cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרול קורילוק
ביוגרפיה
פציפיסט מטבעו, התרחק מפעולה צבאית והיה פעיל במיוחד בהצלת יהודים. הוא הסתיר את פפה פרואנגלס ואת שני בניה בחדר בביתו. בשנת 2002 הוענק לו על ידי יד ושם אות חסיד אומות העולם.
בספטמבר 1967 קיבל קורילוק התקף לב. הוא טס ליריד ספרים בבודפשט בניגוד לעצת רופאו ונפטר שם ב־9 בדצמבר 1967.
קורילוק נקבר יחד עם אשתו ובנו בבית העלמין הצבאי פוואצ'קי בקבר שתוכנן על ידי אווה קורילוק.
קריירה ספרותית
בשנת 1933 הקים קורילוק את כתב העת התרבותי "סיגנאלי" עם המשורר טדאוש הולנדר והפך לעורך הראשי שלו. הוא נתן במה לכישרונות הספרותיים הצעירים בעיר בין היתר לארווין אקסר, סטניסלב יז'י לץ, צ'סלב מילוש ומירוסלב סולובסקי. הוא פרסם את כתביהם של סופרים רבים מכל רחבי פולין - מריה דוברובסקה, ברונו שולץ, ליאופולד סגל, אנדריי סטרוג ויוליאן טובים, ופרסם תרגומים של כתביהם של סופרים ידועים כמו אנדרה מאלרו, ברטראנד ראסל, קרל פון אוסייצקי, אפטון סינקלר, אנרי ברביוס ופול ואלרי. גליונות מיוחדים הוקדשו לתרבות היהודית, האוקראינית והבלארוסית ולעיר לבוב.
בכתב העת "סיגנאלי" קידמו את עבודתם של אמנים פולנים רבים כדוגמת הנריק גוטליב, ברונו שולץ, זיגמונט וולישבסקי וצלמים אוונגרדיים (אוטו האן, מיצ'יסלב שצ'וקה), ואמנות פופולרית בתקופתו (ואן גוך, גוגן, אלכסנדר ארכיפנקו, מקס ארנסט). קבוצה של גרפיקאים וקריקטוריקאים מחוננים (ק. ברניצקי, פ. קליינמן, אריק ליפינסקי, פרנצ'ישק פרצקי) שיתפו פעולה עם המגזין, שהיה מפורסם בהומור הנושך וחסר הרחמים כלפי היטלר, מוסוליני, פרנקו והאנטישמים הפולניים. באמצע שנות השלושים העיתון הפך לכתב העת המוביל של האינטליגנציה הפולנית השמאלנית.
בשנת 1938 פשטה כנופיה מזוינת של המחנה הקיצוני הלאומי על מערכת המערכת וקורילוק הצליח להימלט בקושי רב. הוא הצליח להמשיך לפרסם את המגזין, למרות מצוקה כלכלית, צנזורה מתמשכת והתקפות פוליטיות אכזריות, עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה. הגיליון האחרון יצא לאור באוגוסט 1939. בספטמבר 1939, לאחר הסיפוח הסובייטי של לבוב, הפקיד קורילוק את ארכיון העיתון שלו בספריית אוסולינאום (כיום ספריית סטפניק) שם שרד. לקורילוק הוצעה עבודה ב"צ'רווני שטאנדאר" (עיתון "הדגל האדום"), כתב עת בחסות ברית המועצות, אך איבד את המשרה בגלל השיר "היום סטלין קרא לי" מאת תדיאוש הולנדר שפורסם בעיתונו.
באוגוסט 1944 עבר קורילוק מלבוב ללובלין והחל להוציא לאור את המגזין "Odrodzenie" ("הרנסאנס") שנוסד על ידי יז'י בוריישה. המגזין נועד להחיות את המגזין הקודם "סיגנאלי" ובגיליון הראשון הונצחו סופרים ואמנים שנרצחו על ידי הנאצים. בגיליון פורסמה רשימה ארוכה של קורבנות, כולל ברונו שולץ שהמחתרת ניסתה להציל. בשנת 1945 עבר עם המגזין לקרקוב, ובשנת 1947 לוורשה. בין הכותבים ל"אודרודזניה" היו חתני פרס נובל לספרות לעתיד צ'סלב מילוש וויסלבה שימבורסקה, טדיאוש קונוויצקי והמשורר תדיאוש רוז'ביץ'.
בפברואר 1948 התפטר מ"אודרודזניה" ועבד תחילה במדור הספרותי ברדיו הפולני ואחר כך בהוצאה לאור.
בשנת 1965 הפך למנהל הוצאת המדע "PWN", ופרסם את אנציקלופדיה "Big PWN". כשפורסם הכרך עם הערך "מחנות הנאצים" פרצה סערה. הערך הכיל את המידע העובדתי על חלוקת המחנות הנאצים למחנות ריכוז ומחנות השמדה ליהודים. אולם חלוקה זו שימשה כעילה לתקוף את עורכי האנציקלופדיה. הפלג הלאומני של המפלגה רמז שכל המוציאים לאור והכותבים יהודים, האשים אותם ב"בגידה היסטורית", וארגן הפגנות כדי למחות על "העלילה הציונית".
קריירה פוליטית
מאפריל 1956 ועד אפריל 1958 היה קורילוק שר התרבות בממשלתו של יוזף צירנקייביץ' והשתמש בסמכותו כדי לעשות ליברליזציה בתרבות ולפתוח אותה למערב. המכון הצרפתי נפתח בוורשה (המרצה הראשון היה מישל פוקו), כוכבי תיאטרון וסרטים (לורנס אוליבייה, ויוויאן לי, ז'ראר פיליפ, איב מונטאן) הגיעו לבקר ולהופיע; ספרים וסרטים מערביים, מוזיקה ואוונגרד ואמנות היו זמינים, התערוכה הראשונה של הנרי מור התקיימה בפולין. גלריות נפתחו ופרסומים חדשים יצאו לאור בכל רחבי הארץ וקבוצת עיתונאים צעירים מוורוצלב הקימה מחדש את המגזין "אותות II" אך נאלצה לסוגרו.
לקראת סוף שנת 1957 המפלגה (מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית) החלה לעצור את תהליך הליברליזציה. המזכיר הראשון גומולקה היה נגד תוכנית המלגות הנדיבה של משרד התרבות, אשר שלח אלפי אינטלקטואלים ואמנים פולנים למערב. כשהסופר מארק חלאסקו בחר לנסוע לפריז, זו נלקחה כעילה לפטר את קורילוק כשר התרבות ולהוציא אותו גם מהארץ.
בדצמבר 1958 מונה קורילוק לשגריר הרפובליקה העממית של פולין באוסטריה. הוא הגיע עם משפחתו ב-1 בינואר 1959 לווינה ושירת עד קיץ 1964.
פרידריך רוגה
פרידריך אוסקר רוגה (בגרמנית: Friedrich Oskar Ruge; 24 בדצמבר 1894 – 3 ביולי 1985) היה קצין בצי הגרמני ומעוטר צלב האבירים של צלב הברזל של גרמניה הנאצית. הוא שירת כמפקד הראשון (מפקח חיל הים) של הצי הגרמני לאחר המלחמה.
ראשית חיים וקריירה צבאית
פרידריך רוגה נולד ב-24 בדצמבר 1894 בלייפציג, והיה בנם ונכדם של מחנכים גרמנים. הצטרף לצי הגרמני הקיסרי כצוער במרץ 1914, עד מהרה השתתף במבצעי הים הבלטי ב-1914, 1915 ו-1916. בשנים 1917 ו-1918 הפליג עם פשיטות המשחתות בים הצפוני ובתעלת למאנש.
לאחר שביתת הנשק, רוגה היה קצין על סיפון המשחתת SMS B112, שנשבתה בסקפה פלו וביוני 1919, הוא מילא תפקיד בהטבעת הצי הגרמני.
לאחר מכן חזר לגרמניה כדי להמשיך את הקריירה הימית שלו בשירות רפובליקת ויימאר, ובמשך שני העשורים הבאים התרכז במוקשים ובלוחמת מוקשים. מ-1921 עד 1923 פיקד על שולת מוקשים. בבריטניה במהלך שנות ה-30 הוא פגש מלח בריטי לשעבר בריגטה, סגן אוברי גריי, שספינתו, HMS Partridge, הוטבעה בשנת 1917 על ידי ה-SMS V100, הספינה שרוגה שירת בה. ה-"V100" הייתה הספינה שחילצה את גריי מהמים לאחר הטביעה והזוג התיידד לאחר שנפגשו, ידידותם נקטעה רק במלחמת העולם השנייה. לאחר לימודיו במכון הטכנולוגי של ברלין, הוא היה הקצין הבכיר של שייטת של שולי מוקשים, ובשנת 1937 הגיע לתפקיד העליון בחטיבה זו.
מלחמת העולם השנייה
במלחמת העולם השנייה, הוא נטל חלק במערכה הפולנית ב-1939 ובפעילות בים הצפוני ובתעלת למאנש במהלך 1940. מ-1940 עד 1943, הוא הוצב בצרפת, והועלה לדרגת ויצה-אדמירל ב-1943. נשלח לאיטליה ב-1943, שם שירת כקצין בכיר בחיל הים הגרמני עד אמצע הקיץ. בנובמבר 1943 הוא מונה ליועץ הימי של פילדמרשל ארווין רומל כדי לפקח על ההגנה על צפון צרפת מפני פלישת בעלות הברית הצפויה. הוא לא האמין במוקשים ובפגזי ארטילריה שנטמנו מתחת למים, אבל המוקשים הימיים שרצה לא היו זמינים. באוגוסט 1944 הוא הפך למנהל בניית ספינות של הקריגסמרינה, תפקיד בו כיהן עד סוף מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה
בסוף מלחמת העולם השנייה נשבה רוגה בידי בעלות הברית. בשנת 1946, הוא התחיל חיים חדשים כמתרגם, סופר ומחנך ב-קוקסהאפן. הוא היה אחד מארבעה קציני דגל שהרכיבו את הצוות ההיסטורי הימי בברמרהאפן, בחסות הצי של ארצות הברית. הוא נכנס לפוליטיקה כעצמאי פוליטי במועצת העיר קוקסהאפן.
בשנת 1950, רוגה היה חלק מקבוצה נבחרת של קצינים בכירים לשעבר בוורמאכט שהוזמנו על ידי הקנצלר קונראד אדנאואר לקחת חלק בוועידה כדי לדון בחימוש מחדש של מערב גרמניה. הוועידה הניבה את תזכיר הימרוד שתרם ליצירת המיתוס של "הוורמאכט הנקי".
במהלך שנות החמישים המוקדמות, הוא ייעץ כיצד ניתן יהיה לבנות מחדש את הצי בונדסמרינה החדש, כפי שמפורט ב"גנרלים של הוורמאכט" של סרל. לאחר שגרמניה הפכה לחלק מנאט"ו, מונה רוגה למפקח הצי (תפקיד דומה לראש המבצעים הימיים של ארצות הברית), תפקיד שמילא עד 1961.
לאחר מכן, הוא הפך לחבר בפקולטה באוניברסיטת טיבינגן, ובסופו של דבר הפך שם לפרופסור חבר ב-21 ביולי 1967. הוא היה מרצה אורח באוניברסיטאות רבות, כולל מכללת המלחמה הצי האמריקאית בניופורט.
אדמירל רוגה היה אחד השופטים במשחק המלחמה בסנדהרסט ב-1974 במבצע ארי-הים.
הוא נפטר ב-3 ביולי 1985.
יצירות ספרותיות
רוגה היה מחברם של מספר ספרים, כולל "הסובייטים כמתנגדים ימיים, 1941–1945", שנכתבו עבור המכון הימי של אנאפוליס ב-1979, "ורומל בנורמנדי", שנכתב ב-1959.
בסרט "היום הארוך ביותר" (1962), הוא שיחק את עצמו, והיה יועץ לסרט.
יחסי הודו–הרשות הפלסטינית
יחסי הודו–הרשות הפלסטינית הם היחסים הדו צדדיים בין הודו והרשות הפלסטינית. יחסים אלו הושפעו במידה רבה ממאבק העצמאות נגד הקולוניאליזם הבריטי. הודו הכירה במדינת פלסטין בעקבות ההכרזה ב-18 בנובמבר 1988; אף שהיחסים בין הודו לאש"ף כוננו לראשונה בשנת 1974.
לאחר שהודו השיגה את עצמאותה בשנת 1947, עברה המדינה לתמוך בהגדרה עצמית פלסטינית בעקבות חלוקת הודו הבריטית. לאור החלוקה הדתית בין הודו לפקיסטן, הדחף להגביר את הקשרים עם מדינות מוסלמיות ברחבי העולם היה סיבה נוספת לתמיכת הודו בעניין הפלסטיני. אף על פי שהקשר מעט נפגע בסוף שנות ה-80 וה-90, שכן ההכרה בישראל הביאה לחילופים דיפלומטיים, התמיכה האולטימטיבית בעניין הפלסטיני הייתה עדיין דאגה בסיסית. מעבר להכרה בקשרי הגדרה עצמית פלסטינים היו תלויים במידה רבה בקשרים חברתיים-תרבותיים, ואילו היחסים הכלכליים היו מתונים. הודו תרמה 10 מיליון דולר לתקציב השנתי של הרשות הפלסטינית בהזדמנות אחת.
מאז כינון היחסים הדיפלומטיים בין הודו לישראל חל שיתוף פעולה מוגבר במיזמים צבאיים ומודיעיניים. נפילת ברית המועצות ועליית הפעילות האסלאמיסטית נגד מדינות בשתי המדינות סללו את הדרך לברית אסטרטגית. מאז, התמיכה ההודית בפלסטין נהייתה פושרת, אם כי הודו עדיין מכירה בלגיטימיות של שאיפותיה של הרשות הפלסטינית.
ראש הממשלה נרנדרה מודי הפך לראש הממשלה הראשון בהודו שביקר ברשות הפלסטינית בשנת 2018.
כינון יחסים
הודו הייתה המדינה הלא-ערבית הראשונה שהכירה בעת ובעונה אחת בסמכותו של הארגון לשחרור פלסטין כ"נציג הלגיטימי היחיד של העם הפלסטיני. משרד אש"ף הוקם בניו דלהי בשנת 1975, עם יחסים דיפלומטיים מלאים שהוקמו במרץ 1980. הודו הכירה ברשות הפלסטינית לאחר ההכרזה ב-18 בנובמבר 1988; אף שהיחסים בין הודו לאש"ף נוצרו לראשונה בשנת 1974.
שדרוג היחסים
הודו פתחה משרד נציגויות בעזה ב-25 ביוני 1996. נאמר כי התמיכה ההודית היא "עקבית תמיכה בלתי מעורערת" בנושא הפלסטיני, שבו הוא היה שותף לתפיסה כי שאלת פלסטין היא לב לבו של הסכסוך הישראלי-ערבי. לפיכך הודו תמכה בעקביות בזכותו הלגיטימית של העם הפלסטיני למדינה ובצורך הכרח הנובע בשלום צודק, מקיף ומתמשך באזור המבוסס על החלטות מועצת הביטחון של האו"ם 242, 338 ו-425, כמו גם על עקרון מסירת שטחים. הודו תמכה גם בוועידת מדריד באוקטובר 1991.
הודו השתתפה בוועידת אנאפוליס בשנת 2007. ממשלת הודו ציינה את הרלוונטיות הישירה עבור הודו בנושא והעדיפה את הקמתה של "מדינת פלסטין ריבונית, עצמאית ומאוחדת", וטענה כי תמיכתה בעניין נותרת ללא עוררין. שר החוץ ההודי, פרנב מוקהרג'י, תדרך את הוועדה המייעצת במשרדו באומרו: "תמיכתה של הודו בעניין הפלסטיני לא נפקדה." כמעט שנה לאחר מכן, כמחווה של סולידריות עם העניין הפלסטיני, העניקה הודו שטח נדל"ן יקר במובלעת הדיפלומטית המובחרת של הבירה ההודית לבניית שגרירות של נשיא הרשות הפלסטינית (PAP) מחמוד עבאס. המתנה הדגישה "סולידריות בלתי מעורערת ומחויבות אל פלסטין העצמאית" של הודו נתפסה על ידי כמה לאזן את היחסים ההולכת וגדלה שלה עם ישראל. בביקורו אמר עבאס כי הודו מילאה תפקיד גדול בתהליך השלום במערב אסיה. לאחר קבלת הפנים החגיגית ומשמר הכבוד בחזיתו של רשטרפטי בהוון, אמר עבאס כי היחסים בין הודו לפלסטין היו תמיד טובים וכי שתי המדינות עושות מאמצים לשפר את היחסים הללו. למחרת אמר ראש ממשלת הודו מאנמוהאן סינג, "הודו מאמינה כי הפתרון צריך להתבסס על החלטות האו"ם הרלוונטיות, יוזמת השלום הערבית ומפת הדרכים של הרביעייה וכתוצאה מכך מדינת פלסטין ריבונית, עצמאית, בת קיימא ומאוחדת שחיה בתוך גבולות מאובטחים ומוכרים, זה לצד זה בשלום עם ישראל. בשנת 2008, ראש הממשלה של הודו גם נתן הצהרה כי "אנו מקווים לראות את פלסטין ריבונית, עצמאית, ומאוחדת, בשיתוף ובשלום עם ישראל. אישרתי את עמדתנו בנושא זה בפני הנשיא עבאס במהלך שיחתנו היום." בהודעה משותפת גם הוסיף כי "הודו קראה גם קץ להרחבת התנחלויות ישראליות בפלסטין הכבושה ולהקלה משמעותית של הגבלות על תנועה חופשית של אנשים וסחורות בתוך פלסטין."
בביקור בהודו הצהיר אבו מאזן כי "היחסים ההולכים וגדלים של הודו עם ישראל אינם מהווים דאגה לפלסטינים" מכיוון שהתמיכה של ניו דלהי בעצמאות פלסטינית נותרה ברורה. בעודו מדבר על מעורבותה ההולכת וגוברת של הודו עם ישראל, במיוחד בתחום ההגנה, אמר עבאס, "יחסי הודו עם ישראל הם החלטתה הריבונית. אנחנו לא מתכוונים להתערב. אנו יודעים היטב כי הודו תומכת במאבק הפלסטיני להשגת עצמאות משלה." הערותיו השנויות במחלוקת היו בניגוד מוחלט לדו"ח מכיוון שהודו הפכה לשותפת המסחר השנייה בגודלה של ישראל, ואילו הודו הפכה ללקוחה של תעשיית הנשק הגדולה ביותר של ישראל. עם זאת, נאמר גם כי לכלכלה הפלסטינית יש "פוטנציאל מדהים" שניתן לשחרר אם יוסרו ההגבלות הישראליות על התנועה הפלסטינית.
סיוע הודי לרשות הפלסטינית
בוועידת התורמים בוושינגטון די. סי. באוקטובר 1995 התחייבה הודו מיליון דולר לסיוע לעם הפלסטיני. בוועידת ההתחייבות שלאחר מכן בפריז בינואר 1996 התחייבה הודו מיליון דולר נוסף ששימש לבניית מרכז ספריה לפעילות במכללה הטכנית הפלסטינית בדיר-אל-בלח וספרייה נוספת באוניברסיטת אל-אזהר בעזה. בכנס תורמים בינלאומי נוסף בוושינגטון הבירה ב-30 בנובמבר 1998 התחייבה הודו מיליון דולר נוספים. סכום של 300,000 דולר הועבר לאוניברסיטת אל-אזהר לבניית שתי קומות נוספות לספריה. הסכום הנותר נוצל לתוכנית לפיתוח משאבי אנוש.
לאחר ביקור של משלחת ביטחונית בהודו במרץ 1997, בראשות ראש כוחות הביטחון הפלסטינים, מייג'ור גנרל נאצר יוסף, הציעה הודו 51 משבצות אימונים ביטחוניות מיוחדות לפלסטינים בענפים שונים במהלך השנים 1997–1998. הודו המשיכה להציע 8 מלגות במסגרת תוכניות ICCR לסטודנטים פלסטינים ללימודים גבוהים בהודו, תוך שהיא מציעה כמה משבצות לקורסי הכשרה במסגרת תוכנית ITEC.
מחמוד עבאס ערך ביקור ממלכתי בהודו בספטמבר 2012, במהלכו הודו התחייבה לסיוע בסך 10 מיליון דולר. גורמים רשמיים בהודו אמרו כי זו התרומה השלישית כזו, והוסיפו כי ניו דלהי מחויבת לסייע לפרויקטים אחרים של פיתוח. הודו גם הבטיחה תמיכה בהצעתה של פלסטין לחברות מלאה ושווה באו"ם. שלושה הסכמים - על בניית בתי ספר, על טכנולוגיות מידע והקניית הכשרה מקצועית - נחתמו בין הצדדים לאחר השיחות. ראש ממשלת הודו מנמוהאן סינג אמר: "התמיכה בעניין הפלסטיני היא אבן יסוד במדיניות החוץ של הודו. חזרתי על תמיכתה הנחרצת של הודו במאבקו של העם הפלסטיני להשגת מדינת פלסטין ריבונית, עצמאית, בת קיימא ומאוחדת עם בירתה בירושלים המזרחית."
פליטים
הקבוצה הראשונה של פליטים פלסטינים מעיראק הגיעה להודו במרץ 2006. בדרך כלל הם לא הצליחו למצוא עבודה בהודו מכיוון שדיברו רק ערבית, אם כי חלקם מצאו עבודה בארגונים לא ממשלתיים של הודו. לכולם ניתנה גישה חופשית לבתי חולים ממשלתיים. מתוך 165 הפליטים הפלסטינים מעיראק בהודו, 137 מהם מצאו אישור ליישוב מחדש בשוודיה.
קשרים תרבותיים
כמו בחלק ניכר מהעולם השלישי, כולל מזרח אירופה, דרום-מזרח אסיה והפריפריה של דרום אסיה, המורשת הבוליוודית ממשיכה לבנות הרשאות כוח רכות להודו.
קשרים כלכליים
חברה הודית, M / s Satyam, Hyderabad (ו-M / s United Information Technology), קיבלה במשותף מ-Palestine Telecommunications Co חוזה לאספקה והטמעה של מערכת פיננסית אורקל בשכם, הגדה המערבית.
ביקורים דו-צדדיים
נשיא אש"ף יאסר ערפאת ביקר בהודו בתאריכים 20–22 בנובמבר 1997. כמו כן הוא ביקר בהודו ב-10 באפריל 1999. בשנת 1997 נחתם מזכר הבנות בנושא שיתוף פעולה בין שתי המדינות. ה-MOU קבע מסגרת מובנית לשיתוף פעולה דו-צדדי בתחומים מגוונים כגון מסחר, סחר, תרבות, מדע וטכנולוגיה, שיתוף פעולה תעשייתי, מידע ושידור, בין היתר. ערפאת הניח גם את אבן היסוד של אולם שהוקם על ידי הליגה ההודית-ערבית בהיידראבאד. באפריל 1997 השתתף בוועידת השרים ה-12 של המדינות הבלתי-מזדהות, שם נאם בפני שרי החוץ של NAM במושב מיוחד.
חבר הוועד הפועל של אש"ף, סולימאן נג'ג'אב, ביקר בהודו כדי להשתתף בסמינר בנושא "סיכויים לשלום במזרח התיכון", שאורגן על ידי מחלקת המידע של האו"ם בתאריכים 3–4 בפברואר 1998. מנכ"ל ועדת הבחירות ברשות הפלסטינית ביקר גם בהודו בפברואר 1998 כדי להכיר את הליך הבחירות בהודו. שר השיכון והאנרגיה הפלסטיני עבד רחמן חמאד ביקר בהודו באפריל 1998 כדי להשתתף בסמינר נוסף שארגנה מועצת השגרירים הערבים. חבר בוועד הפועל של הפת"ח, האחראי על קשרי חוץ וחבר המועצה הלאומית הפלסטינית, חני אל-חסן, ביקר בהודו כנציג אש"ף כדי להשתתף בקונגרס ה-17 של המפלגה הקומוניסטית בהודו (CPI) שהתקיים בצ'נאי בין התאריכים 18–20 בספטמבר 1998.
משלחת רשמית הודית ביקרה באזורי השלטון העצמי הפלסטיני במאי 1997 ונפגשה עם ערפאת בעזה. השר לענייני חוץ, סאלם שרוואני, פגש את שר החוץ של מדינת פלסטין, פארוק קדומי, בתוניס ב-5 בספטמבר 1997. בעקבות זאת הושלם בנובמבר 1997 הסכם על שיתוף פעולה דו-צדדי בין ממשלת הודו והרשות הפלסטינית, והתחזק שיתוף הפעולה בתחום המסחר, התרבות והמידע.
ראש הממשלה נרנדרה מודי ביקר בגדה המערבית ב-10 בפברואר 2018, שהיה הביקור הראשון של ראש ממשלת הודו בשטחים הפלסטיניים.
חואנפי
קריירת מועדונים
חואנפי נולד בקראקס שבוונצואלה. הוא גדל במחלקות הנוער של לויולה ספורט קלוב ושל קראקס המקומיות, ובשנת 2009 עבר למחלקת הנוער של מאלגה מליגת העל הספרדית. בעונת שיחק חואנפי במאלגה ב', קבוצת המילואים של מאלגה. ב-29 באוגוסט 2014 ערך חואנפי את הופעת בכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-76 בהפסד 3-0 לוולנסיה במסגרת המחזור השני בליגה. ב-6 בינואר 2015 הבקיע חואנפי את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-16 בניצחון 2-0 על לבאנטה במסגרת גביע המלך הספרדי. הוא ערך 5 הופעות ליגה בעונת. ב-16 באוקטובר 2016 הורחק חואנפי לראשונה בקריירה, לאחר שספג שני כרטיסים צהובים בתיקו 1-1 נגד דפורטיבו אלאבס במסגרת המחזור השמיני בליגה.
בעונת זכה חואנפי לדקות משחק מרובות בקבוצה, כשהוא עורך 29 הופעות ליגה. ב-23 בינואר 2016 הבקיע חואנפי את שער הבכורה שלו בליגה, שער בדקה ה-32 בהפסד 2-1 לברצלונה במסגרת המחזור ה-21. הוא הבקיע ארבעה שערי ליגה בעונה זו.
קריירה בינלאומית
ב-14 בנובמבר 2014 ערך חואנפי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ונצואלה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-58 בהפסד 5-0 לנבחרת צ'ילה במשחק ידידות. חואנפי היה גם חלק מסגל נבחרת ונצואלה לטורניר קופה אמריקה 2016. בשלושת משחקי שלב הבתים הוא לא שותף, ובמשחק רבע הגמר נגד נבחרת ארגנטינה, בו הפסידה נבחרת ונצואלה 4-1, הוא נכנס כמחליף בדקה ה-55. ב-7 בספטמבר 2016 הבקיע חואנפי את שער הבכורה שלו בנבחרת, שער בדקה ה-35 בתיקו 2-2 נגד נבחרת ארגנטינה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
זכויות להט"ב במאלי
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) במאלי מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים. פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כחוקית בשטח המדינה וגיל ההסכמה בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים מוגדר כשווה מאז 1961 ועומד על 15 שנים. עם זאת, מערכות יחסים בין זוגות חד-מיניים אינן מחזיקות באותן הכרות משפטיות שזמינות לזוגות הטרוסקסואלים מהמין השני שכן נישואים חד-מיניים או כל הכרה מוגבלת יותר בזוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור) אינם מוכרים בחוק. כמו כן, לא ידועים נתונים אם קיימת הכרה משפטית בשינוי מגדר לטרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית.
מעמד בחוק
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כחוקית במאלי, בעוד גיל ההסכמה מוגדר כשווה בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים מאז 1961 ועומד על 15 שנים.
עם זאת, סעיף 179 לחוק העונשין מעניש קיום "מעשה מגונה בפומבי" בעונש של שנתיים מאסר וקנס של עד 200,000 פרנק CFA מערב אפריקאי, שדווח לאורך השנים כמי ששימש לעיתים נגד אזרחי להט"ב מאלים שהציגו גילויי חיבה פומביים עם בני זוגם.
הכרה במערכות יחסים חד-מיניות
מאלי אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה מוגבלת יותר של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור). לצד אי הכרתה של מאלי במערכות יחסים הומוסקסואליות, ישנה הגבלה בחוקת המדינה שמכירה בנישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד מאז יוני 2023.
הורות ואימוץ
זוגות חד-מיניים לא רשאים לאמץ ילדים במאלי, הן באמצעות אימוץ חורג או משותף. סעיף 522 לחוק "אנשים וקוד משפחה" שתקבל באספה הלאומית ב-2 בדצמבר 2011 ולאחר מכן נחתם על ידי נשיא מאלי, מגביל גישה לאימוץ עבור זוגות הטרוסקסואלים מהמין השני בלבד.
תנאי מחיה
לדברי ד"ר דמבלה בינטו קייטה, מנהל "ARCAD/SIDA" ארגון למאבק במחלת ה-HIV/איידס במאלי שמספק שירותי בריאות לגברים המקיימים יחסי מין עם גברים, לגבי יחס החברה המאלית לאזרחי להט"ב מאלים, "אין להם זכויות ובוודאי שאין להם זכות לתבוע את נטייתם המינית. כל האמונות התרבותיות כלפי הומוסקסואליות הן שליליות. כתוצאה מכך, אזרחי להט"ב במאלי מוגדרים כמי שנאלצים לבצע נטיות ביסקסואליות או פרקטיקות מיניות נוספות באופן דיסקרטי שמעמידות אותם בסיכון גבוה לקבלת זיהומים ו-HIV. גברים שנמשכים רומנטית לגברים אחרים נאלצים להתחתן עם נשים כדי שלא יחללו את כבוד המשפחה אם כי הם עדיין מחזיקים בגברים כשותפים רומנטיים". על פי סקר שנערך במאלי על ידי מרכז המחקר פיו בשנת 2007, 98 אחוז מהנסקרים המבוגרים הצהירו שהומוסקסואליות היא "דרך חיים שהחברה לא צריכה לקבל", נתון שהיה השיעור הגבוה ביותר של הומופוביה ב-45 המדינות שנסקרו.
דו"ח זכויות האדם של מחלקת המדינה של ארצות הברית במאלי לשנת 2011 מצא כי, "'לא היו ארגוני להט'ב גלויים בציבור במדינה. התאגדותם החופשית נבלמה על ידי חוק האוסר התאגדות 'למטרה בלתי מוסרית' בעוד שבשנת 2005 המושל של מחוז במקו ציטט את החוק כדי לסרב להעניק הכרה רשמית לאגודה עבור זכויות להט'ב'."
אריה לוי (ראש ישיבה)
ביוגרפיה
נולד בשכונת מאה שערים בירושלים, בתאריך כ"ה בטבת תרצ"ז. גדל והתחנך בתלמוד תורה יבנה, ובישיבה קטנה תפארת צבי, לאחר מכן עלה לישיבת חברון. שם נקשר לרבותיו ראשי הישיבה, ובפרט לרב אברהם פרבשטיין. כמו כן היה משתתף תדיר בשיעוריהם של הרב חיים שמואלביץ והרב נחום פרצוביץ בישיבת מיר.
נשא לאשה את לאה לוי (בתו של הרב ברוך יצחק לוין, רב וראש ישיבת 'מקור חיים'). לאחר נישואיו למד בכולל מקור חיים (שם הוציא את ספרו), וכן בכולל של הרב מרדכי אליפנט, ואחר הצהריים בישיבת מיר.
בשנת תשל"א נקרא על ידי הרב יששכר מאיר לכהן כר"מ בישיבת הנגב.
לאחר פטירת הרב יששכר מאיר (בשנת תשע"א) מונה לכהן במקומו כראש הישיבה.
בי"ח בכסלו תשפ"א מונה לחבר במועצת גדולי התורה שע"י דגל התורה.
משפחתו
גיסיו: הרב יהושע מאיר רוזנטל (רב שכונת שערי חסד בירושלים). הרב חיים מאיר שטיינברג (ראש כולל אור הנר מבני ברק).
חתניו: הרב יהושע הלר, הרב דוד דיסין (מרבני ישיבת נחלת הלווים בחיפה), הרב הלל גרוסברד.
קרב נסייאר
קרב נסייאר (בנורווגית: Slagt ved Nesjar) היה קרב ימי שהתרחש בפיורד אוסלו שבנורווגיה ב-25 במרץ 1016. היה זה המאורע הראשון בשלטונו של המלך אולף האראלדסון (הנודע לאחר מכן כ"אולאף הקדוש"). משורר החצר בחצר המלוכה האיסלנדית זיגווטר ת'ורט'רסון (Sigvatr Þórðarson) חיבר שיר לזכרו של הקרב ולתוצאותיו הטראגיות. כ-1,000 שנה לאחר התרחשות הקרב הקימו גם כן אנדרטה בכפר הלגרואה, שם מאמינים שעל פי מקורות היסטוריים היה מקום התרחשות הקרב.
רקע היסטורי
מקורות עממיים ממקמים את זירת ההתרחשות בקצה המערבי של פיורד אוסלו, אך המקום המדויק אינו ידוע. הקבוצות הלוחמות היו תובעי הכס ובראשם אולאף האראלדסון, כנגדו ניצב השליט סוון הוקונסון ואלו שתמכו בו.
לאחר הפסדו ומותו של אולף טריגבאסון בקרב סבולדר, חולקה נורווגיה בין שלושת המנצחים, חלקה הצפון-מזרחי עבר לחזקתה של שוודיה ומלכה, אולוף סקטקונונג, חלקה הדרום-מערבי עבר לחזקתו של איריק הוקונסון ואחיו-למחצה הסוון הוקונסון, שניהם שליטי נורווגיה דה פקטו, אך למעשה חלק זה נשלט על ידי ממלכת דנמרק ובראשה סוון פורקבירד, ואילו דרומה נשאר עצמאי, מנוהל על ידי אצילים מקומיים. עם זאת, כשאיריק הוקונסון הצטרף לגיסו קנוט הגדול במסע לכיבוש אנגליה, הדנים שהיו שם נסוגו והתקפלו מהשטח. את השטח הזה תפס האראלד האראלדסון, אשר טען לבעלותו, עקב היותו נצר למשפחת המלוכה "פיירהייר". סוון, אשר בסיס מושבו היה בנידרוס (טרונדהיים, בטרנדלג של היום), נודע כי אולאף גייס תמיכה במזרח נורווגיה. הוא הפליג לאורך חופי נורווגיה. בדרך הוא איחד כוחות עם כמה בעלי ברית בקרב ראשי החקלאים בנורווגיה, הבולט שבהם היה ארלינג סקיאלסון. לעומת זאת, אולאף האראלדסון סיים לאסף את כוחותיו מוקדם יותר והחל את נסיעתו צפונה כדי להתעמת עם סוון. הציים התעמתו מול החוף ב"יום ראשון של הדקלים", 25 במרץ 1016. במהלך הקרב נגרמו אבדות כבדות לשני הצדדים, עם זאת, שום דמות חשובה לא נהרגה. עם זאת, תוצאת הקרב נסתיימה בניצחונו של אולף האראלדסון וברדיפתו אחר סוון הוקונסון. לאחר הקרב סוון נמלט לשוודיה, אך מת בדיוק כשהחל לגייס צבא כדי להחזיר את השטחים הכבושים חזרה לשליטתו.
סריקולוס
מינים אלה חיים על קרקע היערות, והם בעלי גוונים צהובים ואדומים עד שחורים בולטים. הסוכות שלהם מורכבות מערימת ענפים וזרדים הממוקמים בשתי שורות, ביניהם מונחים מספר חפצים נוצצים, המיועדים למשיכת הנקבות. הם בעלי דו-צורתיות זוויגית, והנקבות הרבה פחות מקושטות ומרשימות מהזכרים.
מינים
בסוג זה 4 מינים:
סבסטיאן ספרינג קרזג׳
סבסטיאן ספרינג קרזג (31 ביולי 1867 - 18 באוקטובר 1966) היה איש עסקים אמריקאי. הוא הקים והיה בעלים של שתי רשתות חנויות כלבו: חברת SS Kresge, אחת מארגוני הקמעונאות הגדולים במאה ה-20, ורשת בתי הכלבו Kresge-Newark. שם התאגיד שונה ל-Kmart בשנת 1977. בסופו של דבר הוא התאחד עם סירס לתאגיד סירס אחזקות.
ראשית חייו
קרזג' נולד ליד אלנטאון שבפנסילבניה, בנם של סבסטיאן קרזג' וקתרין קונקל. חי בחווה המשפחתית בקרסוויל (על שם אבותיו) עד גיל 21, הוא התחנך בבתי הספר הציבוריים המקומיים, באקדמיה פיירוויו, בברודהדסוויל, פנסילבניה, ובמכללה לעסקים איסטמן ביזנס בפוקיפסי, ניו יורק, שם סיים את לימודיו במרץ 1889.
קריירה
לאחר סיום לימודיו, עבד בחנות לחומרי בניין במשך שנתיים, ואז עבד כסוכן נוסע בין השנים 1892 - 1897. ב־20 במרץ 1897 החל קרזג' לעבוד אצל ג'יימס ג'יי מק'קורי, מייסד ג'יי ג'יי מק'קורי, בחנות של מוצרים במחירים זולים בממפיס, טנסי. הוא עבד שם במשך שנתיים.
בשנת 1899 הוא הקים חברה משלו, עם צ'ארלס ג'יי וילסון, בהשקעה של 8,000 דולר בשתי חנויות של "בחמישה ועשרה סנט"; אחד מהם היה במרכז העיר דטרויט, מישיגן, שעבורו הוא קיבל בעלות במק'רורי. בשנת 1912 הוא שילב את חברת SS Kresge עם 85 חנויות. החברה הונפקה לראשונה בבורסת ניו יורק ב־23 במאי 1918. במהלך מלחמת העולם הראשונה העלה את מגבלת המחירים בחנויותיו לדולר אחד.
בשנת 1923 הוא הקים חברה חדשה ורכש חנות כלבו גדולה בניוארק, ניו ג'רזי. הוא שינה את שמה לחנות Kresge-Newark, הרחיב אותה והקים רשת חנויות וסניפים. חברת הכלבו החדשה הייתה נפרדת לחלוטין מחברת כלבו ההנחות SS Kresge. בשנת 1924 היה קרזג' שווה כ־375,000,000 $ ($ 5,000,000,000 $ 2009 [2] ) והיה בבעלותו נדל"ן בשווי מוערך של 100,000,000 $.
חיים אישיים
הוא היה נשוי והתגרש פעמיים בשנת 1928. קרזג' ומשפחתו היו בני הכנסייה האפיסקופלית מתודיסטית של דטרויט. הוא היה פעיל בארגונים רבים, כולל בארבע לשכות בונים חופשיים בארגון השריינרס בימק"א, במועדון האתלטיקה של דטרויט, מועדון הסירות של דטרויט, ומועדוני גולף, רוטרי, וחברות מסחריות ומכוניות שונות.
היה אח בלשכת Palestine Lodge No. 357 של הבונים החופשיים במישיגן.
קרזג' נפטר ב־18 באוקטובר 1966, בגיל 99.
מוֹרֶשֶׁת
Kmart הראשון נפתח בשנת 1962 בגארדן סיטי, מישיגן. בשנת 1977, תאגיד SS Kresge שינה את שמו לתאגיד Kmart. בשנת 2005 הפכה חברת סירס אחזקות לבעלים של ק-מארט וסירס, לאחר שק-מרט קנו את סירס, והפכו לבעלים החדשים.
בשנת 1924 הקים קרזג' את קרן קרזג', ארגון ללא מטרות רווח שהכנסתו, כפי שצוין, "לקידום רווחת האנושות". עד למותו העניק קרזג' לקרן מעל 60,000,000 $. מתוך מחויבות חזקה לחוק היובש, הוא ארגן ועדת חרום לאומית לאכיפת האיסור וגם תמך רבות כספית ב"ליגה נגד הברים", אם כי מאוחר יותר הוא הפסיק לתרום. עד שנת 2018, הסכום של הקרן צמח ל-3.6 מיליארד דולר.
מקומות על שמו
מספר רב של מקומות נקראו על שם קרזג':
יוסי וסרמן
יוסי וסרמן (נולד ב-1943) הוא איש חינוך ומנהיג ארגון עובדים ישראלי. שכיהן בשנים 2002–2016 כמזכ"ל הסתדרות המורים. הורשע בעבירות של מרמה והפרת אמונים, שיבוש מהלכי משפט, פגיעה בפרטיות והטרדת עד, ונגזרו עליו 4 חודשי מאסר בפועל.
ביוגרפיה
וסרמן נולד ברומניה בשנת 1943, עלה לישראל, גדל ולמד בתל אביב ובלוד. בשנת 1965, החל לעבוד כמורה בבית הספר הממלכתי א' על שם ויצמן בלוד, שם גם למד בילדותו.
בשנת 1973, החל לנהל את בית הספר עירוני י"ב (בית ספר "הבנים" בשמו הנוכחי). וסרמן ניהל את בית הספר במשך 20 שנים עד שנת 1993.
בשנת 1971 החל את עבודתו בהסתדרות המורים.
הסתדרות המורים
החל משנת 1992, ובמשך עשר שנים, ניהל את מערך הכספים בהסתדרות המורים, וכיהן כיו"ר אגף הכספים. בשנת 2002 מונה למזכ"ל הסתדרות המורים.
במסגרת הסתדרות המורים הוביל את הקמת המינהל הכלכלי לרווחת עובדי ההוראה, חברי הסתדרות המורים. כמו כן הוביל את המאבק בדו"ח ועדת דוברת, ופעל בניסיון לצמצום פיטורי מורים המוניים בתקופת שרת החינוך לימור לבנת. בנוסף, וסרמן שותף ברפורמה המוסכמת במערכת החינוך – "אופק חדש" - ויישומה במערכת החינוך בישראל.
ב-7 בדצמבר 2016 הגישה פרקליטות מחוז תל אביב כתב אישום נגד וסרמן, שבו הוא מואשם בלקיחת שוחד, סחיטה באיומים שהביאה לידי מעשה, מרמה והפרת אמונים, פגיעה בפרטיות, שיבוש מהלכי משפט והטרדת עד. בעקבות הגשת כתב האישום התפטר וסרמן מתפקידו כמזכ"ל הסתדרות המורים. ב-3 באוקטובר 2017 הורשע לפי הודאתו בעבירות של מרמה והפרת אמונים, שיבוש מהלכי משפט, פגיעה בפרטיות והטרדת עד. ב-19 באוקטובר נגזרו עליו 4 חודשי מאסר בפועל.
אבותי כי בטחו
אבותי כי בטחו הוא פיוט מסוג סליחה לתענית עשרה בטבת, המתאר את מאורעות היום ואת השלכותיו על עם ישראל עד היום הזה. מחברו הוא רבי אפרים ב"ר יצחק מרגנשבורג, פוסק מפורסם ופייטן בן גרמניה במאה ה-12.
ידועות שתי נוסחאות שונות לפיוט, וככל הנראה שתיהן יצאו מתחת ידי הפייטן עצמו, שנהג לעבד את פיוטיו שלו במספר גרסאות.
מבנה הפיוט ותוכנו
הפיוט, שנועד כבר מעיקרו לצום עשרה בטבת, מתאר את הצרות שבאו על עם ישראל משלהי תקופת בית ראשון והלאה, מאז עזיבתם את חוקי התורה; בעשרה בטבת הוטל המצור הבבלי על ירושלים, כפועל יוצא מעוונות ישראל ומסירובם לשמוע לדברי הנביא ירמיהו, ופורענות ראשונה זו הביאה לחורבן בית המקדש הראשון ולסילוק השכינה מישראל. מאז מצוי עם ישראל בגלות ובסבל שלא הוקלו במרוצת הדורות. הפייטן מביע את כאבו ותמה עד מתי יוסיף אלוהים לעַנּות את ישראל, ומסיים בבקשה כפולה: שייקום ה' באויבי ישראל, ויגאל את עמו מאפלה לאורה בביאת המשיח, אז ייהפך צום עשרה בטבת "לְשָׂשׂוֹן וּלְשִׂמְחָה" עם שאר הצומות, כהבטחתו של זכריה הנביא:
המחבר, רבינו אפרים מרגנשבורג, נהג כנראה לכתוב את פיוטיו בכמה נוסחאות שונות (כמו פיוטו "אם אפס רבע הקן"), וכך התגלגל הפיוט לידינו בשתי נוסחאות, שהאחת מהן נאמרת לפי מנהג אשכנז המערבי, וכן במנהג פוזנא, והשנייה לפי נוסח אשכנז המזרחי. לפי המקובל במחקר, שתי הנוסחאות מקוריות, והמחבר ערך את פיוטו שלו והתאים לו בתים חדשים. בגרסה שבמנהג אשכנז המזרחי יש ארבעה עשר בתים לפיוט, ואילו בגרסה שבמנהג אשכנז המערבי ישנם אחד עשר בתים. הגרסה המערבית כוללת התייחסויות רבות לשלטון הנצרות בארץ ישראל ולכנסיית הקבר. בשל כך, בדפוסים רבים, נשמטו (עקב הצנזורה הנוצרית) ממנה חמישה בתים, ונותרו רק שישה בתים.
בתי הפיוט מורכבים מארבע שורות שוות, כאשר השורה האחרונה בכל בית היא פסוק מן התנ"ך.
פיני וינברג
פנחס (פיני) ישעיהו וינברג (22 בפברואר 1936 - 26 באוגוסט 2017) היה פסל ישראלי.
קורות חייו
נולד בחיפה. למד אצל יצחק דנציגר ורודי להמן. הלימודים אצל דנציגר היו בעיקר תאורטיים וכללו טיולים ברחבי הארץ, כדי ללמוד על הקשר בין האדם למקום, אהבת הטבע ואהבת האדם.
הוראה
לימד שחזור עתיקות ברשות העתיקות הישראלית.
פיסול
פיסל בעיקר באבן. היה חבר באגודת הציירים והפסלים הישראלית משנת 1977. כיהן כחבר בחבר השופטים של האגודה.
תערוכות
וינברג השתתף בתערוכות שונות בישראל ובעולם, ובהן: המרכז הבינלאומי לאמנות בפריז, בית האמנים בירושלים, גלריות בתל אביב (בהן גלריה הדסה קלצ'קין, גלריה שרה קישון, גלריה דל ארטה, גלריה מלמד וגלריה המגדל), גלריות בחיפה (גלריה האודיטוריום, גלריית בית הגפן, גלריית בית שגאל (במסגרת תערוכות קבוצתיות) והיכל העירייה), ולובי המרכז הרפואי סורוקה בבאר שבע.
חיים אישיים
התגורר בשכונת בת גלים בחיפה, במבנה הראשון שהוקם בשכונה - טחנת הרוח הטמפלרית.
ארטור גלברון
ארטור גֶלְבְּרוּן (11 ביולי 1913, ורשה - 23 בדצמבר 1985, תל אביב) היה כנר, מנצח ומלחין ישראלי.
קריירת ניצוח
ארטור גלברון עלה לישראל בשנת 1949 ומאז הקדיש את זמנו להלחנה ולניצוח. הוא כיהן כמנצח אורח קבוע בתזמורת קול ישראל בשנים 1949 עד 1953 וכמנצח ראשי של תזמורת הגדנ"ע (1950-56) ושל תזמורת הקיבוצים (1950-55). בשנת 1955 ניצח על בכורת הסימפוניה הראשונה של יוסף טל בבריסל, לפני המלכה אליזבט. בהמשך התמנה לפרופסור להלחנה ולניצוח באקדמיה למוזיקה בתל אביב.
קריירת הלחנה
יצירותיו הראשונות של גלברון נכתבו בסגנון פוסט-רומנטי בעיקרו. בסונאטינה שלו לכינור משנת 1944 ניכרת השפעתו של הונגר ושלישיית המיתרים משנת 1945 הושפעה מן המוזיקה של ראוול. בתחום המוזיקה הווקאלית, הרבה גלברון לכתוב מוזיקה לשירים, החל בשירתו של רילקה, שאליה התוודע בתקופת שהותו בשווייץ, ומשך בשירים מאת פדריקו גארסיה לורקה, פול אלואר ואחרים. בישראל כתב מוזיקה לשירים מאת לאה גולדברג, בלט בשם "חדווה" בהשראת שיר של פניה ברגשטיין, וכן "שיר קינה על יהודי הגטו" לבריטון, על יסוד הפואמה "השיר על העם היהודי שנהרג" מאת יצחק קצנלסון, זכר למרד גטו ורשה. בשנת 1957 כתב גלברון את יצירתו הראשונה בשיטת שנים-עשר הטונים, חמישה קפריצ'י לפסנתר, שעובדה עוד באותה שנה לנוסח תזמורתי. על אותה שורה ששימשה אותו לקפריצ'י בנה גלברון את הסימפוניה הראשונה שלו (1958). הסימפוניה נכתבה תחילה בשלושה פרקים, אך גלברון בחר להשאיר שניים מהם, פוגה ורונדו, ואילו את הפרק הראשון המקורי הפך ליצירה עצמאית בשם "פרולוג סימפוני" (1956). הסימפוניה הושמעה לראשונה בביצוע תזמורת שווייץ המערבית ואילו את הפרולוג הסימפוני ניגנה בשנת 1973 בביצוע בכורה התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח גאורג זינגר. בשנים הבאות חיבר גלברון עוד יצירות בשיטת שנים-עשר הטונים.
כאשר הזמינה תזמורת קול ישראל אצל גלברון יצירה לפי בחירתו לפרס איטליה, הגשים שאיפה נושנה והלחין אורטוריה רדיופונית לפי "מגילת האש" של ביאליק, מיצירות השירה הראשונות שקרא לאחר עלייתו ארצה. היצירה, לקולות סופרן, טנור ובס, שני קריינים, מקהלות ותזמורת הוקלטה בניצוחו בשנת 1966. היא מבוססת על שורה של שנים-עשר טונים, אך איננה מחמירה בחוקי הדודקפוניה.
הארמייה החמישית (רוסיה)
הארמייה החמישית (ברוסית: армия я-5) היא ארמייה משולבת של כוחות היבשה הרוסיים.
היסטוריה
היחידה הוקמה ב-28 בספטמבר 1939 על בסיס היחידות שהיו ממוקמות באזור ז'יטומיר/שפטובקה. היא השתתפה בפלישת ברית המועצות לפולין. לאחר סיום הקרבות היא הוצבה באוקראינה. בשנת 1940 הארמייה השתתפה בסיפוח הסובייטי של בסרביה ובוקובינה הצפונית.
לאחר פלישת הוורמאכט לברית המועצות, היא החלה בקרבות מגננה באזור לוצק. יחידות הארמייה נסוגו לכיוון קייב כאשר במהלך קרב קייב יחידותיה כותרו. במהלך ניסיון לפרוץ את המצור, מפקד הארמייה מיכאיל פוטפוב נפל בשבי. ב-20 בספטמבר 1941 הארמייה פורקה וחייליה הועברו לחיזוק יחידות אחרות של הצבא האדום.
ב-11 באוקטובר 1941 הוחלט להקים את הארמייה מחדש והיא השתתפה בקרבות מגננה של הקרב על מוסקבה. בתחילת 1942 היא השתתפה במתקפת נגד הסובייטית, במהלך שנת 1943 הארמייה החמישית השתתפה קרבות במרחב רז'ב וסמולנסק ובהמשך היא השתתפה במבצע בגרטיון ומבצע פרוסיה המזרחית.
באפריל 1945 יחידות הארמייה הועברו לעתודה. תוך זמן קצר הם הועברו למזרח הרחוק והשתתפו במבצע סערת אוגוסט.
לאחר סיום הלחימה, הארמייה החמישית הוצבה באזור המזרח הרחוק הסובייטי, בו היא מוצבת גם כיום.
חצרון בן פרץ
חצרון הוא דמות מקראית, בנו בכורו של פרץ בן יהודה ואחיו של חמול. הכתוב בספר במדבר מונה את חצרון עם אבות האומה הישראלית. שמו של חצרון נזכר לראשונה ברשימת היחס בבראשית המונה את יעקב, בניו ומשפחותיהם אשר ירדו למצרים. מאבותיו של דוד המלך.
רשימות היחס המופיעות בספר דברי הימים ומספרות אודות ארגון משפחות יהודה נותנות מידע על משפחתו של חצרון. יש המחלקים את שבט יהודה לשתי קבוצות עיקריות- שהעיקרית ביניהן היא משפחתו של חצרון בן פרץ והקבוצה השנייה היא של שאר משפחות יהודה. הקבוצה השייכת למשפחת בני חצרון נחלקת לבני ירחמאל ובני כלב בן חצרון, ובאמצע בני רם שעימהם נמנה בית דוד.
גודפרי נלר
גוֹדְפְרִי נֶלֶר (באנגלית: Godfrey Kneller, נולד כגוֹטְפְרִיד קְנִילֶר בגרמנית: Gottfried Kniller; 8 באוגוסט 1646 – 19 באוקטובר 1723) היה צייר הדיוקנאות המוביל באנגליה בסוף המאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18, והיה צייר חצרות מלכים אנגלים. הוא צייר סדרה של עשרה מלכים אירופיים מכהנים, כולל לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ועשר "יפהפיות" בחצרו של ויליאם השלישי, מלך אנגליה, כדי להתאים לסדרה דומה של עשר מפילגשיו של צ'ארלס השני ("יפהפיות וינדזור" ) שצייר קודמו פיטר לילי.
ראשית חייו
נלר נולד כגוֹטְפְרִיד קְנִילֶר, בעיר החופשית ליבק, בנו של זכריה קנילר, צייר פורטרטים. נלר למד בליידן, אך הפך לתלמידם של פרדיננד בול ורמברנדט אמסטרדם. לאחר מכן נסע עם אחיו ג'ון זכריה קנילר, שגם היה צייר, לרומא וונציה בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-17, צייר נושאים היסטוריים ודיוקנאות בסטודיו של קרלו מאראטה, ומאוחר יותר עבר להמבורג.
קריירה
האחים הגיעו לאנגליה בשנת 1676, וזכו בחסותו של ג'יימס סקוט, דוכס מונמות' הראשון. באנגליה התרכז נלר כמעט אך ורק בפורטרטים. הוא הקים סטודיו שהכין פורטרטים בקנה מידה כמעט תעשייתי, תוך שהוא מסתמך על סקיצה קצרה של הפנים עם פרטים שנוספו למודל קבוע, בעזרת האופנה של פאות מלאות. דיוקנאותיו קבעו דפוס שהלך בעקבותיו עד ויליאם הוגארת וג'ושוע ריינולדס.
הוא ביסס את עצמו כאמן פורטרטים מוביל באנגליה. כאשר נפטר סר פיטר לילי בשנת 1680, מונה נלר לצייר הראשי של חצר המלך על ידי צ׳ארלס השני. במשך כ־20 שנה (1682–1702) הוא גר בקובנט גארדן. בשנות ה-90 של המאה ה-17 צייר נלר את ״היפות מהמפטון קורט״ המתארות את הנשים הזוהרות ביותר של החצר המלכותית עליו קיבל את תואר האבירות מויליאם השלישי. הוא הפיק סדרת פורטרטים של 48 פוליטיקאים מובילים ואנשי תרבות, חברי מועדון Kit-Cat. הוא היה גם ראש האקדמיה לציור ורישום בין השנים 1711–1716 שמנה אמנים כמו תומאס גיבסון. ציוריו זכו לשבחים על ידי אנשי עילית כמו ג'ון דריידן, ג'וזף אדיסון, ריצ'רד סטיל ואלכסנדר פופ.
חייו האישיים
הוא נישא לאלמנה, סוזנה גרייב, ב־23 בינואר 1704 בכנסיית סנט בריד, לונדון. היא הייתה בתם של הכומר ג'ון קאולי, בעל מעמד חשוב בכנסייה האנגליקנית באזור לונדון, ונכדתו של ויליאם קאולי. לבני הזוג לא היו ילדים.
מותו
נלר נפטר בשנת 1723 ונקבר בטוויקנהאם. אלמנתו נקברה לידו ב־11 בדצמבר 1729.
מורשת
אנדרטה לזכרו הוקמה במנזר וסטמינסטר. צוואתו של נלר העניקה קצבה של 100 ליש"ט לשנה לעוזרו אדוארד בינג שהופקד על סיום כל העבודות הלא גמורות של נלר. בינג גם ירש את הציורים בסטודיו של נלר.
את מרבית הונו ירש נכדו, גודפרי נלר האקל, שהיה בנה של אנייס האקל, בתו הלא חוקית של נלר מפילגשו הגברת ווס, ואשר קבל את שם משפחתו של סבו (נלר) כתנאי לקבלת הירושה.
יצירות
בעיר הולדתו ליבק ניתן לראות יצירות של נלר במוזיאון סנט אן ובכנסיית סנט קתרין. עבודותיו בכנסיית סנט מרי הושמדו על ידי הפצצת ליבק בשנת 1942. דיוקן שמן גדול של ג'יימס השביעי מסקוטלנד (המלך ג'יימס השני של אנגליה) תלוי על גרם המדרגות הראשי של מועדון החברים הפרטיים, מועדון קלדוניאן בבלגרביה, לונדון.
דיוקן של אן, מלכת בריטניה, שייך לבית החולים טריניטי ברטפורד, נוטינגהמשייר מיוחס לנלר אף שהוא אינו חתום. לבית החולים יש קשר חזק עם המלכה אן, המייסדת היא בת דודה ראשונה של סבתה. הדיוקן שוחזר ונוקה בשנת 1999.
נתן קירש
נתן (נייטי) קירש (באנגלית: Nathan Kirsh; נולד ב-6 בינואר 1932) הוא איש עסקים, מיליארדר ופילנתרופ דרום אפריקאי יהודי. במרץ 2019 העריך המגזין פורבס את הונו בכ-4.9 מיליארד דולר אמריקני.
ביוגרפיה
קירש נולד בדרום אפריקה וגדל בפוטשפון, בשנת 1952 סיים תואר ראשון במסחר באוניברסיטת ויטווטרסראנד. לאחר לימודיו החל לנהל את העסק המשפחתי, מפעל לזיקוק לתת לתעשיית הבירה, אותו ירש מאביו שנפטר כשהיה בן 16. בהמשך נכנס לעסקי הסחר בסחורות חקלאיות ואחר כך לבנקאות במדינת אסוואטיני (אז סווזילנד). בשנת 1971 מכר מחצית מעסקיו לממשלה המקומית והחל להשקיע בעסקים גם בממלכה המאוחדת ובישראל, בין השאר רכש מניות בחברה לישראל וחברת פרוטרום.
בשנת 1981 היה שותף ברכישת השליטה בחברת רסקו. בשנת 1984 רכש 75% ממניות חברת מגל מערכות ביטחון מהתעשייה האווירית לישראל, באמצעות חברת ההחזקות "מירה-מאג", שבבעלותו בשותפות עם איש העסקים יעקב אבן עזרא. ביוני 1988 היה שותף בקבוצה שזכתה במכרז להקמת מרינה הרצליה. בשנת 1989 רכש את יבואנית המזון חברת ויליגר דליקטס ממשפחת ויליגר מייסדי החברה. בין השאר החזיק גם במניות רשת הולמס פלייס העולמית ובישראל.
חיים אישיים
קירש נשוי לפרנסס הר, ולהם שלושה ילדים, בן אחד, פיליפ קירש ושתי בנות. הם מתגוררים באזולוויני שבאסוואטיני, והוא בעל אזרחות של ארצות הברית, דרום אפריקה ואסוואטיני.
פילנתרופיה
בשנת 2008 הקים, יחד עם שותפו לעסקים בישראל יעקב אבן-עזרא, את "קרן נתן", במטרה לסייע בהקמה וצמיחה של עסקים קטנים במדינת ישראל, מתוך אמונה שעסקים אלה תורמים רבות לצמיחתה של כלכלת המדינה.
יהודה חנקין
יהודה לייב חנקין (1842 רוסיה, פלך פולטביה, קרמנצ'וג - 25 בנובמבר 1893 ראשון לציון) מעולי העלייה הראשונה וממקימי העיר ראשון לציון.
ביוגרפיה
חנקין נולד ב-1842 בעיר קרמנצ'וג לאביו יעקב שלמה שעסק בחכירת אחוזות, ניהול נשקים ומסחר ביבול וקרקעות. ב-1882 עלו חנקין ומשפחתו ארצה והצטרף לקבוצת יהודים בעלי ממון (ביניהם זלמן דוד ליבונטין, יוסף פיינברג ואחרים) כדי להקים כאן מושבה. תחילה התיישבו ביפו ואז החלו לחפש אדמות. בסיועו של יוסף נבון רכשו את קרקעות כפר "עיון קרא" לצורך הקמת ראשון לציון. היה שותף להקמת הבית הראשון במושבה ובעזרת ידיעותיו בתחום ניהול משקים סייע לבעלי המשקים האחרים להקים את משקיהם והפך בכך לחביב המתיישבים שכינוהו "דוד ליובקה".
בתקופה בה אולצו האיכרים להשתעבד לפקידי הברון היה חנקין בין המשפחות הבודדות שנותרו עצמאיות וסירבו לקבל כספים. בהמשך היה שותף פעיל במרד האיכרים כנגד פקידות הברון. במיוחד היה פעיל בגירושו של הפקיד יהושע אוסוביצקי מהמושבה דבר שהמריץ את פקידי הברון לנקום בו ולמרר את חייו. שיא ההתנכלות הייתה הדרישה לגרושו מהמושבה וזאת בעידודם של יהודה לייב פינסקר ו משה לייב ליליינבלום וזאת מתוך חשש שהנדיב יעצור את תמיכתו. וכך, ב-1887, מכר חנקין את אדמתו ועבר, עם משפחתו, ליפו שם פתח חנות.
משפחתו
עוד בהיותו ברוסיה נשא לאישה את שרה (בת חיים תנחום חלינסקי) ושם גם נולדו שניים מילדיהם. בארץ נולדו ילדים נוספים וביניהם:
נפטר ב-1893 ביפו ונקבר שם. בתקופת מלחמת העולם הראשונה הועברה גופתו לקבורה בראשון לציון.
עידן שום
עידן שום (נולד ב-26 במרץ 1976) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר. משמש כיום כמנכ"ל הפועל כפר סבא.
אביו הוא מאמן העבר יצחק שום.
קריירה
שום התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל כפר סבא ובעונת 1993/1994 הצטרף לקבוצה הבוגרת. ב-17 בספטמבר 1994 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 1-3 נגד הפועל חדרה. במהלך עונת 1995/1996 הושאל לצפרירים חולון.
בקיץ שום חתם במכבי חיפה. בחיפה, שיחק כשנה וחצי בהם לא הצליח להשתלב בהרכב הקבוצה.
בנובמבר הצטרף להפועל פתח תקווה.
בקיץ חזר לקדנציה שנייה חתם בהפועל כפר סבא.
בהמשך הקריירה שיחק גם בעירוני ראשון לציון, מכבי נתניה, הפועל חיפה, מכבי הרצליה ואלניה ולדיקווקז מליגת העל הרוסית.
בקיץ חזר להפועל כפר סבא בה שיחק חמש שנים עד שפרש מכדורגל.
בסוף עונת 2012/2013, לאחר פירוק הקבוצה בליגה הלאומית, מונה לראשונה למאמן הפועל כפר סבא ביחד עם תמיר בן חיים עד למינוי מאמן קבוע, אך לא הצליח להציל את הקבוצה, והיא ירדה לליגה א'. בינואר מונה למאמן קבוצת הנוער של הפועל כפר סבא, בה אימן עד לסיום העונה. ב-22 במרץ 2021 מונה למאמן זמני של הקבוצה הבוגרת עד לסיום העונה. לאחר מכן, מונה למנכ"ל הקבוצה.
רביעיית תל אביב
רביעיית תל אביב הייתה רביעיית מיתרים, שייסד הכנר חיים טאוב בשנת 1960. חבריה המקוריים היו: חיים טאוב, כינור ראשון, מנחם ברוייאר, כינור שני, דניאל בנימיני, ויולה ועוזי ויזל, צ'לו. כל נגני הרביעייה היו ילידי תל אביב ומכאן שמה. זמן קצר לאחר הקמת הרביעייה החליף אורי פיאנקה את ברוייאר בתפקיד הכינור השני. שלושה מהם - טאוב, בנימיני ופיאנקה - היו נגנים בתזמורת הפילהרמונית הישראלית. הרביעייה פעלה למעלה מ-30 שנה, בישראל ומחוצה לה, וזכתה להצלחה רבה הן בארץ והן בעולם.
היסטוריה
ההופעה הראשונה של הרביעייה הייתה במוזיאון תל אביב הישן, בשדרות רוטשילד 16, במאי 1960. בתוכנית היו רביעייה ברה מז'ור של מוצרט, ק. 575, רביעיית "הנבל" של בטהובן אופוס 74, וחמישיית הקלרינט של ברהמס, עם הקלרינטן יונה אטלינגר, שהיה גם הוא חבר התזמורת הפילהרמונית.
רביעיית תל אביב הוזמנה לסיור קונצרטים באוסטרליה, במסגרת פסטיבל בטהובן שנערך שם. הדעות בתזמורת הפילהרמונית נחלקו בשאלה, אם התזמורת מסכימה עקרונית ליציאת גוף קאמרי מבין חבריה לחו"ל, אך בהצבעה חשאית אושרה הנסיעה, ובסופו של דבר צמחה ממנה הזמנה גם לתזמורת עצמה.}
חיים טאוב מתאר את קשיי הנגינה ברביעיית מיתרים:
אך חיים טאוב מדגיש גם את ההנאה שמפיק נגן מנגינת מוזיקה קאמרית, אם לעצמו ואם לכמה מאות ידידים.
רביעיית תל אביב המשיכה לפעול עד שנות ה-90'. הוויולן דניאל בנימיני נפטר ב-1993.
בשנת 1997 קמה רביעיית מיתרים חדשה באותו שם אך בהרכב נגנים שונה.
מלחמת המינים (תוכנית טלוויזיה)
מלחמת המינים הייתה תוכנית בידור קומית ישראלית, בהנחייתם של שלום אסייג וליטל שוורץ ובהשתתפות קומיקאים נוספים. התוכנית עלתה לשידור ב-23 באפריל 2015 במסגרת זכיינית רשת ושודרה בימי שישי ב-21:30. העונה הראשונה והיחידה של התוכנית הסתיימה ב-7 באוגוסט 2015, ושבוע לאחר מכן שודר ספיישל מאחורי הקלעים.
מבנה התוכנית
התוכנית החלה ב-23 באפריל 2015 ביום חמישי, וכבר מהפרק השני עברו לשדר בימי שישי אחרי החדשות. כל תוכנית נפתחת בקטע סטנד-אפ קטן של המנחים ואז מזמינים את הכוח הגברי ואת הכוח הנשי, שהם מספרים על חיי האהבה והזוגיות שלהם בשבוע שחלף. בכל תוכנית שוורץ ואסייג יצאו לחפש זוג ישראלי שנתקל בבעיה וצריך שיפתרו לה אותה. לפני כל היכרות עם הזוג מופיע בקבוע קטע קצר של "דברים שכדאי לדעת" העוסק באיורים שמסבירים את נושא הפרנסה או העיסוק של הזוג ומסביר איך זה בישראל בנוסף, בכל פרק מופיע סטנדאפיסט אחר שמדבר על הנושא של הפרק, בין הסטנדאפיסטים שהתארחו בתוכנית היו: דודו ארז, אורי ברויר, בן בן ברוך, מני מלכה ושמואל ברו. בכל סיום פרק, מופיע טום באום בקטע סטנדאפ קצר.
צוות הקומיקאים
את התוכנית מנחים שלום אסייג וליטל שוורץ, שנמצאים בשולחן מרכזי ומכל צד של אחד מהם יש שולחן עם קומיקאים ממינם. בפאנל הגברי נמצאים קובי מימון וארז שלם. בפאנל הנשי נמצאות לרוב מירב פלדמן ועדי שילון חוץ מכמה תוכניות שהופיעו במקום עדי שילון: חן אמסלם, מגי אזרזר, ירדן הראל, יפית אסולין ובשתי התוכניות האחרונות החליפה את מירב פלדמן הילה סעדה. בנוסף, שחר חסון החליף את מימון כפאנליסט לתוכנית אחת.
קישורים חיצוניים
ביקורות
קלודצקו
קלודצקו (בפולנית: Kłodzko ,Cladzco  או Kładzko; בצ'כית: Kladsko; בגרמנית: Glatz ,Glooz או dial; בלטינית: Glacio ,Glacensis urbs או Glocium) היא עיירה בצפון-מזרח פרובינציית שלזיה תחתית שבדרום-מערב פולין. קלודצקו שוכנת במחוז קלודצקו. היא משמשת כמרכז מסחרי ראשי וכן צומת תחבורה ותיירות חשובה באזור. יש שמכנים אותה "פראג הקטנה".
היסטוריה
קלודצקו הייתה מאוכלסת לפחות מאז המאה הראשונה לספירה. מספר אתרים הנמצאים בעיירה מצביעים על כך שהיא ישבה על דרך הענבר והחלה קשרי מסחר ענפים עם האימפריה הרומית. קלודצקו הוזכרה לראשונה בשם "קלאדצקו" בכרוניקה מהמאה ה-12, שכתב הכומר והסופר קוסמס מפראג, בה הוא מציין כי העיירה הייתה שייכת לאציל הבוהמי סלאבניק. בתחילת המאה ה-12 פרץ ויכוח סוער בין בוהמיה לבין פולין: כל אחת טענה כי קלודצקו שייכת לה. הוויכוח הוביל לסדרת עימותים אשר הרסו לבסוף את העיירה לחלוטין.
בשנת 1114 שרף בולסלב הראשון את העיירה והחריב אותה עד היסוד, אך בנה אותה מחדש זמן קצר לאחר מכן, ואף חיזק את הטירה המשקיפה עליה. לאחר הסכם שלום מ-1137, ויתר בולסלאב השלישי עקום הפה על קלודצקו לטובת נסיכות בוהמיה.
בין השנים 1253–1278 קיבלה קלודצקו מגרמניה זכויות מגדבורג, אם כי התאריך המדויק אינו ידוע. בשנת 1278 נכבשה העיירה על ידי הדוכס הנרי פרובוס הרביעי. בשנת 1290 נמכרה לדוכסות שווידניצה ולאחר מכן, ב-1301 נמכרה לדוכסות ז'יימביצה, אך נמכרה ב-1334 חזרה לממלכת בוהמיה על ידי הדוכס בולסלאב השני. באותה שנה, הוביל יוהאן מלוקסמבורג, מלך בוהמיה, לתקופה של צמיחה מהירה בעיירה. ב-1341 נבנתה העירייה ושנה לאחר מכן נפתח בית חרושת ללבנים. בשנת 1390 נבנה גשר אבן גותי מעל נהר נייסה.
בשנת 1526 הוכתר בית הבסבורג בתור מלך בוהמיה. כך מחוז קלודצקו הפך לחלק מממלכת הבסבורג. בשנת 1540 נבנתה מערכת הביוב של העיירה וכעבור תשע שנים הרחובות רוצפו והעירייה שופצה. רוב הבתים סביב כיכר העיר נבנו מחדש בסגנון הרנסאנס.
ב-1617 נערך מפקד האוכלוסין הראשון במחוז גלאץ, בו שכנה קלודצקו. בקלודצקו היו 1,300 בתים ויותר מ-7,000 תושבים. כשנתיים לאחר המפקד פרצה מלחמת שלושים השנים. בין השנים 1619–1649 הצרו על המצודה מספר פעמים. על אף שהמצודה לא נכבש, העיירה עצמה נהרסה במידה רבה. מעל 900 מתוך 1,300 המבנים נהרסו על ידי אש ותותחים, והאוכלוסייה פחתה לכדי ממחצית.
בסוף המאה ה-19 הפך עמק קלודצקו לאחד מאתרי התיירות הפופולרים ביותר ומלונות רבים, סנטוריומים וספא בערים הסמוכות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, נעשו מספר ניסיונות לספח את עמק קלודצקו לצ'כוסלובקיה. מנקודת המבט של צ'כיה, קלודצקו הייתה חלק מבוהמיה על אף שמאז כיבושה על ידי ממלכת פרוסיה ב-1763 הייתה חלק משלזיה תחתית. המאמצים לספח את קלודצקו לצ'כוסלובקיה המשיכו עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
הצעות לסיפוח קלודצקו לצ'כוסלובקיה ועידת השלום בפריז (1919) מקרא:
פס שחור מודגש - הצעה לגבול עם הרפובליקה הצ'כוסלובקיתקו נקודה קו - גבול נוכחיקו עם פסים אנכיים - מסלול הרכבת
במהלך מלחמת העולם השנייה, נהפכה המצודה לכלא. בתחילה היה הכלא מנוהל על ידי האבווהר, אך עבר לאחר מכן לשליטת הגסטפו. כמו כן, שימש כמחנה שבויים לקצינים של ארצות שונות. בינואר 1945 הגיעו האסירים לקלודצקו עובדי הכפייה הוחזקו במעוז, שהפך לתת-מחנה ריכוז מחנה הריכוז גרוס-רוזן.
בשנים 1950–1960 נפגע אזור מרכז העיירה על ידי מפולות. התברר כי לאורך ההיסטוריה, פיתחו הסוחרים בקלודצקו רשת של מרתפים ומנהרות תת-קרקעיות. הם שימשו לאחסון ואף למקלט בטוח מאש ארטילרית בעת צרה. עם הזמן נשכחו המנהרות, במיוחד לאחר גירוש התושבים הגרמנים, ובמהלך השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, רבים מהם החלו להתמוטט יחד עם הבתים. ב-1970 המנהרות שומרו וקלודצקו חדלה להיהרס.
אסון נוסף קרה בשנת 1997, כאשר קלודצקו הוצפה. נהר נייסה קלודצקו עלה לגובה של 8.71 מטר ושטחים נרחבים בעיירה נהרסו. בשנים הבאות נעשו פעולות לשיקום נזקי השיטפון וחידוש העיר העתיקה, שקיבלו תמיכה כספית על ידי האיחוד האירופי.
כיום, קלודצקו היא אחת מהמרכזים החשובים בתרבות, המסחר והתיירות בשלזיה התחתית. העיירה מושכת תיירים גרמנים המתעניינים בהיסטוריה שלה ותיירים צעירים באמצעות מתקני הספורט החורפיים שלה.
דמוגרפיה
בתחילת המאה ה-19 חיו בעיירה 5,000 אנשים (על פי נתונים מ-1816), אבל כבר באמצע המאה מספר התושבים הוכפל ועלה ל-10,000. בעשורים הבאים, האוכלוסייה בקלודצקו גדלה בהתמדה, מלבד תקופה קצרה מייד לאחר מלחמת העולם הראשונה, בה חלה ירידה. כמה שנים לפני מלחמת העולם השנייה, האוכלוסייה עמדה על 20,000.
בתחילת המאה ה-21 האוכלוסייה בקלודצקו עלתה ל-30,000, אך מספר שנים מאוחר יותר, בשנת 2008, ירדה ל-28,000. מספר התושבים הרב ביותר שהיה בקלודצקו אי-פעם היה בשנת 1998 על פי תחזיות דמוגרפיות האוכלוסייה תמשיך לצמוח אף בשנים הבאות.
גאוגרפיה
קלודצקו ממוקמת בפרובינציית שלזיה תחתית, במחוז קלודצקו. היא שוכנת במרכז עמק קלודצקו, בדרום-מערב הרי ברדזקי בגובה של כ-290–370 מטר, על גדותיו של נהר ביסטריצה, בסמוך לגבול עם גרמניה.