cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוניית מכולות
שוק התובלה
נתוני מחיר התובלה של מכולה בנפח TEU בודד בנתיב נתון ניתנים בשלושה קווים סדירים ראשיים: ארצות הברית - אסיה, ארצות הברית - אירופה, ואירופה - אסיה. קיים הבדל במחירים בהתאם לכיוון התובלה, כך למשל, בשנים האחרונות מחירי התובלה מאסיה לארצות הברית גבוהים באופן משמעותי מן המחיר בכיוון ההפוך. באופן כללי, החל מן הרבעון האחרון של שנת 2008 ועד לרבעון השלישי של שנת 2009, נפח המכולות ומחירי התובלה ירדו באופן חד.
מזח
סוגי מזחים
ניתן לסווג מזחים למספר קבוצות, על פי מטרתם העיקרית. עם זאת מזחים רבים משמשים ליותר ממטרה אחת. לדוגמה, מזחים שנבנו להנאת המטיילים בשעות הפנאי, משמשים לעיתים גם כמעגן לספינות טיול וכלי שיט אחרים. אף מזחים שהוקמו למטרות מסחר ושינוע סחורות, הוסבו למסלולי הליכה להנאת הציבור. זאת, כאשר התייתרו עקב השינויים בשיטת שינוע הסחורות בנמלים.
מזחי עבודה
מזחי עבודה נבנו לצורך תנועת נוסעים וסחורות מאוניות בנמל. קיימים שני סוגים עיקריים למזחי עבודה. מזחים בודדים וארוכים נמצאים בדרך כלל בנמלים שבהם טווחים גדולים של גאות ושפל, לכן המזח נכנס לעומק הים, כך שגם בעת השפל ניתן יהיה להשתמש בו לעגינת האניות.
מזחים אלה היוו אלטרנטיבה חסכונית לבניית רציפים, המצריכים כאמור השקעה רבה יותר בבנייתם ואשר תנועת הסחורות בהם מוגבלת יותר וכן במקרים שבהם נבנו מזחים ייחודיים, למשל לפריקת פחם. דוגמה מוקדמת למזח עבודה בודד הוא מזח רייד (Ryde Pier), אשר הושלם בשנת 1814 ושימש מעבורות בין האי הבריטי לבין האי רייט (Isle of Wright).
סוג שונה של מזח עבודה, הנקרא לעיתים מזח אצבע, נבנה בנמלים שבהם טווח הגאות והשפל קטן יחסית. כאן היתרון העיקרי של המזח הוא בכך שהוא מאפשר שטח גדול יותר לאניות לעגון לידו, מאשר ליד הרציפים הקצרים יותר בדרך כלל. באופן מסורתי, אניות היו עוגנות בניצב לרציף, כאשר חרטומן, או ירכתיהן קשורות אליו. מזחי האצבע הגדילו את השטח לעגינת האניות ואיפשרו עגינתן כך שצידן ניצב במקביל למזח. דוגמאות טובות לרציפי אצבע ניתן לראות במזחי נהר ההדסון בעיר ניו יורק, או מזח האמברקדרו בסן פרנסיסקו.
עם עליית השימוש באניות מכולה, עלה הצורך בשטחים גדולים לצורך אחסון המכולות סמוך למקום עגינת האניות. באופן זה יצאו משימוש מזחי עבודה רבים. מזחי עבודה מעטים עדיין קיימים לעגינת אניות נוסעים או סחורה בתפזורת. מזחי עבודה רבים נהרסו, או ננטשו, אבל אחרים הוסבו לשימוש הקהל הרחב. הדוגמה הידועה ביותר היא רציף 39 בסן פרנסיסקו.
מזחי נופש ופנאי
מזחי הנופש הראשונים נבנו בבריטניה במהלך המאה התשע-עשרה. הקמת מסילות הרכבת איפשרו להמוני תיירים להגיע למקומות הנופש בחופי הים. יחד עם זאת, עקב טווחי הגאות והשפל הגדולים באי הבריטי, במקומות בילוי רבים לא ניתן היה לראות את הים מן החוף בשעת השפל. מזח הנופש אפשר לנופשים לטייל אל המים בכל עת.
על גבי מזחי נופש רבים נבנו מקומות בילוי ותיאטראות כדי להגביר את משיכתם לקהל. מזחים כאלה יכולים להיות מקורים בגג, או פתוחים ולעיתים אף להכיל שתי קומות.
מזחי הפנאי הראשונים נבנו מעץ. החל משנת 1855 נבנו גם מזחי פנאי ממתכת, הראשון בהם במרגייט שבאנגליה (Margate). אחד ממזחי המתכת הישנים ביותר, משנת 1860, עדיין עומד על תילו בסאות'פורט שבאנגליה.
מזחי דיג
מזחים רבים נבנו כדי לספק לדייגי חכות גישה נוחה יותר למקומות הדיג.
אוניית מכולות
שוק התובלה
חברות אוניות המכולות המפעילות קווים סדירים הגיבו לירידה בתפוסת האוניות במספר דרכים. לדוגמה, בתחילת שנת 2009 חלק מן החברות הורידו את מחירי התובלה לאפס בקו שבין אסיה לאירופה, והם מחייבים את הלקוחות אך ורק עבור עלויות התובלה בפועל. חברות האוניות אף הפחיתו את הירידה בתפוסה על ידי הורדת מהירות השיוט של האוניות (מכונה "slow steaming") והשבתת אוניות. האטת מהירות האוניות האריכה את משך הקו בין אירופה לאסיה לשיא של 40 יום. אסטרטגיה נוספת שבה נקטו חלק מן החברות הייתה לנקוט בדרך של מניפולציה על ידי הוצאת הודעה לעיתונות על עליית מחירי התובלה, דבר שגרר חברות אחרות להעלות את מחיריהן בהתאם.
בשנים האחרונות אף קמה תחרות לקו אוניות המכולה בין אסיה לאירופה בדמות הרכבת הטרנס-סיבירית המציעה הובלת מכולות בשליש עד מחצית מן הזמן הדרוש להובלה כזו באונייה.
נמלי מכולות
נפח תנועת מכולות בנמל נמדד בדרך כלל ביחידות TEU. נכון לשנת 2009 נמל סינגפור היה נמל המכולות הגדול בעולם במונחי תנועת מכולות עם 25,866,000 TEU בשנה אחת. שישה מתוך עשרת נמלי המכולות הגדולים בעולם באותה שנה היו בסין: נמל שנגחאי במקום השני, נמל הונג קונג במקום השלישי, נמל שנג'ן במקום הרביעי, נמל גואנגג'ואו במקום השישי, נמל נינגבו במקום השמיני ונמל צ'ינגדאו במקום התשיעי. במקום החמישי בתנועת מכולות היה נמל פוסן, נמל דובאי במקום השביעי ונמל רוטרדם במקום העשירי. סך תנועת המכולות ב-20 נמלי המכולות הגדולים בעולם הייתה 220,905,805 TEU בשנת 2009, כמעט מחצית מכלל תנועת המכולות בעולם באותה שנה. נמל המכולות הגדול של ישראל, הוא נמל חיפה. בשנת 2012 שבר נמל חיפה את שיאי שינוע המכולות בישראל, עם שינוע של מעל ל-1,377,000 TEU מכולות - גידול של 11.5% ביחס לשנת 2011.
היבטי בטיחות
על פי הערכות שונות בכל שנה אובדות בין 2,000 ל-10,000 מכולות שהיו על אוניות מכולות, אשר עלותן כ-370 מיליון דולר מדי שנה. רוב המכולות נופלות מאוניות מכולות בים הפתוח בעת סערה, אולם היו גם אוניות מכולות שטבעו בים על כל מטענן. כאשר מכולות נופלות מאוניית מכולות הן הופכות לפסולת ימית המהווה סיכון סביבתי. לאחר נפילתן לים המכולות שוקעות במים לאחר שהן נפרצות ומתמלאות במים.
שוד ימי גורם מדי שנה לנזקים הנאמדים בכ-100 מיליון דולר, בנזקים ישירים, באילוצן של חברות ספנות לתכנן נתיבים ארוכים יותר העוקפים אזורי סכנה, או בשיט במהירות גבוהה ובזבזנית בדלק באזורים שורצי פירטים, במיוחד באזור מזרח אפריקה.
STS-51-C
STS-51-C, היא המשימה ה-15 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א, והמשימה השלישית של מעבורת החלל דיסקברי. המשימה הייתה המשימה הרביעית שנחתה הישר במרכז החלל קנדי שבפלורידה.
המשימה
המשימה שוגרה ב-24 בינואר 1985. באמצעות טיל ה-Inertial Upper Stage ששוגר מהמעבורת הוצב בחלל לוויין מסווג. על פי Aviation Week שיגרה המעבורת לוויין מודיעין אלקטרוני Magnum, אשר נכנס למסלול גאוסטציונרי.
השיגור התבצע בשעה 14:50 לפי שעון מזרח ארצות הברית. זו הייתה המשימה הראשונה מתוך 10 משימות שיצאו בשנת 1985. במקור, תוכנן השיגור ל-23 בינואר אך בגלל מזג אוויר קר נדחה השיגור ביום. בנוסף, מעבורת החלל צ'לנג'ר הייתה אמורה לבצע את המשימה הזו, אך הוחלפה במעבורת החלל דיסקברי, בגלל בעיות באריחי הגנת החום של המעבורת.
המעבורת נחתה במרכז החלל קנדי, במסלול המראה 15 לאחר משימה שארכה 3 ימים, שעה 33 דקות ו-23 שניות.
אבוט אלמנטרי
בית ספר יסודי אבוט (באנגלית :Abbott Elementary) הוא סיטקום אמריקאי מוקומנטרי שנוצר על ידי קואינטה ברונסון עבור רשת ABC.
הסדרה עלתה ב-7 בדצמבר 2021, וזכתה לשבחי המבקרים. במרץ 2022, הסדרה חודשה לעונה שנייה, שעלתה לשידור ב-21 בספטמבר 2022. התוכנית הייתה מועמדת לפרס סדרת הקומדיה הטובה ביותר בטקס פרס אמי לבידור בפריים טיים ה-74, כשברונסון, ג'אנל ג'יימס, שריל לי ראלף וטיילר ג'יימס ויליאמס כולם קיבלו מועמדויות על הופעותיהם.
עלילה
צוות דוקומנטרי מתעד את חייהם של מורים העובדים בבתי ספר עם חוסר מימון. אחד המקומות שהם החליטו לתעד הוא בית הספר היסודי ווילארד ר. אבוט בפילדלפיה, בית ספר ציבורי בפילדלפיה. התנאים בבית הספר קשים ורוב המורים לא מחזיקים מעמד במשרה שלהם יותר משנתיים. המורה לכיתה ב' - ג'נין טיג'ס (קואינטה ברונסון) והמורה להיסטוריה - ג'ייקוב היל הם שניים מתוך שלושה מורים בקבוצה של עשרים שסיימו שנה אחת. הם עובדים עם הגננת המנוסה ברברה הווארד, המורה בכיתה ב' מליסה שמנטי, מנהלת בית הספר אווה קולמן (ג'אנל ג'יימס), והמורה המחליף גרגורי אדי.
הפקה
ב-3 בספטמבר 2020, פיילוט קומי ללא שם בכיכובה של ברונסון החל בשלבי הפקה ב-ABC. בפברואר 2021, ABC נתנה לפרויקט פיילוט רשמי. במרץ לוהקו ויליאמס, ג'יימס, וולטר, פרפטי וראלף בפרויקט. בחודש מאי, הפרויקט קיבל הזמנה לסדרה. הצילומים החלו ב-16 באוגוסט 2021 בלוס אנג'לס, קליפורניה, והסתיימו ב-5 בנובמבר 2021. בנובמבר, ויליאם סטנפורד דייוויס לוהק לסדרה. הסדרה עלתה ב-7 בדצמבר 2021.
ב-14 במרץ 2022, הסדרה חודשה לעונה שנייה. לפי ציוץ של ברונסון, היום הראשון לצילומים החל ב-18 ביולי 2022. ב-20 ביולי 2022, הוכרז כי וויליאם סטנפורד דייוויס, המגלם את מר ג'ונסון, השוער, יקודם לתפקיד קבוע. ב-21 ביולי 2022, ABC הזמינה את העונה השנייה באורך 22 פרקים.
הפצה
בארצות הברית, התוכנית משודרת ב-ABC. במספר מדינות באירופה כמו בריטניה, צרפת, איטליה, גרמניה ואוסטרליה, התוכנית יצאה לאור ב-דיסני+.
יוהאן השני, נסיך אנהלט-צרבסט
יוהאן השני, נסיך אנהלט-צרבסט (בגרמנית: Johann II. Fürst von Anhalt-Zerbst; 1341 - 11 באפריל 1382) היה נסיך גרמני מבית אסקניה, אשר שלט בנסיכות אנהלט-צרבסט.
ביוגרפיה
בשנת 1359 מת אחיו הבכור אלברכט השלישי, נסיך אנהלט-צרבסט, ובשל כך לאחר מות אביו בשנת 1362, ירש יוהאן את הנסיכות, ושלט במשותף עם דודו ולדמאר הראשון, נסיך אנהלט-צרבסט עד מותו בשנת 1368, ולאחר כן שלט עם בן דודו ולדמאר השני, נסיך אנהלט-צרבסט, אשר מת בשנת 1371 ללא יורשים. לאחר מות בן דודו, שלט יוהאן לבדו באנהלט-צרבסט.
ב-11 באפריל 1382 מת יוהאן, ובניו זיגיסמונד, אלברכט וולדמאר ירשו את נחלותיו במשותף.
משפחתו
בשנת 1366 התחתן יוהאן עם אליזבת מהנברג-שלאוזינגן, בתו של יוהאן הראשון, רוזן מהנברג-שלאוזינגן, ממנה היו לו ארבעה ילדים:
פיליפה דה מוהון
פיליפה דה מוהון (באנגלית: Philippa de Mohun; 1376 לערך - 17 ביולי 1431) הייתה רעייתו של אדוארד מנוריץ', בשנת 1402 קיבל אדוארד את התואר "דוכס יורק" ובעקבותיו הפכה פיליפה ל"דוכסית יורק", תואר אותו נשאה עד נפילתו של בעלה בקרב אז'נקור בשנת 1415.
קורות חיים
תאריך הולדתה המדויק אינו ידוע, אולם היסטוריונים סבורים כי פיליפה נולדה לפני שנת 1376. פיליפה הייתה בתם של ג'ון דה מוהון, ברון מוהון, ושל ג'ואן בורג'רש.
לפיליפה ולוולטר היה צאצא אחד - שנקרא אף הוא וולטר (נפטר בשנת 1432).
בשנת 1390 הוכרזה כליידי מלווה של מסדר הבירית וב-10 בדצמבר 1415 הוענק לפיליפה התואר "ליידי האי וייט" (Lady of the Isle of Wight).
פיליפה נפטרה ב-17 ביולי 1431 בטירת קאריסברוק שבאי וייט, ונקברה במנזר וסטמינסטר בלונדון שבאנגליה.
אליזבת שארלוט ד'אורליאן, נסיכת קומרסי
אליזבת שארלוט ד'אורליאן (בצרפתית: Élisabeth-Charlotte d'Orléans, 13 בספטמבר 1676 - 23 בדצמבר 1744) הייתה בתו של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, אחיו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. הייתה הנסיכה הריבונית של קומרסי וכן דוכסית לורן, באר וטשן מנישואיה ללאופולד, דוכס לורן. כל שושלת הבסבורג החל מאמצע המאה ה-18 ועד ימינו הם צאצאיה של אליזבת שארלוט דרך בנה, פרנסואה סטפן, שנישא לקיסרית מריה תרזה.
ילדותה
אליזבת שארלוט הייתה ילדתם השלישית ובתם היחידה של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן ורעייתו השנייה אליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ. היא גדלה בחצר המלוכה של דודה, המלך לואי הארבעה עשר, ומשום שהייתה הנסיכה הלא-נשואה הבכורה בחצר קיבלה את התואר "מדמואזל דה שרטר". אחיה הבכור, אלכסנדר לואי, דוכס ולואה נפטר כחצי שנה לפני היוולדה ואחיה היחיד היה פיליפ לעתיד עוצר הממלכה בשם לואי החמישה עשר וסבי סבו של לואי פיליפ, מלך צרפת.
לאליזבת שארלוט היו גם שתי אחיות למחצה מנישואיו הראשונים של אביה להנרייטה אן, נסיכת אנגליה: מארי לואיז, שנישאה לקרלוס השני, מלך ספרד, ואן מארי, שנישאה לויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה. בשל נישואיהן הטובים של אחיותיה למלכים קיוו אליזבת שארלוט ואימה כי גם היא תנשא לתוך בית מלוכה אירופאי בכיר. אולם סירוביה של אליזבת שארלוט להצעות נישואין מצידם של נסיכים "זוטרים" והתעקשותה להנשא רק לאציל מהדרגה הראשונה גרמה לה להישאר עדיין רווקה בגיל 21, גיל שנחשב באותה התקופה לנשים כ"זקן".
בעלים אפשריים
המלך ביקש להשיא את אליזבת שארלוט ללואי אוגוסט, דוכס מיין, בנו מפילגשו מאדאם דה מונטספאן, אולם אמה לא הסכימה שבתה, שהייתה צאצאית לגיטימית של מלכי צרפת, תרד לרמה של רעייתו של נסיך ממזר. הדוכסית ניסתה אף להשיא את בתה לבן דודה האלמן ויליאם השלישי, מלך אנגליה, אולם הוא היה פרוטסטנטי ולא יכל להנשא לנסיכה קתולית.
ההצעה המפתה ביותר הגיעה מכיוונו של האפיפיור שהציע כי אליזבת שארלוט תינשא ליוזף, בנו הבכור של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ולעתיד הקיסר יוזף הראשון, כדי לפייס בין שני בתי המלוכה הקתולים הגדולים - בית בורבון ובית הבסבורג, אולם הצעה זו נדחתה על הסף על ידי שני הבתים.
בשנת 1697 נחתם הסכם רייסווייק שסיים את מלחמת תשע השנים בין צרפת לאנגליה, ספרד והאימפריה הרומית הקדושה. אחד מתנאיו של הסכם זה היה כי דוכסות לורן ודוכסות באר, שהיו במשך שנים תחת שלטון מלך צרפת, יחזרו להיות עצמאיות תחת שלטונו של לאופולד, בנו של קרל החמישי, דוכס לורן ששלט בדוכסות לפני כיבושה על ידי הצרפתים. כדי לחתום את ההסכם בינו לבין דוכס לורן הסכים לואי הארבעה עשר לתת את אחייניתו אליזבת שארלוט ככלה ללאופולד בן ה-18.
נישואים וילדים
למרות שבני הזוג נישאו בשל מניעים פוליטיים הם התאהבו במהרה ונישואיהם היו מאושרים ביותר. הם התגוררו בארמון לונוויל, טירה ששימשה מאז המאה ה-13 כמעונם של דוכסי לורן אותה בנה מחדש לאופולד במטרה להפכה ל"ורסאי של לורן". בשנת 1701 מת פיליפ הראשון, דוכס אורליאן ואלמנתו רצתה לעבור להתגורר עם אליזבת שארלוט ובעלה, אולם המלך לא הרשה זאת משום שלא הסכים כי גיסתו תסיים את חייה על אדמה זרה.
אליזבת שארלוט ולאופולד נישאו ב-13 באוקטובר 1698 בארמון פונטנבלו. לזוג נולדו שלושה עשר ילדים אולם רק ארבעה מהם הגיעו לבגרות:
בניגוד לרוב הנשים במעמדה באותה התקופה התעקשה אליזבת שארלוט לגדל בעצמה את ילדיה ולא לתת אותם לאומנת.
תקופת העוצרות
בשנת 1715 מת לואי הארבעה עשר ואחיה של אליזבת שארלוט, פיליפ השני, דוכס אורליאן הפך לעוצר בשמו של לואי החמישה עשר הקטין למשך שבע שנים, במהלכן העניק אדמות נוספות לטובת גיסו, דוכס לורן. אליזבת שארלוט ראתה את אימה בפעם האחרונה בטקס הכתרתו של לואי החמישה עשר בקתדרלת ריימס באוקטובר 1722, חודשיים לפני מותה.
בשנת 1729 מת הדוכס לאופולד ואליזבת שארלוט הפכה לעוצרת של דוכסות לורן בשם בנה, פרנסואה סטפן, ששהה בווינה לשם לימודיו. פרנסואה, שגדל בחצר האימפריה הרומית הקדושה והיה מאורס לבתו של הקיסר, מריה תרזה, שוכנע על ידי הקיסר לוותר על דוכסות לורן לטובת סטניסלאב לשצ'ינסקי (לעתיד חמיו של לואי החמישה עשר), המלך הפולני המודח, וקיבל בתמורה את הדוכסות הגדולה של טוסקנה. אליזבת שארלוט לא יכלה למנוע מבנה לוותר על הדוכסות בה חייתה שלושים שנה ונאלצה לעזוב את ארמון לונוויל ולעבור להתגורר באחוזת קומרסי הסמוכה, שהועלתה עבורה לנסיכות ריבונית.
מותה
אליזבת שארלוט, נסיכת קומרסי מתה משבץ ב-23 בדצמבר 1744 בגיל 68. תשעה חודשים לאחר מותה הוכתר בנה פרנסואה סטפן כפרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
טריוויה
בשנת 1696 הקדיש הסופר שארל פרו את ספרו "סיפורי אמא אווזה" לאליזבת שארלוט.
ליידיטרון
ליידיטרון (באנגלית: Ladytron) היא להקת אלקטרופופ / גל חדש שהוקמה בליברפול שבבריטניה בקיץ 1999. שמה של הלהקה נלקח משיר באותו שם של להקת רוקסי מיוזיק. אחת מסולניות ההרכב היא הישראלית לשעבר מירה ארויו שעלתה לישראל מבולגריה בהיותה בת 10, והיא החברה היחידה בהרכב שאינה מליברפול במקור.
מוזיקה
סביב ליידיטרון התפתח קהל גדול שמלווה אותם בהופעות בכל העולם, כבר מאז שחרורו של האלבום "Light & Magic". עדת המעריצים של הלהקה הלכה וגדלה אחרי יציאת האלבומים "Witching Hour" ו-"Velocifero".
ביוגרפיה
אלבום הבכורה 604 שיצא ב-2001, שוחרר בחברות התקליטים Emperor Norton/Invicta HIFI. הסינגל הראשון, "פלייגרל" משך תשומת לב ונהנה מחשיפה בינלאומית. האלבום השני של הלהקה, Light & Magic, שוחרר לחשיפה רחבה ב-2002 וכלל את הלהיטים "Seventeen", "Evil" ו-"Blue Jeans".
ליידיטרון הקליטו את האלבום השלישי שלהם, Witching Hour, במהלך סיבוב ההופעות שלהם עם אלבומם, "Light & Magic". הוא כלל את ההסינגלים: "Sugar" ו-"Destroy Everything You Touch".
הלהקה סיימה לעבוד על אלבום האולפן הרביעי שלהם, Velocifero, בחודש פברואר 2008. האלבום זכה לביקורות טובות והסינגלים הבולטים מתוכו היו: "Runaway" ו-"Ghosts".
בתחילת בשנת 2011 יצא "Best of 00-10", אוסף להיטים המסכם עשור לפעילותה של הלהקה. האלבום כלל גם 2 שירים חדשים: "Ace of Hz" (שיצא כסינגל כבר ב-2010 וכן בפסקול של פיפ"א 2011) ו-"Little Black Angel", גרסת קאבר לשירם של להקת Death in June
הקטור ברליוז
לואי הקטור ברליוז (11 בדצמבר 1803 – 8 במרץ 1869) היה מלחין צרפתי מהתקופה הרומנטית, הידוע בעיקר בזכות הסימפוניה הפנטסטית שהלחין ב-1830, ובזכות הרקוויאם שהלחין ב-1837.
ביוגרפיה
לואי הקטור ברליוז נולד ביישוב לה קוט סנט אנדרה (La Côte Saint André) במחוז איזר בצרפת בדצמבר 1803. אביו שהיה רופא, שלח אותו ללמוד רפואה בפריז כשהיה בן 18, אך הקטור הצעיר לא אהב את לימודי הרפואה ונטש אותם למרות התנגדות אביו. שנה לאחר מכן עבר ללמוד קומפוזיציה ואופרה בקונסרבטואר של פריז. בין מוריו שם היה ז'אן פרנסואה לסואר.
חייו ויצירתו
בניגוד לרוב המלחינים, ברליוז לא היה פסנתרן מבצע. מוזיקאים בני זמנו התקשו להאמין, שמוזיקאי שמנגן בגיטרה יכול להלחין מוזיקה תזמורתית ראויה לשמה, אך מכשלה זו לא מנעה ממנו לכתוב את הסימפוניה הפנטסטית, שחיבר בהשראתה של השחקנית השייקספירית הרייט סמיתסון, שבה התאהב בגיל 23. משסירבה לחיזוריו, שקע בדיכאון. כתיבת היצירה, שאותה כינה "אפיזודות בחייו של אמן", עזרה לו להתגבר על אהבתו חסרת הסיכוי. ב-1830 בוצעה הסימפוניה הפנטסטית לראשונה, והיא נחשבת ליצירתו החשובה ביותר. חמשת פרקיה קשורים זה לזה בנושא-מוטו, ה"אידיאה פיקס", כמו באופרות הצרפתיות הראשונות, כאלה של כרוביני. לאחר פרסום היצירה נסע ברליוז לרומא. כשחזר כעבור שנתיים פגש את הרייט סמיתסון באולם הקונצרטים בזמן ביצוע הסימפוניה הפנטסטית, ולאחר תקופה קצרה התחתנו. למרבה האירוניה - נישואים אלו לא החזיקו זמן רב ולאחר שנים מספר נפרד הזוג. ברליוז התחתן שנית לאחר מספר שנים, עם אישה בשם מרי רסיו (שם הבמה של מרי מרטן).
את הסימפוניה הבאה שלו, "הרולד באיטליה", כתב ברליוז בשנת 1834 כקונצ'רטו לויולה לפי הזמנתו של ניקולו פגניני. לאחר השלמתה, החליט פגניני שאיננה מלהיבה דיה לביצוע ולא ניגן אותה. ההשראה לכתיבת הסימפוניה באה מן הפואמה של לורד ביירון, "צ'יילד הרולד". כקונצ'רטו, "הרולד באיטליה" אינו נחשב להצלחה, משום שהוויולה, המייצגת את הרולד במצבים שונים ומנוגדים, איננה מעורבת ממש בנעשה, כך שהמוזיקה של הגיבור הראשי איננה שולטת בפעילות התזמורתית. עם זאת, זו סימפוניה ספרותית בנויה היטב, בסגנון שלאחר בטהובן, יצירה ססגונית, עשירה בנושאים ומרשימה בביצועה.
בשנת 1837 כתב ברליוז את הרקוויאם שלו, לזכר חללי מלחמות צרפת. זו אולי הרהוטה ביצירותיו מבחינת המלודיה, ההרמוניה והמרקם. רישומה של היצירה על המאזינים היה גדול, בעיקר הודות לארבע קבוצות כלי נשיפה ממתכת המנגנות מכל צדי האולם בעת ובעונה אחת. היה בכך משום השבתה לחיים של המוזיקה שכתב ג'ובאני גבריאלי בבזיליקת סן מרקו הוונציאנית, בעולם ההרמוני של המאה ה-19.
הסימפוניה הבאה של ברליוז, "הלוויה וניצחון", נכתבה בשנת 1840 לזכר חללי המהפכה של 1830, שהחזירה את הבורבונים לשלטון. ביצירה זו נתן ברליוז ביטוי לגבורה הנפוליאונית ולרגש אישי.
האופרות של ברליוז הושפעו מן האמנות, בעיקר מציוריו האקזוטיים והעשירים של דלקרואה ומן הספרות, בעיקר זו של ורגיליוס, גתה ושייקספיר. "בנוונוטו צ'ליני" נוצרה בהשפעת זיכרונותיו של הפסל האיטלקי, והאופרה האחרונה שלו "ביאטריס ובנדיקט" משנת 1862 נוצרה על פי הקומדיה של שייקספיר "מהומה רבה על לא דבר".
ב-8 במרץ 1869 נפטר ברליוז, ונקבר לצד שתי נשותיו, הרייט סמיתסון ומרי רסיו.
סגנון ומורשת מוזיקלית
תרומתו הגדולה ביותר של ברליוז לעולם המוזיקה הוא מחקרו בתחום התזמור. ברליוז היה הראשון שכתב ספר מפורט על צורות תזמור במוזיקה. יצירותיו ידועות בתזמורים גרנדיוזיים (לעיתים עד כדי הגזמה). נטייתו הברורה הייתה ליצור צליל תזמורתי מאסיבי, אך בחלק מיצירותיו (למשל בפתיחת הפרק הראשון של הסימפוניה הפנטסטית) הוא מוכיח שהוא מסוגל לתזמר גם באופן מינימליסטי ואינטימי יותר.
חידוש חשוב נוסף שהביא עמו ברליוז הוא ה"אידיאה פיקס" - מוטיב מוזיקלי בעל משמעות סמלית ביצירה, החוזר בכל פעם ב"לבוש" אחר. ה"אידיאה פיקס" הופיע לראשונה בסימפוניה הפנטסטית וסימל את אהובתו של גיבור העלילה, השבה ונגלית אליו בהזיותיו.
ברליוז זכה לפופולריות ולהערכה רבה בתקופתו ופטר קורנליוס אף הכריז עליו כאחד משלושת ה-B, כיום לא נהוג לראות אותו כאחד משלישייה זו (במקומו נכנס אליה המלחין יוהנס ברהמס) אך הוא עדיין זוכה להערכה רבה.
הנצחה
נקודת ברליוז באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקראת על שמו של הקטור ברליוז.
ג'ובאני מפיין קרפיני
ג'ובאני מפיין קרפיני (באנגלית: John of Plano Carpini; באיטלקית Giovanni da Pian di Carpini ; 1185 - 1 באוגוסט 1252) היה נזיר פרנציסקני שנשלח מטעם האפיפיור, בשנת 1245, אל החאן הגדול של האימפריה המונגולית. הוא היה האירופאי הראשון ששהה במאהל של החאן הגדול וכתב על כך מפורטות. משלחתו שמשימתה הייתה בעצם איסוף מודיעין, נשאה עימה בולה (איגרת עם חותם) אפיפיורית והחזירה מכתב מגויוק חאן אל האפיפיור. ג'ובאני מפיין קרפיני חזר לאירופה וכתב דוח על מסעו אשר סיפק מידע מקיף על התרבות והמנהגים המונגולים, על ארגונם הצבאי, וטקטיקות המלחמה שלהם. הוא אף המליץ על פעולות שיש לנקוט כדי להתכונן למתקפה מונגולית צפויה חוזרת.
פלישת המונגולים לאירופה
אירופה נחשפה לראשונה לצבא האימפריה המונגולית עוד ב-1223, כאשר ג'ינגיס חאן פלש לגבול הדרום מזרחי של הנסיכויות הרוסיות, אשר אחדו כוחות עם הקומנים, וניהלו עמם קרב על נהר קלקה. מתקפה זו לא הייתה למטרת כיבוש אך המונגולים השאירו מאחוריהם הרס רב. בתקופה זו הרוסים ראו בפלישה מקרה בודד ועדיין לא הכירו את עוצמת האימפריה הנומדית החדשה שניצחה את הכוחות הגדולים והחזקים באירואסיה, בסין ובאיראן. רק בתקופת שלטונו אל אוגדיי חאן, בדצמבר 1237, כבשו פלוגות צבאיות בראשות באטו את נסיכות ולדימיר ועיר בירתה מוסקבה תוך שבועות ספורים, והמשיכו לעבר הערים לחופי וולגה. לאחר הפוגה של כשנתיים המונגולים כבשו את השטחים שבין נהר הוולגה לנהר הדנייפר, תוך גרימת הרג רב באוכלוסייה המקומית. ב-6 בדצמבר 1240 נכבשה קייב, העיר החזקה של הממלכה הרוסית, והצבא המונגולי המשיך מערבה. הפלוגות תחת באטו כבשו את מוראביה והונגריה, בעוד שפלוגות נוספות פשטו על גליסיה, פולין ונסיכות גאליץ'-וולין. הונגריה הייתה תחת הכיבוש המונגולי כשנה, עד לעזיבתם המפתיעה בשנת 1242. כוחות הצבא של באטו חזרו למונגוליה, אך הנסיכויות הרוסיות נשארו תחת כיבוש מונגולי עקיף עד למאה ה-15. תחילה בשליטה ישירה של האימפריה המונגולית, ומשנות ה-60 של המאה ה-12 בשליטת אחת המדינות המונגוליות, אורדת הזהב. לפי טענתו של קרפיני, הסיבה לנסיגת המונגולים בתחילת 1242 הייתה מותו של אוגדיי חאן בדצמבר 1241, אשר גרר מאבקי ירושה קשים. סוגיה זו עדיין פתוחה במחקר ההיסטורי. יש המצדדים בהסברו של קרפיני, ויש הטוענים שהסבר זה אינו מספק ומביאים סיבות נוספות, למשל כמו מחסור במזון לחיות המרעה ולסוסי הקרב שהיוו את סוד כוח הלוחמה המונגולית.
חיי ג'ובאני מפיין קרפיני לפני המסע
ג'ובאני הגיע מהעיירה פיין שבקרפיני, ליד העיר פרוג'ה במחוז אומבריה שבמרכז איטליה. הוא היה נזיר פרנציסקני שנטל על עצמו את הפצת הבשורה של פרנציסקוס מאסיזי. הוא מילא תפקידים מנהלתיים במסדרים ברחבי אירופה, כמו בסקסוניה, בגרמניה ובספרד.
התמודדות מערב אירופה עם האיום המונגולי
כבר בשנת 1238 הכירו ברחבי אירופה את כוחה ואכזריותה של האימפריה המונגולית, ואת הסכנה הצפויה ממנה. עם זאת, באותה עת אירופה הייתה שרויה במאבק פוליטי עיקש בין קיסר האימפריה הרומית הקדושה, פרידריך השני, לאפיפיור. היה זה מאבק ממסדי בין המלוכה לכנסייה על אדמות, אזורי השפעה ושליטה פוליטית, כלכלית וצבאית. כל שליט ניסה לאחד את אירופה תחת חסותו, והאיום המונגולי שהתעצם לאחר כיבוש הונגריה בשנת 1241, שימש כלי במאבק זה. פרידריך השני האשים את ההונגרים שמלכם בלה הרביעי היה בן בריתו של האפיפיור, בתבוסה המהירה למונגולים, וקרא להתאחדות כל הנסיכים הנוצרים תחת חסותו. לעומתו, האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי זימן את ועידת ליון הראשונה בשנת 1245, שבה השתתף דודו של מלך הונגריה, ובה הוחלט על המשלחת הקתולית הראשונה למונגוליה לאיסוף מודיעין על האויב. המשלחת הדיפלומטית למונגוליה מטעם האפיפיור כללה שלושה שליחים ממנזרי המנדיקנטים (היחפנים). מסדרים אלו עסקו בהטפה ובניצור גם מחוץ למערב אירופה, למשל במזרח התיכון ובניצור שבט הקיפצ'ק הנומדיים (Kipchaks) שבמזרח אירופה. השליח הדומיניקני אשלינו מלומברדיה (Ascelin of Lombardia) נשלח למפקד הצבאי המונגולי ביג'ו שהיה אחראי על אזור פרס והמזרח התיכון, ומחנהו שהה מערבית לים הכספי ב-24 במאי 1247. השליח השני היה ג'ובאני מפיין קרפיני הפרנציסקני, שהיה היחיד מבין השלושה שנכנס לתוך שטח מונגוליה. שליח דומיניקני נוסף היה אנדרה מלונגג'מו (Andre de Longjumeau) שהכיר כבר את ממלכת פרס והגיע למחנה של ביג'ו ככל הנראה כחלק מהמשלחת של אשלינו, הוא יצא מאנטיוכיה בתחילת 1248 והגיע למזרח קזחסטן.
המסע של ג'ובאני מפיין קרפיני
קרפיני היה כבן שישים וחמש כאשר יצא למסע מהעיר ליון, משכנו של האפיפיור באותה העת. הוא נשא עמו מכתב מטעם האפיפיור המיועד לשליט הטטרים, כפי שכונו בזמנו המונגולים באירופה. המכתב נחתם ב-13 במרץ 1245 ונקרא "Com non Solum". מליון נסע לידידו ונצסלאוס מלך בוהמיה, המשיך לוורוצלב, שם הצטרף למשלחת הנזיר הפרנציסקני בנדיקט הפולני בתור מתרגם. משם המשיך לקניב אשר ליד קייב, חצה את נהר הדנייפר ואת נהר הדון, לכיוון נהר הוולגה, שם חנה באטו המפקד המונגולי המפורסם של הגיזרה המערבית, שפלש לכל מזרח אירופה. מסלול המסע עקב אחר מסלול חזרתו של הנזיר הדומיניקני, ג'וליאן מהונגריה. ככל הנראה מלך הונגריה, שתמך במסע זה, סיפק מידע נחוץ לפני יציאתו של קרפיני למסעו. באטו הורה למשלחת של קרפיני להמשיך למחנה של החאן הגדול של מונגוליה. הם החלו את דרכם ביום חג הפסחא, ה-8 באפריל 1256 ורכבו דרך הקרה חיתאי (Qara Khitai) לנהר אלא-קול (Ala Kul), והגיעו לאחר מסע מפרך ב-22 ביולי למחנה שנקרא סירה אורדה (Sira Orda) שליד עיר הבירה המונגולית חרחורין (קראקורם Karakorum) אשר ליד נהר האורחון (Orkhon). הם עברו לפי המשוער כ-4,828 קילומטר במשך 106 ימים. המשלחת הגיעה, לאחר רכיבה קשה במיוחד, בדיוק למועד ההכתרה של החאן הגדול החדש של מונגליה, גויוק חאן. קרפיני כתב שבטקס ההכתרה היו יותר מארבעת אלפים שליחים מרחבי אירואסיה, ביניהם דוכסים רוסים וסולטן בגדאד. לאחר ההכתרה נשארו אנשי המשלחת במחנה של גויוק בו היו רוסים והונגרים דוברי לטינית שחלקם גרו שם אף כעשרים שנה, ויכלו לספק מידע רב על האימפריה המונגולית. קרפיני נפגש עם גויוק חאן והעביר לו את מכתב האפיפיור הקורא לו להתנצר. גויוק סירב ובתגובה דרש שהאפיפיור ושליטי אירופה יבואו אליו וישבעו לו אמונים. המשלחת נשארה במחנה עד ה-13 בנובמבר 1246 ואז יצאה למסע המפרך חזרה. ב-10 ביוני 1247 הגיעו לקייב, שם הנוצרים הסלביים קיבלו את פניהם בחגיגיות, כאילו חזרו מהמתים. קרפיני העביר לאפיפיור בליון את דוח המסע ואת המכתב של גויוק חאן. כגמול על פועלו מונה קרפיני לארכיבישוף ונשלח כשגריר לחצרו של לואי התשיעי בצרפת. הוא לא החזיק במשרות אלה זמן רב משום שנפטר חמש שנים בלבד לאחר חזרתו מהמסע, ב-1 באוגוסט 1252.
הדוח של ג'ובאני מפיין קרפיני
דוח המסע בנוי מתשעה פרקים, שכל אחד מהם עוסק בפן אחר של האימפריה המונגולית. הפרק הראשון עוסק בגאוגרפיה ובאקלים. השני בחיי היום יום של הנוודים המונגולים. השלישי בפולחן, באמונות ובאידאולוגיות שלהם. ברביעי כתב על אופיים ומזונם. בחמישי על ההיסטוריה של האימפריה והקמתה. בשישי על ארגון הצבא, ציודם הצבאי, אסטרטגיות הלחימה שלהם, תחבולותיהם בקרב ואכזריותם כלפי האוכלוסייה הנכבשת. הפרק השביעי עוסק בארצות שכבשו (ביחוד מזרח אירופה). פרק שמונה מספק המלצות למלחמה העתידית נגד המונגולים, והפרק התשיעי עוסק בתיאור מסע המשלחת עצמו, המדינות שעברו, הדרך אל המחנה של גויוק חאן ועל השהיה בו. קרפיני טען שהמונגולים, במיוחד לאחר הכתרתו של גויוק חאן, מתכוננים לפלישה לאירופה, ולכן על כל הנסיכים והשליטים הנוצרים לאחד כוחות ולהילחם נגדם יחדיו. חשוב לציין שכוונתו הייתה לאיחוד תחת האפיפיור ולא תחת פרידריך השני. יש בדוח תעוד להתניידות במרכז אסיה. למשל מפקד הצבא המונגולי באטו, צייד את המשלחת במכתב למעבר בטוח, במסעם חזרה לאירופה. כלומר ניתן ללמוד מהדוח על הנורמות למעבר בין המדינות השונות שהיו נהוגות אז. בנוסף יש התייחסות בדוח לסוסים המונגולים, שהיו אמצעי תחבורה היחיד שיכול היה להתמודד עם מסע כה ארוך באקלים כה קשה. סוסים רגילים לא יכלו להתקיים במונגוליה שאין בה חציר ויש למצוא אוכל מתחת לשלג.
תיעוד מסע המשלחת למונגוליה
ג'ובאני מפיין קרפיני כתב בלטינית שתי גרסאות לדוח מסעו, האחת קצרה יותר בת שמונה פרקים והשנייה ארוכה יותר בת תשעה. המקור הטוב ביותר הוא החיבור של ואן דן ווינגרת' (Van Dden Wyngaert) המורכב מפרקים משתי הגרסאות. כמו כן קיימים כתבים נוספים המתארים מסע זה. המקור הידוע בשם כתב היד הלוקסמבורגי מתייחס לפגישה בין מלך הונגריה בלה הרביעי לאח ג'ון, שלפי החוקר דניס סינור (Denis sinor) הוא ג'אובני מפיין קרפיני, בעת חזרתו ממונגוליה. מקור נוסף התגלה בשנת 1965 וכונה בשם "היחסים עם הטטרים" (Tartar Relation), ונכתב כנראה על ידי בנדיט מפולין. ככל הראה, קיימים עוד מקורות שטרם נחקרו על המסע של קרפיני ועל פעולות הריגול של האירופאים במונגוליה במאה ה-13. המקור הלוקסמבורגי למשל מציין שהאח ג'ון פגש בהונגריה משלחת שרק עתה חזרה ממונגוליה. ככל הנראה בלה הרביעי שלח לשם מספר שליחים במשך השנים, אך המידע על כך מועט.
חשיבות הדוח
הדוח של ג'ובאני מפיין קרפיני הוא התיעוד הראשון של אחת האימפריות הגדולות ביותר עד היום והאימפריה הנומדית היחידה הידועה לנו. ניתן ללמוד מדוח זה על התרבות וצורת הלחימה המונגולית ובנוסף הדוח מספק מידע על האופן בו התנהלו מסעות חוצי גבולות באירואסיה של המאה ה-13 ועל הקשרים המדיניים בין האזורים השונים. ישנם במערב רק מעט מקורות ראשונים המתעדים את התרבות או את הכיבושים של האימפריה המונגולית. לדוח זה יש משקל רב במחקר האירופי על המונגולים ומרכז אסיה והשפעתם על אירופה. התפיסה הנוצרית אירופאית מודגשת בטקסט וייתכן שהייתה לה השפעה על האופן בו נחקקה דמותה של האימפריה המונגולית במערב ובמחקר האקדמי האירופאי המסתמך על מקור זה גם כיום. בנוסף לכך, הטקסט מכיל משפטים המתייחסים לאירופה בחשיבות רבה, ובכך יכול היה לספק מידע מוטה על מידת חשיבותה של אירופה באירוסיה של המאה ה-13. למשל: “Since there is no country on earth which they fear with the exception of Christendom, they are preparing to make war on us”. חשוב לצין שקיימות כרוניקות סיניות, רוסיות וערביות המתעדות את המונגולים, וגם ספרות נוסעים מתקופות שונות, כמו צ'אנג צו (Qiu Chuji) ואבן בטוטה.
ראו גם
חוקרי המונגולים בארץ:
הייסנס (מוצרי תינוקות)
הייסנס בע"מ היא חברה ישראלית העוסקת במוצרי בריאות לתינוקות. מוצר הדגל של החברה נקרא בייביסנס (Babysense) - מוניטור תנועה ונשימה המתריע בפני חשד לתסמונת מוות בעריסה.
החברה נוסדה בשנת 1991, וב-1992 פיתחה את הפטנט הראשון בעולם על מכשיר לזיהוי הפסקת נשימה אצל תינוקות. מכשירי החברה משווקים כיום ל-35 מדינות, ומותקנים במאות בתי חולים. החברה מייצרת גם אינטרקום לתינוקות (מכשיר המאפשר להורים לשמוע את הנעשה בחדר התינוק), סטריליזטורים לבקבוקי תינוקות, ומברשות לבקבוקים.
בייביסנס
מכשיר הדגל של החברה הוא הבייביסנס. המכשיר הוא משטח המונח מתחת למזרן עליו ישן התינוק, בו מותקנים חיישנים הקולטים את התזוזות הנגרמות כתוצאה מפעולת הנשימה. במקרה בו המכשיר מפסיק לזהות תזוזות או שקצב הנשימה יורד מתחת לסף המותר, מופעלת אזעקה קולית. המכשיר מיועד לתינוקות עד גיל שנה.
ברנדייס (שכונה)
שכונת ברנדייס היא שכונה בעיר חדרה שהוקמה ככפר ברנדייס בשנת 1927 וצורפה לעיר חדרה לאחר קום המדינה.
כפר ברנדייס
השטחים מדרום למושבה חדרה נקראו "ח'ור אל וסעא" (בעברית "נקיק רחב"), והיו בבעלותם של תושבי כפר זיתא. בשנות ה-20 נרכשו הקרקעות מערביי הכפר על ידי ניסן רוטמן ובמימונה של הנדבנית היהודיה מרי פלז (Fels), בעסקה מפוקפקת שהסתיימה בהסכם פשרה, אך הובילה להדחתו של השופט המנדטורי היהודי יוסף סטרומזה. חלק מהקרקעות שנרכשו הוקצו לטובת "החברה הכלכלית לארץ ישראל" לטובת ייסוד יישוב עברי.
על אדמות אלה הוקם הכפר בשנת תרפ"ז (1927). הכפר כונה על ידי הערבים "ארבעים בית", על שם ארבעים בתיו הראשונים, ומתיישביו כונו "מוליסטים", על שמו של מול, נציג החברה המיישבת. מספר שנים לאחר מכן נבחר לו שם רשמי - "כפר ברנדייס", על שם השופט היהודי הראשון בבית המשפט העליון של ארצות הברית, לואי ברנדייס, מקים "החברה הכלכלית לארץ ישראל".
אדמות הכפר חולקו ל-40 חלקות בנות 2.5 דונם, ועליהן נבנה בית קטן הכולל חדר של 14 מ"ר, מטבחון ומרפסת קטנה, כאשר השירותים והמקלחת נמצאו במבנה נפרד. לצד הבית עמד משק עזר, הכולל פרה ערבית ולול של 20 עופות. לקראת סוף שנת 1928 עמדו 40 הבתים מוכנים לקלוט את המתיישבים, ונציגי החברה הכלכלית לארץ ישראל, ובראשם צבי בוטקובסקי, שיווקו אותם למתיישבים מקבוצות שונות ביישוב באמצעות תנאי רכישה נוחים.
קשיי הקיום של המתיישבים היו ניכרים. אף שהחלו משקי העזר להתפתח, לא נמצאה עבודה לצורך הקיום היומיומי, ותושבי הכפר נאלצו לעבוד רק ימים ספורים בשבוע בחדרה הסמוכה. ניסיון ליצור משק עצמאי על ידי גידול יסמין כחומר גלם לבית החרושת לבושם בבעלות הברון רוטשילד בבנימינה לא צלח, בין היתר לאור הריחוק מהמפעל והקושי בהובלת התוצרת. בנוסף, סבלו המתיישבים ממחסור במים ומקשיים שהערימה עליהם חדרה, עד לחפירתה של באר הכפר שהפכה אותם לעצמאיים בענייני מים (כיום בקצהו המזרחי של רחוב ברנדייס).
במהלך מאורעות תרפ"ט נקראו המתיישבים להתפנות למרכז המושבה חדרה, אבל הגברים חזרו לשמור על המשקים כשלרשותם רובה ציד אחד בלבד ומספר כידונים. לאחר המאורעות עזבו תושבים רבים את בתיהם בשל הקושי הביטחוני והכלכלי מהם סבלו. עם הקצאתן למתיישבי הכפר של קרקעות הקק"ל באזור וואדי חווארית' (כיום עמק חפר), אשר נרכשו קודם לכן על ידי יהושע חנקין, השתפר מצבם הכלכלי של המתיישבים, אשר השתמשו בקרקעות להרחבת הפעילות החקלאית, והכפר שב והתמלא. לימים נמכרו קרקעות אלה לטובת הקמת היישוב חרב לאת. במהלך מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט (1936 - 1939) סבלו המתיישבים מתקיפות הערבים, שגדעו חלק מהפרדסים ורצחו מספר מתושבי הכפר.
ב-1944 נוסד בשכונה בית ספר תיכון. תיכון עמל חדרה פעל במקום עד לאמצע שנות ה-90, אז עבר למשכנו החדש.
ב-1945 הוערך מספר תושבי הכפר בכ-150 תושבים.
בית הביטחון של הכפר, בקצהו המערבי של רחוב האתרוג, משמש כיום כבית כנסת.
שכונת ברנדייס
במהלך תקופת המנדט הבריטי היווה כפר ברנדייס חלק ממחוז טולכרם. ב-1948, עם הקמת המדינה, נקראו נציגים מכפר ברנדייס ובעלי קרקעות נוספים באזור חדרה (ובכללם ניסן רוטמן) לצד נציגי המושבה חדרה להעלות את טענותיהם בעניין סיפוח הכפר למושבה. על אף התנגדויותיהם של נציגי הכפר, והתעניינותו של נציג משרד הפנים ברעיון להקים רשות נפרדת מחדרה על כל שטחי ח'ור אל וסעא ובכללם כפר ברנדייס, הוחלט לספח את שטחי הכפר לחדרה, והוא סופח באופן רשמי ב-1951. עם זאת, בענייני מים המשיך הכפר לשמור על עצמאות לאורך שנים רבות לאחר מכן באמצעות "אגודת המים כפר ברנדיס". למרות עצמאותו, בתחומים רבים היה הכפר חלק אינטגרלי מחדרה מאז היווסדו, ויש שראו בו חלק מהמושבה עוד בטרם סופח אליה. גבולות היישוב המקורי הם הרחובות ער-אציל בצפון, האלון במערב וברנדייס בדרום.
עם העלייה ההמונית של שנות ה-50 הוסבו מבני המחנה הבריטי הסמוך לשכונה ל"מעברת ברנדייס", אשר לבסוף פורקה בראשית שנות ה-60 וחלק מתושביה הפכו לתושבי השכונה. בין השנים 1949–1950 בנתה חברת "נוה עובד" "שכונת פועלים חקלאית" בצמוד לכפר המקורי, שצורפה לשכונה.
עם השנים התפתחה השכונה, אך שמרה על אופייה הכפרי ועל בנייה צמודת-קרקע. ב-1987 הוקם בשכונה בית הספר הדמוקרטי הראשון בישראל, בו לומדים תלמידים מכל האזור. החווה החקלאית הלימודית מדרום לשכונה נקראת "ערוגות פלז", על שם מרי פלז.
דייסה
דייסה היא תבשיל פשוט העשוי בדרך כלל משיבולת-שועל (לעיתים קמח שיבולת-שועל) או מסולת, שבושלו במים או חלב או שניהם גם יחד, מתובלת לרוב במלח או סוכר. שיבולת-שועל וסולת הם הדגנים הנפוצים להכנת דייסה, אולם ניתן להכין דייסות גם מאורז, חיטה, קמח אפונה, שעורה ועמילן תירס.
בתרבויות רבות דייסה מוגשת לארוחת בוקר. לחלק מיצרני דגני בוקר ישנם מותגים של אבקות להכנה מיידית של דייסות. גם יצרני מזון תינוקות משווקים אבקות דייסה בטעמים שונים. לפי המלצת משרד הבריאות הישראלי - ניתן להוסיף דייסות ודגנים המכילים גלוטן לתזונת התינוק החל מתום החודש השישי לחייו.
דייסה היא אמצעי להקל על עיכול דגנים וקטניות ומשום כך דייסות משמשות בחברות רבות כמאכל לעת חולי. דייסת אורז היא בעלת חשיבות ברפואה הסינית ומומלצת כמאכל קבוע לעובדי מכרות ומפעלים שנחשפו למתכות רעילות; במקרים אלו מוסיפים לה עשבי תבלין כגון כוסברה, הנחשבת ברפואה הסינית כטיפול להרעלת כספית.
דייסת שיבולת-שועל
באירלנד וסקוטלנד ורוסיה מכינים דייסה משבבי שיבולת שועל מלאה. בסקוטלנד היא מוגשת עם מלח. באנגליה וארצות הברית היא עשויה משבבי שיבולת-שועל (כמו המותג "קוואקר", שהפך לשם גנרי בתחום). דייסת שיבולת-שועל היא ארוחת בוקר מסורתית בסקנדינביה ובאיסלנד. בפולין מכינים ארוחת בוקר של דייסת שיבולת-שועל עם חלב חם, לעיתים עם סוכר וחמאה. בברזיל דייסת שיבולת-שועל מורתחת בחלב היא קינוח או תוספת לארוחה.
דייסת תירס
דייסת גרעיני תירס היא מאכל מסורתי בדרום ארצות הברית, כמו גם מחית קמח תירס במדינות הדרום והמרכז. במקסיקו מכינים "אטולה" עם מים או חלב, לעיתים גם עם שוקולד. באיטליה מכינים דייסת תירס יחד עם עגבניות, פלפלים, וירקות אחרים והיא נקראת "פולנטה" וברומניה מגישים אותה חם יחד עם חמאה וגבינה מלוחה והשם שלה הוא "ממליגה". גם הפולנטה וגם הממליגה עשויות מקמח תירס דק. דייסת תירס היא חלק מארוחת כלולות במדינות רבות באפריקה, כגון טנזניה, דרום אפריקה וזימבבואה.
דייסת חיטה
בישראל מכינים דייסת סולת עם חלב וסוכר כמאכל חורפי, לעיתים מוגשת עם ריבה. בבתי חולים מוגשת כחלק מארוחת הבוקר וכך גם בחדרי האוכל הצה"ליים (עם קינמון).
יהודי מרוקו נוהגים להכין דייסה העשויה מ-"בורגול (גרגירי חיטה)" דייסה צבעונית בין פורים לבין ראש חודש ניסן בשם: "ברקוקש" לצד חלה אפויה עם ביצים קשות.
באיטליה מוגשת "פולנטינה" מחיטה, צימוקים, חלב וסוכר.
במדינות הנצרות האורתודוקסית דייסת חיטה הנקראת קוליבה משמשת כמאכל טקסי ומוגשת בלוויות ובאזכרות, בהן היא מבורכת בטקס הליטורגיה הקדושה. בחלק מהמדינות היא משמשת גם מאכל חגיגי בתקופת הפסחא, בחגי קדושים נוצרים ובארוחת חג המולד.
דייסת אורז
בפיליפינים מוגשת דייסת אורז עם סוכר, חלב ושוקולד או עם מים, זעפרן, זנגביל, ולעיתים בשר. בסין מכינים "קונג'י" - דייסת אורז, לעיתים עם ביצי תרנגולת או ברווז, בשר חזיר, עלי כוסברה, אטריות "וונטון" מטוגנות, או לחם מטוגן. ביפן מגישים "קיו" - דייסת אורז עם מלח ובצל ירוק, וכן "ננקוסה גיו" - דייסת אורז עם שבעת עשבי האביב, מאכל מסורתי של ה-7 בינואר. בקוריאה דייסת האורז מוגשת עם מאכלי ים, צנובר, פטריות ועוד. בתאילנד מוסיפים לה תבלין מכוסברה, ביצי ברווז משומרות, רוטב דגים, פלפלי צ'ילי קצוצים, ירק כבוש בחרדל או כרוב כבוש מלוח ושבבי פלפל אדום. בווייטנאם דייסת אורז "צ'או" כוללת גם בקר או בשר עוף, מים או רוטב דגים, מוגשת לרוב עם בצל ירוק ומקלות לחם מטוגן.
בנורווגיה מוסיפים לדייסת האורז וניל, מבשלים אותה בחלב ומגישים עם קינמון, סוכר וחמאה. בפינלנד, שוודיה, דנמרק ונורווגיה דייסת אורז מסורתית בחג המולד מוגשת עם סוכר וקינמון.
דייסות מדגנים נוספים
ברוסיה מכינים דייסת כוסמת עם חמאה, בקווקז - עם יוגורט.
בתרבות המאיה העתיקה הייתה נהוגה דייסת קינואה עם קקאו וקינמון. הקינואה זוכה כיום לפריחה כ"דגן על" בקרב חלק מהצמחונים.
בדרום נמיביה נהוגה דייסת דוחן. במזרח התיכון מוגשת עם כמון ודבש. דייסת דוחן היא גם מאכל ילידי בצפון יפן.
דייסת דורה נאכלת כארוחת צהריים קייצית בגינאה החדשה.
בפינלנד קיימת ארוחת בוקר מסורתית של דייסת שיפון.
דייסה בתרבות
בישראל, משחק אצבעות אהוב מאוד על פעוטות הוא "סבתא בישלה דייסה".
הדייסה מוזכרת במעשייה "זהבה ושלושת הדובים".
הדייסה נפוצה בבישול מוסדי. היא מוגשת בין היתר כמנת קבע בבתי הכלא בבריטניה, ובסלנג הבריטי אף נפוץ המונח "doing porridge" ("לעשות דייסה"), שמשמעותו לרצות עונש מאסר. במטבח הצה"לי נפוץ בישול דייסת סולת עם אבקת קינמון, שהיא בדרך כלל בחזקת פרווה  (ללא חלב, עם סוכר, מים ומרגרינה).
אדון הכאוס
בתמונת הכריכה רואים את רנד לאחר שחרורו מהתיבה, ואאס סדאי, כנראה רפאלה בגלל הצעיף הכחול, נשבעת לו אמונים. ברקע זירת הקרב של בארות דומאי, כולל קרונות הרוסים ועופות דורסים חגים מעל גופות.
עלילה
בפרולוג מתואר לראשונה שאיול גאל כאשר דמנדרד מתייצב לפני אדון האופל ומקבל ממנו הוראות. אדון האופל לועג לרנד ומכנה אותו "אדון הכאוס".
אדון הכאוס
מורגז טרקנד, שברחה מכס האריה ומראבין ששלט בה, מחפשת דרך כדי לשוב לכסאה ומגיעה לאמדיצ'יה, הנשלטת בידי ילדי האור.
מאזרים טיים, הדרקון הכוזב החזק ביותר שהיה אי פעם, מגיע לקאמלין כדי לזכות בחנינה שרנד הכריז עליה. רנד אומר לו שפשעי שלוש עשר הארורים מגמדים את פשעיו של טיים (ומונה כמה מפשעי הארורים אותם זכר מהזכרונות של לואיס תרין), ורנד צריך את עזרתו. מאזרים נשבע לו אמונים, וממונה לראש חווה באנדור, שם מתאמנים גברים שיכולים לתעל את סאידין.
רנד מקבל מסרים מבלבלים מאלנה מוסבאני ווורין, שתי אאס סדאי שהכיר מהאג'ות הירוקה והחומה (בהתאמה), ומאלאידה ואליבארין, שתי אאס סדאי שלא רצה להכיר מהאג'ות האדומה והלבנה-שחורה, שמשמשות כראש המגדל הלבן. בדיפלומטיות הוא מחליט להקשיב ולא להקשיב לכולן. אלנה וורין הגיעו לשם משני נהרות עם חניכות פוטנציאליות, ולא בחרו עדיין צד במאבק בין האאס סדאי. אלנה קושרת את רנד כעוצר. מתברר שהוא יכול לגבור על שלוש אאס סדאי ביחד.
כס האמירלין
נינאב שחקרה את לוגיין אבלר, שסורס מסאידין, הצליחה במקרה לרפאותו. האאס סדאי הצהובות בסלידר הכעיסו אותה בכוונה כדי שתצליח לרפא גם את סיואן וליאן.
האאס סדאי בסלידר מחליטות למנות אמירלין, ובוחרות את אגוין אלוור. שריאם, האאס סדאי הבכירה ביותר שברחה מהמגדל, ממונה לשומרת הרשומות. ראשית אגווין ממנה לאאס סדאי ושולחת את נינאב ואליין לאבו דאר כדי למצוא את קערת הרוחות. מאט שהגיע כדי להכניס לשלישייה קצת שכל בראש, הצטרף למשלחת. אגווין שולחת משלחת גם לקאמלין, תשע אאס סדאי, מקום מושבו הארעי של רנד.
לקאירהיין, מקום מושבו השני של רנד, מגיעות שבע אאס סדאי שאלאידה שלחה, עם כמה משרתות. רנד מתמרן בין שתי המשלחות בלי להבטיח כלום, ורק עולה לכל האאס סדאי על העצבים. הוא הולך לחוות הגברים בצפון אנדור, ומגלה שקיבלה בינתיים את השם "המגדל השחור". הוא מעניק לגברים, אשמאן, דרגות.
בקאמלין איאלי מתנקש בחיי אאס סדאי חומה. חייה ניצלים אבל המשלחת של סלידר מנסות "לעשות שריר" לרנד ומרגיזות אותו. לעיר מגיעות במקרה ברה הרקין וקירונה נצ'ימאן, שתי אאס סדאי מהאג'ה הירוקה שהיו בדרכם צפונה לקאירהיין ובכך הגיע מספר האאס סדאי בקאמלין ל-13 (מספר הדרוש להקמת "מעגל שלם" של מתעלים) רנד שנבהל בורח לקאירהיין. בקאירהיין משלחת מהמגדל הלבן מצליחה לתפוס אותו לא מוכן. שש אאס סדאי- גלינה קסבן וקטרין אלרודין מהאג'ה האדומה-שחורה, קוירן סאלדיין, אריאן בהולוריס, אלזה פנפל (ירוקות) ועוד שתיים, תופסות אותו וכולאות אותו בתוך תיבה. הן לוקחות איתן גם את מין.
שש אאס סדאי כל פעם משמשות כסוהרות של רנד. הוא מנסה להימלט והורג שני עוצרים של אריאן. אריאן הזועמת לוקחת פיקוד על כליאתו ומכה אותו פעמיים כל יום. בדרך לכיוון צפון-מערב הם עוצרים בבארות דומאי. לשם מגיעים השאידו שרוצים לעצמם את רנד, פרין ואנשי שני נהרות עם ארם ולויאל- כשהם מונחים על ידי הזאבים, חמישה מהאאס סדאי של סלידר עם העוצרים כשהם מונחים על ידי חוש העוצר של אלנה ומביאות איתן את ברה, וורין וקירונה, והאשמאן בהנהגת מאזרים טיים. במקום מתפתח קרב ענק, והאשמאן לא מרחמים על אף אחד מהאויבים. רנד בתיבה מרגיש ששלוש משש האאס סדאי שמחזיקות את המחסום נגדו עסוקות קצת בקרב אחר, וכוחן חלש יותר בחזית שלו. לראשונה בהיסטוריה רנד משתף פעולה עם לואס תרין שמגולגל בראשו: לאט לאט הוא פורם שלושה קשרים, ומשאיר שלושה, ה"גג" הנחוץ לו לתעל. הוא מפוצץ את התיבה מבפנים ומפלס לו דרך מתוך המחנה, תוך שהוא משתק כל אאס סדאי של אלאידה שהוא רואה והורג אחת. ב"המלצת" לואס ת'רין הוא מחפש במיוחד ומוצא את קטרין ואריאן, אך מאוכזב לגלות שגלינה נעלמה.
תוצאות הקרב
מתברר שהשלוש שרנד שיתק מסאידר היו אירגיין פטמד (מהאג'ה הירוקה), רונייל ווניוס וסשל אנדרלי (שתיהן מהאג'ה האדומה). השאידו בורחים, ארבע עשר מהאאס סדאי של גלינה נתפסות (בלעדיה). עוד שתיים נהרגות- לייגין (כנראה על ידי רנד) ואמירה. שתים עשרה נמלטות. גלינה נתפסת על ידי השאידו הזועמים. שבע האאס סדאי מסלידר נשבעות אמונים לרנד, ועוד שתיים: אלנה, ברה, פאלדרין הרלה, סאוניד טרייהן וקירונה (כולן מהאג'ה הירוקה), מאסורי סוקווה וורין מת'וין (מהאג'ה החומה), מרנה אמברי (מהאג'ה האפורה) ורפאלה סינדל (מהאג'ה הכחולה).
יעקב וסרמן
יעקב וסרמן (בגרמנית: Jakob Wassermann; 10 במרץ 1873 – 1 בינואר 1934) היה סופר יהודי-גרמני.
ביוגרפיה
וסרמן שירת בצבא הגרמני בנירנברג, ואחר שהה בדרום גרמניה ובשווייץ. בשנת 1894 עבר למינכן, שם עבד כמזכיר ואחר כעורך, יחד עם תומאס מאן, בעיתון "זימפליציסימוס", ובהמשך למד משפטים באוניברסיטת מינכן. בתקופה זו הוציא את הרומן שלו, "מלוזינה" והתוודע אל המשוררים ריינר מריה רילקה והוגו פון הופמנסטאל.
משנת 1898 היה מבקר תיאטרון בווינה. בשנת 1901 נשא לאישה את יולי שפייר, שממנה התגרש בשנת 1915. שלוש שנים לאחר גירושיו התחתן שוב, הפעם עם מריה קרלווייס.
אחרי 1906 חי לסירוגין בווינה או באלטאוסזה בשטיריה, שם מת בשנת 1934 לאחר מחלה קשה.
בשנת 1926 נבחר לאקדמיה הפרוסית לאמנות. הוא התפטר בשנת 1933, ובכך הקדים בדוחק את גירושו על ידי הנאצים. באותה שנה נשרפו ספריו בכיכר בבל ונאסרו להפצה בגרמניה.
כרוז עירוני
כרוז עירוני היה באופן מסורתי אדם המופקד על מסירת הודעות פומביות ברחובות על ידי רשות מקומית, לפני תפוצת העיתונות. הכרוז שימש גם להודעות של חצר השליט או להודעות רשמיות אחרות.
כיום, קיימים כרוזים עירוניים באירופה, המשמרים מסורות ומיועדים בעיקר לצרכים טקסיים או תיירותיים. בהולנד, למשל, פעילים 45 כרוזי ערים או כפרים. הם לבושים בבגדים מן המאה ה-18 (גלימה אדומה-זהובה, גרביים לבנים, מגפיים שחורים וכובע משולש), אבל בגדים אלה השתנו עם הדורות קודם לכן: קיימת למשל תמונה של הכרוז העירוני של לונדון משנת 1609, המציגה אותו כלבוש בבגדים המתאימים לתקופת בית טיודור, עם כובע עגול, מנורה ומקל.
כחלק מן הטקס (ובעבר - כחלק מן העבודה), נוהגים כרוזים עירוניים לצלצל בפעמון ולקרוא קריאות אשר ימשכו אליהם את תשומת לב התושבים, על מנת שאלה האחרונים יקבלו את החדשות או ההנחיות החדשות. באנגלית, הקריאה המסורתית היא Oyez (אוֹיֱה), שמקורה בשפה האנגלו-נורמנית, מבוטאת כמו הקריאה "הו, כן!" באנגלית, ומשמעותה "הקשיבו!".
מנדלבאום בלש פרטי
מנדלבאום בלש פרטי היא קומדיית מצבים בהפקת טדי יזמות והפקות, ששודרה בערוץ הילדים ובערוץ לוגי. סדרה זו היא ספין אוף של הסדרה המצליחה "הפיג'מות", ומתמקדת במעלליו של גרי מנדלבאום (יניב פולישוק) לאחר שהצטרף לצוות חקירות. העונה הראשונה שודרה בערוץ הילדים בשנת 2009, והשנייה שודרה בערוץ לוגי ב-2010.
ב-30 במאי 2019 הסדרה ירדה משירות ה-VOD של HOT והסדרה במלואה זמינה בלעדית בפרטנר TV ובסלקום tv וגם בביגי.
שיר הפתיח של הסדרה, "ממש כמו כולם", נכתב על ידי התסריטאי רובי דואניאס והולחן ועובד על ידי המוזיקאי טל ירדני. את השיר מבצעת השחקנית אפי בן ישראל, ואחד מהנגנים שהתלוו אליה הוא הסקסופוניסט פטר ורטהיימר. מיקס השיר עובד על ידי יובל סגל.
רקע
הפרק "תעלומת הטמגוצ'י" ששודר בעונה החמישית של הסדרה הפיג'מות, ממנו נבע הרעיון ליצור את הסדרה. פרק זה עוסק במעלליו של גרי מנדלבאום, שההמבורגריה שבעלותו נסגרה בעקבות בעיות בריאות. גרי מחפש עבודה חלופית ומחליט להיות בלש פרטי לאחר שדנה ביקשה ממנו למצוא את הטמגוצ'י שלה שאבד. גרי, שלא יודע מה זה טמגוצ'י, מוצא אותו בטעות אבל לא מחזיר אותו לדנה, ולבסוף נותן אותו לפקיד במשרד הבריאות כדי לקבל את רישיון העסק שלו בחזרה.
תקציר העלילה
גלית "גאלה" וולפסון, בתו של ניצב וולפסון, החליטה לפתוח משרד חקירות. היא מצרפת אליה את ידידה הוותיק, אסף לוין, צלם במקצועו ואת פאוקר שלוש, איש מחשבים שממנו השכירה את הבניין. פאוקר מתאהב בגאלה ועובד בשבילה בלי לקבל משכורת. לאחר שגאלה אינה זוכה באמון מסביבתה עקב מינה, גילה ויופייה, היא מחליטה לחפש אדם אשר יחשבו שהוא הבלש, ואולי כך המשרד יצליח יותר. היא מוצאת את גרי בלשכת התעסוקה, ומחליטה להעסיקו ליום אחד עד שהיא תתפרסם. לאחר שהם פותרים בהצלחה את תעלומת השרשרת הגנובה של עדי הימלבלוי, גאלה מבינה שגרי הוא לא מה שהיא חשבה. גאלה מנסה לפטר אותו מספר פעמים, אך היא לבסוף מחזירה אותו מכיוון שללא גרי אף אדם לא שוכר את שירותיהם. בפרק הראשון נאמר שמשרד החקירות נמצא ברחוב בייקר 22 ב' (פרפרזה לרחוב בייקר 221 ב' של שרלוק הולמס.
בפרק האחרון של העונה הראשונה בשם "החפרפרת", חברי "הפיג'מות" (אילן רוזנפלד, קובי פרג' ועודד פז) מגיעים לקחת את גרי חזרה לסדרה "הפיג'מות" ומציקים לו עד שיסכים. בפרק הראשון של העונה השנייה, גרי חוזר למשרד לאחר שסיים את צילומי העונה השישית של "הפיג'מות". בפרק האחרון של העונה השנייה, גרי פוגש את בת דודתה מדרגה שנייה של גאלה, אשר באפן מפתיע קוראים לה שפרה, בדומה לאשתו של גרי. גרי מתאהב בשפרה, אולם הוא לא יודע שהכל היה תרמית של שפרה כדי שגרי יעבוד במשרד החקירות שלה ולא של גאלה, בטענה שהוא לקח 50% מהלקוחות שלה. קיימת שאלה לא פתורה שלא התקבלה עליה תשובה בסוף הסדרה: האם גרי יעבוד עם שפרה היפה או שיישאר לעבוד עם גאלה?
שידורי הסדרה
העונה הראשונה שודרה בערוץ הילדים (לאחר העונה החמישית של הפיג'מות) והעונה השנייה של הסדרה שודרה בערוץ לוגי. בעקבות כך, עלילת הסדרה השתנתה כך שהצופים יוכלו ללמוד על נושאים שונים כמו התיאטרון ביוון העתיקה ונושאים נוספים.
פרקי ספיישל
פרקי הספיישל ששודרו לאורך הסדרה הם הפרקים שבהם הופיעו דמויות מהפיג'מות, סדרת המקור של סדרה זו. פרקי הספיישל ששודרו לאורך הסדרה משתי עונותיה היו "חייב לזכור", "צמחוני נגד מנדלבאום שוב", "חפרפרות", "קומדיה", "לוטו" ו"כל החיות מיטונפות".
אריק שמיט
אריק סטיבן שמיט (באנגלית: Eric Stephen Schmitt; נולד ב-20 ביוני 1975) הוא פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, המכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מיזורי מאז 2023. הוא נבחר לראשונה לסנאט בבחירות 2022. שמיט, חבר המפלגה הרפובליקנית, כיהן בעבר כגזבר מדינת מיזורי בשנים 2017–2019, כחבר הסנאט של מיזורי בשנים 2009–2017, וכחבר התובע הכללי של מיזורי בשנים 2023-2019.
ביוגרפיה
שמיט נולד בברידג'טון שבמיזורי, פרוור של סנט לואיס. בשנת 1993 השלים את לימודיו התיכוניים בתיכון "DeSmet Jesuit", וב-1997 קיבל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת טרומן סטייט. באוניברסיטה זו היה חבר באחווה אלפא קפא למבדה ושיחק בקבוצות הבייסבול והפוטבול. לאחר מכן זכה במלגה ללימודי משפטים באוניברסיטת סנט לואיס, שם השלים לימודי תואר שני בשנת 2000. באותה שנה התקבל ללשכת עורכי הדין של מדינת מיזורי, והחל לעבוד במשרד עורכי הדין לת'רופ וגייג שבקלייטון. ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סנט לואיס, שם קיבל את דוקטור המשפטים שלו בשנת 2000. בשנים 2005–2008 היה חבר מועצה בעיריית גלנדייל.
ב-4 בנובמבר 2008 נבחר שמיט לסנאט של מיזורי. הוא ייצג את מחוז הבחירה ה-15, הכולל חלקים ממרכז וממערב מחוז סנט לואיס. לאחר מפקד האוכלוסין של ארצות הברית ב-2010 שורטטו מחדש גבולות מחוזו של שמיט, אך עדיין לב המחוז נותר במרכז סנט לואיס. שמיט התמודד ללא התנגדות הן בבחירות המקדימות והן בבחירות הכלליות בשנת 2012. ב-2016 העניק את חסותו להצעת החוק 572, שקבעה הגבלות אחוז ההכנסות שממשלות מקומיות במיזורי יכולות לקבל מקנסות שאינם דו"חות תנועה (כגון קנסות בגין הפרת תקנות עירוניות). הצעת החוק עברה בסנאט המדינתי ברוב של 25–6 בינואר 2016. לאחר הפרות הסדר בפרגוסון, טען שמיט שיותר מדי עיריות הסתמכו יתר על המידה על קנסות כדי לגייס הכנסות ולממן את תקציביהן. הוא הוביל את מאמץ החקיקה הדו-מפלגתי לאסור על עיריות, מחוזות ורשויות אכיפת החוק לקבוע מכסות של דו"חות תנועה.
שמיט לא התמודד מחדש לסנאט המדינתי בבחירות 2016 בשל הגבלת כהונה, ובמקום זאת התמודד ללשכת גזבר מדינת מיזורי. שמיט התמודד כמועמד המפלגה הרפובליקנית ללא מתנגדים בבחירות המקדימות. הוא גבר בבחירות הכלליות על מועמדת המפלגה הדמוקרטית ג'ודי בייקר ומועמד המפלגה הליברטריאנית שון אוטול. במהלך כהונתו כגזבר השיק את תוכנית "MO ABLE" ב-2017. הוא הורה ליצור את אתר האינטרנט "Show-Me Checkbook" המספק נתונים על הוצאות והכנסות המדינה, שכר, חובות ותזרים מזומנים.