cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מריאן גאבור
ביוגרפיה
בשנת 1942 נערכה תערוכת היחיד הראשונה שלה בסלון הלאומי. את תערוכת היחיד השנייה שלה ארגן מיקלוש רוז'ה (במקור: רוזנטל) בינואר 1944 בגלריה טאמאש במסגרת אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך, היות שבתקופת מלחמת העולם השנייה אמנים יהודים יכלו להופיע רק בפני קהל יהודי בהונגריה במסגרת אומיקה. היא למדה גם באוסטריה, בלגיה, צרפת, אנגליה, הולנד, איטליה וברית המועצות.
תערוכת היחיד הראשונה שלה אחרי המלחמה נערכה בשנת 1947 ב"גלריית האמנים". הציור שלה, יחד עם אמנים רבים אחרים, סווג מאוחר יותר על ידי המשטר הקומוניסטי כ"בורגני", מה שלא התקבל במדיניות התרבות הרשמית של התקופה. בהמשך הציגה רק אחרי המרד ההונגרי בשנת 1957 והצליחה לתפוס את מקומה בין שורת האמנים המציגים דרך קבע. בשנת 1977 הציגה את עבודותיה בגלריה הלאומית של הונגריה בתערוכת יצירה גדולה. באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 הציגה בתערוכות היחיד שלה את תמונותיה על השואה והיהודים.
מא מינגיו
מא מינגיו (במנדרינית תקנית: 马明宇, נולד ב-10 באוגוסט 1972) הוא כדורגלן עבר סיני שבילה את רוב הקריירה שלו בקבוצת סצ'ואן גואנצ'נג.
קריירה
מא התחיל את הקריירה שלו בסצ'ואן גואנצ'נג במדיה שיחק 4 שנים בקדנציה הראשונה שלו במועדון. בשנת חתם בגואנדונג הונגיואן ובתום עונה אחת חזר לסצ'ואן. במהלך עונת עזב לראשונה את סין וחתם בפרוג'ה מהסרייה א'. בתום העונה עזב את המועדון וחזר לקדנציה שלישית בסצ'ואן על מנת לחזור לכושר לקראת מונדיאל 2002. בשנת פרש מכדורגל כאשר הוא בן 31.
מות סארדאנאפאלוס
מות סארדאנאפאלוס (צרפתית: La Mort de Sardanapale) הוא ציור של הצייר אז'ן דלקרואה משנת 1827.
תיאור
הציור מבוסס על אחד משיריו של לורד ביירון, מהתנועה הרומנטית, תנועה שצמחה בשלהי המאה השמונה עשרה ורווחה עד מחציתה של המאה התשע עשרה. הדרך המקובלת להגדיר את הרומנטיקה היא על דרך השלילה: התנועה מהווה את הריאקציה להלך הרוח ששלט בכיפה הפוליטית, האינטלקטואלית והאמנותית – עידן הנאורות.
השיר מתאר את הסיפור על המלך האשורי סארדאנאפאלוס, שהעלה את ארמונו בלהבות, באקט של טירוף, בעת שעירו נינוה הייתה תחת מצור, ושהורה להרוג ולהרוס הכל. גישתו הייתה שאם יהרגו אותו אז הוא ייקח את כולם עמו.
הסצנה החזקה במישור הראשון שמופיעה בה האישה העירומה שעומדים לשסף את גרונה מעמידה את הצופה בהלם. המלך, עומד במישור האחורי ומסתכל על האירוע נראה כאילו נמצא במקום שונה, אינדיבידואלי, ייחודי משאר הקבוצה. הציור שופע סצינות אלימות, מיניות ומוחצנת. הקצינים שוחטים בסכין את נשי ההרמון העירומות על רקע העיר הבוערת בעשן סמיך. הצבעים בציור עזים, בעוד האדום הוא הדומיננטי שביניהם.
הציור נמצא כיום במוזיאון הלובר שבפריז, והעתק שצייר האמן בשנת 1844 נמצא במוזיאון פילדלפיה לאמנות.
Number 21
Number 21 הוא שמו של מטוס עליו ישנן טענות לפיהן הוטס בידיו של גוסטב וויטהד לראשונה ב־14 באוגוסט 1901, ליד ברידג'פורט שבקונטיקט. היסטוריון התעופה ג'ון בראון גילה תצלום פנורמי משנת 1901 המראה את טיסתו של וייטהד. אירוע זה המשנה את ההיסטוריה הביא לפרסום התעופה הסמכותי, Jane's All the World's Aircraft, שאישר את וייטהד כ"ראשון במעוף ".
בראון מתאר את טיסתו של וייטהד ב"קונדור מס '21 "כך:" חודשיים לאחר מכן, ב -14 באוגוסט 1901, הוא (וייטהד) הזמין את העיתונות לחזות בטיסתו הראשונה, המוצלחת, המאוישת, המופעלת. מטוסו של וייטהד היה 'כביש'. אפשר היה לקפל את כנפיו והיה לו כוח גלגל לנהיגה בכבישים. כשהוא עזב את ברידג'פורט מעט אחרי חצות, הוא, העוזרים שלו והעיתונות הסיעו את המטוס בכוחו 15 קילומטרים לאותו אתר פיירפילד כמו הבדיקות הקודמות. הם הגיעו באור ראשון. לאחר שכיבש את המכונה, המריא וייטהד עם עלות השחר, טס תחילה חצי קילומטר, ולאחר מכן בטיסתו השנייה, קילומטר וחצי בגובה 50 רגל.
לטענתם של וויטהד ועדי ראייה אחדים, טיסתו הארוכה ביותר הייתה טיסה לאורך כ־800 מטרים בגובה 60 מטר. עם זאת, טענות אלה שנויות במחלוקת משום שוויטהד לא שמר יומן רישומים של טיסותיו שנערכו ברובן בשעות הערב או שעות הבוקר המוקדמות, עם עדי ראייה מעטים.
Number 21 היה מטוס חד-כנפי שהונע על ידי מנוע של 20 כוח סוס. המטוס החל לנוע על ידי שימוש בכוח המנוע כדי להניע את הגלגלים, כמו במכונית וכך המריא. לאחר ההמראה הועבר כוח המנוע למדחף.
הדיוויזיה ה-301 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-301 (בגרמנית: 301. Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-ספטמבר 1939, על בסיס "חטיבת נצה", אשר הייתה תחת פיקודו של אקארד פון גבלנץ, ולחמה במהלך המערכה בפולין כחלק מהקורפוס ה-3 במסגרת הארמייה הרביעית, אולם הדיוויזיה פורקה כבר ב-14 באוקטובר 1939.
המכשפות - האוסף הכפול
האלבום שיצא לאחר מותה של סולנית הלהקה ענבל פרלמוטר, היווה למעשה את אקורד הסיום של להקת "המכשפות". בחוברת האלבום מצורפים טקסטים על הלהקה וחשיבותה מאת יואב קוטנר, נגה טל-דואניס, יעל כהן וליליאן שוץ.
פיליפ הראשון, דוכס אורליאן
פיליפ הראשון, הדוכס מאורליאן (21 בספטמבר 1640 – 9 ביוני 1701) היה בנו הצעיר של לואי השלושה עשר, מלך צרפת ואשתו המלכה, אן מאוסטריה. אחיו הגדול היה לואי הארבעה עשר, "מלך השמש". פיליפ, שנשא בתואר דוכס אנז'ו מעת לידתו, הפך לדוכס אורליאן עם מותו של דודו, גאסטון, בשנת 1660. בשנת 1661, פיליפ קיבל לשליטתו גם את הדוכסיות של ולואה ושארטר. בעקבות ניצחונו של פיליפ בקרב בשנת 1671, הוסיף לו המלך לואי ה-14 את התארים הבאים: דוכס נאמור, מרקיז קוסי ורוזן דורדאן. בתקופת שלטונו של אחיו הוא היה ידוע בפשטות כמסייה (Monsieur), התואר המסורתי שניתן לאחיו הצעיר של המלך בחצר המלוכה הצרפתית.
למרות אופיו הנשי והעדפותיו ההומוסקסואליות, פיליפ מילא את חובתו לשושלת המשפחתית על ידי נישואיו (פעמיים) שבהם הוליד מספר צאצאים. למעשה, הוא היה המייסד של בית אורליאן, הבכיר שבענפים המשניים של הענף הראשי לשושלת מלכי צרפת, בית בורבון, ובכך האב הקדמון הישיר של לואי פיליפ, ששלט בצרפת בתקופת המונרכיה של יולי, בין השנים 1848-1830.
שנותיו המוקדמות
פיליפ נולד בסן ז'רמן אן ליי שבצרפת, ב-21 בספטמבר 1640. כבנו של המלך השולט, התינוק פיליפ עוטר בתואר Fils de France (בנה של צרפת) ככזה, הוא דורג בסדר הירושה מיד אחרי אחיו הגדול לואיס, הדופן של צרפת, שירש את כס המלוכה הצרפתית כשמלאו לפיליפ 3 שנים. כמו כן, עקב מעמדו זה (השני בתור לכס המלוכה של צרפת) נקרא פיליפ מלידתו כ"הוד מלכותו".
נעוריו
עם מותו של אביהם לואי ה-13 במאי 1643, אחיו הגדול של פיליפ, ירש את כס המלכות של צרפת כלואי הארבעה עשר. על אף כי המלך המנוח ניסה לשלול את זכותה של אמם, המלכה אן, לשמש כעוצרת בשם בנו, אישר הפרלמנט של פריז לאחר מותו את זכותה זו כאשר בפועל יועצה הראשי, הקרדינל מזראן, ניהל את ענייני המדינה. כאחיו הצעיר של המלך, פיליפ היה ידוע אז כמסייה הצעיר (le Petit Monsieur) מכיוון שדודו גאסטון, שאף הוא היה אחיו הצעיר של מלך צרפתי, היה עדיין בחיים.
כאשר פיליפ היה בן שמונה, פרצה בצרפת מלחמת האזרחים הידועה כפרונד. במהלך עימות זה, נאלצה משפחת המלוכה לברוח מפריז. כשחזרה משפחתו ב-1652, התקבלה ההחלטה להעביר לפיליפ את ארמון טווילרי, מקום מושבה לשעבר של אן, דוכסית מונפנסייה, השוכן מול פאלה רויאל. בהכתרתו של לואי הארבעה עשר ב-7 ביוני 1654, פיליפ פעל כדקאן, והניח את הכתר של צרפת על ראשו של אחיו.
בסוף יוני 1658, לואי אחיו, המלך, חלה במחלת הטיפוס ופיליפ, יורש העצר, היה במרכז תשומת הלב בצרפת. מחשש לזיהום, פיליפ לא היה יכול לראות את אחיו. במהלך המשבר, המלכה אן התקרבה לבנה הצעיר, והראתה לו חיבה יתירה. לאחר התאוששותו של לואי, פיליפ שוב נעזב לנפשו.
דוכס אורליאן
כאשר דודו של פיליפ, גאסטון, מת בלא בנים בפברואר 1660, דוכסות אורליאן חזרה לרשות הכתר הצרפתי. הדוכסות הייתה אחת ההטבות המוערך ביותר של צרפת המלוכנית ובאופן מסורתי הייתה זו זכותו מלידה של פיליפ כאחיו של המלך. ב-10 במאי 1661 העניק את התואר באופן רשמי לאחר אישור הפרלמנט. יחד עם תואר זה, קיבל פיליפ לשליטתו גם את הדוכסיות של ולואה ושארטר.
כדי למנוע התפתחות של מערכת יחסים מתוחה בין המלך לואי ה-14 לאחיו (כפי שהייתה זו שבין אביהם המלך לואי השלושה עשר ואחיו הצעיר גאסטון), אן מאוסטריה והקרדינל מזראן נקטו במדיניות של הענקת הטבות וחופש פיננסי לפיליפ כדי להשקיט את שאיפותיו לעושר ושררה. מאוחר יותר, על אף החזקותיו הרבות, פיליפ ביקש לקבל גם את רוזנות בלואה, עם טירת שאמבור שבשטחה ואת דוכסות לנגדוק אך נתקל בסירובו של אחיו, המלך לואי ה-14.
נישואיו הראשונים
לאחר חתונתו של לואי הארבעה עשר למריה תרזה ב-1660, נפנתה אימם, המלכה אן מאוסטריה, למציאת בת זוג עבור בנה הצעיר פיליפ. היה ניסיון בעבר להשיאו לאן, דוכסית מונפנסייה, בת דודו גאסטון, דוכס אורליאן, שדחתה מחזרים נכבדים כגון צ'ארלס השני.
איחוד זה נדחה על ידה עקב קרבתו היתירה לאמו. בסופו של דבר, נשא פיליפ לאישה, בת דודה אחרת - הנרייטה אן, נסיכת אנגליה, בתם הצעירה של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה ואשתו המלכה הנרייטה מריה, דודתו של פיליפ שבמהלך מלחמת האזרחים האנגלית, נמלטה עם ילדיה לחצרו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת וזאת כחודש לאחר שילדה את הנרייטה אן, ב-1644. הם התגוררו בפאלה רויאל ובארמון הלובר. ב-1660, לאחר הרסטורציה האנגלית תחת אחיה צ'ארלס השני, חזרה הנסיכה הנרייטה לאנגליה כדי לבקר את אחותה, נסיכת אורנז' שחלתה באבעבועות שחורות, מחלה ממנה מתה מאוחר יותר. הכתר הצרפתי ביקש את ידה של הנרייטה באופן רשמי בשם פיליפ ב-22 בנובמבר 1660 בעת שהותה באנגליה. הזוג חתם על החוזה לחתונתם בפאלה רויאל ב-30 במרץ 1661. הטקס התקיים למחרת מול חברים נבחרים בחצר המלוכה. הנרייטה הייתה אישה יפה ומושכת והייתה פופולרית מאוד בחצר המלוכה. מערכת היחסים הידידותית בינה לבין גיסה, המלך לואי ה-14, גרמה מאוחר יותר לסקנדל ולהפצת שמועות כי היא מנהלת רומן עם המלך וכי ילדיה היו שלו ולא של בעלה. יש שטענו כי הרומן נבע מהקנאה של הנרייטה בפיליפ שמתחילת נישואיהם לא הסתיר את נטיותיו ההומוסקסואליות ואף השוויץ בפניה במאהביו הרבים. הפלירט של הנרייטה עם המלך התחיל כבר בקיץ 1661 בעוד הזוג הטרי נפש בארמון פונטנבלו. פיליפ התלונן בפני אמו על האינטימיות שלואי והנרייטה הציגו בפומבי והמלכה אן נזפה בבנה ובכלתה. היחסים בין בני הזוג נעשו מתוחים אף יותר כאשר הנרייטה פיתתה לכאורה את המאהב לשעבר של פיליפ, הרוזן דה גויסה.
ילדיו
בתחילת 1662, הזוג עבר מטווילרי לארמון המלכותי. במרץ באותה השנה הפך פיליפ לאב כאשר הנרייטה ילדה את בתם הראשונה מארי לואיז, אשתו לעתיד של קרלוס השני, מלך ספרד. הילדה הוטבלה ב-21 במאי. באותו יום נטל פיליפ חלק ביריד לובר המפורסם, כשהוא מחופש למלך פרס באופן ראוותני במיוחד. ב-1664 הנרייטה ילדה בפונטנבלו בן שקיבל את התואר דוכס ולואה. אך הילד, פיליפ שארל, נפטר בהיותו בן שנתיים. ב-1667 יצא פיליפ לשדה הקרב כדי ליטול חלק במלחמת הדבולוציה ואילו הנרייטה, שהייתה בהריון, נשארה בסנט קלאוד. על המגרש, פיליפ לקח חלק פעיל בחפירות בטורנה ודואי והצטיין בגבורתו וקור רוחו תחת אש. כאשר שמע שרעייתו חולה עקב הפלה, הוא חזר לסנט קלאוד, שם התאוששה מהחוויה הקשה שכמעט עלתה לה בחייה. עם התאוששותה, פיליפ חזר לשדה הקרב והצטיין במצור על ליל. ב-1669 ילדה הנרייטה את ילדם האחרון של הזוג, בת בשם אן מארי.
בינואר 1670, הנרייטה הצליחה להשפיע על המלך לכלוא את מאהבו של פיליפ, האביר דה לורן, (שנהנה ממעמד גבוה בזכות עצמו בשל השתייכותו לבית גיז) בתחילה בליון, ואחר כך במצודת איף השוכנת על אי ים תיכוני. לאחר שפגע במלך ובהנרייטה על ידי התפארות כי בכוחו לשכנע את פיליפ להתגרש, גורש האביר לרומא. בתגובה פרש פיליפ לאחוזתו בחבל פיקרדי תוך שהוא גורר עמו את הנרייטה. בפברואר, המחאות והתחנונים של פיליפ שכנעו את המלך לאפשר את חזרת האביר לפמליה של אחיו. בהמשך שנה זו, עזרה הנרייטה אן לאחיה צ'ארלס, מלך אנגליה, לשאת ולתת על אמנת דובר, כריתת ברית הגנתית והתקפית בין צרפת לאנגליה. הדוכסית נפטרה בפתאומיות בארמון סן קלוד שמחוץ לפריז ב-30 ביוני 1670, שבועיים בלבד לפני החתימה הסופית על ההסכם. האמונה הרווחת הייתה כי הנרייטה אן הורעלה על ידי קרוביו ומאהביו של בעלה. לאחר שבוצעה נתיחה שלאחר המוות נמצא כי הדוכסית מתה מצפקת שנגרמה על ידי כיב מחורר.
נישואיו השניים
לואי הארבעה עשר עצמו נרתם לחיפוש אחר אישה שנייה לפיליפ, שהיה להוט להוליד יורש זכר שימשיך את שושלת אורליאן. הוא פנה שוב לאן, דוכסית מונפנסייה ושאל האם תהיה מוכנה למלא את "המקום החסר" אך היא דחתה את ההצעה בנימוס. המלך דחה מועמדויות רבות לפני שהתפשר על אליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ הפרוטסטנטית. הנסיכה שנקראה בשם החיבה ליזולט, הייתה בתם היחידה של קרל הראשון לודוויג, אלקטור פלטין, ואשתו בנפרד, שארלוטה, רוזנת הסן-קאסל. מועמדותה הועלתה בידי אנה גונזגה, אשת הסלון ורעיית דודה של המיועדת, הנסיך אדוארד פלטין. אליזבת שארלוט גדלה עם דודתה סופיה מהנובר בשל היחסים הרעים בין הוריה. אליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ הייתה בתה של דודניתה מדרגה שנייה של אשתו הראשונה של פיליפ, הנרייטה אן, נסיכת אנגליה: אביה של הנרייטה, צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה, היה אחי סבתה של אליזבת שארלוטה, אליזבת סטיוארט, מלכת בוהמיה.
ב-16 בנובמבר 1671 נשא פיליפ הראשון, הדוכס מאורליאן את אליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ שהמירה את דתה לקתוליות. הזוג היה מאושר מאוד בשנים הראשונות לנישואיהם. ביוני 1673 ילדה אליזבת את ילדם הראשון, לואי אלכסנדר אשר קיבל את התואר דוכס ולואה. עם זאת, ב-1676, לואי אלכסנדר מת.
ב-1676, נולדה בתם אליזבת שארלוט ד'אורליאן. במכתביה לדודתה, סופיה מהנובר, סיפרה אשתו השנייה של פיליפ כי אחר לידה זו עברה לחדר שינה נפרד וקיבלה בשקט את יחסיו עם מאהביו הרבים. היא גידלה את ילדיו מנישואיו הראשונים כאילו היו ילדיה שלה.
מצביא במלחמת הולנד
לאחר שכבר הוכיח את כישוריו כמפקד בצבא במלחמת הדבולוציה ב-1667, חזר פיליפ הראשון לשדה הקרב. בשנים 1677-1676 השתתף בכמה מצורים בפלנדריה, וקודם לדרגת לוטננט גנרל, שני בפיקוד רק למלך עצמו, אחיו, לואי הארבעה עשר.
ויליאם החליט לשחרר את הערים הנצורות שבארצות השפלה. הוא יצא מאיפר בראש צבא של 32,000 חיילים לעבר עמק קאסל. פיליפ הראשון, שקיבל מודיעין על תוכניותיו של ויליאם, התארגן לפוגשו בפנביק. המלך לואי שלח לו כוח נוסף של 25,000 חיילים רגליים ו-9,000 פרשים מקמבריי בפיקודו של מרשל לוקסמבורג. עד חצות הלילה היו לפיליפ הראשון 66,000 חיילים מוכנים לקרב.
ההולנדי תקף את העמדות הצרפתיות בלי שביצע בדיקה או שלח גששים כדי להעריך את גודל ועצמת הצבא שמולו. התוצאה הייתה מתקפת פתע של חיל הפרשים בפיקודו של מרשל לוקסמבורג שהשמידה 3 בטליונים והניסה את צבאו של ויליאם. בסיכום, האבדות בשני הצדדים יחד היו כ-7,000 הרוגים וכ-4,200 פצועים. פיליפ הראשון, חזר לפריז עטור שבחים לכישוריו כמצביא בקרב, למורת רוחו של אחיו המלך. הוא קינא בעיקר בפופולריות הגדלה של פיליפ הן בחצר המלוכה והן בשדה הקרב. כהנצחה לניצחונו, הקים פיליפ את המוסד הקתולי, ברנבייט קולג', בפריז. קמפיין זה סימן את סוף הקריירה הצבאית שלו והוא שב במהרה לחיי התענוגות שלו.
שנותיו המאוחרות
עם מותה של מאדמוזל בשנת 1693, ירש פיליפ הראשון את דוכסויות מונפנסייה, שאטלור, סיינט פארגו וביופרו. הוא גם נעשה רוזן דורדאן, מורטיין ובאר-סו-סיין ומרקיז אוב ואורן. כך היה יכול פיליפ הראשון גם בערוב ימיו, לשמר את אורח חייו הראוותני ולמצוא סיפוק בילדיו ונכדיו. שתי בנותיו מנישואיו הראשונים הפכו למלכות ואילו בנו, פיליפ השני, דוכס אורליאן פיתח קריירה צבאית פעילה ומכובדת, לאחר ששירת בקרב סטינקרק ב-1692, כמו גם במצור על נאמור, לגאוותו הרבה של אביו. כמו עם פיליפ הראשון, הקפיד לואי הארבעה עשר להגביל את כוחו של פיליפ השני.
בשנת 1696, הגיעה מאיטליה לחצר המלוכה, נכדתו של פיליפ, מריה אדליידה, נסיכת סבויה כדי להינשא ללואי, דוכס בורגונדיה (נכדו של לואי הארבעה עשר) שהיה שלישי בתור לכס המלוכה. השניים נישאו בשנת 1697 ונעשו בהמשך הוריו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
ב-1701, הודח פיליפ השני מתפקידו כראש החזית במלחמת הירושה הספרדית למורת רוחו שלו ושל אביו. היו שטענו כי הדבר נבע עקב התרועעותו עם פילגשו בפני אשתו, בתו של המלך, מארי אן. ב-8 ביוני, נפגשו לואי ה-14 ופיליפ הראשון לסעודה בטירת מארלי. פיליפ הוכיח את אחיו על הדחת בנו. הוא טען בפניו כי לואי עצמו נהג כך עם פילגשו שלו בפני רעייתו מריה תרזה. למחרת, נפגש פיליפ הראשון עם בנו לסעודה, אך לפתע קרס כתוצאה מהתקף לב ומת בזרועות בנו כשהוא בן 60. הוא נקבר בבזיליקת סן-דני, אך בזמן המהפכה הצרפתית נפתחו קברים רבים, כולל שלו, בהוראת פקידי המהפכה. הגופות הועתקו ממקומן והושלכו לשני בורות שנכרו בסמוך לכנסייה.
נישואים ראשונים
נישואיו לבת דודתו, הנרייטה אן, בתם של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה ואשתו המלכה הנרייטה מריה. לזוג נולדו 3 ילדים:
נישואים שניים
נישואיו לאליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ, בתם היחידה של קרל הראשון לודוויג, אלקטור פלטין, ואשתו בנפרד, שארלוט, דוכסית הסן-קאסל. לזוג נולדו 3 ילדים:
סמליו
שלט אצולה שכתר בראשו הכולל 3 פלר דה ליס ברקע כחול. שימש כסמל ממלכת צרפת לאחר 1376.
היוריסטיקת היציגות
היוריסטיקת היציגות (באנגלית: Representativeness Heuristic) היא אחת מההיוריסטיקות ("קיצורי דרך" המחשבתיים) המשמשות את היחיד כשהוא נדרש לבצע שיפוטים הנוגעים להסתברות של מאורע בתנאים של אי-ודאות. שימוש בהיוריסטיקת היציגות נעשה כשהשיפוט של האדם מתבסס על הערכת המידה בה האובייקט או המאורע שבמוקד נתפס כשייך או דומה לקטגורית העל. לדוגמה, נניח שאנחנו רואים אדם שחום עור עם כיפה, ההסתברות שנסיק שהוא שייך לימין הפוליטי, גבוהה יותר מההסתברות שנסיק שהוא שייך לשמאל. זאת כיוון שאדם זה נתפס לנו כיותר דומה לסטראוטיפ של בוחרי ימין מאשר לסטראוטיפ של בוחרי שמאל. בדרך כלל השימוש בהיוריסטיקה זאת מוביל לשיפוטים נכונים. שכן יש קשר אמיתי בין הסטראוטיפ לבין המציאות, אכן מקרב דתיים שחומי העור יש יותר בוחרי ימין, אך לעיתים השימוש מוביל להטיות בשיפוט, מה שקרוי הטיות קוגניטיביות. אלו הן הטיות משום שהשיפוטים של האדם בפועל חורגים מהסטנדרט, או מהאומדן הנכון שנקבע על ידי המודל הנורמטיבי של הסטטיסטיקה וההסתברות. למעשה, הקביעה שמדובר בהטיה, כפופה לעובדה שהפרדיגמה המחקרית בה נעשה שימוש היא של השוואת מודלים נורמטיביים ומודלים דסקריפטיביים.
אחת ההטיות הקלאסיות המתקבלות כתוצאה מהשימוש בהיריסטיקה זו היא מה שקרוי התעלמות או כשל שיעור הבסיס. באחד הניסויים שערכו עמוס טברסקי ודניאל כהנמן, קבלו נחקרים (participants) תיאור של אדם בשם סטיב ולאחר מכן נתבקשו לדרג באיזה מקצוע עובד סטיב (ספרן, חקלאי, איש מכירות, טייס, רופא). סטיב תואר כאדם מסוגר, ביישן, בעל עניין מועט בבני אדם או בעולם סביבו אך יחד עם זאת כמי שמוכן לעזור כל אימת שמבקשים ממנו. המשתתפים בניסוי דירגו את המקצועות השונים על בסיס הדמיון בין הפרופיל הפסיכולוגי של סטיב, לסטראוטיפ של מקצועות כגון "ספרן" ואחרים תוך "התעלמות" מהעובדה ששיעור הבסיס, כלומר שכיחות או שיעור הספרנים באוכלוסייה נמוך יותר משעור הבסיס של המקצועות האחרים. כתוצאה, נתקבלה הערכה שגויה לגבי מקצועו של סטיב. הטייה קלאסית נוספת שמתקבלת כתוצאה מהשימוש בהיריסטיקה זאת היא מה שקרוי כשל הצירופיות או כשל החיתוך.
לפי טברסקי וכהנמן, השימוש בהיוריסטיקת היציגות יכולה אף להסביר את הקושי שחווים אנשים בזיהוי רצפים אקראיים, שכן אנשים מצפים לשינויים (alterations) רבים יותר מאשר מתרחשים בפועל ברצף אקראי. דבר זה בולט במיוחד כשמדובר ברצף קצרצר. אנשים מצפים שרצף קצר של אירועים אקראיים יהיה דומה או מייצג רצפים ארוכים הרבה יותר של אותם אירועים. תופעה זו אחראית להטיות קוגניטיביות כמו אשליית הצבר ולכשלים כמו כשל המהמר וכשל רגרסיה.
היוריסטיקה היציגות זוהתה לראשונה על ידי עמוס טברסקי ודניאל כהנמן, שזיהו אף את היוריסטיקת הזמינות והיוריסטיקת ההתאמה והעגינה.
יחסי ישראל–קיריבטי
יחסי ישראל–קיריבטי הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין מדינת ישראל לבין הרפובליקה של קיריבטי.
סקירה כללית
היחסים שבין הרפובליקה של קיריבטי לבין מדינת ישראל כוננו בשנת 1984, כחמש שנים לאחר הכרזת עצמאותה של האחרונה מן הממלכה המאוחדת.
קיריבטי היא אחת מ-48 מדינות העולם (בהן ישראל) שלא מכירות במדינה פלסטינית.
יחסי טובאלו–ישראל
יחסי טובאלו–ישראל הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין טובאלו לבין מדינת ישראל.
היסטוריה
היחסים שבין טובאלו לבין מדינת ישראל כוננו בשנת 1984, כשש שנים לאחר הכרזת העצמאות של טובאלו מן הממלכה המאוחדת. בנובמבר 2012 בעת ההצבעה בעצרת הכללית של האו"ם על שדרוג מעמדה של הרשות הפלסטינית מישות משקיפה שאינה מדינה, למדינה משקיפה שאינה חברה (החלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם) הצביעה טובאלו בעד ההחלטה, בניגוד לרוב המדינות באזור האוקיינוס השקט אשר הצביעו נגד לצד ישראל (איי מרשל, מיקרונזיה, נאורו, פלאו), נמנעו (אוסטרליה, פיג'י, פפואה גינאה החדשה, סמואה, טונגה, ונואטו) או נעדרו מן ההצבעה (קיריבטי).
אלברטצרטופס
אלברטצרטופס (שם מדעי: Albertaceratops) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים - הדינוזאורים בעלי הקרניים. האלברטצרטופס חי באמריקה הצפונית בקרטיקון העליון בגיל הקמפן. שרידיו נתגלו באלברטה, קנדה ועל שמה הוא קרוי.
תיאור ומאפיינים
האלברטוצרטופס היה דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים. הוא היה בעל אגן דמוי עוף והלך על כל ארבע רגליו. ראשו היה גדול ועוטר בעטרה (frill) בעלת חלונות בעצם שמקצהה העליון בלטו שני זיזים קצרים שהזדקרו כלפי מעלה. בניגוד לרוב בני תת-משפחת הצנטרוזאורים (צנטרוזאוריים) לאלברטוצרטופס היו קרני גבה מפותחות. במקום קרן אף היה לו בליטה גרמית קהה, בדומה לפכיריינוזאורוס. בעקבות גילוי צרטופסיים חדשים, בעיקר מהצנטרוזאורים הסיקו הפלאונטולוגים ששני קרני גבה מפותחות היה מאפיין משותף לכל הצרטופסיים (basal feature) וצנטרוזאורינאים מתקדמים יותר איבדו מאפיין בעת התפתחותם לטובת זיזים על העטרה וקרן אף ארוכה או גדולה.
אורכו היה כ-6 מטרים ומשקלו כשל קרנף.
גילוי
אלברטצרטופס ידוע מגולגולת שלמה שנתגלתה באלברטה, קנדה, בחווה של ססיל נסמו (Cecil Nesmo) ב-2001 (ועל שמו קרוי שם המין A. nesmoi). הוא תואר וסווג כמין חדש רק ב-2007 על ידי מייקל ראיין.
מנחם מנדל שניאורסון (צמח צדק)
רבי מנחם מנדל שניאורסון (בכתיב מסורתי: מנחם מענדל שניאורסאהן. מכונה ה"צמח צדק" על שם ספרו; כ"ט באלול ה'תקמ"ט, 1789 – י"ג בניסן ה'תרכ"ו, 29 במרץ 1866) היה האדמו"ר השלישי בשושלת אדמו"רי חסידות חב"ד. עמד בראשה משנת ה'תקפ"ח (1827) ועד לפטירתו בשנת ה'תרכ"ו (1866).
קורות חייו
נולד בעיירה ליוזנה בתחום המושב של האימפריה הרוסית (מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 במחוז ויטבסק בבלארוס) לדבורה לאה, בתו של רבי שניאור זלמן מלאדי, ולרבי שלום שכנא אלטשולר. נקרא על שם רבי מנחם מנדל מוויטבסק. בגיל שלוש התייתם מאמו, ועל פי צוואתה גדל בבית סבו, רבי שניאור זלמן מלאדי שלימדו תורה. בה' בכסלו תקס"ג (1803) בגיל 14 נישא לבת דודו, חיה מושקא בת רבי דובער שניאורי, בנו של רבי שניאור זלמן ויורשו כאדמו"ר מחב"ד.
לאחר פטירת חותנו סירב להתמנות במקומו כאדמו"ר. בסיוון תקפ"ט, ניאות להפצרת החסידים לנהוג כאדמו"ר. גם האדמו"ר רבי אהרן מסטרשלה אשר היה חלוק על האדמו"ר האמצעי, תמך במינויו של רבי מנחם מנדל לאדמו"ר מחב"ד. חצי שנה לאחר המינוי, בשמחת תורה תקפ"ט נפטר האדמו"ר מסטרשלה ורבים מחסידיו קיבלו עליהם את רבי מנחם מנדל לרבי.
עם מינויו החל לפעול להצלת צעירים יהודים מגיוס לצבא הרוסי (במה שזכה לכינוי "גזרת הקנטוניסטים"), הקים ועד שתדלנים להפחתת מכסות הגיוס והרחבת האפשרות להמיר את הגיוס בתשלום כספי. במקביל עודד את אנשיו לפעול לשם כך גם בדרכים בלתי חוקיות כמו שחרור הילדים המגויסים באמצעות מתן שוחד לשומרים ורישום הילדים כמתים, לשם פעילות זו הוקם ארגון בשם "חברה תחיית המתים". במקביל שלח את נאמניו למקומות כינוס המגויסים כדי לעודדם להישאר נאמנים ליהדות, ובעצמו השתדל לקרב חיילים אלו. נשתמר מאמר חסידי שאמר ביידיש בעת מפגש עם קבוצת חיילים כזו.
ב-1839 עודד את חסידיו לעסוק בחקלאות והביא להתיישבות ששים משפחות יהודיות בכפר שצ'דרין שליד הומל לשם כך (1844). בעקבות זאת הוענק לו תואר "אזרח נכבד" של האימפריה הרוסית, וב-1851 העניק לו ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה מעמד של "אזרח נכבד לדורותיו". תואר זה היה בתוקף אף לצאצאיו ברוסיה עד קריסת האימפריה הרוסית במהפכת פברואר.
לדברי האדמו"ר יוסף יצחק שניאורסון, בשנת 1841 (תר"א) ייסד ישיבה בליובאוויטש על מנת למנוע מרוח ההשכלה לסחוף אליה את הצעירים. הישיבה שרדה 26 שנים.
ניהל מאבקים נחושים נגד יוזמות של המשכילים, ששכנעו את השלטון הרוסי להתערב באורחות חיי היהודים ובמערכות החינוך שלהם. באספת הרבנים בשנת תר"ג (1843) בנוגע להצעה לכפות על היהודים לימודי חול, הזהירו אותו השלטונות כי מאבקיו נתפסים בעיניהם כהתנגדות לשלטון. צאצאו הרב יוסף יצחק שניאורסון מספר שלמרות זאת הוא המשיך ובעקבות זאת נעצר במהלך האספה עשרים ושתיים פעמים. נקט בגישה מקלה בתגובה לגזירת הלבוש בשנת 1844 (תר"ד).
נודע בגדלותו העצומה בתורה בנגלה ובנסתר. גם גדולי תורה שהשתייכו לקהילת המתנגדים העריצוהו מאוד. רבי דוד טביל ממינסק פונה אל הצמח צדק בזה הלשון: שאלות הלכתיות נשלחו אליו מאזורים שונים באימפריה הרוסית. נודע גם בשל ספרייתו הגדולה. רשם את דרושי החסידות העמוקים של סבו האדמו"ר הזקן והיה דן עמו בענייני הלכה . חלק מכתביו יצאו לאור, והם עוסקים בשו"ת הלכתי, קבלה וחסידות. כתבי ידו התחלקו בין בניו האדמו"רים מלובביץ, מנייז'ין, מקופוסט ומלאדי. היה ידוע גם כצדיק ופועל ישועות. אלפים נהרו לחצרו ובימיו הגיעה חסידות חב"ד לשיא פריחתה. בין מבקריו ומעריציו היו חסידים ומתנגדים ואפילו גויים.
רבנים ואדמו"רים בני דורו הכירו במעלתו. רבי חיים מצאנז כינה אותו "חכם הרזים" והחידושי הרי"ם מגור רצה לנסוע אליו כחסיד.
תשובותיו לשאלות שהופנו אליו וחידושיו, נדפסו לאחר פטירתו בסדרת הספרים "צמח צדק". יצאו לאור גם כתבים שלו בקבלה ובחסידות. חלק מכתביו אבד. נודע גם בשל ספרייתו הגדולה.
נפטר בי"ג בניסן תרכ"ו (29 במרץ 1866) ונקבר בבית העלמין בלובביץ'. ממלא מקומו בליובאוויטש היה בנו הצעיר, רבי שמואל שניאורסון (אדמו"ר המהר"ש).
משפחתו
לרבי מנחם מנדל היו שבעה בנים, ושתי בנות:
בניו בנותיו
ג'וזף קנדי
ג'וזף פטריק "ג'ו" קנדי האב (בשם מלא באנגלית: Joseph Patrick "Joe" Kennedy, Sr; 6 בספטמבר 1888 – 18 בנובמבר 1969) היה איש עסקים, פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי. אביה של "שושלת קנדי", אשר הוציאה מקרבה נשיא, מועמד לנשיאות, סנאטורים וחברי בית הנבחרים.
קורות חייו
אביו של ג'וזף היה פטריק קנדי, איש ציבור ממוצא אירי מהעיר בוסטון במדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית. כאביו הפך ג'וזף לדמות מובילה במפלגה הדמוקרטית בעיר, ולאחר שסיים לימודיו באוניברסיטת הרווארד ב־1912 נישא לרוז פיצג'רלד, בתו של ראש העיר של בוסטון.
ג'וזף היה בעל שאיפות להשפעה פוליטית באמצעות בניו, וטיפח את בנו, ג'וזף קנדי ג'וניור, כמועמד לנשיאות. ג'וזף קנדי הבן נהרג כטייס בקרב במלחמת העולם השנייה, ותשומת לבו של האב הופנתה אל בנו השני, ג'ון פיצג'רלד קנדי. באמצעות קשריו וההון שצבר עזר ג'וזף קנדי להביא את בנו עד הבית הלבן, כשג'ון נבחר לנשיא ארצות הברית ב-1961.
רצח ג'ון קנדי בשנת 1963 ניפץ את תקוותיו של ג'וזף, והוא היסס אם לתמוך בבנו רוברט קנדי כאשר העלה את מועמדותו לנשיאות בשנת 1968, מחשש שיאבד בן נוסף. חשש זה התממש כאשר רוברט נרצח בשנת 1968 בעת שרץ לנשיאות.
ב-19 בדצמבר 1961 לקה בשבץ מוחי, ומאז ועד מותו היה משותק בחלק גדול מגופו, רתוק לכיסא גלגלים, איבד את כושר הדיבור, אך נותר בכושר מנטלי תקין.
הוא מת ב־18 בנובמבר 1969 בביתו בהיאניס פורט שבמסצ'וסטס.
דמותו של קנדי הופיעה ברומן ההיסטוריה האלטרנטיבית ארץ אבות מאת רוברט האריס כנשיא ארצות הברית.
אילן יוחסין
להלן האישים הבולטים במשפחה שהקים קנדי:
תחנת הרכבת רמלה
תחנת הרכבת רמלה היא תחנת רכבת סמוך למרכז העיר רמלה ליד צומת מעשיהו (הידועה גם כצומת תעבורה). התחנה נפתחה ב-13 באפריל 2003 ומשמשת כיום כתחנת ביניים בקווים: נתניה - בית שמש ונהריה   - באר שבע. התחנה משרתת את תושבי רמלה ויישובי הסביבה.
היסטוריה
תחנת רמלה נבנתה לראשונה בשנת 1891 על ידי הטורקים על מסילת הרכבת יפו–ירושלים ממזרח לעיר. השירות בין יפו לרמלה החל באפריל 1891, כשנה לפני חנוכת הקו השלם ב-26 בספטמבר 1892, כך שתחנת רמלה היא תחנת הרכבת הפעילה הוותיקה ביותר בארץ ישראל ובמדינת ישראל. ב-27 במאי 1947 פוצצה תחנת הרכבת על ידי האצ"ל ונהרסה כליל. לאחר חידוש פעולת קו הרכבת תל אביב - ירושלים, נבנתה בתחילת שנות ה-50 תחנה קטנה בקצה המזרחי של רמלה, סמוך למקום בו עמדה התחנה הטורקית, שהייתה מורכבת מרציף בודד עם מספר ספסלים ומבנה בטון קטן שסיפק מחסה חלקי לנוסעים. התחנה נסגרה לתנועת רכבות נוסעים בשנת 1998 עת הופסקה הפעלתן של רכבות לירושלים בגלל מצבה הירוד של המסילה בין בית שמש לירושלים, למרות שרכבות לבאר שבע המשיכו לעבור דרכה ללא עצירה.
בשנת 2001 הוחלט להקים תחנה חדשה בעיר רמלה, מערבית לתחנה הישנה, סמוך לתחנת האוטובוסים המרכזית ולמשרדי הממשלה ובמרחק הליכה ממרכז העיר. אבן הפינה לתחנה החדשה הונחה ב-29 במאי 2002 וב-12 באפריל 2003 נפתחה התחנה לנוסעים. בהתחלה הייתה זו תחנת הקצה בקו כפר סבא - רמלה, אך כחצי שנה מאוחר יותר הוארך הקו עד בית שמש עם פתיחת התחנה שם.
מבנה התחנה
התחנה כוללת אולם נוסעים, אזור המתנה ושני רציפי צד המשרתים שתי מסילות, כאשר המעבר בין הרציפים מתבצע באמצעות גשר מעל המסילות, אליו מובילים דרגנועים ומעלית.
תחבורה ציבורית בקרבת התחנה
במרחק הליכה קצר מתחנת הרכבת רמלה ממוקמת התחנה המרכזית של רמלה אשר ממנה יוצאים קווים מקומיים, קווי אוטובוס לדרום, לשפלה, לגוש דן ולירושלים.
סמל אילינוי
בשנת 1839 הוחלט על עיצוב מחדש של סמל המדינה ונבחר למדינה סמל חדש. סמל זה שונה בשנת 1867 בעקבות יוזמה של מזכיר המדינה שרון טינדייל אשר שכנע את הסנטור של המדינה אלן ס. פולר להגיש לסנאט המדינה הצעת חוק בדבר עיצוב הסמל. הצעת החוק כללה הצעה לשנות את מוטו המדינה לאור מלחמת האזרחים האמריקנית - במקום "ריבונות המדינה, איחוד לאומי" ל"איחוד לאומי, ריבונות המדינה" אולם החוק שהתקבל ב-7 במרץ 1867, לא כלל את השינוי המוצע. הן החוק משנת 1818 והן החוק משנת 1867 קובעים כי חותם המדינה ישמר על ידי מזכיר מדינת אילינוי.
תיאור הסמל
הסמל מציג עיטם לבן-ראש אמריקאי, העומד על סלע, ונושא בטפריו מגן ובמקורו את מוטו המדינה. שלושה עשר כוכבים ושלושה עשר פסים מסמלים את שלוש עשרה המושבות שהיוו את המדינות הראשונות של ארצות הברית. על הסלע מופיעות השנים 1818 - שנת קבלת הסמל הראשון, ו-1867 - שנת בחירת הסמל השני. על הסמל מופיע התאריך - 26 באוגוסט 1818 - היום בו התקבלה חוקת המדינה הראשונה.
Lemon
Lemon (בעברית: לימון) הוא שיר של להקת הפאנק רוק האמריקאית N.E.R.D ושל הזמרת הברבדית ריהאנה. השיר יצא לאור ב-1 בנובמבר 2017, כסינגל הראשון מתוך אלבומם החדש של N.E.R.D, שעתיד לצאת במהלך 2018.
רקע וכתיבה
את השיר כתב פארל ויליאמס ביחד עם ריהאנה, והוא הופק על ידיו גם כן. ריהאנה והצמד הודיעו ברשתות החברתיות כי עתיד לצאת שיתוף הפעולה הראשון שלהם ביחד, ואיתו גם ווידאו קליפ נלווה שהועלה בסמוך ליציאתו כסינגל.
הרמיקס
לשיר יצא רמיקס רשמי ב-13 במרץ 2018, אשר בו התארח הראפר הקנדי דרייק שבעבר השתתף בכמה שירים של ריהאנה. רמיקס זה זכה להצלחה רבה והצליח להביא את השיר אל המקום ה-36 במצעד הבילבורד הוט 100.
האודיו שיצא לרמיקס זכה להצלחה נאה גם כן.
וידאו קליפ
את הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר העלו N.E.R.D לערוץ היוטיוב שלהם בסמוך לצאתו של השיר כסינגל.
בתחילת הקליפ, ניתן לראות את ריהאנה מגלחת למישהי את השיער. מאוחר יותר, אותה בחורה פורצת בריקוד פריסטייל לראפ של ריהאנה ושל הצמד.
הלן הרון טאפט
הלן הרון "נלי" טאפט (באנגלית: Helen Herron "Nellie" Taft; 2 ביוני 1861 – 22 במאי 1943) הייתה אשת נשיא ארצות הברית ויליאם הווארד טאפט והגברת הראשונה של ארצות הברית בין השנים 1909–1913.
ביוגרפיה
הלן הייתה בתם הרביעית של הארייט קולינס (Harriet Collins) וג'ון וו. הרון (John W. Herron). הלן נולדה בסינסינטי שבמדינת אוהיו והתחנכה בבתי ספר פרטיים בעיר.
הלן פגשה את ויליאם טאפט במסיבה בגיל 18, הם התחברו מיד, וזמן קצר מאוחר יותר התאהבו. בני הזוג נישאו בשנת 1886.
הלן תמכה בקריירה הפוליטית של בעלה, עת התקדם מתפקיד שופט מדינתי לתפקיד התובע הכללי של ארצות הברית ומאוחר יותר בהיותו שופט מחוזי פדרלי.
בשנת 1900, עת מונה טאפט למושל הפיליפינים עברו לשם הלן ושלושת ילדיהם (רוברט, הלן, וצ'ארלס פלפס) יחד עם בעלה.
הלן נסעה עם בעלה ברחבי העולם בעת כהונתו כמזכיר המלחמה בשנת 1904.
בהיותה הגברת הראשונה גילתה הלן עניין רב בפוליטיקה, אולם חודשיים לאחר כניסת בעלה לתפקידו היא עברה שבץ מוחי. בתה, הלן טאפט מאנינג עזבה את המכללה בה למדה ועברה לוושינגטון למלא את תפקיד הגברת הראשונה, אולם היא שבה למלא את תפקידה. מורשתה של הלן הרון טאפט בוושינגטון הבירה נמשכת עד עצם היום הזה, ומיוצגת בכל אביב עם פריחת עצי הדובדבן היפניים העוטפים את אגן הגאות של הבירה. התוצאה היא הקמפיין של גברת טאפט בשנת 1909 לנטיעת אלפי עצים צעירים פורחים שזכרה משנותיה באסיה בזמן שבעלה היה מושל הפיליפינים. ומבקרים במוזיאונים בסמית'סוניאן רואים את השפעתה של גברת טאפט באוסף המדהים של שמלות ההשבעה של הגברות הראשונות, אוסף שהחל עם גברת טאפט.
לאחר סיום כהונתו המשיכו בני הזוג להתגורר בבירה. הלן נפטרה בביתה ב-22 במאי 1943.
ביתו של אוסאמה בן לאדן בח'רטום
ביתו של אוסאמה בן לאדן בח'רטום הוא בית עשוי מלבנים וטיח בן שלוש קומות.
הבית שוכן ברובע אל-ריאד שבעיר ח'רטום, בירת סודאן ובין 1991 ל-1996 התגורר בו מנהיג אל-קאעדה, אוסאמה בן לאדן.
היסטוריה
אוסאמה בן לאדן, מנהיג ארגון הטרור אל-קאעדה הגיע לסודאן ב-1991, לאחר וויכוח עם משפחתו בערב הסעודית, בנוגע לתמיכה הסעודית בארצות הברית במהלך מלחמת המפרץ, בה נלחמה ארצות הברית נגד עיראק שפלשה לכווית. הוא רכש בית בח'רטום, שהשקיף על גדות הנילוס הכחול ובילה שם סופי שבוע רבים עם משפחתו. הוא אף התגורר תקופה במקום עם ארבע נשותיו, ארבעת בניו ובנותיו. איש הדת הסודאני-מוסלמי, חסן א-תוראבי התיר לבן לאדן לגור שם, בתמורה לכך שבן לאדן יסייע לממשלת סודאן בהשקעות בחברות הסחר והבנקאות בבניית כבישים ולהילחם בבדלנים הנוצרים והמתנגדים בדרום סודאן. על פי ההערכות, בן לאדן אכן קיים את הבטחתו, והשקיע כ-50 מיליון דולרים בפרויקטים בסודאן.
על אף שהבית היה מאובטח בכבדות, וכלל סוללת שמורים חמושים במקלעים בקומת הקרקע של הבית, ניצל בן לאדן פעם אחת מניסיון התנקשות של קבוצת תכפירית, שראתה בדרכו של בן לאדן כדרך שכופרת באסלאם. בעקבות זאת הוחלט למגן יותר טוב את הבית, ואף להוסיף יותר שומרים ומערכת תעלות, שנחפרה בקדמת הבית ובחלק האחורי שלו. בעקבות ההאבטחה המוגברת, רצו שכנים רבים שבן לאדן יעזוב את השכונה. לאחר שהתגורר בית כ-4 שנים, החליט בן לאדן לעזוב את סודאן במאי 1996, כאשר הוא עוזב מאוד מאוכזב מההתפתחויות הפולטיות במדינה בה הוא השקיע כסף רב. דיווחים טענו כי השגרירות הסינית בסודאן השתלטה על הנכס לאחר עזיבתו של בן לאדן, אולם ב-2011, לאחר חיסולו של בן לאדן בבית המסתור שלו בפקיסטן פורסם כי הבית נשאר ריק, מאחר שדיירים חששו שהאמריקאים עלולים להפציץ את הבית, מאחר שהיה מקום מגוריו של בן לאדן.
תמיר פור
תמיר פור (נולד ב-19 באוגוסט 1982) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה
פור התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של צפרירים חולון. ב-27 במאי 2001, פור ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 0–1 לבני יהודה.
בקיץ, פור חתם בהפועל באר שבע, ממנה עבר כעבור שנה להפועל רמת השרון.
בינואר, פור חתם בהכח עמידר רמת גן מליגת העל. ב-29 ביוני 2009, פור חתם בהפועל רעננה וכעבור שנה חתם בהפועל רמת גן. בשלושתיהן, שיחק כאשר שיחקו בליגת העל, אך עם כולן ירד ליגה בסיום עונתו הראשונה.
בהמשך הקריירה, פור שיחק במכבי אחי נצרת, מכבי יבנה, מכבי עמישב פתח תקווה, סקציה נס ציונה ומ.כ. חולון.
צלי רשף
בצלאל (צָלי) רשף (נולד ב-23 ביוני 1953) הוא עורך דין, כלכלן ואיש עסקים ישראלי, חבר כנסת לשעבר מטעם מפלגת העבודה, ממנהיגיה ומייסדיה הבולטים של תנועת "שלום עכשיו".
ביוגרפיה
רשף, עורך דין במקצועו, נולד וגדל בשכונת רחביה בירושלים. בנעוריו, למד בגימנסיה העברית רחביה (סיים בשנת 1971). שירת בחיל המודיעין ביחידה 8200. הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ומשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במשפטים (LLm) מאוניברסיטת הרווארד, עוסק במשפט מסחרי וכן בייצוג עותרים בנושאים של זכויות האדם ושוויון. רשף נמנה עם מייסדי תנועת "שלום עכשיו", הוא ניסח את מכתב הקצינים שנשלח לראש הממשלה מנחם בגין בשנת 1978, ובעקבותיו הוקמה תנועת "שלום עכשיו", שהוא היה מראשיה במשך עשרות שנים.
פעילות פוליטית
בשנות פעילותו בשלום עכשיו, פרש רשף מחברותו במפלגת העבודה. הוא שב והצטרף למפלגה לאחר חתימת הסכמי אוסלו בשנת 1993. רשף חזר לפעילות במוסדות מפלגת העבודה, והציג את מועמדותו לחברות בכנסת בבחירות הפנימיות שנערכו בשנת 1996. רשף נבחר למקום 39 ברשימת העבודה לכנסת, ואולם מפלגת העבודה הפסידה בבחירות עשרה מנדטים וזכתה ב-34 מנדטים בלבד. בשנת 1997, לאחר שאהוד ברק נבחר לראשות מפלגת העבודה, הוא מינה את רשף לעמוד בראש המטה שלו. רשף כיהן כחבר כנסת מטעם מפלגת העבודה בכנסת ה-15, בשנים 2002–2003.
ב-2009 היה רשף שותף ליוזמה להקמת רשימה חדשה לכנסת ה-18. התנועה כללה את מפלגת מרצ ביחד עם דמויות ציבוריות מהשמאל הישראלי. בראש הרשימה עמד חבר הכנסת חיים אורון (ג'ומס), והיא כללה כאמור דמויות ציבוריות כניצן הורוביץ, שהיה עיתונאי ואיש טלוויזיה מוכר, עורכת הדין טליה ששון ורשף עצמו. הרשימה לא זכתה להצלחה, והכניסה לכנסת שלושה חברי כנסת בלבד. עם הקמת "התנועה החדשה - מרצ", רשף פרש ממפלגת העבודה ומספר שנים לאחר מכן הצטרף כחבר במפלגת מרצ ומוסדותיה.
פעילות משפטית
רשף סיים לימודי משפטים וכלכלה באוניברסיטה העברית בשנת 1978, עשה התמחות במשרד יגאל ארנון, וכן התמחה בבית המשפט העליון אצל השופטת מרים בן-פורת. לאחר סיום ההתמחות, רשף סיים לימודי תואר שני באוניברסיטת הרווארד בשנת 1980, ולאחר מכן התמחה במשרד עורכי דין בניו יורק. עם חזרתו לישראל, הצטרף כשותף למשרד עורכי הדין שהוקם על ידי הוריו, אשר וחוה רשף, ושם החל בפעילות משפטית הן בתחומים המסחריים בהם עסק המשרד, והן בתחום של ייצוג עותרים בנושאים ציבוריים, ובעניינים של זכויות האדם והאזרח. משרד עורכי הדין ממשיך לפעול בירושלים (בבית שהיה בעבר משכנו של עורך הדין שלום הורוביץ), בשם רשף את שיף, ביחד עם שותפו של צלי רשף, עו"ד יונתן שיף.
בין העתירות שהגיש רשף לבית המשפט העליון: רשף עסק גם בנושאים הקשורים לחופש הדיבור והוצאת לשון הרע:
פעילות עסקית
בשנת 1982 החל רשף לכהן כדירקטור בארלדן, החברה הציבורית שהוקמה על ידי אביו, אשר רשף. צלי רשף מכהן כדירקטור בחברה מאז ועד היום (היא הופרטה בשנת 2011). ארלדן החלה כחברה יזמית בתחום הנדל"ן. ארלדן רכשה בניני מגורים בירושלים ויזמה ובנתה בשכונות שונות בירושלים. ארלדן רכשה בשנות התשעים את כתר הוצאה לאור, מההוצאות לאור הגדולות בישראל, לכתר היה גם מפעל דפוס וכריכיה מהגדולים בתחומם בישראל. רשף התמנה ליו"ר החברה, וכיהן בתפקיד עד למכירת עסקי המו"לות להוצאת מודן בשנת 2017, וסגירת פעילות הדפוס והכריכייה בשנת 2019. ארלדן רכשה בשנות התשעים גם את חברת טלסיס, חברה המשווקת רכיבים אלקטרוניים ליצרנים ישראלים. ארלדן הובילה את הנפקת טלסיס בבורסה של תל אביב בשנות התשעים. החל משנת 2004 מכהן רשף גם כמנכ"ל החברה. בתקופתו כמנכ"ל הרחיבה החברה את פעילות הנדל"ן שלה וביצעה השקעות בארצות הברית, גרמניה, יוון וספרד. החברה גם נכנסה לפעילות יזמית בתחום ההתחדשות העירונית באמצעות שותפות בחברה העוסקת בפרויקטים של תמ"א 38 בתל אביב ובסביבתה. בתקופה זו רכשה ארלדן חלק באופן עקיף (באמצעות טלסיס) וחלק באופן ישיר, אחזקות משמעותיות בחברת ואריסייט, חברה המייצרת כרטיסים אלקטרוניים זעירים ומייצאת אותם למאות לקוחות ברחבי העולם.
עיסוקים נוספים
בתקופת לימודיו לתואר ראשון, היה רשף הכתב לענייניי כלכלה של גלי צה"ל. כמו כן, הגיש רשף בעבר את תוכנית הרדיו "על ימין ועל שמאל" עם גאולה כהן ברשת ב'.
משפחה
צלי רשף, בנם השני של עורכי הדין הירושלמים חוה (אווקה) ואשר רשף, קרוי על שם דודו,, שנפל בקרב על חיפה במלחמת העצמאות כאשר ניסה למנוע פגיעה בחבריו מפיצוץ רימון. רשף נשוי לארנה (לבית בראל) ואב לשלושה: רוני (מוזיקאית ומלחינה), עופר (עורך דין) ותמי (לשעבר אשת תקשורת והיום אחות). לרשף שלושה אחים: עו"ד רון רשף (נפטר ב-2017), איש התקשורת רפי רשף (הנשוי לזמרת נורית גלרון) ויעל רשף. מתגורר בשכונת גבעת אורנים בירושלים.
לקריאה נוספת
צלי רשף, שלום עכשיו: ממכתב הקצינים ועד שלום עכשיו, ירושלים, כתר, 1996.
ז'אן-לואי טרנטיניאן
ז'אן-לואי טְרֶנטיניאן (בצרפתית: Jean-Louis Trintignant; 11 בדצמבר 1930 – 17 ביוני 2022) היה שחקן קולנוע ותיאטרון צרפתי, מהבולטים בשחקני הקולנוע האירופים במחצית השנייה של המאה ה-20. ב-1969 זכה בפרס השחקן הטוב בפסטיבל הקולנוע בקאן.
טרנטיניאן גילם בחלק מסרטיו את תפקיד הגיבור המהורהר, המסתורי והמסוכסך בנפשו. כישרונו כשחקן אופי בגילום הדמויות המורכבות הקנה לו מקום ברבים מהסרטים של במאים אירופים בולטים שעסקו בסרטיהם בבעיות מוסריות. טרנטיניאן, שזוהה בעיקר עם סרטי הגל החדש הצרפתי ועם הפקות קולנוע איטלקיות, שיחק גם בתפקידים בעלי אופי רומנטי, קומי ודרמטי. במשך הקריירה הקולנועית שלו, שנמשכה כ-40 שנה, השתתף טרנטיניאן ביותר מ-110 סרטים. שיחק ב-34 מחזות. בסוף חייו, הוא התמקד במשחק בתיאטרון (בו גם החל את דרכו לפני הקריירה הקולנועית).
קורות חייו
טרנטיניאן נולד בעיירה פיולק שבדרום צרפת למשפחה מבוססת. בילדותו שאף להדמות לדודו, מוריס טרנטיניאן, שהיה נהג מרוצים (ניצח ב-1954 ב-מרוץ 24 השעות של לה מאן והיה הצרפתי הראשון שניצח בגרנד פרי מונקו ב-1955). תחום עניין נוסף שבו גילה עניין היה שירה, ובמיוחד במשוררים ז'אק פרוור, גיום אפולינר ולואי אראגון. בגיל 19, בעת היותו סטודנט למשפטים באוניברסיטת אקס-אן-פרובאנס, צפה בהצגת "הקמצן" למולייר בבימויו של שארל דולן. הייתה זו נקודת מפנה עבורו; הוא נטש את לימודיו, עבר לפריז והחל לקחת שיעורי משחק אצל טניה בלאחובה, שבהם ניסה להתגבר על הביישנות שהייתה טבועה בו מילדות. ב-1951 הייתה הופעתו הראשונה בתיאטרון, וב-1953 השתתף בהצגות "בריטניקוס" (מאת ז'אן רסין) ו"דון ז'ואן" (מאת מולייר). ב-1954 שיחק לראשונה בתפקיד ראשי בתיאטרון במחזה של רובר אוסיין "בערבון מוגבל" (Responsabilité limitée).
תפקידו הראשון בקולנוע היה ב-1955 בסרטו של מרסל אישאק, Pechiney, וב-1956 שיחק בסרטו של הבמאי כריסטיאן-ז'אק , "אילו היו כולם כמותם". משחקו בסרטו השערורייתי של רוז'ה ואדים, "ואלוהים... ברא את האשה", מול סמל המין הצרפתי, השחקנית בריז'יט בארדו, זיכה את טרנטיניאן בפרסום עולמי. באותה שנה השתתף גם בסרט (Club de femmes) בבימויו של ראלף חביב, אך בהמשך התגייס לצבא הצרפתי ונשלח לאלג'יריה שם הייתה צרפת נתונה במאבק מול המורדים האלג'יראים במלחמת העצמאות של אלג'יריה.
שנות ה-60
טרנטיניאן המשיך ועבד עם מיטב הבמאים האירופים; בהם רנה קלמאן, אלן רוב-גרייה, קלוד שברול ואף ב"אהובתי, אהובתי", סרט הבכורה של אשתו הבמאית, נדין , בו שיחק שוב עם ואלרי לגראנז' שגילמה בתפקיד משנה את אשתו ב"גבר ואישה". על משחקו בסרטו של רוב-גרייה, homme qui ment, זכה טרנטיניאן בפרס פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין לשחקן הטוב ביותר. ב-1969 גילם את דמותו של פרקליט צעיר ובעל עקרונות במותחן הפוליטי "Z". הסרט, בבימויו של קוסטה גברס היווני תיאר עליית משטר צבאי של קולונלים תוך רמיזה ברורה למה שהתרחש ביוון. בסרט כיכבו גם איב מונטאן ואירן פאפאס והוא זכה להצלחה בינלאומית גדולה וזכה בפרס האוסקר לסרט הזר. טרנטיניאן זכה על משחקו בסרט בפרס השחקן הטוב בפסטיבל הסרטים של קאן ב-1969.
ב-1969 גם כיכב בסרטו של אריק רוהמר "Ma nuit chez Maud" ובסרט "La morte ha fatto l'uovo" מול ג'ינה לולובריג'ידה ב-1970, לאחר ששיחק שוב בסרט של ללוש, "Le voyou", שיחק טרנטיניאן באחד מהתפקידים הבולטים בקריירה שלו; בתפקיד הראשי בסרטו של ברנרדו ברטולוצ'י, "הקונפורמיסט". בסרט הוא מגלם את מרצ'לו, אינטלקטואל איטלקי צעיר בן המעמד העליון בעל תואר דוקטור לפילוסופיה המתנדב לעזור למשטר הפשיסטי ולבצע רצח פוליטי. הסרט בוחן את דמותו של מרצ'לו ומתאר אותו כאדם המנסה באופן מכוון להתאים את עצמו לאידאולוגיות האופנתיות של זמנו. הסרט זכה לשבחים מפליגים של הביקורת ואף היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הזר. כעבור שנה שיחק במותחן הפשע המצליח "Sans Mobile Apparent", בו גילם מפקח משטרה החוקר שרשרת רציחות. את הסרט ביים הסופר והבמאי פיליפ לברו והשתתפו בו גם דומיניק סנדה  (ששיחקה מול טרנטיניאן גם ב"הקונופורמיסט") וסשה דיסטל.
שנות ה-70
ב-1973 ביים טרנטיניאן לראשונה סרט. היה זה המותחן, "Une Journée bien remplie" בו אב מתכנן לרצוח ביום אחד את תשעת המושבעים שהרשיעו את בנו שנדון לעונש מוות. במקביל, המשיך ושיחק בסרטים רבים, רובם מותחנים. באותה שנה הוא שיחק מול רומי שניידר בסרט "רכבת התקווה" אודות צרפתי ויהודייה הנמלטים ברכבת מפני הנאצים הכובשים את צרפת. הוא המשיך ושיחק בסרט אודות היהודים בשואה. היה זה סרטו של הבמאי היהודי, מישל דרש, "כינורות הנשף" , בו שיחק מול מארי-ז'וזה נאט. ב-1975 שיחק בסרטו של הבמאי ז'אק דראי, בתפקיד עבריין הנמלט מהמשטרה (אלן דלון גילם את מפקח המשטרה) בסרט "סיפורו של שוטר". בסוף אותה שנה גילם תפקיד של הומוסקסואל המעורב במשולש רומנטי יחד עם מרצ'לו מסטרויאני וז'קלין ביסט בדרמת פשע קומית בבימויו של לואיג'י קומנצ'יני, "La donna della domenica". לאחר מספר שנים בהן לא זכו הסרטים בהם נטל חלק להצלחות גדולות, שיחק טרנטיניאן בסרטו של כריסטיאן דה שאלון, "L'Argent des Autres", כפקיד בנק הנאבק בממונים עליו המנסים לטפול עליו אשמה בשערורייה בנקאית לה היו הם אחראים. הסרט זכה להצלחה גדולה בצרפת; זכה בפרס סזאר ובפרס לואי-דלוק, פרס העיתונאים הצרפתי.
שנות ה-80 ואילך
בשנות ה-80 האט טרנטיניאן את פעילותו הקולנועית. ב-1982 הוא גילם מפקח משטרה בסרט מצליח אודות משפחת פשע יהודית הפועלת בצרפת, "הקשר היהודי", וב-1983 השתתף לראשונה בסרט דובר אנגלית, "שכר האמת" יחד עם ניק נולטי, ג'ין הקמן וג'ואנה קסידי. לאחר מכן שיחק בסרטו האחרון של פרנסואה טריפו, "לפתע ביום ראשון". כישלונו האמנותי והקופתי של סרטו של קלוד ללוש, "גבר ואישה – עשרים שנה אחרי", בו נטל חלק, המשיך את דעיכתה של הקריירה של טרנטיניאן. הוא המשיך לשחק בסרטים צרפתיים אך נעלם מזרקורי עולם הסרטים הבינלאומי. כל זאת עד 1994, אז השתתף בתפקיד ראשי בסרטו של הבמאי הפולני המוערך קשישטוף קישלובסקי, "שלושת הצבעים: אדום", שזכה להצלחה. בשנים שלאחר מכן המשיך טרנטיניאן להופיע לעיתים רחוקות בסרטים, ועבר להתמקד בתחום התיאטרון.
ב-2012 השתתף טרנטיניאן בתפקיד ראשי בסרטו של מיכאל הנקה, "אהבה", שזכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן. על הופעתו זכה בפרס סזאר ובפרס לומייר לשחקן הטוב ביותר. ב-2017 שיחק בתפקיד הראשי בסרטו של מיכאל הנקה "סוף טוב". ב-2019 שיחק בתפקיד הראשי בסרטו של קלוד ללוש "שנות חיינו היפות".
חיים אישיים
טרנטיניאן התחתן ב-1954 עם השחקנית סטפאן אודראן, עמה שיחק במספר סרטים, אך הנישואים לא ארכו זמן רב והם נפרדו ב-1956. ב-1960 נישא לשחקנית, תסריטאית ובמאית נדין מרקאן (Nadine Marquand), לה היה נשוי עד 1976. נולדו להם שלושה ילדים: מארי - שחקנית קולנוע (נרצחה ב-2003 על ידי חברה לחיים), פאולין (מתה בגיל 9 חודשים) וונסן. טרנטיניאן שהוא טייס חובב והיה במשך תקופה קצרה נהג מרוצים מקצועני, חי לאחר גירושיו מנדין עם נהגת המרוצים מריאן הופפנר, לה נישא בשנת 2000. בשנות ה-80 עבר לחיות בסביבה כפרית באזור שבין נים ואביניון, וב-1997 פתח יחד עם שותפים יקב מסחרי המבוסס על הכרמים של אחוזתו.
טרנטיניאן נפטר ב-17 ביוני 2022, בגיל 91.
ג'ון קונלי
ג'ון באודן קונלי הבן (באנגלית: John Bowden Connally; 27 במרץ 1917 - 15 ביוני 1993) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי, לאחר מכן כמושל טקסס ה-39 וכמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ריצ'רד ניקסון. את הקריירה הפוליטית שלו הוא החל במסגרת המפלגה הדמוקרטית וב-1973 היה לחבר המפלגה הרפובליקנית.
קונלי נולד בפלורסוויל שבטקסס והחל קריירה משפטית לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת טקסס באוסטין. במלחמת העולם השנייה הוא שירת במטה של ג'יימס פורסטל ובמטה של דווייט אייזנהאואר ולאחר מכן הועבר לזירת האוקיינוס השקט. לאחר המלחמה הוא היה לעוזרו של הסנאטור לינדון ג'ונסון. כאשר נבחר ג'ונסון כסגן נשיא ארצות הברית הוא שכנע את הנשיא קנדי למנות את קונלי כמזכיר הצי של ארצות הברית. בדצמבר 1961 פרש קונלי מתפקיד זה כדי להתמודד על משרת מושל טקסס, תפקיד בו הוא כיהן בין השנים 1963–1969. בשנה הראשונה לכהונתו נסע קונלי במכונית הנשיאותית במהלך רצח קנדי ונפצע קשה מהיריות. בתקופת כהונתו כמושל הוא היה מזוהה עם האגף השמרני של המפלגה הדמוקרטית.
ב-1971 מינה הנשיא הרפובליקני ריצ'רד ניקסון את קונלי כמזכיר האוצר בממשלו. בכהונתו בתפקיד זה ניהל קונלי את ניתוקו של הדולר האמריקני מתקן הזהב, אירוע שנודע בכינוי "הזעזוע של ניקסון" (Nixon shock). ב-1972 פרש קונלי מתפקידו כדי לנהל את מערכת הבחירות של הנשיא ניקסון לבחירה מחדש. הוא היה מועמד להחליף את סגן הנשיא ספירו אגניו כאשר זה האחרון התפטר ב-1973, אך ניקסון בחר לתפקיד את ג'רלד פורד. בבחירות לנשיאות של 1980 הוא שאף לזכות במועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות, אך פרש מהמרוץ לאחר סדרת ההצבעות הראשונה בבחירות המקדימות. לאחר מכן הוא פרש מן החיים הפוליטיים וב-1993 הוא נפטר מלייפת ריאתית.
ראשית חייו
ג'ון קונלי נולד בפלורסוויל, טקסס, מקום מושב מחוז וילסון שמדרום-מזרח לסן אנטוניו. הוא היה אחד משבעת ילדיהם של ללה (לבית רייט) וג'ון באודן קונלי האב, שניהל מחלבה. לקונלי היו ארבעה אחים: גולפרי, מריל, ויין וסטנפורד; ושתי אחיות: כרמן ובלאנש. קונלי למד בבית הספר התיכון של פלורסוויל והיה אחד מבוגריו המעטים שהמשיכו ללימודים בקולג'. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת טקסס באוסטין, שם הוא היה נשיא אגודת הסטודנטים וחבר באגודת פרייר (Friar Society). בסופו של דבר הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של האוניברסיטה וניגש לבחינות ללשכת עורכי הדין.
שירות צבאי
במלחמת העולם השנייה שירת קונלי בצי ארצות הברית, בתחילה כעוזרו של ג'יימס פורסטל, ולאחר מכן כחבר בצוות התכנון של הפלישה לצפון אפריקה בפיקודו של הגנרל דווייט אייזנהאואר. לאחר מכן הוא הועבר אל זירת האוקיינוס השקט, שם הוא שירת בהצטיינות. הוא שירת כמנהל מערך המטוסים על סיפון נושאת המטוסים "אסקס" (USS Essex) ועוטר בכוכב הארד על גבורתו. הוא הועבר לספינה אחרת מסדרת נושאות המטוסים אסקס, "בנינגטון" (USS Bennington), שם הוא עוטר בלגיון ההצטיינות. הוא גם לקח חלק במערכה באיי גילברט, במערכה באיי מרשל, במערכה על איי ריוקיו ובמערכה בפיליפינים. ב-1946 הוא שוחרר בדרגת לוטננט קומנדר.
עם שחרורו מהצי החל קונלי לעסוק בעריכת דין במשרדו של אלווין וירץ, עד אשר לינדון ג'ונסון, שנבחר אז כסנאטור, שכנע אותו לעבור לוושינגטון די. סי. כדי לשרת כעוזרו הראשי. קשריו ההדוקים עם ג'ונסון החלו עוד לפני שירותו בצי והם נמשכו עד לפטירתו של ג'ונסון ב-1973.
קריירה משפטית
שניים מלקוחותיו העיקריים של קונלי כעורך דין היו טייקון הנפט הטקסני, סיד ריצ'רדסון ופרי בס, אחיינו ושותפו של ריצ'רדסון, שניהם מפורט וורת'. שווי האימפריה הכלכלית של ריצ'רדסון הוערכה בשנות ה-50 ב-200 מיליון עד מיליארד דולר. בהדרכתו של ריצ'רדסון, צבר קונלי ניסיון במגוון של מיזמים וקיבל ממנו עצות בנוגע לרכישות מקרקעין. עבודה זו דרשה ממשפחת קונלי להעתיק את מגוריה לפורט וורת'. כאשר נפטר ריצ'רדסון ב-1959 קיבל קונלי על עצמו להיות אחד ממנהלי העיזבון שלו, משימה שהכניסה לו כספים לא מועטים.
קונלי גם היה מעורב בעסקה החשאית להציב את הדמוקרט הטקסני רוברט ברנרד אנדרסון כמועמד לסגן הנשיא בבחירות לנשיאות של 1956. צעד זה לא צלח כאשר העדיף הנשיא אייזנהאואר להמשיך כהונה נוספת כשלצידו יכהן סגנו ריצ'רד ניקסון, ואנדרסון מונה בסופו של דבר כמזכיר האוצר בקבינט של אייזנהאואר, אותו תפקיד שמילא קונלי בקבינט של ניקסון 14 שנים לאחר מכן ב-1971. בצירוף מקרים, אנדרסון היה עוד קודם לכן מזכיר הצי של אייזנהאואר, תפקידו אותו מילא קונלי בממשלו של קנדי ב-1961.
מזכיר הצי
בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית שהתקיימה בלוס אנג'לס ב-1960, הוביל קונלי את תומכיו של הסנאטור לינדון ג'ונסון. הוא טען שאם קנדי, אם יזכה במועמדות המפלגה לנשיאות, לא יוכל לכהן תקופת כהונה מלאה כנשיא בשל מחלת אדיסון ממנה סבל והתלות שלו בקורטיזון כתוצאה ממנה. עם זאת, קנדי השיג את קולותיהם של הנציגים הדרושים למינוי עוד לפני פתיחת הוועידה. קנדי הבין שלא יעלה בידו להיבחר ללא תמיכתם של הדמוקרטים בדרום, שרובם תמכו בג'ונסון. לפיכך הוא הציע את משרת סגן הנשיא לג'ונסון.
עם בחירתו לנשיאות, מינה קנדי את קונלי, לבקשתו של ג'ונסון, כמזכיר הצי. 11 חודשים לאחר מכן התפטר קונלי מתפקיד זה כדי להתמודד על משרת מושל טקסס. במהלך תקופת כהונתו כמזכיר הצי, עמד לרשותו של הצי תקציב של 14 מיליארד דולר, וסגל של יותר מ-1.2 מיליון איש, 600,000 לובשי מדים ו-650,000 אזרחים, שהוצבו ב-222 בסיסים בארצות הברית ו-53 בסיסים מחוץ לגבולותיה.
קונלי הנחה את הצי השישי בים התיכון לנהל סוג חדש של "דיפלומטיית תותחים". במסגרת מדיניות זו עגנה נושאת המטוסים "פורסטל" (USS Forrestal) בנאפולי שבאיטליה וצוותה חילק מתנות לילדים בבית יתומים מקומי. קונלי גם הורה על חלוקת מתנות בבית חולים בקאן שבצרפת שטיפל בילדים שסבלו ממחלות בעצמות, לילדים עניים באי רודוס ולילדים חולים בפלרמו שבסיציליה. מתנות נשלחו גם לילדים טורקיים בקפריסין ולפליטים פלסטינים בביירות. בתקופת כהונתו כמזכיר הצי אירעה הפלישה למפרץ החזירים.