cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרגרט ברבידג'
הישגים מדעיים
בשנת 1957 התפרסמה כחלק מהצוות שהגדיר את התאוריה האסטרופיזית של נוקליאוסינתזה כוכבית, בו היה גם בעלה, ג'פרי ברבידג', וכן ויליאם אלפרד פולר ופרד הויל. תאוריה זו מוכיחה כי כל היסודות, למעט הקלים ביותר, נוצרים בתהליכי היתוך גרעיני בכוכבים. על כך הם קיבלו את פרס וורנר בשנת 1959.
מחקריה המאוחרים יותר כללו גילויים רבים בתחום היווצרות גלקסיות והתפתחותן, והיא הייתה מחלוצות המחקר הספקטרוסקופי של קוואזרים.
ברבידג' סייעה בשנת 1990 בפיתוח רכיבים ספקטרוגרפיים עבור טלסקופ החלל האבל. בעזרת רכיבים אלה התגלה החור השחור הגדול במרכז הגלקסיה M82.
גיפו
גיפו (ביפנית: 岐阜市, "גיפו-שִי") היא בירת מחוז גיפו בחבל צ'ובו שביפן. לאורך ההיסטוריה של יפן נודעה העיר בחשיבותה בזכות מיקומה במרכז המדינה. במהלך תקופת סנגוקו, מצביאים רבים, כולל אודה נובונאגה, השתמשו באזור כבסיס לניסיון לאחד ולשלוט בכל יפן. גיפו המשיכה לשגשג גם לאחר איחוד יפן, כשאקובה (עמדה על דרך סחר בימי אדו), ומאוחר יותר כאחד ממרכזי האופנה הבולטים ביפן. לפני שהפכה לעיר מודרנית, הייתה גיפו חלק מנפת אצומי, אך במאה ה-20 הוגדרה מחדש כעיר ליבה לאומית.
העיר שוכנת על מישור הסחיפה של נהר הנאגרה.
קבוצות הפדרציה הבין-לאומית לכלבנות
לפדרציה הבין-לאומית לכלבנות יש מערך ובו 10 קבוצות גזעי כלבים. סידור זה הוא יחיד במינו. בכל הקבוצות הללו קיימים גזעים שרשום מה הייתה מטרתם המקורית.
מערך 10 הקבוצות
גזע לדוגמה: ביוהאנד נורווגי
קבוצות
קבוצות הפדרציה הבין-לאומית לכלבנות הן:
קישורים חיצוניים
Breed group (dog) Plemena psů lt:Sąrašas:Šunų veislės pt:Anexo:Lista de raças de cães Listă de rase de câini pe grupe
צליחה בצה"ל
צליחה היא פעולה של חציית מכשול מים. במהלך מלחמות נדרשים לעיתים הכוחות הלוחמים לצלוח נהרות, תעלות או נתיבי מים אחרים. בהיסטוריה הצבאית של מדינת ישראל צלחו כוחות צה"ל את תעלת סואץ במהלך מלחמת יום כיפור וכן צלחו את נהר הירדן לצורך פעולות מקומיות מצידו המזרחי כמה וכמה פעמים. על הצליחה בצה"ל אחראי חיל ההנדסה הקרבית.
עד מלחמת ששת הימים
הקרבות שהתנהלו במהלך מלחמת העצמאות כמעט ולא דרשו צליחה של מכשולי מים. כאשר נדרשה הקמה של גשר, השתמש צה"ל בגשרי ביילי שהושארו בארץ ישראל על ידי הצבא הבריטי. אף על פי שבצה"ל היו בוגרים רבים של הצבא הבריטי שהיו מאומנים בהקמת גשרי ביילי, בצה"ל לא הייתה יחידה שאומנה בהקמת גשרים ותהליך הקמתו של גשר דרש מספר ימים תוך שימוש בציוד הנדסי כבד. גשרי ביילי הוקמו על ידי צה"ל מעל מספר ואדיות במהלך מלחמת העצמאות, אבל לא בזמן קרבות אלא לצרכים לוגיסטיים.
צה"ל המשיך להשתמש בגשרי ביילי בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 ואף לאחר מלחמת ששת הימים היו הגשרים שהוקמו על הירדן, דוגמת גשר בנות יעקב, גשרי ביילי.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 פיתח חיל ההנדסה הישראלי "גשר כלובים" הבנוי כמגדל של קוביות בתוך המים, כלוב על גבי כלוב, אולם צה"ל השתמש בעיקר בגשרי ביילי ולא בגשרים אלו. אפרים להב, כשהיה קצין הנדסה ראשי, הגיש למטכ"ל תוכנית להצטיידות באמצעי צליחה מודרניים, אולם התוכנית נדחתה משיקולים כלכליים.
במלחמת ששת הימים הגיעו כוחות צה"ל לתעלת סואץ אך לא היה באפשרות צה"ל להמשיך במרדף אחרי צבא מצרים הנסוג, גם אם רצה בכך, בהיעדר אמצעי צליחה.
בין מלחמת ששת הימים למלחמת יום הכיפורים
אחרי מלחמת ששת הימים, חיל ההנדסה הישראלי החל להתכונן לאפשרות שיצטרך לצלוח את תעלת סואץ. צה"ל ביסס את תורת הלחימה שלו בדרום על כך שצליחת התעלה תהיה מהלך מכריע שיסכל כל התקפת אויב. כבר בשנת 1967 החל צה"ל לחפש אמצעי גישור וצליחה שיתאימו למטרותיו. ברם, עקב סירוב של רוב מדינות המערב לספק לישראל ציוד צליחה, רכש צה"ל, ממפעל אזרחי בבריטניה מצופי "יוניפלוט", מהם בנה חה"ן דוברות. בנוסף, נרכשו מעודפי הצבא הבריטי עשרות גרוטאות של רכבים אמפיביים, בעלי יכולת נסיעה עצמית, ויכולת צליחה, הובלת מטען על פני המים, (באמצעות מצופי גומי מתנפחים המותקנים בדפנות), וגישור, מסוג "ז'ילואה" (שכונו בצה"ל "תמסח"). חיבורם של שלושה "תמסחים" זה אל זה ופריסת המיסעות שעל סיפונם, איפשרה ליצור מעבורת במעמס של 60 טון. ה"תמסחים" שנרכשו היו במצב מכני ירוד, ונדרש שיפוץ מקיף כדי להשמישם. לפי פרסומי צה"ל, עלות ההשקעה ליחידה, הגיעה לסך כמיליון לירות ישראליות במחירי אותה תקופה. מספר ה"תמסחים" ששופצו לא הספיק לגישור התעלה, ואפשר היה לעשות בהם שימוש רק כדוברות בודדות, או כמעבורות. בשנת 1968 החל חיל ההנדסה להכשיר את הצוות שיתפעל את הדוברות ולפתח תו"ל עבורן ולבדקו. את הדוברות הפעילו מספר גדודי מילואים:
כבר מתחילת 1968 החל חיל ההנדסה להתאמן באתר אימונים שבדרום הארץ, באגם מלאכותי שנחפר במידות התואמות את תעלת סואץ, שם ובצפון הכנרת תורגל מערך הדוברות והתמסחים בשילוב כוחות שריון, והפך להיות חלק מתו"ל (תורת לחימה) של חה"ן והשריון. חלק מן האמצעים שימשו את צה"ל בהצלחה גם בחציית נהר הירדן במהלך פעולת כראמה. בנוסף נרכשו סירות גומי לצליחת מכשולי מים של כוחות קומנדו וחיל חלוץ שיתחילו בטיהור הצד השני של המכשול ויעזרו בהקמת הגשר מהצד השני. עבור הדוברות הכבדות - ששקלו למעלה מ-60 טון כל אחת - היה צריך לפתח אמצעי תובלה שיעבירו אותן אל שפת התעלה. צוותי הפיתוח של חיל ההנדסה ייצרו והרכיבו גלגלים מיוחדים לדוברות, כאשר תו"ל שפותחה ייעדה לטנקים את תפקיד הגרירה אל אתר הצליחה. לדוברות חוברו גם יחידות הנעה חיצוניות, שאיפשרו הנעת הדוברות על פני המים וחיבורן האחת לשנייה באמצעות פינים לשם יצירת משטח גשר רציף, ללא צורך בשימוש באמצעים חיצוניים. יחידות ההנעה היו מורכבות ממנוע בן 80 כ"ס, מדחף הטובל במים, ותא מפעיל מוגן. היחידות היו עצמאיות לחלוטין, וניתן היה להרכיבן ולפרקן בשלמותם מהדוברות בנקל. יחידות ההנעה העצמית איפשרו גם השטת מספר דוברות מחוברות, כשהן נושאות עליהן מספר טנקים, מצד אחד של התעלה לצידה האחר, מבלי להיעזר בסירות גרר.
גשר הגלילים
מערך הדוברות וה"תמסחים" לא היה מספיק ליצירת נתיב שיאפשר מעבר מאסה קריטית של כוחות שיחצו את תעלת סואץ. הכלים היו פגיעים מדי, לא היה בהם די כדי להקים מספר נאות של גשרים באורך כ-200 מטר (רוחב תעלת סואץ), והיה צורך באמצעי גישור נוספים כדי לעבות את מערך הצליחה. תא"ל דוד לסקוב מפקד יחידת יפת"ח פיתח באותה עת את גשר הגלילים. גשר הגלילים היה גשר מודולרי שהורכב מגלילי פלדה גדולים, שחוברו באמצעות מסגרת שהיוותה את מיסעת הגשר. הגלילים, שנועדו הן להסיע את הגשר למקומו, והן להוות את אמצעי הציפה, מולאו בקצף פלסטי כדי להבטיח ציפה גם במקרה של פגיעות פגזים או נק"ל. הגשר תוכנן מלכתחילה לגרירה בצירי התנועה באמצעות טנקים, כאשר עם ההגעה לשפת המים, ניתן להשיקו מהיבשה, באמצעות הטנקים הגוררים, שנרתמים לגשר ודוחפים אותו אל המים, ללא צורך במגע אדם שיעמוד חשוף על הגשר ויחבר חיבורים. גם גשר זה תורגל ונבחן פעמים רבות באגם אתר האימונים. על פיתוח זה קיבלו תא"ל דוד לסקוב ואלוף ישראל טל את פרס ביטחון ישראל.
ציוד הגישור שנועד לצליחת התעלה אוחסן באזור מחנה רפידים שבמרכז סיני, ובאזור בלוזה בצפון סיני, והיה ערוך ומוכן לפריסה באמצעות יחידות חה"ן המאומנות.
מבצע אבירי לב
מבצע אבירי לב היה מבצע צבאי של צה"ל במסגרת מלחמת יום הכיפורים. מטרת המבצע הייתה לצלוח את תעלת סואץ, לכבוש שטחים ממערב לה ובכך להכריע את המלחמה בחזית הדרום. המבצע בוצע על ידי אוגדה 143 בפיקודו של האלוף אריאל שרון, שכללה 3 חטיבות שריון (חטיבה 14 הסדירה וחטיבות המילואים 421 ו-600), חטיבת צנחני מילואים 247, שני אגדים ארטילריים ומספר גדודי הנדסה/צליחה.
לאחר מלחמת יום כיפור
ההכנות לצליחה הן נושא מסווג וצה"ל משחרר מעט מאוד מידע על הנושא. בשנת 2007, לאחר מלחמת לבנון השנייה, צה"ל חזר להתאמן בגרסה משופרת של גשר הגלילים לצורך מעבר מכשולי מים. תרגול נעשה בגשר במכשול מים ברוחב של כ-20 מטרים.
הרק"ם היחיד כיום, שידוע עליו בצה"ל כי הוא בעל יכולות אמפיביות ולא יצטרך אמצעי עזר לצליחה הוא הנגמ"ש M-113.
מיכאל טרנאט
מיכאל טרנאט (בגרמנית: Michael Tarnat, נולד ב-27 באוקטובר 1969 בהילדן שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני, המועסק כיום בבאיירן מינכן כמאמן קבוצות ילדים ונוער. כינויו של טרנאט הוא Tanne, שפירושו הוא אשוח. טרנאט היה שחקן מגוון, ששיחק בעמדות המגן השמאלי, הבלם והקשר האחורי. הוא נודע בבעיטות החופשיות המסוכנות שלו ובבעיטה חזקה במיוחד ברגל שמאל.
דיסבורג וקרלסרוהה
טרנאט החל את הקריירה בקבוצת הנוער של הילדן-נורד, מועדון ספורט מעיר הולדתו הילדן. בשנת 1990, בגיל 21, עבר לדיסבורג מליגת הבונדסליגה, שם צבר 132 הופעות בארבע עונות, וכבש 12 שערים. לקראת עונת 1994, עבר טרנאט לקרלסרוהה, והפך לאחד מכוכבי הקבוצה, יחד עם תומאס הסלר וטורסטן פינק. טרנאט החל לצבור מוניטין כבועט בעיטות חופשיות אימתניות, וזומן לראשונה לנבחרת גרמניה בשנת 1996. בשלוש עונותיו של טרנאט בקרלסרוהה, צבר 81 הופעות והבקיע שבעה שערים.
באיירן מינכן
בשנת 1997, עבר טרנאט לבאיירן מינכן, ביחד עם חברו טורסטן פינק. באותה עונה חתם בבאיירן מינכן גם המגן השמאלי הצרפתי ביצ'נטה ליזארזו, שהרבה לשבת על הספסל בעקבות הצלחתו ההתחלתית של טרנאט. עם הגעתו של אוטמאר היצפלד כמאמן לבאיירן מינכן, השתנה המערך ושני השחקנים פתחו בהרכב יחדיו. טרנאט הצליח מאוד בבאיירן מינכן, זכה עמה בארבע אליפויות הבונדסליגה, בשלושה גביעים, בליגת האלופות, לאחר ניצחון בגמר על ולנסיה בשנת 2001, בו ישב על הספסל, ובטורניר הגביע הביניבשתי בשנת 2001, בו זכתה באיירן מינכן לאחר ניצחון על בוקה ג'וניורס. כמו כן, טרנאט פתח בהרכב בגמר ליגת האלופות 1999, בו הפסידה באיירן מינכן למנצ'סטר יונייטד משני שערים בתוספת הזמן.
טרנאט נודע בכך שבמשחק ליגה מול איינטרכט פרנקפורט בעונת 2000, נאלץ לעמוד בשער למשך חצי שעה, לאחר פציעה של השוער הראשי אוליבר קאן, שהוחלף בשוער המשנה ברנד דרהר שנפצע גם הוא, ובאיירן מינכן סיימה כבר את מכסת החילופים שלה. באיירן פיגרה 1-0 באותו משחק, אך הצליחה להשיג מהפך עם שער ניצחון של סמואל קופור, אף על פי שטרנאט עמד בשער לאורך זמן רב ואינו שוער בתפקידו המקורי.
סך הכל שיחק טרנאט בבאיירן מינכן במשך שש עונות, צבר 122 הופעות והבקיע שמונה שערים. בשנותיו האחרונות בבאיירן מינכן סבל טרנאט מפציעות רבות, והן היו מוצלחות הרבה פחות מהשנים הראשונות מבחינה אישית, ולכן נאלץ לעזוב את המועדון בשנת 2003.
מנצ'סטר סיטי והאנובר
בשנת 2003 חתם טרנאט במנצ'סטר סיטי. טרנאט הופיע 32 פעמים בפרמייר ליג, והבקיע שלושה שערים. בתום עונה אחת, בחר טרנאט לחזור לבונדסליגה, וחתם בהנובר 96. טרנאט העביר חמש עונות מוצלחות יחסית בהאנובר, צבר 102 הופעות והבקיע שמונה שערים. בתום עונת 2009, פרש טרנאט ממשחק פעיל, וחזר לבאיירן מינכן כסקאוט. כיום טרנאט מאמן את קבוצות הנוער של באיירן מינכן, מגיל 12 עד גיל 16.
שיבולת (אמצעי זיהוי)
המילה העברית שיבולת משמשת בלשונות רבות לתיאור שימוש במאפייני שפה או הגייה המייחדים קבוצה אתנית מסוימת, או כזו המשתייכת לאזור מסוים, על מנת לזהות חבר באותה קבוצה, או לשלול את השתייכותו לקבוצה אחרת.
מקור הביטוי בסיפור בספר שופטים, שבו שימשה מילה זו כאמצעי זיהוי לבני שבט אפרים, שהגו אותה ב"סיבולת", בשונה משאר שבטי ישראל.
אטימולוגיה
המילה "שיבולת" משמשת בעברית כשם לתפרחת בעלת ציר ראשי, עליו יושבים הפרחים, בעיקר בדגנים. למילה משמעות נוספת, והיא "מערבולת" או "זרם חזק של מי נהר", שהיא ככל הנראה המשמעות אליה כיוונו הגלעדיים.
הסבר פונטי אפשרי
מהתיאור התנ"כי ניתן להבין שאצל בני שבט אפרים חל מיזוג של הצליל שׁ [ʃ] (ידוע בחקר השפות השמיות כ־š) לתוך הצליל ס [s], ואילו אצל אנשי גלעד (ושאר בני ישראל, ביניהם כותב הספר) לא חל מיזוג זה. משתמע שבני אפרים היו חריגים בכך שלא ידעו לומר שׁ.
זהו הפירוש הנפוץ לסיפור, אך לדעת בלשנים מסוימים הוא שגוי. לפי הסבר זה, בני אפרים, כישראלים אחרים, ידעו לבטא את האות ש', אך בעומדם במעברות הירדן נדרשו לומר את המילה ת'יבולת (שמשעמה זרם נהר) ולא את המילה שיבולת (במשמעות דגן). לפי השערה זו, הניב הגלעדי התייחד בכך ששמר על העיצור הפרוטו-שמי [θ] (ידועה בחקר השפות השמיות כ־ṯ; מסומן לעיתים בעברית כ־תֿ או ת', נשמר באוגריתית כ־𐎘 ובערבית כ-ث), אשר התמזג בעברית המקראית עם הצליל והאות שׁ. לפי הסבר זה אנשי גלעד הורו לבטא "ת'יבולת", ובני אפרים השתמשו בצליל הקרוב ביותר שידעו לומר - "סיבולת". קירוב כזה נפוץ מאוד ומתרחש גם כאשר דוברי עברית ישראלית ודוברי גרמנית מנסים לבטא צליל th באנגלית (סינק במקום ת'ינק). לכותב הספר לא הייתה דרך לכתוב את הצליל שבו השתמשו אנשי גלעד.
בתרגומי התנ"ך
תרגומי התנ"ך, בבואם לתרגם את סיפור השיבוש הפונטי המאולץ של בני אפרים, ניסו בדרך כלל לשמור על ההבחנה הצלילית שבמקור העברי, כדי לשמור על התוכן המקורי של הסיפור. אולם, בשפות אחדות נוצרה מכך בעיה תרגומית, משום - שאין בהן הבחנה בין הצליל ס' לצליל ש' - או שאף אחד משני הצלילים אינו קיים בשפה. מקרים כאלה טומנים בחובם פוטנציאל של תופעת "שיבולת כפולה": שיבוש (פונטי מאולץ), מצד תרגומים אלה, של השיבוש (הפונטי המאולץ) המקורי.
בתרגום השבעים, המנוסח בשפה היוונית הקלאסית - שלמעשה אינה מסוגלת להבחין בין ש' לבין ס', נאלץ המתרגם היווני להימנע כליל מצלילי המילה העברית - על שתי גרסאותיה - שההבחנה בין שתיהן הייתה אפוא "בעייתית" עבורו, ובמקום זאת תרגם את הפסוק העברי - לא פונטית אלא סמנטית - כך: "ויאמרו לו: אמור כעת קלח (= גבעול-תירס), ולא יכול היה לבטאה כך נכון".
עם זאת: בתרגומי התנ"ך ליוונית מודרנית, שבה הניגוד בין ס' לבין ש' - אמנם אינו קיים בתור ניגוד בין שתי פונמות - אך כן קיים בתור ניגוד בין שני אלופונים (צלילים שונים חסרי השפעה סמנטית) של הפונמה היוונית האחת Σ (בדומה נניח לניגוד שבין האלופונים העבריים p/f של הפונמה העברית האחת "פ"), משתמשים המתרגמים היוונים החדשים בעובדה שהאות היוונית Σ - אשר בדרך כלל מבוטאת כמו ס' - מבוטאת אצלם (בתור אלופון) כמו ש' אם היא חסרת תנועה ולפני כ' רפויה, וכך הם מתרגמים - את המבטא של בני אפרים על ידי Σίββωλεθ (סיבולת) - ואת המבטא הגלעדי על ידי Σχίββωλεθ (שְכִיבּוֹלֶת - כלומר עם כ' רפויה אחרי האות הראשונה חסרת התנועה כדי שאות זו תיקרא כמו ש'). "טריק" דומה - שמשנה אף הוא במעט את הסביבה הפונטית של האות הראשונה כדי שתוכל להיקרא כמו ש/ס לפי הצורך, משמש בסיס לתרגומי התנ"ך בשפות נוספות, כגון יפנית: シボレテ (שִיבּולֶתֶה - עם חיריק באות הראשונה כדי שתיקרא כמו ש') לעומת セボレテ (סֶבּולֶתֶה - עם סגול באות הראשונה כדי שתיקרא כמו ס'), וכגון איסלנדית: Sibbólet (סִיבּולת) לעומת Sjibbólet (שְיִיבּולת - כלומר עם י' עיצורית אחרי האות הראשונה חסרת התנועה כדי שאות זו תיקרא כמו ש').
בתרגום התנ"ך לשפת איי גילברט, שבה הצליל ש' לא קיים כלל - אפילו לא בתור אלופון, ושמשמשת אפוא בכך - מודל חי למצב הפונטי הקדום שמיוחס לניב העברי של בני אפרים (ושהתקיים גם ביוונית העתיקה של תרגום השבעים), הפתרון שנבחר כדי לתרגם את ההבחנה שבין סיבולת לבין שיבולת - אינו מבוסס על "הפתרון" הסמנטי המתחמק של תרגום השבעים (כדלעיל) - אלא על פתרון פונטי של ממש המבוסס על ההבחנה הפונטית היותר רחוקה שבין שני האלופונים ס/ט של הפונמה T שבשפה זו: סיבולת = Tiboreta (סִיפּּולֶתָה - עם חיריק באות הראשונה כדי שתיקרא כמו ס'), לעומת שיבולת = Teiboreta (טֶיְפּולֶתָה - כביכול כדי לשקף את "טיבּולת" - אך עם י' עיצורית אחרי סגול באות הראשונה כדי שאכן תיקרא כמו הצליל ט' שאמור אפוא להיות "הנציג הכי קרוב" לצליל העברי ש' שאינו מתאפשר בשפת איי גילברט).
שיבולת בשימוש מודרני
בשפות מסוימות משמשת שיבולת לא רק במשמעותה המקורית לזיהוי אתני על רקע עוין, אלא גם כזיהוי אנשים המשתייכים לקבוצת התייחסות מסוימת, כמו בעלי מקצוע מסוים, ללא קשר למוצאם. במקרים מסוימים מדובר על שימוש במאפיינים תרבותיים ולאו דווקא לשוניים, כמו שימוש במונחים מקצועיים.
רומן גרינברג
רומן גרינברג (ברוסית: Роман Гринберг; נולד ב-18 במאי 1982), מתאגרף במשקל כבד בעל אזרחות ישראלית.
ביוגרפיה
גרינברג עלה לישראל בתחילת שנות ה-90 מרוסיה. וכעבור תקופה קצרה, בגיל 13 היגר עם משפחתו לאנגליה.
התאמן בישראל במועדון האיגרוף של קריית מוצקין. בדצמבר 2008, עמד מאזנו על 27 ניצחונות, מתוכם 18 בנוקאאוט, והפסד אחד. דורג במקום ה-74 בעולם במשקל כבד. החזיק בתואר הבין יבשתי של איגוד ה-IBO. בנוסף זכה במדליית ארד באליפות אירופה לקדטים ובמדליית כסף באליפות העולם לנוער.
בתחילת 2013 הוגשו כתבי אישום נגד מספר אנשים שהואשמו בייבוא נשים מאוקראינה לישראל לצורך עיסוק בזנות. כתב האישום ייחס לגרינברג שותפות בעבירות, אולם גרינברג לא נלכד. ביוני 2014 גרינברג נעצר בחשד להפעלת רשת שסחרה בנשים אוקראיניות וסרסרה בהן בישראל. גרינברג הודה במסגרת הסדר טיעון ונשלח לכלא לתריסר חודשים ושנה נוספת על תנאי.
טיבולוס
אלבּיוּס טיבּוּלוּס (בלטינית: Albius Tibullus; סביבות 55 לפנה"ס – 19 לפנה"ס) היה משורר לטיני ומחבר אלגיות. ספרי השירה הראשון והשני שלו נשמרו. טקסטים רבים אחרים המיוחסים לו, הם ממקורות שמוטלים בספק.
מעט ידוע על חייו של טיבולוס. ישנם רק מספר אזכורים שלו על ידי סופרים מאוחרים יותר, וכן ביוגרפיה קצרה ממקור מפוקפק. גם לא ידוע שמו הפרטי (praenomen) או מקום הולדתו. גם בשם בית האב (nomen gentilicium) שלו הוטל ספק. הוא השתייך ככל הנראה למעמד הפרשים וירש רכוש משמעותי. כמו ורגיליוס, הורטיוס ופרופרטיוס, נראה כי הוא איבד את רובו בשנת 41 לפנה"ס במהלך החרמותיהם של מרקוס אנטוניוס ואוגוסטוס קיסר.
חייו
חברו העיקרי ופטרונו של טיבולוס היה מרקוס ולריוס מסאלה קורווינוס, גם הוא נואם ומשורר, כמו גם מדינאי ומפקד. מסאלה, כמו גאיוס קילניוס מאיקנס, היה במרכזו של חוג ספרותי ברומא. לחוג זה לא היה קשר עם חצר הקיסר ושמו של אוגוסטוס אינו מופיע בכתבי טיבולוס. בשנת 30 לפנה"ס לערך, נשלח מסאלה על ידי אוגוסטוס לגאליה כדי להשקיט התקוממות באקוויטניה ולהשיב את הסדר בארץ זו, וייתכן וטיבולוס היה בפמלייתו. במקרה מאוחר יותר, כנראה ב-28 לפנה"ס, הוא אמור היה ללוות את חברו שנשלח למשימה למזרח, אולם הוא חלה ונאלץ להישאר בקורפו. טיבולוס לא אהב מלחמה, ולמרות שנראה כי חייו נחלקו בין רומא לבין אחוזתו בכפר, העדפתו האישית הייתה לחיי הכפר.
על אובדן רכושו הקרקעי מעיד הוא עצמו. הגורם לאבדן הוא רק מסקנה, אך סבירה מאוד. הוא הורשה להחזיק חלק מאחוזתו עם החווילה של המשפחה. ייתכן וטיבולוס היה ה-"contubernalis" (חברו לאוהל) של מסאלה במלחמה האקוויטאנית וייתכן וקיבל עיטורי הצבא הרומי.
טיבולוס מת בטרם עת, ככל הנראה בשנת 19 לספירה, וכמעט מיד לאחר ורגיליוס. מותו הותיר רושם עז ברומא, כפי שמתברר מתוך דברי בן זמנו, דומיטיוס מארסוס, ומתוך האלגיה שבה אובידיוס קידש את זכרו של קודמו.
ספר השירה הראשון
ספרו הראשון של טיבולוס כולל שירים שנכתבו בזמנים שונים, בין השנים 26-30 לפנה"ס. אהבתו הראשונה, נשואת הספר הראשון, נקראת "דליה" (Delia) בשירים, אולם אפוליוס מגלה ששמה האמיתי היה פלאניה (Plania). בנוגע למעמדה החברתי, היא לא הייתה זכאית ללבוש את הסטולה, שמלתן של המטרוניות הרומאיות (א, 6, 68). בעלה נזכר כלא נוכח (א, 2, 67). היא מתחמקת מהמשגיחים שהופקדו עליה (א, 2, 15; וגם 6, 7) חיזורו של טיבולוס נשא חן בעיני אמה של דליה, שעליה הוא מדבר בחיבה רבה (א, 6, 57). מחלתו של טיבולוס בקורקירה (קורפו) נזכרת ב-3, 1 ו-55. האלגיה החמישית נכתבה במהלך התנכרות (discidium) ביניהם, והשישית נכתבה לאחר חזרתו של בעלה ובמהלך בגידתה הכפולה של דליה. לא ניתן לקבל תיאור מדויק של מערכת היחסים ביניהם. השירים העוסקים בה אינם מסודרים בסדר כרונולוגי. לפעמים היא מופיעה כרווקה, לפעמים כנשואה, אולם אין שומעים דבר על נישואיה או על מותו של בעלה. אך למרות זאת, ברור כי שהייתה זו היעדרותו של בעלה לטובת שירות צבאי בקיליקיה, שהעניק לטיבולוס את ההזדמנות לפגוש אותה, ושהוא המשיך לעשות זאת גם לאחר חזרתו של בעלה. דליה הייתה חכמה בהונאתה - אפילו חכמה מדי, כפי שטיבולוס הבין כשגילה שהוא לא היה מאהבה היחיד. הפצרותיו לא הועילו ולאחר הספר הראשון אין שומעים יותר על דליה.
מספר אלגיות בספר הראשון עוסקות באהבתו של טיבולוס לנער בשם "מראתוס" (Marathus). טיבולוס מזכיר בספר הראשון גם את "היונה הלבנה מפלשתינה".
אזכור השבת
בספר הראשון מזכיר טיבולוס את יום השבת היהודי, תוך שימוש בכינוי "יום סטורן" (יום שבתאי):
תיאור יום סטורן כ"מקולל" לא נועד לאפיין אותו או את המנהג היהודי, אלא את תפקידו כסימן מבשר רעות, בכך שבהיותו יום מנוחה, הוא אמור למנוע מאדם לצאת לדרכים. הערה זו מראה כי טיבולוס הכיר ברמה מסוימת את מהות השבת היהודית. הדבר מבטא את הרושם שחדירת המנהגים היהודים עשתה על החברה הרומאית.
ספר השירה השני
החוקרים סבורים כי הספר השני פורסם ככל הנראה לפני מותו של המשורר בשנת 19 לפנה"ס. הספר קצר מאוד וכולל 428 שירים בלבד והוא ככל הנראה אינו שלם. בספר השני מקומה של דליה נלקח על ידי "נמסיס", שגם הוא שם בדוי. נמסיס הייתה ככל הנראה קורטיזנה מהמעמד הגבוה והיו לה מעריצים אחרים מלבד טיבולוס. הוא מתלונן במרירות על מצב השעבוד בו הוא נמצא ועל אכזריותה ולבה הקשוח. ולמרות זאת, נראה כי היא הצליחה לשמור את אחיזתה עליו עד מותו.
אובידיוס כתב בזמן מותו של טיבולוס: "כך נמסיס ודליה ייזכרו לתקופה ארוכה: אחת היא אהבתו האחרונה של טיבולוס, האחרת היא הראשונה". נמסיס היא הנושא בספר ב, 3, 4, 6. אזכורה של "לנה" (lena, ב, 6) מקבע את מיקומה. הקשר נמשך שנה כאשר נכתב ב, 5 (ראו שיר 109). מרטיאליס בוחר בנמסיס כמקור המוניטין של טיבולוס.
סגנון כתיבתו
למרות שאופיו של טיבולוס האיש אינו ברור, דמותה של הפרסונה הפואטית שלו משתקפת ביצירותיו. הוא היה איש חברותי, נדיב ולא-אנוכי, נאמן לחבריו עד להקרבה עצמית (כפי שמודגם בעזיבתו את דליה כדי להתלוות אל מסאלה לאסיה), וכפי הנראה נאמן למאהבותיו. הרוך שהוא מפגין כלפיהן מוגבר על ידי עדינות נדירה בין בני העת העתיקה. כאשר אהובתו נוהגת בו באכזריות, הוא אינו מטיל בה קללות. במקום זאת הוא הולך לקבר אחותה הקטנה, עם זריו ודמעותיו, כדי לקונן על גורלו. משאת הנפש שלו היא פרישה שקטה לאזור הכפר עם אהובתו לצדו. אין לו שאיפה ואף לא השתוקקות של משורר לחיי נצח. בעידן של חומרנות ואמונה טפלה גסות, הוא היה דתי בדרך הרומאית הישנה. סגנונו הבהיר, השלם, אך הלא-מאולץ, הפך אותו לאהוב במיוחד ומיקם אותו, על פי שיפוטו של קווינטיליאנוס, לפני כותבי אלגיות אחרים. באשר לחן טבעי ועדינות, לחדות הרגש וההבעה, הוא עומד יחיד. הוא כמעט ואינו מעמיס על שורותיו למדנות אלכסנדרונית. אולם המנעד שלו מוגבל. טיבולוס הוא יותר מהוקצע ויותר מוזיקלי, אולם עלול להפוך לחד-גוני. פרופרטיוס, עם קשיחות מזדמנת, הוא יותר נמרץ ומגוון. ברבים משיריו של טיבולוס ניתן למצוא יצירה סימטרית.
דוגמאות של טיבולוס במיטבו ניתן למצוא בספר א, 1, 3, 94-89; 5, 36-19; 9, 68-45; וספר ב, 6. קווינטיליאנוס אומר: "גם באלגיה אנחנו מתחרים ביוונים, שמתוכם עבורי המחבר טיבולוס נראה הכי מלוטש ואלגנטי".
ייחוסים מוטלים בספק
כמה משיריו של טיבולוס אבדו. אולם מצד שני, חלק גדול מהיצירות המיוחסות לו חוברו על ידי אחרים. רק על הספרים הראשון והשני אין מחלוקת שהם פרי עטו.
ספר השירה השלישי
הספר השלישי, הכולל 290 שירים, נכתב על ידי מחבר ברמה נמוכה הרבה יותר. המחבר קורא לעצמו ליגדאמוס (Lygdamus) והאהבה שהוא שר על ניאירה (Neaera). יש לו מעט כישורים פואטיים וסגנונו דל ויבש. יש לו דברים רבים המזכירים ומחקים את טיבולוס, פרופרטיוס ואובידיוס. לא ידוע מתי שיריו נוספו על שיריו האותנטיים של טיבולוס.
ספר השירה הרביעי
הפרדת הספר הרביעי מהשלישי לא נעשתה בעת העתיקה, אלא על ידי המלומדים האיטלקיים של המאה ה-15. הספר הרביעי מכיל שירים באיכויות שונות מאוד. הראשון הוא יצירה על הישגיו של מסאלה והוא דל מאוד. המחבר אינו ידוע, אולם הוא בוודאי לא היה טיבולוס. השיר עצמו נכתב בשנת 31 לפנה"ס, שנת היותו של מסאלה קונסול.
11 השירים הבאים נוגעים לאהבותיהם של סולפיקיה וקרינתוס (Cerinthus). סולפיקיה הייתה גבירה רומאית ממעמד גבוה וייתכן שהייתה בתה של ולריה, אחותו של מסאלה. האלגיות על סולפיקיה נחלקות לשתי קבוצות: הראשונה (ד, 6-2) מכילה 94 שורות, שבהן חמישה שירים בעלי-חן. הקבוצה השנייה (ד, 12-8) מכילה את מכתביה של סולפיקיה עצמה. הם קצרים מאוד, רק 40 שורות בסך הכל, אולם בעלי עניין רב, באשר הם שירי האהבה היחידים ששרדו, שנכתבו על ידי אשה רומאית. השתפכויותיהם הישירות ומלאות התשוקה מזכירות את גאיוס ולריוס קאטולוס. הסגנון והמשקל המטרי מגלים טירונית בכתיבה פואטית. השיר ה-13 (24 שורות) הוא לכאורה של טיבולוס, אולם הוא לא יותר מקנטו (ציטוט של שיר) מטיבולוס ופרופרטיוס. השיר ה-14 הוא מכתם קטן בן 4 שורות שלא ניתן לקבוע את מחברו. השיר האחרון הוא המכתם או הקטע מאת דומיטיוס מארסוס הנזכר למעלה.
מספר חוקרים מייחסים את החלק שבין ספר ג, 12-8 עד ספר ד, 6-2, לטיבולוס עצמו. אולם הסגנון שונה. השיוך הישיר של החלק שבין ספר ג, 19 עד ספר ד, 13 (שיר 13, "מאהבת תישלח מהשמיים אל טיבולוס") אל טיבולוס, כנראה הביאה להכללתו באוסף ומאוחר יותר להוספת הספר השלישי אל שני הספרים האותנטיים.
כאריסיוס (66 ו-105) מצטט חלק משיר שאינו נמצא בין שיריו הקיימים של טיבולוס.
"חיי טיבולוס"
בסופם של כתבי היד האמברוסיאני, הותיקני וכתבי היד הנחותים יותר, נמצא החיבור הקצר "חיי טיבולוס" (Vita Tibulli). יש בו רק מעט שאין ביכולתנו להסיק מיצירתו של טיבולוס עצמו ומתוך מה שהורטיוס אומר על אלביוס, אולם ייתכן שמחברו לקח כמה דברים מספרו של סווטוניוס, "על משוררים" (De Poetis). ישנו דיון אחר בעל חשיבות, על שאלת זיהוי המשורר עם "אלביוס" של הורטיוס, כפי שנעשה על ידי פומפוניוס פורפיריון בסכוליה שלו.
כתבי היד
כתב היד הטוב ביותר של טיבולוס הוא האמברוסיאנוס (A), שתוארך לשנת 1375 לערך, שבעליו המוקדם ביותר הידוע לנו הוא קולוצ'יו סלוטאטי. שני כתבי יד מתחילת המאה ה-15 הפריזאי (שנכתב בפירנצה בשנת 1423) והוותיקני (שגם הוא נכתב בפירנצה, בשנת 1426). ישנם גם מספר קטעים מאת טיבולוס ב"פלורילגיום גאליקום" (Florilegium Gallicum), אנתולוגיה מאת סופרים לטיניים שונים, שקובצה באמצע המאה ה-12, ומספר קטעים ב-Excerpta frisingensia, שנשמרה בכתב יד הנמצא כיום במינכן. ישנה חשיבות גם לקטעים מתוך ה-Fragmentum cuiacianum האבודה, בעריכת יוזף יוסטוס סקליגר, שנמצאים כיום בספרייה בליידן, מאחר שהם אינם תלויים בכתב היד A. הקובץ כלל את החלק שבין 3, 4, 65 ועד הסוף, ובעל ערך באופן יחסי לקטעים בלבד, מאחר שכתבי היד האחרים חסרים את 3, 4, 65. "קודקס קויאקיאנוס", כתב יד מאוחר הכולל את קאטולוס, טיבולוס ופרופרטיוס, עדיין נשמר.
הוראס מרדן אולברייט
הוראס מרדן אולברייט (באנגלית: Horace Marden Albright; 6 בינואר 1890 – 28 במרץ 1987) היה איש שימור הסביבה ואיכות החיים אמריקאי.
ביוגרפיה
אולברייט נולד בבישופ, קליפורניה. אביו ג'ורג' אולברייט היה כורה פחם. הוראס הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ברקלי ב-1912. לאחר מכן למד באוניברסיטת ג'ורג'טאון, שם קיבל תואר במשפטים. שם גם הכיר ונשא לאישה את גרייס נובל ונולדו להם שני ילדים.
לאחר סיום הלימודים בגורג'טאון, פנה אולברייט לעבודה בוושינגטון הבירה במחלקת הפנים. בתפקיד זה הוא הפך לעוזרו המשפטי של סטיבן מאת'ר אשר שימש כעוזר המזכיר הממונה על הפארקים הלאומיים.
פעילותו בגנים הלאומיים
כאשר שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית (NPS) הוקם בשנת 1916, סטיבן מאת'ר הפך לראש ה-NPS ואילו אולברייט, המשיך להיות העוזר המשפטי שלו.
תחת שירות הפארקים, אולברייט היה אחראי לאבטחת קרקעות שלאחר מכן ישמשו כפארקים לאומיים. מאת'ר אשר סבל ממה שידוע כיום כהפרעה דו־קוטבית, נעדר מהעבודה לעיתים תכופות כך שאולברייט הפך לאחראי ומנהל בפועל.
אולברייט הפך למפקח של הפארק הלאומי ילוסטון והפארק הלאומי יוסמיטי. ב-1922 הוא נבחר לחבר במועדון בון וקרוקט (Boone and Crockett Club), ארגון שימור חיות-בר שנוסד על ידי תיאודור רוזוולט וג'ורג' בירד גרינל.
לאחר התפטרותו, החל אולברייט לעבוד עבור תאגיד האשלג של ארצות הברית, ותאגיד בוראקס וכימיקלים האמריקאי (Coast Borax Company). הוא שירת בתפקידים שונים בשתי החברות כמנהל, סגן נשיא ומנהל כללי. בתקופה זו הם התגוררו בניו רושל, ניו יורק. בשנת 1937 צויר דיוקנו על ידי האמן הרברט א. קולינס.
בשנת 1969 זכה אולברייט בעיטור כבוד "מדליית אודובון", האגודה הלאומית לשימור ציפורים וחקר התנהגותם.
בשנת 1980 החליט הנשיא ג'ימי קרטר להעניק לו את מדליית החירות הנשיאותית לכבוד יום השנה ה-64 של ה-NPS. הנשיא קרטר הכריז על הפרס באוגוסט 1980, ואת המדליה העניק לו ב־8 בדצמבר עוזר שר הפנים רוברט ל. הרבסט, בטקס בוואן נייס, לוס אנג'לס קליפורניה.
אולברייט נפטר ב וואן נייס קליפורניה ב -28 במרס 1987 בגיל 97. הוא נקבר ב-Forest Lawn Memorial Park, בקליפורניה.
לזכרו
מספר מקומות הקשורים לפעילותו בפארקים הלאומיים נקראים על שמו:
אולברייט הייה אח במסדר הבונים החופשיים, בלשכת ליווינגסטון מס ' 32 בליווינגסטון, מונטנה.
רובין הוד (סדרת טלוויזיה)
רובין הוד (באנגלית: Robin Hood) היא סדרת טלוויזיה בריטית שנוצרה על ידי דומיניק מינגלה ומשודרת ברשת הכבלים הבריטית BBC. הסדרה מבוססת על אגדות עממיות ומעשיות על חייו של רובין הוד.
רקע כללי
הסדרה שודרה במשך 3 עונות, כשכל עונה השתרעה על פני 13 פרקים. העונה הראשונה הייתה בעלת תקציב של 8 מיליון לירות שטרלינג ועלתה לאוויר ב-7 באוקטובר 2006. חודש לאחר מכן, ב-23 בנובמבר 2006, הודיעה הרשת כי הסדרה תשוב לעונה שנייה. צילומי העונה השנייה החלו במרץ 2007 והיא שודרה החל מה-6 באוקטובר 2007. ב-7 באוגוסט 2008 הודיע ג'ונאס ארמסטרונג כי בכוונתו לפרוש לאחר העונה השלישית. בעקבות הודעה זו וירידה באחוזי הצפייה הסדרה בוטלה לאחר שלוש עונות.
עונה 1
פרקים 1–13 (13 פרקים)
הסדרה נפתחת בחזרתם של רובין ומשרתו הנאמן, מאץ', ללוקסלי, עיירת הולדתם, מן המלחמה בארץ הקודש במהלך מסע הצלב השלישי. רובין מגלה שהמצב השתנה והשריף וייזי ויד ימינו גאי מגיסבורן, מטילים מיסים כבדים על העניים ומאמללים את חייהם. רובין מנסה להגן על התושבים של העיירה, אך הופך לפורע חוק בעצמו. רובין מאץ' והנערים שהצילו, ויל סקרלט, ואלן א. דייל פוגשים קבוצת פורעי חוק הכוללת את ג'ון ליטל ומשכנעת אותם להצטרף לחבורה אחת, במטרה לעזור לעניים. גם ג'ק, נערה מוסלמית, מצטרפת לחבורה. רובין וחבורתו מצליחים לסכל את תוכניותיו של השריף, פעם אחר פעם, ומסייעים לתושבים העניים לכלכל את עצמם. רובין מגלה שקיים אדם המכונה "שומר הלילה" שעזר לעניים בהיעדרו. עם הזמן הוא מגלה כי שומר הלילה הוא למעשה ליידי מריאן, ארוסתו לשעבר ואהובת ליבו. במקביל, גאי רוצה להינשא למריאן, אך זו, מאוהבת ברובין. רובין מגלה שגאי היה בארץ הקודש וניסה להרוג את המלך, ריצ'רד לב הארי, על מנת שהוא והשריף ישלטו על לוקסלי. בסוף העונה המלך מגיע ללוקסלי אך רובין מגלה כי זה רק מתחזה שהשריף שכר, כדי שיחתן את מריאן וגאי. לאחר מאבקים, רובין מצליח לעצור את החתונה ברגע האחרון.
עונה 2
רובין וחבורתו משפצים את מקום המסתור שלהם עד כי הוא לא ניתן לגילוי. רובין מגלה על תוכניתו של השריף להרוג את ריצ'רד לב הארי ועל כך שהקים חבורה הנקראת "האבירים השחורים", המורכבת מאנשי אצולה שחותרים תחת המלך. אלן, אחד מפורעי החוק בחבורתו של רובין, נתפס על ידי גאי וסובל עינויים אך גאי משחרר אותו בתמורה למידע על חבורתו של רובין. רובין מגלה כי בחבורתו יש מרגל, הוא יוצר מלכודת ולוכד את אלן. אלן מצטרף לכוחותיו של השריף, בלב חצוי. האבירים השחורים התאספו וחתמו על ברית על מנת להשתלט על אנגליה רובין מנסה לגנוב אותה, אך בפועל גונב אותה אבא של מריאן בעקבות נזיפה שלה על כניעתו ומשלם על כך בחייו. כאשר אביה נהרג מריאן עוזבת את הארמון ומצטרפת לחבורה ביעד. רובין מנסה לשלוח יונת דואר למלך כדי לזרז את חזרתו. מריאן שבה לחיות בארמון להמשיך לרגל אחרי השריף, אך לא לפני שרובין מציע לה נישואין והיא מסכימה. בסוף העונה גאי מגלה שמריאן היא בעצם "שומר הלילה". מריאן מנסה להרוג את השריף אך נכשלת. כעונש השריף וגאי לוקחים אותה איתם לארץ הקודש לראות כיצד הם הורגים את המלך. אלן מגלה על התוכנית של השריף ומחליט לחזור לעזור לרובין. הוא מחלץ את החבורה מהמלכודת שנלכדו בה. רובין וחבורתו מגיעים לארץ הקודש אך הדברים מסתבכים. ג'ק מתוודה על אהבתה לוויל והשניים הופכים לזוג ונשארים בארץ הקודש. השריף יורה חץ במלך ריצ'רד בגבו ופוצע אותו. מריאן מנסה למנוע מגאי מלהרוג את המלך. היא מספרת לו שהיא אוהבת את רובין הוד ושהיא רוצה להתחתן איתו. במהלך של טירוף גיא תוקע את חרבו בבטנה. מריאן ורובין מתחתנים כשהיא גוססת. העונה נגמרת עם מותה של מריאן, חזרתו של רובין הוד לאנגליה והכשלת ניסיון ההתנקשות בחיי המלך.
עונה 3
בפרק הראשון של העונה רואים את הנזיר טאק מגיע בסירה לחוף באנגליה בינתיים רובין הוד חוזר מארץ הקודש במטרה לנקום בגיזבורן על הרצחה של מריאן. בהמשך העונה מתגלה אחותו של גיזבורן איזבלה (לארה פולבר) אשר מתאהבת ברובין אך לאחר סירובו של רובין חוברת לצידו של הנסיך ג'ון אשר הגיע לנוטינגהאם. בהמשך הפרקים הנסיך ג'ון מנסה לסכסך בין גיזבורן לשריף ועקב כך גורם לגיזבורן להרוג את השריף. לקראת סיום העונה מתגלה כי לרובין וגיזבורן קשר משפחתי והם מתחברים זה עם זה, עם כך מצטרף גיזבורן לפורעי החוק של רובין ויוצא איתם כנגד הנסיך ג'ון וגם מתגלה כי לשניהם אח נוסף ושמו ארצ'ר אשר מסייע להם גם הוא במאבק. בפרק סיום העונה מתגלה כי השריף בכלל לא מת וחוזר עם צבא לעצור את רובין הוד ופורעי החוק, עקב כך מגייסים רובין הוד וחבורתו את תושבי נוטינגהאם להגן על עצמם ולהילחם בשריף ובצבאו. גיזבורן נותן לאיזבלה רעל כדי שתתאבד. בסיום הפרק מתרחש קרב בין גיזבורן ורובין נגד איזבלה והשריף שבסיומו משתמשת איזבלה ברעל ושמה אותו על החרב ולפיכך מרעילה את רובין וגם דוקרת את גיזבורן. רגע לפני מותו של רובין יורה חץ בוער לעבר חדר בטירה בו נמצאים השריף, חייליו ואיזבלה ופוגע בחביות המכילות אש ביזנטית עקב כך מפיל את הטירה ואת מי שהיו בתוכה. רובין הגוסס מגיע ליער שרווד ובו מדמיין את מריאן בחלומו ושמח ששניהם עומדים להתאחד וכעבור שניות אחדות מת על ידי הרעל.
Paint It Black
רקע
השיר יצא לאור ב-1966 ונכלל באלבום "Aftermath". השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 ובמצעד הסינגלים הבריטי. הוא היה לסינגל השלישי שמגיע למקום הראשון בארצות הברית, ולשישי שהגיע למקום הראשון בבריטניה.
השיר מתאר את האבל הקיצוני שאדם שחווה אובדן בלתי צפוי של אשה, מאהב או בן זוג. מילות השיר מבטאות קדרות וייאוש באמצעות שימוש במטפורות על בסיס צבעים.
בשיר נעשה שימוש בכלי הנגינה סיטאר והייתה זו הפעם הראשונה שהלהקה עשתה שימוש בכלי זה. השיר נוצר לאחר שמנהיג הלהקה בריאן ג'ונס החל להתעניין במוזיקה מרוקאית.
הוצאת השיר
השיר יצא בארצות הברית במאי 1966 ודורג במקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100. בחודש זה יצא השיר גם בבריטניה והגיע לפסגת מצעד הסינגלים הבריטי.
השיר נכלל במספר אלבומי אוסף שהוציאו הרולינג סטונז.
להקת War ואריק ברדון יצרו לשיר גרסת כיסוי שנכללה באלבום שיצא בשנת 1971.
השיר נכלל בפסקול הסרטים מטאל ג'אקט (1987) ומלכודת לפרקליט (1997). השיר שימש כנעימת הפתיחה בסדרה "Tour of Duty" שעסקה במלחמת וייטנאם ובאחד הפרקים במיני-סדרה הדוקומנטרית מלחמת וייטנאם.
גרסה תזמורתית לשיר הופקה עבור הסדרה ווסטוורלד. בשנת 2015 הזמרת סיארה ביצעה חידוש לשיר עבור פסקול הסרט "צייד המכשפות האחרון.
סקי דובאי
סקי דובאי (בערבית: سكاي دبي) הוא אתר סקי מקורה בגודל 22,500 מטרים רבועים בדובאי, איחוד האמירויות הערביות. האתר הוא חלק מקניון מירויות, אחד הקניונים הגדולים ביותר בעולם. האתר נבנה על ידי קבוצת מג'יד אל פוטיים, יזם מוכר מדובאי של קניונים במזרח התיכון, שגם מפעיל את קניון האמירויות.
היסטוריה
האתר נפתח לציבור בנובמבר 2005 וכולל הר מקורה בגובה 85 מטר, בעל 5 מסלולים תלולים ברמות קושי שונות, בהם מסלול שאורכו 400 מטרים ומסלול הסקי השחור המקורה הראשון בעולם. האתר כולל גם מעלית סקי ומעלית גרירה, המעלות גולשים במעלה ההר. באתר גם פארק-סקי בגודל 3,000 מטרים רבועים, הכולל מקום משחקים למזחלות ומגלשות, מגדלי סקי, כדורי שלג ומערת קרח. בסקי דובאי חיים גם מספר פינגווינים; ניתן לקבוע מפגש עם הפינגווינים שבאתר.
במתקן קיימת מערכת בידוד המסייעת בשמירה על טמפרטורה של 1- מעלות צלזיוס בבוקר ו-6- מעלות צלזיוס בערב, כאשר השלג מיוצר.
בשנת 2007 זכה סקי דובאי בפרס TEA.
פארק הסקי תוכנן ונבנה על ידי קבוצת פינקוול.
שודדי הקאריביים: סוף העולם
שודדי הקאריביים: סוף העולם (באנגלית: Pirates of the Caribbean: At World's End) הוא סרט פעולה הרפתקאות פנטזיה אפי אמריקאי משנת 2007, והחלק השלישי ב"סדרת סרטי שודדי הקאריביים". את הסרט ביים גור ורבינסקי והוא הופק על ידי ג'רי ברוקהיימר. את הסרט כתבו טרי רוסיו וטד אליוט והוא מהווה המשך ל"תיבה של איש מת".
הסרט יצא לאקרנים ב-25 במאי 2007. עם יציאתו היה להצלחה קופתית גדולה, כאשר גרף למעלה מ-960 מיליון דולר, ובכך הפך לרווחי ביותר בשנת 2007, שני ל"שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת", שגרף למעלה ממיליארד דולר. למרות הצלחה קופתית אדירה, הסרט זכה לביקורות מעורבות מצד מבקרים והקהל. המבקרים שיבחו אותו על סצנות הפעולה, הצילום, עיצוב ההפקה, הפסקול של הנס צימר, עבודת הבימוי, ההומור, המשחק והמשקל הרגשי, אך ביקרו לשלילה את אורכו (169 דקות) והעלילה. הסרט זכה בפרסים רבים, בהם מועמדות לפרס אוסקר בקטגוריות האיפור והאפקטים המיוחדים, זכייה בפרס סאטורן על האיפור, ובפרס טקס פרסי ה-MTV על ההופעה הקומית הטובה ביותר (ג'וני דפ).
עלילה
כדי לשלוט באוקיינוסים, לורד קטלר בקט מוציא להורג את כל מי שקשור לפיראטיות בפורט רויאל ומורה על דייווי ג'ונס להשמיד את כל ספינות הפיראטים. אסירים נידונים שרים "להניף את הצבעים" כדי לאלץ את תשעת אדוני הפיראטים להתכנס במפרץ הספינה ההרוסה כדי לקיים את אספת הפיראטים. מכיוון שקפטן ג'ק ספארו, פיראט אדון הים הקאריבי, מעולם לא מינה יורש לפני שנגרר לכספת של דייווי ג'ונס, קפטן ברבוסה, ויל טרנר, אליזבת סוואן, טיה דאלמה וצוות הפנינה השחורה יוצאים להציל את ג'ק. בסינגפור הם פוגשים את קפטן סאו פנג, פיראט אדון ים סין הדרומי, המחזיק במפות ניווט לכספת. ויל מבטיח בחשאי למסור את ג'ק לפנג תמורת הפנינה, כשבכוונתו להשתמש בה כדי לחלץ את אביו ביל טרנר משבי ההולנדי המעופף.
הצוות מציל את ג'ק ומשיב לידיו את הפנינה. בעזיבתם הם נתקלים בסירות של נפשות מתות, כולל אביה של אליזבת המושל סוואן, שהוצא להורג על ידי בקט. טיה דלמה מגלה כי האלה קליפסו הטילה על דייווי ג'ונס להנחות את נפשם של אלה שמתו בים אל העולם הבא. כל עשר שנים הוא יכול לעלות לחוף כדי להיות עם האישה שאהב. אלא שג'ונס לא מילא אחר המשימה וקולל להפוך למפלצת. נשמתו של המושל סוואן מגלה שמי שהורג את ג'ונס, על ידי דקירת לבו חסר הגוף, חייב להיות לבסוף לקפטן ההולנדי המעופף.
כשהם חוזרים לעולם החיים, הפנינה עוצרת באי מים מתוקים. הם מותקפים על ידי אנשיו של סאו פנג ובקט. ג'ק מבטיח בסתר לוודא כי ברית הפיראטים תצא לקרב נגד בקט בתמורה לחירותו. אליזבת נמסרת לפנג, שמאמין שהיא קליפסו, בעוד שאר הצוות יוצא למפרץ הספינות הטרופות על סיפונה של הפנינה השחורה. ג'ק זורק את וויל מהספינה כחלק מתוכנית להשתלט על ההולנדי המעופף. סאו פנג אומר לאליזבת כי אספת הפיראטים הראשונה קשרה את קליפסו לצורה אנושית לאחר שבגדה במאהבה, דייווי ג'ונס. פנג מתכנן לשחרר אותה כדי להביס את בקט. ג'ונס תוקף את ספינתו של פנג ופנג ממנה את אליזבת ליורשתו לפני שמת מפצעיו. אליזבת והצוות ננעלים בספינת ההולנדי המעופף, שם היא מוצאת את ביל "המגף" טרנר, שמאבד את עצמו לקללת ההולנדי המעופף. הוא אומר לה שאסור שוויל יבוא; על ידי הריגתו של ג'ונס הוא יקשור את עצמו לספינה לנצח. האדמירל נורינגטון משחרר את אליזבת וצוותה מההולנדי, אך נהרג על ידי ביל "המגף", שאיבד את שפיותו.
הפנינה מגיעה למפרץ הספינות הטרופות, שם מנסה ברבוסה לשכנע את ברית הפיראטים לשחרר את קליפסו. דייווי ג'ונס מבקר את טיה דלמה בפנינה השחורה ומגלה שהיא קליפסו. אביו של ג'ק, קפטן טיג, שומר קוד הפיראטים, מודיע לאספה שרק מלך פיראטים נבחר יכול להכריז מלחמה. כדי להימנע מקיפאון, ג'ק מצביע בעד אליזבת והופך אותה למלך. אליזבת, ג'ק, ברבוסה, בקט וג'ונס סוחרים בוויל טרנר תמורת ג'ק. ברבוסה משחרר את קליפסו, אך כשוויל מגלה שג'ונס היה זה שאיפשר לאספת הפיראטים הראשונה לכלוא אותה, קליפסו נעלמת ויוצרת סופה ומערבולת מים.
הפנינה השחורה וההולנדי המעופף נאבקות במערבולת שמושכת את שתי הספינות. ויל ואליזבת נישאים על ידי קפטן ברבוסה. בעוד ג'ק וג'ונס מנהלים דו-קרב על סיפון ההולנדי המעופף. ג'ונס דוקר את וויל ופוצע אותו אנושות. ג'ק עוזר לוויל לדקור את הלב ולהרוג את ג'ונס, שגופתו נופלת לתוך המערבולת. ג'ק ואליזבת נמלטים מההולנדי המעופף כשזו שוקעת במערבולת. כשהספינה של בקט, "התאמצות", מעסיקה את הפנינה השחורה, ההולנדי המעופף עולה מעל פני הים ועל סיפונה ויל; הצוות השתחרר מקללתו של ג'ונס. שתי ספינות הפיראטים הורסות את "התאמצות". בקט ההמום יורד עם ספינתו למצולות בזמן שהצי שלו נסוג. בעוד וויל נידון להדריך נשמות שאבדו בים ל, הוא ואליזבת נפרדים זה מזו. ויל יוצא מההולנדי המעופף ומשאיר את אליזבת בהריון עם התיבה המכילה את ליבו.
ג'ק וג'ושמי גיבס מגלים שברבוסה שוב גנב את הפנינה השחורה, אך ג'ק גנב את תרשימיו של פנג. ג'ק ספארו מפליג מטורטוגה ל"מעיין הנעורים", מה שמרמז על עלילת הסרט הבא בסדרה.
בסצנה שלאחר הכתוביות שמתרחשת עשר שנים לאחר מכן, אליזבת ובנה הנרי צופים בסיפונה של ההולנדי המעופף המתרחקת.
פסקול
שודדי הקאריביים: סוף העולם הוא פסקול הסרט "שודדי הקאריביים: סוף העולם" שנכתב על ידי המלחין הנס צימר ויצא לחנויות ב-22 במאי 2007.
Ђ
דֵ'ה היא אות בכתב הקירילי.
ד'ה היא האות השישית באלפבית הקירילי הסרבי, המשמשת בסרבו-קרואטית כדי לייצג את האות האליווולו-פלאטלי המדובב /dʑ/. למרות היותה אות קירילית, היא שימשה גם בתעתיקים פונטיים סלובניים מבוססי לטיני, ככל הנראה עם אותו ערך.
ד'ה מקביל לאות הלטינית D עם מקף (Đ đ) באלפבית הלטיני של Gaj של סרבו-קרואטית והוא כל כך מתעתיק. כאשר משיכות אינן זמינות, הוא מועתק כ-⟨Dj dj⟩ או ⟨Ď ď⟩, וכן מקבילה בעברית לדל"ת גרושה.
סו הנדריקסון
סוזן "סו" הנדריקסון (באנגלית Susan "Sue" Hendrickson; נולדה ב-2 בדצמבר 1949) היא פלאונטולוגית אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות גילוי מאובני טירנוזאורוס רקס בדרום דקוטה ב-12 באוגוסט 1990. הנדריקסון גילתה את שלד הטירנוזאורוס הגדול ביותר בעולם ואחד מהשלמים ביותר. שלד זה כיום ידוע בכינוי "סו", כהוקרה על תרומתה לגילוי. הוא מוצג במוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע אשר בשיקגו. היא גילתה מאובנים וממצאים ארכאולוגיים רבים נוספים.
שנים ראשונות
הנדריקסון נולדה באילינוי שבשיקגו, למארי ולי הנדריקסון; כשהייתה תינוקת משפחתה עברה לגור במנסטר, אינדיאנה, בה בילתה את שנות ילדותה ונעוריה. הנדריקסון היא הבכורה מבין שלושה ילדים, מלבדה יש עוד אחות ואח. אביה היה קניין מסילות ברזל (רכבת) מצליח, ואמה עבדה באמריקן איירליינס.
ב-1955 החלה הנדריקסון ללמוד בבית הספר הציבורי של מנסטר, ומוריה שיבחו את הישגיה בפני הוריה, והעידו עליה כי הייתה "תלמידה מצוינת וממושמעת". למרות זאת, בגיל 16, היא הצליחה לשכנע את הוריה שיאפשרו לה לעבור להתגורר עם דודתה בפלורידה, בה החלה ללמוד בבית הספר של פורט לודרדייל. כנערה הרפתקנית, החליטה הנדריקסון לעזוב גם את התיכון, ועברה מעיר לעיר עם בן זוגה, עדי שלבסוף החליטה להשתקע בקליפורניה. היא החלה לעבוד בעסק לאקווריום בבעלות שני שחיינים מקצוענים, וכמי שהייתה שחיינית מצוינת בעצמה, אשר בילדותה הייתה חלק מנבחרת השחייה, היא למדה במהירות לצלול והחלה לאסוף ולמכור דגים טרופיים לחנויות חיות ודגים בפלורידה קיז.
מלבד עיסוקה כצוללנית, בתקופות שונות במהלך השנה היא שימשה כדייגת, ועשתה עבודות התנדבות בחפירות פלאונטולוגיות. מאוחר יותר עברה לגור בסיאטל, עברה את מבחני הבגרות וקיבלה תעודת בגרות. היא שקלה להתחיל ללמוד ביולוגיה ימית באוניברסיטת וושינגטון, אך לאחר שנה בפלורידה החליטה לחזור לסיאטל ולהמשיך בקריירה של כצוללנית.
קריירה
ב-1963 הייתה הנדריקסון מוקפת חברים ומכרים מתחום הצלילה, ובאחד הימים הוזמנה להשתתף בצוות חילוץ של צוללים אשר נשלחו לחפש מאובנים באוקיינוס. מאוחר יותר העידה כי עבודה במחיצת ארכאולוגיים מצאה חן בעיניה.
באמצע שנות ה-80 היא ניסתה לעסוק בתחום כריית האבן ענבר בהרי הדומיניקי. היא הייתה מוכרת כאחת הספקיות הגדולות והבולטות של אבני ענבר עבור קהילת המדענים. היא מצאה שלושה מאובנים של פרפר בן למעלה מ-23 מיליון שנה, אשר מהווים מחצית מאוסף הפרפרים מאותו הסוג הכולל הקיים בעולם. למרות הישגיה, היא מצאה את העבודה מונוטונית, והעידה כי ניתן להשקיע חודשים שלמים בחיפושים באזור, ללא ממצאים. אף על פי החסרונות והאתגר שבעבודת החיפוש, היא המשיכה לחקור וללמוד אנטומולוגיה, והייתה למומחית בתחום.
היא הצטרפה לצוות חוקרים לצד קירבי סיבר, קרלוס מרטין ופטר לרסון. הקבוצה חקרה ותרה אחר שרידי לווייתני המזיפות מתקופת המיוקן. הנדריקסון עבדה עם הקבוצה במהלך מספר קייצים, ותגליותיה הרבות כללו, בין היתר, מאובנים של דולפינים, כרישים וכלבי ים מהתקופה. מאוחר יותר היא הצטרפה ללרסון לעבוד במוסד האקדמי למחקר הארכאולוגיה Black Hills Institute of Geological Research בדרום דקוטה.
ב-1992 היא הצטרפה לקבוצת ארכאולוגים שהוביל פרנקו גודי, ויצאה עמם למסעות צלילה, אשר המפורסמים בהם היו זה מסע בעקבות הרובע המלכותי של קלאופטרה והמסע בעקבות הצי האבוד של נפוליאון בקרב הנילוס.
ב-2005 גלמור מגזין העניק לה את פרס אשת השנה. בשנת 2010 ספרה "Hunt for the Past: My Life as an Explorer", בהוצאת New York, NY: Scholastic, Inc יצא לאור, ב-2008 דמותה ותרומותיה הוצגו בפרק "העז לחקור" (Dare to explore) של הנשיונל ג'יאוגרפיק.
הנדריקסון מתגוררת באי Guanaja אשר בקאריביים, היא חברה באגודת Paleontological Society, ב-Society for Historical וב-Society for Historical Archaeology. הוענק לה התואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת אילינוי אשר בשיקגו.
קסטייחה
קסטייחה (שם מדעי: Castilleja), הידוע בכינויו באנגלית Indian Paintbrush, היא סוג המכיל כ-200 מינים של צמחים עשבוניים רב-שנתיים. הצמח נפוץ במערב אמריקה, מאלסקה ועד הרי האנדים, צפון אסיה, ומין אחד בחצי האי קולה בסיביר. הסוג קרוי על שמו של הבוטנאי הספרדי דומינגו קסטייחו.
קריאתו של קת'ולהו
קריאתו של קְת'וּלְהוּ (באנגלית: The Call Of Cthulhu) הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה.פ. לאבקרפט שנכתב ב-1926. הסיפור פורסם לראשונה במגזין "סיפורים מוזרים" בפברואר 1928.
עלילה
הסיפור מסופר בגוף ראשון על ידי פרנסיס ויילנד תורסטון ונפתח בהצהרה הפסימית, "הדבר הרחום ביותר בעולם הוא, אני חושב, חוסר היכולת של המחשבה האנושית לקשר את כל אשר היא מכילה"; המספר ממשיך לתאר את שלל היומנים שדודו, ג'ורג' גמל אנג'ל, הותיר לאחר מותו. אנג'ל, פרופסור מומחה לשפות שמיות אשר לימד באוניברסיטת בראון שבפרובידנס, נפטר בחורף 1926 לאחר שנתקל ב"ימאי כושי" חשוד.
הפרק הראשון, "הזוועה שבחימר", חושף תבליט מוזר הנמצא בין ניירותיו של הנפטר, שאותו מגדיר תורסטון כ"בלתי ניתן לתיאור" וממשיך באותה נימה אסוציאטיבית "הדמיון המוגזם שלי העלה תמונות שונות של תמנון, של דרקון, ושל קריקטורה אנושית... ראש גושי ומלא מחושים התנשא מעל גוף גרוטסקי מכוסה קשקשת שלצדדיו נפרשות כנפיים מעוותות"; התבליט הוא עבודתו של הנרי אנת'וני וילקוקס, סטודנט בבית הספר לתכנון של רוד איילנד, אשר ביסס את יצירתו על חלום בלהות שחלם על "ערים קיקלופיות הבנויות בלוקים ענקיים ושמיים מלאי מונוליתים, כולן מטפטפות ריר ירוק ובכל עבר אווירת רשע ואימה"; התייחסויות הן לקת'ולהו והן לעיר האבודה ר'ילה נמצאות במכתביו של וילקוקס.
הדוד אנג'ל מגלה גם דיווחים על "חולי נפשי קשה והתפרצויות של טיפשות ושיגעון" ברחבי העולם (בניו יורק "אסיאתים היסטריים"; בקליפורניה, קולוניה של תאוסופים המתלבשים במדים לבנים ומחכים בציפייה ל"הגשמה מרהיבה").
הפרק השני, "סיפורו של הפקח לגראסה", עוסק בפעם הראשונה בה הפרופסור המנוח הבחין במילה "קת'ולהו" וראה את תמונתו. בפגישה של האיגוד האמריקאי לארכאולוגיה ב-1908 בסנט לואיס, מיזורי, פונה שוטר מניו אורלינס, בשם ג'ון ריימונד לגראסה, אל הארכאולוגים שהתכנסו ומבקש מהם לזהות פסלון מאבן שחורה-ירקרקה של אליל לא מוכר. לגראסה גילה את השריד מספר חודשים לפני כן בביצות של ניו אורלינס כשפשט על כנס סודי של כת וודו. האליל דומה מאוד לחריטות על התבליט של וילקוקס, ומזכיר צורה של "איזה-שהוא דבר המעורר אינסטינקט של פחד ורשע, גופו נפוח, והוא יושב על בלוק אבן מלבני עליו רשומות אותיות שאין להבינן".
ב-1 בנובמבר 1907, מוביל לגראסה קבוצת שוטרים בחיפוש אחר מספר נשים וילדים מתיישבים (סקווטרים) שנעלמו. הם מוצאים את גופותיהם של הקורבנות "פגומות בצורה מוזרה" לאחר שנעשה בהן שימוש לצורך טקס בו מאה גברים, כולם בעלי "סטייה מנטלית" כלשהי, נמצאו מתנערים, מתנשפים ומתעוותים, חוזרים ללא הפסקה על הביטוי, "פנגלוי מגלו'נף קת'ולהו ר'ילה ווגאנאגל פטגן"; לאחר שהרגו השוטרים חמישה מהמשתתפים ועצרו ארבעים ושבעה אחרים, החל לגרסה לחקור את אותם גברים לפני שלמד את עיקר הרעיון של "דתם המתועבת";
"הם סגדו, כך הם אמרו, לאלים הגדולים אשר חיו עידנים רבים לפני שהופיע האדם הראשון.. הם הקימו כת שמעולם לא מתה.. מוחבאת במישורים מרוחקים ובמקומות אפלים בכל קצוות העולם, עד ליום שבו יגיח הכוהן הגדול קת'ולהו מתוך ביתו החשוך בעיר ר'ילה שמתחת למים, ויתרומם מעלה כדי לקחת את הארץ תחתיו. יום אחד קריאתו תישמע, כאשר הכוכבים יהיו מוכנים, והכת הסודית תחכה שם כדי לשחררו."
האסירים מזהים את האליל המוחרם כקת'ולהו עצמו, ומתרגמים את הביטוי הלא מובן למשפט "בביתו בעיר ר'ילה, קת'ולהו המת מחכה וחולם"; חבר כת דברן במיוחד הידוע כקסטרו הזקן, מספר כי לב ארגונם נמצא באירם, עיר העמודים שבערב, ומתייחס לפסוק בספר הנקרונומיקון: "זה אשר יכול לשקר לנצח לא ימות, ועם איאונים מוזרים אפילו המוות יכול למות" (איאון, כלומר האנשת רעיונות בדמות יצורים רוחניים).
בפרק השלישי, "הטירוף מתוך הים", תור מקריא מאמר המתוארך ל-18 באפריל 1925, מהעיתון האוסטרלי "הידיעון של סידני". המאמר מדווח על ספינה נטושה שהתגלתה אי שם באוקיינוס השקט ובה ניצול בודד - מלח נורווגי בשם גוסטאב ג'והנסן, חובל שני על סיפון ה"אמה", מפרשית אשר הפליגה מאוקלנד, ניו זילנד. ב-22 במרץ, ה"אמה" נפגשה עם יאכטה חמושה בשם ה"אזעקה", שהייתה מאוישת בידי "בני תערובת ילידים מוזרים בעלי מראה מרושע" מדנידין. לאחר שהותקפו על ידי ה"אזעקה" ללא שום פרובוקציה מצדם, הרגו צוות ה"אמה" את כל הנפשות על הסיפון, אולם ספינתם נהרסה תוך כדי הקרב. לאחר שהשתלטו על כלי השיט של הילידים, ממשיכים אנשי הצוות ששרדו בהפלגה ומגיעים לאי לא מזוהה בקואורדינטות 47° 9′ 0″ S, 126° 43′ 0″ W. כל אנשי הסיפון מתים על האי מסיבה לא ברורה למעט ג'והנסן ומלח נוסף, אשר במהלך המסע חזרה משתגע בגלל דבר אשר ראה על האי, ולבסוף מת. ג'והנסן לא חושף את סיבת המוות.
תור נוסע תחילה לניו זילנד ואז לאוסטרליה, שם הוא מגיע למוזיאון האוסטרלי בסידני ומוצא פסל שהושב משרידיה של ה"אזעקה" בעל "ראש של דיונון, גוף של דרקון, כנפיים עם קשקשת, ובסיס החרוט כולו בהירוגליפים". הוא ממשיך לאוסלו, שם הוא לומד שג'והנסן מת באופן פתאומי לאחר מפגש עם שני הודים ליד רציפי גטבורג. אלמנתו של ג'והנסן נותנת לתור את יומנו של בעלה המנוח, אשר חושף את גורלם של צוות מלחי ה"אמה". האי הלא מזוהה מתואר כ"רצועת חוף מלאת בוץ ורפש, שבעומקה עומדים מבנים קיקלופיים מכוסי טחב, שהם, הלכה למעשה, התגשמות הפחד הגדול ביותר של כדור הארץ - עיר המוות והסיוטים ר'ילה"; אנשי הצוות נאבקים להבין בשכלם את הגאומטריה הלא-אוקלידית של סביבתם, כאשר אחד המלחים פותח בטעות "שער מלא בחריטות מפלצתיות" ומשחרר את קת'ולהו:
"הדבר המרייר יצא מתוך הפתח השחור ותפס בידיו הג'לטיניות הירוקות הענקיות את הדפנות... הכוכבים היו מסודרים בצורה הנכונה, ומה שהכת העתיקה נכשלה לעשות בתכנון מחושב היטב, קבוצת מלחים תמימים הצליחה לעשות בטעות. לאחר ויג'ינטריליונים של שנים, קת'ולהו האדיר חופשי שוב".
לפני שברח יחד עם אנשיו, שנהרגו כמעט עד האחרון שבהם, מתאר ג'והנסן את קת'ולהו כ"הר שהולך וכושל"; ג'והנסן ומלח בשם ברידן שבים במהרה ליאכטה ונמלטים. קת'ולהו צולל את תוך האוקיינוס ורודף אחר ספינתם, אך למרבה המזל, ג'והנסן מצליח לסובב את היאכטה ולהיתקע בכוח בראשו של היצור, מבקע אותו רק כדי "לשפוך החוצה תועבה הנראית כמו דגי שמש משוסעים"; הפצע מתחיל להתאחות מיד וה"אזעקה" נמלטת מר'ילה. דעתו של ברידן נטרפת והוא מת כעבור זמן מה. בתום קריאת היומן מבין תור שכעת הוא מהווה יעד אפשרי, וחושב לעצמו "אני יודע יותר מדי, והכת עדיין חיה".
השראה
לידתו של הסיפור מקורה באחד מחלומותיו של לאבקרפט אותו הוא חלם ב-1919, חוויה שתיאר בקצרה בשני מכתבים שונים ששלח אל חברו הטוב ריינהארט קליינר ב-21 במאי וב-14 בדצמבר 1920. בחלום מבקר לאבקראפט במוזיאון עתיקות בפרובידנס בניסיון לשכנע את הבעלים לקנות ממנו תבליט מוזר אותו הוא פיסל בעצמו. הבעלים לועג ללאבקרפט על כך שהביא דבר שנוצר רק לאחרונה אל מוזיאון מלא בחפצים עתיקים. לאחר מכן לאבקרפט נזכר כי הוא ענה:
"מדוע אתה אומר שהדבר הזה חדש? חלומותיו של האדם הם עתיקי יומין יותר ממצרים או מהספינקס המהרהר, או מבבל מוקפת הגנים, והתבליט הזה עוצב בחלומותיי"
ניתן להשוות את תגובתו לדבריו של הנרי אנת'וני קוקס, אחת הדמויות בסיפורו. קוקס מראה לדודו של המספר תבליט דומה לזה של לאבקרפט כדי לעזור בקריאת ההירוגליפים שנולדו בחלומותיו הפנטסטיים:
"הוא אכן חדש, שהרי אני יצרתי אותו אתמול בלילה בחלום שחלמתי על ערים מוזרות; וחלומות הם עתיקי יומין יותר מצור או מהספינקס המהרהר, או מבבל מוקפת הגנים"
רוברט מ. פרייס, תאולוג ומומחה ביקום הלאבקרפטי, טוען שהסונטה "הקראקן" שנכתבה על ידי אלפרד טניסון ב-1830 השפיעה רבות על לאבקרפט, שהרי היא מציגה יצור ימי עתיק יומין השרוי בתרדמת ושוכן במעמקי המצולות, מחכה להתעורר ולהביא עמו את אחרית הימים.