cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הנגב
חוות הבודדים בנגב - דרך היין
תוכנית דרך היין היא תוכנית של מדינת ישראל, בהובלת מועצה אזורית רמת הנגב, ששמה למטרה להוסיף חיים ועניין למרחבים הגדולים של הנגב על מנת למשוך עליו מטיילים ומתיישבים. התוכנית כללה 30 מיקומים להקמת חוות חקלאיות שבהם קיימת הסכמה כללית של כל הגופים הנוגעים לדבר. את החוות הציעו לכל יזם פרטי המעוניין, שנדרש להגיש בקשה מלווה בתוכנית עסקית ורעיונית ולקבל כל האישורים לעלות לשטח.
בתחילת דרכה נתקלה התוכנית בהתנגדויות מצד החברה להגנת הטבע וכן מצד גופים נוספים אשר נדחו בבג"ץ ואפשרו לתוכנית להמשיך כמתוכנן ולהקים 23 התיישבויות חדשות.
הבדואים בנגב
הבדואים הם חלק ניכר מאוכלוסיית הנגב. נכון לסוף 2021 חיים באזור הנגב כ-280,000 בדואים, כמחציתם תושבי העיר רהט ועיירות הקבע - כסייפה, ערערה בנגב, שגב שלום, תל שבע, חורה ולקיה, והשאר הם תושבי יישובים מוכרים וכפרים לא מוכרים, המרכיבים את הרשויות מועצה אזורית אל קסום ומועצה אזורית נווה מדבר.
עד קום המדינה קיימו הבדואים בנגב אורח חיים נוודי למחצה - מגורים קבועים וגידולים חקלאיים בעונת החורף ונדודים עם עדרי הצאן בעונת הקיץ. בשנות הארבעים חיו בנגב כ-75,000 בדואים. במלחמת העצמאות ברחו רבים מהם, ואז נותרו בנגב כ-11,000 בלבד.
אחרי קום המדינה רוכזו הבדואים באזור הסייג בין דימונה, ערד ובאר שבע. לאחר סיום הממשל הצבאי בשנת 1966, החלה המדינה בבנייה של עיירות קבע ובעידוד התושבים לעבור אליהן. במקביל, ניסו המדינה מצד אחד והבדואים מצד שני להביא לרישום הקרקע על שמם על ידי תביעות בעלות ותביעות-נגד.
ב-2003 הוכרו מספר כפרים בלתי מוכרים ואוגדו במסגרת המועצה האזורית אבו בסמה.
ב-2008 הגישה "הועדה להסדרת התיישבות הבדואים בנגב" בראשות השופט בדימוס אליעזר גולדברג סדרת המלצות להסדרת תביעות הבעלות על הקרקע של הבדואים בנגב וסוגיית ההכרה בכפרים הבלתי מוכרים. ממשלת ישראל הכריזה על אימוץ ההמלצות.
פרנסתם של הבדואים בנגב בעבר התבססה על חקלאות - רעיית צאן משולבת בגידולי שדה, בעיקר שעורה ודורה. מצבם הכלכלי והסוציו-אקונומי של הבדואים בנגב אינו טוב. לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, שבע עיירות הקבע הבדואיות ממוקמות בשמונת המקומות האחרונים בדירוג הסוציו-אקונומי.
קישורים חיצוניים
בעת הקדומה
מקדם איכות
מקדם האיכות או מקדם Q הוא פרמטר חסר ממדים המגדיר את מידת הריסון של מתנד הרמוני מרוסן. ככל שמקדם האיכות גדול יותר, המתנד מרוסן פחות ומתנודד במשך מחזורי תנודה רבים יותר.
הגדרה
ניתן להגדיר את מקדם האיכות בשתי דרכים שקולות:
המשוואה הדיפרנציאלית המתארת מתנד הרמוני היא מהצורה:, כאשר \omega_0 תדירות התנודה העצמית של המתנד ו-\zeta נקרא מקדם הריסון. מקדם Q של המתנד ההרמוני המתואר על ידי המשוואה תלוי רק במקדם הריסון והוא:.
ערכים אופייניים
מקדמי Q גדולים מתאימים למערכות שבהן האנרגיה דועכת לאורך מחזורי תנודה רבים, משום שזמן הדעיכה האופייני של משרעת התנודות יחסית לתדירות התנודה העצמית גדול. במערכות כאלה משרעת התנודות בתהודה גדולה ורוחב הסרט קטן. מעגל תהודה חשמלי בעל מקדם Q גדול מתאים לשמש כמקלט משום שהוא מסנן מעביר פס סלקטיבי יחסית.
אלכסנדר קוט
אלכסנדר קונסטנטינוביץ' קוט (ברוסית: Алекса́ндр Константи́нович Котт; נולד ב-22 בפברואר 1973) הוא במאי ותסריטאי רוסי, נוטה לשתף פעולה באופן הדוק עם חברת ההפקות Sreda וביים כמה סדרות מבית החברה.
מקדם איכות
ערכים אופייניים
מערכות בהן Q<0.5 נמצאות בריסון יתר ותגובת ההלם שלהן דועכת אקספוננציאלית. מערכות בהן Q>0.5 נמצאות בתת-ריסון ותגובת ההלם שלהן מתנודדת עם משרעת שדועכת אקספוננציאלית.
אלכסנדר קוט
פילמוגרפיה נבחרת
{{טורים|תוכן=
מקדם איכות
ערכים אופייניים
גדלים אופייניים למקדם Q במערכות שונות:
אלכסנדר קוט
במאי
}}
דניאל בריהל
דניאל סזאר מרטין ברִיהל גונזלס (בגרמנית: Daniel César Martín Brühl González; נולד ב-16 ביוני 1978) הוא שחקן קולנוע גרמני-ספרדי. התפרסם בזכות תפקידיו כאלכס קרנר בסרט "להתראות לנין!", בתור יאן בסרט "המחנכים" ובתור הצלף הגרמני הנערץ פרדריק צולר בסרט "ממזרים חסרי כבוד". בריהל היה מועמד פרס גלובוס הזהב לשנת 2013 על תפקידו בדרמת המרוצים "Rush" והתפרסם גם בתור הלמוט זמו, בסרט גיבורי-העל "קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים".
ביוגרפיה
בריהל נולד בברצלונה שבספרד למשפחה נוצרית. אביו הוא במאי התיאטרון הגרמני יליד-ברזיל, האנו ברוהל. אימו, מריסה גונזלס דומינגו, היא מורה ספרדייה. לבריהל יש אח ואחות. זמן קצר לאחר שנולד עבר עם משפחתו להתגורר בעיר קלן שבגרמניה, שם גדל ולמד בגימנסיה המקומית. בריהל גדל בבית רב-לשוני, והוא דובר לא פחות משש שפות: גרמנית, ספרדית, צרפתית, אנגלית, פורטוגזית וקטלאנית.
קריירת משחק
החל לשחק בגיל מוקדם והופיע ב-1995 באופרת הסבון הגרמנית "אהבה אסורה". אל עולם הקולנוע הגיע בשנת 2000 כשהשתתף בדרמה הקנדית "לעומק". לאחר מכן התפרסם בגרמניה בסרטים "ללא חרטות" ו"רעש לבן", בו גילם את לוקאס, חולה סכיזופרניה שמנסה להיאבק במחלה. ב-2003 הופיע בסרט האירופי "להתראות לנין!", שם גילם את אלכס קרנר, נער ממשפחה סוציאליסטית ממזרח גרמניה אשר מפגין ונעצר בהפגנה נגד הממשל במדינה ובעקבות כך גורם לאמו התקף לב. בריהל קיבל עבור תפקידו את פרס האקדמיה האירופאית לשחקן הטוב ביותר.
שיחק בקומדיית הפשע הגרמנית-אוסטרית "המחנכים" בתפקיד יאן, אידיאליסט אנטי-קפיטליסטי צעיר הנוהג לפרוץ ביחד עם חברו פטר לבתיהם של אנשים עשירים, לא כדי לגנוב רכוש יקר ערך אלא כדי להביע מחאה אידאולוגית על עידן הקפיטליזם.
זכה בפרס האקדמיה האירופאית השני שלו על תפקידו בתור פול קרנץ בדרמה ההיסטורית "אהבה במחשבה", הסרט מבוסס על ספר שדפיו הושמטו כאשר אדולף היטלר עלה לשלטון. בנוסף הופיע בדרמה הבריטית של צ'ארלס דאנס "גברות בלוונדר".
בדרמת המלחמה הצרפתית "חג שמח" גילם את דמותו של הורסטמאייר, קצין גרמני-יהודי במהלך "הפסקת האש של חג המולד". הומלץ לפרס גויה בקטגוריית השחקן הטוב ביותר על תפקידו הביוגרפי של סלבדור פואיג אנטיץ', פעיל קטלוני אשר דגל בערכי האנרכיזם, אולם לא זכה. ב-2007 לקח חלק בשתי הפקות הולוודיות "זהות אבודה" בו גילם את מרטין קורץ אחיה למחצה של אהובתו של ג'ייסון בורן מארי ובקומדיה של ג'ולי דלפי "2 ימים בפריז".
בשנת 2009 שיחק בריהל באחד התפקידים המשניים בסרט המלחמה של קוונטין טרנטינו "ממזרים חסרי כבוד". בסרט הופיע בריהל בתור הצלף הגרמני הנערץ פרדריק צולר, שעליו מביים שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס את סרט התעמולה "גאוות האומה", שבו מוצגים ביצועיו של צולר בשדה הקרב מול חיילים אמריקאים. במהלך הסרט מנסה הצלף הנאצי לחזר אחר בעלת בית הקולנוע הצרפתי "עמנואל מימייה" (מלאני לורן). על תפקידו בסרט זכה בפרס גילדת השחקנים אותו חלק עם שאר שחקני הסרט. עוד התפרסם בדמותו של טאזורו אישטוון הגבר בחייה של הרוזנת ההונגרייה ארז'בט באטורי שכונתה "רוזנת הדמים" במותחן הביוגרפי של ז'ולי דלפי "הרוזנת" ובדמותו של ד"ר גיאורג רוזן בדרמת המלחמה "ג'ון רייב".
בשנת 2013 השתתף בדרמת המרוצים של רון הווארד "Rush", שם גילם את אגדת הפורמולה 1 ניקי לאודה, הסרט מספר את סיפור היריבות האמיתי בין שני ענקי מרוץ הפרמולה 1 של שנות השבעים. בין ג'יימס האנט (כריס המרסוורת') הנער פוסטר הבריטי, לניקי לאודה (דניאל ברוהל) האוסטרי, שני נהגי הפורמולה 1 הטובים ביותר בעולם קיים סכסוך גדול ועמוק. סכסוך שכבר קרוב לעשור מניע את שתי הקריירות שלהם קדימה. על רקע הפרסום, העושר והתהילה מתחרים האנט ולאודה אחד בשני במשך שנים, דוחפים עצמם לנקודת שבירה פסיכולוגית וגופנית. אך שניהם יודעים היטב שבספורט מסוכן כמו מרוץ מכוניות, תנועה אחת לא נכונה, אובססיה אחת יותר מדי או אינסטינקט שגוי יעלה להם בחיים. נחושים תמיד להצליח לדחוף את יכולתם עוד טיפה – הם לא שוכחים לרגע שהסכנה אורבת להם בפינה. תמיד. על הופעתו בתפקיד ניקי לאודה הועמד בריהל לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס באפט"א.
בשנת 2015 כיכב בריהל בסרט הדרמה ההיסטורי "מושבה", לצד אמה ווטסון. לקראת סוף שנת 2015, בריהל לוהק לתפקיד הנבל הראשי, הלמוט זמו, בסרט גיבורי-העל שובר הקופות "קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים". כשנה לאחר מכן, ב-2016, הוא הופיע בסרט כדמות זו, וזכה לשבחים רבים מצד מעריצי קומיקס ותגובה ביקורתית מעורבת מצד מבקרי קולנוע, בשל הופעתו של זמו בסרט כ"לא מפחיד" או "לא מאיים" ו"חלש". עוד ב-2016 השתתף בתפקיד ראשי בסרט "לבד בברלין" לצידם של אמה תומפסון וברנדן גליסון, בתפקיד החוקר המשטרתי המופקד על חקירת הפצת הגלויות האנטי נאציות.
בשנת 2018 שיחק בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה התקופתית "רצח אופי" כלאסלו קרייזלר. הסדרה מבוססת על ספר בעל אותו שם מאת קיילב קאר. על תפקידו בסדרה, היה ברוהל מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה.
חיים אישיים
בשנת 2006, ברוהל נפרד מבת זוגו הוותיקה ומאוחר יותר ארוסתו, השחקנית ג'סיקה שוורץ, אותה פגש על הסט של הסרט "No Regrets" משנת 2001.
מאז 2010, הוא נמצא במערכת יחסים עם הפסיכותרפיסטית הגרמנייה והדוגמנית לשעבר פליסיטאס רומבולד. בנם הראשון נולד באוקטובר 2016, והם נישאו מתישהו בין לידתו לתחילת 2018. לזוג נולד בן שני בשנת 2020.
גביע המדינה בכדורסל 1998/1999
גביע המדינה בכדורסל לעונת 1998/1999 היא התחרות ה-39 מאז היווסדו של המפעל.
מכבי תל אביב זכתה בגביע המדינה ה-29 בתולדותיה, לאחר ניצחון בגמר על הפועל ירושלים.
הגמר
מכבי תל אביב, תחת המאמן פיני גרשון, זכתה בגביע המדינה ה-29 בתולדותיה.
ירושלים הובילה דקה וחצי לסיום, קטש השווה מהקו, ירושלים שוב עלתה ליתרון, קטש שוב קלע שתיים מהקו ו-16.4 שניות לסיום קלע צ'ורצ'יץ' אחת משתיים מהקו והעלה את ירושלים ליתרון 66–67. קטש לקח גם את הכדור האחרון ושלוש שניות לסיום חדר לסל וסחט עבירה מפוקפקת מאייץ ולדמן שבקלות יכלה להיות גם עבירת תוקף. קטש דייק פעמיים מהקו - 67–68 למכבי בסיום.
עשרה כושים קטנים
ולא נותר אף אחד (בעבר: עשרה כושים קטנים או 10 כושים קטנים (באנגלית: Ten little Niggers) הוא ספר מפורסם של סופרת המתח, אגתה כריסטי, שעובד למחזות וסרטים.
הספר תורגם לשפות שונות ונמכרו כעשרות מיליוני עותקים שלו. התרגומים של הספר לעברית, שנדפסו בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, נושאים את השם המקורי. התרגום השלישי לעברית שיצא בשנת 2018, לעומת שני התרגומים הקודמים, נקרא "ולא נותר אף אחד", בדומה למהדורות המאוחרות של הספר באנגלית. על הספר נוצרה מיני-סדרת מתח אשר יצאה בשנת 2015 בשם 'ולא נותר אף אחד'.
עלילת הספר
בספר זה מביאה אגתה כריסטי את התעלומה הבלשית הספרותית לשיא - סדרת רציחות "ללא רוצח": עשרה אנשים, גברים ונשים הזרים זה לזה, מחוגים חברתיים שונים, בעלי מקצועות שונים (החל מגנרל ושופט וכלה בפשוטי עם) וגילאים שונים, שאין כל מכנה משותף ביניהם, אשר מגיעים על פי הזמנתו ובמימונו של אדם שאיש מהם אינו מכיר, ל"אי הכושים", אי בודד ליד חופי אנגליה. האורחים מגיעים לאי בהזמנות לבלות סוף שבוע בבית אחוזה מפואר הבנוי על האי, לדון בהצעת תפקידים ומשרות שברצון המזמין להעסיקם בהם, ובאמתלות אחרות. בין עשרת האורחים גם משרתי הבית שהוזמנו לתפקידם באופן אנונימי.
בבואם, מתמקם כל אחד מהם באחד מחדרי האורחים שבבית ומוצא בו, במסגרת התלויה על הקיר, תדפיס של שיר הילדים הידוע "עשרה כושים קטנים":
האורחים נאספים בחדר האוכל של האחוזה, ושם מתברר להם כי מארחם האלמוני (אלמוני תרתי משמע: שמו על פי ההזמנה הוא - U.N.Owen דהינו unknown, לא ידוע), לא הגיע. על שולחן האוכל הם מוצאים עשרה פסלוני חרסינה של דמויות של כושים קטנים. לפתע מושמעת באולם מעל תקליט הודעה מוקלטת הנוקבת בשמו של כל אחד ואחת מהם ובה תיאור של רצח שביצע האיש או האישה, שעליו לא הועמדו לדין ולא נתנו את עונשם. ההודעה מבשרת להם כי כולם נידונים למוות וימצאו את מותם בקרוב על גבי האי.
האורחים הנדהמים מנסים לנוס מן האי, אך מתברר להם כי הסירה שהביאה אותם לאי נעלמה וכי בגלל המים הסוערים לא ניתן לשחות אל היבשה המרוחקת.
בשלב זה בעלילה מתחילים במהלך הימים הבאים למצוא האורחים את מותם, בזה אחר זה, כשסיבת מותו של כל אחד מהם, בתאונה או אסון אחר, תואמת את אחד מבתי השיר; האחד מת מרעל שהוכנס לסעודתו, האחר נרצח בשנתו ואינו מתעורר ממנה. אחד שנמצא מת ומזרק רעל תקוע בגופו, תואם את הבית מן השיר המדבר על כושי קטן שנעקץ על ידי דבורה. לאחר מותו של כל אחד מהם נעלם אחד מפסלוני החרסינה.
האימה גוברת כאשר האורחים מתחילים לחשוד זה בזה כי האחר הוא הרוצח האלמוני. אך ללא הועיל, הרציחות נמשכות, וככל שמתמעט מספר האורחים שנותרו גוברים החשדות ההדדיים והאימה. עד אשר נשארת אורחת אחרונה לבדה וביאושה היא מקיימת את דברי הבית האחרון של השיר:
- והיא שמה קץ לחייה בתלותה עצמה על חבל תלייה, שמצאה כבר מוכן מראש כשהוא משתלשל מתקרת חדרה.
כאשר מגיעה אל האי ספינת האספקה כעבור ימים אחדים, נמצאות בו עשר גופות ומלבדן אין על האי איש. המשטרה מוזעקת ובגלל גודל התעלומה מוזעק לאי סגן מפכ"ל הסקוטלנד יארד. השאלה המעסיקה את אנשי המשטרה היא: אם היה אדם נוסף על האי, היכן היה כל הזמן ולאן נעלם? מסקנת המשטרה - איש לא היה על האי מלבד עשרת הנרצחים. הסיפור מסתיים בדברי מפקח המשטרה: "אבל במקרה כזה מי הרג אותם?".
פתרון התעלומה נותר לעתיד לבוא; כעבור זמן שולה ספינת דיג מן הים בקבוק ובו וידוי בכתב של הרוצח. על פי הווידוי, הרוצח הוא השופט שהיה אחד מן האורחים. הוא ביים את מותו כאחד מעשרת הנרצחים ובזמן שכולם סברו כי כבר מת, המשיך בסדרת הרציחות, שתכנן מראש בקפידה על כל פרטיה, לרבות הקפדה על כך שצורתו של כל רצח תתאם לבית המקביל בשיר. לאחר מות האחרונה מבין האורחים בתלייה, שם השופט קץ לחייו. המניע: מתוך תאוות צדק מעוותת הוא מחליט להרוג במו ידיו אנשים שהיה ברור לו מעבר לכל ספק כי רצחו אחרים בעבר, אך נמלטו מעונש עקב חוסר ראיות מספקות, או בגלל פרצה משפטית זו או אחרת. השופט מסיים את הווידוי:
ביקורות
הספר "ולא נותר אף אחד" נחשב ליצירת מופת ורב מכר עולמי, בזכות הקושי לפענח את זהותו של הרוצח כבר בהתחלה לעומת ספרי מתח אחרים.
בקולנוע ובטלוויזיה
עלילת הספר עובדה לקולנוע פעמים רבות. הגרסה הראשונה, הנחשבת לטובה מכולן, היא הסרט ההוליוודי "And then there were none" משנת 1945 בבימויו של הבמאי הצרפתי הנודע רנה קלייר, שגלה בימי מלחמת העולם השנייה לארצות הברית.
יוסף (יוסקה) שפירא
ישראל יוסף (יוסק'ה) שפירא (ט"ו בטבת תרפ"ז, 20 בדצמבר 1926 – כ"ה בטבת תשע"ד, 28 בדצמבר 2013) היה איש חינוך ועלייה, מראשי תנועת בני עקיבא והמפד"ל, כיהן כשר בלי תיק בממשלות ישראל.
ביוגרפיה
יוסף שפירא נולד בירושלים לחיה שרה ולרב ישעיהו שפירא, אשר נודע בציבור בתור "האדמו"ר החלוץ", ממייסדי "הפועל המזרחי", ואחיו של האדמו"ר מפיאסצ'נה – קלונימוס קלמיש שפירא.
מנעוריו היה פעיל בתנועת הנוער "בני עקיבא". היה חבר בקיבוץ עין צורים, אך בהמשך עזב את הקיבוץ והתיישב בבני ברק. בשנת ה'תשי"ד (1954) היה בין מקימי המזכירות העולמית של בני עקיבא, ועמד בראשה כיושב ראש המזכירות במשך למעלה משני עשורים (ה'תשט"ו-ה'תשל"ז 1955–1977).
כיהן גם כראש מחלקת העלייה והנוער ("עליית הנוער") בסוכנות היהודית (בין השנים ה'תשל"ח-ה'תשמ"ג 1978–1983), ובתקופתו נפתחו תוכניות ללימודים תיכוניים בישראל לצעירים יהודיים מהגולה, לקידום מנהיגים צעירים ולקליטתם. בשנת 1983 הוחלף בתפקיד על ידי אורי גורדון, כדי לפנות מקום למינוי אליעזר שפר לתפקיד בכיר בהנהלה הציונית מטעם המפד"ל.
בתחילת 1980 נמנה עם הרב חיים דרוקמן בין הפעילים המרכזיים שהקימו את חוג איתנים במפד"ל, שחרתו על דגלם את עידוד ההתנחלות בכל ארץ ישראל, חינוך וצמצום פערים, עלייה ואורחות חיים צנועים. במרץ 1983 החליטו לפרוש מהמפד"ל ולהקים את "מצ"ד – מחנה הציונות הדתית", אשר התמודדה במסגרת סיעת "מורשה" לכנסת האחת-עשרה. יוסף שפירא כיהן כשר בלי תיק מטעם מצ"ד (מבלי להיות חבר כנסת) בממשלת האחדות הלאומית בראשות שמעון פרס ולאחריו יצחק שמיר (ט"ז באלול ה'תשמ"ד 13 בספטמבר 1984 – י"ד בטבת ה'תשמ"ט 22 בדצמבר 1988).
בטקס השבעתו כשר שינה מן הנוסח הרשמי והתחייב לשמור אמונים "למדינת ישראל, ראשית צמיחת גאולתנו, ולחוקיה". לאחר מספר דקות התבקש לשוב ולהצהיר מחדש.
בכ"ה בטבת תשע"ד, 28 בדצמבר 2013, נפטר בבית חולים תל השומר, בגיל 87. הותיר אשה, ברכה, בתו של המחנך והסופר יצחק אריגור וארבעה ילדים: ישעיהו, נירית (מוזס) אשתו של צבי מוזס, חגית (סדן) ואייל (טייס אל על וטייס במיל' בחיל האוויר). נקבר בבית העלמין סגולה בפתח תקווה.
ב-2023 נקראה על שמו כיכר תנועה בשכונת גבעת מרדכי בירושלים.
מפעלים חינוכיים שהקים
שפירא הקים ועמד בראש מספר קרנות ועמותות למען ילדים ונוער, עלייה ועיירות הפיתוח:
1028
נפטרו
רבינו גרשום
גלתיאה (ירח)
גלתיאה, הידוע גם כ-נפטון VI, הוא הירח הרביעי הקרוב ביותר לנפטון, כוכב הלכת השמיני במערכת השמש. גלתיאה התגלה בשנת 1989, ונקרא על שמה של נימפת הים גלתיאה במיתולוגיה היוונית.
גילוי
גלתיאה התגלה על ידי צילומים שביצעה גשושית המחקר וויאג'ר 2 בחודש יולי 1989 בשעה שזו ביצעה מעוף באזור של נפטון. הגילוי הוכרז ב-2 באוגוסט 1989 והתייחס אל "עשרה פריימים אשר צולמו במהלך חמישה ימים", כך שתאריך הגילוי הוא ה-28 ביולי.
מקור השם
עם גילויו קיבל הירח את שמו הזמני S/1989 N 4. שמו הרשמי גלתיאה ניתן לירח רק ב-16 בספטמבר 1991, על ידי האיגוד האסטרונומי הבינלאומי (IAUC 5347), הסמכות העליונה בקביעת שמות לגופי שמים.
אלוהים מחכה בתחנה
אלוהים מחכה בתחנה הוא מחזה פרי עטה של מאיה ערד יסעור שעלה בהצגת בכורה בתיאטרון הבימה בשנת 2014.
עלילה
גיבורת המחזה היא אמל, צעירה פלסטינית. מכיוון שפארס אחיה היה מעורב בפעולות טרור, נשללים מכל בני המשפחה אישורי המעבר לשטח ישראל. אביה של אמל חולה, נהג המונית ג'מאל חושש להסיעו לבית החולים ללא אישור מעבר והאב נפטר. נהג המונית, הרדוף רגשי אשמה על מותו של האב, מסיע את אמל לישראל. אמל מתחזה לאישה בהיריון, בעוד שלמעשה גופה עטוף בחגורת נפץ. במחסום היא פוגשת את יעל, חיילת שמתעמתת עם החיילים כדי לאפשר לאמל לעבור בשל הריונה. אמל מגיעה לזירת הפיגוע ומתפוצצת.
אודות המחזה
אילן רונן, שהיה המנהל האמנותי של הבימה ונשיא איגוד תיאטרוני אירופה (U.T.E.), הזמין את ערד לכתוב את המחזה במסגרת הפרויקט "טרוריזם", שבו כל מדינה החברה באיגוד העלתה הצגה העוסקת בטרור מזווית מקומית. בפרויקט השתתפו תיאטרונים מגרמניה, בריטניה, נורווגיה, סרביה, ישראל וצרפת.
ערד כתבה את המחזה והוא הוצג בידי קבוצת צעירי הבימה בניהולו של הבמאי שי פיטובסקי. ההצגה הציגה במקומות שונים באירופה ביניהם בפסטיבלים בשטוטגרט וריימס. בחלקם חיכתה להם קבוצה של BDS וקראה להחרים אותה. באוסלו נערך דיון תקשורתי ער בשאלה האם נורווגיה, החברה באיגוד תיאטרוני אירופה, צריכה לפרוש מהפרויקט בשל השתתפות הבימה.
המחזה מבוסס באופן חופשי על הפיגוע במסעדת מקסים בחיפה, 2003.
המחזה מסופר בידי הדמויות השונות ששרדו את הפיגוע, ישראליות ופלסטיניות, כשכל אחת הייתה עדה לחלק אחר של המאורעות שהובילו אליו. לאורך המחזה מקהלת קורבנות משחקת את משחק הילדים שבע בום.
צבי גורן, הבמה:
'זהו הישגה החשוב ביותר כמחזאית שמציבה בפנינו מראה מלוטשת, לא מעוותת וגם לא מחמיאה.
"אלוהים לא מחכה בתחנה" בנוי ומתפקד כטרגדיה יוונית על פי כל הכללים: אחדות הזמן, המקום והעלילה והשימוש במקהלה לצד מחוללי הדרמה והעדים, ואפילו השפה, אשר ככל שהיא מדוברת ועכשווית מצלצלת כבנויה לתלפיות של פיוט וגורל.'
המחזה בדפוס
Arad, Maya. 2016. Gott Wartet an der Haltestelle, Deutsch: Matthias Naumann. In: : Theater der Zeit, Heft Nr. 1, Januar, pp. 46-58 Arad Yasur, Maya. 2017. Bóg czeka na peronie, Polskie: Agnieszka Olek. Wewnątrz: Dialog: Miesięcznik Poświęcony Dramaturgii Współczesnej, Czerwiec, strona 183-217.
הפקות
הפקה ראשונה: הבימה, הצגת בכורה: 14 בנובמבר 2014 הפקה שנייה: פולקסתיאטר (Volkstheater), וינה, במאי: חנן ישי (2015)
קריאה מבוימת באקדמיה לאמנויות של ברלין במסגרת תוכנית מחזאים גרמניה-ישראל, במאי: Friederike Heller (2015)
הפקה שלישית: שטאטסשאושפיל (Staatsschauspiel), דרזדן, גרמניה, במאית: פינאר קרבולוט (2016)
הפקה רביעית: התיאטרון העירוני של פדרבורן, גרמניה (2017)
פרסים ומועמדויות
1. פרס הבימה ע"ש אלה דן ליוצר בתחילת דרכו למאיה ערד ולשחקנית אשרת אינגדשט 2015
מאטו דוקובאץ
מאטו דוקובאץ (23 בספטמבר 1918 – 6 ביוני 1990) היה אלוף הפלות קרואטי במלחמת העולם השנייה, שבה הפיל 44 מטוסי אויב. הצטרף לחיל האוויר של המדינה העצמאית של קרואטיה לאחר הפלישה ליוגוסלביה ולחם לצד מעצמות הציר בחזית המזרחית מאוקטובר 1942 עד פברואר 1944. ערק לברית המועצות ב-20 בספטמבר 1944, והוחזר ליוגוסלביה בנובמבר 1944. שימש כמדריך טיס עבור חיל האוויר היוגוסלבי בפנצ'בו ובזאדאר לפני שערק לאיטליה באוגוסט 1945.
דוקובאץ עזב את איטליה בשנת 1946 והפך לקפטן (סרן) בחיל האוויר הסורי. סייע לצבאות ערב במלחמת העצמאות ותקף מטרות ישראליות במטוס T-6 טקסן. עם סיום המלחמה היגר לקנדה והקים משפחה. מת בטורונטו בשנת 1990.
ראשית חייו
מאטו דוקובאץ נולד ב-23 בספטמבר 1918 בעיירה סורצ'ין, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בקרבת זמון. היה טייס דאונים נלהב בתחילת דרכו. בשנת 1937 נכנס למחזור ה-67 של האקדמיה הצבאית בבלגרד. סיים את לימודיו באקדמיה זו ב-1 באפריל 1940 בדרגת "תת-סגן" ("פוטפרוצ'ניק" בקרואטית) ונבחר לקורס טיס באוקטובר של אותה השנה.
מלחמת העולם השנייה
טרם הפלישה ליוגוסלביה, דוקובאץ שירת בטייסת השנייה של חיל האוויר היוגוסלבי המלכותי בוליקה גוריצ'ה. לאחר שממלכת יוגוסלביה נוצחה ונכבשה על ידי מעצמות הציר, דוקובאץ הצטרף לחיל האוויר של המדינה העצמאית של קרואטיה ב-29 באפריל 1941 בדרגת סגן. בספטמבר נסע לגרמניה ועבר קורס טיס קרבי בעיר פירט. הוא הוצב בבסיס חיל האוויר 120 באוקטובר וקיבל הכשרה קרבית נוספת באפריל שלאחר מכן. באוקטובר 1942 שובץ בטייסת הקרב הקרואטית ה-4 ולחם בחזית המזרחית.
ב-11 בנובמבר 1942, דוקובאץ ומנהיג המבנה שלו אותרו על ידי מטוסי פוליקרפוב I-16, בעודם מלווים מפציצי יונקרס Ju 87 גרמנים. מעל טואפז, דוקובאץ השיג את הפלתו הראשונה בקרב אווירי שהתפתח.
בסוף נובמבר 1942, טייסת הקרב הקרואטית ה-4 שבה למדינה העצמית של קרואטיה למנוחה, לאחר כמעט שנה שלמה של טיסות מבצעיות. הטייסת שבה לקרב בחזית המזרחית באמצע פברואר 1943, בתקופה זו הצבא האדום הסב אבדות כבדות למעצמות הציר. ב-15 באפריל, דוקובאץ הפיל מטוס בל P-39 סובייטי. חמישה ימים לאחר מכן הפיל מטוס LAGG-3 בעודו מלווה שיירה של מטוסי שטוקה ויונקרס Ju-88. ב-6 במאי, דוקובאץ רשם הפלה נוספת של מטוס LAGG-3, בעוד הוא ומספר שתיים שלו ליוו מטוס פייסלר Fi-156. בסך הכל, דוקובאץ השיג 14 הפלות ודאיות ועוד 6 הפלות לא-ודאיות בסבב השני של הטייסת שלו בחזית המזרחית.
דוקובאץ חזר לקרואטיה באמצע שנת 1943 והועלה לדרגת סגן ראשון. לאחר מכן הוצב בראש טייסת הקרב הקרואטית ה-15 ונשלח פעם נוספת לחזית המזרחית ב-21 באוקטובר 1943. רשם הפלה נוספת ב-25 בפברואר 1944, לאחר שהפיל מטוס יאק-9. הוא הופל ממטוסו באותו יום על ידי מטוס בל P-39 סובייטי ונפצע. עד לנקודה זו, השתתף ב-255 טיסות מבצעיות והיה מעורב ב-62 קרבות אוויר. ב-29 במרץ 1944, דוקובאץ עוטר בעיטור הצלב הגרמני בזהב בעודו מחלים מפציעתו בבית חולים בווינה. הטייסת עליה פיקד נשלחה למדינה העצמאית של קרואטיה להבראה בזמן זה. הטייסת נקראה שוב לשירות בחזית המזרחית בסוף יוני 1944, ודוקובאץ נשלח לבסיס חיל האוויר במזרח פרוסיה. הוא קודם לדרגת קפטן (סרן) ב-13 ביולי 1944 על "הישג חסר תקדים בחזית המזרחית". הוא פיקד על מספר בסיסי חיל אוויר במזרח אירופה עד ל-20 בספטמבר 1944, היום בו החליט לערוק לצד הסובייטי. כחודש לאחר מכן, הסובייטים מסרו את דוקובאץ לידי הפרטיזנים היוגוסלבים, שבתמורה לחייו הציעו לו להיות מדריך טיס בבסיס חיל האוויר היוגוסלבי בפנצ'בו. הוא הגיע לבלגרד בדצמבר 1944 ולימד להטיס מטוסי קרב מדגם יאקובלב. בתקופה זה ספג עלבונות והתגרויות רבות מצד חבריו לצוות, והם הובילו אותו לעזוב לזאדאר. ב-8 באוגוסט השתלט על מטוס דה הבילנד טייגר מות' דו-כנפי, טס עמו מעל לים האדריאטי וערק לאיטליה. בתחילה הוצב במחנה פליטים במודנה ובהמשך הועבר לבגנולי דל טרינגו.
מלחמת העצמאות
דוקובאץ החל להביע רגשות אנטישמיים בעקבות חוויותיו מהמלחמה. הוא בחר להצטרף לחיל האוויר הסורי בשנת 1946. בעת מלחמת העצמאות, הוא היה סרן בטייסת הקרב ה-1 של חיל האוויר הסורי. הוא השתתף בטיסות מבצעיות נגד ישראל והטיס מטוס T-6 טקסן חמוש ברקטות ופצצות אוויר-קרקע במשקל 50 ק"ג.
הגירה, מוות ומורשת
היה אלוף ההפלות הקרואטי של מלחמת העולם השנייה, רשם לזכותו 44 הפלות ודאיות. במהלך חייו, היה ויכוח סוער בנוגע למספר המדויק של המטוסים שהצליח להפיל. מסמכים קרואטיים מימי המלחמה שהתגלו במוסד להיסטוריה צבאית בבלגרד, הראו שאכן נזקפו לזכותו 44 הפלות במהלך שירותו בחיל האוויר של המדינה העצמאית של קרואטיה. במהלך המלחמה הפיל שמונה-עשרה מטוסי LAGG-3, שנים עשר מטוסי איליושין Il-2, שלושה מטוסי בל P-39, שני מטוסי אילושין DB-3, שני יאקובלב יאק-1, וכן מטוס אחד מכל הדגמים הבאים: I-16, מיג-3, ספיטפייר, לאבוצ'קין La-5, יאק-9, פטליאקוב Pe-2 ויונקרס A-35 (ועוד הפלה אחת לא מוכרת).
אזוקי צ'אן
אזוקי-צ'אן (ביפנית: あずきちゃん) היא סדרת אנימה יפנית פופולרית מאת מדהאוס פרודקשן.
בישראל הסדרה שודרה במקור בערוץ "יס אנימה" במהלך העשור הראשון של המאה ה-21.
תקציר העלילה
עלילת הסדרה מתמקדת בחיי היום-יום של תלמידה בת 12 בשם אזוסה נוייאמה, המכונה לרוב "אזוקי-צ'אן", אשר לומדת בכיתה ה'. הכינוי שלה לא היה חביב עליה כלל עד אשר ביום אחד, תלמיד חדש בכיתתה בשם יונוסוקה אוגאסאוורה מציין בפניה כי הוא אוהב את כינוייה. בעקבות כך, אזוקי מתאהבת ביונוסוקה באופן מיידי ומתחילה לאהוב את הכינוי שלה. חייה של אזוקי משתנים באופן משמעותי לאחר שהיא מכירה את יונוסוקה.
אזוקי מתחילה לפתח קינאה כאשר היא מבחינה ביונוסוקה משוחח עם נערות אחרות אבל חברותם של השניים לא פסקה מעולם. בסוף הסדרה שב יונוסוקה לארצות הברית.
מלכה בינה
מלכה בינה (Malke Bina; נולדה ב-1950) היא מייסדת מדרשת מת"ן, ומחלוצות מהפכת לימוד התורה לנשים.
ביוגרפיה
בינה נולדה בבולטימור. שני הוריה היו ניצולי שואה ועסקו בחינוך. אביה היה מתלמידי ישיבת מיר ובזמן השואה שהה בשאנגחאי יחד עם שאר תלמידי הישיבה.
ב-1967 הגיעה לישראל לצורך לימודי תואר ראשון במכללת ירושלים לבנות. במהלך שנות לימודיה, הכירה את בעלה. לאחר השלמת התואר השני בישיבה יוניברסיטי בניו יורק חזרה לישראל ולימדה בבית הספר אוולינה דה רוטשילד בירושלים.
עם הקמת מדרשת ברוריה, חלוצת המדרשות התורניות לנשים, החלה ללמד שם ובמקומות נוספים תלמוד. בשנת 1982 שהתה בברית המועצות בשליחות חינוכית וציונית מטעם משרד ראש הממשלה.
בשנת 1988 הקימה את בית המדרש "מת"ן - מכון תורני לנשים", העוסק בלימוד תורה במסגרות שונות לנשים. במשך השנים נוספו תוכניות לימוד מגוונות, בהן תוכנית בת מצווה ותוכניות לימוד לעולים חדשים מברית המועצות ומאתיופיה. הסניף הראשי נמצא בירושלים ומלבדו קיימים סניפים נוספים בישראל ומחוצה לה. בעשור השני של המאה ה-21, בית המדרש מת"ן הוא אחד מבתי המדרש המרכזיים לנשים בישראל.
בשנת 2002 קיבלה בינה את פרס נשות הדסה העולמית. בשנת 2006 קיבלה תואר ד"ר לשם כבוד מישיבה יוניברסיטי על פועלה בתחום לימוד תורה לנשים ותרומתה בקידום העלייה, החינוך והרווחה. בשנת 2009 נבחרה לאשת השנה של תנועת אמונה.
בראיון עמה בשנת 2009 אמרה כי מאז החל מהלך לימוד התורה לנשים, חלה התפתחות רבה בתחום זה והנשים "נכנסות לכל עולם התורה של בית המדרש אשר במשך שנים היה נחלתם של גברים בלבד". לדבריה, "התורה של הנשים יותר שלמה, יותר עמוקה, יותר תופסת את כל חלקי העולם התורני ולא רק חלקים בודדים".
נשואה לרב אהרון בינה, ראש ישיבת "נתיב אריה" בעיר העתיקה, בנו של הרב אריה בינה. לזוג חמישה ילדים.
בשנת 2014 קיבלה את פרס בוני ציון בתחום החינוך.
ב-2021 פרשה מניהול מכון מתן, ובמקומה מונו ד"ר יעל ציגלר לראש בית המדרש והמנהלת החינוכית, וחיה בינה-כץ כמנכ"לית המכון. באותה שנה קיבלה את פרס יקיר ירושלים.
בשנת 2022 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
אטורה בוגאטי
אטורה ארקו איסידורו בוגאטי (באיטלקית: Ettore Arco Isidoro Bugatti; 15 בספטמבר 1881 – 21 באוגוסט 1947), יצרן ומתכנן מכוניות איטלקי, ייסד והיה הבעלים של חברת ייצור המכוניות בוגאטי.
ביוגרפיה
נולד במילאנו למשפחה אמנותית ידועה אשר שורשיה בעיר. בנם של תרזה לוריולי ובעלה קרלו בוגאטי, מעצב מפורסם של רהיטים ותכשיטים בסגנון אר נובו. אחיו הצעיר היה פסל חיות מפורסם, רמברנט בוגאטי, דודתו, לואיגיה בוגאטי, הייתה אשתו של הצייר ג'ובאני סגנטיני וסבו, ג'ובאני לואיג'י בוגאטי היה אדריכל ופסל.
לפני ייסוד חברת מכוניות משלו, תכנן אטורה מספר מנועים וכלי רכב עבור אחרים. פרינטי וסטצ'י ייצרו את בוגאטי סוג 1 שאותו תכנן ב-1898. משנת 1902 ועד 1904, דיטריך בנה את הדגמים בוגאטי סוג 3, 4, 5, 6 ו-7 תחת המותג דיטריך-בוגאטי. בשנת 1907, עבר בוגאטי לעבוד עבור דויץ גסמוטורן פבריק, כדי לתכנן ולעצב את הדגמים בוגאטי 8 ו-9.
בזמנו הפרטי, בוגאטי פיתח את בוגאטי סוג 2 (בין השנים 1900 ו-1901), ובשנת 1903 את הדגם בוגאטי סוג 5. כאשר עבד בדויץ, בנה בוגאטי את דגמי הבוגאטי 10 ו-13 במרתף ביתו. בשנת 1913, בוגאטי תכנן מכונית קטנה עבור פיז'ו, הפיז'ו בבה סוג 19.
אף על פי שנולד באיטליה, חברת המכונית בוגאטי הוקמה במולצהיים במחוז אלזס, כיום חלק מצרפת. החברה נודעה בשל ההנדסה המתקדמת, האיכות הגבוהה והצלחתה במרוצי הגרנד פרי הראשונים. בוגאטי הייתה הזוכה הראשונה של גרנד פרי מונקו.
בנוסף בוגאטי תכנן גם קרון רכבת ממונע מצליח, ה-"אאוטורייל" ומטוס כנף קבועה, אשר מעולם לא טס. בנו ג'אן בוגאטי, נהרג ב-11 באוגוסט 1939 בגיל 30, בעת בדיקת בוגאטי סוג 57 ליד המפעל מולשיים. מיד לאחר האירוע מזלו של המפעל לא שיחק לו כבעבר. במלחמת העולם השנייה נהרס המפעל במולשיים והחברה איבדה את שליטתה על הרכוש. במהלך המלחמה, בוגאטי תכנן מפעל חדש בלבלוייס אשר בפריז וכן גם סדרה של מכוניות חדשות.
אטורה בוגאטי נקבר במתחם משפחת בוגאטי בבית הקברות האזורי בדורלישיים ליד מולשיים שבאלזס.
מקדש ונוס ורומא
מקדש ונוס ורומא (בלטינית: Templum Veneris et Romae) הוא המקדש הגדול ביותר שהיה ברומא העתיקה. המקדש היה ממוקם בצידו המזרחי של הפורום, אל מול הקולוסאום.
המקדש הוקדש לאלות ונוס פליקס (ונוס המביאה מזל טוב) ורומא אַיטֶרנה (רומא הנצחית), והוקם בתקופת הקיסר אדריאנוס. הבנייה החלה בשנת 121 והמקדש נחנך בשנת 135 (אף שעבודות הבנייה הסתיימו רק בשנת 141, בתקופת שלטונו של הקיסר אנטונינוס פיוס.
תיאור המבנה
אורכו של המבנה 110 מטרים ורוחבו 53 מטרים. המבנה ניצב על במה שאורכה 145 מטרים ורוחבה 100 מטרים.
למבנה שני חדרים עיקריים, בהם ניצבו פסלי האלות ונוס ורומא - אלת העיר רומא, שתיהן יושבות על כיסאות מלכות.
חדרי האלות ניצבו אחד צמוד לשני - החדר של רומא היה המערבי, ופסל האלה צפה לעבר הפורום. החדר של ונוס היה המזרחי ופסל האלה צפה לעבר הקולוסאום. בחזית כל חדר ניצבו ארבעה עמודים קורינתיים.
מבנה המקדש מהווה בעצם משחק מילים שכן האלה ונוס, אלת האהבה (בלטינית Amor), נכתב הפוך מ"רומא" (Roma), ועל כן שתי אלות אלה, העומדות גב אל גב, יוצרות סימטריה גם בשמותיהן.
משני צדי המקדש, המזרחי והמערבי, עמדו 10 עמודים לבנים, ובצדדים הדרומיים והצפוניים 18 עמודים לבנים. קוטר כל עמוד היה 1.8 מטרים.
איציק סעידיאן
יצחק חיים (איציק) סעידיאן (נולד ב-14 בינואר 1995) הוא פעיל חברתי ששירת בחטיבת גולני. סעידיאן נלחם במבצע צוק איתן בשנת 2014 וסובל מהלם קרב. בשנת 2021 הצית את עצמו מול משרדי אגף השיקום של משרד הביטחון.
מקדש ונוס ורומא
תיאור המבנה
במקדש ונוס היה מזבח בו הקריבו זוגות נשואים קורבנות. לצד המזבח עמד פסל כסף של מרקוס אורליוס ופאוסטינה.
איציק סעידיאן
ביוגרפיה
איציק סעידיאן נולד וגדל בבאר שבע ללידה ופרשאד סעידיאן, זוג עולים מאיראן שעלו לישראל מטעמים ציוניים. אביו היה אסיר ציון. סעידיאן הוא בן זקונים ולו שני אחים ואחות גדולים.
מקדש ונוס ורומא
הקמת המבנה
המקדש נבנה על הריסות הדומוס אוראה של נירון, ולצורך בנייתו הוזז פסלו של נירון - הקולוסוס והועבר לקרבת האמפיתיאטרון הסמוך, שנקרא על שם הפסל - הקולוסאום.
איציק סעידיאן
ביוגרפיה
התגייס לצה"ל בשנת 2013. במבצע צוק איתן לחם במסגרת חטיבת גולני מול כוחות חמאס בקרבות בשכונת שג'אעיה בעזה, שם איבד את חברו הטוב בן וענונו בפיצוץ נגמ"ש, ובעקבות כך נגרמה לו טראומה נפשית. לאחר שחרורו פנה לאגף השיקום במשרד הביטחון, שם הכירו בו כנכה צה"ל, אך קבעו שרק חצי מאחוזי הנכות שלו הם בעקבות שירותו בצה"ל, והוא נאבק עבור הכרה רחבה יותר.
מקדש ונוס ורומא
הקמת המבנה
אדריכל המבנה, אפולודורוס מדמשק, שמתח ביקורת על התוכניות של אדריאנוס, הוצא להורג במצוות הקיסר, והמבנה נבנה בהתאם לתוכניות של אדריאנוס.
איציק סעידיאן
ההצתה מול משרדי אגף השיקום, והשלכותיה
סעידיאן הצית את עצמו ב-12 באפריל 2021, יממה לפני ערב יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, מול משרדי אגף השיקום במשרד הביטחון ברחוב ז'בוטינסקי בפתח תקווה. הוא פונה לבית החולים שיבא כשמצבו קשה.
בשבוע שלאחר יום הזיכרון הוקם מול משרדי אגף השיקום מאהל מחאה.
ב-18 באפריל 2021, חזרו נכי צה"ל להפגין. בהפגנה שנערכה מול בסיס הקריה בתל אביב, הפגינו כ-700 איש, לאחר מכן חסמו המפגינים את נתיבי איילון. באותו היום הוחלט במשרד הביטחון, לעשות רפורמה מקיפה באגף השיקום. הרפורמה צפויה לכלול את שיפור איכות השירות לנכי צה"ל, מימוש זכויותיהם ויישום תוכנית שתטפל בהלומי קרב ונפגעי פוסט טראומה. לאחר מכן, במשך כשבועיים לא התקיימו הפגנות שבסופם הוחלט על רפורמת ״נפש-אחת״ שהגדילה את תקציב אגף השיקום בעוד 1.2 מיליארד שקל.
בעקבות כך, גם במהלך אוגוסט 2021 נחנך בבסיס תל השומר מרכז "קשר עד" – מרכז הקשר החדש של מערך הנפגעים עבור נכי צה"ל ומשפחות שכולות.
ב-16 בינואר 2023 היה אורח בטקס חילופי הרמטכ"לים אביב כוכבי ומחליפו הרצי הלוי, כשהוא הולך על רגליו.
כעבור כשנה מהמקרה, עבר סעידיאן ממחלקת הכוויות, אל מחלקת השיקום בשיבא, שם שהה באשפוז במשך שנה נוספת. ב-27 באפריל 2023, שתי יממות לאחר יום הזיכרון לחללי צה"ל, שוחרר מבית החולים לאחר תקופת אשפוז בת כשנתיים בבית החולים שיבא.
מקדש ונוס ורומא
הקמת המבנה
בסוף המאה ה-3 (283) ובתחילת המאה ה-4 (306) לספירה פרצו בסביבת המקדש שתי שרפות שגרמו נזקים כבדים למבנה. בשל דעיכת חשיבותה של העיר רומא באימפריה באותה העת, לא הוקדשו משאבים לחידוש ותיקון המבנה משך כ-24 שנים. המבנה שופץ והורחב משמעותית בשנת 307 בידי הקיסר מקסנטיוס, כחלק מתוכניתו להעצים ולהשיב את מרכזיותה של רומא באימפריה הרומית באותה העת.
קבוצת החזקה
בתורת הקבוצות, קבוצת החזקה של קבוצה נתונה A היא קבוצת כל תת הקבוצות של A, ומסמנים אותה ב־. פורמלית, ולדוגמה:. במסגרת תורת הקבוצות האקסיומטית, קיומה של קבוצת חזקה נובע ישירות מאקסיומת קבוצת החזקה.
היה נכון
"הֱיֵה נכון" היא סיסמת תנועת הצופים בכל רחבי העולם. בדרכי ביטוי שונות, נעשה השימוש בביטוי זה על ידי מיליוני צופים מסביב לעולם מאז 1907.
מקור הביטוי "היה נכון" בתדמית הצבאית שיש לתנועת הצופים וליסודותיה. הלורד באדן פאואל אף קרא לנערים להיות מוכנים למות בעד מדינתם אם צריך, כדי שבבוא הרגע יוכלו לצעוד בביטחון בלי לפחד מהמוות. עם הזמן נשכחה המשמעות העמוקה של הביטוי "היה נכון" במקומות רבים והפכה למוטו של הצופים בעולם.
יש מפרשים את הסיסמה "היה נכון" כך שכל צופה וחבר תנועה (אף על פי שהסיסמה קוראת לכלל האנושות להתנהג כך) צריך להיות דרוך ומוכן להתמודד עם קונפליקטים בחייו - קונפליקטים במישור הפיסי והרוחני. המישור הפיסי מתייחס לאותן בעיות שכרוכות בכוח סבל, חשיבה פיסקלית וכדומה. כל המיומניות הצופיות המעשיות נכנסות תחת מישור זה. המישור הרוחני מתייחס לכל הבעיות הדורשות מענה ברמת המחשבה וההגיון, בין השאר נכונות לפתור מצוקות חברתיות קיימות. אין להיות אדיש כלפיהן, אלא להיות דרוך ובעל נכונות לפתור אותן.
אין זה צירוף מקרים שראשי התיבות של המילים Be Prepared ("היה נכון" באנגלית) הן גם ראשי התיבות של Baden-Powell, מייסד התנועה.
אקרוסטיכון ל-Be Prepared
היה נכון בשפה העברית
טורקי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קפלן
קפלן הוא שם משפחה יהודי-אשכנזי. בנוסף, הוא שם משפחה גרמני וטורקי. לשם היהודי שלושה מקורות: מקור שם המשפחה הגרמני קפלן הוא במילה המציינת סוג של "כומר" רומי-קתולי. אצל הטורקים משמש גם כן כשם משפחה, שמשמעותו "טיגריס".
{{פירושונים|*קַּפְלָן או קַפֶּלָן -  סוג של כומר רומי-קתולי בשירותו של אציל בכיר; סגן של כומר במסגרת קפיטולום.
יוחנן העשרים ושלושה
קורות חיים
רונקלי נולד ב-1881 בכפר סוטו איל מונטה (Sotto il Monte), בדוכסות ברגמו (Bergamo) (כיום מחוז לומברדיה), שבצפון איטליה. הוא היה הילד ה-4 מתוך 14 ילדיה של משפחת אריסים ענייה, שגרה באותו בית עם משפחת קרובים נוספת. בגיל 11 החל ללמוד בסמינר קתולי וב-1904, בגיל 23 הוסמך ככומר. ב-1915 גויס לצבא האיטלקי ושירת עד סוף מלחמת העולם הראשונה ככומר בחיל הרפואה, בדרגת סמל. לאחר המלחמה התקדם בסולם הדרגות הכנסייתי, ב-1925 מונה על ידי האפיפיור דאז פיוס ה-11 לבישוף וב-1935 מונה לנונציו - שגריר מטעם האפיפיור לטורקיה ויוון, משרה בה שירת עד 1944, עת הועבר לצרפת.
ב-1953 הועלה רונקלי על ידי פיוס ה-12 לדרגת קרדינל ולאחר מותו של פיוס ה-12, ב-1958, הוא נבחר לאפיפיור ה-261, בגיל 77.
בשנת 1962 כינס יוחנן ה-23 את הבישופים של הכנסייה, המכהנים במדינות שונות בעולם, כדי לדון בדרכה של הכנסייה בעידן המודרני. אספה זו, שעבודתה השתרעה על פני שלוש שנים, ידועה בשם "מועצת הוותיקן השנייה". הוא מת טרם סיומה, כחודשיים לאחר סיום האיגרת הסופית שלו.
יחסו ליהדות
לאחר המלחמה רונקלי עשה כל שביכולתו כדי להשפיע על מדינות קתוליות לתמוך בהקמתה של מדינת ישראל.
עם מינויו לכס הקדוש ב-1958, אירח יוחנן ה-23 משלחת של מנהיגי יהדות ארצות הברית בוותיקן, תוך שהוא מקבל אותם במילים: "אני יוסף אחיכם" (כדברי יוסף בן יעקב אבינו לאחיו במצרים. גם שמו היה יוסף - ג'וזפה). בעקבות אמרה זו הופק ב-2001 על ידי "המועצה לשיתוף פעולה בין דתי בישראל" ו"המועצה של הבישופים הקתולים בארצות הברית", סרט בשם זה, המתאר את יחסי היהדות והנצרות לאורך ההיסטוריה.
אירוע מיוחד אחר, אירע סמוך לאחר כניסתו לתפקיד, תוך כדי תפילות "יום שישי הטוב" בוותיקן. אחד המשתתפים, קרא ליהודים, על פי הכתוב בתפילה דאז, "perfidis", שמשמעותו בלטינית "חסרי אמונה", אבל צלצולו דומה למילה האנגלית "perfidious" - "בוגדנים". האפיפיור החדש עצר את הטקס וחזר על התפילה מתחילתה, תוך השמטת המילה הזו ובמאי 1959 הורה על השמטתה מהתפילה באופן רשמי. בתור האפיפיור יוחנן ה–23 הוא דאג לתקן את סידור התפילות של הכנסייה ולהוציא מתוכו כל מילת גנאי כלפי היהודים.
בכנס הבישופים המיוחד "מועצת הוותיקן השנייה", שהחל ב-1962, אחד הנושאים שהעלה יוחנן ה-23 היה יחס הכנסייה ליהדות וליהודים באופן כללי. המסמך שיצא בסופו של דבר מהמועצה הזו, והתייחס לדתות האחרות ובפרט ליהדות, ידוע בשם הלטיני "נוסטרה אטאטה"("בעתותינו אנו"). מסמך זה, שהתפרסם אמנם רק לאחר מותו, חולל מהפכה ביחסה של הנצרות ליהודים. לראשונה התפרסמה בו הצהרה שפסלה כל טענה שיש לראות את העם היהודי כאשם במותו של ישו. כמו כן, דחתה הצהרת ה”נוסטרה אטאטה” את התפישה שהיהודים נדחו על ידי האל ושהכנסייה באה כדי לתפוס את מקומם. המסמך גינה בצורה נחרצת כל גילוי של אנטישמיות.
לאחר מותו
ב-3 בספטמבר 2000 הוכרז יוחנן ה-23 כמבורך, יחד עם האפיפיור פיוס התשיעי, והפך בכך לאפיפיור הראשון מאז פיוס העשירי שכובד בצורה זו. יום הציון שלו בלוח הקדושים והחגיגות הקתולי הוא 11 באוקטובר, יום פתיחת "מועצת הוותיקן השנייה" ולא 3 ביוני, יום מותו, כמקובל. גם בכנסייה הלותרנית של אמריקה (ב-3 ביוני) ובכנסייה האנגליקנית של קנדה (ב-4 ביוני) מציינים את היותו מבורך.
במטרה להכיר בפועלו לשיפור הקשר בין היהודים והיהדות לבין הנוצרים והנצרות הוקמה בישראל ועדה ציבורית מיוחדת, אשר בין השאר ארגנה ב-29 באפריל 2013 יחד עם "יד ושם" כנס מיוחד בירושלים לציון יום השנה החמישים למותו.
ב-27 באפריל 2014 הועלה יוחנן ה-23 לדרגת קדוש יחד עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני. הכרזתם של שני האפיפיורים לשעבר כקדושים נעשתה בטקס בהשתתפות 800 אלף צופים ובנוכחותם של שני אפיפיורים – פרנציסקוס, האב המכהן, וקודמו, האפיפיור בנדיקטוס ה-16 (שפרש שנה קודם).
מתאם אקראי
מתאם אקראי או "קשר אקראי" בסטטיסטיקה הוא מצב שבו ישנו מתאם בין שני משתנים, על אף שאין ביניהם בפועל קשר סיבתי. שני המשתנים עשויים להיות חופפים (כלומר, קשורים מבחינה סטטיסטית), אך לא קשורים זה לזה סיבתית משום שהקשר הסטטיסטי ביניהם נגרם על ידי משתנה שלישי. במקרים מסוימים, המתאם אינו נמצא בתצפית המקורית, אך נוצר בגלל האופן שבו מעובדים הנתונים ("ארטיפקט").
דוגמה נוספת היא "הקשר המובהק" הבא: התחממות כדור הארץ היא תוצאה ישירה של הירידה במספר הפיראטים בעולם, קשר המגובה אף בגרפים מתאימים. ברור לכל כי מאז המאה ה-19 ירד מספר הפיראטים, וכן כי עלתה ההתחממות הגלובלית, אך ברור גם כי אין שום קשר בין שני נתונים אלה. טענה זו היא, אגב, אחד מאמונות הדת הפארודית פסטפריאניזם, ומטרתה ללמד אנשים חשיבה ביקורתית בכל הנוגע לסטטיסטיקה.
NCAA
התאחדות ספורט הקולג'ים הלאומי (באנגלית: NCAA; ראשי תיבות של National Collegiate Athletic Association) הוא גוף התנדבותי המארגן תחרויות ב-22 ענפי ספורט שונים כגון פוטבול, כדורסל, כדורגל, בייסבול ואתלטיקה בכל רחבי ארצות הברית. בארצות הברית ישנם גופי ספורט נוספים שמאגדים בתוכן מכללות, אוניברסיטאות ומוסדות אחרים, אך ה-NCAA הוא האיגוד החזק, העשיר והיוקרתי ביותר המאגד בתוכו מעל 1,200 מכללות שונות.
המטה הראשי של ה-NCAA ממוקם באינדיאנפוליס, אינדיאנה.
ה-NCAA מחולק ל-3 דרגות: מחלקה ראשונה שהיא הגדולה והיוקרתית ביותר, מחלקה שנייה ומחלקה שלישית. על פי תקנון הארגון המכללות בשתי המחלקות הראשונות יכולות להציע מלגות לספורטאים מצטיינים מקרב תלמידיהן.
נמשבורזובה
נמשבורזובה (בהונגרית: Nemesborzova) הוא כפר קטן במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
NCAA
במחלקה הראשונה משחקות 346 מכללות. במחלקה השנייה משחקות 282 מכללות. במחלקה השלישית משחקות 449 מכללות.
נמשבורזובה
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין כבר מתקופת הברונזה.
יהודי נמשבורזובה
יהודים חיו בנמשבורזובה בתקופות זמן שונות. משנת 1885 היו יהודי הכפר כפופים לקהילה היהודית בפהרגיארמט. בשנת 1944 נרצחו חלק מיהודי הכפר יחד עם שאר יהודי המחוז ושאר יהודי הונגריה.
NCAA
טורניר הכדורסל של ה-NCAA
בטורניר משתתפות 68 קבוצות מהמחלקה הראשונה, המתחרות ביניהן על האליפות הארצית בכדורסל מכללות בשיטת גביע.
סמל אריזונה
סמל מדינת אריזונה (באנגלית: Arizona State Seal) אומץ בשנת 1911.
תיאור הסמל
סביב הסמל מופיע הכיתוב: "החותם הגדול של מדינת אריזונה" (באנגלית: Great Seal of the State of Arizona), ושנת הצטרפותה של אריזונה לארצות הברית - 1912.
במרכז הסמל מופיע המוטו בלטינית: "דיטאט דאוס" - "האל מעשיר".
בסמל ניתן לראות רכס הרים ומאחוריו שמש זורחת. בימין הסמל מאגר מים וסכר המאפשר את השקיית השדות המופיעים במרכז הסמל. בקדמת הסמל בקר רואה ומשמאל הסמל ג'ורג' וורן - כורה ומחפש זהב שחי במאה ה-19, המחזיק בידו מעדר ומכוש.
סמלים אלה מסמלים את יסודות כלכלת המדינה: גידול הבקר, הכותנה, ההדרים וכריית הנחושת.
היסטוריה
בשנת 1863 נתן הנשיא אברהם לינקולן צו המורה על הקמת ממשל מקומי בטריטוריית אריזונה הצו מינה את ריצ'רד מקורמיק, איש עסקים ועיתונאי כמזכיר הטריטוריה. מקורמיק עיצב את סמל הטריטוריה (אף שלא נתבקש מפורשות לעשות זאת). סמל זה כלל כורה ולצידו מריצה, מכוש ומעדר. ברקע ניתן היה לראות שני הרים חשופים, ובתחתית הסמל הופיע המוטו של הטריטוריה "דיטאט דאוס".
בעקבות ביקורת על עיצוב הסמל עוצב הסמל על ידי מקורמיק מחדש. העיצוב החדש כלל נחל קטן שזרם לרגלי הכורה, והוצאו ממנו המריצה והמכוש. שני ההרים הוחלפו בהר אחד (ככל הנראה ההר ת'מב בוט).
האספה הלאומית של הטריטוריה הציעה עיצוב חלופי ובשנת 1864 הורתה על סמל חדש אשר כלל את הר סן פרנסיסקו ברקע, ובקדמת הסמל צבי, עצי אורן וקקטוס. בתחתית הסמל נשאר מוטו המדינה.
על אף החוק שנחקק, המשיך השימוש בסמל המקורי של מקורמיק, שהיה מזכיר הטריטוריה ולא טרח להזמין עבור הטריטוריה סמל חדש. בשנת 1866 מונה מקורמיק כמושל הטריטוריה אולם השימוש בסמל שעיצב פחת בהדרגה עד שפסק בשנת 1879. כיום הסמל משמש את מחוז גילה שבמדינה.
ב-3 במרץ 1879 נעשה שימוש לראשונה בסמל שנקבע על ידי אספת הטריטוריה.
במהלך השנים בוצעו מספר שינויים בסמל. מזכיר הטריטוריה צ'ארלס ברוס הוסיף בשנת 1895 צל להרים, לצבי ולקקטוס.
בשנת 1905 פנה מזכיר המדינה וו. פ. ניקולס לאמן וולטר רובינס על מנת שיצייר מחדש את הסמל. סמל זה כלל צבי המביט שמאלה, הרים הדומים לפסגות הרי סן פרנסיסקו, וכן דשא בקדמת הסמל. סמל זה מופיע על חוקת אריזונה שאומצה בשנת 1910.
עם קבלת המדינה לארצות הברית אומצה הצעה של האמן אי. אי. מוטר כסמל המדינה. חוקת המדינה קובעת בסימן 22, סעיף 20 את צורת הסמל. בדיונים בדבר סעיף זה הוחלט (ביוזמת ראש הוועדה האחראית לסמל, אי אי אלניווד), להוציא מהסמל סממנים מדבריים כגון נחשים, וכן נבחר ג'ורג' וורן - כורה שחי במדינה בסוף המאה ה-19, ככורה שיופיע על הסמל.
גרמין
גרמין (באנגלית: Garmin) היא חברה אמריקאית, וכיום אחת היצרניות המובילות כיום של מערכות איכון עולמיות (GPS), במיוחד לשימושים אזרחיים כגון מערכות ניווט והתמצאות למכוניות פרטיות, מכשירי ניווט ניידים למטיילים בשטח וכיוצא בכך.
החברה נוסדה בשנת 1989 בארצות הברית על ידי גארי בורל, מין קאו, דייוויד קייסי ופול שומאכר.
מוצרי החברה כוללים כמעט את כל סוגי עזרי הניווט האלקטרוניים באוויר, בים וביבשה.
מימון קבוצות ספורט
ב-2007 החל התאגיד לפעול כמממן קבוצת הכדורגל האנגלית מידלסברו בעסקה בת שנה אחת שנמשכה אחר כך גם לשנה נוספת, לעונה 2009/2008. ב-2008 החלה גרמין להיות המממן הראשי לקבוצת אופניים חדשה, במטרה לקדם את מכירת מוצריה הקשורים לרכיבת אופניים. מנהלה הספורטיבי הראשי של הקבוצה הוא ג'ונת'ן ואוטרס והקבוצה נחשבת לאחת הקבוצות הבכירות בדבוקה המקצוענית של אופני הכביש. נכון לסיום עונת 2011, הקבוצה ממשיכה במימון הקבוצה במשותף עם יצרנית האופניים הקנדית סרוולו.
מסת מנוחה
מסת המנוחה (מכונה גם 'המסה היסודית של גוף' או 'מסה אינווריאנטית'), היא מונח בתורת היחסות הפרטית המאפיין את סך כל האנרגיה והתנע של גוף, או מערכת עצמים, אשר אינו תלוי במהירות הגוף ונשאר קבוע בכל מערכת ייחוס, שלא כמסה היחסותית, שאינה אינווריאנטית (שמורה) לורנץ ומשתנה עם החלפת מערכת הייחוס. מסת המנוחה של גוף היא המסה עבור צופה שמהירותו שווה למהירות הגוף ועבורו הגוף נמצא במנוחה.
בהתאם לחוק שקילות המסה והאנרגיה עבור מערכת שאינה בתנועה - \ E=m_0c^2 - מסת המנוחה של גוף שווה לסך כל האנרגיה של הגוף חלקי c2.
במקרה של מערכת נחה המכילה יותר מחלקיק אחד, החלקיקים ינועו אחד ביחס לשני במערכת המנוחה ואינטראקציות שמקורם בכוחות היסוד יפעלו ביניהם. סכום האנרגיות הקינטיות של החלקיקים הוא הנמוך ביותר במערכת המנוחה, ועם זאת, האנרגיה הקינטית של החלקיקים והאנרגיה הפוטנציאלית של שדות הכח יגדילו את האנרגיה של הגוף הכולל אל מעל לסכום מסות המנוחה של החלקיקים הבודדים. מסת המנוחה של הגוף הכולל תהא על כן גדולה מסכום מסות המנוחה של החלקיקים הבודדים.
מסת המנוחה של חלקיקים הנעים במהירות האור בריק, כמו פוטונים, היא אפס.
המרה של מסת מנוחה לאנרגיה
המרה של מסת מנוחה לאנרגיה עשויה להתבצע בתהליך היתוך גרעיני (מיזוג של חלקיקים) או של ביקוע גרעיני (פיצול חלקיק). תהליכים אלו מתרחשים בטבע באופן ספונטני וניתן גם לבצעם בצורה מלאכותית.
משוואות רלוונטיות
בפיזיקת חלקיקים, מסת המנוחה m_0, שווה למסה של חלקיק במערכת הנמצאת במנוחה, וניתן לחשבה לפי האנרגיה והתנע של החלקיק, כבכל מערכת אחרת, על ידי משוואת היחס בין אנרגיה (E) ותנע (P): או ביחידות מידה טבעיות כאשר c=1:
המסה של מערכת חלקיקים ניתנת לחישוב מן הנוסחה הכללית:
כאשר: W היא מסת המנוחה של מערכת החלקיקים, ושווה למסה של החלקיק שדעך; : \sum E הוא סכום האנרגיות של החלקיקים; ו- הוא וקטור הסכום של תנע החלקיקים (הכולל גם את גודל וגם את כיוון התנע);
הקשר בין מסת המנוחה של גוף לבין המסה היחסותית שלו מוגדר על ידי הביטוי:
התאחדות הכדורגל הרוסית
התאחדות הכדורגל הרוסית, רשמית "איגוד הכדורגל הרוסי" (ברוסית: Российский Футбольный Союз, באנגלית: Russian Football Union; ידועה גם כ"RFU") היא הגוף המנהל את הכדורגל ברוסיה. האיגוד מארגן את ליגת העל הרוסית, מערכת ליגות הכדורגל במדינה, ואת הנבחרת הלאומית של רוסיה.
מקום מושבה של ההתאחדות בבירת רוסיה, מוסקבה והיא נוסדה ב-1912 כאיגוד הכדורגל הכל רוסי (Всеросси́йский футбо́льный сою́з), שהיה ארגון הכדורגל הלאומי של האימפריה הרוסית. ההתאחדות חברה בפיפ"א משנת הקמתה וחברה באופ"א מאז 1954 במסגרת התאחדות הכדורגל הסובייטית.
היסטוריה
רשמית תאריך הלידה של הכדורגל הרוסי הוא 12 (24) באוקטובר 1897 – באותו יום נערך משחק הכדורגל המתועד הראשון בין מועדוני כדורגל ברוסיה. והחל משנת 1910 בקהילת הכדורגל הרוסית התגלגל הרעיון להקים ארגון מאוחד לניהול הכדורגל במדינה. למעשה, רעיון כזה כבר הונח בפני ראשי ליגת הכדורגל הפטרבורגית מטעם מנהלי ליגת הכדורגל המוסקבאית, להקמת התאחדות. השתתפות הנבחרת הרוסית בתחרויות בינלאומיות הייתה מותנית בהקמת ארגון כדורגל לאומי שיוכר על ידי פיפ"א. לפני אולימפיאדת סטוקהולם, בתחילת שנת 1912 הוקמה ועדה זמנית להקמת איגוד כדורגל כל-רוסי, הוועדה הורכבה מראשי ליגות הכדורגל של מוסקבה, סבסטופול וסנקט פטרבורג. חברי הוועדה היו: קארל ברטראם, רוברט פולד (מטעם מוסקבה); אדוארד מקפרסון, הרולד הארטלי, א. פירסון, גאורגי דיופרון (מטעם פטרבורג) וס. נסטרוב (מטעם סבסטופול)
האספה המכוננת התכנסה בתחילת ינואר 1912 בסנקט פטרבורג במסעדת "וינה" («Вена») בפינת רחובות מאלוי מרסקוי וגורחובאיה וייסדה ב-6 (19 על פי הלוח הגריגוריאני) בינואר אותה שנה את איגוד הכדורגל הכל רוסי (Всеросси́йский футбо́льный сою́з). האספה בחרה ליו"ר האיגוד החדש את ארתור דייווידוביץ' מקפרסון (נשיא ליגת הכדורגל הפטרבורגית). לחברי היושב ראש מונו רוברט פולדה וג. גארטליי, למזכירים מונו גאורגי דיופרון, ק. ברטראם, לחשב הכלכלי מונה שינץ הפטרבורגי. חברי ההנהלה היו י. ביינס ממוסקבה, א. פירסון וא. שולץ. מועמדים לחברות בהנהלה: ק. בוטוסוב הפטרבורגי ופאטרון מאודסה. כאגודות ספורט מייסדות נחשבות מועדוני הכדורגל הידועים ביותר של הקיסרות הרוסית – חוג הספורט החובבני הפטרבורגי (P KLS) ומועדון הספורט סוקולניקי (SKS) ממוסקבה. בנוסף נרשמו רשמית כחמישים מועדונים רוסיים והאיגוד ארגן את ליגת הכדורגל הסטודנטית של סנט פטרבורג.
ב-17 (30) ביוני 1912 – שנת ייסודה – האיגוד הוכר על ידי FIFA ובאותה עת האיגוד הכיל את התאחדויות הכדורגל של סנקט פטרבורג, מוסקבה, אודסה, ריגה, קייב, חרקוב ולודז' והאיגוד כלל 52 ארגונים מרחבי האימפריה הרוסית כולה. נציגי רוסיה הראשונים בפיפ"א היו גאורגי דיופרון ורוברט פולדה. הארגון פורק בשנת 1917 עם פרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה.
ההתאחדות הסובייטית לכדורגל הוקמה ב-1934, ב-1947 הוכרה על ידי פיפ"א וב-1954 הוכרה על ידי אופ"א. ככלל, ההתאחדות הייתה ארגון ספורט ציבורי שניהל את הכדורגל הסובייטי, מאז נוסד. מטרת הארגון הייתה לפתח את הפופולריות של הכדורגל בברית המועצות. ב-27 בדצמבר 1934 המועצה הסובייטית לתרבות פיזית ייסדה את חטיבת הכדורגל הסובייטית (Секция футбола СССР) כארגון ציבורי לניהול הכדורגל. ראש החטיבה הראשון היה אלכסיי סוקולוב. באותה עת, תחת משרד הספורט הסובייטי (Спорткомитет СССР) התקיימה מחלקה שאף היא ניהלה את הכדורגל הסובייטי. אולם פיפ"א הכירה רק בחטיבת הכדורגל, כמייצגת ברית המועצות החוקית היחידה. מערך דו-ניהולי זה התקיים עד 1972.
ביולי 1947, בקונגרס פיפ"א בלוקסמבורג פיפ"א הכירה בחטיבת הכדורגל הסובייטית וב-27 בספטמבר אותה שנה בקונגרס פיפ"א שנערך ברוטרדם הוחלט לקבל את החטיבה כחברה מוכרת בפיפ"א. הוחלט שבאופן קבוע ברית המועצות תציג מועמד מטעמה לסגן נשיא פיפ"א, כאשר הנציג הסובייטי הראשון היה ולנטין גרנאטקין, שב-1950 ניהל את חטיבת הכדורגל הסובייטית. ב-6 במאי 1959, בכנס המכונן הוקמה התאחדות הכדורגל של ברית המועצות (Федерация футбола СССР), כקודמותיה ההתאחדות עסקה בארגון אליפות המדינה, תקשורת בינלאומית ופיתוח הכדורגל בכללותו. ליו"ר ההתאחדות הראשון נבחר ו. גרנאטקין. בעקבות המצב המוזר של ניהול הכדורגל בידי שני איגודי ספורט נערך ב-1972 ארגון מחודש בהתאחדות הכדורגל הסובייטית והחל מאותה שנה ירדה רמתה של הנבחרת בטורנירים בינלאומיים. בשנים 1972–1982 הנבחרת כשלה בניסיונותיה להעפיל למונדיאל ולאירו, כולם הבחינו בכך שהנבחרת הייתה בשיאה כאשר נוהלה בידי שני ארגונים – איגוד כדורגל ציבורי והתאחדות כדורגל ממלכתית. לכן ב-1990 הוקמה מחדש התאחדות הכדורגל הסובייטית.
ב-8 בפברואר 1992 הוקם איגוד הכדורגל הרוסי. לנשיא נבחר ויאצ'סלב קולוסקוב (שבשנים 1990 - 1991 היה גם ראש ההתאחדות הסובייטית). ההתאחדות היא ארגון ציבורי שמנהל את הכדורגל הרוסי. ביולי 1992 פיפ"א הכירה בהתאחדות הכדורגל הרוסית כיורשת התאחדות הכדורגל הסובייטית. הכדורגל הרוסי בשנות ה-90 ידע עליות ומורדות, בעיקר מורדות ונשיא ההתאחדות לא פעל רבות לשיפור המצב ובמשך כל שנות כהונתו ספג ביקורת רבה.