cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קהילת יהודי צ'רנוביץ
השלטון הסובייטי הקצר
ב-26 ביוני 1940 הציבה ברית המועצות לרומניה אולטימטום של ארבעים ושמונה שעות. במסגרת האולטימטום נדרשה רומניה לסגת משטחי בסרביה, שהיו שייכים לה טרם מלחמת העולם הראשונה, פן תנקוט ברית המועצות פעולה צבאית. ברית המועצות דרשה במסגרת האולטימטום לקבל גם את אזור צפון בוקובינה, שבו שכנה צ'רנוביץ. אף שהאזור לא היה שייך לברית המועצות בעבר, ביקשו הסובייטים לשלוט בו כדי ליצור קישור בין בסרביה לגליציה המזרחית, אזור שהם כבשו מפולין. גרמניה לא התנגדה לאולטימטום, שכן היא הסכימה לשלטון סובייטי באזור במסגרת הסכם ריבנטרופ-מולוטוב, ואף דחקה ברומניה לוותר לסובייטים. כוחה הצבאי של רומניה לא אפשר לה להתעמת עם הצבא האדום, והיא נכנעה לתנאי האולטימטום ללא תנאי ונסוגה משטחים אלו בחלוף יומיים מהצבתו.
היו שהאמינו כי הסובייטים יביאו עימם חברה צודקת ושוויונית, נטולת כל אנטישמיות שאפיינה את השלטון הרומני. היו גם שראו בסובייטים את הרע במיעוטו, כיוון ששלטונם עדיף על שלטון תחת השפעה נאצית. הייתה אף הגירה מועטה של יהודים סוציאליסטים וקומוניסטים מיתר חלקי רומניה אל עבר צ'רנוביץ. מאידך, היו יהודים בעלי רכוש שהקדימו תרופה למכה ועזבו את צ'רנוביץ מיד עם תחילת הכיבוש הסובייטי, מחשש שיתנכלו להם. עם זאת, כל התקוות נכזבו. השלטון הסובייטי החדש התנכל לרבים מיהודי העיר: בין היהודים שסבלו מהסובייטים היו בעלי הממון. גם הציונים סבלו לא מעט, עקב היותה של הציונות מנוגדת לאידאולוגיה הקומוניסטית. קבוצות אלה קיבלו תעודות זהות חדשות, שעליהן נכתב המספר שלושים ותשע (39) כדי שיוכלו לזהותם כיהודים.
לפי חישובי הקהילה היהודית, כ-10,000 יהודים נעצרו וגורשו ברכבות לסיביר ולאזורים אחרים בברית המועצות במהלך שנת שלטונם בבוקובינה. הסובייטים רדפו את היהודים הללו עקב השתייכות לבורגנות או לתנועה הציונית או בגין חשד בביצוע עבירות קלות ביותר. הגדול שבמשלוחים יצא ב-13 ביוני 1941. במשלוח זה גורשו מצ'רנוביץ כ-3,800 בני אדם, וכ-80% מהם היו יהודים. חלק מאותם יהודים מתו מקור ומתנאי המחיה הקשים בסיביר, ואילו אחרים נותרו בברית המועצות למשך זמן רב ואף השתקעו בחלקים ממנה. מעטים מהם עלו לארץ ישראל. הסובייטים פעלו לסגירת מוסדות בבעלות יהודים, כגון בית הכנסת הכוראלי, בית החולים, בית העם היהודי, וכן הלאימו בתי חרושת וחנויות בבעלות פרטית. הולאמו גם ארגונים, הוחרם רכוש, ונסגרו עיתונים, ובמקומם יצאו לאור עיתונים שהפיצו תעמולה סובייטית. היו יהודים שנאלצו לשכן עובדי מדינה ואנשי נ.ק.ו.ד. בבתיהם.
כניסת הצבא הנאצי
ב-22 ביוני 1941 הפרה גרמניה את הסכם ריבנטרופ-מולוטוב ופלשה לברית המועצות, במה שנודע כמבצע ברברוסה. גרמניה עודדה את רומניה להצטרף אליה בפלישה בהבטחה להשיב לה את השטחים שאבדו לה בפלישה הסובייטית, לרבות אזור בוקובינה וצ'רנוביץ. ואכן, רומניה חתמה על ההסכם התלת-צדדי עוד בנובמבר 1940 ובכך הצטרפה למדינות הציר, המדינות שנלחמו לצד גרמניה. במהלך השבועיים שחלפו מפרוץ מבצע ברברוסה עד לכיבוש צ'רנוביץ בידי מדינות הציר הספיקו הסובייטים לגייס כמה אלפים של צעירים מן האוכלוסייה היהודית לשורות הצבא האדום. כמה אלפי יהודים אחרים, בעיקר רווקים בודדים, הצליחו לברוח מפני הנאצים אל עומק ברית המועצות.
מרבית היהודים נשארו בצ'רנוביץ בשל כמה סיבות: הסובייטים הקשו על עזיבתם של יהודים את צ'רנוביץ; שנת הטרור הקומוניסטי הנחילה ליהודי העיר אכזבה מהשלטון הסובייטי; והתעמולה הסובייטית, שהפסיקה לתקוף את הנאצים עם חתימת הסכם ריבנטרופ-מולוטוב, הביאה לכך שהיהודים לא הבחינו בסכנה הבאה מגרמניה. עוד גורם שעיכב את יציאתם של יהודים את צ'רנוביץ נעוץ בכך שרוב יהודי העיר היו דוברי גרמנית, ולכן זיקתם הייתה לתרבות הגרמנית ולא לרוסית. עדות לזיקה זו אפשר למצוא בדבריו של יוסף גוברין:
ב-5 ביולי נכנסו היחידות הראשונות של הכוחות המזוינים של רומניה לעיר, וצ'רנוביץ סופחה מחדש לרומניה. עם הכיבוש הרומני-גרמני, החלה שואת יהודי צ'רנוביץ, והיהודים נפלו מן הפח אל הפחת. בימים הראשונים שלאחר הכיבוש נפלו אלפי יהודים קורבן למעשי אונס ורצח של יחידות של הצבא הרומני ושל האיינזצגרופן הגרמני. כ-3,000 מהם נרצחו. בית הכנסת הכוראלי, בית הכנסת המרכזי של יהודי העיר, הועלה בלהבות על ידי הגרמנים. ב-7 ביולי לקחו הנאצים את אברהם יעקב מרק, הרב הראשי של צ'רנוביץ, וחקרו אותו על הימצאותו של רכוש יהודי. משלא השיב להם, נלקח לפיר מעלית שם כלאו אותו. ב-8 ביולי נלקח הרב, ועמו כ-160 גברים יהודים מרחובות העיר, אל הנהר פרוט החוצה אותה. הם נאלצו לחפור לעצמם קברים ושם נורו בידי הגרמנים.
אחרים נלקחו לעבודות כפייה, לתיקון מבנים שניזוקו על ידי הרוסים או עקב הפצצות גרמניות. רבים מצאו את מותם בעבודות אלה, כשחלק מהמבנים הללו קרסו. בד בבד, החלו השלטונות לחוקק חוקים אנטי-יהודיים: ב-30 ביולי הוצא צו שחייב את היהודים לשאת את הטלאי הצהוב ולציין את המילה "יהודי" בפתחי בתיהם. בה בעת, נמשכה מדיניות הרומניזציה ביתר שאת, ולראשונה הולאם רכוש היהודים במסגרת מדיניות זו. ב-3 בספטמבר הועברו בתי החרושת שהיו בבעלות יהודים לרשות לא-יהודים או לרשות המדינה.
הקמת הגטו והגירושים לטרנסניסטריה
במהלך החודשים אוגוסט וספטמבר 1941 החלו הרומנים לרקום תוכנית ל"פתרון הבעיה היהודית" בצ'רנוביץ. הם התכוונו לגרש את היהודים לטרנסניסטריה, אזור שסופח לרומניה במהלך מלחמת העולם השנייה, כדי לטהר אותה אתנית מיהודים. ואכן, ב-4 באוקטובר הורה ראש ממשלת רומניה, יון אנטונסקו, להעביר תוך עשרה ימים את כל יהודי בוקובינה, לרבות אלה שבצ'רנוביץ, לחבל ארץ זה. לשם כך הוחלט לכנס את יהודי העיר בגטו. ב-11 באוקטובר פורסם צו שלפיו נדרשים כל תושבי העיר היהודים להתפנות עד לשעה 18:00 בערבו של אותו יום לגטו החדש. מי שניסה למסור את רכושו, לבל יוחרם, הסתכן בהוצאה להורג בירייה. הגטו הוקם ברובע היהודי של צ'רנוביץ שבו חיו כ-25% מיהודי העיר. בשל כך, בגטו עצמו חיו היהודים בתנאים קשים ובצפיפות רבה: חדר אחד אוכלס על ידי 20–25 נפש. היהודים הורשו לצאת מבתיהם רק במשך שלוש שעות ביום. הם לא הורשו לעסוק במשלח יד, ומשום כך נאלצו למסור את רכושם, שהוחרם, לבסוף, על ידי נציגי הבנק הלאומי הרומני. לגטו הובאו גם יהודים מעיירות סמוכות לצ'רנוביץ, כך שמספר היהודים בעיר גדל ממספר הנע בין 41 ל-46 אלף נפש לכ-50 אלף.
ב-13 באוקטובר החל גירוש היהודים לטרנסניסטריה, עם גירושם של כ-5,000 איש. במסגרת משלוחי הגירוש, האקציות, נצטוו היהודים ללכת בשיירות לתחנת הרכבת בליווי הז'נדרמריה הרומנית, ומשם גורשו. הם הובלו בקרונות עץ מחניקים ללא חלונות אל הערים אוטאץ' ומרקולשט, משם צעדו ברגל בשיירות ארוכות אל הגדה המזרחית של נהר הדניסטר, שהיווה את גבולו המערבי של חבל טרנסניסטריה. רבים מן הצועדים מצאו את מותם, בעיקר תינוקות, חולים וזקנים. חלקם אף נרצחו באופן יזום לאורך הנהר. גירוש היהודים ברכבות לא הקל על הצפיפות הרבה בגטו, כיוון ששטחו הצטמצם בהתאם למספר היהודים ששולחו. כ-1,500 יהודים ניסו להמיר את דתם כדי להינצל מגירוש, אך השלטונות לא ראו זאת בעין יפה אלא כניסיון להתחמק מהגירוש. רבים מאלה שהמירו את דתם נידונו לעונשי מאסר.
המשפטן טראיאן פופוביץ' התמנה לראש עיריית צ'רנוביץ מעט לאחר ראשית הכיבוש הרומני. פופוביץ', יליד בוקובינה, עזב את העיר עם ההשתלטות הסובייטית על החבל ושב אליה עם סיומה. הרומנים הציעו לו להתמנות לראשות עיריית צ'רנוביץ, והוא נעתר לבקשתם. עם הקמת הגטו בעיר, השלטונות הטעו אותו, בתואנה כי זה יהיה הצעד האחרון שיפגע ביהודים. כשנודע לו על גירוש היהודים מהגטו, הוא התנגד לו נחרצות, וטען כי הם חיוניים ליציבות הכלכלית של העיר. הוא הכין רשימה של כ-20,000 יהודים, ובהם גם כאלה שלא היו חיוניים לכלכלה. עקב כך, הוצמד לפופוביץ' הכינוי "מכור ליהודים", והוא הועבר מתפקידו במאי 1942. על מעשיו למען יהדות צ'רנוביץ זכה פופוביץ' לתואר חסיד אומות העולם ב-1969.
ב-15 בנובמבר, לאחר שגורשו מהעיר כשלושים אלף יהודים, פסקו משלוחי הגירוש בפקודת שליט רומניה אנטונסקו. עד אז גורשו כל היהודים שלא נכללו ברשימה של פופוביץ', ומספרם של הנותרים, שניצלו בעזרת פופוביץ', עמד על כעשרים אלף נפש. היהודים שפופוביץ' הצליח להציל מגירוש שבו לבתיהם בעיר. עקב הלאמת רכושם, הם נפגעו מבחינה כלכלית והתקשו למצוא עבודה. ממשלות צ'ילה ושווייץ, שיכנו כ-800 יהודים, בעיקר פליטים מפולין, בקונסוליות שפתחו בצ'רנוביץ. הן הנפיקו להם לבסוף דרכונים, וכך אפשרו להם לצאת מן העיר באופן חוקי. החל מ-31 במאי 1942, משעה שפופוביץ' הועבר מתפקידו, התאפשר לשלטון הרומני להמשיך במדיניות הגירושים. עד 28 ביוני אותה שנה כ-4,200 יהודים גורשו מהעיר. גירושים אלה נפסקו הודות למאמציהם של מנהיגים יהודים ברומניה, כגון וילהלם פילדרמן ואלכסנדר שפרן, שהצליחו להשיג הבטחה משר החוץ הרומני מיכאי אנטונסקו להשאיר את היהודים בעיר: בדומה לפופוביץ', בטענה שהם חיוניים לכלכלת העיר.
יהודי צ'רנוביץ שוכנו בגטאות בטרנסניסטריה, כגון אלה שבמוהיליב-פודילסקי, באובודיבקה, בטירספול, בשרהורוד, בברשד וביאמפיל. בגטאות אלה התפשטו מחלות, כגון צהבת וטיפוס הבהרות, שגבו קורבנות רבים. יהודים מצאו את מותם בגטאות אף במסגרת אקציות והוצאות להורג במקום. היהודים שהיו כשירים לעבודה נלקחו מגטאות אלה למחנות עבודה בשטחי טרנסניסטריה, שם עבדו במחצבות, בסלילת כבישים ובבניית גשרים וביצורים.
לאחר ניצחונותיהם בקרב סטלינגרד ובקרב קורסק, הצליחו הסובייטים להטות את הכף לטובתם בחזית המזרחית. עם ראשית שנת 1944 שחררו הסובייטים את מרבית המחנות בטרנסניסטריה: מתוך כ-35 אלף יהודים שגורשו מצ'רנוביץ לטרנסניסטריה במהלך המלחמה, שרדו עם תום המלחמה פחות מעשרת אלפים. ב-29 במרץ אותה שנה כבשו כוחותיהם את צ'רנוביץ עצמה, שם נמצאו כ-15 אלף יהודים, שעוד לא גורשו. בסך הכל, מתוך כ-50 אלף יהודים ששוכנו בגטו צ'רנוביץ עם הקמתו, שרדו בשואה כ-20 אלף. הנאצים אומנם רקמו תוכנית לחסל גם את היהודים הללו, אך לא עלה בידם לעשות כן, עקב ההתקדמות המהירה של הסובייטים. לאחר שחרור העיר, גויסו בכפייה לשורות הצבא האדום גברים ניצולי השואה שגורשו מצ'רנוביץ.
תחת השלטון הסובייטי
כיוון שצ'רנוביץ חדלה להיות בידיים רומניות, נדדו יהודים רבים לאזורים אחרים ברומניה, כמו בוקרשט, מתוך. אחת מהסיבות לכך הייתה אי-רצונם של היהודים לחיות תחת שלטון סובייטי, לנוכח שנת השלטון הסובייטי שלא היטיבה עמם. את רומניה עצמה עזבו רבים, בעיקר לישראל. עבור רבים מהם העלייה לישראל הייתה "קרש קפיצה" לשם הגירה למדינות אחרות, כגון לארצות הברית, לאוסטרליה ולמדינות אמריקה הדרומית. בה בעת, היגרו אל צ'רנוביץ יהודים מרחבי ברית המועצות, והם החליפו במרוצת השנים את האוכלוסייה היהודית שהתגוררה בעיר עד אז.
המדיניות הסובייטית דיכאה את הקהילה היהודית בצ'רנוביץ בחוקים אנטי-דתיים. השלטונות סגרו בתי כנסת והעבירו ספרי תורה למוזיאונים. רבים ממי שביקשו לעלות לארץ ישראל נתקלו בקשיים להשגת האשרה המתאימה. בתי כנסת רבים, לרבות בית הכנסת הכוראלי, נסגרו. החל מ-1959 נאלצו כל המוהלים להירשם ברשויות ולדווח להן על שמות התינוקות שמהלו. ב-1963 נאסרו אפיית מצות ושירותי קבורה של חברה קדישא בבית העלמין היהודי.
תחת השלטון האוקראיני
במהלך התפרקות ברית המועצות, הכריזה אוקראינה הסובייטית (שבה שכנה צ'רנוביץ) על עצמאותה, וב-1991 קמה מדינת אוקראינה העצמאית. תחת השלטון האוקראיני הוכרזו אתרים יהודיים בצ'רנוביץ כאתרים לשימור, ונפתחו מוזיאונים להנצחת זכר הקהילה. ב-2004 הוקם בית חב"ד בצ'רנוביץ, וזה סייע לפתוח בית כנסת חדש בעיר, לראשונה מאז מלחמת העולם השנייה.
נתונים מספריים
במהלך תקופת השלטון האוסטרי, לאחר מתן האמנציפציה, גדל מספרם של תושבי צ'רנוביץ היהודים בהדרגה. זאת, הודות למצבם הכלכלי הטוב והיחס ההוגן כלפיהם מצד השלטונות, אשר בא לידי ביטוי בכמה חוקים: הסרת ההגבלות על בעלות על נכסים, ומתן חופש תנועה ליהודים לנוע ברחבי האימפריה. בשל כך בוקובינה, וצ'רנוביץ בתוכה, היו יעד הגירה מועדף מגליציה, מולדובה ובסרביה. הגידול המשמעותי באוכלוסייה היהודית בעיר נעוץ בחזרתם של הפליטים שנסו מן העיר אחרי מלחמת העולם הראשונה, בתוספת פליטים שנמלטו מפרעות פטליורה, פוגרומים שאירעו באוקראינה במהלך המלחמה.
בין שתי מלחמות העולם, שעה שהרומנים שלטו בעיר, נותר גודל האוכלוסייה ללא שינוי. השלטונות הרומניים הקשו על היהודים בדרכים מסוימות, אך לא נקטו פעולות אלימות נגדם. כמחצית מאוכלוסיית יהודי העיר נספתה בשואה. ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיע שיעור תושבי העיר היהודיים לשיא, כמחצית מכלל האוכלוסייה. ב-1944, עם הגעתם של הכוחות הסובייטים לעיר, נותר מספר היהודים בעיר גבוה יחסית לערים אחרות, כ-15 אלף במספר. זאת, הודות לפעולות ההצלה של ראש העיר פופוביץ'. ב-1946 נותרו בעיר כ-6,000 יהודים בלבד, רק 700 מתוכם נמנו על תושבי העיר טרם השואה. האוכלוסייה היהודית שהיגרה לעיר לאחר השואה הגיעה מחלקים אחרים של ברית המועצות בעקבות הגירה פנים-סוביטיית, מאוקראינה וממולדובה.
שפה
מתוך ספר השאלות והתשובות "משאת בנימין", שנכתב ברומנית על ידי בנימין אהרן סלניק, ניתן להסיק כי לפני כניסת האוסטרים לבוקובינה, השפה שהייתה שגורה בפי היהודים האשכנזים במולדובה בכלל ובצ'רנוביץ בפרט הייתה רומנית. כאמור, בנתיב הטטרי חלפו סוחרים מיהדות ספרד שעסקו במסחר, ושפתם הייתה טורקית או יוונית.
עם זאת, במרוצת השנים החלה הרומנית לאבד ממעמדה בעיר. זאת, בשל שתי סיבות: ראשית, מגמות החילון בקרב שכבות היהודים המבוססות והמשכילות הביאו רבים מהם לדבר גרמנית, השפה הרשמית של האימפריה האוסטרו-הונגרית. היהודים שאפו לאמץ את הגרמנית גם כדי להשתלב בחיים הפוליטיים באימפריה. שנית, במאה ה-18 החלה הגירה של יהודי גליציה דוברי יידיש לבוקובינה, והם הביאו יחד איתם את לשונם. יהודי צ'רנוביץ דוברי היידיש נמנו, בדרך כלל, עם השכבות העניות בעיר. בתקופת השלטון הרומני, כ-40% מיהודי בוקובינה ואף שיעור גבוה מכך בקרב יהודי צ'רנוביץ דיברו גרמנית כשפת אם, והיתר דיברו יידיש. בשל המגע הלשוני עם בני לאומים שונים, אשר חיו אף הם בעיר, כגון רומנים ואוקראינים, למדו יהודים רבים את שפותיהם.
הלהג המקובל בפי היהודים בצ'רנוביץ היה "גרמנית צ'רנוביצאית", והוא דמה לשפה הבווארית (מקבוצת השפות הגרמניות העיליות). היו מספר הבדלים בין הגרמנית התקנית לזו שדוברה על ידי יהודי צ'רנוביץ: למשל, במקום להשתמש בזמן עבר פשוט, כמקובל בגרמנית תקנית, השתמשו יהודי צ'רנוביץ דוברי הגרמנית בהווה מושלם, כנראה בהשפעת היידיש. הגרמנית הצ'רנוביצאית נבדלה מהגרמנית שדיברו הגרמנים האתניים בבוקובינה, אשר דמתה יותר לשוואבית. להג זה של גרמנית עילית דובר בשוואביה, אזור שהושפע מאוסטריה, וממנו הגיעו גרמנים רבים לבוקובינה לאחר כניסת הכוחות האוסטריים לאזור.
מוסדות חינוך שהורו בגרמנית
כחלק מכתב הסובלנות שהוחל ב-1789, נפתח בצ'רנוביץ בית ספר ששפת ההוראה שלו הייתה גרמנית והלימודים בו היו חובה. על מנת לכפות על תושבי העיר היהודים לשלוח את ילדיהם לבית הספר הזה, נאסר על מי שלא למד בו לעבוד כחניך אצל בעלי מלאכה. חרף מאמציהם של השלטונות האוסטריים, רק חמישה מתוך 68 התלמידים בבית הספר היו יהודים.
ב-1843 ביקשו פרנסי הקהילה מהשלטונות את הרשות לייסד בית ספר יהודי עצמאי שימומן משכר לימוד, אך אלה נענו בשלילה, בטענה שאין להם די כסף לשם החזקת בית ספר. רק לאחר מתן האמנציפציה התאפשר ליהודי העיר לייסד בית ספר עצמאי משלהם. ב-1853 אושרה התוכנית לבניית בית הספר, והוא פתח את שעריו ב-16 באוקטובר 1855. בית הספר נוהל על ידי אליעזר אליהו איגל, הרב הראשי של צ'רנוביץ באותם ימים, ושפת הלימוד בו הייתה גרמנית אף היא. ב-1860 נחנך מבנה הקבע של בית הספר. במהלך תקופת השלטון הרומני בצ'רנוביץ, הלימודים בבית הספר התנהלו ברומנית, לנוכח מדיניות הרומניזציה שהפעילו השלטונות. בית הספר פעל עד שנסגר על ידי השלטונות הסובייטים ב-1940.
ב-1808 נוסדה בצ'רנוביץ גימנסיה ממלכתית גדולה שהורתה בגרמנית. עם פתיחתה לא למדו בבית הספר תלמידים יהודים כלל, אך הודות להשתלבות היהודים בעיר, ב-1886 היוו היהודים כ-82% מכלל הלומדים. ב-1875, במסגרת החגיגות לרגל שנת המאה לסיפוח בוקובינה על ידי אוסטריה, נוסדה בצ'רנוביץ אוניברסיטה גרמנית, שנודעה בשם אוניברסיטת צ'רנוביץ. יהודי העיר, שהשתלבו בחיים הפוליטיים והכלכליים באימפריה, מנו ב-1896 42% מכלל הסטודנטים באוניברסיטה. היהודים שלמדו באוניברסיטה זו לא הגיעו, בדרך כלל, משכבות מבוססות, שכן אלה יכלו להרשות לעצמם השכלה מתקדמת יותר במדינות מערב אירופה.
מוסדות ללימודי דת
המהגרים החדשים מאזור גליציה היו שמרנים יותר בהשקפתם הדתית, והם ייסדו תלמודי תורה, שהתחלקו לארבע שכבות גיל: "חדר דרדקי", "חדר ערבוביה", "חדר מלמד גמרא" ו"חדר מלמד גדול". ב"חדר מלמד גדול" למדו התלמידים את התלמוד הבבלי עם פירוש רש"י. נוסף על כך, נוסדו בצ'רנוביץ ישיבות רבות. למשל, ב-1923 נוסדה בצ'רנוביץ הישיבה "באר מים חיים". בשנים 1936–1940 ניהל את הישיבה הרב משולם ראטה, שכיהן גם כאב בית הדין בצ'רנוביץ וכראש הקהילה האורתודוקסית בעיר.
אגודות חינוכיות
בצ'רנוביץ פעלה אגודה למען חינוך בשפה העברית, "שפה עברייה" שמה. האגודה, שהוקמה ב-1905, הוציאה לאור עיתון בעברית, ארגנה שיעורי ערב ללימוד עברית וייסדה מכללה וסמינר להכשרת מורים וגננות. האגודה הקימה גם שישה גני ילדים, שצומצמו בהמשך לשלושה בפקודת השלטון הרומני, ששאף להנחיל את השפה הרומנית לתושבי העיר ולא לקדם שפות אחרות. בגנים למדו 70 ילדים. ב-1922 ייסדה האגודה בית ספר, שנשא את שמה. היה זה בית הספר היחיד מסוגו בעיר שהורה בעברית. בבית הספר, שהתפצל לשניים במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20, למדו בסך הכול כ-480 תלמידים. עם בוגריו נמנה פאול צלאן, משורר ומתרגם יהודי יליד העיר.
ב-1919 הוקמה בעיר אגודה נוספת, "יודישער שולפעריין". האגודה ארגנה שיעורי ערב ביידיש, פתחה סמינר להכשרת גננות והחזיקה בספרייה יידית. לאגודה הייתה תוכנית לייסד בית ספר שילמד ביידיש, אך זו לא יצאה אל הפועל. מפלגת פועלי ציון שמאל הפעילה בעיר את אגודת "בר בורוכוב" (על שמו של דב בר בורוכוב, ממייסדי המפלגה), שהפעילה אף היא ספרייה, גן ילדים ובית ספר.
יהודים שלא התאפשר להם להשלים את לימודיהם עקב מצבם הכלכלי יכלו להשלים את לימודיהם בבית הספר המקצועי של רשת אורט. בית הספר המקצועי נחנך ב-1920 והתלמידים למדו בו כשלוש שנים עד להשלמת הכשרתם המקצועית. בית ספר מקצועי נוסף הפעיל ארגון "מורגנרויט", שהשתייך למפלגת הבונד: ב-1921 הוקם בית הספר, ובו למדו כ-200 תלמידים ושפת ההוראה בו הייתה יידיש. בבית ספר זה למדו מקצועות כגון נגרות, חייטות, תפירה ותיאטרון. ב-1937, כחלק מגזרות ממשלת גוגה-קוזה, נאסרה פעילותו של ארגון המורגנרויט ורכושו הוחרם.
בשנת השלטון הסובייטי בין 1940 ל-1941, נפתחו בצ'רנוביץ שני בתי ספר ממלכתיים שהורו ביידיש: תיכון מס' 5 ותיכון מס' 26. התכנים בבתי הספר האלה היו רווים בתעמולה סובייטית. גם לאחר מלחמת העולם השנייה פעל בעיר תיכון שהורה ביידיש, והוא תיכון מס' 18, אחד הבודדים שהורו בשפה זו בכל רחבי ברית המועצות.
רומניזציה בחינוך
כחלק ממדיניות הרומניזציה, ביקש הממשל הרומני לעקור את הגרמנית ממוסדות הלימוד הממלכתיים בצ'רנוביץ ולהשריש בהם את הרומנית. כפתרון זמני הוקם ב-1919 בית ספר תיכון "מספר שלוש", ובו רוכזו כל התלמידים היהודים שלמדו עד אז בבתי הספר הממלכתיים, לרבות בגימנסיה. בסך הכול, למדו בבית הספר כ-1,200 תלמידים, ושפת הלימוד בו הייתה גרמנית. הרומנים התחילו להעביר טיפין טיפין את התלמידים לבתי ספר דוברי רומנית, עד שב-1932 הושלמה המלאכה ונסגר תיכון "מספר שלוש". כך נעשה גם בבתי הספר היסודיים. עד 1924 הועברו כל תלמידי בתי הספר היסודיים שם לבתי ספר דוברי רומנית.
כלכלה
היהודים הראשונים הגיעו לצ'רנוביץ, כאמור, כיוון שניצבה על נתיב המסחר שבין הים השחור לבין פולין, "הנתיב הטטרי", ועצרו בה כדי לסחור. במהלך תקופת השלטון העות'מאני עסקו מרבית היהודים במסחר ביין, בבדים ובבקר. מיעוטים עסקו במלאכות שונות, כגון חייטות, סנדלרות וזגגות. כל קבוצת בעלי מלאכה הקימה גילדה משלה. על היהודים חל איסור לקנות קרקעות, אך זה בוטל באופן חלקי באמצע המאה ה-18: הם יכלו לרכוש בתים, אך לא התאפשר להם לרכוש אחוזות וכרמים. היהודים נאלצו לשלם מיסים מסוגים שונים, כגון מס מלח, מס אכסון, מס על בשר כשר ומסי השחיטה הכשרה. סכום מיסים קבוע הופרש לשלטונות שלוש פעמים בשנה, ובחלק שנשאר ברשות היהודים מומנה פעילות מוסדות הקהילה, כגון בתי כנסת, בית העלמין ובית החולים.
בראשית השלטון האוסטרי בבוקובינה טרם קבלת האמנציפציה חוו יהודי העיר מצוקה הכלכלית. תרמו לכך המיסים שהוטלו על יהודי העיר בשנות הממשל הצבאי, כגון מס על רישיונות נישואים ומס גולגולת. רוב יהודי העיר באותה העת עסקו בקמעונאות, אך חלקם עסקו בחקלאות ובמלאכות שונות. לעומת זאת, אחר מתן האמנציפציה השתפר מצבם הכלכלי לאין שיעור: באותה העת השתייכו מרבית המשפחות למעמד הבינוני, ורוב מוחלט מהעוסקים באומנות, בתעשייה, במסחר ובניהול בתי חרושת היו יהודים. אלה תרמו להתפתחותה המואצת של העיר. מגמה זו המשיכה גם בתקופת השלטון הרומני, שבמהלכה בלט במיוחד עיסוקם של יהודי העיר במקצועות חופשיים: 85% מעורכי הדין ו-68% מהרופאים. בין שתי מלחמות העולם, כל מנהלי הבנקים העצמאיים בצ'רנוביץ היו יהודים. המשבר הכלכלי העולמי (1929) נתן את אותותיו בצ'רנוביץ, בין היתר, בקריסת בנקים שהיו בבעלות יהודים. עם זאת, הכלכלה המקומית התאוששה לחלוטין עד 1936, שעה שהייצוא שעבר דרך צ'רנוביץ למדינות אחרות באירופה חזר לממדיו טרם המשבר.
זהות דתית
בצ'רנוביץ לא היו מתנגדים, והאוכלוסייה הדתית האדוקה בעיר השתייכה רובה ככולה לתנועת החסידות. בסדיגורה ובוויז'ניציה, שתי ערים הסמוכות לצ'רנוביץ, הוקמו שתי חצרות חסידים, חסידות סדיגורה וחסידות ויז'ניץ, בהתאמה. חסידים רבים שחיו בצ'רנוביץ השתייכו לחסידויות האלה, ואף ייסדו בה ישיבות. לדוגמה, הרב אליעזר הגר מחסידות ויז'ניץ ייסד בצ'רנוביץ ישיבה, שבה למדו ערב מלחמת העולם השנייה כ-150 תלמידים. עם זאת, רוב קהילת יהודי העיר שהייתה דוברת גרמנית נשאה אופי חילוני. בקרב משפחות רבות, בייחוד לאחר מתן האמנציפציה, נשמרו מנהגים יהודיים מעטים. וכפי שאמר על כך צבי יעבץ, היסטוריון יליד צ'רנוביץ:
רבנים
לאחר החלת כתב הסובלנות ב-1789, התאפשר לקהילה לבחור הנהלה בת שלושה פרנסים. באותה שנה מונה "רב פלך" לצ'רנוביץ, הרב חיים טירר, שכתב ארבעה ספרים על דרך החסידות. בשל התנגדותו הנחרצת לתנועת ההשכלה היהודית, צבר טירר מתנגדים רבים בקרב המשכילים. המשכילים דרשו להכניס את הילדים היהודים לבתי ספר ממלכתיים שהורו בגרמנית, ואילו טירר התנגד לכך בלחצה של תנועת ההשכלה בעיר, עזב טירר ב-1807 את צ'רנוביץ. בערוב ימיו עלה לארץ ישראל, ונפטר בצפת ב-1817. מאז עזיבתו את צ'רנוביץ לא נמצא לטירר יורש ראוי, ואת תפקיד הרב הראשי מילאו דיינים שהובאו מגליציה. רק ב-1833 מונה יצחק שמשון הורוביץ-מייזלש לתפקיד זה. ב-1849, עם ניתוקו של חבל בוקובינה מגליציה, דרשו האוסטרים למנות רב ראשי לחבל. לפיכך הוחלט לאחד משרות הרב הראשי של צ'רנוביץ והרב הראשי של חבל בוקובינה. בתפקיד הרב הראשי כיהנו הרבנים הורוביץ (1849–1854) ואיגל (1854–1878). תושבי החבל התנגדו לכך וסירבו לממן את שכרו של הרב הראשי המשותף לעיר ולחבל. בשל התנגדות זו, פוצלו מחדש שתי המשרות ב-1878.
ב-1854, עקב לחץ של תנועת ההשכלה וסלידתו מהתחזקותה של תנועת ההשכלה בעיר, סיים הורוביץ את תפקידו כרבה הראשי של העיר. יהודים רבים ביקשו להחליף את הורוביץ, כדי שתפקיד הרב של בוקובינה יהיה בידי אדם מתון יותר. לאחר התפטרותו עבר הורוביץ לכהן כאב בית הדין המקומי, תפקיד שבו כיהן עד 1870. אליעזר אליהו איגל, מרצה לשפות שמיות מאוניברסיטת לבוב, החליף את הורוביץ בתפקיד הרב הראשי.
בצ'רנוביץ שרר מאבק בין התומכים ביהדות הרפורמית, אשר כונו "ההולכים קדימה", לבין התומכים ביהדות האורתודוקסית המסורתית, אשר כונו "העומדים". הפילוג נבע, בין היתר, ממגמות החילון בצ'רנוביץ. ב-1872, עקב אי שביעות רצונם של החרדים האורתודוקסיים מניהול הקהילה על ידי שכבת המשכלים, התפלגה הקהילה היהודית בצ'רנוביץ לשתיים: קהילה ליברלית-מודרנית רפורמית בראשות הרב איגל, וקהילה אורתודוקסית בראשות הרב בנימין אריה וייס. האורתודוקסים המשיכו להתפלל בבית הכנסת הגדול של העיר, ואילו הרפורמים עברו להתפלל בבית הכנסת הכוראלי, בית כנסת חדש שנבנה עבורם. ב-1875 אוחדו שתי הקהילות מחדש, והושג הסדר, שבמסגרתו יישאר איגל הרב הראשי של העיר, ווייס יהיה אב בית הדין בצ'רנוביץ והסמכות הדתית העליונה במקום. לאחר מותו של איגל שימשו בתפקיד הרב הראשי של צ'רנוביץ יוסף רוזנפלד (בשנים 1893–1922) ואברהם יעקב מרק (בשנים 1926–1941). כאבות בית הדין לאחר וייס שימשו בן-ציון כ"ץ (בשנים 1922–1934) ומשולם ראטה (החל מ-1936).
בתי כנסת
בשיא פריחתה של קהילת יהודי צ'רנוביץ פעלו בעיר כ-70 בתי כנסת. בראשית המאה ה-21 נותרו מהם רק 26 מבנים ששימשו בעבר בתי כנסת, ורק שניים מהם משמשים, נכון ל-2021, כבתי כנסת פעילים.
בית הכנסת הכוראלי
ב-1857 הציעו מושל בוקובינה הברון פרנץ פון שמיק והבנקאי היהודי המקומי מרכוס צוקר לייסד בית כנסת מודרני ומפואר בצ'רנוביץ, כדי להקטין את הצפיפות הרבה בבתי הכנסת בעיר. עוד באותה שנה החל גיוס הכספים לצורך בניית בית הכנסת, אך הרעיון נגנז עד מהרה וגיוס הכספים פסק. ב-1872, לאחר שהקהילה היהודית בעיר התפלגה לקהילה אורתודוקסית ולקהילה רפורמית, עלה מחדש רעיון בניית בית הכנסת כדי שישמש בית כנסת רפורמי. ב-1873 החלה בניית בית הכנסת, בתכנונו של האדריכל יוליאן זכרייביץ', והוא נחנך ב-1877. בעת חנוכתו, הפך ה"טמפל" (אחד מכינויו של בית הכנסת) לבית הכנסת הגדול ביותר בעיר.
בית כנסת כוראלי משמעו בית כנסת ששרה בו מקהלה. בבית הכנסת שרו חזנים נודעים, כגון דוד משה שטיינברג, לייבו לוין ויוזף שמידט. האחרון החל לשיר במקהלת בית הכנסת בילדתו, ופיתח קריירת שירה בינלאומית בבגרותו.
בית הכנסת הגדול
ב-1853 נחנך בית הכנסת הגדול של צ'רנוביץ. לאחר שרפה שפרצה בעיר ב-1859 וכילתה את רוב בתיו, נותר בית הכנסת הגדול עומד על תילו. עם פתיחתו של בית הכנסת הכוראלי ב-1877, עברו היהודים הרפורמים להתפלל בו, ובית הכנסת הגדול הפך אורתודוקסי בעיקרו. לאחר מלחמת העולם השנייה נסגר בית הכנסת. בשנות ה-60 הוסב מבנה בית הכנסת למחסן ולבית חרושת לייצור רהיטים.
בתי כנסת נוספים
ב-1923 נחנך בית הכנסת בית תפילה בנימין. מ-1959 עד 2012 היה זה בית הכנסת הפעיל היחיד בעיר. בית כנסת נוסף, בית הכנסת קורן, שהוסב לאחר מלחמת העולם השנייה לבניין משרדים, שופץ החל מ-2004 ביוזמת בית חב"ד המקומי ונחנך מחדש ב-2012. זהו בית הכנסת הראשון בצ'רנוביץ שנחנך מאז מלחמת העולם השנייה.
בתי הקברות היהודיים
בית העלמין היהודי הראשון בעיר. נחנך ב-1770. בית העלמין כונה "בית העלמין הטורקי", כיוון שעם היווסדו הייתה נתונה העיר להשפעה טורקית. בית עלמין זה נסגר ב-1866 ושטחו נחרש על ידי השלטונות הסוביטיים ב-1940. עם סגירתו הוא הוחלף בבית הקברות היהודי בצ'רנוביץ, אחד מבתי הקברות היהודיים הגדולים במרכז אירופה ובמזרחה. על פי התוכנית המקורית, היה בית העלמין אמור להיות חלק מגינה ציבורית. ב-1905 נבנה בניין הטקסים בכניסה לבית הקברות. בבית הקברות בצ'רנוביץ קבורים כ-80,000 בני אדם, ולחרדים הוקצתה בו חלקה מיוחדת.
בבית הקברות יש ארבעה קברי אחים: קבר לחיילים יהודים ששרתו בצבא האוסטרי בתקופת מלחמת העולם הראשונה, קבר לחיילים טורקים, קבר לרומנים שנהרגו בשנים 1942–1941 וקבר אחים לנספים בשואה. ב-1995 הוכרז בית הקברות על ידי עיריית צ'רנוביץ כאתר לשימור. בין השנים 2011-2008 התבצעו עבודות ניקיון סדירות בבית הקברות. ב-2017 הודיעה עיריית צ'רנוביץ על החלטתה להסב את הבניין הטקסי שבכניסה לבית הקרבות למוזיאון לזכר שואת יהודי בוקובינה. המוזיאון מתוכנן להיפתח ב-2025.
בתי הדפוס היהודיים
ב-1835, ביוזמתו של הרב הראשי, הורוביץ, הוקמה בבית הדפוס של האחים הנוצרים פטר ויוהאן אקהארדט (Eckhardt) מחלקה שהוציאה לאור ספרים בעברית. הספר הראשון שהודפס בה, עוד בשנת הקמתה, היה הספר "טשרנוביצר-ש"ס". עוד פרסם בית הדפוס את התלמוד הבבלי (נדפס ב-1848) וחיבורים נוספים בקבלה. המחלקה פעלה עד סגירתה ב-1892, שנבעה עקב ירידה בפעילותה. עד לסוף המאה ה-19 נחנכו בצ'רנוביץ שני בתי דפוס נוספים.
בית העם היהודי
במהלך השלטון האוסטרו-הונגרי בצ'רנוביץ הותר לכל אחת מהקבוצות האתניות בעיר לייסד בית-עם משלה, שישמש נקודת מפגש חברתית. עם הקבוצות האתניות שבנו בתי-עם בצ'רנוביץ נמנו הגרמנים, הפולנים, האוקראינים, הרומנים והיהודים. בית העם היהודי בצ'רנוביץ נחנך ב-1908. בבית העם היהודי רוכזו מוסדותיה של הקהילה היהודית, לרבות מוסד הצדקה, והוקם שם משרד למען יהודים שביקשו לעלות לארץ ישראל. היה שם אף אולם רחב, שבו נערכו כינוסים וכן אורחו בו מנהיגים ציוניים שביקרו בצ'רנוביץ, כגון זאב ז'בוטינסקי. ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, שוכנו בבניין פליטים שברחו מפולין. ב-1940 נסגר בית העם בהוראת השלטונות הסוביטיים. החל מ-1941 שימשה הרחבה הסמוכה לבניין כתחנת שילוח של היהודים למחנות בטרנסניסטריה.
במהלך תקופת השלטון הסובייטי בעיר, הסבו השלטונות את ייעודו של הבניין למקום מפגש חברתי של עובדי תעשיית הטקסטיל. ב-1990 החזירו הרשויות מספר חדרים בקומה התחתונה של הבניין לידיים יהודיות. ב-2008 הוקם בחדרים אלו מוזיאון, המוזיאון להיסטוריה ולתרבות של יהודי בוקובינה. ב-2021 הודיעו הרשויות האוקראיניות על החזרת הבניין בשלמותו לרשות הקהילה היהודית. הקהילה מתכננת להעביר לבניין את בית הספר היהודי ואת משרדיה.
בית החולים היהודי
בצ'רנוביץ פעל גם בית חולים יהודי. ב-1791 נקנה בית החולים על ידי חברי הקהילה, לאחר שהיה עד אז בבעלות פרטית. ב-1853 עבר בית החולים, ששכן עד אז בקצה העיר, למבנה גדול יותר במרכזה, במקום שם שכן ההקדש המקומי. ב-1888 היו בבית החולים 44 מיטות. בתקופת השלטון הרומני, עקב מדיניות הרומניזציה, הועדפו רופאים רומנים על פני מקביליהם היהודים בבתי חולים ממלכתיים. גם החולים היהודים נתקלו בקשיים להתאשפז בבתי חולים אלה. לפיכך פעלה הקהילה להרחבת בית החולים וניסתה להשיג כסף מתרומות מיהודים מקומיים ומיהודים שגרים מחוץ לצ'רנוביץ, וכן מהארגונים בני ברית וג'וינט. הודות לתרומות התאפשר להקים בבית החולים אגף חדש שבו היו כארבעים מיטות וחדר ניתוח. ב-1934 נחנך אגף נוסף בן כחמישים מיטות ובו מחלקת רנטגן, וב-1937 נוסדה בבית החולים מחלקת ילדים. במהלך מלחמת העולם השנייה שימש בית החולים לשיכון פליטים, בעיקר מפולין. בית החולים נסגר ב-1940, בהוראת השלטונות הסוביטיים.
יהודים בחיים הציבוריים
האמנציפציה העניקה ליהודים אפשרות להשתלב בחיים הפוליטיים של האימפריה האוסטרו-הונגרית. תחת השלטון האוסטרי כיהנו בצ'רנוביץ שני ראשי עיר יהודים: בשנים 1907-1905 כיהן אדוארד רייס כראש העיר, ובשנים 1914-1913 כיהן סאלו וייסלברגר בתפקיד זה. גם בתקופה הרומנית, החל מ-1929, כיהן ראש עיר יהודי בצ'רנוביץ, נוימן וונדר, שהיה מנהל מפעל לייצור כימיקלים. בשלהי המאה ה-19 כיהנו בפרלמנט האוסטרו-הונגרי מטעם הסיעות הגרמניות חמישה חברי פרלמנט יהודים שמוצאם מצ'רנוביץ. בנו שטראוכר, חבר פרלמנט יהודי נוסף מהעיר, הכריז כי אין בכוונתו לחבור לאחת הסיעות הגרמניות. שטראוכר ייסד את "המפלגה הלאומית היהודית" שבראשה עמד, ומטעמה כיהן כחבר בפרלמנט האוסטרו-הונגרי (1918-1897). בבחירות 1907 נבחרו מטעם סיעה זו, זולת שטראוכר, שלושה חברי פרלמנט יהודים נוספים בגליציה ובבוקובינה. בבחירות 1911 הצטמקה "המפלגה הלאומית היהודית", ורק שטראוכר הצליח להיבחר מחדש לפרלמנט. גם בתקופה הרומנית נבחר יהודי צ'רנוביצאי, מאיר אבנר, לכהן בפרלמנט הארצי מטעם המפלגה היהודית הרומנית, שהיה ממייסדיה.
הנהלת הקהילה
במהלך מלחמת העולם הראשונה, עקב הגלייתם של אחדים ממנהיגי הקהילה לעומק רוסיה ובריחתם של אחרים לאוסטריה בשל חששם מהרוסים, התעורר צורך למנות הנהגה חדשה לקהילת צ'רנוביץ. הוועד הלאומי היהודי שהוקם באוקטובר 1918 נטל לידיו תפקיד זה, ומינה את ההנהגה החדשה ב-3 בדצמבר אותה שנה. ביולי 1919 אישרו השלטונות הרומניים את ההנהגה על מנת להתחבב על היהודים בעיר ולבסס את שלטונם באזור. אולם לאחר שהשלטון הרומני התבסס דיו, הוא החל לפעול נגד הקהילה היהודית. ב-25 בדצמבר באותה שנה פוזר הוועד על ידי השלטונות הרומניים. החל מיוני 1920 מינו הרומנים את ההנהגה היהודית באופן ישיר, ובשנים שלאחר מכן כיהן שטראוכר כראש הקהילה.
ב-1926, לקראת הבחירות הכלליות ברומניה, נחתם הסכם בין נציג ממפלגת העם של הגנרל הרומני אלכסנדרו אוורסקו לבין מאיר אבנר. לפי ההסכם, אם תנצח המפלגה בבחירות יוחלף שלטונו של שטראוכר בצ'רנוביץ. ואכן, לאחר הבחירות מונה אבנר לעמוד בראשות הקהילה. ההנהגה החדשה החליטה כי היא תמונה בעתיד בבחירות דמוקרטיות שבהן יטלו חלק כל חברי הקהילה. חרף כך, עם נפילתה של ממשלת אוורסקו לטובת ממשלה בראשות המפלגה הלאומית-ליברלית שנה אחת מאוחר יותר, התאפשר לשטראוכר לשוב ולעמוד בראש הקהילה. ב-1928, לאחר חילופי שלטון נוספים ברומניה, הונחה התשתית לעריכת בחירות דמוקרטיות להנהגת הקהילה, ואלה נערכו ב-14 ביולי 1929. עקב כך ששום מפלגה לא הצליחה להשיג רוב בוועד היהודי, נערכו בחירות חוזרות ב-18 במאי 1930. המפלגה היהודית הרומנית של אבנר זכתה אמנם במספר המושבים הגדול ביותר במועצה, אך הצליחה לגייס מחצית מקולות הוועד. מחצית זו לא הספיקה כדי לכונן קואליציה. את המחצית השנייה השיגה המפלגה של קרל גוטהרץ, יהודי תושב העיר שהמצע שלו עסק בעיקר בסוגיות סוציאליות. לכן, ראשות הקהילה הוכרעה באמצעות הטלת מטבע, שבה עלה גוטהרץ בגורל.
בשלהי 1933 שבה המפלגה הלאומית-ליברלית לשלוט ברומניה, וזו הדיחה את גוטהרץ מהנהלת הקהילה. השלטון החדש העמיד בראשות הקהילה את מרכוס מנצ'ר, יהודי מקומי שהיה ממקרוביה. מנצ'ר בחר לבסס את שלטונו בעיר בעזרת בחירות נוספות לוועד, ואלה נערכו ב-31 במרץ 1935. מנצ'ר שינה את אופן עריכת הבחירות בוועד כדי שתוצאותיהן תיטנה לטובתו, למשל באמצעות העלאת אחוז החסימה. ואכן, שינויים אלו סייעו לרשימתו לזכות בבחירות ברוב מוחץ. ב-4 ביולי 1937 נערכו הבחירות האחרונות לוועד הקהילה היהודית. בבחירות אלו זכתה במירב הקולות רשימתו של קרל גוטהרץ. רשימתו של מאיר אבנר, שנתמכה על ידי הציונים, הפסידה בבחירות אלה חרף מסע תעמולה שניהל על דפי העיתון "אוסיודישה צייטונג", שהיה בבעלותו. עקב המפלה, פנה אבנר לשלטונות רומניה בדרישה לבטל את תוצאות הבחירות בתואנה של אי-סדרים, אך בקשתו נדחתה. בסופו של דבר, הוקמה קואליציה חדשה בוועד, שוב, בראשות גוטהרץ וללא השתתפות המפלגה הציונית של אבנר.
תרבות
מצ'רנוביץ יצאו סופרים ומשוררים יהודים רבים, אשר כתבו את יצירותיהם גם בגרמנית. המשוררים - רוזה אוסלנדר, לדוגמה - ביטאו בשיריהם, בין השאר, את געגועיהם לעיר ואת זכרונותיהם ממנה. אחרים - פאול צלאן, לדוגמה, שנודע בשירו "פוגת מוות" - תיארו את סבלם ואת חוויותיהם בשואה. היו גם סופרים ומשוררים שכתבו ביידיש. הסופר היידי אליעזר שטיינבארג כתב אלפון ומשלים רבים שראו אור במסגרת "הפדרציה לקולטורה האידית". שטיינבארג ואיציק מאנגר חיברו גם שירים, אשר נתפרסמו בכתב העת המקומי "צ'רנוביצער בלעטער".
ב-7 באוגוסט 1944 הודיעו הרשויות באוקראינה על העברת התיאטרון היהודי-סובייטי מן העיר קייב לצ'רנוביץ. הסיבה הרשמית להעברת התיאטרון הייתה השרפה שכילתה את בניין התיאטרון בקייב. אך העברת התיאטרון נבעה, ככל הנראה, מרצונן של הרשויות להפוך את קייב לעיר הומוגנית מבלי להיתפס כאנטישמיות. בתיאטרון הוצגו הצגות בנושאים יהודיים, כגון טוביה החולב, בלווית מסרים סובייטיים. התיאטרון נסגר בשלהי שנות הארבעים, בשל האווירה האנטישמית ששררה בברית המועצות באותה עת.
אגודות נוער וספורט
לכל אחד מארבעת הלאומים שחיו בצ'רנוביץ, לרומנים, לאוקראינים, לגרמנים וליהודים, הייתה קבוצת כדורגל משלו. הקבוצה היהודית נקראה בשם "מכבי צ'רנוביץ". קבוצה זו זכתה פעמיים באליפות בוקובינה בכדורגל, בשנים 1924 ו-1931. נוסף עליה, פעלו בעיר עוד שתי קבוצות, קטנות יותר: קבוצת אימון בשם "בורוכוב צ'רנוביץ", והשנייה "הכח צ'רנוביץ", שהתאחדה מאוחר יותר עם מכבי. אגודת הספורט "מכבי" אימנה מתחרים בענפי ספורט נוספים, כגון אתלטיקה, כדוריד, שחייה וטניס. פרנץ קליין, ספורטאי חבר אגודת "מכבי", אף השתתף ב-1935 בתחרויות הריצה במכביה השנייה.
עיתונות
בצ'רנוביץ נדפסו כמה עיתונים יהודיים בשפה הגרמנית. הם "בוקובינר נאכטריכטן", בעריכתו של אדולף ואלשטיין, "בוקובינר רונדשאו", בהוצאת לאור של הרמן טשופ, ו"צ'רנוביצר טאגבלאט", שנוסד ב-1903 על ידי פיליפ מנצ'ל, לאו קינג ויוסף הורוביץ. ב-1904 פרש מנצ'ל ממערכת העיתון וייסד את העיתון "צ'רנוביצר אלגמיינה צייטונג", שאותו ערך עד 1916. לדברי ההיסטוריון יליד העיר צבי יעבץ (2008), קהל הקוראים של העיתון נמנה עם בני השכבות הגבוהות, והוא היה כתוב בשפה מליצית. עיתון זה נסגר בהוראת ממשלת גוגה-קוזה. לאחר נפילת הממשלה הוא יצא לאור במתכונת מחודשת. בשנים 1904–1912 יצא לאור שלוש פעמים בשבוע "וולקסוור", עיתונה של המפלגה הלאומית היהודית, בעריכתו של יוליוס ואבר.
בצ'רנוביץ היו גם לא מעט עיתונים ביידיש. החל מ-1904 הוציא ליבל טאובר את השבועון "יידישעס וואכענבלאט", והחל מ-1907 יצא לאור השבועון "יידיש פאלקסבלאט". שבועון זה עסק בנושאים ציוניים, וסיקר בהרחבה את אירועי ועידת צ'רנוביץ. השבועון פעל עד 1913, אז עבר טאובר לגור בלבוב. בשנים 1929–1919 יצא העיתון "די פרייהייט" של מפלגת פועלי ציון. בנוסף, בצ'רנוביץ הייתה תפוצה רחבה גם לעיתון הבונדיסטי "הפארווערטס", שיצא לאור ברחבי העולם.
איסלנדית
אִיסְלַנְדִית היא שפה צפון גרמאנית המדוברת באיסלנד. השפה מיוחדת בכך שלא השתנתה במידה רבה מאז המאה ה-13, בעיקר הודות לספרות האיסלנדית הכתובה, ולכן משמשת ככלי חשוב בחקר השפות הגרמאניות וההודו־אירופיות. בין הספרים העתיקים הללו כלולים בין יתר ספרים שנכתבו על ידי ארי תורגילסון בסוף המאה ה-11.
קהילת יהודי צ'רנוביץ
הנצחה וזיכרון
בשכונת הדר יוסף שבתל אביב, ישנו רחוב הקרוי על שמה של קהילת יהודי טשרנוביץ.
איסלנדית
עיצורים
בשפה זו רבים העיצורים הסונורנטיים האטומים, ואבחנה בין מנושפים לבלתי־מנושפים.
קהילת יהודי צ'רנוביץ
הנצחה וזיכרון
בבקעת הקהילות שבאתר יד ושם, חקוק שמה של קהילת צ'רנוביץ.
מלאבו
מלאבו היא בירת גינאה המשוונית. העיר ממוקמת על חופו צפוני של האי ביוקו.
היסטוריה
העיר נוסדה על ידי הבריטים בשנת 1827, אשר חכרו את האי מספרד. הבריטים קראו לעיר "פורט קלרנס", והשתמשו בה כתחנת אספקה לאוניות בריטיות ששהו באזור זה מתוך ניסיון להפסיק את הסחר בעבדים.
לאחר הקמת העיר התיישבו בה עבדים משוחררים רבים, עד להקמתה של סיירה לאון כמושבת עבדים משוחררים.
לאחר שהאי חזר לשליטה ספרדים שונה שם העיר ל"סנטה איסבל". ב-1969 העיר החליפה את באטה כבירת המדינה.
העיר קיבלה את השם "מלאבו" בשנת 1973, כחלק מתוכניתו של הנשיא פרנסיסקו מסיאס נגמה להחליף את שמות המקומות האירופיים בשמות אפריקנים אותנטיים.
במהלך שלטונו הוביל הנשיא מסיאס נגמה לרצח עם של שבט הבובי, אשר התגורר באי ביוקו, והביא במקומם את אנשי שבטו - שבט הפאנג להתגורר באי במקומם. בעקבות רצח עם זה זכתה גינאה המשוונית ואף העיר מלבו לכינוי "אושוויץ של אפריקה". בעקבות רצח עם זה נמלטו מהעיר מעל רבע מתושביה.
כלכלה
גילוי הנפט באזור, ותפוקה של 360,000 חביות נפט ליום (נכון לשנת 2004), הובילו לצמיחה כלכלית והגבהת מספר התיירים והתושבים בעיר.
תחבורה
נמל התעופה הבינלאומי של מלאבו משרת את העיר.
אליזבת ניגמן
אליזבת ניגמן (בגרמנית: Elisabeth Niggemann; נולדה ב-2 באפריל 1954) היא ספרנית גרמנייה, והמנהלת הראשית של הספרייה הלאומית של גרמניה משנת 1999.
ביוגרפיה
ב-1987 החלה לעבוד בספריית הרפואה הלאומית של גרמניה ושם שימשה כראש מחלקת הרכישות, ב-1989 החלה לשמש כאחראית על הקיטלוג ואינדקס הנושאים בספריית אוניברסיטת דיסלדורף, ב-1994 מונתה למנהלת הספרייה, בנוסף מ-1990 ועד 1995 לימדה במחלקה לספרנות ומידענות של האוניברסיטה בדיסלדורף.
ב-1999 החלה לכהן כמנהלת הראשית של הספרייה הלאומית של גרמנייה, כספרנית היא מתמחה בתחום של שימור ודיגיטציה של יצירות וחומרים ספרותיים. מ-2005 ועד 2011 היא עמדה בראש הוועדה של הספריות הלאומיות של אירופה, והיא נמנתה בין מקימי Europeana.
היא הייתה בין מארגני ההסכם בין הספרייה הלאומית הגרמנית לבין אוניברסיטת אוקספורד על שימור מסמכים ממלחמת העולם הראשונה, היא כתבה מספר מאמרים ודוחות אקדמאיים בנושאי ספרנות ומורשת תרבותית.
דריק רוז
דריק מרטל רוז (באנגלית: Derrick Martell Rose; נולד ב-4 באוקטובר 1988) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת ניו יורק ניקס מליגת ה-NBA, בעמדת הרכז. בעונת זכה בתואר ה-MVP של העונה הסדירה ב-NBA כשחקן שיקגו בולס, אשר בחרה אותו בבחירה הראשונה של דראפט 2008, והפך לשחקן הצעיר בהיסטוריה שזוכה בתואר זה. עד שנת 2014 שיחק בנבחרת ארצות הברית בכדורסל.
נעורים וקריירת מכללות
רוז נולד בשיקגו שבאילינוי. הוא החל ללמוד בתיכון המקומי, אקדמיית הקריירה של סימאון, בשנת 2003, ושיחק עבור קבוצת הכדורסל של התיכון. בשנת הפרשמן שלו בתיכונים הוא קלע 18.5 נקודות בממוצע במשחקי הכדורסל, והעלה את ממוצעיו בעונת 2004/05, שנת הסופמור שלו (השנה השנייה). בעונה זו הוא נבחר לחמישייה השלישית של נבחרת ה"אול-אמריקן". ב-2006 הוא הוביל את הקבוצה לאליפות המחוז שלה בליגת התיכונים. עונת 2006/07, שהייתה שנת הסניור שלו בתיכונים, הייתה מוצלחת ביותר עבור רוז. הוא זכה עם סימאון פעם נוספת באליפות המחוזית, וזכה בתארים אישיים רבים מטעם כתבי עת שונים בארצות הברית.
ב-2007, לאחר סיום לימודיו בתיכון, נבחר רוז למר הכדורסל של אילינוי, פרס הוקרה המוענק לכדורסלן התיכונים אשר נבחר כמצטיין במדינת אילינוי. הוא קיבל 720 קולות שזיכו אותו בפרס, אותו הוא נושא לאורך כל דרכו.
רוז החל לשחק עבור קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת ממפיס, המכונה "ממפיס טייגרס", ובמקביל החל את לימודיו באוניברסיטה. בשנת הפרשמן שלו, עונת 2007/08, הוביל רוז את קבוצתו לגמר טורניר אליפות המכללות בכדורסל עם 14.9 נקודות בממוצע. הוא נבחר לחבר בחמישיית המצטיינים ולפרשמן השנה ב"קונפרנס USA", וכן זכה בתואר ה-MVP בפיינל פור של טורניר המכללות. הצטיינותו הרבה בעונה זו הביאה לחשיפתו ככדורסלן כישרוני ברחבי ה-NBA והעולם, והוא הוזכר לא פעם על ידי התקשורת כמועמד לבחירה הראשונה בדראפט של ליגת ה-NBA, יחד עם מייקל ביזלי.
שיקגו בולס
רוז החליט לעבור לליגת ה-NBA, ונרשם לדראפט ה-NBA 2008 כבר אחרי שנה אחת במכללות. ב-26 ביוני 2008 נבחר רוז במקום הראשון בדראפט על ידי קבוצת שיקגו בולס, לאחר שהקדים את ביזלי ואת או.ג'יי. מאיו. עובדת בחירתו בסיבוב הראשון הבטיחה לרוז חוזה מיידי ב-NBA. שיקגו בחרה ברוז, בין היתר, בשל הצורך הדחוף שלה לרכז מצטיין. לאחר שנבחר במקום הראשון בדרפט של שנת 2008, חתם רוז על חוזה עם חברת אדידס בעבור מיליון דולר לשנה. כמו כן לרוז קו נעליים עם החברה.
בעונת, עונת הרוקי שלו ב-NBA, היה רוז מהשחקנים הבולטים של שיקגו, וקלע 16.8 נקודות בממוצע בעונה הסדירה. הוא נבחר שלוש פעמים במהלך העונה לרוקי החודש של הליגה. בחודש פברואר הוא זכה בתחרות אתגרית ייחודית, המשלבת בחינה של יכולות כדרור, זריקה ומסירה, ומתקיימת במסגרת סוף-שבוע האולסטאר ב-NBA. הוא סייע לשיקגו להעפיל למשחקי הפלייאוף של 2009, אך למרות 19.7 נקודות בממוצע בסדרת הסיבוב הראשון, לא הצליח למנוע את הדחתה של קבוצתו. בסיום העונה זכה רוז בתואר רוקי השנה ב-NBA. רוז הצליח ביחד עם קרלוס בוזר להגיע למקום הראשון בעונה במדי שיקגו בולס.
בעונתו השלישית בליגה, עונת, זכה רוז בפרס ה-MVP של העונה הסדירה ב-NBA לאחר שהעמיד ממוצעים של 25 נקודות למשחק, 7.7 אסיסטים ו-4.1 ריבאונדים. רוז זכה בפרס בגיל 22, והוא הצעיר ביותר שזכה בפרס זה.
לקראת עונת שנפתחה בשביתה חתם רוז על הארכת חוזה ל-5 שנים נוספות עבור 94.8 מיליון דולר. רוז נבחר לחמישיית משחק האולסטאר של ה-NBA בפעם השנייה ברציפות והיה במקום השני במספר ההצבעות מאחורי הסנטר דווייט הווארד. במהלך העונה נפצע רוז והחמיץ מספר רב של משחקים. למרות זאת הצליחו הבולס להשיג בתום העונה המקוצרת (66 משחקים במקום 82) את המאזן הטוב בליגה. בסיבוב הראשון במשחקי הפלייאוף התמודדה הקבוצה מול פילדלפיה 76'. במשחק הראשון הציג רוז יכולת טובה וקלע 23 נקודות עם 9 ריבאונדים ו-9 אסיסטים בניצחון קבוצתו אך 2 דקות לפני סיום המשחק נפצע בברכו ובבדיקת MRI התברר שקרע את רצועת ה-ACL בברכו השמאלית ונאלץ להחמיץ את שארית הפלייאוף.
בעונת, חזר רוז מפציעה כדי לשחק במשחק פתיחת העונה של הבולס נגד ניו יורק ניקס ב-29 באוקטובר 2014, ורשם 13 נקודות ו-5 אסיסטים ב-21 דקות. הוא המשיך לקלוע 32 נקודות, שיא עונה, ב-14 בינואר נגד וושינגטון ויזארדס. הוא הופיע ב-46 משחקים, ושיחק ביותר משחקים מאז עונת 2010-11. ב-24 בפברואר הוכרז כי רוז נדרש לעבור ניתוח בברכו הימנית ונפסל ללא הגבלת זמן. בחינה ובדיקת MRI שלאחר מכן אישרה מדמיע המניסקוס המדיאלי של הברך הימנית, אותה פגיעה שנגרמה לו ב-22 בנובמבר 2013 נגד הפורטלנד טרייל בלייזרס. ב-27 בפברואר הוכרז שרוז עבר ניתוח מוצלח והוא יוכל לחזור לשחק אחרי שישה שבועות.
ניו יורק ניקס
לקראת עונת נשלח בטרייד לניו יורק ניקס, יחד עם ג'סטין הולידיי ובחירת דראפט עתידית, בתמורה לרובין לופז, חוסה קלדרון וג'ריאן גרנט. ב-2 באפריל 2017 במשחק מול הסלטיקס נפצע רוז כאשר קרע את המיניסקוס והושבת עד לסוף עונת.
קליבלנד קאבלירס
ב-25 ביולי 2017 חתם רוז לעונה אחת בקליבלנד קאבלירס תמורת 2.1 מיליון דולר. בפברואר 2018 נשלח בטרייד ליוטה ג'אז, אשר מיד שחררה אותו מהקבוצה.
מינסוטה טימברוולבס
ב-8 במרץ 2018 חתם על חוזה במינסוטה טימברוולבס עד לסיום עונת. בעונה זו חזר להראות יכולת גבוהה ואף פתח בדרך כלל בהרכב כרכז. ב-31 באוקטובר במשחקי "ליל כל הקדושים" במשחקה של מינסוטה נגד יוטה קלע את שיא הקריירה שלו, 50 נקודות כולל חסימה בשנייה האחרונה של המשחק. בראיון שלאחר המשחק בעודו שטוף בדמעות אמר "עבדתי כמו משוגע כדי להגיע לזה".
דטרויט פיסטונס
ב-6 ביולי 2019 חתם רוז על חוזה בדטרויט פיסטונס.
ניו יורק ניקס
ב-8 בפברואר 2021 חזר רוז בטרייד לניו יורק ניקס, בתמורה לדניס סמית' ובחירת סיבוב שני בדראפט.
דידייה בורקהלטר
ביוגרפיה
בורקהלטר נולד וגדל בכפר אוברנייר על שפת אגם נשאטל. השלים לימודים לתואר אקדמי בכלכלה, ולפני שעבר לפוליטיקה מילא מספר תפקידים בעולם האקדמי והמגזר הפרטי.
בשנת 1985 הצטרף בורקהלטר למפלגה הדמוקרטית הרדיקלית (כיום המפלגה הליברלית הדמוקרטית, או ה- FDP). בשנים 1990 עד 2001 כיהן בפרלמנט של קנטון נשאטל. מ-1991 ועד 2005 היה חבר מועצת עיריית נשאטל ועמד בראשה במשך שלוש תקופות.
ב-2003 נבחר בורקהלטר לחבר המועצה הלאומית, הבית התחתון של אספת הברית של שווייץ. ב-2007 נבחר למועצת הקנטונים, הבית העליון של אספת הברית. במהלך תקופה זו שימש כחבר במספר ועדות פרלמנטריות פדרליות והיה גם חבר במשלחת השווייצרית לאספה הפרלמנטרית של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE).
כהונה במועצת הברית
ביולי 2009 הכריז על מועמדותו לכהן במועצת הברית (ממשלת שווייץ) ובנובמבר אותה שנה נבחר לתפקיד. שימש שר הפנים (ראש המחלקה לענייני פנים) בשנים 2009–2011 ולאחר מכן היה לשר החוץ (ראש המחלקה לענייני חוץ), תפקיד בו שימש גם כמקביל לכהונתו כנשיא. במאי 2013 ביקר בורקהלטר בישראל.
במהלך שנת 2013 שימש בורקהלטר כסגנו של נשיא שווייץ באותה שנה, אולי מאורר. ב-4 בדצמבר 2013 בחרה בו אספת הברית לשמש כנשיא שווייץ במהלך שנת 2014. בתום השנה פינה את מקומו לסימונטה סומרוגה.
בורקהלטר פרש ממועצת הברית ב-31 באוקטובר 2017. במקומו נבחר למועצה איניאציו קאסיס, שגם ירש את תפקידו כשר החוץ.
באפריל 2018 התבטא בורקהלטר כי היה חלוק על עמיתיו למועצת הברית במספר עניינים ערכיים יסודיים, ובהם יצוא נשק לאזורי קונפליקט וכן סגירת פערי השכר בין גברים לבין נשים.
בורקהלטר נשוי לאשה ממוצא אוסטרי ואב לשלושה ילדים.
קים תומסון
קים תומסון (באנגלית: Kim Thomson; נולדה ב-1964) היא שחקנית בריטית שהופיעה בתיאטרון, בטלוויזיה ובקולנוע החל מתחילת שנות השמונים של המאה העשרים הן בבריטניה והן בארצות הברית.
ביוגרפיה
תומסון נולדה בסקוטלנד לאב סקוטי ואם אירית. הוריה נפרדו שהייתה בת שלוש והיא גדלה בסארי אצל הורי אביה, שהיו במקור מאלואה (Alloa). בגיל שש נשלחה לפנימיה למשך חמש שנים. זמן רב אחרי כך אמרה בראיון שצריך לבטל את הפנימיות.
את הכשרתה כשחקנית רכשה תומסון בבית הספר Central School of Speech and Drama.
הופעתה הראשונה של תומסון בתפקיד ראשי הייתה בסרט "Stealing Heaven" משנת 1988 לצדם של דרן דה לינט ודנהולם אליוט. שנה אחר כך ב-1989 גילמה את אסטלה במיני-סדרה "תקוות גדולות" בבימויו של קווין קונור, יחד עם ג'ין סימונס, שגילמה את אסטלה בסרט הקולנוע מ-1946, בתפקיד מיס האווישם. עוד ב-1989 שיחקה תומסון בתפקיד קורדליה במחזה "המלך ליר" בבימויו של ג'ונתן מילר. על הופעתה זו נכתב ב-"British Theatre Yearbook" ש"לעיתים רחוקות אפשר לראות מי שמשתווה לקורדליה של קים תומסון".
ב-1992 שיחקה תומסון בתפקיד הנשי הראשי בסדרת הטלוויזיה "Virtual Murder". ב-1994 הופיעה שוב בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה התקופתית "The Wanderer". בהמשך השתתפה במספר רב של סרטים ותוכניות טלוויזיה, לרוב כשחקנית אופי, כגון דמות העיתונאית בסרט "יומני הנסיכה 2: אירוסין מלכותיים" משנת 2004.
בשנת 2008 הופיעה תומסון בסדרה הבלשית "The Bill" של רשת ITV, בתפקיד הבריסטר נעמי וודס אשתו של הבלש ג'ייקוב בנקס.
במרץ 2009 החלה לשחק בתפקיד קבוע באופרת הסבון "אמרדייל" של ITV1, בתפקיד פיי לאמב. בסוף 2009 חתמה על חוזה חדש להמשך הופעתה בתוכנית. בינואר 2011 פורסם שהיא עוזבת את הסדרה בהמשך אותה שנה.
חיים אישיים
ב-2010 סיימה תומסון תואר בפוליטיקה, פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטת לונדון.
מפרץ פלורידה
מפרץ פלורידה (באנגלית: Florida Bay) הוא מפרץ רדוד הממוקם בקצה הדרומי של מדינת פלורידה, דרומית לפארק הלאומי אוורגליידס, מזרחית לאיי הקיז. המפרץ נמצא בשטח הפארק הלאומי, ובקצהו הדרומי נמצאת שמורת הטבע הימית איי הקיז של פלורידה.
נדי מים
אזור מפרץ פלורידה נחשב ל"בירת נדי המים של העולם" בשל מספר הרב של אירועים אלה - כ-500 נדי מים מדי שנה. מרבית נדי המים מתרחשים בחודשים מאי - אוקטובר.
ורדה קוטלר
ורדה קוטלר היא זמרת סופרן ישראלית.
__תוכן_עניינים__
לימודים
ורדה קוטלר ילידת תל אביב היא בוגרת האקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב (היום נקרא ע"ש בוכמן-מהטה) תלמידתה של נתניה דברת והשתלמה אצל ורה רוזה בלונדון ואצל ריטה פטנה בניו יורק.
קריירה והופעות
בין היצירות שהשתתפה בביצוען מאת מוצארט: המיסה הגדולה, ווספרה סולן, רקוויאם. מגניפיקאט מאת באך, קנטטות מאת הנדל, סטאבט מאטר מאת פרגולזי, לילות קיץ מאת ברליוז ושירי עם ל. בריו.
בשנים האחרונות מופיעה בצרפת ואף השתתפה בקונצרט חגיגי ביום המוזיקה הצרפתי, בפסטיבל גונו בפריז, ושרה את הרקוויאם של מוצרט בכנסיית מדלן בפריז.
עם השקת התקליטור בן-חיים מלודיס בארץ הופיעה ורדה עם אלכס אנסקי במופע "שירים מהאוצר הגנוז", במסגרת "פסטיבל אשה" בתיאטרון חולון. במופע שרה קוטלר יצירות של פאול בן-חיים, בצד אריות אהבה של הקטור ברליוז, אנטוניו ויוואלדי, וולפגנג אמדאוס מוצרט, פרנץ שוברט, ועוד. אנסקי קרא את תמלילי היצירות.
תקליטים
שני התקליטורים הראשונים "רסיטל" ו"מלודיס מאת שארל גונו" יצאו לאור בחברת R.E.M בפריז וזכו לביקורות מחמיאות ב-Chroniques Musical שבסורבון וכן במגזינים הנבחרים Repertoire, Le monde de la musique :L’Education Musical, Opera International, הביקורות ציינו במיוחד את הביצוע המוזיקלי והאינטרפרטאצייה, וכן את המקוריות והראשוניות של ביצוע היצירות החדשות. בישראל זכו התקליטורים לביקורות טובות בעיתונים: ג'רוזאלם פוסט, הארץ וידיעות אחרונות. התקליטורים שודרו ברדיו פרנס ורדיו קלאסיק הצרפתים, ברדיו קנדה ובקול המוזיקה. התקליט "מלודיס שרל גונו" נכלל ברשימת התקליטורים הנבחרים של אמנים במוזיקה הקלאסית בצרפת Victoire de la musique classique 2002.
הקליפ של ורדה "My beloved spake", מתוך התקליטור של יצירותיו שארל גונו, שודר בתוכנית "רצף מוזיקלי קלאסי" Sequences Classique של ערוץ הטלוויזיה המוזיקלי הצרפתי "מצו". המילים שגונו הלחין הן מתרגום ג'יימס לאנגלית של – "ענה דודי ואמר לי".
התקליטור השלישי "שירים מאת פאול בן-חיים" יצא לאור בחברת Arion בפריז. התווים לשירים בגרמנית ובעברית נמצאו בארכיון בית הספרים הלאומי בירושלים בכתב ידו של המלחין והובאו להקלטה ראשונית. גם תקליטור זה זכה לתשבחות במגזינים Cinfonia, actualité juive, Scherzo, Hi-Fi Video, CD compact disc, Revue Des Deux Mondes. בישראל זכה התקליטור לתשבחות בעיתונים: ג'רוזאלם פוסט והארץ. התקליטור שודר ברדיו קנדה, ברדיו קלאסיק ורדיו פרנס ובארץ שודר בקול המוזיקה ובגלי צה"ל. התקליטור נכלל ברשימת התקליטורים הנבחרים של האמנים במוזיקה הקלאסית בצרפת Victoire de la musique classique 2005.
התקליטור הרביעי: "השעה הרומנטית" יצא לאור בשנת 2015 בחברת DOM FORLANE בפריז וזכה לשבחים במגזינים צרפתיים: l'ena hors les murs, l’education-musicale, ON-MAG, Forum Opera כמו כן שודר ברדיו פרנס, Radio musique classique, Radio vivre FM. התקליטור זכה לשבחים גם בלונדון במגזינים: The Classical Reviewer, Music & Vision Jewish Telegraph ובניו-יורק ראיון וביקורת בעיתון Fanfare Magazine.
קבוצת שח"ל
קבוצת שח"ל הייתה קבוצת ההכשרה הקיבוצית הדתית הראשונה. הקבוצה פעלה באזור רחובות בשנות ה-30 של המאה ה-20.
קבוצת שח"ל הוקמה בשנת 1929 על ידי עולים מרומניה וגליציה, לאחר מאורעות תרפ"ט, ונקראה על שמו של שמואל חיים לנדוי שהיה מראשי ומקימי הפועל המזרחי. קבוצה זו הייתה קבוצת ההתיישבות הקיבוצית הדתית הראשונה והשתייכה לתנועת הפועל המזרחי. לאחר כמה חודשים מהקמתה קנתה עבורה תנועת הפועל המזרחי חלקה בשעריים בסמוך לרחובות ושם התיישבה במשך כ-7 שנים. כמה וכמה פעמים הקבוצה הייתה על סף פירוק בשל הקושי הכלכלי. בשנת 1937 הוקצה עבורה שטח בעמק בית שאן וחברי הקבוצה, יחד עם קבוצת רודגס מאזור פתח תקווה וקבוצה קטנה נוספת מכפר יעבץ הקימו שם יחד את הקיבוץ הדתי הראשון - טירת צבי.