cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נטשה מיצ'יץ'
נטשה מיצ'יץ' (נולדה ב-2 בנובמבר 1965 באוז'יצה), נשיאת האספה הלאומית של סרביה (יו"ר הפרלמנט) בשנים 2001 עד 2004, והנשיאה-בפועל של סרביה מ-2002 עד 2004, כשהמדינה הייתה חלק מהרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה ואחר-כך האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו.
כניסתה לפוליטיקה
מיצ'יץ', עורכת דין במקצועה, הפכה לחברת מפלגת "הברית האזרחית של סרביה" (מפלגה סוציאליסטית-ליברלית) בשנת 1996. מפלגתה זו הייתה חלק מ"האופוזיציה הדמוקרטית של סרביה" - ברית נרחבת של מפלגות שהוקמה נגד המפלגה הסוציאליסטית הסרבית ומנהיגהּ סלובודן מילושביץ'.
נשיאת האספה הלאומית של סרביה
ניצחון "האופוזיציה הדמוקרטית של סרביה" בבחירות בסוף שנת 2000 הפך את מיצ'יץ' לחברת האספה הלאומית של סרביה, ובינואר 2001 הייתה לסגנית נשיא האספה. עם פרישת נשיא האספה ב-6 בדצמבר באותה שנה, הפכה מיצ'יץ' לנשיאת האספה (כלומר יו"ר הפרלמנט).
נשיאה-בפועל של סרביה
כהונתו של מילאן מילוטינוביץ', נשיא סרביה מאז שנת 1997, עתידה הייתה להסתיים ב-29 בדצמבר 2002, ולפיכך נערכו בסוף 2002 בחירות לנשיאות סרביה. עקב השתתפות מועטה של האזרחים - פחות מ-50% מבעלי זכות הבחירה שנדרשו על פי חוק - נפסלו הן הבחירות בספטמבר-אוקטובר (45.5% בסיבוב השני) והן הבחירות בדצמבר (45.1% בסיבוב הראשון), וכתוצאה מכך הפכה מיצ'יץ' לנשיאה-בפועל של סרביה נוסף על תפקידה כנשיאת האספה הלאומית.
מיצ'יץ' הייתה מחויבת על-פי החוקה לקבוע בחירות חדשות לנשיאוּת תוך 60 יום, אך לא עשתה כן. על כך ספגה ביקורת רבה.
בעקבות ההתנקשות בראש ממשלת סרביה זוראן ג'ינג'יץ' ב-12 במרץ 2003, הכריזה מיצ'יץ' על מצב חירום, אותו הסירה במאי באותה השנה.
ב-17 בספטמבר 2003, יותר מחצי שנה לאחר תום התקופה בה הייתה מיצ'יץ' מחויבת לקבוע בחירות חדשות לנשיאות סרביה, הכריזה כי אלה יתקיימו ב-16 בנובמבר באותה שנה.
ב-16 באוקטובר 2003 איבדה הקואליציה את הרוב שלה באספה הלאומית, לראשונה מזה שלוש שנים, והועלתה הצעת אי אמון במיצ'יץ' כנשיאת האספה. הדיון בהצעה זו הסתיים ב-29 באוקטובר, אך ההצבעה עליה נדחתה בשבועיים, ועוד קודם לכן, ב-13 בנובמבר, 3 ימים לפני הבחירות לנשיאות סרביה, פיזרה מיצ'יץ' את האספה הלאומית וקבעה כי הבחירות לאספה יתקיימו ב-28 בדצמבר 2003.
באופוזיציה
תוצאות הבחירות הפכו את מיצ'יץ' לחברת האופוזיציה. היא הייתה אחת משני חברי "הברית האזרחית של סרביה" שהצליחו להיכנס לאספה הלאומית, לאחר שזו חברה למפלגה הדמוקרטית הסרבית אשר זכתה ב-31 מקומות.
בדצמבר 2004 נבחרה לנשיאת מפלגתה, "הברית האזרחית של סרביה", ובשנת 2007, לאחר שמפלגתה התמזגה עם "המפלגה הליברל-דמוקרטית", הפכה לסגנית הנשיא של מפלגה זו.
חיים אישיים
מיצ'יץ' נשואה ואם לילד אחד.
אלינער ברקת
אלינער ברקת (נולדה ב-17 בדצמבר 1939) היא פרופסור בדימוס להיסטוריה של עם ישראל במכללת אחוה ובמכללת ספיר. במכללת אחוה היא גם ראש המחלקה לב.א. כללי במדעי הרוח והחברה.
מוקד מחקרה של ברקת הוא גניזת קהיר. דרך כתבי הגניזה היא חוקרת את הקהילה היהודית במצרים של ימי הביניים, כהמשך ישיר לעבודת הדוקטורט שלה, שעסקה בהנהגת הקהילה היהודית בפוסטאט במחצית הראשונה של המאה ה-11.
הר מינשו
הר מינשו (באנגלית: Mount Minshew) הוא הר נישא ברכס ויסקונסין - רכס ההרים המרכזי של הרי הורליק (המהווים חלק מההרים הטראנס-אנטארקטיים), בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
ההר המכוסה ברובו קרח למעט בפסגתו הקטנה החשופה מקרח.
ההר ממוקם 6.48 קילומטרים ממערב לפסגת פורה, בקצה הצפון-מערבי של רמת ויסקונסין - הרמה הגבוהה של רכס ויסקונסין.
גובהו של ההר 3,895 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-64 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר מתנשא לגובה של 229 מטרים מעל סביבתו.
גילוי ומיפוי הרכס
רכס ויסקונסין (ובו גם הר מינשו) מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1964.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא על שם ולון ה. מינשו (Velon H. Minshew), שהיה גאולוג במשלחת החקר הגאולוגית מטעם אוניברסיטת המדינה של אוהיו, (Ohio State University geological party) - משלחת חקר להרי הורליק בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1964–1965; האוניברסיטה ממוקמת בעיר קולומבוס, בירת מדינת אוהיו שבארצות הברית.
EDSAC
EDSAC (ראשי תיבות של Electronic Delay Storage Automatic Calculator - מחשבון אלקטרוני אוטומטי בעל זיכרון השהיה) היה מחשב בריטי, אחד הראשונים שיוצרו בעולם. המכונה נבנתה על ידי פרופסור מוריס וינסנט וילקס וצוותו לפי מודל ארכיטקטורת פון נוימן שפורסם באותה תקופה, במעבדה המתמטית של אוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה.
הפרויקט נתמך על ידי חברת ג'וזף ליונס הבריטית שהפעילה את המחשב היישומי מסחרי הראשון, ה-LEO I, שהיה מבוסס על תכן ה-EDSAC. ה-EDSAC הריץ תוכניות מחשב ראשונות ב-6 במאי 1949. התוכניות חישבו טבלה של ריבועי מספרים ורשימת מספרים ראשוניים.
מרכיבים פיזיים
עם תום בנייתו של ה-EDSAC, החל המחשב לשמש לצורכי המחקר של האוניברסיטה. המחשב לא הכיל אף רכיב נסיוני. הוא עשה שימוש בקווי השהיה עבור זיכרון ובשפופרות ריק עבור הלוגיקה. הקלט סופק באמצעות סרט מנוקב שהכיל 5 חורים. הפלט סופק באמצעות טלפרינטר.
זיכרון ופקודות
הזיכרון של ה EDSAC היה מורכב מ-1024 אזורים, אולם רק 512 אזורים יושמו בתחילה. כל אזור הכיל 18 סיביות, אבל הסיבית הראשונה לא הייתה זמינה בשל מגבלות תזמון. זו הסיבה שרק 17 סיביות היו בשימוש. פקודה הורכבה מ-5 סיביות וכן מ-11 סיביות לצורך גישה לזיכרון (אולם בהינתן 1024 מילים, רק 10 סיביות היו נחוצות). סיבית אחת מה-11 הייתה נחוצה לצורך החלטה האם הפקודה תופעל על מספר המוכל במילת זיכרון אחת או בשתי מילים.
ה-EDSAC עשה שימוש במספרים בינאריים בשיטת המשלים ל-2. מספרים אלה היו באורך מילה אחת (17 סיביות) או באורך שתי מילים (35 סיביות). לרוב תוכנן הכופל על מנת להתייחס למספרים כשברים נקודה קבועה בתחום שבין 1- ל 1 (כלומר הנקודה הייתה ממוקמת מימין לסימן). קיבולת הצובר הייתה כ-71 סיביות, כולל סיבית הסימן. כך התאפשר כפל של מספרים ארוכים (בני 35 סיביות) ללא אובדן דיוק.
הפקודות האפשריות היו: חיבור, חיסור, כפל, הזזה שמאלה, הזזה ימינה, טעינת רגיסטר כפל, אחסון וניקוי הצובר, דילוג מותנה, קריאת סרט הקלט, הדפסת תו, עיגול הצובר, no-op ועצירה. לא הייתה פקודת חילוק (אולם היו שגרות חילוק שמומשו באמצעות פעולות חשבוניות אחרות). כמו כן לא הייתה דרך לטעון מספר ישירות לתוך הצובר. כדי לבצע טעינה שכזו היה צורך בפקודת "אחסון ואיפוס הצובר" ולאחריה פקודת "חיבור".
תוכנת המערכת
בתחילה היו הפקודות מקודדות מראש על גבי אוסף של מתגים. בעת הפעלת המחשב נטענו הפקודות לתוך מרחב המילים הנמוכות בזיכרון.
תוכנת אפליקציה
תכונה מאוד יוצאת דופן של ה-EDSAC הייתה הנגישות לספריית מתודות עשירה. עד 1951, 87 מתודות בקטגוריות הבאות היו מוכנות לשימוש: אריתמטיקת נקודה צפה, פעולות על מספרים מרוכבים, בדיקה, חלוקה, העלאה בחזקה, משוואות דיפרנציאליות, פונקציות מיוחדות, סדרת חזקות, לוגריתמים, הדפסה ועימוד, קריאת קלט, מציאת שורש, פונקציות טריגונומטריות, פעולות מניה וכן מטריצות ווקטורים.
פיתוחים נוספים
מחשב ה-ESAC 2 שהיה יורשו של ה-EDSAC, נכנס לשימוש בשנת 1958. ב-1961, פיתח די. אף. הרטלי את גרסת EDSAC 2 של אוטוקוד-שפת תכנות עילית דמוית ALGOL.
באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, תוכנן יורש ל-EDSAC 2, אך בסופו של דבר נזנחה התוכנית לטובת הטיטאן.
חורחה סמפרון
חורחה סמפרון מאורה (בספרדית Jorge Semprún Maura, 10 בדצמבר 1923, מדריד – 7 ביוני 2011, פריז) היה סופר, מחזאי ותסריטאי ספרדי שחי בצרפת רוב ימיו וכתב בעיקר בצרפתית.
ב-1943 נעצר סמפרון על ידי הגסטפו ונשלח למחנה הריכוז בוכנוואלד בינואר 1944 בגלל פעילותו במחתרת הצרפתית. עיקר יצירתו נסבה על חוויותיו הקשות מ-15 החודשים שבהם היה כלוא במחנה.
בשנים 1953–1962, בתקופת שלטונו של הדיקטטור הגנרל פרנקו, ירד סמפרון למחתרת וארגן את פעילות המפלגה הקומוניסטית של ספרד, אך הוא גורש מהמפלגה ב-1964. לאחר מות פרנקו ב-1975 והפיכת המשטר לדמוקרטי, כיהן סמפרון כשר התרבות של ספרד מ-1988 עד 1991.
הוא היה גם התסריטאי של שניים מסרטיו של הבמאי היווני קוסטה גברס: "Z" (ב-1969 היה התסריט המעובד מועמד לפרס אוסקר, והסרט זכה בפרס בקטגוריית הסרט הזר) ו"הווידוי" (1970) שעסק ברדיפה מצד השלטונות. על התסריט שכתב לסרט "המלחמה נגמרה" של אלן רנה, בהשתתפות איב מונטאן, היה סמפרון מועמד לזכייה באוסקר ב-1967. סמפרון היה לסופר הראשון שאינו ממוצא צרפתי שזכה בפרס גונקור ב-1996.
קורות חייו
סבו של סמפרון מצד אמו, אנטוניו מאורה, כיהן כראש ממשלת ספרד בחמש קדנציות (כהונתו האחרונה הסתיימה ב-1922). אביו כיהן כמושל ברפובליקה הספרדית בתקופת מלחמת האזרחים בספרד.
יהודה ריינהרץ
יהודה ריינהרץ (באנגלית: Jehuda Reinharz; נולד ב-1 באוגוסט 1944) הוא היסטוריון יהודי אמריקאי, יליד ישראל, פרופסור להיסטוריה יהודית מודרנית באוניברסיטת ברנדייס ונשיאה לשעבר של האוניברסיטה בשנים 2010-1994.
חורחה סמפרון
קורות חייו
לאחר תבוסת הרפובליקה במלחמת האזרחים עברה משפחתו של סמפרון להתגורר בצרפת, ולאחר מכן בהאג, הולנד. עד תחילת 1939 ייצג אביו בהולנד את המפלגה הספרדית הרפובליקנית. לאחר שהולנד הכירה רשמית במשטרו של פרנקו, חזרה המשפחה לצרפת במעמד של פליטים. סמפרון נרשם ללימודים בסורבון.
יהודה ריינהרץ
נעוריו והשכלתו
יהודה ריינהרץ נולד בחיפה, הוא למד בתיכון בגרמניה והיגר לארצות הברית עם הוריו בשנת 1961. ריינהרץ בוגר שני תארים ראשונים מאוניברסיטת קולומביה ומהסמינר התאולוגי היהודי של אמריקה. את התואר השני שלו עשה באוניברסיטת הרווארד בנושא: "היהודים בימי הביניים" וקיבל אותו בשנת 1968. עשה את הדוקטורט באוניברסיטת ברנדייס, על ההיסטוריה היהודית המודרנית ב-1972.
חורחה סמפרון
קורות חייו
במהלך הכיבוש הנאצי בצרפת הצטרף סמפרון לאחד הפלגים של המחתרת הצרפתית. ב-1942 הצטרף לסניף הצרפתי של המפלגה הקומוניסטית הספרדית. האחרונה חימשה את המחתרת הצרפתית. ב-1943 נעצר סמפרון על ידי הגסטפו ונשלח למחנה הריכוז בוכנוואלד בגלל פעילותו זו.
יהודה ריינהרץ
חייו האקדמיים
ריינהרץ היה הפרופסור הראשון ללימודי יהדות באוניברסיטת מישיגן, באן ארבור שבמישיגן. שם הוא יצר תוכנית בינתחומית שהיוותה את הבסיס למרכז פרנקל ללימודי היהדות באוניברסיטה זו. בשנת 1982 הוא נעשה פרופסור להיסטוריה יהודית מודרנית במחלקה ללימודי המזרח הקרוב וללימודי היהדות שבאוניברסיטת ברנדייס. שנתיים לאחר מכן נהפך למנהל מכון טאובר ללימודים יהודים-אירופאיים בברנדייס ושמונה שנים מאוחר יותר ייסד את מכון יעקב וליבי גודמן ללימודי ציונות בישראל. בין השנים 1991 עד 1994 שירת ריינהרץ כראש המכללה וכסגן נשיא בכיר לענייני האקדמיה.
תקופת הנשיאות
במרץ 1994 הוכרז יהודה ריינהרץ כנשיאה השביעי של אוניברסיטת ברנדייס וירש בתפקיד זה את סמואל או טייר. במהלך תקופת כהונתו עברו על האוניברסיטה שינויים פיזיים ניכרים, בכללם הקמתו של אולם המגורים הוילה, הקומפלקס האקדמי על שם אברהם שפירו ומרכז הקמפוס על שם שפירו, כמו גם הריסתו של אולם פורד.
ב-25 בספטמבר 2009 הודיע על פרישתו מהנשיאות.
חורחה סמפרון
קורות חייו
סמפרון חזר לצרפת ב-1945 והפך להיות פעיל במפלגה הספרדית הקומוניסטית הגולה. בשנים 1953–1962, בתקופת שלטונו של הגנרל פרנקו, ירד סמפרון למחתרת וארגן בחשאי את פעילות המפלגה הקומוניסטית בספרד. עיסוקו הרשמי באותם ימים היה כמתורגמן עבור ארגון אונסק"ו. סמפרון גורש מהמפלגה הקומוניסטית הספרדית ב-1964 בשל הבדלי השקפות בנוגע לדרכה של המפלגה. לאחר מכן התרכז בעיקר בכתיבה.
יהודה ריינהרץ
תקופת הנשיאות
לבקשת חבר הנאמנים הוא נשאר בתפקידו עד להחלפתו על ידי פרדריק לורנס בינואר 2011.
חורחה סמפרון
קורות חייו
סמפרון כתב רומנים, מחזות ותסריטים רבים, שעליהם זכה בפרסים, ובהם פרס ירושלים ב-1997. הוא היה התסריטאי של שניים מסרטיו של הבמאי היווני קוסטה גברס. הסרט מ-1969 "Z" ו"הווידוי" (1970), שעסק ברדיפה מצד השלטונות. על התסריט לסרט "המלחמה נגמרה" של אלן רנה בהשתתפות איב מונטן- המתאר את נפתוליו של גולה ספרדי פוליטי(בתקופת משטרו של הגנרל פרנקו) - היה סמפרון מועמד לזכייה בפרס אוסקר ב-1967. הוא היה חבר בצוות השופטים של פסטיבל קאן ב-1984.
סמפרון חזר לספרד וכיהן בה כשר התרבות בשנים 1988–1991. לאחר מכן חזר לצרפת וב-1996 היה לסופר הראשון שאינו ממוצא צרפתי שזכה בפרס גונקור. סמפרון חנך את פרס אובידיוס (Ovid Prize) הראשון ב-2002. הוא כיהן כיושב ראש של כבוד של הארגון הספרדי 'פעולה נגד רעב'.
יהודה ריינהרץ
תקופת הנשיאות
מאז פרישתו מתפקידו כנשיא האוניברסיטה הוא מכהן כנשיא קרן מנדל.
אשתו שולמית ריינהרץ היא פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת ברנדייס ומנהלת את מכון המחקר ללימודי נשים הממוקם במרכז אפשטיין.
חורחה סמפרון
קורות חייו
סמפרון נפטר ב-7 ביוני 2011 ונקבר ב-12 ביוני בבית קברות בפריז, שבה שהה רוב חייו, ולא בספרד שבה נולד.
יהודה ריינהרץ
תארים ועיטורי כבוד
ריינהרץ קיבל פרסים ואותות כבוד רבים. הוא נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאומנויות ולמדע ב-1995. ב-1998 מונה על ידי הנשיא ביל קלינטון לשרת כחבר בוועדת הייעוץ הנשיאותית לנכסי השואה בארצות הברית. הוא מקבלם של דוקטורטים לשם כבוד מההיברו יוניון קולג', הסמינר התאולוגי היהודי, אוניברסיטת פארפילד בקונטיקט ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
חורחה סמפרון
יצירתו
סמפרון כתב בעיקר בצרפתית, והוא נחשב לסופר צרפתי וספרדי כאחד. רוב ספריו מתבססים על שהותו בבוכנוואלד ומערבים זיכרונות אמיתיים ואירועים בדויים, כשהזיכרון כושל. כתיבתו אינה ליניארית ואינה שומרת על סדר כרונולוגי. הקו הנרטיבי נע בזמן קדימה ואחורה, חושף את העבר ואת העתיד של אירועים מרכזיים. בכל עמדה כזאת רוכשים האירועים משמעות שונה.
יהודה ריינהרץ
פרסומיו
ריינהרץ הוא מחברם של למעלה ממאה מאמרים ועשרים ספרים שהופיעו בשפות שונות. ספרו "היהודים בעולם המודרני" הוא אחד הטקסטים הנלמדים בקולג'ים בנושא היסטוריה יהודית מודרנית. זכה בפרסים רבים בישראל ובארצות הברית על הביוגרפיה שלו בת שני הכרכים על חיים ויצמן, נשיאה הראשון של ישראל. וספרו, אותו כתב ביחד עם בן הלפרו המכונה "ציונות ויצירתה של חברה חדשה", פורסם ב-1998.
אופה לחם
אופה לחם או מכונת לחם הוא מכשיר חשמלי ביתי המיועד לאפיית לחם. המכשיר מכיל תבנית אפייה שבתחתיתה מלוש (וו לישה). התבנית, הניתנת לשליפה, נמצאת בתוך תנור קטן המיועד לתבנית זו בלבד. תפעול המכשיר נעשה באמצעות לוח בקרה הממוקם על פני המכשיר.
יהודה ריינהרץ
פרסומיו
שני ספריו האחרונים ראו אור בשפה העברית. באוקטובר 2005 הוא היה עורך משותף של ספר אודות המסמכים והמכתבים הנוגעים לחייה של מניה שוחט, חלוצה יוצאת דופן בעלייה השנייה. בספטמבר 2006 הוא פרסם ספר אותו כתב יחד עם יעקב שביט, המנתח את מערכת היחסים שבין היהודים לאירופה בתקופה שמן המאה ה-18 ועד ימינו אלה. ספרו "ישראל במזרח התיכון", אותו ערך יחד עם איתמר רבינוביץ, יצא לאור באביב 2007.
אופה לחם
הכנת הלחם נעשית על ידי הכנסת המצרכים הדרושים אל תוך התבנית, והמכונה מבצעת את כל תהליך הכנת הלחם הכולל לישה, התפחה ואפייה, ולעיתים שלבים מרובים יותר. בדגמים מסוימים של אופי לחם, ניתן ליישם תוכניות אפייה שונות המאפשרות הכנה של לחמים שונים, כמו לחם לבן, לחם מלא וחלה, וכן בצקים בלבד (ללא אפייתם במכונה) כמו בצק לפיצה או ללחמניות, שאותו אופים בתנור לאחר עיצובו.
חורחה סמפרון
יצירתו
טכניקה ספרותית זו עוררה ויכוח ציבורי בצרפת, שכן היה בה כדי להעמיד בספק את אמינות עדויות הניצולים. המבקר החריף ביותר היה קלוד לנצמן, יוצר הסרט הדוקומנטרי "שואה", שטען כרבים כי לא ניתן להבחין אצל סמפרון בין מציאות לדמיון. סמפרון טען להגנתו כי עדויות היסטוריות אינן יכולות לחדור לצפונותיהם של הדברים כפי שיכולה לעשות זאת ספרות. רק ספרות, טען, יכולה להעביר את הזוועה באופן ממשי.
בריאיון לכתב העת הספרותי "פריז רוויו" אמר סמפרון: "כשעבדתי על החלקים הכואבים ביותר של הנרטיב האוטוביוגרפי שלי, אלה שדחיתי את העיסוק בהם במשך זמן כה רב, הכרחתי את עצמי להחמיר ככל יכולתי בנאמנותי לאמת ההיסטורית. לא רציתי לבצע רומנטיזציה לגבי שום פרט, או להסיח את תשומת לבו של הקורא באמצעות איזו תפנית דרמטית או השהיה מלאכותית לצורך הגברת המתח. החלטתי להשתמש בדמיון רק כשזה היה הכרחי לגמרי, כדי ליצור בבואה צלולה יותר של כלל הניסיונות שחוויתי במחנה הריכוז".
אופה לחם
רוב המכונות מאפשרות לתזמן את מועד סיום הפעולה, כך שתהליך האפייה מתחיל ללא התערבות ומסתיים בזמן הנדרש. באופן זה ניתן להכין את התערובת לאפיה בערב, ולקבל לחם טרי בבוקר. מכונות מתקדמות מאפשרות גם תכנות מחזורי לישה ואפייה ייחודיים.
חורחה סמפרון
יצירתו
יצירתו של סמפרון היא רפלקסיבית (אמנות שעוסקת בעצמה). הדוברים ביצירתו מגלים כי אירועי מחנה הריכוז ממשיכים להתקיים בזיכרון, ובדרך זו הם מומחשים למעשה עבור הקוראים. יצירתו המאוחרת כוללת מחשבות על משמעותה של אירופה ושל היות אירופי. הוא מספר גם כיצד הפך בוכנוואלד למחנה מעצר סובייטי, ואחר כך - לאתר הנצחה סובייטי עד אחרי איחוד גרמניה.
אופה לחם
היסטוריה
אופה הלחם הראשון יוצר ביפן בשנת 1986. עשור מאוחר יותר הפך אופה הלחם לנפוץ באנגליה וארצות הברית.
חורחה סמפרון
מספריו
ספרו הראשון, "המסע הגדול", יצא לאור ב-1963. סמפרון מספר באופן בדיוני על הגירוש לבוכנוואלד ועל הכליאה שם. הקו הכרונולוגי של העלילה מרוסק. הוא מספר על המסע ברכבת ועל ההגעה למחנה. במשך המסע הארוך מגיחים הבלחי זיכרון מתקופת המחתרת הצרפתית ודילוגים קדימה לחיים במחנה ולאחר השחרור. הספר זכה בשני פרסים ספרותיים יוקרתיים.
אופה לחם
אופן השימוש
אפיית לחם באופה הלחם דורשת הכנסה של כמות מדויקת של מרכיבים, אם כי במדינות מסוימות נמכרות תערובות מוכנות של מצרכים במיוחד לאופה לחם הכוללות גם את הקמח והשמרים, אך ללא מים. את המרכיבים יש להכניס לתבנית בסדר מסוים אל תוך התבנית: ראשית הנוזלים ולאחר מכן המוצקים. סדר זה מונע מהשמרים לגעת בנוזלים, דבר הגורם לתסיסתם לפני תחילת תהליך הלישה, שבו הופכים המרכיבים השונים לבצק. הלישה נעשית באמצעות סיבוב אוטומטי של ידית הלישה בטמפרטורה המוּוסתת באמצעות המכונה. כאשר הבצק מוכן, המכונה מפסיקה את הלישה (אך לא את החימום) על מנת לאפשר את תפיחת הבצק (לרוב המכונות יש יותר ממחזור לישה והתפחה אחד). לבסוף מתחיל שלב האפייה. לאחר שהלחם אפוי, ניתן להוציא את התבנית מהמכונה, ואת הלחם מהתבנית. המלוש מותיר חור קטן בתחתית הלחם. צורת הלחם שונה בדרך כלל מהלחם המסחרי או הביתי, בגלל צורת התבנית.
לרוב, מכונות הלחם לא מתמודדות היטב עם קמח שאינו עשוי מחיטה בגלל היעדר גלוטן. במכונות מסוימות ניתן להכין גם מוצרים שונים כמו ריבה או בצק של עוגת אורז יפנית.
חורחה סמפרון
מספריו
"!Quel beau dimanche", המספר על החיים במחנה הריכוז בוכנוואלד ולאחריו, יצא לאור ב-1980. הספר מתמקד ביום אחד במחנה, שעה אחר שעה, אבל כדרכו של סמפרון יש לאורך העלילה אירועים מהעבר ומהעתיד. היצירה מכילה ביקורת נגד סטליניזם ופשיזם.
"הכתיבה או החיים", יצא ב-1994, עוסק בזיכרון של אירועי העבר ובכתיבה עליהם. סמפרון חוזר לקטעים שונים בספריו הקודמים ומסביר את הכרעותיו הספרותיות. הכתיבה לטעמו היא מעין חזרה למוות, היא נתפסת כסירוב לחיים. הוא כותב: "כמין סרטן זורח טרף הסיפור שעקרתי מזיכרוני, פירור אחר פירור, משפט אחר משפט, את חיי [...] לא משום שלא הצלחתי לכתוב: אלא משום שלא הצלחתי לשרוד מן הכתיבה. רק התאבדות עשויה הייתה לחתום, לשים קץ מרצון לעבודת האבל שלא הסתיימה: שאינה ניתנת לסיום".
"המת הדרוש" יצא לאור בצרפתית ב-2001. בספר מפרט סמפרון את מסכת העינויים של אסיר שמזלו כביכול שיחק לו: הוא צעיר, לא יהודי, אסיר על רקע פוליטי, ובן למשפחה ספרדית מכובדת. אולם הרעב, התשישות, הכליאה והעינויים הקשים נצרבים בו ככווייה שלא תעלה ארוכה לעולם.
תווייני
תווייני הוא שם משפחה ממקור ערבי.
שארל גרנייה
שארל גרנייה (בצרפתית: Charles Garnier; 6 בנובמבר 1825 – 3 באוגוסט 1898) היה אדריכל צרפתי, הידוע ביותר כאדריכל האופרה גרנייה בפריז והאופרה של מונטה קרלו בנסיכות מונקו.
ביוגרפיה
שארל גרנייה נולד בשם ז'אן-לואי שארל גרנייה ב-6 בנובמבר 1825, ברחוב מופטאר, שברובע החמישי של פריז בימינו. אביו, יליד סארט, עבד התגלגל בין עבודות מזדמנות שונות עד שהתיישב בפריז ועבד בעסק להשכרת כרכרות סוסים. הוא התחתן עם פלישיה קול, ביתו של סרן בצבא צרפת. שארל גרנייה לעולם לא שכח את מעמדם הצנוע של הוריו, ולעיתים אף הזדהה כיליד סארט בעצמו.
האופרה של פריז
ב-1860 הכריזה הקיסרות השנייה של צרפת בראשותו של נפוליאון השלישי על תחרות לחיפוש אדריכל לעיצוב בית האופרה החדש של פריז לאחר שבית האופרה הקודם של פריז, שנבנה עוד לפני המהפכה גם הוא בכיכר האופרה, נדרש לשיפוץ מקיף בהקדם. למועמדים ניתן חודש להגשת תוכניות, ו-171 מועמדים ניגשו לתחרות, ביניהם שארל גרנייה. גרנייה, אז בן 35 ויחסית עלום שם, נבחר לעבוד על המבנה שבסופו של דבר גם נקרא על שמו - בית האופרה היכל גרנייה. העיצוב שלו נחשב למקורי ביותר ולא הצליחו לזהותו עם אף זרם אדריכלי של התקופה. כאשר נשאל גרנייה על ידי הקיסרית אז'ני דה מונטיז'ו באיזה סגנון המבנה ענה לה "בסגנון נפוליאון השלישי, מאדאם".
פרויקט הבנייה החל בקיץ שנת 1861 ונמשך כ-15 שנים. בשבוע הראשון לחפירות התגלה זרם תת-קרקעי שהפך את האדמה לחסרת יציבות בשביל הנחת היסודות, ונדרשו שמונה חודשים לשאיבת המים מהאדמה. גרנייה התמודד עם הימצאות המים על ידי בניית קיר כפול ויסודות בטון רחבים שהתגלו כיציבים מספיק להמשך הבנייה. בשנת 1870, בעקבות הפסדם של הצרפתים במלחמת צרפת–פרוסיה בקרב סדאן בא הקץ לקיסרות השנייה. במהלך המצור על פריז והקומונה הפריזאית ב-1871, בית האופרה הבנוי למחצה שימש כמחסן סחורה וכבית כלא צבאי.
בסופו של דבר ב-5 בפברואר 1875 נחנך בית האופרה, ורבים ממלכי אירופה דאז נוכחו בטקס, כולל נשיא הרפובליקה החדשה של צרפת, פטריס דה מק-מהון, הלורד ראש העיר של לונדון ואלפונסו השנים עשר, מלך ספרד. המבקרים שנכנסו למבנה המרשים, 11,000 מטר רבוע שטחו, התרשמו מממדיו העצומים ומהעיטורים הרבים. קלוד דביסי תיאר את המבנה כתחנת רכבת מבחוץ ובית מרחץ טורקי מבפנים.
המבנה הסופי היה בהשראת סגנון הנאו-בארוק וניכרו בו השפעות רבות מסגנונות איטלקים ואמני רנסאנס כמיכלאנג'לו, יאקופו סנסובינו ואנדראה פלדיו, כנראה בעקבות שהותו הארוכה של גרנייה באיטליה. הוא היה חלוץ בעיצוב המבנה אך גם בשיטת בנייתו, בשל השימוש בקורות מתכת לבניית המסגרת, חסר תקדים בזמנו. בזכות קורות המתכת הפך המבנה לחסין אש וגם חזק בהרבה מהעץ המסורתי, כך שהתאפשר לו לשאת את משקלם של השיש והעיטורים הרבים שקישטו את פנים וחוץ המבנה.
הפרישה לאיטליה
לאחר השלמת בית האופרה בפריז, עבר גרנייה לבורדיגרה, עיר איטלקית לחוף הים התיכון, בקרבת נסיכות מונקו. שם הוא בנה את מעונו הפרטי, ווילה גרנייה, בשנת 1871. הוא היה שותף לבניית מבנים נוספים בעיר ובסביבתה עד למותו באוגוסט 1898, בהיותו בן 72. הוא נקבר בבית הקברות מונפרנאס שבפריז.
עבודות נוספות
בפריז הותיר גרנייה מבנים רבים פרט לאופרה, ביניהם תיאטרון מריני (Théâtre Marigny, בשנת 1883) שעל שדרות השאנז אליזה, מצבתו של ז'אק אופנבך בבית הקברות של מונמארטר (1883) וכיכר הספרייה בשדרות סן ז'רמן (1879). מחוץ לפריז היה האדריכל של הקזינו והמעיינות החמים בעיר ויטל (Vittel, שנת 1887) וגם של מצפה הכוכבים בעיר ניס (1885-1886), אותו הוא תכנן יחד עם גוסטב אייפל.
בנסיכות מונקו בנה את האופרה של מונטה קרלו ואת מלון פריז.
בבורדיגרה בנה את הכנסייה של טראסנטה, בניין העירייה ומספר בתים פרטיים.
טורקמנים
טוּרְקְמֶנִים הוא הכינוי הניתן לשבטי נוודים שהתאסלמו וחדרו לתוך העולם המוסלמי. מרבית הטורקמנים נמנו עם שבטי האוע'וז. הטורקמנים היו אחד ממקורות כוחה של האימפריה הסלג'וקית, אך אחרי שזו התבססה עמדו מנהגיהם הנוודיים בסתירה לשאיפות השלטוניות של הסולטאנים הסלג'וקים.
הפשיטות של הטורקמנים לתוך האימפריה הביזנטית היו הגורם העיקרי לפרוץ קרב מנזיקרט. אסיה הקטנה החלה להיקרא "טורקיה" בעקבות המספר הגדול של הטורקמנים שנכנסו אליה בעקבות ניצחון אלפ ארסלאן הסלג'וקי על הקיסר הביזנטי רומנוס הרביעי דיוגנס בקרב זה במאה ה-11.
אחרי כיבוש סוריה וארץ ישראל בידי מלכ שאה, בנו של ארסלאן, הגיעו טורקמנים גם לשם. הם מוזכרים במאה ה-12 בספרי היסטוריה מוסלמים ובספרות הצלבנית כרועים-נוודים, כלוחמים בצד המוסלמי נגד הצלבנים, וכמגדלי סוסי קרב אשר נקראו גם הם "טורקמנים". לאחר מכן הם מתוארים גם בספרי מסע של תיירים וצליינים אירופיים מהמאה ה-13 ואילך.
בימי המנדט הבריטי חיו בארץ ישראל כ-2000 טורקמנים, חלקם כרועים-נוודים בדומה לבדואים, וחלקם בכפרי קבע קטנים – אבו זריק ליד קיבוץ הזורע של היום, נע'נע'יה בתחום המושב מדרך עוז של היום, וליד אלאוע'זין באזור כפר ברוך של ימינו. לאחר קרב משמר העמק ברחו תושבי הכפרים לג'נין.
גני בוסקט
גני בוסקט (אנגלית Buskett Gardens; מאיטלקית בוסקטו - Boschetto - חורש קטן) הוא אזור החורש הטבעי היחיד באי מלטה, והוא שוכן בדרום מערבו. אורכם של הגנים הוא כ-800 מטרים ורוחבם הממוצע הוא כ-200 מטרים. הגנים הם אחד האתרים היחידים באי שנהנים מזרימה של מי נגר עילי, בשל כך שהם שוכנים בערוץ נחל המוביל מצוקי דינגלי שמדרום להן. בגנים גדלים עצי אורן ירושלים, אלון, זית ותפוז, וכן שיחים רבים, ועליהם הוסיפו האבירים ההוספיטלרים צמחים נוספים במהלך המחצית השנייה של המאה ה-16. בפינה הצפון-מזרחית של הגנים שוכן ארמון ורדאלה, אחת משלושת מעונותיו הרשמיים של נשיא מלטה.
חגיגות האימנאריה
בשל ייחודם של הגנים בנוף המלטזי, הם משמשים אזור קיט ונופש פופולרי, ומדי שנה נערכת בהן חגיגת האימנאריה (l-Imnarja), שהיא החגיגה הגדולה במדינה מבחינת היקפה. החגיגה נערכת ביום חגם של פאולוס ופטרוס הקדושים, החל ב-29 ביוני. מקורה של האימנאריה הוא בחגיגות הבציר ובשוק חקלאי שהחלו להיערך במקום באמצע המאה ה-19, ומאוחר יותר נקבע מועדם ביום חגם של שני הקדושים. שמו של האירוע הוא עיוות של המילה האיטלקית "Luminaria", שמשמעותו "הארה", על שום המדורות שהודלקו בעבר בעיר הסמוכה רבאט.
עיקר האירוע הוא בגנים והוא מתחיל ב-28 ביוני בערב, בחגיגות פולקלור, שירה וריקוד, המלוות בארוחות צלי ארנבת (Fenkata) ובשתיית יין. רבים מהחוגגים נשארים בגנים משך כל הלילה, ולמחרת נערך בהם יריד חקלאי, המלווה בנגינת תזמורות. לקראת שעות אחר הצהריים נערכים מרוצי סוסים וחמורים ברבאט הסמוכה.
אוניברסיאדת בודפשט (1965)
אוניברסיאדת הקיץ הרביעית נערכה בבודפשט, הונגריה ב-1965, כאשר טקס הפתיחה והמשחקים נערכו באצטדיון פרנץ פושקש. במשחקים השתתפו 1,729 ספורטאים.
באוניברסיאדה זו נערכו תחרויות בתשעה ענפי ספורט: אתלטיקה, התעמלות מכשירים, חתירה, טניס, כדורמים, כדורסל, כדורעף, קפיצה למים ושחייה.
סך הכול הוענקו 219 מדליות, מתוכן 56 לברית המועצות ו-38 להונגריה שדורגה ראשונה בשל ריבוי מדליות הזהב שקיבלה.
קתרין קאר
קתרין "קתי" קאר (באנגלית: Catherine "Cathy" Carr; נולדה ב-27 במאי 1954) היא שחיינית עבר אמריקאית, אלופה אולימפית (מינכן 1972) ושיאנית עולם במשחה ל-100 מטר חזה, בעלת 2 מדליות זהב אולימפיות. האלופה האולימפית הראשונה מניו מקסיקו.
ביוגרפיה
קתרין קאר נולדה באלבקרקי, ניו מקסיקו. היא התאמנה תחת הדרכתו של המאמן, אלוף אולימפי בעצמו, מייק טרוי, במועדון השחייה קורונדו.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכתה קאר בשתי מדליות זהב. במשחה ל-100 מטר חזה בשיא עולם חדש בתוצאה של 1:13.58 דקות, שיפור לשיאה של בת ארצה קתי בול מ-1968 (1:14.2 דקות). שנייה הייתה גלינה פרוזומנשיקובה מברית המועצות, בעבר אלופה אולימפית ושיאנית עולם (1:14.99 דקות) ושלישית הייתה בוורלי ויטפילד מאוסטרליה (1:15.73 דקות) האלופה האולימפית הטרייה במרחק הכפול. בשלב חצי הגמר, קבעה קאר שיא אולימפי חדש (1:15.00 דקות). במשחה ל-4x100 מטר מעורב היא וחברותיה קבעו שיא עולם חדש בתוצאה של 4:20.75 דקות לפני מזרח גרמניה (4:24.91 דקות) ומערב גרמניה (4:26.46 דקות).
באוניברסיאדה שנערכה במוסקבה בשנת 1973 זכתה קאר ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף. מדליות זהב במשחה ל-200 מטר חזה (2:42.30 דקות) ובמשחה ל-4x100 מטר מעורב (4:29.78 דקות) ומדליות כסף במשחה ל-100 מטר חזה (1:15.60 דקות) ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי (2:28.65 דקות).
עבדול חמיד השני
מילדותו ועד עלייתו לשלטון
עבדול חמיד היה בנו של הסולטאן אבדילמג'יט הראשון וטרימוז'גאן סולטאנה, אשר הייתה צ'רקסית. בגיל עשר התייתם מאמו והחל להתחנך אצל מורה פרטי אשר לימד אותו ערבית, פרסית, צרפתית, היסטוריה ומוזיקה. כיורש השלישי למלך לא היה צפוי לרשת את הכס ולכן חי חיי נהנתנות כמעט ללא מטלות רשמיות. בשנת 1867 יצא למסע באירופה ביחד עם דודו הסולטאן אבדילאזיז, וביקר בין היתר בתערוכה העולמית של פריז בהזמנתו של נפוליאון השלישי. עבדול חמיד התרשם רבות מהערים המרכזיות של אירופה ומהטכנולוגיה המערבית. בנעוריו תואר כאדם צנוע, חרוץ ואינטליגנטי, אך הניסיון שצבר בתוככי החצר העות'מאנית ובמיוחד מאורעות 1876, שהעלו אותו לכס המלוכה, הותירו בו חוסר ביטחון וחשדנות כלפי הסובבים אותו, שהלכו וגברו לאורך שנות שלטונו.
שנת 1876 הייתה שנת משבר כלכלי ופוליטי במהלכה פרצה התקוממות בבוסניה והרצגובינה. הסולטאן אבדילאזיז היה מנותק מסביבתו ומרוחק ממוקדי הכוח וכעבור זמן התאבד. מוראט, אחיו של עבדול חמיד ותקוותם של הליברלים, הודח מהשלטון בסוף אוגוסט 1876 בשל אי כשירות נפשית. דרכו של עבדול חמיד לכס הסולטנות נסללה בתמיכתם של הווזיר הגדול מידהט פאשה וחבר הנאמנים, וב-1 בספטמבר 1876 היה לסולטאן השלושים וארבעה של האימפריה העות'מאנית. עבדול חמיד, שהיה אדם מאופק, לא היה מוכר כאשר עלה לכס השלטון. הוא הצטייר כליברל שינקוט במדיניות פרו בריטית. בעת ההיא הייתה נתונה האימפריה בעימות בסרביה ובמונטנגרו שבבלקנים ובהתנגשות אינטרסים מתמשכת עם שאיפת האימפריה הרוסית להגמוניה על מצר הדרדנלים.
תקוותו של עבדול חמיד השני הייתה למשול באימפריה באמצעות שלטון אוטוקרטי. מדיניותו הייתה מבוססת על אידאולוגיה אסלאמית ופרשנותו הייתה מנוגדת לזאת של העות'מאנים הצעירים אשר הושפעו מערכים ליברליים. הוא ראה באסלאם מכשיר לדיכוי החירויות והייצוגיות. את תביעתו לכוח מוחלט השתית על הטענה העות'מאנית המסורתית לכס החליפות. הוא עודד ערכי רוח פאן אסלאמיים גם סביב הדומיננטיות הפוליטית הדתית שלו עצמו, כממלא מקומו של הנביא.
חזית הבלקן
בדצמבר 1876 ובינואר 1877 התקיימו הבחירות לפרלמנט העות'מאני והוא נפתח רשמית ב-19 במרץ. להוציא את שכבות האליטה, הממשל והצבא הבכירים, שאר נתיני האימפריה כמעט ולא גילו עניין בעבודת הפרלמנט. חברי הפרלמנט ניסו לייצג את הדעות במחוזות הבחירה שלהם, אך עבדול חמיד נמנע כמעט לחלוטין מלבצע את חובותיו החוקתיים, משום שהחוקה הרשתה לסולטאן ולשריו למשול באמצעות צווים. בחזית הבלקן, היו לרוסים שאיפות להשתלט על אזור הים השחור ומיצרי הדרדנלים ובכך להשיג גם גישה חופשית לים התיכון. כך, החלה רוסיה להתערב לטובת עמי הבלקן, אשר החלו מתמרדים כנגד האימפריה. בתחילה בוסניה והרצגובינה, אחר כך סרביה ומונטנגרו ולבסוף הבולגרים. לאחר המבוי הסתום שנוצר בעקבות "ועידת קונסטנטינופול" בדצמבר 1876, הגבירה רוסיה את מאמציה לחתור תחת ההגמוניה העות'מאנית בבלקן ובהמשך, בתאריך 24 באפריל 1877, היא הכריזה מלחמה על האימפריה העות'מאנית.
עבדול חמיד, ציפה לשווא לתמיכה בריטית במהלך המלחמה והרוסים כבשו חלק ממזרח אנטוליה, חדרו עמוק לתוך הבלקן ועצרו רק בשערי איסטנבול. הסיבה היחידה שמנעה את קריסת האימפריה הייתה התעשתותם של הבריטים ושליחתו של צי מלחמה לים מרמריס.
חזית המזרח התיכון ואפריקה
עוד בקונגרס ברלין ב-1878 הגיעו המעצמות להסכמה כי לצרפת תינתן שליטה בתוניסיה. זו ניצלה את ההזדמנות וב-1881 פלשה למדינה, עקב סכסוך גבולות עם אלג'יריה, שהייתה אז המושבה הצרפתית העיקרית באפריקה. תוניסיה הפכה למדינת חסות של צרפת. במהלך מרד עוראבי במצרים ביולי 1882, כבשו הבריטים את המדינה וסייעו לח'דיו תאופיק לבלום את המרד, בעקבות בקשתו. כך אבד לעות'מאנים גם וילאייט מצריים, שמאז ימי מחמת עלי פאשא, נע בין מדיניות עצמאית עם זיקה עות'מאנית לבין השפעה בריטית הולכת וגוברת.
הבעיה המקדונית
בימיו של עבדול חמיד השני אירעו שני סכסוכים אתניים מורכבים, שכונו הבעיה המקדונית והבעיה הארמנית. אחרי קונגרס ברלין נותרה מקדוניה במסגרת האימפריה. הלאומיות המתהווה במקדוניה גרמה לאי שקט באזור, בשל הרכב האוכלוסייה שכללה בני לאומים רבים. בשל השאיפות הלאומיות המנוגדות של הקבוצות הללו והמאבק בין הבולגרים ליוונים על השליטה בכנסייה האורתודוקסית, יצא המצב במקדוניה מכלל שליטה. המעצמות ניסו להתערב והציעו רפורמות ומידה מסוימת של אוטונומיה תחת שליטה זרה, אבל ההשתהות מצד העות'מאנים והיריבות בין המעצמות עצמן, הכשילו את מאמציהן.
הבעיה הארמנית
הבעיה העדתית הגדולה ביותר הייתה הארמנית. הארמנים היוו מיעוט ניכר בשש מתוך שבע הפרובינציות המזרחיות של אנטוליה העות'מאנית. עד למאה ה-19 כבר היו יישובים ארמניים חשובים ברבות מערי אנטוליה המרכזיות. האידאולוגיה הלאומית החדשה החלה להיות מורגשת והוקמה התנועה הארמנית לשחרור לאומי הארמנים תבעו רפורמות בפרובינציות ואף החלו במתקפות טרור כגון בבשקאלה אשר בנפת ואן ב-1889. בתגובה גייסה הממשלה מספר שבטים כורדים והקימה יחידות מיוחדות, במתכונת יחידות הקוזאקים הרוסיות. בה בעת, המיליטנטיות הארמנית התחזקה, בשל החוזה שנחתם בברלין ומפעילויות מהפכניות של מפלגות שונות. ב-1894 דכא עבדול חמיד בנוקשות התקוממות ארמנית, באופן שהביא להתמרמרות בקרב המעצמות האירופאיות. באביב 1895 הייתה במזרח אנטוליה סדרת התקפות ופוגרומים כנגד הארמנים.
הסולטאן הואשם בכך, שעמד מנגד ולא עשה מאומה נגד הפוגרומים ולפעמים אף עודד את מרחץ הדמים. המעצמות האירופאיות רוסיה, בריטניה וצרפת הגיבו בזעם, אך המגעים המהוססים ביניהן במטרה להסכים על דרכי פעולה לאילוץ הממשל העות'מאני לחולל רפורמות במזרח, נכשלו בשל היריבות ההדדית. בשנים 1895 ו-1896 התחוללו שוב מעשי טבח נרחבים במזרח וכעת גם באיסטנבול, מבלי שהמעצמות או הסולטאן ינקטו שום פעולה יעילה. בשלהי שנת 1896 השיבה לעצמה הממשלה העות'מאנית בהדרגה את השליטה, והקרבות שככו. מאז אותם אירועים נודע עבדול חמיד השני, בשם "הסולטאן האדום". התסיסה הלאומית התפשטה לכל רחבי האימפריה, החל מכרתים ועד לדרוזים באזור לבנון של ימינו. בשנת 1897 זכה הצבא העות'מאני, בניצחון צבאי כנגד היוונים ושנה לאחר מכן השיג הסולטאן תמיכה פומבית מווילהלם השני, בעת ביקורו באימפריה.
הפוליטיקה הפנימית
בעת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), חברי פרלמנט רבים מתחו ביקורת על אופן התנהלותם של הצבא, הממשלה והסולטאן עצמו. פורום זה הטריד את הסולטאן צעיר הימים בשלטון וכך, בתאריך ה-14 בפברואר 1878 פיזר עבדול חמיד את הפרלמנט לזמן בלתי מוגבל והשעה את החוקה. מתאריך זה ואילך, הסולטאן עבדול חמיד השני לא רק מלך, אלא גם שלט באימפריה כמונרך אבסולוטי. מיד לאחר השעיית החוקה נעשו שני ניסיונות הפיכה כושלים שמטרתם הדחת עבדול חמיד השני והחלפתו במוראט. בבירת האימפריה נעצרו כל חברי תנועת "הטורקים הצעירים" שהיו מוכרים לשלטונות ואחרי משפט ראווה נשלחו מנהיגיהם לגלות בלוב. אמינותם של רבים אחרים מחברי הטורקים הצעירים נפגמה, כשהוענקו להם משרות קלות ומכניסות בממשלתו של עבדול חמיד השני, או בשירות הדיפלומטי. לתפקיד הווזיר הגדול מינה הסולטן את קוקאק סאדית, שכיהן בתפקיד זה בעבר שבע פעמים והיה איש אמונו. הוא החליף את מידהט פאשה שהוגלה לחצי האי ערב. בתחילת שנת 1890 ניסה עבדול חמיד לחזק את שליטתו על אוכלוסיות המיעוטים השונות ברחבי האימפריה, תוך מגמה לצרף אותם באופן מסודר לאוכלוסייה העירונית משלמת המיסים. בשנה שלאחר מכן הוא הקים את "בית הספר לשבטים", מתוך מטרה להכשיר את בני השבטים הכורדים והערבים לטפל בענייני מינהל. לציון חצי יובל לעלייתו לשלטון בשנת 1901 הוקמו בתחילת העשור הראשון של המאה ה-20 כ-100 מגדלי שעון ברחבי האימפריה העות'מאנית. המגדלים הוקמו ככל הנראה, על מנת להראות שהאימפריה העות'מאנית מתקדמת ומפותחת ולהדגים את שליטתו האבסולוטית של הסולטאן בשטחי האימפריה. בארץ ישראל הוקמו שישה מגדלים, הנמצאים בערים צפת, עכו, חיפה, שכם, יפו, וירושלים (ישנה מחלוקת לגבי מגדל שביעי שהוקם בנצרת, האם הוא חלק מקבוצת מגדלים זאת). כמו כן הוקם בעמק בית שאן כפר ערבי חדש על שמו של הסולטאן, שנקרא "חמידיה" (לאחר שנחרב הכפר הוקם לידו קיבוץ חמדיה).
שמעון לפיד
הרב שמעון משה לפיד (נולד ד' באלול ה'תשי"ט, 7 בספטמבר 1959) הוא ראש הישיבה הגבוהה אור עציון וראש הכולל בישיבה. חתנו וממשיך דרכו של מייסד הישיבה, הרב חיים דרוקמן.
קורות חייו
נולד ליהושע ורחל לפיד (לופט) וגדל בבת ים במשפחה דתית-לאומית. למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר ובישיבה התיכונית 'אור עציון' אצל הרב משה בלייכר והרב אריה שטרן. הרב לפיד סיפר כי לרוב לא היה נכנס לשיעורים והיה לומד באופן עצמאי עד שסיים בגרות בסוף כיתה י"א. באותה שנה הגיע למקום השני בחידון התנ"ך העולמי לנוער יהודי. בתקופה זו שימש מדריך בתנועת הנוער 'בני עקיבא'. בכיתה י"ב, לאחר שסיים את לימודי התיכון ובגרות, ביקש מראש הישיבה הרב דרוקמן להקים כיתה תורנית שבה ילמדו רק לימודי קודש. הרב למד בכיתה זו יחד עם 5–6 בחורים מכיתתו למשך שנה אחת, וקבוצה זו הייתה התשתית לישיבה הגבוהה אור עציון שקמה שנה לאחר מכן.הרב לפיד למד בה במחזור הראשון למשך כמה שנים, ביניהן התגייס לצה"ל במסלול הסדר. ב-כ"ה בתשרי ה'תשמ"ג נישא ליסכה, בתו של הרב דרוקמן. מספר שנים לאחר מכן בגיל צעיר מונה לכהן כר"מ בישיבה. בהמשך מונה גם לכהן כראש הכולל בישיבה.
הרב לפיד מעביר שיעורים, ביניהם את הדף היומי ביישוב מרכז שפירא ושיעורים נוספים במוסדות הקשורים לישיבה.
בי"ג בטבת ה'תשפ"ג, לאחר פטירת הרב דרוקמן, מונה למחליפו וממשיך דרכו בישיבה ולכהן כראש הישיבה הגבוהה 'אור עציון'. טקס המינוי נערך בבית הרב דרוקמן.
חיים אישיים
הרב לפיד נשוי ליסכה, בתו של הרב חיים דרוקמן. הם מתגוררים במרכז שפירא. לזוג 16 ילדים.
בנו של הרב, הרב צבי יהודה לפיד משמש כרב קהילה בהוד השרון.
עבדול חמיד השני
תמורות בכלכלה, חינוך משפט ותקשורת
בימיו של עבדול חמיד השני, חלה התפתחות משמעותית במערכת החינוך והונחה תשתית לחינוך היסודי לבנים ולבנות. גם החינוך התיכוני קיבל דגש, כשלב מכין לקראת בתי הספר הגבוהים. בהמשך, נוסדה האוניברסיטה של איסטנבול. בתי הספר המקצועיים, בתחום הרפואה, משפטים, הנדסה לתחומיה, התפתחו מאוד בתקופה זו. במערכת החינוך הוכשרה האליטה של הדור הבא, זו העתידה לפעול בראשית המאה ה-20 ולהניח את היסודות לרפובליקה הטורקית. ב-1885, החליט הסולטאן לחזק את הקשרים עם גרמניה כמשענת נגד לרוסים והבריטים. הגרמנים שלחו יועצים וציוד צבאי רב, כדי לשפר את הרמה הצבאית של הצבא העות'מאני ולבנק הגרמני ניתן זיכיון לסלילת כבישים ומסילות ברזל בתוך אנטוליה. במטרה לחזק את הלגיטימציה שלו, החל הסולטאן בבנייה מסיבית של פרויקטים כגון: מסגדים, בתי ספר, בתי חולים ובתי הארחה כאשר המפורסם ביניהם הוא ארמון דאר אל עזיז. בשנים הראשונות לשלטון עבדול חמיד הגיעה תנועת הטנזימאט – הרפורמה במשפט, באדמיניסטרציה ובחינוך-לשיאה. החשובה שברפורמות המשפטיות הייתה קבוצה של ארבעה חוקים, שפורסמו במאי וביוני 1879 אשר שנים מהם עסקו בארגון המשפט ובתי הדין ושניים בתהליך המשפטי עצמו. הריכוזיות המנהלית התפתחה רק בתקופתו של עבדול חמיד השני והסתייעה לשם כך בהתפתחות המואצת באמצעי התקשורת באימפריה כשהחשוב מכולם היה הטלגרף.
שמעון לפיד
חיים אישיים
בנו הרב אלישע לפיד משמש כר"מ בישיבת מעלה אליהו בתל אביב.
עבדול חמיד השני
תמורות בכלכלה, חינוך משפט ותקשורת
הטלגרף העניק בראש ובראשונה לממשל המרכזי אמצעי יעיל לשלוט בפרובינציות, בין היתר באמצעות התקשורת עם מושליו ופקידיו שבהן. באותן שנים הוקמו מסילות ברזל ברחבי האימפריה ובכלל זה מסילת הרכבת החיג'אזית וספינות קיטור שלטו בנתיב ההפלגות באגן המזרחי של הים התיכון, משלהי שנות השבעים של המאה ה-19 ואילך. אמצעים טכניים משופרים אלה אפשרו למינהל להתייעל בגביית מיסים, בגיוס צבא ובשמירה על החוק והסדר. בשנות השמונים של המאה ה-19 החלו בתי הספר המודרניים לספק די בוגרים כדי לאייש את הפקידות. השיפור בחינוך הביא להגברת האוריינות ויצר שוק לעיתונות העות'מאנית, שהתרחבה במהירות מבחינת מספר הפרסומים ונתוני התפוצה גם יחד. עיתוני התקופה היו כעת מקצועיים יותר והגיעו לקהל קוראים גדול בהרבה. עם זאת, חופש הביטוי בהם הוגבל מאוד בעיקר מ-1888 ואילך, בידי צנזורה, שאסרה התייחסות לעניינים פוליטיים ובמיוחד בכל מה שקשור בליברליזם, לאומיות או חוקתיות. המצב הכלכלי שירש עבדול חמיד השני היה בעייתי מאוד, אך הוא וממשלתו הקפידו במשך תקופה ארוכה שלא ללוות כספים והעות'מאנים פרעו חלק גדול יותר מחובם הישן. רק בתחילת המאה ה-20 הואץ קצב נטילת ההלוואות החדשות.
אחרית שלטונו וימיו של עבדול חמיד
בתחילת המאה ה-20 החלו נערמים קשיים שלטוניים בתחומים רבים. הסולטאן התעמת מול ראשי התנועה הציונית בקשר לתוכניתם בנושא ארץ ישראל. בה בעת, המהומות במקדוניה החריפו ועבדול חמיד נאלץ להסכים לפריסת כוח בינלאומי באזור. ב-1905 נחלץ הסולטאן מניסיון התנקשות בחייו, אשר אורגן על ידי קיצונים ארמנים ואנרכיסטים עות'מאניים. גם בתימן פרצה התקוממות גלויה כנגד כוחות האימפריה. המתיחות עם בריטניה בנושא עקבה החלה לגאות והיא הייתה בבואה של המאבק להגמוניה בשטחי המזרח התיכון, אשר יגיע לשיאו בימי מלחמת העולם הראשונה. מורת רוח החלה להתפשט גם בקרב הנתינים העות'מאנים במזרח אנטוליה ופרצו הפגנות נגד עול המיסים הכבד והמנגנון האדמיניסטרטיבי המקרטע. גם בקרב הצבא התגברה מורת הרוח מהקיבעון בו הייתה נתונה האימפריה. ב-1908 מונהג היה הצבא העות'מאני על ידי קצינים צעירים, שתמכו בדעותיה של מפלגת הטורקים הצעירים. הקצינים התקוממו נגד הממשל המרכזי ודרשו להשיב את חוקת 1876. עבדול חמיד נאלץ להיכנע ובתאריך 24 ביולי 1908 השיב את החוקה על כנה. הסולטאן הנהיג מחדש בחירות והתיר לפרלמנט להתכנס. דווקא עבדול חמיד, שהתנגד בנחרצות לצמצום סמכויותיו תחת המונרכיה החוקתית, היה זה שפתח את מושב הפרלמנט ב-17 בדצמבר 1908.
למרות ויתוריו של הסולטאן, התהליך היה בלתי הפיך והמשטר החדש עורר אופוזיציה הן בקרב הליברלים והן בקרב הממסד הדתי, עד לפריצת מרד ב-13 באפריל 1909. אלפי חיילים התקוממו והפגינו מול הפרלמנט, תוך קריאה להחלת השריעה ופירוק הוועדה לאחדות וקדמה. במשך כמה ימים איסטנבול נותרה בידיהם של המורדים. נראה, שלעבדול חמיד לא הייתה מעורבות בליבוי האלימות, אבל העמדה הפייסנית בה נקט עוררה זעם בקרב מנהיגי הטורקים הצעירים, וב-27 באפריל 1909, בחסות ראשי הצבא הודח הסולטאן והוחלף ביורש העצר. למעשה, הכוח במדינה עבר לידיה של כת צבאית, שהקימה ממשלה אזרחית היא ממשלת "הטורקים הצעירים". עבדול חמיד הוגלה לסלוניקי עם כ־40 מבני משפחתו וסגל הארמון. בעוד שבאיסטנבול בוטל מוסד ההרמון, הורשה עבדול חמיד לקחת איתו שלוש מנשותיו וארבע מפלגשיו. אחיו, יורש העצר מחמד ראס-עד ירש אותו והפך למהמט החמישי. בסלוניקי, התגורר עבדול חמיד ב"וילה הלטינית" תחת פיקוח קפדני. כשהעיר, בירת חבל מקדוניה, הייתה תחת איומם של צבאות יוון ובולגריה, במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, הועבר הסולטאן המודח בחזרה לאיסטנבול, שם נקבע מקום מושבו בארמון ביילרביי ובו הלך לעולמו, מדלקת ריאות ב-10 בפברואר 1918.
הקהילה היהודית ושאלת ארץ ישראל
במהלך תקופתו של עבדול חמיד, תועדו התקפות אנטישמיות על בתי מסחר של יהודים, אך עמדתו המסורתית של הממשל העות'מאני הייתה הגנה על היהודים כמיעוט הנאמן לסולטאן. אחת מהתאוריות האנטישמיות שפשטה בקרב האליטה העות'מאנית, צצה לאחר שהסולטאן דחה את בקשות הרצל להקים מדינה יהודית בארץ ישראל. לדבריהם הדבר גרר "נקמה" יהודית בסולטאן, על ידי דרבון ומימון תנועת "הטורקים הצעירים" שרוב חבריה היו "יהודים חשאיים ומומרים לאסלאם", להדחת הסולטאן. בשאלת ארץ ישראל, הסתייג הסולטאן ממתיישבי העלייה הראשונה, בעיקר בשל גישתו הפאן אסלאמית, מאחר שמדובר היה בבני דת זרה באימפריה מוסלמית. בנוסף, חשש שהתיישבות יהודים בארץ ישראל עלולה לעורר תסיסה לאומית בקרב הערבים שהיוו רוב מוחלט ובעיניו היו רובם של היהודים שהגיעו לארץ, נתיניה וסוכניה של רוסיה אויבתה של האימפריה. כפועל יוצא מכך, הוטלו הגבלים ואיסורים רבים על העולים, החל מהגבלים בבנייה, רכישת קרקעות וכלה בהטלת מיסים כבדים. מ-1896, החלה פעילות נמרצת של התנועה הציונית בראשות בנימין זאב הרצל, אשר שם את יהבו על הסולטאן, מתוך תקווה שהוא יאות למכור את ארץ ישראל ליהודים, משתי סיבות: ההון הרב של עשירי היהודים יכסה את כל חובותיה של האימפריה והיהודים בחריצותם ונחישותם יהפכו את ארץ ישראל לגן פורח ובכך יתרמו לאזור כולו. בנימין זאב הרצל נפגש עמו בתקווה להשיג ליהודים צ'ארטר על ארץ ישראל כחלק מפעילות הציונות המדינית. הרצל גם הציע כסף לאימפריה העות'מאנית וגם סכום גדול לסולטאן אולם הסולטאן דחה את בקשתו ואמר: .
עבדול חמיד תמך בהתיישבות יהודית ברחבי האימפריה העות'מאנית ובלבד שתהא מחוץ לארץ ישראל. יצוין, כי ההצעות נכשלו גם משום שלהרצל לא היה הון ממשי. השליט השני אליו פנה הרצל היה הקיסר הגרמני ווילהלם השני. גרמניה הייתה מהמעצמות החשובות באירופה ונודעה לה השפעה על האימפריה העות'מאנית. הרצל הצליח להיפגש עם קרוביו של הקיסר הגרמני ואף פעמיים עם הקיסר עצמו, במסגרת מסעו לארץ ב-1898. בפגישה במקווה ישראל החליפו הקיסר והרצל מספר משפטי נימוסין. לאחר מכן נפגשו פעם נוספת באוהלו של הקיסר בירושלים, שם זכה הרצל להציג את תוכניתו לקיסר ואף קיבל את ברכתו העקרונית. הקיסר לא היה מוכן להתחייב לתמוך בתוכנית, כי לא האמין בה ואף כנראה חשש שפעילות ציונית באישורו תחליש עוד יותר את האימפריה העות'מאנית. בשנת 1901 אף הופצה באירופה גלוית ברכה לשנה טובה, עליה דיוקנאות הסולטאן והרצל.
עבדול חמיד בראי ההיסטוריה
תקופת שלטונו נחשבה לעידן הריאקציה בהיסטוריה העות'מאנית. אף על פי שהסולטאן הסתייג נחרצות מרעיונות ליברלים וחוקתיים, הוא לא התנגד לרפורמה ולמגמה המערבית, שיכלו בתמהיל נכון לחזק את מעמדו ומעמד האימפריה.
עבדול חמיד הוא אחת מהדמויות השנויות ביותר במחלוקת בהיסטוריה העות'מאנית. היסטוריונים מסכימים שהייתה לו אישיות דומיננטית, זיכרון יוצא דופן ואינטליגנציה בולטת. אולם, כל המעלות האלה התבטלו בשל נטייתו לחשדנות יתר שהובילה אותו להתבודדות ב'אילדיז' ולהתנהגויות בלתי צפויות. עבור אחדים, הוא נשאר "הסולטאן האדום", אשר הורה או אפשר את טבח אלפי הארמנים, רדף את הליברלים ו"הטורקים הצעירים", וביסס שלטון של אימה ברחבי האימפריה שלו. אחרים מציינים אותו כשליט דגול אשר שקד על מירוק תדמיתה של האימפריה העות'מאנית ושל האסלאם, דבר שהפך את תקופת שלטונו לאחת הגדולות בהיסטוריה של העולם האיסלמי. יש כאלו שמדגישים את מאמציו הגדולים למודרניות, ומציגים אותו כאדם שהתקדם לכיוון הטנזימאט.
המחקר בן זמננו, מאשר את קיומה של המערכת "החמידאנית", אשר מתאפיינת בשינוי גדול יותר במדיניות, משהיה בתקופת הטנזימאט. מבחינה פוליטית, מעבר כוח אל הארמון, מבחינה חברתית, המדינה נסמכה על פקידות מקומית שמרנית, במקום פקידים בעלי אוריינטציה מערבית מאיסטנבול. מבחינה טריטוריאלית, אנטוליה והפרובינציה הערבית קיבלו קדימות על אזור הבלקן. אוכלוסיות האימפריה בימי שלטונו של עבדול חמיד השני גדלה מכ-20 מיליון בשלהי שנות השבעים של המאה ה-19, ליותר מ-27 מיליון בסוף המאה, גידול של 35 אחוזים. היסטוריונים טורקים מודרניים, מייחסים לתקופתו את יצירת התשתית שהובילה להקמת טורקיה המודרנית.
קיבוץ חמדיה בעמק בית שאן נקרא בעקיפין על שמו, כיוון שבסמוך התקיים כפר ערבי, אל חמידיה, שנקרא ישירות על שם הסולטאן.
פול ואן דייק
פול ואן דייק (באנגלית: Paul Van Dyk) הוא שם הבמה של מתיאס פול, תקליטן ויוצר מוזיקה אלקטרונית גרמני בעל שם עולמי. הוא נחשב לאחד מהתקליטנים המובילים בעולם וזכה בתואר 'תקליטן השנה של מגזין DJ' הנחשב שנתיים רצוף בשנים 2005 ו-2006. מאז שנת 1998 ואן דייק נמצא בין 40 הגדולים במצעד התקליטנים השנתי.
ביוגרפיה
מתיאס פול נולד ב-16 בדצמבר 1971 באייזנהוטנשטד, ברנדנבורג, מזרח גרמניה אך זמן קצר לאחר מכן עברה משפחתו למזרח ברלין. אביו עזב את אמו כשפול היה בן 4 והוא גדל ללא אב. לאחר סיום הלימודים החל לעבוד כטכנאי שידור. באחד הראיונות שלו, ואן דייק סיפר שהחל להתעניין במוזיקה בזכות הרדיו. הוא אהב להאזין בסתר לRias, הרדיו שארצות הברית הפעילה בתקופת המלחמה הקרה והיה מיועד למזרח גרמניה.
זמן קצר לפני נפילת חומת ברלין ואן דייק ואימו קיבלו אישור לעזוב את גרמניה המזרחית ועברו לגור בהמבורג יחד עם הדודה שלו.
בשנת 1990 חזר ואן דייק לברלין והחל להופיע כתקליטן במועדון מקומי. בשנת 1992 הוא חתם בלייבל מקומי חדש שעסק במוזיקה אלקטרונית: MFS.
עם ההצלחה שלו הוא חבר לאחד התקליטנים החמים באותה תקופה בגרמניה, קיד פאול שהיה רזידנט של המועדון הכי מפורסם בברלין.
סגנון המוזיקה של ואן דייק משך את תשומת לבו של התקליטן ומפיק קוסמיק בייבי שחבר לואן דייק ויחד הם הקימו את ההרכב 'The Visions Of Shiva'. ההרכב הוציא שני סינגלים בלבד: "Perfect Day" ו-"How Much Can You Take?". לאחר מכן נפרדו דרכיהם. ואן דייק הוציא את אלבום האוסף הממוקסס הראשון שלו: "X-Mix-1 - the MFS Trip".
בשנת 1994 יצא אלבום סטודיו הבכורה שלו, "45 RPM". בשנת 1996 ואן דייק הוציא את אלבומו השני, "Seven Ways". אלבום שהפך את ואן דייק לחלוץ של מוזיקת טראנס והיה האלבום המצליח הראשון שלו בבריטניה, שם נכשל באלבום הבכורה שלו.
בתחילת 1997 ואן דייק החל לשתף פעולה עם התקליטן והמפיק האמריקאי, BT. יחד הם הוציאו סינגלים כמו: "Flaming June", "Forbidden Fruit and Namistai","Beautiful Place" ועוד.
בשנת 1998 ואן דייק עזב את הלייבל MFS והקים חברת תקליטים עצמאית משלו, ונדיט רקורדס. בשנת 2000 הוציא את האלבום השלישי שלו והאלבום הראשון שיצא דרך חברת התקליטים שלו, "Out There and Back". באותה שנה הוא הוציא גם את אלבום הרמיקסים הראשון שלו "The Politics of Dancing".
האלבום, "Reflections" שיצא בשנת 2003 הושפע מהטיול של ואן דייק בהודו שנה קודם. בשנת 2007 יצא לאור האלבום החמישי שלו, "In Between" ובשנת 2012 יצא אלבומו האחרון "Evolution".
שלמה במברגר
קורות חייו
נולד בב' באייר תקצ"ה (1835) בוויסנברון, פרבר של וירצבורג, לרבי יצחק דב במברגר.
בסביבות שנת תרכ"ב נשא את לאה בת הרב אברהם אדלר אב"ד אשפנבורג.
היה זמן קצר מורה בהאספורט ובזלצבורג. לאחר מכן עבר ללנגנוי שבשווייץ לאחר שהוסמך לרבנות על ידי רבי יעקב אטלינגר באלטונה ועל ידי רבי מנחם דרייפוס בזלצבורג.
בשנת תרל"ה נפטרה אשתו בלגנוי.
בשנת 1881 תרמ"א עבר לנידרהגנטל, ובשנת 1886 תרמ"ו החל לכהן כרבה של זנהיים.
במלחמת העולם הראשונה התחוללו בזנהיים קרבות קשים בין הצרפתים לגרמנים ומשום כך נאלצו רוב היהודים לברוח מהעיר, הרב במברגר עבר לגור אצל בנו נפתלי בקיצינגן.
נפטר בוירצבורג בכ"ו באדר תרע"ח, לאחר מחלה קשה.
בנו הוא הרב פינחס במברגר. בן נוסף היה ד"ר יצחק במברגר.
שלום דובער וולפא
קורותיו
אחרי חתונתו בהוראת הרבי מלובביץ' עבר להתגורר בקריית גת וניהל שם את ישיבת חב"ד ורשת של מוסדות חינוך חב"ד בעיר. לאחר שהמוסדות נקלעו לקשיים כספיים כבדים הוא פרש מהניהול והעביר את הישיבה לרב משה הבלין.
בשנת 2006 הקים בעיר ביתר עלית את מכון "הרמב"ם השלם" העוסק בפיענוח וביאור ספרו של הרמב"ם היד החזקה. בשנת תשס"ז (2007) יצא לאור הכרך הראשון במסגרת הפרויקט, על הלכות שבת פרקים א-ד. בשנת 2010 עבר לגור בעיר זו.
פעילות ציבורית
וולפא הוא מן המנהיגים הבולטים של הזרם המשיחיסטי בחב"ד. הוא תמך בפרסום זיהויו של הרבי מלובביץ' כמשיח עוד בימי חיי הרבי, והרבי נזף בו על כך והתרה בו שיימנע מכל פעולה כזו בעתיד, בנימוק שפרסומים כאלו מרחיקים אנשים מלימוד תורת החסידות. עם זאת, הרבי מלובביץ' עודדו בשנת תשמ"ז לכתוב חיבורים אחרים. בתשנ"א שאל את הרבי שוב בעניין, והוא ענה לו שידפיס את ספרו בהשמטת קטעים שעלולים להרחיק אנשים, ואכן הוציא את הספר בהשמטת כמה קטעים.
בעקבות מאבקו של מנהיג הציבור הליטאי הרב אלעזר מנחם מן שך ברבי מחב"ד, הוציא וולפא סדרת ספרים בשם "ידבר שלום" שבהם חלק על חידושיו של הרב שך, בספרו "אבי עזרי". בעקבות כך סבל מהתנכלויות.
בעקבות הוראת הרבי מחב"ד להעדיף חבישת פאה נכרית לכיסוי ראש לנשים, ניהל מאבק נגד עסקנים שהתנגדו לחבישת פאה לנשים. בעקבות תמיכת הרב מאיר מאזוז (בהקדמתו לספר עבד לעבדי ה') בדעת המתנגדים לחבישת פאה, הוציא לאור וולפא את הספר "לקט שכחת הפאה" ובו מענה לחששותיו של הרב מאזוז בצירוף דעתם של רבנים התומכים בחבישת פאה. בפרשה סביב חבישת הפאות שיובאו מהודו, שהסעירה בשנת תשס"ד (2004) את העולם החרדי, הצטרף לעמדת המתירים והוציא לאור ספר בנושא בשם "יקם שערה לדממה".
בשנת 2009 העניק פרסים כספיים מטעם המטה העולמי להצלת העם והארץ לחיילים מגדוד שמשון, שהניפו שלטים נגד השתתפות הגדוד בפינוי פעילי ימין מאתר ההתנחלות חומש. עקב כך הוגש נגדו כתב אישום על הסתה לאי-ציות לפקודה, בדצמבר 2017 זוכה.
ב-2011 כינה כוחות ביטחון שמפנים יישובים כ"מחבלים בשחור" וקרא לירות עליהם כדורי גומי.
המחאה נגד תוכנית ההתנתקות
בתקופת המחאה נגד תוכנית ההתנתקות הקים וולפא את המטה העולמי להצלת העם והארץ, יחד עם הרב יקותיאל ראפ, וארגן כנס מחאה בבנייני האומה בירושלים. ביוזמתו גם נכתב ספר תורה לזכות תושבי גוש קטיף, כשצעדת הכנסת ספר התורה החלה בכפר מימון והסתיימה בנוה דקלים. בעת הפינוי היה בגוש קטיף ודגל במאבק ללא פשרות. כאשר ראש הממשלה אריאל שרון נפל למשכב תקף את הרבנים שקראו להתפלל עבורו. לאחר הפינוי ארגן כנס מחאה תחת הסלוגן "לא נשכח ולא נסלח", בו אמר כי התפילות לשלום המדינה סייעו לשרון לבצע את ההתנתקות. היה מיוזמי הקמת מוזיאון גוש קטיף בירושלים.
בעקבות מלחמת לבנון השנייה יזם קמפיין בשם "אמרנו לכם" שבמהלכו הפיץ מיליון חוברות הסברה בעיתונות הישראלית נגד תוכנית ההתכנסות ותוכנית ההתנתקות. כמו כן יצא בקמפיין "יש דין ויש דיין" שבו פרסם את תמונות האחראים לביצוע תוכנית ההתנתקות, וטען כי כל מי שנתן ידו לאותה תוכנית נענש "משמיים".
חיים אישיים
אחיו הרב מנחם מנדל, הוא רב קהילת חב"ד ושליח חב"ד הראשי בנתניה. לרב וולפא 11 ילדים, בהם:
התעללות
התעללות היא גרימת נזק גופני או נפשי לאדם או לבעל חיים. זהו שימוש לרעה בכוח או בסמכות, תוך ניצול יחסי אינטימיות, אמון, מרות או תלות לשם פגיעה בקורבן. במקרה הקיצוני, מובילה התעללות למותו של קורבן ההתעללות. על פי רוב, התעללות קשורה ליחסי כוחות בלתי שוויוניים שבהם אחד הצדדים נושא באחריות ובעל סמכות ביחס לאחר כמו הורה וילדיו או מטפל ומטופליו.
סוגי התעללות
ניתן לחלק את נושא ההתעללות לנושאי משנה לפי שני סוגי מפתחות:
החלוקה לפי מכנה משותף של הקורבנות מבדילה בין סוגי ההתעללות הבאים: