cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חופש
מגבלות החופש
לדעת ויקטור פראנקל חופש ואחריות הם שני צדדים של אותו מטבע. ברגע שהאדם נוטל חירות לעצמו הוא גם מקבל על עצמו אחריות. רבים חוששים מפני נטילת אחריות ונתינת דין וחשבון ולכן מסרבים לקבל החלטות שירחיבו את חירותם. פרנקל קורא לבני האדם ליטול אחריות לגורלם וקובע שזהו החידוש הגדול של שיטתו. הוא גם הצהיר כי ארצות הברית צריכה להקים בחוף המערבי את פסל האחריות, שישלים את פסל החירות. בדומה לכך, סבר הראי"ה קוק, כי עיקרה של התשובה, שהיא תיקון האדם, היא בהפסקת הטלת אחריות למצב האדם על הזולת, ובלקיחת אחריות על גורלו, מתוך אמונה כי ההצלחה הגמורה תלויה רק ברצונו הטוב של האדם.
בעלי חיים וחופש
הזכות של בעלי החיים לחיות חיי חופש עולה על הפרק אצל חובבי חיות וארגונים להגנת בעלי־חיים. על פי האידאולוגיה בה הם מאמינים, לא רק בני האדם זכאים לחופש אלא גם בעלי החיים. על פי תפיסתם, סביבתם הטבעית של בעלי החיים היא הטבע בו הם יכולים לחיות ולפעול באופן חופשי תוך מאמץ להשיג מזון באופן עצמאי. לעיתים רבות בני אדם נוטלים את החופש של בעלי חיים, ומחזיקים אותם כלואים מאחורי סורג ובריח, אם בגני חיות, אם במכלאות פרטיות, ואם בכלובים ביתיים. במדינות רבות ישנם בעלי חיים מוגנים שאסור לבני אדם פרטיים לצוד או ללכוד אותם ולהעבירם ממקום מחייתם הטבעי. כחלק ממגמה עולמית מעוצבים גני החיות של ימינו באופן שיספק מרחב גדול יותר לחיות, ולא יסגור אותם בתחום צר של כלוב. המחשה בולטת לשינוי זה היא בהבדל שבין גן החיות התנ"כי הישן לחדש בעיר ירושלים. בנוסף ישנן תנועות הדוגלות ביחס הומניטרי לבעלי חיים מבויתים, ובכלל זאת מתן האפשרות לחיים חופשיים, במסגרת החוות שבהן הם מגודלים. למשל לאפשר לתרנגולות להטלה להסתובב באופן חופשי במה שמכונה בעברית ביצי חופש, במקום לגדלן בכלובי סוללה, שמגבילים מאוד את מרחב התמרון, התנועתיות, האפשרות לגירוי סביבתי, והאפשרות לביטוי התנהגויות טבעיות כגון פרישת כנפיים, התפלשות בחול ונבירה באדמה.
דגל אוהיו
דגל אוהיו (באנגלית: Flag of Ohio) הוא דגלה של המדינה האמריקנית אוהיו. הדגל אומץ בשנת 1902 והוא פרי עיצובו של ג'ון אייזמן.
הדגל מעוצב בצורת דגלי חילות הפרשים שלחמו במלחמות ארצות הברית במאה ה-19 (מלחמת האזרחים ומלחמת ארצות הברית–ספרד), בצבעי אדום, כחול ולבן. לדגל, שצורתו אינה מרובעת כי אם משולשת, ישנו זנב סנונית ומתוארים בו משולש כחול, עליו מוטענים 17 כוכבים לבנים ועיגול אדום ממוסגר בלבן. בשולי הדגל ישנם חמישה פסים בצבעי אדום ולבן.
הדגל הוא הדגל היחיד מבין דגלי מדינות ארצות הברית שאינו מרובע בצורתו. דגל נוסף הידוע בתכונה זו הוא דגל נפאל.
מייק מנג'יני
מייק מנג'יני (Mike Mangini; נולד ב-18 באפריל 1963 בניוטון, מסצ'וסטס) הוא מתופף אמריקאי והמתופף הנוכחי של להקת הפרוג מטאל דרים ת'יאטר. במהלך הקריירה המקצועית שלו ניגן עם ג'יימס לאברי, סטיב ואי והלהקות Annihilator ו-Extreme. הוא לימד במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון ונודע כנגן סשן. בתקופת השיא שלו, בשנים 2002-2005, קבע חמישה שיאים בתחרות המתופף המהיר בעולם. בנוסף, כתב שני ספרים תחת השם "ידע בקצב" (Rhythm Knowledge) על טכניקות התיפוף שלו ושיטת אימון לניתוח והפשטה של פוליריתמיקות ומשקלים ריתמיים. מנג'יני הופיע בתוכנית Time Wrap בערוץ דיסקברי, כשהוא מדגים את כישורי התיפוף שלו במצלמות וידאו מהירות. בשנת 2010, הצטרף מנג'יני לדרים ת'יאטר במקומו של המתופף הקודם ואחד ממייסדיה, מייק פורטנוי.
שנים מוקדמות
מייק מנג'יני החל לנגן בתופים כשהיה בן חמש. הוא התאמן במשך שש עד עשר שעות ביום וכאשר היה בן תשע החל לחקות ביצועים של באדי ריץ'. בתקופת לימודיו בבית הספר התיכון, הופיע בלהקות בית ספר והשתתף בהרכבים יוקרתיים.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון בשנת 1981, זנח לזמן מה את לימודיו המוזיקליים לטובת לימודי תואר ראשון במדעי המחשב באוניברסיטת בנטלי. לאחר שהשלים את חוק לימודיו מייק עבד בכתיבת תוכנה עבור טיל הפטריוט. באותה העת, עבד על תוכנה שחקרה את הקשרים בין המוח האנושי לבין הגוף.
בשנת 1987, תופף מנג'יני בלהקת ריק ברלין בבוסטון, שם עבד יחד עם הבסיסט פיליפ ביינו. לימים, יעבוד ביינו עם מייק בסשנים עם סטיב פרי מלהקת Journey ולאחר מכן בלהקה של סטיב ואי. באותה תקופה, מנג'יני העביר שיעורים פרטיים בתיפוף בבוסטון.
קריירה מוזיקלית
בשנת 1991, מנג'יני החל לעבוד כמתופף בלהקת הת'ראש מטאל Annihilator. מייק תופף במספר שירים של אלבום האולפן Set the World on Fire. הוא יצא למסע הופעות עם הלהקה כדי לתמוך באלבום עד שנת 1994. ב-1994 התבקש לנגן עם הלהקה Extreme במקומו של המתופף פול גירי. מייק מנג'יני התחבר עם הגיטריסט הנודע של להקת Extreme, נונו בטנקורט, כבר מאז שנות ה-80. במהלך פעילותו ב-Extreme הקליט מספר שירים לאלבום Waiting for the Punchline שיצא בשנת 1995. במהלך מסע ההופעות עם Extreme בשנת 1995 הופיע בתוכנית האירוח The Late Show של דייוויד לטרמן.
לאחר שלהקת Extreme התפרקה בשנת 1996, למייק נודע דרך המתופף ג'ונתן מובר שהגיטריסט סטיב ואי עורך אודישנים ללהקתו. מייק התקבל בהצלחה ללהקתו של סטיב ואי והעתיק את מיקומו ללוס אנג'לס. מסוף שנת 1996 עד תחילת שנת 2000, מנג'יני קיבל ביקורות חיוביות על היותו מתופף בלהקתו של ואי. בין חברי הלהקה ניתן למנות את הבאסיסט פיליפ ביינו, הגיטריסט מייק קנילי והגיטריסט דייב ויינר. מייק הקליט מספר קטעי תיפוף עבור האלבומים Fire Garden ו-The Ultra Zone של סטיב ואי. כמו כן, הוא השתתף בחזרות והקליט את אלבום ההופעה Alive in an Ultra World במהלך מסע ההופעות עם ואי בשנת 2000.
בעקבות השעיית מסע הופעות בדרום אמריקה בשנת 2000, חזר מנג'יני לביתו בבוסטון והחל ללמד במכללת ברקלי כפרופסור חבר. הוא החל לעבוד עם הזמר גרי צ'רון והבאסיסט פאט באדג'ר בלהקה Tribe of Judah. מייק המשיך לאחר לעבוד עם דייל בוציו, חבר לשעבר בלהקת הניו ווייב Missing Persons, על מספר הקלטות נוספות. בהקלטות אלו נמנים שירי מחווה ללהקת ראש (תחת הכותרת Subdivisions) ואלבום שני באורך מלא עם Annihilator בשם All For You.
בשנת 2005, קיבל משרת לימוד מלאה במכללת ברקלי במחלקת התיפוף, אך פרש ממנה בשנת 2010 לאחר שהצטרף ללהקת דרים ת'יאטר.
בשנת 2007, תופף באלבום Metal של Annihilator.
בסוף שנת 2010, התמודד מייק מול מרקו מינמן, פיטר ווילדור, וירג'יל דונאטי, אכילס פריסטר, דרק רודי ותומאס לאנג באודישנים להחלפת מייק פורטנוי כמתופף בלהקת דרים ת'יאטר. ב-29 באפריל 2011, חברי הלהקה הכריזו באופן רשמי שמייק מנג'יני נבחר להיות המתופף החדש שלהם. מיד לאחר בחירתו, הקליט את האלבום A Dramatic Turn of Events יחד עם חברי הלהקה.
ביולי 2011 יצא מנג'יני עם דרים ת'יאטר למסע הופעות באירופה, כשהופעת הבכורה שלו עם הלהקה אירעה ב-4 ביולי ברומא. במהלך המסע, ניגן בהופעות שירים מכל אלבומי האולפן שהוציאה הלהקה עד אז, שיר מתוך האלבום העתידי לצאת A Dramatic Turn of Events וכן סולו תופים בכיכובו. במסגרת מסע ההופעות, הופיע מנג'יני עם הלהקה ב-19 ביולי בגני התערוכה בישראל.
קן פארק
קן פארק (באנגלית: Ken Park) הוא סרט דרמה משנת 2002 שכתב הרמוני קורין, שביסס אותו על כתביו של לארי קלארק. את הסרט ביימו קלארק אדוארד לכמן. הסרט הוא קופרודוקציה בינלאומית של ארצות הברית, הולנד וצרפת. הסרט סובב סביב חייהם של מספר בני נוער הגדלים במשפחות לא מתפקדות או מתעללות בעיר וייסייליה, קליפורניה.
תקציר העלילה
פתיחתו של הסרט מציגה את הנער המתבגר קן פארק (אדם צ'ובוק) כשהוא רוכב על סקייטבורד ברחבי וייסייליה, קליפורניה. הוא מגיע לסקייטפארק, מתיישב ומוציא מתיקו מצלמת וידאו ביתית אותה הוא מעמיד ומצלם את עצמו. הוא מוציא מתיקו אקדח, מצמיד אותו ל, מחייך ויורה בעצמו. מותו משמש רקע לסרט, העוקב אחר חייהם של ארבעה בני נוער שהכירו אותו בשבועות שקדמו להתאבדותו - שון, קלוד, פיצ'ס וטייט.
שון (ג'יימס בולארד) הוא נער יציב, מנומס ואכפתי. לאורך הסרט, יש לו יחסים מיניים מתמשכים עם אמו של חברתו, רונדה. הוא מתרועע עם משפחתה, שלא כולם מודעים כלל לפרשה, כולל בעלה וחברתו האנה.
קלוד (סטיפן ג'אסו) סובל מהתעללות פיזית ורגשית מאביו האלכוהוליסט, בעודו מנסה לטפל באמו ההרה והמוזנחת, שמעולם לא עושה דבר כדי להגן עליו. אביו של קלוד מתעב אותו על היותו לא מספיק גברי. לילה אחד, הוא חוזר הביתה שיכור ומנסה לבצע מין אוראלי בקלוד, מה שגרם לנער לברוח מהבית.
פיצ'ס (טיפני לימוס) היא נערה המתגוררת לבדה עם אביה האובססיבי והדתי, שבשל פיקסציה רואה בה כהתגלמותה של אמה המנוחה. כאשר אביה תופס אותה ואת החבר שלה קרטיס על המיטה שלה, על מנת לקיים יחסי מין, הוא מכה את הילד ומעניש אותה באכזריות, ולבסוף אף מאלץ אותה להשתתף בטקס חתונה המרמז על גילוי עריות בין השניים.
טייט (ג'יימס רנסון) הוא נער מתבגר לא יציב וסדיסט החי עם סבו וסבתו, תוך אלימות מילולית לעיתים קרובות. טייט מבצע בעצמו חנק ארוטי במהלך אוננות. בסופו של דבר, הוא הורג את סבו וסבתו במיטתם, כנקמה בסבו שמרמה במשחק שבץ נא ובסבתו על "פלישה לפרטיותו". טייט מגלה כי המעשה גורם לו לעוררות מינית. הוא מניח בפיו את השיניים התותבות של סבו, שוכב עירום במיטתו, ונרדם.
בעוד טייט נעצר על רצח סבו וסבתו, שון, קלוד ופיצ'ס נפגשים לקיים יחסי מין בשלישייה. בסוף הסרט מתגלה המניע להתאבדותו של קן פארק: הוא הכניס להיריון את חברתו, ובתגובה לשאלתו אם היא רוצה לעבור הפלה, היא שואלת אותו אם הוא היה רוצה שאמו הייתה עוברת הפלה כאשר הייתה בהיריון איתו. קן מבין שהוא היה מעדיף אילו מעולם לא היה נולד, יוצא אל הסקייטפארק ויורה בעצמו.
הפקה
לארי קלארק ניסה לכתוב את התסריט הראשון של הסרט, כשהוא מבסס אותו על חוויות אישיות שלו ועל אנשים שאיתם גדל. הוא לא היה מרוצה מהטיוטה שלו, ושכר את הרמוני קורין לכתוב את התסריט. קלארק השתמש בסופו של דבר ברוב התסריט של קורין, אבל שיכתב את הסוף. הסרט קיבל תקציב של 1.3 מיליון דולר. בתחילה הסרט היה אמור להיות מצולם באמצעות וידאו דיגיטלי, אבל במקום זאת קלארק ולכמן השתמשו בסרט צילום 35 מ"מ.
הפצה
אף על פי שהסרט נמכר להפצה בכ-30 מדינות, הוא לא הוצג בבריטניה לאחר שהבמאי לארי קלארק תקף את האמש מקאלפיין, ראש חברת ההפצה הבריטית, Metro Tartan. קלארק, כביכול, כעס על דבריו של מקאלפיין על פיגועי 11 בספטמבר. קלארק נעצר ובילה כמה שעות במעצר, ומקאלפיין נשאר עם אף שבור. הסרט לא יצא לאור בארצות הברית מאז הקרנת הבכורה שלו בפסטיבל הקולנוע של טליורייד בשנת 2002. על פי קלארק, הסיבה לכך נעוצה בכשלונו של המפיק לרכוש זכויות יוצרים עבור השירים בהם נעשה שימוש בסרט. הסרט הוחרם באוסטרליה בשל התוכן המיני הגרפי שלו והצגת פעילות מינית בקטינים. הקרנת מחאה שנערכה בסידני, בהנחיית מבקרת הקולנוע הנכבדת מרגרט פומרנץ, בוטלה על ידי המשטרה. הסרט נאסר באוסטרליה עד עצם היום הזה, וניסיונות הערעור על כך לא צלחו מאז.
קשת (כלי מיתר)
קשת היא כלי שבעזרתו מנגנים על כלי קשת. אין תיעוד היסטורי לתחילת התקופה בה החלו להשתמש בקשתות כדי להפיק צלילים ממיתרים מתוחים, אך מדובר בפרקטיקה קדומה, והיא קיימת בתרבויות עתיקות רבות סביב העולם. הקשתות המוקדמות ביותר היו דומות לקשתות ציד, וייתכן מאוד שאותה הקשת שימשה לשתי המטרות.
הקשת המשמשת היום לנגינה בכלי קשת מערביים מקורה במאה התשע עשרה, והיא פיתוח של קשתות מוקדמות יותר. כיום עשויה הקשת מעץ גמיש, בקשתות מקצועיות - מעץ הפרנמבוקו, עליו רצועה של שיער זנב סוס. קשתות מתקופות אחרות ותרבויות אחרות בנויות ממגוון רחב של חומרים אחרים.
בשביל להגביר את החיכוך בין המיתר לקשת, מורחים על הקשת שרף (קולופוניום), מופק משרף של עצי מחט. השרף הדָביק מחספס את הקשת ומסייע בהרעדת המיתר.
לכינור, ולצ'לו יש קשת מעט שונה: הקשת של הכינור יותר דקה וארוכה, ואילו הקשת של הצ'לו יותר רחבה מזאת של הכינור, אך עדיין שתיהן דומות מאוד.
בקצה הימני של הקשת יש חלק הנקרא פְרוֹש (בגרמנית: צפרדע, בגלל צורתו), והוא תורם למשקלה של הקשת. הפרוש משמש גם לאחיזת הקשת בידו הימנית של הנגן.
בקצה הימני של הקשת מצוי בורג שבעזרתו ניתן למתוח ולהרפות את שערות הקשת. באמצעות וויסות מתיחות השערות אפשר לשפר את צלילו של הכלי, המשתנה עם תנאי הסביבה.
תפקידה של הקשת להרעיד את המיתר באופן מחזורי (מאות "פריטות" קטנות בשנייה) ובכך להפיק צליל. באמצעות הקשת ניתן לשלוט בעוצמת הצליל, משכו, צבעו ועוד פרמטרים רבים נוספים. צלילים מודגשים מנוגנים בדרך כלל בקשת "יורדת" (כלומר, מן הפרוש עד החוד) וצלילים לא מודגשים בקשת "עולה" (מתחילה בחוד).
אפשר לנגן עם הקשת גם על כלי הקשה כגון ויברפון וגם על מסור מיוחד הנקרא מסור מוזיקלי.
אוסטרלופיתקוס אנמנסיס
אוֹסְטְרָלוֹפִּיתֶקוּס אָנָמֶנְסִיס (שם מדעי: Australopithecus anamensis; "פיתקוס" מיוונית: πίθηκος, קוף-אדם, "אוסטרלו" מלטינית: australis, דרומי, anamensis, מהמילה "anam" - אגם בשפת שבט הטוּרְקָאנָה (Turkana)) הוא מין נכחד של הומינין באבולוציה של האדם, העתיק ביותר מבין מיני הסוג אוֹסְטְרָלוֹפִּיתֶקוּס, ואחד הפחות מוכרים שביניהם.
ממין זה נמצאו גולגולת כמעט שלמה וכמה עשרות שברי עצם מאובנים ממספר אזורים בקניה ואתיופיה, שגילם על פי תיארוך רדיומטרי הוא כארבעה מיליון שנה. מאפייני עצמות הרגל שלו מראים כי הוא הלך על שתיים, אך ב-2009 פורסם כי אָרְדִיפִּיתֶקוּס רָמִידוֹס קדם לו בכך. סביר להניח כי אָנָמֶנְסִיס הוא צאצא של רָמִידוֹס, ואב קדמון ישיר של כלל סוגי האדם, והמין האנושי המודרני בפרט.
גילוי והגדרת המין
אָנָמֶנְסִיס הוגדר על פי אוסף שברי מאובנים שנמצאו על ידי מספר פליאונתרופולוגים לאורך כמה עשרות שנים. משותף לכולם דמיון חזק למאובני אוֹסְטְרָלוֹפִּיתֶקוּס אָפֶרֶנְסִיס אבל גיל מוקדם יותר של כארבעה מיליוני שנים. כמה מן החשובים מתוך מאובנים אלו הם:
על בסיס הממצאים מקנפואי הגדירו מיב ליקי ואלן ווקר את המין אָנָמֶנְסִיס ב-1995. התגליות מצוותו של וייט סייעו לבסס את קיומו וגילו של המין.
באוגוסט 2019 פרסם צוות בינלאומי בראשות הפלאואנתרופולוג האתיופי יוהאנס היילה סלאסי לראשונה גולגולת כמעט שלמה של אוֹסְטְרָלוֹפִּיתֶקוּס אָנָמֶנְסִיס, אותה גילו באתר הפלאונטולוגי וורסנו-מילה שבמשולש עפר באתיופיה, עוד בשנת 2016, ותוארכה על-ידם לתקופה של 3.78 עד 3.80 מיליון שנה לפני זמננו. הגולגולת מסומנת בסימון הקטלוגי MRD-VP-1/1 ובפי מגליה כונתה בקיצור MRD. זוהי הגולגולת ההומינינית השלמה השלישית בעתיקותה שהתגלתה (אחרי גולגולת טומיי, בת כ-6.5 מיליון שנה, גולגולת ארדי, בת 4.4 מיליון שנה). הצוות מצא שאָנָמֶנְסִיס נבדל מן המין אָפֶרֶנְסִיס יותר מכפי ששוער לפני-כן. בהתבסס על צורת הגולגולת שהתגלתה, הצוות סיווג שבר מעצם מצח הומינינית שהתגלה באתיופיה עוד בשנת 1980 למין אָפֶרֶנְסִיס. מכיוון שתיארכו את שבר המצח לתקופה של 3.9 מיליון לפני זמננו, החוקרים הסיקו שהמינים אָנָמֶנְסִיס ואפרנסיס חיו יחד באותם אזורים באתיופיה במשך כ-100 אלף שנה לפחות. לכן הם סבורים שאפרנסיס התפתח מאָנָמֶנְסִיס לא באבולוציה הדרגתית מאוד, אלא במאורע התמיינות מקומי, כאשר במקומות אחרים אוכלוסיות אָנָמֶנְסִיס המשיכו להתקיים במקביל.
מורפולוגיה ואבולוציה
בגלל נדירותם של מאובני אָנָמֶנְסִיס מרבית המסקנות על אודותם מבוססות על השוואה בין מאובנים אלה לבין מאובני אוֹסְטְרָלוֹפִּיתֶקוּס אָפֶרֶנְסִיס המוכר היטב למדע. על פי דמיון זה ובעיקר על פי צורת עצם השוק הסיקו מִיב ליקי ועמיתים שאָנָמֶנְסִיס אף הוא הלך זקוף על שתיים. ואולם ב-2009 פורסם כי אוֹסְטְרָלוֹפִּיתֶקוּס רָמִידוֹס קדם לו בכך. עצם זרוע ארוכה יותר, יחסית לעצמות האמה, עושה את אנמסיס דומה יותר לרמידוס ולקופי אדם מאָפֶרֶנְסִיס, ומרמזת שלמרות הליכתו הזקופה הוא עדיין בילה זמן רב בטיפוס על עצים. עוד מאפיין פרימיטיבי (כלומר, דומה לקופי אדם) המבדיל אָנָמֶנְסִיס מאוסטרלופיתקנים אחרים היא מורפולוגית הלסת העליונה שלו, עם ניבים גדולים יותר ושורות שיניים מקבילות זו לזו מאחורי הניבים. צרוף זה של תכונות פרימיטיביות עם הליכה על שתיים הופך את אָנָמֶנְסִיס למועמד טבעי להמנות על השושלת המובילה בסופו של דבר לסוג האדם, אך מכיוון שמאובני סוג האדם העתיקים ביותר צעירים מאָנָמֶנְסִיס בכמעט שני מיליון שנה יהיה צורך במספר חוליות מקשרות ביניהם, למשל אוֹסְטְרָלוֹפִּיתֶקוּס אָפֶרֶנְסִיס ואוֹסְטְרָלוֹפִּיתֶקוּס גרהי.
עננה (חברה)
עננה היא חברה המייצגת אמנים בתחום המוזיקה, והיא מו"ל המוזיקה הגדול בישראל.
החברה הוקמה על ידי יניב דוידסון ב-1998. בין היתר יצגה החברה לאורך השנים את טיפקס, פישי הגדול, מירי מסיקה, מיקי גבריאלוב, שמעון בוסקילה, קובי אשרת, איה כורם, טונה, הדג נחש ומרסדס בנד.
ב-2009 מכרה תרצה אריאל, אלמנתו של מאיר אריאל לחברה 50% מזכויות היוצרים על יצירותיו תמורת כחצי מיליון שקל.
בשנת 2010 יצאה איה כורם למאבק משפטי נגד חברת התקליטים "עננה" במטרה להשתחרר מחוזה למשך 18 שנה עליו הייתה חתומה החל מ-2005. בשנת 2013 דחה בית המשפט המחוזי את תביעת כורם. בדיון הערעור שהתקיים באוקטובר 2014 הפנה בית המשפט העליון את הצדדים לגישור ולסיים את ההתקשרות עם חברת התקליטים תוך 90 יום ובינואר 2015 תם הליך הגישור בין הצדדים כך שכורם שוחררה ממחויבותה לחוזה מעתה והלאה. בעקבות מאבקה האישי יזמה כורם, בשיתוף חברי הכנסת דב חנין ועמרם מצנע, הצעת חוק שתגביל חוזים בתעשיית המוזיקה לפרק זמן של שבע שנים. החוק זכה לכינוי "חוק איה כורם".
ב-2010 צמצמה עננה את פעילותה וחלק מהאמנים שהיו חתומים לה השתחררו מהחוזה. באותה שנה תבעה החברה 150 מיליון שקל מחברות הסלולר סלקום, פרטנר ופלאפון תקשורת בשל הפרה לטענתה של זכויות יוצרים בשל שימוש החברות בשנים 2006–2009 ברינגטונים ובמוזיקה של אמנים המיוצגים על ידי החברה. בסוף 2017 הגיעו החברות להסכם פשרה שבו שילמו לחברה 15 מיליון שקל.
ב-2016 הפסיקה מירי מסיקה להיות מיוצגת על ידי עננה. בסוף אותה שנה תבעו מיקי גבריאלוב וקובי אשרת את החברה בטענה לייצוג כושל. באוקטובר 2018 הודיע גבריאלוב על כוונתו לסיים את הסכם הניהול עם החברה. מנגד תבעה עננה את גבריאלוב בטענה להפרת הסכם.
תלמי מנשה
תלמי מנשה הוא מושב אשר נוסד בשנת 1953, ה'תשי"ג על ידי תנועת הציונים הכלליים. לאחר שנה צורף רשמית לבאר יעקב, אך המשיך מעשית להתקיים כמושב חקלאי. שטחו של המושב הוא כ-1,800 דונם והוא מורכב מ-62 משקים חקלאיים ו-5 משקי עזר. המושב גובל עם באר יעקב ממערב, מחנה צריפין מצפון, כביש 44 ממזרח ורמלה מדרום.
שם המושב
המושב נקרא על שמו של מנשה מאירוביץ'- אגרונום, סופר, מאנשי ביל"ו, איש העלייה הראשונה אשר כונה "אחרון הביל"ויים", שכן האריך ימים והיה לבילויי היחידי שזכה לחזות בהקמתה של מדינת ישראל.
היסטוריה
המושב הוקם על חורבות הכפר הערבי "אבו פאדל" שננטש במהלך מלחמת העצמאות, ותחילה תוכנן לקרותו "תלמי ביל"ו". טקס העלייה על הקרקע התקיים ב-7 במאי 1953 אך המקום עדיין לא יושב בשלב זה. רק לקראת סוף אותה שנה הוקמו שני יישובים על שם תנועת ביל"ו, האחד ליד באר יעקב, שנקרא לבסוף תלמי מנשה, על שם איש ביל"ו מנשה מאירוביץ', והשני בצפון הנגב, שהוא קיבל לבסוף את השם תלמי ביל"ו. קומץ המשפחות המייסדות הגיעו למושב במסגרת תנועת "מן העיר אל הכפר" שבה היו חברים נציגי תנועות ההתיישבות. רוב בני המשפחות המייסדות היו ילדי הארץ או ניצולי שואה. עד הקמת מושב הקבע גרו המתיישבים בפחונים, עיבדו את הפרדסים הנטושים של הערבים, וחילקו את רווחי העבודה ביניהם. המושב תוכנן והוקם על ידי הסוכנות היהודית והתאחדות האיכרים ועל כן כונה בתחילה מושבה. ולכל נחלה הוקצב סכום כסף במטרה להקים בה משק חקלאי, בנוסף כל מתיישב שילם דמי השתתפות עצמית בסך 3,000 לירות על מנת לשלם על בניית ביתו. באפריל 1954 נחנכו בתי הקבע.
באוקטובר 1955 נחנך כביש הגישה ליישוב. בשנת 1959 הודיעו תושבי המקום על מעבר לתנועת המושבים בגלל שהתאחדות האיכרים לא סייעה להם בעת מצוקתם הכלכלית.
למתיישבים ניתנה אפשרות לבחור להתפרנס בין שני ענפים חקלאיים: עופות ובקר, או מגידולים חקלאיים. הגידולים הנפוצים בשנותיו הראשונות של המושב היו פירות הדר ומשמשים.
בשנות התשעים ובתחילת שנות האלפיים הוקמו הרחבות מגורים על השטחים החקלאיים לטובת צאצאי בעלי הנחלות. ב-2006 נחתמה עסקה בה העביר המושב חלק מאדמותיו לטובת הקמת שכונת חתני פרס ישראל בבאר יעקב.
גן יאשיה
גַּן יֹאשִׁיָּה הוא מושב במזרח עמק חפר השייך למועצה אזורית עמק חפר. המושב נמצא כ-3 קילומטרים מצפון-מערב לטולכרם וכ-5 קילומטרים מצפון-מזרח לכפר יונה.
המושב שוכן בסמוך לקו רכבת אשר נמצא על תוואי דרך הדואר הראשית והיה בשימוש על ידי האימפריה העות'מאנית. כיום נותרו ממנו שרידי גשר המסילה מעל נחל שכם ופילבוקס מהתקופה הבריטית. תוואי הרכבת מחודש ויהיה בשימוש רכבת ישראל.
היסטוריה
היישוב הוקם על ידי חיילים משוחררים מהפלמ"ח ועל ידי עולים מרומניה. בט"ו בכסלו ה'תש"י (6 בדצמבר 1949) עלו המתיישבים על אדמות שהיו שייכות עד מלחמת העצמאות לדרום הכפר הערבי קאקון שתושביו נמלטו ממנו בעת התקפת אנשי "ההגנה" במהלך המלחמה. בתחילת דרכו נקרא היישוב במספר שמות : "ארגון ראובן", "נחל ראובן" ו"דרום קקון". לאחר מכן נשתנה לשמו הנוכחי, על שמו של יאשיה וג'ווד (ג'וזאיה קלמנט וג'ווד) שהיה מדינאי בריטי שתמך בציונות.
בילינה
בילינה (ברוסית: былина; באוקראינית: Билини; בפולנית: Bylina) או סְטַארִינה (Starina) היא שירה אפית הרואית עממית-מסורתית של הסלאבים המזרחיים הקדמונים של רוס של קייב, שהועברה בעל-פה מדור לדור. מסורת זו נשתמרה ברוסיה ובאוקראינה.
מקור המילה "בילינה" במילה הרוסית быль (נהגה: "ביל"; הפועל "להיות"), אשר מסמנת סיפור המגולל אירועים אמיתיים, בניגוד לסיפור בדיוני.
בילינה היא סוג של שיר ללא חריזה, אך עם מקצב אופייני – מעין חרוז לבן. מרבית הבילינות נשתמרו באזורים הצפוניים של רוסיה, וסגנונן חוקה בידי מספר משורר רוסים נודעים.
ישנם לא מעט מחזורי בילינה, וניתן לחלקם באופן גס לסדרות הבאות:
איגוד תעשיית ההקלטות השוודי
איגוד זה כולל בתוכו חברות תקליטים שונות כמו; סוני BMG שוודיה AB, יוניברסל מיוזיק שוודיה AB והאחים וורנר שוודיה AB. מאז שנת 1986, מפעיל הארגון את "Grammotex".
פייג'ווד
פייג'ווד (באנגלית: Pagewood) הוא פרוור בסידני, הממוקם 8 ק"מ דרום-מזרחית למרכז העסקים הראשי של סידני. הפרוור מנוהל על ידי עיריית בוטאני ביי (City of Botany Bay).
גאוגרפיה
פייג'ווד ממוקם בלב הפרוורים המזרחיים של סידני, וגובל ממזרח באיסטגרדנס, ממערב בבוטאני, מדרום בהילסדייל ומטרוויל, ומצפון בדייסיוויל ומסקוט. בקצהו הצפוני של הפרוור מצוי מגרש הגולף איסטלייק.
היסטוריה
פייג'ווד נבנה במקור כפרוור גנים, בדומה לדייסיוויל הסמוכה. הפרוור החל בשנת 1919, והבית הראשון שנבנה בו היה אחוזת גני מונאש (Monash Gardens). בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה החלה תנופת בנייה בפרוור, ונבנו בו מספר רב של בנייני מגורים. כבר בשנת 1929 נקבע שם הפרוור לפייג'ווד על שם חבר המועצה העירונית פ.ג. פייג'.
פייג'ווד היה ביתו של אולפן הפקת הסרטים נשיונל שנפתח ב-1935. האולפן הפיק סרטי קולנוע אוסטרלים ובריטים.
מ-1940 ועד 1981 פעל בפרוור מפעל המכוניות של ג'נרל מוטורס הולדן.
בשנת 1987, על הקרקע שבה פעל אולפן הקולנוע נשיונל וחלק מהקרקע של מפעל הרכב הולדן, נבנה קניון גדול בשם וסטפילד איסטגרדנס. האזור סביב הקניון הופרד והוכרז מחדש כפרוור איסטגרדנס בשנת 1999.
תרבות
פייג'ווד הוא בעיקר פרוור מגורים, ללא אתרי בילוי רבים. מצוי בו מגרש גולף מצליח בשם איסטלייק, ששטחו תופס חלק נרחב מצפון הפרוור. בנוסף קיימים בו מספר גנים ציבוריים כגון פארק מאץ', פארק אסטרולאב וגן גאיארין.
בפרוור בית ספר יסודי הקרוי על שמו, ברחוב פייג'.
נקמה בוערת
נקמה בוערת (באנגלית: Man on Fire) הוא סרט דרמה, מתח ופעולה משנת 2004 המבוסס על ספר מאת אי. ג'י. קווינל, בכיכובם של דנזל וושינגטון, כריסטופר ווקן, דקוטה פנינג, ראדה מיטשל, מארק אנתוני, מיקי רורק וג'אנקרלו ג'אניני.
עלילה
ג'ון כריסי (וושינגטון), בעברו קצין מבצעים באגף לפעולות מיוחדות ב-CIA ולפני כן קצין בסיירת חיל הנחתים, ואלכוהוליסט בהווה. רייברן (ווקן) חברו הוותיק של כריסי מימיו בסוכנות מארגן לו עבודה כשומר ראש עבור פיתה ראמוס (פנינג), בתו הקטנה של איש עסקים עשיר (אנתוני) במקסיקו סיטי. כריסי נקשר לילדה והופך לחבר קרוב עבורה. קבוצת שוטרים מושחתים חוטפת את הילדה למטרת כופר. כריסי, שבמהלך החטיפה נפצע קשה יוצא למסע נקמה במטרה לחלץ את הילדה.
סם הינדס
סמואל ארצ'יבלד אנתוני הינדס (באנגלית: Samuel Archibald Anthony Hinds; נולד ב-27 בדצמבר 1943) הוא פוליטיקאי מגיאנה שכיהן כראש ממשלת גיאנה כמעט ברציפות בשנים 1992- 2015
פעילות
הינדס היה ראש ממשלה תחת שלטונו של צ'די ג'אגן, שנהרג בשנת 1997. אז הוא נהפך יורשו ולנשיא בעצמו. הוא התפטר מהתפקיד בדצמבר, לטובתה של ג'נט ג'אגן, אלמנתו של צ'די ג'אגאן, שנהפכה לנשיאה ואשר במהלך כהונתה מינתה את הינדס לראש הממשלה. לפני כן עבד הינדס באלקן (חברת תעשייה מאלסקה), כראש מחלקת הנדסה כימית. הינדס הוא מהנדס כימי מורשה.
אחרי היבחרותה מחדש של הממשלה ב-28 באוגוסט 2006, הושבע הינדס כראש ממשלה שוב פעם בתחילת ספטמבר. הוא זכה בבחירות פעם נוספת בשנת 2006 אך הפסיד בבחירות בשנת 2011.
רומאנש
רומאנש (במקור: Rumantsch) היא שפה גאלו-רומאנית - תת-קבוצה בקבוצת השפות הרומאניות, שמקורן הוא בשפה הלטינית. השפות הלטיניות הן תת-קבוצה במשפחת השפות ההודו-אירופיות.
בקנטון גראובינדן של שווייץ מדברים כ-50,000 תושבים בשפה הרֶטו-רומנית (רומאנש). על אף שדוברי שפה זו מהווים פחות מאחוז בודד של אוכלוסיית שווייץ, היא הוכרה ב־1938 כאחת השפות הלאומיות של שווייץ. ב-1989 שווייץ שלחה שיר ברומאנש לתחרות האירוויזיון.
ג'ון ברימן
ג'ון אלין ברימן (באנגלית: John Allyn Berryman; 25 באוקטובר 1914 – 7 בינואר 1972) היה מגדולי המשוררים האמריקאים המודרניים, והוא נמנה עם מייסדי אסכולת שירה וידויית לצד אלן גינסברג, סילביה פלאת', אן סקסטון ועוד.
קורות חיים
ברימן נולד במק'אלסטר שבאוקלהומה. אביו היה ספסר קרקעות. בגיל 12 היה עד להתאבדותו של אביו ביריית רובה. חוויה זו רדפה אותו לאורך חייו והשפיעה עמוקות על יצירתו. אימו נישאה מחדש שלושה חודשים לאחר מות האב, והמשפחה עברה להתגורר בניו יורק. ברימן למד באוניברסיטת קולומביה והצליח בלימודי הספרות.
בגיל 25 החל ללמד באוניברסיטה, ולצד כתיבת השירה פיתח קריירה אקדמית מזהירה. הוא כתב עבודות נחשבות על שייקספיר, וולט ויטמן, סול בלו ועוד, ונחשב למורה מבריק ומרתק. בגיל 43 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת מינסוטה, אבל הדיכאון והאלכוהוליזם שמהם סבל שיבשו את חייו; הוא נהג להתאשפז בשל מצבו לפחות אחת לשנה.
את עיקר פרסומו קנה בעקבות פרסום "77 שירי חלום", שעליו זכה בפרס פוליצר. בשנת 1968 פרסם את הכרך השני של "שירי חלום", ומהדורה מאוחדת של השניים יצאה לאור שנה לאחר מכן. ברימן יצר בתוך מסגרת צורנית מגבילה: "שירי חלום" בנויים כל אחד משלושה בתים בני שש שורות מחורזות. כל שיר מתאר באופן אסוציאטיבי רגש המתעורר בדמות המרכזית, הנרי - אדם יצרי וחסר עכבות - לנוכח אירוע יומיומי.
who dared so long agone leave me.
A bullet on a concrete stoop
spreadeagled on an island, by my knee.
—You is from hunger, Mr Bones.
גרין לנטרן: מלחמת חיל סינסטרו
מלחמת חיל סינסטרו (באנגלית: Sinestro Corps War) היא מיני סדרת קומיקס ואירוע קרוסאובר נרחב בסאגת מלחמת האור של כותרי גרין לנטרן, אשר פורסמה באוגוסט 2007 על ידי חברת DC קומיקס למשך 16 חוברות. הסדרה נכתבה על ידי ג'ף ג'ונס ודייב גיבונס ואוירה על ידי אית'ן ואן סקייבר, פטריק גליסון ואייבן רייז, והיא מתמקדת במלחמה בין-גלקטית הפורצת בין חיל הפקחים הירוקים לחיל סינסטרו - צבא בראשותו של הגרין לנטרן לשעבר סינסטרו, שחמוש בטבעות כוח צהובות והמבקש לשלוט בגלקסיה באמצעות פחד.
ג'ון ברימן
קורות חיים
ב-1970 ביצע ברימן תפנית נוספת בסגנון יצירתו ב"אהבה ותהילה". הסגנון הדיבורי המופגן והרמיזות המיניות המתריסות זכו לביקורת שלילית ברובה, אך היוו מקור השראה למשוררים צעירים.
הניו יורק טיימס הגדיר את סגנונו המיוחד במילים: "ג'אזי, רצוף תפניות משונות ותחביר מעוקם". כשהתבקש להסביר את סגנונו שובר המוסכמות אמר ברימן: "I set up The Dream Songs as hostile to every visible tendency in both American and English poetry."
גרין לנטרן: מלחמת חיל סינסטרו
מספר אלמנטים בסיפור זה לקוחים מתוך סיפורם של אלן מור וקווין אוניל, "Tygers", שהופיע בחוברת השנתית Tales of the Green Lantern Corps Annual #2 משנת 1986. אלמנטים אלה הם נבואת "הלילה האפל ביותר", הגרין לנטרן סודאם יאט והנבל ראנקס בין היתר. רבות מהדמויות השתנו, נהרגו, או שהוצגו מחדש כתוצאה מאירוע זה. הביקורת למיני סדרה זו הייתה חיובית ביותר, היא קצרה שבחים רבים והיו מאלה אשר דירגו אותה כאחת מהטובות ביותר של השנה. הצלחתה הפרסומית הייתה רחבה, וחוברת הפרולוג, Green Lantern: Sinestro Corps Special, אזלה מהמדפים תוך יום אחד בלבד. נכון לאוגוסט 2007, מכירות החוברת הראשונה עמדו על 89 אלף עותקים, כאשר יתר החוברות גם אזלו במהירות ונוצר הצורך להוציאן להדפסה מחודשת. המיני סדרה זכתה למועמדות לפרס אייזנר בקטגוריית צוות המאיירים.
ג'ון ברימן
מיצירותיו
הופיע בתרגום לעברית:
גרין לנטרן: מלחמת חיל סינסטרו
המיני סדרה היא השנייה בטרילוגיה שהחלה במיני סדרה גרין לנטרן: לידה מחדש ומסתיימת בהלילה האפל ביותר. בריאיון עם יוצרי הטרילוגיה, היא הושוותה לטרילוגיית מלחמת הכוכבים, כאשר "לידה מחדש" מקביל למלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה וחלקה השני מקביל למלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שנית.
עלילה
בעקבות תבוסתו בגרין לנטרן: לידה מחדש, הנבל סינסטרו נאלץ לסגת לכוכב הלכת קווארד שביקום האנטי-חומר. שם הוא מגייס צבא, חיל סינסטרו, כאשר כל אחד מחייליו נמדד לפי יכולותיו להטיל מורא ופחד. כל חבר בחיל סינסטרו מצויד בטבעת כוח צהובה, המשקפת את טבעות הכוח הירוקות של חיל הפקחים הירוקים. בין בני בריתו של סינסטרו נמנים פאראלקס, מונגול ואנטי-מוניטור שקם לתחיה. או אז, חיל סינסטרו פותח במתקפה כוללת על חיל הפקחים הירוקים ועל היקום כולו.
במהלך ההתקפה על כוכב הלכת אואה, מקום מושבם של שומרי היקום, חיל סינסטרו מצליח לגרום לאבדות רבות ולשחרר מכלאם את סופרבוי פריים ואת סייבורג סופרמן. קייל ריינר נשבה ומועבר לקווארד, היכן שסינסטרו מצליח להפריד את ריינר מישותו של הסימביוט איון, השוכן בגוף המארח שלו ביחסים הדדיים. בכך מאפשר לפאראלקס להשתלט עליו. האל ג'ורדן, ג'ון סטוארט וגאי גרדנר מנסים להציל את ריינר, אך הם עצמם נלכדים וג'ורדן מועבר ומתעמת מול סינסטרו ובני בריתו. ניסיון כושל להציל את ג'ורדן גורם לירידתם של חברי חיל הפקחים הירוקים ששרדו למחתרת ולהתפצל לשתי קבוצות. בשעה שקבוצה אחת שמה פעמיה להציל את ג'ורדן, אך נקלעת למארב, השנייה מצליחה להציל את איון השבוי. שתי הקבוצות מתאחדות ונמלטות מכוכב הלכת קווארד ומיקום האנטי-חומר. האל, ג'ון וגאי שבים לכדור הארץ להזהיר את ליגת הצדק מפני שובו של אנטי-מוניטור.
כאשר חיל סינסטרו רודף אחר חברי חיל הפקחים הירוקים לאורך הגלקסיה, שומרי היקום מחליטים לשכתב את החוק הראשון בספר של אואה - מכתביהם הקדושים ביותר - המאשר שימוש בכוח קטלני כנגד חיל סינסטרו. בנוסף, הם מסירים את האזכור לנבואה של "הלילה האפל ביותר", חרף התנגדותם הנמרצת של גאנטת וסאיד. הם מגרשים את גאנטת וסאיד מעל פני הכוכב. כשחברי החיל מתאספים באואה לקראת ההתקפה הממשמשת ובאה של חיל סינסטרו, חיל סינסטרו משתגר כולו יחד עם סוללת הכוח הראשית שלו לספינת המלחמה המאסיבית "עולם המלחמה", כשמטרתו היא כדור הארץ.
בהמשך הסיפור, שני הכוחות נלחמים זה בזה על פני כדור הארץ, וג'ורדן מציל את ריינר מידי פאראלקס לפני שזה נכלא בסוללת הכוח הראשית בידי גאנטת וסאיד. כשג'ון וגאי מגיעים, שומרי היקום מגלים בפניהם את הנבואה אודות "הלילה האפל ביותר", החוזה את עלייתם של חמישה חילות נוספים, כאשר לכל אחד צבע ורגש שונה בהתאם לספקטרום הרגשי. לאחר ביסוסם, תתרחש "מלחמת אור", שבסופה כל החילות יושמדו ויובילו ל"לילה האפל ביותר".
שומרי היקום מגיעים לכדור הארץ וממנים את סודאם יאט לאיון החדש. לאחר מאבק עיקש בעיר ניו יורק, חיל סינסטרו מובס לנוכח הכוח העצום שקם נגדו. אחד משומרי היקום מקריב את עצמו כדי לשלוח את סופרבוי-פריים ליקום מקביל, ואחת אחרת - סקאר - סובלת מפציעות אנושות בקרב נגד אנטי-מוניטור. ג'ורדן וריינר עוצרים ואוסרים את סינסטרו בקוסט סיטי. לאחר הקרב, שומרי היקום מחליטים להוציא לפועל את החוק השני. לאחר שהם מאמינים שהנבואה תתגשם, גאנטת וסאיד עוזבים לאחר שהם יוצרים טבעת כוח כחולה מתוך מטרה ליצור חיל משלהם, בהתבסס על רגש התקווה. אנטי-מוניטור, שהופצץ למרחק שנות אור לאורך היקום בשיאו של הקרב, מוצא עצמו בכוכב לכת אפל. הוא הופך בעזרת כוח מסתורי לסוללת כוח שחורה.
קמרון במשחקים הפאראלימפיים
קמרון השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים לונדון (2012). במשחקי החורף לא נטלה קמרון חלק מעולם.
הספורטאי היחיד אותו שלחה קמרון למשחקים בלונדון, קונרט פרדיריק אטנגנה, התחרה בהרמת כוח (עד 56 ק"ג) וסיים במקום התשיעי עם תוצאה של 155 ק"ג.
אפי מלצר
אפרים (אפי) מלצר (18 בספטמבר 1955 - 25 בפברואר 2018) היה סופר, עורך ומו"ל ישראלי. מלצר היה קצין בצה"ל בדרגת סגן-אלוף, מפקד "במחנה" בין השנים 1995–1996, דובר עיריית מודיעין-מכבים-רעות בין השנים 2003–2008 והעורך הראשי של כתב העת "מערכות" החל מ-1998 ועד מותו ב-2018.
ביוגרפיה
מלצר נולד ב-1955 ברחובות, בן לניצולי השואה מפולין. אביו היה מנהל חשבונות במרכז וולקני. למד במחזור ה' של הפנימייה הצבאית לפיקוד בתל אביב-יפו.
עם סיום לימודיו התגייס לחטיבת הצנחנים ושובץ לגדוד 890, אך לאחר שחלה בצהבת עבר לשרת בחיל החינוך והנוער וכיהן כראש מדור ידיעת הארץ בתחילת שנות ה-80. בשנת 1995 מונה למפקד השבועון "במחנה" ובשנת 1996 השתחרר משירות הקבע.
לאחר שחרורו מצה"ל הקים בשנת 1997 את חברת אפי מלצר בע"מ, אשר עוסקת במחקר, ייעוץ תקשורת, דוברות והוצאה לאור. בשנת 1998 מונה לתפקיד עורך כתב העת "מערכות", תפקיד אותו מילא עד מותו. כעורך כתב העת עודד כתיבה בקרב מפקדי צה"ל, וסייע לרבים מתוכם בפרסום כתיבתם.
בשנת 2003 מונה מלצר על ידי משה ספקטור לדובר עיריית מודיעין-מכבים-רעות, תפקיד אותו מילא עד שנת 2008.
מלצר התגורר ברעות, והיה נשוי ואב לארבעה. ב-25 בפברואר 2018 נפטר מדום לב.
פטיש
פטיש (נקרא גם קוּרְנָס) הוא כלי עבודה המשמש להכות/לדפוק מוצק (כגון מסמר או נעץ) לתוך חומר אחר (לרוב קיר מעץ או מאבן) או לעיוות/שבירת צורתו של גוף מוצק. הפטיש בנוי מידית באורך משתנה (העשויה בדרך כלל מעץ) שבראשה ראש כבד ממתכת (בדרך כלל ברזל). המשתמש בפטיש אוחז בידית בקצה אחד ומכה בקצהו השני הכבד.
הפטישים באים בגדלים שונים, החל מפטיש קטן השוקל גרמים אחדים המיועד לעבודה עדינה, עד פטישים גדולים וכבדים השוקלים מאות ק"ג. לבעלי מלאכה ועיסוקים שונים פטישים מיוחדים: החל בפטיש קצר, אך כבד עבור הנפח, וכלה בפטיש דו-ידני גדול ("קורנס") המיועד לפורר אבנים ולנעוץ יתדות באדמה טרשית.
פטיש בסמלים ובתרבות
הפטיש נהפך לסמל לעוצמה, כוח וחוסן. במיתולוגיה הנורדית הפטיש היה נשקו של האל ת'ור. דימוי העוצמה של הפטיש שימש את הסופרים ניבן ופורנל בשם שנתנו לספרם, "פטיש השטן". גם יהודה המכבי קשור לדימוי הפטיש כסמל של עוצמה. יש שנהגו לכתוב את שמו כ"יהודה המקבי" מלשון מקבת היא פטיש גדול וכבד.
הפטיש, בגלל היותו כלי עבודה חשוב הן עבור הנפח והן עבור הבנאי, נהפך לסמל לעבודה וחריצות. בתקופת המהפכה התעשייתית נהפך הפטיש לסמל הפרולטריון ומעמד הפועלים. הקומוניסטים בברית המועצות קבעו פטיש בסמל הפטיש והמגל המסמל את הקומוניזם הסובייטי. מפלגות סוציאליסטיות וקומוניסטיות ברחבי העולם (כולל בישראל) אימצו את הסמל הזה והחלו לנטוש אותו רק בעקבות חשיפת הזוועות של סטלין ב-1956 והתפרקות ברית המועצות ב-1991.
מועדון הכדורגל האנגלי וסטהאם יונייטד ידוע בכינויו "הפטישים".
בסלנג העברי המילה "פטיש" משמשת ככינוי מחמיא לגבר, במובן של "גבר מגניב", "גברי" ו"חברה'מן". כינויים דומים: "פטיש אוויר", "כלי", "שאקל".
אקווריום ואיקיקי
אקווריום ואיקיקי (באנגלית: Waikiki Aquarium) הוא אקווריום בהונולולו, הוואי, ארצות הברית. האקווריום נוסד בשנת 1904, והוא האקווריום הציבורי השלישי שנבנה בארצות הברית. החל משנת 1919, האקווריום הוא חלק ממוסדותיה של אוניברסיטת הוואי.
מיקומו בסמיכות לריף האלמוגים החי בחוף הים בוואיקיקי (שכונה של הונולולו), והאקווריום מהווה בית ל-3,055 אורגנזימים מ-464 מינים של צמחים ובעלי חיים ימים. באקווריום מבקרים מדי שנה למעלה מ-350,000 מבקרים. האקווריום עוצב כחלק ממערכת הלמידה האקולוגית החופית של תוכנית שותפות החופים האמריקנית הפדרלית.
ייסוד
ויליאם ג'נינגס ברייאן וג'ק לונדון נסעו להונולולו על מנת לראות את האקווריום. הביולוג דייוויד סטאר ג'ורדן אמר כי האקווריום הוא אוסף הדגים הטוב בעולם.
היסטוריה
שמו המדעי של דג הפרפר ההוואיאני הוא Chaetodon tinkeri על שמו של ספנסר טינקר, מי שהיה יו"ר האקווריום השני, החל משנת 1940. לאיסוף הדגים החיים של האקווריום יש היסטוריה שנויה במחלוקת. בשנת 1973, קבוצה מודאגת מפעולות האיסוף טופלה תחילה על ידי אגף משאבי האוקיינוסים הוואיאנית בדרישה לקבלת מידע חודשי על האוסף. עליה באיסוף הדגים יחד עם מודעות ציבורית גוברת של ירידת אספקת הדגים התפתחה בסופו של דבר למחלוקת קשה בין אספני הדגים ותעשיית סיורי הצלילה.
פיתוח ותנאים
אקווריום ואיקיקי פתח צגים של אלמוגים חיים החל מאמצע שנות השבעים. במבנים אלה היה האקווריום מסתמך על זרימה קבועה של מי ים ולכן המצב מי הים באקווריום לא היה כל כך שונה מאלה של השונית בחוץ.
אקווריום ואיקיקי היה האקווריום הראשון בעולם שהחזיק ברשותו נאוטילוס והראשון שגידל אותם.
אייל שומבורג
אייל שומבורג (שם מדעי: Rucervus schomburgki) הוא מין נכחד מהסוג אייל רוסרבוס במשפחת האייליים. אייל זה היה אנדמי לתאילנד. המין תואר על ידי אדוארד בלית' ונקרא על שמו של סר רוברט הרמן שומבורג, שהיה הקונסול הבריטי בבנגקוק בשנים 1857-1864.
מאפיינים
אייל זה דמה במראהו לברסינגה. אורך גופו היה 180 ס"מ, גובה הכתף שלו היה 104 ס"מ, אורך זנבו היה 10.3 ס"מ ומשקלו היה בין 100-200 ק"ג. פרוותו הייתה חומה כהה וחלקיו התחתונים היו בהירים יותר. חלקו התחתון של זנבו לבן והייתה לו רעמה קצרה. לזכרים היו זוג קרניים מסועפות דמויות-סל, שעליהן כל החידודים הראשיים עונפו. עובדה זו גרמה לכך שיהיו לו 33 נקודות על הקרניים ואורכו של החלק החיצוני היה 88 ס"מ. לנקבות אין קרניים.
אייל שומבורג היה מצוי בערבות ביצתיות עם עשב גבוה, קנים ושיחים במרכז תאילנד, במיוחד בעמק נהר צ'או פראיה ליד בנגקוק. האייל נמנע מצמחייה עבותה. הם חיו בעדרים שכללו זכר אחד, כמה נקבות והצאצאים שלהן. למרות זאת, בזמן השיטפון בעונה הגשומה, העדרים נעו למקומות גבוהים יותר שיכולים להפוך לאיים. זה הפך אותם למטרה קלה עבור ציידים.
בסוף המאה ה-19 החלה בתאילנד הפקה מסחרית של אורז לשם ייצוא שהובילה להשמדת כל הערבות והביצות שהאייל הסתמך עליהן. לחץ אינטנסיבי של ציד לקראת סוף העשור הקטין את תפוצת המין עד להכחדתו.
אוכלוסיית הבר של איילי שומבורג נחשבה כנכחדה כתוצאה מציד בלתי מבוקר בשנת 1932, כשהפרט האחרון נהרג בידי שיכור בשנת 1938. המין נרשם כנכחד גם ב-2006 על ידי איגוד השימור העולמי. למרות זאת, כמה מדענים מחשיבים אותו כקיים. ידוע רק על פרט מפוחלץ אחד, שכיום הוא נמצא במוזיאון להיסטוריה של הטבע בפריז לאחר שחי בגן החיות באותה העיר עד 1868.
בשנת 1991, נמצאו קרניים של אייל שומבורג בחנות לרפואה סינית בלאוס. לורנט צ'אזי, אגרונום מטעם האומות המאוחדות, מאוחר יותר זיהה את הקרניים מתצלום שצילם וקבע שהן באו מאייל שומבורג. ייתכן שאייל שומבורג שרד בלאוס, אבל זה לא הוכח.
משבר קודורי (2006)
משבר קודורי של שנת 2006 התפרץ בסוף יולי 2006 בעמק קודורי, החלק היחיד של אבחזיה שנמצא בשליטת גאורגיה, כאשר אמזר קוויציאני, מנהיג המיליציה המקומית, הכריז על אי ציות לשלטון הגאורגי. לאחר שהשלטון המרכזי בגאורגיה החליט להחזיר את שלטון החוק באזור עמק קודורי.
רקע
עמק קודורי, בעל תוואי הנוף המיוער והרים סלעיים, שוכן בהרי הקווקז הגדול בפינה הצפון-מזרחית של אבחזיה. האזור מאוכלס בסוואנים, שהם קבוצה האתנית של הגאורגים. חרף מספר ניסיונות של הבדלנים האבחזים לזכות בשליטה על האזור האסטרטגי, לא היה האזור בשליטת מאז מלחמת אבחזיה (1992-1994). במהלך התקופה עד להתפרצות המשבר נוהל האזור על ידי הלוחם אמזר קוויציאני, שהנהיג את ההגנה הגאורגית כנגד כוחות הבדלנים האבחזים בבחינת מפקד כוח המיליציה בשם "מוֹנאדירֶה" ("צייד") כשליח של הנשיא הגאורגי הקודם אדוארד שוורדנדזה. לאחר הפלתו של שוורדנדזה במהפכת הוורדים, בשנת 2003, פירקה הממשלה החדשה את "מונאדירה" מנשקה, וביטלה את תפקידו של קוויציאני. התקיימו גם חשדות כבדים למעורבותו של קוויציאני בהברחות, פעילויות בלתי חוקיות אחרות ומתן מחסה למספר פושעים שהיו מבוקשים על ידי המשטרה הגאורגית.
המשבר
המשבר החל ב-22 ביולי 2006, כאשר קוויציאני חימש מחדש את המיליציה שהנהיג וקרא תיגר כנגד השלטון המרכזי בטביליסי והצהיר כי יתנגד לפירוק המיליציה מנשקה. המאמצים למשא ומתן על כניעה עלו בתוהו והמיליציה סרבה להענות לאולטימטום שהציב בפניו שר הפנים הגאורגי, ואנו מראבישווילי. ב-25 ביולי שלחה הממשלה הגאורגית פלוגה חזקה של המשטרה הגאורגית וכוחות ביטחון נוספים, במטרה לפרק את מנשקו את מנהיג המיליציה החצי-צבאית הסורר.
האינפורמציה על שהתרחש בקודורי מועטה ולא ניתנת לאימות, והשלטונות סירבו בתחילה לפרסם תגובה כלשהי. מאוחר יותר, ב-25 ביולי, אישר, שר החינוך והמדע של גאורגיה, אלכסנדר לומאיה, כי המבצע המשטרתי כבר בדרך, ומטרתו להחזיר את הסדר החוקתי באזור קודורי. על פי הטלוויזיה הגאורגית, רוסתווי 2, סיפקו לכאורה, הצבא האבחזי וכוחות שמירת השלום הרוסיים באבחזיה, מזון ותחמושת. רוסתווי 2 דיווחה גם כי הליקופטר של כוחות שמירת השלום הרוסיים נחת באזור שהיה בשליטת המיליציה כדי לספק להם מזון, אולם לא הצליח לטוס בחזרה כיוון שהצד הגאורגי איים להפיל אותו.
על פי הדוחות הגאורגיים הרשמיים, שלטו כוחות הממשלה, ב-26 ביולי, ברוב עמק קודורי, וכפו את כניעת של מספר מורדים. המורדים האחרים, כולל קוויציאני, התחבאו ביערות המקיפים את העמק; מספר פצועים דווחו בשני הצדדים. כמו כן דווח על אזרחים שנהרגו במהלך חילופי הירי בין הצדדים. ב-27 ביולי, סיפר, שר ההגנה הגאורגי, איראקלי אוכרואשווילי, בריאיון לטלוויזיה כי השלב העיקרי של המבצע הושלם בהצלחה ורוב במורדים נכנעו או נתפסו. כמו כן האשים כי המרידה היא התגרות שתוכננה על ידי "מדינה זרה".
ב-27 ביולי 2006, הכריז הנשיא סאקשווילי, על הקמת ממשלה אבחזית גולה בעמק קודורי שבאבחזיה עילית, שבסיסה בטביליסי.
תגובות
עם תחילת המבצע המשטרתי הגאורגי, הביעו השלטונות הרוסיים ומנהיגי הבדלנים האבחזים, את דאגתם מהכוח הגאורגי באזור הסכסוך השכן. שלטונות הבדלנים האבחזים הצהירו כי כל חדירה של כוחות גאורגיים חמושים לשטחה יהיו הפרה גסה של הסכם הפסקת האש והפרדת הכוחות מה-14 במאי 1994, ופרוטוקול מאי 1998, שלפיהם התחייבה גאורגיה לא לשלוח צבא לעמק. פקידים רשמיים רוסיים ואבחזים הזהירו, ב-25 ביולי וב-26 ביולי, כי שימוש בכוח צבאי בעמק קודורי יכול להוביל לסכסוך חדש באזור. סרגיי בגאפש, נשיא הרפובליקה הבדלנית של אבחזיה הגיב לאירועי קודורי ואמר כי:. השלטונות הגאורגיים הכחישו את ההאשמות כי השתמשו בכוח צבאי בקודורי, וטענו כי הכוח היחיד שהשתתף במבצע היה כוח משטרתי וכוחות שירותי הביטחון הכללי של גאורגיה (השב"כ הגאורגי), שהשימוש בהם אינו הפרה של ההסכמים עליהם חתומה גאורגיה. כמו כן הכחישו השלטונות הגאורגיים את ההאשמות כי הכוחות הגאורגיים תכננו להמשיך במבצע ולחדור לשטחים שבשליטת הבדלנים האבחזים. ב-26 ביולי, הביע, מזכ"ל נאט"ו יאפ דה-הופ שפר, את תמיכתו בעמדה הגאורגית בעניין האבחזי ואוסטי, במהלך פגישתו עם ראש ממשלת גאורגיה, זוראב נור'אידלי.
אדריכלות כנסיות
אדריכלות הכנסיות התפתחה יחד עם הנצרות במהלך אלפיים השנים האחרונות. הכנסייה היא מבנה הפולחן המרכזי של הנצרות, ותפקידה לשמש מקום אספה לקהילה ולאפשר את קיומה של הליטורגיה הדתית של העדות הנוצריות השונות. אדריכלות הכנסיות והקתדרלות, בכל מקום ובכל תקופה, התאימה עצמה לאופי הקהילה ולמנהגיה הדתיים.
היסטוריה
הכנסייה, במיוחד בימי הביניים, לא הייתה רק מבנה דת, אלא גם מבנה ציבור שבו מתקיימים אירועים ומפגשים שונים של הקהילה. במהלך ההיסטוריה התפתחה מאוד אדריכלות הכנסיות כמבני דת וכמבני ציבור, המתאפיינים בכל תקופה ובכל אזור באלמנטים שונים המעידים על רוח הזמן ועל אופייה של החברה.
נהוג לחלק את סגנונות האדריכלות של בניית הכנסיות למספר תקופות: קיימים סגנונות רבים של בניית כנסיות המאפיינים מקומות שונים. רשימה זו מונה את הסגנונות הראשיים שהתפתחו בעיקר בארצות המרכזיות שהנהיגו את אירופה במשך מאות שנים.
מבנה הכנסייה
למרבית הכנסיות, בייחוד אלה שנבנו עד המאה ה-20, מבנה כללי דומה וחלקי מבנה דומים, אף כי מובן שבכל תקופה ומקום היה עיצוב חלקים אלה שונה. במרבית המקרים בנויות הכנסיות בצורה המזכירה צלב, אף כי משמעות איקונוגרפית של ממש בצורת תוכנית המבנה אינה מהווה סוגיה בהתפתחות האדריכלות של הכנסיות. כמעט בכל הכנסיות הכניסה היא מצד מערב, כאשר כיוון התפילה הוא מזרח. מבואת הכנסייה נקראת 'נרתקס', ואליה מתחבר החלל המרכזי של הכנסייה. בקתדרלות או כנסיות גדולות מכונה חלל התפילה הראשי "ספינה ראשית" ואליו מתחברים חללים ופונקציות נוספות. בקצה הספינה נמצא ה'אפסיס', בו יושב הכומר ופונה ממנו אל המתפללים.
הספינה – החלל המרכזי של הכנסייה
החלק המרכזי של הכנסייה, כלומר מבנה האורך שלה, נקרא גם 'ספינה' (לטינית: Navis, אנגלית: Nave) או "אולם התווך", ולצדיו 'ספינות משניות' (אנגלית: Aisles). השימוש במילה 'ספינה' נובע מהעובדה שלבזיליקות המוקדמות היה גג עץ בצורת משולש, הנתמך על מערכת עמודים ותומכות המזכירה שלדה של סירה, משום שבוני הגגות המוקדמים בנו במקביל גם ספינות. בנצרות קיבל השם 'ספינה' משמעות נוספת, בכך שהכנסייה משולה לספינה שתביא את המאמין אל גן העדן העתידי.
שורות עמודים מחלקות את החלל המרכזי של הבזיליקה לאגפים משניים (סיטראות), המכונים גם 'ספינות משניות' (לעומת הספינה הראשית). בכנסיות רבות היה החלל מחולק בין סוגי קהלים שונים. בכנסיות ימי הביניים, לדוגמה, ישבו בקדמת הבזיליקה, במקום הקרוב לאפסיס במזרח, בני האצולה.
באדריכלות הנוצרית המוקדמת קורתה הספינה הראשית, בדרך כלל, בקורות עץ, או במקרים נדירים בקמרון חבית. אדריכלות הרומנסק החלה להשתמש בקמרונות צולבים כדי ליצור את החלל הראשי מחולק לתאים נפחיים לאורכו. ברומנסק המאוחר נעשה גם שימוש בקמרונות סקספרטייט. באדריכלות הגותית נעשה שימוש בקמרונות צלעות שהדגישו את הקווים של התקרה. בגותיקה המאוחרת, ובעיקר בגותיקה באנגליה, התפתחו קמרונות הצלעות לקמרונות מניפה. בסגנון זה הקווים האנכיים שלאורך העמוד מתרחקים זה מזה, לקראת התקרה, ויוצרים לספינה הראשית מראה המזכיר שורת עצים ביער.
אדריכלות הרנסאנס שהתפתחה באיטליה לא השתמשה כלל בקמרונות מרובי קווים, אלא בקמרונות פשוטים יותר, לרוב קמרון חבית אחד לכל אורך הספינה, או אפילו ללא קמרון בכלל. קיימות כנסיות רבות שנבנו באיטליה במאה ה-15 וה-16 שבהן תקרת הספינה הראשית היא משטח אופקי הבנוי על קורות עץ או גמלון משולש מקורות עץ.
טרנספט
הטרנספט (לטינית: Transeptum, אנגלית: Transept, עברית: בית הרוחב) הוא מבנה הרוחב בכנסייה הממוקם בצד המרוחק מן הכניסה, מעט לפני האפסיס. ההצטלבות שלו עם מבנה האורך (הבזיליקה) יוצרת צורה של צלב, שהוא אחד מן הסמלים האיקונוגרפיים המרכזיים בנצרות, עם זאת, לא תמיד יש לצורה זו משמעות איקונוגרפית. חלל המפגש בין הטרנספט לספינה הראשית נקרא "Crossing" (מקום המצלב) והוא החלל הגבוה ביותר בכנסייה. לעיתים רבות נבנים כיפה, מגדל או צריח מחודד מעל חלל זה.
בית המקהלה
בית המקהלה (באנגלית: Choir או Quire) הוא החלק המזרחי של הספינה הראשית, הממוקם מעבר לטרנספט. באגף זה ניצבת המקהלה ובה נערכים הטקסים הנוצריים. בסוף בית המקהלה מצוי האפסיס בו נמצא המזבח הראשי. לעיתים אזור זה מוסתר בסורג העשוי מעץ או פיתוחי אבן. לעיתים ישנו מזבח נוסף גם בבית המקהלה כדי שהטקסים יראו יותר טוב לקהל היושב או עומד בספינה הראשית. באזור זה מצוי בדרך כלל גם כס הבישוף אם מדובר בקתדרלה.
אפסיס
האפסיס (לטינית: Absis, קשת) הוא האזור הנמצא בסוף אולם האורך של הכנסייה. צורתו של האפסיס היא לרוב כגומחה מעגלית. באדריכלות הרומית הוצב באפסיס פסלו של האל או הקיסר, ובכנסייה הנוצרית מוחלף דימוי זה לדימויו של האל. באזור זה נמצא בדרך כלל המזבח הראשי והמפואר ביותר.
בכנסיות רבות נמצא בקרבת האפסיס קברו של קדוש נוצרי, כמו למשל בכנסיית פטרוס הקדוש שבקריית הוותיקן. במקומות אחרים, כמו בכנסיית הקבר או בכנסיית הבשורה בנצרת, נמצא באפסיס ציון של אירוע מכונן בדת הנוצרית (לעיתים בקריפטה). סביב האפסיס נמצא האמבולטוריום.
אמבולטוריום
ישנן כנסיות שבהן נבנו קפלות סביב האמבולטוריום. הקפלה היא גומחה מעוגלת בדופן הכנסייה בה מוצב פעמים רבות מזבח נוסף המוקדש לקדוש מסוים, או לאירוע נוסף המצוין בכנסייה.
קפלות
בכנסיות רבות, בעיקר גדולות, נהוג לבנות קפלות (לטינית: Cappella, אנגלית: Chapel), בדרך כלל מסביב לאמבולטוריום (בתרשים משמאל) או בצדי הספינות המשניות, ולעיתים בטרנספט.
הקפלה היא גומחה או חלל קטן ללא מוצא, המוקדש למטרה משנית כלשהי. קפלות נבנו לכבוד קדוש מסוים, מלך או אציל חשוב, איש דת חשוב, תורם כספים או אפילו סיפור כלשהו שאותה כנסייה מצאה לנכון לציין. הקפלה מאפשרת פולחן אישי של המתפלל, ובה הוא לרוב מדליק נרות לכבודו של הקדוש. בקפלה ישנם ציורים או פסלים של אותה אישיות, ופעמים רבות ממוקם בה קבר של אותו קדוש. בניית הקפלות נעשית, על פי רוב, לאחר השלמת מבנה הכנסייה, ולעיתים מתוספות קפלות חדשות לאחר שנים.
קריפטה
הקריפטה (Crypt) היא חדר קבורה הנמצא מתחת לכנסייה. בקריפטה קבורים שרידים של אנשים חשובים, אנשי דת או אצולה. קבורה בקריפטה הנמצאת בתוך כנסייה נחשבת לכבוד רב.
חזית הכנסייה
חזית הכנסייה מהווה את פניה כלפי החוץ. בכל התקופות ובכל הסגנונות הושם דגש רב על תכנון חזית הכנסייה, במיוחד החזית המערבית והראשית שלה. מקובל שחזית זו פונה לכיכר, המהווה רחבת כניסה אליה וכן חלל ציבורי חשוב מאוד בעיר. כיכרות הנתחמות בצדן האחד בכנסייה הן בדרך כלל נקודות ציון חשובות בעיר ובהתפתחותה. על פי רוב ניצבת הכנסייה במישור הרחוב או במישור גבוה ממנו במעט, ובכנסיות רבות נהוג להוסיף מדרגות מקדימות העולות אל הכנסייה.
חזית הכנסייה (פסאדה) מורכבת, מסורתית, משלוש דלתות המובילות אל תוך הכנסייה (דבר הנועד לחקות שער ניצחון רומי), אולם בכנסיות חדשות יותר ישנה דלת אחת. מעל הכניסות קיימים בדרך כלל תבליטים או פסלים, עיטורים שהתפתחו בעיקר בתקופה הרומנסקית והגותית. העיטור המרכזי של החזית היה מצוי בדרך כלל מעל הדלת המרכזית ונקרא "טימפנון" (Tympanum). בחזיתות רבות נהוג לשבץ מגדל או שניים, עטורים בצריח מחודד (בעיקר באדריכלות גותית ונאו-גותית) או כיפה מסוגננת (במספר ואריאציות לפי הסגנון האדריכלי, כגון אדריכלות בארוק או "בצל" מזרחי-רוסי). המגדל שימש לעיתים קרובות כמגדל פעמונים אך היה לו ערך אסתטי בכך שהגדיל את חזית הכנסייה ובכך העצים את הרושם שהיא מטילה על הבאים מולה.
ויטראז'
ויטראז' הוא טכניקת חיבור זכוכיות צבעוניות לכדי ציור צבעוני ושקוף. את חלונות הכנסיות נהגו לבנות, החל מימי הביניים, כוויטראז'ים שבהם צוירו סיפורים שונים מהתנ"ך ומהברית החדשה.
השימוש בוויטראז'ים היה נפוץ בעיקר באדריכלות הגותית, אך קיים גם בכנסיות בסגנונות אחרים, לרבות מודרניות. בכנסיות הגותיות נהגו לבנות ויטראז'ים גדולים מאוד עבור כל החלונות. לוויטראז' היו מספר תפקידים: לקשט את הכנסייה, לרכך את האור החודר לחלל המבנה ולתת לו גוון "רוחני", וחשוב לא פחות – ללמד את המאמינים את סיפורי התנ"ך. הציורים בוויטראז'ים, במיוחד בימי הביניים שבהם מרבית האנשים לא ידעו קרוא וכתוב, תיארו את סיפורי הדת השונים, או סיפורי גבורה מקומיים שבאו להאדיר את שמם של מלכים או מנהיגים שונים באותה תקופה.
רוזטה (חלון)
הרוזטה היא חלון עגול גדול המקבל את שמו מדמיונו לשושנה (באנגלית: Rose Window). רוזטות אופייניות מאוד לסגנון הגותי ונעשה בהן שימוש דומה גם בסגנונות מאוחרים יותר, לרוב ביתר פשטות. הרוזטה היא חלון בעל מסגרת אבן המכיל בתוכו ויטראז'ים היוצרים ביחד את צורת השושנה. הרוזטה מחולקת לצורות משניות – עיגולים קטנים יותר, פלחי המעגל וצורות שונות המזכירות תלתנים ועלים.
מיקום הרוזטה הוא בדרך כלל בחזית הראשית (המערבית) מעל לשער הכניסה המרכזי. לעיתים נבנות רוזטות גם בחזית המזרחית וגם בקצות הטרנספט. בפנים הכנסייה, הרוזטה יוצרת (תלוי בשעה ביום) אפקט של אלומת אור רך וצבעוני החודר דרכה ומשרה אווירה של קדושה.
מבנים נוספים
במקרים רבים, נבנים בצמוד לכנסייה או בקרבתה מבנים נוספים העומדים בפני עצמם. למבנים אלו פונקציה מוגדרת, והם חלק מקומפלקס הכנסייה ומשרתים אותה בצורות שונות.
מגדל פעמונים
כמעט ואין כנסיות ללא מגדל פעמונים או חלק כלשהו במבנה שבו ניתן להתקין פעמון. מטרת הפעמון היא תקשורת בסיסית עם תושבי העיר. הוא מצלצל בשעות שונות על מנת לקרוא למאמינים לתפילה, להודיע על אירוע חשוב, להכריז על השעה, או להתריע בפני שרפה או סכנה אחרת. מגדל פעמונים נועד להחזיק את הפעמונים, שמשקלם של הגדולים שבהם מגיע למאות קילוגרמים.
מגדלי הפעמונים נבנים כחלק מהכנסייה, ולעיתים כמבנה העומד בפני עצמו בצמוד אליה. ישנן כנסיות שבהן נמצא המגדל מעל מקום המצלב (מפגש הספינה הראשית עם הטרנספט), וישנן כאלה שבהן מגדל הפעמונים נמצא מעל החזית הראשית. במקרים רבים ישנם שני מגדלי פעמונים סימטריים בחזית הראשית של הכנסייה.
מגדלי פעמונים הלכו והתפתחו מאמצע ימי הביניים, בתקופת סגנון הרומנסק. מתוך שאיפה לבנות כנסיות גבוהות ככל הניתן, למען יראו וישמעו למרחק הגדול ביותר האפשרי, הלכו וגבהו מגדלי הפעמונים שנבנו. מגדל הפעמונים של קתדרלת לינקולן שבאנגליה מגיע לגובה של 160 מ', והיה המבנה הגבוה ביותר בעולם במהלך המאות ה-14 וה-15. כאלמנט הגבוה ביותר בעיר, לפחות עד הגעת גורדי השחקים המודרניים בסוף המאה ה-19, היו מגדלי הפעמונים של הכנסיות הדבר הבולט ביותר בקו הרקיע העירוני של ערי אירופה והיוו גאווה מקומית. למגדלים רבים נוספו צריחים מחודדים שהעניקו להם גובה נוסף ומראה כללי מרשים יותר.