cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרקוס ויפסניוס אגריפה
חתנו של אוגוסטוס
אגריפה יצא בשנת 17 לפנה"ס לסיור בפרובינקיות המזרחיות של האימפריה. עיסוקו העיקרי במהלך הסיור היה ישוב והקמת קולוניות למען החיילים הווטרנים של הלגיונות. בין השאר הוא יישב ווטרנים בביירות, הליאופוליס ובפטרס. בשנת 14 לפנה"ס, כשפרץ מרד בממלכת הבוספורוס שהייתה ממלכה ואסלית של רומא, פעל אגריפה להשבת הסדר על כנו, ולאחר דיכוי המרד ארגן מחדש את הממלכה.
אגריפה חזר לרומא מהמזרח בשנת 13 לפנה"ס לרגל חידוש סמכויותיו למשך חמש שנים נוספות (בזמן זה הוענק לו האימפריום מאיוס אם לא קיבל אותו לפני כן). בעיות שפרצו בפרובינקיה פאנוניה שנה לפני כן אילצו אותו לעזוב את רומא כדי לטפל במצב שם. עצם הגעתו לפרובינקיה גרמה למורדים להיכנע והמרד נפסק. אחרי השבת הסדר בפאנוניה אגריפה חזר לאיטליה. בשעת שהייתו בקמפניה נפל למשכב, ובחודש מרץ שנת 12 לפנה"ס נפטר. ייתכן שמת ממחלת השיגדון. אוגוסטוס ערך לו הלוויה מפוארת והספידו באופן אישי, אפרו נטמן במאוזוליאום אוגוסטוס. אגריפה הוריש לו את כל רכושו מלבד הכספים אותם העמיד לתחזוקת מבני הציבור שנבנו על ידו, כדי שלא יהיו למעמסה על אוצר המדינה. שניים מבניו, גאיוס קיסר ולוקיוס קיסר, שאומצו על ידי אוגוסטוס, טופחו כיורשיו העתידיים אך נפטרו בדמי ימיהם.
אישיותו ומורשתו
תדמיתו של אגריפה הייתה חיובית ביותר בעת העתיקה והיסטוריונים כדיו קסיוס מעידים על אגריפה שהיה אדם צנוע ונקי כפיים שמעולם לא היה מעורב בשערורייה כלשהי. במיוחד מצוינת העובדה שלמרות כל הישגיו, נותר ללא שאיפות משל עצמו והסתפק בכהונתו כסגנו של אוגוסטוס, ובשל כך ייחס את כל הישגיו לאדונו. מלבד בשל הידידות העמוקה ששררה ביניהם, נותר אגריפה נאמן לאוגוסטוס כיוון שהבין כי בתור אדם ממוצא פשוט ונחות הוא לעולם לא יצליח להגיע לפסגת הכוח והדרך היחידה להתקדם היא דרך נאמנותו לבנו של קיסר שבסופו של דבר הביאה אותו להיות האיש השני במעלה באימפריה הרומית.
לאגריפה היו גם הישגים תרבותיים מרשימים. הוא היה אחראי לבנייתה מחדש של רומא ובנייתם של מספר מבנים בפרובינקיות וכמה מן המבנים האלה עומדים על תילם עד היום הזה. אגריפה גם שירטט מפה של האימפריה שהייתה מבוססת על סקר של דרכי הצבא הרומאי שנערך על ידו. המפה שימשה כעזר וכבסיס לעבודתם של גאוגרפים כגון סטראבון ופליניוס הזקן. בנוסף אגריפה חיבר אוטוביוגרפיה שלא השתמרה.
אגריפה היה אהובם של פשוטי העם שזכרו לטובה את פועלו בבנייתה מחדש של רומא, אולם מעמד האצולה סלד ממנו בשל מוצאו הפשוט. כדי להנציח את זכרו של אגריפה, אוגוסטוס ערך משחקים כל שנה ביום פטירתו של אגריפה, מטבעות הנושאים את דיוקנו נטבעו בשנת מותו ולציון שבעים וחמישה, שמונים וחמישה ומאה שנה להולדתו.
אגריפה והיהודים
אגריפה היה ידוע ביחסו האוהד ליהודים. הוא ביקר בירושלים בשנת 15 לפנה"ס, עלה לרגל לבית המקדש, הקריב שם מאה שוורים והתקבל בהתלהבות על ידי היהודים. מעשה זה היה גילוי האהדה הגדול ביותר של השלטון הרומאי כלפי היהודים בכל שנות נוכחותו בארץ ישראל. כשהתושבים ההלניסטים בערי אסיה הקטנה התנכלו ליהודים שישבו בעריהם והחרימו את כספי מחצית השקל שהם שלחו לבית המקדש, אגריפה הוציא צו האוסר על המשך ההתנכלות ליהודים ופגיעה בזכויותיהם האזרחיות. למרות שמדיניותו כלפי היהודים תאמה את זו של אוגוסטוס ייתכן שהקיסר הרגיש שאגריפה הלך רחוק מדי בגילויי האהדה שלו כלפי היהדות.
הורדוס מלך יהודה פיתח חברות קרובה עם אגריפה. תחילת החברות הייתה בזמן שהייתו הראשונה של אגריפה במזרח כשהורדוס ביקר אותו באי לסבוס, והעדות לחוזק הקשר ביניהם היא העובדה שכשאנשי גדרה (כיום אום-קיס שבירדן), העיר ההלניסטית שסופחה בשנת 30 לפנה"ס ליהודה, באו למחות בפני אגריפה על יחסו של המלך היהודי אליהם, הוא שלח אותם בשלשלאות חזרה אל הורדוס. כמו כן, אגריפה סייע ככל הנראה להורדוס בבנייתה של קיסריה ונמלה באספקת מומחים לבנייה ימית ובאישורים להבאת חומרי בנייה מאיטליה. יחסיהם התהדקו כשאגריפה ביקר ביהודה בזמן שהייתו השנייה במזרח והורדוס העתיר עליו ועל פמלייתו מתנות וסייר איתו בערי הארץ. הורדוס גם בא לסייע לאגריפה כשזה התכונן לצאת למלחמה בממלכת הבוספורוס. הורדוס חלק כבוד לאגריפה בכך שקרא על שמו את אחד משני אולמות הפאר בארמונו החדש, חרת את שמו מעל אחד משערי המקדש ובנה מחדש את העיר אנתדון וקרא לה על שמו.
הקהילה היהודית ברומא קראה את אחד מבתי הכנסת בעיר על שמו.
נישואים וצאצאים
אשתו הראשונה הייתה קייקיליה אטיקה. אשתו השנייה הייתה קלאודיה מרקלה, אחייניתו של אוגוסטוס. אשתו השלישית הייתה יוליה, בתו של הקיסר אוגוסטוס.
דאלאס (סדרת טלוויזיה)
דאלאס (באנגלית: Dallas) היא סדרת דרמה המשכית מסוג אופרת סבון אמריקנית פופולרית ומצליחה, ואחת מן הסדרות הראשונות ששודרו בזמן צפיית השיא (prime-time) שבשעות הערב, על אף שבמבנה העלילתי שלה ובפיתוח הדמויות הזכירה את "אופרות הסבון" שנהגו לשדרן בשעות היום.
הסדרה, שהופקה על ידי חברת לורימר, שודרה בארצות הברית ברשת CBS בין 1978 ל-1991, וזכתה להצלחה יוצאת דופן. תחילתה במיני סדרה בת חמישה פרקים ששודרה באפריל 1978, ולאחריה שודרה הסדרה במשך 13 עונות נוספות. הפופולריות של הסדרה עלתה בהדרגה עם העונות, והיא הייתה לאחת מסדרות הדרמה המצליחות ביותר שהופקו אי פעם, אם כי בעונותיה המאוחרות היא החלה לאבד מכוחה. דאלאס היא אחת מסדרות זמן צפיית השיא ששודרו לפרק הזמן הארוך ביותר בטלוויזיה האמריקנית.
הסדרה מתמקדת בסיפורה של משפחת יואינג (Ewing), משפחה של חוואים ואילי נפט מטקסס, המתגוררים בחווה בשם "סאות'פורק" סמוך לעיר דאלאס. שתי הדמויות הבולטות בסדרה, הן "האח הטוב" בובי יואינג (פטריק דאפי), ו"האח הרע" ג'יי אר יואינג (לארי הגמן), שנאבקו ביניהם כמעט במשך כל ארבע עשרה עונות הסדרה. מרבית עונות השידור הסתיימו ב"קליף האנגר", מצב מסקרן שמושך את הצופים לשוב ולצפות בה עם פתיחת העונה החדשה. הידועה מבין תפניות עלילתיות אלו היא הירי בג'יי אר, שבה הסתיימה העונה השנייה, והותיר את הצופים אל מול השאלה, שהפכה למטבע לשון, "מי ירה בג'יי אר?".
הסדרה זכתה להצלחה במדינות רבות שבהן שודרה, ובהן בישראל, בה שודרה בשנות השמונים בערוץ הראשון, שהיה ערוץ הטלוויזיה היחיד ששידר בישראל באותה עת. ב-1996 שודרה הסדרה שוב בערוץ הוט 3.
הפקת הסדרה
יוצר הסדרה, דייוויד ג'ייקובס, הציע בתחילה לרשת CBS את הרעיון לסדרה נוטס לנדינג, סדרה העוסקת בחיי נישואים של מספר זוגות הגרים ברחוב ללא מוצא בפרבר של לוס אנג'לס. הרעיון נדחה על ידי ראשי הערוץ, שרצו משהו נוצץ יותר, "סאגה", ולכן יצר ג'ייקובס את "דאלאס", סדרה המתרכזת בחייהם של אילי נפט בטקסס. כאשר הייתה דאלאס ללהיט, אימצה הרשת גם את רעיונו הקודם של ג'ייקובס, ושידרה את הסדרה "נוטס לנדינג", המתרכזת בחיי גארי יואינג, הבן האמצעי במשפחת יואינג גיבורת הסדרה "דאלאס". "נוטס לנדינג" הייתה, למעשה, לספין אוף של דאלאס.
הדמות הראשית ב"דאלאס" היא איל הנפט החמדן והתככן ג'יי אר יואינג, אותו שיחק לארי הגמן, אך במקור תכנן ג'ייקובס לדמותו של ג'יי אר תפקיד משני. הרעיון הבסיסי של ג'ייקובס היה לשלב בין סדרה בנוסח בוננזה, העוסקת במשפחה פטריארכלית במערב ובה אב דומיננטי ושלושה בנים, ובין פורמט דומה לזה של רומיאו ויוליה, מחזה העוסק בשני נאהבים ממשפחות יריבות. בהתאם לכך עוסקים פרקיה הראשונים של דאלאס בחיי הנישואים הטריים של בובי יואינג ואשתו הצעירה פאמלה בארנס, ממשפחת בארנס, יריבתה המושבעת של משפחת יואינג.
במקור תוכננה "דאלאס" להיות מיני סדרה. בפורמט זה שודרה עונתה הראשונה ב-1978 וצולמה במלואה בדאלאס שבטקסס. הצלחתה של העונה הראשונה הובילה לצילום העונות הנוספות. בשלב זה צולמו צילומי החוץ בחוות סאות'פורק שבדאלאס, אך צילומי הפנים צולמו באולפני MGM שבהוליווד. בשנת 1989 החלו לצלם גם את צילומי החוץ בקליפורניה על מנת לחסוך בעלויות ההפקה.
עונות 1-8
ג'ייקובס כתב את הפרקים הראשון והאחרון במיני-סדרה המקורית. שלושת הפרקים האחרים נכתבו בידי ארתור ברנארד לואיס, קמילה מרצ'טה ובידי וירג'יניה אלדריג'. אלדריג' לא חזרה לכתוב עבור הסדרה עד העונה הרביעית, כשמרצ'טה עזבה. לואיס, לעומתן, הפך לאחד מהכותבים הכי משפיעים על דאלאס.
ליאונרד קצמן היה המפיק במיני-סדרה, ובמהלך העונה השנייה השפעתו עלתה כך שקיבל אחריות הן על הבימוי והן על הכתיבה. באמצע העונה השנייה, ג'ייקובס הפסיק להתעסק בעניינים היומיומיים של הסדרה ועסק בעיקר בהפקת סדרת הבת, נוטס לנדינג, כשקצמן השתלט על התוכנית. למרות זאת, המפיקים פיליפ קאפיס ולי ריץ' שמרו על מעמדם.
בשמונה העונות הראשונות, צוות ההפקה של דאלאס נשאר זהה בצורה יחסית (מלבד עזיבתו של ריץ' לאחר העונה השלישית): פיליפ קאפיס היה המפיק בפועל, ליאונרד קצמן היה המפיק, קליף פנרמן היה עוזר מפיק וארתור ברנרד לואיס היה העורך בפועל. אף על פי שעשרים וחמישה כותבים שונים כתבו תסריטים, קצמן, לואיס ודייוויד פולסן כתבו כמעט שני שלישים מהפרקים של שמונה העונות הראשונות. פולסן הצטרף לתוכנית בעונה הרביעית וקודם להיות עורך בעונה השישית. שלושתם כתבו כל פרק מלבד שניים במהלך העונות השביעית והשמינית של התוכנית.
עונה תשיעית
אולם עלויות הפקה גבוהות וירידה ברייטינג גרמו לדרישה לחזרתם של דאפי וקצמן. לכן, כשהעונה התשיעית הסתיימה, קצמן חזר לכתוב באופן מלא, ובפרק סיום העונה הופיע דאפי באופן מפתיע על המסך.
עונה עשירית
לפיכך, כשהעונה העשירית החלה, ליאונרד קצמן קיבל שליטה מלאה על התוכנית בתור מפיק בפועל, כשרוב אנשי ההפקה מהעונה התשיעית עזבו. לצד קצמן, דייוויד פולסן חזר לכתוב בתור המפיק החדש, כשקלווין קלמנטס הבן קיבל את משרת מפקח ההפקה. קליף פנרמן נשאר עוזר מפיק. בנוסף, כותבים חדשים הובאו, כולל מיטשל וויין קצמן (בנו של קצמן) כעורך עלילה, לאה מרקוס כיועצת עלילתית ולואילה לי קאראוויי. מרקוס עזבה לאחר שנתיים, והשאר נשארו עד לסוף התוכנית.
מבחינה תסריטאית, חזרתו של פטריק דאפי הוסברה בכך שכל העונה התשיעית נהפכה לחלום של פאם, דמותה של ויקטוריה פרינסיפל. דבר זה מחק את כל האירועים שקרו בתקופה שבה קצמן נעדר מהפקת התוכנית.
גם סגל השחקנים הושפע מכך. בעוד שלארי האגמן (ג'יי.אר) תמך בקצמן, ועזר להחזיר את דאפי, סוזן הווארד (דונה) שכתבה תסריט לאחד מפרקי העונה התשיעית, תמכה בפיליפ קאפיס והתנגדה לרעיון של מחיקת עונה שלמה. היא חזרה לעוד פרק בעונה העשירית, אולם עזבה את התוכנית, ככותבת וכשחקנית, בסוף העונה.
עונות 11-14
מפקח ההפקה, קווין קלמנטס הבן, עזב את התוכנית לאחר העונה העשירית והוחלף בעונות האחת עשרה והשתים עשרה בידי ארתור ברנרד לואיס. לואיס נשאר בתוכנית עד לסופה והתאחד מחדש עם קצמן ופולסן. פולסן עזב את דאלאס בסוף העונה האחת עשרה והוחלף בתפקידו כמפיק בידי הווארד לאקין, הכותב החדש, עבור העונה השתים עשרה. קליף פנרמן, שהיה עוזר מפיק למשך הרבה זמן, הפך למפיק בשתי העונות האחרונות, כשלאקין הועבר לתפקיד מפקח ההפקה.
מיטשל וויין קצמן קודם להיות מפיק שותף בעונה השתים עשרה, ואילו פרנק קצמן (בנו השני של ליאונרד קצמן) וג'ון רטינו (חתנו של קצמן) הפכו לעוזרי מפיק בשתי העונות האחרונות. בנוסף, לואילה לי קאראוויי הפכה לרכזת מנהלית בשלוש העונות האחרונות.
ליסה סיידמן הייתה התוספת האחרונה לסגל. היא הצטרפה לתוכנית ככותבת ויועצת עלילתית בשתי העונות האחרונות. לכן, בעונה שלוש עשרה ובעונה ארבע עשרה, צוות הכתיבה כלל את ליאונרד קצמן המפיק בפועל, המפיק השותף בפועל קן הורטון, המפיק השותף מיטשל וויין קצמן, מפקח ההפקה הווארד לאקין, הרכזת המנהלית לואילה לי קאראוויי, היועצת העלילתית ליסה סיידמן וארתור ברנרד לואיס.
נעימת הפתיחה לסדרה
את נעימת הפתיחה שליוותה את פרקי הסדרה, הלחין המלחין ג'רולד אימל. אימל הלחין נעימות פתיחה לסדרות פופולריות רבות נוספות, וביניהן הוואי 5-0, ווקר ונוטס לנדינג.
הבסיס העלילתי של הסדרה
קו העלילה העיקרי בסדרה עוסק בתככים ובמאבקי הכוח שבין גיבוריה, ובניגוד שבין עושרם המופלג לחייהם הפרטיים הסבוכים ולעיתים האומללים. גיבורי הסדרה היו בני משפחת יואינג. ראש המשפחה, ג'וק יואינג (ג'ים דייוויס), הוא חוואי שהתעשר מגילוי שדות נפט. ג'וק הוא יריבו של "דיגר" בארנס (בגילום דייוויד ויין ולאחר מכן קינן וין), שותפו במשך תקופה ארוכה בעבר הרחוק, אך כיום שונא אותו שנאה תהומית. יריבות זו חלחלה אל הדורות הבאים, והתבטאה במיוחד ביריבות בין בנו הבכור של ג'וק, ג'יי אר יואינג, לבין בנו הבכור של דיגר, קליף בארנס (קן קרצ'בל). ג'וק נשוי לאלינור סאות'וורת' יואינג פארלו, המכונה גם מיס אלי (גולמה בידי השחקניות ברברה בל-גדס ולעיתים דונה ריד). תפקידים אלו גולמו בידי שחקנים ותיקים, שהופיעו בסרטי קולנוע בשנות הארבעים והחמישים, ומאז דעך במקצת כוכבם.
לג'וק ואלי שלושה ילדים. הבן הבכור הוא ג'יי אר (לארי הגמן) המרושע והתככן. ג'יי אר הוא מנהל חברת הנפט המשפחתית "יואינג אויל", ומנצל את מעמדו זה כדי למרר את חיי בני משפחתו והמקורבים אליו, כמו גם את חיי שותפיו ויריביו העסקיים. הוא נישא לסו-אלן (לינדה גריי), אך במהלך הסדרה כשלו נישואים אלו, ובני הזוג נישאו שנית לאחרים. הנישואים הביאו לעולם את ג'ון רוס הקטן. האח האמצעי, האלכוהוליסט, הוא גארי (דייוויד אייקרויד או טד שאקלפורד), שעזב את החווה המשפחתית סאות'פורק, בה מתגוררת המשפחה, וכיכב בסדרה משלו, היא נוטס לנדינג, הסדרה שהוצעה במקור ל-CBS. בתו של גארי, לוסי (שרלין טילטון), הייתה הבולטת שבנציגי ענף זה של המשפחה בסדרה. הבן הצעיר, הסימפתי והאהוד הוא בובי יואינג (פטריק דאפי), הנשוי לפאמלה ברנס (ויקטוריה פרינסיפל), שהיא בתו של דיגר, יריבו המושבע של אבי המשפחה. במהלך התוכנית הסתבר כי דמות מרכזית, מנהל החווה ריי קרבס (סטיב קנאלי), הוא בנו הבלתי חוקי של ג'וק. ריי, שניהל רומן עם פאמלה בטרם זו נישאה לבובי, נישא לבסוף לדונה (סוזן הווארד) שהייתה בטרם הנישואים אלמנה עשירה בעלת שאיפות פוליטיות.
בסיס סיפורי זה המספר על משפחה פטריארכלית, בשליטת אב דומיננטי, כאשר מתחת לפני השטח ישנם מתחים רבים (הריב בין "האח הטוב" ו"האח הרע", הבאת בתו של היריב וצירופה למשפחה, חייה של לוסי, המוצגת בפרקים הראשונים כצעירה פורקת עול ומרדנית שגודלה על ידי סבה כשאביה האלכוהוליסט נעדר מהשטח, ונושאים נוספים), שימש במהלך העונות הראשונות, עד למותו של השחקן ג'ים דייוויס, כבסיס להתפתחות הסדרה, כאשר תשומת הלב העלילתית הלכה והתמקדה באח המרושע ג'יי אר ובמעלליו. ככל שנמשכה הסדרה, צורפו לה דמויות חדשות, נעלמו דמויות קיימות, הגיבורים מצאו בני זוג חדשים, ובהמשך עזבו אותם לטובת הישנים, וכיוצא בזה. קווי העלילה הלכו ואיבדו את מיקודם וסבירותם. השיא היה "סצנת המקלחת" בעונה התשיעית, שבה הוחזר בובי יואינג מן המתים, לאחר שנה שבה העלילה התפתחה בלעדיו, בהסבר כי כל העונה השמינית הייתה אך חלום של פאמלה, אשתו של בובי. עם זאת, עד לשלבים מאוחרים מאוד לא איבדה הסדרה את קהל צופיה, וזאת, בין היתר, בשל מנהגם של יוצרי הסדרה לסיים כל עונה ב"קליף האנגר", קו עלילה בלתי פתור ומותח. הידוע מבין קווי עלילה אלו הוא ההתנקשות בג'יי אר בסיום העונה השנייה, שהותירה את הצופים עם השאלה הבלתי פתורה, שהפכה למטבע לשון, "מי ירה בג'יי אר?". ככל שהתקדמה העלילה לקראת סיום התוכנית, ב-1991, הלכו אויביו של ג'יי אר ורבו, התעצמו במספרם ובאיכותם, כשהפרק האחרון מסתיים בכך שג'יי אר מסתגר בחדר ונשמעת ירייה. סרטי ההמשך הבהירו כי הוא ירה במראה, ויצא לאחר מכן לחופשה באירופה, ממנה המשיך במזימותיו.
קליף האנגרים
כל עונה הסתיימה בקליף האנגר, זאת כדי למשוך צופים לצפות בעונה הבאה.
עונה שנייה: בעיית השתייה של סו אלן גרמה לה לעבור לסניטריום, כשהיא נושאת ברחמה תינוק שהיא מאמינה ששייך לקליף בארנס. היא בורחת מהסניטריום, משתכרת, ואז עוברת תאונת דרכים קטלנית, כשחייה וחיי תינוקה בסכנה. הרופאים מיילדים את התינוק, שנקרא ג'ון רוס יואינג השלישי, שנמצא במצב קשה, כמו אמו שמתנדנדת בין חיים למוות. ג'יי.אר מסתכל על אשתו בסוף הפרק, בוכה ואומר שהיא "פשוט חייבת לחיות".
עונה רביעית: בזמן שהוא הולך לפגישה עסקית עם בובי מאוחר בלילה, קליף מוצא גופה של אישה שצפה בבריכה. הוא קופץ לשם כדי לראות מי זאת, וכשהוא מסתכל למעלה, הוא רואה את ג'יי.אר עומד על המרפסת מעל הבריכה. קליף מאמין שג'יי.אר אחראי ואומר ליריבו "היא מתה, יא בן זונה".
עונה חמישית: לקליף בארנס הייתה שנה רעה במיוחד. מערכת היחסים שלו עם סו אלן הסתיימה כשזאת חזרה לג'יי.אר והיא מתכננת להתחתן איתו שוב (ג'יי.אר סידר את העניינים כך שרק הוא ירוויח מצוואת אביו). בנוסף, ג'יי.אר כמעט גרם לפשיטת רגל של אמו של קליף, ולכן קליף פוטר מעבודתו. קליף מנסה להתאבד עם כדורי שינה, וסו אלן האשמה רצה אל מיטתו כשהוא רדום. ג'יי.אר מנסה לשכנע אותה שזאת לא אשמתו של אף אחד חוץ מקליף, אבל סו אלן טוענת בפניו שאולי לא תוכל להתחתן איתו אם קליף ימות, ובכך מסכנת את ירושתו של ג'יי.אר.
עונה שישית: סו אלן השיכורה ובן דודו של ריי קראבס, מיקי טרוטר, מעורבים בתאונה במכוניתו של ג'יי.אר מחוץ לסאות'פורק. סו אלן לא נפגעת, אבל מיקי משותק ונכנס לתרדמת. ריי מגלה שבמכונית השנייה נהג וולט דריסקול, אויבו של ג'יי.אר. הוא גם מגלה שדריסקול גרם לתאונה במכוון, כשהוא חשב שג'יי.אר נוהג במכונית, כדי לנקום באויבו שגרם לו להישלח לכלא בתחילת השנה. ריי הכועס מגיע לסאות'פורק מאוחר בלילה ודורש תשובות מג'יי.אר, שלא ציפה לראותו. ג'יי.אר שואל אותו מה קורה וריי טוען שיהרוג את ג'יי.אר בגלל מה שקרה. ג'יי.אר זורק פמוט על ריי, אך מפספס ופוגע בפמוט עם נר דולק. כשהשניים רבים, הנרות גורמים לשריפה כשהעשן מתפזר אל חדריהם של ג'ון רוס ושל סו אלן הישנים. ג'יי.אר מנסה לעצור את האש, ומצליח לעלף את ריי עם טלפון. הוא רץ למעלה כדי להציל את בנו ובתו. ריי רץ אחריו אך נופל מרוב העשן. כשג'יי.אר מגיע למעלה, קורה נופלת עליו מהגג והוא מתעלף, כשסאות'פורק בוערת.
עונה שמינית: בובי, שהתגרש מפאם לפני שנה ומאורס לג'נה ווייד, מחליט שהוא רוצה להתחתן שוב עם פאם, שמסכימה. למחרת בבוקר, כשבובי עוזב את ביתה של פאם, מישהו לא ידוע מאיץ במכוניתו לעברה. בובי דוחף אותה ונפגע מהמכונית. הוא מובהל לבית החולים ומת מפצעיו.
עונה עשירית: משפחת יואינג הרוסה כשהממשלה סוגרת את חברת יואינג אויל בשל עסקיו המפוקפקים של ג'יי.אר שגרמו לתקרית בינלאומית. פאם, שנמצאת בדרכה הביתה אל בובי מהרופא אחרי שגילתה שהיא יכולה ללדת תינוק, מתנגשת במכלית דלק שמתפוצצת.
עונה אחת עשרה: ג'יי.אר נלחם עם המחזר החדש של סו אלן, ניקולס פירס, בסוויטת המלון שלו. במהלך הקרב פירס נופל מהמרפסת אל מותו. כשהיא נדהמת ממה שראתה וכשהיא מאמינה שג'יי.אר הרג את אהובה, סו אלן לוקחת אקדח מהרצפה ויורה בג'יי.אר שלוש פעמים. היא מרימה את הטלפון ואומרת למשטרה שהיא רוצה לדווח על רצח כפול.
עונה שתים עשרה: סו אלן מתכוננת לעזוב את דאלאס לתמיד, אבל לפני כן, יש לה הפתעה אחת אחרונה עבור בעלה לשעבר, ג'יי.אר. סו אלן יצרה סרט ביוגרפי על הנישואין שלה אליו (כאשר שחקנים מגלמים את דמויותיהם ואת משפחת יואינג) ומציגה את הסרט בפני ג'יי.אר ההמום. סו אלן אומרת לג'יי.אר שהיא עוזבת את דאלאס, אבל שאם יתעסק איתה שוב פעם - או אפילו אם סתם תהיה במצב רוח רע, היא תפיץ את הסרט וג'יי.אר יהפוך לבדיחה של טקסס. היא עוזבת את דאלאס, סופסוף מנצחת.
עונה שלוש עשרה: לאחר שהכניס את עצמו לסניטריום כדי לשכנע פציינטית (אחותו של קלייטון, ג'סיקה) לחתום על ויתור על מניית הזהב שלה בווסטסטאר אויל, ג'יי.אר נכשל כשקלי הארפר, האישה האחרונה שניהל איתה רומן, ובנה הממזר ג'יימס ביומונט גורמים לו לחתום על כתב ויתור על רכוש לפני שירשו לו להשתחרר. ברגע שהוא עושה זאת, ג'יימס בכל זאת קורע את מסמכי השחרור של ג'יי.אר ומשאיר אותו בסניטריום ללא דרך לברוח.
פופולריות ונתוני צפייה
המפיק העיקרי של הסדרה היה לאונרד כצמן. בניהולו, ובניהול צוות חברת לורימר וחברת CBS הפכה דאלאס לאחת מסדרות הטלוויזיה המצליחות ביותר בארצות הברית ובעולם כולו. היא שודרה ביותר מ-90 מדינות, ודובבה ל-67 שפות, שיא שטרם נשבר עבור סדרה אמריקאית כלשהי.
בארצות הברית שודרה דאלאס בתחילה בימי שבת בערב. בתוך חודש, כשהתברר עד כמה פופולרית הסדרה, היא הועברה לימי ראשון בערב, מכיוון שיום ראשון הוא יום המנוחה העיקרי בארצות הברית. לאחר כחצי עונה הועברה הסדרה ליום שישי בערב, וביום זה שודרה עד לירידתה מהמסך. לעיתים שודרה בשעה 21.00 ולעיתים ב-22.00, ובכל מקרה, המדובר בלבו של זמן צפיית השיא בארצות הברית.
הפרק בו התגלה "מי ירה בג'יי אר", ששודר ב-1980, זכה לצפייה הרבה ביותר עד אז: כ-41,470,000 משקי בית (מספר המייצג צפייה של כתשעים מיליון איש) צפו בו על מנת לדעת את התשובה לשאלה שהטרידה את אמריקה כולה במשך אותה השנה. שיא זה נשבר ב-1983 על ידי פרק הפרידה בסדרה הקומית מ.א.ש, שזכה לצפייה של 50,150,000 משקי בית, שיא שטרם נשבר. בעולם כולו צפו בפרק כ-360 מיליון אנשים.
יש להניח כי נתוני צפייה אלו לא ישתנו בעתיד הקרוב. מספר מועט ביותר של סדרות טלוויזיה לאחר שנות ה-90 הצליחו להתקרב לאחוזי צפייה גבוהים כל כך, וזאת בשל המגוון הרב שמאפשרים שידורי הלוויין והכבלים, וכן האינטרנט, לעומת מיעוט רשתות השידור הארציות ששלטו במסך הקטן בזמן ששודרה "דאלאס". הטבלה נשלטת על ידי שידורי טלוויזיה משנות ה-70 ומתחילת שנות ה-80, עם יוצא דופן אחד - שידורי משחק הסופרבול. ממגמה זו ניתן להניח כי למשך זמן רב יהיה הפרק בו גילו הצופים מיהו שירה בג'יי אר, במקום גבוה ברשימת שידורי הטלוויזיה הנצפים ביותר בארצות הברית.
נתוני הצפייה בסדרה, לאורך ארבע עשרה עונותיה, הם:
תפניות עלילתיות
צוות השחקנים שהחל את העונה הראשונה היה מורכב ממספר שחקנים ותיקים ומנוסים כג'ים דייוויס, ברברה בל-גדס ולארי הגמן, שהיוו פנים מוכרות לצופי הטלוויזיה והקולנוע, וכן ממספר שחקנים אלמונים יחסית שרכשו את עיקר פרסומם בסדרה, כפטריק דאפי, ויקטוריה פרינסיפל או שרלין טילטון. במהלך ארבע עשרה העונות שבהן שודרה הסדרה, חלה החמרה במצב בריאותם של כמה שחקנים ותיקים כדייוויס ובל גדס, שחקנים פרשו להפקות קולנועיות או טלוויזיוניות אחרות, או בשל דרישות שכר שלא נענו. פרישות אלו היו צריכות להשתקף בעלילת הסדרה. לעיתים הוחלף שחקן בשחקן אחר. כך "דיגר בארנס" גולם תחילה בידי דייוויד ויין ולאחר מכן בידי קינן וין, ובתפקיד "מיס אלי" שיחקו לסירוגין ברברה בל-גדס ודונה ריד. לעיתים הותאמה העלילה כך שדמות מסוימת נשלחה ל"חופשה ארוכה" ממנה לא שבה, כדמותו של ג'וק, אבי המשפחה, שנשלח לחפש נפט בדרום אמריקה, לאחר שהשחקן שגילם אותו, דייוויס, לקה בסרטן ולאחר מכן מת, או "ריי קרבס" שנשלח לשווייץ לאחר שהשחקן סטיב קנאלי פרש מהסדרה. עם פרישתם של שחקנים אהודים הובאו שחקנים חדשים, לרוב שחקנים מוכרים ואהודים. כך, למשל, צורפו לסדרה כוכב מחזות הזמר הקולנועיים משנות ה-50 הווארד קיל ("קלייטון פארלו"), ואשתו של אלביס פרסלי שהחליטה לפתוח בקריירת משחק, פריסילה פרסלי ("ג'נה וייד"). חילופים אלו נוצלו על ידי התסריטאים לקידום העלילה, וליצירת "קליף האנגר", אירוע מותח ובלתי פתור, בסוף כל עונה, כאשר בין עונות הצילום נערכו החילופים בצוות השחקנים. בין הידועות שבתפניות עלילתיות אלו ישנן שתיים הנחשבות לאירועים מכוננים בטלוויזיה האמריקאית, האחד מוזכר לרוב לחיוב, והשני לשלילה.
מי ירה בג'יי אר?
עם סיום עונה 2 1979–1980, הסתבר שדמותו של ג'יי אר, הבן הבכור חסר המעצורים והנבל במשפחת יואינג, הוא דמות המפתח בסדרה. השחקן לארי הגמן היה מודע לכוח המשיכה שלו, והעלה דרישות שכר גבוהות כתנאי להופעתו בעונה הבאה. המפיקים ניסו להראות להגמן כי לא לעולם חוסן, וכי ניתן יהיה להמשיך את הסדרה בלעדיו. את העונה סיימו בפרק כפול בשם "בית במחלוקת", בו נורה ג'יי אר על ידי דמות מסתורית. מכיוון שבמהלך העונה הספיק ג'יי אר להסתכסך עם מרבית הדמויות בסדרה, נותרו הצופים במתח מיהו שירה בג'יי אר ומה עלה בגורלו. את ההפסקה בצילומים בין העונות ניצל הגמן לנסיעה ללונדון, משם ניהל משא ומתן קשוח עם המפיקים. במקביל, הוכרזה בתעשיית המשחק בהוליווד שביתת שחקנים, מה שהביא לכך שצילומי העונה התעכבו.
את הזמן בין הפרק האחרון בעונה (ששודר ב-21 במרץ 1980), ובין הפרק בעונה שלאחריו, ניצלה רשת CBS להפקת מסע פרסומת לסדרה תחת הססמה "מי ירה בג'יי אר". המסע נחל הצלחה. הודפסו חולצות טריקו עם הכיתוב "מי ירה בג'יי אר" ו"אני יריתי בג'יי אר", סוכנויות הימורים ברחבי העולם קיבלו הימורים על זהותו של המתנקש, וצופי טלוויזיה רבים מכל העולם המתינו בדריכות לקראת חשיפת המתנקש. צילומי העונה החלו בחשאי, כאשר עקב שהייתו של הגמן בלונדון, צולמו מספר פרקים בלעדיו, ובין היתר צולמו מהלכי עלילה אלטרנטיביים שבהם לא שרד ג'יי אר את ההתנקשות, על מנת שישודרו אם המשא ומתן עם השחקן ייכשל. לבסוף צלח המשא ומתן, ושידורי העונה החלו.
שובו של בובי יואינג
בשנת 1985 החליט אחד מכוכביה המובילים של הסדרה, פטריק דאפי, ששיחק את "הבן הטוב", בובי יואינג, לעזוב את הסדרה. לכן שודר, ב-17 במאי 1985, פרק המסיים את עונת 1984 - 1985 ובו נהרג בובי בתאונת דרכים. עד מהרה הסתבר למפיקי הסדרה ולדאפי כי אחוזי הצפייה בסדרה יורדים ללא דמותו של בובי, וכי קריירת המשחק שניסה דאפי לפתח מחוץ לסדרה, אינה מתקדמת כפי שציפה. דאפי הסכים לשוב לסדרה.
על הצופים היה להמתין עד ל-26 בספטמבר, לתחילת העונה הבאה של הסדרה, על מנת לגלות כי כל העונה האחרונה, החל מהיום שבו מת בובי, ועד לרגע בו מתעוררת פאמלה, היה כולו חלום של פאמלה. בובי עודו בחיים, וכל אירועי העונה הקודמת לא באמת התרחשו. הדבר חייב שינויים תסריטאיים וירטואוזיים - דמויות חדשות שהופיעו במהלך העונה, כ"מחליפו" של בובי, בן הדוד ג'ק יואינג, או מאהבה החדש של פאמלה, מרק גרייסון, נעלמו. "ריי" ו"דונה" ששבו זה לזרועות זה במהלך העונה, ואף אימצו תינוק חרש, שבו להיות מסוכסכים, וכיוצא בזה. התסריטאים אף לא השכילו לפתור את כל הבעיות שיצרו מהלכי העלילה המקבילים, ומספר דמויות וקווי עלילה מעלילת "החלום" נותרו על כנם גם לאחר שהסתבר כי הכל היה "חלום". בעיה חמורה נוצרה בתוכנית הבת נוטס לנדינג, שאמורה הייתה להתרחש בעולם של "דאלאס", ומעת לעת אף הופיעו בה דמויות מדאלאס, ולהפך. בסדרה זו התייחסו מספר פעמים למותו של "בובי", כאשר גיבורת הסדרה, "ואל", אף קראה לבנה "בובי" על שמו, ולא ניתן היה להפוך עונה שלמה ל"חלום" גם שם. האירוע הוביל לניתוק הקשרים העלילתיים בין שתי הסדרות.
השפעה חברתית
חוקרת התרבות נורית גרץ כתבה על הסדרה, כי היא מעלה דילמה אתית, כיוון שדמות נבל כג'יי אר הפכה כתוצאה מהסדרה למודל לחיקוי. על פי גרץ, ה"טוב" ו"רע" בעולם הסדרה אינם נקבעים על פי אמות המוסר המקובלות, אלא ה"טוב" הוא "להצליח" וה"רע" הוא להפסיד, כאשר אין חשיבות למה שהיה על דמות לעשות כדי להצליח להכניס את עצמה לקטגורייה של המצליחנים. גרץ סברה כי השפעתה של הסדרה על התרבות כה משמעותית עד כי ניתן לחלק את החינוך המוסרי של השנים האחרונות ל"לפני דאלאס" ו"אחרי דאלאס", אם כי קשה להעריך את מידת ההשפעה של הסדרה בפועל, ואף קשה להעריך עד כמה הצופים, שרבים מהם אהבו את דמותו של ג'יי אר, אכן הזדהו עם סולם הערכים שלו. מחקרים שונים, למשל, של תמר ליבס ואליהוא כ"ץ, הראו אמביוולנטיות של הצופים ביחס לדמות ולערכיה.
דאלאס בישראל
שידורי דאלאס בישראל החלו ב-14 בפברואר 1981, כשלוש שנים לאחר שהחל שידורה בארצות הברית. העיתון "דבר" דיווח לקוראיו כי תשודר "סדרה חדשה על משפחת יואינג המתעסקת במיני נפט, העשירה ובעלת ההשפעה הרבה ביותר בדאלאס שבטקסס. בפרק הראשון הבן הצעיר בובי נישא לבת משפחת דייגר, המשפחה היריבה בדאלאס, על אף מורת רוחן של שתי המשפחות".
הסדרה זכתה לפופולריות עצומה, ושידורה בערוץ הראשון, שהיה אז הערוץ היחיד, הביא לאחוזי צפייה גבוהים ביותר. בראיון שנתן לאחרונה טען דאפי כי הכנסת נהגה לדחות הצבעות, מכיוון שלא ניתן היה להשיג את הקוורום הדרוש בשעות שידור הסדרה. המדובר בהגזמה, אם משום שהסדרה שודרה במוצאי שבת, ולאחר מכן ביום ראשון, ימים שבהם אין הכנסת מתכנסת, ואם משום שהצבעות הכנסת אינן דורשות קוורום. עם זאת, בעת ביקור שחקני הסדרה בארץ, סופר להם כי קיבוץ גינוסר העביר את אספת החברים ממוצאי שבת ליום ראשון בשל שידור הסדרה, ולאחר שזו עברה ליום ראשון, שב והעביר את האספה למוצאי שבת.
בחודש מרץ 1982 ביקרו כמה משחקני הסדרה בישראל. לביקור הגיעו סטיב קנאלי וסוזן הווארד, ששיחקו את ריי ודונה קרבס, לי מקלוסקי ששיחק את מיטש, בעלה של לוסי, ואודרי לנדרס ששיחקה דמות בשם אפטון קופר, שבעת שהתקיים הביקור טרם שודרו בישראל הפרקים בהם היא מופיעה. היה מדובר בשחקני משנה, אך הביקור זכה לכותרות ראשיות בעיתונים, ובמשך שבוע דווח על מעללי "כוכבי דאלאס" כשביקרו במוסדות כ"כסית", מוזיאון השעווה ובית התפוצות, ערכו ערב התרמה לטובת אגודת ידידי בתי החולים בתל אביב וביקרו בחיפה כאורחי ראש העיר אריה גוראל.
ביקורם של אנשי דאלאס אצל ראש הממשלה עורר ביקורת מימין ומשמאל. היו אלו הימים שלפני ביצוע נסיגת צה"ל מסיני, ובאותו השבוע הורה בגין על הקמת ועדת חקירה ממשלתית לחקירת רצח חיים ארלוזורוב. מתנגדי הנסיגה פרסמו בעיתוני סוף השבוע מודעות ובהן נראה בגין חבוש בכובע בוקרים, בכיתוב "איזה חורבן עליז, איזו גלות משעשעת, וכמעט שכחנו את העיקר - כוכבי דאלאס מבקרים בארץ. לא אחד כמר בגין יחמיץ אותם, שהרי זו שאלת השאלות - מי ירה בג'יי אר". אנשי השמאל מתחו ביקורת הקושרת את השאלה "מי רצח את ארלוזורוב?" בשאלה "מי ירה בג'יי אר?" וכפי שכתב דוד שחם בטורו "כסף קטן" בעיתון ידיעות אחרונות - "אסור להתמהמה, כל עוד העניין חם. תקום מיד ועדת חקירה לבירור השאלה מי ירה בג'יי אר... אין לנו ביטחון שהסוד שהודלף לראש הממשלה ושמור אצלו בצד סודות המחתרת הוא התשובה האמיתית."
הפופולריות של הסדרה התבטאה גם בצורות נוספות. שחקני "זהו זה!" הקדישו פרק לפארודיה על הסדרה. כמו כן שיווקה חברת "הוד לבן" נקניקייה בשם "מיס לוסי", שהייתה אמורה להיות אמריקנית, קצרה ועסיסית כשרלין טילטון, היא לוסי יואינג, שקומתה 1.50 מ'. המותג זכה להצלחה, ובשנת 2008 החליטה חברת "עוף טוב", שהיא בעלת השליטה ב"הוד לבן", לחדשו לרגל חגיגות השישים למדינת ישראל. בשנת 1983 הוציאה הוצאת יבנה את הספרים "דאלאס: הגברים לבית יואינג" מאת ברט הירשפלד, ו"דאלאס: הנשים לבית יואינג" מאת לי ריינטרי, שהיוו תרגומים לספרים ה"רשמיים" שהוצאו באישור חברת לורימר בבית ההוצאה "דל". במקביל שווק משחק קופסה בשם "דאלאס" הנחשב כיום לפריט לאספנים. משחק מחשב בשם "דאלאס קווסט", היה פופולרי במחשבים האישיים מסוג קומודור 64 או TRS-80 בשנות ה-80.
הסדרה שודרה בישראל מספר עונות נוספות, במשבצת שידורים קבועה בימי ראשון בשעה 21:30, לאחר מהדורת "מבט" בערוץ הראשון. הפרק האחרון שנרכש לשידור בארץ שודר ב-4 בנובמבר 1984, על אף ששידורי הסדרה בארצות הברית המשיכו עוד כ-7 שנים. באותה שעה שודרה החל משנת 1986 הסדרה המתחרה "שושלת". "דאלאס" שודרה במלואה בישראל רק באמצע שנות התשעים, כאשר כל פרקי הסדרה נרכשו לשידור על ידי ערוץ 3 בכבלים בשנת 1996 (כיום הוט 3) ושודרו מדי יום.
סרטי המשך וחידוש הסדרה
הן במהלך שידור הסדרה, והן לאחריה, צולמו מספר סרטי טלוויזיה המבוססים על עלילת הסדרה ושימשו כפריקוול וכסרטי המשך לסדרה. בעת שידור הסדרה, בשנת 1986, שודר הסרט "דאלאס: השנים המוקדמות", שהתמקד במאבקיו של ג'וק יואינג בדיגר בארנס בשנות ה-30, כארבעים שנה לפני עלילת הסדרה. את ג'וק ומיס אלי הצעירים שיחקו שחקנים שאינם שחקנים קבועים בסדרה, אך דברי הקישור נשמעו בקולו של ג'יי אר, הלא הוא לארי הגמן. הסרט היה מועמד לשני פרסי אמי.
לאחר סיום שידור הסדרה, צולמו עוד שני סרטי המשך לסדרה. "דאלאס: שובו של ג'יי אר", ששודר בשנת 1996, בישר לצופים כי הירייה שסיימה את שידורי הסדרה פגעה במראה ולא בג'יי אר, וכי הלה לא התאבד אלא שהה בלונדון. ג'יי אר שב ומנסה להשתלט על חברת הנפט המשפחתית. מאמצים אלו המשיכו גם בסרט "דאלאס: מלחמת בני יואינג" משנת 1998, שבו נאבק ג'יי אר בבובי על השליטה בחברה.
בשנת 2002 הוכרז בחברת פוקס - המאה ה-20 על כוונה להפוך את "דאלאס" לסרט קולנוע. לתפקיד ג'יי אר הוצעו שחקנים שונים כג'ון טרבולטה, טומי לי ג'ונס ואף בן סטילר ואף דובר בקתרין זיטה-ג'ונס לתפקיד סו אלן ומתיו מקונוהיי לתפקיד בובי, אך ההפקה לא הגיעה עדיין לשלבים מעשיים.
בשנת 2012 עלתה ב-TNT סדרת המשך שנקראת גם היא "דאלאס", הממשיכה את עלילת הסדרה המקורית כ-20 שנה לאחר סיומה, אולם מתעלמת מעלילת סרטי הטלוויזיה. בנוסף לדמויות חדשות, בסדרה השתתפו רבים מצוות השחקנים המקורי, בהם פטריק דאפי (בובי), לינדה גריי (סו-אלן), קן קרצ'בל (קליף) ולארי האגמן בתפקיד ג'יי אר. האגמן נפטר בנובמבר 2013 בזמן הפקת העונה השנייה של הסדרה המחודשת. כתוצאה מכך דמותו של ג'יי אר נהרגת במהלך עונה זו, ונראית שוב לאחר מכן במהלך עונה 3 (תוך שימוש בחומרי גלם נוספים שצולמו לדמות בטרם מותו של האגמן). רשת TNT ביטלה את הסדרה המחודשת לאחר 3 עונות, בשנת 2014.
יעקב מרידור
יעקב מרידור (29 בספטמבר 1913 – 30 ביוני 1995) היה לוחם ומפקד מחתרת האצ"ל וחבר הכנסת מטעם התנועות חרות, גח"ל, והליכוד, אשר כיהן כשר הכלכלה בממשלת ישראל ה-19 וה-20.
ביוגרפיה
יעקב מרידור נולד ב-1913 בשם יעקב ויניארסקי בעיירה ליפנו שבפולין. הוא למד ב"חדר" מתוקן, בבית ספר עממי של המזרחי, ובגימנסיה "מוריה" בוולוצלאווק.
בשנת 1930 הצטרף לתנועת בית"ר הוא עיברת את שמו בהשראת זאב ז'בוטינסקי שכתב על האחים מרי-דור ורמי-דור.
ב-1932 עלה לארץ ישראל. הצטרף לאצ"ל וכונה בארגון "בן-חנוך". בעת מלחמת העולם השנייה השתתף בפעולת האצ"ל בעיראק, בשליחות הבריטים יחד עם מפקד האצ"ל דוד רזיאל, יעקב סיקא אהרוני ויעקב טרזי. לאחר שדוד רזיאל נהרג בפעולה זו, במאי 1941 התמנה מרידור במקומו למפקד האצ"ל, במהלך אותה התקופה התגורר מרידור בהחבא בבניין אשר היה שייך לפעיל הארגון עובדיה לזרי, ברחוב סוקולוב 82, בתל אביב, מרידור שימש כמפקד האצ"ל עד דצמבר 1943, עת העביר את הפיקוד על האצ"ל למנחם בגין. בגין מינה את מרידור לסגנו.
ב-13 בפברואר 1945 הוסגר מרידור לבריטים במהלך "הסזון" על ידי חוליה של הפלמ"ח מלווה בשוטרים בריטים שפרצו לביתו ברעננה. הוא הוטס למחנות מעצר באריתריאה ובקניה.
הוא נודע בסדרה של ניסיונות בריחה ממעצרו באפריקה ובפרט ממחנה המעצר קרתגו, שם הוחזק כאחד מגולי אצ"ל ולח"י. ניסיונות הבריחה, שהאחרון שבהם, במרץ 1948 הסתיים בהצלחה, מתוארים בספרו "ארוכה הדרך לחרות".
עם קום המדינה חזר לארץ. הוא נעצר אחרי פרשת אלטלנה, ולדבריו, הציע לו איסר הראל עם שחרורו לכהן כסגן הרמטכ"ל, אך הוא סירב. נבחר לכנסת הראשונה והשנייה כנציג "חרות". במהלך כהונת הכנסת השנייה פרש לעסקים, וב-1951 הקים יחד עם אשר בן נתן ויוסף קלרמן את החברה "אינקודה" שייבאה בשר משומר בקופסאות מאריתראה וחבש. פעילותה של החברה נקלעה לקשיים על רקע ה"צנע" של שנות ה-50 של המאה ה-20, וממשלת ישראל רכשה את החברה. לאחר הכישלון העסקי שב מרידור ב-1955 לכנסת השלישית, וכיהן ברציפות עד הכנסת השישית. במשך כל השנים האלו כיהן כחבר בוועדת החוץ והביטחון.
לאחר פרישתו מהכנסת המשיך בפעילותו העסקית. יחד עם מילה ברנר הקים עוד בעת כהונתו בכנסת, בשנת 1960, את חברת הדיג "אטלנטיק", אל השניים הצטרפה חברת רסקו אשר פרשה מאוחר יותר מהשותפות. בשנת 1962 הקימו השניים את "החברה הימית להובלת פרי", שעסקה בהובלת מטענים בקירור ברחבי תבל. החברה צמחה במהירות, ובשיא פעילותה הפעילה 42 אוניות (חלקן אוניות חכורות ואוניות בניהולה), שהפליגו בדגלי ישראל, בריטניה וגרמניה, והחזיקה בכמחצית מנפח ההובלה בקירור של אוניות מודרניות בעולם. בנוסף להובלה בקירור נכנסו בעלי החברה (באמצעות חברות-בת של "החברה הימית") לתחומי פעילות נוספים, ובהם בניית מכליות והובלת נפט. משבר האנרגיה של 1973 גרר זעזועים חריפים במחירי הדלק (שעלו) אך גם במחירי המכליות (שירדו). כתוצאה מכך נקלעה "החברה הימית" לקשיי נזילות חמורים. אוניות החברה, ששימשו ערבות למיזמי הבנייה החדשים, נמכרו, ובשנת 1977 חדלה "החברה הימית" להתקיים. ב-1976 הועברה בכנסת חקיקה מיוחדת שאיפשרה למרידור הקדמת פדיון אגרות מילווה מלחמה שרכש בשווי 21 מיליון לירות. הקדמת הפדיון ב-12 שנים לפני המועד הנקוב בהן, נעשתה כדי לאפשר למרידור להשיב חובות לנושי החברה הימית. מרידור נחל כישלונות עסקיים אחדים, אולם היו לו גם הצלחות שהפכוהו לאדם עשיר.
לאחר הפסקה של 12 שנים, חזר מרידור לכנסת בשנת 1981 כחבר הכנסת העשירית, וכיהן כשר הכלכלה והתיאום הבין-משרדי, משרד שהוקם עבורו, בממשלות בגין ושמיר בכנסת זו (1981–1984).
עם חזרתו לפוליטיקה, ערב הבחירות, ב-1981, הכריז על המצאת אנרגיה מהפכנית שתשחרר את העולם מעריצותו של הנפט, שאותו, לדבריו, "הערבים יוכלו לשתות". בהכרזה זו החלה פרשת "הנורה שתאיר את כל רמת גן". המדענים הגיבו בספקנות. לאחר כשנה, ב-1982, עם הפרסום הפומבי של פרטי אותה ההמצאה, התברר שאין בה ממש, והיא נמסרה למרידור על ידי נוכל שהורשע בפלילים. בעקבות כך, האשימה העיתונות את מרידור בהסתבכויות נוספות במיזמים עסקיים וקראה להתפטרותו. הוא לא נענה לקריאה, אך לא נשא בתפקידים פוליטיים בבחירות אחרי פרשה זו.
נפטר בשנת 1995, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק. רחובות על שמו נקראו בשכונת תל-ברוך צפון בתל אביב-יפו, בשכונת כפר גנים בפתח תקווה ובשכונת נאות ברנע באשקלון.
משפחתו
מרידור היה נשוי לציפורה, ולהם בן ושתי בנות:
יעקב וציפורה מרידור ומשפחות שתי בנותיהם התגוררו כל השנים בשכנות באותו בניין מגורים, בצפון תל אביב.
בנייה בסרגל ובמחוגה
בגאומטריה האוקלידית של המישור, בנייה בסרגל ובמחוגה היא בנייה של עצמים גאומטריים, כגון קטעים בעלי תכונות מוגדרות, הנעזרת בסרגל ובמחוגה בלבד. לעניין זה, הסרגל והמחוגה אינם הכלים הפיזיים המשמשים בשרטוט, אלא הפשטות גאומטריות, המממשות את שלוש האקסיומות הראשונות מבין חמש האקסיומות של אוקלידס בספרו "יסודות":
אוינופידיס היה הראשון שהתחיל לחקור את הנושא.
דוגמאות לבניות פשוטות
ניתן לבנות בעזרת הסרגל והמחוגה בניות רבות ומגוונות. דוגמאות לבעיות בנייה אלמנטריות: פעולות נפוצות נוספות הן: חיבור וחיסור של אורכי קטעים, כפל וחילוק שלהם במספרים רציונליים, חיבור וחיסור זוויות ועוד.
בעיות בנייה מפורסמות
פרט לבעיות הקלות שנמנו בסעיף הקודם, בעיות בנייה היו אחד הכוחות שהניעו את התקדמות הגאומטריה לאורך השנים. בין הבעיות הנודעות יותר נמנות:
הבעיות הגאומטריות של ימי קדם
היוונים הקדמונים ניסחו ארבע בעיות, אשר במשך כ-2,000 שנה היו בעיות פתוחות: כל ארבע הבעיות הוכחו כבלתי פתירות, באמצעות יישום אלמנטרי של התורה המתמטית העוסקת בהרחבת שדות.
בניית מצולעים
כדי לבנות מצולע משוכלל בן n צלעות, צריך לבנות את הזווית בת מעלות, כלומר לבנות קטע שאורכו. מספר זה נמצא בתוך שדה ההרחבה מעל הרציונליים של שורש היחידה מסדר n, המכונה גם השדה הציקלוטומי ה-n-י. גאוס הוכיח באמצעות השיטות של תורת גלואה ומחקריו על שורשי יחידה, שאפשר לבנות מצולעים משוכללים שמספר הצלעות שלהם הוא מכפלה של חזקת 2 וראשוני פרמה שונים. בפרט אפשר לבנות את המצולע המשוכלל בן 17 צלעות (גאוס הציג בנייה אלגברית מפורשת למצולע כזה ב-1801), ואת המצולע המשוכלל בן 65,537 צלעות. לעומת זאת, לא ניתן לבנות את המצולע המשוכלל בן 9 צלעות (משום שזה יצריך בניית זווית של 20 מעלות, בנייה שאינה אפשרית בסרגל ומחוגה).
בניית מספרים
אם נתון קטע היחידה, כלומר קטע שאורכו 1, אז ניתן להגדיר "מספר חיובי הניתן לבנייה". כיוון שאפשר לחבר קטעים, אפשר לקבל כל מספר טבעי. ניתן גם לבצע פעולות נוספות:
כדי לכפול קטעים u ו-v, יש לבנות את הקטע OA שאורכו 1, ו-AC שאורכו u באופן ששלוש הנקודות על אותו ישר. אחר כך בונים OB שאורכו v כך ש-B לא על אותו ישר. בונים מ-C ישר מקביל ל-AB וקוראים לנקודת החיתוך שלהם D. על פי משפט תאלס מתקיים: כדי לחלק קטעים יש למצוא מספר הופכי, כלומר אם נתון u יש למצוא את {1\over u}. ניתן לעשות זאת באותה דרך, כאשר הפעם בונים כך ש-OA=u, AC=1 ו-OB=1 ואז: ומכאן BD=1\u כמבוקש. מה שהוסבר עד כה מספיק כדי לבנות כל מספר רציונלי חיובי.
פעולה נוספת שניתן לעשות היא הוצאת שורש ריבועי. כדי לעשות זאת יש לבנות קטע AB באורך a (ממנו רוצים להוציא שורש) וקטע BC שאורכו 1 כך ששני הקטעים על אותו ישר. לאחר מכן לבנות מעגל שקוטרו AC, ואז לבנות אנך ל-AC מהנקודה B ולקרוא לנקודת החיתוך שלו עם המעגל D. מתקיים, ולכן על פי תכונות דמיון משולשים מתקיים או  ומכאן  כמבוקש.
מספרים מרוכבים
לאחר שנתונות זוג נקודות, להן אפשר להתייחס כנקודות 0 ו- 1, מגדירים מספר מרוכב כנקודה שהוא מציין על המישור המרוכב. קבוצת המספרים הניתנים לבנייה בצורה כזאת מהווים שדה הנקרא שדה המספרים הניתנים לבנייה. ניתן לבנות מספר a+bi אם ורק אם ניתן לבנות את |a| ואת |b|, אותם בונים כמוסבר לעיל.
למספרים הניתנים לבנייה תכונות נוספות. כך למשל, מספר ניתן לבנייה אם ורק אם הוא שייך לשדה הנמצא בקצה של מגדל הרחבות ריבועיות (הרחבות מממד 2) של שדה המספרים הרציונליים.
הכללות
אף על פי שבבעיות הבנייה הקלאסיות מקובל היה להשתמש בשני הכלים, הסרגל והמחוגה, ידוע שאפשר להסתפק בהרבה פחות. בשנת 1797 פרסם הגאומטרן האיטלקי לורנצו מסקרוני ספר, שבו הראה שכל בעיה שאפשר לבנות בסרגל ומחוגה, אפשר לבנות גם באמצעות המחוגה לבדה. כדי להראות זאת, הוכיח מסקרוני שבמחוגה ניתן לחבר ולחסר ארכי קטעים, וגם להכפיל ולחלק אורכים זה בזה. (לא ניתן לבנות ישרים, אך ניתן למצוא שתי נקודות המתוות את הישר, ולמעשה לשרטט נקודות כרצוננו הנמצאות על הישר).
כבר ב- 1759 עסק ד'אלמבר בפתרון בעיות בנייה בסרגל בלבד. בעיות אלה מטבען מוגבלות יותר מאשר הבניות במחוגה ובסרגל, משום שהסרגל אינו מאפשר אלא פתרון של משוואות ליניאריות. עבודתו של ד'אלמבר המריצה מתמטיקאים צרפתיים אחרים לעסוק בנושא, שהעניין בו גבר אחרי פרסום ספרו של מסקרוני. באותה עת הציע ז'אן-ויקטור פונסלה (Jean-Victor Poncelet ; 1867-1788) שהוספת מעגל אחד קבוע במישור (יחד עם המרכז של אותו מעגל), די בה כדי לאפשר לסרגל לפתור כל בעיית בנייה במחוגה וסרגל. השערה זו הוכחה ב-1833 על ידי הגאומטרן יאקוב שטיינר, וזכתה לשם משפט פונסלה-שטיינר.
היפיאס הראה שבעזרת קוואדרטריקס, כלי שאיננו בארגז הכלים של הגאומטריה, ניתן לחלק זווית נתונה לשלושה חלקים, וכן הוכח שכלי זה מאפשר את תרבוע העיגול.
כלי אחר שנעשה בו שימוש בהקשר דומה, הוא ה"רצועה", או הסרגל הכפול: סרגל שיש לו שני צדדים ישרים מקבילים, במרחק ידוע. בדומה לסרגל ולמחוגה, אפשר לתאר כלי זה כך: הרצועה מספקת פתרון נאה לכמה מהבעיות שהוזכרו קודם לכן, כמו הבעיה של הכפלת הקובייה (אותה אפשר לפתור גם באמצעות חיתוך של פרבולות, או בעזרת העקום הקרוי קונכואיד, שבנייתו מיוחסת לניקומדס, בן המאה השנייה לפני הספירה). ארכימדס הראה שאפשר, בעזרת רצועה ומחוגה, לחלק זווית נתונה לשלושה חלקים.
הערות שוליים
Geometrio
טיילור הוקינס
אוליבר טיילור הוקינס (באנגלית: Oliver Taylor Hawkins; 17 בפברואר 1972 – 25 במרץ 2022) היה מוזיקאי אמריקאי, מתופף להקת הפו פייטרס.
ביוגרפיה
הוקינס נולד בפורט וורת' שבטקסס. הוא בילה את רוב שנות נעוריו בקליפורניה. המתופפים אשר השפיעו עליו הם פיל קולינס, רוג'ר טיילור מלהקת קווין, סטיוארט קופלנד מהפוליס וסטיבן פרקינס מג'יינז אדיקשן. הוקינס החל את הקריירה שלו בלהקה מקומית, סילביה, ולאחר מכן שימש המתופף בסיבוב ההופעות של הזמרת אלאניס מוריסט במשך שנתיים.
פו פייטרז
בשנת 1996 נוצרה מריבה בין המתופף ויליאם גולדסמית' לסולן הלהקה דייב גרוהל, ובעקבות זאת פרש גולדסמית' מהלהקה. גרוהל יצר קשר עם הוקינס כדי שימליץ לו על מתופף חדש. להפתעתו של גרוהל נידב הוקינס את עצמו כמתופף ללהקה. הוא נבחן ללהקה ולבסוף התקבל. הוקינס ביצע את השיר "Cold Day in the Sun" מתוך האלבום "In Your Honor" ואת השיר "Sunday Rain" מתוך האלבום "Concrete and Gold". כמו־כן שר גרסת כיסוי לשיר "Shadow Dancing" של אנדי גיב בדי ג'יז, כינויה של פו פייטרס באלבום מיוחד שהוציאה לכבוד יום חנויות התקליטים.
פרויקטים נוספים
ב־2004 הקים הוקינס את פרויקט הצדדי "Taylor Hawkins & The Coattail Riders", שבו היה פעיל כזמר וכמתופף. להקה אחרת שלו נקראה "The Birds of Satan". ב־2007 תופף באלבום "Good Apollo, I'm Burning Star IV, Volume Two: No World for Tomorrow" של להקת Coheed and Cambria.
מותו
ב־25 במרץ 2022 נמצא הוקינס מת בחדר בבית מלון בבוגוטה שבו שהתה הלהקה במהלך סיבוב הופעות. בנתיחה לאחר המוות נמצאו בגופו עשרה סוגים שונים של סמים, בין השאר הרואין, נוגדי דיכאון, סמי הרגעה ומריחואנה.
לזכרו, ערכה הלהקה בשיתוף משפחתו שני מופעי מחווה גדולים, ב-3 בספטמבר 2022 באצטדיון וומבלי בלונדון, וב-27 בספטמבר באותה שנה בפורום קיה בלוס אנג'לס. במופעים אלו השתתפו מתופפים ומוזיקאים מפורסמים רבים, ביניהם בריאן מיי, רוג'ר טיילור, פול מקארתני, לארס אולריך, אלאניס מוריסט, מיילי סיירוס. ועוד. גם בנו של הוקינס, שיין, מתופף בעצמו, ניגן עם הלהקה שיר לזכרו של אביו.
חייו האישיים
הוקינס ואשתו אליסון התחתנו ב־2005. לזוג נולדו שלושה ילדים, והמשפחה התגוררה בקליפורניה.
המאבק על השחיטה הכשרה
הטענות נגד השחיטה הן בעיקר כלהלן:
היהדות הדתית והציבור המוסלמי במדינות שבהן מועלות טענות אלה נאבקים להמשך היתר קיום השחיטה הכשרה, בטענה שהיא גורמת לאובדן הכרה מיידי ואינה אכזרית וכן כלולה בחופש הדת שלהם.
רוב המערערים על השחיטה לא פעלו ישירות נגדה, אלא קראו לשחוט רק אחרי הימום בעל החיים באמצעות שוק חשמלי שאמור להביאו למצב של חוסר הכרה ולמנוע את כאב השחיטה עצמה. פתרון זה אינו מקובל על מבקשי השחיטה הכשרה, משום שהנזק הנגרם לבהמה על ידי מכת החשמל והנפילה בעקבותיה עלול להורגה ולעשותה נבלה או לחלופין להביאה למצב של גסיסה ובכך להטריפה.
הפעולות נגד השחיטה באירופה
בשנת 1864 התחילו אגודות להגנת בעלי חיים בגרמניה לערער על השחיטה היהודית במטרה לבטל אותה. האגודות לא הצליחו לאסור על השחיטה היהודית, כי רוב המומחים לא ראו בשחיטה היהודית אכזריות. אמנם הוגשה הצעת חוק ראשונה מסוגה לפרלמנט הגרמני, במטרה לאסור את השחיטה היהודית, אך היא נדחתה. בשנת 1889 נאסרה השחיטה בסקסוניה, אך היא הותרה שוב אחרי 21 שנה. באותה תקופה לא נאסרה השחיטה בשום מדינה למעט שווייץ.
השחיטה היהודית בשווייץ
ב-1866 נאסרה השחיטה היהודית בקנטון שוויץ, ושנה אחר כך התקבל האיסור בקנטון גרמני-פרוטסטנטי ובקנטון ברן. מאוחר יותר מחו היהודים נגד האיסור בקנטון ארגאו, כשהם מסתמכים על סעיף 50 של החוקה השווייצרית מ-1874, המעניקה חופש דת. הממשלה הפדרלית של שווייץ קיבלה את טענת היהודים, וב-17 במרץ 1890 קבעה כי השחיטה היא מצווה דתית יהודית, ועל כן היא מוגנת מכוח סעיף 50 לחוקה. בנוסף, הממשלה הסיקה אחרי בירור וחקירה שאין השחיטה נחשבת לאכזריות.
הקנטון ארגאו אסר בכל זאת על השחיטה היהודית בהחלטה של מועצת הקנטון ב-1891. בנוסף, ארגנו מתנגדי השחיטה היהודית עצומה חתומה על ידי 88,000 איש ובה ביקשו להעביר משאל עם על תיקון בחוקה. ב-20 באוגוסט 1893 התקיים המשאל, והתיקון לחוקה התקבל ברוב של 191,257 קולות נגד 127,101, למרות קריאה רשמית מהשלטון בשווייץ שקראה לאזרחים להצביע נגד התיקון. התיקון לחוקה אמר:
בשווייץ קיים האיסור עד היום, תוך מספר הקלות שהוכנסו. בית המשפט פירש את התיקון לחוקה שאינו חל על עופות אלא רק על בהמות, ובנוסף קבעה החלטת אספת הברית ב-1 ביוני 1898 שהאיסור חל רק בגבולות שווייץ, ולכן ייבוא בשר כשר מותר. כשהיו קשיים בשנים שמיד אחרי מלחמת העולם הראשונה לייבא בשר כשר התירה אספת הברית באופן זמני את השחיטה בקנטונים לוצרן ווו. היתרים כאלה ניתנו בין השנים 1918–1920.
השחיטה בגרמניה
מאז שנות ה-80 של המאה ה-19 היו ניסיונות מצד גורמים שונים לאסור את השחיטה היהודית בקיסרות הגרמנית. ב-18 במאי 1887 הועלתה הצעה לאיסור השחיטה בבונדסטאג הגרמני על ידי "החברה הגרמנית לצער בעלי חיים", אולם הוא נדחה כמעט פה אחד. בסקסוניה נאסרה השחיטה ב-21 במרץ 1889, ובוטל האיסור ב-1910. ביתר המדינות שהרכיבו את גרמניה נעשו ניסיונות שונים לאסור את השחיטה, אך כולם כשלו בהצבעה בפרלמנט: בבוואריה ב-1894, בשוורצבורג-זונדרסהאוזן ב-1897, בבראונשווייג ב-1889, במקלנבורג-שוורין ב-1899, וברייכסטאג הכלל-גרמני ב-1897 וב-1899.
עם זאת, נעשה ניסיון כושל בסקסוניה ב-1914 לאסור את השחיטה. כמו כן, בזמן מלחמת העולם הראשונה, נאסרה בגרמניה השחיטה מן הצוואר, אך האיסור הותנה שלא חל על השחיטה היהודית ההלכתית.
בתקופה הנאצית
תקופת גרמניה הנאצית, כשהאנטישמיות גאתה, הייתה קרקע פורייה לאיסורים נגד השחיטה. איסורים כאלו התחדשו במהירות, ובלחץ המפלגה הנאצית התקבלו חוקים המחייבים הימום הבהמה לפני השחיטה: בבוואריה (ב-1930), בבראונשווייג (ב-1931), באולדנבורג ובתורינגיה (ב-1932). חודשיים לאחר התמנותו של היטלר לתפקיד קנצלר גרמניה נחקקו איסורים בווירטמברג, בבאדן ובסקסוניה. ומיד לאחר מכן, ב-21 בינואר 1933 נחקק חוק ארצי שחייב הימום מוקדם בבהמות ולראשונה גם בעופות. בהשפעת גרמניה הוכנס חוק גם בפולין ב-1936 שחייב הימום מוקדם, אלא שהחוק הוגבל במחוזות שבהם 3% מהאוכלוסייה נמנעת מלאכול מסיבה דתית בשר שלא נשחט. כלומר: במחוזות כאלה לא היה חיוב להמם לפני השחיטה, אך זאת רק לצורך אכילה ולפי הנדרש לאוכלוסייה זו. ב-22 במרץ 1939 חוקק בגרמניה חוק שאסר לחלוטין את השחיטה היהודית, אך טרם אושר החוק בסנאט פרצה מלחמת העולם השנייה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הוחל החוק הגרמני האוסר שחיטה כשרה, עם או בלי הימום, על כל מדינה שנכבשה או הושפעה על ידי גרמניה: בחבל הסאר ב-1935, בשלזיה העילית ב-1937, בהונגריה ב-1938, בדרום סלובקיה ב-1939, ובצפון טרנסילבניה ב-1940 (השניים האחרונים סופחו להונגריה בבוררות הראשונה והשנייה של וינה בהתאמה). ברומניה הוכנס החוק ב-1938 אך הושעה זמנית לבקשת הרב הראשי שלה, וב-1940 הוחל שוב על בהמות ושנה לאחר מכן על עופות. באיטליה הוצאו ב-1938 הוראות לחוק משנת 1928, שקבע שהמתת בהמה חייבת להיעשות בדרך הכי יעילה ללא צער. בהוראות אלו הוסבר שהשחיטה היהודית איננה "דרך נקייה מצער". בדנציג, שסופחה לגרמניה ב-1 בספטמבר 1939, הוחלו כל חוקי גרמניה, וממילא גם חוק האוסר שחיטה יהודית. בפולין פורסם החוק ב-26 באוקטובר 1939 בגיליון הראשון של עיתון השלטון הגרמני הכובש. בסלובקיה הוחל ב-1940. בצרפת ובלגיה הוחל החוק ב-23 באוקטובר 1940. בלוקסמבורג ב-3 בדצמבר 1940, ובהולנד הוחל ב-31 באוגוסט 1940. בבולגריה הוחל החוק ביולי 1941, כ-4 חדשים אחרי כניסת הגרמנים. החוק המגביל שחיטה יהודית היה לאחד החוקים הראשונים "המדינה העצמאית של קרואטיה", עוד מדינת בובות נאצית, וכך מעגל החקיקה נגד השחיטה היהודית הושלם באירופה עם קצב הכיבוש הנאצי בה.
בשטחים שנכבשו על ידי גרמניה, לחוק הזה בדרך כלל לא הייתה כל משמעות מעשית, מאחר שהיהודים היו במחנות או בגטאות ולא הייתה להם כל אפשרות מעשית לשחוט בעלי חיים גם אם זה היה מותר. הנאצים עטפו את החוק, שהוחל ממניעים אנטישמיים ונאציים ברורים, במעטפת של "צער בעלי חיים" ו"ההגנה על בעלי חיים".
עם ניצחון בעלות הברית על גרמניה במלחמת העולם השנייה לא בוטלו החוקים שהוצאו על ידי השלטון הנאצי נגד השחיטה בגרמניה ובמדינות שנכבשו על ידה, אך חוקים אלה לא הוכרו מאחר שהוצאו מתוך רדיפת מיעוטים מטעמי גזע ודת. ב-4 בדצמבר 1945, הוציא המטה הצבאי של ארצות הברית באירופה הוראה שהחוקים שנחקקו מטעמים של רדיפת דת ומיעוטים אינם חלים. חוקים נגד השחיטה שהוצאו בכמה מדינות לפני הכיבוש הנאצי אמנם לא בוטלו רשמית, אך בפועל לא הופעלו נגד השחיטה היהודית.
השחיטה במדינות נוספות באירופה
בנורווגיה התקבל איסור על השחיטה ב-21 בנובמבר 1929. בווינה הוצא על ידי ראש העיר קרל לואגר איסור על השחיטה ללא הימום על ידי מכה בראש. אולם המושל של אוסטריה התחתית הגביל ב-1905 את האיסור שלא יחול על השחיטה היהודית, בנימוק שהוא מגביל חופש דת. בליטא התקבל חוק עם הגבלת צורת ההמתה של בהמות, אך בסעיף 18 הובטח חופש לשחיטה היהודית.
בבריטניה נכשלו כל הניסיונות להגביל את השחיטה. חברת צער בעלי חיים המלכותית כללה בתוכנית שלה לשנת 1925 הכנסת סעיף לחוק שיבטיח את שחיטת הבהמות לפי ההלכה היהודית. החוק המגביל המתת בהמה משנת 1928 כלל סעיף המבהיר שאין בכך משום הגבלה על השחיטה היהודית והמוסלמית, וסעיף כזה הוכנס גם ב-1933. גם בדרום אפריקה הוכנס סעיף כזה ב-1934 ובאירלנד ב-1935. בבלגיה הובטחה השחיטה היהודית ב-22 במרץ 1929.
המאבק היהודי להגנת השחיטה
כמשקל נגד, נקטו הרבנים היהודיים בדרך של גיוס הוכחות מדעיות הסותרות טענות על אכזריות. אנשי מדע מתחומי הפיזיולוגיה האנטומיה והפתולוגיה הוזמנו על ידי רבנים משווייץ ומגרמניה בשנת 1867, שיחוו את דעתם בקשר לשאלה האם קיימת אכזריות בצורת השחיטה היהודית. מחקר יסודי נעשה על ידי הפיזיולוג ד"ר י. א. צמבו, לפי דרישת החברה לצער בעלי חיים ברוסיה, ומחקריו שהופיעו ב-1890 בגרמנית וגם תורגמו לאנגלית, טענו לחוסר אכזריות בשחיטה היהודית. ב-1894 פרסם גוף בשם "החברה הלוחמת באנטישמיות" דעות מומחים בנושא זה. בשנים 1902–1908 פרסם ד"ר הירש הילדסהיימר דעות של מומחים שונים בעניין. בפרסומים השונים הוזכרו דעותיהם של למעלה מ-800 מומחים בינלאומיים בנושא של השחיטה.
המאבק בתקופה הנאצית
התפשטות האנטישמיות למדינות במזרח אירופה, אילצה את היהודים לצאת במאבק נועז יותר להצלת השחיטה היהודית. אחרי מלחמת העולם הראשונה הקים הרב עזריאל מונק "מוסד להגנת השחיטה", שאחר כך הוחלף שמו פעמיים, קודם ל"מרכז לענייני שחיטה באשכנז" ואחר כך – על פי צו ממשלתי – ל"מרכז יהודי לענייני מתנות בשר". הרב מונק ניהל את המוסד בסיוע בנו הרב אליהו מונק וכשהזדקן המשיך אחריו בנו הרב יחיאל אריה מונק לנהל את המוסד ואת המאבק למען השחיטה. חברי המוסד היו נציגי הקהילות החרדיות. בין היתר, הוקמה מחלקה מיוחדת שחבריה היו רופאים חרדים, מומחים למחלות בעלי חיים. המוסד הסתייע בעורכי דין, לצורך ההגנה על השחיטה היהודית במוסדות השלטון השונים. קבצים חדשים ובהם דעות מומחים בעניין פורסמו שוב בשנים 1927–1928. מסקנת הוועד של המוסד הייתה שלא יתאפשר שום שינוי בצורת השחיטה היהודית, ולא יורשה שימוש באמצעים להמם את בעל החיים.