cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חיים פרס
קורות חיים
בשנת 1876, עם צאתו של כתב העת "שערי ציון" על ידי המו"ל והמדפיס יצחק גאשצינני, התמנה פרס לעורך העיתון. הגיליון הראשון הופיע באייר תרל"ו. בשנה הראשונה הוא יצא פעמיים בחודש והיה דו לשוני, בעברית וביידיש, ומתחילת השנה השנייה יצא מדי שבוע ובשפה העברית בלבד. שמו של פרס החל להופיע בו רק החל מן השנה השנייה. הוא כתב את המאמרים הפובליציסטיים הראשיים וקרא לחנך את הנוער לעבודה ובכלל זה לעבודת האדמה. הוא פרסם בעיתון רומן היסטורי בהמשכים בשם "גיא החזיון".
בשנת 1880 יצא פרס למזרח אירופה כדי להרחיב את מעגל מנויי העיתון. בתקופת היעדרותו מילא את מקומו כעורך אברהם משה לונץ. בתקופה שבה שימש לונץ כממלא מקומו של פרס הוא התעוור ופרס הקדים את שובו ארצה.
"שערי ציון" נחשב מתחרה לעיתון "חבצלת". בשנות השמונים של המאה ה-19 החל תהליך שקיעתו של העיתון והוא הופיע בתדירות לא קבועה. בשנת 1885 חדל להופיע.
פרס נפטר בירושלים בשנת 1894, בגיל 50, ונקבר בהר הזיתים. אשתו עסקה בהוראה בבית הספר לבנות שייסד משה מונטיפיורי והיא האריכה ימים ונפטרה בשנת 1938, בגיל 96. בנם הוא החוקר והגאוגרף ישעיהו פרס.
חקר תאונות דרכים
חקר תאונות הדרכים הוא תחום העוסק בבדיקת נתוני תאונות וזירת התרחשותם, וניתוחם לצורך הפקת לקחים. בישראל הממונים על חקר תאונות הדרכים הם בוחני התנועה וחוקרי תאונות הדרכים של משטרת ישראל כמו כן תאונות דרכים שבהן מעורבים כלי רכב צבאיים שלא בפעילות מבצעית נחקרים על ידי חוקרי המשטרה הצבאית שהם חלק מיחידת מצ"ח. ומבוצע גם תחקיר על ידי מפקדים על מנת להפיק לקחים ולאתר כשלים ולא במטרה לחפש אשמים.
מסלול ההכשרה של בוחני התנועה
המסלול כולל קורס בן שנה, בו הם רוכשים ידע בתחומים שונים כגון: שיחזור תאונה עם הולכי רגל, תקיפה ותנע, דינמיקה של הרכב, פיזיקה, מתמטיקה, חקירה, תקנות תעבורה, מכונאות רכב, שירטוט.
לאחר 6 חודשי לימודים מצוותים בוגרי הקורס לבוחנים ותיקים לצורך תקופת סטאז' של 6 חודשים נוספים. בתום תקופת ההכשרה הם מקבלים הסמכה לטפל באירועים של תאונות דרכים על כל סוגיהם.
זפירינוס
זפירינוס (בלטינית: Zephyrinus; מת ב-20 בדצמבר 217) כיהן כאפיפיור בין השנים 199 ו-217 כיורשו של האפיפיור ויקטור הראשון.
לפי תיאורו של היפוליטוס מרומא היה זפירינוס איש פשוט ולא משכיל ועסק ככל הנראה בעיקר במנהל המעשי של הכנסייה. מיד אחרי הכתרתו, זימן זפירינוס לרומא את המוודה קליסטוס שחי באנטיום וקיבל שם תשלום חודשי מוויקטור הראשון, מינה אותו לדיאקון והורה לו לפקח על בית הקברות שרכשה הכנסייה זמן לא רב לפני כן בסמוך לויה אפיה. קליסטוס הפך ליועצו של האפיפיור ולאחר מכן אף ירש אותו.
בתקופת כהונתו הלך והחמיר מצבם של הנוצרים תחת הקיסר ספטימיוס סוורוס, ובשנת 202 או 203 אף הוצא צו שאסר המרה לנצרות, אם כי לא ידועים פרטים על מימושו המעשי.
בתקופתו של זפירינוס גם נמשכה המחלוקת סביב אלוהותו של ישו והשילוש הקדוש. תאודוטוס הביזנטיני שנודה על ידי ויקטור הראשון מן הכנסייה המשיך להטיף והקים כנסייה משל עצמו, שהטיפה לדעה שישו הפך לאל רק לאחר תחייתו. יחד עם שותפו לכנסייה החדשה, החלפן אסלפודוטוס, שכנעו השניים את נטליוס, מוודה מרומא שסבל עינוי בעבור אמונתו, להפוך לבישוף הכנסייה החדשה. נטליוס עונה בחלומות, מספר אאוסביוס, ולבסוף חזר בו מדרך החטא והשתטח בבכי לרגליו של זפירינוס.
באותה תקופה התנהל ברומא בעוז גם ויכוח על טיבו של הלוגוס האלוהי, היינו, בשאלה האם ישו היווה מהות נפרדת ושונה מאלוהים, כפי שטענה הכנסייה, או האם היו האב, הבן ורוח הקודש, השילוש הקדוש, רק פנים שונות של אותה מהות. החסיד המרכזי של השילוש הקדוש כפנים של אותה מהות היה היפוליטוס, אך הוא מצא אויבים עזים בדמותם של קלאומנס ובמיוחד סבליוס, שתמכו באחדות מוחלטת (מונארכיה) של האל. ישו, מבחינתם, לא היה לוגוס נפרד אלא רק פן שונה (מודוס) של אותה מהות. סיעתם כונתה "הסיעה המודליסטית".
זפירינוס נמנע מהתערבות בעימות בין שתי האסכולות וטען כי הוא מכיר רק באל אחד ואל זה הוא ישו, אך היה זה הבן ולא האב שמת על הצלב. הימנעותו של זפירינוס מתמיכה ברורה בעמדת היפוליטוס הובילה לקרע בין השניים ולעוינות של היפוליטוס כלפי הדיאקון קליסטוס, שעמד כנראה מאחורי עמדתו זו של האפיפיור. כאשר מת זפירינוס וקליסטוס הפך לאפיפיור, פרש היפוליטוס מהכנסייה והפך עצמו לבישוף מתחרה.
קטה שחורת-פנים
קטה שחורת-פנים (שם מדעי: Pterocles decoratus) היא מין של עוף ממשפחת הקטיים החי באפריקה שמדרום לסהרה במדינות: אתיופיה, קניה, סומליה, טנזניה ואוגנדה.
תיאור
הקטה היא עוף קטן בגובה של 23–28 ס"מ ומשקל של 140 עד 210 גרם. היא בעלת נוצות מסורטטות בעלות כתמי-עין כהים מוקפים בפסים לבנים והראש בהיר וצהוב בהיר עם מקור אפור כהה. הזכרים בעלי פסים שחורים-לבנים בולטים לאורך לחייהם, סנטרם השחור, הגבות והחזה והם בעלי מקור אדום. הקטות מעופפות חלשות ויעדיפו לנוע בהליכה.
הקטות שוכנות לאורך אפריקה שמדרום לסהרה בשטחים פתוחים כמו ערבות, סוואנה ובמדבריות. הם ניזונות מזרעים ומאבקה וכשהם מוצאים בור מים הם שותות לרוויה ואז הזכרים ממלאים את נוצות חזיהם במים כדי שיאוחסן שם לאפרוחים. הקטות השותות מושכות לעיתים עופות דורסים ושאר טורפים המחפשים פרטים המשתרכים מאחור.
לקטות עונת רבייה התלויה בירידת הגשמים, אך היא משתנה לעיתים קרובות ויכולה להתקיים גם בסיום העונה היבשה.
תת-מינים
לקטה 3 תת-מינים:
וולקן (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
דלקת התוספתן
דַּלֶּקֶת הַתּוֹסֶפְתָּן (בלועזית: Appendicitis; אַפֶּנְדִּיצִיטִיס; התוספתן הוא האַפֶּנְדִּיצִיט) היא מחלה דלקתית של התוספתן. זוהי סיבה נפוצה לכאב בטן פתאומי חריף המצריך התערבות כירורגית ומצב ידוע ברפואת חירום, המחייב במקרים רבים כריתה של התוספתן המודלק, בלפרטומיה או בלפרוסקופיה. אם מצב זה לא יטופל, ישנה סבירות גבוהה למוות, בעיקר בגלל דלקת הצפק או בגלל הלם.
אפידמיולוגיה
המקרה המתועד הראשון של מה שיתברר להיות דלקת התוספתן דווח בשנת 1711 על ידי לורנץ הייסטר, פרופסור לכירורגיה באוניברסיטת אלטדורף שבפרנקוניה, אשר תיאר את התוספתן המודלק והנמקי שמצא בנתיחה שלאחר המוות של עבריין. בשנים שלאחר מכן דווחו מספר מקרים של מציאת תוספתן נמקי ומנוקב בנתיחות שלאחר המוות, והמאפיינים הפתולוגיים של מחלה זו תועדו יותר ויותר. בשנת 1886 סקר רג'ינלד פיץ 257 מקרים של דלקת מתנקבת של התוספתן, סקירה שבה הראה כי מורסות בגומץ הכסל הימני נבעו ברובן מדלקת התוספתן ולא מדלקת ברקמה סביב המעי העיוור. בהרצאה שנתן אז בפני איגוד הרופאים האמריקנים בוושינגטון טבע את המונח דלקת התוספתן (appendicitis) לתיאור מצב רפואי זה.
אטיולוגיה
דלקת חריפה של התוספתן מתרחשת כתוצאה מחסימה של נהור התוספתן. בגילים הצעירים שכיח לראות חסימה של הנהור על רקע היפרפלזיה של צברי תאי הלימפה העוטפים את המעי, משנית לזיהום או דלקת של מערכת העיכול. בגילים מבוגרים יותר שכיחה יותר חסימה על ידי פקקי צואה. במקרים נדירים יותר חסימה יכולה לנבוע מגוף זר או ממאירות.
פתוגנזה
חסימת חלל התוספתן נגרמת במקרים רבים על ידי פקק צואה. חסימה כזו אינה מאפשרת ניקוז של ריר המצטבר בחלל התוספתן וכתוצאה מכך הלחץ בתוספתן הולך ועולה. בדיוק כמו בלון שננפח בו עוד ועוד אוויר - הוא יתפוצץ בסוף, כך גם התוספתן מתנפח והלחץ בתוכו עולה. כשהסכנה מפני התנקבות של התוספתן ודליפת החומר בו לתוך חלל הבטן- אזור סטרילי בדרך כלל - תוך יצירת זיהום קשה. גם בטרם מתרחשת ההתנקבות, העלייה בלחץ עלולה לגרום לנמק של התוספתן או לזיהום של דופן התוספתן. סיבות אחרות לחסימת חלל התוספתן - זיהום וירלי הגורם לתגובה של מערכת החיסון במסגרתה גדלים קשריות הלימפה הנמצאות בדופן התוספתן עד כדי חסימת החלל.
סיבוכים
דלקת התוספתן עלולה לגרום לקרישי דם, לקרע או נקב בתוספתן. הללו יגרמו לפליטה של תכולת התוספתן המודלק העמוסה בחידקים לחלל הבטן ולדלקת הצפק, תחלואה קשה ואף מוות. לכן דלקת התוספתן היא מצב חירום רפואי.
תסמינים וסימנים
מלבד זאת ישנם מספר תסמינים למחלה (לא תמיד):
אם חלה התנקבות של דופן התוספתן, כאב הבטן מוגבר והופך להיות מפושט יותר, ויש קשיחות של שרירי הבטן. קצב פעימות הלב עולה וטמפרטורת הגוף עולה מעל 39 מעלות.
בדיקות עזר
בכל אופן, על מנת לברר את טיבו של התהליך הדלקתי, יש לערוך בדיקות הדמיה נוספות כגון אולטראסאונד או CT.
לבדיקת אולטראסאונד באבחון אפנדיציטיס יש רגישות של 85% וספציפיות של יותר מ-90%. ממצאים באולטראסאונד המרמזים על דלקת בתוספתן כוללים תוספתן בקוטר העולה על 7 מ"מ, קיום אפנדיקוליט, נוזל הסובב את אישור התוספתן (periappendiceal fluid) ועוד. עם זאת יש לזכור כי בדיקת אולטראסאונד תלויה במיומנות הבודק עצמו.
בדיקת CT נעשית גם היא באופן שכיח על מנת להדגים אפנדיציט. לטומוגרפיה ממוחשבת (CT) רגישות של 90%, והספציפיות נעה בין 80%-90%. קיים ויכוח, האם בדיקת CT צריכה להיעשות באופן רוטיני (שגרתי) אצל חולים עם חשד לאפנדיציט, מאחר שהיא צורכת זמן (עקב הצורך לשתות חומר ניגוד במשך שעתיים וחצי). לגבי ילדים (ונשים בהריון) בדיקת הבחירה תהיה ביצוע אולטראסאונד. בדיקת CT מועילה בעיקר אצל אנשים מבוגרים, בהם ניתן למצוא פתולוגיות אחרות שעלולות להיות קיימות (ממצאי לוואי).
במקרים מסוימים, בהם לא ניתן לאבחן אפנדיציטיס על אף בדיקות מעבדה, בדיקה פיזיקלית של החולה ובדיקות הדמיה, ניתן לערוך לפרוסקופיה דיאגנוסטית (הכנסת לפרוסקופ לחלל הבטן וסקירת הבטן). אלו מקרים מועטים יחסית, אולם כאשר החשד הקליני גבוה ולא ניתן לאמתו עם ממצאי ההדמיה והבדיקות יש לשקול אפשרות זו.
אבחנה
התסמינים הראשון המורגש היטב בהתהוות דלקת בתוספתן הם כאבים מתחזקים בחלקה התחתון של הבטן בצִדה הימני. כאשר התופעה מתמשכת, מומלץ לפנות למיון.
ניתוח
הטיפול הנפוץ בדלקת התוספתן לאחר אבחנה הוא ניתוח לכריתה של התוספתן. טרם הניתוח יש לתת מנה אחת של אנטיביוטיקה לכיסוי חיידקים אווירניים ואל-אווירניים, ולהפחית את הסיכון לזיהום לאחר הניתוח.
בנוסף לטכניקה הרגילה של חתך בדופן הבטן וכריתת התוספתן, ("ניתוח בשיטה פתוחה") ניתן היום להשתמש בניתוח בעזרת לפרסקופ. בשיטה זו, המנתח מבצע מספר חתכים זעירים בדופן הבטן (בדרך כלל שלושה), דרכם הוא מחדיר מכשירי ניתוח זעירים שבהם גם מצלמת טלוויזיה, שמצלמת את אזור הניתוח ומציגה אותו על גבי צג טלוויזיה אגב ההליך הנתוחי. המנתח כורת את התוספתן ומוציא אותו דרך אחד החתכים הזעירים.
כיום הולך ועולה מספרם של הניתוחים המתבצעים בשיטה לפרוסקופית, כאשר מספר מחקרים פרוספקטיביים באשר להשוואה בין ניתוח פתוח לניתוח באמצעות לפרוסקופ נעשו ומציגים הבדלים מינוריים באשר לתוצאה. ניתוח לפרוסקופי מקטין את משך האשפוז, ולעיתים מקטין את הסיכוי לזיהום בעיקר אצל חולים עם התנקבות דופן התוספתן. השיטה הלפרוסקופית מאפשרת גם בדיקה של יתר חלקי הבטן למציאת פתולוגיות נוספות, ולכן היא עדיפה במקרים כגון חולים שמנים מאוד, מקרים בהם קשה לדעת האם אכן מדובר בדלקת התוספתן, או אצל נשים בגיל הפוריות.
לעיתים בחלק מהניתוחים לכריתת התוספתן נצפה התוספתן במצב בריא שאינו מודלק (נצפה בצבעו הטבעי - לבן). כיוון שתפקיד התוספתן אינו חשוב, מתבצעת כריתה מיידית של האיבר גם אם הוא אינו מודלק - מה שמונע בלבול שנים אחר כך: כשרואים את הצלקת האופיינית לניתוח כריתת תוספתן על פני העור ברור שאין תוספתן ולכן כאב בטן דומה לא יגרם מדלקת התוספתן.
דלקת תוספתן ממושכת
במקרה בו נמשכה הדלקת זמן מה, לרוב מעל שלושה או ארבעה ימים, המטופל מגיע בשלב מאוחר של המחלה, לרוב עם חום ולויקוציטוזיס, אולם במצבים כאלו קיימת העדפה לטיפול שמרני על ידי אנטיביוטיקה ונוזלים (ללא ניתוח להוצאת התוספתן). מצב זה קרוי peri - appendiceal abscess והוא נגרם כתוצאה מתהליך של אבצס בסביבת התוספתן, אשר תחום היטב באזור זה. נמצא, כי אחוז הסיבוכים בניתוח במצב כזה גבוה יחסית, מאחר שהאזור בצקתי ויש חשש לגרימת נזק לאזורים סמוכים. הטיפול מתבסס על הערכת גודלו של האבצס. נמצא כי הטיפול המועדף באבצסים גדולים, מעל 4–6 ס"מ בגודלם, יחד עם חום גבוה, הוא ניקוז האבצס בגישה מלעורית (ניקוז דרך העור בהנחיית אולטראסאונד או CT). אבצסים קטנים יותר, לעומת זאת, יטופלו באנטיביוטיקה בלבד; אם החום ממשיך וקיים עדיין לויקוציטוזיס, יש לערוך ניתוח.
לאחר טיפול שמרני ב-peri-appendiceal abscess אצל מבוגרים, יש לערוך קולונוסקופיה תוך מספר שבועות לאחר האשפוז, כדי לשלול גידולים של המעי הגס (אשר הביאו לאפנדיציטיס עצמו). זאת מאחר, ובכ-5% מהמקרים של אפנדיציטיס אצל מבוגרים נמצא כי נבעו מסרטן המעי הגס.
הסיכוי לחזרה של אפנדיציטיס אצל חולים אשר טופלו שמרנית נע בין 15% ל-25%. ההחלטה האם לבצע כריתה אלקטיבית של התוספתן לאחר כ-6 שבועות תלויה בגיל המטופל ובמצבו הבריאותי הכללי.
ההחלמה ואורח החיים לאחריה
ההחלמה מניתוח לכריתת התוספתן נחשבת לקלה יחסית והצלקות גם הן קלות (במיוחד כאשר הניתוח מבוצע בעזרת לפרוסקופ). אורח החיים לאחר הריפוי מניתוח כריתת התוספתן תקין לחלוטין ללא שינויים בהרגלי אכילה ופעילות, לאחר מנוחה של כשבוע עד שבועיים לאחר השחרור מבית החולים. בנוסף נהוג להמליץ על הימנעות מפעילות מאומצת כמו משחקי כדור, משחקי מים (שחייה ופעילות במים), ספורט מאומץ, התכופפות והרמת דברים כבדים, במשך כחודש עד שישה שבועות לאחר הניתוח.
רועה בלגי
היסטוריה של הגזע
כלבי הרועים הבלגיים הורבעו על ידי חקלאים בחוות בבלגיה. בשנת 1891 הוקם מועדון הגזע והחלו בהכוונת הגידול. קיימים ארבעה גזעים של כלבי רועים בלגיים, כולם בעלי אותו האופי ומבנה גוף, כאשר השוני הוא בצבעים ובסוגי הפרווה. לגזעים השונים שמות של כפרים בלגיים השוכנים בסביבת בריסל. הטרוורן קיבל את שמו מהכפר טרוורן. בכפר זה גידל חובב כלבים בשם קורביל כלבי רועים. הוא הרביע כלבים בצבע חום בשם טום ופוא, אשר נחשבים לאבותיהם של הטוורנים המודרניים. כתוצאה מההרבעה שביצע נולדה מיד, כלבה חומה שהורבעה עם כלב בצבע שחור בשם דוק דה גרוננדל. מזיווג זה נולד הכלב מילזרט, שהיה בשנת 1907 לאלוף הטרוורן הראשון. בתחילת הדרך היו ידועים צבעים שונים והיו דעות שונות בנושא. היו שהעדיפו כלבים חומים לגמרי והיו שהעדיפו כלבים חומים עם "מסכה" שחורה. אחרים העדיפו כלבים בצבע אפור-כסף.
רק לאחר מלחמת העולם השנייה החל הגזע להתייצב. זכר דומיננטי בשם "ווילידה לה גרד נואר" (בן לגרוננדל) היה משובח וזכה במועמדויות באירופה ואליפויות בינלאומיות בבלגיה ובצרפת; הוא התפרסם גם כזכר מרביע דומיננטי.
גם כיום מרביעים גרוננדל (צבע שחור) עם הטרוורן כדי לשפר את שניהם.
מבנה כללי
גובה הנקבות בין 51 ל-61 ס"מ. הזכרים - 61 עד 66 ס"מ. משקלם בין 24 ק"ג ל-29 ק"ג.
פרוותם ארוכה וישרה בגווני חום עד אדמדם, בעל מסיכה שחורה, לעיתים בשילוב של אפור כסף ושחור.
תוחלת חייהם נע בין 12 ל-14 שנה.
אופי
הרועה הבלגי נאמן מאוד ומסור לבעליו. הוא רגיש ביותר ומסוגל לזהות בקלות מצבי רוח של בני אדם, בין השאר מפני שהוא שואף לקיים קשר עין תמידי ויש לו נטייה מובהקת לרצות ולבצע פקודות. זה כלב חכם ביותר שזקוק לגירויים תמידיים, ואם הוא לא מוצא אותם בסביבתו הוא מעסיק את עצמו במשחק. לרועה הבלגי אין יצר אלים ולרוב ינסה להימנע מעימות, אולם אם הוא מותקף, או אם מותקף מישהו מבני ביתו - הוא יגן על עצמו ואף יקריב את עצמו למען יקיריו. הוא נקשר מאוד ודורש הרבה תשומת לב אבל גם מעניק תשומת לב תמידית לכל בני המשפחה. רועה בלגי מסוגל להתמודד עם שעות של היעדרות של בעליו. בזכות מוטיבציה גבוהה לרצות את בעליו קל לאלף אותו באמצעות חיזוקים חיוביים. לבלגי יש יצר טריטוריאלי חזק מאד ולכן הוא מתאים למשימות שמירה והגנה. לזכרים יש נטייה להגן בחירוף נפש על בעליהם, לנקבות יש נטייה להישאר בקרבת בעליהם. באופן טבעי הבלגי לא מאפשר לאדם זר להתקרב אליו או אל בעליו ואל אזור מחייתו, וכדי לצמצם את הנטייה הזאת נדרש אילוף.
רועה בלגי בישראל
רועים בלגים ראשונים יובאו לישראל בתחילת שנות ה-60. עד לקראת סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 גודלו בישראל רק רועים בלגים מזן גרוננדל, וזה היה הזן הנפוץ ביותר עד לסוף המאה שעברה. בסוף שנות ה-80 יובאו ארצה כלבים ראשונים מזן טרוורן, ובמהלך שנות ה-90 החלו לייבא ולגדלן בישראל את זן ה'מלינואה', בעיקר עבור צה"ל בכלל ויחידת 'עוקץ' בפרט. ככל הידוע מעולם לא גודלו בישראל רועים בלגים מזן 'לקן'.
ישועים
אגודת ישוע (בלטינית: Societas Iesu), שחבריה מוכרים כיֵשׁוּעִים (Jesuits), היא מסדר בכנסייה הקתולית שהוקם ב-1534 כדי להילחם בהתפשטות הרפורמציה הפרוטסטנטית בדרכי חינוך. את הארגון הקים איגנטיוס מלויולה. הישועים מופקדים על חינוך ותעמולה, והם אחד המסדרים הקתוליים המוכרים והחשובים ביותר ומילאו תפקיד חשוב בהיסטוריה הנוצרית של אירופה. במסדר היו נכון ל-2016 16,378 אחים, מתוכם 11,785 כמרים שנסמכו. ראש המסדר הנוכחי, ה-31 במספר, הוא האב ארתורו סוסה.
ייסוד המסדר
ב-15 באוגוסט 1534 נפגשו על גבעת המונמארטר בפריז: איגנטיוס מלויולה (איניגו לופז דה לויולה) ושישה תלמידים אחרים (ארבעה ספרדים, צרפתי ופורטוגזי), כולם בוגרי האוניברסיטה של פריז. אנשי החבורה נשבעו לעוני ולחסידות, כדי לייסד את "המסדר של ישוע", ולהקדיש עצמם "לריפוי חולים ועבודת מיסיון בירושלים או ללכת מבלי לשאול לכל מקום אליו יורה האפיפיור ללכת".
השבעה פנו ב-1537 אל האפיפיור כדי לקבל את הסכמתו לייסוד מסדרם. האפיפיור פאולוס השלישי נתן להם את ברכתו, ואישר להסמיך אותם כנזירים. השבעה נותרו כנזירים בוונציה, שם הסמיך אותם הבישוף המקומי, שכן המלחמה המחודשת באותה התקופה בין האפיפיור, בין ונציה ובין האימפריה העות'מאנית הפכה את המסע לירושלים לבלתי אפשרי.
מלווה בשניים מחבריו הגיע איגנטיוס לרומא באוקטובר 1538, במטרה לבקש מהאפיפיור לאשר את חוקת המסדר החדש. ועידה של קרדינלים נתנה חוות דעת חיובית על החוקה שהוצגה, ופאולוס השלישי אישר את קיומו של המסדר בבולה אפיפיורית בשם Regimini militantis, שיצאה ב-27 בספטמבר 1540, אך הגביל את מספר חברי המסדר לשישים. הגבלה זו הוסרה בבולה נוספת בשם Injunctum nobis, שיצאה כעבור שלוש שנים. איגנטיוס מונה להיות המפקח העליון על המסדר. הוא שלח את חברי המסדר כמיסיונרים לכל רחבי אירופה, להקים בתי ספר, מכללות וסמינרים.
איגנטיוס כתב את החוקה הישועית, והמסדר אימץ אותה בשנת 1554. החוקה יצרה ארגון היררכי והדגישה את חשיבות זניחת העצמי, והציות לאפיפיור ולראשי המסדר. התנהגות זו הוגדרה על ידי איגנטיוס עצמו כ"ממושמעים כגווייה". העיקרון הראשי היה למוטו של המסדר: "Ad Majorem Dei Gloriam" - למען תהילת האל.
השנים הראשונות
תקופת ייסוד המסדר הישועי הייתה תקופת רפורמציית הנגד, תנועה לרפורמות בתוך הכנסייה הקתולית, שבאה כתגובה לרפורמציה הפרוטסטנטית. אנשי המסדר הטיפו לנאמנות לכתובים ולדוקטרינה הכנסייתית, וכדברי איגנטיוס עצמו:.
אחד מן הכלים העיקריים של הישועים היה ועודנו התרגילים הרוחניים - אסופה של תפילות, כללים לעריכת מדיטציה ותיאור של תרגילים שכליים שקובצו בספר בן כ-200 עמודים פרי עטו של איגנטיוס מלויולה. הספר כלל גם כללים לקיום סדנה אישית בת כ-30 יום שבמהלכה יתרגלו המשתתפים את העקרונות המתוארים בספר. הסדנה האישית נמשכת בין 28 ל-30 ימים, והיא אמורה להתבצע בתוך מוסד מיוחד המכונה מפלט (באנגלית retreat), כשהמתרגל שרוי רוב הזמן בבידוד כשהוא מקבל הוראות יומיות לביצוע מדיטציות והרהורים על טבע העולם מכומר המתפקד כמדריך רוחני. המטרה המוצהרת של התרגילים הרוחניים היא לעזור למתרגל למצוא את ישוע בחייו האישיים, מתוך כוונה להובילו להתחייבות אישית ללכת בדרכו ולהפוך בכך לאדם טוב יותר.
הישועים ייסדו בתי ספר רבים, אשר משכו את בני האליטה החברתית באירופה הקתולית בשל שיטות הלימוד המתקדמות בהם והערכים המוסריים שהוקנו בהם. בתי הספר הישועיים מילאו תפקיד מרכזי בהחזרה לקתוליות של ארצות אירופיות רבות, שנטו בשלב זה או אחר לפרוטסטנטיות.
הישועים הטיפו לכך שהטקסיות הפולחנית והעיצוב המהודר של הכנסיות הקתוליות, אשר היו כה שנואים על הפרוטסטנטים, ימומנו ויבוצעו במלוא ההדר. הם הצליחו להשיג השפעה רבה בתקופה המוקדמת של פעולתם, שכן כמרים ישועים שימשו פעמים רבות ככמרים מוודים למלכי אירופה באותה התקופה. הישועים היו הכוח המוביל ברפורמציית הנגד בשל המבנה החופשי יחסית של המסדר שלהם, שלא דרש חיים בקהילה, על מנת להיות קשובים לצורכי האנשים בכל מקום ומקום.
בין דור המייסדים של המסדר היו נוצרים חדשים רבים ממוצא יהודי, כמו פדרו דה ריבדניירה וחירונימו נדאל  ואף ראש המסדר השני דייגו ליינס. איגנטיוס עצמו תמיד הדגיש כי אין להפלות בין נוצרים בקבלה לחברה. ב-1593 נסחף המסדר בחוקי טוהר הדם שהוחלו בספרד וסרקו את מוצאו של מועמד עד לדור חמישי: על חניכים בעלי רקע מוסלמי, יהודי, אינדיאני וכדומה נאסר להתקבל לחברה. המקרה הבולט ביותר היה פסילתו של חואן אלפונסו דה פולנקו, מי שהיה מזכירו של לויולה, מלהתמנות לראש המסדר עוד בטרם האיסור בנימוק ש"לא היה ספרדי" - כלומר בשל מוצאו היהודי. ב-1608 בוטל האיסור אך בדיקות רקע עמוקות הוסיפו להתקיים עד 1946.
התרחבות
הישועים יסדו מיסיון ביפן והצליחו לקבל מן השלטונות היפניים את האחוזה הפאודלית של נגסאקי ב-1580. אחוזה זו נלקחה מהם בשנת 1587 בשל החשש מהשפעתם הגוברת. כן היו הישועים פעילים בסין, ובשנת 1661 הגיעו ללהסה שבטיבט שני מסיונרים ישועים, גרובר וד'אורוויל.
המיסיונים הישועיים בדרום אמריקה היו שנויים במחלוקת באירופה, במיוחד בספרד ובפורטוגל, שם ראו בישועים מחסום למפעלי הקולוניזציה הממלכתיים של ארצות אלו. לעיתים רבות היו הישועים הכוח היחיד שהפריד בין האינדיאנים המקומיים ובין עבדות. בכל רחבי דרום אמריקה, אך במיוחד בברזיל ובפרגוואי, הוקמו ערי מדינה אינדיאניות נוצריות, אשר נקראו "רדוקסיונס" (Reducciones), שבהן חיה האוכלוסייה בהדרכת הישועים באופן שתאם את עקרונות הדת הקתולית. שיעור יודעי הקרוא וכתוב במקומות אלו היה ללא תקדים, ועבר אף את השיעור המקביל באירופה עצמה.
כמרים ישועיים ייסדו מספר ערים בברזיל במאה ה-16 כגון סאו פאולו וריו דה ז'ניירו. השפעתם של הישועים הייתה רבה בהמרתם לנצרות ובחינוכם של האינדיאנים ביבשת כולה. הפעילות הישועית בעמים אלו הייתה חשובה לשימורן ולתיעודן של שפותיהם של תושבי הארצות. הישועים יצרו מילונים לשפות אלו, וכן כתב לטיני לשפות בעלות כתבים שונים מן הכתב הלטיני. עבודה זו נעשתה למשל לשפה היפנית וכן לשפת הגוארני.
חלקם באינקוויזיציה האתיופית
הישועים הגיעו בין השאר גם לאתיופיה יחד עם חיל משלוח של האימפריה הפורטוגזית ב-1541 לבקשת קיסרי אתיופיה שיעזרו מול כוחה של סולטנות אדאל והעומד בראשה האימאם אחמד גראן שפלשה לאתיופיה בעזרת האימפריה העות'מאנית.
לאחר הבסת המוסלמים במלחמת אתיופיה-אדאל ביססו היישועים את כוחם והגיעו לעמדות ממשל חשובות, ביניהן ראש הכנסייה האתיופית. בהשפעתם, המיר מאוחר יותר הקיסר האתיופי סוסניוס את דתו מהנצרות האורתודוקסית לקתולית. היישועים גרמו בכך למלחמת דת באתיופיה בין נאמני הכנסייה האתיופית לבין תומכי היישועים.
סוסניוס, שכונה גם בשם "המושפע הפורטוגזי", היה קתולי נלהב, והישועים עודדו אותו להשמיד את יהודי אתיופיה. הקיסר אכן הקשיב לרעיונותיהם שהיהודים מסכנים את ממלכתו, וארגן צבא חמוש היטב כולל תותחים, רובים וחיילים פורטוגזים שנשארו באתיופיה לאחר מלחמת אתיופיה-אדאל. הוא הורה להילחם ביהודים להוציאם להורג באזור שבין אגם טאנה להרי סאמיאן ובייחוד בחבל דאמבייה שהיה קל לכיבוש מכיוון שהיה מישורי. בלחימה נגד היהודים טבחו חיילי הקיסר רבים מהם, מכרו רבים לעבדות, הגלו את מלך העדה גדעון השביעי והטבילו רבים מהיהודים בכפייה לכנסייה הנוצרית. יהודים רבים שחיו באזורי הטבח החלו לברוח לאזורים אחרים כגון קווארה, ארמצחו ודמאטו שבהם היו קהילות יהודיות קטנות, אך רבים עדיין נשארו בדאמבייה, ווגארה ווואלקיט. סוסניוס הורה למעשה ליישם אינקוויזיציה אתיופית בארצו בהשפעת היישועים והשליחים הפורטוגזים שהגיעו. היישועים וכל הזרים גורשו לבסוף על ידי בנו, הקיסר פאסילידס, בשנת 1633.
שקיעת המסדר
עד לשנת 1767 הגן על הישועים האפיפיור קלמנס השלושה עשר, שניסה להילחם בגורמים בפורטוגל, בצרפת, בסיציליה, בפארמה ובאימפריה הספרדית שדרשו את סילוקם ממדינות אלה, בין אם בשל השפעת הנאורות או בשל העצמאות שנטלו לעצמם הישועים בכך שהקימו "מדינה בתוך מדינה", למשל בשטחי האימפריות באמריקה. יורשו, האפיפיור קלמנס הארבעה עשר, חתם ביולי 1773 על צו האוסר על פעילות המסדר בכל הארצות. האימפריה הרוסית היא היחידה שבה נמשכה פעילות המסדר, שכן למרות שהיה בה מיעוט קתולי לא מבוטל (כ-9%, בעיקר בפולין וליטא), שליטיה השתייכו לנצרות הפרבוסלבית ולא ראו עצמם ככפופים למרות האפיפיור. באזורים אלו שמר המסדר על ארגונו הפנימי ועל ישותו החוקית.
בתחילת המאה ה-19 נעשה מאמץ להחיות את המסדר ברומא, על ידי האפיפיור פיוס השביעי. חברי המסדר המחודש תמכו במרות האפיפיור בתוך הכנסייה, והיו מזוהים עם תנועות שתמכו בהצהרה על אי יכולתו של האפיפיור לשגות שיצאה בשנת 1870.
בשנת 1946 הועמד בראש המסדר ז'אן-בטיסט ינסן שבזמן מלחמת העולם השנייה היה ראש המסדר בבלגיה, פעל שם להצלת יהודים וקיבל הכרה כחסיד אומות העולם. הוא עמד בראש המסדר עד לשנת 1964 ובתקופה זו מספר חברי המסדר הגיע לכ-36 אלף.
הישועים כיום
המסדר הישועי היום הוא המסדר הדתי הגדול ביותר של כמרים ונזירים בכנסייה הקתולית ובו 19,216 משרתים בכהונה, ב-112 מדינות בעולם. מספר חברי המסדר הגדול ביותר נמצא בהודו ואחריו בארצות הברית. בראש המסדר עומד ארתורו סוסה יליד ונצואלה. עבודת המסדר מתמקדת בשליחויות בתחומי המיסיון, זכויות האדם, צדק חברתי ובמיוחד השכלה גבוהה. המסדר מפעיל מכללות ואוניברסיטאות במדינות שונות בעולם ופעיל במיוחד בפיליפינים ובהודו. בארצות הברית לבדה מפעיל המסדר 50 מכללות, אוניברסיטאות ובתי ספר תיכוניים. הצהרת כוונות אופיינית למוסד חינוכי ישועי תדגיש את רעיון היותו של ישו דוגמה לחיי האדם, שאיפה למצוינות בהוראה והוראת התפתחות עצמית רוחנית ואינטלקטואלית המלווה את התלמידים לאורך חייהם. באמריקה הלטינית השפיעו חברים ליברלים במסדר השפעה משמעותית על פיתוחה של תאולוגיית שחרור, תנועה אשר עוררה מחלוקת בכנסייה הקתולית ואף זכתה לגינוי מפי האפיפיור יוחנן פאולוס השני. ב-13 במרץ 2013 הוכתר האפיפיור הראשון ממסדר הישועים, האפיפיור פרנציסקוס.
יחסי איראן–סן מרינו
יחסי איראן–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
הסכמים דיפלומטיים
בין שתי המדינות נחתם הסכם אחד בלבד:
סינסתזיה
סִינֶסְתֶזְיָה (בכתיב לועזי: Synesthesia; סינ = תחילית שמשמעה יחד, אסתזיס = חושים; בעברית: עירוב חושים או ערבוב חושים) היא תופעה שבה גירוי חושי אובייקטיבי אחד מעורר חוויה סובייקטיבית בחוש אחר ונוצר מיזוג קוגניטיבי בין מספר חושים. לדוגמה, שמיעת צלילים עשויה לגרום לאדם שיש לו סינסתזיה לחוש טעם בפיו. אדם שהתופעה מופיעה אצלו בצורה חזקה ועקבית נקרא סינסתז. שכיחות התופעה באוכלוסייה היא כ-4% (1 ל-25), כאשר השכיחות בין גברים לנשים זהה.
היסטוריה
קיומה של התופעה מוכר מעל ל-250 שנים, אך רק בשנת 1880 תועדה בפרוטרוט על ידי סר פרנסיס גולטון, אחיינו של צ'ארלס דרווין, שערך מספר ניסויים על סינסתזים.
בין השנים 1881 ו-1931 פורסמו יותר משבעים מאמרים בנושא. במאמרים הוצגו ניסויים שבהם תיארו הנסיינים את תחושותיהם, כמקובל בניסויים פסיכולוגיים באותה התקופה. גל המאמרים בנושא פסק כמעט לגמרי בעקבות פריחת הגישה הביהביוריסטית. הגישה התנגדה לניסויים בלתי אובייקטיביים, כגון אלו שנעשו עם סינסתזים, בטענה שאין עניין מדעי במחקר של חוויה סובייקטיבית. כתוצאה מההתנגדות, במשך ארבעים השנים הבאות פורסמו רק שישה עשר מאמרים העוסקים בתחום.
החל מסוף המאה ה-20 נהנה הנושא מעדנה מחודשת, בעקבות התבססות הגישה הקוגניטיבית המנסה לתת מדדים אובייקטיביים לחוויה האישית ולתאר את הפעילות המוחית המתרחשת במקביל.
במאה ה-21 החלה מגמה נוספת של שימוש בסינסתזיה ככלי לחקר תאוריות קוגניטיביות העוסקות בחוויות לא-סינסתטיות. ממצאים מתחום הסינסתזיה מקדמים תאוריות קוגניטיביות בתחומים שונים כדוגמת פעולה אוטומטית, מודעות, קוגניציה מספרית ועוד.
המנגנון הנוירוביולוגי
קיימות שתי תיאוריות שמנסות להסביר את המנגנון הנוירו-ביולוגי שגורם לסינסתזיה.
אצל מרבית האנשים קיים אלמנט שתפקידו לעכב את קשרי המשוב בין אזורים שונים במוח שאחראיים על עיבוד המידע החושי. בשל כך, לא מתאפשר מעבר של מידע בין החושים השונים. התאוריה הראשונה גורסת שבמוח של סינסתזים חסר האלמנט הזה, ולכן מתאפשר מעבר של מידע בין האזורים השונים במוח. בשל כך גירוי חושי חיצוני שחש אדם עם סינסתזיה עשוי לגרום לו לחוש גירוי באזור שונה במוח, שיתרגם לתחושה בחוש נוסף.
התאוריה השנייה גורסת כי קשרים מעין אלה קיימים אצל כל בני האדם בלידה, ומתנוונים עד גיל שלוש. אצל סינסתזים, הקשרים הסינפטיים אינם מתנוונים במהלך התקופה הקריטית של ההתפתחות. כתוצאה מכך, נותרת קישוריות יתר בין הנוירונים, כך שהפעלה של נוירון אחד (לדוגמה נוירון שמגיב כאשר האדם רואה את המספר "2") תגרום להפעלה של נוירון באזור אחר של המוח (לדוגמה נוירון שמגיב כאשר נקלט צבע כחול). הקשרים האלו שאצל מרבית האנשים מתנוונים בגיל צעיר, נשארים אצל חלק מהאוכלוסייה וגורמים לסינסתזיה. ככל הנראה קיים קשר בין סינסטזיה לבין אוטיזם, מכיוון שבשני המקרים קיימת קישוריות יתר בין הנוירונים במוח.
גורמים לסינסתזיה
סינסתזיה יכולה להופיע כתוצאה מכל אחד משלושת הגורמים הבאים:
הסוג השכיח ביותר הוא סינסתזיה התפתחותית, מכיוון שסמים מעוררי הזיות אינם חוקיים, וסינסתזיה הנרכשת מפגיעה היא נדירה למדי. בשל כך, רוב המחקרים בתחום נעשים על אנשים בעלי סינסתזיה התפתחותית.
סוגי סינסתזיה
קיימים למעלה מחמישים סוגים מתועדים של סינסתזיה. בחלק מהסוגים מעורב גירוי מעורר ובעקבותיו חוויה חושית נלווית. למשל, בסינסתזיה מסוג גרפמה-צבע, אותיות וספרות מלוות בחוויה של צבע (פוטיזם). באחרים, הגירוי המעורר גורם לעירוב תפיסה של מספר חושים המתקשרים זה לזה. לדוגמה, בסוג מסוים של סינסתזיה, מילים יכולות לגרום לתחושת טעם על הלשון. בסוג אחר, יחידות זמן כגון שנים או חודשים, נחוות כממוקמות במיקום ספציפי וקבוע במרחב, כאשר צורתה הנפוצה ביותר של סינסתזיה מסוג זה היא של ימים המופיעים בצבעים קבועים וממוקמים במרחב מול עיניו של הסינסתז. הסוג הנחקר ביותר של סינסתזיה היא גם הסוג הנפוץ ביותר שלה, גרפמה-צבע, המופיעה באחוז אחד מהאוכלוסייה.
סינסתזיה לשונית
בלשון העברית קיימות מטאפורות ששייכות לשדה הסמנטי של חושי האדם. לעיתים מגולמת בביטויים האלו סינסתזיה בכך שמעורבים בהם מספר חושים יחדיו, למשל "צליל מתוק". הסוג הזה של סינסתזיה נקרא "סינסתזיה לשונית". חוקרי לשון אבחנו מעין כיווניות בסינסתזיה הלשונית דרך היררכיה של חמשת החושים. ניתן לסדר את החושים בסדר יורד, ראייה > שמיעה > ריח > טעם > מגע, כך שהשוואה של חוש "גבוה" יותר, למשל שמיעה לחוש "נמוך" יותר, למשל טעם, תהיה ברורה לאדם, אך לא להפך. כך למשל אנשים יבינו בקלות את הביטוי "צליל מתוק" ויתקשו בהבנת מטאפורות שכיוונן מנוגד להיררכיית החושים, כמו "טעם רועש".
ממחקרים של חוקרים בתחום המדעים הקוגניטיביים בנושא המטפורה, עולה כי כאשר ממפים תחום נגיש לתחום נגיש פחות (או בניסוח פשטני מעט - מתארים את הלא ידוע באמצעות הידוע), מתקבל מבנה פשוט יותר להבנה ולזכירה. בהתאם לכך, מספר חוקרים טענו כי היררכיית החושים משקפת היררכיה של נגישות. ככל שחוש כלשהו "גבוה" יותר בהיררכיה, כך הוא פחות נגיש קוגניטיבית. לפי תאוריה זו, מגע הוא חוש מוחשי יותר מאשר ראייה או ריח, ומכאן שאנשים יעדיפו סינסתזיה שבה משווים ראייה לטעם, על פני סינסתזיה שבה משווים טעם לראייה.
סינסתזיה בספרות ובתרבות
הסינסתזיה משמשת כאמצעי פיגורטיבי בספרות ובשירה, על מנת להפיק תיאור מדויק ככל האפשר של תחושה מסוימת או על מנת להעצימה.
קנרית
קנרית או בַּזְבּוּז קָנָרִי (שם מדעי: Serinus canaria; מקובל גם הכתיב כנרית) היא מין ציפור שיר קטנת גוף ממשפחת הפרושיים. הקנרית מצויה באופן טבעי באיים הקנריים, האיים האזוריים ומדיירה. רוב גופן של הקנריות החיות בטבע צהוב-ירקרק, וגבן מפוספס ברצועות חומות. בתי הגידול הטבעיים של הקנרית הם אזורים פתוחים למחצה, כדוגמת פרדסים, שם היא בונה את קנה על העצים או השיחים. המזון המועדף על הקנרית הוא עשבים ממינים שונים, דגניים ותאנים.
כחלק מתהליך החיזור, כל שנה מזמר הקנרי שיר אחד המורכב מצלילים שונים. בזמר זה קיימת תופעה נוירולוגית מעניינת. בתקופת הרבייה, מתחלקים תאי עצב באזור מסוים במוח הקנרי. אותו אזור גדל ומתרחב עקב יצירת סינפסות (קשרים עצביים) חדשות. לאחר תקופת הרבייה חוזר מוחו של הקנרי לגודלו המקורי. לאחר שנה, עם בוא עונת הרבייה, אותו אזור משתנה שוב, והקנרי מזמר "שיר" חדש לחלוטין.
תוחלת החיים של הקנרית בטבע היא כ-10 שנים, בעוד בשבייה היא נעה בין 10 ל-15 שנים.
הקנרית האטלנטית סווגה טקסונומית לראשונה על ידי לינאוס ב-1758, בספרו Systema Naturae. היא סווגה במקור על ידי לינאוס כתת-מין של הבזבוז האירופי, אך כמה עשורים לאחר מכן הועברה על ידי הטקסונום קויור לסוג Serinus, אליו היא שייכת עד היום. הבזבוז האירופי הוא המין הקרוב אליה ביותר, ואם יוכלאו, כרבע מצאצאיהם של הקנרית והבזבוז יוכלו להתרבות.
הקנרית שימשה כורי פחם על מנת להתריע על נוכחות של גזים רעילים במכרות. אם הקנרית הייתה מגלה סימני מצוקה זו הייתה אינדיקציה לקיומם של גזים רעילים.
תיאור
אורכה של הקנרית נע בין 10 ל-12 ס"מ, מוטת כנפיה היא בין 21 ל-23.7 ס"מ, ומשקלה בין 8.4 ל-24.3 גרם, בעוד הממוצע עומד על כ-15 גרם. ראשו, חזהו ובטנו של הזכר צהובים-ירקרקים, בעוד פניו, רצועת העין שלו ומצחו בעלי גוון צהוב מודגש יותר. הבטן התחתונה וחלקו התחתון של הזנב לבנבנים, ועל צדי גופו ישנן רצועות כהות. העורף והגב אפורים-ירוקים, ומפוספסים בפסים בעלי גוון כהה. העכוז צהוב דהוי. הנקבה דומה לזכר במראה, אך צבעי גופה דהויים יותר: ראשה ובטנה בעלי גוון אפור יותר, בעוד הגוונים הצהובים בבטנה ובחזה בולטים פחות. צבע נוצותיהם של פרטים צעירים נוטה יותר לחום, בעוד חלק גדול מגופם מפוספס ברצועות כהות.
רבייה
הקנרית היא מין חברותי, ומקננת בדרך כלל בקבוצות בהן כל זוג מגן על טריטוריה קטנה. הקן דמוי-הכוס נבנה בין מטר עד שישה מטרים מעל הקרקע בעץ או בשיח, בהם הוא מוסווה היטב. החומרים העיקריים המרכיבים את הקן הם זרדים, עשבים, טחבים וחומרים נוספים מן הצומח, ומרופד בשערות ובנוצות.
עונת ההטלה באיים הקנריים היא בדרך כלל בין ינואר ליולי; באיים האזוריים היא בין מרס ליולי, כאשר שיא מספר הביצים המוטלות הוא במאי, ובמדיירה בין מרס ליוני, כאשר השיא הוא באפריל ובמאי. הביצים כחולות בהירות או כחולות-ירקרקות; בקצהן הרחב, ישנם גוונים סגלגלים או אדמדמים. הנקבה מטילה 3-4 ביצים בתטולה, ובמקרים נדירים אף 5; למרות זאת, בדרך כלל מספר הצאצאים שהיא מגדלת עד לבגרות הוא בדרך כלל 2 או 3. הביצים נדגרות במשך 13-14 ימים, והצאצאים פורחים מהקן כ-14-21 יום לאחר בקיעתם, כאשר הממוצע עומד על כ-17 או 15 ימים לאחר הבקיעה.
בשבי
הקנרית בויתה בידי האדם בתחילת המאה ה-15 בידי מלחים ספרדים שהביאו אותם מאזור גידולה ליבשת אירופה, ומאז היא נפוצה כחיית מחמד; האיים הקנריים, אזור בו היא נפוצה, הוא המקור לשמה. ישנם מספר הבדלים בין הקנרית המבויתת לזו החיה בטבע, הנובעים מברירה מלאכותית שמטרתה השבחת קולה של הכנרית ושינוי צבעי גופה.
קישורים חיצוניים
ספרים:
רבי שמעון בן הסגן
רבי שמעון בן הסגן (או סתם בן הסגן ולפעמים גם הסגן) היה תנא (כהן) בן הדור השני או השלישי. בנו של רבי חנינא סגן הכהנים.
מאמריו בספרות חז"ל
רבי שמעון נזכר במשנה (כתובות ב ח, מנחות יא ט) ותמיד מצוטט על ידי רבי שמעון בן גמליאל. נזכר גם פעמים בודדות בתוספתא (ראש השנה ב,ט ; כתובות ב,ג). כדוגמה, רבי שמעון בן גמליאל מצטטו לגבי המידות המדויקות של פרוכת היכל המקדש והחלפתו וטבילתו פעמיים בשנה (משנה שקלים בתלמוד ירושלמי ח ב). וכיוון שרוב מאמרי רבי שמעון בן הסגן עוסקים בענייני עבודות המקדש, מסיק בעל ספר היוחסין כי רבי שמעון פעל בעצמו בעבודות המקדש בתור כהן.
לקריאה נוספת
מרדכי מרגליות, "ר' שמעון בן הסגן", אנציקלופדיה לחכמי התלמוד והגאונים, הוצאת "יבנה", עמ' 346.
תאונת רכבת
תאונת רכבת היא תאונה שבה מעורבת רכבת. תאונות רכבת הן מסוגים אחדים:
סטטיסטית, נסיעה ברכבת היא אחת מאמצעי תחבורה הבטיחותיים ביותר, והיא עומדת בערך באותה רמת בטיחות הקיימת בטיסות. עם זאת, כיוון שרכבות נוסעים מהוות אמצעי תחבורה המוני עם מספר נוסעים גבוה (מאות ואף מעל אלף נוסעים ברכבת) ומהירות נסיעה גבוהה (עד 350 קמ"ש) ורכבות משא מאופיינות במשקל גבוה (עד אלפי טונות) ועשויות להכיל כמויות גדולות מאוד של חומרים מסוכנים, תאונות רכבת עלולות לגרום לאסונות כבדים עם לנפגעים רבים הן מבין נוסעי הרכבת והן מתושבי האזור בו ארעה תאונה.
הסיבות לתאונות רכבת
בדומה לתאונות דרכים, תאונת רכבת נגרמת בשל משולש של גורמים:
הגורם האנושי
תפקודם של מפעילי הרכבת, ובפרט נהג הרכבת ומפעילי מערכות האיתות והבקרה, הם בעלי חשיבות עליונה למניעת תאונות רכבת. מהירות נסיעה שלא תואמת את תנאי המסילה (למשל בעיקול או בהגעה למסוט) עשויה לגרום לשימוט של הרכבת ולהתהפכותה. אי ציות להוראות האיתות (למשל מעבר של סימנור המורה על עצירה) או שגיאה של מפעיל מערכות הבקרה עלול להביא למעבר של רכבת למסילה שאינה פנויה או למסילה צדדית קצרה שמסתיימת בבלם פגוש, מה שעשוי לגרום להתנגשות (ברכבת אחרת או בבלם פגוש) ולתאונה קשה. מערכות אבטחה מתקדמות כמו אינדוזי מאפשרות בקרה על פעולותיו של נהג הרכבת והפעלת חרום של הבלמים במקרה של אי ציות להוראות האיתות ובכך למנוע תאונות קשות במקרה של טעות אנוש של הנהג.
מהירות נסיעתה הגבוהה של הרכבת ומרחק העצירה הרב הנדרש לה משפיעים על יכולתו של נהג הרכבת למנוע תאונה במקרה של עצם הנמצא על המסילה (למשל רכב או אדם) והתנהגות לא זהירה של הולכי רגל ונהגים בקרבת המסילה (למשל התעלמות מרמזור אדום או מחסום מורד במפגש כביש - מסילה או חצייה של המסילה במקום לא מוסדר) גורמים לחלק ניכר מתאונות הרכבת.
הגורם התשתיתי
מצב התשתיות משפיע רבות על היכולת למנוע תאונת רכבת. ככל שמערכת האיתות והבקרה יותר אמינה וכוללת מערכות גיבוי והתראה למקרה של טעות אנוש (מעבר של סימנור אדום או מהירות גבוהה מהמותר לקטע המסילה הנוכחי) פוחת הסיכון להתנגשות רכבות או לשימוט כתוצאה ממהירות מופרזת או ממעבר למסילה לא נכונה. ככל שרשת המסילות מופרדת מתשתיות תחבורתיות אחרות (הפרדה מפלסית על ידי גשרים) ופחות נגישה להולכי רגל (גידור) הסיכון להתנגשות בכלי רכב אחרים או לדריסת הולכי רגל יורד.
הגורם המכני
כשל מכני יכול לגרום גם כן לתאונה, אם על ידי שימוט כתוצאה מכשל במסילה, תקלה בבלמים או בחוגוני הרכבת ואם כתוצאה משריפה בזמן הנסיעה.
טונאלפוואלי
טונאלפוואלי (Tonalpohualli; מנאוואטל: "ספירת הימים") הוא לוח שנה בן 260 ימים שהיה נהוג במסו-אמריקה הפרה-קולומביאנית, במיוחד בקרב האצטקים. לוח השנה לא התבסס על השמש או הירח, וחולק שרירותית ל-20 תקופות בנות 13 ימים. כל תקופה כזו נקראת טרסנה (מספרדית: trecena). כל טרסנה הוקדשה לישות אלוהית אחרת.
לוח השנה כלל 20 סימני ימים, וציון התאריך היה שילוב שלהם ושל מספרים. הטרסנה הראשונה החלה בסימן הראשון, הקיימן ("סיפאקטלי"), והסתיימה בסימן ה-13, הקנה ("אקאטל"). היום הראשון בטרסנה זו נקרא 1-סיפאקטל והיום האחרון 13-אקאטל. הטרסנה השנייה החלה בסימן ה-14, האוצלוט ("אוסלוטל"), והסתיימה בסימן השישי, הגולגולת ("מיקיסטלי"). היום הראשון בטרסנה השנייה נקרא 1-אוסלוטל והיום האחרון 13-מיקיסטלי; וכן הלאה.
לא ידוע מדוע החל השימוש דווקא בלוח שנה זה, אך יש מספר סברות. לפי גישה אחת, הוא מבוסס על מחזוריו של כוכב הלכת נוגה, בדומה ללוח השנה של המאיה. לפי סברה אחרת, 260 הימים מייצגים את משך תקופת ההריון. הארכאולוג האנגלי ג'. אריק ס. תומפסון העלה השערה לפיה אין מדובר במחזור המבוסס על הטבע, והוא נובע מחשיבותם של המספרים 13 ו-20 בתרבות המסואמריקנית.
לוח שנה נוסף שהיה בשימושם של האצטקים, השיופוואלי, התבסס על השמש, וכלל 18 תקופות של 20 ימים. לוחות השנה התאחדו אחת ל-52 שנים.
זיכרון טרנזקטיבי
זיכרון טרנזיטיבי הוא מושג בפסיכולוגיה ארגונית, המגדיר את האופן בו קבוצות מעבדות וזוכרות מידע יחד.
הוא מיוסד על היחס הטרנזיטיבי שהוא יחס קבוצתי חזק ומקורו בחקר המטמתיקה והלוגיקה.
הגדרתו סך כל המידע השמור בזיכרון של כל חברי הצוות יחד. נוסף ליכולת הפרטית של כל אחד לו תחום ידע מיוחד..
כפי שהזיכרון של הפרט מאפשר לו לדעת מהו המידע הזמין וניתן לשליפה, מערכת זיכרון טרנזקטיבית מספקת לחברי הצוות מידע על הידע שיכול להיות נגיש להם בתוך הקבוצה, גם כזה שאינו שמור בזיכרון הפרטי של כל אחד מהם. כאשר חברי הצוות זקוקים למידע מסוים, אך אינם מחזיקים בו או זוכרים אותו בעצמם, הם יכולים לפנות אחד אל השני לעזרה. בדרך זו, מערכת זיכרון טרנזקטיבי יכולה לספק לחברי הצוות מידע רב ומדויק יותר לעומת המידע שכל אחד מהם יכול לזכור בעצמו.
זהו מושג יחסית חדש, שהוטבע ע"י דניאל וגנר ב – 1985, כתגובה לתאוריות ישנות יותר, של חשיבת יחד..
מרכיבי הזיכרון הטרנזקטיבי
על פי מרבית החוקרים העוסקים בנושא זה, מרכיבי הזיכרון הטרנזיטיבי הם התמחות (specialization), תיאום (coordination) ואמינות (credibility). זיכרון טרנזקטיבי חזק מתקיים כשהפרט מבין מה האחרים בצוות יודעים ומשתמש במידע זה על מנת לרכוש ידע שונה ומשלים.
התמחות (specialization)
המרכיב הראשון, התמחות, הוא התוצר של תהליך זה, ופירושו כי עם היווצרותו של זיכרון טרנזקטיבי חברי הצוות מחזיקים בתחומי ידע מובחנים ושונים זה מזה. התמחות היא מימד חשוב של זיכרון טרנזקטיבי היות שהיא מאפשרת לקבוצה לנצל את הידע הקולקטיבי באופן יעיל יותר, כאשר כל חבר צוות יכול להעמיק את הידע שלו בתחומים החסרים לקבוצה ובכך להגדיל את מאגר הידע הכולל (בניגוד לרכישת ידע חופף). Hollingshead הראה כי התמחות הובילה להתייעלות המאמצים המושקעים בשליפת מידע ומניעת חזרתיות, וסיפקה נגישות לטווח רחב יותר של תחומי מומחיות.
תיאום (coordination)
המרכיב השני, תיאום המשימה, מתייחס למידה בה יש צורך במאמצי תכנון ותיאום גלויים במהלך עבודת הצוות. בקבוצה בעלת מערכת זיכרון טרנזקטיבי חזקה לא יהיה צורך להרבות בפעולות תכנון ותיאום גלויות, מאחר שחברי הקבוצה, המכירים את נקודות החוזק והחולשה של כל חברי הצוות האחרים, יוכלו לנבא את התנהגויותיהם, לצפות את תגובותיהם ולבצע התאמות ותיקונים באופן מהיר.
אמינות (credibility)
המרכיב השלישי הוא פועל יוצא של השניים האחרים. אמינות זו המידה בה חברי הקבוצה מאמינים כי מידע הרלוונטי למשימה הנמצא בידי חברי צוות אחרים הוא נכון ומדויק.
זיכרון טרנזקטיבי וביצוע
זיכרון טרנזקטיבי עשוי לשפר את ביצועי הצוות באמצעות שלושה מנגנונים עיקריים:
•	חלוקת האחריות על סוגי ידע שונים בין חברי הצוות תאפשר לכל אחד מהם להעמיק את הידע שלו בתחום הספציפי עליו הוא אחראי תוך שמירה על גישה מהירה למידע רלוונטי למשימה שנמצא בידי אחרים. •	פיתוח זיכרון טרנזקטיבי יביא לקיצור זמן החיפוש אחר מידע: כשלחברי הצוות ברור למי לפנות בתחומי הידע השונים, הם יבזבזו פחות זמן בחיפוש אחר המידע הדרוש למשימה.
•	ההבנה המשותפת לחברי הצוות לגבי הקשרים הבינאישיים בצוות ותחומי הידע בהם הם מומחים, מאפשרת לחברי הצוות לנבא ולצפות טוב יותר כיצד עמיתיהם יתנהגו ומביא לאינטראקציות מתואמות ויעילות יותר.
בין ההשפעות החיוביות של זיכרון טרנזקטיבי על ביצוע נמצא כי זיכרון טרנזקטיבי מקנה גישה מהירה יותר לכמות גדולה יותר של תחומי ידע ומשפר תהליכי אינטגרציה של מידע, משפר תהליכי קבלת החלטות כתוצאה מהקצאת תחומי מומחיות שונים לחברי צוות שונים, ואף משפיע על תפיסת היעילות של הצוות, שביעות הרצון של העובדים ומידת ההזדהות שלהם עם הצוות והארגון.
תנאים מוקדמים להיווצרות זיכרון טרנזקטיבי
תהליך ההתפתחות של זיכרון טרנזקטיבי בצוות כולל שלושה שלבים, בדומה לזיכרון האנושי: קידוד, אחסון ושליפה.
קידוד
בשלב הקידוד, הפרטים בקבוצה משיגים מידע על תחומי הידע של חברי הצוות האחרים ומתייגים מידע זה על ידי שיוכו של כל תחום ידע לאחד מחברי הצוות. לעיתים, הכרה זו צומחת מתוך שיחות על "מי עשה מה, מי למד מה, מי יודע מה".
תהליך הקידוד חשוב במיוחד לדיון על היווצרותו של זיכרון טרנזקטיבי, מכיוון שהוא מניח את היסודות למערכת זיכרון טרנזקטיבי אפקטיבית. הקידוד מתבצע במהלך אינטראקציות בין חברי הצוות: באמצעות שיתוף מידע ובקשת מידע מחברי הצוות האחרים, חברי הקבוצה לומדים על תחומי המומחיות של כל אחד כשלב ראשון והכרחי ליצירת התמחות.
אחסון
בשלב האחסון, המידע החדש מאוחסן אצל בעל המומחיות הספציפית התואמת - לאחר שהמומחים זוהו, מידע חדש מועבר ישירות לאדם הרלוונטי, מה שמייעל את תהליך הלמידה ומפחית את העומס על הזיכרון האינדיבידואלי של כל פרט בקבוצה.
שליפה
בשלב השליפה, הקבוצה מזהה את חבר הצוות המתמחה בתחום הידע הדרוש ופונה אליו לקבלת המידע.
כיצד מתפתח זיכרון טרנזקטיבי?
מחקרים רבים הראו כי זיכרון טרנזקטיבי נבנה במהלך האינטראקציות בין חברי הצוות. בסדרת מחקרים נמצא כי אימון קבוצתי עוזר לפיתוחו של זיכרון טרנזקטיבי. נמצא כי כשהאימון נעשה במשותף, הצוות פיתח מערכת זיכרון טרנזקטיבי חזקה יותר לעומת צוות שהתאמן בנפרד, זכר מידע רב יותר אודות התהליך, וביצע פחות שגיאות. החוקרים הסיקו כי האימון המשותף והאינטראקציה בין הנבדקים אפשרה להם לפתח מודעות לכישורי חברי הצוות האחרים וסייעה לצוותים אלו לחפש את המידע אצל האדם הנכון, להעריך את המידע כמדויק ואמין יותר וכתוצאה לבצע את המשימה טוב יותר. בשלבים הראשונים לחיי קבוצה, הכרת המומחיות של חברי הצוות מאפשרת לחלק את העבודה באופן יעיל יותר ולהתאים את המשימות לחברי הצוות שהכי מוכשרים לבצען. קיום אינטראקציות מרובות בשלבי היווצרות קבוצה מספקות הזדמנות להתוודע להכשרה, רמת המומחיות או היעדר הידע בתחומים שונים של חברי הקבוצה, ולפתח הבנה משותפת של דרישות המשימה והאופן בו הידע של חברי הצוות משתלב יחד.
אם כך, נראה כי לתקשורת השפעה מכרעת על התפתחות הזיכרון הטרנזקטיבי. יחד עם זאת, נראה כי לא כל סוג של תקשורת בין חברי צוות יביא לבניית זיכרון טרנזקטיבי. תקשורת באופן כללי משמשת כאמצעי להעברת מידע מאדם אחד לאחר. אך, לצורך בניית זיכרון טרנזקטיבי על התקשורת לעסוק בהעברת מידע על הידע, המומחיות והניסיון הרלוונטיים של פרטים אחרים במערכת.
Moreland & Myaskovsky, הראו כי ניתן ליצור זיכרון טרנזקטיבי גם ללא תקשורת בין חברי הצוות. כתחליף לתקשורת בין חברי הצוות נעשה שימוש במשוב המסכם את כישורי הנבדקים במשימה ותחומי המומחיות של כל משתתף, לפני תחילת המשימה הקבוצתית. נמצא כי למרות שהמשוב והמידע על תחומי הידע של חברי הצוות ניתן על ידי החוקרים ולמעשה חברי הצוות כלל לא תקשרו זה עם זה בשלב הקידוד, נוצר זיכרון טרנזקטיבי חזק אשר השפיע לחיוב על ביצועי הצוות.
אם כן, המרכיב החיוני להיווצרות זיכרון טרנזקטיבי הוא שיתוף מידע ספציפי אודות תחומי המומחיות של חברי הצוות, אם באמצעות אינטראקציות הנוצרות בזמן למידה משותפת, ואם על ידי העברת המידע באופן אחר.
רועה קווקזי
רועה קווקזי, המכונה לעיתים כלב הרים קווקזי, הוא גזע של כלב רועים הנפוץ בעיקר בגאורגיה, בארמניה, בצפון הקווקז ובטורקיה. הוא משמש לשמירה על עדרים, בעיקר מפני טורפים, כגון זאבים ודובים. השתתף בעבר בקרבות כלבים. היום יש יותר מודעות לגזע זה, והוא משמש גם לשמירה בחצרות בתים.
היסטוריה
בדומה לרוב הכלבים מהגזע המולוסרי, שכולל גם כלבים כמו המסטיף והבולדוג, גם הרועה הקווקזי הוא גזע שקיים בעולמנו עוד מהעת העתיקה. האבות הקדמונים של הגזע היו כלבי האלאונט (Alaunt). הרועים הקווקזים היו שייכים לאלאנים, עם של נוודים פרסיים, ששכנו באזורי צפון הקווקז במאה הראשונה לספירה. אולם ההכרה הרשמית ברועה הקווקזי כגזע בפני עצמו, קרתה רק בשנת 1930 על ידי איגוד הכלבים הגרמני.
בריאות
לרועה הקווקזי קיימות המחלות הבאות: היפ דיספלסיה, השמנה ובעיות לב. כמו כן, הוא סובל מנשירת שיער מסיבית במהלך כל השנה, לפיכך נדרש לסרק את פרוותו באופן יומיומי.
מזג
על כלב זה לעבור מגיל צעיר אילוף ומגע עם אנשים זרים וחיות מחמד, אחרת יפתח אגרסיביות כלפיהם. חייב לקבל טיולים ארוכים מדי יום. הרועה הקווקזי חזק מאוד, בעל יכולת ניתור לגובה של שניים-שלושה מטרים, למרות משקלו הכבד. הרועה הקווקזי ידוע ככלב שמירה קשוח, מסוכן ולא מתפשר. הוא יתקוף בעוצמה רבה, עד כדי חירוף נפש, על מנת להרוג כל זר הפולש לטריטוריה שעליה הוא אמור לשמור.
מיקי שביב
מיקי שביב (נולד ב-29 בספטמבר 1952) הוא זמר-יוצר, מוזיקאי, מעבד ומפיק מוזיקלי ישראלי.
ילדות ונעורים
שביב נולד וגדל ביפו. לאביו הייתה חנות ליד כיכר השעון וב-1958 הציע לו ימאי לרכוש פטיפון ושני תקליטים (של ג'רי לי לואיס וליטל ריצ'רד) שהביא מחו"ל. בעקבות האזנה לתקליטים שביב החל להעניין במוזיקה. בגיל 12 החל לנגן, בגיטרה בגיל 14 הצטרף ללהקת "הגנרלים" שביצעה קאברים, בעיקר של שירי להקת הביץ' בויז באותה תקופה גם ניגן עם חברו לספסל הלימודים גיל דור. שנה אחר כך עבר עם משפחתו לקנדה, שם גם הופק תקליטו הראשון בשנת 1972 לאחר שהתגלה על ידי חברת התקליטים וורנר מיוזיק גרופ. התקליט לא הצליח ושביב החל להופיע במועדונים ברחבי ארצות הברית, אז עבר לנגן גם בס.
תחילת הקריירה
ב-1977 חזר לישראל לביקור קצר והביא עמו גיטרה בס פרטלס, הוא ניגן בבר בל אביב עם המתופף אהרלה קמינסקי ואחר כך הוזמן להשתתף בחזרה לפסטיבל ‘נואיבה', שם פגש מוזיקאים רבים ונשאר בישראל. שביב החל לנגן בס עם דורי בן זאב, ובמהלך 1978 ניגן בהקלטות האלבום "מוזיקה" של צביקה פיק, "שירי חג ומועד ונופל" של מאיר אריאל" ובאלבום "מכת שמש" של יגאל בשן}. אחר כך חזר לארצות הברית וב-1979 חזר לישראל, לאחר שהוזמן הצטרף לסיבוב ההופעות המשותף של אריק איינשטיין ושלום חנוך, שיצא לאור אחר כך כאלבום כפול. באותה שנה גם ניגן במופע של שלמה גרוניך, שיצא לאור אחר כך כאלבום בשם "קונצרט", וניגן בהקלטות האלבום "התכוונות" של יוני רכטר.
ב-1980 ניגן באלבום "חמוש במשקפיים" של אריק איינשטיין ומיקי גבריאלוב. ב-1981 ניגן באלבום "לא לשידור" של גרי אקשטיין, באלבום "התעוררות" של שם טוב לוי, באלבום "שירים באמצע הלילה" של נורית גלרון ובאלבום "חתונה לבנה" של שלום חנוך, שם שיתף פעולה לראשונה עם המתופף ז'אן פול זימבריס.
ב-1982 ניגן בהקלטות האלבום "קלף" של דויד ברוזה, באלבום של להקת פרמיירה, באלבום הבכורה של ירדנה ארזי, באלבום "פסיעה אחת קדימה" של הזמרת שרי, באלבום "גלגל מסתובב" של שמוליק קראוס ואילן וירצברג, באלבום שירי הילדים "יפתח המלוכלך" של מיקי גבריאלוב ובתקליט השדרים הראשון של מאיר בנאי ואחר כך גם באלבום הבכורה של בנאי.
ב-1983 ניגן באלבום "האישה שאיתי" של דויד ברוזה, באלבום "שביר" של אריק איינשטיין ויצחק קלפטר, באלבום "תרקוד" של שלמה ארצי ובאלבום "על פני האדמה" של שלום חנוך.
להקת טנגו ופרויקטים נוספים
בעקבות סיבוב ההופעות שליווה את האלבום "חתונה לבנה" של שלום חנוך, הקליט שביב, יחד עם הקלידן משה לוי והמתופף ז'אן פול זימבריס, מספר שירים. אחד השירים, "אל תעזבי את תל אביב", הופץ גם כתקליט שדרים ב-1982 תחת השם להקת "טנגו". טכנאי הקול והקלטות גלעד קרן, שבאותה עת בנה את "אולפני רולי", אהב את השיר והציע להם את האולפן בחינם כל לילה להקלטת אלבום.
במשך תשעה חודשים הקליטו שביב וזימבריס את האלבום הראשון של להקת טנגו בלילות, "סידור קבוע", שהופק באופן עצמאי. שביב כתב והלחין את כל השירים באלבום, שכלל, פרט ל"אל תעזבי את תל אביב", גם את השירים "עיניים ירוקות" ו"ריקוד לאור ירח". שביב גם ניגן ברוב הכלים כולל בס, גיטרות וקלידים. בחלק מהשירים ניגנו לצד הצמד גם משה לוי, ירוסלב יעקובוביץ' ונאור דיין. האלבום יצא לאור בספטמבר 1984, שנאור דיין הצטרף באופן רשמי להרכב והוא מופיע על עטיפת התקליט לצד שביב וזימבריס. עם צאת האלבום הופק וידאו קליפ לשיר "אל תעזבי את תל אביב", שביים מיקי בהגן, קליפ שהיה איכותי ומתקדם לזמנו בישראל. במקביל באותה תקופה ניגן שביב בהקלטות של פסקול הסרט "קוקו בן 19", שכתב והלחין שלמה מזרחי, וגם בהקלטות של זמרים מזרחיים בהם: אבנר גדסי, בעז שרעבי, נתי לוי ודקלון.
לאחר יציאת האלבום יצאה הלהקה לסיבוב הופעות יחד אלון אולארצ'יק במופע שנקרא "אלון וטנגו, טנגו ואלון". אולארצ'יק עבד באותה עת על אלבום הסולו הראשון שלו והוציא לאור זמן קצר קודם לכן את הסינגל, שהפך ללהיט, "בא לשכונה בחור חדש". איתן גדרון שעבד עם אולארצ'יק באותה את, הצטרף לסיבוב ההופעות כנגן גיטרה נוסף. הופעת הבכורה של סיבוב ההופעות נערכה בינואר 1985. ביחד עם אולארצ'יק הקליט ההרכב את השיר שהפך ללהיט מצליח "או שאתה שר... (או שלוקחים אותך מפה)" אותו ביצעו בהופעותיהם.
במצעד הפזמונים של רשת ג' לשנת תשמ"ה (1985) נבחרה "טנגו" ללהקת השנה, וכמה משיריה דורגו במצעד: "עיניים ירוקות" במקום ה-17, "או שאתה שר או שלוקחים אותך מפה" במקום ה-30 ו"ריקוד לאור ירח" במקום ה-38. בנוסף, מנכ"ל "הד ארצי", יאיר ניצני, קישר בינם לבין חברת ההפקות הבינלאומית וורנר אלקטרה אטלנטיק. ההרכב הקליט כמה מהשירים באנגלית, והסינגלים הופצו באירופה ובארצות הברית ובפסטיבל המוזיקה "מידם" (MIDEM) בקאן, אך לא זכו להצלחה. במקביל באותה שנה המשיכו חברי ההרכב לעבוד כנגני אולפן. בין השאר הפיקו שביב וזימבריס בישראל אלבום לזמר כריס ג'ונס, אחיה של הזמרת גרייס ג'ונס. בנוסף באותה תקופה היה שביב בין המורים הראשונים ברימון בית ספר למוסיקה שחבר ילדותו גיל דור היה ביו מייסדיו.
בדצמבר 1986 השתתפה הלהקה בהקלטה של תוכנית המוזיקה של ערוץ 4 הבריטי "The Tube" על תעשיית המוזיקה בישראל, לצד אמנים ישראלים נוספים. בתוכנית ביצעה את השיר "כשהלב אומר". במהלך 1987 הופיעה הלהקה עוד מספר פעמים והתפרקה. שביב וזימבריס המשיכו לשתף פעולה באותה שנה בהפקת האלבום הבכורה של דני אמיר.
המשך הקריירה
בסוף 1987 השתתף שביב בסיבוב הופעות של מאיר אריאל שנקרא "מסע הבחירות של מאיר אריאל" כחלק מ"להקת קאריזמא" (גיטרות, בס, שירה וקולות). בנוסף באותה שנה, הפיק עיבד וניגן באלבום הבכורה של דן תורן "לוחמה בשטח בנוי".
בשנת 1996 התגרש מאשתו וחזר לישראל. הוא החל לעבוד שוב עם מאיר אריאל וניגן באלבום "ברנרד ולואיז" (1997), שוב לצד ז'אן פול זימבריס בתופים, ובאלבום ההופעה החיה "דלתות נפתחות מעצמן (1998).
בשנת 1999 הוציא לאור אלבום סולו ראשון "בדיוק דבר כזה".
בשנת 2000 הזמרת מיקה קרני הזמינה את שביב להפיק ולעבד את אלבומה השני "סיפור אמיתי", בו גם כתב והלחין חלק מהשירים. במהלך העבודות על האלבום היו לזוג, בהמשך התחתנו בחתונה אזרחית, לשניים נולדו שלוש בנות והם עברו לגור במושב אמירים בגליל העליון. בשנת 2001 הוציאו השניים מיני-אלבום משותף בשם "עולם אחר".