cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יעקב בן-הרצל
ביוגרפיה
עם שחרורו מצה"ל פנה בן-הרצל ללימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. במקביל, בהמלצת חנה בן-ארי שהייתה קריינית ב"קול ההגנה" וב"קול ישראל", התקבל לעבודה ב"קול ישראל", כקריין חדשות ומגיש תוכניות רדיו שונות, בהן תוכניות ג'אז ותוכניות ששידרו לראשונה את שירי להקת הביטלס בישראל.
בשנת 1955 נשלח בן-הרצל, בהמלצת ראש לשכת העיתונות הממשלתית ומנהל הרדיו דאז מויש פרלמן, להשתלמות בארצות הברית במסגרת "פוינט 4" - תוכנית הסיוע האמריקאית לארצות מתפתחות. בן-הרצל למד באוניברסיטת סירקיוז וסיים תואר "מוסמך לטלוויזיה" בהצטיינות. במהלך שהותו בארצות הברית למד אצל גדולי שדרני הטלוויזיה דאז ובהם אדוארד מורו, סטיב אלן, וולטר קרונקייט, ג'ק ווב ומילטון ברל.
עם שובו לארץ החל לשדר ברדיו את תסכית המתח "מלכודת" – תיקי משטרה מספרים. לאחר מכן שידר את מרבית התוכניות הדוקומנטריות בקול ישראל, בהן התוכנית אודות המגילות הגנוזות, עם מוזיקה אלקטרונית של יוסף טל, שהוגשה לפרס איטליה. הוא שידר בשידור חי רבים מן האירועים הממלכתיים בארץ, ובהם השידור הנודע על אסון מעגן. בן-הרצל היה גם מבקר קולנוע וקריין חדשות ברדיו. הוא ערך לצד רפאל בשן את התוכנית "דיוקנו של רחוב", ולצד אלימלך רם את התוכנית "בצרור אחד". בן-הרצל עמד בראש הצוות ששידר בשידור חי את התוכנית "יום ביישוב", בה נודע בין השאר הריאיון שלו עם "הילדה הרעבה מבית שאן" (יפה לוי). תוכניתו הפופולרית ביותר הייתה "בית המשפט", בהפקת רחל הרמתי; התוכנית כללה הליך משפטי המבוסס על מקרה אמיתי, בהשתתפות שופטים ומשפטנים כגון שלמה תוסיה כהן, ויקטוריה אוסטרובסקי כהן, שרה סירוטה, שופט בית המשפט העליון גבריאל בך, לצד שחקנים שגילמו את תפקידי הנאשמים והעדים.
מסוף שנת 1955 עד 1968 היה בן-הרצל עורך יומני גבע הפופולריים, יומני קולנוע שהציגו חדשות לפני הקרנת סרטים בכל בתי הקולנוע בארץ, בתקופה שלפני הקמת הטלוויזיה הישראלית.
כאשר הוקמה הטלוויזיה הישראלית (ערוץ 1), מונה בן-הרצל על ידי המנכ"ל דאז חגי פינסקר לשמש כמנהל התוכניות. לעיתים הגיש את התוכנית המרכזית "יום השישי" ותוכניות אחרות.
משנות השבעים המוקדמות ניהל את להקת ענבל במשך עשור שנים.
ביוזמתו של אלי שטרית, בן-הרצל הפיק, כתב וביים מטעם "ברית חיילי האצ"ל" וחוג "תגר" מופעים רבים, בהם שחזור כיבוש יפו, הפריצה לכלא עכו, תולדות האצ"ל ומפעלותיו, העצרת לזכר הרוגי המלכות ו-100 שנה להולדת מנחם בגין.
בן-הרצל היה נשוי לעיתונאית והמבקרת יהודית אוריין (בתו של מאיר אוריין), עד שהכיר במסגרת הפקת התוכנית "כה לחי" שהופקה למלאת 25 שנה למדינת ישראל את נירה גל, זמרת ומורה לפיתוח קול ולדיבור, ונישא לה.
בן-הרצל נפטר ב-29 באוקטובר 2022, בגיל 92. הותיר אחריו שלושה ילדים.
ג'רג' קאדאר
ג'רג' קאדאר (במקור כ"ץ עד 1945, בהונגרית: Kádár György; בודפשט, 11 בינואר 1912 – בודפשט, 24 בדצמבר 2002) היה גרפיקאי וצייר יהודי-הונגרי זוכה פרס האמן המצטיין, פרס האמן הדגול וזוכה פרס קושוט (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה המקביל לפרס ישראל).
ביוגרפיה
ג'רג' כ"ץ נולד במשפחה יהודית כבנם של המסגר אנצל כ"ץ ושל אמיליה מנהארט. הוא החל את לימודי הציור שלו בבית הספר הפתוח של טיבור גאלה, שאנדור בורטניק ואישטוואן אורקני שטרסר ולאחר מכן בין 1937 לבין 1939 השלים את לימודיו ב-École Technique Supérieur Art et Publicité בפריז. בצעירותו עסק בתחום הגרפיקה השימושית, אייר ספרים ויצר כרזות תיאטרון. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא עבר שישה מחנות ריכוז, אך הצליח לשרוד, לחזור הביתה בחיים ולהתאושש.
משנת 1947 לימד ב"מכללה לאמנויות שימושיות" (כיום שמה אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב) (תלמידיו הפכו לאמנים מפורסמים). ב-1949 הועבר ללמד באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות (גם שם גידל שורה שלמה של תלמידים מפורסמים מאוד בתחום הציור והפיסול). הוא לימד שם עד 1974, אז פרש.
קאדאר עסק בציור מ-1939, ב-1951 צייר בסגנון הריאליזם סוציאליסטי יחד עם ג'רג' קונצ'ני ובשנת 1952 קיבל פרס קושוט על הקומפוזיציה של ג'רג' דוז'ה בשם "לפני הסערה". ב-1958, הוא ואשתו, מריה טורי, הופיעו בתערוכה העולמית של בריסל (1958) עם ציורי קיר שציירו ביחד. בשנת 1959 יצר איורים לבאנק באן, יצירתו הדרמטית של יוז'ף קטונה. ב-1962 הציג תערוכה בגלריה צ'וק וב-1964 ארגן יחד עם אשתו תערוכה ברומא. הוא הציג תערוכות יחיד רבות בבודפשט ובערים שדה בהונגריה, באירופה ובארצות הברית. תמונותיו הגיעו גם למדינות אסיה בתערוכות קבוצתיות.
ה-Ars poetica שלו
(אמנות הפיוט (ars poetica) היא יצירתו של הורטיוס. היצירה היא האמונה הפואטית שלו, הלא שיטתית, של הדיון של אריסטו על העיצוב או ההתאמה הפנימית של כל ז'אנר ספרותי, שכלל בזמנו של הוראטיוס ליריקה, פסטורליה, סאטירה, אלגיה ואפיגרמה, כמו גם האפוס, הטרגדיה והקומדיה של אריסטו).
אמנותו
יצירותיו בהזמנה אישית הן פסיפסים, סגרפיטוס, שטיחי קיר (טפטין), כרזות, בולי דואר. המצליחות ביותר בעבודות הגרפיות שלו הן התצריבים שלו. מאז שנות ה-40 ועד אמצע שנות ה-60, ציוריו והגרפיקה האישית שלו מאופיינים בסידור מרחבי מופשט ובתיאורים פיגורטיביים של אנשים. מאוחר יותר הוא העריך את תפקיד הצבעים באמנותו ויצר קומפוזיציות בסגנון הקונסטרוקטיביזם (תנועה אמנותית).
אל-קאהר (טיל)
אל-קאהר הוא טיל קרקע קרקע בליסטי מתוצרת מצרים לטווח קצר שעצם פיתוחו שימש לתעמולה מצרית אך נתגלה כבעל ביצועים ירודים.
החל מראשית שנות השישים נודע על פיתוח של טיל קרקע קרקע מתוצרת מצרית בעזרת מדענים גרמנים. ב-23 ביולי 1962 פורסם במצרים כי שוגר בהצלחה טיל קרקע-קרקע ששמו אל-קאהר. נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר הכריז שהטילים מסוגלים להגיע "דרומית לביירות". הידיעה עוררה בישראל כעס וחשש והמוסד נתבקש לבדוק את מצב הפרויקט המצרי. משנמצא כי יש בסיס להצהרות בדבר פיתוח הטיל בעזרת מדענים גרמניים הוחל במבצע דמוקלס של המוסד שנועד למנוע את הסיוע של המדענים למצרים ולסכל בכך את תוכנית הפיתוח של הטיל. בשנים שלאחר מכן טילי אל-קאהר גדולי הממדים הופיעו במצעדים הצבאיים כשהם מוצבים על משאיות. במלחמת ששת הימים על אף היותו של הטיל מבצעי לכאורה, לא שיגר צבא מצרים טילי קרקע קרקע כלל.
עם מינויו של סעד א-שאזלי לרמטכ"ל צבא מצרים בשנת 1971, ביקש לברר אודות הטיל הסודי ואת הסיבה לכך שלא נעשה בו שימוש במלחמה. בבירוריו מצא שהפרויקט נזנח ומספר טילים שיוצרו מאוחסנים ללא שימוש. בנוסף, גילה שפותח במצרים טיל נוסף, קטן יותר ששמו אל-זאפר.
בניסוי שיגור שנערך בטיל אל-קאהר לבקשתו של שאזלי ב-23 בספטמבר 1971 הטיל התגלה כפרימיטיבי: טווח פעולתו המרבי 7.5 ק"מ בלבד, משקלו כ-2.5 טון וממדיו עצומים ואינם נוחים לתפעול בתנאי לחימה. רמת הדיוק של הטיל נמוכה אך עוצמת הפיצוץ שלו הייתה גבוהה (יצר מכתש בחול בקוטר של 30 מ' ובעומק 10 מ'). למרות יכולותיו הירודות של הטיל החליט שאזלי להכניסו לשימוש בצבא מצרים.
לקראת סוף מלחמת יום הכיפורים ביום ה-22 באוקטובר 1973, שעות אחדות לפני הפסקת האש הראשונה, הודיעה מצרים כי שוגרו טילי אל-קאהר לעבר ראש הגשר הישראלי בדוורסואר. בדיעבד, התברר כי היו אלה שלושה טילי סקאד, שהופעלו על ידי צוותים סובייטיים. עוד התברר, כי הם ירו ללא ידיעת צבא מצרים כלל, אלא מתוך רצון של המפעילים הסובייטים לעשות שימוש מבצעי בטיל, שהיה טיל קרקע קרקע חדש. הטילים פגעו בריכוז משאיות תחמושת ישראליות, וגרמו להריגתם של שבעה חיילי צה"ל.
ככל הנראה, מעולם לא נעשה שימוש מבצעי בטיל אל־קאהר.
ארסנל טולה (כדורסל)
ארסנל טולה (ברוסית: Арсенал Тула) הוא מועדון כדורסל רוסי מהעיר טולה. הקבוצה שיחקה בליגת העל הרוסית, והיה אחד ממועדוני הכדורסל הבודדים שהיווה תחרות אמיתית לקבוצות הצמרת של הליגה. הישג השיא שלו היה מקום שלישי ב-1999, כשמעליו רק צסק"א מוסקבה ואוטודור סראטוב.
המועדון נוסד בשנת 1997 ופורק ב-2005 בשל קשיים פיננסיים רבים. בהמשך פעילות המועדון חודשה והוא שיחק בליגה הרוסית השנייה עד עונת 2019/2020, עת הוחלט לאסור את השתתפות הקבוצה בליגה, עקב מכירת משחקים.
היסטוריה
ב-2004 הוקמה קבוצת הכדורסל טולה-שצ'יוקינו-אזוט (Тула-ЩёкиноАзот), שהיא מועדון הכדורסל היחידי כיום שמייצג את מחוז טולה.
בעונת 2019/2020, הוחלט לאסור את השתתפות הקבוצה בליגה, עקב מכירת משחקים.
מוריס סמדג'ה
מוריס סמדג'ה (נולד ב-1932) הוא ג'ודוקא, מאמן ג'ודו וממייסדי ענף הג'ודו התחרותי בישראל. קבל פרס מפעל חיים בספורט 2022.
קריירה בספורט
ממעברת "משק עזר" יצא סמדג'ה לתור אחר עזרה לפעילותו בענף הג'ודו. הוא שמע על מאמן בירושלים ונפגש עמו, וביחד הם החליטו להקים את ענף הג'ודו התחרותי בישראל. תחילה הקימו מועדון עם מזרנים משאריות בדים בבית הספר "נתיבות" בשכונה ב' בבאר שבע, ולאחר מכן קיבלו תרומה מעולי צרפת ובעזרתה קנו מזרנים חדשים למועדון.
בפברואר 1967 עבר סמדג'ה את המבחן הראשון בישראל לחגורות שחורות ביחד עם עמוס גילעד, ושניהם קיבלו את דרגת דאן 1. בשנת 1970 סיים את קורס המאמנים הראשון בישראל.
סמדג'ה אימן במועדון "נעורים" בשכונה ד'. תלמידים רבים שלמדו אצלו הפכו בהמשך לאלופי ישראל, ומועדון הפועל באר שבע בו אימן הגיע בשנות ה-70 וה-80 לצמרת הענף בישראל. באותן שנים כיהן גם כמאמן נבחרת ישראל וניהל את קורסי מדריכי הג'ודו במכון וינגייט. נבחרת ישראל באותן שנים השתתפה בתחרויות רבות בחו"ל וזכתה במדליות, וכך קיבל ענף הג'ודו הישראלי הכרה בעולם הג'ודו. בשנת 2011 התמנה איגוד חדש שבו יו"ר האיגוד, מנכ"ל האיגוד ומאמן נבחרת ישראל הם חניכיו הישירים של שיהאן מוריס סמדג'ה.
הישגים
בשנת 1997 קיבל סמדג'ה דרגת דאן 6 ובשנת 2007 קיבל דרגת דאן 7. בשנת 2015 קיבל את דרגת דאן 8, הדרגה הגבוהה בישראל כיום.
חיים אישיים
בשנת 1952 נשא לאישה את חיה ובני הזוג גרו בעיר אריאנה, 6 ק"מ מהבירה תוניס.
בנו, אורן סמדג'ה, זכה במדליית ארד באולימפיאדת ברצלונה 1992, והיה הספורטאי הישראלי השני שזוכה במדליה אולימפית, אחרי יעל ארד (גם היא בברצלונה 1992).
עוג'ה אל-חפיר
עוג'ה אל-חפיר (בערבית: عوجة الحفير) היא צומת דרכים עתיק סמוך לבארות מים בוואדי עוג'ה אל-חפיר, בנגב המערבי על גבול מדבר סיני. בצומת נפגשו דרכי המסחר העתיקות שהובילו מאזור פטרה, וחצי האי ערב בדרום לחוף הים התיכון בצפון, מצרים ומדבר סיני ממזרח והרי יהודה ממערב. המקום היה למעבר הגבול ב-1906, לאחר סימון הגבול בין ארץ ישראל שבידי העות'מאנים לחצי האי סיני שבידי הבריטים.
מקור השם
הנחל הסמוך, ואדי עוג'ה פירושו בערבית המתפתל או המפותל, חפיר בערבית משמעו סכר או מאגר מים, על שם בורות המים והסכרים הרבים באזור שנבנו עוד מימי הממלכה הנבטית.
היסטוריה
ב-1906, לאחר סימון הגבול בין ארץ ישראל שבידי העות'מאנים לחצי האי סיני שבידי הבריטים עלתה חשיבותו של המקום, משום היותו נקודת גבול, והעות'מאנים הקימו במקום מרכז מינהלי לאזור בשם "עוג'ה אלחפיר" (או עוג'ה עלע'פיר). נבנה גם בית חולים אשר חלקו נשתמר עד ימינו.
במלחמת העולם הראשונה
במהלך מלחמת העולם הראשונה הפכה עוג'ה אלחפיר למרכז לוגיסטי צבאי ונקודת יציאה ליחידות הצבא העות'מאניות והגרמניות שפעלו במרחב חצי האי סיני במלחמת העולם הראשונה. מסילת הרכבת הצבאית שסללו העות'מאנים בסיוע הגרמני - מסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה, הגיעה ב-10 במאי 1916 לעוג'ה, ומשם נמתחה לקוסיימה. בחציית נחל ניצנה בנו הטורקים גשר בן 8 קשתות ממנו נותרו רק האומנות. השרידים היחידים לתחנת הרכבת הם מגדל מים למילוי דוודי המים של מנועי הקיטור של הקטרים, קיר מבית מנהל התחנה ושרידי הסוללות עליהם הונחו פסי הרכבת (המסילה התפצלה ל-8 הסתעפויות).
בתקופת המנדט
בתקופת המנדט הבריטי, בשנים 1935 - 1938, נערכו חפירות ארכאולוגיות במקום ונתגלה העיר הנבטית ניצנה ו-195 מגילות פפירוס בחורבות העיר, הידועות בשם הפפירוסים של ניצנה. כמו כן נבנתה במקום תחנת משטרה. בזמן המרד הערבי הגדול נבנה במקום גם מחנה מעצר. בשנת 1934 החלה ממשלת המנדט לסלול כביש בין עזה, עוג'ה אל-חפיר ועקבה, ונסללה הדרך בין ביר עסלוג', שמדרום לבאר שבע לעוג'ה אל-חפיר. ב-1946 החלו להקים גדר לאורך הגבול בין ארץ ישראל ומצרים.
תוכנית החלוקה
באוגוסט 1947, המליצה ועדת אונסקופ, ועדת חקירה בינלאומית שמונתה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות במאי 1947 כדי לבחון את שאלת ארץ ישראל, לכלול את אזור עוג'ה אל חפיר בשטח המדינה היהודית. אך בתחילת נובמבר 1947 הסכים משה שרת, שהיה נציג היישוב היהודי בעצרת או"ם לוותר על רצועה ברוחב 30 קילומטר באזור עוג'ה לטובת המדינה הערבית. על פי תוכנית החלוקה, שהתקבלה לבסוף ב-29 בנובמבר 1947, הייתה עוג'ה אל-חפיר חלק משטח המדינה הערבית יחד עם רצועת עזה.
לאחר קום המדינה
לאחר ההכרזה על הקמת מדינת ישראל במאי 1948, בהתאם לתוכנית החלוקה, נתפסה תחנת המשטרה הבריטית של עוג'ה אל חפיר על ידי הצבא המצרי. האזור נכבש במהלך מבצע חורב ב-30 בדצמבר 1948, על ידי חטיבה 8 אשר נלחמה באזור הנגב המערבי. ובמהלך ינואר 1949 אף חדרה החטיבה לתוך שטח סיני.
במהלך הדיונים על הסכם שביתת הנשק בין ישראל ומצרים הייתה מחלוקת לגבי האזור. המתווך האמריקאי ראלף באנץ' הציע שהוא יהיה אזור מפורז, אך תחילה מדינת ישראל התנגדה להצעה. ההסכם נחתם לבסוף ב־24 בפברואר 1949 וקבע שהנגב יישאר בשלטון מדינת ישראל, ושאזור עוג'ה אל חפיר יפורז.
במקום ישבה ועדת שביתת הנשק הישראלית-מצרית עד סוף 1955, שכללה קצינים ישראלים ומצרים, אנשי או"ם וצוות משמר מתחלף מצרי-ישראלי. בעקבות פעילות פדאיון והתבצרות מצרית באזור ולאור חשיבותו האסטרטגית בהגנת הנגב ובאר שבע הקימה ישראל מזרחית לניצנה היאחזויות נח"ל, על ידי פלוגה בפיקודו של דני מט, שהתחזתה לאזרחים. תחילה הוקמה "גבעת רות" בסיוע הקיבוץ המאוחד מחוץ לשטח המפורז, שיושבה ב-1 בספטמבר 1953. גבעת רות נקראה על שם תל אבו רות'ה הסמוך. לאחר כחודש הוקמה היאחזות נח"ל קציעות בתוך השטח המפורז. בתגובה לטענות מצרים על הפרת הסכם הפירוז טענה ישראל שמדובר ביישוב אזרחי לגמרי וכי הכוחות באזור לא עובו. באוקטובר אירעו באזור מספר תקריות בין ישראל למצרים בעקבות המחלוקת.
בעקבות פעילות פדאיון והתבצרות מצרית באזור ולאור חשיבותו האסטרטגית בהגנת הנגב ובאר שבע נסוגה ישראל מהסכם הפירוז, ולבסוף השתלטה על האזור המפורז במבצע הר געש, קרב לילי בין 2 ל-3 בנובמבר 1955, אל מול גדוד מצרי שנסוג מן המקום. במרץ 1956 הוקמה מדרום להיאחזות קציעות היאחזות נח"ל בארותיים. בספטמבר 1956 פרק צה"ל את המבנים הספורים (הבנייה העות'מאנית והבריטית מראשית המאה ה-20) שנותרו במקום.
לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים נחנך במקום, בשנת 1982, מעבר גבול בין ישראל למצרים, ותחילה שימש לתנועת נוסעים וסחורה, אך בשל התנועה הדלה, הופסקה תנועת הנוסעים והוא משמש למעבר סחורות בלבד. היקף התנועה במסוף נמצא במגמת עלייה מאז שנת 2001 עת עברו בו 4,322 משאיות ועד שנת 2007 עת עמד נתון זה על 10,875 משאיות. החל משנה 2010 חלה ירידה משמעותית בהיקף התנועה במסוף ובשנת 2012 היא עמדה על 6197 משאיות לשנה. המסוף אינו פעיל בסופי שבוע ובחגים יהודים ומוסלמים. החל משנת 2013 נקרא המעבר על שמו של אריה אליאב - מעבר לובה אליאב. צידו המצרי של המעבר נקרא "אל עוג'ה".
ביולי 2006 אישרה להפקדה, הוועדה לתכנון ובנייה במחוז הדרום, תוכנית ליישוב פרברי במקום בשם "ניצנית". התוכנית כוללת בשלב הראשוני הקמת 1,500 יחידות דיור ובהמשך עתידה לאכלס כעשרת אלפים איש.
גבאי צדקה
גבאי צדקה הוא כינוי במסורת היהודית-הלכתית לממונה (ייתכנו גם כמה ממונים) בקהילה היהודית על הצדקה הכוללת קופה לכסף ולאוכל הדרוש למחיה, ותמחוי למצרכים בסיסיים – אך הכרחיים פחות.
בתנ"ך מצוות צדקה חשובה ביותר, אך חיובה חל על הפרט בלבד. חז"ל בתלמוד תיקנו תקנות קהילתיות על כל מקום ישוב או קהילה יהודיים, בנוסף לחיוב הפרטני, למנות גבאי צדקה שינהל קופה ציבורית. ואכן קיימות עדויות לקיומן של קופות ותמחויים ציבוריים וגבאי צדקה בקהילות ברחבי העולם; מפרנקפורט שבגרמניה וקהילות צרפת, ועד קהילות יהדות תימן, טורקיה וספרד. אף בימינו מנוהלים באופן ציבורי בתי תמחוי ועמותות חסד שונות.
מצוות צדקה במישור הציבורי
ההלכה קובעת בכמה מקומות כי מצוות צדקה היא הכרחית, ועל חשיבותה נאמר: בהלכה, גם במישור הציבורי מוסד הצדקה מחויב להתקיים, וידוע על מוסדות כאלה עוד בימי בית המקדש. הרמב"ם אף כותב, בהמשך לקביעה כי עיר שאין בה מוסד צדקה אין תלמיד חכם רשאי לגור בה, ש נכון לתקופת המשנה והתלמוד, מוסד הצדקה הקהילתי היה בנוי מקופה ומתמחוי. קופה – למגבית הכספים ומצרכים בסיסיים למחיה, תמחוי – למגבית של שאר המצרכים והשירותים – הפחות הכרחיים. החלק ההכרחי על פי ההלכה הוא הקופה, אך התמחוי אינו הכרחי והוא רק מנהג נפוץ. ואכן במרוצת השנים הנוהג ההלכתי המחייב נותר על כנו רק בנוגע לקופה, ולאור ההיתר של ביטול התמחוי, תחום זה הופסק בתחילת האלף השני לספירה (אם כי בפרנקפורט של עד שלהי ימי הביניים ניתן היה למצוא קופה ותמחוי במקביל). הקהילות השונות השתמשו בסמכויות התיקנון שלהן, והוסיפו תקנות שונות בנוגע לניהול קופת הצדקה הקהילתית. סמכויות תיקנון אלו כתובות בתלמוד: אמר רבה בר אבוה: ממשכנין על הצדקה. כלומר, ניתן להכריח אדם לתת צדקה, ואף למשכן את רכושו אם אינו מסכים לכך.
לא די, אלא שבכינוס רבנים ומנהיגי ציבור יהודיים בראשות רבנו גרשום, תוקנה תקנה מיוחדת המסמיכה את ראשי הקהילות לתקן תקנות קהילתיות בנוגע לניהול קופת הצדקה, וזהו לשון התקנה:
אספה זו לא התקיימה בחלל ריק, היא היוותה מענה לבעיות שהתמודדו עימן פרנסי הקהילות השונות. בספרות השו"ת מופיעים דיונים רבים של חכמים ורבני קהילות לאורך הדורות, שהתמודדו עם בעיות מצד התושבים אודות מוסד הצדקה; רבים לא רצו לתת או שביקשו לקבוע בעצמם את כללי הנתינה. דוגמה לכך היא בעיה קלאסית שהועלתה לדיון אצל הרשב"א - המציג אותה באופן הבא:
כאמור, דעתו של רבנו גרשום ורבני הקהילות היא שניתן לכפות על היחיד תקנות בענייני צדקה. דעה זו מתאימה לפסק ההלכה הרווח הקובע שכופין על הצדקה – הלכה נפוצה ומוסכמת גם על הרמב"ם, על הריצב"א (יצחק בן אברהם) ור"י הזקן ואחרים, אך לא הייתה מוסכמת על רבנו תם שהיה סבור כי לא ניתן להכריח אדם לתת צדקה, וזאת על פי האימרה התלמודית "כל מצוות עשה ששכרה בצדה – אין בית דין של מטה מוזהרים עליה"; כלומר, אין הם אמורים לאכוף את יישומה. ומצוות צדקה אכן נאמר בה ועל כן היא מצוות ששכרה בצידה ואין לאכוף את קיומה.הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, פוסק בולט ביותר באירופה במאה ה-19, כתב כי בימינו למעשה אין לכפות אדם לתת צדקה.
מעמד גבאי הצדקה
הכסף או המצרכים שנמצאים בידי גבאי הצדקה מוגדרים בהלכה ככאלה השייכים כבר לעניים; "ידם (של גבאי הצדקה, כּ-) יד עניים"; כלומר, כסף או מצרכים שהגיעו לידיהם למטרות צדקה, הופכים מיידית לשייכים לציבור העניים בעיר, והגבאים מחזיקים בהם וקונים אותם למען העניים. דין זה בא לידי ביטוי בכך שאדם שנתן צדקה לגבאי, אינו יכול להישאל על נדבתו, שכן תרומתו כבר שייכת לעניים.
ניהול המגבית
את תפקידם הכפול של הגבאים, ניהול קופה לכסף ותמחוי למצרכים, מתאר הרמב"ם באופן הבא: בדברים אלה מופיע ההבדל הראשון בין קופה לתמחוי: גבייתם וחלוקתם של הכספים במסגרת הקופה נעשה פעם בשבוע – בערב שבת. לעומת זאת גבייה וחלוקה של מצרכי התמחוי נעשית על בסיס יומי – גבייה בבוקר וחלוקה בערב.
ההבדל השני הוא בנוגע ליעוד המגבית. הקופה נועדה רק לעניי העיר בה נאספה הצדקה, ולעומתה התמחוי נועד ל"עניי עולם" – לכל נזקק.
בפסקה זו מבוטא הבדל נוסף בין הקופה לתמחוי; העובדה כי את מגבית הקופה עושים בשניים, ואת מגבית התמחוי עושים בשלושה. אך הסיבה לכך אינה ברורה לגמרי מלשון התלמוד, ובפרשנותה נחלקו ראשונים. הסיבה לכך שבגביית הקופה נדרשים לפחות שניים – מובנת על פי הקביעה כי "אין עושין שררות על הציבור בפחות משניים". גם הסיבה לכך שבחלוקה נדרשים לפחות שלושה מובנת, מאחר שמדובר בדיני ממונות בהם יש להפעיל שיקול דעת רב יותר – של שלושה אנשים. השאלה שצצה היא מדוע בגביית קופה מספיקים שניים ולא צריכים שלושה כמו בדיני ממונות? רבנו תם מפרש כי מדובר במצב בו סכום הנתינה ידוע מראש, ולכן אין כל עניין בהפעלת שיקול דעת בשעת הגבייה. בהתאם לכך, הסיבה בגינה גבייה בתמחוי זקוקה אף היא לשלושה, אינה כי קיים הכרח מהותי בכך, אלא מכיוון שבתמחוי החלוקה היא על בסיס יומי, ולכן פרקטי יותר שאותם שלושה אנשים יבצעו את הגבייה והחלוקה. הרמב"ם מסכים שהסיבה בגינה בגביית הקופה לא נדרשים שלושה אנשים היא מכיוון שהיא קצובה מראש, אך הוא אינו מסכים לגבי תמחוי. לדעתו הסיבה שבתמחוי זקוקים לשלושה בשעת הגבייה נובעת מכך שהתמחוי שונה באופיו ואינו קצוב מראש וכל אחד מחליט כמה הוא נותן. כתוצאה מכך יש צורך בשלושה אנשים כדי שיופעל שיקול דעת טוב יותר. דעה שונה מביע רבי בצלאל אשכנזי, לפי גביית צדקה שונה מהותית מחלוקתה. זאת מכיוון שטעות בחלוקת הצדקה מובילה לגזל של נצרך אחד לטובת נצרך אחר, לעומת זאת טעות בגבייה אינה גובלת בגזילה.
להלכה למעשה ממליצים הפוסקים הראשונים להעמיד שלושה גבאים גם לגבייה וגם לחלוקה, וזאת מכיוון ש"אין מעמידין פרנסים פחות משלושה". בימינו נפסק להלכה כי אין כל צורך ביותר מגבאי אחד לגבייה, וזאת מכיוון שבימינו אין ממשכנים על הצדקה, כלומר, לא כופים את מי שאינו רוצה לתת, ולכן אין זו "שררה"; הרדב"ז מקצין שיטה זו, וסבור כי בימינו אפילו החלוקה שנאמר אודותיה בתלמוד כי דרושים למענה שלושה גבאים – כבית דין, יכולה להיעשות באמצעות גבאי בודד, כי תפקידו של הגבאי הוא אדמיניסטרטיבי בלבד.
כדורמים
כדורמים (כדור-מים או מתרגום מאנגלית פולו-מים Water polo) הוא משחק ספורט קבוצתי בבריכת שחייה, המשלב יכולות של שחייה, תנועה במים (המכונה "רגל-רגל") וזריקת כדור לשער עם היד, בדומה לכדוריד.
כל קבוצה כוללת שישה שחקני שדה ושוער. מטרת המשחק היא להבקיע כמה שיותר שערים. כל שער מקנה נקודה אחת, בדומה לכדורגל וכדוריד. המשחק אורך 32 דקות ומחולק לארבעה רבעים, בני שמונה דקות כל אחד.
מקור המשחק בבריטניה, בסוף המאה ה-19. הכדור בו משחקים עשוי מניילון עמיד למים, וגודלו ככדור כדורגל.
שיטת המשחק הנפוצה ביותר היא במתווה 3-3 ומכונה "בלאנס". שחקני השדה מסודרים בשתי שורות בסיסיות, בכל אחת מהן שלושה שחקנים.
כדורמים גברים הוא ספורט אולימפי משנת 1900, וכדורמים נשים הוא ספורט אולימפי משנת 2000.
ההיסטוריה של המשחק
ב-1877 כתב ויליאם וילסון, מורה סקוטי לשחייה, אוסף של חוקים למשחק כדור קבוצתי במים, שלו הוא קרא "כדורגל מימי". המשחק הראשון התנהל בין גדותיו של הנהר די (River Dee) בפסטיבל בון אקורד (Bon Accord) באברדין שבסקוטלנד. דגלים מוקמו במרחקים שבין שמונה לעשרה רגל על החוף, והמתחרים השתמשו בכדור רך מגומי הודי הקרוי "פּוּלוּ". בפועל היה המשחק תחרות היאבקות מקצה עד קצה של מגרש המשחקים, אבל הוא היה פופולרי בין הצופים בפסטיבלים של מים בתקופה ההיא. במידה רבה הושתתו המשחקים הראשונים על חוקי משחק הראגבי והמשחק כונה גם "ראגבי מים".
כדורמים בישראל
הכדורמים הישראלי מנוהל על ידי איגוד הכדורמים הישראלי. בישראל רק הליגה הבכירה, הליגה הלאומית, היא ליגה מקצועית. בנוסף מתקיים מפעל גביע המדינה.
בכדורמים בישראל מתקיימות ליגות ילדים (עד גיל 14), נערים (עד גיל 16), נערות (עד גיל 15), נערות (עד גיל 17), נוער (עד גיל 18) ובוגרים לנשים ולגברים (ליגה ארצית ולאומית).
כמו כן, הכדורמים הישראלי מיוצג על ידי נבחרת ישראל בכדורמים ונבחרת ישראל בכדורמים נשים ברמות הגילאים השונות החל מקדטים ונוער ועד לנבחרת הבוגרת לגברים ולנשים.
נבחרת ישראל בכדורמים לגברים הצליחה 3 פעמים להשתתף בטורניר אליפות העולם ובכולן היא סיימה אחרונה בטורניר (בלגרד 1973, ברלין 1978 ומדריד 1986).
בכדורמים נשים, השתתפו נבחרות בגילאים שונים באליפות אירופה והגיעו להישגים מרשימים: בבוגרות סיימה הנבחרת במקום ה-10 (יולי 2018) ונבחרת נערות 19 סיימה במקום ה-7 (ספטמבר 2018).
הנבחרת המייצגת את ישראל באליפות אירופה הראשונה עד גיל 15 היא חלק מהפרויקט המשותף לאיגוד הכדורמים, משרד הספורט, הוועד האולימפי ואתנה ומכונה בשם (הלא רשמי) "פריז 2024". נבחרת הנערות עד גיל 15 השתתפה לראשונה באליפות אירופה ביולי 2019 בקירשקי שברוסיה, טורניר אליו הוזמנו 13 הנבחרות המובילות ביבשת. השתתפותה הראשונה של הנבחרת בטורניר זה, הניבה את המקום ה-9 באליפות.
במשך שנים רבות הקבוצה המובילה בישראל בכדורמים הייתה הפועל גבעת חיים, שזכתה ב-22 תוארי אליפות ישראל וב-18 גביעי המדינה, יותר מכל קבוצה אחרת.
בשנים האחרונות השליטה בכדורמים הגברי נמצאת בידי קבוצות הפועל קריית טבעון (11 אליפויות ו-11 גביעי מדינה), אס"א תל אביב (9 אליפויות ו-8 גביעי מדינה) והפועל גוש זבולון (5 אליפויות ו-5 גביעים), המחזיקות במרבית אליפויות הליגות והגביעים של העשור האחרון.
שחקנים בולטים
בין שחקני הכדורמים הבולטים במשך השנים נמנים מיכה קניץ (שוער, הפועל חיפה), בני לנג (חיצוני, הפועל גבעת חיים) עודד רוזנפלד (חיצוני, הפועל קריית טבעון/הפועל גבעת חיים), נמרוד דרייפוס (חיצוני, הפועל גבעת חיים), טל סנונית (חיצוני, הפועל גבעת חיים/מכבי קריית אונו), עירד בן-גל (צנטר, מכבי קריית אונו), ינאי בן-גל (צנטר, אסא תל אביב/מכבי קריית אונו), אוהד בן דרור (צנטר, הפועל קריית טבעון), ניר סגל (חיצוני/שומר צנטר, מכבי קריית אונו).
2021
בנובמבר 2021, נבחרה ישראל לארח גם את אליפות אירופה לנשים עד גיל 19 בקיץ 2022
יחידת ויטיאז
יחידת "ויטאז" (ברוסית: Витязь; מילולית: "אביר"), היא אחד מהכוחות המיוחדים ("ספצנאז") של המשמר הלאומי של רוסיה (קודם לכן היה כפוף למשרד הפנים של הפדרציה הרוסית).
ויטאז השתייך לכוחות הפנים של רוסיה, כוח הז'נדרמריה של משרד הפנים והוטל עליו ספציפית תפקידי מלחמה בטרור, עם תפקידים נוספים כמו התמודדות עם אי שקט אזרחי, מרד אסירים והתקוממויות של יחידות הצבא הסדיר.
ב-1 בספטמבר 2008 היחידה מוזגה עם רוס ליצירת מרכז המבצעים המיוחדים מספר 604. ב-5 באפריל 2016, המרכז הפך לחלק מהמשמר הלאומי של רוסיה בעקבות פירוק כוחות הפנים והעברת הפיקוד עליהם מהמשטרה לידי המשמר החדש. השם ולוגו היחידה הישן משמשים כיום חברת אבטחה פרטית. עם זאת, ויטיאז הוקמה שוב כחלק מיחידת הכוחות המיוחדים של המשמר הלאומי.
היסטוריה
ויטיאז נוצרה ב-5 במאי 1991, הוקמה על בסיס פלוגה 6 של שירותי ביטחון הפנים ואורגנה במסגרת כוחות הפנים. היחידה הייתה מעורבת במגוון פעולות ואירועים בברית המועצות עד שנות השמונים, לרוב בשיתוף פעולה עם קבוצת אלפא של הק.ג.ב.
בנובמבר 1991, בעקבות הקונגרס הכל-לאומי הבדלני של העם הצ'צ'ני ברפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה על מבני ממשל בצ'צ'ניה, הייתה ויטאז חלק מהכוחות שנשלחו להחזיר את שליטת הקרמלין על עיר הבירה גרוזני. פריסתם נחסמה על ידי חיילי המשמר הלאומי הצ'צ'ני מיד לאחר שהונחתו שם כאשר היחידה נסוגה לאחור. בשנים 1992–1993 הוא נשלח לאזור הסכסוך במזרח פריגורודני כדי להילחם במיליציות אינגושטיות אתניות.
ב-3 באוקטובר 1993, במהלך המשבר החוקתי ברוסיה, אנשי ויטיאז בכלי רכב משוריינים הואשמו בהריגה ללא הבחנה של קהל של המפגינים נגד ילצין (רובם לא חמושים) וצופים במרכז הטלוויזיה באוסטנקינו במוסקבה. התקשורת דיווחה על לפחות 46 הרוגים, בהם רורי פק ושלושה עיתונאים נוספים. הירי התחיל בתגובה להמון שירה RPG-7. כפי שלוחם הוויטיאז לשעבר גנאדי טרנובסקי סיפר בזיכרונותיו 'כומתות הארגמן', כמעט בלתי אפשרי לירות בטעות RPG-7 וחברי יחידת ויטאז פתחו באש בהתאם לחוקים שהיו בתוקף באותה תקופה בנושא שימוש בכוח קטלני. מפקד היחידה, אל"ם סרגיי ליסיוק, זכה בעיטור גיבור הפדרציה הרוסית על מעשיו באוסטנקינו, אשר בזכותם ניצל שלטונו של ילצין מהאופוזיציה".
ב-1 בספטמבר 2008, היחידות ויטיאז ורוס הושבתו באופן רשמי ומוזגו לתוך יחידה אחת, מרכז המבצעים המיוחדים 604, תחת יחידת ODON.
ב-5 באפריל 2016, הוקם המשמר הלאומי של רוסיה, מה שהביא לפירוק כוחות הפנים של רוסיה והעברת הפיקוד של מרבית הכוחות המיוחדים של המשטרה למשמר הלאומי. השם ולוגו היחידה הישן משמשים חברת אבטחה פרטית ומרכז הכשרה שהקים המפקד לשעבר של היחידה, סרגיי ליסיוק.
פוליפמוס
פּוֹליפֵמוֹס (ביוונית: Πολύφημος) הוא דמות מן המיתולוגיה היוונית.
פוליפמוס הוא קיקלופ ובנו של אל הים פוסידון. הוא מתגורר בגפו במערה באי הקיקלופים ועוסק ברעיית צאן.
דמותו
באודיסיאה מסופר שאודיסאוס וחבריו מגיעים לאי הקיקלופים ונכנסים למערתו של פוליפמוס ללא רשותו. הם אוכלים חלק ממוצרי המזון שמצאו במערה ומחכים לבואו של פוליפמוס. כאשר פוליפמוס שב לביתו ומבחין באורחים הלא רצויים שמבקשים ממנו עזרה בהתאם למנהג הכנסת האורחים היווני - הוא לועג לבקשתם תוך שהוא בז לאלים, לוכד שניים מחבריו של אודיסאוס ואוכלם. למחרת בבוקר פוליפמוס יוצא לרעיית הצאן, לאחר שטרף עוד שניים מהם. בינתיים אודיסאוס וחבריו מכינים דוקרן מאלתו ומסתירים אותה. כאשר פוליפמוס חוזר לביתו הוא טורף עוד שניים מהאסירים. אודיסאוס מציע לו יין שפוליפמוס מקבל ברצון והם משוחחים, אודיסאוס אומר ששמו הוא "אף אחד לא" (ביוונית השם דומה לאודיסאוס).
כאשר פוליפמוס נרדם שולפים אודיסאוס וחבריו את הדוקרן ומשתמשים בו כדי לנקר את עינו האחת. פוליפמוס פותח בצרחות שמושכות את תשומת לבם של הקיקלופים השכנים, אולם מכיוון שהוא צועק כי "אף אחד לא" (שמו הבדוי של אודיסאוס) פוגע בו, יתר הקיקלופים מניחים שהוא פשוט חולה ונוטשים את המקום. כאשר הוא פותח את מערתו כדי לצאת, אודיסאוס ואנשיו מתחבאים בתוך צמרו של אחד מהאיילים, ומצליחים לחמוק מידיו הבוחנות של הקיקלופ שמחפש אותם. בשעה שהם נמלטים בספינתם אודיסאוס מוסר לקיקלופ את שמו האמיתי ופוליפמוס הכעוס מטיח לכיוון ספינתם סלע ענק שמחטיא אותה במעט.
אונייקה אוקונגוו
אונייקה אוקונגוו (באנגלית: Onyeka Okongwu; נולד ב-11 בדצמבר 2000) הוא כדורסלן ניגרי-אמריקאי, המשחק בקבוצת אטלנטה הוקס מליגת ה-NBA.
נעורים וקריירת תיכונים
אוקונגוו נולד בלוס אנג'לס שבקליפורניה, לזוג מהגרים מניגריה. בשנת 2014 נפטר אחיו הגדול כתוצאה מפגיעת ראש שנגרמה לו מתאונת סקייטבורד.
בנעוריו למד ב"תיכון צ'ינו הילס" (Chino Hills High School), ובכל ארבע שנותיו בתיכון שיחק בקבוצת הכדורסל שלו. בשנת 2016 שיתף פעולה בקבוצה עם האחים לונזו, ליאנג'לו ולאמלו בול, וזכה עמם באליפות ליגת התיכונים של קליפורניה. בשנים 2018 ו-2019 הוביל את צ'ינו היל לשתי זכיות נוספות באליפות קליפורניה, לצד בן כיתתו לאמלו בול. בשתי העונות זכה בתואר "שחקן התיכונים המצטיין של קליפורניה" (California Mr. Basketball), לאחר שרשם ממוצעים של כ-28 נקודות, 13 ריבאונדים ו-4 חסימות למשחק.
קריירת מכללות
בשנת 2019 החל ללמוד באוניברסיטת דרום קליפורניה. במשחקו הראשון בקבוצת האוניברסיטה, מול אוניברסיטת פלורידה A&M, קלע 20 נקודות, אסף 13 ריבאונדים ורשם שיא מועדון של 8 חסימות. לאורך אותה עונה הוביל את קבוצתו למאזן ניצחונות חיובי 22–9, עם ממוצעים של 16.2 נקודות, 8.6 ריבאונדים ו-2.7 חסימות למשחק, ובסיומה נבחר לחמישיית העונה של מחוז Pac-12. במרץ 2020 הודיע כי בחר לעזוב את האוניברסיטה, לאחר שנה אחת בלבד, לטובת התמודדות לבחירה בדראפט ה-NBA 2020.
קריירה מקצועית
בדראפט ה-NBA 2020 נבחר אוקונגוו בבחירה השישית, על ידי אטלנטה הוקס.
אפליה דתית
אפליה דתית היא הבחנה בין פרט או קבוצה בעקבות אמונתם הדתית, לרוב כאשר מאמיני דתות שונות (או זרמים בהן) מטופלים באופן לא שווה. אפליה דתית מתייחסת גם לעמדות שליליות, דעות קדומות, עוינות, שנאה, פחד או אי-סובלנות כלפי דתות שונות או זרמים שונים. זה כולל מקרים שבהם מאמיני דתות, חסידי פלגים שונים, או חסרי דת זוכים ליחס לא שוויוני בשל אמונתם, בין אם על פי החוק או במסגרות מוסדיות.
היסטוריה
בין הדוגמאות לרדיפה דתית בהיסטוריה ניתן למנות את דיכוי כיתות המינים בידי הכנסייה בימי הביניים, פעולת האינקוויזיציה בספרד, השלטת דת מדינה: פרוטסטנטית או קתולית באירופה בתחילת העת החדשה, מה שהוביל בין השאר לטבח ההוגנוטים בצרפת, וכן רדיפת הדת בידי המדינות הקומוניסטיות. לעיתים מטרת האפליה היא להוביל להמרת דת אל הדת השלטת.
באסלאם אפליה כלפי בן דת אחר היא חלק מובנה מהדת. במסגרת מעמד הדִ'ימִי שניתן לבעלי דת אחרת, לרוב בני הדתות המונותאיסטיות, הם חויבו בתשלום מס מיוחד, והוטלה עליהם שורה של הגבלות שנועדו להשפילם ולהבליט את נחיתותם לעומת המוסלמים. למשל איסור על קיום טקסים דתיים בפומבי, לבוש מיוחד, איסור רכיבה על סוס או גמל, איסור בניית בית תפילה מעל לגובה מסגד, איסור על תקיעת שופר ליהודים, ועל צלצול בפעמונים לנוצרים. החוקים המסדירים את מעמד בני החסות בדת המוסלמית נמצאים בטקסט הקנוני המוסלמי תנאי עומר.
בישראל
החוק בישראל אוסר על אפליה דתית, חל איסור על מעסיקים להפלות בין עובדים מטעמי דת ואיסור אפליה בקבלת עובד בשל סירובו לעבוד ביום שבת.
7 באפריל
7 באפריל הוא היום ה-97 בשנה (98 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה, נשארו עוד 268 ימים.
פסגת אונגל
הפסגה מתנשאת מעל עמק שיפקה, שמצפון - צפון-מערב לה, ומעל קרחון יורון ויובליו שמצפון - צפון-מזרח לה.
פסגת אונגל ממוקמת 520 מטרים צפונית לפסגת לבסקי;
1.76 קילומטרים דרומית-מזרחית לפסגת זוגרף;
650 מטרים דרומית לפסגת קומיני;
1.19 קילומטרים דרומית לפסגת רבדה;
ו-2.44 קילומטרים מערבית - דרום-מערבית מפסגת פלאנה.
גובהה של הפסגה 1,149 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
הפסגה נקראת על שם אזור אונגאל שהיה קיים באימפריה הבולגרית הראשונה, באזור דלתת הדנובה ומצפון לים השחור. שם הפסגה אומץ רשמית ב-11 באפריל 2005.
עציון גבר
עֶצְיוֹן גֶּבֶר (בכתיב מקראי גם עֶצְיֹן גֶּבֶר) היא עיר קדומה ששכנה בארץ אֱדום, בראש מפרץ אילת, סמוך לאילת ועקבה של ימינו. היא נזכרת מספר פעמים בתנ"ך, כתחנה במסלול מסעי בני ישראל במדבר לאחר יציאת מצרים, ובהמשך כעיר נמל ששימשה למסחר עם ארצות שונות לאורך חופי ים סוף בתקופת המלכים.
אזכורים במקרא
עציון גבר נזכרת כאחד המקומות שבני ישראל חנו בהם במסעיהם במדבר לאחר יציאת מצרים (דברים ב, ח).
שלמה המלך הקים בעציון גבר צי אניות (אֳנִי בלשון המקרא) (מלכים א' ט, כו; דברי הימים ב' ח, יז), אשר בסיוע אנשי חירם מלך צור יצא לאופיר שעל שפת ים סוף, לרכוש שם זהב.
יהושפט מלך יהודה הקים אף הוא צי וביקש לסחור עם אופיר, אך תוכניתו לא יצאה לפועל, כנראה בעקבות סערה. על פי דבה"י ב', כ, ל"ו-ל"ז, הדבר אירע כעונש על התחברותו עם אחזיה מלך ישראל.
זיהוי ארכאולוגי
נלסון גליק ופריץ פרנק זיהו את עציון גבר כשם נרדף לאילת, והם מיקמו את שניהם בתל אל ח'ליפה (29.5461°N, 34.98132°W), בין אילת לעקבה בתחומי ירדן. בחפירות שנערכו במקום בשנים 1937–1940 בראשות הארכאולוג נלסון גליק מטעם המכון הסמיתסוני, נחשף מבנה גדול ששימש כנראה לעיבוד נחושת, על פי השערתו. לדעת גליק המקום שימש גם כנקודת משמר לדרכי המסחר באזור, והחפירות מלמדות כי בתקופה התואמת את ממלכת יהודה היה באתר יישוב מבוצר ומשגשג, דבר המעיד על פעילות מסחרית ענפה שעברה דרכו.
אבל הארכאולוג בנו רותנברג הראה כי הכלים שאותם זיהה גליק ככוריות התכה לא היו אלא כלי חרס 'נגביים' עשויים ביד, וכי מכרות הנחושת בתמנע קדומים בכשלוש מאות שנה לימי שלמה, ואין להם ולא כלום עם שלמה. מערכת המבנים בשכבה הקדומה ביותר בתל אל-חלייפה (תקופה IV) כוללת מתחם רבוע, מוקף חומת סוגרים, ומבנה מרכזי מטיפוס 'בית ארבעת מרחבים'. מחקר מחודש של ממצאי החפירה שנעשה בידי מ' פרטיקו לא העלה כל ראיות ברורות לתאריכה של שכבה זו. השילוב של חומת סוגרים, בית ארבעת מרחבים וכלי חרס נגביים בעבודת יד מזכיר את אתרי מרכז הנגב מהמאה ה-10 לפנה"ס, אף שתכנונו של המתחם בתל אל-חלייפה עולה בטיבו על כל אחד מהאתרים הללו. לאור הביקורת שנמתחה על פרשנותו של גליק, הועמד זיהויו של תל אל-חלייפה עם עציון-גבר בסימן שאלה. לפיכך, ייתכן שעציון-גבר לא הייתה אלא מצודה מלכותית ובה מבנה מנהלה מרכזי, שממנו נוהל הסחר בתחומי ים סוף.
תרבות בת ימינו
בפזמון החוזר בשירו של נתן אלתרמן "ספני שלמה המלך", מתוך "ספר התבה המזמרת" (הוצאת מחברות לספרות תשכ"ו), שרים הספנים שוב ושוב על עציון גבר (גם גֶּבֶר וגם גָּבֶר), נמל הבית שלהם. השיר הולחן על ידי נעמי שמר והתפרסם בביצועה של אילנה רובינא.
קוורום
בארצות הברית
לפי הפרק הראשון בחוקת ארצות הברית, הן בסנאט והן בבית נבחרים נדרש קוורום מינימלי של חצי מחברי הבית ועוד חבר אחד כדי לקבל החלטה. עם זאת, הוראה זו אינה נאכפת בדרך כלל. שני בתי הקונגרס פועלים לפי אקסיומה שהקוורום הדרוש התקיים, אלא אם כן אחד מחבריהם העלה, לפני הצבעה, טענה באשר להיעדרו. למעשה, אין בהיעדרו של קוורום כדי לפגוע בתוקפו של חוק, אם איש לא העלה טענה בעניין.
לעיתים, העלאת טענת קוורום משמשת כאמצעי לעיכוב הליכי חקיקה, כסוג של פיליבסטר. פעולה זו מכונה "Quorum-busting". מקרה קיצוני של קוורום-באסטינג אירע בבית הנבחרים של טקסס בשנת 2003, כאשר כל החברים מטעם המפלגה הדמוקרטית נסעו לאוקלהומה כדי למנוע את חקיקתו של חוק. כדי להתמודד עם קוורום-באסטינג, נחקקו בשני בתי הקונגרס ובכמה ממדינות ארצות הברית הוראות המאפשרות ליושב ראש הבית להוציא לחברים נעדרים צווי הבאה. זו גם הסיבה שהחברים הדמוקרטים בחרו לעזוב לאוקלהומה, שבה ליושב ראש בית הנבחרים של טקסס אין סמכות.
בבריטניה
בבית הלורדים נדרש קוורום של 3 חברים כדי לקבל החלטות בעניינים פרוצדורליים, וקוורום של 30 חברים בחקיקת חוקים. מדובר בקוורום זניח למדי, שכן בבית הלורדים למעלה מ-700 חברים. בבית הנבחרים, שבו 650 חברים, נדרש קוורום של 40.
בישראל
בכנסת אין דרישה לקוורום, והחלטותיה יכולות להתקבל בכל פורום. חריג לכלל זה הוא החלטה של ועדת הכנסת בדבר הקדמת דיון בהצעת חוק, בו נדרש קוורום של שליש מחברי הוועדה.
לפי תקנון ישיבות המועצה, אין לפתוח ישיבת מועצה של עירייה אם לא נכחו בה רוב חברי המועצה. אם לאחר חצי שעה עדיין אין רוב, שליש מחברי המועצה יהוו קוורום. אם גם אז לא הושג קוורום, נדחית הישיבה בשבוע, ובמועדה החדש 3 חברים יהוו קוורום במועצות שבהן פחות מ-17 חברים, ו-5 חברים יהוו קוורום במועצות שבהן 17 חברים ומעלה. אם גם אז לא הושג קוורום, נדחית הישיבה בשבוע נוסף, ובמועד החדש כל מניין משתתפים יספיק.
חוק החברות קובע כי באספה הכללית של חברה דרושים שני בעלי מניות, המחזיקים בלפחות 25% מכלל המניות של החברה, ואולם לאחר חצי שעה כל מניין הוא חוקי.
לפי התקנון המצוי של בעלי הדירות בבית משותף, המופיע בחוק המקרקעין, אספה כללית של דיירי הבניין היא חוקית אם השתתפו בה בעליהן של לפחות מחצית מהדירות. עם זאת, קובע התקנון כי בהודעה על כינוס האספה ניתן להודיע כי אם לא יושג מניין, תכונס האספה במועד אחר שבו כל מניין יהיה חוקי.
חוקים ותקנות רבים קובעים דרישות קוורום בגופים ציבוריים שונים. עם גופים אלה נמנים, בין היתר, מינהלת הרשות לקידום מעמד האישה, האספה הכללית של מכון התקנים הישראלי, ועדות קלפי, מועצת הרשות הממשלתית למים ולביוב, ועוד. קוורום בוועדה מוסדית למקרי חירום רפואיים: רופא מומחה אחד, אחות מוסמכת או עובדת סוציאלית או פסיכולוגית קלינית, איש אקדמיה או משפטן או איש דת
הערות שוליים
Päätösvaltaisuus
בוב קוזי
רוברט ג'וזף "בוב" קוזי (Robert Joseph "Bob" Cousy; נולד ב-9 באוגוסט 1928 בניו יורק, ניו יורק) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל אמריקאי. קוזי, המתנשא לגובה של 1.85 מטר, שיחק בעמדת הרכז. את רוב שנותיו העביר בבוסטון סלטיקס, למעט שנת פרישה בעונת 70–1969 בה שיחק עבור סינסינטי רויאלס (גלגולה הראשון של קבוצת הסקרמנטו קינגס של היום). קוזי נבחר כבחירה השלישית בדראפט של 1950 על ידי טרייסיטיז בלאקהוקס (שמה המוקדם של האטלנטה הוקס), אך לאחר שסירב להתייצב לשחק עבור ההוקס, הוא נבחר על ידי בוסטון סלטיקס. לקוזי הייתה קריירה מרובת הישגים עם הסלטיקס, בשורותיהם זכה בשש אליפויות NBA, כמו גם בתואר ה-MVP של שנת 1957, כשבתוך כך הוא משתתף בשלושה עשר משחקי אולסטאר.
במהלך הקריירה שלו ב-NBA התבלט קוזי בשליטה בכדור ויכולות מסירה מדויקות, כשבתוך כך הוא זוכה שמונה פעמים ברציפות בתואר מלך האסיסטים של הליגה.
לאחר פרישתו אימן את סינסינטי רויאלס מספר עונות ואף שיחק בשורותיהם (בגיל 41). לאחר מכן הוא שידר את משחקי הסלטיקס ובשנת 1971 נבחר להיכל התהילה של הכדורסל. הסלטיקס העניקו לו את הכבוד של תליית גופייתו, מספר 14, על תקרת הבוסטון גארדן.
קוזי הוא אחד מארבעה שחקנים בלבד אשר נבחרו לרשימת 50 השחקנים הגדולים של ליגת ה-NBA לרגל חגיגות 25 שנה לליגה, לכבוד חגיגות ה-35 שנה, ולחגיגות היובל של הליגה. בשנת 2014 בחר בו הארץ לשחקן הכדורסל הלבן הרביעי הטוב ביותר אי פעם. ב-2019 הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית על ידי הנשיא דונלד טראמפ.
ילדות וקריירה מוקדמת
קוזי נולד בניו יורק, למשפחה ממוצא צרפתי. בשנותיו הראשונות דיבר רק צרפתית, ואנגלית החל לדבר רק בבית הספר היסודי. אחותו מתה מדלקת ריאות בגיל צעיר. בגילאים צעירים הוא הרבה לשחק סטיקבול (משחק הדומה דמיון רב לבייסבול) ואל הכדורסל נחשף רק בגיל 13 לערך, והתמכרותו למשחק הייתה מיידית. הצלחתו ככדורסלן, לעומת זאת, לא הייתה מיידית - הוא נופה מספר פעמים מנבחרות בית הספר. באותה תקופה שבר את ידו הימנית, ובתקופה שחלפה עד שהחלימה ידו, הוא הפך לבעל שליטה שווה בשתי הידיים. בשנתו האחרונה בתיכון, הוא הפך לקלע המצטיין בניו יורק. בתקופה זו החל לחשוב על לימודים ומשחק בקולג', לאחר שקודם לכן פסל את העניין מחמת יכולות למידה נמוכה שאפיינו אותו.
הוא הצטרף לבוסטון קולג' ולבסוף החליט ללמוד באוניברסיטת הצלב הקדוש שבמסצ'וסטס. בשנתו הראשונה באוניברסיטה הוא מיעט לשחק. באותה תקופה התעמת קוזי עם מאמנו באוניברסיטה, על רקע סגנון המשחק שהפגין קוזי, סגנון אטרקטיבי ויצירתי, השונה מאוד מהסגנון שנהוג היה לשחק באותה התקופה. קבוצתו, עם ג'ו מולאני כאחד משחקניה, סיימה את העונה במאזן של 24 ניצחונות ושלושה הפסדים. הקבוצה העפילה לטורניר ה-NCAA וזכתה באליפות כשקוזי מציג משחק גמר חלש ביותר, עם 2 מ-13 מהשדה וארבע נקודות בלבד. בשובם למסצ'וסטס זכו שחקני הקבוצה לקבלת פנים של כ-10,000 אוהדים.
בעונה שלאחר מכן שוב שיחק קוזי מעט, וביקש העברה לקבוצה אחרת. לבסוף נמלך בדעתו, לאחר שהוברר לו כי החלפת קבוצה עלולה לעלות לו בהפסד של שנת משחק. בסיומה של אותה עונה השתנה גורלו של קוזי. קבוצתו שיחקה בבוסטון גארדן מול קבוצה משיקגו, כשמספר דקות לסיום החל הקהל לשיר: "We want Cousy! We want Cousy". מאמנו נענה לדרישה וקוזי הפגיז 11 נקודות בפרק זמן קצר, כשהוא אף קולע סל של השנייה האחרונה לאחר כדרור מרהיב מאחורי גבו. מכאן דרך גורלו של קוזי והוא הוביל את קבוצתו ל-26 ניצחונות רצופים כשהוא וקבוצתו הופכים בפעם השלישית ברציפות לאול אמריקן.
קריירה מקצוענית
כבר בעונתו הראשונה בקבוצה השיג קוזי מאזן אישי של 15.6 נקודות, 6.9 ריבאונדים ו-4.9 אסיסטים למשחק, כשהוא מסייע לסלטיקס לשפר את מאזנם עד כדי 39 ניצחונות ו-30 הפסדים. בעונה הבאה הצטרף לקבוצה ביל שרמן ולצידו של אד מקאולי הוביל קוזי את הקבוצה עם 21.7 נקודות, 6.7 אסיסטים ו-6.4 ריבאונדים למשחק. עם זאת, גם בעונה זו הודחו הסלטיקס מהפלייאוף על ידי ניו יורק ניקס. בעונה הבאה, כשקוזי משפר את הסטטיסטיקה האישית שלו לכדי 7.7 אסיסטים למשחק, הוא זכה בתואר הראשון שלו (מתוך שמונה רצופים) כמלך האסיסטים של הליגה. זאת, בתקופה ששעון 24 השניות טרם נכנס לתוקפו. הסלטיקס הדיחו בעונה זו את הסירקיוס נשיונלס (גלגול מוקדם של פילדלפיה 76'). המשחק השני בסדרה זו הסתיים בתוצאה 105–111 לטובת הסלטיקס לאחר ארבע הארכות, כשקוזי קולע 50 נקודות כולל 30 מ-32 מקו העונשין, מספר שיא של נקודות מהקו עבור שחקן סלטיקס במשחק יחיד, שיא שעודנו שריר וקיים גם כיום. עם זאת, בסיבוב הבא הודחו הסלטיקס שוב על ידי הניקס.
בשלוש השנים הבאות מיצב עצמו קוזי כרכז המוביל של הליגה, כשהוא מציג סגנון משחק מגוון ואף משיג למעלה מ-20 נקודות ושבעה ריבאונדים בממוצע למשחק, מלבד הזכייה השגרתית בתואר מלך האסיסטים של הליגה. סגנון המשחק שהפגין משך המונים אל הבוסטון גארדן. גם המאמן רד אאורבך החל לראות בו את עמוד התווך של הקבוצה. הסלטיקס חיזקו עצמם בשני פורוורדים מוכשרים, פרנק רמזי וג'ים לוסקטוף והפכו לקבוצה מוכשרת בהרבה. בשנים אלו עדיין לא הרחיקו הסלטיקס לכת בפלייאוף, כשהודחו על ידי הנשיונלס בראשות דולף שייז. בשלב זה, החלו הסלטיקס לחשוש שיתעייפו מלהשיג את מטרותיהם, אולם אז הגיע לקבוצה שחקן ששינה את פני הדברים.
שושלת האליפויות
בדראפט של 1956 השיגה הסלטיקס את קיי. סי. ג'ונס, את טום היינסון ומעל לכולם, את הסנטר ביל ראסל, שסייע יותר מכל להפוך את הסלטיקס לקבוצה דומיננטית.
בעונה הבאה, 58-59, שיחזר קוזי במדויק את ממוצעיו מהעונה הקודמת. כמו כן הוא קבע שיא אישי של אסיסטים למשחק יחיד, כשמסר 28 אסיסטים נגד מיניאפוליס לייקרס (גלגול מוקדם של לוס אנג'לס לייקרס). בעוד ששיאו זה של קוזי נשבר 19 שנים לאחר מכן, השיא של 19 אסיסטים במחצית אחת עודנו שריר וקיים. הסלטיקס הסתייעו במסירותיו של קוזי והשיגו את הסוויפ הראשון בתולדות סדרת הגמר של ה-NBA, כשגברו 4 - 0 על הלייקרס. גם העונה שלאחר מכן הייתה פרודוקטיבית עבור קוזי, כשהוא קולע 19.4 נקודות, מוסר 9.5 אסיסטים וקוטף 4.7 ריבאונדים למשחק. היה זה תואר "מלך האסיסטים של הליגה" השמיני ברציפות בו זכה קוזי בעונה זו. בסדרת הגמר של אותה שנה ניצחה הסלטיקס 4 - 3 את ההוקס, וזכתה פעם נוספת באליפות.
ויליאם קמלר
ילדותו
ויליאם קמלר נולד בפילדלפיה, פנסילבניה ב-1860. שני הוריו היא מהגרים מגרמניה, ושניהם היו אלכוהוליסטים. לאחר שפרש מבית הספר בגיל 10, כשאינו יודע קרוא וכתוב, קמלר עבד בקצביה של אביו. אביו מת מזיהום שקיבל בקטטה, ואמו מתה מסיבוכים של אלכוהוליזם. על פי דיווחים, בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19, קמלר היה רזה ובעל שיער חום-כהה. הוא דיבר גם אנגלית וגם גרמנית.
הרי האנדים
הרי האנדים (בספרדית: Cordillera de los Andes, בקצ'ואה: Antis) הם רכס ההרים היבשתיים הארוך בעולם. הרכס משתרע לאורך 8,000 קילומטרים של חופה המערבי של אמריקה הדרומית. מקור השם הוא בשפת הקצ'ואה ופירושו "פסגה גבוהה". במהלך ההיסטוריה התפתחו במרומי האנדים אימפריות אינדיאניות מפותחות, אשר שגשגו והצליחו בזכות השפע הגאולוגי והביולוגי באזור, שפע שעדיין מהווה לב הכלכלה במדינות האנדים.
ויליאם קמלר
ילדותו
לאחר המיתות של הוריו, הוא הפך לרוכל, והרוויח מספיק כסף כדי לקנות סוס וכרכרה. עם זאת, בנקודה זו, הוא גם הפך לאלכוהוליסט כבד. בסיפור אחד שכלל אותו ואת חברים, אחרי שכולם היו שיכורים, הוא טען שהוא יכול לקפוץ עם הסוס והכרכרה שלו מעל גדר בגובה כ-2.5 מטר (8 רגל), כאשר הכרכרה מחוברת לסוס. הניסיון כשל, והכרכרה וכל מוצריו נהרסו בתקרית.
הרי האנדים
הפסגה הגבוהה ביותר ברכס היא זו של הר אקונקגווה, המתנשא לגובה של 6,964 מטרים.
ויליאם קמלר
רצח, משפט וערעורים
באותו יום, קמלר הואשם ברציחתה של מטילדה "טילי" זיגלר, ידועתו בציבור, שנהרגה עם גרזן.
הרי האנדים
גאוגרפיה
האנדים מתמשכים מוונצואלה דרך כל החוף המערבי של אמריקה הדרומית עד לפסגות של טורס דל פיינה (Torres del Paine) שבדרום צ'ילה (בחלק הצ'ילאני של פטגוניה). רוחב הרכס המרבי הוא 500 קילומטרים וגובהו הממוצע כ-4,000 מטרים. הוא מורכב משני חלקים עיקריים: הרכס המזרחי והרכס המערבי. שני הרכסים משתרעים במקביל לכל אורך אמריקה הדרומית, וביניהם יש שקע עמוק.
ויליאם קמלר
ההוצאה להורג
בבוקר של הוצאתו להורג, 6 באוגוסט 1890, קמלר הוקם ב-5 לפנות בוקר. לאחר שהתלבש, אכל ארוחת בוקר והתפלל, החלק העליון של ראשו גולח. ב-6:38, קמלר נכנס לחדר ההוצאה להורג ומפקד בית הסוהר צ'ארלס דרסטן הציג בפני קמלר את 17 העדים להוצאה להורג. קמלר הסתכל על הכיסא ואמר: "רבותיי, אני מאחל לכולכם בהצלחה אני מאמין שאני הולך למקום טוב, ואני מוכן ללכת".
העדים ציינו כי קמלר היה שקט במהלך ההוצאה להורג; הוא לא צרח, בכה או התנגד בשום צורה. לאחר שנחתך חור בחליפה כדי שחוט חשמל נוסף יוכל להיות מחובר, הוא נקשר לכיסא, פניו כוסו ורסן מברזל הושם על מצחו. לאחר שהוא אמר "תרגעו ותעשו את זה כמו שצריך, אני לא ממהר", דרסטן השיב "להתראות, ויליאם" והורה להפעיל את המתג.
הרי האנדים
גאוגרפיה
ההר הגבוה ביותר באנדים הוא הר האקונקגווה שבארגנטינה, המתנשא לגובה של 6,964 מטרים. זהו ההר הגבוה בעולם מחוץ לאסיה.
הידרוגרפיה
הפסגות המושלגות של האנדים מהוות מקור לרוב הנהרות באמריקה הדרומית. עם הנהרות נמנים גם יובליו המפורסמים של האמזונאס, המדיירה, הפורוס והז'פורה. ישנם מספר אגני מים גדולים בהרי האנדים, המפורסם שבהם הוא אגם טיטיקקה הנמצא בגובה של 3,821 מטרים - אגן המים הגבוה בעולם הניתן לשיט.
מכיוון שהאנדים מתפרשים לכל אורכה של אמריקה הדרומית, כמות המשקעים וגובה קו השלג (הגובה שממנו מתחיל להופיע שלג) משתנים מאזור לאזור. כמות המשקעים: גובה קו השלג:
בין השנים 1996 - 1998 איבד קרחון האנטיזנה 8% משטחו. המשך מגמה זו מדאיג מאחר שאובדן הקרחון מעמיד בסכנה את אספקת המים לקיטו, בירת אקוודור.
מדבר אטקמה בצפון צ'ילה המוקף על ידי הרי האנדים הוא המדבר הצחיח ביותר על פני כדור הארץ. כמות המשקעים במדבר באזור אנטופגסטה הוא מילימטר אחד בשנה. מצב זה נוצר בזכות תופעת מדבר צל גשם שנוצרת בגלל הרי האנדים המקיפים את המדבר. מדבר מפורסם נוסף בתחומי האנדים הוא סאלאר דה אויוני בבוליביה שהוא מדבר המלח הגדול בעולם.
גאולוגיה
האנדים נחשבים לרכס צעיר שנוצר בתקופת הפלאוזואיקון. את צורתם הנוכחית הם קיבלו בתקופת הקרטיקון. האורוגנזה (בניית ההרים) של האנדים מקורה בתהליך של קימוט והעתק בשל תנועת לוחות טקטוניים. לוח נסקה הימי נע מזרחה ועובר הפחתה מתחת ללוח הדרום-אמריקאי. עד היום האנדים ממשיכים להתרומם בתהליך זה. גם לוח אנטארקטיקה ולוח סקוטיה מעורבים בתהליך האורוגנזה שבדרום האנדים. לוח אנטארקטיקה אף יצר המשך לרכס האנדים 1,000 קילומטרים דרומית לאמריקה הדרומית, בחצי האי האנטארקטי. החום הרב שנוצר מחיכוך בין כל הלוחות מתיך את הלוח הדרום-אמריקאי ויוצר מאגמה. הלחץ הרב גורם למאגמה לפרוץ החוצה דרך הרי געש - חורים בלוחות שנוצרו בגלל הקימוט. באנדים יש כ-20 הרי געש שחלקם פעילים גם היום. המפורסם שבהרי הגעש של האנדים הוא הר הגעש הפעיל קוטופקסי, השוכן כ-75 ק"מ מהעיר קיטו בירת אקוודור. קוטופקסי הוא הר הגעש הפעיל הגבוה באנדים - גובהו 5,897 מטר, והוא התפרץ לאחרונה ב-1904.
אזור האנדים מועד לרעידות אדמה, שפוקדות את האזור בתדירות גבוהה מן הרגיל. רוב רעידות האדמה באזור מתרחשות באקוודור ובפרו, אך ב-22 במאי 1960 התרחשה בצ'ילה רעידת אדמה במגניטודה 9.5, שהייתה רעידת האדמה החזקה ביותר שתועדה. רעידת האדמה הזו גרמה לאבדות אף בהוואי וביפן המרוחקות.
האנדים בנויים בעיקר מסלעי משקע ומסלעים מותמרים (סלעים ששינו את צורתם והרכבם בגלל חום ולחץ). קיימת גם כמות גדולה של סלעים געשיים. הנפוץ שביניהם הוא סלע היסוד הגעשי הקרוי אנדזיט, הנקרא על שם האנדים עצמם, שם נחקר לראשונה.
באנדים קיימים מאגרי נפט בכמות מסחרית, ויש עושר רב של מחצבים כגון פחם, זהב, נחושת, כסף, ברזל, עופרת, אבץ, ליתיום ובדיל, שחלקם שימשו את תושבי האזור במשך אלפי שנים.
בעלי חיים
רוב היונקים הגדולים באנדים שייכים למשפחת הגמליים: ויקוניה מצויה, גואנקו, אלפקה ולמה מצויה (כולם אנדמיים לאנדים). הוויקוניה והגואנקו הן חיות בר לעומת הלמה והאלפקה המבויתות. את הלמה מגדלים בתור בהמת משא ומקור בשר ואת האלפקה מגדלים בעיקר בשביל הצמר. באנדים מספר אייליים אנדמיים: הסוג אייל האנדים הכולל שני מינים (אייל אנדים פרואני, ואייל אנדים צ'יליאני); הסוג פודו הכולל שני מינים (פודו צפוני ופודו דרומי), ו-3 מיני מזאמה (מזאמה ביצתית, מזאמה מרידאנית וצ'וני). בעל חיים נוסף שמקורו באנדים הוא הצ'ינצ'ילה שנפוץ כיום כחיית מחמד בכל העולם. עם בואו של האדם הלבן לאנדים ניצודו צ'ינצ'ילות בשל פרוותיהם. הקוי (קביה), קרוב משפחה של הצ'ינצ'ילה, שימש לטקסים דתיים ולמאכל (בציור "הסעודה האחרונה" בקתדרלה של קוסקו מצויר קביה כמאכל המוגש ליושבים בשולחן). הקביה בוית לפני 5,000 שנה ועדיין מגדלים אותו ברחבי האנדים.
מין אנדמי נוסף החי באנדים הוא קונדור האנדים. הוא הגדול שבעופות הדורסים. תושבי האנדים הקדומים ראו בו אל כל-יכול וסגדו לו. כיום הקונדור מופיע על הסמל הלאומי של ארבע מתוך שבע מדינות האנדים: סמל קולומביה, סמל צ'ילה, סמל בוליביה וסמל אקוודור. הקונדור נמצא בסכנת הכחדה עקב ציד בלתי חוקי וזיהום.
צמחים
באנדים כ-8,200 מיני צמחים ומתוכם כ-2,725 מיני סחלב. צמח המאכל החשוב ביותר שמוצאו מהרי האנדים הוא תפוח האדמה. מחקרים ארכאולוגיים מראים שתפוח האדמה בוית לראשונה לפני למעלה מ-7,000 שנה. מחקרים גנטיים שנערכו לאחרונה מראים שמקור הגידול הוא באזור אגם טיטיקקה. צמח הקוקה חשוב אף הוא: זהו מקור כלכלה עיקרי במדינות האנדים הצפוניות. צמח זה נמצא בשימוש למעלה מ-2,500 שנה, הן לצרכים דתיים והן לצרכים רפואיים. החל מאמצע המאה ה-19 החלו לזקק את הסם קוקאין מצמח הקוקה. הצמח נתן את שמו למשקה הקל קוקה-קולה שתמציות מן הצמח נמנות עם מרכיביו. צמח רפואי חשוב נוסף הגדל באנדים הוא צמח הצ'ינצ'ונה, שממנו מזקקים כינין - תרופה ידועה למחלת המלריה.
בהרים הגבוהים רוב הצמחייה היא עשב וטחב, אך ישנו סוג של עצים עצי הפולילפיס. עצי הפולילפיס הם צמחים ממשפחת הוורדים והם גדלים ברום של עד 4,500 מטר. עצים אלו מכסים כיום רק עשרה אחוזים משטחם המקורי עקב שרפות מעשי ידי אדם. יערות עצי הפולילפיס משמשים סביבת גידול ייחודית לצמחים ובעלי חיים נוספים, ולכן הם מוגדרים כמין מהנדס סביבה.
היסטוריה אנושית
ההערכה היא כי המתיישבים הראשונים באנדים היו ציידים-לקטים שהגיעו מאמריקה הצפונית בסביבות 10,000 - 11,000 לפנה"ס. אזור האנדים הוא אחד האזורים הראשונים שבהם התפתחה חקלאות לאחר ביות הצמחים תפוח האדמה והמניהוט ובעלי החיים הלמה המצויה והאלפקה (הביות התרחש עד 3,500 לפנה"ס).
העדויות הראשונות לתרבות מפותחת באנדים הן שרידי העיר צ'אווין דה ואנטאר. השרידים תוארכו לסביבות המאה ה-9 לפנה"ס. העיר הייתה המרכז הרוחני של בני שבט צ'אווין שחיו בפרו בין המאה ה-14 למאה ה-5 לפנה"ס. במקביל לבני צ'אווין שגשגה בבוליביה תרבות ההטיונקו. שרידים שנמצאו באזור אגם טיטיקקה מעידים על בירת ההטיונקו, העיר טיוואנאקו. העיר, שהחלה את דרכה בתור כפר במאה ה-2 לפנה"ס, התפתחה לעיר ענקית בתקופה שבין המאה ה-3 למאה ה-5. בעיר, שכללה פירמידות, שערים ומקדשים ייחודיים, חיו 40,000 אנשים. העיר ננטשה בתחילת המאה ה-12, כנראה בגלל בצורת. לאחר תקופת השגשוג של תרבות צ'אווין התפתחה בפרו תרבות ההוארי. שבט ההוארי שגשג בין המאה ה-7 למאה ה-11 לספירה ושלט על חלק נרחב בפרו באזור ההררי ובאזור החוף.
אבות שבט האינקה התיישבו בעמק קוסקו במאה ה-13, שם ייסדו את העיר קוסקו. עד המאה ה-15 ניהלו האינקה מלחמות בלתי פוסקות נגד שבטים אחרים תושבי העמק. בשנת 1438 עלה לשלטון פַּאצַ'אקוּטִי האינקה התשיעי. פאצ'אקוטי ובנו טוֹפָּה אִינְקָה כבשו במשך 55 שנים את כל שטח פרו ועוד חלקים נרחבים מבוליביה, אקוודור, ארגנטינה וצפון צ'ילה של היום. האימפריה של האינקה השתרעה לאורך 4,000 קילומטרים של מרכז האנדים וכללה, לפי ההערכה, כ-6 מיליון תושבים. תקופת אימפריית האינקה היוותה קפיצת מדרגה בתחומים רבים כגון: פוליטיקה, תקשורת, תעבורה, אדריכלות, הנדסה, צבא, דיפלומטיה, אסטרטגיה, מוזיקה, אמנות, אומנות, פיתוח אורבני, כלכלה, חקלאות, ציד, רוקחות, דת ועוד.