cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ים המוות (ספר)
עלילה
בליל סערה עזה, מגיעה ה"קָנָאבִייֶרָאס" - אוניית נוסעים - לנמל באייה, אך הקברניט האנגלי אינו יודע כיצד להיכנס לנמל וצופר נואשות לעזרה. איש מבין הספנים אינו מוכן להסתכן במוות ולשוט לספינה, אך תחנוניו של מנהל חברת הספנות שילדיו על האונייה משכנעים את גומה לטול נפשו בכפו, לשוט לספינה ולנווטה למקום מבטחים. מעמדו כגיבור מאפשר לו לשבת בין השושבינים בחגה של ימאנז'ה. שם הוא רואה לראשונה את ליוִוייָה, נערה בת שמונה עשרה שבאה במיוחד לחגיגה על מנת לפגוש את גומה על מנת להודות לו, שכן בין הניצולים מהספינה היו זוג מבוגר מהעיר העליונה שגידל את ליווייה (שהייתה אחייניתם) מילדותה. גומה מתאהב בליווייה ורוזה פלמייראו שחשה בשינוי במצב הרוח מחליטה לעזוב, אך מבקשת מגומה שאם ייוולד לו בעתיד ילד שיקרא לה. כל ניסיונותיה להרות מגומה כשלו ובשל אהבתה לו היא מוכנה בלית ברירה להסתפק בתפקיד הסבתא.
גומה מחזר אחרי ליווייה, אך קרוביה שאותם הציל מטביעה אינם רוצים בו כשידוך ולכן בהסכמת ליווייה הוא "חוטף" אותה, הם נישאים ותוך זמן קצר נכנסת ליווייה להריון. בשכנות לגומה מתגורר חברו הטוב השחור רופינו, והוא הביא אל ביתו את אֶזמֶרָלדָה, מולאטית שחושקת בגומה ומצליחה לפתותו יום אחד כשליווייה שוכבת מתפתלת מכאבים בחדר הסמוך. גומה מתמלא הרהורי חרטה ושוקל בריחה. אלא שאיש ים כמוהו לא יכול לעבור ליבשה. בינתיים חושד רופינו כי אזמרלדה בוגדת בו ולכן רוצח אותה ומתאבד.
ליווייה מוכת היגון יוצאת יחד עם ספנים אחרים בספינה של גומה, שהרוח הטילה על חולות הנמל, לחפש את גופתו, אך הם אינם מוצאים דבר. ליווייה מקבלת החלטה: היא לא תמכור את ה"פאקטי וואדור". זו תהיה פגיעה בזכרו של גומה. במקום זאת היא תנהג בספינה במקומו ו"בים היא תפגוש את גומה ללילות האהבה".
הספר מסתיים בתיאור הפלגתה הראשונה של ליווייה, כשדודו של גומה, פרנסיסקו הזקן, שראייתו חלשה רואה דמות נשית בוטחת אוחזת בהגה ומשוכנע כי הוא רואה את ימאנז'ה בעודו בחיים.
בעקבות הספר
המפיק האיטלקי קרלו פונטי רכש את זכויות ההסרטה והספר הומחז לרדיו בברזיל כמה פעמים.
הספר שימש השראה למשורר והזמר דוריבאל קאיימי, חברו של אמאדו, והוא חיבר על פי השורה המופיעה כמה פעמים בספר את שירו הנודע "מתוק למות בים" (É doce morrer no mar). הספר שימש השראה לשיר שיר אהובת הספן שכתב יאיר לפיד, הלחין רמי קליינשטיין ושרה ריטה. כמו כן השפיע הספר על מנחם תלמי שבספרו "מכנסי עור היגואר" (1960) נוטלת חלק חשוב האלה ימאנז'ה ופולחנה.
מספר או"ם
מספרי או"ם הם מספרים בני ארבע ספרות המציינים חומרים מסוכנים בעת הובלתם. בין המספרים כאלה המציינים חומר כימי בודד, ואחרים מציינים קבוצת חומרים בעלי תכונות דומות. המספרים ניתנים על ידי קבוצת מומחים של האו"ם להובלת חומרים מסוכנים.
תחום המספרים שברשימה הנוכחית (יש מספרים שניתנו בעבר ובוטלו) הוא בין 0004 (אמוניום פיקראט - Ammonium Picrate) ל-3376 (ארבע-ניטרופנילהידארזין - four-Nitrophenylhydrazine). כמו כן החומרים מסווגים לקבוצות לפי תכונותיהם. אין חוקיות במספרים עצמם - לא ניתן להסיק מסקנות על החומר לפי מספרו, אלא רק מחיפוש בטבלה שבהמלצות האו"ם.
דוגמאות נוספות:
רכס פאנין
רכס פאנין (באנגלית: Fannin Range) הוא רכס הרים הנמצא בין נהר סיימור ונהר אינדיין ארם. הרכס הוא אחד מהרכסים הפסיפיים של הרי החוף של פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
שטחו של הרכס 213 קמ"ר ושיא גובהו (הר בישוף) מגיע לגובה של 1,509 מטרים מעל פני הים. קצהו הדרומי של הרכס מגיע סמוך לעיר ונקובר, ובשל כך הוא אתר טיולים פופולרי לתושבי האזור.
ברכס מצויים הר סימור, הר בישוף והר אלסיי.
מקס רודולף
מקס רודולף (בגרמנית: Max Rudolf; 15 ביוני 1902 – 28 בפברואר 1995) היה מנצח גרמני, שעשה את רוב שנות הקריירה שלו בארצות הברית.
קריירה
רודולף נולד בפרנקפורט על המיין ולמד צ'לו, פסנתר, עוגב, חצוצרה וקומפוזיציה בקונסרבטוריון הוך בפרנקפורט. הוא מילא משרות בפרייבורג, דרמשטאט ופראג לפני שהיגר לארצות הברית בשנת 1940. ב-1945 קיבל אזרחות אמריקאית. הוא היה בסגל מנצחי המטרופוליטן אופרה בין 1946 ל-1958, כשהתמנה למנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של סינסינטי למשך 13 שנים. במהלך תקופה זו נודע כבונה תזמורת ומורה בצוות המכון של טנגלווד. הוא כתב ספר להוראת הניצוח, הנחשב לנפוץ ביותר בשימוש כחומר לימוד לניצוח תזמורתי. אחרי תקופת כהונתו בסינסינטי, כיהן כמנצח התזמורת הסימפונית של דאלאס בעונת 1973-74 ויועץ אמנותי לתזמורת הסימפונית של ניו ג'רזי בעונת 1976-77 וזאת בנוסף להופעות סדירות עם תזמורות ובתי אופרה חשובים באמריקה. לפני ואחרי תקופה זו שימש ראש האופרה ומחלקת הניצוח של מכון קרטיס למוזיקה (1970-73 ו-1983-89). ייתכן שבתפקידו זה הוא זכור ביותר, כיון שרבים מגדולי המנצחים בימינו היו בין תלמידיו.
נאט
במיתולוגיה הנורדית, נאט (בנורדית עתיקה: Nótt) היא בתו של הענק נרפי מגזע הואניר המשמשת כפרסונפיקציה של לילה. נאט היא אשתו של דלינג, אמו של דוגר ושל יורד וסבתו של ת׳ור.
אדה פואטית
בסטנזות 24–25 ב"בלדה של ואפת׳רודניר" באדה הפואטית האל אודין, המוסווה כגאגנראד'ר, שואל את הענק Vafþrúðnir מאין הגיעו היום, הלילה והמחזוריות שלהם. הענק משיב שדלינג הוא אביו של היום ואילו נאט היא אמו. בסטנזות 13–14 באותה הפואמה אודין מספר על סוסה של נאט, רים-פקסי, שמביא את הלילה בכל ערב לאלים ובבוקר מותיר אחריו שובל, הטל.
נאט מוזכרת בקצרה גם בפואמות "דברי אלויס" ו"דברי זיגדריפה". בסטזה 30 ב"דברי אלויס" שואל ת׳ור את הגמד אלוויס כיצד נקרא הלילה "שהביא נרפי". ב"דברי זיגדריפה" לאחר שהולקיריה זיגדריפה מתעוררת משנתה המכושפת על ידי הגיבור סיגורד היא פוצחת בתפילה ומזכירה בה את נאט, דוגר וצאצאיהם.
אדה פרוזאית
שושלת היוחסין של נאט מתואר ב"הטעיה של גילבי", החלק השני של האדה הפרוזאית. בפרק העשירי ב"הטעיה של גילבי" הנעלה מספר לאודין המסווה כאדם פשוט, גנגלר, על מקורם של היום והליל. לדבריו לנפיל נרפי ששכן ביוטונהיים הייתה בת, נאט, בעלת צבע עור כהה האופייני לענקים. נאט נישאה בתחילה לנגלפרי והיה להם בן יחיד - אוד. היא נישאה בשנית לאנאר ולזוג נולדה בת - יורד - הפרסוניפיקציה של "ארץ". בנישואיה השלישיים היא התתחתנה עם דלינג וילדה לו את דוגר. אודין העניק לאם ולבנה שני סוסים ושתי מרכבות וביקש מהם לרכוב זה אחר זה מסביב לארץ, במחזוריות של יממה. לסוסה של נאט קוראים רים-פקסי, "רעמת כפור" ואילו הסוס של דוגר נקרא סקין-פקסי, "רעמת בוהק".
ארבעת כתבי היד שיש בידינו ל"הטעיה של גילבי" נבדלים בתיאור הקשרים המשפחתיים. בעוד שלפי כתב היד העתיק ביותר יורד היא אשתו של דלינג ואמו של דוגר, בשלושת כתבי היד האחרים ממלאת נאט את התפקיד. יש הטוענים שהמעתיק של כתב היד העתיק (או אחד מהמעתיקים הקודמים לו) רצה לקצר את הטקסט המקורי ופישט את קשרי המשפחה.
נאט מוזכרת גם בחלקה השלישי של האדה הפרוזאית, "שפת השירה". נאט מוצעת כדרך לתיאור ארץ ("בתה של נאט") וכדרך לתיאור זמן. גם סוסיהם של נאט ודוגר מוזכרים כאלו שמושכים ומביאים את הליל.
חימר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
דגל איי שלמה
דגל איי שלמה (באנגלית: Flag of the Solomon Islands) הוא דגלה הלאומי של איי שלמה. הוא אומץ רשמית ב-8 בנובמבר 1977. הדגל, בדומה לדגלי מדינות איים אחרות באזור מרכז האוקיינוס השקט, מסמל את צורת המדינה ואת מיקומה. הדגל מחולק באלכסון על ידי פס צהוב דק שמתחיל בחלק התחתון השמאלי של צד התורן. המשולש העליון (צד התורן) הוא בצבע כחול ובו חמישה כוכבים מחומשים בצבע לבן המאורגנים בתבנית של X, והמשולש התחתון הוא בצבע ירוק. הרקע הכחול מסמל את האוקיינוס השקט, המשולש הירוק מסמל את האיים. הפס הצהוב מסמל את השמש הזורחת. חמשת הכוכבים מסמלים את מספר קבוצות האיים.
הנס האזרחי משמש כדגל אוניות הסוחר של האי, והוא נס אדום שבקנטון (הרביע העליון הקרוב לניצב הדגל) נמצא דגל איי שלמה.
נס הצי מונף על ספינות משטרה ומבוסס על נס לבן בריטי, שבקנטון הדגל נמצא דגל איי שלמה.
רצח איש בושת
רצח איש בושת הוא סיפור מקראי המופיע ב, בו מסופר על רציחתו של איש בושת מלך ישראל ובנו של שאול, שבוצעה על ידי בענה ורכב בני רימון, שני אחים משבט בנימין, שרי גדודים בצבא ישראל.
רקע
לאחר ששאול ושלושת בניו נפלו במערכה בגלבוע נגד הפלשתים, הכתיר אבנר בן נר, שר הצבא, את איש בושת למלך על ישראל, והוא בן 40. בעוד דוד שלט על שבט יהודה, מלך איש בושת על שאר שבטי ישראל במשך שנתיים.
בעקבות סכסוך שהתגלע בין איש בושת לבין אבנר בן נר, על כך שאבנר לקח לאישה את רצפה בת איה פילגש שאול, מה שנחשב, כנראה, כמרידה במלכות, נעלב אבנר, והעביר את נאמנותו לדוד. מיד לאחר מכן, הומת אבנר בידי יואב בן צרויה כנקמה על שהרג את עשהאל אחיו במלחמה בגבעון. בעקבות זאת, מתאר המקרא כי רפו ידיו של איש בושת,.
תיאור הרצח
הרצח, שבוצע על ידי רכב ובענה, שני שרי גדודים משבט בנימין, מתואר במקרא כך: .
תגובת דוד
לאחר הרצח, רכב ובענה נשאו את ראשו הכרות של איש בושת אל חברון, מקום מושבו של דוד, כנראה בציפייה לשבחים ותמורה, תוך שהם מציינים שהרצח בוצע כנקמה בבית שאול:.
במקום לשבחם, דוד גינה את הרוצחים בתוקף, והשווה אותם לנער העמלקי שבישר לדוד על מותו של שאול, אך נענש במוות על 'בשורתו'. הוא כינה אותם 'רשעים', ואת איש בושת 'איש צדיק', ונשבע להורגם:
.
לאחר מכן, נעריו של דוד הרגו את הרוצחים, קיצצו את ידיהם ואת רגליהם, ותלו אותם על הברכה בחברון. את ראש איש בושת, לעומת זאת, לקחו וקברו בקבר אבנר.
המניע לרצח
רכב ובענה, היו שרי גדוד, בני רימון הבארותי, שנאלצו לברוח משטח ממלכת ישראל, ככל הנראה, עקב עברה חמורה, שהייתה, כנראה, בגידה. הם בורחים ל"גתימה", שחלק מן החוקרים והפרשנים סבורים שזאת גת, אליה ברח גם דוד. אברהם לבנון כתב, שניתן לראות שבורחים רבים מפני מממלכת ישראל בורחים אל פלשתים, ובעיקר אל גת, וזאת משום שפלשתים עודדו אותם לברוח אליהם, כיוון שהם רצו שהבוגדים לא יומתו אלא יתחזקו, ואז יחזרו לישראל וימרדו. על פי זה, יש הסוברים שרכב ובענה נשלחו על ידי פלשתים כדי לחזק את הפילוג, ולהרוג את איש בושת. לעומתם, ישנם הסבורים שהם דווקא רצו לאחד את הממלכות ולכן הרגו את איש בושת, עם מתוך ציווי מאחד מאנשי דוד, יכול להיות יואב, ועם מתוך עצמם. בנוסף, יש הסוברים שהם נשלחו על ידי יואב, אך לא כדי לאחד את הממלכות, אלא כדי לפייס את דוד מרצח אבנר.
גם לפי שתי הסברות האחרונות, יש קשר בין בגידתם להריגת איש בושת, שהם רצו לכפר על בגידתם, או שהובטח להם שלא יומתו אם יעשו זאת, או שהם רצו שדוד יהיה המלך, משום שהם בגדו בשאול, ולא בדוד.
לדעת הרב אמנון בזק, מוצאם של רכב ובענה מבארות, מלמד שהם היו גבעונים, ולכן יש לצרף למניעיהם את הרצון לנקום את נקמת עמם מיד שאול, שפגע בעמם כשהורה לבצע את הטבח בנוב עיר הכהנים, אשר היו מעסיקיהם של הגבעונים.
ניתוח הדיווח על הרצח
תיאור הרצח קשה מבחינה לשונית ועניינית, ולוקה לכאורה בכפילות ובסתירות. הפרשנים והחוקרים התחבטו בהבנתו של פסוק ו' וייחסו להמשך הכתוב, ובפרט הועלו השערות בנוגע לצירוף "לֹקְחֵי חִטִּים" ומעמדו התחבירי. רבים סבורים שמובנו הוא "מוכרי תבואה", ומפרשים שרכב ובענה הסוו את עצמם כמוכרי תבואה כדי לחדור לביתו של איש בושת. אך קשה ליישב פירוש זה עם הנוסח המונח לפנינו. לפיכך סבורים חוקרים רבים שבנוסח המסורה נפלו שיבושים, שמקורם אולי במיזוג בלתי מוצלח של שני דיווחים מקבילים של סיפור המעשה. חוקרים אחרים מנסים לתקן את הנוסח על סמך עדי נוסח המציגים דיווח קוהרנטי יותר. עם זאת, קיים חשש משמעותי שעדי נוסח אלה משניים לנוסח המסורה, ומשקפים עריכה מאוחרת השואפת להרמוניזציה של הטקסט הסתום.
הצעה אחרת, שאיננה כרוכה בתיקון הכתובים, מיוסדת על ההנחה שחלקו הראשון של פסוק ו איננו מתייחס לרכב ובענה, אלא ל"לֹקְחֵי חִטִּים" - שודדי תבואה; צירוף זה משמש נושא המשפט. המילה "וְהֵנָּה" איננה כינוי גוף המתייחס לרכב ובענה - שאם לא כן היה צריך להיות "וְהֵם" או "וְהֵמָּה" - ואיננה משמשת נושא, אלא כינוי אדוורביאלי: לוקחי חיטים באו הנה (ואולי יש לקרוא "וְהִנֵּה"). כלומר, יש להבין את התיאור כך:
הקומדיה הגדולה
"הקומדיה הגדולה" נחשבת ליצירתו האחרונה ובפרט לשירו האחרון של חנוך לוין לאחר שנמצאה במחשב כף היד שלו ליד מיטתו בבית החולים.
השיר הוא שיר הספד עצמי אך אופטימי שנכתב כשלושה שבועות לפני פטירתו, בסוף יולי 1999. השיר חותם עם ספרו האחרון של לוין, "אחרון".
לוין מביע בשיר רצון לכתוב "על סף מותי" קומדיה גדולה שתצחיק את כל קוראיה, שתותיר את צופיה וקוראיה "בתחושת סיפוק עמוק" עם לכתם הביתה. זהו שיר קצר, המכיל בית אחד בן שמונה שורות שהן למעשה משפט אחד ארוך בן ארבע פסוקיות, שכל פסוקית בו מחולקת לשתי שורות, ושתי השורות הזוגיות הראשונות, כמו גם שתי השורות הזוגיות האחרונות, מחורזות זו עם זו (א ב ג ב \ ד ה ו ה).
השיר הולחן על ידי בועז בריסקר ובוצע על ידי תומר שרון כחלק מפרויקט "גורע וזורח" שיצא לאור ב-2021.
צפחות כחולות
Blueschist Blauschiefer Sinikilt Schiste bleu Kékpala Modrá bridlica
מעגן מיכאל
מַעֲגַן-מִיכָאֵל הוא קיבוץ מהזרם השיתופי של התנועה הקיבוצית (תק"צ). שוכן באזור הצפון ליד זכרון יעקב ושייך למועצה אזורית חוף הכרמל.
היסטוריה
חברי קבוצת הצופים א', בוגרי הגימנסיה הרצליה בתל אביב, בית הספר הריאלי בחיפה והגימנסיה העברית רחביה בירושלים התקבצו לגרעין המגשים הראשון של תנועת הצופים ובנוסף שם הקימו את שבט אלון. ב־1942 יצאו להכנה להתיישבות במושבה פרדס חנה. שם הצטרפו אליהם חברות נוער א' וב' מקיבוץ עין גב, שעלו לארץ מגרמניה ואוסטריה עם עליית הנוער. בסיום מלחמת העולם השנייה. בשנת 1946, נקראו על ידי ההגנה לעבור לגבעת הקיבוצים ולעבוד במכון איילון - מפעל סודי לייצור כדורי תשעה מילימטר, שנבנה שמונה מטר מתחת לאדמה. לאחר קום המדינה נסגר מכון איילון וחברי הקבוצה, יחד עם המצטרפים שבדרך, עלו לקרקע. חלומם היה "להקים קיבוץ של דייגים" ולהיות הקיבוץ הראשון שעוסק בחקלאות ימית.
מבנה ארגוני
הקיבוץ מנוהל על ידי מערכת של גופים נבחרים שבראשם אספת החברים. ההצבעה באספה היא באמצעות תוכנת מחשב מאובטחת.
עיקרי המבנה הארגוני מלמעלה למטה: מועצה כללית ומזכ"ל; 5 הנהלות: חברתית, בינוי ושיכון, משאבי אנוש, כספית ועסקית. תחת הנהלות אלו יש אשכולות, רשויות וועדות. המנהלים והחברים נבחרים באספה הכללית.
ענפים כלכליים
ענפי המשק העיקריים הם:
חינוך ופנאי
בקיבוץ נמצא בית הספר המשותף חוף הכרמל, בית הספר על-יסודי אזורי של תלמידי מועצה אזורית חוף הכרמל, ובו לומדים כ-1,500 תלמידים מכיתה ז' עד י"ב. כמו כן נמצא בקיבוץ בית הספר היסודי האזורי מעגנים.
אולפן מעגן מיכאל הוא אולפן העברית הגדול בתנועה הקיבוצית והוא פועל בקיבוץ משנת 1958. רבים מבוגריו נשארו בקיבוץ והקימו בו את ביתם. הקיבוץ לוקח חלק גם בתוכנית תל"מ ובתוכנית אימוץ חיילים בודדים של התנועה הקיבוצית.
הקיבוץ מפעיל מערך של חוגי פנאי למבוגרים ולילדים ומועדון כדורגל המשותף עם המועצה האזורית חוף הכרמל. בקיבוץ פועלת קבוצת הכדורסל הפועל מעגן מיכאל. מועדון שייט "הימיה", הוקם בראשית ימיו של הקיבוץ ופועל כמרכז לפעילות חינוכית ימית. מרכז נונה לאמנויות הקול פועל בקיבוץ עם מבוגרים וילדים.
בבית הספר שדה מעגן מיכאל שוכנת המכינה הקדם צבאית "מנשרים קלו" המיועדת לבני נוער חילוניים טרם גיוסם לצה"ל.
מחלף סוקולוב
מחלף סוקולוב הוא מחלף המחבר את כביש 531 עם רחוב סוקולוב בכפר סבא והוד השרון. המחלף נפתח לתנועה ב-2002 וצורתו כמחלף יהלום. כביש 531 עובר מעל לרחוב סוקולוב בשני גשרים עיליים כשאחרי הגשרים יש ברחוב סוקולוב רמזורים המיועדים לפניה להשתלבות לכביש 531 או ליציאה ממנו. בצמוד למחלף נמצאת תחנת הרכבת הוד השרון - סוקולוב המשרתת את תושבי האזור.
היסטוריה
באמצע שנת 2018 החלו עבודות לבניית רמפה במחלף תל חי אשר צפויות להסתיים במרץ 2020. בניית רמפה נוספת מכביש 531 אל רחוב סוקולוב הייתה צפויה להסתיים באפריל 2019.
ב-20 באוגוסט 2020, נפתחה הרמפה החדשה במחלף, שמאפשרת לבאים מכביש 531 להגיע לתחנת הרכבת הוד השרון – סוקולוב וסביבתה. במסגרת העבודות גם הורחב חניון תחנת הרכבת.
הפרעת אישיות סכיזוטיפלית
אבחנה
האבחנה להפרעה זו ניתנת על ידי פסיכיאטר. לפי המהדורה החמישית של מדריך ההפרעות הנפשיות של איגוד הפסיכיאטריה האמריקני (להלן DSM V), כדי לאבחן את ההפרעה יש צורך בקיום של התנאים הבאים:
א. דפוס נרחב של חסכים בין אישיים וחברתיים, המתאפיינים בחוסר נוחות ניכר, ויכולת מופחתת לחוש בקיום קשר קרוב. לחוויה זו מתלווה לרוב פירוש מוטעה של מצבים חברתיים ותקשורת בין אישית לא מילולית וכן והתנהגות אקצנטרית. דפוסים אלה מופיעים בילדות או בגיל הנעורים המוקדם וכולל לפחות חמישה או יותר מבין הסימפטומים הבאים: ב. ההפרעה אינה מתפתחת על רקע של סכיזופרניה, הפרעה דו־קוטבית או הפרעת דיכאון פסיכוטי, או הפרעה פסיכוטית אחרת, או אחת מהפרעות הספקטרום האוטיסטי.
מאפיינים נוספים התומכים באבחנה
אנשים החיים עם הפרעת אישיות סכיזוטיפלית יגיעו לטיפול על רקע של דיכאון ו/או חרדה חברתית, או מתח ופחות מכך על רקע של הפרעת האישיות. אנשים המאובחנים עם הפרעת אישיות סכיזוטיפלית עשויים לחוות מצבים פסיכוטיים חולפים הנמשכים דקות או שעות, אך אינם תואמים לרוב את הקריטריונים של הפרעה סכיזופרניפורמית, או הפרעת פסיכוזה קצרה (Brief Psychotic Disorder). במקצת מהמקרים ייתכן שהסימפטומים יתאימו גם להפרעות אלה וכן להפרעה דלוזיונלית או סכיזופרניה. לכמחצית מהאנשים עם הפרעת אישיות סכיזוטיפלית הייתה בעבר לפחות אפיזודה אחת של דיכאון מז'ורי. כמו כן אצל חלקם תיתכן אבחנה בהפרעות אישיות נוספות: סכיזואידית, פרנואידית, נמנעת או הפרעת אישיות גבולית.
שכיחות
שכיחות ההפרעה מוערכת ב 1-3%. אנשים שקרובי משפחתם חיים עם סכיזופרניה נמצאים בסיכון גבוה יותר לפתח את ההפרעה בהשוואה לכלל האוכלוסייה. בתאומים זהים אפשר למצוא הפרעה זו בשכיחות גבוהה עוד יותר, המגיעה ל-33%. ה DSM מצביע על נתונים הנעים בין 0.6% בנורווגיה ל 4.6% בארצות הברית. בקרב האוכלוסייה המגיעה לטיפול נפשי נע חלקם של האנשים החיים עם הפרעת אישיות סיכזוטייפלית בין 0% ל 1.9%. ההפרעה שכיחה מעט יותר בגברים.
מהלך התפתחות ההפרעה
מהלך ההפרעה הוא יציב באופן כללי. חלק מהאנשים החיים עם הפרעה זו עתידים להיות מאובחנים בהמשך חייהם כאנשים החיים עם סכיזופרניה, או הפרעה פסיכוטית אחרת. במהלך חייהם עלולים האנשים החיים עם הפרעה זו לחוות בדידות, קשרים בין אישיים לא מספקים חרדה חברתית, תת-הישגיות בלימודים, רגישות יתר, מוזרויות בהתנהגות בשפה ובחשיבה, פנטזיות ביזאריות. ילדים אלה עלולים להיות מושאים להתעללות ולהתגרויות מצד חבריהם ללימודים.
סיכון להתאבדות
ההסתברות להתאבדות בהפרעה זו עומד על כ-10%.
סוגיות תלויות תרבות
המוזרויות שתוארו לעיל בקריטריונים לאבחנה חייבים להיות מוערכים על רקע הנורמות המקובלות בתרבות ממנה מגיע האדם המאובחן, שכן מה שמוזר בתרבות אחת יכול להיות מקובל בתרבות אחרת. טקסים דתיים בתרבויות שונות שאינן מערביות (שאמאניזם, וודו ועוד) עשויות להראות למאבחן המגיע מתרבות מערבית כמוזרים מאוד ותואמים את הקריטריונים להפרעה, אך במקרה כזה לא מדובר בהפרעה נפשית אלא בטקס דתי.
אבחנה מבדלת
הפרעות פסיכוטיות אחרות: (סכיזופרניה, הפרעה דו-קוטבית, דיכאון פסיכוטי ועוד): שלא כמו בהפרעות אלה, בהפרעת אישיות סכיזוטיפלית, האבחנה של הפרעת אישיות זו אינה בעקבות פסיכוזה. כלומר פסיכוזה אם וכאשר מתרחשת, מתרחשת תמיד לאחר שהאדם אובחן.
הפרעות נוירו-התפתחותיות (הספקטרום האוטיסטי) ייתכן שיהיה קושי גדול להבחין בין תסמיני הפרעת האישיות הסכיזוטיפלית ובין הפרעות נוירו-התפתחותיות. שימוש בכלים קליניים לאיתור קשיים בהתפתחות שפה המכוונים למקרים של אוטיזם יכולים לסייע באבחנה המבדלת במקרה זה.
שינויי אישיות בעקבות מצב רפואי אחר: הפרעת אישיות סכיזוטיפלית חייבת להיות מובחנת משינויי אישיות שאותם ניתן לייחס לשינוי במצב רפואי של האדם, הגורם לשינוי באופיו
הפרעות הקשורות לשימוש בסמים: הפרעת אישיות סכיזוטיפלית צריכה להיות מובחנת ממצבים המתרחשים על רקע של שימוש בחומרים פסיכואקטיביים שונים (סמי רחוב וכדומה). חומרים מסוימים כמו LSD למשל יכולים לגרום לפסיכוזה החולפת בחלוף השפעת הסם. סמים אחרים יכולים לגרום להשפעות אחרות החולפות בדרך כלל כעבור שעות.
הפרעות אישיות אחרות: בין הפרעת אישיות סכיזוטיפלית להפרעות אישיות אחרות יש מכנים משותפים רבים ושונים. מה שמבחין את הפרעת האישיות הסיכיזוטיפלית הוא שהמרכיב הדומיננטי ביותר שיימצא במרכז התמונה הקלינית יהיה מוזרות החשיבה וההתנהגות והאקצנטריות.
מחקר
המחקר הנוגע להפרעת אישיות זו נוגע בין השאר בסוגיות הקשורות לזיכרון העבודה של אנשים המאובחנים עם ההפרעה. כיוון מחקר נוסף הקשור לרפואה נוגע לתפקידו של קולטן דופמין D1 לדופאמין בהשפעה על התמונה הכללית של ההפרעה ובפרט על זיכרון העבודה.מתקיימים גם מחקרים בנוגע לביטוי הגנטי של ההפרעה והאופן בו היא עוברת בין דורות. לבסוף ישנם מחקרים העוסקים ביכולות האומנותיות של אנשים החיים עם הפרעת אישיות זו.
טיפול
כפי שנכתב לעיל אנשים החיים עם הפרעה סכיזוטיפלית יגיעו לרוב לטיפול על רקע של דיכאון או חרדה חברתית. טיפול בנוגדי דיכאון ובתרופות המסייעות למתח וחרדה יכולים לעזור במקרים רבים. במקרה של פסיכוזות נעזרים בתרופות נוגדות פסיכוזה, כתלות בתסמינים פסיכוטיים. המידע על טיפול ספציפי להפרעת אישיות זו אינו מספק ומבוסס במידה רבה על מידע ממחקרים שעסקו בהפרעת אישיות גבולית. ישנה המלצה לטיפול פסיכו-סוציאלי ישנו גם ניסיון מה בטיפול דינאמי באנשים עם הפרעת אישיות זו.
שיקום
אדם בן 18 ומעלה שנקבעו לו 40% נכות ומעלה על ידי המוסד לביטוח לאומי בגין הפרעה נפשית זכאי לקבל שירותי סל שיקום.
פיוטר טורצ'אנינוב
פיוטר איוואנוביץ' טורצ'אנינוב (ברוסית: Петр Иванович Турчанинов; 1 בדצמבר 1779 – 28 במרץ 1856) היה מלחין, קנטור (זמר כנסייתי) ומורה לזמרה רוסי יליד אוקראינה, אחד מחשובי היוצרים בתחום המוזיקה הליטורגית (הכנסייתית) הנוצרית אורתודוקסית, כומר אורתודוקסי (בזמן פרישתו, בדרגת "פרוטוייראוס" או "פרוטופופ"). הצטיין במיוחד בעיבודיו למקהלה של שירים כנסייתיים עתיקים.
קורות חייו
טורצ'אנינוב נולד בסנקט פטרבורג, בירת רוסיה, ב-1 בדצמבר 1779, לפי הלוח הגרגוריאני, כבן למשפחת אצולה רוסית מן העיר קייב, אוקראינה, אז חלק מהאימפריה הרוסית. למד בבית ספר עממי בקייבו. כבר בגיל 8 הצטיין בקולו הענוג והגבוה וגויס למקהלה הצבאית של הגנרל אנדריי אי. לבנידוב. בתקופה בה נהגו מפקדים צבאיים ואצילים לטפח מקהלות משל עצמם. כישוריו הקוליים משכו את תשומת לבו של הנסיך גריגורי פוטיומקין ובהתערבותו נשלח ללמוד פיתוח קול אצל ג'וזפה סארטי ביאשי (שם נמצאה אז מפקדתו של פוטיומקין) ואולי גם בפטרסבורג, שם המוזיקאי האיטלקי ניהל את האקדמיה למוזיקה. עקב מותו של פוטיומקין חזר טורצ'אנינוב לקייב למקהלת הגנרל לוואנידוב. בקייב ואחר כך בחרקוב השלים את השכלתו המוזיקלית אצל ארטמי ודל (1767 – 1810), אשר משנת 1794 כיהן כמנהל מקהלת לוואנידוב. טורצ'אנינוב היה לתלמיד האהוב על ודל ושניהם התגוררו ביחד מספר שנים ועברו לחרקוב בעקבות מעסיקם, הגנרל לוואנידוב.
בגיל 22 ב-1798 מונה טורצ'אנינב למנהל המקהלות הכנסייתית של דוסיפיי, הבישוף (ארכייראוס) בעיירה סבסק באזור בריאנסק. בשנת 1803 התקבל שם לשורות הכמורה האורתודוקסית (פרבוסלאווית). בשנת 1809 נקרא לעיר גטצ'ינה, מדרום לסנקט פטרסבורג, שם קבע חצרו הצאר פאבל הראשון. טורצ'אנינוב התמנה למנהל ("רגנט") של מקהלת הכנסייה המטרופוליטאנית ונשאר בתפקיד במשך 19 שנה. החל משנת 1827 עסק בהוראה זמרה ופיתוח קול בקפלה האימפריאלית. בשנת 1833 מונה לפרוטופופ (פרוטויריאוס) אחראי על כנסיות החצר. ואחר כך קיבל תפקיד אחראי על שרותי הדת בארמון השיש בסנקט פטרסבורג. הוא פרש לגמלאות בשנת 1841. במהלך חייו אף עסק רבות בהוצאה לאור של אוצרות המוזיקה הכנסייתית הרוסית ובעיבודיהם. התפרסם במיוחד במוזיקה לטקסי אשכבה ואזכרה דתיים, חיבוריו זכו להשמעות בידי מאמינים פרבוסלויים גם מחוץ לגבולות רוסיה. חלק מיצירותיו הולחנו למען מקהלת המנזר סרגייבקי. בזכות עבודתו עיבדו אף מלחינים אחרים של מוזיקה הכנסייתית שירים ליטורגיים ישנים מספרי התפילות, שהיו מושרים עד אז רק על ידי קנטורים ולא על ידי מקהלות. הוא הוסיף אקורדים לשירים ישנים כאלה מנוסח הקרוי "זנאמניי" ומנוסח "קייב". אף על פי שהושפע בעצמו על ידי סארטי, טורצ'אנינוב התקומם נגד ה"טרנד" האיטלקי במוזיקה הכנסייתית הרוסית ושאף לחזרה אל המקורות הרוסים הישנים, גם בעת שעובדו לשירת מקהלה ובכך בישר את גישתו של מיכאיל גלינקה.
פיוטר טורצ'אנינוב נפטר ב-28 מרץ 1856 (16 מרץ לפי לוח השנה היוליאני) בסנקט פטרסבורג. בשנת 2006 ציינו כנסיות אורתודוקסיות סלאוויות בעולם, 150 שנה למותו.
אוטו האן
אוטו האן (בגרמנית: Otto Hahn; 8 במרץ 1879 – 28 ביולי 1968) היה כימאי גרמני, חלוץ הרדיוכימיה ומגלה איזומריית הגרעין והביקוע הגרעיני של האורניום. על זה האחרון הוענק לו פרס נובל לכימיה בשנת 1944.
ילדותו
האן נולד בפרנקפורט כבנו הצעיר של יצרן הזכוכית היינריך האן ואשתו שרלוטה האן לבית גיזה בפרנקפורט על נהר מיין. ביחד עם שלושת אחיו חווה ילדות מוגנת וחסרת אירועים מיוחדים. בגיל 15 לערך החל להראות עניין הולך וגובר בכימיה וערך כמה ניסויים כימיים פשוטים בחדר הכביסה בבית המשפחה. אביו, שבזכות חדשנותו, חריצותו וחסכנותו היה לאיש אמיד, ייעד את בנו אוטו למקצוע האדריכלות, משום שהיו בידיו אז נכסי מקרקעין רבים. עם זאת, השתכנע במהרה מכוונתו של אוטו האן לפצוח בקריירה של כימאי תעשייתי.
לימודים
עם השלמת תעודת הבגרות בבית הספר הריאלי בפרנקפורט החל האן בשנת 1897 בלימודי כימיה ומינרולוגיה באוניברסיטת מרבורג. בתור חוגי לימוד משניים בחר בפיזיקה ובפילוסופיה. את הסמסטר השלישי והרביעי ללימודים עשה אצל אדולף פון באייר באוניברסיטת מינכן. בשנת 1901, הוענק לו במרבורג תואר דוקטור בכימיה בציון "בהצטיינות יתרה" על חיבורו "על נגזרות ברום של איזואויגנול", נושא הלקוח מהכימיה האורגנית הקלאסית. לאחר שהשלים שירות צבאי בן שנה אחת, עבד במשך שנתיים כאסיסטנט של המנחה שלו לדוקטורט, תיאודור צינקה, באוניברסיטת מרבורג.
קריירה מדעית
האן שאף לעבוד בתעשייה הכימית. מסיבה זו, וכדי לשפר את שליטתו בשפה האנגלית, עבר בשנת 1904 לקולג' האוניברסיטאי של לונדון, שם עבד תחת סר ויליאם רמזי, מגלה הגזים האצילים. בלונדון עסק בתחום הרדיוכימיה, שהיה אז בראשית דרכו. בעת שעבד עם מלחים של רדיום גילה האן בשנת 1905 את מה שכונה "רדיותוריום" (תוריום 228), שנחשב אז בטעות ליסוד כימי רדיואקטיבי חדש, בעוד שהלכה למעשה היה זה איזוטופ בלתי מוכר של תוריום (מושגי האיזוטופיה נוסחו רק בשנת 1913 על ידי פרדריק סודי). בסתיו 1905 עבר לאוניברסיטת מקגיל במונטריאול, כדי להעמיק את ידיעותיו תחת הנחייתו של ארנסט רתרפורד. במונטריאול גילה האן את החומרים תוריום C, רדיום D ורדיואקטיניום, שנחשבו אף הם ליסודות רדיואקטיביים חדשים.
עם שובו בקיץ 1906 לגרמניה היה לעמיתו של אמיל פישר באוניברסיטת ברלין, אשר העמידה לרשותם מעבדה צנועה במכון לכימיה. בתוך חודשים ספורים גילה שם האן, בעזרת ציוד פרימיטיבי, את המזותוריום I, מזותוריום II ובאורח בלתי תלוי מהכימאי ברטראם בולטווד, את יסוד-האם של הרדיום, היוניום (תוריום 230). המזותוריום I (רדיום 228) הוכיח עצמו שימושי מאוד ברפואה הרדיולוגית, בדומה לרדיום 226 של פייר ומארי קירי, ויתרונו היה עלות הייצור הזולה בחצי מקודמו (על גילוי המזותוריום I הציע אדולף פון באייר להעניק להאן את פרס נובל לכימיה כבר בשנת 1914).
ביוני 1907 סיים האן את הפוסט-דוקטורט (Habilitation) שלו בברלין. ב-28 בספטמבר באותה השנה פגש בפיזיקאית ליזה מייטנר שהגיעה לברלין מווינה, ובכך החלה תקופה בת שלושים שנה של שיתוף פעולה מדעי וחברות קרובה בין שני המדענים. לאחר שהפיזיקאית הרייט ברוקס הבחינה לראשונה ברתע רדיואקטיבי אבל לא פירשה אותו נכונה, הצליח האן בשנת 1909 לפרש את התופעה ולהדגים אותה בהתפרקות אלפא. בתקופה העוקבת הצליחו האן ומייטנר לגלות חומרים רדיואקטיביים חדשים רבים בזכות טכניקות הרתע החדשות שפיתחו. בשנת 1910 נתמנה האן לפרופסור, וכעבור שנתיים מונה לנהל את המחלקה הרדיואקטיבית במכון הקייזר וילהלם לכימיה שאך זה הוקם בשכונת דאהלם בברלין (כיום "בניין אוטו האן" של האוניברסיטה החופשית בברלין). בהמשך, בשנים 1928–1946, אף היה למנהלו של המכון לכימיה כולו. בשנת 1924 היה לחבר מן המניין באקדמיה הפרוסית למדעים, בהמלצתם של אלברט איינשטיין, פריץ הבר, מקס פלאנק, וילהלם שלנק ומקס פון לאואה. בשנת 1911 פגש האן בסטודנטית לאמנות אדית יונגהאנס במהלך כנס בשטטין, והזוג נישא כעבור שנתיים, במרץ 1913. הנישואים הביאו ללידת בנם היחיד ב-1922, האנו האן, היסטוריון של האמנות וחוקר בתחום האדריכלות, שנהרג בתאונה בצרפת בשנת 1960.
במהלך מלחמת העולם הראשונה גויס האן לצבא, ליחידה מיוחדת לכימיה צבאית אותה ניהל פריץ הבר. ביחידה זו פיתחו, בדקו וייצרו גזים רעילים למטרות צבאיות. כבר במהלך המלחמה, מאז דצמבר 1916, שב האן לעבודתו במכון. בשנים 1917–1918 הצליחו הוא ומייטנר לבודד חומר רדיואקטיבי בעל משך חיים גבוה, לו קראו פרוטו-אקטיניום. אף שחוקרים אחרים הצליחו לבודד עוד קודם לכן איזוטופ קצר-חיים אחר של אותו היסוד שמספרו האטומי 91, נקבע לבסוף השם פרוטקטיניום כשם הרשמי והאן ומייטנר הוכרו כמגליו.
בפברואר 1921 פרסם אוטו האן את חלקו הראשון של מאמרו על גילוי האורניום Z. גילוי האיזומריה של הגרעין היה "תגלית שהתבררה בדיעבד כבעלת חשיבות רבה לפיזיקה הגרעינית, אך נותרה אז בלתי מובנת" כפי שהעיר הפיזיקאי ולטר גרלאך, משום שרק בשנת 1936 הצליח הפיזיקאי קרל פרידריך פון וייצזקר לספק הסבר תאורטי לתופעה. גם בזכות תגלית זו הוצע האן בשנת 1923, בין השאר על ידי מקס פלאנק, כמועמד לפרס נובל לכימיה.
במהלך שנות העשרים פנה האן לכיוון מחקר חדש: באמצעות שיטות חדשות שפיתח, ייסד את תחום ה"רדיוכימיה השימושית" שבאמצעותה נחקרו שאלות כימיות ופיזיקליות שונות. "רדיוכימיה שימושית" הייתה גם כותרתו של ספר באנגלית שהכיל את הרצאותיו משנת 1933 בעת שהיה מרצה אורח באוניברסיטת קורנל באית'קה שבניו יורק. לספר זה הייתה השפעה מכרעת על מדעני גרעין אמריקאיים בשנים לבוא. מאוחר יותר פורסם הספר גם בשפה הרוסית.
גילוי הביקוע הגרעיני
ביחד עם ליזה מייטנר והאסיסטנט שלו, פריץ שטרסמן, המשיך האן את עבודת המחקר של הפיזיקאי האיטלקי אנריקו פרמי, שהחל בשנת 1934 להפגיז אורניום בנייטרונים. עד לשנת 1938 סברו המדענים כי היסודות הכימיים שמספרם האטומי גבוה מ-92 (מספרו של האורניום), הם היסודות הטרנס-אורניים, נוצרים כתוצאה מהפגזת אטומי אורניום בנייטרונים (חריג יחיד הציבה הכימאית אידה נודאק, שחזתה את המהפכה המדעית של 1938–1939 כאשר פרסמה כבר בשנת 1934 את השערתה לפיה "ייתכן שבעת הפגזת יסודות כבדים בנייטרונים, יסודות אלו מתפרקים למספר רכיבים גדולים, שהם בוודאי איזוטופים של יסודות מוכרים, אבל לא שכנים (בטבלה המחזורית) של היסודות שהופגזו"). אלא שהשערה זו לא זכתה לתשומת לב מספקת. האפשרות כי גרעיני אטומים כבדים יתפרקו ליסודות קלים יותר נחשבה לתאוריה בלתי-קבילה לחלוטין.
ב-13 ביולי 1938 חצתה ליזה מייטנר את הגבול להולנד ומשם לשוודיה, משום שסיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית במרץ 1938 שלל ממנה את אזרחותה האוסטרית וכיהודייה הייתה נתונה כעת בסכנה גדולה.
שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית
שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית (אנגלית: The Decline and Fall of the Roman Empire) הוא ספר היסטוריה מקיף ביותר העוסק באימפריה הרומית. את הספר כתב ההיסטוריון אדוארד גיבון בין השנים 1765–1788, באנגליה.
אוטו האן
גילוי הביקוע הגרעיני
הממצאים היוו הוכחה מכרעת (באמצעות חישובי האנרגיה המשתחררת במהלך התגובה) לכך שהאורניום אכן מתפרק ליסודות קלים וקטנים יותר. בפברואר 1939, לאחר שקיבלה מהאן דיווח כתוב על תוצאות ניסוייו, פרסמה מייטנר ביחד עם אחיינה אוטו פריש, שאף הוא היגר בינתיים לשוודיה, הסבר תאורטי פיזיקלי ראשון לביקוע הגרעיני בכתב העת האנגלי Nature, ובו טבע פריש את המינוח האנגלי "Nuclear fission", שהתקבל מאז כשמה של התופעה.
שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית
היקפו של הספר ומבנהו
הספר כולל שישה כרכים הכוללים בסך הכל כשלושת אלפים עמודים, הסוקרים את האימפריה הרומית משנת 100 לספירה ועד 1500. הספר כולל את ההיסטוריה של רומא מ"חמשת הקיסרים הטובים" (האנטונינים) ועד הכחדת הקיסרות במערב (במאה החמישית לספירה), את הקיסרות הביזנטית, מראשיתה ועד סופה ב-1453, את כל העמים והאומות, אשר גבלו בקיסרות, את עליית האסלאם, את הקיסרות הרומית הקדושה, שקמה בגרמניה וירשה את מקומה של האימפריה הרומית במערב אירופה ואת מסעי הצלב. למעשה זאת ההיסטוריה של תולדות המערב (והמזרח הנוגע במערב) בימי הביניים.
אוטו האן
גילוי הביקוע הגרעיני
במהלך מלחמת העולם השנייה הקדיש האן את עבודתו, ביחד עם עמיתיו, לחקר הביקוע של האורניום ובשנת 1945 פרסם רשימה של 25 יסודות וכמאה איזוטופים שנמצאה עדות להיווצרותם בביקוע.
שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית
היקפו של הספר ומבנהו
לעברית תורגם, בהשמטות מסוימות וקיצורים (על ידי אריה ענבי עבור הוצאת ס"ז (ספרי זהב) בשנת 1955) הכרך הראשון בלבד, העוסק בקיסרות הרומית בין הקיסרים האנטונינים ועד הכחדתה במערב. לתרגום צורף נספח ובו קטעים בעלי עניין משאר הכרכים.
אוטו האן
גילוי הביקוע הגרעיני
אישיותו הנחרצת של האן איפשרה לו ולאשתו אדית, שהיו מלכתחילה ממתנגדי הנאציזם, לעמוד לעזרת חברים רבים במכון המחקר שהיו נתונים בסכנת גיוס לחזית או בסכנת גירוש. כבר בתחילת 1934 התפטר האן ממשרת ההוראה שלו באוניברסיטת הומבולדט בברלין לאות מחאה על פיטוריהם של עמיתיו היהודיים, ובמיוחד של ליזה מייטנר.
שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית
היקפו של הספר ומבנהו
מביוגרפיה של גיבון שערך ד' מ' לואו (D.M. Low) עולה כי גיבון התחיל להתעניין בתולדות רומא עוד בנעוריו וכבר כבן שלוש עשרה התלהב מהנושא. בעקבות תשוקתו נסע בגיל 27 לאירופה והגיע לרומא. בתחילה חשב לכתוב רק את תולדות העיר רומא, כפי שהוא עצמו מעיד, במכתב שכתב לאביו מרומא:
אוטו האן
גילוי הביקוע הגרעיני
עם תום המלחמה בשנת 1945 נעצר האן בידי יחידה מיוחדת של בנות הברית, והוחזק ביחד עם תשעה פיזיקאים גרמנים אחרים (ביניהם מקס פון לאואה, ורנר הייזנברג וקרל פרידריך פון וייצזקר) ב-Farm Hall בקרבת קיימברידג' באנגליה, בחשד שעבדו על פרויקט גרעין נאצי. בהיותם במעצר שמעו המדענים הגרמנים על הטלת פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי. רוחו של האן סערה בקרבו, משום שכמגלה הביקוע הגרעיני חש באחריות למוות ולסבל שהיו עתה מנת חלקם של מאות אלפי יפנים. בינואר 1946 הורשתה קבוצת הפיזיקאים לשוב לאדמת גרמניה.
פרס נובל לכימיה
בשנת 1945, בעודו מוחזק בחקירה באנגליה, הודיעה האקדמיה השוודית המלכותית למדעים על הענקת פרס נובל לכימיה לשנת 1944 לאוטו האן, "על גילוי הביקוע של גרעיני אטומים כבדים".
שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית
היקפו של הספר ומבנהו
הכרך הראשון יצא לאור בפברואר 1776. הכרך השני והשלישי יצאו לאור בשנת 1781, שלושת האחרונים בשנת 1788.
אוטו האן
פרס נובל לכימיה
ועדת פרס נובל העניקה את הפרס להאן כזוכה בלעדי, מהלך שעורר ביקורת רבה, בעיקר על השמתטה של ליזה מייטנר. יש הרואים בהשמטתה של מייטנר מנימוקי הזכייה כהוכחה לשוביניזם ואנטישמיות איתן נאלצה להתמודד עם מייטנר.
שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית
התזה המרכזית
גיבון מבסס בספרו את הטענה שנפילת האימפריה הרומית לא הייתה אירוע יחיד וחד אלא תהליך מתמשך של שקיעה והתפוררות. גיבון הוא מוביל הדעה, שמאז ימיו נחשבת למרכזית, ששקיעתה של רומא נגרמה כתוצאה מכך שהרומאים מסרו את הגנתם בידי עבדים ברבריים, ואלו תפסו אף את כס הקיסר.
אוטו האן
פרס נובל לכימיה
ליזה מייטנר כתבה בנובמבר 1945 לחברתה, "האן הרוויח ביושר מלא את הזכות לפרס נובל לכימיה, אין בכך שום ספק. עם זאת אני סבורה כי (אוטו) פריש ואני תרמנו תרומה לא חסרת-ערך להבנת תהליך ביקוע האורניום - האן היה רחוק מלהבין מה מחולל את התהליך ואת העובדה שהוא קשור בשחרור אנרגיה רבה כל כך". את הפרס עצמו קיבל בטקס רק שנה מאוחר יותר, לאחר שהחשד לשיתוף הפעולה עם הנאצים הוסר ממנו והוא הורשה לחזור לגרמניה.
שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית
התזה המרכזית
עבור גיבון המושג "רומא" הוא מושג רחב הכולל את מורשת רומא. המשפט הרומי, ארגון השלטון המדיני, ארגון הצבא, הלשון הלטינית והדת הנוצרית המעידים על המשכיות זו אל תוך ימי הביניים.
אוטו האן
המאבק נגד נשק אטומי וניסויים בו
בשנים 1948 עד 1960 כיהן האן כנשיאו הראשון של מכון מקס פלאנק למדעים, שזה עתה הוקם. בזכות פועלו של האן והמוניטין המדעי הבינלאומי שלו, הצליח המכון להשיב לעצמו את היוקרה של קודמו, מכון הקייזר וילהלם.
שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית
סגנון הכתיבה
גיבון הוא מראשוני ההיסטוריונים המדעיים המודרניים (ראו: היסטוריוגרפיה). כתיבתו משתדלת להיות מדויקת, הוא מקפיד להשתמש במקורות ראשוניים — פריטים או תיאורים בני התקופה — ככל שהשיגה ידו ותיעד בפירוט ובדיוק רב את מקורותיו, וכאשר ציטט מקור שניוני הוא תמיד נזהר לציין מהיכן לקח אותו ועל מי הוא מסתמך. הוא מרבה בפרטים וכאשר הוא בא לתאר מגמות הוא מגבה את תיאוריו בדוגמאות.
אוטו האן
המאבק נגד נשק אטומי וניסויים בו
כבר בסמוך לאחר מלחמת העולם השנייה יצא האן כנגד השימוש באנרגיה אטומית לצרכים צבאיים, וזאת תחת הרושם הקשה שהותירו בו הפצצות הערים הירושימה ונגסאקי בשלהי המלחמה. הוא ראה בשימוש שנעשה בתגליותיו המדעיות פשע של ממש. ביחד עם אחרים, היה בין יזמיה של הצהרת מיינאו משנת 1955, בה הזהירו זוכי פרס נובל רבים מפני הסכנה שבנשק הגרעיני והזהירו את מדינות העולם מפני השימוש באלימות כ"המשכה הישיר של המדיניות". בשנת 1957 היה גם בין מחבריה של הצהרת גטינגן שבה התנגדו הוא ועוד 17 מדעני אטום מערב-גרמניים להתחמשותה הגרעינית של ארצם. כעבור שנה חתם ביחד עם אלברט שווייצר על קריאתו של לינוס פאולינג לאומות המאוחדות "לחתימתו המיידית של הסכם בינלאומי להפסקה כלל-עולמית של הניסויים בנשק גרעיני". עד מותו המשיך להזהיר פעמים רבות מפני הסכנות שבמירוץ החימוש הגרעיני של המעצמות ומפני זיהומו הגרעיני של כדור הארץ. החל משנת 1957 הציעו ארגונים בינלאומיים רבים להעניק להאן את פרס נובל לשלום. לינוס פאולינג, חתן הפרס בשנת 1962, כינה את האן "אחת מדמויות המופת" שלו.
הוקרה והנצחה
האן זכה במהלך חייו לכיבודים ועיטורים אקדמיים וממלכתיים רבים בכל רחבי תבל, ביניהם נשיא הכבוד של מכון מקס פלאנק בשנת 1960 וחבר של כבוד ב-45 אקדמיות וארגונים מדעיים אחרים. כן הוענקו לו 37 עיטורים לאומיים ובינלאומיים, ביניהם עיטור פור לה מריט לימי שלום, קצין בלגיון הכבוד הצרפתי, פרס פאראדיי של החברה הבריטית לכימיה ומדליית הזהב של האקדמיה של הוותיקן. בשנת 1966 הוענק לו פרס אנריקו פרמי על ידי נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון, ביחד עם ליזה מייטנר ופריץ שטרסמן. מנגד, סירב האן לקבל את אזרחות הכבוד של העיר מגדבורג, אז במזרח גרמניה, וכן חברות כבוד באקדמיה הסובייטית למדעים.
שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית
סגנון הכתיבה
עם זאת, כתיבתו שנונה וקולחת ואינה חפה מהומור וקריצות לפוליטיקה של זמנו.
אוטו האן
הוקרה והנצחה
האן מת בגיל 89 בגטינגן ב-28 ביולי 1968, ונקבר בבית הקברות העירוני. על מצבת קברו נחקקה נוסחת ביקוע האורניום.
לאחר מותו
שנתיים לאחר מותו הציעו חוקרים אמריקאיים לקרוא ליסוד הסינתטי החדש בעל המספר האטומי 105 "האניום", לזכרו של אוטו האן, אלא שבשנת 1997 נקבע שמו לבסוף "דובניום" לכבוד המכון המאוחד למחקר גרעיני בעיר דובנה שברוסיה.
שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית
תגובות לספר
גיבון היה שייך לחוג הליברלי החילוני, חוג זה קיבל את ספרו בהתפעלות ומתוך שמחה על כך שהוא מוציא את ההיסטוריה של ימי הביניים מידי הכנסייה. ב-10 בדצמבר 1788 כתב הכלכלן הליברלי אדם סמית לגיבון:
אוטו האן
לאחר מותו
בשנת 1964 נקראה על שמו אוניית המשא אוטו האן, אחת מארבע אניות משא המונעות באנרגיה גרעינית שנבנו עד כה, וכן שתי רכבות של הרכבת הגרמנית. שלושה עיטורים נושאים את שמו: פרס אוטו האן, מדליית אוטו האן, ומדליית אוטו האן לשלום.
שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית
תגובות לספר
גיבון זכה גם ליחס פחות אוהד. כשהגיש את הכרך השני לדוכס מגלוסטר קרא הדוכס:
גיבון טען שההיסטוריה שכתב היא "ניצחון הברבריות והדת". כתיבתו, הנמנעת מנקיטת עמדה ושופטת בכלים רציונליים הן את הנוצרים והן את ה"ברברים", ובמיוחד תיאורו האוהד את יוליאנוס הכופר, עוררה עליו את חמתם של מי שהוא קרא להם "האדוקים, היראים והזהירים". הפרק החמישה עשר, המתעד את הסיבות והגורמים לקליטה המהירה של הנצרות ברחבי האימפריה הרומית, והפרק השישה-עשר, הדן במרטירים הנוצרים ודן אותם כמיתוס, הם שהפריעו במיוחד להוגי דעות ומנהיגים דתיים, וגרמו לאיסורו של הספר עד לזמן האחרון (באירלנד, לדוגמה, הותר למוכרו רק בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים).
אוטו האן
לאחר מותו
האן מונצח במאות בתי ספר, רחובות, כיכרות, גשרים, דרכים, פסלים, אנדרטאות ולוחות זיכרון בכל רחבי גרמניה ובאירופה כולה. עשרות מדינות רבות הנפיקו בולים לזכרו.
האיגוד האסטרונומי הבינלאומי קרא על שמו של האן מכתש בירח ומכתש במאדים, ולאסטרואיד מספר 19126 קרא "Ottohahn". בהולנד נקרא על שמו זן חדש של ורד, ואילו בשנות החמישים והשישים רווח אף קוקטייל בשם "אוטו האן" העשוי מוויסקי ושרי.
על פי האוטוביוגרפיה שלו הוא היה פרוטסטנטי, ונלחם נגד אנטישמיות.
עזבונו המקצועי של אוטו האן הועבר לניהולו של מכון מקס פלאנק למדעים.
סוון השלישי, מלך דנמרק
סוון השלישי (בדנית: Svend III; 1125 לערך – 23 באוקטובר 1157) היה מלך דנמרק מ-1146 ועד מותו, כשהוא משתף פעולה לסירוגין עם קנוט החמישי ועם בן דודו, ולדמר הראשון. ב-1157 הסכימו השלושה על חלוקת דנמרק לשלושה חלקים. סוון ניסה להרוג את יריביו במשתה השלום ובסופו של דבר הובס על ידי ולדמר הראשון בקרב הערבה האפורה (Grathe Hede) ושם הוא נהרג.
ראשית חייו
סוון היה בנו הבלתי חוקי של אריק השני, מלך דנמרק מפילגשו תונה. הוא נסע יחד עם אביו לנורווגיה באמצע שנות השלושים של המאה ה-12, כאשר אביו נלחם נגד נילס, מלך דנמרק על הכתר הדני. כאשר מת אריק השני ב-1137, ירש אותו אחיינו, אריק השלישי וסוון נשלח לחצרו של קונראד השלישי. כאן הוא התיידד עם אחיינו של קונרד, פרידריך, לימים פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (פרידריך ברברוסה).
הוא שב לדנמרק, שם הוא ובן דודו, ולדמר (לימים ולדמר הראשון), שאפו להקדיש את דודו של סווין ואביו של ולדמר, קנוט לאברד ב-1146, למרות מחאתו של הארכיבישוף אסקיל מלונד. עם התפטרותו של אריק השלישי ב-1146, נבחר סוון להיות המלך על ידי אצולת שלן בעוד שקנוט הוכתר על ידי עמיתיהם ביוטלנד.
מלך
בשנים הבאות, לחם סוון במלחמת אזרחים על המלוכה בדנמרק כנגד קנוט, בתמיכתו של ולדמר. קנוט זכה לתמיכתו של הארכיבישוף אסקיל, אך סוון פעל להבטחת נאמנותו של אסקיל על ידי הענקת האדמות של הארכיבישוף של לונד בסקונה ובבורנהולם. בסופו של דבר הביס סוון את קנוט בשלן והגביל אותו ליוטלנד. ב-1147 התאחדו השניים לתמוך במסע הצלב הוונדי. כאשר העסיק סוון את הונדים בקרב ימי, הוא זכה לעזרה מועטה מקנוט ואיבד את אוניית הדגל שלו. עד מהרה הוצתה מחדש מלחמת האזרחים.
לאחר כמה קרבות, כבש סוון את האי פין וחלקים מיוטלנד, ומינה את ולדמר כדוכס שלזוויג. הוא הוביל את המערכה יחד עם אתלר פון דיטמרשן כנגד אדולף השני מהולשטיין, תומך של קנוט. ב-1150 הצליח סוון לגרש את קנוט וחזרתו של קנוט בראש כוחות צבאיים גרמנים ב-1151 נהדפה גם היא. הן קנוט והן סוון שאפו לקבל את תמיכתו של קונראד השלישי. ב-1152 הוכתר פרידריך הראשון כמלך גרמניה ומאוחר יותר באותה שנה הוא רקם עסקה במרזבורג. על פי העסקה הוגדר סוון כ"מלך הראשי", כשקנוט היה זכאי לקבל חלק משמעותי משטחה של דנמרק וולדמר שמר ברשותו על דוכסות שלזוויג. במקביל, לסוון הוענקו שטחים קטנים יחסית. הוא הפר את ההסכם ומעמדו בדנמרק התערער עוד יותר בשל דרכי שלטונו הרודניים ובשל התנהגותו הפרו-גרמנית.
ב-1154 הודח סוון במסגרת ברית בין קנוט לבין ולדמר, שהכתיר את קנוט כמלך שותף. אסקיל ורוב התומכים האחרים של סוון נטשו אותו והוא יצא לגלות בגרמניה. סוון בילה שלוש שנים בחיפוש תמיכה לפעולת כיבוש ושב לדנמרק ב-1157 בתמיכתו של הדוכס הגרמני, היינריך הארי. מהלך זה עורר את האצולה הדנית לפצל את הממלכה ליוטלנד, שלן וסקונה. סוון היה הראשון לבחור והוא היה לשליט סקונה. במשתה השלום ברוסקילדה, שנערך ב-9 באוגוסט 1157 תכנן סוון להרוג את שני יריביו והצליח להרוג את קנוט. התקרית נודעה בכינוי "משתה הדמים של רוסקילדה".
צפחות ירוקות
Greenschist Grünschiefer Rohekilt Pounamu Zöldpala Groenschistfacies Zieleńce Vihreäkivi Зелени шкриљац Grönsten
שמואל גודר
שמואל גוֹדֵר (גוֹרוֹדצקי) (1917 – 7 ביולי 1989) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף שכיהן כמפקד חטיבה 7, מפקד חטיבה 27, מפקד הגמ"ר פיקוד מרכז, ראש הג"א, נשיא בית הדין הצבאי לערעורים וכן מזכיר צבאי לנשיא המדינה אפרים קציר בעת מלחמת יום הכיפורים.
תחילת דרכו ושירותו בצבא האדום ובצבא הפולני
גודר נולד בכפר מיקשביץ' שליד ברסט-ליטובסק בבלארוס של היום בשם שמואל גורודצקי. בצעירותו היה פעיל בתנועת "החלוץ" והיה חבר בהכשרת "בורוכוב". ב-1937 נעצר על ידי שלטונות פולין בהאשמה של פעילות קומוניסטית וישב שנתיים בכלא. לאחר שחרורו מהכלא נכבש אזור הולדתו על ידי ברית המועצות כחלק מהסכם ריבנטרופ–מולוטוב. גודר גויס לצבא האדום ושירת בחיל התותחנים הסובייטי. לחם בחזית פינלנד במלחמת החורף. במלחמת העולם השנייה לחם בעת המצור על לנינגרד. בתפקידו האחרון היה עוזר ראש מטה של רגימנט מרגמות. בשנת 1944 עבר לשרת בצבא הפולני שאורגן בברית המועצות ומונה לתפקיד סגן ראש מטה של חטיבת תותחי הוביצר ה-3. בשורות הצבא הפולני השתתף בשחרור ורשה ובכיבוש ברלין. את המלחמה סיים בדרגת מאיוֹר, וזכה ל-22 עיטורים ומדליות סובייטיים ופולנים, בהם עיטור לנין, העיטור הגבוה ביותר ו3 עיטורי המלחמה הפטריוטית הגדולה. לאחר המלחמה כיהן כראש מטה האחראי על מחוז בשטחים הגרמניים הכבושים. הוא סייע לתנועת הבריחה ולאנשי ההגנה באירופה.
בשירות צה"ל
ב-1947 עלה לארץ ישראל והתבקש להקים את הגדוד הראשון של מרגמות כבדות. במלחמת העצמאות נשלח לפקד על כוחות התותחנים בחזית הצפון ובין השאר הדף את ניסיון הפלישה הסורי לאיילת השחר תוך שימוש בתותחי נפוליאונצ'יק. בתום המלחמה הועבר לפקד על יחידת תותחנים בפיקוד המרכז. ב-1950 סיים קורס מפקדי גדודים, ובסוף אותה שנה מונה למפקד חטיבה 7, הוא כיהן בתפקיד עד 1954. בתקופת כהונתו כמפקד החטיבה הגדיל את מצבת הטנקים שלה שכמעט ולא הייתה קיימת בעת כניסתו לתפקיד, והוביל אותה במבצע יגב באוקטובר 1951, פעולת תגמול במהלכה פוצצו בתים ומפעלים ברצועת עזה. בסיום תפקידו יצא להשתלמות שריון בצרפת. לאחר שובו מונה לסגן מפקד גייסות השריון ולמפקד חטיבת עודד.
מלחמת סיני
במלחמת סיני פיקד גודר על חטיבת חי"ר במילואים, חטיבה 10. ב-30 באוקטובר, נצטוותה החטיבה לתקוף את המתחם המצרי המבוצר באום כתף. דיין נכנס לעימות עם גודר ומפקדת החטיבה, שטענו כי אינם מסוגלים לכבוש בלילה את המוצבים המצריים הממוקשים וערוכים להגנה, זאת בשל גילם המבוגר, עייפותם, וחוסר אימונם של הלוחמים, בעיות אספקה ותחזוקת ציוד ועוד. אף על פי כן נתן דיין פקודה לכבוש את המתחם בהקדם האפשרי. התקפת החטיבה על אום כתף נחלה כישלון חרוץ. ביום למחרת, ה-31 באוקטובר ערכו הרמטכ"ל משה דיין ואלוף פיקוד הדרום אסף שמחוני סיור בגזרת החטיבה ובחנו את הכנותיה לקראת המתקפה. על פי התרשמותם, לא נערכה החטיבה כראוי והגדודים לא קודמו לעמדות התקיפה בזמן‏‏. בהמלצת שמחוני אישר דיין את העברתו של גודר מהפיקוד על החטיבה.
לאחר מלחמת סיני
לאחר המלחמה מונה גודר למפקד חטיבה 27, וב-1960 למפקד הגמ"ר (הגנה מרחבית) בפיקוד המרכז. הוא פיקד על מצעד צה"ל ב-1963. באוגוסט 1964 מונה לראש הג"א תפקיד בו כיהן במהלך מלחמת ששת הימים. ב-1969 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים. בתפקידו האחרון בצה"ל שימש כמזכירו הצבאי של נשיא המדינה אפרים קציר בעת מלחמת יום הכיפורים.
חיים אישיים
היה נשוי לויקי, ולזוג היו בן ובת.
מצודת בני חמאד
האתר שימש כבירתה הראשונה של האימפריה החאמדית הברברית והוקף בחומה באורך של 7 ק"מ. המצודה הוקמה בשנת 1007 על ידי חאמד איבן בולוגין, בנו של מייסד העיר אלג'יר. היישוב שגשג במהלך המאה ה-11 אך ננטש בשנת 1090 כאשר נשקפה לו סכנה מצד ההילאלים. המצודה נהרסה באופן חלקי בשנת 1152 בידי שושלת אל-מוואחידון.
באתר שוכנים שרידיו של המסגד הגדול ובו 13 מעברים והמינרט הנישא לגובה של 25 מטר. המסגד הוא אחד הגדולים באלג'יריה, והוא מזכיר את המסגד הגדול בקירואן. עוד נמצאים במקום מספר ארמונות שהגדול שבהם הוא "דאר אל-באחר", גנים ומערכת לאגירת מים. האתר זכה להכרת ארגון אונסק"ו שכן:
ההיסטוריה היהודית
בתקופה בה התקיימה עיר זו, חיו ויצרו בה חכמים רבים, כגון ר' יצחק אלפסי (הרי"ף), רבנו אפרים ור' שלמה אבן פרחון שהיו ילידי המקום.
נח פניאל
נח פְּנִיאֵל (במקור פלנטובסקי; 25 בנובמבר 1905, קרטוז-ברזה, פלך גרודנו, האימפריה הרוסית – 2 בנובמבר 1993, חיפה) היה משורר וסופר, מתרגם, מורה ועורך עברי.
ביוגרפיה
נח פלנטובסקי נולד בשנת 1905 בקרטוז-ברזה שליד גרודנו, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). זכה לחינוך עברי מילדותו, והשלים לימודיו בבית המדרש למורים בווילנה. למד בסמינר למורים של רשת הגימנסיות העבריות "תרבות", ולימד בגימנסיה "תרבות" בעיר רוֹבְנוֹ. במלחמת העולם השנייה נמלט מפולין, ולאחר מכן הגיע לארץ ישראל, בדרכים עקלקלות, דרך רוסיה האסיאתית וסוריה, בשנת 1941. ספר שיריו "שמים אדומים", שנדפס בווילנה ערב מלחמת העולם השנייה, היה מאחרוני הספרים העבריים שנדפסו בליטא.
בארץ השלים פניאל את לימודיו בפקולטה למדעי הרוח של האוניברסיטה העברית בירושלים, בתואר מוסמך. לאחר לימודיו השתקע בחיפה, ולימד בבית הספר הריאלי בעיר משנת 1947 ואילך. פניאל היה פעיל בחיי הספרות של חיפה, ובד בבד עם הוצאת ספריו, היה בין מייסדי ועורכי כתב העת הספרותי "כרמלית". הוא הקדיש שנים רבות מחייו וכמה ספרים לחקר החינוך היהודי, ובעיקר החינוך היהודי והעברי בפולין.
פניאל החל לפרסם מיצירתו העברית לילדים עוד בפולין, באמצע שנות ה-20. שיריו הראשונים לילדים נדפסו שם בשנת 1924. בספרו לילדים "הלינה בפונדק הריק" כינס סיפורים מעולם ילדי העיירה היהודית במזרח אירופה, לפני המלחמה, לפני החורבן, ועם ראשית המלחמה. בשנת 1957 זכה פניאל בפרס הספרותי פרס קלוזנר.
פניאל מוכר גם כמי שחיבר את המלים העבריות לשיר העממי הרוסי "קטיושה", המתחיל במילים: "לבלבו אגס וגם תפוח...", אשר התחבב בשעתו על תנועות הנוער בארץ.
היה נשוי לרבקה לבית דֶמבּוֹ, גננת (מחברת הספר "חוויות שלי בגן הילדים", חיפה תשמ"ז), שנפטרה כחמש שנים אחריו. בתם היחידה, רותי גְריס, היא מטפלת ברפואה סינית, ונשואה לזאב גריס, פרופסור ומרצה במחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון.
מספריו של נח פניאל
ממאמריו
הליוס
במיתולוגיה היוונית המוקדמת השמש הואנשה ותוארה כישות בשם הליוס ("שמש" ביוונית), אותה הומרוס משווה לטיטאן היפריון, על אף שבמיתולוגיה יוונית מאוחרת יותר הליוס מתואר כבנם של היפריון ואחותו תיאה. להליוס שתי אחיות, אאוס אלת השחר, וסלנה אלת הלבנה. הליוס רוכב מדי יום לאורך השמיים במרכבה מפוארת רתומה לארבעה סוסים, ואז יכול לראות כל המתרחש על פני הארץ ולעת לילה הוא שב מן המערב הרחוק, אל שוליו המזרחיים של העולם, בתוך גביע מוזהב. במיתולוגיה הרומית מקבילו של הליוס הוא סול.
מוצאו של הליוס, בניגוד לרוב האלים הראשיים במיתולוגיה היוונית, הוא אינדו-אירופאי.
הליוס במיתולוגיה היוונית
הסיפור המפורסם ביותר בנוגע להליוס הוא זה של בנו פאתון ("זורח/נוצץ" ביוונית), שרכב על מרכבת השמש עד לאובדנו.
הליוס לעיתים מתואר עם שם התואר פנופטס, שפירושו "הרואה הכול".
רודוס הוא אולי המקום היחידי בו הייתה להליוס כת משמעותית של מאמינים, ובעקבות הסרת מצור עז שהטיל על העיר דמטריוס פוליורקטס בשנת 306 לפנה"ס, הזמינו תושבי רודוס פסל ברונזה ענק ממדים של "הליוס הגואל" לכבוד האל המגן על עירם, הוא הקולוסוס מרודוס. הוא מתואר בדרך כלל כנער צעיר אפוף הילה, כשעל ידו כפפת זהב, והוא מחזיק שוט וגלובוס. לרוב הוא מתואר כשהוא רכוב על קוודריגה אשר צוללת במהירות דרך השמיים אל הים. תרנגולים ונשרים מיוחסים אליו.
אנשיו של אודיסאוס שחטו בני בקר מן העדרים המקודשים לו שרעו באי תרינאקיה, אף על פי שאודיסאוס הזהיר אותם לבל ייגעו בבקר המקודש לשמש, ולכן לא שב איש מהם הביתה מלבד אודיסאוס (אודיסיאה XII 419-261).
כאשר הרקולס הלך לאריתיה להשיב את עדרי גריאון, הוא חצה את המדבר הלובי, וכשמאס באל השמש הקופח עליו, איים עליו עם חציו ודרש להשתמש באותו גביע מוזהב, שבו הליוס משתמש לחזור מהמערב למזרח כל לילה. הליוס נענה בחוסר רצון ובעזרת הגביע הגיע הרקולס לאריתיה.
אפולו והליוס
הומרוס מתאר את אפולו כאל עם קשת כסופה, ללא שום מאפיינים סולריים.
האזכור הקדום ביותר של זיהוי אפולו כהליוס מופיע בשרידי מחזהו של אוריפידס, פאתון, בנאום לקראת סופו בו אמו של פאתון מקוננת על כך שהליוס הרס את ילדה, ועל כך שגברים קוראים לו בצדק אפולו (השם Apollo  פירושו Apollon "המשמיד").
עד הזמנים ההלניסטיים אפולו נעשה קשור בצמידות לאל השמש בפולחן.
ההתייחסות אל אפולו כאל השמש הפכה לנפוצה בכתבי פילוסופיים, ומופיעה בכתביהם של פרמנידס, אמפדוקלס, פלוטרכוס ועוד רבים אחרים.
מחלף מל"ל
מחלף מל"ל הוא מחלף המחבר את כביש 531 וכביש 402 בכפר סבא והוד השרון. מחלף מל"ל הוא מחלף SPUI - מחלף עירוני בעל נקודת מפגש יחיד. המחלף קרוי על שם כפר מל"ל הצמוד לו מדרום.
היסטוריה
המחלף תוכנן כחלק מפרויקט כביש 531 בשנות ה-90, כביש רוחב המחבר את כבישים 2, 4 ו-6. המכרז לסלילת הקטע המרכזי של הכביש עד למחלף מל"ל, היה אמור להתפרסם בפברואר 1999, אך הוקפא עקב קשיים תקציביים. המכרז פורסם לבסוף ביולי 2002. אולם סלילת הכביש והקמת המחלף התעכבה במשך שנים רבות. עקב מאבקים משפטיים נגד הפקעת הקרקעות בתוואי הכביש וגובה הפיצויים. ההפקעה כלל שטחיים חקלאיים ואף מספר בתים שעמדו בתוואי הכביש ונהרסו.
בשנת 2009 הושלמה סלילת כביש 531 עד למיקום המחלף, מבלי שנבנה. במקום הוקמה צומת שהתחברה לרחוב השרון (כביש 402) בלבד. הקמת המחלף החלה בשנת 2011, ודרשה חפירה עמוקה לצורך הקמת מנהרה עבור מסילת השרון, שמעליה נסלל תוואי כביש 531, שבמפלס העליון עובר כביש 402. בפברואר 2014 התכנסה הוועדה לתשתיות לאומיות דנה על הקמת המחלף, בהמשך פורסם בתקשורת כי למרבה ההפתעה חלק ניכר מהמחלף כבר היה בנוי, עוד פורסם באותה כתבה כי על מנת לעכב כמה שפחות את הקמתו של מחלף מל"ל, הוחלט שהוא יאושר בחלקים בכל פעם. אולם, נציג המשרד להגנת הסביבה הציג לחברי הוועדה צילומים שביצע ערב הדיון, לפיהם הקמתו כמעט הושלמה והעבודות היחידות שלא בוצעו על מנת להשלים את המחלף הוא להניח את הקורות עיליות שישמשו את המחלף.
המחלף הושלם בינואר 2016, עם השלמת מחלף רעננה דרום, אז חובר מחלף מל"ל למחלף רעננה דרום והוקמה בניהם תחנת הרכבת רעננה – דרום.