cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אורומצ'י
זיהום אוויר
על פי ממצאי מחקר זה, הפליטה התעשייתית של גופרית דו-חמצנית הופכת לגופרית באוויר ובמקביל מוסעת כמות גדולה של אבק מהאזורים החקלאיים הנמצאים מדרום, מאגן הג'ונגאר ומאזורי אגמי המלח, אל אזור העיר. עירוב האבק והמזהמים התעשייתיים שבאוויר, בצירוף רוחות חלשות שאינן מסיעות את הזיהום, הם אלו היוצרים את ריכוז האוויר המזוהם מעל העיר
אחת מהדרכים בהן מנסים השלטונות להתמודד עם בעיית האבק היא שתילת ונטיעת צמחייה על מורדות ההרים הסובבים את העיר
אונסינגן
אונסינגן (בגרמנית: Oensingen) היא עיירה בקנטון זולותורן, שווייץ.
גאוגרפיה
העיירה נמצאת כ-16 ק"מ מבירת הקנטון זולותורן, זולותורן, וכ-42.5 ק"מ מבירת שווייץ, ברן.
תנועה ותחבורה
העיירה נמצאת הכביש הלאומי מס' 1, הכביש הלאומי מס' 5, הכביש הלאומי מס' 12, וכביש E25. העיירה נמצאת ליד תחנת הרכבת אונסינגן.
המחתרת הציונית בעיראק
המחתרת הציונית בעיראק הייתה ארגון חשאי אשר פעל בקרב הקהילה היהודית בעיראק בין השנים 1941–1951. מטרות המחתרת היו: חינוך עברי וציוני, הגנה ועלייה לארץ ישראל. מחתרת זו פעלה בשלוש זרועות עיקריות: תנועת החלוץ, תנועת ההגנה ("השורה") ותנועת ההעפלה.
הרקע לצמיחתה של המחתרת הציונית
מאז חורבן בית ראשון התקיימה זיקה בין גולי בבל לארץ ישראל, אופייה של זיקה זו היה דתי-משיחי. מסוף המאה ה-19 חדרה הציונות המדינית לתודעתם של יהודי עיראק והחלה פעילות ציונית בעיראק.
בשנות העשרים של המאה העשרים, לאחר שבריטניה כבשה את עיראק מהאימפריה העות'מאנית, השתפרה התחבורה בין עיראק לבין ארץ ישראל כמו גם התקשורת של עיראק עצמה וקל היה יותר מאי פעם הן להפיץ רעיונות בעיראק והן לעלות לישראל. בתקופה זו פעלו בעיראק מספר ארגונים ציוניים שהתמקדו בעיקר בלימוד השפה העברית וגיוס תרומות לארץ ישראל. בין העומדים בראשם היו פעילים כגון אהרן ששון ("המורה"), עו"ד סלמן שינה ונוספים.
הקהילה היהודית נפגעה קשות מן הפרעות, הפגיעות היו הן גופניות, הן ברכוש והן רגשיות. רבים מיהודי עיראק ראו עצמם עיראקים לכל דבר עד לפרעות אלו. הפרעות גרמו לזעזוע עמוק בקרב יהודי עיראק וערערו את תחושת הביטחון. את תחושת המשבר מתאר אנצו סרני, שליח ארץ ישראל בעיראק, שכתב מכתב לסוכנות היהודית בפברואר 1942 ובו נאמר "במשך יומיים אלו של יוני 1941 נשבר חלום ההתבוללות הערבית ופסקה בלב היהודים האמונה שיש אפשרות לחיות חיים נורמאלים בגלות עיראק". האפשרויות שעמדו בפני הקהילה נוכח המשבר היו שונות וניתן לחלקם ל 4 זרמים.
צמיחת המחתרת החלה עם התארגנויות של קבוצת נערים שקראו לעצמם "נוער ההצלה" "ועדת היהודים החופשים", שהפיצו כרוזים על מצב היהודים, רכשו נשק והתאמנו בנשק .זו הייתה תנועת ספונטנית ללא הכוונה מבחוץ ותולדה של צורך פנימי של הנערים. התמריץ והפיכתם של ארגונים אלו למחתרת ציונית, נוצר עם יצירת הקשר בין המוסדות בארץ ישראל ליהודי עיראק.
באפריל 1942 הגיעו שליחים מארץ ישראל, אנצו סרני כנציג סולל בונה בעיראק, עזרא כדורי ושמריה גוטמן בהסוואה של מכונאים בשיירות הבריטיים. השליחים חברו לפעילים המרכזים בקרב הנוער וכך נוצר הבסיס לצמיחתה של המחתרת הציונית. נוכחותם של כוחות בריטים בעיראק בעת מלחמת העולם השנייה, תנועות הצבא הבריטי במרחב המזרח תיכוני ובמיוחד הגעתם של חיילים יהודים במסגרת של יחידות ארץ ישראליות שלמות בצבא הבריטי יחד עם עובדי סולל בונה בעיראק, היו בין הגורמים שסייעו לפעילות המחתרת הציונית בשלביה הראשונים.
מבנה כללי
למחתרת הציונית בעיראק היו שלוש זרועות: הזרוע החינוכית החלוץ, זרוע ההגנה וזרוע ההעפלה. בראש כל זרוע עמד שליח שהגיע מארץ ישראל, אולם לכל זרוע היה מבנה ארגוני ייחודי שנבע מאופי פעילותה. זרועות אלו שיתפו פעולה ביניהם, שיתוף פעולה זה בא לידי ביטוי בכך שחניכי הזרוע החינוכית לאחר הכשרתם בחלוץ מילאו תפקידים בהגנה ושימשו כמאגר עיקרי לזרוע ההעפלה. חברי ההגנה השתתפו בפעילות להבטחת העלייה הבלתי לגאלית וחברי זרוע ההפעלה סייעו להברחתם של חברי הזרוע החינוכית וההגנה בזמן הרדיפות.
מבנה הזרוע החינוכית
בראש הזרוע החינוכית ב 1942 עמד אנצו סרני ולאחריו הגיעו שליחים נוספים (אריה אשל, יהושע גבעוני ועוד). חברי הזרוע החינוכית היו בעיקר נערים חברי "נוער ההצלה" וחברי חוג אחיעבר שידעו עברית וכן נערים משכבות עממיות שהצטרפו לחלוץ במרוצת הזמן. ועידת היסוד של הזרוע החינוכית התקיימה באפריל 1943. ועידות ארציות התקיימו מאז ברציפות כל שנה בהם נבחר מרכז ארצי. למרכז הארצי היו כפופים סניפים שהיו פזורים ברחבי עיראק וכונו בשמות צופן, רובם בשמות של יישובים בארץ ישראל כגון: בגדאד – תל אביב, בצרה- חיפה וכו' .כל סניף היה נוהג לכנס את המדריכים לכנס מדריכים אחת לשבוע. המדריכים בכל סניף בחרו במזכירות הסניף ומזכירות הסניף בחרה במרכז שייצגה בוועדה הארצית. בזרוע זו היו ועדות שונות: א. ועדת תרבות. ב. ועדת ארגון ג. ועדת בירור. ד. ועדת קק"ל ה. ועדת עלייה. בנוסף לוועדות אלו פעולה מזכירות החלוץ הצעיר שמטרתה הייתה להכשיר נערים מגיל צעיר למחתרת.
מבנה זרוע ההגנה
זרוע ההגנה התקיימה כזרוע בעלת מנגנון עצמאי במסגרת המחתרת משנת 1945, עד אז נוהלה על ידי שליח ההגנה או על ידי ועדת ביטחון בתוך תנועת החלוץ. בראש זרוע זו עמד בשנת 1942 עזרא כדורי ולאחריו הגיעו שליחים נוספים (דן רם, מאיר שילון ועוד). כוח האדם שגויס לזרוע זו היה מהזרוע החינוכית וכן מצעירים שלא השתייכו לזרוע החינוכית. ההגנה הנהיגה סלקציה חמורה בקבלת מועמדים ומידור, תהליך קבלת חבר חדש היה כרוך בטקס חשאי ומרשים. היקף ריכוזם של היהודים ומגוריהם הם שקבעו היכן יוקמו סניפי ההגנה. בהתאם לכך הוקמו סניפי ההגנה בבגדאד ב-1942, בבצרה ב-1945 ובכרכוך ב-1947. המבנה הארגוני היה אחיד בבצרה ובכרכוך, לעומת זאת הסניף בבגדאד היה מורכב יותר נוכח גודל האוכלוסייה וריכוזם בשכונות שונות. בבצרה ובכרכוך הסניף היה מורכב ממפקד כללי, שאליו כפופים מפקדי הקטעים של הרחובות וכן מדריכים וחברים שהתמחו בעזרה ראשונה. בעיר בגדאד היה סגן מפקד ראשי וגזבר הוא היה אחראי על מטה מפקדי ההגנה שהורכב ממפקד בתאוין, מפקד הרובע הישן ומפקד כראדה (שכונות אלו היו הגדולות בבגדאד). במסגרת זרוע ההגנה פעלו ועדות שונות: ועדת קבלת חברים, ועדת סליקים, ועדת תרבות, ועדת בירורים, נשק ונוער הקשר.
מבנה זרוע ההעפלה
זרוע ההעפלה הייתה פחות ממוסדת מהזרועות האחרות, היא הייתה מורכבת משליח עלייה, בשנת 1942 היה זה שמריה גוטמן ולאחריו הגיעו שליחים נוספים (אריה אברמובסקי, יהודה רבינוביץ ועוד). לצידו פעלו מספר פעילי עלייה שתפקידם היה: זרוע זו קיימה קשר עם המוסד לעלייה בארץ ישראל באמצעות מכשיר קשר שהופעל על ידי חבריה, אותו הקימה בבגדד השליחה מלכה רופא.
הזרוע החינוכית
הזרוע החינוכית התמקדה במספר פעולות עיקריות הראשונה לימוד השפה העברית, חברי החלוץ הוותיקים יותר גיששו אצל חבריהם לדעת האם הם מעוניינים ללמוד עברית. כשאלו הביעו את הסכמתם, הם הופגשו עם המדריכים ולאחר שיחה ובדיקת מהימנות הצטרפו הצעירים לקבוצת הלימוד. הקריטריונים שקבעו את ההצטרפות לקבוצת הלימוד היו: גיל הילד, השכלתו ומקום מגוריו. הלימודים התקיימו פעם או פעמים בשבוע אצל החניכים ונמשכו כשעתיים. ההישגים בתחום זה היו: פעילות נוספת הייתה החדרת הרעיון הציוני, חברי החלוץ פעלו להעמקת הרעיון הציוני. הזרוע המחתרתית פעלה להפצת תרגומים בשפה הערבית של ספרו של פינסקר אוטואמנסיפציה וכן כתביו של הרצל. כן הופצו תרגומים שעסקו בציונות הסוציאלית נוסח בורכוב וסירקין בכינוסים ארציים הושמעו הרצאות על הציונות ועל הסוציאליזם. הזרוע החינוכית לא הסתפקה רק בהחדרת הרעיון הציוני בצורה מחתרתית, אלא ניסתה להחזיר את הרעיון בצורה פורמלית וזאת על ידי החדרת מדריכים חברי התנועה שעשו הסבה מקצועית הפכו למורים וחדרו לבתי הספר של הקהילה. כך הוחדר במסגרת השיעורים הפורמליים חומר ציוני, מתאר זאת השליח ירחמיאל אסא "שמעתי כיצד מלמדים ציונות וחלוציות במסגרת שיעורי חשבון, ספרות, אנגלית, הנדסה ציור ועוד". פעולה נוספת הייתה הכשרה מקצועית – תנועת החלוץ שאפה לחנך את החברים לחיי עבודה כהכנה לקראת עלייה לארץ, במסגרת זו פעלה להעניק הכשרה מקצועית וחקלאית לחברים. כך הוקמו קבוצות ללימוד מלאכה כגון: חשמל, נגרות, סנדלרות ותפירה, החניכים סודרו בחלקם בעבודה מעשית בבתי מלאכה בבעלות חברי המחתרת הבוגרים בנוסף לכך היו ניסיונות להעניק הכשרה חקלאית לחברים. מאחר שלא הייתה אפשרות להקים חוות לימוד, החברים למדו ועבדו בגינות פרטיות של חברים, רק בכרכוך הוקמה חווה שהשתרעה על שטח של כמה דונמים. החלוץ כמסגרת חברתית – החלוץ שימש כמסגרת חברתית שבה בילה הנוער את זמנו החופשי, הפעילות החברתית התאפיינה במסיבות שנערכו בעיקר בחגים פסח וחנוכה, הושם דגש על פעילות ספורטיבית ובנוסף נערכו טיולים בחיק הטבע שנועדו לגיבוש והקניית תחושת אהבה לארץ ישראל וזיקה לאדמה. מספר תמורות חלו בחיי הנוער היהודי במסגרת הפעילות בתנועת החלוץ: א-ערכם של חברי החלוץ עלה בעיני עצמם, משפחתם והקהילה. ב-המסגרת יצרה אוריינטציה הישגית לחניך בתנועה הוא לא נחשב בן למשפחה פלונית או ממעמד מסוים מה שקבע הוא הישגו האישי. ג-שינוי במעמדן של הבחורות שהצטרפו לתנועה, שעצם הצטרפותן לחלוץ שברה את המסגרת המסורתית.
זרוע ההגנה
זרוע ההגנה בתקופת קיומה לא הייתה צריכה להוכיח את עצמה ולהוציא לפועל את תוכניותיה וזאת נוכח הנסיבות. עיקר פעילותה התרכזה בהתארגנות פנימית וכוננות לקראת הבאות. הקו שהנחה את פעולות ההגנה היה התארגנות כדי למנוע פרעות ואם אכן פרעות אלו יתרחשו יש לצמצם את מידת הפגיעה עד למינימום או לפחות למות בגבורה. ניתן לחלק את פעולת ההגנה לשניים:
התארגנות
ההתארגנות כללה רכישת נשק, אימונים ומספר צעירים הוכשרו במתן עזרה ראשונה. בשנים הראשונות לקיום המחתרת סופק הנשק ממחסני ההגנה באמצעות החיילים מארץ ישראל ששהו בעיראק. לאחר מלחמת העולם השנייה מקור הנשק היה רכישה מקומית. הנשק אוחסן בסליקים בחצרות בתים. האימונים נעשו בתוך בתים והיו מקרים שבהם חברים הוצאו למטווח מחוץ לעיר. מבחינת גיבוש תוכנית ההגנה היו למעשה שתי תוכניות בתקופות שונות. הראשונה בראשית המחתרת שהתבססה על חסימת המבואות הראשיים של הרובע היהודי. נקבעו חוליות בנות 2–3 אנשים, תפקיד החוליות להגיח אל מקום שממנו צפויה להיפתח הרעה ולזרוק מספר רימוני יד לתוך ריכוזי האויב. התוכנית השנייה משנת 1945 התבססה על שיטת היקפית נקבעו עמדות הגנה מסביב לרחובות היהודים בבגדאד שתפקידן לחסום בשעת הצורך את הכניסה לרחוב היהודי. תוכנית זו אושרה על ידי הגורמים בארץ ישראל ויושמה גם בערים בצרה וכרכוך.
כוננות
זרוע ההגנה הועמדה בכוננות פעמים בשנת 1945 ובשנת 1948. ב-2/11/1945 יום השנה להצהרת בלפור, יום שבו נהגו הערבים לערוך הפגנות ולשאת נאומים בגנות הציונות. ביום זה הועמדו החברים בכוננות בעמדות, אך יום זה עבר בשלום ובתום המתיחות התפזרו החברים. המבחן הממשי יותר של זרוע ההגנה היה ערב הכרזת מדינת ישראל 14.05.1948. בימים שקדמו להכרזה גברה השנאה כלפי היהודים. במטה ההגנה מוחלט על הפסקת האימונים הסדירים, תוכניות ההגנה נבדקו מחדש והחברים נצטוו לשפר עמדות. ביום המבחן חברי ההגנה התרכזו בעמדות וחלק מן הנשק הוצא מהסליקים. ההתמודדות הצפויה לא התקיימה, שכן בערב ההכרזה, הוכרז על מצב צבאי בעיראק וחל איסור על נשיאת נשק והתקהלות, הרוחות נרגעו וההגנה חזרה לשגרה. זרוע ההגנה ספגה מהומה קשה במאי 1951 עם מעצרם של שני שליחים מארץ ישראל מרדכי בן פורת ויהודה תגר וכן חברים נוספים, תוך כדי המעצרים התגלו סליקים שונים והוצאו להורג שני חברים מרכזיים, יוסף בצרי ושלום צאלח.
פעילות בתחום העלייה הבלתי לגאלית
זרוע ההפעלה התנסתה במבחנים מעשיים רבים. ההפעלה הבלתי לגאלית נעשתה בכמה שיטות: חצית גבולות, זיוף דרכונים, עלייה בחסות הצבא הבריטי ואגד ועלייה מוטסת.בשיטה של חצית גבולות הצירים העיקריים בשנים 1942–1948 היו דרך סוריה וירדן ובשנים 1948–1951 הצירים עברו דרך אירן בשל העימות בארץ ישראל. חברי זרוע ההעפלה שקדו על הכנת העולים לקראת היציאה והבאתם למקומות המפגש ומשם יצאו בעזרת מורי דרך מבריחים וכן מלווים מטעם חברי ההגנה אל הצירים בדרך לארץ ישראל. בשיטה השנייה של זיוף דרכונים הועלו כמה עשרות יהודים הזיוף נעשה בעזרת אחד מחברי הזרוע ובסיועם ה"אדיב" של כמה קצינים משטרה שהעבירו חותמות מתאימות תמורת שוחד של חברי המחתרת. בשיטה השלישית בחסות הצבא הבריטי ואוטובוסים של אגד הוברחו מספר לא גדול של עולים וכן מספר חיילים יהודים עריקי הצבא הפולני הם הוסעו כבודדים כנהגי משנה של אגד וכן הוסתרו בין פחי הבנזין הריקים שהוחזרו לארץ. השיטה הרביעית באמצעות עלייה מוטסת הופעלה פעמים בתאריכים 23.08.1947 ו-20.9.1947. מבצע ההטסה נקרא "מייקלברג" השם נלקח מצירוף שמות שני הטייסים האמריקאים שהטיסו את המטוסים (מייקל וסנברג) ובוצע באמצעות מטוס אמריקאי שנחכר על ידי המוסד לעלייה ב. עם הטייסים נשלח שלמה הלל בהסוואה של מכונאי. עם נחיתת המטוס בבגדאד ארגנה המחתרת 50 חברים שהובאו במבצע רב סיכונים לשדה התעופה ומשם טסו ונחתו ביבניאל. במסגרת זו עלו כ-150 עולים
פעילות בתחום העלייה הלגאלית
התנופה לחיסול הגולה ולעלייה לגאלית לארץ ישראל נוצרה עם קבלת החוק של ממשלת עיראק המתיר ליהודים לצאת מן המדינה בתנאי שיוותרו על נתינותם. בתקופה זו נכנסה זרוע ההפעלה להילוך גבוה. שליחי המוסד לעלייה קיימו מגעים חשובים עם הנהגת הקהילה כדי לארגן את העלייה, בנוסף לכך פעל שליח המוסד שלמה הלל במגעים רשמיים במסווה של מייצג חברת טיסה להסדרת הטיסות לארץ, במגעיו הגיע עד לדרג העליון של שלטונות עיראק כאשר נפגש עם ראש ממשלת עיראק תופיק אל סוידי. עם סיום ההליכים הפורמליים חדרו חברי החלוץ, ההגנה וההפעלה לתחנות הרישום שהיו בפיקוח הנהגת הקהילה והם למעשה פיקחו על ויסות העלייה ועל ארגונה.
מערכת היחסים עם השלטונות העיראקים
מאז הקמת המחתרת היו ניסיונות של השלטונות בעיראק להתחקות אחר פעילות המחתרת וללכוד את חבריה. ניסיונות אלו גברו לאחר הקמת מדינת ישראל בשנת 1948. חברי המחתרת מצידם ניסו להערים על השלטונות, כדי לשרוד ולקיים את הפעילות המחתרתית לאורך שנים. המחתרת התמודדה עם שני משברים עיקריים מול השלטונות. המשבר הראשון פרץ ביוני 1944 נהג יהודי שנהג להעביר לארץ ישראל מכתבים של חברי במחתרת ודברי דפוס מחתרתיים נתפס בשל הלשנה. במכתבים היו שמות של חברי התנועה ופעילים מרכזיים. מאמצי השלטונות להתחקות אחרי הפעילים לא צלחו, בהתארגנות מהירה הצליחה המחתרת להבריח מיידית את החברים שנזכרו במכתבים לארץ ישראל והיתר הסתתרו בבתים אחרים או נעלמו מהעין. המשבר שיתק זמנית את פעילות המחתרת וחייב הפקת לקחים והיערכות שונה. המשבר השני פרץ באוקטובר 1949, צעיר יהודי חבר בתנועה הקומוניסטית שהיה בעבר חבר במחתרת הציונית נעצר על ידי השלטונות באשמת קומוניזם וכדי להציל את עורו החליט לשתף פעולה עם השלטונות נגד המחתרת הציונית. הלשנה זו גררה גל מעצרים, העצורים עונו קשות ושררה תחושה שהשלטונות העיראקיים עומדים לחסל את המחתרת. המחתרת ניסתה ליצור קשר עם מקורבי השלטונות ללא הצלחה, היו גם ניסיוניות לרתום את הנהגת הקהילה לסייע בשחרור העצורים גם ללא הצלחה, על סף ייאוש הציעו חברי זרוע ההגנה לפעול בנשק מול השלטונות. הרדיפות והמעצרים פסקו לאחר התפטרות מנהיג הקהילה ובלחץ דעת הקהל העולמית על ממשלת עיראק שאותה הובילה ממשלת ישראל. במשך המשבר הוברחו מדריכים לאיראן ומשם לארץ ישראל, נעצרו 700 איש רובם קרובי חברי המחתרת חלקם הגדול שוחרר ורק 60 הועמדו לדין בבתי דין צבאיים. התשתית הארגונית לא נפגעה וההנהגה לא נלכדה המשבר הוכיח שוב את חוסר יכולת השלטונות לחסל את המחתרת. המשברים אומנם פגעו זמנית בפעילות המחתרת, אך היא יצאה מהם מחוזקת שידה על העליונה.
מערכת היחסים עם המחתרת הקומוניסטית
בראשית שנות הארבעים, בעקבות הפרעות, פנה חלק מהנוער היהודי בעיראק והצטרף למפלגה הקומוניסטית. יוקרתה של המפלגה הקומוניסטית עלתה בעקבות ניצחונות של ברית המועצות בשדה הקרב במהלך מלחמת העולם השנייה. רבים מן המצטרפים לשורות המפלגה באותה עת היו צעירים משכילים, הצטרפותם לא נתפסה כמנוגדת לציונות הם ראו במפלגה הזדמנות לשינוי המשטר אשר ישפר את מצבו של המיעוט היהודי.
העימות האידאולוגי לא גלש לעימות חזיתי ולא היו מקרים של הלשנות או הסגרות לשלטונות. המקרה היחיד של הסגרה היה של צעיר יהודי, סעיד (שלמה) חלאצי', שהסגיר חברי מחתרת באוקטובר 1949. ניצנים של שיתוף פעולה בין היהודים הקומוניסטים לבין חברי המחתרת הציונית נקשרו לתמיכתה של ברית המועצות בהחלטת החלוקה בנובמבר 1947 ובהכרתה במדינת ישראל. ההתרחשויות שקרו בעיראק לאחר מכן גרמו להתקרבות בין המחתרות ואף עלו הצעות לשיתוף פעולה.
לאחר שנת 1948 עם התגברות רדיפות השלטונות הגיעו גם היהודים הקומוניסטים למסקנה שלא ניתן להמשיך ולחיות בעיראק ורובם עלו למדינת ישראל.
בשנות קיומה הצליחה המחתרת הציונית, לאורך שנים, לבסס את כוחה בקרב הקהילה ולהגשים את מטרתה. כפי שמתאר זאת מרדכי ביבי, מראשי המחתרת:
חסאן יבדה
חסאן יבדה (בערבית: حسان يبدة; נולד ב-14 במאי 1984) הוא כדורגלן עבר אלג'ירי המשחק בעמדת הקשר.
קריירת מועדונים
יבדה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אוסר. בינואר הוא הושאל לסטאד לבאל. בשנת הושאל ללה מאן, ב-17 בפברואר 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה 1 בהפסד 0–2 לסושו בו הבקיע שער עצמי, וזו הייתה ההופעה היחידה של השחקן באותה עונה. בעונת יבדה הפך לשחקן הרכב קבוע בלה מאן ועזר לה לסיים במקום ה-9 באותה עונה.
ב-29 במאי 2008 הוא חתם על חוזה לארבע שנים בבנפיקה ליסבון אליה הגיע בהעברה חופשית. בפברואר הבקיע את שער הבכורה שלו בתיקו 1-1 נגד פורטו. ב-1 בספטמבר 2009 הושאל לפורטסמות' עד לסיום העונה. ב-3 באוקטובר, הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 1–2 נגד וולברהמפטון וונדררס. בסיום העונה ירד עם המועדון לליגת המשנה. ב-27 באוגוסט 2010 יבדה הושאל לנאפולי האיטלקית עד לסיום העונה. ב-21 בנובמבר הוא הבקיע את השער הראשון שלו בניצחון 1–2 נגד בולוניה במסגרת הקופה איטליה.
ב-22 באוגוסט 2011 יבדה חתם בגרנדה, ל-3 שנים. ב-27 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 0–1 נגד ריאל בטיס.
ב-15 באוגוסט 2014 יבדה חתם לשנה אחת בפוג'יירה.
את עונת התחיל כשחקן חופשי ובינואר  חתם בבלננסש מליגת העל הפורטוגזית בה שיחק עונה וחצי.
אצטדיון ומבלי (1923)
אצטדיון ומבלי היה אצטדיון הכדורגל הלאומי של אנגליה, ששכן ברובע ברנט בלונדון. האצטדיון נפתח בשנת 1923 לאחר שנה וחצי שהיה בבנייה, ונהרס ב-2003 לטובת בניית אצטדיון לאומי חדש, אשר נבנה על חורבותיו ונחנך בשנת 2007.
בין האירועים הבולטים שאירח האצטדיון ניתן למנות את גמר גביע ה-FA שהתקיים בו מדי שנה, חמישה גמרי גביע אירופה לאלופות, אולימפיאדת לונדון, גמר מונדיאל 1966, גמר יורו 1996, גמר גביע העולם בליגת הרוגבי ב-1992 וב-1995. כמו כן, אירח האצטדיון מופעי מוזיקה רבים.
היסטוריה
האצטדיון היה ידוע בעבר בתור אצטדיון התערוכה של האימפריה הבריטית (British Empire Exhibition Stadium) או אצטדיון האימפריה ונבנה בעבור תערוכת האימפריה הבריטית ב-1923 על ידי סר רוברט מק'אפליין (Sir Robert McAlpine) בעלות מוערכת של 750,000£. סר ג'ון סימפסון (Sir John Simpson) ומקסוול איירטון (Maxwell Ayrton) היו האדריכלים וסר אוון ויליאמס (מהנדס) היה המהנדס הראשי. למרות שלפי התוכנית המקורית האצטדיון אמור היה להיהרס אחרי סוף התערוכה, סר ג'יימס סטיבנסון (Sir James Stevenson) הציע להשאירו עומד על תילו והצעתו התקבלה.
האצטדיון אשר הכיל 100,000 מקומות ישיבה התפרסם במגדלי התאומים אשר בחזיתו ואלו הפכו לסימנו המסחרי. סימן מוכר נוסף הוא גרם המדרגות בן 39 המדרגות שעל המנצחים לטפס לאזור קבלת המדליות. האצטדיון גם ידוע בתור האצטדיון הראשון אליו התייחסו כשטח המקודש (Hallowed Turf). הביטוי נטבע עוד ב-1923, שנת הקמת האצטדיון, על ידי המלך ג'ורג' החמישי, וכיום אצטדיונים רבים ברחבי העולם נושאים את הביטוי.
בשנת 1934 נבנתה סמוך לאצטדיון הבריכה המלכותית, כיום אולם ומבלי המכיל 12,000 מקומות ישיבה המארח הופעות ואירועי ספורט באולם סגור. לבסוף האצטדיון נסגר באוקטובר 2000 ונהרס ב-2003 על מנת להתחיל בנייה מחדש.
כדורגל
האירוע הראשון שהתרחש בוומבלי הוא משחק גמר הגביע האנגלי ב-1923 בין בולטון וונדררס לווסטהאם יונייטד שידוע בתור "גמר הסוס הלבן". עם הגבלה רשמית ל-127,000 צופים, אך כ-200,000 צופים נדחקו לתוכו. כתוצאה מכך, השוטרים הרכובים על סוסים, ובתוכם שוטר שרכב על סוס לבן, דחקו את ההמונים לצדי המגרש כדי שגמר הגביע האנגלי יוכל להתחיל. המשחק הסתיים בניצחון 2 - 0 לטובת בולטון, כאשר החלוץ דייוויד ג'ק כובש את השער הראשון אי פעם בהיסטוריה של האצטדיון.
בתור אצטדיון הבית של נבחרת אנגליה בכדורגל, ב-1966 היה האצטדיון המוביל של מונדיאל 1966 ואירח את משחק הגמר.
כמו כן, אירח האצטדיון חמישה גמרי גביע אירופה:
ב-1996 אירח את הגמר של יורו 96 ואת כל משחקיה של נבחרת אנגליה בטורניר.
מוזיקה
להקת הרוק אואזיס הופיעה בוומבלי פעמיים כאשר ההופעה הראשונה מצולמת ומשוחררת כדיסק הופעה רשמי, בעוד שהשנייה הייתה שנויה במחלוקת בעקבות הגעתו של הסולן, ליאם גלאגר, שיכור כלוט. מייקל ג'קסון הופיע מספר פעמים במקום כשבהופעה משנת 1988 נכחו במקום הנסיכה דיאנה והנסיך צ'ארלס.
ג'ו עמר
יוסף (ג'ו) עמר (ה' בסיוון תר"ץ, 1 ביוני 1930 – ג' בתמוז תשס"ט, 26 ביוני 2009) היה זמר, חזן, פזמונאי, מלחין ופייטן ישראלי, מחלוצי הזמר המזרחי והים-תיכוני בישראל.
קורות חיים
עמר נולד בעיירה סטאת שבמרוקו. כבר במרוקו החל להופיע כזמר. בשנת תשט"ז (1956) עלה לישראל עם אחיו שלום, והתיישב במושב יד רמב"ם. את שיריו הראשונים בארץ הקליט במסגרת קול ישראל. תוך זמן קצר הפכו רבים משיריו ללהיטי ענק. הלהיט הראשון של עמר בישראל היה השיר "ישמח משה" ואחריו באו להיטים נוספים, בהם: "שיר השיכור", "שלום לבן דודי", "האסיר" ו"ברצלונה".
עמר נחשב בין הראשונים שהקליט משירי הקודש של יהדות מרוקו בישראל, ושהכניסו את המוזיקה האנדלוסית לישראל. הוא היה הזמר הישראלי הראשון שהעלה בשיריו את סוגיית השסע העדתי בישראל, כאשר כתב בשנת 1960, בעקבות מהומות ואדי סאליב, את שיר המחאה "לשכת עבודה":. לצד זאת, לדברי פרופ' אדווין סרוסי: עמר היה הראשון להקליט את השיר "שלגיה" של נעמי שמר, שהולחן על פי השאנסון הצרפתי "נעליים" של גי ביאר (התפרסם אחר כך בביצוע שלישיית התאומים).
השתתף בפסטיבל הזמר והפזמון 1960, ובו שר יחד ולחוד עם לילית נגר את השיר "ליל החג" שהגיע למקום השלישי.
החל מאמצע שנות השישים העביר עמר את מוקד פעילותו למערב אירופה וארצות הברית, שם הופיע בפני קהל יהודי, בין השאר ביידיש. בשנת 1965 הופיע באולם "קרנגי הול" במנהטן. בתש"ל (1970) התיישב עמר בניו יורק, ומשם עבר ללוס אנג'לס. הוא נחשב בזמנו לאחד מבכירי החזנים בעולם, והעביר סדנאות חזנות בארצות הברית ובאירופה.
באמצע שנות השמונים חזר לישראל וניסה להקים מרכז ללימודי חזנות. הוא הקליט פרסומת לקפה טורקי של עלית על פי המנגינה של להיטו "שיר השיכור" והפרסומת שודרה רבות ברדיו. הופיע במספר הופעות עם התזמורת האנדלוסית הישראלית, אך בסופו של דבר לא הצליח להיקלט בישראל וחזר לארצות הברית. במערכת הבחירות של שנת תשמ"ח (1988) תרם את קולו לזמריר של ש"ס באמצעות השיר "אשורר שירה לכבוד התורה".
בשנת תש"ס (2000), לאחר מות רעייתו ריימונד, חזר לישראל. לאחר שובו לישראל, לקה באירוע מוחי שריתק אותו לכיסא גלגלים ולאחר מכן לקה במחלת פרקינסון, איבד את צלילות קולו והפסיק לשיר.
במהלך תשס"א (2001), הסתיימה הפקתו ועריכתו של הסרט "חבקי אותי" שמטרתו הייתה לתעד את סיפור חייו דרך מסע שורשים, במרוקו ובישראל, בבימויו של איש התקשורת והיוצר שאול מייזליש ובבימוי ועריכה של מיכל רביד-אברהם מייזליש גם ערך את הספר "ג'ו עמר, אני ושירי", שהוא מעין ביוגרפיה של האיש ופועלו המוזיקלי והליטורגי.
בספרם "איפה היינו ומה עשינו" תיארו אמנון דנקנר ודוד טרטקובר את הרקע לשירתו של עמר:
זמרים רבים ביצעו משיריו, בהם זוהר ארגוב שהושפע ממנו רבות, אייל גולן, ישי לוי ואורן חן.
ג'ו עמר נפטר בג' בתמוז תשס"ט (26 ביוני 2009) בניו יורק בגיל 79. גופתו הועלתה לישראל והוא נקבר במושב יד רמב"ם בצמוד לאשתו, ריימונד. השאיר אחריו שני בנים ושלוש בנות. על שמו נקראו רחובות בתל אביב, ראשון לציון, אשדוד, כפר סבא ורעננה.
אח"י תרשיש (סער 4.5)
אח"י תרשיש היא ספינת טילים בסדרה סער 4.5 נירית, של חיל הים הישראלי. היא נבנתה במספנות ישראל והוכנסה לשירות ביוני 1995. הספינה ביחד עם שאר ספינות סער 4.5 מהוות שיפור ניכר לחיל הים, בהיותן גדולות בהרבה מהספינות הקודמות, מה שמאפשר עוד מקום רווחה לצוות. הספינות עשירות באמצעי לוחמה אלקטרונית.
במלחמת לבנון השנייה השתתפו ספינות רבות בחסימת נמלים לבנוניים ואף סייעו בהפגזת חוף.
זוהי הספינה הרביעית בחיל הים בשם זה. בשירות מ-1997. הראשונה הייתה טרפדת (ט-152), בשירות חיל הים בים האדום בשנים 1957–1968. השנייה הייתה נחתת טנקים, בשירות חיל הים בים האדום בשנים 1970–1974. הספינה השלישית הייתה סטי"ל מדגם "סער 4", בשירות חיל הים בשנים 1997-1974.
חימוש
החימוש של אח"י תרשיש:
מפקדי אח"י תרשיש
על הספינה מפקד קצין ים בדרגת רב-סרן
קרב וילטון (871)
קרב וילטון (באנגלית: Battle of Wilton) נערך במאי 871 בין האנגלו-סקסונים של ממלכת וסקס לוויקינגים הדנים, אשר השתייכו לצבא הוויקינגי הגדול, סמוך לכפר וילטון שבווילטשייר.
היה זה הקרב הראשון עליו פיקד אלפרד הגדול, כחודש לאחר הכתרתו, ובסיומו זכו הדנים בניצחון. עם זאת, הגיע אלפרד להסכם עם הדנים, אשר תמורת סכום כסף גדול עזבו את תחומי ממלכתו ופנו לעבר ממלכת מרסיה.
רקע לקרב
לאחר קרב מרטון, בו ספגו האנגלו-סקסונים פעם נוספת אבדות כבדות אשר דלדלו את כוחם, החלו להגיע ידיעות על הגעת צי תגבורת דני לרדינג (המכונה "צבא הקיץ הגדול", Great Summer Army). כחודש לאחר מרטון מת אתלרד הראשון ב-23 באפריל (או ב-15 באפריל), ככל הנראה כתוצאה מפציעה שספג במהלך הקרב, ואלפרד, האחרון מבין חמישה אחים, הפך למלך וסקס. זמן קצר לפני הקרב במרטון, ומחשש לתוצאותיו, נועדו אתלרד ואלפרד בסווינבורג וגיבשו הסכם ירושה חדש. תנאי ההסכם קבעו שבמקרה מוות של אחד מהם יועבר הרכוש המשותף אשר הוריש להם אביהם, אתלוולף, לידי האח שיישאר בחיים. חלק מרכושו של האח המת יועבר לאחיו וחלק לידי ילדיו. בהסכם זה הכתיר אתלרד את אלפרד כיורשו, אך למעשה קבע שגם בנו של אלפרד, אדוארד, ימלוך אחריו וישאיר את בניו של אתלרד, אתלהלם ואתלוולד, מחוץ לירושה. בניו של אתלרד היו צעירים מדי, ובמצב בו הייתה שרויה הממלכה היה זה הצעד ההגיוני למנות את אלפרד כיורש.
הקרב
הצבאות היריבים לחמו זה בזה מתוך מערכים של "קיר מגנים". בתחילה נטה הקרב לטובת האנגלו-סקסונים והדנים החלו לסגת, וכתוצאה מכך שברו האנגלו-סקסונים את המערך שלהם ופתחו במרדף. ככל הנראה קיוו האנגלו-סקסונים לרדוף אחר הדנים עד לבסיסם ולזכות בשלל בדרכם, בדומה לשלב האחרון של קרב אשדון. הפעם הצליחו הדנים להיערך מחדש במהירות, תקפו את האנגלו-סקסונים הלא מאורגנים והביסו אותם.
תוצאות הקרב
אלפרד הובס בקרב הראשון בפיקודו כמלך מכיוון שלא רצה או שלא היה מסוגל לרסן את כוחותיו מלצאת למרדף ולשמור על מערך מסודר. לאחר התבוסה בקרב ועל מנת להרוויח זמן, הגיע אלפרד להסכם עם הדנים, אשר ספגו גם הם אבדות כבדות ומצידם העדיפו לפעול בשטחים בהם ייתקלו בהתנגדות פחותה. תמורת תשלום נכבד פינו הדנים את כוחותיהם מהממלכה, תוך שהם נוטשים את רדינג ומקימים בסיס חדש בלונדון שבממלכת מרסיה, בו בילו את החורף. במהלך חמש השנים הבאות ערכו הדנים מסעות כיבוש וביזה באזורים אחרים באי הבריטי והניחו לממלכת וסקס, עד לחידוש פלישתם בשנת 876.
כמאל נאצר
כמאל נאצר (בערבית: كمال ناصر; 10 באפריל 1924 או 20 באפריל 1925 – 10 באפריל 1973) היה משורר ופעיל פלסטיני, ממייסדי ארגון הפת"ח וסגנו של יאסר ערפאת.
חייו
כמאל נאצר נולד למשפחה נוצרית בעלת השפעה בביר זית. כשנולד חיו הוריו בעזה, שם עבד אביו. הוא הושפע מההפגנות ברחבי הארץ בשנת 1936 נגד המנדט הבריטי ונגד הציונות. הוא למד באוניברסיטת ביירות מדעי המדינה עד שנת 1945, ובשנת 1948 הוא הצטרף לבעת' וייסד את העיתון "בעת'" ברמאללה, יחד עם רוחי צהיון, שנפטר בלונדון בשנת 2001.
בשנת 1954 הצטרף למפלגת הבעת' וישב בפרלמנט הירדני מטעם המפלגה בשנת 1956. ב-20 בספטמבר 1959 התמנה בן-דודו מוסא נאצר לשר החוץ של ירדן. ב-23 בפברואר 1966 נעצר, כי לא הסכים לתמוך בהפיכה ששינתה את פני סוריה באותם ימים ממש והמשיך לתמוך במייסדי המפלגה ובעיקר במישל עפלק. הוא הצליח לברוח מהמעצר והגיע לטריפולי אל עבד אלמג'יד אלרפעי, יו"ר הסניף הלבנוני של מפלגת הבעת'.
דרך ביירות הוא הצליח לחזור לביר-זית, אך אז כבש צה"ל את הגדה המערבית במלחמת ששת הימים. בעקבות המלחמה הוא כתב את השיר, שהשורה הבאה ממנו הפכה אותו למפורסם: " لن نركع ذلاً لن نركع ما ظل فينا طفل يرضع" ("לא נכרע ברך, לא נכרע, כל עוד יש בינינו תינוק יונק").
ב-21 בדצמבר 1967 גורש לירדן על פי צו אלוף עוזי נרקיס, מפקד כוחות צה"ל בגדה המערבית. בירדן ייסד עם אחרים את התאחדות הסופרים והעיתונאים הפלסטינים, ב-2 ביוני 1972.
נאצר היה ממייסדי ארגון הפת"ח, דוברו, ראש המחלקה המדינית וסגנו של יאסר ערפאת.
כמאל נאצר נהרג במבצע אביב נעורים, מפקדי המבצע היו אמיתי נחמני, מוקי בצר וצביקה ליבנה. את הצוות הוביל מפקד הסיירת אהוד ברק. בצוות שהרג אותו היו גם עמירם לוין ויוני נתניהו. הפיגוע במלון סבוי היה נקמה על המבצע.
יצירתו
יצירתו כוללת מאות שירים, שמקצתם יצאו לאור בשנת 1960 בקובץ בשם "שירת המנתח" ("جراح تغني"). כמו כן כתב מחזה בשם "נכון ולא נכון" ("الصح والخطأ"). נאצר כתב בעיקר על הפליטות ועל השאיפה לשיבה. השירה שלו השפיעה על משוררים רבים, כמו המשוררות קולט ח'ורי וע'אדה א-סמאן.
הנצחתו
בשנת 2015 העניק מחמוד עבאס לנאצר את אות הכוכב הגדול של מסדר התרבות, המדע והאמנויות הפלסטיני, בטקס בנוכחות בני משפחתו.
האולם המרכזי באוניברסיטת ביר זית קרוי על שמו. כמו שם קרוי על שמו בית ספר תיכון בעיר ח'אן יונס. המשוררת פדווא טוקאן הקדישה לו שיר.
ג'ונתן פרנזן
ג'ונתן ארל פרנזן (באנגלית: Jonathan Earl Franzen; נולד ב-17 באוגוסט 1959) הוא סופר ומסאי אמריקאי.
ביוגרפיה
ג'ונתן פרנזן נולד בווסטרן ספרינגס, פרבר של שיקגו, ב-17 באוגוסט 1959. בגיל צעיר עבר עם משפחתו לוובסטר גרובס, פרבר של העיר סנט לואיס שבמדינת מיזורי, שם גדל וסיים את בית הספר התיכון בשנת 1977. אביו, ארל, היה מהנדס רכבות ואמו איירין פקידת קבלה במרפאה, שניהם במקור ממינסוטה. יש לו שני אחים גדולים. הוא למד במכללת סווארת'מור והתמחה בגרמנית.
בשנת 1988, פורסם ספרו הראשון "העיר העשרים ושבע". העלילה מתרחשת בעיר הולדתו של פרנזן, סנט לואיס, ועוסקת בדעיכת העיר, שהייתה "העיר הרביעית בגודלה" בארצות הברית,והחל משנות ה-70 של המאה העשרים ירדה בדירוג למקום העשרים ושבע.
בשנת 1992, פורסם ספרו השני, Strong Motion, המתמקד במשפחה לא מתפקדת, ומשתמש באירועים סייסמיים בחוף המזרחי של אמריקה כמטאפורה לרעידות האדמה המתרחשות בחיי המשפחה (כהגדרתו של פרנזן, "דמיינתי את החיים הסטטיים המשובשים מבחוץ - מזועזעת באופן מילולי. דמיינתי סצינות אלימות שיסלקו את הפורניר ויגרמו לאנשים לצעוק אמיתות מוסריות זועמות זו על זו").
בשנת 2001 פורסם ספרו "התיקונים". הרומן זכה לשבחי הביקורת, וזיכה את פרנזן במספר פרסים, ביניהם פרס הספר הלאומי לספרות בדיונית. אחד הגורמים שתרמו לפרסומו של הספר בארצות הברית הוא תקרית עם אופרה וינפרי, שבחרה את הספר למועדון הספרים במסגרת התכנית שלה. פרנזן הביע בראיונות חוסר נוחות מהבחירה, ובסופו של דבר וינפרי ביטלה את השתתפותו.
בשנת 2010 יצא ספרו "Freedom" ("חירות"). הספר זכה להד תקשורתי עוד טרם פרסומו כאשר המגזין "טיים" הקדיש לכבוד הספר את שער כתב העת בו הכריז על פרנזן כ-"Great American Novelist". הספר היה במהירות לרב-מכר.
ב-2013 זכה בפרס לספרות של עיתון די ולט. באוקטובר 2021 יצא הרומן השישי של פרנזן, "Crossroads". לפי הודעת המוציא לאור של הספר, זהו הספר הראשון מתוך טרילוגיה שתקרא "A Key to All Mythologies"..
פרנזן כותב בעבור המגזין "ניו יורקר".
בנוסף לכתיבה, פרנזן הוא צפר מוערך. מאז שנת 2008, הוא חבר בדירקטוריון של האגודה האמריקאית לשימור ציפורים.
חיים אישיים
בשנת 1982 נישא לוולרי קורנל, אותה פגש עם סיום לימודיו. באותה שנה נסע ללמוד כשנה במסגרת תוכנית פולברייט בברלין. בשנת 1996 התגרש מאשתו.
על יצירתו
טוהר
צומת
איך להיות לבד
הקץ של קץ העולם
דברי אמונה
דברי אמונה הוא ספר שחיבר האדמו"ר הראשון של חסידות תולדות אהרן, הרב אברהם יצחק קאהן.
תוכן הספר
כותרת המשנה של הספר היא "דיבורי התחזקות בענייני אמונה וביטחון, ולהתמדת התורה ולכוונת התפלה ותקוני המדות ... על יסוד דרך הבעש"ט". הספר מכיל הלכות ומנהגים העוסקים בשבת, אכילה, פרנסה, בריאות ועוד. קודם ליציאת הספר הוציאו חסידיו חוברות באותו שם שהכילו דברי תורה שאמר בפני חסידיו בסעודה שלישית. המחבר מכונה על שם הספר והחוברות, בעל ה"דברי אמונה".
הספר נדפס לראשונה ביידיש, ויצא בשנת תשכ"ז. עורך הספר הוא הרב ידידיה ברנדסדורפר, מראשי ישיבת חידושי הרי"ם בתל אביב, נכדו של הרב ישכר שלמה טייכטל, היה חסיד תולדות אהרן ואחר כך נהיה חסיד גור.
קת'לין טרנר
מרי קת'לין טרנר (באנגלית: Mary Kathleen Turner; נולדה ב-19 ביוני 1954) היא שחקנית קולנוע ובמאית אמריקאית. טרנר הייתה בין השחקניות הבולטות בשנות ה-80 לאחר ששיחקה בתפקיד הראשי בסרט "כחום הגוף" (1981). בין היתר הייתה מועמדת לפרס האוסקר על משחקה בתפקיד הראשי בסרטו של פרנסיס פורד קופולה "להתחתן שנית" (1986), וזכתה פעמיים בפרס גלובוס הזהב על תפקידיה בסרטים "בעקבות האוצר הרומנטי" (1984) ו"הכבוד של פריצי" (1985), והייתה גם מועמדת לשני פרסי טוני עבור תפקידיה במחזות "חתולה על גג פח לוהט" (1990) ו-"מי מפחד מווירג'יניה וולף?" (2005). טרנר אובחנה כלוקה בדלקת מפרקים שיגרונית בתחילת שנות ה-90 והדבר הביא להפחתה בכמות הופעותיה הקולנועיות, על אף שגם לאחר אבחון המחלה המשיכה להופיע, בין היתר בתפקיד הראשי בסרטו של ג'ון ווטרס "אמא סדרתית" (1994). טרנר ממשיכה להופיע בתיאטרון, ובטלוויזיה (בין היתר שיחקה את אביו הטרנסג'נדר של צ'נדלר בסדרה "חברים") וכן כמדבבת.
ביוגרפיה
טרנר נולדה בספרינגפילד, מיזורי שבארצות הברית למשפחה נוצרית-מתודיסטית אדוקה. אביה, אלאן ריצ'רד טרנר, היה דיפלומט בשירות החוץ של ארצות הברית, וכילדה חיה טרנר בארצות רבות שבהן שירת אביה, ובין היתר בקנדה, בוונצואלה, בקובה ובבריטניה. בשנת 1972 סיימה טרנר את לימודי בית הספר התיכון בלונדון, ובאותה השנה מת אביה, והיא שבה לארצות הברית עם משפחתה. היא למדה באוניברסיטת מיזורי במשך שנתיים, והשלימה את התואר הראשון באמנויות באוניברסיטת מרילנד ב-1977.
שנות ה-70
בשנת 1978 הופיעה טרנר לראשונה בטלוויזיה באופרת הסבון של רשת NBC "הרופאים" (The Doctors).
שנות ה-80
בשנת 1981 הופיעה לראשונה בקולנוע בסרטו של לורנס קאסדן "כחום הגוף", לצד ויליאם הרט. "כחום הגוף" הוא סרט "נאו-נואר" בסגנון הסרט האפל. הדמות שגילמה טרנר, מאטי ווקר, היא פאם פאטאל, המשכנעת עורך דין צעיר שאותו משחק הרט, לרצוח את בעלה, כדי שתוכל לרשת את כספו. משחקה של טרנר, שהזכיר את משחקן של שחקניות פילם נואר כברברה סטנוויק או לנה טרנר, קולה העמוק שהזכיר לרבים את לורן באקול, והשימוש הניכר בסקס אפיל, משכו תשומת לב לשחקנית הצעירה, והביאו אותה למעמד של כוכבת קולנוע מן השורה הראשונה.
לאחר "כחום הגוף" נמנעה טרנר מתפקידים נוספים כ"פאם פאטאל" כדי שלא להיות מסווגת לסוג אחד של תפקידים. בשנת 1984 הצליחה מאוד הקומדיה "בעקבות האוצר הרומנטי" שבה גילמה את ג'ואן ויילדר, סופרת מתוסכלת של ספרי רומן רומנטי הנקלעת להרפתקת אמת, שבה מציל אותה גיבור אלמוני (מייקל דאגלס). הסרט זכה להצלחה רבה, ומשחקה של טרנר זכה בפרס גלובוס הזהב לשנה זו. הצלחת הסרט הביאה להסרטת המשך בשם "בעקבות אוצר הנילוס", בשנת 1985, שזכה להצלחה פחותה מזו של הסרט הראשון. בשנת 1985 שיחקה טרנר לצד ג'ק ניקולסון בסרט "הכבוד של פריצי". הפעם שיחקה מחסלת של המאפיה, שעליה מוטל לחסל מחסל אחר, שאותו משחק ניקולסון, דבר היוצר ביניהם תסבוכת רומנטית. משחקה בסרט זה זכה לשבחים, והביא לזכייה נוספת בגלובוס הזהב. בשנת 1986 כיכבה בסרטו של פרנסיס פורד קופולה "להתחתן שנית", בתפקיד אישה בשנות ה-30 לחייה, החוזרת באופן פלאי לגיל 17. בשל משחקה בסרט זה הייתה מועמדת לפרס האוסקר, אך לא זכתה בו.
שנות ה-90
טרנר זכתה להצלחה גם על במת התיאטרון. ב-1990 הייתה מועמדת לפרס טוני על תפקידה במחזה "חתולה על גג פח לוהט" שהועלה בברודוויי.
בשנת 1994 כיכבה בקומדיה השחורה של ג'ון ווטרס "אמא סדרתית" בתפקיד בברלי סטופין, עקרת בית מבולטימור, הרוצחת את כל מי שמאיים בעיניה על הדרך האידילית שבה היא מנהלת את משפחתה. כן תרמה את קולה לפרק בסדרה "משפחת סימפסון" ו לאחר מכן הפחיתה מאוד את הופעותיה, והופיעה בתפקידי משנה בעיקר, הזכור מהם הוא שרה ליסבון, אם המשפחה בסרט "חמש ילדות יפות" שביימה סופיה קופולה בשנת 1999.
שנות ה-2000
משנת 2000 מופיעה טרנר בהצגת היחיד "טלולה", שבה היא משחקת את שחקנית העבר האקסצנטרית טלולה בנקהד. במסגרת זו היא יוצאת למסעות ברחבי ארצות הברית. בשנת 2000 עברה ללונדון כדי להשתתף בגרסת הבמה של הסרט "הבוגר". ב-2001 היא החלה להופיע בטלוויזיה בסדרה "חברים" ושיחקה בתפקיד אמו הטרנסג'נדרית של צ'נדלר, דמות שהופיעה בשלושה פרקים. בשנת 2005 שבה והופיעה בברודוויי במחזה "מי מפחד מווירג'יניה וולף?". הופעתה העניקה לה מועמדות נוספת לפרס הטוני. הצלחת המחזה הביאה להעברתו ללונדון בשנת 2006. היא גם הופיעה כעורכת דין בסדרה "חוק וסדר".
בשנת 2006 הופיעה בתפקיד אורח בפרק בסדרה "ניפ/טאק", ודיבבה דמות בסרט "מפלצת של בית".
חיים אישיים
בשנת 1984 נישאה טרנר ליזם הנדל"ן האמריקאי-יהודי ג'יי וייס. בתם המשותפת, רייצ'ל אן וייס, נולדה ב-14 באוקטובר 1987. על אף שטרנר נולדה למשפחה מתודיסטית, סיפרה טרנר כי "אימצה מידה מסוימת של מסורת יהודית וזהות", בשל נישואיה לבעלה היהודי וחינוך בתם כיהודייה. בשנת 2007 הודיע הזוג על גירושיו.
בשנת 1992 אובחנה טרנר כחולה בדלקת מפרקים שיגרונית, לאחר שסבלה מכאבים במשך כשנה. ככל שהתקדמה המחלה, והתרופות שקיבלה שינו את מראה של טרנר, גוועה קריירת הקולנוע שלה. טרנר האשימה גם את גילה, וטענה כי לאחר גיל 40 פחת העניין בה. הפוגה במחלתה בסוף שנות ה-90 העניקה לה אפשרות לקדם את קריירת המשחק שלה.
טרנר חברה במספר רב של ארגוני מודעות פוליטית וארגוני צדקה, בין היתר היא משרתת בחבר הנאמנים של הארגון הליברלי "People for the American Way", תומכת בארגון אמנסטי אינטרנשיונל, ובארגון הצדקה "Citymeals-on-Wheels". היא הייתה מתומכיו הראשונים של הסנטור הדמוקרטי ג'ון קרי, במירוץ לנשיאות ארצות הברית בשנת 2004. טרנר היא תומכת רבת שנים במפלגה הדמוקרטית. כן היא פעילה בהעלאת המודעות למחלת דלקת המפרקים השיגרונית.
בשנת 2008 יצאה לאור אוטוביוגרפיה שכתבה בשיתוף פעולה עם הסופרת גלוריה פלדט בשם "Send Yourself Roses: Thoughts on my Life, Love, and Leading Roles" (שלחי לעצמך פרחים: מחשבות על החיים, אהבה, ותפקידים ראשיים). הספר היה לרב מכר והופיע ברשימת רבי המכר של "הניו יורק טיימס" במשך שלושה שבועות. עם פרסום הספר נתבעה על ידי השחקן ניקולס קייג' בטענה כי האמור בספר כאילו נעצר בשל נהיגה בשכרות, וכי גנב כלב מסוג צ'יוואווה אינו נכון. טרנר התנצלה בפומבי על פרסום הדברים.
Shakira in Concert: El Dorado World Tour
Shakira in Concert: El Dorado World Tour (בעברית: שאקירה בהופעה חיה) הוא אלבום ההופעה החמישי של הזמרת-יוצרת הקולומביאנית שאקירה, אשר יצא לאור ב-13 בנובמבר 2019. אלבום ההופעה יצא לאור על ידי חברת התקליטים סוני מיוזיק לטין.
ההופעה אשר עליה נתמך האלבום התקיימה בלוס אנג'לס שבארצות הברית, שנה קודם לכן.
רקע והפקה
ב-26 במאי 2017, הוציאה שאקירה את אלבום האולפן האחד עשר שלה, El Dorado. לאחר מכן, ב-3 ביוני 2018, יצאה לסיבוב ההופעות השישי שלה "El Dorado World Tour", שם קיימה למעלה מ-50 מופעים.
במהלך סיבוב ההופעות, קיימה הופעה בלוס אנג'לס, אשר צולמה ויצאה כסרט קולנוע בשנת 2019. כמו כן, יצאה ההופעה בפורמט של תקליטור ו-DVD.
Rescue Me (שיר של מדונה)
השיר הגיע למקום השלישי במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
השיר בדומה לשיר "This Used to Be My Playground", נכתב והופק על ידי מדונה ושפ פטיבון. השיר הוא שיר בסגנון הדאנס-פופ, המשלב בתוכו גם את סגנון הגוספל וגם את סגנון מוזיקת ההאוס. כמו כן, נמכר השיר בממלכה המאוחדת בלמעלה מ-134,764 בסך הכול.
מחוץ לארצות הברית, הבי-סייד של השיר הוא השיר "Spotlight", שלקוח במקור מתוך אלבום הרמיקס, You Can Dance.
אידי אמין
גנרל אידי אמין דאדא אאומי (1925 לערך – 16 באוגוסט 2003) היה דיקטטור צבאי ונשיאה השלישי של אוגנדה מ-25 בינואר 1971 עד 11 באפריל 1979. הוא עלה לשלטון בהפיכה צבאית והדיח את מילטון אובוטה. שלטונו של אמין התאפיין בהפרות זכויות האדם, בדיכוי פוליטי, בשחיתות ובניהול כלכלי כושל. ארגוני זכויות אדם בינלאומיים מעריכים כי תחת שלטונו נהרגו בין 100,000 לחצי מיליון איש.
במרוצת השנים אמין הפך משליט פרו-מערבי שנתמך על ידי ישראל לחלק מהגוש המזרחי בהנהגת ברית המועצות, כשהוא נתמך על ידי שליט לוב מועמר קדאפי ושליט זאיר מובוטו ססה סקו. ב-1975 הוא מונה ליו"ר הארגון למען אחדות אפריקה, ארגון פאן-אפריקני שקרא לסולידריות בקרב מדינות היבשת. ב-1977 ניתקה בריטניה את יחסיה עם אוגנדה, מושבתה לשעבר, ואמין הכריז כי הוא הביס את בריטניה והוסיף לתאריו את הכינוי "כובש האימפריה הבריטית".
התנגדות הולכת וגוברת לשלטונו בתוך אוגנדה וניסיונו לספח את מחוז קגרה מטנזניה ב-1978, הובילה למלחמת אוגנדה-טנזניה ולנפילת משטרו בן שמונה השנים. אמין יצא לגלות בלוב, ומשם עבר לערב הסעודית, שם התגורר עד למותו ב-16 באוגוסט 2003.
ילדות, נעורים ותחילת הקריירה
אידי אמין נולד למשפחה משבט הקאקווה המוסלמי, ליד קובוקו שבמחוז הארואה באוגנדה. תאריך לידתו המדויק לא ידוע, אך ככל הנראה שנת לידתו היא בין 1923 ל-1928. גידלה אותו אמו, רופאת אליל בעיסוקה, והוא רכש השכלה מועטה. במקור הובאה משפחתו של אמין מדרום סודאן כחלק ממבצע בריטי לעירוב אוכלוסיות.
אידי אמין הצטרף לרובאי המלך האפריקנים של הצבא הבריטי. תחילה שימש עוזר טבח, לאחר מכן, ב-1946, היה טוראי, ולאחר שהצטיין בעת מרד המאו מאו בקניה הועלה לדרגת סגן. הוא נחשב לחייל טוב, אם כי נלהב למדי, ורכש מוניטין של אדם אכזר. הוא התקדם במהירות בסולם הדרגות, ומדרגת רב-סרן הועלה ל"אפנדי", הדרגה הגבוהה ביותר שיכול היה לקבל חייל אפריקאי בצבא הבריטי. אמין היה גם ספורטאי מוצלח, שחיין ואלוף אוגנדה באיגרוף במשקל כבד מ-1951 ועד 1960.
עם הכרזת העצמאות של אוגנדה ב-1962, העלה אותו ראש ממשלת אוגנדה, מילטון אובוטה, לדרגת סגן-אלוף, ולאחר מכן, ב-1964, היה לסגן הרמטכ"ל של צבא אוגנדה. ב-1965 הואשמו אובוטה ואמין בעסקת הברחת זהב, קפה ושנהב מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. ועדת חקירה פרלמנטרית שמה את אובוטה במצב עדין, שממנו יצא על ידי מאסר של חמישה שרים, קידומו של אידי אמין לרמטכ"ל, השהיית החוקה של 1962 והכרזת עצמו כנשיא במקום מוטסה השני, מלך בוגנדה, שהיה עד אז נשיא המדינה.
באפריל 1968 ביקר אמין כרמטכ"ל הצבא בישראל. אמין השתתף בקורס צניחה של צה"ל. הוא אמנם לא סיים את הקורס, אך קיבל כנפי צניחה אותן נשא בגאון על חזהו במשך כל תקופת שלטונו.
אידי אמין החל בגיוס בני שבטו לצבא, ויחסיו עם אובוטה החלו להתערער. אובוטה הגיב בהשמתו של אידי אמין במעצר בית, ולאחר שנכשל - העביר את אמין לתפקיד לא-ביצועי בצבא.
תפיסת השלטון
ב-25 בינואר 1971 הנהיג אידי אמין הפיכה צבאית באוגנדה, לאחר ששמע כי אובוטה, שהיה אז בכנס בינלאומי בסינגפור, מתכוון לעוצרו על מעילה בכספי הצבא. לאחר ההפיכה הנהיג אמין משטר צבאי במדינה. הוא קרא לעצמו "הוד מעלתו הנשיא לכל החיים, פילד-מרשל החאג' דוקטור אידי אמין, VC, DSO, MC, אדון כל חיות האדמה ודגי הים, כובש האימפריה הבריטית באפריקה בכלל ובאוגנדה בפרט, ומלך סקוטלנד".
תקופת שלטונו
שלטונו של אמין התקבל בתחילה בברכה הן בתוך אוגנדה והן מחוצה לה. הוא החזיר את גופתו של פרדריק וולוגמבה, הנשיא הגולה לאוגנדה, שחרר אסירים פוליטיים רבים ופיזר את המשטרה החשאית. באותו זמן, עם זאת, הוא ייסד "חוליות רצח" להעלמת תומכי מילטון אובוטה. ראשי הצבא שלא תמכו בהפיכה הוצאו להורג, רבים על ידי עריפת ראשם. עד 1974 נרצחו מאות אלפים מבני עמו של אמין במסגרת שלטונו. לפי חלק מהביוגרפים האכיל אידי אמין תנינים בראשי מתנגדיו, ואף אכל בעצמו בשר אדם.
ביולי 1971 ערך אידי אמין, הפעם כנשיא אוגנדה, ביקור רשמי בישראל. אמין טס לישראל במטוס מנהלים מדגם "ג'ט קומנדר" תוצרת התעשייה האווירית לישראל, אותו רכש זמן קצר קודם לכן.
אובוטה נמלט לטנזניה, ומשם ניסה להחזיר לעצמו את השלטון בהפיכה צבאית נוספת, ב-1972, ללא הצלחה. תומכיו של אובוטה בצבא האוגנדי, בעיקר משבטי האצ'ולי והלאנג'י, היו מעורבים בהפיכה גם כן. אמין השיב לניסיון ההפיכה בהפצצת ערים טנזניות, וברצח קצינים משבטי האצ'ולי והלאנג'י. האלימות הבין-שבטית גדלה עד שכללה את כלל הצבא, ולאחר מכן אזרחים. במהלך תקופה זו אמין נהיה פרנואידי. מלון "אחוזות הנילוס" בבירה קמפלה היה ידוע לשמצה כמרכז העינויים והחקירות של אמין. "חוליות הרצח" שלו היו אחראיות לעשרות אלפי חטיפות, עינויים, אינוסים ורציחות, ואמין עצמו הורה על הוצאתו להורג של הארכיבישוף של אוגנדה, ג'נני לוום, השופט העליון, הרקטור של אוניברסיטת מקררי, נגיד הבנק המרכזי ואחדים משריו.
במרץ 1972, הודיע אמין על ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם ישראל, לאחר ביקור של נשיא לוב מועמר קדאפי, בו הציע קדאפי לאמין לנתק את קשריו עם ישראל, ולגרש את נציגיה תמורת סיוע צבאי וכלכלי. אמין גירש את כל היועצים הביטחוניים הישראלים שפעלו במדינה, והפסיק פרויקטים כלכליים ישראלים במדינה.
בזמן מלחמת יום הכיפורים ב-1973 דווח ברדיו אוגנדה שאידי אמין שלח חיילים אוגנדים להילחם נגד ישראל.
לאמין היו קשרים חזקים עם הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) - הוא אף הציע להם את שגרירות ישראל לשעבר כמטה פעולה. טיסה 139 של אייר פראנס שנחטפה מאתונה ב-1976 הוזמנה על ידי אמין לנחות באנטבה. החוטפים, שדרשו את שחרורם של 53 עצירים חברי אש"ף בתמורה ל-256 בני הערובה, נתמכו על ידי צבאו של אמין. אמין ביקר אצל בני הערובה יותר מפעם אחת. ב-3 ביולי 1976 תקפו כוחות צה"ל את שדה התעופה, במבצע שנקרא "מבצע אנטבה", ושחררו כמעט את כל בני הערובה, למעט ישראלית אחת, שאושפזה בבית החולים באותה עת. חיל האוויר של אוגנדה נפגע קשות, היות שחלק גדול ממטוסי הקרב שלו הושמדו בעת המבצע. לאחר המבצע נרצחה בת הערובה המאושפזת בפקודתו של אמין.
על בסיס חזיונותיו והתנהגותו, הועלתה הסברה כי אמין סבל מנוירוסיפיליס (סיבוך של עגבת במוח).
ככל שעברו השנים, השגעונות של אמין גדלו למאניה אינפנטילית. הוא ענד מדליות כה רבות, עד שחולצותיו נקרעו מן המשקל. הוא העניק לעצמו שלל תארים, בהם "נשיא לכל החיים", "כובש האימפריה הבריטית" ואף "מלך סקוטלנד". ב-1975 הוא נבחר לנשיא הארגון לאחדות אפריקה.
ב-1976 ניתק את היחסים עם בריטניה.
באוקטובר 1978, לאחר ש-100,000 עד 500,000 נרצחו על ידי משטרו, וכשהוא נעדר קשרים דיפלומטיים עם אף מדינה, הורה אמין על פלישה לטנזניה, בניסיון לכסות על מרידה צבאית. בעזרת חילות לוביים ניסה אמין לספח את קג'רה, אזור בצפון טנזניה. באפריל 1979 הדיחה טנזניה, אז תחת שלטונו של הנשיא ג'וליוס נייררה, את אמין, תוך כיבוש קמפלה בעזרת כוחות גרילה אוגנדיים, והחזירה לשלטון את הנשיא לשעבר מילטון אובוטה.
הגלות
אמין ברח לגלות בלוב, שם לא ידוע האם נשאר רק עד סוף 1979 או למשך 10 שנים, לפני שמצא מקלט בערב הסעודית. הוא פתח חשבון בנק בג'דה שבערב הסעודית ב-1979, וחי שם עם ארבע נשותיו עד למותו, כשהוא מתקיים על פנסיה ממשלתית.
ב-20 ביולי 2003 דווח כי הוא מצוי בתרדמת וגוסס בבית-החולים ע"ש המלך פייסל בג'דה. אחת מנשותיו ביקשה מנשיא אוגנדה, יוורי מוסווני, כי אידי אמין יוחזר למות במולדתו, אך נענתה כי אם יחזור הוא צפוי לעמוד למשפט על פשעיו. אידי אמין מת בערב הסעודית ב-16 באוגוסט 2003, ונקבר בג'דה.
ב-17 באוגוסט 2003, אמר דייוויד אוון ל"רדיו 4" של ה-BBC כי בעת שהיה שר החוץ של בריטניה, הוא הציע לחסל את אמין למען סיום משטר הטרור שלו, אך הרעיון לא התקבל. אוון אמר כי משטרו של אמין היה הרע מכול, וזו בושה שהתאפשר לו להחזיק בשלטון במשך זמן ארוך כל כך.
בתרבות
בשנת 2006 יצא הסרט "המלך האחרון של סקוטלנד", שתסריטו מבוסס על סיפור שלטונו של אידי אמין, אך מספר את סיפורו הבדוי של רופאו האישי של אמין, שהגיע לאוגנדה מסקוטלנד והופך ליועצו הקרוב. בסרט מגלם את אמין השחקן פורסט ויטקר, שזכה על תפקידו זה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
בסרט הישראלי, הגונב מגנב פטור, נקלע ששון (מגולם על ידי זאב רווח) לסט של הסרט מבצע יונתן, ומתחזה לשחקן שמגלם את אידי אמין דאדא, כדי לברוח מהשוטרים שרודפים אחריו.
קישורים חיצוניים
לאחר מותו
יחסי בוסניה והרצגובינה–בלארוס
יחסי בוסניה והרצגובינה–בלארוס הם יחסי החוץ בין בוסניה והרצגובינה לבלארוס.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה של בלארוס ובוסניה והרצגובינה כוננו ב-22 בנובמבר 1993. מאז מרץ 2014 שגרירות בלארוס בהונגריה מוסמכת לבוסניה והרצגובינה. בדצמבר 2008, בהזמנת הצד הבלארוסי, ביקרה בבלארוס משלחת פרלמנטרית רשמית של בוסניה והרצגובינה בראשות יו"ר בית הנבחרים של האספה הפרלמנטרית של בוסניה והרצגובינה. ביוני 2017, חברי הפרלמנט של BiH השתתפו במושב של האספה הפרלמנטרית של OSCE במינסק. ביוני 2019 ערך יו"ר נשיאות בוסניה והרצגובינה, מילורד דודיק, את ביקורו הראשון בבלארוס כדי להשתתף בטקס הפתיחה של המשחקים האירופיים השניים. מ. דודיק נפגש עם נשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו ועם ראש הממשלה סרגיי רומאס. ב-19 בספטמבר 2019 ביקרה במינסק המשלחת מרפובליקה סרפסקה, בראשות סגן ראש הממשלה.
אפקט הצופה מהצד
אפקט הצופה מהצד (באנגלית: bystander effect) הוא מושג בפסיכולוגיה חברתית, המתייחס לתופעה בה הסיכוי שאדם יתערב ויסייע לאדם אחר הנמצא במצוקה קטנה ככל שמספר הצופים באותה סיטואציה גדול יותר. ההסבר העיקרי לתופעה זו היא השימוש במנגנון של פיזור אחריות. ליתר פרוט, ככל שגדל מספר הנוכחים באירוע כלשהו כך חש היחיד שהאחריות לנקוט בפעולה מוטלת על יותר אנשים ולכן הוא יכול להיות פאסיבי ולהימנע מלפעול. מתברר שבמצבים מסוימים, כאשר בסביבתו של אדם הנתון במצוקה יימצא אדם אחד בלבד, ישנם סיכויים רבים יותר שיזכה לסיוע, מאשר אם יימצא באותו המצב בתוך המון. הסיבה למעין פרדוקס זה נעוצה בנטייה האנושית של אדם הנמצא בחברת אנשים נוספים, לפזר את האחריות בין חברי הקבוצה בה הוא נמצא, ולא לקחתה על עצמו.
התופעה אינה נובעת בהכרח מגישה אגואיסטית בה הפרט שואל את עצמו "מדוע דווקא אני?", אלא גם מהסברה שיש ראויים ממנו לבצע את הפעולה והתערבותו אינה נדרשת.
כלומר, קיימות שלוש סיבות עיקריות לתופעה זו:
כאשר לאותו פרט קשר עם הנתון בצרה, נוטה אפקט "הצופה מהצד" להצטמצם. כך גם במקרים בהם מדובר בנותן עזרה מקצועי כגון רופא או אחות. בנוסף, מחקרים הראו שתופעת פיזור האחריות אינה מתרחשת כאשר ברור לאדם שאיש אינו נוטל על עצמו את הטיפול במאורע שלפניו, וכן כאשר הצורך להתערב אינו משתמע לשני פנים. כמצופה מכך, התעלפויות יזומות ברכבת התחתית או בקונצרט הובילו להושטת עזרה מיידית מצד הנוכחים.
מחקרים הביאו התעלפות במקום ציבורי כיוצא מן הכלל, שבו הסיבות הרגילות ל"פיזור אחריות" אינן מצויות, ולפיכך לא צפוי שפיזור אחריות יקרה. ראשית, טיעון כגון: "מישהו אחר יסייע", אינו תקף היות שהאדם רואה בעצמו שהמתעלף אינו זוכה לשום סיוע (שלא כמקרה קיטי ג'נובזה שנרצחה סמוך לבתי מגורים ואפשר היה להניח שמישהו כבר התקשר למשטרה). שנית, התעלפות היא בדרך כלל מאורע שקשה לפרשו בצורה המשתמעת לשני פנים, וברור שהמתעלף זקוק לעזרה, ולכן גם פרשנות כגון "זו מריבה רגילה בין אישה לבעלה" אינה רלוונטית כאן.
פיזור אחריות קורה גם במצבים יומיומיים כמו שכחה של תינוק ברכב או אובדן של ילד בהמון. ככל שהתינוק או הילד נמצאים עם יותר בני משפחה, כך הסיכוי של התינוק להישכח או של הילד ללכת לאיבוד גדולים יותר. זאת משום התחושה של כל אחד מבני המשפחה ש"בטח" מישהו אחר מבני המשפחה דואג או שומר על התינוק/הילד. מומלץ במצבים כאלה, אפוא, לחלק את האחריות בין בני המשפחה ולהחליט מי אחראי על מי.
מיכאל רוז'צקי
מיכאל רוז'צקי (ברוסית: Михаил Рожецкий; נולד ב-23 בנובמבר 1975) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלי.
קורות חייו
רוז'צקי נולד בעיר לנינגרד בברית המועצות (כיום סנקט פטרבורג שברוסיה). בן יחיד למשפחה ממוצא יהודי, אביו הוא ד"ר לפיזיקה ואמו היא כימאית פולימרים. עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1990. למד בתיכון עירוני ג' בחיפה. מ-1994 שירת בצה"ל כמ"כ בחטיבת הנח"ל. סיים תואר ראשון בתיאטרון במגמת משחק באוניברסיטת תל אביב בשנת 2003.
קריירת משחק
רוז'צקי השתתף בסרט"איזה מקום נפלא" ב-2005, בו גילם את סרגיי. בנוסף שיחק בתיאטרון יידישפיל ב-2008 בהצגה "הזכייה הגדולה" ("דאס גרויסע געווינס" מאת שלום עליכם), בה גילם את סאלאמאן אסקאראוויטש פיין. כן גילם את התפקיד הראשי בהצגה "נטוצ'קה" בתיאטרון תמונע (2009). הופיע במספר מופעים של האופרה הישראלית, בהם טורנדוט (2008), לה בוהם, טוסקה, כרמן ואיידה (2009).
בטלוויזיה התפרסם כשגילם את פאבל קובלובה בסדרה "הבורר" לאורך מספר עונות.
רוג'ום א-נאקה
רוג'ום א-נאקה, הוא רוג'ום בשיפולי מדבר יהודה, ליד נחל ערוגות, המהווה נקודת תצפית בולטת באזור. המקום שימש כנקודת תצפית ובסיס של המשטרה הירדנית משנות ה-50 ועד למלחמת ששת הימים. במקום מבנה בטון אשר בו מספר חדרים סביב חצר, שני מגדלי תצפית עם חרכי ירי, אורווה, חדר גנרטור, שירותים ובור מים ממזרח למבנה.
ההגעה למקום היא דרך שבילי עפר לאחר הירידות של מעלה עמוס. מהפסגה נשקף נוף מרהיב הכולל את שכונות ירושלים, ג'בל מונטר, הרי עבר הירדן, ערד, אום דרג', אריסטובוליה, כרמל, תל מעון, פני חבר ונבי יקין, מיצד, מעלה עמוס, תקוע ותוקוע, הר גילה והרודיון.
מדרום לשרידי המבנה רוג'ום עתיק שהוא שרידי מיצד הלניסטי-רומי ששמר על הדרך מעין גדי לתקוע.
רוג'ום א-נאקה מהווה נקודת עניין למטיילים באזור, רכוב או על אופנים.