cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לי אטווטר
המרה לקתוליות ובקשת מחילה
בחודשים לאחר שהתבררה חומרת מחלתו, אמר אטווטר כי המיר את דתו לקתוליות, בעזרתו של הכומר ג'ון הארדון וכחלק מתהליך של בקשת מחילה, פרסם מספר מכתבים כתובים לאנשים שהתייצב מולם במהלך הקריירה הפוליטית שלו. במכתב מ-28 ביוני 1990 לטום טרניפסיד, הוא הצהיר כי מתוך כל מה שקרה בקריירה שלו, אחת מנקודות השפל שלו הייתה הרמיזה לגבי הטיפולים שעבר בצעירותו. הוא כתב "המחלה שלי לימדה אותי משהו על טבע האנושות, אהבה, אחווה ומערכות יחסים שמעולם לא הבנתי, וכנראה גם לא הייתי מבין. מנקודת מבט זו, יש אמת וטוב בכל דבר." במאמר למגזין לייף בפברואר 1991 התנצל אטווטר גם בפני מייקל דוקאקיס על "האכזריות הבוטה" של מערכת הבחירות לנשיאות ב-1988.
אימפריאליזם מודרני באפריקה
מלחמת הבורים
החל מהמאה ה-17 החלו להגר הולנדים בדרום אפריקה באזור כף התקווה הטובה. הולנדים אילו שנקראו בורים, איכרים, שיעבדו את האוכלוסייה הילידית. בשנת 1795 כבשה בריטניה את מושבת הכף אך בשלום אמיין שנחתם בין נפוליאון לבריטים ב-1802 הוחזרה מושבת הכף להולנד.
לי אטווטר
מורשתו
ב-2008 יצא הסרט התיעודי "בוגי מן: סיפורו של לי אטווטר" המתעד את הקריירה הפוליטית של אטווטר.
אימפריאליזם מודרני באפריקה
מלחמת הבורים
למרות זאת, בשנת 1805 חזרה בריטניה למקום וב-1815, בקונגרס וינה ניתנה מושבת הכף באופן רשמי לבריטניה והולנד פוצתה ב-6 מיליארד ליש"ט.
לי אטווטר
מורשתו
ב-2019 דמותו של אטווטר, בגילומו של דסטין סיווי, הופיעה בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "עבור כל האנושות" המציגה היסטוריה חלופית.
אימפריאליזם מודרני באפריקה
מלחמת הבורים
בריטניה והולנד חלקו גישה שונה בתכלית בסוגיית ההתייחסות לבני המקום. בעוד ההולנדים שיעבדו את הכושים הרי שהאנגלים התייחסו אליהם באהדה ובסובלנות. בשנת 1833 נחקק בבריטניה חוק האוסר על עבדות במושבות שעורר את זעמם של הבורים שהשתמשו באפריקנים בחקלאות. בהמשך, כעסו הבורים על האפליה בכך שכל עמדות המפתח אוישו בידי הבריטים בנוסף לעובדה שהאנגלית הוכרזה כשפה הרשמית במושבת הכף. לאור כל זאת החליטו הבורים להצפין וייסדו בצפון שתי מושבות הולנדיות בשם אורנג' וטרנסוואל. נדידה זו התרחשה בשנים 1834–1838.
בעקבות גילוי מחצבי יהלומים וזהב באורנג' ובטרנסוואל התמלאו אזורים אילו במהגרים בריטים שייסדו בהמשך את העיר יוהנסבורג. השלטונות ההולנדיים הפלו לרעה את המהגרים האנגלים. הפלייה זו גרמה להחרפת היחסים בין ססיל רודס, ראש ממשלת ארץ הכף לבין קרוגר, נשיא טרנסוואל.
רודז שהיה אימפריאליסט מושבע החליט לנצל את המומנטום להשתלטות על טרנסוואל ובשנת 1895 ארגן מהפכה פנימית יחד עם ניסיון כיבוש. אולם המהפכה נכשלה.
וילהלם השני שלח לקרוגר מברק עידוד על ניצחונו ובריטניה ראתה זאת כקריאת תיגר ולפיכך ראתה בריטניה במלחמה בבורים ניצחון לא רק עליהם כי עם מכה ניצחת גם על וילהלם השני.
מלווים באינטרסים אילו יחד עם השאיפה להפיק רווחים מהמחצבים היקרים באזור, פתחו הבריטים במלחמה.
ביל טילדן
ויליאם "ביל" טאטם טילדן ה-2 (בשם מלא באנגלית: William "Bill" Tatem Tilden II; 10 בפברואר 1893 – 5 ביוני 1953) היה טניסאי אמריקאי, אחד מהגדולים בהיסטוריה. טילדן דורג במקום ה-1 בעולם למשך 7 שנים. הוא זכה ב-21 תוארי גראנד סלאם (מקום רביעי בכל הזמנים), מהם 10 תוארי יחידים (מקום 8 בכל הזמנים). הוא מחזיק בשיא של 7 תוארי אליפות ארצות הברית הפתוחה, 6 מהם ברציפות, בשנים 1920–1925 (ביחד עם ריצ'רד סירס וביל לרנד). הוא הטניסאי האמריקאי הראשון שזכה באליפות וימבלדון (מתוך 6 פעמים בהם השתתף באליפות, הוא זכה 3 פעמים בתואר, 1920, 1921 ו-1929 ו-3 פעמים הגיע לשלב חצי הגמר 1927–1929), הוא שלט בעולם הטניס במחצית הראשונה של המאה ה-20 ובמהלך 19 השנים שבהן שיחק (1912–1930), זכה ב-138 טורנירים מתוך 192 שבהם השתתף. טילדן המשיך לשחק בסבב המקצועני עד לשנות ה-40.
אימפריאליזם מודרני באפריקה
מלחמת הבורים
בסופו של דבר, לאחר תיגבור הכוח הצבאי הלוחם ושימוש בריטי באמצעים אכזריים שכללו מחנות הסגר לנשים וילדים, שימוש בתאי גזים ועינויים קשים כלפי השבויים הבורים הסתיימה מלחמת הבורים ב-1902 בניצחונה של בריטניה.
ביל טילדן
ראשית דרכו בענף
כבר כאשר שימש כבול-בוי (Ball Boy) בילדותו לטניסאים בכירים ממנו, הוא שם לב שמשהו לא בסדר במשחק הטניס – אף אחד לא באמת מזיע. לטילדן הקטן, זה נראה לא בסדר. במשך שנים רבות, מהגיעו לגיל 15 ועד לגיל 25, טילדן התאמן בטניס כאחוז אמוק – בכל זאת, הוא מעולם לא היה בשיעור טניס רשמי. הוא דרש שירחיקו ממנו את המאמנים, ואמר שהוא מכיר את הספורט טוב כמו כל אחד אחר, והוא ילמד בעצמו את מה שהוא לא יודע. בתחילת דרכו, לא נחשב טילדן לטניסאי מחונן, וגם שחקני מועדון רגילים לעיתים נצחו אותו בלי קושי. מגיל 27 ואילך, הוא הפך לאחד מהכוכבים הגדולים ביותר שעולם הטניס ידע עד לתקופה ההיא, ואחד מהטניסאים המפורסמים והמשפיעים ביותר בהיסטוריה.
הנסי ונום GT
הנסי ונום GT היא מכונית-על אמריקאית של חברת הנסי פרפורמנס.
ביל טילדן
ציוני דרך בקריירה
טילדן שלט בענף באופן גורף, והישגיו בתחום היו רבים. הזכייה הראשונה שלו בטורניר גראנד-סלאם (מושג שלא היה קיים בתקופה ההיא, בה היו רק שני טורנירים גדולים מאוד והם אליפות ארצות הברית הפתוחה ווימבלדון) הייתה באליפות ארצות הברית, בטורניר הזוגות המעורבים עם מארי ק' בראון ב-1913, בהיותו בן 20 בלבד.
אימפריאליזם מודרני באפריקה
ראו גם
New Imperialism
הנסי ונום GT
ב-21 בינואר 2013, הנסי ונום GT קבעה ממוצע של האצה מ-0 ל-300 קמ"ש ב-13.63 שניות. בנוסף, המכונית קבעה שיא לא רשמי של האצה מ-0 ל-200 מייל לשעה (מ-0 ל-322 קמ"ש) ב-14.51 שניות (שברה את השיא של קוניגסג אגירה R שעמד על-14.53 שניות) מה שהופך אותה למכונית שמאיצה במהירות הגבוהה ביותר בעולם, באופן לא רשמי, למרות זאת בשנת 2018 הקוניגסג אגירה RS שברה את השיא על פי גינס והעמידה אותו על 481 קמ"ש.
ביל טילדן
ציוני דרך בקריירה
הוא זכה באותו התואר שוב בשנה לאחר מכן, אבל לא היה שחקן צמרת ביחידים. אהבתו הגדולה למשחק ושאיפתו לשלמות גרמו לו שלא לשחק באליפות ארצות הברית במשך כמה שנים, כי הוא לא חשב שהמשחק שלו טוב מספיק. הוא הגיע להישג משמעותי ב-1918, כשהעפיל לגמר היחידים באליפות ארצות הברית בגיל 25, והפסיד ללינדלי מארי. שנה לאחר מכן, הפסיד בגמר קל יחסית (3–6 4-6 4-6) ל"ביל הקטן" ג'ונסטון, שחקן שהפך ליריב הרציני ביותר של טילדן בתחילת שנות ה-20. טילדן כעס על ההופעה המחפירה שלו מבחינת חבטת גב-היד, והסתגר במגרש טניס של חבר כדי לשפר את החבטה במשך כל החורף.
ב-1920 חזר והפך לשחקן הטוב ביותר שהעולם ראה עד לאותה העת – בגיל 27 זכה בתואר הגדול הראשון שלו ביחידים בווימבלדון (האמריקני הראשון שזוכה בווימבלדון), הישג אותו שחזר ב-1921, וכמו כן זכה באליפות ארצות הברית הפתוחה במשך שש שנים ברצף (1920–1925). טילדן נודע בזכות הריבים הרבים שלו עם התאחדות הטניס האמריקנית, והם אף השעו אותו במשך שנת 1929. מיד לאחר תום ההשעייה, זכה בתואר השביעי שלו באליפות ארצות הברית באותה השנה, ובעונה לאחר מכן זכה בוימבלדון השלישית שלו, לפני שהודיע על פרישתו מטניס חובבני והפך ל"מקצוען" – סבב של שחקנים שהתחרו ברחבי העולם, שיחקו משחקי ראווה והרוויחו כסף "מעל השולחן", בניגוד לכסף שהעביר ידיים רק "מתחת לשולחן" בסבב החובבני.
טילדן לא זכה מעולם בתואר בצרפת, אבל שיחק בטורניר עצמו רק שלוש פעמים, שכן אליפות צרפת הפכה לטורניר פתוח לשחקנים מכל העולם רק ב-1925. בשלושה ניסיונות, העפיל טילדן לגמר ב-1927 וב-1930, והפסיד לרנה לקוסט ולאנרי קושה בהתאמה, ולחצי הגמר ב-1929, גם שם הפסיד ללקוסט.
מלבד ההישגים האישיים שלו, שכללו בין השאר שליטה גם בטניס המקצועני, הוביל טילדן את ארצות הברית לשבע זכיות רצופות בגביע דייוויס (הטורניר למדינות), החל מ-1920 ועד 1926, מתוכן בשש שנים ברצף (20–25) לא הפסיד משחק אחד ביחידים.
טילדן נחשב על ידי רבים לשחקן הגדול בהיסטוריה – ה"גאון" הראשון שהטניס הפיק. כשהוא בן 52, גרר טילדן את בובי ריגס בן ה-27 (ושזכה בווימבלדון רק שנים ספורות לפני המשחק) למשחק ארוך בסבב המקצועני, וניצח שחקנים כמו פרד פרי ודון בדג' על בסיס קבוע כשהוא הרבה מעבר לגיל 40.
בשנותיו המאוחרות התגורר טילדן בהוליווד ועבד כמורה לטניס. בין השאר הגיעה אנג'לה בקסטון ללמוד אצלו. הוא גם הוציא מספר ספרים פופולריים על הטניס.
הישגים בולטים
טילדן היה הטניסאי הראשון שזכה בעשרה תוארי גראנד סלאם ביחידים, והיה לו את מספר הזכיות הגדול ביותר עד שרוי אמרסון מאוסטרליה שבר את השיא שלו ב-1966. מספר הזכיות שלו טורנירי גראנד סלאם, טילדן עומד עד היום, כמעט שבעים שנים לאחר סוף הקריירה החובבנית שלו, במקום הרביעי בכל הזמנים עם 21 זכיות, כשמלפניו נימצאים רק האוסטרלים אמרסון (28), ג'ון ניוקומב (25) ופרנק סג'מן (22).
מורשת
ללא טילדן, נאמר שהיה לוקח למשחק עוד שנים רבות להתפתח ולעלות לרמה גבוהה. חשיבותו של טילדן לענף הייתה עצומה – הוא היה אחד מכוכבי הספורט הגדולים בעולם במהלך שנות ה-20, לצד ענקים כמו בייב רות', רד גריינג' ובובי ג'ונס. הוא הוציא את הטניס מהתדמית שבה הוא היה שרוי – תדמית של ספורט ששייך לעשירים, לעצלנים ולרכרוכיים.
אליסון דאנזיג, כתב לענייני טניס בעיתון "ניו יורק טיימס" בשנים 1923–1968, תיאר את טילדן כטניסאי הטוב בכל הזמנים. ב-1950 בסקר שנערך מטעם סוכנות הידיעות AP, נבחר טילדן לטניסאי הכי גדול של חצי המאה. הוא נבחר בהפרש הכי גדול שניתן לכל ספורטאי אחר (310 קולות מתוך 391).
טילדן היה אחד מששת הספורטאים הכי דומיננטיים ב"תור הזהב של הספורט" לצדם של בייב רות', ג'ק דמפסי, בובי ג'ונס, רד גרנג' והווי מורנז.
יוג'יניה צ'ארלס
מרי יוג'יניה צ'ארלס (Mary Eugenia Charles; 15 במאי 1919 – 6 בספטמבר 2005) הייתה ראש ממשלת דומיניקה בין השנים 1980–1995. היא הייתה האישה הראשונה בראש ממשלת דומיניקה, בראש מדינה באיים הקריביים ובראש מדינה בצפון אמריקה.
צ'ארלס נולדה בכפר הדייגים פוינט מישל שבדומיניקה. אביה, ג'ון בפטיסטה צ'ארלס, היה מייסדו של בנק שיתופי לחקלאים וכיהן כראש העיר בבירת המדינה רוזו. את השכלתה רכשה באוניברסיטאות בטורונטו ובלונדון. בשנת 1949 היא שבה לדומיניקה והייתה לאישה הראשונה במדינה לעסוק בעריכת דין.
זמן קצר לאחר שקיבלה דומיניקה עצמאות מהממלכה המאוחדת, בשנת 1979, התמודדה צ'ארלס במערכת הבחירות בראש מפלגתה וזכתה ב-17 מבין 21 מושבי הפרלמנט. כהונתה בראשות הממשלה נמשכה 15 שנים, במהלכן היא נבחרה לראשות ארגון מדינות הקריביים המזרחיות. בראש הארגון זכתה צ'ארלס להכרה בינלאומית, בעת שתמכה במדיניות ארצות הברית בפלישתה לגרנדה בשנת 1983.
תמיכתה הבלתי מתפשרת בפלישה האמריקאית לגרנדה ועמידתה באתגרים פנימיים אחרים הובילו לכינויה "אשת הברזל של הקריביים". בין השנים 1980 – 1990 היא עמדה גם בראש משרד החוץ של דומיניקה. בשנת 1992 הוענק לה על ידי המלכה אליזבת השנייה תואר "דיים" ('גברת מפקדת') במסדר האימפריה הבריטית.
תנגיז סיגואה
ביוגרפיה
סיגואה, מהנדס מתכות במקצועו, הצטרף לפוליטיקה עם התמוטטות ברית המועצות. בשנת 1990, הוא עמד בראש "אגודת רוסתוולי של כל גאורגיה" והוביל אותה לעצירת מפלגתו של זוויאד גמסחורדיה, השולחן העגול-גאורגיה החופשית. בבחירות הרב-סיעתיות הראשונות בגאורגיה ב-14 בנובמבר 1990, נבחר סיגואה לראש השרים של "מועצת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה", וראש ממשלת גאורגיה מה-15 בנובמבר תחת נשיאותו של זוויאד גמסחורדיה.
דיק בארנט
נעורים ומכללות
בארנט נולד וגדל בעיר גארי שבאינדיאנה. בשנת 1955 הוביל את קבוצת הכדורסל של "תיכון תאודור רוזוולט" עד משחק גמר אליפות התיכונים של אינדיאנה, שבו הפסידה הקבוצה ל"תיכון קריספוס אטקס" שאותה הוביל אוסקר רוברטסון. בין השנים 1955–1959 למד באוניברסיטת המדינה של טנסי, וזכה עם קבוצת הכדורסל שלה ב-3 אליפויות "ליגת המכללות הקטנות" (NAIA) בעונות 1957–1959. ב-4 עונותיו בקבוצה קלע 23.4 נקודות בממוצע למשחק, ועזב אותה כקלע המוביל בתולדותיה עם 3,009 נקודות בסך הכול.
תנגיז סיגואה
ביוגרפיה
שלטונו הרודני של גמסחורדיה גרם לרגשות איבה כלפיו בקרב ההנהגה. כתוצאה מכך התפטר סיגואה מתפקידו ב-18 באוגוסט 1991, והפך, יחד עם מנהיג המשמר הלאומי הגאורגי, תנגיז קיטובאני, למנהיג של אופוזיציה מודאגת שפתחה בהפיכה אלימה כנגד הנשיא מדצמבר 1991 ועד ינואר 1992. לאחר נפילתו של גמסחורדיה, ב-6 בינואר 1992 הוא כיהן כראש ממשלת הביניים בגאורגיה (מועצה צבאית ששינתה את צורתה מאוחר יותר למועצת המדינה אליה הצטרף מאוחר יותר אדוארד שוורדנדזה).
ב-6 באוגוסט 1993 סיגואה נאלץ להתפטר לאחר שהפרלמנט הגאורגי דחה את הצעת התקציב שהוצע על ידו פעמיים. הוא הפך לחבר פרלמנט מהשורה והנהיג את מפלגת האופוזיציה לשוורדנדזה, "החזית הלאומית לשחרור" וגיבה את תומכי הפתרון הצבאי לסכסוך הגאורגי-אבחזי. בינואר 1995, ארגנו סיגואה וקיטובאני ניסיון להוביל 1,400 פליטים גאורגיים חמושים למרידה בשלטון האבחזי באבחזיה. אולם שניהם נעצרו על ארגון לא חוקי של קבוצה חמושה. סיגואה שוחרר מספר חודשים מאוחר יותר ולא שב לחיים הפוליטיים.
דיק בארנט
קריירת משחק
בדראפט ה-NBA 1959 נלקח בארנט בבחירה הרביעית, על ידי סירקיוז נשיונלס. בשתי עונותיו בסירקיוז קלע 15.0 נקודות בממוצע למשחק, והעפיל עם קבוצתו לשלב הפלייאוף. בעונת 1961/1962 עבר לקבוצת קליבלנד פייפרס מ"ליגת הכדורסל האמריקאית" (ABL), וזכה עמה באליפות הליגה.
יוג'יניה צ'ארלס
במהלך שנות כהונתה שרדה צ'ארלס שני ניסונות הפיכה. בשלהי כהונתה השלישית, בה זכתה המפלגה ביתרון של קול יחיד בפרלמנט, הודיעה בשנת 1995 על פרישתה מהחיים הפוליטיים. מפלגתה הפסידה בבחירות באותה שנה וצ'ארלס התמסרה למאמצי הפיקוח הבינלאומי על מערכות בחירות, בחסותו של ג'ימי קרטר.
דיק בארנט
קריירת משחק
לקראת עונת חזר ל-NBA, כאשר חתם על חוזה בלוס אנג'לס לייקרס. בסיום אותה עונה הפסיד עם הלייקרס בגמר ה-NBA מול בוסטון סלטיקס (2–4), כמו גם בעונת (1–4). ב-3 עונותיו בקבוצה קלע 16.8 נקודות למשחק.
באוקטובר 1965 הועבר בארנט בטרייד לניו יורק ניקס, בתמורה לבוב בוזר, ונשאר בקבוצה במשך 9 עונות עד פרישתו בשנת 1974. בעונת קלע שיא קריירה של 23.1 נקודות בממוצע למשחק, ובעונת  השתתף בפעם היחידה בקריירה במשחק האולסטאר.
יוג'יניה צ'ארלס
צ'ארלס נותרה רווקה וחיה יחד עם אביה עד לפטירתו בשנת 1983. היא נפטרה בשנת 2005 לאחר סיבוך בניתוח ירך שעברה במרטיניק.
תנגיז סיגואה
ביוגרפיה
נפטר ב-21 בינואר 2020.
דיק בארנט
קריירת משחק
בעונת סייע לניו יורק לזכות באליפות ה-NBA הראשונה בתולדותיה, כשהשלים חמישייה פותחת חזקה לצד חברי היכל התהילה לעתיד וולט פרייזר, ביל בראדלי, דייב דבושר וויליס ריד. לאורך אותו הפלייאוף היה בארנט הקלע השני בקבוצתו, עם ממוצע של 16.9 נקודות למשחק, ובסדרת הגמר מול הלייקרס אף שדרג את תפוקתו ל-18.6 נקודות למשחק. בעונת היה שותף לזכייתה השנייה של הקבוצה באליפות ה-NBA, אך הפעם כשחקן ספסל שולי יחסית. באוקטובר 1973, לאחר 5 משחקים בעונת, נחתך מסגל הקבוצה ופרש ממשחק, בגיל 37. בעת פרישתו ניצב במקום ה-17 ברשימת הקלעים המובילים בתולדות ה-NBA, עם 15,358 נקודות.
לאחר קריירת המשחק
לאחר פרישתו ממשחק שימש במשך 3 עונות כעוזר מאמן בניקס, תחת רד הולצמן. לאחר מכן עבר לימודי דוקטורט בהוראה, והיה מרצה לניהול ספורט באוניברסיטת סנט ג'ון בניו יורק.
במרץ 1990 הופרשה גופייתו עם המספר "12" על ידי הניקס. באפריל 2007 הוצג בהיכל התהילה של כדורסל המכללות, יחד עם מאמנו בקבוצת האוניברסיטה ג'ון מקלנדון.
כלל המקבילית
כלל המקבילית הוא משפט בגאומטריה אוקלידית, הקובע כי סכום ריבועי ארבע צלעות המקבילית שווה לסכום ריבועי האלכסונים. במקרה שהמקבילית היא מלבן, האלכסונים שווים ומתקבל משפט פיתגורס. כלל המקבילית חל בכל מרחב מכפלה פנימית, ואף מאפיין את מרחבי המכפלה הפנימית בין כל המרחבים הנורמיים.
ניסוח וקטורי של כלל המקבילית
שמאל|ממוזער|250px|כלל המקבילית במישור האוקלידי, בהינתן שני וקטורים \,a,b \ne 0 ניתן ליצור מקבילית שקודקודיה הם 0, ונקודות הקצה של הווקטורים a,b,a+b (ראו איור משמאל). אלכסוניה של המקבילית הם הווקטורים \,a+b ו-\,a-b. כלל המקבילית קובע ש-.
הכללה למרחבי מכפלה פנימית
בכל מרחב מכפלה פנימית \ V, לכל זוג וקטורים \ z ו-\ z' מתקיים השוויון:
כאשר . הכלל נובע מכך שהמכפלה הפנימית היא ביליניארית.
כלל המקבילית ומרחבים נורמים
כלל המקבילית מנוסח במונחי הנורמה המושרית במרחב מכפלה פנימית, ולכן אפשר לתהות באלו מרחבים נורמים הוא חל. מתברר שאם מרחב נורמי מקיים את כלל המקבילית, אז הנורמה שלו מושרית על ידי מכפלה פנימית.
להלן דוגמה למרחב נורמי שאינו מקיים את כלל המקבילית (ולכן אינו יכול להיות מושרה על ידי מכפלה פנימית). נסמן ב- את מרחב הפונקציות הממשיות החסומות על הקטע [0,1], עם נורמת הסופרמום,. בדרך זו הופך  למרחב בנך. לפונקציות f(x) = x ו-g(x) = 1-x יש נורמה 1, ולכן, בעוד ש-. כלל המקבילית אינו מתקיים, ולכן אינו מרחב מכפלה פנימית.
The Gathering
היסטוריה
ראשית הלהקה בשנות ה-80 המאוחרות, כשהנס רוטן, אחיו רנה וברט סמיט'ס התאגדו במטרה להקים להקה. במהרה הצטרפו הוגו פרינסן גירלינג, ג'למר וו'ירסמה ופרנק בויין. המכנה המשותף של רוב חברי הלהקה היה אהבתם לסגנון המטאל, אך שאלו הלכו רחוק מאוד, "שברו" את המטאל לסוגיו - והביעו סוג של מטאל עם מכנה משותף לאהבה ותשוקה, עם מילים עדינות שמצליחות לשלב מלנכוליה וריפים כבדים אך לא מהירים בנגיעות רומנטיות. הלהקה, הצליחה ליצור סאונד ייחודי שנשמע אומנם נדיר פעם ראשונה למאזין, אך לדה גדרינג עדין יש את המגע המיוחד שלהם, במיוחד בליריקה שכוללת לא פעם הבעת רגשות משני המינים (ישנם דיסקים של סולן, וכאלו עם סולנית).
בשנת 2007 עזבה הסולנית אנקה ון ג'ירסברגן את הלהקה ופצחה בקריירת סולו שכללה גם שיתוף פעולה עם להקת Anathema ועם ליב כריסטין מTheatre of Tragedy וKari Rueslåtten תחת השם "הסירנות". ב-2014 הקפיאה הלהקה את פעילותה.
ב-8 בדצמבר 2016, יצא ללהקה דיסק כפול של תקליטים, דמואים ושירים שלא פורסמו מההקלטות של Souvenirs and Home, בשם Blueprints. ביוני ובנובמבר 2018, ערכו מספר הופעות בהולנד וסיבוב הופעות קטן ביוון. ב-29 באפריל 2022, הלהקה הוציאה את אלבום האולפן האחד-עשר שלה, והראשון מזה כמעט 10 שנים, Beautiful Distortion.
אלבומים נוספים
אלבומי סטודיו:
מוסא מוגושקוב
מוסא חוש-אחמטוביץ' מוגושקוב (ברוסית: Муса Хож-Ахматович Могушков; נולד ב-6 בפברואר 1988) הוא ג'ודוקא רוסי אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג.
קריירה
מוגושקוב מחזיק בשתי מדליות ארד מאליפויות העולם מהשנים 2011 ו-2014. באליפויות אירופה הוא זכה במדליית כסף בשנת 2017 ומדליית ארד בשנת 2021.
מוגושקוב התחרה פעמיים במשחקים האולימפיים בשנים 2012 ו-2020. בלונדון 2012 הוא התחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג והודח בקרב הראשון לאחר הפסד לטרלאן קארימוב האזרי. בטוקיו 2020 הודח שוב בקרב הראשון לאחר הפסד בווזארי לרוסטם אורוג'וב האזרי. מוגושקוב לא התחרה בריו 2016, אז נבחר דניס יארצב להיות הנציג הרוסי בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג עקב ניקוד גבוה יותר בדירוג העולמי.
במהלך הקריירה מוגושקוב זכה בשבע תחרויות מהסבב העולמי; מהם ארבע תחרויות גראנד סלאם ושלוש תחרויות גראנד פרי.
משה קשטן
משה קשטן (15 באוגוסט 1930 - 9 במרץ 2018) היה עיתונאי ושדרן ספורט ישראלי. נמנה עם המייסדים של תוכנית הספורט "שירים ושערים" ב-1970. הגיש את התוכנית עם עמי פזטל, שימש רכז המערכת שלה ומעמודי התווך שלה במשך שנים רבות. נודע בידע הרב שלו בתחום הספורט ובמיוחד בנושא הסטטיסטיקה וניחן בזיכרון יוצא הדופן.
קורות חייו
משה קשטן נולד בתל אביב. בצעירותו היה חובב כדורגל, ואוהד מושבע של קבוצת הכדורגל בית"ר תל אביב.
הוא עבד כעיתנאי בתחום הספורט בעיתונים חדשות הספורט, דבר, על המשמר, ידיעות אחרונות ומעריב.
במקביל עבד ברדיו, ושימש כהיסטוריון של קול ישראל.
בתוכנית "שירים ושערים", ששודרה ברשת ב', היו לו מגוון תפקידים. בתחילת הדרך היה שדרן לצד עמי פזטל. באותה תקופה לא היו קווי שידור במגרשים, היה מקבל הודעות על שערים שנכבשו, והיה מכניס פתק לאולפן השידור, כדי שמידע זה ישודר בתוכנית. הוא היה האחראי לאיסוף וריכוז כל התוצאות והטבלאות של כל הליגות הנמוכות, ולשם כך הפעיל מערך של אנשי קשר לאסוף את כל התוצאות מכל המגרשים. בנוסף היה אחראי למסור את תוצאות הטוטו.
ב-1991 כתב קשטן את הספר "לוניה דבורין - 60 שנות כדורגל" אודות תולדות חייו של לוניה דבורין.
נפטר בכ״ב באדר תשע״ח 9 במרץ 2018 בגיל 87.
חיים אישיים
היה נשוי לשושנה ואב לשני בנים.
סטורן 5
סטורן 5 (באנגלית: Saturn V) היה משגר תלת־שלבי כבד אשר שימש את נאס"א בשנים 1967–1973 בתוכנית אפולו עבור חקר מאויש של הירח ועבור שיגור תחנת החלל האמריקאית הראשונה, סקיילאב.
למעלה מחמישים שנה אחרי ונכון לשנת 2021, משגר זה הוא עדיין המשגר הגדול ביותר, הכבד ביותר והעוצמתי ביותר שנכנס לפעילות. הסטורן 5 מחזיק ביכולת הנשיאה הגבוהה ביותר למסלול לווייני נמוך (140,000 ק"ג) וכן שיגר את המטען הכבד ביותר אי פעם כאשר שיגר את השלב השלישי של הסטורן 5 אשר נועד לשלוח את רכב הנחיתה הירחי ותא הפיקוד והשירות של החללית אפולו אל הירח.
סטורן 5 הוא הדגם הגדול ביותר במשפחת משגרי הסטורן ותוכנן תחת ניהולו של ורנר פון בראון במרכז טיסות החלל מרשל. הקבלניות העיקריות בייצור המשגר הן החברות בואינג, נורת' אמריקן אוויאיישן, דאגלס איירקראפט קומפני ו־IBM. 13 יחידות של משגר זה מתוך 15 שנבנו, שוגרו ממרכז החלל קנדי, ללא אובדן בצוות או במטען. הסטורן 5 נותר המשגר היחיד שנשא בני אדם אל מעבר למסלול הלווייני הנמוך. 24 אסטרונאוטים שוגרו אל הירח בין דצמבר 1968 לדצמבר 1972 על ידי הסטורן 5, 12 מהם דרכו על אדמת הירח.
היסטוריה
עם התפתחות תחום הטילים הבליסטיים בשנות ה־40 של המאה ה־20 ולאחר מלחמת העולם השנייה, ארצות הברית גייסה את ורנר פון בראון וכמה מאות מהנדסי אווירונאוטיקה גרמנים כחלק מ"מבצע פייפרקליפ" מתוך רצון להוביל בחזית זו. מבצע זה אושר בידי הנשיא הארי טרומן. פון בראון הוצב בחטיבת תכנון הרקטות של צבא ארצות הברית בשל מעורבותו הישירה בפיתוח הרקטה הבליסטית הגרמנית V-2.
הלוויין ספוטניק 1 ששוגר ב־4 באוקטובר 1957, היה לעצם הראשון מעשה ידי אדם אשר נכנס למסלול סביב כדור הארץ והיווה את נקודת הפתיחה למרוץ לחלל. הלוויין שוגר על גבי טיל בליסטי בין־יבשתי אשר מסוגל היה לשאת ראש נפץ תרמו־גרעיני אל עבר ארצות הברית. לאחר שיגור לוויין זה, ובעקבות הבנת ההשלכות לכך, החלה ממשלת ארצות הברית לנקוט בצעדים משמעותיים שיביאו לשיגור האמריקנים הראשונים לחלל ולתוכנית חלל כוללת. בינואר 1958 שיגרה ארצות הברית את הלוויין האמריקאי הראשון, אקספלורר 1. באותן שנים, ארצות הברית פיתחה והתנסתה עם סדרת משגרי הג'ופיטר המוקדמים וראש חטיבת תכנון הרקטות ורנר פון בראון החשיב את משגרים אלו כאבות טיפוס למשגרי הסטורן העתידיים ובסוף שנות ה־50 אף כינה את סדרת משגרים זו כ"משגרי סטורן פעוטים" ("an infant Saturn").
תכנון הסטורן
תוכנית משגרי הסטורן נקראה על שם שבתאי (Saturn), כוכב הלכת הבא לאחר צדק (Jupiter) וסימלה את המעבר מסדרת משגרי ג'ופיטר המוקדמים לסדרת משגרים חדשה. עוד לפני ששוגר לחלל אקספלורר 1, הלוויין האמריקאי הראשון בשנת 1958, הועלו הצעות לפיתוח משגר בעל יכולות נשיאה גבוהות. באפריל 1957 החלו תכנונים ראשוניים למשגר בעל יכולת נשיאה של בין 9,000 ל־18,000 ק"ג למסלול סביב כדור הארץ, ובין 2,500 ל־5,500 ק"ג למהירות מילוט מכדור הארץ. בדצמבר 1957 הציגה קבוצת המדענים והמהנדסים בראשותו של ורנר פון בראון, שעבדו באותה עת עבור הסוכנות הצבאית לטילים בליסטיים (ABMA), הצעה לתוכנית פיתוח משגרים בפני מחלקת ההגנה של ארצות הברית. ההצעה כללה פיתוח משגר בעל דחף של כ־6.7 מגה־ניוטון. לאחר שהושלמו מחקרים, שהראו כי פיתוח אשכול מנועים בעל דחף שכזה אפשרי, ב־15 באוגוסט 1958, הורתה DARPA (אז ARPA) להתחיל במחקר ופיתוח תוכנית משגרי הסטורן.
ב־10 בינואר 1962, נאס"א הכריזה על תוכניות לבנות את המשגר C-5 (לימים סטורן 5). משגר זה היה מורכב משלושה שלבים: השלב הראשון S-IC הכיל חמישה מנועי F-1, השלב השני S-II הכיל חמישה מנועי J-2 והשלב השלישי S-IVB הכיל מנוע J-2 יחיד. הסטורן 5 תוכנן תחילה לשאת מטען בקיבולת של 41,000 ק"ג אל הירח. המשגר עבר בדיקות רכיבים עוד לפני שהדגם הראשון נבנה. השלב השלישי של הסטורן 5 אשר נקרא S-IVB שימש כשלב השני במשגר ניסיוני מסוג C-IB והדגים את יכולותיו והיתכנותו ואף סיפק נתוני טיסה קריטיים עבור התפתחותו של הסטורן 5. בתחילת שנת 1963, הסטורן 5 אושר כבחירה של נאס"א עבור תוכנית אפולו.
לאחר בחירת הסטורן 5, נבחרו קבלנים חיצוניים לבנות את שלושת שלבי המשגר: בואינג נבחרה לבנות את השלב הראשון (S-IC), נורת' אמריקן אוויאיישן נבחרה לבנות את השלב השני (S-II) ודאגלס איירקראפט קומפני נבחרה לבנות את השלב השלישי (S-IVB). ורנר פון בראון וצוותו במרכז טיסות החלל מרשל החלו בעבודתם על שיפור הדחף במשגר, יצירת מערכות פעולה פחות מורכבות ותכנון מערכות מכניות טובות יותר. עם סיום השיפורים הסופיים, נאס"א הפנתה את תשומת לבה לתכנון המשימות. נבחנו מספר שיטות ודרכי הגעה אל הירח ולבסוף, לאחר מחלוקות נבחרה שיטת המפגש במסלול סביב הירח (LOR) על פני שיטת המפגש במסלול סביב כדור הארץ (EOR).
בחירתו לנחיתה הירחית
בתחילת תהליכי תכנון המשגר, נאס"א בחנה שלוש שיטות להגעה אל הירח: מפגש במסלול סביב כדור הארץ (EOR), מפגש במסלול סביב הירח (LOR) או טיסה ישירה. בשיטת הטיסה הישירה, חללית תטוס היישר אל הירח כיחידה אחת, תנחת על פניו, ותמריא ממנו בעוזבה את שלב הנחיתה על הירח. תכנון זה דרש משגר גדול במיוחד. בדומה לשיטת ה"טיסה הישירה", גם שיטת ה־EOR כללה את נחיתתה של חללית על הירח כיחידה אחת. בשונה משיטת ה"טיסה הישירה" עם זאת, תוכנית ה־EOR כללה את הרכבת החללית במסלול סביב כדור הארץ ודרשה מספר שיגורים של משגר מסוג סטורן C-3. בשיטת המפגש במסלול סביב הירח (LOR), משגר יחיד יישא חללית שתורכב משני חלקים: תא פיקוד שיישאר במסלול סביב הירח (מעין חללית אם), ורכב נחיתה שינחת על הירח, וימריא ממנו חזרה אל "חללית האם" שתשוב אל כדור הארץ.
תחילה, נאס"א דחתה את שיטת LOR כאופציה מסוכנת יותר מאחר שהרעיון של מפגש חלליות במסלול סביב כדור הארץ טרם בוצע ועל אחת כמה וכמה במסלול סביב הירח. מספר בכירים בנאס"א, ביניהם המהנדס ג'ון הובולט ממרכז המחקר לנגלי, טענו כי שיטת המפגש במסלול סביב הירח (LOR) מספקת את הנחיתה הפשוטה ביותר על הירח יחד עם המשגר החסכוני ביותר וכי שיטה זו תאפשר את הסיכויים הטובים ביותר להשלים את היעד המרכזי, נחיתה מאוישת על הירח לפני תום העשור. בכירים נוספים בנאס"א שוכנעו וב־7 בנובמבר 1962, שיטת LOR נבחרה באופן רשמי כתהליך המשימות בתוכנית אפולו.
הסטורן 5 שוגר לראשונה ב־9 בנובמבר 1967 מכן השיגור 39A שבמרכז החלל קנדי כחלק ממשימת אפולו 4. השיגור עבר ללא רבב כמו גם השיגורים הבאים בתוכנית. ב־16 ביולי 1969 הסטורן 5 שיגר את משימת אפולו 11 אשר מספר ימים לאחר מכן הנחיתה את האדם הראשון על הירח.
מבנה המשגר
הסטורן 5 מורכב משלושה שלבים; S-IC כשלב הראשון, S-II כשלב השני ו־S-IVB כשלב השלישי. כל שלושת השלבים עושים שימוש בחמצן נוזלי כחומר מחמצן. בשלב הראשון נעשה שימוש בדלק המופק מ־RP-1 ובשלב השני והשלישי נעשה שימוש בדלק ממימן נוזלי. בעוד שצפיפות האנרגיה במימן נוזלי גבוהה יותר מבחינת מסה, צפיפות האנרגיה בחומר RP-1 גבוהה יותר מבחינת נפח. כתוצאה מכך, RP-1 נבחר כדלק לשלב הראשון מכיוון שהנפח הנדרש עבור מימן נוזלי היה גדול פי שלושה והיה יוצר כוח גרר גדול בהרבה בזמן שלב ההאצה דרך האטמוספירה. שני השלבים העליונים השתמשו גם במנועי דלק־מוצק קטנים שעזרו להפריד בין השלבים במהלך השיגור, וכדי להבטיח כי הדלקים הנוזליים יהיו במצב תקין בזמן שאיבתם.
שלב ראשון (S-IC)
השלב הראשון, S-IC, נבנה על ידי חברת בואינג במתקן ההרכבה מישוד שבניו אורלינס. תפקידו של השלב הראשון היה לספק האצה ראשונית ולשגר את הסטורן 5 במהלך 67 הקילומטרים הראשונים. שלב זה, אשר התנשא לגובה של 42.1 מטרים וקוטרו היה 10.1 מטרים, סיפק כוח דחף של 35,100 קילו־ניוטון בעת המראה. משקלו היבש הוא 131,000 ק"ג, ובעודו מתודלק במלואו הוא שקל 2,300,000 ק"ג. שלב זה הונע על ידי חמישה מנועי F-1 אשר עשו שימוש בדלקים מ־RP-1 וחמצן נוזלי. המנוע המרכזי הוחזק במצב קבוע, בעוד שארבעת המנועים החיצוניים (בעלי גימבל) יכלו לפנות במצב הידראולי כדי לנווט את המשגר כולו. בעת טיסה, המנוע המרכזי כובה 26 שניות לפני כיבויים של ארבעת המנועים החיצוניים כדי להגביל את ההאצה לקראת ניתוקו של השלב הראשון משני השלבים העליונים. במשך השיגור, השלב הראשון הפעיל את מנועיו לאורך 168 שניות (הצתת המנועים התרחשה כ־8.9 שניות לפני ההמראה). בעת ניתוק השלב הראשון והיפרדותו משני השלבים העליונים, הסטורן 5 היה בגובה של 67 קילומטר ונע במהירות של 2,300 מטרים לשנייה (8,280 קמ"ש או כ-6.76 מאך).
שלב שני (S-II)
השלב השני, S-II, נבנה על ידי חברת נורת' אמריקן אוויאיישן בסיל ביץ', קליפורניה. תפקידו של השלב השני היה להאיץ את הסטורן 5 דרך החלק העליון של האטמוספירה לאחר היפרדותו של השלב הראשון. שלב זה התנשא לגובה של 24.8 מטרים וקוטרו היה 10.1 מטרים. משקלו היבש הוא 36,000 ק"ג, ובעודו מתודלק במלואו הוא שקל 480,000 ק"ג. בבסיס השלב היו חמישה מנועי J-2 בתצורה דומה לשלב הראשון כאשר ארבעת המנועים החיצוניים שימשו לניווט. חמשת המנועים עשו שימוש בדלקים ממימן נוזלי וחמצן נוזלי וסיפקו כוח דחף של 5,141 קילו־ניוטון. השלב השני הפעיל את מנועיו לאורך 360 שניות אשר במהלכן הביא את הסטורן 5 לגובה של 185 קילומטר ולמהירות של 24,940 קמ"ש ובסיומן ניתק מהשלב השלישי ונפל למימי כדור הארץ בדומה לשלב הראשון.
רשימת משגרים ושיגורים
בסך הכל נבנו 15 משגרי סטורן 5 כשירים לשיגור, כאשר 13 מהם שוגרו. שלושה נוספים נבנו עבור בדיקות קרקע. הסטורן 5 שימש את נאס"א בשנים 1967–1973 בתוכנית אפולו אשר במסגרתה שוגרו שש משימות מאוישות שנחתו על אדמת הירח. לאחר תוכנית אפולו נעשה במשגר שימוש עבור שיגור תחנת החלל סקיילאב.
נמל התעופה הבין-לאומי ארג'ן
היות שהרפובליקה לא זכתה להכרה בינלאומית למעט מצד טורקיה, גם נמל התעופה אינו מוכר על ידי אף מדינה מלבדה, וקוד יאט"א שלו ואף קוד ICAO שהוקצו לו אינם מופיעים ברישומים הרשמיים של שני הארגונים. בנוסף, נכון לשנת 2018 אף טיסה בינלאומית אינה יכולה להגיע אליו, אלא אם כן עצרה לחניית ביניים בנמל תעופה בתחומי טורקיה. איסור זה נמצא בדיונים מאז שנת 2006.
נמל התעופה הוקם על ידי הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה כנמל צבאי, וכונה "נמל התעופה טימבו" (Τύμβου), על שם הכפר הסמוך. לאחר פלישת טורקיה לקפריסין ב-1974 והשבתת פעילותו של נמל התעופה הבינלאומי בניקוסיה, הנמל הורחב והפך לשער המרכזי של הרפובליקה בשנת 2004. במקביל הכשירה הרפובליקה של קפריסין את נמל התעופה הבינלאומי בלרנקה כשער האווירי הראשי שלה כבר ב-1975. נכון לשנת 2021 מתבצעות בנמל עבודות לסלילת מסלול טיסה חדש, ובית נתיבות חדש מדרום לו.
אודיסיאה (קונסולת משחקים)
האודוסיה תוכננה על ידי ראלף ח. בייר, שהחל לעבוד על האודיסיה בשנת 1966, והיה לו אב-טיפוס עובד בשנת 1968. אב-טיפוס זה, הנקרא "תיבת בראון", נמצא במכון סמית'סוניאן של המוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקנית בוושינגטון.
בשנת 2009, אתר אינטרנט למשחקי מחשב בשם IGN נתן לאודיסיה את המקום ה-25 ברשימתו על "25 קונסולת משחקי הווידאו הטובות בכל הזמנים".
האודיסיאה מוצגת כיום בחיפה, במוזיאון לתולדות המחשב בישראל.
היסטוריה
אודיסיאה שווקה לראשונה באוגוסט 1972. עם זאת, המכירות של הקונסולה נפגעו על ידי שיווק רע של מגנבוקס. נוסף על כך, רבים מהצרכנים האמינו כי האודיסיאה תעבוד רק על טלוויזיות של מגנבוקס. מסיבה זו, לרוב קונסולות ה"פונג" המאוחרות הייתה את הכותרת: "עובד על כל מסך טלוויזיה, שחור-לבן או צבע".
מגנבוקס תבעו את חברת משחקי המחשב אטארי על הפרת פטנט בעיצוב של אטארי בגרסה שלהם של המשחק פונג, בטענה שהיא דומה לעיצוב של משחק הטניס באודיסיה. במהלך העשור תבעו מגנבוקס חברות אחרות כגון מאטל, Activision ו-Coleco. ברוב התביעות מגנבוקס ניצחה. בשנת 1985, תבעה נינטנדו את מגנבוקס וניסתה לפסול את הפטנטים שברשותה באומרה כי משחק הווידאו הראשון נקרא "טניס לשניים" והוא נוצר על ידי וויליאם היגנבוטום בשנת 1958. בית המשפט קבע כי במשחק לא השתמשו באותות וידאו ולכן הוא לא יכול להיחשב משחק וידאו. נינטנדו נאלצה לשלם תמלוגים לחברה Sanders Associates.
בייר המציא את הצעצוע הקלאסי סיימון (משחק) עבור מאטל ב-1978. מגנבוקס שחררו מספר קונסולות פונג משלהם מאוחר יותר תחת השם Odyssey (ללא שימוש ב"מחסניות") ובשלב מסוים הוציאו את המודל הבא, ה-Odyssey 2, שיצא ב-1978.
עיצוב
בעוד אספנים רבים רואים את הקונסולה כאנלוגית ולא דיגיטלית, (בגלל תוספת של מעגלים אנלוגיים עבור הפלט, שליטה במשחק, ועקב שימוש ברכיבים בדידים), אף על פי שבייר אמר שהוא רואה את האודיסיאה כדיגיטלית. אותות אלקטרוניים החליפו בין החלקים השונים (יצירת הכדור והשחקנים למשחק פונג, גנרטורים מסונכרנים, וכדומה) הם בינאריים. המשחקים וההיגיון עצמו מיושמים בעזרת DTL, רכיב דיגיטלי המשמש לעיצוב באמצעות בדידים טרנזיסטורים ודיודות. המערכת מופעלת על ידי סוללות. לאודיסיאה חסרה יכולת קול, דבר שתוקן עם "מערכות פונג" מספר שנים מאוחר יותר, כולל קונסולות פונג מבית מגנבוקס. בייר הציע תוספת המאפשרת לאודיסיאה יכולת קול, אך הרעיון נדחה בשנת 1973.
האודיסיאה משתמשת בסוג של אחסון נשלף. המעגלים המודפסים על כרטיס זה מוכנסים לתוך חריץ. כרטיסים אלה דומים ל"מחסניות" שקונסולות כמו NES השתמשו בהן. כרטיסים אלה אינם מכילים שום רכיבים אבל יש בהם סדרה של מגשרים בין הפינים של מחבר הכרטיס. מגשרים אלה מקשרים פקודות היגיון שונות וגנרטורים על מנת לייצר את היגיון המשחק הרצוי כפלט על רכיבי המסך. המערכת נמכרה עם כיסויי פלסטיק שקופים שמטרתם לדמות גרפיקה צבעונית, אך רק שני גודלי טלוויזיה נתמכו. חלק מן הכיסויים הללו יכלו לשמש גם עם "מחסניות" זהות, אך עם חוקים שונים למשחק. כיסויים נוספים נמכרו עם קוביות, אסימוני פוקר ויריעות ציון כדי לסייע לשמור על התוצאות, כדי לדמות משחקי קלפים והימורים מסורתיים.
בישראל שווקה הקונסולה עם קלפים שתורגמו לעברית. קלפי המשחק Simon Says, תורגמו ל-"שמעון אמר". מלבד זאת לא נערך שינוי בשאר המשחקים.
בייר גם הציע את הרעיון של "מחסניות פעילות" המכילות רכיבים אלקטרוניים נוספים וכך מאפשרות הוספת תכונות משחק נוספות כגון אפקטים קוליים, שינוי מהירות הכדור, וכדומה. עם זאת, הרעיון לא תפס עניין. בדיעבד, כל ROM מבוסס "מחסניות" נדרש לשלם תמלוגים לחברה אליה הגיש בייר את הפטנט "מחסניות פעילות", Sanders Associates.
קתרין אשטון
קתרין מרגרט אשטון (או הברונית אשטון מאפהולנד, באנגלית: Catherine Margaret Ashton, Baroness Ashton of Upholland, נולדה ב-20 במרץ 1956) היא פוליטיקאית בריטית ממפלגת הלייבור, לשעבר הנציגה העליונה לענייני חוץ ומדיניות ביטחון של האיחוד האירופי (תפקיד שבישראל נהגו לכנותו "שר/ת החוץ של האיחוד האירופי"). במסגרת תפקידה היא שימשה גם כסגנית נשיא הנציבות האירופית לאותה עת (ז'וזה מנואל ברוזו).
ביוגרפיה
אשטון נולדה באפהולנד, לנקשייר למשפחה ממעמד הפועלים אשר עסקה בכריית פחם. היא למדה סוציולוגיה במכללת בדפורד בלונדון, והייתה לראשונה במשפחתה שלמדה לימודים אקדמיים. היא נשואה לפיטר קלנר, נשיא ארגון סקרים באינטרנט. יש לה שני ילדים ושלושה ילדים חורגים.
קריירה
בין השנים 1977- 1983, עבדה אשטון כמנהלת קמפיין למען התפרקות מנשק גרעיני, ב-1982, היא נבחרה להיות הגזברית ולבסוף סגן היושב ראש. מ-1979 עד 1981, היא הייתה מנהלת עסקים בחברת ניהול וייעוץ. ב-1983, היא עבדה במועצה המרכזית לחינוך ואימון בעבודה סוציאלית. מ-1983 עד 1989 שימשה כמנהלת בארגון הצדקה "עסקים בקהילה". היא עמדה בראש משרד הבריאות בהרטפורדשייר בין השנים 1998–2001 ושימשה כסגנית נשיא בארגון "המועצה הלאומית למשפחות חד הוריות".
כפוליטיקאית של הלייבור הבריטי, הוענק לה ב-1999 מעמד של חברת מפלגה לכל החיים, מטעם ממשלת הלייבור. אשטון כיהנה בשלושה מינויים מיניסטריאליים זוטרים בשלוש מחלקות ממשלתיות, טרם תפקידה באיחוד האירופי. מאוחר יותר, היא כיהנה גם כיושבת ראש בית הלורדים, כאשר בתפקיד זה היוותה ציר מרכזי בהתנעת אמנת ליסבון, באמצעות הבית העליון של בריטניה. בשנת 2005, קיבלה אשטון תואר של כבוד מאוניברסיטת מזרח לונדון, וזכתה בקטגוריית "שרת השנה" מטעם מגזין "The House". בשנת 2006, זכתה בקטגוריית "פוליטיקאית השנה" מטעם פרסי סטונוול.
ב-2008 החליפה את פיטר מנדלסון בתפקיד הממונה על הסחר בוועד האירופי. בדצמבר 2009 הפכה להיות הראשונה לכהן בתפקיד החדש והמורחב של נציג עליון עבור האיחוד האירופי, כפי שעוגן באמנת ליסבון.
שלושה חודשים אחרי שנכנסה לתפקידה, היומון הצרפתי לה מונד מתח עליה ביקורת קשה על שלא טסה להאיטי מיד לאחר רעידת האדמה הקטלנית ב-2010. לאחר מכן פרסם היומון קריאה לפטר אותה עוד לפני תום הקדנציה שלה ב-2014. שר החוץ הבלגי סטיבן ואן אקרה התראיין לעיתון הבלגי לה סואר, ואמר שהוא "חסר סבלנות" נוכח "חוסר יכולתו של האיחוד האירופי לדבר בקול אחד". שר החוץ הצרפתי אמר כי אמנם אין הוא רוצה למתוח ביקורת על אשטון, אך נראה לו שהיא יכולה להגיב מהר יותר. חברי הפרלמנט האירופי ממפלגת הירוקים פרסמו אחריו הערכה של המצב: "קתי אשטון אינה קולטת את משמעות התפקיד".
לאשטון הישגים כגון השגת מעמד באו"ם של "משקיף מיוחד" לאיחוד האירופי, והקמת כוח פעולה אירופי שיכול לפעול במהירות מחוץ לאירופה. בפברואר 2013, הופיעה אשטון ברשימת "100 הנשים החזקות בבריטניה".
מדיניות כלפי ישראל
בשנת 2010 קראה אשטון לשחרורו המיידי של החייל הישראלי החטוף גלעד שליט ודרשה מהחמאס לאפשר לצלב האדום לבקר אותו. אשטון גם נפגשה עם הוריו של החייל החטוף. קריאתה זו של אשטון באה בהמשך לקריאתו של הפרלמנט האירופי לשחרורו המיידי של שליט, ולפגישתו של נשיא הפרלמנט האירופי, יז'י בוז'ק, עם אביו של החייל, נועם שליט, בה הציע את עזרתו בשחרור.
בשנת 2012, לאחר פיגוע בקהילה היהודית בטולוז, התייחסה אשטון למות ילדים באירוע לפני פלסטינים בבריסל ואמרה: ".. אנו זוכרים צעירים שנהרגו בכל מיני נסיבות איומות – הילדים הבלגים שאיבדו את חייהם בטרגדיה איומה וכשאנו חושבים על מה שקרה היום בטולוז, כשאנו זוכרים מה קרה בנורווגיה לפני שנה, כאשר אנו יודעים מה קורה בסוריה, כאשר אנו רואים מה קורה בעזה ובחלקים אחרים של העולם – אנו זוכרים צעירים וילדים שמאבדים את חייהם". הדברים עוררו סערה בישראל ובקהילה היהודית בצרפת. ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו אמר בתגובה לדברים: "לא ניתן להשוות בין פעולת טבח ממוקדת על ילדים, כולל וידוא הריגה בילדה בת 8, לבין פעולות המגן הכירורגיות של צה"ל, שנועדו לפגוע במחבלים המשתמשים בילדים כבמגן חי". בעקבות כך הבהירה אשטון כי היא מגנה את הרצח בטולוז וטענה כי דבריה, שכוונו לטרגדיות שבמותם של ילדים בכל העולם, הוצאו מהקשרם.
סופיה (מחוז)
מחוז (אובלסט) סופיה (בבולגרית: Софийска област) הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה, המקיף משלושת עבריו את עיר הבירה סופיה שהיא גם עיר בירתו של המחוז, אך גם מחוז עצמאי בפני עצמו בשל גודלה מבחינת שטח וכמות אוכלוסין.
גאוגרפיה
תוואי הנוף במחוז הוא הררי. בצפון המחוז מצוי החלק הדרומי של רכס הרי הבלקן, בדרומו מצוי רכס הרי רילה ובו הר מוסלה, שהוא ההר הגבוה ביותר בבולגריה ומתנשא לגובה של 2,925 מטרים. במחוז כפרים ציוריים, אתרי נופש ואתרי סקי, כשהמפורסם והמרכזי בהם הוא אתר בורובץ.
במחוז סופיה מצויות 22 רשויות מקומיות, כשהגדולות מביניהן הן הערים סמוקוב, המאוכלסת בכ-42,000 תושבים ובוטבגרד המאוכלסת בכ-36,000 תושבים.
היסטוריה
החל מהמאה ה-1 היה מחוז סופיה חלק מפרובינציה רומית. בהמשך נתון היה האזור לשליטת האימפריה הביזנטית והאימפריה הבולגרית השנייה, עד לכיבושו ב-1376 על ידי מוראט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית. המחוז היה חלק מוילאית, ( פרובינציה עות'מאנית), שנקראה רומליה. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הועבר האזור לחזקת נסיכות בולגריה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.
כלכלה
במחוז מכרות מתכת ועפרה וכן מרבצי הנחושת הגדולים ביותר, בכל דרום מזרח אירופה. כפועל יוצא מכך, התפתחה במחוז תעשיית כרייה ועיבוד מתכות ומוצריהן. באזור העיר בוטבגרד קיימת תעשיית רכב ומחשבים ובעיר סבוגה תעשיית מזון וסוכר.
ששת דסמרקדיל
ביוגרפיה
תלמיד הרמב"ן, רבי יצחק דמן עכו, מזכירו בספרו מאירת עיניים:.
גם רבי יהושע אבן שועיב בבאורו לפירוש הרמב"ן לתורה מביא פירושים מרבי ששת תלמיד הרמב"ן.
משה שטיינשניידר שיער שבכל מקום שרבי שם טוב בן גאון מזכיר "דעת החכם" כוונתו לרבי ששת., אך גרשום שלום חלק על זיהוי זה.
גרשום שלום פרסם מקבץ מתורתו אשר ליקט מכתבי תלמידי הרמב"ן, וכן מכתב יד בעיקר בענייני גלגול, בדרך רציונלית.
דעותיו של דסמרקדיל בגלגולים הם חדשניות, והם על פי שכלו ולא כפי ששמע מרבותיו. לדעתו הגלגול הוא עונש לרשעים בלבד – עונש אשר פותח להם גם אופציה לתיקון. דסמרקדיל כותב שעל פי הקבלה הגלגול גם אצל הבינונים, אך אינו נראה כן על פי השכל, ועל כן קובע שהגלגול בבינונים אפשרי אך אינו ודאי. לטענתו האומר שיש גלגול אצל צדיקים הוא מוציא "דיבה גדולה".
לטענתו, בעת התחיה כל נפש מגולגלת תקבל רוח חדשה שלא הייתה בעת הבריאה. דעתו זו היא דעת יחיד.
בספרייה הלאומית קיימים מספר כתבי יד שלו בענייני גלגול, בעניין צדיק ורע לו ועוד.
רות מיליקן
רות גארט מיליקן (באנגלית: Ruth Garrett Millikan נולדה ב-1933), היא פילוסופית אמריקאית העוסקת בפילוסופיה של הנפש, פילוסופיה של הביולוגיה, שפה ואונטולוגיה. בשנת 2017 זכתה בפרס רולף שוק. כיום היא פרופסור אמריטה באוניברסיטת קונטיקט.
ביוגרפיה
רות גארט מיליקן נולדה בשנת 1933 בפילדלפיה, שבמדינת פנסילבניה, ארצות הברית. אמה הייתה דוקטור לגאולוגיה ואביה דוקטור לפיזיקה. את התואר הראשון שלה עשתה מיליקן בשנת 1955 בפילוסופיה ומדעי הטבע בקולג' אוברלין (Oberlin College). את הדוקטורט שלה בפילוסופיה עשתה בשנת 1969 באוניברסיטת ייל (בתקופה זאת, נשים מועטות הגיעו למעמד כזה בתחום הפילוסופיה). היא התחילה את עבודתה במשרה חלקית באוניברסיטת קונטיקט, שם המשיכה לעבוד לאורך הקריירה שלה ואף נהייתה חלק מהדירקטוריון של האוניברסיטה. כמו כן, כיהנה בוועד היועץ של ועדת השיפוט של הארגון האמריקאי לפילוסופיה (האגף המזרחי) מ-1988 עד 1992. מ-1992 עד 1993 הייתה נשיאת החברה האמריקאית לפילוסופיה ופסיכולוגיה, ומ-1995 עד 1998 שירתה בוועד המנהל של האגף המזרחי של התאחדות הפילוסופים האמריקאים.
מיליקן נישאה לדונלד פ. שנקווילר (Donald P. Shankweiler), פרופסור אמריטוס לפסיכולוגיה באוניברסיטת קונטיקט. לזוג ארבעה ילדים, שניים מהם מנישואיו הקודמים של פרופסור שנקווילר.
קריירה מקצועית
ספרה של מיליקן משנת 1984, הידוע גם בקיצור LTOBC, שינה את החשיבה בפילוסופיה של הביולוגיה, בפילוסופיה של השפה והמחשבה ובתחום האפיסטמולוגיה.
מיליקן משתמשת בתאוריה שלה על תפקוד תקין כדי להסביר קוגניציה. אם ייצוגים לשוניים ומנטליים הם קטגוריות ביולוגיות, הם חייבים להיות מובנים בהקשר של מטרתם. כדי להדגים זאת, מיליקן משתמשת בדוגמאות מעולם החי: בונה מכה במים באמצעות זנבו, וכך מתריע על סכנה; הדבורים רוקדות ריקוד מסובך כדי להודיע היכן נמצא הצוף.
יונייטד
יונייטד (באנגלית: United) היא מילה באנגלית שפירושה מאוחד. {{פירושונים|
קבוצות כדורגל משאר העולם
}}
בירת קיץ
בירת קיץ היא עיר המשמשת כבירה אדמיניסטרטיבית, במהלך תקופות קיץ חמות וממושכות במיוחד. בעבר היו בירות קיץ נפוצות במדינות בהן המערכת הפוליטית הייתה כזו שהמעמד השליט נהג לנפוש בקיץ בערים בעלות אקלים נוח יותר. בירות קיץ אינן נפוצות כיום כפי שהיו בעבר, בגלל "השטחת" הפירמידה הפוליטית והנגישות שלה לאנשים שאינם בהכרח בני המעמד הגבוה ובגלל כניסתם לשימוש המוני של מזגנים.
הודו
בהודו נהגה הממשלה לעבור מניו דלהי (216 מטר מעל לפני הים) לשימלה (2,130 מטר מעל לפני הים) למשך הקיץ. נוהג זה הופסק בשל הקושי להעביר את כל הפקידות הנלווית לעיר, כמו גם התפיסה הציבורית השלילית של מעבר זה של הפוליטיקאים ועובדי המדינה.
ספרד
בספרד נהגה הממשלה לעבור בקיץ ממדריד לסן סבסטיאן, שנמצאת בחלק הצפוני, הקריר יותר, של המדינה, בקרבת הגבול הצרפתי.
בית חנינא
בית חנינא (בערבית: بيت حنينا) היא שכונה ערבית גדולה בצפון ירושלים, וגם שמו של כפר פלסטיני סמוך (ממערב לשכונה) בתחום הרשות הפלסטינית, שאינו נכלל בתחומי ירושלים. ב-2014 התגוררו בשכונה 34,500 בני אדם.
היסטוריה
הוצע לזהות את הכפר בית חנינא עם עֲנִיָּה המקראית, הנזכרת בחזון מסע סנחריב לירושלים – או עם עֲנַנְיָה המקראית, עיר שהתיישבו בה עולי בבל מבני בנימין.
גרן מסר כי לפי הנוסע היהודי-ספרדי רבי יצחק חילו (1344), היהודים כיבדו במקום את קברו של רבי חנינא בן דוסא, וייתכן שבהשפעת שמו השתנה שם הכפר מ"ענניה" ל"חנינא"; מנגד, רבי יעקב טען כי קברו של חנינא בן-דוסא הוא בעין זיתים שבגליל.
התקופה העות'מאנית
ברישום מס עות'מאני מ-1596 נכלל הכפר בית חנינא כחלק מנפת ירושלים, עם 28 בתי אב. ברישום גרמני משנת 1870 לערך נזכר בית חנינא ככפר עם 28 בתים ו-240 תושבים.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר בשנת 1863, וכתב כי מתגוררים בו כ-300 איש. הוא ציין כי שם הכפר נכתב בדרך כלל בית-חנינא, אך יש גורסים גם בית-ענינא. הוא הזכיר כי במקום מספר בתים עתיקים בעלי תקרה קמורה, ומסגד המוקדש ל"סידי אבראהים".
סקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1881 מתאר את בית חנינא "כפר בגודל בינוני עם בתי אבן, העומד על אדמה סלעית מאוד ברכס שבין שני עמקים. הוא מוקף בעצי זית, ויש לו מספר מעיינות במרחק מה מערבה. יש גם כרמים בכפר".
המנדט הבריטי
בתקופת המנדט הבריטי גדלה משמעותית אוכלוסיית הכפר, ו-1945 הגיעה אוכלוסייתו לכדי 1,590 נפש.
שלטון ירדני
הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות הותירו את הכפר בשליטת ממלכת ירדן. בתקופה זו רבים מתושבי הכפר היגרו לארצות חוץ, מרביתם לארצות הברית ואמריקה הלטינית. מאידך, התיישבו בכפר פליטים רבים שהגיעו מסביבות יפו.
בשנות השלטון הירדני החלו בני הכפר לבנות בתים על האדמות המזרחיות של הכפר, שגבלו בכביש ירושלים-רמאללה משני עבריו ואזור זה, שנקרא "בית חנינא החדשה", קיבל אופי עירוני יותר. עם זאת, תחת השלטון הירדני לא נכלל החלק העירוני של בית חנינא בתחום השיפוט של מזרח ירושלים. בית חנינא נחשבה פרבר אמיד של ירושלים הירדנית והתגוררו בה שרים, חברי בית הנבחרים הירדני, אנוור אלח'טיב, מושל מחוז ירושלים, ראש העירייה הירדני רוח אלח'טיב, וכן משפחת דג'אני העשירה, ומשפחת אלקטב האמידה, שבביתה התגורר חוסיין, מלך ירדן בביקוריו בירושלים.
ישראל
עם איחוד העיר לאחר מלחמת ששת הימים נכללה "בית חנינא החדשה" בתוך שטחה המוניציפלי של ירושלים היות ששכנה על הדרך שהובילה אל שדה התעופה עטרות שהוחלט לספחו לשטח העיר, אך הכפר בית חנינא המקורי נותר מחוץ לשטחה המוניציפלי של העיר המאוחדת והשתייך, בתקופת הממשל הצבאי הישראלי בשטחים ובתקופת המנהל האזרחי, לנפת רמאללה. תושבי בית חנינא החדשה קיבלו תעודת זהות ישראלית והחלה בו תנופת אכלוס מרשימה. כך התפשטה שכונת בית חנינא עד שכונת שועפאט בדרום, נווה יעקב ופסגת זאב במזרח ואזור התעשייה עטרות בצפון. משרדי הצלב האדום עברו אז לבית חנינא. ב-1968 התיישבו בשכונה, בבניין המכונה בית השבעה, שבע משפחות יהודיות.
מאז פרוץ האינתיפאדה השנייה ובעקבות בניית גדר ההפרדה בקטע "עוטף ירושלים", החלה השכונה להתנתק מתפקידה המסורתי כמחברת בין ירושלים לרמאללה, וקיבלה ציביון עירוני יותר המחובר למרכז ירושלים מבחינת שירותים, לימודים, מסחר ותעסוקה. הגדר גם יצרה הפרדה בין הכפר המקורי בית חנינא ("בית חנינא אל-בלד"), שנותר מחוץ לה, לבין שכונת בית חנינא (בית חנינא החדשה - "בית חנינא אל ג'דיד") שנכללה ב"עוטף ירושלים". תושבים רבים עברו לבית חנינא החדשה כדי להישאר בצידה הישראלי של גדר ההפרדה. הכפר הפלסטיני בית חנינא משתייך, מאז הסכמי אוסלו, לנפת אל-קודס של הרשות הפלסטינית ואוכלוסייתו כ-1,000 תושבים. בשנת 1998 נחנך כביש חדש - "דרך האלוף נרקיס" - הממשיך את שדרות בר-לב לכיוון בית חנינא, פסגת זאב ונווה יעקב. בנוסף הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים שנחנך ב-2011 עובר בשכונה. בתקופות מתיחות ביטחונית הפך קו הרכבת למטרה ליידוי אבנים. ביולי 2013 התפרסם שנמצאו באזור שרידי דרך רומית עתיקה. בשנת 2013 נחנך כביש המחבר את הרחוב הראשי בשכונה, רח' (כביש 4197), לכביש 50 (כביש בגין), באמצעות מחלף בנציון נתניהו. בעקבות כך עוברים בשכונה נוסעים רבים, המבקשים לעבור בין פסגת זאב וסביבותיה ויישובי מטה בנימין ובין כביש בגין וכביש 443.
בתל עדסה, בצפון מערב השכונה, היתה כוונה להקים את השכונה הראשונה בירושלים, מאז שנת 1967, שתוכננה מראש למגורי תושבים ערבים. בשנת 2023, חזרה בה עיריית ירושלים מתמיכתה בתוכנית. מצפון לבית חנינא, עיריית ירושלים מקדמת שכונה לחרדים על שדה התעופה עטרות.
ארכאולוגיה
בתקופת המנדט הבריטי, במרכז הכפר נחשף ריצוף של לוחות שיש.
רוב החרסים שהתגלו במקום הם מהתקופה העות'מאנית. בנוסף, התגלו חרסים מעטים עד בודדים מתקופת הברזל, התקופה ההלניסטית, התקופה המוסלמית המוקדמת ומימי הביניים. איסוף החרסים נערך בטראסות הקרובות לגרעין של הכפר ובקרבת מגרש הכדורגל.
ועידת הוסבאך
ועידת הוֹסְבַּאך הייתה ועידה שהתקיימה ב־5 בנובמבר 1937, ובה נכחו ראשי הכוחות המזוינים של גרמניה הנאצית וכן פון נויראט. הפרוטוקול נרשם על ידי אוברסט פרידריך הוסבאך שהיה מזכירו הצבאי של היטלר, ולכן נקראת הוועידה על שמו. בוועידה סקר היטלר את התוכניות האסטרטגיות של גרמניה, ואת המהלכים הצבאיים שנחוצים על מנת להגשים אותן.
בוועידה היטלר הסביר לראשונה בפני ראשי המטה הצבאי, את תוכניותיו כיצד להשיג את אותו מרחב מחיה, שגרמניה חייבת על מנת להביא לשגשוג של העם הגרמני. היטלר התייחס אל הגרמנים האתניים החיים מחוץ לגבולות הרייך, בעיקר במדינות אוסטריה וצ'כוסלובקיה, וטען כי יש לאחדם עם שאר האומה הגרמנית, ואת זאת ניתן לעשות רק בכוח צבאי.
היטלר התייחס למצבה של גרמניה ביחס למצב המעצמות המערביות בריטניה וצרפת, והעריך כי גרמניה עדיין לא מוכנה לפתוח במלחמה מולן. הוא הציב כמה תרחישים אפשריים ומועדים ליציאה למלחמה אך עדיין ללא מועד או כיוון מדויק. בין האנשים שנכחו בישיבה, חלקו שלושה על דבריו של היטלר - ורנר פון בלומברג וורנר פון פריטש שהיו מפקדי הצבא, וקונסטנטין פון נויראט שהיה אז שר החוץ. אמנם הם לא התנגדו בצורה מוחלטת להיטלר, אך טענו כי יכולים להיות קשיים מסוימים בלוח הזמנים, וכי גרמניה ודאי שאיננה מוכנה עכשיו ליישם את המהלכים עליהם הוא מדבר.
זמן לא רב לאחר הוועידה הועברו השלושה מתפקידם באמתלות שונות. מכאן והלאה היה ברור כי היטלר שואף להציב לידו "עושי-הן", ולמעשה להשתלט על מערכת השלטון לחלוטין.
כתובת בקבוק תל סיראן
כתובת בקבוק תל סיראן היא כתובת עמונית החרותה על בקבוק ארד (ברונזה), שנתגלה בחפירה שנערכה בתל סיראן שליד אוניברסיטת ירדן. על פי ניתוח הכתובת היא מתוארכת לשנת 600 לפני הספירה. הכתובת מוצגת כיום במוזיאון לארכאולוגיה של ירדן. הכתובת כוללת שמונה שורות, כולן ברורות וקריאות לחלוטין.
הכתובת
תעתיק הכתובת, על פי שמואל אחיטוב:
מיתולוגיה סלאבית
המיתולוגיה הסלאבית היא האספקט המיתי של דת הסלאבים הקדומים. אוסף מיתוסים זה התפתח לפני יותר מ-3,000 שנה. משערים כי מקורם של חלקים ממנה הוא מהתקופה הנאוליתית, ואולי אף מהתקופה המזוליתית. למיתולוגיה הסלאבית מאפיינים דומים לאלו של מיתולוגיות פרוטו-הודו-אירופיות אחרות.
הסלאבים היו פוליתאיסטים, וסגדו לאלי הטבע. עם כינון הארגונים השבטיים ליחידות מדיניות הועלו אלים מסוימים בדרגתם לאלים עליונים – לדוגמה: פֶּרוּן אצל הסלאבים המזרחיים וטריגלב אצל הסלאבים שעל שפך האודר.
מקורות
בניגוד למיתולוגיה היוונית או למיתולוגיה המצרית, אין בנמצא עדות ממקור ראשון שתשמש בחקר המיתולוגיה הסלאבית. חרף קיומן של תאוריות שנויות-במחלוקת (לדוגמה, "ספרו של ולס"), לא ניתן להוכיח כי הסלאבים עשו שימוש בכתב מסוג כלשהו בטרם התנצרותם; ועל כן, סביר להניח כי האמונות והמסורות הדתיות הסלאביות המקוריות הועברו מדור לדור בעל פה, ונשכחו כחלוף המאות שלמן הגעת הנצרות. קיים תיעוד דליל של הדת הסלאבית, שנעשה ברובו בידי מיסיונרים נוצרים לא-סלאבים, שלא התעניינו יתר על המידה במושאי-התיעוד, וודאי שלא היו אובייקטיביים בתיאוריהם את האמונות הפגניות. נמצאו שרידים ארכאולוגיים של צלמים ומקדשים סלאביים עתיקים, אך הם לא העשירו את הידיעות על אודות הדת הסלאבית, אלא רק אימתו את התיעודים ההיסטוריים שבנמצא. רסיסי אמונות מיתיות ופסטיבלים פגניים שרדו עד לעצם היום הזה במנהגים עממיים, בשירים ובסיפורים הנפוצים בקרב כל העמים הסלאביים. שחזור של מיתוסים עתיקים מן השרידים אשר שרדו בפולקלור במשך למעלה מאלף שנים הוא משימה מורכבת וקשה, העלולה לעיתים קרובות להוביל את החוקרים לכיוונים מוטעים, העלולים לגרור פירושים מוטעים ובלבול, עד כדי זיופים והמצאות.
מקורות כתובים
ככל הידוע, אין בנמצא כל מקור כתוב על אודות המיתולוגיה הסלאבית מן הזמן שטרם התפצלה הקבוצה האתנית הפרוטו-סלאבית לסלאביים מערביים, מזרחיים ודרומיים – למעט יוצא דופן אפשרי בדמות הערה של הרודוטוס בחיבורו "היסטוריה", שבה נזכר שבט בשם "נֶאוּרִי", השוכן בצפון הרחוק, ושאנשיו לטענת הרודוטוס משנים את צורתם לזאבים למספר ימים מדי שנה בשנה. חוקרים אחדים פירשו זאת כאמונה הסלאבית באנשי זאב; אחרים סבורים כי הרודוטוס התייחס למעשה לפסטיבלים הסלאביים הקדומים לכבודו של האל ולס, שבהם עברו בכפרים קבוצות של גברים צעירים עטויים מסכות, הנזכרים לעיתים בשם ווּקַרִי (vucari; אדם-זאב). מכל פנים, זיהויים של אנשי "נאורי" עם שבט פרוטו-סלאבי נותר שנוי במחלוקת.
האזכור הוודאי הראשון בהיסטוריה הכתובה של הסלאבים ושל המיתולוגיה שלהם מופיע אצל ההיסטוריון הביזנטי בן המאה השישית, פרוקופיוס, המתאר בחיבורו Bellum Gothicum את אמונותיו של שבט סלאבי דרומי מסוים, אשר חצה את נהר הדנובה בכיוון דרום במהלך יומיים בלבד. לפי פרוקופיוס, סלאבים אלה סגדו לאל יחיד, אדון הכל, יוצר הברק והרעם. אף על פי שפרוקופיוס אינו מזכיר מפורשות את שם האל המדובר, ניתן להסיק כי מדובר באל המכונה במקורות היסטוריים מאוחרים יותר פרון; וזאת מאחר שבשפות סלאביות רבות כיום, המילה פֶּרוּן (Perun) פירושה פשוט "רעם" או "חזיז ברק". בנוסף, מזכיר פרוקופיוס את האמונה בשדים ובפיות מגוונים, אך גם כאן אינו מזכיר שמות ספציפיים.