cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדוארד ל. אטקינסון
מחלוקת: הפקודות בנוגע לכלבים
יש לזכור, מכל מקום, שדבר מן האירועים ששינו את אופני השימוש בכלבים ומפרט הצידה שנלקחה לתחנת טון אחד (שיבתם המאוחרת של הכלבים ממסעם הראשון, פרישתו של מירס, ומחלתו של אוונס) לא היה בשליטתו או באחריותו של אטקינסון. יתרה מזאת, חשוב לזכור את התאריכים: אטקינסון עצמו לא חזר מן הדרום עד ל-29 בינואר ומכאן שלא היה לו חלק בהחלטה להסתפק רק במינימום של 3 מכסות XS ולוותר מכל וכל על מזון כלבים בתחנת טון אחד, שהתקבלה בראשית ינואר, ועד שנודע לו עליה, כבר היה מאוחר מדי; הוא לא ידע על החלטתו של סקוט לקחת חמישה אנשים לקוטב (והחישוב מחדש של מכסות המזון, שנבע מכך) עד שקרין הגיע להאט פוינט ב-19 בפברואר; לא הייתה לו כל סיבה ממשית לדאגה לקבוצת הקוטב עד לשובם של צ'רי-גארארד ודמיטרי ב-16 במרץ, ועוד פחות מכך כשיצאו לדרך ב-26 בפברואר (ההזדמנות האחרונה שלו לתת הוראות לצ'רי-גארארד חסר הניסיון). חשוב מכל, אולי, רק עם שובם של הכלבים ב-16 במרץ נוצר לראשונה מצב, שהצדיק מבחינתו את לקיחת הפיקוד על המשלחת כולה: עד שהתברר שקבוצת הקוטב לא תשוב, היה אטקינסון פשוט הקצין הבכיר (הבריא) במקום. המסקנה המתבקשת היא, שאטקינסון לא ראה את עצמו ממלא תפקיד זה באופן מלא עד שהוא וקהן יצאו ממחנה קורנר ב-30 במרץ, אז כתב כי הוא "שלם בלבו" עם עובדת מותם: מן הסתם קיננה בו עדיין תקווה כל שהיא עד ל-26 במרץ לפחות, שאם לא כן למה סיכן את חייו ואת חיי קהן ביציאה אל חומת הקרח במועד מאוחר כל כך בעונה? הואיל והמשלחת התנהלה לפי תנאי הצי, ייתכן שאטקינסון הרגיש, שאין לו סמכות לכל דבר אחר פרט לביצוע פקודותיו המקוריות של סקוט, גם לא להורות למירס לצאת עם דמיטרי והכלבים אל תחנת טון אחד.
פינז מסכם: "אנשים רבים מעורבים במה שסקוט הגדיר, תסבוכת עלובה', וכל אחד מהם סיפק גרסה משלו למה שגרם להם לפעול או להימנע מפעולה בעת ההיא. סקוט לא קצב אשמה לזולתו, אף לא לקח אותה על עצמו."
מחלוקת:צפדינה
אטקינסון היה הקצין היחיד בעל הסמכה רפואית שראה את גופותיהם של סקוט, וילסון ובאוארס. אין לדעת מה היה היקף הבדיקות שביצע ומה כללו, ושום דו"ח רפואי של גורמי המוות לא פורסם מעולם. עם זאת, עדי שמיעה דיווחו, כי אטקינסון אמר בהדגשה לצ'רי-גארארד, שלא נמצאה כל ראיה לצפדינה בגופות.
אמיתות ההצהרה הזאת הועמדה בספק מצד המלעיזים על סקוט, בהסתמך על טענות נסיבתיות ברובן הגדול. לדוגמה: סגן אוונס לקה בצפדינה חמורה במסעו חזרה, מדוע אפוא לא לקו בה האחרים? צפדינה פגעה במשלחות אנטארקטיקה קודמות, לרבות משלחת דיסקברי של סקוט, ואיכות הצידה לא השתנתה במידה רבה בזמן שחלף. התשישות הגוברת שתקפה את קבוצת הקוטב בדרכם חזרה, בייחוד את אדגר אוונס, מזכירה תסמיני צפדינה. וכמובן, הכחשותיו של אטקינסון נועדו אולי לשמר את המוניטין של המשלחת - בצפדינה היה משהו מן הסטיגמה. אלו הם טיעונים רגשיים יותר מעובדתיים, אבל היה די בהם כדי להפיק קביעות סמכותיות לכאורה כזו של הנטפורד: "בשלב זה היה סקוט כמעט בוודאות בשלבים המוקדמים של צפדינה". דברים דומים הוא אומר על אדגר אוונס.
ייתכן שהגידול בהבנה המדעית את טבעה ואת גורמיה של הצפדינה בשנים שלאחר 1912 הוסיף שמן למדורת ההנחה, שסקוט וחבריו נפלו קורבן למחלה זו. אפילו ריימונד פריסטלי, איש הסגל המדעי של המשלחת, שהכחיש בשעתו את הופעת הצפדינה, התחיל, חמישים שנה לאחר מעשה, לשנות את דעתו. מכל מקום, על אף הליקויים בהבנת "גורמי" המחלה שהיו קיימים בשנת 1912, התסמינים היו מוכרים היטב, וסולומון ופינז מציינים שניהם, כי אין להעלות על הדעת שמדען ורופא קפדן ודקדקן כאדוארד וילסון לא היה מזכיר איזה שהוא סימן לצפדינה בקבוצת הקוטב, לו הייתה שם, ביומניו ובמכתביו השונים. הנטפורד, לעומת זאת, אומר (עמ' 499), שווילסון לא עסק בפועל ברפואה ולא גילה שם סימנים ליכולת לאבחן את ההתנהלות המורכבת של צפדינה, אלא בשלביה האחרונים".
המלחמה - 1918-1914
עם שובו לאנגליה עבד אטקינסון זמן קצר על מחקר בטפילים בבית הספר לרפואה טרופית של לונדון, אחר יצא עם משלחת רפואית לסין, לחקור תולעת שטוחה, שגרמה לבילהרציה בקרב ימאים בריטיים. עם פרוץ המלחמה התייצב אטקינסון לשירות סדיר. הוא נשלח לגליפולי לחקור מחלות העוברות בעקיצות זבובים ושם לקה בדלקת האדר, שהביאה לאשפוזו בבית חולים. ב-1916 שירת בחזית המערב, לחם על נהר הסום וקיבל את אות השירות המצוין. לאחר תקופה בצפון רוסיה, נפגע קשות בהתפוצצות על האונייה גלאטון בנמל דובר. אף כי הפיצוץ גרם לו כוויות וסימא את עיניו, הצליח להציל כמה אנשים לפני שנמלט, ועל כך קיבל את מדליית אלברט.
הנרי ויטנברג
ויטנברג ניצח במהלך הקריירה שלו הוא ב-400 קרבות והפסיד רק ב-4 קרבות.
קורות חיים
ויטנברג נולד בג'רזי סיטי ובבית הספר הצטיין בהיאבקות, שחייה ושחמט. בשנתו הראשונה בקולג' התחיל להשתתף בטורנירים של היאבקות והצטיין בכך. הוא לקח חלק בטורנירים של איגוד האתלטים החובבים וזכה בשמונה מהם, תוך לקיחת חלק בשלוש מאות היאבקויות וזכייה בכולן. הוא למד והתאבק בישיבה יוניברסיטי ובסיטי קולג' של ניו יורק במשך שלוש עשר שנים. הוא שימש כפרופ' לחינוך לבריאות.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת לונדון (1948) זכה ויטנברג במדליית זהב לאחר ניצחון בקרב הגמר על פריץ שטוקלי משווייץ. במדליית ארד זכה בנט פוליקוויסט משוודיה.
ב-1950 השתתף במכביה השלישית וזכה במדליית זהב. באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה ויטנברג במדליית כסף. הוא הגיע שוב לקרב הגמר, אך הפעם הפסיד לוויקינג פאל משוודיה שזכה במדליית הזהב. במדליית הארד זכה אדיל אטן מטורקיה.
ב-1954 חזר ויטנברג לישראל וזכה במדליית זהב במכביה הרביעית.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) שימש ויטנברג כמאמן נבחרת ההיאבקות של ארצות הברית.
ב-1979 הוכנס שמו ליד לאיש הספורט היהודי.
יוסף אדלר
הרב יוסף אדלר (ברומנית: Iosif Adler; נודע בכינוי הרב מטורדה;7 - 8 בדצמבר 1883 ח' בכסלו ה'תרמ"ד – 2 במרץ 1977, י"ב באדר ה'תשל"ז) בן הרב אברהם מרת שרה, היה רב בטרנסילבניה (רומניה) ובירושלים, חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
תולדותיו
יוסף אדלר נולד ב-1883 בניטרה,סלובקיה של ימינו, אז צפון ממלכת הונגריה, באימפריה האוסטרו-הונגרית כבנם של אברהם אדלר ושרה לבית אונגאר.בצעירותו למד בישיבת ניטרה אצל הרב אברהם אהרן כ"ץ ולאחר מכן היה, בברטיסלאבה (פרסבורג), תלמידו של רבי שמחה בונם סופר, בעל ה"שבט סופר". החל משנת 1920 יוסף אדלר היה רב בעיר סיגישוארה במקום הרב שלמה זלמן ליכטנשטיין (שעבר לקהילת בקליאן). אחר כך כיהן כרב של הקהילה היהודית האורתודוקסית בעיר טורדה שבטרנסילבניה, ומשנת 1938, אחרי מות חמיו, הרב בן ציון וועזעל, שימש בה אב בית דין וראש ישיבה. היה פעיל מאוד בהנהגה האורתודוקסית ברומניה. נבחר במקום חמיו גם כראש "לשכת הקהילות האורתודוקסיות" בטרנסילבניה, שמושבה היה בעיר קלוז', ושימשה כפורום שייצג את החרדים במסגרת פדרציית איחודי הקהילות היהודיות ברומניה.
ביוני 1942 היו יהודי טורדה אמורים להיות בין ראשוני יהודי רומניה שיישלחו למחנות ההשמדה בפולין. לבסוף עיכבו השלטונות הרומניים את תוכנית המשלוחים, למרות לחציה של גרמניה הנאצית. בנסיבות אלה הישארות העיר טורדה תחת שלטון רומניה הביאה להישרדות תושביה היהודים של העיר. באותן השנים היה הרב אדלר מעורב במגעים עם גורמים רומנים להברחת יהודים מצפון טרנסילבניה הכבושה על ידי הונגריה לרומניה, ועל ידי כך להצילם מן הנאצים. לאחר הדחת המשטר של יון אנטונסקו ברומניה, היה הרב אדלר שותף לרבנים אלכסנדרו שפרן ומרדכי רולר בהחלטה לכנס באוגוסט 1945 בבוקרשט את הכנס הראשון של רבני רומניה אחרי השואה, לצורך ארגון מחדש של חיי הדת היהודיים במדינה. בין השנים 1945–1950 שוב נבחר בראש לשכת ההקהילות האורתודוקסיות. בעקבות עליית הקומוניסטים לשלטון הרב יוסף אדלר עלה עם משפחתו לישראל ב-1950. בישראל שכל שניים מבניו: האחד שלמה אהרון שנפל בקרב האחרון בגוש עציון במלחמת השחרור, בן פחות מ-18 במותו, ואחיו, דוד שמואל, שנפצע באותו הקרב, יום לפני נפילת הגוש. דוד היה פצוע קשה וסבל מפציעתו עד לפטירתו בט"ז אדר תשכ"ח. הרב אדלר התיישב בירושלים. בכנסייה הגדולה הרביעית של אגודת ישראל, שהתכנסה בירושלים ב-1954, נבחר כחבר מועצת גדולי התורה, וכיהן בה עד פטירתו. נפטר בשנת 1977 בירושלים בגיל 93, ונקבר בהר המנוחות. בנו הרב משה אדלר זצ"ל מילא את מקומו כרב טורדא בירושלים
הרב אדלר התכתב בשאלות הלכתיות עם הרב בצלאל זאב שפרן והתכתבות זו פורסמה בתוך "שאלות ותשובות הרב"ז".
רחוב "הגאון מטורדא" בשכונת תל ארזה בירושלים מנציח את זכרו.
לקריאה נוספת
Hasefer,Bucureşti 2008 (ברומנית) (ברוך טרקטין ולוצ'יאן-זאב הרשקוביץ', "נוכחויות רבניות במרחב הרומני", הוצאת "הספר", בוקרשט, 2008 - ברומנית)
מאשה גסן
מאשה גֶסֶן (באנגלית: Masha Gessen; ברוסית: Мария Александровна Гессен; נולדה ב-13 בינואר 1967) היא עיתונאית אמריקאית-רוסית ממוצא יהודי.
חייה
היא נולדה למשפחה יהודית ברוסיה בשנת 1967, ובשנת 1981 היגרה עם משפחתה לארצות הברית. בשנת 1991 שבה לרוסיה וב-2013 חזרה לארצות הברית.
גסן כותבת ברוסית ובאנגלית. היא משמשת ככתב לענייני רוסיה בעיתון U.S. News & World Report. כמו כן היא תורמת מפרי עטה לעיתונים New Republic, ניו סטייטסמן, Granta, וסלייט.
היא מבקרת חריפה של משטרו של ולדימיר פוטין ופעילה למען זכויות להט"בים.
לאחר שסירבה לסקר את אחת מפעילותיו של פוטין למען איכות הסביבה, פוטרה מתפקידה במגזין הטבע הרוסי ווקרוג סווטה. בעקבות כך הזמין אותה פוטין לפגישה יחד עם מו"ל המגזין והציעה לה לחזור לעבודתה, גסן סירבה להצעה.
גסן נשואה לדריה אורשקינה והיא אם לשלושה ילדים. הם מתגוררים בניו יורק.
ספריה
Stalin's Peace. Dial Press Trade Paperback. pp. 384. ISBN 978-0-385-33605-5.
מרחב משתמש
מרחב משתמש (באנגלית: user space) הוא חלק בזיכרון המחשב המוקצה על ידי מערכות הפעלה עבור תוכנות בשימוש המשתמשים, וזאת להבדיל ממרחב הליבה (באנגלית: kernel space) המשמש רק את ליבת מערכת ההפעלה ומנהלי התקנים.
ברוב מערכות ההפעלה זיכרון זה עשוי להיות מועבר לזיכרון משני כאשר תם הזיכרון הפיזי הפנוי.
בדרך כלל כל תוכנית שרצה מקבלת מרחב זיכרון וירטואלי משלה בתוך מרחב המשתמש ואין לה גישה לזיכרון של תוכניות אחרות, מסיבות של יציבות ואבטחה.
גלאסבוקס
גלאסבוקס בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית לשירותי מחשוב המספקת, במודל תוכנה כשירות, תוכנה לניתוח נתוני גלישה בערוצים דיגיטליים (אתרי אינטרנט ואפליקציות מובייל).
ניירות הערך של החברה נסחרים בבורסה לניירות ערך בתל אביב החל מיוני 2021.
היסטוריה
החברה נוסדה ב-25 בנובמבר 2010 בשם קלריסייט בע"מ. ב-14 באפריל 2016 שינתה את שמה ל"גלאסבוקס דיגיטל בע"מ", וב-8 במאי 2016 שינתה את שמה לשם הנוכחי, גלאסבוקס בע"מ. מייסדי החברה הם יואב שרייבר (מנהל התפעול), ירון גואטה (דירקטור ו-CTO) וחנן בלומשטיין. מנכ"ל החברה הוא ירון מורגנשטרן. בשנת 2015 הקימה החברה חברה בת באנגליה, Glassbox Digital UK Ltd, ובשנת 2016 הקימה החברה חברה בת בארצות הברית, Glassbox US Inc. ב-15 באוקטובר 2020 השלימה החברה, באמצעות חברת הבת האנגלית, את רכישת החברה האנגלית SessionCam, שטרם רכישתה התחרתה בחברה.
מוצר הדגל של החברה, מערכת Glassbox, נועד לספק ללקוחותיו, לפי דיווחי החברה,
מוצר נוסף של החברה הוא מערכת SC של החברה הבת SessionCam
אצל מרבית הלקוחות מוצרי החברה מוטמעים בענן מחשוב (כגון Amazon Web Services או Microsoft Azure) המנוהל על ידי החברה, אך מתאפשרת גם התקנה במרכז המחשוב של הלקוח או בענן פרטי (או שילוב בין השיטות). בתחילת יוני 2021 היו לחברה כ-350 לקוחות, בהם הבנקים ולס פארגו, סיטיגרופ, ג'יי פי מורגן צ'ייס ובנק אוף אמריקה.
בפברואר 2019 פרסם אתר TechCrunch תחקיר לפיו אפליקציות iOS פופולריות משתמשות בשירותי גלאסבוקס לשם מעקב אחר פעילות המשתמשים בהן. בעקבות הפרסום פנתה חברת אפל למפתחים להסיר את הקוד שמאפשר זאת, או ליידע את המשתמשים על מעקב זה. חברת גלאסבוקס הוכיחה שאינה פוגעת בפרטיות המשתמשים, ובכך התאפשר המשך פעילותה.
ספורט ביוון העתיקה
משחקי הקודש
תחרויות ספורטיביות התנהלו בתוך גימנסיון והתקיימו מיפגשים בין-גימנסיוניים. מתוך הזיקה האמיצה בין הפעילות הספורטיבית לבין הפולחן, נשאו התחרויות הללו חותם דתי-יוקרתי, כשכל גימנסיון סוגד לפטרון המיתולוגי שלו, אבל החשובים והמפורסמים מכל היו "משחקי הקודש", אשר בסיומם הוענק למנצח זר עלי דפנה, כפות תמרים, כרפס, או עטרת קלועה מענפי זית, ומזה בא גם שמם האחר - "משחקי הכתר" ("דיאדמה" ביוונית).
הפרס נועד להיות זמני, ולכן הוענק זר עשוי מצמחים, כדי שלא ינוח המנצח "על זרי דפנה (מלאכותיים)". המנצח אמור להתאמן ולהתכונן לתחרויות הבאות ולא להתענג על "ארון הגביעים" שבביתו. כל זר נקטף מצמח או עץ המקודש לאל זה או אחר. באולימפיה היה הזית העץ המסמל את ראש האלים, זאוס בכבודו ובעצמו. הנחת הזר על ראש המנצח סמלה, ולו לרגע קט, את אלוהותו.
היאבקות
ענף זה נטל את מעמד הבכורה מבין ענפי הספורט ביוון, והפאלייסטרה - בית הספר להיאבקות - היה לב-לבו של החינוך היווני.
היוונים זיהו בענף זה יסודות של מדע ואמנות גם יחד, וייחסו חשיבות למידת החן והסגנון הגלומים במצבי ההיאבקות השונים. הללו הבחינו בין שני סוגי היאבקות. הסוג הראשון הוגדר כהיאבקות זקופה או עילית, כשמטרת כל מתאבק הייתה להטיל את היריב על הקרקע שלוש הטלות "נקיות", כלומר בשימוש הגב, הכתפיים או הירך, המזכירות את ענף הג'ודו של ימינו. ההטלות הנקיות הקנו את הניצחון. המתמודדים עלו לזירת המשטח החולי בזוגות, שנקבעו לאחר הפלת גורל, ומתוך כך לא התקיימה הפרדה בין משקלי הגוף של המתחרים, כמקובל בעידן המודרני. ההיגיון שמאחורי "קיפוח" זה התבסס על איזון בין כובד גוף ומסיביות לבין גמישות, זריזות ובכלל מיומנות. היריבים עמדו זה מול זה, ברכיהם כפופות, צווארם בין הכתפיים וידיהם שלוחות לפנים כדי ללפות את אמת יד היריב כבסיס ליישום תכסיסי ההטלה המנופית.
הסוג השני של ההיאבקות, נערך ברכינה או בשכיבה, נקרא "פאנקרטיון" (שפירושו "כל הקרבות", או "קרב כולל"). הפאנקרטיון היווה שילוב בין היאבקות לאיגרוף, אשר פרט לנשיכה ולפגיעה באיברים רגישים כמו אף, פה ועיניים, לא חלו הגבלות כלשהן על היריבים, כולל בעיטות. זירת ההתמודדות הייתה חולית, תחוחה ורטובה (כמעט בוצית). הבוציות הקנתה חלקלקות והקשתה על הלפיתה. הזירה נועדה מצד אחד לרכך את נפילת המתמודדים ומצד שני לעודד פיתוח טכניקה גבוהה של אחיזות ונעילות.
הפנקראטיון הסתיים, בשונה מההיאבקות הזקופה, בהודעת אחד היריבים על כניעתו: בדרך של הרמת יד מקובלת.
בשני סוגי ההיאבקויות היו המתמודדים מורחים את גופם בשמן. השמן נועד להפגנת הגופניות, לסיוע בעיסוי הגוף, לחימום המפרקים, לבודד את הגוף העירום במזג אוויר קר (המשחקים האולימפיים נערכו בשיא הקיץ, אך תחרויות נערכו גם בכל עונות השנה) ולהקשות על לפיתת היריב. לעיתים, בתום התחרות, כדי לממש את ערך הספורטאיות, היו זוגות המתאבקים מקלפים, איש מרעהו, את המעטה הבוצי-שמנוני-זיעתי, שדבק בהם ומעסים איש את חברו.
כל התחרויות נערכו מול עיניהם הבוחנות בקפידה של השופטים, ובמיוחד בפאנקרטיון המסוכן, שעליו חלו הגבלות מסוימות. השופטים היו מצוידים במקל ארוך וחבטו על גופו של אחד המתחרים אשר חרג מן הכללים וההוראות. התחרויות הוקדשו לאלים, וכל עבירה נקשרה בממדיות דתית כלשהי.
איגרוף
בענף זה מבחינים בין שתי תקופות עיקריות: הראשונה - מימי הומרוס ועד למאה החמישית לפנה"ס, היא תקופת "הכפפות הרכות", כאשר המתאגרף חבש "כפפות רכות", העשויות מרצועות עור שור שלופפו על ארבע אצבעותיו ומיפרק אמת כף היד. הללו נועדו לסוכך על עצמות גב-היד, יותר מאשר לרכך את המהלומה. השנייה - מהמאה הרביעית לפנה"ס, עמדה בסימן ה"כפפות הקשות" (או ה"כדורים"), כאשר רצועות העור היו עבות ונוקשות-גסות, והיד נכרכה עד המרפק.
בתחרויות האיגרוף, כבהיאבקות, לא הבחינו היוונים בין משקלי הגוף, ולא נהגו לקיים "סיבובים" (הפסקות במהלך הקרב). הישיבה לצורכי מנוחה הייתה מותרת לעיתים, וזאת על-פי בקשת אחד היריבים, ומי שניצח ללא בקשת הפסקה זכה ליוקרה רבה ואף לתואר "אנאפדרוס". תמונת מצב זו הצריכה מהמתחרים להיות בעלי כושר גופני גבוה ובעיקר יכולת של סבולת ממושכת.
המהלומות, שחלקן חבטות מאוגרפות, או בסגנון "היד הפתוחה", כמעין קראטה, הונחתו בדרך כלל אל עבר הראש, וכאשר הופל היריב מותר היה להמשיך ולחבוט בו בעודו שוכב. כניעת היריב באה עם הרמת ידו למעלה.
המתאגרפים התאמנו לצלילי חלילים. החלילים העניקו קצב מיוחד ומיתנו את האלימות (בשונה, למשל, ממיקצב כלי ההקשה). המתאמנים הקפידו היטב על עבודת רגליים, מה שניכר לא רק בסיפורים, אלא אף בציורים. נודע באיגרוף היווני המושג של "מתאגרף הצל". כלומר, המתאגרף מתאמן מול הצל של עצמו. הוא מעולם לא יוכל להפתיעו, או להתחמק ממנו, אך בוודאי שיוכל לשפר את מיומנויותיו.
ריצה
הריצה נערכה במסלול שנקרא סטדיון. שם זה נגזר ממידת מרחק שאורכה היה שונה ממקום למקום, והמקובל היה כ-192 מ' - המסלול באולימפיה. רוחבו של המסלול היה כ-30 מ', ונגזר ממספר המתמודדים במקצה.
ביוון התקיימו שלושה מרוצים:
ספורטאי שזכה בכל שלוש הריצות במרכז תחרותי אחד נקרא "טריאסטס" (הגיבור המשולש).
היוונים, בבקשם לשכלל את ענף הריצה, טרחו רבות כדי לחולל בו שינויים. כדי למנוע זינוק מוקדם חרצו תחילה שוחה רדודה שסימנה את קו הזינוק, אחר-כך הקימו מעין "מכלאות" - מחסומי עץ, שהתרוממו בעת הזינוק, ולבסוף פיתחו גומות אבן, מצמדות, בנקודת הזינוק, בתוכן הניחו הרצים את אחת מכפות רגליהם, כשמטיל ארוך של ברונזה הונח לאורך שוחת קו הזינוק, בין הגומות, וקיבע משהו את רגלי הרצים. למישמע אות הזינוק (על ידי זעקת השופט: "צא!", או בתקיעת חצוצרה) הופעל מכניזם מיוחד שהרים (גילגל) את המטיל הנ"ל, והרצים זינקו בו-זמנית לדרכם. הזינוק בוצע בעמידה ולא בכריעה. מקור תנוחה זו בממד הצבאי, בתנוחה טבעית של הלוחם. כדי למנוע תיקולים לא נעימים נמתחו חבלים לאורך המסלול, לסמן את תחום ריצתו של כל אצן.
הסטדיון הוכשר בעמק, כיאה לניצול הטופוגרפי שהיה כה מקובל ביוון, כאשר הצופים ישבו על צלעות ההרים והגבעות מסביב, ולא על גבי יציעים או טריבונות נוחות, כמקובל ברומא, וצפו בתחרויות.
הקטע הבא, מפי לוקיאנוס, משקף את המצב שבו הקשו הנהלים על הספורטאים, בשל הרצון למיינם צבאית: "אך כדי שלא להקל עליהם (על הרצים), אין מרשים להם לרוץ על אדמה קשה ומוצקה, כי אם על גבי חול דק ותחות. החול מקשה על הדריכה במרוץ והוא מתחמק מתחת לכף רגלי האצן".
לקראת סוף המאה הששית לפנה"ס, על רקע תכיפות המלחמות הפנימיות, נולד ענף ספורטיבי חדש בשם "הופליטודרומוס", על שם יחידות הצבא הכבד שנפוצו אז, בבחינת "אימון-אגב" ושעשועי לוחמים. הייתה זו ריצה עם מגיני הקרב, ולעיתים בתוספת לקובע המגן או אף בחימוש מלא, שהתפתחה מן האימונים הצבאיים. נודעה גם ריצה שנשאה אופי פולחני בשם "ריצת הלפיד". מן הציורים ששרדו ניתן לשער שריצה זו הייתה דומה למרוץ שליחים.
קפיצה
ענף זה התפתח מאוד ביוון בשל היותה מחורצת מכשולי מים ומשופעת בגבעות. היוונים הכירו, תחרותית, אך ורק את הקפיצה למרחק. הקופצים ביצעו קפיצתם בדרך כלל ללא האצה או הרצה מוקדמת, ולעיתים זינקו מן המקום, מקו הקפיצה.
הקופצים היו מצוידים בצמד משקוליות ("האלטאראס" ביוונית), דמויי מגהץ, עשויים מאבן או יצוקי מתכת, ושמשקלם נע בין ק"ג אחד לחמישה. הקופץ לא הירפה מהן מרגע הקפיצה ועד הנחיתה. טרם זינק הושיט הקופץ את שתי ידיו לפנים, הניפם לאחור, זינק ותוך כדי כך הניף שוב את ידיו במהלך הקפיצה עד לנחיתה. טכניקה זו העניקה לקופץ מעין מקדמה, ובהיותו באוויר ובהנפת ידיו לאחור ולפנים העביר את מרכז הכובד של גופו לפנים וכך "הרוויח" עוד כמה סנטימטרים.
יכול להיות שהשימוש במשקוליות נבע מאותה סיבה נפוצה של יצירת קשיים אובייקטיביים, ואולי המשקוליות סמלו, במשקלן, תחושה של "אפוד הקרב" של הלוחם.
משקוליות של מנצחים מפורסמים הונצחו אחר כבוד במקדשים מקומיים, ללמדנו שוב על הזיקה האמיצה שהתקיימה ביוון בין הספורט לדת. בכל מקרה תמונת מצב זו זימנה למקדשים אופציה מוגברת של עלייה לרגל.
זריקת דיסקוס
הדיסקוס, שהיה עשוי אבן או יצוק מתכת ומשקלו נע בין 1.25 ק"ג ל-5 ק"ג ואף ליותר, היה במקורו כלי נשק להטלה, כפי שנזכר בכתבי הומרוס. לאמיתו של דבר מקור שמו של הדיסקוס היה "חפץ להטלה". לאביזר זה הייתה משמעות דתית-פולחנית, שהתחברה לגלגל השמש, אותו נהג אפולו. הדיסקוס אמור היה, כך לפחות לפי התיעוד המיתולוגי לשחזר את מהלך מסלולה של השמש ה"מקיפה" את העולם ממזרח למערב. על רקע זה מסתבר הנוהג לחרוט הקדשות על גבי הדיסקוסים ולגנזם במקדשים. ידוע על הסכמים פוליטיים בין ערים ביוון, אשר הונצחו על גבי דיסקוסים מפורסמים, של מנצחים ידועים במשחקי הקודש. הראשון שבהם היה הסכם השלום בין איפיטוס המלך, ממרכז הלאס למלך ספרטה המפורסם, המחוקק ליקורגוס, אשר נחקק על גבי דיסקוס בשנת 880 לפנה"ס.
הדיסקוס נזרק מתחום קשתי שנמתח על הקרקע ונפילתו סומנה על ידי נעיצת יתד. לכל מתמודד ניתנו חמש הזדמנויות לזריקה, והטובה מבין כולן נחשבה ונרשמה. מכירים כשמונה סגנונות של זריקה, ובכולם נזרק הדיסקוס, כשהוא ניצב כלפי הקרקע, ולא אופקי כבימינו. לעיתים הטילוהו מתוך מקלעת של רצועות עור, מה שיתפתח לימים לענף יידוי פטיש.
אחד מן הספורטאים היוונים האגדיים היה פאילוס, שמסופר עליו כי בגיל 30 "ירה" את הדיסקוס למרחק של 48 מ'.
הטלת כידון
ענף זה זכה לתנופה בעקבות המלחמות הפלופונסיות בין אתונה לספרטה (431-404 לפנה"ס), כשעלתה חשיבותן של היחידות קלות הנשק וכן של הפרשים. הכידון התנשא לגובה של קומת אדם, ראשו קהה או עטוף במעין "כובעון".
המטיל נעזר ברצועת עור דקה וקצרה, בת כ-30 ס"מ, שלופפה בחוזקה במרכז הכידון, ויצרה, מתוך כך, טבעות שכבתיות-אופקיות. את הסרח שנותר (בין 7 ל-10 ס"מ) כרך המטיל סביב האצבע של היד המטילה, כמעין לולאה, כשידו זו אחזה בכידון קרוב לשליש הקדמי של גוף הכידון. טכניקה זו העניקה לכידון, מרגע הטלתו, תנועה סיבובית-בליסטית, תאוצה ושיוט יציב באוויר. בדרך זו הוגדל גם רדיוס הזרוע המטילה, ומתוך כך התברך המטיל, המיומן ללא ספק, ביתרון רב-חשיבות וגם לא נזקק לריצה ארוכה לפני ההטלה, ממש כפי שפעל בשדה הקרב. הכידונאי היה איפוא מצוי תמיד במצב הכן בתוך המערך הלוחם.
במקרא (שמואל א' יז, 7) נאמר על נשקו של גלית הפלישתי, שהיה הלני-אגאי במוצאו, "וחץ חניתו כמנור אורגים". כלומר, ל"כתב הצבאי" של המקרא, אשר "כיסה" את האירוע, נראה כידונו של גלית כמנור האורגים, על שום השרוכים אשר השתלשלו מקדמת כידונו.
פנתאטלון
מכלול ספורטיבי-תחרותי זה שנגזר מהיוונית, ומשמעו "קרב חמישה", כלל את הענפים הבאים בסדר זה: ריצה, קפיצה, הטלת כידון, זריקת דיסקוס והיאבקות זקופה.
סדרת תחרויות זו ביקשה להבליט את ההרמוניה והאיזון בין זריזות, כוח, מהירות, התמדה וסבולת, תכונות שלהן פילל כל ספורטאי להגיע ושיחר לפיתחן. ואכן המנצח בתחרויות אלה רשם לעצמו את ההישג המכובד ביותר שבספורט היווני, בבחינת פסגת ההצלחה, בבחינת "סופרמניות", אשר האלים חפצים ביקרו.
היוונים חפצו לעודד את התחרות בפנתאטלון כדי להילחם נגד החד-צדדיות של האתלטים ושאיפתם להתמקצעות.
היוונים פיתחו שיטת ניקוד מיוחדת, כזו שנועדה להביא את צמד המתחרים הטוב ביותר בארבעת הענפים הראשונים לגמר המרשים של ההיאבקות.
מרוץ מרכבות הסוסים
ענף זה התפתח במקורו כחלק מגיוון אימוני הרכבים והפרשים והתקיים בהיפודרומוס (מושג שנגזר מצמד המלים: היפוס=סוס, דרומוס=מסלול ריצה), שבעיקרו לא היה אלא שדה שהוכשר לאחר הקציר לשם עריכת התחרויות, כשהצופים יושבים למרגלות צלעות ההרים שמסביב ורואים את התחרויות.
הזוג המרכזי של הסוסים נרתם ליצול, לציר המרכזי של המרכבה, ואילו הקיצוניים נקשרו-נרתמו לעול. הוקפד שהסוס השמאלי יהיה החזק ביותר, מכיוון שעליו נשענה המרכבה בשעת הסיבוב, ואילו הסוס הימני היה צעיר ו"מטורזן", מלא אנרגיה, כדי למשוך אחריו את שאר השלישייה.
כבמסלולי הריצה ביקשו היוונים לשפר את קו הזינוק. המרכבות, שהיו רתומות לצמד סוסים או לרביעייה, ניתנו במכלאות שיצרו מבנה קשתי, דמוי ראש חץ, בזווית מיוחדת למרכז המסלול. הללו הוזנקו במרווחי זמן קצובים, כדי שתגענה כולן ליישורת באותו זמן. המנצח שסיים ראשון את 12 הסיבובים/ההקפות זכה, בדומה לאתלטים, בזר ענפי הזית, הדפנה, הכרפס, או כפות תמרים, הכול כמינהג המקום.
עד אמצע המאה החמישית לפנה"ס נערכו גם תחרויות של מרכבות הרתומות לפרדות, וכמו כן תחרויות משולבות של דהרה וריצה, כשבסיבוב האחרון זינקו הרכבים מעל סוסיהם וסיימו את המסלול בריצה, כשהם מושכים את הסוסים ברתמות או באפסרים.
תחרויות רכיבה על סוסים התקיימו מאז שנת 648 לפנה"ס. הרכבים, ללא אוכפים, שלטו בסוסים בעזרת הלחץ שהפעילו ברכיהם, בעזרת המושכות והשוט.
ענפים נוספים
היוונים השתעשעו והתאמנו בכל מיני תחרויות ומשחקים, אם כי לא נכללו ברפרטואר המקודש, האולימפי למשל. ונציג כאן את השלושה היותר מפורסמים:
שנית - הרמת אבנים. זו הייתה חביבה במיוחד על המתאבקים לפיתוח שריריהם וכוחם בכלל. שרדו אבנים ועליהן כתובות המספרות אודות "שעשוע" זה, כאותה אבן בזלתית עצומה שנמצאה באי סנטוריני ומשקלה כ-480 ק"ג. עליה התנוססה הכתובת הבאה: "אומסטאס בנו של קריטובולוס הרים אותי מעל הקרקע". יש הסבורים שמדובר במשפט סאטירי-עוקצני כביטוי לניסיונות כושלים של אתלטים להתמודד מול אבנים כבדות מאוד. היוונים לא שבצו ענף זה בכלל התחרויות הרשמיות בשל הנזקים הגופניים שהוא גרם לספורטאים ובשל ריחוקו מעולם האימון הצבאי.
שלישית - שחיה. ענף זה לא נקלט ברשימת התחרויות הרשמיות מכיוון שהוא היה כה שגרתי ונפוץ, ויווני שלא ידע לשחות נחשב לבור ועם הארץ. סגנון השחיה הנפוץ היה הסגנון הטבעי - "שחיית כלב" - סגנון הגריפה הידוע. סגנון זה יתפתח לימים לסגנון חתירה. למרות הציורים ששרדו והעדויות הספרותיות שסופרו קשה להעריך האם הכיר היווני גם סגנונות אחרים. יש להניח שאילו השחיה הייתה מקבלת מעמד תחרותי רשמי היו צומחים ממנה סגנונות מגוונים.
שקיעת הספורט היווני
הספורט היווני שקע במקביל לשקיעת המרכזים ההלניים ביוון. כמו שיוון ידעה שיאים היסטוריים במאה החמישית לפנה"ס, השתקף הדבר אף בפעילות הגופנית, האתלטית והספורטיבית. במחקר קיים ויכוח האם האתלטיקה היוונית החזיקה מעמד, על פי הנורמות הקלסיות, לאורך כל המאה החמישית או אף פחות מכך. אפשר לטעון כי ברגע שהפעילות הגופנית היוונית איבדה את תו הצורפים שלה, כלומר את החובבנות המסוימת, החל תהליך שקיעתה. הסיבות לכך היו אלה:
צ'אד צ'אנינג
צ'אד צ'אנינג (נולד ב-31 בינואר 1967) הוא מתופף וגיטריסט אמריקאי, חבר להקת "נירוונה" בעבר.
בגיל צעיר עבר צ'אנינג תאונה בשיעור התעמלות בבית-הספר, שבעקבותיה עבר שמונה ניתוחים ונזקק לחמש שנים של החלמה. בעקבות זאת קנו לו הוריו גיטרת בס, שבנגינה בה העביר את זמנו. כשהתחבושת הגבס שלרגליו הוסרה, קנו לו הוריו מערכת תופים כדי לסייע לרגליו להתחזק. צ'אנינג למד במהרה את הנגינה בתופים, ובהמשך החל להופיע במועדונים מקומיים.
לפני שהצטרף לנירוונה היה צ'אנינג חבר בלהקות "טיק דולי רואו" (Tic Dolly Row) ו"מיינד סירקוס" (Mind Circus).
בשנת 2004 נכללה במארז התקליטורים "With the Lights Out" הקלטה של חזרה שערכה נירוונה בדצמבר 1988, ובה צ'אנינג מנגן על התופים.
לאחר שעזב את נירוונה, ניגן צ'אנינג במספר להקות, בחלקן בתופים ובחלקן בגיטרה: "פייראנטס" (Fireants), "המתודיסטים" (The Methodists), "איסט אוף דה אקווייטור" (East of the Equator), "רדבאנד" (Redband) ו"ביפור קארס" (Before Cars).
גבריאל באנון
גבריאל באנון (בצרפתית: Gabriel Banon, נולד ב-6 בינואר 1928) הוא כלכלן ואיש עסקים צרפתי-מרוקני, ידוע כיועץ כלכלי של מדינאים וארגונים בארצות שונות. מהנדס אזרחי ומשפטן בהכשרתו. חי לסירוגין בצרפת, במרוקו, בשווייץ ובארצות הברית. היה מעורב במגעים במסגרת תהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
רקע משפחתי והתחלת הקריירה
נולד בקזבלנקה ב-1928, בן של עורך הדין יעקב באנון, שהיה בשנות ה-60 חבר במועצת עיריית קזבלנקה ויושב ראש הקהילה היהודית בעיר. מילדות קנה גבריאל שליטה מצוינת בשפה הערבית ובקוראן, מה שעזר לו מאוחר יותר בקשריו כיועץ ואיש עסקים עם גורמים פוליטיים וכלכליים במזרח התיכון. למד בבית הספר הצרפתי ע"ש ליוטיי בעיר הולדתו. בשנות ה-1950 נסע לצרפת ולמד בליון משפטים והנדסה אזרחית. בשנת 1953 חזר למרוקו והתחתן נישואים ראשונים עם השחקנית גיסלן אקוקה, ילידת מצרים. בשנת 1956, לפי מקורות אחדים שימש כקצין קשר עם הצבא הישראלי בימי מלחמת סואץ. לפי מקורות מסוימים היה לאחר מכן מעורב במגעים העסקיים בין ישראל עם תעשיית הנשק הצרפתית – למשל לגבי אספקת מטוסי פוגה מגיסטר.
פריצת פעילותו כאיש עסקים וכיועץ כלכלי
בהמשך התחיל קריירה בעסקים. עסק באספקה לבסיס האמריקני במקנס במרוקו. לאחר מכן גבריאל באנון היה מנהל המפעל ז'אפי (Japy) של קבוצת וורמס בין השנים 1957–1961, יו"ר מפעלי אלפא לבאל בין השנים 1961–1971, של חברת "סיארסאטום -תעשייה גרעינית" (Siersatom), בין השנים 1973-1980 ושל חברת סופינם (Sofinem) בין השנים 1981–1984. מאוחר יותר ניהל שתי חברות להשקעות - Winvest (משנת 1984) ו-Solitair Kapital AB (משנת 1997).
גבריאל באנון היה המנכ"ל הראשון של "המכון לפיתוח לתעשייתי" IDI, סגן-יושב ראש של "המרכז למנהיגות צעירה" בצרפת, שייצג קבוצה רפורמיסטית בתוך ארגון המעבידים של צרפת. היה חבר במועצה של הוועד הלאומי לארגון בצרפת, ושל הקרן הלאומית להוראת מנהל עסקים. אחרי עליית הסוציאליסטים לשלטון ב-1981 העדיף להעביר את מרכז פעילותו לניו יורק למשך 9 שנים. בארצות הברית היה חבר במועצה מייעצת של אוניברסיטת דרום קרוליינה בקולומביה, דרום קרוליינה. (1992-1986) ב-1989 אחרי מפולת הבורסה בארצות הברית חזר לצרפת ושהה פרק זמן בניס. מילא תפקידי ייעוץ ליד ארגונים וראשי מדינות וארגונים. היה יועץ למדיניות תעשייתית של נשיא צרפת ז'ורז' פומפידו, יועץ כלכלי של נשיא הרפובליקה של קונגו, פסקל ליסובה . בשנות ה-1990 היה מעורב בזינוק קבוצת ההשקעות "אינבסט" בשוק הרוסי בשיתוף פעולה עם ממכר ותיק, יורי רובינסקי, ב-2005 היה באנון יועץ על יד מועצת הביטחון הכלכלי של רוסיה. בתוקף תפקיד זה עזר בין השאר לקידום היחסים הכלכליים בין רוסיה ובין מרוקו.
פעילותו ברשות הפלסטינית ובתהליך השלום במזרח התיכון
אחרי הסכמי אוסלו ב-1993, התמנה על ידי יאסר ערפאת ליועצו הכלכלי והיה אמון על פתרון סוגיית כספי קרנות הפנסיה הפלסטיניות שבידי ישראל והעברתם לידי הפלסטינים (1994–2004). ככל הנראה את ערפאת הכיר הודות לקשריו עם הממשל בתוניסיה, שבה שהתה בשנות ה-90–1980 הנהגת אש"ף. בשנת 1996 ייסד את כתב העת הפלסטיני לכלכלה Lettre économique palestinienne בשיתוף עם מנהל סוכנות החדשות ואפה, זיאד עבד-אל-פאתה. העיתון הופיע עד שנת 1997. בעת פעילותו בקשות הפלסטינית הותקף בתקשורת כולל בעיתון האמריקאי "וול סטריט ג'ורנל" על כך שהכשיל קידום עסקי הקבוצה האמריקנית אי. טי טי (ATT) בשוק הפלסטיני לטובת חברת ITT. באנון תמך ביוזמת ז'נבה ובנובמבר 2003 כתב מכתב גלוי פתוח מעל דפי העיתון "מארוק אבדו" אל ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, שהצטרך להפעיל אמצעים תקיפים נגד האינתיפאדה השנייה. החל משנת 2009 באנון הוא מזכ"ל "קבוצת העבודה הישראלו-פלסטינית לשלום ולפיוס" בעיר קו בשווייץ.
חייו הפרטיים
היה נשוי שנית לאן מנסורה, ילידת איראן, פעילה במפלגה הסוציאליסטית הצרפתית. לגבריאל באנון ארבעה ילדים: פטריק באנון, סופר וחוקר בקתדרה למנהל עסקים באוניברסיטה לטכנולוגיה ולמנהל עסקים "פאריס-דופינ", אן-לור, פסלת ואשתו של הפוליטיקאי פייר ללוש, ברונו באנון, שחקן ומורה למשחק, ושל העיתונאית והסופרת טריסטאן באנון. כמו כן יש לו ארבעה נכדים.
ספריו
'היוזמה הכלכלית במזרח כמו במערב? ב" Dirigeant" 1969 2, pp37-41
מושל ויומינג
מושל ויומינג (באנגלית: Governor of Wyoming) הוא המושל וראש הרשות המבצעת של מדינת ויומינג שבארצות הברית. המושל נבחר בבחירות ישירות וכלליות על ידי כל תושבי המדינה. המושל אחראי על אכיפת החוקים שמועברים בבית המחוקקים של ויומינג ועל קיום פסיקות מערכת בתי המשפט של המדינה. המושל הוא גם המפקד העליון של הכוחות המזוינים של המדינה ובסמכותו לעשות שימוש בכוחות אלו כדי לאכוף חוקים, לדכא מרידות ואלימות ולהדוף פלישה. בסמכותו של המושל לכנס את בית המחוקקים, לאשר את החוקים שהוא מעביר או להטיל עליהם וטו, ולהעניק חנינות.
מושל ויומינג הנוכחי הוא הרפובליקני מארק גורדון, שהושבע לתפקידו ב-7 בינואר 2019.
בחירת המושל
משך כהונת המושל היא ארבע שנים. המושל המכהן יכול להיבחר מחדש לתקופת כהונה נוספת אחת, ובסך הכל יכול לכהן שמונה שנים בתקופה של 16 שנים. בוויומינג לא קיימת משרת סגן מושל, והבא בתור בסדר הירושה הוא מזכיר המדינה, שבמקרה בו נבצר מהמושל מלכהן בתפקידו, מכהן כמושל בפועל. במקרה של התפנות משרת המושל עקב התפטרות, הדחה או מוות, מושבע מזכיר המדינה כמושל לכל דבר ועניין.
היסטוריה
הוקמה ב-25 ביולי 1868. במשך שנות קיומה כיהנו בה עשרה מושלים, שמונו על ידי נשיא ארצות הברית. ב-10 ביולי 1890 התקבלה ויומינג כמדינה בארצות הברית. מאז כיהנו בה 33 מושלים, מתוכם 20 נבחרו מטעם המפלגה הרפובליקנית, 12 מטעם המפלגה הדמוקרטית, ומושל אחד ג'וזף קארי, נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית, אך במהלך תקופת כהונתו כמושל, הצטרף לשורות המפלגה הפרוגרסיבית.
ב-1869 העניקה טריטוריית ויומינג באופן זמני זכות הצבעה לנשים, כדי להשיג די מצביעים ולהפוך למדינה. ויומינג היא גם המדינה הראשונה שבה כיהנה מושלת. ב-4 בנובמבר 1924 נבחרו לראשונה שתי נשים בשתי מדינות למשרת המושל: נלי טיילו רוס במדינת ויומינג, ומרים א' פרגוסון בטקסס. רוס הושבעה לתפקיד ב-5 בינואר 1925, וכך זכתה להיות האישה הראשונה בתפקיד זה בהיסטוריה של ארצות הברית. כשבועיים לאחר מכן הושבעה לתפקידה פרגוסון. עד כה רוס היא האישה היחידה שכיהנה כמושלת ויומינג.
רב-חובל
רב-החובל אחראי באופן ישיר על הנעשה בכלי השיט, הוא משמש כנציג הבעלים ומחובתו לבדוק את ידע הקצינים ואת תפקודם. כיום מבצע רב-החובל תפקידים נוספים בהם ניהול תקציב הספינה, דבר שהיה באחריות הכלכל הראשי או קצין הקשר בעבר. רק קצינים ממסלול הסיפון יכולים להגיע לתפקיד זה.
מקור השם
מקור השם "רב-חובל" ב. השם הוא צירוף של המילים "רב", שמשמעה שר או קצין, ו"חובל", שמשמעה מלח או ספן.
מקור השם "קברניט" הוא בלשון חז"ל, והוא נגזר מהמילה היוונית "κυβερνήτης" (מהפועל κυβερνάω, שמשמעו "לנהוג" או "לנווט"), שמשמעה "הגאי".
ימאי מקצועי (master mariner)
רבי חובלים מקצועיים הם מי שמחזיקים ברישיון "ימאי מקצועי" (באנגלית: master mariner), שהוא רישיון המקנה לבעליו את הזכות לפקד על כלי שיט ללא הגבלה על גודלו, כוח מנועו, או מיקומו הגאוגרפי. לצורך קבלת רישיון זה נדרשת רמת ההכשרה והמיומנות הגבוהים ביותר בין ימאים. המונח האנגלי master mariner נמצא בשימוש באנגליה לפחות מן המאה ה-13 ואומץ בצפון אמריקה החל ממחצית המאה ה-19. רישיון "ימאי מקצועי" נקרא לעיתים באנגלית אף בשם master mariner ocean going, דהיינו "ימאי מקצועי חוצה ימים", או master unlimited "ימאי מקצועי ללא הגבלה".
סמכות ואחריות
לרב-חובל הספינה סמכויות חוקיות רחבות ביותר והוא נושא באחריות העליונה לספינה שתחת פיקודו. בין השאר, לרב-החובל סמכות להורות לירות כדי להרוג בנסיבות של פירטיות או מרד.
תקנה 2 בחוקי הדרך בים מגדירות את אחריותו של רב-החובל
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;"> אחריות
(א) שום דבר האמור בתקנות אלו לא יפטור כל כלי שיט, או בעליו, קברניטו או צוותו, מהאחריות לתוצאותיה של כל רשלנות במילוין של תקנות אלו, או של רשלנות בנקיטת אמצעי זהירות ימיים מקובלים או בנקיטת אמצעי זהירות שנסיבותיו המיוחדות של המקרה יהיו דורשות את נקיטתם.
(ב) בפירושן ובמילוין של תקנות אלה תינתן תשומת לב ראויה לכל סכנות שיט וסכנות התנגשות, וכן לכל נסיבות מיוחדות, לרבות מגבלותיהם של כלי שיט המעורבים, העשויות לחייב סטייה מן התקנות הללו כדי למנוע סכנה מיידית.
מתוך החוק ניתן לדעת כי במקרה של תאונה, גם רב-החובל וגם הבעלים אחראים לכך (בין אם רב-החובל ער או ישן באותה עת, והבעלים כלל לא היו על כלי השיט), ולא ניתן להסיט מהם את האחריות בכל מקרה. בעת שאונייה מפליגה בים רב-החובל נהנה משליטה בלעדית ומוחלטת בכלי השיט. כלל זה בתוקף אף אם על האונייה נוכחים אנשים בדרגה גבוהה ממנו בחברת הספנות.
במקרה שיש לנטוש אונייה בנסיבות חירום, קיים כלל בלתי כתוב ולפיו רב-החובל יהיה האחרון לנטוש. מוסכמה זו הובילה למקרים רבים שבהם רב-החובל טבע עם אונייתו, אף על פי שחלק מצוותו ניצל. מקרים שחלקם זכו להיות מונצחים בסיפורת ובקולנוע, דוגמת הסרט טיטניק.
רב-החובל הוא המחליט על נתיב השיט של האונייה, על המצרכים שירכשו בנמל לכלכלת הצוות, על העסקה ופיטורים של אנשי צוות ואפילו על תפריט הארוחות לכל הצוות. לרב-החובל אף אחריות מוסרית לבריאות, לבטיחות ולרווחת אנשי צוותו. בתחילת המאה ה-21 נותרו מקצועות מעטים בלבד שבעליהם אוחזים בידיהם סמכויות ואחריות כה רבה.
נתבים בנמלים הם בדרך כלל רבי חובלים בדימוס.
מדים
המדים המסורתיים לרב-חובל כוללים ארבעה פסים מוזהבים (המכונים לעיתים "טבעות", אנגלית: rings) בקצה השרוול או בדרגות כתפיים. במקומות רבים אימצו את המסורת הימית הבריטית ולפיה על הטבעת הפנימית יש לולאה, המכונה "לולאת פיקוד".
קיימות עדיין אוניות רבות בהן רבי החובלים לובשים מדים, אולם באופן כללי התופעה נפוצה רק על אוניות גדולות יותר המנוהלות באופן מסורתי. יש אוניות בהן קיימת דרישה ללבישת מדים בחדר הצוות בשעות מסוימות וכן בעת הארוחות. הופעה זו במדים מדגישה את סדר הדרגות בצוות ואת דרישת הציות לבעלי דרגה גבוהה. מדים בעת הפלגה הם בדרך כלל מכנסיים שחורים, נעליים שחורות, חולצה לבנה ודרגות כתפיים. רבי חובלים לובשים מדים יצוגיים, הכוללים חליפה מלאה וכובע, לעיתים נדירות בלבד, בדרך כלל בטקסים רשמיים.
באוניות נוסעים השימוש במדים נפוץ יותר ומקל על הנוסעים לזהות את אנשי הצוות ודירוגם בסדר החשיבות.
טאבוק גוגסו
הקינוח מורכב מחזה עוף טחון ומבושל, חלב, וניל, מי ורדים, סוכר וקמח אורז שאותם מערבבים יחד, מבשלים על אש נמוכה עד לקבלת מרקם דמוי פודינג.
נהוג להגיש את הקינוח כשהוא קר, מעוטר בקינמון טחון או פיסטוקים מרוסקים ובליווי גלידה או עוגה.
למאכל גרסאות שונות ומלבד הגרסה הבסיסית, קיימות גרסאות על בסיס שוקולד, קרמל ותוספת פירות.
זרימה בצנרת
זרימה בצנרת הוא ענף במכניקת זורמים אשר דן במשוואות התנועה, פרופילי המהירות והכוחות הפועלים על זורם בלתי דחיס כאשר הוא מבצע תנועה בצינור סגור (לא בתעלה פתוחה).
זרימה בתעלה פתוחה איננה חלק מנושא זה, מכיוון שבתעלה פתוחה חשוף הזורם מצידו העליון ללחץ וטמפרטורת הסביבה.
זרימה בצנרת יכולה להתקיים במספר משטרי זרימה בהתאם למספר ריינולדס של הבעיה.
נושא הפסדי הלחץ בזרימה בא לידי ביטוי בזרימת דם בוורידים ועורקים, במכשור רפואי וכדומה.
משוואת ברנולי – חוק שימור האנרגיה
לצורך הבנת המגמות העיקריות בזרימה נתחיל בהזנחת החיכוכים בצנרת (הנחה בלתי סבירה אך שימושית בשלב זה).
בהזנחת החיכוך ניתן להניח שהאנרגיה של הזורם נשמרת בזמן תנועתו בצינור. על פי משוואת ברנולי:
על פי משוואה זו ניתן לראות כי אם לא יהיו שינוי גובה בזרימה ו/או שינוי שטח החתך של הצינור אזי גם הלחץ יישמר לאורך הצינור.
לעומת זאת, שינוי כלשהו בגובה או בשטח החתך יחייב הפרשי לחצים בתוך הצינור:
בפועל, אפקטי החיכוך הם גורם משפיע מאוד והטיפול בהם יפורט לאורך הפרק הנוכחי.
צ'יף סיאטל
צ'יף סיאטל (באנגלית: Seattle, תעתיק של Si'ahl; 1780 - 7 ביוני 1866) היה צ'יף אינדיאני של אומת הדוואמיש (Duwamish) בצפון-מערב ארצות הברית. הצ'יף הגיע להסדרים ידידותיים עם המתיישבים הלבנים. העיר סיאטל במדינת וושינגטון קרויה על שמו ודמותו מופיעה על סמל העיר.
זרימה בצנרת
משטר הזרימה בצנרת:
בזרימה בצנרת: כאשר:
זרימה למינרית מפותחת בצינור עגול
זרימה למינרית בצינור תתקיים עבור: והיא זרימה המונעת על ידי מפל לחצים מסוג זרימת פואסיל.
באיור מספר 2 בוצע מאזן כוחות על נפח בקרה אינפטיסימלי בזורם. סכום הכוחות הפועלים על הנפח בכיוון x חייב להתאפס כי הרי הזורם איננו מאיץ (הוא בשיווי משקל כי הזרימה מפותחת).
לאחר חלוקה ב 2\pi r מתקבל:
מאמץ הגזירה מוגדר להיות:
ופתרון המשוואה הדפרנציאלית הואו:
מכיוון שמאמץ גזירה איסופי לא ייתכן, אזי C_1=0 ומכאן נקבל ביטוי למאמץ הגזירה:
ולכן, על פי החוק השלישי של ניוטון, הגזירה שמפעילה הדופן על הזורם היא:
זרימה טורבולנטית מפותחת בצינור עגול
זרימה טורבולנטית תתקיים עבור:
בזרימה למינארית מאמצי הגזירה פרופורציונליים לצמיגות ולגרדיאנט המהירות. בזרימה טורבולנטית, מנגד, נוצרות מערבולות אשר פועלות על מנת להקטין את גרדיאנטי המהירות.
ניתן לחלק את המערבולות הללו למהירויות ממוצעות (לכן בנוסחה מופיע קו מעליהן) בזמן בכיוון x ובכיוון r .הפחתה זו של מאמץ הגזירה קיבלה את השם "מאמצי ריינולדס".
לכן, מאמצי הגזירה בזרימה טורבולנטית מפותחת הם:
מתוך ניסויים שנעשו במספרי ריינולדס שונים, התגלה כי תופעה זו מתאפסת בסמוך לדפנות הצינור. לכן על הדופן, על אף שהזרימה טורבולנטית:.
התופעה אינה זניחה בשכבות פנימיות בצינור.
קוטר אפקטיבי (הקוטר ההידראולי)
מכיוון שלרוב היישומים ההנדסיים משתמשים בצינורות עגולים, הניתוח יעשה בקואורדינטות גליליות ובחתך עגול. הפתרונות המתקבלים נכונים גם לצינורות מרובעים ומשולשים תחת הדרישה הבאה: . כלומר, יחס גובה לרוחב לא גדול מ-4.
עבור כל צינור ניתן לחשב קוטר הידראולי:. קוטר זה ישמש בתפקיד הקוטר בכל החישובים בהמשך.
החיכוך בצנרת
החיכוך הוא מנגנון של הפסד אנרגיה, כלומר אנרגיית הזורם יורדת ככל שהוא מתקדם לאורך הצינור ומושפע מהחיכוך עם דפנות הצינור.
החיכוכים בצנרת יחולקו לשני סוגים עיקריים: החלוקה תהיה נכונה רק עבור צנרת שרובה המכריע עשוי מצינורות אופקיים ללא שינוי שטח חתך, פניות, פיצולים ושסתומים.
בעזרת משוואת ברנולי ניתן לתאר את הפסדי החיכוך כך:
כאשר המהירויות שוות ותכונות הזורם נשארות קבועות ניתן לקבל את התוצאה המופשטת:
בנוסף, אם הצינור אופקי, אזי הגובה איננו משתנה ונקבל:
הפסדי לחץ הנובעים מחיכוך בזרימה למינרית
בזרימה למינרית, מכיוון ש .
ניתן לתאר את הפסדי הלחץ בצורה פשוטה יחסית:
ולכן:.
הפסדי לחץ הנובעים מחיכוך בזרימה טורבולנטית
בזרימה טורבולנטית לא נוכל לקבל ביטוי אנליטי פשוט להפסדי הלחץ, אך על ידי ניסויים ואנליזה ממדית (אנליזה למציאת הגורמים השולטים והזניחים בבעיה הנדסית) נוכל לקבל קירוב טוב.
נתחיל בהגדרת הפרמטרים בהם תלוי הפסד הלחץ:
מאנליזה ממדית על פי עקרון \pi של בקינגהם נקבל:
כעת הביטוי כתוב כיחס בין "הפסדי אנרגיה בצורת לחץ" ובין "האנרגיה הקינטית" של הזורם.
מניסויים עולה כי ההפסדים תלויים בצורה ישירה ליחס בין אורך הצינור וקוטרו ולכן נרשום:
צ'יף סיאטל
תולדות חייו
ב-1887 ייחס לו הנרי סמית, במסגרת עיתונו ה-Seattle Sunday Star, נאום על חשיבותה של השמירה על האקולוגיה ועל הכבוד לזכויות האמריקאים הילידים על אדמתם, 35 שנה לאחר שסיאטל אמור היה לשאת אותו. לפיכך על אף ששמו הפך סמל לערכים אלה, כלל לא ברור אם אכן נשא את הנאום המיוחס לו.
זרימה בצנרת
הפסדי לחץ הנובעים מחיכוך בזרימה טורבולנטית
ולסיכום נרשום ביטוי פשוט יחסית:
את המקדם f  נמצא מתוך דיאגרמה אמפירית בשם: "דיאגרמת מודי". דיאגרמה זו (המופיעה באיור 3) היא בעצם, שרטוט הפונקציה f עבור ערכי Re שונים כאשר e/D ידוע.
לכן, על מנת להשתמש בה עלינו לחשב את ערכו של e שאיננו ידוע עדיין.
את ערך e נחשב מתוך טבלה מספר 1:
בשימוש ב"דיאגרמת Moody" יש צורך במספר ריינולדס אותו נחשב, כאמור, ע"י:.
באזור הלמינארי ההפסדים הם:. לכן, לפי הגדרת מקדם החיכוך נקבל כי כאשר הזרימה למינארית ערכו של f  פרופורציוני הפוך ל Re בלבד וערכו:  .
השימוש בדיאגרמה פשוט ובכל זאת בוצעו ניסיונות רבים לתרגם את הדיאגרמה למשוואה שתייתר את השימוש בדיאגרמה. על ידי שימוש ב: ביטוי זה של Blausius, הגדרת מקדם החיכוך ובביטוי לגזירה בדופן נוכל לקבל ביטוי פשוט למאמץ הגזירה בדופן הצינור:
הפסדים משניים – נובעים משינוי שטח החתך, פניות, שינויי גובה וכדומה
באופן כללי מחושבים ההפסדים בצורה הבאה, כאשר הקבוע \Kappa נקבע בצורה שונה עבור כל סיטואציה:
כניסות ויציאות
תכנון לקוי של הכניסה לצנרת, לדוגמה: פינות חדות אשר יאלצו את הזרימה להתנתק ולהאיץ, עלול לגרום להפסדי לחץ ניכרים.
ברור כי ככל שהפינות תהיינה מעוגלות יותר כך ההפסדים יקטנו. במידה ובכניסה הפינות תהיינה מעוגלת היטב  ההפסד בכניסה יהיה זניח לחלוטין.
ערכו של \Kappa נקבע בניסויים עבור כל כניסה אך ככלל אצבע נשתמש במקדמים הבאים: (באיור 4):
שינויים חדים בשטח החתך
שינויים בשטח החתך מאלצים את הזרימה לשנות את מהירותה על מנת לקיים שימור מסה. הדבר גורם להפסדי לחץ. נגדיר יחס שטחי חתך כך:. מקדם זה נע בתחום.
בעזרת הגרף (איור 5) נחשב את \Kappa  בצורה דומה הן להצרה והן להרחבת שטח החתך.
שינויים מתונים בשטח החתך
נשתמש בטבלה 2 אשר תגדיר את \Kappa עבור ערכי AR וזווית פתיחה שונים. הגאומטריה הרלוונטית מופיעה באיור מספר 6.
כיפופים בצינור
על פניו, נרצה לומר שהפסדי חיכוך בצינור מעוקל דומים לאלו של צינור ישר כל עוד נלקח אורכו המלא של העיקול. בפועל, נוצרת בעיקול זרימה משנית אשר גורמת להפסדים נוספים. לכן נמצא אורך שקול מנורמל L_e/D מתוך דיאגרמות מבוססות ניסויים ונציבו לנוסחה שקיבלנו להפסדים ראשיים:
עבור כיפוף רציף של 90 מעלות ברדיוסים שונים האורך השקול המנורמל ייקבע על ידי איור 6:עבור פניות חדות בזוויות שונות האורך השקול המנורמל L_e/D ייקבע על ידי איור 7:
שסתומים ואביזרים
כאשר את האורך השקול המנורמל L_e/D נוציא מטבלה מספר 3 או מקטלוג יצרן.
סטאל אלצ'בסק
מועדון הכדורגל סטאל אלצ'בסק (אנגלית: FC Stal Alchevsk) הוא מועדון כדורגל קטן יחסית מהעיר אלצ'בסק שבמחוז לוהנסק שבמזרח אוקראינה. המועדון שיחק בכל תולדותיו שלוש עונות בלבד בליגה האוקראינית הבכירה ומיקום השיא של הקבוצה בליגה זו הוא מקום 11, מרחק ארבעה מקומות מעל הקו האדום. גם בגביע האוקראיני הקבוצה לא הגיעה לשלבים מאוחרים, כשהישג השיא שלה במפעל זה הוא רבע-גמר המפעל.
פירוש המילה "סטאל" באוקראינית הוא פלדה.
היסטוריה
הקבוצה העפילה לראשונה לליגה האוקראינית הבכירה בעונת 2000/01, אך סיימה כבר בעונתה הראשונה במקום הלפני-אחרון בטבלה וירדה לליגת המשנה. הקבוצה בליגת המשנה הייתה קבוצה מרכז-טבלה שנעה בין מקומות 5–6 עד שבעונת 2004/05 הקבוצה זכתה באליפות ליגת המשנה באוקראינה והעפילה בשנית לליגה הבכירה, ביחד עם קבוצת פ.צ. חרקוב. בליגה הבכירה הקבוצה הצליחה לשרוד בעונתה הראשונה, לאחר שסיימה במקום ה-11 אך כבר בעונה שלאחר מכן, מונה לתפקיד המאמן באמצע העונה טון קאנן ההולנדי במקומו של מיקולה פבלוב האוקראיני וסיים עם הקבוצה במקום ה-16 בטבלה, ובשל כך ירדה הקבוצה לליגת המשנה, בה היא משחקת כיום.
טג'
טג' (אמהרית: ጠጀ; תיגרינית: ሜሰ מס; אורומו: daadi) הוא סוג של תמד הנצרך במטבח האתיופי והאריתריאי.
בעבר המשקה היה משקה נצרך על ידי לוחמים והאצולה. הגאוגרף סטראבו מזכיר משקה העשוי מדבש ומים שנצרך על ידי המעמד העליון של הטרוגלודאיטס, אחד מעמי אתיופיה בתקופתו. הפורטוגזי פרנסישקו אלואראש שביקר באתיופיה בתחילת המאה ה-16 הוא אחד מהאירופאים הראשונים אשר תיארו את המשקה.
הטג' מיוצר מכוס דבש ו-6–7 כוסות מים קרים וכן עלי גשו. את התערבות מניחים במקום מוצל למשך כחודש ימים. כדי לייצר טג' משובח יותר הוא מושאר במקום כחצי שנה עד שנה.
ביישובים גדולים הטג' מוגש לעיתים קרובות במסבאות הנקראות "טג' בת" (בית הטג').
איוואן אלכסנדר, קיסר בולגריה
איוואן אלכסנדר או יואן אלכסנדר (בבולגרית: Иван Александър; ברומנית: Ioan Alexander), (1301 - 17 בפברואר 1371) היה קיסר (צאר) האימפריה הבולגרית השנייה בין השנים 1331 ל-1371. איוואן אלכסנדר כבש מחדש את כל המחוזות שנכבשו על ידי דספוטט סרביה והאימפריה הביזנטית, לפני עלייתו לכס ממלכת בולגריה. הקיסר זכה בתמיכת הכנסייה האורתודוקסית לכל פעולותיו, גם משום שרדף את הכופרים בעיני הכנסייה הקתולית (בעלי האמונה הבוגומילית) ואת היהודים. במשך שלטונו פרחה התרבות הבולגרית. למרות מלחמות רבות והפסדיו נגד האימפריה העות'מאנית, מאבקו בפלישת ההונגרים בצפון בולגריה והמוות השחור, חלק ניכר מבולגריה היה במצב שלום ופריחה.
חייו של איוואן אלכסנדר
איוואן אלכסנדר היה בנו של הדספוט סראצימיר מקראן, (בבולגריה המודרנית, קראן ממוקמת במחוז סטארה זאגורה, ליד קאזאנלק), ופטריצה שהייתה אחותו של הקיסר מיכאיל שישמן (מיכאל III אסן), דהיינו היה אחיינו של מיכאיל שישמן. איוואן אלכסנדר שייך היה לענף אסן, של משפחת המלוכה הבולגרית-שישמן. ב-1330 מונה איוואן אלכסנדר לדספוט בעיר לובץ'. ב-28 ביולי 1330, השתתף איוואן אלכסנדר יחד עם אביו וחמיו, בקרב ולבוז'ד נגד הסרבים. הבולגרים הפסידו בקרב ואיבדו מספר מחוזות. בנוסף, הביזנטים כבשו את דרום בולגריה ונמלים חשובים. איוואן סטפן בעזרת הביזנטים ערך הפיכה והפך לקיסר בולגריה. ב-1331 בוצעה הפיכה נגד איוואן סטפן ואיוואן אלכסנדר נטל את כס ממלכת בולגריה.
לבקשה של המלכה שרה-תאודורה, חילק איוואן אלכסנדר את ממלכתו בין שני יורשיו בעודו בחייו. החלק המרכזי ובו הבירה טרנובו נמסר לאיוואן שישמן והחלק הצפון מערבי ובמרכזו העיר וידין נמסר לאיוואן סרצימיר שהפך לשליט צארות וידין.
ב-1365 פלש לבולגריה לאיוש הראשון, מלך הונגריה, הכניע את צארות וידין ולקח בשבי את איוואן סרצימיר ומשפחתו. במקביל, התעמתו מול צבאו של יוחנן החמישי, קיסר האימפריה הביזנטית. איוואן שישמן פנה למוראט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית במטרה ליצור ברית ביניהם ולכך שהצבא העות'מאני יסייע לכוחותיו להדוף את ההונגרים אל מחוץ לגבולות הממלכה ולהחזיר לאחיו את כסאו. ב-1369 הצליחו הבולגרים והעות'מאנים להביס את ההונגרים ולהסיגם מבולגריה. מוראט הראשון ניצל את העובדה שכוחות עות'מאניים גדולים חונים על אדמת בולגריה וסירב להסיג את צבאו. שישמן נאלץ להפוך לוסל עות'מאני ולהעלות מס למוראט הראשון וכמחוות פיוס אף השיא לו את אחותו תמרה.
איוואן אלכסנדר ורעייתו המלכה תאודורה (Czarina Theodora) נקברו בכנסיית סנט פטקה (Tserkva Sveta Petka/Sveta Paraskeva) שנהרסה.
לואי ז'וזף דה בורבון, הדוכס מוונדום
לואי ז'וזף דה בורבון, הדוכס מוונדום (צרפתית: Louis Joseph de Bourbon, duc de Vendôme; 1 ביולי 1654, פריז - 11 ביוני 1712, וינארוס) היה מפקד בצבא צרפת במלחמת תשע השנים ובמלחמת הירושה הספרדית, מרשל צרפת והדוכס השלישי מוונדום.
איוואן אלכסנדר, קיסר בולגריה
איוואן אלכסנדר והקהילה היהודית
בשטחי הממלכה הבולגרית התגוררו יהודים רומניוטים מזה מאות שנים ומרביתם התרכזו בבירה טרנובו. מקרב בני הקהילה נמנו סוחרים עשירים אשר זכו למעמד רם במרקם החברה בבולגריה. יהודים התגוררו גם בפיליפופוליס ובסקופיה. ב-1346 התגרש איוואן אלכסנדר מאשתו הראשונה תאודורה (תאופנה) ונשא לאישה את שרה בת לאחת המשפחות היהודיות העשירות בטרנובו. מנישואין אילו נולדו איוואן שישמן והנסיכה תמרה. שרה התנצרה ושינתה את שמה לתאודורה. בני הקהילה היהודית סמכו על חסותה של המלכה החדשה, צברו מעמד חברתי רם יותר והעניין הוביל לעימותים מול האוכלוסייה הנוצרית.
ב-1352 התכנסו ראשי הכנסייה הפרובוסלאבית הבולגרית לוועידה בטרנובו ובה דנו בהתפשטות האמונה הבוגומילית והתחזקות מעמדם של "הכופרים היהודים". הוחלט להטיל עליהם חרם כלכלי. ב-1360 קיים איוואן אלכסנדר כנס נוסף שכוון נגד הבוגומילים ובמסגרתו הוחלט שבמידה ויתפסו יהודים המטיפים להתגיירות או מחללים את הקדושים הנוצרים, הם יוצאו להורג. מספר חודשים לאחר הכנס הוטל על שלושה ילדים יהודים גזר דין מוות על שזילזלו בקדושים נוצרים. ילד אחד התנצר וזכה לחנינה, בשני בוצע לינץ' על ידי ההמון הנזעם והוא נהרג והשלישי נתלה עד צאת נשמתו.
לואי ז'וזף דה בורבון, הדוכס מוונדום
ביוגרפיה
לואי ז'וזף נולד ב-1 ביולי 1654 בפריז, ללואי, דוכס ונדום, נכדו של המלך אנרי הרביעי ופילגשו גבריאל ד'אסטרה, וללורה מנצ'יני, אחותה הבכורה של אולימפיה מנצ'יני, שאחד מבניה היה הנסיך אויגן מסבויה, יריבו של ונדום.
הוא התגייס לצבא בגיל 18, ותוך זמן קצר התבלט בהפגנת עוצמה ואומץ אישי במלחמות שנערכו בארצות השפלה, וב-1688 הגיע להישג של דרגת לוטננט גנרל. במלחמת תשע השנים הוא שירת בהצטיינות תחת הדוכס מלוקסמבורג בקרב סטיינקירק ותחת ניקולא קאטינא במרסאליה, וב-1695 קיבל את הפיקוד על הצבא שפעל בקטלוניה וכבש את ברצלונה כעבור שנתיים.
זמן קצר לאחר מכן הוא הועלה לדרגת מרשל של צרפת. ב-1702, לאחר הניסיון הראשון הלא מוצלח של קאטינא ודוכס וילרואה, קיבל ונדום את הפיקוד על הצבא הפרנקו-ספרדי באיטליה. בשלושה קרבות באיטליה הוא הוכיח את עצמו כיריב שקול לנסיך אויגן מסבויה, אותו הביס ב-1705 בקרב קאסאנו לאחר שאויגן כמעט והביס את אחיו הצעיר פיליפ.