cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Intention (שיר של אינטליג'נט מיוזיק פרוג'קט)
באירוויזיון
המהדורה ה-66 של האירוויזיון התקיימה בטורינו, איטליה והורכבה משני חצאי גמר ב-10 במאי וב-12 במאי 2022, ומגמר ב-14 במאי 2022. על פי כללי האירוויזיון, כל מדינה משתתפת, למעט המדינה המארחת וחמש המדינות הגדולות (גרמניה, צרפת, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת), נדרשת להיות אחת מעשר המדינות שיעפילו מאחד משני חצאי הגמר לגמר. ב-25 בינואר 2022 נקבע בהגרלת חצאי הגמר כי בולגריה תופיע בחלק הראשון של חצי הגמר הראשון.
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות של 2022, סדר השירים לחצי הגמר הוחלט על ידי מפיקי התוכניות ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. בולגריה אמורה להופיע שביעית, לאחר אוקראינה ולפני הולנד. ב-10 במאי 2022 ביצעה אינטליג'נט מיוזיק פרוג'קט את "Intention" על בימת חצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2022. הלהקה נכשלה בניסיון להעפיל לגמר התחרות, שהתקיים ב-14 במאי. לאחר התחרות התברר כי מיקומה בחצי הגמר היה 16 עם 29 נקודות.
שיקגו סטאגס
שיקגו סטאגס (באנגלית: Chicago Stags) הייתה קבוצת כדורסל מהעיר שיקגו, אילינוי, ששיחקה בליגת ה-BAA וליגת ה-NBA בין השנים 1946–1950.
היסטוריה
כוכב הקבוצה הבלתי מעורער היה הקלע מקס זסלופסקי, שנבחר לחמישייה הראשונה של העונה ארבע פעמים ברציפות והוביל את קלעי הקבוצה בכל עונותיה, עם ממוצע של 17.9 נקודות למשחק. כמו כן בלט בקבוצה הרכז אנדי פיליפ, שהעמיד בשלוש עונותיו בקבוצה ממוצעים של 11.6 נקודות ו-4.9 אסיסטים למשחק. בהמשך הקריירה שותף פיליפ בחמישה משחקי אולסטאר כשחקן הווריורס, ונבחר בשנת 1961 להיכל התהילה של הכדורסל.
בדראפט 1950 רכשו הסטאגס את זכויות הדראפט על שחקן היכל התהילה לעתיד בוב קוזי, אך בשל פירוק הקבוצה נערך "דראפט פיזור" על שחקני שיקגו, בו נבחר קוזי על ידי בוסטון סלטיקס. כשחקן הסלטיקס נבחר קוזי 13 פעמים למשחק האולסטאר, וזכה עם הקבוצה ב-6 אליפויות NBA.
בשנת 1961 הוקמה בשיקגו קבוצת ה-NBA "שיקגו פקרס", שעברה כעבור שנתיים לבולטימור (כיום וושינגטון ויזארדס), ובשנת 1966 יוסדה בעיר קבוצת שיקגו בולס. שני מועדונים אלה – הויזארדס והבולס – לא נחשבים כגלגולים של שיקגו סטאגס אלא כמועדונים נפרדים המשאירים את הסטאגס על תקן קבוצה שחדלה להתקיים.
קלעים מובילים
להלן חמשת הקלעים המובילים בתולדות המועדון:
פאטמה בנת אסד
פאטמה בנת אסד (בערבית: فاطمة بنت أسد, 555–626) הייתה אמו של האימאם עלי בן אבי טאלב, ודודתו של מוחמד, נביא האסלאם.
הורים
פאטמה בנת אסד הייתה בתו של אסד אבן האשם ופאטמה בנת קייס.
צאצאים
לפאטמה היו ארבע בנים ושתי בנות:
MVVM
Model View ViewModel או MVVM היא תבנית ארכיטקטורה בהנדסת תוכנה שתוכננה על ידי מיקרוסופט. התבנית מהווה המשך לתבניות הנדסה קודמות בסביבת UI שהן MVC ו-MVP. מטרת התבנית היא ליצור סדר באפליקציות UI ולשמור על עקרונות תכנות נכון כמו SRP ואפילו שאר עקרונות SOLID.
MVVM לא נוצרה עבור טכנולוגיה ספציפית אבל מקובלת מאוד בסביבת XAML בפרט ושפות Markup בכלל, ולמעשה היא סוג של תקן בפיתוח ל-WPF ,UWP,  ובאופן חלקי גם ב Angular החל מגרסה 2, שכן פופולריות השיטה הכניסו את העקרונות לשימוש גם בסביבת WEB.
עקרונות התבנית
עקרונות התבנית הם מבנה של:
הרעיון הוא הפרדה מוחלטת בין ה-View לבין ה-Model כשהתקשורת ביניהם היא באמצעות מנגנוני Commands להעברת פקודות\מסרים, ו-Data Binding בין ה-View ל-ViewModel כדי להציג נתונים.
ראפיניה אלקנטרה
רפאל אלקנטרה דו נסימיינטו (בפורטוגזית: Rafael Alcântara do Nascimento, נולד ב-12 בפברואר 1993), הידוע בכינוי ראפיניה, הוא כדורגלן ברזילאי-ספרדי המשחק בעמדות הקישור באל-ערבי.
ראפיניה הוא בנו של זוכה מונדיאל 1994, מאזיניו, אחיו של טיאגו, קשר ליברפול, ובן דודו של שחקן הכדורגל רודריגו.
קריירת מועדונים
נולד בסאו פאולו שבברזיל, וגדל בספרד. ב-2006, כשהיה בן 13, הצטרף ראפיניה למחלקת הנוער של ברצלונה, בה אחיו טיאגו אלקנטרה כבר שיחק. שניהם ייצגו גם את נבחרת ספרד בצעירותם כאשר טיאגו המשיך לנבחרת הספרדית הבוגרת, וראפיניה המשיך לנבחרת הברזילאית הבוגרת. בעונת 2010/11 החל לשחק בקבוצת הנוער ובקבוצת המשנה של ברצלונה, ברצלונה אתלטיק, תחת אימונו של לואיס אנריקה. הוא ערך את הופעת הבכורה בקבוצת המשנה, ששיחקה באותה עונה בליגה השנייה, ב-8 בינואר 2011, במשחק מול ז'ירונה. מאותו משחק החל לואיס אנריקה להשתמש באופן קבוע יותר בראפיניה במשחקי קבוצת המשנה.
בעונה הבאה, עונת 2011/12, ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של ברצלונה, כשנכנס כמחליף במשחק גביע המלך נגד ל'הוספיטלט ב-9 בנובמבר 2011. ב-6 בדצמבר ערך את הופעת הבכורה במדי הקבוצה בליגת האלופות, במשחק מול באטה בוריסוב, בו שיחק לצד אחיו טיאגו. בסיכום אותה עונה בקבוצת המשנה, אותה החל לאמן אוסביו סקריסטן, הבקיע ראפיניה שמונה שערים ב-39 משחקים בהם שותף. בעונת 2012/13 השתתף ראפיניה רק במשחק אחד במדי הקבוצה הבוגרת, בליגת האלופות נגד בנפיקה ליסבון במחזור האחרון של שלב הבתים. בקבוצת המשנה לקח חלק ב-36 משחקי ליגה והבקיע 11 פעמים.
ביוני 2013 חתם ראפיניה על הארכת חוזה בברצלונה עד 2016. במהלך הקיץ עבר בהשאלה לסלטה ויגו, אותה אימן לואיס אנריקה. במהלך ההשאלה שיחק ראפיניה לראשונה בליגה הספרדית הראשונה, והוא היה שחקן משמעותי בהרכב הקבוצה. את שערו הראשון בקבוצה הבקיע ב-31 באוגוסט 2013, בתיקו 1-1 עם גרנדה. ב-23 בנובמבר הבקיע צמד לרשתה של ריאל סוסיאדד, אך קבוצתו הפסידה 3–4. בסך הכול באותה עונה הבקיע ראפיניה ארבעה שערים, בישל חמישה נוספים והופיע ב-32 משחקי ליגה, ב-27 מתוכם פתח. בסוף העונה הוכתר כתגלית השנה בליגה על ידי התאחדות הכדורגל הספרדית.
בסוף העונה חזר ראפיניה לברצלונה, כשחקן סגל בקבוצה הבוגרת. לואיס אנריקה הצטרף לברצלונה כמאמן בסוף העונה גם הוא. ראפיניה קיבל את החולצה מספר 12. ראפיניה לא שיחק באותה עונה באופן קבוע, אך זכה לקחת חלק במספר משחקים. את הופעת הבכורה שלו בליגה כשחקן ברצלונה ערך ב-24 באוגוסט 2014, בניצחון 0–3 על אלצ'ה. ב-25 בנובמבר במשחק ליגת האלופות נגד אפואל ניקוסיה, בישל ראפיניה שער לליונל מסי ומאוחר יותר הורחק בשל צהוב שני. את שערו הראשון בעונה זו כבש בניצחון 2–3 על ויאריאל, ב-1 בפברואר 2015. ראפיניה היה שותף עם ברצלונה לזכייתה בטרבל - זכייה בשלושת התארים המרכזיים: אליפות ספרד, גביע המלך וליגת האלופות.
ב-22 בינואר 2018 חתם ראפיניה באינטר בהשאלה לחצי שנה עם אופציה לרכישה של 35 מיליון אירו. ב-24 בנובמבר 2018, במהלך משחק נגד אתלטיקו מדריד, קרע ראפיניה את הרצועה הצולבת בברכו השמאלית וסיים את העונה.
ב-6 באקטובר 2020 עבר ראפיניה לפריז סן ז'רמן מליגת העל הצרפתית.
בינואר 2022 הושאל לריאל סוסיאדד עד לתום העונה.
ב-3 בספטמבר 2022 חתם באל-ערבי הקטארית לשנתיים.
נבחרת לאומית
כמי שגדל בספרד, שיחק ראפיניה בתחילה בנבחרות של עד גיל 16, עד 17 ועד 19.
עלי חטיב
קריירה
בקיץ 2012 חתם חטיב בקבוצת מכבי נתניה, במהלך העונה, במשחק מול בני סכנין, נקשר לתקרית יריקה על בלם בני סכנין, עידן ויצמן. בעקבות התקרית, הורחק חטיב לשמונה משחקים ומכבי נתניה ניסתה להתיר עמו את החוזה, אך בסופו של דבר נשאר בקבוצה, איתה ירד ליגה בתום העונה. ביולי 2013 חתם בהפועל עכו. במהלך משחק אימון לקראת פתיחת העונה, נגח חטיב בשחקן מכבי נתניה ויקי כחלון, ובעקבות זאת הושעה מאימוני הפועל עכו, ובסופו של דבר שוחרר מהקבוצה בטרם החלה העונה, וחתם במכבי אחי נצרת מהליגה הלאומית, במדיה שיחק שנתיים.
ב-5 ביולי 2017 חתם חטיב לעונה אחת בהפועל חדרה, העולה החדשה לליגה הלאומית. בעונת 2017/2018 כבש שבעה שערי ליגה ב-32 הופעות וסייע לקבוצה להעפיל לליגת העל. בתחילת עונת 2018/2019 ערך 11 הופעות בליגת העל במדי הקבוצה.
בינואר 2019 חזר חטיב למכבי אחי נצרת, ועד תום העונה כבש חמישה שערים ב-11 הופעות בליגה הלאומית. ב-8 בינואר 2020 ניצל סעיף שחרור בחוזהו ועזב את מכבי אחי נצרת. באפריל של אותה שנה חתם באיחוד בני שפרעם מליגה ב'. באפריל 2023 רשם עם הקבוצה שתי עליות ליגה ברציפות והעפיל עם הקבוצה לליגה הלאומית.
נבחרת לאומית
בשנת 2011 זומן חטיב לנבחרת פלסטין, ואת הופעת הבכורה שלו במדיה ערך ב-23 ביולי 2011, במשחק מול נבחרת תאילנד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. את שער הבכורה שלו בנבחרת הבקיע ב-6 בדצמבר 2011, בדקה ה-67 במשחק ידידות מול נבחרת בחריין. לאחר 11 יום כבש שער במשחק המכריע נגד נבחרת סודאן במסגרת טורניר הכדורגל של המשחקים הפאן-ערביים, במשחק שהעלה את נבחרתו לחצי גמר הטורניר.
האל רובסון-קאנו
תומאס הנרי אלכס "האל" רובסון-קאנו (באנגלית: Thomas Henry Alex "Hal" Robson-Kanu ; נולד ב-21 במאי 1989) הוא כדורגלן עבר אנגלי-ולשי ששיחק בעמדת הקיצוני בנבחרת ויילס, ועד מאי 2021 שיחק בוסט ברומיץ' אלביון. הוא נכלל בסגל נבחרתו ליורו 2016.
קריירת מועדונים
בעונת מונה ברנדן רוג'רס כמאמנה החדש של רדינג. במהלך משחקי טרום-עונה הרשים כאשר כבש חמישה שערים. במהלך העונה הראשונה שלו ברדינג הוא רשם 18 הופעות כאשר רק ב-4 מתוכן הוא פתח. בעונת רובסון-קאנו ביסס את מקומו בהרכב המועדון. ב-24 באוגוסט 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון נגד נורת'המפטון טאון במסגרת גביע הליגה האנגלי. כעבור חודש הבקיע את שערו הראשון בליגה בניצחון 0–3 נגד ברנסלי. בסיום העונה סיים את חוזהו ולמרות התעניינות מצדם של מילוול ופורטסמות', הוא חתם על חוזה חדש לשלוש שנים נוספות במועדון. באוגוסט עזב את המועדון שיין לונג מי שהיה החלוץ המוביל של רדינג ורובסון-קאנו הוסב לעמדת החלוץ, אך בעקבות פציעתם של שחקני הכנף רובסון-קאנו חזר לעמדתו המקורית. בסיום העונה העפילה רדינג לפרמייר ליג. לאחר חזרה של רדינג לפרמייר ליג, רובסון-קאנו התקשה שוב למצוא את מקומו בהרכב ועלה לשחק בעיקר כשחקן מחליף וברוב המשחקים בהם פתח הוא הוחלף. למרות זאת, רובסון-קאנו רשם בעונה זו את מספר השערים הגבוהה ביותר שלו בעונה אחת במשחקי ליגה (7 שערים), ואף סיים במקום השלישי בתחרות "שחקן השנה של המועדון" בעונה זו שנערכה על ידי אוהדי הקבוצה. הוא חתם על חוזה חדש ביולי ל-3 שנים נוספות. בסיום עונת רובסון-קאנו עזב את רדינג אחרי 10 עונות.
ב-31 באוגוסט 2016 חתם לשנתיים בווסט ברומיץ' אלביון מהפרמייר ליג.
קריירה בינלאומית
בצעירותו רובסון-קאנו שיחק עבור הנבחרות הצעירות של אנגליה, בה נולד. בשנת הצהיר כי הוא מעוניין לייצג את ויילס דרך סבתו הוולשית ובאותה שנה גם הצטרף לנבחרת הצעירה של ויילס ולנבחרת הבוגרת. ב-23 במאי 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ויילס בהפסד 0–2 ל. ב-22 במרץ 2013 הבקיע את שערו הראשון בנבחרת בניצחון 1–2 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. ב-11 ביוני 2016 נכנס כמחליף והבקיע בניצחון 1–2 על בשלב הבתים במסגרת יורו 2016. במשחק רבע הגמר נגד בלגיה האל הבקיע את שערו השני בטורניר.
שמואל ספירו
שמואל סמי ספירו (12 ביוני 1885 – 5 בדצמבר 1960) היה רופא מומחה במחלות ריאה ושחפת, הקים ובנה את השרות הרפואי של עליית הנוער וכיהן כמנהלו (1938–1957).
כרופא הראשי של עליית הנוער טיפל בילדי פליטים מגרמניה ומחנות המעצר בקפריסין כמו גם בילדי טהראן.
ביוגרפיה
ספירו (לשעבר: שפירו) נולד בעיירה שנקלנגספלד במדינת הסן שבגרמניה, למשפחה יהודית חרדית.
אביו, יעקב ספירו, היה מורה וסמכות רוחנית בקהילה היהודית בפולדה לשם עברה המשפחה משנקלנגספלד.
עם תום לימודיו התיכוניים נסע ספירו לפרנקפורט על נהר מיין ללמוד בישיבתו של הרב שלמה זלמן ברויאר.
עד מהרה עזב את לימודי הדת, והחליט ללמוד רפואה. למד במרבורג, מינכן, וירצבורג וסיים בגיסן ב-1912.
ספירו התמחה במחלות ריאה ושחפת, ופתח קליניקה ברחוב קורפירסטנדאם שבברלין. היה עד 1928 הרופא הראשי של הביטוח הלאומי בברלין בנושאים הקשורים למחלות ריאה, ולאחר מכן עד 1933, שימש כיועץ מומחה למוסד.
בשנת 1932 (או סמוך לה) התמנה ספירו לרופא של המשרד הא"י בברלין (הסוכנות היהודית) וכיהן בתפקיד עד להגירתו.
בקיץ 1938 הגיע ספירו לארץ ישראל וקבע את מקום מגוריו בירושלים. רעייתו, גרטה ספירו עם שני ילדיה הקטנים, נשארו בגרמניה לנסות ולהציל מה שניתן מרכוש המשפחה. המעט שהצליחה להציל הגיע לאחר מסע תלאות לירושלים. גרטה והילדים ניצלו מפרעות ליל הבדולח ובמרץ 1939 הגיעו לחיפה.
רופא "עליית הנוער"
ב־1946 יצא בשליחות הסוכנות היהודית ובחסות ארגון אונרר"א של האו"ם (סוכנות הסעד והשיקום של האומות המאוחדות) למחנות העקורים בגרמניה כדי לבדוק ולבחון את מצב הילדים שנותרו ולהכין את קליטתם בארץ ישראל. כמו כן נישלח, ב-1947, למחנות המעפילים בקפריסין כדי לבדוק את מצבם הבריאותי של המעפילים המבוגרים בכלל והילדים בפרט.
בשנות ה-50 נקלטו בעליית הנוער אלפי ילדים שהגיעו בעלייה ההמונית מתימן וצפון אפריקה. בתקופה זו ספירו הקים בירושלים את "הכפר השוודי", בו קיבלו טיפול רפואי ילדים ילדים בעלי צרכים מיוחדים.
בצד עבודתו כמנהל השרות הרפואי של עליית הנוער היה ספירו מראשי "הליגה למלחמה בשחפת".
עם פרישתו לגמלאות ב-1957 קיבל ספירו מידי ראש המחלקה לעליית הנוער משה קול את אות ההצטיינות "אורדר דה מריט" (ORDER DE MERIT) מטעם הארגון הבינלאומי להגנת הילד בז'נבה על שירותו רב השנים בעליית הנוער למען בריאות הילדים.
משה קול (כיהן כראש מחלקת עליית הנוער בסוכנות היהודית) בהספדו:
חיים אישיים
בשנת 1935 נשא לאשה את גרטה לינה הנרייטה לבית נאומן, לבורנטית וצלמת (1902–1987).
המשפחה התגוררה בקריית שמואל שבין קטמון לרחביה בירושלים.
ילדיו: העיתונאי גדעון ספירו (יליד 1935), הרב ג'ון גבריאל ספירו (1937–1997).
לקריאה נוספת
זיכרונות נעורים של ד"ר שמואל ספירו מופיעים בספר "אזרחים על תנאי, יהודי גרמניה –פרקי זיכרונות 1780- 1945" (מוסד ביאליק ומכון ליאו בק ירושלים 1993), הכרך העברי הוא מבחר מההוצאה הגרמנית בת שלושה כרכים על חיים יהודים בגרמניה שנכרתו בעקבות המשטר הנאצי.
הדסה בריל-נועם
ביוגרפיה
נולדה בעיר צאנז בדרום-פולין, לרחל ומאיר. היה לה אח אחד - יהושע (פלק), שהתגורר בבגרותו בתל אביב. סיימה סמינר למורים של אגודת "תרבות" בוילנה. לאחר סיום לימודיה והסמכתה כמורה, החלה ללמד בבית ספר יהודי. ב-1935 עלתה לארץ והתיישבה בירושלים. בירושלים עבדה בבית ספר לבנות ב' בעיר העתיקה, תחילה כמורה ובהמשך כמנהלת. ביום שאחרי החלטת החלוקה באומות המאוחדות, בכ"ט בנובמבר 1947, נסגרו מוסדות החינוך בעיר העתיקה, משום שהדרך לרובע היהודי הייתה מסוכנת למורים. לאחר נפילת הרובע היהודי, צירפה בריל את תלמידותיה-לשעבר לפליטים אחרים שהגיעו מהעיר העתיקה ושוכנו בבתים בקטמון. היא ייסדה בית ספר חדש, ששמו בית הספר על שם יוסף לוריא, ומיקמה אותו בבניין, שנעזב על ידי דייריו הערבים (בחודשים הראשונים של שנת 1948), בגבעת שהין שבשכונת קטמון. בריל אלתרה כיתות לימוד במבנה שהיה בלתי ראוי לשמש כבית ספר, והצליחה להקים מוסד מתפקד בתנאים בלתי-אפשריים. כך לדוגמה, את חדר המנהלת מיקמה בחדר האמבטיה של המבנה, והצליחה לדחוס לחלל הצר שולחן וכיסא. בנוסף, הוקמו בשנים הבאות כמה צריפים טרומיים בסמוך למבנה המרכזי, כדי להגדיל את מספר חדרי הכיתות בבית הספר.
אחד הקשיים בניהול בית הספר, בשנות ה-50 וה-60, נבע מכך שלבית הספר הופנו שתי אוכלוסיות-תלמידים מאוד שונות במאפייניהן, שהיו ביניהן פערים כלכליים: משכונת גבעת הוורדים (שכונת רסקו, שבית הספר היה ממוקם מעליה) הגיעו ילדים בני מעמד הביניים, ומקטמון (בעיקר מהרחובות שבהם שוכנו פליטי הרובע היהודי) הגיעו ילדים ממשפחות פחות מבוססות. למרות קושי זה, רבים מתלמידי בית הספר שבהנהלתה הגיעו להישגים מרשימים במדע, ברפואה ובחקר החברה. פרופ' אלדד בן שטרית, מנהל מחלקה פנימית בבית החולים הדסה, דיבר עליה ב"שבעה" ביראת כבוד, ורחל אליאור, פרופסור למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית, כינתה אותה אשה רבת חסד.
בין המורים שלימדו בבית הספר תחת ניהולה, בסוף שנות ה-50, היה המשורר יהודה עמיחי, שהיה מחנך-כיתה ומורה לספרות. מורים ומורות נוספים שהיו בצוות: מלאכי בית-אריה (לימים מנהל הספרייה הלאומית), ורדה כרמון, שולמית לפידות, מ. ספרא, חוה קריב, חוה שטרן, אברהם שץ, יעל שרון ומרים שריון.
ב-1974, לאחר פרישתה לגמלאות, החליפה אותה בניהול בית הספר חוה שטרן.
נפטרה בי"ט בחשוון תשס"ב ונקברה בהר המנוחות.
משפחתה
הייתה נשואה ליעקב נועם (שעבד בבנק לאומי). בני-הזוג הולידו שני בנים: משה (כימאי בהשכלתו ושמאי רכוש בעיסוקו) ויהודה (אודי), ד"ר לרפואת שיניים.
התגוררה בשכונת רחביה בירושלים.
אחד מנכדיה, יובל נועם, נהרג ב-2009 בתאונה בזמן שטייל בטורקיה טיול שאחרי צבא.
אלמאך
אַלְמָאך (שיבוש של השם בערבית: العناق الأرض "אל-ענאק אל-ארץ'" - הקרקל), או γ באנדרומדה הוא מערכת מרובת כוכבים בקבוצת הכוכבים אנדרומדה במרחק של כ-355 שנות אור ממערכת השמש. כבר בשנת 1842 גילה האסטרונום פרידריך פון שטרובה שמדובר בכוכב כפול ובשנת 1960 התגלה שבן הזוג העמום מבין השניים הוא בעצמו מערכת של שלושה כוכבי הסדרה הראשית, כאשר שניים מהם מקיפים זה את זה במרחק קטן ושניהם מקיפים יחד את הכוכב השלישי.
תכונות
אלמאך הוא למעשה מערכת בת ארבעה כוכבים. הכוכב העיקרי, אלמאך A (או γ1 באנדרומדה) הוא ענק כתום ובמרחק זוויתי של 9.6 שניות קשת ממנו, השקול למרחק של כ-1,050 יחידות אסטרונומיות נמצאת תת-המערכת אלמאך BC (או γ2 באנדרומדה), המורכבת משלושה כוכבי הסדרה הראשית, ומקיפה את אלמאך A בזמן הקפה של כ-6,600 שנים. הכוכב אלמאך C נמצא במרחק זוויתי של כ-0.3 שניות קשת מזוג הכוכבים אלמאך Ba ואלמאך Bb והוא ובני הזוג מקיפים זה את זה במסלול אליפטי למדי שנע בין 13 ו-52 יחידות אסטרונומיות בזמן הקפה של כ-61 שנים. הזוג אלמאך Ba ואלמאך Bb לא ניתן להפרדה בתצפית ישירה אלא רק באמצעות מדידות ספקטרוסקופיות. הם מקיפים זה את זה במרחק של כ-9 מיליון קילומטרים (0.06 יחידה אסטרונומית) וזמן הקפה של 2.7 ימים בלבד.
אלמאך Ba/Bb
אלמאך B הוא כוכב כפול ספקטרוסקופי שלא ניתן להפרדה באמצעות טלסקופ אופטי. הוא מורכב מזוג כוכבי הסדרה הראשית, אחד כחול מסוג ספקטרלי B9 והשני לבן מסוג ספקטרלי A3. המסות של בני הזוג מוערכות על פי מסלול ההקפה שלהם בכ-3.3 מסות שמש ו-2.4 מסות שמש בהתאמה ועל פי הסיווג הספקטרלי נראה שטמפרטורות הפנים שלהם הן סביב 11,400 קלווין ו-8,750 קלווין בהתאמה. עוצמת ההארה המשותפת שלהם היא בערך פי 70 מעוצמת ההארה של השמש, אך בשל המרחק הקטן שביניהם, פחות מעשירית של יחידה אסטרונומית לא ניתן למדוד את הבהירויות הנפרדות ולכן גם לא לחשב את רדיוסיהם של בני הזוג. סביר שהכוכב החם מבין השניים הוא זה שאחראי לרוב עוצמת ההארה המשותפת. הבהירות הנראית המשותפת של בני הזוג היא מדרגה 5.4, על סף הראייה האנושית, אך בכל מקרה לא ניתן להבחין בהם ללא ציוד עזר בשל קרבתו של אלמאך A הבהיר בהרבה. בטלסקופ חובבים ניתן להבחין בקלות בבן זוג כחלחל ועמום ליד אלמאך A הכתום והבהיר.
אלמאך C
אלמאך C הוא גם כן כוכב הסדרה הראשית לבן מסוג ספקטרלי A2. מסתו מוערכת בכ-2.6 מסות שמש, רדיוסו כ-2 רדיוסי שמש, טמפרטורת פניו כ-9,000 קלווין והוא מאיר פי 20 מעוצמת ההארה של השמש. בהירותו הנראית היא מדרגה 6.7, מתחת לסף הראייה האנושי.
טופולוגיה קבוצתית
המבנה הבסיסי הנחקר במסגרת הטופולוגיה הקבוצתית הוא מרחב טופולוגי. זוהי קבוצה (שאיבריה קרויים "נקודות") שמוגדרת עליה "טופולוגיה" - אוסף של תת-קבוצות המקיימות אקסיומות מסוימות וקרויות קבוצות פתוחות. הקבוצות הפתוחות מאפשרות להתייחס באופן פורמלי ל"סביבה" של נקודה במרחב.
ההגדרה של מבנה טופולוגי מקורה בחקר התכונות של מרחבים מטריים (קבוצות בהן יש מושג של "מרחק") ובפרט המרחב האוקלידי המוכר. הדוגמה הבסיסית לסביבה של נקודה במרחב האוקלידי היא כדור סביב הנקודה.
אחד מהיתרונות של הטופולוגיה הקבוצתית הוא בכך שהיא מאפשרת לבחון תוצאות בסיסיות בחשבון אינפיניטסימלי, להכליל אותן, ולהשיל מעליהן הנחות מיותרות (הנובעות מהמבנה העשיר של הקבוצה בה עוסקים: שדה המספרים הממשיים שהוא שדה סדור שלם). כך למשל, תכונת הרציפות של פונקציות ממשיות ניתנת להכללה לכל מרחב טופולוגי (ראו רציפות (טופולוגיה)). משפט ויירשטראס הראשון המוכר מחשבון אינפיניטסימלי קובע שפונקציה רציפה בקטע סגור היא חסומה. זהו מקרה פרטי של משפט כללי הרבה יותר בטופולוגיה קבוצתית: תמונה רציפה של קבוצה קומפקטית היא קבוצה קומפקטית.
אדי פיירס
אדי פיירס (באנגלית: Eddie Fyers) הוא דמות משנה בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס החץ הירוק ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Green Arrow: Longbow Hunters #3 מאוקטובר 1987, ונוצרה על ידי הכותב והמאייר מייק גרל.
פיירס היה סוכן מיומן של סוכנות הריגול "CIA", והוא נשלח לבצע התנקשות בקשתית שאדו. במשימה זו, הוא פגש לראשונה בגיבור-העל החץ הירוק, שרדף אחרי שאדו גם כן. פעולותיו של החץ, בהן הוא לקח את החוק לידיים, הביאו אותו למסלול התנגשות עם פיירס. עם זאת, פיירס הפך לחבר קרוב של רוי הרפר ואף הצליח להתיידד עם החץ בסופו של דבר. לאחר זמן מה, הוא עזב את ה-CIA על מנת לעבוד כפרילנסר.
עם גילוי בנו של החץ, קונור הוק, פיירס התקרב אליו ושימש לו כדמות אב. לאחר שהחץ הקריב את חייו כשמנע פיגוע טרור ביולוגי בעיר מטרופוליס, פיירס אימץ את הוק. הוא אימן אותו והכשיר אותו לשימוש בכלי נשק, והם יצאו למשימות שונות ברחבי העולם. לאחר שובו של החץ מן המתים, הוק בחר להמשיך לחיות עם פיירס על פני אביו הביולוגי. כאשר חייו של הוק עמדו בסכנה, פיירס הגן עליו בגופו ונפצע אנושות. הוא סבל מכוויות קשות בכל חלקי גופו, ונפשו התערערה. מאוחר יותר, הוא נראה בחתונתם של החץ והקנרית השחורה.
לאחר הלידה מחדש של היקום, פיירס הופיע מחדש כשכיר חרב וחבר בארגון הפשע מאורגן "המעגל התשיעי". הוא נאבק בחץ ובקנרית השחורה ואף הצליח לגבור עליהם, ובהמשך הוא נשכר לביצוע עבודות נוספות תמורות כסף המעלות אותו על מסלול התנגשות עם החץ. החץ פוצע אותו קשות, אך פיירס מספיק לפוצץ את מגדל מחט החלל.
את דמותו של אדי פיירס בסדרת הטלוויזיה "החץ" מגלם השחקן סבסטיאן דאן.
אפמרה
המושג אֵפֵמֵרָה (Ephemera, בעברית חוֹלְפוֹת) מתייחס ליצירות כתובות או מודפסות שאינן מיועדות להישמר. המילה היוונית "אפמרה" (ἐφήμερα) פירושה "בשביל יום", כלומר חומר שנועד לשימוש ליום אחד בלבד, ומיועד להשלכה. דוגמאות לסוגי אפמרה הם: מודעות, פשקווילים, כרטיסי ביקור, כרטיסי ברכה, כרטיסי אוטובוס, מכתבים, סטיקרים, עלונים, גלויות, פוסטרים ועוד.
סוגי אפמרה
באנציקלופדיה מקיפה המוקדשת לאפמרה מונים ריקרדס וטוימן יותר מחמש מאות סוגים של חומרי אפמרה, בהם מסמכים בירוקרטיים, כרטיסי תחבורה ציבורית, תוכניות, תפריטים, כרטיסי ברכה, מכתבים, עלונים ופרוספקטים, גלויות, פוסטרים, ועוד.
אוספי אפמרה בעולם ובישראל
אוסף ג'ון ג'ונסון (John Johnson) שבספריית הבודליאנה שבאוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה הוא מאוספי האפמרה המודפסים הגדולים בעולם. הספרייה הלאומית אוצרת, ככל הנראה, את אוסף האפמרה הגדול ביותר בישראל. אוסף זה מכיל מאות אלפי ניירות, המתעדים את החברה הישראלית בשלל גוונים.
ג'ון ארמסטרונג
ג'ון ארמסטרונג הבן (באנגלית: John Armstrong Jr; 25 בנובמבר 1758 – 1 באפריל 1843) היה איש צבא ומדינאי אמריקאי שהיה אחד מהנציגים בקונגרס הקונטיננטלי, חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו יורק ומזכיר המלחמה של ארצות הברית.
ראשית חייו
ארמסטרונג נולד בקרלייל שבפנסילבניה כבנם הצעיר של הגנרל ג'ון ארמסטרונג האב ורבקה ארמסטרונג לבית ליון. ג'ון ארמסטרונג האב היה איש צבא בעל שם מפנסילבניה שנולד באירלנד למשפחה ממוצא סקוטי-אירי. אחיו הגדול של ג'ון ארמסטרונג הבן היה ג'יימס ארמסטרונג, שהיה רופא וחבר הקונגרס של ארצות הברית.
לאחר שהתחנך בקרלייל, למד ארמסטרונג הבן בקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון) ב-1775 הוא הפסיק את לימודיו כדי להצטרף ללחימה במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
מלחמת העצמאות של ארצות הברית
ארמסטרונג הצעיר הצטרף בתחילה לרגימנט המיליציה של פנסילבניה ובשנה שלאחר מכן הוא מונה לשלישו האישי של יו מרסר מהצבא הקונטיננטלי. בתפקידו זה הוא נשא את הגנרל מרסר הפצוע והגוסס משדה הקרב בקרב פרינסטון. לאחר מותו של מרסר ב-12 בינואר 1777, היה ארמסטרונג לשלישו של הגנרל הורשיו גייטס. הוא נשאר עם גייטס במהלך קרב סרטוגה ולאחר מכן התפטר מסיבות בריאותיות. ב-1782 ביקש ממנו גייסט לשוב. ארמסטרונג הצטרף למטה של גייסט כשליש בדרגת מייג'ור, תפקיד אותו הוא מילא עד תום המלחמה.
מכתבי ניובורג
וושינגטון הצליח לנטרל את המחאה הזאת מבלי שפרץ מרד. בעוד שבמכתבים שנכתבו מאוחר יותר על ידי ארמסטרונג הוא הודה בחלקו בפרשה, מעולם לא התבצעה כל פעולה רשמית שקישרה אותו עם המכתבים האנונימיים.
לאחר המלחמה
מאוחר יותר באותה שנה שב ארמסטרונג לקרלייל. הוא שירת במיליציה של פנסילבניה וכן כמזכיר המדינה של פנסילבניה תחת מושלי פנסילבניה ג'ון דיקינסון ובנג'מין פרנקלין. ב-1784 הוא הוביל את כוח המיליציה שמנה ארבע מאות איש לעימות עם מתיישבי קונטיקט בעמק ויומינג שבפנסילבניה. צעדיו הטקטיים הובילו לזעמן של מדינות ורמונט וקונטיקט השכנות ששיגרו את המיליציות שלהם לאזור. טימות'י פיקרינג נשלח כדי למצוא פתרון למשבר ולמתיישבים התאפשר לשמור על קרקעותיהם. ב-1787 וב-1788 נשלח ארמסטרונג כנציג פנסילבניה לקונגרס הפדרציה. הקונגרס הציע לו להתמנות לשופט העליון של הטריטוריה הצפון-מערבית. הוא דחה את ההצעה וכן את כל המשרות הציבוריות שהוצעו לו במהלך 12 שנים הבאות.
סנאטור ושגריר
ארמסטרונג שב לחיים הפוליטיים לאחר התפטרותו של ג'ון לורנס כסנאטור מטעם מדינת ניו יורק. בנובמבר 1800 הוא נבחר לתקופת כהונה שהייתה אמורה להסתיים במרץ 1801. ב-27 בינואר הוא נבחר לתקופת כהונה מלאה שהייתה אמורה להימשך עד 1807, אך ב-5 בפברואר 1802 הוא התפטר. למשרתו נבחר דוויט קלינטון שהתפטר ב-1803 ובעקבות כך שב ארמסטרונג למושבו הקודם באופן זמני.
בפברואר 1804 נבחר ארמסטרונג שוב לסנאט כדי למלא את מקומו של תאודורוס ביילי שהתפטר, אך הוא כיהן רק ארבעה חודשים עד שהנשיא תומאס ג'פרסון מינה אותו שגריר ארצות הברית בצרפת. הוא כיהן בתפקיד זה עד 1810 וגם ייצג את ארצות הברית בחצר המלכות של ספרד ב-1806.
מזכיר המלחמה
עם פרוץ מלחמת 1812, נקרא ארמסטרונג לשירות צבאי. הוא הוצב כבריגדיר גנרל שהיה אחראי על הגנת נמל ניו יורק. ב-1813 מינה אותו הנשיא ג'יימס מדיסון למזכיר המלחמה של ארצות הברית. ההיסטוריון הנרי אדמס כתב עליו:
ארמסטרונג ביצע כמה שינויים בעלי ערך בכוחות המזוינים, אך הוא היה משוכנע שהבריטים לא יתקפו את וושינגטון די. סי., עד שהוא לא עשה שום צעד להגנת העיר גם כשנעשה ברור שהיא תהיה מטרתו של כוח פלישה. בספטמבר 1814, לאחר החרבתה של וושינגטון, אילץ אותו מדיסון, שבדרך כלל היה אדם סלחן, להתפטר.
שנותיו האחרונות
ארמסטרונג שב לחוותו והמשיך בחייו השקטים. הוא פרסם כמה ספרי היסטוריה, ביוגרפיות וספרים על חקלאות. ג'ון ארמסטרונג מת ב-1 באפריל 1843 באחוזתו, "לה ברג'רי" (לימים נקראה "רוקבי"), שאותה הוא בנה ברד הוק שמצפון לניו יורק והוא נקבר בבית הקברות שבריינבק הסמוכה. לאחר מותו ב-1838 של פיין וינגייט, הוא היה הנציג האחרון של הקונגרס הקונטיננטלי שנותר בחיים והיחידי שדמותו הונצחה בצילום.
חיים אישיים
ב-1789 נשא ארמסטרונג לאישה את אלידה ליווינגסטון, ילדתם הצעירה של השופט רוברט ליווינגסטון ומרגרט לבית ביקמן. אלידה הייתה אחותם של רוברט ר. ליווינגסטון, שכיהן גם הוא בתפקידי ממשל ודיפלומטיה, ושל אדוארד ליווינגסטון שכיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית. ג'ון ואלידה ליווינגסטון הביאו לעולם שבעה ילדים.
2020 בקנדה
אירועים
אירוע מתמשך – מגפת הקורונה בקנדה.
הנוקמים
{{פירושונים|
ראו גם
}}
גביע הזהב 2007
גביע הזהב של CONCACAF 2007 נערך בין ה-6 ל-24 ביוני 2007 בארצות הברית, והיה הטורניר התשיעי של גביע הזהב, והמהדורה ה-19 של אליפות צפון אמריקה בכדורגל. התחרות נוהלה על ידי CONCACAF, הגוף המנהל של הכדורגל הצפון-אמריקני והוא נערך בפעם התשיעית ברציפות בארצות הברית. בפעם השלישית נערך הטורניר ללא נבחרות אורחות מקונפדרציות אחרות.
הנבחרת המארחת זכתה בטורניר בפעם הרביעית בתולדותיה, לאחר שגברה על  במשחק הגמר, ובכך הבטיחה את השתתפותה כנציגת CONCACAF בגביע הקונפדרציות 2009.
שלב הנוקאאוט
משחק הגמר
בועז הרפז
בועז הרפז (נולד ב-31 באוקטובר 1966) הוא קצין צה"ל במילואים. הורשע בזיוף "מסמך הרפז" (שנקרא בתחילת הפרשה "מסמך גלנט").
קורות חייו
הרפז שירת בצה"ל בחיל החימוש ולאחר קורס קצינים שובץ בחטיבת הבקעה. משם עבר לסיירת מטכ"ל בה שימש קצין החימוש שלה, בתקופת כהונתו של רן שחור כמפקד היחידה. בהמשך מונה למפקד פלגת המנהלה וב-1996 מונה לקצין האג"ם שלה. בשנת 1998 מונה לקצין אג"ם, בדרגת סגן-אלוף, של מערך המבצעים המיוחדים באגף המודיעין. בשנת 2000 זכה להמלצה של ראש הממשלה, אהוד ברק, שבה נאמר שהרפז הוא "קצין בעל איכויות גבוהות ויכולת אישית מרשימה", המלצה בנוסח המקובל אותו נהג להעניק ברק לקציני צה"ל יוצאי סיירת מטכ"ל.
בסוף 2002 יצא לשנה של חופשה ללא תשלום. קודם לכן, כתב מכתב בעילום שם לרמטכ"ל, משה יעלון, ובו הסתייגות מאופן התנהלות היחידה שבה שירת. בדצמבר 2003 התברר לראשי אגף המודיעין כי המכתב, שהכיל מידע סודי, דלף. למרות החשד שהרפז הוא המדליף, פנה קצין מודיעין ראשי, תא"ל משה שחורי, אל הפרקליט הצבאי הראשי, בבקשה שלא לפתוח בחקירה פלילית נגד הרפז. הרפז הועמד לדין משמעתי ונדון לנזיפה. בסוף 2004 סיים את שירותו בצה"ל, ביוזמת ראש אמ"ן, האלוף אהרן זאבי-פרקש. בשנת 2008, בעקבות המלצה של נציב קבילות החיילים, תא"ל (מיל') אבנר ברזני, הוחזר הרפז לצה"ל (על ידי סגן הרמטכ"ל, משה קפלינסקי, לאחר שראש אכ"א, אלעזר שטרן, סירב לטפל בכך) לשירות בן יום אחד, תוך הגדרת התקופה שקדמה לכך כחופשה ללא תשלום, צעד שהקנה להרפז זכות לקבלת תשלומי פנסיה מצה"ל למשך כל ימי חייו.
לאחר סיום שירותו בצה"ל עסק הרפז בייעוץ ביטחוני, תחילה בחברת "פיקל אבטחה" ואחר כך בחברה משלו בשם "PICSEC".
פרשת "מסמך הרפז"
ב-26 בינואר 2011 הודיעה פרקליטות המדינה על כוונתה להגיש כתב אישום נגד הרפז, על זיוף מסמך ושימוש בו בכוונה להשפיע על תהליך מינוי הרמטכ"ל.
מבקר המדינה, מיכה לינדנשטראוס, החליט לבדוק אף הוא את פרשת מסמך גלנט. כמו כן, היועץ המשפטי לממשלה יהודה ויינשטיין הורה למשטרה ולשב"כ לבדוק האם לפתוח בחקירה פלילית בעניין התנהלותו של הרפז. על פרטי הבדיקה הוצא צו איסור פרסום.
לדברי דן מרגלית ורונן ברגמן, בבדיקת מעשיו של הרפז התברר כי "ההתנהלות השערורייתית של הרפז הובילה כמה פעמים לסיכון משמעותי בחיי אדם. רק במזל גדול איש לא קיפד את חייו. בעקבות כל אלה נאלצו ראשי קהילת המודיעין של ישראל לנקוט צעדים קיצוניים שהשפיעו קשות על המשך ביצוע משימות חיוניות לביטחון של כולנו".
פעמים אחדות (קודם מינויו לרמטכ"ל) העיד אשכנזי בפני ועדות צבאיות להגנתו של הרפז. שר הביטחון, אהוד ברק, מתח ביקורת חריפה על הקשרים בין אשכנזי להרפז. בתחילת ספטמבר 2011 חשפה איילה חסון במהדורת יומן את הקשר ההדוק לכאורה בין בועז הרפז לרונית אשכנזי, אשתו של הרמטכ"ל גבי אשכנזי וכן חשד לכך שהם אספו מידע על חריגות הבנייה של גלנט והעבירו אותו לגורמים עלומים. דיווח זה עמד בסתירה לטענת גבי אשכנזי שבין המשפחות לא הייתה הכרות של ממש.
במרץ 2014 נעצר הרפז עם ארז וינר ואבי בניהו בהקשר לפרשה, ושוחרר למעצר בית. באוקטובר 2016 הוגש נגדו כתב אישום באשמת קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, זיוף בכוונה לקבל דבר במרמה בנסיבות מחמירות, שימוש במסמך מזויף ושיבוש מהלכי משפט. בנובמבר 2018, כחלק מעסקת טיעון, הודה והורשע הרפז בזיוף מסמך ובשימוש במסמך מזויף. לטענת דן מרגלית ורונן ברגמן, במהלך חקירתו נקטו הרפז ואחרים אסטרטגיה של חשיפת נושאים מסווגים רבים, על מנת להוביל את הפרקליטות לחתימת הסכם טיעון, כדי למנוע חשיפה של חומרי החקירה המסווגים שנאספו בחקירות. במאי 2019 נגזרו עליו 220 שעות שירות לתועלת הציבור.
פנסילבניה גאזט
היסטוריה
את העיתון הוציא לאור לראשונה סמואל קיימר בשנת 1728, בשם "The Universal Instructor in all Arts and Sciences: and Pennsylvania Gazette"; היה זה העיתון השני שפורסם בפנסילבניה. ב-2 באוקטובר 1729 קנו בנג'מין פרנקלין ויו מרדית' את העיתון וקיצרו את שמו. הם ויתרו גם על תוכניתו הגרנדיוזית של קיימר להדפיס בתוך העיתון את ציקלופדיית צ'יימברס. פרנקלין לא רק הדפיס את העיתון, אלא גם כתב לעיתים קרובות מאמרים תחת שמות עט. עיתונו הפך במהרה לעיתון המצליח ביותר במושבות.
דנקליאוסטיוס
דנקליאוסטיוס (שם מדעי: Dunkleosteus; מילולית: "העצם של דייוויד דנקל ממוזיאון הטבע של קליבלנד") הוא סוג של דג טורף גדול שחי בתקופת הדבון שהיה טורף-על בתקופתו וטרף חיות ימיות אחרות.
מאפיינים
הדנקליאוסטיוס היה מהדגים הגדולים ביותר בדבון והגדול שבמיני הסוג, D. terrelli הגיע לאורך של 8.79 מטרים ולמשקל של מעל 4 טונות. בעבר נכלל בסוג הקרוב דיניכטיס, אך הופרד ב-1956. מאובניו נתגלו במספר אזורים, ביניהם אמריקה הצפונית, פולין, בלגיה ומרוקו.
מבנה לסתותיו הקרניות היו שונות מכל דג אחר, בדומה לשאר בני המחלקה בעלי שריון. הלסתות פעלו כמו מנגנון ארבעה מוטות של מכונה, עם ארבעה שרירים חזקים: הלסת התחתונה, שריון הלחי, שריר הגולגולת והשריר המחבר של הלסתות. מבנה חזק זה הביא לעוצמת נשיכה של כ-600 עד 755 ק"ג. מבנה זה עזר לו לרסק טרף בעל שריון בעצמו, כגון בעלי שריון אחרים או אמוניטים, וייתכן שהייתה לו יכולת שאיבה גדולה, בדומה לאבנוניים, תוך 50–60 אלפיות שנייה. בניגוד ללסתות היה שאר הגוף רך בהרבה והזכיר את שלדם של דגי הסחוס.
בתרבות
דג ענק זה מופיע בסדרה מפלצות ים ובמשחק עולם היורה: המשחק.
מאי וילסון פרסטון
מאי וילסון פרסטון (באנגלית:May Wilson Preston; ) הייתה מאיירת אמריקאית של ספרים ומגזינים וציירת אימפרסיוניסטית.
ראשית חייה
מרי (מאי) פרסטון נולדה בניו יורק. היא הייתה בת יחידה של אן טיילור וילסון וג'ון ג'יי וילסון. מאי וילסון הייתה ממייסדי ארגון אמנויות הנשים הוותיק ביותר במדינה בגיל 16.
חינוך
היא הייתה ילדה מיוחסת שהוריה ניסו לשכנעה לא להיות אמנית ושלחו אותה לאוברלין קולג' בשנת 1889, שם למדה עד 1892, אבל אחד ממוריה שיכנע את הוריה לאפשר לה ללימוד אמנות. היא למדה בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק בשנים 1892 עד 1897 אצל ויליאם מריט צ'ייס, רוברט אנרי וג'ון הנרי טוואצ'טמן. היא התנגדה להדרתה מלהשתתף בשיעורי ציור אנשים חיים. אחרי זה פרסטון למדה בפריז אצל ג'יימס אבוט מקניל ויסלר.
היא למדה שוב אצל צ'ייס בבית הספר לאמנות בניו יורק בשנת 1901. היא פגשה שם את אדית דימוק וסטודנטית נוספת לאמנות, לו סימה. לאחר שהשלוש עברו להתגורר בסטודיו שרווד ברחוב 57, הם התפרסמו בשם "אחיות שרווד" בגלל הבית הפתוח השבועי שהחזיקו בסטודיו שלהן, וזכו לפרסום.
קריירה
לאחר מות בעלה הראשון, היא פרנסה את עצמה בעבודה כמאיירת. פרסטון החלה לאייר בשנת 1900 ובשנה שלאחר מכן התפרסמו יצירותיה בהרפר באזר.
בתחילת המאה הייתה גישה אמנותית לשלב ריאליזם גדול יותר באיורים. פרסטון הייתה אחת מהאמנים שהלכו למעשה בעקבותיהם של ויליאם גלקנס, ואברט שין. היא נחשבה לאחת המאיירות הבכירות בין השנים 1900–1939. מאיירות אחרות היו אליזבת שיפן גרין, ג'סי וילקוקס סמית' ויולט אוקלי. פרסטון הפכה לאישה הראשונה, ובמשך שנים היחידה, שהציגה בחברת המאיירים. בשנת 1920, ארבע נשים המאיירות הבכירות של החברה הפכו לחברות מן המניין באגודת המאיירים. פרסטון הציגה גם את עבודתה עם אמני אסכולת אשקאן.
היא הייתה אחת מהאמניות הבחירות הגדולות, כמו נינה א' אלנדר ורוז אוניל. בשנים 1902 עד 1915, היא הייתה שופטת בבחירת יצירות אמנות עבור שלטי חוצות ברחבי מדינת ניו יורק.
תערוכת הארמורי 1913 כללה את אחד מציורי השמן של פרסטון, "ילדה עם הדפס". היא זכתה בפרס בתערוכת פנמה -פסיפיק בשנת 1915. [3] בניו יורק הציגה במועדון מקדואל.
בשנת 1920 איירה פרסטון שני סיפורים של פ. סקוט פיצג'רלד עבור "The Saturday Evening Post": היא גם איירה סיפורים שפורסמו במגזין מאת מרי רוברטס ריינהרט.
מוות
הקריירה שלה הסתיימה בעצם לאחר שנדבקה בזיהום בעור שהקשה עליה לצייר.
היא מתה ב־18 במאי 1949 באיסט המפטון בלונג איילנד, ניו יורק.
בעלה, ג'יימס מור פרסטון, נפטר בשנת 1962.
רוויזיוניזם (מרקסיזם)
הרוויזיוניזם בתוך התנועה המרקסיסטית, מתייחס לאותם הוגי דעות מרקסיסטיים, שביקשו לבחון מחדש הנחות יסוד מרקסיסטיות ולהציע פתרונות שונים מהפתרונות הקלאסיים של המרקסיזם. בין הראשונים והבולט בין הרוויזיוניסטים האלה היה היהודי הגרמני אדוארד ברנשטיין, לכן הרוויזיוניזם במרקסיזם כונה גם בשם ברנשטייניזם.
הולדת המושג
הנוסחה הרוסית המקורית הייתה מרקסיזם משפטי, שהעלה טיעונים בעד האפשרות והפרוגרסיביות של הקפיטליזם ברוסיה. הספר הראשון שבו הוצגו רעיונות אלה פורסם בשנת 1894 בשם "הערות ביקורתיות על שאלת הפיתוח הכלכלי של רוסיה" על ידי פטר ברגנוביץ' סטרוב, אשר הזכיר זאת מאוחר יותר בספר על שיחותיו עם לנין:
השימוש במושג
עם התארגנות וגידול הזרם המרקסיסטי ובמיוחד לאחר מהפכת אוקטובר, הקמת ברית המועצות ובהמשך הגוש הקומוניסטי, המושג "רוויזיוניזם" הפך לעלבון שהוטח על ידי הרואים עצמם נאמנים לערכי היסוד המרקסיסטים, בפני המנסים לשנות אותם. בעוד שבתחילה המחלוקות היו רק רעיוניות, בהמשך הם הפכו לכלי במאבק על הכוח והשלטון, כלי, שבאמצעותו הדיחו, כלאו, שפטו ואף הוציאו להורג יריבים.
שנות העשרים והשלושים של המאה העשרים
האופוזיציה השמאלית הבינלאומית, בראשות לאון טרוצקי, שגורש מהקומינטרן בשנות העשרים והשלושים, האשימה את הקומינטרן ואת ברית המועצות בהחלפת העקרונות האינטרנציונליסטים של המרקסיזם-לניניזם במעמד אליטיסטי ביורוקרטי שניצב בראש ברית המועצות. הטרוצקיסטים, שתמכו בהמהפכה המתמדת ראו בבירוקרטיה הסטליניסטית המתהווה מכשול עיקרי למהפכה העולמית הסוציאליסטית של מעמד הפועלים. בינתיים, השלטונות הסובייטיים הרשמיים כינו את הטרוצקיסטים בשם "רוויזיוניסטים" וגירשו אותם מהמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. הטרוצקיסטים ייסדו את האינטרנציונל הרביעי.
שנות הארבעים והחמישים
במהלך שנות ארבעים והחמישים של המאה העשרים נעשה שימוש במונח "רוויזיוניזם" במסגרת התנועה הקומוניסטית הבינלאומית על ידי ה"סטליניסטים" כדי להתייחס לאותם קומוניסטים שהציעו להתמקד במוצרי צריכה ולא בתעשייה הכבדה וקיבלו את ההבדלים הלאומיים בין גישתן של מפלגות קומוניסטיות בנות לאומים שונים, ואף עודדו את הרפורמות הדמוקרטיות, שבוצעו בחלק ממדינות הגוש הקומוניסטי. גם הטיטואיסטים (חסידיו של מנהיג יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו) הואשמו בהיותם רוויזיוניסטים. לאחר ה"הפשרה" החלקית שנגרמה עם מותו של יוסיף סטלין ב-5 במרץ 1953, הפך רעיון הרוויזיוניזם למקובל לזמן קצר בהונגריה, בתקופת ממשלתו של אימרה נאג' (1953-1955) ובפולין בתקופה שבה ולדיסלב גומולקה היה בשלטון. באותה תקופה לא נאג' ולא גומולקה תיארו את עצמם כ"רוויזיוניסטים".
בעקבות הדיכוי הסובייטי של ההתקוממות ההונגרית בשנת 1956, כמה אינטלקטואלים קומוניסטים מערביים התפטרו במחאה מהמפלגות הקומוניסטיות בארצות מוצאם. בשל גישה זו, הם הואשמו ב"רוויזיוניזם" על ידי אלה שנותרו חברי מפלגה. האחרונים הואשמו בהיותם "סטליניסטים" על ידי המתפטרים. תנועה זו קיבלה את הכינוי השמאל החדש.
הפילוג הסיני-סובייטי
בתחילת שנות השישים, המנהיג הסיני מאו צה-טונג, יחד עם גורמים רדיקליים יותר בתוך המפלגה הקומוניסטית הסינית, החיו את המונח "רוויזיוניזם" כדי לתקוף את ברית המועצות ואת ראש ממשלת ברית המועצות דאז, ניקיטה חרושצ'וב. התרחקות הדדית ברורה זו התרחשה במסגרת הפילוג האידאולוגי הסיני-סובייטי. אחת התוצאות הראשונות של הפילוג הייתה יציאת היועצים הטכניים הסובייטים מסין.
לאחר מכן, במשך אותו עשור נהגו הסינים להשתמש בכינוי "רוויזיוניסטים מודרניים" או "רוויזיוניסטים בני זמננו" נגד הסובייטים בפרט, ונגד כל מי שדבק בקו האידאולוגי שלהם בכלל. נוסח זה ייקלט ויופץ על ידי קבוצות מאואיסטיות או פלגים שנפרדו מכמה מפלגות קומוניסטיות מערביות ומזרחיות, מפלגות שהם האשימו גם ב"שקט" ובהיעדר "להט" מהפכני מספיק.
ביוני 1963 פרסמה המפלגה הקומוניסטית של סין טקסט חשוב, "25 הנקודות של בייג'ינג", שייצג את הניתוק המוחלט מ"הרוויזיוניזם הסובייטי". המפלגה הקומוניסטית הסינית שלחה מכתב ארוך לוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, והציגה בפני מהפכנים ברחבי העולם את ההבדלים האסטרטגיים והעקרוניים החמורים שפילגו באותה עת את התנועה הקומוניסטית הבינלאומית, שעמדה להתפצל לשתי עמדות מעמדיות מנוגדות, שני זרמים אידאולוגיים ופוליטיים בלתי ניתנים לגישור: מרקסיזם-לניניזם-מחשבת מאו צה-טונג ו"רוויזיוניזם עכשווי".
הפילוג הסיני-אלבני
ב-1978 התרחש הפילוג הסיני-אלבני, כאשר אנוור הוג'ה, שהיה אז המזכיר הכללי של מפלגת העבודה של אלבניה, גינה גם את המפלגה הקומוניסטית הסינית כ"רוויזיוניסטית", כפי שעשה בשנות השישים עם ברית המועצות הפוסט-סטליניסטית של ניקיטה חרושצ'וב – עבור הוג'ה, "תאוריית דנג שיאופינג", המכונה גם "דנגיזם". היא ענף נוסף של "הרוויזיוניזם המודרני". הוג'ה עשה זאת משום שלאחר מותו של מאו צה-טונג (9 בספטמבר 1976), סין נטשה בהדרגה את ההיבטים הרדיקליים יותר של המאואיזם.
לי מרווין
לי מרווין (באנגלית: Lee Marvin; 19 בפברואר 1924 – 29 באוגוסט 1987) היה שחקן קולנוע אמריקאי שהתמחה בגילום דמויות נבלים אולם בשנת 1965 זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לתפקידו בסרט "קט בלו", תפקידו הקומי הראשון והכמעט יחיד. הוא זכה על תפקיד זה גם בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי ובפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר.
ביוגרפיה
מרווין נולד בניו יורק. לפני שסיים את לימודיו פרצה מלחמת העולם השנייה ומרווין עזב את בית הספר על מנת להתגייס לחיל הנחתים האמריקני ושירת כצלף בדיוויזיית הנחתים הרביעית. הוא נפצע בישבן בקרב על סאיפאן מאש מכונת ירייה ורוב אנשי מחלקתו נהרגו. על פציעתו בקרב הוענק לו עיטור לב הארגמן.
קריירה
לאחר המלחמה הועסק כשחקן מחליף במחזות "אוף ברודוויי". ב-1950 עבר להוליווד וקיבל תפקידים קטנים בסרטי מלחמה ומערבונים. בעיקר נעזרו בו במאים כדי לביים נכונה קטעי קרבות, מהלכים מלחמתיים והווי חיילים קרביים. ב-1953 שיחק בסרט "הפרא" ("The Wild One") לצידו של מרלון ברנדו. תפקיד קטן היה לו גם בסרט "המרד על הקיין" (1954) ובסרט "בהלה בצוק השחור" (" Bad Day at Black Rock") ב-1955. בסך הכל שיחק בתפקידים קטנים בלמעלה מ-50 סרטים בשנות החמישים. ב-1956 כיכב לראשונה בתפקיד משני בסרט "!Attack".
במקביל להופעה בסרטים גילם את דמותו של השוטר הקשוח פרנק בלינג'ר בסדרת הטלוויזיה "M Squad" ששודרה בין 1957 ל-1960. הופעותיו בסדרה הקנו לו מעמד של הכרה ציבורית.
ב-1961 שיחק במערבון "הקומנצ'רוס" לצידו של ג'ון ויין.
ב-1962 גילם את דמותו של הנבל ליברטי ואלנס במערבון "האיש שירה בליברטי ואלנס". ב-1964 ליהק אותו הבמאי דון סיגל לתפקידו הראשי הראשון בסרטו "הרוצחים" (דמות משנית בסרט גילם רונלד רייגן, לימים נשיא ארצות הברית). מרווין גילם רוצח יעיל, קר רוח וחסר רגש, תדמית שדבקה בו בתפקידים ששיחק לפני כן והתעצמה לאחר מכן. ב-1965 נוצלה תדמית זו לצורך תפקיד קומי כפול בסרט "קט בלו" (בכיכובה של ג'יין פונדה). מרווין גילם את דמותו של אקדוחן שיכור טוב-לב ושל אחיו התאום המרושע. על תפקידו בסרט זה זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ובפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
הוא המשיך לשחק נבלים קרי לב בסרטים "המקצוענים" ("The Professionals"; 1966), "12 הנועזים" ("The Dirty Dozen"; 1967) המצליח עם כמה מהכוכבים ההוליוודיים הגבריים המובילים של התקופה, "פגיעה בול" ("Point Blank"; 1967), "המכורים לזהב" ("Paint Your Wagon"; 1969) בו שר את השיר "כוכב נודד" ("Wandering Star"), שהיה ללהיט ונמכר ביותר ממיליון עותקים, ועוד. בסוף שנות השישים הרוויח מיליון דולר לסרט. במהלך שנות השישים והשבעים הופיע בכ-30 סרטים. בשנות השמונים הופיע בסרטים ספורים ובמספר הופעות אורח טלוויזיוניות בסדרות כמו "בוננזה", "אזור הדמדומים" ו"הבלתי משוחדים". סרטו האחרון היה "מחץ הדלתא" של הבמאי הישראלי מנחם גולן.
חיים אישיים
מרווין הוא אב לשישה ילדים. הוא נישא לבטי אבלינג (Betty Ebeling) ב-1951, נישואין שהסתיימו בגירושין ב-1967 לבני הזוג ארבעה ילדים משותפים. בשנת 1970 נישא למי שהייתה חברתו לפני שנישא לבטי, פמלה פילי (Pamela Feeley). בני הזוג חיו בוודסטוק (ניו יורק) עד 1975 אז עברו לטוסון, אריזונה, שם חיו עד מותו של מרווין.
מבחינה פוליטית היה מרווין ליברל-דמוקרט. הוא התנגד למלחמת וייטנאם, תמך בג'ון פיצג'רלד קנדי במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1960 ובמתן שוויון זכויות להומוסקסואלים.
סוניה רביד
סוניה רביד (באנגלית: Sonia Revid; 23 בינואר 1902 – 8 באוגוסט 1947) הייתה רקדנית שנולדה בריגה, וחיה ופעלה במלבורן במשך רוב הקריירה שלה.
תחילת הקריירה
רביד נולדה בריגה לאולגה ויצחק רביד, משפחה יהודית, והתגוררה בסנקט פטרבורג עד שעברה לברלין ב־1921. היא למדה מחול מודרני בדרזדן אצל מרי ויגמן.
קריירה
ב־1932 ביקרה רביד קרובי משפחה במלבורן, ונשארה כדי לבצע מופעי מחול וללמד ריקוד בסטודיו משלה, "בית הספר של סוניה רביד למחול אמנותי מודרני", שנודע לימים כ"בית הספר על שם סוניה רביד לאמנות, מחול, ותרבות הגוף". שם מאוחר זה משקף את המעבר שלה לעיסוק במחול כמיזם לבריאות הציבור. אחת מתלמידותיה הייתה הרקדנית והכוריאוגרפית האוסטרלית לואיז לייטפוט. היא בילתה את השנים 1938–1939 בהוראה ובמופעים באוקלנד, ניו זילנד, בחסות האגודה הנוצרית לנשים צעירות (YWCA).
רביד ביקשה להשתמש במחול לשיפור חיי ילדים נזקקים במלבורן, והציעה שיעורי מחול וחינוך לבריאות, חינם, לילדים בשכונת פֿיצְרוֹי. היא קיימה מופעי צדקה, ופרסמה חוברת ובה רעיונותיה בנושא "האם ילדי שכונות עוני מבחינים בין אור לחושך?" היא יצרה תוכנית מחול דידקטית בנושא היגיינת הפה, ששמה "השוטה הקטנה והרפתקאותיה", למוזיקה מאת גונו וסן-סנס. בשנת 1940 חיברה יצירת מחול אקטואלית, "The Bushfire Drama", המתייחסת לעונת שריפות הענק הקשה של 1939 בויקטוריה.
חיים אישיים
רביד הלכה לעולמה ב־1945, בגיל 43, במלבורן. ארכיונה שמור בספריית המדינה ויקטוריה, באוסטרליה.
עולם הקטן
האדם עולם קטן
האדם עולם קטן, זה רעיון עתיק, וכבר אמרוהו במפורש חז"ל וחכמים קדמונים אחרים. כך רבי נחמיה אומר: מניין שאדם אחד שקול כנגד כל מעשה בראשית? שנאמר זה ספר תולדות אדם, ולהלן הוא אומר אלה תולדות השמים והארץ בהבראם, מה להלן בריאה ועשיה, אף כאן בריאה ועשיה. ורבי אליעזר בנו של יוסי הגלילי אומר: הקדוש-ברוך-הוא, יהא שמו הגדול מבורך לעולם ולעולמי עולמים, בחכמתו ובתבונתו ברא את העולם כולו וברא את השמים והארץ, עליונים ותחתונים, ויצר באדם כל מה שברא בעולמו.
הפילוסופים היהודים שבסוף תקופת הגאונים ותחילת תקופת הראשונים (יצחק בן שלמה הישראלי, רס"ג, רבי שבתי דונולו, רבי שלמה אבן גבירול) השוו את האדם להבריאה. רבי משה אבן עזרא הסביר בשירו "בשם אל אשר אמר": "ונפש טהורה נגזרה מכבוד האל / ותחסר מעט מבוא לקצווי תהילותיו / ותשאף להתיימר במדע אשר קדם / וכבוד אשר נגנז לכל-תם בדורותיו / כי היא בגוף נובל אסורה בלי-כבל / וחיה ולא תיבל כשחק וצבאותיו / וזה הוא בשם עולם מכונה אבל קטן / ומי הוא אשר-בא עד תכונת יצורותיו".
רבי יוסף אבן צדיק הלך בעקבותיהם, וביסס את ספרו הפילוסופי על סמך הרעיון, באופן הבא:
הספר עולם הקטן
הפילוסופיה הדתית בישראל בימי הביניים מתחלקת לשלוש אסכולות: זו של המדברים בראשות רס"ג, הסודית (מיסטית) נאופלטונית שתחילתה ברבי שלמה אבן גבירול, והאריסטוטלית ששיאה ברמב"ם.
הספר "עולם הקטן" חוליה בשרשרת של חיבורים פילוסופים שחיברו חכמים יהודים (רבי שלמה אבן גבירול, רבי משה אבן עזרא, רבי אברהם בר חייא, רבי יהודה הלוי, ואחרים) בהשפעת נאופלטוניות. גם רבי יוסף אבן צדיק אפלטוני כקודמיו, אלא שכבר עומד על גבול האריסטוטליות; ולדעת שמחה בונם אורבאך, מתלבט היאך לשלב את הנאופלטוניות לתוך האריסטוטליות. החוקרים דוד נימרק, יצחק יוליוס גוטמן, סטיבן כץ, וקולט סיראט כללו את רבי יוסף אבן צדיק באסכולה הנאופלטונית; אם-כי נימרק הדגיש שהוא רופף בין שתי אסכולות, זו של גבירול וזו של רס"ג. הרב דוד כהן כלל את "עולם הקטן" באסכולה האריסטוטלית (עם "אמונה רמה" של הראב"ד, "מורה נבוכים" של הרמב"ם, ו-"מלחמות השם" של הרלב"ג).
החכם רבי יוסף אבן צדיק, תלמידו של רבי יצחק אבן גיאת, ויש אומרים תלמידו של רבי יצחק אלבאליה, היה דיין בקורדובה. ספרו "עולם הקטן" חובר בדרך קיצור כתשובה לשאלת תלמיד: "מה היא כוונת החכמים באמרם הטוב המתמיד להמעלה השלמה, ואמרו שהמעלה השלמה ההיא והטוב ההוא אינם מצויים בעולם הזה, ואמרו שהדבר זה ראוי לדרוש אותו לכל בעל שכל". רבי יוסף אבן צדיק סיכם בהקדמה לספר את כוונתו: "שמתי כוונתי לבאר ידיעת האדם אמיתת עצמו לפי שמידיעתו לעצמו ידע הכל, ומי שידע עצמו אפשר שידע זולתו, ומי שלא ידע עצמו כ"ש שלא ידע זולתו. ועל כן נקרא האדם עולם קטן לפי שיש בו דמות מכל מה שבעולם. גופו כמעלת העולם הגשמי ונפשו החכמה כמעלת העולם הרוחני. וכעניין זה אמרו הפילוסופים בשומם חוק ורושם לפילוסופיה כי הפילוסופיה היא ידיעת האדם נפשו כי מידיעת נפשו ידע הכל, ר"ל עולם הגשמות ועולם הרוחני. וזאת היא חכמת הפילוסופיה שהיא חכמת החכמות ותכליתן לפי שהיא מדרגה ושביל לידיעת בורא הכל ומתחילו יתברך ויתעלה". כלומר, האדם נקרא עולם הקטן, גופו דומה לעולם הגשמי, ונפשו לעולם הרוחני, ולפיכך הוא המפתח להכרת העולם הגדול; ומאחר שהכל כלול בנפש החכמה, ידיעת נפשו היא מדרגה ושביל לידיעת הבורא ועשיית רצונו.
הספר כולל סברות מקוריות של המחבר; דעות של רס"ג, דונש בן תמים, יצחק בן שלמה ישראלי, רבי שלמה אבן גבירול, ורבי יצחק אבן גיאת; רעיונות ודעות שמקורם בפלוטינוס ובאריסטו ובנאופלטוניות המוסלמית בת זמנו (אנציקלופדיה של אחי הטוהר) המוצגים באופן הרמוני, והשפעות של כתבי כלאם ומועתזילה.
הרמב"ם כתב על רבי יוסף אבן צדיק באגרת אל רבי שמואל אבן תיבון: "ספר עולם קטן שחיבר רבי יוסף אבן צדיק לא ראיתיו, אבל אני ידעתי את האיש והכרתי את ערך מעלתו ומעלת ספרו". הספר תורגם מערבית לעברית על ידי משה אבן תיבון או על ידי נחום המערבי. קטעים מהספר "עולם הקטן" מצוטטים בפירוש רד"ק לספר בראשית, בספר "שער השמים" מאת רבי יצחק אבן לטיף, בספר "שבילי אמונה" לרבי מאיר אלדבי, ובספר "מאמר השכל".
הספר "עולם קטן" עורר עניין מחודש בדורות האחרונים. כתבו עליו מחקרים חיים שאול הורוביץ, דוד קאופמן, יצחק הוזיק, ז'ורז' ויידה, הארי אוסטרין וולפסון, דב שוורץ, וחוקרים אחרים. הרב דוד כהן מנה את רבי יוסף אבן צדיק עם גדולי ההלכה וגדולי החכמה. הרב יהודה ליב הכהן מיימון הגדיר את עולם הקטן: "בכללו ספר נכבד מאוד, הולך בדרך הפילוסופים המעיינים ויסודתו אמונה".
נחום לאם
הרב נחום (נורמן) לאם (באנגלית: Norman Lamm; כ"ו בכסלו ה'תרפ"ח, 19 בדצמבר 1927 – ח' בסיוון ה'תש"פ, 31 במאי 2020) היה רב אורתודוקסי מודרני אמריקאי, מחבר ספרים ומנהיג קהילתי יהודי. כיהן כנשיאה השלישי של הישיבה יוניברסיטי מ-1976 עד 2003. הוא המשיך כנגיד (chancellor) האוניברסיטה וראש הישיבה עד שהודיע על פרישתו ב-1 ביולי 2013.
החזיק בתואר דוקטור בפילוסופיה יהודית. היה תלמידו של הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, שהסמיך אותו לרב בישיבת רבינו יצחק אלחנן בשנת 1951.
קורות חיים
נחום לאם נולד בברוקלין, בניו יורק שבארצות הברית, נכד לרב יהושע בוימל.
בצעירותו למד במתיבתא תורה ודעת בוויליאמסבורג. קיבל תואר ראשון בהצטיינות בכימיה ב־1949 בישיבה קולג' (מכללה לתואר הראשון לגברים של הישיבה יוניברסיטי). תחילה רצה לעסוק במדע, אבל שוכנע על ידי הרב ד"ר שמואל בלקין, הנשיא השני של ישיבה יוניברסיטי, להצטרף לסגל הרבנים בישיבה יוניברסיטי. את הדוקטורט בפילוסופיה יהודית קיבל בשנת 1966.
הרב לאם נבחר לנשיא הישיבה יוניברסיטי באוגוסט 1976, והיה הנשיא השלישי שלה והראשון שנולד בארצות הברית. בכהונתו כנשיא הצליח לשפר את מצבו הפיננסי של המוסד (שהיה נתון בחובות כספיים), והשיג דירוג אקדמי גבוה יותר למוסד. פרש מנשיאות האוניברסיטה ב-2003 והיה לנגיד (chancellor) שלה ועמד בראש הישיבה, וב-1 ביולי 2013 הודיע על פרישתו מתפקידים אלה.
נפטר ב-31 במאי 2020.
קשר עם היהדות הלא אורתודוקסית
לאם היה מבקר חריף של ניסיונה של היהדות הרפורמית להגדיר מחדש את היהדות באופן חד צדדי. בתגובה להצהרתם כי אדם יכול להיחשב יהודי עם אב יהודי בלבד ולא אם יהודייה (בניגוד לעמדתה המסורתית של היהדות הרבנית לפיה היהדות מועברת באופן מטריליני, כלומר, אתה נולד יהודי אם אמך יהודייה). לאם הצהיר שזהו "המעשה הכי חסר אחריות בהיסטוריה היהודית בת זמננו." [9] למרות זאת, הוא פעל לאורך השנים לשמור על קווי תקשורת פתוחים בין היהדות האורתודוקסית והרפורמית, בתקווה שניתן יהיה לשמור על אחדות יהודית. לאם היה חסיד של עבודה משותפת עם היהדות הרפורמית והקונסרבטיבית במועצת בית הכנסת של אמריקה.
בהרצאה בפני קבוצת רבנים אורתודוקסיים קונסרבטיביים ורפורמים הוא טען כי רבנים לא-אורתודוקסים הם מנהיגים רוחניים "תקפים" של בני עדתם, בעוד שהאורתודוקסים הם מנהיגים דתיים "לגיטימיים". "תקף" מגיע מהמילה הלטינית validus שפירושה חזק, חזק - והם בהחלט מנהיגים יהודים חזקים ומשפיעים שיש לכבד את מאמציהם. אבל רק רבנים אורתודוקסים יכולים לטעון ל"לגיטימיות", מילה שמקורה בלטינית לקס, חוק. רק אחד המחויב באופן מלא להלכה יכול להיחשב לגיטימי יהודית כרב.
למרות מחלוקתו העמודה עם התאולוגיה וה'הלכה' של צורות לא-אורתודוקסיות של יהדות, לאם היה אחד המנהיגים הבולטים ביותר באורתודוקסיה בשיתוף פעולה עם היהדות הקונסרבטיבית והיהדות הרפורמית. בשנים 1989 ו-1990 ביקש ראש ממשלת ישראל יצחק שמיר מלאם לסייע בפתרון המשבר הקשור ל"מיהו יהודי?" סוגיה, שפרצה כאשר מתגייר רפורמי רצה לעלות לארץ (הגירה למדינת ישראל). לאם הגה פתרון למשבר הדתי שדרש דיפלומטיה עדינה כמו גם רצון טוב מכל הצדדים. בתגובה להצעתו של לאם, מינה ראש הממשלה שמיר את מזכיר הממשלה אליקים רובנשטיין, לימים חבר בית המשפט העליון, שניהל משא ומתן חשאי במשך חודשים ארוכים עם רבנים מהיהדות הקונסרבטיבית, הרפורמית והאורתודוקסית, כולל סגל מישיבה יוניברסיטי, עם הרב לאם כראש הישיבה. התוכנית קראה להקים פאנל משותף שיראיין אנשים שמתגיירים ושוקלים לעלות לישראל, ויפנה אותם לבית דין שיגייר את המועמד לפי ההלכה המסורתית.