cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מגדל סקיילון
תיאור המבנה
בראש המגדל שתי מסעדות. התחתונה שבהן היא מסעדה מסתובבת המסוגלת להכיל 276 סועדים. המסעדה משלימה סיבוב מדי שעה, כשהיא נוסעת על מסילה מעגלית ומונעת באמצעות מנוע בן 3 כוחות סוס.
בקצה העליון של המגדל מרפסת תצפית המשקיף על המפלים והרחק מהם לעיר באפלו במדינת ניו-יורק ולאזור ניאגרה שבאונטריו קנדה.
בקומת הקרקע של המגדל חנויות מזכרות ומסעדת מזון מהיר.
המבנה שימש כרקע לאחת הסצנות בסרט הקולנוע "סופרמן 2".
היסטוריה
הקמת המגדל החלה בשנת 1964 והוא נחנך רשמית ב-6 באוקטובר 1965 על ידי מושל מדינת ניו יורק נלסון רוקפלר וראש ממשלת פרובינציית אונטריו ג'ון רובארטס.
עלות בניית המבנה הגיעה ל-7 מיליון דולרים אמריקאים. המבנה הוקם על ידי שותפות המרכז הבינלאומי ניאגרה (Niagara International Centre) במימון חברת הרשי.
ב-1 באוקטובר 1975 נרכש המגדל על ידי חברת מלונות קנדיאן פסיפיק עבור 11 מיליון דולרים. בשנת 1986 מכרה החברה את המבנה לג'ון גרוייץ' (John Gruyich) הבעלים של מלון מייקלז אין (Michael's Inn) הסמוך, ולג'ורג' יריך (George Yerich), הבעלים של מלון הולידי אין (Holiday Inn) הסמוך בתמורה ל-18 מיליון דולרים. בשנת 1988 חכר יריך את חלקו של שותפו ב-13 מיליון דולרים בחכירה עד שנת 2064.
ארטורול: התחייה
ארטורול התחייה (באנגלית: Resurrection: Ertugrul; בטורקית: Diriliş: Ertuğrul) היא סדרת הרפתקאות היסטורית, שנוצרה על ידי Mehmet Bozdağ, בכיכובו של Engin Altan Düzyatan בתפקיד המוביל של ארטורול. הסדרה צולמה בRiva, כפר בBeykoz, טורקיה, והוקרנה לראשונה בTRT1 בטורקיה ב-10 בדצמבר 2014. הסדרה מבוססת על ההיסטוריה של שבטי הטורקים ומתרחשת במאה ה-13.
הסדרה עוסקת בחייו של ארטורול, אביו של עות'מאן הראשון, מייסד האימפריה העות'מאנית.
פשיטת גראן סאסו
פשיטת גראן סאסו הוא כינויה של פעולת הקומנדו שבה שוחרר רודן איטליה המודח בניטו מוסוליני ממעצרו בהרי האפנינים במלחמת העולם השנייה. מוסוליני שוחרר על ידי צנחנים גרמנים ב-12 בספטמבר 1943.
רקע
ב-13 במאי 1943 נכנעו לבעלות הברית הכוחות הגרמנים והאיטלקים בצפון אפריקה. ב-9 ביולי פלשו כוחות בעלות הברית לאי סיציליה וב-19 ביולי הנחיתו הפצצה כבדה על רומא בירת איטליה. אירועים אלו היוו את שיאן של שנים של תבוסות שנחלו הכוחות האיטלקים בחזיתות המלחמה באפריקה ובבלקן. נוכח אלו התכנסה המועצה הפשיסטית העליונה ב-24 ביולי, ולמחרת החליטה ברוב קולות להדיח את מוסוליני מתפקידו כראש הממשלה וכרודן איטליה. המלך ויטוריו אמנואלה השלישי, עמו ביקש מוסוליני להיפגש, הדיח אותו והורה לאוסרו. במקומו מונתה ממשלה בראשותו של המרשל פייטרו באדוליו.
ממשלת באדוליו קיימה משא ומתן עם בעלות הברית וב-3 בספטמבר חתמה על הסכם שביתת נשק עמם. באותו לילה החלה פלישת בעלות הברית לאיטליה. בתגובה על הסכם שביתת הנשק פקד רודן גרמניה אדולף היטלר על הצבא הגרמני לפלוש לאיטליה ולפרוק את הצבא האיטלקי מנשקו. הארץ עברה למעשה לשלטון גרמני. בהמשך פקד היטלר לשחרר את מוסוליני ממעצרו.
הפעולה
לאחר מעצרו הועבר מוסוליני על ידי אנשי ממשלת באדוליו שהחזיקו בו ממקום מעצר אחד לאחר. לאחר שנתן היטלר את הוראתו אותר מקום המעצר של מוסוליני באותה עת על ידי הגרמנים באמצעות האזנה לתשדורות רדיו. היה זה המלון באתר קמפו אימפרטורה (Campo Imperatore), אתר סקי בהר גראן סאסו שברכס הרי האפנינים, כ-100 קילומטרים מצפון-מזרח לרומא.
הכוח יצא ליעדו ב-12 בספטמבר 1943 בתשעה דאונים גרמנים מדגם DFS 230 (דגם ששימש את הגרמנים בקרב במצודת אבן אמאל ובקרב על כרתים). הדאונים ובהם כ-80 חיילים נחתו על ההר בקרבת בית המלון בשעה 14:00 לערך. שומריו האיטלקים של מוסוליני הופתעו. עם הגרמנים הגיע גם הגנרל האיטלקי פרננדו סולטי, אשר קרא לשומריו של מוסוליני להיכנע, ואכן הם נכנעו ללא קרב. סקורצני פנה אל מוסוליני בברכה: "דוצ'ה, הפיהרר שלח אותי לשחרר אותך!" ועל כך ענה מוסוליני "ידעתי כי חברי לא ינטוש אותי!".
כדי להוביל את מוסוליני מהאתר נחת בקרבת המלון מטוס קישור גרמני קל מדגם Fieseler Fi 156 Storch. מוסוליני וסקורצני הצטרפו לטייס. בגלל הצטרפות הנוסע השלישי כמעט והתרסק המטוס, אך הוא הוביל את מוסוליני בשלום אל שדה תעופה צבאי ליד רומא. שם עלה מוסוליני על סיפונו של מפציץ מדגם היינקל He 111 והוטס לווינה. הוא זכה שם לקבלת פנים כשל גיבור. למחרת הוטס לגרמניה לפגישה עם היטלר.
לאחר הפעולה
הפעולה, שצולמה מקרוב על ידי הצלם הצבאי טוני שניידרס (Toni Schneiders) היוותה הצלחה אשר מכונת התעמולה הגרמנית ניצלה היטב במשך חודשים. היא גם העלתה מאוד את המוניטין של סקורצני כאיש מבצעים מיוחדים. הוא הועלה בדרגה וזכה לעיטור.
מנדל הירש
מנדל הירש (י"ב באדר ה'תקצ"ג, 3 במרץ 1833 – כ"ז באדר ב' ה'תר"ס, 28 במרץ 1900) איש חינוך יהודי-אורתודוקסי-גרמני. בנו הבכור של רש"ר הירש, מנהל מוסדות החינוך של קהילת עדת ישורון בפרנקפורט, ומחבר ספרים.
קורות חיים
ב-1896 הדפיס בפרנקפורט את ספרו "סדר ההפטרות" עם פירושיו על ההפטרות שבו הוא מסביר גם את הקשר בין כל הפטרה לפרשת השבוע שאליה הוצמדה. הספר תורגם לעברית והופיע בהוצאת פלדהיים, מאה שנה לאחר הדפסתו המקורית, בשנת תשנ"ו, 1996. היה מתנגד חריף לתנועה הציונית, והדפיס ב-1898 קובץ שגינה את הרעיון הציוני (Der Zionismus), אם כי הסכים שהתנועה החדשה הייתה לפחות סימן לכך שההתבוללות כשלה. מלבד ספרו על ההפטרות חיבר מנדל תרגום לגרמנית של תרי עשר (נדפס תר"ס), מגילת איכה, והקינות לתשעה באב.
אביו ייעד את מנדל לרשת את תפקיד רב הקהילה, אם כי לא פרסם זאת רשמית. לאחר פטירת אביו ביום האחרון בשנת 1888, ניסה לרשת את מקומו ברבנות הקהילה. על מועמדותו של מנדל העיבה נטייתו "שמאלה" להזדהות ואימוץ חזקים של התרבות הגרמנית (לעומת פרשנות "ימנית" של חיזוק המרכיב היהודי-הלכתי במסגרת תורה עם דרך ארץ). הוא גם סירב לעזוב את תפקיד מנהל בית הספר, שבו שירת במשך 33 שנים. הן משום כפל התפקידים והן משום חוסר יוקרתו התורנית, הציע מנדל למלא בפועל כרב רק תפקיד של מטיף בבית-הכנסת ומנהיג, כשמשרת מורה ההוראה תימסר לידי הדיין רבי גרשון פוזן שיתמנה כ"משנה לרב". ועד הקהילה התנגד לפיצול משרת הרבנות והודיע כי אינו רואה במועמדותו של הירש במצב זה כמועמדות תקפה לרבנות הקהילה. בשלב זה הוצעה מועמדותו של חתן הרב הירש, רבי שלמה זלמן ברויאר שכיהן אז כרב בפאפה שבהונגריה, הוא נענה ושב לפרנקפורט והתמודד על התפקיד מול הרב ד"ר אביעזרי זליג אוירבך מהלברשטט. ברויאר זכה ב-200 קולות מול 85 ליריבו וקיבל את המשרה.
רבי מנדל הירש הגיב בזעם למעשה זה של ועד הקהילה, ולמרות ששימר את משרת ההוראה שלו, נטש בפועל את מוסדות הקהילה, ולא נכנס לבית הכנסת שלה עד פטירתו כעבור 12 שנים. כתגובת נגד ל"רוח ההונגרית" שהביא גיסו לקהילה, הקים עם חוג קטן של נאמניו, את "חברת בן עוזיאל" שנפרדה מקהילת "מקור חיים" הנאמנה לרב ברויאר. לאחר פטירתו הקימו תלמידיו את חברת "נחלת צבי" שעסקה בלימוד כתביו של רש"ר הירש, אך שבה והפכה לחברת בת של חברת מקור חיים.
להירש היו אחד-עשר ילדים. בתו ד"ר רחל הירש הייתה רופאה, והאישה הראשונה בגרמניה שקיבלה פרופסורה לרפואה. בת אחרת נישאה לרב הלל קליין מניו יורק.
נוסח צה"ל האחיד
הנוסח האחיד בצה"ל הוא כינוי לנוסח התפילה שנקבע על ידי הרב הצבאי הראשי שלמה גורן בסידור הצה"לי.
בשנת 1963, ערך הרב הצבאי הראשי, שלמה גורן, סידור תפילה שישמש את החיילים בבסיסי צה"ל. בהתאם למדיניות מיזוג הגלויות שנהגה באותה תקופה, ביקש הרב גורן לקבוע נוסח אחיד שישמש את כלל החיילים ובחר את נוסח ספרד אשר משלב בין נוסח אשכנז לנוסח הספרדים. הרב גורן לא המציא נוסח תפילה חדש אלא קבע את הנוסח האחיד להיות נוסח ספרד.
המספר המועט של המתפללים בכל אחד מבסיסי צה"ל דרש ברוב המקרים שכולם יתפללו יחד כדי שיתפללו במניין. לדעת המצדדים בנוסח אחיד, השימוש בנוסח אחיד ימנע ויכוחים על הנוסח בין המתפללים ויאפשר לכאלו המצטרפים לתפילה להתמצא יותר בקלות בתפילה.
ההתנגדות לנוסח האחיד
הרב עובדיה יוסף התנגד לכך שספרדים יתפללו בנוסח האחיד כיוון שאינו תואם את נוסח הספרדים אלא את נוסח ספרד שהוא נוסח של יהודים אשכנזים, ובכך הספרדים נוטשים את מורשתם העדתית.
הרב דב ליאור הסביר את ההתנגדות באופן שונה. לטענתו, הניסיון ליצור נוסח אחיד יצר אמנם נוסח הדומה לנוסח שמתפללים יוצאי אשכנז, אך ניסיון ליצור נוסח אחיד שינה גם את הנוסח הזה. על כן, הנוסח האחיד יוצא "קירח מכאן ומכאן", שכן אינו נוסח אשכנזי לגמרי ולא ספרדי לגמרי. או כפי דבריו של הרב ליאור "הנוסח בצה"ל הוא אחיד בכך שכל אחד אומר 'זה לא הנוסח שלי'."
הנוסח האחיד לא השתרש, בסופו של דבר, בקרב חיילי צה"ל. המקובל כיום במרבית בסיסי צה"ל הוא שהתפילה נערכת לפי המנהג בו רגיל להתפלל שליח הציבור (חזן ספרדי יתפלל בנוסח הספרדים, אשכנזי בנוסח אשכנז או ספרד וכו').
חמצון-חיזור
תגובת חִמצון־חיזור או חִמְזוּר היא תגובה כימית שבה משתנה דרגת החמצון של המגיבים. באופן פשטני, הכוונה להעברת אלקטרונים מאטום לאטום או ממולקולה אחת לאחרת. תיאור זה מייצג את רוב התגובות, אך קיימות תגובות חמצון־חיזור יוצאות דופן שבהן לא עוברים אלקטרונים בין חומרים, אלא רק דרגת החמצון משתנה. תגובות חמצון־חיזור נפוצות מאוד בטבע, ומהוות בסיס לאלקטרוכימיה. לדוגמה, תגובות חמצון־חיזור מוכרות ושכיחות הן שריפת הסוכרים בגוף, החלדה של ברזל, או התגובה הכימית המתרחשת בתוך סוללה חשמלית.
החומר שמקבל אלקטרונים עובר חיזור (דרגת החמצון שלו יורדת) והוא נקרא מחמצן, ואילו החומר שמוסר אלקטרונים עובר חמצון (דרגת החמצון שלו עולה) והוא נקרא מחזר.
בלעז מכונה החיזור רֵדוּקְציה (Reduction) והחמצון אוֹקְסִידַצְיָה (Oxidation). תגובת חמצון־חיזור קרויה רדוקס (Redox), כהלחם של שני השמות.
מחמצנים ומחזרים
חומרים שיכולים לחמצן חומרים אחרים הם מחמצנים (אוקסידנטים). כאשר היסוד שמחזר טוב יותר הוא זה שמוסר את האלקטרון והשני צריך לקבל אותו. מחמצנים חזקים, לרוב, הם חומרים עם יסודות בדרגת חמצון גבוהה יחסית (כגון מי חמצן, MnO4-, CrO3, Cr2O72-, ועוד), או חומרים בעלי אלקטרושליליות גבוהה (כמו חמצן, פלואור, כלור, ועוד). חומרים אלה משיגים יציבות אנרגטית כאשר הם קולטים אלקטרון, ולכן נוטים לעבור חיזור, לחמצן, בקלות. תגובה זו יכולה להיות הרסנית לתרכובות רבות, כיוון שהיסוד, שהיה קשור לפני כן ליסוד אחר, ניתק מהתרכובת, כי הוא מוסר את האלקטרונים שלו למחמצן במקום למסרם לשותפו לקשר. גם חומר מחזר יכול לפגוע בתרכובות, זאת באמצעות מסירת אלקטרון לאחד מיסודות התרכובת ובכך להוציאו מהשיתוף בקשר הכימי.
מחזרים חזקים לדוגמה הן המתכות האלקליות, אבץ, אלומיניום ועוד. חומרים אלה משיגים יציבות אנרגטית על ידי מסירת אלקטרון מהקליפה החיצונית, ולכן מחזרים בקלות.
ניתן לדעת שהיסוד מחזר טוב יותר כאשר הוא זה שמוסר את האלקטרון והשני (המחוזר) צריך לקבל אותו.
כאשר אותו יסוד משמש הן כמחזר והן כמחמצן נקראת התגובה דיספרופורציונציה.
דוגמאות לתגובת חמצון־חיזור
בכתיבת תגובת חמצון־חיזור נהוג להפריד את התגובה לשני "חצאי תגובות": תגובת חמצון ותגובת חיזור. ניקח לדוגמה את התגובה בין יוני נחושת לאבץ מתכתי (מוצק): (מה שמכונה "תגובה נטו")
את התגובה ניתן לנסח באופן הבא:
תגובת חמצון:
תגובת חיזור:
בתגובה זו יוני הנחושת מחמצנים את האבץ, ויורדים מדרגת חמצון +2 לדרגת חמצון 0. האבץ מחזר את יוני הנחושת ועולה מדרגת חמצון 0 לדרגת חמצון +2. מכיוון שהמטען הכולל בתגובה נשמר, האלקטרונים בתהליך החיזור חייבים לקזז את האלקטרונים בתהליך החמצון. תגובת חמצון־חיזור קלאסית זו היא התגובה המתרחשת בתא גלווני, תהליך שהתגלה ב־1780 על ידי לואיג'י גלווני.
שימושים
תהליכים כימיים וביולוגיים רבים עושים שימוש בתופעת החמצון־חיזור, לדוגמה:
פסח גינזבורג
פסח גינזבורג (מופיע גם גינצבורג; תרנ"ד, 28 באפריל 1894, בכפר ליפניקי, ווהלין – ח' בשבט תש"ז, 29 בינואר 1947, תל אביב) היה מתרגם עברי, עורך ומו"ל.
תולדותיו
פסח גינזבורג היה בנו של מלמד ב"חדר מתוקן", ולמד אצל אביו. בהמשך עזב את העיירה, ויצא לעיר אודסה, שם השלים את לימודיו. בשנת 1911 פרסם את שיריו הראשונים בעיתון "השילוח", ומאז פרסם כל חייו שירה, סיפורת ובעיקר תרגום. בשנת 1913 יצא לנדודיו כדי להגר לאמריקה. בניו יורק התקרב לחבורת סופרים צעירים שכתבו עברית.
בשנת 1918 עזב את אמריקה ויצא בחזרה לרוסיה בניסיון להציל את הוריו ואחותו שנותרו שם. הוא הגיע לכריסטיאניה (אוסלו של היום) ושם שהה כשישה חודשים. במהלך שהותו הוא למד נורווגית ותרגם, לראשונה בעברית, מיצירות הסופרים הסקנדינבים המפורסמים בלשונות המקור. עד סוף שנות הארבעים היה פסח גינזבורג המתרגם העברי היחיד שתרגם מיצירותיהם. גינזבורג המשיך לרוסיה בניסיון לחצות את קו החזית במלחמת האזרחים ברוסיה בין הכוחות הצבאיים: "לבנים" ואדומים," אך נתפס בידי כוחות בריטיים, נחשד בריגול לטובת ה"אדומים," ונשלח לבריטניה.
גינזבורג ישב עת קצרה בלונדון, וגם שם השתתף בקביעות בעיתונות העברית. בשנת 1922 עלה לארץ ישראל, והחל לעסוק בעבודות תרגום ועריכה.
גינזבורג ערך בין השאר את היומון "הזמן", את השבועון "החיים", את ביטאון התאחדות האיכרים, "בוסתנאי" ופרסומים רבים אחרים. בין השנים 1928–1932, ערך והוציא את "הספרייה הקטנה", שבה נדפסו כארבעים ספרים. תרגם וערך גם ספרונים לילדים, ובהם כמה מיצירות המופת של ספרות העולם לילדים. וכן עבד כעשרים שנה בעיתון "הארץ", ושימש שם כעורך לילה. כתב גם כמה ספרים בעברית, סיפורים, שירים וזכרונות.
אחיו היה הסופר והעורך שמעון גינצבורג.
רג'אה עאלם
רג'אה עאלם (בערבית: رجاء عالم) (נולדה ב-1970) היא סופרת סעודית.
ביוגרפיה
לעאלם יש תואר ראשון בספרות אנגלית, והיא מלמדת במרכז להכשרת גננות בג'דה, ערב הסעודית. היא סופרת זוכת פרסים, הכותבת בסגנון שהוא תערובת של המודרני עם תמות מסורתיות. עאלם פרסמה מספר מחזות, שלושה רומנים, ואוסף סיפורים קצרים, נהר אל-חיוואן (נהר החיות, 1994).
הסיפור הקצר שלה "One Thousand Braids and a Governess" תורגם לאנגלית ופורסם באנתולוגיה Voices of Change: short stories by Saudi Arabian women writers, בעריכת אבובאקר בגדר, אווה מ. היינריכסדורף, ודברה אקרס.
חלק מן העבודות שלה בערבית נאסרו לפרסום/מכירה. הכתיבה באנגלית הייתה החלטה משמעותית עבור עאלם. היא אמרה:
עאלם נולדה וגדלה במכה, ומתגוררת בג'דה ובפריז.
פרס בוקר הערבי
עאלם הוכרזה כזוכה משותפת בפרס בוקר הערבי לשנת 2011 עבור הרומן שלה The Doves' Necklace. היא חלקה את הפרס עם הסופר המרוקאי מוחמד אכארי.
אמנות
עאלם משתפת פעולה עם אחותה, שאדיה עאלם, שהיא אמנית חזותית, ביצירת עבודות מיצב. ביצירה In Negative No More (2004), דמותן של האמניות משוקפת על וילון מוזהב, אשר מיוצר מנגטיבים של צילומים משפחתיים מתקופות שונות בחייהן, הארוגים יחד. העבודה הביוגרפית מתארת את מקומה של האמנית-האישה בחברה הערבית, כשהיא משילה מעליה דעות קדומות שליליות וסטריאוטיפים. ב-2011, השתיים ייצגו את ערב הסעודית בביתן הראשון שלה בביאנלה של ונציה, עם עבודתן The Black Arch, עבודה החוקרת את המשמעות של הצבע השחור מבחינה פיזית ונפשית בחייהן - מהצלליות השחורות של נשים סעודיות מכוסות בורקה, ועד הכיסוי השחור של הקעבה - צבע שהן מתארות כצובע את העיר מכה.
דיסקוגרפיה של שאקירה
שאקירה היא זמרת וכותבת שירים קולומביאנית, אשר הוציאה 11 אלבומי אולפן, 2 מיני-אלבומים, 5 אלבומי הופעות, 51 סינגלים, 62 וידאו קליפים, ו-3 אלבומי אוסף, עם מכירות של מעל ל-60 מיליון עותקים של אלבומים ברחבי העולם. שאקירה היא האמנית הקולומביאנית הנמכרת ביותר בכל הזמנים, ובנוסף היא האמנית הדרום אמריקאית היחידה בהיסטוריה, אשר הגיעה למקום ה-1 במצעד האוסטרלי, המצעד הבריטי, וארצות הברית (בילבורד הוט 100). בנוסף לכל זה, לזמרת יש ארבעה שירים "Whenever, Wherever" ,"Hips Don't Lie", "Loca" ו-"(Waka Waka (This Time for Africa" אשר מכרו כל אחד מעל ל-5 מיליון עותקים ונחשבים לבין השירים הנמכרים ביותר בכל הזמנים, ולשירים בין הכי מוכרים של הזמרת.
הקריירה המוזיקלית של שאקירה החלה בגיל 13 כאשר חתמה על חוזה הקלטות עם חברת סוני מיוזיק. ולאחר מכן יצאו שני אלבומי האולפן הראשונים שלה הנקראים; Magia ו-Peligro, יצאו בקולומביה ב-1991 וב-1993 בהתאמה. הם יצאו בצורה גרועה ולכן היו להם נתוני מכירות נמוכות, כשהראשון מכר פחות מ-1000 עותקים. היא זכתה להצלחה ברחבי אמריקה הלטינית עם אלבום האולפן השלישי שלה Pies Descalzos, שיצא בשנת 1995. מהאלבום יצא הסינגל המוביל הנקרא "Estoy Aquí". האלבום קיבל את תואר אלבום "יהלום" בקולומביה, עם מכירת של למעלה ממיליון עותקים בקולומביה עצמה. ההצלחה שלה באמריקה הלטינית המשיכה עם אלבומה ה-4, אשר עשה שיא בכך שהגיע למקום ה-1 על גבי מצעד האלבומים הלטיניים של ארצות הברית במשך כ-11 שבועות. האלבום הביא עמו גם את אחד השירים המצליחים של הזמרת, "Ojos Así".
הפועל לוד
הפועל לוד היא קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר לוד, ששיחקה בעבר בליגה הראשונה וזכתה בגביע המדינה בשנת 1984. הקבוצה פורקה בשנת 2002 והוקמה מחדש תחת השם מקסים לוד. הקבוצה החדשה העפילה עד לליגה הארצית אבל פורקה אף היא. בקיץ 2011 הוקמה הפועל לוד בשלישית והיא שיחקה בליגה ג' מרכז. באפריל 2018 העפילה הקבוצה לליגה ב'.
היסטוריה
הפועל לוד הוקמה בקיץ 1949, על ידי קבוצת תושבים מלוד, בסיוע מרכז הפועל. הקבוצה החלה את דרכה בעונת 1949/1950 בליגה המיוחדת בכדורגל. שהייתה הליגה השנייה בחשיבותה לאחר הליגה הישראלית וכללה 45 קבוצות שהתחרו בחמישה בתים. הפועל לוד שיחקה בבית "ירושלים והדרום". בתום העונה סיימה במקום השישי, וירדה לליגה ליגה ג', לאחר שבעונת 1951/1952 נעשה ארגון מחדש בליגות, והליגה השנייה הייתה ליגה ב' בשני בתים בלבד.
אחר כך שיחקה הקבוצה במחוז תיכון של ליגה ג'. בסיום עונת עונת 1956/1957 סיימה במקום הראשון במחוז, אך כשלה במשחקי המבחן על עלייה לליגה ב'. בסיום עונת עונת 1957/1958 העפילה לליגה ב', ושיחקה במחוז דרום א' (בעקבות הקמת "הליגה הלאומית" ב-1956, "ליגה ב'" הפכה להיות הליגה השלישית בישראל).
בשנים 1960 ו-1961 הגיעה הקבוצה למשחקי המבחן לעליה לליגה א', אך כשלה במשחקים המכריעים. ב-1962 העפילה לליגה א' תחת הדרכתו של המאמן יצחק מגדלוביץ'. באותן שנים נולדה קריאת העידוד המפורסמת של אוהדי הקבוצה, "ויוה לוד".
בסיום עונת 1962–1963 (עם המאמן חנוך מורדכוביץ') העפילה לליגה הלאומית, שהייתה הליגה הבכירה בכדורגל הישראלי. כך קרה שלוד עלתה מליגה ב' לליגה לאומית ברציפות. באמצע העונה נסעו שניים משחקני הקבוצה, החלוצים ליאופולד לזר ושמעון אבוטבול, לדנמרק על מנת לשחק שם, תמורת עבודה, שכר דירה ורכב (השחקנים באותן השנים היו חובבים ונאלצו לעבוד לפרנסתם). עובדה זו החלישה את הקבוצה שהתקשתה להסתגל לעלייה המהירה לליגה הלאומית, וירדה בסוף העונה בחזרה לליגה א'. לזר ואבוטבול אמנם חזרו במהלך העונה לאחר שאוהדי הקבוצה ערכו מגבית, ועם בואם נחלה הקבוצה הצלחה והתעוררו תקוות שתצליח לשרוד בליגה הלאומית. אולם, השניים חזרו לדנמרק בגלל קשיי פרנסה והקבוצה לא הצליחה להתגבר על חסרונם.
החל מ-1965 שיחקה הפועל לוד במחוז הדרומי של ליגה א'. בליגה זו התמודדה הקבוצה לראשונה, במשחקי הדרבי מול היריבה העירונית בית"ר לוד - שהגיעה לשנות השיא שלה כשהעפילה לליגת המשנה ב-1964 ושם שיחקה עד סיום עונת 1970/1971 ולאחר מכן ירדה לליגות הנמוכות. בהמשך נכשלה הפועל לוד בניסיונותיה לחזור לליגה הלאומית כשהיא לא מצליחה להתברג בצמרת הליגה או להתמודד על העלייה. ב-1977 אף ירדה לוד לליגה ב', אך כעבור עונה אחת בלבד העפילה בחזרה לליגה א' תחת הדרכתו של המאמן לופא קדוש. ב-1979 העפילה לליגה הארצית, והשלימה עליית ליגה פעם שנייה ברציפות. ב-1982 חזרה הקבוצה לליגה הבכירה, לראשונה מזה 17 שנים, תחת הדרכתו של המאמן אהרון קפיטולניק.
המאמן דרור קשטן הוביל את הקבוצה ב-1984 לזכייה היסטורית בגביע המדינה, לאחר ניצחון במשחק הגמר 3–2 על הפועל באר שבע בבעיטות הכרעה. בעונה ההיא כיכבו בקבוצה שלושת האחים למשפחת בנודיס: השוער יעקב בנודיס, המגן יצחק בנודיס והבלם אורי בנודיס. כמו כן בלטו בלוד החלוצים יעקב בוזגלו ומשה זיתון, הקשרים ישראל בן ממס ובני סמדג'ה וויקטור אוחיון, הבלמים אברהם לב, יצחק נעמן וברוך ידיד, והמגן שלמה חביב. ארבעה ימים לאחר חגיגות הזכייה בגביע זכתה הפועל לוד גם בתואר אלוף האלופים, אחרי ניצחון 4–1 על האלופה מכבי חיפה.
בעונת 1984/1985 סבלה הקבוצה מחוסר יציבות וחילופי מאמנים. ביוני חזר לאמן את הקבוצה אהרון קפיטולניק, אולם הוא עזב באוקטובר עקב מחלוקת על תנאי שכר. הוא הוחלף בלופא קדוש, אך הוא התפטר באפריל 1985. במקומו התמנה שחקן העבר שמואל רוזנטל והקבוצה ירדה בסיום העונה לליגה השנייה. היא חזרה לליגה הלאומית (אז הליגה הבכירה) כעבור עונה אחת, בסוף עונת 1985/1986, ובסיום עונת 1986/1987 דורגה במקום הרביעי, שהיה הטוב ביותר בתולדותיה.
שנה אחת לאחר מכן החלה התקופה הרעה מבחינת הקבוצה, היא סיימה במקום ה-13 וירדה לליגה הארצית. היא קבעה שיא שלילי בכך שבמשך ארבע עונות ירדה שלוש ליגות עד לליגה ב'. היא הצליחה לחזור לליגה הארצית ב-1994, אך לא הפגינה יציבות ברמת המשחק. הרשות לבקרת תקציבים הורידה את הקבוצה לליגה א' ב-1999, ונימקה זאת בחוסר היכולת של ההנהלה להעמיד תקציב מתאים לתקנות של הליגה הארצית. שלוש שנים לאחר מכן ירדה הקבוצה לליגה ב' והתפרקה.
בשנת 2003, קצת פחות משנה לאחר הפירוק, הוקמה הקבוצה מחדש תחת השם "מקסים לוד", על שמו של ראש עיריית לוד מקסים לוי. בעונתה הראשונה בליגה ג' נכשלה הקבוצה במאמציה לעלות לליגה ב' לאחר שנוצחה על ידי יריבתה לצמרת הפועל טירת שלום. כעבור עונה עלתה הקבוצה לליגה ב', וכעבור עונה עלתה פעם שנייה ברציפות כאשר העפילה למחוז הדרומי של ליגה א' ב-2006. כעבור שנה היא חזרה לליגה הארצית, אך בעקבות עבירה על תקנון הרשות לבקרת תקציבים היא הורדה בחזרה לליגה א' והוחלפה על ידי הפועל כפר שלם. בעקבות ההורדה וקשיים כלכליים התפרקה הקבוצה החדשה.
בקיץ 2015 נעשה ניסיון להקים את הקבוצה מחדש תחת השם הפועל עירוני לוד, אך הניסיון לא צלח. בקיץ 2017 הוקמה הקבוצה מחדש. באפריל 2018 עלתה הפועל לוד לליגה ב'. בספטמבר 2021, הכריז אריק רגב, מנהל הפועל בני לוד (ובנו של בני רגב, מנהל קבוצת הפועל לוד במשך שנים רבות), שהוא מקווה ששתי הקבוצות יתאחדו לקבוצה אחת חזקה שתייצג את העיר.
השריר מצדיד האגודל הקצר
השריר מצדיד האגודל הקצר (TA: Musculus abductor pollicis brevis) הוא אחד משרירי האגודל הנמצאים בבליטת כף היד באזור בסיס האגודל. השריר מרחיק (מצדיד) את האגודל במפרק בין עצמות שורש כף היד לעצם המסרק הראשונה ומסייע בהנגדת (הנעתו כנגד יתר האצבעות) האגודל.
תיאור
תחילתו של השריר מצדיד האגודל הקצר ברצועת שורש היד הרוחבית (Retinaculum musculorum flexorum manus), בגבששת של עצם הסירה ובעצם רבת הזוויות הגדולה, שתיים מעצמות שורש כף היד. השריר נאחז בחלק הצידי של בסיס הגליל המקורב של האגודל.
מצדיד האגודל הקצר הוא אחד משרירי בליטת כף היד. יחד עם השריר כופף האגודל הקצר והשריר מנגד האגודל.
עצבוב
השריר מצדיד האגודל הקצר מעוצבב על ידי שורש העצב הצווארי השמיני (C8) ועל ידי שורש העצב החזי הראשון (T1) דרך הענף החוזר של עצב התווך.
תרמופילאי
תרמופילאי (יוונית עתיקה וקאתארבוסה: Θερμοπύλαι דימוטיקי: Θερμοπύλες בתרגום לעברית "השערים החמים" ) הוא שם של מקום ביוון, בתקופת יוון העתיקה היה המקום מעבר צר לחוף הים ובסמוך לו קיימים מעיינות חמים עם תכולה גבוהה של המינרל גופרית. על פי המיתולוגיה היוונית מעיינות אלו הם השער אל ממלכתו של האל האדס. בימי קדם בהם היה קו החוף גבוה באופן משמעותי מקו החוף ב היה תרמופילאי מצר יבשה העיקרי שקישר בין הדרום לצפון ומכאן חשיבותו האסטרטגית.
עיקר פרסומו של תרמופילאי נובע מקרב תרמופילאי בשנת 480 לפנה"ס, בין צבא בן שבעת אלפים לוחמים מן הברית ההלנית בראשות לאונידס מלך ספרטה, לבין צבא האימפריה הפרסית. הצבא הפרסי, שהיה גדול לאין שיעור ומנה עשרות אלפים ויותר, פלש ליוון דרך מעבר תרמופילאי הצר. לפי הרודוטוס, במשך שבעה ימים הצליחו היוונים להדוף את התקפות הפרסים, עד שיווני בן המקום גילה לפרסים דרך הררית דרכה יכלו הפרסים לאגף את הצבא היווני ולבסוף גם להביסו. לאונידס ו-300 לוחמים ספרטנים נשארו ללחום בפרסים עד המוות. הקרב, ועמידתם של הלוחמים הספרטנים מול כוח רב מהם, הפכו למופת של אומץ לב שמלווה מאז את תרבות המערב.
מבנה גאוגרפי
תרמופילאי של העת המודרנית הפך ממיצר יבשתי לחלק ממשטחי ההצפה של נהר הספרצ'יוס האזור תחום על ידי הרי אבן גיר מיוערים. תנועת הנהר היוצרת השקעת משקעים שונים ופעילות המעיינות החמים שינו את פני הנוף במהלך השנים והאתר עליו נערך הקרב המפורסם בשנת 480 התרומם כ 20 מטר מעל גובהו המקורי, קו החוף נסוג כ 9 קילומטרים מאז הקרב ופני האזור השתנו ללא היכר. ממעבר צר שרוחבו כ 100 מטר הפך תרמופילאי לעמק רחב ידיים.
את העמק חוצה כביש מהיר. בצידו המזרחי של העמק הוקמה מציבה לזכרו של ליאונידס הראשון מלך ספרטה, גיבור קרב תרמופילאי ומצידו השני הוקם גלעד לזכר הלוחמים הספרטנים. הכביש שחוצה את תרמופילאי זכה לפסום לשמצה תחת השם "הפרסה של מליאקוס" או "פרסת המוות", חלק זה של הכביש המהיר הוא כביש צר ומפותל וידוע בתאונות הדכים הרבות שאירעו לארכו.
יבגני זרובינסקי
יבגני זַרוּבּינסקי (באוקראינית: Євген Зарубінський; נולד ב-27 בפברואר 1985) הוא אושיית רשת, סאטיריקן, שדרן רדיו, פרסומאי ועיתונאי ישראלי, יליד אוקראינה הסובייטית.
ביוגרפיה
בשנת 2002, כשהיה בן 17, הקים את האתר "חדשות חיפה והקריות", שהיה מראשוני המקומונים המקוונים בישראל. פרסומיו העיתונאיים באתר זכו לאזכורים ולפולו-אפים בתקשורת הארצית. לאחר שהשתחרר מהצבא הקים משרד פרסום ויחסי ציבור.
פעילות ברשת
לזרובינסקי כ-280 אלף עוקבים בפייסבוק, כ־420 אלף באינסטגרם, כ-136,000 בטוויטר וכ-76,200 בטיקטוק. הוא מרבה לפרסם פוסטים הומוריסטיים לצד סטטוסים פוליטיים וביקורתיים בין היתר כלפי התקשורת הישראלית.
בשנת 2016 השתתף בסרטון ברכה הומוריסטי לכבוד חג הפסח עם יו"ר מפלגת "ישראל ביתנו" אביגדור ליברמן, וקיים "ראיון סלפי" עם ראש הממשלה בנימין נתניהו, ובסוף השנה השתתף עם נתניהו בסרטון ברכה לציון השנה האזרחית החדשה. בנוסף שיתף פעולה בסרטונים ויראליים עם הזמרים סטטיק, ליאור נרקיס, רותם כהן, נתן גושן, נדב אבקסיס, הסופר והקומיקאי חנוך דאום ועוד.
במהלך גל הטרור הפלסטיני נחסם על ידי פייסבוק לאחר שפרסם פוסט הומוריסטי על מחבל. המקרה גרר מחאה של אלפי גולשים ברשת והעלה על סדר היום הציבורי שכללו טענות שגורסות כי הרשתות החברתיות מאפשרות הסתה נגד ישראלים, בעוד שפרסומים ביקורתיים או הומוריסטיים כלפי הפלסטינים נמחקים ומפרסמם אף נחסם. פייסבוק דחו את הטענות. ב-7 באוגוסט 2020 נחסם מפייסבוק למשך שבוע.
מחוץ לרשת
בעקבות איסור של משטרת ישראל להכניס דגלי ישראל להופעה של הראפר הערבי-ישראלי תאמר נפאר בחיפה באוקטובר 2016, פנה זרובינסקי באמצעות עורך דינו ליועץ המשפטי של משטרת ישראל בדרישה שיפרסמו הוראה גורפת שלא לאסור יותר הכנסת דגלי ישראל לאירועים ציבוריים בטענה כי הדבר לא חוקי ואיים לפנות לבג"ץ. כעבור שבועיים הודיעה משטרת ישראל כי ניתנה הוראה שכזו.
בשנת 2018 נכלל ברשימת "100 המשפיעים בישראל" של TheMarker.
משרד הפרסום שלו השתתף בקמפיין הבחירות של מפלגת חוסן לישראל בראשות בני גנץ.
בשנת 2022, במהלך ראיון לפודקאסט של נדב פרי, דובר משטרת ישראל, אלי לוי, תיאר את זרובינסקי כ"חזק יותר מהטלוויזיה והרדיו".
טלוויזיה ותקשורת
זרובינסקי מרואיין לעיתים בתוכניות אקטואליה בנושא רשתות חברתיות, השיח הפוליטי ברשת ועוד.
ב-2016 שיחק בתפקידי אורח בסדרה "שותפים" של "HOT" ובעונה השלישית של הסדרה הקומית "שנות ה-80". בשנת 2018 שיחק בתפקיד עצמו בסרט "המירוץ לצמרת של צחי רבינא" שהופק על ידי פרטנר וטדי הפקות.
זרובינסקי הגיש פינה שבועית בנושא הרשת החברתית בתוכנית הבוקר של חנוך דאום ששודרה ברדיו תל אביב, ברדיו דרום, וברדיו גלי ישראל, ובנוסף מגיש פינה דומה ברדיו חיפה.
ביוני 2020 הצטרף כפאנליסט קבוע בתוכנית "חי בלילה" בערוץ קשת 12. ביוני 2021 הצטרף כשדרן לתוכנית "ציפורי לילה" בגלי צה"ל.
בדצמבר 2021 פרסם כי לא יופיע יותר בערוץ 14 (כחודש לאחר השקת הערוץ החדש) לאחר שלטענתו דובר משטרת ישראל גרם להוראה להוציא אותו ל"הפסקה" מלהתארח שם.
בשנת 2022 החל לערוך ולהגיש פינה בתוכנית "הצינור" בערוץ רשת 13 בשם "יבגני לא לענות". באותה שנה החל להשתתף בפאנל הפרשנים הפוליטיים בתוכנית "אלמוג בשישי" ברשת 13.
רצח הודיה קדם
פרשת הרצח של הודיה קדם היא פרשת רצח שהחלה עם היעלמותה של הודיה קדם פעוטה כבת שנה ועשרה חדשים, בבוקר 7 בדצמבר 2002 מבית אביה שבירושלים, והסתיימה עם הגילוי שנרצחה על ידי אביה, אלי פימשטיין, ונקברה על-ידו ביער ליד העיר. פרשת הרצח נחשבת לאחת מהמזעזעות והזכורות בישראל הן בשל המעשה עצמו, והן בשל החיפושים הנרחבים אחר הפעוטה.
תחילת הפרשה
הפרשה החלה בבוקר שבת, 7 בדצמבר 2002 כאשר אלי פימשטיין, אביה של הודיה, התקשר בשעה 11:28 למשטרת ישראל והודיע כי בתו נעלמה מביתו ברחוב בורוכוב בשכונת קריית היובל בירושלים. פימשטיין טען כי בתו הודיה, שהייתה אז בת שנה ו-10 חודשים, פתחה את דלת ביתו ואת שער היציאה ויצאה. אל הבית הגיעו שוטרי סיור ולצידם חוקרים ממחלק הנוער.
חוקר שהגיע לביתו של פימשטיין בדק את השער וראה שלא אפשרי שפעוטה כמו הודיה תוכל לפתוח אותו. לבסוף, החוקר סבר כי היא נחטפה ולא יצאה בכוחות עצמה. עקב כך, החליט החוקר שראש מחלק הנוער יהיה מעורב בבדיקת הפרשה. זמן קצר לאחר מכן הוחלט על גיוס שוטרים ומתנדבים על מנת לסרוק ברחובות הקרובים לביתו של פימשטיין. המשטרה הוציאה הודעה לכלי התקשורת, פרסמה תמונה מעודכנת של הודיה וביקשה לעזור בחיפושים אחריה.
החיפושים אחר הודיה
היעלמותה המסתורית של הודיה עוררה מיידית הד נרחב בקרב הציבור, עם פנייתם של אמה של הודיה, רוני קדם ושל אביה, אלי פימשטיין, אל אמצעי התקשורת בבקשה לעזרה למציאת ילדתם הנעדרת. לקראת שעות הערב התקבצו אלפי מתנדבים והחלו בחיפושים אחר הודיה שנמשכו עד לשעות הלילה. במשטרה הוחלט להפעיל נוהל בדיקה שלפיו כל רשומה של ילד שיצא או יוצא מישראל תיבדק. במקביל הוחלט לערב את השב"כ בפרשה, על מנת שיבדוק אם יש מודיעין על כוונה לחטיפתה של הודיה.
אל החיפושים במתכונת הרחבה, אשר נמשכו כשלושה ימים, הצטרפו אלפי מתנדבים מכל רחבי ישראל. בין היתר מתנדבי יחידת הג'יפים של המשטרה, זק"א וכוחות גדולים מאוד של משטרת ישראל. הפרשה תפסה את הכותרות הראשיות במשך ימים ארוכים, בשל המאמץ הנרחב של הציבור והאירוע יוצא הדופן בהיעלמותה של הפעוטה הודיה.
חקירת פימשטיין
לדבריו של פימשטיין, בשבת בבוקר הוא אכל יחד עם הודיה ארוחת בוקר בחצר הבית ואז נכנסו אליו. פימשטיין סגר את דלת הבית, החליף להודיה חיתול ושם אותה מול הסרט "צעצוע של סיפור". אך בחיפוש שנערך על ידי החוקרים לא התגלה שום חיתול, עובדה שלא התיישבה עם הגרסה שמסר. אחר כך, הסכימו החוקרים שישנן סתירות משמעותיות בין גרסת האב למציאות, ופימשטיין הובא לחקירה.
לאחר 10 שעות מתחילת הפרשה נחקר אלי פימשטיין. בחקירתו התברר שהוא כלל לא רצה שהודיה תיוולד; פימשטיין ואימה של הודיה, רוני קדם, נפגשו בחוג פנויים פנויות שלוש שנים לפני כן. קדם נכנסה להיריון לא מתוכנן והחליטה לא לעשות הפלה, מה שלא מצא חן בעיני פימשטיין. לבסוף, פימשטיין וקדם נפרדו, אך גם לאחר פרידתם היחסים ביניהם היו מתוחים, בשל המחלוקות ביניהם על זכויות הביקור וגובה המזונות.
בעת שנחקר, היה פימשטיין רגוע ולא נרגש באופן תמהוני. החוקרים חשבו שיהיה נסער וידרוש את מציאת הודיה. נראה היה שפימשטיין לא פחד מגורלה של הודיה. נוסף על כך, בבדיקה שנערכה במחשבו האישי של פימשטיין נתגלה שהיסטוריית החיפוש בו הכילה מאמרים על גנבת זרע, אבהות ורעל. בחקירה, פימשטיין חשף את מה שלימים יתברר כגורם לרצח: הוא שנא את רוני קדם, זוגתו לשעבר ואימה של הודיה.
ליד המחשב מצאו החוקרים מחברת עם טקסט שהתפרש ככוונה מצד פישמטיין לרצוח את הודיה ולאחר מכן להתאבד. פימשטיין אמר שאכן חווה דיכאון וכי הוא כתב את הטקסט שנמצא במחברת, אך טען שאין שום קשר בין הטקסט להיעדרותה של הודיה.
בנוסף, החוקרים גילו שפימשטיין טופל על ידי פסיכיאטר, והתכוונו לחקור את הפסיכיאטר שטיפל בו. על בסיס מה שהתגלה בבדיקות, ביקשו החוקרים לעצור את פימשטיין עד להמשך החקירה.
החוקרים שאלו את פימשטיין אם הוא מוכן לעבור בדיקת פוליגרף, ופימשטיין הסכים. תוצאות הבדיקה לא היו סופיות ופימשטיין הוסיף לטעון כי אינו יודע היכן בתו. כמו כן במסגרת החקירה, הוצמדו לפימשטיין האזנות סתר ובלשים שעקבו אחריו, אך לא נמצא כל מידע חד-משמעי שקשר בין האב להיעלמותה של הבת.
נקודת המפנה
ב-10 בדצמבר 2002 התקבל מידע משב"ח פלסטיני שעבד כגנן, שאדם אשר הוא זיהה כדומה לפימשטיין נראה חופר בור ביער ליד המושבים אורה ועמינדב, כשלושה ימים לפני האירוע. בהמשך לחשדות כנגד האב הוא נעצר מיד וצוות של המשטרה נשלח ליער ומצא את המקום שבו נקברה הודיה ואת גופתה.
יום לאחר שנמצאה גופת הודיה, הודה האב, אלי פימשטיין, כי רצח את בתו על ידי הטבעתה באמבטיה לאחר שתכנן זאת מראש, ושיחזר את המעשה. התכנון כלל בין השאר את חפירת הבור שבו קבר אותה, כחודש לפני הרצח עצמו ובדיקת ממדיו והעמקתו שלושה ימים לפני הרצח. וכן לאחר קבירתה, ניסה לטשטש את האזור על ידי פיזור עלים שמצא בסביבה.
הליכים משפטיים
בכתב האישום כנגד פימשטיין צוין כי הוא תכנן לרצוח את בתו קודם לאירוע, בירי, תוך כדי שהוא פוצע את אמה, על מנת שתמשיך לשאת בכאב ובאובדן הבת. על פי כתב האישום פימשטיין רצח את בתו הודיה בשל סכסוך על תשלום המזונות ואופי הביקורים של בתו, ועל מנת לגרום סבל לרוני קדם, אמה של הודיה.
פימשטיין נכלא בבית המעצר ניצן עד תום משפטו, שם באוגוסט 2003 ניסה לשים קץ לחייו בתלייה. אולם סוהרים הבחינו בו וחילצו אותו ולאחר מכן הוא פונה לבית חולים.
ביולי 2004 גזר בית המשפט המחוזי בירושלים על אלי פימשטיין מאסר עולם, כאשר השופטים דוחים את טענותיו לבעיות פסיכיאטריות:
באפריל 2006 נגזר על פימשטיין בפס"ד תקדימי תשלום ופיצוי של כ-1.5 מיליון שקלים למשטרת ישראל על חיפושי השווא שגרם לה לבצע אחר הודיה. ביתו של פימשטיין נמכר על ידי כונס נכסים לשם תשלום הפיצוי.
The Best of Maggie Reilly: Past – Present – Future
The Best of Maggie Reilly: Past – Present – Future (בעברית: המיטב של מגי ריילי: עבר – הווה – עתיד) הוא אלבום האוסף השני של הזמרת-יוצרת הסקוטית מגי ריילי. אלבום האוסף יצא לאור ב-15 בינואר 2021, על ידי חברות התקליטים רד ברי רקורדס וטלמו מיוזיק. אלבום אוסף זה יוצא 23 שנים לאחר יציאת זה שקדם לו.
האלבום מחולק לשלושה חלקים: שירי עבר, שירי הווה (החלק הארוך ביותר) ושירי עתיד (החלק הקצר ביותר).
ברונו לנדסברג
ברונו לנדסברג (8 באוגוסט 1920 - 19 באוקטובר 2017) היה איש עסקים ישראלי ומייסד ויושב ראש חברת סנו.
ביוגרפיה
נולד בצ'רנוביץ (כיום באוקראינה) למשה ולאווה. אביו, שהיה סוחר ויבואן, נפטר ממחלת ריאות כשברונו היה בן שנתיים וחצי, והותיר אחריו רכוש שאפשר לאימו אווה לגדל אותו ואת אחיו הצעיר גניו. בגיל 14 עבר עמם לבוקרשט. ב-1940, ברח עם אחיו מאימת הנאצים  מזרחה חזרה לצ'רנוביץ. שם הכיר את רעיה ונישא לה. ביוני 1941 נמלט עמה לברית המועצות, תחילה לסראטוב, בה למד באוניברסיטה ספרות, היסטוריה וכלכלה; ולאחר מכן לבוכרה, שם נולד להם הבן אלכס.
ב-1944, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, חזר לבוקרשט וסיים את לימודיו. הוא התברג במערכת הקומוניסטית שהתגבשה ברומניה, וקיבל אות הצטיינות על השתתפותו כחבר המחתרת הקומוניסטית במאבק האנטי-פשיסטי. תרגם מספר יצירות מרוסית לרומנית. הוא עבד בעיריית בוקרשט, ובמקביל עבד בעסקי הטקסטיל של חותנו והקים מפעל טקסטיל קטן, אך הוא הולאם על ידי המדינה.
ב-3 במרץ 1952 עלה עם אשתו ובנו לישראל. תחילה התיישבו בקבוצת שילר, ולנדסברג עבד במטע הבננות, שיחק בתיאטרון המקומי וארגן במקום ריקודים סלוניים. לאחר מכן עברו בני המשפחה לתל אביב. לנדסברג החל את הקריירה כעוזר מחסנאי במכון המחקר של רפאל (נקרא אז "חיל המדע"). הוא התקדם לתפקיד קצין קישור בין אגף האספקה לצה"ל.
לאחר שלוש שנים עזב את משרד הביטחון והחל לעסוק בעולם חומרי הניקוי כשעבד כמנהל מכירות בחברה ליצור חומרי ניקוי "קדימה כימיקלים קורפוריישן", שלימים הפכה לחברת "קלין". ב-1958 מישכן את ביתו, שיעבד את רכושו וקיבל חוזה כמפיץ של החברה, לאחר שהסתכסכה עם המפיץ הקודם. הוא רכש קו חלוקה והקים את "החברה הדרומית לשיווק" ובכך הפך משכיר לעצמאי.
בשלבים הראשונים העסק נקלע לקשיי נזילות, אך לנדסברג התפרנס גם מהרצאות בנושאי שיווק וניהול מכירות במסגרת המרכז הישראלי לניהול. בעקבותיהן זכה במלגה בת חמישה חודשים להתמחות בשיווק בינלאומי באוניברסיטת הרווארד. ב-1961 חזר מארצות הברית והקים מפעל בבת ים, בו ייצר עם קבוצה קטנה של עובדים מוצר לניקוי אסלות, ובהמשך כדורי נפטלין ומטהר אוויר. ב-1963 קיבלה החברה זיכיון להפצת מוצרי "סקוטש ברייט" של חברת 3M, שזכו לפופולריות גבוהה בישראל.
לנדסברג היה חבר המועצה הציבורית של יוזמת ז'נבה. היה ידוע כתומך נדיב בתרבות בישראל. בין השאר תרם לתיאטרון יידישפיל ולאופרה הישראלית החדשה. ב-1984 הקים עם חנן זוז ושלום רונלי-ריקליס את התזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה. בנוסף היה שחקן טניס חובב וחבר מועצת הכבוד של מרכזי הטניס בישראל.
ב-2011 חלה בלימפומה. הוא נפטר בשנת 2017, ונקבר בבית העלמין בקיבוץ חורשים.
דבר מספר שפות, בהן צרפתית, גרמנית ועברית.
חיים פרטיים
במשך השנים שילב לנדסברג כמה מצאצאיו בחברה. בנו הבכור אלכס משמש כסגן היו"ר, ועד ראשית 2011 שימש כמנכ"ל. הבת אווה כיהנה אף היא בהנהלה. הנכדה איה, בתה של אווה, ממונה על פיתוח הייצוא, והנכד יובל, בנו של אלכס, החליף את אביו כמנכ"ל, כאשר עד קבלת מינוי זה שימש סמנכ"ל שיווק. תמר, בִתו של אלכס, משמשת כאחראית לפיתוח. התגורר ברמת אביב.
משפט (סרט)
משפט (באנגלית: Trial) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1955 עם גלן פורד, ארתור קנדי ודורותי מקגוויר בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי דון מנקייביץ ומבוסס על ספרו "משפט" שיצא לאור באותה שנה.
זאת דרמת משפט נוקבת עם גזענות קשה ונימה פוליטית אנטי קומוניסטית שנכתבה בעת המלחמה הקרה. נער היספני נאשם ברצח והופך לקרבן על רקע גזעי ולידיו של עורך דין קומוניסטי שמטרתו להרשיעו לטובת דעותיו הפוליטיות.
תקציר העלילה
דייוויד בלייק (גלן פורד) הוא פרופסור למשפטים באוניברסיטה. נאמר לו שאם ברצונו להמשיך באוניברסיטה, עליו לרכוש ניסיון בהופעה במשפטים. לאחר דחייה ממספר עורכי דין, הוא מתקבל אצל קאסל שמטיל עליו את התיק של אנג'ל.
בלייק חוקר את הנער שמודה שניסה לנשק את הנערה אך היא ברחה וכעבור זמן קצר נמצאה מתה. הרצח מעורר הפגנות בעיירה שבראשם אנשי קו קלוקס קלאן המגיעים לבית הכלא ומנסים להתפרץ ולערוך משפט לינץ' באנג'ל. בלייק מצליח לפזר אותם כשהוא מבטיח שהנער יזכה למשפט "ואחר כך ייתלה".
קאסל טס לניו יורק כדי "לגייס כסף" למימון המשפט. מזכירתו אייב (דורותי מקגוויר) נשארת כדי לעזור לבלייק ומתפתח ביניהם סיפור אהבה. תאודור מוטלי (חואן הרננדז), ממוצא אפרו-אמריקאי, מתמנה לשופט במשפט הטעון הזה. בלייק מצליח להוכיח כי חבר המושבעים מוטה והם מוחלפים. הוא חוקר את רופא המשפחה ומוכיח שהנערה סבלה מבעיה לבבית על רקע קדחת שיגרונית וזה כנראה גרם למותה.
קאסל מזמין את בלייק לכנס ענק בניו יורק לגיוס כספים לטובת המשפט. בכנס מעורר קסל את הקהל לתרום למען הנער ולמען מטרתה הצודקת של המפלגה הקומוניסטית התומכת בשוויון. הוא קורא לבלייק לנאום אבל זה מסרב.
המשפט נמשך וקסל חוזר לקליפורניה כשמטרתו הנסתרת היא להרשיע את אנג'ל שעם מותו ייהפך ל"קדוש" ויגדיל את הפופולריות של המפלגה. הוא מפטר את בלייק וחבר המושבעים מרשיע את אנג'ל ונותן לשופט אפשרות לקבוע את העונש. התובע ארמסטרונג (ג'ון הודיאק), לא מתנגד. בלייק מקבל רשות להופיע כידיד בית המשפט שם הוא נואם ומדגיש כי הנאשם הוא קטין ואשמת הרצח אינה מבוססת. השופט מחליט לשלוח את אנג'ל למוסד לשיקום עבריינים צעירים. קאסל מתרעם על כך והשופט גוזר עליו 30 ימי מאסר על ביזיון בית המשפט.
פרסים
ארתור קנדי היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
הוא זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע.
סאפיר תאידר
סאפיר סליתי תאידר (בערבית: سفير سليتي تايدر, בצרפתית: Saphir Sliti Taïder; נולד ב-29 בפברואר 1992) הוא כדורגלן אלג'יראי יליד צרפת המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אל-עין מליגת העל הסעודית ובנבחרת אלג'יריה.
קריירת מועדונים
בשנת גרנובל נקלעה לבעיות כלכליות ותאידר נמכר לבולוניה. ב-16 בינואר 2012, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבולוניה בתיקו 1–1 נגד נאפולי. ב-19 באוגוסט 2013, חתם לארבע וחצי שנים בבולוניה תמורת 5.5 מיליון אירו והשאלתו של דייגו לקסאט לבולוניה. ב-26 באוגוסט 2013 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו באינטר בניצחון 0–2 נגד גנואה.
ב-6 באוגוסט 2014, הושאל לסאות'המפטון בעקבות עסקת העברתו של דני אוסבלדו שעשה את הדרך ההפוכה. ב-1 בספטמבר 2014 שוחרר מסאות'המפטון לאחר שלא הצליח להשתלב במועדון והושאל לססואולו. ב-14 בספטמבר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 0–7 לאינטר. ב-31 באוגוסט 2015 הושאל לבולוניה לשנתיים. ב-14 בספטמבר 2015 ערך את הופעתו הבכורה בהפסד 0–2 לסמפדוריה. בסיום שתי העונות מימשה בולוניה את אופציית הרכישה וחתם באופן קבוע בקבוצה. ב-19 בינואר 2018 חתם במונטריאול אימפקט מ-MLS.
יוסי חורי
ביוגרפיה
נולד בבגדאד. משפחתו עלתה לישראל ב-1943 בעקבות הפרהוד וחזרה לעיראק לאחר חצי שנה. ולאחר מכן עלתה לישראל באופן סופי ב-1951 בעלייה ההמונית והתיישבה בתל אביב. בעקבות קשיי שפה לא למד בבית ספר ממלכתי, אלא בסנט ג'וזף ביפו. חורי התקשה בלימודיו ונשר מבית הספר בגיל 17 והתגייס בגיל זה לצה"ל כאלחוטן. הוא לא קיבל הכשרה מוזקילית ובמהלך שירותו הצבאי לימד את עצמו גיטרה. לאחר שירותו הצבאי עבד כמוכס בנמל יפו ממנה פוטר תוך זמן קצר.
סאפיר תאידר
קריירת מועדונים
ב-14 באוקטובר 2020, חתם תאידר עם אל-עין מליגת העל הסעודית.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, תאידר שיחק בכל הנבחרות הצעירות של צרפת, אך בשנת החליט לייצג את. ב-26 במרץ 2013 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת נגד בה הוא גם הבקיע את שער הבכורה שלו. תאידר שותף במונדיאל 2014 והיה שותף להעפלה של הנבחרת לשמינית הגמר של הטורניר.
יוסי חורי
ביוגרפיה
חורי, המתגורר בתל אביב, הוא אסטרונום חובב, המתמחה בבניית טלסקופים ובצילום אסטרונומי. בת אחיינו היא הפעילה החברתית וחברת הכנסת לשעבר סתיו שפיר, שקיבלה את שמה מתוך השיר "ציפורים נודדות" (שבו הפזמון החוזר מתחיל במילים "זה היה עם בוא הסתיו") שבביצוע הצמד.
חורי גרוש ואב לבן ובת.
ג'ון אלמיידה
ג'וּן דלזיאל אלמיידה (באנגלית: June Dalziel Almeida; 5 באוקטובר 1930 – 1 בדצמבר 2007) הייתה וירולוגית סקוטית, חלוצה בתחום הדמיה, זיהוי ואבחון של נגיפים. כישוריה במיקרוסקופיית אלקטרונים הביאו לה מוניטין בין־לאומי בתחום.
אלמיידה נולדה בגלגזו, ובגיל 16 נשרה מלימודי התיכון. למרות זאת, הצליחה למצוא עבודה כטכנאית בבית החולים בגלאזגו.
בשנת 1964 אלמיידה גויסה לבית הספר לרפואה של בית החולים סנט תומאס בלונדון. בשנת 1967 היא קיבלה תואר דוקטור למדעים על בסיס מחקריה והפרסומים שיצאו מהם, בעת שעבדה בקנדה, במכון הסרטן באונטריו ובסנט תומאס. לאחר מכן היא המשיכה במחקר בבית הספר המלכותי הרפואי לתארים מתקדמים (RPGMS), שהפך לימים לחלק מבית הספר לרפואה של האימפריאל קולג'.
היא הצליחה לזהות נגיפים שלא היו ידועים לפני־כן, כולל, בשנת 1966, קבוצה של נגיפים שנקראה לימים נגיף קורונה. החידושים והתובנות שלה בתחום מיקרוסקופיית האלקטרונים החיסונית (IEM) תרמו למחקר שקשור לאבחון של צהבת B, אדמת, HIV, ומחלות נגיפיות אחרות. מיקרוגרפי האלקטרונים שלה ממשיכים להיכלל בספרי הלימוד וירולוגיה, עשרות שנים לאחר שהפיקה אותם.
תרומות עיקריות
בספרם To Catch a Virus (2013), ג'ון בוס ומרילין ג' אוגוסט מתארים כיצד אלמיידה "מילאה תפקיד מכריע בהתאמת מיקרוסקופ האלקטרונים לעבודה וירולוגית לאבחון קליני."
לפני עבודתם של אלמיידה ואנתוני פיטר ווטרסון בשנות השישים, נעשו מעט מאוד שיפורים בהוכחת ההיתכנות מ־1941 לצבירת נוגדנים ייחודיים לנגיפים שניתן לראות במיקרוסקופ אלקטרונים. בשנת 1963, אלמיידה ניסתה לראשונה טכניקה של מיקרוסקופיית אלקטרונים חיסונית (IEM) להמחשה משופרת של נגיפים באמצעות שימוש בנוגדנים לצבירתם. בשנות השישים השתמשו אלמיידה ו־ווטרסון בצביעה שלילית (negative staining) במיקרוסקופיית אלקטרונים של נגיפים, טכניקה מהירה ופשוטה, וסיפקו תצפיות מפורטות ומצוינות למורפולוגיה של נגיפים, שחוללו בתחום מהפכה בן לילה.
בשנת 1966, בעזרת הטכניקות החדשות שלה, הצליחה אלמיידה לזהות קבוצה של "נגיפי נשימה אנושיים שלא אופיינו בעבר", תוך שיתוף פעולה עם דייוויד טיירל, אז מנהל מרכז המחקר להצטננות בסולסברי. טיירל הציע לקרוא לקבוצה החדשה "נגיפי קורונה" (coronaviruses). משפחת הנגיפים כוללת כעת את נגיף שגרם להתפרצות מחלת הסארס ב־2003, ואת נגיף ה־SARS-CoV2, הגורם למחלת נגיף הקורונה 2019.
ביוגרפיה
ג'ון דלזיאל הארט (June Dalziel Hart) נולדה ב־5 באוקטובר 1930 בגלאזגו לג'יין דלזיאל (סטיבן) ולהארי לאונרד הארט, נהג אוטובוס.
בשנת 1947, כאשר היא הייתה בת 16, היא עזבה את בית הספר, ולמרות כישרונה האקדמי, לא היו לה את האמצעים הכספיים ללמוד באותה עת באוניברסיטה. היא החלה לעבוד כטכנאית היסטופתולוגיה, תחילה במרפאה המלכותית בגלאזגו, ואחר כך בבית החולים סנט ברתולומיו, שם עבדה עד 1954.
מכון הסרטן באונטריו
בשנת 1954 היא נשכרה לתפקיד חדש כטכנאית מיקרוסקופיה אלקטרונית במכון הסרטן באונטריו, שם עבדה במשך עשר שנים.
בזמן שעבדה כמפעילת מיקרוסקופ אלקטרונים, היא ועמיתיה למכון הסרטן הפיקו סדרה של מחקרים המיישמים צביעה שלילית על בעיות קליניות.
בשנת 1963 היא הייתה הראשונה משלושה כותבים שפרסמו יחד מאמר בכתב העת Science, שבו הם זיהו חלקיקים דמויי נגיף בדם של חולי סרטן.
בשנת 1963 היא פרסמה עם עוד שני חוקרים מחקר שבו ביצעה צביעה שלילית של אנטיגן ונוגדן" במיקרוסקופ אלקטרונים.
בית הספר לרפואה של בית החולים סנט תומאס
עד 1964, אלמיידה קיבלה תואר דוקטור למדעים, על סמך פרסום תוצאות מחקריה שנערכו במכון הסרטן באונטריו ובסנט תומאס על מיקרוגרפיית אלקטרונים של נוגדנים.
בשנת 1964, טוני ווטרסון, שמונה זמן קצר לפני־כן לתפקיד יו"ר מחלקת המיקרוביולוגיה בסנט תומאס, פגש את אלמיידה בזמן ביקורו בטורונטו, וגייס אותה להצטרף לצוות המחקר שלו באחד מבתי הספר לרפואה הוותיקים והיוקרתיים ביותר בבריטניה – בית הספר לרפואה של בית החולים סנט תומאס, לימים חלק מקינגס קולג'. בסנט תומאס עבדה אלמיידה על נגיף הפטיטיס B ועל נגיפים שגורמים להצטננות. בשנת 1966 שיתפו ווטרסון ואלמיידה פעולה עם הרופא ומנהל המחקר על הצטננות דייוויד טיירל, שעבד על מערכת חדשה של תרבית איבר. צוותו של טיירל ניסה לגלות את נוכחותם של נגיפי רינו בתרביות רקמות של תאים שייצרו במעבדה. הם רצו לגלות נגיף נשימה מסוים שהם קראו לו B814. הפרופסור השוודי ברטיל הורן היה מסוגל ליצור את כל הנגיפים הנשימתיים של טיירל בתרביות איברים של תאים מדרך נשימה אנושית במעבדה, למעט הנגיף B814. המשמעות של קיום מערכת תרבית איברים זו הייתה שהם לא היו תלויים במתנדבים אנושיים כדי לחקור נגיפים אלה. הם רצו שיטה אמינה לגילוי הנגיף B814.
בספר "מלחמות קרות" (Cold Wars, יצא בשנת 2002), שטיירל כתב עם מייקל פילדר, הוא תיאר כיצד כאשר הוא פגש לראשונה את אלמיידה, היא נראתה כמי שמרחיבה היכולות של מיקרוסקופ האלקטרונים. על פי טיירל, לפני העבודה החדשנית של אלמיידה, היה מקובל לחשוב שנגיפים צריכים להיות מרוכזים ומטוהרים כדי שיהיה אפשר לזהות אותם עם מיקרוסקופ אלקטרונים. כאשר אלמיידה אמרה לטיירל שהיא יכולה "למצוא חלקיקי נגיף" בתרביות האיבר שהם אספו בטכניקות החדשות המשופרות שלה הוא היה סקפטי.
צוותו של טיירל שלח דגימות לאלמיידה בלונדון. אלה כללו דגימה שהוכנה עם נגיף B814, יחד עם דגימות שנדבקו במחלות השפעת וההרפס, שהיו ידועות היטב. כאשר בחנה אלמיידה את הדגימות דרך סריגי המיקרוסקופ שלה, היא זיהתה את כל הנגיפים הידועים, ותמונותיה חשפו את המבנה שלהם בצורה יפהפייה. אך חשוב מכך, היא ראתה גם חלקיקי נגיפים בדגימה של B814. היא אמרה לטיירל כי דגימות ה־B814 הזכירו לה חלקיקים שחקרה בעבר במחלה שנקראה דלקת סמפונות זיהומית של תרנגולות ובמחלה אחרת – דלקת כבד של צהבת עכברים. המאמרים שלה על אלה נדחו מכיוון שהבודקים התייחסו למיקרוגרפים האלקטרוניים שלה כאל "תמונות גרועות" של חלקיקי נגיף שפעת ידועים. היא אמרה לו שעתה היא יודעת ששלושת הנגיפים האלה היו משהו די חדש.
לדברי טיירל, לאחר שאלמיידה זיהתה את קבוצת הנגיפים הזאת, שלא הייתה מוכרת לפני־כן, הם נפגשו במשרדו של ווטרסון כדי להחליט על שמה. הנגיפים נראו כאילו היו מוקפים ב"הילה", שנקראת בלטינית "קורונה", וכך נולד השם "coronavirus" – "נגיף קורונה".
בשנת 1966, אלמיידה וטיירל כתבו: "החלקיקים האלה מרובי צורות (פלאומופרפיים), בגודל 800 עד 1200 Å, והם מוקפים בשוליים ארוכים של 200 Å. אי־אפשר להבדיל ביניהם לבין דלקת סמפונות של עופות, הנגיף היחיד שהיה ידוע לפני־כן בתור בעל מורפולוגיה כזאת."
בית הספר המלכותי הרפואי לתארים מתקדמים בלונדון (RPGMS)
בשנת 1968 היא פרסמה יחד עם טיירל מאמר בכתב העת Journal of General Virology, בנושא "דלקת סמפונות זיהומית של עופות".
בשנת 1971, תוך שימוש בטכניקת מיקרוסקופיית האלקטרונים החיסונית שלה, היא עשתה את התגלית פורצת הדרך, כי נגיף הפטיטיס B הכיל "שני מרכיבים נבדלים אימונולוגית – מעטפת חיצונית ומרכיב פנימי קטן".
מכון ולקאם
את השנים האחרונות של הקריירה המקצועית שלה בילתה במכון ולקאם לפני שפרשה לגמלאות. בזמן שעבדה בוולקאם, שמה הופיע במספר פטנטים בתחום הדמיית נגיפים.
בגמלאות
לאחר פרישתה ממכון ולקאם, היא חזרה בסוף שנות השמונים לתפקיד מייעץ, כאשר סייעה לייצר מיקרוגרפים של נגיף ה־HIV.
במהלך פרישתה פנתה לתחומים נוספים, הפכה למורה ליוגה, סוחרת עתיקות, ואף התמחתה בשיפוץ חרסינות סיניות עתיקות.
פרסומיה כוללים את "המדריך לאבחון מעבדתי מהיר של נגיף" (1979) עבור ארגון הבריאות העולמי.
השפעה
בבית הספר המלכותי הרפואי לתארים מתקדמים בלונדון (RPGMS), בשנת 1970, אלמיידה לימדה את אלברט קפיקיאן את הטכניקה של מיקרוסקופיית אלקטרונים חיסונית (IEM). קפיקיאן, שביקר בבית הספר למשך כחצי שנה מטעם מכון הבריאות הלאומי של ארצות הברית, השתמש בטכניקות שלה בזיהוי הגורם לגסטרואנטריטיס לא־חיידקי, שנקרא תחילה נגיף נורוולק, ולאחר מכן נורו־וירוס.
עבודתה של אלמיידה זכתה לתשומת לב מחודשת במהלך החודשים הראשונים של מגפת הקורונה ב־2020. הסיפור שלה, שלא היה ידוע מאוד, פורסם לראשונה על ידי העיתון הראלד בסקוטלנד ב־7 במרץ, על ידי ה־BBC ב־15 באפריל, על ידי הנשיונל ג'יאוגרפיק ב־17 באפריל. על פי הפרופסור לבקטריולוגיה יו פנינגטון, מדענים סינים זקפו לזכותה את עבודתה, כולל הטכניקות שפיתחה, את הזיהוי המוקדם של מחלת נגיף קורונה 2019. פנינגטון עצמו כינה את אלמיידה "החונכת" שלו.
חיים אישיים
אלמיידה עברה לטורונטו, אונטריו ועבדה במכון לחקר סרטן לאחר נישואיה ב־11 בדצמבר 1954 לאנריקה רוזליו (הנרי) אלמיידה (1913–1993), אמן מוונצואלה, שאיתו נולדה לה הבת ג'ויס.
לבתה ג'ויס, פסיכיאטרית, יש שתי בנות.
נישואיה הראשונים הסתיימו בגירושים בשנת 1982.
היא פרשה לגמלאות בשנת 1985 לבקסהיל-און-סי שבמזרח סאסקס עם בעלה השני, פיליפ סמואל גרדנר, וירולוג.
אלמיידה מתה בבקסהיל מהתקף לב בשנת 2007.
יסמין פייזיץ'
יסמין פייזיץ' (בבוסנית: Jasmin Fejzić, נולד ב-15 במאי 1986 בז'יבניצה שביוגוסלביה, כיום בבוסניה והרצגובינה) הוא כדורגלן עבר בוסני ששיחק בעמדת השוער. לפייזיץ' הופעה אחת במדי נבחרת בוסניה.
קריירת מועדונים
פייזיץ' היגר עם משפחתו כילד מבוסניה לגרמניה, והחל משנת 2001, כשהיה בן 15, שיחק כשוער בשטוטגרטר קיקרס. בשנת 2004 שיחק בקבוצת המילואים של המועדון, ובמקביל ערך שלוש הופעות בקבוצה הבכירה. בקיץ 2005 חתם בגרויטר פירט, אליה השתייך במשך שבע שנים. פייזיץ' ערך הופעות בעיקר בקבוצת המילואים ששיחקה בליגה האזורית הבווארית, ולאורך תקופתו בקבוצה ערך רק שתי הופעות בקבוצה הבכירה. בשנת 2007 הושאל פייזיץ' לשנתיים לאיינטרכט בראונשווייג, ששיחקה אז בליגה האזורית שהייתה אז השלישית בהיררכיית הליגות בגרמניה והתפצלה לשני מחוזות. בעונת 2007/08 סיים פייזיץ' עם בראונשווייג במקום השמיני במחוז שלו, שזה מיקום שהספיק כדי שבראונשווייג תיכנס לליגה הגרמנית השלישית המאוחדת שקמה בעונת 2008/09. בעונתו השנייה בקבוצה, 2008/09, סיים פייזיץ' עם בראונשווייג במקום ה-13 בליגה הגרמנית השלישית. בתקופתו בבראונשווייג, היה פייזיץ' השוער הראשון של הקבוצה. בקיץ 2009 חזר פייזיץ' לגרויטר פירט, ונשאר בה עד לקיץ 2012, כשהוא חזר לשמש שוער שני ולשחק בקבוצת המילואים.