cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיליפ לקלרק
ביוגרפיה
בשלב זה נראה היה כי המשימה החשובה העומדת בפני אנשי צרפת החופשית היא יצירת בסיסי פעולה במושבות צרפת ברחבי העולם, וזאת כאשר צרפת גופא כבושה בחלקה הצפוני והמערבי על ידי הגרמנים, ואילו דרומה, וחלק ממושבותיה, נשלט על ידי אנשיו של המרשל אנרי פיליפ פטן, משתפי הפעולה עם הנאצים, הקרויים "צרפת של וישי". יצירת בסיס ממנו יפעלו אנשי צרפת החופשית במושבות, ובמיוחד באפריקה, הייתה למשימה ראשונה במעלה.
אוטקלוק נפגש לראשונה עם דה גול בסוף יולי 1940, כשהוא עדיין חבוש בראשו. דה גול הכיר בערכו, ושלח אותו למשימה - יצירת בסיס לאנשי צבא צרפת החופשית במושבה קמרון שנשלטה על ידי אנשי וישי. אוטקלוק יצא למשימה כשהוא חמוש אך בכתב מינוי מאת דה גול, ובכינוי המחתרתי "לקלרק". בסוף אוגוסט 1940 הצליח לקלרק ליצור הפיכה, לסלק את אנשי וישי, ולהניף על קמרון את דגל צלב לורן, הוא דגלה של צרפת החופשית. לקלרק שימש כמושלה הצבאי של קמרון מטעם צרפת החופשית עד נובמבר 1940, אז מונה על ידי דה גול למושלה הצבאי של צ'אד. במהלך פיקודו על אנשי צרפת החופשית בקמרון היה המפקד הכולל של הקרב על גבון שהתנהל בתחילת נובמבר 1940, ובו כבשו אנשי צרפת החופשית את המושבה גבון מידי אנשי וישי. מפקד כוחות היבשה במבצע זה היה הגנרל פייר קניג.
באזור שבין צ'אד ולוב, החלו אנשי צרפת החופשית ליזום פעולות נגד האיטלקים אשר שלטו בלוב, וזאת במטרה להראות כי על אף התבוסה הצבאית שנחלו כוחות צרפת, עדיין משמשת צרפת החופשית כוח צבאי שיש להתחשב בו והמסוגל לתרום למטרתן של בנות הברית. במסגרת זו פעלו לקלרק וכוחותיו בפטרולים נועזים, במרחק של מאות קילומטרים מבסיסיהם, כנגד הכוחות האיטלקים.
בסוף פברואר 1941 יצא לקלרק בראש אנשיו מבסיסיהם שבצ'אד אל נווה המדבר אל-כופרה שבדרום-מזרח לוב, שהוחזק על ידי חיל משמר איטלקי. לאחר מסע מלחמה, ב-1 במרץ 1941 כבשו לקלרק ואנשיו את נווה המדבר מידי הצבא האיטלקי. לקלרק נשבע בפני אנשיו שלא יניח את נשקו עד שדגל צרפת יועלה שוב מעל לקתדרלה של שטרסבורג. בכיבוש אל-כופרה והחזקתה הייתה אף התרסה מסוימת בפני הבריטים, שכן עקרונית הייתה כופרה חלק מסודאן אשר הייתה תחת שלטון אנגלו-מצרי.
במהלך החודשים הבאים הכין לקלרק את הקרקע למסע מלחמה דרך מדבר הסהרה מצ'אד אל אזור הים התיכון, לחבירה לכוחות הבריטיים והאמריקניים כשתהא השעה כשרה לכך. בנובמבר 1942 פלשו בעלות הברית לאזור אלג'יריה ומרוקו במסגרת "מבצע לפיד". הייתה זו ההזדמנות לה חיכה דה גול. ב-14 בנובמבר 1942 הורה ללקלרק לצאת למסע שמטרתו הצטרפות לבעלות הברית במסע המלחמה בצפון אפריקה. לאחר פעולות הכנה מרובות יצא לקלרק למסע המלחמה ב-2 בדצמבר מאזור צ'אד לכיוון טריפולי, אותה כבש בסוף ינואר 1943. בפברואר ומרץ 1943 חבר לכוחותיו של הגנרל ברנרד לו מונטגומרי אשר נלחמו נגד קורפוס אפריקה של הגנרל הגרמני ארווין רומל במסגרת המערכה בתוניסיה, וזכה עמם להישגים צבאיים במיגור שארית כוחותיו של היטלר בצפון אפריקה.
במאי 1943 מונה לקלרק למפקד הדיוויזיה השנייה של צבא צרפת החופשית במרוקו. דיוויזיה זו הייתה מורכבת מאנשי צבא צרפת החופשית, בני מושבות אפריקנים ואנשי צבא צפון אפריקה שעד לא מזמן היו נאמנים לוישי.
באוגוסט 1944 נחת לקלרק עם הדיוויזיה ה-2 בנורמנדי. בראש כוחותיו חבר לכוחות המחתרת שהחלו בהתקוממות בפריז, על מנת לשחרר את העיר. על אף שכוחות אמריקניים בפיקודו של הגנרל עומר בראדלי יכלו להתקדם לשחרור העיר, ניתנה ללקלרק ולכוחותיו הזכות ההיסטורית לפעול לשחרורה, במקום שתשוחרר על ידי כוחות שאינם צרפתיים.
על אף שהיטלר פקד על מפקד הכוחות הגרמניים בעיר, הגנרל דיטריך פון קולטיץ, להחריב את העיר כליל בטרם ייסוגו, הצליח לקלרק במשא ומתן לקבל מן הגנרל ביום 25 באוגוסט 1944 את כניעתה של העיר מבלי שזו נהרסה ואוכלוסייתה סבלה אבדות כבדות, כדוגמת האירועים באותו הזמן בורשה. כניסתו בראש הכוחות הצרפתיים לעיר, ושחרורה על ידי הצרפתים עצמם, לאחר שזו נכבשה כארבע שנים לפני כן, מהווה אות של כבוד למאמץ הצבאי הצרפתי, ולעם הצרפתי אשר הושפל והוכתם בכניעה ובשיתוף פעולה, בארבע השנים שקדמו לכך. מבחינת לקלרק היה זה שיא תהילתו הצבאית.
בהמשך נלחמו לקלרק וכוחותיו באלזס-לורן במסגרת הארמייה השלישית של הגנרל ג'ורג' פטון. בנובמבר 1944 קיים את הבטחתו לחייליו ונמנה עם משחרריה של סטרסבורג. במאי 1945 סיים את המלחמה בברכטסגאדן (מעון הקיט המפורסם של היטלר בבוואריה).
בשנת 1945 שינה באופן רשמי את שמו לז'אק פיליפ לקלרק דה אוטקלוק.
לקלרק נשלח על מנת לפקד על כוחות צרפת בהודו-סין (כיום וייטנאם), אך משהגיע למזרח הסתיימה כבר המלחמה נגד היפנים באזור זה. ב-15 באוגוסט 1945 ייצג לקלרק את צרפת בטקס הכניעה של יפן על גבי אוניית המערכה "מיזורי" במפרץ טוקיו. במהלך שהותו במזרח המליץ לממשלת צרפת לחתום על הסכם עם הו צ'י מין ולהעניק עצמאות לצפון וייטנאם.
לאחר מכן התמנה למפקח הכללי של הצבא הצרפתי בצפון אפריקה. לקלרק נהרג בתאונת מטוס באלג'יריה בשנת 1947. בהלווייתו השתתפו כשני-שלישים מלוחמי הדיוויזיה שלו ממלחמת העולם השנייה. הוא נקבר בארמון האינווליד.
ב-1952 קיבל דרגת כבוד של "מרשל צרפת", שהוענקה לו לאחר מותו. צבא צרפת כיבד את לקלרק כאשר קרא על שמו טנק - AMX-56 לקלרק. בפריז, ברובע מונפרנאס, מצוי מוזיאון המוקדש למורשתו, לשחרור העיר על ידו, וכן להתנגדות הצרפתית, ולגיבור ההתנגדות ז'אן מולן.
אליפות ארצות הברית הפתוחה 1982
אליפות ארצות הברית הפתוחה 1982 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי מרכז הטניס הלאומי בפארק פלאשינג מדוז. כל המשחקים נערכו על משטח קשה. התחרויות התחילו ב-31 באוגוסט והסתיימו ב-12 בספטמבר. זו הייתה האליפות ה-102 מאז ייסודה.
הפרסים
סך הפרסים היה $1,386,000.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 128 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. כמו בתחרות הגברים, הטניסאיות החזקות זכו לדירוג:
מנצחת תחרות 1981 טרייסי אוסטין הודחה ברבע הגמר. כריס אוורט נפגשה במשחק הגמר עם האנה מנדליקובה  וניצחה בשתי מערכות. באותה שנה היא ניצחה גם באליפות אוסטרליה הפתוחה.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן הזוגות שקיבלו דירוג:
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן דירוג הזוגות החזקות:
מנצחות תחרות 1981 קטי ג'ורדן ואן סמית' הודחו ברבע הגמר. במשחק הגמר רוזמרי קזאלס וונדי טרנבול  נפגשו עם ברברה פוטר ושרון ולש  וניצחו בשתי מערכות.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 32 זוגות. להלן זוגות שזכו בדירוג:
מנצחי תחרות 1981 אן סמית' וקווין קורן ( דרום אפריקה) נפגשו במשחק הגמר עם ברברה פוטר ופרדי טאיגן  וניצחו ב-3 מערכות. באותה שנה הם ניצחו גם באליפות וימבלדון.
ישראל באליפות
שלמה גליקשטיין השתתף בתחרות הגברים. בסיבוב הראשון של תחרות הגברים הוא שיחק נגד באץ' וולס מארצות הברית וניצח ב-3 מערכות. בסיבוב השני הוא נפגש עם ג'ים אריאס מארצות הברית והפסיד ב-3 מערכות.
שלמה גליקשטיין השתתף גם בתחרות זוגות גברים לצד סטיב קרולביץ' מארצות הברית. הם ניצחו בסיבוב הראשון אך הפסידו בסיבוב השני.
שבט יהודה (ספר)
שבט יהודה הוא ספר בעברית, שנכתב בשלהי ימי הביניים, בין סוף המאה ה-15 לתחילת המאה ה-16. מחבר הספר, שלמה אבן וירגה, היה ממגורשי ספרד, והוא חיבר את הספר במהלך מסע הגלות שלו מספרד דרך פורטוגל, איטליה ועד לטורקיה. לאחר מותו של אבן וירגה, נמשכה מלאכת כתיבת ועריכת הספר בידי בניו.
הספר מציג עצמו כהיסטוריוגרפיה העוסקת בגזירות ובשמדים שהוטלו על קהילות יהודיות שונות באירופה בימי האינקוויזיציה הספרדית. הוא כולל 64 אפיזודות בעלות אורך משתנה, וכל אפיזודה עוסקת בזירה אחרת באירופה שבה הוטלו גזירות על יהודים. בעוד שרוב האפיזודות מתרחשות בתקופת האינקוויזיציה וממוקמות בגבולות ספרד, חלק גדול מהן מתרחש בעת העתיקה, ובמקומות שונים ברחבי אירופה ובעולם, לרבות ארץ ישראל.
אופיו הספרותי וההיסטורי של שבט יהודה
האפיזודות המרכיבות את הספר מוסרות ומתעדות גזרות ושמדים אשר הביאו לגירושם של קהילות יהודיות שלמות חלקים שונים באירופה. תיעודי אירועים אלו מעוגנים לרוב בתאריכים, נוקבים בשמם של מקומות אותנטיים ופעמים רבות משלבים דמויות היסטוריות אותנטיות.
סגנון הכתיבה של הספר מערב בין מגמות היסטוריוגרפיות למגמות אמנותיות וספרותיות. עם זאת, ישנה הסכמה רווחת כי הכתיבה ההיסטורית בספר אינה נשענת במקרים רבים על מקורות היסטוריים מהימנים. יתר על כן, חלק גדול מהאפיזודות בספר מערבות חלקים נרחבים פרי עטו ובדיונו של אבן וירגה עצמו. חוסר המהימנות ההיסטוריוגרפית לצד השימוש של הספר בשפה עשירה ובאמצעים אמנותיים ואסתטיים הביאו את החוקרים השונים להגדיר את שבט יהודה כיצירה ספרותית העושה שימוש במלאכת הסיפור ההיסטורי.
64 האפיזודות המרכיבות את הספר מופיעות תחת הכותרות "גזרות" ו"שמדים" והן ממוספרות לפי סדר הופעתן. הגזרות והשמדים מתוארים באפיזודות באורכים שונים, ובמסגרתם נמסרים אירועים היסטוריים שהובילו לגירוש קהילות יהודיות במרחבים אירופים שונים במאות ה-14 וה-15. האפיזודות אינן מובאות בזו אחר זו לפי סדר התרחשותן הכרונולוגי או ההיסטורי, אך לעיתים קרובות ישנה סמיכות כרונולוגית בין אפיזודה לאפיזודה. החסר בעיקרון עריכה כרונולוגי לספר הביא חוקרים מסוימים ובהם ראובן מיכאל לטעון כי יש להתייחס לאפיזודות השונות כסיפורים עצמאיים העומדים בטקסט בפני עצמם. לכן, לפי ראובן, לא ניתן לזהות את שבט יהודה כפרויקט היסטוריוגרפי כולל, אלא כקובץ סיפורים וכיצירה ספרותית ונובליסטית.
עלי יסיף טוען כי בספר נעשה מאמץ ספרותי בכדי להעניק לו חזות היסטורית והיסטוריוגרפית. אחת הטכניקות שבהן משתמש הספר כדי להציג את החזות ההיסטורית היא השימוש הנרחב שלו בז'אנר האגדה ההיסטורית. אפיזודות רבות בספר משלבות פרטי ריאליה אותנטיים שמטרתם לבסס ולהגביר את המהימנות שלה בעיני הנמענים. כך, משבצת היצירה באפיזודות השונות פרטים אמיתיים מהמציאות ומהתודעה היהודית של אותה התקופה. כך למשל, מוזכרות דמויות מהמקרא, מהתרבות החז"לית ומההיסטוריה העולמית. במרכזם של רוב הסיפורים עומד בדרך כלל שליט מקומי מבית המלוכה הספרדי, ובפעמים אחרות מוזכרים שלמה המלך, אלכסנדר הגדול, קלאופטרה וקרל הגדול. בנוסף, ההתרחשות באפיזודות מוגבלת תמיד למרחב גאוגרפי המוכר לנמענים כמו ספרד, ארץ ישראל או בבל, ומוזכרים בין השאר אירועים היסטוריים גדולים כמו המגפה השחורה. עם זאת, יסיף מדגיש כי החזות ההיסטורית שמבקשת היצירה להציג מושגת באמצעים אמנותיים ואסתטיים. בנוסף, יסיף מצביע על מתח שנוצר בין השאיפה של ה המלך לאותנטיות לבין השאיפה שלו לבדר ולענג את הקורא דרך שימוש באמצעים אמנותיים.
עיצוב האפיזודות ביצירה
חלק גדול מ-64 האפיזודות השונות המרכיבות את ה המלך בנויות לפי מודל נרטיבי דומה: שליט מקומי הנתון ללחץ מצד מעמד הכמורה או מצד ההמונים מטיל גזירה על הקהילה היהודית שחיה תחת חסותו. ברוב המקרים, השליט המקומי (בדרך כלל המלך או האפיפיור) דווקא מוקיר את הנתינים היהודים, ויודע לזהות את ההאשמות המופנות כלפיהם כשקריות. עם זאת, בדרך כלל נאלץ השליט להיכנע ללחץ מצד הגורמים השונים בכדי למנוע התקוממות. גרעין סיפורי זה מופיע ברוב האפיזודות המרכיבות את היצירה, אך במקרים רבים מתווספים אליו אלמנטים נרטיביים שונים. בחלק מהאפיזודות, הגירוש מתרחש לאחר עלייה של קבוצה דתית פנאטית שמבקשת למחוק את הקהילה היהודית כחלק ממשימה לטיהור דתי. באפיזודות אחרות, הגירוש מתבצע כתוצאה מעלילת דם, שבמסגרתה מוטמנת גופה בביתו של יהודי בכדי להפליל אותו, וכדרך לתקוף את הקהילה כולה.
באפיזודות רבות ב המלך משולבים פולמוסים דתיים בין נציג השלטון המקומי לבין נציגי הקהילה היהודית, שמטרתם להגיע לפתרון בנוגע לגירוש הקהילה היהודית. אפיזודות אלו מתחילות בדרך כלל בתיאור עלילת דם כלפי יהודי אחד או כלפי קהילה, אשר מובילה לגזירה שמטיל השליט (לרוב המלך ובמקרים מסוימים האפיפיור) על הקהילה היהודית כתוצאה מלחץ המופעל עליו. בכדי לנסות ולמנוע את הגזירה, נשלחים נציגים מהקהילה היהודית לעמוד למשפט בחצר השליט ולשמש כסנגורים של הקהילה בראי ההאשמות. מול הסנגורים היהודים עומד בדרך כלל יהודי מומר ממעמד הכמורה המשמש כקטגור, ומהלך המשפט מתנהל מול השליט. התנהלות המשפט לא נמסרת באפיזודה כפרוטוקול של דיון משפטי. בשונה מכך, הדיון תופס צורה של פולמוס היסטורי ותאולוגי, העוסק פעמים רבות בירידה במעמד הדת היהודית אל מול העלייה במעמדה של הדת הנוצרית, ובניתוח הסיבות שהביאו למאזן הכוחות כפי שהוא באותה נקודה.
בדומה לאפיזודות אחרות, חלק מהפולמוסים הדתיים בספר מתעדים אירועים היסטוריים אותנטיים, וחלקם מורכבים מטקסטים פרי עטו של אבן וירגה. אחת מהאפיזודות המוכרות והעשירות בספר היא אפיזודה 40 המתעדת את ויכוח טורטוסה. ויכוח זה הוא שם כולל לסדרה של פולמוסים דתיים פומביים בין יהודים לנוצרים. אחד מנושאי הדיון המרכזיים בוויכוח היה הלגיטימיות של היהדות הרבנית והתלמוד. בעוד שוויכוח טורטוסה הוא אירוע היסטורי שאין מחלוקת בנוגע לאותנטיות שלו, הייצוג שלו ב"שבט יהודה" אינו מהימן בהכרח, בדומה לאירועים היסטוריים אחרים המופיעים בספר. אפיזודה 40 משנה באופן דרסטי את פרטי הריאליה שבהתחרשות ויכוח טורטוסה ההיסטורי. האפיזודה ממקמת את הפולמוסים בזמן ובמקום שונים, בעוד שהוויכוח ב"שבט יהודה" מתרחש ברומא ולא בטורטוסה, כשישים שנה לפני המקרה ההיסטורי. בנוסף, השליט המתפקד כסמכות המשפטית בסיפור הוא האפיפיור, בעוד שאת הוויכוח בטורטוסה ניהל האנטי-אפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר.
השימוש של היצירה ברטוריקה ובשפה
"שבט יהודה" נכתב במלואו בעברית, ומלאכת העריכה של וירגה ובניו שילבה בספר גם טקסטים לטיניים או ספרדיים שתורגמו לעברית. כאשר פורסם הספר לראשונה, הוא היה רלוונטי בעיקר לקהל הגולים היהודיים מספרד. קהילה זו הייתה משכילה מספיק בשביל לקרוא עברית ולהבין את הלעזים השונים שבהם היצירה רווייה. היבט זה הביא חוקרים כגון אלעזר גוטווירת' לטעון כי "שבט יהודה" נכתב באופן ייחודי עבור קהילה זו.
ב"שבט יהודה" נעשה שימוש נרחב בדיאלוגים, מה שמייחד את היצירה בהשוואה ליצירות היספנו-יהודיות אחרות בנות אותה תקופה. השימוש של "שבט יהודה" ברטוריקה ובדיאלוגיות הוא ייחודי גם השוואה ליצירות דיאלוגיות אחרות בנות התקופה כגון "ספר הכוזרי". אחד המוטיבים הדיאלוגיים הבולטים ביצירה הוא שימוש נרחב בהומור ובאירוניה כאמצעי אמנותי.
גוטווירת' מקנה חשיבות רבה לשימוש של הספר בהומור ובאירוניה במסגרת הדיאלוגים ביצירה. לפיו, השימוש בהומור נותן ליצירה את אופייה העממי והאוראלי, באופן שמשקף את צורת הדיבור של יהודים מומרים בני אותה תקופה. כך, מסביר גוטווירת', דרך קריאת הספר מקבל הנמען נקודת מבט לאופן שבו התבטאו יהודים מומרים, וכפועל יוצא לנושאים שאותם הם ראו כחשובים וראויים לדיון. למשל, מסביר גוטווירת', דרך הדיאלוג ההומוריסטי, ניתן לזהות את האירוניה של חלק מהיהודים המומרים בייחס לנצרות, מה שאי אפשר היה לבטא באופן אחר.
גרסאות הספר והוצאות שונות לאור
לפי יוסף חיים ירושלמי, עד סוף המאה ה-19 יצאו לאור לפחות 17 מהדורות שונות של "שבט יהודה". הספר תורגם לאורך השנים לשפות שונות ובהן ספרדית, לטינית, יידיש, הונגרית, גרמנית ולאדינו.
תקצירי הגזרות והשמדים (דפוס ורשה תרפ"ח)
החורבן הראשון
מתרחש בזמן שלטון הקיסר הרומי אנטוניוס, שהתכוון לכבוש את ירושלים. בדרך אל העיר, אנטוניוס שומע כי קלאופטרה מלכת מצרים התאלמנה ומחפשת חתן. המלכה מסכימה לקחת את אנטוניוס לבעל בתנאי שיתגרש מאשתו שנמצאת ברומא. שונאי היהודים ברומא מפיצים שמועה שקלאופטרה מקורבל ליהודים, ושהנישואים הם מזימה שרקמו בכדי להתקרב לשלטון. במקביל, תופס אוגוסטוס את השלטון ברומא ומחליט לכבוש את ירושלים כנקמה על מזימת היהודים. בסופו של דבר העיר נכבשת והיהודים בירושלים חיים תחת שלטון רומא, עד המרד והגלות.
השמד השני
בזמן ימי בן סירא, מתועד כי שלושים אלף יהודים מצאו את מותם על קידוש השם.
השמד השלישי
הנתינים הפרסים מעורערים כי הם חושבים שהיהודים בוגדים מבית, והמלך שדווקא אוהב את היהודים מנסה לשכנע אותם להמיר את דתם. היהודים לא מסכימים ומתחילה מלחמת אזרחים שנגמרת עם הכיבוש המוסלמי שמשחרר את היהודים.
השמד הרביעי
שליט מקומי מוציא צו המחייב את היהודים להמיר את דתם, ולא יהרגו.
היהודים מגיעים אליו בניסיון לשנות את דעתו באמצעות פולמוס דתי. המלך, שיודע שיהודים טובים בדיונים ("לא באתי בוויכוח איתכם כי ידעתי שתשיבו תשובות יהודיות") מנסה להגיע לפתרון בדרך אחרת. בסופו של דבר, משום שהרבה מהיהודים לא רצו לעזוב, רבים המירו את דתם. בסוף השמד המלך מת והבן שיורש אותו חושש שיקבל עונש כנגד מה שעשה אביו ליהודים והוא מבטל את הגזרה.
השמד החמישי
גרנאדה, עלילת דם נגד יוסף הלוי וקהלתו, אשר גובה את חייהן של 1500 משפחות שסירבו להמיר את דתן.
השמד השישי
"גזרת הרועים" שלא הייתה ולא תהיה כמוה עוד. וירגא מעיד שיש לסיפור נוסחאות מתחלפות והוא מסתמך ממקור שכבר היה בשם "דברי הימים למלכי ספרד".
ילד נוצרי מכנס את הקהילה של איגין ואומר שיש לו חזיונות על יונה שמגיעה אליו, מגלה לו נבואות וכשנוגע בה הופכת לנערה בתולה. היא אומרת לו שהוא ינהיג את העם והוא יביס את הישמעאלים. בסופו של דבר מבינים שאי אפשר להביס את המוסלמים כי הם חזקים מדי אז מחליטים להיטפל ליהודים ולשדוד אותם כדי להתחזק לפני הקרב. במקרה עובר יהודי אחד שצוחק עליהם, וזה נהיה התירוץ לפשוט על היהודים. המצב הולך ומתדרדר, היהודים מנסים להשיג הגנה אבל הרועים מצליחים להשמיד 120 קהילות יהודיות. יש עיירה אחת שמבצעת התאבדות המונית בשביל שהרועים לא יהרגו אותם.
בסופו של דבר מתקבלת פשרה שיהודים שיתנצרו ינצלו, ובטולושא כולם מתנצרים חוץ מאישה אחת שנחבאה בבית של שר שמציל אותה. בנוסף, מסופר כי שליט מקומי מחליט לצוד את הרועים ולחסל אותם. הוא מורה לפרש שלו לחסל את הנער, והארגון מתמוטט.
השמד השביעי
ויכוח בין המלך אלפונסו לטומאש החכם. המלך בדילמה כי יש הגמון אחד שהגיע לעיר ומפיץ עלילת דם על היהודים. הוא "דורש לרבים" שהם חוגגים את פסח עם דם של נוצרים. המלך מבין שההגמון משקר אבל העם איתו, והם משחיתים את גינת הארמון במטרה לגרום לו להתייחס לסוגיה. המלך אובד עצות והוא מבקש עזרה מטומאש.
טומאש הוא יהודי מומר והמלך מבקש לשמוע אם יש הלכות של קיום פסח עם דם נוצרים בתלמוד. עיקר השמד הוא פולמוס דתי ודרשני רב משתתפים, ולא מסופר מה עלה בגורל היהודים.
השמד השמיני עמוד
בעיר איסיגא, בשנה הרבעית למלכותו של אלפונשו, בזמן חג הפסח, מתרחשת עלילת דם שבה משתילים גופה בבית של יהודי ומעלילים עליו שהוא רוצח.
היהודי נאסר, והנוצרים בעיר פותחים בגל של התקוממות נגד הקהילה היהודית, שמתפשט גם לערים אחרות. בכדי לנסות ולהרגיע את הרוחות, מתארגנת משלחת של חכמי הקהילה היהודית אל ארמון המלך, ועיקר השמד מתאר את הפולמוס בינם.
השמד התשיעי
מתרחש בזמן מלכות אומת גודוש על ארצות המערב, והאירוע מתחולל בעיר רומא. המלך הנוכחי מבקש מכל היהודים להיטבל ואם יעשו כך יחשבו נוצרים לכל דבר ועניין, אבל במקביל יותר להם לקיין פולחן יהודי. היהודים מתכנסים לתענית ומתאבלים והנוצרים לא מבינים מדוע. הם אומרים להם שחבל שעל פרט כה שולי כמו הטבלה יאסרו את תורתם. היהודים אומרים שזה לא פרט שולי, אלא זה הבסיס לכל הדת, והם מעדיפים למות מאשר לבטל מצווה אחת. היהודים באים למלך ומבקשים ממנו לו להרוג אותם מהר כי לא יסכימו לעסקה בשום אופן. הם מנסים לשחד אותו אבל הוא לא מסכים כי יגידו שהוא עשה הכל מלתחילה בשביל לקבל מהם כסף.
בסופו של דבר הגזירה עוברת והרבה מהיהודים מתנצרים.
השמד העשירי
סיפור על שר יהודי של המלך בשם יוסף בן אפריים שהוא צדיק ונאמן למלך ומוכשר. אין למלך שר יותר יעיל ממנו והוא מקדם אותו ומעשיר אותו. הוא הופך לדמות נערצת גם בעיני יהודים וגם בעיני הנוצרים. אחד הפקודים של יוסף בשם גונסלו מרטין זומם למרוד בו כנקמה על כך ששלח אותו למשול בקצה מרוחק של האימפריה. הוא הולך אל המלך ומתחיל להעליל על יוסף. הוא מבקש לקנות את יוסף, והמלך מאשר את המעשה.
אלא שיוסף מת בזמן שתופסים אותו, והדבר נודע למלך ומעציב אותו מאוד. הוא פותר את כל הצאצאים שלו מהחובות שצבר אביהם. בהמשך, בזמן המלחמה עם המוסלמים, גונסאלו מצליח לשכנע את המלך לגרש את כל היהודים מהממלכה ולגנוב להם את הרכוש בשביל הוצאות המלחמה. הוא נכשל, כי יש סימפתיה ליהודים ומכירים בהם כ"אוצר" של הממלכה.
בסוף השמד יש סיכום של וירגא שמברך לאלוהים שנקם בצורר גונסלו. בסופו של דבר גם מתגלה בדיעבד המזימה של גונסאלו וההפללה שלו את יוסף בן אפריים.
השמד האחד-עשר
פרגמט דרשני קצר על שמירת שבת ונושאים אחרים
השמד השנים עשר
בזמן מנואל בן אלפונשו נוצרי הורג ילד בן שלוש בשל סכסוך עם אמו. הוא משתיל את הגופה בבית של השכן היהודי שאיננו בעיר. אשתו של היהודי מגלה את הגופה, ומבינה שמישהו מנסה להעליל עליה. היא מנסה להיפטר מהגופה, וכדי שלא יתפסו אותו, היא שמה אותה מתחת לבגדיה ומעמידה פנים של אישה שצריכה ללדת.
השמד השלשה-עשר
בזמן מלכות המלך מהשמד הקודם, כומר שמסית נגד היהודים גורם להם להתארגן ולפנות למלך, כי הם יודעים שהוא בצד שלהם.
הוא הולך לשמוע את הכומר ויוצא ויוצא מהחדר בגלל הדברים הקשים. הכומר רודף אחריו ומבקש ממנו לשמוע עד הסוף, כי בסוף הדרשה הכל יתברר. בסופו של דבר, וכנראה בכדי שלא לעורר את כעס המלך, טוען הכומר שהיהודים נפלאים ושצריך לחלוק להם כבוד.
השמד הארבעה עשר
ברומא יש אפיפיור צדיק, אבל אחותו שונאת יהודים, והיא מבקשת שיגרש את כולם כנקמה על מה שעשו לישו. האפיפיור מסרב לעשות כדבריה וסותר את כל הטענות שהיא מעלה נגד היהודים. בסופו של דבר הוא מסכים לגרש את היהודים בעקבות בקשת ההגמונים בעיר.
במקביל, בנאפולי, היה מלך שאהב את היהודים אבל גם את האפיפיור. הם מנסים דרכו לפייס את אחות האפיפיור, אבל הניסיון לא מצליח. בסוף, מלך נאפולי פונה אל האפיפיור בעצמו אבל הוא אומר שכבר הבטיח לאחותו אף על פי שלא היה שלם עם ההחלטה. הדבר היחיד שיכול להציל את היהודים יהיה התרת הנדר של האחות. המלך שולח לה מאה אלף פרחים בשם היהודים והיא מסכימה להתיר את הנדר.
השמד החמשה עשר
פסח בעיר מונטישון, צרפת. היהודים יוצאים לשדה בחול המועד לשמוח ולשחק משחקי ריקודים. מתחיל סכסוך עם נערים גויים, שבסופו מחליטים הנערים להעליל על היהודים. הנערים מסכימים שיגידו כי היהודים ביימו סצנת התעללות בישו.
התוצאה היא טבח המוני ביהודים, פרט לנער אחד שמסתתר ובסוף מנצרים אותו.
השמד השישה-עשר
בספרד נמצאת גופה בבית של יהודי. היועץ של המלך מסית אותו והציבור אומר שאם לא יטפל ביהודים אז יהיה טבח. המלך מזמן את כל הצדדים בוויכוח ומבצע סוג של מבחן.
השמד השבעה-עשר
ההמון שמאוכזב מהמלך שמגן על יהודים ולא על נוצרים לוקח את העניינים לידיים. הם מעידים שראו את היהודי לוקח נוצרי לבית ולא ראו את הנוצרי יוצא. בסוף תופסים את היהודי עם סכין מדממת ומביאים אותו למלך. מסתבר שהיהודי הרג את הנוצרי ומתחילה רדיפה של יהודים. היהודי אומר שההנהגה היהודית אמרה לו לעשות את זה כמצווה, אבל ההנהגה היהודית מוכיחה שיש על כך איסור הלכתי ברור. במקביל, מגיע שליח מהאימפריה המוסלמית, והמלך שואל אותו אם אצלם יש מצווה כזו. השליח נעלב ואומר שרק אצל הנוצרים יש הלכות שאין להם שורש בדת או בשכל. אחד השרים משיב על זה שברור שאין אצל המוסלמים ויש אצל היהודים, כי היהודים רוצים לנקום בישו. הסיפור ממשיך כוויכוח דתי בין הנצרות לאסלם עם היהדות ברקע.
בסוף הסיפור המלך גוזר גזירה על היהודים ואז חולה. היהודים מתירים את המחלה ונסלחים. בנוסף, מתברר שהיהודי לא הרג אלא הושלחה גופה בביתו.
השמד השמונה-עשר
העלילות ממשיכות והמלך מחליט לגרש את היהודים בכדי למנוע התקוממות אלימה.
השמד התשע-עשר
השמד העשרים
גירוש המוני בצרפת ולא מצוינת הסיבה בכרוניכות של המלכים. אבל בתיעוד של האשכנזים כתוב: כומר אחד חשק באישה יהודייה, אבל היא סירבה על פי דתה ואמרה לו שאם יעשה ברית מילה, משמע ימיר את דתו, היא תסכים. הוא שומע לה ומתגייר.
הכת של הכומר שומעת על כך ומבקשת לפעול. הם הולכים למלכה שהייתה מקורבת לכומר, והיא מתחלחלת ומתחננת למלך שיגרש את היהודים. המלך לא מסכים לגרש את הקהילה היהודית כי היא חשובה לו. כתוצאה מכך, המלכה מנסה להסית את היועצים של המלך, שגם הם יודעים שהיהודים חפים מפשע, ובסוף מצליחה לשכנע אותם. היועצים מגיעים אל המלך ואומרים לו שהיהודים שונאים נוצרים ושכתוב אצלם ש"הטוב שבגוים הרוג". המלך מכיר את הפירושים לפסוק ויודע שאין רע בכוונת היהודים.
בתשובה לכך, היועצים אומרים לו שהיהודים מבזים את ישו. המלך סקפטי, כי הוא מבין שהמלכה שלחה אותם, אבל בסוף מחליט לגרש את היהודים.
השמד העשרים ואחד
בזמן שלטונו פיליפו בן פיליפ שגירש את כל היהודים מהממלכה. הוא גם בזז אותם, אז הם נאלצו לגלות חסרי כל. מדובר בכמות גדולה של יהודים, שמספרם מתואר כפי 2 מיציאת מצרים. קהילה של חכמים ועשירים.
השמד העשרים ושניים
בגבולות אותה ממלכה מתרחש "גרוש אחד, לא כללי אלא פרטי" שסיבתו לא ידועה.
השמד העשרים ושלושה
חמישים שנה לאחר מכן, באותה ממלכה, יהודים שגורשו חזרו. הם הוכרחו להתנצר לטובתם, כדי שלא תהיה התקוממות נגדם.
השמד העשרים וארבעה
בלה חדיד
איזבלה ח'איר "בלה" חדיד (באנגלית: Isabella Khair "Bella" Hadid; נולדה ב-9 באוקטובר 1996) היא דוגמנית אמריקאית.
שבט יהודה (ספר)
תקצירי הגזרות והשמדים (דפוס ורשה תרפ"ח)
הסיפור מתחיל בתאונת ציד שמביאה למותו של המלך פיליפו שגירש יהודים. המוות שלו מפורש בציבור כעונש על שנאת היהודים שלו. הבן שיורש אותו מפנים את זאת, ומבקש לתקן עוולות היהודים, ומחזיר אותם. זה יוצר מצב שיש על יהודים כעס מצד הציבור. היהודים מזהים את האיום הזה ומבינים שמוטב להם להישאר איפה שהם ולא לעורר את כעסו של אף אחד. הם מבינים את זה כי הם יודעים על דברים שקרו בעבר.
בלה חדיד
ביוגרפיה
חדיד נולדה בוושינגטון די. סי. שבארצות הברית, וגדלה בלוס אנג'לס. היא בת לאב פלסטיני-אמריקאי ולאם הולנדית-אמריקאית. אביה הוא מוחמד חדיד, יזם נדל"ן שנולד בנובמבר 1948 בנצרת שבישראל למשפחה מוסלמית. אמה היא יולנדה חדיד (לבית ואן דן הריק) – דוגמנית עבר שנולדה וגדלה בפפנדרכט שבהולנד למשפחה נוצרית. אחותה הבכורה של חדיד היא הדוגמנית ג'יג'י חדיד, ולהן אח צעיר הדוגמן בשם אנואר חדיד. לה גם שתי אחיות-למחצה הגדולות ממנה, מנישואיו הראשונים של אביה, ועוד חמש אחיות חורגות מאביה החורג.
שבט יהודה (ספר)
תקצירי הגזרות והשמדים (דפוס ורשה תרפ"ח)
בסופו של דבר היהודים מחליטים לחזור כי הם בוטחים במלך, אבל שודדים אותם בדרך.
בלה חדיד
ביוגרפיה
לאחר שהוריה התגרשו, נישאה אמה בשנית למפיק המוזיקלי הקנדי דייוויד פוסטר. ב-2015 הם התגרשו, וב-2016 שינתה יולנדה את שם משפחתה מפוסטר שוב לחדיד. ב-2014, התארס אביה מוחמד לשיבא ספאי, דוגמנית ואשת עסקים ילידת איראן.
שבט יהודה (ספר)
תקצירי הגזרות והשמדים (דפוס ורשה תרפ"ח)
השמד העשרים וחמישה
כעבור זמן מה באותה ממלכה, מעלילים על הקהילה היהודית ומגרשים אותה שוב. המלך שדווקא אוהב אותם שולח אותם עם כל רכושם ובליווי שמירה, אבל הם בכל זאת נשדדים בדרך.
בלה חדיד
חיים אישיים
בשנים 2015–2019 הייתה בזוגיות לסירוגין עם הזמר הקנדי דה ויקנד.
שבט יהודה (ספר)
תקצירי הגזרות והשמדים (דפוס ורשה תרפ"ח)
השמד העשרים ושישה
בלה חדיד
חיים אישיים
ב-2017 השתתפה עם אחותה ג'יג'י בהפגנה בה מחו על חרם הכניסה על המוסלמים שהטיל נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ. לפני כן אמרה חדיד למגזין "פורטר" כי אביהם מוחמד תמיד התפלל עמן כמוסלמי. ב-2017 השתתפה בהפגנה שנערכה בלונדון נגד הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל.
שבט יהודה (ספר)
תקצירי הגזרות והשמדים (דפוס ורשה תרפ"ח)
בזמן המגפה השחורה שמכה באשכנז, פרובאנס וקטלוניה. וירגא מציין שאין תיעוד לדבר כזה מלבד מגפה שהייתה ברומא. מתחילות שמועות שהיהודים מרעילים את הבארות ומשם התחילה המגפה. הם הולכים למלך ומבקשים שיפעל. המלך סקפטי לגבי הדברים, ומעלה טיעונים שמערערים את עלילתם. בסופו של דבר המלך משתכנע, ומבצע גירוש גדול.
השמד העשרים ושבעה
בלה חדיד
חיים אישיים
ב-2014, בגיל 17, נעצרה לאחר שנהגה בשכרות. רישיונה נשלל לשנה, ונגזרו עליה שישה חודשים על תנאי. בנוסף, נענשה וקיבלה 25 שעות של עבודות שירות, לצד 20 שעות של מפגשי אלכוהוליסטים אנונימיים.
שבט יהודה (ספר)
תקצירי הגזרות והשמדים (דפוס ורשה תרפ"ח)
גזרות גדולות למי שלא מתנצר והרבה מחליטים למות על קידוש השם. השמד מתרחש בלונסיה, מאיורקה ובברצלונה. הרבה מתים והפתרון שמגיעה אליו ההנהגה היהודית הוא גלות עד שימצאו מקום שיסכים לקלוט אותם.
השמד העשרים ושמונה
ביוון, לפי מה שאבן וירגא שמע או קרא אצל קדמונים, קרתה גזירה להמיר את דת היהודים. היהודים מתעקשים להפוך את הגזירה, והמלך מעריך שומע להם ומחליט להטיל עליהם רק הגבלות. נאסר על יהודים לגור בקונסטנטינופוליס, אלא רק בפיראוס, ומותר להם לעבוד רק כמעבדי עורות בשביל לבנות ספינות.
השמד העשרים ותשע
בזמן המלך הישר והזקן אלפונשו, נוצרים באים להתלונן שראו נוצרי נכנס לבית של יהודי ואחר כך שמעו אותו צועק לעזרה. השופטים שואלים אותם אם לא נמאס להם להעליל שוב ושוב על יהודים, ומזכיר סיפור דומה שהובא לפניו לפני זמן קצר. השופט מבקש מהמאשימים להניח ליהודים, וההמון שמאוכזב מהשופטים פונה למלך למשפט. המלך קורא ליהודי שמכחיש את העלילות, והמלך שואל את התובעים אם שמעו נוצרי קורא לעזרה למה לא פרצו את הדלת. בנוסף, הוא רואה שהיהודי זקן ולא יכול לפגוע באיש. התובעים מחכים יום ומביאים עדים, בינם אשתו של הנעדר שאמרה שהלך לגבות חוב מהיהודי ולא חזר. עדים נוספים אמרו שמצאו דם על הרצפה בבית. בסוף הורגים את היהודי שמודה במעשה וזורקים אותו לנהר.
לאחר גזר הדין מגיע ההגמון שמזהה פרטים תמוהים בעדויות ומתחיל חקירה. בסופו של דבר מוצאים את הנוצרי שחשבו שנרצח.
השמד השלושים
גזירות במזרח ובברבריא. המלך מבקש להמיר את דת היהודים לאסלאם. הרקע לסיפור הוא שהרמב"ם בורח לקהיר, שם נשאר עד מותו. מסופר בטקסט שהיה רופא של הסולטן, הצליח שם מאוד וכתב את אגרת תימן.
השמד השלושים ואחד
שבע שנים לפני הגזירה הקודמת, יהודי אחד מחליט שהוא המשיח וזה מעורר את כעסו של השלטון המקומי. זה קורה בעמדיה שבכורדיסטן, ולאיש קוראים דויד אלדויד, שהיה חכם גדול בתלמוד ולמד אצל ראש הגולה, אבל גם בחכמות חיצוניות של כשפים.
המלך של פרס כועס מכך שהוא מנסה להמריד את היהודים נגד הגויים וקורא לו אליו. המלך מחליט לערוך לאלדויד מבחן. הוא אוסר אותו, ואומר לו שאם הוא המשיח הוא יצליח להשתחרר. בדרך שאינה מוזכרת, מצליח אלדויד להשתחרר תוך יום. המלך שולח פרשים לרדוף אחריו אבל הם נתקעים כשמגיעים לנהר הסמבטיון. מסופר שאלדויד כבר עבר את הנהר בכך שפרס עליו סודר ועבר מעליו.
המלך הולך לראשי הגולה ואומר להם להחזיר אותו, ולא הוא ישחט את כל היהודים. החכמים שולחים לו מכתבים ומודיעים שאם לא יחזור הוא יוחרם בעולם הבא. הוא מקבל את המכתב אבל לא מתרשם, ואפילו לועג להם. בסופו של דבר אלדוידי נתפס ונהרג.
בעירה (סרט)
אנדרס באאמסו כריסטיאנסן מגלם את רוי, אדם המוצא עצמו נגרר להשתתף במרוץ המכוניות הלא-חוקי הגדול ביותר בהיסטוריה של נורווגיה. המסע למרוץ לוקח אותו מאוסלו לאורכה של המדינה אל גבול הקוטב הצפוני. רוי נוהג ברכב פורד מוסטנג משנת 1967 המצויד במנוע 302 BOSS. רוי מכנה את המכונית "הצהובה הקטנה" (Lillegul), על שם בתו שחלתה בצהבת כשהייתה קטנה.
הסרט זכה להצלחה במדינתו והופקו לו שני סרטי המשך: בעירה 2 (Børning 2) ובעירה 3: בעירת האספלט (Børning 3 – Asphalt Burning), ששוחררו לאקרנים ב-2016 וב-2020, בהתאמה. לאורך כל סצנות הפעולה בסרט אין כל סמן לאלימות על המסך ולכן לא הייתה שום מגבלת צפייה. בשתי הסרטים הבאים הם הוגבלו לצפייה מגיל 6 ומעלה.
הסרט שוחרר לאקרנים ב-14 באוגוסט 2014.
עלילה
רוי הוא נורווגי חובב רכבים בשנות ה-30 לחייו. אכפת לו רק לנהל את החברה שלו "סטליון חלפים" ולעבוד על הפורד מוסטנג האהובה שלו "הצהובה הקטנה" (Lillegul), שאותה הוא גורר למרוצים מדי פעם. בתו נינה חיה עם אמה בסביבה בורגנית טובה - רחוקה מעולמו של רוי. הסכסוך מתחיל כאשר נינה משום מקום מופיעה כדי לבלות את חופשת הקיץ שלה עם רוי. הוא לא זוכר שהסכים לטפל בה לקראת הקיץ. הדבר היחיד שסומן בלוח השנה שלו הוא מרוץ המכוניות "Street legal".
במהלך טקס הענקת הפרס לאחר המרוץ, בו רוי סומן כפייבוריט אך באופן מפתיע לא זכה בגלל תקלות במנוע, הוא מאותגר על ידי אויבו המושבע TT למירוץ רחוב לא חוקי אל העיירה סינסן. כדי לסיים את ההקנטות, רוי מסכים להתחרות, כל עוד המרוץ יעבור מאוסלו שבדרום לקוטב הצפוני, במרוץ שיחצה את נורווגיה לאורכה.
סרטי המשך ורימייק שוודי
סרט המשך בשם Børning 2 הוכרז בנובמבר 2015, עם תחילת הפקה בפברואר 2016. אחרי שנתיים בכלא על השתתפות במרוץ הרחוב הבלתי חוקי, רוי סוף סוף יוצא מהכלא. הוא מוזמן למרוץ רחוב לא חוקי חדש, הפעם במהלך החורף, ביציאה מברגן לעיר מורמנסק בצפון רוסיה, אך הוא מסרב. זאת עד שהוא שומע שבתו תשתתף במרוץ יחד עם החבר שלה. הבכורה נערכה ב-12 באוקטובר 2016, וזה היה סוף השבוע הבכורה המוצלח ביותר לסרט בנורווגיה, עם למעלה מ-212,000 צופים בחמישה ימים. הסרט היה הסרט השלישי הנצפ ביותר בשנת 2016 במדינה, עם למעלה מ-438,000 צופים. לסרט היה תקציב כולל משוער של $2,500,000. הסרט השלישי, Børning 3, הוכרז בפברואר 2018 והוא אמור היה לצאת לאקרנים ב-12 באוגוסט 2020. בסרט, המסע עובר לגרמניה ומסתיים במירוץ פרוע במסלול המרוצים הידוע בעולם נורבורגרינג. לסרט תקציב כולל משוער של $6,000,000.
הבמאי השוודי אדוורד אף סילן, ביים את הסרט "המרוץ האחרון" (Ett sista race), כעיבוד לסרט הנורווגי, אך כזה שנכתב עבור הקהל בשוודיה. בסרט מככבים מלטה גורדינייר, אלזה אוהרן, מולין אוקרמן, יונאס קארלסון ודויד הלניוס. הסרט מתוכנן לצאת לאקרנים ב-25 בדצמבר 2023.
עונת 1994/1995 בבונדסליגה
בוכום, באייר אורדינגן 05 ומינכן 1860 עלו מהליגה השנייה.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות. במידה ובסוף העונה מספר קבוצות היו מגיעות לאותו מספר נקודות, הקבוצה עם הפרש השערים הטוב יותר הייתה מקבלת יתרון.
בורוסיה דורטמונד זכתה בתואר האליפות בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
בוכום, דיסבורג ודינמו דרזדן ירדו לבונדסליגה השנייה. מדינמו דרזדן אף נשלל הרישיון והקבוצה ירדה לליגת חובבים.
כדורגלנים מצטיינים
מריו באסלר (ורדר ברמן) והייקו הרליך (בורוסיה מנשנגלדבך), אשר כבשו 18 שערים, זכו בתואר מלך השערים של הליגה.
תא-שמע
תא-שמע הוא שם משפחה יהודי.
שפיגלר
שפיגלר הוא שם משפחה אשכנזי ממקור גרמני שפירושו "יצרן מראות".
אבי משולם
אבי משולם (נולד ב-16 בפברואר 1977) הוא עיתונאי ישראלי, לשעבר מנכ"ל רדיו תל אביב ועורך עיתון "מעריב". בפברואר 2023 מונה לעורך הראשי של קבוצת ידיעות אחרונות, במטרה להוביל לאיחוד מלא בין המערכות של העיתון ו-ynet.
ביוגרפיה
משולם שירת בגלי צה"ל בשנים 1995–1999. היה כתב ועורך במחלקת הספורט של התחנה וכן מגיש וחבר במערכת התוכנית "ואקום". לאחר סיום שירותו בגלי צה"ל, ערך והגיש תוכניות מוזיקה ישראלית ברשת ג', בהן "רוק בישראל".
בנובמבר 2010 מונה כיועץ לזכי רכיב, שהיה באותה עת בעל השליטה במניות "מעריב" ומספר שבועות לאחר מכן החליף את יואב צור בתפקיד העורך. במאי 2011 רכש תאגיד IDB את השליטה בעיתון. עם רכישת העיתון הודיע יו"ר התאגיד, נוחי דנקנר, כי משולם ימשיך בתפקידו כעורך מעריב. עם זאת, בחודש אוגוסט הוחלף משולם בניר חפץ, אולם פורסם כי יישאר בתפקיד בכיר בעיתון.
ביולי 2012 מונה משולם למנכ"ל רדיו תל אביב במקומו של דני נישליס. במקביל, הוא שימש כמרצה לתקשורת במרכז הבינתחומי הרצליה, עד לפברואר 2022 כשהחליט לסיים את תפקידו לאחר כ-17 שנים.
במהלך שנת 2016 שימש מדי פעם כמנחה מחליף בתוכנית הטלוויזיה "תיק תקשורת" בטלוויזיה החינוכית. באוקטובר באותה שנה הפך למנחה הקבוע של התוכנית, במקומו של ניב רסקין.
באוקטובר 2022 הודיע על פרישתו מרדיו תל אביב. בפברואר 2023 התמנה לעורך העל של קבוצת ידיעות אחרונות.
למשולם תואר ראשון בחינוך מהקריה האקדמית אונו.
משולם הוא בן-זוגה של העיתונאית דוריה למפל. בספטמבר 2016 נולדה בתם הבכורה. הם מתגוררים בכרם התימנים.
דוד לוי (רב)
הרב דוד לוי (נולד בשנת ה'תש"ט) הוא ראש ישיבת פוניבז' בבני ברק. קודם לכן שימש כר"מ בישיבת רבינו חיים עוזר.
חייו
נולד לשמואל יצחק ורבקה, ניצולי שואה שעלו מצ'כוסלובקיה. גדל ביישוב בני ראם שהוריו היו ממקימיו.
למד בבית הספר בקיבוץ חפץ חיים הסמוך למקום מגוריהם. בהמשך, עבר ללמוד בבני ברק, כשהוא מתגורר בפנימית בתי אבות של ישיבת פוניבז'.
למד בישיבת פונביז' לצעירים ובישיבת פוניבז', שם למד אצל הרב שמואל רוזובסקי, הרב דוד פוברסקי והרב אלעזר שך.
לאחר שלמד בכולל פוניבז', התמנה לר"מ בישיבת רבינו חיים עוזר בבני ברק. בשנת תשע"א מונה לר"מ בישיבת פוניבז'.
בסיוון תשפ"ג (יוני 2023) מונה לכהן כראש ישיבת פוניבז' במקום חמיו רבי גרשון אדלשטיין שנפטר כחודש קודם לכן.
חיים אישיים
נשוי למאירה, בתו של הרב גרשון אדלשטיין. גיסו הוא הרב איתמר גרבוז, ראש ישיבת אורחות תורה.
פרננדו הראשון, דוכס ברגנסה השני
דום פרננדו הראשון, דוכס ברגנסה (בפורטוגזית: Fernando I, Duque de Bragança; 1403 - 1 באפריל 1478) היה הדוכס השני של ברגנסה והמרקיז הראשון של וילה ויצ'וזה, בין היתר. הוא השתתף בכיבושים הפורטוגלים בצפון אפריקה ושימש שם כמושל בשטחים שונים.
ביוגרפיה
פרננדו נולד בשנת 1403, לאפונסו הראשון, דוכס ברגנסה וביאטריש פריירה דה אלבים. עוד כשהיה ילד, הוא קיבל את תואר הרוזן השלישי של אראיולוס מסבו נונו אלווארס פריירה.
בשנת 1432, פרננדו נקרא על ידי המלך ז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל להתייעצות על פרויקט, שקודם על ידי בנו של המלך, הנסיך אנריקה הספן, להשיק מערכה נגד הסולטנות המרינית מרוקו. פרננדו ייעץ נגד הפרויקט. כאשר הועלה הפרויקט שוב בתקופת שלטונו של דוארטה, מלך פורטוגל בשנת 1436, חזר פרננדו על התנגדויותיו. אף על פי כן, למרות התנגדותו, מינה אותו המלך דוארטה כשירות האצילים למסע 1437 לכיבוש טנג'יר. אף על פי שהמסע היה בפיקודו הכללי של אחיו הנסיך אנריקה, המלך דוארטה הרגיש שהמומחיות הצבאית של פרננדו נחוצה כדי לפצות על חוסר הניסיון של אחיו.
לאחר שלא הצליח לכבוש את העיר בתקיפה, הוקף חיל המשלוח הפורטוגלי והורעב בכניעה על ידי צבא סיוע מרוקאי. בתמורה לכך שהורשה להסיג את חייליו ללא מנוחות, אנריקה הסכים לאמנה למסירת סאוטה חזרה למרינידים. לצורך מילוי האמנה מסר הנסיך אנריקה את אחיו פרננדו הנסיך הקדוש כבן ערובה למרוקאים.
לאחר החזרה לפורטוגל הוביל פרננדו הראשון את האופוזיציה לאמנה זו. בקורטס של לייריה שהורכב על ידי המלך דוארטה בתחילת 1438, הוא גייס את האצילים ודחק בהם לסרב להחזרת סאוטה בחזרה למרינידים. הוא טען כי האמנה נחתמה בכפייה ולכן היא פסולה. בעיקר בגלל הקמפיין האנרגטי של פרננדו הקורטס דחה את האישור והודיע למלך למצוא דרך אחרת להבטיח את שחרורו של אחיו הנסיך פרננדו (אף אחת לא נמצאה - פרננדו הנסיך הקדוש מת בשבי מרוקו בשנת 1443).
פרננדו הראשון מונה למושל סאוטה בין השנים 1445–1450.
על פי צו מלכותי מיום 25 במאי 1455 העניק אפונסו החמישי, מלך פורטוגל לפרננדו הראשון את התואר החדש של המרקיז הראשון של וילה ויצ'וזה.
בשנת 1458 השתתף פרננדו הראשון, יחד עם בניו, במסע לכיבוש העיר המרוקאית אל קאסר אס-סגיר.
בשנת 1460, כאשר אחיו הבכור, אפונסו, מרקיז ואלנסה, נפטר ללא יורש לגיטימי, הפך פרננדו הראשון לרוזן החמישי של אורם ויורשו של בית ברגנסה. שנה לאחר מכן, לאחר מות אביו בשנת 1461, הוא גם הפך לדוכס השני של ברגנסה, הרוזן ה-9 של ברסלוש, הרוזן השלישי של נייבה, והרוזן השלישי של פאריה. לאחר מכן הוא קבע את מושבו בקסטלו דה וילה ויצ'וזה.
ב-1 באפריל 1478 מת פרננדו, ובנו פרננדו השני, דוכס ברגנסה השלישי ירש את תאריו.
משפחתו
פרננדו הראשון התחתן ב-28 בדצמבר 1429 עם חואנה דה קסטרו, ממנה נולדו לו תשעה ילדים, מתוכם שלושה נולדו מתים.
שיימן
שיימן הוא שם משפחה יהודי.
טירת מונסורו
בשנת 2015 חתם אספן האמנות העכשווית הצרפתי פיליפ מאיי (Philippe Méaille) עם מחוז מן ולואר על חוזה שכירות של 25 שנה. הטירה של מונסורו הפכה לבית לאוסף של פיליפ מאיי של קונספטואליסטים רדיקלים מקבוצת Art & Language ושמה שונה לטירת מונסורו - מוזיאון לאמנות עכשווית.
ארכאולוגיה
מקורו הגאלו-רומי של היישוב מונסורו אומת אך לא אושר עבור הטירה, אף כי עמוד עשוי מאבן ממקדש גאלו-רומי נמצא בגני הטירה במהלך עבודות השיקום בה, בסוף המאה העשרים.
אטימולוגיה
הטירה נבנתה ישירות בתוך מצע נהר הלואר, למרגלות צלע הגבעה, על ראש הר סלעי, שממנו נלקח שמו, "הר סורו" (Mont Soreau). למרות העיור, הר זה עדיין נראה במקומות רבים. נכסים מקומיים רבים בנויים באבן מקומית מתוכם בתים רבים המובנים בתוך ההר, ובמערות המקומיות.
הסביבה
אומרים כי מיקומה הטופוגרפי הוא בלתי ניתן לסתימה מבחינה צבאית, שכן היא ממוקמת בין שני עמקים קטנים על מישור של כשלושים דונם עם מדרונות תלולים ממזרח וממערב.
הטירה ממוקמת באזור מוגן לאומי, פארק הטבע האזורי לואר-אנז'ו-טורן.
מורשת אדריכלית
לאומיים בצרפת בעלי ערך ארכיטקטוני הראויים לציון ופירושו כי הבניין הוא בעל חשיבות לאומית. . הטירה היא המבנה המסווג היחיד במונסורו.
אתר מורשת עולמית
מונסורו וטירת מונסורו הם חלק מאתר המורשת העולמית הרשומה על ידי אונסק"ו של עמק הלואר שבין סילי-סיר-לואר (Sully-sur-Loire) לבין שאלון-סיר-לואר (Chalonnes-sur-Loire).
משלחת גאוס
משלחת גאוס (בגרמנית: Gauss Expedition (1903-1901) הייתה המשלחת הגרמנית הראשונה אל אנטארקטיקה, בהנהגת חוקר החוג הארקטי והפרופסור לגאולוגיה אריך פון דריגאלסקי, באונייה גאוס, שנקראה על שם המתמטיקאי ופיזיקאי קרל פרידריך גאוס.
המסע
דריגאלסקי עמד בראש המשלחת הגרמנית הראשונה אל הקוטב הדרומי עם האונייה "גאוס", ששמה לה למטרה לחקור את האזור הלא-נודע של אנטארקטיקה שמדרום לאיי קרגלן. המשלחת יצאה מקיל ב-11 באוגוסט 1901.
המשלחת
קבוצה קטנה מאנשי המשלחת הוצבה באיי קרגלן בזמן שהקבוצה העיקרית התקדמה עוד דרומה. אריך פון דריגאלסקי עצר לביקור קצר באי הרד והיה הראשון לאסוף מידע מדעי מקיף על הגאולוגיה, הפלורה והפאונה של האי.
על אף היותה לכודה בקרח במשך קרוב ל-14 חודשים, עד פברואר 1903, גילתה המשלחת טריטוריה חדשה באנטארקטיקה, ארץ הקייזר וילהלם השני ובה הר הגעש גאוסברג.
דריגאלסקי היה הראשון שהשתמש בכדור פורח הפועל על גז באנטארקטיקה.
חזרה
המשלחת חזרה לקיל בנובמבר 1903. בהמשך כתב אריך פון דריגאלסקי את סיפור המשלחת וערך מצבור גדול של נתונים מדעיים. בין 1905 ל-1931 הוציא לאור 20 כרכים ו-2 אטלסים המתעדים את המשלחת.
The One (שיר של שאקירה)
The One (בעברית: האחד) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הקולומביאנית שאקירה, מתוך אלבומה החמישי, Laundry Service. השיר יצא לאור ב-12 ביוני 2002, כסינגל השישי והאחרון מתוך האלבום. השיר יצא כסינגל באירופה בלבד, ולא פורסם בארצות הברית.
אפיק רקורדס תכננו להוציא את השיר גם בארצות הברית, אך בשל הצלחתו המועטה של "", הוחלט לבסוף כי השיר לא יצא שם כסינגל.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-17 במצעד שבשווייץ, ה-5 במצעד שבפורטוגל, וה-15 במצעד שבצרפת.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי גלן בלארד ושאקירה, והוא הופק על ידי שאקירה גם כן. השיר נכתב על האהבה הבודדת של שאקירה, ועל הבעתה ותודתה על האהבה שניתנה לה. אף על פי שהשיר הפך לחביב על הקהל, הצלחתו במצעדי הפזמונים הייתה פושרת.
שאקירה כמעט ולא ביצעה את השיר בהופעות, פרט לכמה מופעים שנכללו בסיבוב ההופעות השלישי שלה, "Tour of the Mongoose". היא ביצעה את השיר מספר מועט של פעמים בסמוך ליציאתו כסינגל.
לשיר יצאה גרסה שנכללה באלבום Laundry Service, וגרסה שנייה אשר נכללה בוידאו קליפ שלו, ובנוסף לכך, הייתה זו שנשלחה לרדיו.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר לא הועלה לערוצה של שאקירה, אך בכל זאת הועלה ליוטיוב, ולא צבר צפיות מרובות. בקליפ ניתן לראות את שאקירה, כשהיא הולכת בעיר, ולגופה ז'קט בצבע אדום. צבעו של הז'קט משקף את האהבה ששוררת בין כל הזוגות שמופעים מסביב לשאקירה, ומציג אותה כבודדה. בשנת 2020, החליט הצוות של שאקירה לעלות את הקליפ לערוץ היוטיוב שלה, תוך שהעלה גם את הקליפים של "Hay Amores", "No Creo" ו-"".
בהמשך לכך, ניתן לראותה כשהיא הולכת וגשם פוצח מעליה, ובכל זאת, היא מקווה כי היא תמצא את האהבה שלה גם כן. בעוד היא הולכת בגשם, היא רואה זוג קשישים, אם עם הילד שלה, ושני שוטרים שעוצרים גבר. המסר שעובר מהקליפ הוא שאותו הגבר זקוק לה, והוא בעצם "האחד שלה". אך שאקירה, מעדיפה לוותר על ההזדמנות, ונשארת בודדה.
בשנת 2016, הועלתה לערוצה של הזמרת הופעה שבה היא שרה את השיר. הופעת השיר הועלה לערוצה של שאקירה, יחד עם שאר ההופעות מאלבום ההופעה השני שלה, Live & off the Record.
ויקי באום
הדויג (ויקי) באום (Hedwig (Vicki) Baum; 24 בינואר 1888 – 29 באוגוסט 1960) הייתה סופרת יהודייה-אוסטרית. אחד מספריה הידועים ביותר הוא גראנד הוטל (Menschen im Hotel), מהצלחותיה הראשונות ברמה בינלאומית.
קורות חיים
באום נולדה בווינה למשפחה יהודית. את הקריירה האמנותית שלה החלה בתחום המוזיקה, כנבלנית. היא למדה בקונסרבטוריון הווינאי וניגנה בתזמורת בגרמניה במשך שלוש שנים. לאחר מכן עבדה כעיתונאית במגזין Berliner Illustrierte Zeitung של הוצאת אולשטיין-פרלאג הברלינאית.
היא נישאה פעמיים: בפעם הראשונה, בשנת 1914, לעיתונאי אוסטרי, שהכניס אותה אל זירת התרבות הווינאית; ובשנייה, בשנת 1916, לריכרד לרט (Richard Lert), מנצח וחברה הקרוב מאז ימי ילדותם. בשנות מלחמת העולם הראשונה עבדה זמן קצר כאחות.
משרד הפטנטים וסימני המסחר של ארצות הברית
משרד הפטנטים וסימני המסחר של ארצות הברית (באנגלית: United States Patent and Trademark Office, בראשי תיבות: USPTO) הוא סוכנות של ממשלת ארצות הברית, האחראית על הענקת פטנטים וסימני מסחר בארצות הברית. משרד הפטנטים וסימני המסחר משתייך למחלקת המסחר של ארצות הברית וראש המשרד נושא במקביל בתואר סגן מזכיר מחלקת המסחר.
משרד הפטנטים וסימני המסחר הוא ייחודי בין הסוכנויות של הממשל הפדרלי בכך שהוא ממומן כולו באגרות הנגבות מהנזקקים לשירותיו ואינו נזקק לכספי משלם המיסים. כמו שאר סוכנויות.
המשרד פועל מקבוצת מבנים באלכסנדריה, וירג'יניה.
שנים ראשונות
וועדת הפטנטים של ארצות הברית הוקמה בשנת 1790. שלושת חבריה הראשונים היו מזכיר המדינה תומאס ג'פרסון, מזכיר המלחמה הנרי נוקס, והתובע הכללי אדמונד רנדולף.
הממציא הראשון שקיבל פטנט בארצות הברית ב-31 ביולי 1790 היה סמואל הופקינס מפיטספורד, שבוורמונט. הוא קיבל פטנט על "תהליך חדש לייצור אשלג במכונה".
חוק הפטנטים הראשון דרש יצירת מודל מיניאטורי עובד של כל אמצאה המוגשת למשרד. שינוי ראשון לחוק הפטנטים נעשה בשנת 1793. השינוי הביא מערכת רישום פשוטה, שדרשה תשלום אגרה של 30 דולר לצורך רישום הפטנט. וועדת הפטנטים הוחלפה בפקיד במשרד ממשלתי ראשי. במאי 1802 ג'יימס מדיסון, מזכיר המדינה, הפריד את משרד הפטנטים מתוך משרד ממשלתי ראשי של ארצות הברית ומינה את ד"ר ויליאם תורנתון בראשו.
במלחמת 1812, משרד הפטנטים היה הבניין הממשלתי היחיד ששרד בפריצה הבריטית אל וושינגטון. ויליאם תורנתון, שהיה עסוק בזמן הפריצה לבניין בבניית כלי מוזיקלי, שכנע את הקצינים הבריטים שלא להרוס את הבניין או לשרוף אותו, שכן, אם יישרפו מסמכי הפטנטים המצויים בבניין, ייהרס האוצר האינטלקטואלי המשותף של האנושות.
סוכנות עצמאית
ביולי 1836 חוקק הקונגרס חוק שהפך את משרד הפטנטים כרשות עצמאית תחת מחלקת המדינה של ארצות הברית שבראשותו עומד נציב הפטנטים, הסמיך את משרד הפטנטים לבחון את בקשות הפטנט כדי לוודא שהן אכן זכאיות להגנה של פטנט וקבע שתוקם ספריה של המשרד.
ב-15 בדצמבר 1836 ארעה שרפה במשרד הפטנטים. בזמן זה, כל הפטנטים נשמרו באחסון זמני עד בנייתו של בניין חדש וחסין יותר לאש. תחנת כיבוי אש הייתה בקרבת מקום, אך הצינורות והמשאבות בתחנה היו קפואים, ולמכבי האש לא הייתה אפשרות למנוע את האובדן. הקונגרס של ארצות הברית העביר מיד חוק לשחזור הפטנטים על פי מידע שנאסף מהממציאים. כ-2,800 פטנטים שוחזרו וידועים בכינוי X-פטנט.
לפני השרפה, פטנטים היו מזוהים בשם ובתאריך רישום. לאחר שרפת 1836 הוכנסה מערכת מספור של הפטנטים.
בשנת 1870 חוקק הקונגרס לראשונה חוק להגנה על סימני מסחר ומשרד הפטנטים הופקד על טיפול בבקשות לרישום סימני מסחר.
בניינים
משרד הפטנטים וסימני המסחר שוכן משנת 2005 בקומפלקס של 11 בניינים באלכסנדריה, בין תחנות קינג'ס ואייזנהאור של הרכבת התחתית של וושינגטון. למשרד בניין נוסף במחוז ארלינגטון. ב-13 ביולי 2012 נפתח בניין של המשרד בדטרויט ובשנת 2015 נפתח מבנה נוסף בסן חוזה.
בשנת 1810 רכשה הממשלה הפדרלית את מלון בלודג'ט עבור משרד הדואר ומשרד הפטנטים. הבניין נשרף בשריפה שפרצה בו בדצמבר 1836. בעקבות השריפה, אישר הקונגרס בניית מבנה חדש למשרד הפטנטים, שנבנה מתקציבו של המשרד שנגבה מאגרות הממציאים. החלק המרכזי של המבנה, שהיום משמש את גלריית הדיוקנאות הלאומית ואת המוזיאון לאמנות אמריקאית הושלם בשנת 1845 ואז הוחל לבנות את אגפיו שהושלמו בשנת 1864. בשנת 1877 אירעה שריפה באגף המערבי של המבנה, שכילתה כ-87,000 מודלים של פטנטים שהיו מאוחסנים במבנה. האגף שוחזר עד שנת 1885. במבנה שוכן גם משרד הקרקעות הכללי, ועם התרחבות פעילות משרד הפטנטים הפך הבניין לצפוף ביותר והבוחנים שוכנו במרתף והוספו בכל פינה חדרים נוספים וארונות אחסון. המבנה שימש את המשרד עד שנת 1932, עת עבר המשרד לבניין הרברט הובר בשדרת החוקה בוושינגטון די. סי.. בהמשך עבר המשרד לקריסטל סיטי במחוז ארלינגטון, שם פעל עד שנת 2005.