cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חומריו האפלים
The Collectors
העלילה מתמקדת בסיפורה של גברת קולטר, לפני עלילת הטרילוגיה המקורית. במקור פורסם כספר מוקלט בשנת 2014 ופורסם כספר מוחשי לקריאה בסוף שנת 2022. הספר טרם תורגם לעברית.
Serpentine
העלילה מתמקדת בסיפורה של ליירה בת ה-18 במסעה עם פנטלימון לצפון, לאחר עלילת הטרילוגיה המקורית. במקור הספר נמכר באירוע צדקה בלבד בשנת 2004, אך בהמשך ראה אור בציבור הרחב בסוף שנת 2022. הספר טרם תורגם לעברית.
ספר האבק
ספר האבק: סירת מבטחים (La Belle Sauvage)
ספר האבק: חבר העמים הסודי (The Secret Commonwealth)
הספר מתמקד בליירה בת ה-20, אשר נוסעת למזרח הרחוק דרך הלבנט. שמו של הספר מגיע מן הספר "אוסף פולקלור" (compilation of folklore) אשר פולמן הכריז עליו כעל הספר האהוב עליו. הספר יצא לאור באנגלית בשנת 2019 וטרם ראה אור בעברית.
תרגום עברי
הספר הראשון ראה אור לראשונה בעברית בשנת 1998 תחת השם "אורות צפוניים" בתרגומו של בועז וויס ובהוצאת "אופוס". ב-2003 יצא לאור בשנית, תחת השם "המצפן הזהוב" בתרגומה של יעל סלע - שפירו, ובעריכתה של רבקה פנדריך, בהוצאה משותפת של "כתר ספרים" ו"אופוס". לאחר מכן תורגמו גם "הסכין המעודן" (2004) ו"משקפת הענבר" (2005). את עטיפת הספרים המחודשים אייר דוד פולונסקי.
הסרט
בשנת 2002 קנו אולפני "ניו ליין סינמה" את הזכויות על הספרים, המופקים על ידם ועל ידי סקולסטיק (הוצאת הספרים של הארי פוטר בארצות הברית). את הסרטים ביים הבמאי כריס וייץ. הסרט הראשון יצא לאקרנים בישראל ב-7 בדצמבר 2007. תוכנן שאם יצליח, יצולמו שני סרטי ההמשך ברצף, כמו שר הטבעות ושני הסרטים האחרונים בטרילוגית המטריקס. במאי 2006 פרש טאקר מתפקיד הבמאי והעביר אותו לוייץ. וייץ אמר שכדי לא לפגוע ברגשות כל הצופים, ייחתכו מהסרט קטעים העוסקים בסמכות ובכנסייה. ביוני 2006 הוציאו אולפני "ניו ליין סינמה" הודעה ובה נכתב שתקציב הסרט יעמוד על כ-150 מיליון דולר. הקדימון המלא של הסרט יצא ב-10 באוקטובר 2007.
סדרת הטלוויזיה
בנובמבר 2015 רשתות BBC ו-HBO הרימו את הכפפה והחלו בהפקת עיבוד טלוויזיוני לחומריו האפלים, בשיתוף פעולה עם חברות Bad Wolf ו-New Line Cinema. ביוני 2018 לוהק ג'יימס מק'אבוי לגלם את לורד עזריאל, רות' וילסון כגברת קולטר ולין-מנואל מירנדה כלי סקורסבי. לתפקיד ליירה לוהקה דפני קין. הפרק הראשון בסדרת הטלוויזיה "חומריו האפלים" שודר ב־33 בנובמבר 2019. סדרת חומריו האפלים סיימה את שידוריה לאחר שלוש עונות בדצמבר 2022 והשלימה את עלילת שלושת ספרי הטרילוגיה.
קרב טרוקדרו
קרב טרוקדרו נערך ב-31 באוגוסט 1823, והיה הקרב המשמעותי היחיד שבו השתתפו מאה אלף בני לואי הקדוש, כחלק מהתמיכה הצרפתית בפרננדו השביעי, מלך ספרד. הצרפתים ניצחו את הכוחות הליברליים והשיבו את כוחו המוחלט של פרננדו השביעי בספרד.
רקע
אחרי נפילת נפוליאון בונפרטה, סירב פרננדו השביעי לקבל את החוקה הספרדית מ-1812, וב-1820 פרצה במדינה התקוממות בהובלת רפאל דל רייגו, שביקש להחזיר את המלוכה החוקתית לספרד. המלך כותר והוחזק בקדיס, שם הוקם הקורטס, הפרלמנט הספרדי. לאחר התרחשות האירועים, התכנסו מעצמות אירופה באוקטובר 1822, במה שנקרא קונגרס ורונה, והתירו לצרפת להתערב ולהחזיר את שלטון פרננדו השביעי בספרד, כשבריטניה הייתה היחידה שנמנעה בהחלטה.
פעולה צבאית
ב-17 באפריל 1823, כוחות צרפתיים בפיקודו של לואי אנטואן, דוכס אנגולם, בנו של מי שהפך כשנה אחר כך למלך שארל העשירי, חצה את הפירנאים ונכנס לספרד.
הכוחות התקבלו בברכה על ידי הבסקים וספרדים שמרנים. לואי אנטואן שיגר כוח שיכתר את סן סבסטיאן, ואילו הוא הוביל התקפה על מדריד, שנשלטה על ידי הממשלה המורדת, שב-23 במאי נסוגה לסביליה. המושל הצבאי של מדריד נכנע בחשאי ונמלט לצרפת, וכעת מדריד נטולת ההנהגה לא הייתה יכולה להתמודד עם הצרפתים, שנכנסו אליה והטילו עוצר, בהמתנה לחזרתו של פרננדו השביעי.
הצרפתים המשיכו דרומה כדי להתמודד עם המורדים בקדיס, וכיתרו את נמל טרוקדרו ששלט על הכניסה לעיר. ב-31 באוגוסט 1823 פתחה צרפת בהתקפה מכיוון הים תוך שהיא מנצלת את השפל, והצליחה לכבוש את הנמל. אחרי הפעולה, הצליחו הצרפתים לאגף את הכפר ולהשתלט עליו. אחרי הפעולה, 1,700 חיילים ספרדים נלקחו בשבי.
קדיס עצמה הצליחה להחזיק מעמד במשך שלושה שבועות על אף ההפצצות, אך נאלצה להיכנע גם היא ב-23 בספטמבר 1823, אז המלך פרננדו השביעי שוחרר. למרות ההבטחות לחנינה, המלך הורה לנקוט בצעדים נגד המורדים; במהלך השנים הבאות, 30 אלף איש הוצאו להורג ו-20 אלף נאסרו.
אחרית דבר
קרב טרוקדרו היה אחד האירועים שדרבנו את נשיא ארצות הברית, ג'יימס מונרו, להכריז על דוקטרינת מונרו ב-2 בדצמבר 1823, שקבעה כי ארצות הברית לא תסבול קולוניאליזם אירופאי באמריקה, כדי להימנע מהתערבות אירופאית.
טים וינסנט
טים וינסנט (באנגלית: Tim Vincent, נולד ב-1972) הוא שחקן ומנחה טלוויזיה וולשי.
ביוגרפיה
וינסנט נולד ברקסהאם, תפקידו הראשון בטלוויזיה היה כשגילם מתבגר אלכוהוליסט בדרמה "Children's Ward" בערוץ ITV, ב-1993 החל להנחות את תוכנית הילדים "Blue Peter" ועזב את התוכנית בתחילת 1997, באותה תקופה שיחק בדרמה הרפואית "דיינג'רפילד" לצד נייג'ל הייברס והחל להנחות את תוכנית האופנה "מופע הבגדים".
מ-2000 ועד 2001 גילם את הווטרינר אדם פורסטר באופרת הסבון "Emmerdale" והופיע גם בסרט המתח "ממוין" לצד טים קארי.
ב-2005 ו-2006 הוא הנחה את תחרות מיס עולם וב-2007 הנחה את תחרות מיס ארצות הברית.
מ-2005 הוא משמש ככתב באירופה של תוכנית חדשות הבידור "Access Hollywood"
ב-2007 הנחה את הגרסה האמריקאית לתוכנית "היורש" של אורי גלר. באותה שנה החליף למשך שבוע את מנחת התוכנית מי רוצה להיות מיליונר והגיש את תוכנית הלוטו הלאומית ב-BBC.
הנדריק השלישי, דוכס בראבנט
הנדריק השלישי, דוכס בראבנט (בהולנדית: Hendrik III van Brabant; 1231 - 28 בפברואר 1261) היה דוכס בראבנט משנת 1248 ועד מותו.
ביוגרפיה
הנדריק נולד בלוון בשנת 1231, והיה בנם של הנדריק השני, דוכס בראבנט ומריה משוואביה, בתם של פיליפ משוואביה, מלך גרמניה ואירנה אנגלינה.
בשנת 1248 מת אביו, והנדריק ירש את תאריו ונחלותיו. הטריטוריה השנויה במחלוקת של לותר, דוכסות לורן התחתית, הוענקה לו על ידי המלך הגרמני אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה, כדי לקדם את טענותיו על האימפריה הרומית הקדושה.
הנדריק הלחין כמה קטעי מוזיקה, ביניהם "Amors m'est u cuer entree" ו- "Se kascuns del monde savoit".
ב-28 בפברואר 1261 מת הנדריק בלוון, ובנו הנדריק הרביעי, דוכס בראבנט ירש את נחלותיו ותאריו.
משפחתו
בשנת 1251, הוא התחתן עם אדלייד מבורגונדי, בתם של יו הרביעי, דוכס בורגונדי ויולנדה דה דרו, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים:
בנוסף היו לו שני בנים לא חוקיים:
וינצנץ מילר
וינצנץ מילר (בגרמנית: Vincenz Müller; 5 בנובמבר 1894 – 12 במאי 1961) היה גנרל של הוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה היה בין מקימי צבא גרמניה המזרחית וכיהן כראש המטה הכללי הראשון שלו.
קריירה מוקדמת
וינצנץ מילר נולד בעיירה אייכאך שבבוואריה. אביו היה בעל מפעל לעיבוד עורות. בשנת 1913, לאחר סיום בית ספר תיכון, התנדב לשירות בן שנה ביחידת הנדסה קרבית בצבא הקיסרות הגרמנית. בהמשך למד בבית הספר לקציני חיל ההנדסה בעיר קאסל. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הופסקה הכשרתו של מילר והוא נשלח לחזית. בספטמבר 1914 נפצע בקרב באזור הרי הווז'. לאחר ההחלמה, השלים את לימודיו בבית הספר לקצינים והוסמך לקצונה. בשנת 1915 נשלח וינצנץ מילר לטורקיה. הוא השתתף בקרב גליפולי ובהמשך הועבר לשרת במפקדה בבגדד. בשנת 1916 חלה במלריה וחזר לגרמניה. לאחר שהחלים חזר לטורקיה לתפקיד מדריך בבית הספר לקציני הנדסה של הצבא העות'מאני. בספטמבר 1918 שב לגרמניה והשתתף בקרבות האחרונים של המלחמה בחזית המערבית.
לאחר סיום המלחמה שירת במשמר הגבול הגרמני. בשנת 1920 עבר לשרת בתפקיד מפקד מחלקה בגדוד הנדסה קרבית של הרייכסווהר. בשנת 1923 עבר למשרד ההגנה של גרמניה, שם עבד תחת פיקודו הישיר של קורט פון שלייכר. בשנת 1929 הועלה לדרגת האופטמן. בשנת 1931 מונה למפקד פלוגה בגדוד הנדסה. בשנת 1933 הועלה לדרגת מיור ועבר לשרת במטה הכללי.
מלחמת העולם השנייה
זמן קצר לפני הפלישה לפולין הועלה וינצנץ מילר לדרגת אוברסט ומונה לקצין מבצעים במטה של קבוצת ארמיות C, אשר נפרסה לאורך הגבול עם צרפת. קבוצת ארמיות C לא השתתפה במערכה בפולין, אך לקחה חלק פעיל במערכה על צרפת והשתתפה בקרבות לפריצת קו מאז'ינו.
בדצמבר 1940 מונה מילר לראש מטה הארמייה ה-17. בתפקיד זה השתתף בפלישה לברית המועצות ובהמשך בקרבות בדרום אוקראינה ובצפון קווקז. בפברואר 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור ובמרץ 1943 לדרגת גנרל לויטננט. ב-1 בספטמבר 1943 מונה מילר למפקד הדיוויזיה ה-57, שהייתה חלק מהקורפוס ה-52 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, וב-19 בספטמבר 1943 מונה למפקד הדיוויזיה ה-56, שהייתה חלק מהקורפוס ה-12 במסגרת הארמייה התשיעית, ולאחר מכן במסגרת הארמייה הרביעית. ב-21 באוקטובר 1943 מונה מילר למפקד זמני של הקורפוס ה-27, שהיה חלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, ופיקד עליו עד ה-26 באוקטובר.
ב-4 ביוני 1944 מונה מילר למפקד הקורפוס ה-12, אשר היה חלק מהארמייה הרביעית. הארמייה החזיקה קו הגנה גרמני במרכז בלארוס. ב-22 ביוני 1944 החל המתקפה הסובייטית בבלארוס. כוחות הצבא האדום פרצו את קווי ההגנה של הארמיות השכנות לארמייה הרביעית ונוצרה סכנת כיתור. בלילה שבין 29 ל-30 ביוני החלה הארמייה הרביעית לסגת. מפקד הארמייה גנרל קורט פון טיפלסקירך מינה את וינצנץ מילר לפקד על הנסיגה, כאשר הוא עצמו התפנה עם מטהו מערבה. מה-30 ביוני עד ל-8 ביולי תפקד למעשה מילר כמפקד הארמייה. הוא נסוג עם כוחותיו לאזור מינסק, שם נתקל בכוחות סובייטים, אשר הספיקו להשתלט על העיר ובכך לכתר את מהארמייה הרביעית. ניסיונות הגרמנים לפרוץ את הכיתור נכשלו. ב-8 ביולי, נוכח המצב הקשה, הורה מילר לכל חיילי הארמייה להיכנע.
לאחר המלחמה
בשנת 1948 שוחרר מילר מהשבי הסובייטי. הוא שב לגרמניה והתיישב בשטח הכיבוש הסובייטי. מיד עם שובו הצטרף אל המפלגה הלאומית דמוקרטית של גרמניה. בשנת 1950 מונה לסגן יושב ראש של המפלגה והיה חבר פולקסקאמר מטעם המפלגה. בשנת 1952 עזב את הפוליטיקה והצטרף אל שורות המשטרה הצבאית הלאומית (ארגון שקדם לצבא המזרח גרמני). הוא התמנה לראש המטה של המשטרה הצבאית. בתפקידו עסק בהקמה וארגון של הכוח הצבאי של מזרח גרמניה. ב-1 במרץ 1956 הוכרז באופן רשמי על הקמתו של הצבא המזרח גרמני ווינצנץ מילר מונה לראש המטה הכללי שלו. בעקבות כך הוענקה לו דרגת גנרל-לויטננט של הצבא המזרח גרמני. בכך היה לקצין וורמאכט לשעבר שהגיע לתפקיד הרם ביותר בגרמניה המזרחית. במהלך כהונתו ניסה מילר להמעיט את התלות של הצבא המזרח גרמני בצבא סובייטי. הוא גם המשיך לשמור קשר עם חבריו מימי הוורמאכט, אשר התגוררו עתה במערב גרמניה. הוא אף נפגש באופן חשאי עם שר האוצר של מערב גרמניה, בניסיון לשפר את היחסים בין שתי המדינות. ב-1 במרץ 1958 שוחרר מילר מתפקידו ופרש לגמלאות מהשירות הפעיל, בהתאם להחלטת שלטונות מזרח גרמניה לשחרר מן השירות את מרבית קציני הוורמאכט לשעבר.
לאחר הפרישה הוא התגורר בברלין והיה תחת מעקב של סוכני שטאזי, בשל קשריו עם המערב. הפיקוח הצמוד של שטאזי גרם להתפתחות מחלת הסכיזופרניה אצל מילר. בשנת 1960 הוא אושפז לתקופה ממושכת בבית חולים פסיכיאטרי. באותה תקופה גם הועלו חשדות על מעורבות של מילר ברצח המוני של יהודים ושבויי מלחמה סובייטים בעיר ארטימייבסק שבמחוז דונצק בשנת 1941. בעקבות כך החמירה מחלתו וב-12 במאי 1961 הוא התאבד בקפיצה ממרפסת דירתו באחד מפרברי ברלין.
אנוליסיים
אנוליסיים (שם מדעי: Dactyloidae) היא משפחה של לטאות מדרום אמריקה הידועות בצווארונם הגדול היכול להתנפח אצל הזכרים. לטאות אלה קטנות וירוקות ומצויות בעיקר בין הענפים הקטנים. הם ניזונות מחרקים שונים. הם קרובות רחוקות של הזיקיות.
שביל הבארות ובורות המים
שביל הבארות ובורות המים הוא מסלול טיול מעגלי הממוקם בתחום פארק בריטניה באזור שפלת יהודה.
היסטוריה וגאולוגיה
האזור מתנשא לגובה שבין 400 ל-300 מטר. גבעות האזור, מכוסות בשכבה קשה של קרום סלעי נארי, מתחת לשכבה זו סלע קירטון. כדי להגיע למי התהום באזור, חצבו תושבי האזור בימי קדם בורות ובארות כדי לאגור מים. הבארות נחפרו בערוץ הנמוך בקרבת מפלס מי התהום. לרוב הניחו בדפנות הבאר אבנים כדי למנוע התמוטטות. המים בבורות ובבארות נשאבו בעזרת דליים וניתן לראות סימנים של שחיקה כתוצאה משיפשוף החבלים בדפנות. הבארות שימשו את תושבי הכפר עג'ור שננטש במלחמת העצמאות.
ח'רבת א-רסם
במסלול השביל עוברים המטיילים בח'רבת א-רסם, אתר ארכאולוגי הנמצא בתחומי הפארק. האתר נמצא בראש גבעה בו עובר השביל, כקילומטר דרומית לתל עזקה, סמוך לעמק האלה ו-11 קילומטר מתל מרשה. האתר כפרי בטבעו ואינו מזוהה עם אף יישוב המוזכר במקורות. השריד העיקרי באתר הוא מבנה ריבועי גדול (30 על 30 מטר) שהוא למעשה חצר מרכזית מוקפת חדרים. מסביב למבנה נמצאו מערות, בורות, מדרגות במדרון ומבנה אבן אשר שימש כנראה כמצבה. האתר התגלה על ידי יהודה דגן במהלך סקר השפלה, ונחפר בין השנים 1997–2003. היישוב באתר התקיים לסירוגין במשך אלף שנים, מתקופת הברזל ועד התקופה הרומית.
ג'ון כרום
ג'ון כרום (באנגלית: John Crome; 22 בדצמבר 1768 – 22 באפריל 1821) היה אמן נוף אנגלי מהתקופה הרומנטית, אחד האמנים העיקריים וחבר מייסד של בית הספר לציירים בנוריץ'. הוא חי בנוריץ' כל חייו ורוב עבודותיו הן נופי מחוז נורפוק.
ביוגרפיה
ג'ון כרום נולד ב־22 בדצמבר 1768 בנוריץ' והוטבל ב־25 בדצמבר בכנסיית סנט ג'ורג', טומבלנד, נוריץ'. הוא היה בנם של ג'ון כרום, אורג, ואשתו אליזבת. לאחר תקופה שעבד כנער שליחויות אצל רופא (מגיל שתים עשרה), הוא למד אצל פרנסיס ויסלר. בערך בתקופה זו הוא יצר קשר עם רוברט לדברוק, שהפך גם הוא לצייר נוף מהולל. השניים חלקו חדר ויצאו לטיולי רישום בשדות ובנתיבים סביב נוריץ'. הם קנו מדי פעם הדפסים להעתקה.
כרום ולדברוק מכרו חלק מיצירותיהם למוכר הדפסים מקומי, וכנראה באמצעות הדפס שנמכר פגש כרום את תומאס הארווי, שעזר לו להמשיך בדרכו בציור. הייתה לו גישה לאוסף האמנות של הארווי, שאפשר לו לפתח את כישוריו על ידי העתקת עבודותיהם של תומאס גיינסבורו ומיינדרט הובמה. כרום קיבל הדרכה נוספת ועידוד מצד סר ויליאם ביצ'י שבביתו בלונדון הוא ביקר לעיתים קרובות, וכן אצל ג'ון אופי.
בשנת 1803 הקימו ג'ון כרום ורוברט לדברוק את אגודת האמנים בנוריץ', קבוצה שכללה גם את רוברט דיקסון, צ'ארלס הודג'סון, דניאל קופין, ג'יימס סטארק וג'ורג' וינסנט. התערוכה הראשונה שלהם, בשנת 1805, סימנה את תחילתו של בית הספר לציירים נוריץ', קבוצת האמנות הראשונה שנוצרה מחוץ ללונדון.
כרום תרם עשרים ושתיים עבודות לתערוכה הראשונה של הקבוצה שהתקיימה בשנת 1805. הוא כיהן כנשיא האגודה מספר פעמים ומילא את התפקיד גם סמוך למותו. הוא ביקר מספר פעמים בלונדון, והציג שלוש עשרה עבודות באקדמיה המלכותית לאמנויות בין השנים 1806–1818. הוא גם ביקר בפריז בשנת 1814, לאחר תבוסתו של נפוליאון, ומאוחר יותר הציג ציורי נופים של פריז, בולון ואוסטנדה.
מרבית נושאיו היו מנופים בנורפוק.
כרום היה מורה לרישום בבית הספר בנוריץ' במשך שנים רבות. כמה מחברי תנועת האמנות נוריץ' התחנכו על ידי ג'ון כרום, כולל ג'יימס סטארק ואדוארד תומאס דניאל. הוא לימד גם באופן פרטי, תלמידיו וביניהם גם בני משפחת גורני שאיתם שהה במחוז האגמים בשנת 1802.
הוא נפטר בביתו בנוריץ', ב־22 באפריל 1821, ונקבר בכנסיית סנט ג'ורג'.
תערוכת זיכרון של יותר ממאה מיצירותיו התקיימה בנובמבר אותה שנה על ידי אגודת האמנים נוריץ'.
יצירתו
ג'ון כרום עבד בצבעי מים וצבעי שמן, עבודותיו מונים יותר מ-300 יצירות. בין השנים 1809–1813 הוא יצר סדרת תחריטים. הם לא פורסמו בחייו, אף שהודיע על כוונתו לעשות זאת.
ההשפעות העיקריות עליו היו הציור ההולנדי מהמאה ה-17 ויצירתו של ריצ'רד וילסון. יחד עם ג'ון קונסטבל (1776–1837), ג'ון כרום היה אחד האמנים האנגלים הראשונים שצייר מינים מזוהים של עצים, ולא צורות כלליות של עצים.
עבודותיו, שנודעו במקוריותם ובחזונן, קיבלו השראה מהתבוננות ישירה בעולם הטבע בשילוב עם מחקר מקיף על הציירים ותיקים.
צריח (מגדל שמירה)
מצורת הצריח המבוצר עם השינות נגזרה צורתו של הצריח בשחמט.
ירוק אביב
ירוק אביב או ירוק אביבי הוא צבע שממוקם בסקאלת הצבעים בין הצבע הירוק לצבע ציאן. כאשר הוא מתווה בתרשים הכרומטיות של CIE, הוא מתאים לגירוי חזותי של 505 ננומטר על הספקטרום הנראה. ירוק אביב הוא אחד מהצבעים השלשוניים בגלגל הצבעים RGB. לעיתים מכונה גם ירוק מנטה.
הצבע המשלים של ירוק אביב הוא ורוד שושנה.
קיימים גוונים שונים של הצבע, הקרובים יותר לירוק או לציאן בסקאלת הצבעים בהתאמה.
הצבע של הנורה הירוקה ברמזורים מוסט פעמים רבות לירוק אביב, כדי להתמודד עם קושי של עיוורי צבעים לראות את ההבדל בין הנורה האדומה לבין הנורה הירוקה.
היינריך השישה עשר, דוכס בוואריה
היינריך השישה עשר, דוכס בוואריה (בגרמנית: Heinrich XVI. von Bayern; 1386–30 ביולי 1450), היה דוכס בוואריה-לנדסהוט בין השנים 1450–1479.
גבולות
גְּבוּלוֹת הוא קיבוץ בנגב המערבי, משתייך לקיבוץ הארצי. מייסדיו הגיעו מבולגריה, מרומניה ומטורקיה. הוקם כראשון משלושת המצפים בנגב (יחד עם רביבים ובית אשל) בשנת 1943, על ידי חברי קיבוץ ארץ-ישראלי ג' של תנועת השומר הצעיר, שעברו לאחר מכן להתיישב בחצור.
היינריך השישה עשר, דוכס בוואריה
ביוגרפיה
בשנת 1375 מת סבו שטפן השני, דוכס בוואריה, ואביו ודודיו פרידריך, דוכס בוואריה וסטפן השלישי, דוכס בוואריה ירשו את נחלותיו. בשנת 1392 חולקה דוכסות בוואריה בין אביו לדודיו: אביו קיבל את דוכסות בוואריה-מינכן, פרידריך, דוכס בוואריה קיבל את דוכסות בוואריה-לנדסהוט, ואילו שטפן השלישי, דוכס בוואריה קיבל את דוכסות בוואריה-אינגולשטאדט. בשנת 1393 מת אביו פרידריך, דוכס בוואריה, והיינריך עלה לשלטון במקומו, תוך שהוא הופך לאחד האצילים העשירים ביותר בגרמניה. בשנת 1410 דיכא היינריך באכזריות מרד של אזרחי לנדסהוט, ובשנים לאחר מכן נלחם נגד דודנו לודוויג השביעי, דוכס בוואריה, ואף הקים נגדו בשנת 1414 את ליגת קונסטנץ.
גבולות
היסטוריה
קיבוץ גבולות, השוכן בצפון מערב הנגב, באזור חבל אשכול (חבל הבשור), עלה לקרקע ב-12 במאי 1943 כתחנת ניסיון חקלאית (מצפה) - הראשון משלושת המצפים בנגב. מצפה גבולות שימש בסיס יציאה במבצע להקמת 11 הנקודות במוצאי יום כיפור 1946, ממנו יצאו מקימי הקיבוצים אורים ונירים. חברי הקיבוץ הפעילו מאפייה אזורית אשר סיפקה לחם ליישובים בעת המצור על הנגב. לאחר מלחמת העצמאות הועתק היישוב למקומו הנוכחי, כקילומטר צפונית מזרחית למצפה. כיום מצפה גבולות הוא אתר לאומי המקיים ביקורים ופעילויות חינוכיות חווייתיות.
היינריך השישה עשר, דוכס בוואריה
ביוגרפיה
בשנת 1425 נרצח יוהאן השלישי, דוכס בוואריה-שטראובינג, ובשנת 1429 פסק זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בבוררות פרשבורג על חלוקת דוכסות בוואריה-שטראובינג בין הענפים האחרים של בוואריה. בשנת 1445 מת לודוויג השמיני, דוכס בוואריה-אינגולשטאדט, ובשנת 1447 קיבל היינריך את כל דוכסות בוואריה-אינגולשטאדט. ב-30 ביולי 1450 מת היינריך, ובנו לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
ב-21 במרץ 1452 התחתן היינריך עם מרגרטה מאוסטריה, בתם של אלברכט הרביעי, דוכס אוסטריה ויוהנה סופיה מבוואריה, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
גבולות
היסטוריה
הקיבוץ הוקם בשנת 1946 על ידי חברי גרעין "אלמגור". באוגוסט 1947 הותקף טנדר של הקיבוץ על ידי ערבים. אחד מחברי הקיבוץ, בנימין רוזנברג, נרצח, ושלושה אחרים נפצעו מדקירות סכין.
הקיבוץ כיום
קיבוץ גבולות הוא "קהילה כפרית תיירותית" הנהנית משילוב של חקלאות מתקדמת במסגרת "גד"ש חלוצה", שיתוף פעולה עם קיבוץ צאלים ו"רפת הנגב" - מיזם משותף לקיבוצים בארי, מגן וגבולות, מפעל "פולימר גבולות" ושירותי תיירות אינטגרליים המאגדים בתיירות גבולות והכוללים את "אורחן המצפה", שירותי הסעדה, את "מצפה גבולות" ואת "נוער נגב", מרכז סמינרים ופעילויות חינוכיות.
בשנים האחרונות קיבוץ גבולות עבר שורה של שינויים מהותיים, הנהיג "שכר דיפרנציאלי" והפריט את רוב השירותים הניתנים לחברים. עם זאת, הקיבוץ מקיים מסגרות משותפות (חינוך, תרבות וחגים) וכמו כן מערכת סולידרית לעזרה הדדית (רשת ביטחון).
לקיבוץ מערכת חינוך מלאה (מלידה ועד י"ב), הכוללת: מערכת לפעילות בשעות אחה"צ וחינוך בלתי פורמלי - "נעורים גבולות".
פסטיבל המוזיקה האלטרנטיבית אינדינגב נערך במצפה גבולות מדי שנה, מאז 2007.
האוצר הפדרלי (רוסיה)
האוצר הפדרלי (ברוסית: Фелеральное Казначейство) הוא גוף ממשלתי פדרלי ברוסיה, המיישם פעולות אכיפה כדי להבטיח את ביצוע התקציב הפדרלי, על מנת לייצב את מערכת התקציב של הפדרציה הרוסית, תוך בקרה ראשונית על ביצוע פעולות עם כספי התקציב על ידי המנהלים ומקבלי התקציב. הגוף נוצר על פי צו של נשיא הפדרציה הרוסית מספר 1556 שנחתם ב-8 בדצמבר 1992 והחלטת ממשלת רוסיה מיום 27 באוגוסט 1993. אמנת האוצר הפדרלי אושרה בחוק ממשלת הפדרציה הרוסית מיום 1 בדצמבר 2004 מספר 703 "אודות האוצר הפדרלי". החל מ-1 בינואר 2005 הופרד האוצר הפדרלי ממשרד האוצר והפך לשירות פדרלי עצמאי. מטה האוצר נמצא בבניין במתחם יוסף וולוקולמסקי במרכז מוסקבה.
משימות ואחריות
החלטת ממשלת הפדרציה הרוסית מיום 1 בדצמבר 2004 מספר 703 מעניקה את הסמכויות הבאות לאוצר הפדרלי:
מסירת מדדים למנהלים ולמקבלי התקציב הפדרלי של רשימת יעדי התקציב, גבולות ההתחייבויות התקציביות וסכום המימון;
לוקסמבורג במשחקים האולימפיים לנוער
משחקי הקיץ
המשלחת הראשונה של לוקסמבורג למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור. המשלחת כללה חמישה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט. ספורטאי המשלחת העפילו בענף השחייה לגמר במשחה 50 מטר בסגנון שחיית גב לנערות וסיימו במקום השישי. בענף האתלטיקה המשלחת לא הצליחה להעפיל לגמרים. המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה ארבעה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפים. ספורטאי המשלחת הגיעו להישגים בענפים האתלטיקה עם העפלה לגמר בקפיצה לגובה בה היא דורגה במקום החמישי ובשחייה עם העפלה לגמר ודירוג במקום הרביעי במשחה 50 מטר בסגנון שחייה חופשית לנערות, במקום השישי במשחה 100 מטר בסגנון שחייה חופשית לנערות ובמקום התשיעי במשחה 800 מטר בסגנון שחייה חופשית לנערות. בענף הג'ודו ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים משמעותיים.
משחקי החורף
לוקסמבורג השתתפה לראשונה במשחקי החורף האולימפיים לנוער באולימפיאדת הנוער אינסברוק ושלחה משלחת המונה ספורטאית יחידה שהתחרתה בענף הסקי אלפיני ודורגה לא במקומות גבוהים אך גם לא במקומות האחרונים. המשלחת לאולימפיאדת הנוער לילהאמר כללה ספורטאי יחיד שהתחרה בענף הסקי אלפיני ודורג לא במקומות גבוהים אך גם לא במקומות האחרונים.
מדליות לפי משחקים
width="20px"|
היכל העם
היכל העם (Volkshalle), המכונה גם האולם הגדול או היכל התהילה, היה תכנון של מבנה ענק בגודלו עם כיפה, מבנה מונומנטלי שתוכנן על ידי אדולף היטלר ביחד עם האדריכל שלו, אלברט שפר, עבור פרויקט גרמאניה בברלין. הפרויקט מעולם לא התממש.
מקור השם
פירוש המילה Volk מגרמנית, הוא "עם" או "אומה". המפלגה הנאצית ראתה חשיבות במילה זו. המונח פולקיזם יכול להיות מתורגם לעברית כ"התנועה הפופוליסטית" (העם), אך מרמז גם על הנימה הגזענית המזוהה עם הנאציזם. לפני מלחמת העולם הראשונה, השתמשו ב"פולקיזם" חשיבתי כגישה לפיתוח מדעי הרוח והאומנויות. לאחר המלחמה עיקר הרעיון היה פירוק האליטיזם ואיחוד אנשים במחלקות מעמדיות כדי להשיג מטרה לאומית. עם עליית היטלר לשלטון, קושר הפולקיזם עם "הגזע הארי" או ה"תאוריה הנורדית", כך שמי שאינו חלק מהעם בצורה "שורשית גזעית טהורה" הוא "מלכלך" את המולדת, שהיא אדמת גרמניה.
היטלר והפנתאון
בדיוק כמו הבית של אוגוסטוס (קיסר רומא) על גבעת הפאלאטיום אשר היה מחובר למקדש של אפולו, כך גם היטלר תכנן לחבר את ארמונו על ידי אכסדרה מקושתת ל"אולם העם", אשר מילא את כל הצד הצפוני של הרחבה. הבניין העצום הזה, על פי אלברט שפר תוכנן בהשראת אדריאנוס אשר בנה את הפנתאון, והיטלר ביקר בו באופן פרטי ב-7 במאי 1938. אבל נראה שהערצתו של היטלר את הפנתאון קדם את הביקור- ישנם רישומים ראשונים של אולם העם כבר מ-1925. הרמן גיזלר (Hermann Giesler) תיעד שיחה שהייתה לו עם היטלר בחורף 40–1939, כאשר היטלר נזכר "ברושם הרומי" (Römische Impressionen) של הפנתאון:
התרשמותו של היטלר מהפנתאון הרומי התחדשה כאשר ב -24 ביוני 1940 הוא ערך סיור בבניינים נבחרים בפריז, עם האדריכלים הגרמניים אלברט שפר, הרמן גיזלר וארנו ברקר. הסיור כלל את הפנתאון של פריז, אשר נראה כי איכזב את היטלר. אכזבתו נרשמה על ידי גיזלר וברקר.
הסקיצה של אולם העם, ניתנה על ידי היטלר לשפר והייתה במראה מסורתי של גמלון פורטיקו הנתמך על ידי עשרה עמודים, גוש ביניים מלבני רדוד ומאחוריו המבנה הראשי המכוסה כיפה. גיזלר מציין כי הפורטיקו של המקדש אשר בסקיצה של היטלר, מזכיר את פנתאון של אדריאנוס ואת הסגנון של פרידריך גילי או קארל פרידריך שינקל. עם זאת, שפר לא שיכלל את הסקיצה הרבה, למעט אולי את הטריגליף באנטבלטורה, אשר נתמכים על ידי עמודי גרניט אדומים מוזהבים, עם כותרות מצריות של עלי דקל. שפר כבר עשה שימוש בעבר בעיצוב שכזה, באכסדרה מחוץ לחדר העבודה של היטלר, בצד הגן של הלשכה שלו (Reich Chancellery).
הבניין המפלצתי של שפר (גרמנית: Monsterbau) היה אמור להיות, הבניין החשוב והמרשים ביותר של הבירה מבחינת גודלו וסמליותו. מבחינה ויזואלית זה היה אמור להיות המרכז האדריכלי של ברלין כבירת העולם (גרמאניה). ממדיו היו כה גדולים, עד שהיה מגמד כל מבנה אחר בברלין, כולל אלה שבציר הצפוני-דרומי של המתחם גרמאניה עצמו. האוקולוס של מבנה הכיפה, אשר תוכנן בקוטר של 46 מטר, היה מכיל בתוכו את כל הרוטונדה של הפנתאון של אדריאנוס ואת כיפת בזיליקת פטרוס הקדוש. כיפתו של אולם העם הייתה אמורה לעלות מפודיום גרניט מסיבי בגודל של 315 על 315 מטר וגובה של 74 מטר, ולצמוח לגובה כולל של 290 מטר. קוטר הכיפה תוכנן להיות כ-250 מטר, גודל חריג במיוחד, אשר הטריד את שפר, מכיוון שקוטר הכיפה של תחנת הרכבת החדשה שגיזלר תכנן בקצה המזרחי של מינכן, היה אמור להיות ב-15 מטר גדול יותר מקוטר הכיפה של שפר באולם העם.
הדמיון בין אולם העם לפנתאון בולט הרבה יותר כאשר משווים את החזיתות. הנישה הגדולה (50 מטר גובהה ורוחבה 28 מטר) בקצה הצפוני של אולם העם הייתה אמורה להיות מצופה בפסיפס מוזהב עם עיט בגובה של 24 מטרים, שמתחתיו נמצא דוכן הנאומים של היטלר. משם היה אמור לנאום מול 180 אלף מאזינים, חלקם עומדים ברחבה המרכזית, ואחרים היושבים בשלושה יציעים של מושבי קונצרטים שמסביבם מאה עמודי שיש בגובה של 24 מטרים, אשר עולים מעלה ופוגשים את בסיס התקרה המלא בתאים מרובעים וקורות פלדה, עם ציפוי נחושת.
שלוש שורות מושבים קונצנטריות, מקיפות רחבה עגולה בקוטר 140 מטר, בשונה מן הפנתאון, אך מקומות הישיבה דומים לאולם הקונגרסים בנירנברג שלודוויג רולף תכנן, אשר עוצב על פי הקולוסיאום. לעומת זאת תכונות אחרות של פנים אולם העם, אכן בבירור מיוחסות לפנתאון של אדריאנוס: התאים המרובעים (coffered) בכיפה, אזור העמודים הרציף, מלבד נישת הענק בצד הצפוני. האזור השני בפנתאון, המורכב מחלונות עיוורים עם פילסטרים, מיוצג בבניין של שפר על ידי האזור העליון מעל העמודים, אשר מלווה במלבנים שקועים ורדודים. הכיפה העצומה מונחת על אזור זה. העיצוב והגודל הקיצוני של העיטור החיצוני של אולם העם, הוא יוצא דופן וחריג ולא נראו עיטורים דומים באולמות אחרים, שתוכננו על ידי הנאצים בערים אחרות בגרמניה.
בניין עם כיפה כגון אולם העם, הוא בעל דימוי של מקדש, כפי שצוין על ידי שפר, שהניח כי הבניין נועד במיוחד עבור הפולחן הציבורי של היטלר, יורשיו והרייך הגרמני. כלומר, זה היה אמור להיות סוג של מקדש ארמון מהסוג שאוגוסטוס בנה על גבעת הפאלאטיום, שם היה ביתו הצנוע קשור למקדש אפולו.
השאיפות של היטלר כדי להגיע להגמוניה ברחבי אירופה והקמתו של הסדר החדש, כבר ניכר מתכונות אדריכליות ודקורטיביות, אך בלשכתו החדשה מתבטאים בצורה ברורה ביותר. סמלים חיצוניים מעידים כי האולם בעל הכיפה היה אמור להיות המקום בו היטלר מופיע בפני קהל כשליט העולם. בחלק העליון של הכיפה מואר עיט האבירים הגרמנים האוחז את הגלובוס. סמליות זו הייתה ידועה באיקונוגרפיה הרומית האימפריאליסטית. למשל, פסל קלאודיוס האוחז בכדור ועיט בידו הימנית. הכיפה העצומה, שעליה נשען העיט, מייצגת כמו בפנתאון של אדריאנוס, את רוחב השמים על האימפריה הגרמנית. הגלובוס המואר על הכיפה הודגש על ידי שני פסלים מונומנטליים של ברקר, כל אחד בגובה של 15 מטר, אשר באגפים של חזיתו הצפוני של הבניין. בקצה המערבי פסל של אטלס התומך בשמיים, בקצה המזרחי טרה תומכת בארץ. שניהם דמויות מיתולוגיות אשר נבחרו על ידי היטלר עצמו. גיזלר אמר כי שפר טעה בכך שייצג את אולם העם כסמל של שליטה בעולם (Weltherrschaft). שפר בראיון שלו בפלייבוי אמר:
אף על פי כן, ציין גיזלר כי היטלר מעולם לא הכין תוכניות לשליטה עולמית, וכי ההצעה של שפר היא שטויות.
מדע בדיוני
בז'אנר המדע בדיוני מספר יוצרים השתמשו בתוכניות המבנה והתייחסו אליו כאילו הוא קיים.
ברומן של רוברט האריס מ-1992, "ארץ אבות", אשר מתרחש בהיסטוריה חלופית שבה ניצחה גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה ובה נבנה אולם העם, כמה מהסצנות של הספר מתקיימות סביב המבנה. האריס השתמש בזהירות בתוכניות של שפר, כשהבניין מתואר בגובה של 300 מטר. כפי שמתואר בספר, לבניין היה "מזג אוויר" משלו, עם נשימה וזיעה של 150,000 נוכחים שהשתרעו בכיפה הגבוהה, אך במקום לתהות על טעות זו, התעמולה הנאצית תתפאר בה.
אולם העם הופיע ברומן היסטוריה חלופית נוסף - "הנוכחות של אויבי שלי" (Presence of Mine Enemies) של הארי טרטלדוב (Harry Turtledove). הרומן מתאר טקס אשכבה ממלכתי של קורט ולדהיים באולם העם.
בסדרת הטלוויזיה "האיש במצודה הרמה" שמתאר היסטוריה אלטרנטיבית ועולם בו האימפריה היפנית וגרמניה הנאצית ניצחו את בעלות הברית, נעשה שימוש בטכנולוגית CGI (תמונה שנוצרה על ידי מחשב) כדי לתאר את אולם העם בברלין. סצנות מרובות בעונה השנייה מתרחשות בחלקים שונים של אולם העם. שלא כמו רוב התיאורים האחרים של אולם העם, נראה בסדרה כי באולם שוכן המשרד של הפיהרר.
יחסי אסוואטיני–צרפת
יחסי אסוואטיני–צרפת הם היחסים הדו-צדדיים בין ממלכת אסוואטיני לבין צרפת.
יחסים פוליטיים
היחסים הפוליטיים של צרפת עם אסוואטיני טובים אך מוגבלים. המלך מסוואטי השלישי ערך ביקור רשמי בפריז בשנת 1999 והשתתף בפסגות אפריקה-צרפת בקאן (פברואר 2007) ובניס (יוני 2010). ראש הממשלה ברנבס סיבוסיסו דלמיני ייצג את המלך בפסגת אליזה לשלום וביטחון באפריקה שהתקיימה בדצמבר 2013. ראש הממשלה נכח בפסגת במקו לשותפות, שלום והתעוררות באמצע ינואר 2017.
יחסים כלכליים
ענפי המזון החקלאי (במיוחד קנה סוכר), אנרגיה מתחדשת וכרייה (נפט, זהב ויהלומים) מעניינים את החברות הצרפתיות.
שיתוף פעולה תרבותי, מדעי וטכני
שגרירות מרפת במפוטו, מוזמביק מפקחת שיתוף הפעולה בין המדינות המיושמת בשטח על ידי סניף אליאנס פרנסייז במבבנה. הברית הצרפתית פעילה בתחומים לשוניים ותרבותיים, והיא מהווה מקום תרבותי מרכזי בדרום אפריקה. היא יזמה את פסטיבל MTN Bushfire, שהוא אחד הגדולים בעולם.
באופן רב-צדדי, צרפת תורמת באופן משמעותי באמצעות קרן הפיתוח האירופית (EDF) והיא מממנת 17.8% מ-11ᵗʰ EDF, וכן את הקרן העולמית למאבק באיידס, שחפת ומלריה, שצרפת היא התורמת השנייה בגודלה לאחר ארצות הברית.
רישיון (רפואה)
רישיון רפואה הוא היתר שנותנת המדינה לאדם כלשהו לעסוק ברפואה.
לאחר סיום שש שנות לימוד בבית ספר לרפואה, עמידה בבחינות הרישוי ברפואה של משרד הבריאות והגשת עבודת דוקטורט, מוענק רישיון זמני (לשנה) ועם סיום שנת סטאז' בהצלחה, מוענק רישיון קבוע.
בוגרי לימודי רפואה בישראל
בישראל, מסלול הכשרתו של רופא מתחיל בלימודים אקדמיים, המחולקים לשלב טרום-קליני ושלב קליני. השלב הקליני מתבצע במחלקות בבתי חולים המסונפים לבתי ספר לרפואה. התואר האקדמי של הרופאים, דוקטור לרפואה (Medical Doctor, MD), מתקבל לאחר סיום הלימודים ותקופת התנסות מעשית - סטאז'. לאחר שהסטודנט עומד בכל הדרישות ומקבל את התואר האקדמי MD, עליו לפנות למשרד הבריאות בבקשה לקבל רישיון לעסוק ברפואה.
סמכויותיו וחובותיו של רופא בעל רישיון מוגדרות בחוק פקודת הרופאים. רופא בשלב זה מכונה רופא כללי, והוא יכול להמשיך את הכשרתו כרופא מתמחה באחד המסלולים המוגדרים בישראל על ידי המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית.
הרישיון לעסוק ברפואה תקף רק למדינת ישראל. אם הרופא מעוניין לצאת לעבוד באירופה או בארצות-הברית חלה עליו החובה לעבור בחינות הסמכה מחדש, במקום העבודה החדש.
רופאים בוגרי לימודי רפואה בחו"ל
רופא שסיים לימודי רפואה מחוץ למדינת ישראל, בעל דיפלומה מוכרת, ואשר לא סיים סטאז' (שנת עבודה מעשית בסבבים) בארץ בה למד, יאלץ לעבור בחינת רישוי ברפואה כחלק מההליך לקבלת רישיון לעסוק ברפואה במדינת ישראל יחד עם שנת סטאז' במוסד מוכר. הבחינה נערכת אחת לחצי שנה, (מועד פברואר-מרץ ומועד ספטמבר-אוקטובר). בדרך כלל ניגשים לבחינה בערך 600–800 רופאים בוגרי אוניברסיטאות בחו"ל. הבחינה מורכבת מ-220 שאלות רבות-ברירה (אמריקאי) ב-5 נושאים: רפואה פנימית, רפואת ילדים, כירורגיה, רפואת נשים ומיילדות ופסיכיאטריה. בחינת הרישוי ברפואה נחשבת לאחת הבחינות המחמירות והקשות ביותר למעבר בישראל. אחוזי המעבר נעים בין מספר אחוזים בודד ל-30% לערך.
פטורים
בוגרי לימודי רפואה במדינות מסוימות פטורים מבחינת הרישוי וכך גם רופאים עולים מכל המדינות העומדים בתנאים מסוימים הקבועים בפקודת הרופאים ובתקנות הרופאים.
לבחינה קיימים מספר תחליפים או פטורים:
פלטון טיורין
פלטון טיורין (ברוסית: Платон Тюрин; 1816 — 1882) היה צייר דיוקנאות וצייר קיר רוסי. חבר באקדמיה הקיסרית לאמנויות.
ביוגרפיה
בשנת 1865, טיורין התחתן עם איכרה מקומית. מ-1876 עד 1877, הוא היה אחד מהאמנים שהשתתפו בקישוט הקתדרלה החדשה של ישו המושיע, ויצר 34 אייקונים.
מילת נשים
מילת נשים היא ניתוח שבמהלכו מבוצע חיתוך או כריתה של חלק מאיבר המין הנשי מסיבות חברתיות, תרבותיות ואסתטיות ונפוץ בעיקר במדינות אפריקאיות ומוסלמיות. ישנם ארבעה סוגי מילת נשים בדרגות שונות של חומרה. הצורה הקלה ביותר כוללת חיתוך בעורלת הדגדגן, כפי שנהוג במלזיה. אך צורות אחרות כוללות הסרה חלקית או מלאה של עורלת הדגדגן, השפתיים החיצוניות, השפתיים הפנימיות ואף כריתת הדגדגן. במקרים הקיצוניים ביותר של הניתוח ישנה סגירה חלקית של הפות באמצעות תפרים. בתלות בניתוח הספציפי, עלולה מילת נשים למנוע מנשים את היכולת ליהנות ממין או אוננות ולהגיע לאורגזמה, או גורעת מיכולת זו. במדינות מסוימות באפריקה מבוצעת מילת נשים מטעמים תרבותיים, אסתטיים ו/או היגייניים. ניתוח לביופלסטי הוא תצורה מודרנית של מילת נשים כיוון שאיבר המין הנשי עובר חיתוך מטעמים אסתטיים. ארגונים בינלאומיים כמו ארגון הבריאות העולמי, וכן ארגוני נשים במדינות האמורות לעיל וברחבי העולם, משקיעים מאמצים רבים לעקור את המנהג מהשורש, אך הוא עדיין נפוץ. במדינות רבות מילת נשים אסורה על-פי חוק. האיסור המוחלט שהוטל על מילת נשים במצרים ובאריתראה בשנת 2007 נחשב להישג גדול של הנאבקים במנהג, שכן במדינות אלה רוב הנשים נימולות.
מילת הנשים נפוצה בעיקר בעשרים ושבע מדינות אפריקניות, בפרט באזורים המוסלמיים בצפון-מזרח אפריקה, בקרן אפריקה, ובמערב אפריקה. מילת נשים נהוגה גם בקרב הבדואים והכורדים בעיראק ובתימן. ברוב המקרים מבוצעת המילה בילדות צעירות, בגילאי 3–13. בארצות מוסלמיות בשאר חלקי המזרח התיכון ובמרכז אסיה מנהג זה כמעט שאינו קיים. ההיסטוריון היווני מהמאה החמישית לפנה"ס הרודוטוס כתב, כי מילת נשים הייתה נהוגה בימיו בקרב המצרים, הפיניקים, החתים והכושים, אך לא ידע לומר מה מקור המנהג.
סיבות למילת נשים
הנימוקים המסורתיים למילת נשים משתנים מאזור לאזור ומקהילה לקהילה, ולא נמצא להם ביסוס מדעי. בין ההסברים שתועדו בספרות:
היבט רפואי
מילת נשים מבוצעת בדרך כלל ע״י רופא שנשכר במיוחד למטרה זו, או ע"י אישה מבוגרת שמבצעת את החיתוך שמסיר את הדגדגן ו/או השפתיים הפנימיות של הנרתיק. לעיתים השפתיים החיצוניות נתפרות זו לזו ונותר פתח חדירה זעיר לתוך הנרתיק. לעיתים לאחר התפירה רגלי האישה נקשרות זו לזו על מנת לאפשר לפצע להחלים. החיתוך נעשה לעיתים עם כלים בלתי מעוקרים, אשר יכולים לגרום לזיהומים קשים ולבעיות גיניקולוגיות בעתיד. בעת לידה, השפתיים החיצוניות נפרמות מכיוון שהפתח שמתירה המילה צר מדי. לאחר מכן השפתיים החיצוניות נתפרות שוב.
היקף התופעה
מילת הנשים נפוצה בעיקר במזרח התיכון, בקרן אפריקה, במערב אפריקה, במחוזות מסוימים באינדונזיה ובקהילות מהגרים ממדינות אלו.
מעריכים כי במצרים, סומליה, סודאן, אוגדן ומאלי נימולות מעל 95% מהנשים. באתיופיה אסר הרודן מנגיסטו היילה מריאם על מילת נשים וחייב מילת גברים (גם בקרב ערלים מבוגרים). ההערכה של ארגון אמנסטי היא שמספר הנשים הנימולות בעולם הוא מעל 130 מיליון. מדי יום נימולות ברחבי העולם כ-8,000 נשים.
מילת נשים באריתריאה הייתה מאוד נפוצה אך בשנת 2007 יצאה מחוץ לחוק והיקף התופעה ירד באופן משמעותי. מילת נשים בניגריה נאסרה בחוק בשנת 2015.
יחס העולם למילת הנשים
פעילים למען זכויות האישה מתנגדים נחרצות למנהג של מילת נשים.
העולם המערבי רואה במילת נשים התעללות ופגיעה בכבוד האישה ובגופה. המום באיבר המין הנשי גורם לבעיות גופניות ונפשיות אצל הילדות הצעירות, בעיות הנגררות גם לחייהן הבוגרים וגורמות להן לרתיעה ממגע באיברי המין, ולהרגשה שהן מוענשות מעצם המילה. נלווה לכך הכאב שנובע מקריעת התפרים עם יחסי המין שמבוצעים לראשונה בליל הכלולות. מקרי מוות כתוצאה ממילת נשים נחשבים למקרי רצח נשים.
אחת הפעילות המרכזיות ממוצא סומלי נגד הטלת המום באברי המין היא ווריס דירי. דירי עברה את האקט בילדותה, והיגרה מסומליה ללונדון, הפכה לדוגמנית-על ולאחר מכן לדוברת מטעם האו"ם נגד התופעה ואף כתבה ספר המתאר את חוויותיה. פעיל אחר, ממוצא גרמני, הוא רודיגר נברג, שב-2006 נחשף לטקס מילת הנשים באפריקה ובעקבות כך יזם כנס, שנערך באוניברסיטת אל-אזהר שבקהיר, בו גינו אנשי דת מוסלמים סונים את טקס מילת הנשים. גינוי זה נחשב למהפכני באסלאם.
באריתראה, מדינה בקרן אפריקה, נאסרה מילת נשים ב-31 במרץ 2007. ההערכה היא ש-90% מהנשים באריתראה עברו מילה, רובן המכריע בידי נשים שאין להן הכשרה רפואית.
ב-12 בדצמבר 2009, אישר הפרלמנט באוגנדה חוק נגד מילת נשים הקובע 10 שנות מאסר על הפרתו, ובמקרים חמורים כגון מוות כתוצאה מהמילה, נקבע עונש של מאסר עולם.
באפריל 2017 הוגשו כתבי אישום ראשונים בארצות הברית בגין ביצוע מילת נשים. הנאשמים הם שני רופאים ומספר נשים משיקגו שביצעו או חתרו לביצוע מילה בכמעט מאה בנות במשך עשור. קו ההגנה של הנאשמים נסמך על חופש הפולחן והדת ועל הטענה כי הרופאים לא כרתו חלקים מהפות אלא רק שרטו את רירית איבר המין.
ב-2 במאי 2020 חוקק הפרלמנט של סודאן חוק שאסר את מילת הנשים וקבע עונש של עד 3 שנות מאסר על הפרתו.
מילת נשים באסלאם
המילה (הן של נשים והן של גברים) נקראת בערבית "ח'יתאן" (ختان). ישנם מקורות בחדית' המצדדים בעד מילת נשים. אלו טוענים שמסורת המילה לשני המינים היא אות למנהג קדמוני מימי אברהם והגר. פוסקי הלכה קדומים באסלאם הסכימו שמילת נשים היא מנהג מוסלמי, אך בניגוד למילת גברים, הנחשבת לחובה דתית (واجب "ואג'ב"), מילת נשים נחשבת על ידי רוב הפוסקים להמלצה בלבד (مندوب "מנדוב") על-פי החדית': "המילה היא חובה לגברים וסגולה לנשים" (ألختان سـُنـّة للرّجال، مكرّمة للنـّساء). אבו בכר אלביהקי שחי במאה ה-10 לספירה קבע כי החדית' הזה אינו מהימן. בניגוד למילת גברים, שנועדה לבטא את ביטולו של המאמין מול האל, מילת נשים נועדה לרסן את יצרן המיני של הנשים וכך לשמור על צניעותן.
יש סוגים שונים של מילת נשים, מלאה או חלקית. על פי החדית' מייעץ הנביא למוהלת אום עטיה "ערכי מילה לנשים, אך אל תגזימי, שהרי (מילה חלקית) מוצאת חן ביותר בעיני הבעל ומאירה את פניה (של האישה) בצורה הטובה יותר". הנביא מורה למוהלת לכרות רק את ערלת הדגדגן ולהימנע מכריתת הדגדגן עצמו. כריתה מלאה מזהיר הנביא, תביא לאיבוד תאוותה המינית של האישה ואף לסכן את חייה.
מילת נשים היא כיום מעשה שנוי במחלוקת בין מאמיני האסלאם. היא נהוגה בידי מוסלמים ולא-מוסלמים במזרח אפריקה ובעמק הנילוס, בשבטים הבדואים של סיני וירדן, וכן בחלקים מחצי האי ערב ובדרום-מזרח אסיה. ברוב האזורים האלה, המנהג קודם לאסלאם. מוסלמים רבים באפריקה רואים את המנהג כנוהג שמקורו בחוק המוסלמי, אך אין זה כך בהכרח. בקרב הקהילה הבינלאומית נחשבת מילת הנשים, בניגוד למילת הגברים, למעשה מגונה, בפרסומים רשמיים של גופים בינלאומיים לרוב משתמשים במושג "השחתת איבר המין הנשי" בשל הברוטאליות והנזק הבריאותי והנפשי שמילת נשים עלולה לגרום.
במצרים, שם עוברות רוב הנערות מילה, הוציא הנשיא חוסני מובארכ תקנה בשנת 1996 האוסרת על מילת נשים, אלא במקרים של צורך רפואי, ולפי המלצת רופא. תקנה זו נתקלה בהתנגדותם של חוגים אסלאמיים שראו בה הפרה של השריעה ולכן מנוגדת לחוקת מצרים, בית המשפט העליון של מצרים דחה את עתירת התובעים וקבע שאין בשריעה הלכה ברורה בנושא זה, היות שמסורות החדית' הקשורות לנושא אינן נחשבות מהימנות בהלכה המוסלמית (בטרמינולוגיה הדתית המוסלמית נקרא מקור הלכתי כזה דעיף ضعيف, כלומר "חלש"). אי לכך, אין באיסור על מילת נשים משום הפרה של הנוהג הדתי, לדעת בית המשפט המצרי. גם בקרב המנהיגות הדתית במצרים הדעות חלוקות: הפוסקים הרשמיים - שייח' אל אזהר הדוקטור מוחמד סיד טנטאווי והמופתי של מצרים נצר פריד - רואים במעשה נוהג חברתי שאינו קשור לדת. לעומתם השיח' יוסוף אל קרדאווי, המקובל כפוסק בקרב התנועות האסלאמיות, תומך במילה חלקית ובהשארת זכות ההחלטה על המילה בידי ההורים. האיסור מ-1996 לא מנע בפועל את מילת הילדות והנערות שכן קל היה למצוא רופא שיאשר את המילה. ביוני 2007 החליט שר הבריאות המצרי לאסור כליל מילת נשים, אחרי סערה ציבורית עקב מותה של ילדה בת 12 ממינון יתר של חומר הרדמה שניתן לה בניתוח המילה.
מילת נשים בישראל
ההיסטוריון שייע כהן כתב, בהתבסס על הספרות היהודית מכל התקופות, שמילת נשים מעולם לא הייתה נהוגה בקרב היהודים או היהדות. מצד שני קיימת עדות יחידה של ההיסטוריון היווני הקדום סטראבון לפיה היהודים, בדומה למצרים, נוהגים למול את בניהם ו"לקטוע" את בנותיהם. עדות זו נסתרת, בין השאר, בידי עדות של פילון האלכסנדרוני, פילוסוף יהודי שחי בדורו של סטראבון במצרים וכתב שהיהודים מלים את הזכרים בלבד. כהן ייחס את דברי סטראבון או להיכרות שלו עם מנהג של קהילה יהודית עתיקה מסוימת שלא השתמר במקורות אחרים, או, מה שלדבריו מסתבר הרבה יותר, לטעות הנובעת מהזיהוי של סטראבון את היהודים כקרובים אתנית למצרים.
מילת נשים אינה נהוגה בישראל. ניתן למצוא נשים שעברו מילה בילדותן בשתי קבוצות מיעוט באוכלוסיית ישראל:
בפסק דין של בית המשפט העליון בישראל נפסק שאיום במילת נשים יכול לעלות כדי רדיפה שתקים לילדה או לאישה המאוימת מעמד של פליטה מכוח האמנה בדבר מעמדם של פליטים. בפסק הדין מצוין כי פסיקה דומה נקבעה כבר לפני שנים רבות בארצות הברית, בקנדה ובבריטניה, המכירות בכך שזו עילה מבוססת למתן מעמד פליט.
דני בנדיקט
דני בנדיקט (נולד ב-29 בספטמבר 1970) הוא מלחין ג'אז ישראלי, מתופף ואמן כלי הקשה.
ביוגרפיה
בנדיקט נולד וגדל בנהריה ומתגורר בקיבוץ גן שמואל. החל לנגן בגיל 7 על כלי הקשה בתזמורת הנוער העירונית של נהריה, בניצוחו של אריה כפיר. בגיל 10 נסע לראשונה עם התזמורת לסיבוב הופעות בגרמניה. בגיל 12 זנח את המוזיקה, ושישה חודשים לפני שחרורו מצה"ל, חזר לנגן. בגיל 21 החל ללמוד אצל רוני הולן בעקבותיו הגיע לבית הספר "רימון" ברמת השרון. לאחר 3 שנים ברימון זכה במלגת לימודים למכללת ברקלי למוזיקה, בוסטון, מסצ'וסטס. בסוף שנת 1998, חזר דני לארץ לאחר שאביו, יעקב בנדיקט, חלה במחלה קשה.
לאחר חזרתו לישראל, הקים דני את הלהקה "E Legua", שניגנה מוזיקת ג'אז לטיני. בשנת 1999 הלהקה הופיעה בפסטיבל ג'אז בים האדום באילת.
במהלך השנים ניגן דני עם הרכבים ואמנים שונים, ביניהם: חמישיית "מקורות", "שישיית חגיגה" של אלון פרבר, "טריו אורגניק", "מקונדו", איתמר ארז ואנסמבל "אדמה", ג'ון בוסטוק, אמיר פרלמן "אנסמבל שירה חדשה לירושלים", אלברט בגר, איילת רוז גוטליב ועוד.
בשנת 2005 יצא האלבום הראשון של חמישיית "חגיגה", שלימים הפכה לשישייה. האלבום נקרא EXPOSURE, ומתארח בו אבישי כהן.
בשנת 2011 יצא אלבום הביכורים "דני בנדיקט טריו", ובו כל היצירות הולחנו על ידי דני עצמו. באלבום זה השתתפו ענת פורט על הפסנתר וטל רונן על בס. נגנים אורחים: ג'וקה פרפיניאן, אלברט בגר וחגי אמיר.
במהלך 2017 השתתף באלבום השלישי של "שישיית חגיגה". לקח חלק כמלחין, מעבד ונגן. במהלך הוצאת האלבום של השישייה, הם גם הופיעו בהופעות בכורה בפסטיבלי ג'אז שונים: פסטיבל הג'אז הבינלאומי במוזיאון ישראל – ירושלים. פסטיבל הג'אז בסינמטק תל אביב. פסטיבל הג'אז בקופנהגן, דנמרק ופסטיבל הג'אז הבינלאומי באילת.
ולדימיר בכטרב
ולדימיר בכטרב (ברוסית: Владимир Михайлович Бехтерев ; 20 בינואר (הלוח היוליאני, 1 בפברואר לפי הלוח הגרגוריאני) 1857 – 24 בדצמבר 1927, מוסקבה) היה פסיכיאטר, פסיכולוג ופיזיולוג רוסי. במהלך עבודתו פיתח תאוריות פסיכולוגיות וחקר מחלות ובמיוחד דלקת חוליות מקשחת.
ביוגרפיה
ולדימיר בכטרב נולד בכפר בקרבת ויאטקה למשפחה של פקיד ממשלתי. הוא למד בגימנזיה בעיר ויאטקה ולאחר סיומה המשיך לאקדמיה לרפואה בסנקט פטרבורג. במהלך המלחמה עם האימפריה העות'מאנית בכטרב התנדב לצבא והעביר כמה חודשים בחזית הלחימה תוך מתן עזרה רפואית לפצועים. לאחר סיום הלימודים הוא הקדיש את עצמו לחקר מחלות עצבים. בשנת 1879 בכטרב התקבל לאיגוד הפסיכיאטרים של סנקט פטרבורג. בשנת 1884 בכטרב נסע לאירופה במטרה להשתלם אצל וילהלם וונדט וז'אן-מרטן שארקו ופסיכיאטרים נוספים.
בשנת 1881 בכטרב סיים את עבודת הדוקטורט ובשנת 1885 התמנה לפרופסור באוניברסיטת קאזאן. במקביל הוא ניהל קליניקה פסיכיאטרית בבית חולים המקומי. בתקופה זו הוא ביצע מחקר על דלקת חוליות מקשחת. בשנת 1893 ולדימיר בכטרב חזר לסנקט פטרבורג והחל בניהול קתדרה באקדמיה רפואית בה למד.
בכטרב פעל רבות לקידום פסיכיאטריה ברוסיה. הוא היה עורך של ירחונים מקצועיים ופרסם מספר ספרים על פעילות המוח האנושי. במקביל לאיוואן פבלוב הוא חקר את התניה קלאסית. בנובמבר 1900 בכטרב נבחר ליושב ראש האיגוד הרוסי לפסיכולוגיה. בכטרב היה בין עורכיו של "Traite international de psychologie pathologique" שכלל מספר כרכים ופורסם בפריז על ידי צוות בינלאומי בשנים 1908-1910.
בשנת 1908 בכטרב הקים מכון לחקר פסיכולוגיה ונוירולוגיה.
לאחר מהפכת אוקטובר בכטרב ביקש מהשלטונות להעביר לארמון השיש את המכון שהקים. במאי 1918 הוא פנה לשלטונות עם הצעה להקים מכון לחקר המוח. המכון הוקם ובכטרב ניהל אותו עד לשנת 1927. בכטרב היה מבקר את עבודות של זיגמונד פרויד אך פעל שבמכון שהקים יהיו מחקרים בתחום פסיכואנליזה.
בשנת 1927 ולדימיר בכטרב התחתן בפעם השנייה עם קרובת משפחה של גנריך יגודה. הוא נפטר באופן פתאומי ב-24 בדצמבר 1927. מספר ימים לפני פטירתו בכטרב בדק את מצבו הבריאותי של יוסיף סטלין ולפי מספר גרסאות פטירתו הפתאומית קשורה לממצאים שהוא גילה.
אהוד גלילי
אהוד גלילי (אודי) (נולד ב-13 במאי 1950) הוא ארכאולוג ימי העוסק בחקר האדם והים בתקופות הקדומות ובשמירת איכות הסביבה, משאבי התרבות, הטבע והנוף של ישראל.
ילדות והשכלה
גלילי נולד בחיפה בן להורים ילידי ישראל. משפחת אביו, יוסף בן שמעון ונעמי מזרחי, הגיעה לארץ במאה התשע עשרה מארצות המזרח. משפחת אמו, כרמלה בת יהושע ושושנה הרצברג, עלתה לארץ מאירופה בתחילת המאה העשרים והתגוררה בנשר. בתקופה העות'מאנית התגוררה משפחת אביו בטבריה ובשנות השלושים של המאה העשרים - תקופת המנדט הבריטי - עברו להתגורר בעיירה נשר. בגיל עשר עבר אהוד גלילי עם משפחתו לחיפה. אביו יוסף גלילי עסק הרבה בצלילה ונעשה צלם של האגודה למחקר תת-ימי בישראל.
גלילי החל את לימודי בית ספר יסודי בנשר, והמשיך בבית ספר יסודי רמז בחיפה, ובית ספר מקצועי תיכון בסמ"ת. בשנות השבעים של המאה העשרים למד הנדסת מכונות בטכניון אך לא סיים ועבר ללימודי תואר ראשון באוניברסיטת חיפה במסגרת החוגים גאוגרפיה ולימודי ארץ ישראל.
בשנת 1985 סיים גלילי לימודי תואר שני בחוג לציוויליזציות ימיות באוניברסיטת חיפה, בהנחיית פרופ' משה ענבר ופרופ' אברהם רונן (ארכאולוג). נושא המחקר שבחר היה: מחשופי חרסית תת-ימיים ושרידי יישובים נאוליתיים מוצפים בחוף הכרמל.
בשנת 2004 סיים לימודי דוקטורט באוניברסיטת תל אביב בהנחיית פרופ' אבי גופר ופרופ' אהרן הורוביץ. נושא המחקר: "יישובים מוצפים מהאלף השישי והשביעי לפסה"נ בחוף הכרמל".
גלילי הוא מדריך צלילה בארגון הצלילה העולמי - PADI. בעל רישיון משיט ספינה עד 100 טון במימי החופים של ישראל וכמשיט ספינה למים בינלאומיים (משיט 60).
פעילות במסגרת צה"ל
בשנים 1969 - 1971 שירת בצה"ל, עבר קורס קצינים והשתחרר משירות סדיר בדרגת סגן. שירת במילואים בשנים 1971–1995. במסגרת המילואים השתתף במלחמת יום הכיפורים ברמת הגולן והחרמון, במסגרת חטיבת צנחנים 939. ובמבצע ליטאני, ומלחמת שלום הגליל במסגרת אוגדה 91, השתחרר בדרגת סגן-אלוף.
פעילות אזרחית ואקדמית
מרבית שנות פעילותו עסק גלילי בחקר תולדות האדם והים בחופי ישראל ולהצלת שרידי התרבות הימית של ארץ ישראל, תוך שילוב בין פעילות מדעית ומחקרית לניהול המשאבים ושמירתם. החל משנת 1964 השתתף בפעילות ארכאולוגית תת-ימית, תחילה כמתנדב במסגרת האגודה למחקר תת-ימי בישראל והחל משנות השמונים כארכאולוג ימי. בשנת 1990 החל בעבודתו ברשות העתיקות כארכאולוג ימי חוקר עד 2017. משנת 2001 ואילך משמש כחוקר ועמית מחקר ב מכון זינמן לארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה ומנחה סטודנטים לתואר דוקטור.
משנת 2017 מרצה גלילי באוניברסיטת חיפה בקורס לתלמידים מחוץ לישראל MA ו-PHD. ומרצה בבית הספר למדעי הים, במרכז האקדמי רופין - תוכנית MA לניהול משאבי הים.
האב יוסף גלילי, ממקימי האגודה למחקר תת-ימי בישראל וההתאחדות הישראלית לצלילה. שימש כמנהל טכני ואחראי על פיתוח ציוד ואמצעי חפירה וצילום תת-ימי של האגודה. הדוד משה גלילי, תעשיין בעל מומחיות בעבודות תת-ימיות, תרם מכישוריו וניסיונו לאגודה.
במסגרת רשות העתיקות
גלילי השתתף בצוות גיבוש וכתיבת מסמך המדיניות הלאומי למימי החופים של מדינת ישראל ב-1999. השתתף בגיבוש וחקיקת החוק לשמירת הסביבה החופית ב-2005. והיה חבר ב, מיום הקמתה ועד שנת 2018.
גלילי השתתף בגיבוש וכתיבת מסמכי המדיניות של רשות העתיקות ליישובי החוף העתיקים של ישראל: אשקלון, יבנה-ים, אפולוניה, קיסריה ועכו. הכין את מסמך המדיניות לחופים של רשות הטבע והגנים ב-2011, מסמך מדיניות למניעת הרס מצוקי החוף של ישראל ב-2014 ומסמך מדיניות למרחב הימי של ישראל בשנים 2015–2018.
גלילי יזם הכרזת אתרי עתיקות רבים בים התיכון ובימת הכנרת כאתרים המוגנים כיום על פי חוק העתיקות. גלילי יזם וביצע סקרים תת-ימיים וחפירות הצלה במעגנים, נמלים, שרידי יישובים מוצפים, שרידי ספינות טרופות, ומטענים ומתקני חוף עתיקים, לאורך חופי הים התיכון של ישראל, ימת הכנרת וים המלח. ביצע וניהל פיקוח למניעת פגיעה בעתיקות בים התיכון ובמים הפנימיים. יזם פעילות לשיתוף הציבור באמצעות חינוך והסברה, תערוכות ותצוגות של ממצאים מהים במוזיאונים. הפיק סרטי הסברה, לוחות שנה, פוסטרים וסדרת בולים בנושא שמירה על עתיקות מהים. יזם והכין בסיס מידע ממוחשב לאתרי עתיקות ימיים וחופיים בישראל.
יישובים פרהיסטוריים מוצפים
במסגרת פעילותו כארכאולוג ימי, גילה, חפר וחקר כפרים מהתקופה הנאוליתית שהוצפו על ידי הים בחוף הכרמל:
ספינות טרופות ומטענים שאבדו בים
גלילי גילה, תיעד וחקר מאות ספינות טרופות, עוגנים מסוגים שונים, אביזרי ספינות ומטענים מתקופת הברונזה, ומהתקופות: הפרסית, ההלניסטית, הרומית הביזנטית והעות'מאנית, שהתגלו בחופי ישראל. המחקרים שופכים אור על ההתפתחות שחלה בתחומים אלו החל מתקופת הברונזה ועד לזמנים מודרניים.
דייג בתקופות קדומות
גלילי עסק בחקר שיטות הדיג המסורתי ומכשירי הדיג הקדומים בארץ ישראל, מכשירים ששמשו לדייג ומכשירי עזר ששמשו ימאים ודייגים בים התיכון ובימת הכנרת, החל מהתקופה הנאוליתית. בין אלו, מחטים לתפירת רשתות דייג ומפרשים, מכשירים לקליעת חבלים, אנכי עופרת למדידת עומק ומאזני ברונזה לשקילה.
הסחר במתכות לאורך חופי ישראל
מטעני מתכות שהובלו בים מהמכרות ומרכזי ההפקה לערי החוף ומרכזי הייצור לאורך חופי מזרח הים התיכון. בין אלו מטעני נחושת עופרת ובדיל מתקופת הברונזה המאוחרת, ששפכו אור על מקורות המתכות שהובאו לחופי ישראל מארצות הים התיכון. מטענים שכללו מאות מטילי ברזל מהתקופה הביזנטית והתקופה הצלבנית מלמדים על מקורות הברזל, שהיה מצרך אסטרטגי חיוני לממלכות ששלטו בתקופות אלו בארץ ישראל. מטען ספינה מהתקופה הממלוכית במאה ה-14 כלל כמה טון חפצי ברזל, כמה מאות ק"ג מטבעות ברונזה ומאות חפצי ברונזה מעוטרים שמקורם בחוף הסורי.
מתקני נמל ומעגנים
סיווג ומיפוי הנמלים והמעגנים הקדומים בחופי הים התיכון של ישראל, ימת הכנרת וים המלח, חקר המעגנים של תקופת הברונזה, חקר ההרס והשקיעה של נמל קיסריה כתוצאה משקיעת יסודותיו בתשתית החולית עליו נבנה. חקר נמל עכו בתקופות הקדומות והמגדלורים של עכו.
מערך הביצורים הצלבניים הייחודי על רכס עתלית ועל קרקעית הים: מחקר מערך ההגנה הייחודי של המבצר הצלבני בחוף עתלית. התגלה מכשול תת-ימי עשוי מעמודי אבן גדולים, שנועד למנוע חדירת פרשים במים הרדודים לאורך החוף, על רכס הכורכר המשתרע במקביל לחוף במרחק מאות מטרים מזרחית למבצר, זוהה קו ההגנה המזרחי של המערך הצלבני. הצלבנים חצבו אבנים בצדו המזרחי של הרכס ויצרו חומה חצובה באורך למעלה משני קילומטרים. חומה זו, שהייתה תוצר לוואי של המחצבות ושתוכננה מראש, נועדה לעכב התקפות של צבא מסתער מכיוון מזרח.
מתקני חוף חצובים להפקת מלח: איתור וסיווג מתקנים עתיקים להפקת מלח בחוף הכרמל ובחוף הגליל המערבי, כולל מתקני שאיבה שנחצבו בסלעי הכורכר בחוף ותעלות בהן הועברו המים לאגני האידוי בעורף החוף. חלק מהמתקנים ניצלו את אנרגיית הגלים להעברת המים לאגני הייבוש בעורף החוף, שיטה ייחודית לחוף הכרמל.