cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקומדיה האנושית (בלזק)
תוכניתו של בלזק
התוכנית רחבת ההיקף של "הקומדיה האנושית" התגבשה אצל בלזק במשך תקופה ארוכה. בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-19 הוא החל לקבץ את כתביו השונים תחת כותרות שונות: הרומנים "גובסק" ו"סראזין" שהתפרסמו באותה התקופה נועדו להיות חלק מסדרה שנקראה "תמונות מהחיים הפרטיים" (Scènes de la vie privée), שכללה מאוחר יותר, בין היתר את הרומנים "אבא גוריו" ו"חוזה הנישואים", ואת הסיפור "קולונל שאבר". הרומן "אז'ני גרנדה" נועד להיות החיבור הראשון בסדרה "תמונות מהחיים בפרובינציה" (Scènes de la vie de province), שכללה בהמשך גם את הרומן "אשליות אבודות". בסך הכול תכנן בלזק שש סדרות של תמונות, כולל "תמונות מהחיים הפריזאיים" (Scènes de la vie parisienne), "תמונות מהחיים הפוליטיים" (Scènes de la vie politique), "תמונות מהחיים הצבאיים" (Scènes de la vie militaire) ו"תמונות מחיי הכפר" (Scènes de la vie de campagne).
סדרות אלה נועדו להרכיב את החטיבה הראשונה של "הקומדיה האנושית", שלה קרא בלזק "מחקרים בחיי החברה". החטיבה השנייה נקראה "מחקרים פילוסופיים", ונועדה לכלול כתבים שאינם נוגעים ישירות בחיי החברה, כמו "עור היחמור" ו"סרפיטה". החטיבה השלישית, המצומצמת ביותר, נקראה "מחקרים אנליטיים", וכללה בסופו של דבר שני כתבים בלבד, "פיזיולוגיה של חיי נישואים" ו"הייסורים הקטנים של החיים במשותף".
הרעיון לעשות שימוש בדמויות חוזרות, שישובו ויופיעו בקטעים שונים של הקומדיה האנושית, עלה בראשו של בלזק במהלך העבודה על כתב היד של "אבא גוריו". דמותו של אז'ן דה ראסטיניאק, גיבור הסיפור, כבר הופיעה קודם לכן ברומן "עור היחמור", אך שם הוצג ראסטיניאק כאיש זקן. בלזק החליט להשתמש באותה דמות, ושינה בגרסאות מאוחרות יותר של "עור היחמור" את דמותו של ראסטיניאק לצעיר פריזאי המיודד עם הדמות הראשית, ומייעץ לה כיצד להתקדם בחברה. חידוש זה של בלזק העניק לדמויות נפח וממשות שחרגו מעבר למה שהיה יכול להשיג ברומן אחד בלבד. כשדמות מוכרת מופיעה באחד הרומנים המאוחרים של בלזק, כמו הברון דה נוסינגן ב"זוהר ושקיעה של יצאניות צמרת", הקוראים כבר יודעים במי מדובר, ובמקום להשקיע מאמץ בתיאור הדמות מחדש התפנה בלזק להעמיק ולחזק את קווי האופי וההתנהגות שהתווה ברומנים הקודמים.
הארפי
הארפי (באנגלית: IAI Harpy) הוא חימוש משוטט למשימות דיכוי הגנה אווירית, מתוצרת התעשייה האווירית לישראל. ההארפי משוגר מחוץ לשדה הקרב, מאתר אנטנה קורנת של מערכת מכ"ם, ומתפוצץ מעליה. ההארפי נמצא בשירות חיל האוויר הישראלי (מכונה "שיאון") ובשירות המדינות טורקיה, הודו, קוריאה הדרומית וסין.
ההארפי הוא בעל כנפי דלתא המחוברות לגוף גלילי שבראשו ראש הביות וראש הקרב. הוא מונע על ידי מנוע רוטרי יחיד מדגם AR731, תוצרת UEL, בעל הספק של 28 קילו-וואט (37 כוח-סוס) עם מדחף דוחף.
אופן פעולה
ההארפי משוגר באמצעות רקטה ממשגר המוצב על משאית היכולה לשאת 18 משגרים. סוללה של הארפי כוללת בדרך-כלל 3 משאיות המסוגלות לשגר 54 כטב"מים לתקיפה סימולטנית ומתואמת. את ההארפי אפשר לשגר גם מספינה.
מסלול הטיסה של ההארפי מתוכנן בתחנה הקרקעית ומוזן לתוכו. לאחר השיגור ההארפי טס באופן עצמאי לאזור הפטרול שהוגדר לו ומתחיל לפטרל שם כאשר ראש הביות שלו מחפש כל העת אחר קרינת מכ"ם. כאשר מתגלה אנטנה קורנת של מערכת מכ"ם ההארפי צולל לעברה ומפוצץ את ראש הקרב שלו מעליה כדי להסב לה נזק מרבי. אם המכ"ם מכובה לפני הפגיעה, מבטל ההארפי את התקיפה וחוזר לפטרל. אם אף מכ"ם לא נתגלה במהלך המשימה, ההארפי משמיד את עצמו.
המשבר בין ישראל לארצות הברית
ב־2004, ההארפי היה במוקד מאמצי ארצות הברית להגבלת מכירת אמצעי לחימה מתקדמים לסין. ההארפי שנמכר לסין ב־1994 בכ־55 מיליון דולר, הוחזר לישראל ב־2004 לשדרוג במסגרת תנאי החוזה. ארצות הברית דרשה שישראל תחרים את הכטב"מ ותבטל את החוזה. ארצות הברית טענה כי ההארפי כולל טכנולוגיה אמריקנית, אך ישראל הכחישה טענה זאת. ב־2005 הוחזרו הכטב"מים לסין מבלי ששודרגו.
תקרית זאת הביאה למשבר ביחסי ארצות הברית–ישראל, שהחליטה להטיל על ישראל סנקציות קשות, הכוללות פגיעה בעסקות ביטחוניות, בפרויקטים משותפים ובחילופי מידע בין שתי המדינות לגבי מערכות נשק מתקדמות, כולל השעייתה של ישראל מהשתתפות בתוכנית לפיתוח מטוס הקרב המתקדם ה-JSF.
ארצות הברית גם דרשה את פיטוריהם של עמוס ירון, מנכ"ל משרד הביטחון; קותי מור, ראש משלחת הרכש של מערכת הביטחון בניו יורק; יוסי בן-חנן, ראש האגף לסיוע ויצוא ביטחוני במשרד הביטחון; ויחיאל חורב.
הרברט קרמר
הרברט קרמר (בגרמנית: Herbert Krömer; נולד ב-25 באוגוסט 1928) הוא פרופסור לפיזיקה ומחשוב קוונטי באוניברסיטאות קולורדו UT דאלאס וUCSB. חקר את אפקט האלקטרונים החמים, פיתח את הטרנזיסטור HBT ופיתח את העיקרון שלפיו עובדים דיאודים לייזריים, שמאוחר יותר שימשו בקוראי דיסקים וכו'.
קרמר היה חתן פרס נובל לפיזיקה בשנת 2000 יחד עם ז'ורס אלפרוב על פיתוח טרנזיסטורים העובדים על מוליכים למחצה המשמשים במחשבים ואופטו אלקטרוניקה. במקביל ג'ק קילבי גם קיבל פרס נובל לפיזיקה.
ראשית חייו
הרברט נולד בויימאר, גרמניה, הוא נולד למשפחה בורגנית, ולא היה ספק שהוריו ניסו לתת לו את החינוך והידע הטוב ביותר. אמו, במיוחד, עודדה אותו להיות הטוב ביותר בבית ספרו בלימודים, ללמוד בסדר אף פעם לא היה מספיק. לפי קרמר, הוא עבר דרך 12 שנות לימודיו ללא קשיים כמעט.
תקופת האוניברסיטה
סיים את הגמנסיה בשנת 1947.
הוא הגיע לאוניברסיטת גטינגן (בהמלצת אחד הפרופסורים בג'נה)ואחרי כמה סמסטרים של השתתפות בתוכנית כלשהי, הוא נרשם לדיפלומה תאורטית אצל פרופסור סאוטר.
יום אחד פנה סאוטר אל קרמר, ואמר לו שהגיע הזמן לדוקטורט, קרמר הסכים עמו ועשה דוקטורט בנושא שאנו מכנים קיום אפקט האלקטרונים החמים בשכבת טעינת החלל של הטרנזיסטור, ובזכות שיטת לימודו המהירה של סאוטר, קרמר יצא עם דוקטורט עוד לפני שמלא לו 24 שנה.
תקופת העבודה
שוק העבודה של פיזיקה תאורטית באותן שנים לא היה מפותח, לא היה ביקוש רב ורבים חיפשו את התפקיד. קרמר במזל רב הצליח למצוא משרה ברשת התקשורת הגרמנית.
זמן מה לאחר הצטרפותו למעבדות  RCA (Radio Corporation of America - "תאגיד הרדיו של אמריקה") בפרינסטון ב-1954 קרמר חזר להטרוג'נקציה (המגע בין חצאי מוליכים) .התרומה העיקרית של קרמר לשדה, היו שני מסמכים תאורטיים ופיתוח הHBT, אחד מהמסמכים בביקורת הRCA ובו למעשה פירט באופן ברור את המושג של שדות חשמליים למחצה וחישב את עקרון העיצוב הבסיסי לכל הטרנזיסטורים.
השלב האחרון של עבודתו ב RCA היה כאשר היה בהרצאתו של אחד מחבריו, והרצה על לייזר מסוג חדש, חברו הציג בעיה אחת שהייתה בלייזר וקרמר מיד מצא לבעיה פתרון, כאשר לא נענה הוא רשם על כך פטנט.
למרות כתיבת הפטנט קרמר סירב למשאבים כדי לעבוד על הלייזר החדש בטענה שלא יהיו יישומים לכך. בצירוף מקרים, אפקט הגאן בדיוק התגלה, ויש לאפקט השפעות על ההתנגדות הנגטיבית של האלקטרונים החמים. וכך יצא שקרמר עבד על אפקט הגאן במשך עשר השנים הבאות, ולא השתתף במימוש הטכנולוגי של הלייזר.
קרמר עזב את וריאן בשנת 1966 ובשנת 1968 הצטרף לאוניברסיטת קולורדו. זה הרגע שבו קרמר חזר לטרנזיסטורים, ובתחילת שנות ה-70 התמודד עם תיאורית הקיזוז של הלהקה יחד עם הסטודנט שלו ביל פרסבלי, עכשיו כבר בUT דאלאס, הם היו ראשונים שעבדו על תיאורית קיזוז הלהקה. זמן קצר לאחר מכן, עכשיו כבר בUCSB, קרמר פיתח שיטה כדי לקבוע להקה ניסיונית על ידי פרופיל קיבול- מתח באמצעות הטרו-ממשק.
בסוף שנות השבעים קרמר חזר למכשיר שממנו התחיל הHBT, ההתפתחויות הטכנולוגיה שאיפשרו את לייזר הDH הציעו הבטחה גדולה גם לHBT, וקרמר הפך לחסיד נלהב של פיתוח המכשיר.
פרס נובל
קרמר, חתן פרס נובל לפיזיקה, יחד עם ז'רוס א. אלפרדוב, בשנת 2000 קיבל את הפרס על פיתוח טרנזיסטורים העובדים על מוליכים למחצה ועקרונות הנקראים "heterostructure" המשמשים במחשבים ואופטו אלקטרוניקה. כיום, המצאה זו משמשת את הטכנולוגיות של הטלפונים הסלולריים וקשר לווייני, בדיאודות לייזרים, בעזרת ההמצאה הזאת גם מעבירים מידע ברשתות טלפון ואינטרנט, מחשבים קוראי דיסקים וכו'…
במקביל ג'ק ס. קילבי קיבל פרס נובל לפיזיקה על פיתוח המעגל המשולב.
Earth (אלבום של ואנגליס)
Earth הוא אלבום מוזיקה אלקטרונית ורוק מתקדם מאת האמן היווני ואנגליס. האלבום יצא ב-1973. המילים בשירים של האלבום נכתבו על ידי ריכל דאסין. האלבום עוסק בסגנון של מוזיקה אלקטרונית ורוק מתקדם ומשלבת גם צלילים מן הטבע.
ניל גילמן
הרב ניל גילמן (אנגלית: Neil Gillman; 11 בספטמבר 1933 - 24 בנובמבר 2017) היה תאולוג והוגה יהודי-אמריקאי, מראשי האגף המודרניסטי ביהדות הקונסרבטיבית.
בראשית שנות ה-80 הסתמן כמנהיג באגף המודרניסטי של הקונסרבטיבים, המטיף לגמישות רבה יותר: ב-1983 קרא לראשי הסמינר לחדול מה"עמימות המזיקה" שאפיינה את התנועה מאז ומתמיד בכל הקשור לתאולוגיה ולהצהיר בבירור במה הם מאמינים. ב-1985 – שנה לאחר פרישת הארכי-שמרנים בראשות דוד הלבני עקב ההסכמה להכשיר נשים לרבנות – הצליח לשכנע אותם להכניס קורס אקדמי בנושא, לראשונה בתולדות בית המדרש. ב-1990 פרסם את עיקרי תפישתו בספרו "שרידים מקודשים" (Sacred Fragments), שבו עמד על דעתו שהאל לא הכתיב מעולם את רצונו באופן מפורש וכי הדת היוותה עיבוד חוויה קולקטיבית של העם היהודי בהבנתו המשתפרת את העולם. המדע והרציונליזם של העידן המודרני שברו את התודעה האחידה הזאת והפכו אותה לרסיסים של מצוות ומנהגים, אך אלה ראויים שישמרו עליהם. גילמן הוסיף ופיתח את ראייתו את הדת כ"מיתוס", מושג שהוא מגדיר כאופן שבו בני-אדם רוקמים ביחד אמיתות שונות כדי ליצור חויה רוחנית משמעותית. ב-1993 פרש את רעיונותיו שוב ב"יהדות קונסרבטיבית: המאה החדשה", בו סקר את תולדות הזרם מבעד להשקפתו. הספר ספג ביקורת מגורמים שמרניים בתנועה, בין היתר על כך שהציג את אברהם יהושע השל ותפישתו על התורה בתור מדרש כקרובים לעמדותיו. גילמן היה גם שותף לניסיון הראשון להגדיר את המצע הקונסרבטיבי באופן ברור; הוא היה אחד מחברי הוועדה שניסחו את הצהרת "אמת ואמונה" הכוללנית ב-1988. בדצמבר 2005 קרא לתנועה להפסיק להגדיר את עצמה כהלכתית, לאחר שלדבריו נסוגה בעשורים הקודמים משורה של עמדות שהיו מחויבות מראייה כזאת.
ממלכת דהייברת'
ממלכת דהייברת' (בוולשית: Teyrnas Deheubarth; בלטינית: Dextralis Pars) הייתה ממלכה ולשית בימי הביניים אשר שכנה בדרום-מערב ויילס.
הממלכה הייתה למעשה איחוד של מספר ממלכות בדרום ויילס תחת שלטון בית דינוור שהתקיימה בין 920 עד לכיבוש של האזור בידי הנורמנים במאה ה-11 ובהמשך איחודה לתוך נסיכות ויילס ב-1216. משמעות שמה היא "הדרום" ובכך מבטאת אזור גאוגרפי בוויילס במיוחד אל מול ממלכת גוויניד' החזקה מצפון.
היסטוריה
הממלכה נוסדה ב-920 על ידי הוול ד'ה עם איחוד שתי הממלכות של דרום-מערב ויילס, ממלכת סייסל'וג (שבעצמה התאחדה עם ממלכת קרדיגיון) וממלכת דאווד. ב-1045, עם מותו של מלך ברכיניוג האחרון גריפיד' אפ אליסד' אוחדה גם היא עם ממלכת דהייברת'. בשנת 1093 נכבשה הממלכה על ידי הנורמנים שחילקו את כל אזור דרום ויילס לאדוניות ספר שבראשן אצילים נורמנים, החל מ-1116 העניקו הנורמנים עצמאות מסוימת לחלק מהממלכה כממלכת חסות.
החל משנת 1155, ריס אפ גריפיד', שירש את ממלכת החסות הנורמנית, החל במאבק כנגד השלטון הנורמני בדהייברת' וסביבתה. כתוצאה ממאבק זה הצליח ריס להגיע להסכם עם האנגלו-נורמנים שהחזיר לדהייברת' את עצמאותה, היא נותרה כך עד 1234 כאשר התאחדה עם רוב ממלכות ויילס תחת שלטון ממלכת גוויניד' לכדי נסיכות ויילס. בשנת 1284 לאחר מספר שנים של מאבק בין אנגליה לוויילס היא נכבשה לבסוף והתאחדה עם אנגליה.
שליטי הממלכה
בין השנים 1093 ל-1155 הייתה הממלכה תחת שליטה נורמנית, בהדרגה חלק ממנה זכה לעצמאות חלקית וב-1155 הצליח ריס אפ גריפיד' לשחרר אותה מהשלטון האנגלו-נורמני.
בין השנים 1234 ועד לכיבוש האנגלי ב-1283, דהייברת' הייתה ממלכת חסות של גוויניד' וחלק מנסיכות ויילס המאוחדת.
לעצטע נייעס
לעצטע נייעס (בכתיב יידיש תקני: לעצטע נײַעס; 'חדשות אחרונות', או 'ידיעות אחרונות') היה עיתון ישראלי ביידיש שהופיע בשנים 1949–2006.
מייסד העיתון ועורכו הראשון היה מרדכי צאנין. בשנת 1949 החל צאנין לפרסם שבועון מאויר בשם "אילוסטרירטער וואָכענבלאט"; לאחר שצה"ל הפסיק לקנות ממנו גיליונות, החל בנובמבר 1949 לפרסם את "לעצטע נייעס". ב-1950 קיבל רישיון להוציא את העיתון פעמיים בשבוע, וב-1951 שלוש פעמים בשבוע. משרד הפנים סירב להתיר לו לפרסם את העיתון כיומון, על רקע ההתנגדות העזה ליידיש במדינת ישראל הצעירה שניסתה להטמיע את העברית כשפה המדוברת. במשך כמה שנים פרסם צאנין את "לעצטע נייעס" ועיתון נוסף, "היינטיקע נייעס" (חדשות יומיות), כל אחד מהם שלוש פעמים בשבוע לסירוגין, בהעלמת עין מצד השלטונות. ב-1957 קיבל צאנין אישור להוציא את "לעצטע נייעס" כיומון.
"לעצטע נייעס" המשיך להופיע והפך לעיתון פופולרי בקרב קוראי היידיש בישראל. בני מר כתב:
צאנין מכר ב-1960 את העיתון ל"החברה המאוחדת לפרסומים והדפסות" שהייתה שייכת למפא"י, אך המשיך לערוך אותו עד 1977. במשך השנים החליף העיתון בעלים ועורכים, בין יתר העורכים ניתן למנות את העורכים דב שטולבך ואחריו אבי נדרה . עם התמעטות מספר קוראי היידיש הפך העיתון בחזרה לשבועון, ולבסוף נסגר ביולי 2006.
נורברט ואן בלואמן
נורברט ואן בלואמן (בהולנדית: Norbert van Bloemen, המכונה צ'פלוס; 1670, אנטוורפן – 1746, אמסטרדם), היה צייר פלמי, שעבד בעיקר באיטליה וברפובליקה ההולנדית. הוא ידוע בנופי איטליה ובסצינות הז'אנר שמזכירות את סגנון ציורי הבמבוצ'אנטי. הוא גם צייר דיוקנאות וכמה ציורים עם סצ'ינות היסטוריות.
ביוגרפיה
נורברט ואן בלואמן נולד באנטוורפן כאחיהם הצעיר של פיטר ויאן פרנס. שני האחים הגדולים האלה היו ציירים בעלי קריירות מצליחות באיטליה ובאנטוורפן. נורברט הוכשר על ידי אחיו הגדול פיטר, אך ייתכן שהיה לו גם מורים אחרים, אחרי שפיטר עזב את אנטוורפן לליון בשנת 1674. בליון הצטרף מאוחר יותר לפיטר אחיו יאן פרנס. מאוחר יותר נסעו פיטר ויאן פרנס לרומא, שם בשנת 1688 הם נרשמו בקהילת סנט אנדרה דלה פראטה. בשנת 1690 הצטרף נורברט לשני אחיו ברומא. לא בטוח אם הוא גר עם אחיו בסנט אנדרה דלה פראטה. נורברט הפך לחבר בבנטפויכלס, אגודה של אמנים הולנדים ופלמיים שהיו פעילים ברומא. מקובל היה בבנטפויכלס לתת לכל אחד מחברי האגודה כינוי. הכינוי של נורברט היה "צ'פלוס". הסיבה לכך שהוא נקרא על שם הגיבור המיתולוגי היווני הזה לא ידועה.
בשנת 1724 עזב נורברט את רומא, שם נותר רק אחיו יאן פרנס, מאז שפיטר הבכור חזר למולדתו באנטוורפן בשנת 1694. ייתכן שנורברט שב לאנטוורפן אך לא התיישב שם, אולי בגלל היעדר הצלחה מסחרית. אחר כך הוא עבר להתגורר ולעבוד באמסטרדם. הוא נשאר שם כל חייו. הוא היה אחד ממוריו של קורנליוס פלוס ואן אמסטל באמסטרדם.
יצירתו
נורברט ואן בלואמן צייר בעיקר סצנות ז'אנר ונופים איטלקיים, בסגנון קרוב לאלה של אחיו הגדול פיטר שהיה גם המורה שלו. הוא גם ביצע מדי פעם ציורים היסטוריים, כולל עבודות עבור הכנסיות הקתוליות בהולנד ומספר דיוקנאות כמו הדיוקן של יאן זומר פיטצ'ר, סוחר אמנות באמסטרדם.
נראה כי נורברט מעולם לא הצליח להשיג אותה רמה של הצלחה כמו אחיו הגדולים פיטר ויאן פרנס שיצירותיהם זכו להערכה רבה במהלך חייהם וניתן למצוא אותם באוספים בינלאומיים יוקרתיים. ההערכה היא שהוא עזב את רומא ואיטליה בגלל חוסר הצלחה שם.
חצי האי ברמל
חצי האי ברמל (באנגלית: Bermel Peninsula) הוא חצי אי הררי הממוקם בין מפרץ סולברג ומפרצון מובילאויל בחוף באומן בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
חצי האי מתנשא לגובה של 1,670 מטרים מעל פני הים (בפסגות בואודיץ').
בחצי האי מצויות פסגת יול, הר וילסון, פסגת קמפבל, נקודת וסקונטי, מעבר וילסון, פסגות רוק פייל, מצוק מיודה ונקודת רוק פייל.
היסטוריה
חצי האי מופה על ידי ו. ל. ג. ג'וארג בשנת 1937, בהתבסס על התצלומים שצילם אלזוורת'. במסגרת התוכנית האנטארקטית של ארצות הברית נסקר ומופה חצי האי (באמצעות סקרי שטח) בין השנים 1939–1941.
דרך השלום
דרך השלום היא דרך ראשית העוברת בין הערים גבעתיים ותל אביב-יפו, ומשמשת כאחד מצירי הכניסה המרכזיים לתל אביב מכיוון מזרח.
ראשיתה של הדרך כהמשכה של דרך אלוף שדה ברמת גן, המובילה לכביש גהה, רמת אפעל ותל השומר. שמה של הדרך משתנה ל"דרך השלום" במקום מפגשה עם רחוב עודד, המשמש גבול תחום השיפוט של הערים רמת גן ותל אביב: ממזרח לו שכונת רמת חן ברמת גן, וממערב לו שכונת רמת הטייסים התל אביבית. צפונית לצומת שוכנת העיר גבעתיים.
הדרך מתעקלת לכיוון צפון, וחולפת על פני רמת הטייסים, פארק וולפסון, תל חיים ורמת ישראל שמדרום לה, ושכונות שיכון עממי ג' וגבעת רמב"ם שמצפון לה. בחלק זה מספר מבנים בולטים ובהם קולנוע "שביט", בית פלאפון, בית הוורד (המשמש את הפניקס חברה לביטוח ושימש את ערוץ 10) ותיאטרון גבעתיים.
בסמוך לבית הקברות נחלת יצחק מתעקלת הדרך בחדות לכיוון מערב, ובקטע זה היא נמצאת כולה בתחום השיפוט של תל אביב. היא חוצה את שני צירי האורך המרכזיים של רובע דרום-מזרח, דרך משה דיין ורחוב יגאל אלון, ועוברת מדרום לבית הקברות ולאזור התעשייה של נחלת יצחק, ומצפון לשכונות רמת ישראל וביצרון. באזור זה שכן בין 1950 ל-1997 מפעל "המגן" של התעשייה הצבאית. לאחר פינויו התברר כי המפעל גרם זיהום כבד בקרקע ובמי התהום, וננקטו פעולות טיהור.
במפגש של דרך השלום עם רחוב יגאל אלון מוקמים מגדלי תוצרת הארץ - זוג מגדלי משרדים.
ממערב לרחוב יגאל אלון נקראת הדרך רחוב גבעת התחמושת. בקטע קצר זה היא חולפת מעל נתיבי איילון אליהם היא מתחברת באמצעות מחלף השלום, וכן שוכנת במקום תחנת רכבת השלום. הדרך מסתיימת בדרך בגין, בסמוך למגדלי עזריאלי, וממשיכה כרחוב קפלן בקריה.
הכוחות המזוינים של אריתריאה
כוחות ההגנה של אריתריאה (EDF) הם הכוחות המזוינים של אריתריאה המורכבים מ-3 זרועות: צבא אריתריאה, חיל האוויר של אריתריאה והצי האריתראי. הצבא מהווה את הזרוע הגדולה ביותר, ואחריו חיל האוויר וחיל הים. המפקד העליון של ה-EDF הוא נשיא אריתריאה.
טרום עצמאות
ההיסטוריה הצבאית באריתריאה משתרעת אלפי שנים אחורה, מימי קדם ועד הזמנים המודרניים, החברה האריתראית עסקה הן במלחמה והן בשלום. בתוקפת ממלכת מדרי בחרי, הצבא נלחם בקרבות רבים נגד כוחות הפלישה של החבשים מדרום והטורקים העות'מאנים בים האדום.
במהלך המאה ה-16 שימש נמל מאסאווה את העות'מאנים כדי להגן על נתיבי הים מפני שיבושים, בעוד שבתקופה מאוחרת יותר הוא שימש את האיטלקים במהלך הכיבוש הקולוניאלי שלהם. ממלכת מדרי בחרי נפלה והמושבה של אריתריאה נוסדה על ידי האיטלקים ב-1890, זמן קצר לאחר פתיחת תעלת סואץ. כאשר כוחות איטלקים כבשו את אתיופיה ב-1936, חיילים ילידי אריתריאה (הידועים בשם אסקרי) תמכו בכוח הפולש. עם זאת ב-1941 התמונה השתנתה בעזרת חיילים בריטים ואתיופיים. גדודי החי"ר האריתריאים וגדודי הפרשים של הקורפוס הקולוניאלי המלכותי פעלו באופן נרחב בשטחים הקולוניאליים השונים של איטליה בין השנים 1888–1942.
במהלך המלחמה למען עצמאותה של אריתריאה תנועות המורדים (ה-ELF וה-EPLF) השתמשו במתנדבים.
עצמאות (1991 ואילך)
במהלך שני העשורים הראשונים לעצמאות, ל-EDF הייתה הסמכות לעכב ולעצור אזרחים, השימוש בסכמות זו היה כדי לסייע למשטרה. ה-EDF ביחד עם המשטרה, חברי ה-EPLF ופקידי ממשל, ביצעו עינויים נרחבים של אריתראים.
מלחמת תיגראי
ב-12 בנובמבר 2021, משרד האוצר האמריקני הוסיף את ה-EDF לרשימת המשרד לבקרה על נכסים זרים בשל היותו "ישות ממשלתית שעסקה או שחבריה עסקו בפעילויות שתרמו למשבר בצפון אתיופיה או מנעו הפסקת אש או תהליך שלום כדי לפתור משבר כזה".
כוח אדם
כוחות ההגנה של אריתריאה קטנים במידה ניכרת בהשוואה לכוחות ההגנה הגדולים ביותר באפריקה כמו אלה של מצרים, אלג'יריה ומרוקו. גודלה של אוכלוסיית אריתריאה קטן, במיוחד בהשוואה לשכנותיה. בזמן שלום צבא אריתריאה מונה כ-45,000 אנשים עם כוח מילואים של כ-250,000.
שירות לאומי
כל גבר ואישה בעלי המתאימים לשירות נדרשים לשרת לכאורה במשך 18 חודשים. הם מקבלים שישה חודשי הכשרה צבאית והיתרה מושקעת בעבודה על פרויקטים לאומיים של שיקום. הדבר מוגדר הן בחוקת אריתריאה והן בהכרזה 82 שהוציאה האספה הלאומית ב-1995. עם זאת, תקופת הגיוס עשויה להתארך בתקופות משבר לאומי ותקופת השירות הלאומי הטיפוסית ארוכה במידה ניכרת מהמינימום. תוכנית זו נועדה לכאורה לפצות על המחסור בהון של אריתריאה ולהפחית את התלות בסיוע חוץ, תוך חיבור של חברה מגוונת מבחינה אתנית, חצי נוצרית וחצי מוסלמית, המייצגת תשע קבוצות אתניות.
מתגייסים אריתראים משמשים גם בתפקידים שאינם צבאיים. חיילים משמשים לעיתים קרובות ככוח אדם משלים בשדות החקלאיים של המדינה כקוטפים יבולים, אם כי חלק ניכר מהמזון שנקטף משמש להאכלת הצבא ולא את האוכלוסייה הכללית.
טיפה
טיפה היא נפח קטן ומתוחם של נוזל שאינו מתפזר בזכות מתח הפנים שלו.
מתח פנים
הדרך הפשוטה ביותר ליצור טיפה היא לתת לנוזל לזלוג באטיות מהקצה התחתון של צינור אנכי בקוטר קטן. כאשר הטיפה התלויה בקצה הצינור עוברת גודל מסוים, מסת הטיפה גוברת על אנרגיית מתח הפנים של פני הנוזל ממנו היא ניתקת והטיפה משתחררת.
אופטיקה
בגלל מקדמי השבירה השונים של טיפות מים ושל האוויר, אור השמש הפוגע בטיפות גשם עובר השתקפות ושבירה הגורמים לתופעת הקשת בענן.
צליל
מקור הקול העיקרי בנפילת טיפה על נוזל הוא תהודת הבועה שנוצרת מתחת לפני הנוזל במקום הפגיעה. צלילים מיטלטלים אלו אחראים לרוב הקולות הנוצרים על ידי טיפות, כגון צליל ההתזה, צליל של גשם ושל טפטוף ברז.
טפטפת להשקיה
טפטפת היא אביזר המשחרר מים בזרמים קטנים ("טפטוף"). הטפטפת מהווה בסיס לשיטת השקיה חדשה, השיטה המודרנית של השקיה בטפטוף, שעיקרה הזרמת מים, בצינורות פלסטיים, ושחרורם בזרמים קטנים ליד הצמח. היתרונות של השימוש בטפטפות (לעומת צינור עם נקבים זעירים) היו הפחתת כמות הסתימות, וחלוקת מים אחידה יותר לאורך השלוחה (צינור הטפטפת).
טפטפת קלווין
טפטפת קלווין, הקרויה על שמו של לורד קלווין, היא גנרטור אלקטרוסטטי. קלווין כינה את המכשיר מעבה טיפות מים. המכשיר מבוסס על טפטוף של טיפות מים לשם יצירת הפרשי פוטנציאלים תוך שימוש בהשראה חשמלית בין מערכות בעלות מטענים הפוכים.
הטיפה בתרבות
הפתגם: בור סוד שאינו מאבד טיפה - הבור אטום (מסויד) מבפנים ולכן שומר על המים שבתוכו. בור שבור לא מצליח לאגור מים. הנמשל: מים משולים לזיכרון או חכמה. על אדם חכם בעל זיכרון טוב ייאמר שהוא כמו בור סוד.
האב (סרט, 2020)
האב (באנגלית: The Father) הוא סרט דרמה בריטי-צרפתי משנת 2020, שכתב וביים פלוריאן זלר. הסרט מבוסס על המחזה לה פר, שכתב זלר בשנת 2012. בסרט מככבים אנתוני הופקינס, אוליביה קולמן, מארק גאטיס, אימוג'ן פוטס, רופוס סוול ואוליביה ויליאמס. הסרט עוקב אחר אדם מזדקן המתמודד עם אובדן זיכרון שהולך ומחמיר לאורך הסרט.
הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-27 בינואר 2020, ויצא בבריטניה ב-11 ביוני 2021 על ידי ליונסגייט פילמס. הופקינס זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו הראשי בסרט. הסרט זכה בפרסי תפקידים מטעם פרס האקדמיה האוסטרלית לקולנוע וטלוויזיה, בטקס פרסי אוסקר ה-93, בטקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-74, בפרסי הקולנוע הבריטי העצמאי, ובעוד טקסים שונים.
הסרט יצא לאקרנים בישראל ב-9 בספטמבר 2021.
הפקה
במאי 2019 הוכרז כי פלוריאן זלר יביים תסריט עם כריסטופר המפטון המבוסס על מחזהו. אנתוני הופקינס ואוליביה קולמן לוהקו לסרט. אוליביה וויליאמס, רופוס סוול, אימוג'ן פוטס ומארק גאטיס הצטרפו מאוחר יותר באותו החודש לצילומי הסרט שהחלו ב-13 במאי. אתרי הצילום היו ברובם בהייז, הילינגדון.
יציאה לאקרנים
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל סאנדנס ב-27 בינואר 2020. לפני כן רכשו Sony Pictures Classics וליונסגייט פילמס זכויות הפצה של הסרט בארצות הברית ובבריטניה. הוא הוקרן גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-14 בספטמבר 2020 ובפסטיבל AFI באוקטובר 2020.
הסרט אמור לצאת לאקרני הודו ב-23 באפריל 2021 ולאקרני בריטניה ב-11 ביוני 2021, שחרור הסרט עוכב מתאריכי השחרור המתוכננים, 8 בינואר ו-12 במרץ, עקב הסגר כתוצאה מהגל השני של מגפת הקורונה בארצות הברית. הסרט יצא לאקרנים במהדורה מוגבלת בערים ניו יורק ולוס אנג'לס ב-18 בפברואר ויצא ל-VOD ב-26 במרץ כשבמקור תוכנן לצאת לאקרנים ב-18 בדצמבר 2020.
גשר מתרומם
הגשר הופעל לרוב באמצעות מערכת משקולות שיכלה לשאת את משקל הגשר ולהרימו. הגשרים היו לרוב עשויים עץ וחוברו בציר לצד הטירה של החפיר.
בעת החדשה ועם התפתחות התחבורה והצורך לבנות גשרים מעל נהרות בהן עברו אוניות סוחר, נבנו גשרים מתרוממים שאיפשרו מחד מעבר כלי רכב מעל הנהר ומאידך מעבר אוניות גבוהות בנהר בדרכן לנמל. אחת הדוגמאות הידועות לגשר מסוג זה הוא גשר מצודת לונדון שאיפשר מעבר אוניות לנמל שהיה ממוקם בבריכה של לונדון.
גשרים מתרוממים בישראל
גם בישראל קיימים גשרים מתרוממים, בין שני חלקיה של הטיילת באילת נמצא הגשר המתרומם הגדול ביותר והיחיד שעדיין פעיל, ניתן לראות את הגשר מתרומם בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות ובשעות הערב בעת תנועת כלי שיט גבוהים במיוחד, הגשר קיבל פרסום נוסף ומיוחד בשל העובדה שצעירים רבים נוהגים לקפוץ ממנו אל המים באופן לא חוקי. באילת ישנם עוד שני גשרים מתרוממים שאינם פעילים, האחד בצמוד למלון שלמה המלך והשני בצמוד למלון מרינה.
אבי מלר
אבי מלר (נולד ב-7 באוגוסט 1953) הוא עיתונאי, שדרן ופרשן ספורט ישראלי. מלר ערך את ספר הכדורגל "ההולנדי של עכו". מלר מזוהה בעיקר עם שידורי כדורגל אנגלי, אותם הגיש שנים רבות בערוץ הספורט, אך בשנת 2004 הערוץ איבד את זכויות השידור של הפרמייר ליג, ומאז מלר משדר את שידורי כדורגל מגרמניה, איטליה, סקוטלנד ולעיתים ספרד. מלר שידר את משחקי גביע הליגה האנגלית בתקופה שהמשחקים היו משודרים בערוץ הספורט. כמו כן, מלר משתתף באולפן ליגת האלופות ומגיש את תקצירי המשחקים.
ביוגרפיה
מלר נולד וגדל בשכונת נווה שאנן בחיפה, ובמשך תקופה קצרה שיחק כדורגל בקבוצות נוער וילדים בעיר. למד בבתי הספר בארי והריאלי בחיפה. שירת בחיל השריון, ואף השתתף בלחימה ברמת הגולן במסגרת מלחמת יום הכיפורים. לאחר שהות של כעשר שנים באנגליה שב לישראל בשנת 1984. למלר אהדה גדולה לכדורגל הבריטי בכלל ולווטפורד בפרט. בעבר כתב טורים במעריב, ידיעות אחרונות והביטאון על המשמר. מלר משדר בגלי צה"ל ובערוץ הספורט (מאז 1992) וכותב בעיתון גלובס. מלר מרצה באוניברסיטה הפתוחה, במכללת ספיר ובמכון למנהיגות בקורסים לתקשורת ועיתונאות.
מלר ידוע כשדר בעל סגנון קליל, הוא אינו נוטה לדבר על טקטיקה ועל יסודות המשחק ומרבה לפרט בסטטיסטיקות וסיפורי צבע. מלר ידוע גם במשחקי המילים שלו, אותם הוא מפגין בשידורים.
בשנת 2010 השתתף כנמתח בתוכנית "נראה אותך" בערוץ 2. בשנת 2012 השתתף בעונה הראשונה של סדרת הדוקו-ריאליטי "גולסטאר" המשודרת בערוץ HOT3. בשנת 2013 השתתף פעם נוספת כנמתח, הפעם בתוכנית המתיחות "אמבוש", בערוץ 10.
בשנת 2022 חשף מלר כי הוא מתמודד עם מחלת הסרטן.
מלר מתגורר ברעננה.
איקרה
איקְרָה היא סלט העשוי ברובו מביצי דגים, ואופייני למטבח הבלקני.
את האיקרה מכינים מביצי דגים בתוספת פירורי לחם, שמן, חומץ ובצל המעובדים לממרח חלק.
איקרה ביתית היא בצבע לבן אפרפר או ורוד (תלוי בצבע ביצי הדגים). זו התעשייתית מולבנת לצבע לבן צח או שמוסף לה צבע מאכל ליצירת צבע ורדרד.
איקרה מוגשת קרה כמנת פתיחה ומשמשת גם למילוי כריכים.
ביוון נקראת האיקרה טרמוסלטה.
אינטרנט רימון
אינטרנט רימון היא חברה ישראלית שהמוצר העיקרי שלה הוא ספק שירותי אינטרנט. החברה מוכרת שירותי סינון תוכני אינטרנט והתאמתם לציבור הדתי בישראל, בין היתר באמצעות סינון תכנים פורנוגרפיים ותוכני אלימות.
היסטוריה
בשנת 2007 הוקמה החברה ביוזמת הרב יהושע שפירא, קיבלה רישיון לספק שירותי אינטרנט והצטרפה לשוק האינטרנט בישראל, "אינטרנט רימון" היא החברה הראשונה מסוגה שסיפקה אינטרנט מסונן כבר ברמת ספק האינטרנט, ללא צורך ברכישת שירות סינון או תוכנת מחשב נפרדת, לאנשים שמעוניינים לגלוש באינטרנט כשר.
בהמשך אותה שנה, בעקבות הקמתה של החברה, קראו מספר רבנים מהציונות הדתית בישראל ובראשם הרב מרדכי אליהו לעבור לחברה זו, שכן הפתרון שהיא מציעה טוב יותר, לטענתם, לגלישה בטוחה ברשת האינטרנט, מכל הפתרונות הקיימים בשוק.
בשנת 2008 נחתם הסכם בין החברה לבין חסידות בעלז שבמסגרתו ניתן למי שמחויב לכך לצורך פרנסתו היתר מהאדמו"ר להתחבר לאינטרנט, אך כיום ממליצים בחסידות בעיקר על סינון התוכן של חברת נטפרי.
בתחילת שנת 2009 הקימה החברה חטיבה נוספת בחברה בשם "אתרוג", שנועדה לתת מענה לציבור החרדי. ההבדל המשמעותי הוא ברמת הסינון שבחטיבה זו הוא מוקפד יותר.
ביוני 2009 פורסם כי חברת 013 נטוויז'ן רכשה חלק מהחברה והיא תיכנס כשותפה ל"אינטרנט רימון". בנובמבר 2009 נשלחה עצומת רבנים שקראה ליצירת כלי סינון תוכן גם לטלפונים סלולריים, בעקבות כך בשנת 2010 השיקה "אינטרנט רימון" בשיתוף עם חברת סלקום, כלי סינון גם עבור מכשירים סלולריים.
ביולי 2011 התפטר קובי הקר, מנכ"ל החברה. בעקבות כך, יריב פאר, מונה למנכ"ל במקומו.
ביוני 2015 השיקה החברה את המותג "TOM" הפונה לסינון תכנים גם במגזר הכללי.
בשנת 2018–2019 יצא השירות החדש של רימון שנקרא "הדור הבא" שבו הבחירה על אילו מכשירים להגן נתונה למשתמש.
מאפייני פעילות
אינטרנט רימון מציעה מספר רמות סינון שונות. הסינון מתבצע בפועל על ידי אלגוריתמים של בינה מלאכותית שנועדו לזהות תכנים שאינם הולמים בהתאם לרמת הסינון. נוסף על כך המשתמש יכול להגדיר רשימה אישית מסוג רשימה לבנה או רשימה שחורה. כמו כן מתבצע סינון על תוצאות חיפוש במנועי חיפוש, וסינון באתרים מאובטחים באמצעות תיעול התעבורה המאובטחת דרך שרתי אינטרנט רימון. מאפיין זה, אשר המנויים מיודעים לגביו, חושף את המשתמשים להתקפות פוטנציאליות מסוג התקפת אדם בתווך והאזנת סתר מצד אינטרנט רימון. ניתן לדווח על תקלות ובעיות בסינון התוכן באמצעות דף מיוחד בדף הבית (דרך "צור קשר") ולאחר בדיקה התיקון מיושם עבור כל המשתמשים.
גום
גוּם (ברוסית: ГУМ, ראשי תיבות: Главный Универсальный Магазин - "חנות הכל-בו הראשית") הוא מבנה בצידה הצפון-מזרחי של הכיכר האדומה במוסקבה. לפני שנת 1920 נודע המקום כ"שורות מסחר עליונות". החל מסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 התקבע השם הנוכחי, למעט החלפת המילה הראשונה "Главный" (ראשי) ב-"Государственный" (ממשלתי, של המדינה), דבר שלא השפיע על ראשי התיבות "גום". מאחר שהשם התקבע, הוא לא שונה גם לאחר הפרטת החנות.
המקום היה ידוע כאזור מסחרי כבר במאה ה-15, ובתקופת הצאר איוואן האיום היו במקום מספר רב של חנויות קטנות. בתחילת המאה ה-19 נבנתה חזית הבניין, שנועדה להסתיר את הדוכנים שמאחוריה.
תיאור המבנה
הבניין הנוכחי באורך של 242 מטר נבנה בין השנים 1890–1893 בצידה הצפון-מזרחי של הכיכר האדומה, בהתאם לתוכניות של האדריכל אלכסנדר פומרנצב והמהנדס ולדימיר שוחוב. הבניין משלב אדריכלות רוסית מימי הביניים, עם עבודות פלדה וגג זכוכית, והוא מזכיר את תחנת הרכבת ויקטוריה שבלונדון. בתוך המבנה ישנן גלריות של חנויות המחוברות זו לזו על ידי גשרי מתכת. קוטרו של הגג 14 מטר, ומשקלו ל-743 טון. תאורת פנים מובטחת על ידי אשנבים ממתכת שבהם כ-20,000 פיסות זכוכית. חזית המבנה מחולקת למספר נדבכים ומעוטרת בגרניט, בשיש ובגבס.
תיאור החנויות
לפני התקופה הסובייטית היו במבנה כ-1,200 חנויות שונות. עד לשנת 1928 תפקדו החנויות כחנויות ממשלתיות, ובאותה שנה הפך יוסיף סטלין את המבנה לבית משרדים. לאחר מותו של סטלין בשנת 1953, נפתחה החנות מחדש והייתה לאחת החנויות המפורסמות בברית המועצות. למעשה זו הייתה חנות הדגל של השלטון הסובייטי, ובאותה עת ניתן היה להשיג בה מוצרים שלא היו בנמצא ברחבי המדינה. החנות הייתה לסמלה של העיר ביחד עם הקרמלין, המאוזוליאום של לנין והכיכר האדומה כולה.
עם סיום התקופה הסובייטית הופרטו החנויות, ובמאי 2005 נרכשו יותר ממחצית מניותיהן על ידי חברת "בוסקו די צ'ילייג'י" (Bosco di Ciliegi - "יער הדובדבנים"). נכון לסוף שנת 2005 פעלו במבנה מעל 200 חנויות. במתחם התפתח סוג של קניון שכולל, בנוסף לחנויות, גם בתי מרקחת, בנקים, סניף דואר ועוד. במקום גם אזור הסעדה, גלריית ציורים ואולם מופעים. הכל-בו מהווה כיום מרכז משיכה לתיירים ובו מספר חנויות ידועות שם.
בעיית הרוע
בעיית הרוע או בעיית הרע היא סוגיה תיאלוגית-פילוסופית, העוסקת בשאלה העקרונית, כיצד קיימים רוע וסבל בעולם, בהתחשב בהנחה המקובלת בדתות רבות (ובכללן היהדות) שאלוהים הוא טוב ורוצה להיטיב. לסוגיה השלכות לא רק בדיון הפנים דתי, אלא גם בהקשרים רחבים יותר כגון הוכחה מהיות הרוע לנכונות האתאיזם (שלילת האל) ועוד.
בעיית הרוע נוגעת גם בסוגיות הצדק. הדיון על בעיית הרוע הורחב גם מעבר לסבל האנושי, אל הסבל של חיות הבר בטבע.
פתרונות אפשריים
במהלך הזמן ובאסכולות חשיבה שונות, הוצעו פתרונות שונים לבעיה ובהם:
ביהדות
בעית הרוע ביהדות מוכרת בניסוח השאלה "מדוע צדיק ורע לו, רשע וטוב לו", ומהווה נקודת דיון יסודית בתורת הגמול. שאלה זו מנוסחת בגמרא במסכת ברכות, בה מסופר כי משה שאל את אלוהים: "מפני מה יש צדיק וטוב לו ויש צדיק ורע לו, יש רשע וטוב לו ויש רשע ורע לו?". המקרא עצמו עוסק גם הוא בבעיית הרוע באריכות בספר איוב, ובהמשך עסקו בה חז"ל והוגים יהודים רבים.
השואה חידדה לרבים את בעיית הרוע, היות והתרחשותה גרמה לרבים משבר אמוני, סביב השאלה כיצד אלוהים טוב, איפשר לדברים איומים כאלו להתרחש.
התבטלות
התבטלות או ביטול עצמי הוא רגש, שבו אדם מרגיש כחסר ערך עצמי, כמי שאינו תורם לחברה ואינו מגשים את יעדיו. רגש זה, שבא לעיתים לידי ביטוי באמירות כדוגמת "אני כל כך טיפש", עשוי להעיד על בעיה בהערכה העצמית או בדימוי העצמי.
היפריון (סוס)
היפריון (שם מדעי: Hipparion; מיוונית: "פוני") הוא סוג קדום של סוס שהתקיים בין המיוקן לפליסטוקן ברחבי אפריקה, אירואסיה (כולל בספרד, יוון ועיראק) ואמריקה הצפונית (כולל בפלורידה וקליפורניה שבארצות הברית).
מאפיינים
ההיפריון הוא סוס קדום שרעה במישורי הפרריה וערבות העשב הגדולות של אירואסיה ושל אמריקה הצפונית. הוא התגלה ב-1832 בידי החוקר דה קריסטול. משמעות השם ביוונית הוא "סוס פוני" כיוון שהוא דמה לו במראה.
גובהו של הסוס הגיע ל-1.4 מטרים בכתפיו ומשקלו ל-60–110 ק"ג. הוא דמה לסוסים המודרניים אך היה בעל כמה ציפורניים פרימיטיביות מעל הפרסות שכנראה היו חסרות תועלת. הוא היה מסוגל לרוץ במהירות במישורים כדי להימלט מאויביו.
ההיפריון שרד במשך כ-20 מיליון שנה אך לבסוף נכחד לפני 700 אלף שנה, מסיבות לא ברורות, ולא השאיר אחריו צאצאים.
בתרבות
ההיפריון הופיע בסדרה "מפלצות חוזרות לתחייה".
ניל האנון
ניל האנון (באנגלית: Neil Hannon; נולד ב-1970) הוא זמר וכותב שירים בריטי, סולן ומייסד להקת הפופ הבריטית "The Divine Comedy".
חייו
האנון נולד בדרי שבצפון אירלנד. ב-1989 הקים את להקת "The Divine Comedy". אחרי מספר אלבומים מוקדמים שלא זכו להצלחה מסחרית, ולאחר מספר שינויים בהרכב הלהקה, קצרה הלהקה ביקורות חיוביות ב-1994 כאשר השתמשה באלבומה בחומרים אומנותיים כגון מחזה של צ'כוב ופואמות של פרנסיס סקוט פיצג'רלד. לחני הלהקה התאפיינו החל מתקופה זו בעיבוד לביצוע תזמורתי. בתקופה זו הלחין האנון מספר קטעים לתוכניות קומדיה בריטיות, דבר שתרם להצלחה המסחרית של הלהקה. בשנת 1996 יצא האלבום "Casanova", שזכה גם הוא להצלחה.
נכון ל-2011, האנון יחד עם להקתו הוציאו עשרה אלבומי אולפן ואלבום נוסף הכולל להיטים נבחרים.
אלומה קוהרנטית
במתמטיקה, ובמיוחד בגאומטריה אלגברית ובתורת האלומות, אלומה קוהרנטית על מרחב מחויג מקומית X היא אלומה של -מודולים שמקיימת את שני התנאים הבאים:
כך, היא איזומורפית לקו-גרעין של מורפיזם של מודולים  כאשר  היא אלומת המבנה של X.
אלומה של חוגים נקראת אלומה קוהרנטית אם היא קוהרנטית כמודול מעל עצמה.
לאלומות קוהרנטיות תפקיד חשוב בגאומטריה אלגברית וביריעות מרוכבות. הן מופיעות באופן טבעי בתחומים אלה, למשל כך:
לירון אפלמן
לירון אפלמן הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש מפקד חטיבת עודד. קודם לכן שימש מפקד גדוד נחשון וקצין אג"ם של אוגדת הבשן.
חייו האישיים
אפלמן מתגורר בקריית מוצקין נשוי ואב ל-3.
רב המנונא (השני)
רב המנונא היה אמורא בבלי בדור השני של התקופה.
היה תלמיד אהוב של רב, עד שכונה על ידו "בני". מסר כמה אמרות בשמו, ובאופן כללי העביר הרבה מתורתו של רבו - רב, ובכל מקום שנאמר, הכוונה לרב המנונא. על תלמידיו נמנה רב יוסף, והוא זכה להבנה מיוחדת בדברי רבו, גם כאשר רבים אחרים לא הבינו אותם.
משנתו
בתלמוד מובאות בשם רב המנונא גם אמרות הנסובות על דברי אגדה; כך לדוגמה אמר: וכי
באופן כללי רב המנונא עסק רבות בתפילה; כך לדוגמה קבע כמה מההלכות הבסיסיות למתפלל:
ארקלה השני
אֶרֶקלֶה השני (בגאורגית: ერეკლე II; 7 בנובמבר 1720 או 7 באוקטובר 1721 - 11 בינואר 1798) מבית בגרטיוני היה מלך ממלכת קאחתי משנת 1744 ועד 1762, ולאחר מכן מלך ממלכת כארתלי-קאחתי משנת 1762 ועד 1798. במקורות פרסיים מודרניים הוא מופיע כאֶרֶקלִי חאן (ارکلی خان) ואילו במקורות רוסיים הוא מופיע כאיראקלי (Ираклий). לעיתים קרובות מצוין שמו על פי הלטיניזציה של שמו, הרקליוס (Heraclius).
רב המנונא (השני)
משנתו
באותו נושא, רב המנונא קבע חלק מברכות התורה - חלק מהותי מהתפילה המוכרת בימינו - את ברכת "אשר בחר בנו מכל העמים ונתן לנו את תורתו..." וקבע כי "זוהי מעולה שבברכות". כמו כן מובאות בתלמוד נוסחים של כמה ברכות נוספות שתיקן רב המנונא.
ארקלה השני
ארקלה היה המלך הלפני אחרון בממלכה המאוחדת, ממלכת כארתלי-קאחתי, ממזרח גאורגיה. תקופת שלטונו נחשבת לשירת הברבור של המונרכיה הגאורגית. בעזרת יכולותיו האישיות והאי-שקט באימפריה הפרסית, הוא ביסס את עצמו כשליט עצמאי דה פקטו, היחיד למעשה בכל הקווקז באותה תקופה, וניסה לערוך מודרניזציה בממשל, בכלכלה ובצבא. הוא הוכרע על ידי איומים פנימיים וחיצוניים שאיימו על העצמאות הגאורגית השברירית ועל ההגמוניה הזמנית במזרח עבר הקווקז, ובשנת 1783, העמיד את ממלכתו תחת חסות האימפריה הרוסית. אולם מהלך זה לא מנע את החרבתה של גאורגיה והבירה טביליסי בפלישה הפרסית לגאורגיה בשנת 1795. ארקלה נפטר בשנת 1798 כשהוא מותיר את כס המלכות ליורשו הגוסס גיאורגי השנים עשר.
תקופת חייו המוקדמת ושלטונו בקאחתי
ארקלה נולד בתלאווי (בירת קאחתי גאורגיה) לתאימורז השני ואשתו תמר, ביתו של וחטנג השישי. תקופת חייו כילד וכנער חפפו את לתקופה בה הייתה ממלכת קאחתי תחת חסות השלטון העות'מאני משנת 1732 עד 1735, זמן בו סולקו מגאורגיה על ידי נאדיר שאה מייסד השושלת האפשארית של האימפריה הפרסית, בשתי מערכות רצופות שנערכו בשנים 1734 ו-1735. תאימורז צידד בפרסים ומונה כוואלי (מושל) של קאחתי בעוד קיליג' עלי חאן (חנג'אל) Kilij Ali-Khan מונה לוואלי של הממלכה השכנה, ממלכת כארתלי.
רב המנונא (השני)
משנתו
בתלמוד מובאות שני נוסחי תפילות שנהג לומר. האחת היא: והאחרת היא:
ארקלה השני
תקופת חייו המוקדמת ושלטונו בקאחתי
רבים מהאצילים הגאורגים מיאנו לקבל את המשטר החדש ויזמו מרידה כתגובה למס הכבד שהוטל על המחוזות הגאורגיים על ידי נאדיר. תאימורז וארקלה נותרו נאמנים לשאה, במידה מסוימת על מנת למנוע את הופעתה המחודשת של מרידה מבית מוחראני, ענף של שושלת בגרטיוני. המוחראנים הובילו מרידה בשנות ה-20 של המאה ה-18, שנכשלה וגרמה בסופו של דבר למינויו של תאימורז לתפקיד הוואלי של כארתלי.
למרות הנאמנות לפרסים העלו, שתי הממלכות, מיסים כבדים לשלטון הפרסי עד שבשנת 1747 נרצח נאדיר בהתנקשות. תאימורז וארקלה ניצלו את חוסר היציבות הפוליטית שבאה בעקבות ההתנקשות, הצהירו על עצמאותן וגירשו את חיל המצב הפרסי מכל נקודות המפתח בגאורגיה כולל טביליסי. בשנת 1748, הצליחו תאימורז וארקלה, בשיתוף פעולה מלא ביניהם, למנוע מרידה נוספת מבית מוחראני בראשות איברהים חאן, אחיו של עאדל שאה. הם הצטרפו לברית אנטי-פרסית עם החאנים של אזרבייג'ן, שהיו פגיעים במיוחד מפני תוקפנות פרסית והסכימו להכיר בעליונותו של ארקלה במזרח עבר הקווקז. בשנת 1749 הם כבשו את ירוואן וביוני 1951 הביס ארקלה צבא גדול את הטוען המתחזה לכתר הפרסי ובעל בריתו אזאד חאן אפגן בקרב קירחבולאח  ליד ירוואן. לאחר ההתרחשויות הללו יכל ארקלה להרשות לעצמו להתעלם מההתרחשויות באימפריה הפרסית. בערך באותה תקופה, התברר כי משהד, שריד אפשארי קטן, לא שימש יותר כמקום מושבו של השלטון הפרסי. מספר שנים מאוחר יותר, בשנים 1762-1763, במהלך מסעו של מוחמד כרים ח'אן זנד לאזרבייג'ן, הגיש לו ארקלה כתב כניעה להלכה והוכתר כוואלי של גוֹרגֵ'סטַאן (גאורגיה) - תואר ספווי  שנכון לאותו זמן היה נטול תוכן.
מלך כארתלי-קאחתי
בשנת 1762 נפטר תאימורז כשהמשלחת הדיפלומטית הייתה עדיין בחצר המלכות הרוסי בסנקט פטרבורג, וארקלה ירש אותו כמלך כארתלי. הפיכתו של ארקלה למלך כארתלי איחדה את שתי הממלכות מזרח גאורגיות פוליטית לממלכה אחת, לראשונה מזה שלוש מאות.
עם הפיכתו למלך על הממלכה המאוחדת החל ארקלה בתוכנית שאפתנית ל"אירופיזציה" של חצר המלכות, שעדיין הכילה מידה מסוימת של פאר בסגנון פרסי. התוכנית נתמכה על ידי האליטה האינטלקטואלית הגאורגית, ולא הושלמה בהצלחה כיוון שהממלכה הגאורגית נותרה מבודדת מאירופה וכילתה את רוב משאביה בהגנה על העצמאות השברירית שלה. הוא שאף לגייס את תמיכתם של כוחות אירופאיים ולמשוך את המדענים והטכנאים המערביים, כדי שממלכתו תהנה מהטכנולוגיות העדכניות בתחומי הצבא והתעשייה.
סגנון שלטונו של ארקלה דמה לאבסולוטיזם נאור שהיה נהוג באותם ימים במרכז אירופה. הוא הקים רשות מבצעת, רשות מחוקקת ורשות שופטת ופיקח מקרוב על פעולות הממשלה ומחלקותיה. מטרתו הראשונית של ארקלה במדיניות הפנים הייתה להביא לריכוזיות הממשלה ולהפחית בכך את כוחה של האריסטוקרטיה הגאורגית. מסיבה זו הוא ניסה ליצור אליטה שלטונית שהורכבה מנציגים שלו שצריכות היות להחליף את השליטים האריסטוקרטים המקומיים ששלטונם היה מוטה לטובתם האישית. בד בבד עודד ארקלה את האיכרים הווסאלים לספק את הדרוש לכוחות הצבא כדי להכריע את התנגדות האריסטוקרטיה ולהגן על הממלכה מפני תקיפות הביזה הבלתי פוסקות מדאגסטן הידועים בגאורגיה כלקיאנובה. ההיסטוריון הבריטי, דויד מרשל לאנג, תיאר את ארקלה במילים אלה:
ברית עם רוסיה ושנותיו האחרונות
במדיניות החוץ, היה ארקלה מרוכז בראש ובראשונה במציאת מגן נאמן שיערוב להישרדותה של הממלכה הגאורגית. הוא בחר באימפריה הרוסית לא רק משום שהייתה מדינה נוצרית אורתודוקסית, אלא גם משום שיכלה לשמש כקשר לאירופה, בה ראה את המודל להתפתחותה של גאורגיה למדינה מודרנית. למרות זאת התברר שיתוף הפעולה ההתחלתי עם רוסיה כמאכזב. השתתפותו בקרב אספינדזה, במסגרת המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1768–1774, לא הובילה לכיבוש הצפוי מחדש של דרום גאורגיה שנותרה בשליטת העות'מאנים. הקצונה הרוסית הבכירה בגאורגיה התנהגה באופן מתנשא מאוד, ולעיתים באופן מסוכן. קיסרית רוסיה, יקטרינה הגדולה, עצמה, התייחסה לחזית הקווקזית כזירת התרחשויות משנית של מבצעים צבאיים. למרות זאת המשיך ארקלה לשאוף לברית יציבה יותר עם רוסיה. המניע המיידי לשאיפתו היו נסיונותיו של מוחמד כרים ח'אן זנד משושלת זנד (امپراتوری ایران) של האימפריה הפרסית, להחזיר את הממלכה הגאורגית בחזרה למעגל ההשפעה הפרסית. מותו של כרים ח'אן זנד, בשנת 1779, הטביע את האימפריה הפרסית בכאוס והרגיע את ארקלה זמנית.
בשנת 1783 התפשטה האימפריה הרוסית דרומה לחצי האי קרים והביאה את הקווקז לתחום התעניינותה של יקתרינה. באותה שנה חתמו ארקלה ויקתרינה על חוזה גאורגייבסק, בו קיבל ארקלה, בסופו של דבר, את הערובה לביטחונה של הממלכה אליה שאף, הפך את הממלכה הגאורגית למדינת-חסות של האימפריה הרוסית, התכחש לקשרים הרשמיים עם האימפריה הפרסית והעמיד את מדיניות החוץ הגאורגית לפיקוח רוסי. למרות זאת, הכוח הרוסי הקטן (400 חיילים) שנשלח לטביליסי בשנת 1769, פונה לטובת המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1787–1792, והותיר את ארקלה לבד מול הסכנה הצפויה מצד הפרסים. מוחמד ח'אן קאג'אר (محمد خان قاجار) מהשושלת הקאג'ארית, שהצליח, בשנת 1794, להביא את כל מרכז הרמה האיראנית תחת שלטונו, רצה לכבוש את הקווקז כחלק מהמרד באימפריה הפרסית. בשנת 1795, דרש מוחמד חאן קאג'אר מארקלה שיכיר בריבונות פרסית, ובתמורה הבטיח למנות אותו כוואלי של הממלכה. אקלה סרב, ובספטמבר של אותה שנה 35,000 חיילים פרסים התקדמו לכיוון גאורגיה. לאחר ההגנה האמיצה על טביליסי בקרב קרצניסי, הושמד צבאו הקטן של ארקלה לגמרי, והמלך היה עד לשריפת הבירה עד לאפר. שארית צבאו נאלצה לסגת צפונה לקווקז הגדול. הפלישה הפרסית הייתה מכה קשה לגאורגיה שממנה כבר לא יכלה להתאושש.
למרות שארקלה ננטש על ידי הרוסים ברגע הקריטי, הוא עדיין הסתמך על התמיכה הרוסית המאחרת; ובשנת 1796, הוא נלחם לצד הרוסים בכוח שנשלח לפרס במסגרת מלחמת רוסיה-פרס, 1796. אולם מותה של יקתרינה באותה שנה הביא לשינוי פיתאומי במדיניות הרוסית כלפי הקווקז. יורשה, פאבל הראשון, הסיג את כל החיילים הרוסים מהאזור. ומוחמד ח'אן קאג'אר פתח במערכה שנייה כנגד גאורגיה במטרה להעניש אותה על בריתה עם הרוסים. בשנת 1797 נרצח מוחמד ח'אן בהתנקשות, שחסכה מממלכת כארתלי-קאחתי חורבן נוסף.
ארקלה נפטר בשנת 1798 בעודו משוכנע כי רק הגנת רוסיה יכולה להבטיח את המשך קיומה של ממלכתו. ירש אותו בנו החלש והחולה, גיאורגי השנים עשר. תקופה קצרה לאחר מותו, בשנת 1801, סיפח הצאר פאבל הראשון את כארתלי-קאחתי לאימפריה הרוסית וסיים בכך את עצמאות גאורגיה והשלטון בן אלף השנים של שושלת בגרטיוני על גאורגיה.
משפחה
ארקלה היה נשוי שלוש פעמים. בתחילה נישא בשנת 1738 לנסיכה כתבאן אורבליאני (נפטרה בשנת 1750), אבל בשנת 1744 התגרש ממנה ונשא לאישה שנה מאוחר יותר את הנסיכה אנה אבאשידזה. לאחר מותה נשא לאישה את דאריג'אן דאדיאני (או דריה, 20 ביולי 1738 - 8 בנובמבר 1807). מנשים אלה נולדו לו עשרים וארבעה ילדים:
קוארנבקה
היסטוריה
שבטי ילידים שונים ישבו באזור בו נמצאת העיר החל מהמאה ה-12. קוארנבקה נוסדה בשלב כלשהו מהתקופה ההיא ועד לכיבוש אזור מקסיקו בידי ספרד במאה ה-16. ערב הכיבוש הספרדי, קוארנבקה הייתה עיר גדולה, עשירה ומבוצרת.
למרות גודלה וביצוריה, כוחות ספרד, בהנהגת גונסלו דה סנדובל (פקודו של הרנאן קורטס), כבשו את קוארנבקה בסביבות שנת 1520. הספרדים התחילו להתיישב בקוארנבקה מספר שנים לאחר מכן.
ב-1824, לאחר מלחמת העצמאות של מקסיקו, מקסיקו חולקה למדינות וקוארנבקה ואזורה נבחרו להיות חלק ממדינת מקסיקו. ב-1834 קוארנבקה קיבלה מעמד רשמי של עיר. ב-1869 נוצרה מדינת מורלוס, וקוארנבקה נבחרה להיות בירתה.
חינוך
בעיר פועלים מספר אוניברסיטאות ומוסדות להשכלה גבוהה, בהם האוניברסיטה האוטונומית של מדינת מורלוס.
תחבורה
את קוארנבקה משרת נמל התעופה הבינלאומי חנרל מריאנו מטמורוס, הנמצא במרחק של 16 קילומטרים מהעיר.
יהדות קוארנבקה
משנת 1949 קיים בית זקנים "א.ש.ל." בעיר קוארנבקה, ליהודי מקסיקו סיטי. בו יש בית כנסת.
קישורים חיצוניים
בית זקנים "א.ש.ל." http://www.eishel.org/
תופעת הליצנים המפחידים
תופעת הליצנים המפחידים היא תופעה עולמית, במסגרתה אנשים המחופשים לליצנים עוברים ברחובות, מפחידים עוברי אורח ולעיתים אף מתקיפים אותם. התופעה מתקיימת באתרים כמו יערות, בתי ספר, גנים ציבוריים וסמטאות, בעיקר בשעות הערב והלילה (בשעות החשוכות יותר). לעיתים ליצנים מצטיידים בסכינים או במסורים חשמליים מסוגים שונים, במטרה להפחיד את העוברים והשבים. התופעה נחשבת למתיחה קונדסית. עקב התופעה, רוב המדינות שהתופעה הופיעה בהן הוציאו את הליצנים מהחוק.
התופעה החלה בארצות הברית ובקנדה, והתפשטה ברחבי העולם עם הפצתם של קטעי וידאו ותמונות של הליצנים במדיה החברתית. החל מ-2013 תצפיות של אנשים לבושים כליצנים מוזרים נרשמו באיטליה, בצרפת ובמדינות נוספות בעולם. בשנת 2016 החל שטף אירועים ברחבי ארצות הברית וקנדה, ובהמשך הטרנד התפשט למדינות אירופה, לרוסיה, לאוסטרליה, לאמריקה הדרומית, לניו זילנד ולסינגפור. בספטמבר 2017 התופעה החלה להופיע בישראל.
מרבית האירועים במסגרת התופעה לא הכילו אופי פלילי, אך עם זאת, בכמה מהאירועים נעצרו ליצנים והואשמו בהפחדה, איומים, ניסיונות שוד ותקיפת ילדים ומבוגרים. בתגובה כמה אנשים החלו להגיב באלימות כלפי אנשים מחופשים לליצנים, לרבות לליצנים רפואיים.
התפתחות התופעה
התופעה תועדה בשנת 2016 בארצות הברית ובמדינות אחרות בעולם, לאחר שבאוגוסט 2016 תושב העיירה גרנוויל בדרום קרוליינה בארצות הברית הלך בבגדי ליצן מטריד עם בלונים שחורים.
באוקטובר 2016 התפשטה התופעה לעוד הרבה מדינות בעולם כגון בריטניה, אוסטרליה, גרמניה, רוסיה, ניו זילנד, צרפת ועוד.
בספטמבר 2017, בעקבות הפצת סרט האימה, שמבוסס על הספר "זה", החלה התופעה להתפשט ברחבי ישראל.
התופעה בישראל
בספטמבר ואוקטובר 2017 תפסה התופעה תאוצה בישראל, וזכתה לפרסום רב ברשתות החברתיות ובחדשות. בתגובה, הודיעו מספר ראשי עיריות בישראל שיתייחסו בחומרה רבה לתופעה. גם משטרת ישראל התייחסה לתופעה והזהירה נגד התופעה. המשטרה עצרה ועיכבה בני נוער וילדים שהתחפשו לליצנים והפחידו תושבים בערים שונות.
ביולי 2021 דווח על מקרה של נער המחופש לליצן מפחיד באזור פתח תקווה, מאז לא נרשם או דווח אף מקרה דומה.
פרשנות
חלק מההסברים לתופעה טוענים כי הליצנים מהווים חלק ממסע קידום לסרטו של רוב זומבי "31" (שעוסק בליצנים) או סרטו של אנדרס מוסצ'ייטי "זה", המבוסס על ספרו של סטיבן קינג זה, כששניהם מציגים נבל לבוש כליצן.
הסופר בנג'מין רדפורד, שכתב את הספר "ליצנים רעים" אמר כי התופעה מהווה חלק מאפקט גלגל השלג, כששמועה ודאגות לגיטימיות מתערבבות עם החיפוש האנושי אחר סיפור טוב.
יש שדחו טענות אלה כהיסטריה המונית וכי זהו רק ליבוי פחד מליצנים שקיים אצל ילדים ומבוגרים כאחד.
ויקטור סטניסלבסקי
ויקטור סטניסלַבסקי (נולד בנובמבר 1982 באוקראינה) הוא פסנתרן ישראלי.
ביוגרפיה
סטניסלבסקי נולד בנובמבר 1982 באוקראינה הסובייטית. עם עלייתו לישראל עם משפחתו ב-1990 החל את לימודיו בפסנתר אצל ריאטה לסוכין בחיפה. בגיל 10 כבר זכה בפרס ראשון בתחרות כישרונות צעירים בחיפה ומאז זכה בלמעלה מ-13 פרסים ראשונים בהם בתחרות הבינלאומית לפסנתר באנדורה ב-2009, התחרות הבינלאומית "פוצולי" באיטליה ב-2007 ובאותה שנה גם בתחרות הבינלאומית לפסנתר של סין. ב-2006 זכה בפרס הראשון בתחרות ע"ש ויארדו בניו יורק וב"תחרויות האביב" בישראל, במסגרתן זכה בפרס שר התרבות.
על אף גילו הצעיר, נתן סטניסלבסקי כיתות אמן במוסדות מוזיקה חשובים כגון הקונסרבטוריון למוזיקה של שאנגחאי והאוניברסיטה של קלגרי. הוא זכה במלגות הצטיינות של קרן התרבות אמריקה-ישראל משנת 2002 ברציפות ושירת שירות מלא בצה"ל במעמד "מוזיקאי מצטיין". סיים בהצטיינות יתרה את לימודי התואר הראשון והשני בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב, במהלכם למד עם דניאל גורטלר ועם פרופ' אריה ורדי. במהלך לימודיו קיבל פרסים ראשונים בתחרויות בית הספר. הוא מכהן בסגל ההוראה של מוסד זה.
הופיע במדינות רבות באירופה, באמריקה הצפונית והדרומית וכן גם במזרח הרחוק. קצר הצלחה בפסטיבלים בינלאומיים חשובים, בהם פסטיבל "רבינייה" (שיקגו), פסטיבל הפסנתר של שאנגחאי, הפסטיבל הלאומי של בייג'ינג, "פסטיבל ישראל" בירושלים ופסטיבל "קלאסי בים האדום" באילת. הופיע במספר אולמות מהיוקרתיים בעולם, בהם "המרכז הלאומי לאומנויות הבמה" ו"אולם הקונצרטים של העיר האסורה" בבייג'ינג, כנסיית סן מרטין שבכיכר טרפלגר בלונדון וארמון "צריצינו" המלכותי במוסקבה. כמו כן הופיע במרכז האמנויות של סיאול, בהיכל התרבות של שיקגו וב"מרכז רוזה" בקלגרי והקליט לתחנות רדיו רבות לרוחב ארצות הברית ול"קול המוסיקה" בישראל.
ויקטור סטניסלבסקי הופיע כסולן עם תזמורות מהשורה הראשונה בישראל, לרבות התזמורת הפילהרמונית הישראלית. בחו"ל הוא הופיע עם תזמורות כגון התזמורת הלאומית של סין, התזמורת הסימפונית של הבלט הסיני הלאומי, התזמורת הפילהרמונית של רומניה, והתזמורת הסימפונית של מילאנו.
נכון לאוקטובר 2012 מתוכננות לסטניסלבסקי הופעות בחו"ל הכוללות סדרות של אולם הקונצרטחבאו באמסטרדם ושל אוניברסיטת ייל, בנוסף להופעות בכל רחבי ישראל.
LASEK
LASEK (באנגלית, ראשי תיבות של Laser-Assisted Subepithelial Keratectomy - כריתת קרנית תת-אפיתלית בסיוע לייזר) הוא ניתוח לתיקון הראייה בלייזר. מטרתו לתקן ליקויי ראייה ולהקטין את תלותו של המנותח במשקפיים או בעדשות מגע.
את ההליך ביצע לראשונה דימיטרי אזר, רופא ומנתח עיניים במרפאת עיניים ואוזניים במסצ'וסטס שבארצות הברית. את הניתוח הפכה לפופולרי חברת קמלין, שטבעה את המושג "LASEK" להליך של "שיוף" הקרנית. הליך זה משנה בצורה בלתי הפיכה את צורת הקרנית הקדמית המרכזית בעזרת קרן לייזר, לשם התכת כמות רקמה קטנה של תאי חיבור בקרנית, מתחת לאפיתל בקרנית. לפני ההתכה מסירים את השכבה העליונה של הקרנית. מערכת ממוחשבת עוקבת אחרי תנועות עינו של המנותח, בקצב של בין 60 ל-4000 פעם בשנייה (משתנה בין יצרני מכשירים שונים) ומכוונת את קרן הלייזר לשם דיוק בליטוש. מרבית הלייזרים מתמרכזים אוטומטית על ציר הראייה. הם מפסיקים את פעולת המכשיר לשבריר שנייה כאשר העין זזה מחוץ לטווח המכשיר, וממשיכים כאשר העין שוב במוקד.
האפיתל, השכבה החיצונית של הקרנית, היא שכבה רכה שבכיסוי מלא שלה על ידי דמעות יכולה להתחדש לחלוטין מתאי הגזע בחיבור שבין הקרנית ללובן העין, ללא אובדן של בהירות בראייה. בניגוד לשכבה החיצונית, השכבות התחתונות בקרנית נוצרות ומעוצבות בשלב מוקדם של החיים ותכונות ההתחדשות שלהן מוגבלות מאוד. אם השכבות הנמוכות יותר מעוצבות על ידי לייזר או נבצעות על ידי מיקרוקרטום, שינוי זה הוא בלתי הפיך. בהליך ה-LASEK מסירים את שכבת האפיתל, מניחים אותה בתמיסה כימית משמרת למשך ההליך, ומחזירים אותה למקומה לאחר ההתכה.
ניקולאוס, נסיך ליכטנשטיין
ביוגרפיה
ניקולאוס השלים את החינוך היסודי בוואדוץ, ולאחר מכן למד בתיכון בווינה. משנת 1968 עד 1972 הוא למד משפטים באוניברסיטת וינה, שם קיבל את התואר דוקטור יוריס.
משנת 1973 ועד לשנת 1974 ניקולאוס עבד בבית הוועד הבינלאומי של הצלב האדום בז'נבה, ומשנת 1975 עד 1976 עבד כעורך דין בוואדוץ. בין השנים 1977–1978 הוא שימש כיועץ למשרד החוץ של ליכטנשטיין.
משנת 1979 עד 1989 ניקולאוס היה הנציג הקבוע של ליכטנשטיין במועצת אירופה בשטרסבורג, ובין השנים 1986–1987 הוא היה שגריר שאינו תושב של ליכטנשטיין אל הכס הקדוש. בין השנים 1989–1996 הוא היה שגריר ליכטנשטיין בשווייץ, ומשנת 1996 עד ספטמבר 2010 הוא היה שגריר ליכטנשטיין בבלגיה. בנוסף, ניקולאוס הוא הנציג לעניינים בינלאומיים של הצלב האדום בליכטנשטיין
משפחתו
ב-20 במרץ 1982 התחתן ניקולאוס עם מרגריט, נסיכת לוקסמבורג, בתם של ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג וז'וזפין שארלוט, נסיכת בלגיה, ממנה נולדו לו 4 ילדים: