cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אילם גארק
ביוגרפיה של הדמות
בעונה 3 של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", במהלך ניסיון משותף של הטאל-שיאר ומסדר אובסידיאן, סוכנויות הריגול של הרומולאנים והקרדאסים (בהתאמה), להחריב את עולם הבית של המייסדים, ניתנת לגארק האפשרות לחזור לכוכב הבית שלו, ולהוכיח את עצמו בפני טיין כסוכן אמין של מסדר אובסידיאן. לפיכך, מוטלת על גארק המשימה לחקור, תוך שימוש בעינויים, את אחראי הביטחון הראשי של חלל עמוק 9 אודו, אשר בני-עמו הם שהקימו את הדומיניון. מאוחר יותר, כאשר גארק טס עם וורף אל רביע גמא, על מנת למצוא ניצולים מההתקפה על המייסדים, אשר נכשלה, טיין, על ערש דווי, מגלה לו סוף סוף כי הוא גאה שהוא בנו.
בשתי העונות האחרונות של הסדרה גארק משנה את נאמנותו כלפי הפדרציה באופן מוחלט, בעיקר משום שיריבו הפוליטי הוותיק, גול דוקאט, השתלט על קרדאסיה וכרת ברית עם הדומיניון. בעונות המאוחרות אלה, גארק משתמש בידע שלו כדי לעזור לפדרציה במלחמתה נגד דומיניון וקרדאסיה. גארק מפתח טראומה פסיכולוגית קשה, בשל הידיעה כי הוא תורם למותם של קרדאסים, בני-עמו. בימיה האחרונים של המלחמה, גארק משמש כאיש הקשר של הפדרציה עם דמאר, מנהיג המרד הקרדאסי נגד הדומיניון, ביחד עם מייג'ור קירה נריס. בתגובה למרד, הדומיניון הורגים 800 מיליון קרדאסים. לאחר שהמלחמה תמה, הגלות של גארק מסתיימת והוא חוזר הביתה, לקרדאסיה.
אישיות
פעמים רבות גארק ניצב בפני מצב בו יש לו קונפליקטים פנימיים בין המוסר שלו לבין חובותיו כלפי הפיקוד המרכזי הקרדאסי. למרות שקיימות ראיות מוצקות לכך שגארק היה פעיל במסדר אובסידיאן, גארק מכחיש בהזדמנויות אין-ספור כי אי פעם היה מעורב עם ארגון זה, בטענה שהוא לא יותר מאשר "גארק, הרגיל והפשוט", חייט בעל חנות על הטיילת של חלל עמוק 9, וכי שורש הקשיים שלו עם הממשלה הקרדאסית נובעים מחשד להעלמת מס. הוא חוזר על סיפור זה בתדירות גבוהה, גם באוזני אנשים שידוע לו כי הם יודעים את האמת על העבר שלו.
יקום המראה
ביקום המראה, גארק הוא "גול" אכזרי וסדיסטי בצבא הקרדאסי. הוא משמש כקצין הראשון של המנהלת של "טרוק נור" קירה נריס, אך חותר תחת סמכותה וזומם להרוג אותה. וורף מהיקום המקביל, עוצר ב"ברית" הקלינגונית-קרדאסית, מאשים באופן אישי את גארק בנפילתה של "טרוק נור" לידי העבדים-המורדים הארצנים, זאת על אף שגארק מאשים בכך את המנהלת, ומנסה לתמרן את וורף כי ינקום בה.
מדווח כי רובינסון לא אהב לגלם גרסה זו של גארק, מאחר שהיא חסרה את כל העומק והמורכבות שיש לדמות המקורית, בעוד הדמות החדשה היא חנפנית ובוגדנית בלבד.
גרין ורדימן בלאק
גרין ורדימן בלאק שכונה '''ג'.ו. בלאק (באנגלית: Greene Vardiman Black'''; ) ידוע כ"אבי רפואת השיניים המודרנית".
חייו
את ילדותו בחווה במדינת אילינוי בילה בהתעניינות בלתי פוסקת בעולם החי. בגיל 17 החל ללמוד רפואה, וב-1857 עבר התמחות ברפואת שיניים.
סיווג החללים העששתיים ברפואת שיניים לפי בלאק
מעבר למחקרו ברפואת השיניים השיקומית, פיתח ד"ר בלאק גם מקדחה לשימוש דנטלי, המונעת על ידי הרגל.
תורת החבורות החישובית
תורת החבורות החישובית היא ענף של מתמטיקה חישובית העוסק באלגוריתמים לפתרון בעיות הנובעות מתורת החבורות.
חישובים בחבורות אבסטרקטיות
בעיות רבות בחבורות נתונות על ידי יוצרים ויחסים אינן ניתנות לחישוב אלגוריתמי (ראו תכונת מרקוב ובעיות דן). עם זאת, יש שיטות (שאינן מבטיחות עצירה) לחישוב האינדקס של תת-חבורה בחבורה נתונה: ראו אלגוריתם טוד-קוקסטר ואלגוריתם קנות'-בנדיקס.
חישובים בחבורה הסימטרית
חישובים רבים בחבורות סופיות אפשר לממש בחבורת התמורות S_n. החבורה נתונה בדרך כלל על ידי קבוצת יוצרים.
החישובים נעזרים בתת-חבורות המייצבים של החבורה G. למשל, את סדר החבורה G אפשר לחשב על ידי הכפלת האינדקסים בשרשרת תת-החבורות.
את החישוב הנאיבי אפשר להאיץ באמצעות שימוש בבסיסים: בסיס לחבורה G הוא קבוצת נקודות המקיימת G_B = 1 (ולכן איבר g \in G מוגדר היטב על ידי הפעולה שלו על B). בסיס חזק לקבוצת יוצרים X הוא בסיס, המקיים את התנאי לכל תת-קבוצה. אלגוריתם שרייר-סימס מקבל קבוצת יוצרים לחבורת תמורות, ומחזיר קבוצת יוצרים טובה יותר ובסיס חזק ביחס אליה.
רביעיית גילפורד
רביעיית גילפורד הייתה קבוצה של ארבעה אירים: פול היל, ג'רי (ג'ארלד) קונלון, פטריק (פאדי) אמסטרונג וקרול ריצ'רדסון, אשר הורשעו ונכלאו על לא עוול בכפם. הם הורשעו ב-1975 בפיצוץ פאב גילפורד בבריטניה עבור ה-IRA (הצבא האירי הרפובליקני), שהרג חמישה אנשים ופצע עשרות רבות באוקטובר 1974. הם נידונו למאסר עולם ושוחררו רק לאחר 15 שנים בהן שהו בכלא, והפכו לסמל של עיוות דין שנבע מהסכסוך בצפון אירלנד.
רקע
הפיצוץ בפאב גילפורד היה אירוע טרור שהפעיל ה-IRA (הצבא האירי הרפובליקני) כחלק ממאבקו בממשלה הבריטית. מאבק שנתמך בחלקו על ידי המיעוט הקתולי בצפון אירלנד עקב ההיסטוריה של האזור. היסטוריה של מאבקים בין מיעוט קתולי ורוב פרוטסטנטי שעברו לפסים אלימים לקראת סוף שנות השישים של המאה העשרים. הקתולים חשו כי הממשל הפרוטסטנטי בצפון אירלנד מתנכל להם. המפנה הדרמטי שהוביל קתולים לתמוך במאבק אלים היה יום ראשון העקוב מדם בו נהרגו 14 קתולים על ידי צנחנים בריטיים במהלך מצעד זכויות האדם שאורגן ב-30 בינואר 1972 בעיר דרי. הרג אשר לפי הקתולים היה רצח של חפים מפשע בידי כוחות הצבא הבריטי.
המשפט
במשפט, טענה הרביעייה כי הם עונו על ידי המשטרה עד אשר חתמו על הודאה כי הם שביצעו את הפיצוץ בפאב. למרות חוסר ההוכחות, הרביעייה הורשעה ברצח והם קיבלו גזר דין של מאסר עולם. יתרה מכך, השופט אף הביע צער על כך שהרביעייה לא הואשמה בבגידה שהרשעה בה הייתה מובילה לעונש מוות.
תימוכין לאי היות הרביעייה חברי ה-IRA ניתנו במשפטם של חבורת רחוב בלקום (Balcombe Street gang), בפברואר 1977. קבוצה זו הייתה חברה ב-IRA וניהלה קרב יריות במהלך דצמבר 1975 ברחובות לונדון עם המשטרה, שרדפה אחריהם בחשד שרצחו את התועמלן הפוליטי הימני רוס מקווירטר (Ross McWhirter). המרדף הסתיים ברחוב בלקום באזור מַרְלִיבון, ובמהלכו הצליחו שנים מחברי ה-IRA להימלט לבית ברחוב בלקום, ולקחו שני תושבים מקומיים כבני ערובה. רק לאחר שישה ימים נכנעו החוטפים לסקוטלנד יארד, והועברו לחקירה. הם הודו שהם חברי ה-IRA, ובמשפט שנערך להם הם העבירו הנחיות מפורשות לעורכי דינם "למשוך תשומת לב לעובדה כי הרביעייה הם אנשים אשר לחלוטין חפים מפשע ונידונו לגזר דין כבד".
כאמור, לא הייתה שום הוכחה כי אכן השתתפה הרביעייה בפיצוץ פאב גילפורד, והיא אף לא הודתה מעולם כי אכן ביצעה את המעשים המיוחסים לה. בנוסף, ה-IRA מעולם לא זיהה את הרביעייה כמבצעי הפיצוץ, וגם לא חשף את זהותם של מבצעי ההתקפה בגילפורד.
הרביעייה החליטה להגיש ערעור על גזר הדין וההרשעה, אך כשלה מול מערכת המשפט הבריטית. ב-1987 מיניסטריון הפנים באנגליה הוציא מזכר המכיר בכך כי אין זה סביר שחברי הרביעייה הם טרוריסטים, אך לא הייתה זו ראיה מספקת עבור ערעור.
ראיות נוספות והערעור הסופי
על בסיס הוכחות אלו הוגש ערעור נוסף. אב בית הדין הוכיח את המשטרה וטען כי היא בדתה את הרשימות המודפסות שהגישה, או שינתה אותן כדי שיראו אפקטיביות יותר ואז יצרה רשימות שנכתבו בכתב יד כדי לתת את הרושם שמדובר ברשימות שנכתבו בו-זמנית. לחלופין, ייתכן שהמשטרה החלה שתי רשימות בו זמנית, הדפיסה אותן כך שהרשימות תהינה ברורות יותר לקורא, ואז המירה את הרשימות המתוקנות חזרה לרשימות בכתב יד.
הן אם מדובר באפשרות א' או ב', התוצאה היא כי המשטרה שיקרה. המסקנה המתבקשת היא שאם היא שיקרה לגבי הרשימות, אזי כלל הראיות הוליכו שולל וגרמו להרשעה לא מוצדקת במשפט. עקב כך, שוחררה הרביעייה.
עם זאת, פול היל נשאר בכלא עד 1994, כאשר הרשעה נוספת על רצח של חייל בריטי בצפון אירלנד בוטלה אף היא.
מספר בני משפחה של ג'רי קונלון, כולל אביו ג'וזפה קונלון, דודתו ודודניו בני ה-16 וה-14, נכלאו אף הם עקב ההרשעה של הרביעייה. ג'וזפה קונלון נפטר בכלא.
לאחר הערעור
האוטוביוגרפיה של ג'רי קונלון "הוכח חף מפשע" עובדה ב-1993 לסרט בשם האב, שזכה בפרס באפטה, והיה מועמד לשבעה פרסי אוסקר כולל לסרט הטוב ביותר. השחקנים הראשיים בסרט היו דניאל דיי-לואיס כג'רי קונלון הנאשם בפשע שלא ביצע, אמה תומפסון כעורכת דינו, ופיטי פוסטלטוויט (Pete Postlethwaite) כאב, ג'וזפה קונלון.
ז'אק אליאס
ז'אק מנחם אליאס (רומנית: Jacques M. Elias; 1844 - 14 במאי 1923), בנקאי, תעשיין ואיש עסקים, בעל קרקעות ובתים ונדבן יהודי רומני מבני הקהילה היהדות הספרדית ברומניה, מייסד קרן משפחת מנחם אליאס.
קורות חיים
ז'אק אליאס נולד בבוקרשט, ולאכיה, בקהילה היהודית ספרדית. הוא היה איש עסקים מצליח, נחשב לחלוץ תעשיית הסוכר של רומניה הודות למפעל שהקים בסאסקוט (Sascut), יישוב שהוא מייסדו. אליאס היה הבעלים של עשרות אלפי דונם קרקע חקלאית, חוות חקלאיות, בתי מגורים ברומניה, וינה, רומא, ברלין ופריז, שני בתי מלון, Continental ו-Patria בבוקרשט, שני מכרות כספית בדלמטיה, מפעלים ומניות של מפעלים בניו יורק, בריסל, לונדון, פראג, בלגרד, וינה וברלין. אליאס היה הנשיא והבעלים של הבנק הכללי של רומניה. למרות עושרו, אליאס התגורר בדירה צנועה וחי חיים נזיריים למדי. הוא היה יועץ של קרול הראשון, מלך רומניה והשתמש בחלק מעושרו הרב למעשי צדקה. החוק הרומני, בתקופה שלפני סיום מלחמת העולם הראשונה, לא אפשר התאזרחות של מי שאינו נוצרי, אלא בחוק אישי מיוחד שיעבור בפרלמנט הרומני - ב-1880, לפי בקשה דחופה של המלך, הועבר חוק שהעניק אזרחות לז'אק אליאס.
יונה אליאן היה אחיין שלו.
הצוואה
אליאס לא נשא אישה ולא היו לו ילדים ובצוואתו, שנכתבה בדצמבר 1914, הוריש את כל רכושו, שנעמד בכמיליארד לאי, למוסד האקדמיה הרומנית והיא, על פי צוואתו, הקימה את "קרן משפחת מנחם אליאס" (על שם אביו), קרן למטרות צדקה בהתאם למטרות שנקבעו בצוואה ואלה הן:
ב-15 בנובמבר 1938, בבוקרשט, בנוכחות הנסיך מיכאי, המלכה אלנה ואישים רבים אחרים נחנך "בית חולים אליאס", שהיה באותה תקופה בית החולים המודרני ביותר באירופה.
במהלך השנים כיהנו במועצת הניהול של הקרן אקדמאים רומנים מהשורה הראשונה ולפי נתונים משנת 2000 נשיא הקרן הוא ניקולאה קאז'אל.
ספר לזכרו
בצוואתו ביקש ז'אק אליאס שהקרן תסייע לבני משפחת אליאס בשעת מצוקה. בתקופת מלחמת העולם השנייה הקרן הושיטה סיוע חודשי לאחת מבנות המשפחה, בואנה אליאס Buena Elias, סיוע שהודות לו צלחה את התקופה הקשה. הבן של בואנה אליאס, הישראלי אביטל בנש, שבדומה לקרובו פנה לכיוון הבנקאות והיה מנכ"ל בנק לאומי למשכנתאות, הגיע במסגרת עבודתו הבנקאית, כנשיא המועצה המנהלת של הבנק Eurombank לרומניה ושם דאג להפקתו והוצאתו לאור של ספר על ז'אק אליאס. הספר, שנקרא "Evreul Jacques Elias - Testamentul ieri, azi, maine" (היהודי ז'אק אליאס - הצוואה אתמול, היום, מחר), יצא לאור באוקטובר 2003.
עיטורים והנצחה
על חשיבותו של ז'אק אליאס יכולה להעיד גם העובדה שבלוויתו השתתפה כל ממשלת רומניה של אותה תקופה. בחייו ולאחר מותו הוענקו לו כיבודים אלה:
חנה גולדברג
חנה גולדברג (נולדה ב-23 בדצמבר 1954) היא פזמונאית, משוררת וסופרת ישראלית. רבים משיריה היו ללהיטים. כלת פרס מפעל חיים של אקו"ם 2015.
ביוגרפיה
חנה גולדברג נולדה בחיפה, לשרה (לבית הכט) ודוד גולדברג שהיה מעריך ראשי בבית המכס בחיפה. למדה בתיכון עירוני ג' בחיפה ושירתה בצה"ל ככתבת בשבועון הצבאי "במחנה נח"ל", בתקופת מלחמת יום הכיפורים. לאחר שהשתחררה מצה"ל למדה באוניברסיטת חיפה פילוסופיה וספרות אנגלית.
במהלך לימודיה האקדמיים החלה לעבוד כעיתונאית במגזין "לאשה", כעורכת לשונית וכן תרגמה מאמרים ומחקרים מאנגלית לעברית. בתום לימודיה עברה להתגורר בתל אביב.
בשנת 1983 כתבה את מילות השיר "לא רוצה לזמביה" בביצוע עופר אקרלינג. השיר היה ללהיט, שעורר התעניינות רבה בשל שפתו הייחודית. אחר כך פנה אליה רמי קלינשטיין וגולדברג כתבה לו את השירים ׳אש על הפנים׳ ו׳שיר מדבר׳ שגם הפכו להיטים. מאז כותבת גולדברג שירים למיטב המלחינים והזמרים בישראל, ושיריה מושמעים ברדיו ובטלוויזיה.
בשנת 2000 יצאה לאור ספרה הראשון, הרומן "אף מלה על אהבה", שנתיים אחר פרסמה רומן שני "כשהחיים יתחילו", וב-2007 את הרומן "דיבה".
בשנת 2002 נבחרה לתפקיד יושבת-ראש דירקטוריון אקו"ם. בתפקיד זה ייצגה את היוצרים הישראליים במשך שלוש שנים וחצי והובילה מאבק להעלאת המודעות הציבורית לנושא זכויות היוצרים בישראל ולשיפור מעמדו של היוצר.
שיריה
גולדברג החלה לכתוב שירים בגיל 14. כשהייתה בת 15 שלחה אחד משיריה למגזין "את" והעורכת שרה ריפין החליטה לפרסם אותו, עם ביקורת חיובית. בשנת 1978 פרסמה את ספר השירים הראשון שלה "האם לשבת המלכה יש בעיות במיטה?".
עוד משיריה: "נאחז באוויר" (גידי גוב), "אנטארקטיקה" ("אין סוסים שמדברים עברית"), "מעיין" (קורין אלאל), "אמסטרדם" ו"ענוג" (להקת נוער שוליים), "אש" (רמי קלינשטיין), "גבר באמבטיה" ו"הרווח שבין" (ליליה), "חברים בכל מיני צבעים" (שרית חדד), "בואי נתחבק" (אלון אולארצ'יק), "מישהו גדול" (שי גבסו) "מול חלונך" (רונן עניא), "אוויר", "מכולת" (יסמין אבן), "בואי אלי" (אלף. דלת) ו"טאקו" (חני יופה).
ב-1992 חיברה את המילים לשירים בסרט "ללקק ת'תות" בבימויו של אורי ברבש.
בשנת 2005, במלאת לה כ-400 שירים מולחנים, יצא לאור ספר מהודר ובו מיטב שיריה - "אין סוסים שמדברים עברית" (הקיבוץ המאוחד). בספר שזורים גם הסיפורים שמאחורי השירים.
בשנת 2005 זכה שירה "מישהו גדול" במקום הראשון בפסטיבל השירים של ישראל.
שירה האנטי גזעני "חברים בכל מיני צבעים" משמש כפתיח במפגשיה עם תלמידים במסגרת מערכת החינוך. במפגשים אלה היא משוחחת עם הילדים על שיריה וספריה, על כתיבה ויצירה, על קבלת החריג והשונה, על סובלנות, על מאוויים לקרבה ולחברוּת, על חמלה, על דרכים לביטוי רגשות, על הקשר בין עולם המחשבים לבין רגשות ועל הצורך האנושי "להיות כמו כולם". בשנת 2008 הוציאה לאור גם קלטת וידאו בשם "חברים בכל מיני צבעים" הכוללת שירים וקטעי קישור בנושא.
בשנת 2015, זכתה בפרס ע"ש אהוד מנור על מפעל חיים של אקו"ם. מנימוקי השופטים: חנה גולדברג היא פזמונאית משוררת וסופרת, גדלה בחיפה, החלה לכתוב בגיל צעיר מאוד. השיר הראשון שלה שיצא לרדיו, "לא רוצה לזמביה" בשנת 1983 זכה להצלחה רבה וסלל את המשך דרכה. חנה מייצגת את האישה העצמאית, הכותבת, היוצרת חסרת הפשרות שלא חוששת מלחשוף בפנינו את כישרונה, כתיבתה החושנית, הנשית והייחודית. שיריה של חנה כאילו מספרים סיפור עלילתי מתוחכם שהמאזין לא רוצה שיסתיים. שואלת שאלות קיומיות, על החיים על החיפוש אחר האהבה הגדולה ושינוי אמיתי. חנה הטביעה את חותמה עם שירים אהובים- "נאחז באוויר" - גידי גוב, "אש על הפנים" -רמי קלינשטיין, "אנטארקטיקה"- קורין אלאל, "בואי נתחבק", של אלון אולארצ'יק "אמסטרדם", "ענוג" ועוד של נוער שוליים, "מישהו גדול" של שי גבסו ועוד. באמתחתה של חנה למעלה מ-400 יצירות, שירים וספרים. בשנת 2002 נבחרה חנה לדירקטוריון אקו"ם ושימשה כיו"ר הדירקטוריון. בתפקידה קידמה והובילה מאבק להעלאת המודעות לנושא שמירת זכויות היוצרים ושיפור מעמד היוצר.
סלומון לוי
ד"ר סָלוֹמוֹן (מוֹנִי) לוי (בסרבית קירילית: Саломон Леви; 17 בפברואר 1896, טראווניק, האימפריה האוסטרו-הונגרית - 20 במאי 1986, סרייבו, יוגוסלביה) היה פרטיזן יוגוסלבי ממוצא יהודי, חבר במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה ומאיור-גנרל בצבא העממי היוגוסלבי.
ביוגרפיה
מוני לוי נולד בטראווניק. הוא למד רפואה באוניברסיטת וינה ושם התערה בחוגי תנועות העובדים הסוציאליסטיות. ב-1928 לאחר תום לימודיו, שב ליוגוסלביה והצטרף למפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית. ב-1929 נעצר, נשפט ונדון ל-10 שנות מאסר בשל "פעילות מהפכנית".
ב-1941, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית, הצטרף מוני לוי ליחידות הפרטיזנים. הוא כיהן כקומיסר פוליטי של גדוד פרטיזנים ובהמשך התקדם עד לתפקיד ראש מערך הרפואה של גיס הפרטיזנים ה-3. לאחר תום מלחמת העולם השנייה מילא מוני לוי שורת תפקידים במערך הרפואה של צבא יוגוסלביה ובכלל זה מפקד האקדמיה הצבאית לרפואה. ב-1956 השתחרר מהצבא בדרגת מאיור-גנרל. הוא מילא תפקידי מינהל במערכת הבריאות היוגוסלבית עד לפרישתו לגמלאות ב-1958. לוי כתב שורת מאמרים וספר על התפתחות שירות הרפואה היוגוסלבי מתקופת הפרטיזנים ועד ימי יוגוסלביה.
מוני לוי הלך לעולמו ב-1986 בסרייבו והוא בן 90 שנים.
טריקולור
טריקולור (בצרפתית: Tricolore מילולית - שלושה צבעים) הוא דגל שמורכב משלושה צבעים, בדרך כלל בגודל זהה (במאונך או במאוזן). טריקולור הוא סוג של טריבנד, ושמו עשוי להטעות שכן לעיתים הדגל עצמו כולל יותר משלושה צבעים שכן הוא מוטען בסמל, או עקב שימוש במסגרת צבעונית לשם הפרדה בין צבעים דומים על ידי פס דק בצבע שונה.
נערת הגומי
הלן פאר (באנגלית: Helen Parr; למשפחת טרוקס), הידועה גם בשמות נערת הגומי (באנגלית: Elastigirl) או גברת סופר-על (באנגלית: Mrs. Incredible), היא גיבורת-על בדיונית המופיעה בסרט ההנפשה "משפחת סופר-על" (2004) ובהמשכו, "משפחת סופר-על 2" (2018). את דמותה של הלן מדבבת השחקנית הולי האנטר, ולה גמישות על-אנושית, המעניקה לה את היכולת למתוח כל חלק בגופה לממדים גדולים כרצונה.
יצירה וליהוק
התסריטאי והבמאי בראד בירד הגה את הלן כאמא מודרנית ש"צריכה להימתח במאות דרכים שונות בכל יום מחדש." את דמותה של הלן נבחרה לדבב השחקנית האמריקאית הולי האנטר. על ליהוקה, אמר בירד כי האנטר היא "אחת השחקניות הטובות בעולם", המסוגלת לגלם דמות "רגישה" שיש לה גם "מרכז יציב מאוד". האנטר, שמעולם לא דיבבה דמות מונפשת לפני-כן, ראתה בתפקיד הזדמנות מרגשת להרחיב את הרפרטואר שלה; וציינה כי היא נמשכה להפקת הסרט בעקבות "סיפורו הייחודי והלא שגרתי על דינמיקה משפחתית ואנושית".
אפיון
לפי האנטר, להלן יש "חוסר פחד מוחלט" כגיבורת-על, אך גם "אינסטינקט חזק מאוד ומגונן" בכל הנוגע לילדיה, ו"רצון מולד להציל אחרים".
כשנשאל על הבחירה להפוך את הלן לגיבורת "משפחת סופר-על 2", התעקש בירד התעקש שהבחירה העלילתית הזו לא הושפעה מתנועת Me Too, אלא התפתחה באופן טבעי עם האופן שבו התסריטאים רצו להתקדם בסיפור העלילה.
הנפשה
"משפחת סופר-על" היה סרטם הראשון של פיקסאר שכל הדמויות שלו היו אנושיות, דבר שהציב אתגרים משמעותיים עבור הצוות העיצוב הטכני. תנועות שריריה של הלן היו קשות במיוחד לעיצוב, שכן דמותה הייתה צריכה להימתח, להתכופף ולהתקפל לצורות שונות. המפקח על הדמויות, ביל וייז, קבע שדמותה של הלן הייתה ככל הנראה המורכבת ביותר שפיקסאר עיצבה; וכי עבור הנפשת דמותה נכתבה במיוחד תוכנה מיוחדת שתאפשר לה להימתח ולהתקפל לפי הצורך. בעת העבודה על "משפחת סופר-על 2", מערכת ההנפשה המקורית התיישנה עד כדי שהאנימטורים נאלצו להנפיש מחדש את כל הדמויות, כולל את דמותה של הלן, באמצעות ארגז כלים חדש. בעקבות תפקידה המורחב בסרט ההמשך, האנימטורים ניצלו הזדמנויות חדשות בהנפשת דמותה של הלן; ובנוסף נעזרו בתנועות המחושים של האנק מהסרט "מוצאים את דורי" כהשראה לפיתוח יכולותיה וגמישותה של הלן מעבר למה שהוצג בסרט הראשון.
כוחות ויכולות
כוח-העל העיקרי של הלן הוא גמישות על-אנושית, המאפשרת לה למתוח חלקים בגופה לגדלים רבים ושונים. יכולת זו גובלת בשינוי-צורה, מכיוון שהיא יכולה להשתמש בגמישותה על מנת לשנות את צורתה וצפיפותה המולקולרית, כמו כשהפכה לסירה ולמצנח. ביכולתה של הלן להשיג רמות כוח על-אנושיות, עמידות וזריזות באמצעות גמישותה; וחולשתה היחידה היא אוויר קר במיוחד.
בפיתוח כוחות-העל של משפחת פאר, שאב בירד השראה מתפקידיהם של בני משפחה גרעינית טיפוסית. כוחותיה של הלן משקפים את הציפיות של החברה מהאם הטיפוסית, שלדבריו של בירד, תמיד נאלצת ללהטט בין מיליון דברים ולהישאר גמישה נוכח הימתחותה למיליון כיוונים שונים.
הופעותיה בזיכיון
ב"משפחת סופר-על" (2004), הלן נטלה את זהותה של אלסטיגירל בתקופה שקדמה לחקיקה נגד גיבורי-על ולפיתוח תוכנית רילוקיישן עבורם. במקביל לפיתוח התוכנית, הלן נישאה לבוב פאר (מר סופר-על), לזוג נולד שלושה ילדים: ויולט, דאש וג'ק-ג'ק; והיא הופכת לעקרת בית בזמן שבעלה עובד כשמאי ביטוחים. כאשר בוב מתחיל להתנהג בצורה חשודה, הלן חושדת בו שהוא מנהל רומן ומתעמתת איתו. מאוחר יותר, כשהיא מגלה שבעלה בצרות, היא מטיסה מטוס על מנת לחלץ מהאי נומניסן, בליווי ויולט ודאש. בנומניסן, הלן מגלה על תוכניתו של סינדרום להשתלט על דעת הקהל בזמן שמיראז' משחררת את בוב. הלן מוצאת את בוב ושניהם ממהרים למצוא את ילדיהם כשהם נרדפים על ידי שומריו של סינדרום, ולאחר מכן נמלטים חזרה למטרוויל בעזרתה של מיראז'; שם הלן ומשפחתה מצליחים להביס את האומנידרואיד ואת סינדרום.
ב"משפחת סופר-על 2" (2018), הלן הופכת לפניו של הקמפיין לביטול החקיקה נגד גיבורי-על באמצעות יחסי ציבור טובים המושגים על ידי משימות מוצלחות שאינן גורמות נזק נלווה לעיר. הלן נתקלת בנבל-העל "משעבד המסך", שמקרין תמונות מהפנטות דרך מסכי טלוויזיה. במסיבה שחוגגת את מעצרו של "משעבד המסך", הלן מגלה ששליח הפיצה הופלל על ידי אוולין, שחושפת את טינתה לגיבורי-על מאז שאביה נהרג על ידי פורצים בזמן שניסה לקרוא לגיבורי-על לעזרה במקום להסתתר (בניגוד לווינסטון שהאמין שהמחסור בגיבורי-על גרם לכך), ומותה של אמה בעקבות לב שבור. אוולין מפתה את בוב למלכודת ושולחת קבוצה של גיבורי-על מהופנטים להכניע את ילדי משפחת פאר. ויולט, דאש וג'ק-ג'ק נמלטים באמצעות מכונית-העל שהייתה פעם בבעלות אביהם, ומגיעים ליאכטה של ​​וינסטון. על הסיפון, בוב, הלן ולוציוס המהופנטים מדקלמים מניפסט נקמני שנועד לצייר את גיבורי-העל כאיום, ואז מכניעים את צוות היאכטה, ומכוונים אותה לכיוון העיר. לאחר שג'ק-ג'ק מסיר את משקפי השליטה מהלן; היא בתורה משחררת את בוב ואת לוציוס, ולאחר שמנעו מהיאכטה להתרסק לתוך העיר, הלן תופסת את אוולין בעודה מנסה להימלט; וגיבורי-העל חוזרים למעמדם החוקי ברחבי העולם.
ביקורות
עם הפצת הסרט "משפחת סופר-על 2", התעורר שיח על תפיסת דמותה של הלן, וכיצד היא השתנתה מאז הפצת הסרט הראשון. מאות מעריצים ברשתות החברתיות הביעו את הערצתם לממדי גופה של הלן, בעוד שה"ניו יורקר" השווה את הסקס-אפיל של דמותה לשל אנסטסיה סטיל מ"חמישים גוונים". בנוסף, "Syfy Wire" שיבח את הסרט "משפחת סופר-על 2" על כך שהפך את דמותה של הלן ל"אמא קשוחה".
"IndieWire" דירגה את דיבובה של האנטר כהלן כ"הדיבוב השלישי הטוב ביותר בסרטי פיקסאר", והחמיאה ל"טווח המסחרר" שלה ש"נע מגיבורת-על סקסית לאמא מותשת, לאישה שנמחצת בגלל בגידה לכאורה, ובחזרה לגיבורת-על, בין רגע."
מרד האיכרים האנגלי
מרד האכרים האנגלי (באנגלית: Peasants' Revolt, Tyler’s Rebellion, or the Great Rising of 1381) היה מרידה נגד המלך ריצ'רד השני, מלך אנגליה בן ה-14, בשנת 1381.
רקע למרד
לאחר המגפה השחורה נוצר באנגליה מחסור בכוח אדם וכתוצאה מכך המשכורות החלו לעלות. במטרה למנוע את עליית השכר, נחקקו חוקים שקבעו שכר מקסימום ונקבע שכל אדם המסוגל לעבוד חייב לעבוד. בשנת 1377 הטיל אדוארד השלישי, מלך אנגליה מס גולגולת שנועד לממן את מלחמת מאה השנים נגד צרפת. בשנת 1381, בתקופת שלטונו של המלך ריצ'רד השני, הועלה שיעור המס באופן חד וגבייתו הפכה לגמישה, כאשר סכומים שונים הוטלו על אנשים שונים, ועל כן נתפסה בעיני ההמון כשרירותית ומפלה.
כיוון שהמלך היה בן 14 בלבד, הייתה ליועציו מעורבות גדולה בענייני הממלכה, והם נחשבו בעיני רבים בעם כמושחתים. השלטון הפעיל יד קשה במאמציו לגבות את המס.
המרד
במקביל, פשט המון על מצודת לונדון והצליח להיכנס פנימה, כנראה הודות לסיוע מבפנים. ההמון חיסל את השרים שנמצאו שם, ובהם את סיימון מסדברי שהיה הלורד צ'נסלור והארכיבישוף של קנטרברי, ורוברט דה האלס שר האוצר.
ג'ייק סיסקו
ג'ייקוב "ג'ייק" סיסקו (באנגלית: Jacob "Jake" Sisko) הוא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", המופיע בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9". ג'ייק הוא בנו הבכור של בנג'מין סיסקו, מפקד תחנת החלל חלל עמוק 9.
ביוגרפיה של הדמות
ג'ייק נולד בשנת 2355 לג'ניפר סיסקו, אשר נהרגה בשנת 2367 במהלך קרב בוולף 359, בזמן שאביו בנג'מין סיסקו שירת על סיפון ספינת החלל סרטוגה ("Saratoga"). בשנת 2369, בניגוד לרצונו, הוא עבר לגור ביחד עם אביו בתחנת החלל חלל עמוק 9.
ג'ייק שואף להיות סופר, אף על פי שב-2371 הוא מסרב למלגה ללימודים בבית הספר פנינגטון, ניו זילנד, כדור הארץ. הוא יוצא, למשך תקופה קצרה, עם נערת דאבו ממוצא באג'ורני בשם מרדה, בניגוד לרצונו של אביו, אשר מביכה את ג'ייק בפני אביו בכך שהיא חושפת חלק מסודותיו (חיבתו למשחק ההימורים "דום-ג'וט" ולכתיבת שירה). בשנת 2372, ג'ייק כותב טיוטה של הרומן הראשון שלו - "Anslem", תחת השפעתה של אונאיה - חייזרית זרה אשר מפתה אותו, על מנת ליזון מהאנרגיה של מוחו במהלך תהליך היצירה.
ככל שג'ייק מתבגר, ומרגיש צורך בעצמאות, הוא עוזב את דירת המגורים של אביו לטובת דירה משלו, ביחד עם שותפו לדירה נוג, כיום צוער באקדמיה של צי הכוכבים אשר נמצא על חלל עמוק 9 לצורך משימת שדה, כחלק מלימודיו. צורת החיים המרושלת של ג'ייק, בניגוד לאובבסיית הניקיון של הצוער נוג, יוצרת מתח בידידות שביניהם, אך בעזרתו של קפטן סיסקו, השניים מצליחים ליישב את המחלוקת שביניהם.
ג'ייק הוא האחראי להיכרות בין אביו לבין קסידי ייטס, קפטן של ספינת משא אזרחית. סיסקו האב יהיה מעורב עימה במערכת יחסים רומנטית, ובסופו של דבר אף יתחתן איתה, בחודשים האחרונים של המלחמה בדומיניון.
בפרק סיום הסדרה, קפטן סיסקו מצטרף אל הנביאים, ואף על פי שג'ייק עדיין על חלל עמוק 9 בסצנת הסיום של הסדרה, לא ברור אם ימשיך ויישאר שם.
פאלה דה טוקיו
פאלה דה טוקיו (בצרפתית: Palais de Tokyo; ארמון טוקיו) הוא מבנה המוקדש לאמנות מודרנית ולאמנות עכשווית (שמו המקורי הוא: "ארמון המוזיאונים לאמנות מודרנית" Palais des Musées d'art moderne), נמצא בשדרות הנשיא וילסון מספר 13, ברובע השישה עשר של פריז. בכנף המזרחית של המבנה, השייכת לעיריית פריז, שוכן המוזיאון לאמנות מודרנית של פריז, ואילו בכנף המערבית, השייכת למדינה, שוכן מאז שנת 2002 "פאלה דה טוקיו / המרכז ליצירה עכשווית" ( le Palais de Tokyo / Site de création contemporaine). כיום זהו אחד האתרים הבולטים לאמנות עכשווית בפריז.
תחנת המטרו הקרובה ביותר למוזיאון היא "אלמה-מרסו" (Alma - Marceau).
המבנה
המבנה תופס חלק מהאזור הישן של "מפעל השטיחים של הסבונרי" (manufacture de tapis de la Savonnerie), שהוסב בשנת 1826 ל"מפעל הגובלנים". בשנות השלושים של המאה ה-20 השתייך אתר זה למחסני הצבא.
בשנת 1934, לנוכח צמצום מוזיאון לוקסמבורג, ולאחר נטישת הפרויקט של אוגוסט פרה (Auguste Perret) לבניית עיר מוזיאונים באזור טרוקדרו (Trocadéro), החליטה המדינה לבנות מוזיאון לאומי לאמנות מודרנית. בתיאום עם עיריית פריז, שבבעלותה היה השטח, והוסיפה לתוכנית הפעלה של מוזיאון עירוני לאמנות מודרנית, שתוכנן להיות בן-חסות של מוזיאון די פטי פלה (musée du Petit Palais).
בתחרות האדריכלית זכו ז'אן-קלוד דוֹנדֶל, אנדרה אוּבֶּר, פול ויַאר ומרסל דאסטוּניֶה, שהצעתם גברה על 127 הצעות אחרות, ביניהם גם של לה קורבוזייה ומלה-סטוון. הם בנו מבנה בסגנון מונומנטלי, המורכב משני אגפים סימטריים לחלוטין, המופרדים זה מזה באמצעות מזרקה וגרם מדגרות. החלונות בתקרות מאפשרים לאור טבעי לחדור בזנית ולהאיר את מרבית חדרי המבנה.
ב-24 במאי 1937, נשיא צרפת אלבר לברו חנך את "ארמון המוזיאונים לאמנות מודרנית". בעת התערוכה העולמית של פריז (1937) הוצגה במשכן תערוכה רטרוספקטיבית של אמנות צרפתית. אוסף האמנות של עיריית פריז הוצג באגף המזרחי החל משנת 1940, בעוד ש"המוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית" פתח את שעריו באגף המערבי רק ב-1942. ואולם החנוכה הרשמית האמיתית התקיימה רק בשנת 1947. המבנה קיבל מאוחר יותר את השם "פאלה דה טוקיו", שנגזר משם הרציף הסמוך – רציף טוקיו.
בזמן מלחמת העולם השנייה, הקומות התחתונות של המבנה שימשו כמחסה ליהודים שנמלטו מפני כליאתם. בשנות החמישים של המאה ה-20, האגף המזרחי עבר שיפוצים נרחבים שאפשרו לפתוח בו בשנת 1961 את המוזיאון לאמנות מודרנית של פריז, שכונן על בסיס יצירות שהיו בפטי פלה.
אוספי "המוזיאון לאמנות מודרנית" הועברו מהאגף המערבי של מבנה הפאלה דה טוקיו בשנת 1977 עם חנוכתו של מרכז ז'ורז' פומפידו. בין השנים 1977 ל-1986, נקבע במקום מקום מושבו הזמני של מוזיאון אמנות ניסויית. הרזרבות מאוסף נכסי האמנות העכשווית הלאומי (Fonds national d'art contemporain - FNAC) הוצב שם עד שנת 1991, אז הועברו למתחם לה דפנס במערב העיר. בין השנים 1988–1990 המכון ללימודים גבוהים באמנויות פלסטיות השתמש בחדרי הפיסול הישנים של המוזיאון.
בין השנים 1984 ל-1993, המרכז הלאומי לצילום (Centre national de la photographie – CNP) התמקם בפאלה דה טוקיו, לפני שהועבר לאוטל סלומון דה רוטשילד, ולאחר מכן לגלריה הלאומית ז'ה די פום.
בית הספר המפורסם לקולנוע "פמיס" (Femis) התפרס על מספר חדרים בפאלה דה טוקיו בין השנים 1988 ל-1995. יחד עם פרויקט העברת "הסינמטק הצרפתי", שמוקם בצורה גרועה בארמון שאיו, הייתה כוונה ליצור "ארמון קולנוע", שיאחד בצוותא את שני המוסדות יחד עם "הספרייה והפילמוטק לסרטים ולדימויים" (la Bibliothèque-filmothèque du film et de l'image- Bifi). תחרות אדריכלית התקיימה, אדריכל נבחר לבצע את התוכנית, והעבודות אף החלו להתבצע. ואולם, עיכובים שונים ולאחר מכן עזיבת בית הספר פמיס קלקלו את המניע של הפרויקט, שננטש לבסוף בשנת 1998. אי-לכך, מאז 1995 הכנף המערבית של הפאלה דה טוקיו הייתה נטושה.
פאלה דה טוקיו / המרכז ליצירה עכשווית
בשנת 1999, שרת התרבות והתקשורת בממשלה הצרפתית, קתרין טרוטמן, החליטה לפתוח חלקית מחדש את הכנף המערבית של המבנה ולשכן בו את המרכז לאמנות עכשווית, תוך הדגשת זירת ההתרחשות האומנותית העולה בתרבות הצרפתית ובזו האירופאית.
תחרות נערכה לבחירת מנהל למרכז החדש בחודש יולי 1999, בה זכו ניקולא בוריו (Nicolas Bourriaud) וז'רום סן (Jérôme Sans) לתקופת כהונה בת שלוש שנים. הפאלה דה טוקיו/מרכז ליצירה עכשווית נחנך ב-21 בינואר 2002 על ידי ליונל ז'וספן. תקופת הכהונה של שני המנהלים הוארכה עד 2006, ובפברואר אותה שנה החל מרק-אוליבייה ואלר (Marc-Olivier Wahler) לכהן כמנהל החדש של המרכז, עם מנדט לשלוש שנים.
בחללים שעוצבו מחדש על ידי האדריכלים אן לקאטו (Anne Lacaton) וז'אן-פיליפ וסאל (Jean-Philippe Vassal), הפאלה דה טוקיו/מרכז ליצירה עכשווית הוא אתר אִינְטֶרְדִּיסְצִיפְּלִינָרִי המוקדש ליצירה בת-זמננו בכל תצורותיה: ציור, פיסול, עיצוב, אופנה, וידאו ארט, קולנוע, ספרות, ומחול. החלל המודולארי, שבנוי בצורה מפותלת כקונכייה, מאפשר להציג סוגים שונים של תערוכות, בין אם ארעיות, מיצבים ומיצגים. מאז ה-24 בינואר 2004, מספר רב של להטוטנים ואמני-אש נפגשים כל מוצאי שבת ברחבה החיצונית. איגוד הוקם במטרה לקדם תשוקה משותפת זו.
בסביבות 50% מפעילות האתר ממומנת על ידי סובסידיה ממשרד התרבות הצרפתי, באמצעות הוועדה לאמנויות הפלסטיות (בשנת 2006 עמד הסכום על 1.8 מיליון אירו). שאר המימון מגיע ממקורות כגון מכירת כרטיסים.
פאלה דה טוקיו/מרכז ליצירה עכשווית הפך בתוך כמה שנים לאתר שאי אפשר להתעלם מנוכחותו בתחום האמנות הצרפתית והבינלאומית: זהו אחד ממרכזי האמנות המבוקרים ביותר באירופה, עם מעל ל-200,000 מבקרים בשנה, ומקום מקורי ואותנטי לצפייה באמנות עכשווית.
עתיד מבנה הפאלה דה טוקיו
הפאלה דה טוקיו/מרכז ליצירה עכשווית, שנפרש כעת על פני 7,700 מטרים רבועים מתוך 22,000 המטרים הרבועים (בערך 35%) שמהווים את סך שטח המבנה, יכול בקלות רבה להרחיב את חלקו בפאלה דה טוקיו, כדי לענות על דרישות הקהל להגדלת שטחו.
Electric Light Orchestra
Electric Light Orchestra ובקיצור ELO (שם הלהקה הוא משחק מילים: לכאורה משמעותו היא "תזמורת האור החשמלי", אך ניתן לפרשו גם כ"תזמורת קלה חשמלית" - התייחסות לסאונד של הלהקה, המשלב כלים חשמליים עם תזמורת קלה) הייתה להקת רוק בריטית מצליחה בשנות השבעים ושנות השמונים.
היסטוריה
הלהקה הוקמה על ידי ג'ף לין יחד עם רוי ווד ובב בוון (מלהקת "The Move") ב-1971 בברמינגהאם. רוי ווד עזב את הלהקה שנה לאחר מכן. היא פעלה עד שנת 1986 בהרכב משתנה והוציאה 13 אלבומים.
הלהקה התאפיינה בשימוש רב בכלי מיתר ככינור ושני צ'לי למתן נופך "קלאסי" לשיריה. בשנת 1979 פנו חברי הלהקה לסגנון הדיסקו באלבום "Discovery", בו נמצאו להיטים כגון "Don't Bring Me Down" (שהוא השיר הראשון אותו הקליטו ללא כלי מיתר כלשהם), "Last Train to London" ,"Shine a Little Love" ו-"Confusion".
הלהקה המשיכה במגמה זו ובשנת 1981 ראה אור האלבום "Time" אשר בו פנתה הלהקה לצלילים אלקטרוניים, בשילוב עם הגוון הישן של ELO - כלי מיתר קלאסיים. אלבום זה מזכיר בצליליו פסקול לסרט מדע בדיוני, ואף התכנים שלו מדברים על האנושות במונחים עתידיים על גבול המדע הבדיוני כמו למשל בשירים "Ticket to the Moon" ,"Yours Truly, 2095", "21th Century Man" ועוד. למרות השינוי המוזיקלי של הלהקה זכה האלבום להצלחה עולמי והעיד על כך סיבוב ההופעות "Time" שבא מיד לאחר צאת האלבום. בהמשך העשור הלהקה הוציאה עוד 2 אלבומים: Secret mesages שיצא ב 83, ו balance of power שיצא ב 1986. לאחר מכן פרשו חברי הלהקה והקימו לחוד הרכבים ממשיכים. לין הקדיש את מירב מרצו, מהחלק האחרון של שנות השמונים, לעבודות הפקה (בעיקר עם ג'ורג' האריסון) ואף היה ממקימי הסופר גרופ- Traveling Wilburys.
בשנת 2001 חברו להם ג'ף לין וקלידן הלהקה ריצ'רד טנדי ויחד עם עוד מספר נגנים הם הוציאו אלבום חדש בשם "Zoom". הם התעתדו לצאת לסיבוב הופעות תחילה בארצות הברית ולאחר מכן באירופה, אך סיבוב הופעות זה בוטל עקב מיעוט הזמנות. זאת על אף שהאלבום עצמו זכה לביקורות חיוביות. ההופעה עצמה תועדה בפני קומץ נבחר ממעריצי הלהקה באולם PBS בלוס אנג'לס ויצא על DVD.
להקות ההמשך
ללהקת ELO נוצרה להקת המשך בשם ELO PART 2, שפעלה בין השנים 1989 עד 2000, בראשותם של בוו ביוון, מתופף הלהקה המקורי, ובשיתוף פעולה עם קלי גרוקט, הבסיסט של הלהקה, מיק קמינסקי הכנר וריצ'רד טנדי, שהצטרף בקלידים. להקת ההמשך זכתה להצלחה בעיקר עקב הופעותיה המקצועיות ברחבי העולם, והם זכו לשתוף פעולה עם תזמורות סימפוניות דוגמת התזמורת הסימפונית של מוסקבה.
בשנת 2000 פרשו ביוון וטנדי מההרכב. ביוון, שחלק בעלות על הזכויות לשם "ELO" יחד עם מייסד הלהקה ג'ף לין, מכר את חלקו ללין. בשנת 2001 פסקה למעשה להתקיים להקת ההמשך ELO PART 2.
חברי הלהקה הנותרים התאגדו שוב בראשותם של קלי גרוקט, מיק קמינסקי, לואיס קלארק, אריק טרויר, ואחרים בשם "אורקסטרה" והמשיכו להופיע ברחבי העולם בהצלחה לא מבוטלת, תוך שהם משמשים למעשה להקת המשך המנגנת גרסאות כיסוי לשירי להקת ELO המקורית.
הלהקה שילבה בהופעותיה בעולם גם את ישראל, והופיעה בה מספר פעמים: ב-5 ביוני 2009 במבצר שוני בבנימינה, ולמחרת באמפיפארק ברעננה. ב-2017 נקבעו ארבע הופעות נוספות של הלהקה בישראל, בין התאריכים 23–26 במרץ, בחיפה, תל אביב וירושלים. ב-4–5 בפברואר 2019 חזרה הלהקה לשתי הופעות נוספות בהיכל התרבות בתל אביב.
הרכב הלהקה שהופיעה בישראל: מיק קמינסקי - כינור, לואיס קלארק - כמנצח על תזמורת סימפונט רעננה, אריק טרוייר - קלידים, גיטרה וקולות, פיל בייטס - סולן, גורדון טאונסנד - תופים וראלף פורנברגר - קולות ובאס.
תחייה מחודשת בשם Jeff Lynne's ELO
במשך השנים הופעלו על ג'ף לין מקים הלהקה והרוח החיה מאחוריה, לחצים להחיות את המותג ELO. אך הוא סירב לכך, עד שבשנת 2014 בעקבות תוכנית בוקר בBBC הבריטי יזם המנחה כריס אוואנס (מעריץ גדול של ג'ף לין ו-ELO), הופעה לראשונה זה שלושים שנה של ג'ף לין ו-ELO בהייד פארק שבלונדון במסגרת פסטיבל "BBC Radio 2s Festival In A Day at Hyde Park, London".
הביקוש למופע היה רב וכל 50,000 הכרטיסים נמכרו כ-15 דקות מרגע שהוצאו. למופע שנחל הצלחה מסחררת, הצטרפה להקת "טייק ד'את" כלהקת חימום. ג'ף עצמו הגדיר בראיונות מאוחרים את המופע כ"הלם" מבחינתו, כי לא תיאר לעצמו שהביקוש בקרב מעריציו כה רב.
לאחר המופע, חמוש באנרגיות מחודשות, הוציא ג'ף לין אלבום נוסף בשם "Alone in the Universe". את האלבום גיבתה הלהקה בראשותו בסדרת הופעות בשנת 2017 ברחבי העולם שזכו להצלחה מסחררת, כאשר כל הכרטיסים אליהם נמכרו. גולת הכותרת הייתה ההופעה באצטדיון ומבלי מול 60,000 מעריצי הלהקה, הופעה שגם צולמה ויצאה לאור ב-DVD בשם "Wembley Or Bust".
ג'ף לין הגדיר את הערב בוומבלי כאחד משיאי הקריירה ארוכת השנים שלו. לשנת 2018 נכנסה הלהקה עם רשימה ארוכה של 23 הופעות חיות מוזמנות.
ב-27 בספטמבר 2019 ג'ף לין הודיע ש Jeff Lynne's ELO תוציא אלבום שנקרא From Out of Nowhere ואמור לצאת ב-1 בנובמבר 2019. עם הכרזת האלבום יצא השיר הראשון ועל שמו קרוי האלבום ומדבר על ההרגשה שהמעריצים שלהם חוזרים עליהם ושהלהקה נהיית פופולרית שוב.
חברי הלהקה
בגלגולה הנוכחי מונה הלהקה את החברים הבאים:
לוי יצחק מנזון
רבי לוי יצחק מנזון (בכתיב יידישאי מאנזאן; ה'תר"ג (1843) - תרע"ד (1914)) היה מנכדי רבי ישראל פרידמן מרוז'ין ומנהיג חצר חסידית באוז'ירן שבגליציה (היום באוקראינה).
ביוגרפיה
נולד לרבי יוסף מנזון ולגיטל בתו של רבי ישראל מרוז'ין. גדל והתחנך בחצר סבו בסדיגורה ולאחר פטירתו המשיך לשהות בחצר דודו, ממלא מקום סבו, רבי אברהם יעקב מסדיגורה. היה חתנו של רבי יחיאל מיכל מושקוביץ מגלינא (נינו של רבי יוסף מיאמפולה וחתן רבי מאיר מפרמישלאן).
רק לאחר פטירת דודו התחיל להנהיג עדה בעצמו, בתחילה ב הסמוכה לברז'אן במרכז גליציה. עם התרחבות עדת החסידים ביקשוהו אנשי שלומו שיעתיק את מגוריו לעיר גדולה יותר, אליה יוכלו להגיע ביתר קלות. הוא הסכים והתיישב בעיירה אוז'ירן ליד טרנופול. במלחמת העולם הראשונה נמלט לווינה.
הרבי מאוז'ירן העלה את מאמריו על הכתב ולאחר שהתבקש הסכים שיודפסו. הוא היה היחיד מבין אדמו"רי שושלת רוז'ין שנדפסו מאמריו ותורותיו עוד בחייו בשם "בך יברך ישראל". היה בעל חסד גדול והתפרסם כאחד מבעלי הצדקה הגדולים בגליציה.
נפטר בי"ח בסיון שנת תרע"ד (1914) ונקבר בווינה.
מורשתו
רבי לוי יצחק קבר בחייו תשעה מילדיו. בנו היחידי שנשאר בחיים היה רבי משה. רבי משה נפטר בלא בנים שימשיכו להנהיג את הקהילה.
אחיו של רבי לוי יצחק היה רבי חיים דוד (תר"י-כ"ו באדר תרצ"ב) שהקים את חצרו החסידית בבראדי. היה חתן רבי בנימין זאב מאוז'ריאן. בניו היו רבי דב בער שמילא את מקומו ורבי ישראל (תרל"ט-תשכ"א) חתן הרב יעקב הורודצקי שכיהן כאדמו"ר בקאליש. בתרצ"ט היגר לארצות הברית נפטר בכ"ז בתמוז תשי"ז.
נכדו של רבי חיים דוד היה הרב ד"ר ישראל וינשטוק, מקובל וחוקר קבלה ידוע במאה הקודמת.
יחסי אינדונזיה–קניה
יחסי אינדונזיה–קניה הם היחסים הדו-צדדיים בין רפובליקת אינדונזיה לבין קניה.
שתי המדינות חברות בארגון הסחר העולמי והמדינות הבלתי-מזדהות.
היסטוריה
שרי החוץ של אינדונזיה וקניה חתמו על מזכר הבנות ב-19 ביוני 2008 בניירובי, להקמת ועדה משותפת של אינדונזיה וקניה. הוועדה משמשת כפורום להרחבה ושיפור שיתוף הפעולה בין אינדונזיה וקניה וגם לפתרון בעיות ד-צדדיות. במהלך פגישת הוועדה הראשונה, בין ה-2 בדצמבר ל-4 בדצמבר 2008, הסכימה הוועדה להרחיב את שיתוף הפעולה במגוון תחומים, כגון כלכלה, מסחר, חברה ותרבות ושיתוף פעולה טכני. כדי לשפר את הקשרים, הסכימה הוועדה על מספר אפשרויות לשיתוף פעולה, כגון אימון דיפלומטים, תרגילים משותפים נגד הטרור ואתלטיקה.
מסחר
אינדונזיה מוכרת לקניה בעיקר שמן דלקים, ריהוט, מכונות, ציוד הובלה, טקסטיל ומוצרי הלבשה בשווי 242.7 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של קניה לאינדונזיה הוא תה שחור, סיבי סיסל, טבק ופרחים לחתונות בשווי 7.32 מיליון דולר.
יחסים דיפלומטים
אינדונזיה מחזיקה בשגרירות בניירובי. מאידך, שגרירות קניה בקואלה לומפור שבמלזיה מטפלת ביחסי קניה עם אינדונזיה.
ישיבת תורת רפאל
ישיבת תורת רפאל הייתה ישיבה קטנה חרדית־ליטאית בשכונת רמת שלמה בירושלים.
הישיבה הוקמה בשנת ה'תשס"א על ידי הרב חיים קוק. היא נקראת על שם הרב רפאל קוק, סבו של ראש הישיבה. בנו, הרב שמחה הכהן קוק שימש כנשיאה.
במעמד פתיחת הישיבה השתתפו הרב שמואל אוירבך והרב שלמה פישר. בהקמתה מנתה הישיבה 18 בחורים שהתקבצו בעיקר מחוג המקורבים והמכרים של רבני הישיבה אז, ובזמני השיא שלה למדו בין 90-120 בחורים בכל אחת משלושת השכבות.
באופן יחסי הישיבה הדגישה את לימוד הבקיאות. בניגוד למקובל ברוב הישיבות הקטנות הליטאיות, סדר ג' הוקדש לחזרה נוספת על לימוד הבקיאות של סדר ב'. אחת לשנה נבחנו התלמידים על כ־60 דפי גמרא בעל־פה. חריג נוסף היה תפילות השבת שארכו זמן רב מהמקובל בציבור הליטאי וסעודה שלישית שנמשכה לעיתים מספר שעות.
באלול ה'תשע"ח (2018) פתחה הישיבה סניף נוסף בביתר עילית, בראשות ר"מ בישיבה לשעבר, הרב זאב כץ (בנו של הרב יעקב כ"ץ). בשנת תשפ"א הוכרז על פתיחת סניף חדש בעיר בית שמש.
באדר תשפ"א (2021) הודיע המשגיח הרב מרדכי שפירא על עזיבתו, ובעקבות כך התחוללה סערה בישיבה. לאחר עזיבתו של הרב שפירא הוא פתח ישיבה חדשה. בא' באב ה'תשפ"ב (29 ביולי 2022), הודיעה ישיבת תורת רפאל כי בשל בעיות טכניות רבות הישיבה תיסגר.
שאנדור ברטה (סופר)
שאנדור ברטה (שמותיו הספרותיים הבדוים היו: (b.s), שאנדור בֶשֶנֶיה, (.B.S)) (בהונגרית: Barta Sándor; בודפשט, 7 באוקטובר 1897 – מוסקבה, מקום ההוצאה במחנה בוּטובו, 3 ביוני 1938) היה סופר, משורר ועורך הונגרי-יהודי, שהוצא להורג בברית המועצות במסגרת הטיהורים הגדולים של סטלין.
כתביו נאסרו לפרסום ולקריאה בהונגריה במהלך מלחמת העולם השנייה ונגרסו. אשתו הייתה ארז'בט קַשַאק.
ביוגרפיה
בשנות לימודיו התיכוניים עבד עם אביו והשתתף בפעילות חוג גלילאו. בגיל צעיר חלה בשחפת. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה עיתונאי, ואחרי נפילתה יצא לגלות בווינה והפך לעורך משנה של כתב העת "מא" (Ma) שפירושו בהונגרית "היום". כתב עת זה הושק על ידי לאיוש קשאק, גיסו, ככתב עת ספרותי ואמנותי (1916-1925) שערך והוציא לאור קשאק עד לסגירתו. בהצהרות שלו שאף כתב העת לשנות את האמנות ואת החברה, תוך השינויים ההיסטוריים בהונגריה. לאחר מכן הפך ברטה לעמית במערכת כתב עת אחר "טוז" (Tűz) בתרגום מהונגרית "אֵש" שהיה כתב עת ספרותי, אמנותי אף הוא, אך גם מדעי וכן עסק גם בביקורת. הוא הושק על ידי גולים הונגרים וסלובנים צעירים בברטיסלבה (1921- 1923). לאחר מכן הקים ברטה מגזין משלו בשם "האיש התלוי" (1922-1923). הוא השתייך תחילה לחוג קשאק בבירה האוסטרית, ואחר כך בשנת 1924 הצטרף ל"קבוצת האחדות" של אלדאר קומיאט (הונגרי-יהודי גם הוא) והצטרף גם למפלגת הקומוניסטים בהונגריה. משנת 1925 התגורר בברית המועצות, שם הפך חבר בסקציה ההונגרית של "האיגוד הרוסי לסופרים פרולטריים", ובהמשך השתתף בהקמתו ובעבודתו של "הארגון הבינלאומי לסופרים מהפכניים". בהמשך עבד ב"איגוד הסופרים הסובייטי" ומילא תפקידים שונים בברית המועצות. הוא השיק מגזין בשנת 1938 בשפה ההונגרית בשם "קול חדש" (Új Hang) שהופיע במוסקבה שאחד מכתביו היה אנדור גאבור, אך ברטה נעצר ב־14 במרץ באותה השנה על בסיס אישומים כוזבים. הוא נידון למוות ב -22 במאי והוצא להורג ב -3 ביוני. שמו טוהר מכל אשמה ב־29 באוגוסט 1957. אשתו הייתה אחותו של לאיוש קשאק, ארז'בט קשאק, שכתבה בשם ארז'י אויווארי.
שירתו
כישרונו המקורי נתגלה כבר על דפי כתב העת "היום" בעריכתו של לאיוש קשאק, דרך שיריו האקספרסיוניסטיים וסיפוריו הקצרים. כרך השירים הראשון שלו, "הדגל האדום", ראה אור בשנת 1919. עבודותיו שירתו את השקפת העולם הסוציאליסטית. הוא נסע למוסקבה כאמור בשנת 1925, ובהשפעת התנועה הפרולטרית, הסכמטיזם התגבר בעבודותיו. (סכמטיזם:במובן הצר, במהותו האמנות שעקבה כ"משרת" אחר הסכימה הוולגרית שנקבעה על ידי הפוליטיקה התרבותית הדוגמטית בעידן פולחן האישיות והתחייבה לשירותה הדידקטי של הפוליטיקה היומיומית, ולהמחשה ישירה של קווים אידאולוגיים. לעיתים קרובות הסכמטיזם קשור לסגנון נטורליסטי ולפאתוס השווא של הרומנטיקה המהפכנית). השקפתו האבסורדית הזו התגלמה למעשה בדרמה "קרקס קפיטליזם". הפרוזה הריאליסטית שלו היא מחפשי זהב (1935).
כתביו ותרגומיו
בשפת המקור:
בתרגום לעברית:
משחק הוגן (סרט, 1995)
משחק הוגן הוא סרט פעולה בבימויו של אנדרו סייפס (Andrew Sipes) אשר יצא לאקרנים בשנת 1995. כוכבי הסרט הם סינדי קרופורד שמגלמת את קייט מק'קווין, פרקליטת משפחה, וויליאם בולדווין שמגלם את מקס קירפטריק, שוטר במשטרת פלורידה.
עלילה
קירפטריק נאלץ להגן על מק'קווין לאחר שחבר לשעבר ב-ק.ג.ב. מנסה להתנקש בחייה, עקב רצונה של מק'קווין להשתלט על ספינה השייכת לאדם קובני שהפסיד במשפט גירושים אותו ניהלה. איש הק.ג.ב. לשעבר לא מוכן להשלים עם המצב שכן הספינה התמימה למראה היא בעצם הכלי שבאמצעותו הוא מתכוון להשתלט על כספים שונים, לאחר שהוא מוריד צוללנים שיתחברו לכבל נתונים המקשר בין בנקים ברחבי העולם, המונח על קרקעית הים.
מלחמת האזרחים הטריפוליטנית
מלחמת האזרחים הטריפוליטנית היה סכסוך שהתרחש בין השנים 1793–1795 באזור שבו שוכנת היום המדינה לוב.
סקירה כללית
עלי בנגול, השליט העות'מאני, הדיח את אחמט קרמאנלי, שליט טריפוליטניה, ששלט בה לאחר שלטונו המושחת והלא יעיל כלל של עלי הראשון שמת בשנת 1793. אחמט ואחיו יוסוף חזרו לטריפולי בעזרת הביי של תוניס, ותפסו בה את השלטון.
לאחר תום המלחמה הוחזר בתחילה אחמט קרמאנלי אל כס השלטון שוב, ושלט כאחמד השני פאשה מ-20 בינואר 1795 עד 11 ביוני אותה שנה. לאחר מכן הדיח אותו חמזה יוסוף, תפס את כס המלוכה, ושלח את אחמט לגלות. אחמט ניסה מאוחר יותר לחזור ולתפוס את כס המלוכה עם תמיכה אמריקנית בקרב דרנה במהלך מלחמת הברברים הראשונה, אולם ללא הצלחה.
ארנסט לורנס
ארנסט אורלנדו לורנס (8 באוגוסט 1901 – 27 באוגוסט 1958) היה אחד הפיזיקאים האמריקאים הבולטים במהלך המאה ה-20. הוא נודע בזכות המצאת הציקלוטרון, מאיץ החלקיקים המעגלי הראשון, ובזכות השימוש בו בחקר הפיזיקה הגרעינית. על כך זכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1939.
לורנס היה מחלוצי גישת "המדע הגדול" של פרויקטים הדורשים משאבים רבים וצוותים גדולים ומגוונים, תחילה במעבדה שהקים (הנקראת היום על שמו - המעבדה הלאומית לורנס ברקלי) באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ואחר כך במסגרת פרויקט מנהטן, שבו היה לו תפקיד מרכזי, בפרט בתחום של העשרת האורניום.
תחילת הקריירה
לורנס נולד בעיירה קנטון שבדרום דקוטה, למשפחה ממוצא נורווגי. בנעוריו גילה עניין בהרכבת מכשירי רדיו. בגיל 16 החל לימודי רפואה בקולג' לותרני קטן בשם סנט אולף במינסוטה. לאחר שנה עבר לאוניברסיטת דרום דקוטה, ובה אחד הפרופסורים שכנע אותו ללמוד פיזיקה, כשהבחין בהתעניינותו במכשירי רדיו. הוא סיים את התואר הראשון ב־1922, והחל ללמוד אצל ו. פ. ג. סוון (W.F.G. Swann) באוניברסיטת מינסוטה. לורנס עבר בעקבות מנחהו לאוניברסיטת שיקגו, ולבסוף לאוניברסיטת ייל, שם השלים ב־1925 עבודת דוקטורט ניסויית שעסקה באפקט הפוטואלקטרי. הוא נשאר בייל במסגרת פוסט-דוקטורט והפך למרצה מן החוץ ב־1927.
לורנס הרבה לשהות באוניברסיטאות במזרח ארצות הברית. באחד מביקורים אלה פגש את מרי (מולי) בלאמר, בתו של פרופסור לרפואה בייל. הם נישאו ב־1932, ונולדו להם 6 ילדים.
המצאת הציקלוטרון
לורנס התפרסם בעקבות המצאת הציקלוטרון, שהיה מאיץ החלקיקים המעגלי הראשון, והיווה פריצת דרך משמעותית בתחום. הציקלוטרון הפך למאיץ החלקיקים החשוב ביותר באמצע המאה העשרים, ומחקרים רבים נעשו בעזרתו. מאיצי החלקיקים שהופיעו אחר כך ומשמשים את המדענים גם כיום, מבוססים על המצאתו.
עידן הפיזיקה הגרעינית החל ב־1919, כאשר ארנסט רתרפורד הפציץ אטומי חנקן בחלקיקי אלפא שנוצרו בהתפרקות רדיואקטיבית טבעית, וכתוצאה מכך חלק מאטומי החנקן הפכו לאטומי חמצן. אולם במהלך שנות ה-20 לא חלה התפתחות בתחום, משום שהאנרגיה של חלקיקי האלפא הייתה מוגבלת, ולכן בשנת 1927 קרא רתרפורד לבניית מכשירים שיוכלו להאיץ חלקיקים טעונים למהירות מספיק גבוהה כך שהאנרגיה שלהם תגיע לערך הנדרש - מאות אלפי ואפילו מיליוני אלקטרון וולט.
באותה תקופה לא ניתן היה ליצור מתח גבוה מספיק הדרוש להאצת חלקיקי האלפא לאנרגיות כאלה, ולכן הועלו רעיונות להאיץ חלקיקים על ידי שימוש חוזר באותו מתח כמה פעמים, כלומר האצה בשלבים. ב־1929 נתקל לורנס במאמר מדעי בכתב עת בגרמנית שהציע דרך לבצע זאת. לורנס, שלא שלט היטב בגרמנית, לא קרא את המאמר עצמו לעומק, אולם הבין את הרעיון העיקרי מתוך השרטוטים שהיו מצורפים אליו: חלקיקים טעונים נמשכים לתוך אלקטרודה צינורית בעזרת מתח חשמלי ונדחים ממנה החוצה, לאחר שעברו את אמצע הצינור, בעזרת היפוך המתח בצורה מתוזמנת. שימוש בכמה אלקטרודות כאלה בטור גורם להאצה נוספת בעזרת אותו מתח. אולם כל תוספת לאנרגיה של ההאצה דורשת הוספה של עוד ועוד אלקטרודות צינוריות (שגם צריכות להיות ארוכות יותר), מה שגרם למכשיר להיות לא מעשי עבור אנרגיות גבוהות.
שיטה זו נתנה השראה ללורנס למצוא דרך להשתמש שוב ושוב באותו מתח על מנת להאיץ את החלקיקים, וכך לקבל בכל מעבר של החלקיק תוספת אנרגיה, עד קבלת האנרגיה הדרושה. הוא הבין שניתן להשתמש בשדה מגנטי על מנת להחזיר את החלקיקים לאזור ההאצה לאחר כל פעם שיצאו ממנו, וכך להשתמש פעמים רבות באותו הפרש מתחים. לורנס חשב על מכשיר שיכיל שני אזורים שבהם יש שדה מגנטי אחיד, וביניהם אזור קטן ובו שדה חשמלי מתחלף הניצב לשדה המגנטי. החלקיקים יואצו באזור השדה החשמלי עד שיגיעו לאזור השדה המגנטי, שם הם יסתובבו בחצי מעגל בלי לשנות את מהירותם, ויחזרו לאזור השדה החשמלי על מנת לקבל האצה נוספת.
חלקיק טעון שנמצא בשדה מגנטי אחיד הניצב לכיוון תנועתו, מסתובב במעגל. רדיוס המעגל עולה ביחס ישר למהירות החלקיק, ולכן התדירות ומשך זמן הסיבוב אינם תלויים במהירות. הם תלויים רק במטען החלקיק, במסה שלו, ובעוצמת השדה המגנטי, שאינם משתנים. לורנס הבין שמכיוון שזמן התנועה הוא קבוע באזור השדה המגנטי, אפשר לשים באזור החשמלי מתח חילופין בתדירות שמתאימה לתדירות הסיבוב של החלקיקים בשדה המגנטי, ואז המתח יאיץ תמיד את החלקיקים שיעברו בו. לאחר כל מעבר כזה גדל רדיוס התנועה של החלקיקים בשדה המגנטי, עד שהם מגיעים לאנרגיה מסוימת, ואז הם יוצאים מהמכשיר בצורת קרן של חלקיקים.
לורנס, בעזרת הסטודנטים שלו ובראשם סטנלי ליווינגסטון, החל ב־1930 בבניית המודל הראשון של הציקלוטרון, בקוטר של 4.5 אינץ' (כ־11 ס"מ). המודל הופעל לראשונה בהצלחה ב־2 בינואר 1931. בעזרת הפרש מתחים של 1,800 וולט, הצליח לורנס להאיץ חלקיקים טעונים למהירויות שבהן האנרגיה הקינטית שלהם הייתה 80,000 אלקטרון וולט (שקול להאצה חד-פעמית של אותו חלקיק בעזרת הפרש מתחים של 80,000 וולט).
ב־1934 רשם לורנס פטנט על הציקלוטרון. אחרי שהפעלת המודל הראשון של הציקלוטרון הצליחה, החל לורנס לבנות ציקלוטרונים גדולים יותר, שהאיצו חלקיקים לאנרגיות גבוהות יותר. ב־1932 בנה ציקלוטרון בקוטר 27 אינץ' (כ־70 ס"מ), שהאיץ חלקיקים לאנרגיות של מיליוני אלקטרון וולט, ובהמשך העשור נבנו ציקלוטרונים בעלי קוטר של עד 60 אינץ' (כמטר וחצי), שהאיצו לאנרגיות של עשרות מיליוני אלקטרון וולט. הציקלוטרון הפך את לורנס לאישיות מפורסמת ומוערכת הן בעולם המדעי והן מחוצה לו.
בפברואר 1936 נשיא אוניברסיטת קליפורניה, רוברט גורדון ספול, הציע ללורנס ואופנהיימר להקים את מעבדת הקרינה שהפכה בהמשך למחלקה רשמית של אוניברסיטת קליפורניה כשהאוניברסיטה הסכימה להעמיד 20,000 דולר לשנה לפעילות המחקר שלה. לורנס השתמש במודל עסקי פשוט: "הוא אייש את המעבדה שלו עם סטודנטים לתארים מתקדמים ובפקולטה זוטרת של המחלקה לפיזיקה, עם דוקטורנטים טריים שמוכנים לעבוד בשביל כל דבר, ועם בעלי מלגות ואורחים עשירים"
ב־1937 הופיעה עליו כתבת שער בטיים מגזין. ב־1939 הוענק ללורנס פרס נובל לפיזיקה עבור עבודתו על הציקלוטרון ויישומיו. טקס קבלת הפרס נערך בקליפורניה עקב המלחמה, ולורנס קיבל את המדליה שלו מהקונסול הכללי של שוודיה בסן פרנסיסקו.
מעבדת הקרינה
בעוד שהמודל הראשון של הציקלוטרון נבנה מחלקי מתכת, חוטי תיל ושעוות חותם לבידוד בעלות כוללת של כ־25 דולר, בניית הדגמים המתקדמים יותר הצריכה הגדלה משמעותית הן במשאבים, הן בכוח האדם והן בגודל הפיזי של המקום שנועד להכיל את המגנטים הגדולים שנדרשו. באוגוסט 1931 הקצתה האוניברסיטה בניין ללורנס, ובו הוקמה מעבדת הקרינה שבראשה עמד עד מותו. בהמשך היא נקראה על שמו והפכה ל"מעבדה הלאומית לורנס ברקלי". לורנס עסק לא רק בצד המדעי של בניית המכשירים ועריכת הניסויים בהם, אלא גם בגיוס מימון ותרומות, ובגיוס כוח אדם, כל זאת בימי השיא של השפל הגדול - דבר שפיתח את כישורי האדמיניסטרציה והשתדלנות שלו.
בשנות ה-30 כלל צוות מעבדת הקרינה עשרות אנשים, מתחומים שונים: פיזיקאים, כימאים, מהנדסים ואפילו אנשי רפואה וביולוגיה. היא הייתה אחת הדוגמאות הראשונות ל"מדע גדול", שבו העבודה לא נעשתה על ידי מדען יחיד, אלא בצוותים גדולים של מדענים מתחומים שונים, ובהשקעה של משאבים רבים. אנשי המעבדה של לורנס השתמשו בציקלוטרונים להפצצת אטומים בחלקיקים אנרגטיים. בעזרת הגלאים שמדדו את החלקיקים המתפזרים מהחומר המופצץ, הם למדו על התכונות הבסיסיות של גרעין האטום, החלקיקים שמרכיבים אותו והאינטראקציות הגרעיניות. בדגימות המופצצות נוצרו איזוטופים רדיואקטיביים מלאכותיים, ואף יסודות מלאכותיים שלראשונה הייתה אפשרות לחקור אותם ואת תכונותיהם באופן ניסויי. בהשפעת אחיו הרופא, שאתו הוא שיתף פעולה במחקריו, ועל מנת לגייס תורמים, הקדיש לורנס תשומת לב רבה לייצור רדיואיזוטופים בעלי שימוש רפואי הן לצורך רדיותרפיה והן כסמנים (tracers).
ההתעסקות של לורנס בשיפור מתמיד של הציקלוטרון באה לעיתים על חשבון העבודה המדעית עצמה. לורנס וצוותו החמיצו מספר תגליות שהיו יכולים לחשוף בניסויים שאותם ערכו, פשוט מפני שלא חשבו לבצע את המדידות המתאימות. כך למשל הפיזיקאים הצרפתיים אירֶן ופרדריק ז'וליו-קירי הקדימו אותם בגילוי הרדיואקטיביות המלאכותית, משום שאנשי המעבדה של לורנס בדקו את הקרינה הנפלטת מהמטרות אותן הפציצו בחלקיקים אנרגטיים רק בזמן הפגיעה, אך לא אחריה. הטעות המביכה ביותר של לורנס הייתה טענתו שדאוטריום (חומר בו הרבה להשתמש כ"קליע" שהואץ בציקלוטרון ופגע במטרות העשויות מאטומים כבדים יותר) מתפרק כאשר הוא פוגע בגרעין אחר. הטענה עוררה הדים רבים בשל השלכותיה מרחיקות הלכת על הפיזיקה הגרעינית, אך לבסוף התבררה כטעות שנבעה מזיהום במכשור הניסוי.