקרובות על ראשות עיריית ירושלים.
פרס אביר איכות השלטון
בשנת 2010 זכה חביליו בפרס אביר איכות השלטון בשל מאבקו למען מנהל תקין ושלטון החוק. מתוך נימוקי הוועדה בראשות השופט בדימוס מישאל חשין:
תג מחיר
תג מחיר הוא תווית המוצמדת למוצר העומד למכירה ומציגה את מחירו.
לסימון שיטתי של תג מחיר על מוצרים רבים משמש "אקדח מחירים" - מכשיר שניתן לציין בו מחיר, וכל הפעלה שלו מדביקה תג שבו נקוב מחיר זה על מוצר אחד. במכירה של מוצרים, כגון ירקות, שבהם הצמדה של תג מחיר לכל מוצר אינה מעשית, מוצב תג המחיר על הדוכן שבו נמכרים המוצרים.
חובת שימוש בתג מחיר
חובת סימון מחירים בדרך זו או אחרת, למשל בסימון על המדף, קיימת במידה מסוימת במדינות רבות. אולם חובה גורפת של שימוש בתג מחיר על כל מוצר נהוגה כמעט רק בישראל. במדינות אחרות בהם הייתה נהוגה חובת שימוש בתג מחיר, ניתנו הקלות לחנויות שענו על תנאים שונים, כמו שימוש בעזרים אלקטרוניים להצגת מחירים או שנמצאו בביקורת שהמחירים אצלם היו ברמת דיוק סבירה. במרץ 2011 ביטלה מישיגן את חובת השימוש בתג מחיר על כל מוצר, בהמלצת מושל המדינה, אשר טען שהחוק מיושן, בלתי יעיל וגורר מחירים גבוהים יותר לצרכנים.
תג המחיר מציג את המחיר בצורה גלויה, הניתנת לקריאה על ידי אדם, אך פעמים רבות אינו משמש את הקופה, שבה מזוהה המחיר לפי קוד המוצר, ובפרט באמצעות ברקוד. לפיכך נוצר לעיתים חוסר התאמה בין המחיר שהוצג לקונה בתג המחיר ובין המחיר שנרשם בקופה לפי קוד המוצר.
מחקר שנעשה באזור מפגש המדינות ניו יורק, ניו ג'רזי וקונטיקט בארצות הברית מצא שהמחירים בחנויות בהם יש חובת סימון מוצרים גבוהים בכ-20-25 סנט למוצר כך שהמחירים גבוהים בכ 8-9.6% באזורים בהם נהוגה חובת סימון מוצרים. עלות זאת לצרכן גבוהה בסדר גודל מהתועלת האופטימית ביותר מהשימוש בתגי מחיר על כל מוצר, כך שהצרכן ככל הנראה ניזוק מחובת סימון מוצרים בתגי מחיר.
בישראל
סעיף 17ב לחוק הגנת הצרכן קובע חובה של הצגת מחיר למוצר:
בתקופה של שינויי מחיר תכופים עקב אינפלציה, וכן בעקבות שינוי שיעור המע"מ, המצריך שינוי כל תגי המחיר, נגרמת לסוחרים טרחה רבה. עקב כך קיימת בקרבם התנגדות לחובת סימון המחירים.
משמעות מושאלת
בהשאלה משמש המושג "תג מחיר" לציון עונש שיוטל על אויב עקב מעשה מלחמה או טרור שביצע. דוגמה: בעקבות מתקפת הטרור בדרום ישראל אמר שר הביטחון, אהוד ברק: "יהיה תג מחיר על האירוע הזה". בקרב הימין הקיצוני בישראל מתקיימת דרך פעולה הקרויה "תג מחיר", שבמסגרתה נערכות פעולות אלימות נגד פלסטינים ונגד משטרת ישראל וצה"ל.
הר לאבוק
הר לאבוק (באנגלית: Mount Lubbock) הוא פסגה באזור חוף בורכגרווינק של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הפסגה ממוקמת בסמוך מצפון לכף ג'ונס, בקצה הדרומי של חצי האי דניאל.
גילוי ומיפוי הכף
הכף התגלתה בינואר 1841 על ידי סר ג'יימס קלארק רוס.
מקור השם
רוס קרא לחצי האי על שמו של סר ג'ון לאבוק (Sir John Lubbock, 3rd Baronet,) הגזבר של החברה המלכותית.
לקריאה נוספת
• Sir James Clark Ross, A Voyage of Discovery and Research in the Southern and Antarctic Regions, P 201
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Includes Islands South of Latitude 60°, P 231
V-1
V-1 היה טיל השיוט המבצעי הראשון בעולם. הטיל פותח על ידי חיל האוויר הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה, והיה בשימוש מיוני 1944 עד מרץ 1945.
רמת הדיוק של הטיל הייתה נמוכה כך שלא היה יעיל נגד מטרות צבאיות ובהתאם שוגר אל עבר הערים לונדון בבריטניה ואנטוורפן בבלגיה. הטילים שוגרו ממגלשים מיוחדים בחופי צרפת והולנד. בתקופת השיא שוגרו טילי V-1 בקצב של מעל 100 טילים ביום והביאו להרס רב ולהרג אזרחים. בהדרגה פחת קצב השיגור לאחר שבעלות הברית כבשו את אתרי השיגור. בעיתוני בעלות הברית הטיל תואר כמטוס רובוטי הטס למרחק מאות קילומטרים, על כן דבק בו הכינוי "פצצה מעופפת".
הבריטים הפעילו כנגד טילי ה-V-1 מערך הגנה אווירית, שכלל תותחי נ"מ ומטוסים ליירוט הטילים בעת מעופם, בעוד שמפעלי הייצור של הטילים היוו יעד להפצצה אסטרטגית.
היסטוריה
הטיל תוכנן על ידי המהנדסים רוברט לוסר ופריץ גוסלו, בשם המקורי FI-103. ההצעה המקורית לפיתוח המנוע הייתה מנוסחת כך: "קח שפופרת ניסוי, שים בפנים מספר טיפות של בנזין, נער את השפופרת והצת את הקצה הפתוח שלה. התערובת תבער לא ברציפות, אלא בפעימות ריתמיות". בנוגע למערכת ההנחיה של הטיל, הדרישה המקורית קראה לפיתוחו של כלי טיס בלתי מאויש יציב אשר למיקום פגיעתו התבדרות סטטיסטית אורכית ואנכית של לא יותר מ-4% ממרחק הטיסה, כלומר שגיאה של \pm 4.5 km במרחק של 225 קילומטר. הדיוק הזה היה צריך להיות מושג אך ורק בעזרת הטייס האוטומטי; אסור היה לעשות שימוש באותות רדיו בגלל השיבוש האפשרי שלהם בידי האויב. על הטייס האוטומטי הייתה מוטלת המשימה לשפר את היציבות האנכית (lateral stability) של הטיל, לשלוט בכיוון התנועה של הטיל באופן מדויק מספיק במשך 25 דקות, ולאפשר גמישות מסוימת ביחס לכיוון האזימוט ההתחלתי של שיגור הטיל, זאת אומרת שהדרישה הייתה שהטיל יוכל לבצע פניות של עד \pm 60 מעלות.
טיסות הניסוי הראשונות נערכו בתחילת 1942, באזור פנמינדה בצפון-מזרח גרמניה, לחוף הים הבלטי. גרסאות מאוישות נבנו כדי לבחון את בעיות התכנון בעזרת טייסי ניסוי, הבולטת בהם הייתה הטייסת האנה רייטש.
השיגור המבצעי הראשון נערך ב-12 ביוני 1944. בעלות הברית הפציצו את אתרי השיגור מדצמבר 1943, והצליחו ליירט טילים רבים בעודם באוויר. היעד המקורי והעיקרי של הטילים היה העיר לונדון בירת בריטניה, לדרישתו של אדולף היטלר. בעקבות תקיפות בעלות הברית, הפך נמל העיר אנטוורפן בבלגיה ליעד נוסף.
כ-30 אלף טילים נבנו ומהם כ-10,000 שוגרו לעבר בריטניה. כ-4,000 מתוכם פגעו באזור לונדון. כתוצאה מפגיעות הטילים, נהרגו כ-5,500 אזרחים.
לאחר המלחמה, צבאות ארצות הברית, ברית המועצות וצרפת ערכו ניסויים בייצור טילים דומים לטיל V-1 לאחר שמספר טילים כאלה נפלו לידם. חיל הים האמריקני פיתח גרסה של הטיל לחימוש צוללות, בשם KGW-1.
תיאור הטיל
שלדת הטיל נבנתה בעיקר מיריעת פלדה מרותכת וכנפיו נבנו מעץ לבוד. מנוע מהוד הסילון של הטיל, מתוצרת חברת Argus, פעם בתדירות של 50 פעמים בשנייה, וקול הזמזום האופייני של המנוע הוא שהקנה לטיל את הכינוי "פצצה מזמזמת" (buzz bomb).
מערכת ההנעה
בטיל הורכב מנוע סילון, בהתבסס על תפיסת ההנעה הסילונית שפותחה לראשונה עבור מטוסי המסרשמיט Me 262.
הצתת מנוע ה-As 104 של Argus הושגה באמצעות מצת מהסוג שמשמש בכלי רכב אשר מוקם 76 סנטימטר מאחורי פתחי האוויר, עם זרם שמסופק מיחידה חשמלית. שלושה נחירי אוויר לפני מהוד הסילון היו מחוברים למקור אוויר חיצוני בלחץ גבוה ששימש לאתחל את המנוע. גז אצטילן שימש באופן טיפוסי כדי לאתחל את המנוע, ולעיתים קרובות מאוד לוח מעץ או חומרים דומים הוחזק לרוחב קצה הצינור כדי למנוע מהדלק לפעפע באוויר ולברוח לפני שיוצת. ה-V-1 הונע באמצעות 165 גלונים של בנזין 75 אוקטן.
מרגע שהמנוע אתחל והטמפרטורה בתוכו עלתה לרמה המינימלית הדרושה לפעולה, זרנוק האוויר החיצוני הוסר והמבנה הרזוננטי של המנוע (היחס בין הקוטר לאורך של צינור המוצא עמד על 8.7:1) גרם להצתה ספונטנית מתחדשת של תערובת הדלק והאוויר ללא כל צורך בהתערבות מערכת ההצתה החשמלית, בה נעשה שימוש רק כדי להצית את המנוע ברגע האתחול. צורת פעולה זו, השונה מאופן פעולתו של מנוע סילון רגיל (המצריך הזרמה יזומה תמידית של אוויר פנימה אל המנוע והצתה מחדש בכל פעם), היא שמקנה לו את השם הנבדל "מנוע מהוד סילון" (ובאנגלית: Pulse jet engine). לעקרון הפעולה של מנוע מהוד סילון יש קווי דמיון עם מהוד הלמהולץ.
ה-Argus As 104 יכול היה לפעול במהירות זרימת אוויר אפסית בשל פתחי האוויר שלו והכוונון האקוסטי של תא הבעירה שלו. אף על פי כן, בגלל הדחף הסטטי הנמוך יחסית של מנוע מהוד הסילון ומהירות ההזדקרות הגבוהה מאוד של הכנפיים הקטנות, ה-V-1 לא יכול היה להמריא עצמאית והיה צריך להיות משוגר מהקרקע באמצעות מעוט או להיות משוגר מהאוויר ממטוס מפציץ מותאם כמו ההיינקל He 111. טילי V-1 אשר שוגרו מהקרקע הונעו לאורך רמפה נטויה באמצעות מאיץ הידוע כ-Dampferzeuger ("מחולל קיטור"), אשר חולל תגובה כימית בין מימן על חמצני ואשלגן פרמנגנט (T-Stoff ו-Z-Stoff), אותו צירוף של כימיקלים ששימש כדלק בעבור המנוע Walter HWK 109-500 ששימש כמאיץ רקטי להמראות נתמכות סילון (JATO).
המנוע עשה את טיסת הבכורה שלו על מטוס Gotha Go 145 ב-30 באפריל 1941.
מערכת ההנחיה
מערכת ההנחיה של הטיל כללה טייס אוטומטי ששלט על הכיוון, הגובה והמהירות. פיתוח מערכת ההנחיה היה החלק המורכב ביותר בפיתוח הטיל. ספק הכוח לפלטפורמה הגירוסקופית ולאקטואטורי בקרת הטיסה הייתה פנאומטית - כספק הכוח שימשו שני מיכל אוויר דחוס. האוויר במיכלים נדחס ללחץ של 150 אטמוספירות (15,000 kPa) לפני השיגור. כיוון שהיה מצויד במד מרחק שציין את הדרך שהטיל עבר, כל שהיה צריך זה לשגר את הטיל מכן השיגור בכיוון המקורב למטרה, כאשר לאחר מכן הטייס האוטומטי שלט במעופו (הטייס האוטומטי של ה-"פצצה המעופפת" מילא את אחד התפקידים של הטייס במטוס רגיל - לשמור שהמטוס לא יצא מכלל שליטה, ומכאן שמו).
שליטה במסלול הטיל במעופו לא הייתה בעיה פשוטה כלל וכלל; שכן הייתה אינטראקציה מורכבת בין התנועות בדרגות החופש השונות של הטיל - בין העלרוד, הסבסוב והגלגול של הטיל. כתוצאה מכך מערכת הטייס האוטומטי הייתה מורכבת מבוססת משוב שכללה הגאים, גירוסקופים, מטוטלות ומצפן מגנטי. מצפן גירוסקופי סיפק משוב כדי לשלוט על הדינמיקה של העלרוד והגלגול, אך הוא היה נטוי ביחס לאופק כך שבקרות התנועות האלו היו נתונות באינטראקציה זו עם זו; הגירוסקופ נותר מהימן על בסיס משוב שסופק ממצפן מגנטי ומהמטוטלות.
הגובה של שיוט הטיל נקבע על ידי הטייס האוטומטי (בהתאם לתוכנית שיוט שהוגדרה מראש על ידי בוני הטיל) אשר ניטר שינויים קטנים בגובה הטיל מעל הקרקע ושמר על גובה קבוע. עם ההגעה למטרה והתאפסות מונה הדרך, מכניזם מסוים האחראי על הפסקת בקרת הטיסה של הטיל מופעל והטיל היה משייט מטה אל הקרקע בתנועת צלילה אופיינית. הפסקת הטיסה הושגה באמצעות רצף אירועים שנקבע מראש: כאשר מונה הדרך ציין אפס, שני ספוילרים על הגה הגובה שוחררו, הצימוד בין הגה הגובה ומנגנון הסרוו שלו שובש, ואמצעי דמוי גיליוטינה הפסיק את הבקרה הפנאומטית, ובכך שם את ההגה במצב נייטרלי. הפעולות האלו הציבו את הטיל בצלילה חריפה. בעוד שבתחילה הייתה זו אמורה להיות צלילה ממונעת חזקה, בפועל תאוצת הצלילה גרמה לזרימת הדלק למנוע להיחלש. הדממה הפתאומית שאחרי הזמזום הזהירה את האנשים על הקרקע מפני הפגיעה הממשמשת ובאה. בעיית הדלק נפתרה במהרה וכשטילי ה-V-1 האחרונים נפלו הם פגעו בעוצמה. קשה לסווג את הטיל במונחים מודרניים, אך אופן הפעולה שלו דומה במובן מסוים לזה של מערכות מוגדרות מראש; הטיל מיועד לפגוע במטרות נייחות במרחק בהתאם לתוכנית מוגדרת מראש שנקבעה על ידי הטייס האוטומטי והמרחק שהוזן לו מראש.
בתחילת השימוש המבצעי בהם, דיוק הפגיעה של טילי ה-V-1 היה במעגל ברדיוס 9.5 מייל מסביב למטרה, אבל עם סיום המלחמה, הדיוק שופר לרדיוס של 3.5 מייל, דיוק בר השוואה לזה של טילי ה-V2. גם מהירות הטיל שופרה, ועם סיום המלחמה טילי ה-V-1 טסו במהירות של מעל 800 קמ"ש.
ארטילריה נגד מטוסים
היוזמה הבריטית להגנה בפני כלי הנשק ארוכי הטווח של הגרמנים באה לידי ביטוי במבצע Crossbow. תותחי נ"מ נפרשו מחדש בזמן קצר: בתחילה, באמצע יוני 1944, מעמדות על North Downs שבחופה הדרומי של אנגליה, ואז לאורך שרשרת עמדות שסגרו את שפך נהר התמזה להתקפות מהמזרח. בספטמבר 1944, קו הגנה חדש נפרש בחוף מזרח אנגליה, ובסופו של דבר בדצמבר הוקמה שכבת הגנה נוספת לאורך חוף לינקולנשייר-יורקשייר. הפרישות נעשו בהתאם לנקודות הגישה הנוחות לפגיעת טילי ה-V-1, שכן אתרי השיגור של הטילים נתפסו בהדרגה על ידי בעלות הברית.
בלילה הראשון של הפצצות טילי V-1, צוותי הנ"מ מסביב לקרוידון צהלו - לפתע הם הצליחו לפגוע במספרים חסרי תקדים של מפציצים גרמנים; הייתה אכזבה גדולה כאשר האמת נתגלתה. מפעילי סוללות נ"מ גילו עד מהרה שמטרות קטנות ומהירות כאלה היו למעשה, קשות מאוד לפגיעה. גובה השיוט של ה-V-1, בין 600 ל-900 מטר, היה קצת מעל הגובה המרבי אליו הגיעו תותחים קלים, וקצת מתחת לגובה האופטימלי לתרחישי ירי עבור תותחים כבדים יותר. השילוב של הגובה והמהירות לא אפשר עקיבה אפקטיבית מצד תותח נגד מטוסים "3.7, ותחליפים יעילים יותר היו בפיתוח, במחיר עלויות גבוהות.
הפיתוח של מרעום הקרבה ושל מכ"מים סנטימטרים בתדר של 3 ג'יגההרץ לצורך טיווח (המתבססים על מגנטרון) עזרו רבות לאזן מול המהירות הגבוהה והגודל הקטן של טילי ה-V-1. ב-1944, מעבדות בל התחילו להעביר מערכת בקרת אש המבוססת על מחשב אנלוגי (Kerrison Predictor), בדיוק בזמן לפלישת בעלות הברית לאירופה.
אמצעי העזר האלקטרוניים האלה הגיעו בכמויות החל מיוני 1944, בדיוק כאשר התותחים החדשים הגיעו לעמדות הירי שלהם בחוף. שבעה עשר אחוזים מכל הפצצות המעופפות שנכנסו ל-"חגורת האש" שלאורך החוף הבריטי הושמדו בירי התותחים במהלך השבוע הראשון של הצבתם בחוף. אחוז זה נסק לשישים אחוזים ב-23 באוגוסט ול-74 אחוזים בשבוע האחרון של החודש, אשר בו ביום אחד 82 אחוזים הופלו. כמות התחמושת המבוזבזת ירדה מ-2,500 פגזים עבור טיל V-1 אחד בתחילה ל-100 פגזים לטובת הפלת טיל אחד בסוף. עם זאת, האיום נמשך, ומתקפות V-1 המשיכו עד שכל אתרי השיגור נתפסו בידי כוחות הקרקע.
בלוני נ"מ
כ-2,000 בלוני נ"מ הועלו לאוויר, בתקווה שטילי ה-V-1 יושמדו או יוסטו כשייתקלו בבלונים או בכבלי הקשירה שלהם. בתגובה, לשפות החיצוניות של כנפי ה-V-1 חוברו חותכי כבלים, וכתוצאה מכך מעט פחות מ-300 טילי V-1 הופלו על ידי בלוני הנ"מ.
הטעיה
כדי להתאים ולהזין תוכנית שיוט במערכת ההנחיה של טיל ה-V-1, הגרמנים היו צריכים לדעת איפה בדיוק טילי ה-V-1 שלהם פגעו. לפיכך, המודיעין הגרמני נדרש להשיג מידע על מיקומי הפגיעות מהמרגלים שהיו להם בבריטניה. אף על פי כן, כל המרגלים הגרמנים בבריטניה נתפסו ופעלו כסוכנים כפולים בשליטה בריטית.
ב-16 ביוני 1944, הסוכן הבריטי הכפול חואן פויול גארסיה (גארבו) נדרש ממפקחיו הגרמנים לתת מידע על האתרים והזמנים של פגיעות טילי ה-V-1, ודרישות דומות נדרשו מסוכנים גרמנים אחרים בבריטניה כמו Brutus ו-Tate. בהינתן המידע הזה, הגרמנים היו מסוגלים להתאים את היעד של הטילים וכך לתקן את מעוף הטילים בהתאם למידע אם הם נפלו לפני או אחרי או המטרה הרצויה.
אריה אזולאי
אריה אזולאי (נולד ב-9 ביולי 1933) הוא איש חינוך ואיש ציבור ישראלי, בעל תואר דוקטור ליהדות מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בעבר כיהן בין היתר כראש העירייה השלישי של אשדוד וכיושב ראש הוועדה הקרואה באופקים.
V-1
הטעיה
מספר טילי V-1 היו מצוידים במשדרי רדיו, אשר בעזרתם היה ניתן לזהות בבירור נטייה של הטילים ליפול לפני המטרות שהוזנו להם. אוברסט Max Wachtel, המפקד של Flak Regiment 155 (W), אשר היה אחראי למתקפת ה-V-1, השווה בין המידע שהתקבל ממשדרי הרדיו עם הדיווחים שנתקבלו מהסוכנים הכפולים. הוא הסיק, באופן תמוה, בהינתן אי ההתאמה בין שתי קבוצות המידע, שחייב להיות פגם כלשהו במשדרי הרדיו, שכן הוא היה בטוח שהסוכנים היו מהימנים לחלוטין. מאוחר יותר חושב כי אם Wachtel לא היה מתחשב בדיווחים של הסוכנים ומסתמך על המידע ממשדרי הרדיו, הוא היה מבצע את ההתאמות הנכונות למערכת ההנחיה של ה-V-1, ומספר הנפגעים עשוי היה לעלות ב-50% או יותר.
אריה אזולאי
ביוגרפיה
אזולאי נולד בעיר פאס שבמרוקו ובנעוריו היה חבר בארגון הבונים, ראש הסניף בפאס ולאחר השתלמות בירושלים בשנת 1952, עמד בראש ההנהגה הארצית של התנועה במרוקו.
V-1
הטעיה
המדיניות של הסטת נקודות הפגיעה של ה-V-1 הרחק ממרכז לונדון הייתה מלכתחילה מעוררת מחלוקת. קבינט המלחמה סירב לבצע כל פעולה שתגדיל את מספר הנפגעים בכל מקום שהוא, גם אם זה יפחית את סך הנפגעים בכל המקומות. הדעה הייתה שצ'רצ'יל יהפוך את ההחלטה הזאת מאוחר יותר (הוא היה באותו זמן בכנס), אולם השיהוי בהעברת מידע כוזב לגרמנים עשוי היה להיות לסכן את תוכנית ההטעיה כולה. לכן, סר Findlater Stewart מיוזמת ההגנה הביתית קיבל על עצמו את האחריות להתחיל במבצע ההטעיה באופן מיידי, פעולתו נתמכה מאוחר יותר על ידי צ'רצ'יל כשהוא חזר.
אריה אזולאי
ביוגרפיה
אזולאי עלה לישראל עם רעייתו באפריל 1955 והצטרף לקיבוץ דורות. הוא יצא בשליחות תנועת הבונים לארגנטינה, שם סייע למוסד בלכידת אדולף אייכמן ובעקבות זאת גורש מארגנטינה.
V-1
אפקטיביות הטיל כמערכת נשק
טילי ה-V-1 נחשבו לנשק הגרמני האפקטיבי ביותר של מלחמת העולם השנייה, זאת בניגוד לטילי ה-V2 שהיו יקרים יותר ואפקטיביים פחות. הפצצות טילי ה-V-1 אילצו את בעלות הברית להשקיע משאבים רבים באמצעים הגנתיים, תחמושת, ודלק בעבור המטוסים המיירטים. חלק מהאפקטיביות נבע מהעובדה שמהירות הטיל הייתה תת-קולית והשמיעה רעש אופייני שהביא לתחושת פחד עבור השומעים בסביבת המעוף שלה. הצורך הבלתי פוסק ליירט את הטילים הסיט את המטוסים המיירטים מהמטרות הראשוניות שלהם, באופן שהביא לתוספת משמעותית בזמן ההכנה להתקפות בעלות הברית. בעלותו של טיל V2 בודד ניתן היה לייצר 20 טילי V-1, בעוד שניהם נשאו בערך אותו משקל ראש קרבי. לכן, באופן אירוני, לאחד מכלי הנשק המבצעיים המתקדמים ביותר של גרמניה במלחמת העולם השנייה הייתה השפעה פחותה בהרבה מאשר טיל ה-V-1 הפשוט יותר.
אריה אזולאי
ביוגרפיה
אזולאי עבר לקיבוץ ברור חיל והיה הראשון בקיבוץ שיצא ללמוד באוניברסיטה. לאחר שקיבל תואר ראשון בהיסטוריה ובספרות היה יו"ר ועדת החינוך והיה ממייסדי בית חינוך שער הנגב. אף על פי שהזדהה עם האידאולוגיה של הקיבוץ, עזב אזולאי מכיוון שלא התאפשר לו להמשיך בלימודים לתואר שני, ועבר לאשדוד. במסגרת התואר השני כתב עבודה על ביקורו של משה מונטיפיורי במרוקו והשלכות הביקור.
לאחר סיום לימודיו יצא בשליחות אגף הנוער והחלוץ של הסוכנות היהודית לפריז. בשנת 1972 שב לישראל, להקים ולנהל את תיכון מקיף ג' אשדוד. בשנת 1981 נבחר למזכיר סניף מפלגת העבודה באשדוד ובבחירות המוניציפליות בשנת 1983 נבחר לתפקיד ראש עיריית אשדוד מטעם מפלגת העבודה, תפקיד בו כיהן עד לשנת 1989, במשך קדנציה אחת. במהלך כהונתו של אזולאי כראש העירייה, התרחבה אשדוד דרומה לעבר חולות ניצנים ונבנה רובע הווילות רובע ט"ו.
ביוני 1986 הוא נעצר באופן מתוקשר והוחזק במעצר במשך עשרה ימים, במסגרת חקירה בהאשמות של לקיחת שוחד. לאחר מספר חודשים נסגר התיק לאחר שלא נמצאו ראיות לטענות נגדו ובעקבות העובדה שפעיל של מפלגת העבודה שהעיד נגדו חזר בו מעדותו מספר ימים לאחר שנעצר. אזולאי טען שהוא נפל קרבן לעלילה מצד יריבים פוליטיים והתלונן על תנאי המעצר המשפילים והעדר נורמות לחקירת אישי ציבור. בעקבות סגירת התיק דרש מאמר מערכת של מעריב להפיק לקחים מהפרשה בעניין הקלות בה עוצרים חשודים ומאריכים את מעצרם.
ב-25 בספטמבר 2007 מונה ליו"ר הוועדה הקרואה באופקים על ידי שר הפנים מאיר שטרית. ביולי 2008 הודיע על התפטרותו מתפקידו כדי להתמקד בכתיבת עבודת דוקטורט. במקומו, כראש ועדה קרואה, מונה צביקה גרינגולד.
מכהן כיו"ר ברית יוצאי פאס.
אזולאי מתגורר באשדוד עם אשתו רחל. לשניים שני בנים (עופר ואיתמר) ובת (אסתר). בשנת 2023 יצא לאור ספרו של אזולאי ציוני כל הדרך, (הוצאת הספרייה הציונית העולמית, מוסד ביאליק).
השכלה
בוגר תואר ראשון בהיסטוריה של העם היהודי ותואר שני בספרות עברית, שניהם מ"האוניברסיטה העברית" בירושלים. ביוני 2011 קיבל תואר דוקטור מהחוג ליהדות בת זמננו מ"האוניברסיטה העברית" בנושא: תנועות הנוער היהודיות במרוקו בשנים 1944–1964. העבודה ראתה אור ב-2012 בהוצאת הספרייה הציונית כספר בשם: נוער בסערה: תנועות הנוער היהודיות במרוקו.
יצחק קעטבי
יצחק קעטבי (1936 - 20 בפברואר 2019) היה ראש מועצת קריית עקרון.
ביוגרפיה
קעטבי נולד בתימן. בהיותו כבן 13 הגיע עם משפחתו למחנה "גאולה" בעדן כדי לעלות לישראל במבצע על כנפי נשרים. לאחר עלותו לישראל התגורר בכפר עקיר. הוא שירת בצה"ל שש שנים כמכונאי רכב והיה פעיל ציבור בכפר עקיר. הוא הצטרף למפא"י והיה מזכיר הפועל המקומי, מזכיר ערב בהסתדרות ומזכיר סניף מפא"י המקומי. עם הקמת המפלגה הליברלית, עזב את מפא"י שלטענתו כל דיבוריה על קיבוץ גלויות היו דיבורים ריקים, והצטרף למפלגה הליברלית, בה ראה את הכח היחיד שיכול להחליף את מפא"י. במערכת הבחירות לכנסת החמישית הרבה לתקוף את מפא"י על מה שכינה "שיטות המכבש" שלה.
בבחירות לוועד המקומי של עקרון שהתקיימו ב-31 בינואר 1961, לקראת הפיכת קריית עקרון למועצה מקומית, התמודד בראש רשימה מקומית ונהיה סגן יו"ר הוועד המקומי. לאחר הבחירות לכנסת החמישית, מינה שר הפנים, משה חיים שפירא מהמפד"ל, מועצה מקומית ממונה על פי תוצאות הבחירות לכנסת, ועל כן לא כלל את קעטבי המועצה הממונה. קעטבי פנה לבג"ץ בדרישה למנות את המועצה על פי תוצאות הבחירות המקומיות, בטענה ששיקולי השר שפירא היו פוליטיים. בעקבות העתירה לבג"ץ, התקיימו בעקרון בחירות וקעטבי, שהתמודד הפעם בראשות רשימה של המפלגה הליברלית, זכה בשני מנדטים מתוך תשעה והתמנה לסגן יושב ראש המועצה. באותה תקופה הביע דעה בעד הפרדת הבחירות לרשויות המקומיות בישראל מהבחירות לכנסת ובעד בחירה ישירה של ראשי הרשויות.
ב-25 בפברואר 1964 התמנה קעטבי לראש המועצה. כראש מועצה הוא מחה על שאין מספיק בנייה עבור תושבי קריית עקרון וניהל מאבק להעברת אזור תעשייה הצמוד לקריית עקרון לידי המועצה. בבחירות למועצה בסוף שנת 1965, זכתה רשימת גח"ל בראשותו בארבעה מתוך תשעה מושבים, אך נותרה באופוזיציה לאחר שהמערך והמפד"ל יצרה קואליציה.
במקביל לפעילותו בפוליטיקה המקומית בקריית עקרון, היה פעיל בפוליטיקה הארצית במסגרת המפלגה הליברלית. הוא היה מהתומכים של הריצה המשותפת עם תנועת החרות ברשימת גח"ל, היה פעיל במטה הבחירות ליוצאי תימן של הרשימה ולקראת הבחירות לכנסת השישית הוא הוצב במקום ה-42 ברשימת גח"ל לכנסת. בעת המשבר בתנועת החרות בשנים 1966–1967 הוא הביע תמיכה במנחם בגין ויצא נגד הצעתו של שמחה ארליך להתנתק מחרות.
בשנת 1965 הוא גם התמודד בראש רשימה של המפלגה הליברלית בבחירות למועצת פועלי רחובות. בהמשך הוא היה חבר הוועד הפועל של הסתדרות ובשנת 1970 פרש, יחד עם חברים נוספים מהמפלגה הליברלית, מארגון העובדים של המפלגה הליברלית והקים ארגון חדש של עובדים ליד המפלגה הליברלית.
בשנים 1966–1968 קעטבי היה מזכיר מרכז מכבי ויו"ר מכבי שעריים. הוא התפטר מתפקיד מזכיר מרכז מכבי בנובמבר 1968 בנימוק שלחצים גורמים להחלטות מוטעות בהעברת כספים לקבוצות באופן מפלה ובמינויים לא ראויים.
בשנת 1983 שב לכהן כראש מועצת קריית עקרון לאחר שזכה ב-49.3% מקולות הבוחרים. בבחירות בתחילת 1989 זכה קעטבי ב-28.6% מהקולות ועלה לסיבוב שני מול מועמד המערך, בה הפסיד.
במקביל, בתחילת 1981 נבחר ליו"ר המועצה הארצית של המפלגה הליברלית, כנציג מחנה אברהם שריר, אל מול יחזקאל פלומין נציג מחנה מודעי. הוא המשיך לכהן כיו"ר המועצה עד התמזגות המפלגה לתוך הליכוד בשנת 1988. בשנת 1985, השתייך לקבוצת ה-9 שהתנגדה למודעי ונענה לדרישת מודעי לכנס את המועצה הארצית רק על פי הוראת בית הדין של התנועה. בהמשך עבר למחנה של יצחק מודעי ולקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה נכלל בדיל בין מחנות מודעי ואברהם שריר שהיה אמור להכניס אותו לכנסת. אולם הדיל כשל, וקעטבי הוצב במקום ה-58 של רשימת הליכוד לכנסת.
נפטר ב-20 בפברואר 2019.
אגרטל
אגרטל או ואזה הוא מכל פתוח, המשמש לעיתים קרובות כדי להחזיק פרחים. הוא עשוי ממגוון חומרים שונים, כגון זכוכית, חרס ופלסטיק. משמש ככלי פרקטי לקיבול ולעיתים גם או רק ככלי נוי.
מבנה
אגרטלים מוגדרים כבעלי אנטומיה מסוימת. בסיסם הוא הרגל, המשמשת להבחנה בין אגרטלים שונים.
עיצוב האגרטל יכול להיות בולבוסי, שטוח, או עיצוב בצורה אחרת. בשלב הבא, ישנו הגוף, המהווה את החלק העיקרי ולעיתים קרובות הגדול של היצירה. על גוף האגרטל מונחת הכתף, בה הגוף מתעקם כלפי פנים. הצוואר, המעניק לו גובה. לבסוף, השפה, בה האגרטל מתעקל כלפי מעלה. לאגרטלים רבים יש ידיות, צורות האגרטלים כיום התפתחו והושפעו מהאגרטלים הקדומים וקיבלו עיצובים וצורות מודרניים.
היסטוריה
לאורך ההיסטוריה, תרבויות עתיקות המציאו כלי קיבול, ראשית סלסלות, תיקים או שקים העשויים מעור. אולם אלה לא יכלו להכיל נוזל. לכן כשגילו את החימר החלו לייצר כלים שנועדו לאחסון נוזל, כדים או אגרטלים. כאשר פונקציונליות האגרטל הייתה בעיקר דקורטיבית, בעוד שכדים שימשו לאחסון נוזל בעל חשיבות, כדוגמת מים.
לא כל החברות הקדומות יצרו כדי חימר, אולם רוב החברות שגדלו את יבולן בתקופת המהפכה הנאוליתית, גילו את טכניקת עיבוד החימר. הדוגמאות המוקדמות ביותר לתהליך התגלו במזרח התיכון בו שרידי קדרות מתקופת 6500 לפנה"ס נמצאו בצ'טלהויוק שבטורקיה. שאריות הקדרות שנמצאו באתר היו בסיסיות, עשויות טבעות או סלילי חימר שנבנו מבסיס עגול. קירות הכלי הוחלקו והוצרו (על ידי לחיצה בו זמנית על פני השטח הפנימיים והחיצוניים) בטרם שריפתם בתנור לחם או בכבשן העשוי מחור באדמה, ומעליו מדורה דולקת.
קדרות מתקופת המהפכה הנאוליתית הייתה נעדרת עיטורים. והקישוט היחיד שהיה עליה נוצר על ידי חיתוכים שנעשו בזמן שהחימר היה לח. אולם עם הזמן יצירת האגרטל התפתחה גם כאמצעי אמנותי בפני עצמה. היוונים הקדמונים השתמשו באגרטלים כדי לתאר סצנות מורכבות הקשורות למיתולוגיה ולתרבות. שושלת סונג בסין הובילה את ייצור האגרטלים לעושר מבחינת שימוש בחומרים שונים ועיטורים רבים ליצירת מרקמים על האגרטלים. באירופה נוצרו אגרטלים מעודנים למראה, כך נוצרה החרסינה הכחולה של דלפט שבהולנד. מאז ועד לזמנים המודרניים, תחום יצירת האגרטלים התפתח ובשנת 2003 זוכה פרס טרנר היה גרייסון פרי (Grayson Perry), עבור אגרטלי הקרמיקה שיצר.
אמנות
אגרטלים עתיקים, בייחוד סיניים, מוערכים מאוד בשוק יצירות האמנות. כד סיני נמכר בשנת 2010 בסכום של 43 מיליון לירה שטרלינג. סכום הנחשב לשיא עבור מכירת חפץ אמנות סיני כלשהו.
אלביט מערכות
אלביט מערכות מפתחת, משווקת ומבצעת אינטגרציה של מערכות אלקטרוניות ואלקטרו-אופטיות ביטחוניות. החברה מתמקדת בפיתוח מערכות שליטה ובקרה, מערכות מודיעין ותצפית. משרד הביטחון, בתדרוך רשמי לכתבים הגדיר את אלביט כמוקד ידע של מדינת ישראל בתחום הלייזר רב עוצמה. בתחום הלוחמה האלקטרונית הוגדרה אלביט על ידי מדינת ישראל כתשתית ידע לאומית - תלמ"י.
בדיווח של אלביט מערכות לבורסה על סיכום שנת העסקים 2021 נמסר כי צבר ההזמנות של החברה עומד על 13.7 מיליארד דולר. הכנסות החברה הסתכמו ב-5.3 מיליארד דולר והרווח הנקי עמד על 368 מיליון דולר.
אלביט מערכות רכשה את תעש מערכות בשנת 2018 ובשנת 2019 את החטיבה לאמצעי ראיית לילה מהאריס האמריקאית. אלביט מתמחה במערכות הגנה ובהן מערכת דירקם (DIRCM) להגנת מטוסי נוסעים מפני טילים, מל"טים, רקטות למגוון טווחים, מערכת הגנה אקטיבית לרק"ם "חץ דורבן" ופגזי טנקים ורב תכליתיים וכן קסדות למטוסי קרב, מערכת ראיית לילה וכוונות לרובים. בשנת 2020 דיווחה אלביט מערכות על אודות רכישת ספרטון - חברה אמריקאית המתמחה במערכות ללחימה נגד צוללות. בתחילת אפריל 2021 החברה דיווחה על רכש BAE Systems Rokar המייצרת מערכות ניווט והנחיה לפצצות ורקטות המשולבות ברקטות של חטיבת היבשה/תע"ש.
היסטוריה
חברת אלביט מערכות נוסדה ב-1996 כממשיכת דרכה העיקרית של חברת אלביט. ב-1996 התפצלה אלביט לאלביט מערכות ולאלביט הדמיה. בשנת 2005 הכנסות החברה הגיעו לראשונה למעל מיליארד דולר בשנה. ובשנת 2015 הגיעו לראשונה למעל שלושה מיליארד דולר בשנה.
אלביט רכשה והקימה חברות רבות במהלך שנותיה. בין השאר:
פעילות בינלאומית
בשנת 2017 הפעילות בינלאומית של אלביט מערכות הייתה כ-78% מסך הפעילות וישראל כ-22%. השוק העיקרי של החברה הוא צפון אמריקה עם כ-25%, אחר כך אירופה ואזור "אסיה-פסיפיק" עם כ-21% כל אחד. במהלך השנים הקימה או רכשה חברות בת ומיזמים משותפים ברחבי העולם. בין השאר:
ארצות הברית
אלביט הקימה חברת בת אמריקאית בשם "Elbit Systems of America", שדרכה היא מבצעת רכישות בארצות הברית ומתחרה במכרזים של הממשל האמריקאי. הרכישה הראשונה של החברה התבצעה ב-1993, כאשר נרכש מפעל למערכות אלקטרוניות בפורט וורת', טקסס, שהיה שייך לחברת ג'נרל דיינמיקס כחלק ממתחם מפעלים בו ייצור מטוס הקרב 16-F. ג'נרל דיינמיקס מכרה באותה עת את החטיבה שמייצרת את מטוס ה-16-F ללוקהיד קורפוריישן, אך לוקהיד לא הייתה מעוניינת במפעל והוא נמכר בנפרד לאלביט. אלביט הקימה חברת בת בשם (Elbit Fort Worth (EFW לשם רכישת המפעל. יוסי אקרמן, שאחר כך מונה למנכ"ל אלביט מערכות, היה מנהל הפעילות בארצות הברית בין השנים 1992-1996. בשנת 1996 הוקמה חברת (Vision Systems International LLC (VSI בשותפות שווה עם חברת "רוקוול קוליס" במטרה לשווק ולייצר מערכות תצוגת קסדה עילית של אלביט בארצות הברית. בשנת 1999 רכשה את חברת IEI-International Enterprises, Inc, הפועלת בתחום התחזוקה ומתן שירותי תמיכה לוגיסטית למערכות אלקטרוניות מוטסות וימיות. בשנת 2005 נכנסה לתחום התעופה האזרחית בארצות הברית, כאשר רכשה את חברת "קולסמן" (Kollsman) שנוסדה בשנת 1928 על ידי פול קולסמן שהמציא ציוד ל"טיסת מכשירים".
הממלכה המאוחדת
אלביט הקימה חברת בת בשם "Elbit Systems UK", המעסיקה 500 עובדים, שדרכה היא מתחרה במכרזים בממלכה המאוחדת. ביולי 2005 נבחרה אלביט מערכות בשותפות עם קבוצת תאלס הצרפתית במכרז, בהיקף של 800 מיליון לירות שטרלינג של צבא בריטניה להצטייד בכלי טיס בלתי מאוישים (כטב"ם) למשימות סיור ומודיעין. ייצור כלי הטיס הבלתי מאוישים, "ווטשקיפר", נעשה במפעל שהוקם בממלכה המאוחדת על ידי חברה משותפת לתאלס ולאלביט שהוקמה לצורך התוכנית בשם (UAV Tactical Systems (U-TacS. בשנת 2016, זכתה במכרז לרכישה ותחזקה של מטוסי האימון של חיל האוויר המלכותי. -2019 זכתה במכרז לאספקת מערכות לאימון בירי ארטילרי.
האיחוד האירופי
באיחוד האירופי מחזיקה אלביט מספר חברות בת ומפעלי ייצור. ברומניה לאלביט ארבעה מפעלי ייצור ושלוש חברות בת. שהוקמו החל משנת 1993, כאשר אלביט נבחרה לבצע פרויקט להשבחת מטוסי מיג 21 ב-350 מיליון דולר, ומסוקי פומה בכ-100 מיליון דולר. ב-2003 רכשה החברה הבת אל-אופ את אופטרוניקס אינסטרומנטס (OIP) הבלגית.
בשנת 2020 מיזגה אלביט מערכות לתוכה את אחת מחברות הבת של טלפונקן באולם, גרמניה, וזו החלה לפעול תחת השם "אלביט גרמניה".
ברזיל
בשנת 2001 רכשה את השליטה בחברה הברזילאית Aeroeletronica תמורת 2.3 מיליון דולר. החברה משמשת כמרכז ייצור ותמיכה לוגיסטית לפרויקטים של אלביט מערכות הן בברזיל. בין השאר עסקה בפרויקט ההשבחה של מטוסי 5-F של חיל האוויר הברזילאי, שבוצע על ידי אלביט יחד עם יצרנית המטוסים הברזילאית אמבראר. בשנת 2011, הקימה מיזם משותף עם חברת אמבראר, שרכשה נתח של 25% בחברת הבת של אלביט בברזיל. החברה המשותפת שהוקמה במסגרת המיזם, עוסקת בייצור ושיווק כלי טיס בלתי מאוישים, אוויוניקה ותמיכה לוגיסטית.
פעילות חברתית
החברה משתתפת ביוזמות חברתיות ומעורבות בקהילה ביישובים שבהם שוכנים מפעליה. יחד עם הסוכנות היהודית, החברה פועלת במכינה הקדם צבאית הטכנולוגית בשלומי. המכינה מכשירה מתגייסים חדשים לעיסוק בטכנולוגיה מתקדמת. לחברה שיתוף פעולה עם משרד החינוך, לפיו מנהלים בחברה מדריכים ומסייעים במגמות האלקטרוניקה בבתי הספר התיכוניים וכן פרויקט "בבושקה" המעביר ידע לתלמידים במקצעות טכנולוגיים.
במהלך התפרצות נגיף הקורונה בישראל פעלה החברה להתאמה של טכנולוגיה ביטחונית לשם התקנתה בבתי חולים בישראל, במטרה לטפל בחולים מרחוק וכן שליטה ובקרה על רופאים וכוח הצלה בבתי חולים. במסגרת זו אלביט הקימה קו ייצור למכונת הנשמה על מנת ליצור מלאי זמין של מכונות בישראל.
מוצרי חץ הכסף
מוצרים של חברת-הבת "חץ הכסף":
מוצרי ארטילריה של סולתם
אלביט מערכות רכשה את סולתם מערכות המתמחה בכלי ארטילריה. היא ממשיכה לפתח ולייצר את המוצרים הבאים:
החכרה ותחזוקת מטוסים
חיל האוויר הישראלי:
משטרת ישראל:
חיל האוויר היווני:
יושבי ראש הדירקטוריון
}}
עופר טסלפפה
עופר טסלפפה (נולד ב-9 ביוני 1971) הוא מאמן כדורגל ישראלי המאמן את הפועל פתח תקווה.
קריירה
טסלפפה התחיל את קריירת האימון שלו בשנת כאשר מונה למאמנה של הפועל נחלת יהודה. בהמשך אימן את מ.ס. שיכון המזרח ואורתודוכסים לוד.
בקיץ מונה לאימון הפועל קטמון ירושלים עמה רשם עליה לליגה הלאומית ובכך הפך המועדון למועדון האוהדים הראשון בליגה מקצוענית, אולם כעבור שנה חזרה קטמון לליגה א' לאחר שהפסידה במשחקי המבחן לעירוני טבריה. ב-17 בספטמבר 2014 חזר לקדנציה שנייה בשיכון המזרח אותה אימן עד לסיום העונה.
ב-14 בנובמבר 2016 מונה למאמנה של סקציה נס ציונה. עונה לאחר מכן עלה עם המועדון לליגה הלאומית וכעבור שנה לליגת העל אחרי 51 שנות היעדרות. למרות ההצלחה, טסלפפה לא המשיך לאמן את המועדון בליגת העל בגלל שלא החזיק בתעודת מאמן-פרו.
ב-20 ביוני 2019 חתם בהפועל ראשון לציון אותה אימן כחצי עונה. כעבור חודש וחצי מונה למאמנה של הפועל רמת גן. ב-17 בפברואר 2021 סיים את תפקידו.
בקיץ מונה למאמן הפועל פתח תקווה עמה עלה לליגת העל בעונתו השנייה.
טקסוס מעונב
טקסוס מעונב, טקסוס מצוי או טקסוס אירופי (שם מדעי: Taxus baccata) הוא עץ מחטני ממשפחת הטקסיים (Taxacea). עץ זה הוא עץ ירוק-עד המתנשא לגובה של 12–15 מטרים, חייו ארוכים מאוד וקצב צמיחתו איטי.
עצים אלו מוגנים על פי חוק במספר מדינות באירופה. במסורות היסטוריות של עמים אחדים הפכו ל"עצים קדושים" או ל"יערות קדושים", למשל באסטוריה ובבריטניה. מקורם של עצי הטקסוס המעונב באירופה המערבית, המרכזית והדרומית, בצפון-מערב אפריקה, צפון איראן ודרום-מערב אסיה.
תיאור
לעצים הצעירים צורת חרוט. עצי טקסוס מבוגרים יכולים להגיע אף לגובה של 20 מטר, אבל רוב העצים הם נמוכים יותר. עלוותם קמורה, בלתי סדירה בהופעתה וגזעם מסיבי, עבה וקשרי. ענפיו יכולים להסתעף החל מגובה של כמה סנטימטרים מעל הקרקע. לפעמים יש לעצים צורת שיח. לקליפת העץ צבע חום עד חום אדמדם (לפעמים כהה מאוד, נוטה לסגול). קליפת העץ עדינה למדי ונתלשת בדרך כלל בקשקשים עדינים. העלים הם מחטים גמישים, שטוחים, בעלי צבע ירוק כהה מעל וירוק בהיר מתחת. אורכם של העלים הוא בערך 2–4 ס"מ. המחטים מקיפים בצורת ספירלה את הנבטים.
הטקסוס המעונב הוא מין דו-ביתי: הפרחים הצהבהבים של העצים הזכרים מיצרים אבקה צהובה באביב. פרחי עצי הנקבה הם ירקרקים ומייצרים "פרות-דמה" בשרניים, בצבע אדום כהה, הידועים בשם "ארילים" (Arilus). בשרם אינו רעיל, אבל הוא מכסה את הזרע החום הקטן שהוא רעיל לאדם ולבעלי חיים. הארילים מתוקים ונאכלים על ידי ציפורים (למשל הקיכליים), המפיצים את הזרעים בהפרשתם.
מקור ותפוצה
מקור המין טקסוס מעונב באירופה, צפון איראן, קווקז, אסיה הקטנה וצפון-מערב אפריקה (הרי האטלס).
בצרפת
בצרפת, שבה העץ ידוע בשם If commun, גדל העץ בשכנות עם יערות של אשורים, עצי אלון ולעיתים בסמוך לעצי אשוח. הטקסוס גדל במישור בצפון צרפת, בברטאן, נורמנדיה, בהרי הווז' ונפוץ יותר בהרים הנמוכים והבינוניים בדרום המדינה, ובקורסיקה, שבה ניתן למצוא כמה חורשות של טקסוס (הנקראים ivaie). חורשות עצי טקסוס שרדו גם בהרים מאבן גיר בפרובאנס, במיוחד במדרון המוצל של הר סנט-בום (1,148 מטרים), מזרחה ממרסיי, יחד עם עצי אדר מצוי, בסמוך ליערות של עצי אשור. שם הוא יכול להגיע לגובה של 17 מטרים ולגיל של 800 שנה. במידה פחותה נמצאים עצי טקסוס גם על המדרון המוצל של הר סנט ויקטואר (1,011 מטרים) ובהרים האורליאנים (879 מטרים), ביער מורייר ולאורך נחלים.
בקניון ורדון עדיין נמצאים בשפע וכמה מהם הם כבר בני מעל אלף שנה. עצי טקסוס באים בשנים ניתן למצוא בכמה כפרים, בתי קברות ופרקים של טירות. למשל הטקסוס של הכפר פולבק, במחוז אר הוא בן מעל אלף שנה. גם בגרמניה, בבריטניה ובאסטוריאס ישנם עצים עתיקים כאלה.
אורך חיים
עץ הטקסוס גדל בקצב איטי ויכול להגיע לאורך חיים מופלג. בגדילתו יכול קוטר הגזע להגיע ל-4 מטרים. לעיתים רחוקות קורה שגיל היער הוא כגילו של עץ שלם. הענפים שתוכם מתרוקן עם השנים מונעים אפשרות של הערכה דנדרוכרונולוגית, לפי מספר טבעות. היו טענות על עצים בני 5,000–9,500 שנה, אך הערכות המבוססות על הוכחות כמו קצב גדילה ועבודות ארכאולוגיות במבנים הסמוכים מאששות את ההשערה כי העצים העתיקים ביותר הם כבני 2,500 שנה. בני גיל מופלג כאלה הם למשל העץ פורטינגל בפרטשייר בסקוטלנד והעץ בברמייגו (מחוז קירוס) בחבל אסטוריאס בספרד. אפילו על סמך הערכה פחותה זאת, עדיין עץ הטקסוס נחשב העץ עתיק-היומין ביותר באירופה. אחת התכונות התורמות לאורך חייו היא שהוא מסוגל להתפצל תחת עומס הגדילה המתקדמת, מבלי להיפגע במחלות בנקודות השבר של הפיצול, כפי שקורה אצל עצים אחרים.
עצים מפורסמים
בבריטניה ובנורמנדיה קיימים כמה עצי טקסוס שגילם מוערך בסביבות 1,000 שנה וכמה עצים בני כ-500 שנה. העץ מפורטינגל בסקוטלנד נחשב העתיק ביותר, כשגילו מוערך ב-2,000–4,000 שנה. הוא נמצא בחצר של כנסייה. עצים מפורסמים אחרים הם "העץ מלנגרניו" (סנגרניו) (Llangernyw Yew) בחבל ויילס, "סיזרסבום" (Caesarsboom) ("העץ של קיסר") בעיירה לו שבמערב-פלנדריה (בלגיה) ו"העץ מפלורנסקורט" (Florencecourt yew) בצפון אירלנד, הידוע גם כ"טקסוס האירי". בספרד עץ הטקסוס העתיק ביותר נחשב לפי כמה מחברים, "טשו ל'איגלסיה" (Teixu l'Iglesia בניב האסטוריאני) הנמצא בברמייגו בחבל אסטוריאס. גובהו - 15 מטרים והיקף גזעו הוא 7 מטרים וקוטר עלוותו הוא 10 מטרים. הוא נשתל בסביבות שנת 1160. באפריל 1995 הוא הוכרז כ"מורשת לאומית" על ידי הממשלה האוטונומית באסטוריאס והוא נהנה מהגנת התוכנית לשמירת משאבי הטבע.
הרעילות
רעילותו של הטקסוס נגרמת על ידי תערובת של אלקלואידים: טקסואידים, דיטרפנים מעגליים שעברו אסטריפיקציה על ידי חומצות בנליות ועל ידי חומצות אמיניות או מרכיבים מקורבים שעברו אימידיפיקיצה: טקסין A, טקסין B, טקסין C, (פקליטאקסל), 10-דזאצטיל-באקאטינה III, טקסיפילין, צפאלואמאנין וכו'. בודד במעבדה גלוקוזיד אחד בשם טקסיקאטין. הלשד של הטקסוס מכיל שמן המגרה את מערכת העיכול. בסך הכול, בודדו בעץ הטקסוס כמאה חומרים. הטקסין היה הראשון שבהם ובדרך כלל נחשב לאחראי לרעילות. אולם ייתכן שגם חומרים נוספים פחות או יותר מעורבים ברעילות. הרעלים גורמים למוות על ידי אנוקסיה קטלנית בלתי הפיכה - מניעת חימצון הדם. רוב החלקים של העץ הם רעילים, כשיוצאים מן הכלל פרות-הדמה "אריל" האדומים, מה שמאפשר בליעתם והפצתם על ידי ציפורים. העלים נשארים רעילים אפילו אם נבלו או התייבשו. בין בעלי החיים הסוס הוא הפגיע ביותר לרעלי הטקסוס, הבקר והחזירים הם קצת פחות. 10 גרם "פירות" (למעשה זרעים) או 100 גרם עלים גורמים למוות של סוס ואין נגד השפעתם טיפול יעיל. סימני ההרעלה אצל סוס הם הליכה בלתי יציבה, רעידות, פרכוסים, עלפון, קשיי נשימה, התקררות ולבסוף אי ספיקת לב. לעיתים קרובות המוות הוא מהיר מאוד. הרעלה קטלנית בבני אדם היא נדירה מאוד, ומתרחשת רק אחרי אכילת כמות גדולה מאוד של עלי טקסוס. גם העץ הוא רעיל. היו יוצרי חצים שנפטרו תוך כדי עבודה אחרי שעיבדו את העץ של טקסוס.
טקסונומיה, שמות ואטימולוגיה
השם האנגלי של עץ הטקסוס - Yew, בא מ-īwa או eijaz או eiwaz הפרוטו-גרמאני, שהוא גם שמה המשוחזר של אחת מהרונות. ייתכן שמילה זו הושאלה משפות קלטיות: בזמנו - בשפת הגאלים ivos באירית - iodhadh|ēo, בוולשית - ywen. מכאן שם העץ בגרמנית Eibe, בצרפתית - If, ומכאן ככל הנראה, גם השם הפרטי הזכר הנפוץ בצרפת - Yves. ייתכן כי משמעות המילה הקלטית המקורית הייתה "צבע חום".
ברוב השפות הרומאניות השמות של העץ קשורים למילה הלטינית "טקסוס" (taxus) המופיעה בכתבי ורגיליוס ופליניוס הזקן, ולמילה יוונית τἀξoς (טקסוס) - אולי מ"טאקסיס" τἀξις, שמובנה "סדר, סידור" (לפי השערה אחת - ייתכן רמז לסידור הסימטרי של המחטים). באיטלקית tasso, בניב הקורסיקני tassu, באוקסיטנית teis, בקטלאנית teix, בגסקונית tech, בספרדית tejo, בפורטוגזית teixo, בגליסיאנית teixu וברומנית - tisă. השפה הרוסית שאלה מילה דומה тис (טיס). ביוונית העתיקה השתמשו גם בשם "מילאקס" (μίλαξ) או "סמילאקס" (σμίλαξ). לתאופרסטוס הטקסוס היה ידוע בשם "מילוס" (μίλος). הוא תיאר את העדפתו של העץ את קרירות ההרים והצל, כמו כן את היותו ירוק-עד וגדל בקצב איטי. הטקסוס המצוי היה אחד מן המינים שתוארו על ידי קרל לינה. יחד עם כ-30 מינים נכלל למשפחת "טקסאצאה" - Taxaceae, סוג של עצים מסדרת המחטיים Pinales או Coniferes (בעבר הוגדרה סדרה נפרדת Taxales). השם הלטיני Baccata מובנו - נושא ענבות אדומות.
מסורות ודתות
העם באסטוריה מרגיש קשר הדוק לעץ הזה המאחד אותו עם אבותיו, אדמתו ודתו העתיקה. לפי המסורת, בליל כל הקדושים נהגו להביא ענף של טקסוס לקברות של אלו שנפטרו לא מזמן על מנת לעזור להם למצוא את הדרך אל ארץ הצללים. עץ הטקסוס נמצא תדיר בסמוך לכנסיות, קפלות ובבתי קברות (בעיקר בגרמניה ובריטניה) הוא מהווה סמל מצד אחד למוות, מצד שני לתחייה מחדש, להתגברות על המוות ולחיי נצח. מוצאים אותו גם בכיכרות הערים, שבהם נהגו להתכנס מועצות הערים על מנת לנהל את ענייני היישובים.
גם באנגליה, אירלנד וצרפת עץ הטקסוס נמצא לעיתים קרובות בחצרות הכנסיות. בצרפת, בנורמנדיה, ישנם עצים עתיקים הממוקמים בחצרות כנסיות. בתוך גזע חלול של עצי טקסוס נבנו קפלות. כך למשל ביישובים לה-א-דה רוטו (La-Haye-de-Routot) ולה לאנד-פאטרי (La Lande-Patry). אומרים שבתוך אחד מהעצים החלולים בלה-א-דה-רוטו יכולים לעמוד עד ארבעים בני אדם. אכן, כמה מהעצים האלה הם בעלי רוחב יוצא מן הכלל -עם קוטר מעל 3 מטרים ויכולים להיות בני מעל 2,000 שנה. בכמה מקומות כמו במנזר מוקרוס באירלנד (Muckross Abbey) ובמנזר ז'ימיאז' (Jumièges) בצרפת נזירים שתלו עצי טקסוס באמצע מנזרם. גם בוויילס ישנם כמה עצי טקסוס בכנסיית מרים הקדושה באוברטון-און-די (Overton-on-Dee).
יש משערים כי העץ הקדוש הירוק-עד במקדש באופסלה בשוודיה היה עץ טקסוס עתיק. הנוצרים אימצו אתרים פגאניים קדושים כאלה לבניית כנסיות. חושבים שהשתמשו בעלים ובענפים של הטקסוס במקום דקלים בחגיגות היום הראשון של הדקלים.
מצב החורשות, סכנות והגנה
באירופה שרדו חורשות טקסוס מעטות - במערב אירופה - בבלגיה בברבאנסון, ובמזרח אירופה - בשמורת ציסי סטארופולסקייה (Cisy Staropolskie) בפולין או למשל, בפלאבנו בסלובקיה.
השימור
האיחוד האירופי מגן על חורשות עצי הטקסוס כעל בית גידול (הביטט) מועדף. בצרפת קיימת חקיקה לפיה אפשר לאסור על איסוף עצים אלה או החכרתם. היא מיושמת בעיקר במחוז האלפים העליונים. בקורסיקה (בה נמצאו סמוכים לעצי אורן שחור "פין לריצ'ו" Pin Laricio), כמו ברומניה חורשות הטקסוס כמעט חוסלו על ידי הרועים שחששו מרעילותם עבור הצאן והבקר. נשארו רק שרידים מעטים המאוימים על ידי סכנת שריפות או התפשטות מרעי הצאן. בקורסיקה פועלים לשיקומם ביער פיום אורבו (Fium’Orbu) ותוך קשיים מסוימים ביער טובה (Tova).
ברפואה
בשנת 1021 המליץ אבן סינא ב"קנון הרפואה" על השימוש בתרופה מופקת מטקסוס מעונב. הוא קרא לה "זרנב" ושימשה לבעיות לב. יש סבורים כי זה היה שימוש ראשון בתרופה אנטגוניסטית לתעלת סידן מן הסוג שנכנסו לשימוש בעולם המודרני בשנות השישים של המאה ה-20. במהלך מאות שנים מצא הטקסוס דרך למאגר התרופות העממיות ולפרמקופיאה של המאות ה-18 וה-19 עם התוויות שונות ומשונות - לרבות נגד קדחת, נגד ראומטיזם ולזירוז הפלות. אחרי שבשנת 1963 התגלה האפקט האנטי גידולי של תמצית מקליפת עצי טקסוס פסיפי (Taxus brevifolia) מאזור הפסיפיק נורת' וסט בצפון-מערב אמריקה הצפונית - בודד ממנה בשנת 1969 החומר הדיטרפנואיד פקליטקסל (Paclitaxel) או טקסול (Taxol). הפקת התרופה Taxol מתוך ניצול עצי הטקסוס הפסיפי עוררה סוגיות אקולוגיות. בשנת 1989 התגלה כי קיים חומר מקדים לתרופה זו deacetyl baccatin-10 הנמצאת בכמויות גדולות יותר מהפקליטקסל עצמו בטקסוס המעונב. אחרי שנת 1990 יוצר התרופה בדרך של חצי-סינתזה (Semisynthesis) על בסיס חומר מקדים זה שהופק מעצי טקסוס המעונב במדינת מישיגן בארצות הברית ומבריטניה. בינתיים מדענים פעלו לכיוון מציאת דרכים לסינתזה המלאה של החומר האנטי-סרטני ושל נגזרות אחרות שלו.
רעל
בימי קדם שימשו עלי הטקסוס להפקת רעל. הרופא היווני דיוסקורידס, רופא צבאי בשרותו של הקיסר נירון חשש אפילו לישון תחת עץ הטקסוס שמא יורעל ממנו. גלנוס מציין את עץ הטקסוס כרעיל. בתרגום לטיני: Taxus arbor est venenosae facultatis XII 127
עצי נוי
עץ הטקסוס שימש תכופות גם כעץ נוי באדריכלות הנוף או "האמנות הטופיארית" (Topiary art) כאשר העצים עברו גיזום אמנותי בצורות שונות - של חרוטים, כדורים, צורות של בעלי חיים וכו'. בסיווג ההורטיקולטורים קיימים מעל 200 סוגים של טקסוס מעונב לצורכי נוי. הסוג הכי פופולרי הוא הטקסוס האירי (Irish Yew), הקרוי גם הטקסוס של פלורנסקורט (Florencecourt Yew) או בשמו המדעי Taxus baccata fastigiata. למרות עמידותם לסביבות רבות, העץ אינו סובל הצטברות גדולה של מים וקשיי ניקוז עלולים לגרום לגידול הטפיל הפאתוגני המזיק Phytophthora cinnamomi. צמיחתו האיטית מדי של עץ הטקסוס גרמה למעצבי גני הנוי להחליפו את הטקסוס בעץ התויה הגדל בקצב מהיר.
זנים
עם התפתחות גננות הנוי האנגלית גבר העניין בזנים יוצאי דופן של הטקסוס בקאטה. ידועים בימינו כשבעים זנים כאלה, בהם: