cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
.nf
סיומות משניות
שירותי הנתונים של נורפוק איילנד שמרו גם:
.co.nf
קיים תחום .co.nf ברמה שנייה, שבדרך כלל מפרשים אותו בצורה שגויה כתחום המסחרי האמיתי של הרמה השנייה של האי. הדומיין מנוהל על ידי ספק אירוח אתרים בשם biz.nf.
הערות שוליים
Toppdomän
מלחמת פירוס
מלחמת פירוס (280 לפנה"ס-275 לפנה"ס) הייתה מערכה מורכבת של קרבות וחילופי בריתות פוליטיות בין היוונים (במיוחד אפירוס, מקדוניה, וערי המדינה של יוון הגדולה), העמים האיטלקים (בעיקר הרפובליקה הרומית, הסאמניטים והאטרוסקים), וקרתגו. רוב ההתייחסות ההיסטורית לסכסוך מתרכזת בסכסוך בין פירוס לרומא. קרתגו ורומא היו בעלי ברית בסכסוך הזה. קרתגו התחייבה למעשה לסייע לרומא בהסכם משנת 280 לפנה"ס, לא ברור במה התבטא הסיוע, או איך השפיע על מהלך המלחמה. לאחר מכן במלחמה קרתגו נלחמה עם פירוס בסיציליה. סביר שלא היו שום מאמצים צבאיים מתואמים בין רומא וקרתגו.
מלחמת פירוס החלה כסכסוך משני בין הרפובליקה הרומית למושבה היוונית טארנטיום, על הפרת הסכם ימי על ידי אחד מהקונסולים הרומיים. טרנטיום שלחה סיוע לשליט היווני פירוס מאפירוס בסכסוך שלו עם קורקירה וביקשה סיוע צבאי מאפירוס בתמורה. פירוס כיבד את התחייבותו לטרנטיום והצטרף לסדרה של מלחמות בהן היו מעורבית רומא, סאמנטיום, טרנטיום וערים אחרות ביוון הגדולה. פירוס גם עירב את עצמו בעימותים הפוליטיים הפנימיים של סיציליה, כמו גם במאבק נגד הדומיננטיות של קרתגו בסיציליה.
מעורבות פירוס בסכסוכים האזוריים של סיציליה הפחיתה את השפעת קרתגו באופן דרסטי. באיטליה מעורבותו היתה, מסתבר, בעיקר חסרת תועלת אך בעלת השלכות ארוכות טווח. שנית, מלחמת פירוס הוכיחה שהמדינות של יוון העתיקה ובעצם אינן מסוגלות יותר להגן על המושבות העצמאיות של יוון הגדולה ושהלגיונות הרומיים מסוגלים להתחרות עם הצבאות של הממלכות ההלניסטיות - הכוח הדומיננטי באותו זמן. זה פתח את הדרך לדומיננטיות רומא על ערי הפוליס של יוון הגדולה וקידם מאוד את האיחוד הרומי של איטליה. ההצלחה המוכחת של רומא בסכסוכים צבאיים בינלאומיים גם סייעה לנחישותה במלחמתה עם קרתגו, שיגיעו סופו של דבר לשיאם במלחמות הפונית.
בשני ניצחונותיו של פירוס על הרומאים, היו אבדות הרומאים גדולות מאבדותיו של פירוס, אך הפגיעה בכוחם הצבאי של הרומאים הייתה פחותה, משום שמאגר כוח האדם שלהם היה גדול יותר.
טוניוגמטולץ'
טוניוגמטולץ' (בהונגרית: Tunyogmatolcs) הוא כפר קטן במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג על גדות נהר סומש שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית טוניוגמטולץ' קטנה בעשרות השנים האחרונות, מ-2,559 תושבים בשנת 1990 עד 2,294 תושבים בשנת 2020.
הכפר הוקם בשנת 1950 מאיחוד של שני כפרים מטולץ'(Matolcs) וטוניוג(Tunyog).
קהילה יהודית
יהודים חיו בשני הכפרים שמרכיבים את טוניוגמטולץ' בתקופות זמן שונות. ליד בית הקברות הציבורי בכפר יש שלושים מצבות שהיו שייכות לבית קברות יהודי בכפר
יהודי מטולץ'
בדף הקהילה של מטולץ במסגרת מפקד קהילות הונגריה כתבו חברי הקהילה שיש בה 28 חברים ואין רב למקום. בשנת 1944 נרצחו חלק מיהודי הכפר יחד עם שאר יהודי המחוז ושאר יהודי הונגריה.
יהודי טוניוג
בדף הקהילה של טוניוג במסגרת מפקד קהילות הונגריה כתבו חברי הקהילה שיש בה 72 חברים ויש רב לקהילה. בשנת 1944 נרצחו חלק מיהודי הכפר יחד עם שאר יהודי המחוז ושאר יהודי הונגריה.
Read My Lips (אלבום של סופי אליס בקסטור)
Read My Lips (בעברית: קרא את השפתיים שלי) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת האנגלייה סופי אליס-בקסטור. האלבום יצא לאור ב-27 באוגוסט 2001 על ידי חברת התקליטים פולידור רקורדס. מתוך האלבום יצאו ארבעה סינגלים.
ממחה
מַמְחֶה, או בשמו המוכר יותר, בְּלֶנְדֶּר, הוא מכשיר מטבח חשמלי המשמש לריסוק מזון והפיכתו למחית או לערבול מהיר של מוצרי מזון נוזליים.
נהוג בטעות לקרוא למכשיר "מערבל" עקב תרגום מילולי של הפועל Blend באנגלית.
מבנה הממחה ודרך פעולתו
הממחה מורכב מ העשוי פלסטיק קשיח, נירוסטה או זכוכית המורכב על בסיס יציב המכיל מנוע שאליו מחוברים להבים מסתובבים. בראש המכל מורכב מכסה שמונע מהמזון המרוסק לעוף החוצה מהמכל תוך תנועת הערבול.
המזון מוכנס למכל לאחר שהורכב על הבסיס ובלחיצת כפתור מתחילים הלהבים להסתובב במהירות ולרסק את המזון תוך ניצול כוח המשיכה המופעל על המזון והכוח הצנטריפוגלי של סיבוב הלהבים. ברוב הממחים המודרניים קיים התקן בטיחות המונע מהממחה לפעול אם לא הורכב כראוי. חלקם מצוידים בברז מובנה למזיגת המזון המרוסק לכוסות ולפעמים גם במוט ערבול העוזר לדחוס את המזון לעבר הלהבים ומעוצב כך שלא יוכל לעולם לפגוע בלהבים עצמם.
בממחים בעלי הספק חשמלי נמוך יש צורך להוסיף מעט נוזלים למזון שבמכל על מנת שהממחה יפעל כראוי. לרבים מהם מצורפת אזהרה לגבי משך הזמן המרבי להפעלה רצופה, כדי למנוע פגיעה במנוע. יש ביניהם אף ממחים שזמן פעולתם הרצוף מוגבל ל-30 שניות.
ממחה ידני
יתרונותיו של הממחה הידני היא פשטות העבודה למול הממחה החשמלי, כמו גם היכולת לרסק כמות גדולה יותר שאיננה נכנסת במכל הפלסטיק הקבוע של המכשיר - למשל כאשר רוצים לרסק גושי מזון המצויים בתוך סיר גדול. עם זאת, לממחה הידני חסרון של הספק חשמלי נמוך בהרבה מזה של הממחה הרגיל.
היסטוריה
הממחה הומצא על ידי סטיבן פולבסקי ב-1922 ובשנת 1946 מכר את חברתו לחברת אוסטר, יצרנית ציוד מספרות שנמכרה ב-1960 לחברת סנבים (Sunbeam).
בשנת 1937 המציא פרד אוסיוס סוג נוסף של ממחה תעשייתי ופנה לעזרתו של המוזיקאי פרד וארינג, שהסכים לממן את המוצר והחל לייצר אותו מסחרית בשנת 1937. מכשיר זה תרם רבות לפופולריות של משקאות השייק בארצות הברית.
חשמלית ושמה תשוקה (סרט)
חשמלית ושמה תשוקה (באנגלית: A Streetcar Named Desire) הוא סרט זוכה ארבעה פרסי אוסקר שביים איליה קאזאן ב-1951, המבוסס על מחזה זוכה פרס פוליצר של טנסי ויליאמס, אותו גם ביים קאזאן. בסרט מככבים מרלון ברנדו שגילם את סטנלי, ויוויאן לי שגילמה את בלאנש, קים האנטר וקארל מולדן. כל השחקנים הללו, למעט ויוויאן לי, השתתפו בצוות השחקנים של המחזה בברודוויי.
הפקה
הסרט הופק על ידי סוכן השחקנים-עורך הדין צ'ארלס ק. פלדמן ויצא לאקרנים על ידי אולפני האחים וורנר. התסריט, שעבר בדיקות מחודשות במטרה להסיר כל התייחסות להומוסקסואליות, לצד דברים נוספים בהתאם לקוד הייז, נכתב על ידי אוסקר סול.
ב-1993 הוציא הבמאי איליה קאזאן את "חשמלית ושמה תשוקה גרסת הבמאי", על גבי קלטות וידאו. העריכה המחודשת הוסיפה מספר סצנות שהוסרו בשנת 1951 מהגרסה הסופית של הסרט, בשל דרישותיהם של קבוצות כמו "הלגיון הארצי לצניעות" שטענו להיותן בלתי מוסריות. הסצנות הורדו בשלב העריכה ללא ידיעתו של קאזאן, זאת למרות שהתסריט עבר בדיקה מחדש עוד בטרם החלו צילומי הסרט. סך הסצנות שנוספו בגרסה החדשה מסתכמות בכשלוש דקות.
בשנת 1999 נבחר הסרט לשימור בארכיב הסרטים הלאומי של ארצות הברית, לאחר שהוגדר על ידי ספריית הקונגרס כ"בעל חשיבות תרבותית, היסטורית או אסתטית".
פסקול הסרט, שהולחן על ידי אלכס נורת', היה ייחודי בשעתו. במקום להלחין בשיטת לייטמוטיב המסורתית, נורת' כתב סדרה קצרה של מוזיקה המשקפת את הדינמיקה הפסיכולוגית של הדמויות. על פסקול הסרט הוא קיבל מועמדות לפרס אוסקר, כשבאותה קטגוריה התמודד פסקול אותו הלחין למחזה נוסף, "מותו של סוכן", שהולחן אף הוא בטכניקה הייחודית (לזמנה) של נורת'. ובכל זאת הוא הפסיד לפרנץ וקסמן עם סרטו "מקום תחת השמש".
תקציר העלילה
בדומה למחזה, מתרחשת עלילת הסרט בשכונת עוני בניו אורלינס. סטנלי קוולסקי (מרלון ברנדו) ואשתו סטלה הם זוג נשוי המתגורר בבית משותף. סטלה היא עקרת בית, ואילו סטנלי, בן מהגרים ממוצא פולני, עובד כאחראי במפעל. סטנלי הוא בחור חסון, ולעיתים המוני, בעל עמדות שוביניסטיות. תחביביו העיקריים של סטנלי הם לשתות, להשתכר, לשחק פוקר וכדורת ולבלות עם החברים. לעיתים הוא אלים כלפי אשתו סטלה, אך נוהג להתנצל מיד אחר כך, ואשתו מִתְרַצָּה, סולחת לו ומתרפקת עליו.
לביתם מגיעה בלאנש (ויוויאן לי), בחשמלית ששמה "תשוקה". בלאנש היא אחותה של סטלה והיא מורה לספרות אנגלית. היא מגיעה לבית אחותה כדי לבלות כביכול את חופשת הקיץ שלה.
בלאנש חיה חיים מלאי דמיון ואינה מוכנה להתמודד עם האמת. היא מתוודה לאחותה על כך שנאלצה למכור את אחוזת המשפחה שלהם, "בל ריב" (בצרפתית: "חלום יפה") כדי לשלם חובות. אבל אינה מספרת לה כי הגיעה לניו אורלינס לאחר שפוטרה מבית הספר בו לימדה ספרות אנגלית - בגלל רומן שניהלה עם תלמיד; ואף לא שנהגה לקבל את מחזריה הרבים במלון "פלמינגו" הידוע לשמצה. במהלך הסרט נראה כי בלאנש הולכת ומאבדת את שפיות דעתה, ומתערערת בהדרגה.
רגע השיא בסרט - אינו מוצג ישירות על המסך. הוא מתרחש כאשר סטנלי אונס את בלאנש, בשעה שסטלה אשתו, יולדת את בתם הבכורה. האירוע מתרחש לאחר שיחה של סטנלי עם בלאנש, בו הוא מבין כי היא מעורערת, נמצאת בעולם של פנטזיות שאינן נטועות במציאות, ואיש לא יאמין לדבריה. לאחר האונס, בלאנש מסתגרת בחדר ואינה יוצאת. אחותה סטלה נמצאת בדילמה קשה, ואינה יודעת אם להאמין לדברי אחותה המעורערת כי סטנלי אנס אותה. לקראת סיום הסרט מאבדת בלאנש לחלוטין את אחיזתה במציאות, וצוות של פסיכיאטר ואחות מטעם בית חולים לחולי נפש נשלח לקחתה.
הסרט מסתיים כאשר סטנלי מבקש שוב את סליחתה של סטלה ומבקש שתחזור לזרועותיו, ותגובתה היא "אינני חוזרת הפעם. לא עוד".
משפטים מפורסמים
אחד המשפטים המפורסמים בסרט, נאמר מפיה של בלאנש כאשר היא מואשמת על ידי המחזר מיטש כי לא הלכה בדרך הישר (straight) בקשריה עם גברים:
כן ידועה הציטטה מפיה, כלפי הפסיכיאטר שבא לקחתה: "אינני יודעת מי אתה, אבל אתה נדיב. תמיד האמנתי בנדיבותם של זרים."
קריאתו של סטנלי "סטלה!" זכתה להתייחסות הומוריסטית מפיה של איליין בניס בסדרה "סיינפלד", כלפי אשה ששמה סטלה; בפרק 4 של העונה השלישית של הסדרה "משפחה מודרנית", גלוריה מחפשת אחרי הכלבה סטלה; לאחר שקאמרון צועק "סטלה!" מספר פעמים הוא מזכיר שהמצב בו הם נמצאים מזכיר את מאוד את הסרט.
מועמדויות וזכיות
הסרט קיבל 12 מועמדויות לפרס אוסקר, ומתוכם זכה בארבעה:
זהו הסרט הראשון אי פעם ששלושה משחקניו זכו בפרס אוסקר. הישג זה שוחזר על ידי הסרט "רשת שידור" 16 שנה מאוחר יותר, ועל ידי הסרט "הכול בכל מקום בבת אחת" בשנת 2023.
חבש
חבש (בגעז: ሐበሻ) הוא חבל ארץ גאוגרפי-היסטורי בצפון-מזרח קרן אפריקה. גבולות החבל הם הים האדום בצפון, הנילוס הכחול בדרום, משולש עפר במזרח והגבול עם סודאן במערב. מבחינה גאוגרפית, האזור מכיל את צפון הרמה האתיופית, את אגם טאנה ואת אגן ניקוזו העקרי של הנילוס הכחול. מבחינה היסטורית, האזור הוא ערש מולדתם של העמים החבשים, שכיום מהווים את הרוב המוחץ של האוכלוסייה בחבל. מאזור זה צמחו המדינות ההיסטוריות דעמת, אקסום, האימפריה האתיופית וכיום היורשות התרבותיות שלה הן אתיופיה ואריתריאה, שהחבל מחולק ביניהן. דמוגרפית, האזור מיושב על ידי אמהרים בעיקר בדרום ובמרכז, תגרים בצפון-מרכז ותגרה בצפון.
אטימולוגיה
מקור השם "חבש" הוא בערבית ("الحبشة" - "אל-חבשה"), ופירושו - "ערב-רב". הכוונה היא לשלל השבטים השמיים אשר היגרו לאזור מחצי האי ערב, בעיקר מתימן, מהמאה ה-20 לפנה"ס ועד למאות הראשונות לספירה. על פי ההיסטוריון אדוארד גלאסר, העדות הראשונה לשימוש בשם זה היא ההירוגליף "חבסטווי" משנת 1460 לפנה"ס, שם שבו השתמשה מלכת מצרים חתשפסות על מנת לתאר את תושבי ארץ פונט. הכתובת הראשונה המוסכמת על פי רוב לשם "חבשים" היא כתובת המאה ה-2, שנמצאה בתימן; ובה נזכר השם "חבשאת" כשם של קבוצה אתנית מהאימפריה האקסומית; במאה ה-3 מופיע שם זה כשם כולל למספר שבטים. הכינוי "אביסיניה" ("Abyssinia") הוא גלגולו של השם "חבשיסטן" ("Habeşistan" - "ארץ החבשים") מהשפה הטורקית, שממנה התגלגל לכינוי אביסיניה בלשונות אירופה.
ההקבלה של השם "חבש" לאתיופיה היא טעות. השם "אתיופיה" ("Αἰθιοπία") ניתן על ידי היוונים כשם לחבל ארץ גדול בצפון אפריקה שהתייחס לאזור דרומית למצרים (סודאן ואתיופיה דהיום), הישות הדומיננטית באותם זמנים באזור הייתה ממלכת כוש, וכך, גם ההתייחסות היוונית בשם "אתיופיה" הייתה בעיקר לממלכה זו. השימוש הראשון בשם "אתיופיה" בהתייחס לחבש הייתה לאחר שהנצרות הוכרזה כדת המדינה באימפריה החבשית על ידי הקיסר עזנה ב-325, והשם אתיופיה הפך לשם הרשמי של האימפריה המתנצרת – בייחוד לאחר כיבושהּ של ממלכת כוש על ידהּ ב-340. אימוץ זה של השם אתיופיה הביא עמו גם את השם "כוש" ככינוי לחבש, שהוא טעות, ובעקבות כך תורגם השם "כוש" בתנ"ך לשם "אתיופיה" בתרגום השבעים, ומשם לשאר שפות העולם.
בעבר היה נהוג גם להשתמש בשם "הודו" ובעברית בשם "אינדואה" ונגזרותיה ככינוי לאזור חבש, במנותק מהאזור הגאוגרפי-יווני "אתיופיה"; מאחר שהשם אתיופיה שימש בעיקר ככינוי לממלכת כוש ולא לחבש, היה נהוג להשתמש בשם הודו לתיאור חבש, מכיוון שעל פי היוונים החבשים היו קרובים בצבע עורם להודים ולא לאפריקאים, והם קוטלגו כעם ערבי. שם זה ייצר בלבול נוסף – היסטוריונים חוקרי ארצות ואחרים השתמשו בשם "הודו" על מנת לתאר מספר מדינות וארצות.
אמוד
אמוד (בהונגרית: Emőd) היא עיירה במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית אמוד קטנה בעשרות השנים האחרונות מ-5,422 תושבים בשנת 1990 עד 4,702 תושבים בשנת 2022.
יהודי אמוד
בשנת 1944, כשנכנס הצבא הגרמני להונגריה, היו כבר רוב הגברים היהודים בשרות העבודה (עבודות כפייה ליהודים עבור הצבא ההונגרי) אלה שנותרו במקום הועברו לגטו מישקולץ ומשם שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
במקום היה בית קברות יהודי בסמוך לבית הקברות הרפורמי בעיר, אך כיום הוא אינו מטופל, מכוסה חלקית בעשביה ובמקום ניתן למצוא שברי קברים.
פורו
פורו (בהונגרית: Forró) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
יהודי פורו
יהודים התיישבו לראשונה בפורו בתחילת המאה ה-19. רובם התפרנסו ממסחר ומיעוטם היו בעלי מלאכה וחקלאים.
במחצית השנייה של המאה ה-19 נבנו בית כנסת, מקווה וישיבה.
תחילה היו יהודי פורו מסופחים לקהילה היהודית באבאויסאנטו, אחר כך לקהילת הרנאדווצ'ה, לבסוף נוסדה במקום קהילה אורתודוקסית עצמאית, והיו כפופים לה גם יהודים כמה יישובים קטנים בסביבה.
בשנת 1941 נשלחו ארבעה צעירים יהודים מפורו לעבודות כפייה, שניים מהם נשלחו לחזית ונספו.
ב-16 באפריל 1944, ארבעה שבועות לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הועברו יהודי פורו לעיר המחוז קושיצה, שם רוכזו בבית חרושת ללבנים כל יהודי המחוז. בסוף אפריל שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר המלחמה חזרו חמישה יהודים לפורו, ועזבו את המקום תוך זמן קצר.
בדף הקהילה ממפקד קהילות הונגריה כתבו התושבים שבקהילה חיים 42 חברים, רב הקהילה הוא יצחק כהן. ביחד עם דף הקהילה שנתבקשו למלא הוסיפו מכתב ובו כתוב:
מאריוש לבנדובסקי
מריוס לבנדובסקי (בפולנית: Mariusz Lewandowski; נולד ב-18 במאי 1979 בלגניצה) הוא כדורגלן עבר פולני ששיחק בעמדת הקשר בסבסטופול מליגת העל האוקראינית ובנבחרת פולין.
ביוגרפיה
לבנדובסקי התחיל את קריירת הכדורגל שלו בזגלביה לובין ב-1996. בשנת 2000 הצטרף לדיסקובוליה גרודז'יסק, בה היה שחקן קבוע בהרכב. בשנה אחת במדי הקבוצה ערך 40 הופעות בליגה. לאחר מכן, עבר לשחטיור דונצק, ועזר לה לזכות במספר רב של תארים מקומיים (4 אליפויות אוקראינה ו-4 גביעי אוקראינה), ואף בגביע אופ"א ב-2009, לאחר ניצחון במשחק הגמר על ורדר ברמן, 2-1 בהארכה.
לבנדובסקי החל לייצג את מדינתו ב-2002. הוא נכלל בסגל נבחרת פולין במונדיאל 2006 וביורו 2008, בהם נבחרתו לא הצליחה לעבור את שלב הבתים. במוקדמות מונדיאל 2010 לא הצליחה נבחרתו להעפיל לטורניר, וסיימה במקום הלפני-אחרון בבית. לבנדובסקי הבקיע בקמפיין זה שני שערים.
התחנה המרכזית החדשה של תל אביב
התחנה המרכזית החדשה של תל אביב (הידועה בקיצור תמח"ת) היא מסוף אוטובוסים גדול, המשולב במרכז קניות, הממוקם בשכונת נווה שאנן שבדרום תל אביב, ברחוב לוינסקי 108.
בתחנה פועלות חברות התחבורה הציבורית: אגד, דן, אלקטרה-אפיקים, קווים, מטרופולין, בית שמש אקספרס, ודן בדרום.
התחנה בנויה על שטח אדמה של 44 דונם, וכוללת שטח בנוי של 230,000 מטרים רבועים בשבעה מפלסים שונים (במקור שש קומות ומתוכן ארבע קומות לתנועת אוטובוסים וחמש קומות למסחר ומקלט אטומי). לפי מדד זה, זוהי תחנת האוטובוסים המרכזית השנייה בגודלה בעולם. על מבנה התחנה הועברה ברבות השנים ביקורת, ועד היום חלקים רבים מהמבנה נותרו ללא שימוש, וכמו כן שתי קומות בו אינן פעילות.
בשנת 2013 אישרה עיריית תל אביב את תוכנית המתאר "תל אביב 5000", לפיה בעתיד תשנה התחנה המרכזית את יעודה למבנה ציבור, עסקים ומגורים ותפסיק למעשה לשמש כתחנת אוטובוסים אך הייתה אמורה להמשיך לפעול עד שנת 2023, אז יסתיים הזיכיון של חברת נצב"א להפעלתה. לפי תוכנית זו, פעילות התחבורה הציבורית תועבר לשתי תחנות מרכזיות חדשות שיוקמו במתחם ארלוזורוב (מסוף 2000) וסמוך למחלף חולון. לעומת זאת, עיריית ת"א הוציאה צו סגירה למקום ב-24 באוקטובר 2021 במהלך שהובילו שירותי הכבאות וההצלה בגין חוסר בסידורים הולמים להגנה מפני שריפה, וסגירת התחנה החדשה הוקדמה ל-6 בינואר 2022, לאחר יותר מ-28 שנות פעילות של התחנה המרכזית החדשה, אולם לבסוף נקבע שהסגירה תהיה בשנת 2027.
היסטוריה
ב-1953 עיריית תל אביב הכירה בצורך לחפש מיקום לתחנה מרכזית נוספת בנוסף לתחנה המרכזית הישנה שנחנכה עשור קודם, משום ששנים ספורות לאחר חניכתה היא הייתה קטנה וצפופה מדי אשר הביאה למצב שהתחנה זלגה לרחובות הסמוכים שכללו תנועה רבה של אוטובוסים שנאלצו לעבור דרך תנועה ערה של הולכי רגל. דבר אשר סיכן את הולכי הרגל מזיהום האוטובוסים ומסכנת דריסה. בנוסף לקשיי התמרון של האוטובוסים בין ההמונים.
לשם כך העירייה הקימה את ועדת פרי, שהחליטה להקמת שתי תחנות מרכזיות. אחת שתרכז את קווי הדרום ותישאר במיקומה הנוכחי בשכונת נווה שאנן, והשנייה תוקם בצמוד לתחנת רכבת תל אביב מרכז שתרכז את קווי הצפון.
אריה פילץ יזם אשר בבעלותו קרקעות רבות בתל אביב, הציע ב-1964 שטח שהיה שייך לתחום שיפוטה של עיריית יפו ושימש פרדסים של ערבים מקומיים, אשר ננטשו לאחר מלחמת העצמאות. ואותם רכש פילץ ללא שהיה להם כל שימוש. על שטח זה הוקמה התחנה המרכזית החדשה.
בתכנון התחנה עסק האדריכל רם כרמי אשר לו היו כמה שיתופי פעולה עם פילץ, יחד עם האדריכלים צבי קומט ויעל רוטשילד. תכנון התחנה נבע מדרישותיו של פילץ למכור שטחי מסחר נוספים. הבנייה החלה ב-14 בדצמבר 1967, ומומנה ממכירתן של שבע מאות וחמישים חנויות בתחנה העתידה לקום לציבור הרחב, שקיווה למסחר פורח, בדומה לזה שהיה בתחנה המרכזית הישנה. עד שנת 1976 נבנה שלד הבניין תוך משא ומתן עם תושבי הסביבה שטענו (כפי שאכן התברר לימים) כי התחנה המרכזית תוריד משמעותית את ערך דירותיהם, אלא שאז הופסקה הבנייה באותה השנה לפני סיומה כאשר רק שלד הבניין בנוי, וזאת בשל קשיים כלכליים של הקבלנים. הבנייה חודשה רק ב-1983, עם רכישת הפרויקט על ידי הקבלן מרדכי יונה (באמצעות חברת חפציבה שבשליטתו) בשותפות עם הקואופרטיבים אגד ודן. יונה המשיך בבניית התחנה, ואת התכנון הפקיד בידיהם של האדריכלית יעל רוטשילד, והאדריכל מוטי בודק (שתכנן את מתחם קואופרטיב דן).
ב-17 באוגוסט 1993 נפתחה התחנה לקהל. באותו יום התנהלו הפגנות של תושבי נווה שאנן, שכונת שפירא ושכונת התקווה נגד הפתיחה. התחנה תוארה בידי העיתונאית ארנה קזין כסמל לתהליכי האמריקניזציה שחלו בישראל, כאשר בטקס פתיחה נוגנו נעימות ג'אז לועזיות והוגש מזון מהיר אמריקני, ללא דוכני פלאפל או מוזיקה עברית.
המבנה נועד להיות גם מרכז קניות ענק, מעבר לתפקודו התחבורתי. מספר שנים לאחר פתיחת התחנה נעשה ניסיון למתג את מרכז הקניות שלה בשם "קניון תל אביב", ונעשו ניסיונות שונים לשפר את חזות המבנה ולהפכו למסביר פנים יותר למבקרים, בעיקר על ידי שילוט הכוונה מסיבי. אולם הניסיונות לא הביאו לשינוי של ממש באופי המבנה המגושם וברמת השירותים שהוא מציע, והמיתוג החדש לא הביא לשיפור משמעותי.
בדצמבר 2009 הודיעה חברת נצבא על מימוש אופציה שניתנה לה לרכישת 48% ממניות התחנה המרכזית החדשה בתל אביב. נצבא רכשה את החובות של התחנה המרכזית לבנק דיסקונט בסך 193 מיליון שקל במחיר של 138 מיליון שקל, כלומר במחיר של כ-71 אגורות לכל שקל של חוב. בראשית שנת 2011 ניתן צו להקפאת הליכים זמנית בעניין התחנה המרכזית החדשה, ומונה לה נאמן זמני. במאי 2015 זכתה נצבא במכרז לרכישת נכסי התחנה המרכזית החדשה, תמורת 320 מיליון ש"ח. באוגוסט 2017 קבע שופט בית המשפט המחוזי בנימין ארנון כי קובי מימון הביא בכוונה לקריסתה של התחנה המרכזית כדי שתהיה חדלת פירעון ויהיה ניתן להשתלט עליה.
סגירת התחנה המרכזית החדשה
במקור תוכננה להיסגר התחנה עד סוף שנת 2023, אולם לאחר מכן הוקדמה סגירת התחנה תחילה ל-5 בדצמבר 2021, מוקדם מהצפוי. סיבתה לסגירה המוקדמת הייתה בגלל חוסר משמעותי ברישיונות, לפי הודעת עיריית תל אביב, התחנה המרכזית נמצאת בהליך משפטי מכיוון שהנהלת התחנה המרכזית לא פעלה להשגת כלל האישורים ההכרחיים הנדרשים למבנה, העירייה נדרשת לסגירתה בהתאם לצו השיפוטי. הצו התייחס לקניון שפועל בקומות הראשונות, אך מפני שהמעבר לקומות ממסוף התחבורה נעשית בפועל דרך הקניון עצמו, לא יתאפשר מעבר אליהן. בהתאם לכך, המשמעות הייתה שכל עוד הצו בתוקף גם החנויות וגם מרכז התחבורה ומסוף האוטובוסים יידרשו להפסיק את פעילותם. לפיכך, התחנה הייתה אמורה להתפנות ולהיסגר ב-6 בינואר 2022, לאחר יותר מ-28 שנות פעילות.
הסגירה נדחתה שוב לאחר סכסוך בין משרד התחבורה לעיריית תל אביב. הייתה הסכמה על סיום פעילות התחבורה הציבורית והאוטובוסים בתחנה לקראת סוף 2023, אך הוחלט כי היא תפונה סופית ב-2027. מאחר שלא היה הסכם חתום ומאחר שיש מחסור בתחנות קצה חלופיות שיחליפו את התחנה המרכזית. משרד התחבורה עדיין לא סיכם עם חברת נצבא, בעלת התחנה, על קיצור הסכם השימוש והפחתת תשלומי המדינה.
המבנה
מפאת גודלו נחשב מבנה התחנה המרכזית לאחד המבנים המסובכים בישראל. מדובר במבנה ענק הטומן בחובו מפלסים, מסדרונות ואגפים רבים. המבנה נועד להיות "מבנה-על". בדומה לדיזנגוף סנטר, ביקשו מתכנניו לבנות עיר שלמה המיועדת להולכי רגל בבניין אחד גדול. הבניין מגושם למדי ונושא אופי גרנדיוזי שמעורר לא אחת ביקורת.
באופן כללי, מבנה התחנה מורכב משני אגפים מרכזיים: ה"ראש" (האגף הדרומי של התחנה, הגובל בדרך שלמה בדרומו וברחוב צמח דוד במזרחו) שבו שדרת חנויות אחת מרכזית, ו"הגוף" (האגף הצפוני של התחנה, הגובל בצפונו ברחוב לוינסקי) שבו נמתחות ארבע שדרות של חנויות.
במבנה ממוקמים 29 דרגנועים, 13 מעליות, ופועלים בו למעלה מ-1,500 בתי עסק שונים. אלו, מגיעים מכל תחומי העיסוק: בתי ספר, בתי קפה, בתי דפוס, חנויות ספרים, חנויות אופנה ומשרדים. בין החנויות השונות אין אחידות. בתי עסק רבים בתחנה מזוהים עם המגזר הרוסי, בתי עסק אחרים מזוהים עם מגזר מהגרי העבודה (עובדים זרים) ובתי עסק אחרים מזוהים עם מותגים. חוסר האחידות הוא גם ארכיטקטוני: על אף שהתחנה המרכזית כקניון הייתה אמורה להיות אחידה בחזותה, חזיתות החנויות שונות מאוד זו מזו ויוצרות פורטרט רבגוני.
הכניסות הראשיות לתחנה נמצאות בקומות 3 ו-4 ברחובות לוינסקי וצמח דוד. קומה 6 היא קומת התחבורה הראשית אשר משמשת את קווי אגד (למעט הקווים לצפון), את קווי מטרופולין לשרון, והקווים של קווים לשפלה. עד שנת 2002 רוב הקווים של חברת דן היו יוצאים מקומה 1 והורידו נוסעים בקומה 2, אך לאחר בניית אולם הנוסעים בקומה 7, הועברה פעילותם לשם. קומה 1 ננטשה אך יש גישה אליה, ואילו קומה 2 ננטשה ונחסמו כל המעברים אליה, ואין גישה אליה.
קומה 7 מחולקת לשני חלקים. חלק אחד משמש את הקווים העירוניים של דן, וקווים של אפיקים וקווים לבקעת אונו, פתח תקווה והשומרון, וחלק אחר אשר מנותק מהחלק של דן משמשים את קווי אגד לגליל.
במבנה מסתובבים חסרי בית המשתמשים בחנויות והקומות הנטושות כמחסה, בעוד ההנהלה נאבקת בתופעה. קהילת מהגרי העבודה מרבה להשתמש בחנויות שבמתחם עד כדי כך שאחת השדרות קיבלה את הכינוי "צ'יינה טאון הישראלית". קהילה זאת אף משתמשת במתחם לצרכים תרבותיים, מה שהצמיח בתחנה המרכזית תרבות אלטרנטיבית הפעילה בעיקר בשעות הלילה ובסופי השבוע כאשר התחנה עצמה אינה בשימוש.
מוניות שירות יוצאות מחוץ לתחנה, ברחוב צמח דוד.
התחנה ממוקמת בקרבת תחנת הרכבת תל אביב ההגנה, אולם אין קשר ישיר בין התחנות ואלה מרוחקות זו מזו בכעשר דקות הליכה. הצעות רבות הועלו לגבי קישור שתי התחנות, ואלה כללו דרכנועים, דרגנועים, תעלה תת-קרקעית ואפילו רכבל, אולם אף אחת מהן לא התממשה.
במבנה מספר תשתיות ביטחוניות, כגון מקלט גרעיני שיכול להכיל 16 אלף איש וכן חדר גנרטורים המסוגל לספק חשמל לכל תל אביב.
מספור על ידי צבעים
במקור הנהלת התחנה החליטה שלכל קומה יהיה צבע ייחודי משלה ותקרה ממוטות ברזל בצבעים אלו
מאבקם של תושבי האזור בתחנה
התחנה כוללת מערכת סבוכה למדי של גשרים, כבישים ומחלפים שנועדו להוביל את האוטובוסים לקומות השונות. מערכות כבישים אלו, כמו גם עצם בניית התחנה, גרמו נזק סביבתי גדול לתושבי הסביבה, שנמדד במיליונים רבים של שקלים, ללא חישוב הנזק החברתי הכרוך בו.
מחאת התושבים החלה עם בניית הגשר שהוביל את האוטובוסים אל הקומה השישית של המבנה, בצמוד לבתיהם. התושבים התאגדו ופנו בתלונה אל היועץ המשפטי לממשלה, אהרן ברק, שקבע כי יש לפצות את התושבים. ברק הטיל על הגורמים השונים שבנו את התחנה להחליט ביניהם על מי ייפול עול הפיצויים. בינתיים נפסקה בניית התחנה ונרגעו הרוחות. כאשר חודשה בניית התחנה הובטח לתושבים שבעייתם תיפתר, אלא שהדבר לא קרה בפועל.
ב-1995 הוגשה תביעת נזיקין על ידי כמה תושבים על ירידת ערך דירותיהם, כמו גם על המטרדים הרבים שהביאה עימה התחנה. התביעה הסתבכה והגיעה עד לבית המשפט העליון, עד שלבסוף הושגה הכרעה. כעת הוחזר התיק לבית המשפט העליון לשם סיכומו.
בעיותיה של התחנה המרכזית כמסוף תחבורה
על אף היותה התחנה המרכזית השנייה בגודלה בעולם, התחנה נחשבת לכישלון במדד מספר המשתמשים בשל חסרונותיה הרבים. מבחינות רבות נחשב המבנה לפיל לבן - חוסר ההתאמה האורבנית והעובדה שהצורך במבנה כל כך גדול איננו ברור. ניתן למנות מספר חסרונות ספציפיים:
ציור בקפה
המונח ציור בקפה (אנגלית: Latte Art) מתייחס לעיצובים המצוירים בעזרת חלב מוקצף על גבי משקאות מבוססי אספרסו.
ישנן שתי דרכים ליצור ציורי קפה: האחת היא על ידי שליטה במזיגת החלב מקנקן ההקצפה לתוך המשקה - "ציור במזיגה חופשית". הדרך השנייה היא ציור על גבי הקצף באמצעות כלי (דוגמת קיסם) הידוע כ"חריטה" או "Etching", לעיתים בשילוב עם סירופים ואבקות שונות ליצירת אפקטים ציוריים. לעיתים משתמשים בשילוב של שתי השיטות. מקובל לצייר בקפוצ'ינו, אולם ניתן לצייר גם במשקאות אחרים. אומנות הציור בקפה התפתחה במקביל לעליית הפופולריות של משקאות אספרסו משובחים בעולם.
כיום מתקיימות במקומות שונים בעולם תחרויות של ציורים בקפה בהם מוזגי קפה, המכונים בריסטה, מציגים לראווה את כישוריהם.
הסוגים הנפוצים של ציורים בקפה במזיגה חופשית הם לב, רוזטה, טוליפ וברבור. הסוגים הנפוצים של ציורים בקפה בחריטה הם סמיילי, לבבות עוקבים ופרפר.
יחסי טרינידד וטובגו–רוסיה
יחסי טרינידד וטובגו–רוסיה הם היחסים הדו-צדדים בין הפדרציה הרוסית לטרינידד וטובגו. היחסים הדיפלומטיים כוננו ב-6 ביוני 1974. רוסיה מיוצגת בטרינידד וטובגו באמצעות שגרירותה בג'ורג'טאון, גיאנה.
היחסים בעידן הסובייטי
ראש ממשלת ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב שלח מברק לאריק ויליאמס, ראש ממשלת טרינידד וטובגו, ב-30 באוגוסט 1962 בהכרה בעצמאותם של טרינידד וטובגו מבריטניה. באותו מברק, שנשלח שעות ספורות לפני העצמאות הרשמית מבריטניה, הביע גם ראש הממשלה הסובייטי את נכונותו לכונן יחסים דיפלומטיים עם האומה הקריבית החדשה.
היחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות לטרינידד וטובגו כוננו ב-6 ביוני 1974 בעיר ניו יורק, כאשר שגריר רוסיה באומות המאוחדות יעקב מאליק ועמיתו הטרינידדי חתמו על האמנה הנדרשת. ולדימיר קזימירוב מונה לשגריר ברית המועצות הראשון בטרינידד וטובגו, במקביל לתפקידו כשגריר בוונצואלה, ב-19 באפריל 1975. קזימירוב הציג את כתב האמנה למושל הכללי של טרינידד וטובגו אליס קלארק ב-13 ביוני 1975.
בשנת 1975, אריק ויליאמס נסע לברית המועצות כחלק מהפשרת היחסים בין ארצו למדינות הסובייטיות.
רוסיה וטרינידד וטובגו
באוגוסט 1992 הכירה טרינידד וטובגו ברוסיה כמדינה היורשת לברית המועצות. בשנת 2004 חתמו סרגיי לברוב ויונלסון גיפט על פרוטוקול בנושא התייעצויות פוליטיות בין שני המשרדים. באפריל 2005 חתמו לשכת המסחר והתעשייה של הפדרציה הרוסית ולשכת התעשייה והמסחר של הרפובליקה טרינידד וטובגו על הסכם שיתוף פעולה.
בדצמבר 2010 הודיע סורוג' רמבצ'אן, שר החוץ של טרינידד וטובגו, כי לפני חודש הוסרה למדינה דרישות הוויזה לבעלי דרכונים רוסיים. רמבצ'אן הצהיר כי המהלך, לפיו בעלי דרכונים אלה יוכלו לבקר בטרינידד וטובגו למשך 90 יום ללא אשרה למטרת עסקים או הנאה, נעשה כדי להקל על אותם אזרחים לעשות עסקים במדינה, וכדי גם מגדילים את התיירות, בה ציין כי התיירות הרוסית לטובגו הולכת וגוברת.
יואכים יוהנסון
יואכים יוהנסון (שוודית: Joachim Johansson; נולד ב-1 ביולי 1982) הוא טניסאי שוודי.
קריירה
יוהנסון נולד בעיר לונד שבשוודיה וכיום גר במונטה קרלו, מונקו. זכה בתחרות הראשונה שלו מסבב ה-ATP בשנת 2004 בטורניר ממפיס שם גבר בגמר על ניקולס קיפר. בשנת 2005 זכה בעוד 2 תחרויות (אדלייד ומרסיי).
באליפות ארצות הברית הפתוחה בשנת 2004 ניצח יוהנסון את אנדי רודיק בשלב רבע הגמר, אבל הפסיד ללייטון יואיט בשלב חצי הגמר.
גובהו הרם של יוהנסון (198 ס"מ) מאפשר לו הגשה חזקה הנותנת לו יתרון רב במשחקונים בהם הוא מגיש.
בשלב הרביעי של אליפות אוסטרליה הפתוחה בשנת 2005 שיחק יוהנסון נגד אנדרה אגאסי הוא חבט 51 הגשות ללא מענה בארבע מערכות ולמרות זאת הפסיד במשחק בתוצאה 3:1 לאגאסי.
ב-1 בפברואר 2008 הודיע על פרישה מטניס מקצועי בעקבות פציעה כרונית בכתף.
הופעת קמע
הופעת קָמֵעַ או הופעת קמאו (באנגלית: cameo appearance) היא הופעה קצרה ולא מרכזית של אדם ידוע בסרט קולנוע, טלוויזיה, הצגת תיאטרון, ספר או משחק וידאו. הופעות קמע הן כמעט תמיד קצרות מאוד, לפעמים אינן כוללות תפקיד מילולי או שההופעה היא תפקיד ניצבות. בדרך כלל לאדם בתפקיד קמע יש קשר כלשהו או חשיבות מסוימת לנושא היצירה (למשל אחד מיוצרי הסרט המופיע בו, שחקן מסרט מקורי המופיע בסרט המשך, או אדם המופיע בסרט שבו אחת הדמויות מבוססת עליו). במקרים רבים הופעת הקמע נעשית כמעין "ביצת פסחא" וקריצה למעריצים.
הופעות קמע נפוצות למדי, ולוקחים בהן חלק לא רק שחקנים וידוענים, אלא גם פוליטיקאים, זמרים, אמנים וספורטאים. אין לבלבל בין הופעת קמע להופעת אורח, תפקיד בו ניתן למופיע הקרדיט על תפקידו. הופעת קמע, לעומת זאת, כמעט אף פעם אינה מזכה בקרדיט והמופיע אינו נמנה עם צוות השחקנים.
פארק ענבה
פַּארְק עֲנָבָה (גם נקרא פַּארְק עֲנָבֶּה) הוא הפארק המרכזי בעיר מודיעין-מכבים-רעות והפארק החכם הראשון בישראל. הפארק נקרא על שם נחל ענבה שזרימתו מתחילה ממזרח לעיר ואפיקו עובר במנהרה בחלק המזרחי של הפארק ונשפך לערוץ הפתוח בחלק המערבי של הפארק. שביל ענבה שמתחיל בפארק עובר לאורך ערוץ הפתוח של הנחל. שדרות החשמונאים, השדרה המרכזית של העיר, עוברת בסמוך לפארק, ומסילת הרכבת, המסתיימת בתחנת הרכבת מודיעין מרכז, חולפת דרך הפארק בטרם כניסתה למנהרת התחנה. הפארק נפתח לקהל בחודש אפריל 2010.
האגם
במרכז הפארק נמצא אגם בשטח 14,100 מטר רבוע ובהיקף של 570 מטר. עומקו בין 70 ל-100 ס"מ ונפח מימיו כשהוא מלא הוא 12,325 מטר מעוקב. באגם חיים כ-1,000 דגים מסוג קרפיון שחור ואמנון כסוף. בנוסף הובאו למקום גם 350 דגי גמבוזיה הנוהגים לאכול ביצי יתושים. בעבר היו שטים באגם קיאקים וסירות פדלים, אך שירותם הופסק.
גן שעשועים
ממערב לאגם נמצא גן שעשועים הכולל מתקני חבלים ונדנדות שונות, בעבר היה במקום מתקן הבנוי מקורות עץ עגולות, אך הוא פורק והוחלף במתקנים חדישים יותר. במרכז גן שעשועים נמצאת מזרקת מים שטוחה שמופעלת בחודשי הקיץ.
הבוסתן
ממזרח לאגם נמצא גן הבוסתן בשטח של שישה דונם שבמרכזו פרגולת בטון המצופה באבן ירושלמית. הוא מבוסס על עצים המאפיינים את ארץ ישראל כמו אלון מצוי, אלון התבור, עץ זית, שקד מצוי, גפן וצמחי תבלין.
מרוץ החיים (אלבום)
מרוץ החיים הוא אלבומה ה-18 של הזמרת הישראלית שרית חדד. האלבום יצא לאור ב-2 באפריל 2009, תחת חסותה של חברת התקליטים הד ארצי ואבי גואטה הפקות בע"מ. אלבום זה הוא הראשון של חדד שיצא בחסותם של הד ארצי.
האלבום כולל בלדות כמו השיר "דג זהב" ושירים קצביים - "הגורל הטוב", "מקודשת", "מרוץ החיים" וכולי. הסינגל הראשון מתוך האלבום הוא "מקודשת" שכתב צ'ולי זכאי והלחין שי ראובני. צמד דו-סול שהפיקו מוזיקלית את האלבום, כתבו והלחינו שישה שירים.
פארק ענבה
אמפיתיאטרון
בפארק פרגולות בטון מצופות באבן ירושלמית ושבילי הליכה באורך של כשלושה קילומטר. באוקטובר 2011 נחנכו בפארק פסלים של דינוזאורים, תנינאים, שקנאים וצבי ענק, שכיום חלק מהם שבורים.
מרוץ החיים (אלבום)
תוך שבועיים וחצי, הגיע האלבום למעמד של אלבום פלטינה.
פארק ענבה
אמפיתיאטרון
אוכלוסיית החי בפארק עשירה מאוד, ויש בה יונקים כגון צבי ארץ-ישראלי ושועל מצוי, זוחלים כגון חרדון מצוי ושממית הבתים. ציפורים רבות נמצאות בפארק באופן קבוע ואחרות מבקרות בפארק בעונות הנדידה. ניתן למצוא מינים יציבים כגון יאורית, דרור ספרדי ותפר, מינים נודדים כגון חטפית אפורה, חכלילית עצים, סבכי אפור ושרקרק מצוי, מינים מקייצים כגון חנקן אדום-ראש ובז אדום ומינים חורפים כגון כחול חזה וחורפי.
מרוץ החיים (אלבום)
רקע והפקה
האלבום הופק על ידי טל שגב ויעקב למאי. (צמד דוסול). שירי האלבום נכתבו על ידי צ'ולי זכאי, יוסי בן דוד, הנרי ודו סול, הולחנו על ידי שי ראובני, חריסטוס דנטיס, משה פרץ, הנרי ודו סול והופקו על ידי ראובני, דו סול והנרי.
פארק ענבה
אמפיתיאטרון
בפסח 2017, נחנך פארק ענבה כפארק החכם הראשון בישראל. פרויקט הפיכתו לפארק חכם מתבצע על ידי חברת בזק. שינוי זה כולל התקנת מערכת אינטרנט אלחוטי (Wifi) ברחבי הפארק, מצלמות, חיישנים, מערכות בקרת איכות סביבה, ומערכות פיקוח וניטור המסייעות לתפעול השוטף של הפארק לרווחת מבקרי הפארק.
מרוץ החיים (אלבום)
רקע והפקה
עוד לפני צאתו של האלבום נרשמו 25,000 עותקים שהוזמנו מראש. כעבור שבועיים וחצי מצאתו זכה האלבום למעמד פלטינה על סך מכירות של 40,000 עותקים.
פארק ענבה
אמפיתיאטרון
בקיץ 2017 הוחלפו מתקני המשחקים הישנים בחדשים והוחל בקיום מופעי קיץ באמפי הפארק בשם "ענבה LIVE". את הסדרה הראשונה חנכה להקת כנסיית השכל ואחריה הופיע בפארק לראשונה שלמה ארצי. במהלך 2018 הורחב שביל המטיילים והותקנה בו תאורה. בקיץ זה נפתח בו לראשונה בית קפה סמוך לאגם.
בקיץ 2018 הופיע שלמה ארצי בפארק בשנית ובאותה סדרה הופיעו גם ריטה, שלומי שבת ואייל גולן. בסדרת "לילות ענבה" הופיעה בין היתר להקת רוקוויל במחווה לכוורת. את מופעי אותו קיץ חתמה להקת התקווה 6.
שביל ענבה
בתוואי הנחל הוקמו מלכודות מי נגר המשמשות כבריכות חורפיות וכאזורי נוי בימי הקיץ. בימי גשם הם יוצרים מפלונים שמוסיפים ליופי של הפארק.
הגבלת כניסה
בספטמבר 2012 הודיעה עיריית מודיעין כי תגביל את הכניסה לפארק בחגים ובחופשות לתושבי העיר בלבד. הדבר בא לאחר הצהרתו של ראש עיריית מודיעין עילית יעקב גוטרמן כי יגביל את הכניסה לאתר המתוכנן בח'רבת בד עיסא לחרדים בלבד. במכתב לגוטרמן הבהיר חיים ביבס, ראש עיריית מודיעין, כי הוא נמנע עד כה מלהגביל את הכניסה למרות תלונות של תושבים על כך שהפארק נגזל מהם עקב מבקרים רבים ממודיעין עילית הסמוכה משום שאינו מאמין באפליה בין אוכלוסיות במדינה, אולם לאור הצהרתה של עיריית מודיעין עילית תחיל עיריית מודיעין הגבלה על הכניסה לפארק החל מספטמבר 2012, בכפוף להצגת תעודה מזהה.
הצעד נעשה לאחר התייעצות עם פרופסור אריאל בנדור שהחווה את דעתו בחוות דעת שהגיש כי יש להעניק לתושבי העיר אשר תפעול הפארק מתאפשר באמצעות המיסים שהם משלמים יתרון בנגישות לפארק. עם זאת, כחצי שנה לאחר מכן, בוטלה ההגבלה ובפסח 2013 היה הפארק פתוח לכלל המבקרים.
מוזיאון הספורט היהודי העולמי
מוזיאון הספורט היהודי העולמי ע”ש איריס סמית' הוא מוזיאון ספורט הנמצא בכפר המכביה שברמת גן.
המוזיאון עוסק בתולדות הספורט היהודי ובסיפורה של תנועת מכבי העולמית, החל מהמאה ה-19 ועד היום, ומציג את ההיסטוריה והמורשת של הספורט היהודי באמצעות מעל ל-1,000 פריטים ומיצגים.
המוזיאון נפתח באוקטובר 2022 והוקם על השטח שבו שכן בעבר מוזיאון מכבי. המוזיאון הוכר כאתר מורשת של המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
היסטוריה
מוזיאון הספורט היהודי העולמי נפתח באוקטובר 2022 והוקם על השטח שבו שכן בעבר מוזיאון מכבי. בשנת 2014 הוחלט להרוס את מבנה "בית מכבי" והמוזיאון שבתוכו ובשנים שלאחר מכן החלו עבודות הבנייה של המוזיאון החדש. עלות הקמת המוזיאון נאמדה בכ-15 מיליון שקל, אשר הגיעו ברובם מתרומות של יהודים ברחבי העולם הקשורים לפעילותה של תנועת מכבי. במשך מספר שנים לקראת פתיחת המוזיאון, תנועת מכבי אספה ורכשה פריטים הקשורים להיסטוריה של הספורט היהודי, החל מהמאה ה-19.
המוזיאון
מוזיאון הספורט היהודי העולמי נמצא על השטח שבו שכן בעבר מוזיאון מכבי. המוזיאון עוסק בתולדות הספורט היהודי בכללותו, בנוסף להיסטוריה של תנועת מכבי העולמית, בניגוד למוזיאון מכבי הישן אשר התמקד בעיקר בהיסטוריה של תנועת מכבי ומשחקי המכביה.
המוזיאון מספר את תולדותיו של הספורט היהודי החל משלהי המאה ה-19 עם נאום יהדות השרירים, דרך התפתחותם של מועדוני הספורט היהודיים הראשונים באירופה ובארץ ישראל, ועד והישגי הספורט היהודי בעשורים האחרונים. במוזיאון מוצגים חומרים היסטוריים לצד מידע רלוונטי ופריטים יקרי ערך בשילוב מיצגים, כרזות וסרטים היסטוריים.
בין המוצגים הבולטים במוזיאון ניתן למנות את הגלשן עמו זכה גל פרידמן במדליית הזהב הראשונה של ישראל במשחקים האולימפיים במהלך אולימפיאדת אתונה 2004, את חליפת הג'ודו עמה זכתה יעל ארד במדליית כסף באולימפיאדת ברצלונה 1992, גביע אירופה בכדורסל בו זכתה מכבי תל אביב בשנת 1977 ופריטים יקרי ערך של ספורטאים יהודים מרחבי העולם, כגון כפפת בייסבול של שחקן הבייסבול היהודי סנדי קופקס; מגדולי שחקני הבייסבול בהיסטוריה, וגביע של אגנס קלטי, מהספורטאיות היהודיות הגדולות בכל הזמנים.
אורתופטיקה
אורתופטיקה (באנגלית: Orthoptics) הוא מקצוע פארא-רפואי העוסק באבחון וטיפול לא ניתוחי בפזילה, אמבליופיה (עין עצלה) והפרעות תנועתיות בעין. המילה אורתופטיקה היא הלחם בסיסים של שתי מילים ביוונית: orthos - "ישר", optikos - "המתייחס לראיה", משמע ראייה ישרה. אורופטיסטים עוסקים בבעיות בהשתברות אור (refraction) ושליטה ובקרה על שרירי העין. יש מדינות בהן אורתופטיסטים מוכשרים לעקוב אחר מספר מחלות עיניים, כגון גלאוקומה, קטרקט ורטינופתיה סוכרתית.
היסטוריה
לתחום האורתופטיקה יש היסטוריה ארוכה בתמיכה אופתלמולוגית (בתמיכה בטיפולי עיניים). אורתופט צרפתי בשם לואי אמיל ג'וואל (Louis Emile Javal), החל להשתמש בתרגילי תנועות בעיניים לטיפול בפזילה ותיאר את נוהל האורתופטיקה בכתביו בסוף המאה ה-19. מרי מדוקס (Mary Maddox), חלוצת מקצוע האורתופטיקה, הייתה האופטומטריסטית הראשונה שתועדה. היא הוכשרה על ידי אביה, ארנסט מדוקס (Ernest E. Maddox), בעקבות צורך בכוח אדם מטפל נוסף שנבע מריבוי המטופלים והזמן הרב הדרוש כדי לבדוק ולטפל בחולים. ד"ר ארנסט מדוקס היה אופטלמולוג (רופא עיניים), וגם הממציא של מכשירים שונים המשמשים לחקירת הראייה הבינוקולרית של בני האדם (ראייה דו עינית, בשתי עיניים). מארי מדוקס התחילה לעבוד וליישם את הידע שלה באורתופטיקה בלונדון, אנגליה, בתחילת שנת 1920 ופתחה לראשונה מרפאה משלה בבית החולים "Royal Westminster" בשנת 1928. בית החולים האוסטרלי הראשון עם מרפאת אורתופטיקה הוקמה בבית החולים "אלפרד" במלבורן ב-1931.
טיפולי אורתופטיקה
אנשים העוסקים באורתופטיקה בעיקר מעורבים באבחון והתנהלות עם מטופלים בעלי בעיות בראייה בינוקולרית, המתקשרים לאמביפוליה, איזון השריר האקסטאוקולרי באמצעות תנועות עיניים, ראייה שבורה, תנועות ורגניות של העין, חוסר התאמה (חוסר התאמה יחסי חיובי וחוסר התאמה יחסי שלילי). האורתופטיסטים עובדים בשיתוף פעולה הדוק עם רופאי עיניים כדי להבטיח כי עבור חולים עם הפרעות שריר עין מוצע מגוון רחב של אפשרויות טיפול. על פי איגוד האורתופטיסטים הבינלאומי, בפועל טיפול אורתופטי מקצועי כרוך בפעולות הבאות:
אוסטרליה
תוכניות לימוד אורתופטיקה מוצעות באוניברסיטת הטכנולוגיה בסידני (the University of Technology Sydney) ובאוניברסיטת לה-טרוב (LaTrobe University) שבמלבורן. סטודנטים יכולים לבחור בין אם מסלול לימודי האורתופטיקה יכלל במסגרת לימודית דו-חוגית שנמשכת 4 שנים או לעשות תואר באורתופטיקה בלבד שנמשך שנתיים בלבד. בוגרי שני המסלולים יכולים להיות במידה שווה חלק מדירקטוריון האורתופיסטים האוסטרלים.
בריטניה
תוכנית של תואר ראשון שאורך 3 שנים מוצעת באוניברסיטת שפילד (the University of Sheffield) וגם באוניברסיטת ליברפול (the University of Liverpool), קיימת גם אופציה של תואר בן 4 שנים באוניברסיטת גלאסגואו קלדוניה. סיום בהצלחה של התואר יאפשר לבוגרים להצטרף למשרד הבריאות האנגלי (HCPC).
באוניברסיטת שפילד (the University of Sheffield9) קיים מסלול של תואר שני בראייה ופזילה תוך למידה מרחוק.
ארצות הברית
בבית הספר לרפואה ולבריאות הציבור שבאוניברסיטת וויסקונסין (The University of Wisconsin School of Medicine and Public Health), קיימת תוכנית בת 24 חודשים להכשרה לעיסוק באורתופטיקה.
ישראל
באוניברסיטת תל אביב קיימת תוכנית ללימודי תעודה באורתופטיקה באופן ספציפי, בתנאי עמידה בתנאי הקבלה ההתחלתיים- ממוצע של 75 לפחות בתואר ראשון מתחום המדעים, מעבר ראיון אישי וניסיון עבודה בתחום הבריאות. מלבד זאת, תחום האורתופטיקה נלמד באופן נלווה ללימודי תואר ראשון באופטומטריה.
כתבי עת באורתופטיקה
אורתופיסטים תורמים תרומה משמעותית לתחום המחקרי בנושא בריאות העין ופרסמו כתבים במגוון כתבי-עת ידועים העוסקים באופתלמולוגיה. בנוסף לכך, רוב העמותות וארגוני האורתופטיסטים מארגנים מדי שנה בשנה כנסים בהם הם מפרסמים כתב עת הכולל התפתחויות והתקדמות המחקר בנושא טיפול ושמירה על בריאות העין, ואחת לארבע שנים מארגן האיחוד הבינלאומי של האורתופיסטים כנס של אנשי המקצוע מכל העולם. כמו כן, ניתן למצוא באתר האינטרנט של האיחוד הבינלאומי של האורתופיסטים (.International Orthoptic Association website) מגוון מאמרים וכתבים הנוגעים לנושא. האוניברסיטה של ליברפול מציעה גם אמצעי חיפוש למגוון כתבי עת בנושא אורתופטיקה הכוללים מידע עוד משנת 1940 ואף פרטים לגבי פגישות רלוונטיות לתחום.
איילת הירשמן
איילת הירשמן (נולדה ב-6 באוקטובר 1973) היא עיתונאית, בעלת טור ומחברת ספרי בישול ישראלית.
קורות חייה
הירשמן נולדה בירושלים לשוש וחיים הירשמן. בהיותה בת שנתיים וחצי עברה עם משפחתה לחולון, ובגיל 11 עברה המשפחה לרמת השרון.
בוגרת תיכון אלון ברמת השרון.
בצה"ל שירתה בלשכת הרמטכ"ל ובחיל הים. בשנת 1997 סיימה תואר ראשון בהיסטוריה וספרות כללית באוניברסיטת תל אביב.
במאי 2012 החלה להנחות את התוכנית "פשוט וטעים" בערוץ 10.
ספריה
כל ספריה של הירשמן ראו אור בהוצאת ידיעות ספרים.
לואיס קומפורט טיפאני
לואיס קומפורט טיפאני (באנגלית: Louis Comfort Tiffany; 18 בפברואר 1848 – 17 בינואר 1933) היה אמן אמריקאי הידוע ביצירות שיצר בסגנון האר נובו, ובעיקר בויטראז'ים שיצר.
קורות חיים
טיפאני היה בנם של הרייט אוליביה יאנג ושל צ'ארלס לואיס טיפאני, מייסד חברת טיפאני ושות'. טיפאני למד באקדמיה הצבאית איגלסווד שבפרת' אמבי במדינת ניו ג'רזי, ולמד אמנות תחת ג'ורג' אינס וסמיואל קולמן בניו יורק, ומאוחר יותר תחת לאון ביילי בפריז.
טיפאני נשא לאישה את מרי וולדברידג' גודארד (1850 - 1884) ב-15 במאי 1872, ונולדו להם מרי וודברידג' טיפני (1873 - 1963), צ'ארלס לואיס טיפני הראשון (1874 - נפטר בשנת לידתו), צ'ארלס לואיס טיפני השני (1878 - 1947), והילדה גודארד טיפני (1879 - 1908) לאחר מותה של רעייתו, נשא טיפני את לואיז ווקמן נוקס (1851 - 1904) לאישה, ב-9 בנובמבר 1886, ונולדו להם לואיס קומפורט טיפני הבן (1887 - 1974), ג'וליה דפורסט טיפני (1887 - 1973), אני אוליביה טיפני (1888 - 1892), ודורותי טרימבל טיפני (1891 - 1979).
טיפני החל את דרכו האמנותית כצייר אולם החל להתעניין באמנות בזכוכית בשנת 1875 ועבד במספר בתי מלאכה בברוקלין בין 1875 - 1878. בשנת 1879 הקים עם קנדאס וילר, סמיואל קולמן ולוקווד דה פורסט את "לואיס קומפורט טיפני ושות', אמנים אמריקאים", בסיוע כספי של אביו.
השותפות התפרקה בשנת 1885 בשל רצונו של טיפני להתמקד בתחום הזכוכית, וטיפני הקים חברה חדשה ב-1 בדצמבר 1885, שנודעה לימים (בשנת 1902) כ"סטודיו טיפני".
בתחילת עבודתו בתחום הויטראז' השתמש טיפני בצנצנות רגילות, בשל הפגמים שנמצאו בזכוכית. בהמשך, החל טיפני ליצור את הזכוכית בה השתמש בעצמו, על מנת ליצור את המרקמים השונים בזכוכית.
בשנת 1893 הקים טיפני מפעל חדש בשם "חברת הזכוכית סטאורברידג'" (Stourbridge Glass Company) שבהמשך שינתה שמה ל-"Tiffany Glass Furnaces". באותה שנה החל ליצור בשיטת "פאווריל" - מונח שהומצא על ידי טיפני לתאר את שיטת עבודתו ויצירותיו הוצגו בתערוכה העולמית של שיקגו (1893). קפלה שתוכננה על ידי טיפני והוצגה ביריד נרכשה על ידי תורם בשלמותה והותקנה בקתדרלת סנט ג'ון האלוהי בניו יורק.
טיפני החל לייצר את מנורותיו הידועות בשנת 1895. יצירותיו זכו להצלחה רבה, וטיפני העסיק למעלה מ-300 עובדים במפעלו. מנורותיו של טיפאני עוצבו בידי קלרה דריסקול, שניהלה צוות של 35 נשים שנודעו בשם ״נערות טיפאני״. עבודתה וחשיבותה של דריסקול והנערות נחשפו רק ב-2007, בעקבות גילוי מכתבים אישיים שכתבה דריסקול.
במקביל לעבודתו במפעל יצר טיפני יצירות רבות עבור ביתו שנקרא בית לורלטון (שבאוייסטר ביי במדינת ניו יורק). הבית כלל 84 חדרים, והושלם בשנת 1905. בשל הטיפול הלקוי בקפלה שייצר, העביר אותה טיפני לביתו בשנת 1916.
יצירותיו של טיפני מוצגים במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, במוזיאון צ'ארלס הוסמר מורס לאמנות אמריקאית (בו מוצגת כיום הקפלה) ובמוזיאונים רבים אחרים.
טיפני היה חבר אגודת האמנים האמריקאים מאז שנת 1877, חבר האקדמיה האמריקאית הלאומית לעיצוב מאז 1880 וכן חבר באגודת ציירי צבעי המים האמריקאית, חבר הסוסייטה דה בוז-אר ואביר לגיון הכבוד מאז 1900.
טיפני נפטר ב-17 בינואר 1933 ונקבר בבית הקברות גרין-ווד שבברוקלין.
סדרת הגביעים
בקלפי טארוט, סדרת הגביעים היא אחת מארבע סדרות הקלפים הבונות את הארקנה הקטנה. המוטיב החוזר בסדרה זו הוא גביעים ומאפיינה הוא הרגש. יסוד הגביעים המופיע בסדרה מקביל ליסוד המים, ובאסטרולוגיה, כל אחד מקלפי החצר בסדרה זו מייצג מזל ממזלות המים: מזל סרטן, מזל עקרב ומזל דגים. זהו יסוד נקבי מופנם, ועל כן הוא מגלם את הרגש - פעילות סבילה הפונה כלפי פנים.
הסדרה שהתפתחה מסדרת הגביעים בקלפי המשחק היא סדרת הלב.
ארט באביט
ארתור הארולד באביצקי, הידוע יותר בשם ארט באביט, (באנגלית: Arthur Harold Babitsky; Art Babbitt; 8 באוקטובר 1907 – 4 במרץ 1992) היה אנימטור יהודי-אמריקאי הידוע בעיקר בזכות עבודתו באולפני ההנפשה של וולט דיסני. הוא קיבל למעלה מ-80 פרסים כבמאי הנפשה וכאנימטור, בנוסף הוא פיתח את דמותו של גופי. באביט עבד כאנימטור או כבמאי הנפשה בין היתר בסרטים כמו "שלגיה ושבעת הגמדים", "פינוקיו", "פנטסיה" ו"דמבו".
ביוגרפיה
באביט נולד ב-8 באוקטובר 1907 למשפחה יהודית בעיר אומהה שבמדינת נברסקה, אבל עבר לסו סיטי, איווה לאחר שסיים את הגן. כשאביו העובד קשה עבר תאונה בתפקיד ונותר משותק כתוצאה מכך, החליט ארט לעבור לניו יורק כדי לקחת על עצמו את תפקיד המפרנס.
קריירה
באביט החל את עבודתו באולפני טריטונס של אמן הקומיקס פול טרי בניו יורק. אך בראשית שנות ה-30 עבר באביט ללוס אנג'לס יחד עם עמיתו ביל טייטלה, ושניהם השיגו עבודה בהנפשה עבור אולפני וולט דיסני, שהתרחבו באותה התקופה.
אולפני דיסני
את הקריירה שלו בדיסני באביט התחיל כעוזר אנימטור, אבל הכישרון שלו זוהה ועד מהרה הוא קודם לאנימטור. יצירתו החשובה הראשונה הייתה דמותו של העכבר השיכור בסרט הקצר "בן הדוד מהכפר" בשנת 1936, שזכה בפרס אוסקר עבור האולפן.
באולפני דיסני, באביט הנפיש את המלכה הרעה בסרט "שלגיה ושבעת הגמדים", עבודה זו תוארה על ידי האנימטור של דיסני אנדראס דז'ה כ"אחת המשימות הקשות ביותר" בסרט. בזמן שעבד על שלגיה, הוא הכיר את אשתו הראשונה, מארג' צ'מפיון, אז בלצ'ר, דוגמנית הריקוד שביצועיה שימשו כחומר עזר עבור האנימטורים לדמות של שלגיה.
בסרט "פינוקיו", באביט הנפיש את דמותו של ג'פטו, והפך לבמאי הנפשה. מכל סרטי דיסני, "פינוקיו" היה הבולט שבאביט הכי העריץ, והאחד בו הוא ראה כהישג הטוב ביותר של האולפן במהלך "תור הזהב" של ההנפשה. באביט גם הנפיש את הדמויות של הפטריות הרוקדות, גדילנים המרקדים, סחלבים הרוקדים, זאוס, וולקן ובוריאס בסרט "פנטסיה". בסרט העלילתי "דמבו", באביט שב להיות במאי הנפשה, והנפיש את דמות החסידה. כשעבד על הנפשת החסידה, הוא גרם לה להידמות לשחקן הקול שלה, סטרלינג הולוויי. באביט מיוחס גם בפיתוח דמותו של גופי, דמות אותה תיאר מאוחר יותר בסרט התיעודי "Animating Art" משנת 1987:
במהלך שנות ה-30 באביט הפך לאחד האמנים בעלי השכר הטוב ביותר של דיסני, ונהנה מאורח חיים מפואר למרות הצנע של השפל הגדול:
עם זאת, למרות השגשוג הזה, בשנת 1940 הוא ואשתו מרג'ורי התגרשו.
שביתת האנימטורים
על חלקו בשביתה, באביט זכה באיבתו של וולט דיסני. דיסני נאלץ להעסיק מחדש את באביט לאחר שהשביתה הסתיימה, יחד עם שובתים רבים אחרים, אבל עד אז שני הגברים לא אהבו אחד את השני. באביט עבד עם הבמאי ג'ק קיני, עוד "איש גופי" (כלומר שהם עבדו יחד על הסרטים הקצרים של גופי), בעוד דיסני החל לחפש דרכים להיפטר מבאביט. "אם הוא מפריע לך, תודיע לי", אמר דיסני לקיני. באביט פוטר יותר מפעם אחת אך הוחזר לתפקידו מחדש, לקח את התיק שלו בהצלחה עד לבית המשפט העליון של ארצות הברית וזכה בהסדר נאה.
מלחמת העולם השנייה
לאחר ששירת בחיל הנחתים האמריקאי במלחמת האוקיינוס השקט במהלך מלחמת העולם השנייה, באביט חזר לדיסני לזמן מה, לא לפני תביעת "נוהלי עבודה לא הוגנים" שהביא באביט נגד דיסני. דיסני נאלץ להעסיק אותו מחדש לאחר המלחמה, אבל באביט לא נשאר זמן רב.
קריירה לאחר דיסני
יחד עם עוד כמה שובתים לשעבר של דיסני, באביט עזב את דיסני והלך להצטרף לאולפן United Productions of America (הידוע בשם UPA), אולפן חדש שהיה חלוץ בצורת הנפשה מודרנית ומפושטת. הוא עבד על רבים מהסרטים הקצרים המפורסמים עטורי הפרסים שלהם, כולל הדמות הראשית פרנקי בסרט "Rooty Toot-Toot" משנת 1951, וזכה בפרסים רבים. בשנות ה-50 הוא היה חלק מהבעלים של "Quartet Films", שם עבד על פרסומות טלוויזיה. מאוחר יותר היה חלק מהאגף המסחרי של האנה-ברברה.
בשנת 1991, ראש חברת דיסני, רוי א. דיסני, אחיינו של וולט ובנו של רוי דיסני, יצר קשר עם באביט והם סיימו את הסכסוך הארוך. יריביו לשעבר של באביט, האנימטורים תומכי-וולט פרנק תומאס ואולי ג'ונסטון, העניקו לבאביט הספדים חמים ומרגשים בטקס ההלוויה שלו. הוא נקבר בפארק הזיכרון של פורסט לוון.
חיי משפחה ומורשת
בין השנים 1937–1940 היה באביט נשוי לדוגמנית-רקדנית מארג' צ'מפיון (אשר שימשה כהשראה לדמותה של שלגיה). לאחר מלחמת העולם השנייה, נשא לאישה את דינה באביט, גוטליבובה דאז, אומנית וניצולת שואה. יחד נולדו להם שתי בנות: מישל, בשנת 1951 וקרן, בשנת 1954. אשתו השלישית, לה היה נשוי עד מותו, הייתה השחקנית ברברה פרי. באביט מת מאי-ספיקת כליות ב-4 במרץ 1992 בהיותו בן 84.
בסוף שנות ה-80 שודר סרט תיעודי בטלוויזיה הבריטית בשם "Animating Art", שחגג את חייו ועבודתו של באביט. הסרט התיעודי הופק ובוים על ידי אימוג'ן סאטון (אשתו של ריצ'רד וויליאמס, אנימטור בעצמו), וכולל ראיונות נרחבים עם באביט ועם מעסיקו דאז, וויליאמס. באביט קיבל לאחר מותו את התואר אגדת דיסני בשנת 2007.
קרב בלנהיים
קרב בלנהיים (אנגלית: Battle of Blenheim, גרמנית: Schlacht bei Blenheim, צרפתית: Bataille de Blenheim, IPA: - בְּלֶנֶם), שנערך ב-13 באוגוסט 1704, היה אחד הקרבות העיקריים של מלחמת הירושה הספרדית.
לואי ה-14 מצרפת שאף להדיח את הקיסר לאופולד באמצעות כיבוש וינה, הבירה ההבסבורגית, ולהשיג הסכם שלום בתנאים מועדפים. הסכנות שבהן הייתה נתונה וינה היו משמעותיות: כוחותיהם של אלקטור בוואריה ומרשל מרסין בבוואריה איימו מכיוון מערב, ואילו צבאו הגדול של מרשל ונדום חנה בצפון איטליה והיווה סיכון משמעותי באמצעות מתקפה דרך מעבר ברנר. וינה הייתה נתונה בסכנה גם מצד המהפכן ההונגרי פרנץ ראקוצי, שהיה יכול לאיים על גבולותיה המזרחיים. הדוכס ממרלבורו החליט להסיר את האיומים שבהם הייתה נתונה וינה, והוביל את צבאו דרומית לבדבורג ובכך תרם להישארותו של לאופולד בברית הגדולה.
מרלבורו הצליח לעבור לאורך כ-400 קילומטרים מארצות השפלה לדנובה בתוך חמישה שבועות וללא פגיעות, באמצעות שילוב של הונאה וניהול מוצלח שנועדו להסתיר את יעדו האמיתי מידידיו ואויביו כאחד. לאחר שאבטח את דונאוורת שעל הדנובה הוא החליט להתעמת עם הצבא של אלקטור בוואריה ומרסין, לפני שמרשל טאלאר יצליח להביא תגבורת דרך היער השחור. אולם, המפקדים הפרנקו-בווארים לא היו מעוניינים להילחם עד שמצבת הכוחות שלהם תתמלא. הדוכס ממרלבורו נקט במדיניות של ביזה בבוואריה על מנת לאלצם לעשות כרצונו. הטקטיקה שלו לא הצליחה, אך כאשר מרשל טאלאר הגיע עם כוחותיו על מנת לתגבר את צבא האלקטור מבוואריה, הגיע גם הנסיך אויגן מסבויה עם תגבורת משלו עבור מרלבורו, ושני הצבאות נלחמו על גדות הדנובה, בקרבת הכפר הקטן בלנהיים שבדרום גרמניה המודרנית.