cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המכלול הארכאולוגי במרידה
אמות מים
"אמת המים של הניסים" (Acueducto de los Milagros) היא חלק מצינור (או אמת מים) שסיפקה מים לאמריטה אוגוסטה ממאגר פרוסרפינה (Embalse de Proserpina), שנמצא 5 קילומטרים מהעיר. המים הגיעו למגדל שמירה (castellum) שנמצא ברובע הנוכחי של סנטה אולליה (ההריסות עדיין נראות). משם נמתחה אמת המים לאורך 827 מטרים, עד למגדל השמירה הסופי של גבעת אל קלבריו (Cerro de El Calvario), לאחר שחצה את עמק אלבארגס, בגובה מקסימלי של 25 מטרים. הוא נבנה בראשית המאה הראשונה בשילוב אבן ולבנים. העמודים ברוחב 3 מטרים, מורכבים מסדרה של שלוש קשתות עגולות למחצה, בנויות מלבנים. על הקשתות העליונות נבנתה התעלה להובלת מים.
האמה שרדה עד ימינו במצב טוב של שימור. המסורת הפופולרית גורסת כי מקור כינויה מהתדהמה של תושבי מרידה בגלל החוסן של יצירה כה עתיקה, תופעה שנחשבה מעשה ניסים. 50 עמודים עדיין עומדים, פחות או יותר, במידה משתנה של נזק. בראשית שנות השבעים של המאה ה-20 התגלו שרידי מגדל השמירה של גבעת אל קלבריו. הכרונולוגיה של האמה הייתה נושא למחלוקת רבה. כיום מקובל כי האמה נבנתה תחת אוגוסטוס.
גם אמת המים של ראבו דה בואי-סן לאסרו (Acueducto de Rabo de Buey-San Lázaro), נבנתה בתקופה הרומית. האמה הובילה מים ממעיינות צפונית לעיר. הצינורות נמשכים לאורך של כ-4 קילומטרים. בקטעים מסוימים הם משתמשים במנהרות תת-קרקעיות שיכולות להגיע לגובה של 2.5 מטרים, ומצוידות במערכת אוורור ובמדרגות המפוזרות באופן קבוע לאורך כל האמה. תשתיות אלה שמורות היטב. מצד שני, כמעט ולא נותר דבר מהמבנה שאפשר לחצות את עמק אלבארגס באורך של קרוב לקילומטר. רק שלושה עמודים וכמה קשתות נדירות מנציחים בנייה גרנדיוזית זו.
בית האמפיתיאטרון
בית אצילים זה, המכונה "בית מיטראו" (Casa del Mitreo), נמצא במקרה בראשית שנות השישים של המאה ה-20. הוא ממוקם בצד שמאל של גבעת סן אלבין. הבניין כולו נבנה באבנים, מחוזקות באבני גזית בפינות. האלמנטים המדהימים ביותר הם פריסטיל המקיף את הגן הפנימי, אך בעיקר הפסיפס הקוסמוגוני המפורסם. האחרון הוא ייצוג אלגורי של יסודות הטבע (נהרות, רוחות ...) שאותם מנהיגה דמותו של איון. מחקרים ארכאולוגיים והרצון לפתוח אתר זה למבקרים הביאו להתקנת גג.
הנקרופוליס
תחת הכינוי "לוס קולומבריוס" (Los Columbarios) ידועים שני מבני קבורה באוויר הפתוח, הממוקמים מחוץ לחומות העיר הרומית, שאינן דומות לטיפולוגיה של קולומבריום. שניהם הם הדוגמה הטובה ביותר למבני קבורה באמריטה אוגוסטה. החומרים המשמשים לייצורם הם אבני בניין וגרניט. בשניהם נשמרו הכתובות המזהות של הבעלים (משפחות וקוניוס ויוליוס), כך שניתן היה לדעת מה מקורם ומצבם.
המרחצאות הרומיים באלנחה
העיירה שוכנת כ-18 קילומטרים דרומית-מערבית למרידה. במקום יש מעיינות חמים שעל בסיסם הוקם במקום מתחם ספא, הכולל מרחצאות תרמיים, כמו גם מספר בתי מלון.
ז'יז'י
הפקה
שותפו של ג'יי לרנר, פרדריק לאו, סירב להלחין את הפסקול אך לבסוף הוא השתכנע על ידי פריד. לרנר כתב את התסריט ואת השירים. ג'יי לרנר רצה ללהק לתפקיד הראשי את אודרי הפבורן ואילו פריד רצה ללהק את לסלי קארון שאיתה הוא עבד בסרט "אמריקאי בפריז" (1951). שניהם הסכימו שהליהוק האידיאלי לדמותו של אונורה יהיה מוריס שבלייה. ג'יי לרנר הציע את דירק בוגרד לתפקיד גסטון. ססיל בייטון היה אחראי על עיצוב התלבושות. לבסוף קארון ולואי ז'ורדאן נבחרו לתפקיד הראשי בסרט. בטי וונד דיבבה את שירתה של קארון.
המכלול הארכאולוגי במרידה
המרחצאות הרומיים באלנחה
יש עדויות לשימושים הרפואיים של המעיין מהתקופה שלפני הרומאים, אך אלו בנו מתחם מרחצאות קטן במאה ה-3, מערכת הקשרים שלו עם אמריטה אוגוסטה (מרידה הרומאית) מתועדת היטב, והפכה אותו באותה עת למרכז בריאות ופנאי עבור תושבי האזור. ידוע סיפורה של וריניה סרנה (Varinia Serena), בת אצילים צעירה שנפגעה מסוג כלשהו של מחלה הקשורה למערכת הרבייה שהמעיין ריפא, אביה, ליקיניוס סרניאנוס קלריסימוס (Licinius Serenianus Clarissimus) בנה מזבח תפילה ופסל של האלה יונו, שתרמה לריפוי בתו, ומכאן שהמעיין היה מוקדש לאלה הרומית של הפוריות והמשפחה.
ז'יז'י
הפקה
בינואר 1958 הסרט הוקרן לראשונה בסנטה ברברה. הביקורות לסרט היו חיוביות אך ג'יי לרנר ולאו רצו לקצר ולשנות את הסרט. הם צילמו את הסרט עוד אחד עשר ימים והוסיפו לתקציב הסרט כ-400,000 דולר. לבסוף הסרט הוקרן שנית בניו יורק סיטי באותה שנה במאי.
המכלול הארכאולוגי במרידה
המרחצאות הרומיים באלנחה
הבניין הרומי הוא מבנה מלבני בו שוכנים שני תאים עגולים זהים, אחד לכל מין, שהגישה אליהם בגרם מדרגות אבן משופע. במרכז התאים נמצאות הבריכות, גם הן עגולות. תאים אלה מקורים על ידי שני קמרונות חצי כדוריים עם צוהר במרכז. בנוסף הרומאים השאירו כמה בתי הארחה פרימיטיביים ונקרופוליס קטן.
במהלך התקופה הערבית שם האזור משתנה לאלנחה, שמשמעותו "מים של אללה". לאחר תקופה זו המרחצאות ננטשו, ורק בסוף המאה ה-18 החלו הרפורמות לשיפוצם. כבר במאה ה-19 נבנה מבנה המרחצאות הנוכחי. בשנת 1930 הוא הוכרז כמונומנט לאומי, ובשנת 1985 הוא צורף לרשימת אתרי המורשת ההיסטורית הספרדית של משרד התרבות הספרדי.
ז'יז'י
פרסים ומועמדויות
בטקס פרסי האוסקר שנערך בשנת 1959 הסרט ז'יז'י שבר שיא של זכיות וזכה בתשעה פרסים מתוך תשע מועמדויות. אולם ההישג נשמר רק במשך שנה אחת עד לזכייתו של הסרט "בן חור" באחד עשר פרסים. כהוקרה לסרט חברת הפצתו מטרו גולדווין מאייר הנקראת בקיצור באנגלית "MGM" שינתה את שמה לזמן קצר ל-"M-Gigi-M". הסרט זכה בקטגוריות הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר (וינסנט מינלי), התסריט המעובד הטוב ביותר (אלן ג'יי לרנר), עיצוב התפאורה הטוב ביותר (פרסון אמאס, קיגו גלסון, הנרי גרייס וויליאם הורינג), הצילום הטוב ביותר (ג'וזף רוטנברג), עיצוב התלבושות הטוב ביותר (ססיל בייטון), העריכה הטובה ביותר (אדריאן פאזאן), הפסקול המקורי הטוב ביותר (אנדרה פרווין) והשיר המקורי הטוב ביותר (השיר "Gigi" של אלן ג'יי לרנר ופרדריק לאו).
המכלול הארכאולוגי במרידה
הקתדרלה הוויזיגותית של מריה הקדושה מירושלים
"הקתדרלה הוויזיגותית של מריה הקדושה מירושלים (Catedral visigoda de Santa María de Jerusalén), שממנה כמעט ולא נותרו שרידים, למעט קטעים שנשמרו במוזיאון האמנות הוויזיגותית במרידה (Museo del Arte y la Cultura Visigoda de Mérida), היה מושב הארכיבישוף. זה היה חלק מקבוצה של בניינים, כולל ארמון הארכיבישוף, ובזיליקת סן חואן, עם בפטיסטריום, המחובר לקתדרלה.
ז'יז'י
פרסים ומועמדויות
הסרט זכה בשלושה פרסי גלובוס הזהב; הסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי, הבמאי הטוב ביותר (מינלי) ושחקנית המשנה הטובה ביותר (הרמיוני ג'ינגולד). בנוסף הסרט היה מועמד בשלוש קטגוריות נוספות; השחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי (לסלי קארון) והשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי (לואי ז'ורדאן ומוריס שבלייה).
אלן ג'יי לרנר זכה בפרס איגוד התסריטאים האמריקאי למיוזיקל הטוב ביותר. מינלי ועוזר הבמאי ג'ורג' ויאירה זכו בפרס איגוד הבמאים לסרט הטוב ביותר. פרווין זכה פרס גראמי לפסקול הטוב ביותר למדיה ויזואלית. חברת מעבדות ג'יג'י נקראת על שם הסרט
המכלול הארכאולוגי במרידה
אלקסבה
אלקסבה (Alcazaba) הוא מבנה בסמוך לגשר הרומי על הנהר גוודיאנה. נבנה על ידי עבד א-רחמן השני, אמיר קורדובה בשנת 835 לספירה, כמבצר לשליטה בעיר, שמאז 805 התמרדה ברציפות כנגד שלטון אמירות. המבצר הערבי הראשון בחצי האי האיברי.
זהו מבנה מורכב, הבנוי ממתחם רבוע גדול של 130 מטר מכל צד ומסוגל להכיל מספר לא מבוטל של חיילים. בפנים בור מים, המבנה היחיד המכיל מתקן זה, המורכב ממכל מים גדול (של מים מסוננים מהגוודיאנה) שהגישה אליו מפרוזדור כפול מקומת הקרקע של המגדל. באחת הקצוות שלו הוקם מנזר למסדר סנטיאגו, וכיום היא המושב של נשיאות. בסמוך לגשר הרומי יש מתחם סגור נוסף קטן יותר, המכונה אלקאסרחו (alcazarejo), ששלט על המעבר מהנהר לעיר.
בזיליקה סנטה אולליה
הבזיליקה של הקדושה המעונה סנטה אולליה דה מרידה היא, לדברי החוקרים, המקדש הנוצרי הראשון שהוקם בהיספניה לאחר שלום הקיסר קונסטנטינוס. זו הסיבה שהיא הפכה, בתחילת ימי הביניים, מקום לעולים לרגל שהגיעו ממערב אירופה ומצפון אפריקה.
היא נבנתה מחוץ לחומות העיר העתיקה, ונבנתה במקור במאה הרביעית, על תל הקבורה של סנטה אולליה ובסביבת המקום בו, על פי המסורת, נרצחה הקדושה. המקדש התפרסם בעולם הנוצרי, בזכות מות קדושים של אולליה, וקיבל תמיכה כספית רבה מהבישופים והארכיבישופים של מרידה, שדאגו לפאר את המבנה. אך כתוצאה מההתקפות הנובעות מהפלישה הערבית לא נשאר דבר מחיפוי השיש והפסיפסים המוזהבים.
הכנסייה הנוכחית נבנתה במאה ה-13, באותו אתר של הבזיליקה המקורית ועשתה שימוש חוזר בכמה חומרים, לאחר כיבוש מרידה מחדש על ידי אלפונסו התשיעי, מלך לאון. הבזיליקה היא המבנה היחיד השלם מימי הביניים שנמצאה בבירת אקסטרמדורה. הקפלות הצדדיות למזבח הראשי והדלת הימנית של החזית בולטות, בסגנון רומנסקי, נדירות באקסטרמדורה ושם כבר מתחילים לשים לב להשפעות גותיות. בפנים בולטת התקרה המחופה המכסה את קמרונותיה, כותרות ועמודים, שחלקם מגיעים מהכנסייה הוויזיגותית.
זאב וולף איינהורן
רבי זאב וולף איינהורן (מהרז"ו, מהר"ז וולף; בכתיב יידי: וואָלף איינהאָרן; ? – י"ג באדר ב' תרכ"ב (1862), וילנה) היה פרשן חשוב של המדרש. מחבר פירוש מהרז"ו למדרש רבה וספר מדרש תנאים על ברייתא דל"ב מידות.
רבי זאב-וולף נולד בסוף המאה ה-18 בגרודנה לרב ישראל-איסר (שנת לידתו אינה ידועה). חי ופעל בגרודנה, וב-1830 עבר לווילנה, ושם נפטר. לא כיהן ברבנות.
חיבוריו
ביאורו המקיף למדרש רבה, שנדפס בווילנה, נחשב כאחר הפירושים החשובים למדרש. מלבד זאת כתב גם חיבור בשם "מדרש תנאים" על ברייתא דל"ב מידות לרבי אליעזר ברבי יוסי הגלילי ופרקי דרבי אליעזר, וחיבור בשם "נתיב חדש", שבו הרחיב את פירושיו על המדרש. כן הוציא מחדש ב-1831 את מדרש פסיקתא רבתי בתוספת הגהות והערות.
שיטתו בפירושו למדרש מתבססת על מיון מאמרי חז"ל במדרש לפי "מידות", כלומר דרכי דרשה שונות, שאותן מנה ונתן להן שמות בהקדמתו לפירוש. בעיקר השתדל לעשות זאת בדרשות הנראות רחוקות מפשט הכתוב. באופן זה הראה כי אין הבדל מהותי בין הדרש לפשט וכי הדרש נובע גם הוא מצורך פרשני. לשיטתו, דרשות חז"ל כבר טמונות בלשון המקרא, והן למעשה עומק הפשט על פי "המידות" שאותן מנה.
מגמתו הפרשנית מזכירה את פירושו של בן תקופתו המלבי"ם, שמשווה בין מדרשי ההלכה לפשט הפסוקים, ובהקדמה לפירושו לספר ויקרא ציין את מגמתו זו באופן ברור: "כי הדרש הוא הפשט הפשוט המוכרח והמוטבע בעומק הלשון וביסודי השפה העבריה".
עמדיה
עמדיה (באנגלית: Amedi או Amadiya; בכורדית: ئامێدی; בערבית: العمادية; בסורית: ܥܡܝܕܝܐ, Amədya). היא עיירה במחוז דהוכ שבחבל כורדיסטן העיראקית האוטונומי. היא בנויה על הר שולחן בעמק הנהר הזב הגדול. העיירה נמצאת 10 קילומטרים מהגבול הטורקי בגובה 1400 מטרים מעל גובה פני הים. עמדיה ידועה בכמות הנשרים הגדולה המקננים במצוקי הר השולחן.
אטימולוגיה
על פי אבן אל-את'יר, השם עמדיה הוא על שמו של עימאד אל-דין זנגי שבנה במקום מבצר בשנת 1142. תיאוריה נוספת היא שהשם נקרא על שמו של עמאד א-דוולה, מייסד פרובינציית פארס האירנית אך תיאוריה זו פחות סבירה.
לדברי פרופסור ג'פרי שוכמן, עימאד אל-דאולה הוא ממוצא חורי (קוקז) או מממלכת אררט שבצפון מסופוטמיה/טורקיה.
היסטוריה
מתקופת הברונזה הקדומה ועד שנכבשה ונשלטתה על ידי הממלכה החורית מיתני במאה ה-16 לפני הספירה, אזור עמדיה היה חלק ממלכת כורדה והוא היה מיושב כולו על ידי אוכלוסייה תת שמית  עמים מהקווקז שחיו בצפון מסופוטמיה (ארם נהריים). בתקופת שלטון האימפריה המיטאנית תושבי אזור זה היו ידועים בשם צוברים.
לאחר נפילת האימפריה המיטאנית, העיר עמדיה נכבשה על ידי אשורנאסירפאל הראשון מאשור במאה ה-11 לפני הספירה שנלחם בבני נאירי וברזני. לאחר נפילת האימפריה האשורית, עבר אזור עמדיה לשליטתה של ממלכת מדי. כשההיסטוריון והסופר היווני מחניכי סוקרטס קסנופון עבר באזור במאה הרביעית לפני הספירה, הוא התייחס לתושביו כאל בני ממלכת מדי. מאוחר יותר אזור עמדיה שולב באימפריה האחמנית תחת השם מדיה מגנה. תחת שלטון האימפריה הפרתית, אזור עמדיה היה חלק ממחוז ברצ'ן (ברזן). בסופו של דבר היא הפכה לחלק בלתי נפרד מהאימפריה הסאסאנית במחוז אדיאבנה עד שנכבשה על ידי המוסלמים בשנת 640, לאחר שהביסו את הכורדים בתיכרית, מוסול וסחרזור.
תחת הכיבוש המוסלמי, במשך כמה מאות שנים, לאחר גירוש הח'ליפים מבגדד במאה ה-7, שלט בעמדיה פאשא ממשפחת עבאס המלכותית, שנחשבה לאחת המשפחות העשירות באזור.
עמדיה הייתה מקום הולדתו של משיח השקר, דוד אלרואי (פל. 1160). בשנת 1163, על פי "עמק הבכא" של ההיסטוריון והרופא יוסף הכהן הרופא, מנתה האוכלוסייה היהודית כאלף משפחות וסחרה בעפצים להכנת דיו סת"ם. אלרואי הוביל מרד כנגד מושל העיירה אך ככל הנראה הובס ונהרג תוך כדי המרידה. ההיסטוריון היהודי הספרדי ר' שלמה אבן וירגה (1450–1525) הציג את הקהילה היהודית של עמדיה בתקופתו של אלרוי כעשירה, מסופקת ושביעת רצון.
עמדיה היה מקום מושבה של אמירות באדינאן האוטונומית למחצה, שנמשכה בין 1376 ל-1843. בעמדיה ישנן חורבות של בית הספר קובהאן שנוסד במהלך שלטונו של הסולטן חוסיין וואלי מבאדינאן (1534–1576) לספירה ללימוד מדעי האסלאם. בעיירה יש גם חורבות של בית כנסת וקבר המיוחס לנביא יחזקאל וכנסייה. באזור שמסביב לעיירה ישנן עוד שתי כנסיות הנחשבות החשובות ביותר בצפון עיראק. אחד מהסמלים של העיירה הוא המסגד הגדול של עמדיה. המינרט שלו מתנשא לגובה של 33 מטרים. המסגד הוקם לראשונה במאה ה-12 והוא העתיק והגדול באזור.
בשנת 1760, הדומיניקני לאופולדו סולדיני ועמיתו מאוריציו גרזוני ייסדו בעמדיה את המיסיון של כורדיסטן. גרזוני חי בעיירה ארבע עשרה שנים וחיבר מילון איטלקי-כורדי ודקדוק של 4,600 מילים. המילון מהווה יצירת מפתח משום שהוא מייצג את המחקר הראשון של הדקדוק והשפה הכורדית; מסיבה זו, גרזוני מכונה לעיתים קרובות "אבי הכורדולוגיה".
בשנת 1907 מנתה אוכלוסיית העיירה 6,000 תושבים, מתוכם 2,500 כורדים, 1,900 יהודים ו-1,600 קתולים אשורים. בכל האזור חיים כ־11,000 תושבים.
בין השנים 1989–1991 צבא עיראק ניסה לכבוש את עמדיה ולהרוס אותה. העיירה ניצלה כתוצאה ממלחמת המפרץ והקמת האזור האוטונומי הכורדי.
אקלים
בעמדיה האקלים הוא אקלים ים תיכוני (סיווג אקלים Köppen :Csa) עם קיץ חם וחורף קריר ורטוב. בהיותה העיירה הצפונית ביותר בעיראק, היא גם העיירה עם האקלים המתונה ביותר במדינה. שלג יורד מדי פעם בחורף.
מצלמת IP
מצלמת IP (באנגלית: IP Camera) היא מצלמת אבטחה אשר פועלת בשיטה דיגיטלית, ומופעלת דרך רשת מחשבים. רוב מצלמות ה-IP מכילות מערכת הקלטה, שמע ואף באיכות גבוהה בחלק מהמקרים, והן משמשות למעקב סמוי.
חלק ממצלמות ה-IP דורשות תמיכה של מקליט וידאו מרכזי, כדי לתחזק הקלטה בעלת שמע. אחרים מסוגלים לפעול בצורה מבוזרת ללא צורך ב-NVR.
האבן (סרט, 2012)
האבן (ברוסית: Камень) הוא סרט דרמה ומותחן רוסי בבימויו של ויאצ'סלב קמינסקי (בארצות הדוברות אנגלית הסרט הופץ כ"היתום", Orphan). הסרט מבוסס על רומן משנת 2009 בשם "לא לחיות" (ברוסית: Не жить) מאת יורי בריגאדיר.
הסרט שוחרר לאקרנים ב-19 בינואר 2012 בבכורה עולמית, כשלפני כן הוקרן בדצמבר 2011 בבתי קולנוע נבחרים ברוסיה. הסרט שוחרר להפצה ב-DVD ב-16 בפברואר 2012. בסרט מככב הקומיקאי סרגיי סבטלאקוב כרוצח קר רוח, בתפקיד הרציני היחיד שלו בקולנוע.
עלילה
כאשר בנו הבן ה-7 של איש עסקים ידוע נחטף, מתברר כי החוטף המסתורי לא דורש שום כופר. הוא דורש מאיש העסקים להתאבד. עד ליום המחרת עליו להחליט מי ימות: הילד שלו או הוא עצמו.
הרפובליקה הסורית השנייה
הרפובליקה הסורית השנייה, באופן רשמי: הרפובליקה הסורית, התקיימה בין השנים 1950–1958. הרפובליקה הערבית הסורית התקיימה בין השנים 1961–1963 והחליפה את הרפובליקה הסורית הראשונה, אשר הפכה לעצמאית באפריל 1946 מהמנדט הצרפתי. הרפובליקה השנייה נוסדה על בסיס החוקה הסורית משנת 1950, שהושעתה בין השנים 1953–1954 בתקופת שלטונו של אדיב שישכלי, ומאוחר יותר כאשר הצטרפה סוריה עם רפובליקת מצרים להקמת הרפובליקה הערבית המאוחדת בשנת 1958. הרפובליקה השנייה התחדשה כאשר סוריה פרשה מהאיחוד בשנת 1961. בשנת 1963 עלתה מפלגת הבעת' הסורית לשלטון בהפיכה צבאית עקובה מדם, שהניחה יסודות למבנה הפוליטי בסוריה בעשורים הבאים.
הדגל הירוק, הלבן, השחור והאדום הוא הדגל הראשון של הרפובליקה הערבית הסורית ועם השימוש הקצר ביותר, משנת 1961 עד 1963. דגל זה משמש גם כדגל האופוזיציה הסורית במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
הרפובליקה הסורית המנדטורית (1930–1946)
פרויקט החוקה החדש נדון על ידי אספה מכוננת שנבחרה באפריל 1928, אך מכיוון שהגוש הלאומי התומך בעצמאות זכה ברוב והתעקש להכניס כמה סעיפים "שלא שמרו על זכות הכוח המנדטורי", האספה התפרקה ב-9 באוגוסט 1928. ב-14 במאי 1930 הוכרזה מדינת סוריה כרפובליקה של סוריה וחוקה סורית חדשה הוכרזה על ידי הנציב העליון הצרפתי, במקביל לחוקה הלבנונית, חוקת סנג'ק אלכסנדרטה, חוקת מדינת העלווים, חוקת מדינת ג'בל א-דרוז. דגל חדש הוזכר גם בחוקה זו:
במהלך דצמבר 1931 וינואר 1932 התקיימו הבחירות הראשונות על פי החוקה החדשה, על פי חוק בחירות הקובע "ייצוג של מיעוטים דתיים" כפי שהוטל על פי סעיף 37 לחוקה. הגוש הלאומי היה במיעוט בלשכת הצירים החדשה עם 16 צירים בלבד מתוך 70, בשל זיוף הצבעות אינטנסיבי של הרשויות הצרפתיות. בין הצירים היו גם שלושה חברי המפלגה הלאומנית הכורדית הסורית Xoybûn (Khoyboun), חליל ביי אבן איברהים פאשה (מחוז אל-ג'זירה), מוסטפא ביי אבן שהין (ג'רבולוס) וחסן אעוני (כורד דאג). בהמשך השנה, מה-30 במרץ עד 6 באפריל, נערכו "בחירות משלימות".
בשנת 1933, צרפת ניסתה לכפות על הסכם העצמאות דעות קדומות לטובת צרפת. היא הבטיחה עצמאות הדרגתית אך שמרה על הרי סוריה תחת שליטה צרפתית. ראש המדינה הסורי באותה תקופה היה שליט בובה צרפתי, מוחמד עלי ביי אל-עביד. בראש ההתנגדות החריפה להסכם זה עמדו הבכירים הלאומנים והפרלמנטרים האשם אל-אתאסי, שקראו לשביתה של 60 יום במחאה. הקואליציה הפוליטית של אתאסי, הגוש הלאומי, גייסה תמיכה עממית מסיבית בקריאתו. מהומות והפגנות השתוללו, והכלכלה נעצרה.
לאחר משא ומתן במרץ עם דמיאן דה מרטל, הנציב העליון הצרפתי בסוריה, נסע האשם אל-אתאסי לפריז, בראש משלחת בכירה של הגוש. הממשלה הצרפתית החדשה בראשות החזית העממית, שהוקמה ביוני 1936 לאחר הבחירות באפריל–מאי, הסכימה להכיר בגוש הלאומי כנציגים הלגיטימיים היחידים של העם הסורי והזמינה את אל-אתאסי למשא ומתן עצמאי. ההסכם שהתקבל קרא להכרה מיידית בעצמאות סוריה כרפובליקה ריבונית, כאשר השחרור המלא יינתן בהדרגה לאורך 25 שנים.
בשנת 1936 נחתמה אמנת העצמאות הצרפתית-סורית, אמנה שלא תאושר על ידי הפרלמנט הצרפתי. עם זאת, ההסכם איפשר לג'בל דרוז, האזור העלאווי (הנקרא כיום לטקיה), ואלכסנדרטה להשתלב ברפובליקה הסורית במהלך השנתיים שלאחר מכן. לבנון הגדולה (כיום הרפובליקה הלבנונית) הייתה המדינה היחידה שלא הצטרפה לרפובליקה הסורית. האשם אל-אתאסי, שהיה ראש הממשלה בתקופתו הקצרה של המלך פייסל (1918–1920), היה הנשיא הראשון שנבחר על פי חוקה חדשה שאומצה לאחר חוזה העצמאות.
האמנה הבטיחה התאגדות של האזורים האוטונומיים של הדרוזים והעלווים לתוך סוריה רבתי, אבל לא לבנון, שבה צרפת חתמה על הסכם דומה בחודש נובמבר. ההסכם הבטיח גם צמצום ההתערבות הצרפתית בענייני פנים בסוריה וכן צמצום הכוחות, כוח האדם והבסיסים הצבאיים בסוריה. בתמורה, התחייבה סוריה לתמוך בצרפת בעת מלחמה, כולל השימוש במרחב האווירי שלה, ולאפשר לצרפת להחזיק שני בסיסים צבאיים בשטח סוריה. הוראות פוליטיות, כלכליות ותרבותיות אחרות נכללו אף הם בהסכם.
אתאסי שב לסוריה בניצחון ב-27 בספטמבר 1936 ונבחר לנשיא הרפובליקה בנובמבר.
בספטמבר 1938, צרפת שוב הפרידה את הסנג'ק הסורי של אלכסנדרטה והפכה אותו למדינת האטיי. מדינת האטיי הצטרפה לטורקיה בשנה שלאחר מכן, ביוני 1939. סוריה לא הכירה בשילוב האטיי בטורקיה והנושא עדיין שנוי במחלוקת עד היום.
האיום המדיני והגאוגרפי, שנוצר עם עלייתו של אדולף היטלר, גרם לפחד מכך ששטחי סוריה יהיו מוקפים על ידי גרמניה הנאצית, וזאת במידה וצרפת תוותר על מושבותיה במזרח התיכון. שיקול זה, יחד עם נטיות אימפריאליסטיות מתמשכות ברמות מסוימות בממשלת צרפת, הביא את צרפת לשקול מחדש את הבטחותיה ולסרב לאשרר את ההסכם. כמו כן, צרפת מסרה את סנג'ק אלכסנדרטה, ששטחה היה מובטח כחלק מסוריה בהסכם, לטורקיה. שוב פרצו מהומות, אתאסי התפטר, ועצמאות סוריה נדחתה עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
עם נפילת צרפת בשנת 1940 במהלך מלחמת העולם השנייה, סוריה הייתה בשליטת ממשלת וישי עד שהבריטים והצרפתים החופשיים פלשו לכבוש את המדינה ביולי 1941. סוריה הכריזה שוב על עצמאותה בשנת 1941 אך רק ב-1 בינואר 1944 הוכרה כרפובליקה עצמאית.
בשנות ה-40, בריטניה דגלה בחשאי ביצירת מדינה סורית רבתי שתבטיח לבריטניה מעמד מועדף בעניינים צבאיים, כלכליים ותרבותיים, בתמורה לעצירה מוחלטת של השאפתנות היהודית בארץ ישראל. צרפת וארצות הברית התנגדו להגמוניה הבריטית באזור, מה שהוביל בסופו של דבר להקמת מדינת ישראל.
בנט ברומס אמר כי חשוב לציין כי היו כמה חברות מייסדות באו"ם שמעמדם מוטלת בספק בזמן ועידת סן פרנסיסקו וכי ממשלת צרפת עדיין ראתה בסוריה ולבנון כמנדטים.
פסיון (סוג)
הפסיון ביהדות
תרגום יונתן בספר שמות מזהה את ה'שליו' עם ה"פיסיונין" (שמות טז יג), וכן בספרות חז"ל נחשב הפסיון לאחד ממיני השליו (יומא עה ע"ב). נוהג אכילת הפסיון היה מקובל בתקופה הרומית והוא מוזכר בספרות חז"ל יחד עם התרנגול והטווס כעוף מאכל שטעמו משובח. מהמקורות עולה בבירור שמדובר בעוף כשר. קיימות עדויות למכירתו ולאכילתו בעת החדשה באזור גרמניה ואנגליה, אך המסורת המהימנה ביותר לאכילתו לאורך הדורות, הנמשכת עד ימינו, היא מאיטליה. אף על פי שבדורות האחרונים לא הייתה תמימות דעים בספרות ההלכה באשר למסורת אכילתו של הפסיון, רבים מן הפוסקים נטו להתיר, ורק מיעוטם אסר. הרב אליהו טואף, רבה הראשי הקודם של רומא, שחט ואכל פעמים רבות פסיונים, עד לשנת תשס"א. הפסיון נמצא כיום בקבוצת הסיכון של אובדן מסורת האכילה. בסעודות המסורת שנערכו בשנים האחרונות בישראל ובחו"ל נאכלו פסיונים.
הרפובליקה הסורית השנייה
הרפובליקה הסורית המנדטורית (1930–1946)
דאנקן הול אמר "לפיכך, ניתן לומר שהמנדט הסורי הופסק ללא כל פעולה רשמית מצד הליגה או ממשיכתה. המנדט הופסק על ידי הצהרת סמכויות החובה, והמדינות החדשות עצמן, על עצמאותן, ואחריו תהליך של הכרה בלתי מותנית באופן חלקי על ידי סמכויות אחרות, שהסתיימה בכניסה רשמית לאו"ם. סעיף 78 לצ'רטר סיים את מעמד ההדרכה לכל מדינה חברה: 'מערכת הנאמנות לא תחול על שטחים שהפכו לחברים באו"ם, היחסים ביניהם יתבססו על כבוד לעקרון השוויון הריבוני'". כך שכאשר האו"ם קם באופן רשמי ב-24 באוקטובר 1945, לאחר אשרור אמנת האו"ם על ידי חמשת חברי הקבע, מכיוון שסוריה ולבנון הן מדינות מייסדות, המנדט הצרפתי לשתיהן הופסק באופן חוקי בתאריך זה והושגה עצמאות מלאה.
ב-29 במאי 1945, צרפת הפציצה את דמשק וניסתה לעצור את מנהיגיה הנבחרים באופן דמוקרטי. בזמן שמטוסים צרפתיים הפציצו את דמשק, ראש הממשלה פאריס אל-חורי השתתף בוועידה המייסדת של האו"ם בסן פרנסיסקו, והציג את טענת סוריה לעצמאות מהמנדט הצרפתי.
הרפובליקה הסורית הראשונה העצמאית (1946–1950)
שנות העצמאות הראשונות היו בסימן חוסר יציבות פוליטית, כאשר בשנים 1946–1956 היו בסוריה 20 ממשלות שונות ונוסחו ארבע חוקות נפרדות.
בשנת 1948, סוריה הייתה מעורבת במלחמת העצמאות נגד מדינת ישראל שהוקמה באותה שנה. הצבא הסורי נהדף מהאזורים הישראליים, אך ביצר את עמדותיו ברמת הגולן והצליח לשמור על גבולותיהם הישנים ולכבוש שטח נוסף. ביולי 1949, סוריה הייתה המדינה הערבית האחרונה שחתמה על הסכם שביתת הנשק עם ישראל.
שנים מוקדמות
ב-29 במרץ 1949 הופלה הממשלה הלאומית בסוריה על ידי הפיכה צבאית בראשות חוסני א-זעים. הסיבה להפיכה זו הייתה הבושה שחווה הצבא הסורי בעקבות המלחמה הערבית-ישראלית. דוגמה לבושה זו ניתן לראות במה שמכונה שערוריית סמנה משנת 1948. לדברי פטריק סייל, "הנשיא שוכרי אל-קוותלי וראש ממשלתו החדש יצאו לסיור בעמדות ובנקודות אספקה. הסיפור מספר ששני הפוליטיקאים הבחינו בריח חריף שמגיע ממטבח שדה. לאחר בירור נאמר להם שזה נובע משריפת שומן לבישול. קוותלי דרש לפתוח פחית חדשה ולבשל ביצה לפניו. השומן שוב הדיף ריח מבחיל: הנשיא טעם אותו והצהיר כי הוא מאיכות נחותה. הדגימות נשלחו לבדיקה וגילו כי השומן עשוי מפסולת עצם". לאחר מכן הורה קוותלי לעצור את הקולונל על רווח אישי. בעקבות אירוע זה, הקצינים כעסו כאשר החיילים הפשוטים עצרו לעצמם את אפם, כהתייחסות לריח של שומן הבישול. ב-14 באוגוסט 1949 הופל זעים על ידי עמיתו סאמי חינאווי. כמה חודשים לאחר מכן, בדצמבר 1949, הופל חינאווי על ידי קולונל אדיב שישכלי. האחרון ערער את השלטון האזרחי והוביל לתפיסת השלטון המוחלטת של שישכלי בשנת 1951. שישכלי המשיך לשלוט במדינה עד 1954, אז התנגדות ציבורית גוברת אילצה אותו להתפטר ולעזוב את המדינה. הממשלה הלאומית חודשה, אך שוב התמודדה עם חוסר יציבות, אשר הגיעה הפעם מחו"ל. לאחר הפלת הנשיא שישכלי בהפיכה בפברואר 1954, המשך התמרון הפוליטי הנתמך על ידי סיעות מתחרות בצבא העלה בסופו של דבר גורמים לאומנים וסוציאליסטים ערבים לשלטון.
במהלך משבר סואץ ב-1956, לאחר פלישת כוחות ישראליים לסיני, והתערבות של כוחות בריטים וצרפתים, הוכרז ממשל צבאי בסוריה. מאוחר יותר הובאו כוחות סורים ועיראקים לירדן כדי למנוע פלישה ישראלית אפשרית. ההתקפות בנובמבר 1956 על צינורות עיראק היו כנקמה על הצטרפות עיראק לברית בגדאד. בתחילת 1957 ייעצה עיראק למצרים ולסוריה מפני השתלטות אפשרית על ירדן.
הצטרפות לרפובליקה הערבית המאוחדת
חוסר היציבות הפוליטית של סוריה בשנים שלאחר ההפיכה ב-1954, ההקבלה של מדיניות סוריה ומצרים ופניית נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר בעקבות משבר סואץ יצרו תמיכה בסוריה באיחוד עם מצרים. ב-1 בפברואר 1958 הודיעו נשיא סוריה שוכרי אל-קוותלי ונאצר על מיזוגן של שתי המדינות, והקימו את הרפובליקה הערבית המאוחדת, וכל המפלגות הפוליטיות הסוריות, כמו גם הקומוניסטים בה, הפסיקו פעילות גלויה. המיזוג אושר במשאל עם של 1958.
1961–1963
חוסר שביעות רצון מהשלטון המצרי של הרפובליקה המאוחדת הוביל גורמים שהתנגדו לאיחוד תחת עבד אל-כארים א-נחלאווי לתפוס את השלטון ב-28 בספטמבר 1961. יומיים לאחר מכן, סוריה ביססה את עצמה מחדש כרפובליקה הערבית הסורית. הפיכות תכופות, מרידות צבאיות, הפגנות אזרחיות והתפרעויות עקובות מדם אפיינו את שנות השישים. ההפיכה ב-8 במרץ 1963 הביאה להכפפת המועצה הלאומית לפיקוד המהפכה (NCRC), קבוצה של פקידים צבאיים ואזרחיים שהשתלטו על כל סמכות הביצוע והחקיקה. ההשתלטות תוכננה על ידי חברי מפלגת הבעת' בראשות מישל אפלאק וסלאח א-דין אל-ביטאר. הקבינט החדש נשלט על ידי חברי הבעת'; אל-ביטאר המתון הפך לראש ממשלה.
דגליליים
דגליליים (שם מדעי: Aplocheilidae) היא משפחה של דגים מסדרת הגמבוזאים החיים במים מתוקים ובמים מליחים ברחבי אפריקה, אסיה ואמריקה הדרומית. הם קרוביהם של הנאוויתיים, ובעבר נכללו במשפחה זו. הם קרובים בעיקר למשפחה Nothobranchiidae, אך שייכים לתת-סדרה עצמאית - Aplocheiloidei.
מינים אלו מגיעים לאורך 5–10 ס"מ והם בעלי סנפירים צבעוניים היוצרים מראה של דגל ומכאן שמם. הם חיים סביב צמחי מים באזורים טרופיים וניזונים מפלנקטון ומיצורים קטנים. רבים מהם הם דגי נוי נפוצים.
עליא מגדה אל-מהדי
אל-מהדי היא בוגרת האוניברסיטה האמריקאית בקהיר ומגדירה עצמה כחילונית, ליברלית ופמיניסטית. היא אתאיסטית מאז גיל 16. בשנת 2011 היא פרסמה, יחד עם עמיתה הפעיל המצרי כארים עמאר, סרטון ווידאו בו הם מתווכחים עם מנהלו של פארק ציבורי שרצה לסלק אותם מהשטח לאחר שהציגו ביטויי חיבה בפומבי. לאחר המקרה נפתח נגדם תיק פלילי בו הואשמו, בין היתר, בהעלבת האסלאם. כמו כן נפוצו שמועות שקריות על הכאתה למוות בכיכר תחריר. בשנת 2013, לאחר שנחטפה, ניצלה מניסיון אונס וקיבלה איומים רבים על חייה, ביקשה אל-מהדי מקלט מדיני בשוודיה.
אל-מהדי פעילה גם במאבק נגד החלת החוקה החדשה, המתבססת על השריעה, ולשם כך ב-20 בדצמבר 2012 הפגינה בעירום יחד עם נשים נוספות מארגון פמן מול השגרירות המצרית בשוודיה. בעקבות כך קיבל התובע הכללי במצרים פניה מפעיל מצרי בשם מחמוד עבד א-רחמן לשלול את אזרחותה המצרית של אל-מהדי. אל-מהדי הבהירה שאין בכוונתה לחזור בקרוב למצרים כיוון שתיאסר, אך היא מתכוונת להמשיך ולפעול מחו"ל.
ב-29 ביוני 2013 נכנסה אל-מהדי למסגד המרכזי בסטוקהולם, שם הפגינה בחזה חשוף יחד עם עמיתותיה בארגון פמן כנגד השריעה ולמען זכויות נשים. היא נחשדת בהפרעה לסדר הציבורי בשוודיה.
סונטו
סונטו (בפינית: Suunto Oy) היא חברה פינית המייצרת מצפנים. נוסדה בשנת 1936 על ידי תומאס ווהלונן. בשנות ה-50 של המאה ה-20 החברה ייצרה מצפני שטח ומצפנים ימיים. בשנות ה-60 של המאה ה-20 מגוון המצפנים גדל וסונטו הציגה את מצפן הצלילה הראשון שלה.
ב-1987 החברה יצרה את מחשב הצלילה הראשון שלה. לימים התברר כי מחשב זה הביא לצמיחה גדולה של החברה, והחל ייצור המוני של מחשב הצלילה מדגם SME. כיום, Suunto היא חברה מובילה בעיצוב וייצור של מוצרי ספורט לאימונים, צלילה, טיילים, טיפוס, סקי, שיט וגולף.
הסכסוך בפנג'שיר
הסכסוך בפנג'שיר הוא סכסוך מזוין מתמשך בין הממשלה לשעבר של הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן – חזית ההתנגדות הלאומית של אפגניסטן וקבוצות בעלות בריתה, לבין ממשלת האמירות האסלאמית של אפגניסטן הנוכחית, שבשליטת הטליבאן. ב-17 באוגוסט 2021, אמרוללה סאלח הכריז על עצמו כנשיא אפגניסטן והכריז על הקמת חזית ההתנגדות הלאומית של אפגניסטן. ב-26 באוגוסט, הוכרזה הפסקת אש קצרה. ב-1 בספטמבר, שיחות השלום התפוצצו והלחימה התחדשה כשהטליבאן תקף עמדות התנגדות.
החל מ-3 בספטמבר 2021, בנוסף לאופוזיציה בפנג'שיר, ישנם גם מחוזות במרכז אפגניסטן שעדיין מתנגדים לטליבאן, הנתמכים על ידי מיעוטים אתניים ודתיים. ב-6 בספטמבר השתלט הטליבאן על רוב מחוז פאנג'שיר, כאשר לוחמי ההתנגדות נסוגו אל ההרים כדי להמשיך בלחימה בתוך המחוז. עימותים בעמק חדלו באמצע ספטמבר, בעוד מנהיגי ההתנגדות אמרוללה סאלח ואחמד מסעוד ברחו לטג'יקיסטן השכנה.
רקע כללי
מבחינה היסטורית, עמק פאנג'שיר היה ידוע בהגנות הטבעיות שלו, ומוקף בהרי הינדו קוש, פאנג'שיר מעולם לא נפלה בידי הסובייטים במהלך מלחמת אפגניסטן בשנות השמונים וגם לא בידי הטליבאן במהלך מלחמת האזרחים של תחילת שנות התשעים. בשנות המלחמה של 1996–2001, פנג'שיר הייתה מרכז הברית הצפונית, שהייתה תחת הנהגתו של אחמד שאה מסעוד שנהרג על ידי מחבל מתאבד בשנת 2001. זמן קצר לאחר מכן, פלישת ארצות הברית לאפגניסטן הביאה להפלת האמירות האסלאמית השלטת בעבר, בהנהגת הטליבאן. בסופו של דבר הוקמה הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן. משפחתו של שרה מסעוד נותרו מכובדים מאוד בפנג'שיר בשני העשורים הבאים.
לרגש האנטי-טליבאן המסורתי של הפאנג'שירים יש ממד אתני: רוב אוכלוסיית עמק פאנג'שיר הם טג'יקים, בעוד שרוב מחבלי הטליבאן הם פשטונים. עם זאת, ההבדלים האתניים הללו הפכו פחות בולטים במהלך מרד הטליבאן, כאשר הטליבאן החלו לגייס טג'יקים לשורותיהם.
בשנת 2021, הטליבאן השתלט על רוב אפגניסטן במתקפת בזק; מחוז פאנג'שיר היה האזור היחיד שהיה מסוגל להתנגד עד לסיום ההתקפה. עם זאת, יכולתו של העמק לעמוד בהתקפות עתידיות של הטליבאן נפגעה בשל ניתוקו מתמיכה חיצונית. בשנות ה-80 וה-90, כוחותיו של פנג'שיר הצליחו לשמור על קווי אספקה לטג'יקיסטן פתוחים. אלה לא היו נגישים בסכסוך הזה, מכיוון שהטליבאן כבש בהצלחה את רוב צפון אפגניסטן. בלי קשר, הרפובליקה האסלאמית לשעבר של אפגניסטן המשיכה בתחילה להפעיל שליטה דה-פקטו על עמק פנג'שיר. נאמנים לרפובליקה הישנה ברחו לפנג'שיר, בתקווה להפוך אותה למעוז אנטי-טליבאן.
הכרזותיהם של אמרוללה סאלח ואחמד מסעוד
ב-17 באוגוסט 2021, אמרוללה סאלח - תוך ציטוט של הוראות חוקת אפגניסטן - הכריז על עצמו כנשיא אפגניסטן מעמק פנג'שיר, ונשבע להמשיך בפעולות צבאיות נגד הטליבאן משם. תביעתו לנשיאות אושרה על ידי אחמד מסעוד ושר ההגנה של הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן, בימילה חאן מוחמדי יחד עם שגרירות הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן בדושנבה. ב-23 באוגוסט 2021, מסעוד יצר קשר עם מחוקקים אמריקאים ללא שם.
הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן ומיליציות אנטי-טליבאן
ישנם הבדלים בין הכוחות הנאמנים לסאלח לאלו הנאמנים לאחמד מסעוד, שכן הראשון הוא אנטי-טליבאן ואנטי-פקיסטני ביותר, בעוד שהאחרון שמר על יחסים טובים עם פקיסטן שתמכה בטליבאן. כתוצאה מכך, מסעוד היה מוכן יותר לנהל משא ומתן עם הטליבאן. עד 22 באוגוסט אישרה ההתנגדות גם כמה מיליציות מקומיות החלו להילחם בטליבאן בכוחות עצמן, ללא תלות בכוחות המורדים בפנג'שיר. לדברי יאסין זיא, לשעבר רמטכ"ל צבא אפגניסטן, ההתנגדות כבר הבטיחה גישה לחמישה מסוקים ששימשו בעבר את הצבא האפגני.
ב-23 באוגוסט, דווח כי טילי גראד נרכשו על ידי צבא המורדים כחלק מהארסנל שלה.
האמירות האסלאמית של אפגניסטן
הערכה של המרכז ללוחמה בטרור באקדמיה הצבאית של ארצות הברית שנעשתה לפני נפילת קאבול העריכה את כוחו של הטליבאן, בכל אפגניסטן, בכ-60,000 צוות חמושים הנתמכים על ידי עד 200,000 לוחמים לא סדירים. עקב הכניעה המהירה של הצבא הלאומי האפגני, הטליבאן רכש מאז חומר רב מתוצרת ארצות הברית, כולל כלי רכב משוריינים ומטוסי קרב. לטליבאן נותרה תנועה המורכבת מתת-קבוצות רבות ושונות שמטרותיהן, האסטרטגיות, האמונות והנאמנויות שלהן משתנות.
הקמת חזית ההתנגדות של אפגניסטן בפנג'שיר והמרידות הראשונות נגד הטליבאן
בסביבות ה-17 באוגוסט 2021, שרידי הצבא הלאומי האפגני החלו להסתובב בעמק פנג'שיר על פי דרישתו של מסעוד, יחד עם אזרחים מקומיים שהגיבו לקריאות ההתגייסות שלו. באותה עת, עמק פאנג'שיר היה - על פי משקיף אחד - "במצור מכל עבר" אך לא עבר התקפה ישירה. ב-18 באוגוסט גדל מספר האשפוזים בגין פציעות מלחמה במרכז הניתוחים החירום לנפגעי מלחמה בתת-המחוז ענבה בפנג'שיר. עד 22 באוגוסט, כוחותיו של אחמד מסעוד היו ממוקדים בעיקר בהגנה על פנג'שיר וכן באימונים.
ב-17 באוגוסט נוסה סיום משא ומתן למבוי הסתום הפוליטי, כאשר סאלח קרא ל"הסכם שלום" עם הטליבאן. ב-18 באוגוסט הועלתה האפשרות לכלול את הטליבאן בממשלת קואליציה על ידי דיפלומט אפגני בכיר כאמצעי לסיום הקיפאון.
ב-18 באוגוסט דיווחו מקורות מקומיים ממחוז פרוואן כי כוחותיו של סאלח כבשו את בירת המחוז צ'אריכאר מלוחמי הטליבאן שהוצבו באבאזו בנוסף, ישנם דיווחים על קרבות יריות המתרחשים ליד מעבר סאלאנג שבגבול אפגניסטן–פקיסטן. למחרת, פורסמו סרטונים שהציגו לוחמים מקומיים עם דגלי הברית הצפונית הישנה, האנטי-טליבאנית, צועדים ברחובות צ'אריכאר.
ב-20 באוגוסט, על פי הדיווחים, לוחמים נגד הטליבאן כבשו מחדש את תתי-המחוזות אנדרב, פולי-היסאר ודי-סלאח במחוז בגלאן, כשהטליבאן טוען ש-15 מחייליו נהרגו, בעוד שמקורות אחרים דיווחו כי עד 60 לוחמי טליבאן נהרגו או נפצעו, ו-24 חיילים נוספים נפלו בשבי. על פי הדיווחים, שלושת תתי-המחוזות חוו מרד, בראשות מפקד משטרה מקומי, לאחר שהטליבאן ביצע חיפושים אלימים מבית לבית. ביסמילה ח'אן מוחמדי, לשעבר שר ההגנה האפגני, הכריז בפלטפורמת הטוויטר על הצלחתו המבצעית של הצבא האפגני הלאומי לכבוש מחדש את שלושת תתי-המחוזות.
דיווחים אורקוליים על האירועים הופצו ברשתות החברתיות ודווחו על ידי "Pajhwok Afghan News". באותו יום, דווח כי כוחות הטליבאן, בראשות עבדול חמיד דדגר, כבשו מחדש את אנדרב, למרות שהטליבאן טרם הגיב על כך.
ב-21 באוגוסט דווח כי נציגי הטליבאן נפגשו עם עבדאללה עבדאללה וחאמיד כרזאי, מנהיגי אפגניסטן הקודמים, כדי "לדון במצב הנוכחי ובדרכים לספק ביטחון לאפגנים".
מקור בהנהגת המרד בפנג'שיר אישר בעקבות כך את מעורבותם בפעולות במחוז בגלאן, והצהיר כי הם מתכננים להשתלט על כביש מהיר צפוני שיכול לאפשר להם להתחבר עם טג'יקיסטן ואוזבקיסטן. חשבונות הטליבאן ברשתות החברתיות כינו את מתקפת הנגד "בגידה" בחנינה שהטליבאן הציע. ב-22 באוגוסט 2021 דווח כי לוחמי הטליבאן נשלחו לאזור קשנבאד באנדרב במטרה לחטוף את ילדי הכוחות המורדים.
ב-22 באוגוסט, על פי הדיווחים, שגרירות רוסיה באפגניסטן התבקשה על ידי נציג טליבאן לפנות למנהיגי המרד בפנג'שיר בתקווה לתווך בינם לטליבאן. בינתיים, דובר ההתנגדות עלי מייסם נזרי הודיע לסוכנות הידיעות הצרפתית כי ארגונו של אחמד מסעוד תעדיף פתרון בדרכי שלום של הסכסוך, בתנאי שממשלת הטליבאן העתידית תטמיע מערכת של "ביזור" ו"שוויון זכויות" ברחבי המדינה. ב-23 באוגוסט, אמר דובר הטליבאן, זביהוללה מוג'אהיד, כי למרות שלוחמי הטליבאן נשלחים לפנג'שיר, הטליבאן מוכנים לחפש אמצעי שלום כדי לסיים את הסכסוך.
במקביל, הטליבאן הציב לכוחות האופוזיציה אולטימטום של ארבע שעות להיכנע. בהצהרה לאל-ערביה, מסעוד דחה את האולטימטום. בתגובה הודיע הטליבאן ש"מאות" מכוחותיו נשלחו לעמק פאנג'שיר. ב-23 באוגוסט דווח כי השיחות בין נציגי הטליבאן ומנהיגי פאנג'שיר התפוצצו. עלי מייסם נזרי, דובר ההתנגדות, אמר כי הטליבאן הגיש דרישות למסעוד לא לקבל בחירות עם ממשלה ריכוזית, שאותן מסעוד דחה מכיוון שהוא רצה שממשלה עתידית תהיה מבוזרת, תוך כבוד לאוטונומיה אזרחית וזכויות אדם.
דובר לא מזוהה של הטליבאן הכריז בהצהרה כי "מאות מוג'אהדין של האמירות האסלאמית הולכים לכיוון מחוז פנג'שיר כדי לשלוט בה, לאחר שפקידי מדינה מקומיים סירבו למסור אותה בדרכי שלום". דווח כי ב-23 באוגוסט הוטל על מפקד הטליבאן קרי פאשיהודין להוביל פעולות התקפיות בפנג'שיר. הטליבאן דיווח כי כמה מלוחמיו נהרגו ואחרים נפצעו במארבים בג'בל סירג'.
ב-23 באוגוסט, הטליבאן טען כי כבש מחדש את כל 3 תת-המחוזות בבגלאן שנפלו בידי כוחות ההתנגדות לפני שבוע: מחוז דיח סלאח, פול-א - היסאר ואנדרב. דווח כי מפקד כוחות הטליבאן שהוצבו באנדרב נהרג בקרבות. ב-24 באוגוסט, על פי הדיווחים לוחמי ההתנגדות בפנג'שיר השתלטו מחדש על מחוזות אנדרב ודי סלאח, בעוד שפולי היסאר נותרה בשליטת הטליבאן. סאלח הזהיר בפומבי באמצעות טוויטר כי לוחמי הטליבאן באנדרב חוסמים סיוע הומניטרי לאזרחים המנסים להימלט מהלחימה וכינה זאת "אסון הומניטרי". למחרת, טענו כוחותיו של מסעוד כי ארבו לשיירת טליבאן באנדרב, הרסו גשר קריטי והסבו אבדות כבדות לאיסלאמיסטים.
הפסקת אש ועימותים ספורדיים
ב-26 באוגוסט 2021, הוכרזה הפסקת אש בלחימה והטליבאן וההתנגדות נכנסו למשא ומתן. דובר הטליבאן, זביהוללה מוג'אהיד, אמר כי הוא "בטוח ב-80% בפתרון ללא מלחמה בעמק פנג'שיר". ב-29 באוגוסט, נציגי פנג'שיר הצהירו כי אין לוחמי טליבאן שניסו להיכנס לפנג'שיר, והפריכו מידע מאנאמוללה סמנגני, חבר בוועדת התרבות של הטליבאן. ב-1 בספטמבר דווח כי שיחות השלום נכשלו.
ב-26 באוגוסט, לפי סרטון שפרסם "Global "Defense Corp, פרצו קרבות קשים בין לוחמים נגד הטליבאן בעמק פנג'שיר והטליבאן דווח כי יותר מ-200 לוחמי טליבאן גורשו מעמק פנג'שיר, וחלקם נתפסו על ידי כוחות המורדים. חזית ההתנגדות הלאומית של אפגניסטן (NRF) הצליחה לכבוש את מחוזות פול-א-הסר, דה-סלאח ובאנו.
ב-28 באוגוסט, לוחמי המורדים התקיפו את כוחות הטליבאן בסמנגאן, כאפיסא ובחוסט ווה פרנג (תת-מחוז במחוז בגלאן) בתגובה להאשמות על הפרות של הפסקת אש שהתבצעו על ידי לוחמי הטליבאן באזור.
ב-29 באוגוסט, שירותי האינטרנט והטלקומוניקציה ברחבי מחוז פנג'שיר נסגרו בהוראת הטליבאן.
ב-30 באוגוסט ארבו לוחמי המורדים ללוחמי הטליבאן שניסו לפרוץ לפנג'שיר מאנדרב.
מתקפת טליבאן ומרידות במרכז אפגניסטן
ב-31 באוגוסט 2021, לוחמי הטליבאן החלו במתקפה נגד חזית ההתנגדות הלאומית במחוזות בגלאן, פאנג'שיר ופרוואן. מקורות אנטי-טליבאן טענו שהמתקפה כללה חיילי אל-קאעידה, הצהרה מגובה בסרטונים שבהם נשמעו לוחמים פרו-טליבאן מדברים בשפות שאינן ילידיות או לא שכיחות מקומיות כמו ערבית. מקורות דיווחו כי המתקפה החלה כאשר לוחמי הטליבאן נראו נכנסים לנהר גולבהאר בעמק פנג'שיר וחסמו את הכביש הראשי באמצעות מכולה. כוחות הטליבאן השתלטו מחדש על מחוז דיח סאלח בבגלאן, ואיפשרו להם לתקוף ישירות את עמק פנג'שיר. תקיפה ראשונית של הטליבאן דרך מעבר חוואקחיבור בין מחוזות בגלאן למרכז פאנג'שיר נכשל. דובר ה-NRF, פאחים דאשתי, אמר כי התקיפה נעשתה ככל הנראה כדי לבחון את ההגנות של האזור. חיילי הטליבאן החלו לתקוף גם את דרום פנג'שיר מגולבהאר, וכתוצאה מכך פרצו קרבות קשים. למרות היותו עדיפה מספרית על המגינים, הטליבאן לא הצליח לפרוץ. פליט שהתראיין מאוחר יותר לאל-ג'זירה הצהיר כי הטליבאן חסם כבישים מחוץ לפנג'שיר באמצעות מכולות שילוח במהלך המתקפה שלהם, והשבתת חיבורי האינטרנט ושירותי הטלפון הניידים הותירה את התושבים ללא יכולת ללמוד מה קורה במקומות אחרים.
ב-2 בספטמבר, מקורות בפאנג'שיר טענו כי 13 לוחמי טליבאן נהרגו במארב בתת-המחוז צ'יקרינוב. למרות שהמתקפה נעצרה בשלב זה, דובר הטליבאן אמר שהעמק מוקף בכל ארבעת הכיוונים וכי "ניצחון של התנגדות פאנג'שיר יהיה בלתי אפשרי", וכמו כן טען להישגים טריטוריאליים של הטליבאן. בינתיים, הטליבאן טען שכבש את תת-המחוז שוטול בפנג'שיר, אך לא סיפק הוכחה מוצקה לטענה זו. אנליסטים קבעו שהטליבאן התקדם כנראה לזמן קצר לפני שנדחק שוב לאחור. לפי הדיווחים, התקפה קלה של הטליבאן על מעבר אנג'ומאן בצפון פאנג'שיר נהדפה בקלות על ידי לוחמי קומנדו מורדים. בנוסף, כוחות מקומיים נגד הטליבאן מאנדראב טענו כי השתלטו מחדש על מעבר חוואק המכריע.
בינתיים פרצו מרידות במחוז מיידאן ורדכ במחוז דאיכונדי, שהם ביתם של בני זארה רבים, קבוצה אתנית שהופלה בעבר לרעה על ידי הטליבאן. הטליבאן החלו לפנות לקהילת הזארה בחודשים שקדמו להשתלטותם של אפגניסטן, והבטיחו לכבד את זכויותיהם ומסורותיהם. בהתאם לכך, המצב במיידאן ורדכ ודאיכונדי הסתבך, שכן מנהיגי מיליציות מקומיות סייעו לטליבאן למרות אי הסכמתה של חלק גדול מהאוכלוסייה. ברובע חאדיר בדאיקונדי, פרץ מרד כאשר מפקד הזארה התומך בטליבאן, מוחמד עלי סדקאת, קיבל הוראה לפרק את המקומיים מנשקם, כאשר חלקם חששו כי הפירוק לא תועד כראוי ויחשוף את המקומיים להתנכלויות מצד הטליבאן. כתוצאה מכך פרצו קרבות בין הטליבאן, הזארות הפרו-רפובליקות והזארות הפרו-טליבאן. מיליציות מקומיות החלו לארוב לכוחות הטליבאן.
ב-3 בספטמבר, הטליבאן טען כי כבש את עמק פנג'שיר, אולם טענות אלו תוארו כשקרים ותעמולה על ידי מנהיגי ההתנגדות המקומיים כגון אחמד סאלח וכן צופים בינלאומיים. דובר NRF הצהיר כי המצב "קשה", אך גם כי דחיפה של הטליבאן לעמק הביאה לכתור של כמה מאות לוחמי טליבאן. עד למחרת, אושר כי קרבות קשים עדיין נמשכים בעמק, כאשר על פי הדיווחים מחוז פרוואן נותר בשליטת המורדים. ארגון סיוע רפואי איטלקי הפועל באזור אישר כי הטליבאן התקדם עד העיר ענבה; הטליבאן טען כי תפס את תת-המחוזות חנג' ואונבה. ה-NRF הכחיש זאת בטענה שהם הצליחו לכתר עוד יותר חיילי טליבאן, המונים כעת אלפים, במעבר חוואק ובדשטה רוואק.
ב-5 בספטמבר, שני הצדדים השיגו כמה הצלחות: ה-NRF הצליח לאלץ מאות לוחמי טליבאן מוקפים להיכנע בעמק, כאשר ה-NRF טען כי לכד עד 1,500 לוחמים. עיתונאים מקומיים אישרו כי הטליבאן כבש את כל מחוז פרוואן, בעוד דובר ה-NRF, פאחים דאשתי, נהרג בקרב. הטליבאן גם טען כי התקדם לבירת פאנג'שיר באזארכ. כתב של ה"הטיימס" שליווה את הטליבאן העיד כי נראה שחלק גדול מהעמק נמצא בשליטה איסלאמיסטית בשלב זה, למרות שקבוצות של לוחמי NRF המשיכו לפגוע בטליסאן מאחורי קווי החזית. מסעוד הגיב להתקדמות הטליבאן והכריז בפייסבוק שהוא תומך בהצעות של מנהיגים דתיים מקומיים לנהל משא ומתן על פתרון הסכסוך בדרכי שלום. העיתונאי והמומחה האזורי הפקיסטני אחמד ראשיד טען כי הטליבאן הביעו בבירור כי הם לא "יסבלו את מה ש[מסעוד] מבקש, שהוא אזור חצי אוטונומי בעמק פנג'שיר". הנהגת הטליבאן אכן דחתה את הצעת המשא ומתן של מסעוד, והצהירה כי היא תקבל רק את כניעת ה-NRF.
מצור על המעצרים האחרונים של עמק פאנג'שיר והגברת הפעילות הגולה
ב-6 בספטמבר, לאחר קרבות קשים שהביאו לאובדות גבוהות משני הצדדים, כבש הטליבאן את משרד המושל בבזארק, ותבע שליטה על כל עמק פנג'שיר. על פי הדיווחים, חיילי ה-NRF הנותרים נסוגו אל ההרים, כאשר הטליבאן קבע שרבים נמלטו מהאזור. פקיד NRF טען אז שמסעוד נמצא במקום בטוח, בעוד סאלח נמלט לטג'יקיסטן. עלי נזרי, ראש מחלקת החוץ של קבוצת ההתנגדות, אמר כי אחמד מסעוד עדיין נוכח באפגניסטן. ה-NRF הכחיש את הטענות כי הטליבאן כבש את עמק פנג'שיר, בטענה שלוחמי התנגדות עדיין נכחו בעמדות אסטרטגיות בעמק, והמשיכו במאבקם.
עד 7 בספטמבר, אזרחים רבים מעמק פנג'שיר נמלטו אל ההרים כדי להימלט מהטליבאן, בעוד מסעוד השמיע הצהרות מתריסות וקרא להתקוממות רחבת היקף, כלל-ארצית. גם תושבי פנג'שיר היו מאוימים ברעב, שכן האספקה המקומית נותרה מנותקת. על פי הדיווחים, חיילי ה-NRF הנותרים עדיין התנגדו לטליבאן באזורים מסוימים. ה-NRF גם טען שהטליבאן החל לטבוח באזרחים מקומיים.
נכון ל-9 בספטמבר, עדויות מודיעין ממקורות גלויים שנותחו על ידי חוקרי "Bellingcat" מראות שהטליבאן ממשיך להתקדם ולשלוט בשטח של לפחות 60 ק"מ לתוך העמק. הטליבאן הציב את העמק במצור, ולא אפשר לעיתונאים או לסחורות להיכנס, כך שקשה לשער את מידת השליטה שלהם. תושבי פנג'שיר שהצליחו להגיע לקאבול הזהירו כי האספקה במחוז אוזלת עקב החסימה. דובר ה-NRF, עלי נזרי, טען שהטליבאן לא כבש את כל פנג'שיר, אלא רק את הכביש הראשי, מה שאפשר להם לכבוש גם את באזארק הסמוכה. הוא קבע כי כוחות ההתנגדות ביצעו נסיגה טקטית מהכביש הראשי, תוך שמירה על 60–65% מתתי העמקים והעמדות האסטרטגיות בשליטתם. מוחמד זאהיר אג'באר, שגריר הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן בטג'יקיסטן, הצהיר בינתיים שמסעוד וסאלח עדיין באפגניסטן, אך אינם מתקשרים מסיבות ביטחוניות ולא נמלטו לטג'יקיסטן, בניגוד לדיווחים קודמים.
עד 10 בספטמבר, הטליבאן תפס את בית המגורים שבו הסתתר סאלח קודם לכן ושדר את הסרטון האחרון שלו בטענה שהוא עדיין בפנג'שיר, עם תמונות של לוחם טליבאן מצטלם באותו מקום שבו סאלח הקליט את הסרטון, שפורסמו ברשתות החברתיות. דווח על הפסקת אש של שלושה ימים בתוקף, אם כי לא אושרה על ידי אף צד. מנהיג מפלגת הקונגרס הלאומי, עבדול לטיף פדרם, אמר בינתיים ל-"TOLO News" שכוחות NRF נכחו בכל הרי פנג'שיר. מפקד ה-NRF, סאלח ריגיסטאני, נשבע שכוחותיהם ימשיכו להילחם, והוסיף כי המחוז מתמודד עם מחסור במזון ובאספקת תרופות. עם זאת, חבר ועדת התרבות של הטליבאן, אנאמוללה סאמנגאני, טען של-NRF אין "נוכחות ציבורית" בפנג'שיר והם מסתתרים במערות ובעמקים, כשהשיחות על כניעתם נמשכות. תושבים התלוננו בינתיים כי הכבישים בפנג'שיר נחסמו, בזמן שהחשמל והטלקומוניקציה נסגרו.
זקן שבט הצהיר בינתיים ב-10 בספטמבר כי הטליבאן חוסם אספקת מזון ומבצע הוצאות להורג ללא משפט של אזרחים, והוסיף כי על פי הדיווחים שמונה אזרחים נהרגו על ידם ב-7 בספטמבר. אחמד מסעוד גם האשים את הטליבאן בהרג אזרחים והצהיר כי ה-NRF עדיין שולט ב"אזורים מרכזיים" בפאנג'שיר. בנו של סאלח, שורש, הצהיר ב-11 בספטמבר כי אחיו של אביו רוחוללה עזיזי, שנלחם למען ההתנגדות, הוצא להורג לצד נהגו ב-9 בספטמבר על ידי הטליבאן, לאחר שנעצר במחסום בכפר חאנז בפנג'שיר.
כמו כן, ב-11 בספטמבר, כתבי סוכנות הידיעות "תסנים" האיראנית הורשו להיכנס לפאנג'שיר. הם נפגשו עם קבוצה של לוחמי היחידה האדומה מטעם הטליבאן שטענו שכל פנג'שיר נכבשה וייתכן שכוחות ההתנגדות תפסו מחסה באזורים הרריים סמוכים. עוד טענו כי המצב רגוע למרות פקיעת הפסקת האש המדווחת. אזרחים רבים נראו בורחים מהאזור מחשש לחידוש העימותים. כתבים גם ראיינו תומך NRF שהאשים את הטליבאן בכך שלא הקים ממשלה מכילה. הוא גם טען שחיל האוויר הפקיסטני עזר לטליבאן.
דו"ח תחקיר שפרסם ה-BBC ב-13 בספטמבר מצא שהטליבאן הוציא להורג לפחות 20 אזרחים בפנג'שיר מאז שנכנסו לעמק. דובר הטליבאן, זביולה מוג'אהיד, הכחיש בינתיים שהקבוצה ביצעה כל הפרת זכויות אדם במחוז. כתבים של סוכנות הידיעות הצרפתית שהוכנסו לפנג'שיר ב-15 בספטמבר מצאו כפרים רבים בשלושת המחוזות שבהם ביקרו כמעט ריקים. תושבים שהתראיינו על ידם האשימו את הטליבאן בהוצאה להורג של 19 אזרחים בין הכפר ח'נג' לבאזארק, ובמניעת בריחה של אזרחים מהמחוז על מנת להשתמש בהם כמגן אנושי מפני התקפות של לוחמי התנגדות. רופא בפנג'שיר סיפר בינתיים לכתב אל ג'זירה כי כל בתי החולים במחוז נסגרו או פעלו באספקה מוגבלת, למעט בית חולים חירום בניהול איטלקי.
עיתונאים של ה"ניו יורק טיימס" נכנסו לפנג'שיר ב-13 בספטמבר דיווחו כי הקרבות פסקו ברובם, מכיוון שהטליבאן שלט בחלק גדול מהעמק וה-NRF היה ככל הנראה מוגבל לאזורי ההרים שכמעט בלתי נגישים. כמה כוחות מקומיים גם עזבו את ה-NRF מבלי להיכנע לטליבאן, במקום זאת פעלו כקבוצות הגנה עצמית אוטונומיות ששולטות בחלקים מהעמק. בסוף ספטמבר אישר פקיד המודיעין האמריקני, יועץ משרד ההגנה האמריקני ושני פקידי ממשל אפגניים לשעבר שמסעוד וסאלח נמלטו לטג'יקיסטן זמן קצר לאחר שהטליבאן השתלט על רוב העמק. מסעוד הועבר לבית בטוח בדושנבה וסאלח למקום סמוך. מומחים אזוריים טענו כי הדיווחים על הגלות של הנהגת ה-NRF היו אמינים. מסעוד, סאלח ואחרים ניסו לארגן התנגדות נוספת נגד הטליבאן מטג'יקיסטן. עם זאת, חוקרים העריכו שסיכויי העתיד שלהם גרועים, שכן טג'יקיסטן תמכה בהם אך כנראה לא הייתה מוכנה להסתכן בלחימה חוצת גבולות, בעוד שהטליבאן הצליח לזכות בתמיכה בינלאומית רבה, וביצר את עמדתם. למרות הדיווחים הללו, ה-NRF המשיך לטעון שמנהיגיו עדיין נמצאים בפנג'שיר, ושההתקוממות נמשכת.
לאחר מכן, אופיינה ההתנגדות בהתקפות על עמדות הטליבאן. ההתנגדות הייתה בהרים. הם לא שלטו בכפרים או בכבישים המהירים, מה שהפך את המאבק לקשה הרבה יותר מבחינת שרשראות האספקה הדרושות ללחימה.
נייטרליות
נכון ל-23 באוגוסט 2021, לא הייתה תמיכה ציבורית בהתנגדות מצד הקהילה הבינלאומית. בתחילת הסכסוך, ארצות הברית ובעלות ברית פוטנציאליות אחרות התמקדו בפינוי אזרחיהן מקאבול, מה שהצריך שיתוף הפעולה של הטליבאן. מאמר של אחמד מסעוד ב"וושינגטון פוסט" המבקש תמיכה מערבית עשוי להיות עדות לחוסר התלהבות (מההתנגדות) בממשלת ארצות הברית.
ב-21 באוגוסט אמר הרמטכ"ל ההודי לשעבר, שנקר רויצ'ודורי, שממשלת הודו חייבת לפנות לכוחות התנגדות בפנג'שיר לצד פלגים של הטליבאן שעשויים להיות ידידותיים להודו.
תמיכה במורדים
ב-25 באוגוסט 2021, בילאל י. סאאב, יועץ בכיר לשעבר בפנטגון, ומיק מולרוי, לשעבר סגן עוזר שר ההגנה למזרח התיכון, ותיק ימי ומנהל מרכז הפעילויות המיוחדות של ה-CIA לשעבר, טענו במאמר מערכת של "טיים" כי וושינגטון צריכה לספק תמיכה באפגניסטן על ידי מתן אפשרות ל-CIA להציב את הקצינים שלו עם אחריות נגד טרור כדי לסייע בחשאי לקבוצות התנגדות אנטי-טליבאן. הסנאטורים האמריקנים לינדזי גרהאם ומייקל וולץ דוגלים במתן תמיכה ב-NRF כדי שיוכלו להחזיק מעמד נגד הטליבאן לאחר שכבשו את קאבול.
ב-27 באוגוסט, טג'יקים מהעיר קולוב, טג'יקיסטן, התנדבו להתכונן להילחם נגד הטליבאן, למרות אזהרות של גורמים טג'יקים כי זה יכול להיחשב כבלתי חוקי. בראיון ב-2 בספטמבר אמרה אריקה סימפסון, נשיאת איגוד חקר השלום הקנדי, כי זה עלול להיות מסוכן עבור מדינה לתמוך פומבית בהתנגדות מתוך אפגניסטן והציעה שעדיף לתמוך בקבוצות התנגדות אנטי-טליבאן שבסיסן בחו"ל.
בצעד שנועד לדחוף את ההכללה בקאבול, 20 חברי הפרלמנט האירופי הגישו בקשה להזמין את מנהיג NRF אחמד מסעוד לנאום במועצה האירופית ובפרלמנט האירופי, בדיוק כפי שעשה אביו 20 שנה קודם לכן.
תמיכה בטליבאן
לאחר מותו של פחים דשתי, עיתונאי באיגוד העיתונאים הלאומי באפגניסטן ודובר חזית ההתנגדות הלאומית, פקידים מה-NRF האשימו את פקיסטן בסיוע לטליבאן והצהירו כי דשתי מת בתקיפת מזל"ט שבוצעה על ידי חיל האוויר של פקיסטן. הנציג הפרלמנטרי לשעבר של מחוז סמנגאן, זיה אריאנג'אד חזר על הטענה בפני עיתון "Aamaj News" האיראני, וקבע כי פקיסטן מסייעת לטליבאן בפנג'שיר עם תקיפות מזל"טים ושיגור פצצות. לפי אנליסט ההגנה באבאק טאגוואי, פקיסטן השתמשה במל"טים CH-4 לסייע לטליבאן בפאנג'שיר. פאיז חאמיד, ראש המודיעין הבין-שירותי, סוכנות הביון הצבאית של פקיסטן, ביקר בקאבול לפני מותו של דאשתי, כדי לסייע לטליבאן בארגון מחדש של הצבא האפגני על פי גורם פקיסטני בכיר.
טאג'ודן סורוש, כתב איראן אינטרנשיונל, הצהיר כי קמאלודין נזאמי, מושל פנג'שיר, אמר לו שבכמה הזדמנויות נעשה שימוש ברחפנים כדי למקד את ההתנגדות. פוקס ניוז דיווחה כי מקור פיקוד מרכז של ארצות הברית זיהה כוחות מיוחדים פקיסטניים מלווים בתקיפות מל"טים מסייעים לטליבאן. חבר הקונגרס הרפובליקני אדם קינזינגר הצהיר שאם הדו"ח יאושר, על ארצות הברית להטיל סנקציות על פקיסטן עקב סיוע והגנה על הטליבאן. לפי ערוץ השידור הציבורי האוסטרי "Österreichischer Rundfunk", הדיווחים אינם מאושרים. הטליבאן הכחישו את הטענה שדאשתי מת בתקיפת מזל"ט, ומשרד החוץ הפקיסטני דחה את הדיווחים הטוענים למעורבות פקיסטנית בפנג'שיר.