cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כדורגל במשחקים האולימפיים
ייצוג
בטורניר האולימפי יש ייצוג שוויוני יותר של היבשות השונות. אירופה, השולחת קרוב ל-40% מהנבחרות המשתתפות במונדיאל מקבלת רק 4 מקומות (25%) בטורניר האולימפי לגברים, לדרום אמריקה מוקצים רק 2 מקומות, ולעומת זאת אפריקה מקבלת 4 מקומות, אסיה 3 מקומות, CONCACAF (צפון ומרכז אמריקה) 2 מקומות, ואוקיאניה זוכה למקום אחד, אשר לא מובטח לה כלל במונדיאל. כך גם בטורניר לנשים, שבו רק 2 נבחרות מאירופה השתתפו באולימפיאדת לונדון (2012) בנוסף לבריטניה המארחת.
שלבי הטורניר
השלב הראשון בטורניר (אצל הגברים) נערך במתכונת של 4 בתים עם 4 נבחרות כל אחד, אשר משחקות 3 משחקים נגד יריבותיהן בבית. 2 הראשונות מכל בית ממשיכות לשלב רבע הגמר, ומכאן והלאה הטורניר מתנהל בשיטת נוק אאוט עד הגמר אשר נערך בדרך כלל ביום המשחקים שלפני האחרון.
בטורניר הנשים גם כן השלב הראשון נערך במתכונת של בתים, אלא שישנם רק 3 בתים. לרבע הגמר עולות 2 הראשונות מכל בית ועוד 2 הנבחרות בעלות המאזן הטוב ביותר במקום השלישי.
ארנאוט דניאל
ארנאוט דניאל (Arnaut Danièl) היה משורר וטרובדור פרובאנסלי שפעל בעיקר בין השנים 1180–1200 וכתב בשפה האוקסיטנית. נולד בעיר ריבראק (Rabairac, Ribérac) בחבל אקיטן.
דניאל היה הראשון שהשתמש בססטינה, צורת שירית של בתים בעלי שש שורות עם כללים מורכבים של משקל וחזרה על מילים.
לדניאל הייתה השפעה על השירה האירופית בימי הביניים. דנטה מכנה אותו "היוצר הטוב ביותר" (il miglior fabbro) בפרק "כור המצרף" בקומדיה האלוהית וציטוט משירו הוא הקטע היחיד ביצירה שלא כתוב באיטלקית. פרנצ'סקו פטרארקה שיבח אותו וקרא לו "האדון הגדול של האהבה" (gran maestro d'amor) ביצירתו Trionfo d'amore. גם בעת החדשה משוררים הביעו את הערכתם כלפיו: עזרא פאונד שיבח את עבודתו וניתח אותו בפרוטרוט בספרו The Spirit of Romance (1910); ת. ס. אליוט, בתורו, הקדיש את יצירתו ארץ הישימון לפאונד וכינה אותו "il miglior fabbro" וכלל הפניות נוספות לדניאל.
יצחק ליפקין (פעלז)
יצחק ליפקין (פעלז) (תקצ"ד, 1834 − י"ט באדר ב' תרפ"ז, מרץ 1927) היה סוחר ומקים שכונות בירושלים.
קורות חיים
יצחק ליפקין נולד כיצחק פעלז בקרלין, אז ישוב נפרד וכיום פרבר של פינסק, בן זקונים להוריו, יוסף משה פעלז ומרים מינדל. אביו היה מחסידיו של רבי אהרן מקרלין (ה"בית אהרן"). בשנת תר"ז יצאו הוריו מפינסק במטרה לעלות לארץ ישראל ולאחר תלאות וטלטולים התיישבו בטבריה שהייתה אז מרכזם של חסידי קרלין בארץ ישראל. אחיו הגדולים ממנו, שהיו כבר נשואים ובעלי משפחות נשארו ברוסיה. לאחר פטירת אביו עברה אמו יחד איתו לירושלים, שם קיבלו "חלוקה" מכולל ווהלין. יצחק ליפקין למד בישיבה. נישא לאיטה טויבה, בתו של משה בן שמעון שמרלינג, חסיד חב"ד תושב חברון שנפטר עוד לפני השידוך. מגיל צעיר התחיל לעסוק במסחר עם הכפריים הערבים בתבואה ובתוצרת חקלאית, צימוקים, פירות וירקות. לאחר נישואיו עבר לחברון וגר שם כנראה כשלושים שנה. בין היתר סחר בבצל, ורכש כך את הכינוי 'אבו בסל', שם שדבק לאחר מכן בשכונות שהקים.
בשנת תר"ן עבר לירושלים ובשנת תרנ"א הקים את שכונת שערי ירושלים ואת שכונת אהל שלמה הסמוכה (שכונו שתיהן יחד בפי העם "בתי אבו בסל").
אשתו איטה טויבה מתה בגיל צעיר במסע לטבריה, צפת והסביבה לקראת ל"ג בעומר תרנ"ט (1899) על מנת לבקר בקברי הצדיקים ולהשתתף בהילולה במירון. כשרכבה בהרים לכיוון צפת, מעדה הפרדה שעליה רכבה, היא נשמטה מעל גבה ונפגעה קשה מן הסלעים. היא לא התאוששה מפגיעות אלה, ונפטרה בטבריה ביום ט"ז אייר תרנ"ט (26 באפריל 1899) ונטמנה שם בבית העלמין הישן.
יצחק ליפקין נפטר בירושלים בשנת 1927 בן תשעים ושלוש. היו לו 4 בנים ו-4 בנות שהתחתנו והקימו משפחות והוא הניח אחריו משפחה גדולה בת יותר ממאה נפשות.
ליפקין, היה נציג מובהק של "היישוב החדש", ציוני דתי שהתנגד לדרך החיים של היישוב הישן שהתפרנס מכספי החלוקה, ולתרבות שגזרה תלות של יהודי ארץ ישראל בנדבות מהגולה. כציוני נלהב הוא ראה את בעלי המלאכה היהודיים - הפועלים, הסוחרים ואנשי המקצוע, כבסיס לגאולת הארץ ולעצמאות העם.
בספרו 'ספר היישוב' כותב פנחס גרייבסקי:
מצאצאיו: אמנון ליפקין-שחק, יעקב לפקין, גיא ליפקין ואורה איל.
מרכז דניאל עמיחי ללימודי חתירה וימאות
מרכז דניאל עמיחי ללימודי חתירה וימאות שוכן על גדות נחל הירקון, סמוך ל"גן הבנים" בחלקו המערבי של פארק הירקון. המקום משמש כמרכז לחתירה אקדמית ולחתירה בקיאק ימי, לחינוך ולפעילויות ספורטיביות אחרות. במקום פועלים בית הספר לחינוך ימי תל אביב-יפו ומועדון הפועל תל אביב לקיאק אולימפי. עוד פועלים במקום סימולטור חתירה, חדר כושר וסאונה.
המבנה עוצב בדמות סירה הפוכה על הגדה הצפונית של הנחל, וחרטומה פונה אל עבר מימיו. שטחו של הבניין הוא 1,600 מ"ר ולו שני מפלסים. הוא בנוי כהאנגר גדול המקיף בריכה מלבנית המחוברת אל הירקון. מספר מזחים נשלחים מהמבנה אל תוך הבריכה, ומעל לחיבורה אל הנחל הוקם גשר להולכי רגל ולרוכבי אופניים. המרכז קרוי על שמו של דניאל עמיחי מרכוס שנהרג ב-1993 עם שלושה מחבריו בתאונת דרכים בכביש הערבה. עיריית תל אביב-יפו הקצתה את השטח להקמת המרכז ומשפחתו של דניאל מרכוס תרמה את הכספים הדרושים לשם כך.
אי הנסיך מוויילס
אי הנסיך מוויילס הוא אי ארקטי בטריטוריית נונאווט שבקנדה, אשר מהווה את אחד מהאיים הגדולים שבארכיפלג הארקטי הקנדי. האי משתרע מזרחית לאי ויקטוריה, מערבית לאי סומרסט ודרומית לאיי המלכה אליזבת.
למטרות מנהליות, מחולק האי בין שני האזורים המנהליים של נונאווט, Qikiqtaaluk ו-Kitikmeot. אין על האי כל התיישבות קבועה. האי נמוך ומכוסה בטונדרה, הנקודה הגבוהה ביותר באי, גובהה 320 מטרים, והיא נקודה ללא שם בקצה הצפון מזרחי המרוחק של האי, הצופה אל תעלת ברינג, המפרידה בין האי לבין האי ראסל הסמוך.
גודלו של האי מוערך בכ-33,339 קמ"ר, כשטחה של מולדובה. אי הנסיך מוויילס הוא האי ה-40 בגודלו בעולם והעשירי בגודלו בקנדה. קו החוף של האי איננו רגיל, והוא מחורץ מאוד באזור מפרץ אומני (Ommanney Bay) שבמערב האי, ובאזור מפרץ בראון (Browne Bay) שבמזרח האי.
האי התגלה לראשונה על ידי האירופים ב-1851, על ידי משלחתו של פרנסיס ליאופולד מקקלינטוק (Francis Leopold McClintock) שיצאה לשם על מזחלות, במטרה לחפש את משלחתו האחרונה של ג'ון פרנקלין.
הדמיית נתונים
הדמיית נתונים (באנגלית: Data visualization; על פי האקדמיה ללשון העברית: הַחְזָיַת נתונים) היא מדע שימושי בין תחומי, המאחד בתוכו ידע ומחקרים ממדעי ניהול, נתונים, בלשנות, פסיכולוגיה קוגניטיבית, תקשורת חזותית ומחשב. הדמיית נתונים היא מתודולוגית השימוש בדימויים חזותיים של מבני נתונים (דברים מדודים) לשם זיהוי ותיאור היחסים ביניהם. הדימויים החזותיים האלה נקראים גרפים. כמו כן, משתמשים במושג "הדמיית נתונים" כמילה נרדפת ל"גרף" וכשם לתהליך התרגום של תיאור הכמותי המילולי לתיאור החזותי.
להדמיית נתונים שתי מטרות עיקריות:
הדמיית נתונים נקראת כך כי היא מדמה מבני הנתונים מהמציאות לצורות גאומטריות דו־ממדיות (דימויים) בעלות מאפיינים חזותיים מסוימים אשר מותאמים לתפישה החזותית האנושית ומאפשרים העברת מידע כמותי באופן ברור ובדויק ממחבר לקורא. המאפיינים החזותיים של הדימויים נקראים מאפיינים טרום-קשביים אשר מאפשרים לעשות השוואות בין גודל הנתונים: איזה נתון יותר גדול או קטן מנתונים אחרים ובכמה.
תכונת המאפיין מדמה באופן פרופורציונלי את גודל הנתון שהוא מייצג ואת היחסים ביניהם. קיים הבדל ברמת דיוק ההדמיה בין המאפיינים. המאפיינים המדויקים ביותר הם: מיקום דו־ממדי ואורך, אחריהם באים גודל השטח, כיוון וזווית. מאפיין עוצמת הצבע הוא המאפיין הכי פחות מדויק.
כל גרף מורכב מדימויי נתונים ודימויי רכיבים חזותיים תומכים, אשר עוזרים להבין את המידע שהגרף מייצג ואת המסר שהוא מעביר. הרכיבים התומכים כוללים בדרך כלל: כותרת הגרף, ציר הערכים, ציר הקטגוריות, שנתות, שמות הצירים, מקרא, קווי רשת, רווח בין האלמנטים בדימוי, תוויות נתונים.
לפי ההגדרה של פרופ' רוברט קוסרה הדמיית נתונים חייבת:
עקרונות הדמיית הנתונים מבוססים על מחקרים שנעשו במדעי קוגניציה, במיוחד בחקר התפישה החזותית.
בספרו "תצוגה חזותית של מידע כמותי" מגדיר פרופ' אדוארד טפטי מהו ייצוג גרפי ועקרונות של ייצוג גרפי יעיל:
אי-יישום עקרונות אלה עלול לגרום ל, המעוותים את המסר או תומכים במסקנה שגויה.
השימוש הדמיית נתונים נעשה למטרות שונות כמו אינפוגרפיקה, אנליטיקה חזותית אינטראקטיבית, חקר ותיאור נתונים סטטיסטיים. הדמיית נתונים נפוצה בתחומים רבים, כמו מדע, עיתונאות, מחקר, פיתוח, בינה עסקית והוראה.
הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה
הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה (בספרדית: Provincias Unidas del Río de la Plata) הייתה מדינה בשטחי ארגנטינה של ימינו, אשר התקיימה בין השנים 1810–1831.
רקע
מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה שהיוותה חלק מהאימפריה הספרדית נוסדה בשנת 1776 בשטחים שהיו שייכים עד אז למלכות המשנה של פרו, שחולקו מייד לאחר מכן ל-12 יחידות-מחוז שונות, ובירת תת-הממלכה נקבעה בבואנוס איירס.
באותה תקופה החלו להישמע קולות שדרשו עצמאות - בהתחלה כלכלית ולאחר מכן מדינית - בהשראת רעיונות עידן הנאורות, המהפכה הצרפתית והיווסדה של הרפובליקה המודרנית הראשונה, והכרזת העצמאות של ארצות הברית. הדרישות האלו קיבלו משנה תוקף לאחר הפלישות האנגליות שנהדפו ללא כל עזרה חיצונית מספרד, ויצרו גם תחושת ניכור כלפי ספרד שבמציאות של אז הייתה ארץ רחוקה במרחק נסיעה של שבועות (מבואנוס איירס) וחודשים (מהפרובינציות הפנימיות) וגם מודעות פוליטית ותחושות פטריוטיות מקומיות; אך הן (הדרישות) לא זכו לאוזן קשבת בממלכה הספרדית.
אם לא די בכך - ב-1808 צרפת תחת שלטונו של נפוליאון בונפרטה פלשה לספרד, פרננדו השביעי, מלך ספרד הושם במעצר, וז'וזף בונפרטה - אחיו הבכור של נפוליאון - הוכתר במקומו. תת הממלכה של ריו דה לה פלטה נשארה נאמנה למלך ולמי שייצג את הנאמנים לו - החונטה המרכזית העליונה שפעלה באזורים בדרום ספרד שלא נכבשו על ידי הצרפתים.
כתוצאה מכך החלו לקום חונטות דומות בדרום אמריקה שקראו תיגר על השלטון הספרדי המקומי שאיבד לכאורה את תוקפו וסמכותו עם הדחת המלך, אך הן דוכאו במהירות על ידי הספרדים. כך גם בבואנוס איירס בה נעשה ניסיון להדיח את המשנה למלך - סנטיאגו דה ליניירס (Santiago de Liniers) - ב-1 בינואר 1809 על ידי מרטין דה אלסגה (Martín de Álzaga); שניהם אלו שהובילו את גירוש הבריטים מבואנוס איירס שנתיים קודם לכן. ניסיון זה גרם לעימות בין היחידות הספרדיות למיליציות הקריאוליות שקודם לכן לחמו שכם אחד. זמן קצר לאחר מכן הגיע המשנה למלך החדש (ובדיעבד - האחרון) - בלטאסר הידאלגו דה סיסנרוס (Baltasar Hidalgo de Cisneros), שארגן מחדש את הכוחות. סיסנרוס, בניגוד לליניירס, לא התמנה לתפקידו על ידי המלך - שהיה נתון אז במעצר, אלא על ידי החונטה בסביליה שייצגה את הנאמנים לו, ועובדה זו היוותה אמתלה מתאימה להפנות לו עורף באצטלה של נאמנות לפרננדו השביעי. שנים לאחר מכן, משישוב פרננדו השביעי לכסאו, ארגנטינה תזדרז להכריז על עצמאותה.
היסטוריה
באמצע חודש מאי 1810 הגיעו מספרד הידיעות על כך שנפוליאון השלים את כיבוש רוב ספרד ושם קץ לפעילות של החונטה המרכזית העליונה - והיא זו שהובילה למהפכת מאי: ההחלטה על בחירת חונטה על ידי מועצת העיר (El Cabildo) ב-22 במאי, ובחירת החונטה הראשונה ב-25 במאי. בעקבות המהפכה פרצה מלחמת העצמאות של ארגנטינה, אשר נמשכה עד לשנת 1825, ובסיומה זכתה ארגנטינה בעצמאות.
בין השנים 1814 ל-1817 הוביל הגנרל חוסה דה סן מרטין מסעות צבאיים כנגד כוחות מצב ספרדיים והשתלט על אזורים הולכים וגדלים עד לשחרור מלא של ארגנטינה ואז חצה את האנדים באזור העיר מנדוסה, פלש אל צ'ילה השכנה, שחרר גם אותה וממנה המשיך אל מחוזות אחרים. הארגנטינאים רואים בסן מרטין, שלחם בארגנטינה, צ'ילה, אקוודור ופרו, את המשחרר הלאומי שלהם. ב-9 ביולי 1816 הכריז הקונגרס שהתכנס בעיר טוקומן שבצפון ארגנטינה באופן רשמי על עצמאות מהספרדים.
ביוני 1819 הקונגרס בחר כדירקטור בגנרל חוסה רונדו (José Rondeau) שביקש עזרה מהפורטוגלים במלחמתו נגד הפדרליים. בנוסף הוא הורה לסן מרטין לשוב עם צבאו מצ'ילה - שם הוא התכונן לפלוש לפרו - כדי להילחם בסנטה פה, אך סן מרטין סירב. גם צבא הצפון בפיקודו של פרנסיסקו פרננדס דה לה קרוס (Francisco Fernández de la Cruz) סירב ליטול חלק במלחמת האזרחים והתקומם בארקיטו (Arequito) שבסנטה פה ב-8 בינואר 1820. התקוממות זו מסמלת את סיום מעורבותו של הצבא במלחמת האזרחים.
זמן מה לאחר מכן, חואן באוטיסטה בוסטוס (Juan Bautista Bustos), סגנו של דה לה קרוס, נבחר כמושל קורדובה.
מעט לפני כן, ב-11 בנובמבר 1819, מושל טוקומן הודח והוחלף בידי הגנרל ברנאבה אראוס (Bernabé Aráoz). במקביל להתקוממות בארקיטו, פרצה בסן חואן התקוממות של צבא האנדים שגרם לכאוס פוליטי שהוביל להתפרקותה של הפרובינציה של קוז'ו (Cuyo).
בסוף ינואר 1820, פרנסיסקו רמירס (אנטרה ריוס) ואסטניסלאו לופס (סנטה פה) הפדרליים פלשו לפרובינציה של בואנוס איירס והביס את רונדו בקרב ספדה (Cepeda), ובעקבות כך קונגרס טוקומן (ששכן אז בבואנוס איירס) התפזר ורונדו התפטר.
במקום רונדו נבחר מנואל דה סרטאה (Manuel de Sarratea) בתור מושל הפרובינציה והפרובינציות נותרו ללא הנהגה ראשית. סרטאה חתם עם הפדרליים על הסכם פילאר (Tratado del Pilar) שהכיר בניצחונם וגיבש עקרונות לרפובליקה פדרלית, סיום שיתוף הפעולה של בואנוס איירס עם הפורטוגלים, חימושן של הפרובינציות, הקמת קונגרס חדש וחוקה חדשה וכו'.
הגנרל בלקרסה הדיח את סרטאה מתפקידו כמושל בואנוס איירס בהפיכה אנטי פדרלית, אך לופס ורמירס - מנהיגי הפדרליים - הדיחו אותו מיד לאחר מכן.
ארטיגס לא קיבל את הסכם פילאר שהותיר אותו בצד, הוא האשים את רמירס בבגידה, פתח במלחמה נגדו ואף נחל מספר ניצחונות, אך לבסוף הובס, גלה לפרגוואי ופרש מהפוליטיקה. ב-29 בספטמבר 1820 רמירס יסד את הרפובליקה של אנטרה ריוס מתוך שאיפה להקים פדרציה של פרובינציות. מלחמות האזרחים נמשכה עד לשנת 1824, ובאותה שנה התכנס בבואנוס איירס הקונגרס תחת השפעתה הדומיננטית. תפקידו היה לפרסם חוקה, אך התקוממות בראשות חואן אנטוניו לבאז'חה (Juan Antonio Lavalleja)ומנואל אוריבה (Manuel Oribe) שהתחילה בליטורל כלפי ברזיל ששלטה אז בבנדה אוריינטל - הובילה לפרוץ מלחמת ארגנטינה–ברזיל, וחייבה הקמת צבא לאומי. לשם כך נוצר התפקיד של נשיא ארגנטינה שאליו נבחר נציג המפלגה האוניטרית - ברנדינו ריוודוויה, ושבנוסף לניהול המלחמה - לא היסס להתערב בענייניהם הפנימיים של הפרובינציות.
בוליביה הכריזה על עצמאותה ב-1825, ולאחר מלחמת ארגנטינה–ברזיל, שהתקיימה בין השנים 1825–1826, עשתה זאת גם אורוגוואי. ב-2 בפברואר 1825, חתמה הממלכה המאוחדת ברית ידידות וקשרי מסחר ושיט עם ארגנטינה ובכך הייתה למדינה הראשונה שהכירה בה כמדינה עצמאית.
לאחר תבוסת הספרדים, הופיעו שתי מגמות באוכלוסייה הארגנטינאית בנוגע לדרך שבה יש לקיים את העצמאות, כאשר מצד אחד ניצבים המאחדים (unitarios) השואפים להקים מדינה מאוחדת יחידה בעלת שליטה מלאה על כל אזוריה, ומן העבר השני הפדרליסטים השואפים לראות מדינה שבה יש עצמאות רבה לפרובינציות בתחומים רבים ושליטה חלקית בלבד של השלטון המרכזי, ומלחמות אזרחים אשר פרצו בין שתי מגמות אלה הפילו את המדינה לחוסר סדר מדי פעם לאורך המאה ה-19.
למעשה במחצית הראשונה של המאה ה-19 כמעט ולא התקיים שלטון מרכזי בארגנטינה, והיא התקיימה במתכונת של אוסף של פרובינציות. הדמות הדומיננטית בתקופה זאת היה הפדרליסט חואן מנואל דה רוסאס, דיקטטור אשר שלט בפרובינציית בואנוס איירס מ-1829 עד 1852, תוך שפעל כאחראי על יחסי החוץ של המדינה כולה, בהיעדר שלטון פדרלי אחר; מנע את איחודן של הפרובינציות, והביא בשנת 1831 לחתימה על הברית הפדרלית ולהקמת הקונפדרציה הארגנטינאית.
TrueOS
הפרויקט החל דרכו בשנת 2006 וממשיך עד היום.
בחודש ספטמבר 2016 צוות הפיתוח של המערכת הכריז על שינוי השם ל־TrueOS. שינוי נוסף שנערך בתקופה זו הוא מעבר חלקי למודל של הפצה מתגלגלת, שבמסגרתה כל גרסה לא יציבה תופץ על בסיס הגרסה האחרונה של FreeBSD, וגרסה יציבה חדשה תשוחרר על בסיס ההפצה האחרונה היציבה של FreeBSD.
בחודש יולי 2018 הכריזו המפתחים על פיצול גרסת שולחן העבודה לפרויקט נפרד בשם Project Trident.
מאנש יוז'ף אסטרייכר
מאנש יוז'ף אסטרייכר (בהונגרית: Österreicher Manes József, לפעמים גם Oesterreicher אובודה, 17 במאי 1759 – וינה, 14 בדצמבר 1831) היה רופא, דוקטור לרפואה, רופא ראשי בלשכת הרופאים, הרופא הראשון של הספא בבלטונפירד. הוא היה הרופא היהודי הראשון בהונגריה שעל פי כתב הסובלנות של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה יכול היה לקבל את הדוקטורט בשנת 1782. אחד החלוצים של הטיפולים בחשמל. הוא המציא וייצר את המשלשל בשם "Sal mirabilis nativus hungaricus" והחל בייצור מי סודה במכון טכני-רפואי.
ביוגרפיה
לאחר שעבד שם 17 שנה, עבר לווינה בשנת 1802, שם עבד כרופא כללי. הוא המציא מכשיר לאיתור זיופים של פריטי מזון בתעשיית המזון, אותו הציג בפני פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהעניק לו כמתנה קופסת טבק מזהב.
בשנת 1818 הוא הגיש לממשלה תוכניות לייצור נתרן פחמתי מנתרן גופרתי שמצוי לרוב בשטחי הונגריה. מאוחר יותר הפך לרופא ראשי של הלישכה הקיסרית-מלכותית וקיבל מדליית-זהב אזרחית גדולה שהיה מיועד לנשיאה על הצוואר. לאחר שתוכניתו לבנות בית הבראה לטיפולים בבלאטונפורד עבור החיילים הקיסריים-מלכותיים נכשלה, ב-31 באוגוסט שנת 1823 הקים אסטרייכר קרן של 1,620 פורינט מכסף לכיסוי עלויות הטיפול של החיילים שאושפזו בספא בבלטונפירד.
משנת 1797 היה חבר באגודה הכלכלית של לייפציג ובאגודה להיסטוריה של הטבע של ינה.
סנט מירן
מועדון כדורגל סנט מירן הוא מועדון כדורגל סקוטי, המשחק בעיר פייזלי שבסקוטלנד. המועדון משחק בליגת העל הסקוטית.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1877 והיה בין 10 הקבוצות שייסדו את הליגה הסקוטית בעונה הראשונה 1890/1891. המועדון שיחק 45 שנים ברציפות בליגה הסקוטית הראשונה עד עונת 1934/1935. בעונת 1907/1908 הגיע בפעם הראשונה לגמר הגביע הסקוטי והפסיד לקבוצת סלטיק. בעונת 1925/1926 זכה בפעם הראשונה בגביע הסקוטי. בעונת 1933/1934 הגיע לגמר הגביע הסקוטי והפסיד לקבוצת גלאזגו ריינג'רס. בסוף עונת 1934/1935 ירד לליגה השנייה ואחרי עונה אחת חזר לליגה הראשונה.
המועדון שיחק 31 שנים ברציפות בליגה הראשונה עד עונת 1966/1967. בעונת 1958/1959 זכה בפעם השנייה בגביע הסקוטי. בעונת 1961/1962 הגיע לגמר הגביע הסקוטי והפסיד לקבוצת גלאזגו רייננ'רס. בסוף עונת 1966/1967 ירד לליגה השנייה ואחרי עונה אחת חזר לליגה הראשונה. המועדון שיחק 3 שנים ברציפות בליגה הראשונה ובסוף עונת 1970/1971 ירד לליגה השנייה.
המועדון שיחק 6 שנים ברציפות בליגה השנייה ובסוף עונת 1976/1977 עלה לליגה הראשונה. בעונת 1979/1980 סיים את הליגה במקום השלישי והעפיל בפעם הראשונה למפעלים האירופאיים במסגרת גביע אופ"א בעונת 1980/1981. בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת אלפסבורג משוודיה. בסיבוב השני הפסיד לקבוצת סנט אטיין והודח מהטורניר. בעונת 1982/1983 סיים את הליגה במקום החמישי והעפיל לגביע אופ"א בעונת 1983/1984. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת פיינורד והודח מהטורניר. בעונת 1984/1985 סיים את הליגה במקום החמישי והעפיל לגביע אופ"א בעונת 1985/1986. בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת סלביה פראג. בסיבוב השני הפסיד לקבוצת האמרבי משוודיה והודח מהטורניר.
בעונת 1986/1987 זכה בפעם השלישית בגביע הסקוטי והעפיל לגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1987/1988. בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת טרומסה מנורווגיה. בשמינית הגמר הפסיד לקבוצת מכלן והודח מהטורניר. בסוף עונת 1991/1992 סיים את הליגה במקום הלפני אחרון וירד לליגה השנייה. המועדון שיחק 8 שנים ברציפות בליגה השנייה ובסוף עונת 1999/2000 עלה לליגה הראשונה. אחרי עונה אחת ירד לליגה השנייה. המועדון שיחק בליגה השנייה מעונת 2001/2002 ועד עונת 2005/2006 שבסופה עלה לליגה הראשונה. המועדון משחק ברציפות בליגת העל הסקוטית מעונת 2006/2007. בעונת 2012/2013 זכה בגביע הליגה הסקוטית. בעונת 2014/2015 ירדה לליגת המשנה לאחר 9 עונות. בעונת 2017/2018 עלתה בחזרה לליגה הבכירה.
ברגן-בלזן
בֶּרגֶן-בֶּלזֶן, הנקרא לפעמים רק בלזן, היה מחנה ריכוז גרמני בתקופת גרמניה הנאצית. המחנה מוקם בסקסוניה התחתונה, מדרום-מערב לעיירה ברגן, כ-45 קילומטרים צפונית להנובר.
הקמת המחנה
ב-13 בפברואר 1943 הכריז שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ על הסכמה עקרונית לתוכנית. בהוראות משרד החוץ הגרמני ב-2 במרץ 1943 ל-RSHA נאמר כי יש לנקוט בכל האמצעים הדרושים להשבתם של עצורים גרמנים בתמורה להחלפתם בנתיני מדינות אויב מ"הגזע היהודי". בקשת משרד החוץ הייתה שכ-30,000 יהודים ממדינות אויב שונות יישמרו זמינים להצעה זו.
ה-RSHA קיבל את ההצעה ממשרד החוץ, בעיקר כיוון שהימלר כבר הורה בדצמבר 1942:
במרץ 1943 הורה הימלר על הקמת מחנה מיוחד שאליו יועברו יהודים העונים על הקריטריונים הבאים:
ליישום התוכנית, הורה הימלר לראש המשרד הראשי למשק ומינהל של האס אס (SS Wirtschafts Verwaltungshauptamt), גנרל אוסוולד פוהל, למצוא מקום מתאים לשיכון העצירים. באפריל 1943, הגיע פוהל לסיכום עם ראש המחלקה לעצירי מלחמה כי חלק מברגן-בלזן ("stalag 311"), שלא היה מלא, יועבר לידי משרדו. בהתחלה הוגדר המחנה כמחנה ריכוז לאזרחים (Zivilinterniertenlager) וביוני 1943 הוא הוגדר כמחנה מעצר (Aufenthaltslager). הפיקוד על המחנה הופקד בידי אדולף האס.
הפעלתו של ברגן-בלזן: 1943
באמצע יוני 1943 הגיעו שני טרנספורטים לברגן-בלזן שכללו כ-2,400 יהודים מפולין, חלקם בעלי אישורים מאמריקה הלטינית. אישורים אלו הושגו על ידי מחזיקיהם בדרכים שונות, והייתה בהם הבטחה לקבלת דרכון בהקדם. הם שוכנו במחנה מיוחד "Sonderlager". באוקטובר הודיעו הגרמנים כי 1,700 יהודים מבעלי האישורים יעלו על רכבת בדרכם לברגאו שליד דרזדן, כאשר היעד האמיתי היה אושוויץ. כאשר הגיעה הרכבת לבירקנאו, הבינו היהודים כי הם מובלים לתאי הגזים; אחת הנשים חטפה נשק מידי חייל גרמני וירתה בו. אחרים הצליחו לפצוע כמה חיילי אס אס גרמנים. בתגובה הוצאו להורג כמה מהם והשאר נשלחו לתאי הגזים. כל יהודי המשלוח נרצחו. בתחילת 1944 נשלחה עוד קבוצה של כ-400 עצירים מברגן-בלזן לאושוויץ. מהמשלוח מפולין נותרו כ-260 יהודים בעלי אזרחות פלשׂתינית והשאר בעלי אזרחות אמריקאית.
משלוח נוסף הגיע באוגוסט 1943 ובו 441 יהודים מסלוניקי, מתוכם 74 מיהודי יוון ו-367 יהודים בעלי אזרחות ספרדית. עם הגעתם הופרדו שתי הקבוצות. לאחר משא ומתן ארוך עם ממשלת ספרד, הועברו יהודי ספרד למחנה בצפון אפריקה; מרבית יהודי הקבוצה הצליחו לעלות לארץ ישראל. קבוצה אחרת שהובאה לברגן-בלזן, שכללה 155 יהודים מספרד ו-19 יהודים מפורטוגל, לא קיבלה היתרי יציאה ונשלחה למחנה נייטרלי, שם נשארה עד לסיום המלחמה.
הגברת המשלוחים למחנה: 1944
ב-8 ביולי 1944 הגיעו לברגן-בלזן 1681 יהודים מהונגריה במסגרת עסקת בכר-קסטנר ("סחורה תמורת דם") והם הושמו במחנה משנה "מחנה ההונגרים" (Ungarnlager). באישור הימלר, שוחררה לשווייץ (ב-20 באוגוסט) קבוצה ראשונה של 318 יהודים מרכבת קסטנר, לאחר משא ומתן ארוך, שוחררו לשווייץ ב-6 בדצמבר 1,365 היהודים הנותרים. מלבד קבוצת יהודים זו, יהודים נוספים שהגיעו מהונגריה לא שוחררו. בברגן-בלזן היו ביולי 1944 כ-4,000 עובדים יהודים, שעבדו בעבודות כפייה שונות במחנה ובסביבתו.
על אף הכפפתו של ברגן-בלזן ל-WVHA, נחשב המחנה למחנה מעצר. בשונה ממחנות ריכוז אחרים כגון אושוויץ ובוכנוואלד, ברגן-בלזן היה מרוחק מאזורי תעשייה, ומרבית האסירים בו הובאו אליו משום שענו על הקריטריונים של הימלר.
בשל ריחוקו מאזורי התעשייה, התייחס ה-WVHA אל המחנה כמחנה מעבר לזמן קצר. על כן, החל ממרץ 1944 נפתח אזור במחנה בשם: "מחנה הבראה" ("Erholungslager"), לצורך קליטת חולים ותשושים ממחנות ריכוז אחרים. למרות קליטת אסירים רבים, מתוכם חולים רבים, לא התבצעו עבודות לתחזוקת התשתיות הסניטריות של המחנה, אך הוא הורחב באמצעות הוספת אוהלים. משלוח החולים הראשון שהגיע ל"מחנה ההבראה" בסוף מרץ 1944 כלל כ-1,000 אסירים ממחנה דורה, אל האסירים לא התלווה ולו רופא אחד. האסירים הוכנסו לאוהל גדול ושהו בו מספר ימים ללא מיטות, ללא מזרנים ושמיכות ואוכל חם. שיעור התמותה בין האסירים בקבוצה היה גבוה במיוחד, מתוך קבוצה זו רק 57 זכו לראות את יום השחרור. לאחר המשלוח הראשון של אסירים חולים, הגיעו עוד קבוצות חולים רבות אל ברגן-בלזן. בדרך כלל הגיעו קבוצות של מאות בודדות, רישומן הושמד לפני השחרור.
בקיץ 1944 נרצחו כ-200 אסירים על ידי הזרקת פנול (חומר חיטוי). ההזרקות התבצעו בפקודת האס אס על ידי אסיר בשם קרל רוט, שנבחר על ידי האס אס כ"אח ראשי". רוט נידון למוות על ידי קבוצת אסירים בספטמבר 1944, וכתוצאה מכך בוצע בו לינץ'. הרופא הראשי של ברגן-בלזן היה ד"ר ז'אגר (קצין אס אס), שדרך טיפולו הסאדיסטית בחולים הייתה כפייה על האסירים לבצע פעילות גופנית מאומצת. פעילות זו כללה ריצות למרחקים ארוכים, ושעות רבות של עמידה תוך כדי ביצוע תרגילי ספורט שונים.
בסוף אוקטובר ותחילת נובמבר הגיע לברגן-בלזן משלוח של כ-3,000 נשים מאושוויץ בירקנאו; נשים חולות שיצאו מאושוויץ. הם הובלו בקרונות בצפיפות קשה, והוכנסו לאוהלים ללא תאורה, שירותים או תנאים היגייניים מינימליים. בין הנשים היו כל היהודיות חברות תזמורת הנשים של בירקנאו (לאחר מות המנצחת, הכנרת אלמה רוזה). ב-7 בדצמבר סופה עקרה מספר אוהלים, והנשים נאלצו לעמוד מספר שעות בקור העז תחת מטר שוטף עד שהוכנסו לאוהל המטבח למשך הלילה. למחרת פונו מספר אוהלים של חולים לצורך שיכונן של הנשים. ב-2 בדצמבר היה מספרם של הכלואים בברגן-בלזן 15,257, מתוכם 8,000 נשים במחנה הנשים; אחת מהם הייתה אנה פרנק ואחותה מרגוט. על פי מספר עדויות, אנה פרנק מצאה את מותה בברגן-בלזן ככל הנראה במרץ 1945, זמן קצר לאחר אחותה מרגוט.
רצח המוני, אסירי צעדות המוות: 1945
כשנסגר מחנה בירקנאו הובלו עשרות אלפי יהודים ששרדו בסלקציות בדרכים שונות אל מחנות אחדים בתחומי הרייך השלישי. לקראת סיום המלחמה התרבו צעדות המוות והאסירים הובלו מרחקים ארוכים בצעדות שנמשכו ימים רבים בשלג ובקור ללא מזון, מים, ביגוד או נעליים ראויות. רבים מהם מתו בדרך מתשישות, רעב או שנרצחו בירי בדרך על ידי הנאצים. חלקם הגיע באפיסת כוחות לברגן-בלזן.
אסירים נשלחו לברגן-בלזן כמעט עד לשחרורו ב-15 באפריל 1945, וכמות האסירים במחנה עלתה מחודש לחודש במקביל לשיעור התמותה העצום. בדצמבר 1944 היו במחנה 15,257 אסירים, ב-15 במרץ 1945 45,117 וביום השחרור נספרו בברגן-בלזן כ-60,000 בני אדם.
את ברגן-בלזן עזבו במהלך תקופה זו כמה אלפי אנשים: 105 אזרחים טורקים שוחררו לשוודיה; 3 רכבות עם 7,000 אנשים יצאו לטרזיינשטט, אך רק אחת הרכבות הגיעה ליעדה. שתי הרכבות האחרות נעצרו ואסיריהן שוחררו במהלך אפריל לאחר ימי נסיעה ארוכים בהם הותקפו ללא הרף מן האוויר. אחת מהן היא הרכבת האבודה מברגן בלזן לטרביץ.
במהלך פברואר ומרץ הגיע לברגן-בלזן משלוח גדול של יהודים שפונו מבוכנוואלד, ובו אלפי אסירים חולים.
רק אחוז קטן מהנספים בברגן-בלזן נהרגו בירי. לגרמנים לא היה צורך להרוג אסירים, שכן עשרות אלפים מתו מתשישות או מרעב. מגיפות התפשטו במהירות במחנה, ומתחילת 1945 לא היו בו התקנים סניטריים כלל.
מבנה יצירה
מבנה יצירה הוא מערכת מתמטית המאפשרת לאפיין קבוצה של משפטים בשפה פורמלית. שימוש (משתמע או מפורש) בשיטה זו מצוי ברוב ענפי המתמטיקה, ובפרט, בלוגיקה המתמטית.
מקרה פרטי חשוב של מבנה יצירה, הוא אלגברת יצירה חופשית, בה לכל עצם נוצר יש בנייה יחידה.
דיון פורמלי
מבנה יצירה הוא מערכת בעלת המרכיבים הבאים: נגדיר גם:
ברגן-בלזן
רצח המוני, אסירי צעדות המוות: 1945
בחלק מהמחנה כלל לא הייתה אספקת מים, והאסירים נאלצו לשתות ממקורות מים מזוהמים, וכמובן שלא יכלו להתרחץ. בימים האחרונים לפני השחרור הופסקה גם אספקת המים הדלה שהייתה במחנה, עקב ההפצצות. הגרמנים לא נקפו אצבע על מנת לחדש את אספקת המים למחנה הריכוז, אף על פי שלמחנה הגרמני הסמוך חודשה אספקת המים.
מדי יום, לפי דרישתו של קרמר, היו העצורים צריכים לעמוד שעות רבות בחוץ מבלי להתחשב בתנאי מזג האוויר. הגרמנים השומרים הורשו לשבת בזמן זה, משום שהם לא הורשו לעזוב והיה קשה להם לעמוד כל כך הרבה שעות. הצפיפות במחנה הייתה גדולה, ובצריפים שהתאימו לכל היותר ל-1,500–2,000 אנשים שוכנו 15,000 אנשים. תנאי התברואה הבלתי אפשריים היוו כר פורה להתפשטות מהירה של מחלות. מחלת הטיפוס שהתפשטה במהירות בקרב האסירים הפילה חללים רבים. לפי רופא האסירים, ד"ר לאו, כעשירית ממקרי המוות במחנה היו עקב מחלת הטיפוס; החלק האחר של מקרי המוות היה עקב מחלות בטן שונות, תשישות ורעב. אסירים מתנדבים נאלצו להילחם במחלות ובתנאים התברואתיים הבלתי אפשריים ללא קבלת שום סיוע, הודות להם נמנעה תחלואה ותמותה גדולה יותר.
בפברואר הפכה בעיית פינוי הגופות להיות הבעיה החמורה ביותר של המחנה, מאחר שבקרמטוריום יכלו לשרוף בו-זמנית רק 3 גופות. במרץ החלה ערימת גופות בתלים שבהם הונחו עצים ספוגים בנפט, אשר הובערו; אך בסוף מרץ אסר משרד היערות על שימוש בעצים למטרה זו בשל זיהום האוויר של האזור מסביב, וגופות האסירים נותרו במקום שבו מתו. לכשהיה ברור כי השחרור קרב, עשו הגרמנים מאמץ אחרון לפינוי הגופות. בין ה-11 ל-14 באפריל נלקחו האסירים שעוד יכלו ללכת למלאכת פינוי הגופות. הגופות הועברו לנקודה מרוחקת במחנה ונזרקו לקבר אחים ענק. כ-2,000 אסירים הועסקו בעבודה זו משש בבוקר ועד החשיכה. בתמורה קיבלו ¼ ליטר מרק מימי ללא לחם ושתייה נוספת.
בהוראת קרמר, בעת פינוי הגופות, ניגנה במחנה תזמורת מנגינות ריקודים.
שחרור המחנה על ידי הצבא הבריטי: אפריל 1945
ב-15 באפריל נמסר המחנה לידי הבריטים. הכניסה למחנה הייתה בעקבות הפסקת אש מקומית בין הפיקוד הגרמני לפיקוד הבריטי בפיקודו של טיילור בלפור (Taylor Balfour). הפסקת האש הזו הייתה אירוע חריג, והיא נבעה בעיקר בשל מגפת הטיפוס שפרצה במחנה, אשר לא אפשרה את פינוי המחנה, ודאי שלא במהלך קרב. על כן שני הצדדים הסכימו שלא להילחם בקרבת המחנה. בשל מגפת הטיפוס הורה הימלר שלא לפנות את ברגן-בלזן אל עבר תחומי הרייך, בדומה לשאר מחנות הריכוז. הפסקת האש חלה ברצועה של 6–8 ק"מ מסביב למחנה. כמו כן הוסכם כי עד לכניסת הבריטים יישמר המחנה על ידי שומרים מקבוצה של חיילים הונגרים מהצבא הגרמני (שקיבלו אישור לחזור לשורות הגרמנים בתוך שישה ימים על נשקם ורכביהם). קרמר וכחמישים אנשי SS עזבו את המחנה ב-13 באפריל.
ב-15 באפריל 1945, ב' באייר ה'תש"ה, יום ראשון אחר הצהריים, נכנסה קבוצה קטנה של קצינים בריטים אל ברגן-בלזן. הקצינים היו לגמרי לא מוכנים למראות המחנה, תמונות הזוועה שראו גרמו להם לזעזוע גדול. על כך כתב קצין הרפואה הבריטי גלין-יוז (Glyn Hughes):
ב-17 באפריל הגיע כוח גדול של בריטים אל המחנה, ובפניהם שתי משימות: פינוי הגופות ופינוי הניצולים.
לצורך פינוי הגופות נלקחו לעבודה אנשי אס אס; כמו כן, מושלי מחוז דרום סקסוניה וראשי כל היישובים באזור הובאו על ידי הצבא הבריטי לצפות בזוועות. העובדות לא היו בבחינת הפתעה, שכן הם היו מודעים להן, ושיתפו פעולה עם האס אס לאורך כל שנות המלחמה.
הפינוי החלקי של הניצולים החל ב-18 באפריל כאשר קבוצה של 500 חולי טיפוס ראשונים נלקחו לבית חולים צבאי. הפינוי המאסיבי של הניצולים החל ב-24 באפריל והוא נמשך עד ה-21 במאי.
מבנה יצירה
דיון פורמלי
על העצמים הנוצרים במבנה-יצירה, ניתן להוכיח טענות באינדוקציה על הבנייה שלהם.
אם כל יחס במבנה יצירה הוא פעולה, אומרים שמבנה היצירה הוא אלגברת יצירה, ואם גם כל עצם הנוצר במבנה הוא בעצמו יוצר, או שקיימים: מספר טבעי יחיד n>0, עצמים נוצרים יחידים ופעולה n-מקומית יחידה F במבנה, שעבורם  - אז אלגברת היצירה מכונה אלגברת יצירה חופשית.
ברגן-בלזן
מחנה העקורים
ב-21 במאי 1945 הועלה מחנה ברגן-בלזן באש ונמחה מעל פני האדמה.
מבנה יצירה
דיון פורמלי
באלגברת יצירה חופשית, לכל עצם נוצר עץ בנייה-יחיד, וכך ניתן להגדיר היטב פונקציות ברקורסיה על הפעולות של מבנה-היצירה.
ברגן-בלזן
מחנה העקורים
דוד בן-גוריון העיר בישיבת הנהלת הסוכנות היהודית ב-21 בנובמבר 1945, כי "התעמולה הטובה ביותר שהאנגלים עושים לציונות זהו המחנה בברגן-בלזן. הם נוהגים שם כמו נאצים".
הפעילות התקיימה במחנה העקורים עד לפירוקו בשנת 1952, לאחר שהניצולים עזבו אותו לרחבי תבל, בעיקר לישראל, ארצות הברית, קנדה, בריטניה ואוסטרליה.
אתר ההנצחה
מחנה ברגן-בלזן הוזנח למעשה לאחר שריפת המבנים בו בקיץ 1950, ונשארו ממנו רק כמה עקבות. אסירים לשעבר התחילו להקים בו אנדרטאות. יד זיכרון ראשונה נבנתה על ידי יהודים עקורים בספטמבר 1945, וביום השנה הראשון לשחרור בשנת 1946 נבנתה מצבה מאבן. צלב עץ גדול הוקדש כזיכרון לאסירים הפולנים שנרצחו. אנדרטה גדולה נחנכה בנובמבר 1952, בהשתתפותו של נשיא גרמניה תיאודור הויס, שקרא לגרמנים לעולם לא לשכוח את מה שקרה בבלזן-ברגן. עם זאת, במשך זמן רב אתר ברגן-בלזן לא היה בראש סדר העדיפויות הפוליטי והוא הוזנח.
לאחר 1957, עם הפרסום העולמי שנחל יומנה של אנה פרנק, קבוצות גדולות של צעירים החלו לבקר במקום שבו נספתה. ב-1959 ביקר במחנה קנצלר גרמניה קונראד אדנאואר ובנאום שנשא באזכרה לנרצחים, הבטיח כי היהודים שעדיין חיים בגרמניה יזכו לאותו הכבוד והביטחון כמו כל אזרח אחר. ב-1966 נפתח במקום מרכז שהכיל תערוכת קבע על רדיפת היהודים, עם דגש על המקרה של אנה פרנק ומשפחתה וסקירה על תולדות המחנה. זו הייתה תערוכת הקבע הראשונה בגרמניה בנושא פשעי הנאצים; עם זאת, לא היו באתר צוות מדעי ואירועי זיכרון אורגנו רק על ידי הניצולים עצמם.
בשנת 1985 התקיים אירוע זיכרון גדול לרגל יום השנה ה-40 לשחרור המחנה, בהשתתפות נשיא גרמניה ריכרד פון וייצזקר וקנצלר גרמניה הלמוט קוהל. תשומת הלב הבינלאומית התמקדה בברגן-בלזן, לאחר שהוא נכלל בחופזה בביקורו של נשיא ארצות-הברית רונלד רייגן בגרמניה המערבית באותה השנה, עקב הביקורת שנמתחה עליו על ביקור שערך בבית הקברות שבו נקברו אנשי האס אס. לאחר אירועים אלה, הפרלמנט של סקסוניה התחתונה החליט להרחיב את מרכז התערוכה ולשכור צוות מדעי קבוע. בשנת 1990, תערוכת הקבע הוחלפה בגרסה חדשה במבנה גדול יותר.
בשנת 1987 ביקר חיים הרצוג באתר הזיכרון והיה לנשיא הישראלי הראשון לבקר במקום. במהלך ביקורו חנך הנשיא השישי אבן זיכרון שנחצבה מאבני ירושלים ועליה חרוט ציטוט מתהילים ל"ח "וּמַכְאוֹבִ֖י נֶגְדִּ֣י תָמִֽיד".
בשנת 2000 הממשלה הפדרלית של גרמניה התחילה לתמוך באתר הזיכרון מבחינה כלכלית. ב-15 באפריל 2005, נערך טקס לציון יום השנה ה-60 לשחרור המחנה, ורבים מהאסירים והחיילים לשעבר השתתפו בו. בחודש אוקטובר 2007, אתר הזיכרון נפתח מחדש לאחר ששופץ ועבר פריסה מחודשת, כולל מרכז מבקרים חדש ותערוכה קבועה בקצה המחנה, השוכן בפארק ענק וירוק. האתר כולל מצבות למתים, זיכרון בודדים ו"בית דממה" המיועד להרהור שקט.
ארגון "שארית הפליטה ברגן-בלזן" בישראל היה הארגון הגדול ביותר של ניצולי השואה בישראל, והיה לו כוח ציבורי גדול מאוד. גם כיום הוא נחשב לארגון הגדול ביותר בעולם מסוגו, הוא מקיים פעילויות עבור הניצולים ובני הדורות הבאים, ומפרסם כתב-עת בעברית ובאנגלית בשם "הקול שלנו", הממשיך את כתב-העת "אונדזער שטימע" שפורסם במחנה העקורים. (ראו ב"קישורים חיצוניים")
בקולנוע
בשנת 1985 ניתנה רשות לסידני ברנשטיין, ראש מערך ההסברה הבריטי, להקרין לעולם סרט תיעוד על המחנה. הסרט הוא תיעוד ברגן בלזן בפרט, והוכחה תוך כדי תיעודו לקיום השואה. הוא צולם על ידי חיילים בריטים ששחררו את המחנה ועל ידי מחלקת ההסברה בצבא בריטניה, ונערך בצמידות למקור על ידי אלפרד היצ'קוק. הצלמים התלוו לצבא הבריטי במלחמתו על אדמת גרמניה, ובו נראים הניצולים ברגע השחרור, מותשים, חולים, שדופים, ערימות של גופות, הקרמטוריום של המחנה וצחנה המוזכרת על ידי כל המשתתפים בסרט. זוועת ברגן בלזן הוקרנה לעולם לראשונה. לצד הניצולים נראים השבויים - אנשי ונשות האס אס, בריאים, שמחים וגאים, שבחקירתם על ידי כוחות הצבא הבריטי הודו בכל המיוחס להם ולא הביעו כל חרטה. ראשי הצבא הבריטי באזור הורו לאנשי האס אס לפנות את הגופות ולקבור אותן, כאשר כל ראשי המחוז הגרמני הובאו למקום בכוח כדי לצפות במתרחש.
הסרט אמור היה להיות מוקרן לאזרחי גרמניה המשוחררת מיד לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, והתווספו לו קטעים נוספים על כלל מחנות הריכוז וההשמדה ברחבי גרמניה הנאצית. אך נגנז מכיוון שהממשל הבריטי אסר מטעמיו להקרין אותו. בין היתר נטען שהקרנתו בתקופה כה רגישה תחבל במאמצי המעצמות לאחות את הקרע והשבר בחברה הגרמנית לאחר המלחמה, ושאזרחי גרמניה עדיין אינם כשירים נפשית לעמוד מול סרט שהוא מראה לפניהם.
קרחון סן מרטין
קרחון סן מרטין (באנגלית: San Martín Glacier) הוא קרחון רחב, הזורם לכיוון מערב, וחוצה את רכס ארגנטינה, בהרי פנסקולה בארץ המלכה אליזבת, שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון צפון מערב בין גבעות פאנזאריני וגבעות שניידר.
הקרחון ממוקם בסמוך לבסיס המחקר בלחרנו II.
גילוי ומיפוי הרכס
הקרחון מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1956–1957.
מקור השם
הקרחון נראה מן האוויר בזמן הטיסה הארגנטינית הראשונה לקוטב הדרומי בינואר 1962, ונקרא "העמק האמצעי" (בספרדית:  Valle Medio) בהתאם למיקומו.
שמו הנוכחי של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא על שמה של שוברת הקרח הארגנטינית, אשר הביאה את משלחת החקר הראשונה לתחנת חנרל בלחראנו, שעל מדף הקרח רון-פילכנר בעונת המחקר (הקיץ האוסטרלי) 1954–1955, ולאחר מכן ערכה מספר מסעות אספקה לאזור.
שריר הירך הארבע-ראשי
שריר הירך הארבע-ראשי (TA: Musculus quadriceps femoris) נמצא בקדמת הירך ומהווה חלק עיקרי במסת השריר שלה. השריר מורכב, כפי שניתן להבין משמו, מארבעה חלקים המסתיימים בגיד משותף המחובר לעצם הפיקה. השריר הארבע-ראשי הוא הפושט העיקרי של הברך ובחלקו הוא גם כופף של מפרק הירך. כל חלקיו של השריר פועלים בפעולות האופייניות של הרגל, כמו הליכה, ריצה, טיפוס, קפיצה וקימה מכיסא.
תיאור
ארבעת חלקיו של השריר הארבע-ראשי עוטפים כמעט את כל חלקה הקדמי וצדדיה של עצם הירך ומסתיימים בגיד משותף, גיד הארבע-ראשי, המחובר לפיקה ודרכה ודרך רצועת הפיקה מתחברים לגבששת השוקה.
שריר הירך הישר
שריר הירך הישר (Musculus rectus femoris) ממוקם לאורך מרכז קדמת הירך. תחילתו של השריר בשני גידים המחוברים לקוץ הכסל הקידמי התחתון ולחריץ מעל לשפת המרחשת (שני מבנים גרמיים הממוקמים בכסל). השריר מסתיים בחיבור לגיד הארבע-ראשי.
שריר הירך הישר שונה משלושת ראשי השריר האחרים בחיבורו לאגן ולא לעצם הירך ומכאן בפעולתו ככופף מפרק הירך ובחוסר יעילותו כפושט ברך כאשר הירך כפופה.
השריר הנרחב הצידי
השריר הנרחב הצידי (Musculus vastus lateralis) הוא הגדול מבין ארבעת חלקי הארבע-ראשי. תחילתו של השריר בתל הירך הגדול ובשפה הצידית של רכס הירך. השריר מסתיים בגיד הארבע-ראשי.
השריר הנרחב התיכון
השריר הנרחב התיכון (Musculus vastus medialis) פעיל במיוחד בעשרת האחוזים האחרונים של פשיטת הברך. תחילתו של השריר בקו שבין שני התלים של עצם הירך ובשפה התיכונה של רכס הירך. השריר מסתיים בגיד הארבע-ראשי.
לעיתים מחשיבים את השריר הנרחב התיכון כמורכב משני חלקים: החלק העליון הוא השריר הנרחב התיכון הארוך (vastus medialis longus) וחלקו התחתון של השריר מכונה השריר הנרחב התיכון המלוכסן (vastus medialis oblique VMO). השריר הנרחב התיכון המלוכסן מושך את הפיקה לכיוון תיכוני בסוף תהליך הפשיטה של הברך וכך משמר אותה במנחה המדויק. חולשה של השריר הנרחב התיכון המלוכסן יכולה להתבטא בכאבי ברך.
השריר הנרחב הביניימי
השריר הנרחב הביניימי (Musculus vastus intermedius) עמוק משלושת הראשים האחרים של הארבע-ראשי. תחילתו בחלק הצידי של עצם הירך ובשני השלישים העליונים של קדמת עצם הירך. השריר מסתיים בגיד הארבע-ראשי.
שריר מפרק הברך (Musculus articularis genus) ממוקם עמוק יותר מהנרחב הביניימי ותחתון לו בחיבורו לקדמת עצם הירך. סיביו מעורבים תדיר עם סיבי הנרחב הביניימי. שריר מפרק הברך מסתיים בחיבור לקופסית מפרק הברך והוא מרים אותה מעלה בזמן פשיטת הברך למניעת תפיסתה על ידי מפרק הברך.
המהרה
הַמְהָרָה או אוֹבֶרְקְלוֹקִינְג (באנגלית: Overclocking, לעיתים בקיצור OC) היא הפעלתו של רכיב אלקטרוני (בדרך כלל חלקי מחשב) בתדר שעון גבוה מהתדר שנקבע על ידי היצרן, על מנת לשפר את ביצועי המחשב. המהרה מתבצעת בעיקר למעבד וללוח האם, אם כי גם לזיכרון, כרטיס מסך ורכיבים אחרים.
ההמהרה לא מבוצעת במעבד עצמו אלא בלוח האם, והמעבד מתאים את עצמו למהירות החדשה שנקבעה בלוח האם.
התהליך מבוצע לרוב על ידי משתמשי קצה של מחשבים על מנת לשפר את ביצועי המחשבים. ישנן מספר בעיות בהמהרת מחשב ביתי או כל רכיב אלקטרוני, למשל פליטת חום מוגברת, שגיאות, בעיות תאימות וכדומה. סיבה נוספת לביצוע ההמהרה היא לשם תחרויות; קיימות בעולם מספר בלתי מבוטל של תחרויות אוברקלוקינג למעבדים המתרחשות מעת לעת, בהן המטרה העיקרית היא להגיע לתדר שעון גבוה כמה שיותר תוך שמירה על יציבות מקסימלית.
בעיית החום היא הבעיה החמורה ביותר, והיא מהווה מכשול מרכזי בהמהרת מחשבים. על מנת להתמודד עם בעיה זו התפתחה תעשיית רכיבי הקירור לסוגיהם. קירור סטנדרטי במחשב שולחני מורכב מיחידת גוף קירור עשויה מתכת מוליכת חום בעלת שטח פנים גדול ומאוורר שנועד לקרר אותה (או פולט את החום הנפלט ממנה). כיום קיימים גם פתרונות המבוססים על מים, גז ועיקרון פלטייה.
אוריקייטה
תיאור
לאוריקייטה יש צורה של כיפה קטנה, מרכזה דק יותר מקצוותיה, ומשטחה מחוספס. כמו פסטות אחרות, אוריקייטה מוכנת עם קמח דורום ומים. לעיתים נדירות משתמשים בביצים. בבישול ביתי דרום-איטלקי מסורתי, מגלגלים את הבצק ואז חותכים לקוביות. כל קובייה נמחצת עם סכין, ונגררת על משטח המסלסל את הפסטה (ייצור של קווטלו ). לאחר מכן הצורה מלופפת על האגודל.
מנות
אוריקייטה מוגשת בדרך כלל עם בשר כמו חזיר, צלפים ויין לבן פריך.
המנה המסורתית מפוליה היא "orecchiette alle cime di rapa", מנה של אוריקייטה וראפיני. גם ברוקולי או כרובית נמצאים בשימוש נרחב כתחליף. במיוחד בסביבות קפיטנטה וסלנטו, אוריקייטה מוגשת באופן מסורתי גם ברוטב עגבניות (אל סוגו), לפעמים עם קציצות בשר מיניאטוריות או זילוף של ריקוטה או ריקוטה פורטה.
ספר הבישול האיטלקי "Il cucchiaio d'argento" (מילולית: כפית הכסף) מצביע על כך שאוריקייטה אידיאלית עבור רטבי ירקות.
3DNow!
3DNow!‎ היא הרחבת פקודות מעבד אשר פותחה על ידי חברת AMD כשיפור של ה-MMX של חברת אינטל. הרחבה זו מוסיפה יכולות עיבוד נקודה צפה (Floating Point) בנוסף ליכולות המספרים השלמים (Integers) של ה-MMX. הרחבה זו נועדה לאפשר למעבדי AMD להתמודד טוב יותר עם חישובי וקטורים עבור יישומים מבוססי גרפיקה.
הנוף החקלאי בדרום אלנד
הנוף החקלאי בדרום אלנד הוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו השוכן על רמה גדולה המכסה 56,000 דונם, על גבי האי אלנד בשוודיה.
כתוצאה משכבת אדמה דקה ומרמת חומציות גבוהה, האתר כולל מגוון רחב של צמחים, כולל מינים נדירים רבים.
חשיבות האזור כאתר מורשת עולמית
האזור הוכרז כאתר מורשת עולמית בזכות המגוון הביולוגי המרשים שבאזור, ובזכות הרקע הפרה-היסטורי של האתר מבחינת היכולת של בני אדם קדומים להסתגל לסביבת האקלים המיוחדת.
האתר בתקופה הפרה-היסטורית
היישוב הפלאוליתי אלבי ממוקם על החוף המזרחי של האי, שם חפירות חשפו שרידים של בקתות עץ סביב אגם פרהיסטורי קטן. נמצאו באתר ממצאים שונים המעידים על הימצאותם של דובים, כלבי ים ופוקניים, וכן נחשפו טכנולוגיות לציד ולקציר, כגון חניתות, צלצלים עשויים קרניים וצור.
ארכאולוגים גילו עדויות של מבנים מבוצרים מעוגלים שנבנו בתקופות מאוחרות יותר.
בתקופת הברונזה ובחלקה הראשון של תקופת הברזל, הצמחייה באזור סבלה מלחצים קיצוניים. חוקרים הציעו השערה כי היעלמותם של עצים גרמה להיעלמותם המסתורית של בני אדם סביב שנת 500 לפנה"ס, אשר מתועדת באי ובמקומות אחרים. אותם חוקרים מאמינים כי הסיבה לכך הייתה הרחבת האוכלוסייה האנושית עד אשר חרגה מיכולת ההכלה של האתר.
סביב השנים 800 עד 1000, יישובים ויקינגיים חזרו להופיע בסביבה.
רקע גאולוגי
אבן הגיר עצמה נוצרה לפני כ-500 מיליון שנה מתוך הים שמדרום לאי.
שמעון קורלנד
שמעון קורלנד (בדנית: Simon Kurland; 1923 – 2016) היה מתאבק יהודי דני, אלוף המכביה השלישית (1950) ואלוף דנמרק.
ביוגרפיה
קורלנד גדל בקופנהגן והתאמן במועדון הכח קופנהגן. אחיו הבכור, אברהם (1912–1999) היה סגן אלוף אולימפי בהיאבקות (לוס אנג'לס 1932).
אלוף המכביה
ב שנערכה בתל אביב באפריל 1950 הוא זכה לכבוד לשאת את דגל דנמרק בטקס הפתיחה של המשחקים. במשחקים עצמם הוא במדליית זהב בהיאבקות בסגנון יווני-רומי במשקל קל, לפני נחומזון מישראל ישראל ולייבוביץ מקנדה.
בשנת 1943 ברח עם מספר מתאבקים יהודים לשוודיה בסירה ושם התגוררו אצל משפחותיהם של מתאבקים שוודים.
קוקוריקו (אל תדליקו אותי)
קוקוריקו (אל תדליקו אותי) או בקיצור קוקוריקו, הוא שיר של הראפר והזמר הישראלי רביד פלוטניק, מתוך אלבום האולפן השישי שלו, "תוך כדי תנועה", שיצא לאור ב-24 בספטמבר 2021, בהוצאת חברת התקליטים נענע דיסק.
רקע וכתיבה
מילות השיר נכתבו על ידי פלוטניק עצמו והוא הולחן על ידו בשיתוף עם ישי סוויסה וגל מאסטרו. בשונה ממרבית שירי האלבום, המתמקדים בנושאי כתיבה רציניים, לשיר מוטיב הומוריסטי. השיר תואר כ"מוגזם" וככזה ש"מתנער מהצורה המרובעת ומהלך הרוח המתחבט-מתייסר, ומזריק לאלבום מנה גדושה ונחוצה של אנרגיה, בלגן והומור". בישראל היום נכתב כי הוא "שונה מהותית מכל מה ששמענו ממי שפעם קראו לו נצ'י נצ'".
בשיר אזכורים ליצירות שונות, בהם "לבי במזרח" מאת יהודה הלוי, "אתה בכל זאת" של ריטה, "האדריכלים" של סאבלימינל, מתוכו נכללה גם דגימה בשיר וההמנון הלאומי של ישראל, "התקווה".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר יצא לאור ב-24 בספטמבר 2021. הוא בוים על ידי נאור סוקי, שביים גם את הקליפים "פאנצ'ים" ו"סמוראי" של פלוטניק. הקליפ כולל הופעות אורח של אסי ישראלוף בתור דמותו "רמי המאמן" מתוכנית הטלוויזיה "הישראלים", גורי אלפי בתור רב שעורך ברית מילה לפלוטניק, עמית חשאי בתור "חכם חנוכה" מ"חגיגה בסנוקר" והמפיק המוזיקלי של "תוך כדי תנועה" ישי סוויסה והקומיקאי תמיר בר בתור רופאים.
נפתלי צבי הלברשטאם
רבי נפתלי צבי הלברשטאם (כ"ה בסיוון ה'תרצ"א, יוני 1931 – י"ב באדר ב' ה'תשס"ה, 23 במרץ 2005) (כונה ר׳ נפתל'טשע), היה האדמו"ר הרביעי מבאבוב.
קורותיו
בנם של האדמו"ר רבי שלמה הלברשטאם (השני) מבאבוב ובלומא רחל בת רבי חיים יעקב טייטלבוים מלימנוב, שהייתה בת דודתו של אביו. בר המצווה שלו הייתה באמצע השואה בכ"ה בסיוון ה'תש"ד (1944) בעיר גרויסווארדיין, לאחר השואה אביו הקים מחדש וביסס את חסידות באבוב בארצות הברית. לקראת סוף השואה, אביו שלחו ללמוד בישראל, והוא למד בישיבות תורה ויראה ובית אברהם סלונים. נישא להעסא בת רבי יוסף פנט מדעש.
עמד לימין אביו במהלך כל השנים בבניית החסידות והקמת מוסדות התורה והחינוך.
לאחר פטירת אביו האדמו"ר רבי שלמה בשנת ה'תש"ס (2000), הוכתר לאדמו"ר מבאבוב על אף שמצבו הבריאותי כבר לא בטוב. כיהן כאדמו"ר ארבע וחצי שנים.
היה אב לשתי בנות. חתנו הראשון הוא רבי מרדכי דוד אונגר, שהוכתר כאדמו"ר מבאבוב-45, והשני הוא רבי יהושע רובין (בן רבי מרדכי דוד מסאסרגן) המכהן כאב בית דין בחצרו של גיסו.
דאמאן ודיו
דאמאן ודיו (בגוג'ראטית: દમણ અને દિવ, בפורטוגזית: Damão e Diu, במראטהית: दमण आणि दीव) הייתה טריטוריית איחוד בהודו, שהורכבה מהעיר דאמאן ומהאי דיו, השוכנים במפרץ קומביי לחופי הים הערבי.
הטריטוריה מוזגה ב-2020 עם טריטוריית דאדרה ונאגר האוולי ליצור את טריטוריית דאדרה ונאגר האוולי ודאמאן ודיו.
היסטוריה
בשנת 1535 נכרתה ברית הגנה בין הפורטוגזים לבין באהאדור שאח, סולטאן גוג'ראט באותה התקופה, לאחר שזה האחרון הותקף על ידי הקיסר המוגולי הומאיון. במסגרת הברית הורשו הפורטוגזים בשנת 1535 לבנות מבצר באי דיו ולהחזיק שם חיל מצב. מאוחר יותר (בשנים 1536, 1545 ו-1546) נעשו ניסיונות בידי שליטי גוג'ראט לסלק את הפורטוגזים מן המבצר, אולם ללא הועיל.
בעקבות חוזה שנחתם בשנת 1543 הפך השלטון של הפורטוגזים בדיו לרשמי. בנוסף הם כבשו חלקים מהחוף המערבי של המפרץ, כולל המחוזות סלסט וברדז וצפון מומביי.
בשנת 1670 הפתיעה כנופיה קטנה וחמושה של ערבים ממסקט ובזזה את המבצר, ולאחר מכן הסתלקה עם שללה.
ב־1961 סיפחה הודו את המושבה הפורטוגלית והפכה אותה לטריטוריה הודית. בכך הסתיים שלטונה הקולוניאלי של פורטוגל באזור. אז הוקמה טריטוריית איחוד שכללה את גואה, דאמאן ודיו.
בשנת 1987 הוכרה גואה כמדינה חדשה בהודו, והוקמה טריטוריית האיחוד נפרדת של דאמאן ודיו.
בשנת 2020 אוחדה הטריטוריה של דאמאן ודיו עם הטריטוריה של דאדרה ונאגר האוולי לטריטוריית דאדרה ונאגר האוולי ודאמאן ודיו
השפות הרשמיות הן גוג'ראטית, מרטהי ואנגלית. הפורטוגזית דעכה מכיוון שהיא איננה שפה רשמית ואינה נלמדת עוד בבתי הספר. היא כמעט ואינה משמשת היום כשפת דיבור, אם כי ישנם מילים וביטויים בשפה ששזורים בשפת היום יום.
כלכלה
התוצר הלאומי הכולל של דאמאן ודיו בשנת 2004 הוערך בכ-156 מיליון דולרים לפי רמות המחירים הנוכחיות.
דוכסות נסאו
דוכסות נסאו הייתה מדינה שהוקמה על ידי נפוליאון בשנת 1806, על ידי צירופן של נסיכות נסאו-ויילבורג ונסיכות נסאו-אוזינגן לדוכסות אחת. בקונגרס וינה צורפה אף נסיכות אורנז'-נסאו לדוכסות.
הדוכסות התקיימה כחלק מהקונפדרציה הגרמנית עד 1866, שאז סופחה לממלכת פרוסיה, בעקבות תבוסת האימפריה האוסטרית ובעלות בריתה (שהדוכסות הייתה חלק מהם) במלחמת אוסטריה–פרוסיה.
היסטוריה
ב-17 ביולי 1806 הצטרפו נסיכות נסאו-ויילבורג ונסיכות נסאו-אוזינגן לקונפדרציה של הריין, וב-30 באוגוסט 1806 התאחדו הנסיכויות לישות אחת - דוכסות נסאו. בראש הדוכסות הועמד פרידריך אוגוסט, נסיך נסאו-אוזינגן שהיה המבוגר מבין שני השליטים, ומכיוון שלא היו לו בנים נקבע שפרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג יירש אותו לאחר מותו.
לאחר תבוסת נפוליאון, הוחלט בקונגרס וינה לצרף לדוכסות גם את נסיכות אורנז'-נסאו, ובכך לאחד את כל נחלות בית נסאו תחת שליט יחיד. הדוכסות הצטרפה לקונפדרציה הגרמנית, ובשנת 1816 הועברה בירת הדוכסות לעיר ויסבאדן.
ב-9 בינואר 1816 מת פרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג מנפילה במדרגות, ובשל כך לאחר מות פרידריך אוגוסט, דוכס נסאו ב-24 במרץ 1816 ירש אותו וילהלם, דוכס נסאו בנו של פרידריך וילהלם. בשנת 1839 מת וילהלם, דוכס נסאו, ובמקומו עלה לשלטון בנו אדולף, דוכס נסאו.
בשנת 1866 הצטרפה הדוכסות לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, וב-20 ביולי נכבשה ויסבאדן על ידי הכוחות הפרוסים. בשלום פראג שנערך בסוף המלחמה, סופחה הדוכסות לממלכת פרוסיה, ונכללה בפרובינציית הסן-נסאו.
בשנת 1890 ירש אדולף את הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג, לאחר שלא היה יורש זכר מבית אורנז'-נסאו.
ברונזיט
ברונזיט הוא כינוי למינרל שיחד עם המינרלים אנסטטיט ופרוסיליט משתייך לסדרת המינרלים בעלי מבנה אורתורומבי של קבוצת הפירוקסן (קבוצה של מינרלים אינוסיליקטים – {סיליקטים במבנה בצורת שרשרות} בעלי שרשרת בודדת), והקרויים לכן אורתופירוקסנים. הברונזיט אינו סוג מוגדר של מינרל, אלא סוג של אנסטיט המכיל ברזל שבשל בליה חלקית רכש ברק תת-מתכתי דמוי ברונזה (ארד) על משטחי הפצילות שנתן למינרל את שמו.
אנסטטיט (MgSiO3) הוא מינרל המכיל בעיקר מגנזיום שחלקו הוחלף על ידי כמויות קטנות (עד 5%) של תחמוצת הברזל. בסוג המכונה ברונזיט כמות תחמוצת הברזל נעה בין 5% ל-14%, בעבר נהגו לכנות אנסטטיט המכיל אחוז גדול אף יותר של תחמוצת הברזל בשם היפרסתן, אך כיום מכונה מינרל זה אורתופירוקסן כשנוהגים לציין את אחוז המגנזיום והברזל שבו. סוגי האנסטטיט המכילים ברזל נוטים לעבור סוג מיוחד של בליה הידוע בשם שילריזציה, שתוצאתו הפרדה של הברזל כקרום דק מאוד של תחמוצת והידרוקסידים לאורך הסדקים של מישורי הפצילות של המינרל. עקב כך מופיע על משטחי הפצילות ברק מתכתי המכונה שילר (מגרמנית – משחק צבעים), המודגש ככל שכמות הברזל במינרל המקורי גדולה יותר. צבע הברונזיט הוא ירוק או חום, משקלו הסגולי הוא 3.3-3.2, תלוי בכמות הברזל במינרל. כמו אנסטטיט מהווה הברונזיט מרכיב בסלעי יסוד בסיסיים רבים כגון הנוריט והגברו ובייחוד הפרידוטיט וגם בסרפנטינים שנוצרו מהם. הוא מופיע גם בכמה סלעי שיסט גבישיים.
את הברונזיט נוהגים לעיתים לחתוך וללטש, בדרך כלל לצורות קמורות, עבור חפצי קישוט קטנים. לברונזיט יש מבנה סיבי שהוא פחות או יותר ייחודי, וכשתופעה זו מודגשת יש לברק דמיון מסוים לתופעה המכונה אצל יצרני התכשיטים "עין החתול". גושים גדולים מספיק לשם חיתוך מצויים בנוריט של קופפרברגין, ובסרפנטין של קראובאט בסמוך ללאובן בשטיריה. בהקשר לכך יש להזכיר את סוג האנסטטיט או הברונזיט שעבר שינוי והמכונה באסתטיט. בסוג זה עבר האנסטיט המקורי בליה בעזרת מים. לתוצר הסופי יש מבנה דומה לסרפנטין. צבע הבסטטיט הוא חום או ירוק ולו ברק מתכתי כשל הברונזיט. המקום בו נמצא המינרל לראשונה הוא באסט שבחבל הרץ שבו כתמי צבע ירוקים-אפרפרים של באסתטיט משובצים בסרפנטין בעל גוון כהה יותר. שכשחותכים ומלטשים סלע זה נוצרת אבן קישוט נאה אם כי השימוש בה למטרה זו נדיר.