cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דב כהן
הנוקמים
ביולי 1945 לאחר כיבוש איטליה עבר הגדוד לבלגיה והולנד (הצבא הבריטי אסר על חיילי הבריגדה את הכניסה לגרמניה, בשל חשש מפעולות נקם). כהן ניצל את ההזדמנות. ובאמצעות ג'יפ צבאי נסע ברחבי אירופה, בהגיעו להורדנקה עיר הולדתו, גילה כי לא נותר בה שריד ממשפחתו. (בהמשך התברר כי אחת מאחיותיו ניצלה). כהן איתר ונקם בנאצים שסייעו ברצח משפחתו: בעירו מצא את כתבי אחיו מארק כהן ובהם תיאור של הנאצי שהיה אחראי על ההשמדת יהודי הורדנקה ולאחר חקירה וחיפוש ברחבי אירופה כהן מצאו והרגו.
כהן שירת בצבא הבריטי במשך שש שנים ושישים יום.
ליל המטוסים
תפקידו הפיקודי הראשון במסגרת האצ"ל היה הפיקוד על תקיפת שדה התעופה בלוד. ב-25 בפברואר 1946 פשט כח האצ"ל בן 16 לוחמים על שדה התעופה. הגשם והבוץ גרמו לאיחור בתוכנית הפעולה ואף על פי שהדי ההתפוצצויות מכיוון שדה התעופה בכפר סירקין העמידו את הבריטים בכוננות החליט כהן לבצע את המשימה. הלוחמים חיבלו בשנאי מרכזי דבר שגרם לחלק גדול מהמחנה להיות באפילה שבחסותה זחלו החבלנים לעבר המטוסים. החבלנים הניחו את המטענים במקומם אך הפעילות התגלתה לאורו של זרקור ממגדל הפיקוח שלא נותק מהחשמל. מאות חיילים שהיו באותה עת בבית הקולנוע, פרצו משם למגוריהם כדי לתפוס את נשקם אך רותקו על ידי מקלעי האצ"ל. לבסוף סיימו החבלנים את משימתם ונסוגו. 4 מטוסי "אנסון" ושבעה מטוסי סיור והושמדו. הלוחמים חזרו בשלום לבסיסם. לאחר פעולה זו צורף כהן למחלקת התכנון של הארגון בראשות איתן לבני.
חבלה בתחנת הרכבת באשדוד
ב-2 באפריל 1946 בפעולה שנועדה לחבל ברכבות בדרום הארץ. פיקד כהן על הפעולה בתחנת הרכבת באשדוד. לאחר השלמת המשימה נתגלו הלוחמים בנסיגה לאחר שצעדו 40 קלימוטר, הבריטים שפתחו עליהם באש וכיתרום. שלושים ואחד מתוך שלושים ושלושת הלוחמים נעצרו. כהן ועוד לוחם שהצטרף אליו הצליחו להימלט בזחילה דרך הכיתור הבריטי. בעקבות התוצאות הקשות של פעולה זו החליט האצ"ל להגביר את תדירות פעולותיו כנגד הבריטים וכהן היה מהפעילים במערכה זו. השבויים נשפטו ונשלחו לכלא בין השבויים היה איתן לבני. על כהן הוטלה המשימה להוביל כוח לשחררם משביים והוא החל לתכנן את הפריצה לכלא ירושלים, ביצוע התכנית נדחה. משום שהעצורים הועברו לכלא עכו. בעקבות השינוי תוכננה הפריצה לכלא עכו ודב כהן נתמנה כמפקד הכוח.
חטיפת חיילים בריטים
ב-16 באפריל 1947 הוצאו להורג בתלייה עולי הגרדום, ארבעת לוחמי האצ"ל - דב גרונר, מרדכי אלקחי, אליעזר קשאני ויחיאל דרזנר בכלא עכו. מספר ימים אחר כך הוחלט באצ"ל לתפוס בני ערובה בריטיים ולתלותם כדי להביא להפסקה ב"מדיניות הגרדומים" של הבריטים. לילה אחד יצאה יחידה לרחוב הירקון בתל אביב כדי לתפוס קצינים בריטים שנהגו לבקר בבארים של בתי-המלון באזור. מפקד הפעולה היה נחום סלונים. היחידה מנתה את "גידי" (עמיחי פאגלין) ואשתו צפורה, יעקב עמרמי (ראש ה"דלק") ואשתו חוה, וכן את דב כהן והנהג, אהרון מזרחי. היחידה חשבה לעזוב כי לא נמצאו בריטים אך חוה זיהתה אחד והזעיקה את האנשים, כהן שאל : "Who are you?" והאנגלי ענה לו: "I am an Englishman." האנגלי נלקח באיומי אקדח והעובר לאחד הפרדסים בקצה רחוב גורדון (גן הדסה) - שם אמורים היו לתלות אותו. עמרמי חקר אותו תחילה וגילה ששמו היה ג'ק וילקינסון. לדבריו רצה לטייל בארץ מכיוון שהוא יהודי המשרת בצבא הבריטי ושמו האמיתי הוא יעקב ולדמן. כשהתברר לקצין הבריטי מה הולך לקרות התחיל לומר "קדיש" מתחילתו ועד סופו והוסיף פסוקים מתפילת "אדון עולם". לאחר הדברים האלה, הבינו אנשי האצ"ל במה מדובר עמרמי התנצל בפני החטוף והוא הוחזר לבית המלון.
הפריצה לכלא עכו
ב-4 במאי 1947 פיקד כהן על הפעולה. מבצע לשחרור אסירי המחתרת שנכלאו שם. מבצע הפריצה התבצע כמתוכנן אך במהלך הנסיגה נתקלו הנסוגים ביחידת צנחנים בריטית שהגנה על הכלא. כהן חיפה על הנסוגים תוך שהוא יורה על החיילים הבריטים במקלע "ברן" עד שנפגע ונהרג.
כהן וששה חללי פעולה נוספים (בפעולה נפלו תשעה) הובאו לקבורה בבית הקברות של שבי ציון. בגלל השתייכותם הרוויזיוניסטית סירבו יישובים אחרים להביאם לקבורה בשטחם.
ב-1960 יצא לאקרנים הסרט אקסודוס ובו כלולה הפריצה לכלא עכו בהובלת איש ההגנה ארי בן כנען דבר שהכעיס את אנשי אצ"ל שטענו לסילוף ההיסטוריה.
דפורטס קינדיו
קורפורסיון דפורטס קינדיו (בספרדית Corporación Deportes Quindío) הוא מועדון כדורגל קולומביאני מהעיר ארמניה, בירתה של מחוז קינדיו. הקבוצה משחקת את משחקיה הביתיים באצטדיון סנטנריו דה ארמניה וזכתה באליפות יחידה בשנת 1956. היא הקבוצה הקולומביאנית היחידה שזכתה באליפות ולא השתתפה בגביע ליברטדורס, משום שהמפעל עצמו החל ב-1960, 4 שנים לאחר זכייתה. היא השתתפה פעמיים בגביע קונמבול.
היסטוריה
ההיסטוריה של המועדון החלה בשמו הראשוני, אתלטיקו קינדיו, כאשר קבוצת אישיים חשובה, החליטה ליצור קבוצת כדורגל שתייצג את ארמניה והסביבה. באופן מסקרן, הקבוצה הוקמה בעיר רוסאריו שבארגנטינה והגיעה לסיבוב משחקים בקולומביה כשהיא נקראת "רוסאריו וונדררס" והופכת לדפורטס קינדיו. משחק הבכורה במגרשה הביתי היה ב-19 במרץ 1951 במשחק מול האלופה המכהנת, אתלטיקו קלדאס וקינדיו ניצחה בצורה משכנעת 1–3. לטורניר של 1953 החליפה שוב הקבוצה את שמה ל"אתלטיקו קינדיו" עקב רצונה של עיריית ארמניה ובאותו טורניר הופיעו הקולומביאנים הראשונים בהרכבה: אלחנדרו קאריו, אלבארו להידלגה ומנקו גוטיירס.
תקופת הזהב והתואר הראשון
תחילת שנות ה-50 היו המוצלחות בתולדות המועדון, שהלך והשתפר ככל שחלפו השנים. בשנתיים הראשונות הקבוצה סיימה במקום החמישי. ב-1953 וב-1954 הקבוצה סיימה כסגנית האלופה וב-155 סיימה במקום השלישי. שנה מאוחר יותר, ב-1956, הגיע התואר הראשון והיחיד של קינדיו. בטורניר קדם העונה שיחקה קינדיו בבוגוטה מול מיונאריוס, אינדפנדיינטה סנטה פה וברצלונה ספורטינג קלוב האקוודורית. הם ניצחון את סנטהפה 1-3, סיימו ב-1-1 מול מיונאריוס וניצחו 2–4 את ברצלונה כדי לזכות בטורניר הידידות ולאותת על מה שעתיד לבוא בטורניר המקומי. קינדיו סיימה במקום הראשון בטבלה עם 54 נקודות, 4 יותר מסגניתה, מיונאריוס ועם מאזן של 17 ניצחונות, 3 תוצאות תיקו ו-4 הפסדים, בדרך לאליפות היסטורית של המועדון. מאחר שעדיין לא נוסד טורניר הקופה ליברטדורס ומאחר ולא זכתה עד היום באליפות נוספת, קינדיו היא הקבוצה הקולומביאנית היחידה שזכתה בתואר ולא שיחקה בטורניר הבכיר של היבשת.
הזכייה לא גרמה לקבוצה להתרומם, אלא להפך. היא נכנסה לסיחרור של שנים לא טובות מבחינה מקצועית, שבה סיימה במקומות נמוכים בטבלה למעט הבלחות בודדות וגם המצב הכלכלי היה רע, עד אשר ב-1968 נאלצה למכור את שחקניה הבולטים כדי לשלם חובות. בשנות ה-70 וה-80 שוב הקבוצה שמרה על חוסר יציבות ולצד טורנירים לא טובים, היו כאלו שבהם הגיעה לשלב הפלייאוף הסופי, מקום רביעי ואף זכתה בטורניר הפינליססיון ונכנסה לשלב הגמר, שם הפסידה. עונת 97–1996 הייתה הטובה ביותר שלה כאשר הגיעה לשלב אחד לפני הגמר הגדול, אך הפסידה לאתלטיקו בוקרמנגה 2-3 בסיכום המשחקים ופיספסה הזדמנות להתמודד על התואר. ב-1998 גם השתתפה לראשונה בטורניר בין לאומי של CONMEBOL, בקופה קונמבול, אך הודחה ברבע הגמר מול קבוצת סמפאיו קוראה מברזיל 0-2.
ירידה שנייה לליגת המשנה
ב-2013 ירדה הקבוצה פעם נוספת לליגה השנייה לאחר תוצאות גרועות שרשמו בשני הטורנירים של אותה שנה. מאז הירידה השנייה, הייתה הקבוצה קרובה מספר פעמים לחזור לליגה הבכירה, אך בניגוד לפעם הקודמת הפעם זה לקח זמן ממושך. בשנת 2014 הקבוצה הודחה ברבע הגמר על ידי אמריקה קאלי בטורניר האפרטורה, אבל בטורניר הפינליססיון הגיעה לגמר ואף זכתה בו. בגמר הגדול על העלייה לליגה הבכירה, היא התמודדה מול חגוארס קורדובה. במשחק הראשון בסנטנריו, ניצחה קינדיו 0–2, אבל בגומלין לא הצליחה לשמור על היתרון והפסידה 0–3 באצטדיון חרגוואי. לקינדיו הייתה הזדמנות נוספת להעפיל דרך משחקי המבחן מול אוניאוטונומה, אבל במשחק הבית סיימה בתיקו 0-0 ובחוץ הפסידה 0–2.
שנה מאוחר יותר, טעות שופט במשחק מול קוקוטה דפורטיבו גרמה לכך ששער לא חוקי של מרקו לסאגה ייחשב והמשחק הסתיים בתיקו 3-3. בעקבות התיקו, שתי הקבוצות סיימו עם אותו מספר נקודות אך קוקוטה עלתה בזכות יחס שערים. בעונת 2016 שוב הייתה הקבוצה קרובה מאוד לחזור לליגה הבכירה, כשהעפילה לפלייאוף ושיחקה בבית שכלל את אמריקה דה קאלי, ריאל קרטחנה ואוניברסידד פופיאן. במחזור האחרון הייתה צריכה לסיים בתיקו בקאלי בשביל להעפיל, אבל הפסידה 1–2.
בעונת 2020, אחרי שלוש שנים שהקבוצה נכשלת פעם אחר פעם בפלייאוף, מונה למאמן אוסקר הקטור קינטבני. בטורניר האפרטורה סיימה שנייה בפלייאוף אחרי אתלטיקו וילה שבסופו של דבר גם זכתה בטורניר. בעונת 2020 לא נערך טורניר הפינליססיון עקב מגפת הקורונה ולכן המשך הטורניר נערך ב-2021, שם סיימה הקבוצה במקום הראשון בפליאאוף בבית שכלל את ויידופר, אוניון מגדלנה ואתלטיקו. היא העפילה לגמר הטורניר, שם ניצחה את קורטולואה והעפילה יחד עם אתלטיקו וילה לליגה הבכירה, לאחר שבע שנים.
אצטדיון
האצטדיון נפתח בשנת 1989 וקיבל את שמו לאות כבוד לעיר ארמניה שציינה 100 שנות קיום וזהו האצטדיון העיקרי של העיר. תכולת האצטדיון היא כ-25,700 מקומות ואף שימש כאחד מהאצטדיונים בקופה אמריקה 2001 ובמונדיאליטו 2011. לפני כן שיחקה קינדיו באצטדיון "סן חוסה דה ארמניה" שנבנה בזמן שיא של 91 ימים והיה למגרשה הביתי של הקבוצה משנת 1951 ועד 1988.
יריבות
מאחר שמחוז קינדיו נמצא בחלק של קלדס העתיקה, היריבות של הקבוצה מאז 1951 הוא עם קבוצת אונסה קלדס על גילגוליה השונים, אף על פי שגם משחקים מול דפורטיבו פריירה נחשבים למשחקי "קלאסיקו" של אזור זה. קיים הוויכוח איזה משחק נחשב לקלאסיקו החשוב של האזור ובהיעדרה של קינדיו, היו המשחקים בין אונסה קלדס לדפורטיבו פריירה כחשובים ביותר, אך אלו יריבותיה למה שמכונה "קלאסיקו קפטרו" (Clásico Cafetero)
מאנה
ראו גם
}}
בייבי איינשטיין
בייבי איינשטיין היא סדרת מוצרי מולטימדיה לימודית לתינוקות, הנמכרת היטב ברחבי העולם. רוב הסדרה נועדה לחשוף תינוקות למוזיקה קלאסית והצילומים בתקליטורים מתמקדים בעיקר בצעצועים לפעוטות. התקליטורים דובבו לשפות שונות ורבות. אחד התקליטורים מלמד שפות ואחרים, שלא מתמקדים במוזיקה קלאסית, מתמקדים בטבע או באמנות. בנוסף, קלטות אלו מתאפיינות בשימוש נרחב בבובות כפפה, שרובן יוצרו על ידי חברת Legends & Lore.
יוצרי הסדרה, ג'ולי קלארק ובעלה ביל קלארק, החלו את דרכם כחברה פרטית ב-1996. החברה נמכרה בהמשך לאולפני וולט דיסני. בראשית דרכה פורמט הסדרה היה קלטות VHS. יוצרי הסדרה הבטיחו כי השימוש במוצרים אלו יקדם את התפתחות התינוקות ויאפשר שיפור במנת המשכל.
בשנת 2009, אולפני וולט דיסני הציעו החזר כספי בסך 16$ להורים שרכשו את מוצרי 'בייבי איינשטיין', מכיוון שלא הוכח כי שימוש בערכות אלה שיפר את היכולת הקוגניטיבית של תינוקות שנחשפו אליהן.
במקביל מחקרים שונים מצאו קשר בין חשיפה ממושכת לטלוויזיה בגיל צעיר והתפתחות הפרעת קשב ברמות משתנות.
בישראל, מוצרי בייבי איינשטיין משווקים על ידי חברת "בייבי סמארט" היושבת בניר צבי.
בערכה בנוסף לדי.וי.די של 26 תקליטורים, כוללת הסדרה דיסקי שמע, ספרים ובובות כפפה.
בייבי איינשטיין DVD:
אריאל מרגלית
אריאל מרגלית (נולד ב-31 באוגוסט 1980) הוא עיתונאי, איש עסקים, פרסומאי, במאי ומגיש טלוויזיה ישראלי. הוא מומחה לתקשורת בשוק הסיני ומנכ"ל חברת "ARMA", המפתחת ומפיקה תוכן לשידור ברחבי העולם.
ביוגרפיה
מרגלית, שנולד וגדל בירושלים, הוא בנם של רות (רודה) מרגלית והאדריכל פרופסור משה מרגלית. הוא נצר לשתיים מהמשפחות הוותיקות בישראל: משפחת מרגלית מהעיר העתיקה בירושלים ומשפחת שינברג מיפו.
מרגלית למד בתיכון בית חינוך והוא בעל תואר ראשון בהצטיינות בניהול ובפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב (2007), תואר שני בהצטיינות מבית הספר לכלכלה של לונדון בגלובליזציה ובתקשורת (לאחר שזכה במלגת הלימודים של משרד החוץ הבריטי) ותואר שני נוסף בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת פודאן בשאנגחאי בגלובליזציה ובתקשורת סינית.
קריירה עיתונאית
בגיל ארבע-עשרה הגיש מרגלית תוכניות לנוער בקול ישראל, ולאחר מכן הצטרף לצוות המגישים של התוכנית זאפ לראשון בערוץ 1. בשנת 1998 התגייס לצבא ושירת בגלי צה"ל כעורך חדשות החוץ. בעת שירותו הסדיר מונה לעורך תוכנית הדגל "בוקר טוב ישראל" לצד גולן יוכפז והגיש את תוכנית האקטואליה הלילית "24 היום שהיה". ב-2001 ייסד מרגלית את יומן סיכום השנה הלועזית של גלי צה"ל במתכונתו הנוכחית.
עם שחרורו מצה"ל בשנת 2002 הצטרף מרגלית לחברת "חדשות ישראל", שנועדה להקים את ערוץ החדשות והפיקה את מהדורת החדשות המרכזית עבור ערוץ 10 בתחילת דרכו. מרגלית שימש כתב חדשות חוץ, ועם סגירתה של החברה הצטרף לצוות המייסד של חדשות 10 ככתב חדשות חוץ וככתב מגזין וכמגיש מבזקים ומהדורות.
מאז שנת 2002 סיקר מרגלית עבור חדשות 10 כמה מהאירועים החדשותיים המרכזיים שהתרחשו בעולם: מגפת הסארס באסיה (2003), חטיפת המטיילים הישראלים על ידי ארגון הגרילה ELN בקולומביה (2004), פרשת רמדיה והומאנה בגרמניה (2004), פרשת האי היווני של ראש הממשלה לשעבר אריאל שרון (2004), מלחמת לבנון השנייה (2006), רעידת האדמה בהאיטי (2010) ורעידת האדמה והצונמי בסנדאי (2011).
בשנים 2006–2008 הגיש מרגלית את "חדשות הבוקר", תוכנית הבוקר של ערוץ 10, לצד תמר איש-שלום וטלי מורנו. לסירוגין הגיש גם את "היום שהיה" ואת "חדשות השבת".
ב-2008 מונה לשליח חדשות 10 באירופה. ב-2009 מונה לכתב הטלוויזיה הישראלי הראשון בסין.
בשנת 2011 מרגלית החל לפרסם מאמרים בירחון "פירמה" של העיתון "גלובס".
ביולי 2017 הצטרף מרגלית לצוות המגישים בערוץ 10, ובמסגרתו החל בספטמבר להגיש יחד עם סיון קליין את תוכנית הבידור "הרדאר".
קריירה עסקית
בשנת 2011 הקים מרגלית את חברת המדיה "ARMA" המספקת פתרונות פרסום ומפתחת ומפיקה תוכן לשידור ברחבי העולם. החברה הפיקה בסין קמפיינים וסרטים, בין היתר, למותגים נייק, אדידס, ודיסני. לחברה משרדים בהונג קונג ובשאנגחאי שבסין.
בשנת 2017 החברה הובילה את הקמפיין ללא מטרת רווח "werallrefugees"(בעברית: "כולנו פליטים"), שנועד לגשר בין אוכלוסיות פליטים לבין אוכלוסיות קולטות פליטים ברחבי העולם.
סוזנה השל
שושנה חיה (סוזנה) השל (באנגלית: Susannah Heschel; נולדה ב-15 במאי 1956) היא חוקרת יהודייה-אמריקאית ופרופסור למדעי היהדות בדארטמות' קולג'. מחקריה של השל מתמקדים באינטראקציות יהודיות-נוצריות בגרמניה במאות ה-19 וה-20, מחשבת ישראל, יחסי יהדות-אסלאם ופמיניזם יהודי. היא בתו של אברהם יהושע השל, מחשובי התאולוגים והפילוסופים היהודים במאה ה-20.
ביוגרפיה
בשנת 1972 ביקשה השל מבית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק לשקול את קבלתה לבית הספר לרבנות, אף שהמוסד טרם הסמיך נשים באותה תקופה.
השל קיבלה את הדוקטורט שלה מאוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1989. עבודתה הייתה בנושא "אברהם גייגר ושורשי הנצרות". היא כיהנה כמרצה וכפרופסור ללימודי דת ב בין השנים 1988–1991, וכפרופסור באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב בין השנים 1991 ל-1998. היא הייתה עמיתת רוקפלר במרכז הלאומי למדעי הרוח בשנים 1997–1998, קיבלה את מלגת קרן קרנגי בלימודי האסלאם בשנת 2008, ושהתה שנתיים במרכז למדעי הרוח באוניברסיטת טאפטס. בשנת 2013 הוענקה לה מלגת גוגנהיים.
בשנת 2005 קיבלה מלגה אקדמית מקרן פורד, במסגרתה נהגה לכנס סדרת כנסים בינלאומיים, שהתקיימו בדארטמות' קולג'. בכנסים אלו נפגשו חוקרים בתחומי מדעי היהדות ולימודי האסלאם כדי לדון במגוון נושאים.
ספריה
בין ספריה של השל, המונוגרפיה Abraham Geiger and the Jewish Jesus ("אברהם גייגר וישו היהודי", הוצאת אוניברסיטת שיקגו, 1998) זכתה בפרס אברהם גייגר של מכללת גייגר בגרמניה ובפרס הלאומי לספרים יהודיים לשנת 1988 בקטגוריית "יחסי יהודים-נוצרים".
ספר חשוב נוסף הוא The Aryan Jesus: Christian theologians and the Bible in Nazi Germany ("ישו הארי": תאולוגים נוצרים הביבליה בגרמניה הנאצית", הוצאת אוניברסיטת פרינסטון, 2008). הספר מתאר את הרקע ההיסטורי והאידאולוגי של קבוצת תאולוגים גרמנים פרוטסטנטים בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה ובמהלכה. אנשי דת אלה הגדירו מחדש את ישו כארי ואת הנצרות כדת הנמצאת במלחמה עם היהדות. בשנת 1939 הם הקימו את המכון לחקר ומיגור ההשפעה היהודית על חיי הדת בגרמניה (בגרמנית: Institut zur Erforschung und Beseitigung des jüdischen Einflusses auf das deutsche kirchliche Leben). המכון הפך לאיבר התעמולה החשוב ביותר של הנצרות הפרוטסטנטית הגרמנית והיה בעל השפעה נרחבת. המכון ניסח נצרות נאצית שהציבה את האנטישמיות בלב התאולוגי שלה. בספרה השל מתמקדת בארגון תאולוגי זה, ובוחנת את פעילותו, השפעותיו והנפשות הפועלות בו. "ישו הארי" מעלה שאלות חיוניות על העבר הקרוב של הנצרות ועל מקומה של היהדות במחשבה הנוצרית. הספר מבוסס על שנים של מחקר ארכיוני שביצעה השל, וזכה לביקורות אוהדות רבות.
ספר נוסף בתחום זה הוא Betrayal: German churches and the Holocaust ("בגידה: כנסיות גרמניות והשואה",עם רוברט פ' אריקסן, מיניאפוליס, 1999).
בנוסף השל ערכה מספר ספרים עם חוקרים אחרים. בין השאר ערכה את המקראה - On being a Jewish feminist ("להיות פמיניסטית יהודיה"), ניו יורק, 1983.
מאמרה על אביה בשם "אבי" תורגם לעברית בידי דרור בונדי ופורסם כאחרית דבר בספרו של אביה "אלהים מאמין באדם", בהוצאת דביר, בית מורשה ומכון שכטר למדעי היהדות (אור יהודה, 2011).
חיים אישיים
השל היא בתו של אברהם יהושע השל. היא נשואה לג'יימס לואי (יעקב) אהרונסון, פרופסור אמריטוס למדעי כדור הארץ בדארטמות' קולג'. היא אם לשתי בנות.
עונת 1975/1976 ב-NBA
עונת 1975/1976 היא העונה ה-30 של ליגת ה-NBA. העונה הסתיימה עם זכייתה ה-13 של בוסטון סלטיקס בתואר האליפות, לאחר שבסדרת הגמר ניצחה את פיניקס סאנס בתוצאה 4-2. שחקן הסלטיקס ג'ו ג'ו וייט זכה בתואר ה-MVP של סדרת הגמר. המשחק החמישי בסדרת הגמר נחשב בעיני רבים כאחד ממשחקי ה-NBA הטובים אי פעם, כאשר הסלטיקס גברו על הסאנס בתוצאה 128-126 לאחר שלוש הארכות. בתואר ה-MVP של העונה הסדירה זכה כרים עבדול-ג'באר מלוס אנג'לס לייקרס בפעם הרביעית בקריירה. בעונה זו נכנס לארי או'בריין לתפקידו כנציב ליגת ה-NBA (קומישינר) כמחליפו של ג'יי. וולטר קנדי.
דראפט 1975
דראפט 1975 התקיים ב-29 במאי 1975 בניו יורק. אטלנטה הוקס בחרה במקום הראשון את דייוויד תומפסון מאוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית, אשר נבחר להשתתף במשחק האולסטאר ארבע פעמים במהלך הקריירה. מלבד תומפסון, נבחרו בדראפט 1975 עוד חמישה שחקני אולסטאר: אלבן אדמס שזכה בתואר רוקי העונה (בחירה רביעית), ליונל הולינס (6), גאס ויליאמס (20), לויד פרי (23) ודן ראונדפילד (28). שחקנים בולטים נוספים שנבחרו בדראפט זה כוללים את דריל דוקינס (בחירה חמישית) וג'ו בראיינט, אביו של כוכב לוס אנג'לס לייקרס קובי בראיינט (בחירה 14).
להלן רשימת נבחרי הסיבוב הראשון (מתוך עשרה סיבובים):
אולסטאר
משחק האולסטאר נערך בספקטרום שבפילדלפיה, פנסילבניה. המאמנים במשחק היו טום היינסון מבוסטון סלטיקס ואל אטלס מגולדן סטייט ווריורס. חמישיית המזרח כללה את וולט פרייזר, דייב בינג, ג'ון האבליצ'ק, אלווין הייז ובוב מקאדו. חמישיית המערב כללה את נייט ארצ'יבלד, בראיין וינטרס, בוב דאנדריג', ריק בארי וכרים עבדול-ג'באר. במשחק עצמו ניצחה קבוצת המזרח בתוצאה 123–109, ובתואר ה-MVP של משחק האולסטאר זכה דייב בינג לאחר שקלע 16 נקודות.
פלייאוף 1976
בשלב רבע גמר המזרח ניצחה באפלו ברייבס את פילדלפיה 76' בתוצאה 2-1 והעפילה לחצי הגמר האזורי, יחד עם דטרויט פיסטונס שניצחה את מילווקי באקס בתוצאה 2-1 ברבע גמר המערב.
סגל האלופה, בוסטון סלטיקס: ג'ו ג'ו וייט, דייב קאונס, ג'ון האבליצ'ק, פול סיילאס, צ'ארלי סקוט, דון נלסון, סטיב קוברסקי, קווין סטאקום, ג'ים ארד, גלן מקדונלד, ג'רום אנדרסון וטום בוסוול.מאמן ראשי: טום היינסון.
מסתובבים
מסתובבים הוא שמו של אלבום האולפן הרביעי והאחרון של הזמרת איגי וקסמן אשר יצא בשנת 2006, בחברת התקליטים התו השמיני.
רקע והפקה
לאחר שש שנים בהן לא הוציאה וקסמן אלבום, נודע בתחילת 2006 כי אלבום אולפן רביעי יופץ. באפריל באותה השנה הגיעה למועדון הבארבי בתל אביב-יפו, שם קיימה ערב השקה מיוחד עבור מסתובבים. במסגרת הערב, השתתף אורח מיוחד: חמי רודנר, בעלה לשעבר והמפיק המוזיקלי של שני אלבומי האולפן הראשונים שלה.
בריאיון ל-ynet סיפרה וקסמן על השתתפותו של רודנר:.
הסינגל המוביל "תמיד אוהב תמיד נפגע" זכה להצלחה נאה ברדיו כאשר דורג בשיאו במקום ה-12 במצעד העברי השבועי של רשת ג'.
הפקודה לגבי דרכונים יהודיים
הפקודה לגבי דרכונים יהודיים (בגרמנית: Verordnung über Reisepässe von Juden) שהוציאו שלטונות גרמניה הנאצית ב-5 באוקטובר 1938 (RGBl. I, p. 1342 / GBlÖ p. 2268) קבעה שדרכוניהם של היהודים פסולים, וציוותה על החרמתם או החתמתם בחותמת יהודית. כתוצאה מכך, יהודי גרמני שביקש לחצות גבול שבו לא נדרשה ויזה - כגון הגבול בין גרמניה ושווייץ - כבר לא יכול היה לחצות אותו בלי שזהותו היהודית תצוין.
הגבלות דרכון
במאי 1937 הוסמך שר הפנים של הרייך לארגן מחדש את מערכת הדרכונים והרישום. בהסכמה עם משרד הפנים של הרייך, אסר ריינהרד היידריך בנובמבר 1937, כאמצעי זהירות, המשך הוצאת דרכונים ליהודים. נטען, שכאשר יהודים בעלי אזרחות זרה נוסעים לחו"ל, אינטרסים של הרייך הגרמני נמצאים בסכנה. החל מפברואר 1938, כל מבקש דרכון היה צריך להצהיר בנפרד אם הוא יהודי, וזאת בהתאם לסעיף 5 בצו הראשון לחוק אזרחות הרייך.
לפי דיווח לג'וינט באוגוסט 1938, נמסר כי במהלך החודשים שלפני כן גם סוחרים יהודים שרצו לייצא סחורות ולהרוויח כך מטבע חוץ נאלצו לחכות לשווא לדרכון. דרכונים הונפקו כמעט רק אם הבקשה הייתה קשורה להגירה. בהכנת החוק נכללה התייעצות עם רשות משטרת ההגירה, ארגון המפלגה הנאצית המקומי, הגסטפו והמשטרה המקומית.
זיהוי דרכונים
שבועיים לאחר סיפוח אוסטריה, החליטה המועצה הפדרלית של שווייץ לאפשר רק לבעלי דרכונים אוסטריים לחצות את הגבול עם ויזה. עם זאת, אמצעי זה היה יעיל רק לזמן קצר, שכן דרכונים אלה הוחלפו במהרה במסמכי מסע גרמניים של הרייך. ב-31 באוגוסט 1938 הודיעה שגרירות שווייץ על כוונת ממשלתה לסיים את הסכם הוויזה השווייצרי-גרמני מ-1926, שקבע מעבר גבול ללא ויזה. לאחר מספר ימים של משא ומתן, הכריזה גרמניה ב-29 בספטמבר 1938 על סימון דרכונים של יהודים באופן מיוחד. יש לאפשר ליהודים לחצות את הגבול רק אם הנציגות השווייצרית האחראית ציינה בדרכון "הבטחה שהיהודי יאשר מה מעמדו - יישאר בשווייץ או יעבור דרך שווייץ".
בפקודה לגבי דרכונים יהודיים, מה-5 באוקטובר 1938 (RGBl. 1, עמ' 1342), הוכרזו כל הדרכונים הגרמניים של יהודים כפסולים. המחזיקים היו צריכים להגיש את דרכוניהם לרשות הדרכונים בתוך שבועיים. מי שהפר את הפקודה צפוי היה לעונשי מאסר וקנס. דרכונים שתוקפם הוגבל לגרמניה הוחרמו ללא תחליף. כמסמכי זיהוי, הדרכונים הוחלפו בתעודת הזיהוי (קנקארטה), שבה חויבו היהודים להחזיק בסוף יולי 1938. כתופעת לוואי רצויה ומכוונת, נמנעו מיהודים גם תשלומים בחו"ל, שרק בעלי דרכונים הורשו לבצע במסגרת פטורים מסויימים. דרכונים לנסיעות לחו"ל חזרו לתוקף אם הונפקו עם האות J בגודל 3 ס"מ ובצבע אדום (חותמת יהודית).
ב-17 באוגוסט 1938 נחקק הצו לשינוי שם היהודים והוחל ב-1 בינואר 1939. לפי הצו, נקבע שם פרטי חובה נוסף, אותו היה צריך לרשום גם בתעודת הזהות או בדרכון. מ-24 בינואר 1939, תקנת שינוי השם חלה גם על אוסטריה והאזורים הגרמניים הסודטים.
סקרנטון
סקרנטון (באנגלית: Scranton) היא העיר השישית בגודלה במדינת פנסילבניה, ארצות הברית, אחרי הערים פילדלפיה, פיטסבורג, אלנטאון, אירי ורידינג.
העיר, הממוקמת בצפון-מזרח פנסילבניה, היא מקום מושבו של מחוז לקאוונה, וכן מקום מושבו של בית משפט פדרלי אזורי. העיר היא מרכז גאוגרפי ותרבותי של עמק נהר הלקאוונה, וכן שימשה כמרכז קהילתי עבור כריית פחם בעבר, יחד עם ערים סמוכות באזור.
הפקודה לגבי דרכונים יהודיים
זיהוי דרכונים
על פי הוראת משטרה מ-7 ביולי 1941, היה צורך להחתים גם את העמוד הראשון של כריכת הדרכון. ההצעה לכך נעשתה בתגובה להצעה של קונסול גרמני.
סקרנטון
היסטוריה
סקרנטון המודרנית ושטחים הסמוכים לה יושבו על ידי השבטים האינדיאנים לנאפי, אשר מהם נגזרה המילה "Lackawanna" (על שמה נקרא מחוז העיר), ופירושה הוא "זרם שמסתעף". בשנת 1778, אייזק טריפ, אשר נודע כמיישב הלבן הראשון של האזור, בנה את ביתו שם, שעודנו עומד בצפון סקרנטון. מתיישבים רבים נוספים הגיעו לאזור מניו אינגלנד בשלהי המאה ה-18, והם ייסדו בהדרגה בתי חרושת ועסקים בכפר הקטן.
הפקודה לגבי דרכונים יהודיים
ביטול
הפקודה בדבר דרכונים יהודיים בוטלה בחוק מועצת הבקרה מס' 1 בדבר ביטול החוק הנאצי (Kontrollratsgesetz Nr. 1 betreffend die Aufhebung von NS-Recht). הצו על דרכונים יהודיים מופיע בחוק ביטול פסק דין בלתי צודק של הנאצים. כתוצאה מכך, כל הרשעה בזמנו בגין הפרת הפקודה נחשבו כמבוטלות.
סקרנטון
היסטוריה
סקרנטון הוכרה כעיר רשמית ב-1866, כאשר התגוררו בה 33,000 תושבים. כפרים נוספים שהקיפו אותה נוספו אליה בהמשך, וכעבור 12 שנים נהפכה למושב מחוז לקאוונה. לקראת סוף המאה הייתה העיר למרכז קבוצות בייסבול שהתחרו בליגה הלאומית. אף על פי שכריית פחם הייתה לנדבך חשוב בכלכלת העיר, מוקדי התעסוקה היו לרוב ברזל ופלדה.
מפקד האוכלוסין של שנת 1900 הראה כי בעיר מתגוררים 102,026, ובה בעת הייתה לעיר ה-38 בגודלה ברחבי המדינה. לקראת שנות השלושים של המאה ה-20, אוכלוסיית העיר נסקה ל-140,000 תושבים, הודות לתעשיית כריית הפחם וטקסטיל המשי הדומיננטיות בעיר.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הועדפו גז טבעי ונפט על פני פחם. ערים נוספות שגשגו על חשבון סקרנטון, שהחלה לאבד מאוכלוסייתה לטובתן. הפקת הפחם ירדה בהדרגה עת שנות החמישים. העיר גם ספגה נזקים מסופות כבדות.
נעשו מאמצים רבים להביא להתחדשות העיר וגיוון כלכלתה לאחר מכן, ובפרט בשנות השמונים של המאה העשרים.
העיר מזוהה גם עם ידוענים רבים. נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן, הוא יליד סקרנטון (סבא רבא שלו, אדוארד פרנסיס בלוויט אף היה מהנדס העיר מספר שנים).
בנוסף, עלילת הסדרה הפופולרית “The office” מתרחשת בסקרנטון.
בתחילת המאה ה-20 הוקמה בעיר קהילה יהודית רב צבי דב אייזנר היה בין מקימי הקהילה.
ערים תאומות
לעיר סקרנטון 6 ערים תאומות:
מסדר כוכב הסולידריות האיטלקי
מסדר כוכב הסולידריות האיטלקי (באיטלקית: Stella della solidarietà italiana) הוא עיטור לאומי שניתן על ידי הנשיא הראשון של הרפובליקה האיטלקית, אנריקו דה ניקולה, בשנת 1947, לאזרחים ואנשי צבא גולים ולנתינים זרים, עבור תרומתם היוצאת דופן למען שיקום איטליה לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2011 שינה נשיא הרפובליקה האיטלקית ה-11, ג'ורג'ו נפוליטנו את השם ומהות העיטור ל"מסדר כוכב איטליה", עבור שימור וקידום היוקרה הלאומית מחוץ לאיטליה, לקידום יחסי ידידות ושיתוף פעולה עם מדינות אחרות וקשרים עם איטליה.
מסדר כוכב הסולידריות האיטלקי (1947–2011)
בשנת 2001 שונה הסמל ונשא את הכיתוב Solidarietà Italiana המכיל תיאור של השומרוני הטוב. העיטור ניתן על פי צו של נשיא הרפובליקה, ראש המסדר, בהמלצת שר החוץ האיטלקי.
מסדר כוכב איטליה (מנובמבר 2011)
חידוש נוסף בעיטור הוא סדר המחלקות, אשר עלה משלוש לחמש: אביר הצלב הגדול, קצין בכיר, מפקד, קצין ואביר, בתוספת המעמד המיוחד של אביר כבוד הצלב הגדול. בשנת 2012 הוענקו 400 עיטורים:
המאחה הלבושה
המאחה הלבושה (בספרדית: La maja vestida) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר פרנסיסקו דה גויה שצויר בין השנים 1800–1807. היצירה מוצגת במוזיאון הפראדו במדריד.
היסטוריה
היצירה הוזמנה ככל הנראה על ידי מנואל גודוי, ראש ממשלת ספרד, אשר תלה אותה בחדר פרטי, לצד "המאחה העירומה", גם היא של גויה, ו"ונוס מול המראה" של דייגו ולאסקס.
הציור מוזכר לראשונה בשנת 1808 יחד עם "המאחה העירומה", במלאי רכושו של מנואל גודוי, בידי סוכן של ז'וזף בונפרטה שהוכתר כמלך ספרד בידי אחיו נפוליאון בונפרטה. בשנת 1813 מתוארים שני הציורים במלאי נכסי גודוי שהוחרם על ידי פרננדו השביעי, מלך ספרד. הם עברו למוזיאון פראדו בשנת 1901 מן, שם שכנו משנת 1808 עד 1813, ושוב משנת 1836 עד 1901. בהפסקה בין שתי התקופות הם הוחרמו על ידי האינקוויזיציה הספרדית.
בשנת 1815, בעקבות החרמת היצירה, האינקוויזיציה העמידה את גויה למשפט. הוא חמק מעונש רציני. גויה תיעב את האינקוויזיציה ותיאר אותה בצורה בוטה מספר פעמים, כגון בציור "בית הדין של האינקוויזיציה" שצויר בין השנים 1812–1819.
תיאור היצירה
הציור מתאר אישה שרועה על ספה קטיפתית ירוקה אשר מכוסה בחלקה על ידי כיסוי מיטה וכריות לבנות. רגליה כפופות מעט וזרועותיה מקופלות מאחורי ראשה. היא לובשת בגדים שקופים ועדינים, אבנט משי ורוד קשור סביב מותניה. על כתפיה היא לובשת מקטורן כתום-זהוב קצר וחפתים המסתיימים בתחרה שחורה. היא נועלת זוג נעלי זהב מחודדות. מתחת למותנה אפשר לראות גוף אדמדם, אשר חלק מן החוקרים טענו שהוא ניצב של פגיון, אף כי חוקרים אחרים סבורים שהוא מניפה סגורה.
גויה צייר יצירה זו במשיכות מכחול רופפות, צבעוניות וחופשיות מאוד, בשונה מן המאחה העירומה, שבה הצייר נזהר יותר בטיפול בגוף העירום של האישה. עם זאת, לרישום תווי הפנים והשיער המתולתל הוקדש זמן רב יותר.
ישנן מספר קווי דמיון בין המאחה הלבושה לבין האישה המתוארת בציור "", גם הוא של גויה. שתיהן לובשות בגדים שייתכן ומאפיינים את אישיותן, ומוצגות בתנוחה מפתה המתריסה כנגד הצניעות הנשית המסורתית. בשתיהן המבט האינטליגנטי והממוקד חושף את אישיותן הנחושה והפעילה. גויה מראה בשני ציורים אלה כי האינטליגנציה והגישה של האישה יכולים להיות מפתים לא פחות מגופה העירום.
משמעות המילה מאחה
"מאחה" היא הצורה הנקבית של "" וברבים "מאחוס", כינוי לאנשים מהמעמדות הנמוכים של החברה הספרדית, במיוחד במדריד, שהבדילו עצמם בסגנון הלבוש וההתנהגות. הם שגשגו בין סוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 ובמידה מסוימת גם אחר כך. לבושם היה ספרדי מסורתי, בניגוד לסגנון הצרפתי שאומץ על ידי רבים מהאליטה הספרדית בהשפעת עידן הנאורות. ידוע שהם ניהלו מאבקים עם כאלה שנחשבו בעיניהם ("מצורפתים").
פוטמוטריגון ברכיורה
פוטמוטריגון ברכיורה (שם מדעי: Potamotrygon brachyura) הוא מין של טריגון מהמשפחה הנאוטרופית טריגוני נהרות המצוי במימי אגן הנהר הריו דה לה פלטה שבאורוגוואי וצפון ארגנטינה. לעיתים הוא מכונה טריגון נהרות ענק, יחד עם המין Himantura polylepis, החי במימי דרום-מזרח אסיה, אשר משתייך לטריגונים האמיתיים.
המאחה הלבושה
משמעות המילה מאחה
לבושם של המאחוס הונצח במספר ציורים של גויה. בני מעמד האצולה חיקו את צורת הלבוש הזו ועל כן גויה צייר גם אותם לבושים כך.
פוטמוטריגון ברכיורה
דג זה יכול להגיע לרוחב 1.5 מטר בין אורך סנפיריו ומשקלו עולה על 220 ק"ג, אם כי קטן מהמין מדרום-מזרח אסיה העולה על 600 ק"ג. בכל זאת הוא המין הגדול ביותר במשפחתו (אף שהפרטריגון מצליח לעקוף אותו במוטת סנפיריו, אך לא במשקל), ואחד מהגדולים שבדגי נהרות אמריקה הדרומית. היחידים שמתחרים איתו על התואר הם הפיררוקו והשפמנון הגדול פיראיבה.
טריגון זה בעל סנפירים דמויי-כנפיים שטוחים ומעוגלים שאיתם הוא "מרחף" מרחק קצר מקרקעית הנהר והוא בעל זנב קצר עבה ושרירי המצויד בקצה בעוקץ בעל ארס, היכול להצליף במהירות למעלה כדי להתגונן מטורף. הוא בעל גוני כתמים כתומים-ירוקים על רקע כהה המעניק לו הסוואה מתחת למים.
הטריגון מצוי בטבע באגן הריו דה לה פלטה בנהרות: פרגוואי, פרנה ואורוגוואי ברחבי צפון ארגנטינה, פרגוואי, אורוגוואי וברזיל. הוא נמצא גם בבוליביה ביובל הפילקומיו, ויימצא גם ביובלים התחתונים של נהר הפרגוואי לרבות בביצות הפנטנל. בפרנה הטריגון כבר לא יכול לנדוד צפונה עקב בניית סכר איטייפו.
טריגונים אלה ניזונים לצד הקרקעית מטרף חולף קטן כמו דגים, רכיכות או סרטנים והצעירים יאכלו פלנקטון וחרקי מים עד הבגרות. כמו רוב הטריגונים הוא משריץ כ-19 צאצאים בשנה.
קארל נהאמר
ביוגרפיה
נהאמר גדל בווינה, וסיים את לימודיו ב-1992. את שירותו בצבא אוסטריה סיים ב-1997 עת השתחרר כאובר-לויטננט (סגן). לאחר מכן עבד כמאמן הדרכה לקציני מידע במשרד הפדרלי להגנה לאומית וכמאמן לתקשורת אסטרטגית עבור מוסדות שונים ובהם המכון לקידום מקצוע (BFI) והאקדמיה הפוליטית של מפלגת העם האוסטרית. בשנת 2012 סיים קורס אוניברסיטאי בן שנתיים בתקשורת פוליטית באוניברסיטת דנובה קרמס וסיים תואר שני.
קריירה פוליטית
נהאמר הפך לפעיל במפלגת העם האוסטרית לאחר שחרור מהצבא, והיה בעל תפקידים שונים במפלגה החל מ-2007. באוקטובר 2015 התמנה לסגן מזכ"ל של הסתדרות העובדים של מפלגת העם. בבחירות הפדרליות של 2017 נבחר לפרלמנט כנציג וינה, ובנובמבר אותה השנה הפך לסגן ראש הסיעה בפרלמנט.
בבחירות 2019 היה מקום 5 ברשימת מפלגת העם בבחירות של מחוז וינה ומקום 11 ברשימה הפדרלית.
שר הפנים
נהאמר הושבע כשר הפנים ב-7 בינואר 2020 בממשלת קורץ השנייה. במהלך כהונתו, התרחש פיגוע הירי בווינה (2020). הוא היה אחד משלושה מנהלי משברים ציבוריים במהלך מגפת הקורונה באוסטריה שהוביל את מדיניות אכיפת הסגרים וההגבלות. הוא נחשב לתומך נלהב של מדיניות הפליטים של סבסטיאן קורץ.
נהאמר הוביל את תגובת הממשלה בעקבות הפיגוע בווינה בשנת 2020. הוא תיאר את התוקף כ"טרוריסט אסלאמיסטי" ואוהד המדינה האסלאמית והודה ששירותי הביון שהוא אחראי להם לא הצליחו להעביר מידע שיכול היה למנוע את הפיגוע. אשתו וילדיו של נהאמר קיבלו הגנה משטרתית כתוצאה מאיומי מוות שהתקבלו לאחר הפיגוע. כלקח מכשלי המודיעין הוא הורה לפרק את המשרד הפדרלי להגנת החוקה ומלחמה בטרור ולהקים במקומו את המינהל לביטחון המדינה ושירותי מודיעין. בנובמבר 2021 ערך ביקור רשמי בישראל, במהלכו ביקר ביד ושם פגש את השר לביטחון פנים עמר בר־לב.
חיים אישיים
נהאמר נשוי לקתרינה ויש להם שני ילדים.
חלבון מלא
חלבון מלא או חלבון שלם הוא כינוי למוצר מזון שהחלבונים שבו מכילים את 9 חומצות האמינו החיוניות לאדם בפרופורציות דומות לזו הדרושה לאדם. כל מוצרי המזון מהחי או הצומח בשלמותם מכילים את 9 חומצות האמינו הדרושות לאדם, אך ביחסים שונים ביניהן ובכמות כוללת שונה. מזון נחשב לחלבון יחסית מלא, אם יש בו כמות יחסית גבוהה של חלבון, והוא מכיל את חומצות האמינו החיוניות בפרופורציות יחסית מתאימות. כיום המונח פחות נמצא בשימוש.
חומצות אמינו דרושות לאדם לבנייה ותיקון של רקמות חלבון בגוף. קיימות כ-23 חומצות אמינו המשמשות לבניית חלבונים באורגניזם חי, ואת רובן מסנתז גוף האדם בעצמו, בעיקר בתאי הכבד. 9 מתוכן נקראות חומצות חיוניות לאדם, משום שגוף האדם אינו מייצר אותן בעצמו וחייב לקבלן מהמזון.
במזונות מהחי לרוב היחסים בין חומצות האמינו קרובים יותר למה שדרוש לאדם, אך אכילה של מקורות שונים מהצומח מספקת גם היא חלבון שלם. מבין הצמחים סויה נחשבת חלבון שלם.
פרופיל חומצות האמינו החיוניות
חומצות אמינו הן אבני הבניין של חלבונים. בעוד שגוף האדם יכול לסנתז חלק מהן, הגוף צורך תשע באמצעות המזון כיוון שאינו מסוגל לסנתז אותן בעצמו. אלה מכונות חומצות אמינו חיוניות והן:
כמות הצריכה המומלצת של חומצות האמינו החיוניות
הטבלה הבאה מפרטת את כמות צריכת חומצות האמינו החיוניות המומלצת ביום אצל מבוגרים על ידי ארגון הבריאות העולמי. ההתאמה חושבה למבוגר במשקל של 62 ק"ג.
מקורות לחלבון מלא
חלבונים שלמים מכילים את כל תשע חומצות האמינו החיוניות בכמויות עקביות. כמה דוגמאות של חלבון מלא:
מקורות נוספים עשירים בחלבון:
מקורות חלבון מלא מהצומח
מרבית מקורות החלבון המלאים באים ממזונות על בסיס בעלי חיים כמו ביצים, חלב, דגים ובשר הם חלבונים שלמים, בעוד שמרבית המזונות הצמחיים אינם שלמים. טבעונים, צמחונים ואנשים הנמנעים מצריכת מזון מהחי מקבלים את החלבון המלא בכמה דרכים, לרוב שימוש במקורות ספציפיים מהצומח, מספר דוגמאות למקורות חלבון מלא מהצומח:
ייתכן שמקורות אלה אינם מכילים חלבון רב במנה כמו מוצרים מן החי.
פרופיל חומצות האמינו במזון מהחי לעומת במזון מהצומח
בעוד שחלבונים מן החי נוטים להכיל פרופורציות טובות של חומצות האמינו החיוניות, חלבונים מן הצומח לרוב דלים. לעיתים קרובות חלבונים צמחיים דלים במתיונין, טריפטופן, ליזין ואיזולוצין.
איכות
חומצות אמינו מסווגות כחיוניות וכלא חיוניות.
גוף האדם יכול לסנתז חומצות אמינו לא חיוניות. עם זאת, הוא אינו יכול לסנתז חומצות אמינו חיוניות, אותן הוא מקבל מהמזון. לבריאות מיטבית, גוף האדם זקוק לכל חומצות האמינו החיוניות.
מקורות חלבון מן החי, לדוגמה בשר, דגים, עופות, ביצים וחלב הם מקורות חלבון מלאים. אלה נחשבים למקורות מלאים לחלבון מכיוון שהם מכילים את כל חומצות האמינו החיוניות שגוף האדם זקוק כדי לתפקד ביעילות. מקורות חלבון מהצומח, כמו שעועית, עדשים ואגוזים נחשבים ללא איכותיים, מכיוון שהם חסרים באחד או יותר מחומצות האמינו החיוניות שהגוף זקוק לו. מקורות מסוימים מדווחים על חלבון הסויה כאיכותי. אמנם, שתי חומצות אמינו חיוניות נמצאות רק בכמויות קטנות בסויה, כך שאינה דומה לחלבון מן החי.
1979 בספורט
ג'ודו
אליפות העולם בג'ודו נערכה בפריז שבצרפת. יפן זכתה ב-4 מדליות זהב(7 בסה"כ), ברית המועצות ב-2 מדליות זהב (4 בסה"כ), צרפת במדליית זהב (6 בסה"כ) וגרמניה המזרחית במדליית זהב (2 בסה"כ).
גביע דייוויס
נבחרת ארצות הברית זכתה בגביע לאחר ניצחון 0-5 על נבחרת איטליה.
כדור הזהב
קווין קיגן ( זכה בתואר בפעם השנייה ברציפות
אליפות אירופה
נבחרת ברית המועצות זוכה באליפות.
אליפות דרום אמריקה
ארגנטינה זכתה באליפות וברזיל  זכתה במקום השני.
גביע אירופה לאלופות
בוסנה סרייבו זכתה באליפות לאחר שניצחה בגמר את פלקנסטרו וארזה'''.
גביע אירופה למחזיקות גביע
ג'אבטי קאנטו מנצחת את בי.סי. דן בוס  73:83.
תחנת הרכבת פופרד-טטרי
תחנת הרכבת פופרד-טטרי (בסלובקית: Železničná stanica Poprad-Tatry) היא תחנת צומת המשרתת את העיר פופרד, באזור פרשוב שבצפון מזרח סלובקיה.
התחנה נפתחה בשנת 1871. התחנה ממוקמת בצומת על קו מסילת הרכבת בין קושיצה לבוהומין (Bohumín), והיא נקודת המפגש בין קו קושיצה-בוהומין לבין קו פופרד-טטרי-פלאבץ' (Plaveč). תחנת פופרד-טטרי היא גם המסוף הדרומי של מסילת הרכבת החשמלית טטרה (Tatra Electric Railway), וככזו היא מהווה שער לרכס הרי הטטרה הגבוהים, יעד תיירותי פופולרי.
התחנה נמצאת כיום בבעלות חברת הרכבות הסלובקית (ŽSR); שירותי הרכבת מופעלים על ידי חברת רכבות סלובקית אחרת הנמצאת גם היא בבעלות הממשלה, Železničná spoločnosť Slovensko (ZSSK).
מיקום
תחנת הרכבת פופרד-טטרי ממוקמת ברחוב על שם ז'ירי וולקר (Jiřího Wolkera), בקצה הצפוני-מערבי של מרכז העיר פופרד.
היסטוריה
התחנה נפתחה ב-8 בדצמבר 1871 יחד עם שאר חלקי מקטע מסילת הרכבת ז'ילינה-פופרד בקו מסילת הרכבת קושיצה – בוהומין. ארבעה ימים לאחר מכן, עם חנוכת הקטע לספישקה נובה וס, הפכה התחנה לתחנת מעבר.
עם בניית החלק הראשון של קו מסילת הרכבת פופרד-טטרי-פלאבץ' בשנת 1889, הפכה התחנה לצומת.
חיבור עם קו מסילת הרכבת טטרה (Tatra Electric Railway) נעשה ב-20 בדצמבר 1908 דרך תחנת סטאריי סמוקובץ' (Starý Smokovec) שבסלובקיה.
ב-25 במרץ 1942 יצאה רכבת הגירוש הראשונה של יהודי סלובקיה מתחנת פופרד למחנה המוות אושוויץ. הרכבת שיצאה באותו יום הובילה כ-1,000 נערות וצעירות יהודיות. רוב הטרנספורטים של יהודי סלובקיה לאחר מכן יצאו באופן דומה מפופרד. עד סוף 1942, כאשר הופסקו הטרנספורטים באופן זמני, גורשו מעל 58,000 יהודים מסלובקיה לפולין.
לאחר שיפוץ בשנות השמונים, התחנה הגיעה לצורתה הנוכחית כתחנת מחלף דו-מפלסית. בשנים 2006–2007 בוצעו שיפוץ והרחבה בסך 858 מיליון קרונה סלובקית (כ-40 מיליון דולר).
שירותי רכבת
קו 180 מהווה חלק מהמסדרון הפאן-אירופאי, העובר מוונציה שבאיטליה ועד לקייב שבאוקראינה, דרך ברטיסלבה, ז'ילינה, קושיצה ואוז'הורוד.
מחלף
התחנה מציעה מחלף עם אוטובוסים מקומיים.
ינובסקי
ינובסקי הוא שם משפחה פולני, הצורה הנקבית של השם היא: ינובסקה.
נג'אצ'אד
נג'אצ'אד (בהונגרית: Nagyacsád) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם בנג'אצ'אד מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 721 ובשנת 2020 רק 619 תושבים.
יהודי נג'אצ'אד
בנג'אצ'אד חיו יהודים בתקופות זמן שונות. וחלק מתושביה נרצחו בשואה.
ריצ'רד סירפוס
ריצ'רד סירפוס (באנגלית: Richard Alan Searfoss ; 5 ביוני 1956, מאונט קלמנס, מישיגן - 29 בספטמבר 2018, קליפורניה) היה טייס קרב ואסטרונאוט בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
שירות בתחום החלל
בשנת 1990 סירפוס נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א. הוא ביצע מספר תפקידים במערכות קרקעיות. בשנת 1993 הוא השתתף במשימת STS-58 כטייס של מעבורת החלל קולומביה (ג'ון בלאהה היה מפקד צוות). המטרה העיקרית הייתה בדיקת השפעת חוסר כבידה על פעילות ובריאות אנשי הצוות. במשימת STS-76 בשנת 1996 (קווין צ'ילטון היה מפקד צוות) הוא היה טייס צוות של מעבורת החלל אטלנטיס. זו הייתה משימת המעבורת השלישית שעגנה בתחנת החלל מיר הרוסית והיא נשאה עימה את האסטרונאוטית שאנון לוסיד לשהייה ממושכת בתחנה. בשנת 1998 סירפוס היה מפקד צוות של STS-90 במעבורת החלל אטלנטיס. המשימה העיקרית הייתה ביצוע ניסויים בעזרת מערכת ספייסלאב שתוכננה בסוכנות החלל האירופית וכבר הייתה בשימוש בעבר. בטיסה זו נבדקו השפעות חוסר כבידה על מערכת העצבים.
לאחר שירות בנאס"א
לאחר נאס"א זמן קצר סירפוס היה טייס בחברת "סאות'ווסט איירליינס" ואחר כך חזר לנאס"א כטייס ניסוי. בהמשך הוא השתלב בתעשיית החלל הפרטית. שנים רבות הוא עבד ב-XCOR Aerospace שתכננו כלי לשיגור לחלל. בשנת 2013 הוא מונה לטייס ניסוי ראשי של החברה. החברה פשטה רגל בשנת 2017.
אסטרואיד 13157 Searfoss נקרא על שמו.
יחסי צרפת–קומורו
יחסי צרפת–קומורו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הצרפתית לבין האיחוד של איי קומורו. שתי המדינות חולקות גבול ימי (הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת) צרפת וקומורו נמצאות בסכסוך על האי מיוט שנמצא דה-פקטו ודה-יורה בריבונות צרפתית.
סינמה סטאר
הרשת הוקמה בשנת 2005 ולה 26 בתי קולנוע ב־14 ערים ברוסיה ובחבר המדינות.
היסטוריה
בית הקולנוע הראשון של הרשת היה סינמה סטאר במרכז הקניות קלוגה המאה העשרים בקלוגה בשנת 2005.
נוחות
בתי הקולנוע הדיגיטליים של הרשת מצוידים במקרני Christie, Dolby Digital Surround EX, 3D Master Image ומסכי כסף חסכוניים באור. אולמות קולנוע רבים מצוידים ב-Dolby Atmos, מערכת סאונד רב-ערוצית המחייה את המסך ויוצרת סאונד עוצמתי ועשיר. כך למשל, בית הקולנוע סינמה סטאר על לנינסקי במוסקבה הוא בית הקולנוע הראשון באירופה מבחינת מספר בתי הקולנוע המצוידים במערכת שמע Dolby Atmos. אולמות הקולנוע מצוידים בכיסאות Josper נוחים ואחד החידושים הוא התקנת כיסאות D-Box, במאמץ להפוך את הצפייה בסרטים לנוחה ככל ההאפש.
המאחה העירומה
המאחה העירומה (בספרדית: La maja desnuda) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר פרנסיסקו דה גויה שצויר בין השנים 1797–1800. היצירה מוצגת במוזיאון הפראדו במדריד.
היסטוריה
היצירה הוזמנה ככל הנראה על ידי מנואל גודוי, ראש ממשלת ספרד אשר תלה אותה בחדר פרטי, לצד "המאחה הלבושה", גם היא של גויה, ו"ונוס מול המראה" של דייגו ולאסקס.
הציור מוזכר לראשונה בשנת 1800 כתלוי מעל דלת אחוזתו של גודוי, ללא אזכור "המאחה הלבושה". הוא מוזכר שוב בשנת 1808, יחד עם "המאחה הלבושה", במלאי רכושו של מנואל גודוי, בידי סוכן של ז'וזף בונפרטה שהוכתר כמלך ספרד בידי אחיו נפוליאון בונפרטה. בשנת 1813 מתוארים שני הציורים במלאי נכסי גודוי שהוחרם על ידי פרננדו השביעי, מלך ספרד. הם עברו למוזיאון הפראדו בשנת 1901 מן, שם שכנו משנת 1808 עד 1813, ושוב משנת 1836 עד 1901. בהפסקה בין שתי התקופות הם הוחרמו על ידי האינקוויזיציה הספרדית.
בשנת 1815, בעקבות החרמת היצירה, האינקוויזיציה העמידה את גויה למשפט. הוא חמק מעונש רציני. גויה תיעב את האינקוויזיציה ותיאר אותה בצורה בוטה מספר פעמים, כגון בציור "בית הדין של האינקוויזיציה" שצויר בין השנים בין השנים 1812–1819.
בשנת 1930 הנפיק הדואר הספרדי בול בדמותה של "המאחה העירומה". זו הייתה הפעם הראשונה בה הופיע עירום נשי על בול בספרד.
תיאור היצירה
דמותה של המאחה העירומה קצרה וזוויתית והיא מציגה עירום חזיתי ישיר, לעומת ונוס הארוכה והמתפתלת של ולאסקס, הנראית מאחור.
במשך מאות שנים בתרבות המערבית, עד גויה, ציורי עירום כמעט תמיד יוחדו לדמויות מיתולוגיות. ציור "המאחה העירומה" מציג אישה אמיתית, בשר-ודם, המתבוננת ישירות בצופה ונראה שהעירום לא מפריע לה. היא נראית מחוייכת ומרוצה, עובדה המודגשת על ידי הנחת שתי הזרועות מאחורי העורף ומיקומו של שיער הערווה במרכז התמונה. זוהי יצירת האמנות הראשונה (הידועה) בה נראה שער ערווה נשי גלוי, ללא הקשרים שליליים ברורים (כמו למשל בתמונות של זונות). עם היצירה הזו גויה לא רק הרגיז את שלטונות הכנסייה, אלא גם השפיע על הציבור והרחיב את האופק האמנותי של זמנו.
המאחה נשענת על ספת קטיפה ירוקה אשר מכוסה סדין וכרית תחרה. בין משיכות המכחול המאפיינות את גויה, הוא הקדיש תשומת לב רבה לטיפול בגוף העירום על רקע תצורתם העדינה של הבדים. הצביעה נעשית במשחק מוקפד של ניגודיות בין הצבע הירוק לבין הצבעים ורוד ולבן. באופן זה המאחה נראית כמעט כמו תלויה בחלל מוחשך, שאותו היא מאירה.
המילה "מאחה" (צורה נקבית של "") שימשה בתקופתו של גויה לתיאור אישה מהמעמדות הנמוכים בספרד, ובמיוחד במדריד. הדוגמנית היא ככל הנראה, פילגשו הצעירה של גודוי.
מרטין ברקוביץ'
מרטין ברקוביץ' (ברומנית: Martin Bercovici; 24 באוגוסט 1902 – 19 בינואר 1971) היה מהנדס רשתות חשמל יהודי-רומני, חבר האקדמיה הרומנית. בתקופת מלחמת העולם השנייה ניהל בבוקרשט, רומניה את קולגיום מרטין ברקוביץ'.
חייו
ברקוביץ' נולד בברלאד, רומניה ולמד בבוקרשט בבית הספר הפוליטכני, במגמת הנדסת חשמל. לאחר שהוסמך כמהנדס חשמל, ב-1927, התחיל לעבוד בחברת הגז והחשמל של בוקרשט. במהלך שנות עבודתו בחברה התקדם והיה לסגן מנהל טכני של החברה. בתקופת הממשלות הפשיסטיות, ב-14 בספטמבר 1940, פוטר בגלל היותו יהודי והתרכז בפדגוגיה במסגרת הקולגים היהודים, "אונסקו", "אבאסון" וכמובן "קולגיום מרטין ברקוביץ'". אחרי נפילת המשטר הפשיסטי שולבו הוא ותלמידיו במסגרת החינוך הממלכתי האוניברסיטאי, כשהוא ממלא תפקיד של פרופסור במכון הפוליטכני של בוקרשט. יחד עם אריה א. אריה הוא כתב ספרי לימוד חשובים בתחום הולכת אנרגיה חשמלית ואספקתה.
מ-1948 היה ברקוביץ' למנהל משרד התעשייה והמסחר, בין השנים 1949 - 1952 היה מנהל המכון ללימודים ותכנונים אנרגטיים, בשנים 1952 - 1954 היה מנהל כללי טכני במשרד לאנרגיה חשמלית ובשנים 1954 - 1967 היה מנהל של המנהל לאנרגיה חשמלית במסגרת וועד התכנון הארצי. ברקוביץ' נמנה בין חלוצי תוכניות החשמול של רומניה ולקח חלק בתוכניות לשילוב רשתות החשמל הלאומיות בדרום-מזרח אירופה ועבודות התכנון וההתאמה של הדנובה להכנת ובניית התחנות ההידרואלקטריות בשערי הברזל. לאחר פרישתו אריה א.אריה שהיה תלמידו ירש את תפקידו.
בתו, ג'רלדין כהן, היא פרופסור לשיווק באוניברסיטת ברונל בלונדון.
מבצע פרוסיה המזרחית
מבצע פרוסיה המזרחית היה השם שניתן למתקפה אסטרטגית של הצבא הסובייטי, שנערכה בחודשים ינואר-אפריל 1945. במהלך המתקפה, בה השתתפו כוחות משלוש חזיתות (קבוצות ארמיות) סובייטיות, כבשו כוחות הצבא האדום את פרוסיה המזרחית ואת בירתה קניגסברג, לאחר כשלושה חודשים של לחימה קשה, במהלכה ספגו הכוחות התוקפים אבדות כבדות. שתי הארמיות הגרמניות, שהגנו על פרוסיה המזרחית, בסיוע יחידות פולקסשטורם, כותרו ולאחר מכן הושמדו כמעט לחלוטין, ושרידיהן נלקחו בשבי. במהלך המבצע ביצעו כוחות הצבא האדום פשעי מלחמה רבים כנגד האוכלוסייה האזרחית הגרמנית, ומספר גדול של אזרחים מצאו את מותם במהלך הלחימה, או במהלך מנוסתם מהכוחות הסובייטיים המתקדמים.
רקע
מטרת המבצע היה כיבוש פרוסיה המזרחית השמדת קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית, שהגנה עליה, ושחרור צפון פולין.
האזור היה מבוצר היטב, משום שכוחות החלוץ הסובייטיים הגיעו סמוך אליו כבר בסתיו 1944, ולכן היו לפיקוד הגרמני מספר חודשים להכין מערך הגנה עמוק בגבול המזרחי של פרוסיה המזרחית. ההנהגה הנאצית ייחסה חשיבות סמלית ופוליטית גדולה להגנה על פרוסיה המזרחית, משום שפרוסיה מילאה תפקיד מרכזי בתהליך איחוד גרמניה ובהקמת הרייך הגרמני, ובאזור זה הייתה אוכלוסייה גרמנית גדולה.
לפי תוכנית הפיקוד הסובייטי העליון, החזית הבלארוסית השלישית נועדה למלא את התפקיד המרכזי במסגרת המתקפה על פרוסיה המזרחית, כשהיא נתמכת מדרום על ידי כוחות החזית הבלארוסית השנייה, שנועדה לתקוף במקביל מראש הגשר שלה מעבר לנהר נרווה, ומצפון על ידי הארמייה ה-43 של החזית הבלטית הראשונה. הכוחות שריכז הפיקוד הסובייטי לצורך המתקפה, נהנו מעדיפות גדולה בכוח אדם ובציוד כבד על הצד הגרמני.
הסטבקה תכננה לפתוח במתקפה במחצית השנייה של ינואר 1945. אולם בעקבות המתקפה הגרמנית בחזית המערבית בדצמבר 1944 (הקרב על הבליטה), החליט הפיקוד הסובייטי להקדים את מועד פתיחת מתקפת החורף שלו בחזית המזרחית. לפי ההיסטוריוגרפיה הסובייטית, ההחלטה התקבלה בתגובה לבקשה מצד בעלות הברית המערביות, להקל את הלחץ הגרמני עליהן.
מהלך הקרב
ב-13 בינואר 1945 פתחו כוחות החזית הבלארוסית השלישית במתקפה על הגבול המזרחי של פרוסיה המזרחית, לאחר הפגזת ריכוך שנמשכה כשעתיים. הפיקוד הגרמני העריך נכונה את הגזרה הצפויה לספוג את המהלומה הסובייטית העיקרית, והיה מוכן לקראתה. הכוחות התוקפים ספגו הפגזה ארטילרית נגדית יעילה מצד המגינים הגרמניים. במהלך היום הראשון למתקפה התקדמו כוחות החזית לעומק 2 עד 3 ק"מ בלבד, ואף יחידה לא עמדה ביעדים שתוכננו לה. ערפל כבד לא איפשר ניצול של העליונות האווירית של חיל האוויר הסובייטי. במהלך 6 ימי לחימה, הצליחו הכוחות התוקפים להתקדם לעומק 45 ק"מ בלבד. אולם ארמיית הפאנצר השלישית של הורמאכט, שהגנה על הגזרה שהמתקפה, ספגה אבדות כבדות, והיה ברור שלא תוכל להמשיך להחזיק בעמדותיה לאורך זמן.
עקב מזג האוויר הקשה דחה קונסטנטין רוקוסובסקי, מפקד החזית הבלארוסית השנייה את מועד תחילת המתקפה של החזית ביום, והיא נפתחה ב-14 בינואר. במהלך היומיים הראשונים של המתקפה, התקדמות כוחות החזית הייתה איטית למדי. אך ב-17 בינואר הובקעה החזית הגרמנית, וארמיית המשמר המשוריינת ה-5 ניצלה את הפירצה לצורך התקדמות לעומק שטח האויב. לאחר שישה ימי לחימה כבר השיגו כוחות החזית את היעדים, שתוכננו רק ליום ה-11 של המתקפה. לפיכך יעדי החזית עודכנו. כדי לסייע למתקפה של החזית הבלארוסית השלישית, החליט הפיקוד הסובייטי להפנות את הכוח העיקרי של החזית צפונה, לכיוון חוף הים הבלטי, ורק חלק מכוחותיה המשיכו בהתקדמות מערבה לכיוון נהר אודר. המטרה של הפניה צפונה הייתה להגיע לחוף הים הבלטי, ולנתק את מרבית כוחות קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית, שהחזיקו בפרוסיה המזרחית מהכוחות העיקריים של הורמאכט בחזית המזרחית, ולהשמיד אותם. שינוי כיוון התקיפה הפתיע את הפיקוד הגרמני, שלא היו מוכן להתפתחות זו. המטרה של החזית הושגה ב-23 בינואר כאשר כוחותיה הגיעו לחוף הים הבלטי סמוך לאלבינג, והארמייה השנייה של הורמאכט נאלצה לסגת לגדה המערבית של נהר ויסלה, תוך איבוד הקשר עם שאר היחידות של קבוצת ארמיות מרכז. ארמיית הפאנצר השלישית, הארמייה הרביעית, ומספר דיוויזיות של הארמייה הגרמנית השנייה, נותקו וכותרו בשטח פרוסיה המזרחית.
לאחר ניתוק כוחות הורמאכט בפרוסיה המזרחית, שונה שמה של קבוצת הארמיות שלחמה באזור לקבוצת ארמיות צפון, ומפקדה הוחלף.
יחידות של החזית הבלארוסית השלישית המשיכו בהתקדמותם האיטית, ולקראת 26 בינואר הגיעו לקו הביצורים החיצוני של העיר קניגסברג. הם הצליחו לאגף את העיר ולהגיע לחוף הים הבלטי. הגעת הצבא האדום לחוף הים הבלטי ממערב לקניגסברג, גרמה לפיצול הכוחות הגרמניים במזרח פרוסיה ל-3 חלקים מבודדים : 4 דיוויזיות באזור זמלנד, 5 דיוויזיות במרחב קניגסברג וכ-20 דיוויזיות בכיס אזור היילסברג, מדרום-מערב לעיר. ב-30 בינואר ביצעו הגרמנים התקפת נגד מתואמת והצליחו ליצור פרוזדור יבשתי צר, שחיבר את קניגסברג עם היחידות הגרמניות באזור היילסברג. פרוזדור זה הוחזק על ידי הגרמנים עד ל-30 במרץ.
ב-8 בפברואר קיבל קונסטנטין רוקוסובסקי הוראה להפנות את כוחות החזית מערבה. החזית הבלארוסית השלישית הייתה אמורה לחסל את יחידות הוורמאכט בהיילסברג, ויחידות של החזית הבלטית הראשונה לתקוף לכיוון קניגסברג וזמלנד.
במהלך הקרבות באזור היילסברג, איוואן צ'רניאחובסקי נפצע ונפטר תוך זמן קצר. במקומו מונה למפקד החזית אלכסנדר ואסילבסקי.
ל-20 בפברואר הייתה מתוכננת להתחיל מתקפה של החזית הבלטית הראשונה נגד אזור זמלנד המכותר. אומנם הגרמנים הקדימו והחלו את מתקפת הנגד. כתוצאה מכך, הם הצליחו להתקדם ולחדש את הקשר היבשתי עם קניגסברג. ב-24 בפברואר החזית הבלטית הראשונה בוטלה ויחידותיה הועברו לפיקוד חזית הבלארוסית השלישית. אלכסנדר ואסילבסקי החליט להפסיק את המתקפות לא יעילות ולהכין את הכוחות למתקפה חדשה תוך התארגנות מיוחדת. בהתחשב בהיקף הכוח שבראשותו הוא החליט שתחילה יש לטפל בקבוצה גרמנית באזור היילסברג.
המתקפה החדשה החלה ב-13 במרץ. בעקבות הערפל ניצול חיל האוויר הסובייטי היה מוגבל. למרות המגבלות וקשיי מזג האוויר הסובייטים הצליחו ב-26 במרץ להגיע לחוף הים תוך הריגת כ-96 אלף חיילים גרמנים ולקיחתם בשבי של כ-46 אלף. לאחר סיום הלחימה באזור התפנו 6 ארמיות סובייטיות. שלוש מהם הופנו לטובת מתקפה לכיוון ברלין ו-3 לכיוון קניגסברג.
המתקפה הכוללת על העיר החלה ב-6 באפריל. ביום ראשון לאור קשיי מזג האוויר חיל האוויר הסובייטי ביצע 274 טיסות בלבד. למחרת עם שיפור במזג האוויר חיל האוויר החל בהפגזות כאשר כל כיום בוצעו כ-3000 טיסות. ב-8 באפריל מגני העיר פוצלו ל-2 קבוצות. מפקד הצבאי של העיר ביקש מפרידריך-וילהלם מילר מפקד הארמייה הרביעית אישור לעזוב את העיר ולפרוץ לכיוון זמלנד אך בקשתו לא כובדה. הארמייה הרביעית ניסתה לחבור לעיר אך ללא הצלחה. ב-9 באפריל מפקד העיר החליט על כניעה. אדולף היטלר הוציא פסק דין על הוצאתו להורג, אך לא היה ניתן לבצע אותו כי הגנרל היה בשבי סובייטי.
לאחר כיבוש העיר נמשכו קרבות באזור חצי האי זמלנד והבסיס ימי בפילאו. לצורך מתקפה זו הצבא האדום הקים את קבוצת ארמיות זמלנד בפיקוד איוואן בגרמיאן. העיר פילאו והבסיס הימי שלה היו מבוצרים היטב. הקרבות לכיבוש האזור היו קשים ונמשכו עד ל-25 באפריל.