cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חברים לרצח
עלילת הסרט
לאחר מכן מכה ג'ולייט בנעלה על הסכין המקבעת את אלכס לרצפה על מנת להכאיב לאלכס ולחזק את הקיבוע, נוטלת את מזוודת הכסף ועוזבת את הדירה, שבה נותרים גופתו של דייוויד ואלכס הפצוע והמקובע לרצפה כשהוא שוכב בשלולית של דם.
שליטי היקום: הגילוי
הסדרה יצאה בשני חלקים, כאשר החלק הראשון עלה לשידור ב-23 ביולי 2021 והשני ב-23 בנובמבר 2021.
חברים לרצח
עלילת הסרט
בסצנה המסיימת את הסרט מגיעים השוטרים לדירה ומצלמים את אלכס המקובע עדיין לרצפה; הוא מחייך וחיוכו הולך ומתרחב. בד בבד נראית ג'ולייט בתוך מכוניתה בחניון שדה התעופה כשהיא צורחת ומביטה באימה בתוכנה של המזוודה. מתברר שבמקום הכסף, המזוודה מלאה בקרעי העיתונים המספרים את סיפור מציאת הגופות, כשהם גזורים למלבנים בגודל שטרות כסף ומסודרים למופת; בלית ברירה יוצאת ג'ולייט אל הטיסה, חסרת כל למעט הבגדים שלעורה.
המצלמה חוזרת אל אלכס המקובע לרצפת העץ בדירה, כשהוא מחייך חיוך רחב; המצלמה נודדת אל מתחת ללוחות העץ, שם מתגלה הכסף.
שליטי היקום: הגילוי
רקע עלילתי
הסדרה נפתחת בעוד ניסיון של סקלטור הרשע לחדור לטירת גולגולת (Castle Grayskull) על מנת להשיג את מקור הכוח הטמון בה. הנסיך אדם, שחוגג את מינויה של טילה למפקדת המשמר המלכותי, משתנה להי-מן ואץ לטירת גולגולת כדי לעצור את סקלטור. במהלך הקרב הי-מן נאלץ להקריב את עצמו על מנת למנוע מסקלטור להשתלט על הכוח, ובתוך כך כל הקסם עוזב את איטרניה. המלך רנדור וטילה, מגלים שאדם ואיש-שריון הסתירו מהם את זהותו הסודית של אדם, מגיבים בזעם: המלך רנדור מגרש את איש-שריון וטילה נוטשת אותם בזעם לטובת חיים כשכירת חרב המחפשת אחר אוצרות.
חלק ראשון
שנים אחרי, איטרניה גוועת בגלל העלמות הקסם, והקוסמת מאחדת בין טילה למכשפה אוויל-לין במסע על מנת לחשל מחדש את חרב העוצמה ולהחזיר את הקסם לאיטרניה. למסע מצטרפים אורקו, רובוטו, ביסט-מן ואנדרה, שותפתה של טילה. במהלך המסע, איש-שריון מחלץ אותם מידי מר-מן וחייליו, וטילה מתפייסת איתו.
בפרטרניה הם פוגשים את הנסיך אדם וגיבורי העבר. אדם נותן להם את החצי השני של חרב העוצמה ורובוטו מקריב את עצמו בחישול שני החצאים לחרב אחת. החבורה, יחד עם אדם, חוזרים עם חרב העוצמה לאיטרניה, ואחרי שאדם מחזיר את הקסם לאיטרניה, סקלטור – ששרד בתוך מטה הקסמים של אוויל-לין – דוקר את אדם מאחורה, גונב את חרב העוצמה ולוקח את הכוח לעצמו.
חלק שני
איש-שריון והקוסמת מצליחים למנוע מסקלטור החזק להרוג את אדם וטילה, כאשר הם משגרים אותם לארמון המלך. סקלטור הורג את הקוסמת וכולא את איש-שריון, ואז יוצא לרדוף אחרי אדם וטילה וחבריהם, לא לפני שהוא ממנה את אוויל-לין לקוסמת החדשה של טירת גולגולת. בארמון המלך טילה מרפאת את הפצע הקשה של אדם באמצעות כוחות קסם. סקלטור מגיע ובאמצעות צבא של זומבים תוקף את אדם וטילה. אדם מצליח לזמן את הכוח גם בלי חרב העוצמה והופך לענק זועם וחסר שליטה שמצליח להדוף את סקלטור אך גם גורם נזק רב לעיר. לבסוף, טילה משגרת את עצמה ואותו להרים המיסטיים, הרחק מסקלטור. אדם הענק ממשיך להשתולל ומגיע עד למחנה הפליטים של המלך רנדור, שם אביו, מצליח להרגיע אותו ולהפוך אותו בחזרה לאדם. הוא מודה לטילה ולחברתה אנדרה שהחזירו לו את בנו.
בינתיים בטירת גולגולת סקלטור נעשה תאב עוצמה ומגלה שבקרוב הייקום ייתיישר בנקודה שבה הכוח ישפיע על כולו. במקביל, הוא מתנהג באכזריות לאוויל-לין בניסיון להבין כיצד אדם זימן את הכוח בלי החרב שלו. איש-שריון מצליח לתמרן את אוויל-לין לבגוד סקלטור, לפתות אותו ואז לגנוב ממנו את הכוח - דבר שהופך אותה למכשפה החזקה ביותר ביקום. כאשר היא מביטה אל חיזיון הכוח היא רואה שהיקום הוא כאוטי, מלא סבל וחסר משמעות, ומחליטה לנצל את רגע ההתיישרות כדי להשמיד את כולו.
במחנה המלך, אדם, טילה והמלך רנדור מתכננים מתקפת נגד. אדם מגלה לטילה, שהבינה בעצמה, שהיא הבת של הקוסמת ושגם לה יש יכולות קסומות. הם משכנעים אותה לזמן באופן טלפתי קסום את כל בני איטרניה לקרב אחרון על טירת גולגולת. למאמץ מצטרף גם סקלטור שנבגד על ידי אוויל-לין וכורת ברית זמנית עם אדם, טילה, אנדרה וחבריהם. הם משגרים מתקפה על טירת גולגולת, ובזמן שאדם וסקלטור מסיחים את דעתה של אוויל-לין, טילה ואנדרה מתגנבות למרתפי הטירה במטרה שטילה תיכנס לבריכת הכוח הקסומה ותהפוך לקוסמת החדשה של טירת גולגולת. איש-שריון, שנמלט מכלאו, מציל אותן מעוזריה של אוויל-לין ששומרים על המרתפים.
בזמן שטילה נכנסת לבריכה הקסומה, נראה שמצבם של הגיבורים לא טוב. אדם וסקלטור לא מצליחים לעצור את אוויל-לין, שקרובה להשמידם, ובחוץ - צבא האלמתים שהקימה אוויל-לין כאשר זימנה את כל המתים מסאבטרניה, מתחיל לתת את אותותיו בצבא איטרניה, ופחד-זוהר קרוב להרוג את המלך רנדור. אורקו, שנהרג בסאבטרניה כאשר הדף שם את פחד-זוהר, חזר לחיים בעקבות כך, ומתגלה כמכשף חזק במיוחד. הוא מציל את המלך רנדור מפני פחד-זוהר ומצליח לקחת מאוויל-לין את חרב העוצמה ולתת אותה לאדם, שהופך שוב להי-מן. בינתיים, טילה נהפכת לקוסמת החדשה ולוקחת את אוויל-לין למאבק קוסמי.
בסצנת הסיום, הטובים חוגגים את הניצחון בארמונו של המלך רנדור. המלך רנדור ואיש-שריון מכתירים את אנדרה לאבירת-חיל וטילה ואדם מתקרבים זה לזה, וטילה אומרת שהיא עדיין צריכה אותו בתור האלוף של טירת גולגולת.
בסצנה שלאחר הסיום, סקלטור חוזר להר-הנחש ומגלה שהוא נהפך למקום פולחן עבור "לוח-האם" (Motherboard). כאשר הוא מנסה להשמיד אותו היא משתלטת עליו ומספחת אותו אליה, ואז מופיע סמל השבט The Horde שבראשו עומד הורדק הרשע, אויבה העיקרי של שי-רה.
פיתוח
בכנס השנתי של פאוור-קון שנערך בשנת 2019, קווין סמית' חשף שהוא יפיק סדרה מונפשת שתבוסס על הסדרה "הי-מן ואדוני היקום" עבור נטפליקס. כמו כן, נחשף כי בנוסף להיותו מפיק הסדרה בפועל, סמית' יהיה אמון על כתיבת התסריט לצדם של התסריטאים אריק קרסקו, טים שרידן, דיה מישרא ומארק ברנרדין.
ליהוק
ב-14 בפברואר 2020, אושר רשמית צוות המדבבים של הסדרה, שכולל בין היתר את כריס ווד, מארק המיל, שרה מישל גלר, לנה הידי, אלישיה סילברסטון, קווין קונרוי וטוני טוד.
אנימציה
עם חשיפת פיתוחה והפקתה של הסדרה, נחשף כי אולפני האנימציה "פאוורהאוס" יספקו את שירותיהם עבור הנפשת הסדרה.
מוזיקה
המלחין בר מק'קרירי הלחין את הפסקול לסדרה.
שידור
הסדרה עתידה לעלות לשידור בשני חלקים, כאשר החלק הראשון, שיכלול את חמשת הפרקים הראשונים, עלה לשידור ב-23 ביולי 2021.
פרופאן
פרופאן (שם מדעי: Propane) הוא אלקאן בעל שרשרת של שלושה פחמנים. נוסחת המבנה הכימי שלו היא C3H8. מסתו המולרית היא 44 גרם למול.
בשל תגובת הבעירה האקסותרמית שלו, משמש הפרופאן כמקור חום למנועים ולגרילים וכגז הבישול בבית (ראו שימושים). לרוב, נדחס הפרופאן למצב נוזלי על מנת לייעל את השימוש בו.
שימושים
הפרופאן משמש בעיקר כמקור אנרגיה, בגלל האנרגיה הרבה שניתן להפיק משריפתו (כ-2,220 קילוג'אול למול).
שימוש ביתי
מבין שימושיו הנפוצים של הפרופאן ישנם שימוש לבישול בשר בגריל, גז בישול בבתים, בשטח, הפרופאן משמש כמרכיב העיקרי של הגזייה לבישול בשטח (לפעמים, הבוטאן משמש כגז העיקרי מכיוון שתכונותיו הכימיות יותר מתאימות לתנאי שטח). בנוסף לבישול בבית, הפרופאן משמש גם לחימום, לייבוש כביסה, ולשימושים אחרים הצורכים חום.
אחרים
הפרופאן הוא חומר גלם בתעשיית הפטרוכימיה.
בחלק מהלהביורים, הפרופאן הוא חומר הדלק.
מקורות הפקה
הפרופאן לא נוצר כתוצר הרצוי, אלא כתוצר לוואי של שני תהליכים: עיבוד גז טבעי, וזיקוק נפט.
תהליך העיבוד של הגז הטבעי כרוך בהפרדה של בוטאן ופרופאן מהמרכיבים האחרים של הגז הטבעי. בנוסף, מזקקות נפט מפיקות פרופאן בתהליכי הפקת בנזין וסולר.
לגיון חירות לרוסיה
לגיון "חירות לרוסיה" (ברוסית: Легион «Свобода России», באוקראינית: Легіон «Свобода Росії») הוא רגימנט של הכוחות המזוינים של אוקראינה שהוקם במרץ 2022, כדי להגן על אוקראינה במהלך מלחמת אוקראינה–רוסיה, במסגרת הסכסוך האוקראיני-רוסי. הלגיון מורכב מלוחמים לשעבר ב שערקו לצד האוקראיני, כמו כן משרתים בו מתנדבים מרוסיה ובלארוס שמתנגדים לשלטונו של ולדימיר פוטין.
ההמנון של הלגיון הוא השיר הפטריוטי ששימש כהמנון הפדרציה הרוסית משנת 1990 עד 2000, בימי שלטונו של בוריס ילצין.
היסטוריה
הלגיון נוצר מפלוגה של צבא רוסיה (מעל 100 לוחמים), שערקה מרצונה לצד האוקראיני. לדברי מפקד הפלוגה, ב-27 בפברואר 2022, בסיוע שירות הביטחון של אוקראינה, הם הצטרפו לצד האוקראיני כדי "להגן על האוקראינים מפני הפשיסטים האמיתיים". הוא גם קרא לבני ארצו, חיילי הצבא הרוסי, להצטרף ללגיון "חירות לרוסיה", כדי להציל את עמם ואת המדינה "מהשפלה והרס".
המתנדבים הראשונים של לגיון "חירות לרוסיה" החלו באימונים מקדימים פרטניים בסוף מרץ 2022. בפרט, אנשי הלגיון הודרכו על ידי קצינים מהכוחות המזוינים של אוקראינה שלמדו את המוזרויות של הנ"ט הנייד השוודי-בריטי שבו מצויד הצבא האוקראיני. מפקדי יחידות "חירות לרוסיה" הכירו את המצב המבצעי בחזית ומטרותיו המוצהרות של הלגיון הן להדוף את הפלישה הרוסית לאוקראינה ובסופו של דבר להדיח את משטרו של ולדימיר פוטין.
ב-5 באפריל התקיים כנס במשרד סוכנות הידיעות אינטרפקס-אוקראינה, במהלכו רעולי פנים במדים שהציגו עצמם כחברי הלגיון ואמרו שנכנסו ללגיון לאחר ששהו בשבי האוקראיני. הם סירבו לקרוא בשמותיהם ("למען ביטחונם"), לענות אם הלגיון מדווח למטה הכללי האוקראיני או לא ולתת הסברים כלשהם על שיתוף הפעולה עם הכוחות המזוינים של אוקראינה והם לא ציינו מידע על היחידות הרוסיות בהן שירתו. הם גם אמרו שהם כבר השלימו משימות של מעצר קבוצות חבלה של הצבא הרוסי. לפי הדיווחים, הלגיון נלחם לצד הכוחות המזוינים של אוקראינה בדונבאס במהלך המתקפה במזרח אוקראינה. היחידה מארגנת לכאורה גם פעולות הצתה וחבלה בתוך רוסיה, בשיתוף פעולה עם ארגוני אופוזיציה כמו הצבא הרפובליקני הלאומי.
ב-11 ביוני 2022 נודע שאיגור וולובייב, סגן יו"ר גזפרום בנק לשעבר, יליד אוקראינה שעזב את רוסיה במהלך פרוץ הפלישה, הצטרף ללגיון. באותו החודש דווח שהלגיון החרים טנק רוסי נטוש ושבו חייל רוסי במחוז דונצק.
בסביבות תחילת יולי, הלגיון מסר לכאורה הצהרה כי הוא נסוג מלחימה פעילה, והצהיר ב-13 ביולי כי הם נסוגו מלחימה על מנת "להחזיר את יכולת הלחימה". ב-31 באוגוסט 2022, חתם לגיון "חירות לרוסיה", לצד הצבא הרפובליקני הלאומי וחיל המתנדבים הרוסי, הצהרת שיתוף פעולה בעיר אירפין בשם "הצהרת אירפין". הארגונים גם הסכימו ליצור מרכז פוליטי, שמטרתו לייצג את האינטרסים שלהם בפני רשויות המדינה של מדינות שונות ולארגן מדיניות מידע משותפת במסגרת המאבק במשטרו של פוטין. איליה פונומריוב מהאופוזיציה הרוסית נבחר להוביל את המרכז הפוליטי.
בסוף דצמבר התראיין דובר בשם "קיסר". הוא תיאר כי בחירת החברים ביחידה כוללת "מספר סבבי ראיונות, מבדקים פסיכולוגיים ואפילו פוליגרף" כדי להבטיח את נאמנות המתגייסים. לאחר מכן הם עוברים חודשיים של אימונים לפני שנשלחים לדונבאס. הלגיון פועל תחת פיקוד אוקראיני ועוסק בעיקר בארטילריה ובתעמולה. 'קיסר' הצטרף כשהתחתן עם אישה אוקראינית. חלק מהלוחמים נלחמים בקרב באחמוט ונראים כחלק מגדוד המתנדבים הבינלאומיים בצבא האוקראיני.
במאי 2023 לוחמי הלגיון היו מעורבים בפלישה לרוסיה, תוך השתלטות על כמה כפרים במחוז בלגורוד בגיבוי חיל המתנדבים הרוסי.
פרנקלין דלאנו רוזוולט
רוזוולט הוביל את מחנה בעלות הברית, ביחד עם ראש הממשלה של הממלכה המאוחדת וינסטון צ'רצ'יל, מנהיג ברית המועצות יוסיף סטלין, והגנרליסימו הסיני צ'יאנג קאי שק, במלחמה מול גרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית והאימפריה היפנית במלחמת העולם השנייה. כמנהיג צבאי פעיל, דגל רוזוולט באסטרטגיה של לחימה בשתי חזיתות במקביל (נגד גרמניה הנאצית וגרורותיה באירופה, ונגד האימפריה היפנית בזירת האוקיינוס השקט ודרום מזרח אסיה), שהובילה לניצחון על מדינות הציר ולפיתוח פצצת האטום הראשונה בעולם. בנוסף, עבודתו השפיעה על יצירת ארגון האומות המאוחדות ועל חתימת הסכם ברטון־וודס. במהלך המלחמה, צנחה האבטלה בארצות הברית ל־2%, תוכניות הרווחה נגמרו, והמגזר התעשייתי גדל במהירות כשמיליוני אנשים גויסו לצבא או עבדו בתעשיות המלחמתיות.
בריאותו של רוזוולט הידרדרה במהלך המלחמה, והוא מת זמן קצר לפני סיומה, כשלושה חודשים לאחר שהחל את כהונתו הרביעית.
בזכות הישגיו הוא זכור כאחד המנהיגים הבולטים במאה ה־20, וכאחד מגדולי נשיאיה של ארצות הברית בכל הזמנים. לעיתים קרובות מדורג רוזוולט על ידי היסטוריונים כאחד משלושת הנשיאים הטובים ביותר, לצד ג'ורג' וושינגטון ואברהם לינקולן.
נעוריו וחינוכו
פרנקלין דלאנו רוזוולט נולד ב־30 בינואר 1882 בהייד פארק שבעמק ההדסון במדינת ניו יורק (כיום אתר לאומי היסטורי). אביו, ג'יימס רוזוולט, איש עסקים אמיד, היה נצר לאחת המשפחות הוותיקות והמכובדות ביותר במדינה. אמו, שרה דלאנו רוזוולט, הייתה צעירה מג'יימס בעלה ביותר מ־20 שנה, והייתה גם היא נצר למשפחה מכובדת. פרנקלין היה בנם המשותף היחיד של בני הזוג (אחיו־למחצה מצד אביו, ג'יימס "רוזי" רוזוולט, נישא והוליד ילדים עוד לפני שנולד אחיו הצעיר פרנקלין). הוריו היו ממוצא אנגלי, אם כי סבא רבא של רוזוולט, ג'ייקוב רוזוולט השלישי, היה ממוצא הולנדי. אחד מאבותיו, אייזיק, שירת במיליציה של ניו יורק במלחמת העצמאות האמריקנית.
משפחתו של רוזוולט שגשגה בעסקי הנדל"ן והסחר, ורוב העושר של המשפחה נבנה בידי סבו, וורן דלאנו הבן, שסחר באופיום ובתה עם סין.
הוריו של רוזוולט היו בני דודים מדרגה חמישית. שם משפחתה של אמו היה "דלאנו". בנם היחיד היה אמור להיקרא "וורן", אולם לאחר מות אחיינה של שרה, שגם לו קראו וורן, הוחלט לקרוא לו על שם דודה של שרה, פרנקלין יוז דלאנו.
רוזוולט גדל באווירה של שפע. כשג'יימס רוזוולט לקח את בנו בן החמש לבקר את הנשיא גרובר קליבלנד בבית הלבן, הנשיא אמר לפרנקלין שהוא מציע לו לעולם לא לכהן כנשיא. אמו, הכוח המניע בשנות חייו הראשונות, דאגה לגונן עליו מכל רע. ג'יימס, שהיה בן חמישים וארבע בעת לידת בנו, נחשב לאב מרוחק. שרה הכריזה שבנה הוא דלאנו, ולא רוזוולט. במהלך ילדותו, בילו רוזוולט ושרה את חופשות הקיץ והחגים בבית דלאנו במסצ'וסטס. פרנקלין השתמש במגורים הללו כביתו בסופי השבוע בהם לא היה במכללות, שהיו באותה המדינה. את חינוכו קיבל רוזוולט הצעיר בבית הוריו באמצעות מורים פרטיים. בגילים 7–14 נלקח על ידי הוריו כל שנה לאירופה, שם קיבל אביו טיפול במרחצאות ובחלק מהזמן נשלח רוזוולט ללמוד בבתי ספר מקומיים, כתוצאה מכך דיבר רוזוולט גם גרמנית וגם צרפתית באופן שוטף. רוזוולט והמורה הפרטי שלו נעצרו בידי שוטרים ארבע פעמים במהלך טיול ביער השחור, על עבירות משניות. רבים טענו שבשל כך פיתח שנאה כלפי הגרמנים. הוא טען שהגרמנים היו חצופים ומתנשאים. כנשיא, טען שהחוויה גרמה לו להבין את הגרמנים טוב יותר מדיפלומטים. הוא למד לרכב, לירות, לחתור, ולשחק פולו וטניס. בשנות נעוריו למד גולף והצטיין בכך. בגיל שש עשרה למד להפליג בסירה של אביו.
לאחר סיום לימודיו בגרוטון המשיך רוזוולט, כמו רוב בני המחזור שלו, ללמוד באוניברסיטת הרווארד, שם סייע לו מעמדו הרם לקבל מגורים יוקרתיים ולחיות חיי חברה תוססים. המגורים שלו נקראים כיום על שמו. אמו עברה לבוסטון ב־1900 כדי להתקרב לבנה. רוזוולט היה גם שם תלמיד ממוצע, והכריז על לימודי הכלכלה שלו שכל מה שלמד היה שגוי. הוא היה חבר באחוות הסטודנטים ובמועדון הטיס.
כתלמיד בלתי בולט, הפך לעורך של עיתון יומי, מה שדרש ממנו אמביציה, אנרגיה ויכולת ניהולית. בתקופה זו מונה תאודור רוזוולט, שאר בשר רחוק שלו, לנשיא ארצות הברית, ומנהיגותו הנמרצת, כמו גם הרפורמות הרבות שביצע, הותירו רושם עז על רוזוולט הצעיר. למרות זאת, תמך רוזוולט בויליאם ג'נינגס ברייאן. מאוחר יותר אביו מת, ורוזוולט נשאר לבד עם אמו. הוא התרחק ממנה כדי להפוך לעצמאי. באמצע 1902, פגש את אשתו לעתיד, אנה אלינור רוזוולט, אחייניתו של תאודור, ברכבת לניו יורק. הם היו בני דודים מדרגה חמישית. היא הייתה בתם של אליוט רוזוולט ושל אנה רבקה הול. כשהתארסו, היה רוזוולט בן עשרים ושתיים, ואלינור בת תשע-עשרה. הוא סיים את לימודיו בהרווארד ב־1903, עם תואר בהיסטוריה. לאחר מכן קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהרווארד ב־1929.
בהמשך, החל רוזוולט ללמוד משפטים באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק. הוא עזב את הלימודים ב־1907 לאחר שעבר בהצלחה מבחני הסמכה של לשכת עורכי הדין של מדינת ניו־יורק. ב־1908 התקבל לעבודה בחברה יוקרתית בוול סטריט שבה עסק בעיקר בדיני חברות.
באותה תקופה התקבל כחבר במסדר העצמאי של העמיתים יוצאי הדופן ולאחר מכן בלשכה מספר 8 של הבונים החופשיים בניו־יורק.
חיי נישואים
ב־17 במרץ 1905 נישא רוזוולט לאלינור בניו יורק סיטי, למרות התנגדות אמו, שהאמינה שהיה צעיר מדי. דודה של אלינור, הנשיא תאודור רוזוולט, החליף את אביה המת של אלינור בחתונתה (אלינור איבדה את שני הוריה בגיל עשר).
הזוג הצעיר עבר לספרינגווד, השטח המשפחתי בהייד פארק שבניו יורק, ושם, לצערה של אלינור, הייתה אמו של רוזוולט אורחת לעיתים קרובות. היא הייתה בעלת הבית עד מותה ב־1941. בנוסף, תכננו פרנקלין ואמו להקים בית חדש עבור הזוג בניו יורק סיטי, כך שהיא תגור לצידם.
רוזוולט היה בטוח בעצמו בקרב המעמדות הגבוהים, אולם אלינור הייתה ביישנית והעדיפה לגדל את ילדיהם. היא סלדה ממין, אולם נולדו להם שישה ילדים: אנה (1906–1975), ג'יימס השני (1907–1991), פרנקלין (1909–1909), אליוט (1910–1990), פרנקלין דלאנו הבן (1914–1988), וג'ון השני (1916–1981).
לרוזוולט היו כמה רומנים מחוץ לנישואים, אחד עם לוסי מרסר, מזכירתה של אלינור, שנשכרה ב־1914. בספטמבר 1918 מצאה אלינור מכתבים שתיעדו את הרומן במזוודתו של רוזוולט, שחזר ממלחמת העולם הראשונה. פרנקלין שקל להתגרש מאלינור, אולם לוסי סירבה להינשא לאיש נשוי עם חמישה ילדים. פרנקלין ואלינור נשארו נשואים, ופרנקלין הבטיח לא להתראות שוב עם לוסי. אלינור לא סלחה לו, והנישואים שלהם הפכו מאז לשותפות פוליטית.
פרנקלין המשיך להתכתב עם לוסי, והם המשיכו להתראות ב־1941. השירות החשאי של ארצות הברית כינה אותה "גברת ג'ונסון", ולוסי הייתה איתו כשמת ב־1945. הרומן לא נחשף עד שנות השישים.
בנו של רוזוולט, אליוט, טען שלאביו היה רומן בן עשרים שנה עם מזכירתו הפרטית, מרגרט לנד. בן אחר, ג'יימס, טען שכנראה היו יחסים רומנטיים בין אביו לבין מרתה, נסיכת שוודיה, שהתגוררה בבית הלבן במהלך חלק ממלחמת העולם השנייה. העוזרים קראו לה "החברה של הנשיא", ורכילות בנוגע לשניים הופיעה בעיתונות.
קשה לדעת מה הייתה ההשפעה של הרומנים על אלינור. אלינור טענה שהיא יכולה לסלוח, אבל לא לשכוח. לאחר הרומן עם לוסי, כל אינטימיות במערכת היחסים שלהם נעלמה. אלינור גרה בנפרד מרוזוולט ובעיקר קידמה את ענייניה החברתיים והפוליטיים. השבר היה כה גדול עד שב־1942, כשרוזוולט ביקש מאלינור לחזור הביתה בגלל בריאותו המידרדרת, היא סירבה. הוא לא תמיד ידע מתי ביקרה בבית הלבן, ולעיתים לא יכלה לדבר איתו בטלפון ללא עזרת המזכירה שלו. הוא עצמו לא ביקר בדירתה בניו יורק עד סוף 1944.
כשרוזוולט היה נשיא, נודע כלבו פאלא כבן הלוויה שלו. הוא נקרא "הכלב המצולם ביותר בעולם".
משפחה
פרנקלין הוא קרוב משפחתו של נשיא אמריקאי אחר תאודור רוזוולט וגם הוא קרוב משפחה של ווינסטון צ׳רצ׳יל ראש הממשלה הבריטי ודאגלאס מקארתור הגנרל והמדינאי האמריקאי.
סנאטור בניו יורק ומתנגד לטמאני
בבחירות המקומיות בניו יורק ב־1910, התמודד רוזוולט מטעם מחוז הייד פארק לסנאט של ניו יורק. המחוז היה רפובליקני, ובחר בדמוקרט אחד בלבד מאז הקמת המפלגה הרפובליקנית. המפלגה המקומית בחרה בו כמועמד לא רציני, בעיקר משום שתאודור רוזוולט היה עדיין אחד מהפוליטיקאים הבולטים במדינה, ודבר זה הביא לרוזוולט יחסי ציבור טובים. הוא מימן את מסע הבחירות שלו, ובהפתעה מוחלטת, לאחר מסע בחירות אגרסיבי, נבחר לסנאט במהלך ניצחון דמוקרטי כולל באותה שנה.
בעזרת מסע בחירות מוצלח, ולאחר שהתגבר על קדחת הטיפואיד, נבחר רוזוולט לכהונה שנייה ב־1912, והפך לדובר הוועדה לחקלאות. הוא העביר חוקים רבים לטובת החקלאים והפועלים, כצעד מקדים לקראת מדיניות הניו דיל כעבור עשרים שנה. באותה תקופה הפך לפרוגרסיבי כמו בן דודו, תמך בפועלים ובתוכניות רווחה למען נשים וילדים. בנוסף, תמך ב־1912, בניגוד לדעת הטמאני, בוודרו וילסון הדרומי שנבחר לנשיאות. הוא הפך למזוהה עם תומכי וילסון.
תת מזכיר הצי
התמיכה של רוזוולט בווילסון הובילה לכך שמונה ב־1913 לתפקיד תת־מזכיר הצי תחת המזכיר ג'וזפוס דניאלס. רוזוולט נמשך לצי כל חייו – הוא כבר אסף כ־10,000 ספרים על ימאות וטען שקרא את כולם – ותמך יותר מהמזכיר דניאלס בהרחבת הצי. בתפקידו זה פעל למען הרחבת הצי, והקים את עתודת המילואים של צי ארצות הברית. רוזוולט פיתח חיבה מיוחדת לצי, ופעל רבות בשמירה על תקציבו. בניגוד לשמרנים בצי, שלא ראו שום צורך בהשקעה באווירונאוטיקה, הקציב רוזוולט כסף להקמת מחלקת אווירונאוטיקה לאחר המלחמה, אף על פי שהתנגד לטענותיו של בילי מיטשל בנוגע ליכולתן של פצצות להטביע ספינות קרב. רוזוולט ניהל משא ומתן עם חברי קונגרס ומחלקות ממשלתיות כדי לאשר תקציבים. הוא התנגד לתוכניתו של פרדריק וינסלאו טיילור, שדרשה התקנת שעוני עצר במחלקות, בניגוד לדעת האיגודים. במהלך כהונתו של רוזוולט לא התרחשה שביתה. רוזוולט רכש ניסיון כמנהל עובדים, מנהל ממשלתי במהלך מלחמה, ניהול צי, ואחראי על לוגיסטיקה, תחומים שהיו חשובים להמשך הקריירה שלו.
רוזוולט היה עדיין אלמוני יחסית, אולם בקרב חבריו כבר נחשב לנשיא פוטנציאלי. הוא עצמו דיבר על עצמו כעל נשיא לעתיד כבר ב־1907. ב־1914 ניסה רוזוולט להיבחר לסנאט מטעם ניו יורק. ממשל וילסון לא תמך בו. הממשל נאלץ להתפשר עם הטמאני כדי להבטיח את היבחרו של וילסון מחדש ולהעביר חוקים, ואילו רוזוולט רצה להתעמת מולם. הוא הובס בידי מועמד הטמאני בבחירות המקדימות במפלגה, וזכה רק לרבע מהקולות. רוזוולט למד לקח חשוב: משרה פדרלית, ללא גיבוי מהבית הלבן, לא תביס את הארגון המקומי החזק.
במרץ 1917, לאחר שגרמניה החלה במלחמת צוללות בלתי מוגבלת, ביקש רוזוולט אישור מווילסון להכין את הצי למלחמה. וילסון סירב. רוזוולט היה לתומך נלהב בשימוש בצוללות, ובעת מלחמת העולם הראשונה פיתח מספר תוכניות שנועדו לעצור את איום הצוללות הגרמניות על חילות הים של מדינות ההסכמה. אחת התוכניות כללה בנייה של מחסום שתוכנן לכלול שורה של מוקשים ימיים שיונחו לאורך הים הצפוני, מנורווגיה עד סקוטלנד. התוכנית התקבלה, אך המלחמה הגיעה לסיומה לפני שניתן היה לממשה במלואה. ב־1918 ביקר בסקוטלנד, באנגליה, בוויילס ובצרפת כדי לבחון את המתקנים הימיים. רוזוולט רצה לספק נשק לצי הסוחר. לאחר שהבין שאסור למכור להם נשק, הוא ביקש את אישורו של וילסון להחכיר נשק לסוחרים. וילסון אישר זאת בצו נשיאותי, וכך נקבע תקדים בו השתמש רוזוולט ב־1940.
בשנות המלחמה התפייס רוזוולט עם הטמאני הול וב־1918 ניסתה הקבוצה לשכנע אותו לרוץ לתפקיד מושל ניו יורק. וילסון ביקש מרוזוולט לא להתפטר לאחר סיום המלחמה. בתום המלחמה, היה רוזוולט אחראי לפרק חלקים מהצי, אך התנגד לפירוקו המוחלט.
רוזוולט חלה בשפעת שהתפשטה בארצות הברית ב־1918. ב־1919 הוא ספג ביקורת בעיתונות מאחר שלא טיפל ביחסים הומוסקסואליים בין חיילים בצי לבין אזרחים. בנוסף, רוזוולט ואשתו, שגרו בשכנות לצד התובע הכללי של ארצות הברית, אלכסנדר מיטשל פאלמר, כמעט נהרגו כשפצצות שהטמינו אנרכיסטים בביתו של פאלמר, בו היו מספר דקות קודם, התפוצצו. אחד מחלקי הפצצה נחת בשטח הבית שלהם.
מסע בחירות לתפקיד סגן הנשיא
רוזוולט התפטר מתפקידו ב־1920. באותה שנה נבחר כמועמדה של המפלגה הדמוקרטית לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית לצד המועמד לנשיאות, המושל ג'יימס קוקס מאוהיו. אף על פי שמועמדותו הפתיעה את רוב האנשים, הוא נחשב כאדם שיוכל לאזן את קוקס: מתון, תומך בווילסון, ותומך בחוק היובש. רוזוולט היה בן 38, צעיר בארבע שנים מגילו של תאודור כשנבחר לסגן נשיא. המועמדות ספגה כישלון צורב, וקוקס ורוזוולט הובסו על ידי וורן הרדינג וקלווין קולידג' הרפובליקניים בהפרש גדול. מאוכזב מכישלונו פרש רוזוולט מהחיים הפוליטיים למשך שנים אחדות, ופנה לעסוק במשפטים במגזר האזרחי.
נכות בעקבות מחלת שיתוק ילדים
באוגוסט 1921, בעודו נופש באי קמפובלו שבניו ברנזוויק, קנדה, יצא רוזוולט לשיט עם חברים במפרץ פאנדי, ובמהלכו נפל למימיו הקפואים של המפרץ. באותו הלילה החל לחוש ברע, חום גופו עלה, והוא סבל מכאבים עזים ברגליו ובגבו. לאחר שהתעורר בבוקר שלמחרת גילה כי רגליו רדומות. מצבו המשיך להידרדר במהירות, ומספר ימים לאחר מכן הוא כבר היה משותק לחלוטין מהמותניים ומטה. רופאים שבדקו את רוזוולט קבעו כי הוא נפגע ממחלת שיתוק הילדים, מחלה נפוצה וחשוכת מרפא באותה העת, וכי השיתוק שנגרם לו הוא לצמיתות. רוזוולט סירב להשלים עם רוע הגזירה, ולמשך שארית ימיו האמין, כנגד כל הסיכויים, כי הוא יחזור לעשות שימוש ברגליו. בתקווה להביא להקלה במצבו, הוא החל לעבור טיפולי הידרותרפיה, וב־1926 רכש לשם כך את בית הנופש בוורם ספרינגס, מקום בו יסיים את חייו קרוב ל־20 שנים מאוחר יותר. בסיועם המסור של אלינור וחברים קרובים הצליח רוזוולט להשתקם מעט ואף למד ללכת מספר צעדים בסיועו של אדם נוסף, תוך שהוא נעזר בברזלים מיוחדים שהוצמדו לרגליו ובמקל הליכה. רוזוולט עמל קשה בניסיון לשכנע אנשים כי מצבו משתפר, מכיוון שהאמין כי דבר זה יסייע בידו להתמודד על משרה ציבורית בעתיד. עובדת היותו נכה רגליים המשתמש בכיסא גלגלים לא הוחצנה מעולם על ידי התקשורת. רוזוולט גם דאג שלא להצטלם כשהוא יושב על כיסא גלגלים. בפני הציבור הוא היה מופיע כשהוא עומד ונתמך על ידי אדם נוסף (לרוב היה זה בנו או אחד מעוזריו), ואת נאומיו היה נושא כשהוא נשען על דוכן שהוקם במיוחד למענו. מאמציו אלה נשאו פרי, ובמהלך שנותיו הרבות בפוליטיקה, רוב אזרחי ארצות הברית לא היו מודעים לחומרת מצבו.
לפני היבחרו לנשיא, רוזוולט היה אחד האישים הראשונים שסייעו לקהילה הסובלת מלקויות מחלת שיתוק הילדים. הוא היה הראשון שהקים מוסדות שיקום ואיסוף תרומות למחקר המחלה. רוזוולט השקיע מממונו האישי בהקמת מוסדות אלה ובניהולם, וקבע גם מי ינהל אותם אחרי פרישתו. מוסדות אלה תרמו רבות לשיפור איכות חייהם של הלוקים בהשפעות מחלת שיתוק הילדים, לחקר המחלה ולמציאת חיסון כנגדה.
מחקר מדעי היסטורי מקיף שהוכן בשנת 2003 ושבדק ביסודיות את נתוני מחלתו של רוזוולט מצא סבירות גבוהה לכך שהסיבה לשיתוקו לא אובחנה נכון בשעתה ונגרמה כנראה כתוצאה מתסמונת גייאן־בארה ולא משיתוק ילדים, אולם המסקנה לא נתמכת בידי היסטוריונים. באותם הימים תסמונת גייאן־בארה לא הייתה מוכרת היטב לרופאים בארה״ב, והן לה והן לשיתוק ילדים לא היה מרפא.
מושל ניו יורק
רוזוולט המתין לשעת הכושר הנכונה לחזור לפעילות ציבורית, וגם בתקופת פרישתו המשיך לשמור על קשרים טובים עם דמויות מפתח במפלגה הדמוקרטית, בעיקר בניו יורק. אף על פי שבתחילה נודע כמתנגד למנגנון הטמאני הול, הוא נאלץ למתן את גישתו כלפי הקבוצה. ב־1922 תמך במועמדותו של אל סמית' בבחירות לתפקיד מושל ניו יורק, וסייע לו בניצחונו ב־1924 מול בן דודו, תאודור רוזוולט, הבן. רוזוולט גם תמך בסמית' כראש המשלחת הדמוקרטית בניו יורק ב־1924 וב־1928, בה נבחר סמית' להיות מועמדה של המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית. נאום התמיכה שלו בסמית' ב־1924 סימן את חזרתו לחיים הפוליטיים.
בחירות
לאחר שסמית' החליט להתמודד על הנשיאות, הוא פרש מתפקיד המושל. כחודש לפני הבחירות, הדמוקרטים עדיין לא הצליחו למצוא מחליף לסמית'. הדבר היה חשוב, שכן מושל דמוקרטי יוכל לעזור לסמית' לזכות ב־47 האלקטורים. בתור פרוטסטנטי כפרי שלא נודע בעמדותיו כלפי חוק היובש ותמך בוודרו וילסון, נחשב רוזוולט כמחליף אידיאלי, אולם הוא לא היה בטוח בניצחונו. הרופאים ביקשו ממנו לחכות. בנוסף, התחושה הייתה שהרברט הובר, שינצח את סמית' בקלות בבחירות, יבחר לכהונה נוספת ב־1932. ב־1932, כך נטען, יוכל רוזוולט להיבחר לתפקיד המושל, ולהתמודד על תפקיד הנשיא בבחירות של 1936. לבסוף הסכים רוזוולט להתמודד לאחר שהדמוקרטים במדינה תמכו בו. הוא נאלץ להתפייס עם הטמאני הול. בעוד שסמית' עצמו כשל בבחירות לנשיאות, זכה רוזוולט בבחירות בהפרש של אחוז אחד, שהיה 25,608 קולות מתוך יותר מארבעה מיליון. ב־1 בינואר 1929 מונה למושל ניו יורק. הוא כיהן עד להיבחרו בתור נשיא ב־1932. כהונתו כמושל שימשה כפלטפורמה ממנה יוכל לעבור לתפקיד הנשיא.
כהונה ראשונה, 1929–1931
רוזוולט נודע כמושל רפורמיסט, ובמהלך כהונתו הוא ביצע שינויים ארגוניים רבים בתשתיות החשמל ובשירות בתי הסוהר. הוא היה אחד המתנגדים החריפים ביותר של השחיתות של הטמאני הול, אך מכיוון שנזקק לתמיכתו של הגוף, אולץ למתן את דעותיו ונמנע מלפעול נגדו בגלוי. הוא פיטר עובדים שהואשמו בשחיתות והקים ועדה לשירות הציבור. לאחר נפילת בורסת המניות של ניו יורק באוקטובר 1929 ושקיעת המדינה בשפל הגדול, החל רוזוולט לנקוט במדיניות שנועדה להקל על האוכלוסייה שנפגעה מהמשבר, ופיתח תוכנית רווחה מקיפה. בעצת הנשיא הרברט הובר הוא פנה לבית המחוקקים של ניו יורק, וביקש הקצאה של 20 מיליון דולר, אותם השקיע ביצירת מקומות עבודה בתקווה להמריץ את הביקוש ולהילחם באבטלה. הצעדים השפיעו על תוכניות הניו דיל. המאבק בשפל הגדול הביא את רוזוולט למסקנה כי רק על ידי חיזוק כוחו של הממשל הפדרלי והתערבות בשווקים הפיננסים תוכל המדינה להיחלץ מהמשבר.
הטמאני הול ובחירה מחדש
אחת מחולשותיו הגדולות של ממשל רוזוולט הייתה השחיתות של הטמאני הול, וראש עיריית ניו יורק, ג'ימי ווקר, היה בובה של הטמאני. רוזוולט נאלץ לזכות בתמיכת הטמאני הול כדי להיבחר מחדש, וגם כדי להפוך לנשיא בעתיד. הוא נאלץ לא להתערב בענייני העירייה. לקראת הבחירות לתפקיד המושל, הוא הנהיג חקירה בנוגע לשוחד בעירייה. צעדיו של רוזוולט התבררו כפופולריים בקרב הציבור, והוא נבחר מחדש לתפקיד ב־1930 בהפרש של כ־14%. הרפובליקנים עדיין נחשבו למפלגת השפל הגדול.
מערכת הבחירות לנשיאות
לאור הצלחתו והפופולריות הרבה שלו כמושל ניו יורק, עלה שמו של רוזוולט, באופן טבעי, כאחד המועמדים האפשריים של המפלגה הדמוקרטית לבחירות לנשיאות ארצות הברית ב־1932. המאבק על המינוי היה סוער במיוחד, שכן ברור היה כי הנשיא הרפובליקני המכהן, הרברט הובר, סובל מחוסר תמיכה בולט וכי סיכויו להיבחר מחדש קלושים. האמונה הרווחת הייתה כי האדם שיזכה במינוי במפלגה הדמוקרטית יהיה ככל הנראה נשיא ארצות הברית הבא. אל סמית' זכה לתמיכת מנהיגים מסוימים במפלגה, אולם רוזוולט שלט במפלגה בניו יורק. לאחר מאבק פנים־מפלגתי עיקש זכה רוזוולט במינוי, לאחר שהצליח לקבל את תמיכתם של אישים רבי השפעה, בהם איל התקשורת ויליאם רנדולף הרסט ומספר פוליטיקאים מרכזיים כג'וזף קנדי, ויליאם גיבס מקאדו וג'ון גארנר. רוזוולט בחר בגארנר לרוץ עמו כמועמד לסגן הנשיא.
בניגוד למסורת באותה התקופה, נסע רוזוולט אל הוועידה הדמוקרטית הלאומית בשיקגו כדי לקבל את המועמדות. בנאומו הבטיח לספק "עסקה חדשה (ניו דיל New Deal) לעם האמריקני". במערכת הבחירות עצמה שיגר רוזוולט מסרים מעורבים, כשמחד גיסא תקף את הובר על היעדר ריסון תקציבי ומאידך גיסא הבטיח את שלושת ה־R־ים: הקלה (Relief), שיקום (Recovery) ורפורמה (Reform), אבל הבחירות, הפעם, לא נסובו סביב הבטחותיו של המועמד, אלא סביב כישלונו של הנשיא המכהן לעצור את המשך הידרדרותה של הכלכלה האמריקאית. רוזוולט יצר ברית בין העניים, איגודי העובדים, המיעוטים, העירוניים והלבנים בדרום. שחורים רבים בדרום עדיין לא יכלו להצביע באותה התקופה, כיוון שהמדינות הכריחו אותם לעבור מבחנים שמנעו מהם לבחור.
כלכלנים טענו שרוזוולט והובר דיברו אחד בשביל השני. רוזוולט היה זה שגינה את כישלונו של הובר ליצור שגשוג או לעצור את הנפילה בכלכלה, וצחק על הגירעון הענק מתקופת הובר. הוא דרש הגבלה מידית לכל הוצאה ציבורית, לבטל ועדות ומשרדים חסרי תועלת, למזג בין משרדים ומחלקות, ולהגביל את ההוצאות. הוא גם דרש מטבע יציב. רוזוולט גם הצליח להשיג את קולות המתנגדים לחוק היובש, לאחר שטען שביטול החוק יוביל להכנסות ממסים.
בבחירות, שנערכו בנובמבר 1932, ניצח רוזוולט ברוב של 57% מהקולות וזכה באלקטורים של כל המדינות פרט לשש. ההנחה המקובלת בקרב ההיסטוריונים כיום היא כי הבחירות הללו שינו את פני המפה הפוליטית במדינה, והיוו את תחילתה של המערכת המפלגתית החמישית. הקואליציה הדמוקרטית, שהורכבה מעובדים מאוגדים, שחורים בצפון, ומיעוטים כאיטלקים, פולנים ויהודים, השיגה רוב.
לאחר הבחירות סירב רוזוולט להיפגש עם הובר לניסוח תוכנית משותפת לטיפול בשפל המתמשך, בטענה כי הדבר יביא להגבלתו. רוזוולט חשש כי הובר, שהתנגד לניו דיל, ינצל את הפגישה על מנת לנסות לשכנעו לבטל את התוכנית, ולהמשיך במקום זאת במדיניות הכלכלית שהוא דגל בה. בין ניצחונו של רוזוולט בבחירות לבין כניסתו לתפקיד, במרץ 1933, המשיך המצב הכלכלי להידרדר באופן קשה, כשמערכת הבנקאות קרסה כמעט לחלוטין, והציבור הרחב איבד את אמונו בבנקים. המונים החלו למשוך את פיקדונותיהם, דבר שהביא להתמוטטותם של בנקים רבים עד אשר כשני שלישים מהבנקים במדינה נסגרו כדי למנוע מהם פשיטת רגל. רוזוולט סירב לבקשתו של הובר לצאת בהצהרת הרגעה לציבור המשקיעים, ולא עשה דבר כדי לנסות ולרסן את משבר הבנקים. המשבר החריף, וסכומי הכסף שהציבור החזיק הגיעו ל־6.3 מיליארד דולר, יותר מכפול משיעור הכסף במחזור לפני המשבר. הובר, שנתפס כאחראי העיקרי למשבר, סיים את כהונתו כאחד האנשים השנואים ביותר בארצות הברית. מספר פרשנים טענו כי זה בדיוק הלך הרוח הציבורי שאותו ביקש רוזוולט להשיג.
עוד לפני שהספיק להיכנס לתפקידו החדש, כמעט ומצא רוזוולט את מותו בהתנקשות. בעת שהתכונן לשאת נאום בעצרת במיאמי שבפלורידה, ירה לעברו מתנקש, הרג את ראש עיריית שיקגו, אנטון קרמרק, ופצע חמישה אנשים אחרים. רוזוולט לא נפגע והמתנקש נידון למוות והוצא להורג בכיסא חשמלי זמן קצר לאחר מכן.
תקופת נשיאותו
רוזוולט פנה לטפל במשבר, וכבר בעת נאום ההכתרה שלו התייחס לחששות הציבור מן השפל המתמשך באומרו את המשפט שהיה למטבע לשון ברבות השנים:. רוזוולט האשים את הבנקאים ובעלי ההון, וטען כי רדיפתם אחר רווחים קלים היוותה את אחד הגורמים להתמוטטותה של הכלכלה. רוזוולט פנה גם לציבור ואישש את הבטחת הבחירות שלו – להוציא את תוכנית "הניו דיל" לפועל במהירות האפשרית.
בעת כהונתו מינה הנשיא רוזוולט שמונה שופטים לבית המשפט העליון של ארצות הברית, יותר מכל נשיא אחר מלבד ג'ורג' וושינגטון, שמינה עשרה. בשנת 1941, שמונה מתוך תשעת השופטים בבית המשפט העליון היו מינויים של רוזוולט.
כהונה ראשונה
המשימות בפניהן ניצב ממשל רוזוולט ביומו הראשון היו ברורות וכללו: הקטנת שיעור האבטלה, חיזוק הבנקים, הורדת עלות המחיה, הגדלת ההשקעות והרחבת הסחר הבינלאומי. פעולתו הראשונה של רוזוולט, מיד עם כניסתו לתפקיד, הייתה טיפול בבעיית "פניקת הבנקים" שהחלה להתפשט בכל רחבי המדינה. כ־32 מדינות סגרו את הבנקים שלהן, בנוסף למחוז קולומביה. הפדרל ריזרב בניו יורק לא הצליח להיפתח לאחר שלקוחות מבוהלים משכו סכומים גדולים מתוכו.
התוכנית של רוזוולט כללה הקלה – לעשרות מיליוני האמריקנים המובטלים; שיקום – לכלכלה המידרדרת; ורפורמה – תיקונים בכלכלה האמריקנית, ובעיקר במערכת הבנקאות והכספים. בתוכנית הרדיו שיחות ליד האח, הוא הציג את הצעותיו ישירות לציבור.
הניו דיל הראשון (1933-1934)
במאה הימים הראשונים בתפקידו, התמקד רוזוולט בהקלה מידית. מ־9 במרץ עד 16 ביוני, העביר מספר חסר תקדים של חוקים, כשהוא מסתמך על הרוב שהדמוקרטים זכו לו בקונגרס. רוזוולט הסתמך על יועציו האקדמיים ועל סנאטורים בולטים, שטענו שהשפל נגרם מפני שהאנשים לא השקיעו או קנו דברים מתוך חשש.
בנושא הבנקים, כינס רוזוולט מושב מיוחד של הקונגרס, ובו העביר הקונגרס חוק חירום לבנקים. החוק היה השלב הראשון בדרך לשיקום. כדי להחזיר את ביטחון הציבור בבנקים, חתם רוזוולט על חוק גלאס־סטיגל, שהקים את התאגיד הפדרלי לביטוח פיקדונות, שיפקח על ההפקדות בבנקים.
אחרי שיושבה בעיה ראשונית זו, פנה רוזוולט לבניית תוכניותיו הכלכליות במפורט. נאמן להבטחת הבחירות שלו, ובעזרת הצוות שלצידו, שכונה "טראסט המוחות" (Brain Trust), יועצים ואנשי אקדמיה כגון ריימונד מולי והכלכלן רקספורד גאי טגוול, החל רוזוולט להאיץ בקונגרס, וזה חוקק חקיקה חברתית רחבה וחסרת תקדים שביססה את "הניו דיל". חוקים רבים הביאו להקמת גופים ממשלתיים שנועדו להוציא את ארצות הברית מהשפל. בנושא השיקום, המשיך רוזוולט את תוכניותיו של הובר למובטלים תחת שם חדש: מנהל השיקום הלאומי. הרשות האהודה ביותר בקרב הציבור ולדעתו של רוזוולט הייתה חיל השימור האזרחי, שהעסיק 250,000 נערים מובטלים לצורך עבודה בפרויקטים כפריים.
הקונגרס העניק לוועדת הסחר הפדרלית סמכויות חדשות וסיפק הקלות במשכנתה למיליוני חקלאים ובעלי בתים. רוזוולט הרחיב את הרשות שהקים הובר, איגוד המימון השיקומי, והפך אותו למקור מרכזי למימון תעשיות ומסילות ברזל. רוזוולט הקדיש מאמץ לנושא השיקום החקלאי והקים את מנהל התיאום החקלאי, שניסה לשמור על מחירים גבוהים בכך ששילם לחקלאים על מנת שישמידו יבולים.
הרפורמה בכלכלה הייתה מטרת חוק השיקום התעשייתי הלאומי (National Industrial Recovery Act) שעבר ב־1933. החוק כונן את "מינהל השיקום הלאומי" (National Recovery Administration), וניסה לעצור את התחרות בין חברות ועסקים על ידי כבילתם לכללים קבועים שנגעו למחירי מכירה מינימליים, הגבלת הייצור, והסכמה שלא להתחרות האחד בשני. התעשיינים המובילים נאלצו להעלות שכר כדי לאשר את התוכנית שתהיה לטעמם. החוק עודד איגודי עובדים וביטל חוקים נגד מונופולים. ב־27 במאי 1935 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית שהתוכנית אינה חוקתית. התוכנית לא הייתה פופולרית מתחילתה ונחלה כישלון חרוץ. ב־1933, חוקי בנקים חדשים עברו. ב־1934, הוקמה הרשות לניירות ערך (Securities and Exchange Commission), שנועדה להסדיר את פעולתן של הבורסות האמריקאיות ולמנוע את הישנות המשבר. בראש הרשות הוצב תורם מרכזי למסע הבחירות, ג'וזף קנדי.
רוזוולט רצה להנהיג שכר מינימום, בטענה שלשום עסק שמשלם פחות משכר הולם לעובדיו אין זכות להתקיים. הייתה זאת הרפורמה המשמעותית האחרונה בניו דיל.
את השיקום הוביל רוזוולט בעזרת השקעות פדרליות. מנהל השיקום התעשייתי הלאומי השקיע 3.3 מיליארד דולרים במנהל עבודות ציבוריות, כדי להתניע את הכלכלה. הוא גם הקים את רשות עמק טנסי (Tennessee Valley Authority), שהייתה החברה הממשלתית ורשות התכנון הגדולה ביותר בארצות הברית עד היום. הרשות בנתה סכרים ותחנות כוח, הגנה מפני שיטפונות, והפכה את החקלאות בעמק טנסי מוכה העוני למודרנית. בנוסף, ביטל הממשל בראשות רוזוולט את חוק היובש, ובכך הגדיל את ההכנסות ממסים.
אחת הפעולות הכלכליות הזכורות ביותר של רוזוולט התרחשה ב־5 באפריל 1933 עת הוציא הכרזה ההופכת החזקת זהב לבלתי חוקית: כל אדם שהחזיק במטבעות או מטילי זהב היה חייב להעבירם לידי הממשלה בתמורה לכסף מזומן. הצעד היה שנוי במחלוקת, שכן מעשית, הייתה פעולה זו שקולה להפקעת הזהב שבידי האזרחים. ההשלכה המשתמעת הייתה נטישה של תקן הזהב, שכן המירות דולרים לזהב היא ביסוד התקן. מאוחר יותר באו תקנות שאסרו על תשלום חובות בזהב ושחררו את הממשל מחובתו לשלם בזהב. החוק נועד לשחרר את הכלכלה מפני הדפלציה.
יוצאי הצבא הצליחו לזכות בהטבות שיועדו להגיע אליהם ב־1945, לאחר שהקונגרס ביטל את הוטו של הנשיא בינואר 1936. כ־2% מהתוצר נכנסו לכלכלה, והתניעו אותה.
ב־23 במרץ 1933, חתם רוזוולט על חוק שהתיר צריכה של משקאות חריפים עם 3.2% אלכוהול. זאת לאחר העברת התיקון ה־21 לחוקת ארצות הברית, שאושרר מאוחר יותר באותה השנה.
הניו דיל השני
בעקבות הבחירות לקונגרס ב־1934, שבהן זכתה המפלגה הדמוקרטית ברוב מכריע בשני בתי הקונגרס, החל ממשל רוזוולט בפעילות חקיקתית ומנהלית נמרצת המכונה אצל רבים הניו דיל השני. בין התוכניות המרכזיות בניו דיל השני נכללו: מינהל קידום העבודות (Works Progress Administration) שסיפק עבודה למיליוני אנשים, והפך לאחד הגופים הגדולים שהוקמו במסגרת הניו דיל. הגוף, בשיאו ב־1938, הצליח להוריד את האבטלה מ־20.6% ב־1933 ל־12.5% בלבד.
חוק הביטוח הלאומי (Social Security Act) שהעניק עזרה לכל אדם מעל גיל שישים וחמש באמצעות קצבה, ביטוח בריאות בסיסי, וסיוע תעסוקתי לנכה. הסנאטור רוברט וגנר הוביל לחוק שהפך לחוק יחסי עבודה לאומי (National Labor Relations Act) שבמסגרתו ניתנה למועסקים ממשלתיים הזכות להתארגן, להקים איגודים מקצועיים לנהל משא ומתן קולקטיבי ולשבות.
בעוד שהניו דיל הראשון זכה לתמיכה רחבה, הניו דיל השני נחשב לפוגע בעסקים. הדמוקרטים השמרנים בהנהגת אל סמית' ו"ליגת החירות האמריקנית" השוו בין רוזוולט לבין קרל מרקס וולדימיר איליץ' לנין. אולם רוזוולט הוביל לזיהוי יריביו עם העשירים שהתנגדו לניו דיל, וחיזק את מעמדו. איגודי העובדים החדשים, שחוזקו בידי חוק וגנר, גדלו במיליונים והפכו לתומכים מרכזים של רוזוולט ב־1936, 1940 ו־1944.
כהונה שנייה
בבחירות של 1936, תמך רוזוולט בתוכניות הניו דיל אל מול מושל קנזס, אלף לנדון, שקיבל את רוב תוכניות הניו דיל אולם טען שהוא היה עוין לעסקים ובזבזני. רוזוולט וגארנר השיגו 60.8% מהקולות וניצחו בכל המדינות פרט למיין ולורמונט. הדמוקרטים השיגו רוב גדול בקונגרס. רוזוולט זכה לתמיכה מצד דמוקרטים מסורתיים, חקלאים קטנים, הדרום הדמוקרטי הלבן, קתולים, מנגנונים פוליטיים בערים הגדולות, איגודי עובדים, שחורים בצפון (אלו שבדרום לא יכלו להצביע), יהודים, אינטלקטואלים וליברלים פוליטיים. קואליציית הניו דיל נותרה חזקה עד לשנות השישים.
בניגוד לכהונתו הראשונה, לא העביר רוזוולט יותר מדי חוקים משמעותיים בכהונתו השנייה. הוא העביר את חוק הדיור של 1937, חוק תיאום חקלאי שני, וחוק תקני עבודה הוגנים מ־1938, שהנהיג שכר מינימום והיה הרפורמה המשמעותית האחרונה בניו דיל. כשהכלכלה שוב החלה להידרדר ב־1937, ביקש רוזוולט מהקונגרס חמישה מיליארד דולרים למינהל קידום העבודות ולעבודות ציבוריות. הוא הצליח ליצור כ־3.3 מיליון משרות במנהל עד 1938. הפרויקטים שהנהיג המנהל היו בתי משפט ומשרדי דואר חדשים, מתקנים ותשתיות בפארקים לאומיים, גשרים ותשתיות חדשות בכל רחבי המדינה, וחפירות ארכאולוגיות. בנוסף העביר חוק חקלאים לאומי קבוע, ארגון מחדש של הממשל ותוכניות תכנון אזוריות.
חלקים גדולים מהחקיקה הכלכלית של רוזוולט הותקפו בטענה שהם גוזלים מהמדינות את סמכותן החקיקתית. בית המשפט העליון של ארצות הברית, שארבעה משופטיו היו שמרנים, ביטל את "חוק השיקום התעשייתי הלאומי" ובשנים 1935 עד 1937 ביטל גם חלקים מרכזיים מחקיקת ה"ניו דיל", בדרך כלל ברוב של 5 כנגד 4, ואיים לבטל את "חוק הביטוח הלאומי" ואת "חוק יחסי עבודה לאומי". מנגד, היו שופטים כמו קארדוזו וברנדייס, שהביעו תמיכה בצעדי הנשיא. רוזוולט, שעד אז לא עלה בידו למנות אפילו שופט אחד, החליט להסיר את המכשול המשפטי מעל דרכו בכל מחיר. הוא הציע לקונגרס "להזרים דם חדש" לבית המשפט, באמצעות סילוקם של השופטים שהגיעו לגיל 70. כדי שהתוכנית תהיה חוקתית, הסכים רוזוולט ששופטים שירצו להישאר, יישארו, אך יתווסף שופט חדש כנגדם, ובית המשפט יורחב במספר שופטיו. הקונגרס לא אישר את התוכנית "להעמסת בית המשפט", אך היא שירתה את מטרתו של רוזוולט – שני שופטים שנבהלו הצטרפו למחנה הליברלי, ויצרו רוב של 4–5 בעד הניו דיל. שופט אחר, ואן דוונטר, שלא היה מסוגל לעמוד בלחץ הציבורי, פרש מבית המשפט. החל מ־1937, החל בית המשפט לתמוך יותר בחקיקה הכלכלית, ורוב השופטים השמרניים כבר פרשו. עד 1941, שמונה מבין תשעת השופטים בבית המשפט העליון היו מינויים של רוזוולט. מתוכם רק שניים נשארו בבית המשפט לאחר מותו.
רוזוולט זכה לתמיכה מאיגודי העובדים החדשים, אולם התנגדותם לפדרציה האמריקנית לעבודה ולקונגרס הארגונים התעשייתיים פגעה בתמיכה שלו. המפלגה נחלשה בקרב הפועלים בין 1938 ל־1946.
מדיניות כלכלית
ההוצאה הממשלתית עלתה מ־8% מהתוצר תחת הובר ב־1932 ל־10.2% מהתוצר ב־1936. החוב הלאומי, כאחוז מהתוצר, הוכפל תחת הובר, ועלה מ־16% עד ל־40% מהתוצר בתחילת 1933. הוא נותר קרוב ל־40% עד לסתיו 1941, ואז החל לגדול כתוצאה מהמלחמה.
כמה כלכלנים, בעיקר ג'ון מיינרד קיינס הבריטי, המליצו ליצור גירעון שיאושש את הכלכלה. התוצר ב־1936 היה גבוה ב־34% מ־1932 וב־1940, לקראת המלחמה, היה גבוה יותר ב־58%. כלומר, הכלכלה גדלה ב־58% במהלך תקופת רוזוולט, בשנות השלום, ועד 1945, במלחמה, גדלה ב־56%.
האבטלה צנחה באופן דרסטי בכהונתו הראשונה של רוזוולט, מ־25% כשנכנס לתפקיד עד ל־14.3% ב־1937. לעומת זאת, ב־1938 היא עלתה ל־19%, וירדה ל־17.2% ב־1939. האבטלה צנחה שוב ל־14.6% ב־1940 ולבסוף צנחה ל־1.9% ב־1945, במלחמה. מספר המועסקים בכהונתו עלה ב־18.31 מיליון, והעלייה השנתית בשיעור העבודות הסתכמה ב־5.3% בממוצע בשנה. ב־1944, בנאום מצב האומה, טען שזכויות כלכליות בסיסיות הן מגילת זכויות שנייה.
רוזוולט לא העלה את מס ההכנסה לפני המלחמה. לעומת זאת, מיסים על השכר הונהגו כדי לממן את הביטוח הלאומי ב־1937. הוא גם שכנע את הקונגרס להשקיע יותר כסף בתוכניות רבות שלא היה להן תקדים בתולדות המדינה. בגלל הלחץ להשיג הכנסה במהלך השפל, רוב המדינות העלו והוסיפו מיסים, כולל מסי מכירה ומסי הכנסה. הצעתו של רוזוולט לגבות מס על חסכונות תאגידים הייתה שנויה במחלוקת בין 1936 ל־1937, והקונגרס דחה אותה. במהלך המלחמה הוא ניסה להגיע למס הכנסה גבוה יותר ליחידים (כולל שיעור מס שולי של 91%) ותאגידים ולהגביל את שכר הבכירים. הוא גם פרסם צו נשיאותי באוקטובר 1942, שהקונגרס ביטל, שהעלה את שיעור המס השולי על משכורות שמעל 25,000 דולר (לאחר מס) ל־100%, וכך הגביל את המשכורות ל־25,000 דולרים (שווה ערך ל־366,000 דולרים כיום). כדי לממן את המלחמה, הקונגרס לא רק הרחיב את בסיס המס כדי שכמעט כל עובד ישלם מס, אלא גם הנהיג ניכוי מס במקור ב־1943.
שימור וסביבה
רוזוולט התעניין במשך שנים באיכות הסביבה ובשימור. הוא התעניין ביערנות בשטחי המשפחה שלו. כמושל וכנשיא, הנהיג פרויקטים רבים לשימור, בשם הגנת הסביבה. הוא הושפע בעיקר מבן דודו תאודור. אף על פי שלא היה בליין או ספורטאי כמו בן דודו, הוא ביצע תוכניות שימור לאומי כמוהו. הוא יצר מאה וארבעים שמורות טבע (בעיקר לציפורים) והקים עשרים ותשעה יערות לאומיים ועשרים ותשעה פארקים לאומיים. חזונו היה לפעול לשימור כל היערות הקיימים וליצור חדשים. כנשיא היה פעיל בהרחבת, מימון וקידום תוכנית היערות והפארקים הלאומיים. ברשויות שהקים במהלך הניו דיל, השתמש לצורך שיפור התשתיות. ב־1930 ביקרו ביערות כשלושה מיליון מבקרים בשנה. ב־1939, המספר כבר היה 15.5 מיליון.
חיל השימור האזרחי הרחיב את תחומי אחריותו לפרויקטים של איכות הסביבה. במשך שתים עשרה שנים, הועסקו כ־3.4 מיליון צעירים, שבנו 13,000 שבילים, שתלו שני מיליארד עצים ושיפרו כ־201,168 קילומטרים של דרכי עפר. לכל מדינה היו פארקים משלה, ורוזוולט וידא שחיל השימור ישפר אותם. הוא מימן מערכת של סכרים שתוכל לשלוט בשיטפונות, לייצר חשמל, ולגרום למודרניזציה בקהילות הכפריות שנפלו בסמכותה של רשות עמק טנסי. בניית הסכרים ספגה ביקורת בטענה שהיא הייתה כנגד איכות הסביבה.
מדיניות חוץ
תחת הנשיא וודרו וילסון, נכנסה ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה בצד ההסכמה המשולשת, אולם דחיית הסכם חבר הלאומים ב־1919 סימנה את תחילת מדיניות הבדלנות. למרות הרקע שלו כתומך בוילסון, הוא ומזכיר המדינה של ארצות הברית, קורדל הול, ניסו למנוע פגיעה בבדלנות. רוזוולט תמך בסחר חופשי והתנגד לאימפריאליזם. אחת ממטרותיו הייתה סיום הקולוניאליזם האירופאי.
השפל הגדול בארצות הברית החל כאירוע מקומי, אך השפעותיו ניכרו במהירות בכל העולם והניעו משבר כלכלי עולמי שבעקבותיו כונסה ועידה כלכלית בינלאומית בלונדון ב־1933. ארצות הברית השתתפה בוועידה, אולם כאשר הנציגים ניסו להגיע להסכמה על תוכנית בינלאומית לפתרון המשבר, הודיע רוזוולט במפתיע כי הוא אינו מכיר בוועידה, ודחה כל ניסיון להגיע להסכם שיחייב את ארצות הברית באופן שימנע ממנו לפעול ביד חופשית. בעקבות דבריו של רוזוולט הפכה הוועידה לריקה מתוכן, ובסופו של דבר התמוטטה. הצהרתו של רוזוולט הייתה המשך ישיר למדיניות הבדלנות ששלטה בארצות הברית מאז המאה ה־19, ובאה לידי ביטוי מיוחד בתקופה שבין שתי מלחמות העולם. מאז דחה הקונגרס את הצטרפותה של ארצות הברית לחבר הלאומים בסיומה של מלחמת העולם הראשונה, נמנעה ארצות הברית מלנקוט עמדה בעימותים ובמחלוקות בינלאומיות. רוזוולט נזהר מאוד לשמור על מדיניות זו, שזכתה לתמיכה רחבה בציבור ובכל קצות הקשת הפוליטית.
עליית אדולף היטלר לשלטון בגרמניה ב־1933 ופלישת איטליה לאתיופיה ב־1935 הביאו לחיזוק התנועה הבדלנית בארצות הברית. שיאה של גישה זו היה בקבלתם של חוקי הנייטרליות. הרוחות באירופה סערו עם התחמשותה מחדש של גרמניה הנאצית, מלחמת האזרחים הספרדית בה תמכו גרמניה ואיטליה בכוחותיו הלאומניים של הגנרל פרנקו, ונראה היה כי מלחמה חדשה היא בלתי נמנעת. ב־1936, חתמו גרמניה ויפן על הסכם אנטי־קומינטרן, אולם לא תיאמו אסטרטגיות. בינתיים העביר הקונגרס סדרה של חוקים שאסרו על העברת סיוע צבאי מארצות הברית לכל מדינה הנמצאת בעיצומה של לוחמה פעילה. החוק לא הבדיל בין תוקפן למתגונן, ולמעשה הפעיל את אותן סנקציות נגד שני הצדדים. רוזוולט התנגד נחרצות לחוק זה, שמנע ממנו לסייע למדינות ידידותיות כנגד תוקפנות, אך בגלל הלחץ הציבורי בעד החוק, תמך בו. זאת בעוד שהדיקטטורים באירופה ובאסיה החלו להתכונן למלחמת העולם השנייה. כשיפן פלשה לסין ב־1937, נטתה דעת הקהל לסין, ורוזוולט מצא כמה דרכים לעזור לה. בינתיים, הנהיג תוכנית לבניית צוללות שיוכלו לחסום את יפן.
בזמן שאירופה ניסתה למלא אחר דרישותיה הטריטוריאליות ההולכות וגדלות של גרמניה הנאצית, הודיע רוזוולט כי הוא לא יצטרף למלחמה נגדה וכי ארצות הברית תישאר נייטרלית בכל מצב שיהיה. עם חתימת הסכם מינכן, שלח רוזוולט לנוויל צ'מברלין, ראש ממשלת בריטניה ואחד מחותמי ההסכם, איגרת בת שתי מילים: "איש טוב". רבים רואים בצמד מילים זה הבעת תמיכה במדיניות הפייסנות בעוד קיים מיעוט הטוען את ההפך. רוזוולט סירב לפעול לטובת צ'כוסלובקיה והבהיר שארצות הברית תישאר נייטרלית. באביב 1939, אישר לצרפתים להזמין נושאות מטוסים אמריקניות, שלא הצליחו להגיע לשם בזמן לאחר נפילת צרפת ב־1940, ולכן מכר אותן לבריטים.
באוגוסט 1939, שלחו לאו סילארד ואלברט איינשטיין את מכתב איינשטיין־סילארד לרוזוולט, בו הזהירו את ארצות הברית מפני תוכנית גרמנית לפיתוח נשק גרעיני. סילארד הבין שתגלית הביקוע הגרעיני תוכל ליצור תגובת שרשרת גרעינית שתיצור נשק להשמדה המונית. רוזוולט הקים בתגובה את הוועדה המייעצת לאורניום, שלבסוף החלה בפרויקט מנהטן, שיצר את הנשק הגרעיני הראשון.
פרוץ מלחמת העולם השנייה הביא את רוזוולט לשנות את מדיניותו. נאמן להבטחתו, נמנע מלצרף רשמית את ארצות הברית למלחמה, אך עם זאת היה נחוש לעזור לבריטים במלחמתם נגד הנאצים. בעוד מרבית הקולות בארצות הברית המשיכו לקרוא לבדלנות, החל רוזוולט בהתכתבות חשאית עם וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה החדש, בניסיון למצוא דרכים לסייע לבריטניה שמשאביה הידלדלו במהירות. כיבושן המהיר של מדינות סקנדינביה ומערב אירופה בידי גרמניה הנאצית הביא לשינוי ראשון בדעת הקהל בארצות הברית ולסדק ראשון בחזית הבדלנית. נפילת צרפת וכיבוש פריז גרמו לזעזוע עמוק בחברה האמריקנית, ולהחלשה משמעותית נוספת של הקולות הבדלניים במדינה. רוזוולט ניצל את ההזדמנות והגה את תוכנית "השאל־החכר", שבעקבותיה החלה ארצות הברית להעביר כמויות גדולות של אספקה וציוד צבאי לבריטניה בתמורה להלוואות ולזכויות נוכחות אמריקאית בבסיסים צבאיים בריטיים. ככל שהמשיכה והתקדמה הלחימה באירופה, החל רוזוולט להאמין בחשאי כי לארצות הברית לא תהיה בסופו של דבר ברירה אלא להצטרף למלחמה.
בריטניה ומושבותיה הפכו לכוח הבודד שלחם מול גרמניה בין 1940 ל־1941. בספטמבר 1940, חתמו גרמניה, יפן ואיטליה על ההסכם התלת־צדדי, ונודעו כמדינות הציר. רוזוולט, שלא רצה בתבוסת בריטניה, ניצל את השינוי בדעת הקהל. הציבור דרש הגדלת תקציב הביטחון, אף על פי שלא הייתה הסכמה בנוגע למידת ההתערבות האמריקנית. ביולי 1940, מינה שני מנהיגים רפובליקניים שצידדו בהתערבות, פרנק נוקס והנרי סטימסון, לתפקיד מזכירי הצי והמלחמה. שתי המפלגות תמכו בהגדלת הצבא, אולם הבדלנים הזהירו מפני מלחמה בלתי נחוצה.
רוזוולט השתמש בכריזמה שלו כדי להשיג תמיכה במעורבות בינלאומית. הוא טען שעל אמריקה להיות "מחסן הנשק של הדמוקרטיה". ב־2 בספטמבר 1940, הודיע שהוא מתנגד לחוקי הנייטרליות. הוא העניק 50 משחתות אמריקניות ממלחמת העולם הראשונה לבריטניה.
במדיניות חוץ, התייעץ רוזוולט עם הארי הופקינס, יועצו הבכיר. הם חשבו על דרכים יצירתיות לסייע לבריטניה ללא מלחמה. עד לסוף 1941, סירב רוזוולט לשלוח ספינות אמריקניות שיסייעו לבריטניה, והתעקש לשלוח אותן לסיורי ביטחון במערב האוקיינוס האטלנטי.
בחירות 1940
בעת מערכת הבחירות, הצהיר רוזוולט כי לא ישלח נערים אמריקנים להילחם במלחמות זרות, ועל בסיס הצהרה זו נבחר מחדש בבחירות לנשיאות, שנערכו בנובמבר 1940. הוא ניצח את המועמד הרפובליקני ונדל וילקי, ברוב של 55% מהקולות וזכה באלקטורים של 38 מדינות מתוך 48. מאוחר יותר הצטער רוזוולט על מתן הצהרה נחפזת כל כך. מיד עם היבחרו הורה על התחמשות מסיבית של צבא ארצות הברית, למורת רוחם של הבדלנים בהנהגת צ'ארלס לינדברג, שקראו לרוזוולט מחרחר מלחמה חסר אחריות.
לפני המלחמה
כשגרמניה הנאצית פלשה לברית המועצות ביוני 1941, הסכים רוזוולט להרחיב את תוכנית השאל־החכר גם לסובייטים. הוא התחייב לבעלות הברית ב"סיוע מלא ללא כניסה למלחמה". מאוחר יותר באותה השנה, ירתה צוללת גרמנית על משחתת אמריקנית, ורוזוולט הכריז שהצי האמריקני ילווה את ספינות בעלות הברית אל המזרח הרחוק, כשבריטניה תתקוף ספינות גרמניות אם יכנסו לאזור השיט האמריקני. באופן מעשי, הוא הכריז על מלחמת צוללות מול הגרמנים, בה תמכו כשני שלישים מהציבור.