cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לינוטייפ
סדר מרוחק (Teletypesetter)
המקלדת של מסוף ה-TTS מסודרת בתצורת QWERTY רגילה, עובדה שסייעה להתגבר על בעיה כללית - הקושי למצוא ולאמן מפעילי לינוטייפ. מפעילי ה-TTS היו אנשים, בדרך כלל נשים, שהיו קלדנים מיומנים בשימוש במכונת כתיבה, והוכשרו להפעיל TTS, ולמדו מושגי סדר בסיסיים, ואת פקודות הסדר הנחוצות, כשמפעיל הלינוטייפ למעשה כבר לא היה הסדר. בתצורה זו, מפעיל מיומן אחד יכול להשגיח על ארבע מכונות המסדרות טקסט לפי הוראות מהסרט המנוקב.
הטכנולוגיה הזו אפשרה לבתי הדפוס להחליף סדרים, שהיו בדרך כלל מאוגדים באיגוד מקצועי חזק, ונהנו ממשכורת גבוהה יחסית לעובדי "צווארון כחול" אחרים, בנקבניות, בתקופה שמשכורתן של נשים הייתה נמוכה בהרבה ממשכורותיהם של גברים. יתרה מכך - נקבנית מיומנת ניקבה סרט במהירות כמעט כפולה מזו של סדר שמפעיל את המכונה ישירות, דרך מקלדת הלינוטייפ.
המפעיל משגיח על המכונות, וכל אימת שנגמר סרט, כלומר הסתיימה עבודה אחת, מעביר את התוצרת, כלומר הגלמים היצוקים, לשלב הבא בתהליך, ובכך מפנה את המכונה לעבודה הבאה, מזין סרט נייר חדש, אם יש צורך משנה את כיוונון המכונה, ומפעיל את יחידת הקליטה, להתחלת העבודה הבאה. כיוונון המכונה נחוץ אם העבודה הבאה היא ברוחב שורה או גופן שונים. המפעיל צריך לבצע פעולות נוספות, כמו הטענת מזין העופרת האוטומטי במטיל חדש אחרי שהמכונה עוברת להזנה מהמטיל השני, ופעולות אחזקה דומות, אך אינו סדר: הסידור נעשה על ה-TTS במשרד.
התקני TTS פותחו כבר ב-1932, והיו בשימוש מוגבל בשנים הבאות. החל מ-1950, צורת העבודה הזו החלה לצבור תאוצה, בבתי דפוס גדולים, ובעיתונים. בשנים הבאות הותקנו מכונות מתאימות ל-TTS באלפי אתרים, כשברבים מהם מספר מכונות עם TTS, בדרך כלל לצד מכונות שהופעלו ידנית.
ב-1950 יצאה החברה עם סדרת מכונות שכונו Blue Streak Comet, שיוצרו עם מקלדת מתואמת מראש, ויכלו לצקת עד 12 שורות בדקה. הדגם הבא, "אלקטרון" שהיה גם דגם הלינוטייפ האחרון, יוצר עם קורא סרט, כשיחידת ההפעלה והמקלדת המתואמת הוטמעו במכונה עצמה. מכונה זו, שיוצרה החל ב-1962 ועד 1972, ויכלה לסדר על 15 שורות בדקה.
גם מכונות אינטרטייפ הותאמו לעבודה עם TTS.
ברמה הטכנית, מעניין לשים לב לפרט הבא: באין TTS, כשהסדר משתמש במקלדת הלינוטייפ, הוא משגיח כל העת על מצב השורה: לכל תו יש רוחב שונה, ויש לבדוק מתי מתמלאת השורה, ומתי לסיים את השורה, ולהפעיל מחזור יציקה. ניסיון לצקת שורה שטרם התמלאה, או מלאה מדי, יתקעו את המכונה במקרה הטוב, או יגרמו ל"שפריץ" של עופרת אם אחד ממנגנוני הבטיחות כושל.
גם הכותב במסוף, צריך לדעת מתי לסמן למכונה להתחיל מחזור יציקה ושורה חדשה, אבל שלא כמו המפעיל, אין לו "שורת סדר" עליה יוכל להשגיח, וסרט הנייר המנוקב לא מספק סיוע רב לדעת מתי השורה מלאה. במקום זאת, המסוף מצויד בשני מחוונים נעים, ומחוון אחד קבוע. המחוון הקבוע מסמן את השורה, ומכוון לפני תחילת העבודה לרוחב הטור, או אורך השורה הרצוי. המחוונים הנעים, מייצגים את השורה ההולכת ונכתבת, ומתנהגים באופן הבא: בתחילת השורה, נחים שניהם על ה"אפס". כשהכותב מקליד, המחוונים מתקדמים במידה שווה, לפי רוחב המטריצה שנושאת את התו שהוקלד: צרה עבור i, ורחבה, ל- M. כאשר מוקלד רווח, נפרדות דרכיהם של המחוונים: רוחב הרווח במכונת לינוטייפ אינו קבוע - הרווחים מתרחבים בפעולת היישור, כך שאורך השורה מגיע בדיוק לרוחב הטור. לכן, כשהכותב מקיש על מקש הרווח, מתקדם אחד המחוונים כדי רוחב הרווח המרבי, והשני כדי רוחב הרווח המזערי. תוך כדי כתיבה המחוונים ממשיכים להתקדם, ובכל הקשת רווח, הפער ביניהם מתרחב. השורה מסתיימת כאשר המחוון הקדמי עובר את המחוון הקבוע, ולפני שהמחוון האחורי מגיע אליו. כמו בלינוטייפ עצמו, אם ניתן מסיימים את השורה בסוף מילה, ואם לא ניתן, משתמשים במקף מחבר.
בסיום שורה, הקלדן מקיש שני מקשים שונים: האחד מחזיר את שני המחוונים הנעים לאפס, והשני מורה ללינוטייפ לבצע את מחזור היציקה. יחידת ההפעלה מתעלמת מהראשון, ומבצעת מחזור יציקה.
כדי לפעול נכון, המסוף צריך "לדעת" מה הוא רוחבה של כל אות. לשם כך נקבעו כללים, ונוצרו סטים של גופנים "סטנדרטיים", בהם רוחב התווים תואם לתקן (במספר גודלי גופנים שונים, אך היחס בין רוחבי כל שני תווים, נשמר בכולם). גופנים "סטנדרטיים" היו זמינים במגוון רחב של גופנים וגדלים. רוחב כל תו בגופנים הסטנדרטיים "מובנה" ל-TTS, וכך כל TTS יכול תמיד להכין סרט לסידור בגופן סטנדרטי.
סטים כאלה היו זמינים עבור כל הגופנים השכיחים בעיתונות. כאשר משתמשים רצו להשתמש בטלטייפסטר, הם נאלצו להדפיס באחד הגופנים ה"תואמים".
מאוחר יותר, ייצרו TTS מתקדם יותר, שידע לעבוד עם כל גופן, וזאת על ידי שימוש בטבלה דיגיטלית מכנית, בה קודד רוחבו היחסי של כל אות בגופן בו משתמשים. כדי לעבוד עם גופן לא סטנדרט אחר, יש להחליף את הטבלה שנעוצה ב-TTS. מסופי TTS מתקדמים ידעו להשתמש בטבלה כזו, ובאופן כזה יכלו להיעזר ביתרונות ה-TTS, ועם זאת להדפיס בכל גופן שהוא, תכונה חשובה פחות לעיתונים, שבדרך כלל השתמשו באחד הגופנים ה"סטנדרטיים", אך נחשבת חיונית בהדפסת ספרים.
התרחבות השימוש בסוכנויות ידיעות כמו רויטרס ו-Associated Press, במקביל להתרחבות השימוש ב-TTS,יצרו מצב מוזר: הידיעות מסוכנויות הידיעות, נשלחו בטלפרינטר, בתקן TTY, ולא TTS, כלומר בלי הקודים הייחודיים לסדר. העיתונים המנויים על סוכנויות הידיעות קלטו את הידיעה במסופי TTY שלהם, בהם הידיעה הודפסה, ובמקביל נוקב סרט נייר, עם הקידוד שלה, למשמורת, או אפילו למשלוח ל-TTY נוסף. סרטי נייר אלו לא מתאימים לשימוש בלינוטייפ, ויש להדפיס את הידיעה שהגיעה על גבי ה-TTY, ואז להקליד אותה מהדף המודפס ל-TTS, לצורך סידור.
כדי לחסוך את הצורך בהקלדה הכפולה, והעבודה והזמן המבוזבזים, פותחו מחשבים ייעודיים, שהדבר המועיל היחיד שידעו לעשות הוא "לשתות" את הסרט המנוקב שנשלח מסוכנות הידיעות, ולנקב סרט נייר חדש, עם אותו התוכן, בו הוראות "שורה חדשה" מופיעות במקומות הנכונים, שממנו אפשר לסדר את הידיעה בלינוטייפ.
במידה ידועה, ה-TTS היה גם המורשת שהנחילה הלינוטייפ לדור הבא: קידוד ופורמט ה-TTS, שפותח עבור הלינוטייפ, והיה דומה (אך לא זהה) לקוד בודו ממנו פותח, המשיך להיות בשימוש בשנים הבאות במכונות הסדר האופטי, עד שהוחלף גם הוא בטכנולוגיות מתקדמות יותר, כמו פוסטסקריפט.
טיפוגרפיה, גופנים, וייצור מטריצות
חברת מרגנתלר-לינוטייפ ("החברה") נוכחה בשלב מוקדם, שכדי למכור מכונות, היא צריכה לספק ערכות מטריצות במגוון גופנים. צורך זה הפך ברור עוד יותר כשהחברה החלה למכור מכונות ברחבי העולם: ללא ערכת גופנים לאלפבית בנגלי, קשה למכור מכונות סדר בתת-היבשת ההודית, למשל.
בפרסום מ-1919, דיווחה החברה שיש בספרייתה 250,000, או רבע מיליון, גופנים שונים - הכוונה למספר הכולל של תווים שונים בכל הגופנים. באותו דיווח ציינה החברה שהיא מייצרת כמיליון מטריצות שונות בשבוע (במחסנית מלאה לחלוטין יש 1,800 מטריצות. בפועל, בערכת מטריצות אופיינית יש בין 800 ל-1,200 מטריצות - בדרך כלל אין צורך בעשרים מטריצות של "!" בערכה (פרט אולי לערכת גופנים המיועדת לשפת הפקצות).
החברה העסיקה את טובי הטיפוגרפים, וטיפוגרפים נוספים, שלא עבדו בחברה, ייצרו עבורה גופנים. הפטנטים המקוריים עבור המכונה עצמה פגו בעשורים הראשונים של המאה ה-20, ובמידה ידועה, חלק חשוב מהקניין הרוחני שלה הייתה ספריית הגופנים העשירה. החברה ייצרה ברישיון מטריצות של גופנים רבים נוספים. לקראת סוף המאה ה-20 החברה עברה מספר מיזוגים, רכישות, פיצולים וכן הלאה, שבסופם, יצרנית ציוד הדפוס החשובה היידלברגר, שרכשה את החברה, פיצלה לחברה נפרדת את ספריית הגופנים, בשם Linotype Library GmbH (שונה ב-2005 ל-Linotype GmbH), וב-2007 נקנתה החברה בידי חברת האם של מונוטייפ, שצלחה יותר בהצלחה מלינוטייפ את המעברים מדפוס הבלט לסדר אופטי ומשם להדפסה ממוחשבת, וכיום ספריית הגופנים היא בבעלותה.
מעבר לעיצוב הגופנים, מפעל ייצור המטריצות של לינוטייפ רכש רישיונות וייצר מטריצות עבור גופנים של טובי המעצבים. כדי לאפשר מכירת מכונות לבתי הדפוס בארצות הברית שהדפיסו בעברית, ארמית ויידיש, רכשה החברה ב-1911 רישיון לגופן העברי פרנק-ריהל, ובהמשך נוספו גופנים עבריים נוספים. מכונות לינוטייפ סידרו טקסטים בכתב עברי, כעשור לפני שהמכונה הראשונה נחתה בפלשתינה ב-1920.
בזכות המקור היידי, גופני העברית של הלינוטייפ כוללים יותר תווים מהסט הרגיל של 22 אותיות מ-א' ועד ת', וחמש האותיות הסופיות. בדרך כלל, התווים הנוספים הם הליגטורות הנהוגות ביידיש "וו" ו-"יי" (אך לא "וי"), וכן אל"ף פתוחה (אַ), אל"ף קמוצה (אָ), בי"ת ופ"א דגושות (בּ, פּ), ושי"ן שמאלית (שֹ).
בעברית אין אותיות גדולות וקטנות, ובספרות החברה, מומלץ לנצל עובדה זו כדי לשכן במחסנית שני גופנים (או שני גדלים של אותו גופן) שונים, כשהגופן השני משתמש בערוצי המחסנית שבאלפבית לטיני מוקצים לאותיות הרישיות.
בנוסף לגופנים המיועדים לעברית, יש מטריצות של אותיות עבריות, המיועדות לשילוב בטקסט שנכתב משמאל לימין. במטריצות אלו האותיות מופיעות, כמו האותיות הלטיניות, הפוכות, כלומר כשראשן למטה ורגליהן למעלה, ובהקלדה, הסדר מקליד את המילים (או מוסיף את המטריצות ממגרת הפאי) מהסוף להתחלה.
הטכנולוגיה היורשת
הטכנולוגיה שהחליפה את סדר העופרת הממוכן הייתה הסדר האופטי. המערכת המסחרית המוצלחת הראשונה, בשם Fotosetter, של חברת אינטרטייפ, הייתה מבוססת בחציה על הטכנולוגיה של הלינוטייפ: למעשה, השלב הראשון של המכונה, מערכת הסדר, הייתה כמעט בדיוק מערכת הסדר של האינטרטייפ, שהייתה מצידה העתק כמעט מושלם של מערכת הסדר של הלינוטייפ.
זה היה פיגום, שהוחלף במהרה על ידי מערכות מתאימות יותר של חברות שונות, כולל סדרת מוצרים בתחום הסדר האופטי של חברת מרגנתלר לינוטייפ.
פיגום נוסף שהורישה טכנולוגיית הלינוטייפ לטכנולוגיית הסדר האופטי היה סטנדרט וציוד TTS: מערכות סדר אופטי המשיכו להשתמש בסטנדרט ה-TTS, ובציוד שנבנה עבורו בשנים הבאות, לצד סטנדרטים חדשים יותר, ולמעשה גם מכונות הסדר האופטי החדשות יותר, עדיין ידעו לסדר לפי סרט TTS.
אף על פי שסדר אופטי הוא טכנולוגיה עדיפה, עברו עשרות שנים מאז יוצרה מכונת הלינוטייפ האחרונה, בסביבות 1972, ועד שהלינוטייפ פינה סופית את מקומו במרכז הבמה, או נכון יותר, מרכז בית הדפוס, כשיחד איתו יורד מהבמה דפוס הבלט כולו, עם העופרת האופיינית לו.
הניו יורק טיימס הוציא את דפוס הבלט והלינוטייפ משירות ב-1978. הוושינגטון פוסט, שהיה אחד הראשונים לסדר בלינוטייפ, מ-1888, המשיך לסדר באמצעותו עד 1980 - תקופת שירות מרשימה של יותר מ-90 שנים. בישראל המשיכו עיתונים להיסדר בלינוטייפ עד שנות ה-80 של המאה ה-20, ואולי גם אחר כך.
בעשור השני של המאה ה-21, נותרו מספר מכונות לינוטייפ פעילות בעולם, בעיקר לצורך הדגמות במוזיאונים ובסדנאות, ובמספר קטן של בתי דפוס קטנים. במדינת איובה בארצות הברית, פועלת "אוניברסיטת לינוטייפ" שמעבירה קורסים, ומפעילה קרוב ל-100 מכונות לינוטייפ ואינטרטייפ מדגמים שונים.
סיכום והמשך
טכנולוגיית מדרגה שימשה בתי דפוס ועיתונים רבים שלא היו מוכנים לעבור לסדר אופטי מלא, אבל רצו להנות מיתרונות דפוס האופסט. בשיטת עבודה זו משתמשים בשיטת הבלט הישנה לסדר, ואז מדפיסים עותק יחיד, בציוד שמשמש להדפסת ההגהות, ועותק זה מצולם, ולוחות הצילום משמשים בדפוס אופסט.
בדור הראשון של הטכנולוגיה שהחליפה את הלינוטייפ - סדר אופטי, למעשה אחת המכונות הראשונות שזכו להצלחה בתחום הסדר האופטי הייתה מכונת בשם "פוטוסטר" של חברת אינטרטייפ, המבוססת על הלינוטייפ, בה מנגנון היציקה הוחלף במנגנון צילום.
הוראות הסדר הוזנו בה מאותם סרטי נייר שייצר ה-TTS. בדורות הבאים החליפה מדיה מגנטית את סרטי הנייר, ומעבדי תמלילים את מסופי ה-TTS. הסדר האופטי הפך דומיננטי בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, וחברת מרגנתלר לינוטייפ מלאה תפקיד חשוב גם במעבר לסדר האופטי, אך לקראת 1990, הסדר האופטי עצמו החל לפנות את הדרך למיחשוב מלא, כמו הוצאה לאור שולחנית, ובכך הוסרה למעשה התחנה המכונה "סדר" במסלול הדפוס - המוצר נערך ומוּגהּ - טקסט, עיצוב, תמונות, מסגרות וכן הלאה - על המחשב, ומשם מועבר ישירות למערכת ההדפסה.
מכונות לינוטייפ ואינטרטייפ ספורות עדיין פועלות ומופעלות בעולם - הן מכונות שמשמשות להדגמות וסדנאות במוזיאונים, והן על ידי בתי דפוס או סדנאות ייחודיים, בדרך כלל להדפסת סדרות קצרות, ישירות מגלופות העופרת.
סיקריקון
במשנה, בתוספתא, ובתלמוד הוזכרו בכמה הקשרים סִיקְרִיקוֹן וסִיקָרִין. "סיקריקונים" אלו היו גויים גזלנים וחמסנים שניצלו את המצב המדיני המעורער של היהודים בארץ יהודה שכלל גזרות שמד (בהם גם גזירות אדריאנוס) ושדדו קרקעות מהיהודים בכוח הזרוע, תוך איומים על חיי הנגזל. מלכתחילה הייתה הפקעת הקרקעות כעונש על המקיימים את מצוות ברית מילה, כחלק מאיסור סירוס שהיווה עבירת חוק (מלבד עונש מוות או גלות שהיו צפויים למפר החוק), בהמשך הורחבה הענישה אף על סיבות אחרות, כמו אי תשלום מסי קרקע.
אטימולוגיה
מקור המילה הוא מיוונית: sikarios) σικαριος) ובלטינית: sicarius - רוצח (על שם ה-sica - מין חרב קצרה או פגיון), והמילה "סיקריקון" היא צורה יוונית שנגזרה מהמילה הלטינית, ופירושה: העניינים הנוגעים במעשי רוצחים ושודדים. רש"י בפירושו על התלמוד מוצא נוטריקון לכינוי זה במילים "שׂא קרקע". לעומת זאת, פרופ' שמואל צבי מרגליות, לאחר שמציין כמה שיטות בביאור המונח ומקורו, מסיק כי ה"סיקריקון" מתייחס לפעולת העברת בעלות קרקע שלא כדין, ומשם השתלשלה המילה לשמש את תואר הגזלן עצמו ואת "דין סיקריקון", אך יצחק משה אלבוגן ופרופ' יהודה ליב אשר גולאק ערערו במקצת על קביעה זו. פרופ' יאיר פורסטנברג הציע כי השם המקורי של מוסד זה היה "קיסריקון" (kaisarikon), כלומר נכסי הקיסר, והוא עוות בפי היהודים שסבלו מנחת זרועו ל"סיקריקון", כלומר נכסי הרצחן.
דין סיקריקון
ספרות חז"ל עוסקת בעניין זה בהקשר למה שמכונה "דין סיקריקון" (מכונה במשנה "סיקריקון" סתם): . הרחבת הנושא וביאורו נמצאים בתוספתא ובתלמוד במסכת גיטין: "דין סיקריקון" אומר כי קרקע שנקנתה מסיקריקון, אין לה תוקף גמור של קניין. מה שאומר שבעלי הקרקע הראשונים יכולים לבוא ולהוציא את הקרקע מידי זה שקנה אותה מהסיקריקון. טעם הדבר הוא משום שהנותן את קרקעיתו לסיקריקון אינו מתכוון באמת להקנות לו אותה, אפילו אם הסיקריקון משלם עבורה. שאין מסירת הקרקע נעשית אלא מחמת יראת הסיקריקון. דבר זה אמור אף במי שלאחר שקנה את הקרקע מהסיקריקון, קיבל את אישור הבעלים הראשונים על המכירה, ואפילו שילם אף להם עבורה. שגם בזה תולים לומר שלא אישר בעלי הקרקע את המכירה אלא מחמת יראתו מהסיקריקון. מכוח זה יכול בעלי השדה לשוב מתי שירצה ולהחזיר את בעלותו על הקרקע (אכן אם בעל הבית מכר לו את הקרקע ללא קשר לרכישה מול הסיקריקון, כגון שקנה מלכתחילה מאת הבעלים הראשונים, ורק אחר כך נכנס הקונה לרכישה מול הסיקריקון, הרכישה תקפה). "דין סיקריקון" זה לא היה מוחלט תמיד:
סיקריים וסיקריקון
ה"סיקריקון" היה מאוחר מקבוצת הסיקריקים שבזמן חורבן הבית. זו האחרונה, ככל הנראה, נקראה מאוחר יותר בהשאלה בכינוי גנאי זה, מחמת בריונותם השלילית ומעשי השוד שלהם (בהתאם לכך אף נקראו אצל יוסף בן מתתיהו גם "שודדים", בתלמוד: "בריונים", וביוסיפון: "פריצים"), או על שם החרב (ביוונית: סיקה) שנהגו להטמין בבגדיהם לשימוש אלים במאבקיהם הפוליטיים.
פולקסווגן טי-רוק
פולקסווגן טי-רוק (באנגלית: Volkswagen T-Roc) היא מכונית משפחתית במרכב קרוסאובר, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי פולקסווגן משנת 2017. היא הוצגה בתערוכת הרכב של פרנקפורט ב-23 באוגוסט 2017. כשלוש שנים לפני יציאת גרסת הייצור פולקסווגן הציגה בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה דגם קונספט מקדים.
מפרט טכני
הטי-רוק משווקת עם חמישה יחידות הנעה (3 בנזין, 2 דיזל).
פולקסווגן טי-רוק R
היא גרסת הספורט לטי-רוק הכוללת עיצוב ספורטיבי ואגרסיבי יותר ומנוע בנזין I4 צילינדרים בנפח 2.0 ליטר טורבו המספק 300 כ"ס בין 5,300 ל-6,500 סל"ד ומומנט מרבי של 40.8 קג"מ בין 2,000 ל-5,200 סל"ד. תיבת הילוכים כפולת מצמדים בעלת שבעה הילוכים והנעה כפולה. נתון התאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש עומד על 4.8–4.9 שניות ומהירות מרבית של 250 קמ"ש. צריכת הדלק המשולבת עומדת על 7.5–7.8 ליטר לכל 100 ק"מ. פליטת הפחמן דו-חמצני עומד על 171–179 גרם לק"מ.
הטי רוק R הוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה במרץ 2019.
פולקסווגן טי-רוק קבריולה
היא גרסת גג נפתח לגרסת הייצור הכוללת את מנועי הבנזין 1.0 עם 115 כ"ס ותיבת הילוכים ידנית עם 6 הילוכים או בנזין 1.5 עם 150 כ"ס ותיבת הילוכים כפולת מצמדים עם 7 הילוכים. הטי-רוק קבריולה הוצגה בתערוכת הרכב של פרנקפורט ב-14 באוגוסט 2019.
מתיחת פנים שנת 2021
ב-17 בנובמבר 2021 חשפה פולקסווגן מתיחת פנים לטי-רוק. מתיחת הפנים כוללת עיצוב חיצוני ופנימי חדש לגמרי ומעודכן, יחידות תאורה חדשות, עיצובים חדשים לחישוקי הגלגלים ושדרוג האבזור בפנים המכונית. בתחום ההנעה אין כל שינוי.
ניאו ET7
ניאו ET7 (במנדרינית תקנית: 蔚來 EP7) היא מכונית חשמלית במרכב סדאן, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי ניאו משנת 2022. היא נחשפה ב-9 בינואר 2021. היא מתחרה ישירה לטסלה מודל S.
עיצוב
עיצוב הגג משופע יותר ומעניק לדגם מראה קופה ספורטיבי, הגג עשוי מזכוכית שחורה נגד שמש. פנים המכונית כולל שני מסכים, אחד ללוח המחוונים הדיגיטלי בקוטר 10.2 אינץ' בטכנולוגיית HDR, המסך הוא מגע, המסך השני גם הוא מגע מיועד להצגת המולטימדיה, המסך המרכזי בקוטר 12.8 אינץ'.
מפרט טכני
נכון ל-2022 את הדגם תשווק ניאו עם מערכת הנעה חשמלית אחת, לפי ניאו יצטרפו בהמשך יחידות הנעה נוספות. יחידת ההנעה הנוכחית כוללת שני מנועים חשמליים המספקים יחד 650 כ"ס ומומנט מרבי של 86.6 קג"מ ולפי ניאו, שני מנועים אלו מאפשרים לדגם להשיג נתון תאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 3.9 שניות.
ניאו תשווק את יחידת ההנעה עם אפשרות לשלושה סוללות ליתיום-יון:
1. סוללה בקיבולת של 75 קוט"ש שתאפשר טווח של 550 ק"מ בתקן CLTC הסיני. 2. סוללה בקיבולת 100 קוט"ש שתאפשר טווח של מעל ל-700 ק"מ ו-3. סוללה בקיבלות של 150 קוט"ש שתאפשר טווח נסיעה של מעל ל-1000 ק"מ בתקן הסיני (הפחות אמין).
קורט הרצוג
קורט הרצוג (בגרמנית: Kurt Herzog; 27 במרץ 1889 – 8 במאי 1948) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
לאחר המלחמה הצטרף הרצוג לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באפריל 1929 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 באפריל 1932 מונה למפקד ה-3 ברגימנט הארטילריה ה-3 (הפרוסי). ב-1 בספטמבר 1933 הוא הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, וב-1 ביולי 1935 הוא הועלה לדרגת אוברסט. ב-15 באוקטובר 1935 הוא מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-13, וב-6 באוקטובר 1936 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-31 בהלברשטאדט. ב-1 במרץ 1938 מונה למפקד פיקוד הארטילריה ה-1, וב-1 במרץ 1939 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
מלחמת העולם השנייה
במהלך הגיוס למלחמת העולם השנייה בקיץ 1939 הוא מונה למפקד כוחות המילואים במחוז הצבאי ה-1. ב-1 באוקטובר 1939 מונה למפקד אגד הארטילריה ה-108, ובתחילת פברואר 1940 מונה למפקד הדיוויזיה ה-291. הדיוויזיה השתתפה בהתקפה על צרפת אך לא מילאה שם שום תפקיד משמעותי, וב-1 בפברואר 1941 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט. ביוני 1941 הוא הוביל את הדיוויזיה במבצע ברברוסה בהתקפה על המדינות הבלטיות, וב-18 באוקטובר 1941 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-10 ביוני 1942 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-38, וב-1 ביולי 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים. על מנהיגותו במהלך שלושת קרבות קורלנד הראשונים, הוענקה לו תוספת עלי האלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל ב-12 בינואר 1945. בינואר 1945 הוסב הקורפוס לקורפוס פאנצר, ובמאי 1945 הוא הלך לשבי בראש כוחותיו עם כניעת כיס קורלנד.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה נשלח הרצוג למחנה שבויים בוורקוטה, שם מת ב-8 במאי 1948.
טרי דיסינג'ר
טרי גילברט דיסינג'ר (באנגלית: Terry Gilbert Dischinger; נולד ב-21 בנובמבר 1940) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1962–1973. לאורך הקריירה נבחר 3 פעמים למשחק האולסטאר של ה-NBA, והעמיד ממוצעים כוללים של 13.8 נקודות, 5.6 ריבאונדים ו-1.8 אסיסטים למשחק.
קריירת מכללות
דיסינג'ר נולד בעיר טרה הוט שבאינדיאנה, ובין השנים 1958–1962 למד באוניברסיטת פרדו אשר בלפאייט המערבית, אינדיאנה. בכל שלוש עונותיו בקבוצת האוניברסיטה הוביל את קלעי מחוז "Big Ten", עם ממוצעים של 26.3, 28.2 ו-30.3 נקודות למשחק, בהתאמה. בעונתו הראשונה נבחר לחמישייה השנייה של העונה בליגת המכללות, ובשתי העונות הבאות נבחר לחמישייה הראשונה של העונה (First-team All-American).
נבחרת ארצות הברית
בשנת 1960, בהיותו סטודנט בפרדו, השתתף באולימפיאדת רומא כחבר נבחרת ארצות הברית. לאורך הטורניר ניצחה ארצות הברית את כל משחקיה בהפרש ממוצע של כ-42 נקודות, וזכתה במדליית הזהב. דיסינג'ר עצמו פתח בכל שמונת המשחקים וקלע 11.8 נקודות בממוצע למשחק, כקלעי הרביעי של הנבחרת אחרי אוסקר רוברטסון, ג'רי לוקאס וג'רי וסט. בשנת 2010 הוצגה נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת רומא, בשלמותה, בהיכל התהילה של הכדורסל.
קריירת משחק ב-NBA
ביוני 1964 הועבר בטרייד לדטרויט פיסטונס, יחד עם רוד ת'ורן ודון קוג'יס, בתמורה לביילי האוול, דון אול ושלושה שחקנים נוספים. באותה עונה נבחר בפעם השלישית והאחרונה בקריירה להשתתף במשחק האולסטאר, לאחר שקלע 18.2 נקודות למשחק. בסיום עונתו הראשונה בדטרויט עזב את ה-NBA והתגייס לצבא ארצות הברית, בו שירת במשך כשנתיים.
בשנת 1967 חזר לדטרויט פיסטונס, במדיה שיחק ב-5 העונות הבאות. בעונת העפיל עם דטרויט לשלב הפלייאוף, בפעם היחידה בקריירה, והודח כבר בסיבוב הראשון מול בוסטון סלטיקס (2–4). ביולי 1972 נשלח בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס, וכשנה לאחר מכן פרש ממשחק.
רנסו סראביה
רנסו סראביה (בספרדית: Renzo Saravia; נולד ב-16 ביוני 1993) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת המגן הימני באתלטיקו מיניירו.
קריירת מועדונים
סראביה התחיל את הקריירה שלו בקבוצות כדורגל מקומיות עד שהגיע לזו של בלגראנו. ב-4 במאי 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון בתיקו 1-1 נגד אוניון.
ביולי סראביה הושאל לראסינג קלוב במדיה שיחק שנתיים. בעונת זכה עם הקבוצה באליפות ארגנטינה.
ביולי חתם בפורטו הפורטוגזית. ב-13 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 3-2 לקרסנודאר. סראביה שיחק עוד 4 משחקים בקבוצה בגביע ובגביע הליגה, אך לא שיחק מעולם במסגרת הליגה. ב-5 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0-3 נגד קאסה פיה.
ב-3 במרץ 2020 הושאל לאינטרנסיונל מליגת העל הברזילאית ושיחק במדיה שנתיים.
ב-15 במרץ 2022 חתם בבוטפוגו.
קריירה בינלאומית
ב-8 בספטמבר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארגנטינה בניצחון 0-3 נגד. סראביה נכלל בסגל הנבחרת לקראת קופה אמריקה 2019.
ג'יימס מקגוורן
'''ג'יימס פ. מקגוורן (באנגלית: James F. McGovern'''; נולד ב-28 בנובמבר 1946) היה תת-מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית בשנים 1986–1989. מדצמבר 1988 ועד אפריל 1989 הוא כיהן כמזכיר חיל האוויר בפועל.
ראשית חייו
ב-1978 סיים מקגוורן לימודי תואר JD במשפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
קריירה בממשל
בין השנים 1978–1981 הוא היה שותף במשרד עורכי הדין "דיקסטיין שפירו" בוושינגטון הבירה. לאחר מכן ועד 1982 הוא שימש כיועץ המשפטי הכללי של ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט, בתקופה בה עמד בראשה הסנאטור הרפובליקני מטקסס ג'ון טאוור. בהמשך הוא קודם והיה לראש צוות הוועדה והיועץ הראשי שלה ובתפקיד זה הוא שימש עד 1987.
ב-17 בספטמבר 1986 מינה הנשיא רונלד רייגן את מקגוורן כתת-מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית. מדצמבר 1988 ועד אפריל 1989 הוא כיהן כמזכיר חיל האוויר בפועל.
לאחר פרישתו
לאחר סיום שירותו בממשל הפדרלי שימש מקגוורן במשך שבע שנים כנשיא קונצרן טלדיין. לאחר מכן הוא שימש כנשיא חברת טריפוליס טכנולוגיות, כמנהל הכלכלי של חברת אל קמינו, כמנהל הכלכלי של חברת דנהיל טכנולוגיות, כמנהל הכלכלי של חברת מקגוורן ושות' וכמנהל הכלכלי של חברת קולפוינט. ב-2005 הוא היה לחבר בדירקטוריון של תאגיד פרסונד וב-2016 הוא הצטרף למועצת המנהלים של חברת אינגרם מיקרו.
יחידת פלס
אודות היחידה
היחידה, שהוקמה בסוף דצמבר 2018, נועדה להיות חלק מהיחידה הארצית למאבק בפשיעה הכלכלית. מטרת היחידה להעלות את רף הבטיחות בתחום העבודה בישראל בכלל, ובאתרי הבנייה בפרט. בהודעה שפרסמו המשטרה והמשרד לביטחון פנים הוגדרה פעילות היחידה: עיסוק בגיבוש ראייה כוללת לטיפול בתופעת תאונות העבודה, חקירת אירועי תאונות עבודה חמורות וחשיפת עבירות פליליות נוספות המשיקות לתחום. עיקר העבירות הנחקרות ביחידה הן: גרימת מוות ברשלנות, חבלה ברשלנות, המתה בקלות דעת, עבירות מרמה וזיוף ועבירות על פקודת הבטיחות בעבודה ותקנותיה.
הרכב היחידה
יחידת פלס מונה 6 חוקרים משטרתיים, 2 קציני חקירות ויחד איתם 3 מפקחי מנהל הבטיחות. יחד עם זאת, היחידה נעזרת במומחים חיצוניים ואנשי מודיעין.
חקירות בולטות
ביוני 2021 יחידת פלס חקרה את מותו של הרוג קריסת פיגום חשמלי באתר ברחוב דב וינצ'י בתל אביב.
בפברואר 2022 חקרה היחידה אירוע נוסף של קריסת פיגום חשמלי, בו מצאו את מותם שני פועלי בנין אשר נפלו מגובה של כ-42 קומות באתר בנייה בתל אביב.
באוגוסט 2022 פורסם כי לאחר חודשיים של חקירה סמויה, היחידה חקרה חשוד שנעצר בחשד לכך שסיפק תעודות הסמכה לעבודה בגובה לעשרות עובדים באתרי בנייה מבלי שהוכשרו לכך. זאת, ברקע גל של תאונות חמורות ואף קטלניות באתרי בנייה, בהן פועלים רבים שילמו בחייהם, בעיקר בשל נפילה מגובה.
במרץ 2023 קיבלה היחידה לידיה את חקירת תאונת קריסת העגורן בתחנת הכוח רוטנברג באשקלון בה נהרג אדם אחד ואדם נוסף נעדר, וזאת בנוסף לנזקים כלכליים עצומים.
שדרות הילד
שדרות הילד היא שדרה היסטורית ברמת גן, הנמצאת בין כיכר אורדע וציר ז'בוטינסקי.
מאפייני שדרות הילד
השדרה מאופיינת בעשרות עצי פיקוס, ומספר מבנים היסטוריים הבנויים בסגנון הבינלאומי וסגנון הבאוהאוס.
השדרה נקראת בשם זה, בעקבות כך שבמבנה "בית האופה" אשר בשדרה, נולד הילד הראשון בעיר רמת גן - יהודה גלילי.
גן המלך דוד
בשנת 1928 החלו הנטיעות בגן, ודבק בו הכינוי "זקן הגנים" על שם כך שהיה הגן הראשון ברמת גן. בתקופת המנדט הבריטי הגן נקרא בשם "גן המלך ג'ורג'" על שם המלך ג'ורג' החמישי.
בשנת 1937 הגיע שטחו של הגן לכ־13.5 דונם, הותקנו בו מרבדי דשא על שטח של שני דונם ונשתלו 12 ערוגות פרחים. כן נוספו ספסלי ישיבה מעץ ושיש וכן מזרקת מים.
עם הקמת מדינת ישראל בשנת 1948, הוסב שם הגן ל"גן המלך דוד". נכון ל-2019, שטח הגן הוא שבעה דונם והוא כולל פינות נוי ומשחק לילדים.
בגן מצויים מעברים מרוצפים ובהם ספסלי ישיבה. המזרקה הקלאסית, שהייתה עשויה אבן והוחלפה ב-1972 בבריכת נוי ומזרקה שיצר רודא ריילינגר (כיום צבועה בתכלת). על יד הגן מצוי בית האבות העירוני.
בשדרות למדן הצמודות לגן המלך דוד נמצא בית ספר היסודי ותיכון זומר, אשר מכילים 520 תלמידים ופועלים על פי גישת חינוך ולדורף.
בית האופה
בית האופה הוא מבנה היסטורי הממוקם ברחוב שדרות הילד 1 רמת גן, המשיק לציר ז'בוטינסקי.
המבנה נוסד בשנת 1925 כחד קומתי, ובנוי בסגנון הבנייה האקלקטי, האופייני לשנות העשרים של המאה העשרים.
המבנה שימש את יצחק מוגילבסקי, נצר למשפחת אופים מביאליסטוק, פולין, ואת אשתו רבקה, כמאפייה הראשונה ברמת גן.
המאפייה סיפקה לחם לכל המשפחות בעיר רמת גן וגם לתל אביב, וכך קיבל המבנה את שמו - "בית האופה".
בשנת 1947 נוספה לבניין קומה שנייה, שנבנתה בסגנון האקלקטי המקורי, אשר מכילה את הכתובת שנת תרפ"ה (או 1925, שנת חנוכת הבית), ובנוסף את ראשי התיבות י"מ - יצחק מוגילבסקי.
הבית שכן במקום אסטרטגי על הדרך הראשית, אשר הובילה למושבה פתח תקווה, והיווה, בנוסף להיותו מאפייה, גם עמדת שמירה להגנת הישוב.
בבניין זה נולד אחיינם של בני הזוג מוגילבסקי, יהודה גלילי, שהיה הילד הראשון שנולד ברמת גן. לכבוד אירוע זה ניתן השם "שדרות הילד" לשדרות הסמוכות למאפייה.
בשנת 2006 התקבלה החלטה בעיריית ברמת גן על בניית מגדל בן 28 קומות בצמוד ל"בית האופה", ועל תוכנית שימור למבנה מטעם האדריכלים אמנון בר אור וטל גזית.
"בית האופה" הוא אחד מבתי האבן הראשונים ברמת גן והבודדים שמשתייכים לסגנון האקלקטי, אשר השתמרו עד ימינו אנו (נכון ל-2019).
בית ורדי-רוזנבלום
בית ורדי-רוזנבלום הוא מבנה היסטורי אשר נמצא בשדרות הילד 17 רמת גן.
המבנה שימש כביתו של הרצל "ורדי" רוזנבלום, עיתונאי ופעיל בתנועה הרוויזיוניסטית, שהיה עורך "ידיעות אחרונות" בין השנים 1948–1986, ובנוסף היה מחותמי מגילת העצמאות.
הבית עצמו חד-קומתי וצמוד קרקע, אשר בנוי באופן אשר הולם את הבנייה בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל, ובראשה הסגנון הבינלאומי בארץ ישראל.
בית גינטל
בית גינטל הוא מבנה היסטורי הנמצא ברחוב שדרות הילד 24, רמת גן.
הבית נבנה בשנת 1936 על ידי הזוג צביה ודוד גינטל ותוכנן על ידי האדריכל גרש רזניק. מיקומו נמצא על יד גן דוד שבשדרות הילד ומוקף בעצי הפיקוס שבשדרה.
סגנון הבנייה מעוצב על פי האלמנטים הסגנון הבינלאומי ואדריכלות הבאוהאוס - גגות שטוחים, מרפסות דמויות מאפייני אונייה וצורות לא סימטריות.
במסגרת הכתבה "100 שנות באוהאוס: מסע בין הבניינים ששמו את ישראל בקדמה העולמית", ציינה העיתונאית והאדריכלית נעמה ריבה את סגולותיו הייחודיות של המבנה :
נכון ל-2019 נמצא המבנה כמועמד לשימור על ידי חברת "מנדל אדריכלים" (יריב מנדל ומאור גויכמן), ומתוכננת לו הרחבה בעקבות יוזמתו של נכדם של בני הזוג גינטל, אפרים דופלט.
אימורטל טכניק
פליפה אנדרס קורונל (נולד ב-19 בפברואר 1978), ידוע גם תחת שם הבמה אימורטל טכניק (באנגלית: Immortal Technique), הוא ראפר אמריקאי. מירב שיריו עוסקים בנושאים שנויים במחלוקת בפוליטיקה העולמית, מנקודת מבט של זרם השמאל הקיצוני.
תחילת חייו
לאחר שהוא שוחרר על תנאי מהכלא הוא לקח בהוראתו של אביו שני סמסטרים בלימודי מדע המדינה במכללת ברוך, שבניו יורק סיטי. לאחר שחרורו מהכלא החל למכור את המוזיקה שלו ברחובות ניו יורק והחל להשתתף בבאטל ראפ עם ראפרים אחרים, עקב כך שלא הצליח למצוא עבודה במחיר הוגן.
קריירה מוזיקלית
ב-2001 פליפה הוציא לאור את אלבומו הראשון, "Revolutionary Vol. 1". האלבום יצא לאור ללא סיוע בחברת הפצה או בחברת תקליטים, אלא באמצעות כספים שהרוויח בקרבות ראפ שביצע. בנובמבר 2002, המגזין The Source, ציין אותו ברשימת "Unsigned Hype", המכילה אומנים שהם לא חלק מחברת תקליטים. בספטמבר 2003 מגזין "The Source" הכתיר את השיר שלו, "Industrial Revolution", מהאלבום השני שיצא לאור בתואר "Hip Hop Quotable". בכך פליפה היה הראשון לזכות בתואר הזה כאמן שלא חתום בחברת תקליטים.
ב-2008 פליפה הוציא לאור את אלבומו השלישי, "The 3rd World". נוסף על כך השתתף בערכית פסקול למשחקי וידאו ולסרטים. ב-2011 פליפה הוציא לאור את האלבום קומפילציה, "The Martyr", חינם לנהורדה. האלבום כלל שיר ישנים שלא יצאו לאור ושירים חדשים.
בראיון ב-2020 ציין פליפה שהוא עובד על כתיבת ספר והחל לעבוד על אלבום חדש, אבל התעכב ביציאה לאור שלו בגלל מגפת הקורונה.
אוטיליה רדרשטיין
אוטיליה וילהלמינה רדרשטיין (בגרמנית: Ottilie Wilhelmine Roederstein; 22 באפריל 1859 – 26 בנובמבר 1937) הייתה ציירת גרמנית-שווייצרית. היא הייתה בת זוגה של אליזבת וינטרהלטר, אחת הרופאות הראשונות בגרמניה.
ביוגרפיה
רדרשטיין נולדה בשווייץ. היא הייתה בתו השנייה של איש עסקים שהגיע מגרמניה לעבוד כנציג חברת טקסטיל שווייצרית.
לראשונה היא נמשכה לציור כאשר הצייר השווייצרי הנשכח אדוארד פיפפר (1836–1899) הגיע לביתם לעשות דיוקנאות משפחתיים. העניין בציור גבר עם ביקורים במוזיאונים מקומיים. עבור אישה, הכשרה לציירת הייתה נוגדת את המוסכמות החברתיות באותם זמנים. אמה התנגדה במיוחד לרצונותיה, אך ההתמדה ניצחה בסופו של דבר ובשנת 1876 הורשתה ללמוד אצל פיפפר, כך שתהיה קרובה לבית.
כישרון ציור הפורטרטים שלה התברר במהרה והיא סיימה במהירות את הסטודיו של פיפפר. ההזדמנות שלה הגיעה כשאחותה יוהאנה התחתנה עם איש עסקים מברלין. יוהאנה ובעלה הסכימו לתת לה לגור איתם שם, והיא מצאה מקום כתלמידה בכיתת נשים מיוחדת שפתח קרל גוסוב. בשנת 1882 היא הציגה את עבודתה לראשונה עם סוחר אמנות בציריך והיא התקבלה היטב.
באותה שנה היא נסעה לפריז, שם מצאה משרה בסטודיו של קרולוס-דוראן וז'אן ז'אק הנר. בשנת 1887 היא הצליחה לפרנס את עצמה במכירות ובעמלות וכבר לא הייתה צריכה להיות תלויה בהוריה. היא השתתפה בסלון וזכתה במדליית כסף בתערוכת יוניברל (1889). היא הציגה את עבודותיה בבניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
לאחר 1890 היא עברה לפרנקפורט כדי להיות עם חברתה אליזבת וינטרהלטר. אף על פי שהיא נסעה רבות (כולל טיול באפריקה בשנת 1913). היא מעולם לא איבדה את עקבות שורשיה השווייצריים, והפכה לאזרחית כבוד של ציריך בשנת 1902.
חמש שנים לאחר מכן התיישבו היא ואליזבת בהופהיים, פרבר של פרנקפורט. בין הדוגמניות שלה הייתה הציירת גוון ג'ון שהסתקרנה שרדרשטיין לבשה חולצה, ז'קט ושעון. ציורה של רדרשטיין עליה שנקרא "המכתב" הוצג בסלון בפריז בשנת 1908.
באותה שנה רדרשטיין ובת זוגה עזרו להקים את בית הספר לילדות (Schillerschule), בית הספר הראשון לבנות בפרנקפורט.
היא המשיכה להציג באופן קבוע עד 1931.
בית הכנסת הכוראלי בקובנה
בית הכנסת של קובנה (ליטאית: Kauno choralinė sinagoga) הוא אחד משני בתי כנסת הפועלים בעיר קובנה בליטא. הוא ממוקם במרכז העתיק של קובנה. בית הכנסת בסגנון הנאו-בארוקי הוקם בשנת 1872. בשנת 1902, לפני השואה בליטא, היה זה אחד מיותר מ־25 בתי כנסת ובתי תפילה יהודיים בעיר.
החלקה לבניית בית הכנסת הוענקה לקהילה היהודית בקובנה על ידי הסוחר לוין בורוך מינקובסקי, אביהם של אוסקר מינקובסקי והרמן מינקובסקי. עד 1873 הוא גם סיבסד את החלק העיקרי בבנייתו. בחלקו האחורי של הבניין ניתן לראות אנדרטה לכ -50,000 ילדים יהודים ליטאים שנהרגו במהלך השואה, עם 37 לוחות אבן המציגים באילו ערים וערים הם קיפחו את חייהם וכמה מהם מתו בכל אחת מהן.
מרכז בקרת הטיסה של רוסקוסמוס
מרכז בקרת הטיסה של רוסקוסמוס (Центр управления полётами) הוא מרכז הבקרה של רוסקוסמוס והוא יחידת המחקר הגדולה ביותר של מכון המחקר המרכזי להנדסת מכונות ופועל כמרכז הבקרה של תאגיד החלל הרוסי. ממוקם בעיר קורוליוב, פרברי מוסקבה ברחוב פיונרסקאיה.
המרכז משמש כבסיס הבית של הקוסמונאוטים ואחראי על אימונם ועל אימונים של אסטרונאוטים ממדינות שותפות של הפדרציה הרוסית. המרכז מכונה לעיתים רבות, על שם תפקידו המרכזי, "Mission Control" (מרכז הבקרה).
משימות
החל מספטמבר 2016, המרכז מספק בקרת טיסה מעשית עד 20 חלליות בו זמנית ומנטר שיגורי תחנות חלל מאוישות, חלליות, גשושיות ולוויינים מלאכותיים למטרות סוציו-כלכליות ומדעיות. תוכניות המודרניזציה מצביעות על מספר מתוכנן חדש של חלליות מבוקרות בו זמנית - 45. במקביל, המרכז מבצע מחקר ופיתוח מדעי ועיצוב של שיטות, אלגוריתמים ואמצעים לפתרון בעיות בקרה, בליסטיקה וניווט, ובודק גם פרויקטים בחלל בכיוון עבודתו.
וילם הראשון, מלך הולנד
וילם הראשון, מלך הולנד (שם מלא: וילם פרדריק, בהולנדית: Willem Frederik; 24 באוגוסט 1772 – 12 בדצמבר 1843) היה נסיך אורנז', נסיך נסאו-אורנז'-פולדה בין השנים 1803–1806, ולאחר מכן נסיך אורנז'-נסאו עד לשנת 1813. בשנת 1815 מונה למלך הולנד, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1840.
בצעירותו
וילם נולד ב-24 באוגוסט 1772 בהאג, שהשתייכה לרפובליקה ההולנדית, כבנם הבכור של וילם החמישי, נסיך אורנז' ווילהלמינה מפרוסיה, נסיכת אורנז', בתם של אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה ולואיזה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל. בצעירותו חונך וילם יחד עם אחיו פרדריק, נסיך אורנז'-נסאו על ידי המתמטיקאי השווייצרי לאונרד אוילר וההיסטוריון ההולנדי הרמן טוליוס. בשנת 1787 נשלח ללמוד באקדמיה הצבאית בבראונשווייג, ובשנת 1790 נשלח לחצר המלוכה הפרוסית. באותה שנה מונה לגנרל בצבא הרפובליקה ההולנדית, ומונה לחבר במועצת המדינה.
ב-1 באוקטובר 1791 התחתן וילם בברלין עם בת דודו וילהלמינה מפרוסיה, מלכת הולנד, בתם של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה ופרדריקה לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטדט.
המלחמות הנפוליאוניות
זמן קצר לאחר עזיבתו חזר וילם לאירופה במטרה לפלוש להולנד, אולם נתקל בהתנגדות פרוסית למהלך זה. בשנת 1799 נחת וילם בצפון הולנד, כחלק מפלישה אנגלו-רוסית, אולם נתקל בהתנגדות מצד האוכלוסייה, ולבסוף נאלץ לחזור לבריטניה. בשנת 1800 הקים וילם בבריטניה את החטיבה ההולנדית של המלך, אולם לאחר חתימת שלום אמיין עם צרפת פורקה החטיבה. באותה שנה ביקר וילם את נפוליאון בצרפת, והצליח להקסים אותו, ובעקבות כך מונה וילם לנסיך אורנז'-נסאו-פולדה בגרמניה.
ב-9 באפריל 1806 מת אביו וילם החמישי, נסיך אורנז', ווילם ירש את הטענות לזכויות הירושה של דוכסות נסאו. באותה שנה הוקמה הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית ווילם מונה למפקד דיוויזיה פרוסית. בקרב ינה-אאורשטדט נפל וילם בשבי, ונלקחו ממנו אדמותיו בגרמניה, אולם כעבור זמן קצר הוא שוחרר בערבות, ובשלום טילזיט אף קיבל וילם פיצויים מצרפת על לקיחת נחלותיו.
בשנת 1809 הוקמה הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית, ווילם הצטרף למטהו של הארכידוכס קרל, דוכס טשן, ואף נפצע במהלך קרב וגראם.
במרץ 1813 נפגש וילם עם אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, שהבטיח לו לעזור בהקמת הולנד עצמאית, ולהעמיד את כמלך בראשה.
שלטונו
ב-30 בנובמבר 1813 עלה וילם לחוף בסכוונינגן (כיום פרבר של האג) והוכתר לתפקיד הנסיך הריבון של הולנד המאוחדת. הממשלה הזמנית הציעה לוילם את תואר המלך, אולם וילם סירב לכך. וילם תיקן חוקה למדינה, שקבעה כי שרי הממשלה כפופים אך ורק לו, ואילו סמכות הפרלמנט מוגבלת מאוד. באוגוסט 1814 מונה וילם למושל ארצות השפלה הדרומיות, וכן מונה לדוכס גדול של לוקסמבורג, בתמורה לויתורו על זכויותיו לדוכסות נסאו, ולנחלות נוספות שנמסרו לפרוסיה. בכך הגשים וילם חלום משפחתי בן 300 שנה של איחוד כל ארצות השפלה תחת שלטון אחד.
במהלך מאה הימים הוא הכריז על הקמת הבריגדה ההודית. בעת קונגרס וינה ב-1815 היה ברור פחות או יותר שצרפת תצטרך לוותר על ארצות השפלה הדרומיות, שאותן כבשה בזמן המהפכה. חלוקה זו לא עברה ללא זעזועים, כיוון שווילם ניסה לסחוט לעצמו עוד ועוד הישגים. מאז שהנדריק ון דר נוט הציע ב-1789 לאחד בין ארצות השפלה הדרומיות לבין הולנד (ראו המדינות הבלגיות המאוחדות), הרעיון לא יצא מראשו של הנסיך הצעיר. תבוסתו של נפוליון סיפקה לו הזדמנות פז לנסות ולהגשים את שאיפתו.
על הפרק עמדו שלושה תרחישים שונים:
שני התרחישים הראשונים הופיעו ב"מזכר בעניין הולנד" שיצא לאחר קרב לייפציג (16 - 18 באוקטובר 1813), והשלישי הוצע ב-9 בנובמבר על ידי וילם עצמו. בסופו של דבר, זהו התרחיש שנבחר ומומש באופן חלקי, אף כי התרחיש השני עתיד לשוב ולעלות בדמות "תוכנית טליראן לחלוקת בלגיה" ב-1830, בעקבות המהפכה הבלגית. התרחיש הראשון ירד מעל הפרק בעיקר משום שאוסטריה פשוט לא רצתה עוד בארצות השפלה הדרומיות, אף על פי שזה היה רצונם של נציגי ארצות השפלה בקונגרס. הצעת הפשרה לפיה תקום מדינה בלגית עצמאית בשלטון נסיך אוסטרי התקבלה בקרירות על ידי המעצמות, שחששו שמדינה כזו תהיה חלשה מכדי להוות משקל נגד לצרפת.
בסופו של דבר, לאחר התחבטויות רבות, בחרו ארבע המעצמות את האפשרות השלישית, אך בגרסה מקוצצת מעט. בעוד שהעברת השטח שבין הגדה המזרחית של המז לבין הריין לשלטונו של וילם נשארה שנויה במחלוקת, הוסכם (ב-11 בפברואר 1814) כי הוא יקבל לרשותו את הגדה השמאלית.
השטח שהוסכם עליו לבסוף כלל את האזורים הבאים:
דוכסות לוקסמבורג לא הפכה לחלק מהממלכה, כפי שדרש וילם, משום שהייתה חברה בקונפדרציה הגרמנית. על כל פנים, וילם דרש שהיא תעבור להיות תחת שלטונו, כדי לחזק ולהגדיל את החיץ בין צרפת לשכנותיה, ומשום שהיסטורית לוקסמבורג הייתה חלק מארצות השפלה הבורגונדיות ושבעה-עשר המחוזות. גם לוקסמבורג נותרה אחד מסלעי המחלוקת בדיונים; בסופו של דבר היא נותרה חברה בקונפדרציה הגרמנית, אך נקבע כי וילם ישלוט בה כדוכס גדול באוניה פרסונלית.
בינתיים החלו כבר להופיע עלונים וקונטרסים הקוראים להקמת "קונפדרציה בטאווית", מדינה פדרלית בת שני חלקים, צפוני ודרומי. וילם סבר כי ישות כזו לא תוכל להתקיים, ובכך קלע גם לדעתו של מטרניך. אף כי את מטרניך לא-ניתן להאשים בנטיות פרוגרסיביות, הוא העדיף מדינה ריכוזית על פי הדגם הצרפתי (שתוכל, הוא הניח, לעמוד טוב יותר בפני צרפת) על-פני מדינה מחולקת; מקץ 15 שנה התברר כי טעות בידו.
החוקה (ראו לעיל) העניקה למלך כוח רב מאוד. במחוזות הצפוניים התגוררו באותה עת כשני מיליון תושבים, ובדרומיים קרוב לשלושה וחצי מיליון. בבית התחתון של הסטאטן-חנראל (הפרלמנט) היו 110 חברים, מהם 55 מהצפון ו-55 מהדרום (אף על פי שהדרום היה מאוכלס יותר). בבית הראשון היו על פי רוב בני אצולה - מן האצולה הישנה והחדשה - ורבים מהם חבו את מינוים למלך. על כוחו של המלך ניתן ללמוד מן העובדה ששמונת השרים לא היו צריכים לתת כל דין וחשבון לפרלמנט, אלא רק למלך. בפועל הם מילאו את פקודות המלך, ולא תמיד טרחו להביא אותן בפני הפרלמנט. המלך היה רשאי גם לשלוט ישירות, באמצעות צווים מלכותיים.
לממלכה המאוחדת של ארצות השפלה היו שני מרכזים שלטוניים - האג ובריסל; נציגי השלטון הנדרלנדיים היו אפוא לעיתים קרובות בנסיעות. השלטון עבר פעם בשנה מעיר לעיר, ופירושו של דבר היה שכל משרתי הציבור ועובדי הממשל נאלצו לקנות או לשכור בתים בשתי הערים. המלך עמד על כך שהולנדית תהיה שפת הממשל היחידה, אבל בבית התחתון של הפרלמנט דיברו כל הנציגים הבלגיים צרפתית (שאותה הבינו גם רוב הנציגים ההולנדים). גם בבית העליון, שבו ישבו כמעט אך ורק בני אצולה, דיברו רוב הנציגים ההולנדית בצרפתית, כדי שעמיתיהם הבלגים (ובמיוחד הוולונים) יוכלו להבין אותם. מנהג זה כונה בפי ההולנדים Défendre les intérêts nationaux en langue étrangère - "הגנה על האינטרסים הלאומיים בשפה זרה."
כ-60% מהאוכלוסייה התגוררה בדרום, ושיעור דומה מבין החיילים היה אף הוא דרומי; אבל מבין הקצינים והפקידות הגבוהה היה רוב גדול להולנדים בני הצפון.
התפתחויות כלכליות וחברתיות
מבחינה כלכלית זכתה המדינה החדשה להצלחה רבה, אף כי בתחילה סבל הצפון מאבטלה רבה ועוני, בעקבות הצפת השוק במוצרים בריטיים שערערו את יציבותו. אחד מתשעה אנשים חי במצב כלכלי שרק בקושי איפשר לו לשרוד. עובדים שנחלשו הוחלפו בעובדים רעננים ובעלי השכלה ממדינות אירופה האחרות, מה שעוד החמיר את בעיית האבטלה. ארגוני צדקה הקימו בתי-יתומים ו"עיירות עבודה" בשטחי הביצה שבצפון-מזרח המדינה, שם הושמו אלפי עניים בעבודה בכריית כבול, בתנאים סביבתיים קשים.
הדרום, אף שהיה יציב יחסית מבחינה כלכלית, נאלץ בכל זאת לשאת בנטל החובות של הצפון, אך מצד שני נהנה מפירותיו הכלכליים של הסחר עם המושבות ההולנדיות שמעבר לים. אבל גם בדרום נבעו פערים גדולים בין עשירים ועניים. רוב הרווחים מהמסחר והתעשייה הושקעו בפרויקטים חדשים או נעלמו בכיסיהם של המנהלים. שביעית מהאוכלוסייה חיה בעוני רב.
המלך עשה כמיטב יכולתו כדי להביא לאחדות ולרווחה. למשל, הוא הנהיג את השיטה המטרית. צעד זה לא היה כה מובן מאליו, כיוון שהשיטה המטרית הייתה תוצר של שנות המהפכה הצרפתית הסוערות, והיא בוטלה למען השבת השלום בימי נפוליון. המלך קבע גם מכסי מגן על יבוא ויצוא כדי להפיח רוח חיים במסחר הגוסס באמסטרדם, והחל במדיניות של חפירת תעלות חדשות והרחבתן והעמקתן של תעלות ישנות, כדי לאפשר שינוע מטענים יעיל בכל ארצות השפלה - תעלות אלה עדיין בשימוש מסחרי גם כיום. צעדים נוספים שתרמו לחיזוק המדינה מבחינה כלכלית היו סלילת דרכים חדישות, שפתחו גישה קלה למחוזות שעד אז היו מבודדים; פיתוח והרחבת תעשיית הפלדה בוולוניה; פתיחתו מחדש של נמל אנטוורפן; ועידוד תעשיית הטקסטיל בדרום. כל אלה הביאו לגידול רב ביצוא הבדים, כלי הנשק, הברזל והפשתן, וביבוא צמר וכותנה. צי-הסוחר של אנטוורפן גדל וכלל כעת 117 ספינות. חלק גדול מהשקעה זו מימן המלך באמצעות ה"סינדיקט לסילוק חובות" שהקים, קרן שאותה דאג לשמור, למורת רוחם של בכירי השלטון, מחוץ לשליטת הפרלמנט. גם החינוך התרחב באופן משמעותי, מה שהורגש במיוחד בדרום, שבו האנאלפביתיות הייתה נפוצה יותר.
ב-1825 ייסד המלך - באמצעות הון מן הצפון, הדרום ומכיסו הפרטי - את חברת הסחר הנדרלנדית (Nederlandsche Handel-Maatschappij), לקידום הסחר עם המושבות. מיד לאחר מכן פרצה מרידה גדולה ביאווה, שדוכאה ביד ברזל. לאחר מכן, כדי לכסות על ההפסדים, הנהיגה הולנד ב"הודו ההולנדית המזרחית" (כיום אינדונזיה) ובעיקר ביאווה את שיטת ה-Cultuurstelsel ("שיטת עיבוד"), שלפיה 20% מהשטחים המעובדים מוקדשים ליצוא ולעשיית רווחים עבור הממלכה.
המהפכה הבלגית
האיחוד בין שני חלקי ארצות השפלה היה בעייתי מבחינה חברתית. המנטליות הדרומית ה"בורגונדית" והמנטליות הקלוויניסטית הצפונית היו שונות מאוד זו מזו. בין השאר נבעו הקשיים מכך שלאליטה בדרום (שהיו לה קשרים קרובים עם הצרפתים) היה עניין להגיע לעמדות כוח, ולפיכך הסכסוך בין שתי הקהילות עזר להם. בראבנט הצפונית (שהייתה חלק מהצפון, אף כי בעבר הייתה חלק מדוכסות בראבנט הדרומית) הייתה מחוז קתולי, ומחוז לימבורג היה קרוב יותר לפלנדריה מבחינה תרבותית מאשר לצפון, שאליו הוא השתייך. האליטה דוברת הצרפתית ניסתה לנצל את הבדלי הדת, השפה, המנטליות וסגנון-החיים למטרותיה הפוליטיות. לשני חלקי הממלכה היו מטענים פוליטיים והיסטוריים שונים, ובשני החלקים היו חששות מפני השתלטות של הדת והלשון של הצד השני, מה שעורר קונפליקטים נוספים. לצרפת היה תפקיד מכריע בהתססה חברתית מאחורי הקלעים; בצרפת הוקם, לדוגמה, "הלגיון הבלגי הפריזאי" (Légion belge parisienne), במימון פרטי, ובו שני גדודי מתנדבים שבכל אחד מהם 400 חיילים. ממשלת צרפת תמכה במאמצים אלו בשתיקה, מתוך שאיפה לספח לצרפת את דרום הממלכה המאוחדת.
האיחוד הטרי עורר גם בעיות פוליטיות. וילם הראשון שלט כאבסולוטיסט הנאור, מה שלא מצא חן בעיני רבים בדרום, שהיה מסורתי יותר. אך הייצוג הנמוך של הדרום בעמדות שלטוניות בכירות הביא לדרישה לאוטונומיה מצד רבים בדרום. צעדים שנועדו לכפות שימוש בשפה ההולנדית בלבד באזורים דוברי-הולנדית של הממלכה נתקלו בהתנגדות עזה מצד הקהילה הוולונית ומצד האליטה הפלמית דוברת-הצרפתית.
הדרום, שהיה כמעט כולו קתולי, רחש טינה כלפי הצפון ה"פרוטסטנטי" - אף כי לאמיתו של דבר 40% מתושבי הצפון היו קתולים, אלא שהם נדחקו לשוליים - ותבע לשנות את החוקה כך שהדת הקתולית תיחשב כדת-המדינה, מה שחיזק את הקריאות לאוטונומיה. אחד הדברים שהכעיסו יותר מכל את הכמורה הקתולית היה אובדן השליטה הכנסייתית המוחלטת בתחום החינוך. כך, למשל, ציווה המלך בשם חופש החינוך לסגור את הסמינרים הבישופיים ולהקים במקומם את ה"קולגיום פילוסופיקום", שהיה תלוי פחות בכנסייה.
בהנהגתו של בישוף העיר גנט, מונסיניור דה ברויי (De Broglie), התקרבו הדרומיים יותר ויותר לכדי מרידה. המלך ניסה להחניק את המרד בעודו באיבו, בין השאר באמצעות פגיעה בחופש העיתונות ופה ושם התערבות של כוח הז'נדרמריה, אבל כל אלה רק יצקו שמן על המדורה.
וילם קיווה שיוכל לנצל לטובתו את חילוקי הדעות בין הקתולים והליברלים בדרום, ובמשך שנים רבות הדבר עלה בידו; אך בסופו של דבר התעלו הקתולים והליברלים על המחלוקות והתאחדו נגד המלך. אבל משום שהמרידה הליברלית בצפון לא הייתה מושרשת בעם כולו - היא הונעה בעיקר על ידי רגשות אנטי-אפיפיוריים - רק בדרום התעוררה התקוממות כללית אמיתית, המהפכה הבלגית של 1830, שהובילה לפירוק הממלכה והקמתה של ממלכת בלגיה.
בנו של וילם - וילם, נסיך אורנז' שזכה לפופולריות ניכרת אף בדרום הולנד, עשה כמיטב יכולתו בבריסל על מנת להביא להסדר המבוסס על אוטונומיה מנהלית של המחוזות הדרומיים, תחת בית אורנז'-נאסאו. אולם אביו וילם הראשון דחה את ההסדר, ובשל כך הכריזו הבלגים על עצמאותם.
באפריל 1831 פיקד וילם, נסיך אורנז' על הצבא ההולנדי שנשלח על מנת לדכא את המרד הבלגי, אולם בעקבות לחץ כלל אירופי, ובשל התערבות צרפתית, נסוג וילם עם צבאו כעבור 10 ימים. ב-21 ביולי 1831 הוכתר לאופולד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה למלך בלגיה, ובשנת 1839 הכירה הולנד בהסכם לונדון בעצמאותה של בלגיה וחתמה עמה על הסכם שלום.
אחריתו
בעקבות שינויי החוקה עקב עצמאות בלגיה, ובעקבות כוונתו של וילם להתחתן עם הנרייט ד'אולטרמון, התפטר וילם ב-7 באוקטובר 1840 מתפקידו, ובנו וילם השני, מלך הולנד עלה לשלטון במקומו. ב-12 בדצמבר 1843 מת וילם בברלין, והוא בן 71 שנים.
משפחתו
ב-1 באוקטובר 1791 התחתן וילם בברלין עם בת דודו וילהלמינה מפרוסיה, מלכת הולנד, בתם של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה ופרדריקה לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטדט, ממנה היו לו 6 ילדים:
אברהם מטמון
אברהם מטמון (כ' בתשרי תרס"א, 13 באוקטובר 1900 – כ"ח בתשרי תשל"ה, 14 באוקטובר 1974) היה רופא מין, חלוץ ההסברה המינית בארץ ישראל.
ביוגרפיה
מטמון נולד באודסה ב-1900, בנם של ד"ר יהודה לייב מטמון כהן, מייסד גימנסיה הרצליה וממייסדי תל אביב ורמת גן, ופניה מטמון-כהן. המשפחה הגיעה לארץ כשמטמון היה בן ארבע. הוא למד בגימנסיה הרצליה והחל ב-1919 לימודי רפואה באוניברסיטאות פריז, לוזאן, ז'נבה, ברלין ווינה. בשנת 1920, בעת לימודיו בז'נבה, פעל כעיתונאי ארצישראלי ראשון ליד חבר הלאומים שזה עתה הוקם.
ב-1923 הפסיק מטמון את לימודיו ועבד שנים אחדות במצרים, בין השאר במחלקה הממשלתית לתברואה ציבורית במלחמה במגפות (בעיקר בבילהרציה). בסוף שנת 1928 חזר ללימודים, בשנת 1930 סיים את לימודיו באוניברסיטת ברן, ובראשית 1931 הוסמך שם לדוקטור לרפואה. נושא עבודת הדוקטורט היה "כמות הוויטמינים בפירות ההדר של ארץ-ישראל".
בשנת 1931 התמחה מטמון, לתקופה קצרה, במכון לסקסולוגיה של ד"ר מגנוס הירשפלד בברלין. בשנת 1932 חזר לתל אביב ויסד את "המכון להיגיינה ומדע המין" ברחוב שחר 11 ובמקביל עבד כרופא של גימנסיה נורדיה.
במסגרת המכון ערך מטמון הרצאות בענייני בריאות והיגיינה. כמו כן התקיימו שני קורסים בנושא אנטומיה מינית, התפתחות והיגיינה בהשתתפות 145 משתתפים שיותר ממחציתם נשים. המכון גם הציע ייעוץ לנשים, גברים וזוגות. בנוסף, בין השנים 1932–1935 ערך מטמון את הדו־שבועון להיגיינה ציבורית והסברה מינית "בריאות", שם ענה לשאלות קוראים בנושאים הנוגעים למיניות, זוגיות וכו'.
משפרצה מלחמת העולם השנייה ולארץ ישראל באו חיילים זרים, ערך מטמון סדרת הרצאות בשלשה מחזורים, בהן ביקרו למעלה מ-4,000 שומעים, לבלימת התפשטותן של מחלות המין.
עמדותיו
במענה לשאלות בדו שבועון "בריאות" הדגיש מטמון את חשיבות יחסי המין לזוגיות תקינה והתנגד לאוננות משום שזו אובססיה וחוסר שליטה עצמית. כמו כן, הוא עודד שימוש בקונדומים על פני משגל נסוג. מטמון לא התנגד להפלות אך טען כי ההחלטה על הפלה צריכה להתקבל על ידי על רופא או ועדה, אשר תשקול את הנושא באופן אינדיבידואלי, בהתאם לנסיבות הסוציו-אקונומיות של האישה וליכולתה לפרנס את ילדיה.
בשנת 1940 תיאר מטמון את מצב אוכלוסיית ההומוסקסואלים בתל אביב לשבועון עיתון מיוחד.
חיים אישיים
בשנת 1934 נשא לאשה את עו"ד תהילה לבית אנדלהיים.
מטמון נפטר בתל אביב בשנת 1974, בגיל 74. נטמן בבית העלמין הדרום (בת ים).
אנדריי פלצ'בסקי
אנדריי איבנוביץ' פלצ'בסקי (באוקראינית: Андрей Иванович Пальчевский; נולד ב-16 ביולי 1961) הוא איש עסקים, מגיש טלוויזיה ופוליטיקאי אוקראיני (לשעבר רוסי). מייסד מרפאת Eurolab. סגן ראשון לשר משפחה, נוער וספורט של אוקראינה (2010). מאז 2020, הוא מנהיג מפלגת הניצחון של פלצ'בסקי ומועמד לתפקיד ראש עיריית קייב. ב-1995 היה חבר ב"מפלגת חובבי הבירה" הרוסית.
ביוגרפיה
פלצ'בסקי נולד ב-16 ביולי 1961 בקייב. סבו ממוצא אוקראיני, גיבור העמל הסוציאליסטי של ברית המועצות, סבתא יהודייה ושני אחיה של סבתא הם גיבורי ברית המועצות.
פלצ'בסקי למד בבית ספר מס' 51 בעיר קייב, כיום הליציאום ליחסים בינלאומיים מס' 51. הוא סיים את לימודיו במכון הצבאי של משרד ההגנה של ברית המועצות במוסקבה. בשנים 1983–1991 שירת בכוחות המזוינים של ברית המועצות, במיוחד, כמתורגמן בלאוס. מדבר לאית. בסך הכל הוא דובר ארבע שפות זרות.
ב-1995 התמודד לדומא הממלכתית של רוסיה ברשימות של אגודת הבחירות "מפלגת חובבי הבירה". פלצ'בסקי היה מספר 3 ברשימה, והמפלגה תפסה בסופו של דבר את המקום ה-21, עם 0.62% מהקולות.
לאחר שעזב את הצבא, עסק בפרויקטים עסקיים רבים בארצות הברית וברוסיה. באמצע שנות ה-2000 הוא מכר את העסק שלו ברוסיה ועבר לאוקראינה.
הנסיך הפרסי: שני כיסאות המלכות (משחק וידאו)
הנסיך הפרסי: שני כיסאות המלכות (באנגלית: Prince of Persia: The Two Thrones) הוא משחק מסוגת הרפתקאות ואקשן והמשחק השלישי בסדרת משחקי "הנסיך הפרסי" של חברת Ubisoft. המשחק שוחרר לקונסולות ה-Gamecube, Sony Playstation 2, Xbox ולמחשב האישי. בנוסף, המשחק עבר המרה לקונסולות ה-PSP וה-Wii תחת השם "הנסיך הפרסי: חרבות יריבות". גרסת ה-Wii עושה שימוש רחב בחיישני התנועה של שלט הקונסולה ובגרסת ה-PSP נוסף תוכן חדש ואפשרות למשחק מרובה משתתפים.
"שני כיסאות המלכות" הוא הפרק האחרון בסדרת "חולות הזמן", אבל לא האחרון שיצא לסדרה. המשחקים "הנסיך הפרסי: חולות נשכחים" והמשחק "קרבות הנסיך הפרסי" יצאו לאחריו, אך מבחינה עלילתית מתרחשים לפני אירועי "שני כיסאות המלכות".