cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אופיר מרציאנו
אופיר מאיר מרציאנו (נולד ב-7 באוקטובר 1989) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת השוער בהפועל באר שבע מליגת העל בכדורגל ובנבחרת ישראל. משמש לסירוגין גם כקפטן בנבחרת.
מ.ס. אשדוד
מרציאנו החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מכבי עירוני אשדוד (לימים הקבוצה המאוחדת מ.ס. אשדוד) כבר בגיל 7, אז שיחק כקשר התקפי. בעצת אביו הוחלט מספר שנים לאחר מכן שמרציאנו ישחק כשוער. ב-12 בנובמבר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מ.ס. אשדוד, כשנכנס כמחליף במשחק מול מכבי פתח תקווה במסגרת גביע הטוטו.
בעונת 2009/2010 הפך מרציאנו לשוער השני של הקבוצה הבוגרת של מ.ס. אשדוד, וב-27 במרץ 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 3–1 על מכבי תל אביב. בתחילת עונת 2011/2012 עזבו את מ.ס. אשדוד שני השוערים הבכירים דראגן סטויקיץ' ויוסי שקל, לכן החליט המאמן יוסי מזרחי לתת למרציאנו את אפודת השוער הראשון. ב-2 באפריל 2012 קיבל כרטיס אדום ראשון בקריירה כאשר נגע בכדור עם ידו מחוץ לרחבה נגד מכבי חיפה, במשחק בו הפסידה מ.ס. אשדוד 0–3. בתום עונת 2014/2015 ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית, לאחר שסיימה במקום האחרון בטבלה.
מוסקרון
ב-7 ביולי 2015 הושאל מרציאנו לעונה אחת למוסקרון מליגת העל הבלגית, עם אופציה לרכישה בסיום העונה. מרציאנו שיחק בששת המשחקים הראשונים של מוסקרון בעונה זו, ולאחר מכן איבד את מקומו בסגל ושיחק רק בקבוצת המילואים של המועדון, עד שבתום העונה חזר למ.ס. אשדוד.
היברניאן
ב-3 באוגוסט 2016 הושאל מרציאנו לעונה אחת להיברניאן מהליגה השנייה בסקוטלנד. בעונתו הראשונה בקבוצה העפיל עמה לליגת העל הסקוטית, וב-29 ביוני 2017 חתם על חוזה כשחקן מהמניין לארבע שנים נוספות במועדון. אולם במרץ 2021 ייעץ מרציאנו למועדון שהוא לא-יאריך את החוזה עמם, ויעזוב בקיץ – לאחר שסיים את העונה עמם במקום השלישי בליגת העל הסקוטית.
פיינורד
ב-30 ביוני 2021 מרציאנו חתם לשנתיים בפיינורד מליגת העל ההולנדית.
ב-19 באוגוסט 2021 מרציאנו ערך הופעת בכורה בניצחון הביתי של קבוצתו ההולנדית פיינורד 5–0 מול אלפסבורג השוודית, במהלך המשחק הראשון ביניהן בשלב הפלייאוף של מוקדמות הליגה האזורית של UEFA. הוא שיחק גם במשחק הגומלין נגד אלפסבורג השוודית שנגמר בניצחון חוץ 3–1 לקבוצתו ההולנדית. ב-25 בנובמבר 2021, הוא שיחק גם משחק חוץ אחד בשלב הבתים מול סלביה פראג הצ'כית, שנגמר בתיקו 2–2.
ממרץ 2022 עד אפריל 2022, במסגרת עונת 2021/2022 בליגה האזורית של אופ"א, סייע מרציאנו לפיינורד להעפיל משלבי הנוקאאוט המוקדמים של הטורניר, כל הדרך למשחק הגמר. בכך הפך לשוער הישראלי הראשון שמעפיל לגמר במפעל אירופאי. אף על פי כן, במשחק הגמר עצמו בו הפסידה פיינורד 0–1 לרומא האיטלקית, נבחר לשחק במקומו השוער ההולנדי יוסטין ביילו ששב מפציעה.
הפועל באר שבע
ב-18 ביוני 2023 חזר לאחר שבע שנים לישראל וחתם בהפועל באר שבע לשלוש שנים.
נבחרת ישראל
במאי 2013 זומן מרציאנו לראשונה לסגל נבחרת ישראל הבוגרת על ידי המאמן הלאומי אלי גוטמן, לקראת משחק הידידות מול. ב-10 באוקטובר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, במשחק מול במסגרת מוקדמות יורו 2016, ובהמשך פתח בהרכב הנבחרת בכל עשרת המשחקים בקמפיין זה. במשחקי מוקדמות מונדיאל 2018 שותף מרציאנו במשחק אחד, ובמשחקי מוקדמות יורו 2020 שותף בשישה משחקים. מרציאנו הצליח לקבע את מקומו שוב כשוער הראשון בהרכב של ישראל, במהלך כל משחקי ליגת האומות 2020/2021 של אופ"א, וכמו כן גם בכל משחקי מוקדמות מונדיאל 2022.
ב-29 במרץ 2022, מרציאנו קיבל את סרט הקפטן של נבחרת ישראל הבוגרת (לאחר שביברס נאתכו הקפטן הראשון הוחלף במחצית), במשחק הידידות הביתי מול שהסתיים בתיקו 2–2.
חיים אישיים
מרציאנו נולד וגדל באשדוד, לאביו יצחק (ג'קי) מרציאנו, כדורגלן עבר ששיחק בקבוצות בית"ר אשדוד ומכבי עירוני אשדוד.
ב-2016 נישא לדוגמנית הישראלית שלי רגב, ולהם שני בנים.
תארים
פיינורד
חיים שלמה גולובנציץ
הרב חיים שלמה גולובנציץ (ה'תרכ"ט – י' בחשוון ה'תרצ"ט, 4 בנובמבר 1938) היה ראש ישיבה במינסק, רבן של מוהילנה ומוהילב, וראש המועצה הדתית בירושלים.
קורות חייו
נולד ליצחק ואסתר עטיה גולובנציץ (גולוב) בהורודוק שבפלך מינסק. בגיל 14 ברח מבית אביו והחל ללמוד בישיבת וולוז'ין. למד בחברותא עם ראש הישיבה הרב חיים סולובייצ'יק, עד סגירת הישיבה לאחר כשנתיים וחצי. לאחר מכן למד בישיבת מיר ובישיבת סלבודקה, וכן אצל הרב יצחק בלאזר, ממנו הושפע רבות.
בשנת תרנ"ד (1894 לערך) החל לכהן כראש ישיבה במינסק בבית הכנסת "משכיל לאיתן". הוא עמד בראש הישיבה במשך ארבע עשרה שנים, והעמיד מאות תלמידים ששימשו ברבנות. ביניהם, לדוגמה, הרב שמואל אליהו קאהן, הרב אריה לוין, הרב יעקב קמנצקי, הרב אהרן קוטלר ועוד. גידל בביתו את אחיינו היתום, הרב נחום מאיר קרליץ. כן למדו אצלו דוד זכאי, ברוך ולאדק-צ'ארני ועוד.
בשנת תרס"ח (1908 לערך), עקב מחלה, עבר אל העיירה מוהילנה הסמוכה למינסק, וכיהן בה כרב. בשנת תר"ע, לאחר כשתי שנות הבראה, מונה לרבה של מוהילב, לצד הרב שמחה סולובייצ'יק. הוא כיהן כרבה של העיר יותר מעשרים שנה. במסגרת תפקידו עסק רבות בהתרת עגונות ובמאבק לשימור המסורת היהודית, תחת השלטון הבולשביקי שרדף אותו.
בתחילת בשנת תרצ"א (1930), לבקשת אחיינו הרב נחום מאיר קרליץ, נחלץ הרב חיים עוזר גרודזינסקי לסייע כלכלית לרב גולובנציץ, באמצעות הג'וינט וד"ר ברנרד כהן.
בשנת תרצ"ב (1932) עלה לארץ ישראל והתיישב בבתי ברוידא בירושלים. בירושלים נודע בעיקר בכינוי: "הרב ממוהילב". הוא התמנה לרבה של קהילת "אגודת אחים אנשי אמריקה" ("אמריקאנער שול") בשכונת אחווה, והיה מעורה בחיי הדת והרבנות בעיר. בשנת תרצ"ז (1937), עם הקמת המועצה הדתית בירושלים, הועמד בראשה כשלצדו סגניו: הרב משה אוסטרובסקי ויוסף שאול אלישר. במסגרת תפקידו פיקח על מערך הכשרות של המועצה.
הרב חיים שלמה גולובנציץ נפטר כבן שבעים בירושלים ביום שישי, י' בחשוון תרצ"ט (1938), ונטמן בבית העלמין בהר הזיתים. בהלווייתו הספידו הרב הראשי, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
משפחתו
אחיו הוא הרב שניאור פייבוש גולוב, רבה של דרבנה. אח נוסף הוא הרב יחיאל מיכל ברקמן, מחבר שו"ת "לב ים". אחיינו בן אחותו פייגא ציבולניק הוא הרב נחום מאיר קרליץ.
לרב גולובנציץ ורעייתו חיה רחל נולדו שבעה ילדים. בנו הרב יהושע מילא את מקום אביו בקהילת "אגודת אחים אנשי אמריקה", שימש כמו"ץ בירושלים, ומפקח המקוואות במשרד הדתות. נכדו אריה גולובנציץ, בן בנו יצחק, הוא איש עסקים ונדבן חרדי, אשר התפרסם בעקבות פולמוס מתחם גולובנציץ בבית שמש שבבעלותו.
ליטל שוורץ
ליטל שוורץ (נולדה ב-15 בנובמבר 1976) היא סטנדאפיסטית, קומיקאית, שחקנית, תסריטאית ומדבבת ישראלית.
ביוגרפיה
שוורץ נולדה, גדלה והתחנכה בקריית ים. בנעוריה למדה בתיכון רודמן בעיר מגוריה. בצה"ל שירתה באגף להכוונת חיילים משוחררים. לאחר שחרורה מהצבא למדה משחק ודרמה במשך שלוש שנים בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים.
בסיום לימודי המשחק שיחקה בין היתר בהצגות בתיאטרון הקיבוץ, התיאטרון של אורנה פורת, תיאטרון מדיטק בחולון, בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא ובמופעי פרינג'. במקביל לתיאטרון החלה לכתוב מופע סטנדאפ משלה, יחד עם שי בן עטר ורן דברת.
ב-2003 גילמה תפקיד אורח בעונה השישית של הסיטקום "שמש".
בשנת 2007 שוורץ פרצה לתודעה כאשר החלה להופיע בפינה קומית בתוכניתו של יאיר לפיד, לאחר שצפה בה באחת מהופעותיה.
בשנת 2008 השתתפה כחברת מערכת בתוכניתה של עינב גלילי, "באה בטוב", ובאותה שנה השתתפה עד שנת 2020 כסטנדאפיסטית בתוכנית, "צחוק מעבודה", בהנחיית שלום אסייג לצידם של יעקב כהן, שחר חסון, קובי מימון, אורי חזקיה וארז שלם, לאורך שבע עונות התוכנית. ב-2010 השתתפה בתור שופטת בתוכנית "היפה והחנון", הנחתה לצד שלומי קוריאט את התוכנית "קבלת שבת" בערוץ 24, והתמודדה בשעשועון שהנחה אברי גלעד "שחקו אותה בגדול". בספטמבר 2011 השתתפה בתור חברת פאנל קבועה בתוכנית הקומית "אז מה היה לנו השנה?" בערוץ 10, שכללה סיכום קומי של אירועי שנת תשע"א, בהנחיית אורי גוטליב.
בין השנים 2009–2010 גילמה את כרמל עג'מי בסדרת הטלוויזיה שיצרה לימור נחמיאס "גירושים נפלאים" ששודרה ב-YES לצד אסי לוי, דב נבון ואורנה פיטוסי. כמו כן השתתפה בדיבוב מספר סרטים וסדרות אנימציה בטלוויזיה, ובהם: "מסביב לעולם עם פליקס", "קובי קובי", "אגדת טרזן", "קיד פאדל" ו"המחליפים".
משנת 2013 - 2018 הייתה שותפה שוורץ ביצירת קומדיית המצבים "חברות" יחד עם שי בן עטר, ליאת שביט ויואב גרוס, ששודרה בערוץ 10, ובה גם כיכבה, לצד קובי מימון, לירית בלבן, מגי אזרזר, לירון ויסמן ואחרים.
במרץ 2017 החלה לככב בסדרת מערכונים משלה בשם "שוורץ" ששודרה בערוץ 10.
בשנת 2019 הגישה את התכנית "השופטת ליטל" ב"כאן חינוכית".
ב-2021 שיחקה בסדרה "מותק בול באמצע" בתפקיד חברת הכנסת עופרי בן לולו-אלול, ובסדרה "זאת שלי" בערוץ ניקלודיאון, בתפקיד סימה וגם שיחקה בסדרה היורשת את הדמות אהובה.
חיים אישיים
שוורץ היא בת זוגו של איש הסאונד אייל ימין, ולהם שתי בנות. הם מתגוררים בתל אביב.
ג'ונגשינג
תת-הנפה החדשה ג'ונְגְשִׂינְג (בסינית: 中興新村, נהגה: ג'ונְגְשִׂינְג שִׂינְצוּן), או בקיצור ג'ונגשינג, היא בירת פרובינציית טאיוואן במדינת טאיוואן. ג'ונגשינג נמצאת בתוך העיר נאנטואו, בירת מחוז נאנטואו במרכז האי טאיוואן.
היסטוריה
ב-1955 הוחלט להקים בירה חדשה לפרובינציית טאיוואן במקום טאיפיי, ששימשה גם כבירת טאיוואן כולה. העבודה להקמת העיר המתוכננת החלו באותה שנה. ב-5 ביולי 1956 החל המעבר של משרדי הממשלה הפרובינציאלית לג'ונגשינג, והיא קיימה את הישיבה הראשונה שלה בבירה החדשה ב-27 בנובמבר 1957.
1888 בארצות הברית
1888 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 112 שנה מיום היווסדה.
פרעות פטליורה
פרעות פֶּטְליוּרָה הוא הכינוי הנפוץ בספרות העברית לפוגרומים רחבי-ההיקף שהתחוללו כנגד היהודים בשטח אוקראינה בין 1917 ל-1920, ובייחוד בשנת 1919, במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה. בלמעלה מ-1,500 פוגרומים נפרדים שהתקיימו ב-1,300 מקומות יישוב שונים, נטבחו לפחות 50,000 יהודים, וההערכות המקסימליות מגיעות אף ל-200,000 הרוגים (אך נטען כי אומדן זה כולל גם את הפצועים). רבבות נפצעו, עונו ונאנסו.
המאורעות זוהו יותר מכל עם הרפובליקה העממית האוקראינית, שאנשיה היו אחראים למספר הגדול ביותר של פוגרומים והרוגים, וכינוים העברי נגזר משמו של מנהיגהּ, סימון פטליורה. ממשלת פטליורה הורתה בשעתו לעצור את הפרעות ולהעניש את מבצעיהן, אך הואשמה שבפועל עצמה עין לנוכח האנטישמיות הפרועה בצבאה. מידת אחריותה לטבח שנויה במחלוקת. הפוגרומים באוקראינה היו הקשים ומרובי-הקורבנות מכל הפרעות ביהודים שנערכו בעת מלחמת האזרחים בשטחי האימפריה הרוסית לשעבר.
דמיון (גאומטריה)
בגאומטריה, דמיון של עצמים פירושו שלשני העצמים יש אותה צורה בדיוק, אך גודל שונה. במילים אחרות, ניתן לקבל אחד מהם על ידי הגדלה או הקטנה של האחר, כלומר להביא למצב של חפיפה בין הצורות. בניסוח פורמלי, עצמים דומים הם עצמים חופפים עד כדי הגדלה או הקטנה, כלומר הכפלת כל הגדלים במספר קבוע. בדרך כלל מדברים על מצולעים דומים.
פרעות פטליורה
רקע
מאז התיישבות היהודים במספרים ניכרים באוקראינה במאה ה-16, עם התבססות שלטון פולין–ליטא באזור, הם שימשו כמין מעמד כלכלי מתווך בקרב האיכרות הסלאבית-מזרחית האורתודוקסית. הם היו יסוד עירוני – ערב מלחמת העולם הראשונה התגוררו 90% בעיירות ובערים; 90% מהאוקראינים, לעומתם, היו כפריים – של אוּמנים, חנוונים ומנהלנים. כל זה, יחד עם דתם הנפרדת, עשאם למוקד למרירות האוכלוסייה. בעתות חוסר-יציבות והתקוממות, בייחוד במרד חמלניצקי ב-1648 ומרד ההיידמקים ב-1768, נטבחו יהודים לאלפים. לאחר חלוקת פולין בשלהי המאה ה-18 נטלה האימפריה הרוסית את חלק הארי של שטחיה, והיהודים המקומיים הוגבלו לתחום המושב. מצבם הורע עקב ניסיונות הממשל המרכזי לשנות את המבנה הכלכלי-מקצועי המסורתי ונקיטת אפליה והגבלות שיטתית נגדם. למרות עוינות השלטון, שבדרגיו הגבוהים ביותר התפשטה האמונה כי קיימת קנוניה יהודית עולמית נגד רוסיה, והסתה אנטי-יהודית מסיבית, אלימות הייתה נדירה למדי עד סוף המאה ה-19. אז פרצו פוגרומים באוקראינה כחלק מגלי פרעות שעברו על המדינה כולה, בתמיכה חלקית של הרשויות. הגל הראשון היה הסופות בנגב של 1881–1882, שלוּו בהרס אדיר של רכוש אך עלו בחייהם של עשרות הרוגים בלבד; הגל השני, הרחב בהרבה, התחולל בין 1903 ל-1906, ובו נטבחו ברחבי רוסיה אלפי יהודים. גם בגליציה המזרחית, שתחת שלטון אוסטרו-הונגריה, הלך והתחדד המתח בין יהודים, פולנים ואוקראינים, על רקע התחזקות תנועותיהם הלאומיות. למן 1898 התחוללו מספר התפרצויות אלימות נגד היהודים בחבל.
דמיון (גאומטריה)
אם שתי צורות דומות, אז כל הזוויות המתאימות שוות, ההיקפים, הצלעות המתאימות וקווים מיוחדים (לדוגמה גבהים) נמצאים באותו יחס, והשטחים (של כל הצורה או של חלק ממנה, המוגדר באותו אופן בשתי הצורות) נמצאים ביחס הזה בריבוע. ניתן לדבר גם על גופים תלת-ממדיים דומים, ואז הנפחים נמצאים ביחס הזה בשלישית.
דמיון עצמי הוא מקרה בה צורה דומה לחלק של עצמה. צורה שיש לה דמיון עצמי בכל רמת קרבה היא פרקטל. בהשאלה, כל מערכת מתמטית שמכילה עותק של עצמה נקראת "דומה עצמית".
פרעות פטליורה
רקע
פרוץ מלחמת העולם הראשונה בישר רעות ליהודים בשטח אוקראינה. ההיסטוריון אולג בודניצקי הצביע על מקרי רצח ואלימות כלפיהם שהחלו להתרחש ספונטנית ב-1914, עם היחלשות הסדר החברתי והשתררות אווירת החירום, עוד לפני שניתן לכך עידוד מהרשויות. הוא ראה כבר בכך את תחילתה של מגמה שעתידה הייתה להגיע לכדי התלקחות ב-1919. יותר מחצי מיליון יהודים גורשו מאזורי החזית על ידי הרוסים בתחילת המלחמה (יחד עם גורמים חשודים אחרים, בעיקר 200,000 גרמנים אתניים וגם צוענים ופולנים רבים) מחשד שישמשו גיס חמישי; במהלך הגירוש נפלו רבים קורבן לשוד ולרצח במהומה. ב-1915 הסיגו מעצמות המרכז את צבא הצאר והשתלטו על החבלים המערביים של האימפריה, ובכללם אוקראינה. הכובשים הביאו באחת מודרניזציה לפלכים הנחשלים, רדו באוכלוסייה כדי לנצל את כיבושיהם ביעילות מקסימלית, ועודדו תנועות לאומיות מקומיות, שאותן שיסו זו בזו בשיטת הפרד ומשול. השלטון הקולוניאלי-למעשה גרם לזעזוע חברתי אדיר ולהלם תרבותי שמוטט את המסורות ואת אורח החיים הסטטי של האיכרים, ובכלל זה את ערכי המוסר שלהם. עדויות רבות הצביעו על כך שצעירים, שחלק משמעותי מעיצובם התרחש באווירה זו, נטו הרבה יותר לרדיקליזם פוליטי ולאלימות.
דמיון (גאומטריה)
יחס הדמיון הוא יחס שקילות, ובמסגרתו כל המעגלים דומים זה לזה, כל הריבועים דומים זה לזה וכו'. חפיפה היא מקרה פרטי של דמיון, המתקבל כאשר היחס שווה ל-1.
פרעות פטליורה
מלחמת האזרחים
בפברואר 1917 פרצה מהפכה בפטרוגרד, שבעקבותיה נאלץ הצאר ניקולאי השני להתפטר. קמה ממשלה זמנית, והשלטון הליברלי החדש הבטיח שוויון זכויות אזרחי והכרה בזכויות הלאומיות של כל עממי המדינה. נציגיהן של עשרות תנועות לאומיות שדוכאו ונרדפו בידי המשטרה החשאית הצארית (האוכרנה) החלו לצאת מן המחתרת. בקייב, שהייתה עדיין תחת שלטון רוסי, ארגנו פוליטיקאים אוקראינים לאומיים-פרוגרסיביים את "המועצה המרכזית האוקראינית" (באוקראינית: "צֶנטרָלנַיָה ראדָה"), שביקשה עצמאות ואוטונומיה תרבותית כחלק מפדרציה כלל-רוסית. ברוח הצעותיהם של רבים מההוגים הפוליטיים שביקשו פתרון לבעיית המיעוטים ברוסיה ובאוסטרו-הונגריה, הראדה הבטיחה שוויון ואוטונומיה לאומית פרסונלית לעממים האחרים באוקראינה, כולל ליהודים. ביולי היא הוכרה על ידי הממשל הרוסי של קֶרֶנסקי, ותוך זמן קצר הקימה תת-מזכירויות לענייני לאומים. משה זילברפרב, איש מפלגת הפועלים הסוציאליסטית היהודית המאוחדת, ה"פֿאַראייניקטע", מונה לתת-המזכיר היהודי וארגן מועצה לאומית בת חמישים צירים שנועדה לשמש כפרלמנט וכגוף המייצג העליון של הקהילות. הראדה העניקה ליהדות אוקראינה בת 1,800,000 הנפש לא רק זכויות אזרח, אלא הכרה לאומית חסרות תקדים, שכמעט ולא הייתה כמותה במקומות אחרים. זילברפרב התעקש על איוש המועצה לפי מפתח שוויוני, ללא משים להיקף התמיכה במפלגות השונות: הבונד, פועלי ציון, הפֿאַראייניקטע, הפֿאָלקספּארטיַי והגוש הציוני המאוחד קיבלו כל אחת עשרה נציגים. אגודת ישראל לא השתתפה, כנראה עקב ארגון לקוי. החלוקה הכעיסה את הציונים, שטענו לתמיכה של רוב היהודים, והם החרימו את המועצה ושיתקו כמעט את פעילותה.
דמיון (גאומטריה)
דמיון משולשים
דמיון משולשים הוא השימוש הנפוץ ביותר בדמיון בין צורות. יש משפטים רבים המוכיחים כי שני משולשים הם דומים, אבל החשוב מכולם הוא משפט תאלס, האומר: (בהינתן שהזווית על A נשארת קבועה) אם ורק אם הקווים הבאים הם מקבילים אם ורק אם. אז, מכאן נובע שזוויות של 2 משולשים הן זהות אם ורק אם היחסים בין הצלעות המתאימות זהות.
דמיון מרובעים
דמיון מרובעים לא נפוץ כל כך כמו דמיון המשולשים, אך גם בו ניתן לעשות שימוש במתמטיקה. על מנת להוכיח דמיון מרובעים יש לחתוך את המרובעים לשני משולשים על ידי אלכסון ולדמות את המשולשים שנוצרו בהתאמה. יש לשים לב שהמרובעים דומים אך ורק אם הצלעות השוות במשולשים שנוצרו (האלכסון) מתאימות בהדמיה לצלעות השוות במשולשים שנוצרו במרובע השני ואך ורק אם צלעות סמוכות במרובע זה לא נגדיות במרובע השני. ניתן באותה דרך להוכיח דמיון של מצולע עם n צלעות על ידי חיתוך לn - 2 משולשים דומים.
פרעות פטליורה
מלחמת האזרחים
באוקטובר השתנה המצב הפוליטי באופן חד, כשהבולשביקים בראשות ולדימיר לנין הפילו את ממשלת קרנסקי ותפסו את השלטון בפטרוגרד. רוסיה כולה שקעה לתוך מלחמת אזרחים: הצבאות הלבנים, נאמני המשטר הקודם, התקדמו לכיוון מרכזי השליטה הבולשביקיים תוך קרבות עם הצבא האדום המהפכני. בתווך, תנועות עצמאות ואינספור כוחות מקומיים הקימו צבאות משלהם, לעיתים קרובות מבין מיליוני העריקים, וכל זאת בעת שמעצמות המרכז ומדינות ההסכמה מתערבות מבחוץ. באנרכיה הגמורה התמוטט הסדר החברתי ואלימות פרצה מכל עבר, כשמלבד הצבאות קמות כנופיות מקומיות לאינספור. מעמד בעלי הקרקעות הפולנים במרכז אוקראינה, שהחזיק באדמות שם מאות שנים, חוסל כמעט לגמרי; קהילות המנוניטים הפציפיסטיות נפלו קורבן לפרעות שבהן מצאו את מותם 1,230 בני אדם. עשרות אלפי איכרים נהרגו בידי הבולשביקים, במרידות או במחאות נגד מדיניות החרמת התבואה הנוקשה שאכפו הללו בשטחיהם. רבים מאוד מתו ברעב ובמגפות שפשטו בתנאים הקשים. ב-20 בנובמבר הכריזה הראדה על ריבונות הרפובליקה העממית האוקראינית.
חלק מההתפרצות כוּון גם כלפי היהודים: המזכירות הלאומית של זילברפרב תיעדה 60 פוגרומים ב-1917, שאירעו רובם ככולם בנובמבר ודצמבר ונערכו בחבל ווהלין, קרוב לחזית. כבר באוקטובר הוציאו שר הפנים של הראדה, וולודימיר ויניצ'נקו, ושר הצבא סימון פטליורה, הודעות גינוי נחרצות והורו לכוחות הנאמנים להם לשמור על הסדר. המנהיג הציוני יוסף שכטמן התלונן שהפרעות נובעות במיוחד עקב היעדרם של הגברים היהודים הכשירים שגויסו לצבא, והציע הקמת יחידות הגנה עצמית יהודיות נפרדות. פטליורה תמך ברעיון, והראדה פרשה את חסותה על "איחוד החיילים היהודים הכל-רוסי" שנוסד בקייב בתחילת אוקטובר על ידי יוסף טרומפלדור. זילברפרב ומרבית הסוציאליסטים היהודים, כמו משה רפס ומקס שץ-אנין, התנגדו לפעילות האיחוד, הן מטעמים אידאולוגיים של שוויון אך בעיקר בשל כך שהארגון היה ציוני בפועל. הם המליצו על צירוף מגויסים יהודים ליחידות כלליות לשמירת הסדר. בדצמבר גינתה המועצה הלאומית היהודית את היוזמה. היא חזרה בה כעבור חודשיים כשהדיווחים על התעצמות הפוגרומים החלו להצטבר, אך בשלב זה הידרדרו השטחים שהרפובליקה תבעה בהם ריבונות לכדי תוהו ובוהו גמור.
ב-9 בפברואר, הראדה הגולה חתמה על שלום נפרד עם מעצמות המרכז, ואלו כבשו את אוקראינה בתוך שבועות ספורים והפכו אותה למדינה גרורה שעצמאותה הייתה נומינלית בלבד. מסע המלחמה היה מלווה בפרעות נגד יהודים שנערכו על ידי היחידות הלאומניות הסדירות-למחצה. בברדיצ'ב נטבחו כ-20, ובקייב נהרגו 22 ואחרים נעלמו, נאנסו ועונו. ב-3 במרץ נכנעו הסובייטים לדרישות הפולשים וחתמו על חוזה ברסט-ליטובסק, שבו ויתרו על אחיזתם כמעט בכל אוקראינה ובטריטוריות מערביות אחרות. הנוכחות הגרמנית-אוסטרית ייצבה את הסדר הציבורי במדינה. ההתפרעויות והמהומות, ובכללם נגד יהודים, שככו, אם כי לא חדלו. כ-80 פוגרומים התחוללו במהלך כל השנה. המשרד לעניינים יהודיים והמועצה הלאומית היהודית בממשלה הוסיפו לפעול לכל אורך אותה העת, גם כשההטמאן הסמכותני פבלו סקורופדסקי תפס את השלטון בהפיכה באפריל, חיסל את הראדה והנהיג משטר ריכוזי ואנטי-ליברלי בתמיכת הכובשים. בקיץ נערכו בחירות ארציות למוסדות היהודיים, שבהן הטילו קול 187,485 איש בלבד, כ-10% מהאוכלוסייה היהודית הכללית – עדות נאמנה לפער בין השכבה המשכילה הקטנה להמונים המסורתיים והאדישים פוליטית. הבחירות הביאו לשליטה ציונית, ברוב קטן, במוסדות; הפעם היו אלה הסוציאליסטים השונים שסירבו לקבל את החלוקה והם החרימו את הוועדות השונות. השיתוק בנציגות היהודית היה גמור, ועתיד היה למלא תפקיד ניכר בחוסר היכולת להפעיל את הכוח הפוליטי היהודי ברפובליקה האוקראינית בעת הפוגרומים.
בנובמבר תמה מלחמת העולם הראשונה. הגרמנים והאוסטרים נסוגו בבהילות והותירו את המדינה האוקראינית חשופה. הפוליטיקאים הפרוגרסיבים, בראשות וולודימיר ויניצ'נקו וסימון פטליורה, הדיחו את סקורופדסקי והקימו דירקטוריום לאומי. הבולשביקים ברוסיה הכריזו על ביטול חוזה ברסט-ליטובסק ופלשו שוב. לצדו של הממשל החדש והחלוש עמדו להלכה כ-100,000 חיילים, אך אלו היוו אוסף של כוחות עצמאיים בפיקוד מנהיגים מקומיים, "אטמנים", הרבה יותר מאשר צבא מאורגן. הם חסרו כל הבנה או הזדהות עם המדיניות הליברלית של הדירקטוריום. ההנהגה בקייב הייתה תלויה בהם תכופות יותר מאשר להפך, וויניצ'נקו עצמו התלונן על כך ללא הרף וטבע את המושג ההיסטוריוגרפי "עידן אילי המלחמה" (отаманщина, אוֹטַמָנְשְצִ'ינָה) ששימש מאז לתיאור התקופה בה שלטו מצביאים עצמאיים-למעשה בשטחים נרחבים בארץ. יחידות לאומיות אוקראיניות שהקימו עריקים עם התמוטטות הצבא האוסטרו-הונגרי הכריזו על צירוף גליציה המזרחית למדינה העצמאית, וגררו את צבא פולין הצעירה לסייע לפולנים בחבל. בדרום-מזרח המדינה קם הצבא האנרכיסטי של נסטור מאכנו, שהתנגד לשלטון כלשהו. באזור הדוֹן ואודסה התארגן צבא לבן רוסי אנטי-מהפכני בראשות הגנרל אנטון דניקין למלחמה בבולשביקים.
מדצמבר 1918 שוב שררו באוקראינה כאוס ומלחמת כול בכול. ריצ'רד פייפס כתב: עם התמוטטות הסדר החברתי התחדשו הפרעות ביהודים, בקנה מידה שעלה בהרבה על כל מה שהתרחש קודם.
הפוגרומים של 1919 ו-1920
בראשית ינואר 1919 התחולל הפוגרום המשמעותי הראשון באוברוץ' שבווהלין, כשאנשיו של האטמן האוקראיני הלאומני אוֹלֶכּסי קוזיר-זירקה כבשו אותה מידי הבולשביקים. 80 יהודים נהרגו. בשבועיים הבאים חולל קוזיר-זירקה פרעות נוספות ביישובים סמוכים. מעשי טבח אחרים נערכו כמעט במקביל בז'יטומיר, בברדיצ'ב ובמספר כפרים על ידי האטמנים ווֹלִינֶץ וניקיפור הריהורייב.
הנציגות הפוליטית היהודית בממשל ציפתה לתגובה מהירה של ההנהגה כלפי הפורעים. ב-11 בינואר הוציא הדירקטוריון הודעה שנחתמה על ידי היו"ר ויניצ'נקו, שר הצבא פטליורה ואחרים, וכללה גינוי חמור למבצעי הפוגרומים ופקודה לעצור ולשפוט אותם. החותמים האשימו את תומכי סְקוֹרוֹפַּדסקי, את הצבא הלבן ואת הבולשביקים במעשי האלימות נגד היהודים וטענו כי אלה היו פרובוקציות שנועדו לפגוע בכבודו של צבא הרפובליקה; אך ההכרזה כללה גם פסקה שבה קראו המנהיגים ל. מספר נציגים יהודים ביקשו מוויניצ'נקו להסיר את הפסקה, שהשתמע ממנה קישור בין "האומה היהודית" לבולשביקים, אך הוא הסביר כי היא נדרשה דווקא מפני שהמסיתים טענו לקשר גורף כזה. הטון של ההצהרה הכעיס את הפוליטיקאים היהודים, והמועצה הלאומית היהודית מחתה וקבעה כי "ההכרזה לא מספקת... ותגרום להגברת האיום על היהודים." בעיניהם, ניתן בזאת ביסוס מגבוה להשוואה בין יהודים לבולשביקים שרווחה בהסתה הציבורית ובפקודות שהוציאו אטמנים מקומיים. במהלך פברואר ומרץ, בעת ששטף את הארץ גל של פוגרומים, משלחות יהודיות עלו אל פטליורה ועתרו בפניו שיוציא צווים נוספים נגד הפורעים. הדירקטוריום לא נענה. הרפובליקה הייתה בעיצומו של משבר צבאי חמור, וויניצ'נקו התפטר מתפקיד היו"ר והוחלף על ידי פטליורה. ב-5 בפברואר כבשו הבולשביקים את קייב שוב, והממשלה האוקראינית נמלטה לחרסון. המפלגות היהודיות איבדו בהדרגה את אמונן בה, וראו אותה כחסרת אונים לכל הפחות, אם לא אדישה ממש, לטבח של אלפי יהודים בידי כוחות תומכיה. רק 'פועלי ציון' הוסיפה לתמוך בממשלה באופן מלא.
ב-15 בפברואר 1919 אירע בפרוסקורוב אחד הפוגרומים הקשים ביותר במלחמת האזרחים, לאחר שהבולשביקים ניסו לארגן התקוממות. אנשי האטמן איוואן סמסנקו, שהיה נאמן לרפובליקה, טבחו בתוך מספר שעות יותר מ-1,600 יהודים ופצעו עוד אלף. ב-18 בחודש טבח סמסנקו בעוד 500 יהודים בפלשטין. פרעות נוספות התחוללו בפלך פולטבה; בעיירה לובני מנעה יחידה אוקראינית מחיילים אחרים ומן ההמון לבצע פוגרום, ו-14 מאנשיה נהרגו. בין ה-22 ל-25 במרץ נטבחו יותר מ-300 יהודים בז'יטומיר על ידי יחידות האטמן המקומי וההמון.
במשך שנת 1919 אירעו למעלה מ-1,300 פרעות מתועדות. 80% מתוכן התחוללו בפלכי קייב, ווהלין ופודוליה, שבהם התגורר חלק הארי של האוכלוסייה היהודית. מתוך כ-900 פוגרומים נפרדים שנרשמו ונבדקו על ידי פעיל זכויות האדם היהודי-אוקראיני נחום גֶרגֶל, ובהם נמנו 31,000 הרוגים, 40% בוצעו על ידי יחידות נאמנות לדירקטוריום, ו-23% נערכו על ידי כנופיות חסרות השתייכות פוליטית ברורה. כל הצדדים הלוחמים השתתפו בפוגרומים, והם בוצעו בה במידה תחת הוראות מפורשות ועקב חוסר שליטה ביחידות הסדירות-למחצה שהמשמעת בהן הייתה רופפת. גם צבא מאכנובשצ'ינה של נסטור מאכנו, שכמה מקציניו הבכירים היו יהודים ושמפקדו התנגד לאנטישמיות נחרצות, רצח יהודים ובזז את רכושם. ההיסטוריון פטר קֶנֶז העריך שמאכנו לא רק שלא היה מסוגל לכפות את מרותו בתוהו ובוהו ששרר, אלא אף היה נכון לנצל את הזיהוי האנטישמי העממי בין יהודים לקומוניסטים כדי לגייס תמיכה נגד אויביו הבולשביקים.
לקראת האביב, בעוד דיווחים על אלפי נרצחים ומעשי התעללות ואונס המוניים זורמים מכל רחבי המדינה, המפלגות היהודיות השלימו את התנתקותן מהדירקטוריום. מנהיגים יהודים כמו משה רפס האשימו את הממשל של ויניצ'נקו ביותר מאשר חוסר אונים (אם כי יש להביא בחשבון כי זיכרונותיהם נכתבו בברית המועצות, וכיוונו גם להשחיר את הממשלה הלאומנית) וראו את מדיניותו כנרפית במכוון עקב רצון להפיק תועלת מהאנטישמיות להשגת תמיכה עממית. השיח והתעמולה שנפוצו פרטו רבות על נימה זאת; הזיהוי בין בולשביקים ליהודים בתודעת חוגי הצבא והשלטון היה מושרש ביותר, והם האמינו בכנות כי הם נלחמים נגד אויב יהודי-קומוניסטי. השקפה זו, למרות ההצהרות הרשמיות מגבוה – באפריל הוציא הדירקטוריום שוב גינוי חמור לפורעים והורה על מאסרם ושפיטתם; במאי אף הוקמה ועידת חקירה מיוחדת – הביאה לכך שגם כשמבצעי פוגרומים נעצרו הם כמעט ולא הורשעו או נענשו. בסוף מרץ 1919, אחרי הפוגרום הקשה בז'יטומיר, כתב אליהו חפץ שמשלחת יהודים שעלתה אל ויניצ'נקו נענתה על ידו במילים: בשלב זה הצהירה אפילו "פועלי ציון" על אי-הסכמה עם מדיניות הדירקטוריום. השר לעניינים יהודיים, נציג "פועלי ציון", אברהם רבוצקי, התפטר ב-9 באפריל. הוא הוחלף על ידי פנחס קראסני, שחסר תמיכה פוליטית ואף הוקע וגונה רבות על ידי הפוליטיקאים היהודים האחרים. קראסני עסק רבות בסיוע לנפגעי הפרעות, כשהוא מקצה דמי פיצויים שהדירקטוריום הקצה למטרה זו. גם סגן-שר החוץ האוקראיני, היהודי ארנולד מרגולין, התפטר במחאה על הפוגרומים, אם כי המשיך לתמוך בממשלה כנציגהּ לוועידת השלום בפריז.
הציבור והמפלגות היהודיות (לא רק באוקראינה אלא גם בבלארוס ואזורים נוספים, שגם בהם נערכו פרעות קשות על רקע מלחמת האזרחים) פנו לכוח היחיד שפעל בנחרצות נגד הפוגרומים, הצבא האדום. בחילות הבולשביקים רווחה אנטישמיות עממית נרחבת, והם בעצמם ערכו פרעות רבות. מבין הנתונים החלקיים שאסף נחום גרגל בשעתו, עלה כי נרצחו על ידי הצבא האדום לפחות 725 יהודים. אך צעדיהם של לנין, כריסטיאן רקובסקי ויתר ההנהגה הסובייטית נגד אנטישמיות היו נוקשים. היבסקציה, המחלקה היהודית של המפלגה הקומוניסטית, אף השיקה מסע חינוכי אינטנסיבי בקרב החיילים. הפורעים בשורותיהם נענשו או רוסנו בדרך כלל. במאי 1919, אגפי השמאל הפורשים של הבונד, הפֿאַראייניקטע ופועלי ציון הקימו ביחד את מפלגת ה"קוֹמפַרבָּנד" (קאָמפֿאַרבאַנד; הברית הקומוניסטית היהודית באוקראינה). מספר המתגייסים היהודים לצבא האדום באוקראינה היה מרובה כל כך, עד שהוקמו מוסדות מיוחדים לטפל בהם. ידם של הסובייטים הייתה על העליונה בכל מקרה: עוד בטרם האביב נדחקה הממשלה הלאומנית לרצועה צרה ממערב לקו ז'יטומיר–חרסון.
ב-9 מאי 1919 פתח האטמן ניקיפור הריהורייב, איל מלחמה מקומי במחוז חרסון שהחליף צדדים ללא הרף מתחילת הסכסוך, במרד כולל נגד פטרוניו הבולשביקים. צבאו זרע הרס במסעו צפונה – ובכלל זה פוגרומים בעשרות קהילות יהודיות, שהבולטים שבהם היו מבין הגדולים בכל אותה שנה. ב-15 במאי החל טבח בן שלושה ימים ביליזבטגראד שבו נהרגו יותר מ-1,500 יהודים, ולמחרת טבחה יחידה אחרת של הריהורייב כ-700 יהודים בצ'רקאסי. הריהורייב דוכא בתוך שבועות ספורים על ידי הצבא האדום. פרעות גדולות אחרות התרחשו ביתר חבלי אוקראינה. באומן נרצחו יותר מ-400 יהודים ב-14 במאי בידי האוכלוסייה אחרי שגדוד מורדים סוציאל-רבולוציונרי שמאלי גירש את הבולשביקים; לפי עד בן התקופה, מנהיג הסוציאל-רבולוציונרים האזורי שוטגרין הודה במשפטו על ידי הצבא האדום שהוא משתמש בהסתה אנטישמית גם דנילו טרפילו, "האטמן הירוק" שתמך בסוציאל-רבולוציונרים, היה מצוי במרד נגד הדירקטוריום מאז ינואר. טרפילו לחם נגד כל הצדדים, ובין מאי ליולי ניהלו כוחותיו מערכה עקובה מדם במחוז קייב במאמץ לבלום מתקפה בולשביקית מקומית. אנשיו היו אחראים לפרעות ב-15 מקומות יישוב, בהן נהרגו להערכת אליהו חפץ כ-2,000 יהודים. בטרוסטיאנץ, באמצע מאי, נטבחו עוד כ-400 יהודים בהתפרצות שהחלה כשכנופיה לא-מזוהה עברה בעיר. אלו היו רק הבולטים מבין עשרות ומאות פוגרומים שהתחוללו ללא הרף, ובהם נהרגו מספרים קטנים יותר.
צבא המתנדבים חולל במשך החודשים הבאים שורת פוגרומים, שנבדלו מהקודמים להם ברמת האלימות וההרס שגרמו ובכך שהמוני העם נטלו בהם רק חלק מועט. הם נערכו על ידי יחידות סדירות ובאורח מאורגן. אליהו צ'ריקובר כתב:. בסביבות קייב, שנפלה לידיהם בסוף אוגוסט, החל גל אלימות שבו נהרגו כמה מאות יהודים בחודשים הבאים. יחידות הקוזאקים של הלבנים גם הרבו במיוחד במעשי אונס המוניים של נשים יהודיות; על אף שמעשי אונס, ועמם עינוי ורצח קורבנותיהם, היו שכיחים ב-1919, כמה מהמתעדים הראשונים של המאורעות ציינו במפורש שצבא דניקין הפגין התנהגות חמורה במיוחד. העקובה מדם שבכל פרעות הלבנים נערכה בספטמבר ביהודי פסטוב, וגבתה יותר מ-1,000 הרוגים. דניקין, שסלד ממעשי הטבח אך לא עשה דבר למונעם, נעשה בשלב זה תלוי לגמרי בתקווה שצבאות מעצמות ההסכמה יתערבו לטובתו. כדי לפייס את דעת הקהל במערב, שידיעות על מעשי הזוועה הגיעו אליה, הוא אף הוציא באוקטובר גינוי חמור לפורעים, שצבאו פירש כמחווה כלפי חוץ ושלא הייתה לו שום השפעה ממשית על מעשיהם. לזמן-מה, כשצבא המתנדבים התקדם מעבר לגבולות אוקראינה אל תוך רוסיה, הייתה רגיעה מסוימת. אך עם התבוסה המוחצת שספגו מידי הצבא האדום בנובמבר ונסיגתם המזורזת בשטח המדינה עד לחצי האי קרים, הם ערכו גל פרעות נרחב נוסף בדצמבר וינואר.
גם הדירקטוריום הלאומי, ששלטונו הוגבל למובלעת קטנה שבירתה הייתה קמניץ-פודולסק, תלה את כל יהבו בהתערבות של צרפת, בריטניה ואמריקה נגד הבולשביקים. ב-26 וב-27 באוגוסט הוציא פטליורה, שבאותה עת היה כבר חסר כוח ממשי, שני צווים נוקשים נגד עורכי פוגרומים. אלו נועדו בייחוד לריצוי דעת הקהל המזועזעת במערב ולסתירת התעמולה הבולשביקית נגדו שם, שהפוגרומים היו עבורה נכס מרכזי. פטליורה נעזר במיוחד בנציגו בפריז, מרגולין. הלה סבר כי הדירקטוריום נאבק בכנות, וכמיטב יכולתו בנסיבות הקשות, בפורעים הלא-ממושמעים, וכי האשם העיקרי היו הלבנים, הכנופיות וגם הבולשביקים עצמם. הציר בפריז היה מהמעטים בקרב יהודי אוקראינה שהוסיפו לדגול בתמיכה בממשלה הלאומנית, בעת שהרוב העדיף את ההגנה שהבטיחו הסובייטים וראה בצעדיו של פטליורה מחוות ריקות.
כוח נוסף שנטל חלק בפרעות נגד היהודים במדינה היה הצבא הפולני. לאומנים אוקראינים הקימו בנובמבר 1918 את הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה בגליציה המזרחית והשתלטו על רוב שטחה, כשהם מדכאים את האוכלוסייה דוברת-הפולנית. ב-22 בינואר 1919 הוכרז איחוד בין המדינה החדשה לרפובליקה העממית של הדירקטוריום, אם כי שתי הישויות נותרו נבדלות למעשה. צבא פולין העצמאית עולת הימים הדף את המערב-אוקראינים מגליציה תוך שהוא עורך פוגרום ביהודי לבוב, שאותם זיהה עם הבולשביקים, ופרעות נוספות. הפולנים חצו את הגבול הישן וחדרו לאוקראינה הרוסית גופא, שם התמידו באלימות נגד היהודים. נחום גרגל תיעד 9 פרעות שערך הצבא הפולני, ובהן נהרגו 134 יהודים.
1920, שבה התייצב התוהו-ובוהו ואוקראינה הייתה מחולקת בעיקר בין הסובייטים לצבא הפולני, עמדה בסימן של רגיעה עבור היהודים, אם כי המלחמה המשיכה והפוגרומים לא תמו. 124 אירועי אלימות מתועדים התרחשו באותה שנה. במרץ 1920, לאחר שהבולשביקים נסוגו מהעיירה טֶטייב, התחולל בה החמור שבהם: כנופיות מקומיות, ששרפו את בית-הכנסת בו הסתתרו רבים מיהודי העיר, טבחו לפחות כמה מאות יהודים (לפי דיווחים מסוימים, מספר ההרוגים אף הגיע ל-4,000). באפריל חתמו הפולנים בראשות פילסודסקי על ברית צבאית עם ממשלת פטליורה בשאריות שטחה במערב המדינה, שכוונה נגד הקומוניסטים. הצבא הפולני, המלווה באוקראינים, התקדם במהירות והגיע לקייב בחודש מאי, אך נחל תבוסה קשה מידי הצבא האדום ב-8 ביוני. במהרה הסיגו הבולשביקים את הפולנים עד לגבול גליציה הישן, והשתלטו על כל שטח אוקראינה הרוסית. מלחמת האזרחים בשטח המדינה תמה, ועמה בא הקץ לפוגרומים.
תגובות וזיכרון
יהדות ארצות הברית, באמצעות ארגונים כמו הג'וינט, הפעילה את מלוא כובד השפעתה כשהגיעו הידיעות על הרציחות באימפריה הרוסית בכלל ובאוקראינה בפרט. הג'וינט גייס בין 1919 ל-1921 סכום של 3,300,000 דולר לצורך סיוע במזרח אירופה, והכסף נשלח כחלק ממאה מיליון הדולר שהשקיע מנהל הרווחה האמריקני לעזרה לאוכלוסייה האזרחית הסובלת. ב-24 בנובמבר 1919 הוכרזה שביתה כללית ונערכו הפגנות ענק בניו יורק ובערים אחרות בדרישה מהממשל האמריקני לפעול בנדון. ראשי יהדות ארצות הברית, בכללם לואי מרשל, נפגשו עם מזכיר המדינה רוברט לנסינג, והלה התיר למשלחת יהודית מיוחדת בראשות השופט הארי פישר לצאת לרפובליקה העממית האוקראינית. המשלחת חקרה את המתרחש והפעילה לחץ על הדירקטוריום, שהיה זקוק לתמיכה בדעת הקהל הבינלאומית. הופעל גם לחץ על מחלקת המדינה האמריקנית. ארצות הברית ראתה חשיבות עליונה בהבסת הבולשביקים וסברה שהלאומנים האוקראינים פועלים כמיטב יכולתם לרסן את הפורעים: "מצוקתם של היהודים זוכה למלוא תשומת לבה של הממשלה", כתב לנסינג בנובמבר. פישר ושותפיו סברו שפטליורה מכזב ואינו עושה מאמץ אמיתי, למרות התבטאויותיו החיוביות בשיחות הפרטיות ביניהם. על אף הסיוע החומרי הרחב שהגישו, יהודי אמריקה היו מוגבלים בהשפעתם על חוק החירום להגבלת ההגירה הנוקשה, שנכנס לתוקף ב-1921 ומנע מהפליטים הרבים את האפשרות להגר לארצות הברית.
היישוב העברי בארץ ישראל התגייס אף הוא למחאה ולמאמצי הסיוע, ונשלחו אגרות רשמיות לממשל הקולוניאלי הבריטי ולוועידת השלום בפריז. בי"ז בתמוז תרע"ט (יולי 1919) הוכרז יום אבל לאומי על ידי קהילת חברון. ישראל בלקינד נסע לאוקראינה והביא עמו בחזרה 130 יתומים שלקח תחת חסותו. אישים וגופים שונים בארץ ישראל דרשו מההנהגה הציונית להתערב אצל שלטון המנדט ולאפשר הגירה המונית של פליטים יהודים מאוקראינה, שנזקקו למקלט מיידי. חיים ויצמן, נחום סוקולוב, מנחם אוסישקין וארתור רופין חששו ביותר מהגעת מאסות של מהגרים בלתי-מוכשרים, בניגוד למדיניות הקליטה הסלקטיבית והמחושבת שנועדה לבסס את ההתיישבות באמצעות כוח-אדם איכותי ככל האפשר. הגעתם של 7,000 פליטים מאוקראינה במחצית השנייה של 1920 (לפני כניסת התקנות הממשלתיות לתוקף, בעת שבה לא הייתה כל הגבלה על הגירה) החמירה את חששותיהם. משרדי העלייה הציוניים במזרח אירופה הונחו להעניק אשרות רק למתאימים, ודחו המוני פליטים; ההנהגה הציונית אף הצליחה לדחוק את הנציב הבריטי להוריד את מכסת ההגירה מ-80,000 איש ל-1,000 בלבד. מדיניותם של ויצמן, אוסישקין ושותפיהם עוררה את חמת האופוזיציה הציונית. מקס נורדאו ואחרים, שהיו קרובים לעמדות הטריטוריאליסטים עוד מימי קונגרס אוגנדה, דרשו להפכה מן הקצה אל הקצה ולקבל פליטים רבים ככל האפשר. נורדאו ודומיו נענו בטיעון שארץ ישראל אינה פתרון להמוני היהודים, וחובה לבנות את ההתיישבות בהדרגה וביעילות. ההיסטוריון גור אלרואי סבר שהעמדה הלא-נוחה והמביכה שפרעות פטליורה הציבו בה את הגופים הציוניים, היא זו שגרמה לכך שהפוגרומים הקשים נדחקו למקום שולי בהיסטוריוגרפיה הציונית, וזכו לעיסוק מועט ביותר.
מאות אלפי פליטים יהודים נמלטו מאוקראינה השסועה, שוב כחלק מגל הימלטות יהודים מאזורי הלחימה במזרח אירופה. כ-150,000 פליטים מאוקראינה הגיעו לפולין ו-45,000 לרומניה, רובם המכריע יהודים. עד אביב 1923 הורו הממשלות בשתי המדינות לפליטים שנותרו להתפנות; עוד ב-1921 התירה רומניה רק ל-4,000 מתוך 22,000 שהיו במדינה להאריך את שהותם. הציר הפולני בוורסאי הודיע שלפי נתוני ממשלתו, למעלה מ-85,000 מבין הפליטים היהודים קיבלו דרכונים זרים ועזבו את המדינה עוד ב-1920, ובראשית 1923 היו לא יותר מ-10,000 שנשארו בפולין. ברומניה דווח שנותרו רק 11,000 נכון לאותה עת. הממשלה הקנדית קלטה 3,040 פליטים יהודים-אוקראינים מרומניה. לבסוף, בראשית 1924, הממשלה הרומנית גירשה את הרוב אך התירה לאלו שהיו להם קרובים במדינה להישאר.
ב-25 במאי 1926 התנקש שלום שוורצבארד בפריז בחייו של סימון פטליורה הגולה, שהפרעות נקשרו בשמו. שוורצבארד היה מהגר יהודי מבסרביה ובן למשפחה שחלקה נרצח בפוגרומים, ולפי דיווח אחד הכריז בעת הירי כי "זה בעד [פוגרום] פרוסקורוב!" במשפט שוורצבארד הוקרא בפני המושבעים הצרפתיים תיעוד הזוועות. ארגונים ואישים יהודיים התגייסו לספק עדויות ומסמכים לכך שפטליורה היה אחראי באופן ישיר לרציחות. ראיות לפעולות כנות שנקט הפוליטיקאי האוקראיני בטרם ובמהלך 1919 הועלמו לעיתים במתכוון. אישים כמו אליהו חפץ ומשה רפס אף כתבו את זיכרונותיהם כשישבו ברית המועצות, או בשירותה, מתוך רצון וגם צורך ולחץ להתיישר עם הקו הסובייטי, שהציג את התנועה הלאומית האוקראינית כשוביניסטית ואכזרית ("פטליוריסטית" היה כינוי הגנאי שאומץ על ידי המשטר הקומוניסטי). רפס ופוליטיקאים יהודים אחרים, שנטלו חלק בממשל האוקראיני לפני שעברו לצד הסובייטי, ביקשו לטהר את עברם. הזכויות הלאומיות שהוקנו ליהודים, ומאמצי הדירקטוריום לבלום את הפורעים, תוארו בידיהם כריקים מתוכן אם לא כצביעות והונאה של משטר אופורטוניסטי, שנועדו אך ורק לפיוס דעת הקהל בעולם. פטליורה, ויניצ'נקו ויתר שותפיהם, הואשמו לא רק בנרפות ואין-אונים אלא אף באנטישמיות ובתמיכה שקטה ומכוונת במבצעי הפוגרומים. מן העבר השני פעלו אפולוגטים, דוגמת מרגולין, שניסו להסיר כל אחריות מעליו ומעל ממשלתו. הם הטילו את האשמה על הלבנים, על כנופיות עצמאיות, על תומכי ההטמאן פבלו סקורופדסקי, ואפילו על מזימה בולשביקית לפגוע במוניטין של הצבא האוקראיני. הדיון היה ממוקד בדמותו של פטליורה, שהצורך להוכיח את מעורבותו הישירה היה הכרחי במשפט. שוורצבארד זוּכָּה ב-26 באוקטובר 1926, אחרי שנה וחצי שבהן עסקה דעת הקהל באינטנסיביות בפוגרומים. המושבעים השתכנעו בכך שפעולתו הייתה מוצדקת על רקע הסבל שעברה משפחתו. הוא נודע כ"הנוקם".
הפולמוס ההיסטורי על אודות האירועים, שנודעו מאז בין היהודים כ"פרעות פטליורה", הוסיף להתמקד בדמותו של הפוליטיקאי הנרצח עצמו ובמידת מעורבותו, אף בעשורים הבאים. ההיסטוריוגרפיה היהודית, וזו הסובייטית הרשמית, תיארו את פטליורה כאנטישמי רצחני כמו המשטר שהנהיג. ההיסטוריוגרפיה של הגולים האוקראינים במערב ראתה את אותו ואת ממשלו כמי שניסו לשווא למנוע את הפרעות, שנערכו ממילא כמעט תמיד על ידי אויביהם, וששמם הושחר על ידי תעמולה קומוניסטית. כמו כן, האוכלוסייה האוקראינית הוצגה אצל היסטוריונים משמעון דובנוב והלאה כאלימה ורצחנית כלפי יהודים מטבעה, בעיקר בהשפעת המאורעות. הפולמוס נגע פחות בגורמים אחרים, כגון האווירה בקרב כוחותיה הלא-ממושמעים של המדינה האוקראינית, שם הייתה ללא ספק אמונה חזקה בקיומה של קנוניה יהודית-בולשביקית ורווחה אנטישמיות רצחנית, האנרכיה הטוטלית ששררה אז בארץ, או ניסיונות האוכלוסייה המקומית להציל יהודים. רק ב-1991, לקראת סוף המלחמה הקרה, שהוציא את העוקץ הפוליטי מהנושא, ערך ההיסטוריון היהודי-קנדי הנרי אברמסון מחקר מקיף ראשון על המדיניות היהודית של הממשל הלאומני. הוא הציג את המורכבות שאפיינה אותה, את הפילוג העמוק בקרב הנציגים היהודים, ואת מאמציו האמיתיים וכישלונותיו של הדירקטוריום בטיפולו בפוגרומים. אברמסון סבר שפטליורה היה אחראי אמנם מתוקף תפקידו, אך בוודאי שלא החזיק בדעות אנטישמיות או תמך ברצח היהודים, ועשה כמיטב יכולתו לעצור אותו. מחקרו של אברמסון מהווה מאז את בסיס ההתייחסות לפרעות באקדמיה.
יום הולדתו של לינקולן
היסטוריה
חג זה צוין לראשונה בעיר באפלו שבמדינת ניו יורק, בשנת 1874, ביוזמתו של ג'וליוס פרנסיס (Julius Francis), רוקח מקומי שהקדיש את חייו להנצחת הנשיא לינקולן. פרנסיס היה הראשון שפנה בבקשה לקונגרס ארצות הברית לציין את יום ההולדת של לינקולן כחג לאומי.
טקסים
אירועים נוספים מאורגנים על ידי המועצה הלאומית לציון יום הולדתו של לינקולן.
Thums Up
Thums Up הוא מותג קולה הודי. הוא נוסד בשנת 1977, במטרה להחליף את חברת קוקה קולה שיצאה מהשוק באותה עת. כעבור מספר שנים נרכשה החברה על ידי קוקה קולה כדי להתמודד בצורה טובה יותר מול פפסי.
היסטוריה
Thums Up נוסדה בשנת 1977, לאחר שהחברה האמריקאית קוקה קולה החליטה לצאת מהשוק, עקב תקנות שחייבו אותה לחשוף את הנוסחה שלה ולמכור 60% מהזכויות שלה לחברה הודית במסגרת התוכנית הממשלתית לחברות בבעלות זרה, מתוך מטרה לחלק את הונן יחד עם שותפים מקומיים. לאחר עזיבת קוקה קולה את הודו, הפכה חברת Thums Up לפופולרית במהירות והגיעה למעמד הקרוב למונופול בשוק הקולה ההודי במהלך שנות ה-80. היא מכרה מוצרים שונים כמו Campa Cola, Double Seven ועוד.
בחברה פיתחו את הנוסחה מאפס במגמה לשמור על המשקה תוסס גם כשהוא לא קר, כך שיוכל להימכר על ידי הספקים. לאחר ניסיונות מאומצים הצליחו ליצור משקה שהיה תוסס וחריף יותר מקוקה קולה.
בשנת 1991 החליטה ממשלת הודו לפתוח מחדש את השוק בפני שחקנים זרים, והראשונה שנכנסה הייתה תאגיד פפסיקו, מה שהביא לתחרות קשה בין שתי החברות על לב הקהל. פפסי בחרה לכלול כוכבי קולנוע הודים כמו ג'והי צ'אולה, בעוד Thums Up החליטה להגדיל את השקעתה בחסויות בקריקט. החברה גם הגדילה את בקבוק ה-300 מיליליטר שלה ומיתגה אותו מחדש בשם "MahaCola".
בשנת 1993 חזרה חברת קוקה-קולה לשוק, צעד שהביא להגברת התחרות. מאוחר יותר באותה שנה, רכשה קוקה-קולה את Parle וכן את Thums Up תמורת 60 מיליון דולר. כשהמותג נמכר לקוקה-קולה, הוא החזיק ב-85% מנתח השוק ההודי.
השקה מחדש
למרות הנכסיות הכללית החזקה של המותג, הוא הלך ואיבד את הפופולריות שלו בקרב גילאי 12–25, בין היתר בשל פרסום חסר. לאחר שרכשה אותו, קוקה-קולה החליטה לקצץ בייצורו כדי שהצרכנים יעברו לרכוש את מותג הדגל שלה, אך גילתה עד מהרה כי הצרכנים מעדיפים לעבור לפפסי ולא לקוקה קולה. בשל כך הוחלט להשיק את Thums Up כמוצר מתחרה נוסף לפפסי. קוקה-קולה, שהחזיקה באותם ימים בנתח שוק של 60.5%, גילתה כי אם תוציא את Thums Up מהשוק, היא תרד לנתח שוק של 28.7% בלבד, ולכן הוחלט להשיקו כמוצר לצרכנים בני 30–40.
המוצר מותג מחדש כמשקה "גברי", על סמך הטעם שלו. את המיתוג מחדש ליווה קמפיין שתקף באופן ישיר את הפרסומות של פפסי, והצליח להעלות את מכירות המותג.
כיום, המוצר הוא משקה הקולה המוביל בהודו, עם נתח שוק של 42% ונתח שוק של 15% מכלל שוק המשקאות המוגזים. הוא פופולרי במיוחד בקרב מתבגרים, צעירים ומבוגרים בגילאי 30–40.
1887 בארצות הברית
1887 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 111 שנה מיום היווסדה.
ההפיכה הצבאית בצ'ילה (1973)
ההפיכה הצבאית בצ'ילה ב-11 בספטמבר 1973 היא אירוע מִפנה במלחמה הקרה וכן בהיסטוריה של צ'ילה.
בהמשך ישיר של מתיחות וחוסר שקט חברתי ופוליטי בין החוגים השמרנים בקונגרס והנשיא הסוציאליסט הנבחר של צ'ילה, סלבדור איינדה, הודח האחרון בהפיכה צבאית. החונטה בראשותו של אוגוסטו פינושה אשר תפסה את שלטונו של איינדה, בסיוע אמריקאי של ה-CIA, הורכבה מראשי חיל האוויר, מפקדי חיל הים, כוחות המשטרה והצבא. אף על פי שפינושה הגיע לשיא כוחו בשנה שאחרי ההפיכה, הוא היה לנשיא רשמי בשלהי 1974. בהמשך, פינושה צבר כוח וחיסל את ממשלתו הדמוקרטית של איינדה על ידי קמפיין של מעשי רצח שכללו בין השאר את רציחתו של שר החוץ לשעבר אורלנדו לטלייר.
לפני פינושה ידעה צ'ילה עשור של דמוקרטיה ויציבות פוליטית. איינדה עצמו, במהלך המתקפה אשר קדמה להפיכה, נאם את נאומו האחרון, אשר בו נדר להישאר בארמון הנשיאותי ואשר בו הוקיע כל אפשרות אחרת. עדים לנאומו האחרון של איינדה ציינו כי בסיומו של הנאום הוא התאבד.
אחרי מות איינדה ייסדה החונטה דיקטטורה צבאית אשר בתמיכת ה-CIA וה-DIA שלטה בצ'ילה עד שנת 1990.
רקע פוליטי
איינדה התמודד בבחירות של 1970 מול חורחה אלסנדרי רודריגז מהמפלגה הלאומית ומול רודומירו טומיק מהמפלגה הנוצרית הדמוקרטית. איינדה קיבל 36.6% מהקולות. 1,070,334 לערך הצביעו לו. אלסנדרי היה קרוב אליו כשזכה ב-35.3% מהקולות ואילו טומיק היה השלישי עם 28.1%. בסך הכל הצביעו באותן בחירות 2,954,799 מצביעים. למרות שאיינדה, זכה במספר הגבוה ביותר של הקולות, על פי החוקה הצ'יליאנית כיוון שלא זכה ברוב מוחלט, על הקונגרס הלאומי הוטל להחליט מבין שלושה המועמדים. אלסנדרי הכריז ב-9 בספטמבר כי אם הקונגרס מחליט עליו הוא יפרוש, צעד שיגרום לבחירות נוספות. אחרי החלטה זו, בחר הקונגרס באיינדה. זמן קצר אחרי ששמע אודות זכיתו בבחירות, חתם איינדה על חוק שבו נתן ערובה חוקתית לכך שימשיך ללכת ברוחה של החוקה בתקופת נשיאותו.
שלטונות ארצות הברית פחדו מ"שלטון מרקסיסטי בלתי הפיך בצ'ילה" והפעילו לחץ דיפלומטי, כלכלי וכן לחץ סמוי על הממשלה הסוציאליסטית הנבחרת של צ'ילה. בסוף שנת 1971 נשיא קובה פידל קסטרו ערך ביקור מדיני של ארבעה שבועות בצ'ילה ועורר בקרב משקיפים מערבים את החשש לגבי "הדרך הצ'יליאנית לסוציאליזם" שתגרום לסוציאליזם דומה לקובה, כלומר דיקטטורה ומשטר חד מפלגתי. ב-1972 שר הכלכלה פדרו ווסקוביץ אימץ מדיניות כספית אשר העלתה את כמות הכסף אשר התגלגל בשוק ופיחתה את המטבע המקומי. בעקבות כך, עלתה האינפלציה באותה השנה ל-140 אחוזים והתפתחה כלכלת שוק שחור. ממשלת איינדה פעלה נגד השוק השחור על ידי הפצה מאורגנת של מוצרים בסיסיים.
באוקטובר 1972 סבלה צ'ילה משביתה ראשונה מבין גל שביתות. ביו המשתתפים בשביתה היו אנשי עסקים קטנים, חלק מהאיגודים המקצועיים וקבוצות סטודנטים. מנהיגיהם, ציפו להדיח את הממשלה הנבחרת. מלבד נזק לכלכלה המקומית, האפקט העיקרי של שביתת עשרים וארבעה הימים היה לגרום לגנרל קארלוס פרטס להפוך לשר הפנים, על מנת לפייס את הימנים. פרטס, שירש ב-1970 בתפקיד רמטכ"ל את הגנרל רנה שניידר (שנרצח בידי קבוצה בהנהגת Roberto Viaux אשר אותו ה-CIA רצתה להרתיע), תמך בדוקטרינה של שניידר וסירב לסיוע צבאי בהפיכה כנגד איינדה. למרות המצב הכלכלי שהחל לרדת, הקואליציה של המפלגה של איינדה, עלתה ל-43.2 בבחירות לפרלמנט של מרץ 1973. אולם, אז, הברית הלא רשמית בין מפלגתו של איינדה לבין המפלגה הדמוקרטית הנוצרית התפרקה. זו האחרונה חברה בברית עם המפלגה הימנית הלאומית שהתנגדה לממשלה הסוציאליסטית של איינדה.
שתי מפלגות הימין יצרו קואליציה דמוקרטית, הקונפליקט בין הגוף המבצע והגוף המחוקק שיתקו את פעולת הממשלה. ה-CIA שילם סכום גדול לאופוזיציה הימנית על מנת ליצור לחץ, לגרום למכשולים וכן לנצל את החולשה שנוצרה מצדו של איינדה על מנת לגרום להדחתו.
משבר
ב-29 ביוני 1973 הקולונל רוברטו סאופר הקיף את ארמון הנשיאות La Moneda עם רגימנט של טנקים וכשל בהדחת הנשיא. הפיכת נפל זו מכונה בספרדית Tanquetazo, הפיכה של טנקים, אורגנה בידי הקבוצה הפרלמנטרית מולדת וחירות. ההפיכה לוותה בשביתות כלליות של כורי הנחושת של El Teniente. באוגוסט 1973 התרחש משבר חוקתי, בית המשפט העליון של צ'ילה התלונן בפומבי על חוסר יכולת ממשלת איינדה לאכוף את החוק של המדינה. בעשרים ושניים באוגוסט בית הנבחרים (יחד עם המפלגה הדמוקרטית הנוצרית ביחד עם המפלגה הלאומית) האשימה את ממשלת איינדה בביצוע צעדים לא חוקתיים וקראה לצבא לאכיפת סדר חוקתי. במשך חודשים אשר קדמו לאירועים אלו, חששה ממשלתו של איינדה לקרוא לכח המשטרתי בחשדם כי הם לא נאמנים. בתשעה באוגוסט איינדה מינה את הגנרל קארלוס פראטס כשר ההגנה.
ה' מלך
ה' מלך הוא כינוי למספר פרקי תהלים וקטעי תפילה, המכונים כך על שם פתיחתם.
דמטריוס
דמטריוס (מיוונית עתיקה: Δημήτριος) הוא שם פרטי לגבר. לשם הטיות רבות כמו דמטרי (או: דימטרי), דימטריו ואחרים. השם נפוץ בכל רחבי העולם, אך בעיקר בעמים הסלאבים והיווניים.
מקור השם הוא מהאלה היוונית דמטר (Δημήτηρ ביוונית עתיקה), שמשמעות שמה הוא "אם האדמה".
{{פירושונים|
ראו גם
}}
לאנדנאומאבוק
לאנדנאומאבוק (באיסלנדית: Landnámabók, מילולית: "ספר היישובים") היא עבודה היסטורית איסלנדית בכתב יד, שמתארת את ההתיישבות הנורדית באיסלנד החל מהמאה ה-9 ואת תולדות משפחות המתיישבים עד המאה ה-12.
ישנם חוקרים, המייחסים את כתיבתה לכרוניקאי האיסלנדי ארי ת'ורגילסון (1148-1067). חוקרים אחרים סבורים, שמדובר באוסף של מסמכים, שקובצו בזמני ההתכנסויות של ראשי המשפחות האיסלנדיות בת'ינגות (þing) — אסיפות עם. לאנדנאומאבוק היא המקור החשוב ביותר הן להיסטוריה הקדומה של איסלנד והן לגנאלוגיה של העם האיסלנדי.
לאנדנאומאבוק כוללת חמישה חלקים ומעל 100 פרקים. בחלק הראשון מסופר על גילויה של איסלנד על ידי הנורדים. שאר חלקי העבודה מונים את המתיישבים באי לפי הסדר הגאוגרפי של נחלותיהם, כאשר התיאור מתחיל במערב ומסתיים בדרום.
בלאנדנאומאבוק נמנים שמותיהם של 435 גברים, רובם ממוצא נורווגי, שהיו הראשונים להתיישב באי בשנים 930-874. בנוסף, מסופר היכן כל אחד מהם התיישב, מצוינים גבולות נחלתו (היישובים), מי היו אבותיו, וצאצאיו עד המאה ה-12. מרבית המתיישבים מגל ההגירה הראשון, הקימו נחלות בדרום-מערב ובצפון האי.
בסך הכל, העבודה מתארת מעל 3,000 בני אדם ו-1,400 יישובים. היא כוללת אירועים חשובים בחיי המתיישבים — כציבור וכמשפחות — במאות ה-11-9. לפעמים, לתיאורים הגנאלוגיים וההיסטוריים, נלווים אנקדוטות.
הגרסאות ששרדו
לאנדנאומאבוק שרדה עד ימינו בחמישה כתבי יד:
Enemy of God
Enemy Of God (מאנגלית: אויב של אלוהים) הוא האלבום ה-11 של להקת הת'ראש מטאל הגרמנית קריאייטור. האלבום פורסם ב-10 בינואר 2005, ונחשב על ידי רבים לאלבום המוצלח ביותר של הלהקה ולאחד מאלבומי הת'ראש מטאל המוצלחים והמשפיעים ביותר בכל הזמנים.
ניתוח מוזיקלי
השפעות הדת' מטאל המלודי בולטות במיוחד באלבום, שמציג מוזיקה וליריקה קודרת ואפלה יותר. שיר הנושא "Enemy Of God", המבקר את הדת ומציג אותה כמניע למלחמה ולרצח, נחשב לאחד מהשירים הטובים ביותר של הלהקה, ומבוצע כמעט בכל הופעה חיה של קריאייטור. רבים משירי האלבום עוסקים במלחמה, אלימות ומוות.
רשימת שירים
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי מיל פטרוזה.
Roadrunner Records
Roadrunner Records היא חברת תקליטים אמריקאית מוערכת, המתרכזת בעיקר במטאל לסוגיו. החברה היא חברת-בת של ענקית ההקלטות Warner Music Group.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1980 תחת השם 'Roadrunner Records' בהולנד. כוונתה העיקרית הייתה עידוד מוזיקאים צפון אמריקאים לבוא ולהקליט באירופה. בשנת 1986, החברה הקימה מטה נוסף בניו יורק, ולאחר מכן באנגליה, גרמניה, צרפת, יפן, אוסטרליה, דנמרק, ולבסוף גם בקנדה. ההצלחות הראשונות הגיעו מהאלבומים של להקת המטאל הדנית King Diamond, להקת הת'ראש מטאל Annihilator, ואף מטאליקה.
בשנות ה-90, המשיכה הלהקה להחתים להקות דוגמת "Life of Agony" "Machine Head", "Suffocation" ועוד. במשך שנות ה-90, מספר להקות שהיו חתומות בלייבל הצליחו להגיע אל המיינסטרים, מה שהיווה פריצת דרך בחשיפה של הז'אנר, שלרוב הוגדר כמחתרתי. בשנת 1993, האלבום הראשון שהיה חתום בלייבל, "Chaos A.D" של להקת המטאל הברזילאית ספולטורה, רשם היסטוריה ונכנס למצעד 40 האלבומים הטובים של השנה במדרג הבילבורד היוקרתי. היסטוריה נוספת רשמה להקת "Type O Negative", כשאלבומה "Bloody Kisses" הוכר במעמד זהב על ידי ה-RIAA האמריקאי. בנוסף, זו הייתה הלהקה הראשונה שזכתה להשמעות ברדיו. בשנת 2000, סליפנוט הייתה הראשונה שזכתה במעמד פלטינום מאותו ארגון.
ב-18 בדצמבר 2006, Warner Music Group חתמה עם החברה על הסכם רכישה, לפיו רוב הרכוש הפרטי של (Roadrunner (73% ירכש. העסקה הושלמה ב-29 בינואר 2007, ו־Roadrunner הוכרזה רשמית כחברת בת של Warner Music Group.
ב-11 ביוני 2008, זכתה Roadrunner בתואר "לייבל המטאל הטוב ביותר" על ידי המגזין "Metal Hammer", ומאז זכתה עוד ארבע פעמים רצופות בהמשך.
עם זאת, חברת Roadrunner הואשמה רבות בתור לייבל המקדם ז'אנרים מסוימים ו'אופנתיים', תוך רמיסת הלהקות האחרות שאינן כאלה, דוגמת Obituary, Deicide, Death, Gorguts, ו-Pestilence אשר עזבו או פוטרו מהלייבל לאחר שלא קודמו. אחת הלהקות הראשונות שחתמו בחברה, להקת King Diamond, עזבה את הלייבל בטענה שלכאורה אינה מקבלת מהחברה את התמיכה לה היא ראויה. להקת "Type O Negative" עזבה את הלייבל בשנת 2006 לאחר ויכוח על הפצת אחד האלבומים שלהם. בשנת 2008 ביקשה החברה מהזמרת אמנדה פאלמר לערוך את אחד הקליפים שלה על מנת שתיראה רזה יותר, מה שגרם לסערה גדולה בקרב מעריציה. בשנת 2010 הודיעה הזמרת בעמוד הטוויטר שלה שהיא פוטרה מהלייבל. התגובות האחרונות על היחס המזלזל של הלייבל מגיעות באופן תדיר מאחת מהלהקות הגדולות החתומות בלייבל, Megadeth.
חברת Roadrunner, יחד עם חברת-האם Warner Music Group בעיצומו של סכסוך משפטי עם בעלי אתר הסרטונים הגדול בעולם, YouTube, עד כדי ביטול ומחיקת החשבון שלהם באתר. עם זאת, מרבית הסרטונים עדיין ניתנים לצפייה באתר.
ב-26 באפריל, הודיעה החברה על קיצוצים נרחבים בפעילותה, תוך סגירת סניפיה בבריטניה וקנדה, וקיצוצים נרחבים בשאר סניפיה בעולם. עוד נודע שהסניף בהולנד קרוב לסגירה, ושמנכ"ל החברה, Cees Wessels מתפטר מתפקידו.
קרב עמק הפו
קרב עמק הפו או פשיטת עמק הפו הוא קרב שהתרחש בשנת 203 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית השנייה, בין כוח רומאי בפיקודם של קווינטיליוס וארוס וקורנליוס קאתאגוס, לכוח קרתגי בפיקודו של מאגו ברקה. הקרב הסתיים בניצחון רומאי, ומאגו עצמו נפצע. כבר היה הקרב האחרון בקרבות זירת חצי האי האפניני במלחמה הפונית השנייה, ובסופו נסוג מאגו מחצי האי האפניני.