cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שרית חדד
חיים אישיים
ב-19 בספטמבר 2021 יצאה חדד מהארון וחשפה את זוגתה, תמר יהלומי, כשפרסמה את הקליפ לשיר "אהבה כמו שלנו". בקליפ מוצגות סצנות מחיי זוגיות של זוגות שונים, ובין השאר, של יהלומי וחדד.
דיסקוגרפיה
{{שלושה טורים|
מוטי נייגר
מוטי נייגר (באנגלית, Motti Neiger; נולד ב-12 בספטמבר 1970) הוא חוקר תקשורת ותרבות ישראלי, פרופסור חבר המכהן כחבר סגל בבית הספר לתקשורת באוניברסיטת בר-אילן וכעמית-בכיר במרכז לתקשורת בינלאומית באוניברסיטה, כמו גם כעמית-מחקר במכון טרומן באוניברסיטה העברית. מייסד חברת הסטרטאפ OtheReality, פלטפורמה להעצמת אמפתיה, באמצעות מציאות מדומה ואינטיגלנציה מלאכותית. בעבר שימש כדיקן בית הספר לתקשורת במכללה האקדמית נתניה (2017-2013), וכיו"ר האגודה הישראלית לתקשורת (2009-2006).
ביוגרפיה
מוטי נייגר נולד בקריית מוצקין, לבנימין נייגר ולמרים נייגר-פליישמן, אמנית פלסטית, משוררת וחוקרת ספרות. לאחר שאביו נפטר כשהיה בן 6, עבר עם אמו ואחיו הצעיר לירושלים, כשהאם החלה ללמוד באקדמיה לאמנות בצלאל. נייגר גדל בשיכוני דרך חברון שבשכונת תלפיות, ולמד בתיכון ליד האוניברסיטה העברית.
את שירותו בצה"ל עשה בחיל השריון כטנקיסט וכסמל מבצעים, ובשנת 1990 נבחר כחייל מצטיין של חיל השריון. לאחר השירות הצבאי למד באוניברסיטה העברית בחוג לספרות עברית ובמחזור הראשון של התואר הראשון בחוג לתקשורת ועיתונאות, שנפתח בשנת 1992. בחוגים אלה המשיך גם בלימודי התואר השני והשלישי. עבודת הדוקטור שלו עסקה במוספי הספרות בעיתונות העברית (1995-1948) ובתפקידם בעיצוב התרבות הישראלית. העבודה נכתבה בהדרכת פרופ' רות קרטון-בלום מהחוג לספרות עברית וד"ר יצחק רועה מהחוג לתקשורת ועיתונאות, והושלמה בשנת 1999. בשנת 2001, לאחר פוסט-דוקטורט במכון הקשרים באוניברסיטת בן-גוריון, הצטרף לבית הספר לתקשורת במכללה האקדמית נתניה ומאז שימש במוסד כחבר סגל בכיר. בשנת 2013 מונה לדיקן בית הספר לתקשורת.
בין השנים 2006–2009 כיהן כיו"ר האגודה הישראלית לתקשורת, ארגון-הגג של כלל חוקרי התקשורת בישראל.
נייגר הוא העורך המייסד של "מסגרות מדיה: כתב עת ישראלי לתקשורת". נכון לשנת 2018, כתב וערך (לבד וביחד עם שותפים) ארבעה ספרים ופרסם למעלה מ-40 מאמרים בכתבי עת או בספרים מדעיים.
נייגר מתגורר בירושלים. הוא נשוי לדיפלומטית בשירות החוץ הישראלי. בעקבות שליחויות רעייתו, התגורר בין השנים 1996–2000 במקסיקו-סיטי, ובין השנים 2008–2011 במדריד שבספרד. לזוג בן ובת.
מחקרי עיתונאות (Journalism) ותקשורת בעת משבר וקונפליקט
במסגרת מחקריו בתחום העיתונות התפרסמו מאמרים הבוחנים את מקומה של התקשורת בעיצוב שיח הקונפליקט וגבולותיו, מקומם של העיתונאים כנציגי הקהילה והתרבות בה הם פועלים, המתח בעת משבר בין מחויבותם לאומה למחויבותם לתפקידם כעיתונאים (ביחד עם ד"ר אייל זנדברג), וביסוס מסגרת תאורטית להבחנה לפיה התקשורת מרבה לעסוק בדיווח על אירועים העומדים לקרות בעתיד על-חשבון אירועים בעבר. במחקריו עם ד"ר קרן טננבוים-וינבלט (החוג לתקשורת ועיתונאות, האוניברסיטה העברית), במימון הקרן הלאומית למדע, בוחן נייגר את התפקיד של זמן וטמפורליות בנרטיביים חדשותיים. כך, למשל, נמצא כי הסיפורים החדשותיים בדפוס נוטים לדיווח על העתיד, ואילו סיפורים בעיתונות המקוונת נוטים לדווח על העבר הקרוב.
התקשורת והזיכרון הקולקטיבי (Media Memory)
ביחד עם שותפיו, פרופ' אורן מאיירס (אוניברסיטת חיפה) וד"ר אייל זנדברג (המכללה האקדמית נתניה) פרסם שורה של מחקרים הבוחנים את תפקיד התקשורת בהבניית הזיכרון הקולקטיבי בכלל ובעיצוב יום הזיכרון לשואה ולגבורה בפרט. המחקר בוחן את "תפריט הזיכרון" המוגש לצרכני התקשורת, ואת חלוקת העבודה בין העיתונות המודפסת, הרדיו, הטלוויזיה ואף האינטרנט. בין היתר, נבחנו השירים המושמעים ברדיו ביום הזיכרון לשואה, ונמצא כי השיר הליכה לקיסריה שנכתב על ידי חנה סנש הוא השיר המושמע ביותר ביום זה. המחקר מסביר זאת בעובדה כי השיר מחבר בין הסמכות הביוגרפית (השיר נכתב על ידי קורבן הנאצים), סמכות התוכן (השיר נכתב כ"תפילה פרטית") וסמכות האופן (השיר מבוצע בטון שקט ומינורי). על ספרו "Communicating Awe: Media Memory and Holocaust Commemoration", שנכתב ביחד עם שותפיו מאיירס וזנדברג, כתבה הסוציולוגית, פרופ' ורד וינצקי-סרוסי: "... שבעים שנה אחרי האירוע (השואה) שואלים אורן מאיירס, אייל זנדברג ומוטי נייגר... כיצד אמצעי תקשורת פופולריים, החולין שבחולין – רדיו, טלוויזיה ועיתונות – מתמודדים עם קדושה, עם טאבו, ובעיקר עם טראומה?... השאלה לא רק מאתגרת, אלא גם קריטית להשפעה החברתית, שכן בחברות מודרניות "תקשורת המונים היא האתר שבו נבנה הזיכרון הקולקטיבי"... מסקנתם, שאליה הם מגיעים בפרק הסוגר את הספר – שהוא פרק חזק ועצוב – מותירה את הקורא פחות מוטרד ממצבה של המדיה בישראל וגם ממצב לימודי הזיכרון הקולקטיבי, אבל מוטרד מאוד ממצבה של החברה הישראלית. חברה הישראלית היא אולי לא המוקד המוצהר של החוקרים בספר, אבל היא הפיל שעומד במרכז החדר וגדל מרגע לרגע. והפיל הזה הוא העובדה שהפכנו, בסיוע נלהב של התקשורת הישראלית, לאומה בטראומה – לדור שואה עכשווי ומתמשך... Communicating Awe הוא ספר חובה להוראה ולמחקר על תקשורת בימים מיוחדים, על טקסים וזיכרון קולקטיבי של עבר בעייתי וכן על ישראל. הרבה על ישראל. וזה די טראומתי."
תרבות פופולרית: תוכניות ריאליטי, טוקבקים, מוספי הפנאי
בתחום זה חקר נייגר תוכניות המציאות (Reality Shows) ושאלת הפופולריות של תוכניות אלו בתוך הקשר של גלובליזציה, לוקליזציה והיברידיות תרבותית. כמו כן חקר נייגר את הרטוריקה של הטוקבקים (talkback) באינטרנט (ביחד עם ד"ר איילת כהן) ואת מוספי הפנאי בעיתונות בעת מלחמה (ביחד עם קרני רימר-צרי).
מתווכי התרבות: מוספי ספרות, מו"לים ואתרי יצירה באינטרנט
בתחום מחקר זה התבונן נייגר באופן בו פועלים הגורמים המתווכים בין היוצרים לבין הקוראים בתרבות בכלל ובתרבות העברית והישראלית בפרט. במסגרת זו התפרסמו מספר מאמרים מתוך מחקר הדוקטורט שעסק בתפקיד המוספים לספרות בעיתונות היומית; נותחה שירת המחאה הפוליטית באינתיפדה השנייה (ביחד עם ד"ר איילת כהן), והוצגה החוויה המו"לית של פרסום יצירות באינטרנט (ביחד עם נרמינה עבדולייב). ספרו "מוציאים לאור כמתווכי תרבות: היסטוריה תרבותית של מאה שנות מו"לות עברית בישראל (2010-1910)" פורש בכ-700 עמודים את קורות ההוצאה לאור בעברית מראשיתה ועד ימינו. ברוח השיתוף, הספר זמין להורדה ללא-תשלום באתר המחבר ובאתרי הספריות.
החזרת עוברים
החזרת עוברים (באנגלית: Embryo transfer) הוא שלב בתהליך ההפריה החוץ-גופית בו עוברים מוכנסים לרחם האישה מתוך כוונה להרות. העברת עוברי יכולה להתבצע ביום השני או ביום השלישי לאחר ההפריה, או מאוחר יותר בשלב הבלסטוציסט, לאחר חמישה ימים מההפריה. גורמים שיכולים להשפיע על הצלחת החזרת העוברים כוללים את יכולת הקליטה של רירית הרחם, איכות העוברים וטכניקת החזרת עוברים.
לפני תחילת הליך ההפריה מחליטים באיזה אופן ישמרו את העוברים בהתאם לנסיבות ההפריה החוץ-גופית. העוברים המוחזרים יכולים להיות "טריים", כלומר מתאי ביצית המופרים באותו מחזור הווסת, או "מוקפאים", כלומר נוצרו במחזור קודם, עברו הקפאה ומופשרים ממש לפני ההחזרה. מחקרים שבוצעו בנושא הראו כי החזרה של עוברים מוקפאים לא הדגימה עלייה בשכיחות של מומים מולדים או הפרעות בהתפתחות ולמעשה, שיעורי הצלחת קליטת ההריון היו גבוהים יותר בעוברים מוקפאים. לאחר שההפריה מתבצעת, יש צורך לבחור את העוברים עם הסיכוי הגבוה ביותר להשרות הריון. ישנן שיטות שונות לבחירת העוברים אותם יש להכניס וביניהן שיטה המבוססת על בחירת העוברים לפי המורפולוגיה (צורה) שלהם. קיימות עדויות משמעותיות לכך שמערכת ניקוד מורפולוגית היא האסטרטגיה הטובה ביותר לבחירת עוברים. בשנים האחרונות ישנם מאמצים לפתח שיטות מדויקות יותר לבחירת העוברים המבוססות על בינה מלאכותית ולמידה עמוקה. שאלה מרכזית נוספת באשר להליך זה כוללת את השאלה כמה עוברים יש להחזיר לרחם האישה. מחד, כמות רבה יותר של עוברים עשויה לשפר את סיכויי קליטת ההריון. מנגד, הריון מרובה עוברים כולל שיעורים גבוהים יותר של סיבוכים בלידה. המספר של העוברים המוחזרים לרחם האישה תלוי בגילה, במספר ניסיונות ההפריה החוץ-גופית ובאיכות העוברים.
טרם ההחזרה יש להכין את רירית הרחם להליך. במחזור טבעי החזרת העובר מתרחשת בשלב הלוטאלי, השלב בו רירית הרחם מוכנה לקליטת העובר לאחר הליך הביוץ. בהליכי הפריה רבים המחזור החודשי מושרה בעזרת תרופות, במהלכם האישה מקבלת אסטרוגן במשך כשבועיים ולאחר מכן שילוב של פרוגסטרון ואסטרוגן. ישנן עדויות מוגבלות אשר תומכות גם בהסרת ריר צוואר הרחם לפני ההחזרה. החזרת העוברים יכולה להתבצע לאחר משכי זמן שונים לאחר ההפריה, כאשר לכל תקופה יש את היתרונות והחסרונות שלה. העובר יכול להיות מוחזר בשלב מוקדם יחסית, כיומיים עד ארבעה לאחר ההפריה או שלב הבלסטוציסט, ביום החמישי או השישי להפריה. הליך החזרת העוברים מתחיל בהצבת מפסק בנרתיק כדי לאפשר גישה לצוואר הרחם וניקוי האזור. לאחר מכן, קטטר העברה רך נטען בעוברים ומוחדר דרך תעלת צוואר הרחם לכיוון חלל הרחם. היעד האופטימלי להחדרת העוברים בתוך הרחם מכונה נקודת פוטנציאל ההשתלה (MIP) ומזוהה באמצעות אולטרסאונד תלת-ממדי/ארבע-ממדי. לאחר ההחזרה יש לעקוב באופן הדוק אחר התפתחות העובר.
צ'ווה (קבוצה אתנית)
זהות היסטורית
מקורם של אנשי הצ'ווה הוא מאנשי הבנטו (Bantu). בנטו זו קבוצת שפות וקבוצת עמים שמקורם במרכז אפריקה. כיום ביבשת אפריקה, בעיקר בחלקה המרכזי והדרומי, ישנן שפות רבות שמקורן ממשפחת הבנטו, מה שהוביל חוקרים רבים לנסות ולאתר באופן היסטורי תנועות של אנשים ביבשת אמצעות מעקב אחר התפשטות השפה. על פי המסורות בעל פה ותאוריות אחרות כגון תאוריית התפשטות שפת הבנטו, לפני למעלה מאלף שנים אנשים דוברי שפת בנטו מהאזור של קמרון וניגריה של ימינו החלו להגר מזרחה ודרומה לשאר יבשת אפריקה. קבוצה אחת של הבנטו היגרה לאזור של לובה (Luba), הידוע גם בשם מלמבו (Malambo), איפה שכיום שוכנת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (לשעבר זאיר). במאות ה14 וה15 קבוצה זו התפשטה מזרחה לעבר אזור צ'ומה (Choma), רמה הררית באזור צפון מזרח זמביה וצפון מלאווי, שם הם שוכנים עד היום. נהוג לחשוב כי זהו מקורם של אנשי הצ'ווה. כיום בני הצ'ווה מגדירים את עצמם כ Achewa, שפירושו 'אנשי צ'ווה'. שם נוסף המזוהה עם קבוצת הצ'ווה הוא ניאנג'ה (Nyanja), שפירושו המילולי הוא אגם. בני הצ'ווה לא אוהבים להיקרא כך משום שהמילה מתייחסת למגוון רחב יותר של אנשים המתגוררים סביב אגם מלאווי וגם דוברים צ'ווה.
השפעה תרבותית
מבין האזורים בהם חיים אנשי הצ'ווה המקום בו השפעתם התרבותית גדולה ביותר הוא במלאווי. באופן מסורתי, הצ'יפים של הצ'ווה היו המנהיגים של מרכז מלאווי במשך שנים רבות. במאה ה-18 מספר קבוצות אתניות נוספות התיישבו גם הן במלאווי. לפי המסורות בעל פה, הצ'ווה נקטו במדיניות פייסנית כלפי קבוצות מבחוץ. הצ'ווה שמרו על הייחודיות שלהם לאורך השנים על ידי התמקמות באזורים מסוימים, שימור השפה ומנהגיהם התרבותיים יוצאי הדופן. כיום הצ'ווה נמצאים בקשרים הדוקים עם קבוצות אתניות אחרות מאזורים סמוכים כגון הטומבוקה (Tumbuka) והאנסנגה (Nsenga). באופן היסטורי, הצ'ווה נקשרים לקבוצת הבמבה (Bemba) איתם הם חולקים מוצא משותף ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. בדומה לקבוצות האנסנגה והטומבוקה, חלקים מסוימים מהאזורים של הצ'ווה הושפעו מקבוצת האנגוני (Ngoni) אשר מוצאה הוא זולו (Zulu) מהאזור של נטאל וטרנסוואל בדרום אפריקה.
שפה
לאנשי הצ'ווה, הנחשבים לחלק ממשפחת דוברי שפות הבנטו יש שפה הדומה לשאר שפת הבאנטו אך ייחודית להם – הצ'יצ'ווה (Chichewa). שפה זו נכתבת באותיות רומיות בדומה לשפות בנטו אחרות. על אף שאנגלית וצ'יצ'ווה שתיהן מוגדרות כשפות הרשמיות במלאווי. בפועל הצ'יצ'ווה נחשבת כשפה המקומית והמדוברת יותר בקרב בני המקום וחלק גדול מחיי החברה והתרבות מתנהלים באמצעותה. צ'יצ'ווה מדוברת כיום גם במדינות שכנות אחרות – זמביה, טנזניה ומוזמביק, בעיקר באזורים הסמוכים לאגם מלאווי.
תזונה ואורח חיים
הצ'ווה הם חברה חקלאית. חקלאות היא מקור ההכנסה העיקרי שלהם. הגידולים העיקריים הם תירס ודורה. מתקיימת גם מידה לא מבוטלת של ציד ודיג. ראש הכפר או הצ'יף מחליט כמה מן האדמה וכיצד היא תחולק בין אנשי הכפר, כך שהבעלות על אדמה אינה קבועה ומשתנה תדיר. חקלאי הצווה תלויים בעונה גשומה אחת ויבול אחד כדי לעבור את השנה ולכן השנה הקלנדרית שלהם מחולקת לשני מקטעים של שישה חודשים.
התזונה של הצ'ווה מתבססת על מאכלים מגידולי התירס, כגון אנסימה (Nsima), מעין דייסה מקמח תירס. אוכלים אותה עם מנת צד בשם אנדיוו (Ndiwo), העשויה מעלי ירקות ושעועית. בעוד שעיקר התזונה מתבססת על צמחים וגידולים חקלאיים, האוכל המועדף הוא בשר, אך גם יותר קשה להשיגו. התפריט הבשרי של הצ'ווה כולל בערך כל חיה שנמצאת באזור וניתן לצוד: דגים, חרקים, טרמיטים, עטלפים, עופות, עכברים, אנטילופות ועוד.
כפר צ'ווה מסורתי כולל בין 40 ל-200 צריפים. בכפר בגודל ממוצע יש בערך 60 צריפים ואוכלוסייה של קצת מעל 100 אנשים. לא קיים דפוס קבוע של חלוקה לצריפים בכפרים אך לרוב ישנן התקבצויות סביב היחידה המשפחתית של האם. כלומר, הקו המשפחתי של האם לאורך 3 או 4 דורות מתגורר בהתקבצות צריפים ולהם מתלווים בני הזוג והילדים.
ידע אנתרופולוגי מהתקופה הקולוניאלית
הצ'ווה מתגוררים באזור שהיה תחת חסות בריטית בתקופת הקולוניאליזם האירופי על אפריקה. באותה תקופה האזור בעל אוכלוסיית הצ'ווה הגדולה ביותר היה מחוז דווה Dowa)) אשר היה חלק מהפרוטקטורט הבריטי ניאסלנד (Nyasaland), שהיא מלאווי של ימינו. שני השבטים העיקריים שאכלסו את האזור היו הצ'ווה והאנגוני (Ngoni). קיימת הנחה כי שני שבטים אלו שהו באזור זמן רב יותר מכל קבוצה אחרת, אך משך השהות המדויק שלהם ניתן אך ורק לשערוך עקב ההיסטוריה רוויית ההגירות והפלישות של אנשי הבנטו.
בשנת 1933 האגודה האנתרופולוגית המלכותית של בריטניה ואירלנד פרסמה דו"ח בשם "כתבים על הצ'ווה והאנגוני ממחוז דווה של הפרוטקטורט של ניאסלנד". בהתאם לרוח האנתרופולוגיה בראשית דרכה, אשר צמחה כדיסציפלינה בשירות המשטר הקולוניאלי, דוח זה מחולק לנושאים וקטגוריות שמטרתן למפות את המאפיינים של קבוצת הצ'ווה באופן שמתיימר להיות מדעי. הדו"ח כולל תשעה תתי פרקים היורדים לפרטי פרטים הכוללים את ההסדרים החברתיים, הפוליטיים, הכלכליים, המשפחתיים ואפילו את דפוסי החשיבה המנטלית של הצ'ווה.
מסורות ואמונה
טקסי ה-Wamkulu Gule מתקיימים על פי בקשתו של ראש הכפר, בדרך כלל סביב אירועים חשובים כגון חתונות, לוויות או טקסי חניכה. הריקודים הם מקור של חגיגיות עבור הצ'ווה, ולמרות שמידה גדולה של מסתורין עדיין אופפת אותם, הטקסים מעוררים התרגשות ושמחה גדולה בקרב אנשי הקהילה. הרקדנים עטויי המסכות הנקראים Zilombo, מופיעים עם אנרגיה ומהלכי ריקוד יוצאים מגדר הרגיל. אגדה עממית מספרת שבתקופה בה הבריטים שלטו באזור, מלכת אנגליה נכחה בטקס Wamkulu Gule והתרשמה כל כך שביקשה לקיים אחד כזה בממלכה.
הגרסה הנשית של ה-Gule Wamkulu נקראת Chisamba. זהו טקס חניכה עבור נשים במסגרתו נערות נלקחות לחדר פרטי בו הנשים הבוגרות של הכפר מורות להן כיצד להיות אשת צ'ווה ראויה. הסולידריות הנשית מועצמת בטקסים אלו וגם הם מסתיימים בריקוד חגיגי.
שימוש במסכות
המסכות בהן משתמשים הניאו בריקודיהם ובהופעותיהם מחולקות לשלושה סוגים עיקריים אותם ניתן לאפיין על פי סוג החומר ממנו הן עשויות ועל פי המראה הוויזואלי שלהן: הסוג הראשון הוא מסכות המכסות את כל הפנים העשויות מאריגים ונוצות. הסוג השני הוא מסכות פנים המגולפות בעץ. הסוג הראשון והשני של המסכות נקרא ניאו, אלו הן המסכות הבסיסיות של חברי הארגון. כאשר ישנה הלוויה בכפר, מטרת השימוש במסכה היא לגלם את הרוח של המת ולייצג את האבות הקדמונים של השבט. ניתן למצוא יותר מ-50 סוגי מסכות כאלו בכל שבט, לכל מסיכה יש שם אחר ומותאם לה ריקוד שונה. במחקר שהתבצע במלאווי בקרב בני הצ'ווה נמצא כי מתקיים שימוש חוזר במסכות ספציפיות לאורך השנים, כאלו אשר מייצגות דמויות ספציפיות שלרוב קשורות להיסטוריה החברתית והתרבותית של השבט. הקבוצה השלישית של המסכות נקראת נייאו יולמבה (Nyau Yolembe) שפירושו 'המסכה הגדולה'. מסכה זו היא בעצם תלבושות ענקית המכסה את כל גופו של הרקדן. מסכות אלו מייצגות לרוב חיות פראיות. את הניאו יולמבה מכינים חברי הארגון לקראת אירועים מיוחדים כאשר בסופו של הטקס לאחר השימוש במסכה שורפים אותה והיא אינה נשמרת לטקס הבא, לעומת קבוצת המסכות הראשונה והשנייה שכן נשמרות. תהליך הכנת הניאו יולמבה לוקח בערך 3 ימים וגם הוא מתבצע בפאתי הכפר על מנת לשמור על סודיותו. מסכה זו מורכבת ברובה מחומרים מהטבע כגון ענפים, זרדים, עלים וכדומה. אחד האירועים בהם חברי הניאו לוקחים חלק הוא טקס הקבורה. טקס זה המתקיים אחרי ימי האבל נקרא בונה (bona). הטקס מלווה בשתייה רבה של בירה ולכן הוא מתקיים אחרי קצירת התירס שממנו מכינים את הבירה. בהכנות לטקס זה משתתפים גם הגברים וגם הנשים. הנשים אחראיות על בישול הבירה ואילו הגברים, ארגון הניאו, מתחילים להכין את הניאו יולמבה (המסיכה הגדולה). במקביל לכך מתקיים טקס החניכה של ילדי הכפר לארגון הניאו, מפני שטקס החניכה חייב להתקיים כחלק מטקס הקבורה. במהלך ההכנות לטקס הבונה לעיתים מופיעים בכפר קבוצה מהניאו שפניהם עוטים מסכות שנועדו לגלם את רוחותיהם של המתים, הם גונבים אוכל עבור חבריהם אשר נמצאים בשיחים ויוצרים את הניאו יולמבה ובנוסף אוספים עוד חומרים להכנתה. אירוע זה לרוב מאופיין בהתנהגות פראית, קולות וצווחות של הרקדנים. השיא של הטקס מתקיים ביום האחרון בו כל חברי הניאו מגיעים אל הכפר עם מסכות ומבצעים ריקודים רבים, מלווים בתופים ושירה. בסופו של הטקס שורפים חברי הניאו את הניאו יולמבה מכיוון שעל פי המסורת בעבר בני האדם והחיות חיו בהרמוניה, עד אשר האדם גילה את האש ושרף את היערות ואזורי הגידול של החיות. בעקבות כך נפגעה ההרמוניה בין האדם לחיות. לכן השימוש בניאו יולמבה בטקס ההלוויה נועד לחבר שנית את האדם לחיה, ושריפתה של המסכה בסופה של ההלוויה היא חלק מהעלאת רוחו של המת חזרה אל השמיים. בשלב זה גם מגיע לסופו טקס החניכה של הנערים לארגון הניאו. הנערים מתבקשים לאכול את האפר שנשאר אחרי שריפת המסכה, על מנת להפוך אותם לחסינים אל מול הרוחות של המתים. ניתן בשלב זה ללמוד על הקשר בין טקס חניכה לטקס הקבורה, ומדוע טקס החניכה חייב להתקיים יחד עם טקס קבורה. המסכות והשימוש בהן על ידי הניאו הוא כלי משמעותי ללמידה על התרבות והמסורת של בני הצ'ווה.
סיווג המסכות לפי משמעות סימבולית מחלק אותן ל-4 קטגוריות שונות. הקטגוריה הראשונה היא מסכות של חיות פראיות, אלו היו המסכות הראשונות של הניאו. מסכות אלו לרוב הן מסכות ענק של חיית פרא (הניאו יולמבה), שהם החלק העיקרי במסורת של הריקוד הגדול. ההשערה היא כי הבחירה בליצור מסכות דמוי חיות פרא היא בעקבות כך שבעבר היו צדים והורגים בני הצ'ווה אנטילופות. החיבור של מסכות אלו להיסטוריה של בני הצ'ווה נעשה על ידי המסורות שבעל פה, מיתוסים ואגדות. הקטגוריה השנייה היא קבוצת מסכות המבוססות על אירועים היסטוריים וחברתיים של בני הצ'ווה, ניתן לראות מסכות שמגלמות שליטים ומנהיגים. דרך המסכות ויחד עם הקבלה כרונולוגית למקורות הכתובים ניתן ללמוד על שליטי האימפריות, מלחמות וההיסטוריה הקדומה של בני הצ'ווה. הקטגוריה השלישית היא קבוצת המסכות המגלמת דמויות של זרים אשר הגיעו ליבשת אפריקה  והיו במגע עם בני הצ'ווה, לדוגמה: קציני קולוניות אנגלים, עבדים פורטוגליים ונזירות קתוליות. דרך המסכות ניתן ללמוד גם על הסדר הכרונולוגי של הגעתם של האירופאיים ליבשת אפריקה וגם על התהליך ההיסטורי של הפצת הנצרות במערב אפריקה, סחר העבדים ותחילתה של הנוכחות הקולוניאלית. הקטגוריה הרביעית והאחרונה היא קבוצת מסכות שמגלמות דמויות אנושיות מגוונות. המסכות הללו החלו לצוץ בריקודים של הניאו בטקסים בעשורים האחרונים. מסכות אלו מבוססות על נושאים חברתיים כמו ההבדלים בין הכפר לעיר, התפתחות הכבישים וכלי רכב, סרטים ודמויות מפורסמות. ניתן לראות מסכות בדמויותיהם של אלביס פרסלי, צ'ארלי צ'אפלין ומסיכה של המלך ג'ורג'. המסכות מהוות חלק בסיסי בתרבותם של בני הצ'ווה, המסכות העתיקות מלמדות אותנו על ההיסטוריה והנורמות החברתיות של החברה בעבר ואילו החדשות מלמדות אותנו על תהליך השינוי והחדשנות של הצ'ווה.
הייחודיות של המסכות של הצ'ווה היא לא רק בשל הצבעוניות, המגוון ואופן השימוש בהן, אלא גם בשל האגודה הסודית ניאו, הקושרת בין תהליך הכנת המסכה והשימוש בה לתהליך ההתבגרות של הנערים. הייחודיות של הצ'ווה הפכה אותם להיות אחת הקבוצות האתניות הפופולריות בתחום האומנות השבטית וארגון יונסקו (UNESCO)  הכיר במורשת של הניאו, והצהיר כי יש להגן על ולשמר את התרבות הייחודית שלהם.
אישים בולטים
הייסטינגס קאמוזו בנדה (Hastings Kamuzu Banda) 1898-1997. מייסדה ונשיאה הראשון של מלאווי וראש מפלגת הקונגרס של מלאווי. רופא במקצועו. כיהן כנשיא מלאווי מייסודה בשנת 1964 ובמשך שלושים שנים רצופות כיהן כשליט יחיד דיקטטורי. בשנת 1993 הסכים לקיים משאל עם שקבע שבמדינה יתקיימו לראשונה בחירות דמוקרטיות ובעקבותיו הודח. בנדה קידם את החינוך והתשתיות בארצו ברמה גבוהה מהמקובל באפריקה וטיפח שוויון זכויות לנשים. עם זאת, ממשלו עסק ברדיפה ועינויים של מתנגדי משטר ובנדה עצמו חי חיי פאר וראווה מושחתים, כאשר ארצו התדרדרה להיות אחת העניות בעולם.
ג'ויס הילדה בנדה (Joyce Hilda Banda); נולדה .1950- פוליטיקאית, מדינאית ואשת עסקים ממלאווי, שכיהנה כנשיאת הרפובליקה של מלאווי בשנים 2012–2014. מחנכת ופעילה לזכויות הנשים, ג'ויס באנדה היא מנהיגת מפלגת העם אותה ייסדה בשנת 2011. חברת פרלמנט, בעבר שרה לענייני מגדר, ילדים וקהילה, היא הייתה בשנים 2009-2006 שרת החוץ של ארצה ובשנים 2012-2009 סגנית הנשיא של מלאווי. הייתה לנשיאה ראשונה במרחב הדרום אפריקאי.
רופיה בוואזני בנדה (Rupiah Bwezani Banda) נולד ב-1937. פוליטיקאי זמביני שכיהן בתור נשיא זמביה בין השנים 2008–2011. במהלך נשיאותו של קנת קאונדה, היה בנדה בעל תפקידים דיפלומטיים חשובים והיה פעיל בפוליטיקה כחבר במפלגת העצמאות הלאומית המאוחדת (UNIP). הוא מונה לסגן הנשיא באוקטובר 2006, ובאוגוסט 2008, הוא נבחר לנשיא בפועל.
שיתוף מבואות
שיתוף מבואות היא תקנה הלכתית בהלכות ערובין שבאה להתיר טלטול חפצים מחצר משותפת למבוי המשותף לכמה חצרות, בשבת. תקנה זו היא מדרבנן, ומיוחסת לשלמה המלך. תקנה זו דומה ומקבילה לתקנת עירוב חצרות ברוב דיניה, אולם נבדלת ממנה בכמה פרטים, לפעמים היא מכונה בשם "עירוב".
רקע
מהתורה מותר לטלטל חפצים ללא הגבלה בין רשויות היחיד השונות, ללא תלות בבעלות השונה בין הרשויות. אולם חכמים אסרו על טלטול החפצים בין רשויות היחיד בבעלות שונה, על מנת למנוע בלבול בין הוצאה מותרת מרשות היחיד פרטית לרשות היחיד משותפת, ובין הוצאה אסורה מרשות היחיד לרשות הרבים שנחשבת גם כן לרשות משותפת, ואיסור ההוצאה אליה הוא מהתורה. כחלק מאיסור זה נאסר להוציא חפצים מחצרות המשותפות למבואות, שהם רחובות קצרים שנחשבים בדרך כלל לרשות היחיד, ומחברים מספר חצרות לרשות הרבים. סיבת איסור זה היא ההבדל בין הבעלות על החצר, ששייכת לדיירי אותה חצר, ובין הבעלות על המבוי, המשותפת לכלל דיירי החצרות הפתוחות למבוי.
על מנת להתיר את טלטול החפצים מהחצר המשותפת למבוי יש צורך ליצור שותפות סמלית בין כל החצרות במבוי, על מנת להפוך את כל הרשויות הנפרדות לרשות בבעלות זהה, דבר שמתיר את הטלטול בין החצרות למבוי. שיתוף זה נקרא שיתוף מבואות. שיתוף המבואות מקביל לעירוב החצרות, אלא שבעוד עירוב החצרות בא להתיר את הטלטול מהבתים לחצר המשותפת, שיתוף המבואות בא להתיר את הטלטול מהחצרות למבוי המשותף לכמה חצרות.
בדין הטלטול במבוי עצמו נחלקו החכמים. דעתו של רב היא כך: במבוי שבו קיימו עירובי חצרות, ואם כן מותר להוציא בחופשיות מהבתים לחצר, קיים חשש שיוציאו גם מחצר למבוי, ולכן תיקנו חז"ל שאסור לטלטל אפילו במבוי עצמו יותר מארבע אמות. לעומת זאת, מבוי שחצרותיה לא עירבו ערובי חצירות, וממילא אינם יכולים להוציא כלים מבתיהם לחצר, נמצא שאין מצוי שיהיו כלי ביתם בחצר, ולכן לא גזרו חז"ל שלא יטלטלו במבוי. יש מהאמוראים שפסקו כרב, אך להלכה נפסק כרבי שמעון שפוסק שיש להתייחס למבואות, חצרות וקרפפות כרשות אחת, ומותר לערב בכולם בחופשיות.
דיני שיתוף המבואות
באופן כללי שווים כל דיני שיתוף מבואות לדיני עירוב חצרות: די במזון בשיעור שתי סעודות לשיתוף, הולכים אחר מקום האכילה ולא אחר מקום הלינה, ניתן לזכות שיתוף לאחר ללא ידיעתו, אפילו אחד מבני המבוי שלא נשתתף בשיתוף המבואות - פסלו, ניתן לבטל רשות במקרה של יהודי שלא הצטרף לשיתוף ויש צורך לשכור רשות מגוי שלו חלק במבוי על מנת שהשיתוף יחול, עיקר זמן קניית השיתוף הוא בבין השמשות של כניסת שבת, ורגל האסורה במקומה - אוסרת שלא במקומה. אולם דיני שיתוף מבואות שונים מדיני עירוב חצרות לעניין סוג המזון המשמש לשיתוף המבואות, ולעניין המקום בו ניתן שיתוף החצרות.
המזון לשיתוף המבואות
ניתן להשתמש בכל מין מזון לשיתוף המבואות, בניגוד לעירוב החצרות שכשר רק בפת, וכן ניתן להכין את השיתוף מכמה סוגי מאכלים שונים. המזון לשיתוף המבואות צריך להיות דווקא דבר שסועדים בו, ולכן אין משתתפים במים, מלח או פטריות. אם משתמשים במאכל שנאכל יחד עם עיקר הסעודה ('ליפתן'), לדוגמה כאשר מערבים ביין, די ליתן בשיתוף המבואות את שיעור היין שבא בדרך כלל בשתי סעודות, ואין צורך שביין עצמו יהיה שיעור שתי סעודות.
מקום הנחת שיתוף המבואות
את שיתוף המבואות ניתן לשים בכל מקום בתחום אחת החצרות, בין בשטח הציבורי ובין באחד הבתים, אך לא באוויר המבוי (בניגוד לעירוב החצרות שכשר רק כשניתן בבית ולא כשניתן בשטח הציבורי בחצר). סיבת הבדל זה הוא מכיוון שמטרת שיתוף המבואות היא לשתף את כל בני החצרות השונים לחצר אחת, ולכן השיתוף יכול להינתן בכל מקום בחצר, בניגוד לעירוב החצרות במטרתו לשתף את כל בני החצר בבית אחד, ולכן ניתן דווקא באחד הבתים.
ברכה על שיתוף מבואות
בדומה לעירוב חצרות, גם על שיתוף המבואות מברכים ברכה מיוחדת: זמן ברכה זו הוא החל משעת איסוף המזון לשיתוף ולאחר מכן. אף שמדובר על ברכה לשיתוף מבואות, נוקטים בלשון 'עירוב', היות שאין הבדל משמעותי בין עירוב החצרות לשיתוף המבואות, ולשון 'שיתוף' היא רק למטרת הבדלה לשונית ביניהם. הברכה אינה מעכבת את שיתוף החצרות אם לא נאמרה.
וכן אומרים: (תרגום מארמית: על ידי העירוב הזה יהיה מותר לנו, לכל בני המבוי, להוציא ולהכניס (חפצים) מהחצרות למבוי, ומהמבוי לחצרות ולבתים, ומהבתים לחצרות ולמבוי)
לשון זו מיועדת לכלול בתוכה את עירוב החצרות בכלל שיתוף המבואות, ולכן כוללת בתוכה גם את הבתים. משנים לשון זה בהתאם למקומות אותם משתפים בשיתוף המבואות.
פתח משני לבית או לחצר
במקרה של בית או חצר הפתוחה למבוי משותף, ובבית או בחצר גר גוי או יהודי שלא השתתף בשיתוף המבואות, אם יש לבית או לחצר פתח נפרד, אפילו קטן ואפילו לשטח פתוח, (ובתנאי שניתן להשתמש בשטח הפתוח) ניתן לתלות שהפתח השני הוא הפתח העיקרי של הדייר ולכן אין הפתח הראשון הפתוח למבוי מונע משיתוף המבואות לחול אף אם לא שכרו מהגוי את רשותו או שהיהודי לא השתתף בשיתוף המבואות. דין זה הוא גם במקרה ואנו רואים שהפתח העיקרי לשימושו של הדייר הוא הפתח העיקרי הפתוח למבוי, היות שאנו תולים שנח לאדם יותר בפתח פרטי משלו מפתח מהמבוי.
שיתוף במקום עירוב
אף על פי שלכאורה תקנת שיתוף מבואות כוללת בתוכה את תקנת עירוב חצרות, שכן משמעה של תקנת שיתוף מבואות היא שכל בני המבוי אוכלים במקום אחד, ובכלל זה כלולים גם בני אותה חצר, וממילא לכאורה אין צורך בעירוב חצרות כאשר עושים שיתוף מבואות, בכל אופן לפי שיטת הרמב"ם חז"ל התקינו שיש לעשות עירוב חצרות גם במקום שעושים שיתוף מבואות. סיבת תקנה זו היא כדי שהילדים הגרים בחצר יהיו מודעים לתקנת עירוב חצרות, מאחר שהם יודעים על העירוב המונח בחצר, אבל אינם יודעים על השיתוף המונח במבוי ('שלא לישכח תורת עירוב מן התינוקות'). לפי שיטה זו אם עושים את השיתוף בפת, השיתוף מועיל במקום העירוב, היות שהילדים מכירים בשיתוף הפת, וכן אם משתפים במזון אחר ושכחו לערב, ניתן באופן חד פעמי להסתמך על השיתוף גם כעירוב חצרות.
לפי שיטת הרמ"א, ניתן להסתמך על שיתוף המבואות כתחליף לעירוב החצרות, אף במקום שהמזון המשמש לשיתוף המבואות אינו פת (המזון הנצרך לעירוב החצרות), ואין צורך לעשות עירוב חצרות במקום שיתוף מבואות, ותקנת חז"ל שיש לעשות עירוב במקום שיתוף הייתה רק בזמנם.
לו אנדריאס-סלומה
לוּ אנדריאס-סָלוֹמֶה (בגרמנית: Lou Andreas-Salomé) נולדה בשם לואיז פון סלומה (12 בפברואר 1861 - 5 בפברואר 1937) היא אינטלקטואלית ממוצא רוסי, מחברת של ספרים רבים, פסיכואנליטיקאית, ידידתם של אינטלקטואלים, אמנים ואמניות, סופרים וסופרות בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
ביוגרפיה
סלומה, אחות יחידה בין חמישה בנים, נולדה בסנקט פטרבורג לקצין ממוצא רוסי-הוגנוטי, גוסטב לודוויג פון סלומה, וללואיז פון סלומה (ווילם). היא זכתה להשכלה שחרגה בהיקפה ממה שנהגו נשים טיפוסיות באותה תקופה וסביבה. בגיל 17 שכנעה סלומה את הכומר ההולנדי הנדריק גִיוֹ, שהיה מבוגר ממנה ב-25 שנה, ללמדה תאולוגיה, פילוסופיה, דתות העולם וספרות צרפתית וגרמנית. גִיוֹ התאהב בה נואשות ותכנן להתגרש מאשתו ולשאת את סלומה לאישה, אך היא החליטה לנסוע ביחד עם אמה לציריך כדי לרכוש השכלה אקדמית. המסע נועד גם להיטיב עם בריאותה של לו, שכבר אז סבלה משיעולים מדממים. כשלו הייתה בת 21 לקחה אותה אמה איתה לרומא. בסלון ספרותי בעיר פגשה לוּ את פאול רֶה (Rée),סופר ומהמר כפייתי, והציעה לוֹ להצטרף אליה לקומונה אקדמית. כעבור חודשיים שכנעה אותו לוּ לקבל אותה כחברה. ב-13 במאי 1882 שכנעה לו גם את פרידריך ניטשה, ידידו של רה, להצטרף לקומונה. לאחר שנים סלומה כתבה מחקר שנוי במחלוקת: "פרידריך ניטשה בעבודתו" (1894), על אישיותו של ניטשה והפילוסופיה שלו.
השלושה טיילו ביחד עם אמה של סלומה ברחבי איטליה וחיפשו מקום להקים בו את הקומונה. מערכת היחסים בין השלושה הייתה אמביוולנטית, כרוכה בידידות וקנאה עזה: "מן הסתם, התקשו שני הגברים עד מאוד לעדן את יחסי היריבות שביניהם או להסוותם". כשהגיעו ללייפציג באוקטובר, נפרדו לוּ ורה מניטשה - לאחר ריב בין סלומה לניטשה, שבו לוּ התעקשה שניטשה מאוהב בה ללא תקנה. הפרשה הונצחה בספר "כשניטשה בכה".
למרות זאת ניטשה כתב אודותיה: "מכל הכרויותיי, זו עם העלמה סלומה היא היקרה ורבת התוצאות ביותר. רק בעקבות היכרות זו בשלתי דיי בשביל הזרתוסטרא שלי- - - לו היא היצור המחונן המהורהר ביותר שניתן להעלות על הדעת". לו ורה הקימו משק בית בברלין וחיו ביחד שנים ספורות בטרם נישאה לחוקר הבלשנות קארל פרידריך אנדריאס. חרף התנגדותה המוצהרת לנישואין, ולמרות שיתופי הפעולה (ופרשיות האהבה) שחוותה עם גברים שונים, לו ואנדריאס נשארו נשואים מ-1887 ועד מותו ב-1930. לאנדריאס נולדה בת מסוכנת הבית שלהם - ולו אימצה את הילדה לחיקה, כאילו הייתה זו בתה שלה.
הביוגרף שלה, היינץ פרידריק פטרס תיאר אותה כך: "היא הייתה בעת ובעונה אחת אגוצנטרית ונדיבה ביותר ביחסה לזולת, עד כדי חוסר אחריות. מאחר שהייתה נאמנה לעצמה ללא סייג, היא לא הייתה מסוגלת להיות נאמנה לאיש מלבדה. נאמנות לשם נאמנות הייתה זרה לה. היא הייתה מכנה זאת בגידה בעצמה."
לו סלומה הייתה כותבת פורייה וחיברה מספר רומנים, מחזות ומסות שלא זכו לפרסום רב, והייתה גם פמיניסטית יצירתית. במהלך נישואיה היא ניהלה פרשיות אהבה והתכתבויות עם העיתונאי הגרמני גיאורג לבדור, עם המשורר הגרמני ריינר מריה רילקה שהעיד עליה: "לו הייתה אחד האנשים המופלאים ביותר שנקרו בדרכי... לולא השפעתה של אשה יוצאת דופן זו לא הייתה התפתחותי מסוגלת ללכת בדרכים שהוליכו לכל כך הרבה דברים". על רילקה כתבה ספר זכרונות פסיכואנליטי, בין היתר עם ויקטור טאוסק והפסיכואנליטיקאי הווינאי זיגמונד פרויד. עדויות רבות מקשרים אלה כונסו בספרה "במבט לאחור" (Looking Back).
לו סלומה חוותה יותר מפעם אחת את כוחה הרה הגורל של האהבה, והגיעה למסקנה שיש לחקור את הכח הזה בלא רגשי אשם או גילויי צניעות מזויפים. היא גרסה שהמשיכה המינית היא הצורך הגופני הראשון במעלה של האדם: רגש המין הופך להתרגשות; הדבר מוביל לאידיאליזציה הרומנטית של האהבה ולשאיפה שזו תהיה נצחית. אנו תובעים מאהובנו נאמנות עולם. אך בפועל, כל צורכיהם של בעלי החיים מסופקים במהירות, והם משתוקקים תמיד לשינוי.
הפסיכותרפיסט השוודי שהציג אותה בפני פרויד היה פול ביירה. ביירה היה נשוי וצעיר מלו בחמש עשרה שנה, אך כמו מרבית הגברים, גם הוא התאהב בה ממבט ראשון. תוך זמן קצר היו לנאהבים וידעו תקופה קצרה של אושר לוהט. באחרית ימיו תיאר אותה ביירה: "היה לה הכשרון לחדור למוחו של הגבר שהיא אהבה. נדמה, שכושר הריכוז האדיר שלה ליבה את הלהבה האינטלקטואלית של בן זוגה. בכל שנותי הארוכות לא פגשתי אדם שהבין אותי מהר כל כך... נוסף על כך הייתה מידה מדהימה של כנות בכושר הביטוי שלה. היא דנה בענייניה האינטימיים ביותר בנון-שלנטיות גדולה מאין כמוה".
היחסים בין לו סלומה לפרויד הלכו והתהדקו במשך השנים, חרף מחלוקות של ממש. בלא דעת נגררה גם לעימות בין פרויד לאדלר. למרות שהיחסים בין שני האישים וחסידיהם נותקו, עדיין המשיכה להשתתף בהרצאות של כל אחד מהם.
עבודתה הספרותית והפסיכואנליטית זכתה לפופולריות כה גדולה בגטינגן, העיר הגרמנית שבה בילתה את שנות חייה האחרונות, עד שהגסטפו המתין זמן מה לאחר מותה ממחלת דם ב-1937 - ורק אז העלה באש את ספרייתה.
נאמר שבשעות האחרונות לחייה, היא אמרה שכשהניחה למחשבותיה לשוטט, לא מצאה איש פרט למוות.
לו סלומה חיברה 15 רומנים ומסות עיוניות, כגון "דמויות הנשים אצל הנריק איבסן" (1892), ועוד.
ספריה של לו סלומה טרם תורגמו לעברית.
נומוס
נומוס (ביוונית: νόμος) הוא חוק או מנהג. בתרבות, בדת, בפילוסופיה ובמשפט של יוון העתיקה נומוס היה חוק האדם, בניגוד לפיזיס - חוק הטבע. קיימת לנומוס משמעות נוספת ביוונית - מחוז. מהמילה הגיעה המילה המצרית נום שמשמעותה כמו ביוונית - מחוז.
במיתולוגיה היוונית נומוס היה האנשה של החוק, השולט באדם ובאלים. לעיתים אינו מוצג כישות בפני עצמה אלא כהיבט של זאוס.
נומוס מוזכר בין השאר בהמנונים לאורפיאוס. לפי מקורות מסוימים היה בעלה של אאוסביה ואביה של דיקה, אחת ההורות, אלת הצדק המוסרי.
המילה התגלגלה גם לערבית, ומופיעה במקורות המוסלמים (ناموس) ככינוי לחוק האלוהי אשר ניתן למשה בסיני ולמוחמד בהתגלות, פרשנים מוסלמים ייחסו את המילה למלאך גבריאל אשר נתגלה בפני מחמד ונתן לו את הקוראן. גם המילה העברית "נימוס" התגלגלה ללשון המשנה מ"נומוס" היוונית.
טשיקאפה
טשיקאפה (באנגלית: Tshikapa) היא עיר הבירה של מחוז קסאי ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. העיר ממוקמת כ־64 קילומטרים מצפון לגבול עם אנגולה ו- 190 קילומטרים מערבית לעיר קאנאגה. היא ממוקמת במפגש הנהרות טשיקאפה וקסאי. על פי רישומים שפרסמה ספריית אוניברסיטת אוטרכט בהולנד, אוכלוסיית העיר גדלה מ־38,900 בשנת 1970 ל 180,900 בשנת 1994. עם זאת, שתי מלחמות קונגו האחרונות גרמו לשטף רב של פליטים עובדה הופכת את הנתונים לבלתי אמינים.
ליד העיר טשיקאפה נמצא אתר לכריית יהלומים מאז הקמתה בתחילת המאה ה-20. העיר הוקמה על ידי פורמניאר (Forminière), שהיה קונסורציום כרייה אמריקאי / בלגי שגילה יהלומים בקרבת העיר בתחילת המאה העשרים.
בעיר נמצא שדה התעופה טשיקאפה. ענף היהלומים הוא ענף התעסוקה העקרי בעיר.
שדה התעופה אינו מצופה אספלט כמו כן גם יתר הדרכים אחרות אינן סלולות (נכון לשנת 2012).
היסטוריה
בשנת 1907, באזור של אדמת חמרה אדומה על גדות הנהרות קסאי וטשיקאפה, גילה הגאולוג מחפש המחצבים ג'אן ז'דוט Jean Jadot מחברת פורמניאר, את היהלום הראשון של קסאי. מיד החל המרוץ אחר חיפוש האבנים היקרות והקמת היישוב טשיקאפה. תוצאה נוספת מתגלית זו הייתה, ירידה חדה באזור בעיסוק בחקלאות, לטובת פעילות הכרייה וסחר היהלומים. בעיר התפתחו עשרות מתחמי כריית יהלומים. שני המתחמים הראשונים שנפתחו היו של חברת מלטקס-Meltax, חברה בת של חברה שווצרית מציריך, וחברת בריטמונד-Britmond, חברה בת של חברה בריטית. שתי החברות התמחו בכרייה ועיבוד יהלומים. שלושה רבעים מהגברים, צעירים בפרט שחיו בעיר, עסקו בחיפושים בנהרות או בכרייה באדמה, במכרות פתוחים. בעיר קמו דלפקי יהלומים שהיוו עם הזמן "שוק פשפשים" ליהלומים גולמיים, שקבל את פני המוכרים בחופשיות. האינטרס העיקרי של תושבי טשיקאפה התרכז בשוק היהלומים. שאר העיר הייתה נטושה. אוכלוסיית העיר בשנת 1951 הייתה 5,552 נפש.
גאוגרפיה
היישוב ממוקם במפגש של נהר טשיקאפה ונהר קסאי על הכביש הלאומי מספר 1 במרחק 842 קילומטרים דרומית-מזרחית לבירה קינשאסה. העיר משתרעת לאורך שתי גדות הנהר קסאי המחוברות ביניהן באמצעות גשר מתכת.
אקלים
האקלים בטשיקאפה הוא אקלים טרופי לח.
ישנן שתי עונות:
אוכלוסייה
מפקד האוכלוסין שהתקיים בשנת 1984, חזה הגידול השנתי של 6.08 עד שנת 2012.
תיירות
במפלי Pogge Mai-Munene על נהר קסאי, הממוקמים במרחק 36 קילומטרים מטשיקאפה באזור קמוניה, הנהר נחלק למספר זרועות ומגיע לרוחב של 400 מטר בנקודה זו. נפילת המים אינה עולה מעל גובה של 6 עד 8 מטרים. המפלים יפים במיוחד, בעונה היבשה בה הסלעים נחשפים בצורה ברורה יותר. זרימת הנהר במפלים חזקה מאוד ומדרגת אותם בין החשובים ביותר ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
הארמייה ה-63 (ברית המועצות)
הארמייה ה-63 הייתה ארמיית שדה של הצבא האדום בתקופת מלחמת העולם השנייה, שהוקמה פעמיים במהלך המלחמה. הארמייה השתתפה, בין היתר, בקרב סטלינגרד, ובמתקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד.
היסטוריה
הארמייה הוקמה לראשונה ב-12 ביולי 1942 מארמיית העתודה ה-5 של הסטאבקה, ומפקדה הראשון היה ואסילי קוזניצ'וב. היא סופחה לחזית סטלינגרד והשתתפה בקרבות ההגנה על דרכי הגישה לעיר סטלינגרד ממערב לעיקול הגדול של נהר הדון. בראשית אוגוסט 42 כללה הארמייה 6 דיוויזיות רגלים ו-3 בריגדות טנקים עצמאיות. לאחר שהארמייה השישית הגרמנית הגיעה אל נהר הוולגה מצפון לסטלינגרד, והחלה במתקפה על העיר עצמה, סופחה הארמייה ה-63 לכוחות חזית הדון והשתתפה בהתקפות שניהלה החזית על האגף הצפוני של איגוד הכוחות הגרמני באזור סטלינגרד. ב-4 בנובמבר 1942 שונה שמה של הארמייה לארמיית המשמר הראשונה
הארמייה ה-63 הוקמה מחדש על בסיס ארמיית העתודה ה-2 במרץ 1943. ביולי-אוגוסט 1943 היא השתתפה במבצע קוטוזוב, המתקפה הסובייטית על בליטת אוריול הגרמנית, כחלק מכוחות חזית בריאנסק. באוקטובר 43 סופחה הארמייה לחזית הביילרוסית החדשה, והשתתפה בהתקדמות הסובייטית לעבר נהר הדנייפר. בפברואר 1944 פורקה הארמייה ולא חזרה לסדר הכוחות של הצבא הסובייטי עד תום המלחמה.
נוזל חוץ-תאי
נוזל חוץ-תאי הוא שם כולל לכל הנוזלים והתמיסות שמחוץ לתא. הנוזל הנותר נקרא נוזל תוך-תאי או ציטופלזמה.
בחלק מבעלי-החיים, כולל ביונקים, מחולק הנוזל החוץ-תאי לשני חלקים עיקריים: נוזל בין-תאי ופלזמה. הנוזל החוץ-תאי מכיל גם נוזל רקמתי (נוזל הממוקם בתוך הרקמה ומחוץ לתאים), המהווה רק כ-2.5% מתוכו.
באדם, ריכוז הגלוקוז הנשמר בגוף בריא על ידי הומאוסטזיס הוא 5 מילי-מולר (5mM).
דרגת החומציות (pH) של הנוזל החוץ-תאי בגוף בריא נשמרת על ידי בופרים, והיא 7.4.
כמות הנוזל החוץ-תאי באדם בוגר היא בסביבות 15 ליטרים (מתוכם 12 ליטרים של נוזל בין-תאי ו-3 ליטרים של פלזמה).
המרכיבים של הנוזל החוץ-תאי
קטיונים מרכזיים: נתרן (Na+) אשלגן (K+) וסידן (Ca+2). אניונים מרכזיים: כלור (Cl-) וביקרבונט (HCO3-). ישנם פחות פרוטאינים בנוזל החוץ-תאי מאשר בנוזל התוך-תאי.
אצטדיון סטנלי פארק
היסטוריה
התוכניות להקמת האצטדיון הוצעו לראשונה בחודש מאי 2002 על ידי ליברפול, שביקשה להחליף את אצטדיון אנפילד הקיים. בהצעה הראשונית עמדה התכולה המתוכננת על 55,000 מושבים, אך שונתה מאוחר יותר ל-60-61,000. המועדון הודיע לראשונה על כוונותיו לבניית אצטדיון חדש כשנה וחצי מוקדם יותר. הרעיון המקורי היה בניית אצטדיון בעל 70,000 מושבים בעלות של כ-200 מיליון לירות שטרלינג, שבנייתו תושלם לקראת עונת 2004-05.
המועצה המקומית העלתה רעיון לבניית אצטדיון משותף עם היריבה העירונית אברטון, אך זה נפסל בשל אי הסכמה של שני מחנות האוהדים למהלך. השם סטנלי פארק הוצע כשם לאצטדיון המשותף, אך ליברפול ככל הנראה העדיפה לקרוא לאצטדיון אנפילד, כשם האצטדיון הקודם.
התוכניות שאושרו לראשונה בחודש פברואר 2005, הועברו לאישור מועצת העיר ליברפול בשנית לאחר כשנה, כדי להבטיח כי תוכניות האצטדיון המוצעת עומדת בדרישות הבנייה החדשות. ב-11 באפריל 2006 דווח כי התוכניות אושרו ללא שינויים. ב-8 בספטמבר 2006 קיבל המועדון אור ירוק ממועצת העיר לבניית האצטדיון. המועדון ככל הנראה יחפש משקיעים חדשים למימון הפרויקט, שעלות השלב הראשון בו מוערכת ב-215 מיליון לירות שטרלינג. בניית האצטדיון אמורה הייתה להתחיל באביב 2007, אך נדחתה עקב קשיים כלכליים.
באוקטובר 2012 הוחלט במועדון לזנוח את התוכניות להקמת האצטדיון, ולקדם את שיפוצו והרחבתו של אצטדיון אנפילד. בספטמבר 2014 פורסם כי מועצת העיר אישרה את הרחבתו של אצטדיון אנפילד ל-58,800 מקומות.
מרים הנביאה
מִרְיָם הנביאה היא דמות מקראית, בת עמרם ויוכבד, משבט לוי, אחות אהרן ומשה. נמנית עם שבע הנביאות שקמו לישראל.
מקור ומשמעות שמה
במצרית קדומה פירוש השם הוא "אהובה", ובמחקר המקראי משערים שזה המקור לשמה.
ילדותה של מרים
במסורת חז"ל הייתה מרים האחות הבכירה שבמשפחה. לפי חזיונות עמרם נולדה 122 שנה אחרי ירידת יעקב למצרים, לפי המדרש נולדה 123 שנה אחרי הירידה למצרים. המסורת מספרת כי בעת גזרת פרעה "כָּל-הַבֵּן הַיִּלּוֹד הַיְאֹרָה תַּשְׁלִיכֻהוּ", החליט עמרם שמוטב להתגרש מהנשים כדי שלא ייולדו תינוקות. בגמרא נאמר:
לפי המסופר ב אחות משה (לא נאמר במפורש שמה) היא זו אשר צפתה על משה ביאור, ראתה את בת פרעה אוספת אותו והציעה לה כמינקת את אמה:
זיהויה כפועה המיילדת
לפי מסורת חז"ל הייתה מרים אשת איש ומיילדת, לעיתים מתוארת כאמו של חור, לעיתים כאשתו של כלב בן יפונה, ולעיתים כסבתו של בצלאל . לפי חזיונות עמרם, נישאה מרים לעוזיאל בן קהת כשהייתה בת 30, שנה לפני מות אביה.
שפרה ופועה, המיילדות העבריות שלא צייתו לפקודת פרעה להמית את הזכרים – מזוהות על ידי חז"ל כיוכבד אם משה, ומרים אחות משה. כך נאמר בגמרא: "שפרה - זו יוכבד, ולמה נקרא שמה שפרה? שמשפרת את הולד; דבר אחר: שפרה - שפרו ורבו ישראל בימיה. פועה - זו מרים, ולמה נקרא שמה פועה? ... שהייתה פועה ברוח הקודש, ואומרת: עתידה אמי שתלד בן שמושיע את ישראל". וכן מסביר רש"י: פועה - זו מרים שפועה ומדברת והוגה לוולד כדרך הנשים המפייסות תינוק.
תפקידה ביציאת מצרים
הנביא מיכה מציין אותה במפורש לצד משה ואהרן כמחוללי יציאת מצרים: "כִּי הֶעֱלִתִיךָ מֵאֶרֶץ מִצְרַיִם וּמִבֵּית עֲבָדִים פְּדִיתִיךָ, וָאֶשְׁלַח לְפָנֶיךָ אֶת-מֹשֶׁה אַהֲרֹן וּמִרְיָם". המהר"ל מפראג כותב בספרו נצח ישראל כי מרים הייתה אחת משלשת הגואלים של יציאת מצרים (משה, אהרן ומרים), והיה לה תפקיד מיוחד, לבטא את ההשתוקקות והחיבור של עם ישראל לאל.
לטענת הרש"ר הירש, מרים הייתה דמות ומופת לאישה היהודית:.
לטענתו של בעל ה"כלי יקר", בקריעת ים סוף מרים נהפכה לנביאה:.
צרעת מרים
בספר במדבר מסופר כי מרים ואהרן, ריכלו על משה "עַל-אֹדוֹת הָאִשָּׁה הַכֻּשִׁית אֲשֶׁר לָקָח". הם טענו כי ה' דיבר גם אתם ולכן הם נביאים כמשה, ומעמדם צריך להיות כמעמדו: "וַיֹּאמְרוּ: הֲרַק אַךְ בְּמֹשֶׁה דִּבֶּר ה'? הֲלֹא גַּם-בָּנוּ דִבֵּר; וַיִּשְׁמַע ה'.". דברים אלו מכעיסים את ה', והוא מתגלה אליהם ומסביר להם שהם אינם עומדים במעלתו של משה: "לֹא-כֵן עַבְדִּי מֹשֶׁה: בְּכָל-בֵּיתִי נֶאֱמָן הוּא, פֶּה אֶל-פֶּה אֲדַבֶּר-בּוֹ, וּמַרְאֶה וְלֹא בְחִידֹת, וּתְמֻנַת ה' יַבִּיט; וּמַדּוּעַ לֹא יְרֵאתֶם לְדַבֵּר בְּעַבְדִּי בְמֹשֶׁה".
העונש שמביא ה' על מרים בגלל כפירתה במנהיגותו של משה היה צרעת; אהרן ומרים מבינים את טעותם ומביעים חרטה, ואהרן מבקש ממשה: "בִּי אֲדֹנִי, אַל-נָא תָשֵׁת עָלֵינוּ חַטָּאת אֲשֶׁר נוֹאַלְנוּ וַאֲשֶׁר חָטָאנוּ". משה מתפלל לה' עבור מרים - "אֵל, נָא רְפָא נָא לָהּ" - וה' מוסר לו כי על מרים להיענש לפני שירפא לה, על שביזתה את ה' ואת נביאו: "וַיֹּאמֶר ה' אֶל מֹשֶׁה: וְאָבִיהָ יָרֹק יָרַק בְּפָנֶיהָ, הֲלֹא תִכָּלֵם שִׁבְעַת יָמִים; תִּסָּגֵר שִׁבְעַת יָמִים, מִחוּץ לַמַּחֲנֶה". רק לאחר שבעת הימים נרפאת מרים מהצרעת ושבה אל המחנה.
בארה של מרים
על פי המסורת, בנדודי בני ישראל במדבר לוותה אותם באר שנעה בדרך נס, לבאר זו מיוחסות תכונות פלאיות רבות, והיא התקיימה בזכותה של מרים (על פי רש"י זוהי משמעותו של סיפור משה והסלע, כי לאחר מות מרים משה היה צריך להחזיר את הבאר). בתלמודים ישנן דעות שונות על מקום גניזתה של הבאר. בירושלמי ובמדרש רבא, נכתב כי נגנזה בתוך ים כנרת, אולם בתלמוד הבבלי סבורים כי היא מצויה בים התיכון, סמוך כנראה להר הכרמל, קישורו של הכרמל לבארה של מרים נובע ככל הנראה מהמדרש, על הפסוק "ככרמל בים יבא", לפיו השתתף הכרמל בקריעת ים סוף.
פטירתה ומקום קבורתה
מות מרים מופיע בפרשת חוקת, בין תיאור השנה השנייה ליציאת מצרים לתיאור שנת הארבעים:
לטענת מפרשים רבים (ובכללם גם רש"י), מות מרים הנחשבת לצדיקה  מכפר כמו פרה אדומה שהיא הפרשה הקודמת לפני מות מרים:.
לדברי רבי חיים בן עטר ב"אור החיים", העם זילזל ולא שם לב למותה של מרים ולא עשה איתה חסד של אמת:.
לטענת הפרשנים, מרים מתה במיתת נשיקה כמו אחיה אהרון.
לפי התנ"ך מרים נקברה בקדש. ההיסטוריון יוספוס פלביוס מוסיף שהיא נקברה בהר סין ליד פטרה.
עד המאה הרביעית לספירה אכן יש עדות כתובה למסורת של עלייה לרגל לקברה של מרים באזור פטרה, אולם מאז נשתכחה מסורת זאת ומקום הקבר נשכח גם הוא. יש המזהים אותו במבנה המפואר של אל-דיר במערבה של פטרה.
תפילין (שיר)
השיר "תפילין", נכתב על ידי יונה וולך והתפרסם לראשונה בכתב העת הספרותי "עתון 77" ב-1982 ועורר סערה רבה זמן קצר לאחר מכן. השיר עוסק בתפיסת העצמי: גוף ונפש, ובהקשר של התרבות היהודית והישראלית; הוא מאזכר תפילין, שהן תשמיש קדושה חשוב ביהדות, בהקשר מיני מרוקן לכאורה מיחס הכבוד המקובל הנדרש במסורת היהודית.
תכנים ואמירות
השיר נכלל בקובץ שיריה של וולך, "אור פרא"; אחד משיריה הרבים אשר עסקו ביחסים קרובים עם הורים, ידידים ובני זוג רומנטיים, שתיארו תלות רגשית, ויחסי שולט-נשלט, קריאה לעזרה, יחסי מין, ביקורת, פרידה, געגועים ופרישת מערך ציפיות מורכב ורב ניגודים לכתחילה מהזולת. אחרי "תפילין" נכתבו השירים: תותים,, כשתבוא,, "כשתבוא לשכב איתי כמו שופט", "כשתבוא לשכב איתי כמו אלהים" ו"כשתבוא לשכב איתי". העיסוק במיניות מופיע גם בשירים אחרים של וולך, אשר לפי דעתו של חוקר הספרות גבריאל מוקד, הייתה "משוררת ארוטית מאוד".
רות צופר העירה על שיר זה:. יעל גילעת הוסיפה: "וולך הציגה בשיר זה הבניה חדשה של מיניות נשית וזהות נשית, תוך שימוש שירי-רדיקלי בתפילין, אשר יותר מכל חפץ פולחני אחר בתרבות היהודית, עשוי היה לייצר עבורה מרחב תיאטרלי-פולחני, סוג של במה שעליה "מתרחש שיר-מיצג".
תגובות בציבוריות הישראלית
הסערה הציבורית גברה כאשר הצלם מיכה קירשנר פרסם בירחון "מוניטין" את עבודתו "דיוקן יונה וולך", שכללה תצלום של גבר עירום עם תפילין לצדה של המשוררת, לבושה שחורים, כשעל ראשה כובע אדום, יושבת על שרפרף אדום, ועיניה עצומות, כתיאור אומנותי לשיר. בשנת 2002, עשרים שנה לאחר פרסומו הראשון של התצלום, הוא היה אמור להופיע במסגרת תערוכת התמונות של וולך "פוטו יונה" במוזיאון רמת גן, אך בעקבות מחאות, ובהוראת ראש העיר צבי בר, הודיע המוזיאון שהצילום יצונזר מהתערוכה.
קרטר בורוול
קרטר בורוול (אנגלית: Carter Burwell; נולד ב-18 בנובמבר 1955), מלחין פסקולים אמריקני.
בורוול נולד בניו יורק. מזוהה בעיקר עם סרטיהם של האחים כהן (בורוול הלחין את כל 15 סרטיהם, נכון ל-2010), כאשר הוא מכניס פסקול מותאם בדיוק לקומדיה השחורה ולציניות או לחלופין, למתח ולרומנטיקה של סרטים, עם שמירה על אופיו של הסרט. בורוול מזוהה גם עם הבמאי ספייק ג'ונז, והלחין סרטים כמו להיות ג'ון מלקוביץ', אדפטיישן ועוד עשרות סרטים שוברי קופות וגורפי פרסים. זכה בעצמו במספר פרסים עבור הפסקולים שיצר. ב-26 שנות פעילותו יצר פסקולים מקוריים לכמעט 80 סרטים.
כפר בן נון
כְּפַר בִּן-נוּן הוא מושב באזור המרכז בעמק איילון השייך למועצה אזורית גזר.
היסטוריה
המושב נוסד בשנת 1952 על ידי תנועת העובד הציוני באזור בו שכנו אדמות הכפר הערבי אל קובאב, שתושביו נמלטו ממנו במהלך מלחמת העצמאות במאי 1948, ולא הורשו לחזור אליו לאחריה. בכפר יושבו עולים רומנים ובני ארצות מזרח אירופה אחרים אשר עלו לישראל באותה תקופה וכן מספר משפחות מצפון אפריקה (בעיקר תוניס). הכפר נקרא בתחילה "משמר אילון א'" כיוון שהוקם בצמוד ליישוב משמר אילון שנוסד ב-1949 גם כן באותו אזור (בתוכנית המקורית של הסוכנות תוכננו ארבעה יישובים, כפר בן נון היה משמר אילון א', ומשמר אילון הנוכחי נקרא משמר אילון ב', בתוכנית היו גם משמר אילון ג' ו-ד' שבמקומם הוקם בתחילת שנות החמישים מאגר המים איילון). כעבור זמן מה נקבע שם המושב לשמו הנוכחי. שם הכפר נקרא על שם "מבצע בן נון ב'" בו ניסתה חטיבה 7 לפרוץ את הדרך לירושלים מאזור עמק איילון ולטרון הסמוך בסוף חודש מאי 1948. הכפר כמו גם המבצע נקראו על שם יהושע בן-נון שהקרב שלו בחמשת מלכי האמורי התרחש באזור ובו אמר את המשפט "שמש בגבעון דום וירח בעמק איילון".
עד מלחמת ששת הימים היה הכפר יישוב ספר שסבל ממסתננים, ונטישת תושבים בשל הקרבה לגבול הירדני. בתחילת שנות ה-70 היה הכפר חצי נטוש. ואולם, במהלך שנות ה-70 החלו תושבים מחוץ לכפר, רובם עירוניים ובעלי מקצועות חופשיים, לרכוש משקים ולהתיישב בכפר במטרה לשפר את איכות חייהם. מגמה זו הלכה והתחזקה במהלך שנות ה-80 ואילך, וכיום האוכלוסייה בכפר מגוונת בצאצאי התושבים הראשונים לצד אוכלוסייה שהתיישבה בכפר מאז ועד היום והיא בעלת מאפיינים סוציו-אקונומיים מגוונים והשכלה בתחומים רבים.
בשנת 2000 חתם המושב על עסקה עם חברת הבנייה "רסידו" להקמת פרויקט בנייה רחב ממדים על קרקעות המושב, במסגרת החלטות 717 ו-727 של מועצת מינהל מקרקעי ישראל, שעניינן שינוי ייעוד בקרקעות מדינה שייעודן חקלאי שהוחכרו ליישובים חקלאיים לבנייה. החלטות אלה בוטלו בעתירת בג"ץ הקרקעות. אולם הרחבת כפר בן נון הייתה אחד הפרויקטים שאושר להמשיך ולבצע על בסיס אותן החלטות מינהל שבוטלו.
אופי היישוב
בכפר מתגוררות כ-70 משפחות במשקים חקלאיים, כ-13 משפחות ב"משקי העזר", וכ-80 משפחות, רובן של בני המושב אשר נשארו לחיות בכפר ומתגוררות בהרחבה שהוקמה במהלך העשור הראשון של המאה ה-21.החלקות בהרחבה הן בנות 500 מ"ר. לכל משק חקלאי ישנם 5 דונמים של קרקע בשטח הבית עליהם בעליו יכול לגדל ירקות ופירות לשימוש עצמי. בנוסף לחלקה זו, עומדים לרשות כל משק חקלאי 20 דונמים לגידולים סיטונאים (פלחה, חומוס וכיוצא בזה).מאז שנות ה-80 של המאה ה-20, מרבית חברי הכפר אינם עוסקים עוד בחקלאות, אלא מוצאים את פרנסתם מחוץ לכפר.
חקלאות
החקלאות בכפר מתחלקת למספר תחומים:
תנועה מיישבת ופעילות הנוער
התנועה המיישבת אשר סייעה בהקמת הכפר היא תנועת העובד הציוני, לימים התאחדה תנועה זו עם המועצה החקלאית שכונתה האיחוד החקלאי בה חבר הכפר עד לימים אלו ביחד עם עשרות יישובים נוספים בישראל.
פעילות הנוער בכפר נעשית באמצעות "תנועת הנוער של האיחוד החקלאי" ומועברת על ידי הנוער הבוגר בכפר (כיתות ט' עד י"ב) לכלל ילדי הכפר באמצעות פעילויות שונות כגון פעילויות חד שבועיות לכל קבוצה, פעילויות כלל סניפיות על פי הנושא החודשי, פעילויות וטקסים בחגים ובאירועי זיכרון, טיולים ומחנות מטעם תנועת הנוער.
מצור (סרט)
מצור הוא סרט משנת 1969 בבימויו של ג'ילברטו טופאנו. הסרט עוסק בשכול, וביחסה של הסביבה אליו. הסרט מספר על המועקה הגוברת של האדם השכול אל מול יחס החברה ויחסם של הסובבים אותו.
גול (חברת תעופה)
גול (בפורטוגזית: Gol Transportes Aéreos) היא חברת תעופה ברזילאית שבסיסה הראשי נמצא בעיר סאו פאולו. החברה היא חברת התעופה השנייה בגודלה בברזיל.
תולדות החברה
החברה נוסדה בשנת 2000 והחלה את פעילותה בינואר 2001 כחלק מתאגיד תחבורה ברזילאי הכולל בין היתר את קווי האוטובוס הארוכים במדינה.
בשנת 2007 קנתה החברה את חברת התעופה הלאומית של ברזיל ואריג לאחר שזו פשטה רגל.
לחברה הסכמי שותפות קוד עם: אארולינאס ארחנטינס, אארומקסיקו, אייר קנדה, אייר פראנס, אליטליה, קופה איירליינס, דלתא איירליינס, איתיחאד איירווייז, KLM, קוריאן אייר, קטר איירווייז וטאפ פורטוגל.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון ליולי 2020:
מיכאיל ארציבשב
מיכאיל פטרוביץ ארציבשב (ברוסית: Михаи́л Петро́вич Арцыба́шев; 5 בנובמבר 1878 – 3 במרץ 1927) היה עיתונאי, סופר ומחזאי רוסי.
חייו
מיכאיל ארציבשב נולד בחווה ביישוב דוברוסאבובקה בנפת אחטיר בפלך חרקוב (כיום מחוז סומי), בצפון מזרח אוקראינה באימפריה הרוסית. אביו היה בעל אדמות זעיר ואמו, ממוצא פולני, נפטרה משחפת, כשהיה בן 3. הוא למד עד גיל 16 בעיירה המקומית, אוחטירקה, ובשנים 1895 - 1897 עבד כפקיד. בשנים 1897 - 1898 למד בבית הספר לאמנויות בחרקוב. ב-1897 ניסה להתאבד וב-1898 נשא לאישה את אנה קובושקו, ממנה נולד לו בנו, בוריס ארציבשב. הוא נפרד מרעייתו ב-1900. ב-1898 התיישב בסנקט פטרבורג, שם עבד כעיתונאי חופשי ופרסם סיפורי משעשעים. ב-1901 סולק מהעיר בגלל השתתפות בהפגנה. באותה שנה כתב את הסיפור "פאשה טומאנוב", אך לא הצליח לפרסם אותו בגלל מגבלת הצנזורה.
מצור (סרט)
הפקת הסרט
הסרט צולם על ידי דוד גורפינקל, תוך שימוש בצבעי שחור-לבן חדים וניגודיים ותפיסה של תחושת האור הישראלי. בסרט משולבים קטעי ארכיון, וכמו כן נעשה שימוש לא מבוטל בפלאשבקים. שימוש בעדשות רחבות מקל על השילוב בין צילומי ארכיון ובין צילומים מבוימים. במספר קטעים מורגשת תנועה חופשית מאוד של מצלמה. טופאנו לא ידע עברית כלל, אך הוא הצליח בבימוי השחקנים, בקליטת האווירה הישראלית ובהעברתה אל המסך, על אף חיסרון זה. את המוזיקה לסרט הלחין יוחנן זראי ושיר הנושא היה "עם רדת יום" שזראי הלחין למילים של יעקב שבתאי. השיר בוצע בסרט על ידי אבי טולדנו וזכה להצלחה רבה. הסרט זכה לביקורות נלהבות בישראל ואף זכה להצלחה מסחרית. היה מועמד לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן.
מיכאיל ארציבשב
חייו
הספר "סאנין", שנכתב על ידו בשנת 1903, אך פורסם רק ב-1907, שוב בגלל הצנזורה, עורר נגדו קוראים רוסים רבים בגלל תוכנו. הספר נכתב תחת השפעת הפילוסופיה של מקס שטירנר ומנסה להציג את עקרונות האנרכיזם האינדיבידואלי. סאנין תורגם לעברית על ידי אברהם סלמן ויצא לאור בהוצאת עידית בשנת 1953.
ארציבשב עבר ב-1912 למוסקבה ולאחר מהפכת אוקטובר התחיל לכתוב נגד הבולשביזם. ב-1923 עבר לפולין והתאזרח שם. ארציבשב נפטר בוורשה, בירת פולין, בשנת 1927.
הדיוויזיה ה-290 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-290 (בגרמנית: 290. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של ה שלחמה במלחמת העולם השנייה.