cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עניין של זמן
לאחר סיום הסדרה
בשנת 2012 עלתה לשידור במסגרת שידורי רשת בערוץ 2 סדרת המשך לסדרה המקורית העוסקת בהתפתחות חייהם של גיבורי הסדרה הקודמת אשר כעת בתחילת שנות ה-40 לחייהם. את הפקת הגרסה המחודשת עשתה חברת טדי הפקות, רני סער נבחר כבמאי, ורונית וייס ברקוביץ, שהייתה בין כותבי הסדרה המקורית, נבחרה לתסריטאית. אולם הסדרה איננה כוללת חלק מהדמויות הבולטות בסדרה המקורית (בהם איילת זורר, אורי גוטליב, אורי בנאי, אביב גפן, עמית ליאור, סער בדישי, גלית גיאת ועוד) ונעשתה אף במנותק מצוות ההפקה שיצר את הסדרה המקורית.
אפקט החממה
אֵפֵקְט הַחֲמָמָה או תּוֹצָא הַחֲמָמָה הוא תהליך שבו גזי חממה באטמוספירה של כוכב לכת גורמים להחזר של קרינה תת אדומה אל פני השטח שלו, ובכך גורמת להתחממות שלו. מקור השם הוא באנלוגיה מוטעית לחימום של אוויר בתוך חממה יחסית לאוויר מחוץ לה. בהיעדר אפקט החממה, הטמפרטורה הממוצעת של פני השטח של כדור הארץ הייתה עומדת על כ-18° צלזיוס מתחת לאפס, אך בזכות אפקט החממה הטמפרטורה היא כ-14°. המודל הוצע לראשונה על ידי הכימאי השוודי סוונטה אוגוסט ארהניוס בשנת 1896. כיום ישנה תמיכה רחבה בקהילה המדעית בתאוריה שלפיה התעצמות אפקט החממה גורמת להתחממות העולמית. בכוכב נוגה קיים אפקט החממה החזק ביותר במערכת השמש שגורם לכך שהטמפרטורה שם עומדת על 460 מעלות צלזיוס. כך, נוגה חמה יותר מכוכב חמה אף על פי שהיא מקבלת רק רבע מכמות קרינת השמש בהשוואה אליו.
מחקר של אוניברסיטת טקסס A&M משנת 2019 הראה שריכוז גזי החממה באטמוספירה החל מאמצע המאה ה-20 ועד ימינו הוא חסר תקדים ב-2.5 מיליון השנים האחרונות, כאשר במשך 2.5 מיליון השנים האחרונות ריכוז גזי החממה עמד בדרך כלל על כ-230 חלקים למיליון, וגם במקרים חריגים לא עבר את ה-320 חלקים למיליון. זאת לעומת ריכוז גזי החממה בעשורים האחרונים, שנכון למדידת המחקר עמדו על 410 חלקים למיליון. כתוצאה מזה, אפקט החממה המואץ בעשרות השנים האחרונות, אשר מקובל במחקר לייחס לפליטת גזי חממה על ידי פעילות האדם, גורם לשלל תופעות חסרות תקדים באקלים כדור הארץ, המכונות משבר האקלים.
הגורמים להגברה בעצמת אפקט החממה בכדור הארץ
בכדור הארץ נצפית התגברות באפקט החממה מאז המהפכה התעשייתית והשימוש בפחם ובנפט באופן תעשייתי, בעקבות פליטת כמויות גדולות של גזים לאטמוספירה כתוצאה משריפת החומרים כמו גם כתוצאה משריפת ביומסה באזורים מיוערים, בעיקר לצרכים חקלאיים. לבד מנזקים ישירים ועקיפים הנגרמים לסביבה ולבריאות האוכלוסייה עקב גזים אלה, נפלטים גם גזי חממה רבים, כשבראשם פחמן דו-חמצני, אשר שיעור הימצאותו באטמוספירה גדל והולך בהדרגה.
תהליך ההטמעה (פוטוסינתזה) המתבצע על ידי צמחים ופלנקטון צמחים היו בעבר גורם מאזן אשר ייצב את שיעור גז זה באוויר, כחלק ממעגל כמעט סגור של המערכת האקולוגית של נשימה ופירוק מצד אחד והטמעה מהצד השני.
כיום, הפחמן שממנו נוצר הפחמן דו-חמצני הנפלט לאוויר אינו נובע מן המערכת האקולוגית העכשווית, אלא מקורו בפחמן שנאגר במעמקי האדמה במשך אלפי שנים על ידי ריקבון של עצים וצמחים. כמות הצמחים הנוכחית אינה מספיקה להטמעת הכמויות העצומות של הפחמן. משום כך המערכת של קליטת פחמן ופליטתו מתוך המערכת הביוספירית אל הסביבה אינה מאוזנת. תהליכי מדבור ופגיעה בצמחים על ידי עיור וכיסוי השטח בכבישים יכולים להקטין עוד יותר את יכולתם של הצמחים להטמיע חלק מהפחמן הדו-חמצני.
ב-2006 יצא דו"ח של האו"ם שטען שמשקי החי אחראים על 18% מגזי החממה המיוצרים באשמת האדם כאשר הכמות הנפלטת ממכוניות מגיעה ל-13.5%, אולם ב-2010 דווח שהדו"ח הפריז בשיוך ההשפעה של אכילת בשר על שינויי האקלים. בשנת 2013, ארגון החקלאות והמזון של האו"ם הוציא דו"ח עדכני יותר, לפיו משקי החי אחראיים לכ-14.5% מפליטות גזי החממה כך שגם לפי הנתונים העדכניים יותר, משקי החי פולטים יותר גזי חממה מאשר תעשיות הרכב.
תוצאות אפקט החממה
אפקט החממה בבסיסו הוא תהליך טבעי, אשר נחוץ לשם שמירה על טמפרטורה גבוהה מספיק המאפשרת חיים בצורתם הנוכחית על פני כדור הארץ.
תחזיות רבות הקשורות באפקט החממה המוגבר צופות נזקים סביבתיים גדולים, בהם:
עמעום עולמי
במקביל לאפקט החממה המוגבר קיים עמעום העולמי, הגורם להחזרת קרינה מכדור הארץ לחלל, הזיהום הנוצר על ידי בני אדם גורם לעלייה בריכוז האירוסולים ("חלקיקים מרחפים") ולהיווצרות עננים בעלי טיפות מרובות וקטנות (ריבוי גבישי צמיחה). עננים אלו לא מאפשרים לחלק מהקרינה להיכנס לשטח הפנים של כדור הארץ ומחזירים אותה לחלל וכתוצאה מכך נוצר אפקט של קירור, הפועל באופן הפוך לאפקט החממה. אפקט קירור זה, המכונה גם אפקט העמעום, מנוגד לאפקט החממה אשר גורם להתחממות הגלובלית. לפי גישה זו, ללא אפקט העמעום הייתה ההתחממות הגלובלית חריפה אף יותר.
מניעת אפקט החממה
כדי לצמצם את אפקט החממה התקבל ב-1998 פרוטוקול קיוטו המציג שני כיווני התמודדות עיקריים: צמצום הפליטה של גזי חממה וכן ניקוז גזי חממה מהאטמוספירה על ידי טכניקות לכידת פחמן שניתן לתארן כ'כיורי פחמן' (Carbon Sink).
צמצום פליטת גזי חממה
פרוטוקול קיוטו דרש ממדינות המערב החתומות עליו לצמצם את כמות גזי החממה שהן פולטות כך שב-2012 רמת הפליטה תרד לרמה הנמוכה ב-5% מזו שהייתה ב-1990. למדינות מזרח אירופה הוקצה יעד פליטה, אולם הוא גבוה מהיקף הפליטה בפועל ולכן איננו מחייב צמצום פליטה. מדינות מתפתחות אינן נדרשות לצמצם את הפליטה שלהן.
ישנן אפשרויות שונות לצמצום פליטת גזי החממה כגון שימוש במקורות אנרגיה נקייה (רוח, שמש, מים, העדפת דלקים פחות מזהמים), ייעול תעשייה ותחבורה בדגש על צמצום שימוש ברכב פרטי והעדפת אמצעי תחבורה ציבורית וכלי רכב חשמליים.
ניקוז גזי חממה
מדינות יכולות לעמוד ביעד שהוצב להן גם על ידי סילוק פחמן וגזי חממה אחרים מהאטמוספירה. סילוק שכזה יכול להתבצע על ידי פתרונות מבוססים קיבוע פחמן כדוגמת נטיעת יערות ובמקרים מסוימים אפילו על ידי תשלום למדינות עניות כדי שלא ייכרתו יערות בתחומן.
ישנה מחלוקת האם ניקוז גזי חממה הוא אמצעי קל ולא יקר לצמצום אפקט החממה או שהוא תרגיל התחמקות שבאמצעותו מדינות מזהמות נמנעות מלהפסיק לזהם.
הקשר בין התגברות אפקט החממה להתחממות גלובלית
ההצהרות הרשמיות של התאחדויות חוקרי האקלים ושל הגוף הבינלאומי המרכז מידע בנושא (IPCC), כמו גם הרוב המוחלט של המאמרים המדעיים שפורסמו בנושא אחרי 1993 תומכים בתאוריה שלפיה ההתחממות נובעת מפעילות אנושית הגורמת לפליטה מוגברת של גזי חממה. לפי הדוח השישי של הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי אקלים, יש לערוך שינויים דרמטיים באורח החיים האנושי ולצמצם את פליטת גזי החממה בחצי עד שנת 2030 ולחלוטין עד שנת 2050. רק כך, ניתן יהיה להימנע מהתחממות גלובלית של מעל 1.5 מעלות צלזיוס.
עם זאת, ישנם חוקרים המתנגדים לתאוריה זו ומציעים תאוריות חילופיות. לדוגמה, הפרופסורים נתן פלדור וניר שביב מהאוניברסיטה העברית בירושלים טוענים כי ההתחממות הנצפית לאחרונה היא חלק ממחזור טבעי של התחממות והתקררות כדור הארץ.
ההסכמה המדעית הרחבה בקשר להשפעת התגברות אפקט החממה הובילה לאחרונה את המדינות המפותחות המובילות כלכלית (פורום ה-G8), להכריז על תמיכתן בפתרון בעיה זו. תמיכה זו התבטאה בהחלטות שהתקבלו בוועידת קיוטו שבה התחייבו מדינות רבות להפחית את כמות גזי החממה אשר הן פולטות.
יוסי בן-ארצי
יוסי בן-ארצי (נולד ב-4 ביולי 1949) הוא היסטוריון וגאוגרף ישראלי, פרופסור מן המניין בחוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה. כיהן כרקטור האוניברסיטה.
ביוגרפיה
בן-ארצי עשה תואר ראשון בחוגים לגאוגרפיה ולהיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה, ותארים שני ושלישי בגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים. נושא עבודת הגמר לתואר השני היה "תפרוסת המגורים וההגירה הפנימית של ערביי חיפה", והוא קיבל את התואר ב-1979. נושא עבודת הדוקטור היה "תכנון והתפתחות המערך הפיזי של המושבות העבריות בארץ-ישראל, 1914-1882", והוא אושר ב-1984. העבודה נערכה בהדרכתם של הפרופסורים יהושע בן-אריה ועמירם גונן. שהה בבתר דוקטורט באוניברסיטת טיבינגן בגרמניה שם חקר את הנוף התרבותי של כפרי המוצא של הטמפלרים הגרמנים אשר היגרו לארץ-ישראל והתיישבו בה במאה ה-19.
בן-ארצי מונה למרצה באוניברסיטת חיפה ב-1984, ב-1989 למרצה בכיר, ב-1995 לפרופסור חבר וב-2004 לפרופסור מן המניין. היה ראש החוג ללימודי ארץ ישראל במשך 5 שנים, דיקן הפקולטה למדעי הרוח במשך 4 שנים, ומשנת תשס"ה עד תש"ע כיהן כרקטור אוניברסיטת חיפה. כרקטור האוניברסיטה, היה בן-ארצי אחד ממקימי "תוכנית חבצלות", תוכנית הדגל של חיל המודיעין, בשנת 2004. בשנת 2010–2011 היה בשבתון בעמנואל קולג' בקיימברידג' בריטניה, ובמרכז טאוב לחקר ישראל באוניברסיטת ניו יורק. ממאי 2018 עומד בראש המנהלת למכללות הצבאיות (ממ"צ) באוניברסיטת חיפה, במסגרתה לומדים תלמידי המכללות בגלילות לתארים אקדמיים באוניברסיטה.
בן-ארצי מילא שורת תפקידים ציבוריים התנדבותיים והיה חבר בגופי ציבור רבים. בין השאר, במועצה לארץ ישראל יפה בסניף חיפה והצפון, במסגרתה ערך את הרשימה הראשונה של אתרים היסטוריים הראויים לשימור בחיפה. הרשימה אומצה על ידי העירייה ומשמשת בסיס לרשימת אתרי השימור בעיר. משנת תשל"ט (1979) הוא חבר ועדת השמות לרחובות בעיריית חיפה, ומתשס"ד עד תשע"ט כיהן כיושב ראש שלה. היה יושב ראש מועצת נחל הקישון ויושב ראש של כמה ועדות חלוקת גבולות בין רשויות מקומיות מטעם משרד הפנים, בהן יו"ר ועדת חקירה לגבולות קריית שמונה בשנים תשנ"ז-תשנ"ח. שימש במשך שנים רבות כנציג הציבור בוועדה לשימור אתרים של עיריית חיפה מ-1993 ועד 2018 (עם הפסקה קצרה באמצע). כיהן כחבר בוועדת המורשת שליד מליאת רשות שמורות הטבע והגנים הלאומיים, ב'קרן הדוכיפת', בעמותת 'המזגגה' בנחשולים ובוועדת שימור המורשת שליד רשות מקרקעי ישראל. מינואר 2018 מכהן כיו"ר הוועד המנהל של החברה להגנת הטבע.
בן-ארצי היה חבר מועצת ד"ש במשך תקופה קצרה, עם הקמתה ב-1977. הוא היה ממקימי תנועת "שלום עכשיו" ופעיל מרכזי בה בשנים 1978–1989.
היווצרות דגם המגורים ומאפייני המגורים של ערביי חיפה
מונוגרפיה זו מבוססת על עבודת הגמר לתואר השני, ראתה אור בהוצאת אוניברסיטת חיפה בשנת 1980. לראשונה נחקר אז האופן בו נוצרה מפת התפרוסת של ערביי חיפה לאחר הקמת המדינה, תוך זיקה לאירועי 1948 ולדגם התפרוסת המרחבי של ערביי חיפה קודם לכן. המחקר בחן את דפוסי מעבר המגורים משכונה לשכונה, את שיקולי בחירת אזור המגורים ואת מערכת הגורמים הרצוניים והחיצוניים המשפיעה על המרחב הערבי בעיר. בניגוד לממצאים ממחקרים קודמים שניסו למצוא מתאמים בהתאם למודלים עירוניים אמריקאיים. התברר כי לסמליות, להזדהות המרחבית ובעיקר לזיקה למשפחה ולמוסדות החינוך העדתיים יש השפעה מרכזית על שיקולי העדפת אזור המגורים; ולא בהכרח ללחצי הרוב או להסברים כלכליים גרידא. המלצות המחקר היו לפתח תשתית מגורים ייחודית לערביי חיפה, זאת מתוך הנחה שהעיר תמשוך מהגרים, וכי יימשך בה הגידול הטבעי, ומכיוון שהשטח המזוהה כערבי צר וקטן מהכיל גידולים אלה. נושא זה שב ונבדק גם לאור תוצאות מפקדי אוכלוסין מאוחרים יותר, והתברר אמנם כי חל שינוי כפול - לחיפה זרמו מהגרים מן הגליל שהיו חסרי זיקה לשכונות ערביות לפני 1948, וכן, לחצי המגורים יצרו 'זחילה' החוצה מן המרחב הערבי המסורתי לשכונות סמוכות.
המושבה העברית בנוף ארץ-ישראל 1914-1882
מחקר זה מתבסס על עיבוד עבודת הדוקטורט של בן-ארצי, ויצא לאור בהוצאת יד יצחק בן-צבי בשנת 1988. הספר עוסק בתכנון הפיזי ובהקמת ארבעים המושבות הראשונות בשנים 1914-1881. הוא מלבן סוגיות כמו היכן הוקמו, ואיזה דגם תפרוסת ארצי יצרו המושבות. עד למחקרו של בן-ארצי הסברה הרווחת במחקר הייתה שבניית המושבות נעשתה באופן מקרי ללא שיקולי תכנון ומקצועיות תכנוניות, והייתה לכל היותר פרי חיקוי אלמנטים אדריכליים ותכנוניים של ערבי הארץ ותושביה הזרים כגון הטמפלרים. גאוגרפים כמו יהודה קרמון, או אדריכלים כמו ריכרד קאופמן, התעלמו לחלוטין מקיומם של קודמיהם, וראו במושבות מעין 'כפר אירופי או ערבי או גרמני'. בן-ארצי ניסה להראות שכבר מתחילתן נבנו המושבות מתוך זיקה לאידאולוגיה הציונית של מייסדיהן. הם נבנו על סמך תכנון מתקדם מאוד של מודדים ואדריכלים, נבנו על ידי אנשי מקצוע, ושימשו מופת לערביי הסביבה בה שכנו. המושבה העברית בנוף ארץ-ישראל הייתה על כן ביטוי פיזי של אידאולוגיה לאומית פשוטה ומעשית, והנוף התרבותי של המושבות נוסך עד ימינו נופך מיוחד, כגון מרכזיהן של זכרון יעקב, מטולה, כנרת ועוד.
מגרמניה לארץ הקודש – התיישבות הטמפלרים בארץ-ישראל
ספרו זה של בן-ארצי התפרסם בהוצאת יד יצחק בן-צבי בשנת 1996. בן-ארצי משווה את המושבות שהקימו הטמפלרים בארץ ישראל לכפרי מוצאם בממלכת וירטמברג. הספר בוחן את השאלה באיזו מידה מושבות הטמפלרים שהקימו בשרונה, חיפה, יפו, וילהלמה (בני עטרות) ובית לחם הגלילית הן יבוא של טכנולוגיה ומושגים מגרמניה, כפי שגלי מהגרים לפעמים לוקחים לארץ חדשה מארץ האם.
בן-ארצי מנסה להראות שלא היה כאן חיקוי מכני של כפרי האם, כי אם מעשה של תכנון מראש, דבר ששינה מהדעה שהייתה מקובלת עד אז במחקר. הדעה הרווחת אצל גאוגרפים ומתכננים הייתה, שהגרמנים ייבאו לארץ יסודות נוף 'וירטמברגיים' והעתיקו דגמי כפרים מארץ מכורתם. בן-ארצי טוען שצורת גג הרעפים וכפר הרחוב (Strassendorf), שדומים לאלה שבכפרי האם, הטעתה את מי שכתב עליהם. לדעתו מדובר בתכנון שתאם את האידאולוגיה הדתית של הטמפלרים, משום שהטמפלרים הם עדה דתית שהאמינה בפישוט הנצרות, האמינו בבואו מחדש של המשיח וראו את שליחותם לארץ כבאה להכשיר את הקרקע לבואו המחודש. בן-ארצי סובר שבניגוד לכפרים שמהם הגיעו הטמפלרים בגרמניה, שבהם בעלי חיים גרו לפעמים עם האנשים בבתים, הרי שבמושבות שהקימו בארץ ישראל הם יצרו מיסיון של דוגמה אישית, והקימו מושבה מודרנית דתית ומרווחת, כל ההתיישבות הייתה מתוכננת, הרחובות והבתים היו מתוכננים ובעלי החיים דרו מחוץ לבתים.
'להפוך מדבר לכרמל': התהוותו של הכרמל כמרחב נבדל בעיר מעורבת 1948-1918
ספרו זה של בן-ארצי ראה אור בהוצאת מאגנס בשנת 2004. הוא משתייך לסוגה של 'היסטוריה מקומית' (Local History). הספר מתאר את תהליך רכישת הקרקעות ואת בנייתן של השכונות ברכסי הכרמל ובשלוחותיו. המחקר מצביע על היווצרותו של הכרמל כמרחב יהודי נבדל מהעיר המעורבת, ואפילו משכונת הדר הכרמל שנחשבה לליבתה של חיפה העברית. קרקעות הכרמל המרכזי נרכשו בדמדומי מלחמת העולם הראשונה מידי גרמנים, ואליהן נוספו בהדרגה גושי קרקע ענקיים שלימים הוקמו עליהם נוה שאנן, רמת הדר, כרמל מרכזי, כרמל מערבי ועוד. אזורים אלה נוהלו על ידי ועדים מקומיים ורק בהדרגה סופחו לתחום השיפוט ולמינהל עיריית חיפה. וכן ניסיונות ההתיישבות ביערות הכרמל ופסגת הכרמל שלא צלחו בעקבות ההכרזה על אזורים אלה כחלק מפארק הכרמל.
אי קרוב-רחוק - התיישבות יהודית חקלאית בקפריסין 1939-1883
הספר חושף את פרשת הניסיונות להתיישב בקפריסין בעת החדשה, שנעשו במקביל לראשית ההתיישבות היהודית בארץ ישראל ולא בלי קשר אליה. בתודעה הציבורית קפריסין קשורה בעיקר להיותה יעד תיירותי, וזכורים מחנות המעצר ההיסטוריים למגורשי ההעפלה טרם הקמת המדינה. ברם, מעטים מודעים למעשה ההתיישבותי שעשו יהודים בשנים 1883–1939 להיאחז באדמת קפריסין ולקיים בה מושבות כפריות ומטעי הדרים של חקלאים עברים. המעשה ההתיישבותי נעוץ ביוזמות מגוונות, והוא נעשה על ידי יהודים מארצות מוצא שונות, בהקשר הזיקה לארץ ישראל והמתרחש בה. כאשר קשתה העלייה ארצה בימי הטורקים, היו שראו בקפריסין תחליף סביר וסמוך לארץ ישראל, רכשו בה קרקעות וקיימו בה יישובים. לאחר כישלונות ראשונים, הצליחה חברת יק"א לבסס בקפריסין מושבה גדולה יחסית, מרגו שמה, וסמוך לה גרעינים למושבות-בת. בשנות השלושים של המאה העשרים עיבדו פרדסנים ארץ-ישראליים אלפי דונם של מטעי הדר באי. בראשית המאה העשרים בחן גם הרצל את האפשרות ליצור ״מקלט זמני״ ליהודים בקפריסין כחלופה ל"תוכנית אוגנדה", והציוני דוד טריטש הטיף לראות באי זה השוכן לא הרחק מן הארץ היעודה מקום מושב ראוי למאות אלפי יהודים. הספר פורסם בהוצאת הספרים של אוניברסיטת בר-אילן בדצמבר 2015.
פרסומים נוספים
בכתב העת Israel Studies, 16(2)2011 פרסם ביקורת נוקבת על ספרו של אילן פפה אודות החופש האקדמי בישראל, על רקע פרשת טנטורה: Out of (Academic) Focus.
טאריה טורונן
טאריה סוילה סוסנה טורונן קבולי (בפינית: Tarja Soile Susanna Turunen Cabuli; נולדה ב-17 באוגוסט 1977) היא זמרת-יוצרת ומוזיקאית מטאל, הזמרת הראשית לשעבר של להקת המטאל סימפוני, Nightwish. קולה משלב קול סופרן סימפוני קלאסי ואופרה.
Nightwish
טאריה זכתה לפריצה הגדולה כאשר הופיעה כסולנית להקת המטאל סימפוני Nightwish ועד מהרה קול הסופרן האופראי שלה הפך לשם דבר בעולם המטאל. אחד מביצועיה הידועים הוא גרסת כיסוי לשיר "The Phantom of the Opera" של אנדרו לויד ובר ובו היא מגיעה עד לתווים הגבוהים ביותר, כמו המבצעת המקורית שרה ברייטמן.
קריירת סולו
לאחר שפוטרה מ-Nightwish, פתחה בקריירת סולו. טאריה הוציאה בשנת 2006 את אלבומה הראשון כפרויקט לחג המולד. אלבומה השני יצא בסוף 2007, בו היא משלבת את עולם המטאל, עם עולם האופרה. הוא נקרא My Winter Storm (סופת החורף שלי).
טאריה הגיעה לישראל במסגרת סיבוב ההופעות שלה, לקידום אלבום הבכורה שלה. ההופעה נערכה ב-31 באוקטובר 2008, בביתן 11 שבגני התערוכה בתל אביב. ההופעה כללה שירים מאלבום הסולו של טאריה, וכמו כן גם שירים מהרפרטואר העשיר של נייטוויש.
בשנת 2010 הוציאה טאריה את אלבומה השלישי, What Lies Beneath (בתרגום חופשי- האמת מתחת לפני השטח). מתוך האלבום הוציאה טאריה ארבעה סינגלים. באוגוסט 2013 הוציא אלבום נוסף Colours in the Dark (צבעים בחשכה).
טאריה הופיע פעם נוספת בישראל ב 5 ביוני 2017 במועדון הוואנה בתל אביב. בשנת 2017, הוציאה את אלבום חג המולד השני שלה, .
חוקה
חוקה היא מכלול של עקרונות יסוד או תקדימים מבוססים המהווים בסיס משפטי ומנהלי של המשטר במדינה, ארגון או סוג אחר של ישות.
חוקה נוצרת על ידי גוף מכונן, וחייבת בהגדרתה לכלול את הוראות היסוד בדבר מבנה המשטר והשלטון, סמכויות החקיקה, צורת בחירת השלטון וכיוצא באלו. רוב החוקות עוסקות גם בנושא זכויות האדם הבסיסיות של תושבי המדינה, וזכויות של קבוצות מיעוט. בפדרציה ובקונפדרציה החוקה גם מסדירה את סמכויות השלטון המרכזי וסמכויות השלטון המקומי-מדינתי.
במהלך ההיסטוריה היו מקרים בהם נכתבה חוקה במצבי משבר, למשל אחרי הפיכה צבאית, או כשהתחולל שינוי מהותי במשטר. עם זאת, רוב החוקות נכנסו לתוקף במדינותיהן לאחר קבלת עצמאות.
במדינות דמוקרטיות נחשבת החוקה לאמנה חברתית בין תושבי המדינה, והממשלה שואבת את כוחה מכך שנבחרה על ידי העם, תוך שכוח זה מוגבל על ידי זכויות האדם שנקבעו בחוקה. מקרים שבהם איזון זה מופר, לדוגמה אם הגוף המחוקק מנסה לחוקק חוקים המנוגדים לחוקה, נקראים משבר חוקתי.
חוקת ארצות הברית, משנת 1789, מהווה מודל לחוקות של כמה מדינות אחרות. לאחריה נוצרו החוקה הפולנית ב-1791 והחוקה הצרפתית ב-1792.
ברוב מדינות העולם החוקה היא מסמך כתוב או אוסף של מסמכים המוגדרים כחוקה. בממלכה המאוחדת, החוקה היא אוסף של עקרונות, חלקם בלתי כתובים, שהתגבשו במשך השנים, וידועים בכינוי "מוסכמות חוקתיות". חלק קטן ממוסכמות חוקתיות אלו התגבשו ברבות השנים במסמכים שונים, כמו המגנה קרטה ומספר חוקים שחוקקו בידי הפרלמנט של בריטניה.
מאפייני החוקה
בספרות המשפטית מתוארים מאפייני חוקה שקיימים בכל אחד מהמודלים הקיימים לחוקות בעולם:
חוקה בישראל
בהתאם לאמור במגילת העצמאות, נבחרה הכנסת הראשונה כאספה מכוננת, שתפקידה העקרוני היה לכונן חוקה למדינת ישראל. לאחר המאבק על החוקה שהתנהל בשנותיה הראשונות של המדינה, החליטה הכנסת ב-13 ביוני 1950 שלא לכונן חוקה מיידית, אלא לחוקק חוקי יסוד שיצטרפו לכדי חוקה בבוא הזמן – החלטה זו מכונה "פשרת הררי".
ניקו מיראלגרו
מיראלגרו היה מועמד לפרס באפט"א והופיע בטלוויזיה, בסרטי קולנוע, בתסכיתי רדיו ובתיאטרון. ב-2012 צוין במגזין הקולנוע Screen International כאחד מכוכבי המחר, וזכה לשבחים על היותו אחד השחקנים הצעירים המבטיחים ביותר בבריטניה. הוא גדל במנצ'סטר רבתי ולמד בנעוריו בבית הספר למשחק של מנצ'סטר. הוא זכה להכרה פומבית אחרי שלוהק בגיל 16 לשחק באופרת הסבון "הוליאוקס".
בקולנוע הופיע מיראלגרו בסרטים "Six Minutes of Freedom" (2010), "Wheels of Fortune" (2011), "האי ספייק" (2012), "אניטה ב." (2014), "Shooting for Socrates", "Cold Comfort" ו-"A Gun" (מ-2014), "The Pass", "Cardboard Boy" ו-"Habit of Beauty" (מ-2016).
מיראלגרו שיחק בתפקיד ראשי בתסכית הדרמה של רדיו של ה-BBC "אורפאוס ואורידיקה" ב-2015, וב-"79 Birthdays" ב-2016.
הוא היה מועמד לפרס אודיו דרמה של ה-BBC לשחקן הטוב ביותר על הופעתו ב"אורפאוס ואורידיקה", ולפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסדרה "הכפר".
ביוגרפיה
אביו של מיראלגרו הוא סיציליאני ואמו, מורין מקלכלין, היא ממוצא אירי.
מיראלגרו נולד בהייווד שבמנצ'סטר רבתי. הוא למד זמן מה בפנימיה מחוץ לבריטניה (שם הרגיש בודד ולא שייך), ובבית הספר "Siddal Moor Sports College" בהייווד, כמו גם בבית הספר למשחק במנצ'סטר. היות ששפת האם של אביו היא איטלקית, ובשל שהייתו באירופה חלק מהזמן, מיראלגרו דובר באופן שוטף איטלקית וספרדית.
מיראלגרו התחיל לעסוק במשחק כשהיה בן עשרה בעקבות שיעורי אלתור של אחותו קלאודיה. הוא סיפר בראיון שבאחד השיעורים הראשון כל כך פחד שאחד הנערים האחרים היה צריך לומר את השורות שלו.
קריירה
הופעתו המקצועית הראשונה בטלוויזיה הייתה ב-2007, כשעבר אודישן לתפקיד ניוט, צעיר אימו, באופרת הסבון הבריטית "הוליאוקס". הוא עזב את הסדרה אחרי שנתיים כשהיה בן 18 כדי לשחק בפרויקטים אחרים.
בעת שהופיע ב"הוליאוקס" שיחק מיראלגרו בתפקיד קאם ספנסר בסדרת הרשת "LOL" שעסקה בנושאי סקס, סמים ויחסים. ב-2010 הופיע מיראלגרו בתפקיד צעיר גיי הסובל מהצקות בבית הספר, בפרק בסדרת הדרמה "Moving On".
בתחילת 2010 שיחק בתפקיד אורח בתשעה בפרקים בסדרת הדרמה של ה-BBC "רופאים". הוא גילם דמות של סטודנט איטלקי במסגרת חילופי סטודנטים.
בדצמבר 2010 החל מיראלגרו להופיע בדרמה התקופתית של BBC One "על אדונים ומשרתים". הוא גילם דמות של משרת צעיר בשם ג'וני פרוד, שהחל לעבוד כמשרת כדי להימלט מהעוני בעיר הולדתו, עיר מכרות בצפון אנגליה. מיראלגרו השתתף גם בעונה השנייה של הסדרה. מיראלגרו שיחק בפרק בו השתתף בתחרות איגרוף, ולקח שיעורי איגרוף כדי להתכונן לתפקיד.
ב-2011 הופיע מיראלגרו במותחן הפסיכולוגי "Exile", בתפקיד הגרסה הצעירה של הדמות הראשית טום רונסטט (בגילומו של ג'ון סים). עוד באותה שנה שיחק מיראלגרו בתפקיד סם, בחור גיי מכור להירואין, בסדרת הדרמה של ה-BBC "חוות הגופות".
ב-2013 גילם מיראלגרו את פין נלסון, מושא אהבתה של הדמות הנשית בסדרה לנוער הפופולרית של ערוץ E4 "יומן השומן". באותה שנה שיחק גם בתפקיד ג'ו מידלטון בדרמה של ה-BBC "הכפר".
ב-2014 שיחק מיראלגרו בתפקיד צעיר שהואשם ברצח בדרמה "Common" מאת ג'ימי מקגוורן בהפקת BBC One.
מיראלגרו כיכב בסרט "Virtuoso" של רשת HBO שביים וכתב אלן בול. הסרט מתרחש במאה ה-18, ומיראלגרו מגלם דמות של כנר עילוי שנוסע לווינה ללמוד עם מוזיקאים צעירים אחרים.
סרט הקולנוע הראשון בו השתתף מיראלגרו צולם ב-2009, הסרט הקצר "Six Minutes of Freedom". הוא גילם דמות של נער המתאמן באיגרוף בזמן שאביו נמצא בכלא. הסרט השתתף בארבעה פסטיבלי קולנוע, וזכה בפרס סרט קצר של הגל החדש הטוב ביותר ב-Yellow Fever Independent Film Festival.
בקיץ 2010 השתתף מיראלגרו בסרט "McQueen the Movie" בו שיחק בתפקיד סם, נער יהודי שהוא אחד מגיבורי הסיפור. הסרט מתרחש בצפון אנגליה בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים.
בסרט "האי ספייק" שיצא לאקרנים ב-2012 שיחק מיראלגרו בתפקיד גיטריסט מוביל בלהקה הרוק ממנצ'סטר הסטון רוזס. בעיתון סאן תואר משחקו של מיראלגו ושל שאר השחקנים כ"מבריק".
ב-2014 שיחק מיראלגרו בדרמת הכדורגל "Shooting for Socrates", על קבוצת כדורגל מצפון אירלנד שמשחקים בתחרויות הגביע העולמי נגד ענקי כדורגלי מברזיל. המשחק הוא טבילת אש עבור דייוויד קמפבל, בגילומו של מיראלגרו, שמופיע בפני 50,000 צופים.
ב-2017 לוהק מיראלגרו לסרט הקצר "Murdered For Being Different", המבוסס על מקרה אמיתי של התקפה על סופי לנקסטר ורוב מלטבי, מנקודת המבט של רוב. הדרמה שודרה ב-BBC Three וב-BBC One, לציון עשור להתקפה.
בינואר 2014 הופיע מיראלגרו בתיאטרון רויאל קורט בלונדון בדרמה "The Pass", בה מגלם ראסל טובי כדורגלן המשלים עם עובדת היותו הומוסקסואל. מיראלגרו חזר וגילם את אותה הדמות בגרסה הקולנועית של המחזה משנת 2016 שהוצג בהקרנת בכורה בפסטיבל הקולנוע BFI Flare: London LGBT Film Festival.
אפוטרופוס
החוק המסדיר את האפוטרופסות בישראל
בישראל החוק המסדיר את עניין מינוי האפוטרופוס הוא חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, תשכ"ב-1962. הנחת המוצא של החוק היא "כל אדם כשר לזכויות ולחובות מגמר-לידתו ועד מותו", ולכן אפוטרופסות קיימת על:
ניקו מיראלגרו
קריירה
החל מ-2014 מופיע מיראלגרו בתוכניות דרמה ברדיו 4 של ה-BBC. הוא שיחק בתפקיד אורפאוס במחזה "אורפאוס ואורידיקה", והיה מועמד על תפקיד זה לפרס אודיו דרמה של ה-BBC לשנת 2016.
אפוטרופוס
אפוטרופסות טבעית
על פי ההורים הם האפוטרופסים הטבעיים של ילדיהם הקטינים. כאשר החוק קובע, כי קטין הוא "אדם שלא מלאו לו 18 שנה". האפוטרופסות על קטין פוקעת באופן אוטומטי בהגיעו לבגרות, כלומר לגיל 18 (על פי ).
אפוטרופסות על פי מינוי
בנוסף לאפוטרופסות טבעית של הורים על ילדיהם הקטינים, קובע כי בית המשפט לענייני משפחה רשאי למנות אפוטרופוס:
ניקו מיראלגרו
קריירה
מיראלגרו לוהק לתפקיד הפרוטגוניסט ב-"79 Birthdays", ובתפקיד הבן בדרמה "Over Here, Over There".
אפוטרופוס
אפוטרופסות על פי מינוי
כאשר האפוטרופוס יכול להיות (על פי ).
לצורך קבלת החלטה על מינוי אפוטרופוס, נעזר בית המשפט בחוות דעתו של פקיד סעד לסדרי דין, שהוא עובד סוציאלי שעבר הכשרה מיוחדת, הבוחן את פרטיהם של החסוי והמבקש להתמנות כאפוטרופוס, וממליץ על דבר המינוי לבית המשפט. זאת על מנת לוודא כי הצורך במינוי האפוטרופוס, הוא לטובת החסוי והחברה, וכי צורך זה גובר על זכויות הפרט של החסוי ומצדיק את שלילתם החלקית.
ניקו מיראלגרו
חיים אישיים
מיראלגרו הוא אוהד של מועדון הכדורגל מנצ'סטר יונייטד.
אפוטרופוס
אפוטרופסות על פי מינוי
לאחר שבית המשפט ממנה אפוטרופוס באמצעות צו מינוי, האפוטרופוס נתון לפיקוחו של האפוטרופוס הכללי. האפוטרופוס נדרש לפעול במילוי תפקידו לטובת החסוי כדרך שאדם מסור היה נוהג בנסיבות העניין, כאשר האפוטרופוס מוסמך לעשות כל הדרוש לשם מילוי תפקידיו. ישנן פעולות מסוימות המנויות, בהן על האפוטרופוס לפנות לקבלת אישורו של בית המשפט (על ידי הגשת בקשה מתאימה) טרם שהוא יוכל לבצען. כמו כן אין האפוטרופוס מוסמך לפעול בשם החסוי, בפעולות בהן יש ניגוד עניינים לפי, ללא אישורו של בית המשפט או של אפוטרופוס אחר שנתמנה למטרה זו.
ניקו מיראלגרו
חיים אישיים
מיראלגרו משחק בתחרויות כדורגל לידוענים ברחבי אנגליה במסגרת פעילויות צדקה בהן "Help for Heroes" ו-"Once Upon a Smile".
אפוטרופוס
אפוטרופסות על פי מינוי
גם כאשר אין יותר צורך באפוטרופסות, או במקרה בו האפוטרופוס מעוניין להשתחרר מתפקידו, עליו לפנות לבית המשפט בבקשה לביטול או החלפת המינוי.
במשפט העברי
לעניין השתחררות האפוטרופוס מתפקידו ישנן הגבלות במשפט העברי, בעקבות התוספתא שקובעת "אפוטרופין...משהחזיקו בנכסי יתומים אין יכולין לחזור בהן", אך במקרים, מוצדקים בהם הוא כבר איננו יכול לקיים את תפקידו, יש בידו להשתחרר מן התפקיד.
פרס המוזיקה האמריקאית לשיר הפופ/רוק האהוב ביותר
פרס המוזיקה האמריקאית לשיר הפופ/רוק האהוב ביותר הוא פרס המוענק מאז שנת 1974.
משה תמיר
משה (צ'יקו) תמיר (נולד באוגוסט 1964) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, שכיהן כמפקד חטיבת גולני וכמפקד אוגדת עזה.
ביוגרפיה
תמיר נולד ב-1964. אביו היה סגן-אלוף בצה"ל ששירת בשייטת 13 ובמוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים. סבו,, נהרג במלחמת העצמאות. דודו הוא תא"ל (מיל') יהודה דובדבני.
לאחר לימודים בפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה, התגייס בנובמבר 1982 לצה"ל, לחטיבת גולני, ושובץ בגדוד 13 (גדעון). עבר מסלול הכשרה כלוחם ולאחר מכן השלים קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר, אותם סיים בהצטיינות. לאחר קורס קצינים שירת כמפקד מחלקה בבסיס האימונים החטיבתי ולאחר מכן עשה שורת תפקידי פיקוד בגדוד 12 של גולני ובהם תפקיד סמ"פ. בתפקיד זה לחם לראשונה במחבלי חזבאללה, בשנים 1986–1987 שימש כמפקד פלוגה. ב-1989 מונה למפקד סיירת גולני ופיקד עליה בפעילות מבצעית בדרום לבנון. ב-1992 שימש כקצין אג"ם של עוצבת חירם, החטיבה המרחבית המזרחית של עוצבת הגליל. ב-1993 הועלה לדרגת סגן-אלוף ומונה למפקד גדוד 12 (ברק) של גולני. שני חיילים מהגדוד שעליו פיקד, ו, התחשמלו למוות וארבעה אחרים נפצעו במהלך פעילות מבצעית במוצב טייבה. תמיר, מפקד החטיבה יצחק גרשון ומפקד הפלוגה אופק בוכריס, הואשמו בגרימת מוות ברשלנות והורשעו בהתרשלות במילוי תפקידם אך זוכו מגרימת מוות ברשלנות.
ב-1995 התמנה לקצין המבצעים של פיקוד הצפון ושימש בתפקידו בין היתר במבצע ענבי זעם. ב-1997 קיבל את הפיקוד על יחידת אגוז. תקופתו באגוז התאפיינה בלחימה נחושה נגד חזבאללה. בין המבצעים הבולטים בתקופת פיקודו על היחידה היה מבצע נוף פראי. מטרת המבצע הייתה ביצוע מארבים בסמוך למוצב צה"ל שבג'בל סוג'וד, ברצועת הביטחון שבדרום לבנון, במורדות המערביים של רכס הרפיע. לאחר שלושה ימים במארב, עם תחילת תנועת הכוח חזרה, זיהה הכוח מספר מחבלים ופגע בשניים מהם. חזבאללה פתח באש כבדה על הכוח הנסוג, חריגה בהרבה מזו שבוצעה באירועים דומים. בשל ההתנהגות החריגה של המחבלים בקרב עלתה בפיקוד צפון ההשערה כי בקרב השתתף פעיל בכיר של ארגון החזבאללה. המבצע יצא לפועל שבוע לאחר אסון השייטת, וההערכה הייתה שאחד ההרוגים הוא בכיר בחזבאללה, ושגופתו עשויה לשמש כקלף מיקוח להחזרת גופתו של לוחם השייטת, שנותרה בשטח לבנון לאחר שכוח השייטת נתקל במארב חזבאללה. תמיר, ששהה בכל העת בעמדת הפיקוד במוצב ריחן, פקד על הכוח להעמיס את הגופות על אלונקות ולשאתן עִמו בחזרה לשטח ישראל, באומרו ללוחמיו כי הם חייבים זאת לחללים הנעדרים מאסון השייטת. לאחר הקרב התברר כי אחד המחבלים ההרוגים הוא האדי נסראללה, בנו של מזכ"ל חזבאללה חסן נסראללה. גופתו, ביחד עם גופות לוחמי חזבאללה אחרות, הוחזרה ללבנון בתמורה לחלקי גופתו של איתמר אליה.. תמיר מתאר בספרו את התחושות הקשות שחווה בעקבות אסון השייטת, אירוע שהתרחש, לדעתו, בשל מידע מוקדם על הפעולה המתוכננת שהגיע לחזבאללה, אשר בתורו ארב ללוחמי שייטת 13.
מבצע בולט אחר היה מבצע מהלך מבריק בו הוביל תמיר, מפקד היחידה, כוח לוחמים מיחידת אגוז במבצע בלבנון כנגד חולית אבטחה של חזבאללה בכפר ע'נדוריה. במבצע נהרגו שמונה מחבלים. על תקופת שירותו ביחידת אגוז עוטר תמיר בצל"ש אלוף פיקוד הצפון.
בתום שנתיים בתפקיד, יצא ללימודים בבית הספר למלחמה של צבא ארצות הברית בקרלייל שבפנסילבניה, בשובו מונה ב-1999 למפקד עוצבת חירם והשתתף במבצע שבר ענן באזור קלעת דובאי. בשנת 2001 מונה למפקד חטיבת גולני. תמיר, יחד עם קבוצת מפקדים נוספים מיחידות השדה ובהם מח"ט הנח"ל יאיר גולן ומח"ט הצנחנים אביב כוכבי וכן מפקדי החטיבות המרחביות בגדה גל הירש ונעם תיבון, היה מהדוחפים לפעול כנגד מקורות הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה, בקסבות ובמחנות הפליטים, למרות היותם מרחבים אורבנים צפופים ומסובכים ללחימה, וזאת למרות היסוסי הפיקוד הבכיר של צה"ל. תמיר הוביל את החטיבה בהצלחה במבצע חומת מגן ובמבצעים נוספים ברחבי יהודה ושומרון כנגד תשתיות הטרור הפלסטיני. תפקידו הבא היה ראש מטה פיקוד המרכז, בו עסק בין השאר בקידום בניית גדר ההפרדה.
באוגוסט 2006 מונה למפקד אוגדת עזה, תקופתו התאפיינה בהגברת היוזמה נגד הטרור וחתירה למגע. תמיר הוביל, בתמיכת אלוף הפיקוד, יואב גלנט, והרמטכ"ל, גבי אשכנזי, קו התקפי אל מול החמאס שכלל פשיטות ומבצעים מיוחדים כנגד יעדי מחבלים מעבר לגדר, בשטח הרצועה, במטרה לפגוע בפעילי החמאס בשטחם ובמקביל לחזק את יכולתם וביטחונם העצמי של מפקדי השדה לפקד על כוחות בלחימה ובמערכה.
עם התגברות ירי הקאסמים מרצועת עזה פיקד תמיר על כוחות האוגדה במבצע חורף חם ולאחריו הוסכם על הפסקת אש עם חמאס. זמן קצר בטרם החל מבצע עופרת יצוקה סיים תמיר את תפקידו, לאחר שמילא תפקיד מרכזי בהכנת האוגדה אליו ובתכנון המבצע כולו. במבצע עצמו שימש כעוזרו של אלוף פיקוד הדרום, יואב גלנט.
ב-2009 מונה למפקד קורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים, אך לאחר קבלת גזר הדין ב"פרשת הטרקטורון" (ראו פירוט בהמשך), השעה את עצמו מהפיקוד. ב-28 בפברואר 2010 הודיע הרמטכ"ל, רב-אלוף גבי אשכנזי, על סיום שירותו בצה"ל. בשירות המילואים משמש תמיר כסגן מפקד הגיס הצפוני וכמדריך ומרצה בקורס מפקדי חטיבות.
ב-2005 יצא ספרו "מלחמה ללא אות" (הוצאת מערכות) המספר את סיפור הלחימה בלבנון מנקודת ראותו כלוחם וכמפקד מאז גיוסו ועד הנסיגה מרצועת הביטחון. הספר ניתן בצה"ל כשי לבוגרי קורסי פיקוד בחיל הרגלים, ובהם קורס קצינים וקורס מפקדי כיתות, וכשי לבוגרי מסלול הלוחם ביחידת אגוז. תמיר הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת חיפה ותואר שני במנהל עסקים במרכז הבינתחומי הרצליה. לאחר שיחרורו מונה לראש החטיבה הביטחונית בחברת התקשורת גילת רשתות לווין.
תמיר נשוי, מתגורר במטולה ואב לארבעה ילדים.
פרשת הטרקטורון
על הקריירה הצבאית של תמיר מעיבה "פרשת הטרקטורון", לאחר שביולי 2007, בזמן כהונתו כמפקד אוגדת עזה, אפשר לבנו הקטין לנהוג בטרקטורון צבאי ללא רישיון נהיגה. לאחר שהבן התנגש ברכב אזרחי חתם תמיר על דו"ח תאונה בו נכתב כי בטרקטורון נהג נהגו האישי, ופיצה את בעל הרכב האזרחי במזומן, במטרה לסיים את התקרית ללא השלכות נוספות. לאחר שהתגלה העניין הועמד תמיר לדין משמעתי ובעסקת טיעון הודה בשימוש ברכוש הצבא שלא למטרות צבא, נהיגה בכלי רכב ללא רשות בעלים, עבירה במסמכים צבאיים והתנהגות שאינה הולמת. ביוני 2009 גזר עליו בית הדין הצבאי הורדה לדרגת אלוף-משנה, שלילת רישיון נהיגה לשלוש שנים ושלושה חודשי מאסר על תנאי. תמיר ערער לבית הדין הצבאי לערעורים על ההחלטה וטען שגזר הדין שגוי, וכי העונש שנגזר עליו לא מידתי ביחס לחומרת המעשה. ב-10 בנובמבר 2009 התקבל ערעורו, והרכב מיוחד של חמישה שופטים בהם האלוף שי יניב, הפרקליטים הצבאיים במילואים אילן שיף ואמנון סטרשנוב, והאלופים במילואים עמרם מצנע וגיורא רום, קבע כי תמיר יישאר בדרגת תת-אלוף, אך הומלץ לעכב את קידומו בשנתיים, שכן הקצין "חטא בנורמות היסוד, דוגמה אישית, משמעת ואמינות"; כמו כן המליצו השופטים כי לא ימלא בשנתיים הקרובות תפקיד פיקודי. ב-28 בפברואר 2010 למרות פסיקת בית הדין הצבאי המיוחד לערעורים, הודיע הרמטכ"ל, רא"ל גבי אשכנזי, כי החליט לא למנות את תמיר לתפקיד נוסף, ובפועל להדיחו משירות בצה"ל, "לאור חומרת המעשה והפגיעה בערכי צה"ל ובראשם ערכי המשמעת והדוגמה האישית".
מרדכי נורוק
מרדכי (מקס) נוּרוֹק (כ' בחשוון ה'תרמ"ה 7 בנובמבר 1884 – י"א בחשוון תשכ"ג 8 בנובמבר 1962) היה רב, פעיל ציוני, חבר הכנסת ושר בממשלת ישראל מטעם המזרחי. כיהן גם כחבר הפרלמנט הלטבי, הסאימה, בתור ראש גוש המיעוטים שם.
קורות חיים
נורוק נולד בעיר טוקום (Tukums) שבקורלנד (אז באימפריה הרוסית, כיום בלטביה) לרב צבי הירש ולדבורה לבית ליכטנשטיין. אביו שימש רב הערים טוקום ומיטאו, ונורוק למד תחתיו לימודים תורניים והוסמך לרבנות. במיטאו סיים את לימודיו התיכוניים ולאחר מכן למד באוניברסיטאות בסנקט פטרבורג, בגרמניה ובשווייץ. הוא ומשפחתו עברו לעיר מיטאו, לאחר שאביו נהיה רב העיר. בשנות חייו האחרונות של אביו סייע לו בהנהגת הקהילה היהודית, ולאחר פטירת האב בשנת 1913 נבחר כממלא מקומו. בין פעולותיו בשנים אלו הביא לאישור מגורי יהודים בפלך קורלנד שבו חי ופעל, מחוץ לתחום המושב, וייסד בו רשת קופות מלווה ובתי ספר דתיים. בשנת 1902 השתתף בוועידת ציוני רוסיה במינסק, ולאחריה יצר לראשונה קשר עם בנימין זאב הרצל. בשנה שלאחר מכן השתתף כציר בקונגרס הציוני השישי מטעם תנועת "המזרחי".
במלחמת העולם הראשונה הקים בקורלנד בית חולים לפצועי המלחמה. ב-1915 עבר לסנקט פטרבורג, ומשם למוסקבה, שם פעל למען היהודים שגורשו מאזור החזית. בתקופת מהפכת 1917 המשיך לפעול למען יהדות רוסיה, והיה בין מייסדי מפלגת מסורת וחרות לליכוד היהודים הדתיים וגיוסם לפעולות התנועה הציונית. לאחר האיסור על עיסוק בשאלת הלאומיות היהודית חזר לקדם מפעלי עזרה וסיוע ופעל במסגרת הוועד הציבורי היהודי והג'וינט. נבחר לנשיאות הארגון המשותף למוסדות הסעד היהודיים ברוסיה. כן עסק נורוק בהחזרת פליטים לעיירותיהם, ובמיוחד להחזרת יהודי קורלנד למקומם. בתקופה זו נבחר אחיו אהרון דב נורוק, רב העיר ליבאו, לאספה המכוננת של לטביה.
ב-1921 עבר לריגה בירת לטביה, והיה מראשי יהדות לטביה. בשנת 1922 נבחר לסאימה הלטבי, ועמד בראש גוש המיעוטים, אשר בשנת 1926 הביא להפלת הממשלה. לאחר הקמת ממשלה חלופית עמד נורוק בראש גוף ביצועי משותף לסוציאל-דמוקרטים ולפרוגרסיבים, ותיקן תקנות הנוגעות לחינוך לאומי ורכישת קרקעות בידי מיעוטים. בשנים אלו השתתף בוועידות הארגון הבין-פרלמנטרי, ומשנת 1921 חזר והשתתף בקונגרסים ציוניים. בשנת 1923 נבחר לחבר הוועד הפועל הציוני ובמהלך השנים היה יו"ר הוועדה המדינית בוועד ומשנת 1929 חבר הוועד המנהל של הסוכנות היהודית. במספר קונגרסים ניתנה בידו זכות נשיאת נאום הסיכום. מלבד זאת היה נורוק פעיל במוסדות "המזרחי" וחבר מרכז התנועה העולמי. בשנת 1921 ייסד בלטביה ובאסטוניה את קרן היסוד, ושימש נשיא הקרן בלטביה וחבר הדירקטוריון העולמי. בפעילויותיו השונות קידם את יסודות התנועה הציונית ובשנת 1932 ביקר בארץ ישראל במסגרת משלחת של ממשלת לטביה. היה חבר נשיאות הקונגרס היהודי העולמי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עסק בפעולות למען פליטים, וקידם פעולות הצלה והעברת יהודי לטביה לשוודיה. עיכובים שונים הביאו להרג רבים מיהודי לטביה, ובהם אשתו דבורה ושני ילדיהם אליהו וצבי-ברוך. במאי 1941 נורוק נאסר על ידי הסובייטים. נורוק הוגלה לסיביר, ונכלא למשך 14 חודשים (1941–1942). בתום המלחמה עבר לפולין וממנה לשוודיה ולנורווגיה. ב-1947 עלה לארץ ישראל והיה לחבר בוועד הציוני העליון לשעת חירום.
בכנסת ובממשלה
לקראת הבחירות לכנסת הראשונה עסק בהקמת החזית הדתית המאוחדת ונבחר מטעמה כחבר הכנסת. החל מהבחירות הבאות נבחר מטעם המזרחי, וכיהן כחבר כנסת עד לפטירתו במהלך הכנסת החמישית, ב-1962. היה מועמד לנשיאות המדינה בבחירות הנשיאותיות ב-1952.
בכנסת השנייה היו למזרחי רק שני מנדטים ולמרות זאת מונה דוד צבי פנקס לשר, "בגלל כשרונותיו האישיים" כדברי גורמים במפא"י, ובגלל תמיכה של הפועל המזרחי שהיו לה רק שני שרים עבור 8 חברי כנסת. לאחר פטירתו של פנקס לא מונה שר אחר מהמזרחי במקומו ופועלי אגודת ישראל, שגם לה היו שני מנדטים, דרשה את תפקיד השר לעצמה. אולם לאחר פרישת אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל מהקואליציה, מונה נורוק לשר הדואר, בתחילת נובמבר 1952. עם הקמת ממשלת ישראל הרביעית בה היו חברים גם אנשי הציונים הכלליים, לא ראתה מפא"י צורך לרצות את המזרחי בתפקיד שר, והציע לה רק תפקיד של סגן שר. נורוק סירב להתמנות לסגן שר ובמקומו התמנה לתפקיד חברו לסיעה, ישראל שלמה בן-מאיר. בעקבות זאת, היה בן מאיר לאיש החזק בסיעה ובבחירות לכנסת השלישית הוצב נורוק במקום העשירי של הרשימה המשותפת למזרחי ולפועל המזרחי, ובכנסת זו היה זקן חברי הכנסת. בבחירות לכנסות הרביעית והחמישית נדחק נורוק למקום ה-12 ברשימה.
מתוקף היותו זקן חברי הכנסת, קיבל מידי הנשיא יצחק בן צבי את ניהול ישיבת הפתיחה של הכנסת השלישית. בפעילותו בכנסת היה יו"ר ועדה לפניות הציבור ויו"ר ועדת משנה להעלאת ארונו של הרצל. נשלח כנציג במשלחת הראשונה מטעם הכנסת לארגון הבין-פרלמנטרי. את נאומיו בכנסת נהג לפתוח באומרו: בית גבוה (שלא כמקובל: כנסת נכבדה).
נורוק היה פעיל בחקיקה שנגעה לשואה ולתוצאותיה. בין היתר היה מיוזמי "חוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם 1950" ו"חוק יום הזיכרון לשואה ולגבורה 1959".
נורוק כתב מאמרים רבים בעברית, ביידיש, בגרמנית וברוסית.
מרדכי נורוק נפטר בתל אביב ונטמן בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
על שמו נקראו רחובות בירושלים, בנתניה, בבני ברק, בהרצליה, באשקלון ובראשון לציון.
יורגוס יאקומאקיס
יורגוס יאקומאקיס (ביוונית: Γιώργος Γιακουμάκης; נולד ב-9 בדצמבר 1994) הוא כדורגלן יווני המשחק בעמדת החלוץ באטלנטה יונייטד ובנבחרת יוון.
קריירה
יאקומאקיס החל את הקריירה שלו בקבוצת אטסלניוס בשנת 2011. כעבור עונה, חתם בקבוצת פלאטניאס. בינואר 2014 הושאל לקבוצת אפיסקופי ובתום העונה חזר לפלאטניאס, והפך לבורג חשוב בקבוצה.
בדצמבר 2016 סיכם יאקומאקיס בא.א.ק. אתונה, לאחר שמועדונו פלאטניאס סגר עסקה עם מועדון הפאר היווני. יאקומאקיס חתם בא.א.ק. בקיץ 2017. יאקומאקיס שימש בא.א.ק. בעיקר כשחקן מחליף, אך זכה איתה באליפות יוון בעונתו הראשונה בקבוצה. בינואר 2019 הושאל ל-OFI כרתים.
קריירה בינלאומית
יאקומאקיס משחק בנחרת הצעירה של יוון (עד גיל 21) מאז מרץ 2015 וערך במדי שלוש הופעות, ולא הבקיע במדיה שערים.
ג'וק רתרפורד
ג'ון "ג'וק" רתרפורד (באנגלית: John "Jock" Rutherford; 12 באוקטובר 1884 - 21 באפריל 1963) היה כדורגלן אנגלי.
קריירה
רתרפורד נולד בכפר פרסי מיין שבנורת'מברלנד, והיה ידוע בגובהו הרב; הוא השתתף בכ-600 משחקי פוטבול ליג וגביע ה-FA, למרות ביטולן של ארבע עונות בעקבות מלחמת העולם הראשונה. הוא החל את הקריירה בניוקאסל יונייטד, וערך את הופעת הבכורה שבה הבקיע צמד שערים במשחק מול וסט ברומיץ' אלביון ב-1902. רתרפוד כונה "הטייס מניוקאסל", ושיחק במגפייז במשך עשר עונות, תחילה כקיצוני ימני וכשחקן הידוע בזכות קצב המשחק שלו ושליטתו בכדור. באותה תקופה ניוקאסל היה מועדון דומיננטי בליגה; רתרפורד זכה בשלוש אליפויות, ואף השתתף בחמישה משחקי גמר של גביע ה-FA (1905, 1906, 1908, 1910 ו-1911). המועדון ניצח רק במשחק הגמר הראשון, לאחר שגבר על ברנלי בתוצאה 2 - 1 במשחק החוזר.
בזמן ששיחק בניוקאסל הוא זומן לסגל של נבחרת אנגליה, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול נבחרת ויילס ב-9 באפריל 1904. הוא השתתף בסך הכל ב-11 משחקי נבחרת, כאשר הופעתו האחרונה הייתה במשחק מול נבחרת בוהמיה ב-1908.
במרץ 1923 עזב רתרפורד את ארסנל ועבר לסטוק סיטי כמאמן-שחקן. הוא שהה שם במשך שבועות ספורים בלבד, וניהל רק עשרה משחקים; רתרפורד הוא המאמן שכהונתו הייתה הקצרה ביותר בתולדות סטוק. בספטמבר, כשהוא בן 39, חתם רתרפורד בארסנל פעם נוספת והשתתף בכ-20 משחקים בכל אחת משתי העונות הבאות. הוא פרש בקיץ 1925. אולם, הוא התקשה להיפרד מהכדורגל, חתם בארסנל בפעם השלישית בינואר 1926, והשתתף בשאר משחקי הליגה באותה עונה. משחקו האחרון בארסנל היה מול מנצ'סטר סיטי ב-20 במרץ 1926, בגיל 41 שנים ו-159 ימים. בעקבות כך הוא קבע שיא כשחקן המבוגר ביותר המופיע במדי המועדון.
רתרפורד עזב את ארסנל בפעם האחרונה בקיץ 1926; הוא השתתף ב-232 משחקים והבקיע 27 שערים עבור המועדון. לאחר מכן הוא שיחק בקלפטון אוריינט במשך עונה אחת, ולבסוף פרש ב-1927. ב-1928 הוא חזר מפרישתו וחתם בטנברידג' ולס ריינג'רס, אך השתתף רק במשחק אחד בגביע ה-FA. לאחר פרישתו הוא עבר להתגורר באזור ניסדן שברובע ברנט הלונדוני, וניהל חנות לממכר משקאות חריפים.
ספ ובוב, אחיו של ג'וק, היו גם כן כדורגלנים מקצוענים. בנו, ג'ון "ג'יי ג'יי" רתרפורד, היה שחקן של ארסנל באותה תקופה כמו אביו, אך השתתף רק במשחק ליגה אחד. גרג רתרפורד, נינו, הוא אתלט שזכה מטעם הממלכה המאוחדת במדליית כסף בקפיצה לרוחק במסגרת אליפות אירופה באתלטיקה 2006.
מיתרידטס הראשון, מלך איבריה
מיתרידטס הראשון, מלך איבריה (בגאורגית: მითრიდატე I; מִיתְרִידָטֶה) היה המלך איבריה במאה ה-1 (כארתלי, גאורגיה) כפי שמעידים מימצאים אפיגרפיים על שלטונו. על פי הערכתו של סיריל טומנוף שנות שלטונו היו בין השנים 58–106.
כתובות ארמאזי
שתי כתובות שנחשפו בארמאזי, מזכירות את מיתרידיטס. הכתובת הראשונה, אסטלת ארמאזי של סרפייטיס, כתובת דו לשונית בארמית וביוונית. הכתובת היוונית מזהה את מיטרידטס הראשון כבנו של "המלך הגדול" פארסמנס (פארסמן), ככל הנראה פארסמן הראשון שמוזכרות בחיבור אָנַּלִים (ספר השנים  של טקיטוס (באותה עבודה מזכיר טקיטוס גם את מיתרידטס הראשון בעצמו). הכתובת השנייה, אסטלת ארמאזי של וספיאן (אספסיאנוס) , היא כתובת אבן ביוונית, שנמצאה בשנת 1876 ליד מצחתה. הכתובת מדברת על מיטרידטס הראשון כ"ידיד הקיסרים" ועל המלך "של האיברים אוהבי הרומאים". הוא גם מדווח כי הקיסר הרומי אספסיאנוס ביצר את ארמזי עבור המלך האיברי בשנת 75. אמו הייתה נסיכה ארמנית ללא שם משושלת ארטאשס , בהיותה בתם של המלכים הארמניים הארמנים טיגראנס הרביעי  ואחותו-אשתו אֶרָטוֹ . על פי הכתובת, שלט מיתדריטס, תחת הקיסרים אספסיאנוס, טיטוס ודומיטיאנוס.
כרוניקות גאורגיות מימי הביניים
הרשומות הגאורגיות אינם מציינות את תקופת שלטונו של מיתדריטס הראשון. לחילופין הרשומות מדווחות על שלטון משותף של קרתם (קרדזם) וברתום (ברטמן) - בתקופה שבה חורבן ירושלים לאחר המצור על ירושלים על ידי אספסיאנוס בשנת 70 שגרר גל של פליטים יהודים לאיבריה - ולאחר מכן של בניהם - פארסמן וקאוס - והנכדים - אזורק וארמזל. כמה חוקרים מודרניים, כמו סיריל טומנוף, רואים בדירכיה האיברית אגדה טהורה ו"זיכרון מעוות של שלטונו ההיסטורי של מיתרידטס הראשון". מבין הזוגות המלכותיים הללו, מזהה פרופסור מֶלִכִּישְׁוִוִּילִי את "אזורק" כשמו המקומי האפשרי של מיטרידטס הראשון ו"ארמזל" ככינוי טריטוריאלי, במשמעות הגאורגית "של ארמזי".
מקורות אחרים
כמה חוקרים מודרניים מזהים את מיתרידטס הראשון עם המלך פלביוס דאדס, הידוע מכתובת יוונית יחידה שכתובה מסביב לקצה הבסיס של כלי כסף גדול שנמצא בארמאזי. הקערה הייתה חלק ממצאי קבורת אישיות עשירה מהתקופה הרומית המכונה בדרך כלל "קבורת ברסומאס" על שם ברסומאס הנכבד, אשר לו, הכתובות מציינות כי, היצירה הזו הוצגה על ידי המלך פלביוס דאדס. אין אזכור שלו במסורת הכתובה הגאורגית של ימי הביניים, ונראה שהוא השם הרומי היחיד שמעיד על השלטון של בית המלוכה האיברי. עובדה שמצביעה על כך שהוא החזיק באזרחות רומית. יחד עם זאת, הזיהוי של המלך הזה ומקומו בשושלת המלוכה האיברית נותר בעייתי. את מיתרידטס הראשון ירש בנו, אמאזאפוס הראשון.
יונס, קיסר אתיופיה
יונס (גרסה אתיופית של השם "יונה") היה קיסר אתיופיה במהלך תקופת השופטים האתיופית. יונס נולד ב-1766 אביו היה הנסיך לצון שהיה בנו של ביסוראס צאצא של הקיסר פאסילידס. הוכרז כקיסר על ידי ראס ישראל מבאגמדיר ב-18 באוגוסט 1797 שלטונו היה קצר והוא למעשה היה קיסר בובה עד שהודח על ידי סגנו ראס גוגסה ב-4 בינואר 1798 לטובת תקלה גיורגיס הראשון לאחר שיונס הודח הוא הוגלה ללסתה וידוע שבשנת 1802 הוא עוד היה בלסתה. על פי נתנאל פירס לאחר לסתה הוא היה חי בגוג'אם לקראת מותו, ומת חסר פרוטה "מבלי להשאיר אפילו מספיק כסף כדי לרכוש ארון מתים ... ".. יונס נפטר בספטמבר 1832 ונקבר בלליבלה.
גאיוס ולריוס פלאקוס
גאיוס ולריוס פלאקוס (בלטינית: Gaius Valerius Flaccus; מת בסביבות 90 לספירה) היה משורר רומי מהמאה ה-1, שפרח ב"עידן הכסף" תחת השושלת הפלאבית, וכתב "ארגונאוטיקה" (Argonautica) בלטינית, החבה את חובה לארגונאוטיקה המפורסמת יותר של אפולוניוס מרודוס.
חייו
האזכור המקובל היחיד של גאיוס ולריוס פלאקוס על ידי בני זמנו, מופיע אצל קווינטיליאנוס, שמתאבל על מותו לאחרונה של "ולריוס פלאקוס" כאבדה גדולה; מאחר שחיבורו של קווינטיליאנוס נשלם בסביבות 90 לספירה, פרט זה מציב בדרך כלל תאריך סף למותו של פלאקוס. עם זאת, חוקרים מציבים לאחרונה תאריך אלטרנטיבי של סביבות שנת 95, אך לכל היותר לפני מותו של דומיטיאנוס בשנת 96.
אזכור שנוי במחלוקת של משורר בשם "ולריוס פלאקוס" נמצא אצל מרטיאליס, המתייחס אל איש יליד פדובה. חתימה בכתב היד של ספריית הוותיקן מוסיפה את השם Setinus Balbus, שם שמצביע על כך שבעליו היה יליד סטיה בלאטיום, אולם אין זה ברור אם כיתוב זה מתייחס ל"ולריוס פלאקוס" או למישהו אחר. הקשר של "ולריוס פלאקוס" זה לגאיוס ולריוס פלאקוס שנוי במחלוקת בשל ההנחה שמרטיאליס התייחס למצוקתו הכלכלית של החבר, ושגאיוס ולריוס פלאקוס היה חבר בקולגיום של החמישה עשר ולכן ככל הנראה היה אמיד.
כתביו
חיבורו היחיד ששרד של גאיוס ולריוס פלאקוס, האגרונאוטיקה, הוקדש לאספסיאנוס ביציאתו לבריטניה. הוא נכתב בזמן המצור, או מעט לאחר כיבוש ירושלים על ידי טיטוס בשנת 70 לספירה. מאחר שישנה התייחסות להתפרצותו של וזוב בשנת 79, נראה שכתיבתו העסיקה אותו במשך הרבה זמן. האגרונאוטיקה היא שירה אפית שככל הנראה יועדה להתכנס בשמונה ספרים, הכתובה בהקסמטר דקטילי מסורתי, המספר על מסע חיפושו של יאסון אחר גיזת הזהב.
הטקסט כפי ששרד נמצא במצב גרוע מאד; הוא מסתיים בכזו פתאומיות עם בקשתה של מדיאה להתלוות אל יאסון במסעו הביתה, שרוב החוקרים המודרניים משערים שהוא מעולם לא הושלם. זהו חיקוי חופשי ובחלקיו תרגום של האגרונאוטיקה של אפולוניוס מרודוס. על הנושא המוכר כבר נכתב קודם לכן בשירה הלטינית בגרסה הפופולרית של וארו אטאקינוס . מטרת היצירה תוארה כגלוריפיקציה של הישגיו של אספסיאנוס בהבטחת השלטון הרומי בבריטניה ופתיחת האוקיינוס לשיט (כפי שהים השחור נפתח על ידי ארגו ).
ולריוס פלאקוס מאזכר בפואמה את כיבוש ירושלים על ידי טיטוס ומשתמש בשם "אידומיאה" (אדום) לציון ארץ יהודה. ייתכן והמשפט על השלכת הלפידים רומז על שריפת בית המקדש על ידי טיטוס.
בתרבות הפופולרית
גאיוס ולריוס פלאקוס מופיע כדמות חוזרת בסדרת הספרים לילדים "The Roman Mysteries" מאת קרוליין לורנס. בעיבודים הטלוויזיוניים, הדמות משוחקת על ידי השחקן הבריטי בן לויד-היוז .
אוונגרד רוסי
האוונגרד הרוסי הוא מונח המתאר תנועות אמנותיות מודרניסטיות שונות ברוסיה, אשר באו לידי ביטוי באמנות הפלסטית, באדריכלות, בעיצוב ובקולנוע. תחום הזמן של האוונגרד האמנותי ברוסיה אינו מוחלט. את מועד פעילותו קובעים פרשנים שונים לתאריכים שונים. הטווח הרחב מצביע על פעילות משתנה מסביבות 1850 ועד לשנות השישים של המאה ה-20. הטווח המצומצם מתייחס לשיאה של התנועה, החל משנת 1914, ועד לדעיכתו במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20. שיאה של התנועה הגיע בהדרגה בעשור השני של המאה ה-20, כשרעיונות אומנותיים מהפכנים מוצאים מקום במרכז המהפכה החברתית ברוסיה, כך שאומנות רדיקלית שחתרה כנגד הסדר הישן לעיתים אומצה על ידי הממשל החדש.
איירה לוין
ביוגרפיה
לוין נולד בניו יורק, והוא בוגר אוניברסיטת ניו יורק בספרות ופילוסופיה. לאחר סיום לימודיו עסק בכתיבת סרטי הדרכה ותסריטי טלוויזיה. בגיל 22 הוציא את ספרו הראשון, "נשיקה לפני המוות", שזכה להצלחה מיידית.
אוונגרד רוסי
האמנות המודרנית בשלהי תקופת האימפריה הצארית
בראשית דרכה האמנות המודרנית הרוסית ספגה את השראתה מהאמנות המקומית, אשר באה לידי ביטויה המובהק ביותר באיקונינים. אמנות זו מתאפיינת בקוויה הצחים ובצבעיה המרהיבים. מגעה עם המערב, הוליד קבוצה בשם 'עולם האמנות' ('מיר איסקוסטווה'), אשר נוסדה בסנקט פטרסבורג במעבר שבין המאה ה-19 למאה ה-20. עם קבוצה זו נמנו אלכסנדר בנואה, ליאון בקסט, מיכאיל ורובל, וסרגיי דיאגילב. בכתב העת שערכו אמנים אלו, הם עודדו את תנועת האסתטיקה ואמנות האר נובו ברוסיה. ורובל יצר סימבוליזם אישי, רדוף חרדות. בקסט הצטרף לחוג "הפיקוויקים החדשים" אשר התנגד לאקדמיזם הצר ששלט אז באמנות הרוסית. דמות בולטת במיוחד בקבוצה זו היה דיאגילב, אשר ממש תפקד כסוכן תרבות, והביא את אמנות רוסיה על כל גווניה למערב: ביוזמתו ב-1906 הוצגה האמנות החזותית בסלון הסתיו, שבפריס. הוא גם הביא לפריס את הבלט של אנה פבלובה ושל ואצלב ניז'ינסקי, את הכוריאוגרפיה של מיכאיל פוקין ואת התפאורה האקזוטית והזוהרת לבלט של בנואה ושל בקסט. בשנת 1913, ביצוע הבכורה של הבלט 'פולחן האביב' מאת סטרוינסקי חולל מהומה לנוכח האקורדים החדשניים של המוזיקה שלו.
איירה לוין
ביוגרפיה
יצירתו הבולטת ביותר כמחזאי נחשבת קומדיית המתח "מלכודת מוות" (Deathtrap), שהיא עד לימינו המחזה הוותיק ביותר המועלה בתיאטראות ברודוויי. המחזה הוסרט ב-1982 בכיכובם של כריסטופר ריב ומייקל קיין.
אוונגרד רוסי
האמנות המודרנית בשלהי תקופת האימפריה הצארית
בה בשעה שרוסיה ייצאה את תרבותה למערב, כן היא ספגה מתרבותה של זאת. במוסקבה חיו מספר סוחרי אמנות – ריאבוצ'ינסקי, מורוזוב ושצ'וקין, אשר רכש לא פחות מ-40 יצירות מאת פיקאסו, ושלושים יצירות מאת מטיס. ריאבוצ'ינסקי הלהוט לציוריו של רואו, ייסד כתב עת והיה לרוח החיה של האמנות המודרנית הרוסית. בתערוכה שהוא ערך במוסקבה, הוצגו מיצירותיהם של מיטב הפוסט אימפרסיוניסטים והפוביסטים. הציגו גם אמני ה"נאבּי", הידועים במגוון הרב של מדיות בהן יצרו - לא רק באמנות, אלא גם בדפוס, איור, טקסטיל, ריהוט ועיצוב. ברוחם אלו היו קרובים בהשקפתם לאר נובו, ושאבו את השראתם מתנועת הסימבוליסטים. המאפיין את האמנות שהם עודדו את פיתוחה הוא המעבר מהפיגורטיבי למופשט. סממנים אלו הפכו את מוסקבה למרכז תרבותי רב-עוצמה, אשר הוביל את האוונגרד האירופי, בתחום הציור והפיסול. יחד עם זאת, החלה בריחת מוחות מבריקים מרוסיה אל עבר ארצות המערב, ובעיקר לצרפת ולגרמניה.
בעיקר בראשית דרכם הנאבי נתנו השראה למיכאיל לריאונוב ולנטליה גונצ'רובה. בציוריהם אלו השכילו לשלב בין האמנות המודרנית האירופית למסורות האמנותיות הרוסיות. מהפולקלור הרוסי הם לקחו את חיתוכי העץ המכונים 'לובקי' וכתובות הענק האקספרסיביות, המצויות לרוב במחנות צבא רוסיים. בסופו של דבר הם ייסדו זרם אמנותי, המכונה 'ריוניזם' (Rayonnism - מלשון 'קרן אור'), שבו פעלו מלבדם גם אל ליסיצקי, קזימיר מלביץ', ולדימיר טאטלין ונחום גאבו ואחיו אנטואן פבזנר. מלביץ' תיאר את ציוריו כ-'קובו-פוטוריסטיות', וזה אכן היה דרכה של האמנות המודרנית הרוסית בראשית דרכה: צעידה מהקוביזם אל הפוטוריזם האיטלקי. גם מארק שאגאל שייך לאסכולה זו, אלא שהוא פנה לכיוון סוריאליסטי. שאגאל נחשב לצייר היהודי הגדול בכל הזמנים. סגנון הציור שלו הושפע רבות מהזרם הקוביסטי, וכן מתאפיינים ציוריו בעולם של פנטסיה וחלום.
איירה לוין
ביוגרפיה
שני ספריו המוכרים ביותר של לוין הם "תינוקה של רוזמרי" – סיפור אימה מצמרר על אם צעירה המסתבכת עם עוסקים בפולחן השטן, ו"הנערים מברזיל" – דרמת מתח בדיונית העוסקת בד"ר יוזף מנגלה, החי לכאורה בדרום אמריקה, ממשיך בניסוייו הגנטיים וזומם את החזרתו לחיים של הפיהרר באמצעות שיבוט. תסריטו הנודע האחרון היה למותחן האורבני "סלייבר".
אוונגרד רוסי
האמנות המודרנית בשלהי תקופת האימפריה הצארית
על יסודות אלו, אשר כבר היו קיימים ערב המהפכה הבולשביקית, קמו ארבעה זרמים אמנותיים באדמת רוסיה: 'הקונסטרוקטיויזם', ה-'סופרמטיזם', 'הקונטרה-קונסטרוקטיביזם' ו'האמנות הנעלה' של קנדינסקי.