cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עבירה לשמה
מושגים קרובים
מושג דומה ל"עבירה לשמה" הוא מצווה הבאה בעבירה. במושג זה הרע והטוב מעורבים וכרוכים אחד בשני באותו ממד, בממד המעשי של המציאות. והכלל קובע שכאשר הרע והטוב כרוכים ביחד הם מאותו ממד, והטוב מבוסס על הרע, ובונה את בנינו עליו, הטוב אינו גובר על הרע, והמצווה איננה יכולה להכשיר את העבירה שמשמשת לה כמסד. קיים חוסר נוחות מכך שיתברר כי הסנגור הוא למעשה קטגור. לעומת זאת ב"עבירה לשמה", הרע והטוב שכרוכים זה בזה, הם משני ממדים שונים. הרע בממד המעשי והטוב בממד הרוחני של הכוונה, ותמיד הכוונה חזקה יותר מהמעשה בהתאם לכלל "הרהורי עבירה קשין מעבירה". זאת ועוד, ב"עבירה לשמה" יכולה להיות מציאות שבה ישנה רק עבירה ללא מצווה שנלוות אליה, ורק למפרע מתבררת הכוונה הטובה של עושיה, והטובה שיצאה ממהלך זה לעולם. ולכן במקרה כזה הכלל הוא שכאשר כוונה טובה מדריכה את המעשה הרע, הכוונה הטובה גוברת על הרע המעשי, ומכשירה אותו.
שבתאות ופרנקיסטים
נתן העזתי נביאו של שבתי צבי, ניסה להצדיק את ההתאסלמות של משיחו, בשנת 1666 ולהציגה כ"עבירה לשמה", באמצעות שימוש במונחים קבליים הלקוחים מתורת האר"י, והוצאתם מהקשרם המקורי, שכן לתפיסתו ההתאסלמות נועדה, לפדות את ה"ניצוצות" הנתונים בשבי ה"קליפות", להעלותם ולהחזירם לשורשם.
הרמח"ל בספר קנאת ה' צבאות, התפלמס עם השבתאות מנקודת מבט תאולוגית-קבלית באופן שיטתי תוך שהוא מבקרה באופן חריף ביותר, שבחרה "להמיר טוב ברע ורע בטוב, ולהפך דברי אלהים חיים ללענה ורוש". בספר זה הוא מונה את השגיאות של כתות אלו, כשבין היתר הוא חושף את הסוד שקיים בעבירה לשמה, ובו הוא קובע שכשמדובר בעבירה לשמה על רקע מיני, היא מתייחסת דווקא לנשים ולא לגברים, ודווקא בהוראת שעה ולא כמצב מתמשך.
חסידות ומתנגדים
בחסידות נמצאות כמה התייחסויות לעניין זה, ולעיתים מושג זה נעשה שיטה בעבודת ה', אם כי לעיתים הוא מוגבל לצדיק במעלה גבוהה שכבר זיכך את עצמו.
תלמידו החוזה מלובלין ניסה לתרץ את אי הקפדת החסידים בזמני קריאת שמע ותפילה, בחשיבות הכוונה ורצונו של הקב"ה בליבו של האדם, וכתב כי לפעמים כאשר הצדיק שוקל כי עתה רצון הבורא שיעסוק בדבר שיגרום נחת רוח לבורא ית"ש, הוא עובר לפעמים על זמן קריאת שמע ותפילה.
רבי מרדכי יוסף ליינר מאיזביצה ("מי השילוח"), סובר כי צדיק שבירר את עצמו מהיצר הרע, אם מתגבר עליו יצרו, ועושה עבירה, הדבר הוא רצון ה' וחלק מההשגחה (מי השילוח, פרשת פינחס), כעין מקרהו של יהודה בתמר, לפרשנות חז"ל.
אצל תלמיד "מי השילוח" רבי צדוק הכהן מלובלין, ההגות במושג זה אף היא תופסת מקום, אם כי לפי תפיסתו, מושג זה הוא בעיקר דיעבדי, לאחר שנעשה מעשה, אפשר לבחון אם הוא היה בגדר של עבירה לשמה לפי התוצאות של המעשה.
לעומתם הרב חיים מוולוז'ין, תלמיד הגאון מווילנא, שלל תפיסה זו מכל וכל, וסבר כי מה שקיים בתורה בעבירות שנעשו ולא נחשבו לעבירות כמו יעקב שנשא שתי אחיות, ועמרם שנשא את יוכבד דודתו וכדומה, הייתה דרך עבודה שנהגה לפני מתן תורה בידי אנשים בעלי רוח הקודש, שצפו את העתיד וההשלכות של מעשיהם. ולאחר שמשה הוריד את התורה לעולם, "לא קם כמשה נביא עוד" ולכן אין נביא רשאי לחדש מעתה ו"לא בשמים היא", ויש להשמע לכללי המצוות מבלי להתחכם יתר על המידה, מכיוון שטעמי תורה ומצוות לא נתגלו עד הסוף, ולכן יש איסור אפילו בלבטל מצוות עשה וכל שכן מלעבור על מצוות לא תעשה. ראיה לדבריו הוא מביא מפרשנות התלמוד למסופר ב על מחלת השחין האנושה שלקה בה חזקיהו המלך. לפרשנות התלמוד המחלה הייתה עונש על שסירב להוליד ילדים, ונמנע ממצוות פרו ורבו, כיוון שראה ברוח הקודש, שיוולד ממנו מנשה שהרשיע, ורק לאחר שקיבל על עצמו להוליד ילדים נרפא.
התייחסות בבתי משפט בישראל
לפני בית משפט השלום ברחובות נידון בשנת 2001 תיק שבו נאשם חוזר בתשובה בהכאה של אדם שנחשד על ידיו בניסיון להסיט צעירה חרדית מדרך הישר. בפסק הדין התייחס השופט הרן פיינשטיין לסוגיית "עבירה לשמה", וניסה לברר האם כוונתו הטובה של הנאשם, יכולה להקל עליו את עונשו או לפטור אותו ממנו. עוד הוא ניסה לברר לפי גדריה של "עבירה לשמה" בפרשני התלמוד, האם מעשהו של הנאשם הוא בכלל עבירה לשמה. השופט ציטט בין היתר את דברי המהריא"ז האומר כי "יש פעולה - עצמותה רע ותכליתה טוב, על כן לטובה תיחשב". אך עם זאת "יש שקובעים שבכל אופן גם אם המעשה כ"עבירה לשמה" הוא ראוי, יש בכך כדי לפטור את העושה מעונש בידי שמיים, אך לא מעונש בידי אדם". השופט גם מבחין בין מעשהו הייזום של הנאשם, לבין התפיסה של חלק החכמים ש"מדגישים את עובדת היות עבירה לשמה מעשה מקרי, בלתי יזום מראש על ידי העושה, כשהיוזמה לעשייתו יסודה בהשגחה אלוהית".
מינהל העיר סבסטופול
מינהל העיר סבסטופול, רשמית: ממשלת סבסטופול (ברוסית: Правительство Севастополя), היא הרשות המבצעת והגוף הניהולי של העיר סבסטופול, שבין 1991 ועד 2014 נודעה בשם "האדמיניסטרציה העירונית". בראש המינהל עומד מושל העיר.
מושל העיר
מושל סבסטופול הוא ראש הרשות המבצעת של העיר סבסטופול העומד בראש ממשלת סבסטופול, מאז 2014. בזמן השלטון הקומוניסטי כונה ראש עיריית סבסטופול "המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית" ובשנים 1992 - 2014 כונה בשם "ראש האדמיניסטרציה העירונית של סבסטופול".
ב-2014 הוענק לעיר מעמד של עיר פדרלית ותפקיד ראש העיר הפך למושל עם הפיכת העירייה לממשלת העיר.
שלום סלאם
שלום סלאם הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אלון אולארצ'יק בהשתתפות הזמרת הפלסטינית אמל מורקוס. את השיר הוציאה לאור בשנת 1986 חברת התקליטים NMC כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
על השיר
"שלום סלאם" נכתב, הולחן והופק על ידי אולארצ'יק. במרכז מילותיו עומד הסכסוך הישראלי-פלסטיני, בהתאם לשיתוף הפעולה בין מוזיקאי ישראלי לזמרת פלסטינית. הוא מספר על כמיהתם של הצמד לשלום בין שני העמים.
"שלום סלאם" הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב-13 בינואר 1987. בשבוע לאחר מכן דורג במקום ה-13. ב-10 בפברואר עלה למקום השביעי – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע. ב-10 במרץ יצא מהדירוג השבועי לאחר שצעד בו במשך שבעה שבועות רצופים.
חוגת עצים
חוגת עצים (שם מדעי: Lullula arborea) הוא מין יחיד בסוגו של ציפור שיר ממשפחת העפרוניים.
מאפיינים
חוגת העצים דומה בגודלה ובמראה לדרור, ובעלת גוף עגלגל ומוצק. אורכה 15 ס"מ, מוטת כנפיה 28 ס"מ ומשקלה 30 גרם.
תפוצה: נפוצה על פני מרבית אירופה, מערב אסיה וצפון אפריקה. אוכלוסיית החוגות השוכנת בחלק המערבי של טווח התפוצה ממעטת לנדוד, בעוד שהחלק השוכן במזרח טווח התפוצה, נודד בחורף דרומה. בישראל חורפת מצויה למדי. קינונים בודדים נמצאו בצפון הארץ, בגובה 1700 ומעלה.
מזון: בעיקר זרעים. בקיץ, בעונת גידול הגוזלים, מזינה אותם גם בחרקים ועכבישים.
קינון: למרות שמה, חוגת העצים היא דוגרת קרקע, כמו כל משפחת העפרוניים.
נחל קומראן
נַחַל קוּמְרָאן (ערבית: وادي قمران) הוא נחל אכזב במדבר יהודה, יורד מהר מונטר ברמת המדבר, ונשפך לים המלח בצפונו, מדרום לנחל אוג ומצפון לנחל קדרון, סמוך לקיבוץ קלי"ה. אורכו של הנחל כ-13 ק"מ, שטח אגן ההיקוות שלו כ-45 ק"מ.
בתחילת דרכו של נחל קומראן ברמת המדבר, הוא רדוד וזורם לצפון-מזרח. עם כניסת הנחל לתחום המסלע הקשה של במת השוליים המזרחיים של מדבר יהודה, משנה הנחל את כיוונו לדרום-מזרח, ומתחתר לקניון. הקניון אינו עמוק, יש בו שלושה מפלים שגובה הגדול שבהם כ-40 מטר. בין מפלים אלו יש עשרות גבים המתמלאים ממי השיטפונות. אורך הקניון כולו כ-2 ק"מ והוא משמש מטיילים רבים בסנפלינג.
לאורך הקניון עוברת אמת מים שהייתה מעבירה מים מהשטפונות, ליישוב שהיה במוצא הנחל.
סמוך למוצא הנחל נתגלו שרידי ישוב עתיק - קומראן. במערות במצוקי הנחל נמצאו מגילות הידועות בשם מגילות מדבר יהודה. החפירות במקום בוצעו על ידי הארכאולוג הצרפתי רולאן דה וו בין השנים 1947–1956, ואת הממצאים מקובל לשייך לכת האיסיים שחיה באזור מדבר יהודה.
הנחל נקרא על שם אתר קומראן הסמוך. יובליו העיקריים של הנחל הם נחל סככה (ואדי אבו שעלה - נחל אבי הלהבה - כינוי לאליהו הנביא) וואדי חשנה (שמצויות בו מאגורות).
ב-17 באוקטובר 1997, נספתה מטיילת ואחרים נפצעו בעת טיול לילי שארגנה חברת "מצוקי דרגות". הטיול היה טיול סנפלינג, ובמהלכו פקד את האזור שיטפון. ב-12 במאי 2007, נספו ארבעה מטיילים ישראלים שעסקו בסנפלינג בזמן ששיטפון פקד את המקום.
אולגה סלדוחה
אולגה סודוחה (באוקראינית: Ольга Саладуха; נולדה ב-4 ביוני 1983) היא אתלטית אוקראינית, היא אלופת העולם (טגו 2011), 3 פעמים ברציפות אלופת אירופה (ברצלונה 2010, הלסינקי 2012 וציריך 2014) ובעלת מדליית ארד אולימפית (לונדון 2012) בקפיצה משולשת.
ביוגרפיה
סלדוחה נולדה וגדלה בדונצק.
במשחקי האוניברסיאדה שנערכו באיזמיר, טורקיה בשנת 2005, זכתה סלדוחה במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.96 מטר, אחרי ואנג ינג מסין (14.12 מטר) ולפני נדז'דה בזנובה מרוסיה (13.90 מטר).
במשחקי האוניברסיאדה שנערכו בבנגקוק, תאילנד בשנת 2007, זכתה סלדוחה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא אישי חדש של 14.79 מטר, לפני דנה ולדקובה מסלובקיה (14.41 מטר) ויאריאנה מרטינז מקובה (14.25 מטר).
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה סלדוחה במקום תשיעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.70 מטר.
אלופת אירופה
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2010 זכתה סלדוחה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא אישי חדש של 14.81 מטר, לפני סימונה לה מנטייה מאיטליה (14.56 מטר) וסבטלנה בולשקובה מבלגיה (14.55 מטר).
אלופת עולם
באליפות העולם באתלטיקה 2011 שנערכה בטגו קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכתה סלדוחה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.94 מטר לפני אולגה ריפקובה מקזחסטן (14.89 מטר) וקטרינה איברגואן מקולומביה (14.84 מטר).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי פינלנד בשנת 2012 זכתה סלדוחה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בתוצאה של 14.99 מטר, לפני פטריסיה ממונה מפורטוגל שקבעה שיא לאומי חדש של 14.52 מטר ויאנה בורודינה מרוסיה (14.36 מטר).
מדליית ארד אולימפית
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה סלדוחה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.79 מטר, אחרי אולגה ריפקובה מקזחסטן (14.98 מטר) וקתרין איברגואן מקולומביה (14.80 מטר).
מאסרו של ישו
מאסרו של ישו הוא אירוע מכריע בחיי ישו, המתואר בכתבי הבשורות. האירוע מוביל לצליבת ישו ולכן הוא נחשב לתחילת הפסיון של ישו. על פי המתואר בברית החדשה, לאחר הסעודה האחרונה יצא ישו להתפלל בגן המכונה "גת שמנים", ושם הסגיר אותו יהודה איש קריות לידי שליחי הכהנים והחיילים הרומאים. על פי אות מוסכם מראש, נישק אותו יהודה איש קריות וכך ידעו החיילים את מי לאסור. המאסר הוא אחד מחמשת האירועים המפורטים ביותר בכתבי הבשורות, יחד עם משפטו של ישו, הצליבה, הקבורה, והתחייה.
על פי המסורת הנוצרית, המאסר התרחש במערת הבגידה.
המאסר בבשורות
על פי ארבע הבשורות, לאחר הסעודה האחרונה פנה ישו להתפלל בגת שמנים עם שלושה מתלמידיו. לאחר הייסורים בגן, אמר ישו לתלמידיו שהנה עומדים למסור אותו בידי החוטאים. מיד התקיימו דבריו ויהודה איש קריות הגיע בראש המון רב לתפוס אותו. על פי מתי ומרקוס ניגש אליו יהודה ובאמרו "רבי רבי" נשק לו על מנת לסמן שהוא ישו. על פי מתי, ישו גם ענה לו "רעי, על מה באת?" ואז אחז בו ההמון. על פי לוקאס הוא קרב אליו לנשקו, אולם ישו עצר אותו ואמר לו "הֲבִנְשִׁיקָה אַתָּה מוֹסֵר אֶת־בֶּן־הָאָדָם?". בבשורה על-פי יוחנן לא מוזכר עניין הנשיקה, אולם מתואר דו-שיח קצר בין ישו לבין ההמון, שבו הוא שואל אותם שוב ושוב את מי הם מחפשים, והם נרתעים ממנו. כמו כן, יוחנן הוא היחיד המזכיר במפורש שבראש האוסרים עמדו חיילים רומאים: "אָז תָּפְשׂוֹּ הַגְּדוּד וְשַׂר הָאֶלֶף וּמְשָׁרֲתֵי הַיְּהוּדִים אֶת־יֵשׁוּעַ וַיַּאַסְרֻהוּ". בבשורות האחרות מוזכרים רק יהודים: ראשי הכהנים, שרי המקדש, הזקנים ופרושים.
לאחר מכן פנה ישו אל העם ושאלם מדוע באו אליו במקלות ובחרבות משל היה שודד, הלוא הוא ישב במקדש מדי יום והם יכלו לתפסו שם. אז לקחו אותו משם אל המשפט בבית קיפא הכהן הגדול, או, על פי יוחנן, לבית חותנו חנן ומשם לבית קיפא. שם נחקר בפני ראשי הכהנים, הזקנים והסופרים, ומשם נשלח למשפט בפני פונטיוס פילאטוס.
קיצוץ אוזנו של עבד הכהן הגדול
בארבע הבשורות מסופר שאחד מתלמידיו (על פי יוחנן זהו פטרוס) שלף את חרבו וקיצץ את אוזנו של עבד הכהן הגדול, ושמו מלכוס (מלכות', Malchus) (על פי דברי יוחנן). ישו גער בו, וציווה עליו להניח את חרבו ולאפשר לו להיאסר בתואנה כי "כל אוחזי חרב, בחרב יאבדו" (אולי על בסיס הברכה לעשו–) וכי עליו לסבול את מלוא ייסוריו. על פי לוקס, הוא ריפא את אוזנו של העבד, וזה היה הנס האחרון שביצע ישו בחייו הארציים.
הנמלט העירום
בבשורה על פי מרקוס מופיעים הפסוקים : 51 וְנַעַר אֶחָד הָלַךְ אַחֲרָיו מְעֻטָּף בְּסָדִין לְכַסּוֹת אֶת־עֶרְוָתוֹ וַיֹּאחֲזֻהוּ הַנְּעָרִים׃
52 וַיַּעֲזֹב אֶת־הַסָּדִין בְּיָדָם וַיָּנָס מִפְּנֵיהֶם עָרֹם׃ חוקרים רבים נחלקו בשאלה מי הוא אותו הנער ומדוע מופיע הקטע בבשורה כלל. כמה הצעות שונות הועלו בדבר זהות הנער הבורח, ביניהן: מרקוס עצמו (שסיפר על החוויה האישית שעבר), ישו, יוחנן בן זבדי, יעקב אחי ישו, לזרוס ודמויות נוספות.
בואו (נהר)
נהר בואו (באנגלית: Bow River) הוא נהר בפרובינציית אלברטה שבקנדה. מוצאו של הנהר בקרחון בואו (חלק משדה הקרח ואפטה) בהרי הרוקי הקנדיים, הנהר נשפך לאגם בואו, ועובר בסמוך לעיירה לייק לואיז, ודרך העיירות באנף (שם מצוי מפל בואו) וקנמור. הנהר זורם בהרים שלרגלי הרי הרוקי, לעבר הערבה של אלברטה, עובר דרך העיר קלגרי, ומתמזג עם הנהר אולדמן, והשניים הופכים לנהר ססקצ'ואן הדרומי, הזורם אל נהר נלסון, הנשפך למפרץ הדסון.
מאסרו של ישו
אמנות
ככל האירועים הבולטים בחיי ישו, המאסר תואר בצורה נרחבת בציורים, בפסלים ובויטראז'ים. בין האמנים הבולטים שעסקו בנושא ניתן למנות את דירק בוטס, פרה אנג'ליקו, אלברכט אלטדורפר, הירונימוס בוש וקאראווג'ו. בכנסיית כל העמים שבגת שמנים, המקום שבו לפי המסורת אירע האירוע, קבועים שני פסיפסים המתארים את נשיקת יהודה איש קריות משמאל למזבח, ואת מעמד המאסר מימין לו.
בואו (נהר)
הנהר הוא מקור מים חשוב המשמש לשתייה ולחקלאות באלברטה. בין השנים 1910 ו-1960, שימש הנהר להפקת אנרגיה הידרואלקטרית, עבור העיר קלגרי.
האומות הראשונות
סוחר הפרוות ג'יימג גאדי (James Gaddy) ומגלה הארצות דייוויד תומפסון (David Thompson) מחברת מפרץ הדסון נחשבים לאירופאים הראשונים אשר גילו את נהר בואו. הם חנו על גדת הנהר, ביחד עם קבוצה של פיקאני (אחת מהאומות הראשונות) בחורף 1787–1788. בעקבות משלחתו של תומפסון החלו סוחרי הפרוות להשתמש בעמק נהר בואו. היישוב הראשון על גדת הנהר - פורט וופ-אפ הוקם בשנת 1869 (מרכז סחר בויסקי). פורט קלגרי הוקם בשנת 1875, במפגש הנהרות בואו ונהר אלבו.
על מנת לאפשר הקמת מסילות ברזל החוצות את אלברטה, החלה ממשלת קנדה במשא ומתן עם שבטי האומות הראשונות, במטרה להגיע עימם להסכמה - הסכם 7 נחתם ב-22 בספטמבר 1887. ההסכם קובע שהאומות הראשונות יעברו להתגורר בשמורות אינדיאנים, ובתמורה יוותרו על יתר השטחים באזור.
פיתוח הידרואלקטרי 1910–1960
הגידול המהיר של העיר קלגרי בראשית המאה ה-20 הביא את אנשי העסקים בעיר ללחוץ על השלטון להקמת תחנות חשמל הידרואלקטריות. חברת החשמל של קלגרי נוסדה ב-1910, ובאותה שנה, על שטח שנרכש משבט הנקודה, החלה בניית סכר הורסשו.
באמצע שנות ה-20 החל לחץ ציבורי על ממשלת אלברטה, ובעיקר על הממשל המוניציפלי בקלגרי, להגביר את המודעות הסביבתית לאיכות מי הנהר, ולהגנה על סביבתו.
לקריאה נוספת
• Christopher Armstrong, Matthew Dominic Evenden, H. V. Nelles, The River Returns: An Environmental History of the Bow
אליס שלוי
אליס הילדגרד שָלְוִי (נולדה ב-16 באוקטובר 1926) היא אשת חינוך ישראלית, פעילה חברתית ומחלוצות הפמיניזם בישראל. כלת פרס ישראל על מפעל חיים – תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה (2007). יקירת ירושלים לשנת 1997.
ביוגרפיה
אליס מרגולין נולדה ב-1926 באסן שבגרמניה לבנציון ופרל מרגולין. הוריה היו בני דודים. אליס הייתה הצעירה משלושת ילדיהם. אליס מרגולין גדלה בבית יהודי אורתודוקסי וציוני. את ילדותה עברה באסן, ולמדה בבית ספר יהודי. עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 היגר בנציון מרגולין ללונדון, אך רק שנה מאוחר יותר הצליח להשיג ויזות לאשתו וילדיו. שלוי למדה בלונדון בבית ספר ציבורי, וקיבלה שיעורים פרטיים בעברית בבית. בזמן המלחמה המשפחה גרה ב-Waddesdon, בקינגהאמשייר. בין השנים 1944 ל-1947 למדה ספרות אנגלית בניונהאם קולג' בקיימברידג', הקולג' היחיד שהיה פתוח לנשים באותן שנים, הייתה פעילה באגודת הסטודנטים היהודיים, ועמדה בראשה. ב-1946 נבחרה לייצג את אגודת הסטודנטים בקונגרס היהודי בבזל. שלוי למדה לתואר ראשון ותואר שני בספרות אנגלית באוניברסיטת קיימברידג'. כמו כן למדה עבודה סוציאלית בבית הספר LSE בלונדון. בסוף שנת 1949 עלתה לישראל, והשתקעה בירושלים.
בשנת 2018 תרמה את ארכיונה האישי לספרייה הלאומית.
קריירה אקדמית
בשנות החמישים החלה לשמש כמורה ללשון אנגלית באוניברסיטה העברית, ועשתה זאת במשך ארבעים שנה. היא קיבלה תואר דוקטור בספרות אנגלית בשנת 1966, והייתה מרצה וחוקרת בכירה. בשנת 1969 נתבקשה להקים את המחלקה לאנגלית באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע, ועמדה בראשה במשך ארבע שנים.
ב־1997, החלה לכהן כרקטור מכון שכטר למדעי היהדות. בשנת 2000 מונתה ליושבת ראש מועצת המנהלים של המכון, ופרשה מהתפקיד ב-2003.
בשנת 2006 הוציאה לאור במסגרת "שלוי הוצאה לאור" גרסת תקליטור של אנציקלופדיה לנשים יהודיות בעריכתן של פרופ' פאולה היימן מאוניברסיטת ייל ופרופ' דליה עופר מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
פעילות ציבורית
בשנת 1975 התנדבה שלוי לנהל את בית הספר התיכוני-דתי לבנות "פלך" בשכונת בקעה בירושלים, שהיה בסכנת סגירה. היא תכננה לעשות זאת באופן זמני עד שיימצא מנהל קבוע, ובסופו של דבר נשארה בו חמש עשרה שנים. בבית הספר הנהיגה שלוי חינוך פתוח, המעמיד את התלמידות במרכז. היא הפעילה אותו ברוח הפמיניזם הדתי, והוא גם אחד מראשוני בתי-הספר שדגלו בחינוך דמוקרטי. היא הייתה מחלוצות החינוך הדמוקרטי, ויזמה תוכניות לימוד ושיטות הוראה שהתקבלו עם השנים בבתי ספר רבים בארץ. בין השאר הונהגה ב"פלך" התוכנית הראשונה בלימודי איכות הסביבה, והוא היה מן המוסדות הראשונים לבנות שהנהיג לימודי גמרא. ב-1991 הוענק לבית הספר פרס החינוך.
בשנת 1984 ייסדה את שדולת הנשים בישראל, שבראשותה פעלה להפיכת נושא מעמד האישה לחשוב ולמרכזי בדיון הציבורי בישראל. בנוסף לקידום זכויות הנשים, פעלה פרופסור שלוי לאורך שנים לקידום מטרות ציבוריות נוספות. היא הייתה מראשי הפעילות להפרדת הדת מהמדינה ולקידום פלורליזם יהודי בישראל, פעילה בולטת בתחום זכויות האדם (בין היתר כיהנה כחברת הנהלת האגודה לזכויות האזרח ומכהנת כיום במועצה הבינלאומית של הקרן החדשה לישראל), ועסקה רבות בתחום החינוך ובתחום הרווחה. לצד כל אלה, היא פעילה ברציפות מאז שנות ה-80 לקידום הדו-שיח והשלום בין יהודים וערבים.
בשנת 1986 השיאה משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות. בשנת 1989 קיבלה את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג על תרומה מיוחדת לקידום זכויות האדם בישראל. בשנת 1997 קיבלה את אות יקירת העיר ירושלים, בשנת 2007 זכתה בפרס ישראל על מפעל חיים בקטגוריה של תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה, וב-2009 זכתה בפרס ע"ש פרופסור ישעיהו ליבוביץ.
שלוי הוצבה במקום ה-112 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת השש עשרה, במקום ה-108 בבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2013, ובבחירות לכנסת העשרים הוצבה במקום ה-112.
בשנת 2017 קיבלה את פרס בוני ציון על מפעל חיים. שלוי חברה במועצה הציבורית של ארגון בצלם.
חיים אישיים
הייתה נשואה למשה שלוי (שלקוביץ) ואם לשישה. מתגוררת בשכונת בית הכרם בירושלים. ילדיה ממשיכים במסורת המשפחתית של פעילות חברתית-חינוכית. בנה הבכור יואל ואשתו היו בין מקימי בתי הספר "דרור" ו"רעות" בירושלים, הפועלים ברוח בית הספר "פלך". בנה מיכה ניהל בשנות השמונים את בית הספר התיכון הניסויי בירושלים, והיה ממייסדי עמותת "אתגרים" לספורט אתגרי לנכים ולילדים פגועים. מאז 2013 משמשת כנשיאת קהילת ציון בירושלים, קהילה שוויונית מסורתית, בהנהגת הרבה תמר אלעד-אפלבום.
ולטאבה
וְלְטָאבה (בצ'כית:, בגרמנית: Moldau, בהונגרית: Moldva) הוא הנהר הארוך ביותר בצ'כיה.
הוולטאבה זורם ממקורותיו בהרי שומאבה ועובר דרך הערים צ'סקי קרומלוב, צ'סקה בודייוביצה ופראג, ומתחבר לאלבה במניילניק (Mělník). אורכו 430 קילומטר וגודל אגן ההיקוות שלו הוא 28,090 קמ"ר. בוולטאבה זורמים יותר מים מאשר באלבה, אבל כיוון שהוולטאבה מתחבר לאלבה בזווית ישרה הוא נראה במפה כאילו הוא פלג של האלבה.
אחד מחלקי היצירה "Má vlast" (מולדתי) בת שש הפואמות הסימפוניות של המלחין הצ'כי הקלאסי בדז'יך סמטנה קרוי ולטאבה (בישראל הוא נקרא בטעות "מולדבה" הדומה לשם הגרמני,"מולדאו"), והוא מתאר מוזיקלית את מהלכו של הנהר. קיים דמיון מוזיקלי בין היצירה וההמנון של ישראל "התקווה".
הזכות למזון
הזכות למזון היא אחת מזכויות האדם, אשר מעגנת את זכותו של כל אדם להיות חופשי מחרפת רעב, מחוסר ביטחון תזונתי ומתת-תזונה.
הזכות למזון במשפט הבין לאומי
בשנת 1948 הוכרה הזכות למזון בסעיף 25 להצהרה האוניברסלית בדבר זכויות האדם (UDHR).
האמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות מכירה בזכות "לרמת חיים נאותה, כולל מזון הולם", וכן בזכות היסוד "להיות חופשי מרעב". הקשר בין שני המושגים אינו פשוט. "חירות מרעב" יכולה להיות נמדדת במספר האנשים הסובלים מתת-תזונה. לעומת זאת, "הזכות למזון הולם" הוא סטנדרט גבוה בהרבה, הכולל לא רק היעדר תת-תזונה, אלא גם את מלוא התכונות של מזון- בטיחות, גיוון, יציבות. משמע, כל אותם מרכיבים הדרושים כדי לאפשר פעילות אקטיבית ובריאה של בני אדם.השליח המיוחד של האו"ם לגבי הזכות למזון, הגדיר בשנת 2002 את הזכות: "הזכות לקבל גישה קבועה ובלתי מוגבלת, בין במישרין ובין באמצעות רכישות פיננסיות, למזון כמותי, איכותי ומספיק, בהתאם למסורות התרבותיות של האנשים שאליהם שייך הצרכן, ואשר מבטיחות בריאות פיזית ונפשית, פרטית וקולקטיבית".
על פי המשפט הבינלאומי, מדינות מחויבות לכבד את הזכות למזון, להגן עליה ולממשה. מדינות שהן צד לאמנה מחויבות לנקוט בצעדים עד למקסימום המשאבים העומדים לרשותן כדי להשיג בהדרגה את מימושה המלא של הזכות למזון הולם : "מדינות שהן צד באמנה זו, בהכירן בזכותו הבסיסית של כל אדם להיות מוגן מפני רעב, ינקטו כל אחת לחוד ותוך שיתוף-פעולה בינלאומי, את האמצעים הדרושים כדי:
א. לשפר שיטות יצור, שימור וחלוקת מצרכי מזון, אגב ניצולו המלא של ידע טכני ומדעי, הפצת ידע בדביר עקרונות תזונה, ובאמצעות פיתוחם או תיקונם של שיטות חקלאיות, באופן אשר יבטיח את פיתוחם ואת ניצולם היעילים ביותר של משאבי הטבע.
הזכות למזון אינה מחייבת ממשלות להעניק או לספק מזון חופשי לכל מי שרוצה בכך, אך עם זאת, במקרים בהם נשללת מבני אדם הגישה למזון מסיבות שאינן בשליטתם, למשל, משום שהם נמצאים במעצר, במלחמה או לאחר אסונות טבע, ישנה דרישה מהממשלה להספקת מזון.
בפסגת המזון העולמית ב-1996, הממשלות אישרו מחדש את הזכות למזון והתחייבו לצמצם למחצית את מספר הרעבים והסובלים מתת-תזונה מ-840 ל-420 מיליון בשנת 2015. עם זאת, מספרם של הסובלים מרעב המוני הגיע בשנת 2009 לשיא של יותר ממיליארד בני אדם הסובלים מתת-תזונה ברחבי העולם.בנוסף לכך, הערכות מדברות על כך שישנם יותר מ-2 מיליארד בני אדם הסובלים מחוסרים תזונתיים משמעותיים.
הקשיים המעשיים בהשגת זכות זו מתבטאים בחוסר ביטחון תזונתי הנפוץ מאוד באזורים רבים בעולם, בעיקר באזורים עניים כמו הודו. בנוסף, ישנן יבשות כמו אפריקה, אסיה ואמריקה הלטינית – שבהן יש לא רק מחסור במזון, אלא גם מחסור בתשתית ראויה לחלוקת מזון ובגישה למזון.
הזכות למזון לעומת ביטחון תזונתי
המושג "ביטחון תזונתי" התפתח באופן משמעותי מאז שנות השבעים של המאה העשרים. טיוטות מוקדמות שמו את הדגש על זמינות המזון. לדוגמה, ההצהרה האוניברסלית על חיסול הרעב ותת-התזונה (1974) מתייחס למערכת של ביטחון תזונתי אשר תבטיח זמינות נאותה ומחירים סבירים של מזון בכל עת, ללא קשר לתנודות תקופתיות וגחמות של מזג האוויר או של לחצים פוליטיים וכלכליים. בפסגת המזון העולמית ב-1996 נקבע, כי ביטחון תזונתי מתקיים כאשר לכל האנשים בכל עת יש גישה פיזית וכלכלית למזון מזין ומספק על מנת לענות על הצרכים התזונתיים וכדי לנהל חיים בריאים ופעילים. ארבעת היסודות הבסיסיים של הביטחון התזונתי הם: זמינות, נגישות, יציבות וניצול המזון.
ביטחון תזונתי הוא מושג המבוסס על צרכים, אשר קובע מטרה המושגת באמצעות מדיניות ותוכניות. לעומת זאת, הזכות למזון היא מושג משפטי של בעלי זכויות (אנשים) ונושאי חובה (מדינות וממשלות).
הזכות למזון בישראל
ישראל חתמה על האמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות ואשררה אותה ב-1991, ובשל כך מחויבות להבטיח גם את לזכות למזון. לאורך השנים, היו ניסיונות לעגן את הזכות למזון ביחד עם הזכות לרמת חיים נאותה כחוק יסוד, אך הדבר לא צלח. בהיעדר חקיקה ייחודית, הגישה הרווחת בפסיקה היא כי ניתן להגן על מספר זכויות סוציאליות בסיסיות כנגזרת של חוק יסוד כבוד האדם וחירותו, כפי שגרס אהרון ברק בבג"ץ גמזו: "כבוד האדם כולל... הגנה על קיום אנושי מינימלי.. אדם החי מחוץ לבית, שאין לו דיור, הוא אדם שכבודו הופר. אדם שרעב ללחם הוא אדם שכבודו הופר. אדם שאין לו גישה לשירותי בריאות בסיסים הוא אדם שכבודו הופר". עם זאת, אספקטים אלו הוכרו רק ברמה הבסיסית ביותר של "מחסור קיומי" ועל כן נטה בג"ץ לפסול עתירות בנושא זה. על אף האמור, בישראל קיים חוק ארוחה יומית, לפיו ארוחה חמה יומית תינתן לתלמידים במוסדות החינוך בהם מתקיים שבוע לימודים בן 41 שעות לימוד לפחות, בימים בהם מתקיימות במוסד החינוך שמונה שעות לימוד לפחות. מטרתו של חוק זה היא לקיים מפעל הזנה במוסדות חינוך בעבור תלמידים בגן חובה ובבית ספר יסודי על מנת להבטיח ביטחון תזונתי. לפי דו"ח של מרכז המחקר ומידע של הכנסת, שבא לבדוק את יישומו של החוק, עולה כי ב-2009 מספר התלמידים המקבלים הזנה בפועל מתוקף חוק ארוחה יומית לתלמיד הוא 118,047,שהם כ-77% מכלל התלמידים שמשרד החינוך קבע כאוכלוסיית היעד ליישום החוק. עם זאת, בדו"ח מבקר המדינה משנת 2008 לגבי יישום החוק, קבע המבקר כי במצב הקיים אין ודאות שהתלמידים הנזקקים והזכאים להזנה אומנם זוכים לקבלה.
פאט קווין
פטריק ג'וזף קווין הבן (באנגלית: .Patrick Joseph Quinn Jr; ) הוא עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אילינוי ה-41 בשנים 2009–2015. קווין החל את הקריירה שלו כפעיל בגיוס קואליציה להגינות פוליטית.
קווין נולד בשיקגו. הוא למד באוניברסיטת ג'ורג'טאון ובבית הספר למשפטים של אוניברסיטת נורת'ווסטרן. קווין החל את הקריירה שלו כעורך דין לענייני מיסוי במשרד פרטי לפני שהחל לעבוד כעוזר למושל אילינוי דן ווקר. הוא נבחר לתקופת כהונה אחת כחבר במועצת הערעורים של מחוז קוק, תפקיד בו הוא שימש בשנים 1982–1986. בהמשך הוא שימש כמנהל ההכנסות בממשלו של ראש עיריית שיקגו.
קווין כיהן כגזבר המדינה של אילינוי בשנים 1991–1995. בבחירות למשרת מושל אילינוי הוא זכה במועמדות הדמוקרטים למשרת סגן מושל אילינוי, והיה לשותפו למרוץ של המועמד למשרת המושל רוד בלאגוייביץ'. הוא הושבע לתפקיד סגן המושל ב-2003. ב-29 בינואר 2009 הושבע קווין כמושל אילינוי לאחר שהמושל בלאגוייביץ' הודח מתפקידו בשל האשמות בשחיתות שלטונית.
ב-2010 נבחר קווין לכהונה נוספת כמושל בזכות עצמו לאחר שניצח את הרפובליקני, חבר הסנאט של אילינוי ביל בריידי בהפרש של פחות מאחוז אחד מכלל 3.5 מיליון המצביעים. ב-2014 הוא הובס, גם בהפרש קטן על ידי מועמד הרפובליקנים ברוס ראונר. ב-2018 התמודד קווין ללא הצלחה על מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת התובע הכללי של אילינוי.
ראשית חייו
פאט קווין נולד בשיקגו. כשהיה ילד עברה משפחתו לפרבר הינסדייל של שיקגו. הוריו היו איילין (לבית פרינדוויל), מזכירת בית ספר, ופטריק ג'וזף קווין, פקיד יחסי ציבור של הארכידיוקסיה הקתולית של שיקגו. סביו היו אירים. הוא גדל כקתולי ולמד בבית ספר יסודי קתולי מקומי, סנט אייזק ג'וגס. ב-1967 הוא סיים את לימודיו בבית הספר הקתולי פנוויק שבאוק פארק. בעת לימודיו שם הוא היה הקפטן של נבחרת ריצת השדה ועורך הספורט של עיתון בית הספר. ב-1971 סיים קווין את לימודיו באוניברסיטת ג'ורג'טאון, שם הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה מבית הספר לשירות החוץ על שם אדמונד א. וולש. בג'ורג'טאון היה קווין תלמידו של יאן קרסקי ועורך הספורט של עיתון הסטודנטים The Hoya. לאחר שלקח כמה שנים של הפסקה מלימודיו, הוא סיים ב-1980 לימודי תואר במשפטים באוניברסיטת נורת'ווסטרן. ב-1982 נשא קווין לאישה את ג'ולי אן הנקוק. לזוג נולדו שני בנים. ב-1986 הם התגרשו. בשנים 1976–1978 עבד קווין ככלכלן עבור חברה בשם קוילקראפט.
פעילות פוליטית
לפני שנבחר למשרה ציבורית, היה קווין מעורב בפעילות פוליטית, ושימש כעוזר למושל אילינוי דן ווקר בשנים 1973–1975. שמו עלה בזירה הפוליטית בסוף שנות ה-70 כאשר הוא הוביל עצומה לתיקון חוקת אילינוי של 1970 יחד עם "יוזמת אילינוי". מטרת התיקון הייתה להגדיל את כוחם של משאלי עם בתהליך הפוליטי. העצומה נחלה הצלחה, אך בית המשפט העליון של אילינוי פסק בסופו של דבר שיוזמת אילינוי הייתה "תיקון שנוגד את החוקה" וכך הוא מעולם לא הוגש להחלטת הבוחרים.
קווין משך תשומת לב נוספת כאשר ניהל מסיבות עיתונאים בימי ראשון, שנחשבו ליום בו החדשות היו מינוריות. ב-1980, כאשר היה קווין עוד סטודנט למשפטים, הוא נחל את הצלחתו הפוליטית הראשונה, כאשר רכש מוניטין כרפורמטור בזירה הפוליטית של אילינוי. באמצעות הארגון שלו, "הקואליציה להגינות פוליטית", הוא יזם והוביל מערכה מדינתית ל"תיקון הקיצוצים" (Cutback Amendment) לחוקת אילינוי, שבסופו של דבר צמצם את מספר חברי בית הנבחרים של אילינוי מ-177 ל-118.
ראשית הקריירה
ב-1982 נבחר קווין כחבר מועצת הערעורים של מחוז קוק. בתקופה בו הוא שימש בתפקיד זה הוא היה פעיל מאוד בהקמת ארגון הצרכנים "מועצת השירותים הציבוריים לאזרחים".
ב-1986 לא התמודד קווין על תקופת כהונה נוספת במועצה, ותחת זאת הוא התמודד ללא הצלחה על מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת גזבר המדינה, והפסיד לג'רום קונסנטינו. לאחר תבוסתו שימש קווין לזמן קצר ב-1987 כמנהל ההכנסות בממשלו של ראש עיריית שיקגו. הוא גם שימש כחבר במועצת בית ספר סאייר מאגנט במערב שיקגו.
גזבר מדינת אילינוי
ב-1990 התמודד קווין בהצלחה בבחירות למשרת גזבר המדינה של אילינוי, לאחר שהביס את פג מקדונל ברסלין בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ואת גרג בייס בבחירות הכלליות. במסע הבחירות שלו הוא הוביל גישה רפורמית פופוליסטית מתוך התנגדות לממשלה רחבה.
ב-1996, לאחר סיום כהונתו כגזבר המדינה, ביקש קווין לעבור לפוליטיקה הארצית. כאשר בחר פול סיימון שלא להתמודד לכהונה נוספת בסנאט של ארצות הברית בבחירות של אותה שנה, הציג קווין את מועמדותו. בסופו של דבר ניצח בבחירות המקדימות של הדמוקרטים דיק דרבין שלאחר מכן נבחר בבחירות הכלליות.
סגן מושל אילינוי
ב-1998 התמודד קווין על מועמדות המפלגה הדמוקרטית על משרת סגן מושל אילינוי, אך הובס בהפרש קטן על ידי מרי לו קרנס. בתחילה לא קיבל קווין את התוצאות וטען להונאת בחירות, אך כמה שבועות הבחירות הוא ויתר על עתירה לבית המשפט העליון של אילינוי לספירה חוזרת והביע את תמיכתו בקרנס.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית שנערכו במרץ 2002 זכה לבסוף קווין במועמדות המפלגה על משרת סגן המושל, ובבחירות הכלליות ניצח כשותפו למרוץ של המועמד הדמוקרטית למשרת מושל אילינוי, רוד בלאגוייביץ'. באותה תקופה, המועמדים לשתי המשרות התמודדו בשתי מערכות בחירות נפרדות בבחירות המקדימות, אך בבחירות הכלליות הם התמודדו בפתק הצבעה אחד. השניים התמודדו שוב יחדיו בבחירות של 2006 לאחר שקווין נבחר בבחירות המקדימות מבלי שהיו יריבים שהתמודדו מולו בבחירות המקדימות. בעת שכיהן כסגן המושל, עמדו בראש סדרי העדיפות שלו הסברה צרכנית, הגנת הסביבה מערכת הבריאות, פריסת תקשורת בפס רחב וקידום ענייני הווטרנים.
ב-14 בדצמבר 2008 כאשר נשאל קווין על מערכת היחסים שלו עם בלאגוייביץ', הוא השיב, "ובכן, הוא די מבודד. ניסיתי לדבר עם המושל, אך הפעם האחרונה בה דיברנו הייתה באוגוסט 2007. אני חושב שאחת הבעיות היא שהמושל במידת מה אטם את עצמו בפני פקידי הממשל של המדינה ...התובעת הכללית מדיגן ואני ורבים אחרים". ב-2006 הודיע בלאגוייביץ' שהוא לא מחשיב את קווין כחלק מהממשל שלו.
מושל אילינוי
ב-29 בינואר 2009 הודח בלאגוייביץ' מתפקידו כמושל ברוב של 59 תומכים וללא מתנגדים בסנאט של אילינוי. קווין הושבע במקומו כמושל אילינוי ה-41.
בחירות 2010
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית למשרת המושל ב-2010 הביס קווין את מבקר המדינה דניאל היינס לאחר שזכה ב-50.4 אחוזי מהקולות. ב-27 במרץ אותה שנה בחרו מנהיגי הדמוקרטים באילינוי בשילה סיימון במקומו של סקוט לי כהן, לאחר שבבחירות המקדימות שנערכו בפברואר ניצח כהן בהתמודדות על מועמדות המפלגה לתפקיד סגן המושל, אך מאוחר יותר פרש מהמרוץ על רקע מחלוקות שנגעו לחייו האישיים. בבחירות הכלליות שודרו תשדירי בחירות מטעמו של קווין שהופקו על ידי ג'ו סלייד וייט, ובהם נשאלה שוב ושוב השאלה על יריבו, "מי זה הבחור הזה?" בן נאקלס היה המנהל הכללי של מסע הבחירות וכונה על ידי המגזין Campaigns & Elections "כוכב עולה בשמי הפוליטיקה" בשל מאמציו עבור קווין. בבחירות הכלליות שנערכו ב-2 בנובמבר ניצח קווין בהפרש צר מול המועמד הרפובליקני ביל בריידי.
בחירות 2014
ב-2014 הודיע קווין על כוונתו להתמודד בבחירות לתקופת כהונה נוספת. בקיץ 2013 הכריז ויליאם דיילי, לשעבר ראש סגל הבית הלבן ומזכיר המסחר של ארצות הברית, על כוונתו להתמודד מול קווין בבחירות המקדימות של הדמוקרטים, אך בהמשך פרש מן המרוץ. קווין בחר בפול ואלס, לשעבר מנהל בתי הספר הציבוריים של שיקגו כשותפו למרוץ. בבחירות המקדימות התמודד מול קווין טיו הרדימן, אך הוא ניצח אותו בהפרש של 72 אחוזים מול 28 אחוזים ועבר להתמודד מול המועמד הרפובליקני, איש העסקים ברוס ראונר.
רוב העיתונים המרכזיים של אילינוי תמכו בראונר, אך בקווין תמכו העיתונים The Chicago Defender, Rockford Register Star ו-The Southern Illinoisan. בבחירות הכלליות הביס ראונר את קווין לאחר שזכה ב-50 אחוזים מהקולות מול 46 האחוזים שהצביעו עבור קווין. הוא הפסיד בכל אחד ממחוזות אילינוי למעט מחוז קוק. כהונתו כמושל הסתיימה ב-12 בינואר 2015.
כהונתו
כמושל התמודד קווין עם תדמיתה של אילינוי כמדינה מושחתת, זאת לאחר ששני קודמיו ריצו עונשים בבית סוהר פדרלי, ולאחר השנתיים הראשונות לתקופת כהונתו הראו סקרים שהוא היה המושל הבלתי אהוד ביותר בכל ארצות הברית. הסוגיה המרכזית הייתה משבר כספי שנגע לתקציב המדינה ולחוב ארוך הטווח שלה, שכן השפל הכלכלי הלאומי נמשך, ואילינוי לא הצליחה ליצור מקומות עבודה חדשים. קווין דיבר לעיתים קרובות בפומבי ונפגש באופן סדיר עם מנהיגי המדינה, זאת בניגוד מוחלט להתבדלות של בלאגוייביץ' מאחרים. ב-20 באוגוסט 2013 חתם קווין על חוק שהעלה את המהירות המותרת באזורים כפריים ל-70 מייל לשעה. קודם לכן הייתה המהירות המותר 65 מייל לשעה. החוק גם העלה את המהירות המותרת בכבישי האגרה של אילינוי ונכנס לתוקף ב-1 בינואר 2014.
מדיניות כלכלית
קווין הכריז על כמה צעדים ל"הידוק החגורה" כדי לרסן את הגרעון התקציבי של אילינוי. ביולי 2009 הוא חתם על חוק תקציבי בהיקף של 29 מיליארד דולר לסלילת ותחזוקת הכבישים של אילינוי, למערכות הסעת ההמונים, לבתי הספר, ולמיזמי עבודות ציבוריות נוספים. חוק זה, שנודע בכינוי "משרות לאילינוי עכשיו!", היה הראשון מאז תוכנית FIRST של המושל ג'ורג' ראיין, שנכנס לתוקף בסוף שנות ה-90. ב-7 ביולי 2009 הטיל קווין וטו על חוק תקציבי בפעם השנייה תוך שבוע, זאת מתוך רצון לצמצם באופן משמעותי את הגרעון התקציבי של המדינה. במרץ 2009 קרא קווין להגדלת מס ההכנסה האישי בשיעור של 1.5 אחוזים. כדי לפצות על הגדלה זו, הוא גם ביקש להגדיל פי שלושה את תקרת הפטור ממס מ-2,000 דולר ל-6,000 דולר. על כל פנים, החוק שעבר בסופו של דבר הגדיל את שיעור המס האישי בשני אחוזים.
לאחר שלוש שנות העלאות מיסים לעובדים ולבתי העסק, שהסתיימו בגידול בשיעור מס התאגידים ב-2011 מ-5 אחוזים ל-7 אחוזים, המיתון הלאומי הותיר את הכלכלה בקשיים. במהלך נאום התקציב השנתי שנשא קווין ב-22 בפברואר 2012 מול בית המחוקקים, הזהיר קווין שהמערכת הפיננסית של המדינה עמדה על סף קריסה. סוכנות הידיעות Associated Press דיווחה שקווין חשש שאילינוי הייתה "על סף התמוטטות פיננסית בשל מערכת הגמלאות שנגסה בכל דולר חדש, והעלויות של מערכת הבריאות טיפסו לגבהים". על פי הפדרציה האזרחית, הייתה אילינוי מסוגלת להישאר מדינה שעומדת בחובותיה, רק באמצעות אי תשלומם בזמן. קווין דחק לקיצוץ בתוכניות הבריאות בסכום של 1.6 מיליארד דולר ב-2012. בביקורות שנמתחו עליו, כולל מצד חברת בית הנבחרים המדינתית מרי א. פלאוורס, צוין שהקיצוצים עלולים להדיר מאות אלפים של עניים וקשישים ממערכות הבריאות הציבורית. הקיצוצים חסרי התקדים היו בקנה מידה קטן מדי כדי לפתור את הסוגיה ארוכת הטווח, זאת על פי סוכנויות הדירוג שהורידו את הדירוג האשראי של אילינוי כך שהוא היה הנמוך ביותר בכל מדינות ארצות הברית באותה שנה. בנובמבר 2012 הסתכמו סכומי הפנסיות הבלתי משולמות ל-85 מיליארד דולר והפיגור עמד על 8 מיליארד דולר.
במאמץ לצמצם את המחויבויות הפיננסיות של המדינה, ביטל קווין בנובמבר 2012 חוזים עם הפדרציה האמריקאית של עובדי המדינות, המחוזות והרשויות המקומיות. בכירי האיגודים המקצועיים טענו ש"קווין רצה ויתורים עד שהם היו עלבון לכל אחד מעובדי המדינה", בעוד שהממשל טען שהמדינה משלמת משכורות והטבות ברמה ש"עלו על משכורות והטבות של כל העובדים המאוגדים במדינות האחרות". נכון לדצמבר 2012 היה שיעור האבטלה באילינוי החמישי בגודלו בארצות הברית ובמרץ 2013 הגיעה חבות מערכת הגמלאות הציבורית של המדינה ל-100 מיליארד דולר.
רפורמות אתיות והאשמות בשחיתות
ב-5 בינואר 2009 מינה קווין את פטריק מ. קולינס לשבת בראש ועדת הרפורמות של אילינוי, שעליה הוטל להגיש המלצות לרפורמות אתיות בממשלת המדינה.
ב-20 בפברואר אותה שנה קרא קווין להתפטרותו של הסנאטור רולנד בריס, אשר מונה לכהן בסנאט על ידי בלאגוייביץ' כדי לאייש את המושב שהתפנה בעקבות בחירתו של ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית. עד מהרה הוא שינה את עמדתו בעקבות לחץ מאפרו-אמריקאים בולטים שאיימו שלכך יהיו השלכות אלקטורליות.
ב-3 במרץ דווח על ידי Associated Press שקווין "שילם את הוצאותיו שלו" פעמים רבות כאשר כיהן כסגן המושל, זאת בניגוד להאשמות של בלאגוייביץ' נגדו. ככלל, הוא שילם את ההוצאות בעצמו או שהה במלונות זולים, ומעולם לא חייב את המדינה עבור ארוחותיו.
ביוני מינה קווין צוות בראשותו של אבנר מיקווה, כדי לחקור את הנוהגים הלא אתיים באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין על רקע חששות שחקירה קודמת לא השפיעה למיסוד רפורמות חיוניות. הצוות הואשם בחקירת נוהלי הקבלה לאוניברסיטה על רקע דיווחים שהיא הייתה קורבן לשחיתות. הצוות מצא עדויות להעדפה וחקירתו הובילה להתפטרות כל חברי חבר הנאמנים של האוניברסיטה למעט שניים.
באביב 2014 פתחו תובעים פדרליים וועדת הביקורת של בית המחוקקים של אילינוי בחקירה בנוגע ליוזמה לשיקום השכונות של קווין בהיקף של 55 מיליון דולר, תוכנית שנפתחה שבועיים לפני בחירות 2010.
ב-22 באוקטובר אותה שנה מינה שופט פדרלי משגיח עצמאי לפקח על שכירת עובדים במחלקת התחבורה של אילינוי. מהלך זה הוביל לחקירה שנמשכה שלוש שנים על ידי המפקח הכללי של אילינוי שחשפה העסקת עובדים מתוך כוונות פוליטיות במחלקה, נוהג שהחל בימיו של בלאגוייביץ'.
סביבה ואנרגיה
קווין זכה בדרך כלל לשבחים על התנהלותו בסוגיות סביבתיות עוד בתקופה בה הוא כיהן כסגן המושל, אז הוא סייע לכנס כינוסים שנתיים ברחבי אילינוי בסוגיות של בנייה ירוקה, קביעת יום לציון ההגנה על נהרות במדינה, וקידום אמצעים כמו שימוש במי גשמים להשקיית גינות לצורך שימור המים. כמושל, סייע קווין להעביר צעדי חקיקה בנוגע לאנרגיה סולארית ואנרגיית רוח, כולל חיבור הקפיטול המדינתי לאנרגיית רוח, וסייע להבטיח את מימון הרכבת המהירה במסדרון המערב התיכון. כמושל וכסגן מושל, שימש קווין כיושב ראש שותף של מועצת הממשלה הירוקה של אילינוי, מועצה שהתמקדה בהפיכת המדינה לירוקה ובהפחתת הפסולת. מועצת הממשלה הירוקה הוציאה דוחות קיימות ציבוריים שנתיים שעקבו אחר השימוש הכולל של הממשלה באנרגיה, השימוש בדלקים, השימוש במים וניהול הפסולת. ב-2010 וב-2014 תמך מועדון סיירה בקווין, וכינה אותו "המושל הירוק". קווין התמודד עם מחאות והתנגדות של פעילי סביבה לאחר שתמך בחוק שנוי במחלוקת לסדיקה הידראולית.
מדיניות חברתית
ב-9 במרץ 2011 חתם קווין על חוק לביטול עונש המוות באילינוי. בחותמו על החוק הוא אמר:
בראיון לניו יורק טיימס ייחס קווין את החלטתו לקרדינל ג'וזף ברנרדין המנוח שטען עד יומו האחרון שיש לקיים "מוסר חיים עקבי" שיכלול התנגדות לעונש המוות. עד היום לא קיים עונש מוות באילינוי.
ב-17 במאי 2012 מינה קווין את ברנדון בודור כמנהל הכללי של המועצה לשירות אילינוי. ב-11 בספטמבר אותה שנה הכריזו השניים שהחברה לשירות לאומי וקהילתי (CNCS) העניקה סכום של 8.4 מיליון דולר כדי לאפשר ל-1,200 מתנדבים ב-29 תוכניות לשרת את הקהילות באילינוי בצורה טובה יותר.
קווין הוא תומך בפיקוח על כלי נשק, תומך בחקיקה בנוגע לנשק תקיפה, למחסניות בעלות קיבולת גדולה, ובבדיקת רקע כללית באילינוי. הוא גם היה ידוע על הביקורת שהוא מתח על נשיאת כלי נשק מוסתרים באילינוי ועל איגוד הרובאים הלאומי. על אף התנגדותו זו, אישר בית המחוקקים של אילינוי את נשיאת הנשק הנסתר ביולי 2013 לאחר שעקף את הווטו שהטיל קווין על החוק. בכך הפכה אילינוי למדינה האחרונה בארצות הברית שחוקקה חוק כזה.
אסן (כדורגל נשים)
מועדון הספורט '''אס. גי. אס. אסן (בגרמנית: SGS Essen''') הוא מועדון ספורט גרמני מהעיר אסן שבמדינת נורדריין-וסטפאליה. המועדון ידוע בשל קבוצת כדורגל הנשים שלו המשחקת בבבונדסליגה לנשים. המועדון הוקם בשנת 2000, ומשחק את משחקיו הביתיים באצטדיון על האפנשטראסה.
פאט קווין
מדיניות חברתית
בנאום מצב המדינה שנשא קווין ב-2013, הוא הכריז על מחויבותו להפיכתם של נישואים של זוגות מאותו המין לחוקיים. לאחר מאבק שארך חודשים בבית המחוקקים, חתם קווין על החוק לחופש דת ולהגינות בנישואים. ב-30 בנובמבר אותה שנה, בפני קהל שמנה אלפים, הפכה אילינוי למדינה ה-16 בארצות הברית שנישואים חד מיניים היו בה לחוקיים.
לאחר כהונתו כמושל
מאז סיום כהונתו כמושל שומר קווין על פרופיל נמוך. הוא התנדב לטובת מטרות כמו ענייני הווטרנים וההגנה על הצרכנים. קווין מתח ביקורת על יורשו בתפקיד, ברוס ראונר, וכינה אותו "מתנגד העובדים" ו"לא ישר". הוא ציין שהוא מתעניין בעצומות עממיות.
ב-12 ביוני 2016 הכריז קווין על מהלך חדש לעצומה שנקרא "לקחת אחריות על שיקגו" שהייתה קשורה למשאל עם בשיקגו להגבלת כהונת ראש העיר לשתי תקופות כהונה וליצירת משרה נבחרת חדש של מגן הצרכנים.
אסן (כדורגל נשים)
היסטוריה
שנה לאחר מכן, הפתיעה הקבוצה כשהפכה לאלופת הרגיונליגה המערבית. לקבוצה, תחת המאמן ראלף אגולי, היה את האפשרות להתחזק במספר כדורגלניות מהמועדון דואיסבורג, והחלה את העונה במטרה לעלות לבונדסליגה השנייה שזה עתה נוסדה. לאחר שעלה בידה לעלות לבונדסליגה השנייה, הקבוצה עלתה לבסוף לבונדסליגה, שם היא ביססה את מקומה בשתי העונות הראשונות, עם ממוצע הצופים הגבוה ביותר אחרי מועדוני העל איינטרכט פרנקפורט וטורבינה פוטסדאם.
פאט קווין
לאחר כהונתו כמושל
ב-27 באוקטובר 2017 הודיע קווין על כוונתו להתמודד בבחירות 2018 על משרת התובע הכללי של אילינוי. באופן כללי נחשב קווין כמועמד הידוע ביותר במרוץ, אך הוא הפסיד בהפרש קל לחבר הסנאט של אילינוי קוואמה ראול.
אסן (כדורגל נשים)
היסטוריה
ב-2007, הקבוצה עלתה לראשונה לחצי גמר הגביע הגרמני. בחצי הגמר שיחקה הקבוצה מול היריבה המקומית דואיסבורג, לנגד 3,750 צופים, המספר הגבוה ביותר בתולדות המועדון. במשחק עצמו עמדה הקבוצה במשך זמן רב, אך נכנעה 5:1 לאחר הארכה. בעונת הבונסדליגה לא הצליח המועדון להגיע להישגים כתוצאה מפציעות רבות.
פאט קווין
לאחר כהונתו כמושל
בבחירות של 2020 הוביל קווין יוזמה למשאל עם בקרב תושבי אוונסטון, בו הם נשאלו עם עירם צריכה לאמץ מערכת לאישור תקנות עירוניות במשאל עם. משאל זה נדחה על ידי ועדת הבחירות העירונית, החלטה שבסופו של דבר אושרה בבית המשפט של מחוז קוק ובבית המשפט לערעורים של אילינוי.
אסן (כדורגל נשים)
היסטוריה
אחרי שהגיעה להישג שיא בעונת 2008/09, כשסיימה במקום החמישי בבונדסליגה, נאלצה הקבוצה בעונה שלאחר מכן להילחם במאבקי הירידה עד המחזור האחרון של העונה. תיקו 1:1 נגד היריבה הישירה פרייבורג, הבטיח את הישארותה בליגה של אסן, כשהמאמן ראלף אגולי עוזב את המועדון בהסכמה משותפת. בעונת 2010/11 דשדשה שוב הקבוצה במאבקי הירידה, הפעם תחת המאמן מרקוס הגנר, שהוביל את הקבוצה לסיום במקום התשיעי בבונדסליגה, שיפור של מקום אחד מהעונה הקודמת. בעונה שלאחר מכן, הוביל הגנר את הקבוצה לסיום במקום החמישי בליגה. בתחילת עונת 2017/18 הצטרף למועדון המנהל המקצועי פיליפ זימנציק, לאחר שהמנהל המקצועי הקודם, וילי וייזינג, פרש מניהול לאחר 14 שנה בהן ניהל את המועדון. עד לאותו הזמן, וייזינג היה פעיל במועדון במשך תקופה של קרוב ל-50 שנים, כשהוא משמש בתפקידי-מפתח בפיתוח המועדון בכלל ובקידום קבוצת הנשים בפרט. באותה העונה, תחת המאמן דניאל קראוס, רשמה הקבוצה שיא חדש במספר הנקודות אליו הגיעה במהלך עונת הבונדסליגה. בנובמבר 2018 הודיע המועדון על עזיבתו של קראוס וחתימתו כמאמן החדש של פרייבורג. ביולי 2019 חזר הגנר לאמן את הקבוצה.
הישג נוסף אליו הגיעה הקבוצה היה כשעלתה לגמר הגביע הגרמני ב-2014, בו הפסידה 3:0 לאיינטרכט פרנקפורט. שש שנים לאחר מכן, בעונת 2019/20, עלתה הקבוצה שוב לגמר הגביע לאחר שניצחה 3:1 את באייר לברקוזן בחצי הגמר. בגמר הפסידה הקבוצה לוולפסבורג, 5:7 בפנדלים.
אצטדיון ומתקנים
מאז עלתה לבונדסליגה, שיחקה קבוצת הנשים הראשונה את משחקיה הביתיים בפארק הספורט שעל הלו. מתקן הספורט הלמוט-ראהן משמש כמתקן האימונים של קבוצת הבונדסליגה. הקבוצות הנותרות משחקות את משחקיהן הביתיים במתקן הספורט של מחוז אסן-שונבק. מאז עונת 2012/13 משחקת הקבוצה את משחקיה הביתיים באצטדיון על האפנשטראסה באסן-ברגבורבק.
קבוצת מילואים
קבוצת המילואים של אסן הגיעה לרגיונליגה המערבית בשנת 2006. כיוון שהמועדון פועל בעיקר כמועדון לפיתוח כדורגלניות, הצליחה קבוצת ה-U20 של המועדון לעלות לבונדסליגה השנייה. לאחר עונה אחת בלבד בבונדסליגה השנייה, ירדה הקבוצה לרגיונליגה לקראת עונת 2019/20.
קבוצת גברים
קבוצת הגברים הראשונה משחקת תחת השם אסן-שונבק, והחלה את קיומה בליגה המחוזית א'. ב-2006, סיימה הקבוצה כסגנית האלופה הלנה אסן בליגה המחוזית. שנה מאוחר יותר עלתה הקבוצה לליגת המדינה התחתונה, בה שיחקה במשך שתי עונות. שתי ירידות ליגה רצופות הובילו את הקבוצה חזרה לליגה המחוזית א' ב-2012. ב-2020 עלתה הקבוצה שוב לליגה המחוזית, ושנתיים לאחר מכן סיימה במקום השני בליגה.
עם סאשה מולדרס, פיתח המועדון כדורגלן שהפך בבוא העת לכדורגלן מקצועי. בנוסף, כדורגלני העבר ג'ורג ליפינסקי ואלאסנה אודראוגו עבדו כמאמנים במועדון.
בקאע
הבקאע (בערבית: البقاع, בעברית: "העמק" - מוכר גם כבקעת הלבנון) הוא חבל ארץ פורה במזרח לבנון (ממערב לסוריה), 30 ק"מ מזרחית לים התיכון (באזור ביירות). כשמו כן הוא - בקעה, שטח נמוך המוקף רכסי הרים מסביבו - הרי הלבנון במערב והרי מול הלבנון במזרח.
הבקאע היא ההמשך הצפוני של בקעת הירדן, חלק מהשבר הסורי-אפריקאי: היא המשך ישיר של עמק החולה בישראל ועמק עיון בלבנון. אורך העמק 120 ק"מ, ורוחבו הממוצע 16 ק"מ. האקלים הוא ים תיכוני, החורף ממוזג והקיץ חם ויבש, כמות הגשמים מושפעת מהיות העמק בצל הגשם, ונעה בין 230 מ"מ בצפון ל-610 מ"מ במרכז העמק.
שני נהרות יוצאים מן העמק: הליטני זורם בכיוון דרום־מערב עד לסביבת מרג' עיון, שם פונה הנהר מערבה (במה שמכונה "ברך הליטני") ונשפך לים התיכון, והאורונטס זורם צפונה אל סוריה וטורקיה ונשפך לים התיכון.
חבל הבקעא נמצא במחוז אל-בקאע בלבנון, שנקרא על שמו. זחלה היא העיר הגדולה ביותר בעמק, והיא מצויה צפונית לכביש ביירות-דמשק, החוצה את העמק.
חקלאות
עוד במאה הראשונה לספירה, כאשר האזור היה בשליטת הקיסרות הרומית, שימש העמק מקור החיטה לפרובינקיה הרומית של סוריה. כיום מהווה העמק 40 אחוז מהשטח המעובד בלבנון. צפון העמק היבש משמש בעיקר כאזור מרעה, ואילו דרומו משמש לגידול חיטה, תירס, כותנה וירקות; כרמים ומטעים גדלים בעיקר באזור זחלה. באזור גדלים באופן בלתי חוקי גם גידולי חשיש ושדות פרג המשמשים להפקת אופיום. בשנת 1957 נבנה בחלקו הדרומי של העמק סכר, ששיפר מאוד את אספקת המים לאזור.
גאוגרפיה ודמוגרפיה
זחלה היא העיר הגדולה ביותר בעמק, ומשמשת כבירת מחוז אל-בקאע. העיר נמצאת צפונית לכביש המהיר הראשי של ביירות-דמשק, שחוצה את העמק. רוב תושבי זחלה הם לבנונים נוצרים, רובם משתייכים לכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית, אך יש בהם גם מרונים ויוונים אורתודוקסים. בעיירה ענג'ר, הממוקמת בחלקו המזרחי של העמק, ישנה אוכלוסייה ארמנית.
רוב תושבי החלק הצפוני של בקאע, כולל הערים בעלבכ ואל-הרמל, הם מוסלמים שיעים, למעט העיירה דיר אל אחמר, שתושביה נוצרים. בנפות בעלבק ואל-הרמל יש מיעוט נוצרי וסוני, הממוקם בעיקר צפונה יותר, לאורך הגבול עם סוריה.
במחוזות המערביים והדרומיים של העמק ישנה אוכלוסייה מעורבת של מוסלמים, נוצרים וגם דרוזים.
העיירה ג'וב ג'נין המונה כ-12,000 תושבים, נמצאת באמצע העמק, ואוכלוסייתה סונית. ג'וב ג'נין היא בירת נפת מערב הבקאע, ופועלים בה שירותי רפואת חירום (הצלב האדום), מכבי אש ובית משפט. יישובים אחרים בנפה זו כוללים את מצ'גרה, סבג'ין, כאמד א-לוז, קב אליאס, סוחמור, יוהמור וסולטאן יעקוב.
בעת העתיקה
ההתיישבות בבקאע החלה עוד בתקופות קדומות. בבקעה נמצאו שרידים ארכאולוגים מהתקופה הפלאוליתית התקופה הנאוליתית תקופת הברונזה ותקופות מאוחרות יותר.
בדרום הבקאע שכנה במאה ה-14 לפנה"ס העיר כומידו, המופיעה במכתבי אל-עמארנה. כומידו עיר חשובה בתקופת הברונזה המאוחרת. בעיר ישב נציב מלך מצרים, שסמכותו חלה על ערים בבקעת לבנון או לפחות על דרום הבקעה. במכתבי אל-עמארנה נקראה הבקעה (או לפחות דרום הבקעה) עמקו. ערי האזור נפגעו ונשרפו במסגרת המאבקים על השלטון באזור בין שופילוליומש הראשון מלך האימפריה החתית למלך מצרים.
בשלהי תקופת בית שני היה חלק מן הבקאע שייך לממלכה בשם כלקיס. בממלכה זו גר שבט ערבי בשם היטורים. הממלכה השתרעה על פני חלקים מדרום הלבנון וצפון הגליל, אולם יהודה אריסטובולוס הראשון, הכהן הגדול סיפח חלקים ניכרים מכלקיס (הקרויה אף ארץ היטורים) לממלכתו וגייר את תושביה, בשנת 104 לפני הספירה. בשנת 41 נתן הקיסר הרומאי קלאודיוס את הממלכה במתנה להורדוס, אחיו של אגריפס הראשון. לאחר מותו של הורדוס, ניתנה הממלכה על ידי הקיסר קלאודיוס לאגריפס השני, אך בשנת 54 ניטלה ממנו וניתנה לדודנו אריסטובולוס. כלקיס הקדומה נמצאת כיום בסמוך לעיירה מג'דל ענג'ר בבקאע.
בשנים האחרונות
החל מתחילת שנות השבעים השתלט על האזור ארגון הפת"ח, והאזור כונה בישראל ה"פתחלנד". אזור הבקאע נחשב לאזור אסטרטגי עבור סוריה בשל קרבתו לבירתה דמשק. אשר על כן, במשך כל מלחמת האזרחים בלבנון ובתקופת הסדר הסורי בלבנון (עד אמצע 2005) הוצבו בו כוחות סוריים גדולים.
במלחמת לבנון הראשונה נערכו באזור קרבות קשים בין צה"ל ובין צבא הסורי, ובכללם קרב סולטאן יעקוב, ומערך טילי הקרקע-אוויר באזור הושמד במבצע ערצב-19. לאחר כיבוש האזור בידי צה"ל במהלך מלחמת לבנון הראשונה, לא חזר הפת"ח לשלוט באזור, וזה הפך לאחד ממרכזי גידול הסמים הגדולים ביותר בעולם, בשליטה סורית.
כיום, יחד עם רובו של דרום לבנון, נמצא דרום הבקאע בשליטה כמעט מוחלטת של ארגון חזבאללה.
דגל קניה
דגל קניה (בסוואהילי: Bendera ya Kenya) הוא דגלה הלאומי של קניה. הוא אומץ ב-12 בדצמבר 1963. הדגל מבוסס על דגל האיחוד הלאומי האפריקאי הקנייתי, כאשר לאחר קבלת עצמאותה של קניה נוסף לדגל האיחוד, במרכזו, מגן מסאי אפריקאי טיפוסי ושתי חניתות המסמלים נכונות להגן על המדינה.
ניהול עצמי (עבודה)
התהליך של הפיכתו של מקום עבודה למקום עבודה שמתנהל תחת ניהול עצמי (תהליך הידוע גם בשם "דמוקרטיזציה של העבודה"), יכול להעשות הן ביוזמתם של העובדים עצמם (דבר שנעשה בדרך כלל בניגוד לרצון ההנהלה והבעלים), והן ביוזמת ההנהלה, שרואה בדמוקרטיזציה של מקום העבודה כיתרון. לתהליך שכזה יכולות להיות מטרות שונות כגון הגברת שביעות הרצון של העובדים, שיפור ביצועי העובדים, שיפור יחסי העבודה והגברת הסיכויים לשקט תעשייתי, ושינוי איכותי בחברה כולה או בחלק ממנה.
דוגמאות למקומות עבודה בניהול-עצמי של העובדים כללו בעבר את המפעלים והחוות בזמן מלחמת האזרחים בספרד, את יוגוסלביה תחת שלטונו של יוסיפ ברוז טיטו, את מפעל "LIP" בצרפת בשנות ה-70 של המאה ה-20, וכוללים כיום את תנועת "המפעלים המשוקמים" בארגנטינה, את תאגיד מונדראגון השיתופי בספרד (Mondragón Cooperative Corporation), את הוצאת הספרים האמריקאית, AK Press, ועוד.
ניהול עצמי היא בדרך כלל המודל בו משתמשים בהתארגנויות כלכליות שיתופיות, כגון קואופרטיבים של עובדים, מועצות עובדים, המודל הכלכלי, כלכלה השתתפותית, והתארגנויות נוספות בהן מקום העבודה פועל ללא מנהל. ההבדל בין מקום עבודה בניהול עצמי לבין קואופרטיב הוא שקואופרטיבים רבים, למרות שהם בבעלות העובדים, מקיימים מודל עבודה היררכי, כאשר רק מועצת המנהלים נבחרת בבחירות דמוקרטיות. לעומת זאת, במקומות עבודה בניהול עצמי, החלטות מהותיות מתקבלות בצורה דמוקרטית על ידי כל העובדים, ולא על מנהלים מקצועיים, ובמקרים רבים, העובדים מחליטים שכל העובדים יקבלו שכר שווה.
מבקרי השיטה טוענים שהתייעצות עם כלל העובדים על כל נושא היא שיטה שמבזבזת זמן ולכן בלתי יעילה. אולם, בפועל, רק החלטות מהותיות מתקבלות על ידי כלל העובדים במהלך אספת עובדים, והחלטות קטנות יותר נעשות על ידי אלו שמיישמים את ההחלטות המהותיות, בעודם פועלים בתיאום עם שאר הגורמים, ועל פי סיכומים כלליים שהוחלט עליהם בשיתוף.
תאוריה
מקורו של המושג "ניהול עצמי" הוא בתאוריה האנרכיסטית. על פי האנרכיזם, משמעותו של ניהול עצמי של העובדים, היא שלכל העובדים המושפעים מהחלטה מסוימת, יש קול שווה בקבלת ההחלטה, על פי הבסיס של "עובד אחד, קול אחד". התאוריה האנרכיסטית ראתה בניהול עצמי של העובדים אלטרנטיבה ואנטי-תזה לקפיטליזם, היררכיה וסמכותנות. כיום, לעומת זאת, ניהול עצמי של העובדים איבד ממשמעותו המקורית, והפך לחלק מהשיח הקפיטליסטי המרכזי. הוא משמש לעיתים ככלי להגברת מוטיבציה של עובדים או להפחתת הניכור, ולא כמטרה בפני עצמה, הנובעת מהחלטה ערכית. כך, לדוגמה, עובדים לוקחים היום חלק בקבלת החלטות לגבי שיפור המוצר והגברת היעילות אך לא לגבי אילו מוצרים לייצר, היכן לייצר אותם, וכיצד יחולקו הרווחים.