cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ממלכת סטרת'קלייד
התקופה הוויקינגית וממלכת סטרת'קלייד
לאחר נפילת דמברטון, הבירה הועברה כ-19 קילומטרים במעלה הקלייד (מזרחה) לגובאן (כיום בגלאזגו) ושמה שונה לסטרת'קלייד, שינוי המבטא את המעבר משפך הקלייד לעמק הקלייד. ייתכן שלמשך מספר שנים דמברטון עצמה הפכה למעוז ויקינגי. בתקופה זו ישנן עדויות להתיישבות נורדית-גאלית בכמה אזורים ברחבי הממלכה בעיקר באזורי החוף בקרבת אייר, ולסירוגין הממלכה נכנסה ויצאה מחסות או שליטה של ממלכת סקוטלנד שהחלה לצבור כוח החל מהמאה ה-9. בתקופתו של אדוארד הזקן ולאחר מכן בנו אתלסטאן, ממלכת וסקס התרחבה לכיוון צפון במספר מערכות צבאיות. בקרב בורננבור ב-934 הביס אתלסטאן כוח משולב של אולף השלישי, מלך דבלין, קונסטנטין השני, מלך סקוטלנד ואווין מלך סטרת'קלייד, אך שתי הממלכות הצפוניות לא נכבשו על ידי אנגליה ונותרו עצמאיות.
בשנים האחרונות של המאה ה-10 הלכה ממלכת סטרת'קלייד ודעכה אל מול הכוחות הגוברים של האנגלים מדרום וממלכת סקוטלנד המאוחדת מצפון, ככל הנראה הייתה הממלכה נתונה לסירוגין לשליטה והשפעה אנגלית וגאלית (סקוטית) לאורך שנים אלו. לאחר מותו של דיוונוואל "מלך קאמבירה האחרון" ישנו תיעוד לעוד מספר מלכי סטרת'קלייד, בהם שלושת בניו, רידארץ' אפ דיוונוואל, מאל קוליום ואווין, אחריהם מלך אווין "האמיץ" שנחשב למלך האחרון של הממלכה. בנו של אווין האמיץ, שנקרא גם הוא מאל קוליום, מלך אחריו על סטרת'קלייד או על ממלכת אלבה (סקוטלנד). במהלך המאה ה-11 הפכה סטרת'קלייד לממלכת חסות של ממלכת סקוטלנד. לאחר הפלישה הנורמנית לבריטניה ב-1066 נכבשו אזורי קאמבריה (חלקי סטרת'קלייד הדרומיים) סביב 1093, ובמרכזן העיר קרלייל, שהפכה למעוז נורמני מרכזי.
בשנת 1107, ניתנה סטרת'קלייד, כחלק ממלכת סקוטלנד, לדייוויד הראשון (לימים מלך סקוטלנד וייתכן והיה מקורב לשושלת מלכי סטרת'קלייד) יחד עם התואר "נסיך הקאמברים", כך שאפשר לטעון שהוא למעשה שליט סטרת'קלייד האחרון. לאחר שירש דייוויד את הכס הסקוטי נראה כי סטרת'קלייד הפכה לחלק מלא מסקוטלנד ואין לה יותר אזכורים כיישות שלטונית נפרדת. במהלך השנים הביאו המערכות בין אנגליה לסקוטלנד לגיבוש הגבול בין הממלכות, אשר עבר מצפון לקרלייל, עם אזורי קאמבריה בצד האנגלי ואזורי עמק הקלייד בצד הסקוטי.
אלן (1989)
אלן דאגלס בורחס דה קרבאליו (בפורטוגזית: Alan Douglas Borges de Carvalho; נולד ב-10 ביולי 1989) הוא כדורגלן ברזילאי בעל אזרחות סינית המשחק בעמדת החלוץ בפלומיננסה.
ראשית הקריירה
אלן התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל לונדירנה ובגיל 16 הצטרף לקבוצה הבוגרת. בשנת חתם בפלומיננסה במדיה שיחק שנתיים.
רד בול זלצבורג
ב-11 באוגוסט 2010 חתם ברד בול זלצבורג מליגת העל האוסטרית כמחליפו של מארק יאנקו שחתם בטוונטה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון במשחק במסגרת מוקדמות ליגת האלופות נגד הפועל תל אביב בו הפסידה קבוצתו 2–3. ב-16 באפריל 2011 אלן כבש שלושער במשחק הליגה נגד שטורם גראץ. בעונת כבש שלוער נוסף במשחק נגד ליפאייה.
ב-28 באוגוסט 2011 קרע את הרצועה הצולבת ונעדר ממגרשי הכדורגל עד ל-20 בנובמבר 2012. בעונת סיים כסגן מלך שערי הליגה אחרי חברול קבוצה ג'ונתן סוריאנו וזכה עם זלצבורג בדאבל. ב-23 באוקטובר 2014 כבש שלושער.
גם העונה שלאחר מכן התחילה טוב עבור אלן, כשהבקיע בקביעות עבור הקבוצה שלו. ב-23 באוקטובר 2014, אלן כבש שלושער כשזלצבורג ניצחה 4–2 את דינמו זאגרב בשלב הבתים של הליגה האירופית של אופ"א. הוא הוסיף עוד שניים ב-27 בנובמבר בניצחון 3–1 בסלטיק פארק, מה שהבטיח שזלצבורג הפכה למועדון האוסטרי הראשון אי פעם שמנצח בסקוטלנד, כשנגח בדקות ה-8 וה-13. במשחק הליגה הלפני אחרון שלו במועדון שלו, הוא כבש שלושער, וכבש בדקות 52, 58 ו-60 מול FK אוסטריה וינה. למרות שעזב באמצע העונה, עם שמונה שערים הוא היה מלך השערים המשותף בליגה האירופית של העונה, לצד רומלו לוקאקו של אברטון. זו הייתה הפעם השנייה ברציפות ששחקן רד בול זכה לכבוד הזה, אחרי שותפו לתקיפה סוריאנו.
גואנגג'ואו
ב-16 בינואר 2015 חתם לארבע שנים בגואנגג'ואו אוורגראנד מליגת העל הסינית תמורת כ-11 מיליון אירו. ב-14 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון במשחק נגד שאנדונג לוננג במסגרת הסופר קאפ הסיני. ב-3 במרץ 2015 קרע שוב את רצועה הצולבת בזמן החימום לפני המשחק נגד ווסטרן סידני וונדררס במסגרת ליגת האלופות האסיאתית. עם הצטרפותם של פאוליניו ורוביניו לסגל הקבוצה, אלן הצטרף לקבוצת המילואים של המועדון לאחר חזרתו.
ב-6 במרץ 2016 ערך את הופעת הבכורה המחודשת שלו במשחק הליגה נגד צ'ונגצ'ינג ליפאן. ב-24 באפריל הבקיע את השער הראשון שלו בקבוצה בניצחון 0-4 נגד טיינג'ין טדה. בעונה זו אלן כבש 18 שערים ב-35 הופעות כאשר גואנגג'ואו זוכה בדאבל. עונה לאחר מכן עזר לקבוצתו לשמור על תואר האליפות כאשר כבש 21 שערים. ב-2 במרץ 2018 כבש את השלושער הראשון שלו עבור גואנגג'ואו בהפסד 5-4 לגואנגג'ואו R&F. ב-30 במרץ הוא הורחק במהלך משחק ליגה נגד טיינג'ין קואנג'יאן בגלל שפגע עם המפרק בפניו של שחקן היריבה וכתוצאה מכך הושעה ל-8 משחקים. ב-3 בנובמבר 2018אלן כבש את שערו ה-100 עבור גואנגג'ואו בהפסד 5-4 לשאנגחאי SIPG.
ב-7 בפברואר 2019 הושאל לטיינג'ין טיינהאי עד לסיום העונה. ב-29 בפברואר 2020 הושאל לבייג'ינג גואואן.
בעונת חזר לקדנציה שנייה בפלומיננסה כ-12 שנה לאחר שעזב אותה.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, אלן שיחק בנבחרת הנוער של ברזיל.
במרץ הצהיר בראיון כי ישקול בעתיד לשחק עבור נבחרת אוסטריה. אולם חוקי פיפ"א לא אפשרו לו לשחק בנבחרת בגלל ששיחק באוסטריה 4 וחצי שנים ואילו הזמן המינימלי הנדרש עבור שחקן זר הוא 5 שנים.
בשנת קיבל אזרחות סינית וב-30 במרץ 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סין בניצחון 0-7 נגד  בו הבקיע צמד.
שנות ילדות (שיר)
שנות ילדות (במקור היידי קינדער-יאָרן) הוא שיר שכתב המשורר היידי מרדכי גבירטיג וגם הולחן על ידו בערך בשנת 1917. בלקסיקון ספרות היידיש של זלמן רייזן משנת 1928 השיר מוזכר כאחד השירים הפופולריים ביותר של גבירטיג.
תוכן השיר
השיר מסמל את המעבר של גבירטיג משירים בעלי מסר אידאולוגי לשירי נוסטלגיה המזכירים לו את שנות הילדות כילד יהודי בשטעטל של פולין. על פי השיר היו שנות ילדותו שנים של "רוך וזוהר" שנים שלא יחזרו. הוא נזכר בביתו, באימו ובאהובת נעוריו פייגלע אותה חשב לשאת לאשה. שנים אלו לדברי המשורר חלפו ואינם ועתה באו שנות קדרות ומרה שחורה – סיום השיר- "מַה מַהֵר עָלַי זִקְנָה יָרָדָה!
תרגומים
השיר זכה לתרגומים רבים לעברית. התרגום הראשון של בן-ציון חיים איילון מתחיל במילים " שְׁנוֹת הַנֹּעַר שְׁנוֹת יַלְדוּת וְטֹהַר". תרגומים נוספים נעשו על ידי שמשון מלצר, משה סחר, מרדכי אמיתי, אבי קורן, אהוד מנור, יצחק מאיר, ויורם טהר לב.
מילים ותרגום
להלן הטקסט המקורי והתרגום של הבית הראשון:
אנדרוצנטריות
אָנדרוֹצנטריות (Androcentrism) היא גישה המציבה את הגברים במרכז העולם, מבחינה תרבותית והיסטורית. מקור הביטוי במילה היוונית "אנדרו", שמשמעותה "גבר".
המונח ההפוך לאנדרוצנטריות מכונה גינוצנטריות.
חינוך
לאחר אמצע המאה העשרים הצטמצם בחברה המערבית פער ההזדמנויות בין גברים לנשים במערכות החינוך.
ספרות
בספרות העתיקה, למשל במקרא, רוב הדמויות הן של גברים. רק ל-14% מכלל הדמויות בתנ"ך יש שם של אישה. על פי הפרשנות המקובלת, התנ"ך כתוב ברובו מנקודת מבט גברית, וגם האירועים שנחוו על ידי נשים בתנ"ך נכתבו ופורשו על ידי גברים.
בתרבות המערב כיום, רוב הספרים וכתבי העת נכתבים על ידי גברים, ועלולים להיות מוטים. לדוגמה, מכלל הספרים שיצאו לאור בהוצאת "רנדום האוס" בשנת 2010, רק 37% נכתבו על ידי נשים. בכתב העת "The New York Review of Books" באותה שנה, רק 17% מהספרים שנסקרו בביקורת ספרים נכתבו על ידי נשים.
מחקרים על ספרות ילדים גילו שב-200 ספרי הילדים הנמכרים ביותר בארצות הברית יש ייצוג יתר לגברים. כמות הגברים בסיפורים גבוהה במידה ניכרת מזו של הנשים, והעלילות נוטות לספר על גיבורים ממין זכר ועל ההתנסויות שלהם.
תחומים אחרים
הרוב המכריע של סרטי הקולנוע נכתב ומבוים בידי גברים, וכנראה כתוצאה מכך רוב הדמויות הן גבריות, ועלילות הסרטים בעלות נקודת מבט גברית. כמו כן, רוב הביקורת על סרטים נכתבת בידי גברים.
מחקר משנת 2009 בדק 122 סרטים לכל המשפחה, ומצא בהם הטיה גברית גלויה וסמויה. גם בסרטי ילדים רוב התסריטאים והבמאים היו גברים, ורוב הדמויות הראשיות היו גבריות. הנשים בסרטים אלה לרוב היו צעירות בעלות מראה מושך.
מחקרים נוספים בדקו ומצאו הטיה גברית בתחומים נוספים כמו ספורט, אמנויות, הפקות טלוויזיה, מנהל עסקים וייצוג פרלמנטרי.
במאמר "עקרונות יסוד בטיפול בנשים" מציינת ד"ר ענת גור שרוב חקר ההתנהגות האנושית נבנה על מודל אנדרוצנטרי, שמתבסס על דעות קדומות גבריות, ואילו טיפול בנשים מצריך גישה שונה.
אוולין פוקס קלר, מדענית ופילוסופית פמיניסטית אמריקאית, חקרה וכתבה על האנדרוצנטריות במדעים.
הדיוויזיה ה-51 (בריטניה)
הדיוויזיה ה-51 של הצבא הבריטי (היילנד) היא דיוויזיה בריטית אשר לחמה במלחמות העולם.
הקמת הדיוויזיה
הדיוויזיה הוקמה בשנת 1908 כחלק מהצבא הטריטוריאלי, שנועד להחליף את יחידות הצבא הסדיר כאשר אלה היו במשימות מעבר לים.
מלחמת העולם הראשונה
בקיץ 1914 גויסה הדיוויזיה והחלה באימונים, ובמאי 1915 נשלחה הדיוויזיה לצרפת. מאחר ש-6 מגדודי הדיוויזיה שימשו להקמת יחידות חדשות, הושלמה הדיוויזיה בחטיבה ממערב לנקשייר ו-2 גדודים משפלת סקוטלנד. עם הגיעה לצרפת נשלחה הדיוויזיה לפלנדריה, שם לחמה בקרב איפר השני. בינואר 1916 הושלמה הדיוויזיה בגדודים הנוספים מרמת סקוטלנד, ועד מהרה הראתה את כוחה במהלך הקרב על הסום. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות השונים בחזית המערבית, ובכלל זה קרב אראס, קרב קמברה, מתקפת האביב ומתקפת מאה הימים. לאחר המלחמה שוחררו חיילי הדיוויזיה, ובשנת 1919 פורקה הדיוויזיה.
בין המלחמות
בשנת 1921 הוקמה הדיוויזיה מחדש, כחלק מהצבא הטריטוריאלי. בשנת 1937 מונה ויקטור פורצ'ן למפקד הדיוויזיה, ובשנת 1939 הוחלט על הכפלת כוח הצבא הבריטי, ועל בסיס הדיוויזיה הוקמה הדיוויזיה ה-9 (היילנד).
מלחמת העולם השנייה
בינואר 1940 נשלחה הדיוויזיה לצרפת והוצבה תחת פיקוד הקורפוס ה-1, ובאפריל הועברה תחת פיקוד הארמייה הצרפתית השלישית. הדיוויזיה ה-51 נותרה בצרפת לאחר הפינוי מדנקירק, לאחר שהוקצתה לקורפוס ה-9 הצרפתי במסגרת הארמייה הצרפתית העשירית, ולחמה יחד עם הצרפתים במהלך מבצע אדום. לאחר שהפינוי הימי התברר כבלתי אפשרי ונגמר מלאי התחמושת, נאלץ פורצ'ן להיכנע יחד עם חלקה הגדול של הדיוויזיה בסן ואלרי אן-קו. חטיבה אחת נסוגה קודם לכן ללה האבר וכך נמנעה מלכידה.
באוגוסט 1940 הפכה הדיוויזיה ה-9 (היילנד) לדיוויזיה ה-51 החדשה, בפיקודו של אלן קנינגהם, ולאחר מכן בפיקודו של ניל ריצ'י, והיא התאמנה על מנת למנוע פלישה גרמנית לבריטניה. ביוני 1941 נשלח ריצ'י ל ודאגלס וימברלי, ששירת עם הדיוויזיה המקורית ה-51 (היילנד) במלחמת העולם הראשונה ולאחרונה פיקד על החטיבה ה-152, קיבל את הפיקוד. עם הגעתו של וימברלי לתפקיד, החלו אימונים מאומצים לפעולות עתידיות מעבר לים. עד יוני 1942 הוטל על הדיוויזיה להתכונן לשירות מעבר לים. באוגוסט 1942 הגיעה הדיוויזיה למצרים, ובאוקטובר לחמה הדיוויזיה בקרב אל עלמיין השני. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות המערכה בתוניסיה ובפלישת בעלות הברית לסיציליה, ולאחר מכן חזרה לבריטניה על מנת להתכונן לקראת הפלישה לנורמנדי.
ב-7 ביוני 1944 נחתה הדיוויזיה בפיקודו של צ'ארלס בולן-סמית בנורמנדי, שם לחמה הדיוויזיה במהלך המערכה בנורמנדי כחלק מהקורפוס ה-1 בפיקודו של ג'ון קרוקר. ביצועי הדיוויזיה היו מאכזבים, ובשל כך מונה טום רני למפקד הדיוויזיה. לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בשחרור נמלי התעלה, ובאוקטובר 1944 עברה להילחם תחת פיקודו הקורפוס ה-30 בפיקודו של בריאן הורוקס, עמו לחמה במהלך הקרב על הבליטה. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות הקשים בגרמניה, ובכלל זה בצליחת הריין. במהלך הקרבות נהרג טום רני, וגורדון הולמס אלכסנדר מקמילן מונה במקומו למפקד הדיוויזיה, ופיקד עליה עד סיום הקרבות.
לאחר המלחמה
בשנת 1946 פורקה הדיוויזיה, ובשנת 1947 הוקמה הדיוויזיה הסקוטית ה-51/52, אולם היא פוצלה בשנת 1950 לחטיבה ה-51 (היילנד) ולחטיבה ה-52 (לואולנד), אשר הפכו בשנת 1961 לפיקודים מחוזיים, וכיום הם מהווים את גדודי המילואים של הרגימנט המלכותי של סקוטלנד.
פילוסופיה של הקולנוע
פילוסופיה של הקולנוע (או פילוסופיה קולנועית) היא תת־ענף בפילוסופיה של האמנות, הבוחן שאלות שונות בנוגע למהות הקולנוע, ועומד על הזיקות השונות שבין פילוסופיה (על שלל תחומיה) לבין קולנוע. בפילוסופיה של הקולנוע, "הקולנוע" יכול לשמש הן כמושא המחקר הן כאמצעי לבחינת סוגיות פילוסופיות. על אף שמבחינה היסטורית היו הפילוסופים מבין הראשונים שכתבו על קולנוע (בעיקר במסורת הפילוסופיה הקונטיננטלית), רק בשנות ה־80 התפתחה הפילוסופיה של הקולנוע כתחום אקדמי עצמאי (גם בפילוסופיה האנליטית). הפילוסופיה של הקולנוע מקבילה במידה רבה לתחום התאוריה הקולנועית, אולם אלו נבדלים לעיתים בהנחות היסוד והמתודות המנחות אותם.
עיסוק פילוסופי ביצירת האמנות
לפילוסופיה ולאמנויות בכלל יש היסטוריה אמביוולנטית של אחים–אויבים. מצד אחד, לכאורה קיים ניגוד מתודי בין העשייה הפילוסופית העיונית וחתירתה לאמת, לבין היצירה האמנותית הרגשית והבדיונית. אפלטון, תפס את האמנות כ"חיקוי" נחות של עולם התופעות, כחיקוי של חיקוי. לדידו, האובייקטים והתופעות הנתונים בזמן ובחלל ונתפסים על ידי החושים, רק נוטלים חלק בדרגת הממשות הגבוהה ביותר – עולם האידאות. בהתאם, הוא גרס כי הצייר, הפסל, המוזיקאי, המשורר ואיש התיאטרון מציגים ביצירותיהם חיקויים של הממשות הנמוכה (עולם התופעות), כאילו הם המציאות, וכך עלולים להוליך אותנו שולל ולהסטות אותנו מן האמת. בספר האחרון של הפוליטאה אפלטון אף קרא לגרש את המשוררים מ"קליפוליס", עיר־המדינה האידיאלית.
עם זאת, אפלטון עצמו השתמש באמנות כדי לבטא את תכניו הפילוסופיים, בכך שכתב בסוגה של דיאלוגים, ושרבים מהם כוללים אלגוריות, משלים ותיאורים מיתולוגיים־בדיוניים (המפורסם שבהם הוא משל המערה). כמו כן, בדיאלוג המשתה האסתטיקה מתוארת כהכרחית לעלייה בסולם של דיוטימה, ולהאחדה בין האמת, הטוב והיופי. תלמידו אריסטו, כתב את החיבור הידוע הפואטיקה על אמנות הטרגדיה. ובעת המודרנית, בעיקר בעקבות ביקורת כוח השיפוט של קאנט, האסתטיקה צמחה כענף משמעותי בפילוסופיה. לאחר אפלטון, פילוסופים רבים השתמשו בטכניקות ספרותיות־אמנותיות וכתיבת דיאלוגים או כתיבה אוטוביוגרפית כדי לבטא את רעיונותיהם הפילוסופים, ופילוסופים שונים גם עסקו באמנות. בהם ניתן למנות את: קיקרו, ניקולא מלבראנש, ג'ורג' ברקלי, ז'אן־ז'אק רוסו, דייוויד יום, וולטר, פרידריך שילר, הלדרלין, פרידריך ניטשה, אלבר קאמי, ז'אן־פול סארטר, סימון דה בובואר, ג'ורג' סנטיאנה, אייריס מרדוק ואומברטו אקו.
הפילסופיה ועולם הקולנוע
בחן את תנאי האפשרות של "תזת הפילוסופיה הקולנועית", דהיינו האפשרות שפילוסופיה יכולה להיעשות בקולנוע, במאמרו: On the Possibility of Cinematic Philosophy – זאת מעבר לאפשרות המובנת מאליה של תרגום תוכן פילוסופי טקסטואלי למדיה אודיו־ויזואליות על דרך הקלטה של הרצאה בפילוסופיה, או כשטקסט פילוסופי מצוטט באופן ישיר בתסריט. ורטנברג מזהה שלוש דרכים בהן קולנוע יכול לעשות ועושה פילוסופיה:
ורטנברג לא טוען שאלו הדרכים היחידות, אלא מתווה דרך לפיתוח עתידי ההתפלספות הקולנועית.
התפתחות התיאוריה
הפילוסוף הצרפתי אנרי ברגסון צפה את התפתחות התאוריה הקולנועית בספרו "חומר וזיכרון" משנת 1896, סמוך לפריצה ההמונית של הקולנוע. ברגסון העיר על הצורך בדרכי חשיבה חדשות על תנועה, וטבע את המונחים "דימוי התנועה" ו"דימוי הזמן". עם זאת, מאוחר יותר הוא דחה את "האשליה הסינימטוגרפית" כבסיס לחשיבה זו:
אונטולוגיה של הקולנוע
התאוריה הקולנועית הקלאסית הציגה שלוש שאלות עיקריות בדבר הקולנוע:
מרבית ההוגים בתקופת התאוריה הקלאסית לא היו פילוסופים בהכשרתם. הפסיכולוג היהודי הוגו מינסטרברג היה מבין הראשונים שהחלו לחקור שאלות פילוסופיות בנוגע לקולנוע. בעידן הראינוע, הוא ביקש להבין מה מהותי בסרט, ולהבחין אותו מבחינה קונספטואלית ממחזה, והוא הגיע למסקנה כי השימוש בתקריב, פלשבק ועריכה היו ייחודיים לקולנוע והיוו את טבעו. מינסטרברג, שניסה להבין כיצד הצופים מבינים את השימוש באמצעים הטכנולוגים הקולנועיים, היה גם מבין הראשונים שעמדו על הקשר שבין הקולנוע לבין הקישורים הקוגניטיביים של האדם. תחום שפותח מאוחר יותר גם בגישה הקוגניטיבית בקולנוע.
חוקר האמנות והפסיכולוג היהודי רודולף ארנהיים, טען עם תחילת המעבר לקולנוע המדבר – כי דווקא סרטים אילמים היו עדיפים מבחינה אסתטית. לדידו, על ידי הוספת צליל מסונכרן למדיום שהיה ויזואלי בעיקרו הוסר מעמדו הייחודי של הסרט. במקום להיות צורת אמנות ייחודית שיכולה ללמוד בזהירות גופים בתנועה, הסרט הפך לשילוב של שתי צורות אמנות אחרות שכבר קיימות. מבחינתו, ה"ראינוע" זכה לסטטוס אמנותי בזכות יכולת ההפשטה שבו, ויכולת זו אבדה לחלוטין עם הופעת הפסקולים הסינכרוניים.
אנדרה באזאן, בניגוד לארנהיים, טען כי עובדת היות הסרט קולי או אילם איננה מהותית. הקולנוע ייחודי בכך שהוא מסוגל לתפוס את העולם האמיתי כשלעצמו, טוב יותר מכל מדיום אחר. ובכך הוא מגשים תשוקה שהייתה קיימת באמנות עוד מימי המצרים הקדמונים.
פילוסופים על קולנוע
להלן מספר דוגמאות לחיבורים שכתבו פילוסופיים מקצועיים העוסקים בקולנוע באופנים שונים:
יהודית (ספר יהודית)
יהודית היא הדמות המרכזית בספר יהודית, מן הספרים החיצוניים למקרא. הספר מתאר כיצד היא הורגת בעורמה את הולופרנס, שר הצבא האשורי לאחר שהסתננה למחנהו, ובכך מושיעה את עמה. דמותה של יהודית מופיעה רבות באמנות.
סיפורה בספר יהודית
הולופרנס היה שר הצבא האשורי של נבוכדנצר שנשלח למסע כיבושים ארוך כדי לנקום בעמי האזור. הוא פלש לארץ ישראל והיה כנראה בדרכו לירושלים. בדרכו צר על העיר בתוליה שנמצאת בשומרון. כאשר יבשו בורות המים פנו התושבים אל עוזיה, ראש העיר, בדרישה להיכנע. עוזיה ביקש להמתין 5 ימים ואם עד אז ה' לא יושיעם הוא יעשה כדבריהם.
יהודית בת מררי הייתה אלמנה יפת תואר תושבת בתוליה. היא ישבה בביתה עטופה בשק אבלים שלוש שנים וארבעה חודשים. בעלה הותיר לה כסף רב, עבדים ושפחות. כאשר שמעה על מצוקת העם ונכונות מנהיגיו להיכנע היא זימנה את עוזיה וזקני העיר אל ביתה והוכיחה אותם על חוסר אמונתם באלוהים, ובמקביל עודדה אותם והודיעה שבכוונתה לעשות מעשה.
וכך היה, יהודית זרקה אפר על ראשה והתפללה לעזרת אלוהים, ואז זרקה את שקה, רחצה עצמה, שמה צניפה על ראשה, לבשה את בגדיה ותכשיטיה היפים ביותר ויצאה מלווה בשפחתה לכיוון מחנהו של הולופרנס. כאשר פגשה בשומרי המחנה היא סיפרה להם שברחה והיא רוצה לסייע להם. הם הביאו אותה לפני הולופרנס והיא הסבירה שבני עמה חטאו שכן אחרת לא יאונה להם כל רע, ועל כן ברצונה להתפלל ערב ערב כדי להבין היכן חטאו ואז היא תספר לו ותנחה אותו כל הדרך עד ירושלים.
הולופרנס ואנשיו התרשמו מיופייה ואיפשרו לה לעשות כבקשתה. לאחר שלושה ימים הוא יזם משתה וביקש להביא את יהודית אליו במטרה לפתותה. היא עוררה בו את אש התאווה והוא שתה לשוכרה כפי שלא שתה מימיו. באישון לילה עזבו כולם את המקום והולופרנס נותר לבדו באוהל עם יהודית. והוא, שיכור מיין, נפל על מיטתו ונרדם. ואז יהודית התפללה בליבה, לקחה את חרבו מן העמוד בראש המיטה, אחזה בשערו, הכתה פעמיים בצווארו וערפה את ראשו. אחר כך היא לקחה יריעה מן העמוד, נתנה את הראש לשפחה, ציוותה להשימו בשק ושתיהן יצאו חזרה לבתוליה.
בהגיעה לבתוליה אספה יהודית את זקני העיר, הראתה להם את ראשו של הולופרנס ואת היריעה, ביקשה מהם לתלות את ראש הולופרנס על חומת העיר והציעה להם לצאת למלחמה, כי כאשר האשורים יבואו לאוהל הולופרנס וימצאוהו מת, יחרד ליבם והם ינוסו. וכך אכן קרה, כשגילו האשורים את הולופרנס כשראשו ערוף, נחרד ליבם והם נסו לנפשם בהותירם שלל רב.
לאחר מכן יהודית שרה שיר ניצחון וזכתה לברכות והילולים מבני העם, אשר חגגו את הניצחון בירושלים שלושה חודשים ויהודית עימם. כל רכושו של הולופרנס ניתן לה אך היא תרמה אותו לה'. היא שבה לביתה בבתוליה וישבה בו עד זקנתה. רבים ביקשו את ידה אך היא סירבה להינשא מחדש. היא שלחה את שפחתה לחופשי וחיה עד גיל 105. כאשר מתה נקברה לצד בעלה וכל בית ישראל התאבלו עליה שבעה ימים. וחרב לא עברה עוד בארץ כל ימי חייה וגם שנים רבות אחרי מותה.
מקומה במסורת היהודית
מכיוון שספר יהודית איננו חלק מן התנ"ך, לסיפורה של יהודית כמעט ואין זכר במסורות יהודיות קדומות. היא אינה מוזכרת במשנה, לא בתלמוד וגם לא בספרות חז"ל. החל מן המאה ה-11 חזרו מסורות כתובות המבוססות על ספר יהודית להופיע במגוון הקשרים וז'אנרים של ספרות יהודית: סיפורים עבריים על הגיבורה, פואמות ליטורגיות, פרשנויות על התלמוד ופרשנויות על קודים הלכתיים. סיפורים אלה מימי הביניים שונים משמעותית זה מזה ואף אחד מהם אינו זהה לתרגום השבעים, שנעלם מן הספרות היהודית עד התקופה המודרנית.
במסורות יהודיות נכרכה דמותה של יהודית בסיפור חנוכה, כאשר נבוכדנצר הוחלף באנטיוכוס אפיפנס. דמותה עם ראשו של הולופרנס הופיעה על מנורות מאיטליה ומארצות אחרות. סיבה אחת לכריכת יהודית עם חנוכה היא שאירועי מרד החשמונאים השפיעו על חיבורו של ספר יהודית, והיא אף מתוארת כמי שנוטלת חלק באירועים הסובבים את ניצחונות החשמונאים. סיבה נוספת היא ההקבלה בין דמותה של יהודית לדמותה של אסתר ובין חג החנוכה לחג פורים: שניהם חגים מאוחרים שלא מוזכרים בתורה, מתוארכים לתקופת בית שני ומנהגיהם נקבעו על ידי רבנים. הם גם חולקים את תפילת על הנסים. וכמו שאסתר גיבורת מגילת אסתר זוהתה עם חג הפורים, כך יהודית, גיבורת סיפורה שלעיתים נקרא "מגילת יהודית", זוהתה עם החג המקביל, חנוכה.
אחת מהאגדות המפורסמות במדרשי חנוכה, הוא סיפורה של יהודית שכרתה את ראשו של ראש הצוררים. מעשה זה נחשב לאחד מהגורמים שהכריעו את המערכה נגד היוונים. בגמרא נאמר: "נשים חייבות בנר חנוכה שאף הן היו באותו הנס" (שבת כג,א). ומסביר רש"י: "שגזרו יוונים על כל בתולות הנשואות (הבאות להינשא) להיבעל לטפסר תחילה, ועל ידי אשה נעשה הנס" (שם, ד"ה שאף הן היו באותו הנס).
סביר מאוד להניח כי רש"י הכיר את סיפורה של יהודית אך בחר לא להזכיר אותה בשמה. רשב"ם, נכדו של רש"י, מצוטט כמי שאומר כי הנס העיקרי בפורים הגיע באמצעות אסתר, ובחנוכה באמצעות יהודית. הר"ן (הרב ניסים בן ראובן) מן המאה ה-14, לא ציין אותה בשמה אלא כבתו של יוחנן הורקנוס הראשון, והוסיף שהיא נתנה לאויבה גבינה ובכך גרמה לו להשתכר ואז ערפה את ראשו, ולכן נהוג לאכול גבינות בחנוכה. התייחסות זו ליהודית, שנתנה לאויבה חלב או גבינה, מופיעה בסדרה ארוכה של מדרשים והם הבסיס למנהג לאכול מאכלי גבינה בחנוכה.
הסיפורים על יהודית, המכונים "מדרשי יהודית", מחולקים למספר קבוצות שלעיתים חופפות: קבוצה אחת היא סיפורים המבוססים על הוולגטה (תרגום מן המאה הרביעית של הביבליה ללטינית בידי הירונימוס) בדרך כלל בגרסה מקוצרת ומותאמת. דעת מיעוט טוענת שמקורם של המדרשים האלה הוא עברי קדום. דעה זו נדחית על ידי רוב החוקרים, הסבורים שמקורם בתרגום מימי הביניים לעברית של הוולגטה. סיפורים אלה מלמדים אותנו על התעניינות יהודית מחודשת בספרים החיצוניים אשר הובילה לתרגומם לעברית. סיפורי וולגטה אלו מקושרים לעיתים אף הם לחנוכה. קבוצה שנייה היא סיפורי עם קצרים על יהודית, שאינם מקושרים לחנוכה. סיפורים אלה הם הבסיס העלילתי של כל סיפורי יהודית שאינם על בסיס הוולגטה.
יהודה ויהודית
קבוצה שלישית מקושרת ישירות לחנוכה ובהם מופיעה דמותה של יהודית בסמוך לדמותו של יהודה המכבי על רקע אירועי חנוכה. מעשיהם של השניים מקבילים אך לא משותפים. בסיפורים מוצג יהודה בחלק הראשון: אחת הגזרות של "מלכות יון הרשע" היא "זכות הלילה הראשון" והגמון אלמוני דורש זכות זו מאחותו של יהודה העומדת להינשא. בני משפחתה של הצעירה משלימים עם רוע הגזירה אך היא מוחה, פושטת בגדיה ולובשת סמרטוטים. בני המשפחה ובראשם יהודה נוזפים בה על התנהגותה המבישה ובתגובה היא מוכיחה אותם ומדרבנת אותם לפעול נגד ההגמון. בסופו של דבר יהודה אכן פועל, הוא מוביל את אחותו המקושטת לבית ההגמון, שמזמין את יהודה אל ביתו. כאשר השניים נותרים לבדם יהודה שולף את חרבו וכורת את ראש ההגמון. אחר כך הוא מביס את הצבא היווני. כעת מגיע החלק השני ובו סיפורה של יהודית, שהוא התאמה של ספר יהודית לתקופת החשמונאים, כאשר את הולופרנס מחליף "אליפורנוס מלך יוונים" ואת צבא אשור מחליף צבא יוון.
קל להבין מדוע מחברים מימי הביניים קשרו את יהודה ויהודית יחד. הם גיבורים של ספרים חיצוניים ועלילת סיפוריהם דומה. ישנם קווי דמיון בין מגילת אסתר, ספר יהודית וספרי המכבים (ספר מקבים א' וספר מקבים ב'). בכולם מוזכרת גזירת מלך זר, תפילת היהודים, הצלה באמצעות שליח האל, נקמה באויב וחגיגת ניצחון. אולם סיפורי המפגש של יהודה עם ניקנור ושל יהודית עם הולופרנס הם חריגים בדמיונם, כאשר שניהם מסתיימים בכריתת ראשו של האויב הראשי ותלייתו על חומת העיר. הקבלה זו אינה מקרית ומוסכם על החוקרים שהאירועים בתקופת מרד החשמונאים, ובמיוחד העימות בין יהודה לניקנור, עומדים מאחורי עלילת ספר יהודית.
בשני המקרים נעשה שימוש בחרב האויב: יהודית משתמשת בחרבו של הולופרנס כדי לערוף את ראשו. יהודה, לאחר שהרג את אפולוניוס, לוקח את חרבו וזו משמשת אותו כל חייו. בשניהם מופיעות דמויות מרושעות של מלכים זרים: הולופרנס הוא שר צבאו של "נבוכדנצר מלך אשור". אמנם אנטיוכוס אפיפנס לא שלח את ניקנור אך הוא בוודאי שימש השראה לנבוכדנצר. כמו כן, קיים יסוד של מרמה הן ביחסי יהודית והולופרנס והן ביחסי יהודה וניקנור.
יהודה ויהודית דומים באופיים ובמעשיהם. שניהם יראי שמיים ומקפידים על קיום מצוות. שניהם מוכיחים את בני עמם על חוסר האמונה באלוהים. בשני הסיפורים מעורבים שירי ניצחון, שלמרות ההבדלים ביניהם הם בעלי מוטיבים דומים ולדעת רוב החוקרים שפתם המקורית הייתה עברית, אף ששרדו רק ביוונית. תיאור ההכנות של שני הגיבורים למפגש עם האויב: זה עוטה שריון ומתחמש, וזו מסתרקת ומתלבשת, מזכיר שני תיאורים טיפוסיים בספרות ההומרית: תיאור הכנה של לוחם דגול לפני יציאה לקרב ותיאור התייפות של אלה לפני פיתוי ורמייה. ומעניין לציין כי חוקרי הספרות ההומרית עמדו על הדמיון המלא בין שני התיאורים.
יהודית בנצרות
ספר יהודית הוא אחד מספרי הברית הישנה של הנצרות הקתולית והאורתודוקסית.
בימי הביניים כבר החלו להישאל שאלות לגבי מידת הקאנונית של ספר יהודית ולפיכך של דמות יהודית, אך התפיסה הרווחת התייחסה אליה כאל דמות מן הביבליה. עם זאת, בשנת 1644 בעקבות הרפורמציה הפרוטסטנטית הספר הוצא מן הברית הישנה של הנצרות הפרוטסטנטית. דחייתו של ספר יהודית אפשרה גם את דחיית דמותה של יהודית, כפי שנקבעה בידי הירונימוס, על ידי הפרוטסטנטים. מחלוקת תאולוגית זו בין קתולים לפרוטסטנטים הייתה בעלת השפעה עמוקה על התיאור האיקונוגרפי של יהודית. התמה של יהודית הפכה לחילונית כבר במאה ה-19 אבל הכנסייה הקתולית המשיכה להפיץ את המשמעות הקאנונית בטקסים ובדרשות של האפיפיור.
יהודית באמנות
ההתייחסות הראשונה, הניתנת לזיהוי, ליהודית באמנות הנוצרית מיוחסת לפרסקו מהמאה החמישית בנאפולי, ולפרסקאות מהמאה השמינית בכנסיית "סנטה מריה ענתיקה" ברומא. גרסאות איקונוגרפיות שלה טופחו בידי כתבי יד מאויירים כגון "ביבליית וינצ'סטר" מן המאה ה-12.
מתקופת הרנסאנס ואילך, "יהודית" היה נושא יסוד שתואר באופן קבוע. ההצגות החזותיות הידועות ביותר של יהודית הן מן התקופה המודרנית המוקדמת. מבין האיטלקים ציירו את הנושא דונטלו, סנדרו בוטיצ'לי, מיכלאנג'לו, אנדראה מנטניה, ג'ורג'ונה, קאראווג'ו ארטמיזיה ג'נטילסקי ועוד, כאשר מצפון לאלפים בין היתר פטר פאול רובנס, הנס בלדונג ולוקאס קראנאך האב. ההעדפה שהייתה קיימת עוד מימי הביניים לייצוג רגע השיא בסיפור, שבו יהודית עורפת את ראש הולופרנס, קיבלה דגש הן מקתולים והן מפרוטסטנטים. היה זה קאראווג'ו שזעזע את המוסכמות בתיאור מצמרר של רגע העריפה ממש. עם זאת, אמני הרנסאנס והבארוק תיארו מדי פעם סצנות נוספות כגון: יהודית ושפחתה נמצאות בדרכן אל אוהלו של הולופרנס או חוזרות ממנו (למשל, בוטוצ'לי 1470), יהודית מציגה עצמה בפני הולופרנס (למשל, אנטוניו ג'יונימה 1720), המשתה באוהל הולופרנס (למשל, כחלק מסדרת ציורים של לוקאס קראנאך האב), גילוי גופתו ערופת הראש של הולופרנס (למשל, בוטוצ'לי 1470), או הקרב הסופי.
בהקשרים חילוניים, סיפורה של יהודית עוצב מחדש באמנות עם קונוטציות שונות להפליא, מיזוגניות, ארוטיות, אנטישמיות, פטריוטיות, לאומניות ופמיניסטיות.
יהודית באמנות הרנסאנס
יהודית, בפסל הארד המפורסם של דונטלו יהודית והולופרנס, נושאת את הסאבטקסט האלגורי המרומז שהיה בלתי ניתן להימנע ממנו בפירנצה הקדומה, זה של אומץ הקהילה כנגד עריצות. הסיפור שלה היה סמלי עבור בני העיר פירנצה שנלחמו כדי להגן על הרפובליקה שלהם כנגד מעצמות זרות, ועבור בית מדיצ'י במיוחד, ששמרו על גאוות העיר. העניין בה נבע לא רק מפעולתה במחנה אשור, שתוארה בצורה כל כך גרפית על ידי דונטלו, אלא גם מהתנהגותה הענווה אחרי חזרתה לבתוליה. כך ציין הכיתוב אשר נחרט ככל הנראה על כן הפסל: "ראו צוואר הגאווה אשר נכרת ביד הענווה". הפסל הוצב במקור בפאלאצו מדיצ'י-ריקארדי לצד פסל דוד של דונטלו, שני הפסלים הוצבו זה לצד זה כשלושים שנה ונחשבו בפועל כזוג. גם יהודית וגם דוד במאבקו מול גוליית נתפסו כקוטלי עריצים ושניהם נחשבו כמגיני העיר כנגד תוקפנות חיצונית.
דימויים מוקדמים של יהודית נוטים לתאר אותה כלבושה ולא מינית. מלבד הפסל של דונטלו, מדובר בדמותה בציורו של סנדרו בוטיצ'לי שובה של יהודית לבתוליה (1470), שבו יהודית ושפחתה נראות בדרכן חזרה לבתוליה. (בוטיצ'לי צייר במקביל סצנה אחרת מהסיפור: גילוי גופתו של הולופרנס). תיאור דומה קיים גם בציוריהם של אנדראה מנטניה ומיכלאנג'לו שבהם יהודית ושפחתה נראות עם ראשו של הולופרנס ליד אוהלו, זמן קצר לאחר עריפת ראשו. הציור יהודית ושפחתה עם ראש הולופרנס של מנטניה (1495–1500), מציג אותה בתנוחת קונטרה פוסטו כאילו הייתה פסל קלאסי. הפרסקו יהודית והולופרנס של מיכלאנג'לו, בפנדנטיבה בתקרת הקפלה הסיסטינית (1508–1512), מציג את יהודית ממול לתיאור דוד וגוליית, תוך השוואה בינה לדוד, בדיוק כמו שנעשה עם פסליו של דונטלו בפירנצה.
הציור יהודית עם ראש הולופרנס של ג'ורג'ונה (1505 לערך) מציין את המעבר בין דמותה של יהודית מלוחמת ענווה, לדמות של אישה מפתה. לחרב אותה היא מחזיקה יש צורת צלב, מה שמזכיר לצופה את האבירים הנוצריים ומסעי הצלב. הציור מראה את הגיבורה ברגע ניצחונה, דורכת על ראשו המעוות של הולופרנס. אבל במיצג הזה של טוהר יש פגם, ג'ורג'ונה מכניס שינוי משמעותי: הופעתה של הרגל החטובה של יהודית דרך חריץ מיוחד בשמלתה מעוררת ארוטיקה, מעידה על דו משמעות והיא הרמז הראשון למהפך העתידי בדמותה של יהודית: מדמות המקבילה למרים, אם ישו היא הופכת לחוה, מלוחמת לפאם פאטאל. כל עוד דמותה של יהודית סימלה ענווה או גבורה היא הייתה לבושה. באמנות הנוצרית אישה בעלת מעלות טובות היא לבושה. אישה עירומה אינה רק דמות אירוטית, היא פתיינית וחוטאת, היא התגלמות חוה.
החל מתחילת המאה ה-15 החל להתפתח עניין בגרסה נשית של תשעת המכובדים, כדי להתאים לתפאורה הגברית המסורתית. דמותה של יהודית הפכה יותר אקטיבית והיא השוותה עם הדמויות המקראיות יעל ואסתר. בו בעת, השוואה זו הפכה את דמותה המוסרית לדו משמעית, היא הושוותה גם לחוה ודלילה ועל כן הולופרנס זוהה עם אדם ושמשון: גבר שנפל קורבן לעורמה נשית. כמו סיפור אונס לוקרטיה, יהודית הייתה נושא למספר גדול של "הדפסי מופת ישנים", שלעיתים הציגו אותה בעירום. אמנים כמו סבלד באהם ואחיו ברטל באהם יצרו תחריטים בנושא והאמן האיטלקי פארמיג'אנינו יצר הדפסים.
אמני הרנסאנס המאוחר, ובמיוחד לוקאס קראנאך האב, שצייר בבית המלאכה שלו לפחות שמונה ציורי "יהודית", הציגו אותה מינית יותר, מעין מתנקשת-מפתה ש"לבושה כדי להרוג". "הבגדים שהוכנסו לאיקונוגרפיה כדי להדגיש את צניעותה הופכים טעונים מינית כאשר היא חושפת את הראש הערוף בפני הצופה ההמום אך המרותק", כדברי מבקר האמנות ג'ונתן ג'ונס. מעבר למיניות, אפשר לראות בציור זה קריאת תיגר פרוטסטנטית של לוקאס קראנאך האב, שהיה ידיד קרוב של מרטין לותר, כנגד המסורת הקתולית ובמיוחד כנגד קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
יהודית באמנות הבארוק
במאות הראשונות של האמנות הנוצרית יהודית תוארה כדמות בתולה מתפללת, או כמייצגת הכנסייה, או כדמות שרומסת את השטן ופוגעת בגיהנום. היא אמנם השוותה לדמויות אלימות, כגון יעל, אבל ייצוגה מעולם לא עורר חרדה או דו משמעות. דמותה נותרה לא מציאותית, מופרדת ממיניות אמיתית וכך מוגנת. הפסלים והציורים שהחלו להופיע בסביבות שנת 1600 שונים משמעותית. ציורים הכוללים סצנות עריפה אלימות החלו להופיע, ובמיוחד כאמור יהודית והולופרנס של קאראווג'ו, המוצג בגלריה הלאומית האיטלקית לאמנות עתיקה ברומא ומתאר את רגע העריפה בריאליזם מרהיב ובוטה כפי שלא תואר מעולם. הציור, המתוארך לסביבות 1599, הוא חשוב מבחינה סגנונית ותמטית: זו היצירה ההיסטורית הראשונה של קרוואג'יו, ומסמנת את תחילת השלב של שינויי אור וצל חזקים מאוד ביצירתו.
הציור יהודית עורפת את ראשו של הולופרנס, של ארטמיזיה ג'נטילסקי המוצג בגלריה אופיצי, נעשה בהשראת הציור של קאראווג'ו, שאביה הצייר אורציו ג'נטילסקי היה ממכריו בתקופתו ברומא, וכמוהו מראה את רגע ההריגה בפועל. ציור זה מייצג גם את סיפורה האנושי והמקצועי של אישה שבחרה להיות אמנית בעידן שנשלט על ידי גברים. בכך היא הצליחה, והפכה לבסוף לאישה הראשונה שהתקבלה לאקדמיה לאמנות ועיצוב בפירנצה. האופן הייחודי שבו ארטמיסיה ג'נטילסקי מתארת את יהודית הביא חוקרים לחשוב שהיא הזדהתה איתה באופן עמוק יותר מעמיתיה הגברים. זוהי הגרסה השנייה מבין שתי גרסאות שציירה ג'נטילסקי, הגרסה הראשונה נמצאת ב-Museo di Capodimonte בנאפולי.
יהודית של ג'ורג'ונה עומדת בסביבה טבעית ופורחת, מטפורה לתחייה מחדש של עירה בתוליה. ציירים מאוחרים יותר כמו קאראווג'ו העבירו את זירת הפעולה לחדר מיטות סגור וחשוך. הלוחמת הגברית של דונטלו ומנטניה מפנה מקום לדמות נשית בסגנון הדמויות המפתות מן התנ"ך, והטבע הפורח מפנה מקום למתחם סגור המזכיר בית בושת. דמות השפחה הזקנה והמכוערת, לצידה של יהודית היפה והצעירה, עוזרת ליצור ניגודיות ודו משמעות בדמותה של יהודית: יש בה גם קדושה וגם רשע. עם זאת, דמותה היפה של יהודית אינה נוטפת אירוטיקה כמו דמותה העירומה או העירומה למחצה בציורי הרנסאנס הצפוני או בתקופות שלאחר מכן.
בעוד שרבים מהציורים לעיל נבעו מחסויות פרטיות, ציורים חשובים נעשו גם בהזמנת הכנסייה ונועדו לקדם קריאה אלגורית חדשה של הסיפור: יהודית מביסה את הכפירה הפרוטסטנטית. זו תקופת הקונטרה-רפורמציה ותמונות רבות (כולל סדרת ציורי פרסקו בארמון הלטראנו שהוזמנו על ידי האפיפיור סיקסטוס החמישי ותוכננו על ידי ג'ובאני גררה וסזארה נביה) מעידות על ניכוס יהודית בידי הכנסייה הקתולית נגד "הכפירות" של הפרוטסטנטיות. יהודית הצילה את עמה בכך שהיא מנצחת יריב שהיא תיארה כנציג "כל הלא מאמינים" ככתוב: (ספר יהודית פרק יג, פסוק כז), כך היא עמדה כסוכנת אידיאלית לתעמולה אנטי-פרוטסטנטית.
יהודית באמנות הציור המודרנית
אופייה האלגורי והמרגש של סצנת יהודית והולופרנס המשיך להיות מקור השראה לאמנים. בתחילת המאה ה-19 צייר פרנסיסקו דה גויה על קיר ביתו, כחלק מהציורים השחורים את יהודית והולופרנס, לצד סטורן טורף אחד מבניו. הנושא של יהודית כבר נקשר לסטורן בתקופת הרנסאנס, כאשר נושאים מן הביבליה שולבו עם נושאים מיתולוגיים. בשני המקרים הם קשורים לפחד מאיבוד השלטון.
שני ציורים בולטים של יהודית נוצרו על ידי גוסטב קלימט. הסיפור היה פופולרי למדי בקרב קלימט ובני דורו, והוא צייר את יהודית והולופרנס ("יהודית הראשונה") בשנת 1901, כאישה חולמנית וחושנית עם חולצה פתוחה. הציור "יהודית השנייה" שלו (1909) פחות ארוטי ויותר מצמרר. המוות בשני ציוריו של קלימט קשור לארוטיקה, לנשים ולאופן שבו הן מאיימות על גברים. גיבורת הביבליה שהצילה את עמה מידי הגבר התוקפני הופכת לדמות ארוטית שמעשיה מתרחש באמצעו של רגע אורגזמי. הציורים מציעים "משבר של האגו הגברי", פחדים ופנטזיות אלימות, כולם מסובכים במוות ארוטי, אשר נשים ומיניות עוררו אצל לפחות חלק מהגברים סביב תחילת המאה ה-20. בשנת 1999 ציירה האמנית האמריקאית טינה בלונדל בצבעי מים ציור שמושפע באופן מפורש מ"יהודית הראשונה" של קלימט.
יהודית במוזיקה, במחזות ובקולנוע
סיפורה של יהודית היה גם נושא פופולרי לסרטים ומחזות:
סוסון-ים חלק
סוסון-ים חלק (שם מדעי: Hippocampus kuda), באנגלית yellow seahorse הוא מין של סוסון-ים ממשפחת האבובוניים. הוא חי ב וב, כולל יפן, אוסטרליה, המפרץ הפרסי, איים באוקיינוס השקט כולל איי הוואי, חופי אפריקה מטנזניה ועד דרום אפריקה, ובים האדום, כולל במפרץ אילת.
הסוסון הוא דג קטן יחסית, שמגיע לאורכים של 17 עד 30 סנטימטר. הגוף הוא רחב, גמיש, ומחוסר קוצים ובליטות (מה שמקנה לו את שמו בעברית, במנוגד מסוסון הים השני שחי במפרץ אילת, סוסון ים דורבני). ראשו גדול יחסית ביחס לגופו והחרטום קצר ועבה. הגוף הוא בדרך כלל צהוב אדמדם עם מעט נקודות שחורות. לפרטים בוגרים יש לעיתים קווים שחורים על הגב.
סוסון הים החלק הוא טורף שניזון מחסרי חוליות קטנים, סרטנאים ושאר זואופלנקטון. הוא שולה את הסרטנים הקטנטנים מהמים עם חרטומו הארוך שנועד לסינון המים. סוסון הים נושא את ביציו בתוך גופו עד לבקיעתם כמו כל סוסוני הים, וכמו כל סוסוני הים, הזכר הוא זה שמחזיק את הביצים בכיס מיוחד על ביטנו עד לבקיעת הצאצאים.
סוסון הים נפוץ במפרץ אילת, והוא חלק מתוכנית שימור של החברה להגנת הטבע והמצפה התת-ימי באילת, שמגדלים את אוכלוסיית סוסון הים החלק ועוזרים לה להשתקם. במצפה התת-ימי מגדלים דגיגים של סוסוני ים באקווריום נפרד כדי להגן עליהם מדגים אחרים, ומשחררים אותם למפרץ בבגרותם כשהם חזקים יותר ובעלי סיכוי גבוה לשרוד.
הסוסונים חיים במרבדי עשב ים טבעיים, ונפגעו רבות מאיבוד מרבדי עשב אלה באזורים רבים בעולם, כולל במפרץ אילת. בשנים האחרונות מתרחש שיקום טבעי של שדות אלה, וגם עליה באוכלוסיית הסוסונים.
דעת מקרא
דעת מקרא הוא מפעל פרשנות אורתודוקסי-מודרני לתנ"ך, בן 30 כרכים. ייחודו של הפירוש הוא שילוב בין פרשנות מסורתית ובין ממצאי המחקר התנ"כי המודרני התואמים לה, והגשתם לקורא בבהירות רבה.
דרך הפירוש
דרך הפירוש שאבה השראה מגישתו של רשב"ם בפירושו: "וגם רבנו שלמה אבי אמי מאיר עיני גולה שפירש תורה נביאים וכתובים נתן לב לפרש פשוטו של מקרא... והודה לי שאילו היה לו פנאי היה צריך לעשות פרושים אחרים לפי הפשטות המתחדשים בכל יום". מפרשי "דעת מקרא" שאפו לפרש את המקרא כפשוטו והתייחסו בפירושם לגילויים המדעיים בנושאי גאוגרפיה, ארכאולוגיה של ארץ ישראל, בוטניקה, זואולוגיה ועוד.
בפירוש זה, המפרש את המקרא באופן מסורתי, כמעט ללא ביקורת הנוסח ומתוך אמונה בקדושת הכתובים, אך מסתייע בממצאי המחקר המודרני, יש פולמוס סמוי עם ביקורת המקרא, ללא התמודדות ישירה עם דעותיהם ושאלותיהם של החוקרים השייכים לאסכולה זו, אך תוך פירוש אשר מנסה לתת מענה לבעיות. דרך התמודדות זו שונה מזו של רבי דוד צבי הופמן, אשר התפלמס באופן ישיר עם אנשי ה"ביקורת" וניסה לקרוא תיגר על עצם מדעיותן של מסקנותיהם, והיא שונה אף מדרכו של הרב מרדכי ברויאר, אשר קיבל הרבה מממצאי ביקורת המקרא בתחום הניתוח הספרותי אך פירש ממצאים אלה מתוך אמונה בקדושת המקרא.
אטלס דעת מקרא
אטלס דעת מקרא הוא חיבור של אוסף ערכים ותמונות גאוגרפיים-היסטוריים מתקופת המקרא, בעריכת יהודה קיל ויהודה אליצור.
אנשי המערכת
בראש הפרויקט עמד יהודה קיל, איש החינוך הממלכתי דתי, שאף כתב פירוש לכמה ספרים. על תפקיד זה הוענק לו פרס ישראל במדעי היהדות לשנת תשנ"ב.
בכתיבת הפירוש לספרי המקרא השתתפו המומחים: פרופ' יהודה אליצור, פרופ' פיבל מלצר, עמוס חכם (הזוכה הראשון בחידון התנ"ך), פרופ' מרדכי זר-כבוד, פרופ' אהרן מירסקי ואחרים (ראה פירוט להלן). את מפעל הפרשנות ליוו מומחים נוספים בתחומם: הרב מרדכי ברויאר היה אחראי על קביעת נוסח ספרי המקרא, פרופ' יהודה פליקס ייעץ בתחומי הבוטניקה והזואולוגיה, והרב שאול ישראלי ייעץ מן ההיבט ההלכתי.
שני הכרכים הראשונים של פירוש "דעת מקרא" יצאו לאור בשנת תש"ל: ספר יהושע פורש על ידי יהודה קיל, וספר איוב פורש על ידי עמוס חכם.
מטאלותיונין
מטאלותיונין (באנגלית: Metallothionein, בקיצור: MT) היא משפחה של חלבונים עשירים בציסטאין, במשקל מולקולרי נמוך (MW הנע בין 500 ל-14000 Da), הנמצאים בקרבת הממברנה של אברון גולגי. למטאלותיונינים יש את היכולת לקשור מתכות כבדות, הן כאלה הנדרשות לפעילות הפיזיולוגית התקינה של גוף האדם (כגון אבץ, נחושת, סלניום) והן כאלה הרעילות לאדם (כגון קדמיום, כספית, כסף, ארסן, עופרת). קישור זה מתבצע דרך קבוצת התיול של שאריות הציסטאין הקיימים בחלבונים אלה.
מטאלותיונינים ממלאים תפקיד בהגנה מפני רעילות מתכת ולחץ חמצוני, ומעורבים בוויסות אבץ ונחושת. בגוף האדם, כמויות גדולות מסונתזות בעיקר בכבד ובכליות. הייצור שלהם תלוי בזמינות של המינרלים התזונתיים כגון אבץ, נחושת וסלניום, כמו גם חומצות האמינו היסטידין וציסטאין.
בואינג-סאאב T-7 רד הוק
הבואינג-סאאב T-7 רד-הוק (באנגלית: Boeing/Saab T-7 Red Hawk, בתרגום חופשי: "נץ אדום") הוא מטוס אימון סילוני חד מנועי על-קולי מתקדם שפותח בשותפות בין חברות בואינג וסאאב. המטוס זכה במכרז ה-TX של חיל האוויר של ארצות הברית שתוכנן להחלפת מטוסי ה-T-38 טאלון המזדקנים. המכרז יכלול ייצור כולל של 351 כלי טיס, 46 מדמי טיסה, אימון אחזקה ותמיכה בעלות כוללת של 9.2 מיליארד דולר אמריקאי.
ב-16 בספטמבר 2019 חיל האוויר הכריז על הסימון והכינוי של כלי הטיס החדש. הכינוי רד-הוק ניתן כמחווה למטוס ה-P-40 וורהוק וטייסי הטסקיגי מיימי מלחמת העולם השנייה שכונו "זנבות אדומים" (Red Tails) בשל הצבע העז של הזנבות של מטוסי ה-P-51 מוסטנג שהם הטיסו. ההכרזה לוותה בתמונה בה מטוס ה-T-7 עומד ליד מטוס P-51C משוחזר הצבוע בצבעי הטסקיגי, כאשר זנב המטוס החדש צבוע באדום.
קנזלה
קנזלה (בהונגרית: Kenézlő) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית קנזלה קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות מ-1,446 תושבים בשנת 1990 עד 1,086 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-24%).
מסדר הגואלפים
מסדר הגואלפים או מסדר גואלף המלכותי (בגרמנית: Guelphen-Orden, אנגלית: Royal Guelphic Order) היה מסדר אבירות בריטי אשר שויך לממלכת הנובר כאשר היו הממלכה המאוחדת וממלכת הנובר שרויים תחת אוניה פרסונלית. המסדר הוקם על ידי ג'ורג' הרביעי ב-28 באפריל 1815 אולם הוא הוצא מתוך מערכת התוארים הבריטית בשנת 1837 עם מותו של ויליאם הרביעי וביטול האונייה הפרסונלית בין שתי הממלכות. המסדר נותר מסדר אבירות הנוברי עד לכיבושה של הממלכה בידי ממלכת פרוסיה בשנת 1866.
שמו של המסדר נקרא על שמו של בית ולף, בית האצולה ממנו הגיעו מלכי בית הנובר. המילה "גואלפו" (בכתיבים שונים: Guelph, Guelf, Guelfo) היא צורת כתיב איטלקית של השם בית ולף.
המסדר כלל שתי מחלקות, צבאית ואזרחית ובכל מחלקה שלוש דרגות:
למסדר מונו שישה בעלי תפקיד:
פודור
פודור (בצרפתית: Podor, בוולופית: Podoor) היא העיר הצפונית ביותר של סנגל, בעלת מעמד קומונה, בלב החבל ההיסטורי פוטה-טורו. העיר שוכנת על האי מורפיל בין הנהר סנגל לנהר דואה בגבול עם מוריטניה, במרחק 215 ק"מ מהעיר סן-לואי. במאה ה-11 הייתה מרכז ממלכת טקרור. היא ידועה במבצר הקולוניאלי הצרפתי החרב, שנבנב בזמנו מחדש ב-1854 כמרכז לסחר בזהב. במפקד של שנת 2002 מנתה העיר 9,472 תושבים. בשנת 2007 - 11,869. 99% מהאוכלוסייה היא מוסלמית.
היסטוריה
פודור הוא הבירה העתיקה של אחת הממלכות הראשונות שאזור, ממלכת טקרור, שקמה במאה ה-11. במאה ה-17 הייתה העיר תחנה בדרך ממלכת גאלאם, והייתה בלתי נמנעת עבור סחר העבדים, השנהב והגומי הערבי. הוקם בה ב-1745 מבצר צרפתי שנועד להבטיח את הנוכחות הצרפתית על הנהר סנגל ובפנים האזור, אבל אמצעיו היו מוגבלים ביותר. הוא שוקם על ידי קפטן לואי פדרב בשנת 1854. היישוב וגם המבצר הצרפתי תועד במכתבי האביר סטניסלס דה בופלר לאשתו, הרוזנת סבראן, בשנת 1788 באוקטובר 1999 סבלה העיר משיטפונות בעקבות עליית נהר סנגל על גדותיו.
מינהל
פודור היא בירת נפת פודור. הגדול בשטח שבין שלושת המחוזות של המחוז סן-לואי. בשנת 1952 הוענק לעיר מעמד של קומונה. היא מחולקת לשישה רבעים: סינתטיאן, לאו דמבה, מבוג'ן, ביר פודור, טיופי וסואימה.
עמדה גאוגרפית
פודור היא העיר הצפונית ביותר של סנגל, בגבול עם מוריטניה. היישובים הקרובים ביותר הם אדאבאי, דאר שייח עבדלאי, דונאי, גומל ודיאטאר. היא נמצאת 487 ק"מ מרחק מעיר הבירה דקר.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת בשנה היא +25.9°C ; הטמפרטורה הממוצעת בינואר היא +21°C וביוני 30.7°C. הטמפרטורה המרבית השנתית היא +34.5°C. הטמפרטורה המרבית בינואר היא +30.9°C וביוני - +40.7°C. הטמפרטורה המזערית השנתית היא +17.3°C, בינואר היא +11.1°C ובספטמבר +22.1°C כמות המשקעים השנתית היא 212.8 מיליליטר. המרבית היא 77.4 מיליליטר באוגוסט והמזערית 0.2 מיליליטר באפריל.
דמוגרפיה
במפקד משנת 2002 מנתה העיר 9472 תושבים. וב-2007 לפי ההערכות הרשמיות - 11869 תושבים. 99% מהתושביה הם מוסלמים.
כלכלה
מיקומה האסטרטגי איפשר לה מזה זמן רב למלא תפקידשל מרכז מסחרי. רוב התושבים הם רועי צאן, דייגים וחקלאים. שפוץ המבצר הישן בשנת 2006 עשוי להאיץ את התפתחות התיירות. בשנת 2005 חודש השיט על אוניית "בו אל מוגדד" על נהר סנגל בין סן-לואי לפודור במסלול שאורכו 300 ק"מ.
יעדי תיירות ומונומנטים
עם המונומנטים ההיסטוריים של פודור נמנים
אישים
מפודור וסביבתו יצאו כמה ממנהיגיה הרוחניים של בני סנגל: אל חאג' מאליכ סי, מדיו, במבה מגולר (Bamba de Gollere), באל מבודה (Ball de Bodé) בפודור נולדו מעצבת האופנה אומו סי והמוזיקאים באבה מאל ומנסור סק.
נחל הערבה
נַחַל הָעֲרָבָה הוא נחל אכזב הזורם בחלקה הצפוני של הערבה, מדרום לצפון. תחילת הקטע המכונה נחל הערבה בגב הערבה אך יובליו העליונים מגיעים דרומה עד הרי אילת, בעבר הוא היה נשפך לאגן הדרומי של ים המלח, כ-100 ק"מ צפונית לשם. בעקבות התיבשות האגן הדרומי ובניית ברכות להפקת אשלג הועבר הנחל בתוואי מלאכותי שעובר בין הברכות המפעל הישראלי לברכות המפעל הירדני. עקב ירידת מפלס ים המלח התארך הנחל וחתר קניון במיצר לינץ המכונה "הנהר הסודי" והוא נשפך אל האגן הצפוני. בין יובליו הבולטים: נחל פארן, נחל ברק, נחל צופר ונחל נקרות. חלקו הצפוני של הנחל, מאזור מושב חצבה וצפונה, הוא קניון שנוצר בסלעי חוואר הלשון, ועומקו מגיע לעשרות מטרים.
לאורך הנחל הוקמו מספר מאגרי מים, המתמלאים במי שיטפונות. המאגרים הגדולים הם מאגרי חצבה, עידן ועין תמרים.
נחל הערבה מהווה ברובו את תוואי הגבול בין ישראל לירדן. לאורך הגבול אין גדר, ואולם בחלק מהמקומות הוטמנו מוקשים, והסחף בנחל גרם לכך שאף אזורים אחרים בסביבתו חשודים במיקוש. בסוף 2012 החלה הרשות לפינוי מוקשים בפינוי מוקשים מחלקו הצפוני של הנחל.
אשקודו
אשקודו (בפורטוגזית: Escudo - מגן) היה המטבע הרשמי של פורטוגל משנת 1911 ועד להחלפתו באירו בתחילת 2002 (לפי שער של 200.482 אשקודו לאירו אחד). הוא החליף את מטבע הרֵאַל (מלכותי, real), בעקבות מהפכת 1910 שביטלה את המלוכה בפורטוגל. כל אשקודו הורכב מ-100 סנטבוש. סמלו של המטבע היה "סיפראו", בדומה לסמל הדולר אך עם שני קווים אנכיים במקום אחד, וסמל זה שימש גם כמפריד עשרוני. קוד המטבע היה PTE.
מטבעות בעלי שם דומה היו ההילך החוקי גם במושבות של פורטוגל ברחבי העולם. באנגולה הוחלף האשקודו בקואנזה ב-1977, שנתיים אחרי קבלת העצמאות מפורטוגל.
אשקודו משמש גם כמטבע הרשמי של כף ורדה (Cabo Verde), מושבה פורטוגזית לשעבר, ונמצא תחת פיקוחו של הבנק המרכזי של כף ורדה. המטבע מוצמד היום לאירו.
רובנס באריקלו
רובנס גונסאלבס באריקלו (בפורטוגזית: Rubens Gonçalves Barrichello, נולד ב-23 במאי 1973) הוא נהג מרוצים ברזילאי שהתחרה באליפות הפורמולה 1 בין השנים 1993–2011. לזכותו 11 ניצחונות ו-68 פודיומים.
באריקלו התחרה עבור קבוצת פרארי בין השנים 2000–2005 לצידו של מיכאל שומאכר. סיים את העונה פעמיים במקום השני (2002, 2004) ופעם אחת במקום השלישי (2001) והיה שותף לחמש זכיות של הקבוצה באליפות היצרנים. בשנת 2009 התחרה עבור קבוצת בראון GP וסיים שלישי באליפות הנהגים. ג'נסון באטן, חברו לקבוצה, זכה באליפות והקבוצה זכתה באליפות היצרנים. בשנת 2010 התמנה ליושב ראש איגוד נהגי הגרנד פרי.
לאחר שנתיים בקבוצת ויליאמס עבר להתחרות באליפות האינדיקאר. אחרי עונה אחת באליפות נותר ללא קבוצה ועבר להתחרות באליפות ברזיל למכוניות סטוק V8. בשנת 2014, עונתו השנייה באליפות, זכה בתואר.
קריירת מרוצים
באריקלו זכה בחמש אליפויות קארטינג בברזיל לפני שעבר בשנת 1990 להתחרות באירופה באליפות הפורמולה ווקסהול. בעונתו הראשונה זכה באליפות. שנה לאחר מכן ניצח את אליפות פורמולה 3 האירופאית לאחר קרב צמוד עם דייוויד קולטהרד. בשנת 1992 סיים שלישי באליפות הפורמולה 3000. בסיום העונה הצטרף לקבוצת ג'ורדן לקראת עונת 1993.
1993–1996: ג'ורדן
בגרנד פרי אירופה, המרוץ השלישי בעונה זינק מהמקום ה-12 בתנאי מסלול רטובים. בסיום ההקפה הראשונה הגיע למקום הרביעי. הוא הצליח לעקוף את דיימון היל ואלן פרוסט, צמד נהגי ויאלימס, לפני שנתקל בבעיות במערכת הדלק. אמינות נמוכה של המכונית הובילה אותו לפרוש במרבית המרוצים בעונה. בגרנד פרי צרפת היה קרוב לצבור את הנקודות הראשונות, אך בהקפה האחרונה נעקף על ידי מייקל אנדרטי, שלקח את המקום השישי בסיום. הנקודות הראשונות, והיחידות בעונה, הושגו בגרנד פרי יפן בו סיים במקום החמישי.
ג'ורדן החליפה את ספק המנועים שלה בעונת 1995 ועוברה ממנועי מקלארן למנועי פיג'ו, מנועים שהתגלו כפחות אמינים ממנועי העונה הקודמת. בשלושה מרוצים איבד נקודות בהקפה האחרונה: התנגשות עם מרטין ברנדל בגרנד פרי בריטניה וכשלים מכניים בגרנד פרי ספרד והונגריה.
1997–1999: סטיוארט
עונת הבכורה של קבוצת סטיוארט לוותה בחוסר אמינות של המכוניות. באריקלו הצליח לסיים רק שלושה מרוצים במהלך העונה, ורק מרוץ אחד בנקודות: מקום שני בגרנד פרי מונקו. יאן מגנוסן, שותפו לקבוצה, סיים את העונה ללא נקודות. העונה הבאה נראתה דומה לקודמתה והקבוצה המשיכה לסבול מפרישות רבות. למרות בעיות האמניות באריקלו ניצח את מגנוסן בכל המרוצים, עד שהוחלף אחרי שבעה מרצים ביוס ורסטאפן, שהפסיד גם הוא לבאריקלו בכל המרוצים עד לסיום העונה.
בעונת 1999 חלה התקדמות בקבוצה. בברזיל דורג שלישי, כשהוא מקדים את מיכאל שומאכר. הוא הוביל במספר הקפות עד שנאלץ לפרוש בשל בעיות במנוע. הוא זינק מהפול פוזישן בצרפת וסיים על הפודיום שלוש פעמים. הישגיו במהלך העונה משכו את תשומת ליבו של ז'אן טוד, מנהל קבוצת פרארי שהחתים אותו על חוזה לעונת 2000.
2000–2005: פרארי
הניצחון הראשון בקריירה הושג בגרנד פרי גרמניה בעונתו הראשונה בפרארי. הוא זינק למרוץ מהמקום ה-18, אך בחר להישאר עם צמיגים יבשים בזמן ששאר הנהגים החליפו לצמיגי גשם במהלך המרוץ. את מרבית המרוצים בעונה סיים על הפודיום, אך דורג רק במקום הרביעי אחרי שומאכר, וצמד נהגי מקלארן: מיקה הקינן ודייוויד קולטהרד. שומאכר זכה באליפות הנהגים ויחד עם באריקלו זכתה הקבוצה באליפות היצרנים.
בעונת 2001 הגיע 10 פעמים לפודיום, אך סיים את העונה ללא ניצחון והיה שותף לזכייה שנייה של הקבוצה באליפות היצרנים. 2002 הייתה העונה המוצלחת בקבוצה עם ארבעה ניצחונות ומקום שני בדירוג הכולל. בראיונות מאוחרים טען באריקלו כי מתוך שבע האליפויות של שומאכר לפחות אליפות אחת הגיעה לברזילאי. בדבריו התייחס לגרנד פרי אוסטריה בו התבקש על ידי הקבוצה לפנות את הדרך ולאפשר לשומאכר לנצח את המרוץ. בטקס הפודיום החליף פינה שומאכר את המקום הראשון לבאריקלו ואף העניק לו את גביע המרוץ. הנהגים נענשו על הפרת פרוטוקול הטקס ובעקבות המרוץ הוחלט על איסור מתן הוראות קבוצתיות החל מהעונה הבאה.
בשתי העונות הבאות היה שותף לשתי זכיות נוספות באליפות היצרנים. בעונת 2005 החליפה פרארי את ספק הצמיגים ועברה להשתמש בצמיגי ברידג'סטון, שהיו נחותים בהשוואה לצמיגי מישלן, בהן השתמשו מרבית הקבוצות. ההישג הטוב בעונה היה המקום השני, אליו הגיע בשני מרוצים שונים: גרנד פרי אוסטרליה וגרנד פרי ארצות הברית, אותו החרימו כל הקבוצות שעשו שימוש בצמיגי מישלן, כך שרק שישה כלי רכב זינקו אל המרוץ. בסיום העונה דורג במקום השמיני, ההישג הנמוך ביותר אליו הגיע עם הקבוצה.
2006–2008: הונדה
את עונת 2007 סיים ללא נקודות. אף על פי שהצליח לסיים את מרבית המרוצים בעונה (נאלץ לפרוש רק פעמיים), רק פעם אחת סיים בעשירייה הראשונה. העונה השלישית נפתחה עם פסילה בסיום המרוץ לאחר שלא ציית לרמזור האדום ביציאה מאזור הטיפולים. גרנד פרי טורקיה היה המרוץ ה-257 בקריירה של באריקלו, בכך שבר את שיאו של ריקארדו פטרזה כנהג שהשתתף בהכי הרבה מרוצים. בגרנד פרי מונקו סיים שישי וצבר נקודות ראשונות לאחר שנתיים. בגרנד פרי בריטניה זינק מהמקום ה-16. במרוץ שהתנהל תחת גשם כבד הצליח לסיים במקום השלישי. הפודיום היחיד שהשיג עבור הקבוצה. בדצמבר 2008 הודיעה הונדה כי היא פורשת מהאליפות מסיבות כלכליות. ההודעה עוררה חוסר בהירות לגבי עתידה של הקבוצה, שחיפשה קונה, ועתידו של באריקלו.