cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קפריסין הבריטית
קבלת העצמאות
ב-19 בפברואר 1959 נחתם הסכם לונדון ציריך, שקבע שקפריסין תהיה מדינה עצמאית, לאחר התנגדות בריטית וטורקית לאיחוד האי עם יוון. ב-19 באוגוסט 1960 העניקו הבריטים עצמאות לרפובליקה של קפריסין בראשה ניצב הארכיבישוף מקאריוס השלישי. בשל חשיבותם האסטרטגית נקבעו הבסיסים הצבאיים אקרוטירי ודקליה כשטחי בסיס ריבוניים בריטיים, כמובלעות בתוך השטח הריבוני של הרפובליקה.
סילבי וראייט
סילבי וראייט (באסטונית: Silvi Vrait; 28 באפריל 1951 – 28 ביוני 2013) הייתה זמרת אסטונית.
ביוגרפיה
וראייט נולדה בעיירה במחוז האריו, בהיותה תלמידה בבית ספר היא למדה נגינה על פסנתר, אחרי כן היא למדה פילולוגיה אנגלית באוניברסיטת טרטו.
היא לימדה אנגלית בבית ספר ולאחר מכן עסקה בהדרכה קולית בבית ספר למוזיקה.
ב-1972 הופיעה לראשונה כזמרת בטלוויזיה, מ-1976 ועד 1983 הופיעה בתיאטרון בטרטו.
בסוף שנות ה-80 הייתה דמות פעילה באירועי "מהפכת הזמר" שהובילו לעצמאותן של המדינות הבלטיות.
היא לקחה חלק במגוון מחזות זמר ומופעי אופרה וביניהם פורגי ובס, קברט, המלך ואני, שיקגו וצלילי המוזיקה.
הייתה לראשונה לייצג את אסטוניה באירוויזיון באירוויזיון 1994 עם השיר "Nagu merelaine", והיא זכתה במקום ה-24 והלפני אחרון עם שתי נקודות בלבד.
בשנת 2013 אושפזה וראייט עם גידול מוחי שבעקבותיו נפטרה ב-28 ביוני 2013, בגיל 62. היא הותירה אחריה בן.
הטיה מגדרית באבחון רפואי
אבחון רפואי מוטה מגדרית הוא תובנה סוציולוגית הגורסת כי אבחון רפואי והערכה פסיכולוגית עלולים להיות מושפעים ממין או מגדר המאובחן. מספר מחקרים מצאו ראיות לאבחנה מבדלת במטופלים עם תלונות דומות אך ממינים שונים.
אבחון רפואי
התופעה עשויה להשפיע על אבחון פיזי. נשים, במידה רבה יותר מגברים, עלולות לקבל אבחנות בדבר מחלה פסיכוסומטית על פני מחלה פיזיולוגית, למרות הצגת תסמינים דומים. לנשים לעיתים יש קושי לקבל יחס רציני מרופאים, כאשר הן סובלות מתחלואה ללא הסבר רפואי מוכר, ומדווחות על קושי בקבלת טיפול רפואי הולם, כיוון שרופאים שוב ושוב מאבחנים את תלונותיהן הגופניות כקשורות לבעיות נפשיות. ישנו הבדל מובהק בין מגדר לבין מין במובן הרפואי. מגדר הוא הבניה חברתית העוסקת במהות הנשיות והגבריות, ואילו המין הוא ההגדרה הביולוגית המגדירה את הדיכוטומיה של זכר ונקבה. כאשר מתבצע אבחון רפואי, אורח החיים ומעמד חברתי לעיתים קרובות נלקחים בחשבון, ולכן האבחנה בין מין ומגדר חשובה גם היא בהקשר זה.
כיום, לאור התפתחות אסכולת הרפואה מודעת מין ומגדר אחת הביקורות המרכזיות על עולם הרפואה היא על כך שמרבית גוף הידע הרפואי הקיים מתבסס על מחקרים וניסויים רפואיים שנעשו על זכרים בלבד, ובכך נוצרו פערי ידע והתעלמות מבעיות הקשורות בבריאות נשים. נושא זה כשלעצמו עורר מחלוקות רבות, והציב שאלה מהותית על הסטנדרט הרפואי של זמננו. ההטייה המגדרית נראתה גם במימון מחקרים רפואיים שהתמקדו במחלות המשפיעות על נשים יותר מאשר על גברים.
גם בתחום הפסיכיאטריה קיימות דוגמאות של הטיה מגדרית. החוקרת קטרינה המברג מציינת דוגמה להטיה דווקא לרעת הגברים, כאשר פסיכיאטרים היו מאבחנים נשים רבות עם דיכאון, שאבחנתו נבנתה על בסיס התסמינים שהציגו נשים. השדה הפסיכיאטרי הניח כי נשים נוטות יותר לדיכאון מאשר גברים כיוון שמרבית המטופלים שנכללו במחקרים היו נשים. הגברים שנבדקו הציגו תסמינים פסיכיאטרים שונים לדיכאון, אובחנו בהתמכרות לסמים או לאלכוהול, ונפסלו מהמחקר. כיום, בעקבות תובנות מודעות-מגדר, ברור ששיעורי התחלואה בדיכאון דומים בין גברים ונשים, אך סוג התסמינים נוטה לשוני בין המגדרים.
אבחון פסיכולוגי
חוקרים מסוימים סוברים כי הנחות לגבי מאפיינים התנהגותיים תלויי-מגדר עלולים להוביל למערכת אבחון מוטה. סוגיית ההטיה המגדרית בקריטריונים לאבחנת הפרעות אישיות במדריך לאבחון וסטטיסטיקה של הפרעות נפשיות (DSM), ניצבה בליבת מחלוקות עמוקות בקרב אנשי המקצוע. המהדורה הרביעית של ה-DSM, המהווה את מקור הידע והאבחון המרכזי בשדה הפסיכולוגיה, אינו כולל שום התייחסות מפורשת בנוגע להטיה מגדרית בקשר לעשר הפרעות האישיות המנויות בו, אך הוא כן קובע כי שש הפרעות אישיות (אנטיסוציאלית, נרקיסיסטית, אובססיבית-קומפולסיבית, פרנואידית, סכיזוטיפלית וסכיזואידית) נמצאות תדיר יותר בקרב גברים. שלוש הפרעות אישיות אחרות (גבולית, היסטריונית, תלותית) שכיחים יותר בקרב נשים. הפרעת האישיות הנמנעת שכיחה במידה דומה אצל גברים ונשים.
יש דרכים רבות לפרש את הבדלי השכיחות של הפרעות אלה כפונקציה של מגדר. מבקרים מסוימים טוענים כי ההבדלים הם תוצר של הטיה מגדרית, או במילים אחרות, כי הקריטריונים של הפרעות אישיות השכיחות יותר בקרב נשים מניחים באופן מוטה כי מאפיינים סטריאוטיפים נשיים הם פתולוגיים. מחקר שבחן באופן ביקורתי את הימצאותן של הטיות מגדריות באבחון הפרעות אישיות, לא הגיעו למסקנה כלשהי לגבי קריטריונים מוטים מגדרית בהפרעת אישיות גבולית, היסטריונית ותלותית. אך ייתכן שישנם מקורות אחרים של הטיה הקשורים להערכה והטיה קלינית ביחס להפרעות אלה.
תכליתו המקורית של ה-DSM–IV הייתה לספק סיווג מדויק של פסיכופתולוגיה, ולא לפתח מערכת אבחון אשר תאבחן באופן ״דמוקרטי״, נשים וגברים באותה דרגת היארעות של הפרעות אישיות. עם זאת, אם הקריטריונים נועדו לשרת כאינדיקטורים להפרעות עבור גברים ונשים כאחד, יהיה חשוב לבחון שההשלכות של קריטריונים אלה על פגיעה בתפקוד דומות עבור שני המגדרים. אמנם, מתקבל על הדעת כי ישנם ביטויים תלויי-מין או מגדר בהפרעות אלה, אך נראה כי הקריטריונים ב- DSM–IV פועלים באופן שונה מהותית עבור נשים וגברים, ועלולים באופן סיסטמטי לבצע החלאת-יתר (פתולוגיזציית-יתר) או ייצוג בחסר של מחלות נפש בקרב מגדר מסוים. המחקר הנוכחי מוגבל בכך שהוא בוחן רק ארבע הפרעות אישיות, וחסרות בו אבחנות נוספות שגם הן שנויות במחלוקת בתחום ההטייה המגדרית (כגון הפרעת אישיות היסטריונית ותלותית), אך המחקר כן מציע מתודולוגיה מנומקת לבחינת אפשרות זו בהמשך. בנוסף, הוא מספק בחינה של מדגם קליני גדול יחסית. בחינה נוספת ואימות על המגדרים השונים עבור הפרעות אלה יהיה חשוב כיוון של מחקר עתידי.
מחקר מ-2012 בחן הקשרים תלויי מין בין קוגניציות טראומה, תשוקה לאלכוהול והשלכות של צריכת אלכוהול אצל אנשים עם אבחון כפול של PTSD ותלות באלכוהול (AD). המשתתפים נכנסו למחקר טיפולי בשל PTSD ותלות באלכוהול; הבדלים מגדריים נבחנו תוך ביקורת על חומרת ה-PTSD. התוצאות הראו כי קוגניציות שליליות על העצמי היו קשורות באופן מובהק לתשוקה לאלכוהול אצל גברים אבל לא אצל נשים, ושהשלכות בין-אישיות של תלות באלכוהול קשורות באופן מובהק לאשמה-עצמית אצל נשים אבל לא אצל גברים. ממצאים אלה מעידים שעבור אנשים עם תחלואה משולבת של PTSD ותלות באלכוהול, התערבויות פסיכותרפויתיות המתמקדות בהפחתת הקוגניציות הקשורות בטראומה, עשויות להפחית את התשוקה לאלכוהול בקרב גברים ואת הפגיעה ביחסים בינאישיים בקרב נשים.
הכנסת השש עשרה
זקן חברי הכנסת ביום השבעתה היה חבר הכנסת שמעון פרס מסיעת העבודה-מימד, שכיהן כיושב ראש הכנסת הזמני. ב-19 בפברואר 2003, י"ז באדר א' ה'תשס"ג נבחר לתפקיד יושב ראש הכנסת, חבר הכנסת ראובן ריבלין, ללא מתחרים – ברוב של 104 תומכים מול 7 נמנעים, וללא מתנגדים.
ב-27 בפברואר 2003 (כ"ה באדר א' ה'תשס"ג), הציג אריאל שרון את ממשלתו בפני הכנסת השש עשרה, וזכה לאמונם של 66 חברי כנסת מסיעות הליכוד, שינוי - התנועה החילונית, האיחוד הלאומי והמפד"ל, שהצטרפה לממשלה ימים ספורים לאחר כינונה.
כהונת הכנסת השש עשרה הסתיימה ב-17 באפריל 2006.
הרכבת הממשלה ה-30
הגידול העצום בכוחה של שינוי השיג במידה רבה את מטרתו, כאשר הצליחה המפלגה לדחוק את ש"ס מהממשלה, אולם למרות זאת לא הוקמה ממשלה חילונית, בשל ויכוח על הנסיגה מעזה. ב-3 בפברואר נערכה פגישה בין עמרם מצנע, יו"ר מפלגת העבודה ושרון, ובה הודיע האחרון, כי לדעתו נצרים חשובה אסטרטגית וכפר דרום הוא סמל להתיישבות היהודית, ולכן אין הליכוד מוכן לדון בפינויים. הודעה זו הביאה את ועידת מפלגת העבודה לסרב לכניסה לממשלה ב-6 בפברואר. אי כניסתה של סיעת העבודה-מימד הביא להתקפות של שינוי על העבודה בשל החמצת ההזדמנות, תוך נסיגה מהאוליטמטום ששינוי לא תיכנס ללא העבודה. מצד שני, הצליחה שינוי להביא לחתימה על הסכם בינה לבין מפד"ל לפיו סוכם על דיונים משמעותיים בנושאי דת ומדינה, דיונים שהופסקו בשלביהם האחרונים בעקבות פרישת המפד"ל מהממשלה ב-2004.
ממשלת ישראל השלושים כללה את הליכוד, שינוי, האיחוד הלאומי-ישראל ביתנו. המפד"ל הצטרפה לממשלה ב-3 במרץ, מספר ימים לאחר השבעת הממשלה במליאת הכנסת.
אירועים מרכזיים
בעקבות מספר המושבים הנמוך יחסית שקיבלה מפלגת ישראל בעלייה, נטמעה המפלגה בליכוד. יו"ר ישראל בעלייה, נתן שרנסקי התפטר מהכנסת עם מינויו לשר לענייני ירושלים, ובמקומו נכנסה הבאה ברשימת המפלגה, מרינה סולודקין.
הצגת תוכנית ההתנתקות והתפוררות הקואליציה
לאחר התמזגות הליכוד וישראל בעלייה, שליש מחברי הכנסת היו חברי הליכוד. למרות זאת, לא הייתה הכנסת יציבה, והרכב הממשלה השתנה במהלך כהונתה שלוש פעמים. הרכבה הראשון של הממשלה החל להתפרק באמצע 2004 על רקע הצגת תוכנית ההתנתקות, והתפרק סופית לקראת סוף השנה על רקע התקציב של שנת 2005.
ב-2 במאי 2004 החליט הליכוד ברוב גדול לדחות את תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה. תנועת שינוי, השותפה הקואליציונית העיקרית של הליכוד בממשלה, דרשה מראש הממשלה להביא את ההצעה להכרעה לאומית, להבדיל מההכרעה הפנים מפלגתית בליכוד. למרות הצהרתו של שרון כי הוא מכבד את תוצאת המשאל, שרון ביצע בפועל שינויים קוסמטיים זעירים בתוכנית, והביא אותה לאישור הממשלה, בטענה שזוהי תוכנית שונה מהתוכנית המקורית. לאחר התייעצויות ומאבקים בתוך הליכוד הובאה להצבעה (ב־6 ביוני 2004) הצעת פשרה מתוקנת שהחליטה שישראל תצא מרצועת עזה, ולמרות זאת קבעה שאין בכך החלטה על פינוי יישובים. באשר לסתירה שבדברים היו מי שבחרו להתעלם ממנה והיו מי שאמרו שזהו מס שפתיים לימין. על מנת להבטיח את הרוב בממשלה להצעה, פיטר ראש הממשלה שניים משרי הימין (בנימין אלון ואביגדור ליברמן) בצעד שנוי במחלוקת, שאף ספג ביקורת משופטי בג"ץ. החלטה זו הביאה לפרישת האיחוד הלאומי מהקואליציה. כמו כן, החל פילוג פנימי במפד"ל: אפי איתם והרב יצחק לוי התפטרו מהממשלה ב-8 ביוני 2004 עקב אישור תוכנית ההתנתקות בממשלה, ומתוך הזדהות עם שרי האיחוד הלאומי אשר פוטרו על ידי ראש הממשלה, אריאל שרון, אך שאר חברי המפלגה – בראשות זבולון אורלב – החליטו להישאר בנימוק שהחלטת הממשלה דורשת הצבעה נפרדת לפני פינוי בפועל של כל יישוב, והמפד"ל תוכל למנוע את תוכנית ההתנתקות מבפנים, ואילו אם תצא מהממשלה תיכנס מפלגת העבודה במקומה. הפילוג הביא מאוחר יותר לפרישת אפי איתם והרב יצחק לוי מהמפד"ל והקמת סיעת ציונות דתית לאומית מתחדשת, שהתאחדה לקראת הבחירות לכנסת ה-17 עם סיעת האיחוד הלאומי.
לאחר עזיבת שני חברי הכנסת מהמפד"ל, וכן פרישת האיחוד הלאומי מהקואליציה, איבד שרון את הרוב בכנסת ונשאר בכיסא ראש הממשלה בזכות תמיכת רוב לא-יציב של 61 חברי כנסת, בעיקר בזכות חברי הכנסת העצמאיים דוד טל (שפרש מעם אחד לאחר התמזגותה עם מפלגת העבודה), מיכאל נודלמן (שהתפצל מישראל ביתנו על רקע תמיכתו בהתנתקות) ויוסף פריצקי (שפרש מ"שינוי" על רקע פרשת חתירתו תחת בכיר אחר בשינוי, אברהם פורז). בשל כך, ובשל פילוג למעשה בסיעת הליכוד בכנסת, נאלץ ראש הממשלה לחפש אפשרויות אחרות להרכבת קואליציה.
הפיצול הפנימי בליכוד
ב-26 באוקטובר 2004 אושרה תוכנית ההתנתקות המתוקנת בהצבעה דרמטית בכנסת, ברוב של 67 חברי כנסת כנגד 45 ו-7 נמנעים, כאשר הליכוד היה מפוצל בהצבעתו. רובו ככולו של השמאל הצביע בעד התוכנית, ואילו מרבית הסיעות הערביות נמנעו. בהחלטה שאושרה לא אושר פינוי בפועל של התנחלויות אלא רק הכנת המסגרת ליישום תוכנית ההתנתקות (חקיקת חוקי הפיצויים, הסדרתה החוקית של מנהלת סל"ע). בעקבות ההצבעה העמידו המפד"ל, בנימין נתניהו ולימור לבנת אולטימטום לגבי החלטה על משאל עם. המפד"ל אכן פרשה בתחילת נובמבר, אולם נתניהו תמרן בין שני המחנות: הוא התבטא נגד התוכנית, אך בכנסת הצביע בעד התוכנית בהתאם להחלטת הממשלה – אם כי בקריאה שנייה ושלישית, הצביע נגד התוכנית – זאת, על-מנת להישאר בתפקיד שר האוצר ולסיים לבצע את הרפורמות הכלכליות שרצה להעביר. נתניהו ולימור לבנת ניצלו את הידרדרות מצבו הבריאותי של יאסר ערפאת, והודיעו כי בנסיבות שהשתנו הם אינם פורשים מהממשלה.
סיעת הליכוד בכנסת התפצלה באופן בלתי רשמי לשני חלקים שווים פחות או יותר – תומכי התוכנית והמתנגדים לה (אשר כונו בתקשורת "מורדי הליכוד"). לא זו בלבד ש"המורדים" ניסו לסכל את תוכנית ההתנתקות או לפחות להביאה למשאל עם, הם אף ניסו לסכל תוכניות אחרות של הממשלה (ובהן תקציב המדינה) וכך הפכו למעשה לאופוזיציה בתוך הקואליציה. השר עוזי לנדאו וסגן השר מיכאל רצון שהצביעו נגד ההתנתקות קיבלו מכתבי פיטורין מיד לאחר ההצבעה.
חוק יישום תוכנית ההתנתקות (הידוע בכינוי חוק "פינוי-פיצוי"), שהוא החוק המסדיר את הפיצויים למפונים, אושר בכנסת ב-16 בפברואר 2005.
הרכבה השני של הממשלה
מכיוון שהרוב שתמך בו הלך ונעשה יציב פחות ופחות, בשל התנגדות "מורדי הליכוד" ופרישת המפד"ל מהקואליציה, החליט ראש הממשלה שרון לנסות ולהרחיב את הקואליציה שלו ולזכות בתמיכה, ולו זמנית, של מפלגות אחרות, בעיקר לצורך העברת תקציב המדינה (אשר, על פי החוק, אי-אישורו עד 31 במרץ גוררת את התפזרות הכנסת). לצורך כך, הוא צירף לקואליציה נציגים מסיעות אגודת ישראל ודגל התורה והחל במגעים עם מפלגת העבודה, סיעת האופוזיציה הגדולה ביותר. כמו כן, ניסה לחזר אחר שאר המפלגות – ש"ס, מרצ והמפלגות הערביות. החיזורים אחר ש"ס עורר את חמתה של מפלגת שינוי, השותפה הבכירה בקואליציה, שפרשה מהקואליציה ב-2 בדצמבר 2004 לאור אי-הסכמתה להעברת כמה מאות מיליוני שקלים למוסדות דתיים ותורניים לבקשתן של ש"ס, אגו"י ודגל התורה. לכאורה, נראה היה כי ראש הממשלה נותר בלא קואליציה וסופו ליפול, אך לא כך היה. מימין לא יכלו להפילו, משום שסיעת הליכוד, אף-על-פי שחלקה לא ראה בעין יפה את תוכניותיו, עדיין הצביעה בשלב זה כאיש אחד נגד הצעות אי-אמון בו (אם כי הגרעין הקשה של ה"מורדים" הצביע נגד תקציב המדינה לשנת 2005), ומשמאל לא יכלו להפילו, משום שמפלגת העבודה, המפלגה השנייה בגודלה, תמכה בהתנתקות וגם קיוותה להיכנס לממשלתו ולכן לא הייתה מעוניינת בהפלתו ואולי גם לא בבחירות חדשות. בתקופה זו נהנתה הממשלה גם מ"רשת ביטחון", תמיכה אד הוק של סיעות השמאל והמפלגות הערביות, שסייעו למניעת הפלתה. זמן לא רב לאחר פרישתה של מפלגת שינוי נכנסה מפלגת העבודה, בראשות שמעון פרס, לקואליציה עם שרון (ב-10 בינואר 2005). דבר זה איפשר את אישורו של תקציב המדינה, ב-29 במרץ, ואת המשך כהונתה של הכנסת.
במסגרת כהונת הרכב זה בוצעה תוכנית ההתנתקות.
הרכבה השלישי של הממשלה
לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות, עלתה במפלגת העבודה שאלת ההישארות בממשלה בשיא חריפותה. חלק גדול מחברי סיעת המפלגה בכנסת צידד ביציאה מהקואליציה בתואנה כי מפלגת העבודה נכנסה לתוכה רק על-מנת לאפשר לשרון לבצע את תוכנית ההתנתקות ותו לא. מאידך גיסא, חברים אחרים, ובעיקר שמעון פרס, טענו כי אין צורך לפרק את ממשלת האחדות.
במקביל לכך, הגיע תאריך בחירתו של יושב-ראש המפלגה. על התפקיד התמודדו שמעון פרס, עמיר פרץ, ובנימין בן אליעזר. בנובמבר 2005 נערכו הבחירות, בהן ניצח יו"ר ההסתדרות לשעבר, עמיר פרץ, את שמעון פרס. פרץ, אשר היה בין המצדדים ביציאה מיידית מהקואליציה ובין המתנגדים החריפים ביותר למדיניות הכלכלית הליברלית של הממשלה, שהותוותה בידי בנימין נתניהו, העביר במרכז מפלגת העבודה החלטה על יציאת המפלגה מהקואליציה, וב-21 בנובמבר 2005 מסר לראש-הממשלה אריאל שרון את מכתבי ההתפטרות של שרי מפלגת העבודה.
לאחר שהכנסת לא אישרה את מינויים של רוני בר-און וזאב בוים לשרים, ב-7 בנובמבר 2005, ולאחר שאיבד סופית את הרוב בכנסת, החליט שרון לפרוש מהליכוד עם כתריסר תומכים, ולהקים את סיעת "קדימה". בנוסף לכך, אריאל שרון פנה לנשיא המדינה, משה קצב, בבקשה להוציא צו לפיזור הכנסת, וזאת משום ש"קיים בכנסת רוב המתנגד לממשלה". במקביל לכך, עברו באותו יום ברוב מוחץ (80 תומכים באפס מתנגדים כמעט) חמש הצעות לפיזור הכנסת, אשר קבעו את מועד הבחירות ל-28 במרץ 2006 (בניגוד לתאריך שהיה נקבע לו פוזרה הכנסת בצו הנשיא – ה-8 במרץ). על-מנת לפתור את אי-הבהירות החוקתית שהתגלתה, התקיימה, ב-23 בנובמבר 2005, בבית הנשיא ישיבה בנוכחות יושב ראש הכנסת, ראובן ריבלין ונציגי הממשלה, בה הוחלט לבסוף, כי הכנסת אכן תתפזר כרצונה והבחירות תתקיימנה ב-28 במרץ, אך ההליך יבוצע תחת הצו הנשיאותי לפיזורה של הכנסת. עתה לא היה מנוס מהליכה לבחירות, שכן הקמת ממשלה חלופית תוך 21 יום (אפשרות שנולדה כפועל יוצא מהצו הנשיאותי, בהתאם לחוק יסוד: הממשלה) לא נראתה מציאותית. מערכת הבחירות נפתחה באופן בלתי רשמי.
לקראת תום כהונת הכנסת מונו שרים וסגני שרים שתמכו בתוכנית ההתנתקות להרכב ממשלה שכיהנה כממשלת מעבר עד לכינון הממשלה השלושים ואחת. בינואר 2006 התפטרו מהכנסת חברי כנסת שהצטרפו לקדימה, זאת בשל רצונם להתמנות לחברי כנסת מטעם קדימה לאחר הבחירות, מה שהיה נמנע מהם אילו היו ממשיכים לכהן כחברי הכנסת עד לתום כהונתה. הדבר הוביל לגל התפטרויות מרשימת העבודה-מימד, כשהאחרונה להיכנס לכנסת הייתה מספר 32 ברשימה, נטע דוברין – 13 מקומות ברשימה לאחר המקום ה-19, האחרון שנבחר לאותה הכנסת מטעם העבודה-מימד.
ב-18 בדצמבר 2005 לקה שרון באירוע מוחי קל. בעקבות זאת היה אמור לעבור צנתור לב ונטל תרופות מדללות דם. ערב הצנתור, ב-4 בינואר 2006, עבר אירוע מוחי שני, הפעם חמור, בשל דימום מוחי שחייב, עקב נבצרותו, את העברת סמכויותיו כראש הממשלה לממלא מקומו, אהוד אולמרט. לאחר טיפול החירום שניתן לשרון, הוא שקע בתרדמת, ונמשך אשפוזו בבית החולים הדסה עין כרם. לאחר 100 ימים הפך אולמרט לראש הממשלה בפועל.
אירועים נוספים
בוועדת החוקה, חוק ומשפט נערכו דיונים רבים על כינונה של חוקה בהסכמה.בתקופת כהונת הכנסת מינה יו"ר הכנסת, ראובן ריבלין, ועדת בחירה המיוחדת לבחירת הגוף המשדר הזמני של ערוץ הכנסת החדש. הוועדה בחרה בהצעתה של חברת החדשות של ערוץ 2 להפעלת ערוץ הכנסת. עם פתיחת מושב החורף בשנת 2004 החל ערוץ הכנסת לשדר 24 שעות ביממה.
מורשת ותדמית ציבורית
הכנסת השש עשרה הייתה הכנסת בעלת התדמית הירודה ביותר מאז כינונה של הכנסת הראשונה, וזאת עקב חקירות המשטרה הרבות שהתנהלו נגד חברי הכנסת והתיקים הפליליים שנפתחו להם.
ב-18 במאי 2003 הזמין יושב-ראש הכנסת, ראובן ריבלין, משטרה לבניין הכנסת בעקבות עדותו של חבר הכנסת יעקב ליצמן, כי ראה חבר כנסת מצביע במקומה של חברת הכנסת ענבל גבריאלי, שלא נכחה בהצבעה. ליצמן סירב להגיש תלונה במשטרה או לוועדת האתיקה, ואף לגלות במי מדובר, אך עד מהרה נפוצו שמועות שמדובר ביותר מחבר כנסת אחד שהצביע בשמו של חבר כנסת אחר. בסופה של הפרשה הורשעו חברי הכנסת יחיאל חזן ומיכאל גורלובסקי בעבירות זיוף בכוונה לקבל דבר בנסיבות מחמירות, במרמה ובהפרת אמונים. בעקבות הפרשה הוקמה ומונתה, ב-24 באוגוסט 2003, הוועדה להכנת כללי אתיקה לחברי הכנסת על ידי יושב ראש הכנסת רובי ריבלין. על הוועדה הוטל לבחון באופן יסודי את כללי האתיקה של חברי הכנסת, ולהציע קובץ חדש של כללי אתיקה.
דבר נוסף שעורר ביקורת ציבורית, הוא ריבוי השרים וסגני השרים בממשלה, וכן חילופי תפקידים בתדירות גבוהה. כשליש מחברי הכנסת כיהנו כשרים וסגני שרים, דבר שהביא את ראש הממשלה הבא, אהוד אולמרט, להבטיח כי בממשלתו לא יכהנו סגני שרים, הבטחה בה לא עמד.
44. מגנום
0.44 מגנום הוא כדור בקליבר 0.44 אינץ'. כושר החדירה שלו גבוה ובעלת כוח העצירה הגבוה ביותר של כדורי אקדח. עוצמת ההדף של ה-0.44 גורמת לרתיעת קנה גבוהה במיוחד, המקשה על הפגיעה במטרה. דיוקו רב בטווחים העולים על 200 מטר. כדור זה פופולרי בארצות הברית בתחרויות ירי וציד בעלי חיים גדולים.
קאמי פיסארו
קאמי פיסארו (בשפות אירופיות: Camille Pissarro; 10 ביולי 1830 - 13 בנובמבר 1903) היה צייר יהודי צרפתי, מחשובי האמנים האימפרסיוניסטים, היחיד שהשתתף בכל שמונה התערוכות שהציגו חברי תנועה זו.
יחסי אוסטריה–מקסיקו
יחסי אוסטריה–מקסיקו הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הפדרלית של אוסטריה לבין המדינות המקסיקניות המאוחדות. שתי המדינות הן חברות ה-OECD והאו"ם.
קאמי פיסארו
היסטוריה
פיסארו נולד בשנת 1830 בעיר שארלוט אמאלי שבסנט תומאס שבאיי הודו המערבית, אז בשלטון דנמרק. אביו היה סוחר יהודי עשיר ממוצא פורטוגלי, ואמו ממוצא קריאולי מהרפובליקה הדומיניקנית. בגיל 12 נשלח לפריז ללמוד בפנימייה. כעבור חמש שנים שב לבית אביו והחל לעבוד עמו בעסק המשפחתי; בד בבד צייר פיסארו את נופי האי הקאריבי בו גדל ואת תושביו.
יחסי אוסטריה–מקסיקו
היסטוריה
ביולי 1842, האימפריה האוסטרית ומקסיקו כוננו יחסים דיפלומטיים לאחר חתימת הסכם ידידות, ניווט ומסחר בין שתי המדינות. בדצמבר 1861 הקיסר נפוליאון השלישי של צרפת פלש למקסיקו. לאחר השתלטותו בהצלחה על רחבי הארץ הוא הציע, יחד עם האצולה המקסיקנית, את הכתר של מקסיקו למקסימיליאן, ארכידוכס אוסטריה, מבית הבסבורג. באפריל 1864 מקסימיליאן, יחד עם אשתו קרלוטה, הפליג לעבר מקסיקו. עם הגעתו לארץ במאי 1864, מקסימיליאן הוכרז כקיסר מקסיקו. תקופה זו ידועה בתור האימפריה המקסיקנית השנייה.
קאמי פיסארו
היסטוריה
בשנת 1851 קשר קשרי ידידות עם הצייר הדני פריץ מלביי, והשניים עברו לקראקס והציגו את העבודות שלהם בסדנתם. בשנת 1855 שב לפריז למרות התנגדות אביו ונרשם ללימודים בבית הספר הגבוה לאמנות (École des Beaux-Arts). כאשר החל לצייר ב'אקדמי סוויס' בשנת 1860, פגש שם את קלוד מונה, פול סזאן וארמן גיומה ודרכם הכיר אמנים נוספים העתידים להיות חברי התנועה האימפרסיוניסטית.
יחסי אוסטריה–מקסיקו
היסטוריה
שלטונו של הקיסר מקסימיליאן היה מצוי במצב מתמיד של סכסוך בין הגיבוי הצרפתי לממשלה שלו לבין והממשלה בגלות של בניטו חוארס. בשנת 1866, צרפת הוציאה את צבאה ממקסיקו, וביוני 1867, הקיסר מקסימיליאן נתפס על ידי הכוחות היריבים בקרטרו והוצא להורג יחד עם שני הגנרלים שלו, ובכך בא הסוף על האימפריה. לאחר הוצאתו להורג של מקסימיליאן, היחסים הדיפלומטיים בין אוסטריה ומקסיקו נותקו עד 1901.
קאמי פיסארו
היסטוריה
בתחילת דרכו כצייר הושפע פיסארו מן הצייר ז'אן-בטיסט קאמי קורו והחליט שכדאי ללמוד ממנו את שיטתו. אחר כך עבר לצייר תמונות ריאליסטיות והתחבר לגוסטב קורבה, שעמד בראש הזרם.
יחסי אוסטריה–מקסיקו
היסטוריה
ב-1938, מקסיקו הייתה המדינה היחידה שמחתה נגד האנשלוס של אוסטריה בחבר הלאומים. במהלך מלחמת העולם השנייה, אוסטריה הייתה חלק מהרייך הגרמני, ובמאי 1942 מקסיקו הכריזה מלחמה על גרמניה הנאצית, לאחר הטבעת 2 מכליות נפט מקסיקניות במפרץ מקסיקו על ידי צוללות גרמניות. אחרי המלחמה, יחסים דיפלומטיים כוננו מחדש בין שני העמים.
קאמי פיסארו
היסטוריה
דירתו של פיסארו נפרצה ורכושו נבזז בעת שהותו באנגליה, והוא עבר להתגורר בכפר פונטואז, סמוך לפריז. שם הרבה לצייר כדי לפצות עצמו על רבים מציוריו שהושמדו בעת היעדרו. מנופי הכפר שאב רעיונות לרבים מציוריו הבאים.
יחסי אוסטריה–מקסיקו
היסטוריה
במשך השנים, התקיימו הרבה דיונים בין שתי המדינות האם על אוסטריה להחזיר למקסיקו את כיסוי הראש של מוקטסומה וחפצים אחרים מהתקופה הפרה-היספנית, שנלקחו ממקסיקו ב-1519 והועברו לאוסטריה שבה הם מוצגים במוזיאון לאתנולוגיה בווינה. ביולי 2014, הוכרז כי כיסוי הראש שברירי מדי עבור נסיעה, ולכן לא ניתן להחזיר אותו למקסיקו. בשנת 2018, אוסטריה הודתה למקסיקו ביום השנה ה-80, שבו מקסיקו מחתה נגד האנשלוס.
ביקורים רשמיים
ביקורים רמי דרג של אוסטריה במקסיקו
ביקורים רמי דרג של מקסיקו באוסטריה
קאמי פיסארו
היסטוריה
קאמי פיסארו היטיב לצייר מראות נוף פשוטים. בנופיו משולבים בתים ואיכרים בעבודתם, בתיאורים מלאי שלווה ובצבעים רעננים.
יחסי אוסטריה–מקסיקו
הסכמים דו-צדדיים
שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים דו-צדדיים כגון הסכם על חילופי תרבות (1974); הסכם בדבר הובלה אווירית (1995); הסכם על קידום והגנה על השקעות (1998), הסכם על הימנעות ממיסוי כפול והעלמת מס (2004).
קאמי פיסארו
פיסארו והשפעתו המתמדת על תלמידיו
פיסארו, צאצא למשפחה יהודית ספרדית ממוצא אנוסים, הוא האמן בעל הביטוי הברור ביותר מבין שאר הציירים האימפרסיוניסטים. אישיותו, מסירותו המוחלטת לאמנות, פשטותו המופלאה והיעדר כל משוא פנים הצליחו להשפיע השפעה מתמדת על רעיו ותלמידיו כל חייו. את אישיותו האמנותית פיתח פיסארו מחוץ לכותלי בית האולפנה בוויכוחים עם ציירים וסופרים צעירים, הם שתרמו לגיבוש ההשקפות על האימפרסיוניזם יותר מכל לימוד ומחקר. הוא הבין את מהותה המהפכנית של התנועה ונחשב לראש בית-אב של האימפרסיוניזם. הוא חי על פי אמנותו ולמען אמנותו בלבד.
יחסי אוסטריה–מקסיקו
יחסי סחר
ב-1997, מקסיקו והאיחוד האירופי (כולל אוסטריה) חתמו על הסכם סחר חופשי. בשנת 2018, הסחר הדו-צדדי בין שתי המדינות הסתכם ב-2.1 מיליארד דולר. אוסטריה במקסיקו היא המשקיעה ה-34 בגודלה בהשקעות ישירות. בין השנים 1999–2016, חברות אוסטריות השקיעו יותר מ-284 מיליון דולר במקסיקו. היצוא העיקרי של אוסטריה למקסיקו כולל: מוצרי רוקחות, פלדה, אלומיניום ונייר. היצוא העיקרי של מקסיקו לאוסטריה כולל: מכונות, אלקטרוניקה, חלקי רכב ובירה. חברות מקסיקניות רב לאומיות, אמריקה מוביל ו-Nemak פועלות באוסטריה.
נציגויות דיפלומטיות
אוסטריה מחזיקה במקסיקו שגרירות במקסיקו סיטי ו-4 קונסוליות בקנקון, גוודלחרה, מונטריי וטיחואנה. מאידך, מקסיקו מחזיקה באוסטריה בווינה בלבד.
אוטוקאר מגאל
אוטוקאר מגאל, אוטוקאר אאוס דר גאל, ידוע גם כ-"אוטאקאר משטיריה" (בגרמנית: Ottokar aus der Gaal או Otacher ouz der Geul, לפעמים Ottokar von Steiermark, 1265 לערך - 1322 או 1318) היה כרוניקן ומשורר אוסטרי מחבל שטיריה, מחבר "הכרוניקה השטירית בחרוזים" Ottokars Österreichische Reimchronik שכללה 100,000 חרוזים. נחשבת לחיבור ההיסטורי המקיף הראשון בשפה הגרמנית. הודות לקשריו הענפים השיג מידע רב על אירועים היסטוריים שהתרחשו בחלקים שונים של "האימפריה הרומית הקדושה בעלת הלאום הגרמני". בגלל טעות של ההיסטוריון וולפגנג לאציוס מן המאה ה-16, הכרוניקן נקרא לפעמים גם "אוטוקאר פון הורנק" (Ottokar von Horneck).
חייו
אוטוקאר נולד בסביבות 1265 כבנו של דיטמאר אאוס דר גאל ( או במקור -Dietmar ouz der Geul) מפקד (קפטן) של מבצר הטירה הבישופית ואסרברג. מקום לידתו היה ככל הנראה זידלהוף דר דאלר ושמו מוזכר לראשונה בשנת 1287. אוטוקאר היה בן למשפחת אצילים בני שטרטווג.
הוא שרת את משפחת הרוזנים ליכטנשטיין, שהנציג הבולט שלהם היה המינזנגר אולריך פון ליכטנשטיין. לפי תעודות מ-1304 הוא חי בשטיריה. אוטוקאר השתתף במסעים צבאיים ושימש גם בשליחויות דיפלומטיות. הוא היה, כפי מעיד בשירתו, תלמיד של משורר החצר והמינסטרל מייסטר קונרד פון רוטנבורג (Kuonrât von Rôtenbere), שפעל בחצר של מנפרד, מלך סיציליה.
הכרוניקה השטירית
הכרוניקה שלו בחרוזים, הכתובה בשפה הגרמנית ה"גבוהה" מימי הביניים mittelhochdeutsch שהייתה נהוגה בדרומה, מרכזה ומזרחה של "האימפריה הרומית הקדושה". הכרוניקה מכסה תקופה החל משנת 1246, סוף שלטונו של הקיסר פרידריך השני לבית הוהנשטאופן ועד-1309 כשהספר מסתיים פתאום, ומתארת אירועים שהתרחשו ברחבי האימפריה הרומית הקדושה, כולל אוסטריה ושטיריה, תוך התבססות על מקורות היסטוריים וספרותיים. נקודת מבטו הייתה זאת של האצולה השטירית של התקופה. פרק מיוחד מפורסם של הכרוניקה נוגע לנפילת עכו הצלבנית בשנת 1291. הכרוניקה של אוטוקאר מתארת, בין השאר, את הקרבות החשובים בהיסטוריה של שטיריה בתקופה הידועה בתולדות אוסטריה כאינטררגנום (1246-1278) לאחר קץ השלטון של שושלת באבנברג ובעת הסכסוכים שבין המלך הצ'כי ודוכס אוסטריה אוטאקאר השני פז'מיסל ובין רודולף לבית הבסבורג. אוטוקאר כתב גם כרוניקה שאבדה, על קיסרי האימפריה הרומית הקדושה, ותכנן לכתוב גם היסטוריה של האפיפיורים.
לקריאה נוספת
The Oxford Companion to German Literature, Oxford University Press, 2005
קרונית תחזוקה
קרונית תחזוקה היא כלי תחבורה מסילתי בעל הנעה עצמית, המשמש להסעת עובדים וציוד לצורכי תחזוקת המסילה.
שימושים
הקרונית מיועדת בראש ובראשונה להסעת עובדים לאורך רשת המסילות, ולשם כך היא כוללת תא נוסעים. באמצעות הקרונית ניתן לסייר לאורך המסילה ולבדוק את מצבה, לזהות פגיעה (טבעית או מכוונת) במסילה או בציוד האיתות ולנייד עובדים וציוד לצורכי תחזוקת המסילה למקומות שאליהם אין גישה נוחה בדרך אחרת. כאשר יש צורך בציוד עבודה שלא ניתן להסיע בתא הנוסעים, ניתן לחבר לקרונית עגלה נגררת להובלת הציוד, עם זאת לקרונית אין בדרך כלל מספיק כוח כדי לגרור קרון משא עמוס.
מעבר להסעת העובדים והציוד, קיימות קרוניות ייעודיות למשימות נוספות כמו קרונית הכוללת ציוד מדידה הנותן מידע מדויק על מצב המסילה וקרוניות הכוללות מנוף להנפת ציוד שמשקלו אינו מאפשר הרמה על ידי העובדים או לגובה גדול.
קרוניות בשימוש רכבת ישראל
בשימוש רכבת ישראל נמצאות שבע קרוניות רגילות, שתי קרוניות מדידה ועשר קרוניות מנוף.
בין שנות ה-50 וה-80 רכשה רכבת ישראל מחברת Fairmont האמריקאית עשרות קרוניות מנועיות. הבודדות עדיין פעלו עד העשור השני של המאה ה-21.
הקרוניות האלה סופקו במספר דגמים, ללא התוספת האופציונלית של גוף, לכן יוצרו עבורן גופים שונים שאחד מהם הוא גוף ה"צפרירית" שיוצרו החל משנות ה-80 בתקופת כהונתו של מנכ"ל הרכבת צבי צפרירי. הקרוניות עם גוף "צפרירית" פעלו לרוב בלוד ובדרום, בצפון פעלו קרוניות עם גוף מרובע.
יקיר הגליל
אות יקיר הגליל הוא עיטור הוקרה המוענק מדי שנה החל משנת 2007 על ידי וועידת הגליל השנתית. האות מוענק בדרך-כלל במעמד נשיא המדינה והשר לפיתוח הנגב והגליל. הוועדה הבוחרת את מקבלי האות מורכבת מנציגי הרשות לפיתוח הגליל, הסוכנות היהודית, ראשי הרשויות ונציגי ציבור. בין זוכי הפרס:
אות בשם זהה מוענק מדי שנה על ידי המועצה האזורית הגליל העליון. בין זוכיו של אות זה:
מיטשל פילדס
מיטשל פילדס (באנגלית: Mitchell Fields; 28 בספטמבר 1901 – 6 באוקטובר 1966) היה פסל יהודי אמריקאי-ישראלי. עבודותיו שהשתייכו לסוגת הריאליזם היו ידועות במיוחד בפסלים בגודל טבעי ובדיוקנים.
קורות חיים
פילדס נולד בעיירה ליד יאשי, כמנדל פלדמן, בן שלישי מתוך חמישה ילדים של מרקוס וטובה פלדמן. הוא היגר עם משפחתו לניו יורק בשנת 1907. הוא למד בתיכון סטויווסאנט, בית ספר למדעים והנדסה, בה הראה כישרון בציור ופיסול. לאחר שנה באוניברסיטת סטיבנס בהובוקן הוא עבר לאקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק ולמד גם במכון לעיצוב של דה בוז-אר בניו יורק, בשנים 1917–1927. לימודיו התמקדו בציור ורק בהמשך הוא עבר לפיסול. לאחר לימודיו הוא המשיך להתגורר בניו יורק והשתייך לחוג של אמנים שכלל בין השאר את אלכסנדר ארכיפנקו, ז'אק ליפשיץ, חיים גרוס, דה-הירש מרגוליס, בן שאן ורפאל סויאר. הוא גם השתייך למועדון ג'ון ריד, שאיגד אמנים עם נטייה מרקסיסטית. בשנת 1929 הוא זכה בפרס ראשון על שם הלן בארנאטובשנת 1930 הוא קיבל את עיטור הזהב של ווידנר, מטעם האקדמיה לאמנות של פנסילבניה, על פסלו "נעמי".
בתקופת השפל הגדול הוא עבד בפרויקט האמנים של הממשל הפדרלי. בשנת 1932 הוא קיבל מלגה מקרן גוגנהיים שאפשרה לו לעבוד שנתיים בפריס. מלגה נוספת של הקרן אפשרה לו לעבוד בשנת 1935 במוסקבה. פסלים שלו הוצבו בפארק גורקי ובמוזיאון פושקין.
בשנת 1938 שב פילדס עם אשתו ביטריס ובנו מיכאל דוד לניו יורק. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא עבד במפעל שלקח חלק במאמץ המלחמתי. לאחר המלחמה הוא שב לפיסול ובין השאר הכין דמות ראש של אלברט איינשטיין שהוצב במוזיאון ההגירה באליס איילנד.
פילדס נפטר ב-6 באוקטובר 1966 לאחר מחלה קצרה. נקבר בקיבוץ הזורע.
הבנק למסחר
הבנק למסחר היה בנק ישראלי שנוסד בתל אביב בשנת 1935, וקרס בשנת 2002 עקב פיקוח רופף ונוהלי אבטחה כושלים שאפשרו מעילה של עובדת הבנק אתי אלון.
הבנק עסק במתן שירותים בתחומי הבנקאות המסחרית והבנקאות הסיטונאית. כמו כן הוא העניק שירותי בנקאות ללקוחות פרטיים בעלי פעולות בהיקף מינימלי של 150 אלף שקל וללקוחות עסקיים מכל מגזרי הפעילות הכלכלית בעלי פעילות מעל 100 אלף דולר. היקף הפעילות של הבנק היה קטן. היו לו רק 1,300 לקוחות ושני סניפים בלבד. האחד בתל אביב ברחוב לילינבלום, והשני בבאר שבע.
היסטוריה
הבנק הוקם בשנת 1935 בשם "בנק כללי לעסקי מסחר". במשך שנים רבות מנכ"ל הבנק ובעל השליטה בו היה נחמן שטרן. במהלך שנות ה-80 רכש איש העסקים שמיל ובר בהדרגה את השליטה בבנק עד שהגיע להחזקה של 72% ממניות הבנק. וב-1990 הנפיק את מניות הבנק בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 1995 מכר שמיל ובר 20% ממניות הבנק לאברהם אירני, שהקים את "החברה המרכזית לניירות ערך" (שהפכה למגדל שוקי הון). וב-1999, רכשה חברת הכשרת היישוב חברה לביטוח 10% ממניות הבנק. בשנת 2000, עבר הבנק לבנין משרדים ברחוב לילינבלום 33 שאותו שיפץ אך הוא שימש את הבנק פחות משנתיים עד קריסתו, נמכר והוסב לבית דירות.
המעילה בבנק וסגירתו
המעילה, שהיקפה הגיע ל-254,199,600 ש"ח, הביאה לקריסתו המידית של הבנק. אתי אלון נשפטה ל-17 שנות מאסר ונקנסה, בנוסף לכל חברי הדירקטוריון של הבנק, שנקנסו גם הם. בנק ישראל קנה את כל החובות של הבנק ללקוחותיו, מנע את קריסת הלקוחות הפרטים והעסקיים וצמצם את הפגיעה בשמה של המערכת הבנקאית בישראל.
בעל השליטה שמיל ובר נתבע על ידי מפרקי הבנק, בכתב ההגנה טען כי בנק ישראל על צוותי הביקורת שלו לא גילו את המעילה, וגם לא רואי החשבון של הבנק. ובר נפטר בשנת 2017 במקסיקו.
טרינקומלי
טרינקומלי (בסינהלית: ත්‍රිකුණාමළය; בטמילית: திருகோணமலை; באנגלית: Trincomalee), הידוע גם בשם גוקנה (באנגלית: Gokanna) ובשם גוקרנה (באנגלית: Gokarna), היא עיר במחוז המזרח, סרי לנקה. באזור העיר, נמצא מקדש קונסוואראם.
עוטף עזה
עוטף עזה הוא אזור במדינת ישראל בחלקו הדרומי של מישור החוף הדרומי ובחלקו המערבי של הנגב המערבי, בתחומי המועצות האזוריות מרחבים, חוף אשקלון, שער הנגב שדות נגב ואשכול. יישובי עוטף עזה ממוקמים קילומטרים ספורים מסביב לרצועת עזה, וכוללים את העיר שדרות, וכן מושבים וקיבוצים באזור. ביישובי עוטף עזה, על פי הגדרת יישובי אזור קו העימות הדרומי, שפרסמה רשות המיסים, מתגוררים כ-70,000 בני אדם. לאורך שנות קיומה של מדינת ישראל ספגו יישובי האזור פעולות טרור רבות מצד תושבי רצועת עזה. פעולות אלה כללו, בנוסף להסתננויות הפדאיון ואירועי טרור עממי שונים, גם שיגור רקטות ופצצות מרגמה מרצועת עזה, לעבר יישובי גוש קטיף עד מימוש תכנית ההתנתקות ולעבר יישובי עוטף עזה.
טרינקומלי
היסטוריה
ב-25 באוגוסט – 3 בספטמבר 1782, התרחש באזור העיר, כחלק ממלחמת העצמאות של ארצות הברית, קרב טרינקומלי.
עוטף עזה
היסטוריה
קו הגבול בין ישראל לרצועת עזה נקבע בהסכם שביתת הנשק בין ישראל ומצרים שנחתם בסוף מלחמת העצמאות, ותוקן בהסכם מפברואר 1950. רבים מהיישובים שבצדו הישראלי של קו הגבול (כגון סעד ונירים) נוסדו עוד קודם לכן, ואחרים (כגון שדרות ונחל עוז) נוסדו זמן לא רב לאחר קביעת קו הגבול. עם זאת, הכינוי "עוטף עזה" ניתן להם רק במאה ה-21.
טרינקומלי
גאוגרפיה
העיר ממוקמת כ-236 ק"מ מבירת סרי לנקה, סרי ג'ייוורדנפורה-קוטה. בנוסף, העיר נמצאת ליד מפרץ טרינקומלי.
תנועה ותחבורה
העיר נמצאת ליד הכבישים הלאומיים A6, A12, A15, B340 ו-B424. באזור העיר, נמצא נמל טרינקומלי ושדה התעופה צ'איינה ביי.
עוטף עזה
היסטוריה
לראשונה נקבעה העדפה בחקיקה ליישובי עוטף עזה בתיקון מפברואר 2006 לתקנות חובת המכרזים (העדפת תוצרת מאזורי עדיפות לאומית), תשנ"ח-1998.
זמאמי
זָמָאמִי (יפנית: 座間味村) הוא כפר בנפת שימאג'ירי שבמחוז אוקינאווה, יפן. הכפר כולל בשטחו את האיים: זמאמי, אקה, גרומה ופוקאג'י. אוכלוסיית זמאמי מונה 955 נפש, נכון למרץ 2010, וצפיפות האוכלוסייה בו היא 36 נפש לקילומטר רבוע. שטחו הכולל של הכפר הוא 16.74 קילומטר רבוע.
עוטף עזה
היסטוריה
בשנת 2007, לאחר שנים אחדות של התקפות טרור, חוקקה הכנסת את חוק סיוע לשדרות וליישובי הנגב המערבי (הוראת שעה), התשס"ח-2007, המכיר ביישובים שנמצאים במרחק עד 7 ק"מ מגדר המערכת המקיפה את רצועת עזה (ויישובים נוספים באזור זה שקבע שר האוצר בצו) כיישובי קו עימות ומעניק להם הטבות מיוחדות (באופן זמני, עד לסוף שנת 2008). בהצעת החוק נומק צעד זה:
בצעדי חקיקה נוספים הוארך תוקפן של חלק מההטבות, בשינויים מסוימים.
זמאמי
היסטוריה
זמאמי שימש במאה ה-14 נמל סחר עם סין. האי היה בין האיים היפניים המיושבים הראשונים שנכבשו על ידי האמריקנים במלחמת העולם השנייה. האי נכבש ב-26 במרץ 1945, יחד עם עוד מספר האיים בארכיפלג קרמה. לפני הקרב ובמהלכו הונחו תושבי זמאמי על ידי הצבא היפני לבצע התאבדות באמצעות רימוני יד. מחלוקת סביב סוגיה זו נמשכת עד עצם היום זה. הצבא האמריקני השתמש באיי קרמה, שבהם גם זמאמי, כבסיס הכנה לפלישה לאי הראשי אוקינאווה ב-1 באפריל 1945.
כלכלה
כלכלת זמאמי מבוססת כמעט לחלוטין על תיירות. הפעילויות העיקריות באי הן צלילה ושיט קיאקים בחוף פורוזמאמי שמפורסם במימיו הצלולים העשירים בדגים ובאלמוגים. אנשים רבים נוהרים לאי בחודשי החורף והאביב המוקדמים כדי לחזות בלווייתנים גדולי-סנפיר. מבקרים רבים בזמאמי נוהגים לשכור קטנועים איתם הם מטיילים ברחבי האי. זמאמי נחשב לאחד המקומות היפים ביותר באוקינאווה מבחינת נופיו הטרופיים הייחודיים. ההגעה לאי נעשית על ידי מעבורת מנמל טומרי בנהה. משך השיט במעבורת רגילה הוא כשעתיים, בעוד שבמעבורת הישירה משך השיט הוא כ-50 דקות. בדרכה המעבורת עוצרת באי אקה לפני שהיא משלימה את מסעה לאי הראשי זמאמי.
עוטף עזה
היסטוריה
ב-14 ביוני 2007 חתם שר האוצר על צו המכיר ביישובי עוטף עזה כביישובי ספר. הכרה זו העניקה ליישובים זכות לפיצוי עקיף בהתאם לחוק מס רכוש וקרן פיצויים.
ביוני 2014 פורסם כי פיקוד העורף החליט על קיצוץ בתיקי רכזי הביטחון השוטף (רבשצ"ים) ביישובים בעוטף עזה. ראשי הרשויות בעוטף עזה פנו לשר הביטחון משה יעלון במכתב לבטל החלטה זו. זמן קצר לאחר מכן החל מבצע צוק איתן, שלכל אורכו ספגו היישובים בעוטף עזה מטחי רקטות ופצמ"רים. בנוסף, נחשפו מנהרות לחימה החודרות מרצועת עזה לישראל, ואירעו כמה מקרים שבהם חדרו מחבלים דרך המנהרות ותקפו את חיילי צה"ל. עקב הלחימה רבים מהתושבים התפנו מבתיהם.
במבצע צוק איתן סבלם של תושבי עוטף עזה היה גדול מזה של יתר תושבי ישראל, עקב היותם חשופים לירי רקטות קצרות טווח ולירי פצמ"רים נרחב. ירי זה גרם להרוגים אחדים בקרב תושבי עוטף עזה. איום נוסף על תושבי עוטף עזה היה מנהרות לחימה שנחפרו מרצועת עזה לתוך ישראל. מנהרות רבות מסוג זה הושמדו במבצע צוק איתן, וחפירתן והשמדתן נמשכו גם בשנים שלאחר מכן.
לאחר שנים אחדות של רגיעה בעקבות מבצע צוק איתן, במהלכן הוכנו תוכניות לפינוי יישובי עוטף עזה בשעת חירום, ב־30 במרץ 2018 החלו העימותים בגבול ישראל-רצועת עזה - סדרת הפגנות המוניות ברצועת עזה, ליד הגבול הישראלי. רבות מהן כללו הפרות סדר אלימות. במסגרת ההפגנות התעמתו פעילים ומחבלים פלסטינים עם כוחות צה"ל בסמוך לגדר המערכת סביב רצועת עזה. אלפי פלסטינים התקרבו לגדר, תוך שחלקם מיידים אבנים, ומשליכים בקבוקי תבערה ומטעני חבלה. האירועים נמשכים מאז, וכוללים גם שיגור עפיפוני תבערה מרצועת עזה לישראל במטרה להצית שטחים ישראליים מעבר לגדר. כתוצאה מכך התרחשו מאות שריפות בעוטף עזה, ונשרפו אלפי דונמים של שדות ועצי חורש וכן מתקנים חקלאיים. באוגוסט 2018 נורו מאות רקטות ופצצות מרגמה לעבר יישובי עוטף עזה.
יישובי עוטף עזה
ברשימת יישובי אזור קו העימות הדרומי, שפרסמה רשות המיסים, נכללים היישובים הבאים:
חריפות
חריפות או פיקנטיות היא תחושת שרפה או צריבה הנגרמת מגירוי כימי לא מזיק. ישנן מספר תרכובות שונות המפעילות מספר מנגנונים עצביים שונים הנקראים בשם הקולקטיבי חריף. המוכר שבהם הוא הקפסאיצין שקיים בפלפלים חריפים. לחריף שימושים קולינרים והשימוש בו נפוץ במטבחים של מגוון תרבויות, בעיקר באסיה, באפריקה ובאמריקות. בעקבות שימושו הקולינרי חריף נחשב לעיתים בתור טעם, למרות שאינו מורגש על ידי פקעיות טעם אלא על ידי עצבים האחראים על תחושת חום, ולכן ניתן להרגיש חריף גם בריריות אחרות בגוף, כדוגמת הנחיריים והעיניים.
בנוסף ל"חריפות חמה" האופיינית לפלפל חריף, ישנם סוגים נוספים של חריפות, כגון "חריפות קרה" כמו זו של המנתול המגרה דווקא את חישני הקור, או חריפות "נדיפה" המורגשת בעיקר באף, כגון חרדל, חזרת או ואסאבי.
החומרים גורמי החריפות הנפוצים ביותר הם קפסאיצין (מצוי בפלפלת צ'ילי ומשמש בתרסיס פלפל) ופיפרין (מצוי בפלפל שחור), נפוצים פחות הם האליצין (המצוי בשום) ואליל אזותיאוציאנט (המצוי בחזרת, בואסאבי, בחרדל ובצנון). המכנה המשותף לכולם הוא שהם גורמים לקולטני הכאב ליתר חדירות ליונים (לדוגמה, קטיוני נתרן ואשלגן במקרה של קפסאיצין), וכך מדמים אות כאב.
בשפת הדיבור מקובל להתייחס לחריפות בתור טעם. עם זאת, חריפות שונה מטעמים אחרים (כמו מתיקות, מרירות, חמיצות או מליחות), בכך שתחושת החריפות אינה מועברת על ידי עצבי פקעיות הטעם שבלשון, אלא על ידי ליפי העצב המשולש. מסיבה זו, חשיפת אזורים אחרים בגוף, בהם אין פקעיות טעם, לחומרי מזון הנחשבים חריפים עשויה לעורר תחושת חום, כאב או צריבה הדומה לזו הנוצרת בחלל הפה. מולקולות "חריפות" כמו הקפסאיצין פועלות על כל תא עצב רירי תחושתי, וזו הסיבה לכאב החריף בעיניים באם אנו נוגעים בעין עם משהו חריף (על עיקרון זה מבוסס השימוש בתרסיס פלפל). בדומה לכך אנו חשים בחומר החריף גם ביציאתו, הודות לרקמה הרירית בקרבת פי הטבעת.
הכימאי וילבור סקוביל כונן ב-1912 סולם למדידת חריפותם של פלפלים חריפים. סולם סקוביל מדרג את החריפות מקפסאיצין טהור (15–16 מיליון יחידות סקוביל) ועד אפס (לדוגמה, דרגת החריפות של בננה מתוקה).
שמן דה רונד
שמין דה רונד (בצרפתית: Chemin de ronde; בעברית "דרך מעוגלת", או "דרך לשם סיבוב", ההיגוי הצרפתי:"שְמֶן דֶה רוֹנְד") הוא מעבר או טיילת לאורך ובחלקן הפנימי של חומות של ביצור, ונועד לאפשר למגיני המצודה ללכת לאורך החומות או לשנות עמדות אש מבלי להיחשף לאויב.
בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם
בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם (באנגלית: Inter-American Court of Human Rights; בספרדית: Corte Interamericana De Derechos Humanos) הוא גוף שיפוטי עצמאי הממוקם בסן חוסה שבקוסטה ריקה.
רקע
בית הדין הוקם כבית משפט קבוע בשנת 1979, ונוסד מכוח האמנה האמריקאית לזכויות אדם (The American convention on human rights) שהתקבלה על ידי ארגון מדינות אמריקה (Organization of American States, או OAS), ומטרתו לפרש ולאכוף את האמנה האמריקאית לזכויות אדם. מתוך 35 המדינות החברות בארגון מדינות אמריקה, הכירו 20 מתוכן בסמכות המחייבת של בית הדין: ארגנטינה, ברבדוס, בוליביה, ברזיל, צ'ילה, קולומביה, קוסטה ריקה, הרפובליקה הדומיניקנית, אקוודור, אל סלוודור, גואטמלה, האיטי, הונדורס, מקסיקו, ניקרגואה, פנמה, פרגוואי, פרו, סורינאם ואורוגוואי.
סמכויות
לבית הדין שתי סמכויות עיקריות: סמכות שיפוטית וסמכות מייעצת. הסמכות השיפוטית חלה על מדינות החברות בארגון מדינות אמריקה וכוללת את הסמכות להחליט בענייני הפרה של זכויות האדם המנויות בפרקים 2 ו-3 לאמנה האמריקנית לזכויות האדם, הפרות אלו כוללות הפרה של זכויות דוגמת הזכות לחירות, זכות הגישה לערכאות, הזכות להליך הוגן ועוד. עניינים החוסים תחת הסמכות השיפוטית של בית הדין מגיעים אליו באחת משתי דרכים: הדרך הראשונה היא בעקבות חקירה שקיימה הוועדה האמריקאית לזכויות אדם, שבסופה הפנתה הוועדה את המקרה לבית הדין. הדרך השנייה היא פניה של מדינות או אזרחים מתוכן כנגד מדינה אחרת לבית המשפט בטענה שזו האחרונה מפרה זכויות אדם.
הסמכות המייעצת מאפשרת לבית הדין להתייחס לבקשות ייעוץ הנשלחות אליו מסוכנויות של ארגון מדינות אמריקה וממדינות חברות בו, על אודות פירוש חלקים באמנה ובאמנות נוספות המתייחסות לזכויות אדם ביבשת אמריקה. בנוסף, אלו יכולים לבקש ייעוץ בנוגע לחקיקה פנים-מדינתית והאופן בו היא מתיישבת עם עקרונות האמנה. הסמכות המייעצת חלה על כלל המדינות בארגון מדינות אמריקה גם מבלי שאשררו את האמנה או מבלי שהגישו הצהרה על הכרתן בסמכותו של בית הדין.
הגשת התלונה באמצעות הוועדה
כל אדם או ארגון לא מדינתי המוכר במדינה אחת או יותר ממדינות הארגון יכול להגיש תלונה לוועדה האמריקאית לזכויות אדם. כדי שהוועדה תקבל את בקשת התלונה, על התלונה לעמוד בארבעת התנאים הבאים:
1.מיצוי הסעדים והזכויות בדין הפנימי, זאת בהתאם לעקרון המשלימות במשפט הבינלאומי;
2. התלונה הוגשה תוך שישה חודשים ממועד האירוע שבגינו הוגשה;
3. העניין אינו מצוי בדיון בטריבונל בינלאומי אחר;
4. צירוף חתימות ופרטים מזהים של הגורמים המגישים את התלונה.
לאחר קבלת תלונה העומדת בתנאי הקדם מצד מדינה או אזרח, הוועדה תקיים בחינה של המקרה ובמסגרתה תבקש מידע מן מהמדינה המפרה על אודות המקרה. לאחר קבלת המידע או לאחר סיום הזמן שהוקצה לקבלת המידע מן המדינה המפרה, הוועדה תקבע אם יש צורך להמשיך לבחון האם התקיימה הפרה של זכויות אדם, או לסגור את התיק. בשלב זה תכלית הוועדה היא להחליט אם לבצע חקירה במקרה הנדון, ולאור ממצאי החקירה תקבע מה נדרש לשפר ותשאף להביא להסדר טרם הגשת המקרה לבית הדין. הפניית המקרה לבית הדין תתקיים במקרה בו לא מוצה ההסדר. הוועדה תשלח לבית הדין את הדו"ח המסכם שכתבה עם המלצות. במקרה בו הדו"ח לא התקבל בוועדה פה אחד, יוכלו מדינות המסתייגות מממצאיו להוסיף את הסתייגויותיהן לדו"ח.
מבנה
בבית המשפט יושבים שבעה שופטים המגיעים מארצות חברות בארגון מדינות אמריקה. השופטים נבחרים על ידי המדינות החברות באמצעות הצבעה סודית. כל שופט נבחר באופן אישי לתקופה של שש שנים, ויכול לכהן על כס השיפוט במשך שתי תקופות בלבד. השופטים המועמדים למינוי, צריכים להיות בעלי ידע נרחב בזכויות אדם, ולהיות במעמד של שופט בערכאת בית המשפט העליון במדינת האם שלהם.
השופטים עצמם בוחרים את נשיא בית הדין ואת סגנו. שופטים המסיימים את כהונתם, ממשיכים לדון בתיקים פתוחים שבהם לקחו בהם חלק קודם לפרישתם.
הרכב השופטים בבית המשפט לשנים 2016–2017:
פסיקה חשובה
מקרה נוסף, בו נדון אחד מהמקרים הידועים לשמצה בהיסטוריית מדינת קולומביה, הוא המקרה שבו קבוצת הגרילה M-19 השתלטה על בית המשפט העליון במדינה. כוחות הביטחון השתמשו בכוח לא פרופורציונלי כדי לשחרר את המבנה וכתוצאה מכך נהרגו בני ערובה רבים. לאחר שהשתלטו כוחות הביטחון על המבנה, נלקחו בני ערובה משוחררים חפים מפשע לחקירה במתקני כליאה, עונו ולבסוף הוצאו להורג. חלק מההפרות בגינן הואשמה קולומביה היה בעילות של הפרת הזכות לחיים, הזכות לחירות, איסור על עינויים, והזכות להליך הוגן. בית הדין מצא את קולומביה אחראית בעילות שיוחסו לה, והנחה אותה לקיים חקירה יסודית, מקיפה ושיטתית על-מנת לבחון את שאירע בעניין. עוד נקבע שעליה לקיים חיפוש נרחב למציאת מקום בני הערובה המשוחררים שנעלמו, לספק טיפול רפואי, פסיכיאטרי או פסיכולוגי על פי בקשת הניצולים ולשלם על הטיפול בניצולים החיים מחוץ לקולומביה. כמו כן נקבע שעליה לפרסם ולהודות פומבית בפסק הדין, להכין סרט דוקומנטרי על המקרה ולשלם מעל 7 מיליון וחצי דולר כפיצויים והוצאות משפט לניצולים.
בעניין אחר, בשם גומז לונד נ' ברזיל, נדון המקרה של 70 חברים במפלגה הקומוניסטית בברזיל אשר בין השנים 1972–1975 נעצרו באופן שרירותי, עונו, והועלמו על ידי המשטר הצבאי ששלט בברזיל באותה העת. בית הדין קבע שהמדינה לא חקרה פלילית את המקרה כנדרש ושהחוק והתקנות הפנימיות מגבילים שלא כדין את זכות השיירים למידע. בית הדין הדגיש את הזכות לידיעת האמת, המעוגנת בסעיף 13 של האמנה האמריקאית לזכויות אדם, ובמיוחד כשהדבר נוגע להפרה חמורה של זכויות אדם. בית המשפט קבע שעל ברזיל לקיים חקירה פלילית בעניין, למצוא את הנעדרים, להעניק טיפול רפואי ופסיכולוגי לניצולים, לפרסם את ההחלטה ולקבל אחריות על המעשים באופן פומבי. בנוסף, על ברזיל להטמיע בכוחות הביטחון שלה תכנים העוסקים בזכויות אדם, להתאים את המשפט המקומי לאמנה האמריקאית לזכויות אדם, לפרסם את כל המידע שנוגע להפרת זכויות אדם על ידי השלטון הצבאי, ולזהות את כל הקורבנות שטרם זוהו, וכן לשלם מעל שני מיליון וחצי דולר למשפחות הנפגעים.
שאלות פוליטיות
ביקורת מרכזית שנמתחה על בית הדין נגעה לכוחו המוגבל. נטען כי אמנם נדונו בו עניינים הנוגעים לכלל המדינות החברות בו, ואף הורשעו על ידו רבות מהמדינות שהכירו בסמכותו, אך היישום של החלטותיו במסגרת המדינות לוקה בחסר. כמו כן, נטען כי על בית הדין לפעול בממשק צמוד יותר לארגוני זכויות אדם, כי הם אלה שבכוחם להביא לשינוי מהותי בתוך המדינות.
ביקורת נוספת נבעה משינויים פרוצדורליים שנעשו בבית הדין. נטען שהשינויים הללו הובילו להפחתת ימי הדיון, וכתוצאה מכך נשמעו בפני בית הדין פחות עדויות, דבר שהוביל באופן ישיר לפגיעה בבירור העובדות. בנוסף, נטען שישנן מדינות המשתמשות בטקטיקה בבית הדין, לפיה הן נוטלות אחריות על מעשיהן, במטרה שתיפסק החקירה בעניינן ושבית הדין לא יפעיל את מלוא סמכויות החקירה שברשותו. בכך, נטען שישנה פגיעה בחקר האמת במקרים הללו, ולא נראה שבית הדין נוקט בצעדים שימנעו את התופעה.
לקריאה נוספת
(2014) Court", Inter-American and European Human Rights Journal 7, 159-173
STS-121
STS-121, היא טיסה של מעבורת החלל דיסקברי לתחנת החלל הבינלאומית. מטרותיה העיקריות של המשימה הן לבחון את בטיחות הטיסה ולשפר טכניקות לבחינת מצב המעבורת בעקבות אסון משימת STS-107 (אסון הקולומביה), בנוסף לחדש אספקה, ציוד, ולהביא את האסטרונאוט תומאס רייטר מטעם סוכנות החלל האירופאית לתחנת החלל הבינלאומית. המעבורת הייתה אמורה לצאת ב-1 ביולי 2006 אך השיגור נדחה פעמיים בגלל תנאי מזג האוויר באזור השיגור, פלורידה. ניסיון השיגור השלישי התבצע בהצלחה ב-4 ביולי 2006 בשעה 14:37:55, לפי שעון מזרח ארצות הברית. משימה זו הייתה הראשונה בתוכנית מעבורות החלל שהמריאה ביום העצמאות של ארצות הברית.
ממריא לתחנת החלל (הצוות ה-13)
תומאס רייטר הגרמני, מסוכנות החלל האירופית, תוכנן להצטרף לצוות ה-11 בתחנת החלל, אך מכיוון שהשיגור של משימה זו נדחה (בגלל אסון הקולומביה נדחה השיגור ב-3 וחצי שנים) הוא הצטרף לצוות ה-13 בתחנה והגדיל את הצוות לשלושה אנשים. לאחר איבוד הקולומביה הוחלט להסתפק בשני אנשי צוות בלבד, כדי לחסוך באספקה ומשאבים בשל העובדה שלא היו טיסות מעבורת סדירות לתחנה אחרי האסון.
האסטרונאוט הבריטי, פירס סלרס, מחליף את קרלוס נורייגה שבמקור שובץ לטיסת STS-121.
המשימה
בזמן משימת STS-121 לתחנת החלל הבינלאומית, הצוות היה צריך להמשיך בניסויים של ציוד חדש ונוהלים שיספקו בטיחות טיסה גבוהה יותר בעתיד, דבר שיאפשר להעלאת מטען רב יותר על המעבורת.
לאחר אסון הקולומביה חשבו בנאס"א כי נדרשות שתי טיסות ניסוי. STS-114 הייתה הראשונה שבהן ובוצעה ב-26 ביולי 2005. לפני האסון שובצה הקולומביה למשימות STS-121 ו-STS-118. משימת STS-118 גם היא הייתה מתוכננת לטוס לתחנת החלל הבינלאומית, המשימה הועברה לדיסקברי אך הוחלט לשנות למעבורת החלל אנדוור.
משימת STS-121 במקור תוכננה לקולומביה לשם תיקון ותחזוקת טלסקופ החלל האבל. בעקבות האסון בוטלה משימת STS-121 ותוכננה מחדש.
הדיסקברי שובצה למשימת STS-121, לאחר שיבוצה של "אטלנטיס" למשימת STS-114. לאחר נחיתת הדיסקברי הוחלט להשאירה גם במשימת STS-121 ואילו האטלנטיס שובצה ל-STS-115.
חלון השיגור נפתח מ-1 ביולי עד ה-19 ביולי למשך 10 דקות בכל יום.
סדר האירועים במשימה
כל השעות הן לפי שעון מזרח ארצות הברית.
ניסיונות שיגור
ב-4 ביולי טרם השיגור צפה מנהל השיגור כי הסיכוי לכך שמזג האוויר ימנע את השיגור עמד על 20 אחוזים בלבד. בשעה 14:37:55 בצהריים, לפי השעון המזרחי של ארצות הברית, דיסקברי המריאה בהצלחה מקייפ קנוורל, פלורידה. שיגור זה הוא הראשון שהתבצע ביום העצמאות של ארצות הברית.
היום הראשון למשימה
בזמן השיגור ואחריו יהיו המוניטורים מופנים לעבר קצף הבידוד של מכל הדלק החיצוני. המעבורת מצוידת במספר מצלמות חדשות שיעבירו תמונות במשך כל השיגור מכל זווית אפשרית. שני הטילים משני צדי מכל הדלק יהיו מצוידים ב-3 מצלמות כל אחד. מצלמה אחת תיתן צילומים בזמן השיגור עד ההפרדה ממכל הדלק ושתי המצלמות האחרות יהיו בראש הטיל. הצילומים מהטילים לא יהיו משודרים, אך יוקלטו ויוחזרו למרכז החלל קנדי. מצלמה נוספת תהיה על קצה מכל הדלק החיצוני, בדיוק כמו במשימת STS-114, זאת תשדר תמונות בזמן אמת לאורך כל השיגור. לאחר היפרדות הטילים המניעים יעזבו שני האסטרונאוטים את כיסאותיהם בסיפון האמצעי כדי לצלם תמונות וקטעי וידאו של מכל הדלק החיצוני. לאחר מכן תטוס הדיסקברי לתחנת החלל הבינלאומית.
היום השני למשימה
בדרכה לתחנת החלל הבינלאומית, מערכת Orbital Boom Sensor System שאורכה 15 מטרים כשבקצה שלה שני סוגי לייזר ומצלמת רזולוציה גבוהה בחנה את המעבורת במטרה למצוא נזקים כלשהם שעלולים היו להתרחש בזמן ההמראה. כנפי המעבורת זכו לתשומת לב גבוהה יותר בצילומים אלה.
היום השלישי למשימה
ביום השלישי למשימה המשיכה המעבורת לטוס לקראת המפגש עם תחנת החלל הבינלאומית. לפני העגינה ביצעה הדיסקברי היפוך כדי שמצלמות תחנת החלל יוכלו לצלם את גחונה ביחד עם כל שאר חלקי המעבורת. היפוך זה בוצע גם במשימת STS-114 מתוך תקן חדש לאחר אסון הקולומביה. מטרת הצילומים היא לראות עם המעבורת ניזוקה בזמן ההמראה ולתקנה בעודה בחלל. בזמן ההמראה איבדה המעבורת שישה לוחות קצף בידוד, אך אף אחד מהם לא פגע במעבורת או גרם לנזק. שבעת אנשי הצוות במעבורת עגנו בהצלחה וכבר נמצאים בתחנת החלל יחד עם שני אנשי הצוות ששהו שם.
היום הרביעי למשימה
ביום הרביעי למשימה (7 ביולי 2006) חובר המודול הלוגיסטי - גרסה חללית של מחסן נייד ששהה עד כה בתא המטען של המעבורת - למינעל אוויר בתחנת החלל, כדי שניתן יהיה להוציא את תכולתו ולהעבירה לתחנה. כמו כן ביצעו שלושה אסטרונאוטים במעבורת סדרת צילומים של צידה החיצוני של המעבורת תוך שימוש במצלמות המותקנות על הזרוע הרובוטית.
היום החמישי למשימה
בוצעה הליכת חלל שנמשכה יותר משבע שעות. במהלך הליכת החלל נבדקה היכולת לבצע תיקונים קטנים במגן החום של המעבורת, אם יתגלה כי הוא ניזוק בעת ההמראה; אחד האסטרונאוטים התחבר ברגליו לקצה מוט הארכה באורך 15 מטר, שחובר בקצה הזרוע הרובוטית של המעבורת, כדי לבדוק את יציבות הזרוע במצב זה. במקרה שיהיה צורך לבצע תיקונים בגחון המעבורת, יעשה שימוש בהתקן זה כדי להגיע לשם. תוצאות הבדיקה הראו שאף על פי שהזרוע מתנודדת קלות, והבלמים העוצרים את תנועתה מחליקים מעט, ניתן לעבוד בצורה זו. בנוסף, נעשו הכנות לקראת תיקון קרונית משא המותקנת על מסילה מחוץ לתחנת החלל, ואשר התקלקלה מספר חודשים קודם לכן. הקרונית תתוקן בהמשך משימה זו.