cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמות האזרחים בארגנטינה
ההתקוממויות הראשונות בצפון
בצפון החלה התקוממות של הליברלים ברצח של אלחנדרו הרדיה – המושל של טוקומן והאיש החזק באזור, בנובמבר 1838. הרצח היה על רקע אישי, אך נתמך על ידי מספר אוניטריסטים.
כעת, עם הסתלקותו של הרדיה, המושלים החלו לגבש אופוזיציה לרוסס – שליט בואנוס איירס; כשהמובילים היו חוסה קובאס (José Cubas) מושל קטמרקה ומרקו אבז'אנדה (Marco Avellaneda) מושל טוקומן, ולמשך תקופה מסוימת גם איבארה – מושל סנטיאגו דל אסטרו, בעצה אחת עם קוז'ן – המושל המודח של סנטה פה שגלה אצלו לאחר שהודח ב-1838.
אי שקט בליטורל
בדצמבר 1837 נבחר כמושל קוריינטס (פרובינציה) – חנארו ברון דה אסטרדה (Genaro Berón de Astrada) שבראש מעיניו עמד חופש השיט בנהר הפרנה. על רקע זה הוא נקלע לעימות עם רוסס; חתר לשיתוף פעולה עם קוז'ן שהפך למושל סנטה פה ב-1838, וצירף לברית גם את ריברה – נשיא אורוגוואי לשעבר שתפס שוב את השלטון ב-1838 – והאוניטריסטים שגלו למונטווידאו.
ברון הצליח לגייס כוח בן 5,000 איש, אך ללא כל ניסיון ותשתית צבאיים; והוא הובס בקלות על ידי מושל אנטרה ריוס פסקואל אצ'אגואה (Pascual Echagüe) בקרב פאגו לרגו (Pago Largo) ב-31 במרץ 1839. הצבא של קוריינטס הותיר מאחוריו 1,000 שבויים ו-2,000 הרוגים – כולל ברון עצמו.
קוריינטס עברה באופן זמני לידי הפדרליים שמינו מושל מטעמם.
לאחר שנפטר מיריבו, אצ'אגואה פלש לאורוגוואי ב-29 ביולי 1839 יחד עם חואן אנטוניו לבאז'חה (Juan Antonio Lavalleja) – ממפקדי מרד השלושים ושלושה נגד כיבוש אורוגוואי בידי ברזיל, ולימים נשיא אורוגוואי. ריברה, נשיא אורוגוואי ושותפו של ברון המנוח, התחמק מעימות ונסוג כדי להרחיק את אצ'אגואה מבסיסיו תוך שהוא מגייס כוחות נוספים, ולבסוף הביס אותו בקרב קגאנצ'ה (Cagancha) ב-29 בדצמבר 1839 חרף נחיתותו המספרית (3,000 חיילים לריברה, 6,000 לאצ'אגואה).
אירועים אלו – לאחר עלייתו של ריברה לשלטון באורוגוואי – היו יריית הפתיחה במה שמכונה "המלחמה הגדולה" (La Guerra Grande), סדרה של עימותים בליטורל, באורוגוואי, בריו דה לה פלטה, ובבואנוס איירס; והשתתפו בהם כוחות מאורוגוואי, ארגנטינה, ברזיל, אנגליה, צרפת ואיטליה; והיא הסתיימה ב-1851–1852 בכינון הברית בראשות אורקיסה, בהסדר שהושג באורוגוואי, ובהדחתו של רוסס.
בני החורין מהדרום
לאחר חיסול האוניטריסטים והפדרליים המתונים בבואנוס איירס בידי רוסס, דומה שלא נותרה שם אופוזיציה, אך הסגר הימי הצרפתי החל מ-1838 הוביל ליצירת אופוזיציה עירונית ששאפה להתחבר לתרבות הצרפתית, ובעלי חוות שנפגעו מהסגר ולא יכלו לייצא בקר.
רוסס החליט לפתור את הבעיה הפיננסית שנוצרה על ידי עצירה זמנית של תשלומי החכירה של מגדלי הבקר לבעלי החוות. החלטה זו הייתה משמעותית בעיקר בדרום הפרובינציה, ובעלי החוות החליטו להיפטר מרוסס. הם יצרו קשר עם האוניטריסטים במונטווידאו, וארגנו יחד מערכה בפיקוד הגנרל לוואז'ה שאמורה הייתה לנחות בדרום הפרובינציה ולתמוך בבעלי החוות. התארגנות זאת נקראה "בני החורין מהדרום" (Los Libres del Sur).
במקביל הם שאפו להיות מתואמים עם הפיכה בבואנוס איירס עצמה בהנהגת הקולונל רמון מסה (Ramón Maza), בנו של המושל הקודם מנואל מסה (Manuel Maza); אך שניהם נרצחו. בשל כך הם החליטו לפתוח במהפכה, דבר שהחל ב-29 באוקטובר 1839, אלא שהכוח שהתקבץ חיכה לשווא לסיוע של לוואז'ה שהחליט במקום זאת לפלוש לאנטרה ריוס.
הקולונל פרודנסיו רוסס (Prudencio Rosas), אחיו של המושל חואן מנואל דה רוסס, תקף את מורדי הדרום ב-11 בנובמבר 1839 בקרב צ'סקומוס (Chascomús), כשלצידו ניקולאס גרנדה (Nicolás Granada) שהמורדים חשבו שהוא לצידם וכך הוא הפתיע אותם, ולבסוף הם הובסו ונכנעו: רוסס חנן את הגאוצ'וס, אך חיסל את ראשי המרד שלא הספיקו להימלט.
המערכה של לוואז'ה ב-1839
לוואז'ה שהצטרף למערכה נגד רוסס, עבר עם עוד קצינים לאי מרטין גרסיה שבשליטת הצרפתים, והקים צבא קטן של מתנדבים.
כשנודע לו על פלישתו של פסקאל אצ'אגואה (Pascual Echagüe) – לשעבר מושל סנטה פה וכעת מושל אנטרה ריוס – לאורוגוואי, לוואז'ה שינה את תוכניותיו ופלש לאנטרה ריוס מתוך נאמנות למארחיו מאורוגוואי, תוך שהוא "מארגן" את כוחותיו כמונטונרות – קבוצות חמושות של פרשים ללא סדר ומשמעת צבאיים מקובלים. הוא הביס את מחליפו של המושל ב-22 בספטמבר 1839, אך בניגוד לציפיותיו המקומיים נשארו נאמנים למושל ולא עברו לצידו.
הידיעה על ניצחונו של לוואז'ה הגיעה לקוריינטס ובהשראתה – הליברלים שהזדהו איתו הדיחו את המושל המכהן ומינו במקומו את פדרו פרה (Pedro Ferré) ב-6 באוקטובר 1839. מכיוון שלא היה לו צבא משלו הוא הזעיק לעזרתו את לוואז'ה ומינה אותו כמפקד המיליציות המקומיות, ואף חתם על הסכם עם ריברה – נשיא אורוגוואי – על תכנון מערכה נגד רוסס שהוא (ריברה) יעמוד בראשה.
מושל סנטה פה – חואן פבלו לופס (Juan Pablo López) – פלש לדרום מערב קוריינטס, אך לוואז'ה התחמק מעימות ישיר והתיש אותו בתמרונים מתמשכים, עד שהתייאש וחזר לסנטה פה.
כינון קואליציית הצפון
משרוסס עמד על האופוזיציה הצפונית בהנהגת הרדיה – מושל טוקומן, הוא שלח את הגנרל למדריד לאסוף את הנשק ששלח להרדיה – מושל טוקומן לשעבר – למלחמה נגד סנטה קרוס (בוליביה), אך למדריד העדיף לקבל את הצעת מרקו אבז'אנדה (Marco Avellaneda) – המושל החדש – להתמנות למפקד צבא הפרובינציה.
תוך פחות מחודש אבז'אנדה גיבש קואליציה שכללה בנוסף את סלטה, חוחוי, קטמרקה ולה ריוחה; וההסכם נחתם ב-24 באוגוסט 1840. היחיד שלא הצטרף היה חואן פליפה איבארה (Juan Felipe Ibarra) – מושל סנטיאגו דל אסטרו.
התוכנית שלהם הייתה שלוואז'ה יתקוף את אנטרה ריוס ולמדריד את קורדובה, ולאחר מכן שניהם את בואנוס איירס שבידי רוסס.
בסוף יוני 1840 החל למדריד להתקדם דרומה, אלא שאז אחד הקולונלים שלו ערק לצד איבארה עם 200 מחייליו, והוא נסוג חזרה לטוקומן. ההתקוממות במחוזות הצפוניים של קורדובה שהחלה מתוך ציפייה לבואו של למדריד – דוכאה בידי המושל לופס והאסטרטגיה כולה נכשלה. התקוממות דומה בסנטיאגו דל אסטרו דוכאה באכזריות בידי איבארה.
למדריד חידש את התקדמותו ופלש לקורדובה דרך לה ריוחה. המושל לופס עזב את העיר ונערך עם תומכיו בדרום הפרובינציה, למדריד נכנס לעיר ב-10 באוקטובר והמושל החדש חוסה פרנסיסקו אלווארס (José Francisco Álvarez) הצטרף לקואליציית הצפון.
מושל סלטה מנואל סולה (Manuel Solá) פלש לסנטיאגו דל אסטרו בסוף אוקטובר 1840. איבארה התחמק מעימות ונקט במדיניות של אדמה חרוכה ואילץ את סולה להמשיך לקורדובה.
המערכה של לוואז'ה ב-1840
ב-1 בינואר 1840, פדרו פרה (Pedro Ferré) – מושל קוריינטס – הכריז מלחמה על רוסס, וב-27 בפברואר החל להתקדם לכיוון אנטרה ריוס.
במקביל התקדם כוח אחר לכיוון סנטה פה בפיקוד מריאנו וורה (Mariano Vera) – מושל סנטה פה לשעבר, ופרנסיסקו ריינפה (Francisco Reinafé) – אחיהם של מושלי קורדובה לשעבר; אך הובסו בקרב בו שניהם נהרגו.
ב-9 באפריל 1840 התחולל קרב דון קריסטובל (Don Cristóbal) בין לוואז'ה למושל אנטרה ריוס אצ'אגואה, בו ניצח לוואז'ה; וכעבור שבוע – ריברה פלש מאורוגוואי ותפס שטחים באנטרה ריוס.
רוסס נערך מולו עם כוחות עדיפים, ומצפון הגיעה תגבורת של מושל סנטה פה – חואן פבלו לופס – ולוואז'ה ניצל זאת כדי להתחמק מקרב אבוד מול רוסס, פנה לכיוון צפון ורדף אחריהם לסנטה פה.
עם נסיגתו של לוואז'ה התחולל בבואנוס איירס מרחץ דמים בקרב מתנגדי רוסס בידי המסורקה – המיליציה של רוסס.
לופס נערך בסנטה פה יחד עם תגבורת ששלח אוריבה – נשיא אורוגוואי לשעבר. לוואז'ה כבש את העיר, אך חיל הפרשים שלו הובס. לאחר מכן לואאז'ה סיכם עם למדריד – לאחר כיבוש קורדובה – שהם יאחדו שם את כוחותיהם, מה גם שהסגר הצרפתי הוסר והצי של רוסס שב לנהר הפרנה. בשל חוסר תיאום הם לא נפגשו, וצבא סנטה פה שניצל את התקדמותו האיטית לכיוון קורדובה תקף והביס אותו בקרב קברצ'ו הראדו (Quebracho Herrado) ב-28 בנובמבר 1841.
הנסיגה של האוניטרים
שרידי צבאו של לוואז'ה נסוגו לעיר קורדובה, ולאחר חילופי ההאשמות ביניהם בעקבות אי ההבנה שהובילה לתבוסתו של לוואז'ה בסנטה פה – הם נסוגו לכיוון צפון תוך שהם מפצלים את הכוח למספר טורים בתוואים שונים.
למדריד נסוג לטוקומן לארגן את צבאו. הוא ניסה להוביל מחדש להדחתו של איבארה – מושל סנטיאגו דל אסטרו – אך נכשל. מיגל אוטרו (Miguel Otero) – מושל סלטה – עבר לצד הפדרליים בתמיכת "השטח" ובעיקר חוסה מנואל סראוויה (José Manuel Saravia), גיסו של איבארה. למדריד ומעט לאחר מכן – מרקו אבז'אנדה נכנסו לסלטה כדי להתעמת עם סראוויה.
חוסה פליקס אלדאו (José Félix Aldao) הפדרליסט כבש את לה ריוחה, המושל בריסואלה חוסל בידי אחד מקציניו, ולוואז'ה יחד עם ראשי האוניטרים נמלטו לקטמרקה; אך גם היא נפלה לידי הפדרליים בסיוע כוחות שהגיעו מבואנוס איירס, ולוואז'ה עבר מאוחר יותר לטוקומן.
המערכה בקוז'ו
למדריד סיים לארגן את צבאו בטוקומן ויצא לכיוון דרום. הוא פגש את לוואז'ה בקטמרקה וסיכם איתו שיעבור לטוקומן למקרה שאוריבה – נשיא אורוגוואי לשעבר ומתומכי הפדרליים – יגיע, והוא – למדריד – ימשיך לקוז'ו.
בנאווידס ארגן את כוחותיו, יצא להתקפת נגד, ובקרב לה צ'קריז'ה (La Chacarilla) ב-18 באוגוסט 1841 הביס את אצ'ה, לקח אותו בשבי, והוא חוסל מספר שבועות לאחר מכן.
למדריד הגיע לסן חואן כמה ימים לאחר מכן, אך מצא אותה ריקה מפדרליים. הוא פנה למנדוסה ומינה שם מושל מטעמו. הפדרליים מסן חואן צירפו אליהם כוחות נוספים, והביסו את למדריד בקרב רודאו דל מדיו (Rodeo del Medio) ב-24 בספטמבר 1841, ושרידי הכוח האוניטרי חצו את האנדים המושלגים בשלהי החורף לצ'ילה.
חיסולים בצפון
מנואל אוריבה (Manuel Oribe) – נשיא אורוגוואי לשעבר וכעת גנרל פדרלי – חצה את סנטיאגו דל אסטרו וחבר לקולונל חוסה פליקס אלדאו (José Félix Aldao) ממנדוסה, הקולונל מריאנו מסה (Mariano Maza) – מקציניו היותר אכזריים של רוסס – והילריו לאגוס (Hilario Lagos) מקטמרקה, ותגבורת מהליטורל בפיקוד אאוחניו גרסון (Eugenio Garzón). משם פנה לטוקומן וב-19 בספטמבר 1841 הביס את לוואז'ה בקרב פמאיז'ה (Famaillá).
בידי האוניטרים נותרה רק קטמרקה: מסה פלש לשם, הביס את המושל חוסה קובאס (José Cubas) ב-29 באוקטובר 1841, וחיסל אותו ואת קציניו ביריה בכיכר העיר.
הקואליציה הצפונית חוסלה.
אחרית דבר: המערכות של פניילוסה (אל צ'אצ'ו) נגד רוסס
הגולים הארגנטינאים בצ'ילה רקמו תוכניות לחזרה לשלטון בצפון ארגנטינה, והמערכה הנועזת מכולן הייתה של אנחל ויסנטה פניילוסה (Ángel Vicente Peñaloza): הוא יצא מצפון צ'ילה יחד עם מרטין ינסון (Martín Yanzón) – מושל סן חואן לשעבר – וקצינים אחרים, וכוח בן מעט יותר מ-100 איש; והגיעו במרץ 1842 לסן חואן שם הצטרף אליהם פליפה וארלה (Felipe Varela). המושל בנאווידס יצא לרדוף אחריהם והם נסוגו צפונה למערב קטמרקה.
פניילוסה הצליח לכבוש את לה ריוחה למספר ימים ויצא אל מחוץ לפרובינציה שם פגש מספר רב של מתנדבים. הוא חזר ביוני 1842, התחמק מבנאווידס שמינה מושל חלופי, עבר לקטמרקה שם הובס בידי המושל, ומשם לסנטיאגו דל אסטרו.
הוא פלש לטוקומן שם הביס את המושל – הקולונל חוסה אלבינו גיטרס (José Albino Gutiérrez) – וכבש את הבירה. כוחותיו יצאו לחפש סוסים שחסרו להם, ואז בנאווידס שרדף אחריו עד לשם תקף והביס אותו.
פניילוסה ניהל קרב נסיגה ברחבי טוקומן תוך שכוחותיו וקציניו מתדלדלים, עד שלבסוף שב ללה ריוחה שם שוב הצליח לאסוף תומכים מקרב הגאוצ'וס בפרובינציה שדמותו הילכה עליהם קסם.
בינואר 1843 פניילוסה הובס שוב בידי בנאווידס, ולבסוף נמלט חזרה לצ'ילה.
מאוחר יותר, ב-1845 הוא ניסה שוב את כוחו, הובס, ובהסכמת בנאווידס קיבל מקלט והניח את נשקו.
קאגואסו והתקפת הנגד של פס
פדרו פרה (Pedro Ferré) – מושל קוריינטס – ארגן בשלישית צבא בקוריינטס נגד רוסס, בפיקודו של הגנרל חוסה מריה פס (José María Paz). פס נפל בשבי הפדרליים כעשור לפני כן, הוסגר לרוסס, ישב במעצר, שוחרר למעצר בית תחת שבועה שלא יפעל נגד רוסס, אך נמלט למונטווידאו, דחה הצעה לשליחות דיפלומטית, והצטרף למהלך של פרה נגד רוסס.
מושל אנטרה ריוס – פסקואל אצ'אגואה (Pascual Echagüe) – פלש לקוריינטס לאחר שהצליח להדוף את לוואז'ה שהמשיך משם במסעו הכושל לבואנוס איירס, אך נאלץ לסגת כשלוואז'ה תקף את סנטה פה כשנמלט מבואנוס איירס.
לפס היה כעת זמן להתארגן, ופרה חתם על הסכם שיתוף פעולה עם פרוקטואוסו ריברה (Fructuoso Rivera) – נשיא אורוגוואי – שיפלוש לארגנטינה.
אצ'אגואה פלש שוב לקוריינטס בספטמבר 1841. פס נסוג, בשעה שלקוריינטס חזרו היחידות שהצטרפו ללוואז'ה ונטשו אותו עם תבוסתו, ואצ'אגואה תקף אותו בראש כוח גדול ב-28 בנובמבר 1841 אך ניגף בקרב קאגואסו (Caaguazú) וניצל בעור שיניו.
באנטרה ריוס אצ'אגואה הוחלף בידי הגנרל חוסטו חוסה דה אורקיסה (Justo José de Urquiza), ופס פלש לשם בינואר 1842 במקביל לריברה שפלש לשם מאורוגוואי. פס כבש את פרנה – בירת הפרובינציה – ואורקיסה נמלט לבואנוס איירס.
פרה הגיע לאנטרה ריוס לגבות מהם פיצויים שלדעתו הגיעו לקוריינטס, אך פס התנגד לכך ובזכות זאת נבחר למושל הפרובינציה. בתגובה פרה חזר לקוריינטס עם הצבא ופס נותר עם השבויים מקאאגואסו וכוחות מקומיים בלבד.
חואן פבלו לופס חוצה את הקווים
לופס נסוג צפונה, הכוח ששלח כדי לעכב את הפדרליים הובס ואחריו גם הוא, והוא נאלץ לבסוף להימלט לקוריינטס עם שרידי צבאו.
סנטה פה נענשה על התמרדותה עד שאצ'אגואה נבחר כמושל וכיהן בתפקידו במהלך 1842–1851.
ארוז'ו גרנדה
הממשל של פס באנטרה ריוס התקיים בפועל רק בבירתה פרנה, ריברה לא סייע לו, ומעט חייליו ערקו.
ב-3 במרץ 1842 נבחר כמושל הגנרל חוסטו חוסה דה אורקיסה (Justo José de Urquiza), ובשעה שהוא הטיל את מרותו על הפרובינציה – פס נפגש עם ריברה, לופס ופרה וחתם על ברית שלפיה ריברה יהיה המפקד הבכיר ופס התפטר ועבר למונטווידאו.
ללא פס, פרה שלח את צבאו מקוריינטס לצפון מערב אנטרה ריוס והעמידו לרשות ריברה. בינתיים אוריבה הפדרלי התקדם לשם תוך שהוא מצרף את כוחותיו של אורקיסה ותגבורות ששלח רוסס.
לבסוף הצבאות התנגשו בארוז'ו גרנדה (Arroyo Grande) שבאנטרה ריוס ב-6 בדצמבר 1842, באחד הקרבות הגדולים במלחמות האזרחים עקב מספר החיילים שנטלו בו חלק (מעל 16,000), והפדרליים זכו בניצחון בזכות יתרונם המספרי והארגוני, ואוריבה ואורקיסה חיסלו את כל הקצינים שלא הצליחו להימלט ולחצות את נהר אורוגוואי.
לאחר מכן אורקיסה פלש לקוריינטס, אך לא נתקל בכל התנגדות. פרה המושל נמלט לפרגוואי וקציניו לברזיל, ואורקיסה מינה את פדרו קברל (Pedro Cabral) כמושל תוך שהוא מותיר משמר שימנע פלישות נוספות.
המצור על מונטווידאו
לאחר הניצחון בארוז'ו גרנדה, אוריבה – נשיא אורוגוואי לשעבר – חצה את נהר אורוגוואי והחל במסעו למונטווידאו בשיירה כבדה טעונה בארטילריה, נשק ותחמושת. ריברה – נשיא אורוגוואי ויריבו של אוריבה – הצליח לחלץ מהקרב בו הובס חלק מיחידות הפרשים, וכך היה יכול להגיע בזריזות למונטווידאו ולארגן את הגנתה.
הרשויות במונטווידאו, עוד בטרם ריברה הגיע, הטילו על הגנרל פס – שהגיע לשם לפני קרב ארוז'ו גרנדה – לארגן את הגנתה, והוא עשה זאת ביעילות וגייס לשם כך גולים רבים מארגנטינה ומהגרים מאירופה. למעלה ממחצית ממגיני העיר היו זרים. בנוסף, הוא שחרר את העבדים הכושים בתנאי שישרתו במיליציה.
משהגיע ריברה הוא דרש להחליף את פס אך הרשויות סירבו, ולכן התרחק מהעיר עם חלק מפרשיו במטרה להסיח את דעתו של אוריבה.
אוריבה הגיע לשערי העיר ב-16 בפברואר 1843. הוא ערך מספר התקפות מקומיות שנהדפו, ומתוך כוונה להימנע ממרחץ דמים – נמנע מעימות כולל והטיל עליה מצור, וכך חלפו שנים בהן לא קרה הרבה, והמצב נותר ללא שינוי.
בינתיים הוא יסד קונגרס לאומי עם אלו שהדיחו את ריברה ב-1838 מכהונתו כנשיא הראשון של אורוגוואי, והם מינו אותו – את אוריבה – כנשיא. ממשל זה ידוע בתור ממשל סריטו (Gobierno del Cerrito) על שם המקום בו שכן, לעומת ממשל ההגנה (Gobierno de la Defensa) במונטווידאו הנצורה שלא היה לו קונגרס אלא חונטה. כך התקיימו שני ממשלים באורוגוואי במהלך אותה מלחמת אזרחים.
רוסס שלח את גיז'רמו בראון – גיבור הקרבות הימיים במלחמת העצמאות של ארגנטינה – להטיל מצור ימי על מונטווידאו, אך הציים של אנגליה וצרפת סיכלו אותו, ובפועל המסחר במונטווידאו הפדרלית שגשג באותה תקופה, אף על פי שהמדינה הייתה בידי האוניטרים.
האחים מדארייגה וחזרת השקט לקוריינטס
המערכה הרביעית של קוריינטס נגד רוסס החלה ב-31 במרץ 1843 כש-108 לוחמים מקוריינטס בפיקוד האחים חואקין מדארייגה (Joaquín Madariaga) וחואן מדארייגה (Juan Madariaga) חצו את נהר אורוגוואי מאורוגוואי לקוריינטס שבידי הפדרליים, צירפו אליהם כוחות נוספים והביסו את הכוח המקומי ב-6 במאי 1843 בקרב לגונה בראווה (Laguna Brava), וחואקין מדארייגה נבחר כמושל.
זמן קצר לאחר מכן האחים מדארייגה פלשו לאנטרה ריוס תוך שהם מנצלים את היעדרותו של אורקיסה שהשתתף במלחמה באורוגוואי וכבשו בה שטחים רבים, אך משנודע שאורקיסה עושה דרכו חזרה לאנטרה ריוס, הם נסוגו צפונה והנסיגה הפכה חיש למנוסה.
מושל קוריינטס חתם על הסכם מסחר עם נשיא פרגוואי קרלוס אנטוניו לופס (Carlos Antonio López). הגנרל פס שהגיע אז לקוריינטס קיבל לפיקודו את הצבא המקומי כאותה הערכה לפועלו נגד רוסס, והוא התכונן לבואו של אורקיסה מאנטרה ריוס, אך הלה העדיף להשאיר לפס את היוזמה.
המערכות באורוגוואי
אוריבה שלט למעשה על רוב שטחה של אורוגוואי, אך את ריברה שמשל בפועל רק על מונטווידאו הוא לא הצליח ללכוד.
אורקיסה, יד ימינו של אוריבה, הבין שריברה מקבל סיוע מברזיל, ושעימותים מקומיים לא יסייעו לו נגדו. הוא הצליח לגרור אותו לקרב אינדיה מוארטה (India Muerta) ב-27 במרץ 1845, מזרחית למונטווידאו על דרך החוף לברזיל, ושם הכה את צבאו וריברה נאלץ להימלט לברזיל.
האוניטרים "האדומים" ניסו להיעזר בצי בפיקוד ג'וזפה גריבלדי: באותן שנים קודם לאיחוד איטליה, גריבלדי גלה בדרום אמריקה. הוא הקים שם צי איטלקי, לחם מטעם מונטווידאו נגד הצי הפדרלי בפיקוד גיז'רמו בראון עד שהובס, אך שב לאחר מכן עם צי חדש וכוח צבאי, הכוח הזה תקף ובזז מספר יישובים לאורך החוף שהיו בשליטת הפדרליים "הלבנים", עד שהופתע והובס, וגריבלדי שב לאיטליה.
ריברה עצמו ניסה עוד לחזור למונטווידאו ולתפוס את השלטון תוך שהוא מסתייע בתומכיו – בהם העבדים המשוחררים – אך גורש "באדיבות" לאחר שהוצעו לו מספר משרות דיפלומטיות בחו"ל אותן הוא דחה.
כישלונות אוניטריים בסנטה פה ובקוריינטס
צי מקוריינטס שאורגן בידי פס האוניטרי השתלט על נהר הפרנה – נתיב השיט העיקרי בצפון מזרח ארגנטינה שנשלט אז בידי הפדרליים – מצפון לסנטה פה. לופס – מושל סנטה פה לשעבר שעבר מצד הפדרליים לצד האוניטרים – ניצל זאת כדי לתקוף את סנטה פה ולהניס את אצ'אגואה לבואנוס איירס, והפך למושל ב-6 ביוני 1845; אך עסק בעיקר בבזיזת אלו ששיתפו פעולה עם אצ'אגואה והפדרליים, עד שאצ'אגואה עצמו שב כעבור חודש והפעם לופס נאלץ להימלט. הוא עוד ניסה לארגן את כוחותיו מחדש, אך הובס בקרב מלבריגו (Malabrigo) ב-12 באוגוסט 1845.
ב-20 בנובמבר 1845, בקרב וואלטה דה אובליגדו (Vuelta de Obligado) הצי האנגלי-צרפתי הצליח לפתוח את נהר הפרנה – שנחסם בידי הפדרליים – חזרה לשיט חופשי, אך עם שובו במורד הנהר הותקף וספג אבדות כבדות; הניסיון הוכתר ככישלון וקרויינטס האוניטרית נותרה מבודדת.
בינואר 1846 אורקיסה פלש לקוריינטס בראש צבא בן 6,000 איש. פס נסוג טקטית כדי להציב לו מלכודת, אלא שחואן מדארייגה הזדרז לתקוף, הובס בקרב לגונה לימפייה (Laguna Limpia) ב-4 בפברואר 1846, נפל בשבי, ובמסמכיו נמצאו התכתבויות לגבי תוכניותיו של פס, וכך אורקיסה ידע לא ליפול בפח. אורקיסה המשיך לרדוף אחרי פס ברחבי הפרובינציה אך ללא הצלחה, ושב לבסוף לאנטרה ריוס לא לפני שבזז את קוריינטס.
סוף ההתקוממות בקוריינטס
אורקיסה פתח במגעים להשגת הסדר עם האחים מדארייגה. פס התנגד לכך וזמם להדיח את המושל, נכשל ונאלץ להימלט לפרגוואי.
אורקיסה שחרר את חואן מדארייגה שנפל בשבי קודם לכן ונעזר בו כמתווך, וב-17 באוגוסט 1846 חתם על הסכם אלקראס (Alcaraz) לפיו קוריינטס הצטרפה להסכם הפדרלי (Pacto Federal) ולקונפדרציה הארגנטינאית, אך סוכם שהיא לא תשתתף במערכה נגד מונטווידאו.
רוסס דחה את ההסכם, ומדארייגה הציע לאורקיסה לפעול ביחד נגדו, אך לבסוף אורקיסה פלש לקוריינטס ב-4 בנובמבר 1846. חלק מצבא קוריינטס ערק לצד אורקיסה, ובקרב ונסס (Vences) ב-26 בנובמבר הפדרליים ניצחו ניצחון מכריע. האחים מדארייגה נמלטו לפרגוואי, והפרובינציה שבה לידי הפדרליים.
הצעד הצפוי הבא של אוריבה ורוסס היה לחתום על הסכם שלום עם האנגלים והצרפתים ולהמתין שמונטווידאו תיפול לידיהם.
עימותים פנימיים לפני קרב קסרוס
בתחילת 1848 החלו התקוממויות במרכז המדינה, כאילו המתינו לסיום זו שבקוריינטס. עם זאת, לפחות בהתחלה היה מדובר בעימותים פנים פדרליים.
במנדוסה הודח המושל פדרו פסקואל סגורה (Pedro Pascual Segura) במרץ 1847. המושל החדש רוקה מז'אה (Roque Mallea) התגבר על הפיכת נגד כעבור שנה שמפקדה חוסל.
בסן לואיס הייתה הפיכה באוקטובר 1848, אך המושל חזר מהר לכסאו.
בחוחוי התפטר המושל מריאנו איטורבה (Mariano Iturbe) שמשל באופן לא רציף בשנים 1838–1849. לאחר סדרת הפיכות חזר איטורבה לתפקיד מושל בספטמבר 1851.
בסנטיאגו דל אסטרו מת איבארה, ולאחר הבחירות שנערכו שם פרץ עימות חמוש והן הוכרעו בכוח הנשק.
תום הסגר הימי וההפיכה של אורקיסה
לאחר שנותרו ללא בני ברית זולת הנצורים במונטווידאו, ומכיוון שלרוסס היו יחסים טובים איתם, האנגלים החליטו להסיר את הסגר הימי שהטילו על ארגנטינה ב-1845 בעקבות מגבלות הסחר בפרנה שפגעו במסחר עם הפרובינציות לאורכו ועם פרגוואי, וחתמו על הסכם אראנה סאות'רן (Arana–Southern) עם הממשל בבואנוס איירס ב-15 במאי 1850. גם הצרפתים חתמו על הסכם דומה באותה שנה.
רוסס הידק את המצור על מונטווידאו ועצר גם את הסחר המועט שהתקיים בינה לאנטרה ריוס. צעד זה פגע באורקיסה שחיפש כעת הזדמנות להיפטר מרוסס.
חרף נפילתה הצפויה של מונטווידאו, רוסס חיפש כנראה אמתלה לפתוח חזית נוספת כדי להשתמט מהצורך לארגן את הרפובליקה ולכתוב חוקה, והוא שלח נשק לאורקיסה כדי שיפתח במערכה נגד ברזיל שסייעה למונטווידאו.
אורקיסה שחשד בכוונותיו של רוסס – בא במגע עם נציגי מונטווידאו, חתם על ברית עם מושל קוריינטס ודאג למימון תוכניותיו בידי ברזיל.
ב-1 במאי 1851 אורקיסה פתח בפרנה בירת אנטרה ריוס באופן רשמי בהתקוממות שלו, וזמן קצר לאחר מכן – קוריינטס הצטרפה.
הצבא הגדול
העיתונות של בואנוס איירס הגדירה את מעשיו של אורקיסה כבגידה, והממשלים של הפרובינציות הבטיחו סיוע נגד "אורקיסה האוניטריסט, המשוגע, הברברי, הבוגד" ומינו את רוסס כמפקד עליון של האומה (Jefe Supremo de la Nación); אך בפועל לא נקפו אצבע.
גם רוסס איבד כנראה את חושיו החדים, לא עשה דבר, אלא המתין.
בסוף מאי 1851 נחתם הסכם לשיתוף פעולה בין אנטרה ריוס, קוריינטס, מונטווידאו וברזיל לגבי גירוש אוריבה – שמשל על רוב שטחה של אורוגוואי וצר על מונטווידאו – מאורוגוואי ועריכת בחירות כלליות שם; ופעולה משותפת נגד רוסס אם יכריז – כצפוי – מלחמה על מי מהם.
בתור צעד ראשון אורקיסה פלש לאורוגוואי עם 6,000 איש, הצטרפו אליו הכוחות הפדרליים המקומיים, במקביל ברזיל פלשה לצפון אורוגוואי; וכצפוי – רוסס הכריז עליה מלחמה.
אוריבה חתם על הסכם עם אורקיסה ב-8 באוקטובר 1851 לגבי הסרת המצור והתפטר לאחר מכן. הגנרל אאוחניו גרסון (Eugenio Garzón) הוכרז כנשיא, אך נפטר זמן קצר לאחר מכן ובמקומו מונה חואן פרנסיסקו חירו (Juan Francisco Giró).
ברזיל אילצה את אורוגוואי לחתום על הסכם בו היא מוותרת על רצועה גדולה בצפון המדינה, ומסכימה להתערבות של ברזיל בניהול המדיני.
אורקיסה גייס לצבאו את כוחותיו של רוסס באורוגוואי ומאז הוא נקרא הצבא הגדול (El Ejército Grande) שמנה בשיאו 24,000 איש וכלל גם כוחות מברזיל.
בסוף נובמבר 1851 – ברזיל, אורוגוואי, אנטרה ריוס וקוריינטס הכריזו מלחמה על רוסס.
קרב קסרוס
הצבא הגדול חצה את הפרנה ב-25 בדצמבר 1851 תוך שהוא מסתייע בכלי שיט ברזילאים להעברת הארטילריה והציוד הכבד. כשהגיעו לפרובינציה של סנטה פה – הכוחות מרוסריו הצטרפו אליהם.
אצ'אגואה – מושל סנטה פה – פנה לכיוון בואנוס איירס עם צבאו כדי לסייע לרוסס, והוא הודח ומונה במקומו דומינגו קרספו (Domingo Crespo) הנאמן לאורקיסה שהגיע יחד עם הכוח.
אנחל פאצ'קו (Ángel Pacheco) – מפקד הצבא של בואנוס איירס – פרש מתפקידו מבלי להודיע לרוסס ושב לאחוזתו.
רוסס נעמד בראש צבאו: הוא היה פוליטיקאי משופשף אך לא גנרל: הוא לא תמרן לשדה קרב נוח וגם לא נסוג לעיר להתכונן למצור, אלא המתין עם צבאו.
שני הצבאות מנו כ-24,000 איש כל אחד המצוידים באופן דומה, אך בפיקוד היה יתרון ברור לאורקיסה הגנרל המנוסה באותה תקופה.
רוסס נסוג כשהכול כבר היה אבוד, בדרכו העירה כתב מכתב התפטרות, עלה בחשאי על אונייה והפליג לבריטניה ממנה לא שב.
סיכום תקופה
לאורך התקופה שבין קרב ספדה (Cepeda) ב-1820 בו הובס רונדו והתפטר מתפקידו כדירקטור תוך התפזרות הקונגרס ועד קרב קסרוס (Caseros) ב-1852 בו הודח רוסס ואורקיסה נבחר כנשיא, לא היה לארגנטינה שלטון מרכזי (למעט כהונתו הקצרה של ריוודוויה 1826–1827).
בתקופה זו נהרגו בשדות הקרב מעל 22,000 איש, מתוך אוכלוסייה של כמיליון וחצי. לאלה יש להוסיף אלפים רבים (יש הערכות שנעות בין 6,000 ל-16,000) שחוסלו או הוצאו להורג במהלך 22 שנות שלטונו של רוסס בבואנוס איירס. בנוסף – נהרגו אינדיאנים רבים במערכות של רוסס נגדם בפמפה.
עד לקרב ספדה נהרגו ככל הנראה כ-400 איש במלחמות אזרחים.
לאחר קרב קסרוס
אורקיסה מינה כמושל את ויסנטה לופס אי פלאנס (Vicente López y Planes) ששימש בעבר כמחליפו של ריוודוויה כנשיא למשך מספר ימים ומוכר כמחבר מילות ההמנון הלאומי.
בתקופה שלאחר הדחת רוסס שבו גולים רבים לבואנוס איירס, שיהיו חלק מדור המנהיגים הבא.
רבים מהמושלים המזוהים עם רוסס – הודחו: בחוחוי חוסל מריאנו איטורבה (Mariano Iturbe) במאי 1852, בסלטה הודח חוסה מנואל סראוויה (José Manuel Saravia), בקורדובה הודח מנואל לופס (Manuel López), ובמנדוסה חזר לתפקידו כמושל פדרו פסקואל סגורה (Pedro Pascual Segura) שהודח שנים מספר לפני כן בידי מושל סן חואן ומבעלי בריתו של רוסס – נסאריו בונאווידס (Nazario Benavídez).
אורקיסה הזמין את נציגי הפרובינציות לסן ניקולאס דה לוס ארוז'וס, שם נחתם הסכם סן ניקולאס ב-31 במאי 1852 לגבי כינוס קונגרס חוקתי, ומינויו של אורקיסה כדירקטור זמני של הקונפדרציה.
במהלך ההתכנסות, נסאריו בונאווידס – מושל טוקומן – וסלדוניו גוטיארס (Celedonio Gutiérrez) – מושל טוקומן, הודחו בהיעדרם. בונאווידס שב בקלות לתפקידו, אך גוטיארס נאלץ להשתמש בכוח לשם כך. מספר חודשים לאחר מכן הודח בנחמין וירסורו (Benjamín Virasoro) – מושל קוריינטס – בידי חואן פוחול (Juan Pujol) ממקורביו של אורקיסה.
רק בארבע פרובינציות המושלים לא התחלפו בעקבות אירועי 1852: סנטיאגו דל אסטרו, לה ריוחה, סן לואיס ואנטרה ריוס (אורקיסה עצמו).
התקפות ליברליות בצפון
גוטיארס – מושל טוקומן – פלש לקטמרקה והוביל להפיכה בינואר 1853 בה הודח המושל מנואל אספינוסה (Manuel Espinosa). באוקטובר 1853, גוטיארס פלש לסנטיאגו דל אסטרו וכבש אותה ללא קרב, אלא שאז האחים אנטוניו ומנואל טובאדה (Antonio y Manuel Taboada) – מהבולטים בקאודיז'וס של סנטיאגו דל אסטרו – כבשו את טוקומן, וגוטיארס נאלץ לסגת כדי לכבוש אותה חזרה, אך לבסוף הובס בידיהם ב-25 בדצמבר 1853 ונאלץ לגלות לבוליביה. את השלטון תפס חוסה מריה דל קמפו (José María del Campo) שרדף את הפדרליים, ואסר וחיסל רבים מהם.
מנואל טובאדה הנהיג בצפון מערב ארגנטינה ברית של מושלים "ליברלים" בטוקומן, סלטה וסנטיאגו דל אסטרו, שהיוו אופוזיציה לאורקיסה.
בקוריינטס הייתה שורת ניסיונות להדיח את המושל חואן גרגוריו פוחול (Juan Gregorio Pujol), מתומכי אורקיסה שתפס את השלטון בפרובינציה בעקבות ניצחונו, שנכשלו.
ההתקוממות בבואנוס איירס
בית הנבחרים של בואנוס איירס, בהשפעתו של ברטולומה מיטרה (Bartolomé Mitre) – לימים מושל הפרובינציה ונשיא הרפובליקה – דחה את הסכם סן ניקולאס בתואנה שלמושל בואנוס איירס, ויסנטה לופס אי פלאנס (Vicente López y Planes), לא הייתה סמכות לחתום עליו בשם הפרובינציה, ושהסמכויות שהוקנו לאורקיסה היו מוגזמות. הסיבה האמיתית להתנגדות הייתה הייצוג השווה לפרובינציות בקונגרס שהיה מוטה לרעת בואנוס איירס ומנע ממנה להשפיע על קבלת ההחלטות כבקונגרסים הקודמים. אורקיסה הגיב בפיזור בית הנבחרים, סגירת העיתונים של האופוזיציה, ומינה עצמו כמושל; צעד חסר תקדים מבחינת ההתערבות הפדרלית.
כשאורקיסה עזב את בואנוס איירס פרצה שם הפיכת 11 בספטמבר 1852: בית הנבחרים התכנס חרף פיזורו, ובחר במנואל גיז'רמו פינטו (Manuel Guillermo Pinto) כמושל, ולאחר מכן בוולנטין אלסינה (Valentín Alsina).
לאחר מכן אורגנו שלושה צבאות: אחד בסן ניקולאס דה לוס ארוז'וס בפיקוד הגנרל פס נועד לפלוש לסנטה פה, ועוד שניים שפלשו לאנטרה ריוס והובסו מהר מאור.
רוב הקצינים היו מצבאו של רוסס, והם התקוממו בסוף נובמבר 1852 נגד הממשל של בואנוס איירס שהיה בידי האוניטרים; והטילו מצור על העיר. ניסיון של האוניטרים לארגן את הפרובינציה נגד אנשי רוסס הצרים הסתיים בתבוסה בקרב סן גרגוריו (San Gregorio). אורקיסה הצטרף למצור, אך בשל התמשכותו – סבלנותם של החיילים פקעה, יחידות מבואנוס איירס ערקו לצד הנצורים, ובנוסף – מפקד הצי של אורקיסה שהטיל סגר על הנמל – שוּחד והעביר את הצי לידי בואנוס איירס; ואורקיסה נאלץ להסיר את המצור ביוני 1853.
מאז מדינת בואנוס איירס נותרה נפרדת מהקונפדרציה הארגנטינאית, ופרסמה חוקה משל עצמה שפתחה פתח להכרזת עצמאות. אורקיסה עצמו נבחר לנשיא ארגנטינה (ללא מדינת בואנוס איירס) ללא התנגדות.
פלישות פדרליות לבואנוס איירס
רוב הפדרליים היגרו מבואנוס איירס לפרנה (אנטרה ריוס), רוסריו (סנטה פה) ומונטווידאו (אורוגוואי); ומשם תכננו לשוב לפרובינציה בכוח הזרוע. בינואר ובנובמבר 1854 נעשו שני ניסיונות שונים לפלוש לבואנוס איירס שנכשלו.
בדצמבר 1855 נעשה ניסיון נוסף: חוסה מריה פלורס (José María Flores) נחת בצפון מערב הפרובינציה במקביל לכוח משימה אחר. המושל פסטור אובליגאדו (Pastor Obligado) קבע שמדובר בפושעים שאינם זכאים לכבוד הראוי לאנשי צבא, ושיש לחסלם ללא משפט; וכך קרה לאחר שהובסו ב-31 בינואר בסן חוסטו (San Justo) בידי אמיליו קונסקה (Emilio Conesa) ונכנעו.
חרף הדרישה לנקמה, אורקיסה העדיף להיות זהיר ולא להיגרר אחר הגולים מבואנוס איירס; וכך נשמר השקט בין בואנוס איירס לקונפדרציה למשך מספר שנים.
בשנים הבאות שרר שקט בליטורל, אך בואנוס איירס התערבה במהפכה של 1858 באורוגוואי ופלשה לשם, והפעם זה הסתיים בטבח של הפולשים והמורדים בהוראת נשיא אורוגוואי – גבריאל אנטוניו פריירה (Gabriel Antonio Pereira) – במה שנודע כטבח קינטרוס (Masacre de Quinteros) על שם המקום בו הוצא אל הפועל. בעקבות כך חלה התקרבות בין בואנוס איירס לגולים במונטווידאו בחיפוש אחר נקמה.
אי סדר בקוז'ו
השקט שהושג לאחר כה הרבה שפיכות דמים לא ארך זמן רב, ואי הסדר החל בלה ריוחה בה הגנרל אל-צ'אצ'ו (אנחל ויסנטה פניילוסה Ángel Vicente Peñaloza) הדיח ב-1848 את המושל ויסנטה מוטה (Vicente Mota) ומינה במקומו את מנואל ויסנטה בוסטוס (Manuel Vicente Bustos).
באפריל 1857 הודח מושל סן חואן נסאריו בונאווידס (Nazario Benavídez), ובמקומו נבחר מנואל חוסה גומס רופינו (Manuel José Gómez Rufino) האוניטרי על דעתו של אורקיסה, ובונאווידס המודח קיבל כפיצוי תפקיד בצבא הקונפדרציה. גומס, המושל, חשד שבונאווידס עדיין חותר תחתיו, עצר אותו והורה על חיסולו באוקטובר 1858 בטרם יגיעו תומכיו לשחררו. בתגובה נשלח כוח מצבא הקונפדרציה בפיקוד חוסה אנטוניו וירסורו (José Antonio Virasoro) להתערב שם בנעשה, והוא נבחר מאוחר יותר כמושל. פניילוסה קיבל דרגת גנרל ואת הפיקוד על הדיוויזיה המערבית של צבא הקונפדרציה שעליה פיקד קודם הרצחו – בונאווידס.
קרב ספדה (1859)
לאחר כישלון הפלישות למדינת בואנוס איירס, אורקיסה פתח איתה במשא ומתן לגבי שיתוף פעולה אך נכשל גם כן. האלימות בבחירות בבירה הבטיחה את בחירתו של ולנטין אלסינה (Valentín Alsina) האוניטרי, ומבחינה כלכלית מצבה היה טוב לאין ערוך משל הקונפדרציה.
הקונגרס הסמיך את ידיו של אורקיסה להשתמש בכוח נגד בואנוס איירס אם תעמוד בסירובה להצטרף לקונפדרציה, ושני הצבאות החלו להתחמש, כשבראש הכוח מבואנוס איירס עומד ברטולומה מיטרה (Bartolomé Mitre) שהחל לנוע צפונה, והצי של בואנוס איירס מטיל סגר על פרנה – בירת הקונפדרציה. באוקטובר 1859 הצי של הקונפדרציה פרץ את הסגר, ועגן מול בואנוס איירס.
ב-23 באוקטובר 1859 פרץ קרב ספדה (Cepeda) השני: צבא הקונפדרציה היה גדול יותר (14,000 מול 9,000), אך צבא בואנוס איירס מצויד טוב יותר. חרף האבדות הגדולות יותר – הקונפדרציה ניצחה ומיטרה נסוג לכיוון בואנוס איירס.
אורקיסה התקדם לכיוון העיר, אך לא ניסה לכבוש אותה אלא חנה בסמוך אליה, המושל אלסינה התפטר, והתנהל משא ומן שבסופו נחתם הסכם סן חוסה דה פלורס ב-11 בנובמבר 1859: זמן קצר לאחר מכן סיים אורקיסה את כהונתו, וסנטיאגו דרקי (Santiago Derqui) נבחר כנשיא.
מלחמת אזרחים בקוז'ו ובקורדובה
בסן חואן לא התלהבו מהמושל חוסה אנטוניו וירסורו (José Antonio Virasoro) שמשל בחסות צבא הקונפדרציה, והוא נחשב לעריץ. דומינגו פאוסטינו סרמיינטו (Domingo Faustino Sarmiento) – יליד סן חואן ולימים נשיא ארגנטינה – קרא מבואנוס איירס להדחתו ולחיסולו של וירסורו, וכך אמנם נעשה בנובמבר 1860 על ידי קצינים אוניטריים שפרצו לביתו ורצחו אותו וכמה מבני משפחתו. במקומו נבחר אנטוניו אברסטיין (Antonino Aberastain).
הנשיא סנטיאגו דרקי (Santiago Derqui) הורה להתערב, ומינה כמפקד המשימה את מושל סן לואיס – הקולונל חואן סאה (Juan Saá) שדרש את הסגרת הרוצחים וכינוס הרשות המחוקקת. אברסטיין דחה את הדרישה, ובקרב רינקונאדה דל פוסיטו (Rinconada del Pocito) ב-11 בינואר 1861 הוא הובס, נלקח בשבי, והוצא להורג.
מושל קורדובה מאז 1858 היה מריאנו פראגיירו (Mariano Fragueiro) האוניטריסט שנבחר שוב ב-1860, אך לאחר הפיכה צבאית העדיף להתפטר ולהעביר את המושכות לפליקס דה לה פנייה (Félix de la Peña) שחבר לממשל בבואנוס איירס בהתנגדותם לנשיא דרקי ותמך באופוזיציה האוניטרית בסן לואיס. דרקי הורה גם כאן על התערבות צבאית, והפעם הוא עצמו תפס את השלטון בקורדובה, מינה את עצמו כמושל, ארגן צבא במטרה לפלוש לבואנוס איירס, וכעבור מספר שבועות יצא בראש הכוח לרוסריו ומינה מושל אחר במקומו.
קרב פאוון
הממשל בבואנוס איירס ניצל את הזמן שחלף מאז תבוסתו בקרב ספדה לאורקיסה (1859) להתחזקות צבאית וכלכלית, ובחסות זו – דחה את ההצטרפות לקונפדרציה עליה סוכם בתירוצים שונים, ולא הכיר בסמכותו של דרקי.
בצבא של בואנוס איירס היו 22,000 איש, הוא נהנה מיתרון בחיל הרגלים ובארטילריה, ובראשו עמד ברטולומה מיטרה (Bartolomé Mitre).
מיטרה לא המתין לאורקיסה, אלא נע צפונה ופלש לסנטה פה – שם נערך הקרב בפאוון (Pavón) ב-17 בספטמבר 1861.
אורקיסה נערך במגננה, מיטרה תקף, בהתחלה נראה היה שאורקיסה הודף את ההתקפה ועובר להתקפת נגד, אך הרגלים של מיטרה התאוששו ותקפו שוב, ואורקיסה שלא שלט כראוי על כוחותיו ולא העריך נכונה את מצבם נמנע מלהפעיל את העתודה ונסוג אל מעבר לפרנה לפרובינציה שלו – אנטרה ריוס – עם היחידות מהליטורל.
אין הסבר מניח את הדעת להתנהגותו זו של אורקיסה, והספקולציות נעות בין בעיות בריאותיות מהן סבל לבין מערכת יחסיו עם הנשיא דרקי.
לאחר קרב פאוון
ניצחונו של מיטרה לא היה מוחלט, הוא לא הכה את צבאו של אורקיסה, ויחידות הפרשים שלו שנשארו נאמנות למפקדיהן – הטרידו את מיטרה והוא נאלץ לבצע נסיגה טקטית בטרם שב להתקדם.
דרקי ניסה להיכנס למשא ומתן עם מיטרה, אך מיטרה דחה זאת ודרש את התפטרותו ופיזור הממשל הלאומי. לבסוף הממשל – כולל דרקי – התפטר וגלה למונטווידאו, וסגן הנשיא – חואן אסטבן פרדרנרה (Juan Esteban Pedernera) – התמנה זמנית לנשיא.
מיטרה כבש את רוסריו, והתכונן להמשיך בהתקדמותו תוך שהוא מנצל את עוצמתה הכלכלית של בואנוס איירס בזכות הנמל והמכס שנגבה בו. בקרב קניידה דה גומס ב-22 בנובמבר 1861 הוא חיסל את מה שנותר מיחידות הפרשים של אורקיסה, מושל סנטה פה – פסקואל רוסס (Pascual Rosas) – התפטר והוחלף בידי האוניטריסט דומינגו קרספו (Domingo Crespo).
אורקיסה "שבר את הכלים": לא נקף אצבע לטובת הממשל, הודיע שאנטרה ריוס מתנתקת ממנו, פירק את הצי והעבירו לידי בואנוס איירס, השיב את העיר פרנה – הבירה של הקונפדרציה – לפרובינציה, והעביר את מושכות השלטון לידי מיטרה שהפך לנשיא.
בקוריינטס התקוממו האוניטרים נגד המושל הפדרלי חוסה מריה רולון (José María Rolón), הוא ניסה להכות במורדים ונכשל, והעדיף להתפטר ב-8 בדצמבר 1861 ולמנוע שפיכות דמים והשלטון עבר לידי המושל האוניטרי חוסה פמפין (José Pampín). מפקדי הצבא של קוריינטס סירבו להיכנע, אך הובסו באוגוסט 1862.
הפלישה לקורדובה וקוז'ו
הכוח הצבאי של קורדובה גויס על ידי דרקי למלחמה נגד מיטרה למעט היחידות האוניטריות, והן ניצלו זאת כדי להדיח את מחליפו של דרקי כמושל – פרננדו פליקס דה אז'נדה (Fernando Félix de Allende) – בחוסה אלחו רומן (José Alejo Román), והכוחות הפדרליים שנשלחו להשיב את המצב לקדמותו – הובסו.
זמן מה לאחר מכן הפרובינציה נכבשה בידי הגנרל וונססלאו פאונרו (Wenceslao Paunero) מצבאו המתקדם של מיטרה, ובשל מאבקים פנימיים בין האוניטרים בקורדובה – הוא מינה את אחד מקציניו – מרקוס פס (Marcos Paz) – כמושל, ולבסוף נטל אותו לעצמו כדי לשחרר את פס למשימות צבאיות.
הגנרל חואן סאה (Juan Saá) – מושל סן לואיס – ניסה לארגן התנגדות, אך ללא סיוע חיצוני ונוכח האופוזיציה מבית העדיף להתפטר ולגלות לצ'ילה.
במנדוסה המושל לאוראנו נסר (Laureano Nazar) התכוון לנהל מערכה נחושה נגד הצבא מבואנוס איירס, אבל הפדרליים העדיפו לשמור על יחסים טובים עם הבירה והדיחו אותו, ולבסוף מונה למושל אחד האוניטרים.
מושל סן חואן התפטר מבלי להמתין לצבא בואנוס איירס, וב-1 בינואר 1862 סרמיינטו נבחר כמושל.
בסך הכול הושלמה העברת השלטון בקוז'ו מידי המושלים שנבחרו באופן דמוקרטי לידי האוניטרים שגובו על ידי הצבא ללא שפיכות דמים.
סנטיאגו וטוקומן
ב-1861, בסמוך לקרב פאוון, הגנרל הפדרלי אוקטוויינו נווארו (Octaviano Navarro) פלש לטוקומן בתמיכת מתנגדי המושל המקומיים, והביס את הצבא המקומי בקרב מננטייל (Manantial). לאחר שהגיעה אליו הידיעה המוקדמת (והשגויה בדיעבד) לגבי ניצחונו של אורקיסה בקרב פאוון – הוא פלש לסנטיאגו דל אסטרו ואילץ את האחים טבואדה להימלט מבירת הפרובינציה.
משנודע לנווארו שאורקיסה הובס לבסוף – הוא נסוג לקטמרקה, ואילו האחים טבואדה פלשו לטוקומן והחליפו שם את המושל. אנחל ויסנטה פניילוסה (Ángel Vicente Peñaloza, El Chacho) מלה ריוחה ניסה לתווך בין טבואדה ונווארו. טבואדה הסכים רק כדי להרוויח זמן עד שמיטרה יגיע עם כוחותיו ויסייע לו לגרש את הפדרליים מכל הפרובינציות, וכשהשעה נראתה לו כשרה – ארגן פלישה לסלטה להדחת המושל הפדרלי חוסה מריה טוד (José María Todd), תקף את פניילוסה והביס אותו בקרב ריו קולורדו (Río Colorado) ב-10 בפברואר 1862, ולבסוף החליף גם את המושל הפדרלי של קטמרקה במויסס אומיל (Moisés Omill).
ההתנגדות של צ'אצ'ו פניילוסה
פניילוסה חזר לאחר תבוסתו בריו קולורדו ללה ריוחה בה המושל החליט להשלים עם בואנוס איירס ולהתנער ממנו.
פניילוסה השתלט על בירת הפרובינציה, אך נסוג דרומה והובס פעמיים בידי כוחות הפרשים העדיפים שנשלחו לפרובינציה על ידי הקונפדרציה, והקצינים שנכנעו – חוסלו.
כמושל לה ריוחה התמנה פרנסיסקו סולאנו גומס (Francisco Solano Gómez) ב-17 באוקטובר 1862 שהיה מוקף בתומכיו של פניילוסה. הוא מינה כאחראי על הנשק בפרובינציה את פליפה ורלה (Felipe Varela) שבשל כך לא הצליח לפרוק את כוחותיו של פניילוסה מנשקם.
בחודשים הבאים התנהל מצוד אחר תומכי הפדרליים בפרובינציה ורבים מהם חוסלו.
תבוסתו של צ'אצ'ו פניילוסה
התנהלות העניינים בלה ריוחה הובילה לגילויי עוינות של הפרובינציות השכנות, וכתוצאה מכך פליפה ורלה פלש לקטמרקה וכוח אחר למנדוסה.
פניילוסה הובס פעם אחר פעם במהלך 1863, אך התמיכה הציבורית לה זכה בלה ריוחה איפשרה לו בכל פעם להתאושש. לאחר תבוסתו בקרב לס פלאז'אס (Las Playas) ב-20 ביוני 1863, קרב שלאחריו כל הקצינים שנפלו בשבי ורבים מהחיילים הוצאו להורג באכזריות, הוא נמלט לכיוון האנדים; אך משם שב לדרום הפרובינציה והצליח לארגן כוח נוסף שהובס ב-30 באוקטובר 1863 וחוסל לחלוטין בתחילת נובמבר. הוא נותר לבד, ניסה להסתתר בבית של ידיד, אך נתפס וחוסל.
לה ריוחה עברה לשליטתם של קצינים מבואנוס איירס שמשלו בכוח הזרוע.
מלחמות האזרחים דעכו בשלב זה, והפעילות עברה לחזית המזרחית בה ארגנטינה הייתה מעורבת במלחמת האזרחים באורוגוואי ב-1863, מלחמה בה נטלה חלק גם ברזיל, והיוותה מבוא למלחמת פרגוואי (1864–1870) העקובה מדם.
ההתקוממות
השתתפותה של ארגנטינה במלחמת פרגוואי אילצה את הפרובינציות להקצות חיילים רבים לשם כך, המלחמה לא דיברה אל לבם, היא נמשכה זמן רב ונראתה חסרת תכלית, ורבים מ"המתנדבים" לצבא התמרדו וערקו.
תבוסת הברית המשולשת – ארגנטינה, ברזיל ואורוגוואי – בקרב קורופאיטי (Curupayty) ב-22 בספטמבר 1866 פגעה קשות בפופולריות של הנשיא ברטולומה מיטרה בעורף ובנכונות לסייע בגיוס חיילים נוספים.
ב-11 בנובמבר 1866 פרץ מרד של מגויסים חדשים במנדוסה שעמדו להישלח לחזית, זאת בשעה שהמושל – כמו בלה ריוחה – היה מבואנוס איירס ושלט בגיבוי הצבא שלא על דעת התושבים. המורדים שזכו לאהדה מקומית שחררו מהכלא את האסירים, ביניהם פדרליים רבים שהדיחו את המושל ומינו במקומו את קרלוס חואן רודריגס (Carlos Juan Rodríguez) שהודיע שאינו מכיר בסמכותו של מיטרה וניסה לעצור את המלחמה בפרגוואי; ובכך הוביל את מנדוסה כולה למרד נגד הקונפדרציה.
הם הביסו את חיל המצב המקומי הקטן, הגנרל חואן סאה (Juan Saá) – מושל סן לואיס לשעבר שגלה לצ'ילה – חזר וארגן כוח צבאי איתו פלש לסן לואיס, הביס את הצבא המקומי ומינה את אחיו – פליפה סאה (Felipe Saá) – כמושל. בעקבות כך – גם בסן חואן השלטון עבר לידי הפדרליים.
במקביל חזר מצ'ילה גם פליפה ורלה (Felipe Varela) שארגן כוח קטן איתו פלש לקטמרקה, תוך שהוא נעזר בתומכיו שם.
הם ניסו להיעזר באורקיסה, הנשיא לשעבר מאנטרה ריוס שנחשב עדיין כמנהיג המפלגה הפדרלית, שהתנער לחלוטין מכל הנושא.
תגובת הממשל של מיטרה
כוח החלוץ של פאונרו הצליח להביס את הגנרל חואן סאה (Juan Saá) – מושל סן לואיס – בקרב סן איגנסיו (San Ignacio) ב-1 באפריל 1867. הפדרליים נפוצו ורבים מהם נמלטו לצ'ילה, והצבא השתלט על סן לואיס, מנדוסה וסן חואן.
טבואדה כבש את בירת לה ריוחה. פליפה ורלה עמד לפלוש אז מלה ריוחה לקטמרקה בראש צבא בן 5,000 איש, ולשמע הבשורה הוא פנה חזרה לכיוון טבואדה, בשל בעיות לוגיסטיות נקלע למחסור במים, וחרף יתרונו המספרי הוא הדבר פגע קשות בחייליו והוא ניגף בקרב פוסו דה ורגס (Pozo de Vargas) ב-10 באפריל 1867.
המערכות האחרונות של ורלה
ורלה עבר לאחר תבוסתו למערב לה ריוחה, ומשם לקטמרקה ולקורדובה, אך סירב לברוח לצ'ילה. הוא אף הצליח לכבוש לתקופה קצרה את בירת לה ריוחה, אך נאלץ מהר מאוד לנטוש אותה.
באפריל 1867 פרץ מרד של בסלטה שהצטרפו אליו יחידות בפיקוד הגנרל אניסטו לטורה (Aniceto Latorre), אך הוא הובס בקרב מול האוניטרים.
ורלה עבר לעמקי קלצ'אקי (Valles Calchaquíes) המשתרעים בין סלטה, טוקומן וקטמרקה; ובאוקטובר 1867 השתלט על סלטה אך פינה אותה כמעט מייד. משם עבר לחוחוי ולבסוף מצא מקלט בבוליביה.
מטאו לוקה (Mateo Luque), המושל הפדרלי של קורדובה, נמנע מלהצטרף למרידות. קצינים פדרליים ניסו להניעו להתערב, אך מיטרה שם סוף לכך ופיזר את המפלגה הפדרלית בקורדובה.
בינואר 1869 ורלה ניסה לחזור אך הובס, וכך נכשל הניסיון האחרון להקים מחדש את המפלגה הפדרלית בפרובינציות הפנימיות. עדיין נמשכה ההתנגדות של המונטונרוס הפדרליים בקוז'ו, אך היה מדובר במיליציות מקומיות ולא בצבאות.
באוקטובר 1868 מיטרה סיים את כהונתו כנשיא כשהוא מותיר אחריו כ-8,000 ארגנטינאים הרוגים במהלך המרידות כנגד הצנטרליזם שלו.
סוף הפדרליזם בליטורל: המרד של לופס חורדן
תבוסת המפלגה הפדרלית לא הייתה מוחלטת, זאת בזכות אורקיסה שהכיר בנפילת הקונפדרציה לאחר קרב פאוון, והעדיף למשול באנטרה ריוס, הרחק מהשפעתה של בואנוס איירס.
אחרית דבר: מפלת הפדרליים בקוריינטס
בקוריינט ניטשה במהלך 1868 מלחמת אזרחים פנימית בין הפדרליים לליברלים, שבסיומה הליברלים ניצחו בזכות כוחות הסיוע שנשלחו אליהם מבואנוס איירס על ידי הנשיא מיטרה – בשלהי כהונתו; ומנהיג הפדרליים נאלץ להימלט לאנטרה ריוס.
רצח אורקיסה
כמה ממנהיגי הפדרליים באנטרה ריוס ביקרו את מדיניותו הממלכתית של אורקיסה שתמך בשלטון המרכזי במהלך מלחמת פרגוואי, ואי התערבותו לטובת צ'אצ'ו פניילוסה ופליפה ורלה – המורדים מלה ריוחה; וביניהם בלט בביקורתו – ריקרדו לופס חורדן הבן (Ricardo López Jordán – לאביו הגנרל היה אותו שם). ב-11 באפריל 1870, מעט לאחר סיום מלחמת פרגוואי, לופס חורדן פתח בהפיכה נגד אורקיסה שהחלה בהתקפה על ביתו והסתיימה במותו של הנשיא לשעבר.
שלושה ימים לאחר מכן לופס חורדן נבחר למלא את מקומו של אורקיסה בידי הרשות המחוקקת, בבחינת "הרצחת וגם ירשת?".
הנשיא סרמיינטו שלח לשם כוח צבאי המורכב מבוגרי מלחמת פרגוואי, לופס חורדן אסר עליהם להיכנס לפרובינציה, ומשהם נכנסו הוא הכריז מלחמה על שלטונו של סרמיינטו.
גם הנשיא, מצידו, הכריז מלחמה באפריל 1870; והקונגרס הלאומי יפה את כוחו של סרמיינטו באופן פורמלי באוגוסט אותה שנה, כשמעשי האיבה החלו זה מכבר.
המלחמה של לופס חורדן: 1870–1871
הכוחות של הממשלה פלשו לאנטרה ריוס ממספר כיוונים. לצבא של אנטרה ריוס הייתה עדיפות במספר החיילים ובניידות – יותר פרשים וסוסים, ובזכות כך זכו למספר ניצחונות מקומיים; אך הכוחות הלאומיים שנהנו מפיקוד מנוסה ומקצועי ומציוד טוב יותר וששלטו בערי הפרובינציה – חיפשו עימות כללי בו עדיפותם תוכל לבוא לידי ביטוי.
ב-20 במאי 1870 לופס חורדן הובס בקרב אל סאוסה (El Sauce) בה הוא ניסה לכבוש את העיר פרנה; בקרב הראשון בהיסטוריה הארגנטינאית בה נעשה שימוש במקלעים.
ב-12 ביולי 1870 לופס חורדן כבשו את בירת הפרובינציה – קונספסיון דל אורוגוואי (Concepción del Uruguay) – אך נאלצו לסגת מייד לאחר מכן.
זמן קצר לאחר מכן הוא נטש את כל הערים בהן שלט ונסוג לאזורי הכפר, תוך שהוא ממשיך בהתכתשויות מקומיות עם צבא ארגנטינה, ולבסוף ניסה לפתוח חזית חדשה ולפלוש לקוריינטס תוך הסתייעות בפדרליים המקומיים; אך ספג מפלה ניצחת בקרב נייאמבה (Ñaembé) ב-26 בינואר 1871 מידי מושל קוריינטס – סנטיאגו בייביאנה (Santiago Baibiene).
לופס חורדן נאלץ לסגת חזרה לאנטרה ריוס, נמלט לאורוגוואי, ובסוף פברואר לברזיל.
המערכה השנייה של לופס חורדן
הממשל ארגן בחירות ללא נציגים פדרליים, והמושל אמיליו דופורטל (Emilio Duportal) ומחליפו לאונידס אצ'אגואה (Leonidas Echagüe) הדיחו את כל בעלי התפקידים המזוהים עם הפדרליים – שהיוו ככל הנראה רוב מוחלט בפרובינציה, כולל מורים וכמרים.
הפדרליים הזעיקו לעזרתם את לופס חורדן הגולה בברזיל, ובמאי 1873 הוא חצה את נהר אורוגוואי וחזר לפרובינציה. תוך יומיים הוא השתלט על כל הפרובינציה למעט הערים הגדולות, וגייס צבא בן 16,000 איש שכלל גם ארטילריה.
הנשיא סרמיינטו הורה על התערבות צבאית. הוא אף נקב בפרס כספי על ראשו של לופס חורדן; אך הקונגרס דחה זאת. שר המלחמה מרטין דה גאינסה (Martín de Gainza) מונה כמפקד כוח ההתערבות שכלל שלוש דיוויזיות.
שוב פרצו קרבות בכל רחבי הפרובינציה, וב-9 בדצמבר 1873 לופס חורדן הובס בקרב דון גונסלו (Don Gonzalo) ורבים מקציניו שנפלו בשבי – חוסלו.
הפדרליים המובסים ניסו עדיין להתנגד, אך ב-25 בדצמבר 1873 לופס חורדן נאלץ שוב להימלט לאורוגוואי.
הניסיון האחרון
חרף כל התבוסות, הפדרליים ניסו שוב להתקומם וב-25 בנובמבר 1876 לופס חורדן שב לפרובינציה, אך בטרם גייס כוח משמעותי – הובס בקרב אלקרסיטו (Alcaracito) ונפל בשבי. לאחר שלוש שנות שבי הוא הצליח להימלט לאורוגוואי ולא שב עוד לאנטרה ריוס. הוא חזר לבואנוס איירס ונרצח בה ב-1889.
כך בא אל קיצו המרד הפדרלי האחרון בארגנטינה, והמפלגה הפדרלית הובסה לחלוטין. המפלגה האוטונומיסטית מילאה את החלל שהמפלגה הפדרלית הותירה אחריה במהלך סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, והיא הפכה במשך הזמן למפלגה השמרנית.