cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עמק לנגונג
היסטוריה מהאלף הראשון לספירה
באלף הראשון לספירה התחרו אימפריות יריבות על ההגמוניה והשליטה בסחר בין הודו לסין, ותושבים התיישבו בדרום-מזרח אסיה. מלאקה הפכה לנמל ביניים חשוב בין הודו לסין, ונפלה לידי הפורטוגלים בשנת 1511. השליט הראשון של פרק היה בנו של הסולטאן לשעבר של מלאקה. מרבצי בדיל הביאו את הבריטים לפננג, ובתחילת המאה ה-19 ביקש סולטאן פרק סיוע מחברת הודו המזרחית הבריטית כדי להחזיר לעמו שטחים. משנת 1826 בין בריטניה לסיאם העניק חופש לפרק, אך לנוכח הצרות הנובעות בין השאר מזרם עצום של מהגרי עבודה, הכניס הסכם אחר את פרק לשליטת הבריטים. בשנת 1895 הפכו פרק ומדינות נוספות ביחד לטריטוריה בריטית אחת בשם (FMS). כוחות האימפריה היפנית פלשו ל-FMS ב-1941 עברו במורד נהר הפרק, וכבשו את אזור לנגונג. האזור נשאר בשליטתם עד הכניעה לבעלות הברית ב-1945. החורים ברצפת המערה של גואה קאג'אנג מיוחסים לשימוש במערה על ידי חיילים או מקומיים וציידי אוצרות אחר-כך. במסגרת מצב החירום המלאי בין 1948 ל-1960 כלאה בריטניה כפריים סינים, שרבים מהם תמכו במורדים הקומוניסטים, בכפרים חדשים, כולל בעמק לנגונג שבו הוקם "הכפר החדש קוטה טמפאן". העימותים עם המורדים גרמו נזקים לאתרים הארכאולוגיים. מאז עצמאות מלזיה ב-1957 הוזנח אזור עמק לנגונג, ורק במאה ה-21 הוכנה תוכנית ממשלתית לאזור הכלכלי של המסדרון הצפוני, המתייחס לצפון מדינת פרק, לתמיכה בחקלאות ובתיירות, זאת בנוסף לתוכנית הכלכלית של מדינת פרק עצמה.
היסטוריה של המחקר הארכאולוגי
המחקר הארכאולוגי הראשוני של העמק בוצע על ידי נציגים של הממשל הקולוניאלי הבריטי מ-1917 ועד מלחמת העולם השנייה, במערות גואה קאג'אנג, גואה באדק וקוטה טמפאן. בשנות ה-50 של המאה ה-20 ביצעו פיטר ויליאמס-האנט (Peter Williams-Hunt) וגייל סיווקינג (Gale Sieveking) חפירות באותם אתרים, וויליאמס-האנט חפר בגואה הארימאו. לאחר העצמאות ב-1960 חפר מתיוס בגואה בוקיט באטו שבאזור החיץ של אתר המורשת. מ-1987 מובילים ארכאולוגים מלזיים את המחקר באזור. הם גילו את סדנת כלי האבן באוויר הפתוח של קוטה טמפאן המתוארכת לשנת 70,000 לפני זמננו, שהפכה לאתר התייחסות עולמי לתקופה הפלאוליתית בדרום-מזרח אסיה, כמו גם היישוב בגואה הארימאו מתקופת הברונזה. בשנת 1990 התגלה "אדם פרק", וגילוי אבן היד המוטבע בסלע הסואביט המתוארך ל-1.83 מיליון שנים לפני זמננו בשנת 2008 סיפק ראיות לכך שבני האדם הקדומים ביותר באזור חיו בעמק לנגונג לפני שהם הגיעו לג'אווה. המוזיאון הארכאולוגי של לגונג נבנה כדי לאכלס, להציג ולשמור את חפצי האמנות שנמצאו במהלך מחקר וחפירה של האתרים והוא נפתח לקהל בשנת 2003. תחנת המחקר הארכאולוגי של אוניברסיטת המדע מלזיה (USM) נפתחה בשנת 2005, וממשיכה במחקר והדרכה במימון המחלקה למורשת הלאומית.
חצרמות (חבל ארץ)
חצרמות (נהגה בערבית חַדְ'רַ-מַווּת : حَضْرَمَوْتُ או حَضْرَمُوتُ, ובכתב החצרמותי הקדום חצרמת 𐩢𐩳𐩧𐩣𐩩) הוא חבל ארץ מדברי לרוחב דרום חצי האי ערב, רובו בתימן. ממלכת חצרמות הקדומה ובה עם קדום בעל לשון וכתב משלו חי באזור זה ובירתם רַייבון (ואדי דוואן) שלטה באזור עד כיבושה בידי החימריתים במאה הרביעית לספירה.
השם מופיע בכתבים עתיקים מינאים, שבא וכתבאניים. ייתכן שמקור השם במשמעות הערבית חדירה או כניסה לאזור מסוכן, אך חוקרים ערבים סבורים כיום שמדובר בשם קדמון של נווה מדבר ירוק כאשר חאדר פירושו ירוק בשפה עתיקה זו כבערבית כיום.
ההרים סביב גיא חצרמות והנהר שבמרכזו נקראים גם הרי מהרט.
ממלכה, עם, לשון וכתב חצרמותי
כאמור, ממלכה קדומה, ובה עם קדום בעל שפה וכתב נפרדים התקיימו באזור עד כיבוש העיר רייבון בידי החימריתים.
כתובות עתיקות בכתב חצרמותי ייחודי תוארכו בפחמן 14 למאה ה-12 לפני הספירה.
הכתב החצרמותי (הנקרא גם כתב דרום-ערבי קדום) הוא מבין כתבי אבגד הקדומים ביותר ומוצאו מהכתב הקדם-סינאי. כתובות בכתב זה נמצאו חרוטים באבן או כתובים על חרסים, באתרי עתיקות לאורך נחל חצרמות, אחד הנחלים הארוכים בחצי האי ערב. אחד הרכיבים החשובים בכתב זה הוא החלפת הצד"י השלישית מבין שלש ההגיות שבשפה הקדם-שמית לאות ת.
בימינו
ערים צפופות סביב נאות מדבר ומקורות מים בחבל ארץ זה, רובם תחת שלטון תימן, נותרו עד ימינו. במקומות אלו גדלה צמחייה ודרי המקום לעיתים אף עסקו בחקלאות.
הערות שוליים
Hadhramaut
דוד רפאל בנעט
דוד רפאל בנעט (כ"ח בתשרי ה'תרפ"ב, 29 באוקטובר 1921 – כ"ד בשבט ה'תשפ"ב, 26 בינואר 2022) היה מהנדס אלקטרוניקה, חלוץ תחום המכ"ם בחיל האוויר הישראלי, מאנשי "הרכש" של ההגנה בארצות הברית, מראשוני המהנדסים בתעשיית האלקטרוניקה הישראלית בראשית התפתחותה, והממציא של מעליות שבת. בנעט היה ראשון המרצים לאלקטרוניקה במחלקה לפיזיקה של אוניברסיטת בר-אילן ובמרכז האקדמי לב, ונמנה עם מקימי שכונת בית חזון בכפר הרא"ה.
ביוגרפיה
דוד רפאל בנעט נולד בניו יורק, לזאב ואסתר בנעט, ילידי ארצות הברית. הוא למד בבית ספר ציבורי ואחה"צ למד יהדות ב"תלמוד תורה". כשהגיע לגיל בר מצווה החל להקפיד על שמירת מצוות. הוא סיים בית ספר תיכון בגיל 16, ולמד מתמטיקה, פיזיקה והנדסה בסיטי קולג' של ניו יורק. במלחמת העולם השנייה, עבד בצבא האמריקאי כאיש הדרכה בתחום מערכות מכ"ם (מגלה כיוון ומרחק), טכנולוגיה שהייתה אז מסווגת וחדשנית. לקראת מלחמת העצמאות הישראלית גויס ל"רכש" של ההגנה, כמתואר בסעיף הבא.
בנעט עלה לישראל בשנת ה'תש"ט (1949) עם שני ילדיו ועם אשתו אסתר חנה שהתאחדה עם משפחתה בארץ. אסתר חנה היא בתם של שרה מלכה, נשיאת אגודת נשי מזרחי בוושינגטון הייטס ושמריהו הכהן מרגלית, בן היישוב הישן בירושלים שנמלט לארצות הברית בתחילת מלחמת העולם הראשונה והיה מראשי תנועת המזרחי בארצות הברית ולימים מראשי משרד הדתות בישראל ויקיר ירושלים. בנעט גויס לצה"ל כאזרח עובד צה"ל בתפקיד "קצין מכ"ם טכני ראשי" וכיהן בתפקיד מספר שנים.
בנעט היה מהנדס האלקטרוניקה הראשון של חברת "תדיר", שהתמזגה בהמשך עם חברת ראן כדי ליצור את חברת תדיראן. ואחר כך עבד באלקו. בנעט ייעץ לתעשייה הביטחונית, לשב"כ ולמוסד, ופעל רבות בתחום שילוב הטכנולוגיה וההלכה, כפי שמתואר בהרחבה בהמשך. נוסף על כך, בנעט היה המרצה הראשון לאלקטרוניקה באוניברסיטת בר-אילן וכיהן בה כמרצה מן החוץ מראשיתה ועד 1994. כמו כן, היה חבר הסגל הראשוני של המרכז האקדמי לב, אז בית ספר גבוה לטכנולוגיה.
בנעט התפרסם גם כבעל תוקע, עם שיא של 82 שנים רצופות בתפקיד.
רכש בשירות ההגנה ושירות בחיל האוויר
בהתבסס על המומחיות בתחום המכ"ם שרכש בנעט כאיש הדרכת מכ"ם בצבא האמריקאי במלחמת העולם השנייה, הוא גויס על ידי ארגון "ההגנה" כמומחה למכ"ם, והצטרף לצוות של טדי קולק בניו יורק. הוא פתח קורס מכ"ם לתושבי ארץ ישראל שהיו סטודנטים בארצות הברית ופתח עסק לרכישת מכשירי מכ"ם וקשר מעודפי הצבא האמריקאי. כזכור, ארצות הברית הטילה אמברגו על אספקת ציוד צבאי לצדדים הניצים במלחמת העצמאות, ולכן כל פעילות הרכש הייתה חשאית במסווה של פעילות חוקית. בין השאר, בנעט הבריח דוברה ובה ציוד צבאי מגוון, כולל מטוסי קרב מפורקים מסוג P-51 מוסטנג, לספינה מחוץ למים הטריטוריאליים של ארצות הברית, כאשר הציוד היה רשום על שמו. הדוברה נתפסה על ידי משמר החופים וה-FBI, ובעקבות כך נאלץ בנעט להימלט מארצות הברית לזמן מה עד שהסיפור דעך. עם עלייתו ארצה ב-1949, ובהמשך לשירותו ב"הגנה", מונה בנעט להיות קצין המכ"ם הטכני הראשי של חיל האוויר, תפקיד שמילא עד אמצע שנות ה-50.
טכנולוגיה והלכה: מעליות שבת ואתגרים נוספים
בנעט היה המהנדס הראשון של המכון המדעי טכנולוגי להלכה בראשות הרב לוי יצחק הלפרין. הוא פיתח את מעלית השבת, ותרם רבות לפיתוחים נוספים כגון טלפון שבת לבתי חולים, התקני גרמא לשבת, ומערכת "טהרת פתחים" לפיקוד דלתות המאפשר שהיית כהנים בבניין בית החולים בלי חשש טומאת כהנים. במשך עשרות שנים, נסע בנעט בהתנדבות לקהילות יהודיות שונות ברחבי העולם לייעוץ בנושא מעליות שבת. גם בשנות התשעים המאוחרות לחייו, למרות גילו המופלג נחשב בנעט בר-סמכא בתחום זה בעיני פוסקי ההלכה המתירים שימוש במעליות שבת.
בנעט תרם שרטוטים, תוכניות ומאמר באנגלית לספרו של הרב הלפרין "מעליות בשבת".
משפחתו
דוד רפאל בנעט היה נשוי במשך 75 שנה לאסתר חנה, מ-1945 ועד לפטירתה ב-2021, ולהם ארבעה ילדים. מאז 1953 ועד לפטירתם התגוררו בשכונת בית חזון בכפר הרא"ה. הרחוב שליד ביתם נקרא על שמם "דרך בנעט", לאחר שהלכו לעולמם.
גרג קורנליוס
גרגורי אלן קורנליוס (באנגלית: Gregory Allen Cornelius; נולד ב-15 בפברואר 1956) הוא כדורסלן עבר ישראלי-אמריקאי.
ביוגרפיה
קורנליוס גדל בניו אולבני שבאינדיאנה שבארצות הברית בן למשפחה בפטיסטית. הוא החל לשחק כדורסל באופן מסודר בכיתה י'. בליגת המכללות שיחק באוניברסיטת מזרח קרוליינה. בתום הלימודים שיחק במשך שנתיים בקבוצת כדורסל מהליגה הצרפתית השנייה. הוא חזר לארצות הברית, ניסה ללא הצלחה להתקבל לליגת ה-NBA ובעונת 1981-1982 שיחק בקבוצת בילינג וולקנוס מליגת ה-CBA.
ב-1982 הגיע לישראל בכוונה לשחק בקבוצת הפועל תל אביב, אך פציעה וסכסוך עם הקבוצה מנעו ממנו לשחק. בעונה לאחר מכן הצטרף למכבי רמת גן. לאחר שלוש שנים מוצלחות במועדון, בהן קלע במצטבר 899 נקודות, עבר ב-1986 למכבי תל אביב. הוא זכה עם הקבוצה בשתי אליפויות, בגביע המדינה ופעמיים העפיל עמה לגמר גביע אירופה לאלופות. ב-1988 עבר לאליצור רמלה, ב-1989 עבר להפועל ירושלים וב-1990 לבית"ר תל אביב בה שיחק שתי עונות. ב-1994 חזר למכבי רמת גן. מלבד 10 עונות בליגת העל, שיחק קורנליוס בישראל בקבוצות נוספות בליגות הנמוכות יותר, בהן מכבי גבעת שמואל, מכבי בת ים, הפועל בני כפר סבא ובית"ר בנימינה. בגיל 44 פרש מכדורסל מקצועני.
ב-2001 חזר לארצות הברית ושימש עוזר מאמן בקולג' אך חזר לישראל לאחר מספר חודשים. הוא משמש מאמן במחלקת הנוער של עירוני נס ציונה ויחד עם אולסי פרי הקים ומנהל מחנה כדורסל לבני נוער המתקיים במכון וינגייט.
קורנליוס נשוי לישראלית, התגייר ושיחק בישראל כמתאזרח. בנו רום הוא כדורסלן בליגה הלאומית ושחקן נבחרת הנוער והעתודה לשעבר, ובן נוסף אור משחק בהפועל ירושלים.
רכס מדי
רכס מדי או רכס מיידי או מצוק מדי (באנגלית: Madey Ridge) הוא רכס סלעי ברכס נפטון, בהרי פנסקולה בארץ המלכה אליזבת שבאנטארקטיקה.
הרכס משתרע לכיוון צפון-מערב, החל מהר מופאט, לאורכו של הצד הצפוני של מצוק ברקוויסט.
גובהו של הרכס 990 מטרים מעל פני הים; והוא הפסגה ה-4,141 בגובהה באנטארקטיקה.
גילוי ומיפוי ההר
רכס נפטון (בו ממוקם רכס מדי) התגלה וצולם מהאוויר ב-13 בינואר 1956, בטיסה חוצת-אנטארקטיקה של צי ארצות הברית, שיצאה מתחנת מצר מקמורדו לים ודל וחזרה למצר.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא בשם זה, על שמה של ג'ולס מדי (Jules Madey), מפעילת רדיו (ham radio) מהעיר קלארק, במדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית, אשר במשך מספר עונות מחקר (קיצים אנטארקטיים) בין השנים 1957–1967 ארגנה גישור משדר-מקלט - וטלפוניה (phone patch) לחברי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, אשר סקרו את אנטארקטיקה באותן עונות מחקר, ובייחוד לצוותי הסקר אשר חקרו את הרי פנסקולה.
אסמאעיל חאן
מוחמד אסמאעיל חאן (דארי/פשטו: محمد اسماعیل خان; נולד ב-1946) הוא איש צבא ומנהיג ציבור אפגני. שר האנרגיה והמים בממשלת אפגניסטן (2005–2013) וקודם לכן מושל מחוז הראת.
ביולי 2021 גייס אסמאעיל חאן מאות מנאמניו בעיר הראת כדי לתמוך בכוחות ההגנה על העיר מפני מתקפה של הטליבאן אך העיר נלכדה ב-12 באוגוסט ביד הטליבאן ואסמאעיל חאן הוסגר.
כל הפחדים כולם (סרט)
כל הפחדים כולם (באנגלית: The Sum of All Fears) הוא מותחן ריגול אמריקאי משנת 2002 בבימויו של פיל אלדן רובינסון, עם בן אפלק, מורגן פרימן ולייב שרייבר בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס בשינויים מסוימים על ספר באותו שם של טום קלנסי משנת 1991. בספר הפלסטינים הם ששואפים להצית מלחמת בינגושית ובסרט שנעשה סמוך לפיגוע התאומים מופיעים במקומם ניאו נאצים.
אלכס סקוט
אלכס ג'יי סקוט (באנגלית: Alex Jay Scott; נולד ב-21 באוגוסט 2003 בגרנזי שבאיי התעלה) הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת בורנמות' מהפרמייר ליג.
כל הפחדים כולם (סרט)
הסרט זכה לביקורות מעורבות מבחינת איכותו, אך חרף זאת נחשב לשובר קופות מבחינת מכירותיו, והכניס סך של 193 מיליון דולר.
אלכס סקוט
קריירת מועדונים
סקוט החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת הכדורגל של גרנזי מהליגות הנמוכות באנגליה. בשנת 2020 חתם סקוט בבריסטול סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. ב-25 באפריל 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של בריסטול סיטי, בהפסד 3-2 ללוטון טאון במסגרת המחזור ה-44 בליגה לעונת.
כל הפחדים כולם (סרט)
זה חלק מסדרת הסרטים של ג'ק ראיין אבל אין זה סרט המשך אלא אתחול. בניגוד למרדף אחר אוקטובר האדום, משחקים פטריוטיים וסכנה ברורה ומיידית, כאן מופיע ראיין כבחור צעיר ורווק.
אלכס סקוט
קריירה בינלאומית
סקוט זכה עם נבחרת אנגליה עד גיל 19 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 19 בשנת 2022.
כל הפחדים כולם (סרט)
תקציר עלילה
בתחילת מלחמת יום הכיפורים נראה שישראל עומדת לפני תבוסה. מטוס קרב ישראלי נושא פצצה גרעינית מופל ברמת הגולן בשטח סורי. כעבור 29 שנים מגלה מחפש גרוטאות את הפצצה ומראה אותה למבריח בשם אולסון (קולם פיור) שמזהה את הפצצה כפצצה גרעינית שלא התפוצצה וקונה אותה ב-400 דולר. הוא מוכר אותה לגרמני מיליארדר פשיסט בשם דרסלר (אלן בייטס) שמתכוון לפוצץ אותה בארצות הברית. מטרתו היא לעורר מלחמה גרעינית בין רוסיה לארצות הברית כדי שייהרסו אחת את השנייה ואז תעלה על במת העולם אירופה פשיסטית ובלתי תלויה.
אלכס סקוט
קריירה בינלאומית
הוא היה חלק מסגל הנבחרת לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2023.
כל הפחדים כולם (סרט)
תקציר עלילה
המתיחות בין שתי מעצמות העל גוברת בגלל המלחמה בצ'צ'ניה שרוסיה מחשיבה אותה כעניין פנימי שלה. הנשיא הרוסי זורקין (ריצ'רד מרנר) מת לפתע ובמקומו מתמנה הנשיא אלכסנדר נמרוב (קירן היינדס) שידוע כבעל קו פעולה תקיף. נשיא ארצות הברית רוברט פאולר (ג'יימס קרומוול) מזמן לישיבה סודית את ראש ה-CIA ויליאם קבוט (מורגן פרימן), את מזכיר המדינה סידני אוונס (רון ריפקין), את היועץ לביטחון לאומי ג'ין רוובל (ברוס מק'גיל) ואת שר ההגנה דייוויד בייקר (פיליפ בייקר הול).
ג'ק ראיין (בן אפלק) הוא היסטוריון חוקר בשירות ה-CIA. הוא ערך מחקר מקיף על אלכסנדר נמרוב ולכן מצרף אותו קבוט לפגישה עם הנשיא. ראיין נפרד במהירות מחברתו קטי (ברידג'ט מוינאהן) שהיא מתמחה בכירורגיה.
בישיבה מביע ראיין את דעתו כי נמרוב נוקט קו תקיף רק כלפי חוץ כדי לרצות את מתנגדיו בפוליטיקה ובצבא אבל למעשה אינו רוצה במלחמה. הוא טס עם קבוט לפגישה במוסקבה ונפגש עם נמרוב ועוזרו גרושקוב (רוברט בריאן) שמשמש בסודיות כמודיע של קבוט בשם "ספינאקר".
בביקור במפעל ביטחוני שם לב ראיין לחסרונם של שלושה מדענים. הרוסים מספקים תירוצים אך קבוט יודע מהמקור שלו כי המדענים האלה נעלמו וגם הרוסים אינם יודעים היכן הם.
קבוט שולח את הסוכן ג'ון קלארק (לייב שרייבר) לברר מה עם שלושת המדענים. הוא מגלה כי במפעל נטוש באוקראינה הם הרכיבו פצצה גרעינית שנשלחה לאיים הקנריים ומשם לבלטימור. בעיר נערך משחק פוטבול בנוכחות הנשיא וחברי ממשלתו. ראיין ממהר לשם במסוק ומזהיר את קבוט שמפנה מיד את הנשיא ושריו אך הפצצה מתפוצצת וגורמת לאלפי הרוגים ופצועים. קבוט נפצע פצעי מוות. הנשיא ניצל ומכנס ישיבה להכריז מלחמה על רוסיה.
גנרל רוסי מושחת מחיל האוויר הרוסי שקיבל כסף מדרסלר, שולח טילים לעבר נושאת מטוסים אמריקאית וגורם לה נזק.
הנשיא פאולר מתכונן לשלוח טילים גרעיניים לעבר רוסיה וכן נמרוב. בינתיים מגלים מדענים אמריקאיים כי האורניום בדגימות ממקום הפיצוץ מקורו במפעל אמריקאי שהפסיק לפעול וחלק מתוצרתו הוברחה בשעתו לישראל. ראיין מצליח להגיע ברגע האחרון לישיבה, מצליח ליצור קשר עם נמרוב ומודיע לו כי לרוסיה אין קשר לפצצה הזאת והנשיא עוצר את התהליך.
בינתיים טס קלרק לסוריה וחוקר את סוחר הגרוטאות שמצא את הפצצה וכעת גוסס מקרינה רדיואקטיבית. הוא מסגיר את אולסון. קלארק הורג את אולסון ומוצא במחשב שלו את דרסלר.
יעקב חייט
יעקב חייט (6 באוגוסט 1939 – 13 בנובמבר 2018) היה צייר ישראלי, חבר באגודת הציירים והפסלים תל אביב ובין התורמים להכרה ולהתפתחות של האמנות בישראל. בשנת 1964 נישא יעקב לציירת, הפסלת, המשוררת והסופרת שושי לבית גולדמן (שושי חייט) (1947-2011)  ולזוג שתי בנות, ריקי ומיכל. הצייר גר ויצר בסטודיו שלו בעיר חולון.
ביוגרפיה
חייט נולד בבגדאד שבעיראק ובשנת 1951 עלה לישראל. הוריו נשלחו למעברת אשקלון והוא נשלח לקיבוץ דפנה במסגרת עליית הנוער. על תקופה זו העיד שהייתה היפה ביותר בחייו ובה למד להכיר ולאהוב את ישראל. סביבת מגוריו, בקרבה לכנרת, העניקה לו את ההשראה להכניס ביצירותיו את נופי הגליל, הכנרת, את הציפורים והדמויות שפגש בדרכיו.
את שירותו הצבאי עשה בחיל האוויר ולאחר שרותו השתקע במרכז ישראל.
ביקוריו של חייט מעת לעת בירושלים צרבו בתוכו את הזיכרון ההיסטורי-הקולקטיבי הקשור בחשיבות העיר ועל כן רבות מיצירותיו, לאורך השנים, מתייחסות אל העיר ואל אתרי הקודש בה. כמו כן חייט שילב לא אחת ביצירותיו דמויות תנ"כיות שמעוררות בו עניין רב.
ביום שלישי, ה-13 בנובמבר 2018, הלך לעולמו בגיל 79.
הכרה ראשונית
ההכרה הציבורית הראשונה של חייט הייתה לאחר שהקריקטוריסט הישראלי דוש נחשף ליצירתו בתערוכתו הראשונה שהוצגה בשנת 1967 ב'גלריה 220' בתל אביב. דוש סיפר אודות הצייר לדן בן אמוץ וזה מיהר להזמין את חייט להתראיין אצלו בתוכנית הבימתית שיצר אודות אמני ישראל.
סגנון ציור
חייט הרבה לשלב מגוון סגנונות וטכניקות של ציור ונמנע מלהגדיר תחום וסגנון בלעדי. בתפיסת עולמו האמנותית צריך היוצר ללכת עם התקופה, עם הזמן ועם הסביבה ובהתאם לכך להשתנות ולהתפתח כל העת. לפיכך תערוכותיו הרבות שונות האחת מקודמתה והציגו פנים ותחומי עניין מגוונים של היוצר.
ביצירותיו הוא השתמש בשלל חומרים ובכללם: אקריליק, שמן, אקוורל וצבעי פנדה.
חייט חתם על כלל יצירותיו וכמו כן החל משנת 2009 להטביע בגב היצירה סמל הייחודי רק לו.
פעילות ציבורית
ב-1981 יזם ויסד חייט את אגודת הציירים והפסלים העירונית הראשונה בעיר בת-ים. בשנים 1981 ועד 1984 כיהן כיושב הראש הראשון של האגודה.
בשנים 1983 ועד 1988 חייט ניהל את מוזיאון בן-ארי בעיר בת ים.
ספרים
בשנים 1989 עד 1994 הפיק חייט את שלושת הכרכים "ארט 2000" הסוקרים את אמני ישראל ומובילים להכרתם ברבים. את המבוא לספר כתב מבקר האמנות הישראלית, הד"ר גדעון עפרת ובו ציין שמטרתה העיקרית של הסדרה היא לקדם אמנים ולשמש להם במה שבאמצעותה יתוודעו אל קוראיהם ויציגו עבודה או שתיים פרי יצירתם וזאת על פי בחירתם האישית.
הוראה
בשנים 2005 ועד 2009 לימד ציור בבית הלוחם תל אביב.
מרי היגינס קלארק
מרי היגינס קלארק (באנגלית: Mary Higgins Clark; 24 בדצמבר 1927 – 31 בינואר 2020) הייתה סופרת אמריקאית בתחום ספרי מתח. כל אחד מ-42 הספרים שכתבה הפך לרב מכר, ומהם נמכרו למעלה מ-80 מיליון עותקים.
קלארק נולדה ברובע הברונקס, ניו יורק.
גם בתה, קרול היגינס קלארק, וכלתה לשעבר, מרי ג'יין קלארק, הן סופרות של ספרי מתח.
מרי היגינס קלארק נפטרה ב-31 בינואר 2020.
מספריה
בין ספריה שתורגמו לעברית בהוצאת אור עם:
Higher (שיר של קלין בנדיט)
Higher הוא סינגל, שהוקלט על ידי להקת המוזיקה אלקטרונית הבריטית קלין בנדיט בהשתתפות הזמרר הפוארטו ריקני-אמריקאי איאן דיור. השיר יצא לאור ב-29 בינואר 2021, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברות התקליטים אטלנטיק רקורדס ווורנר מיוזיק גרופ.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי שצולם לשיר פורסם בערוץ היוטיוב של קלין בנדיט ב-29 בינואר 2021.
ממצא ארכאולוגי
ממצא ארכאולוגי הוא עצם שנוצר או עוצב בידי אדם, כגון כלי או חפץ אמנותי, ואשר קיים בו עניין ארכאולוגי. השימוש במונח "ממצא" מתייחס לרוב לעצמים שהתגלו במהלך מחקר ארכאולוגי, בדרך כלל חפירה. המונח משמש הן לכינוי עצם יחיד, והן לכינוי כלל העצמים שנמצאו באתר או בשטח מסוים.
בראשיתה, הייתה הארכאולוגיה בעיקר ניסיון לגלות ממצאים ועד היום הממצאים הם בין הנתונים הבסיסיים במחקר הארכאולוגי.
דוגמאות לממצאים ארכאולוגיים הם כלי אבן, חרסים, כלי נשק ותכשיטים. פריטים "טבעיים", שלא נוצרו או שונו בידי האדם, מסווגים לפעמים בקטגוריה נפרדת (ecofacts, להבדיל מממצאים ארכאולוגיים, artifacts). עם זאת, ארכאולוגים רבים מרחיבים את הגדרת המונח "ממצא ארכאולוגי" וכוללים בה כל פריט שקשור להתנהגות האדם בעבר, ובכלל זה עצמות בעלי חיים, שרידי צומח, אפר מדורות וכן הלאה, אף אם לא נוצרו בידי אדם.
בממצא הארכאולוגי יש חשיבות רבה להקשר בו הוא התגלה: מיקום גאוגרפי (שעשוי להעיד על קשרים בין תרבויות), מיקום סטרטיגרפי שמעיד על גיל הפריט וקשריו לפריטים אחרים, והקשרו האדריכלי באתר החפירה (שמעיד על השימוש שנעשה בממצא). כך, מהווים הממצאים את אחד הנדבכים העיקריים עליהם מבוססת הפקת המידע במחקר הארכאולוגי.
קהילת יהודי קמפנו
קמפנו (בפולנית: Kępno. בגרמנית: Kempen. ביידיש: קעמפנא) היא עיר בפרובינציית פולין גדול במערב פולין, שבה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות הקהילה
יהודים ראשונים הגיעו לקמפנו במהלך המאה ה-17, בעיקר משלזיה ומ. בשנת 1674 הוענקה להם פריווילגיה, והם הקימו את הרובע היהודי, הכולל בית כנסת, חדר, מקווה טהרה, בית קברות ובתים לרב ולחזן.
במאות ה-17 וה-18 נשלחו נציגים מטעם יהודי קמפנו לוועידות ועד ארבע ארצות, ובאותה התקופה עלה מספרם של יהודי העיר על מספרם של הנוצרים. מבחינה כלכלית מצבה של הקהילה היה טוב: אחוז גבוה מבעלי המלאכה בעיר היו יהודים, וכן פעלו בעיר מפעל לייצור סבון ופונדק אירוח לסוחרים בבעלות יהודית. מעמדם הכלכלי של היהודים נשאר יציב למרות חילופי השלטון שעברה העיר תכופות.
ב-1765 מנתה הקהילה 727 חברים, ובשנת 1794 כבר מנתה הקהילה 1141 יהודים, שהיו כ-51% מכלל האוכלוסייה.
בשנת 1816 הוחלף בית הכנסת הישן העשוי מעץ, שעבר כמה שרפות, בבית כנסת חדש ומפואר מאבן.
במהלך המאה ה-19 החלה הגירה של יהודים מקמפנו, בעיקר לארצות הברית ואמריקה הלטינית (גואטמלה ואל סלוודור), וכן לאנגליה וגרמניה. ההגירה התעצמה לאחר עצמאות פולין, שכן היהודים שחיו שנים רבות תחת שלטון פרוסי, התרגלו ונטמעו בתרבות הגרמנית ובחרו להגר לתוככי גרמניה. על פי הרישומים משנת 1921, בעיר היו כ-150 יהודים, שהיוו 2.5% מתושבי העיר. עם זאת, בין מלחמות העולם התקיימה בעיר מפלגה יהודית בשם Jidisze Socjalistisze Demokratisze Arbeter Partej Poalej Syjon in Pojlen (פועלי ציון: מפלגת הפועלים היהודית הסוציאל-דמוקרטית בפולין). בראשות עורך הדין ד"ר יוסף טרצ'בסקי.
בין ילידי העיר היה שמואל הולדהיים.
בשואה ולאחריה
בשל קרבתה לגבול הגרמני, נכבשה קמפנו ביום פלישת גרמניה הנאצית לפולין, 1 בספטמבר 1939. הנאצים הרסו את בית הקברות היהודי, ובמצבותיו נעשה שימוש משני לריצוף. בית הכנסת נשרף ביום הכיבוש. בהמשך שימש כמחסן, עד ששריפות שפרצו בו הוציאו אותו מכל שימוש, אך לא פגעו בו מבחוץ, והוא עומד כיום על עומדו, חרב ונטוש.
היהודים הועברו תחילה ל הסמוכה, שהייתה תחת הגנרלגוברנמן ומשם לגטו לודז', ורובם נשלחו להשמדה במחנה חלמנו. לאחר המלחמה שבו לקמפנו 8 יהודים בלבד, אך הם נפוצו מהרה וכיום לא נותרו יהודים בעיירה.
. בנובמבר 2007 נערכו שיפוצים בכיכר, ושרידי המצבות הועברו במרוכז לכיכר שעל יד בית הכנסת.
ינס בורכרד
ינס בורכרד (22 בפברואר 1903 - 13 בדצמבר 1986) היה מראשוני אנשי הספנות של היישוב היהודי בארץ ישראל. כבן למשפחת ספנות מגרמניה בעל השכלה משפטית הקים וניהל את החברה לשירות ימי עתיד.
משפחת ספנות
לאחר פטירת אביו של ינס, המשיכה אמו את ניהול החברה
עם עליית הנאצים לשלטון, נמלטה המשפחה לאנגליה, עם מספר גוררות ואנייה. האם החליטה שבנה הבכור הבכור ינס, שלמד משפטים באוניברסיטת וינה, יעלה לארץ ישראל במטרה לייסד חברת ספנות.
הבן השני קורט בורכרד עבד עם אמו בחברה באנגליה (Borchard Lines).
עסקי ספנות
בשנת 1933 הקימו חמישה יהודים גרמנים חברת ספנות Orient Shipping Line Co. הם רכשו שתי דוברות "דורה" ו"קרולה", התקינו בהן מנועים מנופים ומגורי צוות, והעבירו אותן לארץ ישראל. ינס בורכרד נעשה מזכיר החברה. האניות הפליגו בין נמלי סוריה מצרים ויוון. המחירים היו נמוכים והחברה נקלעה לקשיים. בשנת 1934 נמכרו הדוברות ובורכרד שזכה לניסיון מעשי הקים וניהל את החברה לשירות ימי עתיד.
סיוע למדינה בדרך
בנוסף להיותו של בורכרד איש עסקים קשוח וקשה להתפשר היה קשוב לצורכי היישוב בארץ ישראל. אניות החברה לשירות ימי עתיד אוישו על ידי צוות יהודי ששכרם היה גבוה בהרבה משכרם של הצוותים ששירתו בחברות המתחרות.
אניות החברה שימשו הכשרה לאנשי הפלי"ם ועסקו בהעברה בלתי ליגלית של פעילי ההעפלה לאירופה.
משפחה ושארים
בשנת 1923 נישא בורכרד בהמבורג לבחירת לבו עליס רובינסון, ממשפחה יהודית אמידה. לזוג נולדה בת רוניה. עלו לארץ ישראל ובשנת 1934 נפרדו.
ב-22 באוגוסט 1941 נישא בורכרד בחיפה לרנטה שנולדה בברלין למשפחה אמידה. האב ריצ'רד ברנט מהנדס מים בעל מפעל משאבות. נכלא על ידי הנאצים במחנה מעצר, אך השתחרר והמשפחה נמלטה דרך צרפת והגיעה לארץ ישראל. רנטה נפרדה מבעלה וולפגנג לצרוס מנהל הפעילות החברה לשירות ימי עתיד ובאה עם ילד מיכה לצרוס. לזוג נולדה בת דניאלה בת נוספת יהודית שנפטרה לאחר לידתה ובן יונתן.
החיים הם תקופה קשה
החיים הם תקופה קשה הוא ספר אוטוביוגרפיה של הקומיקאי והפובליציסט חנוך דאום. הספר, בעריכתו של מורן שריר, יצא לאור ביולי 2020 על ידי הוצאה עצמית של דאום ורעייתו אפרת, באמצעות שיווק אינטרנטי ברשתות החברתיות "אינסטגרם" ו-"פייסבוק". אורכו של הספר 232 עמודים ברוטו ו-225 נטו, והוא מחולק ל-19 פרקים המהווים אנקדוטות שונות בחייו של דאום. שם הספר, "החיים הם תקופה קשה", נלקח ממופע הסטנד-אפ של דאום בעל אותו השם.
כמעין "אנדרדוג" שיצא לאור באופן עצמאי לגמרי ולא בדרך המסורתית, הספר לא זכה לסיקור נרחב בעיתונות הישראלית (פרט לעיתון "ידיעות אחרונות" – מעסיקו של דאום כבעל טור). עם זאת, שתי ביקורות התפרסמו במדורי הספרות של "הארץ" ו"מקור ראשון" והן היו חיוביות בעיקרן. כמו כן, הספר הפך לטרנדי ברשתות החברתיות ובקרב אושיות הרשת. מכירת הספרים הייתה מוצלחת גם היא, ועל פי ההערכות נמכרו כ-70,000 עותקים של הספר. ב-2022, פורסם כי המכירות הסתכמו בכ-100,000 עותקים בסך הכל.
בעקבות ההצלחה של דאום, העיתונאי עמית סגל פרסם את ספר העיון הפוליטי "סיפורה של הפוליטיקה הישראלית" בהוצאה עצמית גם כן, יחד עם רעייתו רעות. סדרת טלוויזיה ביוגרפית על חייו של דאום, בהתבסס על הספר, נמצאת בהפקה אצל ערוץ "קשת 12". לאור הפופולריות לה הספר זכה, דאום הכריז כשנה אחר כך, ביוני 2021, כי המשכון נמצא בשלבי כתיבה. "החיים הם רק תקופה", ההמשך, יצא באוגוסט 2022.
אלכסנדר זילבר
אלכסנדר אלכסנדרוביץ זילבר (בלידתו של אלכסנדר אבלביץ זילבר; השתמש גם בשם הבדוי רוצ'יוב; 13 במרץ 1899, פסקוב – 29 באפריל 1970, מוסקבה) היה מלחין ומנצח יהודי רוסי.
קורות חיים
נולד ב-13 במרץ 1899 בפסקוב, הילד החמישי מבין ששת ילדיהם של זוג יהודים מתבוללים. אחד מאחיו הגדולים היה לימים לאימונולוג ידוע, לב זילבר ואילו אחיו הקטן היה לימים לסופר ידוע, וניאמין קאברין.
בשנת 1910 נרשם לגימנסיה לנערים בעיר פסקוב. לאחר הכיבוש הגרמני של פסקוב ב-1918, כדי לברוח מגיוס, חצה את קווי הפסקת האש והגיע לפטרוגרד. בשנת 1919 עבר למוסקבה בעקבות משפחתו. במוסקבה הוא התקבל לפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת מוסקבה, אך כמעט מיד עזב את הלימודים.
בשנים 1927–1930 היה המנהל המוזיקלי והמנצח של התיאטרון האדום בלנינגרד (כיום תיאטרון הבית הבלטי), בשנים 1928–1931 - בתיאטרון הקומסומול של לנין בלנינגרד (כיום גם חלק מהבית הבלטי). בשנת 1935 עבר לאלמה-אתא, שם בשנים 1937–1938 היה המנהל המוזיקלי של האגודה הפילהרמונית הממלכתית של קזחסטן. מ-1942 עד 1944 היה אחראי על החלק המוזיקלי של התיאטרון הלאומי אוירות בגורנו-אלטאיסק. בשנת 1946 חזר למוסקבה.
אלכסנדר זילבר נפטר ב-29 באפריל 1970 במוסקבה.
יצירותיו
בתקופה שבה חי באלמא-אתא לקח חלק פעיל בהקמת המוזיקה האקדמית הקזחית. הוא כתב את הסימפוניה "קזחסטן המחודשת" (בקזחית: Zhakargan Kazakstan) היא הסימפוניה הראשונה המבוססת על לחנים לאומיים של קזחים. הוא גם יצר מספר עיבודים לשירי עם קזחים לקול ולפסנתר.
בשנות ה-20 כתב מוזיקה להצגות התיאטרון האדום. בשנות ה-30 היה למחבר של שתי קומדיות מוזיקליות: "רומן ויוליה" (1936) ו"מה הוא שמה" (1938).
קהילת יהודי ירצ'וב
(בפולנית: Jarczów. בכתיב יידי: ירטשוב הוא כפר, עיר לשעבר, בפרובינציית לובלין בדרום מזרח פולין סמוך לגבול עם אוקראינה, כ-14 קילומטרים מזרחית לטומשוב לובלסקי, שבו התקיימה עד השואה קהילה יהודית משמעותית שהיוותה את הרוב המוחלט של התושבים.
תולדות הקהילה
לא ידוע מתי הגיעו יהודים לירצ'וב ומאין. בשנת 1863 התגוררו בירצ'וב 203 יהודים, מתוך 231 תושבים בסך הכל. הקהילה הקטנה החזיקה בית כנסת עשוי עץ. רוב היהודים היו בעלי מלאכה או סוחרים זעירים. בין שתי מלחמות העולם גדלה הקהילה לכדי כ-250 נפש.
ב־22 במאי 1942, חג השבועות ה'תש"ב, גורשו יהודי ירצ'וב למחנה ההשמדה בלז'ץ, שם הושמדו רובם המוחלט והקהילה חדלה להתקיים.
סנכוניאתון
סנכוניאתון (ביוונית: Σαγχουνιάθων; בלטינית: Sanchuniathon) או סכניתן (בפיניקית: 𐤎𐤊𐤍𐤉𐤕𐤍) היה היסטוריון, סופר וכהן פיניקי שתיעד את המיתולוגיה הפיניקית וכתב על האלים והעולם.
חייו
פורפיריוס כתב על סנכוניאתון כי חי עוד לפני מלחמת טרויה, פעל בתקופת שלטונה של סמירמיס מלכת האשורים, ותיארך את תקופת פעילותו לתיארוך הדתי של זמנו של משה.
כתביו
כתביו של סנכוניאתון תורגמו ליוונית על ידי פילון איש גבל. פרגמנטים מחיבורו של פילון נשתמרו בחיבור "הכנה לבשורה" של אוסביוס (בישוף קיסריה במאה הרביעית לסה"נ). תעודות שנמצאו באוגרית מאשרות את הציטוט מן הסופר הפיניקי. פרופ פ' ב. פורבס מאוניברסיטת אדינבורו, התייחס אל היסטוריון הפיניקי סנכוניאתון וכתב כי מסמכים מהמאה ה-14 לפנה"ס מראס שמרה, אוגרית, שפורסמו ב-1929, "הוכיחו באופן סופי שסנכוניאתון הוא ללא ספק דמות אמיתית לאור ההתכתבויות הרבות בינו לבין טקסטים הנ"ל". הספר של פילון על המיתולוגיה הפיניקית המבוסס על כתבי סנכוניאתון כלל שמונה כרכים ונקרא "ההיסטוריה הפיניקית" (Φοινικικη ιατοαρια או Φοινικικια). הוא התייחס בו לתיאור בריאת העולם, האלים והמיתולוגיה. המידע על ספריו של פילון על ההיסטוריה הפיניקית ידוע לנו בעיקר מהקטעים המצוטטים אצל אוסביוס בספרו "הכנה לבשורה". מתוך השוואה של 35 קטעים המצוטטים אצלו עם ציטוטים של אותם קטעים במקומות אחרים, עולה כי אוסביוס ציטט במדויק את פילון.
חוקר המקרא הגרמני אוטו אייספלדט, שהתמחה בחקר תרבות הפיניקים (שקרבתה לחלקים מהמקרא הוכחה בעבר), על פי ממצאי האוגריתית. אייספלדט מסתמך בפירושו על שני קטעים מכתבי פילון מגְבַל, העוסקים בתיאור דומה למה שאנו מוצאים במקרא. על פי כתביו של סנכוניאתון, סיפור הבריאה הפיניקי מתחיל באֵלָה בשֵם בָּאאוּ (Baau). באאו ה'אם הראשונית' האלה האם מתוארת על ידיו בתור - לילה/חושך. האלה מופיעה במיתוסים: האכדי, הבבלי, הפיניקי והשומרי, בשמות האלה בָּאאוּ (Baau), האלה באהו (Bahu) או האלה בוהו (Bohu). חוקרים מצאו קשר בין המיתולוגיה הפיניקית לבין הביטוי "תֹהוּ וָבֹהוּ" המופיע ב ומקשרים את תהו אל האלה תיאמת המופיעה באפוס אנומה אליש הבבלי ('תהום' בתנ"ך) ואת בהו אל האלה הפיניקית באאו (בתנ"ך: המצב הבראשיתי של חושך על פני תהום). בקטע אחד המובא שם, מוצגת "סצנת־בראשית" ובה שני האלמנטים הקדומים, הרוח והכאוס, כשהרוח נושבת על פני הכאוס האפֵל. לאחר מכן בא תיאור של רוח זו כאחוזת תאווה־מינית. תיאור דומה מופיע במיתולוגיה היוונית בשירת הסיודוס, כאשר שני האלמנטים הקדומים הם כאוס וארוס (התאווה המינית). בכתביו, סנכוניאתון מתאר את התהוות העולם במסורת הפיניקית, ראשית הפולחן וייסודה של התרבות החומרית. לעומת התיאור הקצר בבראשית, הבא כהערות לוואי לשמות המייסדים, הרי בכתביו מתואר נושא זה בהרחבה. לאחר סיפור בריאת העולם הוא מספר על המצאת המזון, המצאת התפילה לאל בעת בצורת, המצאת האש, המצאת הבית והמחסה, המצאת מגן לגוף מעורות חיות, קביעת המועדים ולאחר מכן המצאת הציד והדיג, המצאת הברזל המצאת לחשים והגדת עתידות, המצאת החקלאות ועוד.
הוא מרבה לתאר בכתביו את האל הכנעני אל, ובתרגום כתביו פילון איש גבל מזהה את אל עם קרונוס היווני.
מיתוס פיניקי המופיע בכתביו מספר שאיש בשם אוסוס שנלכד ביער בוער, כרת עץ, דחף אותו לים וכך ניצל מן האש, וזה היה הפיניקי הראשון שהפליג בים.
פלומלקסיוס
פלומלקסיוס (שם מדעי: Plumalexius) הוא סוג נכחד של חרק מסדרת הדבוראים הקרוב לצרעות. הוא התקיים במשך הקרטיקון העליון של הקנומן והטורון באמריקה הצפונית. הסוג תואר למדע ב-2011 והוא מכיל 2 מינים: Plumalexius rasnitsyni ו-Plumalexius ohmkuhnlei, שניהם ידועים רק ממצאים בודדים מניו ג'רזי וניו יורק בהם התגלו ב-1995 ממצאי ענבר מאובן בתוכו נכלאו הממצאים שלהם. כיום הממצאים מצויים במוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע שבמנהטן.
חרק זה היה דומה מעט לצרעה באורך של 2.37 מ"מ לזכרים בעוד הכנפיים הקדמיות הגיעו לאורך 1.47 מ"מ והכנפיים האחוריות הגיעו לאורך 1.17 מ"מ. ככל הנראה הוא חי בצורה דומה לצרעה או נמלה בנחילים מורכבים. זהו הסוג היחיד במשפחה Plumalexiidae, הקרובה למשפחה Plumariidae (מעל-משפחה Chrysidoidea) ונחשב לאב בסיסי שלה.
אלסי ביי
אלזה סלסביק (נולדה ב-22 באפריל 1996 ), ידועה בשם הבמה שלה, אלסי ביי (, היא זמרת-יוצרת נורווגית. בגיל 14 היא וחברתה, אמילי, הקימו להקה, שזכתה לפרסום רב בנורווגיה. במרוצת השנים הופיעה ביי בקונצרטים רבים, ובשנת 2022 השתתפה בקדם הנורווגי לאירוויזיון 2022.
ביוגרפיה
ביי גדלה בעיירה סונדה שבקבינהרד, מערב נורווגיה. בגיל 13 עברה עם משפחתה לווסטלן. בצעירותה למדה שיעורי מוזיקה ופיתוח קול. כשלמדה בכיתה ח', היא וחברתה, אמילי האלנד אוסטרהיים, הקימו את הצמד המוזיקה "אלסה ואמילי". בינואר 2014 הן חתמו חוזה הקלטות עם חברת התקליטים סוני מיוזיק, והוציאו לאור את אלבום הבכורה שלהן, Endless Optimism. לאחר הוצאת האלבום קיבל הצמד מועמדות לפרס Spellemann בקטגוריית "פריצת השנה". אחד הסינגלים של האלבום, "Run", הפך ללהיט מקומי לאחר שנשמע בדרמה הטלוויזיונית "סקאם". בינואר אותה השנה יצא לאור האלבום השני, Kill Your Darlings. הוא כלל מספר סינגלים דוגמת "Au volant" ו-"Chains of Promises". בד בבד הופיעו אמילי ואלסי במספר קונצרטים ופסטיבלים כמו "Tysnesfest" ו-"by:Larm". הצמד התפרק באופן רשמי בדצמבר 2018.
במקביל לכתיבת השירים, החלה לפרסם מוזיקה תחת שם הבמה שלה. היא בחרה את השם "אלסי", כיוון שכשנולדה הוריה שקלו לבחור עבורה שם זה. היא הוציאה לאור את הסינגל "Heaven Made", שהפך לאחר מהשירים המובילים של סדרת הטלוויזיה הדרום קוריאנית "Show Window: The Queen's House". היא יצאה לאקרנים בסתיו 2021.
בינואר 2022 חשפה רשות השידור הנורווגית כי ביי תשתתף במהדורת המלודי גרנד פרי הקרובה, הקדם הנורווגי לאירוויזיון 2022. היא השתתפה בתחרות עם השיר "Death of Us" אותו כתבה עם יונאס הולטברג ינסן ואנדראס סטון יהנסון. היא סיימה במקום השלישי או הרביעי, והודחה לפני הדו-קרב המכריע בגמר התחרות.
פרס הספורט העולמי של לוריוס לספורטאית השנה
פרס הספורט העולמי של לוריוס לספורטאית השנה (באנגלית: Laureus World Sports Award for Sportswoman of the Year) הוא פרס המוענק מדי שנה, מאז שנת 2000, לספורטאית על הישגיה האישיים, כחלק מטקס פרסי הספורט העולמיים של לוריוס.
הטקס הראשון נערך ב-25 במאי 2000 במונטה קרלו, בו נשא נלסון מנדלה את הנאום המרכזי. מאז שנת 2020, רשימה קצרה של שישה מועמדות נקבעת על ידי עורכי ספורט, כתבים ושדרנים. לאחר מכן חברי האקדמיה העולמית של לוריוס בוחרים את הזוכה מתוך הרשימה. לזוכה מוענק פסל בעיצוב של קרטייה.
הזוכה הראשונה בפרס הייתה האתלטית האמריקאית מריון ג'ונס. בהמשך הודתה שעשתה שימוש בחומרים אסורים. בעקבות כך נשללו ממנה שלוש המדליות האולימפיות בהן זכתה באולימפיאדת סידני (2000). יחד איתן נשללה, בדיעבד, גם הזכייה שלה בפרס ושתי המועמדויות הנוספות בשנים 2001 ו-2003.
אתלטיקה היא הענף בו מספר הזוכות והמועממדות הוא הגבוה הביותר: שמונה זוכות ועשרים ואחת מועמדות לאורך השנים (לא כולל הזכייה והמועמדויות של של ג'ונס). ארצות הברית היא המדינה המובילה במספר הזוכות והמועמדות: עשר זוכות ועשרים ותשע מועמדות.
בית הכנסת מאיור (בורסה)
בית הכנסת מאיור הוא בית כנסת אשר שוכן בעיר בורסה שבטורקיה. הוא אחד משני בתי הכנסת בעיר זו.
בית הכנסת הוקם על ידי יהודים שהתיישבו באימפריה העות'מאנית לאחר שגורשו מן האי מיורקה שבספרד, ומכאן שמו. המבנה הנוכחי של בית הכנסת נבנה במאה ה-15 או ה-16.
כמה רקדנו
כמה רקדנו הוא סינגל של הזמר הישראלי בניה ברבי, שיצא לאור ב-7 בדצמבר 2020. השיר נכתב על ידי סתיו שמש, אופק יקותיאל, משה בן אברהם, בר קזס ומאור תיתון והופק על ידי יקותיאל ובן אברהם.
יחסי יפן–ליבריה
יחסי יפן–ליבריה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין רפובליקת ליבריה.
כמה רקדנו
רקע
על השיר סיפר ברבי בפוסט בעמוד הפייסבוק שלו: "כל תקופה מספרת סיפור, ומכל המסעות בשנה האחרונה נוצרו שירים שמאירים את הרגעים האלו. אני מתפלל שהשיר הזה יגיע ויגע בלב של מי שניצח ונתן לאופטימיות יד". נוסף על כך, את השיר הגדיר דודי פטימר ממעריב אונליין כ"בלדה רומנטית ושקטה על אהבה מייסרת וגעגועים אינסופיים".
יחסי יפן–ליבריה
סקירה כללית
בין יפן לבין רפובליקת ליבריה מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. היחסים הדיפלומטיים שבין יפן לבין רפובליקת ליבריה כוננו באופן רשמי בחודש ספטמבר 1961. חוזה שלום סמלי בין יפן לבין ליבריה נכנס לתוקפו ב-29 בדצמבר 1952, לאחר שאלו לקחו צד נגדי למדינה השנייה במלחמת העולם השנייה.
כמה רקדנו
וידאו קליפ
הווידאו קליפ לשיר פורסם בערוץ היוטיוב של ברבי בסמוך לצאתו של הסינגל, ובוים על ידי סאשה פרילוצקי. בקליפ נראה ברבי במצבים שונים יחד עם ילדה, ולצידם אנשים שונים המופיעים במהלך הקליפ.
ביקורת
בביקורת מעורבת למעריב אונליין, אמר מבקר המוזיקה דודי פטימר כי "אני חושב שהביצוע והלחן תפורים היטב למידותיו הקוליות של ברבי שנותן את כולו, גם העיבוד שכולל קטע ג'אזי באמצע השיר מוסיף המון, אך הטקסט נופל ליותר מדי נוסחתיות גנרית ולא מקורית יותר מדי ומתפספס". מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי טען כי "תוגת הלחן, קול הרגש של בניה ברבי, העיבוד הכמו אוריינטלי כולל מעבר הסקסופון הם סוג של עלה תאנה לבלדה העצובה", והוסיף כי "ברבי ממתין לשירים כאלה כדי למצות את הפוטנציאל שלו כזמר בכל טווח המנעד המרשים שלו, והוא מצליח "לסחוט" את קולו לשיאי הרגש".
התרסקות מטוס הרפיד במישור החוף
התרסקות מטוס הרפיד במישור החוף התרחשה ב-18 בדצמבר 1950. מטוס סיור של חיל האוויר שבו נמצאו טייס ושבעה חיילים התרסק בחוף הים התיכון סמוך לגבול ישראל–רצועת עזה, בקרבת קיבוץ זיקים. כל יושבי המטוס נספו. גופת אחד מהם לא נמצאה עד היום.
ההתרסקות
המטוס מדגם דה הבילנד דרגון רפיד, שהשתייך לטייסת 100, המריא בשעה 10:00 ועליו טייס, קצין סיור ושישה סמלים מבית הספר למ"כים של הנח"ל. משימתם הייתה סיור באזור בית גוברין ואפשר שהיו אמורים להגיע עד אילת. הוא נראה בשמי קיבוץ זיקים - מחוץ למסלולו המתוכנן - בשעה 11:30 ולאחר מכן נעלם. לפיכך החלו חיפושים אוויריים וקרקעיים אחרי המטוס ויושביו, שנמשכו עד ה-20 לחודש. המחפשים היו חיילי צה"ל ותושבים מהיישובים הסמוכים לזיקים. במהלך החיפושים, ב-19 לחודש, התגלו שברי המטוס בים במרחק של מטרים אחדים מקו החוף בסמוך לגבול עם רצועת עזה, שהוחזקה אז על ידי מצרים. המחפשים לא הצליחו לאתר את יושבי המטוס או את גופותיהם.
הגורם להתרסקות המטוס לא הובהר. ייתכן שהמטוס התרסק עקב טעות אנוש או תקלה טכנית. אפשר גם שהוא הופל על ידי אש מצרית, שכן בעיתונות המצרית נכתב ימים אחדים לאחר ההתרסקות שמטוס ציוני טס מעל עזה ותותחי נ"מ ירו לעברו.
לאחר ההתרסקות
מספר שבועות לאחר ההתרסקות איתר חיל הים גופה שביעית מבין הנספים בהתרסקות, והיא זוהתה בבית החולים תל השומר. גופתו של החלל השמיני,, לא נמצאה. הוא הוכרז כחלל צה"ל שמקום קבורתו לא נודע.
נלסון קראשל
נלסון ג'ורג' קראשל (באנגלית: Nelson George Kraschel; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל איווה ה-27 בשנים 1937–1939.
ראשית חייו
נלסון קראשל נולד בעיירה מייקון שבאילינוי לפרד ק. קראשל, חוואי, וננסי ג'יין (לבית פו) קראשל. הוא למד בבית הספר התיכון המקומי, ומגיל 17 עד 20 הוא ניהל את חוותו של אביו החולה. לאחר מכן הוא עבר לעיר הרלן שבמחוז שלבי, איווה, והיה לכרוז במכירות פומביות, עיסוק בו הוא עבד בשנים 1910–1930 ומכר מקנה גזעי בשווי של כ-50 מיליון דולר. ב-1913 נשא קראשל לאישה את אגנס ג'ונסון, מורה בבית ספר בהרלן. לזוג נולדו שלושה בנים והם אימצו בת אחת.
ראשית הקריירה הפוליטית
קראשל נכנס לפוליטיקה כחבר המפלגה הדמוקרטית. לאחר שהובס בבחירות לסנאט של איווה ב-1922 ולאחר שנוצח בבחירות המקדימות לסנאט של ארצות הברית ב-1932, הוא התמודד בהצלחה ב-1932 בבחירות למשרת סגן מושל המדינה, תפקיד אליו הוא נבחר לכהונה שנייה ב-1934.
מושל איווה
ב-1936 נבחר קרשאל כמושל איווה לאחר שניצח בהפרש של 2,431 קולות מתוך יותר ממיליון בוחרים. באותה מערכת בחירות זכו הרפובליקנים ברוב בסנאט המדינתי ובבית הנבחרים המדינתי היה שוויון. המדיניות שנגעה לשפל הגדול זכתה לרוב לתמיכת שתי המפלגות, אך קראשל נזכר לימים, "במהלך תקופת כהונתי כמושל התפתחו יותר חילוקי דעות שהגיעו לשיאן בשינוי הממשל המדינתי".
ניצחונו הגדול הייתה חקיקה להקלה במס על בתי מגורים. קראשל טען שההכנסות ממיסי מכירות ומיסי תאגידים צריכות להיות מפונות לסיוע לקשישים ולסיוע חירום לעניים, אך רובן צריכות לשמש להקלה של מס הרכוש. צעד זה נתן עדיפות במיסוי לאלו שחיו בבתים ובחוות בבעלותם, "ובכך הוגדלה המשיכה לבעלות על בתים שתתרום יותר מכל דבר שאנו יכולים לעשות כדי להבטיח את יציבות החברה שלנו". בהתאם לכך העביר בית המחוקקים את חוק הפטור ממס רכוש, שהקל את נטל המס על משקי בית ששווי בתיהם היה עד 2,500 דולר. יותר מכך, בית המחוקקים הקצה את ההכנסות הרלוונטיות ממיסוי כפי שקראשל ביקש. הוא התפאר: "המימון הבריא של איווה לחוק הסיוע לקשישים וחקיקתו של חוק העדפת מס הרכוש מיקמו את איווה במקום גבוה יותר בהשוואה למדינות אחרות בהגנה על האוכלוסייה הקשישה שלה והעידוד לבעלות על בתים".
בינואר 1937, בהזכירו את הבצורת של השנה שעברה, קרא קראשל להרחבת חוקי השהיית החובות על המשכנתאות של 1933 ו-1935, שהגנו על 13,000 חוות ועל בעליהם. תוקף החוקים עמד לפוג ב-1 במרץ, ולגרום לאלפי בתים של חוואים להיות בסיכון. מצב זה היה עלול להיות הרה אסון לחוואים ולקהילותיהם כאחד, שכן מספר חוות זה עלול היה להצטרף לאלו "שכבר התמודדו עם בעיות של בעלות על החוות". ב-12 בפברואר פרסם קראשל הכרזה בה הוא הזכיר את מצב החירום הכלכלי המתמשך שהצריך את חקיקת החוקים ב-1933 וב-1935, ודיבר על "מצב חירום חדש" - אסונות הטבע של 1936 - כסיבה לחידוש תוקף החוקים. האספה הכללית הרחיבה שלושה מתוך ארבע צעדים שהוגדרו בחוקים, אך הסנאט המדינתי, שהיה בעל רוב רפובליקני, חסם את הצעד הרביעי, ותוקף החוק פג.
קראשל טען ש"מערכת מתוכננת היטב של כבישים אל השווקים שבנייתם תהיה זולה יותר בהשוואה למערכת הכבישים הראשיים שלנו צריכה להיות מתוכננת ולהיסלל באופן מידי". עם זאת, הוא סבר שהחוק מהחווה לשוק שחוקק על ידי בית המחוקקים היה "לחלוטין בלתי ניתן לביצוע" והטיל עליו וטו, ובמקביל עודד הצעת חוק נגדית. אך צעד זה לא בא לידי ביצוע, והנחמה היחידה שלו בתחום התחבורה הייתה תוכנית מוצלחת לבטיחות בדרכים.
ב-1938 התערב קראשל בסכסוך העבודה של חברת מייטג בניוטון. החברה הכריזה על קיצוץ בשכר והשביתה את העובדים, שהכריזו מצדם על שביתה וקיימו משמרות שבת במפעל. 12 ממנהיגי העובדים פוטרו ונעצרו בעוון הסתה. מתוך חשש מהאווירה שתיווצר, פנתה החברה לקראשל. הוא הציע שאם השובתים ייסוגו מעמדותיהם, הוא יבטיח שהמשמר הלאומי ידאג שהמפעל יישאר סגור. בהסתמכם על כך, שבו השובתים לעבודה, החברה ויתרה על קיצוצי השכר, והתנהל משא ומתן על כל הסוגיות. העבודה במפעל חודשה, ובסופו של דבר הושג הסכם, אך מנהיגי העובדים המפוטרים מעולם לא הוחזרו לעבודתם. מנהיג איגוד העובדים אמר על החלפת הצדדים של קרשאל: "אנחנו חושבים שעמדתו היא התאבדות פוליטית".
שנותיו האחרונות
באותה שנה התמודד קראשל בבחירות לכהונה שנייה מול אותו יריב שאותו הוא הביס שנתיים קודם לכן בהפרש של 2,431 קולות, והפעם נוצח בכמעט 60,000 קולות. הוא שב לעיסוקו בחקלאות ובמכירות פומביות, וב-1942 התמודד שוב ללא הצלחה בבחירות למשרת המושל. שניים מבניו של קרשאל נהרגו במלחמת העולם השנייה. הוא עבד כסוכן הראשי של מנהל האשראי לחקלאים באומהה בשנים 1943–1949, ולאחר מכן שב לעסקי הבקר.
נלסון קראשל נפטר בהרלן ב-15 במרץ 1957. הוא נטמן בבית הקברות המקומי.
גביע אסיה בכדורגל 2000
גביע אסיה בכדורגל 2000 של AFC נערך בלבנון בין ה-12 באוקטובר ל-29 באוקטובר. יפן ניצחה את ערב הסעודית במשחק הגמר שהתקיים בביירות וזכתה בגביע.
המדינות המשתתפות
בשלב מוקדמות הטורניר לקחו חלק 42 נבחרות, שהתחרו ביניהן בעשרה בתים על הזכות להשתתף בטורניר. נבחרת העפילה אוטומטית כמארחת, ו העפילה אוטומטית אף היא מתוקף זכייתה בטורניר הקודם.
הנבחרות שסיימו במקום השלישי בשלבי הבתים
בתום השלב הראשון, עלו אל רבע הגמר, בנוסף לקבוצות שסיימו במקום השני בכל בית, גם שתי הקבוצות שהשיגו את התוצאות הטובות ביותר מבין אלו שסיימו במקום השלישי (קוריאה הדרומית וקטאר).
לודוויג פאסיני
חיים אישיים
לודוויג פאסיני נולד ב-9 ביולי 1832 בווינה, בנו של החרט יוהאן נפומוק פאסיני. משפחת פאסיני עברה לטריאסטה בשנת 1850. ב-9 בנובמבר 1864 התחתן פאסיני עם אנה ורשבה (1841–1866), שהייתה בתם של רוברט ומרי ורשאואר, נינתם של הבנקאי יוזף מנדלסון ונינתו של הפילוסוף משה מנדלסון. לבני הזוג, שהתגוררו לסירוגין בברלין וברומא, נולדה בת אחת. אנה נפטרה שנה וחצי אחרי החתונה.
לודוויג פאסיני נפטר ב-6 בנובמבר 1903 בוונציה.
קריירה
פאסיני למד אומנות תחילה אצל אביו, ומאוחר יותר באקדמיה לאמנות בווינה אצל הציירים יוזף פון פוריך וליאופולד קופלווייזר. בשנות ה-50 של המאה ה-19 התיישב פאסיני בוונציה, שם עבד בסטודיו של קרל ורנר. הוא ליווה את ורנר בסיור הציור שלו באיטליה.
בין השנים 1853–1870 התגורר פאסיני ברומא, שם עבודתו התמקדה בדמות האנושית על רקע האלמנטים האדריכליים והפנימיים ומתוך נושאים סיפוריים. משנת 1873, ובמשך שארית חייו, הוא נשאר בוונציה - אם כי ערך ביקורים מזדמנים בברלין - שם הציג לעיתים קרובות ציורים בצבעי מים מחיי ונציאנים יומיומיים, אנשים רגילים ודיוקנאות.
בהיותו בוונציה הפך פאסיני לחלק ממושבת האמנים של הנרי וודס, אוגוסט פון פטנקופן, קרל ואן האנן ואחרים. פאסיני שכר סטודיו בפאלאצו ונדרמין קלרגי במשך שלושים שנה עם האמנים קרלו רייכארדט ולואיג'י מיון.
בהיותו בוונציה בשנת 1892, הוא צייר את דיוקנאותיהם של קתרין ברונסון ואדית, בתה, ומזכיר המדינה האנגלית לענייני חוץ והיסטוריון האמנות סר הנרי לייארד. שני דיוקנאות נוספים משנת 1892 היו של אספני האמנות האמריקאים ג'ק גרדנר, ואשתו איזבלה שהתגוררו בפאלאצו ברברו. איזבלה הזמינה את הציורים לאחר שפגשה את פאסיני בארוחת ערב שערכה קתרין ברונסון.
ידידו של פאסיני היה ריכרד וגנר, שהלך לעולמו בוונדרמין קלרגי בשנת 1883. פאסיני, יחד עם הצייר וולקוף, הציעו מסכת מוות לוגנר. הרעיון נדחה תחילה על ידי אשתו של וגנר, אך בוצע על ידי פאסיני והפסל אוגוסטו בנבנוטי.
הביאנלה בוונציה הראשונה נערכה בשנת 1895 כתערוכה של אמנות איטלקית. בניסוח הביאנלה בשנת 1893, התיעץ ראש עיריית ונציה עם ועדה של אמנים בינלאומיים ממדינות אירופה רבות, אחד מהם היה לודוויג פאסיני.
פאסיני קיבל מדליות בפריז (1870), וינה (1873), מינכן (1879), וברלין (1896). עבודותיו נכללו בתערוכות באקדמיה המלכותית ובמכון המלכותי לציירים בצבעי מים בלונדון, והוא הפך לחבר כבוד של האקדמיה המלכותית בשנת 1883. לפאסיני הוענק מסדר מקסימיליאן הבווארי למדע ואמנות בשנת 1893.
בשנת 1878 ניתן לפאסיני תואר אביר לגיון הכבוד, ובשנה שלאחר מכן פרופסור כבוד של האקדמיה לאמנות בווינה. הוא היה גם חבר באקדמיה לאמנויות, ברלין ובאקדמיה לאמנויות, ונציה.
דני פאר
ביוגרפיה
פאר החל את דרכו המוזיקלית בצה"ל, כששירת כקלידן בלהקת הנח"ל והשתתף בתוכניתה ה-23 "הפלנחניק" שהוקדשה למלאת 30 שנה לפלמ"ח והועלתה בשנת 1972. מהתוכנית זכה לפרסום השיר "בלדה ליצחק שדה" שהגיע לראש מצעדי הפזמונים ברדיו לשבוע אחד. עם שחרורו חבר ליהונתן גפן ודני ליטני במופעים: "זה הכול בינתיים, בינתיים זה הכול" (1974) ו"מכתבים למערכת" (1976). בשנת 1977 ניגן במופע המשותף "שיחות סלון" של דויד ברוזה ויהונתן גפן, ובאלבומו הראשון של יענקל'ה רוטבליט, "כך שחררתי את ירושלים" משנת 1978.
ב-26 באפריל 2019 נפטר בגיל 68 ממחלת ריאות חסימתית כרונית (במקורות שונים יוחסה לו בטעות מחלת הסרטן).
מדיניות אוסטרליה הלבנה
המונח מדיניות אוסטרליה הלבנה (באנגלית: White Australia Policy) מתייחס לכמה שלבים בהיסטוריה של המדיניות האוסטרלית שנתנה עדיפות להגעתם של מהגרים מארצות אירופאיות מסוימות לאוסטרליה, במיוחד מבריטניה. מדיניות זו הבשילה ב-1901, זמן קצר לאחר איחוד אוסטרליה ובין השנים 1949–1973 היא דעכה בהדרגה עד שבוטלה לחלוטין. ההיסטוריון הרשמי של אוסטרליה בתקופת מלחמת העולם הראשונה, צ'ארלס בין, הגדיר את הכוונות הראשוניות של מדיניות זו כ"מאמץ עז לשמור על סטנדרטים מערביים גבוהים של הכלכלה, החברה והתרבות".
התחרות במכרות הזהב בין הכורים הבריטים לכורים הסינים והתנגדותם של האיגודים המקצועיים להבאתם של תושבי איי האוקיינוס השקט לעבודה במטעי הסוכר בקווינסלנד, חיזקו את הדרישה לחסל, או לכל הפחות לצמצם את הגירתם של העובדים בשכר נמוך מאסיה ומהאוקיינוס השקט. זמן קצר לאחר איחוד אוסטרליה, נחקק "חוק הגבלות ההגירה" (Immigration Restriction Act 1901). העברתו של חוק זה נחשבת לראשיתה של מדיניות אוסטרליה הלבנה כמדיניות רשמית של ממשלת אוסטרליה. חוקים שנחקקו לאחר מכן חיזקו את המדיניות עד לפרוץ של מלחמת העולם השנייה. מדיניות זו אפשרה למהגרים מבריטניה לקבל העדפה על פני מהגרים מארצות אחרות במהלך ארבעת העשורים הראשונים של המאה ה-20. במהלך מלחמת העולם השנייה, חיזק ראש ממשלת אוסטרליה, ג'ון קרטין, את המדיניות, באומרו: "ארץ זו צריכה להישאר לעולם ביתם של כל הצאצאים של האנשים שהגיעו הנה בשלום כדי להקים בימים הדרומיים מאחז של הגזע הבריטי".
מדיניות אוסטרליה הלבנה בוטלה בשלבים על ידי ממשלות אוסטרליה שכיהנו לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, על ידי עידוד הגעתם של מהגרים לא-בריטים ולא-לבנים וכינונה של תוכנית הגירה רב-גזעית רחבת ממדים לאחר המלחמה. ממשלותיהם של רוברט מנזייס ושל הרולד הולט ביטלו בהדרגה מרכיבים במדיניות בין השנים 1949–1966 וממשלתו של גוף ויטלם העבירה ב-1973 חוקים שיבטיחו ששיקולים גזעיים יהיו לחלוטין מחוץ לקריטריונים להגירה לאוסטרליה. ב-1975 העבירה ממשלת ויטלם את חוק האפליה הגזעית (Racial Discrimination Act 1975), שהוציא מחוץ לחוק את הקריטריונים הגזעיים. בעשורים שחלפו מאז, החזיקה אוסטרליה במדיניות הגירה רב-גזעית בקנה מידה רחב. תוכנית ההגירה הנוכחית של אוסטרליה מאפשרת לאנשים מכל מדינות העולם להגר אליה, ללא הבדל לאומיות, מוצא אתני, תרבות, דת או שפה, בתנאי שהם עומדים בקריטריונים שנקבעו בחוק.
גזענות שמוטמעת באמצעות חוקים ורגולציות בחברה או בארגון מכונה גזענות ממסדית.
עידן הבהלה לזהב
הזהב הביא עושר רב למושבות האוסטרליות, אך גם מתחים חברתיים חדשים. הגירה רב-גזעית הגיעה בתחילה לניו סאות' ויילס במספרים גדולים. התחרות על מרבצי הזהב, במיוחד הטינה שרחשו הכורים הלבנים כלפי הצלחתם של יריביהם הסינים, הובילה למתחים בין שתי הקבוצות ובסופו של דבר לסדרה של מחאות ומהומות, כולל המהומות בעמק בוקלנד בוויקטוריה ב-1857 והמהומות באזור בורבונג בניו סאות' ויילס ב-1860 וב-1861. ב-16 בנובמבר 1854, מינה מושל ויקטוריה, צ'ארלס הות'ם, ועדת מלכותית לבדיקת הבעיות והתלונות בנוגע למרבצי הזהב. צעד זה הובילה להגבלות על ההגירה הסינית ולהטלת מיסים על התושבים הסינים בוויקטוריה החל מ-1855, כשניו סאות' ויילס נוקטת בצעד דומה ב-1861. המגבלות נשארו בתוקף עד לראשית שנות השבעים של המאה ה-19.
תמיכתה של תנועת הפועלים האוסטרלית
התפתחותה של תעשיית הסוכר בקווינסלנד בשנות השבעים של המאה ה-19 הובילה לחיפוש אחר כוח עבודה שיהיה מוכן לעבוד בסביבה הטרופית. באותה תקופה, אלפים מתושבי איי אוקיינוס השקט (Kanaka) הובאו לאוסטרליה כעובדים חוזיים. תופעה זו ותופעות דומות של הבאת עובדים לא-לבנים בשכר נמוך הייתה מכונה Blackbirding והייתה למעשה סוג של גיוס כוח אדם בדרכים של הונאה וחטיפה לעבודה במטעים, במיוחד מטעי הסוכר של קווינסלנד ושל פיג'י. בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-19 החלו האיגודים המקצועיים בסדרה של צעדי מחאה כנגד העסקת עובדים זרים. טיעוניהם היו שהאסיאניים והסינים גזלו את מקומות העבודה מבני הגזע הלבן, עבדו בשכר רעב ובתנאי עבודה נחותים וסירבו להשתייך לעבודה המאורגנת.
התנגדות לטיעונים אלה הגיעו בעיקר מצדם של בעלי קרקעות עשירים באזורים הכפריים. נטען שבלי עבודתם של הפועלים האסיאתיים באזורים הטרופים של הטריטוריה הצפונית ושל קווינסלנד, אזורים אלה יהפכו להיות שממה. למרות התנגדויות אלו להגבלת ההגירה, חוקקו כל המושבות האוסטרליות בין השנים 1875–1888 חוקים שהגבילו הגירה נוספת מסין. מהגרים אסיאתיים שכבר התגוררו במושבות לא הוחזרו לארצותיהם והם המשיכו לקבל את אותם זכויות כמו התושבים ממוצא אנגלי או אלה מאיי האוקיינוס השקט.
ב-1895 הוסכם על הרחבת ההגבלות הללו במסגרת כינוס של ראשי הממשלות של המושבות והוטלו מגבלות על כניסתם לאוסטרליה של כל בני הגזעים הלא-לבנים. יחד עם זאת, המושלים של ניו סאות' ויילס, אוסטרליה הדרומית וטסמניה, לא אישרו את החוקים הללו, כדי לעמוד בתנאי הסכמים שהם היו חתומים עם יפן. תחת זאת, נחקק ב-1897 חוק שמנע את כניסתם של "אנשים בלתי רצויים" מבלי להגדיר במפורש את מוצאם.
ממשלת בריטניה לא הייתה שבעת רצון מחקיקה זו שהפלתה נתינים של האימפריה הבריטית, אך החליטה לא לפסול את החוקים הללו. שר המושבות, ג'וזף צ'מברלין, הסביר ב-1897: