cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נמיית מלר
נמיית מלר (שם מדעי: Rhynchogale melleri) היא מין יחיד בסוגו של טורף ממשפחת הנמייתיים החיה בטבע בערבות עשב בדרומה של אפריקה: ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מלאווי, מוזמביק, דרום אפריקה, סווזילנד, טנזניה, זמביה וזימבבואה.
מאפיינים
זוהי נמייה גדולה שאורכה 44-49 ס"מ ומשקלה 1.7-3 ק"ג, בעלת פרווה חומה-אדמדמה ורגליים ארוכות מעט. נמייה זו חיה בערבות עשב וגם באזורי יערות ובגדות נהר.
בשל תפוצתה מצב השימור שלה הוא ללא חשש.
מירנדה IM
מירנדה NG היא תוכנת קוד פתוח המהווה לקוח לרשתות מסרים מיידיים עבור מערכת ההפעלה Windows, ששמה דגש בצורה קפדנית על עקרונות הפשטות והיעילות. עם הצגת גרסה 1.0 ייתכנו כמה שינויים בהצמדות עקרונות אלו.
מירנדה מספקת שלד לקוח בסיסי וארכיטקטורת תוספים מתקדמת, שהיא לב העניין. תמיכה בפרוטוקולי מסרים מיידיים נבחרים ותכונות נוספות מיושמים בעזרת תוספים אופציונליים, אשר כמה מהם מגיעים עם החבילה הארוזה של מירנדה כברירת מחדל והשאר ניתנים להורדה מאתר הבית של מירנדה. כך נשארת מירנדה בלתי-תלויה ומהירה, מאחר שהמשתמש יכול בקלות להסיר תכונות שאינו משתמש בהם. נכון לכתיבת שורות אלה ישנם כ-450 תוספים עבור מירנדה.
קישוריות
פרוטוקולים הנתמכים על ידי מירנדה בעזרת תוספים: ופרוטוקולים נוספים שלא מפורטים לעיל.
מירנדה, שבמקור נועדה להיות לקוח אלטרנטיבי לרשת ICQ, יצאה לציבור לראשונה בשנת 2000 ופיתוחה המשיך מאז. גרסת מירנדה 0.9.43 יצאה ב־6 בפברואר 2012.
בעוד תיקוני שגיאות ותכונות משניות עדיין מתוכנתות לתוך קוד המקור, המפתחים הציגו את הגרסה העיקרית הבאה (1.0) שתכיל קוד שנכתב מחדש שיאפשר תכונות חדשות ויכולות נרחבות מעבר למה שמציעה הארכיטקטורה הנוכחית.
נמייה קצרת-זנב
נמייה קצרת-זנב (שם מדעי: Herpestes brachyurus) היא מין של נמייה ממשפחת הנמייתיים הנפוצה ביערות הגשם של דרום-מזרח אסיה והודו.
צבע פרוותה הוא חום-אדמדם עד שחור, כשהרגליים שחורות. אורכה 60–65 ס"מ ומשקלה 1.4 ק"ג. כפי שהשם מרמז היא ייחודית לסוגה בכך שזנבה קצר ומגיע לאורך 25 ס"מ בלבד.
נמייה זו חיה בטבע בחצי האי המלאי, בורנאו, סומטרה ואיי פלאוואן וBusuanga שבפיליפינים. היא חיה באזורי נהרות ומקווי מים מתוקים דומים שם היא צדה טרף קטן כולל דגים, צפרדעים, חלזונות, סרטנים ומכרסמים קטנים וגם פירות או נבלות.
מיה מאסטרו
מיה מאסטרו (באנגלית: Mía Maestro; נולדה ב-19 ביוני 1978) היא שחקנית וזמרת-יוצרת ארגנטינאית. היא ידועה בעיקר בשל תפקידה בתור נורה מרטינז בסדרה של FX; "הנגיף" ובתפקידה בתור נדיה סנטוס בסדרת המתח של ABC; "זהות בדויה" ובזכות תפקידה בתור כרמן בסדרת סרטי "דמדומים".
ביוגרפיה
מאסטרו נולדה ב-19 ביוני 1978, בבואנוס איירס, ארגנטינה. בתם של כלכלנית ואיש עסקים, שניהם ארגנטינאים. בתחילה היא הוכשרה בארגנטינה, אך בהמשך נסעה לברלין, גרמניה לפתח רפרטואר קולי של עבודותיהם של קורט וייל והנס אייזלר.
קריירה
הופעת הבכורה הפומבית שלה הייתה בשנת 1998, בסרט "טנגו" שהיה מועמד לפרס גלובוס הזהב ולפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר.
המפנה בקריירת המשחק שלה היה כשהשתתפה במחזה "The Summer Trilogy" שנכתב על ידי קרלו גולדוני, ובשנת 1998 היא קיבלה בעיר מולדתה את התפקיד הנחשק "לולו" במחזה של פרנק ודקינד - "תיבת פנדורה". היא זכתה על תפקיד זה בפרס "אייס" לאמן חדש הטוב ביותר של השנה. בשנת 2000 שיחקה בדרמה הקומית "טיימקוד" לצד סלמה הייק.
ב-2004 היא הצטרפה לצוות השחקנים של הסדרה "זהות בדויה", והשתתפה שם בשתי עונות. באותה שנה השתתפה גם בסרט ארגנטינאי בשם "הנערה הקדושה" (La Niña Santa) וכן בסרט "דרום אמריקה באופנוע" משנת 2005. בדצמבר 2005 כיכבה בווידאו קליפ לשירו של פרינס "Te Amo Corazón", שבוים על ידי חברתה סלמה הייק.
בשנת 2006 כיכבה כשחקנית משנה בסרט "פוסידון", רימייק של הסרט "הרפתקה בפוסידון" משנת 1972. ב-2008 שיחקה בקומדיה העצמאית "אנשי חזון" בכיכובו של זאק גאליפנאקיס.
מאסטרו כיכבה במחזמר אוף ברודוויי בשם "My Life as a Fairytale", המבוסס על חיו ועבודתו של הכותב האנס כריסטיאן אנדרסן. כמו כן כיכבה ב-"Cosí", המבוסס על האופרה "כך עושות כולן" של מוצרט.
מאסטרו לוהקה לתפקיד כרמן בסרטים "דמדומים 4: שחר מפציע - חלק 1" ו"דמדומים 4: שחר מפציע - חלק 2".
שיחקה כשחקנית אורחת בסדרה "צווארון לבן" בתפקיד מאיה, בעלת מסעדה.
בשנים 2014–2015 היא כיכבה בשתי העונות הראשונות בסדרת האימה "הנגיף" כד"ר נורה מרטינז. הסדרה נוצרה על ידי גיירמו דל טורו לרשת הטלוויזיה FX Networks. וכן שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "חניבעל", בתפקיד אלגרה פזי.
קריירה מוזיקלית
כיוצרת-זמרת היא הופיעה בלוס אנג'לס, ניו-יורק ובואנוס איירס, והיא בהכנות לתחילת הקלטות של מיני-אלבום ולאחריו אלבום. ב-2010 הופיעה באיסלנד כחימום לאמיליאנה טוריני. היא משתפת פעולה על הלהקה הבריטית פיית'לס ושרה בשירם "Love Is My Condition" באלבום "The Dance" ששוחרר במאי 2010.
חיים אישיים
מאסטרו מתגוררת כיום בלוס אנג'לס, קליפורניה.
פרמניון
פרמניון, בנו של פילוטאס, היה אריסטוקרט ממשפחה מיוחסת. במהלך שירותו תחת פיליפוס השני קיבל פיקוד יחידות שונות, ביניהן על צבאות גדולים. הוא הביס את האילירים בשנת 356 לפנה"ס ובשנת 346 היה חלק ממשלחת דיפלומטית לאתונה שנועדה לכרות חוזה שלום בינה לבין מוקדון. ב-336 נשלח עם צבא בן 10,000 איש לאסיה הקטנה להכין את הפלישה של פיליפוס לממלכת פרס שאלכסנדר הגדול הוציאה אל הפועל אחרי רצח פיליפוס על ידי מתנקש.
יריחו
יְרִיחוֹ (בערבית: – אַרִיחַא) היא עיר ברשות הפלסטינית בבקעת יריחו בדרום בקעת הירדן, כ-10 ק"מ מצפון לים המלח. גובה העיר – כ-250 מטר מתחת לגובה פני הים – הופך אותה לעיר המיושבת הנמוכה ביותר בעולם. יריחו היא ממקומות היישוב העתיקים בעולם, והתקיים בה היישוב העתיק ביותר שמוקף חומה כבר בשנת 9500 לפנה"ס בערך, דהיינו לפני כ-11,500 שנה.
מקור השם
העיר יריחו קרויה על שם פולחן אל הירח שהיה נהוג בה.
רש"י כותב ששם העיר יריחו מקורו בשורש ריח, וזאת עקב עצי בשמים שניטעו שם.
היסטוריה
[[קובץ:Map of Jericho in 14c Farhi Bible by Elisha ben Avraham Crescas.jpg|ממוזער|250px|
העיר יריחו מוקפת מבוך של שבע חומות, איור מתוך תנ"ך פרחי, נוצר במאה ה 14 בפרובנס על ידי אלישע בן אברהם קרשקש|alt=איור של חומת יריחו המקראית מהמאה ה-14]]
יריחו העתיקה
במשך שנים טענו ארכיאולוגים שיריחו היא העיר העתיקה בעולם, אבל חוקרים מודרניים מטילים בכך ספק.
יריחו היא נווה מדבר גדול באזור צחיח שכמעט ולא יורדים בו גשמים. העיר שימשה מקום יישוב לאורך השנים בזכות המעיינות הסמוכים לה. העיר שואבת את מימיה משני מקורות: ממעיין אלישע (עין א-סולטאן) וממעיין נערן, הנמצא במרחק של כ-3 ק"מ מצפון מערב למעיין אלישע.
ראשוני המתיישבים בתל יריחו היו ציידים-לקטים מהתרבות הנאטופית המאוחרת, לפני יותר מ-11,500 שנה, שבנו שם בתים עגולים. בתקופה העוקבת (כ-11,500 שנים לפני זמננו), התקופה הנאוליתית הקדם קרמית א', יריחו הייתה הכפר הגדול והחשוב ביותר שהתגלה עד כה בארץ ישראל. לפי הממצאים היה ביריחו יישוב מוקף חומה שתכליתה שנויה במחלוקת. חומה זו ככל הנראה שימשה להגנה מפני הסחף, ולא להגנה ביטחונית. היישוב התפרש ככל הנראה על שטח של 40 דונם, שבו נבנו בתים מעוגלים בקוטר של עד חמישה מטרים. החומה הייתה בגובה של ארבעה מטרים ולאורכה היה מבנה מגדל, אשר יש המשערים כי הוא מגדל שמירה, אך מבנהו בתוך החומה בניגוד למגדל שמירה סטנדרטי, בגובה של 8.5 מטרים. מגדל זה ככל הנראה היה מבנה פולחני, כפולחן של הקרנטל. מסביב לחומה היה חפיר – תעלה גדולה, נועדה לספק אדמות לחקלאות ומים נוחים לשאיבה. החומה והמגדל נמצאו רק בתחילת התקופה, ובתקופה הנאולית הקדם קרמית ב' אין זכר לחומה ולמגדל.
היישוב הנאוליתי ביריחו התקיים במשך מאות שנים, כשבמהלך כאלף שנים יריחו לא הייתה קיימת, ולאחר הפער היישובי נבנו בניינים רבים וחומות נוספות.
יריחו במקרא
על פי המסופר בספר יהושע הייתה יריחו העיר הראשונה שכבשו בני ישראל בכניסתם לארץ ישראל. על כיבוש העיר מסופר שהיה בדרך נס. בני ישראל סבבו את חומת העיר הבצורה פעם אחת ביום במשך שבוע, כאשר בראשם הולכים שבעה כהנים ביחד עם ארון הברית, וביום השביעי הקיפו שבע פעמים, תקעו בשופרות והריעו, ואז החומה נפלה תחתיה, והם פרצו לתוך העיר, כבשו ושרפו אותה. יהושע בן נון הטיל קללה על מי שיבנה את יריחו מחדש:. בימי דוד יריחו מוזכרת כמקום נידח:. ב מסופר על חִיאֵל בֵּית הָאֱלִי (מבית אל), שבתקופת אחאב מלך ישראל, בנה את יריחו מחדש, והתקיימה בו קללת יהושע. בהמשך מצוין שיריחו הייתה משכנם של בני הנביאים. מכאן ניתן להסיק שמשנבנתה יריחו מחדש – לא היה איסור להתיישב בה.
ניסיונות להתיישבות יהודית בתקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט
בשנת 1872 הממשלה הטורקית העמידה למכירה פומבית, שני שלישים מאדמת יריחו. הסיבה לכך הייתה שהשלטון המרכזי החליט להטיל מס על הקרקעות. כאשר בקשו לגבות את המס מהאריסים, אשר עיבדו את האדמות, הם הודיעו שהיות שהם נהנים רק משליש היבול, הם מוכנים לשלם רק שליש מהמס על האדמות.
מייסדי המקום רצו לבטא בכך את הרצון להסיר מהעיר את שם הקודם, אשר נקבע בספר יהושע במעשה עכן: "וַיֹּאמֶר יְהוֹשֻׁעַ מֶה עֲכַרְתָּנוּ, יַעְכָּרְךָ ה' בַּיּוֹם הַזֶּה; וַיִּרְגְּמוּ אֹתוֹ כָל-יִשְׂרָאֵל, אֶבֶן, וַיִּשְׂרְפוּ אֹתָם בָּאֵשׁ, וַיִּסְקְלוּ אֹתָם בָּאֲבָנִים. וַיָּקִימוּ עָלָיו גַּל-אֲבָנִים גָּדוֹל, עַד הַיּוֹם הַזֶּה, וַיָּשָׁב ה', מֵחֲרוֹן אַפּוֹ; עַל-כֵּן קָרָא שֵׁם הַמָּקוֹם הַהוּא, עֵמֶק עָכוֹר, עַד, הַיּוֹם הַזֶּה. . ועמק זה, לפי דברי הנביא. יהיה לפתח תקווה.
ההסכם נשלח לאישור לשלטון המרכזי בקושטא. הסולטאן הטורקי בקש לדעת מהי הנתינות של קוני השטח ביריחו. ראשי הקבוצה, כמו ברכישות אחרות שנעשו בארץ ישראל הציעו לחברי הקבוצה כי האדמה תרשם על שם נתינים עות'מאניים. אך המשקיעים האירופאיים חששו לכספם וסירבו לכך שהקרקע תרשם על שם באי-כחם. כאשר הוברר לסולטאן כי רוכשי השטח הם זרים אירופאיים, הוא הציע עבור השטח סכום העולה על זה שהוצע על ידי הקבוצה בירושלים ואדמת יריחו הייתה לאחוזת הסולטאן הטורקי.
יהושע ילין שהיה מיוזמי הרכישה אומר בסיום העסקה שלא יצאה לפועל: " בשברון לב ובדאבון נפש: " מִהֲרוּ בָּנָיִךְ, מְהָרְסַיִךְ וּמַחֲרִיבַיִךְ מִמֵּךְ יֵצֵאוּ." ו"וִירִיחוֹ סֹגֶרֶת וּמְסֻגֶּרֶת מִפְּנֵי בְּנֵי יִשְׂרָאֵל, אֵין יוֹצֵא וְאֵין בָּא" . בהמשך הקבוצה רכשה אדמות בשפלה ובנתה עליהם את המושבה פתח תקווה, השם שניתן למושבה שהייתה מתוכננת ביריחו.
העיתון הצבי דיווח בכ"ט כסליו א'תתכ"ה לחורבן (1886), בכתבה תחת הכותרת "מטע-קפה ביריחו", ובהמשך הכתבה: "ארבע משפחות – משה אברהם אורנשטיין, אברהם ליאון, יעקב גרין ושמואל ליאון – יצאו השבוע הזה להתיישב על אדמת הדר מלכנו הסולטאן אצל יריחו. וזה זמן אשר השיגו מכבוד המודיר הממונה על קרקעות הדר מלכותו להתיישב שם, אך בידיים ריקניות לא יכלו לעשות מאומה ועזר עוד לא מצאו, ובכל זאת לא נפל לבם ויוסיפו להשתדל בדבר והנה נמצאה אשה נדיבת לב אשר נתנה להם – בהלוואה או במתנה – חמישים נפוליון, ויקנו להם כלי עבודה היתר נצרכים, ויצאו שמה עם בני ביתם ויחלו את עבודתם, וכבוד המודיר הנכבד נוטה להם חסד ויתן להם זרע קהות לנסות שם ועוד הבטיח להם עד כמה שיוכל.
בתקופת המנדט המשיכו לשבת ביריחו יהודים מעטים, ביניהם בני משפחת הסוחר יוסף משה מזרחי, שהיו בעלי קרקעות בעיר ועסקו בחקלאות, וכן הרופאה היהודיה ד"ר אולגה פיינברג, שהתגוררה בעיר עד שנת 1938. ד"ר פיינברג, כמו גם אחרוני משפחת מזרחי, עזבו את העיר לאחר שהותקפו בידי ערבים פעמים אחדות, על רקע מאורעות "המרד הערבי" בכל רחבי הארץ.
לאחר מלחמת העצמאות (1948-היום)
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית. במהלך מלחמת העצמאות השתלטה עליו ממלכת ירדן. בסמוך אליה הוקמו שלושה מחנות פליטים (נועימה, עין א-סולטאן ועקבת ג'בר). במלחמת ששת הימים נכבשה העיר בידי צה"ל.
יריחו הייתה העיר הראשונה ביהודה ושומרון שהועברה לשליטת הרשות הפלסטינית בשנת 1994, במסגרת הסכם "עזה ויריחו תחילה", ההסכם הראשון מבין הסכמי אוסלו. מסביב לעיר נבנה כביש "עוקף יריחו", שהביא לכך שישראלים שביקרו בעבר בעיר בדרכם בכביש הבקעה חדלו כמעט לחלוטין מלעבור בה. מאז ועד תחילת האינתיפאדה השנייה בשנת 2000 הייתה יריחו שקטה, כמעט ללא אירועים אלימים ולקזינו אואסיס רב-הקומות שהוקם בעיר בשנת 1998 הגיעו ישראלים רבים.
גם במהלך האינתיפאדה השנייה הייתה העיר שקטה באופן יחסי לשאר הערים ביהודה ושומרון, התייחדה בשליטה של שוטרי הרשות הפלסטינית, ולא הפכה למוקד טרור. עם זאת, עם תחילת האינתיפאדה, נשרף בה בית הכנסת העתיק והישיבה במקום, ומבנה הקזינו הפך לזירת ירי לעבר היישוב היהודי הסמוך ורד יריחו, ושבת מפעילות, לאחר שכניסת ישראלים לשטחי A נאסרה על ידי צה"ל.
ב-14 במרץ 2006, פשטו כוחות צה"ל על בית הכלא בעיר, כחלק ממבצע הבאת ביכורים, במטרה להביא לדין בישראל את רוצחי ומתכנני רצח רחבעם זאבי, ביניהם אחמד סעדאת, מזכ"ל החזית העממית לשחרור פלסטין, שהוחזקו בכלא ועמדו להשתחרר בעקבות עליית החמאס.
לפי מפקד אוכלוסין שערכה הרשות הפלסטינית ב-2007, התגוררו בעיר 17,515 תושבים ובנפה כולה עוד כ-23,000 תושבים. בעיר קיים מיעוט של נוצרים. אזור יריחו הוא האזור הכי פחות מאוכלס ברשות הפלסטינית, ובניגוד בולט למחנה הפליטים הסמוך, יש בה גם שכונת פאר יוקרתית הכוללת בתים עם בריכות צמודות ואף מתחם מגורים מפואר בו גר בעבר יאסר ערפאת.
אתרים ארכאולוגיים
ביריחו אתרים ארכאולוגיים מתקופות קדומות כמו תל א-סולטאן, בו כנראה הייתה העיר הקדומה מימי יהושע בן נון, ארמונות החורף מימי בית שני ומהתקופה הביזנטית בארץ ישראל – בתי הכנסת וארמון הישאם.
תל יריחו
התל המרכזי ביריחו, ידוע גם בשם תל א-סולטאן, גובהו 21 מטר ושטחו 40 דונם. החופרים המרכזיים בתל היו צ'ארלס וורן, ארנסט זלין וקרל ואצינגר (1907–1909), ג'ון גרסטנג (1930–1936) וקתלין קניון (1952–1958).
בחפירות בתל נמצאו שרידים מתקופות קדומות, שנבנו אחת על גבי רעותה. התקופה הקדומה ביותר מתוארכת בקירוב ל-9500 לפני הספירה, לתקופה הנאוליתית, במה שנראה כמקדש של ציידים. כמה שכבות שמעליה אף הן מהתקופה הנאוליתית, ובהן ממצאים רבים כמו המגדל העגול שקוטרו 8.50 מ', והשתמר לגובה של 7.70 מ'. ליבתו של המגדל מולאה באבנים, וגרם מדרגות הוביל לראשו. התגלו גם גולגולות אדם מכוירות בטין (לצורך פולחן אבות כנראה) וכלים שונים.
שכבה נוספת בולטת היא מהתקופה הכנענית הקדומה (האלף ה-4 לפנה"ס) שבה נדדו מבחוץ תושבים חדשים לארץ, שמנהגיהם היו שונים מהמקובל שם. תקופה זו נחשבת לראשית התקופה העירונית. בתקופה זו הפסיקו לקבור את המתים מתחת לבתים ועברו לקוברם במערות קבורה. מהתקופה הכנענית התיכונה, שבה לראשונה מוצאים שם קברים נפרדים.
מעיין אלישע
מעיין אלישע או "עין א-סולטאן" הוא מקור המים החשוב של העיר. הוא נובע לרגלי התל העתיק של העיר "תל א-סולטאן". מימיו ידועים באיכותם – תכולת הכלור נמוכה מ-30 מ"ג לליטר. נפח הזרימה השנתי הוא 5.4 מיליון מטרים מעוקבים. המעיין מצטיין בשפיעה יציבה כל ימות השנה.
בעבר קרה שמי המעיין לא היו ראויים לשתייה. כך היה בימי אלישע הנביא אשר, על פי המסופר בתנ"ך, ריפא אותם בדרך נס. אירועים דומים התרחשו גם בעת החדשה. בשנת 1546 המים היו מהולים באדמה אדומה ונראו כזרמי דם. החוקר הבריטי בלייק העריך שמצב זה נמשך מאות בשנים ואכן הייתה תקופה שלא היה יישוב ביריחו. היו שניסו למצוא הסבר לתופעה, כיצד המים פעם ראויים לשתייה ופעם מפסיקים להיות ראויים לשתייה. אורך תעלות המים היוצאות מהמעיין להשקיה מגיע ל-36 ק"מ.
תעודות כתף יריחו
ב-1986 ו-1994, נערכו חפירות במערות "כתף יריחו", מול מנזר הקרנטל בוואדי אל-מפג'ר (מערת אביאור ומערת הסנדל). במהלכן נמצאו חלקים מ-19 תעודות כלכליות, שתים מן התקופה הפרסית והיתר מן המאות הראשונה והשנייה לספירת הנוצרים. מלבד זאת, נמצאה כמות גדולה של עצמות אדם, 29 מטבעות (המאוחרים מימי הדריאנוס), כלי חרס רבים, תכשיטים, כלי זכוכית, מסרקי עץ, ראשי חיצים, חלקי סנדלים מסומרים, וחומר אורגני הכולל פירות וגרעינים שונים.
עד גילוין של תעודות כתף יריחו, רווחה הדעה בעקבות תיאוריו של יוסף בן מתתיהו, כי יריחו ננטשה לאחר המרד הגדול וכי תשתית מפעלי המים באזור יריחו לא חודשה אחריו. דומה שעם גילוין של תעודות אלה, אשר תוארכו בחלקן לימי דומיטיאנוס, טראיאנוס, ואדריאנוס, התקבלה הגישה במחקר כי נאת יריחו הייתה מיושבת עד לסוף מרד בר כוכבא.
מצב השתמרותן של רוב התעודות שהתגלו בכתף יריחו, אינו טוב. עם זאת, ניתן לראות שהנושאים בהם עסקו, מתאימים למידע הידוע לגבי אופייה החקלאי של יריחו וענפי הפרנסה שלה. נאת המדבר של יריחו נהנתה מכמויות מים גדולות שמקורם במעין אלישע, עין דוק, עין נועימה, עין אבו שושה, עין עוג'ה, עין פארה ועין פואר. אלה איפשרו גידולים חד שנתיים, כגון דגנים, קטניות וירקות, וגידולים רב שנתיים כגון תמרים, גפנים, אפרסמון ועצי פרי שונים. לפי תיאוריו של יוסף בן מתתיהו, הוערך שטחה החקלאי של יריחו בכ-15,000 דונם
ארמונות החורף ואחוזת המלך ביריחו
ארמונות החורף ואחוזת המלך ביריחו הם מכלול של מבנים מתקופת בית שני אשר נחשפו במערב בקעת יריחו, סמוך לפתחו של נחל פרת ולדרך הרומית, היורדת מירושלים ליריחו. באתר בולטים שני תילים: הדרומי, תולול אבו אל-עלייק והצפוני, 400 מטר מהראשון, על שפת ואדי שק א-דאבי, הנשפך לנחל פרת.
המבנים תוארכו לתקופות החשמונאים והרומאית. בין השאר התגלו ארמונות החשמונאים מימי תקופת בית שני, ובהם ארמונו של אלכסנדר ינאי וארמון הורדוס. וכן, מבנים רבים כמו אמת מים, ברכות שחייה, בתי מרחץ, מקוואות, אמבטיות, גנים, רצפות פסיפס, קולומבריום לגידול יונים וגיתות ליין.
נוכחות הצבא הרומאי בסביבות יריחו
כתובת לטינית שנמצאה בסביבות יריחו ועכשיו נמצאת בפטריכאיה הארמנית, מתוארכת לתקופת הקיסרים מרקוס אורליוס ולוקיוס ורוס (161-169 לספירה). הכתובת הייתה כתובת הקדשה למושל הפרובינקיה יוליוס קומדוס שפיאר מבנה, והוצבה כנראה על ידי יחידה של הלגיון העשירי פרטנסיס, ששכנה באזור יריחו.
.
בית הכנסת שלום על ישראל
בית כנסת זה התגלה בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בשנת 1936 על ידי דימיטרי בראמכי מטעם מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי. החוקרים זיהו את רצפת הפסיפס בגודל 10 על 13 מטר כבית כנסת עתיק, בזכות הציורים של ארון הקודש, מנורה, שופר, לולב, והכתובת "שלום על ישראל", שהיא המקור לשמו של בית הכנסת.
בשנת 1986 רשות הגנים הלאומיים רכשה את הבניין. באותה שנה נוסד מניין קבוע במקום, ובשנות ה-90 המוקדמות, התחילו קבוצות לימוד ושיעורים. במהרה התפתחה ישיבה בבית הכנסת העתיק.
במסגרת הסכמי אוסלו (1993) נמסרה העיר יריחו לרשות הפלסטינית, אך נכתב בהסכמים כי הכולל שפעל במקום - ימשיך לפעול. סעיף זה בהסכם הופר, ולא הותר לחברי הכולל להישאר שם. בראש השנה תשס"א, בליל ה־12 באוקטובר 2000, פורעים ערבים נכנסו לבנין הישיבה, השחיתו סידורים וריהוט, ושרפו את הקומה השנייה. ספר התורה של בית הכנסת ניצל בזכות שמירתו בתוך כספת במחסן הנמצא ליד הפסיפס. כיום הספר נמצא במבואות יריחו. בשנת 2010 החלו תפילות מאורגנות במקום בליווי צה"ל ובתיאום הרשות הפלסטינית.
בשלהי שנת תשפ"ב (2022) הוחלט להקים מחדש את הישיבה שפעלה במקום. כיום הישיבה ממוקמת בבית חגלה, ואחראית על הכניסות היהודיות ליריחו.
בית הכנסת העתיק בנערן
בית כנסת העתיק בנערן ממוקם כ-5 ק"מ צפונית ליריחו בגדה המזרחית של ואדי מכוך (נ"צ 1903.1447). האתר שוכן ליד חורשת עצים גדולה. באתר ישנו פסיפס גדול (מעט גדול יותר מהנמצא בבית הכנסת שלום על ישראל) הכולל גלגל המזלות ועוד וגם אבן שהיה כנראה בסיס לתיבה. האתר מתוארך למאה ה-6. המקום נתגלה בפעם הראשונה בשנת 1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה, במהלך הפגזה טורקית על האזור. בשנת 1921 נחשף הפסיפס על ידי 2 אבות דומינקנים. האתר נשכח ונתגלה שוב על ידי יחידה של צה"ל שהתאמנה במקום בשנות ה-70. כיום האתר נטוש אך מגודר ונעול.
ארמון הישאם
ח'רבת אל-מפג'ר הוא אתר ארכאולוגי כ-5 קילומטרים צפונית ליריחו. המקום מכיל מספר מבנים מלכותיים מפוארים שהחלו להיבנות ב-743–744 לספירה על ידי אל ווליד יבן יזיד אך לא הושלמו בטרם נהרסו ברעש שביעית ב-747. יוצא מן הכלל הוא בית המרחץ שבמקום שהיה בשימוש, ושרידיו מכילים פסיפסים ועבודות סטוקו מרהיבים, שרבים מהם הועברו למוזיאון רוקפלר בירושלים. האתר היה גן לאומי ישראלי, וכיום הוא בניהולה של הרשות הפלסטינית.
אתרים ארכאולוגיים נוספים
אתרים נוספים באזור הם:
סטאבקה
סטאבקה ורחובנוגו גלבנוקומַנדובנייה (ברוסית: Ставка Верховного Главнокомандования) הוא הגוף העליון שהוקם לניהול הפיקוד המלחמתי של צבא ברית המועצות וכן של צבא האימפריה הרוסית בתקופת מלחמת העולם הראשונה, כשבראשו עמד תחילה ניקולאי ניקולאייביץ' הדוכס הגדול של רוסיה, ואחר כך היה ניקולאי השני לראש הסטאבקה. לאחר מהפכת פברואר שוב ביקש ניקולאי ניקולאייביץ' להתמנות לראש הסטאבקה אך הממשלה הזמנית התנגדה למינוייו ומינתה את מיכאיל אלכסייב במקומו לרמטכ"ל ולראש הסטאבקה, כמחליף לגנרל אלכסיי ברוסילוב, לאחר כישלונו בחזית של אלכסייב החליפו לאוור קורנילוב ועם פרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה, בוטלה הסטאבקה כשלקראת הסוף עמדו בראשה אלכסנדר קרנסקי וניקולאי דוחונין.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוקמה הסטאבקה על פי החלטת מועצת הקומיסרים העממיים מ־23 ביוני 1941. בהתאם לצו זה הועמד בראשות הגוף סמיון טימושנקו (שהיה אז הקומיסר לענייני הצבא) וחבריו היו גאורגי ז'וקוב, יוסיף סטלין, ויאצ'סלב מולוטוב, קלימנט וורושילוב, סמיון בודיוני וניקולאי גרסימוביץ' קוזנצוב. ב־10 ביולי 1941 הועמד סטלין בראש הגוף, בוריס שפושניקוב נוסף כחבר, וניקולאי קוזנצוב פסק להיות חבר בגוף זה.
בהרכב זה הסטאבקה תפקדה למעשה כל המלחמה. ב־17 בפברואר 1945 שונה בפעם נוספת הרכב חברי הגוף: יוסיף סטלין (יו"ר), גאורגי ז'וקוב, ניקולאי בולגנין, אלכסיי אנטונוב וניקולאי קוזנצוב.
ב־3 באוגוסט 1945 בוטלה הסטאבקה כגוף עליון לניהול הצבא והוחלף במטה הכללי של הכוחות המזוינים של ברית המועצות.
ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר
ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר ובראונשווייג, דוכס קמברלנד וטיביודייל השלישי (ארנסט אוגוסט וילהלם אדולף גאורג פרידריך, באנגלית: Prince Ernest Augustus, 3rd Duke of Cumberland and Teviotdale; 21 בספטמבר 1845 – 14 בנובמבר 1923) היה הילד הבכור והבן היחיד של גאורג החמישי, מלך הנובר ושל רעייתו, מריה מסקסוניה-אלטנבורג. עם סיפוחה של ממלכת הנובר לפרוסיה, ב-1866, נשלל מארנסט אוגוסט כתר הממלכה ומאוחר יותר, ב-1884 נשלל ממנו התואר דוכס בראונשווייג. למרות שהוא היה הבכור בסדר הירושה הזכרי מבין ניניו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, הוא נושל מתארי האצולה הבריטים שלו בשל העובדה שהוא לחם בצד הגרמני במלחמת העולם הראשונה. ארנסט אוגוסט היה הנסיך האחרון לבית הנובר שהחזיק בתואר מלכותי בריטי ושהיה חבר במסדר הבירית. צאצאיו נמצאים בסדר הירושה לכתר הבריטי.
גלות
לאחר המלחמה, עברה משפחת המלוכה של הנובר להתגורר בגלות בהייצין שליד וינה, אך בילתה את רוב זמנה בפריז. גאורג החמישי לא ויתר מעולם על תביעתו לכתר ממלכת הנובר והחזיק על חשבונו כוח צבאי קטן.
לאחר מותו של גאורג החמישי ב-12 ביוני 1878 בפריז, ירש ממנו ארנסט אוגוסט את תואר האצולה הבריטי, דוכס קמברלנד וטיביודייל ואת תואר האצולה האירי רוזן ארמה. ב-1 באוגוסט אותה שנה העניקה לו המלכה ויקטוריה את התואר אביר מסדר הבירית.
משפחתו
ב-1875, בעת ביקור שערך בבית סאנדרינגהאם אצל בן דודו מדרגה שנייה, אלברט אדוארד, הנסיך מוויילס, פגש ארנסט אוגוסט את תירה, נסיכת דנמרק, בתו הצעירה של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ואחותה של אלכסנדרה, נסיכת ויילס. בדצמבר 1878 נישאו השניים בארמון כריסטיאנבורג בקופנהגן.
דוכס בראונשווייג
ב-1876 מינתה המלכה ויקטוריה את ארנסט אוגוסט כקולונל בצבא הבריטי, ב-1886 הוא קודם לדרגת מייג'ור גנרל, ב-1892 הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל וב-1898 לדרגת גנרל. למרות היותו אציל בריטי וחבר המשפחה המלכותית, הוא המשיך להחשיב את עצמו כמלך בגלות של ממלכת הנובר וסירב לוותר על זכותו לרשת את כתר הנובר. הוא קבע את ביתו בגמונדן שבאוסטריה עילית.
ארנסט אוגוסט היה גם הראשון בתור לרשת את תואר דוכס בראונשווייג לאחר בן דודו הרחוק, וילהלם השמיני, דוכס בראונשווייג. ב-1879, כאשר התברר כי וילהלם ילך לעולמו מבלי להותיר אחריו צאצאים, הקים הפרלמנט של בראונשווייג מועצת עוצרים שתנהל את הדוכסות עם מותו של וילהלם. המועצה הייתה אמורה למנות עוצר במקרה בו ארנסט אוגוסט לא יהיה מסוגל לקבל על עצמו את תואר הדוכס. לאחר מותו של וילהלם ב-1884, הכריז ארנסט אוגוסט על עצמו כדוכס בראונשווייג. יחד עם זאת, מאחר שהוא המשיך לטעון לכתר ממלכת הנובר, הכריז הרייכסראט (Reichsrat) הגרמני שהכתרתו של ארנסט אוגוסט כדוכס בראונשווייג תפגע בשלום האימפריה. עקב לחץ פרוסי, התעלמה מועצת העוצרים של הדוכסות מטענתו של ארנסט אוגוסט ומינתה את הנסיך אלברכט מפרוסיה כעוצר הדוכסות.
המשא ומתן בין ארנסט אוגוסט לבין ממשלת גרמניה המשיך כמעט שלושה עשורים ולא הניב תוצאות. במהלך תקופה זו מת הנסיך אלברכט ובמקומו מונה כעוצר הדוכס יוהאן אלברכט ממקלנבורג.
פיוס
ב-1913 התפייס ארנסט אוגוסט באופן חלקי עם שושלת בית הוהנצולרן, כאשר בנו היחיד שנותר בחיים, הנסיך ארנסט אוגוסט, נשא לאישה את בתו היחידה של וילהלם השני, קיסר גרמניה, נכדו של מלך פרוסיה שהדיח את אביו של ארנסט אוגוסט. ב-24 באוקטובר 1913 הוא ויתר על זכויותיו כדוכס בראונשווייג. בתמורה, הוכתר הנסיך ארנסט אוגוסט הצעיר כדוכס בראונשווייג ב-1 בנובמבר. וילהלם השני העניק לארנסט אוגוסט האב את תואר אביר מסדר העיט השחור. ב-1918 התפטר ארנסט אוגוסט הצעיר מתוארו כפי שעשו נסיכים גרמנים אחרים כאשר כל בתי האצולה הגרמנים הורדו מגדולתם על ידי הממשלה הגרמנית הזמנית שהוקמה לאחר שהקיסר בעצמו התפטר מתפקידו וגלה להולנד.
מלחמה
מלחמת העולם הראשונה גרמה לקרע בין משפחת המלוכה הבריטית לבין בני דודיה מממלכת הנובר. ב-13 במאי 1915, הורה המלך ג'ורג' החמישי על שלילת תואר אביר מסדר הבירית מארנסט אוגוסט. על פי תנאי חוק שלילת התארים 1917, הוא הוצא ב-28 במרץ 1919 מרשימת תוארי האצולה של בריטניה ואירלנד על פי צו של המלך במועצתו, על כך שהוא "נשא נשק כנגד בריטניה הגדולה".
מותו
הנסיך ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר לשעבר ודוכס קמברלנד לשעבר, מת משבץ מוחי באחוזתו בגמונדן ב-14 בנובמבר 1923.
קיסריה
קיסריה היא עיר נמל שהוקמה בשנים 13–25 לפנה"ס. העיר הייתה המרכז המנהלי הרומי ביהודה מאז כינון פרובינקיה יודיאה (לאחר הדחת ארכלאוס בשנת 6 לספירה). היא שמרה על מעמד זה ביהודה, ולאחר מכן בפרובינקיה סוריה-פלשתינה עד 390, ולאחריו בפרובינקיה הביזנטית פלשתינה פרימה. העיר נקראה על שם אוגוסטוס קיסר. כיום חלק משטח העיר העתיקה הוא גן לאומי בניהול רשות הטבע והגנים ביחד עם החברה לפיתוח קיסריה. בסמוך לעתיקות קיסריה, הוקמה במאה ה-20 קיסריה המודרנית.
מגדל סטרטון (המאה ה-3 לפנה"ס - 90 לפנה"ס)
ראשיתה של העיר קיסריה בשלהי התקופה הפרסית, במעגן פיניקי קטן סמוך לתחנה ימית של צידונים. המקום נקרא מגדל סטרטון (או "שרשון" כשם גנאי לשם האלה הכנענית עשתרת) – צורתו היוונית של השם הצידוני עבד-עשתרת, שהוא שמם של שני מלכים צידוניים שהשני מהם הוא בן זמנו של אלכסנדר מוקדון. מקובל במחקר שבתקופה זו או מעט אחריה הוקמה חומה בתוואי קשתי שהקיף שטח יבשתי של כ־270 דונם והיה לה קו חוף שאורכו קילומטר וחצי בקירוב.
סיפוח לממלכת החשמונאים (תקופת אלכסנדר ינאי)
בסוף המאה השנייה לפני הספירה השתלט על המקום זואילוס, הטיראנוס של דור, וזמן קצר לאחר מכן, בשנת 90 לפנה"ס, נכבש המקום בידי אלכסנדר ינאי וסופח לממלכת החשמונאים. אירוע הכיבוש מוזכר כיום טוב במגילת תענית, שם נכתב שבי"ד בסיון גברה יד חשמונאי על ׳קיסרי בת אדום׳ שהייתה ׳יתד תקועה לישראל׳. עם כיבוש ארץ ישראל בידי רומי בשנת 63 לפנה"ס, צירף אותה פומפיוס לנציבות סוריה, ובשנת 31 לפנה"ס, לאחר ניצחונו של אוקטוויאנוס בקרב אקטיום, הוא העביר את העיר, יחד עם כל החוף הארץ ישראלי, להורדוס, ששלט בארץ ישראל בחסות רומית.
התקופה הרומית והביזנטית
לאחר מותו של הורדוס (4 לפנה"ס) עלתה קרנה של קיסריה, ובשנת 6 לספירה, לאחר שהודח ארכלאוס בנו של הורדוס, היא הפכה למקום מושבם של נציבי יהודה הרומיים. בעיר חייתה אוכלוסייה מעורבת, אך היה לה צביון הלניסטי מובהק. תושבי העיר היהודים סבלו לעיתים קרובות מהתנכלויות שכניהם הנוכרים, ומתיחות מתמדת שררה בין היהודים לנוכרים. בימי הנציב אנטוניוס פליקס פרצו בה מהומות דמים ובימי גסיוס פלורוס, בשנת 66, הביאה שרשרת אירועים סמוך לבית הכנסת שבעיר לפרוץ מהומות דמים בין יהודים לנוכרים, שנתנו את האות לתחילתו של המרד הגדול. בית הכנסת בקיסריה כונה לאחר מכן במקורות "כּנִיסָתַא דֶמָרדוּתָא". בימי מרד בר כוכבא הייתה קיסריה בסיס האספקה הראשי של הצבא הרומי, ומאוחר יותר הוצאו בה להורג כמה מעשרת הרוגי מלכות, ובהם רבי עקיבא.
אספסיאנוס העלה את העיר לדרגת קולוניה בעלת זכויות מוגבלות, ומאוחר יותר העניק לה אלכסנדר סוורוס את התואר "מטרופולין". בתקופה הרומית התיכונה שבה והתחזקה בה הקהילה היהודית, והיא הפכה למרכז יהודי חשוב.
התפתחות הנצרות בשלהי התקופה הביזנטית
בתקופה הביזנטית הייתה קיסריה המטרופולין של "פלשתינה פרימה" ומרכז נוצרי חשוב. בין השאר חיו בה אבות הכנסייה אוריגנס (אשר כתב בעיר את "הקספלה" - תרגום התנ"ך ליוונית בחמש גרסאות), ואוזביוס (אשר כתב בעיר את "האונומסטיקון" - רשימת יישובי ארץ ישראל, ואת "תולדות הכנסייה"). לעיר הייתה חשיבות גדולה בעיני הנוצרים, מאחר שבה, על-פי המסורת הנוצרית, התנצר עובד האלילים הראשון, הקנטוריון קורנליוס. בנוסף, ישבו בה יהודים ובתוכם רבי אושעיא ואחריו רבי אבהו דקיסרין. לדעת חלק מחוקרי התלמוד נערכה בעיר קיסריה מסכת נזיקין מהתלמוד הירושלמי. בראשית המאה ה-5 חולקה הארץ לכמה מחוזות, וקיסריה נבחרה לבירתה של "פלשתינה פרימה". במאה ה-6 נולד בקיסריה פרוקופיוס, שהפך לסופרו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון.
הכיבושים המוסלמיים
יחד עם כל ארץ ישראל, נכבשה קיסריה במאה ה-7 על ידי המוסלמים. הנוסע בנימין מטודלה (1168–1170) מספר שמצא בקיסריה עשרה יהודים ו-200 שומרונים. בסוף המאה ה-12 עברה השליטה בקיסריה בין הצלבנים לצלאח א-דין לסירוגין. במאה ה-13 נכבשה בידי הממלוכים ובראשם הסולטאן ביברס, וחרבה יחד עם שאר ערי החוף בארץ ישראל.
במחצית הראשונה של המאה ה-17 ביקר בקיסריה הכומר אבגניוס רוג'ה, ומצא בה כמאה משפחות של מוסלמים ושבע או שמונה משפחות יהודיות, שהתגוררו בבתים דלים במזרח העיר, ועסקו במסחר בצמר-גפן, שמן וחיטה.
התחדשות היישוב בעת החדשה
היישוב בקיסריה התחדש בשלהי המאה ה-19, כאשר קבוצה של גרמנים טמפלרים ניסו להתיישב במקום במסווה של חפירות ארכאולוגיות. יהוסף שווארץ, חוקר ארץ ישראל במאה ה-19, סבר שקיסאריה (קיסרי) ועקרון המקראית עיר אחת הן - כפי שכתב בספרו "תבואות הארץ". בשנים 1880–1882 הוקם היישוב קיסאריה על ידי 50 משפחות בוסניות מוסלמיות מהעיר מוסטאר בבוסניה והרצגובינה, שנאלצו לעזוב את בתיהם עקב הכיבוש האוסטרו-הונגרי של ארצם. המתיישבים הקימו במקום עיירה מודרנית עם בתים מרווחים ורחובות מצטלבים, במתכונת היישובים בבוסניה והרצגובינה. היישוב כלל שני מסגדים, ח'אן, שוק, בית מושל (מודיריה), נמל, מחסנים ומשרדי מכס.
בראשית תקופת המנדט הרברט סמואל הציע את שיקום נמל קיסריה ההרודיאני כנמל המודרני הראשון של ארץ ישראל המיועד לספינות קיטור. מתוך שיקולים של תחבורה יבשתית נבחר לבסוף מפרץ חיפה.
תושבי הכפר ישבו על אדמות שהחכירה להם פיק"א ורוב בתיו היו רכוש יהודי. במהלך מלחמת העצמאות, ב-12 בינואר 1948, החלו תושבי הכפר להתפנות ממנו, מתוך פחד. ההגנה חששה שהצבא הבריטי יתפוס את הכפר וישתמש בו כבסיס לפעולות נגד ההעפלה, ובתחילת פברואר החליט מטה הארגון לכבוש את הכפר ולהרוס את בתיו. ב-9 בפברואר יצאו אותו תושבים נוספים. ב-15 בפברואר נכבש הכפר והתושבים שנותרו בו ברחו או נצטוו לעזוב. ב-20 בפברואר כיתרה את הכפר יחידה של הפלמ"ח והרסה את בתיו. נהרסו 30 בתים וששה נותרו לעמוד על תלם, משום שחומרי הנפץ אזלו. 20 התושבים האחרונים שנותרו בכפר גורשו ממנו. קיסריה הייתה הכפר הראשון שתושביו גורשו באופן יזום על ידי "ההגנה". הכפר היה היישוב הראשון שנכבש בידי הצד היהודי באותה מלחמה.
היישוב המודרני של קיסריה כיום הוא יישוב קהילתי אמיד הכלול במועצה אזורית חוף הכרמל.
ממצאים מהתקופה ההלניסטית וההרודיאנית
ממצאים ארכאולוגיים מתקופה זו נתגלו בכמה משטחי החפירה. צפונית לתל של מגדל סטרטון נחשף קטע של חומה שמשולבים בה שני מגדלים עגולים, דומים לאילו אשר נחשפו בשומרון ויוחסו לתקופה ההלניסטית.
העיר של הורדוס (קיסריה) הוקמה על גבי חורבות מגדל סטרטון, המקום זה נזכר לראשונה בפפירוסים של זנון שספינתו עגנה במקום. על פי הפפירוסים המקום היה מתאים לעגינה. עדות שנתן יוסף בן מתתיהו. הורדוס ראה בשטח המישורי פוטנציאל למימוש עקרונות תכנוניים אדריכליים (תכנון היפודמי) שהיו מקובלים באותה תקופה. הורדוס הקים את נמל קיסריה אדיר המידות וזאת כצורך להקמת נמל נוסף בין דור ליפו. הבניה בקיסריה היא באבני כורכר מקומיות אשר את מראן הלבן קיבלו מכיסוי הטיח – מכאן מבינים את תיאורו של יוסף בן מתתיהו, אשר תיאר את העיר כבנויה מאבן לבנה. העיר של הורדוס הייתה מתוכננת היטב עם מערך של תעלות ניקוז מתחת לרחובות. התיאטרון עשוי אבן, מה שמייחד אותו מן התיאטרונים עשויי העץ שהיו נפוצים באותה תקופה.
הנמל
מטרתו העיקרית של נמל קיסריה הייתה לשמש כמקום עגינה לספינות הרומאיות שהובילו דגן מאלכסנדריה שבמצרים, לרומא. בריכת הנמל הייתה מחולקת לשלושה אזורים עיקריים: הנמל הפנימי, המרכזי והחיצוני. סירות וספינות קטנות עגנו באזורים הפנימיים, וספינות גדולות עגנו בנמל החיצוני.
שוברי הגלים שהגנו על הנמל מצפון וממערב נבנו באמצעות תיבות עץ ענקיות שהושטו לתוך הים, ולתוכן יצקו אפר וולקני ("פוצולנה") שהתקשה במגע עם המים. התיבות שקעו עם האפר שהתקשה, ויצרו בסיס יציב וחזק לבניית הנמל בתוך המים. טכניקה זו הייתה חדשנית מאוד בתקופת בנייתו של הנמל, והשימוש בה מבטא את החזון המפואר של הורדוס בבניית קיסריה כולה. קיסריה לא הייתה עיר נמל במקורה כי אין בה שובר גלים טבעי (כמו בעכו, למשל), ולכן היה צורך להקים שובר גלים מלאכותי שיאפשר עגינה של ספינות וקיום נמל בעיר.
שמו של הנמל, 'סבסטוס', ניתן לו על ידי הורדוס לכבודו של פטרונו הרומי, הקיסר אוגוסטוס ('סבסטוס' הייתה הגרסה היוונית לשמו של אוגוסטוס).
המקדש
המקדש נקרא מקדש אוגוסטוס ורומא לכבודו של אוגוסטוס קיסר. למקדש היה פרונאוס וקלע עמוק. נבנה במרכזו של מתחם מקודש המוקף בקירות. על סמך השרידים הציע נצר כי מדובר במקדש פריפטרלי. נחשפו שרידיו של גרם מדרגות שעולה מכיוון מערב למזרח. אבני המקדש עשויות כורכר מקומי והוא צופה שכבה עבה של סטוקו משובח אשר נתן ממד של מונומנטליות ופאר. רק בשלב הרומי המאוחר נכנסו למקדש אלמנטים עשויים שיש. על שרידי המקדש נבנתה בתקופה הביזנטית כנסייה אוקטוגונלית ומאוחר יותר מבנה מוסלמי. בפינה הצפון מערבית של המקדש ניצב נימפאום אשר נחפר לראשונה בשנת 1961 על ידי הארכאולוג אברהם נגב ושוב בשנות ה-90 של המאה ה-20 בידי יוסף פורת. לאחר מכן כוסה הנימפאון ונחשף לציבור הרחב רק בשנת 2014.
ארמון הורדוס
זוהה על שונית הבולטת פנימה אל תוך הים. בשרידי החדרים המערביים נחשפה רצפת פסיפס בדגמים גאומטריים (אהוד נצר הציע לתארכה כהרודיאנית, ויש המאחרים זאת). עיקר השרידים השתמרו בחלקו הצפוני, מדובר היה באולם גדול עם מסדרונות משני צדדיו. לארמון היו שני מפלסים. מאוחר יותר שימש מבנה הארמון כמקום מושבם של המושלים הרומאים.
התיאטרון
התיאטרון בקיסריה הוא אחד התיאטראות הרומיים הקדומים והמפוארים שהתגלו בארץ. הוא נבנה בתקופתו של הורדוס והיה פעיל במשך מאות שנים עד התקופה הביזנטית. המיקום נבחר באופן קפדני במיוחד. התיאטרון הכיל 4,000 מושבים בערך. במקורו היה בנוי כולו מאבן כורכר וטיח ומאוחר יותר בימיו של ספטימוס סוורוס שולבו בו עמודי שיש ופורפיר. התיאטרון נחשף על ידי המשלחת האיטלקית בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20. במקום הוצגו הצגות מימוס ופנטומימה הכללו אתלטיקה חיקויים והוצאות להורג.
בשנת 1961 התגלה לוח שחם בהריסות התיאטרון הרומי, המקדיש את ה"טיבריום" לפרפקט פונטיוס פילאטוס. אין לדעת מהו אותו טיבריום, ומניחים כי המדובר במבנה שנועד לפאר את שמו של הקיסר טיבריוס. כתובת זו מוצגת כיום במוזיאון ישראל בירושלים.
מספטמבר 1961 מתקיימות בתיאטרון (המכונה לעיתים בטעות "אמפיתיאטרון" בפי העם) הופעות פופ ורוק של אמנים שונים, כאשר ההופעה שחנכה את המקום הייתה הופעתו של הצ'לן הקטלאני פבלו קזאלס. התיאטרון מכיל כ-3,700 מושבים, והופעה בו נחשבת לאבן דרך משמעותית בקריירה של אמנים ישראלים.
ההיפוסטדיום
נבנה בימי הורדוס, ומשתרע לאורך קו החוף. במקור היה מוקף ספסלי אבן סביב. לאורך הקירות המקיפים את הזירה (הארנה) נחשפו ציורי בעלי חיים – נראים תיאורים של מחזות ציד, זאת אולי בהשראת הפעילות שנהגו בו. בקצה הצפוני של הזירה נחשפו עמדות הזינוק ומכאן למדים כי המקום שמש גם כהיפודרום \ קירקוס; הוצע לקרוא למבנים מעין אילו בשם "היפוסטדיום", שילוב של היפודרום ואצטדיון כאחד.
ממצאים מהתקופה הרומית / רומית מאוחרת
לאחר שארץ ישראל עברה לשלטון הנציבים הפכה קיסריה לבירת פרובינקיה יהודה. בתקופה זו העיר התרחבה ונבנו בה מבני ציבור מגוונים. העיר התפשטה מזרחה, ובתקופה זו נוספו מבני שוק גדולים. המקדש המשיך לשמש כמקדש רומא ואוגוסטוס ונקרא בשם "סבסטיאון". תופעת המחסנים גדולי המידות גם כן נפוצה בתקופה זו. הארמון של הורדוס הוסב לשמש כמקום מושבם של המושלים הרומיים ובתקופה זו נוספו לו חדרי משרדים שונים, כמו כן נוסף לארמון בית מרחץ שברצפתו לבנים הטבועים בטביעות חותם של הלגיון העשירי פרטנסיס. מדרום לארמון נפרס שטח שעליו נבנו וילות של אנשים אמידים שהתעשרו מבעלות על אדמות (באזור השרון). מצפון לכל אחת מן הווילות היה רובע של מחסנים אשר שייך היה לבעל הווילה. נמצאו בנוסף אסמי תבואה תת-קרקעיים.
קירקוס
בהשראתו של הקירקוס מאקסימוס (ראו: המלוכה הרומית וספורט ברומא העתיקה) נבנה הקירקוס בקיסריה בימיו של אדריאנוס. המבנה המשיך להיות בשימוש עד המאה ה-6 לספירה. מידותיו 450X 70 מ'. המבנה נועד למרוצי מרכבות וסביבו מערך ארגוני שלם (התגבשות קבוצות, מועדונים וכו'). הקירקוס ממוקם במזרחה של העיר, בשטח נרחב אשר לא נוצל לבנייה. בעבר קיים היה מערך מושבים מאבן, אותן אבנים נשדדו, אך עדות לו נראתה כאשר נחשף מערך קמרונות שנשא את המושבים. הספִּינה הייתה מורכבת ממערך של בריכות לאורכה כאשר במרכז ניצב האובליסק (שהוצב מחדש), האובליסק עשוי אבן גרניט אסואן ויובא ממצרים. נחשפו הקונוסים שהוצבו בפינות הספִּינה.
בית הכנסת
ניתן להבחין בפסיפס שהיה חלק מקומפלקס בית הכנסת. בית הכנסת בקיסריה מוזכר בספרו של יוסף בן מתתיהו "מלחמת היהודים" עם ספר התורה שהיה בתוכו. לפי הכתוב - פה ניצתה האש שהבעירה חיש מהרה את כל יהודה באש המרד נגד הרומאים. היהודים בתקופה הרומית המאוחרת היוו אחוז ניכר מאוכלוסיית העיר והם השתלבו במערך הכלכלי כסוחרים, חקלאים וכו'. חיכוכים עם האוכלוסייה השכנה יצרו לעיתים מחלוקות חריפות ביניהם, אך ישנן גם עדויות המדברות על יחסים טובים עם השכנים הנוכרים דוגמת אוסביוס, מאבות הכנסייה, אשר למד כמה מענייני דתם של היהודים מפיו של "עברי".
לשכת המס
מדובר באולם מלבני מוקף חדרים מכל עבריו הממוקם במרכז העיר ממזרח להיפוסטדיום. מבנה זה היה חלק ממכלול קריית הממשל. נחשף בו פסיפס של אופוס סקטילה המוקף בספסלי אבן, ששימשו, כך משערים, כמקומות המתנה. פירושו של דבר הוא שמדובר על מערך בירוקרטיה שהוא סממן מובהק של השלטון הביזנטי. תרגום הכתובת שבפסיפס: "אם תציית לשלטונות המס, אזי אין לך ממה לחשוש". כל המבנה נבנה על רצפה מוגבהת ומשערים כי משמעות הדבר עונה על הצורך להוריד את רמת הלחות במבנים שנשאו מסמכים הרגישים לרטיבות.
מערכת אספקת המים לקיסריה
על מנת לקיים חיים, דואג כל יישוב בעולם לאספקת מים. זו הסיבה העיקרית לכך שחלק ניכר מהיישובים הוקמו על גדות נהרות או ליד נביעות מים. ביישובים אחרים נקדחו בארות, נבנו בורות לאיסוף מי גשמים, או, כפי שנעשה בקיסריה, הוקמו אמות מים להעברת מים ממקורות מים מרוחקים אל היישוב.
עד ימיו של הורדוס היישוב בקיסריה היו קטן יחסית, ובורות מי תהום סיפקו די מים לצרכיו. עם התרחבותה של קיסריה ועליה ברמת חיי תושביה (למשל בניית בתי מרחץ) נוצר צורך בהובלת מים ממעיינות מרוחקים. לשם כך, במהלך השנים, נבנו מספר מפעלי מים להבאת המים אל העיר:
גנים לאומיים באזור קיסריה
כיום, עיר הנמל קיסריה וסביבתה מוגנת באמצעות גנים לאומיים. אלו הם:
הכרה בין לאומית
קיסריה זוכה לשבחים ולתארים רבים ודירוגים גבוהים ממגזיני תיירות וארגוני טיולים שונים ברחבי העולם :
ועידת האימפריה
כל הוועידות התקיימו בלונדון, הממלכה המאוחדת, להוציא את הוועידות שהתכנסו ב-1894 וב-1932 שהתקיימו באוטווה, בירת קנדה. הוועידה שהתקיימה ב-1907 שינתה את שמותיהן של הוועידות ל"ועידת האימפריה" ובה הוסכם שהמפגשים ייערכו מכאן והלאה על בסיס קבוע ולא בהזדמנויות בהן ראשי הממשלות של המדינות יבקרו בלונדון לאירועים מלכותיים, כמו חגיגות יובל או הכתרות.
ועידות חשובות
בתחילה נועדו הוועידות להדגיש את אחדות האימפריה, אך עם חלוף הזמן, הפכו הוועידות להתכנסויות שבהן שטחו הדומיניונים את בקשותיהם להסיר את שרידי מעמדם הקולוניאלי. הוועידה של 1926 הסכימה על הצהרת בלפור שהכירה בכך שמעתה והלאה מעמדם של הדומיניונים יהיה שווה ערך לזה של הממלכה המאוחדת כחברים בחבר העמים הבריטי.
הוועידה של 1930 קיבלה החלטה לבטל את העליונות החקיקתית של הפרלמנט הבריטי, כפי שהתבטא הדבר ב"חוק תקפות החוקים הקולוניאליים" (Colonial Laws Validity Act 1865) ובחוקים אימפריאליים אחרים. המדינאים שהשתתפו בוועידה המליצו שהפרלמנט הבריטי יחוקק חוק הצהרתי, שהיה לחוק וסטמינסטר, שיועבר בהסכמתם של הדומיניונים, אך כמה דומיניונים לא אשררו את החוק אלא רק כמה שנים לאחר מכן. הוועידה של 1930 הייתה ראויה לציון גם בשל נוכחותם של נציגי רודזיה הדרומית, למרות היותה מושבה בעלת ממשלת עצמי ולא דומיניון.
הוועידה הכלכלית האימפריאלית שהתכנסה ב-1932 באוטווה, דנה בשפל הגדול והממשלות הסכימו למסד את "העדיפות האימפריאלית" (Imperial Preference), מערכת פרוטקציוניסטית של תעריפים על סחורות ייבוא מארצות שמחוץ לארצות האימפריה.
ועידות חבר העמים הבריטי
לקראת סיום מלחמת העולם השנייה, הוחלפו ועידות האימפריה ב"ועידות ראשי ממשלות חבר העמים הבריטי" (Commonwealth Prime Ministers' Conference). 17 כינוסים כאלה התקיימו החל מ-1944 ועד 1969. כולם להוציא אחד התקיימו בלונדון. ב-1971 שונה שמם של הכינוסים ל"פגישות ראשי ממשלות חבר העמים הבריטי" (Commonwealth Heads of Government Meeting) ומכאן והלאה הם התקיימו אחת לשנתיים, בכל פעם במדינה אחרת.
הורודוק
הורודוק (באוקראינית: Городок; בפולנית: Gródek Jagielloński, גרודק יגיילונסקי; ביידיש: גריידינג) היא עיר במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
הורודוק נזכרת עוד בכרוניקה הרוסית הראשונה, ובסוף המאה ה-14 קיבלה זכויות עיר מידי המלך ולדיסלב השני יגיילו, שעל שמו נקראה. במהלך המאה ה-17 נהרסה העיר כתוצאה מפלישות הקוזקים והטטרים. במאה ה-19 הוקמו בעיר מפעלים שונים. בזמן מלחמת העולם הראשונה נפגעה העיר במהלך הכיבוש הרוסי, וכן בקרבות שהתנהלו בסביבתה בשנים 1918 ו-1919 בין צבא פולין ובין כוחות הרפובליקה המערב אוקראינית.
יהודי הורודוק
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בהורודוק הוא מאמצע המאה ה-15. בשנת 1550 נאסר על ישיבת יהודים בעיר, ורק מעטים המשיכו להתגורר בה. בשנת 1684 אישר יאן סובייסקי ליהודים לשוב ולהתגורר בעיר, אך ברובע נפרד. במחצית הראשונה של המאה ה-18 התנתקה הקהילה בעיר מקהילת לבוב, ונעשתה לעצמאית. במהלך המאה ה-19 התפשטה בעיר החסידות, ורבים מיהודיה נמנו על חסידות בלז. מראשית המאה ה-20 התקיימה בעיר פעילות ציונית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, במהלכה התעמרו ביהודי העיר החיילים הפולנים והאוקראינים, עזבו את העיר כ-1,300 יהודים. עם התגברות הפעילות הציונית בעיר, עלו כ-80 מיהודיה כחלוצים לארץ, ופעלו במקום תנועות נוער ציוניות. כמו כן, הוקם בעיר בית ספר עברי מרשת תרבות. בשנים אלה ניהל בעיר הרב יהודה זונדל רוקח משושלת בעלז חצר אדמו"רות.
בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר כ-3,300 יהודים, כשליש מתושביה.
בשואה
עם כיבוש העיר בספטמבר 1939 בידי הגרמנים, החלו אלו להתעלל בתושביה היהודים, תוך ירי לבית הכנסת בעיר במהלך תפילה בראש השנה. לאחר 10 ימים הועברה העיר לשלטון הסובייטים במסגרת הסכם ריבנטרופ מולטוב. בתקופה זו נסגרו המוסדות היהודיים בעיר, וכ-1,500 פליטים יהודים הגיעו אליה משטחי הכיבוש הגרמני בפולין.
ב-29 ביוני 1941, במסגרת מבצע ברברוסה, שבו הגרמנים לעיר, והתירו לאוקראינים מקומיים לפרוע ביהודי העיר משך יום שלם, ולשדוד את רכושם, תוך רצח משכילים יהודים. עד מהרה הוקם בעיר יודנראט, בראשות אברהם פרידמן, אשר נצטווה לספק לגרמנים כוח אדם יהודי לעבודות כפייה, ולהעביר לגרמנים רכוש וכסף. כמו כן, בוצעו ביהודי העיר מעשי התעללות שונים, בתי התפילה היהודיים בעיר חוללו, ויהודי העיר צוו לשאת סרט עם מגן דוד על זרועם, ונאסר עליהם להימצא במרכז העיר. בד בבד, החלו הגרמנים להעביר לעיר יהודים שגורשו מיישובי הסביבה, ועד ספטמבר 1941 הגיע מספר היהודים בעיר לכ-6,400 איש.
באוקטובר 1941 הוקם בעיר גטו, אליו הועברו בהדרגה כל יהודי העיר, ואשר רבים מיושביו מתו מרעב וממגיפות. מסוף שנת 1941 החלו יהודים מהעיר להילקח למחנות עבודה בסביבתה.
מפברואר 1942 החל חיסולם של יהודי הורודוק, כאשר אנשי המשטרה הגרמנית החלו לרצוח קבוצות יהודים מהגטו בבית העלמין היהודי בעיר, ושילחו רבים מהם למחנות עבודה, ובהם ינובסקה, מהם לא שבו. בחודש מאי לבדו שולחו כ-1,900 יהודים מהגטו למחנות עבודה. ביולי 1942 נרצחו כ-400 יהודים מהגטו בבית העלמין היהודי, ובאוגוסט נשלחו כ-1,300 יהודים, ובכללם יו"ר היודנראט, פרידמן, למחנה ההשמדה בלז'ץ. לאחר מכן, שטח הגטו בעיר צומצם, והוא נסגר לחלוטין, תוך שהובאו אליו כ-2,000 יהודים נוספים מהסביבה. באותה עת מונה בגטו יודנראט חדש, בראשות אפרים רצקין. סגניו היו שמריהו צוקרמן ונחמן סבירסקי. רצקין וצוקרמן שיחדו את הזקיפים הגרמניים ששמרו על הגטו ואפשרו לאנשי הגטו להימלט.
ב-26 בדצמבר 1942 נערכה בגטו אקציה במסגרתה נרצחו בקבר אחים מחצית מיושביו, כ-1,300 יהודים. ב-27 בינואר 1943 חוסל הגטו בעיר סופית, כאשר הגרמנים והאוקראינים הציתו את בתיו, והיוצאים מהם נורו למוות. כעבור כמה ימים שבו הגרמנים לעיר, ורצחו עוד כ-800 יהודים שנתפסו על ידם. מספר יהודים שנדרשו לגרמנים לשם עבודה הועברו למחנות עבודה בסביבת העיר. בין 160 ל-300 גברים יהודים שהובאו לעיר לשם עבודות כפייה, והוחזקו בבניין אחד, נשרפו למוות בידי הגרמנים.
לאחר שחרור העיר בידי הצבא האדום ב-25 ביולי 1944, שבו אליה כ-20 יהודים בלבד, אשר הצליחו להסתתר בסביבתה. במהלך המלחמה הושמדו שני בתי העלמין היהודיים בעיר, והוסבו לגנים, ומצבותיהם שימשו לריצוף רחובות העיר.
הצבא הרומי
אחד הקווים המאפיינים של התפתחות של הצבא הרומי היא יכולת להסתגל למציאות חדשה, לאמץ תורת לחימה וכלי נשק זרים ולשכלל את אומנות המלחמה שלו. כבר בתחילת דרכם למדו הרומאים דרך האטרוסקים להשתמש בכלי הנשק ובשיטות הלחימה של ההופליטים והפלאנקס היוונים. מאוחר יותר אימצו הרומאים כלי נשק סאמניטיים ואיברים כגון כן כמו מגן וחרב והפילום, ובמכונות המצור של הצבאות ההלניסטיים. הצבא הרומי פיתח ושיכלל גם רעיונות מקוריים כגון מערכת הקרב המאניפולארית, הטקטיקה של הקהורטות, וחשיבותו של שימוש במחנה מסודר כמרכיב יסוד בשדה הקרב.
כוחות היבשה
כוחות היבשה של הצבא הרומי היוו את מוקד הכוח של צבא זה ושל המדינה הרומית בכלל. כבר משלב מוקדם בהיסטוריה של רומא התבססה מכונת הלחימה הרומית על חיל רגלים כבד. החיילים הרומים נלחמו במסגרת הלגיון, ובמסגרת יחידות המשנה של הלגיון, הקנטוריה, הקוהורטה והמניפול. הלגיונרים הרומים היו חיילים רגליים מצוינים שאומנו באופן נוקשה והיו בעלי משמעת סדר וכוח סיבולת גבוה במיוחד.
חיל הפרשים הרומי היווה באופן מסורתי זרוע משנית ולא מפותחת בקרב הצבא הרומי. בשלבים מאוחרים של התפתחותו של הצבא הרומי גויס צבא זה מקרב בעלי הברית של רומא, כגון הפרשים הנומידים וההיספנים.
במקביל לכוחות של אזרחי רומא, שלחמו במסגרת הלגיונות, עמדו לרשות רומא גדודי צבא שגויסו מקרב בעלות הברית הלאטיניות והאיטלקיות. מספרם של אלה נקבע ככל הנראה לפי כוח האדם הפנוי של מדינות אלה וצרכיה המלחמתיים של הרפובליקה. כוחות אלו באו לעיתים קרובות בתור חיילים קלים, פרשים וקשתים, אם כי גויסו לגיונות גם מקרבם.
במאה הראשונה לספירה הוכנסו חיילים קלים נוספים כגון זורקי כידונים, קלעים וקשתים לתוך מערך הלחימה הרומי. הלגיון הרומי נשאר היסוד השליט בכוחות הקרקע, אבל מימיו של יוליוס קיסר הוא החל להילחם בכוחות משולבים של רגליים כבדים, קלים ופרשים.
גודלו של הצבא היבשתי של רומא השתנה באופן דרסטי במהלך ההיסטוריה. בעוד בראשיתו כוח זה היה מבוסס על לגיון אחד, שכלל כ-3,300 איש וגויס רק במקרה הצורך ולמשך עונת המלחמה, בשיאה של האימפריה הרומית מנה הצבא הרומי כ-28 לגיונות קבע, שמנו כל אחד בסביבות 5,000 עד 8,000 חיילים רגלים. בנוסף לגיונות אלו לוו בכוחות עזר, שגודלם הכולל היה שווה לזה של הלגיונות.
תקופת המלוכה והרפובליקה המוקדמת
הצבא הרומי התאפיין מאז ראשית דרכו ביכולת להשתנות, ולהסתגל בצורה טובה לתנאים חדשים שנוצרו בשדה הקרב. לעיתים קרובות, השינויים והרפורמות התבצעו בעקבות תבוסות גדולות שנחל הצבא. הכמות העצומה של כוח האדם שעמד לרשותה, נתנה לרומא את היכולת להשתקם גם לאחר תבוסות גדולות (למשל בקרב קאנאי), ולהשמיד לבסוף את האויב.
בתקופת המלוכה, ובתחילת דרכה של הרפובליקה, הצבא הרומי היה מבוסס על המעמדות החברתיים-כלכליים הגבוהים בחברה. המשרתים בצבא היו אזרחים רגילים, והתגייסו למספר שנים קטן לשירות צבאי. החיילים היו אחראים על קניית החימוש והציוד, ורק אלו שיכלו להרשות זאת לעצמם יכלו להצטרף לצבא. הצבא בתקופה זו היה מבוסס על מבנה הפלאנקס, שהיה מקובל בעולם העתיק באותה תקופה.
הרפובליקה התיכונה
במאה הרביעית לפני הספירה, לאחר מספר תבוסות שספג הצבא הרומי (וביחוד לאחר ביזת רומא בידי הגאלים) נעשתה רפורמה בשיטת הלחימה. המבנה שבו נעשה שימוש החל מתקופה זו נקרא המבנה המאניפולרי, על שם המאניפולוס, שהיווה את יחידת הבסיס בצבא. המאניפולוס הורכב מקבוצת חיילים רגלים הומוגנית, בת 60 או 120 חיילים (כתלות בסוג החיילים בקבוצה). בתקופה זו התפתחו בצבא ארבעה סוגי חיילים. האסטאטים, פרינקיפים וטריאריים, שהיו מאורגנים במאניפולים, ווליטים, ששימשו כחיל רגלים קל. הלגיון היה מאורגן בארבעה קווים, בקו הקדמי היו הווליטים, ומאחוריו שלושה קווים, כאשר כל קו מורכב מעשרה מאניפולים זהים.
המבנה המאניפולרי הוכיח את עצמו במשך למעלה ממאתיים שנה, עד לקרבות נגד חניבעל במלחמה הפונית השנייה. למרות כל גמישותו, המאניפולוס היה פגיע להתקפה מן האגף והיה קטן מכדי לעמוד במשימה עצמאית. הכמות הגדולה של האבדות גרמה למחסור חמור בכח אדם בצבא, מה שגרם להורדה משמעותית של הסטנדרטים הנדרשים לגיוס לצבא. בתקופת המלחמה הפונית השנייה הופיע לראשונה הקוהורטה, כתחליף למאניפולוס. לאחר מכן, התפתחה הקוהורטה ליחידת המשנה העיקרית של הצבא. הקוהורטה הייתה יחידה הומוגנית, ונתנה ללגיון את היכולת להיערך במספר קווים משתנה.
הרפובליקה המאוחרת
בשנת 107 לפני הספירה, ביצע גאיוס מריוס מספר רפורמות משמעותיות במבנה הצבא וביחס שבין צבא לחברה. גאיוס מריוס נתן לכל אזרח רומאי את הזכות להתנדב לצבא, והאריך את תקופת השירות ל-25 שנים. הוא נתן להמונים את היכולת לשפר את מצבם, ולשרת כחיילים מקצועיים. מכיוון שהחיילים העניים לא יכלו לרכוש לעצמם את הציוד, מריוס הנהיג שיטה שבה המדינה נתנה לחייל את ציודו. כמו כן, הוא הנהיג שיפורים בחימוש ובשיטת הלחימה. לבסוף, מריוס נתן אזרחות רומית לכל האזרחים של בעלות הברית האיטלקיות, לאחר השלמה של תקופת השירות בצבא.
תקופת הקיסרות המוקדמת
עם תום מלחמת האזרחים וניצחונו של אוגוסטוס על מרקוס אנטוניוס, אוגוסטוס פנה לארגון מחדש של הצבא. מתוך 60 הלגיונות ששירתו, רק 28 נשארו לשרת כצבא הסדיר, בעוד שהשאר שוחררו. הצבא נשבע שבועת אמונים לפרינקפס, ושדרות הפיקוד הופקדו תמיד בידי בני משפחתו של אוגוסטוס. בכך הפך אוגוסטוס את הצבא לאלמנט שמרני התומך במשטר, ומנע אפשרות שמצביאים פופולריים ינצלו את כוחם הצבאי, לשם ניסיון הפיכה כנגד שלטונו, כפי שקרה מספר פעמים בימי הרפובליקה.
מלבד העובדה שהצבא היה כפוף למרות הקיסר, ושהחיילים בדרגות הזוטרות היו מתנדבים שראו בשירותם קריירה, הצבא הרומי בקיסרות היה ממשיכו של הצבא הרפובליקני, בתקופה שאחרי הרפורמות של גאיוס מריוס. אולם ההבדל הגדול הוא שעידן הכיבושים של שטחים חדשים הסתיים במידה רבה בשלהי תקופת שלטונו של אוגוסטוס. הצבא החל להתרכז בעיקר בשמירה על הקיים, בין אם בדיכוי מרידות של העמים הכבושים, ובין אם בקיום מסעות עונשין כנגד הברברים שהעזו לחדור לשטחה של האימפריה.
לעובדה שהצבא בפרובינקיות הוצב ליד ערים, הייתה השפעה חשובה על תהליך הרומניזציה של האוכלוסייה המקומית.
כלי נשק בצבא הרומי
העליונות הטכנולוגית של כלי הנשק הרומיים, ביחד עם פתיחותו של הצבא הרומי לחידושים צבאיים מפנים ובחוץ, היו מהגורמים החשובים בהפיכתו לצבא יעיל ואימתני, בעל האמצעים לנצח במלחמות הרפובליקה והאימפריה הרומית.
הטקטיקה והאסטרטגיה הרומית
בהתחלה הצבא הרומי לא היה שונה בהרבה מצבאות האטרוסקים והיוונים. המערך הרומי האופייני היה פלנקס. עם הזמן הפיתוחים הטכנולוגיים שיכללו את תורות הלוחמה הרומיות ונוצר הלגיון.
את הקרב התחילו הולטיס שהתגרו באויב על ידי זריקת אבנים וכידונים, יחידות ההסטאטי ופרינציפה זקופים, והטריארי כרעו ברך והתכסו במגינהם. הראשונים שתקפו היו ההסטאטי. אם האויב גבר עליהם הם נסוגו והשאירו את הפרינציפה בקו הראשון. אם גם הפרינציפה נכשלו הם נסוגו והטריארי התקדמו לחזית. בינתיים השאר נערכו מחדש ועלו שוב לחזית. אחרי הניצחון הולטיס והפרשים רדפו אחרי האויב.
לאחר הקרב הרומאים ערכו בדרך כלל מרדף, שסייע להגדיל את אבדות הצד השני. במהלך המלחמה הרומים בדרך כלל ניסו להתיש את האויב. הם שלחו צבאות חזקים המונים בדרך כלל כמה עשרות אלפי לוחמים.