cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הכוחות המזוינים של ברזיל
כוחות המזוינים הברזילאים ( בפורטוגזית: Forças Armadas Brasileiras, IPA: [ˈfoʁsɐz ɐʁˈmadɐz bɾaziˈlejɾɐs] ) הם הכוחות הצבאיים המאוחדים של הרפובליקה הפדרטיבית של ברזיל. המורכב משלושה זרועות שירות, הוא מורכב מצבא ברזיל (כולל תעופה של צבא ברזיל ), חיל הים הברזילאי (כולל חיל הנחתים הברזילאי ותעופה הימית הברזילאית ) וחיל האוויר הברזילאי (כולל פיקוד מבצעי התעופה והחלל ).
הכוחות המזוינים של ברזיל הם השניים בגודלם ביבשת אמריקה, אחרי ארצות הברית, והגדולים באמריקה הלטינית ובחצי הכדור הדרומי ברמת הציוד הצבאי, עם 334,500 חיילים וקצינים בשירות פעיל. חיילים ברזילאים שהו בהאיטי משנת 2004 עד 2017, והובילו את משימת הייצוב של האו"ם ( MINUSTAH ).
הכוחות המזוינים של ברזיל כוללים את צבא ברזיל, חיל האוויר הברזילאי וחיל הים הברזילאי. המשטרה הצבאית הברזילאית (Polícia Militar), שלמרות שמה אינה עוסקת בפעולות שיטור בתוך צבא ברזיל אלא נועדה להתמודד עם מהומות ולסייע למשטרה הרגילה, מתוארת ככוח עזר של הצבא. הכוחות המזוינים של ברזיל הם הגדולים ביותר באמריקה הלטינית. כל זרועות הצבא הם חלק ממשרד ההגנה (Ministério da Defesa).
חיל האוויר הברזילאי הוא זרוע הלחימה האווירית של הכוחות המזוינים של ברזיל. ה-Força Aérea Brasileira נוצר ממיזוג כוחות האוויר של הצבא וחיל הים לכוח צבאי אחד, שהיה קרוי בתחילה "חיל האוויר הלאומי". שתי היחידות המקוריות העבירו את ציודם, מתקניהם ואנשיהם אל הכוח המזוין החדש. חיל האוויר הברזילאי (FAB) הוא הכוח האווירי הגדול ביותר באמריקה הלטינית, ולרשותו כ-700 מטוסים, ונכון ל-8 ביולי 2005 שירתו בו 66,020 חיילים. בנוסף מעסיק חיל האוויר הברזילאי עוד כ-7,500 אזרחים.
חיל הים הברזילאי אחראי על הפעילות הימית ועל שמירת המים הטריטוריאליים של ברזיל. זוהי הזרוע הוותיקה ביותר בכוחות המזוינים של ברזיל וחיל הים הגדול ביותר באמריקה הלטינית. חיל הים הברזילאי מתפעל נושאת מטוסים אחת, ה"סאו פאולו" (NAeL São Paulo – לשעבר נושאת המטוסים "פוש" של חיל הים הצרפתי), כמה פריגטות שנבנו בבריטניה ובארצות הברית, כמה קורבטות מייצור מקומי, צוללות חופים המונעות בדיזל וספינות פטרול חופים ונהרות רבות.
צבא ברזיל אחראי לפעילות לחימה יבשתיות ומונה כ-190,000 חיילים.
מפקדת הפיקוד העליון של הצבא
מטה משותף של הכוחות המזוינים היא סוכנות של משרד ההגנה של ברזיל, המרכזת את תיאום הפיקוד של הכוחות המזוינים: צבא, חיל הים וחיל האוויר. הוא נוצר בחוק המשלים מס' 136 מיום 25 באוגוסט 2010, ויש לו בפקודה מס' 1429 את הנחיות ההפעלה שלו.
ייעוץ לשר ההגנה בכיוון העליון של הכוחות המזוינים, מכוון את ההתארגנות, ההיערכות והתעסוקה, למילוי ייעודו החוקתי ומשימות החברות הבנות שלו, במטרות תכנון אסטרטגי ושימוש משותף בשירותים הצבאיים.
זה תלוי בתוכנית ה-JSAF יחד ובהעסקה משולבת של צוות חיל הים, הצבא וחיל האוויר, תוך ייעול השימוש בתמיכה הצבאית והלוגיסטית בהגנה על המדינה ובפעולות שמירת שלום, הומניטריות והצלה; אבטחת גבולות; ופעולות הגנה אזרחית. לגוף יש את סמכויותיו וחובותיו על פי המבנה הרגימנטלי שאושר בצו 7.9744, 1 באפריל 2013. מאז הקמתו עבד ה-JSAF עם המינהל המרכזי של משרד הביטחון, בשדרת המשרדים בברזיליה (DF).
ראש ה-JSAF הוא קצין גנרל בתפקיד האחרון, פעיל או מילואים, שקבע משרד ההגנה וממונה על ידי הנשיא. הרמה ההיררכית שלהם זהה למפקדים הצבאיים של חיל הים, הצבא וחיל האוויר. בתיאום הכוחות המשולבים פועלת גם ועדת הרמטכ"לים של השירותים הצבאיים.
ראש ה-JSAF הנוכחי הוא גנרל הצבא רנאטו רודריגס דה אגיאר פרייר.
שרות חובה וכוח אדם
ספר העובדות העולמי של ה-CIA מדווח שבברזיל גיל גיוס החובה הוא מ-19 ועד 45, ומשך השרות הוא מתשעה ועד 12 חודשים. לשירות מרצון י
כולים להתנדב בני הגילאים 17 עד 45, ואחוז הולך וגדל של המשרתים בצבא הם מקצוענים מתנדבים המשרתים תקופה ארוכה. בשנת 2005 היה כוח האדם הפוטנציאלי לשירות צבאי בברזיל 45,586,036 גברים בגילאים 49-19, ו-45,728,704 נשים בגילאים 49-19. מתוכם היו כשירים לשרת בצבא 33,119,098 גברים בגילאים 49-19, ו-38,079,722 נשים בגילאים 49-19. סקר שנערך ב-2005 מצא ש-1,785,930 גברים בגילאים 49-18, ו-1,731,648 נשים בגילאים 49-19 מגיעים לגיל שרות צבאי מדי שנה.
גברים בברזיל מחויבים להתייצב ביום הולדתם ה-18 לשירות צבאי בן 12 חודשים (24 חודשים בחיל האוויר, 36 חודשים בחיל הים). עם זאת רוב המתייצבים מקבלים פטור ואינם משרתים כלל. בדרך כלל משתדלים לשבץ את המגויסים בבסיסי צבא קרובים ככל האפשר לביתם. הממשלה אינה מחייבת את אלו המתכננים ללמוד באוניברסיטה או את אלו העובדים במשרה קבועה לשרת. קיימים גם פטורים אחרים נוספים, כולל מטעמי בריאות, שבגינם פוטרים גברים משרות. נשים הורשו לשרת בכוחות המזוינים החל מתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, כאשר צבא ברזיל היה לצבא הראשון בדרום אמריקה שקיבל נשים לשורותיו. נשים משרתות בחיל האוויר ובחיל הים הברזילאי רק בסגל העתודה הנשי. ב-2006 סיימו לראשונה נשים קורס טיס בחיל האוויר הברזילאי.
צבא ברזיל
כוחות המוכנות של הצבא הברזילאי ( Forças de Prontidão do Exército Brasileiro בפורטוגזית), היא זרוע של הכוחות המזוינים שנוצרה כדי להיות מוכנה לקרב אמיתי 365 ימים בשנה. זרוע זו מורכבת מחיילי חי"ר, צנחנים וחטיבות פרשים משוריינים מסוגלת לפעול במשימות אמיתיות של לחימה קונבנציונלית, ערבות חוק וסדר ופעולות בין-סוכנויות בתוך השטח הברזילאי או ככוחות אוגדה בחו"ל בראשות קצינים מהמטה הכללי של הכוננות ''. כוחות'' הכפופים לפיקוד העליון של הצבא.
חיל הים הברזילאי
זרוע השירות הימי של הכוחות המזוינים של ברזיל, האחראית על ביצוע פעולות ימיות. הצי הברזילאי הוא הצי הגדול ביותר באמריקה הלטינית והצי השני בגודלו ביבשת אמריקה אחרי הצי של ארצות הברית.
הצי היה מעורב במלחמת העצמאות של ברזיל מפורטוגל. רוב הכוחות והבסיסים הימיים של פורטוגל בדרום אמריקה הועברו למדינה העצמאית החדשה. בעשורים הראשונים שלאחר העצמאות, המדינה שמרה על כוח ימי גדול והצי היה מעורב מאוחר יותר במלחמת הציספלטינה, עימותי ריבר פלייט, מלחמת פרגוואי וכן מרידות ספורדיות אחרות שסימנו את ההיסטוריה הברזילאית. הצי הברזילאי השתתף הן במלחמת העולם הראשונה והן במלחמת העולם השנייה, ועסק בסיורים נגד צוללות באוקיינוס האטלנטי. הצי הברזילאי המודרני כולל פריגטות טילים מונחות.
השקעות בלתי מספקות
בשנת 2005 היו ההוצאות על הצבא 9.94 מיליארד דולר, כ-1.3% מהתוצר הלאומי הגולמי של ברזיל. תשלום שכרם של החיילים ותשלומי הפנסיה מהווים 80% מתקציב ההגנה, לפיכך אין לכוחות המזוינים של ברזיל מספיק כסף להשקיע בתחזוקה שוטפת וברכישת ציוד חדש. בין 2001 ל-2007 הושקעו בכוחות המזוינים 11.1 מיליארד ריאל ברזילאי (כ-6.1 מיליארד דולרים אמריקניים). עם זאת בשנת 2008 מתכננים הברזילאים להשקיע בצבא 4.9 מיליארד ריאל ברזילאי (כ-2.7 מיליארד דולרים אמריקניים).
רק 267 או 37% מהמטוסים של חיל האוויר הברזילאי כשירים לטיסה, חוסר בתחזוקה ומחסור בחלפים קרקעו 452 מטוסים. הבעיה מחריפה משום ש-60% מהמטוסים הם בני עשרים שנים ויותר.
גם חיל הים הברזילאי ניצב בפני קשיים. לא רק שעל מנת לפטרל לאורך חוף שאורכו 7,000 קילומטרים עומדות לרשותו 21 ספינות קרב בלבד, רק עשר מהן פעילות וגם אלו תחת מגבלות תפעוליות. מתוך חמש הצוללות של חיל הים הברזילאי, רק אחת פעילה באופן מבצעי מלא, ושתיים אחרות פועלות תחת מגבלות. 27 או 46% מ-58 המסוקים של חיל הים מקורקעים גם הם.
גם צבא ברזיל ניצב בפני אתגרים לא פשוטים. 78% מכלי הרכב של הצבא הם בני 34 שנים ויותר, וכמה מהמשאיות הן ממלחמת העולם השנייה, כמו גם רוב הארטילריה שבידי הצבא. מתוך 1,437 רכבים קרביים משוריינים (רק"מ) מעל 40% אינם כשירים לקרב, ו-2,670 רכבים, המהווים כ-40% מתוך הרכבים של צבא ברזיל, מושבתים. אף בתחום התחמושת המצב עגום, מלאי התחמושת הוא רק 15% מהמתוכנן.
טוקוס אדום-מקור דמארה
טוקוס אדום-מקור דמארה (שם מדעי: Tockus damarensis) הוא מין של טוקוס ממשפחת הקלאוניים ואחד מחמשת המינים של הקבוצה הלא-טקסונומית טוקוס אדום-מקור, אשר בעבר נחשבו למין אחד. טוקוס זה מצוי בטבע באפריקה שמדרום לסהרה בסוואנות ובשטחי השיחיות של דרום-מערב אנגולה ובצפון נמיביה. הוא קרוי כך על שם שבט הדמארה המצוי באזורים אלה.
הטוקוס מגיע לאורך ממוצע של 42 ס"מ והוא בעל נוצות לבנות עם כנפיים שחורות מנומרות וזנב שחור. המקור של הטוקוס גדול ומעוקל וצבעו אדום. תחילת המקור צהובה ובעלת נחיריים גדולות הקרובות לעיניים הצהובות. החלק האחורי של הראש והצוואר בעלי פס שחור לאורכם. הקצה של המקור וחלקו התחתון שחורים והרגליים אפורות. הבטן לבנה מנומרת באפור ולעיתים לבנה לגמרי.
מין זה עף בזוגות או בחבורות קטנות וחוטף חרקים מהאוויר או מהקרקע. כמו כן הוא ניזון מפירות, זרעים ויצורים קטנים נוספים. הוא איננו נמצא בסכנה בטבע.
הנציבות הכלכלית של האומות המאוחדות לאפריקה
מבנה ארגוני
מטה הנציבות שוכן באדיס אבבה, בירת אתיופיה, וכפופות לו חמש נציבויות אזוריות:
לנציבות שבע חטיבות:
מטה הנציבות
קומפלקס מטה הנציבות המכונה "אולם אפריקה" שוכן סמוך ממזרח לכיכר מסקל במרכז אדיס אבבה. המבנה הוקם בשנת 1961 בידי אדריכלים איטלקים, והאמן האתיופי אפוורק תקלה עיצב בו חלון מזכוכית צבועה בשטח של 150 מ"ר, המכונה "אפריקה: עבר, הווה ועתיד". החלון שתופס קיר שלם הוא אחד מיצירות הזכוכית הצבועה הגדולות בעולם.
אדאבאיו אדדג'י עמד באש הארגון בשנים 1975-1991.
ונוסה
ונוסה (איטלקית Venosa) היא עיר באיטליה השוכנת בנפת פוטנצה, בצפון מחוז בזיליקטה, סמוך למפגש הגבולות שלו עם מחוזות קמפניה ופוליה. העיר שוכנת באזור וולטורה, כ-10 קילומטר מהנהר אופנטו (Ofanto). בעיר התגוררו 12,147 תושבים בשנת 2004.
היסטוריה
בתקופה הרומאית הייתה העיר ידועה בשם ונוסיה, שכנה בחבל סאמניום על גבול לוקאניה, נכבשה על ידי רומא במלחמה הסאמניטית השלישית בשנת 291 לפנה"ס, וחוברה לדרך אפיה. לעיר הייתה חשיבות אסטרטגית, ומעמד של קולוניה רומאית. העיר נותרה נאמנה לרומא בתקופת המלחמות הפוניות.
במלחמת בעלות הברית נתפסה העיר על ידי כוחות הסאמניטים, אך הצבא הרומאי בפיקוד מטלוס פיוס כבש אותה בחזרה, תוך הריגת אחד ממנהיגי המרד, קווינטוס פופדיוס סילו.
באזור העיר נותרה שרידי החומה העתיקה והאמפיתיאטרון. שרידי הקטקומבות היהודיות בוונוסה עם הקדשות בעברית, יוונית ולטינית מהמאה הרביעית והחמישית לספירה שרדו אף הן. בעיר ונוסיה נולד בשנת 65 לפנה"ס המשורר הורטיוס.
Breaking Those Walls
Breaking Those Walls הוא אלבום בכורה בין-לאומי הראשון של הזמרת ריטה והשני בסדר אלבומי האולפן שלה שיצא בשנת 1987. זהו אלבומה הראשון שהוקלט מחוץ לישראל.
רקע
האלבום הוקלט בגרמניה בחברת התקליטים Big Mouth ויצא על גבי תקליט ותקליטור, שהופץ באירופה (התקליט הופץ גם בישראל). ובישראל נמכר על ידי חברת התקליטים הליקון על גבי קלטת שמע. האלבום לא עמד בציפיות הגבוהות, אך לפי דיווחי "הליקון", הוא נמכר בכ-40,000 עותקים והגיע למעמד אלבום פלטינה.
לך תוכיח שאין לך אחות
לך תוכיח שאין לך אחות הוא ביטוי עממי המבטא מורת רוח מקביעות לא מבוססות המושמעות כלפי אדם. הביטוי מדגיש את האבסורד שנוצר מן הצורך להוכיח חפות בטרם ביססו את האשמה. מקור הביטוי הוא ככל הנראה בספרו של שלום עליכם, "מנחם מנדל בוורשה", אשר התפרסם לראשונה ביידיש בשנת 1913. בספר מופיע המשפט:
הקשרים תרבותיים
בשנת 1983 פרסם הפובליציסט אמנון דנקנר בעיתון "הארץ" מאמר שכותרתו "אין לי אחות", ובו הביא את דעותיו נגד טענות הקיפוח של עדות המזרח. הרקע למאמר היה אלימות שהפנה הימין כלפי השמאל בזמן המחאה נגד מלחמת לבנון הראשונה. דנקנר הצהיר שהימין האלים אינו אחיו ואינו אחותו. המאמר וכותרתו הפרובוקטיבית הכו גלים. 24 שנים מאוחר יותר כתב דנקנר מאמר שכותרות "יש לי אחות", ובו הביע אמפתיה לנשים הסובלות מהטרדות מיניות.
עם זאת, הביטוי עדיין קיים ומופיע בהקשרים שונים. כך, למשל, התבטא ח"כ עזמי בשארה בדיון על פסילת מפלגת בל"ד בוועדת הבחירות המרכזית בשנת 2003, בו נטען כי בל"ד רוצה במדינה אחת, דו-לאומית, "מהנהר אל הים", כי:
רקע משפטי
המרירות שבביטוי "לך תוכיח שאין לך אחות" נובעת מהעובדה שההאשמות והשמצות רבות הן בניגוד למקובל במערכת המשפטית, שבה חובת ההוכחה במשפט פלילי מוטלת על התובע, ואם נכשל בכך, יצא הנאשם זכאי, גם אם השתמש בזכות השתיקה, ולא אמר דבר להגנתו (אם כי הנאשם רשאי להעלות, בתחילת משפטו, טענת אליבי, שבה הוא מוכיח, למעשה, כי "אין לו אחות"). גם בתביעה אזרחית, חובת ההוכחה חלה על התובע, וכך גם במשפט העברי, שבו חל הכלל "המוציא מחברו עליו הראיה". במקרים מסוימים נקבע חריג לגישה זו. בחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, למשל, נקבע כי על המעביד להוכיח כי לא הִפלה לרעה את העובד (כלומר, להוכיח כי "אין לו אחות"), וזאת מרגע שהעובד הוכיח כי נתקיימו בו התנאים המצדיקים קבלת זכות מסוימת שלא ניתנה לו.
ריזודוס
ריזודוס (שם מדעי: Rhizodus; מילולית: "שורש שן") הוא סוג דג נכחד מהמחלקה בעלי סנפירים בשרניים אשר חי במהלך הקרבון, לפני 300–330 מיליון שנה. דג זה היה מקרוביו של הלטימריה המודרנית והיה אולי מאבותיהם של החולייתנים היבשתיים.
מאפיינים
דג זה התגלה בסקוטלנד ב-1840 וקיבל את שמו מהחוקר האנגלי הידוע ריצ'רד אוון.
הריזודוס היה הגדול מבני מחלקתו והיה בעל זוג ניבים באורך 22 ס"מ לאורך קצוות לסתותיו הרחבות שמאחוריהם בלטו שיניים נוספות שאורכם הגיע עד שישה ס"מ והם עזרו לדג לקרוע טרף לחתיכות. בהתאם לגודל הניבים היו חוקרים שהעריכו שהגיע לאורך של מעל 12 מטרים, אך כיום סוברים שהיה קרוב יותר לתשעה מטרים וכמה מינים "רק" באורך 6–7 מטרים. דבר זה הפך אותו לטורף-על בביצות סקוטלנד הקרבוניות.
הריזודוס חי במי הביצות וזינק על דגים ודו-חיים ששכנו בביצה בעזרת לסתותיו הגדולות. ייתכן שאף יצא מהמים או ארב לטרף על הגדה, בדומה לתנינים המודרניים. נמצאו הוכחות לכך שקשקשיו היו גרמיים, בדומה לדג ארפאימה מודרני, והגנו עליו מפציעות.
אנדראס שיילדרופ
אנדראס ראדגור שיילדרופ (בנורווגית: Andreas Rædergård Schjelderup; נולד ב-1 ביוני 2004 בבודה שבנורווגיה) הוא כדורגלן נורווגי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצה בנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגלית.
קריירת מועדונים
שיילדרופ גדל במחלקת הנוער של בודה/גלימט. בחודש יולי 2020 חתם שיילדרופ במחלקת הנוער של נורשלן מליגת העל הדנית. ב-4 בפברואר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 0–1 לברונדבי במסגרת המחזור ה-14 בליגה לעונת. ב-12 במרץ הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–3 על לינגבי בולקלוב במסגרת המחזור ה-21 בליגה.
קריירה בינלאומית
שיילדרופ הוא חלק מסגל נבחרת נורווגיה עד גיל 21.
המרד ההודי הגדול
המרד פרץ על רקע התמרמרות שפשתה בשכבות משמעותיות בין האליטות ההודיות כנגד המעורבות הבריטית בתת-היבשת ההודית. הפקעת נחלות בנימוק שלא נמצאו יורשים חוקיים, רפורמות אגרריות שהעבירו חלקות ממעמד בעלי האחוזות לאיכרים, החדרת חינוך מודרני וביטול מנהגים דתיים כמו שריפת אלמנות, כולם עוררו עוינות. החמרת תנאיהם של הסיפאהים, חיילים מקומיים שעמדו לרשות חברת הודו המזרחית, והכנסה לשירות תרמילי קליע שנטען ששומנו בחלב חזיר ופרה – האסורים באכילה, בהתאמה, באסלאם ובהינדואיזם – סיפקו את הניצוץ. באפריל-מאי 1857 התקוממו מספר גדודי סיפאהי. הם הצליחו לכבוש את דלהי, והמליכו עליהם את השליט האחרון של האימפריה המוגולית, בהאדור שאה השני בן ה-82.
המרד נמשך כשנתיים, והתפשט לחלקים נרחבים של תת-היבשת ההודית. אם כי הנסיכויות ההודיות שמרדו היו מעטות, השפעת המורדים בצבאותיהן של רבות אחרות מנעה מהראג'ות להגיש סיוע יעיל לאדוניהם הבריטים. עם זאת, יחידות צבא מקומיות ונסיכים רבים נותרו נאמנים לחברה והושיטו לה עזרה ניכרת. חוסר הארגון של המורדים והיעדר הנהגה משותפת היו בעוכריה של ההתקוממות. הבריטים בודדו את המוקדים העיקריים, ומיגרו אותם בזה אחר זה.
המרד ההודי הגדול שם קץ לפעולתה של חברת הודו המזרחית הבריטית. בחוק שעבר בפרלמנט הבריטי בשנת 1858, נקבע שהחברה סיימה את תפקידה, וסמכויותיה ונכסיה הועברו לשליטת הכתר הבריטי. הוקם המשרד לענייני הודו על מנת לפקח על הטריטוריה, ובראשו המשנה-למלך ששלט בתת-היבשת. נערכה סדרת רפורמות מנהליות, שכללו שילוב של בני הקאסטות הגבוהות בשלטון, ופותח מנגנון השירות הציבורי שינהל את הודו עד לקבלת עצמאותה מידי בריטניה ב-1947.
רקע
הקשר בין הודו לאימפריה הבריטית התחיל עוד בשנת 1600, כאשר נוסדה באישור הכתר הבריטי חברת הודו המזרחית. חברת מסחר זאת הייתה אמורה לספק מענה לתחרות שהתחילה להתעורר במהלך המאה ה-15 עם הופעת פורטוגל, הולנד ויותר מאוחר גם צרפת בזירת המסחר עם תת-היבשת ההודית. במהלך 157 השנים בין 1600 ל-1757, הנוכחות הבריטית בהודו הייתה בעלת אופי מסחרי עם נוכחות מינימלית במספר מקומות לאורך חופי הודו, כאשר המסחר התנהל בעיקר עם האימפריה המוגולית והתחרות היחידה הייתה עם הכוחות האירופאים ולרוב על רקע מסחרי. בשנת 1757 החלה חברת הודו לשלוט בחלקים של תת-היבשת ההודית באופן ישיר. נקודת המפנה הייתה הניצחון הבריטי בקרב פלסי, בו הובס צבא השליט המקומי של בנגל מטעם האימפריה המוגולית. ניצחון זה הביא את הבריטים באופן הולך וגובר להיות הכוח השולט בבנגל, מאחר שלפחות תחילה היו שליטי המחוז שליטים מוגולים, אך עם הזמן כוחם פחת יחד עם דעיכת האימפריה המוגולית וכוחם של הבריטים גדל. במהלך סוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, חברת הודו הרחיבה באופן משמעותי את אחיזתה בהודו בדרכים שונות, בעיקר דרך מערכות צבאיות.
הסיבות שהובילו למרד
נושא שימון הקליעים הפך לאחת מהסיבות שהציתו את המרד משום השמועות שהסתובבו סביב שימון התרמילים, שכן הטענה הייתה שהתרמילים שומנו בעזרת שומן חזיר ופרה. חזיר נחשב טמא על ידי המוסלמים, פרה נחשבת מקודשת על ידי ההינדים. בשני המקרים, שימוש בשומן שלהם נחשב כפגיעה דתית משפילה. היה בסיס מסוים לשמועה זו משום שהשימון כמו הכנת התרמילים נעשה על ידי חברה חיצונית וללא שליטה ישירה של השלטונות הבריטיים.
מהלך המרד ההודי
אם כי הסיבות למרד היו שונות ומגוונות, היה אירוע יחיד שהצית לבסוף את המרד עצמו. אירוע זה היה שיחה שהתקיימה במצבור התחמושת בדום-דום (צפונית לקולקטה) בין שני חיילים הודים בשירות הצבא הבריטי, האחד ממעמד נמוך (לאסקר) והשני ממעמד גבוה (ברהמין). הלאסקר ביקש לשתות מכד הנחושת של הברהמין, אך זה סירב מחשש שבן המעמד הנמוך יזהם אותו. כתגובה לעלבון ענה הלאסקר שבקרוב יאבד הברהמין את מעמדו בכל מקרה שכן השלטון הבריטי מייצר תרמילים המשוחים שומן פרה וחזיר. השמועה החלה ככל הנראה כך ונפוצה ברחבי ארמיית בנגל כמו אש בשדה קוצים.
סימנים ממשיים להתחלתו של המרד החלו בינואר 1857 כאשר רגימנט '', אשר ישב בבראקפור (קרוב לדום-דום), החל להראות סימני התמרמרות וחוסר שביעות רצון כלפי הבריטים. חודש לאחר מכן הוא אף השפיע על סלידה דומה בקרב רגימנט נוסף '', אשר סירב לאימוני ירי ב-26 בפברואר, למרות שהתרמילים שחולקו לו לא שומנו כלל. כתגובה פורק הרגימנט ה-19 פורק על ידי רגימנט בריטי (''). ב-29 במרץ, טוראי ברגימנט ה-34 בשם מנגל פאנדי (Mungal Pandy) הצהיר שיירה בקצין הבריטי הראשון שיראה במהלך כינוס של הרגימנט. כתגובה לכך הגיע למקום קצין בריטי מהרגימנט בניסיון להשתלט על האירועים, פאנדי ירה לעבר הלוטננט והפיל אותו מסוסו, הוא ניצל הודות להתערבותו של המשרת ההודי שלו. הרגימנט המתמרד תקף והעלה באש מחנה בריטי בעיר כשהוא יוצא עם שלל של מספר תותחים, משם המשיך בצעידה לקראת קולקטה. בסוף מרץ, נעצר הרגימנט המתמרד ופאנדי ומספר מנהיגי המרד ברגימנט נתלו על ידי השלטונות הבריטים. לאחר הדרמה בבראקפור במרץ, חודש לאחר מכן אירוע התמרדות נוסף התרחש באווד (ששנה לפני כן סופחה לשלטון הבריטי בהודו). לאחר ששמע על פירוק הרגימנט ה-19, התמרד '' ובתגובה, פורק אף הוא על ידי הנציב הבריטי באווד הנרי לורנס (Henry Lawrance) על ידי הקפת המתמרדים בתותחים מוכנים לירי.
מיראט
מיראט (Meerut) הייתה עיר בעלת חשיבות צבאית רבה, כ-64 ק"מ צפון-מזרחית לעיר דלהי. היא ישבה על 'הדרך הראשית הגדולה' (Grand Trunk Road) והכילה כוח צבאי נרחב שהתחלק כמעט שווה בין יחידות בריטיות ליחידות ילידים הודיות.
לאחר שנרגעו הרוחות בבראקפור ואווד, הוצת המרד באופן אגרסיבי ודרמטי בעיר מיראט. ב-24 באפריל 1857, 85 פרשים מ-'' סירבו להשתתף באימוני ירי, הם נעצרו ונשפטו לעשר שנות מאסר. ב-9 במאי, משפטם הוקרא במסדר מול כל חיילי חיל המצב בעיר, כאשר הבריטים נשאו כלי נשק ואילו ההודים, כאקט של חוסר אמון מצד הבריטים, לא נשאו נשק. למרות שחלק מהפרשים שירתו נאמנה את הבריטים במספר מערכות, עונשם לא הומתק ואף נאלצו הנידונים לעבור את הבושה של קריעת דרגותיהם ומדיהם אל מול כל הסובבים.
ביום למחרת, יום ראשון ה-10 במאי, בעוד שהחיילים והקצינים הבריטים ישבו בכנסיות בתפילת יום הראשון, התכנסו חיילים הודים מהרגימנטים ה-11 וה-20 כשהם מלוהטים על ידי ההמון בשוק. ההתכנסות הלכה והפכה לאלימה ומרדנית, מה שגרם לקצינים הבריטים לצאת לקראת המתמרדים בבהלה. הקצין הראשון שהגיע היה מפקד הרגימנט ה-20, הקולונל פינס, כאשר הגיע להתכנסות נורה בגבו והופל מסוסו, לאחר מכן הוכה על ידי ההמון כשהוא שכוב על הארץ, מה שפתח צוהר להתלהטות נוספת בקרב המתמרדים. בשלב זה, חיילים מהרגימנט ה-3 התקדמו לקראת הכלא כדי לשחרר את חבריהם שנכלאו יום לפני כן, לאחר שאלו שוחררו יחד עם כל שאר האסירים במקום, החיילים ההודים במיראט התפרעו ברחבי העיר, כשהם בוזזים והורגים את האירופאים בעיר.
בזמן ההתפרעויות בעיר, כלל חיל המצב הבריטי את רגימנט הקלעים ה-60 ורגימנט משמר הדרגונים ה-6 בנוסף ליחידת ארטילריה (סך הכל כ-2,000 חיילים). הכוח הבריטי היה מוצב מחוץ לעיר ועד שהצליח להתארגן והגיע למוקדי ההתמרדות בעיר, היה זה מאוחר מידי, שכן אלו המשיכו לדלהי כשהם משאירים את השכונות האירופאיות במיראט עיי חורבות. גנרל יואיט (Hewitt), מפקד הכוח הבריטי בעיר, עשה טעות מרה כאשר לא רדף אחרי המתמרדים בדרכם לדלהי ורק הסתפק בשליחת כוח סיור קטן.
בזמן הצתת המרד במיראט, ברחבי צפון הודו הוצתו מרידות דומות בעיירות וערים שונות. בחלק מהמקרים הצליחו הבריטים לרסן את הכוחות המורדים בשלבים המוקדמים טרם יצאו משליטה, כך היה לדוגמה באגרה, פשוור ולאהור. במוקדים אחרים הגורל היה דומה לזה של מיראט כאשר המרידה יצאה מידי שליטה והמורדים הרגו, בזזו ושרפו בשכונות האירופאיות. בכל מוקדי ההתפרעות היה מוקדם להבין את גודל האירועים וההשפעה על חלקים נרחבים מצפון הודו, לכן בימים הראשונים לא נעשה ניסיון מרוכז להתחיל ולדכא את המרד, אלא עסקו הבריטים בכיבוי האש בסביבתם המיידית. במספר מקרים הצליחו כוחות בריטים מצומצמים להתגונן אל מול כוחות רבים של מורדים, ראויה לציון הדוגמה של אולם ביליארד בעיר ארה (Arrah) ששימש מבצר מאולתר ל-16 בריטים, משרתיהם ו-45 חיילים סיקים נאמנים, אשר החזיקו מעמד מול עשרות התקפות עד שחולצו לבסוף רק ב-3 באוגוסט.
דלהי
בבוקר ה-11 במאי הגיעו שלושת הרגימנטים המורדים ממיראט לדלהי, שם הצטרפו לשלושה רגימנטים מורדים בדלהי עצמה. יחד השתלטו ששת הרגימנטים על העיר דלהי שלא הכילה יחידות בריטיות להגן עליה. לאחר מספר ימי בזיזה ברחובות דלהי הצליחו המורדים לייצב את התנהלותם והחלה מלאכת ההתבצרות לקראת התגובה הבריטית. בינתיים הלך וגדל כוחם של המתמרדים עם הצטרפות קבוצות עריקים ואזרחים מהעיירות מסביב. אירוע משמעותי בשלב זה של המרד אשר תרם רבות לאיחוד הכוחות המורדים, היה הכתרתו בידי המורדים של בהאדור שאה ה-2, הנצר לשושלת המלוכה המוגולי שהיה בן 82 בעת הכתרתו ל-'מלך המרד'. עד הכתרתו, חי השאה על פנסיה של חברת הודו המזרחית ולא היה לו כוח פוליטי ממשי, הוא הוכתר ככל הנראה כנגד רצונו. בכל זאת, הכתרתו הייתה צעד חשוב לטובת המרד, היא הציבה דמות חוקית המקובלת על ההינדים והמוסלמים ואיחדה כך את כל הגורמים המורדים לפחות בשלבי המרד הראשונים.
למרות העמדה המרשימה שיצרו המורדים בדלהי, הם לא השכילו לארגן התקפה מאורגנת כנגד הכוחות הבריטים המפוזרים ברחבי צפון הודו, בכך עברה היוזמה לצד הבריטי. האסטרטגיה הבריטית בשלב זה התרכזה ראשית בשחרור העיר מידי המורדים ורק לאחר מכן התמודדות עם מוקדי המרד האחרים, זאת משום חשיבותה הסמלית בתור הבירה ההיסטורית של האימפריה המוגולית. כדי להגיב למתרחש בדלהי, הרכיבו הבריטים את 'כוח השדה דלהי' (Delhi Field Force) בפיקודו של הגנרל ג'ורג' אנסון, אשר מנה כ-2,300 חיל רגלים, 600 פרשים ו-22 תותחים. הכוח יצא מאומבלה (כ-209 ק"מ מדלהי) ומספר ימים לאחר יציאתו נפטר אנסון ממחלת הכולרה, הפיקוד עבר מספר פעמים עד שעבר באמצע יולי למייג'ור-גנרל ארצ'דיל וילסון.
תוצאות והשלכות
הספונטניות והפתאומיות שבה הוצת מרד כל כך רחב וכל כך הרסני בתוך הצבא שהיה ליבה של השליטה הבריטית, כמו גם האכזריות והקושי בדיכויו, העלו שאלות קשות בצמרת השלטון והצבא הבריטי. האימפריה הבריטית הייתה באותה עת רחבה מספיק כדי לחשוש מאירועים דומים במקומות אחרים כמו גם חזרה של האירועים בהודו עצמה, כך שהאימפריה שאפה להפיק לקחים ולהבין לעומק את הסיבות למרד.
למרד היו השלכות רבות על הקשר ההודי-בריטי ועל דעת הציבור באנגליה לגבי הקולוניאליזם. לאחר הפקת הלקחים ובתוך המציאות החדשה שנוצרה בהודו, נחקקו עשרות חוקים חדשים, תפיסות עולם השתנו, כמו גם היחסים ההודים-אנגלים עצמם. בין השינויים ניתן לציין את הרפורמות בצבא ואת סופה הרשמי של האימפריה המוגולית. בנוסף, גדלה הרגישות הבריטית למנהגים, חוקים והדתות המקומיות, וחודדו החוקים ושיטת השלטון בהודו. בשנת 1860 בוצעה רפורמה נרחבת לייסוד החוק בהודו וייסוד שיטת החקיקה, רפורמה שהייתה שינוי מהשיטה הקודמת שהונהגה על ידי חברת הודו המזרחית ונמשכה עד עצמאותה של הודו.
חוק הודו (1858)
לאורך המאה ה-18 החלה להישאל שאלת הלגיטימיות של חברה כלכלית כישות פוליטית השולטת על שטחים נרחבים, אך מתנהלת גם כחברה כלכלית ובכך ראשית עניינה הוא עשיית כסף. החשש שהחל לעלות בנוסף לכך היה שהכוח הכלכלי שהיה טמון בחברה וההשפעה שלו על הפרלמנט הבריטי. החל מתחילת המאה ה-19 נחקקו מספר 'חוקי הודו' (האחרון לפני המרד נחקק בשנת 1853), אשר הורידו את ההשפעה והשליטה של החברה בהודו, תחת הרעיון הכללי שיום אחד החברה תאבד שליטה זו. המרד ההודי נתפס באופן משמעותי כאשמת אוזלת היד של החברה בניהול המדינה, באופן טבעי עם פרוץ המרד גברו הקולות שתמכו בגישה שהשלטון על מדינה לא יכול להישאר בידי החברה. כתגובה למרד החל להיבנות בפרלמנט חוק שיעביר את השליטה בתת-היבשת לידי הכתר, חוק שהוגש באופן סופי על ידי בנג'מין דיזראלי בתור עוזרו של הלורד דרבי.
'חוק הודו' של שנת 1858 (נכנס לתוקף ב-2 באוגוסט) היה אותו החוק אשר העביר את השליטה בהודו לידי השלטון הבריטי באופן ישיר. חוק זה הכניס את משרת 'מזכיר המדינה להודו' (Secretary of State for India), מעין שר חוץ לענייני הודו, מזכיר המדינה להודו ישב בפרלמנט הבריטי ונתמך על ידי 'מועצת הודו' (India Council; גוף של 15 יועצים). את נוכחות השלטון הבריטי בהודו מילא תפקיד מושל הודו או 'המשנה למלך' (Viceroy) של הודו, תפקיד שהיה דומה לתפקיד הקודם של מושל מטעם החברה וישב אף הוא בקולקטה, רק שעתה תפקיד זה היה כפוף לפרלמנט הבריטי באופן ישיר. מזכיר המדינה להודו הראשון היה הלורד סטאנלי, המשנה למלך הראשון היה הלורד קנינג.
רפורמות בצבא הודו
צבא הודו, בעיקר ארמיית בנגל, נפגע באופן קשה מאוד מהמרד. יחידות שלמות ירדו מסדר הכוחות ויחידות רבות הוקמו במהלך המרד מאזורים שונים. בנוסף לכך, לאחר 'חוק הודו' הועבר גם הצבא לשירות האימפריה הבריטית באופן ישיר, כלומר יחידות צבא הודו יהיו שייכות מעתה למשרד המלחמה והצבא הבריטי. לאחר המרד היה צורך בבניה וסידור מחדש של יחידות צבא הודו. למעשה, עם מעבר השלטון בהודו בוטלו כל היחידות, שכן הן שירתו את חברת הודו המזרחית אשר איבדה את זכויות השלטון שלה בהודו. במציאות, רוב היחידות אשר לא מרדו השתמרו כמו שהן רק שהפיקוד עליהן עבר לצבא הבריטי. כך לדוגמה רגימנטי ארטילריה והנדסה עברו לשרת תחת 'רגימנט התותחנים המלכותי' ו-'רגימנט ההנדסה המלכותי' בהתאמה.
שלושת מחוזות השלטון הבריטים שהונהגו על ידי החברה; בנגל, בומבי ומדרס, נשתמרו בתור המבנה השלטוני של הודו, כך גם נשתמרה החלוקה לארמיות בתוך צבא הודו. עם זאת המבנה הפנימי של הארמיות שונה לחלוטין, רגימנטים שמרדו פורקו, במקומם הוכנסו רגימנטים חדשים וחלק מהרגימנטים שנותרו נאמנים במהלך המרד קיבלו מספרים ושמות חדשים. באופן טבעי, השינויים הקיצוניים ביותר קרו בצבא בנגל, שהושפע באופן הנרחב ביותר מהמרד.
נקודה נוספת של עניין בהקשר למבנה הצבא וגיוס מקומיים נובעת מאחת מההשלכות המעניינות ביותר של המרד. במהלך המרד אזורים וממלכות שונות בהודו נותרו נאמנים ותרמו חיילים רבים לטובת הבריטים. אזורים אלו, לדוגמה הפנג'אב, הפכו כעת לאזור מועדף לגיוס משום שחייליהם נחשבו בשלב זה לאמינים יותר. בנוסף לכך, לאחר המרד היה מעבר לגיוס נרחב יותר מעמים ואזורים שנחשבו 'לוחמניים' יותר, כמו חיילי הגורקה מנפאל, חיילים מסינד (Sindh) וסיקים מהפנג'אב. בנוסף, לאחר המרד הושם דגש רב יותר על היחס בין מספר החיילים הבריטים להודים בשירות בריטי, כך שהיחס היה קרוב לשווה.
ב-90 השנים שבין המרד לבין עצמאותה של הודו, נאמנותם של החיילים ההודים בשירות האימפריה נותרה איתנה. חיילים הודים שירתו בכל מערכה של האימפריה הבריטית אליה נשלחו, כמו גם מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה בה שירתו כשני מיליון חיילים הודים.
שאלת אופי המרד והמניעים להתפרצותו
בתקופת התרחשות המרד ולאחריה, הייתה התעסקות רבה במניעים להצתת המרד מלכתחילה, שכן כוחה של האימפריה הבריטית נשען באופן רחב על התמיכה המקומית. השמות השונים שניתנו למרד לאורך ההיסטוריה משקפים גישות שונות לגבי אופי המרד, לדוגמה האם היה מרד צבאי או התקוממות אזרחית, שאלה שלתשובתה השלכות אחרות לגמרי. כדי להבין את עומק השאלה, מעניין להציג את דבריו של שר החוץ דאז, בנג'מין דיזראלי בדבר השאלה לגבי אופי המרד:
שאלתו של ד'יזראלי כוונה כנגד רוח הדברים בתקופה שמיד לאחר המרד אשר הדגישה את האופי הצבאי של המרד, כך לדוגמה ראה את הדברים ג'ון לורנס (Sir John Muir Lawrence), מושל מחוז פנג'אב. לדעתו, שהייתה הדעה הרווחת באופן עקרוני, לא הייתה ההתמרדות רחבה והסיבה למרד הייתה כמעט לחלוטין נושא התרמילים. היו דעות נוספות שהדגישו את ההפתעה שבהתפרצותו של המרד וסימני השאלה הרבים שהתעוררו בדבר הסיבות להתפרצות. כך מעניין לציין את דעתו של ג'יימס אוטרם, מושל אווד לאחר שחרור לאקנאו; לדעתו היה המרד קונספירציה מוסלמית בהודו ותקרית התרמילים הציתה את המרד לפני שניתן לכוחות הפוליטיים המוסלמים הזדמנות לתכנן אותו לעומק.
הדעה הבריטית הרווחת בתקופה שלאחר המרד נועדה להגן על הלגיטימיות הבריטית כנגד הלגיטימיות הפוליטית ההודית בדבר השליטה על תת-היבשת. בתור התמרדות צבאית, יכלו הבריטים להעניש את האחראים ולהמשיך הלאה בשליטה בהודו, לקחים יהיו חייבים להילמד ואולי אף מספר רפורמות, אך בגדול הבעיה התעוררה בתוך הצבא ושם תטופל. הדעה ההפוכה על התעוררות לאומית כוללת שנכשלה אשר התנהלה בעיקר בצבא, הייתה דעה מסוכנת כלפי השליטה הבריטית. גישה זו על היותו מרד לאומי הייתה הגישה אשר התקיימה בקרב חוקרים הודים רבים בעיקר בתקופת העצמאות בשנות ה-40 של המאה ה-20 ולאחריה. המרד הפך להיות אירוע לאומי נוסף ואחד הראשונים, על רצף אירועי המאבק על העצמאות ההודית ועזר לחזק את הזהות הלאומית ההודית.
נומנקלטורה ושאלת השם
החשיבות הרבה שהייתה למרד בעייני העם ההודי מצד אחד והאימפריה הבריטית מצד שני, גם בזמן ההתרחשויות וגם ברטרוספקטיבה, הפכו גם את שם המרד והדרך בה הוא נזכר לנושא לדיון. לאחר המאבק לעצמאות במהלך החצי הראשון של המאה ה-20, נקרא המרד של 1857 "מלחמת העצמאות הראשונה", לפי התייחסות זאת, מאבק העצמאות במאה ה-20 נחשב למלחמת העצמאות השנייה. לנושא זה ישנה חשיבות רבה, שכן ההתייחסות למרד של 1857 כפרק ראשון במאבק מתמשך לעצמאות מגדילה באופן ניכר את הלגיטימיות והעוצמה של הזהות הלאומית והעצמאות ההודית.
בעייני האימפריה הבריטית, במהלך ובשנים שלאחר המרד, נקרא המרד של 1857 בשמות שונים; "המרד הגדול" (The Great Rebellion), "ההתקוממות הגדולה" (The Great Mutiny), "מרד הספואיים" (The Sepoy Revolt) ו-"מלחמת הספואיים" (The Sepoy War). נראה כי השם אשר נשאר והפך לשם המקובל הוא "המרד ההודי הגדול" (The Great Indian Rebellion) או לחלופין "המרד ההודי של 1857" (The Indian Rebellion of 1857), שמות אלו היו נקיים עד כמה שאפשר מהתנגשות עם הנרטיב הבריטי או הנרטיב הלאומי ההודי.
הילי ילון
הילי ילון (נולדה ב-14 בפברואר 1985) היא שחקנית, מורה למשחק וזמרת ישראלית.
ביוגרפיה
הילי ילון נולדה בירושלים. היא בוגרת הסטודיו למשחק ניסן נתיב, בו למדה במשך 3 שנים, ובוגרת קורס דיבוב אצל יפה גבאי (אולפני ג'פטו). בנוסף עברה קורסים למשחק והוראה באנגליה. ילון לא שירתה בצבא מטעמי עודף בנות.
ביולי 2022, נולדה בתה גוני.
משחק
ילון שיחקה במשך חמש עונות בסדרת הטלוויזיה "השמיניה" שם שיחקה את איה דביר, ושיחקה גם בסדרות "משחק החיים" (בתור מיכל/מישל אמו של ירון שר בצעירותה), "חשופים", "הנפילים", "ראש גדול", ו"השיר שלנו", ובסדרת האינטרנט של אתר וואלה "אנדו". כמו כן שיחקה בתפקידי אורח בדרמה של ערוץ 10 "המקום", בסדרה "יוני והמחוננים" של ערוץ דיסני, בקומדיה "סברי מרנן" בערוץ 2 שם שיחקה את חברתו של אדם ובעונה השנייה של סדרת המתח "כפולים" שם שיחקה את לני, בת זוגו של שון טילסון.
מוזיקה
כזמרת הוציאה ילון עד כה את אלבום הבכורה שלה "אולי להישאר". ובנוסף הוציאה את הסינגל "להמשיך הלאה" מתוך האלבום השני עליו היא עובדת. בנוסף הוציאה כסולנית את האלבום "Hili Listening Style" עם הלהקה "אנרגיה חולנית".
הוראת משחק
בשנת 2007 החלה ילון ללמד משחק בקבוצות עצמאיות במודיעין ותל אביב ולאחר מכן לימדה כשנתיים בסטודיו למשחק "במה" בחדרה. כיום ילון מעבירה סדנאות משחק לנוער ולמבוגרים וכן עובדת עם חברות ומעבירה סדנאות תיאטרון מקצועיות.
סילברדון
גילי בנימין (נולד ב-1969 באשדוד), ידוע בשם הבמה סילברדון, הוא תקליטן, ראפר וזמר-יוצר ישראלי.
ביוגרפיה
גילי בנימין נולד באשדוד לאב ממוצא יהודי תימני, ואם ממוצא יהודי פולני. בנימין הפסיק את לימודיו בגיל 17 ונסע למסעות גלישת ים בספרד ופורטוגל.
בגיל 14, הושפע בנימין מאמני רגאיי כגון בוב מארלי. לאחר שירות צבאי של שלוש שנים בחיל השריון, נסע לקנדה, ולאחר מכן גם לארצות הברית, שם פקד, בין השאר, מועדוני מוזיקה ג'מייקנית.
ב-1990 החל סילברדון את קריירתו המוזיקלית. באותה תקופה, הוזמן על ידי המפיק "סטילי" לשתף פעולה עם בית הדיסקים שלו "Steelie &Cleavy". בנימין השתתף בפסטיבלים ואירועי Sting, Sumset, Sunsplash ושר, בין היתר, לצידם של בוג'ו בנטון, ריטה מארלי, זיגי מארלי, ביני מן ואחרים.
ב-1994 הוציא את אלבומו הראשון באנגלית, "Silverdon 1", האלבום זכה להצלחה רבה בג'מייקה, אך מכירותיו כשלו בישראל. בהמשך הוציא אלבום נוסף באנגלית בהוצאת חברת Cutting Edge, ושני אלבומים בעברית בהוצאת החברות NMC ופונוקול, שזכו להצלחה רבה אף הם.
בישראל, פעל בנימין במועדון מוזיקת הרגאיי "סווטו" בתל אביב. כמו כן, בנימין שיתף פעולה עם אמני היפ-הופ ישראליים וביניהם שאנן סטריט, דורי בן זאב, סאבלימינל, פילוני, אדיר כוכבי ואחרים. בשובו לישראל השלים בנימין לימודים אקדמיים בתחום ההיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב ועבד בנמל אשדוד.
חיים אישיים
גילי בנימין גרוש ואב לשני בנים.
ארנולד צווייג
ארנולד צְוַויְיג (בגרמנית: Arnold Zweig; 10 בנובמבר 1887 – 26 בנובמבר 1968) היה סופר יהודי-גרמני.
קורות חיים
צווייג נולד בעיר גלוגאו (Glogau; כיום Głogów) שבשלזיה, בשטח שהיה אז חלק מגרמניה וכיום הוא חלק מפולין. את לימודיו התיכוניים עשה בעיר קטוביץ. הוא למד היסטוריה, פילוסופיה וספרות במספר אוניברסיטאות, בערים ברסלאו, מינכן, ברלין ועוד. בתקופה זו הושפע מן הפילוסופיה של ניטשה.
ארנולד צווייג נטה לסוציאליזם ולציונות, ובהיותו פטריוט גרמני התנדב לשירות בצבא הגרמני הקיסרי במלחמת העולם הראשונה. הוא השתתף בלחימה בצרפת, בהונגריה ובסרביה. בשנת 1917 הוצב במחלקת העיתונות של מפקדת הפיקוד העליון, ה"אובר אוסט" בקובנה. שם נתקל לראשונה ביהודים ממזרח אירופה. חוויות המלחמה הפכה אותו לפציפיסט ונתנה לו חומר גלם לכמה וכמה ספרים.
עם תום המלחמה השתקע בבוואריה, לחוף אגם שטרנברג, ועסק בכתיבת מאמרים ומחזות והביע את עמדותיו כלפי היהדות. הוא התיידד עם ליון פויכטוונגר ועם זיגמונד פרויד. בעקבות פוטש של היטלר במרתף הבירה ב-1923 עזב את בוואריה ועבר לברלין. באפריל 1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, הוצא צווייג מאגודת הסופרים הגרמנים. במאי 1933 ספריו נשרפו במסגרת שריפת הספרים בגרמניה הנאצית. בתחילת 1934 החרימו השלטונות הנאצים את רכושו בגרמניה והוציאו נגדו צו מעצר. צווייג עלה לארץ ישראל, התיישב בחיפה, והצטרף ככותב ועורך לעיתון בשפה הגרמנית בשם "האוריינט" (Orient) שמייסדו והעורך הראשי היה וולפגנג יורגראו. כן היה פעיל בעניינים ציבוריים והיה חבר בוועד להקמת בית הבימה.
ב-1948, בעקבות הזמנה רשמית מהשלטונות הקומוניסטיים, עבר לאזור הכיבוש הסובייטי בגרמניה, שהפך מאוחר יותר לגרמניה המזרחית, שם הוא פיתח קריירה כסופר מפורסם וחביב המשטר, ואף היה חבר הפרלמנט. בין השנים 1950–1953 כיהן כנשיא האקדמיה לאמנות של מזרח גרמניה. בשנת 1958 היה בין מקבלי פרס לנין לשלום. ב-1962 פרש מפעילות ציבורית עקב בריאות לקויה, וב-1968 נפטר במזרח ברלין. הוא נטמן בבית הקברות דורותיאנשטאדט בברלין.
רן אלירן
רן אלירן (נולד בשם: מנחם לייזרוביץ', וכונה גם "לייזר"; נולד ב-16 בדצמבר 1934) הוא זמר, פזמונאי ומלחין. בין להיטיו הידועים: "זר של נרקיסים", "שארם א-שייח'", "החזיקי לנו אצבעות", "לבב אנוש", "הבתים שנגמרו ליד הים", "לא, לא, לא" (עם רבקה מיכאלי) ועוד.
חייו
ב-1967 השתתף בפסטיבל הזמר והפזמון תשכ"ז (1967), שם ביצע את "יום אביב חינם", שלא זכה בפרס, ואת השיר "תמיד מחדש", שזכה במקום השני באותו פסטיבל. באותה השנה, מיד לאחר מלחמת ששת הימים, שר את שניים מלהיטי התקופה, "שארם א-שייח'" ו"החזיקי לנו אצבעות". השירים הופיעו באלבום האוסף של שירי המלחמה "ירושלים של זהב", הנחשב בין אלבומי הזמר הנמכרים ביותר במדינה.
בשנות ה-70 פנה ללימודי קולנוע וצילום באוניברסיטת ניו יורק, ובמקביל הופיע במועדונים יוקרתיים בעיר לצד זמרים מפורסמים כהארי בלפונטה.
סלמיס גלורי
סלמיס גלורי (Salamis Glory) הייתה אוניית נוסעים רשומה בלימסול שבקפריסין, שהפליגה בין נמלי האגן המזרחי של הים התיכון (איי יוון, סוריה לבנון, ישראל ומצרים). האונייה נשאה לפנים את השמות "אנה נרי", "דנאוס", "קונסטליישן", "מורנינג סטאר" ו"ריג'נסי ספיריט". אורכה 150 מטר, רוחבה 18 מטר ותפוסתה ברוטו 10,392 טונות. בעת בנייתה היו בה 222 תאים ל-600 נוסעים, שמונה סיפוני נוסעים, מסעדה, קזינו, שני אולמות שעשועים, בריכת שחייה ועוד.
תולדותיה
האונייה נבנתה ב-1962 עבור חברת הספנות הברזילאית Companhia de Navegação Costeira, ונשאה את השם "אנה נרי". שנה אחר כך ניזוקה בהתנגשות עם המכלית "פרזידנטה דאודורו" (Presidente Deodoro). בין השנים 1965 ו-1968 פעלה בקו שבין ריו דה ז'ניירו וסנטוס. אחר כך הובילה "אנה נרי" נוסעים בקווים חופיים וטרנס-אטלנטיים ושימשה כאוניית נוסעים לעינוגים (cruise ship) בחודשי הקיץ.
ב-1992 נקנתה האונייה על ידי בעלים יווניים אחרים ושוב שונה שמה, הפעם ל"מורנינג סטאר" (Morning Star), והופעלה כאוניית נוסעים לעינוגים באוקיינוס השקט. שם האונייה הוחלף פעם נוספת ל"ריג'נסי ספיריט" (Regency Spirit), היא נרשמה בבהאמה והועברה לבעלות חברת האוניות האמריקנית Regency Cruise, שהפעילה אותה לאורך חופי מקסיקו בחודשי החורף ובים התיכון בחודשי הקיץ. ב-1995 הוכרזו בעלי האוניות כפושטי רגל והאונייה נתפסה בנמל ניס שבצרפת. היא נמכרה במכירה פומבית לחברת האוניות הקפריסאית Cypriot Salamis Cruises ב-1996, ושמה הוחלף ל-"סלמיס גלורי" (Salamis Glory).
האונייה עברה שיפוצים נרחבים בשנת 2000.
ב-30 באוגוסט 2007 התנגשה "סלמיס גלורי" ב"שלי", אוניית משא קטנה בבעלות ישראלית ובעלת צוות זר, שהובילה גבס. התאונה הימית ארעה סמוך מאוד לנמל חיפה. אוניית המשא טבעה, שניים מאנשי צוותה נספו ואחד עשר הנותרים ניצלו על ידי צוות אוניית הנוסעים וספינות חיל הים.
ב-24 בנובמבר 2009 נמכרה האוניה תמורת 530,000 יורו לסוחרי גרוטאות. בפברואר 2010 נגרטה האוניה באלאנג, הודו.
בוריס גריזלוב
בוריס ויאצ'סלבוביץ' גריזלוב (ברוסית: Бори́с Вячесла́вович Грызло́в; נולד ב־15 בדצמבר 1950) הוא מדינאי ודיפלומט רוסי, יושב־ראש הדומה הרביעית והדומה החמישית משנת 2003 ועד 2011. לאחר בחירות לדומה ה-6 הודיע שלא יתמודד לתפקיד היו"ר כי לא סביר להיות בתפקיד זה יותר מ-2 קדנציות ברציפות. כמו כן, הודיע שאינו מעוניין לכהן בדומה זו בכלל וזאת ללא פירוט לסיבה. מאז 2015 שימש כנציגו של נשיא רוסיה, פוטין במשא ומתן עם אוקראינה להסדרת משבר אוקראינה. בדצמבר 2021 הדומה השמינית אישרה את מועמדותו כשגריר רוסיה בבלארוס.
מאז 2003 הוא גם מכהן כיושב־ראש המועצה העליונה של מפלגת השלטון רוסיה המאוחדת (Единая Россия) הנתמכת על ידי ולדימיר פוטין.
חייו
נולד בעיר ולדיווסטוק. אביו היה טייס קרב ואמו מורה. ב־1954 עבר עם משפחתו ללנינגרד. בשנת 1973 סיים לימודים במכון להנדסת־חשמל ותקשורת בלנינגרד (Ленинградский электротехнический институт связи) וקיבל תואר מהנדס רדיו עם התמחות בתקשורת בחלל. בשנים 1977–1996 התקדם בקריירה של מהנדס במפעלים שונים בתעשיית האלקטרוניקה של ברית המועצות ורוסיה, הגיע לדרגת מנהל מחלקה.
בשנת 2001 קיבל תואר קנדידט (מקביל לדוקטור לפילוסופיה) במדע המדינה מאוניברסיטת סנקט פטרבורג. עבודת המחקר שהגיש עסקה בנושא המפלגות הפוליטיות ברוסיה בתנאים של רב־מפלגתיות. באותה שנה מפלגת "אחדות" התאחדה עם מספר מפלגות אחרות למפלגה בשם "רוסיה המאוחדת" ובנובמבר 2002 גריזלוב נבחר לתפקיד יושב־ראש המועצה העליונה של המפלגה המאוחדת. מ־2001 עד 2003 שימש בתפקיד שר הפנים של רוסיה (והמפקד על המשטרה).
ב-2003 נבחר לדומה הרביעית והיה ליושב ראש הדומה עד 2011 וכן כיושב ראש סיעת "רוסיה המאוחדת".
בשנת 2015 הוא מונה להיות נציג רוסיה בוועדה בינלאומית לפתרון משבר אוקראינה. בדצמבר 2021 מונה לשגריר רוסיה בבלארוס.
בית הכנסת הליגמן
היסטוריה
מבנה בית הכנסת והמגרש עליו הוא ניצב נתרם בידי יהושע הליגמן (1868–1954), נשיא הכבוד של סניף הציונים הכלליים בבני ברק, לזכר אחיו מרדכי שנהרג בתאונת דרכים כשנתיים לפני הנחת אבן הפינה, את בית הכנסת בנו המתפללים עצמם כאשר כל אחד מביא את מומחיותו למען הבניין.
ישיבת פוניבז' שנוסדה בה' בכסלו ה'תש"ד (2 בדצמבר 1943) שכנה עם הקמתה בבית הכנסת "הליגמן" עד להקמת מבנה הקבע שלה. אגודת בית הכנסת הוקמה בסוף 1953.
בית הכנסת שימש משך עשרות שנים קהל מעורב דתי לאומי וחרדי. בעשור הראשון של המאה ה-21, נכנסו להנהלת בית הכנסת מספר גבאים צעירים, הם שיפצו והרחיבו את בית הכנסת, והוא שוקק אדם. במקום ישנם מספר כוללים שקבעו שם את מקומם.
בשנות ה-50 מונה כרב בית הכנסת, הרב נחום מאיר קרליץ (במקור ציבולניק). לאחר פטירתו בשנת 1959 מונה תחתיו בנו הרב שמריהו יוסף נסים קרליץ לכהן כרב בית הכנסת הליגמן, לאחר שמונה כרבה של שכונת רמת אהרן ורבו עיסוקיו, החל לשמש כרב בנו הרב אברהם ישעיהו קרליץ.
ב-2014 ניטש מאבק ירושה בין נכדותיו של יהושע הליגמן לעמותת בית הכנסת, על בעלות שטח בית הכנסת. בית המשפט העליון הציע ליורשי מבנה בית הכנסת 'הליגמן' ולנציגי המתפללים הצעת פשרה, שהתקבלה על ידי שני הצדדים, על פיה בית הכנסת ימשיך לפעול תחת אותה המתכונת ובאותו השם, והמתפללים ישלמו למשפחה סכום של בין 1 ל-3.5 מיליון שקל, כפיצוי על חלקה בבעלות על המגרש. התקבלה גם דרישת בני המשפחה, כי ימשיכו לומר בקביעות את תפילת "מי שברך" לחיילי צבא הגנה לישראל בעת קריאת התורה בשבת.
מתפללי בית הכנסת גייסו את הסכום הנדרש באמצעות מגבית מימון המונים, וזכו לתמיכת הרב אהרן יהודה לייב שטינמן והרב ירחמיאל גרשון אדלשטיין.
Adenoviridae
Adenoviridae (בעברית: נגיפי אדנו) היא משפחה של נגיפי DNA דו-גדילי, חסרי מעטפת ("ערומים"), בגודל של 90–120 ננומטר, המכילים, בעלי תפוצה עולמית.
משפחת ה-Adenoviridae מורכבת מחמישה סוגים של הנגיף, להם פונדקאים רבים בעולם החי:
הסוג Mastadenovirus, אשר גורם למחלות כמעט רק בבני האדם, מכיל 57 זנים. וירוסים אלה גורמים למגוון רחב של מחלות, החל מהצטננויות קלות בדרכי הנשימה וכלה במחלות ויראליות מסכנות חיים כמו דלקת ריאות, וזיהומים ויראליים בעיניים ובמערכת העיכול בילדים ובמבוגרים כאחד.
משפחת ה-Adenoviridae התגלתה לראשונה בשנת 1953, כאשר החוקרים הבחינו בניוון של תרבית אדנואידית (מרקמת שקד האף), ולא יכלו לייחס זאת לשום פתוגן ידוע, ומכאן מקור שמה.
מבנה
לכל Penton צמוד, בעודו פונה כלפי חוץ, חלבון מסוג Fiber (קרוי גם חלבון IV), המשמש את הנגיפים להכרת רצפטורים ספציפיים על גבי התאים, שאליהם הם חודרים. נוכחות חלבוני ה-Fiber מקנים לווירוסים במשפחה צורה של מעין לווין.
חלבונים מבניים נוספים, המהווים חלק מתוך הקפסיד הוויראלי הם: חלבון VI וחלבון VIII (קרואים גם Hexon associated proteins) המצויים בחלקו הפנימי של הקפסיד, חלבון IIIa (קרוי גם Penton associated protein) החוצה את הקפסיד וחלבון IX, המצוי בחלקו החיצוני של הקפסיד.
לחלבוני הליבה של הנגיפים תפקידים בשמירת התקינות והשלמות של המטען הגנטי:
הדבקה ומחזור התרבות
מחזור החיים של הנגיפים במשפחה מחולק לשלושה שלבים, בדומה למרבית הנגיפים הידועים: שלב מוקדם, שלב ביניים ושלב מאוחר. השלב המוקדם מתאפיין באינטראקציה של הווירוס עם הרצפטור על פני ממברנת התא, בחדירה, בשעתוק ובתרגום של הגנים הוויראליים המוקדמים. שלב הביניים מתאפיין בשכפול הגנום הוויראלי ואילו השלב המאוחר מתאפיין בשעתוק וסינתזה של חלבונים מבניים, אריזת ויריונים, הרג התא המאכסן ושחרור הווירוסים החדשים אל מחוץ לתא המאכסן.
להלן תיאור מחזור ההדבקה וההתרבות בנגיפי Adenoviridae המדביקים חולייתנים ממחלקת היונקים.
חדירה לתא המאכסן והמעבר לגרעין
לאחר היצמדות נגיפי האדנו אל תאי האפיתל של מערכת הנשימה, באמצעות אינטראקציה של חלבוני ה-Fiber הנגיפיים עם חלבונים טראנסממברנליים מסוג CAR (Coxsackievirus and adenovirus receptor), להם תפקיד חשוב בהצמדת תאים אחד לשני (Adhesion), או עם רצפטורים מסוג: CD86 ,CD80 ,CD46 (רק נגיפים מסוג Human adenovirus B), מתרחשת אינטראקציה משנית של חלבוני ה-Penton עם הקו-רצפטורים התאיים מסוג אינטגרין, בעלי שרשרות אלפא ובטא מסוג αVβ3 או αVβ5. אינטראקציה משנית זו מאפשרת למעשה את חדירת הנגיפים אל תוך התא בתהליך של אנדוציטוזה, המושרית על ידי חלבוני קלתרין. בשלב הבא, כתוצאה מהסביבה החומצית השוררת בתוך האנדוזום, עוברים הנגיפים שלב של השלת הקפסיד (Uncoating) וכך חושפים את תכולתם בציטוזול. חלבוני הליבה, אשר עוטפים את הגנום הנגיפי מכילים רצפים ייחודיים, המזוהים על ידי מנגנוני שינוע בתא, כרצפים המייעדים את החלבון להיכנס לתוך הגרעין. מנגנוני השינוע הללו, המתבססים על פעילות מיקרוטובולים וחלבוני עזר מוטוריים, דוגמת דינאינים, מחדירים את ה-DNA לתוך הגרעין דרך נקבוביות בקרומית הגרעין, כעבור שעתיים מרגע ההדבקה.
ביטוי הגנים המוקדמים
מיד עם חדירת ה-DNA הנגיפי לגרעין, מתחיל שעתוק של חמשת הגנים הוויראליים המוקדמים: E4, E3, E2, E1B, E1A באמצעות האנזים RNA פולימראז II תאי, וכן של מקטעי RNA קצרים, הקרויים VAI-RNA (Virus-associated RNA I) על ידי האנזים RNA פולימראז III תאי. חמשת הגנים המוקדמים משועתקים למספר רב של תוצרי mRNA על ידי שימוש בשחבור חליפי ופוליאדנילציה משתנה.
דיכוי המנגנון האנטי-ויראלי בתא
מקטעי ה-VAI-RNA, שגודלם כ-155 בסיסים, אינם מקודדים לשום חלבון ויראלי ועיקר תפקידם הוא לבקר את תהליך השחבור החליפי ותרגום של גנים מוקדמים ומאוחרים וכן לדכא את המנגנון האנטי-ויראלי, שנועד להוריד למינימום את תהליך התרגום של החלבונים בריבוזומים, כמו גם להשרות תגובה אנטי-ויראלית מערכתית של הפרשת ציטוקינים פרו-דלקתיים, דוגמת אינטרפרון. אותו המנגנון האנטי-ויראלי מושתת על האנזים המזרחן Protein kinase R (PKR), אשר מצוי בתאים במצב של מונומר בלתי פעיל. חשיפתו למקטעי RNA דו-גדילי, הנוצרים על פי רוב בעת שכפול הגנום של נגיפי RNA וכן בעת שעתוק גנים נגיפיים (במהלך מחזור ההתרבות של אדנו וירוסים עוברים במקביל חמשת הגנים המוקדמים שעתוק. כיוון שעתוקם שונה בעקבות העובדה כי הם נמצאים על גדילי DNA מנוגדים ולכן באופן רגעי נוצרים מקטעי RNA דו-גדילי המזוהים על ידי חלבון ה-PKR) גורמת לו לעבור הומודימריזציה ואקטיבציה בצורת זרחון עצמי. PKR פעיל מזרחן את פקטור תחילת התרגום eIF2, אשר מתווך את הקישור של tRNA הקשור לחומצת אמינו מתיונין (המסמן את תחילת החלבון) לריבוזום. דבר זה גורם לעצירת תרגום החלבונים בתא.
שלב ביניים
לאחר הסינתזה של חלבוני ה-E2B מתחיל שלב שכפול הגנום. השכפול מתבצע בשיטת ה-Strand displacement, כדי לשכפל את שני הגדילים בו זמנית ללא השימוש במקטעי אוקזקי (ראו תרשים מצורף). התהליך מתחיל בניתוק 6 קשרי מימן בקצוות ה-5' של הדו-גדיל ובגיוס קומפלקס חלבוני שכפול, המורכב מחלבונים תאיים ונגיפיים, לאתר התחלת השכפול על ידי חלבון הליבה TP. קומפלקס זה מורכב מהחלבונים הבאים: E2B DNA polymerase, Preterminal protein (pTP), Nuclear factor 1 (NF-1) ו-Octamer transcription factor 1 (Oct-1). אתר תחילת השכפול של הנגיף מכיל רצף של נוקלאוטידי CATCAT בקצוות ה-5' ורצף של נוקלאוטידי GTAGTA בקצוות ה-3'. מיד עם גיוס הקומפלקס החלבוני לאתר תחילת השכפול, מחבר E2B DNA polymerase נוקלאוטיד מסוג ציטידין מונופוספט (dCMP) לחלבון ה-pTP. בשלב זה מתמקם pTP על גבי קצה 3' של ה-DNA הנגיפי, כך שנוקלאוטיד ה-dCMP יוצר קשר מימן עם הגואנין בגדיל הנגדי (1). נוכחות pTP יחד עם dCMP מהווה תחל ל-E2B DNA polymerase, אשר מתחיל לסנתז גדיל חדש מקצה 5' לקצה 3'. במקביל, לגדיל השני נצמדים חלבוני E2A, על מנת להגן עליו בפני אנזימים תאיים שמטרתם לפרק DNA חד-גדילי (2). בתום שכפול גדיל חדש אחד, מתעקל הגדיל השני (זה אשר מצופה בחלבוני E2A) לצורת בועה. צורה זו מתאפשרת הודות ליצירת קשרי מימן בין רצפי ה-CATCAT בקצה 5' לבין רצפי ה-GTAGTA בקצה 3' (3). בתום יצירת קשרי המימן הללו, מגויס קומפלקס חלבוני השכפול פעם נוספת, דבר אשר מוביל לסנתזת הגדיל השני מקצה 5' ל-3', בדומה לגדיל הראשון, ללא שימוש במקטעי אוקזקי (4).
תהליך השכפול הנ"ל אינו מניב DNA נגיפי מוגמר, שכן בגמר השכפול חלק ניכר מהגנום הנגיפי מכיל את החלבון pTP בקצה ה-5' של ה-DNA (5). על מנת שה-DNA הנגיפי יהפוך למוגמר, על חלבוני ה-pTP לעבור חיתוך באמצעות הפרוטאז הנגיפי L3 protease. חיתוך זה מניב את חלבוני ה-TP (6). אולם היות ש-L3 protease מתבטא כחלק מהחלבונים הויראליים המאוחרים, פירוש הדבר הוא שה-DNA הנגיפי עובר "הבשלה" סופית רק בשלב המאוחר של ההדבקה.
שלב זה מתרחש 4-6 שעות לאחר ההדבקה ומוביל לסינתזה של כ-100,000 עותקי DNA אדנו ויראלי חדשים בתא.
שלב מאוחר
השלב המאוחר מתחיל כ-20 שעות לאחר ההדבקה ומתאפיין בעיקר בסינתזת חלבונים מבניים (חלבוני קפסיד), לתוכם ייארז הגנום הנגיפי. מאפיין נוסף של השלב המאוחר הוא "הבשלת" הגנום הנגיפי בעקבות סינתזת החלבון L3 protease. מקור כל החלבונים המאוחרים (למעלה מ-40) הוא בגן יחיד, בעל פרומוטר בודד, אשר עובר שחבור חליפי.
בתום השלב המאוחר נארזים הוויריונים הבוגרים לתוך הקפסיד בגרעין התא, עד אשר מגיעים למסה קריטית, דבר הגורם לפיצוץ ממברנת הגרעין ומאוחר יותר לממברנת התא ולשחרור הנגיפים הבוגרים מהתא המאכסן. על פי רוב, מסנתזים נגיפי Adenoviridae כמות גדולה של חלבוני מבנה ביחס לגנומים הויראליים המשוכפלים. עודף של חלבוני מבנה מצטברים בגרעין התא ויוצרים את גופיפי ההסגר (Inclusion bodies), כחלק מהאפקט הציטופתי המושרה על ידי הנגיף בתרבית תאים.
מחלות בבני האדם
משפחת ה-Adenoviridae מכילה 5 סוגים של נגיפים, המסוגלים לחולל מגוון רחב של מחלות בקרב בעלי החיים. להלן המחלות להן גורמים זני ה-Mastadenovirus, המדביקים בני אדם:
מחלות בכלביים
להלן המחלות להן גורמים זני ה-Mastadenovirus בכלביים:
אופן ההידבקות
היות שאתרי המטרה של נגיפי משפחת ה-Adenoviridae הם רבים, קיימות מספר דרכים שבהן ניתן להידבק בנגיפים: דרך הפה על ידי תרסיס באוויר, דרך העיניים על ידי תרסיס אוויר, באמצעות מגע עם נוזל מזוהם בנגיפים (בריכות שחייה שמכילות ריכוז נמוך מהנדרש של כלור), על ידי צריכת מזון או מים נגועים בנגיפים (הדבקה פיקאלית-אוראלית), בדרך אנכית, כלומר מעבר הנגיף מהאם לעובר (Duck Adenovirus A בלבד), וכן דרך קיום יחסי מין (נגיפי Mastadenovirus אשר גורמים לדלקת במערכת המין). בשנת 2007 בוצע מחקר בו נטען לראשונה כי אמבות מהסוג Acanthamoeba מסוגלות לאכסן את הזנים ההומניים: 1, 2, 8 ו-37. מחקר זה קושר לראשונה בין מחלת ה-Acanthamoeba keratitis - דלקת קרנית אשר נגרמת כתוצאה מהידבקות ב-Acanthamoeba לדלקות בלחמית העין הנגרמות על ידי נוכחות זני הנגיף 8 ו-37. לפיכך תגלית זו מציגה את האמבות כחיות מאגר פוטנציאליות של נגיפי Mastadenovirus.
לאחר ההדבקה, הנגיפים דוגרים ומתרבים בגוף במשך פרק זמן של 5-8 ימים. מרבית המחלות הנשימתיות חולפות מעצמן כעבור מספר ימים, אולם חלק מהזנים מוגדרים אלימים יותר מהאחרים (למשל זנים 4 ו-7), ועלולים לגרום למחלות נשימתיות קשות בילדים מתחת לגיל 5. כמו כן, דלקות דרכי העיכול, הנגרמות על ידי זנים 40-41 מצריכות לעיתים קרובות אשפוז בבית חולים.