cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ירון אילתי
1984
בשלוש תחרויות שחייה שנערכו באירופה בקיץ 1984 בתקופה של שבועיים, בניסיון אחרון לקבוע את הקריטריון האולימפי, קבע אילתי במשחה ל-200 מטר פרפר תוצאה חלשה יחסית של 2:06 דקות בתחרות בנורווגיה. לאחר מכן, בקיאסו, שווייץ הוא קבע תוצאה של 2:04 דקות ובתחרות שמונה האומות שנערכה בקארדיף, ווילס הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 2:04 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה זכה אילתי בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:05.75 דקות, אחרי יורם כוכבי (2:04.95 דקות) ולפני יובל רותם (2:07.15 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.09 שניות, אחרי נדב שנל (57.71 שניות) וכוכבי (57.91 שניות).
המכביה ה-12
בתחרויות השחייה של המכביה ה-12 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב ביולי 1985 סיים אילתי במקום שישי במשחה ל-200 מטר פרפר שלישי מבין השחיינים הישראלים
חייו האישיים
כיום (2013) עובד אילתי כמאמן שחייה. בתחילת דרכו כמאמן שחייה, עבד כשלוש שנים בקבוצת השחייה של מכבי תל אביב כפר המכביה משנת 1986, ומשנת 1989 הוא עובד בקבוצת השחייה של הפועל ערד.
אמבר הרד
ביוגרפיה
הרד נולדה וגדלה באוסטין בירת טקסס, בתם של פייג' והקבלן דייוויד הרד. היא גדלה כקתולית ובגיל 16 הפכה לאתאיסטית לאחר שאיבדה חברה קרובה בתאונת דרכים.
למדה דרמה באקדמיה הקתולית "סנט מייקל" והופיעה בפרסומות מקומיות, לפני שנסעה בגיל 17 לניו יורק כדי לפתח קריירת דוגמנות. לאחר מכן נסעה ללוס אנג'לס כדי לפתח קריירת משחק.
בשנת 2008 שיחקה בדרמת הפעולה "לעולם אל תיכנע", בקומדיה "פיינאפל אקספרס" בתור אנג'י אנדרסון חברתו של הפקיד דייל דנטון (סת' רוגן) ובדרמה "לילות אל. איי".
בשנת 2009 הופיעה לצידם של דמי מור ודייוויד דוכובני בדרמה הקומית " הג'ונסונים", במותחן הפסיכולוגי "האב חורג" בתפקיד קלי חברתו של מייקל הארדין (פן בדג'לי) ובתפקיד קטן בקומדיה "ברוכים הבאים לזומבילנד".
בשנת 2010 שיחקה הרד בסרט "מחלקה סגורה", וב-2011 כיכבה בתפקיד ראשי לצידו של ניקולס קייג' בסרט הפעולה "מרדף עצבני" בתור המלצרית פיפר והשתתפה בדרמה הספרותית "יומן הרום", בתפקיד שנאל ארוסתו של איש העסקים סנדרסון (אהרון אקהרט).בנוסף שיחקה בשבעה פרקים בסדרה הכושלת "מועדון הפלייבוי" בתפקיד שפנפנת הפלייבוי באני מאורין.
בשנת 2014 שיחקה בסרט המותחן "3 ימים להרוג" לצידו של קווין קוסטנר.
בשנת 2015 הופיעה בסרט "מג'יק מייק 2" לצידו של צ'נינג טייטום.
בשנת 2017 הצטרפה הרד ליקום הקולנועי של DC כאשר גילמה את דמותה של מירה בסרט "ליגת הצדק" שיצא ב-2017 ובסרט "אקוומן" בכיכובו של ג'ייסון מומואה שיצא בשנת 2018. עוד בשנה זו, שיחקה לצדם של תיאו ג'יימס ובילי בוב תורנטון במותחן הבלשי "שדות לונדון", אשר מבוסס על ספרו באותו השם של מרטין איימיס משנת 1989.
חיים אישיים
הרד היא ביסקסואלית. בשנת 2010 יצאה מהארון כאשר הגיעה לאירוע מטעם הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה, עם בת זוגה הצלמת טסייה ואן רי, איתה יצאה בין השנים 2008 עד 2011. היא אמרה בנוגע למיניותה: "אני לא מסווגת את עצמי בדרך כזו או אחרת - היו לי מערכות יחסים מוצלחות עם גברים ועכשיו אישה. אני אוהבת את מי שאני אוהבת; האדם הוא מי שחשוב." בשנת 2012 החלה לצאת עם השחקן ג'וני דפ. השניים נישאו ב-3 בפברואר 2015 בטקס אזרחי פרטי בביתם בלוס אנג'לס. הם התגרשו כעבור 15 חודשים, בגירושים מכוערים, לטענתה, לאחר פרשיית אלימות מצידו כלפיה. הרד הבטיחה לתרום את כלל כספי הגירושים לצדקה, אך נכון למאי 2022 עוד לא עשתה זאת.
לאחר שהתגרשה מדפ החלה לצאת עם היזם והמיליארדר הקנדי-אמריקאי אילון מאסק. הם יצאו ביחד במשך מספר חודשים ב-2017, אבל נפרדו באותה השנה.
בדצמבר 2018 פרסמה הרד מאמר עמדה ב"וושינגטון פוסט", בו אמרה שעקב הפיכתה לסמל של קורבן לאלימות זוגית, היא איבדה הזדמנויות עבודה ונענשה על ידי החברה. במרץ 2019 פורסם כי דפ תובע תביעת דיבה בסך 50 מיליון דולר כנגד הרד עקב הנאמר באותו מאמר, אף על פי שהוא אינו מוזכר, וטען כי היא זו שהייתה אלימה כלפיו במערכת היחסים.
ביולי 2021 פרסמה שנולדה לה בת ב-8 באפריל 2021 בתהליך פונדקאות.
ב-11 באפריל 2022 החל משפט תביעת הדיבה של דפ נגד הרד, ונמשך כשישה שבועות, עד 27 במאי של אותה שנה. ב-1 ביוני 2022 הוכרע המשפט בניצחון לטובת דפ, לאחר שחבר המושבעים קבע שהרד הוציאה את דיבתו בכל שלושת הסעיפים אשר פורסמו במאמר, ופסקו תשלום של 10 מיליון דולר על הפגיעה ו-5 מיליון דולר נוספים כפיצוי, שהורדו ל-350 אלף דולר על ידי השופטת בעקבות מגבלת הסכום בווירג'יניה. בנוסף פסקו המושבעים על תשלום של 2 מיליון דולר לזכותה של הרד, לאחר שמצאו שעורך דינו של דפ הוציא את דיבתה בסעיף אחד מתוך שלושת סעיפי התביעה הנגדית.
רחוב החשמונאים
רחוב החשמונאים הוא רחוב בתל אביב המשמש בחלקו כציר כניסה למרכז העיר מכיוון מזרח, ואורכו כקילומטר וחצי. הוא נחלק לשני מקטעים מובחנים:
מחאת כובאני (2014)
מחאת כובאני (2014) בטורקיה היו עצרות רחבות היקף של מפגינים שתמכו ביחידות להגנת העם (YPG) בטורקיה בסתיו 2014, כחלק מהמערכה על כובאני. הפגנות גדולות התחוללו בטורקיה, והדרדרו במהירות לאלימות בין מפגינים למשטרה הטורקית. מספר תקריות צבאיות בין כוחות טורקים לחמושים של זרוע הנוער של מפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK) בדרום מזרח טורקיה תרמו להסלמה. ההפגנות התפשטו לערים שונות בטורקיה. על המפגינים רוססו בגז מדמיע ותותחי מים, ובתחילה נהרגו 12 בני אדם. בסך הכל נהרגו 31 בני אדם בהפגנות עד 14 באוקטובר.
נסיבות
כתוצאה מהתקדמות המדינה האסלאמית (דאעש) בכובאני מ-13 בספטמבר 2014, יותר מ-200,000 סורים חיפשו מקלט בטורקיה. ב-30 בספטמבר נחתו פגזים תועים על אדמת טורקיה והטורקים ירו בחזרה לשטח סוריה, כאשר שריון טורקי הובא לגבול כדי להרתיע מפני פלישות נוספות. חמישה אזרחים בטורקיה נפצעו מפגיעת מרגמה בביתם. טורקיה פינתה שני כפרים כאמצעי זהירות. היו כמה סיבות להפגנות. השלטונות הטורקיים אסרו על מתנדבים כורדים לחצות את הגבול לכובאני, וטורקיה סירבה לפתוח במבצע צבאי להגנת כובאני למרות שהפרלמנט הטורקי העביר חוק המתיר פעילות כזו.
עם זאת, כוחות הביטחון הטורקים לא אפשרו לחמושים של היחידות להגנת העם (YPG) ולמתנדבים אחרים לפעול בעניין, תוך שימוש בגז מדמיע ובתותחי מים נגדם. תוך כדי פיזור המונים כורדים ליד הגבול, המשטרה הטורקית ירתה גז מדמיע ישירות לתוך ניידת צוות החדשות של ה-BBC, פרצה את החלון האחורי והציתה אש קטנה.
אירועים
כתוצאה מהמשבר בכובאני, הפגנות פרו-כובניות מסיביות התפתחו בטורקיה והפכו במהרה לאלימות בין מפגינים למשטרה הטורקית. ההפגנות התפשטו לאחר מכן לערים שונות בטורקיה, כמו מרדין, בינגל וואן במזרח אנטוליה, אך גם לערים המערביות איזמיר ואיסטנבול.
אוקטובר
ב-7 באוקטובר אמר רג'פ טאיפ ארדואן שכובאני תיפול לידי דאעש, וההפגנות החלו. על פי ראיון של עד עם אמנסטי אינטרנשיונל, מפלגת הצדק והפיתוח (AKP) בראשות שומרי הראש של העירייה תקפו מפגינים בסירט ב-7 באוקטובר 2014. באותו יום נהרגו כמה מחברי מפלגת "המטרה החופשית" האיסלאמיסטית בבאגלר בדיארבאקיר. כאמצעי נגד להפגנות, הרשויות במחוז מרדין הטילו עוצר. ב-8 באוקטובר דיווח מארק לואן מה-BBC כי 19 בני אדם מתו וכי השלטונות הטורקיים הטילו עוצר במספר ערים עם אוכלוסייה כורדית. המפגינים נתקלו בגז מדמיע ובתותחי מים, ובתחילה נהרגו 12 בני אדם. בסך הכל 31 מתפרעים נהרגו לאחר מכן עד 14 באוקטובר. ההפגנות הגיעו לסיומן לאחר שעבדאללה אג'לאן קרא לסיים אותן מכלאו באי אימראלי.
נובמבר
ב-1 בנובמבר 2014, התקיימו הפגנות מרובות לתמיכה בכורדי כובאני. 5,000 איש הפגינו בעיירה הטורקית Suruç. לפחות 15,000 צעדו בעיר דיארבקיר הגדולה ביותר בטורקיה, בעלת הרוב הכורדי, ו-1,000 הפגינו באיסטנבול. ב-7 בנובמבר פרצו הפגנות על רקע דיווחים על פעילה כורדית בת 28 שנורתה בראשה על ידי חיילים טורקים בצד הטורקי של הגבול ליד כובאני. לפי הדיווחים, היא הייתה חלק מקבוצה שלווה של מפגינים שרצו שהממשלה הטורקית תאפשר למתנדבים מטורקיה להצטרף למאבק נגד דאעש בכובאני.
תגובות
הנשיא רג'פ טאיפ ארדואן אמר שהוא לא מוכן לפתוח בפעולות נגד דאעש בסוריה אלא אם כן זה יהיה גם נגד ממשלת סוריה.
העמדה לדין של המפגינים
ארדואן האשים שוב ושוב את מפלגת העמים הדמוקרטית (HDP) במקרי המוות במהלך הפגנות כובאני. סלהאטין דמירטאש ו-פיגן יוקסקדאג, יושבי ראש מפלגת העמים הדמוקרטית ב-2014, נעצרו בנובמבר 2016, ובספטמבר 2019 הועמדו לדין בגין הפגנות כובאני. בספטמבר 2020, החקירות הורחבו לפעילים נוספים. העמדה לדין של 82 מתומכי ההפגנות במהלך ספטמבר 2020, הובילה להפגנות נוספות. HDP קרא מספר פעמים לוועדה פרלמנטרית שתחקור את האירועים שגרמו להפגנות, אך דרישותיהם נדחו.
יחסי בוסניה והרצגובינה–יפן
מלחמת בוסניה
משנת 1992 עד שנת 1995 בוסניה והרצגובינה נחלה מלחמות רבות בינה לבין יוגוסלביה ככלל וסרביה בפרט. אוכלוסיית בוסניה והרצגובינה היא מעורבת, חלק מהעם הוא סרבי, חלק קרואטי וחלק בוסניאקי וכתוצאה מכך נוצרה מלחמת אזרחים בבוסניה והרצגובינה, הבוסנים והקרואטים קראו לבוסניה והרצגובינה להתנתק מיוגוסלביה, ואילו הסרבים טענו ההפך. במהלך המלחמה, היפנים הפצירו גם בבוסניה והרצגובינה, לפרוש מן יוגוסלביה וכתוצאה מכך שלחו סיוע צבאי לבוסניה והרצגובינה במהלך מלחמת בוסניה.
תוצאות המלחמה
מלחמת בוסניה נגמרה עקב חתימת הסכם דייטון. ההסכם אומר כי בוסניה והרצגובינה תקבלנה עצמאות וניתוק מיוגוסלביה, אך, שטחה יחולק לשתי ישויות שונות: חלק אחד סרבי (רפובליקה סרפסקה) וחלק אחד בוסניאקי-קרואטי (הפדרציה של בוסניה והרצגובינה).
לאחר המלחמה
יפן סייעה רבות לבוסניה והרצגובינה באיחוי השסע האתני בין העם בבסוניה והרצגובינה, על ידי מתן תמיכה פוליטית וכלכלית כולל שיתוף פעולה לגיבוש השלום וצירוף בוסניה והרצגובינה כחברת ליבה במועצה ליישום השלום.
אוכלוסייה משותפת
ביפן גרים 36 אזרחים מבוסניה והרצגובינה (יוני 2017.)בבוסניה והרצגובינה מתגוררים 30 אזרחים יפניים (אוקטובר 2017).
סחר
הייצוא היפני מבוסניה והרצגובינה עמד על 360 מיליון ין (2017), ואילו הייבוא היפני מבוסניה והרצגובינה עומד על כ-140 מיליון ין (2017).
כנסיית מריה הקדושה (שטרלזונד)
כנסיית מריה הקדושה (בגרמנית: Marienkirche) היא כנסיית רובע אוונגליסטית בשטרלזונד, גרמניה.
היסטוריה
בניית הכנסייה החלה ב-1298 בסגנון גותי והתבססה באופן רופף על מריינקירכה בליבק. הכנסייה הייתה המבנה הגבוה בעולם בשנים 1549–1647 עם צריח מחודד בגובה 151 מטר. מגדל הפעמונים והצריח קרסו מספר פעמים ונבנו מחדש מספר פעמים. ב-1382 הם קרסו לראשונה ונבנו מחדש ב-1478. הם קרסו שנית ב-1495 בעקבות סופה קשה ונבנו מחדש בגובה 151 מטר. ב-1647 נפגע הצריח מברק ונשרף. הפעם הוא הוחלף בכיפת בארוק נמוכה, שהושלמה ב-1708 וניצבת שלמה עד ימינו. גובהו הנוכחי של המבנה הוא 104 מטר.
קרייג הודג'ס
קרייג אנתוני הודג'ס (באנגלית: Craig Anthony Hodges; נולד ב-27 ביוני 1960) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1982–1998. בעונות ו- זכה באליפות ליגת ה-NBA כשחקן שיקגו בולס, וממוצעיו הכוללים לאורך 10 עונותיו בליגה הם 8.5 נקודות, 2.5 אסיסטים ו-1.3 ריבאונדים למשחק.
קריירת מכללות
הודג'ס נולד וגדל בפארק פורסט הסמוכה לשיקגו, אילינוי. בין השנים 1978–1982 למד באוניברסיטת המדינה של קליפורניה בלונג ביץ' ("לונג ביץ' סטייט"), ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה תחת המאמן חבר היכל התהילה של הכדורסל לעתיד טקס וינטר, אשר מאוחר יותר שימש כעוזר מאמן בשיקגו בולס בזמן שהודג'ס שיחק בקבוצה. בעונתו האחרונה בקבוצת האוניברסיטה, 1981/1982, רשם הודג'ס ממוצעים של 17.5 נקודות ו-3.9 אסיסטים למשחק.
קריירת משחק
בדראפט ה-NBA 1982 נבחר הודג'ס בבחירה ה-48, על ידי סן דייגו קליפרס. בשתי עונותיו בקבוצה קלע 8.8 נקודות בממוצע למשחק.
לקראת עונת הועבר יחד עם טרי קאמינגס וריקי פירס בטרייד למילווקי באקס, בתמורה למארקס ג'ונסון, ג'וניור ברידג'מן והרווי קצ'ינגס. לאורך תקופתו עם הבאקס הציג יכולת שיא מבחינה אישית, כאשר קלע 10.5 נקודות בממוצע למשחק ב-40.4% קליעה לשלוש. בעונת הוביל את מילווקי, לצדם של קאמינגס, סידני מונקריף ופול פרסי, לגמר האזור המזרחי בפלייאוף ה-NBA. לאורך הפלייאוף פתח בכל 14 משחקי קבוצתו, ותרם 13.5 נקודות ו-4.5 אסיסטים בממוצע למשחק.
בפברואר 1988, לאחר כ-3 עונות וחצי במילווקי, הועבר בטרייד לפיניקס סאנס בתמורה לג'יי האמפריז.
בקיץ 1992 עזב את ה-NBA, ומאז ועד לשנת 1998 שיחק לסירוגין עבור הקבוצות פלקנסטרו קאנטו האיטלקית, גלאטסראיי הטורקית, "רוקפורד לייטנינג" מליגת ה-CBA ו"אסטרשונד" השוודית.
קריירת אימון
בין השנים 1994–1996 שימש הודג'ס כמאמן קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת המדינה של שיקגו, במקביל לקריירת המשחק שלו. לאורך התקופה העמידה הקבוצה מאזן כולל של 8 ניצחונות ו-51 הפסדים.
לקראת עונת מונה לעוזר מאמן בלוס אנג'לס לייקרס, תחת מאמנו לשעבר בשיקגו, פיל ג'קסון. בעונות ו- זכה עם הקבוצה בשתי אליפויות NBA. בסיום עונת עזב את הקבוצה יחד עם ג'קסון, אשר פרש מאימון.
חייו האישיים
בדצמבר 1991 היה הודג'ס מעורב בתקרית מדוברת, כאשר הותקף על ידי פרודתו, קרליטה הודג'ס; לאחר שהסיע את שני ילדיהם לבית ספרם בשיקגו, ניגשה קרליטה אל הרכב בו שהה, שפכה עליו בנזין, וניסתה להצית אותו בעזרת גפרורים. למזלו של הודג'ס, שני הגפרורים אשר השליכה לכיוונו כבו בטרם פגעו בגופו, ובכך לא נפצע כלל.
דירת התשוקות
דירת התשוקות (באנגלית: Under the Yum Yum Tree) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1963 בבימויו של דייוויד סוויפט, עם ג'ק למון, קרול לינלי ודין ג'ונס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על מחזה בשם זה מאת לורנס נורמן שהועלה בברודוויי בשנת 1960 ובה שיחק דין ג'ונס באתו תפקיד.
הסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי.
ג'ק למון היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
תקציר העלילה
הוגן (ג'ק למון) הוא רווק בעל מלון דירות בשם קנטאור. הוא רודף נשים מושבע ומשכיר דירות במחירים נמוכים רק לצעירות נאות שהוא נוהג להציץ לדירותיהם ולהזמין אותן לדירת התשוקות שלו שבה הכל צבוע באדום כמו החליפה שלו, בר משקאות עשיר, פסלים אפריקנים ושני כינורות שמופעלים בלחיצת כפתור ומנגנים מוזיקה רומנטית. בחזית המלון פסל של קנטאור עם ראשו של הוגן.
רובין (קרול לינלי) ודייוויד (דין ג'ונס) הם סטודנטים חברים באותו קולג'. רובין מציעה לדייוויד לשכור דירה ביחד אבל לקיים אהבה אפלטונית ללא יחסי אישות עד שילמדו להכיר היטב אחד את השני.
הוגן מסכים לקבל את רובין אף על פי שהגיעה בחברת גבר. הוא מתכנן למרות זאת, לכבוש גם אותה.
הוגן מציץ לדירתם של רובין ודייוויד ומתחיל להתערב בחייהם. הוא משכנע את דייוויד לעסוק בספורט כדי להחליש את יצר המין שלו. בסוף יום מתיש, רובין מחכה לערב רומנטי עם דייוויד אך הוא חוזר מאימוני הספורט עייף כשכולו כואב ונרדם מיד.
הוגן מנצל את ההזדמנות ומזמין את רובין לבילוי במסעדה אך פרט לנשיקה לא קורה דבר. איירין רואה אותם במסעדה ולמחרת היא מפתיעה את הוגן במספרה וחובטת בו.
לבסוף עזבים אותו רובין דייוויד ואיירין וידידה צ'ארלס (רוברט לנסינג) עוזרים להם לארוז. גם דורקס ובעלה עוזבים. הוגן עצוב ומחליט שמעתה ישיר את הדירות רק לגברים אבל לפתע מגיעה מכונית עם צעירות והוגן מתעורר שוב לחיים ומזמין אותם בשמחה.
24 במרץ
24 במרץ הוא היום ה-83 בשנה (84 בשנה מעוברת), בשבוע ה-12 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 282 ימים.
חיים תומר
חיים תומר (נולד ב-1 בפברואר 1955) הוא בכיר לשעבר במוסד למודיעין ותפקידים מיוחדים, כיהן כראש אגף המודיעין וראש אגף תבל.
קורות חיים
תומר (במקור טייטלבאום) נולד וגדל בחדרה. התגייס לצה"ל ב-1973 והשתחרר ב-1981. שירת בין היתר כמפקד גדוד. ב-1984 הצטרף למוסד, שירת בתפקידים שונים ובמשימות מחוץ לישראל. בשנת 2000 מונה למפקדה של יחידה מבצעית מיוחדת. ב-2003 מונה לסגן ראש אגף במוסד, ב-2005 מונה לראש יחידת מטה בארגון, בשנים 2008 עד 2011 עמד בראש אגף המודיעין ובשנים 2011 עד 2013 עמד בראש אגף תבל, האחראי על הקשרים הדיפלומטיים והמודיעיניים של המוסד. בינואר 2014 פרש מהמוסד.
תומר בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב.
קישורים חיצוניים
מכתביו
טיעון התכנון הלקוי
טיעון התכנון הלקוי (באנגלית: Argument from poor design), המכונה גם הטיעון הדיסטלולוגי, הוא טיעון נגד ההנחה על קיומו של אל בורא או יוצר של העולם, המבוסס על ההנמקה שאל שהוא "כל יכול", "כל-יודע" ו"נוכח בכל" ושחפץ להיטיב, לא יברא יצורים שאינם אופטימליים, כפי שלכאורה קיימים בטבע.
הטיעון בנוי כמודוס טולנס בסיסי: אם היצירה מכילה ליקויים רבים, הרי שעיצוב או תכנון נראה כתיאוריה בלתי סבירה למקור הקיום הארצי. התומכים בטיעון בדרך כלל משתמשים בו לא במטרה להפריך את קיומו של אלוהים, אלא כרדוקציה לאבסורד של טיעון התכנון התבוני (והטיעון הטלאולוגי), לפיו קיימת אלוהות משום שטבע המציאות, מורכבותה ושלמותה מעידים על קיומו של מתכנן ובורא.
הטיעון מהתכנון הלקוי קודם פעמים רבות תוך שימוש במילים וביטויים נוספים, כגון: "עיצוב לקוי", "עיצוב לא אופטימלי", "עיצוב לא אינטליגנטי", "דיסטלולוגיה או דיסטליאולוגיה". הביולוג בן המאה ה-19, ארנסט הקל, יישם את המונח "דיסטלולוגיה" לתאר איברים כה ראשוניים, עד שהם חסרי תועלת לחייו של אורגניזם. בספרו מ-1868 Natürliche Schöpfungsgeschichte ("תולדות הבריאה"), הקדיש הקל פרק שלם לטיעון מהתכנון הלקוי. פרק שהסתיים בהצעה (מעיין הלצה) ל"תיאוריה על אי התאמתם של חלקים באורגניזמים, כנגד הדוקטרינה העממית בדבר התאמתם המשולמת של כל יצירי הבריאה". בשנת 2005, הגאולוג דונלד ווייז מאוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט, טבע את המונח "עיצוב לא מוכשר" ("incompetent design" כמשחק מילים על "intelligent design"), כדי לתאר את כל ההיבטים של הטבע בעלי עיצוב לא מוצלח או פגום.
תגובות דתיות לטיעון
תגובות תאולוגיות נוצריות מסורתיות גורסות כי אלוהים בנה יקום מושלם, אך שימוש לרעה של האנושות ברצונה החופשי למרוד באלוהים, הביא להשחתת העיצוב האלוהי הטוב והמושלם.
תגובות תאולוגיות יהודיות טוענות כי העולם עשוי שלא להיות מושלם, כיון שהוא מקום תיקון זמני שאינו משקף את תכליתו הסופית של האל שהיא עולם הבא או ימות המשיח.
עיקרי הטיעון
הטענה גורסת כי:
לעיתים הטענה משמשת כרדוקציה לאבסורד של הטיעון מהעיצוב (הטיעון הטלאולוגי):
אך "תכנון לקוי" תואם את התחזיות של תאוריית האבולוציה המדעית באמצעות הברירה הטבעית. זה צופה שתכונות שהתפתחו לשימושים מסוימים, עושות שימוש חוזר או נבחרות לשימושים שונים, או ננטשות כליל. מצב לא אופטימלי זה, נובע מחוסר יכולתו של המנגנון התורשתי לחסל את שרידיו המסוימים של התהליך האבולוציוני.
במונחי הכושר האדפטיבי, הברירה הטבעית תמיד תדחוף "במעלה הגבעה", אך בדרך כלל לא ניתן יהיה להגיע למין מפסגה נמוכה יותר לשיא גבוה יותר מבלי לעבור קודם ב"עמק".
פגמים הגורמים לסכנת מוות
כמה פגמים באנטומיה האנושית עלולים לגרום למוות, במיוחד ללא טיפול רפואי מודרני:
בירנדרנגר
בירנדרנגר (בנפאלית: वीरेन्द्रनगर) היא בירת פרובינציית קרנאלי במערב נפאל והעיר הגדולה בה העיר משמשת גם כבירת מחוז סורקהט בדרום-מערב הפרובינציה. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2021 אוכלוסיית העיר מנתה 153,863 תושבים. זוהי אחת הערים הצומחות ביותר בנפאל כאשר והגירה מסיבית מכפרים סביבה הובילה לגידול של 720% באוכלוסייה בין 1982 ל-2015. בירנדרנגר מהווה נקודת מפגש של שני כבישים מהירים לאומיים, הכביש המהיר רטנה והכביש המהיר קרנאלי. העיר היא מרכז סחר אזורי במרכז מערב נפאל.
סמות'י קינג סנטר
סמות'י קינג סנטר, המכונה גם ניו אורלינס ארנה (באנגלית: Smoothie King Center וגם New Orleans Arena) הוא אולם ספורט הממוקם בניו אורלינס, לואיזיאנה שבארצות הברית. מספר המקומות באולם עומד על 18,500, והוא משמש בעיקר למשחקי הבית של קבוצת ה-NBA ניו אורלינס פליקנס.
אירועי ספורט משמעותיים שאירח
ב- אירח לראשונה את סוף-שבוע האולסטאר ב-NBA, ושימש כאולם המארח של האירוע גם ב-.
ב- יארח שוב את משחק וסוף-שבוע האולסטאר. המשחק, שייערך ב-19 בפברואר 2017, היה אמור להתקיים באולמה הביתי של קבוצת שארלוט הורנטס, הספקטרום סנטר, אך הועבר מקרוליינה הצפונית עקב חקיקה מדינתית נגד הקהילה הגאה.
מאטיי קאראג'אלה
מאטיי קאראג'אלה (ברומנית: Mateiu Ion Caragiale; 25 במרץ 1885 – 17 בינואר 1936) היה משורר ופרוזאיקן רומני, הידוע בעיקר ברומן שלו ("המלכים של החצר הישנה"), המתאר את המִילְיֶה של צאצאים של בויאר לפני ואחרי מלחמת העולם הראשונה. סגנונו של קאראג'אלה, המזוהה עם סימבוליזם, של מפנה המאה העשרים, והמודרניזם המוקדם, היה מקורי בספרות הרומנית של התקופה בין שתי מלחמות העולם. בתרומות מאוחרות אחרות, היה קאראג'אלה חלוץ הספרות הבלשית המקומית, אך ישנה מחלוקת אם עבודתו בתחום הניבה נרטיב שלם או רק קטעים. הכתבים המעטים שהוא השאיר אחריו עומדים בניגוד לשבחי הביקורת עליהם וקמו לו מספר חקיינים גדול, בעיקר לאחר מותו, הידועים בכינוים "מאטייסטים".
קאראג'אלה הצעיר, שהיה ידוע גם כהרלדיסט ו חובב, פרסם את יצירותיו באופן ספוראדי, ובמקום זאת ביקש להיות מעורב בפוליטיקה ולפתח קריירה בשירות הציבורי. הוא היה קשור ל, ולאחר מכן ל, ובסופו של דבר הפך לדמות שנויה במחלוקת כשתמך במעצמות המרכז בתקופת כיבוש רומניה במלחמת העולם הראשונה. לאחר מכן התמקד בספרות, ובמהלך שנות ה-20 המאוחרות ובתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, פרסם את רוב הפרוזה שלו בכתב העת (Gândirea, "מחשבה").
מאטיי קאראג'אלה היה ילדו הבלתי חוקי והמרדן של המחזאי רב ההשפעה יון לוקה קאראג'אלה, והוא היה אחיו למחצה של לוקה קאראג'אלה, משורר אוונגרד שמת ב-1921, וחתנו של הסופר לאחר מותו. מאטיי קאראג'אלה היה מזוהה באופן רופף עם, והיה ידוע בזכות ה, האקסצנטריות והבוהמייניות שלו, ובמשך רוב חייו, היה נוכח קבוע בחוג האינטלקטואלי שנוצר סביב מסעדת. מקורביו כללו את הדמות הפוליטית השנויה במחלוקת, האנימטורית התרבותית , והמשורר יון בארבו, שהיה גם אחד מתומכיו המסורים ביותר.
נעוריו
מאטיי קאראג'אלה נולד בבוקרשט כילד מחוץ לנישואים ליון לוקה קאראג'אלה ומריה קונסטנטינסקו (Maria Constantinescu), רווקה בת 21 באותה עת, שהייתה עובדת לשעבר בעיריית בוקרשט. כשחי את שנותיו הראשונות בבית אימו ברחוב פרומואסה (Frumoasă), ליד הרחוב הראשי (עד שהבניין נמכר), הייתה למאטיי אחות למחצה, בת לאימו מרומן אחר מחוץ לנישואים. בשנת 1889, כמעט שנה לאחר שנפרד מפילגשו, אביו התחתן עם אלכסנדרינה בורלי (Alexandrina Burelly), והביא את מאטיי למשפחתו החדשה. בשנים הבאות, הוא התנכר בהדרגה לאביו, ולפי אקטרינה (Ecaterina), הצעירה מבין ילדיהם של יון לוקה קאראג'אלה ובורלי, "מאטיי לבדו התעמת עם [אביו] וסתר את דבריו באופן שיטתי".
קאראג'אלה הצעיר נשלח לבית הספר במכללת גאורגיוס הקדוש (Sfântul Gheorghe) של בבוקרשט, שם גילה תשוקה להיסטוריה ולהרלדיקה. סביב אותה תקופה, הוא כנראה הוכנס לחוגו של דמטריסקו, שכלל את הרופא, הסופר , הפיזיקאי , מבקר הספרות והאדריכל. במהלך טיול קיץ ב-1901 לסינאיה, שם שהה בקרב משפחת ביבסקו, הכיר מאטיי את ג'ורג'ה-ולנטין ביבסקו ואלכסנדרו ביבסקו (Alexandru Bibescu) (במכתב שכתב באותה תקופה, הוא תיאר את האחרון כ"משוגע מדי ומטורף תזזיתי"). הספר האהוב עליו בגיל 17 היה L'Arriviste, מאת הסופר הצרפתי, אשר, כפי שהוא עצמו הודה, תרם לחזון שלו על טיפוס בסולם החברתי. ב-1903, עם יון לוקה, בורלי וילדיהם, הוא טייל בחלקים נרחבים של מערב אירופה, וביקר באוסטריה-הונגריה, שווייץ, איטליה וצרפת; במהלך הטיול הוא תיעד את הרשמים שהותירו בו מגמות האמנות האירופיות השונות.
ב-1904 עקר אביו לברלין, והביא איתו את מאטיי - בתקווה שיוכל לשכנעו ללמוד משפטים באוניברסיטת פרידריך וילהלם - אבל מאטיי בילה את זמנו בקריאה ובחקר בירת הקיסרות הגרמנית. מאוחר יותר הוא יתייחס לתקופה זו באמצעות מונח צרפתי, l'école buissonière ("בית הספר לנוודים"), והדגיש כי "[זה] עזר לי מאוד". אקטרינה קאראג'אלה ציינה שאחד הבילויים האהובים על אחיה היה "להתפעל מהעצים החילוניים בטירגארטן", וידוע גם כי הוא בילה ימים שלמים בגלריה הלאומית הישנה, וחביבים עליו במיוחד היו ציוריו של יאקוב ואן רויסדאל. יון לוקה, שלא היה מרוצה מגישתו של מאטיי, שלח אותו בחזרה לרומניה ב-1905, שם נרשם לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת בוקרשט, אך הוא פרש ממנו שנה לאחר מכן. לזמן קצר, אביו של קאראג'אלה אף הפקיד בידי שטפנסקו דלאוורנצה את הפיקוח על בנו המנוכר.
סכסוך אב-בן ובכורה ספרותית
הסכסוך עם אביו לא פסק כל עוד האחרון היה בחיים. הפסיכיאטר והמסאי, שחקר את מערכת היחסים ביניהם עם כלי הפסיכואנליזה, מתאר את תחושתו של מאטיי כלפי יון לוקה כ"אנטיפתיה, על גבול השנאה", ומשער שהדבר שיקף השפעות אימהיות מהתקופה הקצרה שבה נותרה מריה קונסטנטינסקו רווקה חד-הורית.
ככל הנראה המצב הידרדר בשנת 1904, לאחר מות דודתו לנצ'י (Lenci), כאשר יון לוקה השתלט על ירושת בנו, והוחמר אף יותר בשל החלטת אביו להפסיק לממן אותו, מה שהותיר את האחרון ללא מקור הכנסה יציב. לפיכך הוא היה אמור לפרנס את אימו ואחותו, עד שיון לוקה העביר את הירושה שנבעה ממותה של דודתו האחרת קטינקה מומולואה, לפילגשו לשעבר. הוא גם ציין שאביו הכריח אותו ללמוד באוניברסיטת פרידריך וילהלם מבלי לממן את שכר הלימוד. זמן מה לאחר שחזר לרומניה, הוא החל להשתתף בחוג הספרותי הסימבוליסטי שנוצר סביב המשורר והתועמלן הפוליטי השמאלני, שהעניק לקאראג'אלה הצעיר כסף והזמין אותו לא פעם לארוחת ערב.
באביב 1907, למרות המתחים המתמשכים בין האב לבנו, מאטיי, שהחלים מצורה קשה של חצבת, חזר לברלין, שם עדיין התגוררה משפחתו של יון לוקה. עד מהרה הפך למאהב של אישה מקומית, רומן שלפי הדיווחים גרם לאביו להכריז עליו כשערורייתי. במהלך אותה שנה, היה מאטיי קאראג'אלה מסוקרן מהשמועות על אלימות מרד האיכרים ברומניה, תיעד חדשות מוגזמות שונות על אופיו והיקפו, ותיאר אותו כ"דבר טוב". בשנת 1909, הוא נרשם שוב לאוניברסיטה, לאחר שהחליט להתכונן לקבלת תואר, אך שוב לא הצליח להשלים את לימודיו.
מאטיי קאראג'אלה חשב לראשונה על הרומן העתידי Craii de Curtea-Veche בשנת 1910. שנתיים לאחר מכן, במהלך טיול ליאשי, הוא פרסם את 13 שיריו הראשונים בכתב העת הספרותי ("חיים רומניים"), וזכה לשבחיו של המשורר  וללעג של הסופר טודור ארגזי. מבקר הספרות הדגיש כי אלה הודפסו בעקבות התערבויות של אביו עם צוות כתב העת, ולפי הדיווח מאותה תקופה של גם גיסו של לוקה, הפילוסוף, יון לוקה העריץ את תרומותיו של בנו, וביקורתו הייתה מינימלית, בונה, והתקבלה בברכה על ידי מאטיי. זה הוביל את גריה למסקנה שבהעתיקו בחיים האמיתיים קלישאה סימבוליסטית, בדה קאראג'אלה הבן תמונה לא הוגנת של אביו. בשנים מאוחרות יותר, המשיך מאטיי לכתוב שירה, שפרסם האמרגן הספרותי קונסטנטין באנו בכתב העת שלו שלו, ("הלהבה").
אביו נפטר ביוני 1912, מה שלפי שרבן צ'וקולסקו (שציטט את התכתובת של מאטיי קאראג'אלה), הותיר אותו אדיש. עד אז, קאראג'אלה הבן התרעם על ניצול לכאורה של יון לוקה את הפופולריות שלו למען רווחים חומריים, ומאוחר יותר באותה שנה, העיר כי, "בתשלום קטן", ניתן היה לשכנע את אביו של קאראג'אלה לקרוא את יצירותיו ביריד ב. בקטע שאבד מאז מיומנו, שעליו הגיב צ'וקולסקו, הוא גם טען כי ועישון מוגזם גרמו לאביו להירקב פיזית ונפשית. למרות אהבתו לברלין, הוא גם לא היה מרוצה מהמעבר של אביו לעיר, והפיץ את השמועה שבעיני משפחתו וחבריו, הפרידה של יון לוקה מרומניה התפרשה כ"מטורפת" (תוך כדי טענה כי קאראג'אלה האב תכנן לכתוב מחזות בגרמנית, בסיוע מיטה קרמניץ, אהובתו לשעבר של המשורר מיכאי אמינסקו). בטקס ההלוויה, הוא כביכול זעזע את הפסנתרנית בכך שאמר בקרירות בצרפתית: Je suis venu voir feu mon père ("באתי לראות את אבי המנוח").
כניסה לשירות המדינה
קאראג'אלה חזר לבוקרשט: בקיץ 1912, בעזרת העיתונאי רודולף אורינובסקי (Rudolf Uhrinowsky), הועסק הסופר הצעיר בעיתון בשפה הצרפתית, L'Indépendence Roumaine ("עצמאות רומניה"), והודיע לקוראיו שהוא גם הפך לנציג הלגיטימי היחיד של משפחת קאראג'אלה ברומניה. באוקטובר הוא הפך לראש המטה במשרד לעבודות ציבוריות בקדנציה השנייה של טיטו מאיורסקו תחת השר. הוא גילה עניין יחסי בפוליטיקה בסביבות 1908, לאחר שאביו התגייס למען טאקה יונסקו ו שלו; בזמנו הוא מתח ביקורת על הבחירות הפוליטיות של יון לוקה, אך עם זאת ציין שהן יכולות לשמש אמצעי לקידומו שלו ("מעתה ואילך יהיה לי אוצר בלום פוליטי [...], משהו בטוח, אם אי פעם תהיה ודאות על כדור הארץ"). ארבע שנים לאחר הערה זו, זמן קצר לאחר הופעת הבכורה שלו בספרות, הוא התעמת עם אביו על כך שהאחרון שקל מינוי בממשלה של יונסקו.
הוא נכנס לתפקידו ב-7 בנובמבר 1912, אך כפי שהתוודה מאוחר יותר, שונו הרישומים הרשמיים כך שייראה כאילו שהוא היה עובד מדינה כבר מ-29 באוקטובר. תקופת כהונתו מתוארת על ידי המבקר בארבו צ'וקולסקו כאירוע חסר משמעות, כשמאטיי "מיצה את הפנטזיה [הפוליטית] שלו" במאמציו להקסים את באדאראו. כפי שסיפר קאראג'אלה מאוחר יותר, הוא הוביל שיחות עם משלחת מממלכת סרביה שכללו את היוזמה לבנות גשר על הדנובה כדי לקשר בין שתי המדינות. בשנת 1913, הוא הפך לאביר (Coroana României), קיבל את אות  בדרגה 2 של האימפריה הרוסית. הוא זכה גם במדליות רומניות בדרגה 1 של Bene Merenti ו-Bărbăție și credință ("גבריות ואמונה"). בשנת 1913 כתב קאראג'אלה את הסיפור "Remember", תוך שהוא ממשיך לתרום לכתב העת. אף על פי שמשרדו היה מחויב לפוליטיקה שמרנית-דמוקרטית, קאראג'אלה עדיין היה מקורב לבוגדן-פיטשטי, שעיתונו היומי סארה (Seara, "ערב") פרסם שוב ושוב מאמרים שטענו לחשיפה של סיעת טאקה יונסקו, ולעיתים קרובות מיקד התקפות כאלה בבאדאראו. העסקתו הסתיימה בסופו של דבר ב-17 בינואר 1914, כאשר הוקמה הממשלה הלאומית הליברלית של יון ברטיאנו. לדברי יון ויאנו, צדק קאראג'אלה בהנחה שמעורבותו השולית בתככים הפוליטיים הפכה אותו למטרה להתנגדות לבאדאראו.
מלחמת העולם הראשונה
במהלך השלבים המוקדמים של מלחמת העולם הראשונה, כיוון שרומניה נותרה מדינה נייטרלית, מתעדות רשימותיו של קאראג'אלה שחברו בוגדאן-פיטשטי פעל כסוכן פוליטי של מעצמות המרכז, וכי הכסף שהעמיד לרשותו סופק על ידי קרנות תעמולה גרמניות. אף על פי כן, שני האישים היו קרובים זה לזה במיוחד במהלך ואחרי 1915, וב-1916 אף ביקרו יחד בברלין. באותה תקופה ביקר קאראג'אלה גם בחוג הספרותי הגרמנופילי שהוקם על ידי, ולווה על פי הדיווח 10,000 ליי מבוגדן-פיטשטי, שאותם לא החזיר. העדפותיו הגרמנופיליות ו של קאראג'אלה עצמו חיסלו עד אז את הפרנקופיליה התרבותית שלו, ונפוצו שמועות שהוא עצמו היה מרגל של האימפריה הגרמנית.
כאשר רומניה הצטרפה למדינות ההסכמה והחלה המערכה הצבאית הרומנית, וכשגיוס החובה לצבא הרומני דילג עליו ניסח קאראג'אלה את הראשון משלושת החלקים של Craii de Curtea-Veche, שכותרתו "Crailor Întâmpinarea" ("פגישה עם המלכים"). מאוחר יותר כאשר הוא יהרהר על חשיבותה של 1916, הוא יראה בה את "סוף ה-". הוא לא הצטרף לשלטונות ותומכי טאקה יונסקו כשהם התפרסו מחדש במולדביה כשדרום רומניה נכבשה על ידי מעצמות המרכז, ונשאר בבוקרשט. הוא עדיין היה פעיל בחוגי הגרמנופילים, כולל אלה שבחרו בשיתוף פעולה, וזכה להערכה רבה על ידי כוחות הכיבוש: אחיו לוקה הועסק במנגנון המנהלי החדש, אך על קידומו של מאטיי עצמו לדרגת פרפקט הטיל לופו קוסטקי, שר בממשלת הבובות, וטו. לאחר שממשלתו של חתמה על הסכם הכניעה של מאי 1918 מול מעצמות המרכז, הוא הודיע על תמיכתו במפלגה השמרנית הפרו-גרמנית יותר: ב-29 ביוני 1918, הוא ולוקה היו בין החותמים על מכתב שהופנה אל פטרה פ. קארפ הקשיש, המנהיג השמרני לשעבר, שביקש ממנו להשתלט על השלטון במדינה. הבחירה הפוליטית שלו הייתה שנויה במחלוקת רבה, וחשיפתה תרמה מאוחר יותר לסיום הקריירה הפוליטית של קאראג'אלה. במאמר ביוגרפי ביקורתי משנת 1970 על מאטיי קאראג'אלה, ייחס צ'וקולסקו למאטיי את חיבור המסמך, וטען שלוקה הסכים להצטרף רק כתוצאה מהלחצים של אחיו.
ב-1919, כאשר יונסקו השיג השפעה פוליטית באמצעות הברית עם, מונה קאראג'אלה לראש לשכת העיתונות של , וכיהן עד 1921. מכתבים מאוחרים יותר שלו עולה כי הוא היה מאוד לא מרוצה מהמשרה, שאותה השווה ל"הורדה בדרגה", וכי הוא התרעם על יונסקו שלא הטיל עליו את ניהול המשרה הדיפלומטית של קונסול. לפיכך הוא התפטר ועזב את השמרנים-דמוקרטים, פעולה שאותה הגדיר מאוחר יותר כ"טעות חמורה". קאראג'אלה חי, לכאורה, במצוקה, התגורר במגורים זמניים בבתים זולים שונים בפאתי בוקרשט, ונזרק לפחות ממקום אחד כזה לאחר שלא שילם את שכר הדירה שלו. יון ויאנו מאמין שלהתמקדות הבלעדית שלו בכתיבת Craii... הייתה "אפקט טיפולי", בכך שעזרה לסופר להתמודד עם המצב.
כמו כן, בשנת 1921, הודפסה טיוטה ראשונה של "Remember" שלו ב. החלק השני של Craii, "Cele trei hagialâcuri" ("שלוש העליות לרגל"), נכתב באופן ספוראדי בין 1918 ל-1921 (לפי קאראג'אלה עצמו: "זה נכתב על שולחנות של מסעדות, במאורת ההימורים, באולם ישיבות בבית משפט השלום"). הוא התחתן עם מריקה סיון (Marica Sion), בתו של המשורר והאציל, בשנת 1923, ובכך הפך לבעלים של חלקת אדמה בשם סיונו (Sionu), ב (אף על פי שבפועל הוא התגורר במרכז העיר בוקרשט). אשתו, שאותה הוא כנראה פגש לפני 1916, בזמן שהשתתפה באירועים של מילר ורגי, הייתה מבוגרת ממנו ב-25 שנים. למרות הבעלות של אדמות במדינה וחיים נוחים בעיר, התוודה קאראג'אלה על נוסטלגיה כלפי הבתים שבהם גדל, ובמיוחד לביתה של אימו בבוקרשט.
אולף (לשבור את הקרח)
אולף (באנגלית: Olaf) הוא דמות בדיונית מהזיכיון "לשבור את הקרח" של חברת וולט דיסני. אולף מוצג לראשונה בסרט "לשבור את הקרח" (2013) כאיש שלג שהאחיות אנה ואלזה יצרו בילדותן. הוא חוזר כדמות מואנשת בהמשך הסרט בזמן שאנה מחפשת אחר אחותה שברחה, בתקווה להשיב את הקיץ לממלכה. אלזה יצרה את אולף מחדש בעת שהפכה את ארנדל לאזור אסון חורפי בטעות. אולף עוזר לאנה ולקריסטוף לאתר את אלזה ומצטרף למסעם כל הדרך חזרה לממלכה, שם הוא נותר חלק מחייהן של האחיות וחוזר בסרט "לשבור את הקרח 2" (2019).
מאטיי קאראג'אלה
Craii de Curtea-Veche והשהות באיטליה
מאטיי קאראג'אלה פרסם את Remember כספר בשנה שלאחר מכן; משנת 1922, הוא החל לעבוד על "Spovedanii" ("וידויים"), החלק השלישי והאחרון של Craii..., שכפי שסיפר, עלה בקנה אחד עם " המשבר הנורא ביותר" בחייו. כמה משיריו פורסמו באוסף משנת 1925 בעריכת ו, Antologia poeților de azi ("אנתולוגיה של המשוררים של ימינו"), ואליהם התלווה דיוקן בדיו חתום על ידי מרסל ינקו; באותו זמן הודיע קאראג'אלה שהוא עומד לפרסם סדרת שירים תחת הכותרת Pajere (היא הודפסה רק לאחר מותו). בתקופה 1925–1933 עולה מרשימותיו של קאראג'אלה כי הוא ראה את חייו כמסומנים על ידי מחזורים קיומיים ורגעים מכריעים.
אולף (לשבור את הקרח)
מקורות וקונספט
אולפני דיסני ערכו ניסיונות ראשונים לעבד את "מלכת השלג" מאת הנס כריסטיאן אנדרסן כבר בשנת 1943, אז שקל וולט דיסני להפיק סרט תיעודי על חייו של המחבר. עם זאת התברר שהסיפור ודמויותיו היו סמליות מדי והציבו בעיות בלתי פתירות בפני דיסני והאנימטורים. בהמשך ניסו בכירים אחרים בדיסני לעבד את הסיפור לקולנוע, אך כל הצעותיהם נגנזו בשל בעיות דומות.
מאטיי קאראג'אלה
Craii de Curtea-Veche והשהות באיטליה
במרץ 1926-אוקטובר 1928, פרסם כתב העת ("מחשבה") של טודור ויאנו את הרומן שלו Craii de Curtea-Veche כסדרה. הוא השלים את התוספות האחרונות לטקסט בנובמבר 1927, מכיוון שהחלקים הראשונים שלו כבר היו מודפסים. כשהפרק האחרון הודפס על ידי גנדיריה, הוא זכה לשבחים נרחבים, הוא ציין: "מהזמן שבו הראשון מבין חלקיו הודפס, התקבלה עבודה זו בלהט חסר תקדים בספרות הרומנית. בגין העבודה שהיא דרשה, כמו גם עבור את האובססיה המייגעת שלה נכנעתי אני לא נוטר לה: היא באמת מפוארת [...]." היסטוריון הספרות אאוג'ן לובינסקו, שביקר את המהלכים המאוחרים של גנדיריה לעבר מסורתיות ואידאולוגיה של ימין קיצוני (תפנית שהתרחשה בד בבד עם עזיבתו של ויאנו), טען כי קאראג'אלה היה זכייה חשובה עבור חוגי הספרות. לובינסקו האמין, שקאראג'אלה ו"סופרים כישרוניים" אחרים עזרו לכתב העת, שבהנהגתו שלא עמד "מבקר של הסמכות".
אולף (לשבור את הקרח)
מקורות וקונספט
בשנת 2008 הגיש כריס באק לדיסני את גרסתו שלו לסיפור, שנקראה "אנה ומלכת השלג" ותוכננה כהפקה בהנפשה מסורתית. גרסה זו הייתה "שונה לחלוטין" מ"לשבור את הקרח"; עלילתה הייתה נאמנה יותר בהרבה לסיפור המקורי ודמותו של אולף הייתה אף היא שונה לחלוטין, כאשר תפקידו היה דומה יותר לשל מרשמלו (איש השלג הענק מהסרט הסופי). עם זאת, הפרויקט בוטל בשנית בתחילת 2010. ב-22 בדצמבר 2011 הודיעה דיסני כי הסרט יקרא "Frozen" ויִצא ב-27 בנובמבר 2013, וכי הופקד עליו צוות שונה מהניסיונות הקודמים. התסריט החדש, שעשה שימוש ב"אותו קונספט אבל עם שכתוב מוחלט", הביא סוף סוף פתרון לבעיה המתמשכת עם סיפורו של אנדרסן בכך שאנה ואלזה הוצגו כאחיות.
דיבוב
ג'וש גד, שחקן מועמד לפרס טוני שהתפרסם בזכות גילום קנינגהאם הזקן במחזמר "ספר המורמונים" (שבמקרה נכתב על ידי רוברט לופז, השותף לכתיבת פסקול "לשבור את הקרח"), לוהק לתפקידו של אולף. בהמשך ציין גד שקבלת תפקיד בסרט דיסני הייתה מעין "חלום שהתגשם" עבורו, מאחר שהוא תמיד חיבב את סרטי החברה באופן כללי ואת ההפקות המונפשות בפרט. "גדלתי בזמן תור הזהב השני של אולפני ההנפשה, שבו כל סרט שיצא היה אירוע בפני עצמו - 'בת הים הקטנה', 'היפה והחיה', 'אלאדין', 'מלך האריות'," הוא אמר. גד התרשם מאופן גילומם של תפקידי הסיידקיקס הקומיים כגון טימון ופומבה ב"מלך האריות" והג'יני ב"אלאדין" והציב לעצמו את המטרה לגלם דמויות מסוג זה כבר בצעירותו: "אני זוכר איך אמרתי, 'אני רוצה לעשות את זה יום אחד. ממש רוצה לעשות את זה'," סיפר גד.
מאטיי קאראג'אלה
Craii de Curtea-Veche והשהות באיטליה
ב-1926 הוא התגייס למען מפלגת "ליגת העם", וביקש ללא הצלחה מאוקטביאן גוגה להקצות לו מועמדות למושב פרלמנטרי במהלך. בינואר 1928, הוא שוב חיפש קריירה בשירות הדיפלומטי, וחיפש לעצמו מינוי בקונסוליה הרומנית בהלסינקי בפינלנד; משום כך ביקר את שר החוץ ניקולאיה טיטולסקו באיטליה, בסן רמו. המעבר שלו בלומברדיה התרחש במקביל לשיטפונות גדולים, אירוע שתועד בהתעניינות ברשימותיו הפרטיות. טיטולסקו קיבל את פניו במלון מיראמארה, אך השיחות ביניהם לא הניבו פרי. לטענת פרפסיציוס, הכישלון נבע מההתנגדות שהייתה לפוליטיקאים אחרים כלפי קאראג'אלה, בעוד שיון ויאנו טוען שהשאפתנות עצמה היוותה הוכחה ל"אוטופיות מושלמת". הסופר היה בכל זאת מרוצה מביקורו, לאחר שהתרשם עמוקות מהנוף האיטלקי, וכתוצאה מכך ניסה ליצור אווירה של, כלשונו, "שקט איטלקי כפרי עמוק" בנכסיו בפונדולה. יומנו גם הנציח את השמועה לפיה טיטולסקו היה מכור לקוקאין.
הפרויקטים הפוליטיים שלו נכנסו להקפאה, ובמקום זאת ריכז קאראג'אלה את מרצו בהשגת אות מסדר לגיון הכבוד הצרפתי, ובסופו של דבר הפך קיבל את הדרגה הנמוכה, דרגת "אביר" (Chevalier) בדצמבר 1929. המחבר הרומני עצמו ציין שהדבר התאפשר בזכות השתדלותו של פרנסואה לברון (François Lebrun), הכתב בבוקרשט של העיתון לה מטן, שאותו החשיב כידיד אישי.
שנים מאוחרות יותר ומוות
קאראג'אלה החל לעבוד גם על הכתיבה המקוטעת של Soborul țațelor ("מועצת העסקים", 1929) ועל הסיפור הבלשי Sub pecetea tainei ("תחת חותמת הסודיות", 1930), אך הם יישארו בלתי גמורים. הטיוטה הראשונה של, Sub pecetea tainei פורסמה על ידי גנדיריה באפריל 1930-אפריל 1933, בעוד ש-Soborul țațelor נשמר בשלוש גרסאות שונות. במאמר מ-1985 שפורסם מאוחר יותר כהקדמה ל-Sub pecetea tainei, העלה מבקר הספרות ניקולאיה מנולסקו השערה שאמנם הסיפור לא זכה להסתיים, אך עלילתו נועדה להיראות מעורפלת, ולפיכך גרם לפרשנים אחרים להניח בטעות כי הטקסט הסתיים בפתאומיות.
ב-1931 עדיין קיווה הסופר לחזרה לבמה הפוליטית, הפעם עם המפלגה הלאומנית-דמוקרטית, שעלתה לשלטון בהנהגתו של ניקולאה יורגה. לשם מטרה זו, הוא פנה לתת-שר הפנים ניקולאה אוטסקו (Nicolae Ottescu), וביקש למנות אותו לפרפקט, אך נדחה. באותה תקופה, היה קאראג'אלה מעורב מדי פעם באירועים שהשפיעו על הסצנה התרבותית. במאי 1930, הוא נכח בסעודה לכבודו של הסופר האיטלקי פיליפו תומאזו מארינטי, האידאולוג של הפוטוריזם, שאורגנה על ידי ואגודת התרבות האיטלקית-רומנית, ושהשתתפו בה גם אנשי תרבות רבים אחרים, בהם האמן מרסל ינקו והסופרים, ,  ו, שהיו מקורבים למגזין הספרות והאמנות האוונגרדי. בינואר 1934, הבלשן והמוציא לאור חתם על חוזה עם קאראג'אלה, שבאמצעותו הסכים האחרון להשלים את הסיפור הבלשי Sub pecetea tainei ולפרסם אותו בהוצאה לאור Editura Fundațiilor Regale ("ההוצאה לאור של הקרן המלכותית") של רוסטי.
הוא הפסיק את רוב הפעילות הספרותית מאוחר יותר באותה שנה, והתוודה ביומנו: "מצבי הרוחני כנראה זהה לזה של אנשים שחשים את שעתם האחרונה מתקרבת ומאבדים כל תקווה". הסופר כנראה תכנן לעבור מהעיר לפונדולה, תוך ניתוק כל הקשרים עם עמיתיו. למרות השינוי הפתאומי הזה, קאראג'אלה לא נטש לחלוטין את קריירת הכתיבה שלו. בשנת 1931 פרסם מגזין התרבות Cele Trei Crișuri ("שלושת הפונדקים") שיצא לאור באוראדיה את ספר הזיכרונות שלו, שכותרתו Vechi impresii de spectator ("רשמים ישנים של צופה"). בו הצהיר קאראג'אלה שהגיע ל"בגרות שלווה", וציין: "עכשיו אני מתחיל בשלווה את הקצב של חיים חדשים". הוא תכנן לכתוב ביוגרפיה של, אציל אקסטרווגנטי משלזיה מהמאה ה-18, המוזכר בקצרה ב-"Cele trei hagialâcuri" (החלק השלישי של Craii de Curtea-Veche), והתעניין גם ביצירות של שתי קלאסיקנים צרפתים, ואונורה דה בלזק. הוא היה מוטרד מאוד מהמוות, ממנו חשש מאוד. בתחילת 1935, זמן קצר לאחר שקרא את הטקסטים של שטפן צווייג על, הוא תיעד את ההשפעה שהייתה להם על חייו כ"גילוי העליונות האינטלקטואלית שלי, האינטואיציה שלי וכוח המחשבה שלי, כמו גם הכוחות הסמויים שאני חש בבסיס ההוויה שלי". הוא גם הקפיד לוותר על אורח חייו הקדחתני, וויתר על אלכוהול וקפה.
מאטיי קאראג'אלה מת שנתיים מאוחר יותר בבוקרשט, בגיל 51, לאחר שלקה בשבץ מוחי. למרות רצונו המפורש והתנגדותה של אלמנתו, נישאו נאומים בטקס הלווייתו, כולל נאומים של אלכסנדרו רוסטי ו. רוסטי ואאוג'ן לובינסקו סיפרו מאוחר יותר על תקרית יוצאת דופן שהאירוע חולל: ינקו וולטורסקו (Iancu Vulturescu), חברו של קאראג'אלה שנהג לבקר תדיר במסעדת, הסתכל במבט מרוכז בגופת המת כשהוא חולק כבוד; מאוחר יותר באותו ערב, הוא התאבד בחדר מלון.
דופין
דופין (צרפתית: Dauphine) היא מכונית משפחתית, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו, אחת ההצלחות הגדולות של רנו בענף הרכב בשנות החמישים ותחילת שנות ה-60 של המאה ה-20.
מאטיי קאראג'אלה
השקפות וגינונים
העניין של מאטיי קאראג'אלה בהרלדיקה ובגנאלוגיה שיקף את טעמו והשקפתו על העולם, שתוארו כ"סנוביות", "אסתטיות" ו"", כמו גם אהבת ההיסטוריה שהפגין לאורך הקריירה שלו. כל אלו נוצרו במהלך שנות הקולג' שלו, כאשר היה ממלא את מחברותיו בסקיצות של בלאוזונים, וכפי שמעידים רישומים שונים ששרטט במהלך חייו. הוא גם פיתח סקרנות מתמשכת לאסטרונומיה, כישוף, כמו גם בוטניקה ואגרונומיה, ושמר רשימות מפורטות המתעדות את מותם של כל האריסטוקרטים הרומנים שהיו בני דורו.
דופין
במדינת ישראל הורכבו 2,180 יחידות בין יוני 1957 לאוקטובר 1959.
בין השנים 1956–1967 יוצרו בעולם 2,150,738 יחידות, בארגנטינה, ארצות הברית, ברזיל, יפן, ישראל, ניו זילנד וספרד. באיטליה הורכב דגם האלפא רומיאו דופין.
מאטיי קאראג'אלה
השקפות וגינונים
כישורים אלה, כמו גם טעמו וכישרונותיו כ-"causeur", חיזקו את המוניטין שלו כמלומד אף על פי שלא למד לימודים פורמליים. טיפוח המטרות האסתטיות הנחה לכאורה את הסופר לאורך חייו – המשורר והמתמטיקאי יון בארבו, שהיה אחד ממעריציו הגדולים של קאראג'אלה, סיפר בפליאה שהסופר היה מבקר מדי פעם באקדמיה הרומנית רק להסתכל על עמוד מסוים במדריך לאריתמטיקה המתאר את (לפי הדיווחים הוא אמר לבארבו: "היזכרות בפאר שלו מספקת לי דחף בלתי פוסק לקרוא אותו מחדש"). במקביל, הוא נמשך ל, אלכימיה ונושאים מיסטיים כמו נומרולוגיה, שכולם מהווים מרכיבי רקע בפרוזה שלו.
דופין
היסטוריה
הרנו דופין, הוצג במרץ 1956. פרויקט 109 של יצרנית הרכב הצרפתית "רנו", הוליד את ה-Dauphine, הוא יזם בשנת 1951, והיה האבולוציה של רנו 4CV.
בשנים 1956–1963 יוצרו הדופינים עם מנועי 845 סמ"ק בהספק של 28, ו-33 כ"ס, בין שנת 1958 לשנת 1963 ייצרו את ה- Dauphine Gordini עם מנועים בהספק של 37.5 כ"ס, ו-40 כ"ס. בשנים 1964 ל-1968 הגבירו את ההספק ל-55 כ"ס.
מאטיי קאראג'אלה
השקפות וגינונים
מאפיין של חייו של מאטיי קאראג'אלה היה החיפוש שלו אחר מוצא אצילי, בניגוד למעמדו הבלתי לגיטימי. לפי ההיסטוריון לוסיאן נסטאסה (Lucian Nastasă), התנגש חיפוש זה עם הדיסקרטיות של אביו ביחס לאבותיו ה - ידוע שיון לוקה תיאר את מקורותיו שלו כחסרי וודאות, אף על פי שאלו תועדו היטב, ומאוחר יותר העיר כי כל שושלת אצולה ברומניה הסתמכה על אילן יוחסין מזויף. כמו כן, סבורים שקאראג'אלה האב דחה את הטענות של בנו, וציין בלעג שמוצא המשפחה שלהם לא יכול היה להיות מאצולה. מוקדם בצעירותו, כינה מאטיי את עצמו בצחוק כ"נסיך בסראבה-אפּאפי" (Bassaraba-Apaffy), תוך שהוא מערבב את התואר שבו השתמשו הנסיכים הוולאכים הבסראביים המוקדמים ומשפחת אפּאפי מ. מכתבים שכתב בעודו סטודנט מראים שהוא דימה בנפשו נישואי נוחות כאמצעי להגדלת עושרו ומעמדו.
דופין
היסטוריה
השם הסופי דופין, ניתן לאחר שמנהלי רנו קבעו: " 4CV היא מלכת הכביש, את הרך הנולד יכול להיות רק Dauphine .Dauphine היא הצורה הנשית של הכותרת הפיאודלית הצרפתית של Dauphin, יורש העצר של כס המלכות".
גרסת מכונית הספורט-קופה של רנו, הרנו קרוול, (Caravelle), התבססה על הדופין. המנוע של הרנו קרוול שנת 1958 היה מנוע דופין 845 סמ"ק.
מאטיי קאראג'אלה
השקפות וגינונים
בחיפושיו המתמידים אחר זכויות אצולה, המיוחסות מדי פעם לתסביך הנחיתות של ילדים בלתי חוקיים, הוא ציין שמוצאה של אימו באוסטריה-הונגריה: לפני נישואיו למריקה סיון, הוא טען שאיבד את תעודת הלידה שלו, ובתעודת לידה החדשה, נכתב שאימו התגוררה בווינה, וכי הוא עצמו נולד בעיירה טושנאד בטרנסילבניה. לדעתו של טודור ויאנו, חיפושיו של קאראג'אלה אחר "תורשה נבחרת" צירפו אותו לקבוצה מגוונת של סופרים בעלי תחומי עניין דומים, ביניהם אונורה דה בלזק, ארתור דה גובינו ושטפן גאורגה. בהתייחסו לכך ש"לתורשה יש, אחרי הכל, רק ערך של עובדה פסיכולוגית", הוא הדגיש: "לכך הייתה [לקאראג'אלה] הזכות לחפש את מוצאו במעלות ההיסטוריה ואפילו להיות מוכן להאמין, מדי פעם, שהוא מצא אותו".
דופין
היסטוריה
מנוע 845 הסמ"ק אשר הורכב במכונית הספורט הצרפתית אלפין A108 היה מנוע דופין.
דגמי "דופין" הופיעו בסרטי טלוויזיה וקולנוע.
מאטיי קאראג'אלה
השקפות וגינונים
בשנים 1907–1911 חקר קאראג'אלה את, ולמטרה זו קרא את ה-Familii boierești române ("משפחות בויארים רומניות") של. רבות מההערות שהוסיף על ידו לעותק שלו של הספר הן פולמוסיות, עוקצניות או מסתוריות, בעוד שהסקיצות שערך בשוליים כוללות תיאורים של הבויארים המוצאים להורג בדרכים שונות, כמו גם קריקטורות (כגון בלאזון המציג ראש חמור, אותו הקצה בלעג לאוקטב ג'ורג'ה לקה עצמו). כמה מהחפצים ההרלדיים שיצר נועדו לשימוש עצמי. ביוני 1928, הוא הניף נס ירוק על גבי צהוב שיצר עבור משפחת קאראג'אלה בנכס שלו בפונדולה. הוא גם הניף דגלים נוספים, כולל דגל הונגריה, שלטענתו הדגיש את מוצאו הנכרי.
דופין
היסטוריה
דגם המכונית החשמלית הראשונה לייצור המוני בעולם הנני קילוואט שיוצרה בארצות הברית בין השנים 1960–1959 התבסס על השלדה וגוף ה"דופין".
מאטיי קאראג'אלה
השקפות וגינונים
מוזרויות אחרות שאימץ קאראג'אלה כללו לבישת "גלימה נסיכותית" בעיצובו, פיתוח דפוסי דיבור יוצאי דופן, וכן אהבה ידועה לעיטורים - כיבודים רשמיים אותם ניסה להשיג לעצמו במספר הזדמנויות, שהגיעה לשיאה עם קבלת אות לגיון הכבוד הצרפתי. הוא התגאה במיוחד בכך שציין, לאחר 14 חודשי שירות ממשלתי, הוא קיבל את אות ואת המדליות האחרות. החרטה העיקרית שלו בהקשר זה היה שלא קיבל את אות, לאחר שטען קודם לכן כי סירב לקבל את אות של ממלכת סרביה כאשר הוא הוצע לו בדרגה נמוכה ממה שביקש. יון ויאנו טוען כי, בהיותו מודע היטב לכך שהטענות הגנאלוגיות שלו מוטלות בספק, ביקש הסופר לפצות על כך על ידי מציאת דרכו לסביבות מריטוקרטיות.
דופין
מפעל קייזר-פרייזר בישראל
בשנת 1951 נחנך מפעל הרכב הראשון בישראל. המפעל, "קייזר-פרייזר לישראל", מיזם של איש העסקים אפרים אילין וקייזר-פרייזר (Kaiser-Frazer), שהייתה חברת מכוניות אמריקאית חדשה, שנוסדה לאחר מלחמת העולם השנייה. המפעל החל להרכיב בישראל מגוון כלי רכב, ראשית מתוצרת קייזר-פרייזר כגון "קייזר מנהטן" ו"הנרי ג'יי", ובהמשך ג'יפ ויליס, ויליס ג'יפ סטיישן, ויליס ג'יפ טנדר, "דופין" ו"קטר שבו" של רנו הצרפתית, "קונטסה", (קונטסה 900 וקונטסה 1300) מתוצרת חברת הינו היפנית ו"לארק" הקומפקטית האמריקנית של סטודיבייקר
מאטיי קאראג'אלה
הפרעות נפשיות לכאורה ומיניות
חייו האישיים של מאטיי קאראג'אלה משכו זמן רב עניין בשל העקבות שלהם שהותירו ביצירתו הספרותית. העניין בו התגבר בשל המוניטין שלו כאדם חשאי. בראיון מאוחר תיארה אותו כ"מורכב מטלאים קטנים, תפורים יחד כל כך טוב, עד שמעולם איש לא ידע מה הוא אמר, מה הוא התכוון לומר, מה הוא חושב". בעוד שהפילוסוף חשד שקאראג'אלה רק משחק, אאוג'ן לובינסקו, שתיאר את אישיותו של קאראג'אלה כ"ביזארית", התייחס אליו גם כ"ססגוני ועקר". למרות אורח חייו הקדחתני, קאראג'אלה חשש מעוני והשתלח בבוהמיניזם, והדגיש כי "זה הורג, והרבה פעמים לא רק באופן פיגורטיבי". במקביל, קטעים מכתביו ורישומיו הפרטיים נחשבים על ידי היסטוריון התרבות אנדריי אוישטיאנו כמפגינים היכרות אינטימית עם שימוש לרעה בסמים ו של תקופתו, בנוסף ל שהודה בה בעצמו. במהלך שנות חייו האחרונות, הוא קצר עשב בר לא מוגדר מהגבעות של שכונת בבוקרשט, והשתמש בו כתרופת הרגעה. עד אז, מציין המסאי, האובססיה של קרגיאלה לגבי המוות התפתחה ל"נוירוזה".
דופין
הרכבת הדופין בישראל
חברת קייזר-אילין תעשיות החלה להרכיב את הדופין ביוני 1957 עד אוקטובר 1959. בישראל הורכבו 2,180 יחידות. המנוע היה אחורי בן 4 צילינדר, בנפח של 845 סמ"ק, ההספק המרבי היה 33 כ"ס, והמהירות המרבית 110 קמ"ש. (המהירות המרבית שהוצגה על הספידומטר הייתה 130). המנוע קורר במים, והגיר היה ידני, 3 הילוכים. משקל הדופין היה 630 ק"ג. מידות: אורך - 3.945 מ"מ, רוחב - 1,520 מ"מ, גובה - 1,440 מ"מ.
בסוף שנת 1957, מחיר הדופין היה כ-5,400 ל"י.
מאטיי קאראג'אלה
הפרעות נפשיות לכאורה ומיניות
מספר דיווחים בני זמנו מתמקדים בהעדפות יוצאות הדופן של קאראג'אלה לגבי לבושו, ומצביעים על פזרנות נלמדת שאומצה לראשונה במהלך שהותו בברלין, ולפי הדיווחים הוא הוציא יותר ממה שהיה יכול להרשות לעצמו. היסטוריון הספרות ג'ורג'ה קלינסקו נזכר שראה את קאראג'אלה בגיל העמידה מטייל במרכז העיר בוקרשט: משועשע מבגדי החול של הסופר, שאותם תיאר כאופנה ארכאית שהתבלו מעט, והשווה אותו ל"משרת בחופשת יום ראשון". קלינסקו סיפר גם שבמהלך החורף, היה קאראג'אלה נוגע במתכת בידו רק כשהוא לובש כפפות זמש. רוסטי והמשוררת תיעדו שניהם משועשעים היבטים של לבושו של קאראג'אלה, כגון מגפיו הגדולים והשימוש במספריים כדי לגזור את הקצוות הבלויים של מכנסיו. בשנת 1926 החל הסופר לענוד טבעת הנושאת את החותם של מרקוריוס, אשר, ורטיק מניח שהוכיח את אמונו בכוחותיו של האל ה.
דופין
הרכבת הדופין בישראל
ב-1965 נמכרו בארץ, כ-60 דופינים שיוצרו על ידי אלפא רומיאו. מחיר היחידה היה 12,975 ל"י.
לקריאה נוספת
מנוע דופין גורדיני 1962
מאטיי קאראג'אלה
הפרעות נפשיות לכאורה ומיניות
מייחסים את החשאיות והאקסצנטריות של קאראג'אלה לצורת חייו האישיים ולמיניותו, לעיתים קרובות עם השלכות דרמטיות. לתמיכה בכך, יון ויאנו מצטט את לבוז לכאורה שחש הסופר לאימו, בהתייחס לטענה שהעלה איש החברה גריגורה "גריגרי" גיקה. האחרון, שהכיר את מילר ורגי והחוג שלה, סיפר כי קאראג'אלה, העני אך הגאה, ביקש מחברתם המשותפת לאפשר לו שימוש באורווה שבשטחה, והסביר כי הוא עומד לאחסן שם רהיטים. לדברי גיקה הבעלים נדהמו לגלות שהאורווה שימשה במקום זאת לאירוח של מריה קונסטנטינסקו. יון ויאנו מציין גם שקאראג'אלה "נראה היה מאוהב לרגע אחד בלבד", בהתייחסו למרדף שלו ב-1907 אחר נערה צרפתייה מהמעמד הגבוה, פרננד דה בונדי (Fernande de Bondy), שדחתה את חיזוריו והתלוננה בפני קאראג'אלה האב. במשך זמן מה בשנת 1908 ניהל קאראג'אלה רומן קצר עם מרייט למבולי (Mariette Lamboley), צרפתייה שעל פי הדיווחים הייתה לא מושכת, ושהייתה נזירה קתולית. במכתבים ששלח לחברו הקרוב, ניקולאיה בויצ'סקו, התרברב קאראג'אלה במעלליו המיניים עם למבולי, ובכך שחשף אותה ל"סדיזם המפחיד ביותר" (שכלל מתן אפשרות לאנוס אותה על ידי זר בגן צ'ישמיג'יו).
הערות ביומניו מלמדות שהוא התרעם בחשאי על אלכסנדרו בוגדן-פיטשטי, אם כי, מדגיש יון ויאנו, נראה כי הצהרות כאלה הפכו למרכיב עיקרי ברישומים הפרטיים של קאראג'אלה רק זמן רב לאחר מותו של בוגדאן-פיטשטי. מלבד הטענה שחשף את המימון לכאורה של פטרונו על ידי מעצמות המרכז לפני ובמהלך מלחמת העולם הראשונה, דן קאראג'אלה בהומוסקסואליות של בוגדן-פיטשטי במונחים מזלזלים (כינה אותו "צעקן של החטא הבלתי-טבעי"), ואף תכנן לשדוד את מקום מגוריו. יון ויאנו משער שייתכן שהפתרון האלים לעוני, שיקף את הערכתו ל-L'Arriviste של, שבו הגיבור משתמש ברצח כדי לאשר את עצמו מבחינה חברתית. למרות מערכות היחסים של קאראג'אלה עם נשים והמעידות שלו להומופוביה, טוען יון ויאנו (בחלקו בהתבסס על הערות דומות של היסטוריון הספרות שלכותב הייתה העדפה ל או אפילו להומוארוטיקה, שתיהן תואמות לנרקיסיזם שלו. יומנו של קאראג'אלה עסק גם באשתו של בוגדן-פיטשטי, אשת החברה דומניקה, ומתאר אותה כאישה לא מוסרית. דמות המזוהה בראשי התיבות .A.K, שהייתה כנראה זהה לדומניקה, מכונה בהערות כאלו כמי שנמצאת במצב של מנאז' א-טרואה עם בוגדאן-פיטשטי וקאראג'אלה. הוא הודה כי הוא אסיר תודה על כך שהתיעוד הארוך של סכומים שלווה מבוגדן-פיטשטי החל משנת 1916 הושמד, כנראה על ידי דומניקה, בתקופה שבה פטרונו היה על ערש דווי.