היסטוריה_צבאית_של_אוסטרליה
מלחמות הספר 1788 - 1930
תגובתם של הילידים האבוריג'ינים להגעתם הפתאומית של המתיישבים הבריטים לאוסטרליה הייתה מגוונת, אך הייתה באופן בלתי נמנע עוינת כאשר נוכחותם של המתיישבים הובילה לתחרות על משאבים ולניצול האדמות של הילידים. מחלות שהובאו על ידי המתיישבים האירופאים הכחידו חלק ניכר מהאוכלוסייה האבוריג'ינית ותפיסתם של האדמות והריסתם של מקורות המזון של הילידים גרמה לתמותה מרעב. בדרך כלל, לא הבריטים ולא האבוריג'ינים לא ניהלו את העימותים בצורה מאורגנת ומסודרת והעימותים התרחשו בין קבוצות של מתיישבים לבין שבטים יחידים יותר מאשר בצורה של לחימה שיטתית. בכל מקרה, במלחמות הספר היו מעורבים החיילים הבריטים ומאוחר יותר משטרות הרוכבים. לא כל שבטי האבוריג'ינים התנגדו להסגת הגבול הלבנה לשטחיהם. חלק מהם התגייסו למשטרות הרוכבים והיו מעורבים במתקפות על שבטים אחרים. העימותים בין האבוריג'ינים לבין האירופאים היו מקומיים, מאחר שהאבוריג'ינים לא איחדו את כוחותיהם כדי שיוכלו לקיים התנגדות ממושכת. כתוצאה מכך, לא הייתה מלחמה אחת, אלא סדרה של התכתשויות אלימות ומעשי טבח ברחבי היבשת. בין אם הייתה מאורגנת ובין אם לאו, הדפוס של לוחמת הספר התרחש החל מראשית המאה ה-19 והמשיכה עד לעשורים הראשונים של המאה ה-20. התרחשותה של לוחמה זו שוברת את המיתוס של התיישבות "שלווה" באוסטרליה. בהתמודדותם עם ההתנגדות האבוריג'ינית, המתיישבים הגיבו בכוח ובכך גרמו ללא הבחנה למעשי טבח. התגובה הרשמית הממשלתית למעשי הטבח לא הייתה נוקשה. עם זאת, היו מקרים שידם של השלטונות הייתה קשה והיו מקרים שכמה מתיישבים הוצאו להורג על חלקם במעשי הטבח. יהיה זה בלתי מדויק לאפיין את העימות כמעשה חד צדדי של המתיישבים כלפי הילידים. הסיבה שהרבה יותר אבוריג'ינים איבדו את חייהם מאשר בריטים, נובעת מהיתרונות הטכנולוגים והארגוניים של האירופאים. שיטות הלוחמה של האבוריג'ינים היו מגוונות, אך היו מבוססות בעיקר על יכולות הצייד וכלי הנשק שלהם, חניתות, אלות וכלי נשק קרים אחרים. שלא כמו העמים הילידים של ניו זילנד ושל צפון אמריקה, האבוריג'ינים של אוסטרליה נכשלו באופן כללי בהתמודדותם עם האירופאים. הגם שהיו מקרים בודדים של יחידים וקבוצות מקרב האבוריג'ינים שהשיגו נשק חם והשתמשו בו, לא הייתה זו תופעה רחבת היקף. האבוריג'ינים מעולם לא היוו איום צבאי של ממש על המתיישבים, וזאת ללא קשר לרמת הפחד של המתיישבים מפניהם. בהזדמנויות שונות תקפו האבוריג'ינים בקבוצות גדולות מתיישבים בשטחים פתוחים והתפתח קרב, אשר במהלכו ניצלו האבוריג'ינים את יתרונם המספרי. התקפות אלה היו אפקטיביות לפעמים. האבוריג'ינים היו מאגפים ומקיפים את המתיישבים במבנה של חצי סהר ולאחר מטח היריות הראשון, כאשר המתיישבים טענו מחדש אתר רוביהם, התקיפו אותם הילידים במטחי חיצים. בדרך כלל סוג כזה של לוחמה גרם לאבדות רבות יותר לאבוריג'ינים מאשר למתיישבים. הגורם העיקרי להצלחתם של האירופאים היה השימוש שלהם בנשק חם. עם זאת, היתרון שיוחס לרובים היה לפעמים מוגזם. עד סוף המאה ה-19 הרובים היו רובי מוסקט מסורבלים שהיו נטענים דרך הלוע לאחר ירי בודד ונעילת הבריח שלהם הייתה ידנית. כלי נשק אלה ייצרו קצב אש איטי, היו סובלים ממעצורים רבים והטווח היעיל שלהם היה לא יותר מ-50 מטרים. חסרונות אלה העניקו יתרון לילידים שניצלו אותו להתקרב כמה שיותר למתיישבים ולהתקיפם בחצים ובאלות. שיפורים שחלו בטווח כלי הירייה באמצע המאה ה-19 העניקו למתיישבים את יתרון המרחק, עם רובה הקולט שהיה מסוגל להיטען ב-6 כדורים, עם רובה הלי אנפילד שהיה נטען מאחור ומאוחר יותר רובה המרטיני-הנרי ורובה הוינצ'סטר שהיה בעל קצב אש גבוה. כלי נשק אלה, בשילוב עם הניידות שהקנתה הרכיבה על סוסים, אפשרו להקיף קבוצות של אבוריג'ינים וגרמו להצלחות רבות יותר. האירופאים גם סיגלו לעצמם את הטקטיקות שהתאימו למהירות התנועה וליכולת ההסתתרות של יריביהם. דרכי הפעולה שאומצו היו מתקפות פתע ליליות ותמרונים שגרמו לילידים לרדת מהצוקים או לסגת לתוך נהרות תוך כדי התקפתם על הגדה.