cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של הסוציאליזם
מלחמת המעמדות והכרחיות המהפכה
מרקס פוטר את התאוריות הסוציאליסטיות-אוטופיות של פורייה, אוון או סן-סימון כמעוטות ערך, משום שהן "מופיעות בתקופה הראשונה, הבלתי מפותחת, של המלחמה בין הפרולטריון והבורגנות" ועל כן יוצריהן אינם מודעים כמוהו לתמונה במלואה. מרקס סבור שרעיונות ה"סוציאליזם הבורגני" של מעבר בדרכי שלום לחברה סוציאליסטית, לא יצלחו. גישתם של האוטופיסטים והוגים כפרודון שגויה לדעתו, משום ש"ביטול יחסי הייצור הבורגניים [הוא] דבר שאין להגשימו אלא בדרך מהפכנית בלבד." כל פעולה אחרת אינה אלא "שכלולים אדמיניסטרטיביים... שאינם משנים ולא כלום ביחס שבין ההון והעבודה השכירה."
המהפכה הכרחית, לדעתו של מרקס, בגלל ההתפתחות הבלתי נמנעת במאבק שבין הבורגנות לפרולטריון. הבורגנות היא כוח מהפכני, לדעתו, שהחריב מן היסוד את "כל היחסים הפיאודליים, הפטריארכליים, האידיליים" ולא הניח "שום קשר בין אדם לחברו זולת האינטרס העירום, זולת "תשלום המזומנים" נעדר הרגש." כל החירויות נדחו ונותרה רק "חירות המסחר האחת והיחידה, נטולת המצפון."
אבל מהפכה זו, המחלחלת לכל חלקי העולם, והמהפכה המתמדת בייצור שמחוללת הבורגנות יביאו גם לאובדנה, טוען מרקס. החברה הבורגנית המודרנית "שיצרה כבמעשי-כשפים אמצעי ייצור ותחבורה עצומים כל כך דומה לאותו אשף ששוב אינו יודע לשלוט בכוחות השאול שהעלה באוב." לטענתו, אפשר לראות ב"משברי המסחר" החוזרים ונשנים במדינות הקפיטליסטיות סימן לאובדן שליטה זה, והדרך שבאמצעותה מנסה הבורגנות להתגבר על הבעיה -- "כיבושם של שווקים חדשים וניצולם הממשי יותר של שווקים ישנים -- רק מכין את הקרקע למשברים בלתי-נמנעים חמורים פי כמה בעתיד.
הסיבה למשברים אלו, טוען מרקס, היא שמנגנון הייצור הקפיטליסטי דורש גידול מתמיד ברווחים וזה חייב לבוא על חשבון העובדים, באמצעות הרעה מתמדת בתנאיהם. כבר עתה אין הפרולטריון יותר מצבא פועלים עלוב, תוספת למכונה, העוסק בעבודה חדגונית בשכר דל. אך הדחף האובססיבי של הבורגנות להגדלת רווחיה רק הולך ומגביר את דלותו ומעצים את שורות הפרולטריון בצרפו אליו שכבות הזעיר בורגנים של אומנים, בעלי מלאכה, איכרים קטנים וסוחרים, היורדים מנכסיהם כיוון שאין בכוחם עוד להתחרות עם התעשיינים הגדולים.
לבורגנות אין מנוס מגורלה, משום שהתנאי העיקרי לקיומה ושלטונה "הוא צבירת עושר בידי יחידים, התהוות הון וריבויו." לכן, אין הבורגנות יכולה אלא להרעיב את הפרולטריון, ואילו לפרולטריון אין דרך אלא למרוד ולצאת במהפכה אלימה. "כליונה של הבורגנות וניצחונו של הפרולטריון," טוען מרקס, "משניהם כאחד אין מפלט."
שלטון הפרולטריון
אחרי המהפכה יקים הפרולטריון שלטון דיקטטורי כדי לממש את הסעיפים ההכרחיים במצע הסוציאליסטי. תנאי היסוד, לפי מרקס, הוא הפקעת כל הרכוש הפרטי (קניין). דבר זה יושג בשלבים באמצעות הפקעת כל הקרקעות ושימוש ברנטה לכיסוי הוצאות המדינה, מס פרוגרסיבי גבוה, ביטול זכות הירושה, החרמת נכסי מהגרים, מונופול על האשראי והבנקאות בידי המדינה, הלאמת עסקי התחבורה, אמצעי היצור והחקלאות, חובת עבודה שווה לכל והקמת גדודי עבודה, איחוד החקלאות והתעשייה כדי לבטל את ההבדל בין עיר וכפר וחינוך ציבורי חינם לכל הילדים וביטול עבודת ילדים.
אלו יובילו במהרה לביטול כל הרכוש הפרטי ובעקבותיו לביטול כל המוסדות הבורגניים כמו משפחה, גידול ילדים, נישואים ודת. כשכל הרכוש וההבדלים המעמדיים יבטלו, גם הדיקטטורה של הפרולטריון תיעלם מעצמה, משום ששלטון נוצר בגלל הניגוד המעמדי ונועד לדכא מעמד אחד על ידי מעמד אחר. בהיעדר מעמדות ויחסי ניצול, לא יהיה טעם בשלטון הפרולטריון והמוסדות המדיניים יתפוגגו מאליהם.
שלב מתקדם זה בו המעמדות, הרכוש, המשפחה והמדינה נעלמים הוא השלב ה"קומוניסטי" בו "התפתחותו החפשית של כל יחיד [תהיה] התנאי להתפתחותו החופשית של הכלל."
האינטרנציונלים והקומונה הפריזאית
בשנת 1864 הוקם האינטרנציונל הסוציאליסטי הראשון או, בשמו הרשמי, "אגודת העמלים הבינלאומית", בלונדון שבאנגליה. רוב הקבוצות שהשתתפו בכנס הקמתו, בנוכחות מרקס, היו קיקיוניות למדי, אך מעתה ואילך צמחו במהירות, במיוחד בצרפת ובגרמניה. באינטרנציונל התגלע עד מהרה סכסוך בין האנרכיסטים בראשות מיכאיל בקונין, והסוציאליסטים, מאחר שהאנרכיסטים סברו כי המדינה והקפיטליזם חד הם ולכן אין לעשות כל שימוש במדינה כדי להגשים יעדים סוציאליסטיים, גם כשלב ביניים של דיקטטורה של הפרולטריון. מתח נוסף נגרם בגלל האנטישמיות והסלאבופיליות שאפיינו את בקונין.
אחרי מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1871 ותבוסתה הניצחת של צרפת קמה בפריז הקומונה הפריזאית, התקוממות עממית כנגד הכיבוש הפרוסי ושלטונות ורסאי שהחזיקה מעמד רק כחודשיים (26 במרץ עד 30 במאי), אך הפכה מאז לאות ומופת לסוציאליסטים בכל העולם בכלל ולמרקס ואנגלס בפרט, להיתכנותה של דיקטטורה של הפרולטריון. זמן קצר אחרי התמוטטותה התפרק גם האינטרנציונל הראשון.
האינטרנציונל הסוציאליסטי השני הוקם בשנת 1893, שלב בו כבר היו ברוב מדינות אירופה מפלגות סוציאליסטיות או סוציאל-דמוקרטיות וחלק מהן החל כבר לנחול הצלחות אלקטורליות מסוימות במדינות בהן הורחבה זכות ההצבעה גם למעמד הפועלים.
סוציאל-דמוקרטיה
בשנותיו האחרונות של מרקס, שנפטר בשנת 1883 וביתר שאת אחר מותו החל מתפתח ויכוח בתנועה הסוציאליסטית סביב שאלת המהפכה. לפי חוק הדלות הגוברת של מרקס נמצאו הבורגנות והפרולטריון על מסלול התנגשות בלתי נמנע, כאשר ניצולו ועוניו הגוברים של האחרון עתידים להוביל בהכרח למהפכה אלימה. העובדות שהלכו והצטברו לקראת סוף המאה, עם זאת, סתרו לכאורה את החוק, בהצביען לא על החרפת הניצול והעוני כי אם על צמצומו.
יתר על-כן, במדינות שבהן הגיע הקפיטליזם לבשלות מלאה, לפי המתווה ההיסטוריציסטי של מרקס, ניתן היה להבחין בשאיפה של הפרולטריון לא להתעמת עם הבורגנות כי אם להשתלב בה. הבורגנות הקפיטליסטית, במקום להילחם עד מוות בפרולטריון, העדיפה לוותר ולהעניק לו, כביכול כמעט בלא מאבק, את רוב ההישגים שחתר אליהם. לאור עובדות אלו, החלו נשמעות טענות כי אין הכרח במהפכה אלימה וכי ניתן להשיג את יעדי הסוציאליזם בדרכי שלום ובהדרגה. אפילו אנגלס נאלץ להודות, אחרי מותו של מרקס, כי ייתכן וימי "מהפכת הרחוב" תמו ועברו מן העולם ובהקדמה למהדורה הגרמנית משנת 1890 של המניפסט טען כי הפרולטריון מתאחד תחת דגל אחד: "יום עבודה נורמלי של שמונה שעות"—מטרה רפורמיסטית מובהקת.
עימות עם הרוויזיוניסטים
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית (SPD) הפכה בשנות התשעים של המאה התשע עשרה למפלגה הסוציאליסטית הגדולה והחזקה באירופה. דמויות כמו אדוארד ברנשטיין, אוגוסט בבל ווילהלם ליבקנכט הלכו בעקבות גישתו של פרדיננד לאסאל והובילו את המפלגה הסוציאליסטית לכיוון רפורמיסטי, למרות התנגדותן של דמויות כמו קרל קאוטסקי ורוזה לוקסמבורג שמחו כנגד נטישת התאוריה המהפכנית (הוויכוח הרויזיוניסטי). ברנשטיין, הנחשב לאבי הסוציאליזם האבולוציוני טען כי למרות שהמניפסט הקומוניסטי צודק "אנו רואים את הזכויות שהבורגנות הקפיטליסטית מאפשרת לארגונים דמוקרטיים... ההצלחה טמונה בהתקדמות מודרגת ובדרכי שלום... ולא בהתנגשות מהפכנית."
ההתלבטות אם להשתתף באופן פעיל במאבק רפורמיסטי לשינוי המצב או להמתין בשקט לבוא המהפכה ליוותה את התנועות הסוציאליסטיות גם במדינות אחרות, ובמיוחד בדמוקרטיות יותר שביניהן. הימנעות מהשתתפות במאבקי היום יום וסיוע לאיגודי העובדים גזרה על הסוציאליסטים הסתגרות של כת קיצונית ובמידה ידועה גם הרחיקה אותם מהפרולטריון ממש אל שולחנות הכתיבה של תזות ותאוריות מרקסיסטיות. מצד שני, השתתפות פעילה במאבק הפוליטי דחפה את רוב הסוציאליסטים לכיוון פשרני ורפורמיסטי ולזניחה הדרגתית של המטרה המהפכנית.
הפתרון הנפוץ לבעיה, במקומות רבים, היה לשמר את האידאה המרקסיסטית המהפכנית במצע המפלגה, תוך שהמפלגה עצמה הופכת יותר ויותר לגוף רפורמיסטי במערכת הפוליטית. כך אירע בגרמניה, כפי שצוין, שם נותר קאוטסקי "שומר הגחלת" של הרעיון המרקסיסטי, אף שהמפלגה הפכה לרפורמיסטית לגמרי. בצרפת, התרחש עימות דומה בין ז'אן ז'ורס הרפורמיסטי בגישתו וז'ול גסד (Jules Guesde) על רקע כניסתו של הסוציאליסט אלכסנדר מייראן (Alexandre Millerand) לממשלתו של ואלדק-רוסו (Waldeck-Rousseau) ואימוץ הגישה הרפורמיסטית שבא בעקבות הצטרפותו.
בבריטניה, שהייתה אמורה להיות היהלום שבכתר הסוציאליסטי, הייתה הגישה המהפכנית עוד חלשה בהרבה בהשוואה לזו שבאירופה. האגודה הפביאנית שהוקמה ב-4 בינואר 1884 הייתה התארגנות של משוררים, סופרים, מחזאים ואנשי רוח בהנהגת אדוארד קרפנטר, ג'ון דייווידסון, האבלוק אליס ואדוארד פיס שחתרה לשנות את פני החברה האנגלית באופן הדרגתי ואפילו איטי במכוון: שמה של התנועה נגזר משמו של המצביא הרומי פביוס מקסימוס שהיה ידוע בכינויו Conctator, המתמהמה, על טקטיקות ההשהייה והשחיקה בהן דגל במאבק מול צבאות חניבעל שפלשו לאיטליה. חברי האגודה ומצעה השפיעו עזות על רעיונות מפלגת הלייבור הבריטית לאורך כל שנות קיומה. ניתן לומר שהמפלגה לא הפכה רפורמיסטית, היא נולדה כזו.
ההתנגדות העזה ביותר לגישה הרוויזיוניסטית הגיעה מסוציאליסטים שפעלו במדינות נעדרות מורשת של דמוקרטיה פרלמנטרית, שבהן האפשרות לרפורמיזם לא הייתה מעשית כל כך. במיוחד אמורים הדברים בתנועה הסוציאליסטית החזקה ברוסיה. בשנת 1903 התגלע בתוך הר.ס.ד.ר.פ (מפלגת הפועלים הרוסים הסוציאל-דמוקרטית המהפכנית) סכסוך קשה בין ולדימיר איליץ' לנין ויוליוס מרטוב בשאלת הרפורמיזם, כאשר לנין ועמו רוב ראשי המפלגה (שכונו לפיכך בולשביקים, ברוסית, אנשי סיעת הרוב) מצדדים בשימור מפלגה קטנה של מהפכנים מקצועיים עם תמיכה רחבה "מבחוץ" ואילו מרטוב ועמו המיעוט בהנהגה (ומכאן, מנשביקים, מיעוט ברוסית) תמכו בגישה רפורמיסטית יותר. בסופו של דבר, הביא העימות לפיצול רשמי במפלגה. (בסופו של דבר, הביאה מהפכת 1905 הכושלת למעבר שמאלה של המנשביקים ומרטוב ולהתפוררות הדרגתית של הסיעה המנשביקית והיטמעותה בחזרה במפלגה.)
מלחמת העולם הראשונה
מלחמת העולם הראשונה הולידה משבר אידאולוגי נוסף בסוציאליזם האירופי. בניגוד לאמונות ששררו בדבר סולידריות בינלאומית של הפרולטריון, עם פרוץ הקרבות התברר כי מעמד הפועלים של כל צד חש להילחם בעד מדינתו. היו במפלגות הסוציאליסטיות כאלו שהשמיעו קולות מחאה, אך הם היו רפים למדי. קרל ליבקנכט בגרמניה היה היחיד ברייכסטאג הגרמני שהצביע נגד המלחמה, כששאר חברי מפלגתו מצטרפים אל הרוב. רמזי מקדונלד בבריטניה הביע מחאה דומה באמצעות התפטרות מראשות המפלגה ומן הפרלמנט.
אך המלחמה הגדולה, שהחלה בפחי נפש כה גדולים עבור הסוציאליסטים, הייתה גם עת ההזדמנות הגדולה עבורם. לנין, ממקום גלותו בשווייץ, קרא מראשית המלחמה לחולל מהפיכות בכל מקום אפשרי כדרך לסיים את המלחמה. קריאתו לא עוררה הדים וכאשר החלו פיצולים גוברים והולכים במפלגות הסוציאליסטיות, ובמיוחד בגרמניה, נראתה קריאתו חסרת סיכוי עוד יותר. אלא שאז, לקראת סוף המלחמה, פרצה המהפכה הרוסית.
המהפכה הרוסית
המהפכה הרוסית פרצה בפברואר 1917 (מהפכת פברואר) כתוצאה מאי שביעות רצון מהמעורבות במלחמה, מניהול המלחמה על ידי הצאר ניקולאי השני ובאופן ישיר מהרעב שהחל מתפשט בבירה פטרוגרד במהלך החורף הארוך. המהפכה הביאה כמעט באופן מיידי להדחת הצאר ולכינון ברית ליברלית רפורמיסטית שביקשה לכונן דמוקרטיה ופרלמנט נבחר. מאוחר יותר באותה שנה, בסוף אוקטובר, חוללו הבולשביקים הפיכה בפטרוגרד (מהפכת אוקטובר) ולאחר מלחמת אזרחים עקובה מדם ניצחו "האדומים" - הסוציאליסטים - את "הלבנים" - אסופה של כוחות צבאיים לאומנים, מונרכיסטיים וריאקציוניים, בצירוף כוחות אנטי-בולשביקיים ממדינות ההסכמה.
כינון משטר סוציאליסטי בפעם הראשונה במדינה כלשהי הרעיד את אמות הסיפים באירופה. בגרמניה המובסת פרצו בברלין ובמינכן מספר התקוממויות בהנהגת קרל ליבקנכט, רוזה לוקסמבורג וקורט אייזנר ובהונגריה, חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית לשעבר, ניסה לעלות לשלטון בלה קון. ניסיונות נוספים התבצעו גם בווינה ובאיטליה. כל המרידות חוסלו במהירות ובאכזריות, אך זיכרון (או, ליתר דיוק, הזיכרון שהותירה התעמולה נגדן) והצלחת הבולשביקים ברוסיה להתגבר על הניסיון, כמאמרו של וינסטון צ'רצ'יל "לחנוק אותם בעריסה" עוררו גל של בהלה ואימה באירופה. בהלת האדומים שימשה בשנים הבאות כלי תועמלני יעיל בידיהן של המפלגות הפשיסטיות שצצו ברחבי העולם, כשהן מבעיתות את הבורגנים והזעיר-בורגנים של העולם מפני "סכנת הבולשביזם."
ציונות סוציאליסטית
בעקבות הקמת המנדט הבריטי ופתיחת ארץ ישראל לעלייה יהודית וציונית במסגרת הצהרת בלפור החל להתבסס זרם הציונות הסוציאליסטית בתנועה הציונית. זרם זה דגל בשילוב של סוציאליזם וציונות, החזרת העם היהודי לחיי יצרנות וקשר עם האדמה בארץ מולדתו. במסגרת תנועה זו הוקמו הקיבוצים - אולי הניסיון המוצלח ביותר שהיה אי פעם להקמת קומונה סוציאליסטית - וכן הוקמה ההסתדרות הכללית - איגוד פועלים יהודי-ציוני. בשנות ה-20 וה-30 עלו לארץ הרבה חלוצים סוציאליסטיים והחלו להקים גופי עבודה, הגנה ומסחר ליישוב היהודי, ביניהם גדוד העבודה, השומר וההגנה. בעקבות הדומיננטיות של זרם זה במאבק הציוני, בהנהגת אישים כמו דוד בן-גוריון, ברל כצנלסון ויצחק טבנקין, הפכה מפלגת פועלי ארץ ישראל (מפא"י) לדומיננטית בתנועה הציונית ומאוחר יותר גם בהנהגתה של מדינת ישראל.
סוציאליזם באירופה ובארצות הברית
המפלגות הקומוניסטיות במדינות השונות, לעומתן, נרתעו משיתוף פעולה שלטוני ואימצו באופן חד-משמעי את הגרסה הלניניסטית של המרקסיזם, כפי שהונהג בברית המועצות. בהמשך, הפך האינטרנציונל השלישי (שנוסד ב-1919) לכלי שרת בלבד בידיה של ברית המועצות. נוכח רתיעתם של כוחות רבים וחשובים במדינות המערב מן המרקסיזם, הבטיח דבר זה באופן מעשי כי שלטון קומוניסטי לא יקום באירופה המערבית בשלב הקרוב.
בין שתיהן צצו תנועות נוסח האוסטרו-מרקסיסטים באוסטריה או ה-SAP בגרמניה, שחתרו לאיחוד בין הסוציאל-דמוקרטים לקומוניסטים ונתקלו בעוינות מצד שתי התנועות כאחת.
במקביל להתפתחות זו בתנועה הסוציאליסטית, צצו במדינות רבות באירופה מפלגות פשיסטיות רבות, כשהן חורתות על דגלן התנגדות לליברליזם ולסוציאליזם באחת. בפועל, אימצו חלק מהמדינות הפשיסטיות חלקים מסוימים מהמצע הסוציאליסטי או הסוציאל-דמוקרטי, ובוודאי שאת התפיסות הקולקטיביסטיות בו. משטר פשיסטי ראשון עלה לשלטון באיטליה בשנת 1922, עם בניטו מוסוליני (סוציאליסט לשעבר) ותנועות פשיסטיות חזקות היו גם בספרד, פורטוגל, גרמניה והונגריה, כשחלקן תופסות את השלטון במהלך שנות השלושים.
ברית המועצות
במקביל להתרחשויות באירופה המשיכה המפלגה הקומוניסטית ברוסיה "לבנות את הסוציאליזם" בברית-המועצות. תחת שלטונו של לנין הולאמו כל אמצעי הייצור לבד מאלו הקשורים לייצור חקלאי והוכפפו לשליטה ותכנון ריכוזי, מעמד הקולאקים ("בעלי האדמות") הושמד בידי הצבא האדום ובמהרה כוננה דיקטטורה תחת שלטון הבולשביקים, תחילת תחת לנין ואחרי מותו תחת יוסיף סטלין, שדחק את רגליו של ליאון טרוצקי באמצעות מאבקי שלטון ותככים פוליטיים.
בין סטלין וטרוצקי היו חילוקי דעות רעיוניים. טרוצקי האמין במהפכה מתמדת בכל העולם, ואילו סטלין האמין שהמטרה היא להתמקד בביסוס המהפכה בברית המועצות ולוותר בשלב זה על המהפכה בארצות אחרות.
אחרי ביסוס שלטונו בסוף שנות העשרים החל סטלין בשנת 1929 במעבר למה שכונה "שלב גבוה יותר של סוציאליזם". שלב זה כלל קולקטיביזציה של החקלאות, תוך גרימת רעב ומותם של מיליוני איכרים. בעודפי הייצור החקלאי שנוצרו עשו שימוש לצורך תוכנית החומש הראשונה, שמטרתה הייתה להביא לתיעוש מזורז של רוסיה. התוצאות שהושגו נראו באותה תקופה מרשימות מאוד, אף כי במחיר של מיליוני מתים נוספים. מחקרים מאוחרים יותר הצביעו על כך שקצב התיעוש בברית המועצות לא היה למעשה מהיר מזה שבאימפריה היפנית או בארצות הברית שבהן פעלו משטרים שונים, וכי השימוש במשאבים, חומרים וכוח אדם בברית המועצות היה בזבזני מאוד .
למרות זאת, בתחילת שנות השלושים נדמה היה לרבים כי הישגיה של ברית המועצות מוכיחים את התועלת, אם לא של סוציאליזם, אז לפחות של תכנון ריכוזי ודגם סמכותני של פיתוח חברתי. תפיסות אלו קנו להן אחיזה בלבם של האינטלקטואלים במערב, שהיו מוכנים לעצום עין מול משפטי מוסקבה המבוימים והטיהורים הגדולים של סטלין בשנים 1936–1939 שגבו מיליוני קרבנות נוספים ברוסיה. מהיישום הסובייטי הושפעו מאוד גם מנהיגים לעתיד במדינות כמו סין, הודו, מצרים ומדינות נוספות במזרח התיכון ובאפריקה, שאימצו מאוחר יותר כמה ממאפייני הדגם הסובייטי.
מלחמת העולם השנייה ואחריה
הסכם ריבנטרופ–מולוטוב מאוגוסט 1939 היה נקודת משבר עבור רבים. קומוניסטים צייתנים אימצו גישה של "דפיטיזם מהפכני", אך רבים בעלי אהדה לסוציאליזם חשו נבגדים בעליל אחרי שברית המועצות חתמה על הסכם אי-לוחמה עם האויב הגדול שכנגדו גייסה את הקומינטרן במשך שנים וזמן קצר אחר כך התנפלה ובלעה חלק מפולין.
המצב השתנה כאשר תקפה גרמניה את ברית המועצות בקיץ 1941. התנועות הסוציאליסטיות והקומוניסטיות הפכו באחת לפעילות ביותר במאבק נגד השלטון הנאצי במדינות השונות. עם תום המלחמה בניצחונן של בעלות הברית על גרמניה, יפן ואיטליה החלה שעת גאות גדולה לסוציאליזם. במדינות מערביות כמו צרפת, איטליה, בלגיה, בריטניה, נורווגיה, ניו זילנד ואוסטרליה קמו ממשלות קומוניסטיות או סוציאליסטיות. נוסף עליהן, ברית המועצות השתלטה צבאית או יצרה ממשלות בובה קומוניסטיות במזרח אירופה ובאזור הבלקנים. נוסף על כך, נוצר משטר קומוניסטי בסין ואחריו במדינות נוספות בדרום מזרח אסיה, כשמשטרים סוציאליסטים או מעין-סוציאליסטים מכוננים במדינות רבות באפריקה הפוסט-קולוניאליסטית, בדרום אמריקה ובמזרח התיכון.
עידן מדינת הרווחה
המשטרים הסוציאליסטים והלא-סוציאליסטים שהוקמו במערב עיצבו בשנים שאחרי המלחמה, ובמיוחד בשנות החמישים, דגם מרוכך של סוציאליזם וקפיטליזם תחת שלטון סוציאל-דמוקרטי שכונה "מדינת הרווחה". במסגרת זו, שנדחתה גם על ידי סוציאליסטים מושבעים וגם על ידי הקומוניסטים וברית המועצות, נעשה ניסיון לחלוקה מחדש של הרכוש באמצעות מיסוי פרוגרסיבי כבד והבטחת מגוון שירותים חברתיים, בעיקר בתחום החינוך, הבריאות והדיור. החריגים הבולטים במערב לדגם זה היו גרמניה של בין 1948 ו-1958, שאימצה מדיניות קפיטליסטית הרבה יותר, יפן שאימצה דגם של קורפורטיזם בעל גוונים קפיטליסטיים, וארצות הברית שבה שרר משטר קורפורטיסטי עם נטייה חזקה יותר לקפיטליזם.
שנים ראשונות של צמיחה ופריחה במערב אחרי מלחמת העולם השנייה, במיוחד ביפן, גרמניה וארצות הברית, הובילו לסברה כי נמצאה הדרך לגרום לצמיחה ועליה מתמדת ברמת החיים של תושבי מדינות המערב, אספקת שירותי רווחה ענפים והימנעות מהיחשפות לסכנה של משברים כלכליים בנוסח השפל הגדול.
הפתרון, בעיקר באמצעים קיינסיאניים של הזרמת כספים לשוק וצבירת חובות, הוביל בתחילה לשקיעה נכרת בקרנן של המפלגות הסוציאליסטיות הטהורות ושל המפלגות בעלות הגישה הקפיטליסטיות יותר. החל מאמצע שנות השבעים, עם זאת, התערערה הגישה הקיינסיאנית תחת בשל הופעת הסטגפלציה וכמעט כל הממשלות שדגלו במשטרי רווחה במערב הודחו מן השלטון לטובת מפלגות בעלות גישה נאו-ליברליות, שניסו לצמצם את היקפה של מדינת הרווחה. גל זה נמשך במובנים רבים עד היום.
קישורים חיצוניים
社会主義
משלחת ההצלה של אמין פאשה
חרדה באקווטוריה
איש העסקים והפילנתרופ הסקוטי ויליאם מקינון שהיה מעורב במיזמים קולוניאליים שונים, פנה לסטנלי בהצעה להוביל משלחת סיוע. סטנלי הצהיר על עצמו שהוא מוכן "בהתראה של רגע" לצאת לדרך. לאחר מכן פנה מקינון לג'ייף האטון, מכר עסקי שגם היה מעורב בפעילות קולוניאלית, ויחד הם ארגנו את "ועדת הסיוע של אמין פאשה", שהייתה ברובה מורכבת מחבריו של מקינון, שהפגישה הראשונה שלהם הייתה ב־19 בדצמבר 1886. הוועדה גייסה בסך הכל כ £ 32,000.
סטנלי עדיין היה באופן רשמי קשור לעבודתו אצל ליאופולד השני מלך בלגיה. סטנלי הועסק בעיצוב מדינת קונגו החופשית של לאופולד. כתנאי לשחרור של סטנלי, הוסכם בישיבה בבריסל בין סטנלי למלך, כי המשלחת תתכנן מסלול ארוך יותר במעלה נהר קונגו. זאת בניגוד לתוכניות של שימוש בדרך הקצרה ביותר מהיבשת בחוף המזרחי של אפריקה. בתמורה, לאופולד יתן את ספינות הקיטור שלו להובלת המשלחת במעלה הנהר, מבריכת סטנלי (כיום בריכה מלבו) עד לפיו של נהר ארווימי.
ב-1 בינואר 1887, סטנלי חזר ללונדון והכין את המשלחת, וזכה להוקרת הציבור. סטנלי עצמו התכוון שהמשלחת תהיה של עזרה הומניטרית ולא משלחת של כיבוש צבאי. הוא הכריז: המשלחת אינה צבאית - כלומר, מטרתה לא להילחם, להשמיד או לבזוז. מטרתה להציל, להקל על מצוקה, לשאת נוחות. אמין פאשה הוא אדם טוב, קצין אמיץ, איש נועז הראוי למאמצי הצלה, אבל אני מסרב להאמין ולא הצלחתי לקבל מאף אחד באנגליה את הרושם, שחייו או חייהם של מאות האנשים שאיתו, הם לא על כף המאזניים, מול חייהם של אלפי ילידים או הרס הארץ. אלה יכולים להיות תוצאות שמשלחת צבאית תגרום להן באופן טבעי. המשלחת היא שיירה עוצמתית בלבד, חמושה ברובים לצורך הבטחת התנהלותה הבטוחה ומביאה תחמושת לאמין פאשה, להגנה וודאית יותר של אנשיו. יש לנו גם אמצעים לרכוש אמונם של שבטים וראשיהם, לקנות אוכל ולשלם את דרכה בצורה חופשית.
המטרה הכפולה של המשלחת
במספר פרסומים שיצאו לאחר המשלחת, סטנלי טען כי מטרת המאמץ הייתה יחידה - להציל את אמין פאשה. לדוגמה, הוא כתב את הדברים הבאים תוך הסבר על החלטה על המסלול הסופי - המסלול דרך הקונגו היה קצר יותר, והוא גם השקיט את הפחדים של הצרפתים והגרמנים שחששו שמאחורי המסע ההומניטרי, עומדים מניעים של סיפוח.
עם זאת, כתביו האחרים של סטנלי מצביעים כי המטרה המשנית הייתה סיפוח טריטוריאלי. הוא כתב בספרו על המשלחת ופגישתו עם הסולטאן מזנזיבר שבהם ניסה להגיע להסכמים פוליטיים איתו. כמה עמודים בהמשך אותו הספר, סטנלי מבהיר שאכן, הפגישה הייתה קשורה לסיפוח:
הרישומים בארכיון הלאומי בקיו, לונדון, מציעים תובנה עמוקה עוד יותר ומראים כי סיפוח הייתה המטרה שסטנלי היה מודע לה במהלך המשלחת. הסיבה לכך היא שיש כמה אמנות שנחתמו שם באוגנדה במהלך משלחת אמין פאשה. האמנות נתנו הגנה בריטית למספר ראשי שבטים באפריקה. בין אלה היו מספר אמנות שכבר מזמן זוהו כהונאות אפשריות.דוגמה טובה לכך היא אמנה מספר 56, שכביכול סוכמה בין סטנלי לאנשי "מזמבוני, קאטו וקלנגה".
הכנות
תוכנית המשלחת הייתה לנסוע לקהיר, אחר כך לזנזיבר כדי לשכור סבלים, ואז דרומה סביב אפריקה לשפך הקונגו. לעלות במעלה הקונגו עם ספינות הקיטור של ליאופולד, עד הנהר ארווימי. סטנלי התכוון להקים מחנה בארווימי, ואז לצאת מזרחה דרך שטח לא ידוע, כדי להגיע לאגם אלברט ולאקווטוריה. לאחר מכן הוא ציפה כי אמין ישלח את משפחות עובדיו המצריים חזרה במסלול ידוע, ואתם יחד כמות גדולה של שנהב שהצטברה באקווטוריה, ואילו סטנלי, אמין וחייליו של אמין ימשיכו מזרחה לזנזיבר. היו ספקות בציבור לגבי התוכנית, שהתרכזו בשאלה האם ניתן לממש אותה. נראה כי לא נשקלה האפשרות שאמין לא ירצה לעזוב.
המשלחת הייתה הגדולה והמצוידת ביותר שיצאה לאפריקה. סירת פלדה בשם ה-Advance תוכננה להיות מפורקת ל-12 חלקים להעברה ביבשה. היא צוידה באחד מהתותחים החדשים שהמציאו לאחרונה, והיה הראשון שהובא לאפריקה. לדעתם רק 'להציג' לראווה את התותח כבר יצר הרתעה, שתחסוך בעיות למשלחת במפגש עם ילידים בעייתיים.
סטנלי עזב את לונדון ב־21 בינואר 1887 והגיע לקהיר ב־27 בינואר. ההתנגדויות מצריות לתוואי קונגו הוסרו בעזרת מברק של לורד סליסבורי, והמשלחת הורשתה לצעוד תחת דגל מצרים. סטנלי נפגש גם עם אנשים שהיה להם יותר מידע מעודכן על הנעשה באקווטוריה.
סטנלי עזב את קהיר ב־3 בפברואר, הצטרף לחברי משלחת במהלך עצירות בסואץ ועדן והגיע לזנזיבר ב־22 בפברואר. שלושת הימים הבאים בילו באריזה לקראת יציאת המשלחת, העמסת הציוד וניהול משא ומתן. סטנלי פעל כנציג של מקינון לשכנע את הסולטאן מזנזיבר להעניק ויתור על מה שלימים הפך ל"חברת המזרח אפריקה הבריטית המלכותית" (IBEAC), וערך שני הסכמים עם טיפו טיב. הראשון כלל מינויו לשליט של אזור סטנלי פולס. על הסכם זה נמתחה ביקורת רבה באירופה כעסקה עם סוחר עבדים, וההסכם השני התייחס לסבלים למשלחת. בנוסף למטען של המשלחת, הייתה השערה כי הסבלים צפויים להביא חזרה כ-75 טון שנהב המאוחסנים באקווטוריה. סטנלי כתב מכתבים לאמין וחזה את הגעתו לאגם אלברט בסביבות אוגוסט.
במעלה הקונגו
המשלחת עזבה את זנזיבר ב־25 בפברואר והגיעה לפתח הקונגו ב־18 במרץ. הגעתם הייתה בלתי צפויה, מכיוון שכבל הטלגרף נקרע ואנשי המנהל המקומי לא קיבלו הוראות. ספינות הקיטור ששכרו הביאו את המשלחת למטאדי, שם השתלבו המובילים והביאו כ־800 מטענים ציוד ותחמושת לליאופולדוויל שליד בריכת סטנלי. ההתקדמות הייתה איטית, מכיוון שתקופת הגשמים הייתה בשיאה, והאוכל היה בקיצוב - בעיה שהייתה אמורה להתמיד לאורך כל תוואי המשלחת. לאורך התוואי היה לעיתים רחוקות אוכל רזרבי לקיום אלף איש נוספים, מכיוון שמדובר באזור בו ישנה כלכלת קיום.
ב־21 באפריל הגיעה המשלחת לליאופולדוויל. המלך לאופולד הבטיח ספינות קיטור לשייט, אך רק אחת הייתה במצב תקין. סטנלי ביקש עוד שתיים ממיסיונרים של המשלחת הבפטיסטית. כמו גם את הספינה "פלורידה", שעדיין הייתה בבנייה ושימשה כדוברה. אפילו אלה לא הספיקו, כך שרבות מחבילות הציוד נותרו בלאופולדוויל. בשלב זה, הודיע סטנלי גם על חלוקת המשלחת - חלק יישאר במאסף, וחלק קטן יותר יצא והתקדם במהירות לאקווטוריה.
ההפלגה במעלה קונגו החלה ב־1 במאי. בתחנת בנגאלה המשיכו הקצין ברטלוט וטיפו טיב עד מפלי סטנלי שבנרי ריד, בעוד סטנלי לקח את נתיב נהר הארווימי ליאמבויה. תושבי ימבויה סירבו להרשות להם להתגורר בכפרם, ולכן סטנלי תקף והרחיק את תושבי הכפר והפך את הכפר הנטוש למחנה מבוצר. בינתיים, במפלי סטנלי, טיפו טיב ניסה לרכוש סבלים, אך הוא חשב שסטנלי הפר את חלקו בהסכם שלהם, ולמעשה לא היה ברור עם יגיעו סבלים נוספים, אולי בעוד מספר שבועות.
אפריקה האפלה ביותר
עם זאת, סטנלי התעקש על מהירות, ויצא לאגם אלברט ב-28 ביוני, ובמקור ציפה שהמסע ייקח חודשיים. אולם המשלחת לא הייתה מוכנה לקשיים הקיצוניים של מסע ביער איתורי המשווני והם לא הגיעו לאגם עד דצמבר. רק 169 מתוך 389 שיצאו לדרך ממבויה היו עדיין בחיים. עצי היער היו כה גבוהים וצפופים עד כי מעט אור הגיע לרצפה (ומכאן הביטוי "אפריקה האפלה ביותר"), בקושי ניתן היה למצוא אוכל, ופיגמאי מקומי חשב שהמשלחת היא פשיטה של סוחרי עבדים, וירה לעברם חיצים מורעלים. המשלחת נעצרה בשתי התנחלויות ערביות, ובכל מקרה הם הותירו אחריהם ציוד רב בתמורה לאוכל שקיבלו שם.
בסופו של דבר היער פינה את מקומו לסוואנה, וב־13 בדצמבר ראתה המשלחת את אגם אלברט. אמין פאשה לא היה שם והמקומיים לא ראו אירופאי מזה שנים רבות. סטנלי החליט לחזור לכפר איבווירי על הרמה שמעל האגם, שם בנו את פורט בודו. הקצין ויליהם סטארס הלך לכפר לאסוף אנשים וציוד וחזרו ב־12 בפברואר. בינתיים, ב-2 באפריל חזר סטנלי לאגם אלברט, הפעם עם הספנה "אדוונס". ב־18 באפריל הם קיבלו מכתב מאמין ששמע על המשלחת שנה קודם לכן, וירד לאגם בחודש מרץ לאחר ששמע שמועות על בואו של סטנלי.
עם אמין פאשה
ג'פסון נשלח קדימה לאגם עם הספינה, העלה את הסירה לחוף ופגש את אמין ב־27 באפריל 1888. אמין השיט את ספינת הקיטור שלו לקצה הדרומי של האגם, ושם פגש את סטנלי המופתע ב - .29. סטנלי מצא את אמין במצב מצוין, "ללא זכר לחוסר בריאות או חרדה", וחגג עם שלושה בקבוקי שמפניה שהם נשאו לאורך כל קונגו. אמין סיפק לסטנלי אוכל ואספקה אחרת ובכך הציל את המצילים.
בשלב זה הדברים נהיו קשים. אמין התעניין בעיקר בתחמושת ואספקה אחרת, ובנתיב תקשורת, אשר כל אלה יסייעו לו להישאר ב אקווטוריה, ואילו המטרה העיקרית של סטנלי הייתה להוציא את אמין החוצה. חודש של דיונים לא הובילו להסכמה, וב - 24 במאי חזר סטנלי לפורט בודו, והגיע לשם ב-8 ביוני ופגש בקבוצה של הקצין סטארס, שחזר רק עם ארבעה עשר אנשים ששרדו. בדרך ראה סטנלי את הרי הרוונזורי לראשונה.
גורל הטור השני
המטרה המקורית של הטור השני הייתה להמתין לסבלים נוספים מטיפו טיב - והיא לא הושגה, מכיוון שללא התחמושת שסופקה על ידי המשלחת, טיפו טיב לא היה יכול לגייס אותם. ברטלוט החליט לשלוח את טרופ והחולים האחרים במורד קונגו, ב-11 ביוני 1888, לאחר שהגיעה אליהם קבוצת תגבורת והם מנו סך הכל 560 איש ויצאו לחפש את סטנלי.
סטנלי נבהל מהמצב של הטור השני והאשים אותם בחוסר תנועה למרות פקודותיו הקודמות להמתין לו בימבויה. מהקצינים ששרדו שמע סטנלי גם סיפורים על אכזריותו של ברטלוט ושל קצין אחר, ג'יימסון, שעל פי החשד רכש שפחה צעירה ונתן אותה לקניבלים כדי שיוכל לרשום אותה שנהרגה ונאכלה. לאחר שיגור מספר מכתבים למטה בקונגו, המשלחת חזרה לפורט בודו, ניסתה מסלול אחר שלא הוכיח את עצמו טוב יותר באספקת המזון, והיא הגיעה למבצר ב־20 בדצמבר. מספר אנשיה היה כעת - 412 איש, מהם 124 היו חולים מכדי לסחוב משא.
ב־16 בינואר 1889, בסמוך לאגם אלברט, קיבל סטנלי מכתבים מאמין וג'פסון, שנאסרו על ידי קציני אמין במשך מספר חודשים, ובמקביל תפסו המהדיסטים מקומות נוספים באקווטוריה. מאז בואו של סטנלי נפוצו שמועות רבות על כוונותיו של אמין ועל גורל החיילים. מספר קצינים התקוממו, הדיחו את אמין כמושל והחזיקו אותו ואת ג'פסון במעצר בית בדופיל עד נובמבר. אף על פי כן אמין עדיין לא רצה לנטוש את המחוז.
לחוף
כל חברי המשלחת ששרדו הגיעו עד 17 בפברואר למחנה של סטנלי מעל אגם אלברט, עם אמין וקבוצה של כ-65 חיילים נאמנים. בשבועות שלאחר מכן הצטרפו אליהם כמה מאות מחסידי אמין, רבים מהם בני משפחות החיילים. אמין עדיין לא הביע כוונה נחרצת לעזוב את האזור, ו-5 באפריל, לאחר ויכוח סוער, סטנלי קבע כיעד עזיבה והמשלחת יצאה את קוואלי לכיוון החוף ב־10 באפריל.
המסע לחוף פנה תחילה דרומה לאורך האגף המערבי של הר הרוונזורי, וקפטן סטארס ניסה לעלות לפסגה, והגיעה לגובה 10,677 רגל לפני שנאלץ לחזור. לאחר מכן הם עברו ליד אגם אדוארד ואגם ג'ורג', ואז לנקודה הדרומית ביותר באגם ויקטוריה ועברו דרך ממלכות אנקול וקראגווה. סטנלי ערך "חוזים" עם השליטים השונים. אף על פי שסביר להניח כי המקומיים לא הבינו את משמעות החוזים האלה, אך לאחר מכן הם שימשו בסיס לתביעות של חברת הסחר המזרח אפריקאית שפעלה באזור.
את אגם ויקטוריה הם ראו ב-15 באוגוסט והמשלחת הגיעה לתחנת המיסיונר של מקאי באוסאמבירו ב־28 באוגוסט. בשלב זה הם החלו ללמוד על המצב הפוליטי המשתנה והמורכב במזרח אפריקה, כאשר האינטרסים הבריטי והגרמני מתערבבים יחדיו. סטנלי עזב ב-17 בספטמבר, עם משלחת שמספר אנשיה פחת כעת לכ-700 תוצאה משילוב מוות ועריקות.
עם התקרבות המשלחת לחוף הם נתקלו במשלחות של גרמנים ועדויות נוספות לפעילות גרמנית בפנים הארץ. הם נפגשו עם החוקר הגרמני ויסמן ב-4 בדצמבר וליוו אותו לבגמויו. באותו ערב נערכה מסיבה, שבמהלכה נפל אמין מחלון הקומה השנייה שחשב שזאת מרפסת. מהנפילה הוא התאושש רק בסוף ינואר 1890. בינתיים, שאר המשלחת התפזרה. סטנלי נסע לזנזיבר ומשם לקהיר, בה כתב את 900 העמודים של In Darkest Africa תוך 50 יום בלבד.
הסודנים והמצרים הועברו חזרה למצרים, חלקם חזרו אחר כך לעבודה עבור "החברה למזרח אפריקה" אמין התקשר לגרמנים בפברואר, ושאר האירופאים חזרו לאנגליה.
לאחר מכן
סטנלי חזר לאירופה במאי 1890 וזכה להד ציבורי גדול. גם הוא וגם הקצינים שלו קיבלו פרסים רבים ותוארי כבוד. ביוני פורסם ספרו שמכר 150,000 עותקים. אבל ההערכה החיובית של פועלו הייתה קצרת מועד. בסתיו, עם היוודע העלות האמיתית של המשלחת, וכשמשפחות הקצינים ברטלוט וג'יימסון הגיבו להאשמותיו של סטנלי לגבי מה שקרה בטור השני, התגברה הביקורת והגינוי של סטנלי. בסופו של דבר זו הייתה המשלחת האחרונה מסוגה. משלחות עתידיות באפריקה ינוהלו על ידי הממשלה למימוש יעדים צבאיים או פוליטיים, או יתקיימו אך ורק לצרכים מדעיים.
בשנים 1898 - 1900 התפשטה מגפת מחלת שינה הרסנית לשטחים שהם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מערב אוגנדה ודרום סודאן. ייתכן וראשי בקר מקומיים שהיו עם המשלחת הם אלה שהכניסו את הטפיל לאזורים שלא הושפעו ממנו בעבר. עם זאת, לא כל המחברים מסכימים לעובדה זו.
אזור הדרום (קמרון)
אזור הדרום (בצרפתית: Région du Sud) הוא אזור בקמרון.
באזור מתגוררים 749,552 תושבים (נכון ל-2015). בירת האזור היא אבולווה.
נפות
מבחינה מנהלית אזור הצפון מחולק ל-4 נפות.
שלמה רובין
ד"ר שלמה רוּבִּין (בכתיב יידי: ראָבין; 3 באפריל 1823, דולינה – 1 בינואר 1910, קרקוב) היה מראשי תנועת ההשכלה בגליציה, סופר עברי פורה ומתרגם לעברית של ספרי מדע פופולרי רבים, ספרי הגות וספרים קלאסיים.
ביוגרפיה
רובין נולד למשפחה חסידית, נכד לרבי מתתיהו, מחבר "ברכת דוד", שהיה רב בדולינה עשרות שנים שימש כאדמו"ר חסידי. בילדותו קיבל שלמה חינוך חסידי-מסורתי, נמנה עם חסידיו של רבי צבי אלימלך שפירא מדינוב, וקיבל סמיכה לרבנות בגיל צעיר. בהיותו בן 17 התחתן, ומשפחת אביו, שהועידה אותו לשמש כרב, ארגנה לו משרת רבנות בעיר חודרוב; אך רובין סירב להצעה והעדיף לרכוש השכלה כללית. לשם כך הפך לסוחר בשעות היום, כששעות הלילה הוקדשו ללימודים. אחרי חמש שנים של מסחר איבד את רכושו, ונסע ללמברג (לבוב), שם למד בבית ספר למסחר שפות שונות: לטינית, גרמנית, צרפתית ואיטלקית.
אחרי לימודי השפות שימש כמורה פרטי ללימודי גרמנית ועברית בבולחוב, מתוך עוני ומחסור. גויס לצבא בניגוד לרצונו, ושם סבל כשנתיים עד שחרורו. משם הלך לז'ורַבנה ומסר שיעורים פרטיים בגרמנית וצרפתית, ושם כתב את מאמרו "קורי עכביש" התוקף את תנועת החסידות. השמועה על כתיבת המאמר גרמה לקרע בינו לבין הקהילה היהודית בעיר, והוא איבד את מקור פרנסתו. הפחד מפני נזקים אפשריים גרם לכך שלא ידפיס את המאמר, והוא העלה אותו באש.
רדיפות החסידים נגדו לא פסקו, והוא נאלץ לעקור לרומניה. התגורר בעיר גאלאץ, והתחיל לעסוק כסופר לעיתונים בשעות הלילה וכרואה חשבון במשרד בשעות היום. בתקופה זו התחיל לפרסם מאמרים בכתב העת "המגיד".
כעבור זמן עבר לטגנרוג (Taganrog) שברוסיה, ושימש כמורה פרטי לבנו של יעקב פוליאקוב. אחרי שנתיים נסע עם יעקב זה לווינה, שם פרסם את ספרו "שפינוזה והרמב"ם", שעליו קיבל ב-1868 תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת גטינגן, ומאז חתם את שמו "דוקטור רובין". בווינה הכיר את פרץ סמולנסקין, והבטיח לכתוב לו מדי שנה מאמר לכתב העת "השחר".
משנת 1895 ועד מותו התגורר בקרקוב, ובה הרבה לכתוב ספרים ומאמרים, ולתרגם ספרים קלאסיים.
נולדו לו שני בנים ושתי בנות, וכולם מתו בחייו.
דעות ופולמוסים
רובין סבר, בדומה למשכילים אחרים בני דורו, שאמונותיהם של חז"ל היו רציונליות, ושהן תואמות לידיעות שהמדע השיג בזמנם. את דעתו זו פרסם והוכיח בכמה מספריו, שבהם הוא טוען שחז"ל ידעו ידיעות מדעיות רבות, ואף תגליות מאוחרות כבר היו ידועות להם.
בנוסף, כמעריץ של הפנתאיזם של ברוך שפינוזה ושל משנתו הפילוסופית של שפינוזה בכלל, סבר רובין שאף אמונותיהם של חז"ל עולות בקנה אחד עם עמדות אלו. את דעתו זו הביע רובין בספרים שונים, והתפלמס בה עם שד"ל במאמר מיוחד בשם "תשובה ניצחת", בו הוא טוען ש"ספרי אחינו הפילוסוף ברוך די שפינוזה ז"ל בנויים על יסודי חכמת ותורת עמינו, כעדות כל חכמי ישראל והאומות".
על תורת הקבלה סבר רובין, שהיא הובאה לארץ ישראל מהודו על ידי חיילי צבאו של אלכסנדר מוקדון בתקופת בית שני.
עמדותיו אלו נתקלו בהתנגדות, הן מצד רבים מחוגי המשכילים, ובעיקר מצד האורתודוקסים, שהתנגדו למגמת השוואת אמונות היסוד של היהדות לדעות המקובלות על ידם כפסולות.
רובין נמנה בין חברי תנועת חיבת ציון מיסודו של הרב צבי הירש קלישר, ושימש כגבאי החברה בווינה.
מספריו
רובין הרבה לכתוב מאמרים בכתבי העת, ואת החשובים שבהם הדפיס בספרים. כך, רבים מהספרים ברשימה להלן, הם ספרונים בני כ-15–40 עמודים בלבד.
חלק מהספרים קובצו לכל כתבי ד"ר שלמה רובין, בשני כרכים, ורשה: 1910.
כן תרגם לראשונה לעברית את "ספר היובלים" ואת "תורת המידות" לשפינוזה, וכתב מבוא מקיף למשנתו הקבלית של רבי יונתן אייבשיץ, שהודפס בספר "שם עולם". בנוסף תרגם חלק מיצירותיו של לוקיאנוס מסאמוסאטה תחת השם "הלצה קדמוניה"; כתבים פילוסופיים של פרידריך שילר תחת השם "בן אוני או מגילות סתרים"; ודרמה של קרל גוצקוב על אוריאל אקוסטה.
ארזה רון
ארזה רון (נולדה בשנת 1934) היא פרופסור אמריטה בפקולטה לכימיה בטכניון שם שימשה כראש המכון למצב מוצק. מחקריה עוסקים בתחומי הכימיה הפיזיקלית ומוליכים למחצה.
אודות
רון שימשה כחברה במועצה להשכלה גבוהה ובאוגוסט 1998 נתמנתה לחברה בוועדה למינוי פרופסורים למדעים מדויקים במוסדות לא אוניברסיטאיים.
רון חתמה על עצומה הקוראת לשמירה על סביבת מורד נחל הקישון כשטח פתוח. בשנת 2007 קראה להגביל את האפשרות להקים מכללות פרטיות בישראל מחשש שהן תפגענה במכללות הציבוריות.
נשואה לפרופסור עמירם רון ואם לשלושה. בתה היא פרופסור דנה רון.
אלכסנדר קרפילובסקי
אלכסנדר יורייביץ' קרפילובסקי (ברוסית: Алекса́ндр Юрьеви́ч Карпило́вский; נולד ב-8 במאי 1964) הוא שחקן קולנוע רוסי, במאי קולנוע ותסריטאי. ממפיקי חברת ההפקות Sreda.
ביוגרפיה
בשנת 1987 סיים את לימודיו באוניברסיטה הממלכתית לרפואה על שם פירוגוב. הוא עבד כטראומטולוג בבית חולים בעיר מוסקבה. בשנת 1998 סיים את לימודיו באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון ולאחר מכן בקורסים גבוהים לתסריטאים ובמאים (בסדנה של אלכסנדר מיטה, אותו השלים בשנת 1999).
פילמוגרפיה
{{טורים|תוכן=
תסריט
}}
Edguy
אדגיי (בגרמנית: Edguy) היא להקת פאוור מטאל מפולדה, גרמניה.
היסטוריה
אדגיי נוסדה ב-1992 על ידי התלמידים בני ה-14 טוביאס סאמת', ג'נס לודוויג, דירק סאוור ודומיניק סטורצ'. השם אדגיי היה כינוי חיבה למורה למתמטיקה שלהם באותו הזמן, מר אדגר זימרר. עד 1998, כאשר טוביאס אקסל הצטרף ללהקה, לא היה להם בסיסט וטוביאס סמאת' ניגן את צלילי הבאס על קלידים. לאחר שני דמואים הם השיגו חוזה עם איי.אף.אם רקורדס (AFM records) ב-1995. שני האלבומים הראשונים שלהם לא נחלו הצלחה גדולה, אבל עם יציאת האלבום ווין גלורי אופרה (Vain Glory Opera) ב-1998 זכו לפריצת דרך. לאחר שני אלבומים נוספים הם קיבלו חוזה ב-2004 מהליבל הגרמני "ניוקליר בלאסט". ב-2001/2002 הוציא טוביאס סאמת' את שני האלבומים הראשונים של פרויקט הצד שלו אוואנטסיה, אופרת מטאל רחבת היקף בהשתתפות מוזיקאים מפורסמים רבים אשר זכתה להצלחה לא מעטה.
סגנון
אדגאיי משתמשים במלודיה קלה וזורמת, משולבת בקולו הגבוה של סאמת' אשר אופייני לפאואר מטאל האירופאי. לעיתים קרובות הליריקה שלהם מטאפורית, מרמזת על נושאים מטפיזיים או חברתיים: קונפרמיות (The Headless Game, Mysteria, King of Fools), כפייה על ידי הכנסייה (The Kingdom, Theater of Salvation), וסכנות של הציוויליזציה המודרנית (Navigator, The Devil and the Savant). כדי לבטא כאלה נושאים, אדגאיי משתמשים בביטויים אזוטריים או אטומים. ובכל זאת חלק מן השירים שלהם קלילים או קומיים (Das Reh, Save Us Now, Lavatory Love Machine, Life And Times Of A Bonus Track, Trinidad). אדגאיי אינם תובעים לבטא אידאולוגיה כלשהי. טוביאס סאמת' טען כי "אנחנו לא פוליטיים ולא דתיים, לפחות אין בשירים שלנו מסר אשר אומר לך מה לחשוב במושגים כלשהם". אדגאיי משתמשים גם בקטעים ארוכים ואפיים כמעט בכל אלבום.
מסודרים
מסודרים היא דרמה קומית ישראלית, זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה, שיצר מולי שגב יחד עם אסף הראל, שגם משחק בתפקיד הראשי בסדרה. הסדרה שודרה בשידורי "קשת" בערוץ 2 ב-2007. ההצלחה לה זכתה הסדרה בעונה הראשונה הובילה לחידושה לעונה שנייה בת 11 פרקים שעלתה ב-2009. בסיום שידור העונה השנייה הודיעה קשת שלא תופק עונה נוספת. בינואר 2016 הסדרה נמכרה לערוץ 4 הבריטי.
רקע
הסדרה עוסקת בארבעה חברים, גיא פוגל (אסף הראל), תומר לוי (אסי כהן), ארז קליינר (ערן זרחוביץ') ושגיא ברלד (מאור כהן), שביצעו אקזיט ומכרו את הסטארט-אפ שלהם, "ג'ימלאיה", לתאגיד אמריקאי בסכום של 217 מיליון דולר. במהלך הסדרה מצליחים הארבעה להגשים את הפנטזיות החומריות שלהם, מבחירות נדל"ן וקניית מכוניות יוקרה, ועד תענוגות האלפיון העליון, אך עדיין נאבקים בדרכם אל האושר בחיים. בין המשתתפים בסדרה, לצד הארבעה, יעל שרוני, דנה עדיני, דובלה גליקמן, עלמה זק ומלי לוי. קו העלילה הכללי של הסדרה מבוסס על מכירת חברת מיראביליס הישראלית, מפתחת תוכנת ה-ICQ, לחברה האמריקנית AOL בשנת 1998.
העונה הראשונה
העונה הראשונה כללה 11 פרקים ושידורה החל ב-17 בפברואר 2007.
בתחילת העונה הראשונה החבורה מקבלת הודעה שהאקזיט שלהם הצליח וחברת הסטארט-אפ שלהם, ג'ימלאיה, העוסקת בשילוב בין משחקי פלייסטיישן לכושר גופני, נמכרה ב-217 מיליון דולר. לוי מחליף בנות זוג בתדירות גבוהה עד שהוא מתאהב ביועצת הכספים של החבורה, מאיה. גיא נפרד מאיילת ונכנס לדיכאון, עד שהוא פוגש את אביגיל ונהיה בן זוגה. ארז קונה את קבוצת הכדורגל של ילדותו, הפועל קריית אונו ולא זוכה להוקרה שציפה לה.
העונה השנייה
העונה השנייה הופקה כשנה לאחר עליית הסדרה, ב-2008 וכללה 11 פרקים ששודרו החל מה-19 במאי 2009.
הפרק הראשון של העונה השנייה עלה ב-HOT VOD ב-17 במאי בבכורה. העונה מתחילה בכך שגיא פוגל חוזר משהות ארוכה בארצות הברית לאחר שהתפטר מחברת סוני, ומציע לחבריו לעבוד על מוצר חדש שחשב עליו, קסדה שסורקת את המרחב סביב החובש ומציגה במרחב דמויות וירטואליות. הוא מצליח לאסוף את חבריו שפנו לעיסוקים שונים והם מקימים חברת סטארט אפ חדשה, "אינובייט" (Innovate), ומתחרים בסער שקד, יזם היי-טק שמנסה לגנוב מהם את הרעיון ואף מנסה לצרף לחברה שלו את קליינר. קליינר מצטרף לחברה של שקד ומספר בחשאי לחבריו על מהלכיו העסקיים של שקד. בוועידת היי טק שנתית מצליחים פוגל, לוי וברלד להתל בשקד ולשכנע אותו שהמוצר שלהם פועל היטב, אף על פי שפעולתו עדיין חלקית בלבד. בהמשך העונה נפרצת הדירה של החבורה ונגנבת מכוניתו של לוי. הוא נוסע עם ברלד ליהודה ושומרון על מנת להחזיר אותו ונקלע לעוצר בבית משפחה מקומית. בשובם הוא קובע עם גנב המכונית מפגש במחסום, אך כוחות הביטחון חושדים שהגנב מחבל ומפוצצים אותו ואת המכונית של לוי. על מנת לשפר את תדמיתו שנפגעה מהפרשה, הוא שוכר יועץ תקשורת וקונה אגם בטורקיה על מנת לייבא את מימיו ולמלא את הכנרת. לאחר מכן הוא מתעניין בקריירה פוליטית ופוגש מספר חברי כנסת שמפצירים בו להצטרף למפלגותיהם. הוא מקים מפלגה משלו יחד עם קליינר וברלד. תדמית המפלגה נפגעת כשידיעות שליליות מתפרסמות בעיתונות על קליינר ועל ברלד וקליינר נאלץ לפרוש. על מנת לשפר את תדמיתו מביא לוי למכירת אינובייט במחיר גבוה למיקרוסופט ובסוף העונה המפלגה מצליחה להיבחר לכנסת.
שידור הסדרה
הסדרה שודרה לראשונה ביום שבת, 17 בפברואר 2007 והפכה להצלחה מידית עם רייטינג של 30%. הפרק הרביעי של העונה הראשונה ששודר ב-10 במרץ 2007 השיג רייטינג של 30.4% והפך לפרק הנצפה ביותר של הסדרה כולה. פרק הפתיחה של העונה השנייה שודר ב-2009 וזכה לנתון מעולה של 26.1% רייטינג. פרק סיום העונה השנייה, שהיה גם הפרק האחרון של הסדרה השיג 21.5%. הסדרה שודרה ב-קשת 12 ב-25 באפריל 2022 בשידורים חוזרים.
הצלחת הסדרה
בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה של שנת 2007 זכתה הסדרה בפרס הסדרה הקומית הטובה ביותר, התסריט הטוב ביותר והבימוי הטוב ביותר, והשחקן אסי כהן זכה בפרס השחקן הקומי הטוב ביותר על משחקו בסדרה. רשת FOX האמריקאית רכשה את הזכויות להפיק גרסה מקומית של הסדרה, אך תוכנית זו לא יצאה לפועל. ב-2017 עלתה לשידור הסדרה Loaded בערוץ ערוץ 4 הבריטי, לאחר שקנו את זכויות השידור. שהופקה בשיתוף הרשת האמריקאית AMC.
קישורים חיצוניים
ביקורות
מנשר לאמנות
מכללת מנשר לאמנות היא בית ספר גבוה לאמנות ומרכז תרבות בתל אביב. בית הספר הוקם בשנת 2005 על ידי הסופרת רונית ידעיה והצלם עודד ידעיה המשמש כמנהל בית הספר.
הלימודים ופעילות המכללה
במנשר מתקיימים לימודים לתואר ראשון במדעי הרוח בשיתוף האוניברסיטה הפתוחה, כמו גם לימודים חלקיים, קורסים בודדים ולימודי המשך. הלימודים בבית הספר מתרכזים בתחומי הקולנוע, האמנויות החזותיות והכתיבה.
בית הספר ממוקם ברחוב דוד חכמי 18, בשכונת הרכבת בתל אביב. מתחם מנשר כולל גם גלריה לאמנות עכשווית, אולם הקרנות ובית קפה. במקום נערכים סימפוזיונים, דיונים על תערוכות ואירועים שונים הפתוחים לקהל הרחב. באוגוסט 2009 פורסמה תוכנית להקמת מבנה חדש לבית הספר, בחלק משטחה של התחנה המרכזית הישנה של תל אביב.
מדי שנה מפרסמת מחלקת הכתיבה של בית הספר אסופה בשם "דיבור".
בית הספר מנוהל על ידי חברה לתועלת הציבור (חל"צ) בעלת שם זהה – מנשר.
מחלקות
בבית הספר פועלות שש מחלקות:
הכרה בינלאומית
סרט הגמר "עין לבנה" של תומר שושן היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הקצר בשנת 2020.
ארנב הקטיפה
ארנב הקטיפה (אנגלית: The Velveteen Rabbit) הוא ספר ילדים אשר נכתב על ידי הסופרת האנגליה מרגרי וילאמס ואויר על ידי ויליאם ניקולסון. הספר יצא לאור בשנת 1922 ומאז עובד לסרטים, הצגות וסרטי אנימציה.
הספר מגולל את סיפורו של ארנב צעצוע מקטיפה המוענק במתנה לילד בחג המולד. ארנב הקטיפה רוצה להפוך לארנב אמיתי, ולומד כי יוכל להגשים זאת רק אם יזכה באהבתו של הילד.
בשנת 1985 גרסת הווידאו של היצירה, בהשתתפות מריל סטריפ ועם מוזיקה של ג'ורג' וינסטון, הייתה מועמדת לפרס גראמי.
סנטה רוזה
סנטה רוזה היא אחת מערי הלוויין של סן פרנסיסקו ושוכנת צפונית למפרץ סן פרנסיסקו.
ההתיישבות הראשונה באזור החלה בשנת 1830 ובשנת 1868 הוכרזה סנטה רוזה כעיר. בשנת 1906 העיר כמעט נחרבה לגמרי בעקבות רעידת אדמה אך למרות זאת לא היה אובדן גדול בנפש. בשנת 1969 התרחשה רעידת אדמה חזקה נוספת אשר גם היא, פגעה קשות במבני העיר.
העיר מוכרת בתחום תיירות היין המתפתחת במרכז קליפורניה.
הכנסת השישית
כהונתה של הכנסת השישית החלה ב-22 בנובמבר 1965, בעקבות הבחירות שנערכו ב-2 בנובמבר אותה שנה. את ישיבתה הראשונה פתח נשיא המדינה זלמן שזר, ולאחר מכן העביר את ניהול הישיבה לזקן חברי הכנסת, דוד בן-גוריון. מיד אחר כך נבחר קדיש לוז ליושב ראש הכנסת, לכהונתו השלישית ברציפות. לוז היה המועמד היחיד, והוא נבחר בתמיכתם של 102 מחברי הכנסת וללא מתנגדים. 11 מחברי הכנסת נמנעו. הייתה זו הכנסת הראשונה שישבה במשכן הכנסת, שבנייתו הושלמה בשנת 1966.
שליחות קטלנית (זיכיון)
שליחות קטלנית (באנגלית: Terminator) הוא שמו של זיכיון מדע בדיוני שנוצר על ידי ג'יימס קמרון וגייל אן הרד. הזיכיון כולל סדרה של סרטים, קומיקס, רומנים, ומדיה נוספת שמתמקדת בקרבות המתנהלים בין רשת הבינה המלאכותית סקיינט לכוחות ההתנגדות בפיקודו של ג'ון קונור ושאר המין האנושי. מבין מוצריה היודעים ביותר של "סקיינט" הם דגמי מחסל, כגון T-800 (דגם 101), שגולם על ידי ארנולד שוורצנגר מהסרט הראשון ועד לסרט השישי. נכון לפברואר 2010, מגיעים רווחי הזיכיון לסכום של כ-3 מיליארד דולר.
"שליחות קטלנית: יומני שרה קונור" (2008 - 2009)
בשנים 2008-2009 שידרה רשת פוקס סדרת טלוויזיה בשם "שליחות קטלנית: יומני שרה קונור" (ששווקה בישראל גם כ"טרמינייטור") עם לנה הידי כשרה קונור ותומאס דקר כג'ון קונור. הסדרה, שנוצרה על ידי ג'וש פרידמן, מתמקדת בשרה וג'ון אחרי אירועי "שליחות קטלנית 2", בעודם מנסים לחיות מתחת לרדאר לאחר הפיצוץ שאירע בסייברדין. המפיק ג'יימס מידלטון אמר שהסדרה קשורה לסרט "שליחות קטלנית: התעוררות".
הכנסת השישית
תוצאות הבחירות
אלה היו תוצאות הבחירות עם תחילת כהונתה של הכנסת השישית: לראשונה מאז הקמת מדינת ישראל, התמודדה מפלגת השלטון, מפא"י, כשבראשה לא עומד דוד בן-גוריון, אלא לוי אשכול, שהחליף אותו כיושב ראש המפלגה וכראש הממשלה ב-1963. ביוזמתו של אשכול התמודדה מפא"י ברשימה משותפת עם אחדות העבודה - פועלי ציון שנקראה רשימת המערך לאחדות פועלי ארץ ישראל ("המערך הראשון"). הרשימה ניצחה בבחירות, לאחר שזכתה ב-45 מושבים (בכנסת החמישית היו לשתי המפלגות יחדיו 50 מושבים). בן-גוריון פרש מהמפלגה והקים מפלגה עצמאית, רפ"י, שכללה גם כמה מצעירי מפא"י, ובהם משה דיין, שמעון פרס ויצחק נבון. בן-גוריון קיווה לנגוס בכוחו של המערך באופן שיאפשר לו לאחר הבחירות להרכיב ממשלה, ואף לשוב ולהתאחד עם מפא"י לאחר שאשכול, פנחס לבון ואנשיהם יסולקו ממנה. עם זאת, זכתה המפלגה ב-10 מושבים בלבד.
שליחות קטלנית (זיכיון)
"שליחות קטלנית: התעוררות" (2009)
ב-18 במאי 2009, Machinima הוציאה לאור את הסדרה "שליחות קטלנית: התעוררות", סדרת אנימציה המגוללת אירועים שהתרחשו לאחר הסרט "שליחות קטלנית 3: עלייתן של המכונות" ולפני "שליחות קטלנית: התעוררות". הסדרה הייתה סדרת רשת בת שישה פרקים. בסדרה מסופר אודות בלייר ויליאמס ומתרחשת שלוש עשרה שנים לאחר אירועי יום הדין. בלייזר היא לוחמת במחתרת נגד המכונות במרכז העיר לוס אנג'לס, תוך מעקב אחר האקר בשם לאז הווארד ומנסה לשכנע אותו להצטרף לצדד ההתנגדות. הסדרה נוצרה באמצעות שימוש באמצעים ממוחשבים ואנימטיביים. היא יצאה לאור ב-DVD ב-3 בנובמבר 2009.
סדרת סטרימינג
ב-26 בפברואר 2021 הודיעה חברת הסטרימינג נטפליקס כי תפתח סדרת אנימה של שליחות קטלנית עם סקיידאנס, מטסון טומלין ו-Production I.G.
הכנסת השישית
תוצאות הבחירות
גם בימין נרשם איחוד, בין תנועת החירות לבין המפלגה הליברלית, שהתמודדו לראשונה ברשימה משותפת - גח"ל. הרשימה זכתה ב-26 מושבים (לעומת 34 מושבים בהן זכו שתי המפלגות ביחד בכנסת החמישית), והייתה למפלגה השנייה בגודלה. כמה מחברי המפלגה הליברלית, בראשותו של משה קול, פרשו ממנה בעקבות האיחוד, והתמודדו ברשימה נפרדת, ליברלים עצמאיים, שקיבלה 5 מושבים.
מפלגה נוספת בה חל פילוג הייתה מק"י. חילוקי דעות באשר לעמדת המפלגה בנוגע להענקת פרס לנין לשלום לנשיא אלג'יריה אחמד בן בלה, שקרא להשמדת ישראל, יצר קרע במפלגה וגרם לפרישתם של חברי המפלגה הערבים ושל כמה חברים יהודים אנטי ציונים. רק"ח קיבלה בבחירות אלה 3 מושבים, ואילו מק"י נותרה עם מושב אחד בלבד.
מפד"ל ומפ"ם איבדו כל אחד מושב אחד (11 ו-8 מושבים, בהתאמה), ואילו אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל שמרו על כוחן, עם 4 ו-2 מושבים, בהתאמה. גם מפלגות הלוויין של מפא"י, קידמה ופיתוח ושיתוף ואחווה, שמרו על כוחן, עם שני מושבים לכל אחת. לראשונה, נבחרה לכנסת גם רשימת העולם הזה - כוח חדש, שקיבלה מושב אחד.
הרכב קואליציוני
לוי אשכול הרכיב את הממשלה ה-13, שהושבעה ב-12 בינואר 1966. הקואליציה כללה את הסיעות שהרכיבו גם את הממשלה ה-12: המערך, מפד"ל, פאג"י, שיתוף ואחווה וקידמה ופיתוח, ואליהן נוספו גם סיעות מפ"ם והליברלים העצמאיים. הקואליציה מנתה, עם הקמת הממשלה, 75 חברי כנסת.
ב-1 ביוני 1967, במהלך תקופת ההמתנה, הצטרפה לקואליציה גם סיעת רפ"י. עם פרוץ מלחמת ששת הימים הצטרפה לקואליציה גם גח"ל. עם הצטרפותה של גח"ל מנתה הקואליציה 111 חברי כנסת, וכל הסיעות פרט לאגודת ישראל, רק"ח, מק"י והעולם הזה היו חברות בה.
ב-26 בפברואר 1969 נפטר ראש הממשלה לוי אשכול. סגנו, יגאל אלון, כיהן כראש הממשלה בפועל, עד שב-17 במרץ 1969 הרכיבה גולדה מאיר ממשלה חדשה. הקואליציה התבססה על אותן סיעות שהרכיבו את קודמתה, ואולם מספר החברים בהן הצטמצם מעט, ל-104, עקב פרישתם של מספר חברי כנסת מסיעותיהם.
שינויים בהרכבי הסיעות במהלך כהונתה של הכנסת
בדצמבר 1967 החליטה ועידת רפ"י להתאחד עם המערך, וב-21 בינואר 1968 הוקמה מפלגה חדשה, שכללה את המפלגות שהרכיבו את המערך - מפא"י ואחדות העבודה - פועלי ציון, ואת רפ"י - מפלגת העבודה. תשעה מחברי רפ"י הצטרפו למפלגה, ואילו יושב ראש המפלגה, דוד בן-גוריון, הקים סיעת יחיד. במאי אותה שנה פרש חבר הכנסת יזהר הררי מסיעתו, הליברלים העצמאיים, והצטרף אף הוא למפלגת העבודה. ב-28 בינואר 1969 אוחדו סיעות מפלגת העבודה ומפ"ם לסיעה אחת - המערך ("המערך השני"). בניגוד למפלגות האחרות, שהאיחוד ביניהם היה מוחלט, שמרה מפ"ם על מוסדות עצמאיים, והאיחוד היה רק במסגרת הסיעה בכנסת. מפלגת העבודה ומפ"ם התמודדו ברשימה משותפת במהלך חמש מערכות הבחירות הבאות, ורק לאחר הבחירות לכנסת ה-11 התפלגה מפ"ם מהמערך. הסיעה החדשה שהוקמה כללה את 45 חברי המערך הראשון, 9 חברי רפ"י, 8 חברי מפ"ם וחבר הכנסת הררי, ובסך הכל למעלה ממחצית מחברי הכנסת - 63.
ב-29 במרץ 1967 פרשו מגח"ל 3 חברי כנסת בהנהגתו של שמואל תמיר, שקרא תיגר על מנהיגותו של מנחם בגין, וקרא להחליפו נוכח כישלונו בבחירות. השלושה הקימו את סיעת המרכז החופשי. ב-11 בפברואר 1969 הצטרף אליהם חבר כנסת נוסף, שלמה כהן-צידון.
ב-5 ביולי 1966 התאחדו סיעות שיתוף ואחווה וקידמה ופיתוח, והקימו את סיעת שיתוף ופיתוח. איחוד זה החזיק מעמד פחות מ-6 חודשים, עד ה-1 בינואר 1967. ב-11 באפריל 1967 פרש ג'בר מועדי מסיעת שיתוף ואחווה והקים את הסיעה הדרוזית הישראלית. אליאס נח'לה פרש מקידמה ופיתוח ב-22 באוקטובר 1968 והקים את סיעת האחווה היהודית-ערבית.
אירועים מרכזיים
האירוע הבולט ביותר במהלך כהונתה של הכנסת השישית היה מלחמת ששת הימים, שפרצה ב-5 ביוני 1967. במהלך תקופת ההמתנה שקדמה לה, הצטרפה רפ"י לקואליציה, ומשה דיין מונה לשר הביטחון. ביום בו פרצה המלחמה, הצטרפה גם גח"ל לקואליציה, לראשונה מאז קום המדינה, והוקמה ממשלת האחדות הראשונה בתולדות המדינה. כשבועיים לאחר המלחמה נערכו תיקוני החקיקה הדרושים לשם החלת החוק הישראלי במזרח ירושלים. סוגיית גורלם של יתר השטחים שנכבשו במלחמה החלה להעסיק את חברי הכנסת עם סיום המלחמה, והיא עודנה מעסיקה את הכנסת.
ב-28 במרץ 1966 נאם במליאת הכנסת נשיא איסלנד, אאוסגייר אאוסגיירסון, והיה ראש המדינה הזר הראשון שעשה כן.
ב-26 ביולי 1967 אישרה הכנסת את תקנון הכנסת.
ב-26 במרץ 1968 בחרה הכנסת בזלמן שזר לתקופת כהונה שנייה כנשיא המדינה. שזר היה המועמד היחיד, והוא נהנה מתמיכתם של 86 מחברי הכנסת. 24 חברי כנסת נוספים שלשלו פתק לבן.
חקיקה
במהלך כהונתה של הכנסת השישית, אישרה הכנסת 259 חוקים, מהם 234 ביוזמה ממשלתית (90.3%) והיתר ביוזמה פרטית. בין החוקים הבולטים שנחקקו בתקופת כהונתה של הכנסת השישית: חוק יסוד: הממשלה, חוק המקרקעין,, , , חוק ניירות ערך, חוק הבוררות, חוק המכר, , חוק משכן הכנסת ורחבתו, חוק ועדות חקירה, ועוד.
רנדזינה
רנדזינה (מפולנית: rzędzić שפירושו "לדבר") היא סוג של קרקע חרסיתית שנוצרת מסלעי גיר רכים, כמו קירטון וחוואר.