cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטיבן ברייר
חופש הביטוי
בהקשר של חוקי בחירות, ברייר הצטרף לדעת המיעוט שכתב ג'ון פול סטיבנס בפסק דין Citizens United נגד FEC. הרוב בפסק דין זה הכריע שחופש הביטוי של תאגידים מוגן באותה מידה שבה מוגן חופש הביטוי של יחידים. בעמדת המיעוט נכתב שלמנסחי החוקה "לא הייתה בעיה להבחין בין תאגידים ובני אדם, וכאשר הם כוננו את הזכות להתבטאות חופשית בתיקון הראשון, היה זה חופש הביטוי של אמריקאים יחידים שעמד לנגד עיניהם". בעתירה דומה משנת 2014, אשר עסקה ברגולציה של תרומות לקמפיינים לפני בחירות, כתב ברייר בעצמו את דעת המיעוט. בניגוד לשופטי הרוב, שקבעו שהגבלת התרומות מגבילה את חופש הביטוי, ברייר כתב שהאינטרס של מניעת שחיתות הוא ממשי מספיק כדי להצדיק את המגבלות. ברייר הדגיש ש"התבטאויות אינן מתקיימות בוואקום", אלא "מטרת שוק הדעות הפוליטיות היא להשפיע ולעצב דעת קהל שתשפיע על נציגים נבחרים". לכן, "מטרת התיקון הראשון לחוקה אינה רק להבטיח את זכותו הפרט להשתתף בשיח הפוליטי, אלא גם להבטיח את האינטרס הציבורי בשימור הסדר הדמוקרטי שבו לשיח הקולקטיבי יש חשיבות". ברייר הוסיף ש"במקום שבו הכסף קובע את הטון, הציבור הכללי לא יישמע".
בנוגע להגבלת חופש הביטוי של הממשל בענייני דת, בשנת 2005 ברייר היה הקול המכריע בשתי עתירות שנגעו לזכות להציג פסל של עשרת הדיברות באתר ציבורי. בעתירה אחת, "ואן אורדן נ' פרי", הצטרף ברייר לעמדה לפיה התיקון הראשון לחוקה, שאוסר על מיסוד דת, אינו אוסר על מיצג זה. עם זאת, בניגוד לארבעת השופטים האחרים שתמכו בתוצאה זו, ברייר לא קבע שתצוגת עשרת הדיברות מייצגת "ערך היסטורי" ולא "ערך דתי", אלא התייחס למאפיינים הספציפיים של התצוגה במקרה זה. בעתירה McCreary County v. American Civil Liberties Union, שהוכרעה באותו היום, הצטרף ברייר לארבעת שופטים שהיו בדעת מיעוט ב"ואן אורדן", והצביע נגד החוקתיות של תצוגה אחרת של עשרת הדיברות.
גישה משפטית וספריו
גישתו המשפטית של ברייר מתוארת לעיתים קרובות כפרגמטית ואופטימית. לפי פול גווירץ, ניתן לסכם את הגישה המתודולוגית והפרשנית של ברייר כך: "שיפוט היא פעולה פרגמטית ותכליתית, שבמהלכה פרשנות ולקיחת החלטות חייבות תמיד להיעשות תוך שימת לב למטרות של הוראות החוק, לריבוי הגורמים וההבטים המעורבים במקרים ספציפיים ולתוצאות הפרקטיות של החלטות משפטיות; והן לא צריכות להתמקד באופן בלעדי בפרשנות מילולית של הטקסט או בגילוי הכוונה המקורית של מחבריו". מתוך גישה זו, נוטה ברייר לפשרה ולהתמקדות בשטח האפור שבין עמדות פרשניות ומעשיות שונות.
גישתו של ברייר שוללת גישות פורמליסטיות, כגון טקסטואליזם (התמקדות במשמעות הפשוטה של מילות החוק) ואוריגינליזם (התמקדות בכוונה המקורית של מחברי החוק או החוקה, או לחלופין, במשמעות המקורית של החוקה כפי שהובנה על ידי האדם הסביר שחי בזמן שהחוקה התקבלה), כגישות בלעדיות לפירוש הדין וקבלת החלטות. תחת זאת, גישתו של ברייר מבכרת התמקדות בתכליות של החוק, בתוצאות של הפסיקה והתייחסות למורכבות הספציפית של כל מקרה ומקרה, תוך הדגשת ההתפתחות ההיסטורית של פשרות פרשניות ומעשיות. דוגמה בולטת להתנגשות בין הגישה הפרגמטית של ברייר לבין הגישה הפורמליסטית יותר של שופטים אחרים היא הפסיקה בעתירה NLRB v. Noel Canning משנת 2014. בתיק זה השופטים החליטו פה אחד שלנשיא אין סמכות לבצע מינויי פגרה, אלא אם הסנאט נמצא בפגרה ועבודתו אינה יכולה להיעשות. על אף תמימות הדעים לגבי התוצאה, דעת הרוב, שכתב ברייר, התמקדה בהתפתחות ההיסטורית והמעשית של מינויי פגרה. לפי ברייר, הבנה של "פרקטיקות של הממשל אשר התפתחו לאורך זמן יכולה לסייע להחלטתנו בבואנו לקבוע מהו החוק". הוא ציטט את האמירה של ג'יימס מדיסון, שמנסחי החוקה צפו כי "חילוקי דעות יתעוררו מעת לעת לגבי המושגים והביטויים שבהם אין ברירה אלא להשתמש בחיבור מסמך כזה... וייתכן שיתחייב תהליך רגיל של בירור ויישוב המשמעות של מושגים אלה". מנגד, השופט אנטונין סקאליה התלונן על כך שדעת הרוב "משליכה הצידה את המשמעות הפשוטה, המקורית של הטקסט בחוקה, מתוך הקשבה לפרקטיקות היסטוריות שהתפתחו לאחרונה, שהן לכל היותר משתמעות לשני פנים". פרשנים של החלטת בית המשפט ראו בקבלת העמדה של ברייר ניצחון לגישתו הפרגמטית ולרעיון "החוקה החיה", לפיו הפרשנות של מילות החוקה מתפתחת עם הזמן יחד עם התפתחות החברה והפרקטיקות של הממשל.
ברייר ידוע בסגנון שאלותיו הייחודי במהלך דיונים בבית המשפט, שכוללות במקרים רבים תרחישים היפותטיים דמיוניים ויצירתיים. כך לדוגמה, במהלך דיון על ההגדרה של "ניסיון לשוד" שאל ברייר את עורכי הדין לגבי מקרה שבו שודד מאיים על מוכר ברובה שעשוי ממרשמלו. במקרים אחרים ביקש ברייר מעורכי הדין לדמיין תרחישים שבהם "ילדי עגבניות" מאיימים על בוסטון, אצבעות שמשנות את צבען בעקבות נטילת אספירין, צדפות מחמד ומברשת שיער בצורת עינב. שופטים אחרים העירו לא פעם על מנהגו של ברייר לשאול שאלות ארוכות ומוזרות, שלפי ג'ון רוברטס "בלבלו הן עורכי דין והן שופטים עמיתים".
אסדרה ורפורמה
בשנת 1982 יצא לאור ספרו של ברייר Regulation and Its Reform ("אסדרה ורפורמה של אסדרה"), שבו הוא דן בהתפתחות המערכת הרגולטורית בארצות הברית, בבעיותיה ובהצעות לרפורמה שלה. ברייר טען בספר שעל אף שהמערכת הרגולטורית נתפסת כתוצאה של תקופת הניו דיל, עיקר התפתחותה והתרחבותה אירע החל משנות ה-60 של המאה ה-20. הספר מגיב לשיח הציבורי סביב מערכת זו, לביקורת עליה ולדרישות לרפורמות. הוא מתאר שישה אופנים "קלאסיים" של רגולציה ומנסח שבעה אופנים "אלטרנטיביים", שמרביתם מגבילים פחות מהאופנים הקלאסיים. לטענת ברייר, רוב הכישלונות בתחום הרגולוציה לא נובעים מחולשה של הסוכנות המפקחת, אלא מאי-התאמות בין הכלים הרגולטוריים הקלאסיים לבין הרעות החולות הספציפיות שבהן הם אמורים לטפל.
לשבור את מעגל הקסמים: לקראת אסדרה אפקטיבית של סיכון
בשנת 1993, בעת שהיה שופט בבית המשפט לערעורים, הוציא ברייר את הספר Breaking the Vicious Circle: Toward Effective Risk Regulation. ברייר הצביע על שלוש סיבות שבגינן נוקטים רגולטורים בהחלטות שגויות או לא יעילות:
לטענת ברייר בעיות אלה מביאות למעגל קסמים שלילי של בעיות ברגולציה של סיכון. לציבור יש חלק ביצירת בעיות אלה, שכן תפיסה לא נכונה של סיכונים והערכת יתר של תוצאותיהם מניעה את תהליך שמביא לחקיקה רגולטורית שגויה. הקונגרס נוטה לתרום להחמרת הבעיה, משום שחברי הקונגרס מגיבים פעמים רבות ללחץ ציבורי בחקיקה פרטנית, שכובלת את ידי הרגולטורים. לפי ברייר, הקונגרס אינו מקום מתאים לגיבוש כללים פרטניים לטיפול בבעיות. לאחר שהקונגרס מחוקק, הסוכנויות הרגולטריות עצמן תורמות גם כן למעגל – אי-הוודאות האינהרנטית לבעיות רגולציה מביאה סוכנויות שונות לאמץ דרכים שונות לטיפול בבעיות, וכך נוצרת הבעיה של אי-עקביות. הציבור והפוליטיקאים, שמעדיפים פתרון יחיד, מזהים את אי-העקביות, ובעקבות כך מתעוררת ביקורת על הרגולטורים ונוצר לחץ לחקיקה נוספת ורגולציה נוספת וקפדנית עוד יותר. בכך נוצר לדברי ברייר מעגל היזון שמוביל לעודף רגולציה ולרגולציה מזיקה.
הספר פורסם זמן קצר לפני שמונה ברייר לבית המשפט העליון, ובזמן הליך המינוי הוא ספג ביקורת על העמדות המובאות בו. היו שהאשימו אותו שהוא מהווה סכנה לבריאות אזרחי ארצות הברית. בעת השימוע בסנאט, אמר ג'ו ביידן שהוא שמח שברייר לא יוכל ליישם את הצעות המדיניות שלו מכיסאו בבית המשפט. עם זאת, הפסיקות של ברייר בהמשך דרכו בבית המשפט העליון לא נטו לצמצום כוחם של סוכנויות פדרליות ורגולטורים.
חירות אקטיבית
בשנת 2005 יצא לאור ספרו של ברייר Active Liberty: Interpreting Our Democratic Constitution ("חירות אקטיבית: פירוש החוקה הדמוקרטית שלנו"). הספר התבסס על סדרת "הרצאות טאנר" שנשא ברייר באוניברסיטת הרווארד בשנת 2004. בניגוד לספריו הקודמים, שעסקו במפגש בין כלכלה ומשפט והתפרסמו לפני מינויו לבית המשפט העליון, ספר זה עוסק באופן כללי במשפט חוקתי ובערכים המיוצגים בחוקה, הוא יועד לקהל הרחב והתפרסם כשברייר היה כבר שופט בבית המשפט העליון, כך שהוא עורר עניין רב בציבור.
ברייר פותח את הספר באמירה כללית לגבי המקום המרכזי של ערך החירות בארצות הברית:
עיקרון זה, שברייר מכנה "חירות אקטיבית", ואשר לפיו החירות מתבטאת לא רק בחופש מעריצות הממשל, אלא גם בזכות להשתתף באופן פעיל בממשל, הוא העיקרון שמנחה את הספר. ברייר מוצא השראה בהבחנה של בנז'מן קונסטן בין החירות של בני העת העתיקה לבין החירות המודרנית: החירות המודרנית דומה לחירות שלילית וכוללת הגנה מפני עריצות הרוב, בעוד שהחירות העתיקה דורשת "השתתפות פעילה ורציפה בכוח הקולקטיבי". שני סוגי החירות הכרחיים לדמוקרטיה, אך הספר מדגיש את החירות האקטיבית. לפי ברייר "התזה [של הספר] היא שבתי המשפט צריכים לשים יותר לב לטבע הדמוקרטי של החוקה כאשר הם מפרשים את הטקסט של החוקה ושל החוק הסטטוטורי". תזה זו כוללת "טיעונים מוכרים לגבי צניעות משפטית" - על השופט לגלות צניעות ולהשאיר תחום רחב של אחריות בידי העם – אך התכלית הדמוקרטית של החוקה לא רק מרסנת את השופט, אלא גם משמשת כ"מקור לסמכות משפטית וככלי עזר פרשני כדי להגן באופן אפקטיבי יותר הן על החירות העתיקה והן על החירות המודרנית".
בחלק הראשון של הטיעון פורש ברייר טיעון היסטורי לגבי חלקה של החירות האקטיבית בחוקה האמריקאית. לפי ברייר, "מנקודת מבט היסטורית, ניתן לראות את החוקה כמתמקדת בחירות אקטיבית, הן כחשובה בפני עצמה והן כאמצעי המסייע להבטחת חופש הפרט (המודרני)".
חלקו השני של הטיעון מתמקד בתמה של החירות האקטיבית כחלק ממסורת פרשנית שלה שלושה קווים מנחים:
בחלקו השני של הספר מפרט ברייר לגבי יישומים של גישתו המשפטית בנושאים שונים, כגון חופש הביטוי, פדרליזם בשיטת הממשל של ארצות הברית, הזכות לפרטיות, העדפה מתקנת ומשפט מנהלי.
בחלק האחרון של הספר, משווה ברייר בין גישתו לגישות הפורמליסטיות (טקסטואליזם ואוריג'ינליזם) ומסביר מדוע גישתו עדיפה. חלק זה של הספר פורש כביקורת על הגישה המזוהה עם אנטונין סקאליה. לטענת ברייר, שופטים ומבקרים שנוטים לטקסטאליזם ופורמליזם לא מבטלים לחלוטין את חשיבותן של תכליות ותוצאות, אך הם מאמינים שעל השופטים לנסות להתחשב בשיקולים אלה כמה שפחות ומפחדים שהתמקדות יתרה בתוצאות הפסיקה בעולם האמיתי תביא לשיפוט סובייקטיבי. ברייר עונה למבקרים אלה במספר טיעונים:
לעשות דמוקרטיה שעובדת
בשנת 2010 יצא לאור ספרו של ברייר Making Our Democracy Work: A Judge's View ("לעשות שהדמוקרטיה שלנו תעבוד: נקודת מבטו של שופט") שברחבי העולם יצא בשם America's Supreme Court: Making Democracy Work ("בית המשפט העליון של אמריקה: לעשות שהדמוקרטיה תעבוד").
ברייר מתמקד בספר בשתי תמות מרכזיות. הראשונה נוגעת לנכונות של הציבור ושל רשויות ממשל אחרות להקשיב לפסיקה של בית המשפט ולפעול על פיה גם כאשר הם לא מסכימים עימה. ברייר מציין שרבים רואים את הסמכות והלגיטימציה של פסיקת בית המשפט כמובנות מאליהן, אך בפועל סמכותו של בית המשפט היא תוצאה של תהליך היסטורי וקיימים מקרים שבהם רשויות הממשל והציבור לא נשמעו לבית המשפט. החלק הראשון של הספר סוקר את ההיסטוריה של גיבוש סמכותו של בית המשפט העליון בארצות הברית, עם דגש על הלגיטימציה של ביקורת שיפוטית. טיעונים בעד ביקורת שיפוטית, כגון אלה של אלכסנדר המילטון וג'יימס איירדל, מספקים תמיכה תאורטית לסמכות של בית המשפט, אך הם לא מסבירים מדוע הציבור נשמע לה. לכן, ברייר פונה למקרים היסטוריים, החל מפסק דין מרבורי נגד מדיסון, שקבע את עיקרון הביקורת השיפוטית בארצות הברית. משם ממשיך ברייר לדוגמאות אחרות: פסק דין "ווסטר נגד ג'ורג'יה", שבו קיבל בית המשפט החלטה שמגנה על בני שבט הצ'רוקי, אך הנשיא אנדרו ג'קסון החליט שלא לאכוף את החלטת בית המשפט; פסק דין דרד סקוט; ופסק דין בראון נגד מועצת החינוך. לפי ברייר פסקי דין אלה "מדגימים שהסכמת הציבור אינה אוטומטית, ושעל בית המשפט והציבור לעבוד יחד בדרך של שיתוף, עם כבוד הדדי והבנה". שמירה על אמון הציבור בבית המשפט מצריכה חינוך אזרחי בכל דור, אך היא דורשת גם מבית המשפט להפעיל את כוח הביקורת השיפוטית באופן שמכבד את לקחי העבר.
התמה השנייה, שאותה סוקר ברייר בחלק השני של הספר, נוגעת לשאלה, כיצד יכול בית המשפט לממש את אחריותו החוקתית. בחלק זה פורש ברייר את גישתו הפרגמטית:
החלק השלישי של הספר עוסק בתפקידו של בית המשפט בהגנה על חירויות הפרט. לפי ברייר על בית המשפט לחפש את הערכים הקבועים שמונחים ביסודם של ביטויים ספציפיים בחוקה. בנוסף, על בית המשפט לנקוט בעיקרון המידתיות בהחלטתו לגבי היישומים הספציפיים של חירויות הפרט. ברייר מתמקד בחלק זה בפסק דין קורמאטסו נגד ארצות הברית, שבו קבע בית המשפט שכליאת היפנים בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה היא חוקית, ובפסקי הדין הנוגעים לזכויות אסירים במתקן המעצר בגואנטנמו, בהם פסק בית המשפט נגד עמדת הממשל וקבע שלעצירים בגואנטנמו עומדת הזכות להביאס קורפוס.
בית המשפט והעולם
בשנת 2015 יצא לאור ספרו של ברייר The Court and the World: American Law and the New Global Realities ("בית המשפט והעולם: החוק האמריקאי והמציאויות הגלובליות החדשות"). בספר סוקר ברייר החלטות שונות של בית המשפט העליון, שנוגעות ליחסים בינלאומיים, אזרחים זרים ופעילות בינלאומית. בתוך כך מפתח ברייר שני טיעונים מרכזיים: (1) פתרונות משפטיים של סכסוכים בינלאומיים יכולים לתרום לשלטון החוק בזירה הבינלאומית, בהינתן שבית המשפט שוקל אותם ברגישות מספקת ובהתייחס לאינטרסים של גורמים זרים; (2) בהינתן המציאות של פעילות ותלות-הדדית גלובלית גוברות, שופטים אמריקאים צריכים, יותר מתמיד, לקחת בחשבון חוקים, פרקטיקות ואינטרסים זרים.
בחלק הראשון של הספר דן ברייר באיזון בין חירויות הפרט לבין ביטחון לאומי. ברייר מציין את פסק דין Youngstown Sheet & Tube Co. v. Sawyer, שבו החליט בית המשפט שהנשיא הארי טרומן חרג מסמכותו כשציווה לתפוס מתקנים לייצור פלדה בזמן מלחמת קוריאה, כנקודת מפנה ביחס של בית המשפט לנושאים של ביטחון לאומי. לפי ברייר, עד לפסיקה זו נטה בית המשפט לאמץ את הפתגם של קיקרו "כשהתותחים יורים, החוק שותק". בפסק הדין שינה בית המשפט את גישתו והצהיר על סמכותו להקפיד על החוק ועל זכויות הפרט גם בעניינים הנוגעים לביטחון לאומי. מגמה זו נמשכה והעמיקה, כפי שמעידה הפסיקה בתיקים הקושרים למתקן המעצר בגואנטנמו. ברייר טוען, בין השאר, שגישה זו דורשת מהשופטים להעמיק את הידע שלהם בנושאים הקשורים לנסיבות בינלאומיות ולהתעניין באופן שבו דמוקרטיות אחרות מאזנות בין חירות הפרט לביטחון לאומי.
החלק השני של הספר דן בפרשנות של החוק הסטטוטורי (כלומר, החוק שמקורו בחקיקה הכתובה של הקונגרס, ולא בחוקה, במשפט הבינלאומי או במשפט המקובל) בהקשר של נושאים בינלאומיים. לפי ברייר, התפתחות הפסיקה בנושאי מסחר בינלאומי מראה על שינוי בתפיסת תפקידו של בית המשפט, מפתרון סכסוכים מקומי לשימור שיתוף פעולה בינלאומי מתמשך. ברייר מקדיש פרק בתוך חלק זה לפסיקה הקשורה בחוק נזקי זרים, המאפשר מאז שנות השמונים לאזרחים זרים לתבוע פיצויים על הפרה של החוק הבינלאומי.
החלק השלישי דן באמנות בינלאומיות וסוקר פסיקות שונות של בית המשפט העליון, שפירשו או יישמו אמנות שלהן ארצות הברית שותפה. החלק הרביעי דן ביחסים בין שופטים אמריקאים לשופטים במדינות אחרות בעולם. ברייר טוען ששופטים בארצות הברית ומערכת המשפט האמריקאית בכללה, יכולים להרוויח מאינטראקציה עם משפטנים זרים, ואפילו משקילה של חוקים ברחבי העולם, במסגרת דיונים על החוק בארצות הברית.
מלחמת העולם Z
מלחמת העולם Z (באנגלית: World War Z) הוא סרט פוסט אפוקליפטי שבוים בידי מארק פורסטר. בסרט מככבים בראד פיט, מיריי אנוס, ג'יימס באדג' דייל, ומתיו פוקס. הסרט עלה לאקרנים ב-21 ביוני 2013.
עלילת הסרט מתרחשת בחלקה בישראל, אך סצנות אלו צולמו במלטה. בסרט משולבים מעט צילומי אוויר מקוריים של ירושלים, ומעט כתוביות ודיבור בעברית. בסרט משתתפים מספר שחקנים ישראלים, בהם: דניאלה קרטס, אורי פפר, ג'וליה לוי בוקן ולוסי אהריש.
עלילת הסרט
הסרט מתחיל באוסף חדשות שבהן נרמז על מגפה שאולי הולכת לפרוץ.
ג'רי ליין קם עם משפחתו לבוקר רגיל, אמנם, בטלוויזיה נאמר שהוחל ממשל צבאי במקום לא ידוע, כנראה בגלל המגפה. ליין נוסע למרכז העיר פילדלפיה ונתקע בפקק תנועה. אחרי כמה דקות, הוא מגלה שהבלימה והמחסום כנגד הזומבים על ידי הצבא נכשלה, והם מתפשטים לעיר. ליין ומשפחתו נאלצים לברוח, ובאותו הזמן ליין מגלה שני פרטים חשובים לגביהם: 1. הם מדביקים את בני האדם הבריאים בנשיכה. 2. האדם הננשך הופך לזומבי כעבור 12 שניות בלבד ומיד ממשיך את התפשטות המגפה. השוטרים לא מצליחים לעצור אותם מפני שהם מעורבבים באוכלוסייה הבריאה ופועלים מהר מאוד. גם הצבא ניסה לעשות בידוד סביב מרכז העיר אך נכשל לחלוטין והעיר נפלה לידי הזומבים.
ליין מצליח לחמוק בעור שיניו מהעיר הבוערת, בזמן שסגן מזכ"ל האו"ם, תיירי אומטונטי, שהכיר את ליין מהזמנים שעבד אצלו, יוצר עמו קשר ושולח מסוק לחלצו. בינתיים, ליין מגיע לניוארק כדי לחפש תרופה לביתו חולת האסתמה וכדי להסתתר בבנייני העיר. הם מוצאים דירה של משפחה אשר לא דוברת אנגלית, מלבד ילדם תומי. בסוף, המסוק הגיע בבוקר וחילץ את ליין, משפחתו ותומי רגע לפני שנתפסו בידי הזומבים (ביניהם הוריו של תומי). המסוק מביא אותו לבסיס בלב ים על אוניות של צבא ארצות הברית שם הוא מקבל משימה ללוות ד"ר צעיר מהרווארד לבסיס בקוריאה הדרומית שכנראה משם החלה המגפה.
רגע אחרי היציאה מהמטוס, החיילים מותקפים בידי הזומבים, וכתוצאה מכך הד"ר יורה כדור בשגגה בראשו ונהרג. ליין נאלץ להמשיך לחקור לבדו. במהלך החקירה, הוא מגלה שהזומבים נמשכים למקורות רעש, כאמצעי גירוי. בנוסף הוא מתחקר בבסיס סוכן CIA לשעבר אשר נתפס מוכר נשק לקוריאה הצפונית, אשר ממליץ לו להגיע לישראל – המקום היחיד (חוץ מקוריאה הצפונית) שהצליח לבלום את הזומבים בעזרת חומות, ולהיפגש עם סוכן מוסד בשם יורגן.
ליין מגיע לירושלים בישראל שנראית בטוחה הודות לחומות, ונפגש עם יורגן. הוא מגלה לו שהוא יזם את בניית החומות בהתאם למדיניות קהילת המודיעין הישראלית כלקח מהכישלונות המודיעיניים שקרו לאורך השנים - השואה, טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ומלחמת יום הכיפורים. ליין מגלה שאין לו כיוון להמשך החקירה. באותו זמן מתרחשת שעות התפילה בהר הבית (אשר גורם לרעש רב), וכתוצאה מכך הזומבים יצרו סוללה אנושית (זומבית ליתר דיוק) ממאות מהם שהצליחה לגלוש מעל לחומה ולפרוץ לעיר. ליין שוב מצליח להימלט בעור שיניו מהעיר עם חיילת ישראלית בשם "סגן" על מטוס בלארוסי, המטוס האחרון היוצא מהעיר. במטוס, הוא חשב והעלה תאוריה שהזומבים לא תוקפים בני אדם חולים, ובעזרת תיירי, הוא מורה לטייס לפנות לכיוון מרכז מחקר של ארגון הבריאות העולמי בווילס כדי לאמת את זה. אבל בינתיים, זומבי שישן בתוך ארון במטוס, מתעורר ומדביק כמעט את כולם עד שליין נאלץ לפוצץ רימון שמרסק את המטוס.
הסרט נגמר במפגש מרגש של ליין עם משפחתו, ותומי, שהפך לחלק מהמשפחה. ארגון הבריאות העולמי מודיע שהווירוס הוא בעצם הכלאת זן של דלקת קרום המוח, אבעבועות שחורות ושפעת החזירים. בנוסף לכך, הארגון שולח לאוכלוסייה הבריאה את החיסון שגילה ליין כדי שתוכל לבוא למקום מבטחים, בזמן שצבאות העולם, בתוספת אזרחים זועמים, מתחילים להשיב מלחמה שערה בזומבים עד לחיסולם המוחלט.
פסקול הסרט
את המוזיקה המקורית לסרט כתב והלחין מרקו בלטראמי.
מידברן
מידברן (באנגלית: Midburn) היא עמותה רשומה המפיקה אירוע אמנות וביטוי עצמי מוחלט בעל שם זהה. האירוע נערך בנגב החל משנת 2014 ומתבסס על עשרה עקרונות. האירוע הוא הגרסה המקומית לאירוע ברנינג מן הנערך מדי שנה במדבר הסלע השחור שבצפון מדינת נבדה שבארצות הברית. האירוע מוגדר כאירוע אזורי רשמי של קהילת האיש הבוער העולמית, והוא האירוע השני בגודלו בעולם מחוץ לארצות הברית, שני בגודלו לאירוע בדרום אפריקה.
מקור השם מידברן לא לגמרי הוסכם, אחד ההסברים הוא צירוף המילים מדבר ושרפה ("Burn") וכן מתוך "מיידיות" - אחד מעקרונות היסוד של האירוע והקהילה' הסבר אחר הוא הלחם שם Middle East Burning Man שיצר את MidBurn.
פרטי האירוע
חזון העמותה: לעודד וליצור מרחבים חווייתיים מבוססי השתתפות, המעוררים השראה ומניעים להתפתחות חברתית, סביבתית ותרבותית. על פי חזון זה, העמותה תסייע להפקת האירוע, אך את תוכן האירוע כולו יצרו מתנדבים ומשתתפים שיתנו מזמנם ומכספם ללא תמורה או רווח ולרווחת כלל משתתפי האירוע "גיפטינג".
האירוע הוא בתשלום ומשמש את ההפקה לשמירה על שלום המשתתפים, אבטחה, בטיחות, מרפאה, חמ"ל, רישוי, כירטוס, תחזוק אתר המידע והמכירה של הכרטיסים.
עשרת העקרונות של מידברן
האירוע מבוסס על עשרה עקרונות אשר נכתבו בידי לארי הארווי, מייסד אירוע הברנינג מן:
מחלקות ההפקה
כל מחלקות ההפקה מנוהלות בידי משתתפים מתנדבים המשלמים כרטיס במחיר מלא ונותנים מזמנם בזמן ההכנות לאירוע ובזמן האירוע כתרומה לקהילה וללא כוונת רווח. עם זאת העמותה משלמת למעלה ממיליון ש"ח לחברת הפקות.
מחנות נושא
רוב משתתפי האירוע משתייכים למחנה נושא, שאר משתתפי האירוע נקראים Free Campers (עצמאיים) בשטח.
מחנות נושא יכולים לרכוש מההפקה מבעוד מועד חשמל, מים ואיסוף מים אפורים לשימוש חברי המחנה ולשירות המשתתפים המבקרים במחנה. מחנות הנושא מקבלים מיקום מובטח בעיר ולכן חייבים לעמוד במספר תנאים: להציע בילוי אינטראקטיבי, מזמין ובעל תוכן ישים, לייצר אווירה ונוכחות ויזואלית, לעמוד בתנאי הרישוי (גז, חשמל, בטיחות ועוד), על המחנה לקיים את עשרת העקרונות ובמיוחד לא להשאיר עקבות, המחנה יסתמך על עצמו וידאג לכל צרכיו.
לכל מחנה מוקצה שטח באופן יחסי לכמות חברי המחנה, מתוך השטח שהוגדר 80% ממנו הוא ציבורי לרווחת כל משתתפי האירוע והיתרה היא שטח פרטי של חברי המחנה (מטבח, סלון, לינה וכו').
מיצבים
כ-10% מתקציב הפקת האירוע מוקדש לאמנות. משתתפי האירוע מוזמנים לתרום מזמנם ותקציבם להקמת מיצגים ומיצבים להנאת המשתתפים.
המיצבים מפוזרים ברחבי העיר ובכיכר המרכזית. מיצגים רבים נשרפים במהלך האירוע באופן מבוקר (לא כולם), ואלה חייבים להיות בנויים מעץ שאינו מזהם את הסביבה.
מבנה העיר
העיר הזמנית נבנית בצורת מעגל, כשהציר המרכזי נקרא "פלאיה" (חוף ים בספרדית).
הרחוב הפנימי ביותר נקרא הטיילת ובנוסף לו 3–4 רחובות נוספים (משתנה משנה לשנה) כשכל רחוב הוא מעגל גדול יותר מהקודם לו. כל מקטע ברחוב מוגדר כ"שעה" כך שהמקטע הדרומי ביותר למשל נמצא בשעה 6:00.
"מחלקת מחנות נושא" מקבלת את בקשות המחנות השונים והמיצגים ומשבצת אותם כחודש לפני האירוע על פני שטח העיר ומגדירה את גודל כל מחנה ואזורי ה-Free Campers (השטחים למשתתפים שאינם חלק ממחנה נושא). בעת שיבוץ המחנות נלקחים בחשבון מאפייני המחנה, מידת הרעש, שעות הפעילות וההתאמה שלו לקהלים השונים.
האפיג'י, הטמפל והשריפות
במרכז המעגל הפנימי ביותר מוצב המיצג המרכזי שנקרא האפיג'י (Effigy באנגלית: דמות עץ), בנבאדה דמוי אדם ובישראל דמויי איש ואישה. האפיג'י מהווה את הלב החי והזמני של העיר ומהווה מוקד משיכה לתושבי העיר ותזכרות לזמניות שלה. כל שנה הפסל נבנה מחדש על ידי קבוצת מתנדבים המובילה לעיר את הפסל בחלקים ומרכיבה אותו במקום. הפסל מעוצב באופן שונה ונבנה גבוה יותר משנה לשנה. בשנת 2017 הפסל עוצב כאיש ואישה בעלי זוג כנפיים משותפות.
פסל האפיג'י נשרף בערב שלפני הערב האחרון של האירוע, השרפה מתחילה במופע אש (נקרא קונקלייב) שנערך על ידי שבט האש שיוצא במחול סביב הפלאייה לקרוא למשתתפי האירוע, לאחריו תחל השרפה. עם קריסת הפסל מתחילות החגיגות והמסיבות, יש הרואים בטקס שרפה ולידה מחדש, יש הרואים בה התפוצצות אנרגיה מרוממת, בעיטה בממסד ועוד.
הטמפל (המקדש) גם הוא מיצג המוצב העיר (לרוב בדיפ פלאיה), הוא מהווה אתר הנצחה. במהלך האירוע המשתתפים מורשים לבקר בתוכו ולשבת בצילו בשקט. הטמפל נשרף בערב האחרון לאירוע ומציין את סיומו. בשונה מהאפיג'י בזמן שריפתו המשתתפים אינם חוגגים אלא יושבים בשקט במעגל סביב המקדש עד לשרפתו המוחלטת. בשנת 2017 עוצב כמקדש כשתקרתו כולה אריחים עליהם נכתבו הקדשות וחלומות של המתנדבים שתרמו לבנייתו.
לבוש
האירוע מתאפיין בלבוש ססגוני חופשי, המשתתפים מוזמנים להביע את עצמם באמצעות לבוש באופן מאפשר וחופשי ככל העולה על רוחם.
רבים מהמשתתפים בוחרים בלבוש שמתאים לאקלים המדברי באופן שמזכיר את הדמויות מהסרט מקס הזועם: כביש הזעם, מראה אפוקליפטי רדיקלי מלווה במסכות אבק או בנדנות, משקפי אבק מעוצבות, כובעים מעוצבים ומוגזמים ואיפור.
למרות אווירת הביטוי החופשי, עירום מלא במידברן אסור בשטחי הפלאייה. עירום מלא מותר בשטחים הפרטיים או שטחי המחנות שמאפשרים עירום, אלה מורשים לגילאי 18+ ומגודרים באופן ברור ואינטימי.
תגובות לאירוע
בשנת 2014 האירוע עורר הדים בתקשורת מספר חודשים לפני תחילתו ופורסמו עליו כתבות בעיתונות ובטלוויזיה. לאחר מכן זכה האירוע להדים חיוביים בתקשורת ואף לבדיחה במונולוג הפתיחה של קונאן או'בריאן.
בשנת 2015 המשטרה ביקשה שלא לאפשר את קיום האירוע מספר שבועות לפני תחילתו. על פי המארגנים המשטרה הוסיפה דרישות שלא הוסכמו מראש כמו התקנת מצלמות אבטחה, איסור הכנסת כלי רכב בכל זמן האירוע, איסור התערטלות בשטחים הציבוריים. לבסוף אושר קיום האירוע לאחר הגשת בקשות לבית המשפט לבטל את צו עצירת ההקמה והאירוע התקיים כסידרו.
בסוף שנת 2017 פורסם כי תושבי שדה בוקר הסמוך מתנגדים למפגעי האבק והרעש שיוצר האירוע. לעומתם ראש מועצה אזורית רמת הנגב, ערן דורון, טען שהאירוע הוא חשוב ומכניס, אך 98 אחוזים מהשטחים מוחזקים בידי הצבא, משרד הביטחון או רשות הטבע והגנים. דרושים לדבריו כ–2000 דונם לקיומו של האירוע. לבסוף האירוע נקבע באותו אזור באופן רשמי.
אירועי מידברן 2021-2022 התקיימי בשטח שקרוב לאזורים מיושבים, נושא שהעלה התנגדויות מצב התושבים ותלונות למועצה האזורית בבקשה להגביל את הרעש בשעות הלילה. בתוכנית "חתונה ממבט ראשון" הופיעה אחת המשתתפות בזמן בילוי במידברן.
TRNA
tRNA (קיצור באנגלית של Transfer RNA; בעברית: רנ"א מוביל, רנ"א מעביר או רנ"א מְתָאֵם) הוא אחד מסוגי ה-RNA הנמצאים בתאיהם של יצורים חיים, שאינו מקודד לחלבון.
תפקידו של ה-tRNA הוא לקרוא את הקודון (שלשת הנוקלאוטידים) אשר נושא ה-mRNA, ואם הוא בעל חומצת האמינו המתאימה לשלשה (על-פי הקוד הגנטי) הוא נקשר אל הריבוזום, שם הוא מצורף לשרשרת נבנית של חלבון. ה-tRNA עומד, אם כן, במרכזו של תהליך התרגום.
tRNA מהווה בין 10% ל-15% מכלל ה-RNA בתאי חיידקים; תא חיידק ממוצע מכיל כ-400,000 מולקולות tRNA.
מבנה
מולקולת ה-tRNA קטנה למדי—היא בנויה מ-74 עד 93 נוקלאוטידים, כשהמבנה הנפוץ ביותר מורכב מ-76 נוקלאוטידים. המולקולה מסודרת במבנה מרחבי קבוע הכולל מספר זרועות. שני האזורים הקריטיים ב-tRNA הם האזור שאליו נקשרת חומצת האמינו, ומהעבר השני של המולקולה—האזור שנקשר ל-mRNA. הקישור ל-mRNA מתבצע באמצעות זיווג בסיסים רגיל (אדנין נקשר לאורציל, גואנין נקשר לציטוזין). האזור ב-tRNA שנקשר ל-mRNA נקרא אנטיקודון, והוא מורכב משלשת נוקלאוטידים (שלושה נוקלאוטידים יוצרים חומצת אמינו אחת) המסוגלת להיקשר לקודון של ה-mRNA. כך, למשל, אל הקודון AAC ב-mRNA נקשרת מולקולת tRNA שהאנטיקודון שלה הוא UUG. למולקולה זו של tRNA קשורה חומצת האמינו אספרגין (החומצה שאליה מקודד הקודון AAC לפי הקוד הגנטי). ה-tRNA נושא את חומצת האמינו אל הריבוזום, שם היא מתווספת לשרשרת הפפטידית הנבנית.
מולקולת ה-tRNA מורכבת, כאמור, ממספר זרועות. בכל זרוע מתקיים זיווג בסיסים בין שני חלקים שונים בגדיל ה-tRNA; בקצה הזרוע קיימת לולאה. יש לזכור כי למרות שהזרוע נראית כגדיל כפול, בשל זיווג הבסיסים (כמו ב-DNA, למשל), הרי שכל מולקולת ה-tRNA מורכבת מגדיל בודד אשר מתפתל ומאפשר זיווג בסיסים תוך-מולקולרי (באמצעות קשרי מימן). במולקולה בצורתה הטבעית (מבנה שלישוני) קשה לזהות את הזרועות; נוח להבחין בהן כשהמבנה השניוני מיוצג כ"עלה תלתן". tRNA מכיל מספר נוקלאוטידים מיוחדים, אשר אינם נמנים עם ארבעת הנוקלאוטידים הבסיסיים המרכיבים את ה-DNA וה-RNA. הזרועות המרכיבות את מולקולת ה-tRNA הן:
בנוסף לנוקלאוטידים המיוחדים ב-tRNA מתקיימים לעיתים בַזרועות זיווגים בלתי-שגרתיים בין נוקלאוטידים (גואנין-אורציל, גואנין-פסאודואורידין, אדנין-פסאודואורידין).
כשמולקולת tRNA נושאת חומצת אמינו, הקומפלקס כולו קרוי אמינואציל-tRNA. חומצת האמינו נקשרת בקבוצת הקרבוקסיל שלה אל קבוצת הידרוקסיל בריבוז של הנוקלאוטיד האחרון (תמיד אדנין) בזרוע המקבלת. האנזים אמינואציל-tRNA סינתטאז מזרז את תגובת החיבור בין חומצת האמינו וה-tRNA. קיימים למעלה מ-20 וריאנטים שונים של אנזים זה, אחד עבור כל אחת מ-20 חומצות האמינו הנפוצות בטבע. סוג מולקולת ה-tRNA (כלומר—חומצת האמינו המסוגלת להיקשר אליו) מסומן בכתב עילי: tRNAGly, למשל, הוא מולקולת tRNA המסוגלת לשאת גליצין. מולקולת אמינואציל-tRNA מסומנת באמצעות ציון החומצה הקשורה לפני "tRNA"; לדוגמה, מולקולת tRNA הקשורה כעת ללאוצין מסומנת Leu-tRNA.
מפקד אפרתי
מפקד אפרתי הוא מפקד אוכלוסין של שארית יהודי אתיופיה, שנערך בחודשים פברואר-אוגוסט 1999 על ידי משלחת מישראל. בראש המשלחת עמד דוד אפרתי, לשעבר ראש מִנהל האוכלוסין במשרד הפנים הישראלי.
רקע
דניאל פקדו, יועץ ראש הממשלה לענייני יהודי אתיופיה בתקופת כהונתו של בנימין נתניהו, ביקר באזור בגמדר בתאריכים 13-15 במאי 1998. בדין וחשבון שחיבר בשובו תיאר פקדו את מצב הפליטים היהודיים בעיר הבירה המחוזית גונדר:
פקדו גם ציין את תחילת תופעת המנוסה מהכפרים לכיוון אדיס אבבה ואת הפגיעות ביהודים בכפרים מצד הנוצרים הדוחקים בהם לעזוב. הוא הציע לפעול בדחיפות לסייע ולהעלות את הפליטים מגונדר.
הרכב המשלחת
במבצע הופעלו חמישים וחמישה פוקדים בעשרים ושמונה צוותים, שמונה מתחקרים באתיופיה ובישראל ומערך הקלדה ומִחשוב בישראל. על חברי הוועד הציבורי שפיקח על המפקד נמנו הרב ברוך אידלשטיין מחיפה, ד"ר גדי בן עזר, פסיכולוג ומומחה ליהדות אתיופיה, ד"ר נסים דנה מאוניברסיטת בר-אילן, ד"ר חיים פרי, מנהל כפר הנוער הדתי "ימין אורד", פרופ' מיכאל קורינאלדי, משפטן ומומחה ליהדות אתיופיה, וד"ר יוסף שורץ מהאוניברסיטה העברית.
מהלך המפקד
המשלחת פקדה את הערים אדיס אבבה וגונדר, בהן יושבים כיום רוב יהודי אתיופיה הנותרים. כמו כן נפקדו כמאה וחמישים כפרים בצפון הרמה האתיופית. תחילה התבצע איסוף המידע בראיונות פרטניים ונערך תחקיר בידי מומחים מבני הקהילה לשם אימותו. אחר-כך גובש בסיס נתונים ממוחשב, באמצעות תוכנת מחשב ייחודית המאפשרת מיפוי שמי (בתעתיק לאנגלית) של כל פרטי המשפחות.
ממצאי המפקד
המפקד העלה כי רוב האוכלוסייה היהודית באתיופיה מתגוררת כיום בערים: בעיר אדיס אבבה מתגוררים 8,309 יהודים, ואילו בעיר גונדר 9,080 יהודים.
המפקד חשף תנאי מחסור כלכלי, אבטלה, רעב ותחלואה המביאים לשיעורי תמותה גבוהים. באדיס אבבה נפטרו מאה ושבעה אנשים מיוני 1998. בגונדר נפטרו בתקופה זו ארבע מאות שבעים וארבעה אנשים, מרביתם פעוטות:
במסמך מטעם נציג הסוכנות היהודית באתיופיה, שהוגש למבקר המדינה ביוני 2008, נמסר כי 22,892 איש מתוך 28,951 האנשים שנכללו במפקד אפרתי עלו ארצה. לפי אותו מסמך, טרם בדק משרד הפנים את זכאותם לעלייה של 3,188 אנשים שנכללו במפקד אפרתי.
דן קסטלנטה
דניאל לואיס "דן" קסטלנטה (באנגלית: Daniel Louis "Dan" Castellaneta; נולד ב-29 באוקטובר 1957) הוא מדבב, שחקן וקומיקאי אמריקאי, אשר מוכר בעיקר כמדבב של הומר סימפסון, בנוסף למספר דמויות בולטות נוספות אותן הוא מדבב בסדרת ההנפשה המצליחה "משפחת סימפסון".
נעוריו ותחילת דרכו
קסטלנטה נולד בשיקגו, אילינוי. הוא גדל בצד הדרום מזרחי של הפרבר אווק פארק (Oak Park). לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים הצטרף לתיאטרון האימפרוביזציה "סקנד סיטי".
משפחת סימפסון
בסדרה משפחת סימפסון, קסטלנטה מדבב בין היתר את דמויותיהם של הומר סימפסון, סבא אברהם סימפסון, ברני גאמבל, קראסטי הליצן, וילי, ראש העיר ג'ו קווימבי, האנס מולמן, סיידשו מל, איטצ'י, קודוס, ועוד. עבור עבודתו בסדרה, הוא זכה בשלושה פרסי אמי. הוא גם כתב מספר פרקים בסדרה יחד עם אשתו ואף הופיע בתפקיד עצמו במספר פרקים בסדרה. קסטלנטה יצר את הרטינה המפורסמת של הומר - ה"ד'או!" שברבות הזמן הפכה לסימן ההכר של הדמות המצוירת.
בשנת 1992 הוא הופיע בתפקיד אורח בסדרת הדרמה האמריקנית "פרקליטי אל איי" בה דמותו עבדה בתוך תחפושת של הומר סימפסון בפארק שעשועים בקליפורניה.
עד לשנת 1998 קסטלנטה קיבל 30,000 דולר על כל פרק בסדרה. בשנת 1998, במהלך מחלוקת עם רשת השידור FOX לגבי גובה השכר שלהם, איימו נציגי חברת Fox על קסטלנטה וחמישה מדבבים ראשיים נוספים בסדרת הטלוויזיה "משפחת סימפסון" כי יפטרו אותם וייקחו במקומם מדבבים אחרים. לבסוף נפתרה המחלוקת ובעקבות כך קיבלו המדבבים בשנים 1998–2004 שכר בגובה 125,000 דולר לפרק. בשנת 2004 פתחו המדבבים הבכירים בסדרה בשביתה בדרישה להעלאת משכורותיהם לסכום של 360,000 דולר לפרק. השביתה הסתיימה לאחר חודש ושכרו של קסטלנטה הוגדל ל-250,000 דולר לפרק. במהלך שנת 2008 חודש חוזהו עם FOX וכחלק מההסכם עלתה משכורתו ל-400,000 דולר לפרק.
עבודות נוספות
קסטלנטה דיבב גם את הדמות הראשית בסדרת ההנפשה "ג'ים התולעת" (Earthworm Jim) וכקריין בסרט "האחים סופר מריו". בשנת 2005 הופיע בתפקיד אורח בסדרה "משפחה בהפרעה" שם גילם את דמותו של ד"ר שטיין, כמו כן הוא השתתף בתפקיד משנה בסרט "מלחמת רוז ברוז" משנת 1989. לאורך השנים הוא גם הופיע בתפקידי אורח בסדרות "פרייז'ר", "חברים", "רינו 911", "סקראבס", "נשואים פלוס", "כן מותק", "ריבה", "כולם אוהבים את ריימונד", "אלף", "מופע שנות ה-70", ו"סטארגייט SG-1". בסרט "ספייס ג'אם" הוא הופיע בתפקיד אורח כאוהד של ניו יורק ניקס.
ב-22 בפברואר 2000 יצא לשווקים תקליטור המוזיקה הראשון של קסטלנטה, "Two Lips". ב-23 באפריל יצא לשווקים תקליטור הקומדיה הראשון של קסטלנטה, "I Am Not Homer", בו הוא ואשתו מבצעים יחד מספר מערכונים. שם התקליטור "I Am Not Homer" הוא למעשה פרודיה על שמו של ספרו האוטוביוגרפי הראשון של לנרד נימוי, "I Am Not Spock".
בשנת 2004 גילם את אהרון ספלינג בסרט "המלאכיות: הסיפור האמיתי" אשר עקב אחר הסיפור האמיתי המתאר כיצד ספלינג יצר את הסדרה. בשנות התשעים קסטלנטה דיבב גם כן את קולו של Megavolt בסדרה "Darkwing Duck", ואת ד"ר זיבאלדו בסדרה "עולם סחרחר".
בתחילת שנות השמונים השתתף לאורך תקופה קצרה בתוכנית רדיו לילדים אשר שודרה בתחנת רדיו מקומית בשיקגו.
בשנת 2006 הופיע גם כן בתפקיד אורח בעונה השלישית של "ורוניקה מארס" בתור פרופסור לסוציולוגיה. ושיחק בקומדיה "מישהו לאכול איתו גבינה" שכתב, הפיק וביים ג'ף גרלין. באותה שנה הופיע גם בסרט הדרמה "המרדף לאושר", לצד ויל סמית'. קסטלנטה מדבב גם את דמותו של איש החידות בסדרת ההנפשה "הבאטמן".
חיים פרטיים
קסטלנטה נשוי לסופרת דב לאקוסטה וחי בלוס אנג'לס שם הוא מופיע לעיתים בסניף המקומי של קבוצת האימפרוביזציה "סקונד סיטי".
חמדה מרק
חמדה מרק (נולדה בתל אביב) היא האישה הראשונה שמונתה לתפקיד הכלכלי הבכיר ביותר במערכת הביטחון – היועץ הכלכלי למערכת הביטחון והאישה הראשונה ששימשה כסמנכ"לית במשרד הביטחון. בין שאר תפקידיה עמדה גם בראש האגף והקרן לחיילים משוחררים.
עבודה באגף הספנות והנמלים
עם סיום לימודי התואר הראשון בכלכלה, ב־1977, החלה מרק לעבוד ככלכלנית במחלקה הכלכלית של אגף הספנות והנמלים שבמשרד התחבורה בחיפה (היום אגף כלכלה תכנון וקשרי חוץ ברשות הספנות והנמלים). במסגרת עבודתה עשתה תחשיבים כלכליים בתחום הספנות, וגם הייתה חברה בצוות שבחן את הכדאיות הכלכלית של הובלת הפחם לתחנת הכוח בחדרה ממקורות שונים בעולם ולגיבוש מסקנות הבדיקה. המסמך הוגש לועדת השרים לענייני כלכלה, ושימש בסיס להחלטה על החלופה המועדפת לאספקת הפחם לתחנת הכוח.
תפקידים ראשונים
בתחילת דרכה במשרד הביטחון הייתה מרק הכלכלנית של ההוצאה לאור של משרד הביטחון.
ב־1982 השתלבה ככלכלנית ביחידת היועץ הכלכלי למערכת הביטחון ועסקה, בין היתר, בהיבטים הכלכליים של פרויקטים שונים, בניתוחים כלכליים, תמחור שעות עבודה לתעשיות ביטחוניות ומשא ומתן עם חברות. כמו כן שימשה רפרנטית לתעשייה האווירית וחיל האוויר, ובמסגרת זו פרסמה חוברת הנחיות לכלכלנים במשרד הביטחון ובצה"ל על כללי ההתקשרות עם התעשייה האווירית, וכן ערכה וכתבה פרקים כלכליים ועדכונים של הוראת משרד הביטחון הנוגעת למדיניות הרכש הכלכלי שפורסמה במאי 1989.
שליחות מחוץ לישראל
בשנת 1989 מונתה לכלכלנית בנציגות משלחת משרד הביטחון במספנת אינגלס הממוקמת בפסקגולה שבמיסיסיפי בארצות הברית, שבה נבנו אז ספינות סער 5 בעבור חיל הים הישראלי. במשך ארבע שנים הייתה אחראית על ההיבטים הכלכליים, התקציביים והתמחיריים של הפרויקט, ניהלה מעקב ובקרה על ביצוע ההסכם אל מול התכנון באספקטים כגון עלויות, לוחות זמנים והביצועים שנקבעו בהסכם, וכמו כן התוכניות השנתיות של ההסכם. בנוסף ניתחה הצעות מחיר במסגרת מכרזים שהוגשו על ידי המספנות וקבלני המשנה השונים והייתה שותפה למשא ומתן שהתנהל איתם לצורך קביעת מחירים לרכיבים השונים.
ביחידת מבקר מערכת הביטחון
עם שובה ארצה בשנת 1993 מונתה מרק לראש היחידה לביקורת תקציבית חשבונאית, במשרד מבקר מערכת הביטחון. בתפקידה זה הובילה כ־100 ביקורות כלכליות בתחומים מערכתיים חוצי ארגון צה"ל / משרד הביטחון. כמו כן יזמה וערכה מתודולוגיה לכתיבת ביקורת תקציבית חשבונאית במערכת הביטחון. כמו כן הובילה ביקורות על התקשרויות לרכש מערכות, וכן ביקורות כלכליות, כספיות, תקציביות ועוד.
בתפקיד היועץ הכלכלי למערכת הביטחון
בשנת 2003 נהייתה האישה הראשונה שזכתה במכרז לתפקיד ראש אגף במשרד הביטחון ולאישה הראשונה שמונתה לתפקיד הכלכלי הבכיר ביותר במשרד זה – היועץ הכלכלי למערכת הביטחון. במשך שמונה שנים הייתה מרק הסמכות המקצועית העליונה בנושאי כלכלה במערכת הביטחון. היא נתנה ייעוץ כלכלי להנהלת המשרד על כל אגפיו, הובילה עבור צה"ל מספר רב של בדיקות כלכליות, והייתה האוטוריטה שהנחתה את כלל יחידות מערכת הביטחון, בין היתר, בכל הנוגע למדיניות כלכלת הרכש בהתקשרויות של משרד הביטחון וכן בשימוש בשיטות ניתוח ובחינה כלכלית.
מרק הובילה שינויים מבניים בתעשיות הביטחוניות הממשלתיות, כמו הפרטת התע"ש ומתן חוות דעת בכל הקשור לקשרי הגומלין בין המשרד כבעלים לבין התעשיות הביטחוניות הממשלתיות.
בעקבות דוח ברודט, פנה צה"ל לגב' מרק, כדי שתציע מענה לדרישה הכלולה בדוח להתייעלות בהיקף של עשרות מיליארדי שקלים בעשור. מרק הכינה הצעה שאושרה על ידי מנכ"ל משרד הביטחון וצה"ל, ובעקבות כך יצאו למכרז שבו זכתה חברת מקינזי כדי לסייע בבניית תוכנית התייעלות כלכלית. מרק הובילה בצוות דו־ראשי למשרד הביטחון ולצה"ל את התוכנית עד סוף 2011, עת סיימה את תפקידה. תוכנית ההתייעלות הקיפה שלושה תחומים מרכזיים – רכש, בינוי ותחזוקה – הביאה לחיסכון והתייעלות בתקציב הביטחון, וכללה שינויים ארגוניים כמו איחוד אגף בינוי של משרד הביטחון ומרכז בינוי ליבשה בצה"ל והקמת גוף חדש מאוחד וחשוב, במשרד הביטחון.
מרק יזמה וערכה בחינות כלכליות לבניית תשתיות בשיטת ההתקשרות BOT/PPP, שיטה חדשנית המשלבת הון פרטי שהיזם הזוכה מגייס, והמאפשרת לרוכש להתחיל לממן רק מהרגע שהמתקן עובר לשימושו, שיטה שעד לאותו מועד לא הייתה נהוגה באף פרויקט בצה"ל ובמשרד הביטחון. בספטמבר 2007 הציגה מרק את השיטה למנכ"ל משרד הביטחון פנחס בוכריס, אשר קיבל את ההמלצה והחליט כי ההתקשרות להקמת עיר הבה"דים תעשה בשיטה המוצעת, ואף הדגיש כי להבא לא יבנו יותר בצה"ל בשיטות המסורתיות אלא רק בשיטות ההתקשרות המתקדמות. שיטת ה־BOT מיושמת במסגרת העתקת בסיסי צה"ל לנגב, תחזוקתם ותפעולם, והפרויקט הראשון שבו הונהגה היה הקמת עיר הבה"דים ליד ירוחם.
כמו כן הטמיעה מרק את שיטת ההתקשרות של מכרז דינמי (התמחרות באינטרנט), שהביאה לחיסכון והתייעלות תקציבית.
כיועצת כלכלית למערכת הביטחון ומתאמת התעשיות הביטחוניות, הוציאה מרק מדי שנה דוח עם ניתוח מקיף על הנתונים הכספיים של פעילות התעשיות הביטחוניות, שכלל פרמטרים כלכליים, השוואות בין התעשיות בכל הנוגע לתוצאות העסקיות שלהם ועוד. הדוח הופץ במערכת הביטחון ובמשרד האוצר וזכה להד תקשורתי.
בתפקיד ראש האגף והקרן לחיילים משוחררים
בשנת 2012 מונתה מרק לראש האגף והקרן לחיילים משוחררים. במסגרת זו יזמה והובילה תוכניות אסטרטגיות ועסקיות הנוגעות למימוש תקציבי הקרן לטובת האוכלוסייה המגוונת של החיילים המשוחררים ובני/בנות השירות הלאומי האזרחי (לוחמים, בודדים, צעירים בסיכון, בני מיעוטים, יוצאי אתיופיה, בעלי מוגבלויות ועוד). בין שלל המיזמים שמרק יזמה, הפעילה וקידמה:
לאחר הפרישה
ב־30 בספטמבר 2019 פרשה מרק ממשרד הביטחון אחרי כארבעים שנות קריירה. מאז הפרישה עוסקת מרק בייעוץ כלכלי, עסקי ואסטרטגי. היא משמשת מנטורית למנכ"לים, למנהלים בכירים ולמיזמים עסקיים; מעבירה הרצאות בניהול; ומנהלת את ה"חממה לתוכניות עבודה" במיזם מנט-אור של קרן שמש. בשלהי 2021 אישרה הוועדה המייעצת לעניין מינוי נציגי ציבור בבתי הדין לעבודה, בראשות השופטת בדימוס עליה פוגל, את מועמדותה של מרק לשמש נציגת ציבור.
מרק תורמת בהתנדבות מניסיונה וידיעותיה בכמה מסגרות:
השכלה
בעלת תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במנהל עסקים (MBA) (בהצטיינות) גם הוא מאוניברסיטת תל אביב.
חיים אישיים
מרק נשואה ולה שני ילדים. היא מתגוררת בתל אביב בשכונת כוכב הצפון ואף הייתה יו"ר ועד השכונה.
מקאפה
מקאפה (בפורטוגזית: Macapá) היא בירת מדינת אמאפה שבברזיל. העיר קרויה על שם פרי הדקל המקומי, בשפת הטופי. בעיר מתגוררים 368,367 (2006) תושבים.
גאוגרפיה ואקלים
העיר ממוקמת בגובה של 14 מטרים מעל פני הים, ואקלימה הוא אקלים טרופי. העיר ממוקמת על קו המשווה.
כלכלה
עיקר כלכלת העיר מתבססת על כריית מחצבים - בעיקר עפרות ברזל, זהב, מנגן וכן על כריתת עצים, עיבוד עורות ודיג. התעשיות העיקריות של העיר הן תעשיות הגומי והמכוניות.
היסטוריה
האזור בו נמצאת העיר התגלה לראשונה למתיישבים אירופאים בשנת 1544. במקום הוקם בשנת 1688 מוצב צבאי במטרה להגן על פתח נהר האמזונאס. העיר עצמה נוסדה ב-4 בפברואר 1758. העיר גדלה בהדרגה עד שהפכה לבירת המדינה בשנת 1944.
אתרים בעיר
המצודה העתיקה ממנה התפתחה העיר משמשת כיום כמוזיאון להתפתחות העיר.
כלאם
כַּלאם (בערבית: کلام) הוא תחום מחשבה תאולוגי באסלאם אשר מבקש, בעזרת דרכים פילוסופיות-שכליות, להצדיק את אמונת הדת ומצוות האסלאם ולשלול דעות מנוגדות לה. בבסיס הרעיון קיימת הנחה מקדמית כי האמונה הדתית כהתגלות אלוהית היא-היא האמיתית.
משמעותה של המילה "כלאם" בערבית כיום היא "דיבור", "שיחה", "מחלוקת". מינוח זה מתייחס הן לתוכנו של מדע הכלאם כעוסק ב"דבר האל" והן בשיטתו על ידי המחקר השכלי. הסוגיות המרכזיות בהן דן הכלאם עוסקות בדמותו של אלוהים (מופשטת ולא ניתנת להבנה - או אנושית יותר), אחריות האדם על מעשיו, תכונותיו של האל ולגיטימיות שלטונם של מנהיגים חוטאים.
אלו העוסקים במדע הכלאם נקראים "מֻתַכַּלִמוּן" (מילולית: המדברים).
התפתחות הכלאם
מעבר להתמודדות עם טענות מדתות שונות, סיבה נוספת להתפתחות הכלאם היא ריבוי המחלוקות בתוך האסלאם. מחלוקות אלה פרצו לאחר מותו של מוחמד, ובייחוד לאחר רצח הח'ליף השלישי, עות'מאן בן עפאן, רצח שסימל את קץ השלטון המסורתי דמוי תקופת מוחמד. חילוקי הדעות הביאו ליצירת פלגים שונים אשר נחלקו בפירוש הקוראן ובמשפט האסלאמי (שריעה). פלג הח'וארג' שפרש מהשיעה הפך לאנטי-ממסדי, ובדרישותיו המוסריות הגבוהות לאי-ביצוע חטאים ופקפוק בלגיטימיות השלטון, גרמו אנשיו לעיסוק גובר בשאלות התאולוגיות. באותה עת בה נזדקקו מרבית המוסלמים להוכחה בדבר ההיגיון שבאמונתם, הפך מדע הכלאם למקובל יותר. עם זאת נראה כי פריחתו החלה רק בתקופת שלטון הח'ליף הארון א-ראשיד (786–809).
מתוך חילוקי דעות אלו נאלצו חכמי הפיקה ליישב כתובים שונים בקוראן. הם עשו זאת בעזרת עקרון ה (היקש), עיקרון המשווה בין הכתובים, מוצא את המשותף ביניהם וכך שופך אור מן המקרה האחד על משנהו. החדשנות בעיקרון זה הייתה הרכיב השכלי שאומץ מן הפילוסופיה והוטמע בפרשנות תאולוגית.
התנגדות לכלאם
בימיו הראשונים של האסלאם, אנשים שעסקו בוויכוחים תאולוגיים היו צפויים לגינוי על כך. בראיית השמרנים (שכינו את עצמם "אהל אל-חדית'"), המוסלמים בתקופת הנביא ומספר דורות אחריו לא הניחו לעצמם להתעסק בסוגיות לא חשובות ובנושאים "אסורים". תומכי הכלאם, לעומת זאת, כינו את הכלאם "מדע התווחיד" (מונותאיזם) או "מדע העקרונות הבסיסיים" (אֻצוּל). הביקורת פחתה עם השנים, אולם לכלאם נותרו מתנגדים בולטים, ביניהם מייסד המד'הב (האסכולה) החַנבלי אחמד אבן חַנבל, שתומכי האסכולה שלו התנגדו למדע הכלאם. מתנגדים בולטים נוספים היו אבן תיימיה וג'לאל א-דין א-סיוטי, ממחברי תפסיר אל-ג'לאלין.
התגבשות אסכולות הכלאם
בניגוד לאסכולות משפטיות באסלאם, מדע הכלאם דומה יותר לפילוסופיה, ועל כן החלוקה בין אסכולות הכלאם השונות אינה כה ברורה. האיחוד בין המֻתַכַּלִמוּן השונים באסכולות השונות נבע מהסכמה במספר סוגיות מרכזיות; עם זאת, לעיתים נקטו מֻתַכַּלִמוּן בשאלות מסוימות עמדה מנוגדת לאסכולה עמה נמנו.
בין היתר בשל גישת פלג הח'וארג' שצץ באותה העת, שטענה כי מוסלמי אינו יכול להיחשב למוסלמי מרגע שחטא, נסובו הוויכוחים הראשונים סביב שאלת בחירתו החופשית של האדם (اختيار, אִח'תיאר). על פי אסכולת הקדריה (قدرة, קֻדְרה - גורל), שמאוחר יותר נקלטו אלמנטים ממנה במֻעתזילה, יש בידי האדם כוח להחליט כיצד לנהוג, ואם אדם חטא הוא עשה זאת מתוך כוונה ורצון חופשי ועל כן הוא כופר. בראיית הקדריה, אלוהים לא היה מצפה מבני האדם לנהוג כשורה, אם לא היה מעניק להם את היכולת לבחור את פעולותיהם. לעומתם סברו תומכי הג'בריה (שזוהתה בכתבים אחרים כמתנגדי הח'וארג' המורג'יאה), כי בידי אלוהים כוח הכפייה (جبر, ג'בר) שבו הוא יכול לקבוע את מעשיהם של בני האדם, ועל כן הם אינם אחראים למעשיהם. בעקבות ויכוח זה, החלו המֻתַכַּלִמוּן לדון בשאלת הצדק האלוהי, ומטרותיו של האל. התעמקות הצדדים במחלוקת בסוגיות אלו גרמה למֻתַכַּלִמוּן לדון בשאלות פילוסופיות בסיסיות יותר, כגון שאלת מקריות הקיום. דיונים אלו השפיעו רבות על התפתחות הפילוסופיה האסלאמית.
ויכוח נוסף, שנבע מהעימותים על הנהגת המוסלמים ומשאלת ביצוע החטאים, עסק בלגיטימיות של השליט. בעוד שהשיעים טענו כי מנהיג הקהילה נולד עם יכולות הנהגה (אותה ירש מהנביא מוחמד), ורק הוא יכול להיות מנהיגה, טענו תומכי הח'וארג' כי כל מוסלמי אדוק, גם אם הוא עבד, יכול להיות ח'ליף. הח'ליפים האומיים, לעומת זאת, שביצעו חטאים, אינם ראויים, על פי השקפתם של הח'וארג', לשלוט על האומה המוסלמית.
כבר בתקופה הראשונית של הכלאם, טרם התהוות אסכולות ברורה, נדונה שאלת היווצרות הקוראן. לטענת הג'בריה, הקוראן נוצר על ידי אלוהים (مخلوق, מַחְ'לוּק, "נברא"), ולא ניתן לומר שהספר הקדוש הוא "דבר אלוהים", שכן אלוהים אינו מדבר כדרכם של בני האדם. שאלה נוספת שנדונה הייתה האנשת האל, שכן אללה מתואר במספר דרכים במקומות שונים בקוראן: לעיתים הוא מתואר כרחוק מכל דימוי אנושי (תנזיה, تنزيه - טוהרו וריחוקו של אלוהים מכל דבר אחר ביקום), אך לעיתים דווקא כבעל תכונות אנושיות (עקרון התשביה - تشبيه, דמיון האל לבני האדם). אבן ח'לדון מציין בכתביו כי המוסלמים השמרנים טענו כי אין דמיון בין אלוהים לברואיו; לעומת זאת הוא הזכיר קבוצה אחרת, אותה הוא כינה בלשון גנאי "מחדשים" (מֻבְדַעיה, מהשורש ב.ד.ע بدع - יצירת חידוש בדת) שביצעו האנשה מוחלטת של אלוהים; וקבוצה שלישית, לדברי אבן ח'לדון, ניסתה לשלב בין שתי הגישות. קבוצה זו הגיעה למסקנה כי לאלוהים "גוף השונה מכל הגופים האחרים" - קרי, פניו של האל קיימים, אך שונים בתכלית מאלה של בני האנוש. המֻתַכַּלִמוּן מצאו פשרה בין התכונות והאיברים האנושיים המיוחסים לאלוהים בקוראן, עם פסוקים הטוענים בתקיפות כי אין להשוות את אלוהים לברואיו (באופן מלא).
הופעת המֻעְתַזִילָה
החל מסוף המאה ה-8 לספירה ועד תחילת המאה ה-10 החלו להתגבש בבצרה (נמצאת בדרום עיראק כיום) ובבגדאד קבוצות מֻתַכַּלִמוּן, שהסכימו ביניהם על עקרונות רבים ואימצו את השימוש בהיגיון בניסיון להוכיח את עקרונות האסלאם. המלומד אל-חסן אל-בצרי הקים בבצרה מדרסה שרבים מתומכי המֻעתזילה באו משורותיה, ביניהם מייסדי האסכולה ואסִל אִבְן עטאא' ועמר אבן עובייד. הקבוצה הבולטת פחות מבגדאד הונהגה על ידי בשיר אל-מתעמר, שאף נכלא לתקופה בידי הח'ליף הארון א-ראשיד. לאור ויכוח תאולוגי בין אל-בצרי לאבן עטאא' אודות מעמדו של אדם שחטא, טען אבן עטאא' כי מוסלמי כזה אינו כאפר (כופר) אלא רק "סטה מדרך הישר". על פי מספר גרסאות, הכריז אל-בצרי כי אבן-עטאא' "אִעתַזַלַ ענא" (اعتزل عنا, פרש מאיתנו), ומכאן שם האסכולה (المعتزلة - אלמֻעַתַזִלה, מילולית: הפורשים). לאור דבקותה של האסכולה בהתבססות על הדיאלקטיקה היוונית והשימוש שעשתה בנימוקים רציונליים בלבד לטענותיה, לא זכתה האסכולה לתמיכה מצד חכמי הדת השמרנים וכלל הציבור.
אחת מעמדותיהם השנויות במחלוקת של המֻעתזילים הייתה שאלת מקורו של הקוראן. בעוד שהמֻעתזילים גרסו כי הקוראן הוא דבר האל ונוצר על ידיו, טענו חכמי הדת השמרנים כי הקוראן הוא נצחי כמו האל. המֻעתזילים טענו כי דבר האל מייצג את אחת מפעולות האל (דיבור) שאינן נצחיות, ולא את מהות האל, שהיא נצחית.
המִחְנה
את שיא הצלחתם השיגו המֻתַכַּלִמוּן המֻעתזילים כאשר האסכולה שלהם הפכה ב-827 לאסכולה הרשמית בחצרו של הח'ליף העבאסי אל-מאמון. בשנים הבאות הקים אל-מאמון בתי דין אינקוויזטוריים שנועדו לשפוט סטיות של חכמי דת מתפישת העולם המֻעתזילית. אנשים שזומנו לבתי הדין נדרשו להסביר את אמונתם הדתית, ובייחוד מהי דעתם אודות הקוראן (אם הוא נצחי או נברא). אנשים שלא ענו בצורה "נכונה" פוטרו מתפקידים ציבוריים, נכלאו ולעיתים נענשו בהצלפות. אירועים אלו, שנמשכו כ-15 שנים (833–848), זכו לכינוי מִחְנַה ( محنة ; מבחן, עינוי, רדיפה). הח'ליף אל-מתווכל, שעלה לשלטון ב-847, עצר את המִחְנה. כאשר פסקה רדיפתם של מתנגדי המֻעתזילה, החלו רבים לתקוף ואף לרצוח מֻתַכַּלִמוּן מֻעתזילים, תוך שריפת בתיהם וכתביהם. מעמדם של הח'ליפים כמנהיגים דתיים בתום תקופת המחנה הגיע לשפל המדרגה. במקומם, התחזק מעמדם של העֻלמאא' (חכמי הדת המוסלמיים) כצמרת שלטונית דתית שהתנגדו למִחְנה, יחד עם מרבית הציבור. אחמד אבן חנבל, מייסדה של האסכולה החנבלית, התפרסם בהתנגדותו למִחְנַה, ואף ריצה עונש מאסר בתקופת הח'ליפים שירשו את אל-מאמון, אל-מעתצם ואל-וִת'יק (שהמשיכו במדיניות המִחְנַה). האינקוויזיציה והתמיכה שהעניק אל-מאמון למלומדים השונים עוררו דיון פנימי בקרב חכמי הדת בנוגע לחילון ולדת. המֻעתזילה לא הצליחה לשקם את מעמדה מאז המחנה בקרב מרבית הסונים, וגם הציבור איבד עניין בעיסוק בכלאם. שקיעת המֻעתזילה הואצה בעקבות הצלחת המֻתַכַּלִמוּן האשעריים להטיל ספק בצורת הנימוק הרציונלית של המֻעתזילים בסוגיות דתיות, על ידי הדגמת סתירות שונות בין הרציונליזם לאמונה הדתית.
עם זאת, בתקופה שבה המֻעתזילה נהנתה מתמיכת אל-מאמון, היא הצליחה לקנות חסידים ולהקים אולפנות באזור פרס ובקרב הזיידים. במאה ה-10 וה-11 הותקפו חכמי הדת המֻעתזילים מצד השמרנים ומצד האתאיסטים, ועל כן נאלצו לגבש את עקרונותיהם באופן ברור. היחסים בין החכמים בבצרה ובבגדאד הידרדרו במאה ה-10 וה-11 עד למצב של יריבות מוחלטת. המֻעתזילה כתנועה ברורה (ולא אסכולה רעיונית) חוסלה בעת פלישת המונגולים לאזור עיראק במאה ה-13 לספירה. כיום מגדירים מרבית חכמי הדת הסונים את האסכולה כסטייה, והיא מקובלת רק בקרב חלק מהשיעים באיראן ובקרב הזיידים בתימן.
עליית האשעריה
מייסד האסכולה האשערית, אבו אל-חסן בן אסמאעיל אל-אשערי (ابو الحسن بن إسماعيل اﻷشعري) היה מתלמידיו של ראש האסכולה המֻעתזילית בבצרה, אל-ג'וּבעי. אולם ב-912 הוא הכריז כי הוא מתנער מתפישתו המֻעתזילית והקדיש את שארית חייו להפרכת תפישת המֻעתזילה. אל-אשערי נהנה מתמיכתם של חכמי דת שמרנים רבים שהתנגדו למֻעתזילה, שהייתה בעת הופעתו של אל-אשערי בעיצומו של תהליך שקיעה. עם זאת, רבים מחכמי דת אלו, שכינו את עצמם "אהל א-סונה" או "אהל אל-חדית'", התנגדו באופן כללי למדע הכלאם, וחשבו שהעיסוק בשאלות תאולוגיות הוא אסור (حرام, חראם). על כן, חלק מאהל א-סונה הפכו לאשעריים, אך תומכיהם של אבן חנבל ומאלכ אבן אנס (מייסד המד'הב המאליכי) המשיכו לגנות את המדע החדש ולא השתתפו בדיוניו.
אל-אשערי הציב לראשונה דוקטרינה תאולוגית שונה מזו של המעתזילה, שהייתה עד אז האסכולה המגובשת היחידה. האשערים שללו את עיקרון "הצדק האלוהי" של המֻעתזילים, וטענו כי בני האדם הם המקבלים (محال מִחאל) את פעולותיהם מאלוהים היוצר אותם (ולא בני האדם עצמם). כדי להצדיק את שכרם ועונשם של בני האדם ביום הדין, פותח על ידי האשערים עקרון הכַסְב (كسب) הטוען כי בני האדם רוכשים את מעשיהם מאלוהים ועל כן הם אחראים עליהם.
בראיית האשעריה, מוסלמי שחטא נותר מאמין, לאור מעשים טובים שביצע בעבר והצהרת השהאדה (גם המֻתַכַּלִמוּן השיעים אימצו גישה זו). הם האמינו, בניגוד למֻעתזילים, כי גם מוסלמי שביצע חטאים חמורים עשוי לזכות בסליחת האל ביום הדין בשל התערבות (شفاعة, שפאעת) נביאי האסלאם למענו.
האשערים גם לא הסכימו עם המֻעתזילים בסוגיית תפקיד האדם במניעת הרע. בעוד שבראיית מֻעתזילים היה זה תפקידו של כל אדם, בראיית האשערים השמרנים יותר, היה זה תפקידו של השליט המוסלמי בלבד.
האשעריים שללו את תפישת המֻעתזילה כי ישנם מעשים שהם טובים או רעים במהותם, כשהאנשים החכמים בוחרים במעשים הטובים, וכך גם עושה אלוהים משום שהוא החכם מכולם. האשעריים טענו כי ראייה זו פוגעת בכוחו המוחלט של אלוהים, משום שמתפישת המֻעתזילה מתפרש שאלוהים מוגבל בפעולותיו, שכן לעולם יבצע רק את המעשים המוגדרים כטובים. מסוגיה זו נגזרה גם שאלת העקרונות שמאחורי מעשיו של אלוהים בעולם. המֻעתזילים קבעו כי אלוהים רוצה רק את הטוב (انتخاب الأصلح, אְנְתִח'אב אל-אַצְלַח) והחסד (لطف, לֻטְף) לאנושות, וזהו העיקרון המנחה את מעשיו. האשעריים התנגדו לעיקרון זה, שכן האמינו שהוא מגביל את חופש פעולתו של אלוהים. משאלה זו, החלו התאולוגים מהאסכולות השונות לעסוק גם בשאלה האם לאלוהים ישנה מטרה במעשיו. בראיית המֻעתזילה אין לאלוהים מטרה, אולם למעשיו יש (גם המֻתַכַּלִמוּן השיעיים אימצו גישה זו). האשעריים לעומת זאת טענו כי רק לבני האנוש ישנן מטרות, ואילו הצבת מטרה בפני אלוהים היא אסורה משום שהיא מכפיפה אותו לביצועה.
במאה ה-12 אימצו תומכי האסכולה את כתביהם של פילוסופים דוגמת אל-ע'זאלי, אל-ראזי ואל-ג'וני, שהיו שונים מתפיסת חלוקת התכונות אשר הייתה רווחת בקרב האשערים הקדומים. האשערים החדשים לא אימצו את חלוקת התכונות, והאמינו כי יש לפרש גם את התכונות הקבועות אשר התבססו על הטקסט הדתי באופן אלגורי. בכך, למשל, פירשו את ישיבתו של האל כ"השתלטות" ואת ידו של האל כ"יכולת". טענתם הייתה שהשיטה של האשערים הקודמים הובילה להידמותו של האל לאדם ולכן יש לשלול אותה. שינוי זה בראיית יכולות האל היה למעשה אימוץ מחדש של חלק מתפיסות המֻעתזילה, שנבע מהשפעת הזרם הצופי על ידי התאולוגים האשערים ובראשם אל-ע'זאלי. האשערים ראו בפרשנות המחודשת לדמות האל אמצעי לביסוס דעותיהם הצופיות בקרב חכמי הדת השמרנים.