cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ציד איומי סייבר
סקירת התהליך
בסוף תהליך המחקר והחיפוש, במידה ונמצאו איומי סייבר מתבצעים צעדי מנע במטרה לעצור איומים אלה הנמצאים ברשת, באופן נקודתי וכן במטרה שלא יחזרו בעתיד. בנוסף מתבצעים מאמצים למצוא ולחשוף את האדם/גוף האחראי על התקיפה וכן את הנכסים בהם השתמש במהלך עבודתו.
כלל התהליך, במידה והצליח, מתועד ע״י ציידי הסייבר במסמכים ודוחות, ולעיתים מפורסמים בפלטפורמות שיתוף מידע בקהילת הסייבר העולמית.
שיטות ציד
קיימות מספר שיטות בהן משתמש צייד איומי הסייבר במהלך עבודתו.
קומו
קומו (באיטלקית: Como, בניב לומברדי מערבי: Còmm), היא עיר באיטליה, בנפת קומו ומחוז לומברדיה, עם 84,500 תושבים, על השפה הדרומית של האגם לאריו, (Lario) שנקרא גם אגם קומו. קומו מרוחקת 50 קילומטרים ממילאנו. מאחר שהיא בנויה על צלע הר יש הפרשי גובה ניכרים בין חלקי העיר. מרכז העיר נמצא בגובה 201 מטר מעל פני הים, הקטע הנושק לאגם נמצא בגובה 192 מטרים מעל פני הים ובנקודה הגבוהה ביותר של העיר הגובה היא 1,136 מטרים. נהר אדה נשפך לאגם קומו בקוליקו וממשיך לזרום הלאה מלקו, מה שהופך את הזרוע הדרום מערבית של האגם, שעליה שוכנת קומו, למבוי סתום, וכך יוצא שקומו מוצפת לעיתים קרובות.
שטח וגבולות
שטח השיפוט של המחוז משתרע על שטח של 37.34 קילומטרים רבועים וגובל עם שווייץ ועם הערים: סן פרמו דלה באטאליה (San Fermo della Battaglia), סנה קומאסקו (Senna Comasco), טורנו (Torno), מונטאנו לוצ׳ינו (Montano Lucino), גראנדאטי (Grandate), קאזנאטי קון בירנאטי (Casnate con Bernate), קאפיאגו ינטימיאנו (Capiago Intimiano), ליפומו (Lipomo), טאבירניריו (Tavernerio), קאבאלאסקה (Cavallasca), ברונאטי (Brunate), צ׳ירנוביו (Cernobbio), מזליאניקו (Maslianico) ובאלביו (Blevio).
היסטוריה
בעבר שם העיר היה קומום (Comum), העיר הייתה במחוז שנקרא על ידי הרומאים גאליה קיסאלפינה והקלטים גרו שם. קאטו כתב שהגאלים האורובים כוננו את העיר ואחר כמה שנים הם התאגדו עם הגאלים האינסוברים.
שם העיר הופיע בפעם הראשונה כשסיפרו על המלחמות בין הרומאים לבין הגאלים. בשנת 222 לפנה"ס הצבא הרומאי החזיק את מחוז האינסוברים, בשנת 196 לפנה"ס קומו התקוממה עם העמים האחרים של איטליה הצפונית נגד הרומאים, אבל הקונסלוס מרקוס קלאודיוס מרקלוס ניצח אותם וקומו הפכה לקולוניה רומאית.
הקלטים המשיכו לאיים על העיר ולכן הרומאים שלחו מתיישבים חדשים: יוליוס קיסר שלח אל קומו יותר מ-3,000 מתנחלים, רומאים ויוונים. העיר החדשה נבנתה בעמק בעוד שהעיר הקלטית הייתה על צלע ההרים הסובבים; הרומאים קראו לקולוניה שלהם נובום קומום (Novum Comum, קומו החדשה). קומו הייתה קולוניה עד שנת 49 לפנה"ס, כשהפכה למוניקיפיום רומאי.
תחת הפרנקים, קומו הפכה לבירה של אחוזת רוזן. בשנת 951 אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ירד לאיטליה: בין התומכים שלו היה גם הבישוף של קומו, וולדו (Valdo).
בימי הביניים התמודדו על השלטון על קומו המשפחות ויטאני (Vittani) ורוסקא (Rusca). בסופה של מלחמת עשר שנים בין קומו לבין מילאנו, ב-27 באוגוסט 1127 הצבא של מילאנו ערך מצור על קומו, החומה וכל הבתים נהרסו והתושבים הוגלו.
בשנת 1521 הספרדים כבשו את העיר ואיגדו אותה לדוכסות מילאנו. תחת שליטת הספרדים אירעו מגפות בשנות 1576–1577 ו-1630–1631, וגם רעב בשנות 1591–1592 ו-1628–1629. מאז המאה ה-16 היו הרבה שודדים במיוחד בהרים סביב קומו: לכן המושל הספרדי אישר לנסוע עם כלי נשק. כל הבעיות האלה גרמו להתמוטטות הכלכלה של המחוז.
אחרי נסיגת הספרדים, דוכסות מילאנו עברה לאוסטריה בשנת 1713. ב-1796 נפוליאון בונפרטה כבש איטליה הצפונית, אבל ב-1815 קונגרס וינה נתן את קומו לאוסטריה מחדש. ב-1866 לומברדיה נכנס לממלכת איטליה. בסוף מלחמת העולם השנייה בעלות הברית (הממלכה המאוחדת וארצות הברית) החזיקו את העיר. ב-27 באפריל 1945 בניטו מוסוליני, שניסה להימלט לאוסטריה, נתפס על ידי פרטיזנים קרוב לקומו, וב-28 באפריל נורו מוסוליני ופילגשו על ידי שוביהם הפרטיזנים.
יהודי קומו
חיי היהודים בקומו היו קשים ונוכחותם נמשכה רק מעט שנים. הידיעה הראשונה על יהודים, בארכיון ההיסטורי של העיר, היא משנת 1435. בשנה הזו, קבוצת יהודים דרשו להתיישב בתוך העיר ולפתוח בנק. בשנת 1488 נערך במילאנו משפט גדול נגד 39 יהודים: האינקוויזיציה האשימה את היהודים בהחזקת ספרים המתנגדים לדת הנוצרית (התלמוד). אחד מהיהודים היה "שלומה מקומו". שלומה ושמונה יהודים אחרים הורשעו ונידונו למוות, אם כי עונשו הוחלף בסוף לקנס, והרבה עותקים של התלמוד נשרפו בכיכרי מילאנו. בשנת 1594 נכתב ברישום קורות של העירייה: «Già più di vinti anni sono scacciammo i Giudei dalla citta, con qualche spesa e travaglio» (לפני עשרים שנה גרשנו את כל היהודים מהעיר עם כמה הוצאות ועמל רב).
יש הטוענים כי מוצא משפחת הרבנים קובו בסלוניקי הוא מעיר זו.
מונומנטים ובניינים
הנקודה המרכזית של העיר היא כיכר "סאן פידילי" (Piazza San Fedele), שהיה פורום העיר בעת הרומאים. בין הבניינים העתיקים ביותר: הטירה "באראדלו" (Baradello) שנבנתה במאה ה-12, הקתדרלה הגותית, והברוליטו (Broletto), היכל העירייה העתיק, מבנה בעל חזית גותית ועיטור משיש לבן, אפור וורוד, שהקים ראש העירייה ברנארדו די קודאצו (Bernardo da Codazzo) בשנת 1215. הבניין שונה בשנת 1477 על פי סגנון הרנסאנס; לצדו עומד מגדל העירייה.
בנייתה של הקתדרלה של קומו התחילה בשנת 1397 על פי הסגנון הגותי והיא נבנתה כולה משיש. בשנים 1426–1596 שונתה הקתדרלה כך שתתאים לסגנון הרנסאנס ובנייתה הסתיימה ב-1770 כשחודשה כיפתה לכיפת רוקוקו מעוצבת על ידי פיליפו יוברה. לפני הקתדרלה הזאת הייתה באותו מקום כנסייה אחרת, בזיליקת מרים הקדושה הגדולה (Santa Maria Maggiore). פסלים של פליניוס הזקן ופליניוס הצעיר, שני עובדי אלילים בפסדה של קתדרלה נוצרית, מפורסמים מאוד. שני אומנים של הרנסאנס, האחים ג׳אקומו וטומאזו רודארי (Giacomo e Tommaso Rodari), פיסלו שני פסלים אלה.
בית הספר התיכון ("ליקיאון") "אלסנדרו וולטה" בעבר היה בית ספר של הישועים מאז 1589 עד 1773, כשפעילות המסדר של ישו נאסרה בכל הארצות. בשנת 1774 בית הספר הפך למוסד מלכותי והמדען אלסנדרו וולטה מונה למנהל. מלבד לזה, יש מונומנט לוולטה בכיכר מרכזי של העיר.
אולם התיאטרון הקהילתי ("טיאטו סוצ׳אלי", Teatro Sociale) הוקם בשנת 1811 בתוכנית של האדריכל יוסף קוזי (Giuseppe Cusi). ניקולו פאגאניני ופרנץ ליסט ביצעו בתיאטרון הזה.
בין המונומנטים מודרניים: המזרקה הענקית ברובע קאמירלאטא (Camerlata), מעוצבת על ידי האומנים האבסטרקטיים מאריו ראדיצ׳י (Mario Radice) וצ׳יסארי קאטאניו (Cesare Cattaneo); בניין המטה המקומי הקדום של המפלגה הפשיסטית ("קאסק דל פאשו", Casa del Fascio, 1936); המצבה לחללים במלחמת העולם הראשונה (1932) והמצבה לכל הפרטיזנים האירופיים (1983) עם תצוגה של אבנים ממחני ההשמדה הנאציים.
בעיר יש הרבה גנים עם חווילות הדורות. בין אלה ווילה אולמו (Villa Olmo).
יחסי ונצואלה–מלזיה
יחסי ונצואלה–מלזיה הם יחסי החוץ בין ונצואלה ומלזיה. למלזיה שגרירות בקראקס, בירת ונצואלה, מאז 1990, ולוונצואלה שגרירות בקואלה לומפור, בירת מלזיה. יחסים דיפלומטיים כוננו ב-18 בדצמבר 1986. שתי המדינות חברות מלאות ב-G77.
היסטוריה
הנשיא הוגו צ'אווס ביקר לראשונה במלזיה ב-1999, וביקר שוב באוגוסט 2006 כדי לדון בהשקעות בתעשיית שמן הדקלים של מלזיה ולגוון את תעשיית האנרגיה של ונצואלה. מלזיה הבטיחה לתמוך בהצעה של ונצואלה למושב במועצת הביטחון של האו"ם. במהלך הטיול נחתם הסכם הימנעות מכפל מס.
יחסים כלכליים
צ'אווס הציע בדצמבר 2006 כי ונצואלה תקים בית זיקוק במלזיה, וגולדן הופ, חברת שמן דקלים בבעלות ממשלתית של מלזיה, הסכימה עם חברת הנפט הממשלתית של ונצואלה לגדל 40,000 דונם של שמן דקלים בוונצואלה, בעוד שהחברה המלזית Petronas תתחיל בחיפושי נפט בוונצואלה. מלזיה גם הסכימה לעזור לוונצואלה בתכנון עיר.
מועצת עסקים מלזיה–ונצואלה הוקמה ביולי 2008, בין השאר כדי שוונצואלה תוכל ללמוד מהניסיון המלזי בהפחתת העוני. הסחר הדו-צדדי היה רק 6.6 מיליון דולר ב-1990, כאשר המדינות חתמו על הסכם סחר דו-צדדי, 30.6 מיליון דולר ב-1998, כאשר ונצואלה הקימה הגנות משפטיות על השקעות זרות, 19.8 מיליון דולר ב-2004, מיליון דולר ב-2005, ו-61.68 מיליון דולר ב-2007, כאשר רק 250,000 דולר הם יצוא מוונצואלה. שגריר ונצואלה במלזיה הציע בפברואר 2009 לשתי המדינות להקים מוסד פיננסי חדש למדינות מתפתחות.
מלזיה ערכה "שבוע ונצואלה" ביולי 2006, 2007, ו-2008.
יוסף עזריהו
יוסף עזריהו (אוזרקובסקי) (22 בדצמבר 1873, סובאלק, רוסיה (ליטא) – 20 במרץ 1945, תל אביב) היה מורה ופעיל ציוני, ממייסדי תל אביב.
ביוגרפיה
עזריהו נולד ליעקב וצירל עזריהו. בילדותו למד ב"חדר" ובישיבה, ובהמשך למד את השפה העברית לימודים כלליים. בצעירותו הצטרף עזריהו לתנועת חיבת ציון בעירו. הוא עלה לארץ ישראל לראשונה ב-1891, ועבד כחקלאי במושבות יהודה. הוא הצטרף לשביתת הפועלים שהתקיימה בתקופתו נגד פקידי הברון רוטשילד, שתחת השגחתם עבד. ב-1894 חזר לרוסיה ושירת ארבע שנים בצבא הרוסי כנגן בתזמורת הצבאית. לאחר שחרורו חזר לסובאלק ולימד עברית בהתנדבות. ב-1899 קיבל תעודת הוראה ממשלתית באודסה ועבד כמורה לעברית ב"חדר מתוקן" בגרודנו.
במהלך עבודתו כמורה ובמסגרת פעילותו בחובבי ציון, פגש את המורה והפעילה הציונית-פמיניסטית שרה עזריהו, והם נישאו ב-1901. יחד נסעו לברן שבשווייץ, להמשך לימודים גבוהים בתחום החינוך. במהלך הלימודים המשיכו בפעילות ציונית ואף השתתפו בקונגרס הציוני החמישי בבזל, כנציגי "הפרקציה הדמוקרטית", שדגלה בדמוקרטיה, חילוניות ולאומיות. בתקופה זו נולד גם בנם, יעקב. אך בעקבות קשיים כלכליים, חזרה המשפחה למזרח אירופה, והתיישבה בגולתה שליד אודסה, שם עבדו בני הזוג כמורים בבית ספר יהודי לבנות.
ב-1905 קיבל יוסף הצעת עבודה כמורה בבית ספר ברחובות, וכך עלה שוב לישראל ועבד שם. שרה הצטרפה אליו ב-1906, ושניהם עברו ליפו ולימדו בבית הספר לבנות. יוסף עסק גם בפיתוח שיטות הוראה, בשיתוף עם שני מורים בבית ספרו — יחיאל יחיאלי ומרדכי אזרחי-קרישבסקי. הם ערכו לראשונה תוכנית לימודים שיטתית ומפורטת, שלאחר אישורה על ידי מרכז המורים, שימשה את כלל בתי הספר היסודיים בארץ ישראל בתקופה זו. על בסיס תוכנית זו נבנתה תוכנית הלימודים הרשמית לבתי ספר עממיים, על ידי ועדה שעזריהו עמד בראשה, והיא שימשה עד לבניית תוכנית הלימודים הממלכתית של מדינת ישראל ב-1954.
בשנת 1909 רכשו בני הזוג קרקע באחוזת בית במסגרת הגרלת המגרשים שם, והקימו את ביתם ברחוב אחד העם 14. ב-1912 נולד בנם גדעון, אך נפטר לאחר שנתיים. ב-1913 נסע יוסף להשלים את לימודיו בתחום הטבע והחינוך באוניברסיטת ציריך. אך ב-1914 שב לארץ בעקבות הצעה למשרה בחיפה כמנהל בית הספר הריאלי, לאחר שהמנהל ארתור בירם גויס לצבא הטורקי במלחמת העולם הראשונה. משפחתו הצטרפה אליו לחיפה ב-1915, ושרה עבדה איתו כמורה בבית הספר הריאלי. בנם ארנן (סיני) עזריהו נולד ב-1917. ב-1918 נבחר לראש ועד הקהילה בחיפה.
ב-1925 מונה לממלא מקום מנהל מחלקת החינוך, אך התפטר וחזר לתפקידו כמפקח מספר חודשים לאחר מכן, בשל העבודה האדמיניסטרטיבית הרבה שנדרש לעשות. בתקופה זו המשפחה שבה להתגורר בביתה בתל אביב (אותו נאלצו למכור ב-1943, בעקבות קשיים כלכליים ). ב-1937 מונה יוסף שוב לממלא מקום מנהל המחלקה, והמשיך בתפקידו עד 1940. מ-1941 ועד מותו עבד כמפקח על בתי הספר התיכוניים.
עזריהו כתב מאמרים רבים על סוגיות שונות בתחום החינוך, בהם: "לשאלת התיקונים בבתי ספרנו", "היצירה החופשית בחיבור", "יסוד המולדת בחינוך ובהוראה", "עיקרי תורת פסטלוצי", "לימוד המולדת", "פרובלימות החינוך שלנו", "החינוך בתל אביב", "מהות בית הספר הכללי", "הישגי בית הספר הכללי" ועוד. בנוסף כתב את הספר "החינוך העברי בארץ-ישראל". לאחר מותו פורסמו על ידי מחלקת החינוך והוצאת מסדה שלושה כרכים שבהם קובצו מאמריו: "הוראת התנ"ך" (1946); "מאמרים פדגוגיים" (1946); ו"החינוך העברי בארץ-ישראל" (1954).
יוסף עזריהו נפטר ב-1945, בסיומה של הרצאה שנשא בפני מועצת המפקחים של מחלקת החינוך. הוא נקבר בבית הקברות טרומפלדור, וב-1962 נקברה רעייתו לצידו.
בית הכנסת מגן אבות
בית הכנסת מגן אבות הוא בית כנסת השוכן ברחוב ווטרלו במרכז רובע העסקים המרכזי של סינגפור.
בית הכנסת נבנה ב-1878, והוא בית הכנסת הוותיק ביותר בדרום-מזרח אסיה. עד היום ישנם מבנים של הקהילה היהודית העומדים בקרבתו, וצאצאים של המתיישבים היהודים הראשונים בסינגפור עדיין חיים ועושים עסקים בסינגפור.
היסטוריה
ב-1841 שלושה יהודים: יוסף דואק, ניסים יוסף עזרא ועזרא יחזקאל קיבלו חוזה חכירה לבניית בית כנסת ב"רחוב בית הכנסת", הנמצא בחלק המיושב הקדום ביותר בסינגפור, ובו עדיין מצויים כיום רבים מן המבנים הדתיים של סינגפור, והמבנים שזכו לשימור במדינה.
רחוב בית הכנסת עבר ליד שדרת ראפלס, ברובע היהודי הראשון, ממש ליד דרך סאות' קאנאל, מאחר שנהוג כי בית כנסת נמצא במרחק הליכה קלה מבתי המתפללים.
כאשר שב מנשה מאייר לסינגפור ב-1873, הוא מצא את בית הכנסת ברחוב בית הכנסת במצב רע, והחל לתכנן בית כנסת חדש לקהילה היהודית. מאייר ביקש מן השלטונות שטח להקמת בית כנסת חדש, וקיבל את המגרש ברחוב ווטרלו, רחוב אשר שמו המקורי היה "רחוב הכנסייה", בשל קרבתו לכנסיית פטרוס הקדוש ופאולוס הקדוש. הקהילה היהודית החלה במהרה לעבור לסביבת ד'ובי גוט, רחוב ווטרלו, רחוב פרינספ, דרך סלג'י ודרך ווילקי. כיום עדיין עומדים באזור מספר מבנים של הקהילה היהודית.
זמן קצר לאחר שהתקבלה הקרקע, החלה בנייתו של בית הכנסת מגן אבות. הבניין הושלם ב-1878, ונכללה בו באר שנועדה לשמש מקווה. טקס חנוכת בית הכנסת נערך ב-4.4.1878 בהנחיית לוקונאס או י.ג. חיים, או שניהם.
ב-1924 נבנו הרחבות לבית הכנסת. ועדיין, בשל גדילת הקהילה, נעשה בית הכנסת צפוף עד כדי כך שמנשה מאייר החליט לבנות בית כנסת פרטי למשפחתו ולחבריו, בשם בית הכנסת חסד-אל.
מנשה מאייר נהג לשלם לזקנים דתיים על מנת שישמשו לו למניין בעת מנחה.
בית הכנסת מגן אבות הוכרז אנדרטה לאומית של סינגפור ב-27.2.1998.
מאפיינים
בית הכנסת היה במקור בן קומה אחת, עד שנוספה מרפסת כקומה שנייה המשמשת עזרת נשים. מאחר שמעטות הנשים המשתתפות בתפילות בבית הכנסת, עזרת הנשים היא קטנה ומצוידת בפשטות.
בחזית הבניין ישנה מרפסת מקורה עם מדרגות המובילות מעלה אל פרוזדור שעוצב במקור לעגלות עם סוס.
בפינות ובצידי הבניין ישנם עמודים ובראשם כותרות מעוטרות.
צורתם של רוב החלונות ריבועית, עם תריסי עץ.
נדו נדי
נדו נדי (באיטלקית: Nedo Nadi; 9 ביולי 1894 – 29 בינואר 1940) היה סייף איטלקי. אלוף אולימפי בעל 6 מדליות זהב, מהן 5 באולימפיאדה אחת (אנטוורפן 1920), מספר מדליות הזהב הגדול ביותר שזכה בו ספורטאי כלשהו באולימפיאדה אחת, שיא שנישבר לאחר 52 שנים על ידי השחיין היהודי מארק ספיץ מארצות הברית שזכה ב-7 מדליות זהב (מינכן 1972). הוא הסייף היחידי שזכה במדליות זהב בכל שלושת הכלים (רומח, דקר וחרב).
נחשב לאחד הסייפים הגדולים בהיסטוריה.
ביוגרפיה
נדי נולד בליבורנו.
אולימפיאדת השיא
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה נדי ב-5 מדליות זהב, בתחרות ברומח אישי, בתחרות בחרב אישי במדליית כסף זכה אחיו הצעיר אלדו, בתחרות ברומח קבוצתי, בתחרות בדקר קבוצתי ובתחרות בחרב קבוצתי. הוא זכה במספר מדליות הזהב הגדול ביותר שזכה בו ספורטאי כלשהו באולימפיאדה אחת.
בשנת 1940 נפטר נדי בפורטופינו.
הפארק הלאומי גרמבה
הפארק הלאומי גרמבה (צרפתית: Parc national de la Garamba), השוכן ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, נוסד ב-1938 והוא אחד הוותיקים ביותר מסוגו באפריקה. ב-1980 הכריז אונסק"ו על הפארק כאתר מורשת עולמית.
אקלים וגאוגרפיה
האקלים של הפארק מאופיין בעונה גשומה הנמשכת בין מרץ לנובמבר, ובמהלך פרק הזמן הזה יורדת כמות משקעים ממוצעת של 1,260 מילימטרים. הטמפרטורה הממוצעת היא בין 20° ל-30°C. עונת הקיץ היבשה נמשכת מנובמבר עד מרץ, ובמהלכה הטמפרטורה הממוצעת היא בין 6°C ל-39°C.
הפארק משתרע על פני שטח של 4,920 קילומטרים רבועים, אך ההכרזה של אונסק"ו כוללת שטח נוסף בסך 80 קילומטרים רבועים. מבחינה טופוגרפית משתרע הפארק על פני רמות נרחבות, המאופיינות בכרי דשא גבוה ובצמחיית סוואנה. אדמת הפארק משופעת כלפי מטה באזור קו פרשת המים שבין הנילוס לקונגו, שבו יש שקעים ביצתיים גדולים. בשטחי הפארק זורמים שלושה נהרות גדולים והם גרמבה בתוך הפארק עצמו, דונגו בגבול הדרומי של הפארק ואקא בגבול המערבי של הפארק.
פאונה
פארק גרמבה ופארק מנובו שברפובליקה המרכז אפריקאית הם בית גידול עבור מספר מינים של בעלי חיים אופייניים לסודאן ולגינאה. גרמבה הוא בית גידול עבור אחת האוכלוסיות הטבעיות היציבות והאחרונות של קרנף רחב-שפה מהזן cottoni. ב-1960 מנתה אוכלוסיית הקרנפים כ-1,000 פרטים, אך בשל ציד בלתי חוקי בהיקף נרחב פחת מספרם לכדי 15 בלבד ב-1984, ומתוך ה-24 שהיו בשטחי הפארק בשנת 2004 נהרגו אחדים. שנתיים לאחר מכן נצפו שלושה קרנפים בלבד, אך באונסק"ו מאמינים כי ישנם פרטים נוספים שטרם נצפו. עם זאת, בסקר מיוחד של IUCN שנערך ב-2008 לא נצפו כלל קרנפים, והובע חשש כי האוכלוסייה נכחדה.
כמו כן, גרמבה הוא בית גידול לזן של פיל סוואנה אפריקני המהווה צורת ביניים בין הזן cyclotis לזן africana. בפרק הזמן שבין שלהי שנות ה-70 ל-1984 פחת גודל האוכלוסייה מ-20,000 ל-8,000 פרטים. במשך השנים חלו עליות וירידות בגודל האוכלוסייה, עד שבשנת 2003 דווח כי נותרו רק 1,453 פרטים בשל ציד בלתי חוקי בהיקף נרחב מאוד, אם כי עד לשנת 2006 חלה עלייה בהיקף של עשרות אחוזים והאוכלוסייה מנתה למעלה מ-3,800 פרטים. גרמבה ידוע גם בשל התוכנית לביות פילים אפריקניים שהחלה לפעול בו במהלך שנות ה-60, ובמסגרתה הצליחו לאמן פילים למטרות רכיבה עבור תיירים.
פלורה
ב-1994 נספרו בפארק כ-1,000 מינים של צמחים וסקולריים, ומתוכם כחמישים הם אנדמיים.
הפארק מאופיין במגוון רחב של צמחים, וכולל בשטחו שלוש ביומות: סוואנות צפופות עצים או דלילות עצים, יער גלריה עם אזורים צפופים וביצות, ואזורים מימיים ומימיים למחצה. בחלקו הצפוני של הפארק גדלים בעיקר סוואנה צפופת עצים, ביצות פפירוס ויערות גלריה, אך במרכז הפארק גדלה בעיקר סוואנה המאופיינת בשיחים. סוואנה זו מתמזגת באופן הדרגתי עם סוואנת הדשא המשתרעת על פני מרבית שטח הפארק. הצמחים הגדלים בסוואנת הדשא עשויים להתנשא לגובה ממוצע של שני מטרים בתקופת הפריחה בספטמבר. ברחבי הסוואנה פזורים מספר עמקי נהרות. בחלקו הצפון-מזרחי של הפארק, השוכן בסמוך לגבול עם סודאן גדלים בעיקר עצים סודאניים כגון גומא פפירוס.
חגי ברגמן
חגי ברגמן (נולד ב-1952 בתל אביב) הוא חוקר מוח ורופא ישראלי, המכהן כפרופסור באוניברסיטה העברית. ברגמן נודע בעיקר בזכות עבודתו בחקר מחלת פרקינסון ובטיפולה, בין היתר בפיתוח טיפול הנודע בשם גירוי מוחי עמוק.
קריירה
ברגמן סיים את לימודי הרפואה בטכניון ב-1984 ולא המשיך להתמחות כמקובל, ולאחר פוסט דוקטורט ראשון באוניברסיטה העברית בהנחייתו של משה אבלס יצא לפוסט דוקטורט שני בבולטימור. מונה למרצה באוניברסיטה העברית ב-1990. בעבודתו ניצל את הידע על אודות הבסיס העצבי למחלת הפרקינסון - העדר דופמין בשל כשל בחומר השחור המהווה חלק מהגרעינים הבזליים ובעיקר הבנת המאזן הדופמינרגי של אלו, כדי לבצע הפחתה בפעילות המוגברת של הגרעין התת-תלמי. עבודה זו הביאה לטיפול בחולים על ידי גרייה חשמלית של גרעין זה באמצעות אלקטרודה קבועה. טיפול זה גורם להפסקת התסמינים של המחלה כאקינזיה, ברדיקינזיה ורעד, ובוצע עד היום במעל 250,000 חולים ברחבי העולם.
במסגרת עבודתו פרסם את מחקריו בערוצי תקשורת שונים ובכתבי עת מדעיים ובינלאומיים
חיים אישיים
נשוי לרויטל ואב לארבעה, ומתגורר בירושלים.
פסח יפהר
פסח יפהר (23 במרץ 1904 - 4 ביולי 1985) היה ראש מועצת הרצליה וראש העיר הראשון של הרצליה בשנים 1959–1966.
ביוגרפיה
פסח עלה ארצה בשנת 1927 עם חבריו והצטרף לקבוצת משמר ולאחיו בהרצליה. עבד תחילה בעיקר בפרדס רש"ל ונבחר לוועד הפועלים. זמן קצר לאחר הגיעו להרצליה, התקבל להגנה. אחר כך הצטרף לתנועת הפועל הצעיר ונבחר לתפקיד מזכיר מועצת הפועלים במושבה.
מאוחר יותר הוא עבד במשרד העבודה של הסוכנות היהודית תחת יצחק גרינבוים. לאחר הקמת המדינה, עם מינויו של גרינבוים לתפקיד שר הפנים, הוא מינה את יפהר למנהל הרשויות המקומיות במשרד הפנים.
שימש כמזכיר סניף מפא"י בהרצליה, ובדצמבר 1959 נבחר ברוב קולות כנציג מפא"י לראשות המועצה המקומית שם, לאחר שראש המועצה הקודם, בן ציון מיכאלי, התפטר מתפקידו. בעקבות הכרזתה של הרצליה כעיר באפריל 1960 הפך יפהר לראש העיר.
הישגיו הבולטים בתקופת כהונתו:
בעקבות ביקורת ציבורית על ניהול כושל של העירייה (יצירת גירעון תקציבי גדול) ופרישת נציגי מפ"ם והליברלים העצמאים מן הקואליציה התפטר יפהר בספטמבר 1966 מתפקיד ראש העיר וגם מחברותו במועצה. ב-25 באוקטובר קיבלה מועצת העיר את התפטרותו של יפהר ובמקומו נבחר נתן רוזנטל מן המערך לתפקיד ראש העיר.
משפחתו
בשנת 1935 נשא את יהודית לבית מרשוב לאישה ונולדו להם שלושה ילדים - רות, עמרם ונילי.
עיריית הרצליה קראה רחוב בשכונת "גני הרצליה" על שמו.
הקשחה (אבטחת מידע)
הקשחה (באנגלית: Hardening) בתכנות היא תהליך של אבטחת המערכת על ידי הקטנת שטח הפגיעות אשר גדלה ככל שהמערכת מבצעת יותר פעולות. בעיקרון, מערכת בעלת פעולה אחת בטוחה יותר ממערכת בעלת פעולות רבות. הקטנת אפשרות תקיפת המערכת לרוב כוללת שינוי סיסמאות ברירת מחדל, הסרה של תוכנה מיותרת או התחברויות מקודדות (login) והסרה של שירותים מיותרים.
ישנן מספר שיטות להקשחת מערכות "יוניקס" ו"לינוקס". שיטות אלה כוללות בין השאר התקנת טלאים כגון מגן אקס (Exec shield) או פקס (Pax) על הליבה, סגירת חיבורי רשת, הקמת מערכות זיהוי\התראה לפריצות, חומות אש ומערכות למניעת פריצות. קיימות גם פקודות\תוכנות וכלים להקשחה כגון ליניס (Lynis), בסטיל לינוקס (Bastille Lynux) JASS או מקשיח Apache/PHP עבור מערכות סולריס (Solaris) אשר יכולים לנטרל אפשרויות תוכנה מיותרות בתיקיות קונפיגורציה ועוד מספר מהלכים הגנתיים.
הקשחה בינארית
הקשחה בינארית היא שיטת אבטחת תוכנה בה קבצים בינאריים נבחנים ונערכים שינויים בקבצים אלה על מנת להגן מפני שיטות פגיעה שכיחות. הקשחה בינארית היא שיטה נפרדת ממהדרים וכוללת את כל סט התוכנות. לדוגמה, שיטת הקשחה בינארית אחת היא גילוי של גלישת חוצצים (buffer overflow) והחלפת המקטע בשורות תכנות בטוחות יותר. היתרון בתמרון קוד בינארי הוא שאפשר לתקן בצורה אוטומטית חולשות בתוכנות ישנות (legacy) בלי צורך בקוד מקור אשר עשוי לא להיות זמין או אחרי תהליך ערפול. יתרון נוסף הוא שאותה שיטה יכולה להיות מיושמת על קוד בינארי ממהדרים שונים, כולל כאלה פחות מאובטחים.
לעיתים קרובות הקשחה בינארית כוללת התאמות לא דטרמינסטיות של בקרות זרימה וכתובות של הוראות בצורה שתמנע שימוש חוזר של שורות קוד לצורך תקיפת המערכת. שיטות הקשחה נפוצות:
אגוז מוסקט
מוסקט הוא שמו של זרע אליפטי אכיל שבטחינתו מופק תבלין ומקליפתו החיצונית של הזרע מופק תבלין נוסף. מוצרים נוספים המופקים מן הזרע הם שמנים ארומטיים וחמאת אגוז מוסקט.
השם "מוסקט" מקורו בצרפתית, וכמו זן הענבים הקרויים מוסקט, מקור המילה מלטינית "ריחני".
במינון נמוך הוא משפר את טעמם של מאכלים ואין בו כל סכנה. אולם, כשנצרך בכמויות מוגזמות, באות לידי ביטוי תכונותיו הרעילות, שבין השאר עלולות להשפיע על התודעה, לגרום להזיות (עקב החומר הפסיכו-אקטיבי, הפעיל באגוזי מוסקט, הקרוי מיריסטיצין, שנעשה בו גם שימוש בתרופות אנטי דיכאוניות) בחילה, התייבשות וכאבים. צריכה מוגזמת של התבלין מסוכנת ועלולה להוביל למוות.
בגלל החומר הפעיל, אוכל המכיל מוסקט יכול להוות רעל עבור בעלי חיים כדוגמת כלבים.
לתבלין "אגוז מוסקט" טעם מעט מתקתק ועדין. נעשה בו שימוש בתעשיית עיבוד מזון, בעיקר בתיבול מוצרי בשר. כמו כן נעשה בתבלין שימוש במרקים, רטבים, מוצרי מאפה ותערובות תבלינים כמו אבקת קארי.
כ-75% מאספקת אגוזי המוסקט העולמית מגיעה מאיי מאלוקו.
עץ אגוז המוסקט
מקורו של עץ אגוז המוסקט בקבוצת איי בנדה שבאינדונזיה, אך במאה ה-21 הוא גדל במקומות שונים, שהבולט בהם האי גרנדה שבאיים הקריביים.
המוסקט במטבח
זרעי אגוז המוסקט מעובדים לצורך שימוש קולינרי באמצעות ייבוש בשמש במשך כמה שבועות, שבמהלכם הקליפה מתבקעת ונפרדת מתכולתה. את הזרע המיובש טוחנים לאבקה המשמשת לתיבול בשר, מרק, תבשילים חלביים ודברי מאפה. גם לקליפה יש שימוש קולינרי: מהקליפות הטחונות מייצרים אבקת תבלין הקרויה משייה, שטעמה חזק יותר מאבקת המוסקט המסורתית.
מהעץ מפיקים אפוא מספר מאכלים:
משיה
שמו המוכר של התבלין בישראל, מַשׂיָה, מקורו בלשונם של יהודי מרוקו; ככל הנראה, כמו גם שמו מייס (באנגלית: mace; בצרפתית: macis), התגלגל מלטינית. בערבית שמו جوز الطيب,(ג'וז א-טיבּ) ושמו העברי אינו מוכר לרוב: קֹושְׁטְ המופיע במקורות כאחד מסממני הקטורת.
זהו תבלין העשוי מקליפתו החיצונית של אגוז המוסקט. לאחר קילוף אגוז המוסקט, משטחים ומייבשים את הקליפה, עד שהיא מזכירה במראה יריעת גומי מחוררת.
הטעם דומה לזה של אגוז המוסקט, אולם אינו זהה, ולכן משתמשים לעיתים באגוז מוסקט, לעיתים במשיה ולעיתים מערבבים ביניהם.
התבלין משמש במטבח ההודי בעיקר למאכלים המכילים בשר, ולעיתים למרקים המכילים תפוחי אדמה או כרובית, להם הוא מוסיף צבע כתום הדומה להשפעת הזעפרן. במטבח המרוקאי המשיה מהווה אחד התבלינים העיקריים.
תכונות רפואיות
אגוז המוסקט מכיל חומרים נוגדי חמצון, כמו ציאנידין, טרפן וחומצה פולית, שעשויים להגן על תאי הגוף מנזקים בריאותיים. הם מסייעים לנטרל מולקולות שנקראות רדיקלים חופשיים, שבריכוז גבוה עלולות להוביל להתפתחות של מחלות רבות, כגון סרטן, מחלות לב, מחלות בכליות ותהליכי הזדקנות מואצים. רבים מהמזונות שאנו צורכים באופן שגרתי מכילים נוגדי חמצון, ביניהם ירקות, פירות ואגוזים, וכאמור הם נפוצים גם באגוז מוסקט. עם זאת, למרות מחקרים רבים בנושא, עדיין אין ראיות מוצקות לכך שרמה גבוהה של נוגדי חמצון אכן מגנה מפני מחלות. תזונה עשירה בירקות ופירות אמנם תורמת לשמירה על בריאות תקינה, אך לא ברור אם יש תועלת במתן תוספים של נוגדי חמצון מעבר לכך.
ייתכן שיש לאגוז מוסקט גם שימוש רפואי אחר: חוקרים בחנו את תפקוד תמצית האגוז כחומר קוטל חיידקים. החוקרים בדקו את ריכוזי התמצית שמעבר להם חיידקים מסוימים לא מצליחים לשרוד, כלומר התמצית רעילה עבורם. במחקר נמצא כי מגוון רחב של חיידקים גילו רגישות לאגוז המוסקט. ביניהם בלט במיוחד החיידק Porphyromonas gingivalis, הקשור למחלות חניכיים ושיניים של בני אדם. יחד עם התוצאות המעודדות, חשוב לזכור שחומרים רבים הורגים חיידקים בתנאי מעבדה אך נכשלים ב"מבחן האמיתי", בגוף האדם. אם מחקרי המשך יצליחו לבסס את הממצאים, ייתכן ויתאפשר להשתמש בעתיד במשחות שיניים ובתכשירי פה אחרים שישלבו בתוכם תמציות של מוסקט, כדי לנצל את תכונותיו האנטיביוטיות.
התפוקה העולמית
הייצור העולמי של התבלין מוערך בין 10,000 ל-12,000 טון לשנה כשהביקוש העולמי מוערך בכ-9,000 טון. אינדונזיה וגרנדה שולטות בייצור ובייצוא של התבלין, כשלהן שליטה על 75% ו-20% מהשוק בהתאמה. יצרנים נוספים כוללים את הודו, מלזיה, פפואה גינאה החדשה, סרי לנקה ואיים נוספים במפרץ הקריבי. היבואנים העיקריים הם הקהילה האירופית, ארצות הברית, יפן והודו. סינגפור והולנד הן מפיצות עיקריות של התבלין.
היסטוריה
התבלין היה ידוע באירופה מימי הביניים, ומוזכר כבר בתוספות בשם "אגוז מושקד"ו", אך האירופאים לא ידעו מה מקורו. הסוחרים האירופאים נהגו לקנות את תבליניהם בוונציה, וסוחרי ונציה קנו אותם בקונסטנטינופול. למעשה, מקור אגוז המוסקט היה איי הודו המזרחית (אינדונזיה).
במאה ה-17 הפך אגוז המוסקט למוצר המותרות הנכסף ביותר. גרמה לכך בין השאר הכרזה של רופאי אנגליה האליזבתנית שמרקחות אגוז המוסקט שלהם הן המרפא הוודאי היחיד לדבר. בן לילה נעשה אגוז זה ליקר מזהב. כתוצאה מכך התחוללו קרבות על השליטה בקבוצת איי בנדה, מקורו של העץ. האירופאים הראשונים שהגיעו לאיים היו הפורטוגלים ואחריהם גם הספרדים, אלה גם אלה גורשו משם על ידי ההולנדים, אשר נאבקו בבריטים על השליטה באיים, ולמעשה על הסחר באגוז המוסקט.
בחוזה ברדה שנחתם ב-1667 הסכימו הבריטים לוותר על כל תביעותיהם על האיים, ובתמורה לכך ויתרו ההולנדים על המושבה ניו אמסטרדם בצפון-אמריקה, אותה הקימו הבריטים שלוש שנים לפני כן. חוזה זה נתן להולנדים מונופול על ייצור התבלין. ההולנדים נהגו לטבול את אגוזי המוסקט במיץ ליים לפני ששיגרו אותם אל מחוץ לאיים כדי שאיש מלבדם לא יוכל להנביטם, ואף שרפו אגוזי מוסקט כשהיה להם מלאי גדול מדי. למרות מאמציהם של ההולנדים הצליחו הצרפתים להבריח אגוזי מוסקט ולזרעם במאוריציוס.
רק לקראת סוף המאה ה-18 תפסו הקפה וחומרי גלם לייצור בדים את הבכורה בשוקי המסחר העולמי, וערכו של אגוז המוסקט פחת בהדרגה. עם זאת, השליטה האירופית בו נותרה בעינה עוד שנים רבות: בתחילת המאה ה-19 באה הולנד תחת שלטון צרפתי. לכן, כחלק ממאבקם בנפוליאון פלשו הבריטים לאיים בשנת 1810. פלישות דומות התקיימו במקומות נוספים. השליטה ההולנדית הושבה ב-1817, אך הבריטים נטלו עמם שתילים ודוגמאות לאדמה בה גדל העץ, ונטעו אותם בציילון, בפינאנג ובסינגפור, ובזאת הסתיים המונופול של הולנד על התבלין.
ב-1982 הצליחו תושבי איי בנדה להחזיר לידיהם את השליטה במטעי המוסקט ובמסחר בתבלין זה.
יו אדווין סטריקלנד
יו אדווין סטריקלנד (באנגלית: Hu Edwin Strtrickland; 1811–1853) היה גאולוג אנגלי, אורניתולוג וחוקר טבע. הוא הציע סדרת כללים למיון של אורגניזמים בזואולוגיה, המכונה קוד סטריקלנד, שבישר קודים מאוחרים יותר.
ביוגרפיה
סטריקלנד נולד ב-2 במרץ 1811, ברייטון, יורקשייר. הוא היה בנו השני של הנרי אוסטטיוס סטריקלנד, מגלוסטרשייר, ואשתו מרי, בתו של אדמונד קרטרייט, ממציא נול הכוח, מבוינטון. בשנת 1827 נשלח כתלמיד לתומאס ארנולד (1795–1842) חבר המשפחה.
כנער רכש תשוקה להיסטוריה של הטבע, ששלטה בחייו. את השכלתו המוקדמת הוא קיבל ממורים פרטיים ובשנת 1829 נכנס לקולג' אוריל, באוקספורד. הוא השתתף בהרצאות האנטומיות של ג'ון קיד והרצאותיו הגאולוגיות של ויליאם בקלנד והתעניין גם בזואולוגיה וגם בגאולוגיה. הוא סיים תואר ראשון בשנת 1831 והמשיך לתואר השני שנה לאחר מכן. הוא התחתן עם קתרין ג'רדין, בתו של סר ויליאם ג'רדין, בשנת 1845. היא ציירה רבים מהאיורים להמחשה מחקריו באורניתולוגיה.
כשחזר לביתו ליד טקסברי, החל לחקור את הגאולוגיה של עמק אבאסם (Evesham), תוך שהוא מוסר דיווחים לחברה הגאולוגית של לונדון (1833 – 1834). הוא גם הקדיש תשומת לב רבה לאורניתולוגיה. בהיכרות עם רודריק מורצ'יסון התוודע לויליאם ג'ון המילטון (1805 – 1867) וליווה אותו בשנת 1835 במסע דרך אסיה הקטנה, הבוספורוס, והאי זנטה. לאחר מכן פרסם המילטון את תוצאות המסע וכן על מסעו לארמניה במחקריו באסיה הקטנה וארמניה (1842).
לאחר שובו בשנת 1836 הציג סטריקלנד בפני החברה הגאולוגית כמה מאמרים על הגאולוגיה של המחוזות בהם ביקר בדרום אירופה ובאסיה. עם מורצ'יסון קרא לפני האגודה הגאולוגית מאמר חשוב אודות התצורות העליונות של מערכת אבן חול אדומה הצעירה בגלוסטרשייר ומקומות נוספים באנגליה (1840). בכתבי עת אחרים הוא תיאר ממצאים מבריסטול ליד טקסברי. כמו כן, סיכם תצפיות אורניתולוגיות לעיתון של החברה הזואולוגית. הוא גם ערך את הדו"ח, בשנת 1842, של ועדה שמונתה על ידי האיגוד הבריטי לנסח את כללי המיון הזואולוגי. דו"ח זה הוא הקוד הרשמי המוקדם ביותר של עקרון העדיפות, המייצג את התיאור המנחה הבסיסי השומר על יציבות המיון הביולוגי. הוא היה ממקימי אגודת ריי, שהוקמה בשנת 1844, במטרה לפרסם מחקרים על ההיסטוריה של הטבע שלא ניתן היה לפרסם על ידי אגודות מדעיות או על ידי מוציאים לאור. עבור חברה זו סטריקלנד הגדיל וערך את כתב היד של לואי אגאסי (Bibliography Zoologiae et Geologiae (1848). בשנת 1845 ערך עם ג'יי בקמן מהדורה שנייה ומורחבת של מחקר הגאולוגיה של מורצ'יסון בצ'לטנהאם. בשנת 1846 התיישב באוקספורד, ושנתיים לאחר מכן הוציא בשיתוף עם אלכסנדר גורדון מלוויל יצירה על עוף דודו ומשפחתו (1848).
אחרית ימיו ומותו
בשנת 1850 התמנה לסגן ראש המחלקה בגאולוגיה באוקספורד, בעקבות מחלתו של וילאם בקלנד, ובשנת 1852 נבחר לעמית של החברה המלכותית. בשנה שלאחר מכן, לאחר שהשתתף בישיבת האיגוד הבריטי, הוא הלך לבחון את השכבות הגאולוגיות במחשופים ליד רטפורד. הוא ירד מהרכבת ונפגע על ידי רכבת אקספרס שהגיעה מהכיוון הנגדי. הוא מת ביום 14 בספטמבר 1853, נקבר בכנסייה ליד טקסברי.
הספר שלו על אורניתולוגיה פורסם בשנת 1855. אוסף 6,000 הציפורים שלו עבר לקיימברידג' בשנת 1867. בזמן מסעו בשנת 1835, גילה ציפורים חדשות באי זנטה ובסביבת איזמיר במערב טורקיה.
שמו הונצח בשם ציפור אנדמית לצפון בורנאו, קופסיכוס כמו כן גם סוג של צדף - ברכיופוד סטריקלנדיה.
משולש שווה-צלעות
בגאומטריה, משולש שווה-צלעות (מש"צ) הוא משולש שכל צלעותיו שוות זו לזו. במשולש כזה גם הזוויות שוות ועל כן כל אחת מהן היא בת 60 מעלות. משולש שווה-צלעות הוא מצולע משוכלל בן שלוש צלעות, ולכן ניתן לכנותו "משולש משוכלל" (אך כינוי זה אינו מקובל).
מידות
אם צלע המשולש היא \ a, אז:
בנייה
כדי לבנות עם סרגל ומחוגה משולש שווה-צלעות, יש לפעול על פי השיטה הבאה: בנייה זו היא הנפוצה ביותר, כי ניתן בעזרתה לבנות משולש עם צלע נתונה. במקרים אחרים, למשל כשיש לשרטט משולש החסום במעגל נתון, יש לפעול לפי השיטה הבאה: שלושת הקטעים ששורטטו מהווים משולש שווה-צלעות.
בשתי הדרכים מתקבלת צורת וסיקה פיסקיס.
מאיה האריס
מאיה לקשמי האריס (באנגלית: Maya Lakshmi Harris; נולדה ב-30 בינואר 1967) היא עורכת דין ופעילה פוליטית אמריקאית.
ביוגרפיה
האריס נולדה באורבנה-שמפיין שבאילינוי, אביה, דונלד האריס הוא פרופסור אמריטוס לכלכלה שהיגר מג'מייקה לארצות הברית, אמה, שיאמלה גופלאן, הייתה חוקרת סרטן השד ממוצא טמילי, אחותה, קמלה האריס, היא סגנית הנשיא, ג'ו ביידן.
האריס גדלה באוקלנד ולאחר מכן במונטריאול. בגיל 17 ילדה את בתה היחידה. לאחר הלידה החלה ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי שם קיבלה את התואר הראשון שלה בשנת הלימודים של 1989, עוד באותה שנה נרשמה לבית הספר למשפטים באוניברסיטת סטנפורד והייתה פעילה במספר פרויקטים קהילתיים מטעם בית הספר ואף קיבלה שם את התואר הראשון שלה במשפטים, עם סיום לימודיה האקדמאים כיהנה כפקידה של שופט בית המשפט המחוזי, ג'יימס וור. בשנת 1994 הצטרפה למשרד עורכי דין והייתה אחת מהעובדות בתחום הליטיגציה הפלילית והאזרחית.
בשנת 2012 הייתה הסמנכ"לית של אחראי זכויות וצדק בקרן הצדקה האמריקאית, קרן פורד.
האריס הייתה בכירה במכון PolicyLink, מכון מחקר שמטרתו היא קידום צמצום אי-השוויון הכלכלי אשר משפיע על קהילות המיעוטים בארצות הברית, היא ארגנה מטעם המכון מספר כנסים שדנו ביחסי המשטרה האמריקאית וקהילות המיעוטים שנמצאים במדינה ואף כתבה מאמר בו פירטה על תמיכתה ברפורמה במשטרה.
בשנת 2015 מונתה לאחת משלוש יועצי מדיניות בקמפיין הבחירות של המועמדת הדמוקרטית, הילרי קלינטון בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016.
לאחר הפסדה של קלינטון בבחירות שנערכו בשנת 2016 המשיכה האריס לנהל קמפיינים פוליטיים. במהלך הבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית ב-2020 הייתה יו"ר קמפיין הבחירות של אחותה קמלה עד להחלטה על השעיית הקמפיין, על אף כישלון קמפיין הבחירות, קמלה הצליחה להיבחר למועמדת לתפקיד סגנית הנשיא לצד המועמד לתפקיד הנשיא, ג'ו ביידן. בבחירות לנשיאות שנערכו בנובמבר 2020 הצליחו השניים לנצח את המועמדים הרפובליקנים, הנשיא המכהן, דונלד טראמפ וסגנו, מייק פנס.
חייה האישיים
האריס נשואה לטוני וֶסט מאז יולי 1998. בתה, מינה האריס סיימה את לימודיה בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד בשנת 2012.
אולריך דה מזייר
קרל ארנסט אולריך דה מזייר (בגרמנית: Karl Ernst Ulrich de Maizière; 24 בפברואר 1912 – 26 באוגוסט 2006) היה גנרל גרמני אשר שירת בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחר המלחמה התגייס לבונדסוור ושימש כמפקח הכללי שלו (מקביל לרמטכ"ל) בין השנים 1966–1972.
ביוגרפיה
מזייר נולד בשטאדה ב-24 בפברואר 1912. משפחת דה מזייר היא משפחה ותיקה ממוצא הוגנוטי שנמלטה מצרפת במאה ה-17. הוא למד בגימנסיה בהנובר וב-1930 התגייס לרייכסווהר. בין 1931–1933 הוא למד בבית הספר לחי"ר בדרזדן. הוא סיים את לימודיו בדרגת לויטננט ומונה למפקד מחלקה וקצין מודיעין ברגימנט הרגלים ה-5. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוא השתתף במערכה בפולין ועוטר בצלב הברזל מדרגה שנייה. ב-1940 הוא נשלח לאקדמיית המלחמה בדרזדן, וסיים קורס מטכ"ל מקוצר. לאחר מכן הוצב במטה קבוצת ארמיות C.
בינואר 1941 הוא מונה לממונה על האספקה בדיוויזיה ה-18, והשתתף עמה במצור על לנינגרד. בינואר 1942 הוא הוצא מהחזית המזרחית ונשלח למפקדה העליונה של הוורמאכט (OKH). בפברואר 1943 הוא הוחזר לחזית המזרחית ומונה לראש מטה דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-10. הוא השתתף בקרב קורסק, ובעקבותיו הוענק לו צלב הברזל מדרגה ראשונה. בפברואר 1945 הוא חזר לברלין ומונה לראש מחלקת המבצעים של הוורמאכט. בעקבות כניעת גרמניה הנאצית, הוא הוטס לחצי האי קורלנד כדי למסור את פקודת הכניעה לקבוצת ארמיות קורלנד. לאחר מכן חזר לגרמניה ונותר נאמן לממשלת פלנסבורג. ב-23 במאי הוא נלקח בשבי הצבא הבריטי יחד עם שאר חברי הממשלה.
ב-1946 הוא שוחרר מהשבי, ועבד כמוכר בחנות ספרים. בסוף שנת 1950 הוא קיבל בקשה לעבוד במשרד בלנק (קודמו של משרד ההגנה הפדרלי). במסגרת תפקיד זה, הוא הצטרף למשלחת הגרמנית שיצאה לפריז במטרה לנסח את האמנה להקמת קהילת ההגנה האירופית. השיחות נועדו, בין היתר, להקים צבא אירופי משותף. עם זאת, חברי המשלחת הגרמנית, בעידודו של מזייר, התעקשו על כך שגרמניה תזכה לשוויון בתוך הצבא האירופי. בעקבות דרישה זו, הצרפתים פוצצו את השיחות, והיוזמה להקמת צבא אירופי מאוחד נגנזה.
במאי 1955 הוקם הבונדסוור - הצבא הגרמני החדש. מזייר היה בין 101 המתנדבים הראשונים שלו. הוא קיבל דרגת אוברסט, ועמל לסייע בהקמתו מחדש של הצבא הגרמני, ובטיפוח הקשרים שבין הצבא הגרמני לצבאות אירופה האחרים. ב-22 בדצמבר 1956 הוא הועלה לדרגת בריגדה-גנרל. ב-1 בינואר 1958 הוא מונה למפקד קבוצת הקרב A1 (לימים בריגדת הפאנצר ה-2) שהייתה חלק מדיוויזיית הגרנדירים ה-1. ב-1 באפריל 1959 הוא מונה לסגן מפקד הדיוויזיה.
ב-1960 הוא מונה למפקד בית הספר למנהיגות של הבונדסוור, וב-1 באפריל 1962 הועבר לפקד על אקדמיית הבונדסוור בהמבורג. ב-1 באוגוסט של אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור. ב-1 באוקטובר 1964 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט ומונה למפקח הצבא - האחראי על זרוע היבשה של הבונדסוור. בתקופת כהונתו בתפקיד הוא האיץ את פיתוח הטנק לאופרד 1, והצליח לשכנע את ההנהגה הפוליטית לרכוש מסוקים עבור הצבא.
ב-31 במרץ 1972 פרש מזייר מהצבא. לאחר פרישתו עמד בראש ועדת ההיסטוריה של הבונדסוור עד 1994. הוא נפטר בבון ב-26 באוגוסט 2006.
אורי ליפשיץ
ביוגרפיה
בצבא שירת בפלוגה א' (סיירת צנחנים) של גדוד 890, תחת פיקודו של מאיר הר-ציון ושל המג"ד אריאל שרון. ליפשיץ השתתף בפעולות התגמול ובמלחמת סיני הוא נלחם בקרב המיתלה ואף נפצע, מה שהוביל לשחרורו בשנת 1956. לאחר שחרורו החל להתמקצע באמנות.
ליפשיץ סלד ממסגרות ללימודי אמנות ואף התבטא כנגדם לא פעם, ולמרות זאת, כן השתתף לפרקים קצרים במספר מסגרות לימוד - הן כתלמיד והן כמורה. במשך שנה (1952) היה ליפשיץ חבר במחזור הראשון של מכללת אורנים. ליפשיץ למד ציור בהדרכתו של מרסל ינקו, פיסול בהדרכת דב פייגין ופסיפס בהדרכת פרלי פלציג. ב-1959 השתתף בקורס ציור קצר בהדרכת חיים קיוה בקיבוץ נען. שם הכיר את אשתו הראשונה, בת הקיבוץ אביבה, עמה נולדו לו שלושה ילדים.
בשנת 1963, למד ליפשיץ את טכניקת התחריט מטוביה בארי והתנסה בכך בסדנה של דניאל פרלטה בכפר סאלד.
במהלך שנות ה-60 וה-70 זכה להכרה רבה והיה מזוהה עם הבוהמה התל אביבית. הוא היה פעיל במסגרות אמנותיות שונות, כגון: "תצפי"ת" ו"עשר+". עבודותיו מתקופה זו מתאפיינות בסגנון אבסטרקטי אקספרסיוניסטי. בנוסף, באמצע שנות ה-60, החלו להופיע בעבודותיו ייצוגים פיגורטיביים. תוכנם היה לעיתים פוליטי, כגון סדרת ציורי "כפר קאסם" מ-1965.
בשנת 1966, התגרשו הוא ואביבה, והוא עבר לתל אביב.
בשנת 1969, הוא הציג את יצירתו בתערוכת יחיד במוזיאון ישראל.
בשנת 1970, השתתף ליפשיץ בביאנלה בסאו-פאולו ושם זכה לציון לשבח. כמו כן, באותה השנה הוא גם נישא לעדה, אשתו השנייה, ויחד עמה עבר להתגורר ביפו. לזוג נולדו בהמשך שלושה ילדים.
בשנת 1974 הציג תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב.
במהלך שנות ה-70 בילה האמן את זמנו בין תל אביב-יפו לבין ספרד. שם המשיך האמן ביצירה פרודוקטיבית וייצר מספר רב של ציורים, כגון הסדרות: "על פי גויה", "על פי ולאסקז" ו"על פי ורמיר". על כך נוספו סדרות תחריטים רבות, כגון: "הסיפורים הנוצריים", "הסעודה האחרונה" ו"צליבות".
בשנת 1982, הכיר את אשתו השלישית - דורית. עמה, וביחד עם ילדם המשותף, התגורר ליפשיץ בנווה צדק עד יומו האחרון.
לעומת העניין הרב אליו זכה האמן בשנות ה-60 וה-70, בהמשך דרכו המקצועית נתקל במה שגדעון עפרת כינה "חרם בלתי רשמי של הממסד האמנותי". הערותיו הפוגעניות כנגד נשים, הומוסקסואלים, נכים ומזרחים הובילו במידה רבה להדרתו מליבו של שדה האמנות.
לאחר פרסום ראיון בעיתון "הארץ", מ-16 באוקטובר 1998, בו התבטא האמן בפרובוקטיביות כנגד קבוצות מוחלשות התעוררה אף מחאה ציבורית כנגדו. לאחר הצגת עבודותיו בבית המשפט העליון בירושלים באותה שנה, התבטא שר החינוך, יצחק לוי, כנגד דברי האמן והגדירם כ"אנטי-אנושיות, גזעניות ונאציות". בנוסף התקיימה הפגנה מול מבנה בית המשפט עם הקריאה להסרת עבודותיו. ליפשיץ התנצל לא פעם על התבטאויותיו ולאחר פרסום אותו ראיון שערורייתי פרסם התנצלות רשמית ב"הארץ": "למקרא הכתבה הצטערתי וכעסתי מאד. אני מבין שדברי פגעו באנשים רבים. לא התכוונתי לפגוע באיש או בקבוצה כלשהי או להסית נגדם. טעיתי, אני מתנצל בכנות"..
האוצרת גליה בר אור מייחסת את גישתו הבוטה ונטייתו לדון בנושאים שעלולים להרחיקו מאהדת הקהל כגורם ראשי לחשיבותו כאמן: "אני התרשמתי שהכוח שלו נשמר כל העת באופן שבו שיקף מגמות שהתפתחו בחברה הישראלית. הוא תקף בצורה ישירה מצבים אקטואליים ושיקף חזות קשה מבחינת ערכים, זהות, אופי החברה. את האלימות הבוטה, את הפשיזם, דברים שעולים לא רק מהדימויים בעבודות אלא גם מהחומרים שלהן ומהצירופים שלהן. זה לא מצא חן בעיני המעגל האנין של האמנות, החוג הפנימי, שלא עסק בהתמודדות אקטואלית"..
החל משנות ה-90 החלו ציוריו להתמקד בציור בסגנון אקספרסיבי ובו ייצוגים של מחאה חברתית ופוליטית. דיוקנאות רבים ממלאים את עזבונו משנים אלו. כך סדרת "הנואמים" מ-1988–1990, בהם צייר דמויות מרכזיות מהימין הפוליטי, ציורי פקידי ביורוקרטיה מ-1997 וסדרת תחריטי אנשי בית המשפט מ-1999. בשנות ה-2000 המשיך בקו הפוליטי. ב-2001 צייר סדרת דיוקנאות ראשי ממשלה ישראלים והציגם בגלריית מכון אבני, ב-2002 ייצר את סדרת "האינתיפאדה השנייה" וב-2004 התפרסם הספר, בעריכת האמן, "אורי ליפשיץ: שלטון".
ב-28 במאי 2011, נפטר אורי ליפשיץ בעקבות מחלה קשה. האמן, שהיה בן 75 במותו, נטמן בקיבוץ גבעת השלושה.
בשנת 2016 הוצגו 150 עבודות של האמן מתקופות שונות במהלך הקריירה. תערוכת רטרוספקטיבה במוזיאון הרצליה, באוצרות איה לוריא ואורי דרומר, הוקמה לציון חמש שנים למותו של האמן והייתה לגדולה מתערוכותיו של ליפשיץ. ריבוי התמונות אפשר להרהר בדמותו של האמן. על אף שאיפתו ליצירת אמנות "אינדקס", אובייקטיבית, המשולה למפתח אינפורמטיבי על העולם, משיכות המכחול האקספרסיביות ונושאי הציור האלימים מבטאים גישה סובייקטיבית אמנותית.
לדברי גליה יהב, מהיצירות משתקפת דמותו של ליפשיץ, המתגלה כ"נציג מובהק של גבריוּת ישראלית, שוביניסטית ואלימה". יהב טוענת שהאלימות בוקעת מפני הציורים, "פעם ככה ופעם ככה".
מלבד דמות האמן, פניה של המדינה נחשפות בתערוכה, כפועל יוצא של גישתו הטוטאלית ולא מתפשרת של ליפשיץ. תוכן היצירות הוא קשה לרוב ומתכתב עם המופיע בעיתוני הבוקר. כך כותב יונתן הירשפלד על שיטת עבודתו של האמן: "אופן הפעולה הזה, לקחת את הזמן, את הבר-חלוף, את העיתון (מלשון עת), ולהניח אותו על הבד (כהדפסה, כמצע), ולא באופן חד-פעמי, כחיוויי על אירוע ספציפי, אלא לאורך שנים, כשמגוון הנושאים נע משופטים ודירקטורים דרך האינתיפאדה או קבצנים וזקנים, דרך הפינוי מגוש קטיף ועד המלחמה בגיאורגיה, הוא אופן פעולה שתכליתו להעביר את ההוויה דרך הזמן ולהפוך אותה לסובייקטיבית, לאמנות, ובכך לממשית". ביצירות מתגלה דמותו הישראלית המייצגת של האמן ובד בבד אירועי מפתח קשים של ההוויה הישראלית.
הנצחה
ב-21 במאי 2015 הוסר הלוט מעל לוחית זיכרון על ביתו של אורי ליפשיץ ברחוב אמזלג 14 בנווה צדק.
פסלי הנצחה הוקמו גם בגבעת השלושה.
אקווהשילד מדיקל
אקווהשילד מדיקל בע"מ, המוכרת במותג Equashield, היא חברת מכשור רפואי ישראלית שהוקמה בשנת 2009.
היסטוריה
חברת אקווהשילד מדיקל הוקמה באפריל 2009 על-ידי אריק שם טוב, המשמש מנכ"ל החברה, ומרינו קריחלי. יו"ר החברה הוא מירון מן. המשרד הראשי של החברה שוכן ב שבמדינת ניו יורק והמפעל שלה שוכן במגדל תפן. החברה מעסיקה כ-450 עובדים בישראל, בארצות הברית ובאירופה.
לחברה שני מסלולי פעילות:
לחברה פטנטים רשומים אחדים.
באוקטובר 2022 רכשה קרן ההשקעות הפינית מבעלי החברה 25% ממניותיהם תמורת 300 מיליון דולר. בכך הפכה החברה לחד-קרן.
ועידת האוקיינוס האטלנטי
כנס האוקיינוס הארקטי נערך באילוליסאט שבגרינלנד בין ה-27 במאי ל-29 במאי 2008. חמש ארצות: קנדה, דנמרק, נורווגיה, רוסיה וארצות הברית, דנו בנושאים מרכזיים הקשורים לאוקיינוס הקרח הצפוני. חשיבות המפגש נבעה מהתוכניות שהותוו במהלכו לקביעת כללים בנושאי איכות הסביבה, ביטחון התעבורה הימית, חיפוש מחצבים, בקרה על הפקת נפט מאזור הקוטב ושינועו, וחלוקת האחריות במקרי חירום אם כתוצאה מההתחממות העולמית ייפתחו נתיבי שיט חדשים באזור.
הכנס היה הראשון מסוגו בדרג מיניסטריאלי והשתתפו בו שרים מחמש המעצמות האזוריות. הוא התכנס על פי יוזמה של פר סטיג מולר, שר החוץ של דנמרק והנס אנוקסן, ראש ממשלת גרינלנד, לאחר שהתרחשו כמה אירועים של מחלוקות טריטוריאליות באזור הארקטי, כולל המחלוקת על האי הנס ומשלחת ארקטיקה 2007.
מולר הצהיר "אנו חייבים למלא אחר מחויבויותינו באזור הארקטי עד שארגון האומות המאוחדות יקבל החלטה למי תהא הזכות לים ולמשאבים שבאזור. אנו חייבים להסכים על הכללים ומה לעשות אם שינויי האקלים יאפשרו הגדלת התעבורה הימית." גם סרגיי לברוב, שר החוץ הרוסי, הצהיר "אנו חייבים לשגר איתות פוליטי משותף, הן לתושבי המדינות שלנו, והן ליתר העולם, שחמש המדינות שלחוף האוקיינוס מתכוונות להתייחס לאפשרויות ולאתגרים באורח אחראי".
הקרחון המצטמק של אילוליסאט שימש רקע הולם לכנס המהווה נקודת ציון בנושא.
ראשי המשלחות בכינוס היו:
מחלוקת
הכללת רק חלק מחברי המועצה הארקטית, ואי שיתופם של אחרים (עמים ילידים של האזור, איי פארו, איסלנד ושוודיה) עוררה מחלוקת.
בניסיון להגן על החלטת דנמרק שלא לשתף חברים מסוימים של המועצה הארקטית בכנס, הצהיר תומאס וינקלר (Thomas Winkler), שעמד בראש המחלקה למשפט בינלאומי של דנמרק: "מפגש זה באילוליסאט אינו מהווה תחרות למועצה הארקטית. הנושאים עליהם אנו הולכים לדון יהיו נושאים שהם בתחום אחריותן של חמש המדינות השוכנות לחוף האוקיינוס הארקטי."
תגובתו של אקאלוךּ לינגה (Aqqaluk Lynge), פוליטיקאי גרינלנדי ונשיא לשעבר של "מועצת האינואיטים שסביב הקוטב", הייתה חשש שהעמים הילידים של האזור הארקטי "נדחקים לשוליים". "לאינואיטים יש הגדרה משלהם לריבונות".
מצנט
השם "מצנט" נגזר משמו של גאיוס קילניוס מאיקנס (Maecenas), רומאי עשיר ממוצא אטרוסקי, שתמך במשוררים צעירים. הוא תמך בורגיליוס, שכתב לכבודו את היצירה Georgicon. ורגיליוס, שהתרשם עמוקות משיריו של הורטיוס, קישר בינו לבין מאיקנס. הורטיוס מתחיל את השיר הראשון בקובץ האוֹדות בפנייה לפטרונו החדש. הוא קיבל ממאיקנס תמיכה כספית מלאה, וכן אחוזה בהרי הסבינות. בני חסות נוספים של מאיקנס היו פרופורטיוס והמשוררים הזוטרים: וריוס רופוס, פלוטיוס טוקה, ולאגיוס רופוס, ודומיטיוס מרסוס.
בזכות מעשים אלה ואחרים באותו סגנון היה מאיקנס לשם דבר – לאפונים המסמל בעל הון הנותן את חסותו לאמנים נזקקים ולאמנויות בכלל.
במהלך ההיסטוריה היו מצנטים גדולים, דוגמת לורנצו דה מדיצ'י, שתמך באמני הרנסאנס, ומצנטים קטנים, שהסתפקו בכך שזימנו אמנים, סופרים או משוררים לסעוד עמם כדי לחסוך להם את צורכי המחיה. האמנים המוזמנים לארוחה שימשו לעיתים את המארחים כנושא מעורר עניין עבור האורחים האחרים. קוזימו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, היה מוכר כפטרונו של גלילאו גליליי.
בתקופה המודרנית, העברת המשאבים מבעלי ההון חובבי האמנות אל האמנים הנזקקים הפכה, בדרך כלל, לשיטתית יותר, והיא עוברת דרך ועדות המעניקות פרסי יצירה או מלגות קיום, לפי עמידה בקריטריונים מסוימים. גם המדינה המודרנית מעודדת סוג זה של נדבנות על ידי מתן הטבות מס לעוסקים בכך.
הנדיבות של המצנטים זוכה לעיתים לתמורה במוניטין החיובי הנבנה להם ובהנצחתם ביצירותיהם של בני חסותם.
תחנת הרכבת התחתית גרין פארק
תחנת הרכבת התחתית גרין פארק (באנגלית: Green Park tube station) היא תחנה של רשת הרכבת התחתית בלונדון. התחנה נמצאת מצפון לפארק גרין לצד רחוב פיקדילי ברובע הסיטי של וסטמינסטר. התחנה משרתת את קו פיקדילי בין פינת הייד פארק ופיקדילי סירקוס, קו ג'ובילי בין רחוב בונד ווסטמינסטר וקו ויקטוריה בין תחנת ויקטוריה ואוקספורד סירקוס.
היסטוריה
התחנה נפתחה ב-15 בדצמבר 1906 כתחנה של חברת הרכבת הצפונית הגדולה קו פיקדילי וברומפטון (GNP&BR), קו שהפך במשך השנים לקו פיקדילי. בשנת 1933 עברה התחנה שיפוץ רציני ובין היתר נוספו מעליות ועמדות כרטיסים בקומות התחתונות, בתקופה זו שונה שם התחנה לכדי שמו העכשווי גרין פארק משמו הקודם רחוב דובר. בשנת 1969 נפתחו בתחנה רציפי קו ויקטוריה ובשנת 1979 נפתחו רציפי קו ג'ובילי.
ב-9 באוקטובר 1975 התפוצץ מטען חבלה שהונח מחוץ לתחנה על ידי מחבלים מארגון הצבא האירי הרפובליקני (IRA), מהפיצוץ נהרג אדם אחד.
נאות סיני
נאות סיני הייתה התנחלות, היאחזות נח"ל ומושב לשעבר בחבל ימית שבחצי האי סיני חמישה קילומטרים צפונית מזרחית לעיר אל עריש. המקום נעזב עם פינוי חצי האי סיני בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים.
היישוב
נאות סיני הוקמה כהיאחזות נח"ל בשם "נח"ל סיני" בדצמבר 1967, בתחנת ניסיונות חקלאיים מצרית, כ-6 קילומטר דרומית מאל עריש. ההיאחזות אוזרחה כמושב על ידי חברי תנועת חרות-בית"ר ביוני 1972 בטקס בהשתתפות מנחם בגין ואריאל שרון. חברי המושב התפרנסו מחקלאות, ומהפעלת מכבסה גדולה ליד צומת אל-עריש ששירתה את חיילי צה"ל בסיני ואף גופים מוסדיים רבים במרכז הארץ.
פרשת פינוי גן הירק
"גן הירק" של נאות סיני היה שטח חקלאי של כ-2000 דונם שלא היה בתחום נאות סיני אך תושביו עיבדו אותו. שטח זה היה במרחק ניכר מן היישוב וממוקם דרומית מערבית למושב, כך שהשטח היה בצד המצרי בקו הנסיגה הראשון, קו אל עריש - ראס מוחמד וצריך היה למוסרו למצרים. גן הירק היה השטח הראשון השייך לחבל ימית שפונה והוא הפך לאבן בוחן ביחסי הכוחות בין ממשלת ישראל לבין מתנגדי הנסיגה מסיני. ב-20 במאי 1979 התבצרו בגן הירק תושבי היישוב ומתנגדים מאורגנים נגד הפינוי. בין המשתתפים במחאה נגד פינוי נאות סיני הייתה מזל כהן, צעירה מבת-ים, אשר זכתה לכינוי "מזל היורקת" לאחר שירקה בפניו של שר הביטחון דאז, עזר ויצמן.
ב-24 במאי 1979 הגיעו חיילי צה"ל לפנות את המתבצרים. במקום התפתח עימות בין המתבצרים לצה"ל, ומספר חיילים נפגעו. לאחר משא ומתן ולאחר שיגאל ידין הבטיח שבגין יעלה את נושא היישובים בדיונים עם סאדאת המתבצרים התפנו.
באפריל 1980 נפתח בבית משפט צבאי משפטם של 18 נאשמים שהואשמו בהשתתפות בעימות בגן הירק. את התביעה הגיש אמנון סטרשנוב, התובע הצבאי הראשי. תשעה מהנאשמים הודו מיד ונדונו לעונשים שונים של עד מאסר בפועל של שלושה חודשים. תשעה אחרים כפרו בהאשמות אך לבסוף הודו, לאחר שנתבקשו למנוע את המבוכה של העדת החיילים שנפגעו. באוגוסט 1980 הם נדונו לעונשים שונים של מאסר על תנאי וקנסות. לאחר מכן הומרו עונשי המאסר בעבודות לתועלת הציבור, על ידי מפקד רצועת עזה.
פינוי גן הירק מסמל את תחילת פינוי ההתנחלויות בסיני. בניגוד למדיניות ביישובים אחרים בפתחת רפיח, המבנים בנאות סיני לא נהרסו אלא הועברו בשלמותם למצרים.
פינוי המושב
במקום גן הירק, קיבל המושב 17 דונם של חממות. בעקבות הפינוי, קיבלה כל אחת מ-19 המשפחות במושב פיצוי של כ-445,000 דולר. באוגוסט 1985 קיבל אגודת המושב השיתופי פיצוי נוסף עבור גן הירק בהתאם לבוררות. כן נקבעו פיצויים עבור המכבסה, אולם דרישת המתיישבים לפיצויים על המוניטין של המכבסה לא נענתה. בג"ץ קבע שהמתיישבים אינם חייבים לשלם למפרקים תשלום כלשהו עבור פירוק האגודה, שכן לא בגללם בוצע הפירוק.
היישוב חד נס ברמת הגולן היה אמור לקלוט חלק מתושבי נאות סיני, ברם לבסוף הוא הוקם ללא אף משפחה ממפוני סיני.
קיארוסקורו
קיארוסקורו (באיטלקית: Chiaroscuro; מילולית: "כהה-בהיר", לעיתים מתורגם "אוֹר-צֵל") הוא מונח מתחום הציור ועיקרו שימוש בניגודיות (קונטרסט) חדה בין אזורים כהים לבין אזורים בהירים בציור, בעל השפעה על תפיסת היצירה והקומפוזיציה שלה. הניגודיות יוצרת תחושה של דרמה ותלת־ממדיות ומציגה אובייקטים בעלי חשיבות כמוארים או כמקורות-אור. המונח משמש גם לאפקטים דומים באמנויות נוספות, כגון קולנוע, צילום וגרפיקה ממוחשבת. קרוואג'ו הוא מייצגה ומפתחה הבולט ביותר של השיטה.
כן משמש המושג לאופן של חיתוך עץ הכולל מגוון מרקמים, שבאמצעותם מיוצר אפקט של עומק תלת-ממדי, תחושת צבע ואפקטים של אור בוהק וצללים.