cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בלז קומפאורה
ראשית חייו וקריירה צבאית
ב-1982 התרחשה הפיכה נגד ממשלתו של זרבו, בהנהגתם של "קבוצת הקצינים הקומוניסטים" ובתמיכה כמעט מוחלטת של העם הבורקיני וובעקבותיה הובא לשלטון המייג'ור ז'אן-פייר ודראוגו. אחרי שוודראוגו סילק מתפקיד ראש הממשלה את תומא סנקרה ועצר אותו, גם הוא הודח בשנת 1983 בהפיכה צבאית נוספת, שנהנתה ככל הנראה מתמיכת המשטר הלובי של מועמר אל קדאפי שהיה מסוכסך עם צ'אד וצרפת. במהלך הפיכה זו עלה סנקרה לשלטון. קומפאורה תמך במינויו של סנקרה לנשיא ושימש כסגנו, חבר במועצה המהפכנית הלאומית ואף שימש כשר המדינה ומאחור יותר כשר המשפטים בממשלתו של סנקרה.
נישואיו
במאי 1985 נישא לשנטל טראסון דה פוז'ר, אישה מולאטית שנולדה וגדלה בחוף השנהב, והייתה חברה קרובה של נשיא חוף השנהב, פליקס הופואה-בואני. הופואה-בואני, אשר חשש מההשפעה של סנקרה באזור ומהתקרבותו לגוש הקומוניסטי וללוב, ונתמך בשירות הצרפתי החשאי, העביר כספים רבים (שקיבל מפרנסואה מיטראן, נשיא צרפת) לקומפאורה דרך אשתו, והצליח להסית אותו נגד חברו סנקרה.
עלייתו לשלטון
ב-15 באוקטובר 1987, "יום חמישי של הדמים", ניהל קומפאורה הפיכה, שבמהלכה נהרג סנקרה, ותפס את השלטון במקומו כשהיה בן 36 בלבד. הוא הציג על רציחתו של סנקרה כ"תאונה" והאשים את המנהיג המנוח ב"התרחקות מדרך המהפכה".
מיד לאחר כניסתו לתפקיד, חולל קומפאורה מפנה אידאולוגי כאשר ביטל את כל המדיניות של סנקרה. בין צעדיו המרכזים היו חזרה אל קרן המטבע הבינלאומית ואל הבנק העולמי, ולמעשה חזרה לשיטות של נאו קולניאליזם ולתלות בצרפת. צעד אשר הוביל לביטול המדיניות ששאפה ליותר עצמאות הכלכלית.
הוא הצהיר כי הידרדרות יחסי החוץ הייתה אחת הסיבות להפיכה, וטען כי סנקרה סיכן את יחסי המדינה עם חוף השנהב השכנה ועם צרפת. קומפאורה התייחס למדיניותו כ "תיקון" לקו המדיני של סנקרה, שנועד להחזיר את בורקינה פאסו אל ה"נתיב הנכון", הוא ביטל צעדים ומהלכים רבים שלו.
תקופת שלטונו
בתחילה הנהיג קומפאורה את המדינה כחלק משלישייה, יחד עם אנרי זונגו וז'אן-בטיסט בוקארי לינגני, אך במהרה האשים את שותפיו לשלטון במזימה להדיחו, ובמשפט מהיר הוציאם להורג.
בשנת 1991 נבחר באופן רשמי לנשיא בבחירות דמוקרטיות שהתקיימו באותה שנה. הבחירות הוחרמו על ידי מפלגות האופוזיציה העיקריות במחאה על האמצעים המפוקפקים ששימשו את קומפאורה כאשר תפס את השלטון בשנת 1987. קומפאורה זכה בבחירות ברוב קולות כאשר רק 25% מבעלי זכות ההצבעה הצביעו.
בשנת 1998, הוא נבחר מחדש בבחירות שהוחרמו שוב, אם כי הפעם רק על ידי מועמדי האופוזיציה העיקריים.
בנוסף לחרם בבחירות בשנים 1991 ו-1998, התמודד קומפאורה מול מחלוקות אחרות ותסיסה עממית. באוגוסט 2005 הוא הודיע ​​על כוונתו להתמודד שנית בבחירות הבאות לנשיאות. אנשי האופוזיציה התנגדו וטענו כי מדובר בהפרה של החוקה, בשל תיקון חוקתי הנחקק בשנת 2000, שהגביל את הנשיא לשנתי קדנציות, והוריד את טווחי הזמן מ-7 ל-5 שנים. תומכיו של קומפאורה התווכחו על כך ואמרו כי לא ניתן ליישם את התיקון באופן רטרואקטיבי, ואכן, באוקטובר 2005 קבעה המועצה החוקתית כי התיקון לא יחול עד תום כהונתו השנייה, כדי לאפשר לו להציע את מועמדותו לבחירות 2005.
ב-13 בנובמבר 2005, קומפאורה נבחר מחדש כנשיא, ניצח 12 מתחרים וזכה ב-80.35% מקולות המצביעים.
מוות חשוד בשנת 1998 של נורברט זונגו, עיתונאי בולט, שדיבר נגד הממשל של קומפאורה, יצר פרקים תקופתיים של תסיסה שנמשכה עד שנות ה-2000. התפתחויות פוליטיות וכלכליות לא פופולריות הובילו גם להפגנות, כולל אלה שהתרחשו בשנים 2006, 2008, ו- 2011.
ב-21 בפברואר 2011 החל גל מחאות שכלל גם הפגנות ושביתות של סטודנטים ועובדי ציבור, בדרישה לחקור את מותו של תלמיד (ז'וסטן זונגו) שהוכה למוות על ידי שוטרי משטרת קודוגו שבבורקינה פאסו ללא סיבה מוצדקת. במהלך ההפגנות הוצתו גם מבני ציבור ונהרגו שישה סטודנטים. המחאה גאתה ונחלשה לסירוגין, ובמהלך מרץ-אפריל התגברה, תוך קבלת השראה מגלי המחאות בארצות ערב ("האביב הערבי") שהתרחשו באותה עת. באפריל 2011, הצטרפו למחאות התלמידים, הסטודנטים ועובדי הציבור, כולל אנשי גדוד המשמר הנשיאותי שדרשו הבטחת דיור ומגורים להם ולבני משפחתם, מתוקף היותם עובדי מדינה, וביצעו מעשי אלימות שהוגדרו כמרד נגד השלטון. ב-16 באפריל, פוזרה הממשלה על ידי קומפאורה, שפיטר גם את ראש המשמר הנשיאותי (האחראי לאבטחת ראש המדינה) ואת מפקד הצבא. למחאות נגד שלטון קומפאורה הצטרפו חיילים רבים שערקו משורות הצבא.
ביוני 2014 מפלגת השלטון ברשות קומפאורה, ארגנה משאל עם במטרה לאפשר לשנות את החוקה, על מנת שקומפאורה יוכל לנסות ולהיבחר מחדש ב-2015.
ב-30 באוקטובר 2014, האספה הלאומית הייתה אמורה לדון בתיקון לחוקה שיאפשר לקומפאורה לעמוד לבחירה מחדש כנשיא ב-2015, מה שהוביל להתחדשות המחאות נגד קומפאורה, בניסיון למנוע ממנו את שינוי החוקה שיאפשר את הארכת כהונתו. המחאות כללו את הצתת בניין הפרלמנט, ומתנגדי הנשיא השתלטו על בניין הטלוויזיה הלאומית. שדה התעופה הבינלאומי ואגאדוגו נסגר לטיסות, וראש הממשלה הודיע על השעיית התיקון בחוקה. בהמשך היום השבית הצבא את כל מוסדות השלטון והכריז על עוצר. ב-31 באוקטובר הודיע קומפאורה על התפטרותו, לאחר 27 שנות כהונה, ואת השלטון תפס מפקד הצבא, הגנרל אונורה נאברה טראורה.
דובר האופוזיציה, פארגי אמיל פארה (Pargui Emile Paré) מהמפלגה הפדרלית תיאר את ההפגנות כ"אביב השחור של בורקינה פאסו", כמו האביב הערבי". המשמעות היא שהעם החליט לפתוח במחאה מתוך רצון אמיתי לשנות את מה שקורה במדינה, וזאת בהשפעת הצלחותיהן של מחאות האביב הערבי בצפון אפריקה. אחרי שנת שלטון זמנין תחת נשיאותו של מישל קפאנדו,ב-29 בדצמבר 2015 התמנה לתפקיד הנשיא רוק מארק כריסטיאן קאבורה,  אזרח ראשון אחרי עשרות שנים, שנבחר בבחירות לנשיאות.
תפקידים בינלאומיים ואזוריים
ב -1993 עמד הנשיא קומפאורה בראש משלחת בורקינה פאסו שהשתתפה בכנס הבינלאומי הראשון בטוקיו שעסק בפיתוח אפריקה.
קומפאורה היה פעיל כמגשר בנושאים אזוריים.
ב-26 ביולי 2006 הוא הוגדר כמתווך בדיאלוג פנימי בטוגו שהתקיים בוואגאדוגו באוגוסט 2006 והביא להסכמה בין הממשלה לבין מפלגות האופוזיציה שחתמו על הסכם המאפשר השתתפות של מפלגות האופוזיציה בממשלת המעבר לאחר מות הנשיא הקודם ומינוי בנו. ההסכם הוביל לשיתוף פעולה כלכלי מלא עם האיחוד האירופי לאחר 14 שנה של השעיה.
הוא גם שימש כמתווך במשבר בחוף השנהב שהתנהל בין תומכי ממשל לורן גבאגבו לבין המורדים בממשל, בראשות אלאסן ואטארה. הגורם העיקרי למשבר היה מתח בסוגיות אזרחות וזכויות לקבוצות שהיגרו לחוף השנהב. קומפאורה תיווך את הסכם השלום בין הצדדים שנחתם ב-4 במרץ 2007 בוואגאדוגו בירת בורקינה פאסו.
במרץ 2012 הוא שימש כמתווך בשיחות בין נציגי ההפיכה שהתחוללה בבמקו בירת מאלי נגד משטרו של הנשיא, אמדו טומני טורה על רקע התפשטות אל-קאעידה. קומפאורה תיווך בין נציגי המהפכה ובין מנהיגים אזוריים אחרים.
ה BBC ציין ב -2014 כי הוא "בעל הברית החזק ביותר של צרפת וארצות הברית באזור", וזאת בשל עזרתו במאבק בזרוע אל-קאעידה ולקיחת חלק חשוב במלחמה שהתנהלה במאלי. צרפת וארצות הברית תמכו בקומפאורה, כי הוא החזיר את שליטתו של ההון המערבי בבורקינה פאסו.
שחף ממוזלג-זנב
אלו שחפים קטנים שהם קרובים רחוקים של שחף זנב-סנונית מאיי גלאפגוס וכמוהו הם בעלי ראש שחור, עיניים בולטות ומקור צהוב. הנוצות אפורות עם שוליים לבנים והזנב הלבן מפוצל מעט ויוצר צורה של מזלג. חלק מהשחפים כהים מאוד או אפורים. אורכם מגיע ל-27–33 ס"מ, מוטת הכנף 81–87 ס"מ ומשקלם ל-135–225 גרם.
כמו רוב השחפים הם חיים בלהקות רועשות המקננות באזורים נידחים כמו צוקים ואיים. השחפים תוקפניים מאוד ויתקפו כל מי שנכנס לטריטוריה שלהם. הצעירים מתחילים לעוף מגיל צעיר והם אפורים בהתחלה אך משירים את הנוצות לנוצות בוגרות מהר מאוד. תזונתם העיקרית היא מדגים ומסרטנים שהם צדים בים והם יאכלו גם נבלות או אפרוחי עופות אחרים וכן יחטפו לעופות אחרים מזון.
ויליאם טן
קורות חיים
פיליפ קלאס נולד ב-1920, בלונדון, הבן הבכור מתוך שלושת ילדיה של משפחה יהודית. אביו, דייוויד קלאס היה סוציאליסט יהודי, שנולד ברוסיה וברח לאנגליה, מ"ארץ הפוגרומים" כפי שכינה אותה. בלונדון הוא הפך למנהיגו של איגוד מקצועי יהודי סוציאליסטי. כשפרצה מלחמת העולם הראשונה היה האב ממנהיגי המתנגדים הסוציאליסטיים למלחמה, אולם גויס בניגוד לרצונו ואף שהודיע מראש שיערוק מהצבא אם יגויס. הוא אכן ערק, נתפש וערק שוב תוך כדי המלחמה והסתתר במשך כמה שנים מהמשטרה הצבאית, שחיפשה אותו. האם, בתו של חייט יהודי עני, ילידת וויטצ'פל, הרובע היהודי דאז של לונדון ועיתונאית, שכתבה בעיתונו של אותו איגוד מקצועי, נישאה לאב בעודו במקום המחבוא.
כשתמה המלחמה והיות והחיפושים אחריו נמשכו, התגנב האב לאנייה שהפליגה לארצות הברית. כשנה וחצי אחריו הגיעה לארצות הברית גם האם, עם פיליפ קלאס הקטן, בן פחות משנתיים. המשפחה התיישבה בברוקלין, ניו יורק ואחיו של קלאס, מורטון קלאס ואחותו נולדו כבר במולדת החדשה. מורטון קלאס היה לימים לסופר ידוע בזכות עצמו, כמו גם אחיינו של קלאס, דייוויד קלאס ושתיים מאחייניותיו.
במלחמת העולם השנייה שירת קלאס בצבא ארצות הברית בחזית האוקיינוס השקט, כמהנדס קרבי. בהמשך הועבר לחזית האירופית וידיעתו ביידיש הפכה אותו למתורגמן, בין הכוחות האמריקאים לבין שבוייהם הגרמנים.
ב-1945, עם שחרורו מהצבא החל לעבוד ב"מעבדות בל", כעורך טכני ובמקביל החל אז לראשונה לכתוב סיפורים, שהראשון שבהם התפרסם במאי 1946.
ב-1957 נישא לפרומה (נולדה ב-1935), לימים סופרת בזכות עצמה, אשר אחד ממאמריה, Streets of Mud, Streets of Gold, על ההיסטוריה של משפחתה בעיירה יהודית במזרח אירופה, זכה ב-2004 בפרס קרן ג'ון טמפלטון, בסך 25,000 דולר. לבני הזוג נולדה בת אחת, עדינה.
ב-1999 בחרה בו "אגודת סופרי המדע הבדיוני והפנטסיה של אמריקה" (SFWA) ל"סופר אמריטוס" (Author Emeritus) וחתן פרס נבולה בקטגוריה זו.
כתביו
סמוך לאחר שחרורו מצבא ארצות הברית ובמקביל לעבודתו כעורך טכני ב"מעבדות בל" החל טן בכתיבת סיפורים, שהראשון שבהם, Alexander the Bait התפרסם במאי 1946 במגזין המדע הבדיוני Astounding Science Fiction. הנוהג של אותה תקופה היה לכתוב בשם עט ולכן פיליפ קלאס בחר לעצמו, בלי שום סיבה של ממש את השם ויליאם טן, אשר ליווה אותו מאותה עת ואילך, בכל כתיבתו במסגרת הז'אנר.
בסך הכל כתב טן בסופו של דבר מעל ל-60 סיפורים ושני ספרי מדע בדיוני, בנוסף לכתיבה בנושאים אחרים תחת שמו האמיתי. בראשית שנות האלפיים יצאו כתביו שוב לאור בהוצאת NESFA, בשלושה כרכים: Immodest Proposals (פברואר 2001), Here Comes Civilization (אוגוסט 2001), ו-Dancing Naked (ספטמבר 2004), אשר היה מועמד לפרס הוגו לשנת 2005.
יהדותו השפיעה על כתיבתו, כמו בסיפור מ-1974, On Venus, Have We Got a Rabbi, ועוד.
ניו ברנזוויק
ניו ברנזוויק (באנגלית: New Brunswick; בצרפתית: Nouveau-Brunswick) היא אחת מפרובינציות קנדה, לפרובינציה שתי שפות רשמיות: אנגלית וצרפתית. בירת הפרובינציה היא פרדריקטון, ואוכלוסייתה כ-751,000 תושבים.
גאוגרפיה
ניו ברנזוויק שוכנת לחופו של האוקיינוס האטלנטי במזרחה של קנדה. בצפונה נמצאת פרובינציית קוויבק, ומפרץ שאלו, במזרחה נמצא מפרץ סיינט לורנס, מצר נורת'אמברלנד ופרובינציית אי הנסיך אדוארד המקושרת לפרובינציה באמצעות גשר הקונפדרציה (שנבנה ונחנך בשנת 1997), בדרומה מפרץ צ'יגנקטו  - מפרץ המקשר בין הפרובינציה לפרובינציית נובה סקוטיה, ומפרץ פאנדי המפריד בין ניו ברנזוויק לנובה סקוטיה. ממערב לפרובינציה נמצאת מדינת מיין שבארצות הברית.
שטחה של הפרובינציה כ-70,000 קמ"ר מתוכם כ-80% יערות והשאר שטחים חקלאיים ועירוניים.
הפרובינציה שוכנת באזור הרי האפלצ'ים - שבאזור זה מהווים, למעשה, גבעות גבוהות.
היסטוריה
לפני בואם של המתיישבים האירופאים, ישבו באזור פרובינציית ניו ברנזוויק השבטים האינדיאניים:
מקור השם ניו ברנזוויק הוא בעיר הגרמנית בראונשווייג, ששמה בניבים גרמניים מסוימים הוא Brunswiek. מוצאו של ג'ורג' השלישי, המלך הבריטי בתקופה בה הוקמה המושבה, היה מבית האנובר - הנקרא גם בית ברנזוויק ולינבורג.
העיר פרדריקטון נקראת על שם בנו השני של המלך - הנסיך פרדריק אוגוסטוס. ניו ברונזוויק היא אחת מארבע הפרובינציות המקוריות שהקימו את הקונפדרציה של קנדה בשנת 1867.
ערים
בניו ברנזוויק שמונה ערים (לפי מספר תושביהן):
אנדור ז'ולדוש
אנדור ז'ולדוש (בהונגרית: Zsoldos Andor; סנטש, 9 בדצמבר 1893 – בודפשט, דצמבר 1970) היה קצין צבא הונגרי, ששירת במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה. חסיד אומות העולם על הצלת יהודים.
ניו ברנזוויק
כלכלה
כלכלת ניו ברנזוויק מתבססת על חיטוב עצים, כרייה, חקלאות ודיג. הגידול העיקרי של המדינה הוא תפוחי אדמה. ההכנסה הגולמית הממוצעת לנפש היא 20,833 דולרים.
השכלה
בניו ברנזוויק מערכת בתי ספר דו לשונית - באנגלית ובצרפתית (החל בגני הילדים וכלה בבתי הספר התיכוניים). מערכת המכללות הקהילתיות של ניו ברנזוויק כוללת קמפוסים בכל הערים הגדולות בפרובינציה, המלמדים הן בשפה האנגלית והן בשפה הצרפתית. אוניברסיטת ניו ברנזוויק נוסדה בשנת 1785 בעיר פרדריקטון (ונקראה אז "קינגס קולג'" - המכללה המלכותית). אוניברסיטת סיינט ת'ומס נוסדה בקת'ם בשנת 1910 כאוניברסיטה קתולית. אוניברסיטת מאונט אליסון נוסדה בסקוויל בשנת 1839 על ידי הקהילה הנוצרית המתודיסטית.
אנדור ז'ולדוש
מוצא, לימודים, צבא
ז'ולדוש הוא נצר למשפחה מפורסמת בסנטש. סבו ג'וניור פרנץ ז'ולדוש היה המייסד של התעשייה בסנטש והפך לאזרח מכובד של העיר. אביו בשם זהה היה מהנדס מכונות, הבעלים של מפעל הלחם הראשון (מאפייה תעשייתית) בסנטש, ואחת הדמויות הבולטות בחיים הציבוריים של העיר. אמו הייתה וילמה נאג'י.
מפקד פלוגת היהודים
הוא גויס שוב במלחמת העולם השנייה ומה-15 ביוני 1942 היה מפקד מחנה שרות העבודה 105/6 של הגיס החמישי של הצבא ההונגרי בסגד. 264 אזרחים הונגרים, סרבים וקרואטים ממוצא יהודי היו תחת פיקודו. עם פלוגתו הופנה לסומבור שבדרום. בשל אישיותו האנושית ומעשיו האנושיים התחבב במהירות על פקודיו. אופייני לאיש שכאשר יצא הביתה לחופשה, ז'ולדוש הקלוויניסטי המאמין אמר שוב ושוב לאשתו, "אני רואה בהם את פני ישו המשיח."
נגד אנדור ז'ולדוש ונגד קצין נוסף מפקודיו, שאנדור אשבוט, הוגשה תלונה על ידי אחד המקורבים אליהם בעל דרגה קפטן: האשמה הייתה התנהגותם הפילושמית. בתלונה ששרדה, המהנדס ששימש כקצין בפלוגה יאנוש נאג'י התלונן כי "לאנשים הנ"ל" יש "מערכת יחסים משפחתית" עם היהודים, הם לא מקפידים על כללי המזון המחמירים ומספקים יותר מזון לעובדי הכפייה ממה שמותר. הם לא מקפידים מספיק על אכיפת משמעת העבודה, הפקודים החולים מקבלים טיפול רפואי ורשאים לקבל מבקרים וחבילות. התלונה לא השיגה את מטרתה. אנדור ז'ודוש נלקח בשבי באוסטריה בתום המלחמה.
השנים שלאחר המלחמה
ז'ולדוש חזר לביתו לסנטש בשנת 1945 והחל לעבוד כחקלאי באחוזתו, אך איבד את כל רכושו במהלך הלאמותו. בשל הערה בתעודת השחרור הצבאית הרשמית שלו :"מגלה זרות ובלתי אמין." הוא לא הצליח להשיג משרה שתאמה את השכלתו ומעמדו ולכן בשנת 1950 עבר עם אשתו לבודפשט. שם התפרנס מעבודות מזדמנות: כשומר לילה, כמדביק כרזות, כשוטף כלים בבית קפה, כשרת בגן החיות, לבסוף, הגיע לאולפן סרטים כמחסנאי בשל השתדלות חתנו. שם הוא יכול היה לעבוד עם בתו. הוא עזר בעיקר בצילומי סרטי טבע. פרש לגמלאות בשנת 1958.
בינתיים, פקודיו לשעבר בפלוגת עבודות הכפייה, אלה ששרדו את השואה ועלו לישראל, העידו במכון יד ושם בירושלים על מאמצי הצלה של מפקדם לשעבר. ועדת המכון הגישה חוות דעת חיובית ואנדור ז'ולדוש הוזמן לישראל לטקס החגיגי של הענקת התואר חסיד אומות העולם. את הזמנת מדינת ישראל מסר לז'ולדוש אחד מעובדי הכפייה שלו לשעבר, ד"ר ג'רג' סקיי. אנדור ז'ולדוש ואשתו הצליחו לשהות שלושה חודשים בישראל בשנת 1965 כאורח רשמי של הממשלה. התואר הגבוה הוענק על ידי הנשיא המדינה באופן אישי ב-18 במאי. הוא היה אז האדם ה-138 בעולם, השביעי מהונגריה שקיבלו את התואר.
ז'ולדוש נפטר בבודפשט אך קברו בסנטש נמצא בבית העלמין סדר, מול בית הלוויות. הוא נח בקבר המשפחתי עם אשתו ובתו הצעירה ז'וז'וזנה.
סטטיסטי
סטטיסטי (באנגלית: Statistic) היא תמצית של תכונה מסוימת של מדגם (למשל הממוצע האריתמטי). היא מחושבת על ידי הפעלת פונקציה (אלגוריתם סטטיסטי) על הערכים של פריטים במדגם, הנקראים ביחד 'אוסף נתונים'.
בצורה יותר פורמלית, התאוריה הסטטיסטית מגדירה סטטיסטי בתור פונקציה של נתוני המדגם, שאינה תלויה בפרמטרים של ההתפלגות; כלומר, הסטטיסטי יכול להיות מחושב ישירות מן המדגם; גם לפני אמידת הפרמטרים. המונח סטטיסטי משמש גם כדי לתאר את הפונקציה, וגם כדי לתאר את ערך הפונקציה על מדגם מסוים.
סטטיסטי שונה מפרמטר של אוכלוסייה. בעוד שסטטיסטי ניתן לחישוב מנתונים, פרמטר של אוכלוסייה לרוב אינו ידוע ולא ניתן לחישוב באופן מדויק (היות שלרוב, אין את הנתונים של האוכלוסייה כולה בשביל לחשב את הפרמטר, או שהאוכלוסייה אינסופית בגודלה). כשמשתמשים בסטטיסטי כדי להעריך פרמטר של האוכלוסייה, הוא נקרא אומד. לדוגמה, ממוצע המדגם הוא סטטיסטי שאומד את ממוצע האוכלוסייה, שהוא פרמטר.
כאשר משתמשים בסטטיסטי (פונקציה) למטרה מסוימת, לפעמים נותנים לו שם שמצביע על המטרה שלו. למשל, בסטטיסטיקה תיאורית, סטטיסטי תיאורי משמש כדי לתאר את הנתונים; בתורת האמידה, אומד משמש להערכת פרמטר של התפלגות (האוכלוסייה); בבדיקת השערות, 'סטטיסטי מבחן' משמש לבדיקת השערה. אותו הסטטיסטי עשוי לשמש למספר מטרות – לדוגמה, ממוצע המדגם משמש לתאר את ה"מרכז" של אוסף נתונים, לצורך הערכה של ממוצע (תוחלת) האוכלוסייה או כדי לבחון השערה לגבי ממוצע האוכלוסייה.
דוגמאות
הממוצע האריתמטי של מדגם הוא סכום ערכי התצפיות במדגם, חלקי מספר התצפיות; זהו סטטיסטי. אפשר להשתמש בו כדי לאמוד את תוחלת ההתפלגות של האוכלוסייה.
ריקי שרובר מרקוזה
ריקי (אריקה) שֶׁרוֹבֶר מַרְקוּזֶה (אנגלית: Ricky Sherover-Marcuse; 1938–1988) הייתה בלשנית יהודיה אמריקאית, פעילה למען זכויות האדם ונגד הגזענות בדרום קליפורניה, ארצות הברית.
חייה
נולדה בניו יורק למיליונר ואיל הנפט היהודי מיילס שרובר ולאשתו הראשונה.
שרובר נולדה בניו יורק, ועברה עם אמה ואחותה למקסיקו סיטי. בשנת 1947 שבה עם משפחתה לניו יורק, שם השלימה את לימודיה. מגיל צעיר גילתה עניין ועירנות בלתי מצויים בנושאי השוויון, זכויות האדם והמלחמה נגד הגזענות. המשיכה את לימודיה בריוורדייל ואת לימודי הקולג' שלה עשתה באוברלין קולג', אוהיו.
בראשית שנות השישים שהתה בישראל, כמתנדבת בקיבוץ עין החורש. היא עבדה בענפי המשק השונים והתמסרה במיוחד לעבודה בפרדס ובכרם. מיילס שרובר העביר אז את ביתו לירושלים יחד עם אשתו השנייה, הנדבנית הידועה גיטה שרובר, שלימים הייתה בין התורמים והבונים הגדולים של ירושלים.
את לימודי הבלשנות והפילוסופיה החלה ריקי שרובר באוניברסיטת ברנדייס. שם גם פגשה לראשונה את הפילוסוף היהודי גרמני המפורסם הרברט מרקוזה, מדמויות המפתח באסכולת פרנקפורט. ואחר כך למדה אצלו בסן דייגו בשנות השבעים. ההיכרות הקרובה ביניהם, חרף הפרש השנים הרב, כארבעים שנה, נמשכה ואף הפכה לנישואים. לאחר שהתאלמן מרקוזה מאשתו השנייה, נישאו בשנת 1976. הרברט מרקוזה נפטר זמן קצר לאחר נישואיהם, בשנת 1979.
ריקי שרובר מרקוזה שלטה היטב בכמה לשונות, ובהן ספרדית, צרפתית, גרמנית ועברית. הייתה גם זמרת חובבת, נגנית גיטרה וסטנדאפיסטית. ספרה הגדול בפילוסופיה עוסק במשנתו של מרקס הצעיר. מפעל חייה היה הקמת מרכז להבנה ולהכרה הדדית, בין אמריקאים והיספנים, שהוקם בדרום קליפורניה. נפטרה ממחלת הסרטן בשנת 1988. לאחר פטירתה בדמי ימיה, נקרא המוסד על שמה, ואחותה ממשיכה לנהל את המרכז.
המנון הונגריה
ההמנון (בהונגרית: Himnusz) הוא ההמנון הלאומי של הונגריה. הוא נכתב על ידי המשורר ההונגרי פרנץ קלצ'יי (Ferenc Kölcsey) בשנת 1823, והלחן חובר על ידי המלחין והמנצח ההונגרי פרנץ ארקל (Ferenc Erkel). ההמנון אומץ בשנת 1844.
מילות ההמנון
בטקסים רשמיים, מושמע הבית הראשון של ההמנון המלא.
יורגן קוצ'ינסקי
יורגן קוצ'ינסקי (בגרמנית: Jürgen Kuczynski; 17 בספטמבר 1904 - 6 באוגוסט 1997, ברלין) היה כלכלן וקומוניסט גרמני. הוא עבד עם צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, בעת היותו בגלות באנגליה, ובמקביל שימש כמרגל עבור ברית המועצות, והעביר להם מידע נרחב. לאחר המלחמה, הוא חזר לגרמניה עם צבא ארצות הברית. הוא השתקע במזרח גרמניה, חלק מתחום ההשפעה של ברית המועצות, והפך לאחד האינטלקטואלים המובילים בה.
בשנים הראשונות
יורגן קוצ'ינסקי נולד בשנת 1904 באלברפלד (וופרטל), גרמניה, היה הבכור מבין ששת הילדים של הכלכלן והדמוגרף היהודי רוברט רנה קוצ'ינסקי ואשתו, הציירת ברטה (גרדנוביץ) קוצ'ינסקי. הילדים היו מוכשרים והמשפחה הייתה משגשגת.
אחותו של יורגן, אורסולה קוצ'ינסקי, הפכה מאוחר יותר למרגלת שעבדה למען ברית המועצות. לאחר מכן הפכה לסופרת, תוך שימוש בשם רות וורנר, שעל פיה היא מזוהה לעיתים קרובות.
המשפחה התגוררה בווילה קטנה ברובע שלכטנזה שבדרום מערב ברלין. הוא גדל במשפחה של אנשי אקדמיה שמאלנים, כמתבגר יורגן קוצ'ינסקי בילה בחברת פעילים, ביניהם המנהיגים הקומוניסטיים קרל ליבקנכט ורוזה לוקסמבורג.
חינוך
בין 1910 ל-1916 למד קוצ'ינסקי בבית ספר פרטי בברלין-זאהלנדורף, לפני שהמשיך לבית ספר תיכון בעיר. הוא סיים בהצלחה את לימודיו בשנת 1922 והלך ללמוד בארלנגן, בברלין ובהיידלברג. מקצועות לימודיו כללו פילוסופיה, סטטיסטיקה וכלכלה פוליטית. בשנת 1926 הוא נסע כתלמיד מחקר לארצות הברית, שם קיבל על עצמו לימודי המשך במוסד ברוקינגס בוושינגטון.
עיתונות וקומוניזם
הוא חזר לגרמניה בשנת 1929 והתיישב בברלין. ב-1930 הצטרף למפלגה הקומוניסטית. בין 1930 ל -1933 הוא תרם לעיתון המפלגה, Die Rote Fahne, במחלקת המידע וכעורך הכלכלי של העיתון, והצטרף למערכת ב-1931. כמות הכתיבה של קוצ'ינסקי הייתה רבה, והניתוחים הכלכליים שכתב עבור העיתון היו נקראים ישירות על ידי השגריר הסובייטי.
בינואר 1933 נטלה המפלגה הנאצית את השלטון. חברות במפלגות פוליטיות (פרט למפלגה הנאצית) נעשתה בלתי חוקית, והאיסור על מפלגות פוליטיות נאכף במיוחד לגבי חברי המפלגה הקומוניסטית לשעבר. בשנים הבאות יתברר גם שהאנטישמיות הקשה שהשתלטה ברטוריקה הנאצית בשנותיה באופוזיציה תשולב במדיניות הממשלה.
קוצ'ינסקי היה יהודי. במהלך 1933 נעצרו ונכלאו קומוניסטים גרמנים רבים, בעוד אחרים עזבו את הארץ כדי למנוע גורל דומה. כבר בפברואר 1933 קוצ'ינסקי ואשתו שוחחו עם הוריו וארבע אחיותיו של יורגן באפשרות להגר לבריטניה, אך בשלב זה החליטו להישאר בגרמניה ולהשתתף בהתנגדות אנטי-פשיסטית.
קוצ'ינסקי המשיך לספק עבודה אנליטית על ההתפתחויות הכלכליות והחברתיות בגרמניה לטובת ההנהגה הלאומית של המפלגה הקומוניסטית. אלה הועמדו לרשות המוסדות הסובייטיים, השתמשו בהם בעיתונים הסובייטיים, והם סייעו בתעמולה. הוא היה פעיל גם בתנועת האופוזיציה עד שדוכאה לחלוטין ב-1935. הסיכון לקוצ'ינסקי הלך וגבר. החשש שהוא יעצר ושביתו ישדד על ידי סוכנויות ממשלתיות היה קבוע. הוא נסע למוסקבה בשנת 1935. לבסוף, בינואר 1936, לא ניתן היה לדחות את ההגירה והוא עבר לבריטניה. נראה כי עיתוי המעבר שלו ללונדון הופעל על ידי הוראות שהתקבלו ממוסקבה.
גלות באנגליה
בבריטניה, תרומתו לפוליטיקה של השמאל כללה עבודה עם מגזין הלייבור, שלא היה שלוחה של מפלגת הלייבור הבריטית, אלא של המפלגה הקומוניסטית הבריטית במוסקבה. המוניטין האקדמי הבין-לאומי שלו העניק לו גישה לאנשי הממסד הבריטי. קוצ'ינסקי הפך למנהיג טבעי של הקומוניסטים הגרמנים שביקשו מקלט בבריטניה מהנאציזם. הוא שמר על קשר שוטף עם הנהגת המפלגה הקומוניסטית הגרמנית הגולה, שבמחצית השנייה של שנות השלושים התבססה בפריז. הוא היה נפגש איתם שם כדי להחליף רעיונות.
בספטמבר 1939 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה: קוצ'ינסקי היה אחד מהגולים הגרמנים הרבים שהוחזקו בסטטוס כחיילי אויב. היו מעצרים אך הם הורשו לדבר זה עם זה והוא המשיך את עבודתו האנטי-פשיסטית בקרב עמיתיו. הוא שוחרר מוקדם יותר מרוב הגרמנים שנתפסו במבצע הזה, בעקבות התערבות אמריקאית בדרג גבוה עם השלטונות הבריטיים. בשלב מסוים בתקופתו באנגליה, קוצ'ינסקי גויס על ידי שירותי המודיעין של ארצות הברית כסטטיסטיקאי. הוא, כמו אחותו הבכורה אורסולה, ביצעו משימות ריגול עבור ברית המועצות. קלאוס פוקס, פיזיקאי מלייפציג, היה עוד גולה קומוניסט גרמני שחיפש מקלט בבריטניה. גם פוקס, שהוגדר אויב זר בתחילת המלחמה, נכלא באי מאן ואחר כך נשלח לקנדה; הוא הורשה לחזור לבריטניה ושוחרר ב-1941. קוצ'ינסקי ופוקס הכירו זה את זה, והכלכלן שכנע את הפיזיקאי לעבוד במודיעין הסובייטי. קוצ'ינסקי הכיר את פוקס לאחותו, שעבדה אז עבור הסובייטים בשם "סוניה". לאחר מכן, סוניה הפכה למפעילה של פוקס במודיעין הסובייטי. בשנים הבאות, פוקס וסוניה נפגשו בקביעות באוקספורדשייר, לשם היא עברה כדי להתקרב להורים (וגם ליורגן), שגם הם הוגלו מגרמניה הנאצית. בתחילת המלחמה הם הועברו מלונדון. פוקס עבד בקרבת מקום על כמה אתגרים טכניים הקשורים בפיתוח פצצת אטום. המידע שהעביר לצבא הסובייטי באמצעות אחותו של יורגן "סוניה" / אורסולה נחשב כמאיץ פיתוח הנשק הגרעיני של הסובייטים בארסנל הצבאי שלהם.
באמצע 1944 פנה קוצ'ינסקי לג'ו גולד, קולונל במשרד האמריקני לשירותים אסטרטגיים, כדי לסייע בגיוס גולים גרמנים שמוכנים לצנוח בגרמניה לצורכי ריגול. קוצ'ינסקי הפנה את גולד לסניף הלונדוני של המפלגה הקומוניסטית הגרמנית, וגולים קומוניסטים גרמנים נבחרו למשימה. (הוא שיתף את הפרטים האלה עם אחותו אורסולה ועם ברית-המועצות) על סמך פרסומיו האחרונים על הכלכלה הגרמנית, בספטמבר 1944 הוזמן קוצ'ינסקי להצטרף לסקר האסטרטגי בעניין יעילות ההפצצות על גרמניה; הוא קיבל דרגת סגן-אלוף בצבא ארצות הברית. הוא העביר את הניתוח הזה אל המודיעין הסובייטי.
החזרה לגרמניה
בתום המלחמה, כשקוצ'ינסקי חזר לגרמניה, היה בדרגת סגן-אלוף בצבא ארצות הברית, עם מנדט רחב בשל השתתפותו ב"סקר הפצצות האסטרטגיות", כדי שיוכל להשיג תיעוד חשוב על ייצור הנשק הגרמני. בתפקידו כקצין בכיר בארצות הברית, הוא עצר באופן אישי את התעשיין הרמן שמיץ בהיידלברג. כמנכ"ל אי גה פארבן, שמיץ היה אז חשוד בפשעי מלחמה.
מבחינת אזורי הכיבוש, כקצין אמריקאי בכיר, קוצ'ינסקי התבסס לראשונה על האזור האמריקאי של מה שנקרא מאוחר יותר - מערב ברלין. עם זאת, ביולי 1945 מינה אותו ראש המינהל הצבאי הסובייטי באזור הכיבוש הסובייטי לתפקיד בכיר, במה שנודע מאוחר יותר בשם מזרח גרמניה.
בשנת 1947, השנה שבה נפטר אביו באוקספורד, ויתר קוצ'ינסקי על אזרחותו הבריטית (שנרכשה בזמן המלחמה). הוא התכוון להתיישב דרך קבע בגרמניה. ב־1946 מונה למועצת ההוראה להיסטוריה כלכלית באוניברסיטת ברלין. הוא היה הממונה על המכון להיסטוריה כלכלית עד 1956.
בין 1949 ל-1958 ישב קוצ'ינסקי כחבר בפרלמנט במזרח גרמניה והיה אחד המחוקקים הלאומיים של המדינה.
במקביל הוא היה אחד מאנשי האקדמיה הבולטים והפופולריים ביותר במזרח גרמניה. במהלך חייו הוא פרסם כ-4,000 קטעי כתיבה. בשנת 1955 הוא ייסד וניהל את המחלקה להיסטוריה כלכלית באקדמיה הגרמנית למדעים וכן עבור המכון להיסטוריה כלכלית. אף על פי שהגיע לגיל הפרישה, הוא המשיך לעסוק במגוון של נושאים חשובים ולתת ייעוץ לחברות שונות. מעל הכל המשיך לכתוב בצורה אינטנסיבית, ולהציג את עצמו, בייחוד בעיני מבקרי הממשלה הצעירים יותר, כהוגה מרקסיסטי. נקודת המוצא לגילויו על ידי דור חדש של קוראים הייתה ספרו שפורסם ב -1983, שכותרתו "דיאלוג עם נכדי הגדול" אשר נקרא בהרחבה במזרח גרמניה בשנות השמונים ועל אף שנמתחה עליו ביקורת על ידי המפלגה.
הרצאותיו הפומביות היו פופולריות מאוד. כחבר בכיר ב"אריסטוקרטיה המהפכנית" של המדינה, הוא הרשה בסופו של דבר לעצמו, חופש רב יותר בביקורתו על המשטר מאשר היה מותר לאחרים. הוא מעולם לא איבד את ביטחונו במנהיג של גרמניה המזרחית - אריך הונקר והוא מעולם לא איבד את אמונתו המרקסיסטית: שלא כמו כמה מחברי הממסד בגרמניה המזרחית. בכתיבתו שלאחר איחוד הגרמניות 1989/90 חשף את הצד האפל של הדיקטטורה הישנה בבחינה רחבה ועמוקה יותר.
משפחתו
יורגן קוצ'ינסקי התחתן עם הכלכלנית והמתרגמת מרגריט שטיינפלד. לבני הזוג היו שלושה ילדים, תומאס, פיטר ומדלן. תומאס, כמו אביו, נעשה מרצה באוניברסיטה והיסטוריון כלכלי. פיטר, מומחה לציוויליזציה האמריקאית, עבד שנים רבות באוניברסיטת מרטין לותר בהאלי-ויטנברג.
הספרייה
בתור נצר ובכור הבכור ממשפחה אינטלקטואלית, ירש יורגן קוצ'ינסקי ספרים רבים. האוסף כלל ספרים מהמאה השמונה עשרה, והוא הוסיף עליו מאוד. "סבא של סבא רבא" שלו היה מעריץ של עמנואל קאנט, והוא רכש מספר מהדורות ראשונות של יצירות קאנט. הייתה לו גם מהדורה מוקדמת של המניפסט הקומוניסטי (למעשה, רק מהדורת פיראטים שנדפסה ב־1851), שסבו קנה במסע לפריז. כאשר עזבו את גרמניה, רוב האוסף הושאר מאחור. כאשר אביו של קוצ'ינסקי, רוברט רנה קוצ'ינסקי, נמלט לאנגליה בתחילת שנות השלושים, הצליח להציל רק 20,000 ספרים.
אף על פי כן, עם מותו של יורגן קוצ'ינסקי, הוא צבר ספרייה פרטית ענקית ובעלת ערך של כ -70,000 ספרים וכתבי עת. ספרייתו של קוצ'ינסקי השתלבה בשנת 2003 עם הספרייה המרכזית והאזורית של ברלין והיא שוכנת באוסף ההיסטורי של הספרייה.
קוצ'ינסקי וסטאליניזם
קוצ'ינסקי מזוהה לעיתים קרובות עם הסטליניזם בתקופת השלטון של הדיקטטור. יורגן קוצ'ינסקי לא יכול היה לקבל את ההוקעה של סטלין על ידי יורשיו. "הסטליניזם" אימץ את כל ההתפתחויות הרוחניות והעובדותיות, במשך תקופה של שלושה עשורים, והיו לך תוצאות חיוביות צד תוצאות שליליות. בשנות החמישים והשישים שלו, קוצ'ינסקי דחה בגלוי את ההוקעה החדשה של סטלין תוך שהוא מתווכח עם ההנהגה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
בהבוננותו על העולם באמצעות ההשכלה שלו בהיסטוריה הכלכלית, הדגיש קוצ'ינסקי שני הישגים עיקריים שהיו לסטלין. התיעוש המהיר הושג עם יצירתו של ענף תעשייה כבדה ברחבי רוסיה הכפרית, מעשה שהיה תנאי הכרחי להישג השני של סטלין, התבוסה של גרמניה הנאצית.
מעבר לכך, סטלין נהנה מאמון העם הסובייטי. קוצ'ינסקי טען כי פולחן האישיות של סטלין והנאומים סיפקו לעם ולחיילים כוח מוסרי. באופן ביקורתי, הוא ציין כי סטלין בגד באמון שניתן לו, משום שהוא יצר דיקטטורה אכזרית. כישרונו של הדיקטטור כתועמלן איפשר לו להרוס מחלוקות אובייקטיביות דיאלקטיות ואת מתנגדיו.
תרמיל (תחמושת)
תרמיל הוא חלק מתכתי גלילי (העשוי לרוב סגסוגת של נחושת) שחובק את הקליע. בתוך התרמיל יש כמות מדודה של חומר נפץ הודף. קצהו תחתון של התרמיל מחורץ ליצירת "כרכוב". חריץ הכרכוב מאפשר חליצה מהירה של התרמיל הריק מבית הבליעה, לאחר הירי.
לחיצה על ההדק מטילה פטיש אשר מכה בנוקר שרוקע שקע בפיקה ומפוצץ כמות קטנה של חומר נפץ רגיש שבתוכה. פיצוץ החומר שבפיקה מצית את חומר הנפץ ההודף שבתרמיל. בעירת חומר הנפץ שבתרמיל יוצרת תגובת שרשרת כימית שגורמת לשחרור גזים בחלל התרמיל. לחץ הגזים עולה עד אשר הם הודפים את הקליע מקצה התרמיל ולתוך הקנה ומשם דרך הקנה עד שהקליע יוצא מקצה הקנה ובעקבותיו הגזים ושיירי בעירת חומר הנפץ ההודף.
בכלי נשק מודרניים אוטומטיים וחצי-אוטומטיים חלק קטן מאנרגיית ההדף או חלק קטן מגזי הבעירה משמשים בתהליך הירי להחזרת המכלול לאחור כדי לפלוט את התרמיל הריק מבית הבליעה, לדרוך לאחור שוב את הפטיש ולגרוף לבית הבליעה כדור חדש ממחסנית או משרשרת כדורים. חלק מהמעצורים בכלי הנשק נגרמים בעקבות תרמיל שלא נפלט. תרמיל הוא גם מונח במשחקי מחשב, המייצג את כמות התחמושת או הנשק שנשאר לך.
בית הכנסת של אובודה
בית הכנסת של אובודה (בהונגרית: Óbudai zsinagóga) ממוקם ברחוב לאיוש 163, בודפשט ברובע השלישי, זהו מבנה מרשים, גדול ועצמאי ליד מלון אקווינקום, קרוב לראש גשר ארפאד בצדו המערבי, בצד של בודה והוא אחד מבתי הכנסת הפעילים העתיקים ביותר ביותר בבודפשט ואחת מיצירות המופת של אדריכלות בתי כנסת בסגנון הקלאסיציזם האירופי. משנות ה-60 של המאה ה-20, לאחר שהבניין נמכר על הקהילה היהודית, הוא פעל כמוזיאון, כמחסן וכאולפן טלוויזיה עד שיפוצו בשנת 2010. לאחר שיקום חלקי, באביב 2010 הוא הפך למרכזה בבודה של "הקהילה היהודית ההונגרית המאוחדת" החב"דית (הרואה את עצמה כיורשת קהילות הסטטוס קוו אנטה) ושל יהודי האזור עם הרב שלמה כובש.
הקמת הקהילה היהודית באובודה
המקור האותנטי הראשון המעיד על נוכחותם של יהודים באובודה הוא מסמך שמתוארך לשנת 1349. כבר ב התגוררה קהילה יהודית משמעותית באזור אובודה, קהילה שנחרבה לאחר קרב מוהאץ' בשנת 1526.
בפעם הבאה אנו פוגשים יהודים שהיגרו לכאן, בעיקר מאזורי מוראביה, בראשית המאה ה-18. מפקד האוכלוסין משנת 1712 ציין 24 משפחות יהודיות ובסך הכל 88 נפש באובודה. במאה ה-18, היהודים שעברו לכאן היו תחת חסותה של משפחת זיצ'י (משפחת זיצ'י, רוזנים, היא משפחת אצולה גבוהה הונגרית עתיקה שקיימת עד היום. היא נחשבת לאחת המשפחות ההונגריות הגדולות, המשפיעות והעשירות ביותר). המשפחות היהודיות שתמיד שילמו במועד את כספי החסות שנקבעו, קיבלו זכויות יתר ולא הוטרדו על ידי הרשויות. הותר להן לקיים פולחן יהודי, לשפוט בעניינהם הפנימיים, לרכוש נדל"ן ולייצר יין כשר ובשר כשר. סדנאות ומפעלים רבים הוקמו במקום, למשל בשנת 1784 הצורף פרנץ גולדברגר מייסד משפחת גולדברגר, פתח בית מלאכה לצביעה בכחול, שממנו התפתח מפעל הטקסטיל גולדברגר. עד שנת 1787, 320 משפחות יהודיות התגוררו כבר באובודה, אך הן לא גרו ברובע סגור (גטו), אלא בצורה מפוזרת. מרכז החיים הדתיים, לעומת זאת, היה "רחוב היהודים" (היום רחוב לאיוש). שם הוקמו לראשונה כל המוסדות הדתיים והטקסיים שהיו נחוצים בקהילת דתית מתפקדת כראוי.
בית התפילה הראשון שלהם הוקם כבית חמרה פשוט, ממנו עברו בשנת 1738 לבית הכנסת הראשון שלהם, שעמד על מגרש ווגנמייסטר (Wagenmeister), גם זה הפך לקטן במהרה ובשנת 1746 כבר הורתה הרוזנת זיצ'י להרחיב אותו.
תולדות בית הכנסת
על הקבלה החברתית של הקהילה היהודית המקומית מעיד קודמו של בית הכנסת של ימינו שנבנה על פי תוכניות המאסטר בנאי האוסטרי שגר במקום, מתיאש נֵפאואר (Nöpauer Mátyás) בסגנון הבארוק בין השנים 1767 – 1769. מתיאש נֵפאואר תכנן כמה וכמה כנסיות ומנזרים שקיימים עד היום. עם זאת, קירות בית הכנסת החדש נסדקו בגלל תשתית לא נאותה ותנאי קרקע לא טובים. בשנת 1817, ועדת הבנייה של העיר בודה שלחה מומחים להחליט אם יש לבנות בית כנסת חדש באתר בית הכנסת הישן שהיה במצב גרוע. בסוף החליטו לבנות אותו מחדש, תוך השארת רוב הקירות על כנם. האדריכל אנדראש לנדהר (Landherr András) הוזמן להכין את התוכניות. על סמך תוכניותיו נבנה גם בית הכנסת בהונפלבה. העבודות נמשכו שנה וחצי והמבנה קיבל חזית דרומית חדשה, אכסדרה וקונסטרוקצית גג. בסך הכל נוצרו 662 מקומות ישיבה קבועים בפנים; 364 לגברים ו-298 לנשים. על פי תקציב העבודות שתועד, הסכום הסופי של הבנייה הסתכם ב-130,000 פורינט הונגרי.
הנגרות בוצעה על ידי פרנץ גולדרינגר ואת הסטוקו הכין יאנוש מַאוּרֶר. החזית בסגנון הקלאסי מעוטרת באסכדרה פתוחה עם סגירות טימפנון, שנתמך על ידי שישה עמודים קורינתיים. הציטוט בעברית תחת הטימפנון הוא:
בשנת 1821 הבניין נחנך ב-20 ביולי בטקס מרשים. צורתו האופיינית היא פרופורציות אצילות, צורות מעודנות, מונומנטליות, הרמוניה. מידותיו העיקריות: שטח רצפה 20.99 × 34.07 מטר, גובה המעקה העליון 13.2 מטר. זוהי ארכיטקטורה של בזיליקה קטועה, שכן החלוקה הפנימית א-סימטרית. מלבד הגלריה המערבית האחורית, יש גלריה רק בצד הצפוני. הממדים המרשימים של הקמרון האדיר, הארכיטקטורה של הגלריות והצורה האמנותית של הבימה (במת קריאת התורה), איזנו את האפקט השלילי של הכניסה הא-סימטרית. חלקו הפנימי גם הוא ייחודי, ובמרכזו שולחן הקריאה בתורה מעץ, מוקף בארבעה אובליסקים אומנותיים עם סימוני אמפיר. הבניין היה אחת העבודות המרשימות בתקופתו, והארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה בעצמו הביא לעיתים קרובות את אורחיו הזרים לאובודה להתפאר בבניין.
בשנת 1838 השיטפון על הדנובה שהגיע לשיאו בין 13 ל-15 במרץ, לא פסח גם על מבנה את בית הכנסת. חברי הקהילה חתרו אל בית הכנסת בסירות כדי להציל את ספרי התורה, כי המים כבר הגיעו לארון הקודש.
הבניין שופץ בשנת 1900 בראשות האדריכל דיולה אולמן, בתוספת אלמנטים של אר נובו, וגם תאורה חשמלית הותקנה באותה תקופה.
משנת 1958 התכנסו המתפללים רק בקומת הקרקע של בית הכנסת בחדר משמאל. המבנה פעל כבית כנסת עד אמצע שנות ה-60 של המאה ה-19, אז מכרו פרנסי הקהילה, ה-MIOK (הנציגות הלאומית של ההונגרים היהודים) את הבניין. בשנת 1972 קיבל הבניין את מקומו של מוזיאון הטקסטיל של ימינו. לאחר שנות ה-80 הרסו את הגדר ואת שאר המבנים שהשתייכו לעבר היהודי, לרבות את הבתים החד-קומתיים סביבו. בשנת 1978 בבניין הטלוויזיה ההונגרית (MTV) הקימה במבנה מחסן תפאורות ואביזרים ולאחר מכן את אולפן מספר 5. הבניין עצמו שמר על החלק החיצוני המקורי שלו, אולם הפנים השתנה כדי להתאים לשימושים החדשים.
חיי דת ורנסאנס יהודי באובודה
פעילות חיי דת ערים היו בבית הכנסת עד מלחמת העולם השנייה, עד שחלק ניכר של המאמינים נספו בשואה. לאחר המלחמה, חברי הקהילה המעטים ששרדו התכנסו עדיין באופן קבוע להתפלל, עד שנת 1958 נותרו כה מעטים עד שקהילת אובודה איבדה את מעמדה העצמאי וחברי הקהילה המעטים סופחו לבית הכנסת של בודה.
לאחר שקהילת חב"ד קיבלה על עצמה את בית הכנסת ושיפצה חלקית את הפנים, בשנת 2010 נחנך בית הכנסת ונפתח מחדש ב־5 בספטמבר; ספר תורה חדש התווסף לארון הקודש כתרומה, וב־8 בספטמבר, בראש השנה התשע"א, נפתחו שוב שערי בית הכנסת והבניין הצליח להחזיר לעצמו את פונקציית המרכזיות של הקהילה המקורית לאחר 50 שנה.
לאחר החנוכה החלה הקהילה הטרייה, עם הרב שלמה כובש בחזית, לגייס כספים להמשך שיפוץ בית הכנסת ולהשבת יופיו הישן. במסגרת השיפוץ, למשל, נצבעו מחדש הקשתות עם 25,000 מגן דוד הזעירים שקישטו את התקרה במקור, אך נוצרו גם העתק של הבימה הישנה והנברשות החדשות. המסירה הטקסית לאחר השיפוץ הייתה ב-12 באפריל 2016.
חיי תרבות
"הקהילה היהודית ההונגרית המאוחדת" הקימה את קרן אלפקידס בשנת 2013 בבית הכנסת באובודה, שהוא בעיקר בית ספר של ימי ראשון, בו לומדים ילדים בגיל הרך ובבית ספר יסודי, ילדים שלומדים במוסדות לא יהודיים במהלך השבוע. לילדים לפני בר מצווה ובת מצווה הוקם ה-BMC, או "מועדון הבר מצווה", שם לצד תוכנית לימודים מורכבת בנו קהילה על ידי ארגון תוכניות פנאי משותפות בנוסף ללמידה.
לאחר תפילות ליל שבת, הקהילה עורכת תמיד קידוש רחב היקף, אשר מתבלן את הערב באופן קבוע בתוכנית מיוחדת בזמן אכילת ארוחת ליל שבת כשרה, בדרך כלל עם אורחים מוזמנים שמופיעים, כמו בחגים הנוספים של השנה.
שדה בוקר
שְׂדֵה בּוֹקֵר הוא קיבוץ בהר הנגב, כ-30 קילומטרים צפונית למכתש רמון וכ-40 קילומטרים דרומית לבאר שבע. הקיבוץ נודע בין השאר כמקום מגוריו של דוד בן-גוריון בערוב ימיו. במפות של אותה תקופה צוינו באזור הר בוקר ונחל בוקר (מקור השמות בשם הערבי ואדי בקרא, שם שהצטלצל מתאים לחוות בוקרים) ומכאן שמו של הקיבוץ.
ראשית ההתיישבות במקום
ההתיישבות בשדה בוקר החלה בתצורה של חווה חקלאית בנגב. הרעיון להקמת חווה באזור זה הבשיל אצל מתנדב אינדיאני אמריקאי בשם ג'סי סלייד (Slade) שלחם במלחמת העצמאות, ושאף להקים חווה כדוגמת חוות בוקרים בטקסס. לאחר תום הקרבות התגבשה קבוצת חברים מיחידתו, אשר שאפו להקים חווה בנגב שתשקף את ההבנה כי יש לקיים התיישבות באזור המדברי הלא מיושב. לאחר סיורים רבים שערכו בנגב, נבחר האזור. בשנת 1949 ביקשה סיוע בהקמת היישוב, אך ללא היענות של המוסדות. על קבוצת המייסדים נמנו גם האגרונום יעקב עורב וחגי אבריאל.
בשנת 1951 נרקמה במשרד החקלאות תוכנית להקמת נקודות התיישבות ניסיוניות בנגב. חברי הקבוצה המקורית, שבינתיים התפזרה, חברו יחד שנית והפעם זכו לתמיכת הסוכנות היהודית ומשרד החקלאות.
במאי 1952 הוקמה ההתיישבות כקואופרטיב חקלאי, ללא שיוך פוליטי, שאמור היה להתפרנס מגידול בקר ולכן החליטו לקרוא ליישוב "שדה בוקר – חווה לגידול מקנה". טקס העלייה על הקרקע, בנוכחות משה דיין, התקיים ב-15 במאי 1952. לפרנסתם עסקו חברי הקבוצה בחקלאות בעל, לול, פיתוח המדבר, כריית מחצבים, אירוח ושמירה. אורח חייהם הזכיר במאפיינים מסוימים אורח חיים קיבוצי, למשל בתחומי העיסוק. הרכוש, לעומת זאת, נותר בבעלות פרטית. בינואר 1953 הובאו לשדה בוקר 200 כבשים מטורקיה.
בסוף 1952 הוקם סכר ניסיוני לאגירת מים, ובשנת 1955 נחנך במקום אגם עם קיבולת של 200,000 קוב. בשנת 1965 נערכה חפירה ארכאולוגית בתחומי הקיבוץ, והתגלה מסגד מלבני קדום מהתקופה האומיית.
בעת הקמת שדה בוקר, הרחיק הממשל הצבאי על ערביי ישראל את שבטי הבדואים מהאזור. המצב הביטחוני הרעוע באזור נתן אותותיו גם בחברי הקבוצה. בספטמבר 1952 נרצחה ברברה פרופר, חברת גרעין המייסדים, בעת שרעתה עדר עיזים שלטענת הרוצח הוחרם ממנו על ידי צה"ל. באוקטובר 1952, שלושים ימים לאחר הרצח, ניטע במקום העץ הראשון. בדצמבר 1952 נרצח יוסף יאירי בירי ממארב בדרך לשדה בוקר. עקב כך הגיעה למקום מחלקה מהנח"ל, בת כ־60 חיילים, אשר הגדילו באופן משמעותי את מספר החברים. בשנת 1954 הגיעה לחווה מחלקה נוספת של הנח"ל. לאחר תום שירות החיילים בה חיפשו חברי הקבוצה בני גרעין מתנועה לא מפלגתית אשר יסכימו להישאר במקום גם לאחר שירותם הצבאי. בהמשך הגיע למקום גרעין של תנועת "הצופים", אשר הביא לפיתוח ענפים חדשים במשק: הקמת מוסך, מסגריה, נגריה ונטיעת מטע אפרסקים. באוקטובר 1955 החליטו חברי הקבוצה כי שדה בוקר יהיה קיבוץ לא רק באורח חייו אלא גם באופן רשמי.
קיבוץ
לאחר ההכרה הרשמית בו כקיבוץ, הצטרפו אל שדה בוקר גרעינים של תנועת הצופים באופן סדיר, מה שהביא לגידול ולפיתוח משמעותיים. בשנת 1957 החלה בנייתם של מבני קבע במקום, ובשנת 1963 הצטרפה שדה בוקר לאיחוד הקבוצות והקיבוצים.
מגורי בן-גוריון
בשנת 1953 התיישבו דוד בן-גוריון ורעייתו פולה בשדה בוקר, לאחר התפטרותו הראשונה מראשות הממשלה, דבר שהביא למשק הכרה ופרסום רב. בשנותיו האחרונות חי בצריף שנקרא על שמו בקיבוץ.
בשנת 1963 יזם בן-גוריון הקמת מדרשה כ-3 ק"מ דרומית לקיבוץ. המדרשה, המכונה "מדרשת בן-גוריון", כוללת מספר גופים: המכון לחקר המדבר (שלוחה של אוניברסיטת בן-גוריון), המכון למורשת בן-גוריון, בית ספר שדה ובית ספר תיכון סביבתי בתנאי פנימייה. קבריהם של פולה ודוד בן-גוריון נמצאים בקרבת מקום הסמוך לנחל צין.
במאה ה-21
שדה בוקר נכלל בקבוצה קטנה של קיבוצים אשר עדיין שומרים על אורחות חייהם הקיבוציים המסורתיים. אוכלוסיית הקיבוץ בתחילת המאה ה-21 מונה כ-450 תושבים מתוכם כ-190 חברי קיבוץ ולראשונה מאז הקמתו 24 מתוכם התקבלו לחברות במהלך שנת 2021 כ"חברים חדשים" בעצמאות כלכלית. מתוך מהלך גדול ושנמשך שנים לא מעטות, במטרה להגדיל ולהצעיר את הקיבוץ.
המשק משתרע על שטח של כ-1,300 דונם וכולל ענפים שונים של חקלאות ותעשייה: מפעל לסרטי דבק, מטעים, לול, שלחין ועוד. צריף בן-גוריון הנמצא בקיבוץ מהווה אתר תיירותי, המושך אליו מבקרים רבים. הצריף מנוהל על ידי המכון למורשת בן-גוריון.
מידע אסימטרי
מידע אסימטרי הוא מונח בכלכלה, המציין מצב שבו לא לכל המשתתפים בפעילות הכלכלית יש אותו מידע רלוונטי בנוגע לעסקה.
המידע האסימטרי נוצר מכיוון שלצדדים השונים יש כמות או איכות שונה של מידע ומכיוון שלעיתים קרובות לצד אחד (בדרך כלל הצד המוכר) יש מידע מסוים שאינו מצוי ברשותו של האחר (בדרך כלל הצד הרוכש). הדבר נובע מסיבות שונות, חלקן משום שהמידע הוא פרטי, חלקן משום שהמידע נמדד בצורה אחרת על ידי הגורמים השונים ומוערך בשל כך בצורה אחרת. דבר זה הוא היוצר קושי בקבלת החלטות עסקיות ובקביעת אסטרטגיות של פעולה.
מחקרים בתחום
חוקר נוסף היה זוכה פרס נובל בכלכלה לשנת 2001, ג'ורג' אקרלוף, שבמחקרו "שוק הלימונים: איכות ומנגנון השוק", הדגים כיצד מידע אסימטרי בשוק יכול להביא לבחירה השלילית (Adverse Selection) שנגרמת מכשל השוק. "הלימונים" הם כינוי בשוק המכוניות המשומשות למכוניות פגומות. בעיית המידע כאן היא שכאשר אדם קונה מכונית משומשת, אין הוא יודע בוודאות מתקבלת על הדעת מהו מצבה. בעלי "לימונים" שבידם המידע החשוב בנוגע למצב המכונית, יהיו מוכנים להיפטר ממכוניותיהם, גם כאשר מחירי המשומשות נמוכים יחסית. בעלי מכוניות תקינות יחכו למחירים טובים יותר בשוק המשומשות. לפיכך, ככל שמחירי המשומשות נמוכים יותר, כן גדלה ההסתברות שקונה המכונית ירכוש "לימון".
באותה שנה זכה בפרס גם מייקל ספנס שפיתח את מודל האיתות (signaling model), המתמודד עם מידע אסימטרי בעת בחירת מועסקים חדשים בשוק העבודה. מכיוון שבידי המעסיק אין מידע מושלם אודות רמת המועסק, וקבלתו לעבודה כרוכה בעלויות עסקה גבוהות, נאלצים שני הצדדים להסתמך על "איתותים" של יכולת המועסק המתבטאים ברכישת רמה מסוימת של השכלה, שדורשת עלות מהמועסק, זאת אף שלהשכלה כשלעצמה עשוי להיות ערך נמוך עד אפסי עבור המעסיק.
מלידה
מלידה היא טקס אותו נוהגים לקיים חברי קהילת "בני ישראל". במרכז הטקס מאכל הנקרא גם הוא "מלידה" המורכב מסולת, פירות העץ והאדמה ומיני בשמים. במהלך הטקס פונים משתתפי הטקס לאלוהים ולאליהו הנביא בבקשה לברכה ושפע.
רקע רעיוני למנהג
מאכל המלידה העשוי סולת מסמל את קורבן המנחה שהיה נהוג בבית המקדש. על פי מסורת קהילת "בני ישראל" הגיעו אבות הקהילה להודו בתקופה שבית המקדש היה קיים. הניסיון לחבר בין חיים בקהילה המקומית הצמחונית לבין שימור מסורת הקרבת הקורבנות בבית המקדש הביא ליצירת טקס שבמרכזו מאכל המסמל את הקורבן הצמחוני היחיד שהוקרב בבית המקדש - קורבן המנחה.
מהלך הטקס
לפני הטקס, מכינים את המלידה. במקור הוכנה המלידה מסולת בלולה בשמן. במהלך השנים התחילו להכין את המלידה מ'פוהה' – אורז גרוס.
לפני תחילת הטקס מדליקים 'אוד בטי', שרף לבונה ריחני, או נר ובסמוך לו קטורת.
בני המשפחה יושבים מסביב לשולחן. הטאלה המכוסה מונחת על השולחן מול אב המשפחה. הטקס פותח במזמור לאליהו הנביא - "בסימן טוב ובמזל טוב, אליהו הנביא זכור לטוב". אב המשפחה שר שני משפטים וכל המשפחה חוזרת על המשפט המרכזי שלוש פעמים: "אליהו הנביא", ואחריו "במהרה יבוא אלינו עם משיח בן דוד". בחלק השני של ברכת המלידה שר אב המשפחה ברכות המתחילות ב"ויתן לך האלוהים מטל השמיים ומשמני הארץ ורוב דגן ותירוש". בסיום הטקס פורסים את הפירות, מניחים אותם לצד חופן מהמלידה ומחלקים לכל אחד מהמשתתפים.
יש שנהגו לבצע את טקס המלידה בחיק הטבע.
טקס המלידה ודמותו של אליהו הנביא
הדמות המרכזית בטקס המלידה הוא אליהו הנביא. במהלך הטקס מופנית לאלוהים ולאליהו הנביא תפילה לבקשת הצלחה, פרנסה, בריאות, פוריות ועוד.
במזמור הראשון בטקס משבחים את אליהו הנביא. אליהו הנביא מוזכר כמבשר בואו של המשיח.
זמני ביצוע הטקס
חברי קהילת בני-ישראל נהגו לערוך את טקס ה"מלידה", לפני אירועים שונים:
טקס המלידה בט"ו בשבט
לטקס המלידה בט"ו בשבט יש משמעויות מיוחדות. על פי מסורת בני הקהילה, אבות הקהילה הגיעו להודו בספינה בשנת 175 לפני הספירה בט"ו בשבט. הספינה טבעה אל מול חופי הודו. שבעה גברים ושבע נשים ניצלו מן האסון. לאחר הצלתם, התגלה לפני חברי הקהילה אליהו הנביא שהבטיח להם שצאצאיהם עוד יחזרו לארץ ישראל. לזכר מאורע זה, נוהגים בני הקהילה לקיים את טקס המלידה מדי שנה בט"ו בשבט.
אצ'לג
אצ'לג (בהונגרית: Acsalag) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם באצ'לג מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 560 תושבים, ובשנת 2019 רק 474 תושבים.
יהודי אצ'לג
באצ'לג חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
למברג (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קרול קול
קרול אדוארד קול (באנגלית: Carrol Edward Cole; 9 במאי 1938 – 6 בדצמבר 1985) היה רוצח סדרתי אמריקאי, אשר רצח לפחות חמש עשרה נשים וילד אחד בין השנים 1947–1980 והוצא להורג בבית הכלא של נבדה בקרסון סיטי ב-1985.
ביוגרפיה
קרול אדוארד קול נולד ב-9 במאי 1938, בסו סיטי, איווה, בנם השני של לה ורן (25 במאי 1900 - 5 בפברואר 1975) ואשתו וסטה (4 בספטמבר 1904 - 27 בינואר 1984) קול. אחותו הקטנה נולדה מעט אחריו ב-1939 ויחד עברה המשפחה לגור בקליפורניה, שם מצא לה ורן עבודה במספנה. זמן לא רב לאחר מכן גויס לצבא ונשלח לאירופה להילחם במלחמת העולם השנייה.
בזמן היעדרותו של בעלה ניהלה וסטה מספר רומנים עם גברים והתעקשה לקחת את בנה יחד איתה למפגשיה, מאיימת להכותו אם יספר לאביו. כמו כן הייתה מתעללת בו רגשית ומלבישה אותו כמו ילדה. בבית הספר היה נלעג קול בידי שאר התלמידים בגלל "שמו הנשי".
לא חלף זמן רב לפני שנקם קול בחבריו ללימודים והטביע ילד בשם דוויין באגם בריצ'מונד, קליפורניה. מותו של הילד בן השמונה נחשב בידי הרשויות לתאונה, עד שחשף קול את האמת באוטוביוגרפיה שלו, אותה כתב כעבור שנים רבות מתוך כותלי הכלא. במהלך ריאיון לתקשורת התייחס למקרה באומרו, "הייתי דרוך וקיבלתי על עצמי את ההתחייבות המנטלית לנקום באמי, ומשם הדברים פשוט החלו לגדול ולגדול עד שנוצרה אצלי אובססיה".
בהיותו נער נהג קול לבצע פשעים מינוריים ונעצר מספר פעמים בגין שכרות וגניבה. כשסיים את לימודיו התגייס לצבא ארצות הברית, אבל שוחרר ב-1958 בשל התנהגות לא הולמת לאחר שנתפס גונב אקדחים. ב-1960 תקף שני זוגות אשר חנו ברכביהם בשביל אהבה ומיד לאחר מכן התקשר למשטרה בריצ'מונד, קליפורניה, שם התגורר באותה העת, ודיווח על כך שהוא נרדף בידי פנטזיות אלימות בהן הוא חונק נשים.
במהלך שלוש השנים הבאות אושפז במוסדות פסיכיאטריים שונים. דוקטור ווייס מבית החולים סטוקטון, המקום האחרון בו קול אושפז, אמר, "נראה כי הוא מפחד מהדמות הנשית ואינו יכול לקיים עמה יחסי מין; הוא מוכרח לרצוח אותה לפני שיוכל לעשות זאת". ווייס אישר את שחרורו של קול באפריל 1963, אף על פי שצוות הרופאים אבחן אותו כסובל מהפרעת אישיות אנטיסוציאלית.
בתום מאסרו הגיע קול לנבדה, שם ניסה לחנוק שתי נשים נוספות. לבסוף בחר להתאשפז שוב; הפעם הבחינו הרופאים בפנטזיות הרצח אשר חווה אך לא עיכבו אותו ובמהרה שוחרר קול ונסע לסן דייגו.
הרציחות
ב-7 במאי 1971, רצח קול את קורבנו הראשונה, אסי ל. באק, לאחר שהכירו השניים בפאב. הוא חנק אותה למוות ברכבו והשליך את גופתה החוצה. כעבור שבועיים רצח אישה לא מזוהה נוספת וקבר אותה ביער. מאוחר יותר טען כי לפני שרצח את שתיהן הצליח להוכיח להן כי לא היו נאמנות לבעליהן, ובשל כך הזכירו לו את אמו.
ביולי 1973 התחתן עם מלצרית אלכוהוליסטית בשם דיאנה פיי יאנגלאב פשל. השניים נהגו לריב ולהתווכח לעיתים קרובות, כשבכל פעם היה קול לוקח את חפציו ועוזב למשך ימים אחדים, משתמש בהיעדרויותיו כהזדמנות לרצוח נשים נוספות; מגופתה של אחת הנשים שרצח לכאורה אכל חלקים מסוימים.
בספטמבר 1979 חנק את אשתו למוות. אחד משכניו התקשר למשטרה כעבור שמונה ימים, אך לאחר שגופתה נמצאה עטופה בשמיכה וזרוקה בארון, הסיקו השוטרים שהגיעו למקום כי מתה כתוצאה משתייתה המופרזת וקול שוחרר.
קול עזב לסן דייגו והחל להסתובב בדרכים בחיפוש אחר קורבנותיו. ב-1979 פגש את מרי קושמן בבר בלאס וגאס ולקח אותה איתו למלון דרכים, שם חנק אותה למוות לאחר שקיימו יחסי מין.
משעזב את לאס וגאס חזר קול לדאלאס, שם רצח שלוש נשים נוספות בנובמבר 1980. לאחר שנתפס בזירת הפשע של הרצח השלישי וכן נחשב לחשוד העיקרי ברצח השני, נעצר בידי המשטרה, אשר הסיקה כי הנשים מתו כתוצאה ממוות טבעי ועמדה לשחרר אותו, לפני שהודה בכל רציחותיו. קול טען שרצח לפחות חמש עשרה נשים במהלך תשע השנים שקדמו לכך, אך הוסיף כי ייתכן שהיו יותר ושאינו זוכר מאחר שבדרך כלל היה שיכור כשביצע את פשעיו.
משפט והוצאה להורג
ב-9 באפריל 1981, הורשע קול בשלושה אישומי רצח בטקסס ונידון למאסר עולם בבית הסוהר האנטסוויל. ב-1984 דווח כי גישתו של קול השתנתה לאחר מותה של אמו, וכי הוא מוכן להתמודד מול אישומי הרצח שנגדו בנבדה, אף על פי שמשמעות הדבר עבורו עלולה להיות עונש מוות.
בפברואר 1984 הוסגר קול לנבדה, שם נשפט והורשע ברצח של שתי נשים ב-1977 וב-1979. באוקטובר 1984 נידון למוות. לאחר שהחלטת עונשו נמסרה לו אמר, "תודה, אדוני השופט". מספר ארגוני זכויות אדם וגופים המתנגדים לעונש המוות, כגון האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות, ניסו להמתיק את עונשו של אך הוא מחה על כך בתוקף, ולבסוף הוצא להורג באמצעות זריקת רעל בבית הכלא של נבדה ב-6 בדצמבר 1985.
מושל גיברלטר
מושל גיברלטר והמפקד העליון של גיברלטר הוא הנציג של המונרכיה הבריטית בטריטוריה הבריטית מעבר לים גיברלטר. המושל ממונה על ידי המונרך הבריטי בהמלצת ממשלת הממלכה המאוחדת.
המושל משמש כראש הטריטוריה דה פקטו ואחראי על מינוי ראש השרים ואישים נוספים בממשלה של גיברלטר לאחר בחירות בטריטוריה. המושל אחראי גם להגנתה וביטחונה של הטריטוריה.
המובילים
עונה ראשונה
בני משפחת דגני הם מובילים בחברת ההובלה "מוטי הובלות". הם נאלצים לטפל בחברה לאחר שאב המשפחה, מוטי דגני, נמחץ ונהרג בידי פסנתר כנף שנפל עליו באחת ההובלות. עקב מותו, מחברה עשירה ומצליחה היא הופכת לכושלת וקטנה. בני משפחת דגני נאלצים לעבוד בחברת ההובלות מפני שהם חייבים לבנק שלהם מעל למאה אלף שקל (בעונה הראשונה של הסדרה). הם כושלים בכל הובלה וכמעט לא מרוויחים כסף. באחד הימים שומע האח האמצעי, שרון, קול של אדם עם מבטא רוסי. מרוב פחד הוא מנסה לברוח מהארץ, ויפעת משכנעת אותו שהקול אינו הרוח של אביהם המנוח. עד מהרה יפעת מגלה ששרון צודק ואכן יש קול שמדבר אליו. הם מגלים שמאחורי הארון של המשרד מסתתרת דלת למחסן, שממנה יוצא ואלרי, עובד רוסי שנלכד במחסן יום לפני מותו של מוטי. במהלך העונה יפעת מתאהבת ביאיר, מפקד המחלקה שלה לשעבר מהצבא. מנהל הבנק, דוד לוציפר, מודיע לחברה שאם לא ישיגו מאה אלף שקלים בתוך עשרים וארבע שעות, העסק המשפחתי שלהם יעוקל לתמיד. המשפחה מוכרת את כל תכולת ביתה על מנת להרוויח מספיק כסף. הכול נמכר, כולל כרטיסי הטיסה של יפעת להודו, אך המשפחה מצליחה להרוויח רק עשרים אלף שקלים. לאחר שואלרי מביא במפתיע מאה אלף שקלים, דוד מוותר על הרעיון לעקל את החברה ועוזב על מנת לתכנן את הנקמה הבאה שלו. בסוף העונה המשפחה טסה להודו, יחד עם יאיר. ואלרי נתקע בשירותים של בית משפחת דגני ויפעת מאחרת את המונית לשדה התעופה. בתחילת העונה השנייה מסתבר שיפעת וואלרי טסו להודו, אבל כשהם חוזרים, המשפחה מגלה שהם שכחו את ואלרי בהודו שוב.