cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברונו שונדוב
ביוגרפיה
שונדוב נולד וגדל בספליט, והחל לשחק כדורסל במסגרת קבוצת הנוער של מועדון הכדורסל ספליט. בגיל 18, נרשם לדראפט ה-NBA ונבחר במקום ה-35 על ידי הדאלאס מאבריקס. בשורותיה שיחק 18 משחקים ורשם כ-2 נקודות ו-0.4 כדורים חוזרים במשך שתי עונות. בעקבות מיעוט דקות משחק במאבריקס, החל שונדוב לנדוד בקבוצות NBA שונות: בשנת 2000 עבר אל אינדיאנה פייסרס ולאחר שמיעט לשחק בעקבות פציעה טורדנית בברך עבר לאחר שנתיים אל הבוסטון סלטיקס ולאחר מכן אל הקליבלנד קאבלירס ולאחר עונה אחת עבר אל הניו יורק ניקס. למרות זאת, שונדוב מיעט לשחק בקבוצה וסיים את העונה הסדירה עם ממוצעים נמוכים שהתבטאו ב-2.2 נקודות ו-2 כדורים חוזרים בממוצע ל-35 משחקים.
לאחר שלא קיבל הזדמנויות רבות במדיה של הניקס, שונדוב עזב את הקבוצה ואת ארצות הברית במטרה לקבל דקות משחק רבות בניגוד לעונות קודמות. לאחר מספר ימים של משא ומתן סיכם שונדוב בקבוצה הישראלית, מכבי תל אביב, במטרה להגדיל ולחזק את הסגל לקראת השלבים המכריעים בליגת העל הישראלית וביורוליג. שונדוב שיחק מספר מועט של דקות משחק וסיים עם ממוצעים של כ-4 נקודות וכ-3 כדורים חוזרים, לאחר שקבוצתו זכתה ב"דאבל" הישראלי: אליפות ישראל וגביע המדינה בנוסף לזכייתה באליפות אירופה לקבוצות (היורוליג).
לאחר שלא הרשים במדיה של מכבי תל אביב, הושאל שונדוב למועדון הכדורסל הבלגי, פפינסטר, אך שיחק במדיה שלושה משחקים בלבד לאחר שסיכם לקדנציה שנייה ב-NBA, במדי הניו יורק ניקס. בעונתו היחידה בקבוצה קלע כ-3 נקודות והוריד 2 כדורים חוזרים בממוצע למשחק.
בסיום העונה, שונדוב עזב את הקבוצה לאחר שלא מצא את מקומו בקבוצה ומיעט לשחק. שונדוב לא המשיך את הקדנציה השנייה שלו ב-NBA וסיכם בקבוצת הכדורסל מהליגה הספרדית, אסוטה אליקנטה, שונדוב עזב לאחר שתי עונות בקבוצה בעקבות ירידתה של הקבוצה לליגה השנייה וסיכם לאחר מספר שבועות בקבוצה הקפריסאית, אא"ל לימסול לעונה אחת. שונדוב עזר למועדון לזכות ב"דאבל הקפריסאי": אליפות וגביע המדינה, ולהעפלה לרבע גמר גביע האתגר.
בעונת 2007/08 שונדוב שיחק חצי עונה בלאון, ובפברואר 2008 סיכם בא.ס.ק. ריגה ולאחר עונה עזב את הקבוצה הלטבית וחזר למדינת הולדתו, קרואטיה כשהחל לשחק בקבוצת הכדורסל ציבונה זאגרב, עימה שיחק רק בליגה ובגביע הקרואטי.
שונדוב היה חבר בנבחרות הלאומיות הצעירות של קרואטיה ושותף בזכייתה של הנבחרת במדליית הכסף באליפות אירופה עד גיל 21. לעומת זאת שונדוב, לא היה מעולם חבר בסגל הנבחרת הקרואטית הבוגרת.
ב-5 בינואר 2018, חתם שונדוב בקבוצת ק.ק ספליט מליגת העל הקרואטית.
ההסתדרות הציונית הדסה
הדסה (באנגלית: Hadassah) היא הסתדרות הנשים הציוניות באמריקה (The Women's Zionist Organization of America). הארגון, שבסיסו בניו יורק, פועל בישראל ובארצות הברית בתחומי הבריאות והחינוך.
היסטוריה
הדסה נוסדה ב-3 במרץ 1912 בניו יורק על ידי קבוצת נשים שבראשן הועמדה הנרייטה סאלד, אשר העלתה רעיון להפנות מאמצי נשים לטובת ציונות מעשית בתחום הרפואה בארץ ישראל. פגישת הייסוד התקיימה בתקופת פורים, והארגון נקרא על שמה של אסתר המלכה (בשמה השני: הדסה). מטרת הארגון המוצהרת נקבעה כ"עידוד מוסדות ומפעלים יהודיים בא"י וחיזוק האידיאלים היהודיים".
ב-1913 נבחרה סיסמת הארגון, "ארוכת בת-עמי" ("The Healing of the Daughter of My People") ("ארוכה" במשמעות "מרפא", מתוך ). באותה שנה נפתחו סניפים נוספים של הארגון בארצות הברית. הוא קבע שני יעדים: פעילות בתחומי הבריאות והכשרת אחיות בארץ ישראל, והטמעת ערכי ציונות באמריקה. ואכן, בסיועם הכלכלי של הנדבנים לינה ונתן שטראוס, נשלחו לארץ ישראל שתי אחיות והקימו תחנת בריאות ציבורית בירושלים.
בשנים שלאחר מכן גדל הארגון. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שלח לארץ ישראל מתנדבות נוספות ואספקת מוצרים, אולם אלו נעצרו על ידי הבריטים. ב-1918 הגיעה משלחת של 45 רופאים, אחיות, ואנשי תחזוקה במסגרת קבוצת עזרה מדיצינית ציונית אמריקנית שהקימה בתי חולים בצפת, ביפו ובטבריה. כמו כן חודש בית החולים מאיר רוטשילד בירושלים. בעקבות הגעת המשלחת הרפואית, התגלה צורך בהכשרת אחיות, בעקבות כך הוקם ב-1918 בית הספר לאחיות של הסתדרות מדיצינית הדסה. ב-1920 הגיעה הנרייטה סאלד לארץ ישראל לסייע לקבוצה, ונשארה בה עד מותה ב-1945. ב-1921 הקימה ברטה לנדסמן, אחות בהדסה, את תחנת הבריאות הראשונה לפעוטות, "טיפת חלב". היוזמה זכתה לביקוש רב, ובייחוד פעילות משלוח החלב למשפחות נזקקות על גבי חמורים. באותה שנה גם נפתח בית חולים של הדסה בתל אביב ולאחר מכן בחיפה, ו-22 נשים צעירות סיימו הכשרת אחיות בבית הספר לאחיות של הדסה. ארגון הדסה הקים גני משחקים ("גני גוגנהיים") בשכונות יהודיות וערביות בזכות תרומה שהעלתה ברטה גוגנהיים.
החל משנות העשרים של המאה ה-20 הדסה הפעילה ברחבי ארץ ישראל את "הרופאים הנודדים" אשר לא פעלו מתוך מרפאת קבע. ההרופא הנודד בדק תלמידים ודיווח על כך למועצה המדיצינית של הדסה. בהוראת "הדסה" הוא אף נטל על עצמו את העבודה ההיגיינית - סניטרית ביישובים אילו. בשנת 1927 המשכורת ש"הדסה" הציעה ל"רופא הנודד" הסתכמה בעשרים ושבע לירות לחודש, ותשע לירות הוצאות אש"ל.. בעקבות היחלשות התנועה הציונית בארצות הברית, זכתה הדסה לעצמאות ארגונית כמעט מוחלטת החל מתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 ועד למלחמת העולם השנייה. במהלך שנים אלו תמכה חלק מהנהגת הדסה בדעותיה של ברית שלום, דבר שיצר מתחים ביחסיה עם הגופים האחרים בהנהגה הציונית בארצות הברית. עם זאת, הדסה לא קיבלה החלטה רשמית לגבי מטרות התנועה הציונית אלא רק כאשר קיבלה (לאחר מאבקים פנימיים קשים) את תוכנית בילטמור ב-1942.
ב-1931 ייסדה הדסה את קופת חולים עממית עבור התאחדות האיכרים וההתיישבות העובדת הלא-הסתדרותית.
ב-1934 הונחה בהר הצופים אבן הפינה לבית החולים האוניברסיטאי הדסה הר הצופים, שנפתח בחודש מאי חמש שנים אחר כך. באותה תקופה גם אימצה הדסה באופן רשמי את עליית הנוער כאחת ממטרותיה והשתתפה ברוב מימונה. ב-1942 נפתח בית ספר מקצועי לבנות. ב-1943 מנה הארגון 100,000 חברים. ב-1945 נפתח בית הספר לרפואה של הדסה והאוניברסיטה העברית.
ב-13 באפריל 1948 עלתה שיירה ממוגנת ובה רופאים, אחיות ואנשי סגל אל עבר הר הצופים. השיירה הותקפה בדרך על ידי מארב של מחבלים ערבים ובתום כמה שעות נרצחו 78 מאנשי השיירה, בהם חיים יסקי, מנכ"ל שירותי בריאות בארצות הברית (HMO). האירוע זכור כטבח שיירת הדסה. הדסה פינתה את מתקניה הרפואיים בהר הצופים בשל קשיי המצור הערבי. במלחמת העצמאות השתתפה הדסה בסיוע רפואי לנפגעי הקרבות.
ב-1949 נפתח כפר הנוער רמת הדסה ליד קריית טבעון, לקליטת ילדים ניצולי השואה וילדי משפחות עולי תימן. באותה שנה פתחה הדסה בית חולים בבאר שבע.
ב-1951 העבירה הדסה את רשת תחנות הבריאות שלה (134 במספרן) לידי מדינת ישראל. ב-1960 נפתח המרכז הרפואי האוניברסיטאי הדסה עין כרם. ב-1963 הועברו 32 תחנות נוספות בירושלים וסביבתה. ב-1975, לאחר מלחמת ששת הימים ואיחוד ירושלים, נפתח מחדש המרכז הרפואי בהר הצופים.
ב-1983 הכריז הארגון על הקמת "הדסה אינטרנשיונל" - הזרוע הגלובלית של הדסה, הפועלת במדינות נוספות ברחבי העולם במתכונת ולמטרות הדומות לאלה של הארגון בארצות הברית. באותה שנה הוקם גם סניף הדסה-ישראל על ידי גרעין של נשות הדסה שעלו מארצות הברית. הדסה-ישראל פועלת כיום כעמותה רשומה עם סניפים וקבוצות של נשים מתנדבות ברחבי הארץ.
בשנת 2009 הודיעה נשיאת הארגון, ננסי פלצ'וק, כי הארגון הפסיד בהונאת פונזי של ברנרד מיידוף סכום של כ-90 מיליון דולר. סכום זה דומה לתקציב הפעילות השנתי של הארגון בישראל. כתוצאה מכך ומהמשבר הכלכלי העולמי, נכנס הארגון לתוכנית הבראה וקיצוץ בהוצאותיו.
הדסה כיום
גם כיום ממשיכה הדסה במימוש מטרותיה. הארגון מקיים בישראל מרכזים רפואיים, ומפעיל את כפר הנוער הדסה נעורים סמוך לבית ינאי, כפר הנוער מאיר שפיה וכפר נוער בקריית טבעון, פרויקטים לקידום עלייה ולסיוע לנוער בסיכון. הדסה מיוצגת בישראל על ידי "מועצת הדסה בישראל", ופועלת בשיתוף פעולה עם ויצו.
בארצות הברית בקרב הנשים, הנוער ושאר החברים בה, מפעילה הדסה פעילות תרבותית וחברתית ענפה בכ-800 סניפים ובתנועות יהודה הצעיר והמגשימים.
נכון למחצית 2009 חברים בארגון כ-270,000 נשים וכ-25,000 גברים.
קרן הדסה
"הדסה" מפעילה מאז שנת 1998 את קרן הדסה במטרה לתמוך כלכלית במעמדן, ברווחתן ובבריאותן של נשים וילדות בישראל ובארצות הברית. הקרן מתמקדת בסיוע לפרויקטים המשרתים נשים וילדות מקבוצות תרבותיות מגוונות בישראל ובקרב הקהילה היהודית בארצות הברית.
מגניפיקט
מַגְנִיפִיקָט (בלטינית: Magnificat - "תגדל"; נהגה כשהטעם על ההברה השנייה) הוא שמו של מזמור נוצרי, הידוע גם בשם שירת מריה. המזמור כתוב בנוסח פרק תהילים, ועל פי המסורת הנוצרית הוא שיר הלל ששרה מריה הקדושה כשביקרה את בת דודתה אלישבע אמו של יוחנן המטביל לאחר שנתבשרה על ידי המלאך גבריאל כי היא נושאת את ישו ברחמה. הטקסט לקוח מ. מגניפיקט הוא גם שמן של יצירות מוזיקליות רבות שנכתבו על פי אותו הטקסט, בעיקר בתקופות הרנסאנס, הבארוק והמאה ה-20.
שימושי המגניפיקט
המגניפיקט הוא חלק מטקס הערבית (לטינית: Vespers, נהגה "וֶסְפֶּרְס") הנאמר או מושר בכנסייה הקתולית מדי יום, וכן חלק מטקס הערבית בכנסייה האנגליקנית. בכנסייה האורתודוקסית הוא נאמר בימי ראשון.
גרסאות מולחנות
המגניפיקט שמר על הפופולריות בקרב מלחיני הבארוק, שראו בטקסט הזדמנויות רבות לציור מילים במוזיקה, במיוחד במילים כמו exultavit, deposuit, humilitatem וכו'. המגניפקטים המפורסמים ביותר מן הבארוק המוקדם הם שני העיבודים מאת מונטוורדי המופיעים בווספרס שלו משנת 1610. דוגמה טובה אחרת מאותה התקופה היא המגניפיקט מאת היינריך שיץ, שניכרת בו השפעה חזקה של ג'ובאני גבריאלי.
המגניפיקט הידוע ביותר מתקופת הבארוק הוא המגניפיקט של באך, מספר 243 ברי"ב. בגרסה הראשונה במי-במול מז'ור נכללו גם ארבעה כוראלים בגרמנית הקשורים לחג המולד (שלכבודו נכתבה היצירה). כיום מוכרת יותר הגרסה המאוחרת ברה מז'ור, ללא התוספות בגרמנית ובשינויי תזמור. כיום יצירה זו היא בין האהובות ביותר של באך, והיא מצטיינת בציורי מילים רבים. לדוגמה: המילים Deposuit potentes de sede מולחנות תמיד במוזיקה יורדת, ואילו המילים et exaltavit humiles במוזיקה עולה; במילים Sicut erat in principio חוזר באך למוזיקת הפתיחה (מה שהיה מאוד לא מקובל אז); כדי לאייר את המילים dimisit inanes מסיים באך את האריה בצליל פיציקטו יחיד, במקום אקורד סיום. כמו כן מצטט באך מנגינה עתיקה של המגניפיקט כקנטוס פירמוס, בפרק Suscepit Israel.
מגניפיקטים מוכרים אחרים מן הבארוק המאוחר נכתבו על ידי ויואלדי ודִיוֹנִיגִ'י אֶרְבָּה - מגניפיקט זה מפורסם בעיקר משום שהנדל שילב אותו באורטוריה שלו ישראל במצרים. טלמן הלחין גרסה גרמנית של המגניפיקט.
במחצית השנייה של המאה ה-18 חלה ירידה בפופולריות של המגניפיקט המולחן; פרגולזי וק. פ. ע. באך כתבו גרסאות מוצלחות של מגניפיקט, והגרסה המוכרת ביותר מאותה התקופה היא בסוף הווספרס מאת מוצרט מ-1780 (מס' 339 ברשימת קכל). בתקופה הרומנטית כמעט ולא נכתבו מגניפיקטים שלמים (רחמנינוב הלחין גרסה פרבוסלבית של "תפילות ערבית" (Vespers) הכוללת את טקסט המגניפיקט), אבל במאה העשרים החלו לחזור לנוהג. הדוגמה הבולטת היא המגניפיקט של קשישטוף פנדרצקי מ-1974.
הטקסט
אף כי הטקסט המקורי (כמו כל הברית החדשה) הוא ביוונית, הגרסה הנהוגה בכנסייה הקתולית היא הטקסט הלטיני מתוך תרגום הוולגטה, או לחלופין בשפת המקום.
יש קווי דמיון בין תפילתה של מרים לאחר שהתבשרה על ישוע, לתפילתה של חנה לאחר הולדת בנה שמואל (ספר שמואל א', ב' 1-10).
לאחר הטקסט מקובל להוסיף את הדוֹקְסוֹלוֹגיָה הקטנה, שאותה מוסיפים, לפי המנהג הנוצרי, גם לאחר פרקי תהילים:
קפה פילץ
קפה פּילְץ היה בית קפה היסטורי על שפת ימה של תל אביב ב"כיכר לונדון", שנוסד ב-1938 על ידי הקבלן אריה פילץ. ב-1951 נמכר למפא"י, ושימש אותה כמועדון חברים בשם "יחדיו". ב-1982 נפתח מחדש כבית קפה ואולם אירועים. ב-2009 נרכש על ידי זכיין מקדונלד'ס בישראל עמרי פדן.
מבנה בית הקפה הוא בעל כניסה מרחוב הירקון ומרפסת מעוגלת גדולה הפונה לים ומעליו בניין לבן בן שלוש קומות בסגנון בינלאומי.
בית הקפה נפתח בשלהי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט על ידי בעליו של בית הקפה "תרשיש" ששכן מול "קזינו גלי אביב", אריה פילץ, כבית קפה מהודר שהצטיין בתזמורת, במלצרים לובשי פראק ובמטבח משובח בסגנון צרפתי שפנה אל עולי העלייה החמישית. שם המקום הוצע לפילץ על ידי אורי קיסרי. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הפך בית הקפה למועדון קצינים של הצבא הבריטי וכן של קציני אוסטרליה וניו זילנד, קנדה, ארצות הברית וצבא אנדרס הפולני, כאשר בפתחו ניצב שומר סף שהבטיח שחיילים פשוטים לא ייכנסו. כמו כן היה המקום חביב על סוכני הבולשת הארץ-ישראלית (ה-CID). יחד עם הקצינים בילו במקום אנשי תל אביב, מגויסי הבריגדה היהודית ואף אנשי אצ"ל ולח"י.
פילץ, שהיה חבר "ההגנה", שכר למקום כמלצרים אנשי הגנה וש"י, שרקמו קשרי ידידות עם השוהים, שתו איתם ומחלו להם על תשלום בתמורה לשיחה ידידותית שבמהלכה שאבו ידיעות נחוצות. בדירתו של פילץ שמעל בית הקפה נפגשו בכירי הארגון, יגאל אלון, משה שרת, משה סנה, נחום זיו-אב ומיכאל בן-גל. סמוך למחסן בית הקפה שכן סליק מרכזי לנשק עבור ההגנה. הנשק פוזר בעיר בארגזי משקאות ריקים שהובלו בטנדר של בית הקפה.
בית הקפה נפתח מחדש כבית קפה ואולם אירועים ב-1982 והיה בית הקפה הגדול הראשון שנפתח על טיילת תל אביב-יפו המחודשת.
אלפרד הראשון, נסיך וינדיש-גרץ
אלפרד הראשון, נסיך וינדיש-גרץ (בגרמנית: Alfred I. zu Windisch-Graetz ; 11 במאי 1787 - 21 במרץ 1862), היה אציל אוסטרי-בוהמי ומצביא בצבא האימפריה האוסטרית.
ביוגרפיה
אלפרד נולד ב-11 במאי 1787 בבריסל, ליוזף ניקולאס, רוזן וינדיש גראץ ולאשתו השנייה מריה לאופולדינה פרנציסקה, דוכסית ארנברג, בתם של קרל מריה ריימונד, דוכס ארנברג והרוזנת לואיז מרגריט דה לה מארק ושליידן. המשפחה התגוררה בטכאו, אשר נרכשה על ידי אביו של אלפרד בשנת 1781.
בשנת 1804 הצטרף אלפרד לצבא האימפריה האוסטרית, ולחם עמו במהלך המלחמות הנפוליאוניות. בשנת 1815 שהה אלפרד בווינה, במהלך קונגרס וינה, וב-15 ביוני 1817 התחתן עם אלאונורה, נסיכת שוורצנברג, בתם של יוזף יוהאן, נסיך שוורצנברג השישי ופאולינה, דוכסית ארנברג, ממנה נולדו לו 7 ילדים. בשנת 1833 הועלה אלפרד לדרגת גנרל-פלדמרשל, ובשנת 1840 מונה למפקד הצבא בבוהמיה.
במהלך מהפכות 1848 באימפריה האוסטרית מונה אלפרד בתחילה לדיכוי המהומות בווינה, אולם לאחר ששרי הממשלה התנגדו לפעולותיו פרש מתפקידו. ביוני 1848 נהרגה אשתו מכדור תועה בפראג, ולאחר מכן דיכא אלפרד את המהומות הן בפראג והן בווינה. בינואר 1849 נשלח אלפרד לדכא את המרד בהונגריה, אולם על אף כמה הצלחות ראשוניות, איטיותו של אלפרד גרמה לכך שההונגרים הצליחו לבסס את כוחותיהם מחדש ולהביס את הכוחות האוסטרים. באפריל 1849 שוחרר אלפרד מתפקידו, ולא מונה יותר לתפקידים בצבא. בשנת 1859 הוא מונה למפקד המבצר הפדרלי במיינץ, ובשנת 1861 מונה לחבר הרייכסראט. ב-21 במרץ 1862 מת אלפרד בווינה, ונקבר באחוזת המשפחה בטכאו.
משפחתו
ב-15 ביוני 1817 התחתן עם אלאונורה, נסיכת שוורצנברג, בתם של יוזף יוהאן, נסיך שוורצנברג השישי ופאולינה, דוכסית ארנברג, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
שטח פתוח (צפון אמריקה)
שטח פתוח (באנגלית: Open Range) במערב ארצות הברית ובקנדה, הוא מושג בעל משמעות היסטורית ומשפטית. בהכללה, המושג כולל אזורי בר הניתנים לרעייה על ידי בקר וצאן שניתן לרעות ולשנע בהם מקנה ללא קשר לבעלות על הקרקע. במקום שמתקיימים בו חוקי השטחים הפתוחים, בעלי קרקע הרוצים להרחיק בעלי חיים מרכושם חייבים להקים גדר כדי למנוע את כניסת בעלי החיים; חוק זה תקף גם לכבישים ציבוריים. בקרקעות המצויות באזור שטח פתוח אך הוגדרו כ"אזור עדר" (Herd District) מתהפכת האחריות, וזו מחייבת את בעל הבהמות לגדר אותן או להחזיק אותן בדרך אחרת בשטח שבבעלותו. מרבית מדינות המזרח בארצות הברית ובקנדה מחייבות בעלים לגדר את בעלי החיים שלהם או לרכז אותם בעדר.
היסטוריה ונוהג
מקורה של מסורת השטח הפתוח במערב ארצות הברית הוא בנוהג המוקדם של רעייה בלתי מוסדרת בטריטוריות החדשות שנוספו לארצות הברית לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו בסוף שנות ה-40 של המאה ה-19. נוהג זה עוגן בקובצי החוקים המוקדמים של אותן מדינות. עם השנים, כשמדינות המערב עברו תהליך פיתוח (מסילות ברזל, כרייה, חקלאות וכו'), חוקי השטח הפתוח החלו להיבחן מחדש והוגבלו, אך הם עדיין שרירים באזורים מסוימים ברוב מדינות מערב ארצות הברית. תנאי "שטח פתוח" שררו גם במערב קנדה קודם לחוק אדמות הדומיניון ב-1889, שאסר על רעיית בקר באדמה לא חכורה, למרות שנוהג השטח הפתוח הופסק רק בהדרגה גם לאחר החקיקה. התנהלות במשטר "שטח פתוח" התקיימה גם באזורים אחרים, כמו האיים הקריביים ודרום קרוליינה בתקופה הקולוניאלית.
נוהג השטח הפתוח היה מקובל במקסיקו, ויש הטוענים כי הנוהג במקסיקו קדם לנוהג השטח הפתוח בארצות הברית והועתק ממקסיקו, כמו גם טכניקות נוספות לגידול ולטיפול בבקר.
שלא כמו מדינות המזרח בארצות הברית, הפרריה בארצות המערב הייתה רחבת ידיים, לא מעובדת ובלתי מפותחת. עד המצאת גדר התיל בשנות ה-70 של המאה ה-19 היה מעשי יותר לגדר את השטחים המפותחים כדי למנוע את גישת הבקר אליהם מאשר לגדר את הבקר. בשנים שלאחר ההשתלטות על הטריטוריות המערביות, אדמה שטרם הוגדרה תחת בעלות פרטית, נחשבה כאדמה בבעלות ציבורית וכמותרת לרעיית בקר עליה, למרות שעימותים בקשר לתביעות על קרקע ומלחמות מול השבטים האינדיאנים של המישורים הגדולים הציבו מגבלות מעשיות על שטחי מרעה בתקופות מסוימות.
השטח הפתוח שימש להעברת בקר בין אדמות מרעה ולשינוע עדרים לתחנות רכבת על ידי בוקרים ומשם לשוק. סימון הבקר באמצעות כווייה שימש לזיהוי בקר השייך לבעלים שונים. בקר שלא היה מסומן היה ידוע בשם "mavericks" ויכול היה להיות נחלת כל מי שיכול לתפוס ולסמן את הבהמות הלא מסומנות.
המצאת התיל בשנות ה-70 של המאה ה-19 אפשרה הגבלת כניסת בקר זר לאזורים ייעודיים בתוך אזור השטח הפתוח כדי למנוע רעיית יתר בשטחים אלו. גידול האוכלוסייה בטקסס והמדינות השכנות, שנבע בעיקר מזרם של מתיישבים חדשים, חייבה את החקלאים לגדר את אדמותיהם הפרטיות. ההמצאה הפכה גם את גידור מרחבי הענק לזול יותר מאשר שכירת בוקרים לריכוז בלתי פוסק של הבקר. גידור ללא אבחנה של אדמות פדרליות, על ידי חוואים פרטיים מבוססים, התרחש לעיתים קרובות בשנות השמונים של המאה ה-19, לרוב ללא כל התחשבות בבעלות האמיתית על קרקעות או בצרכים ציבוריים אחרים, למשל נתיבי משלוח דואר ותנועה של בעלי חיים אחרים. תקנות שונות במדינות השונות, כמו גם פריצת עימותים בין אנשים שלקחו את החוק לידיהם ובין החוואים הוותיקים (לדוגמה, "מלחמת חיתוך הגדרות ") ניסו לאכוף או להילחם בבניית גדרות בהצלחה משתנה. בשנת 1885, החקיקה הפדרלית הוציאה אל מחוץ לחוק את גידור האדמות הציבוריות שהוגדרו כ"שטח פתוח". עד שנת 1890 הוסר רוב הגידור הבלתי חוקי.
בצפון ארצות הברית ובדרום קנדה גרמה רעיית היתר לדלדול הצמחייה בחלק מהשטח הפתוח, תופעה שהובילה למחסור במספוא לבקר בחורפים וגרם לרעב, במיוחד במהלך החורף הקשה של 1886–1887, כאשר מאות אלפי ראשי בקר מתו מרעב ברחבי צפון מערב ארצות הברית, דבר שהוביל לקריסה זמנית של ענף הבקר בצפון מערב היבשת. בשנות ה-90 של המאה ה-19, גידור תיל הפך לנפוץ מאוד גם במישורים הצפוניים ביבשת. כיסוי היבשת במסילות ברזל הלך והתרחב, ומפעלי אריזת בשר הוקמו קרוב יותר לאזורי גידול הבקר, מה שהפך את מסעות הובלת הבקר הארוכים מטקסס אל תחנות הרכבת של המסילה הפסיפית של קנזס (שהובילה את הבקר לשיקגו) למיותרים. כך הסתיים עידן השטח הפתוח ושל נתיבי מסעות הבקר הגדולים (לדוגמה, נתיב צ'יסהולם ). במקביל, גדל מאוד מספר החוות לגידול בקר במערב המתפתח של ארצות הברית.
קווין פולאק
קווין אליוט פולאק (באנגלית: Kevin Elliot Pollak; נולד ב-30 באוקטובר 1957) הוא שחקן, חקיין, במאי קולנוע וקומיקאי יהודי-אמריקאי. מוכר בזכות תפקידיו בסרטים "החשוד המיידי", "בן ערובה", "סוף העולם", "בחורים טובים", "הפריצה ללאס וגאס", "ללכת על הכול 2", "קופ אאוט" ו"קזינו".
ביוגרפיה
פולאק נולד בסן פרנסיסקו שבארצות הברית למשפחה יהודית. בנם של איליין הארלו ורוברט פולאק. החל את דרכו בתחום הבידור בגיל צעיר עם מופעי סטנדאפ. פולאק החל את דרכו כשחקן בשנת 1988 בפנטזיה של רון הווארד "ווילו והנסיכה" בתפקיד הבראון רול. בתחילת שנות ה-90 החל לצבור פופולריות בזכות הופעות בדרמות ההוליוודיות "בחורים טובים" של רוב ריינר בתפקיד לוטננט סם וויינברג עוזרו של הפרקליט הצבאי דניאל קאפי (טום קרוז) "אוולון" של בארי לוינסון, בקומדיות "עולמו של וויין 2","זקנים חסרי מנוח", "משתגעים על אהבה" ובמותחן הפשע "ריקושט" לצידו של דנזל וושינגטון.
ב-1995 שיחק פולאק במותחן הפסיכולוגי עטור השבחים של בריאן סינגר "החשוד המיידי" בתור טוד הוקני מרשימת החשודים ברצח. באותה שנה הופיע פולאק גם בדרמת הפשע של מרטין סקורסזה "קזינו" ובקומדיה "בייקון קנדי". ב-1998 זכה פולאק לביקורות טובות על תפקידו בסדרת הדוקו דרמה של רשת HBO בהפקת טום הנקס "מכדור הארץ לירח". בסדרה הוא הופיע בתור ג'וזף פרנסיס שיאה, ראש צוות תוכנית החלל של מעבורת תוכנית אפולו. ב-1999 הופיע פולאק במותחן הפעולה "סוף העולם" בתפקיד הבלש בובי שיקגו שותפו של השוטר ג'ריקו קיין (ארנולד שוורצנגר) ובקומדיה "יש לה את זה" בתפקיד ויין, אביה של הסטודנטית לני בוגס.
בשנת 2000 שיחק פולאק בקומדיית הפשע "ללכת על הכול" בתור המאפיונר יאני גוגולאק. ב-2001 הופיע בסרט הפשע הפריצה ללאס וגאס בתפקיד המארשל דמיטרי ובקומדיה "ד"ר דוליטל 2" בתפקיד ריילי. ב-2004 הופיע פולאק לצידו של ברוס וויליס בקומדיה "ללכת על הכול 2" בתפקיד מנהיג כנופיית המאפיה ההונגרית לאזלו גוגולאק. ב-2005 שיחק פולאק בתפקיד ראשי לצידו של וויליס במותחן "בן ערובה" בתור וולטר סמית' הנלקח כבן ערובה עם ילדיו. פולאק נהנה מפופולריות מסוימת בזכות תפקידיו בטלוויזיה, בסדרת הדרמה "הכריש" בתור הפרקליט ליאו קוטלר ובמיני סדרה המדע בדיונית "החדר האבוד" בתור אספן החומרים קרל קראוצפלד.
ב-2010 שיחק פולאק בקומדיית הפעולה של קווין סמית' "קופ אאוט" בתפקיד האנסקר.
בשנת 2016 ביים פולאק את הסרט "פריחה מאוחרת" שצולם חלקו בבולגריה, וכיכבו בו בריטני סנואו, מריה בלו וג'יי קיי סימונס.
בשנת 2017 שיחק בעונה השנייה של הסדרה "דברים טובים יותר" בכיכובה של פמלה אדלון. ב-2019 שב לגלם את אותה דמות בתפקיד אורח.
חיים אישיים
פולאק היה נשוי לקומיקאית והשחקנית לוסי ווב משנת 1995 עד לגירושין בשנת 2008.
הרכבת התחתית של סמרה
הרכבת התחתית של סמרה (ברוסית: Самарский метрополитен) היא מערכת הסעת המונים ותיקה, הפועלת בסמרה ברציפות מאז שנת 1987.
זו הרכבת התחתית החמישית שנחנכה ברוסיה, השנייה במחוז הפדרלי של הוולגה אחרי מטרו של ניז'ני נובגורוד וה-12 במספר שנחנכה בברית המועצות.
במטרו ישנן 10 תחנות, 9 מהן תת-קרקעיות ואחת עילית. נכון ל-2018, המטרו מורכב מקו אחד שאורכו הוא 12.6 ק"מ.
פקולטה
פקולטה היא יחידה של אוניברסיטה העוסקת במחקר ובהוראה בתחום ידע מוגדר או באיגוד של מספר תחומי ידע קרובים.
היסטוריה של המושג
באוניברסיטה של ימי הביניים (שנבנו בדגם אוניברסיטת פריז, ויש אומרים לפי אוניברסיטת בולוניה, העתיקה ביותר באירופה) היו נהוגות ארבע פקולטות: משפטים, תאולוגיה ורפואה, שנקראו "הפקולטות הגבוהות", וכן פקולטת האומנויות ה'בסיסית' - שכל סטודנט היה חייב ללמוד, בהמשך לימודיו. משום כך, התואר הראשון במשך שנים רבות נקרא תואר 'בוגר האמנויות' (או 'בי איי' באנגלית: BA - Bachelor of Arts, שפירושו: רווק\בוגר [משום שכל הסטודנטים שלמדו במסגרת הזו בימי הביניים תחת חסות הכנסייה היו צעירים רווקים] האמנויות).
פקולטת האומנויות כללה את לימודי הטריוויום, שלוש האמנויות: דקדוק, רטוריקה ולוגיקה. אלו נחשבו האמנויות הבסיסיות יותר והחשובות פחות מתוך שבע האמנויות היפות. הן היו ידועות גם כאמנויות הליברליות, מכיוון שרק לאנשים חופשיים היה מותר ללמודן. מקור המילה טריוויום בלטינית, ומשמעותה – "שלוש הדרכים". הטריוויום היה נלמד בשנים הראשונות באוניברסיטאות ונחשב רק כהכנה ללימודים יותר מתקדמים (הקואדריוויום) – אריתמטיקה, גאומטריה, מוזיקה ואסטרונומיה.
הפקולטות באוניברסיטאות כיום
הפקולטה כיום היא יחידה עצמאית בעלת סגל מוגדר (בארצות הברית "פקולטה" משמעה גם "הסגל הבכיר של הפקולטה") ואמצעים עצמאיים (מעבדות, כיתות לימוד, ספרייה, מכוני מחקר וכדומה). בראש הפקולטה ניצב דקאן, המנהל את פעילותה הן מבחינה אקדמית והן מבחינה תקציבית. הפקולטות כוללות בתי ספר, חוגים ומחלקות ללימודי מקצועות מוגדרים ומתוחמים יותר במסגרת הרחבה של הפקולטה.
הפקולטות הנפוצות באוניברסיטאות כיום הן מדעי הרוח, מדעים מדויקים, מדעי הטבע, מדעי החברה, רפואה, משפטים והנדסה. עם זאת, כל אוניברסיטה מגדירה לעצמה את הרכב החוגים בתוך פקולטה ולעיתים מאגדת חוגים שונים במסגרות פקולטות שונות (למשל מעמדו של החוג להיסטוריה משתנה באוניברסיטאות שונות בין הפקולטה למדעי הרוח והפקולטה למדעי החברה, לפי התפיסה האקדמית).
סטניסלב וולסקי
סטניסלב וולסקי (בפולנית: Stanisław Wolski; 30 באוקטובר 1900 - 23 באוקטובר 1945), ראש עירייה פולני, מחסידי אומות העולם, שהציל במלחמת העולם השנייה, יחד עם אשתו ווינסטינה (גם היא חסידת אומות העולם), 2 ילדות יהודיות ממוות בידי הנאצים.
קורות חייו
סטניסלב וולסקי (Stanislaw Wolski), היה ראש העירייה של וישקוב בפולין בשנים 1930–1939. וולסקי ואשתו ווינסטינה הוכרזו על ידי יד ושם כחסידי אומות העולם על שהצילו שתי ילדות יהודיות, רחל וברוניה רובינוביץ', שהיו שתיים מבנותיהם של חבריהם הטובים של וולסקי ואשתו.
וולסקי נולד ב-30 באוקטובר 1900 בכפר בשם Cudnów, כ-100 ק"מ מדרום לוורשה. ב-1920 התנדב לצבא הפולני ולחם במלחמת פולין-רוסיה, שם נפצע. אחרי המלחמה חזר לאזור הולדתו, שהיה בשליטת ברית המועצות. ב-1923, כיוון שנרדף על ידי השלטונות הסובייטיים, ברח עם אשתו ובנו הצעיר לשטח שבשליטת פולין, שם עבד כמנהל של טחנות קמח, בין השאר בווישקוב. בשנת 1930 מונה להיות ראש מועצת עיריית ויישקוב וב-1931 נבחר להיות ראש העיר. ב-1938 קיבל את עיטור צלב הכסף מראש ממשלת פולין, עיטור שניתן על שירות יוצא דופן למדינה ולחברה.
כשפלשו הגרמנים לפולין סירב וולסקי לשתף איתם פעולה והודח מתפקיד ראש העיר. הוא ומשפחתו עבדו בתקופת המלחמה כגננים בווישקוב.
בשנת 1945 נפטר ממחלת הסרטן.
ב-3 ביוני 2018 הוקם לזכרו של וולסקי פסל שהוצב בכיכר הראשית של עירו, וישקוב, ובו וולסקי ושתי הילדות שהציל: בטקס הסרת הלוט נכחו בני משפחת וולסקי וביניהם בתו, מריה, בני המשפחות של רחל ושל ברוניה רובינוביץ', ראש עיריית וישקוב, גרגור נובוסילסקי (Grzegorz Nowosielski), חברי מועצת העיר, הפסל פרופסור שצ'סלב דז'וויגאי (Czesław Dźwigaj) ותושבי וישקוב.
ההצלה של רחל ורצהייזר רובינוביץ'
מעדותה של רחל ורצהיזר (רובינוביץ') ב-1998 בפרויקט ההנצחה שיזם הבמאי סטיבן ספילברג ("רשימת שינדלר"): "משפחת וולסקי הייתה ידידת משפחתי עוד לפני המלחמה. אבי, יוסף, שעסק בפרוונות (ייצור, שיווק ומכירות) היה ידיד אישי של ראש העירייה, מר וולסקי. לפני פרוץ המלחמה סייעתי לאמי במכירה ושיווק של הפרוות שיוצרו על ידנו, וכך הכרתי את לקוחותינו השונים מווישקוב ומכפרי הסביבה. עם פרוץ המלחמה הפציצו הגרמנים את העיר ונכנסו אליה, העלו את בתיה באש ואת היהודים הגלו בתחילת 1940 לעיר הסמוכה וולומין (Wolomin). שם התגוררנו בחדר אחד ועברנו שורת השפלות על ידי הגרמנים.
הפרנסה בעיר הייתה קשה ונפלה בעיקר על אמי כיוון שאבי ואחי נלקחו על ידי הגרמנים לעבודות כפייה. כך חיינו עד שנת 1942 שבה הועברו כל יהודי וולומין לגטו סוסנובקה/סוסנוביץ' (Susnowka/Sosnowiec) שבוולומין. בגטו אולצנו לרכוש בכספנו הנותר דירה בת 2 חדרים שהכילו 2 מיטות בלבד. החיים בגטו היו קשים מנשוא. אבי ואחי ראובן המשיכו לעבוד בעבודות כפייה אצל הגרמנים, כך שמשימות הפרנסה של המשפחה נפלו עלי ועל אחותי, ברוניה. שתינו (כל אחת בנפרד) הברחנו בחשאי את גבולות הגיטו על מנת להביא מזון, כסף ובגדים. אני עברתי בעיקר בין לקוחות שהיו חייבים למשפחתי כסף וניסיתי לסחור בפריטי לבוש שונים שייצרנו בגיטו. באוקטובר 1942 ערכו הנאצים אקציה בגיטו שבה נשלחו הורי ושתי אחיותיי, שרה ומלכה, למחנה המוות בטרבלינקה. אחי, ראובן, היה במחנה עבודה ונרצח מאוחר יותר על ידי הגרמנים. אחותי ברוניה, התחבאה והגיעה בכוחות עצמה לווישקוב למשפחת וולסקי.
אני, שהיתי מחוץ לגטו בזמן חיסולו, ניסיתי לחזור אליו כפי שעשיתי תמיד, אבל בדרך לשם נודע לי שאין לי לאן לחזור כיוון שכל היהודים נשלחו לטרבלינקה. הרגשתי אובדת עצות ובודדה בעולם. ידענו מזה זמן רב מה קורה בטרבלינקה כיוון שהרכבות לשם עברו דרכנו.
נדדתי בין כפרים ויערות שונים בסביבה ולעיתים לנתי אצל משפחות שונות תוך הסתרת זהותי היהודית. לאחר מספר חודשים התמלאתי ייאוש והגעתי למשפחת וולסקי בווישקוב. מר וולסקי עצמו כבר לא כיהן כראש העיר כיוון שלא היה מוכן לשתף פעולה עם הנאצים. כתוצאה מכך הוא חי בעוני והתפרנס בקושי כגנן. בייאושי פניתי אליו באחד הימים ואמרתי לו שאיני יכולה להמשיך כך בחיי ובכוונתי להסגיר עצמי לגסטפו ובזה לסיים את ייסורי. מר וולסקי לקח אותי על ברכיו ואמר לי שבצוואתו אבי ציווה שברוניה אחותי ואנוכי חייבות לשרוד ולעבור את תקופת המלחמה. הוא ציין שבכוונתו לקיים צוואה זאת ולדאוג לשתינו. ואכן, את אחותי הוא שלח לאחות אשתו שהתגוררה בעיר אחרת, שם חיה כילדה נוצרייה.
הטיעון הטלאולוגי
הטיעון הטלאולוגי (גם "טיעון השען") הוא טיעון לקיום בורא. הטיעון הטלאולוגי הוא טיעון אפוסטריורי לפיו קיימת אלוהות משום שטבע המציאות, מורכבותה ולדעת רבים גם שלמותה, מעידים על קיומו של מתכנן ובורא. טיעון זה גם עומד בבסיס תאוריית התכנון התבוני.
הטיעון
הטיעון הטלאולוגי הוא מן הוותיקים שבטיעונים להוכחת קיומו של האל. אפשר למצוא לו הדים בטימאיוס של אפלטון, וב"על טבעם של האלים" של קיקרו הטיעון כבר מפותח באופן מלא. קיקרו שם בפיו של קווינטוס לוקיליוס באלבּוּס את הטיעון שהיקום כולו, על כוכביו וסדריו הקוסמיים והארציים משקפים תכנון הדוק של בורא.
סטניסלב וולסקי
ההצלה של רחל ורצהייזר רובינוביץ'
בפברואר 1943 עזר לי מר וולסקי להשיג ניירות עם זהות של נערה פולניה בשם אלכסנדרה קרצ'מרצ'יק (Aleksandra Karczmarczyk). עם זהות זו נשלחתי לעבודת כפייה במפעל KRUP שבעיר ליבק בצפון גרמניה, שם עבדתי בעבודת פרך במשך 12 שעות ביממה, במשמרות, בייצור תחמושת לפגזי תותחים. במהלך עבודתי שמרתי על קשרי מכתבים עם משפחת וולסקי ולעיתים קיבלתי מהם חבילות עם מעט מזון וביגוד. כך התנהלו חיי עד השחרור המיוחל על ידי האנגלים ב-2 במאי 1945. אחותי ואני שמרנו על קשר עם בנותיו של מר וולסקי שאף הגיעו לביקור בישראל בשנת 1987 והוריהם הוכרו על ידי "יד ושם" כחסידי אומות העולם".
הטיעון הטלאולוגי
הטיעון
ביהדות הועלה הטיעון במדרש המיוחס לתנא רבי עקיבא:. וכן על ידי הפילוסוף בן ימי הביניים בחיי אבן פקודה בספרו "חובות הלבבות" :.
תומאס אקווינס, הפילוסוף בן ימי הביניים, העלה טיעון דומה ב"סומה תאולוגיה" שלו. תומאס מציג חמש דרכים להוכחת קיומו של האל וטוען בדרך החמישית:
סטניסלב וולסקי
ההצלה של ברוניה גלס רובינוביץ'
ברוניה רובינוביץ' הייתה ילדה בת 9 בזמן חיסול הגטו. היא הייתה יוצאת דרך חור בגדר כדי להביא מוצרי מזון למשפחתה ולאנשים אחרים בגטו. לפני האקציה הסתירה אותה אמא שלה, ואז ברחה ברוניה והגיעה בכוחות עצמה לביתם של וולסקי ואשתו. כך סיפרה ברוניה על בריחתה בעדות שנתנה ב-1947:
יחסי אוסטריה–יפן
יחסי אוסטריה–יפן הם היחסים הבילטרליים והמדיניים שבין אוסטריה לבין יפן. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1869.
הטיעון הטלאולוגי
הטיעון
גרסה מעמיקה ומפותחת יותר העלה דייוויד יום בן המאה השמונה עשרה ב"דיאלוגים על הדת הטבעית". דרך הדמות פילון (Philo) הוא פורס תאוריה טלאולוגית (שדומה שיום מאמין ואינו מאמין בה חליפות), המבוססת לא על בריאה חד-פעמית ומתוכננת כולה, אלא על מערכת שניתנו לה כללי בסיס מסוימים והיא "צומחת", במעין גרסה ראשונית לתורת האבולוציה של דרווין, שעתידה לבוא לעולם כמאה שנים אחרי כן. היקום, אומר פילון בפרק ח' של הדיאלוגים:
סטניסלב וולסקי
ההצלה של ברוניה גלס רובינוביץ'
" בשש בבוקר התחילו יריות נוראיות. התעוררתי בפחד גדול והתחלתי לחפש את אמא, אבל אמא לא הייתה שם. האישה אמרה לי שמפנים את הגטו. היה בלאגן נורא, התחלתי לבכות. רצתי חזרה הביתה אבל לא היה שם אף אחד. שמעתי הרבה יריות והייתה מהומה גדולה מסביב, אנשים צועקים ובוכים, אבל בבית שלנו לא היה אף אחד.
ישבתי בצד על אבן והתחלתי לחשוב מה לעשות. אם לא אברח מהגטו, הגרמנים יהרגו אותי בגלל שהם היו רעים ולא ריחמו על ילדים. אם יהרגו אותי, רציתי להיות יחד עם ההורים שלי, אבל הם לא היו שם. מה לעשות?
יחסי אוסטריה–יפן
יחסים דיפלומטיים
אוסטריה מחזיקה ביפן שגרירות בטוקיו ו-4 קונסוליות בהירושימה, נאגויה, אוסקה וסאפפורו. מאידך, יפן מחזיקה באוסטריה שגרירות בווינה וקונסוליה בזלצבורג.
הטיעון הטלאולוגי
הטיעון
התאולוג האנגלי ויליאם פיילי, בספרו "תאולוגיה טבעית" אשר יצא לאור בשנת 1802, הביא דימוי של שעון כיס הנמצא בשדה: אף שאיננו יודעים מי יוצרו ואולי אף איננו בקיאים במלאכת עשיית שעונים או לא ראינו ייצורו של שעון מעולם, אין ספק בליבנו כי השעון הוא מלאכתו של יוצר כלשהו, שהוא פרי עשייה מחושבת של יוצר.
יחסי אוסטריה–יפן
ביקורים רשמיים
ביוני 1999, נשיא אוסטריה תומאס קלסטיל ביקר ביפן, והיה זה הביקור הראשון של נשיא אוסטריה ביפן.
סטניסלב וולסקי
ההצלה של ברוניה גלס רובינוביץ'
זכרתי את המילים האחרונות של אבא, המשאלה האחרונה שלו שאציל את עצמי ולא אלך עם כולם לטרבלינקה. החלטתי להציל את עצמי ולהגשים את המשאלות של הורי. עשיתי הכל למען הורי, לא למען החיים שלי עצמי. צעקתי: "אמא, אבא, תענו לי! כנראה לא אראה אתכם יותר לעולם!"
יחסי אוסטריה–יפן
יחסים כלכליים
בשנת 2007, יפן הייתה שותפת הסחר השלישית של אוסטריה.
הטיעון הטלאולוגי
סילוגיזם
את הטיעון הטלאולוגי בכללו ניתן לסכם בסילוגיזם הבא:
בעקבות טיעון הביקורת "מי תיכנן את המתכנן?", ד"ר מיכאל אברהם הציע ניסוח מעט שונה להנחה השנייה:
סטניסלב וולסקי
ההצלה של ברוניה גלס רובינוביץ'
עמדתי על האבן, מתקרבת לגדר ומחפשת דרך לברוח. לא חשבתי שאשאר בחיים. היו הרבה יריות. דילגתי מעל גופות, אנשים שרצחו אותם, בכל מקום היו קורבנות. דחפתי בידיים את חוטי התייל, פצעתי את כפות הידיים שלי, מהמעיל שלי ומהגרביים נקרעו חתיכות, וקפצתי דרך הגדר.
הטיעון הטלאולוגי
סילוגיזם
מתכנן זה הוא גורם חיצוני ליקום ואינו חלק ממנו, לכן לגביו אין לנו ניסיון. כלומר ההנחה השנייה לא תקפה לגביו ולא ניתן להחיל עליו את הטיעון.
סטניסלב וולסקי
ההצלה של ברוניה גלס רובינוביץ'
הרגשתי כאב נורא ברגל שלי. רסיס ברזל עף לידי ופצע אותי ברגל, אבל היה לי המזל והוא לא חדר לתוך הרגל. יש לי עדיין צלקת ארוכה ברגל שמאל. התחלתי לרוץ מהר בתוך כל התוהו ובוהו, עד שהגעתי ל-גוסטינייץ (Gostyniec, כנראה שכונה בעיר וולומין שהרכבת עברה בה). הלכתי לתחנת הרכבת. היו לי 10 זלוטי. החלטתי לנסוע לווישקוב למשפחה פולנית שאמא הכירה...
ירדתי מהרכבת והלכתי לבית של ראש העיר הקודם, מלפני המלחמה, חבר של אבא שלי. סיפרתי לו מה שקרה להורים שלי ולכל האחרים שהיו איתנו בבית ואמרתי שאני לבד עכשיו ושלפני שאבא שלי מת הוא אמר לי שאני אציל את עצמי ושהוא [ראש העיר] יעזור לי. לאיש קראו סטניסלב וולסקי (Stanislaw Wolski) ולאשתו ניסה וולסקה (Nisa Wolska). היו להם ארבעה ילדים: ילד בן 18, ילד שני בן 16, ושתי ילדות, אחת בת 15 והשנייה בת 12..."
הטיעון הטלאולוגי
ביקורות על ההנחה כי היקום מסודר
לברירה הטבעית או להישרדות המותאמים אין מטרה. עקרונות אלו קיימים מאותה סיבה שמים רותחים: כי כך פועלים הדברים. אם מניחים כי הדברים פועלים כך מסיבה כלשהי הנמצאת מחוץ להם (כלומר, כוונת מכוון), נופלים לכשל לוגי של הנחת הטעון הוכחה מראש, במבנה הלא קביל של: היקום תוכנן על ידי האל ולכן האל תכנן את היקום.
ביקורות על ההנחה כי נדרש מסדר ליקום
יש שטענו כי הפרכה עקיפה לטיעון ניתן למצוא במערכות אנושיות בעליל כמו מערכות כלכליות גדולות. אף על פי שאין כל כוח מכוון ממעל, מדינות, יבשות וכדור הארץ כולו, על כל ששת מיליארד תושביו, פועלים כאילו במתואם להשגת תכליות כלכליות. כדי לייצר מוצר אחד פשוט כמו עיפרון, חוברים אלפי אנשים ברחבי העולם כולו ומשתפים פעולה במנגנון מורכב להפליא, שנוצר כאילו מעצמו מכוח אינטרסים אנוכיים של כל האנשים השותפים בייצור, בלי שיהיה גורם מתאם ומכוון אחד לכל התהליך לבד מהמכניזם הטבעי של האינטרס העצמי.
עוד תאוריה שהועלתה כנגד הטיעון הטלאולוגי היא התאוריה שהעולם שלנו הוא אחד מתוך עולמות רבים מאוד שנוצרו, ולכן מבחינה סטטיסטית אכן סביר שבמקרה נוצר עולם אחד שנראה מתוכנן מתוך ההמונים שנוצרו. סביב תאוריה זו התפתח דיון האם היא כושלת בכשל המהמר ההפוך.
ביקורתו של דוקינס
מנגד נטען כי את הצירופים וההתאמות הרבים ביקום ניתן להסביר באורח טבעי. דוגמה לכך היא מנגנון האבולוציה. תורת האבולוציה אינה טוענת כי לקיום תכלית כלשהי או יעד מסוים, אלא רק כי היא פועלת על פי כללים מסוימים שאינם מכוונים לתכלית כלשהי. תאוריה כזו העלה ריצ'רד דוקינס בספרו "השען העיוור". השען העיוור בהנגדה לדימוי השען של פיילי (ו"מכוונן השעונים" של אייזק ניוטון) טוען דוקינס כי האבולוציה היא התקדמות בשורה של צעדים זעירים, אקראיים ועיוורים, ומבנה כזה יכול בהחלט להסביר את התיאום הרב המצוי כביכול בעולמנו.
תגובת החולקים עליו
יש אנשים שאינם מקבלים את האבולוציה כהסבר מספק, ותומכים בתאוריות של תכנון תבוני. לפיכך, חלק מהמצדדים בתורה הטלאולוגית דווקא משלבים את תורת האבולוציה בטיעון הטלאולוגי. האנציקלופדיה הקתולית מציגה את הגרסה המעודכנת של הטיעון, כך שאף יותר מהאבסורד של היווצרות יש מאין, רצף של צירופי מקרים רבים - הנדרשים על פי תורת האבולוציה להתקיים לאורך דורות רבים - סביר הרבה פחות, ועל כן מוכיח את קיומו של מתכנן תבוני.
ביקורות אחרות לדוקינס הן שהטיעון הטלאולוגי אינו מתיימר להציג את "אלוהי הפערים", אלא לטעון שהסיכוי לסדר קטן עד חסר משמעות, ועל כן, אין ספק שמתכנן כלשהו קבע מראש את החוקים המובילים לתוצאה הרצויה, אך אינו בהכרח מתערב לאחר שקבע אותם. להמחשה, מביא הרב ד"ר מיכאל אברהם את המאמר שטען כי אמנם תוכנה שתנסה להגריל את המשפט "tobeornottobe" (להיות או לא להיות) ייקח זמן רב (78,800 שנים) שאינו סביר (על התוכנה להצליח להגריל תוצאה שסיכוייה הן (1/26)^13 = (4.03)*(10)^-19 ), אך את התאוריה האבולוציונית שבה "נשמר" מידע "מוצלח", נכון יותר להשוות לתוכנה שמגרילה כל פעם אות אחת עד שהיא מגרילה נכון, ואז מתקדמת לאות הבאה. תוכנה כזו תגריל את המשפט תוך פחות מדקה וחצי. אברהם טוען שהיא היא הנותנת, תוכנה שתפעל באקראי לעולם לא תצליח להגריל "tobeornottobe", אך תוכנה שנכתבה על מתכנת מוכשר ותפעל לפי כללים מוכוונים מראש, תגיע לפתרון. כמו כן, אם חוקי הטבע היו נקבעים באקראיות ללא מכוון, הם לעולם לא היו מגיעים לתוצאה של יצירת החיים, ועצם העובדה שהם נוצרו, מעידה על כך שהיה מתכנן שכיוון לזאת.
ביקורות אחרות
כשל לוגי נוסף לטענת מתנגדי הטיעון הטלאולוגי הוא שאם עצם מורכב כמו השעון או העין חייב להיווצר על ידי בורא, אזי נובע שהבורא עצמו, המורכב בהרבה מהם, חייב להיווצר על ידי בורא בעצמו. אם ממשיכים על פי אותה חוקיות, הרי שגם הבורא של הבורא מחויב להיווצר על ידי בורא נוסף, וכך הלאה בשרשרת אינסופית.
תאונת הרכבת בבית יהושע (1963)
תאונת הרכבת בבית יהושע בשנת 1963 היא התאונה הראשונה בתולדות רכבת ישראל בה התנגשו חזיתית שתי רכבות נוסעים. התאונה אירעה מצפון לתחנת הרכבת בית יהושע ונפצעו בה 51 נוסעים. כחצי שנה לאחר התאונה התפטר מנכ"ל הרכבת מנחם סבידור מתפקידו, לאחר שננזף על ידי מנכ"ל משרד התחבורה.
ב-26 בדצמבר 1963, סמוך לשעה 17:30, התנגשו שתי רכבות נוסעים מצפון לתחנת הרכבת בית יהושע לאחר שהרכבת מתל אביב לחיפה לא עצרה בתחנה למפגש רכבות עם הרכבת מחיפה לתל אביב, כשהיא חוצה סימנור אדום. אחד הקטרים טיפס על הקטר השני ונדרש זמן לחלץ את הצוות שנתקע בתוכו. בתאונה לא היו הרוגים, אך 51 נוסעים נפצעו ושני הקטרים שמספריהם היו 105 ו-118 נהרסו לחלוטין. קטר 118 היה קטר חדש ושימש ברכבת ישראל פחות משנה עד לתאונה. התאונה השביתה שניים מתוך 20 הקטרים של רכבת ישראל וגרמה להשבתת חלק מפעילות הרכבת בישראל.
מיד לאחר התאונה מונתה ועדת חקירה לבדיקת נסיבות התאונה, בראשות ש. בר זאב המשנה למנכ"ל משרד התחבורה, י. מינץ היועץ המשפטי של משרד התחבורה, פרופ' קורט לוי מהטכניון וש. קלוסקי מהנדס התנועה של עיריית תל אביב. הנהלת הרכבת מצידה טענה מיד לאחר התאונה שמדובר בטעות של נהג הרכבת שלא עצר וכי כל הציוד היה תקין. לעומת זאת, עדי ראייה טענו שנהג הקטר נראה כמסמן שהבלמים אינם פועלים וכי הוא אינו יכול לבלום. הוועדה הטילה את האשמה לתאונה על נהג הקטר של הרכבת מתל אביב, אך נזפה בהנהלת הרכבת על שלא דאגה לסידורי בטיחות נאותים. הנהלת הרכבת מצידה דחתה את מסקנות הוועדה.
כחצי שנה לאחר התאונה התפטר מנכ"ל הרכבת מנחם סבידור מתפקידו, לאחר שננזף על ידי מנכ"ל משרד התחבורה. סבידור טען שלא היה מקום לנזוף בהנהלת הרכבת ולחלופין שהנזיפה הייתה צריכה להיות בהנהלת החטיבה הטכנית.
החמישייה הקאמרית
החמישייה הקאמרית היא תוכנית מערכונים סאטיריים שנוצרה על ידי אסף צפור, שהיה גם התסריטאי הראשי, ואיתן צור, שביים את כל פרקיה. התוכנית שודרה במקור בשנים 1993–1997, תחילה בטלעד בערוץ 2 ובהמשך בערוץ הראשון.
בינואר 2010, קיבלה התוכנית תואר עמית כבוד של בית הספר לקולנוע סם שפיגל.
הפקה
התוכנית הופקה על ידי מטר הפקות במשך חמש עונות. שורשי התוכנית בספיישל לכבוד יום העצמאות, שאותו כתבו וביימו צפור וצור, וצולם באולפני החוג לקולנוע של אוניברסיטת תל אביב. בנוסף למערכונים בתוכנית השבועית הופקו מספר מערכונים מיוחדים שליוו את ליל השידורים של הבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה בערוץ הראשון.
שתי העונות הראשונות של התוכנית שודרו בערוץ 2 אצל הזכיינית טלעד. בקיץ 1995 התעוררו חילוקי דעות כספיים בין יוצרי התוכנית למנכ"ל טלעד עוזי פלד, מה שהביא למעברה של התוכנית לערוץ הראשון, בתמיכתו של מנכ"ל רשות השידור מוטי קירשנבאום.
השפעות תרבותיות
אחוזי הצפייה בתוכנית היו נמוכים יחסית לתוכניות הומור אחרות ששודרו באותה תקופה, כגון יריבתה - "הקומדי סטור", שפנתה לקהל צעיר יותר. מכיוון שהמסר של המערכונים היה, במקרים רבים, מרומז או לא ברור, לא תמיד היה הסגנון מובן לצופים. כמו כן, הגישה הפרובוקטיבית של התוכנית לעיסוק בתכנים שנויים במחלוקת או באופן בוטה, נתפשו כפוגעניים על ידי חלקים מאוכלוסיית הצופים. מערכונים רבים עסקו בנושאים פוליטיים, ואישים מציבור המתנחלים והדתיים הלאומיים התלוננו כי ציבור זה מוצג בתוכנית באופן שלילי.
עם זאת, הייתה לתוכנית השפעה חברתית מתגברת וארוכת טווח, ולימים היא הפכה לסדרת קאלט. מערכונים ומושגים רבים ממנה הפכו לביטויים שגורים או מושאי השוואה בשיח התרבותי, כמו גם מטבעות לשון בהקשרים הומוריסטיים (למשל: "הוא היה סקפטי", "אני רק מראה שאפשר", "סְמוֹל קַנְטְרִי מוקפת אויבים" "haven't the Jewish people suffered enough"). עד היום נחשבת החמישייה הקאמרית לאחת מסדרות הקאלט החשובות שהיו בישראל, ומושגים ממנה מופיעים בהקשרי שיח תרבותיים או פוליטיים.
נעימת הנושא
נעימת הנושא של התוכנית היא יצירה אינסטרומנטלית בשם "Homecoming", שבוצעה על ידי הלהקה הארמנית "נייט ארק", מתוך האלבום "Picture", שיצא לאור ב-1986. הנעימה הולחנה על ידי מייסד הלהקה ארא דינקג'יאן. היצירה שימשה כאות הפתיחה והסיום, וקטעים ממנה בעיבודים שונים שימשו כקטעי קישור בין המערכונים.
בסוף אחת מעונות התוכנית שודר מערכון ובו הופיעו חמשת שחקני התוכנית, הויברגר בתפקיד הסולן, מבצעים שיר במסגרת הופעה בסגנון אוריינטלי, עם מילים חדשות, כאשר Homecoming, בביצועה המקורי והאינסטרומנטלי, הושמעה ברקע. מלודיית השיר הועתקה מתפקיד כלי המיתר המובילים ביצירה (ג'ומבוש או עוד).
ביצוע השיר נודע בשם "מגיע יום חדש", ונכלל באחד האלבומים המייצגים את שנות התשעים במארז אלבומי האוסף "גדלנו יחד", שיצא לרגל חגיגת היובל למדינת ישראל.
מוצרים נלווים
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 הופקו על ידי הד ארצי מספר קלטות וידאו ותקליטורי DVD המקבצים את מיטב הקטעים מהתוכנית:
בנובמבר 2008 הופק מארז של חמישה תקליטורי DVD חדשים תחת הכותרת "עשרת הדיברות על פי החמישייה הקאמרית", בני 50 דקות כל אחד, מחולקים לפי נושאים: טלוויזיה וכסף, יהדות ומולדת, מלחמה וצבא, סקס וזוגיות, ספורט והחבר'ה. עיצוב עטיפת התקליטורים התאים כל אחד מחמשת התקליטורים לאחד מחמשת השחקנים.
פעילות ההרכב מחוץ לסדרה ואחריה
התוכנית הזניקה את קריירות המשחק של כל חמשת משתתפיה, שכיום הם שחקנים בולטים בתעשייה המקומית.
בשנת 1996 יצא סרט הקולנוע "כלבים לא נובחים בירוק", שבו השתתפו כל חברי ההרכב, למעט שי אביבי, שהזדהה עם יוצרי התוכנית, שכעסו על כך שקאסט השחקנים משתתף בפרויקט של יוצרים אחרים.
בשנים 2000–2004 השתתפו חברי ההרכב בסדרת הדרמה "הבורגנים", שיצרו צור וציפור וששודרה בערוץ 2. גם "הבורגנים", כמו החמישייה הקאמרית, זכתה להצלחה.
מנואל גולמאיו טוריאנטה
מנואל גולמאיו טוריאנטה (בספרדית: Manuel Golmayo de la Torriente) (12 ביוני 1883, הוואנה – 7 במרץ 1973, מדריד) היה שחמטאי ספרדי-קובני.
מנואל גולמאיו טוריאנטה היה בנו של סלסו גולמאיו ואחיו של סלסו גולמאיו טוריאנטה. היה אלוף ספרד בשחמט פעמים רבות (1902, 1912, 1919, 1921, 1927, 1928) והגיע למקום השני באליפות 1929/30 (הפסיד בדו-קרב על האליפות בתוצאה +1 -4 =2 לרמון ריי ארדיד). (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
בשנת 1922 הפסיד טוריאנטה מיני-דו-קרב לאלכסנדר אלכין בתוצאה +0-1 =1 במדריד.
במסגרת אולימפיאדת השחמט 1924 האולימפיאדה הבלתי הרשמית הראשונה שנערכה בפריז, הגיע טוריאנטה למקום השמיני. (ניצח: הרמניס מטיסונס).
בשנת 1928 הגיע טוריאנטה למקום הרביעי באליפות העולם לחובבים שהתקיימה בהאג. ניצח: מקס אויבה.
השתתפות באולימפיאדות
טוריאנטה ייצג את ספרד בשלוש אולימפיאדות:
בשנת 1929 הגיע טוריאנטה למקום השישי בתחרות ברצלונה (ניצח: חוסה ראול קפבלנקה), הגיע שביעי בתחרות סיטגס בשנת 1934 (ניצח: אנדור לילינטל), הגיע שלישי בתחרות מדריד 1934, הגיע רביעי בתחרות פריז 1938 (ניצח: בלדור הנלינגר), חלק מקום 9-10 בתחרות ברצלונה 1946 (ניצח: מיגל ניידורף), הגיע שישי בתחרות חיחון בשנת 1948 (ניצח: אנטוניו ריקו), חלק מקום 8-9 בתחרות אלמריה 1948, וניצח הן בתחרות מדריד 1947 והן בלינארס 1951.
בשנת 1951 העניקה פיד"ה לטוריאנטה תואר שופט בינלאומי.
הרגישות החדשה
הרגישות החדשה, או הקולנוע האישי, היא תנועה בקולנוע הישראלי, שהחלה בשנות ה-60, ונמשכה בערך עד לסוף שנות ה-70.
מבחינה צורנית, התנועה ביקשה ליצור בארץ קולנוע מודרניסטי בעל ערכים אמנותיים ואסתטיים בהשפעת סרטיו של מיכלאנג'לו אנטוניוני, ותנועות הגל החדש הצרפתי והנאו-ריאליזם האיטלקי. ערכים אסתטיים אלה נפסו כתנועת נגד לז'אנר "הריאליזם הציוני" ששלט ביצירה הקולנועית הישראלית, וכנגד סרטי הבורקס שהפתחו באותה תקופה.
את המושג "הרגישות החדשה" טבע, שנים לאחר דעיכת התנועה, הבמאי יהודה ג'אד נאמן. התנועה מעולם לא הוגדרה באופן רשמי ולא נכתב לה מניפסט, אך הסרטים שנוצרו במסגרתה ניתנים לזיהוי ברור.
חברים בולטים בתנועה, הם: אורי זוהר (שסרטו "חור בלבנה" מ-1964 נחשב לסרט הראשון שבישר את בוא התנועה), אברהם הפנר, ז'ק קתמור, יצחק צפל ישורון, דן וולמן, דוד פרלוב, יקי יושע, איתן גרין ואחרים.
רקע
תעשיית הקולנוע הישראלית בשנות ה-40 ובשנות ה-50, ובשנות ה-60 התאפיינה בהגמוניה של סוג קולנוע שכונה מאוחר יותר "ריאליזם ציוני", והופק בעידודה הרשמי ובמימונה של המדינה. הסרטים היו בעלי מסר ציוני, תעמולתי לרוב, והדגישו את המסרים של ממשלת ישראל, הסוכנות היהודית וההסתדרות, והתמקדו בהצגת החלוצים באור הירואי.
הראיליזם הציוני התערער בעקבות ההתפתחויות החברתיות בישראל, שעיקרן השלכות העלייה ההמונית מארצות המזרח ופרשת לבון שגרמה לשבר פוליטי, אשר הובילו לאובדן האמונה בצדקת הדרך אותה הובילה מפא"י בשנות החמישים. על התפתחויות אלו נוספה דעיכת ספרות דור תש"ח, שנכנסה אף היא למשבר אמנותי עם השינויים הדמוגרפיים והתברגנות החברה הישראלית.
שנות השישים מאופיינות גם בהתפתחות סרט הבורקס - סרטים מלודרמטיים המאופיינים בהומור עדתי.
באותה תקופה, חלו בקולנוע האירופאי תרומות שהתאפיינו בתנועות הגל החדש הצרפתי והנאו-ריאליזם האיטלקי. סרטי הגל החדש ערערו על מוסכמות קולנועיות מקובלות וראו בבמאי את מרכז העשייה הקולנועית, בעוד סרטי הנאו-ריאליזם התמקדו באדם הפשוט, ולא נשאו מסר פוליטי מסוים ואחיד. הרגישות החדשה שאבה את השראתה הצורנית מתנועות אלה, כאשר תוכנם התמקד בביקורת על מסרי הקולנוע המרכזי, ובהצגת קונפליקטים אינדיבידואליים תוך התרחקות מהפוליטי, וכנגד סרטי הבורקס, שנתפסו כמלודרמטיים ועממיים.
התפתחות התנועה
הסרט שנחשב בידי רבים כמבשר התנועה הוא "חור בלבנה" של אורי זוהר משנת 1965, שנכשל בקופות כישלון חרוץ (ארבעים אלף צופים בלבד), אך היה אהוד על המבקרים, ונחשב ראשוני הן מבחינה צורנית והן מבחינת ביקורתו על האתוס הציוני תוך הגחכת תעשיית הקולנוע הישראלית, ומעלה, לפי יהודה ג'אד נאמן, את "שאלת היחסים בין האוונגרד הקולנועי לבין האוונגרד הפוליטי בישראל". סרט מוקדם יותר, שמכיל מאפיינים מן התנועה אף הוא, הוא הסרט התיעודי-פיוטי "בירושלים" של דוד פרלוב, משנת 1963.
יוצרי "הרגישות החדשה" באו מהבוהמה התל אביבית, מבתי הספר לקולנוע ומחבורות השוליים שנוצרו, כגון "חבורת לול" שהתכנסה סביב אורי זוהר או אנשי "העין השלישית" שבראשם הבמאים ז'ק קתמור, דוד גרינברג, הצלם אמנון סלומון ואחרים. בין הסרטים אותם יצרו נמנים "שלושה ימים וילד" (1967) אשר זכה להצלחה בישראל ומחוצה לה, והעניק לעודד קוטלר את פרס השחקן המצטיין בפסטיבל קאן; סרטיו הקצרים של אברהם הפנר "לאט יותר" ו"סיירים", סרטו של קתמור, "מקרה אישה" (1969), וסרטו של הבמאי האיטלקי ג'ילברטו טופאנו, "מצור" משנת 1969. סרטים אלה התאפיינו בתקציבי הפקה נמוכים, התמקדו במרחב האורבני בכלל והתל אביבי בפרט, ועסקו בנושאים אוניברסליים, תוך העדפת התמקדות בחוויה הרגשית של הפרט על פני נושאים לאומיים ואידאולוגיים.
שנות השבעים היוו מפנה בסרטי התנועה, כאשר המשבר שפקד את החברה הישראלית לפני מלחמת יום הכיפורים ולאחריה גרם ליצירתם של סרטים שעוסקים בערעור על דימוי הצבר הקלאסי, דעיכת החזון הציוני והתנתקות המדינה מערכיה. סרטים בולטים מתקופה זו הם "מציצים" של אורי זוהר, ו-"לאן נעלם דניאל וקס?" של אברהם הפנר. במקביל, נעשו סרטי הרגישות החדשה משוקעים יותר באופייה הים-תיכוני של ארץ ישראל, והחלו, בדומה לקולנוע הנאו-ריאליסטי, לתת ביטוי למוטיבים של עוני, הסללה חברתית וקיפוח עדתי, כפי שמתבטא בסרט "אור מן ההפקר" של נסים דיין. בהמשך העשור הסוגה דעכה, כאשר לדעת מבקרים רבים, האירוע שסימן את סיומה הוא המהפך הפוליטי של 1977.
אלפרד הוגנברג
אלפרד ארנסט כריסטיאן אלכסנדר הוגנברג (בגרמנית: Alfred Ernst Christian Alexander Hugenberg; 19 ביוני 1865 – 12 במרץ 1951) היה איש עסקים ומדינאי גרמני, יו"ר מפלגת העם הלאומית הגרמנית הלאומנית ובעל שליטה בעיתונים ובחברת הפקת הסרטים הגרמנית UFA בתקופת רפובליקת ויימאר. הוגנברג, אף שמעולם לא היה חבר המפלגה הנאצית, היווה את הגשר בין המפלגה העממית לחוגי האריסטוקרטיה והממון וסייע להצלחתה. בתקופת גרמניה הנאצית היה חבר בממשלתו הראשונה של אדולף היטלר, ולאחר מכן ישב ברייכסטאג, שהפך ל"פרלמנט הבובות" של המדינה הנאצית.
תולדות חייו
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה לדובר בכיר של "מפלגת המולדת" (Deutsche Vaterlandspartei) שתמכה במלחמה והטיפה לשנאת זרים ואנטישמיות. עם כינון רפובליקת ויימאר ב-1919 הצטרף לגוש המפלגתי הלאומני שיצר את מפלגת העם הלאומית הגרמנית (Deutschnationale Volkspartei, DNVP) ונבחר לרייכסטאג בבחירות הכלליות של 1920. ב-21 באוקטובר 1928 היה ליו"ר המפלגה. מצע המפלגה תחת הוגנברג קרא לביטולה של חוקת ויימאר הבלתי גרמנית, שהתקבלה תחת לחץ המעצמות, ביטול הסכם ורסאי והסכמי הפיצויים שבאו בעקבותיו, החזרת מלכות בית הוהנצולרן, הקמת צבא גדול בסגנון הצבא הפרוסי, החזרת השטחים ש"נגזלו" מן האימפריה הקולוניאלית הגרמנית באפריקה, חיזוק הזיקה עם גרמנים-אתניים מחוץ לגרמניה (אוסטריה, חבל הסודטים, השוואבים של באנאט ועוד) ברוח ה"פולקיזם", מינוי ממשלת מומחים בסגנון הקורפורטיזם של איטליה הפשיסטית ו"הסדרת ייצוג-היתר" של יהודים בכל ענפי הציבור והכלכלה בגרמניה. אחד מבסיסי הכוח של המפלגה היה "ארגון החיילים המשוחררים".
בתקופת האינפלציה בגרמניה בשנות העשרים ובתקופת השפל הגדול רכש שליטה על עוד עשרות עיתונים ברחבי גרמניה ועל סוכנות הידיעות "טלגרף יוניון". עם הקלעותה של חברת הסרטים הגרמנית הממלכתית-למחצה, UFA, לקשיים כלכליים ב-1927 "הציל" אותה הוגנברג וצירף אותה לאימפריית המדיה שלו. הוגנברג לא פיטר כמעט איש מעובדי החברה הליברלים והיהודים, שיצרו עד אז יצירה אקספרסיוניסטית, אוונגרדית וקוסמופוליטית, שהייתה שנואה על הימין הלאומני. עובדים אלה הבינו שלא יוכלו עוד לתפקד בחברה בשליטת הוגנברג ועזבו, רבים מהם להוליווד.