cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פאק צ'ונג-הי
שנים ראשונות
עם הקמתה של מנצ'וקוו, פאק עבר אל מדינת החסות ונרשם שם למבחני קבלה לאקדמיה צבאית. פאק עבר את מבחן הכניסה עבור האקדמיה הצבאית המנצ'ורית בניסיונו הראשון. כישרונותיו כקצין הוכרו במהירות והוא היה אחד הקוריאנים המעטים שהורשו ללמוד ולהתאמן באקדמיה הצבאית הקיסרית היפנית ליד טוקיו. עם הכשרתו בשנת 1944 והפיכתו לצוער הוצב בתור מפקד רגימנט חיל רגלים בצבא קוואנטונג (הזרוע הצבאית של יפן במנצ'וריה) ושירת בתפקיד זה עד לכניעת האימפריה היפנית בשנת 1945, בסופה של מלחמת העולם השנייה. לאורך תקופת שירותו בצבא הקיסרי היפני פאק לא השתתף באירועים צבאיים משמעותיים אך פעל מספר פעמים להפלת מרידות של קוריאנים אנטי-יפנים בדרום מנצ'וקוו. על פועלו במנצ'וקוו ניתן לו אישית שעון זהב מידי קאנגדה, קיסר מנצ'וקוו. עם כניעת האימפריה היפנית, חצי האי הקוריאני חולק בין אזורי כיבוש על גבי קו רוחב 38 צפון בין ארצות הברית בדרום וברית המועצות בצפון. כשפאק שוחרר מהצבא היפני המובס, הוא חזר לכפר הולדתו ובילה שנה של שקטה בה עבד בחקלאות למחייתו. הודות לרקע שלו בצבא היפני ניתן היה לצפות בידי קרוביו את הצטרפותו של פאק לצבא הדרום קוריאני המאורגן (שהיה אז עדיין תחת השפעה אמריקאית), וכך גם רבים מבני דורו שהיו בעלי רקע צבאי דומה. כשנכנס לאקדמיה הצבאית הקוריאנית בספטמבר 1946, הוא חזר לקריירה הצבאית שהחל קודם לכן.
בצבא הקוריאני
עם סיום לימודיו בדצמבר אותה שנה הוא הועלה לדרגת קפטן. חוקת קוריאה הדרומית אומצה ב-17 ביולי 1948, מה שהפך אותה לאומה עצמאית קפיטליסטית פרו-מערבית המופרדת מקוריאה הצפונית שהייתה בשליטה קומוניסטית. פאק הודח מתפקידו הצבאי בשנת 1948, עקב האשמות ששיתף פעולה עם פעילים קומוניסטים. קצינים הממונים עליו התחננו בפני ממשלת לי סינג-מן לחוס על חייו של פאק על בסיס הפוטנציאל הרב שלו כקצין צבאי. הסכסוך האידאולוגי בין צפון ודרום קוריאה הגיע לנקודת הצתה כאשר צפון קוריאה פלשה לדרום ביוני 1950 ובכך החלה את מלחמת קוריאה. עם תחילת המלחמה פאק נקרא לשוב לצבא הדרום במהרה. הקריירה של פארק התאפיינה בעלייה מתמדת בשורות הצבא החדש שהתרחב במהירות - במיוחד במהלך מלחמת קוריאה.
פארק הוכיח הן את הפוטנציאל שלו והן את נאמנותו במהלך שירותו בכוחות המזוינים של הרפובליקה של קוריאה לאורך מלחמת קוריאה. לאחר תחילת המלחמה הוחזר כקצין שירות פעיל בצבא דרום קוריאה ועלה בהדרגה בשורותיו. עד לסיום המלחמה זכה למוניטין של אחד הקצינים הצעירים המבטיחים ביותר בצבא. בשנת 1953, השנה האחרונה למלחמת קוריאה, פאק התקדם לדרגת בריגדיר גנרל (מקביל לתא"ל); הוא היה בן 36, גיל צעיר יחסית אפילו לצבא הקוריאני החדש. בתור מפקד בחיל תותחנים, פאק השתתף בקורס המתקדם של בית הספר לאמנות ארטילריה של צבא ארצות הברית בפורט סיל, אוקלהומה. פאק חזר לקוריאה הדרומית וקיבל תפקיד כמפקד בית הספר לארטילריה של צבא הרפובליקה של קוריאה. מתפקיד זה הועבר לפקד על דיביזיית החי"ר החמישית בדרגת גנרל, תפקיד אשר מילא עד שנת 1957, כאשר הועבר ללמוד במכללת הפיקוד והמטכ"ל של הצבא הדרום קוריאני. מאוחר יותר הוא מונה לסגן מפקד הארמייה השנייה הדרום קוריאנית.
לאורך כלל הקריירה הצבאית שלו נודע פאק בהיעדרו הכמעט מוחלט מהתפקידים החברתיים בהם השתתפו מרבית הקצינים הבכירים. תפקידים אשר כללו התערבות ממושכת בפוליטיקה המדינית ביחד עם עמיתיהם האמריקאים ויועצי הצבא האמריקאים במדינה. אף על פי שרבים מגנרלי צבא קוריאה הצעירים נהנו באופן בולט מעמדותיהם החברתיות שזה עתה זכו להם בעקבות מלחמת קוריאה, פאק היה יוצא מן הכלל.
רקע
הרפובליקה השנייה, שאימצה מערכת קבינט פרלמנטרית, נמשכה תשעה חודשים בלבד. ממשלת צ'אנג עשתה מאמצים ליזום רפורמות כלכליות וחברתיות. עם זאת, היא לא הצליחה להתמודד עם המצב הלא יציב שנוצר בעקבות השינוי הפוליטי האלים שהדיח את לי. עם נפילת יציבות המשטר האוטוקרטי שהנהיג לי, החלו מאבקים בין הפלגים במפלגה השלטת שעד כה דוכאו והפלגנות פוליטית ממושכת רק החמירה את מצבה של היציבות השלטונית. עם מקור הסמכות האולטימטיבי שהוקנה כעת בלשכת ראש הממשלה, כל הפלגים, שמרניים ומתונים, עסקו בתמרון מתמיד של גופים ופלגים פוליטיים כדי ליצור רוב בבית המחוקקים. לפני שצ'אנג הספיק להשיק תוכנית מלאה של רפורמה כלכלית, הנהגת המפלגה הדמוקרטית השלטת הייתה חסרת סמכות בפועל ממריבות הפלגים בשורותיה.
הפיכה צבאית
ב-16 במאי 1961 תפס הצבא את השלטון בסיאול הבירה באמצעות הפיכה מאורגת בקפידה בידי פאק ותומכיו. עם לקיחת השלטון הצבא הוביל שלב חדש של פוליטיקה קוריאנית לאחר הליברציה הקצרה שלפיהם הוכיחה כי היא חסרת כל יכולת. החונטה הצבאית, בראשות גנרל פאק צ'ונג-הי שהפך כעת לנשיא החדש, השתלטה על הארגונים הממשלתיים, משרדים ניהוליים ועסקים המקושרים לממשל, פיזרה את האספה הלאומית והטילה איסור מוחלט על כל סוגי הפעילויות הפוליטיות. הוטל חוק חירום של מצב מלחמה מדיני, והמועצה העליונה לשיקום לאומי (SCNR) בראשות פאק לקחה את מושכות הממשלה והחלה להנהיג סדרה של רפורמות. בנובמבר 1961, פגישה של פאק וממשלתו החדשה עם נשיא ארצות הברית, ג'ון פיצג'רלד קנדי בוושינגטון די. סי. קבעה את הלגיטימציה של הממשל החדש של פאק בעיני הממשלה האמריקאית והסדירה את יחסי ארצות הברית–קוריאה הדרומית שלאחר המהפכות בקוריאה.
לאחר הסדר הממשל והסדר המדיני, בנובמבר 1962 פרסם ה-SCNR הצעת חוק שעברה במהירות לתיקון החוקה. לפי התיקון החוקתי נקבע שנשיא המדינה מחזיק ברוב סמכויות הממשל לכדי מצב שיחשב במדינות רבות כדיקטטור בעוד הפרלמנט הלאומי נחלש קשות. הצעת החוק אושרה על ידי משאל עם לאומי חודש לאחר מכן. התוכנית הראשונית הייתה להסדיר את יציבות השלטון בקוריאה ולאחר מכן לסיים את הממשל הצבאי בבחירות דמוקרטיות שיתרחשו במהלך שנת 1963. בפברואר שנת 1963 הודיע ​​פאק כי לא ייקח חלק בממשלה האזרחית שתוקם בהמשך השנה אם מנהיגים פוליטיים אזרחיים יבחרו לקיים הצעת ייצוב פוליטית שתשיב ממשל פרלמנטרי.
עם זאת, כתוצאה מסערה מרה בחונטה השלטת וממצב כאוטי שנוצר בעקבות התפשטות המפלגות הפוליטיות הקטנות, עד מהרה שינה פאק את דעתו והציע להאריך את השלטון הצבאי בארבע שנים. ההצעה נתקלה בהתנגדות נמרצת של מנהיגים פוליטיים אזרחיים, אך כ-160 מפקדים צבאיים, רובם גנרלים, תמכו בהרחבת תקופת המשטר הצבאי בטענה כי זו הדרך היחידה לשמור על היציבות במדינה. באפריל, פאק, בלחץ מקומי ובינלאומי ניכר (במיוחד מארצות הברית של משטרו של לינדון ג'ונסון התנגד לדיקטטורה צבאית בקוריאה), הודיע ​​על תוכנית לקיום בחירות לקראת סוף השנה. פאק נבחר בתור מועמד לנשיאות המפלגה הרפובליקנית הדמוקרטית (DRP) שזה עתה הוקמה בסוף מאי.
הבחירות לנשיאות הרפובליקה השלישית התקיימו ב-15 באוקטובר 1963. פאק ניצח בהפרש קטן את מועמד האופוזיציה, יון פו-סון, נשיא המדינה לשעבר אשר כאשר התאפשר לו לשוב לפעילות פוליטית עם תחילת מערכת הבחירות, הפך למוביל גוש האופוזיציה האנטי-צבאי והמועמד לנשיאות של מפלגת השלטון האזרחי. במאי 1967 פאק נבחר לכהונתו השנייה, וה-DRP זכה ברוב גדול באספה הלאומית. חברי המפלגה האופוזיציונית החדשה (NDP), שראשם היה יון שהובס פעמיים, טענו להונאה וסירבו במשך זמן מה לתפוס את מושבם באספה הלאומית.
מדיניות חוץ
זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון, פאק הסדיר הסכם שהסדיר יחסי יפן–קוריאה הדרומית. לפי ההסכם, יפן העבירה 300 מיליון דולר פיצויים על תקופת הכיבוש היפני בחצי האי, עוד הלוואה בסך 200 מיליון דולר ועוד הלוואה בסך 300 מיליון דולר לשיפור איכות החיים האזרחית בקוריאה הדרומית. יחסים שווים בין קוריאה הדרומית וארצות הברית סובסדו בשנת 1966 לפי "הסכם סטטוס הכוחות". פאק נודע בגרמנופיליה אך בכל זאת סבסד קשרים כלכליים עם גרמניה המערבית למען האחרונה תתמוך בקשיים הכלכליים של קוריאה הדרומית עם אוכלוסייתה הגדלה במהירות. בתקופת שלטונו של פאק יחסי הממלכה המאוחדת–קוריאה הדרומית היו מתוחים שכן פאק נאם מספר פעמים נגד הממלכה המאוחדת אשר לפיו תמכה בסיפוח היפני של קוריאה בכך שחתמה בשנת 1902 על הברית האנגלו-יפנית. פאק הוסיף וזעם על הממלכה המאוחדת עקב אי מעורבותה במלחמת וייטנאם שבה הייתה קוריאה הדרומית מצידה מעורבת קשות.
מלבד ארצות הברית, קוריאה הדרומית הייתה המדינה ששלחה את מספר החיילים הגבוהה ביותר לתמוך בדרום וייטנאם במהלך מאבקה נגד צפון וייטנאם והוייטקונג. אותם לוחמים קוריאנים בווייטנאם אחראים ל-80 אירועי טבח וכתוצאה מכך 8,000 עד 9,000 הרוגים אזרחיים. בעוד שהטבח בידי כוחות ארצות הברית במיי לאי זכה לסיקור נרחב, זיכרון הטבח בדרום קוריאה התאדה ברובו, ולא הוזכר על ידי ארגוני התקשורת כמעט הכלל. ראשית, ממשלת דרום קוריאה הכחישה את ההרג עוד בתחילתו. מנהיגים צבאיים מעורבים רמזו כי הדיווחים על ההרג היה מזימה קומוניסטית. משרד ההגנה של דרום קוריאה טען שטבחים סיסטמיים ומאורגנים שכאלה מעולם לא התרחשו. שירות הביון הלאומי תחת משטרו של פאק דחה את הבקשות לפרסם את חקירתם בשנת 1969 בנושא הטבח. כמה נשיאים ליברלים לאחר שלטונו של פאק, יצאו בהצהרות התנצלות, אך הם מעולם לא הזכירו ישירות את מעשי הטבח ולא הודו בהריגה. שנית, הפוליטיקה הפנימית מנעה מהנושא להיכנס לסדר היום הממשלתי. ממשלתו של פאק הטילה תקנות מחמירות על חופש הביטוי, שעזרו לצבא לכסות את הדיווחים על אירועי הטבח. כל מי שיצא בהצהרה נגד הפעילות הדרום קוריאנית בווייטנאם היה עלול להיעצר ולעבור עינויים.
בשנות השישים היו קשרים חזקים ביחסי ישראל–קוריאה הדרומית שכללו תמיכה ישראלית בנוגע לכלכלה והצבא. בהמשך היחסים נפגעו עם המשברים הכלכליים בשוק הנפט שהביאו את ממשלו של פאק לבוא בידיים פתוחות אל מדינות המפרץ העשירות בנפט. בתגובה נסגרה השגרירות הישראלית בסיאול ואף על פי שפאק ביקש משר הביטחון הישראלי, משה דיין, לשקול בשנית את סגירתה, השגרירות נותרה סגורה להמשך שלטונו של פאק. קוריאה הדרומית ואיראן (דאז המדינה האימפריאלית של איראן) כוננו יחסים דיפלומטים רשמיים בשנת 1962 ונפתחו שגרירויות בשנת 1967.
רפורמות בכלכלה
דרום קוריאה העתיקה את ההצלחה הכלכלית של יפן, אם כי דחף הצמיחה שלה החל יותר מעשור לאחר זה של יפן. במהלך מלחמת קוריאה, הכלכלה החקלאית הענייה כבר הייתה הרוסה לחלוטין והתשתיות נפגעו קשות. דרום קוריאה נאלצה לסמוך על סיוע מזון מארצות הברית לצורך הישרדות. ההכנסה הממוצעת לנפש בקוריאה הדרומית הייתה 89 דולר בלבד בשנת 1961, מקום 101 מתוך 125 המדינות שנבדקו באותה שנה על ידי הבנק העולמי; קוריאה הדרומית דורגה באותה השנה ליד מדינות כמו טוגו ואוגנדה. בסוף שנת 1965 דרום קוריאה הייתה ענייה יותר מהודו, עם תוצר לנפש של 106 דולר בלבד לעומת 121 דולר עבור הודו.
בתחילת שנות השישים דרום קוריאה הייתה מדינה ענייה טיפוסית עם משאבי טבע ירודים, ייצור נמוך ושוק מקומי קטן. בתחילת העשור המשיכה קוריאה הדרומית עם תוכניות פיתוח כלכליות די איטיות שהיו במקומן עוד קודם לעלייתו של פאק. בתחילה, פריטי הייצוא העיקריים של המדינה היו בעיקר מוצרים תעשייתיים קלים המיוצרים במפעלים קטנים, או חומרי גלם. תפוקה זו סייעה בהשגת תוכנית פיתוח כלכלי אגרסיבית שהוצאה לפועל במהלך השנים 1962–1966, שמטרתה לפתח את הכלכלה על ידי הרחבת החקלאות, האנרגיה, פיתוח תעשיות בסיסיות (מלט, נפט, ברזל, פלדה), שיפור התשתיות עומדות והגברת הייצוא. בנוסף, התוכנית העלתה את מעמדם ההשפעה של המדע והטכנולוגיה בכלכלתה, שתי תעשיות עליהן בנתה המדינה את המוניטין העולמי שלה בהמשך. בשנות השבעים השקיעה המדינה במתקנים כימיים כבדים והניחה את הבסיס לייצוא מוצרים תעשייתיים כבדים.
הסיוע הכלכלי בקוריאה הדרומית החל לרדת משנות ה-60, ולכן המדינה נדרשה להחל במהרה בפיתוח עצמאי. הסכמים חדשים הסדירו סיוע כספי מצד ה-ICA (מנהל שיתוף הפעולה הבינלאומי), תוך שהוא מספק תעשיות כרייה וייצור אספקה, חומרי גלם ומתקני תחבורה. מתקופה זו, קוריאה הדרומית החלה לייצא מוצרי תעשייה קלה, כגון בגדים ונעליים. כמו כן, קרן הפיצויים מהאמנת הנורמליזציה ביחסים עם יפן, כספים ותשתיות ברחבי העולם תרמו לקידום התעשייה. קוריאה הדרומית התמקדה בהרחבת תעשיות אנרגיה חשמלית ופחם, הגדלת התפוקה החקלאית, קידום נטרול יתרות התשלום וקידום הטכנולוגיות על ידי התוכנית חמש השנים (1962–1966). ממשל פאק צ'ונג-הי התמקד בתעשייה כימית, פלדה והתעשייה המכנית. בתקופה זו נפח הכלכלה הדרום קוריאנית הוכפל והתמ"ג לנפש של דרום קוריאה עלה על צפון קוריאה בשנת 1969 בעוד הממוצע המדיני הוציא אותה מהדרג הבינלאומי של מדינה ענייה ומדינת עולם שלישי.
באופן אירוני, צמיחתה של כלכלת קוריאה הייתה בשיאה בתקופת הדיקטטורה של פאק צ'ונג-הי. הוא השקיע בתעשייה כבדה עתירת עבודה, כמו פלדה, בניית ספינות וייצור מכוניות, בזכות דור הבייבי-בום (ילידי שנות ה-50 וה-60). בשנות השבעים של המאה העשרים נשלחו פועלים צעירים רבים למזרח התיכון לבניית תשתיות בחו"ל, כדי להרוויח משקיעים. עם זאת, חוסר היציבות הפוליטית ומשבר הנפט בסוף שנות השבעים גרמו לכלכלת קוריאה הדרומית כמעט להתרסק. הנשיא פאק צ'ונג-הי הרגיע את הכלכלה בכך שניהל תוכנית שיקום אוקטובר והשקיע בבניית ספינות וייצור מכוניות בזכות כוחו הפוליטי המוחלט, פעולה שחיפתה על המשבר בשוק הנפט. אזרחי דרום קוריאה החלו להרוויח יותר כסף וחסכון מאחר שמאזן התשלומים השתפר. בשנת 1973, דרום קוריאה הפכה עצמאית לגמרי בכל הנוגע לייצור מזון לאזרחיה, ולכן יכלה לנהל משא ומתן עם קוריאה הצפונית על ידי הצעת אוכל לאזרחיה של האחרונה.
היקף המסחר של קוריאה הדרומית דורג במקום ה-19 בעולם בשנת 1976 והתוצר לנפש עלה על 1,000 דולר בשנת 1977. בסוף שנות השבעים החלה דרום קוריאה לבנות את תת-מחוז חדש מתוך הבירה סיאול. הנדל"ן והמחירים עלו בצורה דרסטית בתקופה זו.
משטר דיקטטורי
במהלך כהונתו השנייה התמודד הנשיא פאק עם החוק שהגביל את שירות הנשיא לשתי קדנציות רצופות של ארבע שנים. על רקע מהומה פוליטית נרחבת שנוצרה על ידי הפגנות פוליטיקאים וסטודנטים באופוזיציה, חברי ה-DRP המחוקקים העבירו תיקון חוקתי שהפך את הנשיא לזכאי לשלוש קדנציות רצופות בנות ארבע שנים כל אחת. התיקון אושר על ידי משאל עם לאומי באוקטובר 1969. בבחירות לנשיאות שהתקיימו באפריל 1971 ניצח פאק בהפרש קטן יותר מהבחירות הקודמות ורוב התמיכה באופוזיציה נראתה באזורים עירוניים גדולים. האופוזיציה בבחירות קיבלה 89 מושבים באספה הלאומית לעומת 113 מושבים שזכו בה ה-DRP השולט.
בדצמבר 1971, זמן קצר לאחר כניסתו לקדנציה שלישית לנשיאות, הכריז פאק על מצב חירום לאומי, וכעבור 10 חודשים (אוקטובר 1972) הוא השעה את החוקה ופיזר את הרשות המחוקקת. החוקה החדשה, שאפשרה את בחירתו מחדש של הנשיא למספר בלתי מוגבל של כהונות של שש שנים, הוכרזה בדצמבר, והשיקה את הרפובליקה הרביעית. החוקה החדשה הייתה פרי יצירתו של פאק עצמו ונודעה בתור "חוקת יושין". החוקה החדשה שינתה את מערכת הבחירות כפי שנראה בבחירות הכלליות הבאות בשנת 1973. ב-27 בפברואר 1973 התקיימו בחירות כלליות לבחירתם של רק 146 נציגים לאספה הלאומית מכלל 219 המושבים. מפלגת השלטון זכתה ב-73 מושבים, כאשר האופוזיציה העיקרית, "המפלגה הדמוקרטית החדשה" זכתה ב-52 מושבים ומפלגת האיחוד הדמוקרטית המינורית קיבלה שני מושבים בלבד. העצמאים זכו ב-19 מושבים. את 73 המושבים הנותרים פאק עצמו בחר.
מאפיין נוסף בחוקת יושין היה בכך שהיא אפשרה לנשיא לנקוט בצעדים יוצאי דופן בזמן "משבר לאומי". לפיכך, ב-8 בינואר 1974 הוציא פאק צו חירום נשיאותי מס' 1, שהוציא מחוץ לחוק את כל הפעילויות או ההצהרות המתנגדות לחוקת יושין עצמה, וכן כל דיווחים בעיתונות על פעילויות אלה. צו חירום מס' 2 מאוחר יותר אפשר לרשויות לקחת את כל המפרים את צו מס' 1 ללא צווי מעצר ולתת להם עונשי מאסר של עד 15 שנים. באותה שנה הוציא פרק עוד סדרת צווים: צו החירום הנשיאותי מס' 3, גם הוא בינואר 1974, קיצץ או פטר באופן דרסטי את צורך שילום המיסים עבור בעלי הכנסה נמוכה. באפריל הוצא צו מס' 4 לפיו הוצא מחוץ לחוק ארגון פוליטי בשם הפדרציה הלאומית של צעירים וסטודנטים דמוקרטיים, שדעתו של פאק, תכננה להפיל את הממשלה. מבין הסטודנטים הרבים שמחו באותה העת נגד משטרו האוטוקרטי של פאק היה מון ג'יאה-אין, ששנים רבות אחר כך הפך לנשיא קוריאה הדרומית בעצמו.
פיתוח גרעיני
פאק החל את הפיתוח הגרעיני מחשש שארצות הברית תבודד עצמה בסופו של דבר מהמצב הפוליטי במזרח אסיה, תיסוג מיחסיה עם קוריאה הדרומית (כפי שקרה שנה קודם לכן בדרום וייטנאם) ותאפשר השתלטות קומוניסטית כמו שאירע במלחמת האזרחים הסינית. היסטוריונים מייחסים את פועלו של פאק צ'ונג-הי להגנה מדינית שתהיה תלויה כמה שפחות בארצות הברית עקב אירועים מדיניים כמו הנטישה האמריקאית של דרום וייטנאם.
הגורם השלישי לחשדותיו של פאק היה הנסיגה החד צדדית של דיוויזיית החי"ר השביעית האמריקאית מהגבול בין הקוריאות בשנת 1971, והדיונים המתמשכים בוושינגטון והלחץ הפוליטי של הקונגרס לנסיגה נוספת של עוד כוחות. שיקול נוסף היה גילוי מנהרות הסתננות מצפון קוריאה אל מתחת לקו הפסקת האש בשנים 1974–1975. פאק היה עד גם לרצח אשתו בידי מתנקש התומך בצפון קוריאה בשנת 1974. אפילו כשסייגון, בירת דרום וייטנאם נפלה באפריל 1975, פוליטיקאים ועיתונאים אמריקאים הגבירו את ביקורתם על משטרו של פאק לאחר תיקונו החוקתי והקמת "חוקת יושין" ב-1972. תחושת הנטישה שלו על ידי ארצות הברית בזמן פגיעות מוגברת והתקפות פוליטיות וצבאיות מצד צפון קוריאה בשילוב עם בידודו מהחברה האזרחית האמריקאית הובילו את פאק לחפש דרכים להיות עצמאי יותר ויותר מפני הצבא האמריקני.
עד 1975 הוקמה תוכנית נשק גרעיני ייעודית, עם שלושה צוותים מדעיים שעבדו על תכנון טילים וראשי נפץ גרעיניים וכימיים. התוכנית נוהלה על ידי סגן הנשיא הבכיר של הסוכנות לפיתוח ביטחון (ADD), ונקבע לשם "פרויקט 890". הנשיא פאק אישר את מרכיב תכנון הנשק הגרעיני בדצמבר 1974, אם כי פיזיקאי בודד שהיה טכנאי חומרי נפץ עבד על תכנון נשק גרעיני מאז שנת 1972 ב-ADD, כחלק ממשרד הביטחון. ADD גייסה מדענים דרום קוריאנים מחו"ל ובאמצע 1975 היו לה שלוש קבוצות משנה שעבדו על ראשי נפץ, ייצור חומרי נפץ וקודי מחשב. מאמצי העיצוב של ראשי הקרב כללו כחמישים מדענים וטכנאים, והקבוצה סבלה מריבים פנימיים ומחוסר יכולת טכנית וככל הנראה ההתקדמות הייתה איטית. צוות ראש הנפץ הכימי היה קטן יותר, אך באמצע 1976 מנה צוות פיתוח הטילים יותר מ-250 איש שכיסו במקצועותיהם דלקים, מכניקה, אלקטרוניקה, בדיקות, הערכה ותמיכה במחשבים. "התמקדות זו במערכות טילים", שה-CIA תיארה כאובססיבית, "מרמזת על אינטרס לרכוש מספר מכשירים גרעיניים" אם כי סוג הנשק לא היה ברור ל-CIA (ביקוע גרעיני, היתוך גרעיני, פצצת נייטרון וכו).
על פי דו"ח של ה-CIA, בסוף 1974, אישר פאק צ'ונג-הי תוכנית לפיתוח טכנולוגיית נשק גרעיני במטרה לפתח אפשרות גרעינית ארוכת טווח. לאחר שהצהיר פומבית ביוני 1975 על שימוש בנשק גרעיני נגד קוריאה הצפונית, שר ההגנה האמריקני ג'יימס שלזינגר נפגש עם הנשיא פאק ב-27 באוגוסט 1975. שני האישים הסכימו שלמרות כל מה שנאמר בפומבי על נשק גרעיני לחיזוק המורל, סיאול הייתה חשופה למעשה לנשק גרעיני מחוץ ותוכנית הגרעין שלה הייתה רק בתחילת הפיתוח. בינואר 1976, כדי למנוע חיכוכים ביחסים עם ארצות הברית, פאק סיים את המשא ומתן עם צרפת להשגת צנטריפוגות, ובדצמבר 1976, בלחץ אמריקאי שכלל עיצומים קשים, הוא השעה את כל תוכנית הנשק הגרעיני (הדבר היה ידוע באותה תקופה ותועד על ידי חוקרים רבים). מה שפחות ידוע הוא שפעילות התפשטות גרעינית זו נמשכה גם לאחר 1976.
פאק עצר את התוכנית הגרעינית בין לבין הודות להתרשמותו מהנחישות של ארצות הברית להגיב בצורה מאסיבית לכל אפשרות של פלישה מצד קוריאה הצפונית כאשר ב-18 באוגוסט 1976, לאחר כל פעילויות האיבה הועמדו כוחות ארצות הברית וקוריאה הדרומית בכוננות גבוהה, ארמדה של אוניות מלחמה נשלחה מחופי ארצות הברית וקוריאה הדרומית אל עבר חופי קוריאה הצפונית, מפציצים מסוג B-52 סטרטופורטרס נשלחו מדי יום מעל גבולות צפון קוריאה כדי להירשם במכ"מים של הצפון קוריאנים ולהכניס אותם לפאניקה, והמפקד המקומי של ארצות הברית, הגנרל ריצ'רד סטילוול, הוסמך לירות על צריפים צבאיים צפון קוריאניים מצפון לקו הפסקת האש.
מפגן כוח עצום זה, שמטרתו הייתה "להכניס" את הצפון קוריאנים להסדר על פי הנרי קיסינג'ר, חרג מהמדיניות שציפה אליה פאק. קוריאה הצפונית לא הגיבה מחשש לפלישה מלאה, "מעולם לא ראיתי את צפון קוריאה כל כך מפוחדת", הגיב קיסינג'ר ב-26 באוגוסט 1976. השפעה של אירוע זה, בשילוב עם האיום האמריקני לנתק את התמיכה בתוכנית הגרעינית של דרום קוריאה שהועברה ישירות על ידי צבא ארצות הברית. פאק סיים את פרויקט 890 בדצמבר אותה שנה. לאחר "חיפוש מדוקדק של כל המידע הזמין", ה-CIA קבע כי ביוני 1978 לגבי התוכנית הגרעינית הדרומית קוריאנית כי:
ההתנקשות
בשעות הערב המוקדמות של 26 באוקטובר 1979, פאק צ'ונג-הי התיישב לארוחת ערב בבית הכחול (המעון הנשיאותי בסיאול). הנושא שעל ליבו היה התפרצות תסיסה אזרחית לאחר גירושו של מנהיג האופוזיציה קים יאנג-סם מהאסיפה הלאומית מפני שהמשיך לבקר את מדיניות הדיכוי של פארק. בחירת חבריו לארוחת הערב שיקפה את דאגותיו, מנהל סוכנות הביון הקוריאני, קים ג'ה-קיו, שומר הראש הראשי צ'ה ג'י-צ'ול, שהפך למשפיע יותר ויותר על הפוליטיקה המדינית עם הזמן והמזכיר הראשי של הבית הכחול. כולם היו קצינים צבאיים והשתתפו בהפיכה הצבאית שהכניסה את פאק לשלטון 18 שנה קודם לכן. מאבק כוח בין צ'ה וקים על ההשפעה של כל אחד מהם על הנשיא העלה את חמתו של קים, שיצא מהחדר ושב עם אקדח מוסתר בשרוולו. בנקודה מסוימת בשיח שלאחר הארוחה, קים הרים נשקו וכיוון אותו אל עבר צ'ה וגינה את האחרון בפני פאק. קים אז ירה לכתפו של צ'ה ולחזהו של פאק שנפל במקום ומת.
קים ברח ובהמשך נתפס בידי הרשויות הקוריאניות. בחקירה שעל מותו של פאק טען קים כי פעל לשימור הדמוקרטיה הקוריאנית ושפועלו היה למען האומה. ראש החקירה, צ'ון דו-הוואן, קבע לבסוף כי קים פעל מתוך כעס ולמען שימור כוחו האישי. פאק נקבר בהלוויה צבאית בבית העלמין הלאומי בסיאול.
מורשת
במותו של פאק, ראש הממשלה דאז, צ'וי קיו-הה החליף אותו והמדינה התדרדרה למשבר פוליטי חמור. מרידות סטודנטים הגיעו לשיאן במהלך מרד גוואנגז'ו. בדצמבר 1979 הצבא שם סוף לחוסר היציבות הממשלתית וצ'ון דו-הוואן, ביחד עם מספר מפקדים צבאיים נוספים ארגנו הפיכה צבאית שהסדירה מחדש את המשטר הדרום קוריאני. ממשלתו של צ'ון החלה להתקדם לעבר דמוקרטיזציה. בשנת 1981 חוקת יושין בוטלה ובתוך מספר שנים הפכה קוריאה הדרומית למדינה דמוקרטית עם בחירות חופשיות. המדיניות הכלכלית המוצלחת של פאק המשיכה לפעול וממשיכה נכון לשנת 2020, היא האדירה את כלכלתה של קוריאה הדרומית פי עשרות מזאת של קוריאה הצפונית, הפכה את המדינה למרכז פיתוח טכנולוגי בינלאומי ועוד.
ישנן שתי אידאולוגיות לאומיות עיקריות שהשפיעו על שלטונו של פאק שהיה אדם בודהיסטי מסור. ראשית הם תורתם של הלאומנים הקוריאנים בתחילת המאה התשע עשרה, הבולטת ביותר סין צ'אה-הו וצ'ו נם-סון. פילוסופיות אלה העניקו לפאק את היסודות לבסס את משטרו האוטוקרטי. באופן ספציפי, התייחסותם של תורות אלו למיתוס היצירה לפיהם העם הקוריאני זכאי לארץ משגשגת והומוגנית. היה גם מרכיב אחד בעיקרי המיניג'וק שלהם (מיניג'וק בתרגום חופשי זה "עם הקוריאני"). זוהי פילוסופיה אתנו-לאומית המרמזת על כך שכל הקוריאנים וארצות מקורם מקורבים בדם. שנית, פאק לקח את התורות הללו וערבב אותן עם אידאולוגיה דרוויניסטית, נאו-קונפוציאנית ותורת הבושידו, קוד התנהגות עתיק יומין של הסמוראים ביפן. תורות אלו אוחדו תחת פאק לאמונה של עם קוריאני הומוגני הנשמע בציות מוחלט למנהיגו אשר יביא אותו לשיא של שגשוג והצלחה בתחומים חברתיים וביטחוניים כאחד.
אחסון אתרי אינטרנט
שירות אחסון אתרי אינטרנט הוא שירות המספק ליחידים וארגונים אירוח (או אחסון) של דפי אינטרנט, קובצי מידע, תמונות, קובצי אודיו, וידאו ותכנים נוספים, במטרה להפוך אותם לנגישים באופן מקוון. אחסון אתרי אינטרנט הוא מקרה פרטי של אחסון ענן, המתקיים, על פי רוב, על שרת אחד או יותר בחוות שרתים.
שירות האחסון מאפשר ללקוח להתמקד בתוכן אתר האינטרנט שהוא יוצר, כשאת תשתיות החומרה והתוכנה הנדרשות הוא מקבל מספק שירותי האחסון. את השירות מספקות חברות אחסון, בהן ספקיות שירותי אינטרנט, על גבי שרתים ייעודיים, המאפשרים אחסון אתרים וגישה אליהם. חלק מהחברות הללו מספקות גם שירותי בניית אתרים ומכירת שמות מתחם (דומיינים). לאחסון אתרים יש חשיבות גם מבחינת SEO (קידום אתרים אורגני) מכיוון שזמינות, מהירות ואבטחה הם כמה מגורמי הדירוג של מנועי החיפוש.
מרבית ספקי שירותי אירוח האתרים עושים זאת תמורת תשלום, אך יש גם המספקים שירות בסיסי כזה ללא תשלום, תוך הצעת שירות בתשלום למי שהשירות הבסיסי אינו עונה על צרכיו, או תוך מיקום פרסומות בדף או בחלון צץ.
סוגי שירותים
השירות הבסיסי ביותר במסגרת אחסון אתרים הוא אחסון דפי אינטרנט. את הדפים יכול הלקוח לטעון באמצעים סטנדרטיים, כגון FTP או ממשק ייעודי לטעינת הקבצים.
רוב ספקי השירות מציעים מגוון חבילות אירוח שונות, כאשר המשתנים העיקרים בהן הם:
בנוסף, ספקי השירות עשויים להציע:
סוגי אחסון
בנוסף, הלקוח מקבל (לרוב) גישה מלאה למערכת ההפעלה המותקנת במחיצתו.
כסף - מונחים
בנקים
2.5 = 0.4 / 1
איזומורפיזם של גרפים
בתורת הגרפים, איזומורפיזם של גרפים הוא התאמה בין הקודקודים של שני גרפים המשרה התאמה בין הקשתות. גרפים איזומורפיים (כאלו שיש ביניהן איזומורפיזם) הם זהים זה לזה מכל בחינה תאורטית. מציאת איזומורפיזם בין גרפים היא בעיה חישובית קשה ומפורסמת.
משפט וויטני קובע ששני גרפים קשירים הם איזומורפיים אם ורק אם ה-Line graphs שלהם איזומורפיים, למעט חריג אחד: המשולש איננו איזומורפי לגרף הקלשון (קודקוד אחד מחובר לשלושה) אף על פי שה-Line graphs שלהם כן.
הגדרה
גרפים G ו-H הם איזומורפיים אם קיימת פונקציה חד-חד-ערכית ועל, כך שעבור כל, מספר הקשתות המקשרות בין v ו-w זהה למספר הקשתות המקשרות בין  ו-.
שני גרפים, G ו-H, אשר איזומורפיים זה לזה, יסומנו כך: G\simeq H.
כל התכונות שאפשר לנסח במונחי השפה של תורת הגרפים נשמרות תחת איזומורפיזם. למשל, אם G ו-H איזומורפיים ואחד מהם פשוט, מכוון, בעל מסלול המילטוני, דו-צדדי, או מושלם, אז כך גם השני. איזומורפיזם שומר גם על תכונות מספריות של הגרף: המספר הכרומטי, הדרגה הממוצעת, המותן וכדומה.
כבעיה חישובית
הבעיה של לקבוע האם שני גרפים נתונים הם איזומורפיים היא ב-NP כי בהינתן התאמה בין הגרפים, קל לוודא שהיא אכן איזומורפיזם. ב-2017 הראה Laszlo Babai שהסיבוכיות היא תת-אקספוננציאלית: 2O((log n) 3). עם זאת, לבעיה התכונה הנדירה יחסית שלא ידוע האם היא ב-P, אך גם לא ידוע האם היא NPC (כלומר NP שלמה). בעיה מפורסמת נוספת עם תכונה זו היא בעיית הפירוק לגורמים. משערים שהבעיה איננה NPC, שכן זה יגרור קריסה של ההיררכיה הפולינומית.
הכללה של בעיה זו, השואלת האם גרף מסוים איזומורפי לתת-גרף של גרף אחר, היא ב-NPC (שכן ניתן להראות רדוקציה פולינומית מבעיית הקליקה אליה).
הרכבת התחתית של ברלין
הרכבת התחתית של ברלין (בגרמנית: U-Bahn Berlin - אוּ-בַּאן ברלין), מהווה, יחד עם הרכבת המהירה של ברלין (בגרמנית: S-Bahn Berlin) את מערכת התחבורה הציבורית העיקרית של ברלין, בירת גרמניה.
המונח או-באן הוא קיצור של "אונטרגרונדבאן" - "רכבת תחתית" בגרמנית.
מערכת רכבות זו, שהחלה לפעול בשנת 1902, כוללת כיום 175 תחנות המקושרות בתשעה קווים. אורכם הכולל של הקווים 155.4 קילומטר, ו-90% ממסילות הברזל מצויות מתחת לפני הקרקע.
מערכת הרכבת מנוהלת ומתוחזקת על ידי חברת ברלינר פרקרסבטריבה גזלשאפט, או בראשי תיבות BVG. החברה היא מעין גוף סטטוטורי בבעלות עירונית.
בשנת 2019 רשמה המערכת את מספר השיא מבחינת נוסעים עם 596 מיליון נסיעות נוסע.
המערכת הוקמה על מנת להקל על עומסי התחבורה במרכז ברלין וגדלה במהירות עד מלחמת העולם השנייה. עם תום המלחמה וחלוקת ברלין למזרח ברלין ומערב ברלין המשיכה מערכת הרכבות לעבוד עד לבניית חומת ברלין. במסגרת ההגבלות שהטילה ממשלת גרמניה המזרחית על אזרחיה נאסר עליהם לנסוע במערכת הרכבות, ואף שהרכבות בחלק מהקווים עברו הן במזרח העיר והן במערבה, רק לתושבי מערב העיר הותר להשתמש בהן. התחנות במזרח העיר הפכו לתחנות רפאים בהן הרכבות לא עצרו.
עם נפילת חומת ברלין ואיחוד גרמניה הותר לתושבי מזרח העיר לשוב ולהשתמש ברכבת התחתית, ומערכת הרכבות והתחנות (ובעיקר התחנות במזרח העיר בהן לא נעשה שימוש מאז שנת 1961) שופצה.
רשת האו-באן
רשת האו-באן של ברלין מורכבת מעשרה קווים המוצגים בטבלה הבאה על פי המספור שנקבע במערב ברלין החל משנת 1966.
היסטוריה
החל בסוף המאה ה-19 ועם איחוד מדינות גרמניה השונות והפיכת ברלין לבירתן גברה התנועה אל העיר ברלין וממנה, והעיר גדלה והתפתחה. מתכנני העיר שקלו פתרונות שונים לבעיות התנועה הגוברות של העיר, ונערכו מספר תוכניות לרכבות תחתיות. קו הרכבת הראשון בתוך העיר (אשר עבר על מסילה מוגבהת מעל הרחוב) נחנך ב-15 בפברואר 1902 וכונה ה"מקטע הראשי" (בגרמנית: Stammstrecke). קו זה פעל בין ורשאואר שטרסה וגן החיות של ברלין, וכלל חלופה אשר עברה דרך פוטסדאמר פלאץ. בעקבות הצלחת קו זה נחנכו קווים נוספים, אשר קישרו בין הערים השונות שהיו סביב העיר ברלין: וילמרסדורף, שנברג ושרלוטנבורג (לימים שכונות של ברלין). הקווים קישרו בין דאלֶם בדרום לשפיטלמרקט בצפון ולאזור האצטדיון האולימפי של ברלין במערב.
בעקבות איחוד הערים השונות שסביב ברלין והגדרת אזור "ברלין רבתי" (בגרמנית: Groß-Berlin) בשנת 1920 תוכננה באותה שנה תוכנית להקמת קו רכבת עירוני מצפון לדרום, שיחצה את העיר ויקל על עומסי התחבורה. קו זה כונה "רכבת צפון-דרום" (Nord-Süd-Bahn) וקישר בין ודינג לבין אזור טמפלהוף.
באותה תקופה הקים תאגיד AEG קו רכבת שנקרא "גה אן באן" (GN-Bahn, Gesundbrunnen-Neuköllner-Bahn, רכבת גזונדברונן-נויקלן) אשר קישר בין גזונדברונן, אלכסנדרפלאץ ותחנת ליינשטראסה בנויקלן.
במהלך קרבות שלהי מלחמת העולם השנייה ניזוקו מנהרות הרכבת התחתית. מנהרות אלה שימשו כמקלטים עבור תושבי ברלין וכן כבונקרים עבור שרידי הצבא הנאצי, והחיילים הסובייטים נאלצו לכבשם. חלק מהמנהרות הוצפו, לאחר ששרידי הצבא הנאצי פוצץ מנהרה מתחת לנהר השפרה.
במהלך המלחמה הקרה
עם הקמת חומת ברלין וחלוקת העיר לעיר מזרחית ומערבית חולקה מערכת הרכבות. קו U5, שעבר כולו במזרח העיר, פעל בשלמותו. קו U2 חולק ופעל בחלק שנותר במזרח העיר (מפאנקו עד תלמאן-פלאץ (Thälmannplatz, כיום Mohrenstraße). הקווים U6 ו-U8, שנקודות המוצא והסיום שלהן היו במערב העיר, עברו דרך מזרח העיר, אך לא עצרו יותר בתחנות במזרח העיר. תחנות אלו ננטשו וזכו לכינוי תחנות רפאים (בגרמנית: Geisterbahnhöfe). קו U1 פעל במערב העיר, אולם רק עד תחנת שלזישס טור (Schlesisches Tor), שכן תחנת ורשאואר שטראסה שכנה במזרח העיר. לכיוון מערב פעל הקו עד רולבן, במקומו של קו U2.
במהלך המלחמה הקרה הורחבה מערכת הרכבות במערב העיר. קו U9 נפתח בשנת 1961 וקישר בין צפונה של ברלין המערבית לדרומה מבלי לעבור בשטחי ברלין המזרחית. קו U7 קישר בין רודו בדרום מזרח לשפנדאו במערב. כמו כן הורחבו הקווים U6 (שהיה בעבר קו צפון-דרום (Nord-Süd-Bahn)) ו-U8 (שנקרא בעבר גה אן באן (GN-Bahn)). במזרח העיר הורחב קו U5.
לאחר נפילת חומת ברלין ואיחוד העיר מחדש אוחדו קווי הרכבת התחתית והורחבו על מנת ליצור מערכת תחבורה אחידה בעיר.
התפתחות עתידית
תוכניות להרחבת מערכת הרכבות התחתיות תלויות בהשגת תקציבים למימושן. בשל הקשיים הכלכליים של עיריית ברלין, ולאור העובדה שמערכת התחבורה הנוכחית עונה על הצרכים של תושבי העיר, תוכניות הרחבה משמעותיות אינן צפויות. בין התוכניות המוצעות ניתן למנות תוכניות לקישור קווים קיימים, אך לא בניית קווים חדשים.
תחנות הרכבת
בברלין 170 תחנות רכבת תחתית. חלק מתחנות אלה הן בעלות חשיבות ארכיטקטונית בשל ייחודן:
מערכת כיסוי תקשורתי לטלפונים סלולריים
בשנת 1995 הותקנו בכל תחנות הרכבת התחתית מערכות GSM המאפשרות שימוש בטלפונים סלולריים בכל הרכבות והתחנות ולאורך כל מסלולי הנסיעה התת-קרקעיים.
תחנות ומסילות שאינן בשימוש
כחלק ממערכת הרכבת התחתית של ברלין קיימות מספר תחנות ומסילות, שנבנו כחלק מתוכניות פיתוח, אך לבסוף לא נעשה בהן שימוש. דוגמה לתחנה מסוג זה היא תחנה שנבנתה בפוטסדאמר פלאץ עבור קו U3 - קו זה לא הושלם (קו זה אינו קו U3 הפועל כיום), והתחנה משמשת כיום כאזור לתערוכות ולאירועים תרבותיים. בתחנות רטהאוס שטגליץ, שלוסשטראסה, וולטר-שרייבר-פלאץ, אינסברוקר פלאץ וקלייסטפארק נבנו רציפים עבור קו U10, אשר לא הושלם אף הוא. רציפים אלה אינם בשימוש כיום.
מנהרה, שנבנתה בתחנת יונגפרנהיידה עבור קו U5 ואיננה בשימוש, משמשת כיום לאימוני צוותי כיבוי אש.
אזורי תעריפים
ברלין מהווה חלק מ"רשות התחבורה של אזור ברלין - ברנדנבורג" (בגרמנית: Verkehrsverbund Berlin-Brandenburg או בקיצור VBB). משמעות הדבר, שמערכת הכרטוס של כל מערכות התחבורה באזור זה מאוחדות, וכרטיס אחד משמש את כל מערכות התחבורה. כך לדוגמה, כרטיס "חופשי חודשי" מאפשר נסיעה בכל מערכות התחבורה הציבורית למשך חודש שלם. ברלין מחולקת לשלושה אזורי תחבורה: A, B ו-C. אזור A הוא אזור מרכז ברלין התחום על ידי ה-Ringbahn, האס באן המקיפה את מרכז העיר. אזור B כולל את יתרת שטח העיר ברלין שסביב ה-Ring ועד לגבולות העיר, ואזור C כולל את פרוורי ברלין, ובכלל זה את פוטסדאם ואת נמל התעופה שנפלד.
מספור קווי האו-באן
קודם למלחמת העולם השנייה היו קווי הרכבת התחתית מסומנים באותיות, כאשר רכבות עם מספר נתיבים חלופיים סומנו בספרות רומיות. בשנות ה-60, לאחר הקמת חומת ברלין ועם חלוקת מערכת הרכבת התחתית בין מזרח העיר ומערבה, נותרו הקווים E ומחצית מקו A במזרח העיר, ויתרת הקווים - במערב העיר. בעקבות החלוקה הוחלט לשנות את שמות הקווים. בשנת 1966 הוחלפו שמות הקווים במערב ברלין לשמות מספריים (1 - 9) אשר נותרו עד ימינו.
בתקופת החומה היה הקו הקצר מס' 5, אשר כלל שתי תחנות בלבד ונסע בין תחנות האופרה הגרמנית וכיכר ריכרד וגנר. קו זה נסגר בשנת 1970 והתחנות אוחדו עם קו U7. המספר "5" נותר פנוי ונשמר על ידי רשות הרכבת התחתית במערב ברלין עבור קו E במזרח ברלין, מתוך תקווה לאיחוד העיר.
בשנת 1984 החלה חברת BVG להפעיל גם את מערכת האס-באן במערב העיר. לקווי הרכבת ניתנו שמות מספריים עם הקידומת S, ואילו לקווי הרכבת התחתית במערב העיר ניתנה הקידומת U, כך לדוגמה קו 1 הפך לקו "U1".
לאחר איחוד ברלין קו E הפך לקו U5 כמתוכנן, וחלקו המזרחי של קו A הפך לחלק מקו U2 (שמו של קו A במערב העיר), אף שבאותה עת הקווים לא היו מחוברים. קווים אלה אוחדו עם מערכת הרכבת התחתית בשנת 1993.
תאונות
תאונה חמורה נוספת אירעה ב-30 ביוני 1965 בקו G (כיום קו U9). באירוע זה עצרה הרכבת בדרכה מתחנת הגן הזואולוגי להאנזה-פלאץ בשל תקלה בבלמים. בעקבות עצירה זו השתנה הרמזור בצומת שמאחורי הרכבת ל"עצור". מכונאי שעבד במקום חשב ששינוי זה נגרם מתקלה ברמזור (מאחר שלא ידע על עצירת הרכבת), ושינה את הרמזור ל"ירוק" ידנית. הרכבת הבאה שיצאה מהתחנה התנגשה ברכבת העומדת. בתאונה זו נהרג נוסע אחד ו-97 נפצעו. העובד נקנס ב-600,000 מארקים בשל מעשיו.
ב-8 ביולי 2000 עלה באש קרון רכבת בקו U2 בשל קצר חשמלי. באירוע זה לא נגרמו אבדות בנפש, אולם לתחנה בה אירעה השריפה נגרם נזק רב. בשל העובדה, שהאירוע נגרם בתחנה בה יציאה אחת, נאלצו כל הנוסעים להימלט מהתחנה בריצה דרך מנהרות הרכבת לתחנה סמוכה. בעקבות האירוע הוחלט לבנות יציאה נוספת בכל התחנות שבהן הייתה רק יציאה אחת.
האו-באן בתרבות
הרכבת התחתית של ברלין מוזכרת בסרטים, סדרות טלוויזיה, ווידאו קליפים רבים.
תחנת אלכסנדרפלאץ שימשה רקע לסרט "ברלין אלכסנדרפלאץ" שהופק בשנת 1980.
פוגים
פוֹגים הוא משחק ילדים, שמקורו בהוואי, והוא נוצר שם ב-1925.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 החל המשחק להיות פופולרי בארצות הברית, ובמדינות רבות בהן ישראל.
מקור השם
מקור השם הוא במשקה שנקרא Passion Fruit, Orange, Guava (או בראשי תיבות POG) שמכסי הבקבוקים שלו היוו את דיסקיות המשחק.
מטרת המשחק ומהלכו
מטרת המשחק היא איסוף דיסקיות קרטון מאוירות, הקרויות "פוֹגים". במהלך המשחק מניחים השחקנים ערימת דיסקיות על משטח מאוזן. לפי תור, באמצעות הטלת דיסקת פלסטיק הנקראת "פצץ" מנסה כל שחקן להפוך מספר רב ככל הניתן של פוגים. הפוגים שהתהפכו הופכים לרכושו של השחקן שהפכם.
כל פוג - מסגרתו צבועה בצבע מסוים, כלומר, הוא שייך לסדרה ("הסדרה האדומה", "הסדרה הכחולה", "הסדרה הכתומה"). יש סדרות הנחשבות יוקרתיות מאחרות. הפוגים ה"שווים" ביותר נקראים "ג'וקר".
מדובר בשילוב של תחביב איסוף, משחק מיומנות ומזל.
פוגים בישראל
כמו כן במקביל הופקו פוגים של הסדרה האמריקאית "מייטי מורפין פאוור ריינג'רס" שיוצרו ושווקו בשנת 1995 וכללו 110 דיסקיות קרטון.
בשנת 2021 שבו הפוגים לארץ תחת השם "בומים".
חיקויים
בעקבות הפוגים שווקו לאחר מכן הפליקים שנוצרו על ידי חברת לגין והיו דיסקיות מתכת. בהמשך הופיע טרנד של דיסקיות לאיסוף שהוטמנו בשקיות חטיפים, ועליהם הופיעו מגוון דמויות אנימציה פופולריות (כגון "יו-גי-הו!" ו"גיבורי מארוול") וכן גם דיסקיות של יצרנים נוספים (כדוגמה "פוקימון" טאזוס, נוקס, בוינקס, "דרגון בול Z")
האסכולה הפיתגוראית
האסכולה הפיתגוראית היא אסכולה פילוסופית קדם-סוקרטית, שנוסדה על ידי הפילוסוף פיתגורס ונקראה על שמו, והתקיימה באזור יוון הגדולה (כיום דרום איטליה) בין המאה ה-6 לפנה"ס למאה ה-4 לפני הספירה.
הפיתגוראים התארגנו בחבורות סגורות, תערובת של אסכולה מדעית ושל כת דתית שדמתה מאוד לאורפיים אך טענה שהפילוסופיה ולא אורח חיים דתי-פולחני, מטהרים את הנפש. הם הקפידו על סודיות ומבחן הקבלה לאגודה היה בין השאר שתיקה למשך 5 שנים (התגליות המתמטיות קיבלו מעמד דתי, נשמרו בסודיות יותר מרעיונות דתיים אחרים). הפיתגוראים עסקו במתמטיקה, מטאפיזיקה, מוזיקה ואסטרונומיה, האמינו בגלגול נשמות, הקריבו קורבנות, ונמנעו מאכילת בשר (צמחונות).
המספר כיסוד העולם
פיתגורס ותלמידיו הציבו עקרון מופשט העומד בבסיס העולם (בניגוד למוניזם המטריאלי המילטי): המספר כיסוד העולם. יסוד מופשט. לכל דבר בעולם יש את המספר התואם לו. מה שלא ניתן לרדוקציה מתמטית, לכימות, לא קיים. קיימת קורלציה בין אורכי מיתרים (צלילים), מרחקים בין כוכבים ובין נוסחאות מתמטיות. מערכת הדהודים. פיתגורס גילה כי הסולם המוזיקלי הוא מספר ושניתן לבטא את המרווחים ההרמונים באמצעות שברים של מספרים שלמים. לפי עיקרון זה, הרי שלא חשוב ממה עשוי הכלי שמשמיע את הצליל (מיתר, פטיש, עמוד אוויר). אותו צליל יצא תמיד על פי היחס המתמטי של החלקים המוציאים אותו. המתמטיקה היא שעושה את ההתנהגות המוזיקלית והיא זו שבאמצעותה בנוי היקום.
טטרקטיס - סמל לשלמות. קדושה. ניתן לתאר על ידיו את יחסי הצלילים הראשונים. הפיתגוראים עסקו במשמעות מספרים זוגיים ולא זוגיים, כמו כן, ידוע 'משפט פיתגורס' הגורס כי סכום שטחם של שני ריבועים הנשענים על צלעות משולש ישר-זווית שווה לשטחו של הריבוע הבנוי על הצלע השלישית הנגדית (היתר).
תפיסת הנפש ותכלית החיים
את כתבי ותגליות הפיתגוראים הם יחסו לפיתגורס, מייסדם, אבל יש המשערים מכתביהם נתחברו למעשה בתקופה מאוחרת יותר.
בין הפיתגוראים היו זרמים שהתמקדו יותר בעיסוק במתמטיקה ובפן המדעי וזרמים שהתמקדו יותר בפן הטקסי-פולחני של התנועה.
הנאו-פיתגוראים
במאות הראשונה והשנייה לספירה, לאחר שהאסכולה הפיתגוראית המקורית כבר חדלה מלהתקיים, החלו להתפתח, בעיקר באלכסנדריה, זרמים נאו-פיתגוראים, שביקשו לחדש את מנהגי האסכולה. אנשי האסכולה הנאו-פיתגוראית חיו בחבורות סגורות, ועסקו במסורת הפיתגוראית, בעיקר בצדדיה הלא רציונליים - ראיית המספרים כסמלים וכדומה. הם עסקו בספקולציות יותר מאשר בשיטה מסודרת, והושפעו מאוד מתפיסות מזרחיות שונות. הם האדירו ביותר את דמותו של פיתגורס רבם, ורוב המידע שיש בידינו על חייו מגיע מידיהם.
השפעת האסכולה הפיתגוראית ניכרת במיוחד בפילוסופיה של ימי הביניים אך רשמיה קיימים גם במחשבה של העת החדשה (אצל הוגים דוגמת ניטשה).
לארי גלברט
לארי גלברט, בשמו המלא לורנס סיימון גלברט (באנגלית: Larry Gelbart, Lawrence Simon Gelbart, 25 בפברואר 1928 – 11 בספטמבר 2009) היה תסריטאי טלוויזיה וקולנוע, מחזאי, במאי וסופר יהודי-אמריקאי, אשר נודע בעיקר כמחבר קומדיות תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה וכיוצר ומפיק תוכנית הטלוויזיה שוברת השיאים מ.א.ש.
ראשית חייו
גלברט נולד בשיקגו לזוג מהגרים יהודים: הספר הארי גלברט, יליד לטביה (אז באימפריה הרוסית) והתופרת פרידה סטורנר, ילידת דומברובה גורניצ'ה בפולין. הייתה לו גם אחות בשם מרשה גלברט, ולקנשטיין אחרי נישואיה. ההורים דאגו לחינוך של הילדים. בגיל 7 נשלח לארי לשיעורי ריקוד ויותר מאוחר למד לנגן בקלרינט אצל דיוק רהל, שלימד אף את בני גודמן. בשנת 1942 המשפחה עברה ללוס אנג'לס, שם למד לארי גילברט בתיכון פרפאקס. כבר בבית הספר חיבר לארי גלברט מונולוגים קומיים ומערכונים.
פעילותו כאיש טלוויזיה
לארי גלברט התחיל מגיל 16 לעבוד ככותב תוכניות ותסריטים לתוכנית הרדיו Maxwell House Coffee Times של דני תומאס, אחרי שאביו הראה לתומאס שהיה לקוחו במספרה בבוורלי הילס, כמה מהבדיחות שכתב בנו. לאחר מכך, באמצעות סוכנות ויליאם מוריס, הועסק הנער בצוות הכותבים של תוכנית הרדיו "Duffy's Tavern" (1946) של אד גרדנר בערוץ NBC ואחר כך ב Joan Davis'Show. אחרי כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה גלברט גויס לשנה ו 11 יום לתוכניות של רשות השידור של הצבא האמריקאי. בשנות ה-1940 גלברט כתב טקסטים מצחיקים גם לג'ק פאר ולבוב הופ (1952-1949). ב-1950 שב גלברט לגור בניו יורק. בשנות ה-1950 תרומתו החשובה ביותר בתחום הטלוויזיה כללה את הטקסטים שכתב לרד באטנס,לסיד סיזר בתוכנית "שעתו של סיזר" (Caesar's Hour), לתוכנית Honestly, Celeste! של סלסט הולם, כמו כן בשביל מל טולקין, מייקל סטיוארט, סלמה דיימונד, ניל סיימון, מל ברוקס, קארל ריינר ווודי אלן.
בשנת 1972 גלברט היה אחד מיוצריה הראשיים של סדרת הטלוויזיה מ.א.ש, כשהוא היה אחראי על הפיילוט (שבשבילו הוכרו לו זכויות יוצר), על ההפקה, לעיתים על הכתיבה ואף על הבימוי בארבע עונותיה הראשונות (1976-1972). מ.א.ש. שגילברט הפיק (עם ג'ין ריינולדס) 97 פרקים מתוך 251, זיכתה אותו בפרס פיבודי, בפרס אמי לסדרות טלוויזיה יוצאות מן הכלל, וכן בהצלחה ניכרת - מסחרית ובקרב הבקורת המקצועית. נקודת המוצא של הסדרה היה רומן על מלחמת קוריאה של רופא אמריקאי ד"ר ריצ'רד הוקר (הורנברגר) שעובד בשנת 1970 לסרט קולנוע על ידי הבמאי רוברט אלטמן. הסדרה שנוצרה על בסיס הסרט על ידי לארי גלברט התמקדה בעלילות שהתרחשו בבית חולים כירורגי נייד של הצבא האמריקאי במלחמת קוריאה (US Mobile Army Surgical Hospital (MASH. הסדרה התאפיינה באופי אנטי-מיליטריסטי ושמרה על האקטואליות שלה גם מפני ששודרה בימי מלחמת וייטנאם הבלתי פופולרית שהלכה והסתבכה.
פעילותו בתחום הקולנוע
תסריטו הקולנועי הידוע ביותר הוא ככל הנראה שה של הסרט "טוטסי" משנת 1982, שהוא כתב יחד עם מארי שיסגל. תסריט זה היה מועמד לאוסקר. מועמד לאוסקר היה גם תסריטו המקורי לסרט "או, אלוהים!" בכיכובם של ג'ון דנוור וג'ורג' ברנס
גלברט שיתף פעולה עם ברט שיבלאב בתסריט לסרט הבריטי The Wrong Box, המבוסס על רומן מאת רוברט לואיס סטיבנסון ולויד אוסבורן. לארי גלברט כתב גם את התסריט לסרט "Movie Movie" משנת 1978, מעין פרודיה לסרטי "עידן הזהב", בכיכובו של ג'ורג' סי. סקוט בתפקידים כפולים, לקומדיה העסיסית "בגידות בריו" (1984) עם מייקל קיין ודמי מור והגרסה המחודשת של הרי את מכושפת לי (Bedazzled) משנת 2000, עם אליזבת הארלי וברנדן פרייזר. תחת שם העט פרנסיס ברנס, גלברט כתב גם את התסריט לסרט המתח "החיתוך הגס" (Rough Cut) משנת 1980, שבו שיחקו ברט ריינולדס , לזלי אן דון ודייוויד ניבן. גלברט כתב תסריטים גם לסרטי הטלוויזיה "ברברים בשער" (Barbarians at the Gate) (1993) בכיכובו של ג'יימס גארנר והמבוסס על סיפור אמיתי על המאבק על השליטה בקונצרן RJR Nabisco ועל הרומן רב המכר בעל אותו השם, "Weapons of Mass Distraction" על מלחמות בין טייקוני המדיה, עם בן קינגסלי וגבריאל ביירן ו"היו זמנים במקסיקו" (And Starring Pancho Villa as Himself) עם אנטוניו בנדרס בתפקידו של פנצ'ו וילה.
על במות ברודוויי
גלברט כתב בשנת 1962 את הפארסה המוזיקלית לפי מחזות של פלאוטוס A Funny Thing Happened on the Way to the Forum,("דבר מצחיק קרה בדרך אל הפורום") בשיתוף פעולה עם ברט שיבלב וסטיבן זונדהיים. אחרי בקורות שליליות כתב אותה מחדש והפך אותה ללהיט שרץ בברודוויי 964 פעמים. התסריט זכה בפרס טוני. כשהמחזמר עבר להיות מוצג בלונדון עברו גלברט עם משפחתו לגור שם למשך 9 שנים. בשנת 1966 הופקה גם גרסה קולנועית עם זירו מוסטל עם לברית מחודשת של גלברט ושבלב אך גלברט לא היה שבע רצון מהתוצאה.
גלברט כתב גם את המחזמר "עיר של מלאכים" (City of Angels) על מוזיקה מאת סיי קולמן, שהביא לו את הפרס ה "Drama Desk" של ניו יורק ללברית למחזמר יוצאת מן הכלל וכן פרס אדגר. הוא כתב סאטירה על פרשת איראן-קונטראס בשם "מסטרגייט", את המחזמר Sly Fox לפי המחזה וולפונה מאת בן ג'ונסון בבימויו של ארתור פן ועם ג'ורג' סי. סקוט בתפקיד הראשי. השתתף גם בעיבוד המוזיקלי של הסרט The Conquering Hero ("הידד לגיבור הכובש") של פרסטון סטרג'ס, עם מוזיקה מאת מוז צ'רלופ.
ביוני 2009 גלברט אובחן עם מחלת הסרטן ונפטר בביתו בבוורלי הילס כעבור 3 חדשים ב-11 בספטמבר 2009. הוא הובא לקבורה בבית הקברות בפארק הילסייד בקאלוור סיטי, מחוז לוס אנג'לס. השאיר אשה, פטרישה לבית מרשל, (איתה היה נשוי משנת 1956) ושני ילדים משותפים. הוא גידל גם את שלושת ילדי אשתו מנישואים קודמים. אחד מילדים אלה נפטר. בשנת 2013 הועלה בתיאטרון הספרייה ברמת-גן מחזהו "מוטב מאוחר" בהשתתפות רבקה מיכאלי, אלברט כהן ואלכס אנסקי.
פרסים ואותות כבוד
(הסרט זכה ב NSFC Award, NYFCC Award LAFCA Award)
כתביו
בין שיריו ידועים במיוחד Wallflowers ו Let's go steady,
איתמר לוי (אתלט)
בשנת 2022 נכשל בבדיקת סמים שנערכה באליפות ישראל באתלטיקה, בגופו נמצא הורמון הגדילה איפמורלין וכתוצאה מכך הושעה לשנתיים.
ביוגרפיה
לוי החל להתאמן בגיל 13 בקבוצת האתלטיקה של גליל העליון בהדרכתו של מיכאל לובן. בגיל 16 עבר לפנימיית הדסה נעורים והתאמן אצל רומן כץ. לאחר מכן התחרה בקבוצת אתלטי כיוונים באר שבע. כיום מתחרה במסגרת נבחרת האתלטיקה של אוניברסיטת המדינה של ארקנסו בג'ונסבורו.
2008
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 2008 סיים לוי במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 46.86 מטר.
אלוף ישראל
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 2009 זכה לוי בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 52.96 מטר ומדליית ארד, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 14.44 מטר.
2010
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 2010 סיים לוי במקום חמישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 47.68 מטר.
2011
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 2011 זכה לוי בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 15.56 מטר ומדליית כסף, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 52.45 מטר.
2012
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביוני 2012, הוא זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.34 מטר ובמדליית זהב נוספת בזריקת דיסקוס בתוצאה של 53.94 מטר.
אלוף המכביה
בתחרות שנערכה בהדסה נעורים באפריל 2013 קבע איתמר בהדיפת כדור ברזל שיא ישראלי חדש לגילאי 23 של 18.66 מטר. חודשיים וחצי לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי הוא זכה בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.15 מטר. שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרויות המכביה התשע-עשרה הוא זכה בשתי מדליות זהב, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.51 מטר ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 53.32 מטר.
2014
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 2014 זכה לוי בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, פעם הרביעית ברציפות בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.36 מטר ומדליית כסף, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 48.76 מטר.
2015
במשחקים האירופיים (2015) שנערכו בבאקו אזרבייג'ן ביוני 2015 סיים לוי במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 50.13 מטר ובמקום שביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.23 מטר. שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי הוא זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.20 מטר, לפני מרק אלטרמן מהפועל עמק חפר (16.64 מטר) ורועי וסרמן ממכבי חיפה כרמל (15.83 מטר).
2018
ב-27 בינואר 2018 קבע שיא ישראל חדש של 19.36 מטר במהלך תחרות הדיפת כדור ברזל בג'ונסבורו שבארקנסו.
2022
בשנת 2022, במהלך בדיקת סמים שגרתית באליפות ישראל באתלטיקה נתפס עם הורמון הגדילה Ipamorelin בגופו. בעקבות המקרה הוא הורשע בעבירת סימום והושעה לשנתיים.
קואליציית היהודים הרפובליקנים
קואליציית היהודים הרפובליקנים (או הקואליציה היהודית הרפובליקנית; RJC, Republican Jewish Coalition), היא קבוצת יהודים בתוך המפלגה הרפובליקנית בארצות הברית, אשר נוסדה ב-1985 ומקדמת תמיכה של יהודים במפלגה הרפובליקנית. הקבוצה מייצגת את הקול היהודי בתוך המפלגה הרפובליקנית, כאשר הנטייה של רוב היהודים בארצות הברית, כמיעוט, היא ליברליזם ונטייה להצבעה מסורתית למפלגה הדמוקרטית.
מצע
ה-RJC מצהירה כי "אנו חותרים לעודד ולחזק קשרים בין הקהילה היהודית האמריקאית לבין מקבלי ההחלטות הרפובליקנים. אנו פועלים כדי להחדיר רגישות לדאגות ונושאים של הקהילה היהודית בקרב המנהיגות הרפובליקנית בממשל ובמפלגה, בעוד אנו מבטאים ומקדמים רעיונות ומדיניות רפובליקנית בתוך הקהילה היהודית. אנו מחויבים לבנות קול יהודי רפובליקני איתן, אפקטיבי ומכובד בוושינגטון ובכל רחבי המדינה".
מצע קואליציית היהודים הרפובליקנים עוסקת בשורה של נושאי פנים הקשורים לדאגותיה של הקהילה היהודית כגון: תפילות בבית ספר (נושא רגיש ליהודים שחיים כמיעוט בקרב רוב לא יהודי), חוק חופש הדת במקום העבודה ויוזמות שונות בנושאי דת. כמו גם שמים דגש על נושאי פנים אשר מעסיקים את הציבור היהודי באמריקה כמו כל ציבור אחר בארצות הברית כגון, ביטוח בריאות, ביטוח לאומי, חינוך, מיסים ורפורמה בממשל. בנושאי החוץ שמעסיקים את הקהילה היהודית, הם עוסקים גם ביחסי ארצות הברית–ישראל, איראן, סוריה, תהליך השלום, הרשות הפלסטינית וטרור.
הוויכוח סביב ההצלחה של הקבוצה
ההצלחה של ה-RJC הייתה נתונה לוויכוח, עקב נטיית היהודים להצביע למפלגה הדמוקרטית. למרות זאת, ה-RJC הצליחה להרים כמה פעילויות ואירועים מוצלחים כגון פורום מפגשי דיון של מועמדים לנשיאות, ארגון של סיור מנהיגות בישראל עבור חברי קונגרס, מושלים ופוליטיקאים שונים, כמו גם נוכחת גבוהה יותר של יהודים בוועידה הרפובליקנית הלאומית, הוועידה הממנה את מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות בבחירות הכלליות ונחשבת לשיא האירועים הפוליטיים בעונת בחירות ובכלל.
מטרתם להגדיל את אחוז ההצבעה למפלגה הרפובליקנית בקרב היהודים, גם כן נתונה לוויכוח, כאשר המועמד הרפובליקני שקיבל את מירב הקולות היהודים ביותר בהיסטוריה היה רונאלד רייגן עם 39% מהקול היהודי, אך כל זה אירע בטרם הקבוצה נוסדה וכי מאז 1985 הם מתגאים כי הביאו 11% יהודים לג'ורג' בוש האב, 16% למועמד בוב דול, ו-19% לנשיא בוש הבן, מספר שהם טוענים כי הולך וגדל, אם כי אינו חורג מהמספר המסורתי המועט המצביע למפלגה הרפובליקנית. במהלך מערכת הבחירות 2008, עמד שיעור התמיכה הגבוהה ביותר מאז רייגן, בקרב יהודי ארצות הברית למועמד הרפובליקני, ג'ון מקיין, על 30%, מספר לא קטן ויש אומרים שאף התקרב למספר הקולות שלו זכה רונאלד רייגן בזמנו. הסיבה לכך נעוצה במתח בין עדתי בין הקהילה היהודית להקהילה השחורה באמריקה, אשר לה נטייה, מלבד הזדהות טבעית עם הערבים, גם תופעה אנטישמית נרחבת והמועמד השחור, ברק אובמה אשר מסמל, בין ברצון ובין שלא, עם שמו המלא, ברק חוסיין אובמה, דברים אלו.
דוגמאות נוספות להצלחה מעט גדולה יותר לרפובליקנים ניתן למצוא בכמה בחירות מקומיות, כאשר ב-2005, בבחירות לראשות עיריית ניו יורק, מייקל בלומברג, יהודי בעצמו, קיבל רק 51% מהקולות היהודים. ב-2003, בבחירות הדחה (Recall election), פרוצדורת בחירות המאפשרת הדחה של איש ציבור מכהן מתפקידו, אשר נערכו בקליפורניה, 31% אחוז מקרב הקהילה היהודית הצביעו עבור המועמד הרפובליקני ארנולד שוורצנגר, שחקן הקולנוע לשעבר הנחשב לידיד גדול של ישראל.
גיורא סגל
גיורא סגל (17 באוקטובר 1956 – 24 באוקטובר 2015) שירת כקצין בצה"ל עד שנת 2006, ובהמשך שירת במילואים בדרגת תת-אלוף. בין התפקידים הרבים בהם שירת, פיקד על גדוד הנדסה קרבית 605, גדוד שריון 77, על חטיבת שריון 263 וכסגן מפקד אוגדה בפיקוד הצפון.
ביוגרפיה
עם גיוסו לצה"ל שובץ בחיל ההנדסה הקרבית. בחיל ההנדסה עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים וקורס קצינים ובתום הקורס שירת כמפקד מחלקה. בהמשך שירת כמפקד פלוגה בגדוד 605, מפקד קורס קציני הנדסה ומפקד גדוד 605. לאחר מכן, עבר הסבה לחיל השריון, שירת כמפקד גדוד "הדס" (קורס אגמ"י) בבה"ד 1, כמפקד גדוד 77, כמפקד חטיבה 263 וכמדריך בקורס מפקדי גדודים. סגל למד במכללה לביטחון לאומי ובהמשך שירת כמדריך במכללה הבין זרועית לפיקוד ולמטה, וכסגן מפקד אוגדה (כולל במלחמת לבנון השנייה).
בשנים 2006–2015 הקים ופיקד על המעבדה התפיסתית באגף מבצעים, במסגרתה הוביל מחקרים, הפקת ספרים מקצועיים, ניסויים ומשחקי מלחמה.
במסגרת המחקרים שערך והכתיבה המחקרית זכה בשנת 2010 בפרס הרמטכ"ל לכתיבה צבאית מקורית, בנושא צבא וביטחון.
סגל היה בעל תואר ראשון במתמטיקה, סטטיסטיקה ומדעי המחשב מטעם האוניברסיטה העברית, תואר שני במדעי החברה וביטחון ישראל מטעם אוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי, ודוקטורנט בנושא "טקטיקה ופיקוד" באוניברסיטה העברית.
המוזיקה
גיורא היה נשוי ואב לשניים.
יוליאנה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד
יוליאנה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד (בגרמנית: Juliane Henriette Ulrike von Sachsen-Coburg-Saalfeld; 23 ביולי 1781 – 15 באוגוסט 1860), הייתה נסיכה גרמנית, ואשתו של קונסטנטין פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
ביוגרפיה
יוליאנה נולדה ב-23 ביולי 1781 בקובורג שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד, לפרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, ולאוגוסטה, רוזנת רויס-אברסדורף, בתם של היינריך העשרים וארבעה, רוזן רויס-אברסדורף וקרולינה ארנסטינה, רוזנת ארבאך-שנברג. היא נקראה על שם אחות סבתה, יוליאנה מריה מבראונשווייג-וולפנביטל.
יוליאנה הייתה אחותם של ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה, לאופולד הראשון, מלך בלגיה וויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד - אמה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.