cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רומן דיקטטורי
סגנון ונושא
הנושא השולט ברומן הדיקטטורי הוא כוח, שלדברי מבקר הספרות מייקל ולדז מוזס, כפי שמופיעים בסקירתו את חגיגת התיש של ורגאס יוסה משנת 2002, קשור לנושא הדיקטטורה: "כוחו המתמשך של הרומן הדיקטטורי הלטינו-אמריקני קשור הדוקות לכוח התמידי של הדיקטטורים הלטינו-האמריקנים". ככל שרומנים כמו אדוני הנשיא הפכו למוכרים וידועים יותר, כך הם נקראו יותר ויותר כהצהרות פוליטיות שאפתניות, בגנות סמכותם של דיקטטורים לטינו-אמריקאים. כהצהרות פוליטיות, כותבי הרומן הדיקטטורי קראו תיגר על הכוח הדיקטטורי, ויצרו קשר בין כוח לכתיבה באמצעות עטם. לדוגמה, הרומן של רואה באסטוס , אני, העליון, נסב סביב נושא מרכזי של שפה והכוח הטמון בה בכל צורותיו, כוח שנמצא לעיתים קרובות רק בפירוק הטקסט והבנייתו מחדש. גונזלס אצ'ברייה טוען כי: "הפחד של ד'ר פרנסיה מהפסקווינדה, מהתעללותו במזכירו האישי פטיניו ..., [וגם] דאגתו הבלתי פוסקת מכתיבה נובעים כולם מהעובדה שהוא מצא והשתמש בכוח המרומז בשפה עצמה. אני, העליון מגדיר את הכוח כיכולת לעשות באמצעות אחרים את מה שאיננו מסוגלים לעשות בעצמנו: שפה, מעצם היותה נפרדת ממה שהיא מיועדת לו, היא עצם התגלמות הכוח, שכן הדברים פועלים ומתכוונים באמצעותה מבלי להפסיק להיות הם עצמם. ד'ר פרנסיה גם הבין שהוא לא יכול לשלוט בשפה, במיוחד בשפה כתובה, שיש לה חיים משל עצמה המאיימים עליו." נושא קבוע נוסף העובר כחוט השני לאורך הרומן הדיקטטורי של אמריקה הלטינית, שזכה לחשיבות ותדירות במהלך הבום הלטינו-אמריקאי, הוא התלות ההדדית בין הרודן הלטינו-אמריקני לבין האימפריאליזם של ארצות הברית. בספרו של מריו ורגאס יוסה חגיגת התיש, למשל, טרוחיליו מתמודד עם אופוזיציה רצינית זמן קצר לאחר שהפסיד את התמיכה החומרית שלו מן הסי.אי. איי (CIA), שהחזיקה מעמד במשך 32 שנים על רקע נטיותיו האנטי-הקומוניסטיות.
מגדר הוא נושא מרכזי נוסף של הרומן הדיקטטורי. דמויות לאומיות באמריקה הלטינית מתעקשות לעיתים קרובות על חשיבותן של נשים (וגברים) שהן בריאות, מאושרות, יצרניות ופטריוטיות, אך עם זאת, אוצרות ספרותיים לאומיים רבים משקפים לעיתים קרובות את הרטוריקה הממשלתית באופן בו הם מתייחסים לאזרחות פעילה כגברית. גבריות היא מוטיב מתמשך ברומן הדיקטטורי. יש קשר בין העט לאיבר המין בסיפורת הלטינו-אמריקאית, אך לא ניתן להסביר דפוס זה על ידי מצ'ואיזם בלבד — הוא מורכב הרבה יותר. לדברי רבקה א. בירון, "במקום בו אנו מוצאים פנטזיות אלימות ומיזוגניות על גבריות, אנו [מוצאים] גם יחסים חברתיים אלימים בין גברים ונשים" יצירות רבות באמריקה הלטינית "כוללות דמויות שפועלות מתוך תפיסה אלימה של גבריות, ובכל זאת המבנה העלילתי שלהן מספק לקוראים מענים חלופיים לפנטזיות שגויות על היווצרות זהות גברית".
דיקטטורים בהיסטוריה של אמריקה הלטינית
במאה העשרים, הדיקטטורים הבולטים של אמריקה הלטינית כללו בין היתר את שושלת סומוזה בניקרגואה, אלפרדו סטרסנר בפרגוואי ואוגוסטו פינושה בצ'ילה. התערבותה של ארצות הברית בפוליטיקה של אמריקה הלטינית וניסיונה להשפיע מבחוץ על פוליטיקת הפנים במדינות השונות, הייתה שנויה במחלוקת ולעיתים קרובות נמתחה עליה ביקורת קשה. כפי שציין גרסיה קלדרון כבר בשנת 1925: "האם היא רוצה שלום או שהיא נשלטת על ידי אינטרסים מסוימים?" כמושא ברומן הדיקטטורי, הקשר בין האימפריאליזם האמריקני לכוחו של הרודן הוא חשוב מאוד. הדיקטטורים באמריקה הלטינית קיבלו תמיכה צבאית וכלכלית מארצות הברית כשזה התאים להם, אך גם פנו נגד ארצות הברית, תוך כדי שימוש בקמפיין אנטי-אמריקני כדי לזכות בחסד העם. במקרה של רפאל טרוחיו, "לא היה דבר שהבטיח יותר את רענונה מחדש של הפופולריות התשושה שלו מאשר ההתמודדות עם התוקפן הינקי בשם המולדת."
בעשור הראשון של המאה ה-21, המטוטלת התנדנדה לכיוון השני עם עלייתן לשלטון של שורה של ממשלות 'שמאלניות' אשר צמצמו את חירויות האזרח והקימו גרסה מבולגנת משלהן לדיקטטורות פופולריות באמצעות תהליך שכונה "סמכותניות (אוטוריטריזם) תחרותית". הידוע שבהם היה הנשיא הוגו צ'אבס מוונצואלה, ועימו מדינות אחרות הכלולות בברית הבוליברית (קובה, ניקרגואה, בוליביה, אקוודור, הונדורס - ובמובנים מסוימים ארגנטינה, אם כי היא לא הייתה חברה רשמית בברית) שחברו יחדיו למה שכונה הגאות הורודה (הסחף לעבר השמאל וההתרחקות מהמודל הכלכלי הנאו-ליברלי).
אבות האומה
בשנת 1967 במהלך פגישה עם אלחו קרפנטייר, חוליו קורטאסר ומיגל אוטרו סילבה, השיק הסופר המקסיקני קרלוס פואנטס פרויקט המורכב מסדרת ביוגרפיות המשרטטות את דמותם של הדיקטטורים של אמריקה הלטינית, שכונתה אבות האומה (Los Padres de la Patria). אחרי שקרא את דיוקנאותיו של אדמונד וילסון ממלחמת האזרחים האמריקאית בספרו הניגוח הפטריוטי (Patriotic Gore), סיפר פואנטס, כי "כשישבנו בפאב בהמפסטד, חשבנו שזה רעיון טוב שיהיה ספר דומה לאמריקה הלטינית. מיד קמה והתייצבה אל מולנו גלריית דיוקנאות דמיונית ודרשה את התגלמותה: הדיקטטורים באמריקה הלטינית." ורגאס יוסה אמור היה לכתוב על מנואל אודריה, חורחה אדוארדס על חוסה מנואל בלמאסדה, חוסה דונוסו על מריאנו מלגארחו וחוליו קורטסאר על אווה פרון. כפי שציין מ. מאר לנגה פיסארו, הפרויקט מעולם לא הושלם, אך הוא עזר לעורר השראה לסדרת רומנים שנכתבו על ידי סופרים חשובים במהלך עידן הפריחה הספרותית של הבום הלטינו-אמריקאי, כמו אלחו קרפנטייר, אוגוסטו רואה באסטוס, גבריאל גרסיה מארקס ומריו ורגאס יוסה.
מבשרים
סיפורה של אמליה, הממוקם בבואנוס איירס הפוסט-קולוניאלית, נכתב בשני חלקים ומביא תיאור חצי-אוטוביוגרפי של חוסה מרמול העוסק בחיים במדינת המשטרה של רוסאס. הרומן של מרמול היה חשוב מכיוון שהראה כיצד התודעה האנושית, ממש כמו עיר או אפילו מדינה, יכולה להפוך לכלא אימתני. אמליה גם ניסתה לבחון את בעיית הדיקטטורות כדפוס, ועל כן בעיית המדינה "באה לידי ביטוי ברצונה של איזו אישיות מפלצתית המפרה את פרטיותו של האדם הרגיל, הן של הבית והן של התודעה." הרומן העריץ באנדרס (Tirano Banderas) של רמון דל וואלייה - אינקלאן מראשית המאה העשרים (1926) היווה גורם השפעה מרכזי על אותם סופרים שמטרתם היא לבקר את מבני הכוח ואת הסטטוס קוו.
"לא ממש" רומנים דיקטטורים
רומנים לטינו-אמריקנים החוקרים נושאים פוליטיים, אך אינם מתרכזים בשלטונו של דיקטטור מסוים, מסווגים באופן פורמלי כ"רומנים שאינם ממש דיקטטוריים". לדוגמה, מדריך למנואל, (Libro de Manuel, 1973) מאת חוליו קורטאסר, הוא רומן פוסט-מודרני על גרילה עירונית ועל מאבקה המהפכני, המבקש מהקורא לבחון את הסוגיות החברתיות הרחבות יותר של שפה, מיניות ומצבי פרשנות. בימי הפרפרים (In the, 1994, times of the Butterflies), מאת ג'וליה אלווארז, מספר את סיפורן של האחיות מיראבל, שהפטריוטיות הפכה אותן מצעירות קתוליות חסרות ניסיון ובעלות מידות טובות למתנגדות פוליטיות נגד הדיקטטורה בת שלושים השנה של משטר הדיקטטורה של רפאל טרוחיו ברפובליקה הדומיניקנית. הרומן ביקש להאיר את ההיסטוריה המוסתרת-רשמית של מותן של האחיות מיראבל, לא לקבוע מה קרה להן, אלא לקבוע מה עשו האחיות מיראבל לפוליטיקה הלאומית של הרפובליקה הדומיניקנית. ביומן המדומה "יומן אינטימי של בדידות" (החלק השלישי של אימפריית החלומות El imperio de los sueños 1988;), מאת גיאנינה בראשי, הגיבורה היא מריקיטה סאמפר, כותבת היומן שיורה במספר סיפורו של הבום הלטינו-אמריקני כצעד מחאה נגד שליטתה הדיקטטורית של הסיפורת הבדיונית. יתר על כן, ביצירתה האחרונה של בראשי "ארצות הברית של בננה" (2011), האסיר הפורטו-ריקני סגיסמונדו מפיל את אביו, מלך ארצות הברית של בננה, שכלא אותו יותר ממאה שנה בצינוק של פסל החירות, בגין פשע של עצם לידתו. סיפורו של הכוכב הרחוק (1996), מאת רוברטו בולניו, מתחיל ב־11 בספטמבר 1973, עם ההפיכה הצבאית בצ'ילה של הגנרל אוגוסטו פינושה נגד סלבדור איינדה, נשיא צ'ילה. הסופר והפרופסור לספרות ריימונד לסלי ויליאמס מתאר את הרומנים הנזכרים כרומנים לא דיקטטוריים מדי, שמזכירים את הז'אנר בגלל היותו "ספרות פוליטית חריפה ותמציתית" העוסקת בנושאים שונים מאלו של הרומן הדיקטטורי, שאינו יכול להיות מנותק מהפוליטיקה של הסיפורים, וכך כל אחד "יכול לקרוא אותם כמדיטציה על אימת הכוח המוחלטת".
מורשת
אף על פי שקשה לבסס את מקורו המדויק של הרומן הדיקטטורי במאה התשע עשרה, השפעתו האינטלקטואלית משתרעת על פני הספרות הלטינו-אמריקאית. מרבית הרומנים נכתבו באמצע שנות המאה העשרים, ולכל אחד מהם סגנון ספרותי ייחודי שהשתמש בטכניקות של "הרומן החדש", לפיו דחה הכותב את המבנה הפורמלי של הריאליזם הספרותי המקובל, וטען כי "ההנחה הפשטנית לפיה המציאות ניתנת לצפייה בקלות" היא פגם עלילתי. כז'אנר, הרומן הדיקטטורי הגדיר מחדש את התפיסה הספרותית של "הרומן" על מנת לאלץ את הקוראים לבחון את דרכי ההשפעה של מוסר פוליטי וחברתי על חיי היומיום שלהם. וכך, "השקפת העולם המסודרת של הרומן המסורתי מפנה את מקומה לסיפור מקוטע, מעוות או פנטסטי", בו לקורא תפקיד פעיל אינטלקטואלית בתפיסת מהותו התימטית של הסיפור. בנוסף לתוכן העלילתי, הגדירו הסופרים מחדש את הקטגוריות הספרותיות הפורמליות של מחבר, מספר, דמות, עלילה, הסיפור והקורא, כדי לבחון את הקשר האטימולוגי בין "מחבר" ל"סמכות", שבו דמותו של הסופר (המחבר) הייתה חשובה מאוד לסיפור הסיפור עצמו. ברומנים הדיקטטורים, הכותבים הטילו ספק בתפקיד המספר כ"דמות אבהית, המיוחסת ל"אבא" הסמכותי, או היוצר האלוהי, אשר במשמעותו ניתן היה לראות את מקורו", וכך, סופרים מילאו את תפקיד הרודן.
הסכם גג
"הסכם גג" הוא הסכם שנערך בין מדינת ישראל, רשות מקרקעי ישראל, משרד האוצר ומשרד הבינוי והשיכון לבין רשויות מקומיות, על מנת להגדיל את היצע הדירות.
ההסכם מאפשר הקמת שכונות חדשות בנות אלפי יחידות דיור בתחום הרשויות המקומיות איתן נחתם ההסכם. במסגרת ההסכם מתחייבת המדינה בפני הרשות המקומית להעמיד קדם-מימון להקמה של מבני ציבור, מוסדות חינוך ותשתיות, עוד טרם שיווק הפרויקט. הרשות המקומית מתחייבת להעניק ליזמים היתר בנייה תוך 90 ימים. במסגרת ההסכם, נקבע לוח זמנים מוגדר לקידום הפרויקט.
התוכנית נתקלה בקשיים. בקריית גת חל עיכוב בהוצאת היתרי הבנייה ופיתוח התשתיות בשכונה החדשה. בראש העין נוצרו קשיים במימוש ההסכם. לטענת תושבים בראש העין, בשכונות חדשות שאוכלסו לא נבנו תשתיות ראויות, ובכך לא מילאה המדינה את חלקה, לו התחייבה בהסכם. בספטמבר 2021 נחתם לראשונה הסכם גג ביישוב ערבי. במסגרת הסכם ייבנו באום אל-פחם כ-15000 דירות חדשות, לצד שטחי תעסוקה ומסחר.
הוראס בויס
הוראס בויס (באנגלית: Horace Boies; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל איווה ה-14 בשנים 1890–1894. הוא היה הדמוקרט היחידי שכיהן בתפקיד זה ב-78 השנים שבין 1855 לבין 1933.
ראשית חייו
הוראס בויס נולד בעיירה אורורה שבמדינת ניו יורק לאיבר בויס, חוואי וותיק מלחמת 1812, ואסתר (לבית הנשאו) בויס. הוא למד בבתי ספר ציבוריים. בשנות נעוריו המאוחרות הוא עבד במשך ארבע שנים כפועל חווה בטריטוריית ויסקונסין. הוא שב לניו יורק, ובגיל 21 נשא לאישה את אדלה קינג והחל ללמוד משפטים. ב-1849 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ופתח משרד עורכי דין בעיירה המבורג שליד באפלו. לאחר מות רעייתו ב-1855, הוא נישא בשנית ב-1858 לוורסליה מ. ברבר. ב-1857 הוא נבחר מטעם הרפובליקנים לאספה המדינתית של ניו יורק.
באיווה
ב-1867 עבר בויס לווטרלו שבאיווה ופתח שם משרד עורכי דין. הקריירה שלו הייתה מוצלחת, והוא רכש שטחי אדמה רחבים בסביבה.
ב-1880 עזב בויס את המפלגה הרפובליקנית על רקע תמיכתה בחוק היובש. ב-1889 הוא נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית כמושל איווה, ובכך שבר את הדומיננטיות הממושכת של הרפובליקנים בפוליטיקה המדינתית. ב-1891 הוא נבחר לכהונה שנייה, אך ב-1893 הובס על ידי הרפובליקני פרנק ג'קסון. הוא היה פופוליסט בולט ותמך בהנהגת מטבע דו-מתכתי (זהב וכסף). במהלך תקופת כהונתו כמושל הוא הנהיג באיווה לראשונה את יום העבודה.
כמושל, זכה בויס למעמד בולט מספיק כדי להיות מעורב בפוליטיקה הארצית של המפלגה הדמוקרטית, אף על פי שמסעות הבחירות שלו לזכייה במועמדות המפלגה לנשיאות ארצות הברית בוועידותיה ב-1892 וב-1896 לא נחלו הצלחה. מערכת הבחירות האחרונה שלו, ב-1902, הייתה ניסיון בלתי מוצלח לזכות במועמדות המפלגה למושב של איווה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
שנותיו האחרונות
לאחר פרישתו, עבר בויס ללונג ביץ', קליפורניה. היה זה יעד פופולרי של תושבי איווה באותה תקופה, ובויס היה פעיל באירועים חברתיים של עמיתיו יוצאי איווה בקליפורניה, השתתף במפגשי האיחוד של יוצאי איווה בלונג ביץ', ושימש כנשיא אגודת אנשי איווה בלונג ביץ'.
הוראס בויס נפטר בלונג ביץ' ב-4 באפריל 1923. הוא נטמן בבית הקברות אלמווד שבווטרלו.
שירה (משקה)
שירה (בטורקית: Şıra; באזרית: Nabız Şırası) הוא משקה טורקי שאינו אלכוהולי, הנחשב לנפוץ במדינות המזרח התיכון ומרכז אסיה.
נהוג לשתות את המשקה בכוס קטנה כשהוא קר ולהגישו בחתונות, פסטיבלים ומפגשים חברתיים.
למשקה גרסאות שונות ומלבד הגרסה הטורקית, קיימת גרסאות שונות נפוצות בעיקר באזרבייג'ן, גאורגיה, ארמניה, בולגריה, קזחסטן וקירגיזסטן.
יצחק בנימין וולף
הרב יצחק בנימין וולף (נפטר בכ"ח בחשוון ה'תמ"ז, נובמבר 1686) היה רב יהודי־גרמני, שימש כרבן של לנדסברג, מחוז וערי המארק, ובהמשך העיר ברלין ומדינת, וכן סלוצק ואוליקה. נודע גם בספרו "נחלת בנימין". כונוה בפי בני דורו: "ר' וואלף ב"ר ליפמאן".
ביוגרפיה
נולד לרב אליעזר ליפמאן אשכנזי, למשפחה מיוחסת. אחיו רבי אברהם ברלין שימש כרבה של העיר ברלין. למד אצל רבי יצחק אב בית דין פוזנא, שהעריכו באופן מיוחד.
שימש כרבה של לנדסברג על הלך בדרום מערב בוואריה שבגרמניה, מחוז וערי המארק, והחל מאביב ה'תמ"ה (1685) כרבה של ברלין ומדינת . לאחר מכן, כיהן ברבנות בפולין בסלוצק, ובאוליקה בווהלין. בין תלמידיו: הרב דוד אופנהיים מפראג.
על ספרו נחלת בנימין – ביאור על מצוות עשה ומצוות לא תעשה – שהוציא לאור בצעירותו (אמסטרדם ה'תמ"ב), כתב החיד"א כי "מספר זה נראה כי גדול כוח בקיאותו והשערתו" (שם הגדולים, מערכת ספרים ט, כו), אולם הוסיף כי יש המבקרים את הקדמת הספר. רבי יאיר חיים בכרך (מחבר שו"ת חוות יאיר) שיבח את הספר וכתב עליו: "עיני ראו ולא זר את גדלו וידו החזקה, מעשה תקפו וגבורתו בספרו הגדול והנורא". הספר צוטט בחיבורים שונים, ונדפס בשנית בהוסיאטין בשנת ה'תרס"ז.
ספר נוסף שהדפיס הוא חידושי רבי יצחק בנימין וואלף על מסכת בבא מציעא (פרנקפורט על האודר ה'תמ"ו).
הרב וולף נפטר בצעירותו ביום כ"ח בחשוון ה'תמ"ז (נובמבר 1686) ונטמן בסלוצק.
משפחתו
נישא לאסתר. בניו הם ר' אליעזר ליפמן אב"ד העיר קובלנץ, ר' אהרן אב"ד הערים ברלין ופרנקפורט על האודר (נפטר בא' באב ה'תפ"א), וכן בן נוסף בשם ישראל חיים שנפטר על פניו. בתו הינדה נישאה לר' מיכל ששימש בדיינות בברלין. בת נוספת, בילה, נישא לר' יוסף מאיר שאף הוא שימש ברבנות.
הבקרה על התיקון הראשון לחוקה
המבקרים
מבקרים בדרך כלל עוברים דרך מקום הנחשב רכוש ציבורי, כגון המדרכה או מקום עם זכות שימוש ציבורית, או מקום פתוח לציבור, כגון סניף דואר או בניין ממשלתי, ובאופן ברור וגלוי מצלמים ומסריטים בניינים ואנשים דרך זווית הצילום שלהם. במקרה של פיקוח על המדרכה או זכות שימוש ציבורית, הסכסוך מתעורר כאשר בעל הנכס או מדיניות של המנהל, במהותו, צילום הרכוש שלהם אינו מותר. לפעמים, מבקרים יגידו לבעלי הנכס על חקירתם, מכיוון שהם מצלמים או מסריטים לצורך סיפור, הם מצלמים או מסרטים לצורך "השימוש האישי" שלהם, או לפעמים מבקרים בוחרים שלא לענות על שאלות. לעיתים, נקראת אכיפת החוק המקומית והמבקר מדווח לעיתים כאדם חשוד. כמה קצינים יפנו למבקרים ויבקשו מהם להזדהות, ממנה או ממנו ויסבירו על פשר התנהגותם. כמעט באופן אוניברסלי, מבקרים יסרבו לזהות עצמם ולעיתים מצטטים את החוק הרלוונטי לקצין כאשר הסיבה שמאחורי סירובם היא ההזדהות העצמית. אלא לפעמים התוצאות, על כך שקצינים עוצרים מבקרים, מכיוון שלא הצליחו לזהות עצמם, הפרה של משפט, הפרת סדר, או כל יכולת או פשע נתפס (ביזיון השוטר) אשר יכול להיות מוצדק על ידי סוג האירוע.
חוקיות
כפי שבית המשפט הפדרלי-מחוזי השביעי לערעורים מסביר ב אקלו וי. אלווארז "פעולתה של הקלטת שמע או אודיו-ויזואלית נכללת בהכרח, בתוך ערבות התיקון הראשון של זכויות הביטוי וזכויות העיתונות כתוצאה של הזכות להפיץ את ההקלטה המתקבלת. הזכות לפרסם או לשדר הקלטה קולית או אודיו-ויזואלית תהיה חסרת ביטחון, או במידה רבה בלתי יעילה, אם הפעולה המתועדת של ההקלטה אינה מוגנת לחלוטין."
מבקרים מנסים לממש את זכות התיקון הראשונה שלהם לצלם ולהקליט בפומבי, תוך הימנעות מביצוע כל פשע. הסיבה לכך נובעת מהחלטת בית המשפט העליון בטרי וי. אוהיו אשר קבע כי אין מדובר בהפרה של התיקון הרביעי לעכב אדם כאשר לקצין יש חשד סביר שהאדם ביצע, זה מבצע, או עומד לבצע פשע. כמו כן, בעקבות החלטת בית המשפט העליון בהייבל וי. בית המשפט המחוזי השישי של נבאדה, בית המשפט קבע כי במדינות שיש להם תקנון עצור והזדהה(נוהל מעצר חשוד), רשאי אדם לספק את שמו לקצין שיש לו חשד סביר שהוא ביצע, זה מבצע, או עומד לבצע פשע.
הסכסוך עם קציני אכיפת החוק מתעורר בדרך כלל בגלל שקצינים לפעמים סבורים שצילום, בעצמו וכשלעצמו "התנהגות חשודה" ומשתמשים בכך כסיבה לעכב מבקר ולדרוש ממנו הזדהות. באופן כללי, בתי המשפט שסקרו את הנושא הספציפי הזה סברו כי העובדה שאדם לוקח תמונה או מקליט שמע או וידאו במקום ציבורי או במקום שלו או לה יש את הזכות להיות בו, אינו מהווה, בעצמו וכשלעצמו, חשד סביר לעצור את האדם, סיבה אפשרית לעצור את האדם, או הצדקה מספקת לדרוש הזדהות. מדינות מסוימות אף תיקנו את קוד העונשין שלהם כדי לשקף את הבעיה. אף על פי כן, שוטרים מעכבים או עוצרים באופן בלתי חוקי את המבקר על "התנהגות חשודה".
אחת הבעיות העיקריות שמבקרים מתמודדים איתן הן עם תביעות עתידיות של החלטות בית המשפט העליון בהרלו וי. פיצ'ג'רלד ואנדרסון וי. קרייטון(חסינות מוסמכת) אשר קבע כי פקידי ממשלה, כולל קצינים, יהיו מוגנים מפני אחריות ונזקים כל עוד התנהגותם אינה מפרה "בבירור זכויות מעוגנות בחוק או חוקתיות" לפיכך, בעוד שתביעה לתיקון התקנות הרביעית עשויה להתקיים אצל מבקר שעמד על מדרכה ציבורית וצילם תחנת משטרה רק כדי לכפות את ידיו באזיקים, והוטל בחלק האחורי של הניידת, תביעה לתיקון ראשון תידחה משום שלמרות שאירעה הפרה, זה לא היה "מבוסס מפורשות". הכשרת חסינות מותרת ב"הכל מלבד חסר היכולת מפורשות או מי שבאופן מודע יודע את החוק" כדי להימלט מאחריות בשל הפרות חמורות וברורות של זכויות האזרח. עד כה 1,3, 5, 7,, 9, ו-11 מבתי המשפט המחוזיים קבעו כי צילום המשטרה במהלך תפקידיהם הרשמיים הוא זכות ברורה.
מטרה
מטרת בקרה אחת נקובה של המבקר היא "שים את עצמך במקומות שבהם אתה יודע שרוב השוטרים ייקראו אליהם, האם הם עומדים לקיים את החוקה, לקיים את החוק ... או לשבור את החוק?" מבקרים מצהירים כי הם מבקשים לחנך את הציבור, הם טוענים שהצילום הוא לא פשע, תוך פרסום מקרים בהם קציני משטרה מפסיקים באופן בלתי חוקי מה שנתפס כהתנהגות לא חוקית.
המבקר בוחר במתקן ציבורי ולאחר מכן סוקר את כל המפגשים עם העובדים והלקוחות כאחד. אם אין עימות או ניסיון לעצור את הצילומים מלהתרחש, אז המתקן עובר את הביקורת. אם עובד מנסה לעצור את אירוע הצילום, הוא מכשיל את הביקורת.
כמה מבקרים מודאגים כי השוטרים חפצים להטריד, לעקב, ולעצור מבקרים. מבקרים בכוונה נמנעים מכל דבר שעלול להיחשב פשע, אזרחים נורמליים עלולים להירתע מהקלטת קצינים מחשש לנקמה. השופט ז'אק וינר מבית המשפט לערעורים של ארצות הברית עבור המחוזי החמישי כתב בשנת 2017 פסק דין פדרלי לטובת מבקר שעוקב כי צילם קציני משטרה, "הצילום של המשטרה תורם ליכולתו של הציבור להחזיק את המשטרה באחריות, להבטיח כי השוטרים אינם משתמשים לרעה באמצעות כוחם, ולקבל החלטות מושכלות על מדיניות המשטרה".
להיות שם (סרט, 1979)
להיות שם (באנגלית: Being There) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה קומית משנת 1979 בבימויו של האל אשבי, עם פיטר סלרס, שירלי מקליין ומלווין דאגלס בתפקידים הראשיים.
עלילת הסרט היא למעשה ביקורת קומית/סטירית על החברה המודרנית בה צריך לדעת לדבר נכון, לדבר כפי שנהוג בטלוויזיה, כאשר למעשה אין צורך שיהיו דברים מאחורי המילים ואדם חסר השכלה ומוגבל שכלית יכול בצורה כזאת, להיות מועמד לנשיאות ארצות הברית.
רוב הסרט צולם באחוזת בילטמור באשוויל, צפון קרוליינה. במוזיקה משולבים קטעי פסנתר של אריק סאטי וכה אמר זרתוסטרא של ריכרד שטראוס.
ב-2015 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית של ספריית הקונגרס על "היותו בעל ערך תרבותי, היסטורי או אסתטי".
תקציר העלילה
צ'אנס (פיטר סלרס) הוא גנן שבילה את רוב חייו בווילה של אדם עשיר בוושינגטון די.סי.. מלבד גננות הוא מכור לטלוויזיה כל היום, אינו יודע לקרוא ולכתוב ואינו יוצא מהבית. יום אחד מודיעה לו אם הבית האפרו-אמריקאית, לואיז (רות האתוואי), כי בעל הבית מת. צ'אנס לא מגיב ונשאר לבהות בטלוויזיה.
למחרת מגיע עורך הדין פרנקלין (דייוויד קלנון) ומודיע לצ'אנס כי אין לו זכויות בבניין ועליו להתפנות משם. צ'אנס לא מתנגד ויוצא החוצה כשהוא לבוש בחליפה משנות ה-30, מטרייה, מגבעת ותיק ושלט טלוויזיה בכיס. הוא מסתובב ללא מטרה ובוהה אנשים ובטלוויזיות בחנויות. כשקבוצת נערים מטרידה אותו הוא שולף לעברם שלט.
לבסוף הוא נעמד לפני מסך טלוויזיה עם מצלמה שמקרינה אותו על המסך. מכונית מהודרת פוגעת ברגלו. ממנה יוצאת איב ראנד (שירלי מקלין), אשתו של המיליארדר בן ראנד (מלווין דאגלס) שמציעה לו להיבדק על ידי רופא בביתה. בדרך היא שואלת לשמו והוא ממלמל "צ'אנס, גנן" (גרדנר) והיא מבינה ששמו צ'אנסי גרדינר. כל הדרך הוא צופה בתוכניות טלוויזיה במכונית.
בבית המפואר הוא מתקבל על ידי בן ראנד שחולה באנמיה אפלסטית ומקבל טיפול בערויי דם עם צוות אחיות ורופא צמוד, ד"ר רוברט אלנבי (רוברט דייהרס).
כבר מההתחלה מחבב בן את צ'אנסי שלא מרבה במילים. הוא אומר כי נאלץ לעזוב את הבית לאחר שנמכר ובן מסיק מכך כי ירד מנכסיו בגלל המדיניות של הנשיא וממשלתו.
הנשיא מתרשם מצ'אנסי ומצטט אותו בנאום לאומה. צ'אנסי הופך לידוען ומוזמן לראיונות בטלוויזיה ולמסיבה בה הוא נפגש עם השגריר הרוסי (ריצ'רד בייסהארט) שמשוכנע שהוא מבין רוסית.
הנשיא מטיל על השירות החשאי של ארצות הברית לחקור על עברו של צ'אנסי אך הם לא מוצאים דבר. לואיז ומשפחתה צופים בתדהמה בהופעתו של צ'אנסי בטלוויזיה ומגיעים למסקנה כי רק אדם לבן יכול להגיע לפרסם כזה למרות שהוא רפה מוח ונבער מדעת..
עורך הדין פרנקלין נפגש עם ד"ר אלנבי ומוסר לו את המידע הנכון על צ'אנסי אבל הרופא מבין שראנד נהנה מנוכחותו של צ'אנסי ולא מיידע אותו.
ראנד יודע שהוא הולך למות. הוא מוריש את רכושו לאיב ורוצה שצ'אנסי יישאר בבית וישגיח עליה.
איב רוצה לקיים יחסים עם צ'אנסי אבל הוא אומר לה שהוא מעדיף לצפות (בטלוויזיה). היא מבינה שהוא רוצה לצפות בה מאוננת לפניו והיא עושה זאת אך צ'אנסי צופה כל הזמן בתרגילי יוגה בטלוויזיה ולא בה.
לבסוף מת ראנד ונערכת לו הלווייה בהשתתפות הנשיא שנואם נאום יבש. את הארון נושאים שישה מבכירי המפלגה שמתלחשים ביניהם כי המועמד המתאים ביותר להחליף את הנשיא הוא צ'אנסי גארדינר.
מפלס
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מריאנג'לה מלאטו
מריאנג'לה מלאטו (באיטלקית: Mariangela Melato; 19 בספטמבר 1941 – 11 בינואר 2013) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון איטלקית. במהלך שנות ה-70, תקופה שנחשבה לתור הזהב שלה בקולנוע, היא שיחקה במספר סרטים בולטים. בין היתר, בסרטיה של לינה ורטמילר כמו "פיתויו של מימי" (1972), "אהבה ואנרכיה" (1973) ו"סחף חושים (1974)". בין 1975 ו-1981, זכתה, בין היתר, בארבעה פרסי הקולנוע האיטלקי "דוד של דונאטלו" לשחקנית הטובה ביותר. מאמצע שנות ה-80 התמקדה בתיאטרון ושיחקה במגוון תפקידים ראשיים. מ-1992 ועד מותה מסרטן הלבלב, ב-2013, בגיל 71, היא שיחקה בתיאטרון הלאומי של ג'נובה.
שנים מוקדמות
נולדה במילאנו, בתם של אלפרד - מתורגמן ושוטר תנועה מטרייסטה (ממוצא אוסטרי - במקור: אלפרד הניג) ושל לינה - תופרת בעלת עסק ביתי. למלאטו היו אח בוגר (ארמאנו, נולד ב-1939) ואחות צעירה (אנה, שחקנית וזמרת, נולדה ב-1952) מגיל צעיר למדה מלאטו ציור ב, ציירה פוסטרים ועבדה כמלבישת בובות ראווה ברשת חנויות האופנה לה רינסנטה כדי לשלם עבור שיעורי המשחק שלה עם אספריה ספראני. החלה את הקריירה הבימתית שלה בשנת 1960, כשנכנסה לקבוצת התיאטרון של פנטסיו פיקולי והופיעה לראשונה כשחקנית במחזה "Binario cieco".
משנת 1963 עד 1965 היא עבדה עם דריו פו בקומדיה "Settimo: ruba un po' meno" וב-"La colpa è sempre del diavolo". ב-1967 עבדה עם לוקינו ויסקונטי ב "הנזירה של מונזה", וב-1969, זכתה לפרסום בתפקיד אולימפיה במופע התיאטרלי המבוסס על "אורלנדו המטורף" בבימויו של לוקה רונקוני, שהועלה בפסטיבל ספולטו.
תפקידה הקולנועי הראשון היה ב-1969 ב-"Thomas e gli indemoniati" - סרט אימה בבימויו של פופי אוואטי
שנות ה-70 והקריירה הקולנועית
שנות השבעים היו עשור הזהב של מלאטו, היא השתתפה במעל ל-30 סרטים במהלך עשור זה. בין הבולטים שבהם היו: ב-1971 היא גילמה מורה בתפקיד משנה ב-"Per grazia ricevuta" - סרטו הראשון כבמאי של שחקן הקומדיות האיטלקיות הידוע, נינו מנפרדי. באותה שנה שיחקה בתפקיד הראשי בסרטו הפוליטי של אליו פטרי, "La classe operaia va in paradiso", כבת זוג של פועל יצור במפעל הנאבק על הטבת תנאי העבודה והשכר שלו ושל חבריו, דבר היוצר משבר בזוגיות ביניהם. היא זכתה על תפקידה זה בפרס מיוחד של "דוד של דונטלו" ובפרס סרט הכסף  לשחקנית הטובה ביותר (שניהם פרסים לשנת 1972). ב-1972 שיחקה בתפקיד הנשי הראשי, מול נינו מנפרדי בקומדיה של הבמאי ויטוריו דה סיקה, Lo chiameremo Andrea", העוסקת בניסיונותיו של זוג מורים בבית ספר יסודי להביא ילד לעולם.
במשך שנות ה-70, שילבה מלאטו עבודה בסרטים מסוגות שונות. בהמשך לסרטיה עם ורטמילר שיחקה בסרטים פוליטיים ובסרטים שנחשבו כאיכותיים, כולל: ב-1974 שיחקה בתפקיד משנה בסרטו הפוליטי של קלוד שברול, "נאדה", כבת זוגו של פושע החובר לקבוצה טרוריסטית החוטפת את השגריר האמריקאי. ב-1976 שיחקה בסרטו הפוליטי, הבדיוני והקודר של אליו פטרי, "Todo Modo", כאשתו המעריצה של ראש מדינה בדיוני שהוא גם ראש המפלגה הדמוקרטית-נוצרית באיטליה, בגילומו של ג'אן מריה וולונטה, בן דמותו של אלדו מורו (בטרם נחטף ונרצח). ב-1976 שיחקה גם בסרט "קארו מיקלה", המבוסס על ספרה של נטליה גינצבורג, "מיקלה שלי", כאם תינוקו של מיקלה הנמצא בלונדון ומקבל מכתבים ממנה, מאמו ומאחיותיו. במאי הסרט, מריו מוניצ'לי זכה בפרס דוב הכסף לבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של ברלין ב-1977. ב-1979 שיחקה בסרטו פרנקו ברוסטי, "To Forget Venice". הסרט היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, זכה ב"דוד של דונאטלו" לסרט הטוב ביותר ומלאטו זכתה בפרס סרט הכסף לשחקנית הטובה ביותר.
במקביל, שיחקה בקומדיות רבות, חלקן בסוגת הג'אלו: ב-1974 שיחקה בתפקיד הראשי בקומדיה "השוטרת", בבימויו של סטנו. היא זכתה בפרס "דוד של דונטלו" לשחקנית הטובה ביותר עבור משחקה בסרט, שגרר אחריו סדרת סרטי "השוטרת ..." שהיו בעלי גוון מיני (בניגוד לסרט המקורי). ב-1976 שיחקה מול אדריאנו צ'לנטנו בסרט "Di che segno sei?" באחת מארבע האפיזודות המרכיבות את הסרט שבבימויו של סרג'ו קורבוצ'י, בה גילמו השניים זוג המתמודד בתחרות ריקודים. ב-1977 שיחקה בסרטו של לואיג'י קומנצ'יני, "Il gatto", קומדיית ג'אלו, בה גילמו מלאטו ואוגו טוניאצי אח ואחות שהם בעלי בית תאבי בצע המנסים לגרום לדיירי הבניין לעזוב אותו כדי שיוכלו למכור אותו לחברת נדל"ן. עבור משחקה בסרט זכתה מלאטו בפרס "דוד של דונאטלו" לשחקנית הטובה ביותר ב-1978.
היא מיעטה לעבוד בעשור זה בטלוויזיה אך חרגה מכך פעמים בודדות; כשגילמה את הנסיכה בתיה בת פרעה, במיני-סדרה "משה המחוקק" (1974) ובשתי הפקות תאטרליות-אופראיות לטלוויזיה בבימויו של לוקה רונקוני.
שנות ה-80 - חזרה לתיאטרון
כשלא מצאה הצלחה אמיתית בארצות הברית ובהוליווד, היא שבה לאיטליה. ב-1981 שיחקה בדרמה הרומנטית, "Aiutami a sognare", בבימויו של פופי אוואטי, כאלמנה במלחמת העולם השנייה הנמלטת עם בנותיה מבולוניה המופצצת אל אזור הולדתה הכפרי ומתלבטת ביחסיה בין אהוב נעוריה ובין טייס אמריקאי שנחת באזור בשל תקלה במטוסו. עבור תפקידה בסרט היא זכתה בפרס "דוד של דונאטלו" ובפרס "סרט הכסף" לשחקנית הטובה ביותר. ב-1986 היא התאחדה שוב עם לינה ורטמילר לצילומי "ליל קיץ", שדמה במובנים רבים ל"סחף חושים".
עם זאת, הקריירה והטבע שלה נותרו קשורים לעולם התיאטרון. מ-1985 החלה מלאטו את שיתוף הפעולה שלה עם במאי התיאטרון ג'אנקרלו ספה ושיחקה בשלוש הצגות שביים בתפקיד הראשי: "Vestire gli ignudi" ("הלבישו את הערומים") של פירנדלו (1985), "מדיאה" של אוריפידס (1986) ובתפקיד הראשי כאן סאליבן במחזה "עושת הנפלאות"  (1988). ההצגות זכו להצלחה מסחרית גדולה, בעיקר "עושת הנפלאות" שאף צולמה לטלוויזיה. באותן שנים פיתחה מלאטו התייחסות רבה יותר לאופן הצגת הדמויות במחזות וגדלה השפעתה על עיצוב הדמויות במחזות בהן השתתפה. גישה זו באה לידי ביטוי גם כששיחקה ב"אילוף הסוררת" של שייקספיר שהועלה בתיאטרון אליזאו, אם כי תוך חיכוכים מול הבמאי מרקו שאקלוגה.
באותן תקופה, תעשיית הקולנוע באיטליה הייתה שרויה במשבר ומלאטו השתתפה במספר הפקות טלוויזיוניות. היא הופיעה במספר סדרות טלוויזיוניות בדמויות משנה ובתפקיד ראשי בסרט הטלוויזיה "Una vita in gioco" בבימויו של פרנקו ג'ירלדי (1991), ובסרט "Due volte vent'anni," בבימויה של ליוויה ג'אמפלמו.
חיים פרטיים
מלאטו לא נישאה מעולם, לטענתה מבחירה, כדי שתוכל להיות חופשייה ללכת בעקבות האינסטינקט והכישרון שלה. עם זאת היו לה קשרים רומנטיים עם דמויות מעולם הסרטים, הטלוויזיה והתיאטרון אך אלו לא הבשילו לכדי נישואין. הקשר ארוך הטווח של מלאטו היה עם איש התקשורת והקולנוע, רנצו ארבורה, שנודע גם הוא בכך שהיה רווק מושבע, שהיו לו מספר מערכות יחסים עם דמויות מפורסמות מעולם הבידור. ב-1980 אף שיחקה מלאטו בתפקיד משנה בסרט "Il pap'occhio", שביים ארבורה, שבו הבמאי, רוברטו בניני, איזבלה רוסליני ושחקנים נוספים גילמו את עצמם בסרט שעסק ביחסי הכנסייה והאפיפיור והתקשורת. הסרט ספג ביקורת וצנזורה מטעם הכנסייה הקתולית באיטליה. מלאטו וארבורה ניהלו שתי מערכות יחסים ארוכות. הראשונה במהלך שנות ה-70 ושנות ה-80. והשנייה, אחרי פרידה ארוכה, מ-2007 ועד מותה.
מוות
מלאטו מתה ב-11 בינואר 2013 ברומא, בגיל 71, לאחר יותר משנתיים בהן נאבקה במחלת סרטן הלבלב. לאחר מותה קרא התיאטרון הלאומי של ג'נובה לבית הספר למשחק שלו על שם מלאטו.
ורסואה
ורסואה היא עיר בקנטון ז'נבה שבשווייץ, מצפון לעיר ז'נבה, על גדות אגם ז'נבה.
היסטוריה
העיר הוקמה לראשונה בשנת 1257. העיר החליפה ידיים מספר פעמים והיוותה מוקד לסכסוכים בין שליטים מקומיים שונים.
בתחילת המאה ה-18 נערכות תוכניות לבניית העיר החדשה, מצפון לקיימת, כדי להציב אלטרנטיבה צרפתית שתתחרה בז'נבה. לקראת סוף המאה, לאחר סחבת ארוכה ומותם של היוזמים, ננטשות התוכניות והבניה נפסקת. בשנת 1815, עם קריסת שלטונו של נפוליאון באזור, ובמסגרת ההצטרפות של ז'נבה לקונפדרציה ההלווטית - שווייץ, סופחה העיר יחד עם חמש ערים סמוכות לרפובליקת ז'נבה. סיפוח זה נבע מדרישת שווייץ לגבול משותף של קנטון ז'נבה עם קנטון וו הסמוך. החל מאמצע המאה ה-20 חוותה העיר התפתחות מואצת - העיר החדשה המתוכננת, כולל הנמל, נבנתה מצפון לעיר הישנה, תוך שילוב עקרונות התכנון המודרניסטי עם התוכנית מן המאה ה-18. מספר תושבי העיר עלה בחדות ובשנת 2000 עבר את ה-10,000.
תרבות ואירועים
תזמורת העיר, הכוללת כ-40 נגנים, מקיימת בעיר גם בית ספר למוזיקה, בהנהגת מוזיקאים מקצועיים.
מדי שנה מארגנת העירייה פסטיבל בירה בעזרתו נאסף כסף שמועבר לתמיכה בתרבות ובטובת הילד. בעיר שוכנים מאז המאה ה-19 שני יצרני שוקולד, ומאז 2005 מתקיים כל שנה פסטיבל שוקולד, המאגד יצרני שוקולד קטנים מכל האזור לתצוגת פסלי שוקולד.
הלשכה לחקירת תאונות ותקריות תחבורה (לטביה)
הלשכה לחקירת תאונות ותקריות תחבורה (בלטבית: Transporta nelaimes gadījumu un incidentu izmeklēšanas birojs) היא סוכנות ממשלתית של לטביה שחוקרת תאונות ותקריות בתחבורה. המשרד הראשי שוכן בריגה. זו סוכנות שמתפקדת באופן עצמאי וכפופה לסוכנות התעופה האזרחית של לטביה. הסוכנות נמצאת תחת פיקוחו הישיר של שר התחבורה מאז הקמתה.
היסטוריה
ב-21 בדצמבר 2005 הקבינט הלטבי הנפיק צו מספר 822, אשר קרא להקמת סוכנות לחקירת תאונות תעופה. הסוכנות הוקמה ב-1 בינואר 2006 בשם הלשכה לחקירת תקריות ותאונות כלי טיס (בלטבית: Latvijas Republikas Aviācijas nelaimes gadījumu un incidentu izmeklēšanas birojs).
ב-12 בדצמבר 2006 הקבינט הנפיק צו מספר 953 "אודות מוסד חקירת תאונות רכבת" שנכנס לתוקף ב-1 באפריל 2007 והוסיף לסוכנות תפקידי חקירת תקריות ותאונות רכבת. בשל הגדלת תפקידיה, ב-1 ביולי 2007 הסוכנות שינתה את שמה לשמה הנוכחי.
החל מ-1 ביוני 2011 הסוכנות החלה לחקור גם תקריות ותאונות ימיות, בהתאם לסעיף 8.1 של חוק ניהול ובטיחות ימית וכן סעיף 14 בהנחיות הזמניות של אותו חוק. בעבר המינהל הימי של לטביה (MAL) היה עוסק בחקירת תקריות ותאונות ימיות.
הרציג
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פרס דורותי וליליאן גיש
פרס דורותי וליליאן גיש (באנגלית: The Dorothy and Lillian Gish Prize), ידוע גם כ"פרס גיש", הוא פרס שנתי, המוענק על תרומה יוצאת דופן באמנויות. זהו אחד הפרסים הכספיים הגבוהים ביותר בתחום האמנות המוענקים בארצות הברית.
הפרס קרוי על שם האחיות ליליאן גיש ודורותי גיש, שהיו שחקניות בקולנוע האילם ובתיאטרון.
היסטוריה
פרס גיש הוענק לראשונה בשנת 1994. על פי צוואתה של ליליאן גיש, הפרס ניתן לאישה או גבר אשר "תרמו תרומה יוצאת דופן לעולם ולהבנה של המין האנושי את החיים." הוא מוענק ליוצרים בתיאטרון, בקולנוע ובסוגות אחרות באמנויות המופע.
הזוכה בפרס נבחר על ידי ועדה הכוללת יוצרים מקהילת האמנות האמריקאית, הרכב הוועדה משתנה מדי שנה. בין החברים בוועדה נכללו הבמאית מירה נאיר, המלחין אלווין סינגלטון, נשיאת המוזיאון לאמנות מודרנית אגנס גונד ועוד.
החברים בוועדה בשנה הראשונה למתן הפרס כללו את הבמאי ארתור פן, המלחין ג'ון ויליאמס, השחקנית קרול ברנט, השחקן רודי מקדואל והאדריכל יו הרדי. מבין חברי ועדה זו, פן ומקדואל הכירו את גיש באופן אישי.
זוכים
הזוכים בפרס גיש לאורך השנים כוללים:
אטלס הגנום הסרטני
אטלס הגנום הסרטני (באנגלית: The Cancer Genome Atlas, בראשי תיבות: TCGA) הוא פרויקט שמטרתו קטלוג מוטציות גנטיות הגורמות לסרטן, על ידי ריצוף גנומים וניתוחם בשיטות ביואינפורמטיות.
הפרויקט
הפרויקט, שהחל בשנת 2005, מהווה ניסיון למלחמה במחלת הסרטן תוך שימוש בשיטות גנומיות רבות-תפוקה (high-throughput analysis), על מנת לשפר את יכולת האבחון, הטיפול והמניעה של סרטן, וזאת על ידי הבנה מעמיקה יותר של הבסיס הגנטי של אוסף המחלות המכונות סרטן.
הפרויקט מצוי בפיקוח של המכון הלאומי לסרטן והמכון הלאומי לחקר הגנום האנושי של ארצות הברית. פיילוט בן שלוש שנים, שהחל בשנת 2006, התמקד באפיון השינויים הגנטיים החלים בשלושה סוגי סרטן נפוצים באדם: גליאובלסטומה, סרטן ריאות וסרטן שחלות. בשנת 2009 עבר הפרויקט לשלב השני, שמטרתו השלמת הריצוף והאפיון הגנטי של 20-25 סוגים של גידולים סרטניים שונים עד שנת 2014. מימון הפרויקט נחלק בין מרכזי אפיון הגנום, אשר אמונים על ביצוע שלב הריצוף, ובין מרכזי ניתוח המידע הגנומי, אשר מבצעים את הניתוח הביואינפורמטי.
יחודו של הפרויקט נעוץ בהיקף הדגימות הנבדקות, עד 500 דגימות לכל סוג סרטן , וכן במספר השיטות השונות המשמשות לניתוחן. שיטות האפיון כוללות בחינת תבנית ביטוי גנים, שינוי במספר העותקים (של כרומוזומים או מקטעים גנומיים), אפיון SNPs, מתילציות על ה-DNA, בחינת תבנית ביטוי של microRNAs וריצוף האקסונים של 1,200 גנים שונים לפחות, ובמקרים מסוימים מבוצע ריצוף הגנום השלם. בשלב השני של הפרויקט מבוצע ריצוף של כלל האקסום עבור כל הדוגמאות בשלושת מרכזי הריצוף. בנוסף עבור 10% לפחות מסך הדוגמאות מבוצע ריצוף כלל הגנום
. עבור כל דוגמה מרקמה סרטנית הנלקחת מחולה מסוים, נלקחת ומאובחנת גם דגימה מרקמה בריאה כדי לאפשר השוואה של דפוסים שונים הייחודיים לגידול הסרטני, וזאת על מנת לאתר את השינויים שגרמו להתמרה הסרטנית.
כלל מסדי הנתונים הנבנים במסגרת הפרויקט, נגישים באופן חופשי דרך שער המידע של TCGA .
מטרות הפרויקט
מטרת פרויקט הפיילוט הייתה להדגים ששימוש בטכנולוגיות גנומיות מתקדמות, על ידי קבוצת מדענים ממוסדות אקדמיים שונים, יכול לשמש להסקת מסקנות ביולוגיות בעלות מובהקות סטטיסטית תוך שימוש במאגרי המידע המופקים במסגרת הפרויקט. מטרת השלב השני היא הרחבת הידע שהושג בשלב הראשון על ידי אפיון סוגי סרטן נוספים.
מימון הפרויקט
פרויקט הפיילוט מומן על ידי המכון הלאומי לסרטן והמכון הלאומי לחקר הגנום האנושי באופן שווה, ובהשקעה של 50 מיליון דולר על ידי כל אחר מהמכונים. השלב השני ממומן גם הוא על ידי שני גופים אלו בהשקעה של 25 מיליון דולר לשנה כל-אחד, כאשר המכון הלאומי לחקר הגנום האנושי התחייב למימון זה לשנתיים בעוד שהמכון הלאומי לסרטן התחייב למימון בן חמש שנים. מימון נוסף בעבור השלב השני של הפרויקט ניתן ישירות על ידי ה-NIH, כך שההוצאה עבור ריצוף DNA בשלב השני צפויה לעמוד על סך של 150 מיליון דולר. 70 מיליון דולר נוספים יושקעו בהשגת הרקמות, הפקת DNA ו-RNA מהן ובדיקות איכות.
מבנה ארגוני של הפרויקט
הפרויקט מוצא לפועל על ידי מספר סוגי מרכזים האמונים על יצירת המידע וניתוחו:
רשימת הגידולים הנחקרים בפרויקט
להלן סוגי הגידולים אשר נחקרים במסגרת השלב השני של הפרויקט:
מוריץ דאובלבסקי-שטרנק
מוריץ גאורג יוזף פרנץ מריה פרייהר דאובלבסקי-שטרנק (בגרמנית: Moritz Georg Josef Franz Maria Freiherr Daublebsky-Sterneck; 29 בפברואר 1912 – 10 בינואר 1986) היה חסיד אומות העולם אוסטרי.
ביוגרפיה
נולד למוריץ יעקב דובלבסקי פון שטרנק (1871–1917) ואשתו מריה פריין סלבדורי פון ויזנהוף (1872–1962). הוא נולד בעיירה בילובץ שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית עם אוכלוסייה גרמנית בעיקר.
כאשר חיילי הוורמאכט נכנסו לסלובקיה, מגדלנה ליביה דובניצקה ואמה, שתי נשים יהודיות מווינה נמלטו אל הרי סלובקיה, שם הגיעו לכפר בוריצה. הם הגיעו אל ביתו של דאובלבסקי-שטרנק וביקשו מחסה. הוא הסכים להסתיר אותם, אף על פי שידע שהעונש על הסתרת יהודים הוא מוות. הוא טיפל בהם זמן רב, עד שנודע שבכפר השכן הוא עורר חשד.
הוא סיפר למגדלנה ולאמה על הסיכון ההולך וגדל, ולכן פחדו להישאר בביתו. הם החליטו לחזור לעיר הולדתם בתקווה שהגרמנים יוותרו על חיפושם. ד"ר דאובלבסקי-שטרנק ידע שהדרך היחידה לצאת מהכפר היא גשר מעבר לנהר ואה, עליו שמרו חיילים גרמנים. אז הוא לבש את מדי הוורמאכט והוביל את שתי היהודיות מעבר לגשר, בלילה.
מגדלנה ואמה חצו בהצלחה את הנהר, אך בסופו של דבר נעצרו על ידי גרמנים זמן קצר לאחר מכן. הם הועברו למחנה הריכוז ראוונסבריק, שם נפטרה האם. מאוחר יותר הועברה מגדלנה למחנה הריכוז ברגן-בלזן, בו שרדה עד לשחרור.
לדאובלבסקי-שטרנק הוענק אות חסיד אומות העולם ומאוחר יותר ניטע עץ לכבודו בגן חסידי אומות העולם ביד ושם.
פייטרו ורכובוד
פייטרו ורכובוד  (באיטלקית:  Pietro Vierchowod; נולד ב-23 ביולי 1956) הוא כדורגלן עבר איטלקי ממוצא אוקראיני. שיחק בעמדות מגן בקבוצת סמפדוריה, יובנטוס ובנבחרת איטליה. מאז פרישתו ממשחק פעיל אימן קבוצות מהליגות הנמוכות באיטליה.
ביוגרפיה
פייטרו ורכובוד נולד בעיירה קלצ'ינטה שבנפת ברגמו בצפון איטליה. אביו, איוואן ורכובוד, היה אוקראיני יליד העיר סטרובילסק. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שירת בצבא האדום ונפל בשבי. היה אסיר במחנה שבויים בשטח איטליה. לאחר המלחמה השתקע באיטליה.
פייטרו ורכובוד החל ללמוד כדורגל בקבוצת הילדים של מועדון רומאנזה, משם המשיך לקבוצת הנוער. בשנת 1976 חתם בקבוצת קומו ששיחקה בסרייה ב'. בשנת 1981 עבר ורכובוד לפיורנטינה למשך עונה אחת ובעונה הבאה הוא שיחק ברומא (עמה זכה באליפות סרייה א').
דליה מרקס
הרבה דליה מרקס (נולדה ב-1966) היא פרופסור לליטורגיה ומדרש בהיברו יוניון קולג' (ירושלים).
אודות
מרקס נולדה בירושלים בשנת 1966. מצד אמה היא דור עשירי למשפחה ספרדית המתגוררת בירושלים. אביה עלה כתינוק מגרמניה ערב מלחמת העולם השנייה. היא חיה בירושלים עם בן זוגה ושלושת ילדיהם.
למדה בבית הספר התיכון על שם מיי בויאר בירושלים, שירתה בצה"ל בגרעין נח"ל (גרעין קורא, מחזור פ"ג) לקיבוץ הרפורמי לוטן שבערבה. במשך שבע שנותיה בלוטן שימשה רכזת תרבות, אקונומית ורכזת קליטה, וכן עבדה ברפת ובאולפן לעברית. בשנת 1995 חזרה לירושלים, סיימה תואר ראשון בבלשנות ובלימודי מגדר באוניברסיטה העברית (1997) ותואר שני בספרות עברית, מדרש ואגדה מהאוניברסיטה העברית (2003). את התואר השלישי קיבלה מאותה אוניברסיטה (2005). עבודת הדוקטור שלה עסקה בטקס ההשכמה היהודי ובברכות השחר.
למדה בתוכנית הישראלית ללימודי רבנות בהיברו יוניון קולג' בירושלים ובסינסינטי, והוסמכה לרבנות בשנת 2002. במקביל להסמכתה קיבלה ממוסד זה תעודת מוסמך נוספת בלימודי יהדות (MAHL). משנת 2001 היא מלמדת במוסד זה בסינסינטי, ומאז 2003 בירושלים. בשנת 2012 מונתה לפרופסור חברה, ובשנת 2018 לפרופסור מן המניין בהיברו יוניון קולג'. בשנים 2007–2009 שימשה מרצה אורחת באוניברסיטת פוטסדם בגרמניה ובקולג' לרבנות ליברלית ע"ש אברהם גייגר בברלין. מלמדת במסגרות נוספות המיועדות לציבור הרחב ועוסקת בדיאלוג בין דתי, בעיקר בארצות דוברות גרמנית.
בינואר 2019 קיבלה מינוי כמופקדת הקתדרה על שמו של הרב אהרן דוד פנקן, נשיא היברו יוניון קולג' שנהרג בתאונת מטוס.
מחקר וכתיבה תרבותית ודתית
תחומי מחקרה הם תפילות ישראל בהתפתחותן ההיסטורית, ובעיקר בעת החדשה; הפנומנולוגיה של התפילה; חקר התרבות; מדרש (קלאסי וחדש) וחקר טקסטים יהודיים קאנוניים בכלים של חקר המגדר. עוסקת בכתיבה אקדמית, מסאית, ליטורגית ופופולרית.
במרץ 2021 ראה אור הסידור הרפורמי הישראלי הרשמי "תפילת האדם" בעריכתה של מרקס יחד עם הרבה ד"ר אלונה ליסיצה.
דרך גולים
"דרך גולים" (באנגלית: The Road of Suffering, a History of the Jews in 13 woodcuts) היא סדרת הדפסים מאת האמן הישראלי פאול קונראד הניך.
תיאור
חלקים מן הסדרה הוצגו בתערוכה "שם מלחמה משתוללת, כאן שותלים ורוקדים" (2012) שהתקיימה בגלריה של האוניברסיטה הפתוחה ברעננה.
ראלף ארל
ראלף ארל (באנגלית: Ralph Earl; 11 במאי 1751 – 16 באוגוסט 1801) היה צייר אמריקאי, הידוע בדיוקנאותיו. הוא גם צייר שישה נופים, כולל תצוגת פנורמה של מפלי הניאגרה.
ביוגרפיה
ראלף ארל נולד ב-11 במאי 1751 בשרוסברי או בלסטר, מסצ'וסטס, הבכור מבין ארבעת ילדיהם של ראלף ארל ופיבי ויטמור ארל. ב-1774 עבד בניו הייבן בקונטיקט כצייר פורטרטים. בסתיו 1774 חזר ארל ללסטר שבמסצ'וסטס כדי להתחתן עם בת דודתו שרה גייטס. כעבור כמה חודשים נולדה בתם פיבי בינואר 1775. ארל השאיר את שתיהן עם הוריה של שרה וחזר לניו הייבן כדי להמשיך לצייר דיוקנאות. אשתו ובתו של ארל הצטרפו אליו לניו הייבן בנובמבר 1776, והם התגוררו שם עד מאי 1777, אז נולד בנם ג'ון. בהמשך העידה שרה כי תקופת ששת החודשים הזאת "הייתה כל הזמן שאחזקנו בית ביחד."
קריירה
כמו רבים מהאומנים הקולוניאליים, ארל היה אוטודידקט, ובמשך שנים רבות היה צייר נודד. בשנת 1775 ביקר ארל בלקסינגטון ובקונקורד, שהיו אתרי הקרבות האחרונים במהפכה האמריקאית. אביו אמנם היה אלוף-משנה בצבא המהפכה, אך ארל עצמו היה נאמן למלוכה הבריטית. בעבודה בשיתוף עם החרט עמוס דוליטל, ארל צייר ארבע סצנות קרב שהפכו להדפסי תעמולה פרו-מהפכניים.
בשנת 1778 הוא השאיר אחריו את אשתו ובתו וברח לאנגליה כשהתחפש למשרתו של קפטן בצבא הבריטי ג'ון מאני.
בלונדון הוא נכנס לסטודיו של בנג'מין וסט, וצייר את המלך ואצילים מוכרים רבים. ארל המשיך לצייר דיוקנאות בעיירה נוריץ'. מאוחר יותר הוא התחתן עם אן וויטסייד, אישה אנגליה, אף על פי שמעולם לא סיים את נישואיו עם שרה גייטס. ב-1785 או 1786 חזר ארל לארצות הברית עם אשתו החדשה.
חזרה לאמריקה
לאחר שובו לאמריקה, הוא צייר דיוקנאות של טימותי דווייט, המושל כאלב סטרונג, רוג'ר שרמן ואנשים בולטים אחרים. הוא גם צייר תמונה גדולה של מפלי הניאגרה. בספטמבר 1786, בעודו גר בעיר ניו יורק, נכלא ארל על כך שלא שילם את חובותיו האישיים. גם בעת שהיה בכלא צייר דיוקנאות של מבקריו, חבריו ומשפחתו כדי להקלה על החובות. הוא שוחרר בינואר 1788.
חיים אישיים
ארל ככל הנראה הכשיר את בנו, הצייר ראלף אליסר וייטסייד ארל, [2] והייתה לו השפעה על אחיינו אוגוסטוס ארל, שנחשב לאמן האירופי הראשון שביקר בכל חמש היבשות. אחיו של ראלף ג'יימס ארל (1761–1796) היה גם צייר פורטרטים.
הוא נפטר מאלכוהליזם בבולטון, קונטיקט, ב-16 באוגוסט 1801.
נקודת ניקופול
לשון היבשה בולטת לאורך 650 מטרים מהאי לתוך מצר ברנספילד.
לשון היבשה מתחברת באמצעות שרטון אל סלע ויאטור שמדרום לה.
נקודות ניקופול ממוקמת 4.21 קילומטרים מערבית - דרומית-מערבית מנקודת דומטה.
גילוי ומיפוי הנקודה
בתחילת המאה ה-19 ציידי כלבי ים הגיעו לאזור הנקודה, ובנו מבני מגורים דרומי לגבעת סילר.
הנקודה מופתה לראשונה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1968, ולאחר מכן על ידי סוקרים צ'יליאניים בשנת 1971, סוקרים ארגנטינאים בשנת 1980, סוקרים ספרדים בשנת 1992, וסוקרים בולגריים בשנת 2005 ובשנת 2009.
מקור השם
הנקודה נקראת על שם העיירה ניקופול שבבולגריה.
השם אומץ רשמית ב-4 בנובמבר 2005.
תחנת המחקר
תחנת המחקר הספרדית מחנה ביירז (Camp Byers),החלה לפעול בסמוך לנקודת ניקופול החל מעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 2001–2002, ובמשך עונות המחקר שלאחר מכן.
לקריאה נוספת
• Ivanov, Lyubomir. (2015), General Geography and History of Livingston Island, P 14
רות דולורס וייס
רות דולורס וייס (נולדה ב־23 בפברואר 1978) היא זמרת-יוצרת ישראלית.
ביוגרפיה
וייס נולדה באשקלון, להורים שעלו מאוקראינה ב־1973. היא חיה מספר שנים באוסטין שבטקסס. בהיותה נערה נטלה לעצמה את השם האמצעי "דולורס" שמשמעותו בלאדינו עצבות ואומללות. למדה בתיכון הישראלי למדעים ולאמנויות בירושלים. הדמות ממנה שאבה השראה הייתה הזמר טום וייטס, שהתוודעה אליו דרך האלבום "Bone Machine", שקיבלה ליום הולדתה החמישה עשר. ב־1997, בגיל 19, עברה מאשקלון לתל אביב והקימה להקה בשם "B-Blond". ב־2003 הקימה את להקת "River Styx" ("נהר סטיקס") עם חבר הלהקה, שי לוינשטיין, עם סתו נחום ועם נגן הקונטרבס יהוא ירון.
תקליטה הראשון "(Come See (Raw Versions" יצא לאור באוגוסט 2004, ובו שרה באנגלית בלבד בליווי פסנתר. תקליטה השני "בעברית", שיצא באוגוסט 2008 כלל שירים בעברית. בינואר 2012 יצא לאור תקליטה השלישי, "My Middle Name is Misery" (שמי האמצעי הוא אומללות), בו היא מבצעת בליווי בלתי־שגרתי שכולל את הקונטרבס של יהוא ירון וכלי נשיפה, גרסאות כיסוי לשירים של אלביס קוסטלו, דייוויד בואי, נינה סימון, בוב דילן, ניק קייב, בילי הולידיי, קינג קרימזון, רוברט ואייט ואחרים, בהם אף ביצוע לשיר הפופ-דאנס "Toxic" של זמרת הפופ בריטני ספירס. התקליטים זכו לאהדת הביקורת. במרץ 2014 יצא אלבומה "בשפת בני האדם". בנובמבר 2014 הופיעה עם שלמה יידוב.
לווייס קול עמוק וייחודי, בעל צרידות ומנעד רחב. סגנונה משלב בין ג'אז, בלוז, מוזיקת נשמה, פולק ומוזיקת רוק. הביצוע שלה לשיר "משירי ארץ אהבתי", למשל, מתואר על ידי מבקר המוזיקה של עיתון הארץ, בן שלו במילים "כדור שלג מתגלגל של רגש חשוף, שמאיים לקבור תחתיו את הזמרת עצמה". בפברואר 2012 כתב שלו: "רות דולורס וייס היא הזמרת הכי טובה שעלתה על במת המוזיקה הישראלית בשנים האחרונות".
ב-2020, הביצוע שלה ל"שירי ארץ אהבתי" זכה לחשיפה מחודשת עקב שימושו בסדרה "שעת נעילה".
טורנוב
טורנוב (בצ'כית: Turnov) היא עיר במחוז ליברץ, בצפון צ'כיה, על גדת נהר ייזרה (Jizera), בלב שמורת "גן העדן הצ'כי" (Český ráj).
הקהילה היהודית
קהילה יהודית התקיימה בטורנוב מאז ימי הביניים והתקיימה ברציפות עד השואה. ב-1943 גורשו כל היהודים לגטו טרזין. בתום המלחמה חזרו 19 ניצולים.
אושר (סרט)
אושר (באנגלית: Happiness) הוא סרט קומדיה שחורה אמריקאי משנת 1998 שביים טוד סולונדז, שהגדיר את הסרט כ"קומדיה עצובה".
טורנוב
תחבורה
טורנוב נמצאת על הכביש הראשי מפראג לליברץ, ומהווה צומת של 3 מסילות ברזל.
אושר (סרט)
בשנת 2009 הוקרן לראשונה הסרט "החיים בזמן מלחמה", אשר מגולל את המשך סיפורן של הדמויות מ"אושר" כעבור כעשור, אולם הן מגולמות על ידי שחקנים אחרים.
עלילה
הסרט מציג את חייהן של שלוש אחיות: ג'וי (ג'יין אדמס), אשר עובדת בעבודות מזדמנות תוך כדי חיפוש אחר הגבר שיביא אושר לחייה ומתאהבת במהגר הרוסי ולאד. אחותה טריש, אישה מיושבת הנשואה לביל (דילן בייקר) ולהם שני בנים, והאחות השלישית הלן, סופרת מצליחה אשר מנהלת רומנים קצרים ומחליפה מאהבים לעיתים קרובות. הוריהן של שלוש האחיות חווים בעיות משל עצמם והם מחליטים על פרידה זמנית. דמויות נוספות בסרט הן כריסטינה ואלן (פיליפ סימור הופמן) אשר גרים ברב הקומות שבו גרה הלן. הסרט חושף את עולמם האפל של הדמויות, ואת ההתרחשויות בחייהן שנעשות שלא בפרהסיה. כך למשל עם התפתחות העלילה ביל מתגלה כפדופיל סדרתי, אלן הוא סוטה מין בודד ומנוכר, כריסטינה מתגלה כרוצחת אכזרית וולאד כגנב. סופו של הסרט הוא שהמשפחה המורחבת בה עוסק הסרט מתאחדת במלון דירות והם דנים סביב שולחן במצב אליו נקלעו, תוך שהם מקרינים חזות מאושרת.
ביקורת
הסרט היה מועמד לגלובוס הזהב ולפרסים רבים נוספים. הוא זכה בפרס המבקרים בפסטיבל קאן ונחשב לסרט המרכזי של סולונדז. אין ספק כי המחלוקות שהסרט מעורר תרמו לתפוצתו והוא אף הופיע ברשימת "25 הסרטים המסוכנים ביותר" של המגזין פרמייר.
עונת 2024/2025 בליגת האלופות
עונת 2024/2025 בליגת האלופות של אופ"א צפויה להיות העונה ה-70 בה מתקיים טורניר הכדורגל שמאורגן על ידי אופ"א, והעונה ה-33 במתכונת החדשה מאז שונה שם הטורניר מגביע אלופות אירופה למועדונים לליגת האלופות. זו תהיה העונה הראשונה בה יתקיים הפורמט החדש, טורניר בשיטה השוויצרית
הזוכה בתואר תשחק נגד זוכת הליגה האירופית בסופר קאפ האירופי, תקבל כרטיס לליגת האלופות בעונת 2025/2026 ותעפיל לגביע העולם למועדונים 2025.
הגמר ייערך באליאנץ ארנה, מינכן, גרמניה. ב-31 במאי 2025.
העפלה
83 קבוצות מ-53 מתוך 55 התאחדויות הכדורגל החברות באופ"א צפויות להשתתף בעונת 2024/2025 בליגת האלופות (היוצאות מהכלל הן ליכטנשטיין לה אין ליגה מקומית, ורוסיה שהושעתה מתחרויות אופ"א בעקבות המלחמה באוקראינה). דירוג ההתאחדויות מבוסס על דירוג הליגות של אופ"א ומשמש לקביעת מספר הנציגות מכל התאחדות.
דירוג הליגות
הדירוג לעונת 2024/2025 הוא דירוג הליגות לשנת 2023, שמביא בחשבון את ביצועי נציגות הליגה בליגת האלופות בליגה האירופית ובקונפרנס ליג בעונות 2018/2019 עד 2022/2023.
חלוקת הקבוצות לפי שלב
עקב השעייתה של רוסיה מכל התחרויות האירופיות לעונת 2024/2025 בוצעו השינויים הבאים:
במקרה שהזוכה בליגת האלופות בעונת 2023/2024 תעפיל לשלב הליגה דרך הליגה המקומית שלה הקבוצה עם הדירוג הגבוה ביותר (מסלול האלופות בלבד) תעפיל ישירות לשלב הליגה.
במקרה שהזוכה בליגה האירופית בעונת 2023/2024 תעפיל לשלב הליגה דרך הליגה המקומית שלה (הקבוצה עם הדירוג הגבוה ביותר (מסלול האלופות או מסלול הליגה) תעפיל ישירות לשלב הליגה.
הקבוצות
מיקום הקבוצה בליגה המקומית של העונה הקודמת מוצג בסוגריים
שלב המוקדמות השני
הסיבוב הראשון יערך ב־23–24 ביולי 2024, והסיבוב השני ב־30–31 ביולי 2023. בסך הכול ישתתפו בשלב זה 30 קבוצות, והן יחולקו לשני מסלולים:
הקבוצות ישחקו זו נגד זו בשני סיבובים בשיטת בית-חוץ, כאשר המנצחת בסיכום שני המשחקים תעפיל לשלב המוקדמות השלישי, המפסידות בשלב זה במסלול האלופות יועברו לשלב המוקדמות השלישי בליגה האירופית במסלול האלופות. והמפסידות בשלב זה במסלול הליגה יועברו לשלב המוקדמות השלישי בליגה האירופית במסלול הליגה.
שלב המוקדמות השלישי
הסיבוב הראשון יערך ב־6–7 באוגוסט 2024, והסיבוב השני ב־13 באוגוסט 2024. בסך הכול ישתתפו בשלב זה 20 קבוצות, והן יחולקו לשני מסלולים:
הקבוצות ישחקו זו נגד זו בשני סיבובים בשיטת בית-חוץ, כאשר המנצחת בסיכום שני המשחקים תעפיל לשלב הפלייאוף, המפסידות בשלב זה במסלול האלופות יועברו לשלב הפלייאוף בליגה האירופית. והמפסידות בשלב זה במסלול הליגה יועברו לשלב הליגה בליגה האירופית.
שלב הפלייאוף
הסיבוב הראשון יערך ב־20–21 באוגוסט 2024, והסיבוב השני ב־27–28 באוגוסט 2024. בסך הכול ישתתפו בשלב זה 14 קבוצות, והן יחולקו לשני מסלולים:
הקבוצות ישחקו זו נגד זו בשני סיבובים בשיטת בית-חוץ, כאשר המנצחת בסיכום שני המשחקים תעפיל לשלב הליגה, המפסידות בשלב זה יועברו לשלב הליגה בליגה האירופית.
שלב הליגה
36 הקבוצות שיעפילו לשלב הליגה לא יוגרלו לבתים. במקום זאת, כולן יתחילו את התחרות יחד בליגה אחת, כאשר כל קבוצה תשחק מול שמונה קבוצות אחרות. 36 הקבוצות יחולקו לארבעה דרגים שיכילו 9 קבוצות כל אחד על סמך דירוג אופ"א. כל קבוצה תשחק ארבעה משחקים בבית וארבעה משחקים בחוץ, אחד בבית ואחד בחוץ נגד קבוצה אחת מכל דרג. הדרגים יתתבססו על העקרונות הבאים:
דרג א' יכיל את מחזיקת הגביע בליגת האלופות ואת 8 הקבוצות בעלות דירוג אופ"א הגבוה ביותר בסיום העונה הקודמת.
8 הקבוצות עם הניקוד הגבוה ביותר בתום 8 מחזורים יעפילו ישירות לשלב שמינית הגמר, בעוד מקומות 9–24 יתמודדו בשלב הנוקאאוט הראשוני על 8 המקומות הנוספים בשמינית הגמר.