cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אפיטופ
אפיטופים של תאי T
אפיטופים של תאי T מוצגים על פני השטח של תא המציג אנטיגן, שם הם קשורים למולקולות שמקודדות על ידי קבוצת הגנים MHC. בבני אדם, תאים המתמחים בהצגת אנטיגן מתמחים בהצגת פפטידים מסוג MHC II, ואילו רוב התאים הסומטיים הגרעיניים מציגים פפטידים מסוג MHC Class I. אפיטופים של תאי T המוצגים על ידי מולקולות MHC Class I הם בדרך כלל פפטידים באורך של 8 עד 11 חומצות אמינו, ואילו מולקולות MHC Class II מציגות פפטידים ארוכים יותר, 13–17 חומצות אמינו באורך, ומולקולות MHC שאינן קלאסיות מציגות גם אפיטופים שאינם פפטידים, כגון גליקוליפידים.
אפיטופים של תאי B
החלק של האנטיגן שאימונוגלובולין או נוגדנים נקשרים אליו נקרא אפיטופ של תאי B. בדומה לאפיטופים של תאי T, ניתן לחלק את האפיטופים של תאי B לשתי קבוצות: קונפורמציים או ליניאריים. אפיטופים של תאי B הם בעיקר קונפורמציים. ישנם סוגים נוספים של אפיטופים כאשר לוקחים בחשבון את המבנה הרביעוני. אפיטופים שמוסווים כאשר יחידות יחידות חלבון מצטברות נקראים קריפטוטופים. ניאוטופים הם אפיטופים שמזוהים רק בעודם במבנה רביעוני ספציפי ושאריות האפיטופ יכולות להקיף מספר יחידות משנה של חלבונים. ניאוטופים אינם מזוהים ברגע שמתנתקות תת-היחידות.
אפיטופים של תאי T
ניתן לחזות הופעתם של אפיטופים מסוג MHC I ו- II באופן אמין באמצעים חישוביים בלבד, אם כי לא כל אלגוריתמי החיזוי באין סיליקו של epitope בתאי T שווים בדיוק שלהם. ישנן שתי שיטות עיקריות לחיזוי קשירת פפטיד-MHC: חיזוי מונחה נתונים וחיזוי המבוסס על מבנה. שיטות מבוססות מבנה דוגמות את מבנה הפפטיד-MHC ודורשות כוח חישוב רב. לשיטות מבוססות נתונים יש ביצועי חיזוי גבוהים יותר מאשר לשיטות מבוססות מבנה. שיטות מבוססות נתונים מנבאות קשירת פפטיד-MHC על בסיס רצפי פפטיד הקושרים מולקולות MHC. על ידי זיהוי אפיטופים של תאי T, מדענים יכולים לעקוב אחר תאי T, לאפיין פנוטיפים שלהם ולעוררם.
אפיטופים של תאי B
שיטות למיפוי פונקציונלי של אפיטופים משמשות לעיתים במבחני קשירה כגון תספיג חלבון, נקודת כתם ו / או ELISA לקביעת קשירת נוגדנים. שיטות נוספות בוחנות אם שני נוגדנים חד-שבטיים (mAB) יכולים להיקשר לאנטיגן בו זמנית או להתחרות זה בזה כדי להיקשר באותו אתר. טכניקה נוספת כוללת מוטגנסיס בתפוקה גבוהה, אסטרטגיית מיפוי אפיטופים שפותחה כדי לשפר מיפוי מהיר של אפיטופים קונפורמציים על חלבונים מורכבים מבחינה מבנית. מוטגנסיס משתמשת במוטציות אקראיות / מוכוונות אתרים, בשאריות יחידות, לשם מיפוי אפיטופים. ניתן להשתמש במיפוי אפיטופים של תאי B לפיתוח תרופות נוגדניות, חיסונים מבוססי פפטיד וכלים אימונו-דיאגנוסטגיים.
תגי אפיטופ
אפיטופים משמשים לעיתים קרובות בפרוטאומיקה ובמחקר מוצרי גנים אחרים. באמצעות טכניקות DNA רקומביננטיות ניתן למזג אל תוך הגן רצפים גנטיים המקודדים אפיטופים שמוכרים על ידי נוגדנים נפוצים. בעקבות התרגום, תג האפיטופ שנוצר מאפשר לנוגדן למצוא את החלבון או תוצר גנטי אחר המאפשר לטכניקות מעבדה לבצע לוקליזציה, טיהור ואפיון מולקולרי נוסף. אפיטופים נפוצים המשמשים למטרה זו הם Myc-tag, HA-tag, FLAG-tag, GST-tag, 6xHis, V5-tag ו-OLLAS. פפטידים יכולים להיות קשורים גם על ידי חלבונים היוצרים קשרים קוולנטיים לפפטיד, ומאפשרים הצמדה בלתי הפיכה. אסטרטגיות אלה יושמו בהצלחה גם בפיתוח חיסון "ממוקד אפיטופ".
חיסונים מבוססי אפיטופ
החיסון הראשון מבוסס אפיטופ פותח בשנת 1985 על ידי Jacob et al. חיסונים מבוססי אפיטופ מגרים תגובות חיסוניות הומורליות ותאיות באמצעות אפיטופים של תאי B או תאי T. חיסונים אלה יכולים להשתמש באפיטופים מרובים כדי להגביר את יעילותם. כדי למצוא אפיטופים לשימוש בחיסון, משתמשים לעיתים קרובות במיפוי אין סיליקו. לאחר שנמצאו אפיטופים מועמדים, הבנייה מתוכננת ונבדקת יעילותו הפוטנציאלית של החיסון. בעוד שבדרך כלל חיסונים מבוססי אפיטופ הם בטוחים, תופעת לוואי אפשרית אחת היא סערת ציטוקינים.
קובע נאו-אנטיגני
קובע נאו-אנטיגני הוא אפיטופ על נאו-אנטיגן, שהוא אנטיגן חדש שלא הוכר בעבר על ידי מערכת החיסון. נאו-אנטיגנים קשורים לעיתים קרובות לאנטיגנים של גידולים ונמצאים בתאים אונקוגניים. נאו-אנטיגנים, ובהרחבה, קובעים נאו-אנטיגניים, יכולים להיווצר כאשר חלבון עובר שינוי במסלול ביוכימי כגון גליקוזילציה, זירחון או פרוטאוליזה. מגנון נוסף ונפוץ של יצירת נאו-אנטיגן הוא צבירת מוטציות ברצף ה-DNA המקודד לחלבון המקורי. דרך מנגנונים אלו, הגורמים לשינוי רצף חומצות האמינו של החלבון או מבנהו, נוצרים אפיטופים חדשים שנקראים קובעים נאו-אנטיגנים. זיהוי נאו-אנטיגנים אלו דורש נוגדנים או קולטני TCR ספציפיים. ושונים מאלו המזהים את האנטיגן המקורי.
נאו-אנטיגנים הם הבסיס לזיהוי תרים סרטניים ע-ידי מערכת החיסון. על-מנת להימנע מהרג של תאים תקינים מערכת החיסון מכירה את מרבית האטיגנים הקיימים בגוף הבריא, ועקב כך מסוגלת לזהות את הנאו-אנטיגנים כאנטיגנים זרים ולפעול כנגד התאים המבטאים אותם. עובדה זו עומדת בבסיס הטיפולים האימונותרפיים המגייסים את מערכת החיסון לשם מלחמה בסרטנים שונים.
רבי חייא בר יוסף
רבי חייא בר יוסף, היה אמורא בדור השני (המאה ה-3), שלמד בבבל מפי גדולי האמוראים, רב ושמואל, ולאחר מכן עלה לארץ ישראל ולמד יחד עם רבי יוחנן וריש לקיש.
רבותיו וחבריו
למד בעיקר מפי רב ומרבה למסור את מאמריו. לעיתים היה הולך לישיבתו של שמואל ומוסר את שמועותיו של רב, ומקבל עליהן את תגובתו של שמואל היה גם תלמידו של שמואל (כנראה אחרי פטירת רב, כמו כמה מתלמידי רב), ושאל אותו שאלות, ולעיתים אף נחלק עליו.
בעלותו לארץ ישראל למד עם רבי יוחנן וריש לקיש, ומסר להם מהלכותיו של רב. גם על רבי יוחנן נחלק לעיתים בעניינים שונים. מצינו שרבי חייא שואל את רבי יוחנן בהלכה, אך כנראה לא נחשב לתלמידו: במחלוקות ביניהם רבי חייא מוזכר לפניו, וספקות שונים בהלכה הובאו לפני שניהם כאחד. לעיתים הוא מוסר גם בשם רבי אושעיא.
תלמידיו
האמורא רב גידל למד ממנו עוד בהיותו בבבל, ומוסר בשמו כמה פעמים שמועות בשם רב.
בהיותו בארץ למד מפיו רבי חייא בר אבא, שהיה בעיקר תלמיד רבי יוחנן. גם "רבנן דקיסרין", תלמידי ישיבת קיסרי, מצטטים בשמו.
קורותיו
בהיותו בבבל התגורר כנראה בעיר סיכרא שעל שפת החידקל, סמוך למחוזא, והיה חכם העיר, שתיקן בה תקנות (ראו להלן: מאמריו).
בהיותו בארץ עסק במסחר במלח.
לא ידוע דבר על משפחתו, פרט לכך שכעבור זמן מאז עלייתו ארצה בגפו שלח להביא גם את אשתו.
ממאמריו באגדה
רבי חייא בר יוסף הותיר אחריו כמה מאמרים באגדה, ביניהם על הגאולה העתידה ותחיית המתים. מפורסם מאמרו: "עתידה ארץ ישראל שתוציא גלוסקאות וכלי מילת" (לחמניות ובגדי צמר), שזכה לפירושים שונים, האם הדברים כפשוטם או שמובנם שהפרנסה תהיה בשפע.
תל ליילאן
תל ליילאן  (בערבית: تل ليلان) הוא אתר ארכאולוגי השוכן ליד ואדי ג'רח בעמק נחל החבור במחוז אל-חסכה בצפון סוריה. אזור זה היה בעת העתיקה חלק ממלכת אשור. האתר היה מיושב החל מהאלף החמישי לפנה"ס. בסוף האלף השלישי לפנה"ס שכנה באתר העיר שֶחנַה (Shekhna). בשנת 1800 לפנה"ס לערך, המלך שמשי-אדד הראשון הפך אותה לעיר הבירה של ממלכתו בצפון מסופוטמיה. הוא שינה את שמה לשובת-אנליל. העיר נהרסה בשנת 1726 לפנה"ס וננטשה סופית.
היסטוריה
היישוב באתר החל להתקיים סביב שנת 5000 לפנה"ס. המקום היה יישוב כפרי חקלאי קטן. ב-2600 לפנה"ס לערך, 300 שנה לפני צמיחת האימפריה האכדית, היישוב צמח והפך לעיר גדולה עם 20,000-10,000 תושבים. שמה של העיר באותה עת היה שחנה. בשנת 2600 לפנה"ס החלו באזור צפון מסופוטמיה תמורות מדיניות, כלכליות וחברתיות, שהביאו להפיכתו של יישוב קטן בשטח של 150 דונם, לעיר בשטח של 900 דונם. באותה עת הונחו היסודות הראשונים לחומה. הקמת חומות ובניית ערים מתוכננות באותה עת אפיינה מקומות נוספים בעמק החבור העליון, כמו: אורקש, Tell Chuera, תל ביידר , תל תאיה ועוד. בשנת 2300 לפנה"ס לערך, נעשה שיפוץ של ביצורי העיר וכן בנייה מחדש במתחם הפולחני בצידו הצפון מערבי של האקרופוליס. ייתכן והם נעשו בעקבות התפשטות האימפריה האכדית לאזור. היישוב במקום ניטש בשנת 2200 לפנה"ס לערך. מתוך ניתוח הסדמנטים באתר, ישנה השערה ששנות בצורת כנראה הביאו לנטישת המקום. נטישה זאת מתאימה לממצאים שנמצאו באתרים נוספים בעמק החבור וצפון מסופוטמיה.
ארכאולוגיה
האתר זוהה לראשונה ב-1878 על ידי הארכאולוג הורמוזד רסאם. בעקבות כך ביקרו בהמשך אשורולוגים וארכאולוגים. באמצע המאה ה-20, החלו ההשערות שהאתר הוא מקומה של שובת-אנליל, בירתו של שמיש אדד. זיהוי מקומה של העיר היה נתון בוויכוח בין הארכאולוגים. בין ההשערות שהועלו לגבי מקומה היו גם העיר אשור עצמה, תל ברק ועוד.
תל ליילאן נחפר על ידי משלחת חפירות מאוניברסיטת ייל. החפירות הארכאולוגיות החלו בשנת 1979, ראש המשלחת הוא הארכאולוג האמריקאי הארווי ווייס (Harvey Weiss). החפירה באתר הייתה בבסיסה חפירת הצלה, לאחר שנסללו כבישים באזור שפגעו בו. המטרה הייתה להציל כמה שיותר לפני שיוצרו נזקים נוספים לאתר. החפירות באתר המשיכו שנים רבות. הממצאים החשובים באתר כוללים גם ארכיון של 1,100 לוחות בכתב יתדות, שתוחזק על ידי שליטי העיר. הלוחות מתוארכים למאה ה-18 לפנה"ס והם עוסקים בעיקר במינהל של העיר ובעסקאות פיננסיות וגם בחלקן הקטן בדיפלומטיה וקשרים עם מדינות אחרות במסופוטמיה. ממצאים מהתל הועברו למוזיאון דיר א-זור.
תעלומת הגורילה
הפקה
למרות שלגורילה בסרט לא נקראה בשם, היא זוהתה רטרואקטיבית כאותה הגורילה שנראתה בשני הסרטים משנת 1933, "האיש המכני של מיקי" ו"חנות חיות המחמד", בשם בֶּפּוֹ.
לסרט הקצר "דונלד דאק והגורילה" משנת 1944 יש עלילה דומה לסרט זה, עם גורילה רצחנית בשם אייג'קס שברחה מגן החיות המקומי.
ביקורת
כתב העת "Motion Picture News" פרסם ב-6 בדצמבר 1930: "זה לא עומד בסטנדרטים של סרטים מצוירים אחרים של מיקי מאוס, אבל זו קומדיה טובה, בכל זאת. רצף הטלפון טוב במיוחד".
שלמה הלברשטאם (הראשון)
האדמו"ר רבי שלמה הלברשטאם (הראשון) (תר"ז, 1847-א' בתמוז תרס"ה, 4 ביולי 1905) היה מקים חסידות באבוב והאדמו"ר הראשון שלה. בנו של רבי מאיר נתן הלברשטאם בן רבי חיים הלברשטאם מצאנז.
תולדות חייו
בשנת תרט"ו (1855) התייתם מאביו, ועבר לגור אצל סבו (אבי אמו) רבי אליעזר מדז'יקוב (בנו של רבי נפתלי מרופשיץ). בשנת תרכ"א (1861) נישא לרבקה הענא, בתו של רבי יהושע מקמינקה. לאחר פטירתה נישא לרעכיל בריינדל בתו של רבי מנשה טייטלבוים (בן רבי נחום צבי מדרוהוביטש, גזע סיגט).
הופקד על ידי סבו רבי חיים הלברשטאם לערוך את תשובותיו ההלכתיות, יחד עם בן דודו רבי משה מברדיוב (בנו של רבי ברוך הלברשטאם מגורליץ). תשובות אלו נדפסו בתור ספר "דברי חיים".
בשנת תרכ"ה (1865) נתמנה כרב בעיירה ביקאובסק, וכיהן בה כעשר שנים. לאחר מכן עבר לכהן כרב בעיירה אושפיצין (כינויה היהודי של העיירה אושוויינצ'ים) ובווישניצה. בשנת תרנ"ב (1892) נתמנה כרב לקהילת באבוב שבגליציה שם התחיל לכהן באדמורו"ת והתפרסם בחכמתו צדקתו וקדושתו. היה מגדולי מנהגי היהדות בגלציה והשפעתו הייתה גדולה.
נפטר בעיירת הנופש באד נויהיים שבגרמניה בא' תמוז תרס"ה (1905).
ילדיו היו מאשתו הראשונה, רבי בן ציון הלברשטאם ובתו חיה שיינדל אשת רבי חיים יעקב טייטלבוים מלימנוב (בנו של רבי משה יוסף מאויהל).
פועלו הציבורי
רבי שלמה הקים את חסידות באבוב והיה האדמו"ר הראשון שלה. בנוסף, הוא ייסד את ישיבת עץ חיים, שבהנהגת בנו רבי בן ציון הלברשטאם הפכה לרשת ישיבות בת כ-40 ישיבות ברחבי גליציה. הוא תמך בתנועת מחזיקי הדת שהקים רבי יהושע מבעלז איתו היה בקשרים טובים ועבדו בשיתוף פעולה בהצגת היהדות מול השלטונות האוסטריים.
מעט מדברי תורתו של רבי שלמה אשר שרדו את השריפה הגדולה בווישניצא, הודפסו בקובץ 'עטרת שלמה'.
הר שפר
הַר שָׁפֶר הוא אתר מקראי, מתחנות נדודי בני ישראל במדבר. שמו מופיע ב:.
בני ישראל הגיעו אל הר שפר מקהלתה, לאחריו המשיכו במסעם וחנו בחרדה.
לדעת התרגום המיוחס ליונתן שם המקום נקרא כל על שם פירותיו הנאים: - הר שנאים פירותיו.
יש המזהים את הר שפר עם מקום הנקרא כיום 'ג'בל עריף א-נקה', הר במערב הר הנגב, שנמצא כיום בשליטת מצרים.
מתילפרדניזולון
מתילפרדניזולון (Methylprednisolone) הוא גלוקוקורטיקואיד סינתטי, המשמש במינונים נמוכים לטיפול במחלות כרוניות או במינונים גבוהים במהלך התלקחויות של מחלות, וניתן בזכות האפקט האנטי-דלקתי ודיכוי מערכת החיסון שלו.
מבוא
ללא קשר לדרך המתן של התרופה, מתילפרדניזולון נותן אפקט סיסטמי על הגוף. ההתוויות העיקריות למתן הם דלקת מעי, אסתמה, דלקת מפרקים ופסוריאזיס. למרות ההשפעות החיוביות הרבות של התרופה קיימות גם תופעות לוואי חמורות, הכוללות: תסמונת קושינג, יתר לחץ דם, אוסטיאופורוזיס, סוכרת, זיהום וניוון עור.
מבחינה כימית, מתילפרדניזולון הוא הורמון סטרואידים סינתטי, שמקורו בהידרוקורטיזון ופרדניזולון. זה שייך לקבוצה של גלוקוקורטיקואידים סינתטיים ובאופן כללי יותר, קורטיקוסטרואידים פועל כאגוניסט לקולטן של מינרלוקורטיקואידים וגלוקוקורטיקואידים. בהשוואה לגלוקוקורטיקואידים אקסוגניים אחרים, למתילפרדניזולון יש זיקה גבוהה יותר לקולטנים של גלוקוקורטיקואידים מאשר לקולטנים של מינרלוקורטיקואידים.
שמו של גלוקוקורטיקואיד זה נגזר לאחר גילוי מעורבותם בוויסות חילוף החומרים של פחמימות בגוף האדם. הפונקציות התאיות של גלוקוקורטיקואידים, כגון מתילפרדניזולון, מובנות כיום כמווסתות הומאוסטזיס, חילוף חומרים, התפתחות, קוגניציה ודלקת. הם ממלאים תפקיד קריטי בהסתגלות ותגובה ללחץ סביבתי, פיזי ורגשי.
מתילפרדניזולון סונתז ויוצר לראשונה על ידי חברת Upjohn (כיום פייזר), ואושר על ידי ה-FDA בארצות הברית באוקטובר 1957. בשנת 2020 מתילפרדניזולון ניתן ליותר מ-3 מיליון מטופלים בארצות הברית. מתילפרדניזולון נמצא גם ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי (WHO) בשל השפעותיו נגד ממאירויות כגון: ALL וCLL.
פרמקוקינטיקה
מתילפרניזולון מסולק בעיקר על ידי הכבד והכליה ומופרש בשתן. סולו-מדרול היא הנגזרת היחידה של מתילפרדניזולון המאושרת למתן תוך וירידי.
שימוש רפואי
כפי שצוין קודם לכן, השימוש העיקרי במתילפרדניזולון הוא לדכא תגובות דלקתיות ותגובות חיסוניות. מתילפרדניזולון משיג זאת בעיקר על ידי ויסות המספר והתפקוד של לויקוציטים, ציטוקינים וכימוקינים. השליטה הדלקתית הנרחבת שלו תורמת לשימוש בהפרעות מרובות ללא קשר לפתולוגיה. מתילפרדניזולון נפוץ כטיפול קצר טווח בהתלקחויות של מחלות כרוניות, כפי שניתן לראות בהתלקחות של מחלת גאוט (שיגדון). ניתן לתת אותו במהלך טיפול מתמשך במינונים נמוכים יותר, מותנה במעקב רפואי אחר תופעות לוואי. המינון וההרכב המדויק של התרופה מותאמים לפי ההתוויה הספציפית לשימוש.
אסתמה
בשנים 2001–2002, 11.4% מהחולים שאובחנו עם אסתמה מחוץ לבית החולים קיבלו מרשם לקורטיקוסטרואידים דרך הפה כטיפול בקרה ארוך טווח. התוכנית הלאומית לחינוך ומניעת אסתמה (NAEPP) מציעה שימוש במתילפרדניזולון בצורה סיסטמית בטיפולים קצרים וארוכים כאחד כדי לשלוט במהירות ולדכא אסתמה מתמשכת, בהתאמה. עבור התלקחויות הדורשות טיפול במיון בית חולים או במרכזי רפואה דחופה, מתילפרדניזולון דרך הפה מועדף על פני מתן תוך ורידי, אלא אם יש בעיות בליעה או הקאות. מתילפרדניזולון דרך הפה אינו דורש פעולה פולשנית מקדימה (השגת גישה תוך ורידית) ומחקרים הראו יעילות שווה בהשוואה למתילפרדניזולון בשימוש תוך ורידי מינון. לאחר שחרור ממיון בית החולים מומלץ לרשום המשך טיפול בן חמישה ימים של מתילפרדניזולון כדי להפחית את ההסתברות להישנות המחלה או תסמיני גמילה.
מחלות ראומטיות
מתילפרדניזולון משמש לטיפול במספר מחלות ראומטיות, כגון זאבת (SLE) ודלקת מפרקים שגרונית (RA). המינון והמתן של מתילפרדניזולון למחלות אלו משתנים מאוד בשל שוני בפתופיזיולוגיה בין המחלות ובקרב חולים אינדיבידואליים. בזאבת (SLE), חולים מקבלים לעיתים קרובות מרשם למתילפרדניזולון במקביל לתרופות מדכאות חיסוניות אחרות.
זריקות קורטיקוסטרואידים תוך מפרקיות (IACI) הן קו טיפול שני כדי להקל על כאבי מפרקים הנובעים מדלקת מפרקים שגרונית. הן מוזרקות לרוב למפרקי הברכיים והכתפיים. למרות שההזרקה היא מקומית, מחקרים הראו ספיגה סיסטמית של התרופה המעידה על השפעות מועילות על מפרקים מרוחקים.
אי ספיקת אדרנוקורטיקלית ראשונית או שניונית
מתילפרדניזולון אינו מומלץ בדרך כלל לאי ספיקה אדרנוקורטיקלית ראשונית או שניונית בהשוואה לקורטיקוסטרואידים אחרים שיש להם זיקה גבוהה יותר לקולטנים המינרלוקורטיקואידים.
קונטרה-אינדיקציות
לאנשים הסובלים מזיהומים פטרייתיים מערכתיים אין ליטול מתילפרדניזולון במתן פומי (PO).
ביטויים נפשיים עשויים להופיע בזמן נטילת מתילפרדניזולון, החל מאופוריה, נדודי שינה, שינויים באישיות ועד דיכאון. זהירות נדרשת עבור חולים הנוטים לפסיכוזות, שכן נטיות פסיכוטיות עלולות להחמיר בזמן נטילת קורטיקוסטרואידים.
מינון Solu-Medrol 40 מ"ג מכיל לקטוז המופק מחלב פרה, אין ליטול את זה על ידי כל מי שיש לו רגישות יתר ידועה למוצרי חלב או למרכיביו.
אירועים רפואיים חמורים נקשרו עם מתן אפידורלי של נגזרות התרופה, כולל אוטם חוט השדרה, פרפלגיה, קוואדריפלגיה, עיוורון קורטיקלי ושבץ מוחי.
תופעות לוואי
התגובה של גלוקוקורטיקואידים אקסוגניים בציר ההיפותלמוס-יותרת המוח-אדרנל (HPA) מעכב את הפרשת ההורמון המשחרר קורטיקוטרופין (CRH) וההורמון האדרנו-קורטיקוטרופי (ATCH) בהיפותלמוס ובלוטת יותרת המוח, בהתאמה. דיכוי ממושך מוביל לתגובות לא נאותות ללחצים פיזיים ורגשיים, כגון מחלה וטראומה. דיכוי ATCH עלול לגרום להיפופלזיה של יותרת הכליה או ניוון משני של בלוטת יותרת הכליה תוך שישה שבועות של טיפול במתילפרדניזולון, מה שמשאיר מטופל בסיכון לפתח משבר אי ספיקת יותרת הכליה מסכן חיים. גורמים התורמים למידת דיכוי ציר ההיפותלמוס-יותרת המוח-אדרנל מושפעים ממינון הורמון סטרואידים סוג התרכובת ודרך המתן, מינון מצטבר, משך הטיפול ושימוש במקביל בתרופות אחרות. כל אדם שנטל הורמונים סטרואידים במשך יותר משבועיים נמצא בסיכון לפתח דיכוי ציר ההיפותלמוס-יותרת המוח-אדרנל.
לפני הפסקת הטיפול במתילפרדניזולון מכל סיבה שהיא נדרשת התייעצות עם רופא, הפסקה פתאומית של התרופה גורמת לרוב לתסמינים חולפים ולא ספציפיים כגון אובדן תיאבון, קלקול קיבה, הקאות, נמנום, בלבול, כאבי ראש, חום, כאבי מפרקים ושרירים, קילוף עור וירידה במשקל. ניתן לייחס תסמינים אלו לתסמונת גמילה מסטרואידים, אי ספיקת יותרת הכליה או הישנות מחלה. מטופלים הנטלו מתילפרדניזולון כטיפול ארוך טווח נדרשים להפחית בהדרגה את השימוש בתרופה כדי למזער את תסמיני הגמילה ופוטנציאל הישנות. במידה והתסמינים מחמירים ניתן להגדיל את המינון של מתילפרדניזולון באופן זמני.
קורונה (COVID-19)
מתילפרדניזולון שימש כטיפול בחולים במצב בנוני/קשה במהלך מגפת הקורונה (COVID-19), אך אין הוכחות שהוא בטוח או יעיל במטופלים אלו.
אליעזר בן יואל
רבי אליעזר בן יואל הלוי, המכונה ראבי"ה; סביבות ד'תת"ק (1140~) - אחרי ד'תתק"פ (1220+), היה בן תקופת הראשונים ומחבר הספר אבי העזרי.
תולדות חייו
רבי אליעזר נולד בעיר בון שבגרמניה, למשפחת רבנים ופוסקים מבעלי התוספות: אביו רבי יואל הלוי רַבָּהּ של בון, סבו רבי אליעזר בן נתן (הראב"ן), ודודו רבי שמואל בן נטרונאי.
תקופתו הייתה מרובה ברדיפות וגירושים, ולכן נדד בערים רבות בגרמניה, כמו בון, קלן, מגנצא, וירצבורג, בונגה ועוד. רוב שנותיו חי בעיר בון, ולעת זקנותו מילא את מקום אביו ברבנות קולוניא. באחרית ימיו כהו עיניו.
רבי אליעזר עסק בצרכי הציבור ובפדיון שבויים, וקשר קשרים עם אנשי השלטון והכנסייה.
אחד מבניו נקרא בשם יואל, ואח בשם אורי נשרף בשנת ד'תתקע"ו על קידוש השם.
רבותיו חבריו ותלמידיו
בקטנותו הספיק ללמוד מפי אבי אם אמו, רבי אליקים בן יוסף ממגנצא ומפי סבו רבי אליעזר בן נתן (הראב"ן), על אף שלא למד אצלם תקופה ארוכה, הרבה לצטט מהם פסקי הלכה וללמוד ממנהגיהם. מקורות משפחתיים נוספים לפסיקותיו היו אביו רבי יואל הלוי אצלו למד, ודודו רבי שמואל בן נטרונאי.
הוא למד בישיבות במגנצא שם רבותיו המובהקים היו רבי יהודה בן קלונימוס ממגנצא, רבי אליעזר בן שמואל ורבי משה הכהן בן שלמה. בנוסף, למד אצל רוב חכמי אשכנז של אותו הדור: אצל רבי אליעזר ממיץ, אצל רבי יהודה החסיד ברגנשבורג, ובשפיירא למד בישיבת רבי ריב"א הבחור, נכדו של ריב"א ואצל רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא.
הוא התכתב עם בני דורו, עם רבי שמואל החסיד ורבי יצחק בן אשר הלוי שניהם מהעיר שפיירא, רבי יהודה בן קלונימוס ממגנצא, ועם רבי אליעזר ממץ ואולי גם עם רבי דוד בן שאלתיאל ורבי שלמה הכהן.
תלמידו המובהק הוא רבי יצחק בן משה מחבר הספר אור זרוע המזכירו בספרו רבות. ייתכן שתלמיד נוסף שלו הוא רבי גרשום בן יעקב הגוזר. בעבר היה זיהוי שגוי של תלמידים ישירים רבים נוספים, בעקבות שיבושי העתקה והבנה בספריהם, כמו הכתוב "מורי" בציטוט דברי המהרי"ח בספר הגהות אשר"י, שלמעשה היה ציטוט מתוך הספר אור זרוע.
תלמיד נוסף שלו הוא רבי ברוך בן אברהם רבי ברוך ממגנצא.
חיבוריו
עיקר פסקיו הגיע לידי הפוסקים בתקופת הראשונים דרך כתבי תלמידו בספר אור זרוע שבעצמו צוטט בהגהות אשר"י על פסקי הרא"ש.
ספרו אבי העזרי, שהודפס בשם "ספר ראבי"ה" על שם מחברו, כולל לקט נרחב של פסקים ופירושים ב-1,155 סימנים, לפי סדר מסכתות התלמוד. חלק קטן מהספר נדפס בידי רח"נ דמביצר בקרקא בשנת ה'תרמ"ב, אך רובו ככולו נדפס על ידי אביגדור אפטוביצר בתוספת מבוא מקיף והערות רבות. הכרכים הראשונים של הספר יצאו לאור בהוצאת חברת מקיצי נרדמים בברלין שנת ה'תרע"ג ובירושלים שנת ה'תרצ"ה, כרך הוספות ותיקונים בשנת ה'תרצ"ו וכרך המבוא בשנת ה'תרצ"ח. בהשתדלותו של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג יצאה הסדרה לאור מחדש על ידי מכון הרי פישל לדרישת התלמוד ומשפט התורה, כאשר חלק נוסף יצא לאור מכתבי יד על ידי הרבנים אליהו יצחק פריסמן ושאר ישוב כהן. חלקים נוספים (עד סופו של הספר) יצאו לאור בשנים האחרונות על ידי הרב דוד דבליצקי. בשנת תשס"ה הוציא הרב דוד דבליצקי את כל הראבי"ה מחדש, גם החלקים שכבר נדפסו, על פי כתב יד נוסף, ובהקדמתו העיר על כמה טעויות של אפטוביצר.
ציטוטים רבים מהספר, מהם גם כאלו שאינם נמצאים כיום לפנינו, מובאים בחיבורי הלכה שונים של חכמי אשכנז בדורות שאחריו, כמו במרדכי, הגהות מיימוניות, תשובות מהר"ם בן ברוך - דפוס פראג שכולם מבית מדרשו של מהר"ם, ספר האסופות ועוד.
חיבור נוסף של רבי אליעזר הוא ספר אביאסף. שמשמעו א'ליעזר ב'ן י'ואל אסף, כיוון שהוא איסוף דברי זקנו, ראב"ן . ככל הנראה על הלכות בסדרים נשים ונזיקין, כהמשך לספרו אבי העזרי. גם מספר זה ציטוטים רבים בספרי הדורות שאחריו אולם ספר זה לא הגיע לידינו.
כמו כן ערך "תוספות" לכמה מסכתות, ותלמידו מביא מהם בספר אור זרוע.
מסופר שהרא"ש בעת בריחתו לספרד לא נטל עמו ספרים כמעט, ואף את ספרו של זקנו הראב"ן לא לקח עמו, אבל הביא עמו את ספר הראבי"ה שטרם פשט אז בספרד.
רבים מפסקי הראבי"ה התקבלו על ידי פוסקי הדורות, ופסקיו שימשו כאחד מעמודי ההוראה באשכנז לפני חיבור השולחן ערוך. גם סעיפים רבים בשולחן ערוך מבוססים על דבריו. אף שספריו אביעזר ואביאסף לא נפוצו (מהדורה מודפסת של ספרו אבי עזרי יצאה רק במאה העשרים וספר אביאסף נותר עד המאה ה-19 בכתב יד ואז אבד) פסקיו הונחלו דרך הספר אור זרוע של תלמידו ר' יצחק מווינא.
כמו כן חיבר מספר פיוטים הנמצאים בכתבי יד שונים. הוא השלים שלשה בתים מפיוט 'זולת' של סבו הראב"ן הנאמר בקהילות המערביות של אשכנז בשבת שלפני שבועות ובשבת חזון. הפיוט עוסק שיעבוד מלכיות נאמרים בקהילות אשכנז המערבי באמצע הזולת הנאמרת בשבת לפני שבועות ובשבת חזון; שאר הזולת נכתב על ידי סבו,
ג'ון דאדלי, דוכס נורת'מברלנד
נעורים וקריירה צבאית
אביו של ג'ון דאדלי, אדמונד דאדלי, היה שר האוצר של הנרי השביעי, מלך אנגליה. אולם הוא נאשם בבגידה כאשר ג'ון היה בן ארבע או חמש ונכלא במצודת לונדון. ב-7 ביולי 1510 הוצא להורג בעריפת ראש. ב-1512 לקח אותו אדוארד גילפורד תחת חסותו. דאדלי שגדל מאז בבית המשפחה נשא בהיותו בן 20 את ג'יין בת ה-16, בתו של גילפורד, לאשה.
בתקופת אדוארד השישי - שליט למעשה של אנגליה
לאחר מות המלך הנרי השמיני התמנה סימור לאפוטופסו של המלך-הילד אדוארד השישי בעוד דאדלי התמקד בתפקידי הגנה, אבטחה, מודיעין וביטחון. שיא המהלכים המלחמתיים באותה תקופה היה קרב פיקני בסקוטלנד בשלהי 1547, בו נרשם הניצחון לזכותו של דאדלי. נאמנותו לכתר הוכחה כאשר דיכא את מרידת קט במזרח אנגליה בקיץ 1549. בפעולות אלו ואחרות זכה דאדלי לתדמית של איש צבא וביטחון מקצועי הרותם את יכולותיו ואת האמביציה שלו לטובת הממלכה, זאת בניגוד לסימור, שפעולתו כפוליטיקאי ואיש חצר קנתה לו אויבים רבים. בפברואר 1550 קודם דאדלי למשרת הלורד נשיא המועצה ובאוקטובר 1551 זכה בתואר דוכס נורת'מברלנד. עלייתו של דאדלי סימנה את שקיעתו של סימור, שנאסר מספר ימים לאחר שדאדלי קיבל דוכסות בעוון בגידה וניסיון לבצע הפיכה בחצר המלך. דאדלי הפך רשמית לאפוטרופוס המלך הצעיר ולאיש החשוב ביותר בממלכה. בינואר 1552 הוצא סימור להורג.
תארו הרשמי של דאדלי החל מ-1552 היה לורד סטיוארט, המשרה הגבוהה ביותר בחצר ובעל סמכות ריבונית במועצה המלכותית, שנייה רק לזו של המלך. כיוון שכאשר מלאו למלך 14 הוא היה משוחרר מחובת אישור המועצה על החלטותיו, הקפיד דאדלי לשמש לו כחבר ויועץ קרוב ואכן, המלך התייעץ עם דאדלי בכל ונטה לקבל את החלטותיו. כפי שהיה רפורמטור בארגון הצבאי, היה דאדלי רפורמטור גם בארגון הממשלתי והציבורי. הוא הנהיג קיצוצים נרחבים, ביטל כפילויות ובזבוזים ויזם חוקים שביססו שמרנות פיננסית. יחד עם זאת ניסה ליצור מערכת מחירי-מקסימום ליצרנים שתאפשר מחייה לעניים. אך מערכת המחירים שנקבעה הייתה בלתי-ריאלית וגרמה למצב בו לחקלאים היה משתלם יותר שלא למכור תוצרת במחיר הנמוך שנקבע וכך נגרם מחסור. מחאות העניים שפרצו דוכאו ביד קשה.
דאדלי הגיע למסקנה שמצב המלחמה בו נמצאה אנגליה מול צרפת וסקוטלנד מהווה נטל כבד על אוצר הממלכה, מכניס אותה לחובות ומהווה איום על חוסן המטבע. לפיכך, ערך מספר צעדים לכיון שלום. הוא המליץ לאדוארד להשתדך לאליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת והגיע להסכם במסגרתו נסוגו האנגלים מהמצור הממושך על בולון בתמורה לכופר בסך 150,000 ליש"ט. במסגרת הסכם השלום המהפכני עם סקוטלנד, נקבע לראשונה בהיסטוריה גבול מדיני מוסכם בין שתי ישויות. הסכמי השלום גובו בכוחות אנגליים שהגנו על המעוז בקאלה ועל הגבול המדיני עם סקוטלנד. בסכסוך בין צרפת לאימפריה הרומית הקדושה הוביל דאדלי למדיניות של נייטרליות.
ההרפתקנות הפיננסית היחידה בה תמך דאדלי הייתה בתחום מסעי גילוי הארצות. הוא תמך במימון ישיר של הכתר במשלחת שניסתה להגיע לסין דרך "המעבר הצפון-מזרחי" ובמסעות למרוקו ולסיירה לאון.
מבחינה דתית המשיך דאדלי את הקו בו נקט אדוארד מתחילת שלטונו ואף החריף את הצעדים להלאמת אדמות המינזרים וחלוקתן, להסרת כל העיטורים מן הכנסיות ולשימוש בספר התפילות של תומאס קרנמר כחוק מדינה.
הכתרת ג'יין גריי
ב-6 ביולי מת המלך אדוארד. דאדלי הסתיר את דבר מותו על מנת לקנות לו זמן בו יכין את ג'יין גריי להכתרה. ב-9 ביולי הכריז רשמית על מות המלך ועל ירושתה החוקית של ג'יין. הציבור לא קיבל את ההכתרה ברצון. רבים בציבור שאפו לראות בהכתרתה של מרי כהוצאה לפועל של צדק היסטורי, לאחר העוול שנגרם לה ולאמה. רבים גם היו שמחים על הדרתו של דאדלי, שנתפס, עקב הרפורמות הכלכליות שלו, כאויב העניים והכפריים, מהשליטה בחצר המלוכה.
כאשר שמעה לבסוף מרי, ששהתה בנורפוק, על מות אחיה המלך אדוארד, היא הכריזה על עצמה כמלכה. היא נעה לכיוון לונדון, נתמכת בעיקר על ידי כפריים ממחוזות מזרח אנגליה והתמזה, בה-בעת יצא דאדלי מן העיר לכיוון קיימברידג' עם 1,500 איש וארטילריה, על מנת לבלום את כוחה של מרי. ב-20 ביולי קיבל דאדלי מכתב ממועצת העיר לונדון המורה לו שהתקבלה החלטת מועצה לפיה מרי היא המלכה החוקית ושעליו לפרק את צבאו ולשוב מיידית ללונדון. דאדלי שב ללונדון ב-25 ביולי ורכב למצודת לונדון שם הואשם בכך ש"הרעיל" את המלך אדוארד והסית אותו. שומרים חמושים הגנו עליו מפני זעמו הספונטני של ההמון.
משפטו ומותו
דאדלי שהה במצודת לונדון עד למשפטו, שהתקיים ב-18 באוגוסט באולם וסטמינסטר. עם תום משפטו התחנן על חייהם של חמשת בניו והצהיר, במפתיע, על כוונתו להתוודות על חטאיו ולשוב ל"דת האמת" (הקתולית). הוא הובא לכנסיית פטרוס הקדוש בכבלים (St. Peter ad Vincula) בלונדון ושב לאמונה הקתולית בפני הבישוף הלורד צ'נסלור סטיבן גארדינר, ששהה במשך רוב שנות שלטונו של אדוארד השישי במצודת לונדון כאסיר. ב-22 באוגוסט הוצא להורג בפני קהל של 10,000 איש.
לפני מותו נשא נאום ובו הביע חרטה על כך ששמע לדבריהם של "מסיטים ומטיפים" של הדוקטרינה החדשה והזהיר את הציבור לבל ילך שולל אחר המטיפים הפרוטסטנטים שדרכם מובילה לאבדון. לאחר הנאום, כרע ברך, התווה צלב על הקש והניח את ראשו על כן ההוצאה להורג.
הוא נקבר בכנסיית פטרוס הקדוש בכבלים.
המחלוקת על חזרתו של דאדלי לקתוליות ותדמיתו
אחד הנושאים השנויים ביותר במחלוקת בקשר לג'ון דאדלי הוא צעדו האחרון. הדעות חלוקות בקשר לסיבה שהניעה אותו. בעוד מרי ראתה בכך ניצחון אלוהי מובהק, חוקרים לאורך הדורות ניסו לפצח חידה זו. האם היה בעל אמונת-אמת ששב אל אמונת אבותיו נוכח האסון שנחת עליו או שראה בניצחונה של מרי התערבות אלוהית? או, בהיותו מדינאי ציניקן, ביקש להשיג טובה ולהציל את חייו או לפחות לסייע לבניו ולמשפחתו, בתקווה שהצעד יעזור להם במשפטם.
בעוד שבמשך כל שנותיו היה שנוא על ידי הקתולים, הרי שצעדו האחרון של דאדלי צבע את כל פועלו כבוגדני ואופורטוניסטי גם בעיני הפרוטסטנטים. כותבי קורות הכנסייה האנגליקנית כג'ון פוקס (John Foxe), שכתב ספר המהלל את הקרבתם של המרטירים (הקדושים המעונים) של הכנסייה, שמתו על אמונתם, גינו את דאדלי על כך שחזר בו, דבר שיכלו לעשות גם אחרים, אך לא עשו כן. כך זכה לתדמית של "הדוכס הרע" (wicked duke) והואשם גם במותה של ג'יין גריי, נערה תמימה, ששוכנעה על ידו להפוך למלכה על מנת לספק את מאויי השלטון שלו והוצאה להורג כבוגדת.
אוקטב מירבו
אוֹקְטָב מִירְבּוֹ (בצרפתית: Octave Mirbeau; 16 בפברואר 1848 – 16 בפברואר 1917) היה סופר, עיתונאי, מבקר אמנות, סאטיריקן ומחזאי צרפתי.
ביוגרפיה
בתחילת שנות השמונים של המאה התשע עשרה מירבו פרסם סיפורים שונים בשמות עט בדויים, דבר שאפשר לו להיות עצמאי מבחינה כספית. ב-1882 פרסם בעיתון היומי "לה גולואה" פואמות קצרות בשם העט גארדיניאק, ובהן מצטט משירו לא ידוע עד אז של ארתור רמבו ("הדג האבוד"). ב-1884, כדי להשתחרר מאהבה נכזבת, עבר להתגורר בברטאן, שם החל לכתוב את הרומן הראשון שלו, "דרך הייסורים". בסוף אותה שנה שב לפריז והחל להתיידד עם קלוד מונה ועם אוגוסט רודן. מכאן ואילך דבק בערכיו המוסריים, הפוליטיים, הספרותיים והאמנותיים, שאותם ביטא במאמריו בעיתונות הפריזאית.
ב-25 במאי 1887 נשא לאישה את אליס רנו, שחקנית תיאטרון שאותה הכיר ושאיתה התגורר שנתיים לפני כן. הוא לא היה מאושר בחיי נישואיו והתנסותו זו גרמה לו לכתוב מאוחר יותר את הנובלה "מותו של בלזאק" (1907), אודות בלזאק שגם הוא לא היה מאושר בחיי נישואיו. במשך שבע השנים הבאות עבר מירבו משבר גדול, כי הרומנים שלו היו לצנינים בעיני השמרנים וחוגי הימין הפוליטי. הוא הפך לאנרכיסט ונאבק על דעותיו בעיתונות הפריזאית.
מירבו גילה את וינסנט ואן גוך, את פול גוגן ואת קאמי קלודל והכריז עליהם כ"גאונים". הוא עמד לצדו של אלפרד דרייפוס במאבקו נגד חוגי הצבא והמלוכנים. לבסוף זכה להצלחה ספרותית באירופה כולה ויצירותיו תורגמו לשפות רבות. לב טולסטוי ראה בו את הסופר הצרפתי הגדול ביותר של תקופתו.
אחרי נישואיו העדיף מירבו את ברטאן ואת נורמנדי עילית על פני פריז. קאמי פיסארו צייר את גנו של מירבו בנורמנדי עילית. בכל מקומות מגוריו טיפח גינה ובכך התחרה עם קלוד מונה. בשנותיו האחרונות חלה, ולא היה מסוגל עוד לכתוב. הטבח של מלחמת העולם הראשונה גרם לו יאוש גדול.
אוקטב מירבו מת בפריז ביום הולדתו ה-69.
יצירותיו
כמבקר אמנות וספרות אנין טעם ובעל חוש הבחנה, מירבו הילל ופרסם את קלוד מונה ואת אוגוסט רודן, וגילה לקהל הרחב את ואן גוך ואת קאמי קלודל. הוא סלל את הדרך למוריס מטרלינק ולמרגריט אודו.
כסופר החל מירבו בטרילוגיה אוטוביוגרפית: "דרך-הייסורים" (1886), "הכומר ז'ול" (1888) ו"סבסטיין רוש" (1890). הרומן "דרך הייסורים" גרם לשערורייה בגלל תיאור תבוסת הצבא הצרפתי במלחמת פרוסיה צרפת. גיבורו של הרומן "הכומר ז'ול" הוא כומר מתמרד, וברומן "סבסטיין רוש" מירבו עוסק בנושא האסור של יחסי מין של כמרים מתבגרים. ספרים אלה התקבלו באהדה על ידי אנשי האוואנגרד הספרותי, אך נדחו על הסף על ידי השמרנים וחוגי הימין הפוליטי.
ספריו מעוררי השערוריות "גן העינויים" ו"יומנה של משרתת" היו לרבי-מכר. ברומן "גן העינויים" (1899) מירבו משתמש בפורנוגרפיה כאמצעי להצגת ביקורת חברתית ולהפצת רעיונותיו המהפכניים.
שני ספריו האחרונים ובהם "דינגו" (1913) כתובים בסגנון המנוגד למוסכמות של ז'אנר הרומן הריאליסטי.
מירבו זכה להצלחה גם כמחזאי, והטרגדיה שלו "הרועים הרעים" (1897) הועלתה על הבמה בפריז בכיכובם של שרה ברנאר ושל לוסיין גיטרי. הקומדיה "העסקים הם העסקים" (1903) הביאה לו הצלחה והכרה כלל אירופית. קומדיה זו והקומדיה "הבית" (1908) הועלו על הבמה בקומדי פרנסז בפריז. בעזרת המחזות הקצרים "מהתלות ומוסר השכל" סלל מירבו את הדרך לשיטת כתיבה חדשנית.
פול ג'יאמטי
ביוגרפיה
ג'יאמטי נולד וגדל בניו הייבן שבקונטיקט. אביו, אנג'לו בארטלט ג'יאמטי, היה פרופסור באוניברסיטת ייל ולאחר מכן הפך לנשיא האוניברסיטה ולממונה על המייג'ור ליג בייסבול. אמו של ג'יאמטי עבדה כמורה לאנגלית בבית ספר בעיר. גם אחיו, מרקוס ג'יאמטי, הוא שחקן קולנוע. ג'יאמטי למד בבית ספר פווט ולאחר מכן בקולג' הפרטי שות רוזמרי האל. למד באוניברסיטת ייל לתואר ראשון במגמת תיאטרון. ג'יאמטי סיים את לימודיו באוניברסיטה בהצלחה ב-1989 עם תואר ראשון באנגלית וקיבל תואר מוסמך אוניברסיטה באמנות מבית הספר לדרמה של ייל.
קריירה
ג'יאמטי הופיע בכמה מופעי תיאטרון, חלקם בברודוויי, לפני שהופיע בסדרת טלוויזיה קטנה וסרטים בתחילת שנות ה-90. ב-1995 שיחק תפקיד קטן בסרט סברינה. תפקידו המשמעותי הראשון היה בסרט חלקים אישיים. ב-1998 הופיע ג'יאמטי בתפקיד קטן בסרט המופע של טרומן. באותה שנה הופיע בסרט המלחמה "להציל את טוראי ראיין", בקומדיה "דוקטור דוליטל" ובסרט הפעולה המתווך. בשנת 1999 שיחק ג'יאמטי בסרטו של מילוש פורמן "איש על הירח".
ב-2000 שיחק בקומדיה "ביג מאמא", כמו כן שיחק בסרט "דואט", ובסרט הטלוויזיה "אם הקירות האלה היו יכולים לדבר 2". בשנת 2001 הופיע בסרט "אגדות וסיפורים" ובסרט המדע בדיוני "כוכב הקופים". בשנת 2002 שיחק בקומדיה "שקרן בריבוע". בשנת 2003 כיכב בסרט הביוגרפי-דרמטי "אמריקן ספלנדור", על תפקידו בסרט קיבל מספר מועמדויות ביניהם לפרס סטלייט ולפרס אינדפנדנט ספיריט. בנוסף, שיחק במותחן הפשע "ביטחון", והופיע ג'יאמטי בסרט הפעולה של ג'ון וו "צ'ק פתוח".
בשנת 2004 שיחק בדרמה קומית זוכה פרס האוסקר "דרכים צדדיות"; על תפקידו היה ג'יאמטי מועמד לפרס גלובוס הזהב, פרס סטלייט ולפרס גילדת שחקני המסך.
בשנת 2006 שיחק ג'יאמטי בסרט "אמן האשליות", כמו כן כיכב בסרטו של מ. נייט שאמלאן "נערה במים". בשנת 2007 הופיע לצד סקרלט ג'והנסון בקומדיה "יומני האומנת", בנוסף שיחק בסרט "לירות כדי להרוג". בשנת 2008 גילם ג'יאמטי את ג'ון אדמס במיני-סדרת הטלוויזיה של HBO "ג'ון אדמס" שביים טום הופר, ועל תפקידו קיבל ג'יאמטי את פרס אמי ופרס גלובוס הזהב לשחקן ראשי במיני-סדרה או סרט.
בשנת 2010 שיחק בסרט הקנדי "הסיפור על פי ברני", וזכה פעם נוספת בפרס גלובוס הזהב.
בשנת 2011 שיחק בסרט "המבצר האחרון", בו גילם את ג'ון, מלך אנגליה, ושיחק גם בסרטי הקולנוע "ווין ווין" של הבמאי טום מקארתי, "משחקי שלטון" שביים ג'ורג' קלוני והקומדיה "בדרך לחתונה עוצרים בבנגקוק". בנוסף בשנה זו שיחק גם בדרמה הטלוויזיונית של HBO "גדולים מכדי להיכשל", בתור בן ברננקי. על תפקידו זה קיבל ג'יאמטי מועמדות לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב וזכה בפרס גילדת שחקני המסך.
בשנת 2014,שיחק פול את הנבל ריינו, יריבו של ספיידרמן, בסרט "ספיידרמן המופלא 2".
ב-2015 גילם את ג׳רי הלר, אמרגן יהודי בסרט ״Straight Outta Compton" (שהיה מועמד לאוסקר) המבוסס על להקת ההיפ הופ NWA בתחילתו דרכה בסוף שנות השמונים. באותה שנה שיחק בתפקיד ד"ר לורנס הייס בסרט האסונות סן אנדראס.
בשנת 2018 שיחק בסרט הפוסט-אפוקליפטי "עכשיו אנחנו לבד" של הבמאי ריד מורנו.
בשנת 2023 יצטרף ג'יאמטי כדמות ראשית לעונתה השנייה של סדרת המסתורין הספרדית "30 מטבעות" של רשת HBO אירופה, העוקבת אחר האב ורגרה (אדוארד פרננדס), מגרש שדים, מתאגרף ואסיר-לשעבר שגורש על ידי הכנסייה לעיירה נידחת בספרד.
חייו האישיים
ג'יאמטי הוא תושב ברוקלין, ניו יורק. נשוי לאליזבת כהן מאז 1997. ב-2001 נולד לזוג בן.
מוזיאון הנגב לאמנות
המבנה
מבנה בית המושל, המשמש כמשכנו של מוזאון הנגב לאמנות, הוא בן שתי קומות. הוא מעוטר בחזיתו באכסדרה בעלת שלוש קשתות מחודדות. חלקו הפנימי אופייני למבנה הקרוי "קונאק": ביתו של מושל או של אישיות חשובה אחרת, שבו נערכים גם מפגשים רשמיים וקבלות פנים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, שימש הבניין כמעון קצין המטה הבריטי. בשנת 1938 הוסב המבנה לבית ספר לבנות הבדואים. במהלך התקופה נוספו למבנה מדרגות פנימיות, מבנה שירותים בקומה התחתונה ושני חדרים בקומה העליונה.
לאחר כיבוש העיר על ידי צה"ל במלחמת העצמאות שימש המבנה את צה"ל. עם היווסדה של העיר באר שבע, בשנת 1950, שימש המבנה כבית העירייה הראשון.
המסגד הגדול
המסגד הגדול, הממוקם במתחם המוזאונים בעיר העתיקה בבאר שבע, הוקם בשנת 1906 על ידי השלטונות העות'מאניים, ושימש את האוכלוסייה המקומית לתפילה. על פי היסטוריונים מקומיים המסגד לא שימש בתפקידו מעולם בשל קללה שהושתה עליו סמוך הקמתו. בשנים 1948–1953 שימש כבית מעצר וכבית משפט השלום. ב-1953 החל מבנה המסגד לשמש כמוזאון לארכאולוגיה בניהולו של צבי עופר והוצגו בו ממצאים מן הנגב, במיוחד מאתרי התקופה הכלקוליתית באזור באר שבע והנגב הצפוני. הידוע והחשוב שבמוצגים הארכאולוגיים שהוצגו בחצר המוזיאון הוא מזבח הקרניים שהתגלה בשנת 1973 בחפירות תל באר שבע, וכיום מוצג במוזיאון ישראל, ירושלים. כמו כן הוצגו דיוראמות אתנוגרפיות מחיי הבדואים. עם פתיחת המוזיאון ב-1953 הוצגה בו גם תערוכת ציורים של ציונה תג'ר ובשנים הבאות תערוכות שהושאלו ממוזיאון בצלאל, לימים מוזיאון ישראל. בצד מוצגים ארכאולוגיים מהנגב ופריטים אתנוגרפיים מחיי הבדואים נאספו במוזאון גם יצירות אמנות כבר מתחילת שנות ה-60 ובאגף האמנות הוצגו תערוכות של אמנים עכשוויים, בהם רפי לביא, יואב בראל ופנחס עשת וב-1968 הוצגה תערוכת יחיד של מרסל ינקו. האמנית חוה מחותן הייתה יועצת האמנות של המוזיאון בשנות ה-60. בשנים 1984–1987 היה יהודה גוברין אוצר המוזאון הארכאולוגי ולפרק זמן גם מנהל. הוא ארגן את תצוגת הקבע לפי תקופות (הכלקוליתית, תקופת המקרא והתקופה הרומית-ביזנטית) ואצר תערוכות שהוקדשו לחפירות באזורי הנגב. בשנות ה-80 הוצגו גם תערוכות נודדות מטעם בית התפוצות שהוקדשו לצילום אתנוגרפי-יהודי. ב-1984 התבשרו תושבי באר שבע והנגב על פתיחת סניף של הגרפוטק הישראלי במוזאון הנגב שאיפשר השאלה לציבור של הדפסים אמנותיים. בתקופת ניהולה של נועה טל (שגם ניהלה את מרכז האמנויות לנוער) בסוף שנות ה-80 קיבל אוסף האמנות תשומת לב מיוחדת. ב-1987 נערך רישום מקצועי ראשון של האוסף ובעקבות זאת המוזאון זכה בהכרה של משרד התרבות. אגף האמנות פעל בבית המושל בנפרד אולם היו גם תערוכות משותפות לשני האגפים כמו התערוכה "מגורים במדבר" ב-1989. לאחר עזיבתו של יהודה גוברין לא התמנה אוצר אחר לארכאולוגיה וכעבור כמה שנים הממצאים הארכאולוגיים נלקחו על ידי רשות העתיקות. מזבח הקרנות הועבר למוזיאון ישראל שם הוא מוצג עד היום.
עקב מצבו הרעוע של בניין המסגד הוא פונה בשנת 1992 והוכרז מבנה מסוכן, ובמשך שנים עמד ריק. לאחר שיפוץ מוזאון הנגב לאמנות בבית המושל ביקשה עיריית באר שבע לשפצו ולהמשיך להשתמש בו כמוזאון ארכאולוגי. בשנים 2008–2010 נעשו בבניין פעולות שימור ושיקום בניהול רשות העתיקות. האגודה לסיוע ולהגנה על זכויות הבדואים בישראל, הוועד המוסלמי בנגב ואחרים, ביקשו לשוב ולהופכו למסגד לתפילה. הם פנו בעניין לבית המשפט, ומשנדחתה פנייתם עתרו בשנת 2002 לבית המשפט הגבוה לצדק (בג"ץ 7311/02).
ביוני 2011 קיבל בג"ץ את עמדת המדינה כי המבנה לא ישמש לתפילה אך דחה את דרישת העירייה להחזירו לתפקידו כמוזאון ארכאולוגי. נקבע כי "ייעוד המוזאון יוקדש לתרבות האסלאם ועמי המזרח, באופן שיבטיח מתן ביטוי להיבטים שונים של תרבות האסלאם" ובכך ישמור על צביונו. ביצוע הפסיקה הוטל על מנהלת מוזאון הנגב לאמנות, הד"ר דליה מנור. היא הקימה ועדת היגוי מייעצת ובהמשך נבחרה ב-2012 אוצרת המתמחה באמנות האסלאם, הד"ר שרון לאור-סירק והוחל תהליך תכנונו והקמתו של מוזאון לתרבות האסלאם ועמי המזרח בתוך מבנה המסגד. בינתיים, בין נובמבר 2011 ואוקטובר 2013 הוצגה במקום, ביוזמת עיריית באר שבע, "התערוכה לתולדות באר שבע 1900–2013" הסוקרת את תולדות העיר, אוצר התערוכה, גואל דרורי. מאז סיומה נערכו במקום עבודות התאמה ושיפוץ למוזאון לתרבות האסלאם ועמי המזרח שנפתח רשמית בדצמבר 2014.
מוזאון הנגב לאמנות
בין השנים 1999–2004 נערך שיפוץ מקיף במבנה, שימור ושיקום שבוצע על ידי מחלקת השימור של רשות העתיקות והאדריכל זאב גור והותאם לצורכי מוזיאון. במסגרת השיפוץ הותקנה מעלית, הותקנה מערכת מיזוג אוויר, נערך שינוי בחללים הפנימיים תוך התאמתם לתצוגה ונוספה תוספת של חזית זכוכית. המוזאון בעל שתי גלריות תצוגה והוא מציג תערוכות מתחלפות של יצירות אמנות, בעיקר ישראלית. בין התערוכות שהוצגו במוזאון היו "פגישה לאין קץ" בשנת 2006, תערוכה לאמנים מיכאל גרוס ואורי ריזמן, זיווג "מתבקש" שעם זאת לא נעשה עד אז; "חלוצים", שלוש תערוכות לשלושה אמנים ותיקים מהדרום: חיים מאירס וייס, יהודית מאיר ומשה שק; ב-2007 תערוכה לפסל והאמן הסביבתי עזרא אוריון וב-2008 "60-90-60" תערוכה לציון 60 שנה לבאר שבע העברית ו-90 שנים לכיבוש העיר על ידי כוחות אנז"ק האוסטרליים. ב-2009 הוצגה התערוכה "אשת חייל מי ימצא – דימויי נשים לוחמות בשנות הקמת המדינה". אצרה את התערוכות נוגה ראב"ד אשר שימשה מנהלת ואוצרת המוזאון בשנים 2002–2010.
בשנת 2011, מוזאון הנגב לאמנות עבר לניהול חברה-בת של עיריית באר שבע, כיוונים - החברה לתרבות הפנאי באר שבע, ולתפקיד מנהלת ואוצרת המוזאון נכנסה ד"ר דליה מנור, היסטוריונית אמנות ואוצרת שהתמחתה בתחום האמנות הישראלית. התערוכה שפתחה את עונת התערוכות לשנת 2011 היא "רוח דרומית: מבטים על הנגב באמנות ישראלית עכשווית" בה השתתפו בין השאר: מיכל רובנר, רועי קופר, גלעד אופיר, שרון יערי, יוסף-ז'וזף דדון וגלעד אפרת. באותה שנה הוצגו: תערוכה של פיסול, הדפס וציור של מנשה קדישמן "מן הטבע אל האמנות" שאצרה דליה מנור והתערוכה "בין לבין: אמנות נייר בינלאומית" שאצרה שיר מלר-ימגוצ'י.
מדי פעם מוצגים פסלים גדולים ברחבת המוזיאון. החל מקיץ 2011 מוצג בהשאלה פסלו של מנשה קדישמן "ארץ מולדת" (1995). בסתיו 2012 הוצג על הדשא ברחבה, בתצוגת בכורה, פסלה המונומנטלי של סיגלית לנדאו, "מקלט" (2012) במסגרת תערוכת היחיד שלה במוזאון.
בעקבות שיפוץ בתוך המוזיאון בקיץ 2012 הוסבו חדרי משרדים בקומה השנייה לחדרי תצוגה וכך נוספה למוזיאון גלריה קטנה לתצוגות מן האוסף או לפרויקטים מיוחדים. תצוגה ראשונה הוקדשה לציורים של לאון אנגלסברג שהתקבלו לאוסף מוזיאון הנגב לאמנות ולאחריה הוצגה בחדר הפרויקטים תערוכה של ג'אסר אבו רביעה "עבודת אדמה" שכללה מיצב שהוכן במיוחד לחלל הקטן וסדרת רישומים.
בד בבד המוזאון נותן במה לאמנים צעירים בתערוכת יחיד ראשונה: התערוכה "וירוס" של אייל אסולין, "נופל במקום" של אייל סגל ו"פירורי פחם" של זוודיתו יוסף-סרי, וחושף מחדש אמנים מהעבר: לודוויג בלום, מרסל ינקו (בשיתוף מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד), דליה אמוץ, אנה טיכו.
באוקטובר 2013 במלאת 40 שנה למלחמת יום הכיפורים הוצגה התערוכה "דם המכבים: זיכרון ושכול באמנות ישראל", תערוכה קבוצתית שאצרה הד"ר מירי גל-עזר. התערוכה הציגה את הנושא לאורך הדורות, ממלחמת העצמאות ועד מלחמת לבנון והוצגו בה אמנים מדורות שונים: מנחם שמי, צבי גלי לודוויג בלום, יגאל תומרקין, דוד וקשטיין, דוד ריב, אסד עזי, חיים מאור, אפרת נתן, דרורה דומיני ועוד. לרגל התערוכה יצא לאור גיליון מיוחד של כתב העת "פנים" בעריכת רוביק רוזנטל וד"ר מירי גל-עזר שהוקדש לנושא הזיכרון והשכול בתרבות בישראל. תערוכות קבוצתיות אחרות: "אם אין קמח" שאצרה מרי שק, בהשתתפות מאיה ז"ק, מאיה גלר, יפעת בצלאל, רעיה ברוקנטל; "חמור עכשיו" שאצרה ציונה שמשי; "אשת חיל" תערוכה של אמני קומיקס ישראלים שאצרו נמרוד רשף ויובל כספי; "מחנה ציור 2016: פעילים" – תערוכה רבת משתתפים (120 אמנים) שגיבש ואצר האמן דוד וקשטיין; "חלומות מבטון: הסגנון שבנה את באר שבע" שהוקדשה לאדריכלות הברוטליזם בבאר שבע ואצרו ד"ר הדס שדר, ערן טמיר טאוויל, עמרי עז אמר; "מה נשמע בבית" בקיץ 2020 שהציגה 55 יוצרים מבאר שבע והנגב, בהם אייל אסולין, חיים מאור, זיוה ילין, דניאלה מלר, ואחרים שהגיבו על מגפת הקורונה.
מוזאון הנגב לאמנות מציג גם תערוכות של אמנים בינלאומיים: האמן האיטלקי יאניס קונליס (Jannis Kounellis) שאצרה אדאקיארה צבי, תערוכתו האחרונה של האמן בחייו; תערוכה החוקרת את הקשרים בין מדע ואמנות בפרויקט EDEN של האמנית הרוסיה-צרפתייה אולגה קיסלבה (Olga Kisseleva). ב-2014 שולבו לראשונה אמנים בינלאומיים עם אמנים ישראלים בתערוכה קבוצתית "ארץ החול" שהוקדשה לנושא המדבר ואצרה רווית הררי; תערוכת הדפסים של אמני פופ אמריקאים ובריטיים מאוסף מוזיאון ישראל, ירושלים; התערוכה "סיפור על נייר" שיזמה האמנית לורה בכר הציגה אמנים ישראלים ובינלאומיים היוצרים בנייר, תחום אמנותי שפותח בארץ בבאר שבע על ידי האמנית ג'ויס שמידט. התערוכה התפרשה על מספר חללים בעיר העתיקה של באר שבע. ב-2016 הוצגה במוזאון התערוכה הבינלאומית הנודדת Graphic Detail שהוקדשה לאמניות קומיקס יהודיות ואצרה האמנית הבריטית שרה לייטמן (Sarah Lightman). באוקטובר 2017, במלאת מאה שנה לקרב באר שבע ההיסטורי, שצוין במספר אירועים בעיר, יזם המוזאון תערוכה של אמנים עכשוויים מאוסטרליה, "נתיבים ועקבות" בשיתוף עם האוצרת והאספנית ג'ין שרמן וקרן שרמן לאמנות עכשווית (SCAF) בסידני, אוסטרליה; ב-2019 אירח המוזאון את התערוכה הבינלאומית הנודדת "חוט של מחשבה: סיפורים גלובליים בטקסטיל" (The Event of a Thread) שיזם המכון לקשרי תרבות בינלאומיים בשטוטגרט (ifa) ובסיוע מכון גתה. התערוכה הוצגה גם בגלריה טרומפלדור של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אוסף מוזאון הנגב לאמנות
מוזאון הנגב לאמנות מחזיק אוסף אמנות, ציור, פיסול, עבודות על נייר, בעיקר אמנות ישראלית מודרנית ועכשווית מאז שנות ה-60 של המאה העשרים. האוסף מתרחב בעיקר הודות לתרומות. ב-2019 התקבלה תרומה של עשרות יצירות מאוספו של המשורר מרדכי גלדמן.
משפחת טקאדלצ'ק
יאן ואנה טקאדלצ'ק ובנם בוהומיל (בצ'כית: Tkadleček, Jan, Anna & Bohumil) הם זוג ובנם מצ'כיה, שהוכרו כחסידי אומות העולם, לאחר שהצילו אב ובנו בתקופת השואה על ידי מתן מסתור עד סוף מלחמת העולם השנייה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
יאן טקאדלצ'ק התגורר עם אשתו ובניו בזלין בדרום מורביה, והיה בעליו של מפעל לעץ בכפר.
אריך קולקה ובנו אוטו דב בן ה-12 הצליחו לברוח בעת שהועברו ברכבת דחוסה מאושוויץ למאוטהאוזן. הם הסתתרו תחילה יחד אצל מכר של אריך, רופא השיניים בשם יאנסה פרמיסל. לאחר מכן קיבלו מסתור אצל מכר של אריך, בשם  וצלב יורן. אריך השאיר ברשותו את בנו אוטו והמשיך למקום מסתור חדש, בעליית הגג בביתו של קארל פרידל. כעבור חודשיים נאלץ לחפש מקום מסתור חדש. הוא יצר קשר עם ידיד נוסף מהעיר זלין בשם יאן טקאדלצ'ק. יאן ואשתו אנה נענו לבקשתו למקום מסתור מפני הנאצים. אריך הוחבא בעליית הגג של מפעל העצים שניהל יאן. יאן דאג להשיג עבורו מסמכים מזויפים ורשם אותו כעובד במפעל. כאשר התגברו חיפושי הגסטפו בכפר שבו הסתתר אוטו, בנו של אריך, הציע יאן ללא היסוס להביאו לביתם. שני הבנים של יאן ואנה, בוהומיל וג'קוב, ליוו את אוטו בבטחה לביתם. אנה דאגה לספק מזון לאריק ולאוטו, וכך נשארו האב ובנו אצל משפחת טקאדלצ'ק עד סיום המלחמה.
לאחר המלחמה
ב-2 במאי 1945 שוחררה זלין מהנאצים, ואריק ואוטו נפרדו ממציליהם.
אריך קולקה ובנו אוטו עלו לישראל בשנת 1949, והמשיכו לשמור על קשר עם הזוג טקאדלצ'ק והתכתבו עמם. הבן בוהומיל הוזמן לבקר בישראל ואף שמר בהמשך על קשר חברי חם עם אוטו קולקה.
הכרה והנצחה
ב-2 בינואר 1969 הכיר "יד ושם" בזוג טקאדלצ'ק ובנם בוהומיל כחסידי אומות העולם. הטקס התקיים בסטוקהולם, שוודיה. שמם נחקק על קיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם. אריך קולקה ובנו אוטו דב קולקה שתלו עץ לכבודם ב-28 בפברואר 1982.
לקריאה נוספת
קולקה, דב. נופים ממטרופולין המוות (הוצאת ידיעות ספרים, 2013)
אוקלו
אוקלו הוא אזור בסביבות העיר פרנסוויל ברפובליקת גבון שבאפריקה. בשנת 1972 התגלו שם ראיות לקיומם של כורים גרעיניים טבעיים קדומים שתוארכו לתור הפרוטרוזואיקון.
מכרות אורניום
העדויות לקיומם של כורים גרעיניים קדומים נמצאו במכרות אורניום שהקימו הצרפתים באוקלו לאחר גילוי מרבצי אורניום באזור בשנת 1956. המכרות הופעלו על ידי חברה צרפתית, ומדינת גבון שקמה ב-1960 כמעט שלא זכתה ליהנות מהרווחים. פועלי הכרייה היו תושבים מקומיים. כמות האורניום המקורית במכרות, שאינם פעילים מאז סוף 1997, מוערכת ב-20,000 טון.
כורים גרעיניים טבעיים
בדיקות הראו שריכוז האיזוטופ הבקיע אורניום-235 במכרות באוקלו נמוך מהרמה העולמית, שהיא בערך 0.72%, והדבר מצביע על הדלדלות בכמות החומר הבקיע. ההבדל נובע, קרוב לוודאי, עקב תהליך ביקוע גרעיני מואץ של אורניום-235 בעקבות הצתה של תגובת שרשרת גרעינית, כלומר פעולה של כור גרעיני טבעי. נראה שמים שמשו בתור חומר מאט שתפקידו להאט את מהירותם של הנייטרונים הנפלטים בתהליך הביקוע ולאפשר את קיומה של תגובת שרשרת יציבה.
משערים שהכורים פעלו בתקופת הפרוטרוזואיקון התחתון. בתקופה זו ריכוזו של אורניום-235 היה גבוה מאשר כיום, משום שזמן מחצית החיים שלו קצר יחסית לאורניום-238, המרכיב העיקרי במרבצי אורניום טבעיים. ככל שריכוז החומר הבקיע גבוה יותר כך דרושה מסה קריטית נמוכה יותר לצורך תחילתה של תגובת השרשרת. הריכוז של אורניום-235 לפני כ-2 מיליארד שנה, בעת פעולת הכורים, עמד על כ-3%. הכורים הטבעיים פסקו לפעול לפני כ-1.5 מיליארד שנה, כאשר ריכוז האיזוטופ הבקיע פחת. כיום, נוהגים להעשיר אורניום על מנת להקטין את המסה הקריטית הדרושה לתחילתה של תגובת שרשרת בכור גרעיני. לצורך שימוש באורניום בכורי מים קלים מספיקה רמת העשרה של כ-5%-3%, כלומר רמת חומר בקיע דומה לזו שהייתה בכור הטבעי באוקלו. בפצצה גרעינית מגיעים גם לרמת העשרה של כ-90%.
לא יהיה כלום
לא יהיה כלום - המשפטים הגדולים של הפולטיקה הישראלית, הוא ספר מאת העיתונאים הילה קובו ויניר קוזין, העוסק במשפטים שנאמרו על ידי פולטיקאים ישראלים בשנים 2009–2019. הספר יצא לאור בהוצאת דני ספרים במרץ 2019.
תוכן הספר
בספר 12 פרקים:
לצד כל ציטוט קצר המופיע בספר מתוארות נסיבות אמירתו, וניתן מידע האם האמירה התגשמה או התגלתה ככוזבת.
גיא מורד אייר את הספר, הספר הוא רב מכר.
שם הספר נלקח מביטוי של בנימין נתניהו, "לא יהיה כלום, כי אין כלום".
אלוסטריה
המילה נטבעה על ידי ז'אק מונו על בסיס היוונית (ἄλλος, אחר, ו-στερεὀς, (גוף) מוצק, במובן של עצם תלת-ממדי), כדי להתייחס להבדל במיקום המרחבי בין מקום קשירת האפקטור לבין מקום קשירתו של הסובסטרט או הליגנד.
המוגלובין, אחד החלבונים הנפוצים והנחקרים ביותר בביוכימיה, הוא חלבון אלוסטרי. כל מולקולת המוגלובין מורכבת מארבע תת-יחידות; כל אחת מהן מסוגלת לקשור מולקולה דו-אטומית אחת של חמצן (O2). לאחר שנקשרת מולקולת חמצן אחת להמוגלובין, צורתו המרחבית של החלבון משתנה, ועל ידי כך נעשים שלושת אתרי הקישור האחרים בהמוגלובין חשופים יותר לסביבה החיצונית, דבר המגביר את נטייתם לקשור מולקולות חמצן.
נומנסיה
קלוב דפורטיבו נומנסיה דה סוריה (ספרדית: Club Deportivo Numancia de Soria) הוא מועדון כדורגל ספרדי מהעיר סוריה. המועדון שיחק מאז 1945 ברוב השנים בהליגה הספרדית הרביעית.
בסוף עונת 1998/1999 עלה בפעם הראשונה לליגת העל הספרדית ושיחק במשך 2 עונות עד עונת 2000/2001 שבסיומה ירד לליגה הספרדית השנייה. המועדון שיחק בליגה הספרדית השנייה במשך 3 עונות עד עונת 2003/2004 שבסיומה עלה בפעם השנייה לליגת העל הספרדית. לאחר עונה אחת המועדון ירד שוב לליגה הספרדית השנייה. המועדון שיחק 3 עונות בליגה השנייה ועלה פעם נוספת לליגת העל בעונת 2008/2009. בסוף העונה המועדון ירד שוב לליגה השנייה. בסיום עונת 2019/2020 לליגה השלישית. שנה מאוחר יותר רשמה נומנסיה ירידת ליגה שנייה ברציפות אל הליגה הרביעית לראשונה מזה 32 שנים.
איליה אילף
איליה אִילְף (ברוסית: Илья Ильф; במקור: איליה (יחיאל לייב) ארנולדוביץ' פַיינְזילברג, Илья Арнольдович Файнзильберг – שם העט שלו "אילף" הוא ראשי התיבות של שמו יחיאל לייב פיינזילברג; 3 באוקטובר (גריגוריאני: 15 באוקטובר) 1897, אודסה – 13 באפריל 1937, מוסקבה) היה סופר הומוריסטי יהודי סובייטי, שהיה פופולרי בשנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה ה-20.
את רוב עבודתו הספרותית עשה ביחד עם יבגני פֶּטְרוֹב, וכמעט תמיד מתייחסים אל השניים כ"אילף ופטרוב".
קורות חיים
בשנת 1913 סיים בהצטיינות את לימודיו בבית ספר מקצועי וקיבל תעודת מכונאי. במהלך מלחמת העולם הראשונה כתב את הספר "צבא הפרשים", המספר את קורותיו של אינטליגנט יהודי בצבא ששונא את שתי שכבות האוכלוסייה שעמן הוא נמנה: שכבת היהודים ושכבת האינטליגנציה.
אילף עזב את אודסה ועבר לבירה מוסקבה לעבוד כעיתונאי (כסופרים רבים שאינם ממעמד האצולה, שהגיעו לספרות דרך העיתונאות משום שזו הייתה דרך להתפרנס מכתיבה).
התחיל לעבוד בעיתון בשם "ג'וג'יק ('הצפצוף'), ושם הכיר בשנת 1925 הכיר את יבגני פטרוב וכך נולד הצמד "אילף ופטרוב", שהפך לתופעה תרבותית סובייטית.