cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ק פלאש המקפץ (סרט)
עלילה
תרזה "טרי" דוליטל (וופי גולדברג) עובדת בבנק הלאומי הראשון במנהטן, ניו יורק, מעבירה כספים בין חשבונות. המראה שלה קצת חריג בשביל עבודה במקום שמרני שכזה, ולמרות היותה עובדת טובה ופופולרית בקרב עמיתיה לעבודה - סינתיה (קרול קיין), דאג (ג'ון לוביץ), קארן (לין מארי סטיוארט) ופרד (פיל הארטמן) - היא ננזפת לעיתים קרובות על ידי הבוס שלה ג'יימס פייג' (פיטר מייקל גץ).
על רקע תקופת המלחמה הקרה, אדם הקורא לעצמו "ג'ק פלאש המקפץ" יוצר קשר עם טרי, באמצעות המחשב שלה בעבודתה, ומציג את עצמו כסוכן בשירות המודיעין הבריטי במזרח אירופה שנרדף על ידי הק.ג.ב.. ג'ק שולח אותה אל הקונסוליה הבריטית, כדי להעביר מסר בשמו אל מחלקה C. טרי פוגשת בג'רמי טלבוט (ג'ון ווד), שמודיע לה כי אין כלל מחלקה שכזו. ג'ק מבקש מטרי ללכת את דירתו שבניו יורק, ולאסוף משם רשימה של אנשי קשר שלו מה-CIA, בתקווה שאחד מהם יוכל לסייע לו להשיג דרכון ולצאת ממזרח אירופה. בינתיים, מגיע אל הבנק עובד חדש - מרטי פיליפס (סטיבן קולינס). כמו כן, טכנאי מחשבים (ג'יימס בלושי) מגיע אל הבנק, על מנת לתקן את המסוף של טרי, אולם כאשר טרי מתקשרת אל חברת המחשבים, על מנת לאשר את זהותו, הטכנאי נעלם באופן מסתורי. לאחר שטרי יוצאת מדירתו של ג'ק, היא נכנסת למונית, ונבהלת לגלות שנהג המונית הוא אותו טכנאי מחשבים, שמתכנן לחטוף אותה, אולם היא מצליחה להימלט מתוך המונית.
טרי יוצרת קשר עם אחד מעמיתיו של ג'ק מארק ואן מיטר (ירון קרבה), שפוגש אותה בנמל. הוא נדהם לגלות שטרי היא אזרחית, ללא כל קשר אל קהילת המודיעין, וכאשר הוא מבחין כי מישהו עוקב אחריהם, הוא דוחף את טרי אל תוך האיסט ריבר, ובכך מציל את חייה, אך נורה למוות ונהרג בעצמו. המשטרה לא מתייחסת ברצינות לטענותיה של טרי כי מדובר במעשה רצח, ומרטי מגיע לתחנת המשטרה ולוקח אותה הביתה. לאחר שהיא מוצאת מודעת אבל בעיתון, טרי הולכת ללוויה של ואן-מיטר, שם היא פוגשת בליז קרלסון (אנני פוטס), אשתו של הארי קרלסון, אחד מאנשי הקשר של ג'ק; כמו כן, היא פוגש בעוד אחד מאנשי הקשר של ג'ק, ארצ'ר לינקולן (רוסקו לי בראון). טרי מנסה לדבר עם לינקולן, אבל הוא עוזב את המקום לפני שהיא מספיקה לגשת אליו. ליז מזמינה את טרי חזרה לביתה, ומספרת לה שככל שידוע לה - בעלה עדיין נמצא עם ג'ק. מאוחר יותר, כאשר טרי מספר לג'ק על פגישותיה עם ליז ועם לינקולן, שניהם מסיקים שהארי כבר נהרג. ג'ק מנחה את טרי כיצד לפרוץ למחשב המרכזי של הקונסוליה הבריטית, אולם טלבוט מגלה את תוכניותיהם, ומנתק את המחשב לפני שג'ק מספיק להתחבר אליו. טרי נוסעת אל ביתה של ליז, לבקש את עזרתה, אך מגלה שליז וילדיה נעלמו וכי הבית נטוש. בעודה עוזבת את המקום, ניגש אליה ארצ'ר לינקולן, שמספר לה שלליז ולילדים כבר יש זהויות חדשות, שהוענקו להם מידי ה-CIA. לאחר שהיא נפגשת עם חברתו של ג'ק שרה בילינגס (שרה וטספורד), טרי נלכדת על ידי הק.ג.ב., אך נמלטת מהמקום, לא לפני שאדם הלבוש כקצין משטרה (אבל למעשה הוא טכנאי המחשבים / נהג המונית שטרי כבר פגשה בעבר) מחדיר לגופה סם אמת. טרי שבה ונפגשת עם שרה, ומבקשת ממנה את עזרתה לחלץ את ג'ק, אך שרה מסרבת. טרי, עדיין תחת השפעת הסמים, מגיעה לבנק הלאומי הראשון, מתעמתת עם הבוס שלה מר פייג', ומתעלפת.
טרי מתעוררת בביתה, וזוכה לביקור משרה, ששינתה את דעתה, ונותנת לטרי פרטים של איש קשר, שיעזור לג'ק. לאחר שהיא מוסרת את המידע לג'ק, טרי נתפסת שוב על ידי הק.ג.ב., ומגלה כי טלבוט הוא חפרפרת של הק.ג.ב. וכי הפרטים של איש הקשר שהוא סיפק (באמצעות בעלה של שרה, ראש ה-MI5) הם מלכודת על מנת לחשוף ולהרוג את ג'ק. אנשי הק.ג.ב. מתכננים לענות את טרי, אך היא בורחת מהמקום ונתפסת על ידי המשטרה. בתחילה, היא סבורה שהמשטרה מצילה אותה, אך כאשר היא מבינה כי בכוונתם לעצור אותה ולא להגן עליה, היא בורחת מהם, וממהרת לבנק, על מנת ליצור קשר עם ג'ק ולהזהיר אותו מהמלכודת. כשהיא מגיעה לשם, היא מגלה שטלבוט ואנשי הק.ג.ב. כבר הקדימו אותה למקום. טרי מנסה לגשת אל המחשב שלה, אבל אחד מאנשי הק.ג.ב. פותח באש עם רובה עוזי. מרטי הורג את אנשי הק.ג.ב. החמושים, בעוד טרי מתעמתת עם טלבוט, ומצליחה בסופו של דבר לשלוח הודעה לג'ק. מרטי מגלה לטרי כי שמו האמיתי הוא פיטר קאן (אחד מאנשי הקשר של ג'ק), והוא שולח לג'ק פרטיו של איש קשר אמיתי, שיעזור לו לשוב הביתה בבטחה.
באותו הערב, טרי מגיעה למסעדה, שבה היא וג'ק תכננו לאכול ארוחת ערב ביחד, אבל ג'ק לא מופיע. רגע לפני שהמסעדה נסגרת, פיטר מגיע למקום, ואומר לטרי שג'ק לא יכול היה להגיע, והוא מנחם את טרי המאוכזבת. למחרת בבוקר, עמיתיה לעבודה של טרי מגלים לה כי מר פייג' קיבל קידום, וכי הוא עוזב לסניף אחר של הבנק, והיא תהיה המחליפה שלו. טרי, עדיין מדוכאת בגלל אירועי הלילה הקודם, מופתעת מכך שג'ק (ג'ונתן פרייס) מופיע במשרדה. הוא אומר לה שהוא רוצה להודות לה באופן אישי על עזרתה, בכך שייקח אותה לארוחת ערב. טרי מציג אותו בפני עמיתיה לעבודתה, וכולם מברכים את ג'ק בחום. טרי וג'ק עוזבים ביחד את המשרד, כשכולם מוחאים להם כפיים.
פסקול
אלבום הפסקול שוחרר על גבי תקליטים וקלטות על ידי Mercury Records, ומאוחר יותר גם על גבי CD על ידי Spectrum.
הגרסאות המקוריות של "Set Me Free" (בביצוע של The Pointer Sisters) ושל "Rescue Me" (בביצוע של פונטלה בס) נשמעות בסרט, אך באלבום הפסקול כלולות רק גרסאות הכיסוי של שירים אלו.
ביקורות ותגובות
ג'ק פלאש המקפץ קיבל בעיקר ביקורות שליליות ממבקרי הקולנוע, ועל כן קיבל דירוג של 28% בלבד, באתר Rotten Tomatoes. דירוג קהל הצופים באתר העניק לו דירוג של 58% (2.8 / 5).
Blu-ray
הסרט שוחרר על Blu-ray על ידי Anchor Bay Entertainment ב-28 במאי 2013.
ישראל איסר איסרלין
{{פירושונים|
יחסי מלזיה–קוריאה הצפונית
סקירה כללית
היחסים בין המדינות כוננו ב-30 ביוני 1973. באותה תקופה, קוריאה הצפונית ניסתה לשפר את קשריה עם מדינות העולם. שגרירות קוריאה הצפונית בקואלה לומפור נפתחה בשנת 2003, יחד עם שגרירות מלזיה בפיונגיאנג. היחסים בין המדינות השתפרו לאחר מכן. ב-2009, מלזיה הפכה למדינה הראשונה שאזרחיה יכלו לנסוע לקוריאה הצפונית ללא אשרה.
התנקשות קים ג'ונג-נאם במלזיה
בשנת 2017, היחסים בין מלזיה לקוריאה הצפונית החלו להדרדר בעקבות ההתנקשות של קים ג'ונג-נאם בנמל התעופה הבינלאומי שבקואלה לומפור, מלזיה.
ב-6 במרץ 2017, ממשלת מלזיה ביטלה את כניסתם של קוריאנים אל המדינה ללא ויזה. ממשלת קוריאה הצפונית אסרה על כל אזרחי מלזיה להיכנס או לצאת מהמדינה. פעולה זה ננקטה גם על ידי ממשלת מלזיה. ב-30 במרץ, לאחר משא ומתן בין שני הצדדים, הורשו כל המלזים והקוריאנים לחזור אל ארצם. זמן קצר לאחר מכן, ראש ממשלת מלזיה, נג'יב רזאק, ציין כי ממשלת מלזיה אינה מתכוונת לנתק את הקשרים הדיפלומטיים עם קוריאה הצפונית.
ניתוק היחסים
ב-19 במרץ 2021 ניתקה קוריאה הצפונית את יחסיה עם מלזיה בעקבות הסגרת אזרח צפון קוריאני ממלזיה לארצות הברית. באותו יום הורתה ממשלת מלזיה לכל הצוותים הדיפלומטיים מקוריאה הצפונית לעזוב את המדינה תוך 48 שעות.
בית החולים צהלון
קורות המקום
רוב שטח שכונת צהלון היה שייך למשפחת דג'אני, אחת המשפחות החשובות והעשירות בין ערביי יפו. ד”ר פואד איסמעיל דג’אני, ראש המשפחה, היה רופא ידוע ומפורסם אשר בין מטופליו נמנו גם בני משפחת המלוכה הבריטית וכך זכה בתקופת המנדט הבריטי לקבל רישיון להקמת מוסד הרפואי.
המתחם נפתח בשנת 1933 במבנה לבן הבנוי בסגנון הבינלאומי אשר ניצב בתוך פרדס בבעלותו. המבנה תוכנן על ידי האדריכל יצחק רפופורט בסגנון הבינלאומי שהיה אז הבטחה אוטופיסטית לחיים חדשים תחת הקירות המגוננים של הקדמה האירופית, מה שבעיניו של ד"ר דג’אני נראה גילום הערכים ההומניסטיים כיאה לבית חולים ערבי ראשון ביפו. רפפורט, ששלט בשפות רבות, ידע גם ערבית וככל הנראה השתלב היטב באוכלוסייה של תל אביב ויפו בשלהי שנות ה-30.
היה זה בית החולים הפרטי הראשון ביפו, הוא היה מצויד בציוד מודרני והיו בו 50 מיטות אשפוז במחלקות יולדות, עיניים וכירורגיה. משפחת דג'אני גרה בווילה הניצבת עד היום בפינה הצפון-מערבית של המתחם ולאחר קום המדינה שמשה בתור מבנה קופת חולים וכיום משמשת בתור ביתו של הרכב המוזיקה האתני "אנסמבל מזרח מערב" המשמש גם בתור אולם הופעות קטן להרכבי מוזיקה אתנית.
עד מלחמת העצמאות נקרא הרחוב הצדדי (כיום רחוב ארליך) בשם "רחוב דג'אני" לכבודו של מייסד בית החולים.
בשנת 1948 ברחה משפחתו ובתוכה אלמנתו של דג'אני, סלמה, ושני ילדיהם ללונדון, סלמה סיפרה בראיון שנערך עימה לסרט תיעודי שנעשה בשנות ה-90, שתושבי יפו הערבים ברחו מבתיהם בעקבות המלחמה שעשתה את דרכה לרחובות ולבתים. הקריאה לעזוב את ביתם הושמעה ברדיו בתחנות המקומיות, וכללה הבטחה שתוך 14 ימים לכל היותר, כולם יוכלו לחזור לבתיהם. הדבר לא היה. ומאז לא ניתן למשפחה לשוב לארץ. צאצאיו חיים כיום בלונדון, בלבנון, בירדן, בקהיר ובדובאי.
בשנת 1948 עבר המתחם לידי האפוטרופוס על נכסי נפקדים ולאחר זמן קצר לידי משרד הבריאות, אשר פתח במקום בית החולים כללי שבמשך הזמן שונה שמו ל"צהלון" (על שם הרופא היהודי-איטלקי בן המאה ה-17 יעקב צהלון), שכלל גם בית יולדות ובית חולים לילדים. פתיחת בית החולים נועדה לפתור בעיות חמורות של היעדר שירותי בריאות באזור יפו, חולון ובת ים. בניין בית החולים המקורי שימש למחלקת הילדים. בין השאר נשלחו לשם חולים רבים ממחנות העולים. לטענת המצדדים בקיומה של פרשת חטיפה או אימוץ כפוי של עולים מארצות המזרח, בעיקר תימן, היה לבית החולים חלק בהליך.
בשנות ה-50 שכנה במרתף בית החולים מעבדתו של נתן גולדבלום שנועדה לייצר תרכיב חיסון למיגור מגפת שיתוק הילדים שפגעה במדינה.
בשנת 1958 אוחד ניהולו של בית החולים עם זה של בית החולים דונולו, והם נקראו מאז כולם יחד כבית החולים הממשלתי ביפו. בית החולים המאוחד פעל עד שנת 1980, כאשר מחלקת הילדים ומחלקת הנשים עברו מבית החולים צהלון אל המרכז הרפואי וולפסון, שהוקם בחולון.
בשנת 1980 עבר מתחם בית החולים צהלון לניהול עמותת "קשת” לקשיש ובמקום נפתח בית חולים סיעודי-גריאטרי המתפקד כיום כבית אבות גריאטרי, מרכז אשפוז גריאטרי, מרכז יום לקשיש ומרפאה.
בנוסף לבניינים הישנים ששופצו, יש כיום במתחם גם כמה בניינים חדשים.
קברו של ד"ר דג'אני
ד"ר דג'אני נפטר בשנת 1940 ונקבר בפינתה הדרומית של גינת בית החולים.
פעולות הנצחה
בפברואר 2012 החליטה עיריית תל אביב לקרוא כיכר סמוך לצהלון על שמו של ד"ר דג'אני, כהוקרה על מפעל חייו במקום רחוב ארליך הצמוד אליו שהיה נקרא על שמו עד לקום המדינה.
האופרה של ברלין
האופרה הממלכתית של ברלין (בגרמנית: Staatsoper Unter den Linden) היא להקת אופרה גרמנית חשובה. האופרה הממלכתית היא אחת משלושה בתי אופרה בברלין, האחרים הם האופרה הקומית והאופרה הגרמנית. משכנה הקבוע הוא בית האופרה בשדרת אונטר דן לינדן ("תחת התרזות") בברלין.
השנים הראשונות
המלך פרידריך השני הזמין את הקמת הבניין המקורי באתר והבניה החל ביולי 1741 במה שנועד להיות החלק הראשון של "פורום פרידריציאנום". עוד לפני שגאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף השלים את מבנה, נחנכה אופרת החצר (הופאופר) בהצגת "קלאופטרה וקיסר" של קרל היינריך גראון, ב-7 בדצמבר 1742. אירוע זה ציין את ראשיתו של שיתוף פעולה מוצלח לאורך 250 שנה בין ה"שטאטסאופר" ל-שטאטסקאפלה ברלין", התזמורת שראשיתה במאה ה-16.
בשנת 1842 קבע גוטפריד וילהלם טאוברט מסורת של קונצרטים סימפוניים סדירים. באותה שנה החליף ג'אקומו מאיירבר את גספרה ספונטיני כמנהל מוזיקלי כללי. פליקס מנדלסון ניצח גם הוא על קונצרטים סימפוניים במשך שנה.
ב-18 באוגוסט 1843 נהרסה ה"לינדן אופרה" בשריפה. בניין אופרה חדש, שתכנן האדריכל קרל פרדינד לאנגהנס, נחנך בסתיו הבא בהצגת Ein Feldlager in Schlesien של מאיירבר.
בשנת 1821 העלתה האופרה של ברלין בהצגת בכורה את "הקלע החופשי" של ובר. בשנת 1849, הייתה הצגת הבכורה של "נשי וינדזור העליזות" של אוטו ניקולאי, בניצוח המלחין עצמו.
המאה ה-20
בסוף המאה ה-19 וראשית המאה העשרים משכה אליה האופרה של ברלין הרבה מנצחים ידועי שם ומכובדים, ביניהם פליקס ויינגרטנר, קרל מוק, ריכרד שטראוס ולאו בלך.
אחרי קריסת ממלכת פרוסיה בשנת 1918, שונה שמה של האופרה לשם הנוכחי Staatsoper unter den Linden וה Königliche Kapelle הייתה ל Kapelle der Staatsoper.
בשנות ה-20 תפסו את משרת המנצח וילהלם פורטוונגלר, אריך קלייבר, אוטו קלמפרר, אלכסנדר פון זמלינסקי וברונו ולטר. בשנת 1925 עלתה "ווצק" של אלבן ברג בהצגת בכורה, בניצוח אריך קלייבר, בנוכחות המלחין.
אחרי תהליך שיפוצים מקיף, נפתחה האופרה מחדש באפריל 1928 בהפקה חדשה של "חליל הקסם". באותה שנה הופיעו הבס הרוסי פיודור שאליאפין ובלט רוס של סרגיי דיאגילב עם המנצח ארנסט אנסרמה בהופעות אורח. בשנת 1930 ניצח אריך קלייבר על ביצוע בכורה של "כריסטוף קולומבוס" מאת דריוס מיו. אבל בשנת 1934, כשקלייבר ניצח על קטעים סימפוניים מתוך "לולו" של אלבן ברג, המפלגה הנאצית חוללה שערורייה וקלייבר נאלץ לצאת לגלות.
במהלך מלחמת העולם השנייה נהרס בית האופרה כליל בשתי הפצצות. השלב הראשון של בניה מחדש היה מהיר, והבניין נפתח שוב תוך זמן קצר בהצגת המייסטרזינגר מנירנברג של ריכרד וגנר.
השנים שלאחר המלחמה
המשך הבניה מחדש התעכב לזמן רב. משנת 1945 הופיעה להקת האופרה בבניין האדמירליות לשעבר (כיום תיאטרון מטרופול). הלהקה חזרה לביתה המקורי אחרי שהבניה מחדש, בפרשנות חופשית לסגנון בארוקי, הסתיימה לבסוף בשנת 1955. בית האופרה המחודש נפתח, שוב, ב"אמני השירה מנירנברג" של וגנר.
אחרי שנבנתה חומת ברלין בשנת 1961, הייתה האופרה מבודדת משהו, אבל המשיכה עדיין ברפרטואר מקיף, שכלל יצירות מן התקופה הקלאסית והרומנטית לצד באלטים ואופרות מודרניים.
אחרי הפלת החומה ואיחוד שני חלקיה של ברלין, חזרה לינדן אופרה אל העולם האופראי. יצירות חשובות שבוצעו כבר בעבר התגלו מחדש ועמדו לדיון מחודש במסגרת ה"דרמטורגיה הברלינאית". אופרת בארוק, בייחוד, עמדה במרכז תשומת הלב, עם "קלאופטרה וקיסר", "קרזוס", ל'אופרה סריה ו"גריזלדה". בביצוע היצירות האלה לקחו חלק המנצח הפלמי רנה יקובס, האקדמיה הברלינאית למוזיקה עתיקה והרכב כלי נגינה מתקופת הבארוק.
בשנת 1992 התמנה המנצח הישראלי דניאל בארנבוים למנהל מוזיקלי. בפסטיבל של 2002 ניצח על מחזור וגנר בעשרה חלקים, הפקה שנוצרה בשיתוף פעולה עם הבמאי הארי קופפר.
בדצמבר 2016 נחנכה במקום אקדמיית ברנבוים-סעיד, שבמרכזה אולם הקונצרטים ע"ש פייר בולז.
גסטון צבי איצקוביץ
ביוגרפיה
גסטון צבי איצקוביץ נולד בבואנוס איירס, ארגנטינה בשנת 1974 ובשנת 1980 עלה עם משפחתו לישראל. בשנת 2000 סיים איצקוביץ בהצטיינות את לימודי הצילום בבית הספר מוסררה. בוגר התוכנית ללימודי המשך של האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל לשנת 2009. תצלומיו של איצקוביץ הוצגו באופן נרחב בישראל ובמדינות אחרות, בין היתר במוזיאון תל אביב, מוזיאון ישראל בירושלים, מוזיאון על התפר, מוזיאון חיפה לאמנות ומוזיאון אשדוד, מוזיאון מאקרו ברומא וגלריה הברס + פרטנר בווינה. זוכה פרס ז'ראר לוי לצלם צעיר מטעם מוזיאון ישראל לשנת 2008 ופרס אמן צעיר מטעם משרד התרבות לשנת 2010.
עבודתו של איצקוביץ מתמקדת בנוף ובמרחב לצד עיסוק בהוויה אנושית הממלאת את המקום והמתחים הנבנים ביניהם בהקשרים פוליטיים וחברתיים. נילי גורן, אוצרת הצילום של מוזיאון תל אביב כותבת:
וייל (קולורדו)
וייל (Vail) היא עיירת סקי פופולרית בהרי הרוקי, בקולורדו, ארצות הברית.
בסמוך לווייל נמצאות אבון, ביוור קריק, אדוארד ועוד כמה עיירות קטנות ואתרי סקי נוספים.
בעונת הקיץ העיירות מלאות במטיילים מכל רחבי העולם הבאים לשחק גולף, להלך במסלולי ההליכה המרובים, לרכוב על אופניים ובעיקר לרפטינג בנהר הקולורדו.
אתר הסקי של וייל הוא אחד מאתרי הסקי הנחשבים לטובים ויוקרתיים ביותר בארצות הברית. הוא נמצא בשטחו של הפארק הלאומי White River National Forest. באתר מספר פסגות גבוהות מאוד (סביב 3,500 מטר) ולכן תנאי השלג אופטימליים מאחר שהשלג נשמר קל ויבש לאורך כל שעות היום. האתר מתאים לגולשים ברמה גבוהה.
בפברואר 2015 אירחה וייל ביחד עם ביוור קריק את אליפות העולם בגלישת סקי אלפיני. בווייל נערכה התחרות הקבוצתית. מיקיילה שיפרין ילידת העיירה זכתה באליפות זו במדליית הזהב.
בווייל קהילה יהודית קטנה, בנוסף לקהילה מוסלמית ונוצרית. במקום בית תפילה קטן המשותף לכל הדתות. כל קהילה משתמשת במקום ביום אחר.
אמירות עבר הירדן
אמירות עבר הירדן (בערבית: إمارة شرق الأردن) הייתה מדינת חסות בריטית, שהוקמה באפריל 1921 בחלקו המזרחי של שטח המנדט הבריטי על פלשתינה (א"י), והפכה ב-1946 לממלכה האשמית של עבר הירדן.
אמירות זו הייתה יצירה בריטית מלאכותית, ללא שורשים היסטוריים מוגדרים.
היסטוריה
באוקטובר 1918, לאחר כיבוש עבר הירדן המזרחי מידי העות'מאנים על ידי חיל המשלוח המצרי בקרב עבר הירדן השלישי, הוכפף עבר הירדן למנהלת שטחי האויב הכבושים מזרח, ובפועל עם נסיגת הכוח הבריטי היה תחת אחריות כוחותיו של פייסל הראשון, שבעצמם היו כפופים למפקד כוח המשלוח הגנרל אלנבי, עד קיצה של הממלכה הערבית של סוריה עם השתלטות הצרפתים על דמשק ביולי 1920. בכך הופרדה עבר הירדן מסוריה. הפרדה זו נעשתה רשמית בדצמבר 1920 עם חתימת הסכם הגבול הבריטי-צרפתי הסופי.
המנדט הבריטי על ארץ ישראל שניתן בועידת סן רמו באפריל 1920 כלל את שטחי עבר הירדן המזרחי. ביולי 1920, עם קצה של ממלכת פייסל בסוריה, מינה הרברט סמואל, הנציב העליון בארץ ישראל, קצינים פוליטיים על עבר הירדן, שפיקחו על הקמת "ממשלות מקומיות" בערים שממזרח לירדן. ב-28 באוגוסט 1920 רמז סמואל לנכבדים מקומיים שהגיעו לא-סלט, שהצהרת בלפור לא תיושם באזוריהם. באותו קיץ הקימו הקפטן ברנטון ומחליפו הקולונל פיק "כוח עתודה" בן כ-200 איש, במטרה שיספק לערים ולכפרים שממזרח לירדן הגנה מפני הבדווים.
בנובמבר 1920 עזב עבדאללה בן חוסיין את חצר אביו בממלכת חג'אז, ועלה בראש 300 לוחמים לעיירה מעאן, שהייתה אז בתחומי החג'אז. ב-2 במרץ 1921 הוא התמקם בעיירה עמאן ובחר בה לשמש כבירתו. במרץ 1921 כינס שר המושבות וינסטון צ'רצ'יל את ועידת קהיר, בה הוחלט למסור בידי בני השושלת ההאשמית, עבדאללה ופייסל, את השליטה במדינת חסות בעבר הירדן ובשכנתה עיראק המנדטורית. בסוף מרץ 1921 נפגשו צ'רצ'יל ועבדאללה בירושלים. עבדאללה התחייב שלא להתעמת עם הצרפתים שבסוריה, וקיבל את עבר הירדן ל"תקופת ניסיון" בת 6 חודשים, בתנאי שיפנה ל"עצתו" של "נציג בריטי בכיר". ב-1 באפריל 1921 הוא נעשה אמיר עבר הירדן.
שטחה של מדינת החסות היה באופן רשמי תחת המנדט הבריטי על ארץ ישראל, והוא כונה בתחילה "אזור עבר הירדן". הבריטים פיקחו על ארץ ישראל ועבר הירדן באמצעות אותו נציב עליון, וניהלו את משק המנדט כחטיבה אחת. אולם בריטניה יצרה הפרדה פוליטית בין שתי הגדות על ידי כך שקיבלה היתר מחבר הלאומים לנהל את השטח ממזרח לירדן ללא החלת עקרונות הצהרת בלפור עליו, ועצם כינונה של ממשלת עבדאללה. ב-1 ביוני 1921 כונן עבדאללה את ממשלתו הראשונה, "מועצת היועצים". באוקטובר 1921 ביקר תומאס אדוארד לורנס במעאן כשליחו של צ'רצ'יל והמליץ לו על הארכת המינוי של עבדאללה. ביולי 1922 הוכרז "כתב המנדט" הרשמי על ארץ ישראל, וסעיף 25 שלו קבע את הוצאת מזרח הירדן מתחום הצהרת בלפור. באוגוסט 1922 פורסם "דבר המלך במועצתו לפלשתינה (א"י)", שקבע גם הוא את הפרדת עבר הירדן מארץ ישראל. ב-25 במאי 1923 ניתנה הצהרה בריטית בדבר נכונות להכיר רשמית ב"ממשלה העצמאית" של האמיר עבדאללה.
בשלהי 1924, כאשר עמדו הסעודים לחסל את ממלכת חג'אז, דאגו הבריטים להעביר ממנה את אזור מעאן, כולל נמל עקבה, לתחום אמירות עבר הירדן. הסעודים לא הכירו בסיפוח הזה (הגבול בגיזרה זו יושב סופית רק ב-1965). עד 1925 עוד עצר חיל האוויר המלכותי הבריטי את שבטי המדבר הערבי מלפשוט לתחומי האמירות. ב-1925 הכתיבו הבריטים בהסכם אל-חדא בין גילברט קלייטון לאבן סעוד, את הגבול שבין אמירות עבר הירדן לסעודיה.
ב-1926 שונה שמה של ממשלת האמירות מ"מועצת היועצים" ל"המועצה המבצעת". במרץ 1927 הוקמה "המפלגה הלאומית" – המפלגה הראשונה בתולדותיה של עבר הירדן שנרשמה באורח חוקי. ב-1927 שונה תוארו של הנציב העליון ל"הנציב העליון על ארץ ישראל ועבר הירדן", מה שאפשר מאז לכנותו גם "הנציב העליון לעבר הירדן", ובכך לציין את ייחודיותה של האמירות. בסוף 1927 שונה שמה של המדינה ל"אמירות עבר הירדן", במקביל להחלטה להקים לאמירות פרלמנט ולתת לה ולממשלתו של עבדאללה את האחריות המלאה לעניינים הפנימיים של האמירות, כך שהאמירות של עבר הירדן אוטונומית לחלוטין מארץ ישראל המנדטורית. בידי הנציב העליון של ארץ ישראל נותרו סמכויות ההגנה על הגבולות והענקת זיכיונות.
ב-20 בפברואר 1928 נחתם בירושלים ההסכם האנגלי – עבר ירדני. זהו המסמך הראשון שבו הכירה בריטניה בעבדאללה כשליט שהמשא ומתן איתו מחייב את שני הצדדים במונחי המשפט הבינלאומי. אולם מלבד שינויים קוסמטיים כגון שינוי כינויו של "הנציג הבריטי הבכיר" ל"נציג תושב", שליטתה של בריטניה נותרה כשהיתה. על פי החוזה, הותר לבריטים להכניס צבא לאמירות לצורך הגנתה וממשלת האמירות הייתה תחת פיקוח הממשלה האנגלית בענייני חוץ, כספים וחוקים המשפיעים על אזרחי בריטניה. לאחר החתימה על החוזה, ב-16 באפריל 1928 פורסמה רשמית החוקה של האמירות, שקבעה כינונו של בית מחוקקים נבחר, שאת סמכויותיו יכול היה האמיר לעקוף וגם לפזר אותו. לבית המחוקקים לא ניתנה הסמכות לפזר את הממשלה, שנותרה אחראית בפני האמיר. בית המחוקקים כלל 21 חברים, מתוכם 14 נבחרים. חוק בחירות חילק את האמירות לשלושה אזורי בחירה, שחפפו את שלוש הנפות עג'לון, בלקא וכרכ. בית המחוקקים הראשון, "המועצה המחוקקת" (אל-מג'לס אל-תשריעי), התכנס ב-2 באפריל 1929, ואישר בישיבותיו את החוזה האנגלי–העבר-ירדני שנחתם ב-1928.
ב-1932 סימנו הבריטים והצרפתים את הגבול בין עבר הירדן וסוריה. ב-1 באפריל 1933 נעשתה הכרה הדדית בין אמירות עבר הירדן לבין ערב הסעודית. לאחר "מרד אבן-רפאדה" האנטי-סעודי, שקיבל סיוע מעבדאללה, הוסדרו היחסים בין עבר הירדן לערב הסעודית באופן רשמי בחוזה ידידות שנערך ב-27 ביולי 1933, אם כי היריבות בין עבדאללה ואבן-סעוד נותרה על כנה. ב-1934 נערכו תיקונים בחוזה הבריטי-עבר ירדני משנת 1928. ב-1939 נערכה בחינה מחדש של החוזה, והמועצה המבצעת הפכה למועצת שרים (ממשלה) שאחראית בפני האמיר.
ב-1946 בעקבות חתימת חוזה לונדון הפכה האמירות לממלכה עצמאית, שנקראה "הממלכה ההאשמית של עבר הירדן". ב-1949, לאחר שהשתלטה במהלך מלחמת העצמאות על שטחים ממערב לירדן, שונה שמה לשם הנוכחי "הממלכה ההאשמית של ירדן".
דמוגרפיה
ב-1920 מנתה האוכלוסייה בשטח האמירות העתידית כ-230 אלף נפש: 203 אלף ערבים מוסלמים סונים, 15 אלף ערבים נוצרים (רובם המכריע יוונים אורתודוקסים), ו-12 אלף צ'רקסים (סונים). הלא-ערבים היוו 5.5% והיו ברובם המכריע סונים, רובם צ'רקסים, שהובאו לעבר הירדן מן הבלקנים בידי השלטון העות'מאני בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, כפליטי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), ומיעוטם צ'צ'נים. בתחילת שנות ה-20 מנו שבטי הבדווים בתחומי האמירות כמאה אלף נפש. ב-1922 מנתה אוכלוסיית הטריטוריה של עבר הירדן כרבע מיליון נפש.
הלגיון הערבי
על קיומה של האמירות הגן הלגיון הערבי שאורגן ומומן בידי הבריטים. הלגיון שימש בידי עבדאללה כמכשיר לאיחוד חלקי ירדן והזדהות איתה. אחד מתפקידיו היה גיוס הבדואים שבתורו תרם להתפתחות הזדהותם עם האמירות. השלכה נוספת של הגיוס הייתה עידודה של תלות כלכלית בשלטון כמעסיק ומפרנס. ראש הלגיון, גלאב פאשא הלך בדרך זו בניגוד לגישה הבריטית המסורתית אשר גרסה כי רק הפלאחים הכפריים המעבדים את אדמתם להוטים לשמור עליה.
לומברדיה הגדולה
לומברדיה הגדולה או לנגוברדיה הגדולה (בלטינית: Langobardia maior) היה בתחילת ימי הביניים שם השטח בשליטה לומברדית בצפון איטליה, במישור הפדני ובטוסקנה. היו כלולים בו לומברדיה עצמה, הדוכסויות פריולי וטרנטו וכן טוסקנה שגבלה מדרום עם נחלת פטרוס הקדוש. עיר הבירה הייתה העיר פאביה. אחרי כיבוש ממלכת לומברדיה על ידי קרל הגדול בשנת 774 סופחה לומברדיה הגדולה לאימפריה הקרולינגית.
היסטוריה
בשנת 568 בהגיעם לפריולי, כבשו הלומברדים מידי הביזנטים את רוב השטח מדרום להרי האלפים, אולם בהתחלה הייתה אחיזתם בלתי אחידה. השטחים בשליטתם חולקו במושגי התקופה לשתי ישויות עיקריות:"לומברדיה הגדולה", בין האלפים לטוסקנה של היום, ו"לומברדיה הקטנה" שכללה את השטחים הדרומיים. בין שתי ישויות אלה עבר הפרוזדור הביזנטי שחיבר את האקסרכיה של רוונה עם רומא, דרך אורבייטו, קיוזי ופרוג'ה.
לומברדיה הגדולה הייתה מחולקת לדוכסויות ולנחלות מלכותיות בהנהגת גסטלדים. הדוכסות הלומברדית הראשונה, פריולי, הוקמה על ידי אלבוין ב-569. בעקבותיה קמו בשנים 569–572 דוכסויות של ערים כבושות נוספות: צ'נדה, ויצ'נצה, ורונה, טרנטו, ברגמו, סן ג'וליו, פאביה, טורינו, אסטי, לוקה (טוסקיה). בשנים 574–584 שלטו הדוכסים הלומברדים שליטה בלתי מעורערת ושמרו על אוטונומיה רבה כלפי השלטון המרכזי של המלכים הלומברדים.
במאה השביעית בתוך לומברדיה הגדולה התהוו שלושה אזורים נפרדים:נאוסטריה במערב, אוסטריה במזרח וטוסקנה בדרום. אחרי נפילת הממלכה הלומברדית עברה השליטה בלומברדיה הגדולה לידי הפרנקים, אולם המבנה המדיני-מנהלי נשאר במקומו, כשהדוכסים הלומברדים הוחלפו על ידי רוזנים פרנקים.
פירופיליט
פּירוֹפִילִיט הוא מינרל סיליקטי ממשפחת הפילוסיליקטים (סיליקטים במבנה בצורת לוחיות) השייך לקבוצת הסמקטיט במשפחת מינרלי החרסית. הוא מופיע בשתי צורות מובחנות, במקבץ עלעלי או כגושים חסרי צורה. לא ניתן לראות בטבע את הגבישים המרכיבים אותו.
מקורות
פירופיליט מצוי בסלעים מותמרים כדוגמת פיליט וצפחה, לרוב בחברת המינרל קיאניט, שהפירופליט הוא תוצר של התמרה שלו.
גושים עלעליים בגוון ירוק חיוור דומים מאוד לטלק בצורתם מצויים בברסווסק שבמחוז סברדלובסק, סמוך ליקטרינבורג שבהרי אורל ובצרמט שבשווייץ.
המרבצים הנרחבים ביותר מצויים באזור דיפ ריבר (Deep River) שבקרוליינה הצפונית, שם כורים פירופיליט בצורתו הגושית, בקרוליינה הדרומית ובג'ורג'יה שבארצות הברית. מרבצים חשובים של פירופיליט מצויים בסביבת העיירה אוטוסדאל (Ottosdal) שבדרום אפריקה, שם כורים פירופיליט לשימוש תעשייתי ובנוסף כורים בלוקים של פירופיליט הנמכרים תחת השם המסחרי "אבן פלא" (Wonderstone) ונועדו לגילוף פסלים. באוסטרליה כורים פירופיליט בשלושה אתרים בסמוך לפמבולה (Pambula) ב"חוף הספיר" (Sapphire Coast) שבניו סאות' ויילס.
היצרנית הגדולה ביותר של פירופיליט היא קוריאה הדרומית ואחריה יפן וברזיל.
שימושים
נהוג להשתמש בפירופיליט כתוספת לקרמיקה על מנת להקטין את ההתרחבות בחום, כתוספת ללבנים חסינות אש, בייצור קוטלי חרקים, בצבעים ובמבודדי חשמל. בגושים של פירופיליט אותם כורים בדרום אפריקה נעשה שימוש כאבן בניין וכאבן למצבות. כמו גם לגילוף קישוטים וכלים. בסוג הפירופיליט הגושי נעשה שימוש כגיר לכתיבה על לוח או כגיר בשימוש חייטים לסימון מידות על בגדים וכאמצעי למנוע הדבקות של צמיג פנימי לצמיג חיצוני של אופניים לאחר תיקון נקר בגלגל.
קבוצת ארמיות קורלנד
קבוצת ארמיות קורלנד (בגרמנית: Heeresgruppe Kurland) הייתה קבוצת ארמיות גרמנית במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
באוגוסט 1944, לקראת סיומו של מבצע בגרטיון, בה כמעט חוסלה קבוצת ארמיות מרכז, כותרה קבוצת ארמיות צפון בקורלנד שבלטביה, אך היטלר סירב לבקשת היינץ גודריאן לפנותם לגרמניה. ב-15 בינואר 1945 הוחלף שם קבוצת הארמיות לקבוצת ארמיות קורלנד, ולותר רנדוליץ מונה למפקדה. ב-27 בינואר מונה היינריך פון ויטינגהוף למפקד קבוצת הארמיות, אך ב-10 במרץ חזר רנדוליץ לפקד על קבוצת הארמיות. ב-25 במרץ מונה קרל הילפרט למפקד קבוצת הארמיות, ופיקד עליה עד סוף המלחמה. ב-1 במאי הועלה הילפרט לדרגת גנרל אוברסט, וב-8 במאי 1945 נכנעה קבוצת הארמיות כגוף אחד ונלקחה בשבי.
סדר הכוחות
בסוף המלחמה ב-8 במאי 1945, כללה קבוצת הארמיות את היחידות הבאות:
סייקלו–קרוס
סייקלו–קרוס (באנגלית: Cyclo–cross, או בקיצור CX או cyclo–X) הוא ענף ספורט ומרוץ אופניים. המרוץ מתקיים במתכונת של הקפות (לרוב לא יותר מ-3.5 קילומטרים) ובסבב המקצועני הוא מתקיים בין חודש אוקטובר לחודש פברואר בסתיו או בחורף. הרוכבים בענף נאלצים לרכוב על דשא, בוץ, חול, גבעות תלולות, אבנים ותנאי שטח מאתגרים אחרים. כמו שאר ענפי האופניים, גם פה הסייקלו–קרוס דומיננטי בעיקר באירופה, ובפרט בהולנד, צרפת ובלגיה. עם זאת, הענף פופולרי מאוד גם בארצות הברית.
ארגון ה-UCI, הוא הארגון המנהל את ענף הסייקלו–קרוס. רוב רוכבי הסייקלו–קרוס הם רוכבים עם יותר מהתמחות אחת ולכן ברוב המקרים הם גם רוכבי אופני כביש או אופני שטח. המרוץ בדרך כלל באורך של חצי שעה עד שעה. הענף איננו אולימפי.
אופניים
אופני סייקלו–קרוס הם סוג של הכלאה בין אופני כביש לבין אופני שטח - הם מזכירים אופני כביש במראה שלהם, בכידון, ובמשקל האופניים. הם מזכירים אופני שטח בגלגלים והצמיגים הגדולים יותר, בלמי דיסק והילוכים נמוכים יותר. לאופני סייקלו–קרוס יש מרווח צמיגים רחב יותר משל אופניים אחרים, הן אמורים להיות קלים במיוחד בשביל לאפשר נשיאה שלהם בידיים ולהיות מותאמים. ניתן להחליף אופניים באמצע מרוץ.
ביגוד
מכיוון שהמרוצים מתקיימים בחודשי החורף או הסתיו, הביגוד הוא ביגוד חם - שרוולים ארוכים, גרביונים, מחממי גפיים. עוד סיבה שהביגוד הוא ארוך, זה בשביל למנוע התלכלכות ישירה של הגוף ומגע ישיר עם בוץ, חול ודברים אחרים.
היסטוריה
תחילה, במרוצי כביש שונים בתחילת המאה ה-20 היה נהוג לעיתים לחתוך דרך שדות איכרים ולקחת קיצורי דרך בדרכים אחרות, שכללו חול ודברים אחרים.
לאחר שאוקטבה לפיז ייחס את ניצחונו בטור דה פראנס 1910 לאימוני הסייקלו–קרוס שעזרו לו, הענף תפס תאוצה והחל לכלול גם אליפויות לאומיות, באותה שנה נערכה אליפות בלגיה הראשונה בסייקלו–קרוס. ושנתיים לאחר כך אליפות שווייץ הראשונה בסייקלו–קרוס. המרוץ הבינלאומי הראשון נערך ב-1924, והתקיים בצרפת.
ה-UCI החל לנהל את הענף ב-1950, ואליפות העולם הראשונה נערכה באותה השנה, בה ניצח ז'אן רוביק הצרפתי.
אופי המרוץ
מספר המשתתפים בתחרות נע בין עשרות, הם מוזנקים למרוץ בשורות. המרוץ מתנהל בהקפות, בין 1 ל-3.5 קילומטרים היא הקפה. במהלך המרוץ יש קטעים מאתגרים, לדוגמה מחסומים שמאלצים קפיצה מעליהם, או ירידה מהאופניים ונשיאה שלהם בידיים, פניות חדות, קטעי מדרגות ועליות תלולות. למרות זאת, המטרים האחרונים בהקפה הם מישוריים ועל אספלט רגיל.
אירועים
האירועים הבולטים בענף הם:
הונורטוס מאמיין
הונורטוס הקדוש מאמיין (בצרפתית Honoré d'Amiens, מת ב-16 במאי בשנת 600 לערך) הוא קדוש נוצרי שהיה הבישוף השביעי של אמיין שבצרפת. הונורטוס הוא הפטרון של האופים ושל המגדנאים.
הונורטוס נולד למשפחת אצולה בפור-לה-גראן (Port-le-Grand) שבפונטיו. חינוכו הופקד בידי הבישוף של אמיין, באטוס הקדוש. לאחר מותו של החונך שלו, ב-554, הוחלט למנות אותו לבישוף. הונורטוס היה אדם צנוע ולא היה מעוניין בכבוד רם, ואף ניסה להתנגד למינויו כבישוף. אך על פי האמונה הנוצרית, קרן אור ממקור שמיימי ירדה על ראשו עם בחירתו לבישוף; ושמן קדוש ממקור לא ידוע הופיע על מצחו. כך, הוא למעשה "נמשח" לתפקידו.
על פי ההגיוגרפיה, האומנת שלו, שלא פיללה לכך, אמרה כי אם יהפוך לבישוף, יצמחו ענפים למקל שעימו הכניסה מאפים לתנור. בו ברגע, צמחו עלים ושורשים למטה. בשל הנס הזה הוכרז הונורטוס ב-1202 כקדוש נוצרי. 16 במאי, יום חגו, הוא "חג הלחם" בצרפת, ואופים מסורתיים רואים בהונורטוס את סמל את הלחם הצרפתי המסורתי.
לוריין קלי
ביוגרפיה
קלי נולדה בגלאזגו שבסקוטלנד. לאחר התיכון היא תכננה ללמוד אנגלית ורוסית באוניברסיטה, אך לאחר מכן ויתרה על כך על מנת להתחיל לעבוד בעיתון המקומי "East Kilbride News".
בשנת 1983 הצטרפה לצוות הערוץ של "BBC סקוטלנד", וב-1984 הצטרפה לחברת הטלוויזיה "TV-am" ככתבת בסקוטלנד, היא סיקרה בין היתר את האסון של טיסה 103 של פאן אמריקן.
בשנת 1990 החלה לשמש כמנחה של התוכנית "בוקר טוב בריטניה".
באירוויזיון 2003 ואירוויזיון 2004 הגישה את תוצאות הניקוד של הממלכה המאוחדת, בכך החליפה את המגיש קולין ברי, שכיהן בתפקיד שנים קודם לכן.
ב-2005 ו-2006 הנחתה את "Glenfiddich Spirit of Scotland Awards", טקס אנשי השנה הסקוטי, המוענק לאישים חשובים בסקוטלנד.
ב-2007 ו-2009 הנחתה את טקס פרס באפט"א הסקוטי, וב-2014 אף זכתה בפרס על תרומתה לתעשיית הקולנוע וטלוויזיה.
היא בעלת טור בעיתון סאן. היא פטרונית של ארגון הצדקה "Worldwide Cancer Research".
נועם שדות
נועם מאיר שדות (נולד ב-1979) הוא מתמטיקאי, סופר, משורר, צייר, פילוסוף, פסנתרן ונקדן וחבר בארגון "מתמודדים למען מתמודדים". בעבר אובחנה אצלו סכיזופרניה פרנואידית, ומ-2011 מאובחן כחולה במחלת בכצ'ט. __תוכן_עניינים__
ביוגרפיה
בהיותו כבן 13 ספג פגיעת ראש קשה שגרמה לו נכות. עד פרוץ המחלה למד במכון ויצמן למדע לתואר שני במחלקה למתמטיקה שימושית ומדעי המחשב, ולאחר מכן ניסה להמשיך את לימודיו באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. הלימודים נקטעו בשל אשפוז של חמישה חודשים במרכז לבריאות הנפש בנס ציונה. שדות התגורר בכמה הוסטלים בירושלים, ובהם "מכון סאמיט", "בית במושבה", "רעותנו". כמו כן, עבד במכון שלום הרטמן בירושלים בתור טכנאי מחשבים ובבית דפוס "פרינטיב" כפועל דפוס, אורז, וגרפיקאי לעת מצוא.
במקביל עשה כמה ניסיונות לשוב ללימודים. הוא התחיל ללמוד לקראת תואר שני במתמטיקה באוניברסיטה העברית, ולקראת עבודה סוציאלית ופסיכולוגיה - אך הלימודים נקטעו שוב ושוב. מההוסטל האחרון שבו חסה, "רעותנו", נמלט ועבר להתגורר בחיפה. עלה בידו ללמוד בטכניון חמישה קורסים בפיזיקה, לקראת תואר ראשון, בלי להסגיר את סוד המחלה, אך נאלץ להפסיק שוב את לימודיו עקב חשיבה דלוזיונית (מחשבות שווא).
בשנות מחלתו שדות השתלם בקורסים באמנות, פיסול, ציור, נגינה, צילום ופסיכולוגיה. כמו כן למד רבות על המוח האנושי וקרא ספרים רבים בתחום בריאות הנפש והמוח.
שדות התחיל לכתוב שירים וסיפורים ולפרסם בכתבי עת, ובהם "מאזנים", "עיתון 77", "פסיפס", "קשת החדשה", "מטעם" והאייל הקורא. בשמחת תורה ה'תשס"ו פרסם סיפור בידיעות אחרונות. בקרוב יראו אור חלק מיצירותיו באיור ובשירה בספר "אמנים למען הדר" - מטעם אמנים משכונת הדר הכרמל, שבה הוא מתגורר. יצירותיו של שדות ראו אור גם באנתולוגיות רבות ובאינטרנט. כמו כן החזיק מספר בלוגים לדעות ספרותיות.
ב-2013 סיים תואר שני בספרות עברית עם התמחות בכתיבה יוצרת באוניברסיטת חיפה בהצטיינות. לאחר קבלת התואר פרסם שדות שירים, סיפורים והגות בפייסבוק ובמספר כתבי עת אלקטרוניים ומודפסים בהם "עכשיו", "עיתון 77", "ביטאון לשירה" ועוד בלוגים שונים.
ב-2014 היה מאושפז לאיזון סופי של מחלתו בבית החולים "טירת כרמל" מראשית השנה ועד לחודש יוני עד להתייצבותה.
בשנים 2015–2016 התגורר שדות בקהילה תומכת "נוף הדרים" שם השתקם ממחלתו הנפשית והגופנית. במקביל החל לעבוד בחנות ספרים יד שנייה "סיפור חוזר" בחיפה. בדצמבר 2016 הבריא כליל ממחלתו.
כתב האמנה
כתב הַאֲמָנָה הוא מכתב רשמי מראש מדינה אחד לראש מדינה אחר, המודיע על מינוי שגריר או נציג דיפלומטי. הנציג הממונה מוסר את כתב ההאמנה לראש המדינה המארחת בטקס מיוחד, שמבשר את כניסת המינוי לתוקפו.
שגריר או ראש משלחת דיפלומטית נמצא במעמד מיוחד המעוגן במסורות שונות של המשפט הבינלאומי ובאמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים. עד למסירת כתב ההאמנה ראש המשלחת הדיפלומטית אינו יכול למלא את חובותיו ואינו יכול ליהנות מהזכויות המיוחדות המוקנות לו בתוקף תפקידו (למשל, חסינות דיפלומטית מהעמדה לדין). כמו כן, הוותק של ראש המשלחת הדיפלומטית נקבע על-פי המועד שבו מסר את כתב ההאמנה. באירועים רשמיים מסוימים, מוזמן הסגל הדיפלומטי כולו, כלומר כלל השגרירים וראשי המשלחות הדיפלומטיות המתארחים במדינה. באירועים כאלה מקובל שהוותיק ביותר מבין חברי הסגל הדיפלומטי נושא נאום או נוטל חלק בטקסים. מועד מסירת כתב ההאמנה הוא הקובע לעניין זה.
מדינה יכולה למנות נציג אחד מטעמה לכמה מדינות בו-זמנית. במקרה כזה על הנציג למסור כתבי האמנה לכל אחד מראשי המדינות שהוא נשלח אליהן בנפרד, והוא ייחשב חבר בסגל הדיפלומטי של כל אחת מהמדינות האלה בלי קשר לחברותו בסגל הדיפלומטי של מדינה אחרת.
תוכנו של כתב ההאמנה הוא רשמי וסטנדרטי, ובדרך כלל אין לתוכן חשיבות, אלא בכך שהוא מעיד על המינוי. בכל זאת, אופי ניסוח הפנייה אל ראש המדינה עשוי להעיד על אופי היחסים בין המדינות בזמן מסירת המכתב. לדוגמה, לאחר שאיטליה כבשה את אתיופיה הוכרז מלך איטליה כקיסר אתיופיה. באותה תקופה נשאו כתבי ההאמנה של שגרירי המדינות השונות פניות אל מלך איטליה בתארים שונים: המדינות שהכירו בשלטון האיטלקי על אתיופיה כינו את המלך: "מלך איטליה וקיסר אתיופיה". לעומת זאת, המדינות שראו בשלטון איטליה על אתיופיה כיבוש בלתי-חוקי הסתפקו בתואר "מלך איטליה" בלבד. מצב מוזר נוצר עקב העובדה שג'ורג' השישי כיהן באותה תקופה כמלך בריטניה וכמלך אירלנד בעת ובעונה אחת. בריטניה סירבה להכיר בשלטון איטליה על אתיופיה, ולפיכך בכתב ההאמנה של שגריר בריטניה באיטליה פנה ג'ורג' השישי אל מקבילו האיטלקי בתואר "מלך איטליה". לעומת זאת, בכתב ההאמנה של השגריר האירי, הופיעה הפנייה "מלך איטליה וקיסר אתיופיה" כיוון שממשלת אירלנד הכירה בשלטון איטליה על אתיופיה.
ממשלות קנדה, אוסטרליה וניו זילנד מכירות במלך צ'ארלס השלישי כמלך מדינותיהן. כיוון שמושבו של המלך בלונדון, בירת בריטניה, הוא מיוצג בכל אחת מהמדינות האלה על ידי אזרח מקומי המחזיק במשרת המושל הכללי. עד לאחרונה מקובל היה שעל כתבי ההאמנה של קנדה, אוסטרליה וניו זילנד חתומה המלכה אליזבת השנייה, אולם בשנת 2005 החליטה קנדה שעל כתבי ההאמנה שלה תחתום המושלת הכללית. בעקבות זאת החלו גם אוסטרליה וניו זילנד לשלוח כתבי האמנה חתומים בידי המושלים הכלליים שלהן במקום בידי המלכה אליזבת השנייה. צעד זה עורר מחאות בקרב תומכי המלוכה במדינות האלה, והם מנסים להפוך את ההחלטה.
בישראל מופקד נשיא המדינה על קבלת מכתבי ההאמנה של השגרירים המוצבים בישראל, ועל חתימה על מכתבי ההאמנה שמגישים שגרירי ישראל בחו"ל. לנשיא אין סמכות להחליט אם לקבל או לכתוב כתב האמנה, והוא חייב לקבל את המלצת הממשלה בעניין זה. טקסי מסירת מכתבי ההאמנה לנשיא המדינה מתקיימים במשכן נשיאי ישראל בירושלים. הטקס עצמו מנוהל בהתאם לפרוטוקול הדופלומטי כאשר שני הצדדים, ראש המדינה המאחרת והשגריר המיועד, מתודרכים מבעוד מועד. השגריר בליווי חברי המשלחת הזרה מגיע למשכן הנשיאות שם הוא מוסר לידי הנשיא את כתב ההאמנה. שני המדינאים מציגים את חברי המשלחת המלווה וחברי הלשכה הנשיאותית, בהתאמה. בנוסף, כולל הטקס שיחת היכרות, הרמת כוסית וכתיבה בספר האורחים הנשיאותי. הטקס, אשר נפתח בנגינת הימנון המדינה השולחת על ידי תזמורת רשמית, מסתיים בנגינת המנון מדינת ישראל "התקווה".
השגרירויות הזרות בישראל אינן נמצאות ברובן בירושלים עקב המחלוקת הבינלאומית לגבי מעמדה של העיר, והיעדר הכרה בינלאומית בהיותה בירת מדינת ישראל. על אף זאת כל הנציגים הדיפלומטיים הזרים מוכנים לקיים את טקס מסירת כתב ההאמנה בירושלים. בירושלים נמצאות קונסוליות שאינן מואמנות לנשיא המדינה, כלומר ראשי הקונסוליות לא הגישו כתבי האמנה לנשיא ואינם כפופים לשגרירות מדינתם בישראל. קונסוליות אלה מייצגות בדרך-כלל את האינטרסים של מדינותיהם בעיר ירושלים ובשטחי יהודה, שומרון וחבל עזה. מדינת ישראל מקבלת את המצב הזה, אף שהיא רואה את ירושלים כבירתה וכחלק משטחה הריבוני.
יער ריחן
שְׁמוּרַת יַעַר רֵיחָן הוא שמורת טבע המהווה את אחת השמורות החשובות ביותר במרחב השומרון (חסר היערות ברובו). היער נמצא בצפון השומרון ליד כפר אום א-ריחאן והיישובים ריחן וטל מנשה. בתחום השמורה נמצאות שתי בריכות מים עונתיות קטנות שאחת מהן צמודה לבית היערן. באזור אתר ארכאולוגי על שטח של 30 דונם ובו שרידי עיירה מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל. ליד יער ריחן מצוי יער שקד, הסמוך ליישוב שקד. השטח הטרשי, שאינו נוח לעיבוד, והמרחק ממנו ליישובים השכנים, שאינו נוח לרועי צאן - גרמו לכך שהחורש נשמר בצורתו הטבעית: צפוף מאוד וניתן להלך בו רק בשבילים שהוכנו למטרה זו.
היסטוריה
באזור היער נמצאו שרידי יישובים מהתקופה ההלניסטית והתקופה הרומית בארץ ישראל שהשתמרו במצב טוב עד המאה ה-20. שהמרכזי בהם היה "חרבת אום ריחן". האתר נסקר לראשונה בידי הקרן לחקר ארץ ישראל בשנת 1882 ונמצאו בו שרידי מבנים בנויים אבני גזית מהוקצעות ומסותתות ומגדל שמירה. בשנת 1968 נסקר שוב במסגרת סקר הר מנשה. בסקר זה מתוארת חירבת אום א-ריחן כאתר שגודלו שלושים דונם, אשר השתמרו בו שרידי מבנים, מודגשת הבניה המסיבית ומבני מאוזוליאום הרוסים בקרבת האתר שבאחד מהם נראים שני סרקופגים. בשנת 1969 ערך הארכאולוג זאב ייבין חפירת הצלה בשני מבנים בשולי האתר. במסגרת זו נחפרו המאוזוליאום וכן מבנה קבורה גדול ומפואר. באתרים אלו נמצאה קרמיקה מהמאות השלישית והרביעית לספירה.
מחיר העברה
מחיר העברה הוא המחיר הנקבע ביחס לעסקה המבוצעת בין חברות קשורות. למעשה מדובר בכל עסקה שהיא, כאשר הנפוצות ביותר הן מכירת מוצרים, מתן שירותים (שיווק והפצה, שירותי ניהול, מחקר ופיתוח וכדומה), עסקאות פיננסיות (לרבות הלוואות), העברת ידע, שימוש בקניין רוחני (למשל בשם החברה או בידע שלה). כל עסקה כזו חייבת להיות מלווה בתיעוד נאות, הכולל, בין היתר, מחקר כלכלי-משפטי על החברה (Study) והסכם בין חברתי. בגופים פיננסים כבנקים, קיים מתח מובנה בין החטיבה העסקית המעמידה את האשראי ללקוח לבין חטיבת שוקי ההון אשר קובעת את מחיר העברה. במרבית המקרים מנכ"ל הגוף הפיננסי מכריע בסופו של דבר לטובת החטיבה העסקית.
יער ריחן
היסטוריה
בתקופת המנדט הבריטי, מאחר שהאזור היה מאוכלס בדלילות, שרד בו שטח בן 20,000 דונם ובו יער טבעי, וממשלת המנדט הכריזה עליו בתור שמורת יער. השמירה על היער נאכפה בצורה קפדנית, הוקם בית שומר בלב היער ונאסרה רעיית צאן וכריתת עצים (איסור שנאכף גם בתקופת השלטון הירדני).
מחיר העברה
במקרים רבים ובאופן טבעי, חברות מנסות לתכנן את מחירי ההעברה בקבוצה כך שחבות המס תקטן, בהתאם לשיעורי המס במדינות בהן פועלת החברה. כך לדוגמה ינסו חברות לצמצם רווחיהן המוצהרים במדינות בהן שיעור המס גבוה ולהגדיל את רווחיהן המוצהרים במדינות בהן שיעור המס נמוך.
יער ריחן
היסטוריה
ב-9 באפריל 1991 הוכרז שטח של 2,673 דונם כשמורה ביהודה ושומרון.
מחיר העברה
לכן, אחת המטרות הראשונות כיום לתקיפה על ידי רשויות המס, הן אותן עסקאות בינלאומיות. רשויות המס מבקשות לבחון האם העסקאות בוצעו בתנאי שוק, על פי עקרון אורך הזרוע (Arm's Length principle) המבקש לאמוד את מחיר השוק. כלומר, לבחון האם העסקאות בוצעו באותם תנאים כמו עסקאות עם צדדים שלישיים וכי לא נעשו מניפולציות אשר נועדו להעברת רווחים ממדינה אחת לאחרת.
יער ריחן
צמחיית היער
העצים הבולטים בשמורה הם אלון מצוי, אלון התולע, אלה ארץ ישראלית, בר זית, אשחר ארץ ישראלי וחרוב. השיחים הבולטים הם: קידה שעירה, לבנה רפואי, יערה איטלקית ואגס סורי. עשבים ובני שיח: סירה קוצנית, מרוה משולשת, סחלב פרפרני ורקפת מצויה. בתצפיות שנערכו ביער בשנת 2004 נצפו בו הצמחים הבאים: סיָגית מבריקה - ממשפחת הסוככיים; קצח ריסני - ממשפחת הנוריתיים; גַעֲדָת החורש - ממשפחת השפתניים; חָטְמִית זיפנית, מָעוֹג אפיל, מעוג מנוקד- שלושתם ממשפחת החלמיתאים; ופעמונית קפחת - ממשפחת הפעמוניתיים.
מחיר העברה
מחירי העברה בישראל
חקיקה בנושא מחירי העברה בעסקה בין לאומית נשתרשה לדין הישראלי באמצעות סע' 85א' לפקודת מס הכנסה והתקנות שהותקנו מכוחו. התקנות הישראליות מבוססות בעיקרן על כללי ה-OECD, ודורשות, בין היתר, תיעוד של מחירי ההעברה. לאחר חקיקת התקנות הוקמה ברשויות המס הישראליות יחידת מחירי העברה אשר מפקחת על יישומן ואכיפתן של התקנות. בספטמבר 2014, ובהמשך באוקטובר 2015, פרסם ה-OECD (בתמיכת ה-G20) חמישה עשר סעיפי פעולה ("Action Items") עם המלצות ספציפיות כחלק מפרויקט שחיקת הרווח והסטת הרווחים (BEPS).
יער ריחן
ייצור הפחמים
היער נמצא בקרבת אזור המשמש לייצור פחם עץ. מרכזי העיבוד הם בסביבות אום אל-פחם, (מכאן שמה: "אם הפחמים"), וליד העיירה הערבית יעבד. ההנחה היא שיער ריחן הוא שריד ליער גדול יותר, אשר עציו שימשו בעבר לייצור פחמים. שלטונות המנדט הבריטי והשלטון הירדני הקפידו כי היער לא ייפגע. לאחר מלחמת ששת הימים חומר הגלם העיקרי לייצור פחמים הגיע מפרדסי פרי ההדר שנעקרו מתוך הקו הירוק. איכות הפחמים שהתקבלו מעצי פרי ההדר הייתה מעולה ולא היה צורך בעצי היער המקומי.
מחיר העברה
מחירי העברה בישראל
ב- 5 בספטמבר 2018 פרסמה רשות המיסים שני חוזרים בנושא מחירי העברה. הראשון: חוזר מס הכנסה מספר 11/2018 בנושא‏ קביעת‏ שיטת‏ מחירי ‏העברה ‏המתאימה ‏בפעילות‏ הקשורה ‏להפצה, ‏שיווק‏ ומכירות ‏של ‏קבוצה ‏רב‏-לאומית ‏בשוק ‏המקומי והחוזר השני: חוזר מס הכנסה מספר 12/2018 בנושא‏ מחירי העברה‏- שיעורי ‏וטווחי רווחיות בעסקאות מסוימות.
ב-7 בספטמבר 2022, סיימה ועדת הכספים של הכנסת את תהליך אישור השינויים לפקודת מס הכנסה ולתקנות מחירי העברה, כך שיכללו Master File ו- Country by Country Report (CbCR), בנוסף לעדכונים של חובות דיווח אחרות.
Master File: ועדת הכספים קבעה כי הרף יעמוד על מחזור של 150 מיליון שקל, המקבילה הנוכחית של ~44 מיליון יורו. שימו לב שדרישה זו חלה הן על חברות אם ישראליות והן על חברת בת ישראלית אף אם רשות המס במקום מושב חברת האם אינה דורשת Master File; הנושאים אשר נכללים ב-Master File דומים לאלה הכלולים בהוראות ה- OECD Master File אולם עם התאמות מסוימות המרחיבות את היקף הדיווח. כך למשל, יהיה על החברה הישראלית לכלול בדיווח, בנוסף לדרישות ה- OECD, גם את הנושאים הבאים: (i) תרשים מבנה אחזקות (המציין מיקום גאוגרפי של העובדים); (ii) תיאור הסכמי מתן השירותים של הקבוצה; (iii) תיאור שינויים עיקריים במבנה הבעלות והשליטה; (iv) תיאור שרשרת האספקה של חמשת המוצרים או השירותים המניבים את ההכנסות הגדולות ביותר של הקבוצה; וכו'. תיעוד מחירי העברה (Local File): נישומים יידרשו להגיש את התיעוד (לסוגיו השונים כלומר גם study/local file וגם master file) בתוך 30 יום מיום הבקשה על ידי רשות המס בישראל. מבחינה זו, רשות המיסים מצפה שתיעוד מחירי העברה יהיה מוכן ויעודכן מעת לעת באופן קבוע, שכן ה- study הוא הבסיס להגשה השנתית של טופס 1385 (ו- 1485, ככל שרלוונטי);
בנוסף לדרישות העדכניות בתיעוד כמובא לעיל, נוספו הפרטים הבאים הנדרשים להופיע בכל study: טבלה המתארת את תיאורי התפקידים הבכירים ומבנה הקבוצה/חברה (אך ללא שמות בעלי התפקידים, זאת בעקבות דרישה של משרדנו). עם זאת, החברות יידרשו לפרט היכן נמצאים בעלי התפקיד הבכירים מבחינה פיזית (איזו מדינה); רשימת המתחרים של החברה; תיאור ההסכמים העיקריים.
CbC Report: שולבו גם דרישות ה CbC Report. דו"ח זה כולל מידע על כלל הישויות בקבוצה רב־לאומית, ומאפשר ניתוח של הפעילות העולמית שלה, במטרה לוודא שמחירי עסקאותיה המדווחות משקפים את מחיר השוק ותנאיו. מוצע לחייב קבוצה רב־לאומית כאמור, אשר חברת האם שלה, או חברה אחרת שהוגדרה לעניין זה, היא תושבת ישראל, להגיש דוח שנתי הכולל נתונים כספיים ועסקיים על כלל הישויות בקבוצה. דוח לשנת מס יוגש עד תום שנת מס העוקבת. כמו כן מוצע להסמיך את שר האוצר, באישור ועדת הכספים של הכנסת, לקבוע כללים לאישור חברת-אם חלופית וכן כללים שלפיהם המנהל יהיה רשאי לחייב ישות בקבוצה הרב-לאומית שהיא תושבת ישראל, להגיש דוח כאמור, אף אם אינה חברת-אם. הוראות אלה מצטרפות לבקשות הקיימות כבר כיום מצד רשות המיסים, לקבל מידע זה אם הוא קיים בקבוצה.
בנוסף, מוצע לקבוע כי ישות בקבוצה רב לאומית תחויב להגיש דיווח CbCR בישראל אף אם היא לא ישות האם הסופית בקבוצה, במקרה בו ישות האם הסופית לא חייבת להגיש דיווח במדינה זרה או במקרה בו מדינת ישראל לא תקבל את הדיווח מהמדינה הזרה. תחולה: דרישות התיעוד ביחס ל-Master File ו-CbCR יהיו בתוקף החל מדוחות 2022. שימו לב כי הדרישה לתיעוד 2022 מבוססת על בחינת רף התיעוד ב-2021.
כל עסקה של חברה ישראלית (או מוסד קבע) עם חברה קשורה בחו"ל (חברה אם, חברה בת, חברה אחות וכדומה), כפופה לרגולציה של מחירי העברה, לפי כללי ה- OECD והכללים הישראלים. רגולציה זו נועדה להבטיח שכל עסקה כזו נעשית בתנאי שוק, והדיווח עליה למס הכנסה נעשה באמצעות טופס 1385. עד היום, היה צריך הנישום לדווח למס הכנסה על עסקה בינלאומית עם צד קשור, בטופס 1385 שהכיל מספר נושאים לדיווח, אך הייתה עשויה לעלות לכאורה שאלה פרשנית האם כאשר הנישום מצהיר כי הוא פועל בהתאם לתנאי השוק, הוא גם חייב להחזיק חקר תנאי שוק בפועל.
החל מיום 23 בדצמבר 2022, טופס 1385 שונה כך שהנישום צריך לדווח כיצד קבע את מחירי ההעברה, כלומר האם לפי אחד מה- safe harbors, כעסקה חד פעמית (נושא שיבוטל בקרוב), או שקיים חקר תנאי שוק (סטאדי).
בהקשר זה – טופס 1585 (לגבי Master File, Country by Country Report) עדיין לא פורסם בנוסח סופי אבל צפוי בקרוב, ואנו מזכירים כי על עסקאות פיננסיות בין צדדים קשורים בינלאומיים יש לדווח בטופס נפרד – 1485.
קביעת טווח המחירים הנאות
בענף מחירי ההעברה נהוגות מספר שיטות לקביעת תחום המחירים הנאות. הוראות הדין הנהוגות בעולם קובעות כי תוצאת עסקה בין-חברתית, המתיימרת להתבצע במחיר השוק, חייבת להיקבע בהתאם לשיטה המתאימה ביותר לכך, בהתחשב בעובדות ובהשלכות הכלכליות של אותה עסקה נבדקת.
קביעת השיטה הנבחרת היא בעלת חשיבות גבוהה ביותר ומשליכה על פעילות החברות המעורבות, בין היתר משום שמבחינת רשויות המס היא מצביעה על האופי ה"אמיתי" של העסקה (בנוסף לאופי העסקה בפועל). להלן סקירה קצרה של חלק מהשיטות הקיימות לצורך קביעה, הגנה ויישום של מחירי העברה:
מחירי העברה כהזדמנות ניהולית
הטיפול במחירי העברה נועד, במקורו, להוכיח לרשויות המס כי החברות מבצעות את העסקאות הבין-חברתיות שלהן תוך שימוש במחירי שוק. אך התייחסות נכונה לנושא מחירי העברה עשויה גם להניב לחברה הזדמנות ניהולית ראשונה במעלה (בין היתר בתחום המס) ולאפשר למנהלי החברה לבחון את פעילותה במבט מדויק ומחושב.
התיעוד הנאות הנדרש על ידי רשויות המס כולל, בין היתר, תיאור של מוצרי החברה, אופן פעילותה, השווקים בהם היא פועלת וניתוח משפטי-כלכלי של מחירי ההעברה הנהוגים בחברה. למעשה, מדובר במחקר רחב על אופן פעילותה של החברה העשוי להעיד על יעילותה התפעולית של החברה. כך למשל, אחת מתוצאות הכנת התיעוד הנאות עשויה להצביע על העובדה כי התשלום המועבר לחברת בת מסוימת עולה על המקובל בשוק בו פועלת החברה. ניתוח של תוצאה זו עשוי להצביע, למשל, על שולי רווח שגויים, על תפעול לא נכון, על צורך בבחינת אופן העסקת העובדים וכדומה.
במהלך הכנת התיעוד הנאות נבחנת גם דרך תמחור העסקאות הבין חברתיות. ייתכן כי הדרך בה נעשה שימוש כיום אינה מתאימה לדרישות רשויות המס (למשל, ייתכן ששיטת ה- cost plus אינה מתאימה). מעבר לכך, ייתכן כי הדרך הנוכחית אינה נכונה מבחינה כלכלית. בחינה מושכלת של דרכי פעולות החברה, על ידי מומחים כלכליים-משפטיים, יכולה להביא לא רק לשינוי בשיטת התמחור אלא אף להתייעלות.
ניו סאות' ויילס
ניו סאות' ויילס (באנגלית: New South Wales; בתרגום: ויילס הדרומית החדשה) היא אחת ממדינות אוסטרליה, והיא הוותיקה והמאוכלסת ביותר מבין המדינות.
ניו סאות' ויילס ממוקמת צפונית לוויקטוריה ודרומית לקווינסלנד, בדרום מזרחה של אוסטרליה.
המושבה נוסדה בשנת 1788 וכללה את רוב שטחי יבשת אוסטרליה. במהלך המאה ה-19 הופרדו ממנה שטחים על מנת ליצור את המושבות הבריטיות: טסמניה (בשנת 1825), אוסטרליה הדרומית (1834), ויקטוריה (בשנת 1851), וקווינסלנד (בשנת 1859).
היסטוריה
התושבים המקוריים של ניו סאות' ויילס היו שבטים אבוריג'ינים אשר הגיעו לאזור לפני כ-40,000 עד 60,000 שנה. לפני ההתיישבות האירופית היו כ-250,000 אבוריג'ינים באזור. האזור נחשף לראשונה למערב על ידי ג'יימס קוק בשנת 1770. הוא קרה למקום "ניו ויילס" על שם הארץ ויילס. בהמשך השם עודכן ל"ניו סאות' ויילס".
בשנים 1788–1792 הוקם היישוב המערבי הראשון. האזור פותח מאוד בתחילת המאה ה-19. בשנת 1839 צ'ארלס דרווין ביקר באזור. באמצע המאה שטחי אוסטרליה חולקו לטריטוריות שונות. הקולוניה הנוכחית של ניו סאות' ויילס הוקמה בשנת 1855. כ-15 שנה קודם לכן, בשנת 1840, הופרדה ניו זילנד מהטריטוריה על ידי ויליאם הובסון כתוצאה מהסכם ואיטנגי.
לקראת סוף המאה החלה להיווצר התנועה לאיחוד אוסטרליה, דבר שגרם למחלוקות רבות בתוך המדינה לגבי היותה מדינת סחר חופשי, ולגבי גבולותיה עם המדינה השכנה ויקטוריה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הכלכלה המקומית שגשגה, בעיקר לטובתם של החקלאים. בשנת 1919 הוקמה במדינה המפלגה הלאומית של אוסטרליה על ידי ארל פייג'. המשבר הכלכלי העולמי בשנת 1929 גרם לסכסוכים פוליטיים ומעמדיים בניו סאות' ויילס. האבטלה ההמונית ועליית המחירים גרמו למשברים רבים בחקלאות הכפרית ובסחר בערים. משברים אלו גרמו לעליית ממשלת הלייבור המקומית בנובמבר 1930. כשנה וחצי לאחר מכן הוקמה ממשלה שמרנית. בעשורים שלאחר מכן שלטה שוב מפלגת הלייבור. לקראת סוף שלטונה ב־1965, בנתה את בית האופרה של סידני. בנייתו הובילה למשבר פוליטי ולנפילת הממשלה, והחלפתה על ידי המפלגה הליברלית. מפלגה זו שלטה במדינה כ-11 שנה. בשנים 1976–1988 הלייבור שלטו שוב בניו סאות' ויילס.
גאוגרפיה
מדינת ניו סאות' ויילס גובלת בצפונה במדינת קווינסלנד, בדרומה במדינת ויקטוריה ובמערבה במדינות אוסטרליה הדרומית. המדינה שוכנת לחוף הים הטסמני. בתוך שטחה של מדינת ניו סאות' ויילס נמצאות הטריטוריות הפדרליות:
הערים העיקריות במדינה (מצפון לדרום): שלוש ערים אלה שוכנות לאורך חוף הים. ערים נוספות במדינה הן אולבורי, בקורן היל, דובו, טאמוורת', ארמידייל, ליסמור נווארה וקופס הרבור.
ב-28 בדצמבר 1989 התחוללה רעידת אדמה בעוצמה 5.6 בסולם ריכטר, באזור ניוקאסל. אף על פי שרעידות אדמה באוסטרליה שכיחות למדי - זו הייתה הרעידה הראשונה שנרשמו בה אבדות בנפש, נהרגו 13 איש ונפצעו כ-160.
אזורים גאוגרפיים
את מדינת ניו סאות' ויילס ניתן לחלק לארבעה אזורים גאוגרפיים:
ממשל
חוקת מדינת ניו סאות' ויילס משנת 1856 קובעת את צורת השלטון במדינה (החוקה תוקנה מספר פעמים מאז כתיבתה, אך צורת השלטון לא שונתה).
מאז שנת 1901 מהווה ניו סאות' ויילס אחת ממדינות קהיליית אוסטרליה, ויחסיה של המדינה לקהילייה קבועים בחוקת אוסטרליה.
בית המחוקקים של ניו סאות' ויילס מורכב משני בתים:
בראש המדינה עומדת כיום ראש השרים גלדיס ברג'יקיאן (Gladys Berejiklian), והמושלת המייצגת את המלך היא מרגרט ביזלי.