cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איידהו פולס
איגל רוק
על פי תיעוד של חותמות דואר מ-1866 נקראה העיירה המתפתחת "איגל רוק" (Eagle Rock, "סלע העיט"). השם לקוח משמו של אי מבודד השוכן 11 ק"מ במעלה נהר הסנייק, שהיה מקום משכנם של כעשרים עיטים. קודם לבניית הגשר של טיילור ב-1864, בנה והפעיל הארי ריקטס מעבורת במיקום זה. כך אזור חצייה זה של הנהר היה כבר ידוע בשם איגל רוק לכל אלה שנסעו בנתיב מונטנה. ב-1865 כבר פעלו במקום בנק פרטי (הרביעי באיידהו), מלון קטן, אורווה, מסעדה, דואר ותחנת כרכרות.
רוחות השינוי הגיעו כאשר נסללה "מסילת הברזל של יוטה והצפון" (Utah and Northern Railway) שעברה דרך איגל רוק וחצתה את נהר הסנייק באותו נקיק צר שבו עבר גשר העץ. המסילה נסללה כדי לקשר אזור רחב של כריית נחושת בביוט שבמונטנה ומי שתמך בהקמתה היה הברון השודד, ג'יי גולד, כאשר חברת יוניון פסיפיק רכשה את מסילת יוטה והצפון כמה שנים קודם לכן. צוותי הפילוס של המסילה הגיעו לאיגל רוק בסוף 1878 ובתחילת 1879 צמח שם כבר מחנה עבודה עם עשרות אוהלים ובקתות, בו החלו לפעול ברים, אולמות ריקודים ואולמות הימורים. חברת הרכבת הפעילה 16 קטרים ו-300 קרונות רכבת בקו שהגיע לאיגל רוק מלוגן שביוטה. גשר ברזל נבנה בפנסילבניה והועבר דרך המסילה לאתר הגשר והוקם שם באפריל-מאי 1879. אורכו של גשר זה היה 240 מטרים והוא כלל שני מפתחים שנשענו על סמך שניצב על אי במרכז הנהר. מחנה העבודה הועתק לאזור אחר, אך איגל רוק, העיירה הקטנה שקודם לכן נוצרה סביב לגשר העץ, הייתה כעת מקושרת לרשת מסילות הברזל והוקמו בה כמה מבנים של תחנת הרכבת, חנויות ומבנים נוספים ששינו לבלי הכר את פניה של העיירה.
משעה שהעיירה התחברה לרשת מסילות הרכבת, החלו מתיישבים להתיישב במעלה נהר הסנייק. ראשוני המתיישבים בנו את בתיהם בצפון, באגין (ליד המקום בו שוכנת כיום העיר פארקר שבצפון מזרח איידהו) ובאי פולס (ליד המקום בו שוכנת כיום העיר מינן). בעשור אחר-כך ניתן היה לראות התיישבות בקנה מידה רחב ובאזור הופיעו דרכים, גשרים, סכרים ותעלות השקיה שסיפקו מים לשטחי החקלאות בכל חלקו העליון של נהר הסנייק. ב-1887, בעקבות סלילתו של "קו הרכבת הקצר של אורגון" (Oregon Short Line Railroad), הועברו רוב מתקני הרכבת לפוקטלו, שם הסתעף הקו החדש ממסילת יוטה והצפון, אך איגל רוק הייתה למרכז המסחרי של השטחים החקלאיים הנרחבים באזור.
ב-1891 הצביעו תושבי העיר על שינוי שמה ל"איידהו פולס" (Idaho Falls), על שם האשדות שמתחת לגשר. כמה שנים מאוחר יותר, גרמה בנייתו של קיר תמך עבור תחנת כוח הידרואלקטרית להפיכת האשדות למפלים. ב-1895 החלה תעלת ההשקיה הגדולה ביותר בעולם באותה עת (The Great Feeder), להסיט מים מנהר הסנייק שהפכו שטח של עשרות קמ"ר בקרבת איידהו פולס מאדמת מדבר לשטח חקלאי פורח. באזור זה גודלו סלק סוכר, תפוחי אדמה, אפונה, דגנים ואלפלפה והוא היה לאחד מהאזורים החקלאיים היצרניים ביותר בארצות הברית.
כורים גרעיניים
ב-1949 פתחה הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית את "התחנה הלאומית לבדיקת כורים גרעיניים" (National Reactor Testing Station) בשטח המדברי שממערב לעיר. ב-20 בדצמבר 1951 ייצר שם כור גרעיני לראשונה בהיסטוריה חשמל זמין. במשך הזמן נבנו במתקן יותר מ-50 כורים גרעיניים לצורכי בדיקה. כיום, להוציא שלושה, כולם סגורים.
באתר התרחשה בליל ה-3 בינואר 1961 אחת התאונות הגרעיניות הגורליות ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית. האירוע התרחש בכור ניסיוני של צבא ארצות הברית. עקב תכנון ונוהלי תחזוקה גורעים, נמשך אחד ממוטות הבקרה של הכור באופן ידני יתר על המידה וגרם לכור להיות במצב קריטי ובחוסר שליטה. שלושה אנשי צבא, שעבדו בתוך הכור שגו כאשר החזירו את המוט למקומו. כתוצאה מכך עלתה עוצמת הכור במהירות מ-3 מגה-ווט ל-20 ג'יגה-ווט. מצב זה גרם עד מהרה לרתיחת המים בליבת הכור. עם הצטברות הקיטור, הכה גל לחץ בכוח בתא הלחץ של הכור שעליו עמדו שני אנשים. הפיצוץ היה כה חמור עד שתא הלחץ של הכור הוקפץ לגובה של כשלושה מטרים באוויר ופגע בתקרת הכור לפני ששב למקומו. אדם אחד נהרג במקום כאשר גופו שופד מאחד מחלקי הכור. שני אנשים אחרים מתו מפצעיהם תוך שעות. השלושה נקברו בארונות קבורה עשויים מעופרת וכל החלק הזה של האתר נקבר. התכת הליבה לא גרמה לנזק סביבתי, אף על פי שכמה תוצרי ביקוע רדיואקטיבי נפלטו לאטמוספירה. אף על פי שעלות בנייתם ואחזקתם של כורים כאלו הייתה זולה יחסית, גנז הצבא את התוכניות להמשך בנייתם של כורים מסוג זה וגרט את הכורים הקיימים.
האתר, הקרוי "המעבדה הלאומית של איידהו" (Idaho National Laboratory), נותר כיום אחד מעמודי התווך של כלכלת איידהו פולס, מועסקים בו יותר מ-8,000 עובדים והוא מתפקד כמרכז מחקר בעל שם עולמי. במעבדה מנוהל ומופעל "הכור הניסיוני המתקדם" (Advanced Test Reactor) הידוע בכל העולם.
כלכלה
איידהו פולס משמשת כמרכז האזורי של מזרח איידהו בהיבט הרפואי, התחבורתי והעסקי.
כלכלת העיר נשענה עד להקמת האתר הגרעיני בעיקר על חקלאות. כתוצאה משינוי זה עלתה רמת השכר הממוצעת בעיר והמעבדה הלאומית קרויה בפשטות על ידי תושבי העיר בשם "האתר" (The Site). ב-1993 בוצעו במעבדה כמה קיצוצים. מאז הוספו לעיר מקורות תעסוקה חלופיים כמו מוקדי שירות, מסחר קמעונאי, עסקי בידור ומסעדות ומרכז רפואי אזורי.
ב-2010 נמנתה איידהו פולס ברשימת השבועון ביזנסוויק ברשימת "המקומות הטובים ביותר לגידול ילדים". בנוסף, כלל האתר של המגזין פורבס את איידהו פולס ברשימת "המקומות הקטנים הטובים ביותר לעסקים ולקריירה". באותה שנה כללה רשת CNN את איידהו פולס כאחת מ"100 הערים הטובות שלהם לשנת 2010".
איידהו פולס הפכה להיות מרכז עסקים אזורי. בתחומה שוכנים המטה של איגוד מגדלי תפוחי האדמה של איידהו והמטה המחוזי של מחלקת הבריאות והרווחה של איידהו. העיר משמשת כמקום מושבן של כמה חברות ארציות.
קסטנבאום
קסטנבאום או קסטנבוים הוא שם משפחה גרמני, יהודי וישראלי שמקורו מגרמנית ומשמעותו "עץ ערמונים". בגרמנית שם המשפחה נכתב Kestenbaum. {{פירושונים|
אישים
אישים בשם "קסטנבאום":
אישים בשם "קסטנבוים":
מושגים אחרים
מקומות: }}
Breakthru
Breakthru (בעברית: פריצת דרך) הוא שיר של להקת הרוק הבריטית קווין. הוא נכתב על ידי סולן הלהקה פרדי מרקיורי ומתופף הלהקה רוג'ר טיילור, ויצא ביוני 1989. השיר נכלל באלבום The Miracle. הסינגל הגיע למקום השביעי בבריטניה, והגיע לשיאו במקום הרביעי בהולנד.
השיר בולט בקליפ שלו בו הלהקה מבצעת את השיר על רכבת קיטור נוסעת. גרסת האלבום לשיר מתחילה עם 30 שניות של שיר עם קצב איטי. הוא נכתב על ידי פרדי מרקיורי לשיר אחר שבסופו של דבר מעולם לא יצא, "A New Life Is Born". לאחר מכן הוא משתנה לשיר עם קצב מהיר, שנכתב על ידי רוג'ר טיילור.
השלג הלבן של רוסיה
השלג הלבן של רוסיה (ברוסית: «Белый снег России») הוא סרט עלילתי סובייטי שביים יורי וישינסקי על פי הרומן "לבן ושחור" מאת אלכסנדר קוטוב. הסיפור מתרכז בגורלו של אלוף העולם הרביעי בשחמט, אלכסנדר אלכין, באחת התקופות הטרגיות בחייו: בשנים 1927 ל-1946, כלומר מהזכייה בתואר ועד מותו. השחמטאי הנהדר, חסר פחד לחלוטין על לוח השחמט ומוכן לשחק נגד כל יריב, מתגלה כהחלטי מדי בחיים האמיתיים ונלחם עם עצמו, עם הפחדים שלו, הדעות הקדומות והלחץ להצליח.
עלילה
הסיפור מתחיל ברגע בו בבואנוס איירס חוסה קפבלנקה משחק את המשחק האחרון על התואר העולמי. ארגנטינאים נושאים את אלכין בזרועותיהם למלון; בברצלונה, אליה מגיעה הספינה, הוא מתקבל בקבלת פנים נלהבת. אבל בצרפת, בה התגורר אלכין בשנים האחרונות, מברכים את האלוף החדש בקור רוח, למעשה, אלוף העולם הרוסי אינו נחוץ כאן במיוחד. רק המהגרים הרוסים מרוצים מאלכין, אך גם הם אינם מתעניינים במיוחד: בקבלת פנים חגיגית לכבוד האלוף אלכין נואם, בו, כאשר הוא מתפרסם בעיתוני המהגרים הלבנים, הם מכניסים קטע אנטי-סובייטי לכתבה. היחסים עם רוסיה הופרעו, וכל חייו לאחר מכן אלכין נקרע בין הרצון לחזור למולדתו לבין החששות שמעגלו הקרוב הטיל עליו.
האמביוולנטיות של המצב, הספק העצמי, יחד עם צרות אישיות ושיכרות, עושים את עבודתם - ואלכין מפסיד את משחק אליפות העולם למקס אויבה, שאיש לא ראה כמועמד רציני לכתר השחמט העולמי. נעלב מהתבוסה, הוא מוצא את הכוח לאסוף את עצמו. במקביל, היחסים עם רוסיה משתקמים ואלכין שוב הפך לאלוף העולם. אבל אז המלחמה מתחילה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא מוצא את עצמו בשטח הכבוש ונאלץ לשתף פעולה עם הגרמנים. כתוצאה מכך אלכין לעולם לא ממתין לחזרה לזירת השחמט העולמית ולקיום משחק באליפות העולם עם בוטוויניק - הוא מת בחדר מלון פורטוגזי יום לאחר פרסום ההודעה הרשמית על המשחק העתידי.
רב-אמן (סרט)
רב-אמן (ברוסית: Гроссмейстер) הוא סרט סובייטי בבימויו של סרגיי מיקאליאן משנת 1972 על פי תסריט מאת ליאוניד זורין.
עלילה
הסרט חושף את בעיות הקריירה והחיים האישיים של שחמטאי מפורסם. הסרט מתחיל במשחק שחמט, המשודר לצופים, כולל סריוז'ה קלבניקוב הקטן עם אביו. בשובו, האב נפגע ממכונית והילד, שנותר עם אמו, נעול במשחק שח. לאחר שהפך לאיש צעיר, הוא לא זונח את התחביב שלו ופוגש גם ילדה בשם ילנה. רגשות רומנטיים מתעוררים בין אלנה לצעיר, אך מעברה של ילנה מפריד ביניהם.
הם נפגשים כמבוגרים - המתרגמת ילנה אנדרייבנה דונצובה והשחמטאי סרגיי אלכסנדרוביץ' חלבניקוב. מאוחר יותר הם מתחתנים, בעוד ילנה רוצה לשנות את סרגיי. אבל בסוף היא רואה את הגאונות של בעלה ומסכימה לחכות. בסרט מככבים רבי האמן מיכאיל טל, יורי אברבך, מארק טיימנוב, ויקטור קורצ'נוי.
פתיחת איגוף
פתיחת איגוף היא פתיחת אב היפרמודרנית בשחמט שבה הלבן תוקף את המרכז מאחד או מ-2 האגפים עם כלים במקום לאכלסו ישירות עם רגלים. פתיחות אלה נפוצות מאוד ו-'''1. פ-ו3 או 1. ג4 (פתיחת איגוף) פופולריות לא פחות מ-1. ה4 (משחק פתוח) או 1. ד4''' (משחק סגור).
ונדי הילר
דיים ונדי מרגרט הילר (באנגלית:  Wendy Margaret Hiller; 15 באוגוסט 1912 - 14 במאי 2003) הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלייה זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1958 על הופעתה בסרט "שולחנות נפרדים".
ביוגרפיה
הילר נולדה בברמהול שבמנצ'סטר רבתי למרי סטון ולפרנק וואטקין הילר. החלה את דרכה כשחקנית בתיאטרון הרפרטוארי שבמנצ'סטר בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 במחזה "האהבה על הצדקה" עליו קיבלה ביקורות אוהדות ברחבי אנגליה.
קריירת משחק
החלה להתפרסם לראשונה בשנת 1938 בזכות הופעתה בסרטו של לסלי האווארד המבוסס על המחזה "פיגמליון". בסרט הופיעה הילר בתפקיד מוכרת הפרחים אלייזה דוליטל והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. בהמשך דרכה התפרסמה בזכות הדרמות הבריטיות "המלח של המלך", "אני יודעת לאן אני נוסעת" בתפקיד הצעירה ההרפתקנית ג'ואן ובסטר ובסרטו של ריצ'רד ברוקס "משהו בעל ערך" לצידם של רוק הדסון וסידני פואטייה.
ב-1963 הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בדרמה "צעצועים בעליית הגג" של ג'ורג' רוי היל בה שיחקה בתור אנה אחותו של הנשוי הטרי ג'וליאן ברנירס. ב-1966 שיחקה הילר בדרמה הקלאסית של פרד זינמן "אדם לכל עת" שזכתה בשישה פרסי אוסקר. הופעתה בתפקיד אליס מור זיכתה את הילר במועמדות שלישית בקריירה לפרס האוסקר ושנייה בקטגוריית שחקנית המשנה.
ב-1974 השתתפה הילר במותחן המסתורין של סידני לומט "רצח על האוריינט אקספרס" בתפקיד הנסיכה הרוסייה נטליה דראגומיירוף ובדרמה "ספינת הארורים". ב-1980 הופיעה בסרטו השני והמצליח של דייוויד לינץ' "איש הפיל" בתור האחות הראשית בבית החולים בו מאושפז איש הפיל (ג'ון הארט). ב-1982 שיחקה בדרמה "לעשות אהבה" בתור וויני שכנתם המבוגרת של זאק וקלייר אליוט. ב-1986 הייתה מועמדת לפרס האקדמיה הבריטית לשחקנית הטלוויזיה הטובה ביותר על הופעתה בסרט "All Passion Spent". ב-1987 התפרסמה הילר בפעם האחרונה בעיבוד הטלוויזיוני לספר "אן מאבונלי" ובדרמה הבריטית "התשוקה הבודדה של ג'ודית הרן".
חיים אישיים
בשנת 1971 קיבלה הילר את תואר מסדר האימפריה הבריטית ובשנת 1975 הוכתרה כדיים.
הילר נישאה בשנת 1937 למחזאי ולתסריטאי רונלד גו, לזוג נולדו בת, אן ובן אנטוני. בעלה נפטר בשנת 1993 והילר פרשה לאלתר מתחום המשחק מיד לאחר מכן. לאחר מותו של בעלה חייה הילר חיים אנונימיים למדי מחוץ לאור הזרקורים. הילר הייתה פעילה בשנותיה האחרונות במציאת כישרונות משחק צעירים חדשים והייתה לנשיאת חברת התיאטרון "Chiltern Shakespeare Company".
הילר נפטרה בגיל 90 בביתה שבבקונשפילד בנסיבות טבעיות.
מלחמת האזרחים באוסטריה
מלחמת האזרחים באוסטריה (בגרמנית: Österreichischer Bürgerkrieg), הידועה גם בשם 'התקוממות פברואר' (בגרמנית: Februarkämpfe), התחוללה בין ה-12 ל-16 בפברואר 1934. במהלכה אירעו היתקלויות וקרבות בין כוחות הסוציאליסטים באוסטריה, לבין הכוחות השמרניים והפרו-פשיסטיים. ההתנגשויות החלו בעיר לינץ, ומשם התפשטו לערים נוספות באוסטריה, כאשר הקרבות רחבי ההיקף ביותר ניטשו בווינה. בסיכומו של דבר, ידם של הסוציאליסטים הייתה על התחתונה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה
כתוצאה ממלחמת העולם הראשונה, האימפריה האוסטרו-הונגרית פורקה למספר רב של מדינות, אשר תחומיהן נקבעו בקירוב על פי הלאומים שישבו בחבלים השונים של האימפריה. אוסטריה, אחת מאותן מדינות, כללה את מרבית דוברי הגרמנית, אשר היוו את גרעינה של האימפריה לשעבר. המדינה נוסדה כרפובליקה וכדמוקרטיה פרלמנטרית. שני הכוחות הבולטים בפוליטיקה האוסטרית, בשנים הראשונות שלאחר כינון המדינה, היו המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית, אשר בסיס כוחה היה בשיכוני הפועלים בערים, בעיקר במזרח, כולל הבירה ווינה, והמפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית, אשר ייצגה את הכוחות השמרניים במדינה: האיכרים, בעיקר במחוזות הכפריים במערב, הכנסייה והמבוססים כלכלית בערים. בווינה, אשר בעירייתה שלטו הסוציאל-דמוקרטים ('וינה האדומה', Rotes Wien), היה בסיס כוח חזק במיוחד למפלגה, אשר דאגה להקמת שיכוני פועלים משופרים בעיר, יחד עם שירותי רווחה מתקדמים. המחלוקת בין שני כוחות אלה הייתה חריפה בהרבה מאשר ניגודי דעות פוליטיים רגילים במדינות דמוקרטיות, משתי סיבות עיקריות. האחת, נלווה אליה גוון אידאולוגי אשר שיווה למאבק ביריב אופי כמעט (ולעיתים, במפורש) מניכאי. השני, לרשות כל אחד מן הצדדים עמד ארגון צבאי-למחצה, ואלה אכן נכנסו לעיתים לפעולה, בעת הפגנות, אספות פוליטיות, מערכות בחירות וכדומה. הסוציאליסטים ארגנו את ה'רפובליקנישר שוצבונד' (Republikanischer Schutzbund, 'הליגה הרפובליקנית להגנה', ובקיצור 'שוצבונד'), ואילו השמרנים, את ה'היימווהר' (Heimwehr, 'משמר הבית'). מהומות יולי 1927, בהן נהרגו 89 איש, היוו את שיאה האלים של המחלוקת הפוליטית באוסטריה בשנות ה-20. לאחר תום אותן מהומות חלה רגיעה יחסית באלימות בחיים הפוליטיים באוסטריה, אולם השפל הגדול ועליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה בתחילת 1933, הגבירו מחדש, ואף ביתר שאת, את אי השקט באוסטריה. יתרה מזו, לנאצים, אשר בין היתר רצו להכניס תחת שלטונם את כל דוברי הגרמנית, היו אוהדים רבים בתוך אוסטריה, ואלה רצו לבטל את עצם קיומה הנפרד של המדינה.
שלטונו של דולפוס
ב-1932, אנגלברט דולפוס מהמפלגה הנוצרית-סוציאלית נבחר לקנצלר (ראש ממשלה). תחת שלטון המפלגה הנוצרית-סוציאלית החל המשטר הדמוקרטי, אשר היה באוסטריה במצב עוברי ממילא, להתערער. צעד חשוב בכיוון זה נעשה במרץ 1933, עת ממשלת דולפוס פיזרה את הפרלמנט תוך שימוש בתואנה טכנית: בעת הצבעה צמודה שלושת הנשיאים של האספה הלאומית פרשו, מכיוון שהם לא הורשו להצביע בעצמם בזמן שהם מכהנים. ממשלת דולפוס הכריזה שבית הנבחרים חדל לתפקד, ומכוח טענה זו מנעה ממנו להתכנס שוב, תוך שימוש בחוק חירום מימי מלחמת העולם הראשונה. הדבר מנע בפועל חלק גדול מיכולת הביטוי החוקית של הסוציאל-דמוקרטים. בהמשך לפיזור הפרלמנט, החל השלטון להשעות את זכויות האזרח. כן אסר את קיומו של ה'שוצבונד' והחל לאסור חברים בארגון. חברי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית היו חלוקים בדעתם כיצד להגיב למהלכים אלה של השלטון. רובם היו פסיביים, או שנטו לשמור על החוק, אך חלקם, כולל כמה אלפי פועלים וצעירים, סברו כי מן הראוי להגיב בכוח. מחלוקת זו לא באה על פתרונה בטרם גרף אותה זרם המאורעות. כתוצאה, הסוציאליסטים לא היו מאוחדים בעת המרד.
המרד
ב-12 בפברואר 1934 בשעה 6:00 בבוקר, ערך כוח של המשטרה, עליו פיקד בפועל קצין של ה'היימווהר', פשיטה לצורך חיפוש אחר נשק של ה'שוצבונד' במלון 'שיף' (Schiff) בלינץ, אשר היה המטה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. חברי ה'שוצבונד' (שקיומו נאסר, כאמור, קודם לכן), אשר היו במקום, הגיבו בירי על כוח המשטרה, אשר מנה כ-20 איש. לקראת הצהרים הגיע למקום כוח של הצבא, ותקף את המלון. בפרוץ הקרבות התכנסו מנהיגי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית וה'שוצבונד', אוטו באואר ויוליוס דויטש (Deutsch), בווינה, במטרה להכריז על שביתה כללית וכדי לתאם את המאבק. עם זאת, השלטונות מיהרו להשתלט על העיר, וההנהגה נותרה מבודדת, למעשה. בכל מקרה, מרותה של המפלגה לא הייתה מלאה, וכך למשל, לא כל הפועלים שבתו.
התנגשויות דמים בין ה'שוצבונד', לבין הכוחות שפעלו לצד השלטון השמרני: המשטרה, הצבא, הז'נדרמריה וה'היימווהר', התפשטו עד מהרה לערים נוספות באוסטריה. בין אלה היו גראץ, שטייר, סנקט פלטן, וייץ (Weiz), ברוק אן דר מור (Bruck an der Mur), אבנזה, קפנברג, וורגל (Wörgl) ומקומות נוספים. ההתנגשויות רחבות ההיקף ביותר אירעו בווינה. שם, בשיכוני הפועלים אשר נבנו בעת השלטון הסוציאליסטי במועצת העיר, נערך ה'שוצבונד' מאחורי בריקדות. באותה גזרה הסלים המאבק מעבר להתנגשויות גרידא, כאשר בהוראת דולפוס הצבא הרעיש את רובע הפועלים קרל מרקס הוף בארטילריה קלה, וכאשר ברור היה כי כתוצאה מכך ייפגעו גם תושבים בלתי לוחמים. כן נעשה שימוש גם בגז מדמיע. ואכן, עד 13 בפברואר המתקוממים בווינה נכנעו, כמוהם המתקוממים באוסטריה עילית. בשטיריה נמשכו ההתנגשויות עד ה-14 וה-15 לחודש, ולאחר מספר התכתשויות נוספות, תמו הקרבות ב-16 לחודש.
תוצאות ואחרית דבר
מלחמת האזרחים באוסטריה עלתה בחייהם של כמה מאות אנשים, חלקם לוחמים וחלקם אזרחים, אך המספר המדויק אינו ידוע, וייתכן שאף הגיע ל-1,000 עד 2,000. מספר הפצועים היה למעלה מאלף. כעשרה ממנהיגי ה'שוצבונד' הוצאו להורג לאחר משפט צבאי וכן נערכו כ-1,500 מעצרים. מנהיגים סוציאל-דמוקרטים, כולל באואר ודויטש, נאלצו לצאת לגלות. השלטונות אסרו על קיום המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, וכן על קיום האיגודים המקצועיים הקשורים אליה. במקום זאת הונהג במדינה קורפורטיזם, לפי דוגמת איטליה הפשיסטית, וכן נאסרו המפלגות לבד ממפלגת חזית המולדת האוסטרית. מספר חודשים לאחר תום מלחמת האזרחים נרצח דולפוס, אשר הוציאם אל מחוץ לחוק, על ידי הנאצים האוסטרים. יורשו של דולפוס, קורט שושניג, המשיך באותו קו שהתווה דולפוס, וזאת עד האנשלוס, אשר ביטל את קיומה של אוסטריה כמדינה נפרדת.
נגיעה בתולדות 'היישוב'
מלחמת האזרחים באוסטריה עוררה הדים ביישוב, בדומה לזו שעוררה לימים מלחמת האזרחים בספרד, אם כי בהתאם למשך הלחימה ולהיקפה, בקנה מידה קטן יותר. באופן טבעי, בשל הקרבה הרעיונית של הזרם הדומיננטי ב'יישוב' באותם ימים, ובשל ההסתייגות מן הנטייה הנאצית והפשיסטית אשר יוחסה לצד השני, האהדה הייתה נתונה לצד הסוציאליסטי. ייתכן כי שירו של נתן אלתרמן "אבא נלחם לחופש", הוא הביטוי הבולט ביותר לכך.
הקרבה הרעיונית בין מפלגות הפועלים, ב'יישוב' ובאוסטריה, הביאה לכך שכאשר 'ההגנה' ביקשה לשפר את היערכותה לנוכח המרד הערבי הגדול, על ידי שימוש בניסיונם של קצינים יהודים אשר שירתו בצבאות סדירים, היא גייסה לצורך זה את רפאל לב, קצין בצבא האוסטרי, שהפך לפעיל בארגון ה'שוצבונד', אם כי לא לחם בשורותיו, כיוון שנעצר זמן קצר לפני ההתקוממות. הוא שוחרר כעבור כשנתיים ועלה לארץ. גם ישראל בר, שאף הוא הצטרף ל'הגנה' באותם ימים, טען כי לחם בשורות הארגון בעת מלחמת האזרחים באוסטריה. אומנם אין לדעת אם הטענה נכונה, אך יש בה כדי להעיד כי הדבר נחשב כ'כרטיס כניסה' או כהמלצה חמה.
לקריאה נוספת
בגרמנית:
סתאאאם!
סתאאאם! הייתה תוכנית מתיחות ישראלית ששודרה בערוץ הילדים, נוצרה ובוימה על ידי יגאל שילון. את התוכנית הנחה עודד פז והשתתפו בה טל מוסרי, יגאל שילון ודנה פרידר. התוכנית מהווה ספין אוף לתוכנית "פספוסים" שגם אותה יצר יגאל שילון.
מבנה התוכנית
התוכנית עוסקת במתיחות, בה ידוענים מוזמנים לערוץ באמתלת שווא ומשמשים מטרה למתיחה (נמתח). ישנם שלושה חלקים בכל פרק.
אשלי רוברטס
אשלי אלין רוברטס (באנגלית:  Ashley Allyn Roberts; נולדה ב-14 בספטמבר 1981) היא זמרת, רקדנית, שחקנית ודוגמנית אמריקאית, הידועה בעיקר בשלל היותה חלק מלהקת הבנות הפוסיקט דולז. את אלבום הבכורה שלה Butterfly Effect, הוציאה בשנת 2014 והוא זכה להצלחה בעיקר במצעדי חברת המצעדים הרשמית.
בשנת 2014, הוציאה את הלהיט "Woman Up" שהצליח להגיע למקום החמישי במצעד שירי הפופ הבריטי.
ביוגרפיה
רוברטס נולד בפיניקס, אריזונה, ולמדה בבית הספר התיכון Shadow Mountain. היא ממוצא ולשי. היא התחילה לרקוד בגיל שלוש ולשיר בגיל שמונה. אביה של רוברטס היה מתופף של האמהות והאבות ולימים הפך לסוחר רכבים, בעוד אמה הייתה מדריכת פילאטיס. שניהם נתנו לה השראה להיות חלק מתעשיית הבידור. שערה של רוברטס היה בצבע שחור בשנות העשרה שלה, כפי שמוצג בווידאו קליפים "Oh Aaron" ו-"Not Too Young, Not Too Old" של ארון קרטר.
קריירה
את הקריירה המוזיקלית שלה החלה רוברטס בשנת 2001, תוך שבשנת 2003 הצטרפה לאחת מלהקות הבנות המצליחות ביותר בכל הזמנים, הפוסיקט דולז. הלהקה השתתפה בפסקולי הסרטים "תפוס ת'כריש", עם השיר "We Went As Far As We Felt Like Going" וב-"הנרקוד?", כאשר ביצעה גרסת כיסוי ללהיט הישן "Sway" של דין מרטין (שיר מקסיקני במקור). בסוף שנת 2005 יצא הסינגל הראשון, "Don't Cha", מתוך אלבום הבכורה שלה, PCD (המציין את ראשי התיבות של שם הלהקה).
לאחר ההצלחה לה זכתה רוברט עם הלהקה, החליטה לפתח קריירת סולו ובשנת 2014 הוציאה את אלבום הבכורה שלה, Butterfly Effect. מתוך האלבום, יצא הלהיט "Woman Up", שהצליח להגיע בשיאו למקום החמישי במצעד הדאנס הבריטי.
אנטואן דיומא
אנטואן דיומא (בצרפתית: Antoine Dumas, 15 באוקטובר 1909 – 7 ביוני 1969) היה כומר קתולי וחסיד אומות העולם מצרפת.
פעילות להצלת יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה
בשנת 1941 התמנה אנטואן דיומא לתפקיד הכומר של קהילת הכפר דואזייה (Doizieux), כ-40 ק"מ מדרום לליון.
ביולי 1942, לאחר המצוד אחר יהודי פריז, נמלטה משפחת בידרמן היהודיה לפרברי ליון ולה שלושה ילדים מגיל שמונה עד 12. ההורים פנו לארגון האוז"ה בבקשה למצוא בית לילדיהם. מאוקטובר 1942 ועד אוקטובר 1944, עת שוחרר האזור מידי גרמניה הנאצית על ידי בעלות הברית, שהו שלושת ילדי המשפחה בביתו של דיומא בכפר דואזיו. דיומא סיפק את כל צורכיהם והבטיח את ביטחונם.
במהלך אותו פרק זמן שהו בביתו של דיומא ילדים ממשפחות של מהגרים יהודים, וזאת למשך תקופות קצרות. חלק מילדים אלה היו במקור מהולנד, פולין וגרמניה, ורבים מהם הועברו אף הם מאזור פריז אל כפרו של דיומא, על ידי ארגונים הומניטריים ודתיים נוצריים, בהם מנזר של מסדר האחיות ציון בפריז.
רבים מתושבי הכפר דואזיו ידעו על פעולותיו של דיומא, תמכו בו ובהמשך אף חיקו אותו. בתחילה סיפקו מזון לילדים ולאחר מכן אף פתחו את בתיהם בפני ילדים יהודיים נרדפים. בין הפעילים להצלת יהודים באזור, היו רבים שעשו זאת בהשראתו של דיומא. נזירים במנזר הפרנציסקני הסמוך לכפר הסתירו אף הם ילדים יהודים. בנוסף לכך, בעלי חוות רבים בסביבת הכפר הסתירו ילדים יהודים, בין היתר בהשפעתו של דיומא.
בסך הכל ניצלו בכפר זה בתקופת השואה כמאה יהודים, רובם ילדים. מתוך ניצולים אלה, כ-30 ניצלו על ידי דיומא.
לאחר המלחמה
בתום המלחמה נותרו בביתו של דיומא מספר ילדים יהודים שהוריהם גורשו למחנות ההשמדה והם-עצמם הוסתרו בביתו. לאחר מספר חודשים נמסרו ילדים אלה לארגוני רווחה יהודיים.
דיומא היה הכומר של הכפר סן ז'וסט עד מותו ב-1969.
הנצחה והכרה
לאחר המלחמה הקימו היהודים שניצלו בכפר זה אנדרטת הוקרה לדיומא וליתר תושבי הכפר, בה נכתב:
("לבנות ישראל הנאוות, בהוקרה לשותפיהן לאמונה בקהילה זו, על ההגנה שהעניקו בתקופת רדיפות היהודים על ידי הנאצים, בין השנים 1944-1941")
רבים מהניצולים נותרו בקשר עם הכומר דיומא בביקורים בכפרו ובהתכתבות עמו עד מותו.
ב-1991 הכיר יד ושם באנטואן דיומא בתור חסיד אומות העולם.
מקס גדג'
מקס גדג' (בצרפתית: Max Guedj; 8 ביוני 1913 - 15 בינואר 1945) היה עורך דין יהודי צרפתי ממוצא צפון אפריקאי ששירת כטייס, מפקד טייסת וכקצין בכיר בחיל האוויר של צבא צרפת החופשית במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא נודע כאחד מגדולי הטייסים של צבא צרפת החופשית במלחמה.
קורות חייו
מקס גדג' נולד ב-6 ביוני 1913 בעיר סוסה שבתוניסיה כבן יחיד למשפחה יהודית-תוניסאית בעלת אזרחות צרפתית. בילדותו עבר לגור עם משפחתו בקזבלנקה, מרוקו. אביו פליקס גדג' היה עורך דין ולימים הפך לראש לשכת עורכי הדין בקזבלנקה. בנעוריו נשלח מקס ללימודים גבוהים בצרפת ושם השלים את תעודת הבגרות הצרפתית בשנת 1930, וכן השלים תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת פריז. בשנת 1933 יצא לטיול חובק עולם בגרמניה הנאצית, בברית המועצות של סטלין, ובארצות הברית, וכתב את רשמיו מהטיול במאמר (Instantanés de Berlin : choses vues, 1933). לאחר הטיול חזר למרוקו ועבד כעורך דין בפירמה של אביו.
במהלך שנות ה-30 התגייס לצבא צרפת ובמהלך שירותו הצבאי בחיל ההגנה האווירית הצרפתי גילה את אהבתו לתעופה. בשנת 1938 הוציא באופן פרטי רישיון טיס אזרחי. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נקרא גדג' לשירות מילואים, ושירת ביחידת הגנה אווירית באזור העיר מקנס במרוקו עד כניעת צרפת ב-1941, אף על פי שביקש תפקיד קרבי יותר.
כטייס בצבא צרפת החופשית
לאחר כניעת צרפת גדג' רצה להמשיך לקחת חלק במאמץ המלחמתי נגד גרמניה הנאצית ולשם כך נסע בחשאי ללונדון, שהייתה בסיס חיל האוויר של צבא צרפת החופשית. בלונדון קיבל גדג' הכשרה כטייס קרבי בבית הספר לטיס של חיל האוויר המלכותי של בריטניה. הוא הצטיין במהלך קורס הטיס ושבר שיאים קודמים שנחשבו לבלתי שבירים במהלך אימוני קרבות אוויר מדומים. לאחר שקיבל את ה"כנפיים" שלו הוצב בטייסת 242 של חיל האוויר של צבא צרפת החופשית. הוא השתתף בפעולות מבצעיות רבות בהגנה על חופי בריטניה ובהתקפות ברחבי מערב אירופה, וזכה להערכה רבה ממפקדיו. כטייס מצטיין זכה גדג' למדליות גבורה מאנגליה וצרפת החופשית, כולל צלב התעופה המצוינת. בעת קבלת המדליה נכתב עליו: "מידתו השקטה והצנועה כשהוא על האדמה, ותשוקתו היוצאת דופן לטוס ולהילחם, מהווה דוגמה מעוררת השראה לכל הסובבים אותו". המטוס הראשון שהטיס היה מטוס קרב מסוג בריסטול בופייטר והמטוס השני היה מסוג דה הבילנד מוסקיטו.
בשנת 1942 נעצר בקזבלנקה אביו של מקס, עו"ד פליקס גדג', על ידי רשויות משטר וישי בגין תמיכתו בצרפת החופשית והפעילות של בנו. השתייכות לצבא צרפת החופשית הייתה פשע חמור עבור רשויות משטר וישי, ותומכים של צרפת החופשית סבלו ממעצרים והתעללויות. פליקס גדג' נשלח לכלא בעיר פורט ליוטה במרוקו, שהיה ידוע לשמצה עקב אופיו הסדיסטי של המפקד הצרפתי שלו, והוא נפטר שם בעודו במאסר. בתקופה זאת יצא מקס עד לשלוש גיחות ביום, ומותו של אביו רק הגביר את המוטיבציה שלו להילחם.
בבוקר 10 במרץ 1943 יצא גדג' עם מטוס מסוג בריסטול בופייטר ביחד עם הנווט הבריטי הראשון שלו צ'ארלס קורדר למשימת סיור מעל מפרץ ביסקאיה. במהלך משימת הסיור נתקלו השניים במטוס קרב גרמני מסוג יונקרס Ju 88. גדג' הצליח ליירט ולהפיל את המטוס הגרמני לים, אך הירי הגרמני פצע אותו, השבית את מערכות התקשורת של המטוס והשבית את אחד ממנועיו. במבצע הרואי גדג' הפצוע והנווט הבריטי הצליחו להגיע לחופי בריטניה, ולנחות נחיתת אונס עם מנוע אחד מושבת ומנוע שני שעולה באש. התקרית קיבלה סיקור רב בעיתונות הבריטית של התקופה ובעקבותיה הוא נהפך לטייס הצרפתי הראשון שמקבל את אות השירות המצוין הבריטי.
בדצמבר 1944 מונה למפקד טייסת 143 של חיל האוויר של צבא צרפת החופשית, והגיע לדרגה המקבילה לסגן-אלוף.
ב-15 בינואר 1945 יצא מקס גדג' למשימתו האחרונה, והוביל את הטייסת שלו לכיוון נורווגיה במטרה להטביע ספינות קרב. מעל לנמל של העיר לרוויק התחולל קרב, וגדג' הספיק להטביע ספינת קרב אחת ולפגוע בשנייה. אולם מספר רב של מטוסי קרב גרמניים מסוג פוקה-וולף Fw 190 הגיחו לפתע, ומטוסו הופל. הוא נפל בקרב בגיל 32 ביחד עם הנווט הבריטי שלו, והותיר אחריו אלמנה ובת יחידה.
במהלך שירותו היה גדג' אחראי בין השאר להטבעתן של 27 ספינות מהאוויר ויצא ליותר מ-100 משימות הפצצה. הוא מוזכר כאחד מגדולי הטייסים של צבא צרפת החופשית.
מתיו פריאור
מתיו פריאור (באנגלית: Matt Pryor; נולד ב-28 באפריל 1978) הוא זמר וגיטריסט אמריקאי.
ביוגרפיה
מתיו פריאור נולד ב-28 באפריל 1978 בקנזס. הוא התחיל לנגן בלהקה באזור קנזס סיטי בשנת 1994. באותה תקופה הוא פגש מספר מוזיקאים מהאזור וביחד הם הקימו להקת The Get Up Kids בשנת 1995. האלבום שהם הוציאו בשנת 1999 Something to Write Home About זכה להצלחה.
במקביל להשתתפות בלהקה מתיו פריאור התחיל להוציא שירים תחת פרויקט דה ניו אמסטרדמס, בו השתתפו גם חלק מחברי הלהקה, לאחר פירוקה הוא התרכז בעיקר בפרויקט זה. בשנת 2008 סוכם על סגירת הפרויקט. מאז מתיו פריאור מתרכז בקריירת סולו.
בשנת 2009, לקראת עשור מהוצאת האלבום הראשון, הלהקה The Get Up Kids התחברה מחדש והוציא אלבום חדש.
בשנת 2011 מתיו פריאור הוציא את האלבום סולו השני May Day. באותה שנה הוא היה בין מקימי הלהקה Lasorda שהקליטה כמה שירים והוציאה אלבום בשנת 2012.
לאחר פירוק Lasorda מתיו פריאור הוציא מספר אלבומים נוספים. בסך הכל הוא הוציא כ-20 אלבומים במסגרות שונות.
משה מנחם יעקבזון
הרב משה מנחם יעקבזון (ו' בתמוז ה'תרפ"ז, 6 ביולי 1927 - כ"ט באב ה'תש"ס, 30 באוגוסט 2000) היה רבה של באר יעקב.
ביוגרפיה
בעת הקמת ישיבת באר יעקב נקרא על ידי מייסד הישיבה הרב שלמה וולבה שהיה ידידו של אביו משוודיה לכהן כר"מ בישיבה . בראשות הישיבה עמד הרב משה שמואל שפירא שכיהן במקביל כרב המושבה. בשנת ה'תשי"ט התפטר הרב שפירא מכהונת הרבנות בהוראת הרב מבריסק, ומינה את הרב יעקבזון לכהן כרב המקום, לצד הרב הספרדי יאיר חפוטא.
לאחר מינויו הקים הרב יעקבזון יחד עם רעייתו סמינר בית יעקב לבנות שיועד בעיקר להכשיר בנות מעדות המזרח לכהן כמורות בבית יעקב, בהקמת המוסד סייע לו אביו הרב בנימין זאב יעקבזון שנסע לארצות הברית לאיסוף כספים עבור הסמינר.
בשנת 1963 נקלע הסמינר לסערה בעקבות טביעת תשע תלמידות מהסמינר בחוף שרתון. מדריכות הסמינר נעצרו ושוחררו רק לאחר התערבותו של הרב יעקבזון.
הרב יעקבזון נפטר בשנת תש"ס ובמקומו מונה לרבה של באר יעקב בנו הבכור הרב אברהם יעקבזון.
משפחתו
הרב יעקבזון היה נשוי לגיצה טובה לבית פולק (נפטרה בב' בסיוון תשע"ד) והיה אב לתשעה.
אחיינו (בן אחות אשתו) הוא יחיאל יעקבסון.
סדקים
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אתחול
אתחול פירושו הפעלה מחדש. זהו תרגום המונח המקביל באנגלית המתייחס לכיבוי מחשב והדלקתו מחדש. לעיתים משתמשים במונחים אלה בהשאלה.
אתרים
חברת אתרים בחוף תל אביב - חברה לפיתוח אתרי תיירות בתל אביב-יפו בע"מ (ידועה בשם חברת אתרים או אתרים) היא חברה עירונית בבעלות של עיריית תל אביב-יפו, עוסקת בתכנון, פיתוח, תחזוקה, השכרה וניהול של אתרי תיירות בעיקר באזור החוף של העיר.
היסטוריה
חברת אתרים הוקמה בשנת 1968 והייתה בבעלות משותפת של מדינת ישראל באמצעות משרד התיירות (50%) ושל עיריית תל אביב-יפו (50%). עם הקמתה החלה החברה לעסוק בתכנון אזור החוף של תל אביב, כולל נמל יפו ונמל תל אביב שנסגרו בשנת 1965 עם פתיחת נמל אשדוד. תוכנית הפיתוח של "אתרים" התבססה על תוכנית מתאר מקומית לחוף תל אביב של האדריכל האיטלקי לואיג'י פיצ'ינטו, שאושרה בשנת 1965. פיצ'ינטו יצר פרוגרמה שכללה שדרת בתי מלון מודרניים, טיילת לאורך החוף, הסדרת התנועה לאורך החוף, בניית כיכר דמוית פיאצה איטלקית ומתחם מרינה. במסגרת פרויקט הפיתוח הוחלט לפנות לבנות בשטחה של שכונת מחלול מרכז תיירותי שיקשר בין בתי המלון, החופים ושדרות בן-גוריון, ויכלול גם כביש ראשי מקביל לחוף ומגרש חניה. ובמקום שכונת מנשייה הוחלט להקים מרכז עסקים ראשי חדש לעיר. על התכנון המפורט של הפרויקטים השונים הופקדו ארבעה משרדי אדריכלים: "רכטר-זרחי-פרי"(יעקב רכטר, משה זרחי ומיכה פרי) משרד אברהם יסקי, משרד "ניב-רייפר" (רפי רייפר, אמנון ניב) ומשרד ""נדלר, נדלר, ביקסון" (מיכאל נדלר, שולמית נדלר, שמואל ביקסון).
בשנת 2005 מונה במכרז איתמר שמעוני לתפקיד מנכ"ל החברה, אך הועלו טענות נגד המינוי, הטיית המכרז ושינוי תוצאות בדיקת תנאי הסף שלו, שבהם שמעוני לא עמד. אך שר התיירות, אברהם הירשזון, אישר את המינוי. המינוי הביא גם לחקירת משטרה שנסגרה מחוסר ראיות. במאי 2012 הוגשה עתירה לבג"ץ, בבקשה לפתוח שוב את תיק החקירה נגד המינוי. מתשובת המדינה, על ידי רשות החברות הממשלתיות והיועץ המשפטי לממשלה לממשלה יהודה וינשטיין הודתה המדינה שנפלו פגמים במינויו, אך היא אינה מעוניינת להפסיק את העסקתו.
בשנת 2011 החל מהלך של איחוד הבעלות במתחם חצי האי הירקוני תחת חברה אחת. חברת "אתרים" (שכבר החזיקה בחלק הצפוני של חצי האי הירקוני) רכשה את "החברה לפיתוח תל אביב" שהחזיקה בשטח יריד המזרח.
ביוני 2016 חתמו רשות החברות הממשלתיות ועיריית תל אביב על עסקת הפרדת החזקות, לאחר תהליך ממושך של משא ומתן. במסגרת ההסכם מכרה המדינה לעירייה את החזקותיה בחברת אתרים (50%), המחזיקה ומנהלת אתרי בילוי לאורך רצועת החוף העירונית, וכן את החזקותיה בחברת אוצר מפעלי ים (83%) ובחברה לפיתוח יפו העתיקה (50%).
מתחמים בניהול החברה
המתחמים בניהול או בבעלות החברה כוללים, מצפון לדרום:
קתרין סאליבן
קתרין סאליבן (באנגלית: Kathryn D. Sullivan נולדה ב -3 באוקטובר 1951) היא גאולוגית אמריקאית ואסטרונאוטית לשעבר של נאס"א. קתרין הייתה חברת צוות בשלוש משימות בחלל והאישה האמריקאית הראשונה שהלכה בחלל ב 11 באוקטובר 1984. היא עמדה בראש מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי, ולאחר מכן כיהנה כמופקדת הקתדרה על שם צ'ארלס לינדברג במוזיאון האוויר והחלל הלאומי של מכון סמית'סוניאן לשנת 2017 וכיהנה גם כעמיתה בכירה במכון פוטומאק למדיניות מחקרים. ב-7 ביוני 2020 הייתה קתרין סאליבן האישה הראשונה שצללה למעמקי תהום צ'לנג'ר. בשנת 1984 הייתה סליבאן האישה הראשונה שביצעה הליכת חלל. בכך הייתה סליבאן לאדם הראשון שביצע הליכת חלל וגם שהגיע למקום העמוק ביותר בכדור הארץ.
ראשית חייה והשכלה
סאליבן נולדה בפטרסון (ניו ג'רזי). היא בוגרת משנת 1969 של תיכון ויליאם הווארד טאפט הנמצא במחוז וודלנד, לוס אנג'לס, קליפורניה. הוענק לה תואר ראשון במדעי כדור הארץ מטעם אוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז בשנת 1973, ודוקטורט בגאולוגיה מאוניברסיטת דלהאוזי בשנת 1978. בעוד שהייתה בדלהאוזי, היא השתתפה במספר משלחות אוקיינוגרפיות שחקרו את הרצפות של האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט.
קריירה בנאס"א
הופעתה הראשונה של סאליבן הייתה ב-11 באוקטובר 1984 בפעילות חוץ רכבית במעבורת החלל צ'לנג'ר STS-41-G. סאליבן ושותפה למשימה דייוויד ליסטמה ביצעו 3.5 שעות של הליכה בחלל שבה הפעילו מערכת שנועדה להראות שלוויין יכול להתדלק באמצעות המסלול הכבידתי שלו. במהלך שמונת ימי המשימה, הצוות פרס לוויין קרינה וערך השערות מדעיות על כדור הארץ באמצעות OSTA-3 pallet ופורמט גדול של מצלמות, שבה הראה הלוויין יכולות תדלוק באמצעות דלק ההידרזין במערכת התדלוק המסלולית. בנוסף הם ערכו ניסויים רבים תוך-רכביים כמו גם הפעלת שמונת מכלים ל"מבצעים מיוחדים". STS-41-G השלימה 132 הקפות מסלול סביב כדור הארץ ב-197.5 שעות לפני שנחתה במרכז החלל קנדי, פלורידה ב-13 באוקטובר 1984.
באפריל 1990 סאליבן שירתה בצוות STS-31 ששוגר ממרכז החלל קנדי שבפלורידה ב-24 באפריל 1990. במהלך חמשת ימי המבצע חברי הצוות שיגרו את מעבורת החלל דיסקברי שפרסה את טלסקופ החלל האבל וערכו מגוון ניסויים על חקר גדילת גביש החלבון, התפתחות ממברנת הפולימר, והשפעת חוסר משקל ושדות מגנטיים על קשת יונית. בנוסף הם הפעילו מגוון מצלמות לתצפיות מכדור הארץ.
ב-29 באפריל 1990, לאחר 76 הקפות מסלול סביב כדור הארץ ב-121 שעות, STS-31 נחתה בבסיס חיל האוויר אדוארדס, קליפורניה.
ב-1985 היא הפכה לפרופסור חוץ במקצוע הגאולוגיה באוניברסיטת רייס.
סאליבן שירתה בתור מומחית מטענים בSTS-45, במשימת ספייסלאב הראשונה בהוקרה לMission to Planet Earth של נאס"א. במהלך תשעת ימי המשימה הצוות תפעל 12 ניסויים שהוו את המטען של ATLAS-I. ATLAS-I השיג מערך נרחב של מידות מפורטות בנוגע לכימיקלים באטמוספירה ונכסים פיזיקליים, שבעתיד יתרמו משמעותית להבנתנו על אקלים ואטמוספירה.
בנוסף, זו הייתה הפעם הראשונה שקרן מלאכותית של אלקטרונים שימשה גירוי של פריקה אאוראלית על ידי אדם.
ב-1993 עזבה סליבאן את נאס"א. היא טסה סה"כ בשלושה מבצעים במעבורות חלל ובילתה 532 שעות בחלל.
קריירה אזרחית
סאליבן התנדבה בתור יועצת מדע לCOSI. תחת עזרתה, COSI התחזקה והגדילה את השפעתה בלימודי המדע ואת המוניטין הלאומי שלה כממציאת משאבי מידע מדעיים מבוססי מחקר.בשנת 2004, סאליבן התמנתה למועצת המדע הלאומית על ידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
ב-2009, נבחרה לכהונה בת שלוש שנים כיושבת- ראש המחלקה על עניינים כלליים במדע והנדסה של האגודה האמריקנית לקידום המדע. בראשון לינואר 2001, הבית הלבן שלח לסנאט את מועמדותה של סאליבן על ידי הנשיא ברק אובמה, להיות עוזרת מזכיר המסחר. סאליבן לראשונה התמודדה בדצמבר 2010, אך מפני שהסנאט לא אישר את מועמדותה ואת מועמדתם של שלל אחרים, הבית הלבן חידש את הבקשה הרשמית למעומדות.
ב-4 במאי 2011, סאליבן אושרה בהסכמת הרוב של הסנאט ומונתה על ידי הנשיא אובמה לעוזרת מזכיר המסחר עבור הבחנה סביבתית וסגנית מנהלת עבור המנהל הלאומי באוקיינוס ובאטמוספירה.
ב-28 בפברואר 2013, בעקבות התפטרותה של ג'יין לובצ'נקו, סאליבן הפכה למזכירת המסחר לאוקיינוס והאטמוספירה.
ב-1 באוגוסט 2013, מינה הנשיא אובמה את סאליבן לתפקיד נשיאת המסחר האוקיינוס והאוטמוספרה, והמינוי אושר על ידי הסנאט ב-6 במרץ 2014.
עת שערי רצון להפתח (אלבום)
עת שערי רצון להפתח הוא אלבום שיצא ב-1975. האלבום כולל 14 פיוטים לימים הנוראים. עם האמנים המבצעים באלבום נמנים שלמה ארצי, לוליק וגדעון גרייף. שם האלבום לקוח מהפיוט "עת שערי רצון להפתח" הנכלל בסליחות.
שירי האלבום
רוב הפיוטים נכתבו על ידי מחברים לא ידועים והם מהמקורות למעט מה שמצוין. הלחן בכל הפיוטים הוא לחן עממי.
רהמה ננפוקה
רהמה ננפוקה (באנגלית: Rehema Nanfuka; נולדה ב-25 במאי 1986) היא שחקנית קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה, במאית, יוצרת סרטים ואמנית ספוקן וורד אוגנדית.
קריירה
ננפוקה התחילה את קריירת המשחק שלה בהפקת מעבדת הקולנוע של מירה נאיר משנת 2008, Downcast, בו היא שיחקה עקרת בית.
תפקיד הפריצה שלה היה בתור מרי המנקה בסרט Imani, עבורו זכתה בשני פרסים ב-2010: פרס האקדמיה האפריקאית לקולנוע לשחקנית המבטיחה ביותר, והפרס לשחקנית הטובה ביותר בטקס פרסי פסטיבל הקולנוע האפריקאי בקורדובה, ספרד. הסרט גם זכה בפרס האקדמיה האפריקאית לקולנוע לסרט הטוב ביותר בשפה אפריקאית.. רהמה זכתה להכרה בביקורת על הסרט ב"ווראייטי" של המבקר בויד ואן הג', שכתב, "רהמה ננפוקה, בתור העוזרת במצוקה בפרק השני-הטוב-ביותר, מרשימה בתחושת הכבוד העצמי השקט שלה." ומבקר "הוליווד ריפורטר" ניל יאנג כתב, "ננפוקה ובויי הן אמניות מעוררות עניין, המתמודדות היטב עם דמויות שתת-נכתבו."
ב-2013 היא כיכבה בסרט Imbabazi (חנינה), סרט על רצח העם ברואנדה, עבורו היא הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע האפריקאי בקוריגבה, מרוקו ב-2015.
ב-2016 כיכבה ננפוקה בסרט Yat Madit, בתפקיד סוזאנה. עבור תפקיד זה היא זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בטלוויזיה בפסטיבל הסרטים של אוגנדה ב-2017.
על בימת התיאטרון, ננפוקה החלה דרכה במחזות בתיאטרון הלאומי. כששיחקה את תפקיד ליידי מקבת, היא גם זכתה לשבחי הביקורת.
בשנת 2015, היא שיחקה את התפקידים של דורה וקייט, במחזה The Body of a Woman as a Battlefield in the Bosnian War מאת המחזאי הרומני-צרפתי מתיי וישנייק, וב-Ga-Ad! של ג'ודית אדונג. תפקידים תיאטרליים בולטים אחרים היו במחזות The Laramie Project, Tropical Fish ו"בדלתיים סגורות", ועוד מחזות של ז'אן-פול סארטר.
ננפוקה הייתה אחת משחקני הקול בסרט האנימציה The Cow Needs a Wife, ב-2010.
בתור אמנית ספוקן וורד, ננפוקה נכללה בפרויקטים של קולקטיב The Moth הגרמני, וכן בפרויקט אפריקה של מכון גתה. היא זכתה במקום ראשון בקמפלה סלאם 2013.
השכלה
ננפוקה למדה בבית הספר תיכון קיבולי, והמשיכה לאוניברסיטת מקרה, שם השלימה תואר בעסקים בינלאומיים. היא גם בוגרת של מעבדת הקולנוע של מאישה (Maisha Film Lab).
הוברט לאנץ
הוברט לאנץ (בגרמנית: Hubert Lanz; 22 במאי 1896 – 15 באוגוסט 1982), היה מפקד בכיר בורמאכט במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
לאנץ נולד ב-22 במאי 1896 באנטרינגן, לאביו אוטו לאנץ שהיה היערן המלכותי ואשתו ברטה. בשנת 1914 התגייס לאנץ לצבא הגרמני הקיסרי והצטרף לרגימנט הרגלים ה-125 (וירטמברג ה-7 - פרידריך השני, מלך פרוסיה), ולחם עמו במהלך מלחמת העולם הראשונה, שבה אף נפצע קשה באחד בקרבות. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף לאנץ לרייכסווהר ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוגוסט 1934 הועלה לאנץ לדרגת מיור, ומונה לקצין מטה בקורפוס ה-9. ב-1 במרץ 1937 הועלה לאנץ לדרגת אוברסט לוטננט, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד הרגימנט ההררי ה-100. ב-1 באוגוסט 1938 הועלה לאנץ לדרגת אוברסט, וב-26 באוגוסט 1939 מונה לראש מטה המחוז הצבאי ה-5 בשטוטגרט.
מלחמת העולם השנייה
ב-23 בדצמבר 1942 קיבל לאנץ על פעולותיו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-28 בינואר 1943 הועלה לדרגת גנרל הכוחות ההרריים, ומונה למפקד פלגת הארמייה לאנץ, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות B, ולחמה בקרב חרקוב השלישי, אולם הודח מתפקידו ב-20 בפברואר לאחר שהורה לכוחות בפיקודו לסגת ללא אישורו של היטלר, והוחלף על ידי ורנר קמפף. ב-25 ביוני 1943 מונה לאנץ למפקד הקורפוס ההררי ה-49, וב-12 באוגוסט 1943 מונה למפקד בשם הקורפוס ההררי ה-22 ביוון.
הקורפוס שבפיקודו פעל ברחבי יוון, ולאחר מכן ברחבי יוגוסלביה נגד הפרטיזנים, כחלק מארמיית הפאנצר השנייה במסגרת קבוצת ארמיות F. באביב של שנת 1945, בעת נסיגתם של כוחות הורמאכט מהבלקן, נסוג הקורפוס שבפיקודו להונגריה, ולאחר מכן לאוסטריה, שם לחם עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה נשפט לאנץ במשפט בני הערובה על פשעי מלחמה ביוון וביוגוסלביה, ובשנת 1947 נדון ל-12 שנות מאסר, אך לבסוף שוחרר בשנת 1951. לאחר שחרורו התגורר לאנץ במינכן עד למותו ב-15 באוגוסט 1982.
ראנולף פינז
ראנולף פֵינְז (באנגלית: Ranulph Fiennes (כתיב פונטי: /ˈrænʌlf ˈfaɪnz/); נולד ב-7 במרץ 1944) הוא סופר והרפתקן בריטי המחזיק בכמה שיאי הישרדות.
פינז שירת בצבא הבריטי במשך שמונה שנים, בהן תקופה של פעילות נגד מרידה כנספח לצבא הסולטן של עומאן. בהמשך יצא למספר רב של משלחות והיה האדם הראשון שביקר הן בקוטב הצפוני והן בדרומי באמצעים יבשתיים והראשון שהשלים את חציית אנטארקטיקה ברגל. במאי 2009, בגיל 65, טיפס אל פסגת אוורסט. לפי ספר השיאים של גינס, הוא גדול מגלי הארצות החיים כיום בעולם. פינז כתב מספר רב של ספרים על שירותו הצבאי ועל מסעות החקר והגילוי שיצא אליהם, כמו גם ספר המגן על רוברט פלקון סקוט ממבקרים מודרניים.
ילדות, נעורים והשכלה
פינז נולד ב-7 במרץ 1944 בברקשייר, זמן קצר לאחר מות אביו, סא"ל סר ראנולף טוויסלטון-וייקהאם-פינז, שנפצע בקרב ומת מפצעיו ב-24 בנובמבר 1943. פינז ירש את תואר הברונט של אביו והיה לברונט בנברי השלישי מלידה.
לאחר המלחמה העבירה אמו את המשפחה לדרום אפריקה, שם נשאר עד שמלאו לו 12 ולמד בבית ספר מכין בקייפטאון. פינז חזר לאנגליה ללמוד בבית הספר סנדרויד בווילטשייר ואחר כך באיטון. לאחר לימודיו התגייס לצבא הבריטי.
קצונה
פינז שירת שמונה שנים בצבא הבריטי - בגדוד של אביו, "האפורים הסקוטים המלכותיים" - ובהמשך סופח לשירות האוויר המיוחד, שם התמחה בחבלה.
את חיי הצבא גיוון בכל מיני תעלולים והרפתקות, כולל מקרה שבו השיגו, הוא וקצין אחר, חזרזיר מתפתל ומשתולל, שימנו אותו בגריז טנקים והגניבו אותו אל אולם הנשפים העמוס של קולג' הסגל הצבאי, "קמברלי". במקרה אחר, זעם פינז על סכר הבטון המכוער שהקימה חברת פוקס המאה ה-20 להפקת הסרט "דוקטור דוליטל" בכפר קאסל קומב במחוז וילטשייר - שנודע ככפר היפה ביותר באנגליה - ותכנן להרוס אותו. הוא השתמש בחומרי נפץ שצבר, כך טען לאחר מעשה, משאריות של תרגילי אימונים. הודות לכישורים שלמד בקורס התחמקות מכלבי גישוש בשעות הלילה, שאך זה סיים, הצליח להימלט בלי להיתפס, אבל מאוחר יותר אותרו עקבותיו עם עוד שותף למעשה. לאחר משפט, חויב פינז לשלם קנס נכבד והוא וחברו לקשר סולקו מן השירות המיוחד. פינז הוצב תחילה לגדוד ממונע אחר, אך לאחר זמן הורשה לחזור לגדודו.
לאחר שנכזבו תקוותיו מן השירות בצבא בריטניה, בייחוד מסיכוייו לקריירה צבאית, סופח לשתי שנות השירות האחרונות שלו לצבא השולטן של עומאן. בעומאן התחוללה מרידה קומוניסטית גוברת והולכת, בתמיכת דרום תימן השכנה. פינז חווה משבר מצפון זמן קצר לאחר הגיעו לעומאן, ככל שהתוודע על נוהלי הממשל הגרועים של השולטן. אף על פי כן הגיע למסקנה, שהדיכוי הצפוי מהשתלטות קומוניסטית מחד גיסא, והסיכויים לתמורה פרוגרסיבית בשיטת הממשל של השולטן מאידך גיסא, מצדיקים את חלקו בסכסוך. לאחר תקופת הכשרה, פיקד על כיתת סיירים של גדוד מוסקט והתנסה בפעילות רחבת ממדים במרד דופאר. הוא הוביל פשיטות אחדות אל עומק הטריטוריה שבשליטת המורדים על ג'בל דופאר וקיבל עיטור גבורה מטעם השולטן.
הרפתקן
מאז שנות ה-60' של המאה ה-20 היה פינז הרפתקן. הוא הוביל משלחות במעלה הנילוס הלבן על גבי רחפת בשנת 1969 ועל קרחון יוֹסְטֶדאלְסְבְּרֶן בנורווגיה ב-1970. ראויה לציון משלחת טראנס-גלוב, שאליה יצא בין 1979 ל-1982, כאשר הוא ושני עמיתים מן השירות האווירי המיוחד, אוליבר שפארד וצ'ארלס ר. ברטון, הקיפו את העולם על ציר הקטבים, בתעבורה יבשתית וימית בלבד. איש מלבדם לא עשה זאת מעולם בשום נתיב שהוא, לפניהם או אחריהם. כחלק ממשלחת טראנס-גלוב השלימו פינז וברטון את המעבר הצפון-מערבי, המחבר בין האוקיינוס השקט לאטלנטי דרך הארכיפלג הארקטי הקנדי. הם יצאו מטוּקְטוֹיאקְטוּק ב-26 ביולי 1981, בלווייתנית בוסטון פתוחה באורך 5.40 מ', והגיעו לפיורד טאנְקוּאָרי ב-31 באוגוסט 1981. מסעם היה הראשון שנעשה בסירה פתוחה ממערב למזרח וכיסה כ-4,800 ק"מ, בנתיב דרך מצר דולפין ויוניון לאורך החוף הדרומי של האי ויקטוריה ושל אי המלך ויליאם. צפונה אל מפרץ רֶזוֹלוּט דרך מצר פרנקלין ומצר פיל, סביב חופי הדרום והמזרח של האי דבון, דרך שער הגיהנום ועל פני המפרץ הנורווגי אל אאורקה, מפרץ גרילי וקדמת פיורד טאנקוארי. לאחר שהגיעו אל הפיורד, היה עליהם לעבור עוד 240 ק"מ דרך אגם האזֶן אל אַלֶרט, לפני שהקימו את בסיס חניית החורף שלהם.
ב-1992 הוביל פינז משלחת, שגילתה את מה שהיה אולי מוצב-חוץ של העיר האבודה איראם בעומאן. כעבור שנה הצטרף לתזונאי ד"ר מייק סטראוד כחלוצים בחציית יבשת אנטארקטיקה ללא תמיכה; לביצוע המעלל נדרשו להם 93 ימים. עוד ניסיון ב-1996 לצעוד אל הקוטב הדרומי ביחידות, למטרת גיוס כספים למלחמה בסרטן השד, לא עלה יפה בגלל התקף של אבני כליות, וצוות אנשיו נאלץ לחלץ אותו ממבצע הסולו שלו.
בשנת 2000 ניסה לצעוד ביחידות וללא סיוע אל הקוטב הצפוני. המשלחת נכשלה כשהמזחלות שלו הבקיעו קרח רופף ופינז נאלץ למשות אותן במו ידיו. קצות האצבעות של ידו השמאלית נפגעו קשות מכוויית קור ולא הייתה לו ברירה אלא לוותר על הניסיון. בשובו הביתה, עמד רופאו על כך, שקצות האצבעות הנמקים יישמרו עוד כמה חודשים לפני קטיעתם, כדי לאפשר צמיחה מחודשת של הרקמה הבריאה ששרדה. פינז, קצר רוח לנוכח הכאב שהיסבו לו קצות האצבעות הגוועים, קטע אותם בעצמו במסורית-נימה, ממש מעל למקום הדם והכאב.
על אף התקף לב וניתוח מעקפים כפול, יצא פינז כעבור ארבעה חודשים ממועד הניתוח, בשנת 2003, להשלים שבעה מרתונים בשבעה ימים בשבע יבשות, במסע האתגרים 7X7X7 של לנד רובר למען קרן הלב הבריטית. "במבט לאחור, לא הייתי עושה זאת. לא אעשה זאת שוב. הרעיון היה של מייק סטראוד". סדרת המרתונים שלהם התנהלה כדלקמן:
נמל התעופה ורנה
נמל התעופה ורנה (בבולגרית: Летище Варна, באנגלית: Varna Airport) הוא נמל התעופה השלישי בגודלו בבולגריה (אחרי נמל התעופה סופיה ונמל התעופה בורגס) וממוקם כי 10 קילומטרים ממרכז העיר ורנה שלחופי הים השחור.
נמל התעופה משרת את העיר ורנה, ואת אזור צפון מזרח בולגריה.
מתקני הנמל
בנמל קיימים שלושה טרמינלים ומסלול המראה/נחיתה יחיד.
פרנדס ארנה
פְרֶנְדְס ארנה (בשוודית: Friends Arena, "היכל החברים") הוא אצטדיון רב-תכליתי שמשמש למשחקי כדורגל ולמופעים בעיר סולנה שבסטוקהולם בירת שוודיה. הוא ממוקם על-יד אגם רוסט (Råstasjön), צפונית למרכז העיר סטוקהולם.
האצטדיון משמש כמגרש הביתי של נבחרת הכדורגל השוודית וא.י.ק סולנה (החל מ-2012 ו-2013 בהתאמה; עד אז שיחקו הקבוצות באצטדיון רוסונדה שבסטוקהולם) ומכיל כ-50,600 מקומות ישיבה במשחקי הכדורגל. האצטדיון משמש לאירוח הופעות, בהם הוא מסוגל להכיל כ-65,000 צופים. בנוסף, ניתן לארח בו מופעים המיועדים לקהל צופים מצומצם יותר של כ-20,000 צופים בלבד.
האצטדיון הוא בעל גג נסגר, דבר המאפשר לאצטדיון להוות גם אולם סגור. האצטדיון הוא מתקן הספורט הגדול ביותר במדינות הנורדיות.
האצטדיון אירח את גמר הליגה האירופית 2017, בו גברה מנצ'סטר יונייטד האנגלית על אייאקס ההולנדית בתוצאה 0-2.
וולוו סדרה LV60
וולוו סדרה LV60 (בשוודית: Volvo LV60-series) היא סדרת משאיות קלות מתוצרת וולוו משאיות בבעלות יצרנית הרכב השוודית וולוו אשר יוצרה בין השנים 1929–1932 בשוודיה.
יוצרו כ-2,970 יחידות.
תיאור משאב וגישה
תיאור משאב וגישה (באנגלית: Resource Description and Access - RDA) הוא תקן לקטלוג תיאורי ששוחרר לראשונה ביוני 2010. הוא מספק הוראות וקווים מנחים לביטוי נתונים ביבליוגרפיים למטרת תיאור משאב וגילוי. הוא יועד לשימוש בספריות ומוסדות תרבות אחרים כמו מוזיאונים וארכיונים.
תקן משאב וגישה הוא היורש של כללי הקטלוג האנגלו-אמריקאים, מהדורה ב', ששימשו כתקן המקובל לקיטלוג בספריות החל מ-1978. החל מ-2003, החלו ספריות לאומיות שונות החלו ליישם את התקן החדש, ספריות כגון ספריית הקונגרס של ארצות הברית, הספרייה הבריטית, הספרייה והארכיון הלאומי של קנדה, הספרייה הלאומית של אוסטרליה, והספרייה הלאומית של גרמניה.
רקע
RDA הוצג בכנס הבינלאומי על עקרונות ועתיד הפיתוח של AACR (International Conference on the Principles & Future Development of AACR) שהתקיים בטורונטו ב-1997. די מהר הבינו שיש צורך בשינוי מהותי של AACR2, דבר שעודד אימוץ שם חדש למה שצפו שיהיה מהדורה שלישית של AACR.
ההבדל הראשוני בין RDA ו-AACR הוא מבני. RDA מאורגן ומבוסס על דרישות פונקציונליות לרשומות ביבליוגרפיות (FRBR). עקרונות אלה מזהים גם את 'משימות המשתמש' (user tasks) שקטלוג ספרייה חייב לאפשר והיררכיה של הקשרים (relationships) בנתונים ביבליוגרפיים. תיאורים שנוצרו תוך שימוש בהוראות של RDA מיועדות להיות תואמות לכל סכמת קידוד, כולל סביבות נתונים שמשתמשים בהן ברשומות קיימות, שנוצרו בכללי AACR2.
RDA יוצא לאור בשיתוף של איגוד הספריות האמריקאי, איגוד הספריות הקנדי והמוסד המוסמך של ספריות ומידענים (Chartered Institute of Library and Information Professionals) (CILIP) בבריטניה. ההוראות של RDA והקווים המנחים שלו נגישים דרך ערכת הכלים של RDA – אתר למנויים ובקלסר מודפס. האחזקה של RDA היא באחריות וועדת ההיגוי המשותפת לפיתוח RDA (Joint Steering Committee for the Development of RDA) – (JSC). הוועדה מורכבת מנציגים של איגוד הספריות האמריקאי, הוועדה האוסטרלית לקטלוג, הספרייה הבריטית, הוועדה הקנדית לקטלוג, CILIP, הספרייה הלאומית הגרמנית וספריית הקונגרס.
מאפיינים
RDA היא חבילה של רכיבי נתונים, הנחיות והוראות ליצירת משאבים ומטא-דאטה למורשת תרבותית המנוסחות היטב בהתאם למודלים בין לאומיים עבור יישומי נתונים ממוקדי משתמש. המודלים המושגיים הבסיסיים של RDA הם הדרישות הפונקציונליות לרשומות ביבליוגרפיות (FRBR), דרישות פונקציונליות לנתוני זהות (FRAD) ודרישות פונקציונליות לרשומות זהות של נושאים (FRSAD) המתוחזקות על ידי IFLA ויהיו תואמים את מודל ספרית היעץ של IFLA.
בינאום
החל במאי 2017, מתרגמים את RDA Toolkit מאנגלית לקטלאנית, סינית, פינית, צרפתית, גרמנית, איטלקית, ערבית וספרדית. תרגום המונחים מתורגמת לשפות אלה, כמו גם לאחרות, כולל דנית, הולנדית, יוונית, עברית, שוודית ווייטנאמית.
התנגדות
בארצות הברית הביעה קהילת המקטלגים הסתייגויות בקשר לתקן החדש, גם בנוגע להיגיון העסקי של RDA בזמן מיתון כלכלי וגם בקשר לערכן של המטרות המוצהרות. מייקל גורמן, אחד ממחברי AACR2, היה קולני במיוחד בהתנגדותו לקווים המנחים החדשים, כשהוא טוען ש-RDA נכתב ומאורגן בצורה גרועה וכי התוכנית ל-RDA זנחה, ללא צורך, פרקטיקות קִטלוגיות מבוססות.
דו"ח וועדת התיאום לבדיקת RDA
בתגובה להתנגדויות שהועלו, ארגנו שלוש הספריות האמריקאיות הלאומיות (ספריית הקונגרס, הספרייה הלאומית לרפואה והספרייה הלאומית לחקלאות) בדיקה כלל ארצית של התקן החדש. ב-13 ביוני 2012 פרסמו ספריית הקונגרס, הספרייה הלאומית לרפואה והספרייה הלאומית לחקלאות את תוצאות הבדיקה שלהן. הבדיקה העלתה ש-RDA ענתה במידה מסוימת על רוב המטרות שוועדת ההיגוי העמידה לקוד החדש ולא הצליחה לעמוד בחלק מן המטרות. וועדת ההיגוי הודתה שהם "נאבקו לבטא בבהירות היגיון עסקי ליישום RDA". עם זאת הדו"ח המליץ שיש לאמץ את RDA על ידי שלוש הספריות הלאומיות אם יהיו כמה שיפורים שיש לבצע. התאריך המוקדם ביותר ליישום הוא ינואר 2013 משום שההסכמה הכללית שעלתה מניתוח הנתונים הראתה שבעוד שיש יתרונות ברורים ליישום RDA, הרי אי אפשר לממש יתרונות אלה בלי שינויים נוספים בנוהגי הקטלוג הנוכחיים, כולל פיתוח מחליף לתקני MARC.
קבלה בינלאומית
RDA פותח להיות תקן בינלאומי והוא תואם להצהרת עקרונות הקִטלוג הבינלאומיים (Statement of International Cataloguing Principles) שפורסמה על ידי איפל"א ב-2009. RDA גם תואם לתקנים בינלאומיים של הצגה וקידוד. עלייתה של קבוצת האינטרס האירופית ל-RDA (EURIG) והוספתה של הספרייה הלאומית הגרמנית כחברה בוועדת ההיגוי הבינלאומית ביטאה התעניינות ב-RDA גם בקרב ספרנים שאינם דוברי אנגלית. ב־2016 שונה מבנה ועדת ההיגוי. במקום ספריות אירופאיות יש נציגה אחת מטעם EURIG. הספרייה הלאומית חברה ב- EURIG מ-2016.