cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צ'אד הצרפתית
הפדרציה הצרפתית מול עצמאות מלאה
בספטמבר 1958, מצביעים בכל הטריטוריות הצרפתיות של אפריקה השתתפו במשאל עם על החוקה של הרפובליקה החמישית, שנערך תחת דה גול. ממגוון סיבות פוליטיות וכלכליות, רוב הקבוצות הפוליטיות של צ'אד תמכו בחוקה החדשה, וכולם הצביעו בעד החלטה הקוראת לצ'אד להפוך לרפובליקה אוטונומית בתוך הקהילה הצרפתית. שלושת הטריטוריות האחרות של AEF הצביעו באופן דומה, ובנובמבר 1958 פורק ה-AEF רשמית. התיאום בנושאים כמו מכס ומטבע נמשך בין ארבעת השטחים באמצעות הסכמים בכתב או על בסיס אד-הוק. אף על פי כן, חלק מהצ'אדים תמכו ביצירת פדרציה צרפתית חזקה עוד יותר מאשר בעצמאות. התומך המוביל של הצעה זו היה ברתלמי בוגנדה מאובאנגי-שארי, אך מותו ב-1959 וההתנגדות הנמרצת של גבון הביאו לעצמאות מדינית על בסיס נפרד לכל ארבע הרפובליקות.
לאחר שהקואליציה של ליזט התפוררה בתחילת 1959, שתי בריתות אחרות שלטו לזמן קצר. ואז במרץ ה-PPT חזר לשלטון, הפעם בהנהגתו של Tombalbaye, מנהיג איגוד ונציג ממחוז Moyen-Chari. ליזט, שכוחו התערער בגלל מוצאו הלא-אפריקאי, הפך לסגן ראש הממשלה הממונה על התיאום הכלכלי והיחסים הבינלאומיים. טומבלבאי גיבש עד מהרה מספיק תמיכה פוליטית מדרום ומצפון כדי לבודד את האופוזיציה לאוסף של מנהיגים מוסלמים שמרניים ממרכז צ'אד. הקבוצה האחרונה הקימה מפלגה פוליטית בינואר 1960, אך הייצוג הפרלמנטרי שלה ירד בהתמדה כאשר טומבלבאי חיזר אחרי חברים בודדים ל-PPT. עם העצמאות באוגוסט 1960, ה-PPT והדרום השיגו בבירור דומיננטיות, אבל הכישורים הפוליטיים של טומבלבאי אפשרו למשקיפים לדבר באופטימיות על האפשרות לבנות קואליציה רחבה של כוחות פוליטיים.
ציסטה בברך על שם בייקר
ציסטה על שם בייקר (באנגלית: Baker's Cyst) או ציסטה פופליטאלית היא סוג של נוזל המצטבר מאחורי הברך.
גורמי סיכון כוללים בעיות אחרות של הברך כמו דלקת מפרקים ניוונית, קרע במיניסקוס או דלקת מפרקים שיגרונית.
הציסטה נוצרת אצל כ-20% מהאנשים, בדרך כלל בגילאים 35–70. הציסטה נקראת על שם המנתח שתיאר אותה לראשונה, ויליאם מורנט בייקר (1838–1896).
סימנים ותסמינים
בדרך כלל אין תסמינים לציסטה זו. אם תסמינים אכן מופיעים הם יכללו לרוב התנפחות וכאב מאחורי הברך, נוקשות, כאב או השמעת קולות נקישה תוך כדי הנעת המפרק.
אם הציסטה מתפוצצת, הכאב עלול להתגבר, ותיתכן התנפחות של השוק. התפוצצות הציסטה עלולה לגרום גם לחבלות מתחת למדור הקדמי של השוק (סימן סהר). במקרים נדירים המצב יכול להתלוות עם תסמונות מחלקת תיירים, נוירופתיה פריפרית, איסכמיה או תסמונת המדור.
גורמים
בקרב מבוגרים, ציסטה בברך על שם בייקר בדרך כלל "מתעוררת" מכל סוג של דלקת מפרקים או קרע של הסחוס. בילדים, ציסטה על שם בייקר אינה מצביעה על דלקת מפרקים. הציסטה מתפתחת בין הגידים של הראש המדיאלי של שריר הסובך (ידוע גם כשריר התאומים) והשריר החצי קרומי. הם נמצאים מאחור למפרק הברך.
השק הסינוביאלי של מפרק הברך יכול, תחת נסיבות מסוימות, לייצר בליטה אחורית לתוך המרווח הפופליטאלי (המרווח מאחורי הברך). כאשר הבליטה הזו נעשית מספיק גדולה, היא נעשית מוחשית וציסטית. רב הציסטות על שם בייקר נותרות בקשר ישיר עם החלל הסינוביאלי של הברך, אך לפעמים, הציסטה החדשה מתנתקת. ציסטה על שם בייקר יכולה להתפוצץ ולייצר כאב אקוטי מאחורי הברך ובשוק והתנפחות של שרירי השוק.
אבחנה
לרוב יאובחן המצב בבדיקה גופנית במהלכה יעריך הרופא את מצב מפרק הברך. הרופא יברר האם המטופל סובל מדלקות מפרקים שעלולות לגרום להתפתחות מצב זה. לעיתים תידרשנה בדיקות נוספות על מנת לאשר את האבחנה. אלו עשויות לכלול סריקת אולטרה סאונד של מפרק הברך או בדיקת דימות בתהודה מגנטית של הברך (MRI).
טיפול
הגישה הטיפולית תלויה בגודל הציסטה ובסימפטומים הנלווים להימצאותה: אם מדובר בציסטה קטנה יחסית שגורמת לכאב מינימלי ללא הפרעה משמעותית בתנועה, הטיפול המומלץ הוא טיפול פיזיותרפי תמיכתי או הזרקת סטרואידים. אם מדובר בציסטה גדולה המלווה בהפרעה משמעותית לתנועה או בכאב עז, מומלץ לטפל בגישה הניתוחית. ניתן להקל על הכאב הנגרם עקב המצב באמצעות קירור המקום, נטילת משככי כאבים ושימוש בחבישה מתאימה.
טגו ארגנטינאי
טֵגו ארגנטינאי (שם מדעי: Tupinambis merianae) היא מין זוחל מתת-סדרת הלטאות והגדול שבמיני הלטאות בסוג טגו (Tupinambis).
מאפיינים
הטֵגו הארגנטינאי חי ביערות טרופיים וסוואנות בדרום אמריקה ובארגנטינה (ומכאן שמו). רמת האינטליגנציה שלו גבוהה מהרגיל, וכנראה שהוא מנסה למשוך את תשומת לבם של בני אדם שאיתם הוא בא בקשר, בדומה לכלב או חתול. הוא ערני מאוד במהלך כל השנה. הוא חיית מחמד טובה, כי יש לו נטייה להיקשר לבעליו ובדרך כלל צייתני כבוגר.
גוף הטגו צבוע בקווים חומים וצהובים, וכך גם ברגליו הקדמיות, האחוריות ובזנבו. אורך גופו של הטגו הארגנטינאי יכול להגיע עד ל-1.7 מטר, אולם אורכם בדרך כלל כ-1.5 מטר. הזכר גדול מהנקבה.
כמו זוחלים אחרים, בסתיו הוא נכנס לתרדמת ומתעורר עם שכיכת הטמפרטורה. הטגו אוכל כל. הטגו הוא לא לטאה חברתית, אלא נמצא לבד או עם נקבה. הנקבות יכולות להטיל עד 65 ביצים, אשר בוקעות לאחר כ-130 יום. תוחלת חייו בטבע היא בממוצע 15 עד 20 שנה.
עיטם
עֵיטָם (שם מדעי: Haliaeetus) הוא סוג ממשפחת הנציים של עופות דורסים דומים לעיטים החיים בקרבת מקווי מים גדולים. משמעות השם "עיטם" הוא הלחם של המילים "עיט" ו"ים".
גודלם של העיטמים משתנה ממין למין: משקלו של עיטם איי שלמה הקטן נע בין 2 ל-2.7 ק"ג, בעוד שעיטם שטלר הענק מגיע עד ל-9 ק"ג. העיטם ידוע בתור אוכל דגים, ולעיתים גם מכרסמים.
מינים
בסוג קיימים שמונה מינים:
על פי כמה חלוקות גם המינים נץ דגים קטן (Ichthyophaga humilis) ונץ דגים אפור-ראש (Ichthyophaga ichthyaetus), שייכים לסוג, אך הם הופרדו לסוג נץ דגים (Ichthyophaga).
שומונטל
שומונטל (בצרפתית: Chaumontel) היא קומונה במחוז ואל ד'אויסי שבחבל איל-דה-פראנס בצרפת. היישוב שוכן בצפון המחוז כ-30 ק"מ מפריז על כביש RD-316. בקרבת היישוב עוברות מספר מסילות ברזל שמאפשרות לתושבי היישוב להגיע לעבודה בפריז בנוחות.
היסטוריה
היישוב הוזכר לראשונה במאה ה-11. בשנת 1147 האזור עבר לשליטה של מנזר ששייך להמסדר הבנדיקטי במונמארטר. הכנסייה הראשונה של כפר נבנתה בשנת 1148, אך כיום שרידיה נמצאים מחוץ לשטח היישוב.
כנסיית היישוב נבנתה במהלך המאה ה-13. שיפוץ נרחב של המבנה נעשה במהלך המאה ה-16.
"ארמון שומונטל" הוא בין הבניינים הבולטים ביישוב. הוא נבנה בשנת 1560. בשנים 1700-1737 הוא היה בבעלות של משפחת קונדה.
חקלאי היישוב פיתחו סוג אגס בשם Besi de Chaumontel.
במהלך מלחמת העולם השנייה כומר היישוב אנטואן קוריז'ה פעל להצלת יהודים ועל פעילותו זכה בתואר חסיד אומות העולם.
בשנת 1975 מספר תושבי היישוב לראשונה עבר אלף תושבים. הוא לא משתנה מאז תחילת המאה ה-21 ונמצא ברמה של כ-2350.
תושבי היישוב מקבלים שירותים משפטיים וממשלתיים שונים מיישוב גונס הסמוך.
דגל הרפובליקה של קונגו
דגל הרפובליקה של קונגו אומץ לראשונה ב-18 באוגוסט 1958. הוא נזנח בשנת 1970, אך אומץ מחדש ב-10 ביוני 1991. הצבעים הם הצבעים הכלל-אפריקאיים המסורתיים, ומקורם בדגל אתיופיה.
Iconic (מיני-אלבום)
Icona (בעברית: איקונה) הוא מיני-אלבום השני של הצמד השוודי איקונה פופ. המיני-אלבום יצא לאור ב-1 באוגוסט 2012 על ידי חברת התקליטים TEN מיוזיק גרופ.
יחסי ארצות הברית–גרנדה
יחסי ארצות הברית–גרנדה הם היחסים הדו-צדדיים בין ארצות הברית של אמריקה לבין גרנדה.
ארצות הברית הכירה בגרנדה ב-7 בפברואר 1974, בדיוק באותו היום שבו קיבלה גרנדה את עצמאותה מהממלכה המאוחדת. ב-29 בנובמבר 1974, ארצות הברית וגרנדה כוננו יחסים דיפלומטים.
הערכה היא שכ-2,600 אמריקאים מתגוררים בגרנדה, בהם כ-8,000 סטודנטים לרפואה ווטרינריה הלומדים בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת סנט ג׳ורג׳ס.
היסטוריה
ב-7 בפברואר 1974, ארצות הברית הכירה בגרנדה, בדיוק באותו היום שבו קיבלה את עצמאותה מהממלכה המאוחדת. המדינות כוננו יחסים דיפלומטים רשמיים ב-29 בנובמבר 1974.
באוקטובר 1983ֿ, ארצות הברית הובילה את הפלישה לגרנדה במסגרת מבצע אשר נקרא "מבצע זעם דחוף". הפלישה התקיימה בעקבות הפלתו של ראש ממשלת גרנדה מאוריציוס בישוף ותפיסת השלטון על ידי מפקד הצבא הדסון אוסטין.
בנובמבר 1983, ארצות הברית בנתה את שגרירותה בגרנדה.
סיוע ומאבק בפשע
הסוכנות האמריקאית לפיתוח בינלאומי מילאה תפקיד מרכזי בפיתוח של גרנדה. בנוסף לסיוע חירום בסך 45 מיליון דולר לשיקום הוריקן איוון ב-2004, הסוכנות סיפקה יותר מ-120 מיליון דולר לסיוע כלכלי לגרנדה בין השנים 1984 ועד 1993. גרנדה מקבלת סיוע נגד סמים מארצות הברית ולמידה מצבא ארצות הברית על בנייה ופעילויות אזרחיות.
גרנדה וארצות הברית משתפות פעולה באופן הדוק במאבק נגד הברחות סמים ופשע בינלאומי. בשנת 1995, ארצות הברית וגרנדה חתמו על אמנה לאכיפת החוק הימי. ארצות הברית ממשיכה לספק הכשרה, ציוד ואמצעים לכוחות הביטחון וההגנה של גרנדה.
תיירות
גרנדה היא יעד תיירות פופולרי עבור אזרחי ארצות הברית. מתוך 98,548 המבקרים בגרנדה בשנת 2005, כ-25,181 היו אזרחי ארצות הברית.
יחסים דיפלומטים
שגריר ארצות הברית בברידג'טאון שבברבדוס משמש כשגריר אזורי של ארצות הברית, גם לגרנדה. השגרירות האמריקאית בגרנדה מנוהלת על ידי מתאם ראשי אשר מדווח לשגריר האזורי בברבדוס. מאידך, גרנדה מחזיקה בשגרירות בוושינגטון די. סי. ובקונסוליות בשיקגו, דטרויט, מיאמי וניו יורק.
אמנת וושינגטון (חיות מוגנות)
אמנת וושינגטון או בשמה הרשמי אמנה בדבר הסחר הבינלאומי במינים של בעלי חיים וצמחי בר המצויים בסכנה הידועה גם כ-CITES (ראשי תיבות שמה באנגלית: Convention on International Trade in Endangered Species of Wild Fauna and Flora) היא הסכם בינלאומי בין ממשלות, שנוסחו נקבע כתוצאה מהחלטה שאומצה ב-1963 במפגש בין הגופים החברים ב"איגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע", ה-IUCN. מטרת ההסכם היא להבטיח כי המסחר הבינלאומי בחיות הבר ובצמחי הבר אינו מאיים על עצם הישרדותם והוא מעניק הגנה בדרגות שונות ליותר מ-33,000 מינים של בעלי חיים וצמחים.
מבין המינים המוגנים המפורטים באמנת CITES אף לא אחד נכחד כתוצאה ממסחר בינלאומי מאז שאמנת וושינגטון קיבלה תוקף חוקי ב-1975. מצד שני, קיימים מחקרים המפקפקים בתפקיד שמילאה האמנה בגורלם של מינים מסוימים.
האמנה: רקע ודרכי פעולה
אמנת וושינגטון היא אחת מבין ההסכמים הבינלאומיים בנושא שימור הסביבה המיושמים בצורה הנרחבת ביותר. ההשתתפות בה מושתת על בסיס וולנטארי, והארצות החתומות על שמירת כלליה מוגדרים כ"צדדים להסכם" (Parties). אף על פי שלאמנת וושינגטון יש תוקף חוקי המחייב שותפותיה, היא בכוחה להחליף את הצורך בחקיקה ברמה הלאומית, קרי, בכל מדינה השותפה ב - CITES. במקום זאת, היא מספקת מסגרת שכל צד בהסכם מתחייב לכבד, ועליו לחוקק חוקים ברמת המדינה על מנת להבטיח כי אמנת וושינגטון תיושם ברמה הלאומית. לעיתים קרובות, החקיקה בנושא שימור אינה קיימת במדינות רבות (במיוחד בצדדים להסכם שטרם אשררו את חתימתם), או שהיא קיימת, אבל חומרת צעדי הענישה המפורטים בה אינה תואמת את חומרת הפשע ואינה מהווה הרתעה מספקת. נכון לשנת 2002, לא עמדו כ-50% מהמדינות שהצטרפו לאמנה בדרישה אחת או יותר מתוך ארבע הדרישות העיקריות שנדרש להן "צד להסכם" (ראו בהמשך): קביעת רשויות ניהול ומחקר מדעי; חוקים האוסרים סחר המהווה הפרה של אמנת וושינגטון; ענישה בגין ביצוע סחר שכזה; וחוקים המאפשרים החרמה של סחורות מסוג זה.
נוסח האמנה נחתם סופית בפגישה של נציגים מ-80 מדינות בעיר וושינגטון, ארצות הברית ב-3 במרץ 1973. ניתן היה להצטרף לאמנה עד ל-31 בדצמבר 1974. האמנה קיבלה תוקף חוקי ב-1 ביולי 1975 כאשר המדינה העשירית למניין החותמים אשררה את ההסכם. מדינות שחתמו על האמנה הפכו ל"צדדים להסכם" על ידי אשרורה, קבלתה או הסכמה ליישומה. עד סוף 2003 כל המדינות שחתמו על האמנה הפכו "צדדים להסכם". מדינות שלא היו בין החותמות המקוריות של האמנה הפכו "צדדים להסכם" על ידי הצטרפות להסכם. נכון למאי 2013, הפכו 178 מדינות ל"צדדים להסכם".
המימון לפעילות מזכירות האמנה ולארגון כינוסים של הצדדים להסכם באים מקרן נאמנות שהוקמה מתרומות של הצדדים להסכם, קרן הנאמנות הוקמה למטרות אלו בלבד והכסף שנאסף בקרן אינו מחולק בין הצדדים להסכם על מנת לשפר את העמידה בתנאי ההסכם או יישומו. פעילויות אלו וכל הפעילויות שמחוץ לפעילות המזכירות (למשל הכשרה, תוכניות ייעודיות כדוגמת MIKE) חייבות למצוא מימון ממקורות חיצוניים (לעיתים קרובות ממוסדות ציבוריים ומסיוע ממדינות אחרות).
אף על פי שהאמנה אינה מפרטת שיטות בוררות במקרים של מחלוקת או טענות על אי עמידה בתנאי ההסכם, במהלך הזמן שחלף מאז נחתמה האמנה התגבשו מספר אסטרטגיות להתמודד עם הפרות ההסכם על יד צד להסכם. כאשר מדווחת למזכירות הפרה של ההסכם על ידי צד להסכם היא מודיעה על כך לשאר הצדדים להסכם. המזכירות מקציבה זמן לצד המפר לכאורה את ההסכם על מנת שיגיב על ההאשמות, ולפעמים נותנת סיוע טכני על מנת למנוע הפרות מסוג זה בעתיד. פעולות אחרות (שאינן כלולות באמנה עצמה, אך נגזרות מ-11 החלטות שהתקבלו בכינוסים של הצדדים להסכם) שיכולות להינקט כנגד צד המפר את ההסכם כוללות: דרישה מחייבת לאישור כל היתרי היצוא והיבוא של בעלי חיים וצמחים מוגנים על ידי המזכירות; השעיה של שיתוף הפעולה של המזכירות עם הצד להסכם; אזהרה רשמית; ביקור נציגים של המזכירות בצד להסכם על מנת לוודא עמידה בתנאי ההסכם; המלצות לכל "הצדדים להסכם" להימנע מקיום מסחר בבעלי חיים וצמחים המוגנים על ידי אמנת וושינגטון עם הצד מפר ההסכם. (ראו השעיה באתר האמנה); הכתבה של אמצעים לתיקון ההפרה שעל הצד מפר ההסכם לנקוט לפני שהמזכירות תחדש את הקשרים איתו או שתמליץ לחדש את הסחר אתו. סנקציות חד צדדיות נכפו כתוצאה מחקיקה לאומית (למשל, ארצות הברית השתמשה בתיקון לחוק המכונה "תיקון פלי" (Pelly Amendment) על מנת לעצור את יצוא שריון הצבים על ידי יפן ב-1991).
הנספחים לאמנת וושינגטון
האמנה פועלת כך שהיא מחייבת את הסחר הבינלאומי במינים מוגנים לעמוד בכמה בקרות. בקרות אלה דורשות שכל היבוא, היצוא, היבוא למטרת יצוא מחדש של מינים המוגנים על ידי האמנה או הכנסת מינים כאלו בפעם ראשונה למדינה חייבים לעבור היתר מתאים.
כל צד להסכם חייב לקבוע מוסד שיהווה רשות ניהולית, אחת או יותר שתהיה ממונה על חלוקת ההיתרים ומוסד שיהווה רשות מדעית, אחת או יותר, שתפקידה לבחון את השפעת הסחר על מצבם של המינים ולהכין דוח NDF (ראשי תיבות של Non-Detriment finding) המאשר שיצוא המין איננו פוגע באוכלוסייה המקומית שבלעדיו לא יינתן היתר יצוא.
כ-5,000 מינים של בעלי חיים וכ-28,000 מינים של צמחים מוגנים על יד אמנת וושינגטון כנגד ניצול־יתר באמצעות הסחר הבינלאומי. המינים בסכנת הכחדה מקובצים בשלושה נספחים בהתאם לרמת הסיכון הנשקפת להם כתוצאה מהסחר הבינלאומי והאמצעים שיש לנקוט בנוגע לסחר בהם. לעיתים מפצלים מין בין כמה נספחים כאשר אוכלוסייה אחת של המין מצויה בנספח אחד ואוכלוסייה אחרת מצויה בנספח שני. יש הטוענים כי שיטת קטלוג זו מסוכנת בשל האפשרות של "הלבנת סחר" כאשר מין באוכלוסייה מוגנת ייוצא דרך שטחה של מדינה שבה אוכלוסיית המין מוגנת פחות. פיל סאוונה אפריקני (Loxodonta africana) מצוי כיום בשני נספחים, כאשר כמעט כל האוכלוסיות מופיעות בנספח הראשון, למעט אלו שבבוטסוואנה, נמיביה, דרום אפריקה וזימבבווה אשר מופיעות בנספח השני. איחוד כל האוכלוסיות לנספח אחד אכן יכול למנוע הלבנה, אבל יגביל את הסחר בחיות הבר גם במדינות בהם יש גוף ניהול הנחשב תקין.
קיימת נכונות גדלה והולכת בין הצדדים להסכם לאפשר סחר של מינים מוגנים מאוכלוסיות מנוהלות היטב. בייחוד המסחר בקרנף רחב-שפה מדרום אפריקה הפיק רווחים בהם נעשה אחר־כך שימוש לשם שימור בעלי חיים. אומנם צירופו של הקרנף רחב-השפה לנספח הראשון של האמנה גרמה לעליית מחיר קרן הקרנף (ולגידול בניסיונות לציד בלתי חוקי של הקרנף עקב כך) בדרום אפריקה, אבל הקרנף שרד הודות לשמירה הדוקה על ידי הרשויות המתאימות. הישרדותו של הקרנף רחב-השפה מיוחסת יותר לגידול במספר השומרים ובאמצעי השמירה מאשר להכללת הקרנף באמנה, אך ייתכן כי השמירה המוגברת לא הייתה אפשרית אלמלא ההגנה של האמנה.
נספח שני 33,790 מינים + 8 תת-מינים
מינים הכלולים בנספח זה אינם בהכרח שרויים בסכנת הכחדה, אך עלולים להיקלע לסכנה כזו אם לא יופיעו ברשימה. בנוסף, מינים דומים למינים המופיעים בנספח ראשון ולכן עלולים לטעות בינם לבין מינים מהנספח הראשון מפורטים בנספח השני. במדינה המייצאת מינים אלו חייבת הרשות המדעית שמונתה לכך לבצע מחקר שיבדוק שיצוא המין אינו פוגע באוכלוסייה המקומית ולהכין דוח NDF (ראשי תיבות של Non-Detriment finding), והיצואנים חייבים לקבל היתר יצוא מהרשות הניהולית.
נספח שלישי – 266 מינים + 14 תת-מינים
מינים המופיעים בנספח זה הם כאלו שמדינה חברה באמנה ביקשה מצדדים אחרים להסכם באמנת וושינגטון עזרה בבקרה על הסחר במינים. המינים אינם בהכרח בסכנת הכחדה עולמית. בכל המדינות החברות באמנה המסחר במינים המפורט בנספח זה מותר רק עם הוא מלווה בהיתר יצוא מתאים ואישור על מקור המין.
תיקונים והחרגות
תיקונים לאמנה חייבים לקבל רוב של לפחות שני שלישים בהצבעה ויכולים להתקבל בכינוס מיוחד של הצדדים להסכם אם לפחות שליש מהצדדים להסכם מעוניינים במפגש כזה. תיקון גברון (Gaborone Amendment) משנת 1983 מאשר גם לגופים המייצגים איחוד כלכלי אזורי להצטרף לאמנה.
על פי סעיף 23 לאמנה יכול כל צד להסכם יכול להעלות החרגות בהקשר לכל מין מכל הנספחים. הכרזה על החרגה כזו לגבי מין מסוים מבטלת את המעמד המשפטי של המדינה כצד להסכם בהקשר למין זה. סעיף זה מחליש משמעותית את האמנה ומשמש בין השאר את יפן, נורווגיה ואיסלנד להוציא את הלווייתן הצפוני (Balaenoptera borealis) מרשימת המינים האסורה במסחר (ראו רשימת החרגות עכשוויות). המסחר עם מדינת שאינן צד להסכם מותר, אף על פי שמומלץ שיצואנים יבקשו היתרים ושיבואנים יוודאו כי קיים היתר יצוא.
חסרונות האמנה והביקורת עליה
חולשות בולטות באמנה כוללות:
הצעות לשיפור פעילות האמנה כוללות:
החקיקה בנושא בישראל
נכון ל-2007, אין עדיין חקיקה בישראל בנושא הסחר במספר רב של מינים המופיעים בנספחי האמנה, כדוגמת חסרי חוליות, דגים וצמחים.
רשויות הניהול והמחקר המדעי
כרשות הניהול על פי הגדרתה באמנת וושינגטון נקבעה חטיבת האכיפה של רשות הטבע והגנים והיא אחראית על מתן היתרי יבוא ויצוא של מינים מישראל, וחטיבת המדע של רשות הטבע והגנים נקבעה כרשות המדעית שתפקידה לבחון את הנזק שעלול להיווצר לאוכלוסייה של מין מסוים בעקבות סחר בו.
ברשות הטבע והגנים התקיימו מספר דיונים בנושא מדיניות היישום של האמנה ותוצאתם הוא מסמך המפרט את מדיניות הרשות (שניתן להגיע אליו דרך הקישור המתאים בפסקה הבאה). יש החלטה עקרונית כי לא יאושר יבואם של מינים המצויים בשתי הקטגוריות העליונות של מצבי השימור על פי "הספר האדום" של ה-IUCN, והם E, כלומר endangered – בסכנת הכחדה ו-CR, כלומר critically endangered – בסכנת הכחדה חמורה, אלא באישור מקצועי ספציפי.
ככלל הוחלט להחמיר במדיניות המסחר במינים מוגנים מעבר למפורט באמנה והודעה על כך נשלחה למזכירות CITES ב-31 בינואר 2000. ההחמרות כוללות סדרת החלטות ובין השאר:
קישורים לאתר הרשמי של CITES
כל הקישורים להלן הם בשפה האנגלית.
ז'אק סנטיני
ז'אק סנטיני (נולד ב-25 באפריל 1952 בדלה) הוא שחקן ומאמן כדורגל צרפתי לשעבר. הוא שיחק בסנט אטיין במהלך שנות ה-70, כאשר העפיל יחד עם קבוצתו לגמר גביע אירופה לאלופות 1976. לאחר מכן שיחק בקבוצת מונפלייה, והוא סיים את הקריירה שלו כשחקן פעיל בקבוצת ליסייה בשנת 1985.
כאשר שיחק בליסייה, סנטיני החל לעבוד גם כמאמן הקבוצה. משם התקדם בכדורגל הצרפתי - סנטיני אימן בטולוז, ליל, סנט אטיין, וסושו. אחרי אימון סושו, התמנה לתפקיד המנהל הטכני בקבוצת אולימפיק ליון ב-1997, ויחד ז'אן מישל אולס וברנרד לאקומב, הם הפכו את המועדון לבכיר ביותר בצרפת ללא עוררין. הוא קיבל את משרת האימון הראשית בליון, בשנת 2000, ובעונתו הראשונה כמאמן זכה עם הקבוצה בגביע הליגה הצרפתית. בעונתו השנייה כמאמן, זכה עם הקבוצה באליפות ליגת העל הצרפתית.
ב-2002, סנטיני החליף את רוג'ר למר כמאמן הנבחרת הצרפתית. הוא התפטר מתפקידו עוד לפני טורניר יורו 2004, בו הודחה צרפת על ידי נבחרת יוון ברבע הגמר.
בשנת 2004 התמנה סנטיני למאמן טוטנהאם הוטספר, אך התפטר כבר לאחר 13 משחקים בטענה של בעיות אישיות. הקבוצה האחרונה שאותה אימן הייתה אוסר, בעונת 2005-2006. הוא פוטר מהקבוצה לאחר שלא הצליח להוביל אותה למפעלים האירופיים.
כיכר אוקספורד
כיכר אוקספורד (באנגלית: Oxford Circus) היא כיכר בלונדון. היא נבנתה במפגש הרחובות ריג'נט ואוקספורד, בסיטי של וסטמינסטר.
הכיכר מהווה צומת תחבורה חשוב במרכז לונדון: מעל פני האדמה עוברים קווי אוטובוסים רבים, ומתחת לכיכר נמצאת תחנת אוקספורד, אחת מתחנות הרכבת התחתית של לונדון.
מסביב לכיכר נמצאות חנויות מותגים רבות.
ב-2009 שיפצה העירייה את הכיכר בעלות של 5 מיליון פאונד, והוקמו בה מעברי חצייה לכל כיווני ההליכה של הולכי הרגל, כך שכיום ניתן לחצות אותה לא רק בצורה ישרה בין מדרכות סמוכות אלא גם באלכסון.
K-1 (צוללת)
K-1 הייתה צוללת מסדרה K של הצי הסובייטי ששירתה במהלך מלחמת העולם השנייה.
פרידריך קראנביטר
פרידריך קראנביטר (בגרמנית: Friedrich Kranebitter; 1 ביולי 1903, וילדסהוט, אוסטרו-הונגריה – 20 בפברואר 1957, לינץ, אוסטריה) היה פושע מלחמה נאצי, מפקד משטרת הביטחון בחרקוב הכבושה בדרגת שטורמבנפיהרר אס-אס, שהיה שותף ברציחתם של 40,000 יהודים מבני יהדות אוקראינה.
K-1 (צוללת)
K-1 הוצבה בצי הצפוני לפני תחילת המלחמה. מיכאל אבגוסטינוביץ היה מפקד הצוללת החל מתחילת מלחמת העולם השנייה ועד לאביב 1943. הצוללת יצאה מהבסיס ב-5 בספטמבר 1943 ומאז נעלמו עקבותיה, הסיבה לאובדן לא ידועה, ככל הנראה היא הוטבעה באזור נוביה זמליה על ידי צוללת גרמנית..
פרידריך קראנביטר
ביוגרפיה
הוא נולד ביולי 1903 לשוטר אדולף קראנביטר ולקרולינה באחוזת וילדסוט. תחילה למד בבית הספר בשרדינג, לאחר מכן בגימנסיה בווילהרינג. ברם, עקב השקפותיו הרדיקליות סולק מהגימנסיה והמשיך את לימודיו בעיר ריד אים אינקראייס.
לאחר השלמת לימודיו עבר לווינה, שבה למד משפטים ועבד כמאבטח במקביל. ב-1934 סיים תואר ראשון במשפטים.
כבר בעת לימודיו, במרץ 1931, הצטרף למפלגת הפועלים הגרמנית הלאומנית-סוציאליסטית. במרץ 1934 הצטרף לאס אס (חבר מספר 340 578) ובמרץ 1938 עבר במחלקת הגסטאפו בווינה.
מלחמת העולם השנייה
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ולאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות, ב-25 בינואר 1942 הוא מונה למפקד משטרת הביטחון הנאצית ושירות הביטחון בעיר חרקוב שבאוקראינה. בעת מילוי תפקידו היה מעורב בחיסול יהודים בסיוע משאיות גז וניהל הוצאות להורג המוניות סמוך לעיר והיה אחראי לרצח אלפים. בהוראותו נרצחו 40 ילדים בבית החולים המקומי. לאחר שהצבא האדום שחרר את חרקוב, במשפט שנערך בעיר בדצמבר 1943 הואשם ברצח 40,000 איש
משנת 1943 עבד בגסטאפו בעיר ורונה תחת פיקודו של גרופנפיהרר אס אס וילהלם הרסטר. בתפקיד זה היה אחראי לאספקת רשימות יהודים למשלוח למחנות ההשמדה בפולין ולמחנות ריכוז בגרמניה. ב-12 ביולי 1944 הוציא להורג 70 אסירים במחנה פוסולי כאקט של ענישה. ביוני 1944 קיבל את עיטור צלב הברזל מדרגה 2. בעקבות התקדמות בעלות הברית הועבר מטה הגסטאפו לעיר בולצאנו ומיולי 1944 ועד פברואר 1945 שילח יהודים רבים למחנות. בהוראתו הוצאו להורג ב-12 בספטמבר 1944 23 אסירים.
לאחר המלחמה
ב-13 במאי 1945 נעצר על ידי צבא ארצות הברית בבולצאנו והאמריקאים הסגירו אותו לידי הבריטים שכלאו אותו במחנה רימיני. בתחילת 1948 הועבר לידי פיקוד החקירות הפליליות של צבא ארצות הברית (United States Army Criminal Investigation Command) וביוני אותה שנה הוסגר לידי רשויות אוסטריה שכלאו אותו מחנה בפייסטריץ-אנ-דר-דראו.
בסופו של דבר בית משפט אוסטרי גזר עליו שנת מאסר אחת בלבד בשל חברותו במפלגה הנאצית וב-15 ביולי 1949 שוחרר. הוא מצא עבודה במפעל פלסטיק בעיר ולס ולאחר עבד כפקח ביטוח משריפות באוסטריה עילית.
הוא מת מסרטן בשנת 1957.
דמותו בתרבות
הסופר האוסטרי לודביג לאהר (Ludwig Laher) בספרו "גורקי" תיאר את סיפור חייו של קראנביטר.
במה (פירושונים)
במה (או בימה) היא אזור מוגבה כדי שהציבור יוכל לראות את המתרחש עליו. {{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
יחסי יוון–ספרד
יחסי יוון–ספרד הם היחסים בין יוון לספרד. שתי המדינות חברות באיחוד האירופי, נאט"ו, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, ה-OECD, איחוד מדינות הים התיכון והאו"ם.
היסטוריה
בימי קדם, חלקים של חוף הים התיכון של ספרד יושבו על ידי היוונים (Emporion / אמפוריאי וגירונה בקטלוניה ואולי Zacantha / סגונטו ו Dianion / Denia ליד ולנסיה). בשלהי ימי הביניים חלקים מיוון היו תחת שלטון אראגוני (דוכסות אתונה ו דוכסות ניאופטרה). צייר הרנסאנס דומניקוס תיאוטוקופולוס (הידוע יותר בשם אל גרקו) היה ממוצא יווני, וכך גם המלכה סופיה מספרד. קשר תרבותי נוסף בין שתי המדינות הוא הקהילה היהודית הספרדית של יוון, ובמיוחד יהודי סלוניקי, שדיברו באופן מסורתי יהודית ספרדית. שתי המדינות הן השערים של אירופה, וחולקות אותה תרבות יוונית-לטינית וים תיכונית, יחד עם איטליה ופורטוגל.
הסכמים דו צדדיים
להלן הסכמים קיימים בין המדינות.
נציגויות דיפלומטיות
יוון מחזיקה בספרד שגרירות במדריד, ו-7 קונסוליות בלה קורוניה, אליקנטה, בילבאו, ולבה, לאס פאלמאס דה גראן קנריה, פלמה דה מיורקה וסביליה. מאידך, ספרד מחזיקה ביוון שגרירות באתונה, ו-7 קונסוליות בקורפו, הרקליון, קלמטה, פטראס, פיראוס, רודוס וסלוניקי.
שון לוי
שון אדם לוי (באנגלית: Shawn Adam Levy; נולד ב-23 ביולי 1968) הוא שחקן, מפיק ובמאי קולנוע יהודי-קנדי.
קורות חייו
הוא נולד במונטריאול, קוויבק שבקנדה. בוגר אוניברסיטת ייל.
לוי הוא הבמאי של הסרטים "שקרן בריבוע", "ירח דבש מטורף", "12 במחיר 1", "הפנתר הוורוד", "לילה מוטרף במוזיאון", "לילה מוטרף במוזיאון 2", "לילה מוטרף במוזיאון 3: סוד הקבר", "דייט לילי" ,"לדפוק התמתחות", "מכאן אני ממשיך", ו"פלדה אמיתית". בנוסף לסרטים, היה גם הבמאי של מספר סדרות טלוויזיה, רובן לא זכו להצלחה מרובה. ב-2016 הפיק וביים מספר פרקים בסדרה "Stranger Things" ששודרה בנטפליקס וזכתה להצלחה רבה.
כמפיק, הפיק את הסרטים "ראיתי את אמא מנשקת את סנטה קלאוס", "12 במחיר אחד 2", "הרוקר", "מה שקורה בוגאס", "הפנתר הוורוד 2", "שומרים על השכונה", "לחיות את הרגע", "אלכסנדר והיום הנורא, האיום, המבאס והגרוע ממש", "למה דווקא הוא", "מורים בהפרעה", "שולחן 19", "מוחות אפלים", "קשר קטלני" ו"המפגש", שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ולפרס באפט"א לסרט הטוב ביותר.
בשנת 2021 ביים והפיק את הסרט "לשחרר את גאי" בהפקה של אולפני וולט דיסני ובכיכובו של ראיין ריינולדס. באותה שנה גם הפיק את הסרט "הלב האלים" ואת סרט האימה "יש מישהו בתוך הבית שלך".
בשנת 2022 שחרר את סרטו לשירות הזרמת המדיה נטפליקס, "פרויקט אדם" בכיכובו של ראיין ריינולדס. במרץ 2022 פורסם כי סטיבן נייט כותב את התסריט ולוי יביים את המיני-סדרה העתידית בהפקת נטפליקס, "כל האור שאיננו רואים".
בשנת 2023 לקח חלק בהפקת סרט האימה "הבוגימן" המבוסס על הסיפור הקצר באותו השם משנת 1973 מאת סטיבן קינג.
לוי חתום על חוזה הפקות עם פוקס המאה ה-20.
יוסף אפרתי
יוסף אפרתי (19 בפברואר 1897 - 8 בפברואר 1975) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י (1949–1965).
קורות חייו
אפרתי נולד בשם יוסף גרייבר בפינסק שבבלארוס למרדכי ודבורה לבית ליפשיץ. בנעוריו למד בחדר וב-1913 החל ללמוד בחדר מתוקן ובבית ספר עירוני רוסי ובגימנסיה פרטית. במקביל היה חבר פעיל באגודת הנוער "פרחי ציון" (ששויכה לצעירי ציון).
בשנת 1914 עלה לארץ ישראל, עבר לפתח תקווה והחל ללמוד בבית ספר חקלאי במושבה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרף יוסף למפלגת הפועל הצעיר ועם חברים ממנה הקים קבוצת עבודה שגידלה ירקות במושבה. בשנת 1917, עם סיום לימודיו, חבר לקבוצה שיישבה מחדש את המושבה העזובה באר טוביה. בתקופה זו למד בבית ספר התיכון החקלאי בפתח תקווה ובשנים 1923–1925 עבד בתחנה החקלאית הניסיונית בבן שמן. לאחר מכן עבר לחיות בקבוצת גבע.
בשנותיו הראשונות בארץ החל לפעול במפלגת הפועל הצעיר ולאחר מכן במפא"י, מטעמה היה בין בכירי המרכז החקלאי.
עם קום המדינה נבחר אפרתי לכנסת וכיהן בה במשך חמש כנסות, לאורך 16 שנים רצופות. לאורך כל תקופת כהונתו היה חבר ועדת הכספים.ב-1951 מונה לסגנו של שר החקלאות פנחס לבון תפקיד אותו מילא 8 שנים.
חיים אישיים
יוסף נישא לחיה רייזקינד בבן שמן ולזוג נולדו 3 בנים ובת. בכורו מרדכי, שנולד בבן שמן, נהרג בקרבות לטרון ב-1948. יוסף נפטר ב-1975 והובא לקבורה בקבוצת גבע
קלואה
קלואה (Kahlúa) הוא ליקר קפה, שמוצאו במקסיקו. הליקר מכיל לרוב 26.5 אחוז אלכוהול והוא מופק מזן הקפה ערביקה.
כימאי חלם את הרעיון עם האחים אלווארז, שגידלו את פולי הקפה היקרים בוורקרוז שממנו יוכל לבצע את האלכימיה שלו. הם קראו לזה קלואה מסלנג עתיק לקפה. ארבע שנים לאחר ההשקה הם נסעו לארצות הברית והמותג הפך במהרה לכל העולם. בבריסל, בשנת 1948, נולד הקוקטייל הרוסי השחור עם קלואה מאחורי הבר במסיבות שנערך על ידי איש חברה מפורסם. בשנת 1955, באוקלנד, קליפורניה, הרוסי הלבן טלטל את העניינים. בשנות השישים החברה עלתה לכותרות עם כל ההנהגה הנשית שלה, ואז בשנת 1977, הרקיחה האייקונית של B-52 (תערובת של קלואה, בייליס וגרנד מרנייה) נרקחה לראשונה בקלגרי. בשנת 1980 הפכה קלואה לליקר הקפה הנמכר ביותר בעולם. בקבוק זה מכניס אותך לקפה ושוקולד, כל אחד מהם מתחרה על תשומת לב ומתאים זה לזה למרירות, בעוד הווניל נרגע מאחורי אותם טעמים חזקים יותר.
בקבוק הליקר חום כהה ועליו תווית צהובה וכיתוב בצבע אדום. הליקר משמש כדיז'סטיף עם או בלי קרח וכן בקוקטיילים רבים ובעיקר קוקטיילי שמנת. פולי הקפה נקראים "פולי ההר הכחול", ומקורם בג'מייקה. זהו ליקר שמוסיף טעם לרוב בעוגות ותבשילים ומככב בהרבה מתכונים. דבר נוסף שמרמז על מרכיב הקפה הוא שמו של המשקה המזכיר את המילה הערבית לקפה (קאהווה - Kahwa).
בית העירייה הישן בראשון לציון
בית העירייה הישן ברחוב רוטשילד בראשון לציון היה בעברו בית פקידות אשר נבנה במימון הברון רוטשילד בשנת 1888, ושימש כמקום מגורים למנהלי היקב הראשון במושבה ראשון לציון וכבית הרופא האזורי.
בית העירייה הישן ממוקם באזור המדרחוב של ראשון לציון, והוא דוגמה לשחזור ושימור של מבנה מן הימים הראשונים של המושבה.
בית הפקידות השני - בית העירייה
בעבר, בית העירייה שימש כמשכן הגנן הראשי והרופא האזורי, שהתגוררו עם בני משפחותיהם בקומת הקרקע ובקומה העליונה (בהתאמה), וכונה גם בית הרופאים.
הדמות הבולטת שגרה במבנה זה בתקופת העלייה הראשונה (מסוף 1888 ועד 1900) היה הרופא אהרן מזי"א, יליד רוסיה שלמד והשתלם בברלין, בציריך ובפריז, ומשם נשלח על ידי הברון לנהל את בית החולים בראשון לציון.
בנוסף לכך, קו הטלפון שנמתח מבית הפקידות ליקב היה הקשר הטלפוני הראשון בארץ.
תקופת העלייה השנייה והמנדט
באמצע שנות השמונים של המאה ה-20 נוספו למבנה אגף צפוני גדול וחצר מרכזית בינו לבין הבניין הישן, שעבר פעולות שיקום ושחזור.
ז'אן ויגו
קורות חייו
ויגו נולד לאמילי קלרו ולאנרכיסט הצבאי הבולט יוג'ין בונוונטר דה ויגו (שאימץ את השם מיגל אלמרידה - האנגרמה של "y'a la merde" המתורגם כ"הנה חרא"). הרבה מילדותו הוא היה במנוסה עם הוריו. אביו נחנק למוות בכלא פרסנה בלילה של 13 באוגוסט 1917. כנראה שהיה זה מעשה השלטונות, היות שאלמרידה ביקש מוקדם יותר באותו היום להיפגש עם עורך דין, שאמור היה לראותו למחרת. ויגו הצעיר נשלח לפתע לפנימיה תחת שם בדוי, ז'אן סלה, על מנת להסוות את זהותו.
ויגו נישא ונולדה לו בת ב-1931. הוא מת מסיבוכים של שחפת, בה לקה שמונה שנים מוקדם יותר.
הוא נודע בשל שני סרטים חשובים ביותר שהשפיעו בצורה משמעותית על התפתחות הקולנוע בצרפת ובעולם בכלל: אפס בהתנהגות (1933) ול'אטאלנט (1934). הוא אף עשה שני סרטים נוספים "A propos de Nice" (1929), סרט חתרני ביותר מתקופת הקולנוע האילם הבוחן את אי ההגינות בחברה בניס בשנות העשרים והסרט Taris, roi de l'eau (1931), סרט אלגנטי על השחיין ז'אן טריס.
סרטיו תוארו על ידי כמה ובוודאי על ידי רשויות פוליטיות בת זמנו כלא פטריוטיים והם צונזרו בצורה משמעותית על ידי הממשלה הצרפתית. הם האריכו ימים יותר מאלה שמתחו עליהם ביקורת, ול'אטאלנט נבחר בסקר של Sight & Sound's משנת 1962 כסרט העשירי בטיבו בכל הזמנים וכשישי בטיבו בשנת 1992.
ססמבריק אדמוני
ססמבריק אדמוני (שם מדעי: zygaena graslini) הוא מין של עש השייך למשפחת הססמבריקיים מסדרת הפרפראים. הוא נפוץ באביב בבתי הגידול העשבוניים של האזור הים-תיכוני ופעיל ביום.
תיאור
פרפר קטן וכבד תעופה, הניזון מצוף פרחים. מוטות כנפיו בין 27 מילימטרים לבין 33 מילימטרים. צבעו אדום-שחור. כנפיו האחריות אדומות, וכל שאר גופו שחור כולל הרגליים והמחושים. צבעו של הזחל הוא קרם וראשו שחור. במהלך התפתחותו משנה הזחל את צבעו לאדום-שחור.
התיאור הראשון בוצע על ידי יוליוס לדרר בשנת 1855.
תפוצה
נפוץ מטורקיה עד עיראק, וגם בארץ ישראל במרכז הארץ ובצפונה ובשפלה כאחד.
מחזור חיים
בתחילת האביב מטילה הנקבה עשרות עד מאות ביצים בצדם התחתון של עלי הצמח החרחבינה מכחילה או ביצון. כעבור כשבועיים בוקעים הזחלים ומתחילים לאכול. כאשר העלים מתחילים להיות גלדים ופחות עסיסיים (בחודש מאי), נכנסים הזחלים לדיאפאוזה (מתחת לאבנים או לעלים) למנוחת קיץ ארוכה עד תחילת החורף. עם בוא הגשמים הראשונים הזחלים מתנשלים וממשיכים באכילה. בסוף החורף מגיע הזחל לאורך של כ-2 סנטימטרים, הוא עובר למחסה נסתר- לרוב מתחת לאבנים כדי להתגלם. כעבור חודש מגיע הפרפר מתוך פקעת הגולם וחי כחודש.
הגנה מפני אויבים
צבעו האדום-שחור של ססמבריק אדמוני הוא אמצעי התגוננות מפני אויבים מפני שהמסר הצבעוני ברור מאוד-"אני רעיל ולא טעים", ואכן ציפורים וחולייתנים קטנים וגם חיפושיות ממשפחת הרצניתיים נמנעים מלטרוף אותם.
דיני שומרים
שומר במשפט העברי הוא אדם המחזיק ברכוש חברו, ומחובתו לשמור על הרכוש מפני נזק או גנבה.ההלכה מבחינה בין ארבעה סוגי שומרים, הנבדלים בשני מאפיינים עיקריים: האם השמירה נעשתה לטובת השומר או לטובת הבעלים והאם התבצע תשלום כספי או לא.
סוגי השומרים
המשנה במסכת בבא מציעא מפרטת ארבעה סוגי שומרים: שומר חינם, שומר שכר, שוכר ושואל.
כלומר, על פי המשנה, קיימים ארבעה סוגים של שומרים: שני הסוגים הראשונים מתייחסים לאדם שתפקידו קשור אך ורק לשמירה ואין לו רשות להשתמש בחפץ. במידה והוא אינו מקבל שכר על שמירתו הרי הוא שומר חינם, ובמקרה שהוא נוטל שכר על שמירתו הוא נחשב שומר שכר. שני הסוגים האחרונים מתייחסים לאדם שיש לו רשות להשתמש בחפץ של חברו, ובמקביל לרשות זו מוטלת עליו החובה לשמור על החפץ: שואל הוא מי שאינו משלם על הרשות להשתמש בחפץ ולכן 'כל ההנאה שלו', ואילו השוכר משלם על השימוש בחפץ.
דיני השומרים
דיני השומרים עוסקים בשני נושאים. נושא א. רמת מחויבותו של השומר לשמור על החפץ הופקד אצלו. נושא ב. במקרה שהשומר לא יכול להחזיר לבעלים את החפץ, האם מחויב השומר לשלם לבעלים את דמיו. בפועל, רובם של הסוגיות עוסקות בעיקר בחובת השומר לשלם כסף כשהחפץ לא קיים. לגבי חובת תשלום, החלוקה העיקרית היא בין ארבעת המקרים דלהלן:
שליחות יד
השומר גנב את החפץ לעצמו. במקרה זה דינו של השומר כדינו של גנב. כמו כן אם הוא נטל חפץ בשביל להשתמש בו שימוש שמחסרו אף שלא במטרה לגוזלו, והחפץ נאנס, גם כן יהיה חייב השומר, כי מרגע נטילת החפץ לצורך שימושו האישי הרי הוא גזלן על החפץ.
אם השומר לוקח את החפץ כדי להשתמש בו שימוש שאינו מחסרו ולהחזירו אינו נקרא "שולח יד" אלא "שואל שלא מדעת" שדינו כגזלן אך אינו מתחייב עד שיתחיל להשתמש בחפץ בפועל.
פשיעה
השומר "פשע" - השומר התרשל בשמירה, כגון שלא שמר היטב על בעלי חיים או שם מטלטלין במקום שיהרסו אותו. במקרה זה השומר חייב לשלם לבעל החפץ.
נגנבה או אבדה
החפץ נגנב או אבד - שומר חינם נשבע שלא פשע, ולא משלם. שאר השומרים משלמים.
במקרה והשומר לא טוען שהחפץ אבד אך טוען שאינו יודע היכן החפץ - מבואר בתלמוד הכלל "כל לא ידענא פשיעותא היא" כל שאינו יודע היכן החפץ - נחשב כפשיעה, וממילא גם שומר חינם יתחייב לשלם.
נאנסה
החפץ "נאנס" - החפץ נפגע במקרה שלא בשליטת השומר, כגון שבעל החיים שניתן לשמירה מת מיתה טבעית ("מתה כדרכה"), או שהחפץ שניתן לשמירה נשבר, ללא כל פשע מצד השומר (כגון שנפגעה הבהמה מברק). במקרה זה שומר חינם, שומר שכר ושוכר נשבעים שלא פשעו, והם אינם משלמים ושואל חייב לשלם.
בעליו עמו
"בעליו עמו" (בעל החפץ עבד בשביל השומר בזמן קבלת הפקדון) - כל השומרים פטורים, וגם השואל.
מתה מחמת מלאכה
"מתה מחמת מלאכה" - החפץ נתקלקל מחמת השימוש בו - שוכר ושואל פטורים. שומר חינם ושומר שכר הרי דינם כ"שולח יד" כלומר גזלן, וחייבים לשלם.
תחילתו בפשיעה וסופו באונס
במקרה שהשומר פשע בשמירתו על הבהמה, אך לבסוף לא אירע נזק מצד פשיעתו, אלא מחמת אונס שהתחדש באותה העת, נחלקו בתלמוד האם יש לחייבו מאחר שלא שמר על הפקדון כפי הנצרך, או שפטור משום שלבסוף הנזק שאירע לא נגרם מחמת חוסר שמירתו אלא מאונס. להלכה נפסק שאם ללא פשיעת השומר ייתכן שלא היה קורה האונס חייב לשלם, אך אם אין קשר (אפילו עקיף) בין האונס שאירע לבין פשיעת השומר השומר פטור.
זמן החיוב
ישנה מחלוקת האם שומר שאמר לבעל הבית הנח לפניי ובעל הבית הניח לפניו האם מתחייב בשמירה לדעת תוספות אם בעל הבית הסתלק משמירה על החפץ, הרי שהשומר מתחייב בשמירה על החפץ אף בלא קניין. לדעת הרמב"ם לא שייך להתחייב בדיני שומרים ללא קניין ומה שמופיע בגמרא שנהיה שומר אף באמירת הנח לפניי, היינו במקרה שהחפץ הונח בחצר השומר, שקונה בקניין חצר.
שבועת השומרים
שומר שפטור מלשלם על הנזק שקרה לחפץ הנשמר (שומר חינם בגנבה ואבדה ושומר שכר באונס) חייב להישבע שלושה שבועות א. שאכן החפץ אינו ברשותו ב. "שלא פשעתי בה" כלומר, שאכן שמר כראוי. ג. נשבע שלא "שלח יד" בחפץ, כלומר, שלא נשתמש בחפץ שימוש כל שהוא לפני מקרה הגנבה או האונס. אם נשבע השומר ונפטר מתשלום ולאחר מכן נודע על ידי עדים ששיקר בשבועתו חייב לשלם לבעלים "קרן וחומש" כלומר את מחיר החפץ ותוספת חמישית (מלבר, כלומר רבע מהמחיר של החפץ) שומר חינם שטען שנגנב החפץ ונמצא משקר דינו "טוען טענת גנב" וחייב לשלם כפל כגנב עצמו. האמוראים נחלקו האם בטבח ומכר יתחייב בתשלומי ארבעה וחמישה.
בנוסף, שומר שהודה שפשע בחפץ ומוכן לשלם לבעלים את שוויו, חייב להשבע שבועה שאין החפץ ברשותו, וזו, כדי למנוע מהשומר לתת עינו בחפץ ולכפות על הבעלים בעקיפין למכור לו את החפץ.
שומר שמסר לשומר
נחלקו בגמרא האם לשומר מותר למסור לשומר אחת את החפץ. דעה אחרת סוברת שהדבר מותר, שכן הוא מוסר את החפץ לאדם בן דעת ואחראי, ולכן גם במקרה שהוא עצמו היה שומר שכר ואילו השומר השני היה שומר חינם ששמירתו פחותה, הוא פטור מהתשלום אם נגרם לחפץ נזק. דעה שנייה סוברת כי אסור למסור את החפץ לאדם אחר, מכיוון שכאשר אדם מפקיד בהמה אצל שומר, הוא מפקיד זאת אצלו בהנחה שאם יארע נזק לחפץ, הוא יחייב את השומר שבועה, אך אדם אחר לא נאמן לו בשבועה, ולכן אין רשות ביד השומר למסור את הבהמה ביד שומר אחד. עוד טעם לדעה זו הוא שאדם בדרך כלל אינו מסכים שימסרו את חפציו לאדם אחר בלי הסכמתו.
להלכה נפסק שאסור לשומר למסור את הפקדון לשומר אחר, אם השומר בכל אופן מסר את הפקדון לשומר אחר על השומר הראשון להוכיח שלא הייתה פשיעה בשמירת החפץ.
באדן (מדינה)
באדן (בגרמנית: Baden) הוא אזור ומדינה היסטורית בדרום מערב גרמניה. באדן בתור מרקיזות, דוכסות גדולה ורפובליקה התקיימה בצורות שונות בין שנת 1112 עד לתבוסת גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה וחלוקתה בין בעלות הברית. כיום אזור באדן ושטחי המדינה ההיסטורית נמצאים בצד המערבי של מדינת באדן-וירטמברג לאורך הגבול עם צרפת.
מדינת באדן נוסדה בשנת 1112 בתור מרקיזות באדן, כתוצאה מפירוק דוכסות שוואביה. במהלך ימי הביניים, סבלה באדן ממלחמות רבות באזור בעיקר משום מיקומה על גבול צרפת. בשנת 1806 קיבלה באדן את התואר דוכסות גדולה והמשיכה לשמר את עצמאותה גם במהלך הרפורמציה שהנהיג נפוליאון לאחר שכבש את גרמניה. בקונגרס וינה בשנת 1814 הוכרה באדן כיישות מן המניין בקונפדרציה הגרמנית.
בשנת 1919, עם הקמתה של רפובליקת ויימאר, חדלה באדן מלהיות דוכסות גדולה והפכה לרפובליקת באדן. באדן איבדה את זהותה הטריטוריאלית עם סיום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945, ולבסוף אוחדה בשנת 1952 עם וירטמברג והוהנצולרן לכדי המדינה באדן-וירטמברג בגרמניה.
ראו גם
קהילת יהודי באדן
פורד פיירמונט
פורד פיירמונט (באנגלית: Ford Fairmont) היא מכונית משפחתית גדולה, מתוצרת קונצרן הרכב פורד, אשר יוצר בארצות הברית, קנדה, ונצואלה ומקסיקו בין השנים 1977–1983.
דגמי "פורד פיירמונט" יוצאו לאוסטרליה.
פורד פיירמונט בישראל
דגמי "פורד פיירמונט" יובאו לישראל.
פורד פיירמונט היה בשירות משטרת ישראל ושימשה ניידת מבצעית במערך התנועה, במשטרת ישראל.
הניידות המבצעיות נצבעו בצבעים המשטרתיים כחול ולבן וסומנו בסמלי המשטרה. בחלקן נשארו, בצבע הלבן המקורי שבו נרכשו, ושמשו כניידות תנועה מוסוות.
לרוחב גגן של הניידות המבצעיות הותקן גשר, שכלל פנס כחול מהבהב בצידו האחד ורמקול בצידו השני.
סדרת תקלות שונות, חוזרות ונשנות, שהתעוררו במהלך תפעולן המבצעי, וקשיים מתמשכים בתחזוקת הרכבים, הביאו בהדרגה לסיום שירותם של ה"פיירמונטים" במערך צי הרכב המשטרתי.
ג'ורג' פוליה
ג'ורג' פוליה (במקור פולק, באנגלית: George Polya; בהונגרית: Pólya György, הגייה מקורבת: גֶ'רְג' פּוֹיָה; 13 בדצמבר 1887 – 7 בספטמבר 1985) היה מתמטיקאי יהודי-הונגרי שהתיישב בשווייץ ואחר כך בארצות הברית. נודע בשל עבודתו בתחום הקומבינטוריקה, ובעיקר כמפתח תורת פוליה לספירת פונקציות. עסק רבות בשיטות לחינוך מתמטי. בין ספריו בתחום בולט במיוחד "כיצד פותרין?" (באנגלית: How to Solve it) מ-1945, בו תיאר פוליה שיטה היוריסטית לפתרון בעיות.
קורות חיים
פוליה נולד בבודפשט שבהונגריה לאנה דויטש וליאקאב פויה (במקור יעקב פולק) שנה לאחר שהזוג הצעיר המיר את דתו מיהדות לנצרות קתולית. בדומה למשפחות רבות ממוצא יהודי באותה תקופה אביו שינה את שם המשפחה פולק לשם בעל צליל הונגרי - פויה. לימודיו הבסיסיים היו בתחומי הספרות, הבלשנות והפילוסופיה, ובמהלכם הוא שהה בבודפשט, אך לצורך הדוקטורט שלו בהסתברות גאומטרית הוא בילה שנתיים בווינה שבאוסטריה. לאחר שהגיש את עבודת הדוקטורט שלו ב-1911 בילה שנתיים באוניברסיטת גטינגן, ולאחר מכן עבר למכון הטכנולוגי של ציריך בשווייץ. באותם הימים, עקב סירובו מסיבות פציפיסטיות להתגייס למלחמת העולם הראשונה, איבד פוליה את יכולתו לחזור לאדמת מולדתו (בדומה לאנשי מדע אחרים, כדוגמת פאול ארדש). ב-1940, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, ובהיותו ממוצא יהודי, ברח פוליה לארצות הברית, שם הצטרף לסגל אוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה, ושם גם כיהן כפרופסור למתמטיקה עד סוף ימיו.
פעילות מדעית
פוליה עסק בתחומים רבים של המתמטיקה, ובהם סדרות, תורת המספרים, אנליזה, אלגברה, גאומטריה, קומבינטוריקה והסתברות. בין תרומותיו בתחומים אלו ניתן למנות את התפלגות פוליה, את השערת פוליה לגבי זוגיות מספר המחלקים של כל המספרים הקטנים ממספר נתון (והוכחה כלא נכונה ב-1958), וכן את אי-שוויון פוליה-וינוגרדוב בתחום השאריות הריבועיות ומשפט המנייה של פוליה.
כיצד פותרין?
על אף כל פרסומיו המתמטיים, ספרו המפורסם ביותר אינו עוסק במתמטיקה עצמה אלא בגישות כלליות לפתרון בעיות, ובפרט - בעיות מתמטיות. "כיצד פותרין?" נכתב ב-1945, וקהל היעד שלו כולל מורים למתמטיקה, תלמידים למתמטיקה, וכל אדם אחר המעוניין בפתרון בעיות. ובעיקרו הוא מציג שיטה בת ארבעה שלבים, בהם יש לגשת כדי לפתור כל בעיה מתמטית: הבנת הבעיה, תכנון הפתרון, הוצאה לפועל ובחינת הפתרון. אם הבעיה לא נפתרת מציע פוליה גישה חלופית, לפיה "אם יש בעיה שאינך יכול לפתור, אזי קיימת בעיה קלה יותר שגם אותה לא פתרת. מצא אותה!". הספר, שהיה לרב-מכר ותורגם ל-17 שפות, יצא לאור בעברית בהוצאת "אוצר המורה" בשנת 1961 בתרגומו של ארנון בן-נחום ובעריכתו של ד"ר ש. פ. קלעי.
עובד בן עמי
עובד בן עמי (23 ביולי 1905 – 17 באוקטובר 1988) היה איש עסקים ופוליטיקאי ישראלי, מייסד וראש עיריית נתניה (תחילה כמועצה; בתקופה לא רציפה בשנים 1933-1974, עם 30 שנות כהונה מצטברות), וכן מייסד העיר אשדוד (וממייסדי המועצה המקומית אבן יהודה); מראשי תעשיית היהלומים בישראל וממייסדי העיתון "מעריב". ממקימי התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
ביוגרפיה
בן עמי נולד בשם עובד דנקנר בפתח תקווה, למאיר דנקנר יליד רומניה, מראשוני פתח תקווה, ולשושנה רייזל צלליכין ממשפחות הביל"ויים. למד בבית הספר יק"א פיק"א בעיר. מנעוריו גילה נטייה לעיתונות. בגיל 15 החל לכתוב בעיתון "דואר היום" של איתמר בן-אב"י, בתור כתב העיתון, במושבה פתח תקווה. בגיל 17 נתמנה לעורך בעיתון. היה ממקימי חוג נוער, על פי עקרונות תנועת הצופים העולמית (חוגים כאלו התאחדו מאוחר יותר לתנועת הצופים העבריים בישראל).
פעילות ציבורית
בשנת 1922 התהדקו היחסים בין בן עמי לבן אב"י, והשניים יזמו את הקמתו של ארגון ההתיישבות "בני בנימין", שנועד לתת מענה לילידי הארץ, שחשו שאינם מיוצגים מספיק בתנועה הציונית, אל מול "ההגמוניה הרוסית". במסגרת ארגון זה, פעלו בן עמי ובן אב"י להקמת היישוב הראשון של "בני בנימין", כפר אהרון (על שמו של אהרון אהרונסון, ממקימי ניל"י), ליד רחובות. נשיא הארגון היה אלכסנדר אהרנסון והמזכיר היה בן עמי. בן עמי ובן אב"י נסעו למסע גיוס תרומות בארצות הברית, על מנת להקים יישוב חדש בשרון. היישוב נקרא נתניה, על שם התורם נתן שטראוס.
ב-1932 הקים ארגון "בני בנימין" גם את היישוב אבן יהודה, על שמו של אביו של בן אב"י, מחיה השפה העברית, אליעזר בן-יהודה. בן עמי כיהן כראש מועצת נתניה ומאוחר יותר כראש עיריית נתניה מ-1933 עד 1974 (לא באופן רציף). בן עמי הקים יחד עם גד מכנס ופעילים נוספים של ארגון "בני בנימין" את חברת "הנוטע", שרכשה קרקעות באזור השרון.
עובד בן עמי הצטרף לעסקי היהלומים בארץ ישראל, שאת תשתית תעשיית החיתוך והליטוש ייסדו בני הדודים דסקל ורוזנבג במפעל היהלומים הראשון בארץ ישראל שהקימו בפתח תקווה. בשנת 1939, בן עמי הזמין לארץ את שני תעשייני היהלומים אשר אנשל דסקל וצבי (הרמן) רוזנברג, ובסכומים הראשונים שגויסו הוקמה המלטשה הראשונה של העיר נתניה, "מלטשת אופיר". בשנת 1940 הקים את התאחדות תעשיית היהלומים הישראלית.
בשנת 1947 בן עמי היה עציר פוליטי במחנה המעצר בלטרון. ב-1948 תמך כלכלית בד"ר עזריאל קרליבך וחבורת הפורשים מהעיתון "ידיעות אחרונות", והיה שותף להקמת העיתון "מעריב". מאז עמד במשך שנים רבות בראש "הוצאת מודיעין", בעלת העיתון. בן-עמי החזיק ב-20% ממניות ההוצאה והיה בעל זכות וטו על החלטות ההנהלה.
בשנת 1955 יזם שר האוצר לוי אשכול את הקמת העיר אשדוד. לצורך כך גייס את עובד בן עמי שנחשב למיליונר ישראלי. בן עמי הקים יחד עם המיליונר פיליפ קלוצניק מארצות הברית את החברה הקבלנית "קבוצת בוני ערים", שבנתה את יחידות הדיור הראשונות בעיר אשדוד. הממשלה הצטרפה לחברה כשותפה, ובן עמי התמנה לראש צוות ההקמה, והשפיע על עיצוב פני העיר.
בן עמי היה מקורב לחוגי הימין בישראל, ונמנה עם מקימי התנועה למען ארץ ישראל השלמה לאחר מלחמת ששת הימים. בין השאר מימן, בפסח 1968, את השכרת מלון "פארק" בחברון, מבעלי המלון חמולת קוואסמה, עבור קבוצת מתנחלים שחגגה את ליל הסדר, ונשארה חודש וחצי לאחר מכן. אירוע שהביא לבסוף להקמת קריית ארבע וחידוש היישוב היהודי בעיר.
על שמו קרויים רחוב בנתניה ושדרה באשדוד.
משפחתו
עובד בן עמי היה נשוי ליפה ולזוג שלוש בנות. בתו ליאורה, נישאה לאלי לנדאו, שהיה ראש עיריית הרצליה.
אחיו, משה דנקנר היה שותפו בעסקי היהלומים ותעשיין בזכות עצמו. ילדיו של דנקנר הקימו את קבוצת דנקנר השקעות ושניים מנכדיו הם נוחי דנקנר ודני דנקנר. אח נוסף, ישי דנקנר, היה בין מייסדי הרצליה.
שי לין
שי לין (נולד ב-1947 במשמר העמק) הוא אפידמיולוג, דיקן הפקולטה למדעי הרווחה והבריאות והיה ראש בית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת חיפה וראש היחידה לאפידמיולוגיה קלינית במרכז רפואי רמב"ם, נכדם של אבא וחנה חושי.
ביוגרפיה
לין נולד בישראל, בנם של רות ואמנון לין. בוגר בית הספר הריאלי. ב-1976 סיים לימודי רפואה באוניברסיטה העברית ובאותה שנה עמד בבחינות הרישוי של ארצות הברית (ECFMG). הוא מוסמך בבריאות הציבור (MPH) ודוקטור בבריאות הציבור (DrPH) מאוניברסיטת הרווארד, שבבוסטון (1981).
במהלך שירות המילואים הגיע לדרגת סגן-אלוף בחיל הרפואה. היה חבר בוועדה המדעית של חיל הרפואה.
היה סגן מנהל המרכז הרפואי רמב"ם. במהלך התקופה בה עבד בבית החולים היה האחראי על תחום המידע הרפואי בפקולטה לרפואה ובבית החולים עצמו.
מכהן כפרופסור באוניברסיטת חיפה, והיה פרופסור חבר בטכניון. היה הממונה על התקשוב בפקולטה לרפואה בטכניון, מרצה למקצועות הקשורים ליישומי המחשב ברפואה והיה אחד מחברי ועדת המחשב האקדמית של הטכניון.
לין כתב חוות דעת רפואית עליה מתבססים התובעים במשפט הדייגים של הקישון נגד בתי הזיקוק ומפעלים אחרים במפרץ חיפה.
בין מחקריו:
החל מ-2008 שותף לין במחקר המתקיים באוניברסיטת חיפה הבודק את הקשר בין חשיפה לרעב בזמן מלחמת העולם השנייה לתחלואה מאוחרת בסרטן שד בקרב נשים ניצולות שואה, במחקר הערכת החשיפה הכרונית של האוכלוסייה לזיהום אוויר במרחב התת-עירוני ובחינת קשרים אפשריים לתחלואה במפרץ חיפה.
מתגורר בקריית טבעון. נשוי לפרופ' רות לין (לבית מימון) שהייתה דיקן הפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה. הם הורים לבת ולשני בנים. אחותו היא עו"ד ארנה לין.
חיל האוויר הרוסי הקיסרי
חיל האוויר הרוסי הקיסרי (ברוסית: Императорский военно-воздушный флот России; רשמית: הצי האווירי הצבאי הקיסרי) הייתה זרוע האוויר של הכוחות המזוינים של האימפריה הרוסית. החיל הוקם ב-1910 כאחד מחילות האוויר הוותיקים בעולם.
היסטוריה
במחצית השנייה של המאה ה-19 הוכנסו לשירות הכוחות המזוינים של האימפריה הרוסית, כדורים פורחים ששימשו להשלכת פצצות מן האוויר ובסוף אותה מאה (בשנת 1884) הוקמה הוועדה להקמת צי תעופה למטרות צבאיות (Комиссия по применению воздухоплавания, голубиной почты и сторожевых вышек к военным целям) שעד מהרה הפך לקבוצת התעופה (Воздухоплавательная команда) ששינתה את שמה ב-1887 לצי התעופה הנפרד (отдельный воздухоплавательный парк) שנקרא גם צי האימונים התעופתי (Учебный воздухоплавательный парк) - גוף התעופה הצבאי הראשון ברוסיה ובראשו עמד המהנדס הצבאי אלכסנדר קובאנקו. החיל הפעיל כדורים פורחים שהראשון שבהם הוטס ב-6 באוקטובר 1885, מוולקוב לנובגורוד, כשבטיסת הבכורה השתתפו 3 אנשי צוות כשבראשם אלכסנדר קובאנקו. בשנים 1902–1903 הוחל בשימוש בכדורים פורחים למטרות ארטילריה ואיסוף מודיעין, כאשר משרד ההגנה הרוסי החל להקים יחידות נפרדות שהחזיקו בצי של 65 כדורים פורחים. ב-1904 נפתח בית הספר הצבאי הראשון לתעופה.
בשנים 1905–1912 בוצעה רפורמה כוללת בצבא האימפריה הרוסית, ובצי), זאת בעקבות הכישלון במלחמת רוסיה–יפן (1904-1905) שחשפה כישלונות בדרג הפיקודי והטכני והעלה את הצורך החיוני בשיפור מערכות מרמת הפיקוד הבכיר ועד לרמת ההכשרה המקצוענית.
ב-1910 הוחל בהקמת חיל האוויר הקיסרי הרוסי (Императорский военно-воздушный флот Российской империи), כשנרכשו 10 מטוסים נוספים מתוצרת צרפת, שהוטסו על ידי טייסים שהוכשרו בבתי הספר לטיסה בגטצ'ינה, פלך סנקט פטרבורג ובסבסטופול, רוסיה הקטנה, בית הספר לטיסה לקצינים הוקם ביוזמת אלכסנדר מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, נכדו של ניקולאי הראשון, שהיה אחר כך ספונסר של חיל האוויר. חיל האוויר בעודו בחיתוליו הוקם מטייסות אוויר שונות, שכל אחת מהן בת 6–10 מטוסים, שלבסוף הטייסות אוחדו לכדי קבוצות אוויריות.
עד קיץ 1912, חיל התעופה נחשב לחלק מחיל ההנדסה ובאוגוסט 1912, עם ההתפתחויות הטכנולוגיות בתחום התעופה, הועבר החיל ישירות תחת פיקוד של המטה הכללי, ובראשו הועמד מ' שישקביץ'. דצמבר 1913 חיל התעופה הנפרד פורק והוקם מחדש חודשים לאחר מכן כחיל האוויר הקיסרי.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה רוסיה החזיקה בחיל אוויר חזק וגדול. בתחילת מלחמת העולם הראשונה החיל כלל 263 מטוסים והיה חיל האוויר הגדול בעולם. תחילה שימשו המטוסים למטרות מודיעין וארטילריה ועד מהרה נעשה בהם שימוש כחוד החנית של הצבא בביצוע מתקפה. בשנת 1917 חיל האוויר כלל 700 מטוסים, הרבה פחות מאשר בחילות של מדינות אחרות שהשתתפו במלחמה.
בינואר 1915 הוקם המינהל לארגון ענייני התעופה הצבאית (Управление заведующего организацией авиационного дела в действующей армии, авиадарм) שהיה גוף הפיקוד של חיל האוויר שלראשו מונה אלכסיי מיכאילוביץ'. במרץ 1916 משרד ההגנה הרוסי הקים את מינהל חיל האוויר (Управление военного воздушного флота ,Увофлот), כגוף מרכזי האחראי על התעופה הצבאית כולה, כשעד אז התקיימו יחידות תעופה צבאית שונות ללא פיקוד מרכזי מאוחד.
חיל האוויר הרוסי הקיסרי הגיע אל קצו, כאשר מהפכת אוקטובר הביאה להתפרקות האימפריה הרוסית, צבאה והתעשייה האווירית הצבאית שלה. בדצמבר 1917 חיל האוויר הרוסי הקיסרי הוחלף בחיל האוויר הסובייטי. מרבית הטייסים הרוסיים הראשונים נהרגו במלחמת האזרחים ברוסיה או היגרו מרוסיה כמה יחידות אוויריות ערקו לצד הבולשביקים.