cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקוראן
הקוראן לעומת כתבי הקודש היהודיים והנוצריים
חוקרי אסלאם רואים בדמיון הרב שבין הקוראן לתנ"ך ולברית החדשה, כמו גם למדרשי אגדה יהודיים, השפעה של היהדות והנצרות על מוחמד. ידוע כי מוחמד בא במגע עם יהודים ועם נוצרים שישבו בימיו בחצי האי ערב, ואכן אפשר למצוא הדים למסורות יהודיות מהתלמוד, וגם מסורות שהיו בידי אבות הנצרות. הסיפורים על הדמויות המקראיות המפוזרים בקוראן מפוזרים ואינם אחידים, ולכן נהוג לחשוב כי כותבם של סיפורים אלה הניח כי לקוראים תהא עמם היכרות מוקדמת ממקורות אחרים.
ההתייחסות לדמויות המקראיות בקוראן אינה תואמת במקרים רבים את הטקסט המקראי, ודוגמה בולטת היא ההתייחסות אל מרים, אמו של ישו, כאחותו של אהרון הכהן (ככל הנראה כתוצאה מבלבול בין מרים הקדושה לבין מרים הנביאה). דוגמה נוספת לעיוות של סיפור מקראי הבא בקוראן הוא זה של המן האגגי: בעוד בתנ"ך המן הוא יד ימינו של אחשוורוש, בקוראן המן הוא משרתו של פרעה, ומייעץ לו "ללבן אבנים ולשורפם לשרפה ולבנות מגדל וראשו בשמיים", בהשפעת סיפור מגדל בבל. הקוראן אף מעשיר את קורות חייהם של הדמויות המקראיות בהוסיפו סיפורים על אודותיהם, שאינם מופיעים בתנ"ך. דוגמה לסיפור כזה הוא מעשה אברהם והצלמים: אברהם שרף את הצלמים של של אביו עקב התנגדותו לפוליתאיזם. אביו העניש אותו בהשליכו את בנו לכבשן האש, אך עקב דבקותו של אברהם באללה הלה ניצל. הסיפור מופיע באופן דומה גם במדרש בראשית רבה. התאולוגיה המוסלמית מסבירה את השוני בכך שהקוראן בא לתקן עיוותים שהכניסו היהודים והנוצרים בכתבי הקודש. בקוראן מובאים גם סיפורים על עמים ודמויות שאינם מופיעים במקרא (עם עאד, בערבית "קדמון") אשר הוציא מתוכו את הנביא הוד, ועם ת'מוד (המזוהה עם תדמור המקראית) אשר הוציא מתוכו את הנביא צלאח), ואף על דמויות אלו ועמים אלו מספר הקוראן בדרך של משל ותוכחה.
יחס הקוראן ליהדות
היהודים נחשבים "עם הספר" ("אהל אל-כתאב") ולכן אינם מוגדרים ככופרים. משה נחשב אחד מהנביאים.
בתור ה"בשורה האלוהית", הקוראן מרבה להתייחס ליהודים, ומשה, לדוגמה, נזכר בקוראן 145 פעמים. יחסו של מוחמד ליהודים לא היה חד-משמעי. בתחילה חשב שהם יצטרפו אליו, לכן קרא לא לפגוע בהם ובפולחנם. אולם כאשר היהודים התנגדו לדרכו, הוא נלחם בהם וקרא לקחתם כבני חסות מושפלים. זו הסיבה שבקוראן קיימים פסוקים שחלקם מדברים בגנות היהודים וחלקם משבחים אותם. בסורות ש"נתגלו" למוחמד במכה, ניכר יחס של אהדה ליהודים ואף הכרה בדתם כ"דת של ספר" הקרובה לאסלאם. אולם בסורות שיצר במדינה, לאחר שהתאכזב מהדבקות העקשנית שלהם בדתם, יש ביטוי לשינוי יחסו אליהם ומרובים בהן הפסוקים המגלים שנאה עזה כלפיהם.
עם זאת, יש להדגיש כי בקוראן, אלוהים החשיב את עם ישראל כעם הנבחר (לפני שאיבדו את מעמדם) מכל אומות העולם, כפי שהדבר בא לידי ביטוי בפסוקים הבאים:
להלן ציטוטים נבחרים המדברים בשבחם ובגנותם של היהודים בעיני הקוראן.
היחס לנצרות
הנוצרים נחשבים כ"עם הספר" ("אהל אל-כתאב") ולא מוגדרים ככופרים. ישו, או בשמו הערבי עיסא, מוכר כאחד הנביאים.
הקוראן לא מקבל את התאולוגיה של השילוש הקדוש. הקוראן גורס כי ישו לא היה בן האלוהים, אלא נביא בשר ודם, אשר ירד מן השמים באחרית הימים ויבשר על יום הדין, ובמסורת המאוחרת יותר, על בואו של ה"מהדי": המשיח. יש זרמים אסלאמים הרואים בישו לא רק את מבשר בואו של ה"מהדי" אלא את ה"מהדי" עצמו.
חקר הקוראן
חקר הנסיבות ההיסטוריות שבהן נכתב הקוראן מתבסס בעיקר על מחקר פילולוגי של הקוראן עצמו ושל מסורות מוסלמיות. הממצאים הארכאולוגיים הקשורים בהיסטוריה הערבית והמוסלמית אינם מספיקים כדי לקבוע איך נכתב הקוראן, ואפילו אינם מספיקים כדי לקבוע בוודאות שאמנם היה אדם ששמו מוחמד בן עבדאללה ממכה. גם מקורות היסטוריים זרים על-אודות ראשית האסלאם דלים מדי, ולפיכך מתרכזים ההיסטוריונים בחקר המסורות המוסלמיות, ומנסים באמצעות מחקר פילולוגי לברור מתוכן את העובדות ההיסטוריות.
המחקר הפילולוגי מאשר שלשונו של הקוראן ואופן הניסוח שלו מתאימים לשפה הערבית שהייתה מדוברת במכה במאה ה-7 לספירה. המסורת המוסלמית מספרת שהקוראן הובא כנאומים שנשא מוחמד בעל-פה, וכי הוא נשמר ברובו בעל-פה בזיכרונם של תלמידי מוחמד ששיננו אותו. היוזמה להאחדת הקוראן והעלאתו על הכתב מיוחסת לח'ליפה השלישי, עות'מאן בן עפאן. הערכת החוקרים, הנשענת על המסורות המוסלמיות, מתארכת את מפעל האיסוף, ההאחדה וההעלאה על הכתב לשנים 650–656 לספירה, ומייחסת אותו לוועדה שאספה עדויות וחומר כתוב וגיבשה נוסח כתוב וקאנוני של הקוראן.
איסוף הקוראן והעלאתו על כתב
הקוראן עבר שלושה שלבים בעת עלייתו על הכתב:
1. השלב הראשון - תקופת הנביא מוחמד: שמירת הקוראן בשלב זה הייתה בשתי דרכים:
א. שינונו בעל פה – רוב חברי הנביא, שיננו את הקוראן המבורך בעל פה.
ב. שמירתו בכתב – הנביא אסף קבוצה מחבריו שידעו קרוא וכתוב, והיה מכתיב להם מיד מה שהורד לו מהקוראן והיה מדריך אותם איך לסדר את הפסוקים ואת הסורות, ואלה נקראים "כותבי ההשראה האלוהית", ומהם זיד אבן ת'אבת, אובי אבן כעב, עלי בן אבי טאלב, אנס בן מאלכּ, והם היו כותבים את הפסוקים, את הסורות, על עורות, עצמות, ואבנים רכות.
2. השלב השני - תקופת אבו בכר: לאחר מותו של הנביא מוחמד, קיבל את תפקיד הח'ליף, חברו אבו בכר. בתקופה זו, היו הרבה מלחמות הנקראות "מלחמות הרדה" ("מלחמות הרדה" – קרבות עם אלה שעזבו את האסלאם), ונהרגו רבים מחברי הנביא, אשר שיננו את הקוראן בעל פה. למשל בקרב אל-יממא, נהרגו יותר משבעים ממשנני הקוראן בעל פה, לכן ייעץ עומר בן אל-ח'טאב לאבו בכר לאסוף את הקוראן בספר אחד, כדי שהקוראן לא יאבד. אבו בכר דחה את הרעיון, אך במהרה חזר בו והשתכנע ברעיון, והטיל על זיד בן תאבת לאסוף את כל סורות הקוראן המבורך בספר אחד. המשימה הייתה קשה מאוד, וזיד בן תאבת אמר "נשבע באללה, לו ביקשו ממני להעביר הר ממקומו, היה זה קל ממשימת איסוף הקוראן". זיד היה מכותבי ההשראה האלוהית, ומשנני הקוראן בעל פה, והיה חכם ירא אללה. בנוסף לזה הוא נכח בעת התגלות הקוראן לנביא מוחמד, והיה דורש ממי שרוצה לצטט לפניו את פסוקי הקוראן, שיהיה ממשנני הקוראן בעל פה, והפסוקים כתובים אצלו, ושיהיו לו שני עדים שיאשרו שכל פסוק שהוא בעצמו כתב את הפסוק שיקרא בפני הנביא, וכך נכתב הקוראן המבורך בספר אחד אשר נשאר אצל אבו בכר הח'ליף, אחר כך אצל הח'ליף עומר אבן אלח'טאב, אחר כך אצל חפסה, בת עומר אבן אלח'טאב.
3. השלב השלישי – בזמן הח'ליף עות'מאן אבן עפאן: בתקופה זו, היו מחלוקות בין המוסלמים, איך לקרוא את הקוראן, מפני שהממלכה האסלאמית התרחבה מאוד, והלהגים שבה התרבו. לכן הח'ליף השלישי ציווה על שלושה מחברי הנביא, את כתיבת ספר הקוראן במספר עותקים וחלוקתם בארצות האסלאם. כמו כן הוא ציווה על שריפת כל עותק אחר של הקוראן, וכך התאחדו המוסלמים סביב ספר קוראן אחד, אחיד ויחיד, וכך הסתיימה גם המחלוקת. זה נקרא "אלמצחף אלאמאם" (הספר המנהיג).
תהליך נקדנות הקוראן וניקודו
מזמן הנביא, עד זמן הח'ליף עות'מאן בן עפאן, נשאר הקוראן המבורך בלי ניקוד, וללא נקודות. המוסלמים התרגלו לקרוא את הקוראן בלי נקודות ובלי ניקוד, וכשהאסלאם נפוץ בארצות רבות, בהתערבבות הערבים המוסלמים עם העמים האחרים וכניסת עמים לא ערבים לאסלאם, היה צורך בשימת נקודות והוספת ניקוד.
אפשר לסכם את שלבי ניקוד הקוראן ושימת נקודות עליו, בפרוגרמה הבאה:
תרגום הקוראן
כיוון שכך, יש לשפה הערבית מעמד מיוחד בדת המוסלמית. לשפת הקוראן, השפה הערבית הספרותית הקלאסית, מיוחסת מידה של קדושה באסלאם. אסור לעטר את הקוראן באיורים, כיוון שהם מזכירים עבודת אלילים. לפיכך הקוראן מעוטר באמצעות כתיבה קליגרפית של חלק מהפסוקים, ועיטורי ערבסקות בשולי העמודים.
תרגום לעברית
רוב התרגומים לעברית של הקוראן נעשו בידי יהודים חוקרי אסלאם, ואין נוסח מוסמך של הקוראן בעברית (ראו להלן). קטעים מן הקוראן תורגמו לעברית בידי אנשי העדה האחמדית (מרכזה של העדה בישראל הוא כבאביר שבחיפה), שרואים כמטרה את הפצת בשורת האסלאם בשפות שונות, אולם רוב המוסלמים אינם רואים בעדה זו חלק מן האסלאם.
לקוראן נעשו מספר תרגומים לעברית.
במאות ה-17 וה-18 נכתבו באירופה הנוצרית תרגומים עבריים לקוראן בידי יהודים, אולם הם לא נעשו מהנוסח הערבי, אלא מתרגומים לאיטלקית ולהולנדית.
ב-1857 תרגם צבי חיים הרמן רקנדורף את הקוראן לעברית מהנוסח הערבי. זהו כנראה התרגום המלא הראשון של הקוראן מערבית לעברית. הוא השתמש בשפה מקראית כמקובל בתקופתו, ויש המוצאים את התרגום קשה לקריאה. רקנדורף ליווה את תרגומו בביאורים, חלקם ענייניים, אך חלקם מכילים דברי לעג וביקורת על הדת המוסלמית.
התרגום הראשון שיצא לאור במהדורה מדעית הוא זה של יוסף יואל ריבלין, "אלקראן", תל אביב 1936. ריבלין נצמד בתרגומו לטקסט הערבי ולכן תרגומו מליצי וקשה לקריאה שוטפת, אולם הוא מעיד על עצמו שהוא נאמן לכתוב כמעט ללא סטייה.
תרגום נוסף הוא זה של ד"ר אהרון בן-שמש, "הקראן: ספר הספרים של האסלאם", הוצאת "קרני", תל אביב 1978 (מהדורה ראשונה הוצאת מסדה 1971). תרגומו של בן-שמש יצא במהדורה מדעית, הכוללת פרט לתרגום גם הערות שוליים המפרשות את הטקסט, ומוסיפות מראי מקומות למקורות יהודיים מקבילים בתנ"ך ובתלמוד. המהדורה היא בלשון עברית חופשית ושוטפת, ואינה צמודה למספור הפסוקים המקובל, אלא לחטיבות של חמישה פסוקים, זאת כדי ליצור תרגום בשפה קולחת. המהדורה כוללת מבוא העוסק בדת האסלאם.
ב-2005 יצא לאור על ידי ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב "הקוראן", תרגומו של אורי רובין, ובו גם הערות, נספחים ומפתח. תרגום זה נחשב שוטף ונהיר יותר לקריאה, בהשוואה לתרגומו הארכאי של ריבלין.
ב-2015 יצא לאור "הקוראן בלשון אחר" - תרגום לעברית בידי סובחי עלי עדוי, מלווה בהבהרות ופירושים, בהוצאת מרכז בַּיִנאת.
ב-2016 יצאה לאור מהדורה חדשה, מעודכנת ומורחבת של תרגום הקוראן מאת אורי רובין, בהוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב.
ב-2017 יצא לאור "תרגום משמעויות הקוראן המבורך", שהוא תרגום לעברית של הקוראן שתורגם על ידי צוות של מומחים המתמחים בשפה הערבית, בשפה העברית ובשריעה. תרגום זה יצא לאור על ידי דאר א-סלאם, המרכז להכרת האסלאם שבכפר קרע. בשנת 2019, הוצאת Goodword books הבינלאומית הוציאה לאור מהדורה מיוחדת של התרגום הזה.
הקוראן באינטרנט
ב-25 באוקטובר 2009 הושק מנוע החיפוש הראשון בעולם לאתרי אינטרנט בנושאי קוראן. המנוע, שהקימה איראן, מאפשר לגולשים לחפש בקלות מידע העוסק בהלכות אסלאמיות. המנוע נועד לטפח את התרבות האסלאמית באמצעות מתן גישה נוחה לאתרי אינטרנט העוסקים במדעי הקוראן, למעלה מ-360 אתרי אינטרנט שונים.
R U OK
R U OK הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית טייט מקריי. השיר יצא לאור ב-10 בדצמבר 2020, על ידי חברת התקליטים RCA רקורדס, כסינגל שני מתוך המיני-אלבום Too Young to Be Sad.
רקע והכרזה
מקריי העלתה קטע מהשיר לחשבון שלה ב-TikTok, כמה ימים לפני צאתו, ותיארה אותו כהמשך לסינגל הפורץ שלה "You Broke Me First" (2020). בהודעה לעיתונות סיפרה מקריי, "'r u ok', הוא שיר שמעולם לא חשבתי שאכתוב. יש לו טון חצוף ולוחמני מאוד, מה שהפך אותו למאתגר וצלול יותר כפרספקטיבה הזו - מכיוון שאני חושבת שאני בדיוק ההפך. אני אוהבת שבשיר הזה יש משמעות מרגשת רבה מאחורי המילים, עם הפקה מאוד טראפית, בהירה ומנוגדת בו זמנית."
אלכסיי קיבשנקו
אלכסיי קיבשנקו (ברוסית: Алексей Кившенко;  22 במרץ 1851 - 2 באוקטובר 1895) היה צייר אימפריאלי רוסי, בעיקר של סצנות היסטוריות. בין הידועים ביותר היו אלה המתארים את מלחמות רוסיה-טורקיה. הוא גם יצר סצנות ציד וז'אנר והיה קשור להנודדים.
ביוגרפיה
הוא נולד בחוות בקר קטנה. אביו התעניין באמנות ובמוזיקה, ועודד את הניסיונות המוקדמים של בנו לצייר. לימודיו הראשונים החלו כשהיה בן תשע; בחברה האימפריאלית לעידוד האמנויות עם איוואן קרמסקוי.
מ-1867 עד 1877, הוא היה סטודנט באקדמיה האימפריאלית לאמנויות, בניהולו של קרליס הונס. הוא גם ביקר בשיעורים במכון הטכנולוגי הממלכתי ובאקדמיה המדיקו-כירורגית, אך אלה לא היו לרוחו. כשהיה שם, הוא עזר לפרנס את עצמו בכך שעבד כפקיד במועצת האדמירליות.
ב-1880, לאחר שקיבל מלגה זרה, הוא החל לנסוע באירופה, וביקר בפריז, דיסלדורף ומינכן, שם עבד עם גבריאל פון מקס ווילהלם פון דיז. כשחזר ב-1884, הציורים שהפיק זיכו אותו בתואר "אקדמי". מאוחר יותר באותה שנה, הוא הוזמן על ידי הצאר אלכסנדר השלישי לצייר סצנות ממלחמת רוסיה-טורקיה האחרונה. הוא נסע לטרנסקווקאז כדי לבצע רישומים. הוא גם לימד רישום באקדמיה לאמנות ותעשייה בסנט פטרבורג עד 1889.
רבים מהם שימשו כאיורי ספרים. בשנת 1893, הוא הפך לחבר מלא באקדמיה ולימד שיעור בציור קרב.
הוא מת מסיבות לא ידועות במהלך ביקור בגרמניה.
נעה דר
נעה דר (נולדה ב-1964) היא רקדנית וכוריאוגרפית ישראלית, מנהלת "קבוצת מחול נעה דר".
ביוגרפיה
דר נולדה וגדלה בדגניה א'. החלה ללמוד מחול בגיל 8 ולמדה בין היתר אצל ירון מרגולין. בגיל 18 הוזמנה להצטרף לאנסמבל בת שבע שם רקדה שנתיים. לאחר מכן עברה לניו יורק שם רקדה בלהקות צבי גוטהיינר, ג'נט סטונר, נטע פוולמכר ועוד. בשנת 1986 חזרה לארץ ונמנתה עם יוצרי להקת "תמר" שבה רקדה ויצרה את עבודותיה הראשונות. בשנים 90–92 יצרה והופיעה בפאריס, באמסטרדם ובברלין.
ב-1993 הקימה את "קבוצת מחול נעה דר". הלהקה מונה שמונה רקדנים והיא משתפת פעולה עם יוצרים מתחומי אמנות שונים. רוב יצירות הלהקה נוצרו על ידי נעה דר. יצירותיה הוזמנו על ידי פסטיבלים רבים בארץ ובעולם.
בפסטיבל הרמת מסך: "אינו אלא" (96) בשיתוף עם להקת "נקמת הטרקטור", "לנשוך בקליפות" (97) ,"אייזאורוס-פרידה" (98), על חייה ויצירתה של האמנית המקסיקנית פרידה קאלו ,"גיד אכילס" (99), "מוזר" (2000) - בשיתוף עם הכותב והבמאי יוסף אל דרור, "בית" (2001), ו"עננים ומרק" (2005).
בזירה הבין תחומית: "הראשים המוחלפים" (2008)
במסגרת פסטיבל "צלילי ילדות" בחולון: "משחקי ילדים" (2002), "החלום הוא צייר גדול" (2004)
במסגרת פסטיבל המחול "הרמת מסך", "אגו" (2009).
במסגרת פסטיבל "מחולוהט" במרכז סוזן דלל, "אנו באנו" (2010).
ב-2010, העלתה את מופע סולו בביצועה, "הדומם והמחכה לתורו", המבוסס על שירו של שאול טשרניחובסקי "אני מאמין", ב"מעבדה" בירושלים, במסגרת אירוע "מחול ברוח".
ב-2014, העלתה את המופע "עור".
ב-2018, לאחר שנים רבות שבהן עסקה רק ביצירה, חזרה דר להופיע, במופע שיצרה "נוע נוע". ב-2019 רקדה ביצירה נוספת "אינוונטר", שנוצר כמסיבת פרידה לסטודיו שלה, שאותה נאלצה לעזוב לאחר שהמבנה נמכר לטובת בניית מגדל מגורים במקומו.
הדיוויזיה ה-262 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-262 (בגרמנית: 262. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של ה שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
ב-26 באוגוסט 1939 הוקמה הדיוויזיה, והוהעמדה תחת פיקודו של אדגר טייסן, ובמהלך המערכה בפולין היא הייתה בחזית המערבית כעתודת הארמייה השביעית. במהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-37 במסגרת הארמייה הראשונה, ובמהלך מבצע ברברוסה היא לחמה במסגרת הארמייה ה-17 כחלק מהקורפוסים ה-4, ה-44 לסירוגין. לאחר מכן לחמה כחלק מוה-51 במסגרת הארמייה השישית. במהלך הקרב על מוסקבה היא לחמה כחלק מהקורפוס ה-35 במסגרת הארמייה השנייה, ובפברואר הועברה הדיוויזיה יחד עם הקורפוס ה-35 תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השנייה. הדיוויזיה ספגה אבדות כבדות במהלך מבצע קוטוזוב, שהחל לאחר המערכה סביב מבלט קורסק, וב-2 בנובמבר 1943 פורקה הדיוויזיה.
יצחק בר לווינזון
יצחק דב בר לווינזון (בכתיב יידי: יצחק בער לעווינזאהן; ריב"ל; כ"ט באלול ה'תקמ"ח, 1 באוקטובר 1788, קרמניץ, רוסיה – כ"ב בשבט ה'תר"ך, 15 בפברואר 1860, קרמניץ) היה חלוץ תנועת ההשכלה היהודית בתחומי האימפריה הרוסית. ריב"ל, שבצעירותו ספג את ערכי תנועת ההשכלה מראשי המשכילים בגליציה, פעל להפצת רעיונות אלו בין היהודים בתחום המושב. בין חיבוריו הרבים, כמעט כולם בעברית: ספרי הסברה לשינוי הערכים בחברה היהודית המזרח-אירופית ("תעודה בישראל", "בית יהודה"); חיבורים להגנה על היהדות מן הנצרות ובפרט מן המיסיון הנוצרי ("זרובבל", "אפס דמים"); מחקרים בחכמת ישראל, בתולדות עם ישראל ובלשון העברית; וחיבורים סאטיריים אנטי-חסידיים ("עמק רפאים", "דברי צדיקים"). בחלק מפעולותיו שיתף פעולה עם פקידים בממשלתו של הצאר ניקולאי הראשון.
קורות חייו
ריב"ל נולד בעיירה קרמניץ שבפלך ווהלין שברוסיה, ליהודה לווין. קיבל חינוך מסורתי בתורה ובתלמוד, אך שלא כמקובל אצל היהודים בתחום המושב באותה תקופה, למד גם את התנ"ך במלואו ואת השפה הרוסית. ב-1807 נישא ועבר לעיירה ראדזיווילוב. לאחר תקופה קצרה התגרש מאשתו, ולאחר מכן לא נישא שוב ולא הוליד ילדים. הוא למד שפות נוספות (גרמנית, צרפתית ולטינית), והתפרנס מהוראה בבתים פרטיים ומעבודות תרגום עבור השלטונות הרוסיים בעת פלישת נפוליאון. בשל מחלה נסע ב-1813 לברודי בגליציה בהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשנים הבאות נדד בין ערי גליציה והתיידד עם ראשי המשכילים שם: יהודה ליב מיזס, שי"ר ויצחק ארטר בלבוב, מנדל לפין ויוסף פרל בטרנופול, רנ"ק ומאיר הלוי לטריס בז'ולקווה ואחרים. אישים אלו השפיעו עליו ברעיונות ובחיבוריהם, בחכמת ישראל (שי"ר, רנ"ק), בספרות יפה (ארטר, לטריס), בסאטירה אנטי-חסידית (מיזס, פרל) ובכלל בערכיה ומטרותיה של תנועת ההשכלה. בגליציה גם הוציא לאור את חיבוריו הראשונים, ובהם ספר לימוד השפה הרוסית ליהודים, שלא השתמר, והסאטירות האנטי-חסידיות "מגלה סוד" ו"עמק רפאים", שכתב בעקבות "מגלה טמירין" של יוסף פרל.
בראשית שנות העשרים חזר ריב"ל לקרמניץ. בעקבות רדיפות שנרדף שם בשל משכילותו החל לנדוד כמורה פרטי בעיירות אוקראינה, ברדיצ'ב, אוסטרהא, נמירוב וטולצ'ין, ואולם עקב מחלה שלקה בה נאלץ לחזור ב-1823 לקרמניץ, ובה השתקע עד פטירתו. בעשרות השנים הבאות הוציא לאור מביתו שבקרמניץ את ספריו, נפגש עם משכילים יהודים ונוצרים והתכתב עמם, תוך שהוא סובל ממחסור חומרי ומבריאות לקויה, עד שכונה "הנזיר מקרמניץ". את מחקריו ביהדות ובנצרות המשיך בין השאר בעזרת הספרייה של הליצאום הקתולי בעיירה ומספרים עבריים שהצליח להשיג. הוא ניסה לארגן את משכילי מזרח אירופה במסגרת מאורגנת ולהוציא כתב עת, אך ללא הצלחה.
ב-1823 פנה לראשונה לשלטונות בהצעה רשמית לשיפור מצבם של היהודים בתחום המושב, שכללה רפורמות בחינוך היהודי ומתן חלקות קרקע ליהודים לשם חקלאות. באותה שנה סיים את ספרו "תעודה בישראל", אולם הוצאתו לאור התעכבה עד 1828 בשל מחסור בכסף. לאחר הוצאת הספר קיבל ריב"ל מענק מהצאר ניקולאי הראשון על פעולתו להטבת מצב היהודים. ב-1829 סיים את ספרו "בית יהודה", ולאחר משא ומתן ממושך עם הצנזורה הצליח להוציאו לאור ב-1839. ב-1833 הציע ריב"ל הצעה לשלטונות בעניין החמרת סדרי הצנזורה על ספרים עבריים והדפסתם ברוסיה, והשלטונות קיבלו את הצעתו בשינויים שונים. במסגרת השינויים נסגרו כל בתי הדפוס בתחום המושב מלבד דפוס ראָם (רוֹם) בווילנה ועוד שני בתי דפוס בוורשה ובז'יטומיר. היסטוריונים (החשוב בהם שמעון דובנוב) האשימו את ריב"ל בנזק שגרם לדפוס העברי ברוסיה מתוך האמון המופרז שלו בשלטון הצאר, ואולם היסטוריונים אחרים (כגון יוסף קלוזנר) טענו כי ריב"ל בחר ברע במיעוטו והציל מה שאפשר היה להציל. קשריו עם השלטונות העלו את קרנו בעיני המשכילים, שהגנו עליו מפני התנכלויות מצד קנאים במחנה האורתודוקסי. בשנות השלושים היה פעיל בייסוד חוות חקלאיות ליהודים בתחום המושב.
לאחר מספר עלילות דם ברוסיה התבקש ריב"ל על ידי ראשי הקהילה, שידעו שהוא מקורב לשלטון, לכתוב ספר להגנה על היהדות מטענות עלילת הדם. ריב"ל חיבר ב-1834 את "אפס דמים", והוציא אותו לאור ב-1837. בשנים הבאות תורגם הספר לרוסית, לגרמנית ולאנגלית. במהלך השנים חיבר ספרים נוספים נגד טענותיהם של מיסיונרים נוצרים ויהודים מומרים על היהדות בכלל ועל התלמוד בפרט. חלק מחיבורים אלו – "ימין צדקי", "אחיה שילני חוזה", "זרובבל" ואחרים – לא יכלו להידפס בגבולות האימפריה הרוסית מחמת הצנזורה, או שהודפסו לאחר פטירתו ובעילום שמו. ככל הנראה, פעילותו נגד המיסיונרים ודברי הסנגוריה שכתב על התלמוד היוו חלק מהסיבות, שהשלטונות הרוסיים לא שיתפו אותו בצעדי ה"השכלה מטעם" שהוביל מקס ליליינטל; הסיבות האחרות הן, כמשוער, משכילותו והתנגדותו לחסידות, שהיו מקשות עליו להתקרב לרוב היהודי בתחום המושב ולשכנע אותם בצורך ברפורמות.
בשנות הארבעים והחמישים המשיך להידרדר מצבו הכלכלי והבריאותי של ריב"ל. ניסיונות שונים למנותו לתפקידים ממשלתיים כמו מפקח על בתי ספר או רב מטעם הממשלה לא עלו יפה, בחלק מהמקרים מחמת התנגדותו שלו. ב-1856 קנו השלטונות אלפיים עותקים מספרו "בית יהודה" לחלוקה לקהילות, ובתמורה קיבל סכום כסף ממסים שנגבו מן היהודים. לפני פטירתו כתב צוואה ובה מסר את כתביו לבן-אחותו, יעקב ישראל לווינזון, לשם הדפסה. הוא נפטר ב-1860, בגיל 72, ונקבר בקרמניץ. כתביו המשיכו לצאת לאור בשנים שלאחר מכן.
דמותו והשקפת עולמו
ריב"ל נחשב, הן על ידי משכילי זמנו והן על ידי היסטוריונים, כחלוץ וכמייסד תנועת ההשכלה בתחומי האימפריה הרוסית. משכילים מוקדמים, כדוגמת ר' ברוך שיק משקלוב ור' מנשה מאיליה, פעלו במזרח אירופה עוד לפני זמנו, ואף ניכרה השפעה מסוימת של השכלת ברלין שבחלק מהמקרים הסתיימה בהמרת דת (כמו אצל אברהם פרץ ויהודה ליב נווחוביץ' משקלוב). אלא שריב"ל הביא לאזורי תחום המושב את ההשכלה כפי שהתעצבה בגליציה, צביון שנשמר בעיקר בדרום תחום המושב, ובפרט באודסה. לעומת זאת בצפון, ובעיקר בליטא, היה לתנועת ההשכלה אופי רומנטי ושמרני יותר, והונהגה בידי משכילי וילנה ובראשם מרדכי אהרון גינצבורג, אד"ם הכהן ואחרים. בשל חלוציותו כונה ריב"ל "מנדלסון הרוסי", בהתייחסות למשה מנדלסון, אבי תנועת ההשכלה.
השקפת עולמו של ריב"ל על אודות מהות היהדות התבססה במידה רבה על הגותו של מנדלסון, והתייחסותו להיסטוריה היהודית הושפעה מהגותו של רנ"ק. הצעותיו לרפורמה בחינוך המשיכו את רעיונותיו של נפתלי הרץ וייזל, שפעל כחמישים שנה לפניו. חיבוריו נגד החסידות הושפעו מימיו בגליציה, בעיקר מיצחק ארטר ומיוסף פרל, שעמו המשיך לעמוד בקשר מכתבים.
פעילותו של ריב"ל התמקדה בשני ערוצים: בכתיבת ספרות הסברה לרעיונות ההשכלה, ובכתיבת מכתבים, תזכירים והמלצות לפקידים במנגנון השלטון של הצאר שבהם הציע רפורמות שונות בחיי הקהילות היהודיות ברוסיה. היסטוריונים ניסו להסביר מה הביא את ריב"ל ומשכילים אחרים לנקוט בצעדים כאלה, בה בשעה שהצאר חוקק גזרות קשות כלפי היהודים, ובראשן גזרת הקנטוניסטים. עמנואל אטקס כתב בעניין זה:
תמימותו זו של ריב"ל באה כנראה לידי ביטוי גם בחיבורים שכתב ובהם הגן על התלמוד מפני טענות הנוצרים. הוא סבר שטיעונים מנומקים יוכלו לשכנע את המיסיונרים ואת חוגי השלטון לחדול מלהציק ליהודים, ולא לקח בחשבון את התוצאה ההפוכה - ירידת קרנו בעיני השלטונות. בכמה מן ההצעות והתזכירים שהעביר לשלטונות לרפורמות בחיי הקהילות היהודיות, הנחה אותו גם עקרון הבחירה ברע במיעוטו, כלומר, הטלת תקנות נסבלות יחסית ביוזמתו במקום גזרות חמורות יותר שהיו מופעלות ללא התערבותו. באחד מהתזכירים ניסה לטעון נגד גזרת הקנטוניסטים, אך ללא הצלחה.
פנייתו של ריב"ל אל הציבור היהודי בתחום המושב התמקדה בשיפור בכמה תחומים. בתחום החינוך והתרבות קרא ריב"ל להחלפת שפת היידיש בשפה העברית כשפת תרבות, ולהרחבת תחומי הלימוד המסורתיים מתלמוד והלכה בלבד לתחומי מדע, חכמה והגות. בתחום הכלכלה פעל ריב"ל להפניית יהודים למקצועות יצרניים ובפרט לחקלאות, על מנת לפתור את המצוקה הכלכלית החמורה שסבלו ממנה היהודים במזרח אירופה. בתחום יחסי היהודים והעמים שבקרבם ישבו, טען ריב"ל כי על היהודים ללמוד את שפות אירופה ולהשתלב בעולם התרבותי והפוליטי של עמי אירופה.
ריב"ל צירף לקריאותיו ראיות והוכחות המבוססות על מבחר רחב של מקורות מארון הספרים היהודי, ובפרט מחיבורים של הרציונליזם היהודי בימי הביניים. בנימוקים עיוניים אלה ביקש להראות כי רעיונות ההשכלה אינם זרים למסורת היהודית, אלא הם המשך טבעי ומתחייב מההגות היהודית לדורותיה. את הטענה הזו ביקש להפנות הן כלפי חוץ, אל המחנה האורתודוקסי - בשלב שבו עוד לא הייתה ההשכלה מחנה נפרד ומנוגד לו - והן כלפי פנים, לחוגי המשכילים עצמם, ברוח הקו השמרני בהשכלה. שליטתו במקורות היהודיים ואחרים, שבה עשה שימוש בטיעונים אלה וגם בחיבוריו נגד הנצרות, לא הייתה מלאה בשל התנאים הקשים שבהם רכש את השכלתו וחוסר הנגישות שלו לחומר מעודכן. ואכן, לעיתים יש בכתביו שיבושים ושגיאות, בעיקר בחקירותיו בתחום הלשון. אף על פי כן נפוצו כתביו בין היהודים, השפיעו על קביעת השקפת עולמם של משכילים צעירים, ואף זכו לשבחים מכמה רבנים מתנגדים וחסידים. הציבור האורתודוקסי בכללו התייחס אליו, כפי שהתייחס לשאר המשכילים, כאפיקורס וככופר; בחור צעיר שעבר באותם ימים למחנה ההשכלה זכה לכינוי "תעודה'קה", על שם ספרו של ריב"ל "תעודה בישראל".
ריב"ל, שנפטר ב-1860, לא השפיע השפעה ישירה על הציונות; אך רעיונותיו לרפורמה בחיים היהודיים ולחצו לקיום פעילות יהודית מחוץ למעגל לימוד התורה וההלכה, חלחלו להגותם של המשכילים בדורות הבאים, ומהם אל ההוגים הציונים המוקדמים. יוזמותיו בתחום ההתיישבות היהודית החקלאית ברוסיה תרמו את תרומתם לייסוד המושבות של חובבי ציון.
חיבוריו
ריב"ל כתב ספרים רבים, שהחשובים שבהם מתחלקים לשני סוגים: (א) ספרים שבהם ניסה לשכנע את הקהילות במזרח אירופה לאמץ את ערכי תנועת ההשכלה ולערוך שינויים ותיקונים באורח החיים היהודי; (ב) ספרים להגנה על היהדות, ובפרט התלמוד והשולחן ערוך, מפני התקפות של מיסיונרים נוצרים ויהודים מומרים, התקפות שרווחו באימפריה הרוסית בתקופתו והגיעו עד כדי עלילות דם. בעוד שהסוג הראשון התקבל בברכה על ידי ממשלת הצאר, הסוג השני הוריד את קרנו של ריב"ל בעיני השלטונות, וחלק מחיבורים אלו נאלץ לכתוב בעילום שם ולא להוציאם לאור בדפוס. הספרים שלא הוציא לאור בימי חייו נפוצו בהעתקות בכתב יד, ויצאו לאור על ידי אחיינו, יעקב ישראל לווינזון באודסה, ואחר כך על ידי דוד בר נתנזון בוורשה.
הנצחתו
שנים רבות לאחר שנפטר נודעה קרמניץ כ"עירו של ריב"ל". בסוף המאה ה-19 ניסו משכילי קרמניץ לרכוש את הבית בו גר כדי להקים בו ספריה לזכרו של ריב"ל, אולם הסכומים שנאספו לא הספיקו לבניית ספריה.
אחרים
ריב"ל כתב, כנראה ב-1828, גם חיבור אחד ביידיש, די הפקר-וועלט ("עולם ההפקר"), סאטירה שנפוצה בכתב-יד בין המשכילים והודפסה רק ב-1888; הסאטירה עוסקת במוסדות ובעלי תפקידים בקהילה היהודית. הוא גם הוציא לאור מחדש את יצירתו של יוסף האפרתי מטרופלוביץ "מלוכת שאול", לבוב תק"ף (1820). מעט מחיבוריו לא נדפסו ונשארו בכתב יד.
מחיבוריו
בתרגום:
סבוקו
סבוקו (באינדונזית: Sebuku) יכול להתייחס למקומות הבאים באינדונזיה:
U Don't Know Me
את המיני-אלבום הפיקו מספר מפיקים ביניהם ברנדי עצמה, רודני ג'רקינס, גיא רוץ' וכולי.
הוצאה
המיני-אלבום מכיל רמיקסים של אמנים כמו דה בראט, פאט ג'ו וביג פן. המיני-אלבום מכיל מספר רמיקסים לשירים שונים מתוך אלבומה השני שגם יצאו כסינגלים ובכך עזרו לדירוגים של אותם סינגלים במצעדים.
כמו כן, המיני-אלבום לא זכה להצלחה גדולה כאשר הגיע למקום ה-79 בלבד בארצות הברית ולמקום ה-50 בקנדה. מתוך המיני-אלבום יצא סינגל אחד שהוא הרמיקס לשיר הנושא של האלבום.
Storm (שיר של ויקטור קרון)
Storm (בעברית: סערה) הוא שיר באנגלית שנכתב והולחן על ידי סטיג רסטה, ואלו קיקאס, ויקטור קרון, סבסטיאן לסטאפייר ופרד קריגר ובוצע על ידי ויקטור קרון. השיר ייצג את אסטוניה באירוויזיון 2019 בתל אביב, ישראל, בעקבות זכייתו במקום הראשון בתחרות הגמר הלאומי האסטונית - Eesti Laul 2019.
מעבר יבוק (ספר)
מַעֲבַר יַבֹּק הוא ספר שחיבר אהרן ברכיה מודינא והודפס לראשונה במנטובה בשנת 1626. בספר 112 פרקים (בגימטריה: "יבק"), הכוללים, בין השאר, תפילות וטקסים המיועדים לחולה, בני משפחתו והסובבים אותו במשך מחלתו, יציאת נשמתו וקבורתו. בספר יש ביטוי לפחדיו של החולה מן המוות ואת תקוותו להירפא, כמו ההיבט המציאותי של הסובבים אותו בהקשר לתהליך אותו הוא עובר, שלרוב איננו הפיך. הספר אינו חיבור הלכתי במובן המקובל של המילה, אך למרות זאת הייתה, ועדיין יש לו השפעה אדירה בשדה הפסיקה בתחום אחרית ימיו של יהודי.
הספר הודפס פעם נוספת בשנת 1732 בדפוס שלמה פרופס מוכר ספרים באמסטרדם וכן בדפוס ראם בווילנה בשנת 1860.
עיריית תל אביב-יפו קראה רחוב בשכונת נחלת יצחק על שם הספר, בסמוך לשני רחובות נוספים שנקראו גם הם על שם יצירות ספרותיות תורניות, "חיי אדם" ו"ילקוט הרועים".
משמעות שם הספר
בהקדמה לספר כותב אהרן ברכיה בחרוזים את הטקסט הבא:
המחבר מדמה את המוות והמעבר בין העולם הזה לעולם הבא, למעברו של יעקב את נחל יבוק לקראת פגישתו עם עשו אחיו (כאשר לפני המעבר הוא שלח מנחה לעשיו, ולאחריו נאבק עם מלאך). את ההיאבקות עם המלאך הגיבור מדמה המחבר להידבקות בה' לאחר המוות, כאשר את סיום ההיאבקות עם עלות השחר מקביל המחבר לתחיית המתים. המחבר מאריך בהקדמה בהקבלה זו מצדדים שונים, ואף דורש את יב"ק כראשי תיבות בדיעבד - ייחוד, ברכה, קדושה, הנמצאים בעולם הבא.
חלוקת הספר
הספר מחולק לחמישה חלקים, המכונים על ידי המחבר מאמרות.
מאמר ראשון - שפתי צדק
בפרק הראשון של המאמר, מבהיר המחבר את ההבדל בין קרן לבין פירות של מצוות. ממשיך למעלתה של מצוות גמילות חסדים, תוך מתן הסבר לסיבה מדוע המונח חסד, נאמר בלשון רבים. מכאן ממשיך למצוות ביקור חולים, שגם היא מצווה המתחלקת לקרן ופירות. ואומר כי ביקור החולה חייב להיות מלוּוֶה בתחנונים לרפואתו, ומי שמבקר ללא בקשת רחמים, לא יצא ידי חובת קיום המצווה. והביקור חולים המובחר, הוא שמתפלל על החולה, ומתוך כך מגיע לידי זעקה. ומשמעותה של זעקה היא שלאדם המתפלל אין עוד מילים, עד שזעקה מתפרצת מליבו, וערכה של זעקה זאת, כעשר תפילות, כיוון שהיא מעוררת, וביכולתה להמתיק את הדינים. עם זאת, מבהיר המחבר מדוע אסור לזעוק על החולה בשבת.
בפרק השני, מבהיר המחבר את חשיבות ביקור חולים, ואת "סדר בקשת הרחמים" שיש לומר על החולה.
בפרק שלישי, נכנס עניין האמונה. המחבר מבהיר שגם אם מחלתו של החולה היא תוצאה ישירה של מעשי בני אדם עליו לתלות את חוליו בהשגחה העליונה. ראוי שהחולה יצדיק על עצמו את הדין, וכדאי שיכוון למות על קידוש השם, וייחשב לו כאילו הפיל עצמו לכבשן האש לשם כך.
פרק רביעי, עוסק בחובת החולה לחזור בתשובה לפני מותו ולפרט את חטאיו. כן מוזכר גם הווידוי בתפילות היום (שחרית ומנחה), ומבואר הכוח שבהזכרת יציאת מצרים, והחלשת הסטרא אחרא, כתוצאה מהזכרה זאת. כן, מוזכרות התועלות הבאות לאדם לבניו ובני בניו מהזכרות אלו. הפרק מפרט את שכרו של המחזיר רשעים בתשובה, וחוזר ומדגיש עד כמה מועילים שברון לב ודמעות בווידוי של חולה.
מאמר חמישי - אמרי נועם
במאמר ראשון כולל המחבר דרושים והנהגות לחולה, דיני גוסס, סדר וידוי, סדר רחצת המת, סדר הקבורה, סדר האשכבה ועוד.
דונגה
קרלוס קייטנו בלדורן ורי (Carlos Caetano Bledorn Verri), או בכינוי הידוע דונגה (נולד ב-31 באוקטובר 1963 באיז'ואי שבריו גראנדה דו סול, ברזיל) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת הקשר האחורי ומאמן כדורגל. דונגה היה מאמנה של נבחרת ברזיל בשתי קדנציות, בין השנים 2006 ל-2010, ובין 2014 ל-2016.
שנות ה-1980
בגיל 16, התקבל דונגה למועדון אינטרנסיונל. סייע לו בכך סנדקו, אמידאו פרונדי, שהיה גם ראש העיר בה נולד. פרונדי השתמש בקשריו ובכושר ההשפעה שלו על מנת לשכנע את המועדון לבחון את דונגה. הוא התקבל ושיחק בקבוצה הצעירה של אינטרנסיונל בשנים 1980-1983. הקריירה המקצועית של דונגה התחילה עם המעבר לקבוצה הבוגרת בשנת 1983. בשנתיים בהן שיחק עם הקבוצה זכתה אינטרנסיונל באליפות מדינת ריו גרנדה דו סול.
דונגה זומן לסגל הנבחרת האולימפית באולימפיאדת לוס אנג'לס שנערכה ב-1984. הוא זכה עם הנבחרת במדליית כסף.
אחרי שלוש שנים ששיחק בקבוצות בסאו פאולו (קורינתיאנס וסנטוס), עבר לריו דה ז'ניירו, שם תרם לזכייתה של קבוצת ואסקו דה גאמה באליפות מדינת ריו דה ז'ניירו ב-1987.
ב-1988 החלה הקריירה הבינלאומית של דונגה, כשעבר למועדון פיזה וכעבור שנה וחצי לפיורנטינה. במדי פיורנטינה העפיל דונגה לגמר גביע אופ"א 1990, שם פתח בהרכב בצמד המשחקים שהסתיימו בהפסדה של פיורנטינה 3–1 ליובנטוס בסיכום.
שנות ה-1990 ו"עידן דונגה"
כשחקן, היה דונגה נוקשה וממושמע. עמד במרכז המגרש כמו חומה, מיומן בחטיפת כדורים מיריביו בזכות יוזמה וחוש תזמון. היה ידוע בדיוק מסירותיו ובמנהיגות במגרש. מאפיינים אלה התאימו למי ששימש כמאמן נבחרת ברזיל לקראת מונדיאל 1990, סבסטיאו לזרוני, ודונגה זומן לסגל. לזרוני חיפש לחפות על כישלונות ברזיל בשני המונדיאלים הקודמים, בהם היטיבה ברזיל לשחק, אך לא זכתה בגביע. לשם כך, הרכיב נבחרת בה הפגינו שחקניה סולידיות, יעילות ודיוק, על חשבון יצירתיות במהלכים על המגרש. תקופה זאת של נבחרת ברזיל זכתה לכינוי "עידן דונגה", מפני שהוא היה השחקן שזוהה בצורה הטובה ביותר עם הסגנון החדש. חרף זאת, איכזבה ברזיל גם במונדיאל של שנת 1990, כשהפסידה לארגנטינה בשמינית הגמר (התוצאה הגרועה ביותר מאז 1966).
בשנת 1994, חזר דונגה לנבחרת, הפעם כקפטן. הוא הבקיע את הפנדל השלישי בדו-קרב הפנדלים שהתרחש בגמר מונדיאל 1994 נגד נבחרת איטליה, ובכך עזר לה לזכות בגביע העולם בפעם הרביעית בתולדות הנבחרת. הוא שימש כקפטן גם במונדיאל 1998. לדונגה היו 91 הופעות במדי הנבחרת, שבהם הבקיע 6 שערים.
דונגה המשיך לשחק בקבוצות באירופה עד 1995, ואז עבר ליפן, שם עזר לג'ובילו איוואטה לזכות בליגה ובגביע המדינה ב-1997 ו-1998, בהתאמה.
דונגה סיים את הקריירה כשחקן בקבוצה בה התחיל את דרכו בכדורגל, אינטרנסיונל, כששיחק בה בין שנת 1999 לשנת 2000.
קריירה כמאמן
בניגוד לפריירה, אשר טיפח והבליט כוכבים כמו רונלדו ורונאלדיניו, נוקט דונגה בגישה שוויונית כלפי השחקנים ומעדיף משחק קבוצתי על פני השתלטות כוכבים. גישה זו מקנה לנבחרת אופי סולידי יותר, אם כי על חשבון מעט מהיופי שאפיין את דרך המשחק של הנבחרת בשנים קודמות.
דונגה הוביל את ברזיל לזכייה בקופה אמריקה בשנת 2007 עם ניצחון מרשים של 0-3 בגמר נגד נבחרת ארגנטינה, המוכרת כיריבתה הנצחית של ברזיל.
ההצלחה בקופה אמריקה עוררה ציפיות בקרב תושבי ברזיל לזכייה במדליית זהב אולימפית, ההישג היחידי שחסר לנבחרת ברזיל, במשחקים האולימפיים 2008. אך ברזיל הפסידה לארגנטינה בשלב חצי-גמר ואף על פי שזכתה במדליית ארד בסופו של דבר, התוצאה נתפסה בברזיל ככישלון. הכישלון הזה כמעט ועלה לדונגה בתפקידו עקב לחץ ציבורי, אך בזכות תוצאות חיוביות בטורניר מוקדמות המונדיאל 2010, הוא המשיך בתפקיד.
אחד מהישגיו הבולטים של דונגה הוא זכייתה של ברזיל בגביע הקונפדרציות 2009. במשחק הגמר הדרמטי נגד נבחרת ארצות הברית חזרה ברזיל מפיגור של 0-2 וסיימה את המשחק בתוצאה 3-2, עם שער ניצחון של הקפטן לוסיו.
בהובלתו של דונגה העפילה נבחרת ברזיל למונדיאל 2010 בדרום אפריקה, כאשר היא סיימה במקום הראשון בבית המוקדמות הדרום אמריקאי. באותו טורניר הגיעו הברזילאים לרבע הגמר, בו הודחו על ידי נבחרת הולנד לאחר שהובילו במחצית הראשונה 1-0 אך הפסידו בהמשך בתוצאה 1-2. יומיים לאחר מכן פוטרו דונגה וכל הצוות המקצועי של הנבחרת על ידי התאחדות הכדורגל הברזילאית.
ב-12 בדצמבר 2012 מונה למאמן אינטרנסיונל שבה התחיל וסיים את הקריירה בתור שחקן, אך פוטר ממנה כעבור 10 חודשים בעקבות שורת הפסדים.
ב-22 ביולי 2014 חזר לאמן את נבחרת ברזיל, לאחר שזו הודחה בשלב חצי הגמר של מונדיאל 2014 אותו אירחה בעקבות הפסד 1-7 לגרמניה. ביוני 2016 הודחה ברזיל בשלב הבית של קופה אמריקה 2016 ודונגה פוטר מתפקידו.
כשחקן
{{שלושה טורים| אינטרנסיונל ואסקו דה גאמה ג'ובילו איוואטה נבחרת ברזיל השגים פרטיים
השגים נוספים
כמאמן
נבחרת ברזיל
הישגים נוספות }}
מערות לוזית
מערות לוזית הן סדרה של מערות פעמון, השוכנות על גבעה שטוחה בגובה של 210 מטרים מעל פני הים, כקילומטר דרומית-מזרחית ליישוב לוזית שבשפלת יהודה. רוב המערות מחוברות ביניהן ויוצרות אולמות וחללי ענק. הן אינן מוסדרות לביקור בדומה למערות בית גוברין, אך הגישה אליהן נוחה.
לפי ההערכות, המערות נחצבו והיו בשימוש החל בתקופה ההלניסטית ולפחות עד התקופה הערבית. בחלק מהן נחצבו קולומבריה, תאים מרובעים ומשולשים בקירות המערה, אשר נועדו, ככל הנראה, לגידול יונים. עוד השתמרו במקום כתובות וסימני צלב שנחרטו על קירות המערות בידי החוצבים, וכן כתובת של חייל רומי מימי מרד בר כוכבא. הירידה אל המערות אפשרית ברגל או באמצעות סנפלינג. עוד נמצאים בסמוך למקום רשת של מערות זחילה ושל מעברים תת-קרקעיים, ושרידי באר אנטיליה בעומק של 30 מטרים, בריכת אגירה ומספר מבנים הרוסים.
על הגבעה בה שוכנות המערות שכן עד 1948 היישוב הערבי דיר דבאן ("מנזר הזבובים") והתגוררו בו כחמש מאות איש. הועלתה סברה שאין לה תימוכין, כי הכפר שימר בשמו את שמה של העיר המקראית "דיבון" שנזכרה בספר נחמיה.
קק"ל הכריזה על האתר כלא בטוח וסגור למבקרים.
גומחה
גומחה (מכונה גם נישה) הוא מונח המתאר בתחומים רבים חלק ממערכת שלמה לו הגדרות ייחודיות.
דבורה בקון
דבורה בקון (24 בפברואר 1951 – 18 במרץ 1983) הייתה שחקנית קולנוע ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה לאריה ופולה בקון ניצולי שואה כבת זקונים ולה אח אחד גדול ממנה בשם משה.
בקון גדלה בתל אביב והתגוררה בה עד מותה.
ב-1974 הופיעה בקון בסדרת הטלוויזיה "דלת הקסמים" בה גילמה אישה ברחוב.
קודם לעבודתה הקולנועית, בסוף שנות ה-70 השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "זה הסוד שלי" בתור בעלת סוד שהיה עבודתה בפנצ'ריה.
היא עבדה גם כסלקטורית במועדון "21" בתל אביב שנפתח ב-1979 והיה מועדון הגייז הראשון בישראל, וכמו כן היא עבדה במועדונים נוספים בתל אביב, והייתה ידועה כבליינית עד השעות הקטנות של הלילה במועדונים "אפוקליפסה", “המשפחה", “קיסר" ו"המסבאה".
הבמאי והשחקן צבי שיסל ליהק אותה בשנת 1977 לסרטון פרסומת של “טרופית", הוא בחר בה לפרסומת הזו לפני שהייתה מוכרת. לימים שיסל ליהק אותה לסרט “ סבבה" שביים, שהפך גם לסרטה האחרון.
הופעתה הראשונה בקולנוע הייתה בסרט "נישואין נוסח תל אביב" בבימויו של יואל זילברג, שיצא לאקרנים ב-1979, ובו גילמה את מנהלת מועדון הקלפים.
בשנת 1980 השתתפה בצוות המתחנים של סרט המתיחות "חייך אכלת אותה" לצד יהודה ברקן, אריה מוסקונה וקרוליין לנגפורד. הופעתה בסרט הקנתה לה חשיפה רבה בציבור, וביססה את הדמות של האישה גדולת הממדים, גסת הרוח והמאיימת שהייתה מזוהה איתה בהמשך הדרך בסרטים נוספים, שהמוכר בהם הוא "ספיחס" בבימוי בעז דוידזון.
בשנת 1981 השתתפה בסרט "עם ישראל חי".
בשנת 1982 גילמה את מ"כית הבנות בסרט "ספיחס".
בשנת 1983 שיחקה בסרט "סבבה" שהווה ספין אוף ל"ספיחס", וגם שם גילמה את דמות המ"כית, וזה היה הסרט האחרון בו היא השתתפה טרם מותה.
בלילה שבין 17 ל-18 במרץ 1983 כהרגלה, בילתה בקון (או “דבי", בפי חבריה) בחברת חבריה הטובים בבר “המסבאה", שבו גם עבדה. בקון ישבה שם עם חברים ביניהם שלום פסנר ומשה איש כסית, ובשעות הקטנות של הלילה הם התערבו מי עושה סקי מים. דבורה, שהייתה מטורפת וקלילה אמרה: "אני עושה סקי מים!" בעל הבר יענקל'ה טל שמע את השיחה בין בקון לאיש כסית, וסיפר את החלטה הסופנטנית שלה שבדיעבד הובילה למותה בנסיעה לאילת: “איש כסית שאל אותה: "את שמנה, את יכולה לעשות סקי מים?" בקון ענתה בחוצפה האופיינית לה: "באבא ובאמא שלך כן". הוא אמר לה: "אני מתערב איתך על 1,000 דולר שאת לא עושה סקי מים". בסגנון שלה, ענתה לו: "תן 1,000 דולר, יא בן זונה". איש כסית הוציא 1,000 דולר, נתן לה, והיא שמה אותם בכיס הקדמי של האוברול שלה, ארזה מזוודה קטנה ונסעה לאילת"
אספקלריא
"אספקלריא - במה לתיאטרון יהודי" הוא תיאטרון יהודי-ישראלי בירושלים, אחד החלוצים בתחומו. בנוסף למופעי התיאטרון, אספקלריא פועל לקידום התיאטרון בציבור הדתי באמצעות לימוד תיאטרון וקיום בית מדרש תיאטרלי. מנהל התיאטרון הוא חגי לובר.
דבורה בקון
ביוגרפיה
ב-18 במרץ 1983 נהרגה בקון בתאונת דרכים בדרך לאילת ליד צומת קטורה בכביש 40 כשנהג המונית שנסעה בה סטה לצד הדרך וכתוצאה מכך המונית עלתה באש. נהג המונית ונוסע נוסף שהיה ידיד של בקון שנסע איתה נפצעו.
אספקלריא
תיאטרון אספקלריא
התיאטרון הוקם בשנת 1999 במטרה להעלות מחזות מתוך עולם הערכים היהודי. הקמת התיאטרון נולדה מתוך התחושה כי מערכת ערכים זו כמעט ולא באה לידי ביטוי בעולם התרבות העכשווי הישראלי, והקמת התיאטרון נועדה למלא חוסר זה. כותבי הטקסטים והשחקנים באים כולם מתוך העולם הדתי לאומי והחרדי. אמונתם במערכות הערכים של עולמות אלה ומחויבותם אליהם היא המעוררת בהם את הרצון לשקף את תוכניהם, עם הלבטים שבתוכם.
דבורה בקון
ביוגרפיה
בקון נקברה בבית העלמין הדרום.
ב-1984 נהג המונית יצחק חזן נשלח לשנה וחצי מאסר בפועל ונשלל רישיונו לעשר שנים לאחר שהוכח כי נהג בשיכרות, וגרם לתאונה הטראגית.
אספקלריא
תיאטרון אספקלריא
ב-2012 הוכר כתיאטרון רפרטוארי על ידי מדור התיאטרון במועצה הישראלית לתרבות ואמנות.
דבורה בקון
ביוגרפיה
במקום בו הייתה התאונה שגבתה את חייה ניצבת אנדרטה לזכרה.
אספקלריא
בית הספר למשחק
בשנת 2002 ייסד לובר, לצידו של התיאטרון, בית ספר ללימוד מקצועות התיאטרון הנושא גם הוא את השם "אספקלריא".
דבורה בקון
ביוגרפיה
השירים "חיה בתוך קופסה" ו"בננ", של הזמרת קורין אלאל שהייתה חברתה, נכתבו לזכרה לאחר מותה ונכללו באלבומה הראשון של אלאל שיצא ב-1984.
בשנת 1993 עשר שנים אחרי מותה הקליט יזהר כהן שהיה חבר קרוב של בקון שיר בשם “אני ודבורה הגדולה", שנכתב על ידי קובי לוריא לאור סיפורים ששמע על בקון מחבריה הקרובים ומכהן עצמו, וקורין אלאל הלחינה את השיר. השיר נכלל באלבומו החמישי של כהן שיצא באותה השנה ושנקרא "לגעת במים לגעת ברוח".
אספקלריא
בית הספר למשחק
בבית הספר מלמדות בין השאר יוספה אבן-שושן ורמה בורשטין.
בתיאטרון ובבית הספר שלצידו קיימת הפרדה בין גברים ונשים.
בית המדרש ליצירה
במהלך שנת תשע"ג (2013) הוקם בירושלים בית מדרש ליצירה, בו כ-15 עמיתים דתיים וחילוניים לומדים תורה על מנת לתרגם אותה ליצירה. על כך סיפר חגי לובר: "בית המדרש הוא חלום ישן...הגעתי מעולם תורני, והישיבות הן בעצם גורם מתווך בין התורה ליצירה. היצירה התורנית באה עד היום כיצירה כתובה כמו ספרים ומאמרים, ומדוברת - כמו שיעורים. השאלה היא, איך לוקחים תורה והופכים אותה ליצירה אומנותית כמו שעשה בצלאל בבית המקדש?...אין לנו את המתודה והשיטה של אנשים שלומדים תורה והופכים ליצירה בימתית קולנועית או ויזואלית, מפוסלת או מתנגנת. לא רק שאין לנו יצירות - אין את הדרך להגיע אליהן. בית המדרש מנסה בענווה ובזהירות לא רק לחולל יצירה בימתית אלא לפענח הדרך את איך יוצרים יחד מתוך תורה". בראש בית המדרש עומד הרב שמעון קליין, שסיפר על בית המדרש: "בלימוד אנו מבקשים ביחד לדלות תובנות מן הכתוב, להבין את הדמויות ולזהות את עולמן הפנימי. ממפגש למפגש קורם הסיפור עור וגידים".
טחנת הקמח היהודית בבאר שבע
טחנת הקמח היהודית בבאר שבע היא טחנת קמח שפעלה בבאר שבע.
היסטוריה
טחנת הקמח היהודית בבאר שבע הוקמה על ידי יעקב גורדון ומאיר שיינדרוביץ מרח' קק"ל ועד רח' טרומפלדור בשנת 1902 . לאורך שנים ארוכות היה זה המבנה היחיד שהיה בבעלות יהודים והטחנה היהודית הממוכנת היחידה בכל הנגב. במשך 27 שנים שימשה הטחנה מרכז לכל היהודים שעברו באזור. בטחנה היו מארחים יהודים ומסייעים לאלו שבצרה. בשנת 1916 אף הוקם בחצר הטחנה בית כנסת. בשנות ה-20 היה ענף טחנות הקמח המכניס ביותר בעיר. פעלו בה שלוש טחנות שעבדו בהם כ-20 איש, וההכנסה השנתית שלהם עלתה על סך ההכנסות של שאר העסקים גם יחד.
הכיבוש הבריטי ותוצאותיו
לאחר הכיבוש הבריטי שימש גורדון נציג הקהילה היהודית הקטנה אל מול השלטון הבריטי. הטחנה נעזבה לאחר מאורעות 1929 בעת הפרעות ביהודי חברון ועזה, הקיץ הקץ גם על קהילת יהודי באר שבע, שמרכזה היה בחצר טחנת הקמח. בעלי הטחנה נוכחו לדעת, שגם אם ישובו לעיר, יחיו בה כמיעוט בלתי מוגן בלב אוכלוסייה עוינת. הם הגיעו למסקנה, שאין להם מנוס אלא לחסל את רכושם ולעזוב את העיר לצמיתות. גורדון שהיה לאחרון היהודים בבאר שבע, הוכרח למכור את הטחנה למתחרהו הערבי-חאג' עיסאי ב-1930. חאג' עיסאי הצליח לרכוש את הקרקע עם הטחנה, הבאר והמבנים האחרים במחירי מציאה והקים מסגד בסמוך.
קרן מחקה
זהו מוצר השקעה פאסיבי שמחקה את ביצועי מדד מסוים באמצעות חשיפה לנכסי הבסיס שלו. הקרן המחקה הראשונה התחילה את פעילותה בשנת 2008 ומאז השוק הזה צמח מאוד. נכון ל-2020 תופסות הקרנות המחקות מעל 10% מכלל קרנות הנאמנות בישראל, ונכון ל-2019 הן ניהלו כ-31 מיליארד שקל.
קרן נאמנות מחקה מדד דומה במהותה לקרן סל מחקה מדד (ETF בארצות הברית). ההבדל העיקרי בין שני המוצרים הוא שבעוד קרן סל נסחרת במשך היום כמו מניה רגילה, קרן נאמנות אינה נסחרת בבורסה ומחירה נקבע פעם ביום. בסוף יום המסחר נקבע שער לקרן שהינו אחיד לכל בעלי היחידות שקנו או מכרו את הקרן באותו היום.
את הקרנות המחקות ניתן לרכוש ולפדות באמצעות הבנקים ובתי ההשקעות. המשקיע ישלם בעת רכישת הקרן או מכירתה עמלת קנייה/עמלת מכירה.
קרן מחקה מתחייבת לעשות את מיטב המאמצים על מנת להשיג את תשואת המדד אחריו היא עוקבת, אך אינה מתחייבת לכך. הפער בין תשואת המדד והתשואה של הקרן המחקה נקרא “פער עקיבה”.
לרשות מנהל הקרן עומדים מספר אפשרויות על מנת להשיג את התשואה הקרובה ביותר למדד, לדוגמה: את הנכסים בעלי המשקל הגבוה במדד, לקנות לפי המשקולות שלהם באותו המדד, אבל בנכסים בעלי המשקל הנמוך במדד לשנות את המשקולות. גם אם כתוצאה מכך תיווצר שגיאת עקיבה, היא תהיה לא משמעותית מאחר שהנכסים בעלי המשקל הנמוך משפיעים באופן נמוך על דיוק העקיבה.
היות שאין עלויות גבוהות לניהול הקרן, דמי הניהול נוטים להיות נמוכים מאד, ולעיתים אף אין דמי ניהול כלל אולם בדרך כלל רק קרנות חדשות המעוניינות לגייס משקיעים אינן גובות דמי ניהול כלל, ובהמשך כשהקרן צומחת היא מתחילה לגבות דמי ניהול.
קרן יכולה להיות קרן מחלקת או קרן צוברת. בקרן מחלקת, דיבידנדים ותקבולי ריבית בגין אג"ח שמחולקים על ידי הנכסים הכלולים בקרן מחולקים למחזיקי הקרן ואילו בקרן צוברת הם מושקעים חזרה בקרן. בישראל יש רק קרנות צוברות.
אמירות סיציליה
אמירות סיציליה הייתה אמירות מוסלמית שבירתה פלרמו שבסיציליה בין השנים 965 ל-1072 והייתה אחת החזיתות הגדולות של האסלאם מול אירופה הנוצרית וכן הייתה למוקד גדול במסחר בים התיכון בימי הביניים.
אמירות סיציליה הייתה השם לשלטון המוסלמי וכן לממלכה הנורמנית ששלטו בסיציליה בין 965 ל-1072. האמירות נוסדה על ידי השושלת האע'לבית ששלטה באיפריקיה (תוניסיה של היום) בסיוע של מפקד צי ביזנטי שערק. הביזנטים הפקירו את סיציליה הרחוקה לידי המוסלמים ובמקום הוקמה אמירות שלימים הפכה לחלק מהח'ליפות הפאטמית תחת השושלת הכלבית, ואחר כך לחלק מהסולטנות הזירית. ב-1072 נפלה האמירות לידי רוג'ר הנורמני שהקים בה את רוזנות סיציליה שהושפעה אף היא מהתרבות האסלאמית ואירחה אוכלוסייה מוסלמית גדולה. חשיבותה של האמירות היא בהתפשטות האסלאם לעבר איטליה הנוצרית (עד כדי הקמת אמירויות נוספת בבארי שבחצי האי האפניני).
כיבוש האי מידי הביזנטים
סיציליה שהייתה תחת שלטון ביזנטי רעוע. הייתה מטרה לפלישה מוסלמית עוד בימי הח'ליף עות'מאן, זמן קצר לאחר כיבוש צפון אפריקה. פלישות רבות חזרו ונשנו אך כמעט תמיד ניגפו מפני הצי הביזנטי. ב-750 נכבשה עיר הבירה סירקוזה, אך הכובש, חביב, נאלץ לשוב לארצו ולדכא מרד ברברי. כיבוש סיציליה התאפשר על ידי עריקתו של מצביא ביזנטי בשם אאפמיוס, שהתחבר לשליט האע'לבי והעביר לצי המוסלמי את טכניקת "האש היוונית" שעליה התבססה העליונות הביזנטית בים. בקרב בין הכוחות המשולבים של אסד בן אל-פורת ואאפמיוס, נחלו הביזנטים תבוסה ונטשו את סיציליה. אולם התבוסה המלאה התרחשה רק לאחר מצור על העיר פלרמו, מרד פנימי בצבא המוסלמי, מתקפה ביזנטית ומותם של אסד ואאפמיוס גם יחד. ב-965 נכבשה פלרמו והושלם כיבושו האי.
תקופת השלטון המוסלמי
האי הפך לאמירות של האע'לבים ואחר כך עברה לידי הפאטמים והופקדה על ידם בידי חסן אל-כלבי. השושלת הכלבית שהייתה עצמאית, המשיכה את ההתפשטות המוסלמית לאיטליה, הקימה אמירויות בטאראנטו ובבארי, תקפה את העיר רומא והביסה את הקיסר הרומי הקדוש, אוטו הראשון, בקרב ליד קלבריה. האמירות החלה להידרדר בתקופתו של יוסוף אל-כלבי, עם תחילתם של סכסוכים פנימיים שהובילו את בני השושלת לכרות בריתות עם הביזנטים מחד, ועם השושלת הזירית ששלטה בתוניס, מאידך.
תחת השלטון המוסלמי, שהתמקם בפלרמו (נקראה "אלמדינה" - העיר), הפכה סיציליה למרכז סחר בים התיכון והערבים הביאו אליה את קנה הסוכר שטרם נודע במערב והיה מוצר חשוב בעולם המוסלמי כבר בימי הביניים. באי עצמו גידלו כמות רבה של חיטה, שנמכרה לנסיכויות של איטליה הנוצרית. על אף גל של התאסלמות, התקיימו באי קהילות נוצריות ויהודיות גדולות ומשגשגות.
כיבוש האי בידי הנורמנים
השלטון באי, שהתפצל זה מכבר והתפזר בין שלושה אמירים, נפל לידי הכובש הנורמני (ויקינגי) רוג'ר גיסקאר ׁׁ(אחיו של רובר גיסקאר), שהקים באזור את רוזנות סיציליה. בזמן הכיבוש, התנצר חלק גדול מהאוכלוסייה המוסלמית, אך התרבות האסלאמית בכללותה המשיכה להתקיים ברוזנות, והשפיעה על הארכיטקטורה והשפה של השלטון באי. אך ב-1240 החלו גירושים, כפיית הנצרות ופרעות באוכלוסייה המוסלמית והיהודית, דבר שהוביל להגירה ולהתנצרות למראית-עין של האוכלוסייה.
מצרית קדומה
המצרית הקדומה היא שפת אנשי מצרים העתיקה הנמנית עם משפחת השפות האפרו-אסיאתיות. שפה זו היא ניב מצרי שהתפתח מהמצרית הארכאית. השפה הייתה נפוצה במצרים בסביבות השנים 2000-2600 לפנה"ס בממלכה הקדומה ובתקופת הביניים הראשונה. הטקסט החשוב ביותר בניב זה, הוא כתבי הפירמידות. בנוסף, קירות הקברים של מעמד האצולה במצרים מכילים מידע אוטוביוגרפי רב על בעליהם במצרית קדומה. ככלל, המצרית הקדומה אינה שונה בצורה משמעותית מהמצרית התיכונה שהתפתחה ממנה.
כתיבת השפה
המצרית הקדומה נכתבה בכתב ההירוגליפי שממנו השתלשלו מאוחר יותר הכתב ההיראטי והדמוטי. לאחר כיבוש מצרים על ידי אלכסנדר הגדול במחצית השנייה של המאה ה-4 לפנה"ס והתבססות בית תלמי, עברו השלטונות להשתמש לכתיבת חולין בכתב הקופטי (שבוסס על האלפבית היווני בצירוף כמה אותיות מן הכתב הדמוטי), אך הכתבים הקודמים המשיכו לשמש בכתבי הקודש.
בתלמוד המצרית מכונה "גיפטית" (כמו Egypt, מצרים) ומצוין שספרי קודש הכתובים בשפה זו, כמו אחרות, פסולים.
ג'וספה אילואילו
ראטו ג'וזפה אילואילו (Josefa Iloilo; 29 בדצמבר 1920 - 6 בפברואר 2011) היה נשיא פיג'י בין השנים 2000 ל-2009. הוא הודח מתפקידו בדצמבר 2006 בניסיון הפיכה צבאית על ידי ראשי הצבא במדינה, אך הושב אליו בינואר 2007. במקור מורה, אילואילו נבחר לבית הנבחרים של פיג'י וכיהן כסנאטור, ראש הסנאט ולאחר מכן כסגן נשיא פיג'י בין 1999 ל-2000 תחת קאמיסיס מארה.
בחייו הפרטיים היה אילואילו מטיף מתודיסטי במשך שנים רבות.
פרש מתפקידו כנשיא מסיבות לא ברורות בקיץ 2009, אך אמצעי התקשורת המקומיים העריכו כי גילו המופלג (88) הוא הסיבה העיקרית לפרישה. בזמן כהונתו חלה בפרקינסון ונזקק לטיפול רפואי קבוע באוסטרליה.
נפטר ב-6 בפברואר 2011, בגיל 90.
Rubberband
רקע והכרזה
מקריי שיתפה את מילות השיר ואת תאריך יציאתו בעמוד הטוויטר שלה לפני צאתו, וכן העלתה קטע מהשיר לעמוד ה-TikTok שלה. בראיון עם זאני לואו מאפל מיוזיק, הסבירה מקריי על מושג השיר, "יש את הדבר הזה כשאנשים מתמכרים למשהו או שהם מנסים להתגבר עליו, יש להם מעט חוסר מנוחה, משהו שהם עושים כדי להסיח את דעתם. והרבה אנשים באמת שמים רצועות גומי על פרק כף היד ולוחצים אותו כשהם רוצים משהו, וחשבתי שזה מושג ממש מגניב לחשוב על זה בפרספקטיבה של אהבה".
קרליס הונס
קרליס הונס (בגרמנית: Kārlis Hūns, ברוסית: Карл Гун;  13 בנובמבר 1831 - 28 בינואר 1877) היה צייר היסטוריה, ז'אנר ונוף בלטי-גרמני.
ביוגרפיה
אביו היה מורה ונגן עוגב בבית ספר דתי והוא קיבל את השכלתו הכללית בבית הספר הלותרני בריגה. ב-1850 הוא נסע לסנט פטרסבורג כדי ללמוד שרטוט וליטוגרפיה. בעודו שם, הוא החל ללמוד שיעורי ערב באקדמיה האימפריאלית לאמנויות והתקבל כסטודנט מן המניין שנתיים לאחר מכן. המדריך העיקרי שלו היה פיוטר באסין. ב-1859 האמן כבר התחרה על פרסים אמנותיים. בשנת 1861 הוא קיבל את התואר "אמן" ומדליית זהב. עד מהרה החל ליצור אייקונים בכנסיות המקומיות (בעיקר, בקתדרלה בילבוגה), כמו גם ליצור סקיצות של חיי העם מטעם החברה הגיאוגרפית הרוסית.
בשנת 1863 הוענקה לו מלגה שאפשרה לו לנסוע לגרמניה, אם כי בסופו של דבר התיישב בפריז והציג בסלון בשנת 1868. עם שובו לסנט פטרסבורג בשנת 1872, הוא זכה בתואר אקדמאי ולאחר מכן הועלה לתפקיד פרופסור. במהלך השנים הבאות, הוא סיים את עבודתו שהתחילה בפריז והתמקד בציורים בעלי אופי דתי. הוא גם היה חבר בהנודדים.
ב-1874 הוא נישא לורה מוניגטי, בתו של האדריכל איפוליט מוניגטי. לרוע המזל, באותה שנה, הוא החל לגלות תסמינים של שחפת. בעצת רופאיו, הוא חיפש אקלים עם אוויר צח ובריא יותר מסנט פטרסבורג, אך המחלה התקדמה ולאחר שחי במספר מקומות, הוא מת בשווייץ, בן ארבעים וחמש בלבד.
PRESENT (צופן)
PRESENT הוא צופן בלוקים קל משקל, בסגנון רשת החלפה-תמורה, המיועד לריצה על חומרה מוגבלת משאבים כמו RFID ורשת סנסורים אלחוטיים. פותח על ידי קבוצת חוקרים ממעבדות אורנג', DTU (האוניברסיטה הטכנית של דנמרק) ו-RUB (אוניברסיטת רוהר בוכום) והוצג בסדנת CHES 2007 (ועידה בנושא קריפטוגרפיה בחומרה ומערכות משובצות) בווינה. ידוע בקומפקטיות שלו, הוא קטן מ-AES פי שנים וחצי בקירוב ונכלל בתקן איזו ISO/IEC 29192-2 בקטגוריית צופן בלוקים קל משקל.
הצופן עוצב במיוחד תוך התחשבות בסביבת מחשוב אולטרה זעירה, עם צריכת אנרגיה מאוד נמוכה. הוא משלב מוטיבים מצופן DES ומסרפנט (מכאן שמו). בנוי בסגנון רשת החלפה-תמורה עם תיבת החלפה אחת בגודל 4\times 16 סיביות. מקבל בלוק טקסט גלוי באורך 64 סיביות (שמונה בתים), מפתח הצפנה באורך 80 או 128 סיביות (עשרה או שישה עשר בתים) לפי העדפה ומחזיר בלוק מוצפן באורך 64 סיביות.
שיקולי פיתוח ויעדים
טכנולוגית מחשוב מפושט (Pervasive Computing) מצריכה התייחסות שונה מהיבט קריפטוגרפי. הכלים הקיימים כמו AES או סרפנט אינם מתאימים במיוחד כיוון שהם פותחו תוך חשיבה על מחשבים שולחניים או שרתים המצוידים במעבד חזק וזיכרון בשפע ולא על סביבה מוגבלת במשאבים כמו כרטיס חכם או תיוג אלקטרוני עם או בלי מקור אנרגיה עצמאי. כבר אפשר לראות את סכנות השימוש במכשירים אילו מהיבט ביטחוני והשימוש בהם רק הולך וגובר בקצב מסחרר. בגלל הצורך בכלים קריפטוגרפיים ייעודיים לחומרה זעירה גבר לאחרונה העניין בפיתוח פרימיטיבים כאלו, במיוחד צופן בלוקים וצופן זרם.