cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המהפכה האיראנית
מוחמד רזה פהלווי הועלה לשלטון ב-1941, אך החל לקחת חלק מרכזי בהנהגת המדינה רק ב-1953, לאחר הפיכת 1953. לאור ההפיכה בסיוע מערבי (בריטניה וארצות הברית) שהחזירה את השאה למלוכה, החל העם לראות את השאה כשליט בובה של המערב. במהלך שנות ה-60 וה-70 סבל שלטונו מהתנגדויות שונות מצד אנשי דת, בני המעמד הבינוני ואנשי שמאל. בני המעמד הבינוני והשמאל ראו את שלטונו של השאה כבזבזני וכלא שוויוני מספיק, התנגדו לחוקי הצנזורה הנוקשים, למאסרם של מאות פעילים פוליטיים קומוניסטים וכורדים ולפעולת הסאוואכ, המשטרה החשאית של השאה שנתפסה כאכזרית. אנשי הדת מצדם, התנגדו לשלטונו לאור המהפכה הלבנה הפרו-חילונית והמערבית שהנהיג. בנוסף, התנגדו אנשי הדת למדיניות קידום מעמד האישה אשר נחווה כאיום הולך וגובר על מעמדם של רבים מהגברים במדינה וכן קידום זכויות המיעוטים, תוך פגיעה בערכי דת האסלאם. המשותף לכלל הצדדים: אנשי דת, בני המעמד הבינוני ואנשי שמאל שאפשר את המהפכה ואת חבירת הגורמים השונים, היה זיהוי השאה כפועל בשירות המערב ואותם הערכים אותם ניסה המערב לקדם, בכל הקשור לשוויון, חופש הפולחן, חירויות הפרט בדגש על נושאי מגדר, כל זאת לאחר ההפיכה הצבאית בצ'ילה (1973), ובתקופה בה התנועות האנטי-מערביות, אנטי-ליברליות, אנטי-אמריקאיות והאנטי-קולוניאליסטיות התחזקו בעולם השלישי.
בשנת 1978 החלה סדרה של מחאות אלימות, שהוצתה בעקבות כתבה בעיתונות הרשמית אשר תקפה את ח'ומייני בהיותו סוכן בריטי ו"משורר הודי מטורף" הפועל בשירות המערב להפיל את משטר השאה. לחציו של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר בנוגע להפרת זכויות האדם מצד המשטר, גרמו לשאה לא להורות על אמצעים אלימים לפיזור ההפגנות ולאפשר את קיומן, למרות עצות יועציו הצבאיים. המחאות הקטנות שהחלו, צברו אט אט תאוצה כשיותר ויותר אזרחים מצטרפים ויצרו גל מחריף של אלימות קשה, עד שב-12 בדצמבר מילאו יותר משני מיליון איש את רחובות הבירה טהראן. חלק גדול מהמחאות רוכז בכיכר אזאדי בעיר. הצבא החל להתפורר כאשר חיילים סירבו לפתוח באש כנגד מפגינים והחלו לתמוך בהם. נראה כי השאה סמך על ארצות הברית שתגן על שלטונו ולא היה מודע לחומרת המצב, בשל הימצאותו בשלביה הסופיים של מחלת הסרטן. השאה הסכים להציג חוקה מתונה יותר, אך היה אז מאוחר מדי לפשרות. רוב האוכלוסייה כבר התלהטה להפיל את שלטונו המערבי של השאה תוך קריאה להביא לסופה של המונרכיה. השאה, בעצת שגרירות ארצות הברית, בריטניה וצרפת עזב את איראן לגלות ב-16 בינואר 1979, והותיר את המדינה בידי ממשלה זמנית בראשות שאפור בח'תיאר. בח'תיאר ביקש להפעיל את הצבא נגד המפגינים, אך נכשל מאחר שהשאה כבר עזב את איראן ולא היה ניתן להשיגו לקבלת צו ההוראה לצבא לאישור דיכוי המרד. ח'ומייני שב לאיראן מצרפת ב-1 בפברואר. הוא הוחזר על ידי קבוצת מתנגדי השאה מבעוד מועד, ויצר את הרפובליקה האסלאמית כאשר הוא עומד בראשה כמנהיג הרוחני.
לפני המהפכה
מוחמד רזה פהלווי הוחזר לשלטון ב-1953 לאחר שנמלט בעקבות ניסיון לפטר את מוסאדק, שלטונו הוחזר באמצעות מבצע AJAX של סוכנות הביון המרכזית (CIA) וה-MI6, בו הופל שלטונו של מוחמד מוסאדק, בשל רצון המעצמות להשיג את השליטה המחודשת על מצבורי הנפט האיראנים וחשש מהתקרבותו לברית המועצות. השאה לאחר 1953 נותר ביחסים טובים עם ארצות הברית, אך רפורמות המהפכה הלבנה הובילו למאבק בין הדעות האיסלאמיות המסורתיות. שכן בעוד השאה ניסה להרחיב את זכויות האדם במדינה, אנשי הדת התנגדו להעניק זכויות שוות בשוק העבודה ובמיוחד בעמדות מפתח, שיפוט והנהגה לנשים ולא-מוסלמים. בנוסף התנגדו האחרונים לאיסור השאה על הנשים לעטות צ'אדור, כמו לשתית אלכוהול, הימורים ויחסי מין לפני נישואין - אותם השאה לא הסכים לאסור בחוק. באותה העת, השלטון החל להיתפס כמושחת וכשלא מקדם מספיק את נושא זכויות האדם, דבר שהוביל להתנגדות רבה באיראן ולביקורת מצד חלקים נרחבים בקהילה הבינלאומית.
ההתנגדות לשלטון השאה הייתה ברבים ממגזרי החברה, בין השאר מעמד חכמי הדת, העולמא, ומעמד הביניים של מוכרי הבזאר. חשובות במיוחד היו הדמויות הדתיות שצמחו לאופוזיציה חזקה באיראן. מאז מחאות הטבק במאה ה-19, גדלה ההשפעה הפוליטית והדתית של העולמא. התאולוגיה השולטת באיראן חיברה באופן הדוק בין עניינים דתיים לחילוניים, והייתה לה היסטוריה ארוכה של אקטיביזם חברתי. לדוגמה, התנגדות לברוטליות של המשטר ומחויבות למאבק בעוני. אקטיביזם זה לווה בשמרנות רבה כלפי ערכים אסלאמיים. עם צמיחתה של אופוזיציה זו, השאה הכה קשות במתנגדיו. ב-1963, לדוגמה, הוא התקיף תלמידים לתאולוגיה שניסו למנוע פתיחת חנות משקאות. האייתוללה ח'ומייני הנהיג התנגדות באזור קום נגד השאה, וטען כי משטרו דיקטטורה אנטי-אסלאמית. לאחר מעצרו של ח'ומייני וגירושו מאיראן ב-1964, גברו המהומות בקרב תומכיו. פהלווי לעיתים קרובות הגיב למהומות באלימות, מעצר או הרג מפגינים. לא ידוע כמה נהרגו בתקופה זו; ממשל פהלווי טען כי מדובר ב-86 איש, ואילו גולים איראנים ניפחו את המספרים לעשרות אלפי אנשים.
בין השנים 1963 ל-1967, הכלכלה האיראנית גדלה מאוד, בשל עליית ערכו של הנפט וכן בזכות ייצוא הפלדה. אך באותו הזמן גם האינפלציה גברה, והצמיחה הכלכלית לא שיפרה את מצבם של האיראנים בני המעמד הנמוך והבינוני. רבים מכספי הצמיחה הוקצו לקידום נקודות המהפכה הלבנה תוך קידום החינוך והטכנולוגיה, אך עדיין חלק גדול מההון הגיע לשימושם הפרטי של השאה ותומכיו. כשמנהיגי משטר השאה, יחד עם אלה שפעלו כמתווכים בינו לבין החברות המערביות, נהגו בראוותנות בזבזנית וכך הגבירו את חמתם של אלה שלא נהנו מהעושר. הממשל גם החל להוציא כמויות גדולות של כספים על רכישת מערכות נשק מתקדמות, בעיקר מארצות הברית.
כשהוא ניצב בפני התנגדות גוברת מצד המנהיגים הדתיים, שנתמכו בידי מנהיגים עסקיים ב-1975, החל השאה במאמץ חדש לחזק את שלטונו על החברה האיראנית. ניסיון זה כלל את הקטנת תפקיד האסלאם בחיי הממלכה, והדגשת התרבות הקדם-אסלאמית, במיוחד האחמנית. ב-1976 בוטל השימוש בלוח המוסלמי המבוסס על מחזור הירח, והוחלף בלוח הפרסי המבוסס על השמש והירח. הייתה גם צנזורה רחבה של פרסומים אסלאמיים ומרקסיסטיים. הרפורמות של השאה ידועות כ"מהפכה הלבנה", או "מהפכת המלך". הוא גם ביטל את השיטה הפיאודלית (דבר שבין השאר גרם להקטנת הכנסותיהם של אנשי הדת השיעים) והעניק זכות בחירה לנשים (דבר שאנשי הדת התנגדו לו כניסיון "להוציא את הנשים לרחובות").
התנאים באיראן לפני המהפכה
המגזר העני ביותר של האוכלוסייה האיראנית, הייתה האוכלוסייה הכפרית שהייתה גם הדתית ביותר, וזו שהתנגדה ביותר למה שנראה כאימפריאליזם זר. העניים היו בעיקר כפריים, ועירוניים חדשים שעברו לגור בערים מהכפרים והקימו שכונות עוני, ובעיקר בבירה טהראן. הם רצו לשוב לסגנון החיים האסלאמי הבסיסי, והתנגדו למאמציו של השאה לכיוון המודרניזם והקידמה, אותם ראו כחלק מהאימפריאליזם. בנוסף, רבים חשבו שהעושר שנוצר על ידי תעשיית הנפט מעמיק את הפערים בין העשירים לעניים. עם החינוך, העיור והחשיפה למודרניות של מעמדות הביניים, רבים החלו לראות במשטר חלק מהבעיה, בשל השחיתות והדספוטיזם של משטרו.
בתחילת שנות ה-70, עם עליית מחיר הנפט, גדל הכעס כלפי המשטר והשחיתות שלו. השחיתות הפנימית התבטאה, לדוגמה, בטקסים לציון 2,500 שנה להיווסדה של האימפריה הפרסית שנערכו בפרספוליס ומנהיגי העולם הוזמנו אליהם ואולם לא כל העם האיראני. החגיגות באוקטובר 1971 ארכו שלושה ימים, ואף שעל פי הפרסומים הרשמיים עלותן הייתה 40 מיליון דולר, משערים כי הסכום היה קרוב יותר ל-120 מיליון. המסיבה כללה כטון קוויאר, ומטעמים שהוכנו על ידי 200 שפים שהוטסו מפריז.
הלחץ בשנים אלו לשינוי במדיניות הממשלה נעשה חזק יותר. אפילו המגזרים הפרו-מערביים באיראן התנגדו לסגנון האוטוריטרי של המשטר ולשימוש הרחב במשטרה החשאית (הסאוואכ). רבים ברחו מאיראן לפני המהפכה, ואחרים החלו להתארגן. באותו זמן, תנועה פופוליסטית רחבה יותר החלה להתארגן במסגדים ובהטפה שביקרה את אורח החיים המערבי. ההתנגשות בין האוכלוסייה הצעירה והגדלה, לבין מבנה חברתי שלא איפשר את ההתקדמות של מדינה מודרנית או את היציבות של מדינה מסורתית, יצרה את התנאים למהפכה.
מחאות לפני המהפכה
ב-1977, לאחר לחץ בנושא זכויות אדם מהנשיא האמריקני ג'ימי קרטר, שאיים להפסיק את משלוחי הנשק, בוצעו כמה צעדים לקידום זכויות אדם: יותר מ-300 אסירים פוליטיים שוחררו, הצנזורה פחתה, ונעשתה רפורמה במערכת המשפט. הרפורמה ביקשה להרחיב את זכויות הנשים והלא-מוסלמים ולאפשר להם תפקידי הנהגה, שיפוט וסמכות. שחרור ההגבלות והדיבור על הרחבתם, הובילו לחיזוק ההתנגדות הדתית, ובמקביל להגברת הלחץ על הוצאתם לפועל ובעד זכויות אזרח נוספות ונגד המשטר. כמו כן, מדיניות רפורמת הקרקעות שיושמה על ידי השאה, שגם היא הייתה פרי של לחץ אמריקאי, הכעיסה מאוד את המולות, ואלו הכריזו על מלחמת קודש כנגד השאה והוסיפו על בעיותיו.
אופוזיציה מוקדמת זו הונהגה בידי מהדי בזרגאן ו"התנועה לחירות איראן" שבראשה עמד. הייתה זו קבוצה ליברלית וחילונית שהייתה מקורבת לתנועתו של מסגדה משנות ה-50. לקבוצה זו הייתה תמיכה משמעותית באיראן ובמערב.
יותר רדיקלי ממנו היה עלי שריעתי, שאיחד בין מרקסיזם לבין השיעה, וכך יצר תנועה מהפכנית ששאבה את השראתה מהמהפכות בקובה ובאלג'יר. הרצח לכאורה של שריעתי בלונדון ב-1977, בו הואשמו סוכני הסאוואכ - המשטרה החשאית, הגביר מאוד את המתח.
העולמא היו חלוקים בדעותיהם - חלקם תמכו בחילונים הליברלים, וחלקם במרקסיסטים. ח'ומייני, שהיה בגלות בעיראק, הוביל סיעה קטנה שתמכה בהפיכה וביצירת מדינה תיאוקרטית. בסוף 1977, בנו של ח'ומייני, מוסטפא, נמצא מת בנסיבות לא ברורות; שוב הואשמו כוחותיו של השאה.
תחילת המחאה
בתקופה שעד 1978, האופוזיציה לשאה הגיעה בעיקר מהמעמד הבינוני העירוני, מגזר מהאוכלוסייה שהיה חילוני למדי, ושהיה תומך במלוכה חוקתית. היו אלה הקבוצות האסלאמיות שהצליחו לאסוף את המסה הגדולה של האוכלוסייה נגד השאה.
בינואר 1978 פרסם העיתון "אטלעת" מאמר בו נטען שח'ומייני פועל בשירות המערב להפיל את משטר השאה. המאמר הסתמך על מקורות בסאוואכ. ח'ומייני כונה במאמר "סוכן בריטי" ו"משורר הודי מטורף". סטודנטים כועסים ומנהיגים דתיים מחו נגד הטענות בעיר קום. הצבא נשלח לשם, פיזר את ההפגנות והרג מספר סטודנטים. על פי מנהגי השיעה, ארבעים יום לאחר מותו של אדם עורכים לו אזכרה. במסגדים ברחבי המדינה ערכו אזכרות לסטודנטים ההרוגים. ב-18 בפברואר, קבוצות במספר ערים צעדו לכבוד ההרוגים, וכמחאה על שלטונו של השאה. הפעם, האלימות פרצה בתבריז, ומעל 100 מהמפגינים נהרגו. מעגל דמים זה חזר על עצמו, וב-29 במרץ החל גל מחאות נוסף במדינה. מלונות פאר, אולמות קולנוע שהציגו "סרטים לא-אתיים" וסמלים אחרים של שלטון השאה נהרסו; שוב התערבו כוחות הביטחון, והרגו אזרחים רבים. ב-10 במאי אירועים אלה חזרו שוב.
ההרס מההפגנות, יחד עם האינפלציה הגואה, פגעו עוד בכלכלה האיראנית. כתוצאה מכך, הכריזה הממשלה בקיץ 1978 על צמצום, שהביא לסגירת מפעלי ציבור רבים ולהורדת שכר. אמצעים אלה יצרו אבטלה רחבה ומחאות נוספות, בעיקר בקרב הפועלים העניים בשכונות העוני בטהראן ובערים נוספות. המעמד העובד החל להצטרף לסטודנטים ולמעמד הבינוני במחאותיו כנגד המשטר.
העזבת השאה
המחאות של 1978 הגיעו לשיא בדצמבר, בחודש הקדוש מוחרם, אחד החודשים החשובים ביותר למוסלמים השיעים (ב-10 בחודש מוחרם נרצח נכדו של הנביא מוחמד האימאם השיעי השלישי חוסיין בן עלי בקרב כרבלא). מאות מפגינים נהרגו מדי יום, אך המחאות גברו מיום ליום. ב-12 בדצמבר יצאו מעל שני מיליון איש לרחובות טהראן כדי למחות נגד השאה, בקריאות שונות "מוות לשאה", "מוות לאמריקה", "מוות לישראל". במהלך ההפגנות ההמונים, בעידוד חכמי הדת, הוצתו נגד ישראל והיהודים בעלילות ל"שליטה ישראלית ויהודית באיראן ותמיכה בשאה". בראשית המהפכה יוסף סאנעי אף טען כי אם יהודי יניח אצבע בים, כל הים הופך לטמא. מאוחר יותר ביקש ח'ומייני שלא לפגוע ביהודים אלא רק בישראלים והעביר את המסר דרך גרפיטי ברחובות טהראן.
הצבא החל להתפרק, כאשר החיילים סירבו לירות על המפגינים והחלו לתמוך בהם. כמה חיילים הרגו את מפקדיהם ותפסו בסיסים צבאיים. השאה הסכים לנסח חוקה ולמנות את שאפור בח'תיאר לראש ממשלה, אך רוב האוכלוסייה כבר הוצתה נגד המלוכה והשאה. השאה בעצת שגרירות ארצות הברית, בריטניה וצרפת הפך את ממשלת בח'תיאר למועצת עוצרים ונמלט ב-16 בינואר 1979 מאיראן. ח'ומייני שב לאיראן ב-1 בפברואר 1979, בהזמנתה של המהפכה שכבר הייתה קיימת בשטח.
ח'ומייני תופס את השלטון
המדינה המוסלמית החדשה הוכרזה ב-11 בפברואר 1979. בתחילה הייתה שמחה גדולה באיראן עם עזיבתו של השאה, אך גם חוסר הסכמה רחב לגבי האופי החדש של איראן כמדינה. גם אם ח'ומייני היה הדמות הפוליטית הפופולרית ביותר, היו עשרות קבוצות מהפכניות, כל אחת עם דעה משלה. היו סיעות ליברליות, חילוניות, מרקסיסטיות, אנרכיסטיות, סיעות כורדיות שביקשו עצמאות, וכן מגוון רחב של קבוצות דתיות.
בשנתיים הראשונות התפתחה ממשלה עם שני מרכזי כוח. מהדי באזרגאן נעשה לראש ממשלה, ותנועת החרות שבראשה עמד פעלה ליצור ממשלה ליברלית חילונית. מנגד, אנשי הדת בראשות ח'ומייני יצרו מרכז כוח אחר, מפלגת הרפובליקה האסלאמית. שתי הקבוצות ניסו לשתף פעולה, אך המתח גבר ביניהם. היו אלה אנשי הדת שהצליחו להביא לסדר במדינה, כשהתאים המהפכניים נעשו למועצות מקומיות. קבוצות אלה, שהחל ממאי 1979 נודעו כמשמרות המהפכה, שלטו למעשה ברמה המקומית בכל איראן. הם גם הצליחו להשתלט על בתי הדין ששפטו את אנשיו של השאה ואת הצבא שלו.
ביוני פרסמה תנועת החרות את טיוטת החוקה שלה; היא התייחסה לאיראן כרפובליקה אסלאמית, אך לא נתנה תפקיד רשמי לעולמא או לחוק האיסלאמי. החוקה נשלחה למועצה המחוקקת החדשה, שנשלטה בידי תומכיו של ח'ומייני. המועצה דחתה את החוקה, בהסכימה עם ח'ומייני שעל הממשלה החדשה להיות מבוססת "ב-100% על האסלאם".
נוסחה חוקה חדשה, שיצרה את התפקיד של "מנהיג עליון" עבור ח'ומייני, תפקיד שבאמצעותו הוא יוכל לשלוט בשירותי הצבא והביטחון, ולהטיל וטו על מתמודדים לתפקידים אחרים במדינה. נשיא ייבחר אחת לארבע שנים, אך רק אלו שאושרו על ידי המנהיג העליון (באמצעות מועצת משמרות המהפכה) יוכלו להתמודד. ח'ומייני עצמו נעשה לראש המדינה לכל ימי חייו, כ"מנהיג המהפכה" ולאחר מכן כ"מנהיג רוחני עליון". כאשר חש שאין לו כל סמכויות, ובשל חוסר הסכמתו לכיוון החדש שנוצר, בזרגאן התפטר מראשות הממשלה בנובמבר.
במהלך 1979 נערכו שני משאלי עם. במרץ 1979 על הקמת הרפובליקה האסלאמית וה-2 בדצמבר 1979 על החוקה החדשה.
יחסי המערב והרפובליקה האסלאמית
באותה תקופה חומייני שחרר סיסמה "אמריקה לא יכולה לעשות שום דבר נגדנו".
התנגדות במשטרים שכנים
מנהיגי עיראק, כווית, ערב הסעודית ומדינות המפרץ גם הם לא אהדו את המהפכה האיראנית, מכיוון שבמדינותיהם היו השיעים מיעוט בעל זכויות פחותות (לבד מעיראק ובחריין, שם היו השיעים רוב), והמהפכה הייתה עלולה לגרור מהפכה אף בארצם הם. מנהיגי אותן מדינות ראו את האייתוללה ח'ומייני כקיצוני, בכך שתמך בשינוי המשטר לא רק באיראן אלא גם בארצות השכנות. ב-1980 תקפה עיראק את איראן בניסיון להפסיק את המהפכה בראשיתה. התקפה זו התחילה את מלחמת איראן–עיראק, שתעלה בחייהם של מאות אלפי אנשים. במהלך המלחמה זכתה עיראק לסיוע צרפתי, סובייטי, בריטי אמריקאי ושל מדינות המפרץ העשירות כמו סעודיה וכווית.
התקפת עיראק עזרה לגבש את האומה האיראנית מאחורי המשטר החדש, והמחלוקות הישנות נעזבו לנוכח האיום החיצוני. עבור אלה שהתנגדו למשטר, בעיקר קבוצות שמאלניות וכורדיות, המלחמה נעשתה לתירוץ ליחס קשה, כשהמשטר החדש משתמש בעינויים ובמעצרים בלתי חוקיים, בדיוק כמו השאה.
עיראק לבסוף לא הצליחה לנצח את המהפכה, אולם המהפכה האסלאמית לא התפשטה מעבר לגבולותיה של איראן.
גירוש המשטר הקודם
עם עלייתו של המשטר השיעי החדש, עשרות מהמשטרה החשאית ותומכים אחרים של השאה שלא הצליחו להימלט מאיראן הוצאו להורג (ובמיוחד על ידי סדגה חלח'אלי, מנהיג השריעה). בנוסף הוצאו להורג מתנגדי משטר חדשים או אנטי-דתיים, וכן נשים ולא-מוסלמים עשירים, פוליטיקאים, משפטנים, בהתאם לצו האסלאם שאוסר זאת. נשים שביקשו לשמר את החירויות להן זכו בתקופת השאה, כמו לצאת בשיער פזור ולהתאפר לרוב היו מדוכאות ולאחר מספר מוגבל של התראות, מושלכות לכלא ומוצאות להורג.
השאה עצמו קיבל מקלט מדיני במצרים תחת אנואר סאדאת. השאה, שכבר היה חולה סרטן, מת בקהיר ב-27 ביוני 1980. בנו רזא כורש עלי פהלווי הומלך תחתיו יומיים לאחר מות אביו על ידי קבוצת תומכיו הגולים.
הכורדים במהפכה
עד לשנות התשעים לערך התנועות הכורדית באיראן ברובן היו קומוניסטיות או לכל הפחות סוציאליסטיות. בתקופת שושלת פהלווי, נעשו מספר ניסיונות להחלת ריבונות ומדינה כורדית עצמאית במספר מחוזות כורדים שונים באיראן, כולן ללא יוצא מהכלל דוכאו באמצעים אלימים. אזרחים איראנים כורדים שנמצאו משתייכים לאחת מהמפלגות הקומוניסטיות הכורדיות היו נעצרים, ובכלא היו עוברים עינויים קשים על ידי הסאוואכ. לכן כשהחלו המרידות נגד משטר השאה רבים מהכורדים הצטרפו להפגנות, מתוך אמונה כי לאחריה תינתן להם עצמאות מדינית, לאור תמיכתם בהפיכה. עם הצלחת המהפכה ובתומה ניסו מנהיגים כורדים ושנים להשתלב בעמדות מפתח בממשלה ובמוסדות המדינה החדשה, אולם סורבו ומודרו. ניסיונות לבקשת והחלת מדינה ריבונית כורדית בתחומי איראן גם נכשלו ורבים ממנהיגי ופעילי התנועות הכורדיות דוכאו, נרדפו, נכלאו, עונו והוצאו להורג, לאחר המהפכה.
השפעה פוסט-מהפכנית
למרות דמוקרטיה מסוימת במבנה הפוליטי שלאחר המהפכה, הפגיעה בזכויות אדם תחת המשטר התיאוקרטי הגיעו לרמת ברוטליות גבוהה מזו של המשטר הקודם. עינויים, מעצר מתנגדים ורצח של מבקרים חשובים הוא דבר שבשיגרה (מספר האסירים הפוליטיים שנרצחו בשנות ה-80 מוערך ב-15,000 עד 20,000). האפליה של נשים נעשתה שכיחה מאז המהפכה, וכך גם האפליה של מיעוטים דתיים, במיוחד בני הדת הבהאית, שהוכרזו ככופרים. יותר מ-200 בהאים הוצאו להורג או נרצחו, מאות אחרים נעצרו, ורבבות איבדו את עבודתם, עסקיהם או את האפשרות לחינוך גבוה. כל המבנים האדמיניסטרטיביים הבהאיים נאסרו בידי הממשלה, ומקומות קדושים ובתי קברות נהרסו או הושחתו.
כתוצאה מהמהפכה התחזקה גם הצנזורה, שהייתה נוקשה עוד קודם לכן, והדבר הביא לצמצום משמעותי של היצירתיות האמנותית המקומית.
המהפכה והקמת משמרות המהפכה האסלאמית במטרה להחליש את כוחו של צבא איראן שסווג כנאמן לשושלת פהלווי, הותירה את איראן מבודדת בזירה הבינלאומית, מנודה מהעולם הקפיטליסטי והקומוניסטי, עם סנקציות מסחר משמעותיות שקיימות עד היום (בידי ארצות הברית). מצד שני, המהפכה גם איפשרה מהפכה פנימית במערכת הפוליטית, במקום מהפכה בידי כוחות חיצוניים. לדוגמה, ב-1997 נבחר הנשיא הרפורמיסטי מוחמד חתאמי. אמנם, בבחירות 2009 שבהן נבחר בשנית אחמדינז'אד לנשיא רבים טענו שהבחירות זויפו- מה שמרוקן אותן מתוכן.
הרמה הגבוהה יחסית (עבור האזור) של חדירת האינטרנט (נכון ל-2004, היו באיראן קרוב ל-5 מיליון משתמשים באינטרנט) מאפשרת חדירה של רעיונות וארגונים פוליטיים לאיראן.
בעקבות המהפכה התהפכו על פיהם יחסי איראן–ישראל - בעוד בתקופת שושלת פהלווי שלפני המהפכה היו יחסי שתי המדינות חמים, הרי שלאחריה הם נהפכו לעוינות מוחלטת.
השפעה על יחסי החוץ של איראן
בעקבות המהפכה הורעו היחסים של איראן עם העולם המערבי. את הדומיננטית שבהן, ארצות הברית, משטר האייתוללות מכנה "השטן הגדול".
כפועל יוצא של המהפכה השתנו לגמרי יחסי איראן–ישראל. בתקופת השאה היו אלה יחסים חמים וידידותיים תוך שיתוף פעולה מסחרי וצבאי, ואילו לאחר המהפכה הם הפכו ליחסי עוינות. עם זאת, בשנותיה הראשונות של המהפכה עדיין נמשכו קשרים בלתי רשמיים מאחורי הקלעים, בעיקר במישור הצבאי, בין היתר במכירת אמצעי לחימה ישראליים לאיראן במהלך מלחמת איראן–עיראק, ובפרשת איראן-קונטראס. בעקבות המהפכה התערער גם מצבה של הקהילה היהודית באיראן.
שדה התעופה רמלה
שדה התעופה רמלה (בתקופת המנדט: RAF Ramleh) היה שדה תעופה בעל מסלול אחד, דרום-מזרחית לעיר רמלה, במקום בו נמצאת כיום מפקדת פיקוד העורף. הוקם בשנת 1916, וכיום המקום איננו משמש יותר כשדה תעופה. כל קורסי הטיס במחלקת הטיס של הפלמ"ח נערכו בשדה תעופה זה.
מלחמת העולם הראשונה
עם תחילת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, הכשיר הצבא העות'מאני בשנים 1916–1917 כ-15 מנחתי תעופה בארץ ישראל ובסיני, אחד מהם הוא המנחת ברמלה. הגרמנים בעלי בריתם של העות'מאנים הקימו כוח אווירי בארץ (המוכר בשם Germain Air Services או בר"ת GAS), המורכב בעיקר מגף 300 של גרמניה, שבסיסו היה בבאר שבע. בעקבות הפצצות בריטיות על באר שבע עבר הכוח לשדה התעופה ברמלה.
מאורעות תרפ"א
עם תחילת מאורעות תרפ"א, ב-5 במאי 1921, המריא מטוס בריטי משדה התעופה רמלה וסייע ליישוב העברי במאבקו בפורעים ערבים בפתח תקווה, בהטילו עליהם ארבע פצצות. אותו מטוס סייע למחרת נגד פורעים ערבים בחדרה.
תקופת מלחמת העולם השנייה
עם תחילת מלחמת העולם השנייה נמצאו בארץ ישראל רק שלושה שדות תעופה קבועים - לוד, רמלה ועזה. הבריטים נערכו לקראת פלישה גרמנית מדרום או מצפון, ולכן שיפרו את שדות התעופה האלה, ואף הכשירו מסלולים נוספים בכל רחבי הארץ.
היישוב העברי נערך אף הוא, והפלמ"ח העביר בחשאי קורס דאייה בעמק יזרעאל במאי 1943, וארבעת המצטיינים בקורס זה נבחרו לקורס הטיס הראשון של הפלמ"ח שנערך בשדה התעופה רמלה בחסות חברת אווירון, במסווה אזרחי. פרחי הטיס היו לנים בקיבוץ נען ומתחזים לחברי המשק. רוב האימונים היו במטוס RWD-8 - מטוס אימונים דו-מושבי תוצרת פולין. ארבעת הבוגרים קיבלו רישיון טייס מטעם המחלקה לתעופה אזרחית של ממשלת המנדט. מחזור שני של חניכים החל את קורס הטיס ביולי 1944, ובסיומו עם תחילת 1945 הוקמה מחלקת הטיס של הפלמ"ח, ובסיסה היה בקיבוץ נען השכן.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה
לקראת סוף שנת 1945, בחודשים שבהם הסתיימה כבר מלחמת העולם השנייה, נערכו עוד שלושה קורסים של חברת אווירון, ומחלקת הטיס של הפלמ"ח מנתה אז כעשרים טייסים.
בשנת 1946 גבר החשש שהבריטים ייסגרו את בית הספר לטיסה ויחרימו את המטוסים, עקב פעילות תנועת המרי העברי. עקב כך הכשירו מספר מנחתים במקומות מרוחקים, אולם בסופו של דבר לא היה צורך להרחיק את המטוסים משדה התעופה.
טייסי הפלמ"ח ניצלו את טיסות האימונים גם לצורכי צילומי אוויר של מטרות שונות - תחנות משטרה, מחנות צבא, כפרים ערביים ועוד.
עם החרפת המאבק כנגד הבריטים, הם התחילו לחשוד ולעקוב אחר הפעילות של חברת אווירון. חיפוש קפדני נעשה על גופם של כל הנכנסים לשדה התעופה, ואנשי הפלמ"ח נאלצו למצוא דרכים יצירתיות כדי להסתיר את ציוד הצילום. לקראת סיום כל גיחת צילום, היו מטילים את סרטי הצילום סמוך לקיבוץ נען, ואילו את המצלמות עצמן היו מחביאים בתוך שדה התעופה.
באוקטובר 1947 הצטרפו למחלקת הטיס עוד שני מטוסי טייגר מות' DH-82C, שנרכשו בכספי תרומות יהדות קנדה, אולם באותו חודש הופסקה פעילות חברת אווירון בשדה רמלה, והמטוסים הועברו לשדה לוד ולשדה חיפה.
לקראת סיום המנדט, מכרו הבריטים חלק משדה התעופה לעיריית רמלה.
מאז שעזבו הבריטים ב-1948 היה שדה רמלה נטוש. ב-1951 הוחלט להעביר אליו את מטה חיל האוויר, שהיה עד אז ביפו. בנוסף, הוחלט להעביר לשדה את טייסת 100 ,שמטוסי הפייפר קאב שלה ישתמשו בו כבסיס הן לטיסות קישור והן לטיסות סיור ומודיעין.
ב-1959 הועברה טייסת 100 לבסיס שדה דב, ומטה חיל האוויר עבר לתל אביב, הבסיס הפסיק להיות בסיס חיל האוויר ועבר לידי מפקדת פיקוד המרכז שנותרה במקום עד 1971. באותה שנה עברה למקום מפקדת חיל הרגלים והצנחנים. לאחר הקמת פיקוד העורף ב-1992 נקבע משכנו בבסיס זה.
המקום כיום
עד תחילת שנות האלפיים, המסלול שימש כשדה אנטנות, היום מוקם במקום בסיס קליטה ומיון החדש, ואילו המבנים שנותרו משדה התעופה - הם חלק ממחנה רחבעם, בסיס מפקדת פיקוד העורף.
הלן גרימו
הלן-רוז-פול(ה) גרימו (בצרפתית: Hélène-Rose-Paule Grimaud, נולדה ב-7 בנובמבר 1969, אקס-אן-פרובאנס) היא פסנתרנית צרפתייה של מוזיקה קלאסית, ממוצא יהודי-איטלקי.
רקע משפחתי, ילדותה ולימודיה
נולדה במשפחה של מורים ממוצא יהודי. אביה, מורה למתמטיקה וללטינית, בן לאב יליד גרמניה, אומץ על ידי משפחה צרפתית בשם גרימו. האם, מורה לספרות איטלקית, היא בת למשפחה יהודית צפון-אפריקאית - איטלקית שהתיישבה בקורסיקה, ולאחר מכן בצרפת היבשתית. גדלה בבית ספוג אווירה תרבותית, שבה טיפחו את העניין באמנויות ובשפות הקלסיות. בילדותה, הייתה הלן גרימו לא שקטה ואובססיבית בנוגע לסימטריה. עד גיל 9 למדה ריקוד, אמנויות לחימה וציור, אך בעיותיה ההתנהגותיות נפתרו בגיל 7, כשהתחילה למצות את כישוריה למנגינות ולמקצבים ולקחת שיעורי פסנתר ומוזיקה אצל המורה מארי-פרנסואז טארי (Tarit). לפי המלצת המורה, הוריה הביאו אותה להמשך לימודים במשך שלוש שנים אצל ז'קלין קורטן בקונסרבטואר של אקס-אן-פרובאנס. ילדת פלא בתחום המוזיקה והנגינה בפסנתר, בורכה הלן גרימו, לדבריה, ברגישות סינסתטית מיוחדת המחברת צלילים עם צבעים.
בגיל 11 המשיכה לימודיה במרסיי אצל פייר ברביזה, בקונסרבטואר של העיר. הוא יישאר בתודעתה "המורה" שלה בה' הידיעה. בשנת 1982, בגיל 13 התקבלה הלן גרימו לקונסרבטואר של פריז, בהחלטת פה אחד של בוחניה, אחרי שביצעה בפניהם את הסונאטות השנייה והשלישית לפסנתר של שופן. למדה בכיתה של ז'אק רובייה (Jacques Rouvier) ובשנה הראשונה, התאפשר לה לרכז את כל שיעוריה ביומיים ובשאר השבוע לבלות עם המשפחה באקס-אן-פרובאנס. בנוסף, השתלמה גרימו במוזיקה קאמרית אצל ז'נבייב זואה ובקריאת תווים אצל כריסטיאן איוואלדי.
בשנה השנייה מרדה הנערה נגד האטיודים המשעממים שנדרשה ללמוד לקראת המבחנים לפסנתר וערקה למשך חודש לעיר הולדתה כדי להתענג בנגינת ברהמס. המורה שלה, רובייה, שהיה מנוסה עם גחמות של מתבגרים כמוה, הזהיר אותה כי אם תיכשל בלימוד החלק הבסיסי, הוא ישלח אותה ל"מורה עם יד של ברזל". בסופו של דבר היא התפשרה עם דרישות בית הספר והתאפשר לה לנגן את הקונצ'רטו מאת שופן עם תזמורת הסטודנטים ואת אטיודי החובה בתור "הדרנים". הקלטת נגינתה הביאה לה לבסוף את ההצעה הראשונה מבית הוצאת התקליטים "דנון" ב-1985.
עם רפרטואר של יצירות מאת שטוקהאוזן, בטהובן, מוריס אוחנה, סרגיי רחמנינוב ודומניקו סקרלטי, זכתה בפרס ראשון בתחרות סטודנטים. עם חבריה ללימודים בקונסרבטואר נמנו מארי-ז'וזף ז'וד, קלר דזר, אריק לה סאז', שהיו כולם ב-2–3 שנים מבוגרים ממנה. בסופו של דבר, אחרי הגעת מנהל חדש שהכעיס אותה עם האובססיה שלו למלחינים מודרניים,הפסיקה את לימודיה הפורמליים בקונסרבטואר בשנת 1985 במטרה להשתלם בכתות אמן של רובייה, של גיירג' שאנדור ושל לאון פליישר. באותה שנה, ביולי 1985, כבר הקליטה בחברת "דנון" את הדיסק הראשון עם הסונאטה השנייה מאת רחמנינוב ו"אטיודים-תמונות" אופוס 33, הקלטה שזיכתה אותה ב"גראן פרי די דיסק " (הפרס הגדול של הדיסק) של אקדמיית שארל קרו בשנת 1986. בניגוד לעצתו של רובייה, עזבה את התחרות ע"ש בוזוני כדי להשתתף בתחרות ע"ש צ'ייקובסקי לפסנתר. אולם אף על פי שנבחרה בין 30 הראשונים מתוך 130 מתחרים, לא זכתה שם באף פרס.
פריצת הקריירה הבינלאומית
בשנת 1990 ערכה רסיטל בניו יורק וניגנה לראשונה עם תזמורות מובילות מחוץ לגבולות צרפת בארצות הברית ובאירופה, בין השאר עם התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג בניצוחו של יורי טמירקאנוב בפסטיבל אקס אן-פרובאנס. ב-1993 יצאה לסיורי קונצרטים ברחבי גרמניה עם התזמורת הסימפונית גותנבורג תחת שרביטו של נמה ירווי. וב 1995 התחילה שיתוף פעולה רב שנים עם קלאודיו אבאדו שניצח אז על הפילהרמונית של ברלין. בשנת 1996 הופיעה בסיור בספרד עם המנצח ג'פרי טייט והתזמורת הקאמרית האנגלית. לאחר מכן ניגנה עם תזמורת הנוער ע"ש גוסטב מהלר תחת ניצוחו של אבאדו בפסטיבלים של לוצרן ובפזארו. בשנת 1997 הקליטה בקאן את הקונצ'רטו מס. 1 מאת ברהמס עם קורט זנדרלינג והקפלה הממלכתית של ברלין, ביצוע שהוכרז "ההקלטה הקלאסית של השנה".
ב-2001 ניגנה לראשונה עם תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית באמסטרדם בניצוחו של ריקרדו שאיי. לפרומס בלונדון הגיעה עם תזמורת פריז.
בהתחלת המאה ה-21 הקריירה של הלן גרימו כללה תחנות רבות ברחבי אירופה, צפון אמריקה, מזרח אסיה, הופעות עם התזמורת הסימפונית הגרמנית של ברלין, התזמורת הקאמרית האנגלית, התזמורת הסימפונית של לונדון, התזמורת הסימפונית NHK בטוקיו, תזמורת הגוונדהאוס של לייפציג והתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
ב-2003 ביצעה בבכורה בלונדון, יחד עם אלכסנדר בריגר את היצירה Lament Tate מאת ארוו פרט.
חייה הפרטיים ועיסוקיה החוץ-מוזיקליים
בשנת 1991, בגיל 21, עברה לגור בטלהסי, בפלורידה שבארצות הברית, על מנת להיות בקרבת חבר, ג'ף גיסקר, יליד פלורידה, המלמד בסון באוניברסיטה הממלכתית של פלורידה. ב-1997 התיישבה בווסטצ'סטר קאנטרי, מצפון לניו יורק, יחד עם חבר אחר, הצלם, ג'. הנרי פר (J.Henry Fair).
מגיל צעיר גילתה הלן גרימו עניין בבעלי חיים ובחקר התנהגותם. אחרי שבעת שהותה בפלורידה התוודעה לראשונה לזאבה, אימצה בביתה בווסטצ'סטר קאונטי שלושה זאבים מקולומביה הבריטית ויחד עם חבר שלה הצלם, הקימה בשנת 1999 בכפר סאות סאלם, קונטיקט, מרכז לשימור מין הזאבים Wolf Conservation Centre.
הלן גרימו מגויסת לפעילויות הומניטריות רבות, הכוללת תמיכה במחנה הבינלאומי לילדים שבווילה סן סוסי, בקרן העולמית לטבע ובאמנסטי אינטרנשיונל. כמו כן משמשת כשגרירת הקרן מונ-בלאן לתרבות ואמנות.
משנת 2007 היא חיה בזוגיות עם הצלם מאט הנק (Mat Hennek).
בגיל 39, בשנת 2008 הלן גרימו אימצה שני ילדים: מילה, בת 7, ולאון, בן 9.
פרסים ומחוות כבוד
במסגרת הענקת פרסי "ניצחונות המוזיקה" 'Victoires de la Musique'
מנדל של הספרים
מנדל של הספרים הוא ספר מאת שטפן צווייג.
הספר יצא לאור בגרמנית בשנת 1936. תורגם לעברית בשנת 2016 בידי הראל קין ויצא לאור בהוצאת "תשע נשמות".
הספר
הדמות הראשית בספר הוא יעקב מנדל, יהודי שהיגר מרוסיה לווינה ועיסוק בספרים מילא את עולמו. הספר נפתח בביקור אקראי של המספר בבית הקפה בו נהג מנדל "לנהל את עסקיו", כאשר המספר נזכר בדמותו של מנדל ומתחיל להתחקות אחרי קורותיו של מנדל אשר שזורים במלחמת העולם הראשונה.
יצחק מור כותב בביקורת על הספר:
ויליאם פורסיית' (אמן)
ויליאם פורסיית' (באנגלית: William Forsyth ; 1854 – 1935) היה צייר אימפרסיוניסטי אמריקאי, שהיה חלק מ"קבוצת הוזייה "של אמני אינדיאנה.
חיים וקריירה
פורסיית נולד בקליפורניה, אוהיו, עיירה קטנה לאורך נהר אוהיו, לא רחוק מסינסינטי. הנוף של הנהר היה בין הזיכרונות הראשונים שלו, ולראות אותו שוב בחייו הבוגרים, תמיד עורר בו גל של רגשות חזקים. בדומה לג'ייקוב קוקס, הוא החל לצייר על כל בד שהיה זמין, לעיתים קרובות על קירות בית המשפחה. אך במקום להענישו, הוריו הקצו חדר פנוי, צבוע במיוחד כמקום המתאים לביטוייו האמנותיים. בין הסצינות שפורסיית' נזכר בשרטוט שם בגירים צבעוניים היו תמונות של חיילי מלחמת האזרחים שהוא ראה צועדים כשהוא שיחק בחוץ.
כשהיה בן עשר עברה המשפחה לוורסאי שבאינדיאנה לפני שהגיעה לאינדיאנפוליס כעבור כמה שנים. בגיל חמש עשרה הוא דיבר עם אביו שיתן לו ללמוד אמנות אצל ברטון הייס, שהיה עם ג'ייקוב קוקס, אחד האמנים המובילים בעיר ומורה של ויליאם מריט צ'ייס וג'ון וושינגטון לאב, אבל השיעורים היו יקרים מדי בשבילו.
בשנת 1873, הוא ואחיו ג'ון פתחו בעסקי צביעת בתים. הוא ניצל את הזמן הפנוי שלו להסתובב בסטודיו של אמנים ולבקר בגלריות, כשהוא נסע עד ניו יורק. לעיתים קרובות הוא צייר באזורים הכפריים, מדי פעם נתקל בג'ון לאב, שעשה את אותו הדבר עם כמה מתלמידיו. כאשר לאב וגוקינס פתחו את בית הספר לאמנות באינדיאנה בשנת 1877, פורסיית' היה הסטודנט הראשון שנרשם, ובגלל ידידותו ההולכת וגוברת עם לאב, והיותו עוזר מדריך לאחר עזיבתו של גוקינס, הוא היה האחרון שעזב. כדי למלא את החלל שנותר עם סגירת בית הספר, פתחו פורסיית' וכמה חברים את מועדון בוה שאיפשר להם לשמור על שטח אולפן באותו בניין בו היה בית הספר לאמנות, וכן מקום להתכנס בו לדון באמנות ולצאת לסיורי רישום מדרום לאינדיאנפוליס למקומות כמו מחוז בראון, אינדיאנה.
אבל פורסיית' המשיך לשאוף להכשרה רשמית יותר כאמן. חברו הקרוב תאודור סטיל כבר למד במינכן, וכשחבר טוב אחר, תומאס היבן, שמשפחתו החזיקה בחנות מקומית, הציע לממן את לימודיו של פורסיית' בגרמניה בתמורה למחצית הציורים שעשה בזמן היותו שם, הוא ארז על פי המלצותיו של סטיל, ועד מהרה למד אצל סטיל באקדמיה המלכותית במינכן. מינכן, מלבד היותו של סטיל שם הייתה גם זולה וקיבלה יותר זרים מאשר בתי הספר של פריז.
לימודיו הפורמליים שם החלו באפריל 1882. מכתבים תכופים מתארים את התקדמותם של פורסיית ושל סטיל, והמצב הכספי של הלימודים באירופה. פורסיית' וסטיל היו משתמשים בחופשות הקיץ שלהם כדי לצייר בעת שנסעו ברחבי אירופה, ואז שולחים את הציורים הביתה להיבבן כדי למכור בתערוכות כמו זו שנערכה בסוף 1885 במלון האנגלי בשם "תערוכת אמנות של מושבת הוזייה במוצ'ן." מכתבים אלה חשפו גם את יעדיו של פורסיית' כאמן.
בתו קונסטנס פורסית, אמנית בפני עצמה, סיכמה את הקריירה שלו: "אולי המאפיין הבולט ביותר שלו הייתה עצמאותו. הוא צייר את מה שרצה לצייר ובאופן שרצה לצייר אותו. הוא העדיף לעבוד בדרכו שלו, ללא קשר למה שאמנים אחרים מנצלים בדרך של סגנונות ואופנות. הוא מעולם לא היה סוג האמן שעקב אחר תיאוריות או רעיונות אינטלקטואליים לגבי מה או איך צריך לצייר. הוא פיתח טכניקת מברשות משלו אשר השתנתה מעט מאוד לאורך השנים. אף שהמראה הכללי של עבודתו השתנה לאורך תקופות זמן, אותה טכניקה עדיין הייתה שם."
פורסיית' סיים את לימודיו באביב 1886 אך שהה באירופה שנתיים נוספות וחלק סטודיו עם ג'ון אוטיס אדמס, שלימים היה גם אחד מקבוצת הוזייה. כשחזר לאינדיאנה בספטמבר 1888, הוא סייע במהרה לאדמס בבית ספר לאמנות בפורט וויין. השניים פתחו בית ספר משלהם במוני, שם התגורר אדמס, בסתיו 1889, הם הפכו למורים של הצייר האמריקני האימפרסיוניסטי הידוע פרנסיס פוקר בראון, ואשתו ביולה בראון. אבל פורסיית עזב אחרי עונת האביב 1891 לחיות שוב באינדיאנפוליס. כאן הוא הצטרף לסטיל, והפך למדריך ראשי בבית הספר לאמנות סטילס אינדיאנה. סטיל התפטר בשנת 1895, אך פורסיית המשיך ללמד שיעורי יום וערב גם ביוני 1897, אז בית הספר נהרס כדי לפנות מקום להרחבת המלון האנגלי.
בתקופה זו תערוכת עבודותיהם של פורסיית', סטיל, אוטו סטארק וריצ'רד גרואל משנת 1894 משכה את תשומת הלב שהובילה לתערוכה של קבוצת הוזייה בשיקגו, שכללה גם עבודות של אדמס. תשומת הלב שניתנה לתערוכה זו והלך הרוח שיצר אותה הובילו להצטרפותו עם סטיל, אדמס וחמישה-עשר אמנים אחרים להקמת אגודת האמנים המערביים בשנת 1896. הוא נותר חבר עד שהתפרקה בשנת 1914, השתתפה בתערוכות השנתיות שלה שנערכו בכל רחבי המערב התיכון במטרה להבטיח לאמנים מקום להציג, ובכך למכור, את יצירותיהם בכל שנה.
כפי שהיה באירופה, פורסיית' תמיד שמר כמה שבועות בקיץ לנסוע ולצייר עם חברים. בשנת 1897 הוא הביא איתו שתיים מאחיותיו, ואחת מתלמידיו, אליס אטקינסון. ויליאם ואליס עלו במעלה הנהר ללואיוויל שם נישאו בכנסיית גרייס האפיסקופלית ב-14 באוקטובר 1897.
בסתיו אותה שנה הצטרף לפקולטה של בית הספר לאמנות בהרון, והחליף את חברו ג'ון אוטיס אדמס כמדריך הראשי לרישום וציור. בית הספר היה בראשיתו בבית ישן שסטיל התגורר בו, והוא עבר לגור בבניין החדש באותו אתר.
השפל הכלכלי הגדול פגע בבית הספר. פורסיית', אף על פי שהיה בשנות השבעים לחייו, לא היה מוכן לפיטוריו הפתאומיים, מבחינה רגשית או כלכלית. הוא קיבל כמה עבודות ממינהל העבודות הציבוריות עבור הספרייה הממלכתית של אינדיאנה, שתיים מהן תלויות עדיין בקומה הרביעית במוזיאון מדינת אינדיאנה. בנותיו דורותי וקונסטנס תרמו כלכלית, ואליס ניסתה להסתפק בפחות.
בפברואר 1934 הוא חווה התקף לב. מעולם לא התאושש לחלוטין, הוא היה יושב בחוץ ככל האפשר, מוקף במשפחתו, חבריו ופרחיו, ומנסה ליצור ציור קטן בכל יום. ב־29 במרץ 1935, הוא נפטר.
התלמידים של פורסיית כללו את פלורנס סמיתבורן, אליס וודס אולמן ולואיז זארינג.
"לחיות מחוץ לדלתות בקשר אינטימי עם הטבע, להרגיש את השמש, לצפות בפנים המשתנות של הנוף, שם המים זורמים ורוחות נושבות ועצים מתנופפים ועננים נעים, ולנועה עם כל שעות את היום ולתעלומות הלילה בכל עונות השנה --- זהו גן העדן של ציירי הוזייה "
תהפוכות הגורל
תהפוכות הגורל (באנגלית: Reversal of Fortune) הוא סרט קולנוע, על פי הספר "תהפוכות הגורל: מתוך משפטו של פון בולאו" של הפרופסור למשפטים אלן דרשוביץ.
עלילה
הסרט מתאר את הסיפור האמיתי אודות משפטו של האריסטוקרט האירופאי קלאוס פון בולאו בהאשמה לניסיון רצח של אשתו, סאני פון בולאו. סאני, שסבלה מסוכרת, שקעה בקומה לאחר שהוזרק לה מנת יתר של אינסולין. בעלה הואשם בכך שהוא זה שהזריק את מנת היתר כדי לגרום למותה.
לאחר שהורשע במשפט, שכר את משפטן-העל אלן דרשוביץ כדי שיגן עליו בערעור. דרשוביץ למרות שאינו מאמין לגרסתו של פון בלואה נעתר לבקשתו, בתמורה לנכונותו לשלם עבור הגנה משפטית לשני נערים אפרו-אמריקאים שהואשמו אף הם ברצח, ועמדו בפני עונש מוות.
תארים ופרסים
איירונס זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר עבור משחקו בסרט. שרודר היה מועמד עבור פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, וקאזאן עבור פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר. איירונס גם זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה.
בתחרות מאה שנים... 100 גיבורים ונבלים קלאוס פון בולאו היה מועמד לרשימת הנבלים.
מיקום
הסרט צולם במספר אתרים ברוד איילנד ובניו יורק.
בטי פילד
בטי פילד (באנגלית: Betty Field; 8 בפברואר 1913 – 13 בספטמבר 1973) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע אמריקאית.
ביוגרפיה
פילד נולדה בבוסטון ולמדה באקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה בניו יורק שם נתגלתה על ידי המפיק ג'ורג' אבוט.
היא הופיעה בברודוויי בשנים 1934 – 1971.
ב-1939 הופיעה לראשונה בקולנוע בתפקיד מיי, התפקיד הנשי היחיד בסרט על עכברים ואנשים לפי ספר ומחזה של ג'ון סטיינבק.
ב-1941 הופיעה בסרט "הרועה בגבעות" לצידו של ג'ון וויין שהיה הסרט הראשון שלו בצבע.
ב-1949 הופיעה בסרט גטסבי הגדול לצידו של אלן לאד.
ב-1955 הופיעה בסרט פיקניק כאימן של מאדג' (קים נובאק), ומילי (סוזן סטרסברג).
ב-1957 הופיעה בסרט פייטון פלייס כנלי קרוס, אשתו של הבעל השתיין והאלים לוקאס קרוס (ארתור קנדי). על תפקיד זה הייתה מועמדת ל-Laurel Award.
ב-1962 הופיעה בסרט איש הצפרים מאלקטרז לצידו של ברט לנקסטר.
ב-1966 הופיעה בסרט שבע נשים לצידם של אדי אלברט ומרגרט לייטון.
היא הופיעה גם בסדרות טלוויזיה כמו אלפרד היצ'קוק מגיש.
בומביי (חתול)
בומביי הוא גזע של חתול הבית. הגזע פותח על ידי ניקי הורנר מקנטקי שבארצות הברית, במטרה לפתח גזע של חתול שיראה בדיוק כמו הפנתר השחור. לצורך זה הכליאה הורנר את הגזע הבורמזי עם גזע אמריקאי קצר שיער בצבע שחור, ולאחר חמש שנים של ניסויים, בשנת 1958, הגיעה לבסוף לתוצאה המבוקשת. בשנת 1976 הוכר לראשונה גזע זה.
גופו של חתול בומביי שרירי וחזק, פרוותו קצרה, צמודה לגופו ונוצצת כסטן וצבעה שחור פחם. עיניו עגולות בצבע נחושת או זהוב, אוזניו מעוגלות נוטות מעט קדימה, עור האף שחור וכך גם ריפוד הכפות. למרות חזותו הפראית, גזע זה הוא רגוע וחברותי, ומתאים לגידול בבית עם חיות אחרות.
ליאורה לאור
ליאורה לאור (נולדה ב-1952) היא אמנית וצלמת ישראלית.
ביוגרפיה
לאור נולדה בירושלים בשנת 1952.
בשנים 1973–1977 למדה קולנוע וטלוויזיה והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1978 סיימה קורס צלמי וידאו בטלוויזיה החינוכית הישראלית ומיד לאחר מכן החלה ללמוד במחלקה לצילום בבית הספר לאמנויות יפות, בניו יורק, ארצות הברית.
בשנת 1981 החלה ללמוד צילום במחלקה לצילום, בבית הספר החדש, בניו יורק ושנה לאחר מכן עברה ללמוד במכון פארסונס לעיצוב ולאופנה בניו יורק.
בת זוגו של האמן מיכאל סגן-כהן.
שמשון בלוך (המבורג)
ביוגרפיה
נולד לרבי משה מהמבורג. שימש כדיין בבית דינו של הרב יחזקאל קצנלבוגן, הידוע בספרו "כנסת יחזקאל".
למד בבית המדרש שהקים הנדיב רבי יששכר בר כהן בהמבורג, ואחרי פטירתו של זה עמד בראש בית המדרש.
על פי החרות על מצבתו, נהג לחזור על ספר הזוהר מדי חודש, ועל ששת סדרי המשנה מדי שבוע.
נקבר בבית העלמין היהודי באוטנסן שסמוך לאלטונה.
היחידה הממשלתית לתיאום המאבק בגזענות
היחידה הממשלתית לתיאום המאבק בגזענות היא יחידה במשרד המשפטים בראשות עו"ד אווקה (קובי) זנה, שמטרתה מניעה ומיגור גזענות ממסדית - במשרדי ממשלה ומוסדות ציבור - על רקע צבע עור, מוצא, לאום, דת וכלפי כלל הקבוצות בישראל, באמצעות שינוי מדיניות ופרקטיקות ארגוניות, לקידום שוויון וחוסן חברתי במדינת ישראל.
הקמת היחידה
בעקבות מחאות יוצאי אתיופיה בחודשים אפריל-מאי 2015, הוקם צוות בין-משרדי למיגור הגזענות נגד יוצאי אתיופיה, בראשותה של מנכ"לית משרד המשפטים, אמי פלמור. בחודש יולי 2016 פורסם דו"ח הצוות, והמלצותיו אומצו על ידי ועדת שרים בהחלטת ממשלה מספר 1958. אחת ההמלצות המרכזיות הייתה הקמת יחידה ממשלתית, במשרד המשפטים, לתיאום המאבק בגזענות.
תחומי אחריות
היחידה הוסמכה על ידי הממשלה, בין היתר, לקבל תלונות בנושא גזענות ממסדית ולנתב את הטיפול בהן לגורמים המוסכמים, לרכז מידע בנושא המאבק בגזענות, לפעול למניעת גזענות ולהגיש דו"ח לממשלה על פעילות משרדי הממשלה השונים למיגור הגזענות.
אחד מתפקידיה המרכזיים של היחידה הוא קבלה של פניות ותלונות ממי שחוו או היו עדים למופעי גזענות ממסדית/מוסדית, הפנייתן לגורמים הרלוונטיים ומעקב אחר הטיפול בהן.
בשנת 2019 נפתחו ביחידה 497 תלונות, כדלקמן:
ספלינטר (ברידג')
ספלינטר (באנגלית: Splinter bid) היא קונבנציה בברידג' באמצעותה מראים התאמה בסדרה שהוכרזה על ידי השותף וקוצר (קלף בודד או חוסר) בסדרה המוכרזת בגובה גבוה. דוגמה: לאחר שהשותף פתח 1 הכרזת 4 מתארת יד עם 4 קלפים ב וקלף יחיד או חוסר ב. מטרת ההכרזה היא להגיע לחוזה אופטימלי ברמה של משחק מלא או סלאם תוך ניצול ההתאמה בסדרת השליט והקוצר בסדרה המוכרזת. הקונבנציה נהגתה באופן בלתי תלוי, בזמן דומה על ידי שני שחקנים אמריקאים: דוד. ל. קליף, שהיה הראשון שפרסם מאמר על הנושא בשנת 1963 ועל ידי השחקנית האמריקאית המפורסמת דורותי היידן, שמאוחר יותר נישאה לשחקן האמריקאי המוביל באותה תקופה אלן טרסקוט.
למה משמשת הקונבנציה?
ספלינטר היא קונבנציה פשוטה, המאפשרת באמצעות הכרזה אחת להעביר מידע רב לשותף:
על ידי המשיב
הכרזת ספלינטר על ידי המשיב היא הכרזת סדרה שונה מהסדרה, שהכריז הפותח בקפיצה לגובה 4. יוצאת דופן היא הכרזת המשיב בסדרת ה אותה מכריזים בגובה 3. ההכרזה מבטיחה קלף יחיד או חוסר בסדרה המוכרזת וארבעה קלפים בסדרת מייג'ור של הפותח או מספר גבוה יותר של קלפים בסדרת מיינור של הפותח, המבטיח שמספר הקלפים בסדרה של הפותח והמשיב ביחד מגיע לתשעה לפחות. דוגמה 1: הפותח פתח 1 המשיב הכריז 4. באמצעות ההכרזה הראה המשיב אורך בסדרת ה וחוסר או קלף בודד בסדרת ה.
דוגמה 2: הפותח פתח 1 המשיב הכריז 3. המשיב הראה לפחות ארבעה קלפים בסדרת ה וקלף בודד או חוסר בסדרת ה.
מכריזים את סדרת ה בגובה 3, על מנת להימנע ממצב בו חייבים להכריז יותר ממשחק מלא בגובה מינימלי.
התנאים להכרזה
בנוסף לדרישה לארבעה קלפים לפחות בסדרת מייג'ור שהוכרזה ולמספר קלפים המשלים את מספר קלפי הפותח בסדרת מיינור לפחות לתשעה קלפים, נדרש מינימום של נקודות גבוהות. מומחים שונים מעריכים באופן שונה את מספר הנקודות הנדרשות, כך שמספר הנקודות הנדרשות הוא קו מנחה ולא מספר מדויק.
יש הדורשים לפחות 12 נקודות במקרה של קלף יחיד בסדרה המוכרזת ולפחות 11 נקודות במקרה של חוסר בסדרה המוכרזת.
אחרים מסתפקים ב-10 נקודות עם קלף יחיד וב-9 נקודות עם חוסר בסדרה.
על ידי הפותח
גם הכרזה של סדרה חדשה בקפיצה לגובה 4 בסדרות:, ו ובגובה 3 בסדרת ה , היא חלק מקונבנצית ספלינטר. היא מראה התאמה בסדרת השותף וקוצר (קלף יחיד או חוסר) בסדרה המוכרזת.
דוגמה: הפותח פתח 1 עם היד הבאה:
KJ109
2
KQ4
יריב התערב בהכרזת 2 שותפו ענה 2 עם היד הבאה:
K2
AQ874
A65
JT2
הפותח מכריז 4 ומראה קוצר בסדרת היהלום וארבעה קלפים בסדרת ה.
Splinter ו-Jacoby 2NT
בידיים עם 12 נקודות או יותר עם ארבעה קלפים לפחות בסדרת מייג'ור של הפותח וקלף יחיד או חוסר בסדרה צדדית אפשר להכריז גם Splinter וגם Jacoby 2NT. הבחירה באיזו הכרזה לבחור תלויה בהסכמה בין השותפים. ההסכמה השכיחה היא:
וסטמינסטר
היסטוריה
האזור המכונה "וסטמינסטר" הוא האזור הנמצא סביב מנזר וסטמינסטר - וקרוי על שמה של הקתדרלה שבמרכז המנזר - "הקתדרלה (מינסטר) המערבית (וסט)".
אזור זה משמש מזה כאלף שנים כמושב ממשלת בריטניה. העיר שהתפתחה סביב הקתדרלה נקראת על שמה הסיטי של וסטמינסטר - לימים רובע של לונדון הכולל את אזורי סנט מרילבון ופדינגטון.
וסטמינסטר התפתחה סביב אי שנקרא אי ת'ורני עליו נבנה מנזר וסטמינסטר. האזור הפך למרכז שלטוני בעקבות הנוהג של המלכת מלכי אנגליה במנזר. בשנת 1050 נבנה במקום ארמון וסטמינסטר עבור בית המלוכה, לאחר הכיבוש הנורמני של אנגליה בשנת 1066 הפך הארמון למרכז השלטון באנגליה ובית המגורים העיקרי של בית המלוכה. הארמון אף שימש את הפרלמנט הבריטי ובתי המשפט של אנגליה - וכך התפתחו באזור לונדון שני מרכזים נפרדים - מרכז פוליטי / שלטוני בווסטמינסטר ומרכז כלכלי בסיטי.
במהלך השנים עבר בית המלוכה להתגורר בארמונות אחרים (אך שב לרובע וסטמינסטר בראשית המאה ה-20 עם הרחבת ארמון בקינגהאם), וכן בתי המשפט עברו לבניין בתי המשפט המלכותיים, אולם ארמון וסטמינסטר נותר מקום מושבה של הרשות המחוקקת הבריטית ומרכז השלטון (משכן הרשות המבצעת) נותר במקום בו עמד ארמון וייטהול הסמוך (כיום רחוב וייטהול). כיום, מסיבה זו, השם "וסטמינסטר" מסמל את שיטת הממשל ואת גופי השלטון והחקיקה בבריטניה, והשם "וייטהול" מתאר את כלל גופי המנהל הציבורי השונים.
הדיבייט בין חומסקי לפוקו
מהלך הדיבייט
כפי שסיכם המנחה את הנושא:
חומסקי טען שטבע האדם אמיתי, וזיהה אותו עם מודלים של המוח האנושי, התואם את תאוריית הדקדוק האוניברסלי שלו. פוקו הסביר את אותן תופעות בהתייחסות למבנים חברתיים אנושיים.
לדוגמה, חומסקי טען כי כדאי לעסוק במשימה של בניית תיאורי, אך שהוא מודה כי יהיה זה ניסיון עקר לנסות לחזות במדויק את טיבה של חברה פוסט-מהפכנית. גם אם תיאוריות שכאלו לא תוכלנה לספק תמונה מלאה של חברה עתידית, תיאוריות עדיין יכולות להציע חזון וכיוון למאבק מהפכני. פוקו השיב בהטלת ספק בבסיס תיאוריות כאלה. לדבריו, תפיסותינו לגבי טבע האדם נרכשות מהחברה, הצילוויזציה והתרבות שלנו. הוא נתן כדוגמה לכך את המרקסיזם של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, שלדבריו שאל את תפיסת האושר שלו מהחברה הבורגנית. רעיונות אודות מיניות, חיי משפחה ואסתטיקה הושאלו מדוגמאות בורגניות. פוקו טען כי באימוץ תפיסה מסוימת של טבע האדם אנו מסתכנים בשחזור יחסי כוחות ישנים בחברה פוסט-מהפכנית. על כך השיב חומסקי:
"תפיסת הטבע האנושי שלנו בהחלט מוגבלת, חלקית, מותנית חברתית, מוגבלת על ידי פגמי האופי שלנו ומגבלות התרבות האינטלקטואלית שבה אנו קיימים, אך יחד עם זאת יש חשיבות קריטית לכך שיש לנו כיוון כלשהו לדעת אילו מטרות בלתי אפשריות אנו מנסים להשיג, אם אנו מקווים להשיג כמה מהמטרות האפשריות".
במהלך הדיון, פוקו ביקר את מה שהוא רואה בכוחו הפוליטי הנסתר של מוסדות נייטרליים לכאורה. לדבריו, כוח נתפס בחברה האירופית כמשהו השייך למוסדות של כוח פוליטי (כגון הממשלה) ומגזרי חברה קשורים כגון מנגנון המדינה, המשטרה והצבא. אך לדברי פוקו, מוסדות כמו המשפחה, בתי הספר, האוניברסיטאות, הרפואה והפסיכיאטריה, משמשים כולם לשמירה על הכוח בידיו של מעמד חברתי אחד על חשבון השני. הוא ראה בביקורת המוסדות הללו משימה אינטלקטואלית יסודית:
"נראה לי שהמשימה הפוליטית האמיתית בחברה כמו שלנו היא לבקר את פעולתם של מוסדות, שנראים נייטרליים ועצמאיים כאחד; לבקר ולתקוף אותם באופן כזה שיחשוף את האלימות הפוליטית שתמיד הפעילה עצמה דרכם בהיחבא, כך שאפשר יהיה להילחם בהם".
חומסקי הסכים עם נקודה זו והוסיף כי הוא מסכים לכך לא רק בתיאוריה אלא גם בפועל. עם זאת, לדבריו, המוסדות העיקריים בהם יש להילחם בחברה המודרנית הם כלכליים: כלומר, מוסדות פיננסיים ותאגידים בין לאומיים. לדברי חומסקי, גם אם הם מציגים את עצמם ככפופים לדמוקרטיה של השוק, הם עדיין אוטוקרטיים. הכוח נתון למיעוט הבעלים והמנהלים בעוד שלרוב העובדים אין שליטה ממשית על פעילותו של התאגיד. לדברי חומסקי, מוסדות כאלה מקבלים את כוחם משליטה בכוחות השוק.
השפעה
הדיבייט נחשב בעיני רבים ל"דו-שיח של חירשים" כאשר כל צד בוויכוח דיבר למעשה על נושא אחר. עם זאת, הדיבייט זכה לפופולריות רבה ונחשב לדיבייט המפורסם ביותר בפילוסופיה במאה ה-20. חיבורים רבים הוקדשו לו, כאשר בחלקם נעשה ניסיון לגשר בין הגותם של חומסקי ופוקו באופן שלא צלח בדיבייט המקורי.
נוהל פרויקטים לתחבורה (נוהל פר"ת)
נוהל לבחינת פרויקטים תחבורתיים או נוהל פר"ת הוא המדריך הרשמי של מדינת ישראל לבחינת כדאיות כלכלית ותחבורתית של פרויקטים בתחום תחבורה היבשתית בישראל. הנוהל העדכני הוא משנת 2012, והחליף את הנוהל הקודם משנת 2006 . הנוהל אמור לתרום להקצאה נאותה של מקורות כספיים של הממשלה ולסייע לקבלת החלטות בשאלה איזה פרויקטים לקדם ומתי להשקיע באיזה פרויקט.
ממשלת ישראל, כמו ממשלות רבות אחרות בעולם, אחראית לתכנון, להקמה, לאחזקה ותפעול של מערכת התחבורה. המדינה משקיעה משאבים רבים בפיתוח ואחזקת רשת התחבורה היבשתית. הטיעון העיקרי לכך שהממשלה אחראית לכך ולא גורם פרטי הוא היות הכבישים ורשת הרכבות סוג של מוצר ציבורי ולכן הקצאה של דבר זה על ידי שוק היא בעייתית, היבט נוסף הוא שלכבישים ולרכבות יש השלכות על הביטחון בהקשר של יכולת הזרמת כוחות צבא.
פיתוח ושיפור מערכת התחבורה עשויים לתרום לצמיחה כלכלית, יעילות כלכלית, לפיתוח העירוני והאזורי, לשיפור הבטיחות בדרכים ולהשפיע על כמות פקקי התנועה ועל זמני הנסיעה. עם זאת השפעה כזו אינה דבר ברור מאליו - לדוגמה ביקוש מושרה ופרבור הם תהליכים שדרכם סלילת כבישים חדשים לא בהכרח משפרים את מצב התנועה ומדדים אחרים. השפעות חברתיות של מכוניות על החברה כמו זיהום אוויר, תאונות דרכים וחניה עלולות לגרום לכך שהוספת כבישים תגרום יותר נזק מתועלת.
נוהל פר"ת הוא תוצר של פרויקט מחקרי רחב, לו שותפים רבים מתחום התכנון והביצוע. צוות המחקר כלל, בין היתר, מומחים בתחומי התחבורה השונים, לרבות תכנון תחבורה, הנדסת תחבורה, כלכלה, סביבה, בטיחות ועוד. הנוהל גובש בשותפות מלאה של משרדי התחבורה והאוצר.
תומאש קנדז'ורה
תומאש קארול קנדז'ורה (בפולנית: Tomasz Karol Kędziora; נולד ב-11 ביוני 1994 בסולחוף שבפולין) הוא כדורגלן פולני המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת דינמו קייב מליגת העל האוקראינית ובנבחרת פולין.
קריירת מועדונים
קנדז'ורה גדל במחלקת הנוער של UKP ז'לונה גורה ולך פוזנן. בשנת 2012 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הפולנית.
ב-11 ביולי 2017 חתם קנדז'ורה על חוזה לארבע עונות בדינמו קייב מליגת העל האוקראינית.
ב-17 במרץ 2022 הושאל קנדז'ורה ללך פוזנן מליגת העל הפולנית עד לתום עונת.
קריירה בינלאומית
הוא היה חלק מסגל הנבחרת ביורו 2020, אך לא שיחק בטורניר.
ב-9 באוקטובר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 5-0 על נבחרת סן מרינו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
מחשב
מַחְשֵׁב הוא מכונה אלקטרונית המסוגלת לעבד נתונים על פי תוכנה, כלומר על פי רצף פקודות נתון מראש. מערכת מחשב כוללת את החומרה של המחשב, את הציוד ההיקפי הנלווה אליה, את מערכת ההפעלה המנהלת את פעולת המחשב ואת התוכנה המופעלת בו.
בנוסף למחשבים לשימוש כללי, המשמשים למגוון רחב של משימות, כמעט כל מכונה או מכשיר חשמלי הנמצאים בשימוש מסוף המאה ה־20 מכילים מחשב המשובץ בהם ואחראי על תפקודיהם השונים.
מחשבים הם חלק בלתי נפרד מחיי היומיום של המין האנושי במאה העשרים ואחת, והשימוש בהם נעשה כמעט בכל תחום ובכל מקצוע. חברות, גדולות כקטנות, בתי עסק, משרדים ממשלתיים, בנקים, גופים ציבוריים ותעשיות שונות (מתעשיית הטקסטיל ועד לתעשיית הקולנוע) מסתמכים במידה רבה על מחשבים למטרות שונות, החל משמירת מידע וטיפול בו וכלה בשליטה על רובוטים העובדים בפסי ייצור. רוב הגופים כלל לא יוכלו לתפקד בלעדי המחשבים. גם עבור האדם הפרטי הפך השימוש במחשב לחלק בלתי נפרד משגרת החיים.
הגדרה
כדי שמכונה תחשב כמחשב עליה לקיים שני תנאים:
חלקה הראשון של ההגדרה דורש תגובה באופן מוגדר־היטב. הכוונה היא שבהינתן פקודה או רצף של פקודות, נוכל לדעת בדיוק מה תהיה פעולת המכונה על ידי בדיקת ההגדרות של הפקודות הללו. לכל מחשב קיים מדריך המספק הגדרה מדויקת של כל אחת מהפקודות שהוא מבצע.
חלקה השני של ההגדרה דורש את היכולת לבצע באופן עצמאי אוסף פקודות שהוכתב מראש. בכך נבדל המחשב ממכונת חישוב, שהיא אמצעי מכני או אלקטרוני, המעבד נתונים ללא תוכנית מוכתבת מראש, אלא על ידי משתמש המנחה אותו ללא הרף, צעד אחר צעד, בפעולות שעליו לבצע.