cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קורט בלומה
ניסויים בחרקים ללוחמה ביולוגית
בשנת 1943 הציע בלומה להפיץ את מחלת המלריה "באופן מלאכותי על ידי יתושים" והחל לבצע ניסויים על אסירי דכאו ובוכנוואלד באמצעות כינים על מנת לגרום להידבקות בטיפוס. אדוארד מאי, ראש החטיבה האנטומולוגית של מכון האס אס למחקר מעשי במדעי הצבא, קיבל הרשאה לבצע ניסויים על אסירי מחנות ריכוז באמצעות "חרקים מזיקים לאדם" החל מאוקטובר 1943, בסמיכות לתוכנית הלוחמה הביולוגית של בלומה. מאי שיתף עמו פעולה בניסויים שעסקו ב"העברה מלאכותית המונית של טפילי המלריה לבני אדם", ניסויים בהם יתושים הוטלו ממטוסים. בנוסף, האגף הווטרינרי של הוורמאכט, שערך ניסויי מחקר במחלות בעלי חיים שבראשם עמד ד"ר אריך טראוב במכון האי ריימס, פיתח שיטות להפצת מחלות אלה באמצעות כלי טיס שהיו מיועדים לתקוף את בריטניה, ארצות הברית וברית המועצות. כמו מכון המחקר לסרטן בפוזנן שבראשו עמד בלומה, למכון המחקר המדיני באי ריימס היה שימוש כפול במהלך מלחמת העולם השנייה, ובו נערכו לפחות מספר ניסויים בתחום הלוחמה הביולוגית. המכון נוסד בשנים 1909–1910 על מנת לחקור מחלות פה וטלפיים, ועד מלחמת העולם השנייה הועסקו בו 20 מדענים וצוות של 120-70 איש. בין השנים 1919–1948 עמד בראשו אוטו ולדמן. הנס-כריסטוף נאגל, וטרינר ומומחה ללוחמה ביולוגית של הצבא הגרמני, היה אחראי על מחקרים שתכליתם הייתה להפוך את מחלות בעלי החיים והחרקים לנשק. כמו בלומה, טראוב ייעץ לממשלת ארצות הברית לאחר המלחמה כמומחה ללוחמה ביולוגית.
ניסויים בקוטלי חרקים ובגז עצבים
בלומה עבד גם על פיתוח תרסיסי כימיקלים ושיטות להפצת גז עצבים כמו טאבון וסארין ממטוסים. את השפעותיהם של הגזים בחן על אסירי אושוויץ. במקור, אי גה פארבן פיתחה גז עצבים בשנת 1936 לאחר מחקר שערכה לצורך פיתוח קוטל חרקים, ובין תפקידיו של בלומה נכללה הכנת אמצעי הגנה כנגד תקיפה אפשרית של בעלות הברית באמצעות חרקים ככלי נשק ביולוגי, בין אם כתקיפה ראשונית או כתגובת הסלמה לאחר שימוש של הכוחות הגרמניים בנשק דומה. כבר בתחילת ספטמבר 1940, וולפרם סיברס, הממונה על מכון אננארבה של האס אס, הזהיר את בלומה שיש צורך להגביר את קצב הייצור של קוטלי החרקים על מנת להתמודד עם תקיפה כזאת בעתיד. הדבר הוביל את בלומה לערוך ניסויים בהפצת קוטלי חרקים, קוטלי פטריות, וגז עצבים ממטוסים, במיוחד לאחר שהיטלר הורה "להגביר באופן דרסטי" ייצור טאבון וסארין במפעל אי גה פארבן במזרח גרמניה. בהתאם להוראות הימלר משנת 1944, בלומה בחן גם חומרים אלו על אסירי אושוויץ.
שיתוף פעולה עם יחידה 731 ותוכנית הלוחמה הביולוגית היפנית
לאורך מלחמת העולם השנייה, הגרמנים והיפנים שיתפו פעולה זה עם זה לצורך פיתוח תוכניות הלוחמה הביולוגית שלהם. הם החליפו ביניהם מידע, דגימות ומכשור באמצעות צוללות, וצוללות עם פריטים אלה יצאו משטחה של יפן אפילו במאי 1945. היפנים השמידו את רוב הרישומים על מגעים אלה ועל תוכנית הלוחמה הביולוגית שלהם טרם כניעתם באוגוסט 1945. בשנות השלושים הורה היטלר לקבוצה של קצינים תחת פיקודו של ד"ר אוטו מונץ' לחקור את השימוש של יפן בנשק כימי וביולוגי נגד סין. תוכניות אלה של שיתוף פעולה מדעי והחלפת מידע נוסחו בהסכמים שנחתמו בשנים 1938–1939. ד"ר הוג'ו אנריו, רופא צבאי יפני ומומחה בנשק ביולוגי, "ביקר בתכיפות במכון רוברט קוך וכן בחברות תחת הכיבוש הגרמני כדי לאסוף מידע על מחקר בלוחמה בבקטריות", ואף העביר הרצאה בנושא באקדמיה הצבאית לרפואה בברלין באוקטובר 1941. ד"ר גרהרד רוזה, שהיה "המומחה הגרמני למחלות טרופיות ולמגפת הטיפוס" ובהמשך היה אחד הנאשמים במשפט הרופאים בנירנברג, העביר דוגמיות של נגיפי קדחת צהובה ליחידה 731 של יפן, דוגמיות שלא הצליחה להשיג מארצות הברית. המכון של בלומה בפוזנן דמה מאוד בתכנון שלו למתקן המחקר של יחידה 731 בפינגפאן, מנצ'וריה.
בלומה נמלט מפוזנן בינואר 1945 עם התקדמות הצבא האדום לשטח גרמניה הנאצית, ולא הצליח להביא להריסה מלאה של מתקני המחקר. הוא יידע את ולטר שרייבר, המפקח על הרפואה הצבאית של הוורמאכט, על "דאגתו שהמתקנים לניסויים בבני אדם שהיו במכון ושניתן להבחין בהם ככאלה יתגלו בקלות על ידי הרוסים". הוא התמקם בעיירה גרבורג בתורינגיה, בה האס אס והוורמאכט כבר הספיקו להקים מתקן נוסף לפיתוח אמצעי לחימה ביולוגיים שהוסווה כמכון מחקר לסרטן. בלומה הביא את התרביות הביולוגיות שלו מפולין והמשיך להבטיח להיטלר "Wunderwaffe" ("וונדרוואפה", קרי "נשק מופלא") שיביא לניצחונה של גרמניה במלחמה. בפועל, המתקן בגרבורג נפל לידי צבא ארצות הברית באפריל 1945, יחד עם הציוד והרישומים שהיו בו.
לאחר מלחמת העולם השנייה
בלומה נעצר ב-17 במאי 1945 במינכן על ידי סוכן אמריקאי מארגון CIC. לא היו עליו מסמכים מזהים מלבד רישיון הנהיגה שלו. לאחר מספר שבועות במעצר, בהם ארגון CIC וידא את זהותו, בלומה נלקח לטירת קרנסברג. ימים ספורים לאחר הגעתו לטירה נשלחה הודעה סודית לאנשי מבצע אלסוס (חלק מפרויקט מנהטן בו האמריקאים והבריטים שיתפו פעולה כדי לפתח נשק גרעיני) שהיו שם. בהודעה הורו להם לחקור את מצב טכנולוגיית הנשק הגרמנית והאיטלקית לקראת סוף המלחמה:
מאמינים שהתערבות אמריקאית הצילה את בלומה מהגרדום בתמורה למידע על נשק ביולוגי, גז עצבים ומתן ייעוץ לתוכניות הלחימה הכימיות והביולוגיות של ארצות הברית. בנובמבר 1947, חודשיים לאחר זיכויו במשפט הרופאים, בלומה התראיין בפני נציגים של הצבא האמריקאי, בהם ד"ר ה. וו. באצ'לור. בראיונות "זיהה מומחים ללוחמה ביולוגית ומסר את מיקומם ותיאר שיטות שונות לייצור נשק ביולוגי".
בשנת 1951 שכר צבא ארצות הברית את שירותיו תחת פרויקט 63, אחד המבצעים שבאו לאחר מבצע פייפרקליפ, כדי שיסייע לפיתוח לוחמה כימית. בתיק שלו לא צוין שהוא הועמד למשפט בנירנברג. הוא לא קיבל אשרה מקונסול ארצות הברית בפרנקפורט, והועסק במפקדת המודיעין האירופאית במערב גרמניה.
הוא לא נעצר או הואשם בפשעי מלחמה אפילו פעם אחת לאחר זיכויו במשפט נירנברג משנת 1947. בנוסף, הוא המשיך לעסוק ברפואה בגרמניה המערבית, והיה פעיל פוליטית כחבר מפלגת הימין הגרמנית.
מת בדורטמונד בשנת 1969.
מחנה הריכוז ראב
תולדות המחנה
איטליה הפשיסטית כבשה את האי ראב באפריל 1941 וסיפחה אותו כחלק מהאימפריה האיטלקית.
ב-7 ביולי 1942 הקים השלטון האיטלקי בכפר קמפור (Kampor) מחנה ריכוז לתושבים הסלאבים והיהודים של אזורי הכיבוש בקרואטיה ובסלובניה, שנודע בשם "מחנה ריכוז לאסירי מלחמה אזרחים - ארבה". בשיא תפוסתו הוחזקו במחנה למעלה מ-10,000 איש, מהם יותר מאלף יהודים, ונתונים אלה אינם כוללים אסירים שלא שהו במחנה אלה עברו דרכו בדרכם למחנות ריכוז אחרים. סך הכל הוחזקו במחנה כ-15,000 איש וכ-1,500 מהם מצאו בו את מותם כתוצאה מתנאי המחיה הקשים. מקורות אחרים מדברים על 20,000 אסירים מהם 2,300 עד 4,000 איש שמצאו בו את מותם. כ-3,500 מהיהודים שהוחזקו במחנה נאסרו בו לאחר שנמלטו מאימת שלטון האוסטאשה בקרואטיה, וכ-750 נוספים הועברו ממחנה הריכוז באי לופוד, בו רוכזו יהודי דוברובניק וסביבתה. תנאי המאסר לאסירים היהודים היו טובים יחסית לאלה של הסלובנים והקרואטים, אשר נאסרו בו בשל חשד לפעילות עוינת כנגד שלטונות הכיבוש האיטלקי גם בין היהודים היו כאלו שמתו כתוצאה מהתנאים הקשים במחנה וחלקם, בעלי נתינות זרה, נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
עם כניעת איטליה במלחמה ב-8 בספטמבר 1943, התמרדו האסירים והוציאו להורג את מפקד המחנה. מפקדיו האחרים הצליחו להימלט והמחנה נסגר. באותו יום טס מעל המחנה מטוס קל. הפרטיזנים היוגוסלבים סברו שזה היה מטוס תצפית ובערב יפציצו את המחנה או יפלשו הגרמנים או האוסטשים. על כן, כל האסירים הוצאו כ-2 ק"מ מהמחנה ולנו בשטח פתוח. למחרת היום אכן הגרמנים הפציצו שתי אניות שעגנו ליד האי ומטרתן של האניות הייתה לפנות את האסירים לחוף. באותו לילה, למרות הים הסוער, רוב היהודים פונו לחוף בסירות דיג מסוג "טראבאקולה". סירות אלו הביאו את האסירים לחוף סיין (Senj) וסבטיורי (Sveti Juraj).
לגרמנים ולקרואטים נודע על מנוסת היהודים, על כן חיפשו אותם באזור הנחיתה. הנמלטים נעו בלילה ועברו את הרי ולביט (Velebit) במשך ארבעה עד שישה לילות. חלקם הגיע לכפר קרסנו (Krasno) ושם אכלו את הארוחה החמה הראשונה מזה זמן רב. בגלל הים הסוער היו אסירים שלא רצו להתפנות ונשארו באי. למחרת היום פלשו הגרמנים והאוסטאשים לאי, מצאו את היהודים שנותרו באי ורצחו את כולם. היו כאלו שניסו להסתתר בבית החולים המקומי כחולים. אולם הם נתגלו שם ונרצחו או שנשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
245 מהיהודים הצעירים שניצלו מהמחנה התאגדו במסגרת גדוד הפרטיזנים "שנודע כ"גדוד ראב".
הנאצים שלטו במחנה עד 1945.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה היה האי לחלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה עד שקרואטיה זכתה לעצמאותה ב-1991.
צריפי המחנה ומתקניו נהרסו ולא נותר ממנו זכר במקום בו שכן.
בחיפוש שערך חוקר ישראלי אחר גנזך או תיעוד כל שהוא על המחנה לא נמצא דבר, למעט כתב יד של נזיר במנזר בראב. הנזיר תיאר בפרוטרוט כל אירוע בראב בין אם קשור למחנה ובין אם לא קשור.
ב-1953 הוקמה אנדרטת זיכרון באתר המחנה.
צורב
צורב הוא מכשיר לכתיבת נתונים על תקליטור, המשמש כאמצעי לאחסון נתונים בנפחים שונים, החל מ-650 מגהבייט בתקליטור CD וכלה ב-100 גיגהבייט בצורב בלו ריי. בנוסף לזאת הוא משמש בדרך כלל לקריאת נתונים גם ככונן תקליטורים או ככונן DVD. לעיתים ישנם מכשירים משולבים, שבו יש קורא מהדור הבא עם צורב מדור קודם. הצורב יכול לצרוב דיסק חדש שיהיה העתק לדיסק קיים, וכמו כן לצרוב דיסק חדש שיהיה העתק לתמונת ISO.
הצורבים הראשונים הופיעו בשוק ב-1988, אך הם היו איטיים מאוד ומחירם היה יותר מ-100,000 דולר, לכן רק חברות גדולות היו יכולות להרשות לעצמן לרכוש צורב. עם הזמן צנח מחיר הצורבים וכיום מחירם הוא כ-100 שקלים. צורבי DVD עולים מעט יותר.
עקב כך שצורבי תקליטורים משנים את צבע התקליטור ולא יוצרים בו גומות, נוצרה בעיית תאימות בין צורבים וכונני תקליטורים שנוצרו לפני שהצורב הגיע לשוק הביתי. כל הכוננים ונגני ה-DVD למיניהם שיוצרו בשנים האחרונות תומכים כבר בכל סוגי הדיסקים הצרובים.
ישנם גם סוגים שונים של צורבים המסוגלים לצרוב סוגים שונים של תקליטורים (צורבי CD, DVD, ועוד).
פעילות הצריבה יותר איטית ופחות נוחה לשימוש מאשר העתקת קבצים אל דיסק חיצוני או דיסק און קי מכיוון שהיא כרוכה בהכנות רבות, הגבלות מסוימות, שימוש בתוכנות ייעודיות ואיטיות, ובדיקות שונות כמו למשל בדיקת אימות תקינות הקבצים לאחר צריבתם. בנסיבות מסוימות הצריבה עלולה להיכשל, וכן עלולות להיווצר בעיות תאימות בקריאה של דיסק צרוב במכשירים אחרים.
בשנים הראשונות שלאחר הופעת ה-CD הייתה נפוצה תוכנת הצריבה של חברת Smart and Friendly, שגרסה שלה צורפה לצורבים רבים כתוכנת OEM. אחת מתוכנות הצריבה הידועות והנפוצות כיום היא נרו, תוכנה שהחלה דרכה כתוכנת שותפה והפכה בהמשך הדרך להיות מסחרית. בחלונות 95 שהייתה מערכת ההפעלה הראשונה של חלונות שלא נזקקה לתוכנת צריבה חיצונית, שולבה תוכנה לצריבה שהייתה מועדת לתקלות ואטית, במערכת ההפעלה חלונות XP שולב מנוע צריבה המבוסס על טכנולוגיה של חברת roxio.
מסע בין כוכבים: דורות
מסע בין כוכבים: דורות (באנגלית: Star Trek Generations) הוא סרט מדע בדיוני משנת 1994, והוא השביעי בסדרת סרטי מסע בין כוכבים. סרט זה הוא הראשון של צוות הדור הבא של האנטרפרייז. בסרט מופיעות גם כמה מהדמויות של הסדרה המקורית, בהם קפטן קירק.
הסרט זכה לכמה מועמדויות לפרסים, ביניהם שתי מועמדויות לפרס סאטורן על סרט המדע בדיוני הטוב ביותר ושחקנית המשנה הטובה ביותר (וופי גולדברג), מועמדות לפרס הוגו על העיבוד הדרמטי הטוב ביותר, ומועמדות לפרס ראזי על שחקן המשנה הגרוע ביותר (ויליאם שאטנר).
עלילה
קפטן ג'יימס טי. קירק משתתף בהשקת ספינת החלל "אנטרפרייז NCC-1701-B" החדשה, שבפיקודו של קפטן ג'ון הארימן. אולם, הספינה נשלחת למבצע הצלת פליטים אלוריאנים שנלכדים באמצעו של "סרט אנרגיה" מסתורי. בין הניצולים נמצאים ד"ר סוראן וגיינן. במהלך מבצע ההצלה, נודע כי קפטן קירק נחשב כמת.
לאחר 78 שנים, ספינת החלל "אנטרפרייז NCC-1701-D", בפיקודו של קפטן ז'אן לוק פיקארד, עונה לשדר מצוקה מתחנת תצפית סולארית. הצוות מגלה כי התחנה הותקפה, כנראה בידי הרומולאנים. אחד השורדים, ד"ר סוראן, מבקש לחזור לתחנה בתואנה של ניסוי חשוב שהוא עורך. לאחר חזרתו לתחנת המחקר, סוראן משגר טיל טריליתיום לעבר הכוכב, בכך גורם לנובה. הוא לוקח את ג'ורדי לה פורג' כבן ערובה ונמלט יחד איתו ב"ציפור טרף" קלינגונית של האחיות דוראס.
גיינן מסבירה לקפטן פיקארד כי סוראן מבקש לחזור ל"נקסוס", מקום שבו משאלותיו של אדם הופכות למציאות, וכי "סרט האנרגיה" הוא האמצעי שדרכו ניתן לעבור לאותו מישור של קיום. בעזרתו של דאטה, פיקארד מגלה כי שיגור הטיל לעבר הכוכב בידי סוראן ערער את שדה הגרביטציה המקומי, ובכך שינה את מסלולו של סרט האנרגיה. כדי לעבור בסרט האנרגיה, מיקומו של סוראן הוא בכוכב הלכת הקרוב ביותר, "ורידיאן 3".
כאשר האנטרפרייז מגיעה ל"ורידיאן 3", פיקארד משוגר אל פני הכוכב כדי לשכנע את סוראן, בעוד הצוות נתקל ב"ציפור הטרף" הקלינגונית של האחיות דוראס, שמציעות את ג'ורדי תמורת פיקארד. ג'ורדי חוזר לתפקידו בלי לדעת כי הושתל במכשיר הראיה שלו משדר. האחיות דוראס משתמשות במשדר כדי לגלות את תדר המגינים של האנטרפרייז, מתאמות את הנשק של "ציפור הטרף" ומתקיפות את האנטרפרייז, כשהטורפדו חודר מבעד למעטה המגינים. האנטרפרייז, בפיקודו של רייקר, מצליחה להשמיד את ספינת הקרב הקלינגונית, אך נאלצת להפריד את החלק הקדמי של הספינה בגלל עומס יתר במנוע הליבה האחורי. כתוצאה מכך, החלק האחורי של הספינה מתפוצץ ומשלח את החלק הקדמי לאטמוספירה של "ורידיאן 3", שנוחת נחיתת חירום על פני האדמה.
בינתיים, פיקארד מגלה שסוראן הכין נשק טריליתיום המכוון בטיימר ומוגן על ידי שדה כוח. פיקארד לא מצליח לעצור את סוראן בזמן, ולפני שהטיל גורם לכוכב להפוך לנובה, שמשמיד את הכוכב ואת האנטרפרייז, הוא נשאב לתוך ה"נקסוס". פיקארד מתעורר לתוך מציאות שהייתה עד כה חלומו: יש לו משפחה משלו. אך עד מהרה הוא מגלה את גיינן, שמאיצה בו להמשיך במשימתו. או אז הוא מוצא את קפטן קירק, שנשאב לתוך ה"נקסוס" לפני 75 שנה, ומשכנע אותו לחזור איתו ולעצור את סוראן, שכן תפקידו למען הפדרציה גדול יותר ממאוויו הפנימיים. שניהם חוזרים זמן קצר לפני שסוראן משגר את הטיל, ובשיתוף פעולה הם מצליחים להביסו, אך במחיר מותו של קפטן קירק.
לבסוף, פיקארד קובר את קירק וניצל בידי צוות הצלה יחד עם שאר חברי הצוות.
הפקה וצילום
המפיק ריק ברמן התבקש לפתח סרט בסדרת מסע בין כוכבים: הדור הבא עוד בזמן עונתה השישית של הסדרה בשנת 1993. הוצעו לו שני תסריטים: האחד של מוריס הארלי, עורך בעונה השנייה של הסדרה, והשני - הנבחר - של רונלד ד. מור ושל בראנון בראגה, שכתבו יחדיו מספר פרקים בסדרה. כבמאי נבחר דייוויד קרסון, שביים מספר פרקים בסדרה.
לנרד נימוי סירב להשתתף בסרט, ואילו דפורסט קלי רצה להשתתף אך לא יכול היה עקב בריאות לקויה. משפטי הדמויות שלהם הוכנסו לאלה של סקוטי (ג'יימס דוהן) וצ'קוב (ולטר קניג). הפקת הסרט החלה מיד בתום הסדרה, כאשר השתתפו בו אנשי ההפקה שעבדו על צילומה. במהלך הצילומים, התלבושות שמשמשות את חברי צוות האנטרפרייז הן הישנות מהסדרה וכן החדשות, שמשמשות את צוות חלל עמוק 9. הדבר מהדהד לפרקים הראשונים של מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית, בהם הצוות לובש מדים שהופיעו בפרק הפיילוט.
השחקן טים רוס, ששיחק את הקצין הטקטי טובוק במסע בין כוכבים: וויאג'ר, מופיע בסרט בהופעת אורח כניצב. בהמשך נקבע לצורך המשכיות, כי טובוק שירת בספינת החלל אקסלסיור בסרט מסע בין כוכבים 6: הארץ הלא נודעת.
תקציב והכנסות
הסרט, שנעשה בתקציב של 35 מיליון דולר, הכניס למעלה מ-75 מיליון דולר בארצות הברית ו-118 מיליון ברחבי העולם.
Love Don't Let Me Go
וידאו קליפ
הקליפ של השיר הופץ בינואר 2002 ואורכו היה 2 דקות ו-55 שניות. הקליפ הכיל הולוגרמה של גטה אך לא כלל את השתתפותו של ויליס בצורה כלשהי.
ג'ונתן הייד
חיו המוקדמים
הייד נולד בבריזביין, קווינסלנד, אוסטרליה.
קריירה
הוא הופיע בסדרות טלוויזיה וביניהן: הרפתקאות שרלוק הולמס ורציחות במידסומר.
ב-2007, שיחק בתפקיד ד"ר דורן במחזה השחף, שנכתב על ידי אנטון צ'כוב, וכן כרוזן קנט בהמלך ליר. שניהם הוצגו בהצגות בינלאומיות.
כמו כן השתתף בסדרה הבריטית ספוקס בתפקיד איליה, שר רוסי.
הוא שיחק בסדרה "הנגיף", בתפקיד אולדריץ' פאלמר, מיליארדר קשיש אשר רודף אחר חיי נצח.
חיים אישיים
הייד נשוי לסופרנו הסקוטית, איזבל ביוקנן. לזוג יש שתי בנות, אחת מהן היא השחקנית ג'ורג'יה קינג.
השירות הפדרלי לפיקוח בתחום הבריאות
השירות הפדרלי לפיקוח בתחום בריאות (בראשי תיבות: Росздравнадзор, ברוסית: Федеральная служба по надзору в сфере здравоохранения) הוא שירות פדרלי של הרשות המבצעת של הפדרציה הרוסית, המפעיל תפקידי בקרה ופיקוח בתחום שירותי הבריאות.
זהו אחד משני שירותי פיקוח פדרליים, יחד עם השירות הפדרלי למלחמה במונופולים שאין להם מדים מאושרים משלהם. השירות מהווה גוף ממשלתי שמרכז את הפיקוח והרגולציה על מוצרי מזון ותרופות לבני אדם וחיות, מוצרי קוסמטיקה, מכשור רפואי, תוצרי דם מוצרי טבק ומכשירים המקרינים גלים אלקטרו-מגנטיים ברוסיה. מקביל ל ומנהל המזון והתרופות האמריקאי FDA.
היסטוריה
הגוף הוקם לראשונה בשנת 1994 בשם הפיקוח הממלכתי לבקרה על תכשירים רפואיים וטכנולוגיה רפואית (Инспекция государственного контроля лекарственных средств и медицинской техники) של משרד הבריאות. בשנת 1998 הפכה למחלקה לביקורת מדינה על איכות, יעילות לבטיחות תכשירים רפואיים (Департамент государственного контроля качества, эффективности, безопасности лекарственных средств и медицинской техники Минздрава).
בשנת 2004 המחלקה אורגנה מחדש כשירות הפדרלי לפיקוח על הבריאות (Росздравнадзор). משנת 2007 עד 2012, נקרא בשם "השירות הפדרלי לפיקוח על בריאות ופיתוח חברתי" והיה כפוף למשרד הבריאות והפיתוח החברתי של הפדרציה הרוסית.
ב-21 בינואר 2020 הועבר לאחריות ישירה של ממשלת רוסיה, ברם בעקבות התפרצות מגפת הקורונה ברוסיה, ב-25 במרץ 2020 חזר לאחריות משרד הבריאות.
סמכויות
בהתאם לחלק 5.1.3.2 לפרק 2 של צו ממשלת הפדרציה הרוסית מיום 30 ביוני 2004, מספר 323 "אודות אישור התקנה אודות השירות הפדרלי לפיקוח על בריאות":
בן ציון גיני
בן ציון גיני (1869–1945 ט"ו בסיוון תש"ה) היה מהנדס העיר הראשון של ירושלים ויפו בסוף התקופה העות'מאנית ותחילת המנדט הבריטי.
חייו
בן ציון גיני נולד באיזמיר, האימפריה העות'מאנית ב-1869. בהיותו נער מחונן, נישלח על ידי חברת "כל ישראל חברים" (אליאנס) ללמוד בפריז הנדסת מכונות. ב-1890, עם סיום לימודיו נשא לאישה את קלמנטין לבית קראונז'-אנגלמן ילידת מץ, צרפת ויחד עלו לירושלים. הוא כיהן כמורה בבית הספר למלאכה של חברת כי"ח. בהמשך, נסע ללונדון ולפריז כדי ללמוד הנדסת בניין וכשחזר תכנן יחד עם המהנדס יצחק רייטן את המזרקה החשמלית בירושלים לכבוד יובל שלטונו של הסולטאן עבדול חמיד השני.
בנוסף לפעולו בתחום ההנדסי היה בעל ידע רב בתחום הרפואה הטבעונית, כתב מאמרים לג'ואיש כרוניקל (בהם מאמר אודות פתיחת קו הרכבת מיפו לירושלים ב-8 בספטמבר 1905).
מהנדס העיר יפו
ב-1910, לאחר שובו ארצה התמנה למהנדס העיר יפו ובמסגרת תפקידו פיתח בעיר רשת כבישים ותכנן בניינים רבים בתל אביב וביפו ובהם מסגד חסן בק, בניין הבנק האנגלו-מצרי ובית הפוטוגרפיה של אברהם סוסקין ברח' הרצל פינת רח' בית הבד. כמו כן תכנן את בית העירייה בעזה וכן תכנן תוכנית תעבורתית לעיר.
מהנדס העיר ירושלים
ב-1917 הזמין אותו לירושלים ראש העירייה חוסיין אל-חוסייני, ומינה אותו למהנדס העיר הראשון של ירושלים. בתפקידו זה תחת השלטון העות'מאני הוא נקרא בין השאר לבנות ביצורים עבור הצבא העות'מאני. גיני היה בין מקבלי פניו של הגנרל אלנבי עם כניסתו לירושלים, ותחת שלטון המנדט הבריטי המשיך את תפקידו כמהנדס העיר והכין עבורה תוכנית בניין עיר ראשונה. הוא תכנן וניהל את שיפוצם של מבנים המקודשים לשלוש הדתות בהם מסגד כיפת הסלע, מערת המכפלה וכנסיית הקבר וסייע בקליטת אנשי מקצוע בתחום התכנון והבניה שעלו מארצות אירופה. בין הבניינים הרבים שתכנן ובנה בירושלים בית החולים למחלות עיניים סנט ג'ון, בניין קולנוע ציון, ישיבת פורת יוסף וישיבת חיי עולם, בית מושב הזקנים והזקנות הספרדי, מלון סן רמו ובתים ברח' המלך ג'ורג'. ב-1926 התפטר מתפקידו מטעמי בריאות. גם לאחר שעזב את משרתו הציבורית פעל למען המשך הבניה בירושלים.
משפחתו
בין נכדיו: האדריכלים גבריאל פרץ ואריה גיני, התעשיין אבנר פרץ ויואב גינאי.
ג'ניפר קפריאטי
ג'ניפר מרי קפריאטי (באנגלית: Jennifer Marie Capriati; נולדה ב-29 במרץ 1976, ניו יורק) היא שחקנית טניס אמריקנית, לשעבר המדורגת מס' 1 בדירוג העולמי לנשים ואלופת שלושה טורנירי גראנד סלאם, נוסף על זכייה במדליית זהב אולימפית בטניס באולימפיאדת ברצלונה (1992).
קפריאטי נחשבת לאחת משחקניות הטניס המובילות והטובות של תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 ותחילת שנות ה-2000.
במהלך הקריירה זכתה קפריאטי ב-14 תוארי יחידות ותואר אחד בזוגות.
נעוריה
קפריאטי החלה לשחק טניס כשהייתה בת 4 בלבד, ואומנה במהלך שנות ילדותה על ידי אביה החורג, סטפנו קפריאטי, שהיה מאמן טניס והמשיך לאמן את ביתו לאורך כל שנות פעילותה. בשנת 1986, כשהיה ברור לאב המשפחה כי ביתו ניחנה בכישרון משחק פנומנלי, עברה המשפחה לפלורידה, שם החלה ג'ניפר להתאמן עם אביה של כריס אוורט, ג'ימי אוורט.
קריירה מוקדמת
בשנת 1989, הפכה קפריאטי לאלופת הנערות הצעירה ביותר באליפות צרפת הפתוחה, כשהיא מנצחת את האליפות בגיל 13 בלבד (השיא נשבר כמה שנים מאוחר יותר בידי מרטינה הינגיס, שניצחה את התחרות בגיל 12). קפריאטי המשיכה במסע הניצחונות בסבב הנערות כאשר ניצחה את טורניר הנערות באליפות ארצות הברית הפתוחה ואת טורניר הזוגות לנערות באליפות ארצות הברית הפתוחה ואליפות וימבלדון.
קפריאטי החלה את דרכה בסבב המקצועני בשנת 1990, כמה שבועות בלבד לפני יום הולדתה ה14. היא הפכה לשחקנית הצעירה ביותר להעפיל לגמר טורניר כאשר הגיעה לגמר טורניר "בוקה ראטון" שנערך בפלורידה. בגמר הטורניר הפסידה 6:4 7:5 לגבריאלה סבטיני. בהמשך הפכה קפריאטי לשחקנית הצעירה ביותר המעפילה לחצי הגמר באליפות צרפת הפתוחה, אך הפסידה לאלופת הטורניר מוניקה סלש. בהמשך השנה הגיעה קפריאטי לשמינית הגמר באליפות וימבלדון ואליפות ארצות הברית הפתוחה וזכתה בתוארה הראשון בקריירה בסאן חואן, פוארטו ריקו. את שנת 1990 סיימה ג'ניפר במקום השמיני בעולם.
בשנת 1991 המשיכה קפריאטי לשבור שיאים כשהגיעה לחצי הגמר בארצות הברית ובאליפות וימבלדון, והפכה לשחקנית הצעירה ביותר להעפיל לחצי הגמר באנגליה, תוך כדי שהיא מדיחה ברבע הגמר את מרטינה נברטילובה ומנחילה לנברטילובה את ההפסד המוקדם ביותר בווימבלדון מזה 14 שנים. בהמשך השנה ניצחה קפריאטי עוד שני תוארי יחידות.
הרגע הגדול בקריירה הצעירה כל כך של קפריאטי הגיע באולימפיאדת ברצלונה כאשר זכתה במדליית הזהב לאחר ניצחון בגמר על שטפי גראף 6:4 6:3 3:6.
בעיות אישיות
למרות ההישג האולימפי והשיאים שנשברו על ידי קפריאטי, ההתמודדות עם הלחץ שהופעל בשלב כה מוקדם על הנערה הצעירה הביאה להתפוגגות הרצון לנצח וחדוות המשחק של ג'ניפר, והתוצאות החלו להתדרדר בהתאם. שנת 1993 הנחילה לה הפסדים מאכזבים במיוחד ובהמשך היא הפסיקה את השתתפותה בסבב המקצועני על מנת לסיים את לימודי התיכון. במהרה הסתבכה הצעירה המוכשרת בפרשיות של גנבה מחנויות ומעצר בעקבות שימוש במריחואנה. בסוף 1994 היא חזרה לסבב והפסידה במשחק היחיד שהשתתפה בו. הדבר הוביל לפרישה זמנית מהסבב למשך 15 חודשים שכללו את כל שנת 1995.
קריירה מאוחרת
בחזרתה לסבב המקצועני בשנת 1996, נחלה קפריאטי הפסדים צורמים ולא הצליחה לשחזר את יכולתה מהשנים 1990 - 1992. היה נדמה לקהל אוהדיה של ג'ניפר כי היא אינה מסוגלת לשוב ולהציג את אותה היכולת שהצעידה אותה לשבירת השיאים ולניצחונות בטורנירים השונים בתחילת העשור. בשנים 1996 - 1999 התדרדרה קפריאטי בדירוג העולמי אל שולי המאיה הראשונה.
בשנת 1999 הצליחה קפריאטי לנצח את הטורניר הראשון שלה מזה 6 שנים בשטרסבורג. בשנת 2000 עשתה צעד נוסף בדרך חזרה לטופ העולמי כאשר הגיעה לחצי גמר אליפות אוסטרליה הפתוחה, והפסידה לבת ארצה לינדזי דבנפורט. בשנת 2001, משולי הצמרת העולמית, הצליחה קפריאטי לנצח את אליפות אוסטרליה הפתוחה כשבדרך היא מנצחת את מוניקה סלש, לינדזי דבנפורט ובגמר מנצחת בשתי מערכות קלות את המדורגת הראשונה בעולם דאז, מרטינה הינגיס בתוצאה 6:4 6:3. בגמר טורניר מיאמי הפסידה לוונוס ויליאמס, 6:7 1:6 6:4 לאחר שלא הצליחה לנצח 8 נק' משחק. בהמשך השנה ניצחה קפריאטי את אליפות צרפת הפתוחה וחלפה על פני סרינה ויליאמס ומרטינה הינגיס כדי לרשום את אחת ההופעות המרשימות אי פעם בגמר גראנד סלאם: מול קים קלייסטרס הבלגית הפסידה קפריאטי את המע' הראשונה 6:1, אך ניצחה את השנייה 6:4 ואת השלישית בתוצאה 12:10. קפריאטי טיפסה למקום הראשון בעולם בדירוג העולמי ואוהדי הטניס ברחבי העולם הופתעו לראות את קפריאטי חוזרת אל צמרת הטניס הנשי לאחר ההתדרדרות התהומית שחוותה באמצע שנות ה-90. המסע המופלא של קפריאטי, שקיוותה להשלים גראנד סלאם שנתי הופסק בחצי הגמר בווימבלדון על ידי ז'וסטין הנין.
בשנת 2002 הגנה קפריאטי על תארה באליפות אוסטרליה הפתוחה לאחר שבגמר הטורניר ניצחה בשנה השנייה ברציפות את מרטינה הינגיס. אף על פי שהייתה בפיגור מערכה ובפיגור 4:0 במערכה השנייה, ניצחה את משחק הגמר בתוצאה 4:6 7:6 6:2 לאחר שהצילה 4 נק' אליפות לזכות הינגיס ובכך שברה שיא נוסף, המס' הרב ביותר של נק' אליפות שהוצלו במשחק גמר גראנד סלאם. המשך שנת 2002 הייתה נתונה כולה לשליטה החדשה בטניס הנשים, סרינה ויליאמס. ג'ניפר קפריאטי נדחקה על ידי האחיות ויליאמס והצרפתיה אמלי מאורסמו אל שולי העשיריה הראשונה ולא זכתה להשגים משמעותיים בשנה זו ובתחילת 2003. מאז השתלטות האחיות ויליאמס על סבב הנשים, לא חזרה קפריאטי להוות גורם מכריע בצמרת העולמית ואת מקומה תפסו שחקניות אחרות דוגמת קים קלייסטרס, אמלי מאורסמו, ילנה דמנטייבה ומריה שראפובה. מסוף שנת 2004 לא חזרה ג'ניפר אל הסבב המקצועני והחלה לסבול מפציעות חוזרות ונשנות בנוסף לעליה במשקל.
הכישלונות הביתיים
מכל הפסדיה הצורמים ביותר של ג'ניפר קפריאטי, הזכורים ביותר הם הפסדיה החוזרים ונשנים מול הקהל הביתי באליפות ארצות הברית הפתוחה. 3 פעמים הגיעה קפריאטי לשובר שיויון במערכה המכרעת בחצי הגמר ולא הצליחה להעפיל לגמר הטורניר. בשנת 1991 הפסידה למוניקה סלש 7:6 במערכה השלישית, ב-2003 הפסידה לאחר מותחן לז'וסטין הנין מבלגיה (לאחר שכבר הובילה 5:2 במערכה השנייה ו-5:3 במערכה השלישית והייתה רחוקה מרחק 2 נק' מניצחון כ-11 פעמים במהלך המשחק) במשחק שנמשך אל תוך הלילה, ובשנת 2004 הפסידה לילנה דמנטייבה מרוסיה במשחק ארוך במיוחד (לאחר ששברה את דמנטייבה 4 פעמים במהלך המערכה האחרונה והגישה פעמיים לניצחון). בשנת 2001 הפסידה בחצי הגמר לוונוס ויליאמס בשתי מערכות. העובדה שקפריאטי הייתה כל כך קרובה לניצחון בכל אחד מהפסדיה, תחושת ההחמצה ושיברון הלב שגרמו ההפסדים לאוהדיה, הפכו את משחקיה באליפות ארצות הברית לזיכרון מר.
סגנון המשחק
ג'ניפר קפריאטי הביאה סגנון משחק חדש לטניס הנשים, עד לרמה שנקודות ומהלכים מסוימים נקראו "נקודות/מהלכי ג'ניפר קפריאטי". השילוב שבין העוצמה האדירה שסיפקה חבטת כף היד שלה למשחק סבלני וכוחני מהקו האחורי הניבו לקפריאטי יתרון רב על פני יריבותיה. אף על פי שרוב משחקה נוהל מהקו האחורי, ידעה קפריאטי לעלות ולנצח נקודות מהרשת. סגנון המשחק העיקש שלה יצר לה תדמית של פייטרית עקשנית שיודעת לחזור מפיגורים רבים ולנצח משחקים שנראים אבודים. קפריאטי משתייכת לקבוצה המכונה "שחקניות כח".
חייה האישיים
קפריאטי הודיעה שבשנים 2003 - 2009 היא הייתה בת זוגו של דייל דה-בון, שחקן פורנו.
ב-27 ביוני 2010 אושפזה קפריאטי בבית חולים בפלורידה, בשל מנת יתר של תרופות מרשם שלקחה. משפחתה הכחישה שהיא ניסתה להתאבד.
טרנסמדיה
טרנסמדיה הוא מונח אשר מתאר יצירת סיפור תוך שימוש ביותר מפלטפורמת תקשורת אחת.
הכוונה למשל לסיפור אשר מסופר בו זמנית דרך סרטי קולנוע, אתרי אינטרנט, משחקי מחשב וסדרות טלוויזיה. הסיפור יכול להיות מסופר בכמה שלבים אשר לעיתים נגישים לקהל בו זמנית ולעיתים נבנים לאורך זמן. על מנת לקבל את התמונה המלאה על העולם או על חיי הדמויות הקהל חייב לעקוב אחרי הנרטיב לאורך פלטפורמות שונות.
תיאור
בטרנסמדיה, להבדיל משיווק של מוצר בצורות מדיה שונות בו זמנית, נוצר נרטיב אחיד שבו כל פיסת מידע מעשירה את המידע שנצבר לפני כן. לעומת זאת בשיווק מסורתי יותר בו עבור סדרת טלוויזיה, למשל, נוצר אתר אינטרנט אשר שם ניתן להוריד תמונות או קטעי קול מהסדרה. במקרה כזה האתר לא מוסיף לנרטיב הקיים, בעוד שבמידה שהיה מדובר בטרנסמדיה האתר היה מציע סצנות מהסדרה אשר לא שודרו בטלוויזיה ומרחיבות את עולם הסדרה. או כדוגמת יצירת משחק מחשב אשר משלים או מרחיב סיפור אשר סופר בסרט קולנוע.
החלק העיקרי בטרנסמדיה הוא שיתוף הצופה בצורה פעילה. הצופה הופך למקור תוכן לכן ישנה חשיבות לסוג המדיה אשר בה נעשה שימוש ולא רק לתוכן עצמו. דוגמה לפרויקט טרנסמדיה היא יצירתו של טים קרינג, Conspiracy for Good. התחלת הפרויקט הייתה במשחק ולאחר מכן היו אירועים לקהל במיקומים פיזיים כגון רחובות לונדון, כאשר המשתתפים עשו שימוש נרחב במכשירי סלולר כחלק מהפעילות. המטרה הייתה לגרום לקהל ללכת אחרי התוכן ולהיות אקטיביים לניסיון למצוא את החלק הבא בפאזל של הסיפור.
התאוריה של ג'נקינס
על פי החוקר הנרי ג'נקינס פרויקטים של טרנסמדיה מוצלחים חלקית מפני שהם מערבים את הקהל ומאפשרים לו לקחת חלק פעיל ביצירת הנרטיב.
אולם, בו זמנית ג'נקינס טוען שקשה לעקוב אחרי השינויים הדינמיים של הטכנולוגיה ושל התרבות ולכן לא מנסה לעשות זאת. כתיבת מחקר תיארך זמן רב ולא ניתן לעקוב אחר השינויים הרבים והדימויים לאורך הכתיבה ולכן מאמין באיחוד. מאחד את התרבות הפופולרית האמריקאית וההשפעה על יחסי קהל- מפיק תוכן- תוכן (הסיפור עצמו) דרך מספר נקודות מבט:
ההתלכדות נעשית בשלוש דרכים שונות:
מאחזים
להלן רשימת המאחזים ביהודה ושומרון, מצפון לדרום, על פי האזור בו הם נמצאים ויישוב-האם שלהם, שלרוב מספק להם שירותים מנהליים.
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 0.5em;">
__תוכן__
פוטורוסקופ
פארק פוטורוסקופ (בצרפתית: Le Parc du Futuroscope) הוא פארק שעשועים בנושא מולטימדיה, טכניקות ייצור סרטים, אור-קול, ורובוטיקה עתידית. הפארק ממוקם במחוז ויין כ-10 ק"מ צפונית לעיר פואטייה שבצרפת.
בפארק בקרו 1.8 מיליון מבקרים בשנת 2010, ומעל 40 מיליון ממועד הפתיחה של הפארק ב-1987.
היסטוריה
בתחילת שנות השמונים, החליטה הוועידה הכללית של מחוז ויין להקים פארק שעשועים בנושא מולטימדיה וב-11 בדצמבר 1984 הונחה אבן פינה לפארק.
הפארק נפתח לציבור ב-31 במאי 1987 עם שתי אטרקציות עיקריות ה-Kinémax (קינמקס) ו-le Pavillon du Futuroscope (שדרת הפוטורוסקופ). עד סוף שנות השמונים נפתחים אולם הקולנוע הדינמי הראשון, הקרנת סרט תלת-ממד, אולם 360° כאשר הפארק פתוח רק בתקופת הקיץ.
בתחילת שנות התשעים, פארק השעשועים יחד עם התעשייה הטכנולוגית שהתפתחה לצידה התחילו לייצר הסרטים בצורה עצמאית. כאשר ב-1990 הם יצרו את הסרט ב-360° הראשון, וב-1992 את הסרט התלת־ממד הראשון. במקביל המשיך הפארק להתפתח וב-1991 הגיע המבקר המיליון, בעקבות הגידול בכמות התיירים והאטרקציות הפארק נפתח כל השנה.
ב-1996 נפתח אולם ה-IMAX תלת מימד ועד לסוף האלף המשיך הפארק לפתח אטרקציות מולטימדיה שבקדמת תעשיית הסרטים. בשנת 2000 נפתחה תחנת רכבת בצמוד לפארק והנגישות לפארק גדלה. באותה שנה נפתח אולם IMAX תלת־ממדי דינמי (מכונה גם ארבע ממדי).
נינג'אטו
לפי מאסאקי האצומי, הסוֹקֶה (ראש ארגון או שיטה) של ארגון בוג'ינקאן, חרבות אלו השתנו בצורה ובגודל. לרוב הן היו קצרות בהרבה מהקטאנה הקלאסית שבה השתמשו הסמוראים של יפן הפאודלית. הנינג'אטו היא חרב ישרה, אך רק ביחס לרוב חרבות התקופה, שהיו מעוקלות הרבה יותר, ולחרב הנינג'אטו עדיין יש עיקול מסוים. בנוסף, לפני תקופת מייג'י היו תקנות מחמירות בנוגע לצורת הניצב של החרב. לפי תקנות אלו, אסור היה לצובה (מגן היד בניצב) של חרב להיות בעל צורה מרובעת. אף על פי שהנינג'ות פעלו לרוב מחוץ למסגרת החוק, אין סיבה להאמין שהם השתמשו בצובה מרובעת מכיוון שמעשה זה ימשוך אליהם תשומת לב ויחשוף את זהותם.
ארגון בוג'ין קאן מכיל כרגע רק בית ספר אחד שעדיין מתאמן בנינג'אטו, הנקרא טוֹגָקוּרֶה ריוּ. החרב בה הם משתמשים היא הפופולרית ביותר, חרב באורך ואקיזאשי המותאמת בתוך קוֹשירֶה (מידות) של קטאנה.
אף כי החרב הישרה ובעלת הניצב המרובע לא הייתה בשימוש הנינג'ות ביפן הפאודלית, היא זכתה לפופולריות עצומה בהוליווד ומוצגת בסרטי הקולנוע כחרב העיקרית שבה משתמשים הנינג'ות. ברוב הגרסאות של צבי הנינג'ה, הצב לאונרדו חמוש בזוג חרבות נינג'אטו ישרות, ורק במיעוטן בחרבות קטאנה מעוקלות.
ג'רמי לאמב
קריירת תיכונים ומכללות
לאמב נולד בעיירה הנריקו אשר בווירג'יניה, ולמד בבית ספר תיכון בנורקרוס שבג'ורג'יה. בשנתו האחרונה בתיכון הוביל את קבוצת הכדורסל שלה לשלב רבע גמר אליפות התיכונים של ג'ורג'יה, עם ממוצע של כ-20 נקודות למשחק.
בשנת 2010 החל ללמוד באוניברסיטת קונטיקט, ולשחק בקבוצת הכדורסל שלה, ה"האסקיז", תחת המאמן חבר היכל התהילה ג'ים קלהון. בעונתו הראשונה בקונטיקט קלע 11.1 נקודות למשחק, ולאורך טורניר אליפות המכללות אף שיפר את תפוקתו ל-16.2 נקודות למשחק. לצד כוכב הקבוצה, ה קמבה ווקר, עזר לאמב לקבוצתו לזכות באליפות המכללות בפעם השלישית בתולדותיה, לאחר שגברה על אוניברסיטת באטלר במשחק הגמר, בתוצאה 53–41. בעונתו השנייה היה הקולע המוביל של ההאסקיז, עם 17.7 נקודות למשחק, אך על אף הציפיות הגבוהות מהקבוצה, אשר שיחקו בה גם הרכז שבאז נייפיר והסנטר אנדרה דראמונד, הודחה הקבוצה כבר בשלב הראשון של טורניר המכללות. בסיום אותה עונה הודיע לאמב כי החליט להעמיד את עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA, לאחר שנתיים בלבד בקונטיקט.
אוקלהומה סיטי ת'אנדר
בדראפט ה-NBA 2012 נלקח לאמב בבחירה ה-12 על ידי יוסטון רוקטס, אשר שלחה אותו בטרייד לפני תחילת העונה לאוקלהומה סיטי ת'אנדר, יחד עם קווין מרטין, בתמורה לג'יימס הארדן ושלושה שחקנים נוספים. בעונתו הראשונה ב-NBA שותף לאמב ב-23 משחקים בלבד, ונשלח מספר פעמים לשחק בקבוצת הפיתוח של הת'אנדר, טלסה 66', בה שיחק 21 משחקים וקלע 21.0 נקודות בממוצע למשחק. בעונתו השנייה קיבל דקות משחק מרובות יותר בת'אנדר כששימש כמחליפו מהספסל של תאבו ספולושה, וקלע 8.5 נקודות למשחק. בפלייאוף של אותה עונה גברו הת'אנדר על ממפיס גריזליס ולוס אנג'לס קליפרס בשני השלבים הראשונים, אך הפסידו לסן אנטוניו ספרס בגמר המערב. בעונת, על אף שרשמה מאזן חיובי 45–37 (54.9%), לא העפילה הקבוצה לפלייאוף ה-NBA בשל חוזקן של קבוצות האזור המערבי.
שארלוט הורנטס
לקראת עונת, לאחר 3 עונות באוקלהומה, נשלח לאמב בטרייד לשארלוט הורנטס בתמורה ללוק רידנאוור ובחירת דראפט עתידית. ב-2 בנובמבר 2015 חתם על הארכת חוזה בשארלוט (שנכנסה לתוקף בעונת ) ל-3 עונות עבור כ-21 מיליון דולר. בשלוש עונותיו הראשונות עם ההורנטס שימש כשחקן ספסל וקלע כ-10.7 נקודות בממוצע למשחק, ובעונת הוצב על ידי המאמן הנכנס ג'יימס בורגו כקלע הפותח של הקבוצה, והציג יכולת מצוינת עם 15.3 נקודות למשחק.
אינדיאנה פייסרס
ביולי 2019 חתם לאמב על חוזה ל-3 עונות באינדיאנה פייסרס, עבור כ-31.5 מיליון דולר. במהלך משחק מול טורונטו ראפטורס בפברואר 2020 נפצע ברגלו השמאלית בעת ניסיון הטבעה במתפרצת; לאחר המשחק התברר שלאמב סובל מקרע ברצועה הצולבת הקדמית, קרע במניסקוס הצדי ושבר בעצם הירך. לאחר גילוי חומרת הפציעה, עדכנו הפייסרס כי לאמב ייעדר עד לסיום, לכל הפחות.
דוקי דרור
דוקי (צדוק) דרור (נולד ב-28 בספטמבר 1963) הוא במאי קולנוע, תסריטאי, מפיק ויוצר דוקומנטרי, זוכה פרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2020. סרטיו של דרור עוסקים במגוון רחב של תמות חברתיות, תרבותיות והיסטוריות. חבר דירקטוריון בתל"י. בעל חברת ההפקות "זייגוט פילמס".
ביוגרפיה
דרור נולד בתל אביב. משפחתו עלתה מעיראק בשנות החמישים של המאה ה-20 בשמה המקורי "דרוויש", אך שם זה עוברת ל"דרור" על מנת להקל על השתלבותם בישראל.
דרור למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס והוא בוגר החוג לקולנוע בקולומביה קולג' שיקגו. סרט הגמר שלו, (1993) Sentenced to Learn, על אסירי עולם המלמדים אסירים אנאלפביתים בכלא, הוקרן במרכז פומפידו בפריז במסגרת רטרוספקטיבה של הקולנוע התיעודי האמריקאי.
בתום לימודיו, חזר דרור לישראל והחל לעסוק בזהויות של החברה הישראלית. בסרטיו הראשונים, דרור ניסה לחקור ולהגדיר את חוויית הזהות של דור שני מזרחי. ביומנו האישי "פנטסיה שלי" (2000) המתרחש במפעל החנוכיות המשפחתי בין שתי מלחמות המפרץ, הוא מתעמת עם אביו, אסיר ציון שנכלא 5 שנים בעיראק והחליט למחוק את עברו. ב"טקאסים" (1999) שצולם בקהיר וב"קפה נח" (1996) שצולם בשכונת התקווה, דרור חושף את מורשת המוזיקה הערבית הקלאסית שהביאו העולים מעיראק ומצרים. יחד עם העיסוק הקולנועי בתרבות וההיסטוריה היהודית-ערבית, דרור יצר סרטים שבמרכזן גיבורים מקצוותיה של החברה הישראלית. את חייה הביזאריים של אלופת חידוני רדיו תיעד בסרט "חולת רדיו" ששודר לראשונה בשידורי קשת. את סיפורם של שני מפוטרי מפעל טקסטיל בדימונה הביא בסרטו "שתי וערב" (1997). "אדום, שחור, כחולבן" (1998) הביא את סיפורה של להקת הפאנק-רוק-טראש Ausweis, ואת סצנת האמנות המבעבעת של עולים רוסים צעירים בשכונת פלורנטין.
הסכסוך הישראלי-פלסטיני החל להיכנס לעבודותיו של דוקי דרור ב-1998, אז יצר במשותף עם הבמאי הפלסטיני רשיד משהראווי את "Stress" – סרט דוקו-ניסיוני בשני חלקים המנסה להעביר את תחושת המתח מעתיד מבשר אלימות בשני הצדדים לסכסוך. בחלקו השני, "יום רגיל" דרור הציב מצלמה נסתרת שתיעדה את שיחותיו של נהג מונית ירושלמי עם נוסעים אקראיים שנאספו ביום אחד ונערכו במקביל לסיטואציות משיגרת יומו של כתב רדיו לענייני פלילים (חיים ריבלין). הפרויקט היה קופרודוקציה ישראלית-פלסטינית ראשונה, פרי יוזמה של ממשלת נורווגיה ומרכז פרס לשלום.
בשנת 2002 יצא סרטו "השכן של ישו" Raging Dove - המביא את סיפורו של אלוף העולם באיגרוף ג'והר אבו לאשין. הסרט זכה בפרסים רבים, ביניהם הפרס הראשון בפסטיבל דוקאביב והפך לאחד הסרטים התיעודיים הישראלים הראשונים שזכו להפצה בינלאומית נרחבת. ב-2003 יזם, כתב והפיק את הסרט "פארדיס גן עדן אבוד" סרטה הראשון של הבמאית אבתיסאם מראענה שזכה בפרס השני בדוקאביב. סרטו המשותף עם שלומי שיר "ימים עליזים, מר קורטיזון" (2004), הביא תיעוד אישי מטלטל של חולה סרטן הנאבק על חייו עד יומו האחרון. הסרט זכה, בין היתר, בפרס הקהל בפסטיבל הקולנוע התיעודי של סיאול EBS International Documentary Festival ובפרס גנדי בדוקומנטה של מדריד.
חוויית ההגירה, העקירה והזרות שניכרים ברוב סרטיו של דרור, קיבלו כיוון נוסף, כשמצלמתו תיעדה משוררת ישראלית צעירה ממוצא ווייטנאמי בשם ואן נויין. "המסע של ואן" (2005) אשר פתח את פסטיבל הקולנוע התיעודי בסיאול, הביא את סיפורה של ואן ומשפחתה, שהגיעו לישראל בשנות השבעים כפליטים. הסרט השתתף בעשרות פסטיבלים, ביניהם פסטיבל ירושלים ופסטיבל אידפא. דמות ה"אחר" ניבטת גם בסרט "הלוך חזור" (2007) Side Walk, מעין קולאז' תיעודי המנסה להעביר את חוויית הילדות העוברת בדרך בין הבית לבית הספר. הסרט הוקרן לראשונה בדוקאביב שם זכה בפרס הצילום. בסרט "מעבר לנהר" (2009) המשיך דרור לעסוק בדמות הגיבור-בעל-כורחו, משה רחמים, מראשוני העולים מאתיופיה, במאבקו נגד התפשטות מחלת האיידס בקהילה.
עם יציאת "מנדלסון, חזיונות בלתי פוסקים" (2011) דרור החל להביא לסרטיו גם דמויות היסטוריות. הוא גילה את סיפורו של אחד מחשובי הארכיטקטורה המודרנית, האדריכל הגרמני-יהודי אריך מנדלסון, אותו עיבד לסרט בז'אנר מעורב. הסרט זכה לפרסים שונים וביניהם, פרס סרט האמנות הטוב ביותר לשנת 2012 בפסטיבל FILAF בצרפת. על הסרט עבד דרור במשך שבע שנים והוא צולם בפולין, גרמניה, בריטניה, ישראל וארצות הברית.
ב-2013 שיתף דרור פעולה עם הבמאי חן שלח עם יצירת הסרט "פוטונובלה", על ילדותו של שלח בקיבוץ מזרע. דרור ערך את הסרט והשתתף בכתיבת התסריט. בסוף אותה שנה, יצא סרטו "צל בבגדד" (2013) העוקב אחר הקשר בין העיתונאית הישראלית לינדה מנוחין עבדל עזיז ועיתונאי עיראקי המנסה לסייע לה בחיפושה אחר אביה שנעלם בבגדד. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים חיפה והיה בין הגורמים שהובילו לעניין ציבורי בסיפור היעלמותם של קהילות יהודי ערב. הסרט הוקרן גם בספריית הקונגרס האמריקאי בוושינגטון עם פתיחת תערוכת הארכיון היהודי-עיראקי ב.
שיתוף הפעולה של דרור עם חן שלח המשיך עם הסרט "האויבת שלי, השותפה שלי" (2014) אותו ביימו במשותף. הסרט מספר על שתי נשים, ישראלית ופלסטינית המחליטות שהדרך להגשמת עצמאותן היא הקמת עסק משותף. הסרט זכה בפרס הראשון לסרט תיעודי Golden Panda Award בפסטיבל הסרטים סצ'ואן בסין. שנתיים לאחר מכן, דרור הפיק וערך את סרטו של חן שלח "חזיר בארץ הקודש" (2016) על המאבק בין הזהות החילונית לבין הזהות הדתית, דרך סיפור תעשיית בשר החזיר בישראל. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים חיפה 2016.
על רקע עלייתו המטאורית של דונלד טראמפ והצהרותיו "לסגור את האינטרנט כדי למנוע פעילות ISIS" יצא סרטו של דרור "אל תוך הרשת האפלה" (2016, במאי שותף: צחי שיף). באנלוגיה לספרו העתידני של ג'ורג' אורוול "1984", הסרט בוחן את המשמעויות מרחיקות הלכת של העדר פרטיות בתקופה בה חיי האזרחים חשופים לחלוטין לניצול של השלטון ושל תאגידי הענק. במקביל, הסרט מביא את התפתחותה של הרשת האפלה כפלטפורמה אנונימית אלטרנטיבית לאינטרנט הפתוח ואת המערכות המקבילות: הביטקוין והבלוקצ'יין - כלים טכנולוגיים מהפכניים אותם מובילים קריפטואנרכיסטים כמענה למערכות השלטון הקיימות. הסרט סוקר גם את סכנותיה של הרשת האפלה על שוקי הסמים, הנשק והפדופליה שפועלים בה, ואת דמותו של רוס אולבריכט שהורשע ונידון למאסר עולם על הפעלת אחד משוקי הסמים הגדולים ברשת האפלה Silk Road. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2016 משם המשיך לפסטיבלים רבים בעולם.
ב 2019 הוקרן בבכורה בפסטיבל דוקאביב, סרטו "אין אריות בתל אביב", המגולל את סיפורו של גן החיות בתל אביב במקביל לסיפורו של מקים הגן, הרב מרדכי שורנשטיין. הסרט זכה בפרס התחקיר הטוב ביותר.
ב 2020 הוקרנו בבכורה בפסטיבל דוקאביב, שני פרקים מסדרה בת חמישה פרקים בבימויו, "לבנון". היה זה תיעוד של המלחמות בלבנון לצד ההחלטות הפוליטיות והצבאיות, החל מראשית שנות ה-70. הסדרה הופקה עבור כאן11 תאגיד השידור הישראלי, WDR גרמניה ו-ARTE צרפת-גרמניה. הסדרה זכתה בשישה פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2020 וכן בפרס הסדרה התיעודית הטובה ביותר והתחקיר הטוב ביותר לשנת 2020 בתחרות הפורום הדוקומנטרי בישראל.
לאחר תחקיר וצילומים שארכו כשלוש שנים, עלתה במרץ 2022 ב"כאן 11" סדרת התעודה "נבואת קסנדרה" החושפת לראשונה את מאחורי הקלעים של המלחמה הכלכלית אותה ניהלו המוסד והמנהל לאכיפת סמים (DEA) נגד רשת הלבנת הכספים והסחר בסמים של חזבאללה ואיראן.
ב-2023 החלה משודרת הסדרה "מדורות השבטים" בכאן 11 שיצר דרור חד עם נפתלי גליקסברג, הסוקרת אירועים מכוננים שעברה החברה הישראלית בשלושים השנים האחרונות מנקודות מבט אישיות של אישים ישראלים, שנבחרו כנציגם של השבטים הישראלים השונים.
רודי פרננדס
רודולפו "רודי" פרננדס פארס (בספרדית: Rodolfo "Rudy" Fernández Farrés; נולד ב-4 באפריל 1985 בפלמה דה מיורקה) הוא כדורסלן ספרדי, המשחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד בקבוצת ריאל מדריד מליגת העל הספרדית והיורוליג.
קריירת מועדונים
פרננדס נולד בפלמה דה מיורקה. הוריו היו בעברם כדורסלנים ששיחקו בליגת העל הספרדית. הוא אהב כדורסל כבר בילדותו, בעיקר בשל עובדת קידום הכדורסל בעיר בדאלונה. הליכתו לשחק בחובנטוד בדאלונה הייתה מפתיעה, בשל העובדה שקיבל הצעה מברצלונה המשתלמת יותר מבחינה כלכלית, ואחותו מרתה שיחקה בעברה בקבוצה ואף בליגת ה-WNBA.
פרננדס התחיל את הקריירה המקצוענית שלו בשנת 2001 בקבוצת חובנטוד בדאלונה הספרדית, בגיל 16. בשנת 2004 הוא זכה בתואר ה-MVP של גביע המלך הספרדי. בעונת הוא זכה עם בדאלונה בגביע היורוקאפ, ואף זכה בתואר ה-MVP בפיינל פור של המפעל. בעונה זו הוא זכה עם בדאלונה גם באליפות הליגה הקטלאנית. בעונת פרננדס זכה בתואר הכוכב העולה של היורוליג.
ביולי 2007 פרננדס חתם על הארכת חוזהו בבדאלונה עד שנת 2011.
בעונת פרננדס זכה עם חובנטוד בדאלונה בגביע היול"ב, ואף השלים עימה טרבל מאחר שזכתה הקבוצה גם בגביע המלך הספרדי ואליפות הליגה הקטלאנית. הוא זכה גם בשלושה תארים אישיים בעונה זו: ה-MVP של גביע המלך הספרדי, ה-MVP של הליגה הקטלאנית ותואר של הליגה הספרדית.
במאי 2007 פרננדס נבחר במקום ה-24 בדראפט ה-NBA על ידי קבוצת פיניקס סאנס, והועבר מאוחר יותר בטרייד לקבוצת פורטלנד טרייל בלייזרס. למרות שנבחר בסיבוב הראשון, העדיף פרננדס להישאר לשחק עונה נוספת בחובנטוד בדאלונה.
ב-6 ביוני 2008 פרננדס עזב את בדאלונה והצטרף לפורטלנד טרייל בלייזרס, וחתם על חוזהו בפורטלנד ב-1 ביולי. הוא התקבל באהדה רבה על ידי אוהדי פורטלנד בעת הגעתו לארצות הברית; מאמן הקבוצה נייט מקמילן אף אמר עליו: "רודי פרננדס הולך להיות שחקן מאוד מיוחד".
בקיץ 2008 הרשים פרננדס, כאשר הצטיין ורשם מספר מהלכים יפים במשחקי ההכנה של פורטלנד. אף על פי כן, היו ספקות לגבי מספר דקות המשחק שיקבל ב-NBA, בשל העובדה שבקבוצה משחק הגארד המצטיין ברנדון רוי. הוא סיים את עונת הרוקי שלו ב-NBA עם 10.4 נקודות ב-25.6 דקות בממוצע למשחק. הוא קלע בעונה זו 159 שלשות, ובכך שבר את שיא השלשות לשחקן רוקי ב-NBA. הוא נבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה.
ב-13 בדצמבר 2011 הועבר פרננדס (עם קורי ברואר) על ידי דאלאס מאבריקס אל דנוור נאגטס תמורת בחירת סיבוב שני בדראפט.
ב-21 ביולי 2012 חתם פרננדס בריאל מדריד.
נבחרת לאומית
במדי הנבחרות הצעירות של ספרד פרננדס השתתף במהלך השנים באליפויות אירופה עד גיל 16 ובאליפויות אירופה עד גיל 18.
פרננדס הצטרף לנבחרת הבוגרת של ספרד בשנת 2004, ובקיץ של שנה זו השתתף עם נבחרתו בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת אתונה. בשנת 2006 פרננדס זכה עם נבחרת ספרד במדליית הזהב באליפות העולם, לאחר שקלע בטורניר זה 9.1 נקודות בממוצע למשחק. באליפות אירופה 2007 פרננדס זכה עם נבחרת ספרד במדליית הכסף, לאחר שספרד הפסידה בגמר לנבחרת רוסיה.
באולימפיאדת בייג'ינג 2008 פרננדס זכה עם נבחרת ספרד במדליית הכסף, לאחר שנבחרתו הפסידה בגמר לנבחרת ארצות הברית. על אף ההפסד פרננדס הצטיין רבות במשחק הגמר. בשנת 2009 סייע פרננדס לנבחרתו לזכות לראשונה בתולדותיה באליפות אירופה. הוא השיג בטורניר זה ממוצעים של 13.6 נקודות ו-3.5 ריבאונדים למשחק, ונבחר לחמישיית הטורניר.
פרס קפלן
פרס קפלן הוא פרס ישראלי הניתן על התייעלות והעלאת פריון העבודה. הפרס נוסד בשנת 1954 ונקרא על שמו של אליעזר קפלן, שר האוצר הראשון של מדינת ישראל. את הזוכים בפרס קבעה ועדה בראשות מנהל המכון לפריון העבודה והייצור, ואת הפרס העניק לזוכים שר העבודה. במשך שנים רבות חולק הפרס כחלק משבוע פריון הייצור.
בין הזוכים בפרס:
כפייה דתית
כפייה דתית היא הטלת חיוב דתי על יחיד או על קבוצה. חוקי דת, בדומה לחוקי מדינה, חלים (על פי הדת) על ציבור שלם, אלא שבשונה מחוק מדינה, נובע החיוב מערכים דתיים ולא מחוקי גוף מחוקק חילוני או מונרכי.
כפייה דתית כמצווה דתית
דתות מסוימות כוללות חיובים על ציבור אתני שלם כלשהו או אף חיוב כלל עולמי, משכן, צוויים כאלו מחייבים על פי אותה דת, את בני אותה דת שאינם מקפידים במצוותיה ואף בני דתות אחרות. דוגמאות:
היסטוריה
התורה מתארת נורמה של כפייה דתית של המצוות על היהודים. בתנ"ך מתוארים אירועים של כפייה דתית בממלכת יהודה ובממלכת ישראל, אם מצד איזבל הרודפת את נביאי ה' ואם מצד יאשיהו המבער את פולחן האלילים מממלכת יהודה. החוקרים חלוקים האם בממלכת אשור נהגה כפייה דתית כלפי העמים השונים שהוגלו בתוכה, אולם קיימת הסכמה שבערי בבל בדרך כלל לא נהגה כפייה דתית. עם זאת, בספר דניאל מתואר אירוע בו דרש המלך נבוכדנצר מכל נתיניו להשתחוות לפסלו.
נחמיה מתאר שימוש בסמכויותיו השלטוניות על מנת לכפות שמירת מצוות, כמו הימנעות מנישואי תערובת ומסחר בשבת.
במהלך ימי הביניים השתרשה באירופה נורמה של כפייה דתית על פיה השליטים דרשו מנתיניהם לקיים את מצוות הדת. האינקוויזיציה חקרה והענישה נוצרים אשר נתפסו מאמינים בדת אחרת. בשלום וסטפליה שכונן לאחר מלחמות הדת של מלחמת שלושים השנים נקבעה הזכות להגר למדינה אחרת למי שאינו מקבל את דת השליט במדינתו. שלום וסטפליה לא מנע כפייה דתית, אולם הניח את היסודות לכך בהסכמה שמדינות רשאיות לבחור את דתן ובהכרה ההדדית בין מדינות של זרמים דתיים שונים. הכפייה הדתית נמשכה עוד אל תוך המאה ה-20. באוסטריה בשנות ה-30 של המאה ה-20 עוד נדרשו כל הילדים להשתתף בלימודי דת בבית הספר ופרישה מהדת בגיל צעיר נאסרה.
מאפייני כפייה דתית
במשטר דמוקרטי, חקיקה נעשית על ידי בית הנבחרים או על ידי מי שהוסמך לכך. חקיקה המבוססת על נורמות של הדת אינה שונה, בתהליך קבלתה, מכל חקיקה אחרת, ומבחינה זו אין בה כפייה יותר מאשר בחקיקה שמקורותיה אינם דתיים. ראיית החקיקה ככפייה דתית נובעת מפגיעתה בחופש הדת או בחופש מדת. בנוסף לכפייה דתית מובהקת, המונעת מהפרט התנהגות חילונית או כופה עליו התנהגות דתית, מתקיים קונפליקט ביחס להתנהגות הנאותה במרחב הציבורי. דרישות חילוניות ודתיות אינן מצטמצמות למרחב הפרטי של האדם, אלא מציבות דרישות גם ביחס למרחב הציבורי, ולכן מתקיים קונפליקט מובנה בין העדפותיו של האדם החילוני ובין העדפותיו של הדתי. מנקודת מבטו של הדתי קונפליקט זה עשוי להתפרש ככפייה אנטי-דתית, ומנקודת מבטו של החילוני הוא עשוי להתפרש ככפייה דתית.
לא כל חקיקה שמקורה בדת ובכתבי הקודש היא בהכרח חקיקה שיש בה כפייה דתית. חוק לא תעמוד על דם רעך, למשל, יונק את שמו ואת מהותו מפסוק בספר ויקרא, אך העיקרון שהוא מציג, של חובת סיוע לזולת בעת שהוא שרוי בסכנת חיים, הוא עיקרון אוניברסלי המקובל גם מחוץ לעולמה של הדת.
סיפורה של שפחה
ספרה של מרגרט אטווד "מעשה השפחה" ("סיפורה של שפחה"), מתאר עולם ספק-בדיוני ספק-מציאותי, שבו אנשי דת קיצוניים הופכים את ארצות הברית ל"גלעד", מדינה תנ"כית, צבאית והיררכית. הספר משמש סמל במחאות רבות כנגד כפייה דתית.
ב-2023, במהלך המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים ושבע בישראל, תנועת "בונות אלטרנטיבה" יזמה מיצג מחאתי בהשראת הספר, בו נשים התלבשו וצעדו כשפחות.
פיטר היל-ווד
פיטר דניס היל-ווד (אנגלית: Peter Denis Hill-Wood; 25 בפברואר 1936 – 28 בדצמבר 2018) היה איש עסקים בריטי ששימש כיושב-ראש מועדון הכדורגל ארסנל.
ביוגרפיה
היל-ווד נולד בקנסינגטון שבלונדון. אביו, שלושת דודיו וסבו היו שחקני קריקט מקצועניים במועדון הקריקט דרבישייר. היל-ווד למד באיטון קולג' ביחד עם סר רוג'ר גיבס שהיה דירקטור בהנהלת ארסנל. לאחר שסיים את איטון הוא שירת בצבא הבריטי, ולאחר שחרורו החל לעבוד בתחום הבנקאות כאשר בסופו של דבר הוא מגיע למשרת סגן היושב-ראש של בנק המברוז.
היל-ווד נישא ב-1971, והיה אב לשלושה ילדים.
נפטר ב-28 בדצמבר 2018.
הבעלות על ארסנל
היל-ווד היה דור שלישי במשפחתו ששימש בתפקיד יושב ראש ארסנל, לאחר אביו דניס (1962–1982) וסבו סמואל (1929–1936, 1946–1949). הוא החליף את אביו שהלך לעולמו ב-1982, אך כיושב ראש הוא לא היה אחראי על הפעילויות העסקיות הקבועות של ארסנל; בדרך כלל המועדון נוהל על קן פריאר כאשר המאמן ארסן ונגר היה אחראי על תחום הכדורגל והנושאים הנוגעים לסגל השחקנים הבכיר.
היל-ווד הביא לארסנל את צ'יפס קסוויק שעבד עמו בהמברוז על מנת לנצל את קשריו לתועלת המועדון שהיה זקוק למימון לצורך בניית האצטדיון החדש.
היל-ווד מכר את רוב האחזקות של משפחתו בארסנל לדייוויד דין (לשעבר סגן יושב-ראש ארסנל) בשנות ה-80 ובשנות ה-90.
גבעת שפירא (מושב)
מהבחינה הארגונית המושב משתייך לתנועת התנועה החדשה.
היישוב נקרא על שם צבי הרמן שפירא שהיה מהוגי רעיון הקמת הקרן הקיימת לישראל. היישוב ממוקם בסמוך וממזרח לכביש 2.
היסטוריה
היישוב הוקם כיישוב של המעמד הבינוני על ידי ארגון "הגואל" שכלל בעיקר את חברי מרכז סוחרים הזעירים בתל אביב. בשנת 1934 תואר בעיתון דבר: "מגרשי הנקודה הוגרלו כבר והשטח כולו נגדר. הבאר נותנת למעלה מ-150 מטר מעוקב לשעה. במקום נמצאת משתלה ...". אולם בעקבות מותו בטרם עת של משה שוער, הרוח החיה מאחורי ההתיישבות, חל עיכוב בהתפתחות המקום. בסוף 1939 טרם נבנה בו אף בית מגורים ובאוקטובר 1943 המקום היה נטוש. נתן שוער, בנו של משה שוער, שמר על המקום ממקום מושבו בנתניה, החזיק במקום את הפרדס, ודרבן את חברי הגואל להקים את היישוב, עד מותו בשנת 1954. בשנת 1954 נכרת הסכם עם רסקו והוקמו במקום בתים, תוך שהמתיישבים מתחייבים לעבור לגור במקום עם תום בניית המקום. בתחילת 1959, לאחר שבמשך מספר שנים נותרו רבים מהבתים ריקים, פרצו אנשי ועד המושב לשישה מהבתים ושיכנו בהם משפחות חדשות.
מלחה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מסע בין כוכבים: המפגש
מסע בין כוכבים: המפגש הראשון (באנגלית: Star Trek: First Contact) הוא סרט מדע בדיוני משנת 1996, והוא השמיני בסדרת סרטי "מסע בין כוכבים". סרט זה הוא השני לצוות "מסע בין כוכבים: הדור הבא" של האנטרפרייז-D. הסרט זכה בשלוש מתוך עשר מועמדויות לפרס סאטורן בקטגוריות שחקן המשנה (ברנט ספיינר), שחקנית המשנה (אליס קריגה) והתלבושות, במועמדות לפרס אוסקר על האיפור, ובנוסף מועמדות לפרס הוגו על העיבוד הדרמטי הטוב ביותר.
הסרט מבוסס על מספר פרקים בסדרה "מסע בין כוכבים: הדור הבא", ובראשם - "The Best of Both Worlds". בזמן צאתו לאקרנים, סדרה זו כבר הסתיימה, אולם הסדרות "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" ו-"מסע בין כוכבים: וויאג'ר" עדיין הופקו ושודרו, ועלילת סרט זה השפיעה עליהן. כמו כן, בעקבות הצלחתו הרבה של הסרט, נעשה שימוש בפרטים רבים ממנו בפיתוח עלילת הסדרה "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז".
עלילה
בעקבות השמדת ספינת החלל "אנטרפרייז NCC-1701-D" בסרט הקודם, הצוות עובר לספינה מדגם חדש, "אנטרפרייז NCC-1701-E". ספינת חלל של גזע הבורג נכנסת לחלל הפדרציה לכיוון כדור הארץ. אולם, ה"אנטרפרייז" נשלחת לסייר בחלל הרומולאנים, למקרה והרומולאנים ינסו לנצל את המצב. קפטן ה"אנטרפרייז" ז'אן לוק פיקארד (פטריק סטיוארט) מבין שהפדרציה חוששת לשלוח אותו לקרב נגד הבורג, כיוון שבעברו הוא "נטמע" על-ידם (שני פרקי "The Best of Both Worlds" בסדרה "מסע בין כוכבים: הדור הבא").