cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גמר גביע אופ"א 2000
ארסנל
בשלב חצי הגמר הוגרלה ארסנל למפגש מול יריבה צרפתית נוספת, לאנס. ארסנל אירחה את המשחק הראשון, ודניס ברגקאמפ ההולנדי קבע את תוצאת המשחק כבר בדקה השנייה, 1-0 לארסנל בסיום. בגומלין, שער של הנרי במחצית הראשונה העלה את ארסנל ליתרון, לאנס חזרה והשוותה אך קאנו הכריע את המשחק שלוש דקות לסיומו. ניצחון כפול לארסנל, 3-1 בסיכום שני המפגשים, וכרטיס ראשון בתולדותיה לגמר גביע אופ"א.
מחצית ראשונה
גלאטסראיי של המאמן פתיח טרים הייתה לקבוצה הטורקית הראשונה שעולה לגמר טורניר של אופ"א. היא התייצבה למשחק בשאיפה לזכייה בטרבל באותה העונה, לאחר שהבטיחה את הזכייה באליפות טורקיה בפעם הרביעית ברציפות (ה-14 בתולדותיה), וזכתה גם בגביע הטורקי לאחר ניצחון 5-3 על אנטליהספור בהארכה. עם זאת, קבוצתו של טרים נחשבה לנחותה יותר טרם המשחק. מנגד, ארסנל שוב סיימה את העונה כסגנית אלופת הפרמייר ליג, אך הפעם בעונה חד-צדדית שהסתיימה בפער 18 נקודות מהאלופה מנצ'סטר יונייטד. ארסנל, הבכירה יותר בין שתי הקבוצות, הציגה הרכב מרשים, בראשותם של תיירי הנרי ודניס ברגקאמפ בחוד ההתקפה. אצטדיון פארקן שאירח את המשחק, היה גם המגרש בו זכתה ארסנל בגביע אירופה למחזיקות גביע שש שנים קודם לכן, עם ניצחון 1-0 על פארמה.
ההזמנות הטובה הראשונה במשחק הגיעה מצדה של גלאטסראיי, כבר בדקה השלישית. קפטן ארסנל, טוני אדמס, הרחיק בראשו רק עד לעריף ארדם, ששלח בעיטת יעף מקצה הרחבה, כדור שניתז בקורה ויצא לקרן. ארסנל הצליחה להשתלט על המשחק בחצי השעה הראשונה ולהתקרב לשער, אך לא הצליחה להפיק הזדמנויות ממשיות לכיבוש. מנגד, גלאטסראיי התקרבה לשער מרהיב בדקה ה-27, כשהגבהה של עריף מימין הגיעה להקאן שוקור, שניסה בעיטת מספרת שעלתה מעל לשער של דייוויד סימן.
בדקה ה-35 התקרבה ארסנל לשער יתרון, כשכדור של ברגקאמפ הגיע למארק אוברמארס באגף שמאל. הקשר שלח כדור חד ושטוח לפינה הקרובה, אך קלאודיו טפארל הגיב בזמן והדף לקרן. על אף שליטה אנגלית בשלבים נרחבים של המחצית הראשונה, הדביקה גלאטסראיי את הקצב לקראת ההפסקה, ובדקה ה-43 רשמה החמצה גדולה. חילופי מסירות בנגיעה בחלק ההתקפי מצאו לבסוף את עריף, שחמק ממלכודת הנבדל של הגנת ארסנל וניצב לבדו מול סימן. עריף הפנוי שלח כדור חד לפינה הרחוקה, הכניע את סימן אך פספס במעט את המסגרת.
בסיומה של המחצית הראשונה, 0-0. על אף השליטה של ארסנל, גם גלאטסראיי רשמה מספר מצבים מסוכנים.
מחצית שנייה
המחצית השנייה נפתחה במצב מסוכן לזכותה של גלאטסראיי. אוקאן בורוק שלח כדור עומק שטוח לעברו של שוקור, שהגיע למצב בעיטה מול סימן. שוקור הצליח לשחרר בעיטה למרות הלחץ של מרטין קיאון מאחוריו, הכניע את סימן אך נעצר בקורה. דקה לאחר מכן, ארסנל הייתה חייבת לכבוש, אך רשמה בעצמה החמצה גדולה. הנרי פרץ באגף שמאל והשאיר מאחוריו שני שחקני הגנה. הוא שלח כדור רוחב מדויק למרכז תיבת החמש, שם חיכה לכדור מרטין קיאון. קיאון הצליח לפגוש בכדור תוך כדי גלישה, אך מול שער חשוף לחלוטין שלח אותו אל מעל השער של טפארל.
גם המחצית השנייה נמשכו המגמות. ארסנל שלטה מעט יותר במשחק, ותקפה עם מספר רב של שחקנים, אך דווקא גלאטסראיי שיחקה בהתלהבות יתרה והצליחה, בזכות משחק התקפה מהיר, להגיע שוב ושוב למצבי בעיטה מול ההגנה הדלילה של ארסנל. עד לסיום שמרו שתי הקבוצות על שערן, והמשחק עבר להכרעה בהארכה.
הארכה ופנדלים
שתי הקבוצות עלו למחצית השנייה כשבאמתחתן שני חילופים נוספים (כל קבוצה ערכה חילוף אחד בלבד בזמן החוקי). ארבע דקות מפתיחת ההארכה, איבדה גלאטסראיי את גאורגה חאג'י בכרטיס אדום ישיר. הקשר הרומני נאבק על כדור מול טוני אדמס סמוך לרחבה של ארסנל. חאג'י תפס והכה את אדמס מאחור, מה שהוביל להרחקתו הישירה מהמשחק. אדמס ספג כרטיס צהוב על חלקו בקטטה. גלאטסראיי הגיבה מיד עם חילוף כפול שעיבה את חוליית הקישור.
ההרחקה הובילה ללחץ של ארסנל על שערה של גלאטסראיי, בניסיון להכריע את ההתמודדות. אוברמארס החמיץ מכשישה מטרים לאחר מסירה של הנרי, שבעצמו היה קרוב להכריע את המשחק עם נגיחה סמוך לתיבת החמש שנהדפה על ידי טפארל. גם נוואנקוו קאנו סיכן את השוער הברזילאי, כשחדר לרחבה מימין. הבעיטה הראשונה שלו נעצרה על ידי טפארל, שהגיב היטב גם לכדור החוזר של קאנו. יכולת שיא של השוער, שהשאירה את גלאטסראיי במשחק.
בסיומן של 120 דקות, שוויון 0-0 ודו-קרב בעיטות עונשין.
גאורגה פופסקו, הבועט הרביעי של גלאטסראיי, שלח את הכדור חזק ושטוח לפינה השמאלית, ולא הותיר סיכוי לארסנל. 4-1 לגלאטסראיי בסיום, זכייה טורקית ראשונה אי פעם בתואר אירופי.
The Funeral
השיר נכנס למקום ה-67 של להיטי העשור בדירוג של פיצ'פורק.
קליפ
מאט לנסקי ביים את הקליפ לשיר ושילב קטעים שצילם וילי לנסקי. הקליפ מספר על איש המתאבל על כלבו שמת, מטביע את יגונו בטיפה המרה ואז נוהג בשכרות. הסוף מרמז שרכבו התרסק במשאית הובלה.
אנדרה נאווארה
נעורים
נאווארה נולד בביאריץ למשפחה מוזיקלית. אביו היה נגן קונטרבס ממוצא איטלקי. הוריו הקנו לו ידע ראשוני בתאוריה של המוזיקה, סולמות וסולפג', עוד לפני שהחל את לימודי הנגינה בצ'לו בגיל שבע. כעבור שנתיים התקבל לקונסרבטוריון של טולוז, שאותו סיים בגיל 13 (בשנת 1924) במקום הראשון במחזור. הוא המשיך את לימודיו בקונסרבטוריון של פריז, שם למד צ'לו אצל ז'יל לאופולד-לב ומוזיקה קאמרית אצל שארל טורנמיר. כעבור שנתיים, בגיל 15, סיים את לימודיו, שוב במקום הראשון.
קריירה
לאחר סיום לימודיו בקונסרבטוריון של פריז נאווארה נשאר בעיר אך הפסיק לחלוטין לקבל שיעורי נגינה, דבר יוצא דופן אף לגבי סולנים ממדרגה ראשונה. בשל החוסר בתרגילי נגינה אטיודים מספקים לצ'לו, הוא כתב בעצמו סידרה של תרגילים והתאמן בנגינתם. תרגילים אלה כללו עיבודים של הרבה מתרגילי הנגינה שכתבו קרל פלש ואוטוקאר סבצ'יק עבור הכינור.
נאווארה ניצל תקופה זו גם כדי להיפגש עם נגנים כמו הצ'לן עמנואל פויירמן, הפסנתרן אלפרד קורטו והכנר ז'אק טיבו ולהאזין לנגינתם. כמו כן, הוא טיפח קשרי ידידות עם המלחינים ז'אק איבר, פלורנט שמידט וארתור הונגר. בהמשך אף קיבל את הדרכתו של פבלו קזאלס בהיבטים האמנותיים של הנגינה בצ'לו.
בשנים 1929 עד 1935 ניגן עם רביעיית המיתרים קרטלי. כסולן הופיע לראשונה עם תזמורת קולון הפריזאית בניצוח גבריאל פיירנה בנגינת הקונצ'רטו לצ'לו ברה מינור של אדואר לאלו. בשנת 1933 מונה לצ'לן הראשי של תזמורת האופרה של פריז ובמקביל הופיע כסולן עם תזמורות אירופאיות שונות.
בכל השנים האלה הירבה נאווארה לעסוק גם בספורט. הספורט החביב עליו היה שחיה, אך הוא נהנה גם מאגרוף. על מבנה הגוף החסון והשרירי שפיתח כתוצאה מעיסוקיו אלה שמר גם שנים לאחר מכן וראה בו נכס מועיל לצ'לן, הנדרש לשלוט בכלי נגינה גדול יחסית.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 המשיך נאווארה לבסס את הקריירה שלו, שקיבלה חיזוק יתר כאשר זכה בפרס הראשון בתחרות הבינלאומית של וינה. מלחמת העולם השנייה עצרה באחת את התקדמותו, כאשר הניח את הצ'לו מידיו והתגייס לחיל הרגלים הצרפתי.
נאווארה אחרי מלחמת העולם השנייה
ב-1945, לאחר תקופת אימונים שנועדה להשיב לעצמו את כישוריו הפיזיים, חידש נאווארה את הקריירה. ב-1949 קיבל עליו משרת פרופסור בקונסרבטוריון של פריז, כממשיכו של פייר פורנייה, ויצא לסיורי הופעות נרחבים בארצות הברית, אירופה, אסיה וברית המועצות, בהם ניגן תחת שרביטם של גדולי המנצחים של תקופתו. הופעותיו כללו ביצועי בכורה של קונצ'רטי לצ'לו שנכתבו למענו, בהם הקונצ'רטו של אנדרה ז'וליבה, שנאווארה הקליט לחברת אראטו; התקליט יצא בארצות הברית על וסטמינסטר XWN-19118 (מונו) ו-WST-17118 (סטריאו). כמו כן הקליט את הקונצ'רטו לצ'לו מאת אדוארד אלגר עם סר ג'ון ברבירולי על דוכן המנצחים, בביצוע שמצא מהלכים אל לב הקהל.
נאווארה הקליט את הקונצ'רטו השני לצ'לו של דבוז'אק ב-1954 עם התזמורת הסימפונית החדשה של לונדון, בניצוח רודולף שוורץ. חברת קפיטול הוציאה הקלטה זו בשנת 1955, מק"ט p 8301
נוסף למשרתו בקונסרבטוריון של פריז, הדריך נאווארה בקורסי קיץ באקדמיה למוזיקה בסיינה החל ב-1954 ובקורסי סתיו בסן-ז'אן-דה-לוז, וקיבל משרת פרופסור נוספת בבית הספר הגבוה למוזיקה דטמולד ב-1958. כמו כן לימד בלונדון ובווינה.
אנדרה נאווארה מת בסיינה שבאיטליה.
טילנדסיה
טילנדסיה (שם מדעי: Tillandsia) הוא סוג הכולל כ-650 מינים של צמחים ירוקי עד רב שנתיים ממשפחת הברומליים שמסוגלים לשרוד וללא צורך באדמה, הם לא דורשים תחזוק רב ולכן קל מאוד לגדל אותם. השם הפופולרי בעברית של טילנדסיה הוא צמחי האוויר. הם בעלי שורשים מיוחדים, שתפקידם להתאים צורת הצמח לאובייקט בו הם מונחים. צמחי האוויר, מקורם במרכז ודרום אמריקה וישנם יותר מ-540 מיני צמחים במשפחה זו.
מאפיינים
טילנדסיים הם אפיפיט ולא זקוקים לאדמה משום שהמים והחומרים המזינים נספגים דרך העלים. התפשטות צמחי אוויר היא על ידי זרעים או על ידי נבטים הנקראים "גורים". צמח אחד יכול להניב עד תריסר גורים. לחלק טלינדסיים יש תפרחת קבועה של פרחים קטנים. הפרחים של מינים מסוימים עשויים לשנות צבעם לאורך מחזור הפריחה.
רוב צמחים הם אדפטיבים ועמידים מספיק לגידול בבית עם תאורה מתאימה. רוב סוגי לא דורשים כל אדמה. צמח בוגר צריך להשקות על מספר פעמים בשבוע, לעיתים קרובות על ידי ריסוס לכיוון הצמח וכן לדשן בדשן נוזלי.
סטייסי דרגילה
סטייסי דרגילה (באנגלית: Stacy Dragila; נולדה ב-25 במרץ 1971) היא אתלטית עבר אמריקאית, אלופה אולימפית (סידני 2000), פעמיים ברציפות אלופת עולם (סביליה 1999 ואדמונטון 2001) ושיאנית עולם בקפיצה במוט.
טילנדסיה
זנים
רשימת מינים חלקית.
סטייסי דרגילה
ביוגרפיה
דרגילה נולדה באובורן שבקליפורניה. למדה באוניברסיטת איידהו והייתה חברה בנבחרת הנשים באתלטיקה של האוניברסיטה. דרגילה זכתה במדליית זהב באולימפיאדת סידני (2000) ובכך הפכה לאלופה האולימפית הראשונה בקפיצה במוט.
טילנדסיה
זנים
משפחת הירוקים:
סטייסי דרגילה
ביוגרפיה
דרגילה זכתה בשתי אליפויות עולם: בסביליה-1999 ובאדמונטון 2001, באליפות העולם באולמות בפריז-1997, בתשע אליפויות ארצות הברית ובשמונה אליפויות ארצות הברית באולמות.
טילנדסיה
זנים
משפחת הכסופים:
סטייסי דרגילה
ביוגרפיה
בשנת 2001 דרגילה זכתה בתואר אתלטית השנה בעולם.
אלפבית
אָלֶפְבֵּית הוא אוסף סדור של אותיות, שהן סימנים גרפיים המייצגים עיצורים ותנועות. הכתב מורכב מאותיות המשמשות לכתיבת כל המילים הקיימות בשפה מסוימת, שיכולה להיות שפה טבעית או מלאכותית.
אטימולוגיה
המילה 'אלפבית' העברית היא בעצם הלחם בסיסים של שתי האותיות הראשונות באלפבית העברי - 'אלף' ו־'בית'.
שיטות הכתיבה שלפני האלפבית
בתקופה הפרהיסטורית, טרם המצאת הכתב, ביטאו בני האדם מחשבות ורעיונות באמצעות ציורים על קירות מערות או בחריתה על סלעים.
לקראת סוף האלף הרביעי לפנה"ס פיתחו השומרים שבמסופוטמיה והמצרים שיטת כתב פיקטוגרפית – שיטת כתב שבה כל איור מסמן מילה. כתבם של השומרים מכונה כתב יתדות, וכתבם של המצרים מכונה כתב הירוגליפי (או כתב חרטומים). עם הזמן פותחה השיטה לכתב לוגוגרפי, שיטת כתב שבה כל איור מסמן מילה או את ההברה הפונטית שלה. (למשל: בכתובת המצרית הראשונה שנמצאה, מציינים את שמו של המלך (פרעה) נער-מר באמצעות צירוף שתי לוגורמות, כשההתייחסות היא לערכן הפונטי, שרטוט של דג שפמנון, שנהגה "נער" במצרית עתיקה, ושרטוט של אזמל, שנהגה "מר").
כתב היתדות השומרי הופץ הן בקרב העמים השמיים, כמו האכדים, הבבלים והאשורים, והן בקרב עמים לא שמיים, כגון: החורים, העילמים והחיתים. הכתב ההירוגליפי נפוץ במצרים, מערכות כתב פיקטוגרפיות נוספות פותחו אצל החיתים ואצל הכריתים.
מערכות כתב עצמאיות נוספות פותחו בסין ובהודו ואצל בני שבט המאיה שבאמריקה.
מסורות קדומות למוצא האלפבית
אבי ההיסטוריה, הירודוטוס, טען שקדמוס מהמיתולוגיה היוונית הוא זה שהמציא את האלפבית והוא זה שהביא אותה מפיניקיה ליוון. את מקור הכתב הפיניקי תלו הסופרים מיוון העתיקה ומרומא העתיקה בכתבם של המצרים, כשסופרים אחרים טוענים שהפיניקים למדו זאת מן האשורים.
החוקרים מהמאה התשע עשרה אימצו את הדעות הקודמות בנוגע למקור הכתב הפיניקי, אך היו גם כמה שהאמינו שהכתב הפיניקי התפתח מן הכתב הכרתי, או מן הכתב החיתי.
מחקר מודרני
גילוי הכתובת העתיקה בסרביט אל-ח'אדם בחורף של שנת 1905 על ידי האגיפטולוג הבריטי פלינדרס פיטרי, היוותה את תחילתו של החקר המודרני למוצאם של האלפבית. הכתובת המתוארכת לשנת 1500 לפנה"ס כונתה בשם כתב פרוטו-סינאי, ובשנת 1916 פרסם אלן גארדינר את הצעתו לפענוח חלק שחזר ונשנה בכתובת, כשאת הצעתו הוא מבסס על סמך היות הכתב כתב אקרופוני. בכך הפך הכתב הפרוטו סינאי לכתב האלפבית מהקדומים בעולם, כשהדעה המקובלת הייתה שמקורו בכתב ההירוגליפי המצרי.
לצד הכתובת הפרוטו-סינאית נמצאו אף בארץ ישראל (כנען דאז) כתובות פיקטוגרפיות עתיקות באתרים שונים, חלקם מאוחרים לכתובת הפרוטו-סינאית וחלקם קדומים לה, כגון הכתובת שנמצאה בשכם, בגזר ובלכיש. את הכתובות האלו כינו בשם כתב פרוטו-כנעני, והדעה המקובלת הייתה בעבר שהם פותחו אף הם מהכתב ההירוגליפי לצד הכתב הפרוטו-סינאי.
אולם גילויה של כתובת וואדי אל חול בשנת 1999 - כתובת פרוטו סינאית אף היא, והמתוארכת למאה השמונה עשרה לפנה"ס, ביססה את המסקנה לפיה הכתב הפרוטו כנעני הוא מאוחר לפרוטו סינאי, וכי הוא צאצא ופיתוח מאוחר שלו.
האלפבית, הומצא על ידי הכנענים בסביבות שנת 1800 לפני הספירה, והיווה בסיס לרוב השפות המודרניות הכתובות בעולם. מחקר בהובלת פרופ' יוסף גורפינקל מהאוניברסיטה העברית, נחשף מסרק שנהב קטן ועליו חריטה של משפט שלם בכנענית – הקדום ביותר שנמצא אי פעם – המבטא כישוף ותפילה נגד כינים.
מן האלפבית הפרוטו-כנעני נוצר האלפבית הפיניקי, וממנו נוצר האלפבית היווני, העברי הקדום והארמי. מהיווני התפתחו האלפבית הגותי, הגלגוליטי, הקירילי, הקופטי והלטיני. ואילו מהארמי התפתחו האלפבית הערבי והעברי.
השפות שמשתמשות ב"אלפבית" השונים
ליטון של עברית או עברית מלוטנת היא שיטה בה כותבים את השפה העברית בעזרת האלפבית הלטיני. ישנם מספר סטנדרטים לכך אך אף אחד מהם עדיין לא הוכרז כרשמי על ידי אף גוף.
אלפבית בתרבות
אדם חסר השכלה נקרא אנאלפבית.
בשפות מסוימות, האלפבית משמש מעבר לשפה גם לסימנים מוסכמים כמו למשל האלפבית היווני המשמש לסימון של סדרה של מונחים בנושאי מתמטיקה ופיזיקה.
סע לאט (שיר)
"סע לאט" הוא פזמון מ-1974 שנכתב ובוצע על ידי אריק איינשטיין והולחן על ידי מיקי גבריאלוב. השיר פתח את אלבומו העשירי של איינשטיין, "סע לאט", שנקרא על שם השיר. עם הקמת תחנת הרדיו "גלגלצ" בשנת 1993, היה "סע לאט" השיר הראשון שהושמע בה.
יצירת השיר
מיקי גבריאלוב סיפר ב-2014 בריאיון ל-Mako על תהליך יצירת השיר. לדבריו, בתקופה שלאחר מלחמת יום הכיפורים הופיעו אריק איינשטיין וההרכב שליווה אותו בכל רחבי הארץ ובחזיתות בפני יחידות מילואים במטרה להרים להם את המורל, תוך שהם נמצאים רוב הזמן בדרכים: באוויר וביבשה. איינשטיין כתב את המילים על הנהג מאיר עמבר אשר הסיע אותם באותה תקופה "סע לאט... לא יתחילו בלעדינו". המילים עברו להלחנה לשלום חנוך, אך הוא סבר כי הן אינן מתאימות לכך. גבריאלוב, שחיפש דרך לשבור את שגרת ההלחנה של שירו, שהולחנו במבנה של בית-פזמון בחרוזים, נרתם למשימת הלחנת הפרוזה. הוא כתב לחן המורכב מחמישה חלקים שכל אחד מהם עומד בפני עצמו. כתיבת הלחן ארכה זמן רב. בריאיון לקובי מידן בתוכניתו "סוכן תרבות", אמר גבריאלוב כי זהו השיר שהלחנתו לקחה את משך הזמן הארוך ביותר בקריירה שלו כמלחין.
נושא השיר
נושא השיר ייחודי. הוא מושר לנהג הנוסע ברכב, כשבחוץ גשם, ולכאורה אין בו מסר אחד ברור או מחשבה אחת ממוקדת. פרט לפזמון החוזר ("סע לאט"), השיר "מפוזר", מזכיר טווח נרחב של נושאים ואינו מתמקד באף אחד מהם, ובתוך כך פורש פנורמה רחבה של מקומות, אנשים ותחושות. השיר מתאר את המכונית, האנשים שיושבים בתוכה, מזג האוויר הסוער, הדרך, הלילה, ציטוטי משפטים שאמר צבי שיסל, חיילי צה"ל ששוכבים עכשיו בבוץ, "הגשש" ברדיו, קבוצת הכדורגל שהפסידה, האוהדים, שיר של הביטלס (הוא אף מכיל קטע מחווה ווקאלי משירם You Never Give Me Your Money ), האישה האהובה שנמצאת בבית, זיכרונות מנסיעה קודמת לאילת, ועוד.
משמעויות בשיר
בתוך כל הנאמר, בדרך אסוציאטיבית וללא סדר, יש הרואים ניסיון לגלם את כלל הישראליות, על מורכבותה ויופיה. סצנת הנסיעה במכונית ברחבי הארץ עשויה לשקף את המציאות הפנימית המתוחה בישראל: ה"אנחנו" שבמכונית נמצאים בין המלחמה והגשמים לבין הבית החם. מאזינים לחדשות. המציאות חודרת ועמה הדאגה לחיילים, בשנה שלאחר מלחמת יום הכיפורים. במקביל, ובאותה נשימה, הוא מזכיר גם כי "הפועל שוב הפסידה" במשחק כדורגל ומביע אמפתיה לאוהדים. אף הביטוי הכל-כך ישראלי "לא רואים ממטר", מובא במסגרת של דאגה לנוסעים ברכב, ואולי במסגרת של דאגה לחברה בישראל. לפי הביקורות על השיר, ניתן לראות בקריאה "סע לאט" משמעות רחבה יותר מקריאה לנהג בגשם. זהו ניסיון להאט את מהלך המציאות ולהחזיר משהו מן התרבות הישראלית שאבדה, ואולי מארץ ישראל היפה.
השיר הוזכר רבות כאחד משיריו המאפיינים. בהספד שפרסמה חוה אלברשטיין לאחר פטירתו של איינשטיין, היא בחרה בשיר זה כדי לתאר את מסע חייו ותרומתו לתרבות הישראלית:
סע לאט ב'
בשנת 1995 יצא לאור אלבומו של איינשטיין "יש בי אהבה", אשר נפתח בשיר המשך בשם "סע לאט ב'" בלחן של שם טוב לוי, שמתאר גם הוא נסיעה במכונית - לגליל באביב (בגרסה המקורית הנסיעה הייתה לדרום בחורף), כשהפעם אופי השיר אינו חרדתי אלא אופטימי, כולל רמזים לשיר המקורי ומתייחס לאירועים אקטואליים.
אירועים המוזכרים בשירים
שני השירים מדברים על אירועים מהווי מדינת ישראל. להלן חלק מהאזכורים:
צבי מרק
צבי מרק (נולד ב-1963 בירושלים) הוא חוקר חסידות, חוקר מיסטיקה וניו אייג' בספרות היהודית, משנת 2010 פרופסור מן המניין במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן וראש הקתדרה לחקר החסידות על שם ר' לוי יצחק מברדיטשב באותה אוניברסיטה. מרק ידוע כאחד החוקרים החשובים של הגות רבי נחמן מברסלב ושל המיסטיקה בכתביו, והוציא ארבעה ספרים במסגרת מחקרו בתורת ברסלב.
בשנים תשע"ח-תש"פ שימש כמנהל האקדמי של הוצאת הספרים של אוניברסיטת בר-אילן (יו"ר ועדת הספרים).
ביוגרפיה
מרק נולד בירושלים, למד בישיבת נתיב מאיר ובישיבת הר עציון. בצבא שירת בחיל השריון. לאחר שהשתחרר החל ללמוד אצל הרב שג"ר. לאחר מכן למד באוניברסיטה העברית, שם קיבל תואר דוקטור בתחום מחשבת ישראל. בין השנים 1996-2012 היה עמית מחקר במרכז ללימודים מתקדמים במכון שלום הרטמן.
נשוי לרות ואב לחמישה. מתגורר באפרת. אחיו, מיכי מרק, היה מנהל ישיבת עתניאל ונרצח בפיגוע בקיץ 2016, ואחותו, יוכי קלמנזון, נשואה לראש ישיבת עתניאל, הרב בני קלמנזון.
מחקרו
ב-2014 הוציא ספר בו ריכז את כל סיפורי רבי נחמן, כולל סיפורי מעשיות משנים קדמוניות מוגהים ומדויקים, יחד עם סיפורים גנוזים אליהם הייתה לו גישה.
בנוסף פרסם מרק סדרת מאמרים בחקר חסידות ברסלב המאוחרת, המוקדשים לשאלות כגון למה נרדף רבי נתן מנמירוב, תלמידו של רבי נחמן, במחלוקות בין זרמים שונים בחסידות ברסלב ועוד.
מחקריו מיצבו את מרק כחוקר עכשווי חשוב של תורת רבי נחמן מברסלב כיום.
מרק עוסק גם ביסודות המיסטיקה והניו אייג' בספרות העברית ובהשפעות הקיימות מהספרות והתרבות המודרנית הלא-יהודית בכתבי משוררים וסופרים, כמו ש"י עגנון, חמוטל בר יוסף, יוסף ברדיצ'בסקי, יונה וולך, זלדה, וסיון הר-שפי.
קתדרלת סנטה מריה דל פיורה
קתדרלת סנטה מריה דל פיורה (באיטלקית: Cattedrale di Santa Maria del Fiore) היא הקתדרלה של העיר פירנצה. סנטה מריה דל פיורה היא אחת הקתדרלות הגדולות ביותר בעולם. פירוש שמה של הקתדרלה הוא "מרים הקדושה של הפרחים" על שם סמל העיר ושמה - פירנצה (מלשון פרחים). הקתדרלה ידועה כאחת מנקודות הציון החשובות ביותר ברנסאנס האיטלקי וכן גם בזכות כיפתה המפוארת שנבנתה במאה ה-15 על ידי פיליפו ברונלסקי.
קומפלקס הקתדרלה כולל את הקתדרלה עצמה השוכנת מול כיכר Piazza del Duomo (כיכר הקתדרלה), המכיל מגדל פעמונים שבנה ג'וטו די בונדונה ואת הבפטיסטריום של פירנצה (בית הטבילה). בניית הקתדרלה מומנה ברובה על ידי בית מדיצ'י והיא נבנתה במשך כ-200 שנים החל מהמאה ה-13. חזית הכנסייה הושלמה למעשה רק במאה ה-19 בסגנון התחייה הגותית. הקתדרלה מצופה כולה בשיש לבן, ירקרק וורוד, כפי שהיה נהוג במבנים איטלקים נוספים שנבנו בתקופה זו.
בניית הקתדרלה הביאה לפריצת דרך בהתפתחות אדריכלות הרנסאנס ובהנדסת מבנים של אותה תקופה. האדריכל, שהיה באותה תקופה גם המהנדס ומנהל הבנייה בפועל, נאלץ להמציא מכונות מיוחדות וציוד הנדסי מתוחכם במיוחד עבור בניית כיפת הענק שנבנתה ללא פיגומים. הכיפה, בקוטר של 43 מטרים, הייתה בתקופתה הכיפה הגדולה ביותר בעולם לאחר שעקפה את כיפת הפנתאון ברומא שהייתה הגדולה ביותר ב-1,400 השנים שקדמו לה. פנים הכיפה מקושט בוויטראז'ים ובפרסקאות שצוירו על ידי חלק מגדולי הציירים האיטלקים של אותה תקופה.
הבפטיסטריום של פירנצה (בית ההטבלה) הסמוך נמצא במרכז הכיכר והוא הבניין העתיק ביותר בעיר. מקורו למעשה הוא מקדש פגני מתקופת האימפריה הרומית. המבנה ידוע בזכות דלתות הברונזה המוזהבות שלו בעלות העיטורים והפסלים מהתקופה הגותית ועד לרנסאנס.
היסטוריה
את הקתדרלה החדשה תכנן ארנולפו די קמביו (Arnolfo di Cambio) ב-1296, כך שתהיה הקתדרלה הקתולית הרביעית בגודלה בעולם. תכנון זה השתנה במהלך השנים וגודלה הוקטן. די קמביו היה האדריכל המפורסם של בזיליקת סנטה קרוצ'ה ושל פאלאצו וקיו. הוא תכנן ספינה ראשית בת שלושה אגפים, המסתיימת מתחת לכיפה מתומנת, כאשר מרכז הספינה הראשית מכסה את השטח של סנטה רפרטה. את אבן הפינה הניח ב-9 בספטמבר 1296 הקרדינל ואלריאנה, הנציג האפיפיורי הראשון שנשלח לפירנצה. בניית הקתדרלה הייתה מיזם עצום שנמשך כ-170 שנה.
אחרי מותו של די ארנולפו די קמביו ב-1302 עבודת הבנייה הואטה או הושעתה למשך 30 שנה. העבודה קיבלה תמריץ, כאשר שרידי הקודש של סן זנוביוס (San Zanobius) התגלו ב-1330 בסנטה רפרטה. ב-1331 פרשה גילדת סוחרי הצמר (Arte della Lana) את חסותה על הבנייה וב-1334 הם מינו את ג'וטו די בונדונה (Giotto) לפקח על העבודות. ג'וטו נעזר באנדראה פיזנו (Andrea Pisano) והמשיך לפי תוכניתו של די קמביו. הישגו העיקרי היה בניית הקמפנילה די ג'וטו, מגדל פעמונים, אך הוא מת ב-1337 ופיזנו המשיך את הבנייה, עד שזו נעצרה עקב מגפת "המוות השחור" ב-1348.
העבודות התחדשו ב-1349 תחת ידיהם של מספר אדריכלים: החל בפרנצ'סקו טלנטי (Francesco Talenti), שהשלים את מגדל הפעמונים והגדיל את המיזם בהוספת אפסיס וקפלות צדיות, אך לא שינה את החוץ. אחריו בא ב-1359 ג'ובאני די לפו גיני (Giovanni di Lapo Ghini) (בשנים 1360–1369) שחילק את הספינה הראשית לארבעה מפרצים ריבועיים. אדריכלים נוספים היו אלברטו ארנולדי (Alberto Arnoldi), ג'ובאני ד'אמברוג'ו (Giovanni d'Ambrogio), נרי די פיוראוונטה (Neri di Fioravante) ואורקניה (Orcagna). עד 1375 הקתדרלה הישנה סנטה רפרטה נהרסה. הספינה הראשית הושלמה ב-1380 ואחרי 1418 רק הכיפה והחזית נותרו בלתי שלמות.
העבודה על הכיפה, שנחשבת לאחד מהישגי הבנייה המרשימים ביותר בתקופת הרנסאנס, בוצעה על ידי פיליפו ברונלסקי שזכה בתחרות על פני לורנצו גיברטי ונמשכה בין השנים 1420–1436. ההישג האדריכלי והטכני נעוץ בעובדה שהכיפה הגדולה והגבוהה נבנתה ללא עזרת פיגומים כלשהם.
הקירות מכוסים לסירוגין בפסים אנכיים ואופקיים של שיש בצבעים שונים: לבן מקרארה, ירוק מפרטו, אדום מסיינה ומלוונסה ועוד מספר מחצבות. על פסי השיש היה להתאים לתבנית שעל בית הטבילה (בפטיסטריום) ומגדל הפעמונים. במבנה היו שני שערים צדיים: שער הקנוניצ'י Canonici (מועצת הקתדרלה) בדרום ושער המנדורלה Mandorla בצפון, ועליהם תחריטים ופסלים מאת נני די בנקו (Nanni di Banco), דונטלו (Donatello) ויאקופו דלה קוורצ'ה (Jacopo della Quercia). ששת החלונות הצדיים, שראוי לציינם בגלל תחרת החלונות והקישוטים העדינים שלהם, מופרדים בידי פילסטרים (pilasters). רק ארבעת החלונות הקרובים לטרנספט מאפשרים מעבר אור, השניים האחרים הם לקישוט בלבד. חלונות קומת התאורה הם עגולים, מאפיין נפוץ בגותיקה האיטלקית. רצפת הקתדרלה רוצפה בשיש במאה ה-16.
ב-1864 נערכה תחרות לתכנון חזית חדשה לקתדרלה. בתחרות ניצח אמיליו דה פבריס (Emilio De Fabris) ב-1871 שתכנן חזית בסגנון נאו-גותי. העבודות על החזית החלו ב-1876 והושלמו ב-1887. החזית הנאו-גותית שצופתה בשיש בלבן, ירוק וורוד משתלבת בהרמוניה עם שאר הקתדרלה, מגדל הפעמונים ובית התפילה, אך היא מקושטת יותר מהם.
במשך ימיה שימשה הקתדרלה כמושב מועצת פירנצה (1439), כבמה להטפות מצד ג'ירולמו סאבונארולה (Girolamo Savonarola) וב-26 באפריל 1478 נרצח בה ג'וליאנו די פיירו דה מדיצ'י (לורנצו דה מדיצ'י ניצל בעור שיניו).
הסופר קאפ האירופי 2013
באיירן מינכן הפכה לקבוצה הגרמנית הראשונה שזוכה בסופר קאפ האירופי, כשניצחה את צ'לסי בדו-קרב פנדלים לאחר 2–2 בתום ההארכה. זו הייתה הפעם הראשונה שהסופר קאפ הוכרע בפנדלים. ההפסד של צ'לסי הפך אותה לקבוצה הראשונה שמפסידה בשני משחקי סופר קאפ רצופים מאז פורטו ב-2004.
מיקום
האדן ארנה הוכרז כמיקום של הסופר קאפ האירופי 2013 בישיבת הוועד הפועל של אופ"א ב-16 ביוני 2011. הוא נפתח במאי 2008 באתר של אצטדיון אדן ההיסטורי, שנהרס. הוא האצטדיון הביתי של סלביה פראג, המשחקת בליגת העל הצ'כית.
רקע
המשחק היה הסופר קאפ האירופי הראשון אי פעם בין שתי זוכות רצופות בליגת האלופות (צ'לסי זכתה בליגת האלופות 2011/12, בה ניצחה בגמר את באיירן מינכן בפנדלים).
המשחק היה הפעם הראשונה מאז 2004 ששתי הקבוצות שיחקו ללא המאמנים שזכו איתם בתארים בעונה הקודמת, שכן גם יופ היינקס (באיירן) וגם רפאל בניטס (מינכן) עזבו את המועדונים בסיום העונה הקודמת. המאמנים החדשים, פפ גוארדיולה וז'וזה מוריניו, חידשו יריבות שחלקו בספרד כמאמני היריבות הגדולות ברצלונה וריאל מדריד, בהתאמה. גוארדיולה זכה פעמיים בסופר קאפ בקריירת האימון שלו, עם ברצלונה ב-2009 וב-2011. מוריניו התחרה על התואר רק פעם אחת בשנת 2003 כאשר פורטו שלו עלתה כמחזיקת גביע אופ"א והפסידה למילאן. מאז מוריניו זכה פעמיים בליגת האלופות אבל שתי הפעמים עזב את המועדון מיד לאחר מכן ולא אימן בסופר קאפ.
משחק
הזוכה בליגת האלופות הייתה הקבוצה "הביתית" למטרות אדמיניסטרטיביות.
ינה לנר
ינה לנר, יש גם גרסת שם להנר (בהונגרית: Léner Jenő; סובוטיצה (אז הונגריה כיום סרביה), 24 ביוני 1894 – ניו יורק, 4 בנובמבר 1948) היה כנר יהודי-הונגרי, מייסד ומנהל רביעיית לנר בעלת השם העולמי בתקופת פעילותה. ינה לנר היה בעלה של השחקנית ארז'י פוטי, וגיסו של ארתור פהר. לנר היה לא רק כנר מבריק, אלא גם מנהל מוזיקלי ומנהל מוכשר בכלל שהצעיד את הרביעייה לגדולות.
ביוגרפיה
ינה להנר נולד במשפחה יהודית כבנם של המוזיקאי יוז'ף להנר ושל קטלין ברוּקר. את לימודיו המוזיקליים הראשונים קיבל מאביו, שהיה המנצח השני של תיאטרון קיראי בבודפשט, ולאחר מכן נרשם לאקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, שם קיבל תעודת אמן. לאחר האקדמיה למוזיקה הפך לחבר בתזמורת של בית האופרה המלכותי ההונגרי, ממנה פרש ב-1922. הוא הקים תחילה שלישייה עם יוז'ף שמילוביץ' ואימרה הרטמן, שאותה הרחיב מאוחר יותר לרביעיית מיתרים בהוספתו של של שאנדור רוט.
רביעיית המיתרים שלהם הייתה אחת מרביעיות המיתרים המשובחות בתקופתם, והנגינה שלהם התאפיינה בצליל הומוגני ובטכניקה מבריקה.
הרביעייה אורגנה מחדש אחרי מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 אך פורקה עם מותו של לנר. רביעיית לנר הייתה אחת הרביעיות המפורסמות ביותר בתקופתה, בהיותה ידועה במיוחד בזכות הפרשנויות שלה לרביעיות המיתרים של בטהובן.
קשונז' ויילקי
קשונז' ויילקי (בפולנית: Książ Wielki; ביידיש: קשוינש) הוא כפר במחוז שבפרובינציית פולין קטן בפולין, בסמוך לנהר נידז'יצה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
קשונז' ויילקי נזכר לראשונה בשנת 1120. במאה ה-14 נבנה ביישוב מנזר, ובשנת 1385 הוענקו לו זכויות עיר. עד לחלוקת פולין הראשונה היווה היישוב מרכז נפה.
בחלוקת פולין בשנת 1795 נכלל היישוב בתחום אוסטריה, ובשנת 1815 נכלל בתחום פולין הקונגרסאית. בשנת 1875, בעקבות מרד ינואר, ניטל מהיישוב מעמדו העירוני.
יהודי קשונז' ויילקי
היישוב היהודי בקשונז' ויילקי מתועד מהמאה ה-17, ומאמצע המאה ה-18 התקיימה ביישוב קהילה עצמאית. באמצע המאה ה-19 הוקם ביישוב בית כנסת בנוי אבן, וכמה שנים לאחר מכן נחנך במקום גם בית מדרש. משנים אלה התקיימה ביישוב גם פעילות חסידית.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה וכינון הרפובליקה הפולנית השנייה נערכו ביישוב מהומות אנטישמיות. בין מלחמות העולם התקיימה ביישוב פעילות ציונית, שכללה קיבוץ הכשרה של הנוער הציוני, כמו גם פעילות של אגודת ישראל. בשנת 1939 התגוררו ביישוב כ-850 יהודים.
בשואה
בליל ה-5 בספטמבר 1942 פשטו שוטרים פולנים על בתי היהודים ביישוב, ורצחו 16 יהודים. למחרת בבוקר הגיעו ליישוב שוטרים גרמנים ממייחוב, ובסיוע השוטרים הפולנים, ריכזו באלימות את יהודי היישוב בכיכר השוק בו, ממנה שולחו בעגלות וברגל לסלומניקי, תוך ירי בנחשלים בדרך. בסלומניקי צורפו יהודי היישוב לאלפי מגורשים יהודים נוספים מיישובי הסביבה, שרוכזו בשדה פתוח, וכעבור יום נערכה בהם סלקציה, בה חלקם הקטן הועבר למחנות עבודה, והרוב שולחו בקרונות משא למחנה ההשמדה בלז'ץ.
סראדו
הסראדו (בפורטוגזית: Cerrado, שפירושו "שופע", "צפוף") הוא אזור גאוגרפי ואקולוגי בדרום אמריקה, רובו בברזיל. האזור מוגדר כסוואנה טרופית וכולל מגוון רב של סוגי נוף: ממישורים עליהם גדל רק עשב ועד שטחים עם עצים רבים עם מאפיינים של שטחים מיוערים. רוב העצים בסראדו מתאפיינים בגובה נמוך יחסית.
גודלו של האזור הוא 1,916,900 קמ"ר והוא כולל בברזיל את המדינות: גויאס והמחוז הפדרלי של ברזיל, את חלקן הגדול של מדינות: מאטו גרוסו, מאטו גרוסו דו סול וטוקנטינס, את החלקים המערביים של מינאס ז'ראיס ובאהיה, את החלקים הדרומיים של מרניאו ופיאאוי וחלקים קטנים של סאו פאולו ופרנה. כמו כן, הוא כולל את חלקה הצפוני מזרחי של פרגוואי ואת חלקה המזרחי של בוליביה. שטח הסראדו (בברזיל) הוא 22% משטחה של המדינה כולה.
הסראדו מתאפיין במגוון ביולוגי גדול ובטווח עצום של מיני צמחים ובעלי חיים, בסראדו נפוצים אוכלי העשב כמו הטפיר הברזילאי ואייל הפמפס, וטורפים כגון: יגואר, פומה, יגוארונדי, אוצלוט, לוטרת ענק, כמו גם קופים שונים. אך עושר טבעי זה מאוים על ידי התרחבות החקלאות לשטחים חדשים. במיוחד מדובר על גידול סויה. תחילתו של תהליך הפיכתה של ברזיל ליצואנית סויה הוא באמצע שנות השבעים, בהן נוצר מחסור חמור בפולי סויה ומחירם האמיר וכיום נשען חלק גדול מהביקוש לסויה הברזילאית על מדינות האיחוד האירופי אשר נרתעות משימוש בסויה האמריקאית שחלקה הגדול כולל זני-סויה מסחריים מהונדסים גנטית (גן לעמידות לקוטל העשבים ראונדאפ וגן המייצר רעלן (BT) ממקור חיידקי כנגד מגוון רחב של זחלים מזיקים).
על מנת להכשיר את הקרקע לשימוש חקלאי, מתבצעת הכשרת שטחים לחקלאות בהיקף נרחב, בדרך כלל, בצורה של שרפת הצמחייה והעצים, תוך כדי שימוש בחלק מהחומר הצמחי ליצירת פחמים. כאמור, הסראדו אינו כולל את יערות הגשם, אשר בחלקם מתבצע תהליך של בירוא יערות למטרות חקלאיות ואחרות.
קרקע הסראדו מתאפיינת בחומציות גבוהה, דבר המחייב את החקלאים להעלות את בסיסיות הקרקע על ידי פיזור של תרכובות-סיד שונות בכמויות נרחבות. היא רוויה באלומיניום, חסרה בזרחן ובעלת כושר ספיחת מים נמוך. בתחילה הייתה קיימת סברה כי אדמות הסראדו לא יוכשרו לעיבוד חקלאי. אך התברר כי הקרקעות בסראדו הן עמוקות, מנוקזות היטב, בעלות מאפיינים פיזיים מצוינים ומתאימות לעיבוד ממוכן. כמיליארד דונם, 46% משטח הסראדו, מתאימים לעיבוד חקלאי רחב היקף. לשם השוואה, גודל השטח בארצות הברית עליו מגודלת סויה, הוא כשליש מהשטח הראוי לעיבוד בסראדו. כמות המשקעים באזור היא 800-1,600 מילימטר. כ-80% מכמות זו יורדת בחורף הברזילאי, בחודשים ספטמבר-אפריל. הגידול העצום בכמות הסויה המיוצרת בברזיל ב-30 השנים האחרונות הוא תוצאה של בירוא ועיבוד של שטחים חדשים, אך לא פחות מכך, של הכנסת שיטות וטכנולוגיות גידול חדשות הכוללות שימוש במיכון חקלאי מתקדם ושימוש בדשנים ובכימיקלים אחרים. המחקר החקלאי בברזיל אף הצליח לפתח זני סויה חדשים עם רגישות נמוכה יותר לעודפי אלומיניום ולתנאי הקרקע המגבילים. כיום, יבול הסויה ליחידת שטח במאטו גרוסו גבוה מזה המושג באיווה שבארצות הברית. כיום מגודל בשטח הסראדו 54% מכלל יבול הסויה בברזיל, 28% מיבול התירס ו-59% מיבול הקפה. כמו כן, מגודלים אורז, כותנה, קסאווה וקנה סוכר.
חוקר החקלאות האמריקאי וחתן פרס נובל לשלום, נורמן בורלוג, טוען כי שטח זה הוא אחד מהעתודות האחרונות של אדמת בור, על פני כדור הארץ, אשר מתאימות לעיבוד חקלאי ועל כן הוא ינוצל, במוקדם או במאוחר, לצורך זה.
מטרופוליטן אופרה
הלהקה
המטרופוליטן אופרה נוסדה בשנת 1880 כחלופה לאקדמיה למוזיקה. האקדמיה ייצגה את החוג החברתי הגבוה ביותר בחברה הניו יורקית ומועצת המנהלים לא ששה לקבל לאגודה משפחות של מתעשרים חדשים. הקבוצה הראשונית של בעלי מנויים כללה את משפחות ג'יי. פי. מורגן, תאודור רוזוולט ומשפחת ואנדרבילט. יצירתם, המטרופוליטן אופרה, מאריכה ימים הרבה מעבר לאקדמיה. מ-1908 עד 1935 ניהל את המטרופוליטן ג'וליו גאטי-קאזאצה.
החל מ-1 באוגוסט 2006 מנהל פיטר גלב את המטרופוליטן אופרה, לאחר 16 שנות ניהול בידי ג'וזף וולפה. גלב החל להתוות את תוכניותיו לגבי עתידו של המוסד כבר באפריל 2006, ובכלל זה קידום מספר גדול יותר של הפקות מדי שנה ורעיונות לקיצוץ בעלויות הבימוי תוך משיכת קהל מאזינים חדש, בלי להרחיק אוהבי אופרה קיימים, שגילם הממוצע במטרופוליטן הוא מעל 60. לסוגיה זו חשיבות מכרעת לארגון שקיומו תלוי, הרבה יותר מכל בית אופרה אחר ברמה עולמית, בתמיכה פרטית. גלב נמצא תחת פיקוח מתמיד לראות, אם ההתלהבות שגילה ב"תקליטי סוני", מקום עבודתו הקודם, ל"הפקות כלאיים" (למשל, יו-יו מה מנגן מוזיקת קאנטרי) עלולה לגלוש אל תוכניות העבודה של המטרופוליטן. הוא מגדיר את עצמו "מפיק מיושן", אבל לא צפה עתיד של ממש להקלטות מוזיקה קלאסית טהורה כאשר עבד בתעשיית ההקלטות.
ה"מט הישנה"
בית האופרה המטרופוליטנית הראשון נפתח ב-22 באוקטובר 1883, בהצגת פאוסט. הוא נמצא בברודוויי, בין רחוב 39 לרחוב 40. הנרי אבי שימש מנהל לעונת הפתיחה. ביתה המקורי של האופרה המטרופוליטנית תוכנן על ידי ג'. קליבלנד קאדי. הוא נפגע קשה בשריפה ב-27 באוגוסט 1892. אחרי שיפוצים מקיפים המשיך לשמש בתפקידו עד 1966, כשלהקת האופרה עברה אל משכנה הנוכחי בלינקולן סנטר. הבניין המקורי, שלא הגיע למעמד של אתר בעל חשיבות, נהרס כליל בשנת 1967.
המטרופוליטן כיום
מעונת 2006 החלו שידורי לוויין של הופעות נבחרות (הצגה אחת של כל אופרה בעונה) בטכנולוגיית HD למאות בתי קולנוע ברחבי העולם, בלמעלה מ-40 מדינות בצפון אמריקה ודרומה, באירופה וכן ברוסיה, יפן ועוד. המיזם "The Met: Live In HD" זכה בפרס אמי ופרס פיבודי. החל משנת 2011 מועברת עונת המטרופוליטן גם לסינמטק ירושלים. כך התווספו לכל עונה של המטרופוליטן למעלה ממיליון צופים.
תחנת החלל המסחרית
תחנת החלל המסחרית היא תחנת חלל שפותחה על ידי חברת Orbital Technologies ותאגיד הטילים והחלל אנרגיה לתיירות בחלל ולמשימות מסחריות בהתאמה אישית. שיגור הרכיב הראשון תוכנן על גבי רכב השיגור סויוז הרוסי לתחילת 2016, אך הפרויקט בוטל לבסוף.
מאפיינים
תוכנן כי המודול הראשון יהיה כ־20 קוב. בתחילה, התחנה תוכננה כמלון חלל שיורכב מארבעה תאים, שמסוגלים להכיל בו זמנית עד שבעה אנשים. הפרויקט נועד לספק לאפשר עגינה בו של חלליות רוסיות, אירופאיות, אמריקאיות וסיניות. בהשוואה לתחנת החלל הבינלאומית, שאינה מיועדת לאירוח נוח של תיירים, תוכנן כי מלון החלל יספק רמת נוחות מקובלת. הוא תוכנן להעביר תיירים לתחנה ולהחזירם באמצעות הסויוז עם ציוד שיסופק מחלליות המטען פרוגרס. במידת הצורך, התחנה נועדה לשמש מפלט לצוות תחנת החלל הבינלאומית במקרה של תאונה. במקרה שבו התחנה ריקה מאדם, תוכנן להשתמש במלון לניסויים שונים. מסלול הטיסה של מלון החלל נבחר תוך חישוב קרבתו לתחנת החלל הבינלאומית.
פיתוח ובנייה
בשנת 2011 הוצגו מודלים של התחנה בתערוכה האווירית של מוסקבה, MAKS. תוכננה הרכבת יחידת בסיס של התחנה עד 2015. המודול הראשון תוכנן להיות משוגר למסלול בסוף 2015 - תחילת 2016 על רכב השיגור סויוז. החדשות האחרונות על פיתוח הפרויקט באתר הרשמי של החברה פורסמו בספטמבר 2010. עד 2015, הוכר כי הקמת תחנה מסחרית במסלול אינה סבירה מסיבות כספיות.
מטרה
תוכנן להשתמש בתחנה לא רק לתיירות, אלא גם כפלטפורמה למחקר מדעי. בפרט, בחקר התגבשות חלבונים, עיבוד חומרים וחישה מרחוק של כדור הארץ.
שירות
תוכנן כי לקוחות המלון יוכלו לבחור את סוג המיטה, אנכית או אופקית, תהיה להם הזדמנות להשתמש במקלחת, בניגוד לתחנת החלל הבינלאומית. תוכנן לספק מזון למלון עם חלליות מטען; במלון יהיה צורך רק לחמם אותו במיקרוגל, תוך איסור על משקאות אלכוהוליים. שהות של חמישה ימים במלון הייתה עולה 100 אלף ליש"ט, והעלות הכוללת הייתה עומדת על 500 אלף ליש"ט.
משתתפי הפרויקט
לדברי מנהל החברה סרגיי קוסטנקו, היו משקיעים רוסים ואמריקאים. הוכרז על השתתפות בפרויקט של ארגונים כמו התאגיד הממלכתי לפעילות החלל "רוסקוסמוס", תאגיד החלל "אנרגיה", המרכז להפעלת תשתיות קרקע והמכון לבעיות ביו-רפואיות של האקדמיה הרוסית למדעים.
הצינה הגדולה בבית הגדול
הצינה הגדולה בבית הגדול (באנגלית: The Big Chill at the Big House) הוא שמו הרשמי של משחק הוקי קרח שהתקיים באן ארבור, מישיגן שבארצות הברית ב-11 בדצמבר 2010 בין אוניברסיטת מישיגן ואוניברסיטת המדינה של מישיגן, במסגרת אליפות ההוקי קרח של התאחדות ספורט הקולג'ים הלאומי (NCAA).
המשחק שוחק תחת כיפת השמיים באצטדיון מישיגן הידוע בכינויו "הבית הגדול" (The Big House), אצטדיון הפוטבול של אוניברסיטת מישיגן שהוא האצטדיון הגדול ביותר בארצות הברית. למשחק נמכרו 113,411 כרטיסים על פי נתוני אוניברסיטת מישיגן. המשחק נכנס לספר השיאים של גינס כמשחק ההוקי קרח עם הקהל הגדול ביותר בהיסטוריה, כאשר אנשי ספר השיאים קבעו את נתון הקהל שלו בפועל על 104,173 צופים.
רקע והיסטוריה
ב-4 במרץ 2009 דיווח העיתון "מישיגן דיילי" על אפשרות לעריכת משחק נוסף בין שתי האוניברסיטאות. המאמר נתן למשחק את השם הלא רשמי "המלחמה הקרה 2".
ב-28 בינואר 2010 הכריזו שתי האוניברסיטאות רשמית על עריכתו של המשחק באצטדיון מישיגן (ובכינויו "הבית הגדול"), שהוא אצטדיון הפוטבול הגדול ביותר בארצות הברית, ותכולתו הרשמית היא 109,901 מושבים במשחקי פוטבול - כ-35,000 יותר מ"אצטדיון ספרטן".
במהלך השנה נשבר שיא הקהל במשחק הוקי קרח שקבע משחק "המלחמה הקרה" מ-2001, כאשר משחק הפתיחה של אליפות העולם בין ארצות הברית וגרמניה ב-7 במאי הועבר לאצטדיון פלטינס ארנה בגלזנקירכן, אצטדיון קבוצת הכדורגל שאלקה 04, ומשך 77,803 צופים.
המשחק
בנובמבר הכריזה אוניברסיטת מישיגן כי כל הכרטיסים למשחק נמכרו, כאשר עוד קודם לכן בישר קצב מכירת הכרטיסים על שבירתו הצפויה של שיא הקהל שנקבע במשחק בגרמניה.
לקראת המשחק הוצבה זירת קרח על משטח הפוטבול באצטדיון, כאשר קו האמצע של הזירה נמצא על קו 50 היארד של משטח הפוטבול.
למשחק נמכרו 113,411 כרטיסים על פי נתוני אוניברסיטת מישיגן. נציגי ספר השיאים של גינס, עוד בטרם אישרו את הנתון הרשמי, העניקו למשחק תעודה רשמית המאשרת שקבע שיא עולמי חדש, כיוון שכבר לפי ספירת הביניים התברר שכמות הצופים עברה בהרבה את שיא הקהל למשחק הוקי קרח שנקבע באליפות העולם. לבסוף העמידו אנשי ספר השיאים, שספרו את כמות הכרטיסים שנסרקו בשערי הכניסה לאצטדיון ביום המשחק, את כמות הצופים ואת השיא הרשמי על 104,173.
המשחק עצמו הסתיים בניצחון של אוניברסיטת מישיגן, 5:0.
אולפת אל-אידליבי
ביוגרפיה
בשנת 1929 כשהיא בת 17 ולפני סיום לימודיה, נישאה אידלבי לרופא חמדי אידליבי (حمدي الادلبي), מבלי שהשניים הכירו קודם לכן. היא ילדה שלושה ילדים: לילא, יאסר וזיאד. אידלבי מתה ב־21 במרץ 2007 בבירת צרפת פריז בגיל 96, גופתה נקברה בדמשק סוריה.
לימודיה
אידליבי למדה בבית ספר לבנות בדמשק. ובשנת 1920 הפכה השפת הערבית לשפה הרשמית בבית הספר. כשחזר המלך פיסל הראשון, מלך עיראק מגלות בפריז היא יצאה לקבל פניו בתלבושת שהוכנה במיוחד למסיבה היסטורית זו. בשנת 1921 חלתה בקדחת, ממנה ניצלה, המחלה ריתקה אותה למיטתה וגרמה לה להיעדר מבית הספר לתקופה ארוכה. לאחר שהחלימה הצטרפה לבית ספר "אלעפיף" (العفيف) שנוסד ליד ביתה, והפכה להיות אחת מהתלמידות המצטיינות והמובילות בו. בשנת 1927 סיימה בית ספר יסודי והחלה ללמוד בבית ספר למורות. רוב התלמידים בכיתתה היו בנים ורק מעט בנות.
אהרון קליין (עיתונאי ישראלי)
אהרון קליין (6 בנובמבר 1960 - 7 ביולי 2016) היה סופר ועיתונאי ישראלי, ששימש ככתב השבועון TIME בישראל, והיה מומחה בנושאי מודיעין, ביטחון לאומי וטרור במזרח התיכון.
ביוגרפיה
נולד וגדל במושב שדה יצחק. בוגר הפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה. קליין התגייס לחיל השריון אך בשל בעיות בריאותיות עבר לחיל המודיעין, ונשלח לקורס קצינים. בשנת 1984 נבחר לקצין המצטיין של חיל המודיעין. בוגר בהצטיינות של החוג להיסטוריה והמזרח התיכון של האוניברסיטה העברית ומוסמך בהצטיינות בהיסטוריה. עבודת הגמר שלו לתואר השני עסקה בנושא היחס לשבויים הערביים במהלך מלחמת העצמאות. העבודה פורסמה בספר "מלחמת העצמאות תש"ח-תש"ט עיון מחודש" בעריכת פרופסור אלון קדיש שיצא בשנת 2004.
אולפת אל-אידליבי
לימודיה
כבר בנעוריה הייתה לאידליבי נטייה לספרות. אחד ממוריה צפה שהיא תהיה סופרת מפורסמת. בביתה, נהגה במשך שעות לקרוא ספרות ושירה. אביה כיוון אותה לקריאת ספרות ערבית גבוהה וחשובה. היא הושפעה מאוד מדודה כאט'ם דאגסטאני, (كاظم الداكستاني), (1901–1985) שהיה סופר ידוע באותה תקופה, בין היצירות שהיא קראה היו הספרים:"אל-עקד אל-פריד" ("العقد الفريد"), "כתאב אל-אע'אני" (" كتاب الأغاني") ו"כתאב אל-אמאלי", ("كتاب الأمالي"). היא אהבה את השירה העתיקה ולמדה שירים רבים בעל פה. לאחר לידת בנה הבכור יאסר בשנת 1932, חלתה שוב והייתה מרותקת למיטה במשך שנה, בתקופה זו הרבתה לקרוא. היא קראה כעשר שעות ביום, ספרות קלאסית וחדשה, ספרות מתורגמת ועוד. גם לאחר שהחלימה המשיכה לקרוא בצורה אינטנסיבית.
אהרון קליין (עיתונאי ישראלי)
ביוגרפיה
ב-1989 פרסם כתבות ראשונות בעיתון הסטודנטים הירושלמי "פי האתון", ובהמשך כתב במשך מספר חודשים במקומון "ירושלים" בנושאי צבא וביטחון, שם הוא חשף שחיתויות במנהל האזרחי ביהודה ושומרון. באפריל 1991 עבר לשמש ככתב הצבאי של העיתון היומי "חדשות", והיה שותף למאבק לחשיפת מידע על תאונות האימונים בצה"ל, בין השאר על אסון צאלים ב'. ב-1993 החל לכתוב בעיתון היומי "על המשמר" ככתב ופרשן צבאי, ופרסם טור שבועי על המערכת הצבאית-ביטחונית. הוא עבד בעיתון "על המשמר" עד לסגירתו במחצית 1995.
אולפת אל-אידליבי
פועלה ודרכה
יחד עם עיסוקה בספרות אידלבי הצטרפה לאגודת צדקה ותרבות בשם "דוחת אלאדב" ("دوحة الأدب"). בשנת 1940 הצטרפה לאגודה של נשים מסוריה בשם "אלנדוה" ("الندوة"), מטרת האגודה הייתה, בין השאר, לפעול לשחרור האישה מהבערות והנחשלות ששררה אז בחברה ולקדמה. אידליבי הפכה להיות אחת מהנשים הדומיננטיות והמובילות באגודה, אשר פעל לסלול את הדרך לשיפור מעמד האישה בסוריה. בשנת 1954 נבחרה אידלבי ליושבת ראש אגודת הנשים למען התרבות. בתוקף תפקידה היא:
אהרון קליין (עיתונאי ישראלי)
ביוגרפיה
קליין לימד באוניברסיטה העברית על יחסי הגומלין בין מערכת הביטחון לתקשורת. מאז קיץ 1995 שימש ככתב של השבועון "TIME" בישראל. במהלך השנים היה קליין שותף מוביל לעשרות כתבות שער על ישראל והרשות הפלסטינית. חלק מהכתבות שזכו לציטוטים נרחבים בעיתונות הישראלית והעולמית, זכו לפרסים והערכה רבה בהן רצח רבין, הדיווחים הראשונים על התחמשותה של הרשות הפלסטינית כנגד ישראל וכן תחקיר הטבח שלא אירע במחנה הפליטים ג'נין באפריל 2002. על האחרון אף זכה לפרס על שם הנרי לוס.
אולפת אל-אידליבי
כנסים
אידליבי השתתפה בכנסים שונים שנערכו במדינות ערב, ועסקו בקידום מעמד האישה. בכנסים אלה היא הדגישה את התמורות החברתיים והתרבותיים שעוברים בעולם הערבי, ואת החשיבות לעורר את התודעה הלאומית של הנשים הערביות להשכלה וללמידה. היא לקחה חלק בכנסים הבאים:
אהרון קליין (עיתונאי ישראלי)
ביוגרפיה
אהרון קליין היה נשוי ואב ל-3 בנות. ב-7 ביולי 2016 נפטר ממחלת הסרטן.
אולפת אל-אידליבי
סיפוריה והשפעתה על הספרות הערבית
אידליבי שייכת לדור שנות ה-50 של הספרות הסורית, אשר אופיין בעליה משמעותית במספר הנשים הסופרות. הכתיבה בתקופה זו היוותה פריצת דרך בספרות הסורית והערבית. השמות הבולטים באותה תקופה היו מארי עגמי (ماري عجمي) (1888-1965)، נאזכ אל-עאבד בייהם ( نازك العابد بيهم) (1887-1959), ודאד סכאכיני (وداد سكاكيني) (1913-1991), סלמא אל-חפאר אל-כזברי (سلمى الحفار الكزبري) (1923-2006). דור זה סלל את הדרך לעתודת הסופרות של שנות השישים והשבעים כמו קמר כילאני (قمر كيلاني)، נדיה ח'וסת (ناديا خوست) דלאל חאתם (دلال حاتم)، לילא סאיא סאלם (ليلى صايا سالم)، ע'אדה א-סמאן (غادة السمان) ואחרות. דור שנות ה-50 פעל רבות בנושא שחרור האישה וקידום מעמדה החברתי, הנשים הסופרות פעלו בתקופה שהתאפיינה בשינויים חברתיים, פוליטיים ותרבותיים רבים. הוצאת ספרים החלו לפרסם ספרים של נשים בשמות גלויים שנשאו חותם משלהן, הדבר היווה פריצת דרך חברתית ספרותית בתחום שהיה שמור עד כה לגברים בלבד.
ספריה של אידליבי מגוונים. בספריה, הציגה מאפיינים חדשים בספרות שהשפיעו רבות על הספרות הסורית והערבית תוך שמירה על כתיבה בשפה ספרותית תקינה. בולט בספריה התיעוד המציאותי של המסורת והמנהגים של אותה תקופה במיוחד בכל הקשור במעמד האישה והדיכוי שהיא עוברת במציאות פטריארכלית. מאפיין נוסף בסיפוריה היה כתיבה על עקרונות המציאות הסוציאליסטית בהצגת נושאים חברתיים ולאומיים שונים. היא כתבה על מעמד הפועלים והאיכרים. ספריה התאפיינו ברומנטיקה ובכתיבה על האהבה ועל רגשות וגם על האנושות.
האישה בספרות אידליבי
לאישה אצל אידליבי פנים רבות. הראשונה היא דמות "האם (الام)". אידליבי מעניקה חשיבות רבה לדמות האם, למעמדה ולתפקידה בתוך המשפחה. האם הקדושה, בעלת הפנים היפות, מוצגת כ"ייצור מושלם" המעניק חום ודאגה לילדים, היא מכילה ומחזיקה אותם, מגינה על ילדיה מסכנות החיים, דואגת לבעל ומשמשת כיועצת לכל דבר. אפשר לעמוד על תפקיד חשוב זה בספורים "צחוק השטן- (ويضحك الشيطان"), "למען האדמה והכבוד- ("من اجل الارض والكرامة") ועוד.
"הרווקה (العانس)" הוא כינוי שהדביקה החברה באותה תקופה לאישה שלא נישאה, שכן החברה לא העריכה אישה כזאת. אידליבי טוענת שהלוואי והאישה הזאת הייתה יודעת מהו האוצר הטמון בה וביכולות שלה לשנות ולפרוץ דרכים. היא מביאה דוגמאות בסיפוריה לנשים רווקות ששינו את פני החברה ואת חיי האחרים וחייהן כמו בסיפור "האוצר ("الكنز").
אידליבי תקפה בחריפות את אנשי המזרח ואת יחסם לנשים בכלל ובמיוחד לאישה החוטאת ולרווקה. היא מפנה כלפי החברה שאלה רטורית "הלא זה נגרם מיחס והתנהגות החברה הפטריארכלית והשתלטות הגבר עליה!?".
כתביה
אידליבי הותירה אוסף גדול של יצירות ספרותיים, סיפורים, רומנים וספרות העוסקת במציאות ובחיים המזרחיים. היא נחשבת לאחת מגדולי הסופרים הסורים והערבים, וזכתה בהרבה תעודות הוקרה ובפרסים גם בסוריה וגם בעולם הערבי.
ספריה תורגמו ליותר מ-15 שפות ובהן אנגלית, צרפתית, שוודית, הולנדית, פורטוגזית, איטלקית, ספרדית, סינית, טורקית ופרסית. סיפוריה נלמדים באוניברסיטאות שונות ברחבי העולם בין השאר בסין, ארצות הברית, ספרד, רוסיה ואוזבקיסטן.
דמשק חיוך העצב
אידליבי כתבה את הרומן "דמשק חיוך העצב", (دمشق يا بسمة الحزن),בשנת 1981 כשהייתה בת 68, רומן זה מהמפורסמים של אידליבי, זכה לפרסים שונים וגם הופק כסדרת טלוויזיה.
הסיפור שיקף את החיים בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20. היא תארה באופן מפורט את האירועים שהתרחשו באותה תקופה (המהפכה הסורית, ההפגנות, המתח, המשבר הכלכלי, הכיבוש הצרפתי, הפצצת דמשק, התנגדות העם מכל הרבדים החברתיים...), והצליחה לצייר תמונה מדויקת לפרטי פרטים של המקום : הבית, החצר, הרחוב, בית הספר, השדה והמטעים ועוד. בסיפור היא מתארת את המסורת והמנהגים שמנעו מהאישה השואפת לשינוי לפרוץ קדימה ולהשיג לעצמה זכויות שוות, ולכן למרות היופי והשקט, הבית הופך להיות כלא לאישה צעירה בשם סבריה שהשתתפה באחת ההפגנות נגד הצרפתיים. ההשתתפות בהפגנה הפכה אותה מודעת לזהות הלאומית שלה. אבא שלה מנע ממנה לצאת מהבית ואסר עליה להשלים את לימודיה. הסיפור מספר על העוולות והקיפוח שהיא עוברת, שנגרמו גם על ידי הכובשים הצרפתיים וגם על ידי בני משפחתה, אחרי שאהובה עאדל נהרג על ידי אחיה היא נדרה נדר שלעולם לא תשכח אותו. הנדר פורסם לאחר מותה כשמצאו את יומנה האישי. מרבית ההיבטים ברומן מצביעים על מציאות המקפחת נשים בשם אהבת המולדת, שאידליבי הייתה עדה להן.
סדרת הטלוויזיה "חיוך העצב"
בשנת 1992 הופקה סדרת טלוויזיה, המבוססת על הרומן של אידלבי דמשק חיוך העצב, שם הסדרה שונה ל "חיוך העצב". בשנת 2008 מאהר קדו, "ماهر قدو", במאי קולנוע סורי קיבל את הסדרה וצילם חלק מהסצנות בעיר חמה, "حماة" הסורית. מפיק הסדרה לוטפי לוטפי, "لطفي لطفي" תסריט ודיאלוג : ד"ר רפיק אלסבאן, " رفيق السبان" . הרומן הוקרן בדמשק ובעולם הערבי בשנת 2008 כאות הערכה והוקרה לאידלבי.
שגרירות ישראל בטביליסי
שגרירות ישראל בטביליסי היא הנציגות הדיפלומטית של ישראל לגאורגיה. השגרירה הנוכחית היא הדס מיצד.
היסטוריה
ב-1 ביוני 1992 כוננו היחסים הדיפלומטיים בין ישראל וגאורגיה.
ב-13 בפברואר 2012, הוצמד מטען נפץ לרכב של השגרירות, שנוטרל על ידי חבלני משטרת גאורגיה. במקביל התפוצץ מטען שהוצמד לרכב של שגרירות ישראל בניו דלהי בו נפגעה באורח בינוני אשת דיפלומט. מקורות ישראליים רשמיים האשימו את איראן בפיגועים.
בפברואר 2021 נמתחה ביקורת מצד ממשלת גאורגיה על השגריר רן גידור שהתבטא נגד מעצר ראש האופוזיציה.
בספטמבר 2021 נחשף כי שירות הביטחון הגאורגי עקב אחר השגרירות ואנשי צוותה, לצד שגרירויות אחרות.
עונת 2020/2021 בליגה המאוחדת של VTB
עונת 2020/2021 בליגה המאוחדת של VTB היא העונה ה־12 של ליגת VTB, טורניר מועדוני כדורסל בינלאומי בקרב קבוצות מקצועניות ממזרח אירופה.
פורמט
בטורניר השתתפו 13 קבוצות ששיחקו במערכת מחזורית בת שני סיבובים. שמונה הקבוצות המובילות בסוף העונה הסדירה השתתפו בפלייאוף, כל הסדרות שוחקו בסדרה של הטובה משלוש.
רבע גמר
* במקרה הצורך
חצי גמר
* בעת הצורך
גמר
* בעת הצורך
משחק אולסטאר
משחק האולסטאר התקיים במוסקבה ב-VTB ארנה ב-14 בפברואר 2021.
קואופטציה
קואופטציה הוא מושג מתחום הסוציולוגיה, ומתייחס לדרך ההתמודדות אל מול מנהיגים או נציגים המפריעים או עשויים להפריע לפעילותו של ארגון מסוים - כשהם פועלים מחוצה לו - זאת באמצעות צירופם לארגון עצמו, ובכך מתן אפשרות לאנשים אלו להשפיע על הארגון מבפנים. הארגון למעשה מציע לאנשים אלו להצטרף ולקבל תפקיד רשמי בארגון, על מנת לרתום את כישוריו של האדם עצמו לטובת הארגון, בתור חלק מהמנגנון, ולמנוע הפרעה לתפקודו של הארגון כאשר האדם נמצא מחוצה לו. כמו כן, פעולה זו עשויה לתרום למניעת התגבשותה של אופוזיציה יעילה מטעם גורמי חוץ, בשל גיוסם של המוכשרים מבין חבריה לשורות הארגון בשיטה זו.
דוגמה לפעילות של קואופטציה היא מינוי של יו"ר אגרסיבי של ועד עובדים לחבר הנהלת המפעל (בדרך כלל בתחום משאבי אנוש), ובכך ניטרולו של ועד העובדים הלוחמני.
דוגמה נוספת לקואופטציה ניתן למצוא בהיסטוריה של האימפריות. הקושי בניהול האוכלוסייה העצומה חייב שליטים אימפריאליים לתת מידה מסוימת של עצמאות ניהולית למלכים מקומיים. מכאן הגיע התואר 'מלך המלכים' לשליטים כמו כורש באימפריה הפרתית, ג'יאוורמן השני באימפריה החמרית והיילה סילאסי, קיסר אתיופיה.
במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני, יש הרואים ברשות הפלסטינית דוגמה לקואופטציה מסוימת שעבר ארגון אש"ף - מארגון שהוקדש ללוחמה בישראל ל'קבלן ביטחון' שלה.
אנקונדה
אטימולוגיה
השם Eunectes מגיע במקור מיוונית עתיקה: εὐνήκτης - "שחיין טוב".
מגנתריאון
מגנתריאון (שם מדעי: Megantereon) הוא סוג נכחד של חתול מקבוצת השנחרבים שחי ברחבי אפריקה, אירואסיה ואמריקה הצפונית. המאובנים הקדומים ביותר שלו הגיעו לגיל 5 מיליון שנה וכנראה שהוא נכחד במיליון האחרון.
מאפיינים
היצור דמה לסמילודון הענקי אך היה קטן יותר וייתכן שהיה מאבותיו שהיגרו מאסיה. הוא דמה במראהו ליגואר והגיע לאורך 72 ס"מ ולמשקל 90–150 ק"ג. הדגימות הגדולות ביותר הגיעו מצרפת ומהודו בגובה של 72 ס"מ בכתפיים ומשקל של 150 ק"ג.
היו לו ניבי חרב ענקיים איתם יכל להרוג את טרפו. היו לו כתפיים רחבות אך זנבו היה קטן. היצור היה יכול לזנק לגובה ולהפיל טרף עם חבטה מכפותיו העצומות אך לא היה מהיר. לא נמצאו עורות של היצור אך כנראה שהוא היה מכוסה פסים או חברבורות בדומה ליגואר המודרני.
הוא היה טורף על של תקופתו וטרף מכפילי פרסה, סוסיים קדומים וגורי קרנפים ובעלי חדק שונים. הוא לא נעץ את שיניו בטרף מאחר שהשיניים היו עדינות ועלולות להישבר כך אלא הפיל את הטרף לארץ ונעץ בו שיניים כדי לחסום את קנה הנשימה או לפצוע אותה אנושות. לא ברור אם הוא צד לבדו או בלהקה.
מריה דיקר
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה, מריה נישאה לאברם דיקר ועלתה עמו ארצה. חברתה חנה נישאה למשה רייס והלנה נישאה לאיגנסי. מריה נפטרה ב-28 בינואר 1984.
הכרה והנצחה
ב-9 ביולי 1987, יד ושם הכיר במריה כחסידת אומות העולם. הטקס התקיים ביד ושם בירושלים וניטע לכבודה עץ בגן חסידי אומות העולם ביד ושם ירושלים.
בגן חסידי אומות העולם תושבי חיפה בשכונת רמת אלון שבחיפה הוצבה לזכרה אבן זיכרון עליה נחקק תמצית סיפור פועלה בשואה להצלת יהודים.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של מריה. קברה אותר בבית הקברות הלטיני בחיפה. באפריל 2021 נערך ליד קברה טקס זיכרון. ועל הקבר נקבעה לוחית זיכרון המציינת את היותה חסידת אומות העולם ששמה נפשה בכפה להצלת יהודים בשואה.
זיגומטורוס
זיגומטורוס (שם מדעי: Zygomaturus) הוא סוג נכחד של חיית כיס ענקית דומה לוומבט ממשפחת הדיפרוטודוניים אשר חי בפליסטוקן לפני 45,000 שנה בערך בערבות אוסטרליה.