cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אפיגנטיקה התנהגותית
עתיד מחקרי
אפיגנטיקה התנהגותית היא תחום יחסית חדש אשר נחקר ועוד ייחקר רבות בספרות. חיבור התנהגות אנושית לשינויים אפיגנטיים היא משימה קשה אך באמצעות מודלים של בעלי חיים, ניתן לאפיין את הקשרים האפיגנטיים, הפיזיולוגים, ההתנהגותיים והסביבתיים. כיום, הפערים העיקריים נוגעים לקשר בין מורכבות הגנום, אפיגנטיקה והשפעות הסביבה בהבנה של אפיגנטיקה התנהגותית. השאלות עליהן מחקרים עתידיים על בעלי חיים ינסו למצוא תשובות הן: כיצד גנים משפיעים על היכולת של האורגניזם להגיב לסביבה על ידי שינויים אפיגנטיים? כיצד שינויים אפיגנטיים קשורים למוטציות בגנום כאשר חשופים לרמות לחץ גבוהות? וכיצד שינויים אפיגנטיים ספציפיים גורמים לשינויים התנהגותיים?. הבנה של שאלות אלו יעזרו להבין כיצד בעלי חיים מושפעים מתנאים סביבתיים וכיצד בעלי חיים משתנים לאורך הדורות. הבנה של תהליכי אפיגנטיקה בבני אדם יותר מאתגרת מאשר בעלי חיים. ולכן, על חוקרים לעשות כל מאמץ למצוא את ההשפעות של אפיגנטיקה על הפן הפסיכולוגי וההתנהגותי אצל בני אדם ולהשלים את החלקים החסרים באמצעות ממצאים ממחקרי בעלי חיים.
לקריאה נוספת
התפתחות הגנום: מבוא לאפיגנטיקה התנהגותית. אוניברסיטת אוקספורד, 2015.
קופה אמריקה 1919
טורניר אליפות דרום אמריקה בכדורגל 1919 בכדורגל (בספרדית: Campeonato Sudamericano de Football 1919) נערך בברזיל והיה הטורניר השלישי של הקופה אמריקה. נבחרת ברזיל זכתה לראשונה בתואר לאחר שניצחה במשחק הגמר את מחזיקת הגביע אורוגוואי.
הטורניר כולו נערך באצטדיון דס לאראנז'ירס בריו דה ז'ניירו בן 20,000 המושבים. הטורניר נערך במאי 1919.
לא היו שלבי מוקדמות לטורניר. המדינות המשתתפות היו ארגנטינה, ברזיל, צ'ילה ואורוגוואי. ארבעתן מתחרות אחת נגד השנייה בבית אחד. שתי נקודות התקבלו בניצחון, נקודה אחת לתוצאת תיקו ואפס נקודות להפסד. אם והתקבל שוויון נקודות בין שתי הנבחרות המובילות בבית, משחק גמר יערך כדי לקבוע מי הזוכה.
משחק הגמר
משחק הגמר היה למשחק הארוך ביותר בהיסטוריית הטורניר. לאחר שבסיום 90 הדקות התוצאה הייתה 0–0 שני הקפטנים והשופט הסכימו על הארכה שאורך חצאה הוא חצי שעה, בסך הכל 150 דקות במשחק הכולל. ארתור פרידנרייך כבש בדקה ה-122' את שער הניצחון.
קריית המדע והטכנולוגיה על שם המלך עבד אל-עזיז
קריית המדע והטכנולוגיה על שם המלך עבד אל-עזיז (בערבית: مدينة الملك عبد العزيز للعلوم والتقنية) הוא ארגון, שפועל מריאד שבערב הסעודית והוקם ב-1977 בשם "המרכז הלאומי הסעודי למדע וטכנולוגיה, כעבור 8 שנים שונה השם ל"עיר המלך עבד אל-עזיז למדע וטכנולוגיה".
היסטוריה
בשנת 1977 הוקם המרכז הלאומי למדע וטכנולוגיה של סעודיה כארגון מדעי שאחראי לקידום המדע והטכנולוגיה בערב הסעודית, עם חלוף הזמן שונה שם המקום ל"עיר המלך עבד אל-עזיז למדע וטכנולוגיה" וב-1987 הצטרפה עיר המלך למועצה הבינלאומית למדע.
מכונים
מתחם המחקר מחולק למכוני המחקר הבאים:
בוב בוזר
רוברט לואיס "בוב" בוזר (באנגלית: Robert Louis "Bob" Boozer; 26 באפריל 1937 – 19 במאי 2012) היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1960–1971. לאורך הקריירה ב-NBA זכה באליפות אחת (1971), השתתף פעם אחת במשחק האולסטאר (1968) והעמיד ממוצעים כוללים של 14.8 נקודות, 8.1 ריבאונדים ו-1.6 אסיסטים למשחק.
קריית המדע והטכנולוגיה על שם המלך עבד אל-עזיז
מרכזים
לארגון יש מרכזי מחקר רבים ושונים, בניהם נמנים:
בוב בוזר
ביוגרפיה וקריירת מכללות
בוזר נולד וגדל בעיר אומהה שבנברסקה, ובשנת 1956 החל ללמוד באוניברסיטת המדינה של קנזס ("קנזס סטייט") אשר במנהטן, קנזס. בעונת 1957/1958 קלע 20.1 נקודות בממוצע למשחק כשחקן קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, והוביל אותה לשלב פיינל פור טורניר אליפות המכללות, בפעם השלישית בתולדותיה. במשחק חצי הגמר הובסה קנזס סטייט מול אוניברסיטת סיאטל, בה שיחק אלג'ין ביילור, בתוצאה 51–73. בעונתו האחרונה במכללות, 1958/1959, הודח בוזר בשלב השני של הטורניר לאחר שקבוצתו הפסידה מול אוניברסיטת סינסינטי, אותה הוביל אוסקר רוברטסון, בתוצאה 75–85. באותה עונה רשם בוזר ממוצעים של 25.6 נקודות ו-11.3 ריבאונדים למשחק, ובסיומה נבחר בפעם השנייה ברציפות לחמישיית העונה של ליגת המכללות ("First-team All-American").
קריית המדע והטכנולוגיה על שם המלך עבד אל-עזיז
פרויקטים
התוכנית הלאומית למדע, טכנולוגיה וחדשנות (NSTIP) היא שיתוף פעולה בין עיר המלך עבד אל-עזיז למדע וטכנולוגיה לבין משרד הכלכלה והתכנון הסעודי. תוכנית זו אושרה על ידי מועצת השרים ב-2002. לתוכנית זו חמש עשרה טכנולוגיות אסטרטגיות שיעזרו להתפתחותה העתידית של ערב הסעודית.
בוב בוזר
ביוגרפיה וקריירת מכללות
בשנת 2016 הונצח בוזר בהיכל התהילה של כדורסל המכללות.
נבחרת ארצות הברית
בדראפט ה-NBA 1959 נלקח בוזר בבחירה הראשונה, על ידי סינסינטי רויאלס, אך בחר לשחק בקבוצת "פאוריה קטרפילרס" מליגת החובבים על מנת שיוכל להשתתף בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת רומא (1960), אשר נאסרה בו השתתפות של שחקנים מקצועיים. בטורניר אולימפיאדת רומא ניצחה נבחרת ארצות הברית את כל משחקיה בהפרש ממוצע של כ-42 נקודות, וזכתה במדליית הזהב. בוזר השתתף בכל שמונת משחקי הנבחרת וקלע 6.8 נקודות בממוצע למשחק כשחקן ספסל. בשנת 2010 הוצגה נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת רומא, בשלמותה, בהיכל התהילה של הכדורסל.
קריית המדע והטכנולוגיה על שם המלך עבד אל-עזיז
טכנולוגיה גרעינית
ב-1988 החל הארגון לפתח טכנולוגיה גרעינית, בשל כך הארגון פתח את המכון לחקר אנרגיה אטומית, המכון יעזור לערב הסעודית לפתח את האנרגיה גרעינית במדינה, המכון מחולק ל-4 מחלקות שונות, מחלקת הגנה מפני קרינה, מחלקת יישומים תעשייתיים, מחלקת כורים גרעיניים ובטיחות ומחלקת החומרים.
בוב בוזר
קריירה ב-NBA
לאחר שנה אחת בליגת החובבים חתם בוזר על חוזה בסינסינטי רויאלס, יחד עם חברו בנבחרת ארצות הברית – אוסקר רוברטסון. בעונתו השנייה בסינסינטי תפס מקום קבוע בחמישייה הפותחת, והפך לאחד השחקנים המובילים של הקבוצה לצד שלושת חברי היכל התהילה לעתיד – רוברטסון, ויין אמברי וג'ק טוויימן. בפלייאוף 1963 העפילו הרויאלס לגמר האזור המזרחי, וכמעט הדיחו את אלופת ה-NBA ב-4 העונות הקודמות –בוסטון סלטיקס – אך הפסידו במשחק השביעי והמכריע בתוצאה 131–142.
בדצמבר 1963, לאחר כ-3 עונות וחצי בסינסינטי, הועבר בוזר בטרייד לניו יורק ניקס. עד לסיום עונת קלע בוזר 15.4 נקודות למשחק עבור הניקס, אך הקבוצה החמיצה את הפלייאוף בשתי העונות. לקראת עונת נשלח בטרייד נוסף ללוס אנג'לס לייקרס, בתמורה לדיק בארנט. בעונתו היחידה בלוס אנג'לס העפיל עם הלייקרס לגמר ה-NBA, בו הפסידו מול בוסטון סלטיקס בתוצאה 3–4.
בדראפט ההרחבה של שנת 1966 נבחר בוזר על ידי שיקגו בולס, אשר הוקמה והצטרפה ל-NBA באותה שנה. בכל 3 עונותיו בקבוצה הוביל את קלעיה, עם ממוצע של 20.4 נקודות למשחק, ובעונת נבחר להשתתף במשחק האולסטאר כשחקן החמישייה הפותחת של "נבחרת המערב".
בעונת שיחק עבור סיאטל סופרסוניקס, ובעונה העוקבת, שהייתה האחרונה בקריירה שלו, חזר לשתף פעולה עם אוסקר רוברטסון במילווקי באקס. באותה עונה זכתה מילווקי באליפות ה-NBA הראשונה בתולדותיה, בהובלתם של רוברטסון, כרים עבדול-ג'באר ובוב דאנדרידג', לאחר שגברה בסדרת הגמר על וושינגטון בולטס (4–0).
מותו
ב-19 במאי 2012 נפטר בוזר בביתו שבאומהה, נברסקה, כתוצאה ממפרצת במוח.
כבש (מישור משופע)
כֶּבֶשׁ או רמפה (מאנגלית: Ramp) הוא מדרון משופע המשמש כאמצעי מעבר ממפלס אחד למשנהו.
בניגוד למדרגות, אמצעי זה שמיש לאנשים הדוחפים עגלות ורוכבים על כלי תחבורה קלים כמו אופניים. כאשר הכבש עומד בדרישות מסוימות, הוא נגיש למשתמשי כיסאות גלגלים.
כבש שאינו נגיש למשתמשי כיסאות גלגלים עשוי לתפוס שטח רצפה דומה לזה של גרם מדרגות או להשתלב בקלות בגרם מדרגות כזה. אולם כבש נגישות חייב להיות בשיפוע מרבי של שמונה מעלות, ולכן הוא מתפרש על שטח רצפה גדול בהרבה מזה של גרם מדרגות. מעבר לכך, כבש כזה צריך להיות רחב דיו עבור כיסאות גלגלים, ואם הוא ארוך, הוא חייב לכלול מקומות בהם שני משתמשי כיסאות גלגלים יכולים לחלוף זה על פני זה ולשלב בתוכו משטחים ישרים בהם משתמשי כיסא גלגלים ידני יכולים לנוח.
בשל שטח הרצפה הגדול שתופס כבש הנגישות, בתוך בניינים ובמקומות רבים מחוצה להם אין לו מקום, ובמקומו מותקנים מעלית או מעלון. חסרונם של אלו על פני כבש הוא הצורך שלהם בתחזוקה שוטפת ואי-יכולתם לעבוד בהפסקות חשמל, ובחלק מהמקרים גם בשעות חירום.
בתעופה מקובל הביטוי כבש המטוס שהוא המדרגות שמחברים אל דלת המטוס, והמאפשרים לנוסעים לרדת. בביקורי מנהיגים, מקובל להתחיל את טקסי קבלת הפנים כאשר האורח מגיח מהמטוס אל כבש המטוס ומתחיל לרדת בו.
יחסי מקסיקו–רומניה
יחסי מקסיקו–רומניה הם היחסים הבילטרליים שבין המדינות המקסיקניות המאוחדות לבין רומניה. למקסיקו שגרירות בבוקרשט וכן קונסוליות של כבוד בטימישוארה ובקלוז'-נאפוקה. לרומניה שגרירות במקסיקו סיטי וכן קונסוליות של כבוד בגוואדלחארה, קנקון ובווראקרוס.
היסטוריה
הקשר הרשמי הראשון בין מקסיקו לרומניה נוצר ב-1880 כשהנסיך קרול הראשון שלח מכתב לנשיא מקסיקו ובו הודיע לו על עצמאותה של רומניה מהאימפריה העות'מאנית בהתאם לאמנת ברלין ב-1878. מקסיקו ורומניה כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-20 ביולי 1935 בטקס שנערך בפריז בהשתתפות שרי החוץ משתי המדינות.
בשנת 1941 השתתף מלך רומניה לשעבר, קרול השני, במצעד יום העצמאות של מקסיקו, כשהוזמן לצפות בו לצד נשיא מקסיקו דאז, מנואל אבילה קמאצ'ו. מספר חודשים מאוחר יותר, ב-24 בדצמבר 1941, נותקו היחסים בין המדינות אחרי שהאחרונה הצטרפה למדינות הציר.
במרץ 1973 מקסיקו ורומניה כוננו יחסים מחדש, וזמן קצר לאחר מכן נפתחו שגרירויות בבירות שתי המדינות. בספטמבר 1989, משיקולי תקציב, נסגרה שגרירות מקסיקו ברומניה, ונפתחה מחדש ב-1995. ב-1974 נשיא רומניה, ניקולאה צ'אושסקו ביקר במקסיקו, דבר שגרר אחריו שורה של ביקורי גומלין מקרב שתי המדינות.
סחר
בשנת 1997 האיחוד האירופי חתם על הסכם סחר חופשי עם מקסיקו, ובשנת 2019 היה היקף הסחר בין מקסיקו כ-392 מיליון דולר, כשמקסיקו ייצאה לרומניה סחורות בשווי כולל של 91 מיליון דולר, עיקרן הן כלי רכב, ציוד חשמלי ודוודים, ואילו רומניה ייצאה למקסיקו סחורות בשווי כולל של כ-301 מיליון דולר, עיקרן הוא פלדה, ציוד חשמלי ומכונות.
רובע צ'אנגפינג
צָ'אנְגְפִּינְג (במנדרינית תקנית: 昌平区; בפין-יין: Chāngpíng Qū; תעתיק: צָ'אנְגְפִּינְג צ'וּ') הוא רובע בצפון המחוז העירוני בייג'ינג שבצפון הרפובליקה העממית של סין. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 מנתה אוכלוסיית הרובע 2,269,487 תושבים בעשר עיירות, עשרה תתי-רבעים וארבעה אזורים חצי-עירוניים.
הרובע משתרע על פני 1,342 קילומטרים רבועים והוא גובל ברבעים צ'אויאנג, האידיין ומנטואוגואו מדרום, ברובע שוניי ממזרח, ברבעים חוואיז'ואו וינצ'ינג מצפון ובמחוז חביי ממערב.
המרכז הסיני לבקרת מחלות ומניעתן נמצא ברובע. בשנת 2017 נרשם לרובע תמ"ג של 83.97 מיליארד רנמינבי, עם תוצר לנפש של 40.7 אלף רנמינבי.
השיעור בגרמנית
השיעור בגרמנית (בגרמנית: Deutschstunde) הוא רומן בגרמנית פרי עטו של הסופר הגרמני זיגפריד לנץ. הרומן, שיצא לאור בשנת 1968, הוא מן המיצגים המובהקים של הספרות הגרמנית שלאחר מלחמת העולם השנייה, מידי סופר גרמני, העוסק באספקטים הנוגעים לחברה הגרמנית האזרחית בזמן המלחמה, ומיד לאחריה. הסופר מבקר באופן נוקב את שאלת החובה של האזרח לתפקידו, ושאלת האחריות הכבדה העולה מכך, ובעיקר הסוגיה של בעלי תפקידים שרק "מלאו את חובתם".
הסיפור מסופר בשניים, ואולי אף בשלושה מישורי זמן עוקבים, אך הניתנים במקביל. הגיבור הראשי, זיגי יפסן, הוא המספר, הוא נער מצוי במוסד סגור לנערים קשי חינוך, והוא מספר בזמן הווה על מטלה-עונש שהוטל עליו והוא לכתוב חיבור שכותרתו/ נושאו : "תענוגות החובה". תחילה הוא מהסס ומוסר מחברת ריקה, אך בניסיון שני הוא כותב חיבור שזמן והיקף כתיבתו מתמשך מאוד, מעבר לזמן שנגזר עליו לבלות במקום. תוכנו של החיבור מבטא את מסגרת הזמן הראשונה, בימי המלחמה, שבה חי כילד בקרב בני משפחתו ובני כפרו בכפר רוגביל המצוי בקצה הצפוני ביותר של גרמניה. קיימת בסיפור גם התייחסות חיצונית למקרהו של זיגי יפסן, והם קטעים מעבודת הדוקטוראט שכותב פסיכולוג המועסק במוסד האמור, הבוחר את מקרהו של זיגי כמקרה מבחן, וכותב עליו בהסכמתו של הנער.
באישיותו ובאופיו האב ממלא באופן פנאטי, ללא סייג כלשהו, את הצורך במילוי החובות הנובעות מתפקידו כשוטר. מאחר שאישיותו של הצייר, בעל האופי המעט אנארכי, ובעיקר מאחר שכלל יצירתו מבטאת את הזרם האקספרסיוניסטי באמנות, הם לצנינים בעיני המשטר הנאצי, נאסר עליו, בצו רשמי, מלהמשיך ולעסוק בציור. השוטר המקומי, שהיה בעבר חברו הטוב של הצייר (שבעבר גם הציל את חייו), נדרש למסור לו את הצו ולוודא את ביצועו. בדרכים שונות הוא עוקב אחרי הצייר, מחרים ציורים מוסתרים ואף משמיד אותם. יתר על כן, הוא ממשיך במילוי חובתו, ללא היסוסים כלשהם, גם לאחר שהמלחמה הסתיימה.
הילד זיגי מצוי בתווך. מתוך תיעוב לאב השתלטן, ומאחר שביתו של הצייר הוא כבית שני לו, מתוך חיבה לצייר ומתוך אהבה לעולם הדימויים המצוירים, ולמרות ניסיונותיו של אביו להשתמש בו, אין הוא מלשין על הצייר. נהפוך הוא, הוא מסייע לו להסתיר ציורים.
בסופו של הספר מתברר כי לאחר המלחמה, משהתבגר, זיגי יפסן נתפס כשהוא גונב ציורים מן המוזיאון בעיר המבורג. אלה הם ציוריו של הצייר, שבינתיים הוכרה חשיבותו ומעמדו הושב לו. דומה שהחיים במחיצתו כילד, בכפרו, האירועים הטראומטיים בזיקה לאביו, וההשפעה של הדימויים המצוירים הביאו גם אותו לכדי אובססיה לציורים אלה.
הספר יצא לאור בעברית: זיגפריד לנץ, השיעור בגרמנית, תרגם לעברית חיים איזק, זמורה, ביתן, מודן – הוצאה לאור, תל אביב, תשל"ח / 1978
דיסקוגרפיית הסינגלים של דנה אינטרנשיונל
הזמרת-היוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל הוציאה 67 סינגלים ושיתוף פעולה אחד. סינגל הבכורה שלה "סעידה סולטנה", יצא לאור בינואר 1992 במסגרת שיתוף פעולה עם הדי ג'יי עופר ניסים. הוא הצליח באופן יוצא דופן מבחינה מסחרית בישראל, בעיקר בתחום הדיסקוטקים והמועדונים. כמו כן, הצליח השיר באופן מידתי בארצות ערב, כשעותקיו הפיזיים נמכרו באופן פיראטי. בד בבד נשמע "סעידה סולטנה" ברחבי תוכניות הרדיו המצריות ובמועדונים בקהיר. הסינגל העוקב, "דנה אינטרנשיונל", הקנה לדנה את שם הבמה שלה וזכה להצלחה בסצנת המועדונים. בהמשך להצלחה בתחנות הדאנס ומועדוני הלילה, הוחלט לשלוח שיר לרדיו במטרה למנף את הקריירה של הזמרת הן כבדרנית והן כמוזיקאית. על כן, נבחר "פטה מורגנה" לצאת כסינגל והוא זכה להצלחה כאשר דורג בחמישייה הפותחת במצעד העברי השבועי של רשת ג'. הסינגל העוקב "משחק הדמעות" זכה להצלחה דומה ושניהם דורגו במצעד סוף השנה של התחנה.
הסינגל המוביל "Umpatampa" מאלבומה השני אומפטמפה (1994), דורג במקום ה-50 במצעד הפזמונים הבין-לאומי השנתי של רשת ג' – השיר הישראלי הראשון בהיסטוריה שעושה זאת. בהמשך לכך, יצא "נוסעת לפטרה" כסינגל השני והצלחתו הייתה ארצית. אחריו, יצאו שני שיריה המצליחים ביותר של אינטרנשיונל ברדיו הישראלי, "ישנן בנות" ו"אני לא יכולה בלעדיך"; הם דורגו בראש המצעדים הישראליים במשך שבועות רבים והפכו לחלק משירי החותם שלה. "" שהופץ בצורה בין-לאומית דורג במקום השני במצעד הבין-לאומי השבועי של רשת ג', הישג חסר תקדים באותה העת. האלבום נחתם עם "בתולה" ו"לילה טוב אירופה" שדורגו בראש המצעדים בישראל גם כן. כל ששת הסינגלים דורגו במצעדים השנתיים של רשת ג'; שניים במצעד הבין-לאומי וארבעה במצעד העברי, הישג חסר תקדים לאמן בישראל. כבר אז, יצאו הסינגלים "אני רוצה לחיות" ו"מי שלא רוקד עומד" מאיפיטמפה (1995). הם דורג במקום הראשון במצעד העברי השבועי של רשת ג'. "" הופץ מחדש כסינגל באיטליה וזכה להצלחה מחודשת ועזר בקידום המסחרי של האלבום.
בשנת 1996, יצא הסינגל המוביל "מגנונה" מאלבומה הרביעי, מגנונה. הוא הושמע רבות בתחנות הרדיו השונות בישראל והגיע למקום השני במצעד הבין-לאומי השבועי של רשת ג' – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע אמן ישראלי במצעד. בהמשך, יצאו "מנפנפת" ו"דון קיחוטה" שדורגו שניהם בראש המצעד העברי השבועי של רשת ג'. ניסיון נוסף להצליח בעולם היה עם "I'm Gonna Let" ו-"Cinquemilla" שדורגו שניהם בעשירייה הפותחת במצעד הבין-לאומי השבועי של רשת ג'. לשני מביניהם צולם וידאו קליפ נלווה ועתיר תקציב ששודר בערוצי ה-MTV העולמיים במשך שנים רבות. בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 1997 נבחר הקליפ לזוכה בתחרות נוצת הזהב, שנערכה ב-6 בינואר 1998. בדצמבר הוא תואר בדיעות אחרונות כקליפ המוזיקלי הטוב ביותר שנעשה אי-פעם בישראל. תקופת האלבום נחתמה בהוצאת הלהיט "יש בו אש" עם הזמרת איגי וקסמן ו-"Let Kiss" שהוקלט מחדש על בסיס השיר "Letkis".
בספטמבר 1997 הוחלט שהזמרת תשתתף בפסטיבל Next לכבוד המשוררת יונה וולך. היא הקליטה את הלהיט "שיר קדמשנתי (סקס אחר)" ו"וזה לא מה ש...". שיא הצלחתה הבין-לאומי אירע באירוויזיון 1998 בו זכתה במקום הראשון עם "דיווה" ובכך הביאה לזכייה השלישית של ישראל. כמו כן, הפכה לזמרת הטרנסג'נדרית הראשונה שהשתתפה באירוויזיון והראשונה שזכתה בו. השיר דורג בעשרות מצעדים בין-לאומיים ונמכר במאות אלפי עותקים ברחבי העולם. על גל הצלחת האירוויזיון, הוחלט להקליט פרויקט בין-לאומי ו-"Woman in Love" נבחר להיות הסינגל המוביל. "Free" הופץ בהמשך ודורג בעשירייה הפותחת בוולוניה. שלושת הסינגלים העוקבים, "אני אוהבת", "עד סוף הזמן" ו"מוכר הפרחים" זכו להצלחה בעיקר בישראל.
במאי 2001 יצא "למה כתבת לי שיר" כסינגל החזרה של אינטרנשיונל ואחריו, "ניצחתי" שהפך לאחד משיריה המצליחים ביותר. השני מביניהם נכלל בפסקול העשור ודורג במקום ה-85. בהמשך לכך, יצא "ואחרי הכל" שהצליח לשחזר את הצלחת קודמיו ודורג במקום השני במצעד העברי השבועי של רשת ג'. "אלף ימים של אהבה (קשר)" ו"תן לחיות" חתמו את תקופת האלבום, עד ליציאת הסינגל המוביל "סיפור קצר" מאלבומה השביעי, החלום האפשרי (2002). באלבום בלטו "תחלום" ו"מכת חום (איי לה דיר לה דה דה)" שזכו להצלחה במצעדים, כשהשני הוא מעין חידוש ל-"Darla dirladada" של הזמרת האיטלקייה-צרפתייה דלידה.
מאז 2007 חדלה אינטרנשיונל מלהוציא אלבום אולפן נוסף והחלה בהוצאת סינגלים שלא מתוך אלבום. במרץ 2008 לקחה חלק בפרויקט "עבודה עברית: מחווה לשישים שנות יצירה מקורית" והקליטה מחדש את "במקום הכי נמוך בתל אביב" של הזמרת אסתר שמיר. גרסתה זכתה להצלחה ארצית ודורגה בעשיריות הפותחות במספר מצעדים בארץ. את העשור השני של המאה ה-21 חתמה בהוצאת הדואט "עליי" עם הראפר סאבלימינל, שזכה להצלחה ארצית ודורג במקום הראשון במצעדים רבים בישראל. בתחילת 2011 הוציאה את "Ding Dong", עמו ייצגה ישראל באירוויזיון 2011 שנערכה בדיסלדורף שבגרמניה במהלך חודש מאי 2011. הוא דורג במקום הראשון במדיה פורסט. בהמשך, יצא הדואט "כשהגברים רוקדים" עם הזמרת ירדנה ארזי, אשר הצליח לשבור שיא ולהפוך לדואט הראשון בין שתי נשים שדורג היישר במקום הראשון במצעד העברי השבועי של רשת ג'. הסינגלים הבאים, "מה לעשות?", "Loca" ו"עיר שלמה" זכו כולם להצלחה במצעדים שונים, כשהראשון דורג במקום הראשון במדיה פורסט והשני תיפקד כשיר הגאווה הרשמי של 2013. "Down on Me" שיצא בשנת 2014 הפך ללהיט מועדונים ודורג בעשירייה הפותחת במדיה פורסט. באותה השנה, הוציאה בשנית שיר גאווה, והפעם חידוש של "ילדים זה שמחה", עם קליפ נלווה. הסינגל האחרון שהוציאה באותה השנה היה "אמונות קטנות". הוא דורג בחמישייה הפותחת במדיה פורסט. כמה שנים לאחר מכן, חזרה עם "We Can Make It" שדורג במצעד שירי הדאנס קלאב, ומספר סינגלים נוספים שזכו להצלחה במספר מצעדים שונים. באמצע יוני 2022 יצא שיר גאווה נוסף בשם "אחלה גבר" ביחד עם הצמד סטטיק ובן-אל תבורי ואחריו, "לה קוקרצ'ה" שדורג היישר במקום הראשון במדיה פורסט. ביוני 2023 יצא "Big D*** Energy" שנכנס לרשימת ההשמעה העולמית של "GLOW" של ספוטיפיי והיה לראשון בהיסטוריה שעשה זאת.
שעשוע
שעשוע הוא מצב של חוויית אירועים או גירויים הומוריסטיים ומשעשעים. השעשוע מקושר להנאה, אושר וצחוק.
סוגים ופעילויות
שעשועי מתמטיקה הם שם כולל למשחקים, חידות, קסמים מתמטיים, כן נושאים במתמטיקה שאינם דורשים ידע רב ויש בהם מן השעשוע. שעשועי מתמטיקה משמשים ככלי עזר חשוב בהוראת המתמטיקה ובפופולריזציה שלה.
חידה היא בעיה המוצגת לשם שעשוע וכאתגר חשיבה. לעיתים החידה היא בתבנית קבועה (תשבץ, למשל), אך פעמים רבות החידה היא בלתי שגרתית, וזה ייחודה ההופך אותה מבעיה לחידה. לחידה בלתי שגרתית נדרש פתרון בלתי שגרתי, אם כי לא תמיד הגבול בין חידה לבעיה חד וברור. חידה נראית לעיתים בלתי שגרתית רק עקב ניסוחה המיוחד או משום שהיא מתבססת על ידע שחסר לנשאל.
פרס אופיר לסרט העלילתי הקצר הטוב ביותר
פרס אופיר לסרט העלילתי הקצר הטוב ביותר הוא פרס אופיר הניתן מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה מאז שנת 2013 על הפקה יוצאת מן הכלל בסרט קצר.
שעשוע
סוגים ופעילויות
שעשוע ילדים הוא פעולה שילדים עוסקים בה לשם הנאה, ובניגוד למשחק אין לה חוקים מוגדרים.
קהילת יהודי מנסבאך
קהילת יהודי מנסבאך, כפר במדינת הסן שבגרמניה, התקיימה באופן מצומצם לפחות משנת 1238. בבעלות הקהילה היו בית כנסת, בית עלמין, מקווה, מאפיה ושוחט, וכן לפחות בשנים 1835–1905 גם בית ספר יסודי עם מורה יהודי. הקהילה חוסלה בשואה, וכיום אינה קיימת עוד.
גאוגרפיה
הכפר מנסבאך נמצא במדינת הסן של הפדרציה הגרמנית. במהלך השנים עבר אזור זה גלגולים רבים, מאוסף דוכסויות, נסיכויות ורוזנויות עצמאיות או עצמאיות למחצה, עד לכיבוש האזור בידי פרוסיה בשנת 1866 והפיכתו לפרובינציה בשם פרובינציית הסן-נסאו אשר נשארה במתכונת דומה גם אחרי איחוד גרמניה עד סוף מלחמת העולם השנייה, ועד לעצם ימינו. כיום שייך הכפר אדמיניסטרטיבית לעיירה Hohenroda, בנפת Hersfeld-Rotenburg במדינת הסן שבירתה בוויסבאדן. מבחינה מנהלית שייך הכפר למחוז Kassel.
הכפר מנסבאך שוכן בסביבה כפרית פסטורלית ושקטה, טובל בירק ובתיו בעלי גגות אדומים. כיום חיים בו כ-1,100 איש.
שורשי הקהילה היהודית במנסבאך
על בית הכנסת של מנסבאך ברחוב Hauptstrasse מספר 59 הייתה חקוקה שנת בנייתו - 1717.
אזכור לנוכחות יהודית במנסבאך מופיע גם בשנת 1747, זאת על פי תקנון הכנסייה האוונגלית בשנה זו אשר בין היתר אסר על היהודים לבוא במגע עם הנוצרים בחגיהם ובימי ראשון.
היהודים במדינת הסן (כמו במקומות רבים אחרים) היו כפופים ל"תקנון יהודים" שפורסם על ידי השליט המקומי וכן ל"כתב חסות" – מעין חוזה אישי בינם לבין השליט. גם התקנון וגם כתב החסות כללו הגבלות שונות, החל מתשלום מגוון מיסים: מס קיום, דמי התיישבות, "דמי עזיבה", "מכס הגוף", "דמי נוצות", "דמי כסף", דמי מלחמה", ואפילו מס לחיל התותחנים – רובם של מיסים אלו לא הוטל על שכניהם הנוצרים. הקהילה כולה הוחזקה כערבה לתשלום המס על ידי כל חברי הקהילה. כמו כן נכללו הגבלות תנועה והגבלות על תחום העיסוק (כגון הגבלת המסחר במוצרים מסוימים).
כקוריוז יוזכר כי היהודים במנסבאך נדרשו לספק מדי שנה אווז ותבלינים לכומר, בחג מיכאל הקדוש. היטל זה (או שווה ערך שלו בכסף) נשמר עד שנת 1872 ואף גובה על ידי בית המשפט במספר ניסיונות ערעור של יהודי הכפר.
אירוע משמעותי בחיי היהודים בתקופה זו היה כיבוש גרמניה על ידי נפוליאון וכינון "מלכות וסטפאליה" בשנים 1807–1813. "מלכות וסטפאליה", שבירתה ב-Kassel, נועדה על ידי נפוליאון לשמש כמופת לשאר מדינות גרמניה, וחוקתה נקבעה על פי הדוגמה הצרפתית וכללה זכויות אזרח שאינן מותנות בהשתייכות דתית, כולל ליהודים. עם זאת, לאחר נפילתו של נפוליאון, הושב המצב לקדמותו תוך הבטחה ששוויון זכויות מלא יוחזר מיד לאחר שהיהודים "יוכיחו" כי הם "ראויים" לזכויות אלו, תוך הצבת מגבלות דומות לאלו שהתקיימו בעבר.
הקהילה היהודית במאה ה-19
במהלך שנים אלו (1858-1829) שימש המורה בראנדס כמורה לילדי הכפר היהודים. באמצע המאה אף פתחה הקהילה בית ספר יסודי יהודי, בו למדו 37 תלמידים בשנת 1868. בית ספר זה נסגר בשנת 1905.
בתקופה זו התחוללה מהפכת 1848 בתמיכה נלהבת של היהודים. המהפכה לוותה בפרעות ביהודים באזורים מסוימים, ואפילו בכפר מנסבאך: כך מספר "פנקס הקהילות" אודות פורעים שהגיעו מחוץ לכפר וביקשו לתקוף את יהודי הכפר, אך נהדפו על ידי תושבי המקום. הישגי המהפכה בוטלו כבר ב-1849 ועימם גם ההטבות ליהודים.
במחצית השנייה של המאה, המשפחות היהודיות התפרנסו בעיקר מסחר בבקר או בטקסטיל. היו גם אפיקי פרנסה נוספים, כך למשל באחד מבתי המשפחות היהודיות שהתגוררה ב"רחוב היהודים", הייתה בחזית הבית חנות לחומרי בניין וכלי בית ממנה התפרנסה המשפחה. בחצר הבית גידלו פרחים וירקות לתצרוכת עצמית. במקרה אחר, התגוררה משפחה יהודית ברחוב Mülgasse. בחזית בית זה הייתה חנות טקסטיל ממנה התפרנסה המשפחה.
בתקופה זו (עד 1895) שימש במנסבאך המורה יעקב בוליי (Boley, יליד 1825 ונרשם כי פרש בשנים 1894–1895) והוחלף על ידי המורה שמעון שטראוס שלימד עד שנת 1902. אחרי הסיפוח לפרוסיה ב-1866 (אחד השלבים באיחוד גרמניה), החל תהליך לביטול המגבלות על היהודים, ובחוקה הקיסרית הכלל-גרמנית של שנת 1872 אף הוענק ליהודים שוויון זכויות. עם זאת האנטישמיות פעפעה בעוצמה באזורים רבים, וברחבי Hessen בפרט. אוטו בקל מפרנקפורט, אשר נבחר לרייכסטאג על בסיס מצע אנטישמי מובהק, ארגן "ירידים חופשיים מיהודים", פרסם רב-מכר בשם "היהודים מלכי הדור" ואף פרסם עיתון אנטישמי שהיה בשיאו מדורג רביעי בעיתוני Hessen מבחינת התפוצה. ב-1890 אף גורשו ממנסבאך שניים מאנשי תנועתו של בקל אשר ניהלו הסתה בבית מרזח מקומי בכפר. היהודים מצידם נתמכו על ידי החוגים הליברליים, והתגוננו, לעיתים בהצלחה, בעיקר על ידי תביעות משפטיות אך גם צעדים נוספים כגון הגעה לאספות אנטישמיות וניסיונות להתעמת עם הדוברים, ובמקרים נדירים אף בעימותים פיזיים (בעיקר באזורים הכפריים על ידי יהודים סוחרי בהמות, שנודעו כבעלי גוף). עם זאת ברור בדיעבד כי האנטישמים נהנו מתמיכה עממית לא מבוטלת.
בשנים 1886–1887 היו רשומים בכפר 26 משלמי מיסים יהודים, ובשנת 1891 היו רשומים 21 משלמי מיסים יהודים, סה"כ 94 נפשות.
מנסבאך בתחילת המאה ה-20
ידוע על מקרה אחד לפחות בו יהודי תושב הכפר (מוריץ בכרך שהיה בהמשך ראש הקהילה היהודית בכפר), השתתף במלחמת העולם הראשונה ואף נפל בשבי הצרפתי, בעקבות כך קיבל את עיטור "צלב הברזל".
אחרי מלחמת העולם הראשונה ובתקופת רפובליקת ויימאר, חיו במנסבאך 50 יהודים מ-11 משפחות יהודיות, ובהן המשפחות בכרך, טננבאום, נוסבאום, גרונבאום, אפל, וייס, שמידט ורוזנבלט. בין היהודים היה רוב של סוחרי בהמות, והשאר סוחרי טקסטיל, בעלי חנויות ואף בעל מאפיה.
ערב עליית הנאצים לשלטון היו לקהילה בית-כנסת בן 40 מושבים, בית עלמין ומקווה טהרה, מאפיה כשרה וכמו כן היא קיימה שחיטה כשרה. הקהילה השתייכה לרבנות המחוז פולדה. ילדי היהודים למדו בבית הספר הכללי למעט שיעורי דת שקיבלו בנפרד. ילדים יהודים מהכפר היו נוסעים גם לפולדה לקבל שיעורי העשרה.
מנסבאך בתקופת שלטון הנאצים והשמדת הקהילה
במהלך שנות השלושים ועם עליית כוחם של הנאצים, החל מצבם של היהודים בכפר להחמיר. במרץ 1934 פגעו בריונים בבית הכנסת ובבית מגורים של יהודי, ובנובמבר 1935 ניפצו שמשות ותקפו יהודי מקומי. היהודים מיהרו למכור את עסקיהם במחירי הפסד ועזבו את הכפר. בתאריך לא ידוע נעלמו כל המצבות מבית העלמין היהודי (הקבורה האחרונה נערכה בשנת 1937). אחרי תום המלחמה, הוחזרו מצבות בית העלמין למקומן.
בסביבות שנת 1935 יצאו חלק מילדי היהודים להכשרה בגרינסהוף, חלק מחברי ההכשרה אף נשלחו להשתלמות בשוודיה, ועלו בהמשך לישראל וכך ניצלו מהשמדה בתקופת השואה.
בלילה של 9 נובמבר 1938, במסגרת אירועי ליל הבדולח, נעצרו כמה מיהודי הכפר ובהם ראש הקהילה מוריץ בכרך, והורשו לחזור לביתם רק כעבור חודש ימים.
ב-1939 חיו במנסבאך 8 יהודים: מוריץ ורוזה בכרך, סלי ו-Hedwig בכרך, סלומון ואידה טננבאום, רוזה וייס ובתה Henriette.
במהלך שנת 1941 החלה להרקם על ידי הנאצים תוכנית "הפתרון הסופי", בין היתר כאשר נוכחו לדעת שמעשי טבח המוניים ביהודים, שהיו עשויים להתקל בהתנגדות על אדמת גרמניה עצמה, יכולים להתבצע בקלות וביעלות בשטחים שכבשו במזרח אירופה ובברית המועצות לשעבר.
כחלק מתוכנית זו הוחלט על גירוש 30,000 יהודים אזרחי גרמניה למחנות במזרח. עד לתאריך 20 נובמבר 1941 קיבלו כל המיועדים לגירוש הודעה על הכוונה לגרשם מראשי הקהילה היהודית שאולצו לשתף פעולה על ידי השלטונות הנאצים. היהודים התבקשו למסור הצהרות רכוש לגסטפו עד לתאריך 25 נובמבר.
ב-7 דצמבר 1941 רוכזו יהודי הכפר על ידי הגסטפו (ענף פולדה הכפוף למחוז Kassel), והובלו יחד עם יהודים נוספים מהאזור אל אולם ההתעמלות ברחוב Rabanustrasse בפולדה. ב-8 דצמבר הוצעדו ברגל לתחנת הרכבת, משם נסעו ל-Kassel, שם התקבלו במכות ובעיטות על ידי נציגי הגסטפו, אשר אף ערכו לחלק מהיהודים חיפוש גופני משפיל בעירום מלא. לאחר החרמת חפצי ערך מהיהודים, עדכנו נציגי הגסטפו כי היהודים ישלחו לריגה לביצוע עבודה פיזית בתנאי מחיה קשים.
לאחר לינה באולם ספורט מקומי, נלקחו כל 1022 היהודים שרוכזו בעיר לתחנת הרכבת, שם נדרשו לעלות לרכבות תוך שמטענם מופרד מהם. למותר לציין כי האירוע כולו, הן ב-Fulda והן ב-Kassel, התקיים באור יום מלא וניתן להעריך כי רבים מהאזרחים הגרמנים הבחינו במתרחש.
הרכבות יצאו לדרכן אחר הצהריים, בדרך שארכה כ-70 שעות, בקרונות לא מחוממים במהלך החורף הקשה של שנת 1941. מבין 1022 היהודים שנשלחו בטרנפורט מ-Kassel, ידוע על 100 בלבד ששרדו את השואה.
מייד עם השלמת הגירוש של היהודים, פעלו הרשויות הגרמניות להפקיע ולמכור את הרכוש שהושאר מאחור על ידי היהודים. מוערך שההכנסות ממכירות אלו הסתכמו בכ-2 מיליון מרק.
המשלוח מ-Kassel הגיע לגטו ריגה ב-12.12.41. על פי עדותו של Martin Lowenberg, ניצול שואה אשר הגיע באותו המשלוח מ-Kassel, עם הגיעם של היהודים לגטו ריגה, אולצו לרוץ בשלג מרחק כמה קילומטרים עד הגטו. שם נתקלו במחזה זוועה: השלג והקרח ברחובות הגטו היה מכוסה בדם קפוא – מאוחר יותר התברר כי ב-8 דצמבר אספו שומרי הגטו חלק גדול מהיהודים הלטבים שאכלסו את הגטו, ורצחו אותם ביערות הסמוכים לגטו, על מנת לפנות מקום ליהודים שהגיעו מגרמניה. הדם אותו ראו על השלג היה דמם של יהודים לטבים אשר נרצחו על ידי השומרים במהלך הובלת היהודים אל מחוץ לגטו.
היהודים נדחסו לבתים בגטו בקבוצות של 8–10 איש. בחלק מהבתים היו הקירות מכוסים דם ובמספר מקרים אף נמצאו גופות קפואות אשר נשכחו מאחור.
במהלך השנתיים הבאות הוחזקו היהודים בגטו בתת-תנאים. מדי בוקר הם הובלו ברגל אל מפעלים של התעשייה הגרמנית באזור, בטור ארוך שהשתרך דרך רחובות ריגה, שם עבדו עבודת פרך ידנית במפעלי התעשייה הגרמנית וכן בעבודות שירותים שונות עבור הכוחות הגרמניים. למותר לציין שהיהודים לא קיבלו כל תשלום בעבור עבודתם, והמשכורות המזעריות ששולמו על ידי התעשיות בעבור עבודת היהודים הועברו למנהלת הגטו. ההישרדות בגטו הייתה תלויה ביכולת להשיג אוכל מעבר למכסה המצומצמת שהוקצתה לכל אדם, בסוג העבודה שהשיג וביחס הפרטני לו זכה כל יהודי מהשומרים שפיקחו עליו.
מקרי התעללות היו שכיחים, כולל מעשי רצח, הן של יהודים שנתפסו מבריחים מזון, והן באופן אקראי ומזדמן כתוצאה מהתנהגות סדיסטית של הגרמנים והלטבים. במהלך אפריל 1942, התבצע רצח של קבוצה של 800 יהודים שכבר לא יכלו לעבוד, אשר הובלו במשאיות לאתר בסביבה, שם נרצחו ביריות בתוך קברי אחים על ידי המשטרה הלטבית בפיקוח הגרמנים. אף על פי שהגרמנים ניסו להסתיר את גורלם מתושבי הגטו האחרים, על פי דברי הניצולים המועטים תושבי הגטו הבינו היטב מה מצפה להם אך העריכו כי קיים סיכוי להישרדות, מה גם שכל ניסיון התנגדות דוכא באכזריות. היהודים הצליחו לקיים מידה מסוימת של חיי תרבות ודת בגטו, כולל הצגות תיאטרון ופעילות חינוכית לילדים.
בחודש מרץ 1943 התקבלה הנחיה לסגור את הגטו, להעביר כ-2000 מיושביו למחנה ריכוז חדש שיוקם בריגה (מחנה Kaiserwald), ולחסל את שאר היהודים. העברת היהודים למחנה Kaiserwald התבצעה עד לחודש נובמבר 1943. ב-2 נובמבר 1943 נוקה הגטו מיושביו האחרונים, אשר הועלו על רכבות ונשלחו למחנות השמדה שונים.
זאב (סרט, 1994)
זאב (באנגלית: Wolf) הוא סרט אימה אמריקאי משנת 1994 בבימויו של מייק ניקולס עם ג'ק ניקולסון, מישל פייפר ג'יימס ספיידר בתפקידים הראשיים.
אניו מוריקונה היה מועמד לפרס גראמי ליצירה מוזיקלית לקולנוע או לטלוויזיה.
הסרט זכה בפרסי סאטורן על התסריט והיה מועמד לעוד חמישה פרסי סאטורן: סרט האימה הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (ג'ק ניקולסון), השחקנית הטובה ביותר (מישל פייפר), שחקן המשנה הטוב ביותר (ג'יימס ספיידר) והאיפור הטוב ביותר.
שלושת גיבורי הסרט הופכים לזאבים לאחר נשיכת זאב ביער.
תקציר העלילה
ויל רנדל (ג'ק ניקולסון) הוא עורך ראשי בחברת הוצאת ספרים. כאשר הוא נוסע בלילה בתוך יער בוורמונט הוא דורס זאב. כאשר הוא עוצר את מכוניתו וניגש לבחון את הזאב, מתנפל עליו הזאב, נושך אותו ונמלט. ויל נפצע בכף ידו ולמחרת נבדק על ידי רופא שמזריק לו חיסון נגד כלבת. ויל מרגיש שחל בו שינוי, השמיעה והריח שלו התחדדו והוא מסוגל לשמוע ולהריח יותר מבן אדם פשוט.
החברה בה הוא עובד נמכרה לריימונד אלדן (כריסטופר פלאמר) והוא מודיע לו כי הוא מפוטר ואת מקומו יתפוס איש חסותו סטיוארט סווינטון (ג'יימס ספיידר). רנדל מסרב להצעה לשלוח אותו למזרח אירופה ובחושיו החדשים הוא מארגן מספר סופרים ובהם מוד וואגינס (פרונלה סקיילס) לפתוח הוצאה לאור מתחרה.
רנדל מריח במעיל של אשתו שארלוט (קייט נליגן) את ריחו של סווינטון. הוא מגיע לביתו של סווינטון, מתפרץ לחדר השינה בו נמצאים שרלוט וסווינטון והוא נושך את סווינטון בכף ידו ובורח.
רנדל מגיש אולטימטום לבוס כי אם לא יוחזר לתפקידו הקודם יפרוש עם עובדים וסופרים ויקים חברה מתחרה. אלדן נכנע ומחזיר את רנדל לתפקידו. הדבר הראשון שרנדל עושה הוא לפטר את סווינטון.
בינתיים מתוודע רנדל לבתו היפהפייה של הבוס, לאורה (מישל פייפר). היא נמשכת אליו בגלל התנהגותו המוחצנת. הוא מבלה את הלילה במיטתה אבל באמצע הלילה לאור הירח הוא יוצא ליער ורודף ומשסע צבי כמו שזאב עושה. הוא פונה בחרדה לרופא הודי שמאשר זאת ונותן לו קמע למניעה אך הקמע אינו עובד.
רנדל חוזר לדירתו ובשאר הלילות הוא הופך שוב לאדם-זאב, מתנפל על שוטרים שבאים לאזקו, מתנפל על שלושה שודדים שרוצים לשדוד אותו וקורע בשיניו מספר אצבעות של אחד מהם.
הוא קושר את עצמו לרדיאטור בחדרו ולאורה מגיעה לשחרר אותו אך לפתע מגיע בלש משטרה (ריצ'רד ג'נקינס) וחוקר אותו על רצח אשתו שרלוט שגופתה השסועה נמצאה בפארק. רנדל חושב שהוא אשם בזה אבל אינו יודע שהרוצח האמיתי היה סווינטון.
היא לוקחת את רנדל בחשאי לאחוזתה וכולאת אותו לבקשתו באורווה. לאחר מכן היא ממהרת למסור עדות במשטרה ופוגשת שם את סווינטון שהפך לזאב בעקבות נשיכתו של רנדל. הוא עוקב אחריה לחווה, הורג את השוער והמשגיח ותוקף אותה בעזות של זאב, נושך אותה ומנסה לאנסה. רנדל מצליח להשתחרר מהאורווה ומתפתח קרב קשה בין שני ה"זאבים" עד שלבסוף לאורה יורה והורגת את סווינטון ורנדל בורח ליער.
לאורה אומרת לשוטרים שמגיעים כי היא מריחה מהם וודקה ששתו מזמן. חושיה מתחדדים ועיניה הופכות לעיני זאב. היא הולכת ליער שבו נמצא כעת רנדל בצורת זאב לאחר שעבר את כל השלבים להפיכתו לזאב.
ז'אן רוש
ביוגרפיה
רוש החל להתעניין בנושאים אפריקאים בשנת 1941 לאחר עבודתו בתור מהנדס אזרחי כמפקח על פרויקט בנייה בניז'ר. במהלך המלחמה שב לצרפת כדי להצטרף לשורות הרזיסטאנס. לאחר המלחמה עבד לזמן קצר כעיתונאי אצל סוכנות הידיעות הצרפתית טרם שובו לאפריקה והפיכתו לאנתרופולוג משפיע ויוצר סרטים שנוי במחלוקת.
רוש נחשב ברך-כלל כאבי הקולנוע הניז'רי. אף על פי שהגיע לאפריקה ב-1941 כמתיישב, רוש נשאר בניז'ר גם לאחר שזו קיבלה את עצמאותה והדריך דור של יוצרי קולנוע ושחקנים מקומיים כמו דאמורה זיקה ואומארו גנדה.
עם הגעתו לניאמי בשנת 1941 כמהנדס מים קולוניאליסט, רוש החל מתעניין באתנולוגיה של בני הזארמה והסונגהאי והסריט את בני המקום ומנהגיהם. בשנות ה-40 של המאה ה-20, הוא הכיר בעיירת איורו שעל גדת נהר ניז'ר את דאמורה זיקה, בנו של דייג ומרפא מסורתי בן הסונגהאי. אחרי תקרית בה נהרגו כתוצאה מפגיעת ברק עשרה פועלים באתר בנייה תחת פיקוחו של רוש, הוא היה עד לטקס שערכה לכבוד המתים סבתו של זיקה, מדיום ויועצת רוחנית. רוש סיפר לאחר שנים כי אירוע זה היה הרגע בו התגבש אצלו הרצון ליצור סרטים אתנוגרפיים.
עד שנת 1950, רוש סיים להפיק את הסרטים הראשונים שנוצרו על אדמת ניז'ר. 'בארצם של המכשפים השחורים' (1947), 'ריקוד החניכה של אחוזי הדיבוק' (1948) ו-'מכשפי וואזאראבה' (1949) תיעדו כולם את טקסי הדיבוק הרוחניים של בני הסנוגהאי, זארמה והסורקו, החיים על גדות נהר הניז'ר.
דאמורה זיקה ורוש נעשו חברים קרובים, והחל משנת 1950 רוש בחר להציג את זיקה במוקד סרטיו שעסקו במסורות, בתרבות ובאקולוגיה של בני עמק נהר הניז'ר. הראשון מבין רבים בהם הופיע זיקה היה 'ציד ההיפופוטם: הקרב על הנהר הגדול' (1950-1952), שהציג את חייהם וטקסיהם של הציידים והדייגים בני הסורקו. רוש הסריט במשך כארבעה חודשים מתוך סירת פירוגה מסורתית עם דייגים מקומיים.
במהלך שנות ה-50 רוש החל להפיק סרטים עלילתיים ארוכים יותר. ב-1954 הוא הסריט את זיקה בסרט 'יגואר' בתור בן-סונגהאי צעיר הנוסע לעבוד בחוף הזהב. הסרט, שצולם במקור כיצירה אתנוגרפית שקטה, נערך מאוחר יותר על ידי רוש וזיקה לסרט עלילתי באורך מלא שעמד מבחינת סוגה בין סרט תיעודי לבין דרמה עלילתית ויצא בשנת 1969 מלווה בדיאלוגים והערות מוקלטות. ב-1957 רוש הפיק בחוף השנהב את אני, שחור בצוותא עם יוצר הסרטים הניז'רי הצעיר אומארו גאנדה, שחזר משירות בצבא צרפת בהודו-סין. גאנדה הפך ברבות השנים לאחד משחקני ויוצרי הקולנוע הניז'רי החשובים והמשפיעים. עד ראשית שנות ה-70 לרוש היה צוות הפקה וכתיבה שעזר לו ביצירת סרטים ניז'ריים רבים באורך מלא כגון 'לאט לאט' (1971) ו'קוקוריקו אדון תרנגול' (1974).
רוש נחשב לאחד ממבשרי הגל החדש ולחלוץ בתחום האתנוגרפיה הוויזואלית. סרטו המוכר ביותר הוא כרוניקה של קיץ (1961), סרט שהופק בצוותא עם הסוציולוג אדגר מוראן המתאר את החיים החברתיים בצרפת. רוש עשה שימוש במצלמה במשך כל הקריירה שלו כדי לתאר את החיים באפריקה ויצר כ-120 סרטים לאורך חמישה עשורים של פעילות. על אף ההצלחה והחשיבות של יצירתו, יוצרי סרטים אפריקאים רבים ראו בסרטיו תיאור מעוות של המציאות האפריקאית.
רוש יסד בשנת 1978 ביחד עם ז'אן-מישל ארנו את פסטיבל הסרטים התיעודיים הבינלאומי 'הקולנוע של הממשי' במרכז פומפידו בפריז.
רוש נהרג בתאונת דרכים בפברואר 2004, כ-16 ק"מ מהעיירה בירני-נ'קומי בניז'ר.
רנה דרייפוס
רנה דרייפוס (בצרפתית: René Dreyfus; 6 במאי 1905 – 16 באוגוסט 1993) היה נהג מרוצי מכוניות יהודי-צרפתי, זכה ב-36 מרוצים ברחבי אירופה, בין שנות ה-20 לשנות ה-30 של המאה ה-20 השתתף במרוצי הגרנד פרי למכוניות.
ביוגרפיה
דרייפוס נולד בעיר ניס שבצרפת. בצעירותו הוא עבד בעסק המשפחתי לאספקת נייר, התעניין בעולם המכוניות ולמד לנהוג.
דרייפוס רכש דגם של "בוגאטי" והצטרף למועדון "מוטו דה ניס" לחובבי מכוניות תחרותיים צעירים. בשנים 1924 - 1929 השתתף במרוצי חובבים בליגות שונות. בשנת 1924 הגיע למקום הראשון בקטגוריה שלו ולמקום החמישי הכללי ב-גרנד פרי מונקו. דרייפוס המשיך לזכות בשלוש אליפויות צרפתיות רצופות בחמש השנים הבאות. בשנת 1929 נכנס למרוץ המקצועי הראשון שלו, הגרנד פרי הראשון של מונקו.
בשנת 1930 זכה דרייפוס במרוץ, נוהג בדגם "Type 35B Bugatti" לאחר שנקט באסטרטגיה חדשנית: הוספת מכלי דלק. משהבין דרייפוס שמכוניות בוגאטי יהיו תמיד מהירות יותר מהרכבים שבבעלותם של מתחרים פרטיים, טען דרייפוס שהסיכוי היחיד שלו לזכות, הוא בהימנעות מתדלוק, ולכן היו לו עוד מכלי דלק שנוספו למכוניתו.
בהמשך עבר דרייפוס לנהוג במכוניות הרשמיות של בוגאטי, ובשנת 1935 בפרארי.
באוגוסט 1937 במסגרת "המירוץ למיליון" שבר דרייפוס את שיא המהירות הקודם, שהשיגה מכונית המירוץ של אלפא רומיאו, כשנהג בדגם ה-דלאהיי 145, התחרה כנגד ה"בוגטי", והגיע למהירות של 146.645 קמ"ש. ב"דלאהיי" הורכב מנוע V12, בנפח 4.5 ליטר שהפיק 245 כ"ס. ההפרש לעומת השיא הוקדם היה כעשירית הקמ"ש בלבד, אבל זה הספיק כדי לזכות בפרס – וגם להשפיל את גרמניה הנאצית: לא רק שהשיא החדש נקבע על ידי מכונית צרפתית, אלא גם בידי נהג יהודי.
בשנת 1938 זכה דרייפוס במקום הראשון בגרנד פרי הצרפתי שנערך בעיר פיו בדרום מערב צרפת. אותה אסטרטגיית המרוץ ללא עצירה שהביאה לדרייפוס את הניצחון המשמעותי הראשון שלו שמונה שנים קודם לכן חזר על עצמו. כאשר מסתיים המירוץ הוא חוצה את קו הסיום ראשון בפער של כמעט שתי דקות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרף דרייפוס לצבא הצרפתי, בתפקיד של נהג משאית. בשנת 1940, דרייפוס נשלח בפתאומיות על ידי ממשלת צרפת ל-ארצות הברית כדי לייצג את צרפת על ידי נהיגה על מזראטי במרוץ "אינדיאנפוליס "500. דרייפוס הגיע למקום העשירי.
עם פלישת הגרמנים לפריז דרייפוס התיישב ב-ניו יורק, שם פתח מסעדה צרפתית, "לה גורמה". עם כניסת ארצות הברית למלחמה, ב -1942 התגייס דרייפוס לצבא האמריקאי ושימש באירופה כחוקר בקמפיין האיטלקי. בתום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945, דרייפוס הפך לאזרח אמריקאי הביא את אחיו מוריס לניו יורק, שם פתחו עוד מסעדה צרפתית "לה שאנטקלאיר".
דרייפוס בעל עיטור הלגיון הצרפתי.
דרייפוס נפטר בניו יורק בשנת 1993.
Shania Twain Live
Shania Twain Live (בעברית: שאניה טוויין בהופעה חיה) הוא אלבום DVD של זמרת הקאנטרי שאניה טוויין אשר יצא ב-7 בדצמבר 1999 על ידי מרקורי נאשוויל. האלבום מתעד את הופעתה הראשונה של טוויין במסגרת סיבוב ההופעות "Come On Over Tour".
ההופעה צולמה ב-12 בספטמבר 1998 בדאלאס, טקסס ושודרה ברשת הטלוויזיה DirecTV. הקליפ לשיר "Come On Over" נלקח מהופעה זו.
הצלחה מסחרית
האלבום זכה להצלחה מסחרית כאשר הגיע למעמד פלטינה בארצות הברית ולמעמד פלטינה כפולה בבריטניה.
סטיב ליניק
סטיב אלן ליניק (באנגלית: Steve A. Linick; נולד ב-1963) הוא משפטן אמריקאי, שכיהן כמפקח הכללי של מחלקת המדינה של ארצות הברית. ליניק, שהחל את כהונתו תחת מזכירת המדינה הילרי קלינטון, הודח במאי 2020 בידי הנשיא דונלד טראמפ מפני שהוביל חקירה נגד מזכיר המדינה מייק פומפאו בחשד שניצל לרעה את סמכותו למינויים פוליטיים כדי להיטיב עמו ועם רעייתו.
ביוגרפיה
ליניק השלים באוניברסיטת ג'ורג'טאון לימודי תואר ראשון ותואר שני בפילוסופיה, וב-1990 קיבל תואר שני במשפטים מאותה האוניברסיטה. בראשית נתיבתו המקצועית בשירות הציבורי שימש ליניק כעוזר התובע המחוזי במחוז פילדלפיה ואחר כך היה שותף במשרד עורכי הדין "ניומן והולצינגר" השוכן בוושינגטון הבירה.
בין השנים 1994–1999 היה ליניק עוזר תובע פדרלי בקליפורניה, ובשנים 1999–2006 מילא אותו תפקיד במדינת וירג'יניה. הוא שימש גם כמנהל הביצועי של כוח המשימה הלאומי להונאות רכש במחלקת המשפטים של ארצות הברית ומשנה לראש אגף ההונאה באגף הפלילי של כוח משימה זה משנת 2006 עד 2010. במהלך כהונתו במחלקת המשפטים הוא פיקח והשתתף בתיקי הונאה ועבירות צווארון לבן, שכללו בין היתר שחיתות והונאת חוזים נגד ארצות הברית בעיראק ובאפגניסטן.
בשנים 2010–2013 היה ליניק המפקח הכללי הוא שימש כמפקח הכללי הראשון של הסוכנות הפדרלית למימון שיכון (FHFA).
ליניק החל את כהונתו כמפקח הכללי של מחלקת המדינה של ארצות הברית ב-30 בספטמבר 2013. כמפקח הכללי, ליניק היה הבכיר האחראי על זיהוי הסיכונים התפעוליים במחלקת המדינה ובסוכנות האמריקאית למדיה גלובלית (USAGM), כמו גם על הערכת הדיות של בקרות פנימיות וביצוע חקירות מנהליות ופליליות של בזבוזים, הונאות, ניהול כושל והתנהגות שגויה. הוא היה אחראי על מתן פיקוח ליותר מ-70,000 עובדי מחלקת המדינה וה-USAGM ששירתו ב-270 משימות שונות מעבר לים, ופיקח על למעלה מ-70 מיליארד דולר אמריקני במחלקת המדינה, בסוכנות למדיה גלובלית ובגופים המוקצים למתן סיוע חוץ.
בעיצומה של פרשת טראמפ–אוקראינה, ליניק העביר חבילה של מסמכים מרודי ג'וליאני דרך מזכיר המדינה מייק פומפאו לחבר ועדת המשפט של בית הנבחרים ג'יימי רסקין. ב-16 במאי 2020 פוטר ליניק מתפקידו במחלקת המדינה, זאת לאחר שהוביל חקירה נגד מזכיר המדינה פומפאו בגין שימוש לרעה לכאורה במשרדו. החקירה נפתחה על רקע טענות כי פומפאו השתמש במינוי פוליטי כדי לבצע סידורים אישיים עבורו ועבור רעייתו. עם זאת, החוק בארצות הברית קובע כי על נשיא ארצות הברית להודיע לקונגרס על פיטוריו של בכיר בשירות המדינה חודש ימים מראש כדי לאפשר לו לחקור את הנסיבות לפיטורין, לכן כניסת פיטוריו של ליניק לתוקף תהא ב-16 ביוני.
תא כפפות
תא כפפות הוא תא בכלי רכב הממוקם מול הכיסא שליד הנהג ומשמש לעיתים קרובות לאחסון חפצים הקשורים לרכב, כגון רישיונות רכב וניירות ביטוח.
מקור השם נובע מייעודו המקורי של התא שנועד לאחסון כפפות. הכפפות היו נחוצות במקור על מנת לשמור על ניקיון הידיים, או על מנת לשמור על ידי הנהג חמות.
בעבר, בתוך תא הכפפות הייתה מותקנת נורה שהופעלה אוטומטית עם פתיחת התא והקלה על מציאת החפצים. החל משנות ה-2000, יצרנים רבים הפסיקו לייצר את תא הכפפות עם תאורה פנימית על מנת לקצץ בהוצאות.
חוסן ישועות
חוסן ישועות היא הוצאת ספרים השייכת לישיבת הר המור בירושלים. במסגרת ההוצאה משוכתבים, נערכים ונדפסים שיעורים שנתנו על ידי רבני הישיבה, בראשם הרב צבי ישראל טאו, שחלק מכתביו יוצאים לאור במסגרת ההוצאה.
ספרי ההוצאה ושמה
על פי רוב עוסקים ספרי ההוצאה בגאולת ישראל בדורות האחרונים, בעיקר על פי פרשנותם של רבני ישיבת הר המור לתורתו של הרב קוק ובנו הרב צבי יהודה קוק. שיעורי רבני הישיבה נערכים ומשוכתבים על ידי אברכי הישיבה. עם זאת, לעיתים מדפיסה ההוצאה שיעורי עיון ישיבתי, ספרי הלכה, וכן חיבורים מכתבי הראי"ה, הרצי"ה ודמויות נוספות הקשורות לישיבה ולרוחה.
מלבד ספרי ההוצאה, בשיתוף עם ישיבת הר המור מדפיסה ההוצאה את "ערוגות הבושם" – קבצים תורניים תקופתיים מאת רבני, אברכי ותלמידי הישיבה. כמו כן, פעמים רבות מדפיסה ההוצאה חוברות בתפוצה מצומצמת בהן מתומללים שיעורים המוגדרים "פנימי – לא מוגה", ובהן התייחסויות לאירועים אקטואליים.
מדי שנה, בימים שלאחר חג הפסח ובמקביל ליריד מכירת ספרים שנתי הנערך בהוצאת מוסד הרב קוק, מקיימת ההוצאה יריד מכירות עצמאי גדול בסמוך לבית מוסד הרב קוק.
לאמונת עתנו
סדרת הספרים המרכזית של ההוצאה היא "לאמונת עתנו" – שיעוריו של הרב צבי ישראל טאו, נשיא ישיבת הר המור. עד כה, החל משנת תשנ"ד (קודם לפילוג שאירע בין ישיבות מרכז הרב והר המור) ועד שנת תשפ"א, יצאו לאור במסגרת הסדרה חמישה עשר כרכים. שיעוריו של הרב טאו עוסקים בעיקר בפרשנות לכתבי הראי"ה קוק ובנו הרצי"ה, מציאת עדות להם בתופעות בקרב החברה הישראלית והחברה הדתית בעשורים האחרונים, ובקשה להתוויית כיוון רוחני מתוך דרכה של "התורה הגואלת" מבית מדרשו של הרב קוק. עורכי הסדרה הם הרבנים מרדכי הס, יאיר דיאמנט וזאב נוימן.
כשמה של ההוצאה, שמה של הסדרה נגזר מתוך הכתוב (ישעיהו לו, ג): "וְהָיָה אֱמוּנַת עִתֶּיךָ חֹסֶן יְשׁוּעֹת חָכְמַת וָדָעַת יִרְאַת ה' הִיא אוֹצָרוֹ", ופירושה – בירורי האמונה הישראלית השייכים ונצרכים לעת הזו.
הצבע ארגמן (ספר)
הצבע ארגמן (באנגלית: The Color Purple) הוא רומן של הסופרת אליס ווקר משנת 1982. הספר זכה בפרס פוליצר לסיפורת, ובפרס הספר הלאומי. הוא עובד לסרט בשם זהה בכיכובה של וופי גולדברג.
עלילה
סילי, מספרת וגיבורת הסיפור, היא נערה שחורה בת 14, עניה וחסרת השכלה, המתגוררת באזור נידח בג'ורג'יה. סילי מתחילה לכתוב מכתבים לאלוהים, כי אביה, אלפונסו, מכה ואונס אותה. אלפונסו כבר הכניס את סילי להריון פעם, והיא ילדה בת, אותה אביה כנראה הרג וקבר ביער. סילי יולדת תינוק שני, אשר גם אותו אלפונסו לוקח. אמה של סילי נופלת חולה על משכבה, ומתה. אלפונסו מביא הביתה אישה חדשה, אך ממשיך להתעלל בסילי.
סילי ואחותה הקטנה, נטי - ילדה נבונה ויפה - לומדות כי גבר הידוע רק כ"מר ___" רוצה להתחתן עם נטי. למר ___ יש מאהבת בשם שוג אייברי, זמרת ברים חושנית. סילי מוקסמת ממנה, ומרבה להסתכל על תמונתה. אלפונסו לא מרשה לנטי להתחתן עם מר ___, אך מציע לו את סילי "המכוערת" במקום. מר ___ לבסוף מסכים, וסילי נאלצת להתחיל בחיים חדשים של נישואים נטולי אהבה או שמחה. נטי בורחת מבית אביה, ומוצאת מחסה בביתה של סילי, שם מר ___, שעדיין חושק בנטי, רודף אותה ומטריד אותה מינית. נטי נסה משם, וכשסילי לא שומעת ממנה יותר, היא מניחה שהיא כבר לא בחיים.
אחותו של מר ___, קייט, מרחמת על סילי, ומייעצת לה להשיב מלחמה מולו, במקום להיכנע להתעללות מצידו. הרפו, בנו של מר ___, מתאהב בנערה חיננית וגדולת ממדים, סופיה. שוג אייברי מגיעה העירה כדי להופיע, אך לסילי אין רשות ללכת להופעה. סופיה נכנסת להריון, והיא והרפו נישאים. סילי משתאה אל מול ההתנגדות של סופיה אל מול כל ניסיון של הרפו או מר ___ להתייחס אליה כנחותה. למרות ניסיונות חוזרים ונשנים של הרפו להכות אותה עד כדי כניעה נכשלים, כיוון שהיא חזקה ממנו מבחינה פיזית.
שוג נהיית חולה, ומר ___ לוקח אותה לביתו. בהתחלה, שוג מבזה את סילי, אך השתיים נהיות חברות לאחר שסילי סועדת את שוג בעת מחלתה. סילי מפתחת רגשות כלפי שוג, ומרגישה משיכה מינית אליה. על סופיה נמאסים מאמציו של הרפו להכניע אותה, והיא עוזבת את הבית יחד עם ילדיה. כעבור מספר חודשים, הרפו פותח בר ושוג מופיעה שם כל ערב. סילי ממשיכה להרגיש מבולבלת בשל רגשותיה כלפי שוג.
גם לאחר שהחלימה, שוג מחליטה להישאר בביתו של מר ___, כי היא גילתה שהוא מכה את סילי כשהיא לא שם. היחסים בין שוג וסילי נהיים יותר ויותר אינטימיים, ושוג מתחילה לשאול את סילי שאלות על סקס. סופיה מגיעה לביקור, ורבה עם חברתו החדשה של הרפו, סקוויק. יום אחד כאשר היא מסתובבת במרכז העיירה, אשת ראש העיר מציעה לסופיה שאחת מבנותיה תבוא לעבוד אצלה כמנקה, וסופיה עונה לה בסירוב תקיף. ראש העיר סוטר לה בגין חוצפתה, והיא מרביצה לו חזרה, ונשלחת לבית הסוהר. סקוויק מנסה להביא לשחרורה אך מעלה קש. סופיה נשפטת, ונגזר עליה לעבוד כמשרתת בביתו של ראש העיר למשך 12 שנה.
שוג, שבינתיים יצאה לסיבוב הופעות, חוזרת עם בעלה החדש, גריידי. כשהיא וסילי נפגשות שוב, מתפתחת ביניהן מערכת יחסים מינית, והשתיים מרבות לישון ביחד. שוג שואלת את סילי על אחותה, נטי, וסילי מספרת לה שהיא מאמינה שנטי מתה, כיוון שהיא הבטיחה לכתוב לה, ומעולם לא כתבה. שוג מגלה לסילי שהיא ראתה את מר ___ מחביא מכתבים מסתוריים אשר הגיעו בדואר. שוג מצליחה למצוא את אחד המכתבים, והן רואות שהוא אכן מנטי. הן ממשיכות לחפש, ומוצאות עשרות מכתבים שנטי שלחה לסילי במהלך השנים. סילי, שרגשותיה עולים על גדותיהם, קוראת את המכתבים לפי הסדר, ותוהה לעצמה כיצד תמנע מלרצוח את מר ___.
על פי המכתבים, נטי חברה לזוג מיסיונרים, סמואל וקורין, ונסעה עמם לאפריקה כדי להפיץ את תורת הנצרות. לזוג שני ילדים מאומצים, אוליבייה ואדם. קורין מציינת לנטי כמה הילדים דומים לה, ותוהה אם יש לנטי ולסמואל עבר משותף. כשחשדותיה גוברים, היא מנסה להגביל את מעורבותה של נטי בענייני משפחתה. לימים, נמאסים על נטי חיי המיסיונריות, אך היא נשארת עם הזוג כי בריאותה של קורין התדרדרה קשות. היא מבקשת מסמואל שיספר לה באילו נסיבות הוא אימץ את שני הילדים, וכשהוא מספר לה, היא מבינה כי אלו ילדיה של סילי. היא גם מגלה כי אלפונסו הוא לא אביהן הביולוגי, אלא רק אביהן החורג, והוא סיפר להן שהוא אביהן כי רצה לרשת את הבית והאדמה אשר היו שייכים לאמן. אביהן האמיתי נרצח בלינץ' על ידי לבנים אשר התרעמו על הצלחת בית העסק שלו.
נטי מספרת לקורין וסמואל שהיא הדודה הביולוגית של הילדים. קורין מסרבת להאמין לה, בתחילה, אך לפני מותה מקבלת את האמת. סילי מעמתת את אלפונסו עם הסיפור, והוא מודה במעשיו. ערב אחד, סילי משחררת סוף-סוף את זעמה המצטבר, ומתריסה במר ___ על כל ההתעללות שהערים עליה במהלך השנים. שוג מודיעה שהיא וסילי עוזבות, ועוברות לטנסי. סקוויק מחליטה להצטרף אליהן. בטנסי, סילי מתחילה לעבוד בתור תופרת ומעצבת בגדים, ומפתחת עסק. כשהיא חוזרת לביקור בג'ורג'יה, היא לומדת שמר ___ שינה את דרכיו, ושאלפונסו נפטר, ושהרכוש שלו עבר לבעלותה. היא מחליטה לחזור הביתה.
בינתיים, נטי וסמואל נישאים, ומתכוננים לחזור לארצות הברית. לפני חזרתם, אדם מתחתן עם טאשי, אפריקאית צעירה, שעוברת - על פי המסורת המקומית - מילת נשים כואבת וצילוק פנים. מתוך סולידריות איתה, אדם עובר צילוק דומה.
סילי ומר ___ משלימים, ומגלים שהם באמת נהנים אחת מחברת השני. עכשיו, כשהיא עצמאית כלכלית, רגשית, ורוחנית, סילי כבר לא מוטרדת מהרומנים ששוג מנהלת מדי פעם עם גברים צעירים יותר. סופיה נישאת בפעם השנייה, ואילו הרפו עובד אצל סילי בחנות. נטי חוזרת לארצות הברית יחד עם סמואל והילדים. סילי מתרגשת מהמפגש עם אחותה, ומציינת כי למרות ששתיהן התבגרו במהלך יותר משלושים שנות פרידה, היא לעולם לא הרגישה צעירה יותר.
תרגום לעברית
הספר יצא לאור בתרגום לעברית בשנת 1984, בהוצאת לדורי. היום, הוא עדיין זמין כ-e-book מהוצאה זו.
ב-2012 תוכננה הוצאה מחודשת של הספר בהוצאת ידיעות ספרים, אשר פנו למחברת לקנות את הזכויות. ווקר סירבה לאפשר את ההוצאה כי לדבריה מדינת ישראל "אשמה באפרטהייד ורדיפה של העם הפלסטיני, גם בישראל וגם בשטחים הכבושים."
קבוצה לא רשמית (טקסונומיה)
קבוצה לא רשמית או בקיצור קבוצה היא דרגה טקסונומית שאינה מוגדרת על ידי נומנקלטורה של גופים רשמיים הקובעים שמות מדעיים. השימוש בסוג כזה של קבוצה נעשה לרוב כאשר היא איננה מוגדרת היטב. פעמים רבות קבוצות כאלו מבוטלות לאחר שמחקרים חדשים מצליחים לשייך את הטקסונים בתוכה לקבוצות רשמיות. לעיתים במקרים אחרים כאשר קיים קושי להבין את הקשרים בין הטקסונים מחליטים להעביר את הקבוצה לדרגה הרשמית של סדרה.
סוג זה של קבוצה יכול להיות פרפיליטי או פוליפיליטי.