cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרנסיס טרווליאן בקלנד
חיים וקריירה
בקלנד התחתן עם חנה פפס ב־11 באוגוסט 1863, שהייתה "אחות מצוינת" ומטפלת בחיות המחמד המגוונות שלהם.
בשנת 1880 הוא חלה ונפטר מאסתמה וברונכיטיס מעישון כבד של סיגרים. הוא נקבר בבית העלמין ברומפטון, לונדון.
היסטוריה של הטבע
בקלנד היה חלוץ "זואפאגיה": המחקר החביב עליו היה אכילת בעלי חיים אקזוטים. הרגל זה רכש מאביו, שבמקום מגוריו, הייתה מסעדה שהציעה מאכלים נדירים כמו בשר עכברים, פאי מבשר סנאים, לשון סוס ויען. בשנת 1859 הקים בקלנד את "אגודת ההתאקלמות" כדי להמשיך בחיפוש אחר מקורות מזון חדשים מהטבע. בקלנד הביא דוגמאות ממאות השנים הקודמות בהן אימצו למאכל עופות שונים שלא נאכלו קודם, וזאת בהשוואה לתקופתו עם אותו אוכל מונוטוני בזמן שלטונה של המלכה ויקטוריה. ביתו של בקלנד, רחוב אלבני 37, לונדון, היה מפורסם בזכות המסעדות והתפריטים המגוונים שלו, כולל, לעיתים חיות אקזוטיות, כמו בשר פילים.
כתיבתו הייתה לעיתים סתמית, אך תמיד חיה ומרשימה והפכה את ההיסטוריה של הטבע למושכת את קהל הקוראים ההמוני. הוא הפך לסופר פופולרי וגם ייסד כתב עת בשנת 1866. [23] הוא הפך למפקח על דייג הסלמון בשנת 1867, והמשיך בתפקיד זה עד סוף ימיו. בתפקיד זה הוא היה אנרגטי במיוחד, וניצל היטב את הכישרון שלו לפרסום. הוא שירת בוועדות שונות, עשה ניסויים בבריכות דגים ופיתח את המוזיאון לתרבות הדייג.
הוא לא תמיד היה חוקר מדען בשיטותיו ובדרכי הביטוי שלו. צ'ארלס דרווין השתמש בכמה מכתביו של בקלנד, כבוד שבקלנד לא העריך, מכיוון שהתנגד מאוד לדארוויניזם, כי הוא לא היה תאורטיקן, אלא חי את הצד המעשי של הטבע.
בקלנד ודייג
לאחר מותו, נוצרה קרן פיננסית, "קרן בקלנד", שהיא ארגון צדקה. היא מממנת מענק שנתי לניהול הרצאות פומביות באזורים רלוונטיים בבריטניה ובאירלנד בתחום הדייג המסחרי. בקלנד ישב בוועדות שונות בנושאי דייג בין 1875 למותו בשנת 1880.
בקלנד הקים את המוזיאון לתרבות הדייג בדרום קנסינגטון בשנת 1865, ויתרת אוספיו מוחזקת על ידי מוזיאון הדייג הסקוטי באנסטרוטר.
צומת עין אפק
צומת עין אפק הוא צומת מרכזי בצפון הקריות. הצומת מקשר בין כביש 4 בציר עכו-חיפה לכניסות לקריית ביאליק (כביש 7911) ולקריית מוצקין. מן הצומת ניתן להגיע לשמורת עין אפק, שכונת אפק ושכונת נאות אפק בקריית ביאליק, ובקריית מוצקין לשכונת נווה גנים ולחלקה הצפוני של העיר. בצומת ממוקמת תחנת מטרונית הנקראת "תחנת עין אפק".
יוסף סוויד
יוּסף (ג'ו) סוויד (בערבית: يوسف سويد; נולד ב-22 ביוני 1976) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה, במאי תיאטרון ורקדן ערבי-ישראלי.
ביוגרפיה
סוויד נולד בחיפה, למשפחה ערבית-נוצרית אדוקה. נאלץ ללמוד במסגרות חינוך יהודיות בעיר הולדתו, ועל כן אמר לו אביו: "יוסוף, תזכור שאתה פלסטיני". הוריו שלחו אותו גם למורה לערבית. היה חבר במקהלה של הכנסייה המרונית ששרו בערבית. סוויד סיפר שבצעירותו "הייתי מתחיל עם בחורות יהודיות ולא אומר שאני ערבי. ואז מאוחר יותר, כשזה הצליח, דווקא כן הייתי אומר. חלקן עזבו אותי בגלל זה".
הוא בוגר מגמת התיאטרון של אוניברסיטת תל אביב.
קריירה
סוויד החל דרכו בתיאטרון כשהצטרף לצוות השחקנים של התיאטרון הערבי-עברי שביפו, והשתתף לאורך השנים בהצגות "הערב שוב רוקדים" (1991), זוכת פסטיבל עכו "סמטת הכיסאות הלבנים" (1996), זוכת פסטיבל חיפה להצגות ילדים "אח אח בום טראח" (2003), "דרקון" (2004) ו"רעולים" (2005).
במהלך הקריירה התיאטרונית שלו שיחק אצל רות קנר ב"גילוי אליהו" ב-2001, "דברים שרואים מכאן לא רואים משם" ב-2002 ו"אצל הים" בשנת 2003. כמו כן שיחק ב"ג'ודי יקירתי" בתיאטרון תמונע בשנת 2002 וב"מיתוס" (2000) וב"פלונטר" (2005) בתיאטרון הקאמרי. השתתף בהפקה הבינלאומית "השעה שלא ידענו דבר זה על זה", ובמופע המחול "יחפים". בשנת 2001 החל לביים הצגות בתיאטרון הקהילתי שברמלה, בשיתוף שחקנים ערבים ויהודים.
סוויד עוסק גם במשחק קולנועי וטלוויזיוני. ב-2002 שיחק ב"זה לא אתה זה לא אני". בשנת 2004 שיחק בתפקיד משני בסרטם של איתן פוקס וגל אוחובסקי "ללכת על המים". בשנת 2005 השתתף סוויד בטלנובלה "טלנובלה בע"מ" לצד טלי שרון ושרון אלכסנדר, וב-2006 בטלנובלה "האלופה" לצד עפר שכטר, יהודה לוי ולירז צ'רכי. בשנת 2006 שיחק שוב בסרטו של איתן פוקס "הבועה" לצד דניאלה וירצר ואוהד קנולר, עליו היה מועמד לפרס אופיר וכמו כן דיבב והפעיל את הבובה "מחבוב" בתוכנית הילדים "רחוב סומסום" בערוץ הופ!.
בשנת 2008 שיחק בסדרת הטלוויזיה "על קצות האצבעות" ובסרטו של עמוס קולק "חסר מנוחה".
בשנת 2009 הופיע בסרט הספרדי "אגורא" בתור פיטר; שבוים על ידי אלחנדרו אמנבר.
בשנת 2010 הופיע לצד מנחי ערוץ הילדים בתור המדבב והמפעיל של בובה בשם צ'ובה, אשר משמשת כמנכ"ל ערוץ הילדים. באותה השנה שיחק במספר פרקים של הסדרה "עבודה ערבית" בערוץ 2.
בשנת 2011 שיחק בסדרה "2.3 בשבוע" בערוץ 10 וכן שיחק בתפקיד אורח במספר פרקים בעונה השנייה של הסדרה "עספור". עוד בשנת 2011 גילם אסיר בעיראק בפרק אחד בסדרה "הומלנד" שבערוץ שואוטיים האמריקאי.
בשנת 2012 גילם בסדרה הישראלית "חטופים" את עבדאללה, מחבל וראש ארגון טרור, בעונה השנייה. בנוסף, בשנה זו שיחק בסרט הקנדי-צרפתי "Inch'Allah" בתור פייסל.
בשנת 2013 שיחק בסרט הפלסטיני "Omar" בתור מענה.
בשנת 2014 שיחק בסרט "זינוק בעלייה", בבימויו של אורן שטרן ובהשתתפות איתי טיראן, שלמה בראבא ועוד. בנוסף, גילם בהפקה פלסטינית-צפון אמריקאית בתור שחקן שייקספיר בסרט "Mars At Sunrise".
בשנת 2015 גילם את אחת הדמויות הראשיות בסדרת הטלוויזיה "ג'וני ואבירי הגליל" של יס, כנער ליווי ערבי-ישראלי.
באותה שנה, הופיע סוויד בתפקיד הראשי בסדרה של סייד קשוע "התסריטאי", שהיא הפקה משותפת של רשות השידור וזכיינית הערוץ השני "קשת". הסדרה עלתה לשידור באוקטובר 2015 בערוץ הראשון ובדצמבר באותה השנה גם בערוץ 2. בשנה זו שיחק גם בתפקיד שאקיר חאן בסדרה "American Oddysey" בערוץ NBC האמריקאי. לפני כן, שיחק את ג'וזף בסרט הטלוויזיה של נשיונל ג'יאוגרפיק, "להרוג את ישו".
בשנת 2016 הופיע בתפקיד משני בפרק אחד בסדרה "משחקי הכס" שבערוץ HBO האמריקאי. בנובמבר באותה שנה החל לגלם את המאמן בסדרה הישראלית "פלאשבק" בערוץ הילדים.
בשנת 2018 החל לגלם את אמיר אל-חמתי בעונה השנייה של סדרת הדרמה והאקשן "כפולים".
בשנת 2019 שיחק את תפקידו של ג'ורג' סייף (שדר רדיו ובהמשך הסדרה נהפך לשר התקשורת) במיני-סדרה "אלי" ששודרה בנטפליקס. באותה השנה שיחק במותחן הפעולה האמריקאי "מתנקש אמריקאי".
בשנת 2020 שיחק בתפקיד קארים בסדרה האמריקאית-גרמנית "המורדת" בנטפליקס, על צעירה חרדית שבורחת לברלין עקב השידוך שבחרו לה דודתה וסבתה.
בשנת 2022 גילם את רזה שהאיד, אחת הדמויות הראשיות בסדרת דרמת הפשע האוסטרית של נטפליקס, "המתים של בלום".
חייו האישיים
ב-2008 נישא לבמאית תיאטרון הקאמרי היהודייה-ישראלית, יעל רונן. ב-2009 נולד לזוג בן בשם אלכסנדר סול. ב-2013 עברו בני הזוג לברלין בעקבות הצעת עבודה שקיבלה יעל. ב-2015 בני הזוג התגרשו. ב-2015 החל סוויד בזוגיות עם מגישת הטלוויזיה והרדיו היהודייה-ישראלית, עדי שילון, ובמרץ 2018 הם נישאו בטקס אזרחי בחו"ל. באוקטובר 2019 נולדה בתם.
הזוג מתגורר בברלין שבגרמניה, ומידי פעם מגיעים לארץ לטובת הפקות בהם משתתף יוסף.
רוזן (פירושונים)
{{פירושונים|* רוזן – תואר אצולה
אישים ששם משפחתם "רוזן" (לרוב קיצור או עברות לשם ביידיש או בגרמנית המכיל את הרכיב "רוזן", כגון רוזנבלום, רוזנשטיין, רוזנפלד, רוזנשטוק, רוזנבאום, רוזנצווייג):
ראו גם
}}
ולריה מקסיוטה
ולריה ולדימירובנה מקסיוטה (נולדה ב-27 בספטמבר 1987 בקייב) היא מתעמלת מכשירים אולימפית (לונדון 2012) ישראלית. חברה בנבחרת אוקראינה לשעבר, משנת 2007 מקסיוטה ייצגה את ישראל בתחרויות הבינלאומיות. היום מאמנת מוסמכת לפילאטיס מכשירים, פילאטיס מזרן וכושר, ראש וי סטודיו לפילאטיס בחדרה.
ביוגרפיה
מקסיוטה נולדה בקייב שבאוקראינה. החלה להתעמל בגיל חמש. המאמנת הראשונה שלה הייתה לודמילה אלכסנדרובנה פאסיוטה. במהלך כל הקריירה הספורטיבית באוקראינה היא התאמנה בבית ספר לילדים ונוער לחינוך גופני. בגיל 13 הפכה למתעמלת מקצועית עם קבלת התואר "מאסטר ספורטיבי" בהתעמלות. במשך כ-6 שנים ייצגה את אוקראינה בנבחרת הלאומית.
ב-2005, לאחר שזכתה במקום ראשון במכביה ה-17 קיבלה מקסיוטה הצעה לעבור לנבחרת ישראל. כעבור שנתיים קיבלה הצעה נוספת מבעל מועדון "מכבי-צפון", אהרון ליטווין, לעבור למועדון שלו ובמקביל לייצג את ישראל בנבחרת. הפעם מקסיוטה קיבלה את ההצעה ועלתה לישראל.
בשנת 2018 השתתפה בתוכנית הריאליטי "נינג'ה ישראל".
מערות קרלה
סוחרים רבים ושליטי סאטחוונה תרמו לבניית המערות האלה. הבודהיסטים, שהפכו מזוהים עם מסחר וייצור באמצעות הקשר המוקדם שלהם עם סוחרים, נטו למקם את המנזרים שלהם בתצורות גאוגרפיות טבעיות בסמוך לצירי סחר מרכזיים כדי לספק בתי מגורים לסוחרים. כיום מתחם המערות הוא אתר מוגן המצוי תחת פיקוח של המכון הארכאולוגי של הודו.
אפיון
מבחינה היסטורית נקשרו המערות לזרם בבודהיזם המכונה המהאסאחיקה (Mahāsāṃghika). המערות כוללות מנזר בודהיסטי המתוארך למאה השנייה לפני הספירה. מחוץ למנזר הבודהיסטי היו בעבר שני עמודים גדולים (בגובה של 15 מטר כל אחד). כיום נותר רק אחד מן העמודים, ובמקום שבו היה העמוד נבנה מקדש המוקדש לאלה עקברה, שלה סוגדים בעיקר קהילת אגרי וקהילת קולי שממומבאי.
ארכיטקטורה
מתחם מערות קרלה בנוי במורד גבעה סלעית שבמרחק של כ- מפונה, עם חלונות גדולים שנחצבו בסלע כדי להאיר את פנים המערות. המערות בקרלה הן חלק מקבוצה גדולה של מערות דומות שנחפרו בהרי סהאדרי בראשית האלף הראשון לספירה. בקבוצת מערות קרלה יש בסך הכל 16 מערות, כאשר שלוש מהן הן מערות השייכות לבודהיזם המהאיאנה. מרבית המערות הן מערות מסוג "לינאס", כאשר המערה החריגה העיקרית היא מערת צ'איטיה הגדולה, מערה מספר 8.
מערת צ'איטה הגדולה
המערה הראשית, המכונה מערת הצ'איטיה הגדולה, או מערה מספר 8 לפי המספור המקומי, מכילה צ'איטיה (או אולם תפילה) גדולה ומגולפת, כבר משנת 120 לספירה. זוהי מערת הצ'איטה הגדולה ביותר שנחצבה בסלע בהודו, באורך של ובגובה של  באזורים הגבוהים ביותר שלה. האולם כולל פסלים של בני-אדם, גם של זכרים וגם של נקבות, וכן פסלים של בעלי חיים כגון אריות ופילים.
מערת הצ'איטה הגדולה הזו, שהיא הגדולה שבמערות הצ'איטה שבדרום אסיה, נבנתה על ידי נהפנה השליט של הסאטארפס המערבי והוקדשה לו בשנת 120 לספירה.
היסטוריה
מערת צ'איטה הגדולה של קרלה נבנתה אחרי מספר מערות צ'איטיה נוספות שנבנו במערב הודו תחת חסות מלכותית. מעריכים כי הכרונולוגיה של מערות צ'איטה המוקדמות הללו היא כדלקמן: שלוש מערות בסביבות המאה הראשונה לספירה: ראשית מערה מס' 9 במערות קונדוויטי (Kondivite Caves), אחר כך מערה מס' 12 שבמערות בהג'ה (Bhaja Caves) ולבסוף מערה מס' 10 במערות אג'נטה (Ajanta Caves). אחריהן נבנו המערות בסדר הבא: מערה מס' 3 בפיטלקורה (Pitalkhora), מערה מס' 1 במערות קונדנה (Kondana Caves), מערה מס' 9 באג'אנטה (Ajanta), שעל פי עיצוביה המקושטים יותר, נבנתה כמאה מאוחר יותר, ואז מערה מס' 18 שבמערות נסיק (Nasik Caves), ומערה מס' 7 במערות בדזה (Bedse Caves), ורק לבסוף הגיעו ל"שלמות הסופית" כאשר נבנתה הצ'איטה הגדולה במערות קרלה.
רוטב עגבניות
רוטב עגבניות הוא שם כללי לרטבים רבים המבוססים על עגבניות, אשר לרוב משמשים כחלק מתבשיל (ולא כתיבול). רוטבי עגבניות נפוצים בתבשילי בשר וירקות, אך מוכרים בעיקר בשימוש כרטבי פסטה.
לעגבניות תכונות אידיאליות להכנת רטבים מוצלחים בפשטותם: יש להן טעם עשיר, תכולת מים גבוהה, מרקם רך והרכב מתאים לעיבוי הרוטב (כך שלא נדרש עיבוי על ידי רביכה, למשל).
רוטב עגבניות פשוט מכיל עגבניות קצוצות מבושלות מתובלות במלח. ניתן גם לקלף את העגבניות, לטגן אותן, ולהיפטר מהגרעינים כדי למנוע מרירות. לעיתים מוסיפים לרוטב מים או נוזל עשיר יותר, כגון ציר או יין, כדי למנוע הסמכת-יתר של הרוטב. לרוב מתחילים את ההכנה באידוי או הקפצה של בצל ושום לפני הוספת העגבניות. תבלינים מקובלים נוספים הם ריחן, אורגנו, פטרוזיליה, פלפל חריף ופלפל שחור.
במטבח הצרפתי
במטבח הצרפתי רוטב עגבניות הוא אחד מחמשת "רטבי האם" כפי שהוגדרו על ידי אוגוסט אסקופייה. הרוטב כולל בשר חזיר מומלח, בצל, ער אציל, טימין, מחית עגבניות או עגבניות טריות, רביכה, שום, מלח, סוכר ופלפל שחור. לרוב כולל הרוטב גם קמח וחמאה להכנת רביכה.
במטבחי הממלכה המאוחדת, ניו זילנד, אוסטרליה, דרום אפריקה
המונח "רוטב עגבניות" במטבחי הממלכה המאוחדת, ניו זילנד, אוסטרליה ודרום אפריקה משמש לרוב לתיאור תבלין תעשייתי דמוי קטשופ. רוטב זה משמש לפאי בשר, נקניקיות, בשר וצ'יפס. רוטב עגבניות המוגש עם פסטה מכונה "רוטב פסטה".
במטבח האיטלקי
למרות שעגבניות הגיעו לאירופה מ"העולם החדש" הספרדי במאה ה-16, רוטב העגבניות מתועד במטבח האיטלקי רק החל מהספר Lo scalco alla moderna מאת אנטוניו לטיני (נאפולי, 1692). לטיני היה השף של המשנה למלך הספרדי בנאפולי, ואחד ממתכוני העגבניות שלו נקרא alla spagnuola - "בסגנון ספרדי". שימוש ברוטב עגבניות עם פסטה תועד לראשונה בספר הבישול האיטלקי L'Apicio moderno מאת השף הרומאי פרנצ'סקו לאונרדי משנת 1790.
פיצה כוללת לרוב שכבת רוטב עגבניות המרוחה על הבצק, ומעליה תוספות שונות ולרוב גם גבינה.
במטבח המקסיקני
רוטב עגבניות היה תבלין במטבח האצטקי הקדום. האדם המערבי הראשון שתיעד רוטב כזה היה ברנרדינו דה סהגון, אשר תיאר רוטב מוכן שהוצע למכירה בשוק טנוצ'טיטלאן (כיום מקסיקו סיטי).
רוטבי עגבניות מקסיקנים בסיסיים הם רוטב אדום ורוטב ירוק. הם משמשים בסיס לרטבים חריפים ולמולה.
במטבח האמריקאי
בארצות הברית קיימים כמה סוגים של רטבי עגבניות תעשייתיים. "רכז עגבניות" עם מלח ועשבי תיבול, משמש לבישול ולרוב אינו נצרך כפי שהוא. "מחית עגבניות" ו"רסק עגבניות" דומים לרכז אך בסמיכות שונה. עבור מחית עגבניות ורסק עגבניות קיימות תקנות מחייבות של מנהל המזון והתרופות האמריקאי לגבי שיעור מוצקי העגבנייה במוצר, וככלל אינם מכילים תבלינים מלבד מלח; רוטב עגבניות אינו מתוקנן.
המונח רוטב עגבניות מתייחס גם לרוטב מבושל, לרוב עם שמן זית ושום, לעיתים גם עם בשר. גרסה פופולרית של רוטב כזה היא רוטב מרינרה, מונח איטלקי-אמריקאי המתייחס לרוטב עגבניות פשוט עם עשבי תיבול, לרוב פטרוזיליה וריחן. השם מרינרה נראה כרומז על מאכלי ים, אך בפועל אינו מכיל אותם. זהו אימוץ של מונח איטלקי, אשר באיטליה יוחס למורשת של ימאים ולפיכך קרוי כך.
במטבח הישראלי
המטבח הישראלי כולל מאכלים מסורתיים של העדות השונות ומושפע מאופנות בינלאומיות מודרניות, לכן גם מגוון התבשילים הכוללים רוטב עגבניות הוא סובב-עולם, בין השאר פיצה, רוטבי פסטה, קציצות ברוטב, חריימה, אבס קון ארוז, מוסקה, זיתים ברוטב עגבניות, במיה ברוטב עגבניות.
סמל זכויות יוצרים
סמל זכויות יוצרים, Ⓒ (אות C רישית הנתונה במעגל, ומסמנת את המילה האנגלית Copyright, זכויות יוצרים), הוא סימן כתב המסמן קיום זכויות יוצרים ביצירות. השימוש בסמל מתואר בחוק זכויות היוצרים של ארצות הברית, ובאופן בינלאומי על ידי האמנה הבינלאומית לזכויות יוצרים.
בישראל מעניק חוק זכויות יוצרים הגנת זכות יוצרים לכל יצירה ספרותית, אמנותית, דרמטית או מוזיקלית בתנאי שמדובר ביצירה מקורית של האדם. הגנה זו אינה מצריכה סימון של היצירה בסמל Ⓒ, אך נהוג להשתמש בו כדי להבהיר שמדובר ביצירה מוגנת. זה המצב גם במדינות רבות בעולם.
היסטוריה
הודעת זכויות היוצרים נדרשה לראשונה בארצות הברית, על ידי חוק זכויות היוצרים משנת 1802. על פי הקונגרס שבוושינגטון: "באופן כללי, הודעת זכויות היוצרים צריכה להופיע על היצירה המוגנת בזכויות היוצרים, אך במקרה של יצירה אומנותית, כגון ציור, ניתן היה לחרוט את הסימן על פני החומר של היצירה".
סמל זכויות היוצרים ©, הוצג בארצות הברית לראשונה בסעיף 18 בחוק זכויות היוצרים משנת 1909. באותה התקופה, החוק פעל רק על יצירות אמנותיות כגון ציורים, עבודות גרפיקה ופיסוליות. בשנת 1954, החוק הרחיב את שימוש הסימן בכל יצירה שפורסמה ובעלת זכויות יוצרים.
פצצת SDB
פצצת SDB (ראשי תיבות של: Small Diameter Bomb, פצצה בקוטר קטן) היא סדרה של פצצות מונחות למטוסי קרב רב־משימתיים תוצרת ארצות הברית. הדגם הנפוץ הוא GBU-39/B של בואינג שמכונה SDB I ודגם מתקדם יותר GBU-53/B של ריית'יאון המכונה SDB II נמצא בפיתוח. ייעודה הוא פגיעה כירורגית במטרות איכות ודיכוי הגנה אווירית. הפצצה נמצאת בשירות מספר מדינות, ובפרט בשירות חיל האוויר של ארצות הברית. הפצצה נמצאת בשירות חיל האוויר הישראלי בו היא מכונה ברד־חד, ומופעלת על ידי מטוסי ה־F-15I רעם, F-16I סופה ו־F-35I אדיר.
מאפיינים
הרעיון שמאחורי ה־SDB הוא יצירת פצצה קטנה ומדויקת שתאפשר פגיעה במטרות איכותיות ממרחק. היא כוללת כנפיים בתצורת "יהלום" שמעניקים לה יכולת דאייה של כ־ והיא מדויקת מאוד. היא קטנה וקלה יותר מפצצת JDAM רגילה ולכן כל מטוס יכול לשאת יותר יחידות ממנה. פצצת SDB I נושאת כ־ של חומר נפץ מרסק מסוג AFX-757 שלו יכולת חדירה של 1,000 מילימטר בטון מזוין.
הדגם המקורי, GBU-39/B SDB I, צויד בהנחיית ניווט אינרציאלי מסויעת GPS שאפשרה לו לתקוף מטרות נייחות כגון מצבורי דלק, בונקרים, מכ"מים וסוללות טק"א נייחות. הדגם המתקדם יותר GBU-53/B SDB II של ריית'און כולל גם ראש ביות תרמי ומכ"ם עם יכולת זיהוי מטרה אוטומטי, על מנת לאפשר לתקוף גם מטרות ניידות כגון טנקים, כלי רכב ונגמ"שי חפ"ק. לדגם SDB I יש CEP של 5–8 מטר והוא משיג זאת על ידי עדכון מתמיד של מערכת הניווט האינרציאלית שלו לפי נתוני ה־GPS.
בישראל
במאי 2023, במבצע מגן וחץ, נעשה שימוש בפצצות ברד-חד בסיכולים הממוקדים נגד בכירי הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
זיגמונט באומן
זיגמונט באומן (בפולנית: Zygmunt Bauman; 19 בנובמבר 1925 – 9 בינואר 2017) היה סוציולוג יהודי רבגוני אשר ידוע בעיקר בשל ניתוחיו על הקשרים בין המודרניות לשואה ועל תרבות הצריכה הפוסט-מודרנית.
באומן, יליד פולין, התגורר באנגליה ושימש כפרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת לידס וכפרופסור אמריטוס משנת 1990.
ביוגרפיה
על פי הצהרות חצי-רשמיות של היסטוריון מהמוסד הפולני לזיכרון לאומי, שהובאו בכתב-העת הנחשב לשמרני "אוזון" (Ozon) במאי 2006, מ-1945 עד 1953 שימש באומן בתפקיד דומה בחיל לביטחון פנים, ה-KBW – יחידה צבאית שהוקמה כדי להילחם בשרידי ההתנגדות לקומוניזם ובמחתרות האוקראיניות והגרמניות בפולין. על-פי כתב-העת, באומן נודע כמנהיג יחידה שלכדה מספר רב של לוחמי מחתרת, ועל כך קיבל ב-1950 את עיטור הגבורה הפולני. כמו כן, הכותב מביא ראיות לכך שמ-1945 עד 1948 פעל באומן כמודיע של הביון הצבאי. עם זאת, אופי שיתוף הפעולה שלו והיקפו אינם ידועים, כמו גם הנסיבות המדויקות שהביאו להפסקתו.
בעת שירותו בחיל לביטחון פנים, החל בלימודי סוציולוגיה באקדמיה למדעי החברה של ורשה, שהייתה בית ספר אוניברסיטאי של המפלגה הקומוניסטית של פולין. הוא המשיך בלימודי פילוסופיה באוניברסיטת ורשה – החוג לסוציולוגיה הוצא זמנית מתוכנית הלימודים הפולנית בשל הגדרתו כתחום "בורגני" – שם למד אצל סְטָנִיסְלָב אוֹסוֹבְסְקִי ויוליאן הוכפלד.
באומן הגיע לדרגת רב-סרן בחיל לביטחון פנים, עד ששוחרר בקלון ב-1953, בפתאומיות, לאחר שאביו פנה לשגרירות ישראל בוורשה על מנת לברר פרטים על עלייה לישראל. אירוע זה הוביל לניכור חריף זמני בין האב לבן, כיוון שבאומן לא רק שלא היה שותף לנטיותיו הציוניות של האב, אלא התנגד בחריפות לציונות. במהלך תקופת אבטלתו שלאחר השחרור, השלים את התואר השני שלו. ב-1954 מונה למרצה באוניברסיטת ורשה, בה הועסק עד 1968.
במהלך שהותו בבית הספר לכלכלה של לונדון, תחת פיקוחו של רוברט מקנזי, ערך מחקר מקיף על התנועה הסוציאליסטית הבריטית, שהפך לספרו החשוב הראשון. הספר יצא לאור בפולנית ב-1959, ומהדורה מתורגמת ומתוקנת הופיעה באנגליה ב-1972.
באומן המשיך לפרסם מספר ספרים, בהם "Socjologia na co dzień" ("סוציולוגיה של חיי היומיום", 1964), שהגיע לקהל עממי גדול בפולין ושמאוחר יותר היה לבסיס ספר הלימוד Thinking Sociologically ("חושבים סוציולוגיה", 1990) בשפה האנגלית.
בתחילה נשאר באומן קרוב לדוקטרינה המרקסיסטית הרשמית. אולם בהשפעת עבודותיהם של אנטוניו גראמשי וגאורג זימל הוא הפך ביקורתי יותר ויותר כלפי הממשל הקומוניסטי. בשל עמדתו הביקורתית כלפי המשטר, מעולם לא מונה לפרופסור, למרות שהשלים את הפוסט-דוקטורט (Habilitation). עם זאת, בפועל החזיק באומן במשרתו של מורו לשעבר, יוליאן הוכפלד, לאחר שב-1962 מונה הוכפלד לסגן מנהל המחלקה למדעי החברה של אונסק"ו בפריז.
לאור התגברות הלחץ הפוליטי והקמפיין האנטישמי בהנהגתו של השר הפופוליסטי מייצ'יסלב מוצ'אר, בינואר 1968 ויתר באומן על חברותו במפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית שהייתה בשלטון. כחלק מאירועי מאי 1968, הקמפיין האנטישמי הסתיים בטיהור, שהניע את רוב היהודים הפולנים הנותרים, כולל אינטלקטואלים רבים שסר חינם מלפני הממשל הקומוניסטי, אל מחוץ למדינה. באומן, שאיבד את משרתו באוניברסיטת ורשה, היה אחד מהם. אחרי שנאלץ לוותר על אזרחותו הפולנית כדי שיוכל לצאת מהמדינה, הוא עלה לישראל, למד עברית תוך חמישה חודשים, והחל ללמד באוניברסיטת תל אביב. אך עזב ב-1971, לאחר שהתאכזב מהאווירה הלאומנית בישראל שאחרי מלחמת ששת הימים וכיבוש השטחים. באומן קיבל משרה בחוג לסוציולוגיה של אוניברסיטת לידס, בה שימש לסירוגין כראש המחלקה. מאז פרסם כמעט רק באנגלית, שפתו השלישית, ותהילתו גדלה במהירות. למעשה, מאז שנות ה-90 המאוחרות (של המאה ה-20), באומן הפעיל השפעה ניכרת על התנועה נגד, או לשינוי, הגלובליזציה.
בראיון שנערך עמו בשנת 2011 בשבועון הפולני, "פוליטיקה", מתח באומן ביקורת על הציונות ועל ישראל, ואמר שישראל אינה מעוניינת בשלום וכי היא "מנצלת את השואה כדי להכשיר מעשים בלתי מוסריים". הוא השווה את גדר ההפרדה לחומת גטו ורשה, "שם מאות אלפי יהודים מתו בשואה". שגריר ישראל בוורשה, צבי רבנר, בתגובה כינה את הערותיו של באומן "חצי אמיתות" ו"הכללות חסרות בסיס".
חיים אישיים
באומן היה נשוי לסופרת יאנינה באומן עד מותה ב-2009. לבני הזוג נולדו שלוש בנות: לידיה באומן, ציירת; אירנה באומן, אדריכלית; ואנה ספרד, פרופסור לחינוך באוניברסיטת חיפה (היא נישאה לליאון, בנו של המשורר היידי דוד ספרד; בנם מיכאל ספרד הוא עורך דין המתמחה בזכויות אדם ופעיל שמאל).
עבודתו
הקשר של באומן עם המרקסיזם הביא אותו להתמקד בריבוד חברתי ובתנועת הפועלים. לאחר "שחרורו המכובד", כפי שהוא מכנה זאת (בעיתון הבריטי הגארדיאן, מ-5 באפריל 2003), מהגרסה האורתודוקסית של המרקסיזם, גילה באומן את כתבי ההוגה הנאו-מרקסיסט האיטלקי אנטוניו גראמשי. 'גילוי' זה הביא אותו לעבוד על נושאים תאורטיים יותר, בעלי חשיבות היסטורית, ובסופו של דבר גם גלובליים יותר. אלה הם הניתוחים העיקריים, ובמיוחד חלק ניכר מעבודתו שפורסם לאחר פרישתו מהוראה בלידס ב-1990, שהעניקו לו את השם הבינלאומי שיש לו כיום.
כבר באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20, בקריאתו (מ-1976 ב"לקראת סוציולוגיה ביקורתית" - Towards a Critical Sociology) להפוך את הסוציולוגיה ליותר משקפת מאשר תיאורית, נראתה בבירור התעניינותו של באומן בהדחת המוסריות הפנימית של צורה מסוימת של רציונליזם ובערעור עליה. לדעתו, במודרניות – אותה הוא מציין כעימות של סדר מצד אחד וכאוס מצד שני (ראו "מודרניות ואמביוולנטיות" (Modernity and Ambivalence) – יש אלמנט פנימי שמשמש להגבלת האיכויות, האַפּוֹרִיוֹת (כלומר, המעורפלות) בסופו של דבר, של החיים החברתיים. טיעון זה הביא אותו ב-"מודרניות והשואה" (Modernity and the Holocaust) לטעון שהשואה היא לא הדוגמה הטובה ביותר בהיסטוריה לנסיגה ברברית מן המודרנה חזרה לחייתיות קדם-חברתית, אלא שלמעשה היא מתלכדת עם העקרונות המודרניים ושהיא פרסה בפנינו עיקרים רבים מהרציונליזם המודרני, שבתחומים אחרים החברה המערבית גאה בהם באופן חד-משמעי. באומן טען, למשל, שהן החלוקה הביורוקרטית של העבודה (ולפיכך חלוקת החובה המוסרית) והן ההשקפה ההובסיאנית שלפיה בני האדם אינם מוסריים מטבעם, אך מוסריים מבחינה חברתית, היוו בסיס לאידאולוגיה שאפשרה את התרחשות השואה. כן השתמש באומן ברעיונותיהם של ההוגים היהודים דוברי הגרמנית חנה ארנדט ותיאודור אדורנו, וטען בהמשך להם שהרוע שבא לידי ביטוי בשואה היווה למעשה "רציונליות של הרוע".
ההיגיון ב"מודרניות והשואה" מהווה בסיס לעמדות שניתן לראות בעבודות אחרות שלו. אחת העמדות המשמעותיות ביותר היא הרעיון – בעקבות עמנואל לווינס ובניגוד, לדעתו, לפרויד, לדורקהיים ובמידה מסוימת, לוובר – שהחוויה האנושית הראשונה ביותר היא התלות ההדדית בחברה; ולפיכך, הקשרים האנושיים הראשונים הם קשרים מוסריים. אמונה זו ממלאת את הניתוח שלו על הגלובליזציה, שבאופן דומה לז'אן בודריאר, נוקט בעמדה שההפשטה הטכנולוגית שקודמת לקשריו של היחיד עם עולם "הגלובלי" מפלגת באותה מידה שהיא מגשרת. לפיכך, באומן הפגין שוב ושוב ספקנות בנוגע להנדסה חברתית רחבת היקף – בשלה מאשימים אותו שוב ושוב בפסימיות – בה הוא רואה את הדרך המהירה ביותר להשקפה תועלתנית על האנושות.
אחת מעמדותיו הנוספות, שקיימת רק בצורתה הראשונית ב"מודרניות והשואה", היא התאוריה שלו על "האחר" (ראה "מודרניות ואמביוולנטיות", 1991; "אתיקה פוסטמודרנית" [Postmodern Ethics], 1993). בעבודתו של באומן, הדמות ההיפותטית הזו אינה ניכרת בהנחות קיומיות ייחודיות (כמו "האחר" של אלבר קאמי), אלא היא תוצר של עמדתו כלפי החברה המודרנית. האחר של באומן הוא דמות שנוצרת על ידי החברה כל עוד היא מנסה לסדר באופן קוגניטיבי חלל פיזי וחברתי, ובכך היא יוצרת סוג של פסולת אנושית. במקום להיות ידיד או אויב, האחר של באומן הוא אדם שאינו מתאים לאף אחד מהקטגוריות האלה, כזה שנשאר בלתי ניתן להכרעה באופן מעורר חשד (האזכור כאן לחוסר-הניתנות-להכרעה [undecideability] של דרידה הוא מכוון). באופן זה האחר מעורר פחד מעצם קיומו: העובדה שאינו חלק מהסדר (המודרני) של החברה, כאחד שמתאים לעמדה שנקבעה מראש, מעוררת פחד כשהחברה נכשלת שוב ושוב לזהות במדויק את האלמנט הכל-כך לא מוכר הזה.
הפוסט-מודרניות של באומן
במהלך ראשית המאה ה-21 נסוג באומן מהתייחסויות מפורשות לחברה "פוסטמודרנית", תוך שהוא מעדיף את הביטוי "מודרניות נזילה".
באומן לא ראה את הפוסטמודרניות כטכנולוגית או כרלטיביסטית. הוא אפיין את הפוסטמודרניות כצורה "שלאחר-המוות" של המודרניות. כלומר, במודרניות של באומן, החברה נראתה כתהליך סידור והתקדמות לקראת חברה רציונלית. אלא, שזה סותר את האופי הפרקטלי והאָפּוֹרטי של החיים האנושיים, ולכן, עם התמוטטות הקולוניאליזם, האשליות הטכנולוגיות שלהם הפכו לדחויות. אם כן, הרעיון של באומן על הפוסטמודרניות מתבטא בשני אופנים: ראשית, ככוח מניע לקראת מטרה מסודרת בלתי ניתנת לזיהוי, שנמצאת אי-שם בתוך התמוטטות ה- "שייכים" וה-"לא שייכים"/"אחרים" (הווי בו תהליכי הסידור הקוגניטיביים של האחר והשונה והערכת האסתטיקה של האחר והשונה נמצאים בקונפליקט מתמיד); שנית, כדרך חיים המקבלת את ההבחנה האנושית הטבעית הזו ומתחשבת בה. מכאן, שתפיסתו את חיי החברה אינה כזו שמעמתת את המודרני עם הפוסטמודרני, אלא כזו המשבצת שתי לוגיקות שונות בתוך חיי החברה. מכאן גם, האפיון הנוכחי שלו את שתי הלוגיקות האלה כמודרניות דואלית - "מוצקה" ("קשיחה") ו"נוזלית".
פיצ'ילמו
פיצ'ילמו (בספרדית: Pichilemu; בשפה המקומית: יער קטן) היא עיר תיירותית במרכז צ'ילה, בירת פרובינציית קרדינל קארו במחוז או'היגינס. בעיר נמצאים חמישה אתרי מורשת של צ'ילה. חופי פיצ'ילמו הם מהמפורסמים בעולם עבור גלישת גלים, חוף הנקרא "פונטו דה לובוס" (Punta de Lobos) משמש לעיתים קרובות כמקום לתחרויות גלישה בינלאומיות. בעבר היה בעיר מזח אך הוא נשרף במלחמת האזרחים הצ'ילאנית.
דמוגרפיה
אוכלוסיית פיצ'ילמו לאורך השנים:
אברום ינובסקי
אברהם (אברום) ינובסקי (באנגלית: Avrom Yanovsky; 1911 – 1979) היה קריקטוריסט יהודי-קנדי. הקריקטורות שלו הופיעו החל משנות השלושים המוקדמות והודפסו בעיתון Canadian Tribune. בנו היה המוזיקאי זלמן ינובסקי.
קורות חיים
ינובסקי נולד בקריבי ריה באימפריה הרוסית (כיום אוקראינה), ומשפחתו היגרה לקנדה כאשר היה בן שנתיים. תחילת התגוררו בויניפג, שם למד בתיכון ובבית ספר לאמנויות, ולאחר מכן עבר לטורונטו, אונטריו.
נדב בן-יהודה
נדב בן יהודה (נולד ב-29 בפברואר 1988) הוא מטפס הרים ישראלי, מחלץ וצלם טבע בתנאי קיצון. הוא הישראלי הראשון שטיפס לפסגת הר אנאפורנה, והישראלי שכבש הכי הרבה פסגות של מעל 8,000 מטרים.
ביוגרפיה
בשנת 2012 בעת טיפוס לפסגת הר האוורסט ובמרחק של כ-250 מטרים מהפסגה, נתקל בן-יהודה במטפס טורקי מחוסר הכרה, והחל מיד בפעולת חילוץ שהייתה כרוכה גם בסיכון חייו שלו. במהלך החילוץ נאלץ להסיר את הכפפה מיד ימינו כדי לבצע פעולות מורכבות, ומערכת החמצן שברשותו נשברה לאורך כל הירידה מן ההר. החילוץ הסתיים בהצלחה אך כתוצאה מפעולת החילוץ סבל בן יהודה מפגיעות גופניות קשות, ובהן חשש כבד לקטיעת ארבע אצבעות מיד ימינו. על מעשה זה הוענק לו אות מופת בטקס אות הנשיא למתנדב. בעונת טיפוס זו של אביב 2012, נהרגו 10 מטפסים על הר האוורסט.
ב-9 במרץ 2012 שבר בן יהודה את השיא הישראלי בטיפוס מדרגות גורדי שחקים בקטגוריית Run-Up, וקבע אותו על 19,721 מדרגות כאשר טיפס את המגדל הגבוה ביותר בישראל - מגדל משה אביב, במשך 13 פעמים ברציפות.
באוקטובר 2012 ביצע בן יהודה טיפוס סולו אלפיני של שתי הפסגות הגבוהות ביותר ברכס הרי הפירנאים.
בשנת 2014 יצא בן יהודה לטיפוס של שני הרים של מעל 8,000 מטרים בעונת טיפוס אחת, והניף את כרטיס אדי על פסגת ההר השישי בגובהו בעולם, צ'ו אויו (8,206 מטרים מעל לפני הים).
בתחילת אוקטובר 2014 נקרא בן יהודה על ידי משרד החוץ ושגרירות ישראל בנפאל למשימות איתור וחילוץ באסון סופת השלגים שפגע ברכס ההימלאיה בנפאל. האסון נגרם על ידי סופת הציקלון הודהוד, והביא למותם של 43 בני אדם, כ-50 נעדרים ולמעלה מ-175 פצועים. בין הנפגעים באסון נהרגו 4 מטיילים ישראלים.
בסוף אוקטובר 2014 נשלח בן יהודה על ידי שגרירות ישראל בנפאל למשימת חילוץ באירוע שבו אוטובוס התהפך ונפל לתהום באזור רכס הלנגטאנג. התאונה הביאה למותם של 14 בני אדם, וחולצו למעלה מ-50 פצועים. בין הנפגעים בתאונה נהרגו שתי מטיילות ישראליות, וארבעה ישראלים נוספים נפצעו בדרגות שונות.
בשנת 2014 נבחר בן יהודה לפרס הספורטאי המצטיין בענף הטיפוס האלפיני על ידי ההתאחדות הישראלית לספורט תחרותי לא אולימפי.
בשנת 2015 היה בן יהודה הישראלי הראשון שכבש את פסגת הר האלברוס בעונת החורף. מדובר בהישג משמעותי מכיוון שבמהלך החורף הטמפרטורה בהר יורדת לפחות מ-55 מעלות צלזיוס מתחת לאפס, והרוחות בו נושבות במהירות של למעלה מ-85 קילומטרים לשעה.
ב-1 במאי 2016 היה בן יהודה הישראלי הראשון שכבש את פסגת הר אנאפורנה, ההר העשירי בגובהו בעולם (8,091 מטרים מעל לפני הים), הנמצא בנפאל ונחשב להר המסוכן בעולם.כיבוש פסגת הר האנפורנה הוא ייחודי מאחר שכשליש מהמטפסים אינם חוזרים בחיים ועד עתה טיפסו עליו בהצלחה רק כ-200 איש מכל העולם. אל הפסגה לקח בן יהודה את דגל מדינת ישראל, ודגל נוסף עליו רשומים שמות ישראלים שנספו באסונות בנפאל עד לאותה השנה, אשר היה מעורב בחיפושים אחר רבים מהם.
בספטמבר 2017 ביצע בן יהודה פרויקט טיפוס מהיר לפסגה של מעל 8,000 מטרים, ללא שימוש בבלוני חמצן וללא התאקלמות מוקדמת. ההר שנבחר היה מנסלו, השמיני בגובהו בעולם (8,163 מטרים מעל לפני הים), והטיפוס הושלם במהלך של 14 ימים.
בפברואר 2017 נבחר בן יהודה לרשימת האנשים המשפיעים ביותר מתחת לגיל 30 של מגזין פורבס ישראל.
במאי 2018 במהלך ניסיון העפלה ללא בלוני חמצן לפסגת הר קנצ'נג'נגה, נפל ונפצע בגובה 140 מטרים מתחת לפסגה. הוא נחשב תחילה כמת והעביר את הלילה והיום הבאים בתנאי קיצון של מעל 8,000 מטרים לבדו. למחרת זוהה וחולץ כשהוא סובל מכוויות קור ופציעות קשות, הובל לתחנת איסוף ממנה פונה במסוק לבית חולים בקטמנדו.
הרים שטיפס
אוורסט אלברוס אנאפורנה הר דנאלי קילימנג'רו הר קושצ'ושקו צ'ו אויו מנסלו קנצ'נג'נגה אקונקגווה קזבק
ישראל קפלן
ישראל קפלן (ביידיש: קאַפּלאַן; 29 במרץ 1902, כ"א באדר ב' תרס"ב, וולוז'ין, פלך וילנה, ליטא הרוסית – 4 בספטמבר 2003, ז' באלול תשס"ג) היה מחנך, סופר יידיש והיסטוריון יהודי ליטאי-ישראלי. ממניחי היסודות לאיסוף השיטתי של עדויות על אודות השואה ולתיעוד הפולקלור וההומור השחור של היהודים בגטאות ובמחנות. חתן פרס מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש (1987).
קורות חיים
ישראל קפלן נולד באביב 1902 בעיירה וולוז'ין, פלך מינסק, רוסיה (כיום בבלארוס), בנם של ביילה (ילידת העיירה) והרב יהושע קפלן (יליד מחוז בוברויסק, פלך מוהילב), ואח לחמישה. התחנך ב"חדר" ובישיבות, ולמד גם לימודי חול. ב-1919 עבר לעיר קובנה, שהייתה לבירתה בפועל של ליטא העצמאית. למד בסמינר למורים, והורה בבתי ספר עבריים בעיר. למד היסטוריה באוניברסיטת קובנה, ואת התזה שלו כתב על האינקוויזיציה הספרדית. היה פעיל בחוג הסופרים הצעירים "מיר אליין". נישא ללאה גרינשטיין (ילידת סיאד (Seda) 1903), אחות במקצועה ומשוררת. בני הזוג היו הורים לשניים: שלום (שוֹליק) (1933) ויהודית (1937).
את דרכו הספרותית החל ב-1926 עם פיליטונים שפרסם ב"קאָוונער טאָג", והמשיך לפרסם סיפורים, פיליטונים, מחזות ומאמרים בעיתונים היידיים הציוניים "דאָס וואָרט" ('המילה', ביטאון צ"ס בליטא) ו-"די אידישע שטימע" ('הקול היהודי', יומון יהודי ליטא הציוני) ובכל המאספים הספרותיים שהתפרסמו בקובנה בין 1930 ל-1940. בסיפוריו הרבה בתיאורים מהווי יהודי ליטא, ביידיש ליטאית עסיסית. חיבר ספרי לימוד בעברית ובליטאית.
עם הפלישה הנאצית בקיץ 1941 וכינון גטו קובנה נכלא בגטו עם אשתו וילדיו. כבר באוגוסט 1941, בראשית ימי הגטו, התמנה לכתוב ולערוך בחשאי את רשומות הגטו. בפברואר 1942 גורש לגטו ריגה (וגם משם הצליח להעביר לקובנה דו"ח מפורט על גורל 450 היהודים מקובנה שגורשו עמו). בהמשך שהה בגטו שאוולי, ובמחנות הריכוז קייזרוואלד (ליד ריגה), פוניבז', שטוטהוף ולבסוף דכאו (בדרום גרמניה). בכל תקופת השואה התמיד, בחשאי ותוך סיכון עצמי, בתיעוד הפולקלור וההומור השחור של האסירים בגטאות ובמחנות. קפלן שרד, וכמוהו בנו (שהתאחד עמו במרץ 1946), אך אשתו ובתו נספו בשואה: בתו, שהתחבאה אצל ליטאית, נתפסה ביוני 1944 והובלה לפורט התשיעי, שם נספתה; ואשתו נספתה בחיסול גטו קובנה ביולי 1944. בשואה נספו גם הוריו, שהתגוררו בווידוּקלֶה (Vidukle) שבמחוז רָסייני, שם כיהן אביו כרב העיירה, וכן אחיו הצעירים ליבה-חביבה סידרֶר, יאשה (יעקב) קפלן ושיינה-חיה רוזנשטיין ומשפחותיהם. במלחמה אבדו גם כל כתבי היד שלו.
בעידודו של הסופר היידי ה. לייוויק, שביקר בגרמניה ב-1946, החל קפלן לפרסם בקובצי "פֿון לעצטן חורבן" את החומר הפולקלורי שצבר על פיסות הנייר שאסף והסתיר במהלך המלחמה ובזיכרונו – מימרות, הלצות והומור שחור מפי יושבי הגטאות והמחנות. בשנת 1949 פרסם בהוצאת הוועדה ההיסטורית המרכזית במינכן את החומר הפולקלורי כקובץ "דאָס פֿאָלקס-מויל אין נאצי-קלעם: ריידענישן אין געטאָ און קאצעט" ('פי העם בצבת הנאצים: מימרות בגטו ובמחנה הריכוז'. מהדורה ב' מורחבת הופיע בהוצאת בית לוחמי הגטאות בשנת תשמ"ב-1982). בהמשך העלה את הכתב חומר נוסף.
בראשית שנת 1949, לאחר קום מדינת ישראל, עלה ארצה והשתקע בתל אביב. בארץ המשיך לעבוד בהוראה, ובמשך 14 שנה שימש כמורה להיסטוריה ומחנך בבית הספר ביאליק בעיר. במקביל התמיד בחקר השואה, פרסם שורת מונוגרפיות על חורבן קהילות ליטא, ועסק בעבודה ספרותית, בעיקר ביידיש, ופרסם סיפורים ומסות.
כתב לעיתונים וכתבי העת היידיים בישראל, בהם "די גאָלדענע קייט, "לעצטע נײַעס". כן כתב בעיתוני היידיש באפריקה: "אַפֿריקאַנער אידישע צײַטונג", "דרום־אַפֿריקע" (יוהנסבורג). כן פרסם מאמרים בנושאים ספרותיים גם בעיתונות העברית, והיה עורך בכתבי עת ספרותיים שונים. היה חבר מערכת ספרי הזיכרון "יהדות ליטא".
הסופר לוי שליט, בביקורתו על ספרו של קפלן "שליאך און אומוועג" ('משעול ולא-דרך'; 1964) ב"מעריב", כתב: ש' דב מ"חרות" קבע כי קפלן "לא רק שולט במכמני שפת האידיש; הוא גם מעשירה ומגוונה בסגנונו המיוחד. ואנו קוראים דברים בהשתאות רבה. ואכן יודע המחבר לספר... ראוי הספר שיתורגם לעברית – ולאלתר, כי אין דומה לספר זה מבחינת הידע וצורת ההגשה הספרותית שבו". יוסף פרידלנדר כתב בביקורת על "געשליידער" (1970) כי
מ-1964 ועד מותו פרסם תשעה קבצים ובהם סיפורים ומאמרים ביידיש מפרי עטו. עבודתו הספרותית זיכתה אותו בפרסים: בשנת 1977 זכה בפרס מטעם אגודת הסופרים היידיים בישראל (יידישן שרייבער-פֿאראיין אין ישראל); ב-1982 – בפרס פּינֶס; בשנת 1987 – בפרס מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש; וב-1995 – בפרס דוד הופשטיין ליצירה ספרותית ביידיש.
ישראל קפלן נפטר בירושלים בספטמבר 2003 בשיבה טובה, בגיל 101. זמן קצר לאחר פטירתו הופיע ספרו האחרון, "פֿון פֿאָלקסמויל און מיַינס" ('מפי-העם ומשלי').
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
פארק עדולם
פארק עֲדֻלָּם, או בשמו המלא פארק מערות עדולם, הוא פארק במזרח שפלת יהודה בחבל עדולם, המיוער ברובו, ומכיל שרידים ארכאולוגיים מתקופות שונות. הפארק נקרא על שם העיר המקראית עֲדֻלָּם, הנזכרת בתנ"ך, ומזוהה בתל הנמצא בתחומי הפארק.
הכשרת הפארק החלה לאחר שהושלמה גדר ההפרדה ממזרח לפארק אל עבר הרי חברון.
גאוגרפיה
הכניסה הראשית לפארק היא מכיוון מערב, מול הכניסה למצפה משואה (פארק בריטניה). הפארק נמצא באגני הניקוז של נחל האלה בצפון ונחל גוברין בדרום. שני הנחלים הם יובלים של נחל לכיש הנשפך לים התיכון ליד העיר אשדוד.
בתחומי הפארק היישובים גבעת ישעיהו, צפרירים ונחושה וכן חווה של חברת "כרמים" המנצלת את עמקים צרים בין הגבעות המיוערות לגידול כרמי יין. בתחום הפארק מתגוררות משפחות של בדואים ורועים באזור עם עדרי הצאן.
צומח וחי
רובו של הפארק הוא יער אורן אשר נטע על ידי הקרן הקיימת לישראל. במקומות שאינו מכוסה בצפיפות ביער האורן יש עצי חרוב, שיחה אלת המסטיק וכן עצים בעלי נוף נמוך כמו אשחר ארצישראלי ואלון מצוי.
בשטחים שבהם החורש הטבעי נעלם ונותר סלע קירטון בלבד, שולטת בתה של בני שיח נמוכים בעיקר סירה קוצנית. ליד מערות עדולם צומחים עצי אלה אטלנטית.
בעלי החיים המצויים בפארק הם היונקים: צבי ארץ-ישראלי, תן זהוב, שועל מצוי, חזיר בר, גירית מצויה וארנבת, המכרסמים: דרבן, גרביל הסלעים וחולד ארצישראלי וכן עופות נדידה, בעיקר ליד שוקתי מים המיועדות למרעה הצאן.
ארכאולוגיה
במשרדי הקרן הקיימת, מצפון לצומת גבעת ישעיהו, פועל מרכז חינוכי משותף לרשות העתיקות ולקרן קיימת לישראל. המרכז עוסק בלימוד ובחפירות ארכאולוגיות. במקום יש תצוגה של פריטים ארכאולוגיים שנמצאו בחפירות באזור.
בתחום הפארק אתרים ארכאולוגיים רבים, ובהם:
נופש ופנאי
בפארק שני שבילים מסומנים לרוכבי אופניים:
שמורת חורש עדולם
ליד פארק מערות עדולם מצויה שמורת חורש עדולם. שטח השמורה הוא 5,000 דונם ובה נשמר חורש ים תיכוני במלואו, הכולל עצי אשחר ארצישראלי, אלון מצוי, קטלב מצוי עזרד קוצני, אלת המסטיק, מיני לוטם ואזוב מצוי. בתחומי השמורה נמצאת חורבת מדרס.
הפקת פצלי שמן
בדצמבר 2009 החלו קידוחי חיפוש לפצלי שמן בפארק עדולם, כשלב מקדים להפקת נפט מפצלי שמן בשיטת in-situ, חימום הקרקעות כדי להזרים נפט לצינורות, והוצאת גופרית בבתי זיקוק במקום. לאחר מאבק תושבים בוטל הפרויקט ובכך נשתמר לדורות הבאים אופיו הכפרי חקלאי של האזור.
ג'ון קרטר (דמות)
ג'ון קרטר (באנגלית: John Carter) הוא דמות בדיונית שנוצרה על ידי סופר הספרות הזולה אדגר רייס בורוז ואשר הופיעה בסדרת ספרי בארסום. אף על פי שמקורו של קרטר מוירג'יניה בכדור הארץ, הוא מבקר במאדים ולעיתים מכונה בשם ג'ון קרטר ממאדים עם התייחסות לרקע הכללי בו מתרחשות הרפתקאותיו.
ג'ון קרטר הופיע לראשונה ברומן הנסיכה ממאדים, סיפורו הראשון של בורוז שהתרחש על גרסה בדיונית של מאדים אותה כינה הסופר בשם "בארסום". הסיפור נכתב בין יולי לספטמבר 1911 ואוגד כסדרה בשם "תחת ירחי מאדים" בגליונות המגזין All-Story, שהתפרסמו בין פברואר ליולי 1912. הסדרה פורסמה לראשונה בצורת ספר באוקטובר 1917.
קרטר הופיע בכרכים נוספים בסדרה, ביניהם בכרך השני אלילי מאדים (1918), בשלישי שר-המלחמה של מאדים (1919), בשמיני חרבות מאדים (1936), בעשירי לאנה מגאתול (1948) ובאחד עשר ג'ון קרטר ממאדים (1964). ג'ון קרטר הוא גם דמות משנה חשובה בכרך הרביעי, תוביה נערת מאדים (1920) ובתשיעי האנשים הסינתטיים ממאדים (1940). דמותו גם הופיעה ברצועות קומיקס רבות משנות ה-30 ושנות ה-40 של המאה ה-20, בכתיבתו של ג'ון קולמן בורוז, וכן בעיבודי קומיקס שנעשו לדמות על ידי חברות הקומיקס DC קומיקס, מארוול קומיקס ודארק הורס בשנים 1972–1973, 1977-1979 ו-1996, בהתאמה.
סרט לייב אקשן על עלילות הדמות יצא ב-9 במרץ 2012, "ג'ון קרטר ממאדים", בכיכובם של טיילור קיטש כג'ון קרטר ולין קולינס כדג'ה ת'וריס.
סקירה
גובהו של קרטר הוא מטר שמונים ושמונה סנטימטר, ולו שיער שחור קצר ועיניים אפורות-כמתכת. בורוז משרטט אותו כישות אלמותית. בפתיחת הספר "הנסיכה ממאדים", הסופר מגלה לקורא כי קרטר אינו זוכר את ילדותו. דורות רבים של בני משפחתו מתייחסים אליו כ"דוד ג'ק", משום שהוא תמיד האריך חיים וראה את בני משפחתו מזדקנים ומתים בעוד הוא נותר צעיר.
במאדים - לו קוראים ילידיו בארסום - קרטר נתקל ביצורים חייזריים אימתניים הדומים לחיות מהמיתולוגיה העתיקה וכן בני אנוש נוספים, ומוצא את יעודו כלוחם ומושיע עבור תושבי הכוכב. הוא זוכה בידה של הנסיכה דג'ה ת'וריס, אך מקריב את עצמו כדי להציל את בארסום. הוא מתעורר לאחר מותו השני ומגלה כי הוא שוגר חזרה לגופו הגשמי בכדור הארץ. עד מהרה, הוא הופך לעשיר לאחר שמצא זהב באריזונה. הוא מעביר את שארית ימיו בקוטג' קטן בנהר הדסון אשר בניו יורק, שבו הוא מת פעם נוספת בשנת 1886.
מותו של קרטר אינו מתברר כאמיתי, משום שהוא מועבר שוב לבארסום, ולאחר מספר הרפתקאות נוספות עולה לתואר שר מלחמה. הוא חוזר לכדור הארץ במספר מקרים, בהם הוא מגולל את עלילותיו בפני אחיינו, ומגלה לו כי למד לשלוט במסע האסטראלי בין כוכבי הלכת. במהלך הרפתקאותיו במאדים, גופו הארצי מתחדש מתוך קבר מיוחד הנפתח רק מבפנים.
לג'ון קרטר ודג'ה ת'וריס נולדים בן ובת, קרטוריס וטארה. קרטוריס משחק תפקיד חשוב בעלילות "אלילי מאדים" ו"שר-המלחמה של מאדים", והוא הפרוטגוניסט בספר "תוביה נערת מאדים". טארה היא גיבורת אנשי-השחמט ממאדים (1922), והיא אימה של לאנה, גיבורת "לאנה מגאתול".
אמריקאנקה
אמריקאנקה הוא כינויו של מרכז המעצר לפני המשפט של הקג"ב הבלארוסי (ברוסית: СИЗО КГБ) זהו כלא לעיכוב אסירים זמניים במרכז מינסק, המופעל על ידי הקג".ב של בלארוס. הכלא משמש למעצר אנשים שנגדם מתבצעת חקירה על ידי הקג"ב, בפרט במקרים בהם מדובר באינטרסים של המדינה.
היסטוריה
ראשית הכלא כבית סוהר פנימי של המשטרה החשאית הסובייטית, הצ'קה. הוא הוקם בשנות העשרים של המאה העשרים כחלק ממכלול בניינים ששימש את הצ'קה. כינויו "אמריקאנקה" (האמריקאית) מתייחס לצורה של הכלא בתור בפנאופטיקון, שהתבסס על העיצוב של בתי כלא בארצות הברית.
בשנת 1946, לאחר תום מלחמת העולם השנייה ושיקום השליטה הסובייטית בבלארוס, שופץ הבניין.
סנקציות נגד עובדי הכלא
בעקבות פיצוץ מחאות האופוזיציה הדמוקרטית לאחר כביכול טענות לזיופים בבחירות לנשיאות בשנת 2010, מספר קציני קד"ב הועמדו לרשימת הסנקציות של האיחוד האירופי. הסנקציות הוסרו בשנת 2016 בעקבות שיפור ביחסי בין בלארוס לאיחוד האירופי.
מייק מק'ריידי
מייקל דייוויד "מייק" מק'ריידי (באנגלית: Michael David McCready; נולד ב-5 באפריל 1966) הוא מוזיקאי אמריקאי, המשמש כגיטריסט המוביל של להקת הגראנג' פרל ג'אם, שהוא אחד ממייסדיה. מק'ריידי היה חבר במקביל לפעולתו בפרל ג'אם בלהקת מד סיזן ובסופר גרופ טמפל אוף דה דוג. הוא נחשב לאחד מהגיטריסטים המובילים של סצנת הגראנג'.
ביוגרפיה
מק'ריידי נולד בעיר פנסקולה שבפלורידה ובהיותו תינוק משפחתו עברה לסיאטל שבוושינגטון, בה העביר את שנות נעוריו. בגיל צעיר מק'ריידי התחיל לנגן בגיטרה, ובילדותו הוא האזין למוזיקאי רוק שונים כדוגמת להקות קיס ואירוסמית' ולגיטריסטים ג'ימי הנדריקס וקרלוס סנטנה. בתיכון הוא היה חבר בלהקה בשם Shadow שהקים ביחד עם חבריו לספסל הלימודים. לאחר שסיים את התיכון מק'ריידי וחברי הלהקה נסעו ללוס אנג'לס בניסיון להשיג חוזה מקצועי ללהקה ולנסות לפרוץ לסצנת הרוק. ב-1988 הלהקה התפרקה ומק'ריידי חזר לסיאטל. לאחר התפרקות הלהקה, מק'ריידי ויתר למשך תקופה על חלומו להיות מוזיקאי והלך ללמוד בקולג' קהילתי ולפרנסתו עבד בספריית וידאו. מק'ריידי החליט לחזור לנגן בגיטרה ולנסות להצליח בתחום המוזיקה לאחר שנכח בהופעה של סטיבי ריי וון ובעזרת חבר מהקולג' ששכנע אותו לחזור לנגן. מק'ריידי הצטרף ללהקה בשם Love Child, ושימש כגיטריסט של הלהקה.
באחת ההופעות של הלהקה נכח סטון גוסארד, הגיטריסט של להקת הגראנג' מאת'ר לאב בון מסיאטל שהתפרקה בשל מותו של סולן הלהקה, אנדרו ווד, ממנת יתר. גוסארד התרשם ממק'ריידי והציע לו לנגן ביחד, לאחר כמה חודשים שהשניים ניגנו ביחד הם התחברו עם ג'ף אמנט שהיה בסיסט מאת'ר לאב בון. השלושה הקימו ביחד עם סולן להקת הגראנג' סאונדגרדן, כריס קורנל, ומתופף סאונדגרדן, מאט קמרון, את ההרכב טמפל אוף דה דוג שמטרתו להקליט אלבום להנצחתו של אנדרו ווד. במקביל להקלטת האלבום של ההרכב טמפל אוף דה דוג, מק'ריידי, גוסארד ואמנט חיפשו סולן ללהקה שהם מתכננים להקים. השלושה צירפו את אדי ודר, ששימש כסולן משנה לקורנל, באלבום טמפל אוף דה דוג. ודר הפך לסולן ההרכב החדש, פרל ג'אם. ללהקה הצטרף המתופף דייב קרוסן, שעזב זמן קצר לאחר הקלטת האלבום הראשון. האלבום הראשון, "Ten", נחשב לאחד מהאלבומים הטובים בסצנת הגראנג' ועד היום על ידי רבים נחשב לאלבום המצליח ביותר של הלהקה. מק'ריידי ביסס את מעמדו כאחד הגיטריסטים המובילים בסצנת הגראנג' והוא לקח חלק בכל אלבומי הלהקה, בהם לרוב הוא הגיטריסט הראשי.
בשנת 2017, מק'ריידי וחבריו לפרל ג'אם זכו להיכנס להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
לאורך שנותיו בפרל ג'אם מק'ריידי ניגן במגוון גיטרות. בתחילת דרכו בלהקה הוא ניגן בעיקר בפנדר סטראטוקסטר, אך בהמשך ניגן גם בגיטרות שונות כמו גיבסון לס פול. בנוסף, מק'ריידי גם החליף סוגים שונים של מגברים במהלך הקריירה שלו; הוא השתמש במגברים שונים של פנדר וגם במגברי וינטג' של חברת אורנג'.
עם הזמן מק'ריידי תרם יותר ויותר מילים ולחנים לשירים של פרל ג'אם. התרומה המוזיקלית הראשונה של מק'ריידי ללהקה היה כתיבת המוזיקה ביחד עם ג'ף אמנט לשיר "Yellow Ledbetter" (מהסינגל "Jeremy"), והשיר הפך מאז לשיר שסוגר את הופעות הלהקה באופן כמעט קבוע. לאחר שהוא השתתף בהלחנה בחלק משירי האלבום "Vs" ובהלחנת השיר "Present Tense" מהאלבום "No Code", הוא הלחין שלושה שירים לאלבום "Yield". אחד מהם, "Given to Fly", הפך לאחד מלהיטיה הגדולים ביותר של הלהקה. המלים הראשונות שכתב מק'ריידי ללהקה היו לשיר "Inside Job" מהאלבום "Pearl Jam" משנת 2006.
מק'ריידי נשוי לאשלי אוקונור. לזוג שלושה ילדים והם מתגוררים בסיאטל. מק'ריידי חולה במחלת המעיים האוטואימונית קרוהן ממנה הוא סובל מגיל 21. לאורך השנים, מק'ריידי פועל רבות להעלאת המודעות למחלה ומעורב בפעילויות צדקה שונות שמטרתם להעלות את המודעות לקרוהן. בשנת 2012 הוא הופיע בסרטון ובו הוא מביע תמיכה בתוכנית ביטוח הרפואה של אובמה.
למניסקטה
בגאומטריה אלגברית, למניסקטה (באנגלית: Lemniscate) היא עקומה שמזכירה בצורתה את הספרה שמונה. המושג בא מהמילה הלטינית "lēmniscātus" שפירושה "מעוטרת עם סרטים".
מקורות מוקדמים
את העיסוק הראשוני בעקומות בעלות צורה כשל הספרה שמונה ניתן לייחס לפרוקלוס, פילוסוף ומתמטיקאי יווני נאופלטוניסטי מהמאה ה-5 לספירה. פרוקלוס התייחס לחיתוכים של טורוס על ידי מישור שמקביל לציר הטורוס. רוב החתכים האפשריים מורכבים מעקום או שני עקומים אובליים נפרדים; עם זאת, הוא הבחין שבמקרה הגבולי, כאשר המישור החותך משיק למשטח הפנימי של הטורוס, אז החתך מקבל את הצורה של הספרה שמונה, אשר לה פרוקלוס קרא "אזיקי סוס" (אמצעי להחזקת שתי הרגליים של הסוס יחדיו). המונח "למניסקטה" הופיע לראשונה במאה ה-17.
הבנייה של עקומים כחיתוך של הטורוס על ידי מישור שמקביל לציר הטורוס מובילה ישירות להגדרה האלגברית שלהם כאוסף האפסים של הפולינום ממעלה רביעית: כאשר המקדם d שלילי, והמקדמים c,d,e נקבעים על ידי המידות של הטורוס ומרחק המישור מצירו a.
הלמניסקטה של ברנולי
ב-1694 חקר יוהאן ברנולי את המקרה שבו האובל של קאסיני הופך ללמניסקטה (שכעת נקראת הלמניסקטה של ברנולי) בהקשר של "בעיית האיזוכרונות" שהוצעה קודם על ידי לייבניץ. עקומה זאת ניתנת לתיאור אנליטית על ידי המשוואה הפולינומית. אחיו של יוהאן, יאקוב ברנולי, חקר גם הוא את העקומה באותה שנה, והוא שהעניק לה לראשונה את השם "למניסקטה". זהו מקרה פרטי של העקום שנוצר על ידי חיתוך של מישור בטורוס כאשר d=-c, מצב שקורה כאשר הלמניסקטה היא חתך של טורוס אשר החור הפנימי שלו והחתך המעגלי שלו (כלומר חתך ה"צינור" שכופף לכדי טורוס) הם בעלי אותו קוטר.
בקואורדינטות קוטביות משוואת הלמניסקטה של ברנולי היא:.
חלוקת הלמניסקטה בעזרת סרגל ומחוגה
בעבור חלוקת עקומת הלמניסקטה לחלקים שווים קיים קריטריון אנלוגי לזה של חלוקת המעגל בעזרת סרגל ומחוגה. במקרה של חלוקת המעגל לקשתות שוות, גאוס הוכיח שניתן לחלק את המעגל ל-n קשתות שוות אם ורק אם n הוא מכפלה של חזקה של 2 וראשוני פרמה שונים. בהקדמה לפרק השביעי של "מחקרים אריתמטיים" שלו (מאמר 335), גאוס כתב:
בכתביו של גאוס שלא פורסמו מופיעה חלוקה אלגברית מפורשת של הלמניסקטה לשלושה וחמישה חלקים שווים. עם זאת, דבר בכתביו שנותרו לא כולל תוצאה מקיפה כמו התוצאה שלו בנוגע למעגל. הראשון שפתר את הבעיה של חלוקת הלמניסקטה ל-n חלקים שווים באופן מלא היה נילס הנריק אבל ב-1827, בהשראת ספרו של גאוס, שמצא שהלמניסקטה ניתנת לחלוקה לחלקים שווים בדיוק עבור אותם ערכים של n כמו במקרה של המעגל, דהיינו: כאשר כל p_i הוא מהצורה 2^{2^h} +1. תוצאה נפלאה זאת שימשה, אולי יותר מכל תוצאה אחרת, כדי להדגים את התפקיד המאחד שיש לפונקציות אליפטיות בגאומטריה, באלגברה ובתורת המספרים.
חלוקת הלמניסקטה ל-n חלקים שווים שקולה לבניית שורשי היחידה הלמניסקטיים, שהם מספרים אלגבריים. נוסחאות החיבור מטילות על קבוצת השורשים פעולה ההופכת אותה לחבורה הציקלית מסדר n. בדומה למקרה של סיפוח שורשי יחידה רגילים, הרחבת השדות  היא הרחבת גלואה, שחבורת גלואה שלה איזומורפית לחבורת אוילר של n. התוצאה של אבל נובעת מעובדות אלה, בדומה למיון המצולעים המשוכללים הניתנים לבניה.
ז'יגמונד לאסלו
ז'יגמונד לאסלו, (במקור זינגר, בהונגרית: László Zsigmond; בודפשט (נאג'טטן), 23 במאי 1893 – בודפשט, 28 ביולי 1981) היה היסטוריון מוזיקה, פילולוג וקנדידט (דוקטורט זוטר) למדעי המוזיקה (1972). זוכה פרס פרנץ ארקל ב-1962 (פרס ממלכתי למלחינים מצטיינים, מנהלים מוזיקליים ופעילות אמנותית). מחקריו בתחום האקוסטיקה של הדיבור בולטים ונלמדים עד היום.
ביוגרפיה
ז'יגמונד זינגר נולד במשפחה יהודית ביישוב נאג'טטן (Nagytétény) שהוא היום חלק מרובע 22 של בודפשט בגדה הימנית של הדנובה, כבנם של פילפ זינגר ושל הרמין שפיצר (1865–1945). בין השנים 1911–1916 סיים את לימודי הספרות שלו בפקולטה למדעי הרוח של האוניברסיטאות של בודפשט, לייפציג ווינה. ב-9 ביוני 1919 נישא בבודפשט לרוזליה, בתם של יונאש (יונה) שפר ושל עמליה שטרן. עבודת הדוקטורט שלו הייתה: בלדות הקורוצים (בודפשט, 1917). בין 1945 לבין 1948 היה מנהל בית הספר למוזיקה קרל גולדמארק, ולאחר מכן עד 1955 הפך למרצה להיסטוריה של המוזיקה בבתי הספר נבחרים למוזיקה במחוז בודפשט. הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
יצירתו
לאסלו עסק בעיקר בתורת השירה ההונגרית, תורת המקצב, פרוזודיה מוזיקלית (פרוזודיה הוא מושג בבלשנות השייך לתחום העוסק באקוסטיקה של הדיבור), תולדות המוזיקה ההונגרית, ביקורת מוזיקה ותרגומים מוזיקליים.
כתביו
כתביו הרבים עסקו במגוון תחומים:
לואי השני, נסיך דה קונדה
לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה (בצרפתית: Louis II de Bourbon-Condé, המוכר יותר בשם "נסיך דה קונדה"; 8 בספטמבר 1621 – 11 בדצמבר 1686) היה מצביא צרפתי.
ביוגרפיה
לואי נולד ב-8 בספטמבר 1621, והיה בנם הבכור של אנרי השני לבית בורבון (דודו של אנרי הרביעי, מלך צרפת) ושל שרלוט דה מונמורנסי. למד שש שנים בקולז' הישועי בעיר בורז' שבמרכז צרפת, ואחר כך למד מתמטיקה ורכיבה על סוסים באקדמיה המלכותית בפריז. משסיים את חוק לימודיו הוצג בפני המלך לואי השלושה עשר (19 בינואר 1639) ואביו השיאו לאחייניתו של הקרדינל רישלייה. ב-1640 הצטרף לצבא הצרפתי בחבל פיקרדי והשתתף בכיבוש העיר אראס מידי הספרדים. ניצחונו הראשון כמצביא היה בקרב רוקרואה (בצפון צרפת) שבו הביס את הספרדים (19 במאי 1643). קרב רוקרואה היווה ציון דרך לקץ עליונותה הצבאית של ספרד באירופה, ולעליית זו של צרפת. פיקד על הצבא הצרפתי בגרמניה, ויחד עם המרשל טורן נחל ניצחונות בקרב פרייבורג (3 באוגוסט 1644) ונורדלינגן (3 באוגוסט 1645). ב-1646 כבש מספר ערים מידי הספרדים בפלנדריה. נשלח על ידי הקרדינל מזראן לקטלוניה שבספרד, שם הפסיד בקרב לרידה (18 ביוני 1647), אך בשנה שלאחריה זכה בניצחון על ספרד בקרב לאנס בצפון צרפת (19 - 20 באוגוסט 1648).
ב-26 באוגוסט 1648 פרץ מרד הפרונד בפריז נגד בית המלוכה הצרפתי. בספטמבר 1648 העוצרת אן מאוסטריה ביקשה את עזרתו של דה קונדה. הוא גייס אנשי צבא, הטיל מצור על פריז (ינואר-מרץ 1649) וכבש אחד ממבצריה. אנשי האצולה מבין המורדים ביקשו עזרה מספרד ומבית הבסבורג. אך רוב חברי הפרלמנט של פריז לא אבו לתת לבית הבסבורג דריסת רגל מחודשת בענייניה של צרפת. הפרלמנט הכריז על תמיכתו בבית המלוכה, והשלב הראשון של מרידות הפרונד הגיע לקיצו (28 באוגוסט 1649).
אך הסדר לא הושב על כנו. דה קונדה, שרצה לתפוס את מקומו של מזראן בחצר המלוכה, ניסה לגייס לצידו את האצולה. ב-18 בינואר 1650 ציווה מזראן על מעצרו של קונדה. הוא שוחרר ב-13 בפברואר 1651, לאחר שמזראן נמלט לגרמניה בעקבות צו גירוש שהוטל עליו על ידי הפרלמנט של פריז. דה קונדה כרת ברית עם ספרד והבטיח להפוך את צרפת לרפובליקה. ב-8 בספטמבר 1651 המלך לואי הארבעה עשר, שהיה בן 13 שנה בלבד, החליט לקחת לידיו את מוסרות השלטון. בנובמבר של אותה שנה המלך הצעיר קרא למזראן לשוב לפריז. אך דה קונדה התקדם אל עבר פריז וכבש את העיר (2 ביולי 1652). דה קונדה לא היה מסוגל לשלם לחייליו, ופריז נמצאה במצוקה כלכלית. ההמון השתלט על העיר והצבא המלכותי הטיל שוב מצור על פריז. בספטמבר 1652 דה קונדה נמלט לספרד והפך לגנרל בצבא הספרדי.