cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סם קלאפלין
קריירה
בשנת 2019 כיכב קלאפלין במותחן הפשע "אימפריית השחיתות" בתור ליאם, אסיר לשעבר שמנסה לזכות בחזרה באמון משפחתו לאחר שאיבד הכול לסינדיקט פשע מקומי. בנוסף, השתתף בעונה החמישית של הסדרה "כנופיית ברמינגהם" שבה שיחק בתפקיד של אוסוואלד מוסלי, פוליטיקאי פשיסט שהשקפותיו הפוליטיות תואמות את האידאולוגיה הנאצית. באותה שנה שיחק גם בסרט "המלאכיות של צ'רלי", שביימה אליזבת' בנקס. בשנת 2020 הופיע גם בסרט הקומי של נטפליקס "אהבה, חתונה והכל מהתחלה", ושיחק בסרט המסתורין הבלשי "אנולה הולמס", בתור מייקרופט הולמס. באותה שנה, לוהק לסדרת הטלוויזיה "Daisy Jones & The Six" של רשת הסטרימניג פריים וידאו אשר עוקבת אודות הצלחתם של להקת רוק בשנות ה-70. הסדרה אשר מככבים בה גם ריילי קיאו וסוקי ווטרהאוס מבוססת על הספר באותו שם מאת הסופרת האמריקאית טיילור ג'נקינס קייד משנת 2019.
בשנת 2021 שיחק בסרט האימה "אויב בדלת". בהמשך השנה, שיחק בסרטו של אדגר רייט "אתמול בלילה בסוהו"; את דמותו הצעירה של לינדזי, בעוד את דמותו הבוגרת גילם השחקן טרנס סטמפ.
חיים אישיים
בשנת 2011, החל קלאפלין לצאת עם השחקנית לורה האדוק. הם הכירו באודישן לסרט "השבוע שלי עם מרילין". ביולי 2013 נישאו השניים בטקס פרטי. בדצמבר 2015, נולד בנם, ובפברואר 2018 נולדה בתם. הזוג התגרש ב-20 באוגוסט 2019.
בספטמבר 2020, יצא במשך חודש עם הזמרת האירית אונה הילי. מסוף שנת 2021, קלאפלין יוצא עם הדוגמנית קאסי אמאטו.
סיירות המערכה מסדרת קונגו
סיירות המערכה מסדרת קונגו (ביפנית: 金剛型巡洋戦艦) הייתה סדרת סיירות מערכה, שנבנו עבור הצי הקיסרי היפני לפני מלחמת העולם הראשונה. האונייה הראשונה בסדרה, קונגו, הייתה אוניית קו-ראשון היפנית האחרונה שנבנתה מחוץ ליפן.
במהלך שנות ה-20 עברו כל אוניות הסדרה שיפוצים נרחבים, וכולן מלבד היאיי סווגו מחדש כאוניית מערכה, ולאחר החתימה על אמנת לונדון ב-1930 הפכה היאיי לאוניית אימונים. פרישת יפן מחבר הלאומים ב-1933 הסירה למעשה את כל מגבלות החימוש שהיו מוטלות עליה, וכל אוניות הסדרה עברו סבב שיפורים נוסף, שבסופו סווגו מחדש כאוניות מערכה מהירות.
אוניות המערכה מסדרת קונגו היו אוניות המערכה הפעילות ביותר בצי הקיסרי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה, ולקחו חלק בקרבות ימיים רבים במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט. היאיי ואוניית המערכה קירישימה ליוו את נושאות המטוסים היפניות במהלך ההתקפה על פרל הארבור, בעוד קונגו והרונה ליוו את כוח הפלישה הדרומי לסינגפור. כל ארבע אוניות המערכה השתתפו בקרב מידוויי ובקרב גוודלקנל, במהלכו אבדו היאיי וקירישימה בקרב הימי על גוודלקנל. שתי אוניות הסדרה הנותרות עסקו במשך 1943 במעבר בין בסיסים שונים ברחבי האוקיינוס השקט, וב-1944 שבו להשתתף בקרבות גדולים כנגד צי ארצות הברית בקרב ים הפיליפינים ובקרב מפרץ לייטה. קונגו טבעה לאחר שטורפדו פגע בה בנובמבר 1944, והרונה טובעה בנמל קורה ביולי 1945 על ידי מטוסי בעלות הברית.
עיצוב
תכנון סיירות המערכה מסדרת קונגו החלה עם תוכניות המודרניזציה בהם פתח הצי הקיסרי, ועם הצורך להתחרות בצי המלכותי הבריטי. במרץ 1908 הושקה סיירת המערכה אה"מ אינווינסיבל בבריטניה, חמושה בשמונה תותחי 300 מ"מ (12 אינץ'), שהיו גדולים בהרבה מכל סוללות התותחים הימיים שהיו ברשות הצי היפני באותה עת. ב-1911 העביר הדיאט של יפן את חוק החירום להתרחבות הצי, בו אישר בניית אוניית מערכה אחת וארבע סיירות משוריינות, שתכנונן הופקד בידי הארכיטקט הימי הבריטי ג'ורג' ת'ורסטון.
ממשלת יפן חתמה על הסכם עם חברת הספנות הבריטית ויקרס לבניית האונייה הראשונה בסדרה — קונגו — באנגליה, ולאחר מכן התכוונה להשלים את בניית הסדרה ביפן, תוך שימוש בטכנולוגיות שייובאו מאנגליה בקונגו. התכנון המקורי כלל שמונה עד עשרה תותחי 305 מ"מ (12 אינץ'), 16 תותחי 152 מ"מ (6 אינץ'), ושמונה צינורות טורפדו. עם זאת, לאחר זמן קצר החליטו היפנים לחמש את אוניות הסדרה בתותחי 356 מ"מ (14 אינץ') חדשים.
העיצוב הסופי של סיירות המערכה הביא להדחק של 27,500 טון, ולהוספת ארבעה תותחי 356 מ"מ, עם מהירות של 27 קשרים (50.9 קמ"ש).
תיאור
אוניות הסדרה היו באורך 214.58 מטרים, וברוחב 28.04 מטרים, עם שוקע 8.2 מטרים והדחק של 27,500 טון.
הנעה
מערכת ההנעה של אוניות הסדרה כללה שתי טורבינות קיטור שהניעו שני מדחפים, כל אחת, והן ניצבו בשני מדורים נפרדים בחלקה האחורי של האוניה, בין צריחי התותחים האחוריים. את הקיטור לטורבינות סיפקו 36 דוודים מונעים בדלק ובפחם, שהפיקו 65,000 כוחות סוס. מחסני האוניות יכלו להכיל כ-4,000 טונות פחם וכ-1,000 טון דלק, כמות שאיפשרה להן טווח שיוט של 8,000 מילים ימיים (15,000 ק"מ) במהירות 14 קשרים (26 קמ"ש). במקור נועדו אוניות הסדרה להגיע למהירות של 27.5 קשרים, אך במבחני הים עברו כל האוניות סף זה במעט.
בסבב השיפוצים הראשון בסוף שנות ה-20 הוחלפה מערכת הדוודים בעשרה או 11 דוודים חדשים, שפינו מקום לאחסנת שמן ופחם נוספים, שבתורם העלו את טווח השיוט של האוניות ל-8,930 מילים ימיים (16,540 קמ"ש) ב-14 קשרים. אולם תוספות אלה, בנוסף על אמצעי מיגון נגד טורפדו שנבנו על גוף האוניות, הורידו את מהירותן המקסימלית ל-26 קשרים, ולכן הן סווגו מחדש כאוניות מערכה. בשנות ה-30 עברו אוניות הסדרה סבב שיפוצים נוסף שבסופו סווגו מחדש כאוניות מערכה מהירות. מערכת הדוודים עברה ריענון, ובכל האוניות הותקנו 11 דוודי קמפון הפועלים על דלק, דבר שהעלה את מהירותן המקסימלית ל-30.5 קשרים (56 קמ"ש), ואיפשר להן ללוות את נושאות המטוסים היפניות המהירות.
חימוש
החימוש העיקרי של אוניות הסדרה היה שמונה תותחים בקוטר 356 מ"מ בארבעה צריחים כפולים, בעלי צידוד של 20+/5- מעלות, וקצב ירי של 2-1.5 פגזים לדקה. במהלך השנים עברה סוללה ראשית זו מספר סבבי שיפוצים בכל אחת מהאוניות: בסבב הראשון הורחב טווח הצידוד של התותחים עד 33 מעלות, ומנגנון הרתע ההידראולי הוחלף במנגנון פנאומטי שאיפשר קצב אש גבוה יותר.
במלחמת העולם השנייה הייתה התחמושת העיקרית של תותחים אלה לקרבות ימיים פגזים חודרי שריון במשקל 673.5 קילוגרם בעלי מהירות לוע של 775 מטרים לשנייה, וטווח מקסימלי של 25,000 מטרים בצידוד של 20+ מעלות, ו-35,450 מטרים בצידוד של 43+ מעלות. בנוסף השתמשו היפנים בפגזים נפיצים במשקל 625 קילוגרם בעלי מהירות לוע של 805 מטרים לשנייה. בשנות ה-30 נכנסו לשימוש גם פגזי רסס נגד מטוסים.
הסוללה המשנית של אוניות הסדרה כללה 16 תותחים בקוטר 152 מ"מ שנפרסו בצורה שווה לאורך צידי האוניה. לכל אחד מהתותחים הייתה קשת פעולה של 130 מעלות, וצידוד של 15+ מעלות. תותחים אלה ירו פגזים במשקל 45 קילוגרם לטווח מקסימלי של 21,000 מטרים, בקצב אש של 4–6 פגזים בדקה. בשנות ה-30, במסגרת עבודות השיפוצים, צידוד התותחים עלה ל-30+ מעלות, דבר שהאריך את הטווח המקסימלי שלהם ב-900 מטרים. במהלך סבב השיפוצים השני הוסרו שני תותחים כדי לפנות מקום לתותחי נ"מ.
לאורך חיי אוניות הסדרה השתנה הסוללה המשנית מספר פעמים. במהלך שנות ה-30 הוחלפו תותחי ה-76 מ"מ בשמונה תותחי 127 מ"מ, שניצבו בזוגות לפני ואחרי המבנה העילי של האוניות. תותחים אלה היו בעלי יעוד כפול: תותח ימי ותותח נ"מ. כשירו על מטרות שטח, היה טווח התותחים 14,700 מטרים, וכשירו על מטוסים היה הטווח המקסימלי 9,440 מטרים בצידוד של עד 90+ מעלות. קצב האש המקסימלי של תותחים אלה היה 14 פגזים בדקה, אך הקצב האפקטיבי היה כשמונה פגזים בדקה. בסבב השיפוצים השני הוסרו שני התותחים הקדמיים כדי לפנות מקום לאמצעי נ"מ נוספים.
אמצעי הנ"מ הקלים של אוניות הסדרה השתנו רבות במהלך שנות ה-30 ושנות ה-40. בסבב השיפוצים השני הותקנו על האוניות 4–8 מקלעים כבדים בקוטר 13.2 מ"מ (0.52 אינץ'), שלאחר מכן הוחלפו בתותחי 25 מ"מ. אף על פי שהיפנים השתמשו בתותח זה בתור תותח הנ"מ העיקרי שלהם, סבל הנשק מליקויים והיה לרוב בלתי אפקטיבי נגד התקפות מטוסים. צידוד התותח היה איטי מדי, והכוונות לא התאימו ליירוט מטרות מהירות כמטוסים. כמו כן, בעת ירי הפיק התותח רתע חזק ביותר, רשף מוגזם והמחסנית שלו הייתה קטנה מדי. ב-1944 נשאה אוניית הסדרה הרונה 118 תותחים כאלה.
שריון
סיירות המערכה מסדרת קונגו נועדו להיות מהירות מאוד ובעלות יכולות תמרון גבוהות, ולפיכך התכנון המקורי קרא לשריון קל בלבד כדי לא להכביד על האונייה. אף על פי כן, בעת בנייתן הרכיבו עליהן היפנים שריון כבד, ובסבבי השיפוצים שלאחר מכן נוסף עוד שריון. לאחר בנייתן הגנה חגורת שריון בעובי 152 מ"מ על גוף האונייה מעל קו המים, וחגורת שריון בעובי 203 מ"מ בקו המים. בעוד השריון של קונגו נבנה על ידי מספנת ויקרס באנגליה, שריונן של שאר אוניות הסדרה נבנה בגרמניה על ידי תאגיד קרופ, ובהמשך השתמשו היפנים בהכלאה של שני סוגי שריון אלה כדי לשריין את אוניותיהם, עד פיתוח שריון חדש עבור אוניות המערכה מסדרת יאמטו ב-1938. תוספת לוחות שריון בעובי 76 מ"מ הגנו על חרטום האונייה ועל ירכתיה, ולוחות בעובי 360 מ"מ הגנו על תורן התצפית. על צריחי התותחים הגנו לוחות שריון בעובי של עד 229 מ"מ, ועובי השריון שהגן על הסיפונים הראשיים נע בין 38 ל-70 מ"מ.
בשיפוצים שעברו בין מלחמות העולם עבר שריון האוניות שדרוג משמעותי. חגורת השריון התחתונה קיבלה חיזוק בדמות לוחות שריון בעובי 127–203 מ"מ. עובי שריון צריחי התותחים עלה ל-254 מ"מ, ושריון הסיפונים תפח ב-102 מ"מ במקומות מסוימים. תוספות השריון האלה העלו את משקל האוניות בכ-4,000 טונות לכל אונייה, ובכך הייתה הפרה של אמנת וושינגטון.
אוניות הסדרה
בשל מחסור במבדוקים בבסיסי הצי, היו שתי האוניות האחרונות בסדרה היו אוניות המלחמה היפניות הראשונות שנבנו במספנות פרטיות.
קונגו
שדריתה של קונגו הונחה במספנת ויקרס בעיר בארו שבחצי האי פיורנס (Barrow-in-Furness), בצפון מזרח אנגליה ב-17 בינואר 1911, היא הושקה ב-18 במאי 1912, ונכנסה קונגו לשירות בצי הקיסרי היפני ב-16 באפריל 1913. היא הגיעה לבסיס הצי בקורה בנובמבר 1913, וב-1914, לאחר שהאימפריה היפנית הכריזה מלחמה על הקיסרות הגרמנית והשתלטה על השטחים בבעלותה במרכז האוקיינוס השקט, הפליגה קונגו לאזור מידוויי כדי להגן על קווי התקשורת של השטחים החדשים עם יפן עצמה, כחלק מפלגת אוניות המערכה השלישית של הצי הראשון. לאחר החתימה על אמנת וושינגטון ב-1922, הייתה קונגו אחת מאוניות המערכה היחידות ביפן שלא נגרטו. בנובמבר 1924 עברה קונגו סדרת טיפולים בבסיס הצי ביוקוסוקה שנועדו לשפר את אמצעי הנ"מ שלה ואת מערכת בקרת הירי שלה. החל בספטמבר 1929 עברה קונגו סדרת שיפוצים ושדרוגים, במהלכה קיבלה תוספת שריון, מערכת הנעה חזקה יותר, ואת היכולת לשגר ולקלוט מטוסים ימיים, ובסופה סווגה מחדש כאוניית מערכה. מאוקטובר 1933 ועד נובמבר 1934 הייתה קונגו אוניית הדגל של הצי היפני המשולב.
ביוני 1935 החל סבב שיפורים נוסף, בצל נטישת האימפריה היפנית את חבר הלאומים, והתנערותה מהגבלות החימוש של האמנות הימיות. המבנה העילי כולו נבנה מחדש בצורת פגודה, שאפיינה את אוניות הסדרה, ומערכת הנעה חדשה האיצה את מהירותה המקסימלית של האונייה ל-30 קשרים, נתון שהביא לסיווגה מחדש כאוניית מערכה מהירה עם סיום הבנייה ב-1937. בראשית נובמבר 1941 הצטרפה קונגו לפלגת אוניות המערכה השלישית, ובסוף החודש הפליגה עם כוח המשלוח הדרומי בדרכו לכיבוש מלאיה. לאחר שהשמידו את כוחות הצי הבריטי בדרום-מזרח אסיה, המשיך הכוח הדרומי וכבש את איי הודו המזרחיים בפברואר 1942. קונגו סיפקה סיוע לחיילי הצבא היפני הקיסרי בפלישתם לאיי הודו המזרחית, וליוותה את נושאות המטוסים היפניות בעת הפשיטה באוקיינוס ההודי במרץ ובאפריל. קונגו לקחה חלק בקרב מידוויי ביוני 1942, ביחד עם היאיי, ולאחר מכן גם בקרבות הימיים נגד צי ארצות הברית במהלך קרב גוודלקנל. במהלך הקרב הזה הפגיזו קונגו והרונה את שדה הנדרסון — שדה התעופה של בעלות הברית בגוודלקנל — והסבו נזק רב למתקנים ולמטוסים ששהו בו. לאחר שיפורי שריון נוספים ב-1943 וב-1944, הפליגה קונגו תחת פיקודו של אדמירל ג'יסאבורו אוזאווה בקרב ים הפיליפינים. במהלך קרב מפרץ לייטה, בו הפליגה קונגו בכוח המשימה של אדמירל טקאו קוריטה, היא הסבה נזק לנושאת מטוסים קלה ולמשחתת אמריקניות, וטיבעה משחתת נוספת מבלי שספגה נזק. ב-21 בנובמבר 1944, בדרכה חזרה ליפן, ספגה קונגו פגיעות טורפדו ששיגרה הצוללת האמריקנית "סיליון II" (Sealion II), ושקעה ביחד עם כ-1,200 מאנשי צוותה, כולל מפקדה ומפקד פלגת אוניות המערכה השלישית, תת-אדמירל יושיו סוזוקי.
היאיי
שדריתה של היאיי הונחה במספנות הצי הקיסרי ביוקוסוקה ב-4 בנובמבר 1911, היא הושקה ב-21 בנובמבר 1912, ונכנסה היאיי לשירות בצי הקיסרי היפני ב-4 באוגוסט 1914, בפלגת אוניות המערכה השלישית של הצי הראשון. בזמן מלחמת העולם הראשונה ערכה היאיי מספר סיורים לאורך חופי סין, ב-1924 וב-1927 עברה סדרת שיפוצים, וב-1929 יצאה משירות צבאי כדי להימנע מלגרוט אותה לפי דרישות אמנת וושינגטון, וכמעט כל מעטה השריון של האונייה הוסר. תחת זאת הפכה היאיי לאוניית אימונים, תפקיד אותו מלאה עד 1932. ב-1933 שבה היאיי לשירות פעיל בצי, אך כאוניית שירות בלבד, וב-1935 הייתה אוניית הדגל של הקיסר הירוהיטו. ב-1937, לאחר שהתנערה מהגבלות האמנות הימיות, עברה היאיי סדרת שיפוצים ושדרוגים משמעותית, ובדומה לאוניות-האחיות שלה, סווגה מחדש כאוניית מערכה מהירה עם תום העבודות ב-1940. בנובמבר 1941 ליוותה היאיי את נושאות המטוסים של תת-אדמירל צ'ואיצ'י נגומו בדרכן לתקוף את פרל הארבור, ובפברואר 1942 ליוותה אותן בעת ההתקפה על העיר האוסטרלית דרווין. לאחר שליוותה את נושאות המטוסים פעם נוספת בקרב מידוויי, שבה היאיי ליפן לטיפולים ביולי 1942. לאחר ששוב ליוותה את נושאות המטוסים היפניות בקרב איי שלמה המזרחיים ובקרב איי סנטה קרוז, הפליגה היאיי למשימת הפגזת שדה הנדרסון בנובמבר. כשנתקל כוח המשימה היפני בכוח המשימה האמריקני מול החוף הצפוני של גוודלקנל נפתח הקרב הימי על גוודלקנל. בקרב התותחים בטווח קרוב שהתפתח, הצליחה היאיי להסב נזק כבד לסיירות ולמשחתות האמריקניות, אך ספגה נזק כבד שהגביל את יכולת התמרון שלה. אוניית-האחות שלה קירישימה החלה לגרור אותה אל מחוץ לשדה הקרב, אך ניסיונות הגרירה נזנחו לאחר שהגה האונייה נתקע לכיוון ימין. לאורך 14 בנובמבר תקפו את היאיי מטוסים אמריקנים מגוודלקנל, אך היא המשיכה לנוע במעגלים גדולים לצד ימין במהירות חמישה קשרים. בשעה 11:30 פגעו לראשונה שני מפציצי טורפדו TBF אוונג'ר בהיאיי עם נשקם. לאחר מספר פגיעת פצצות וטורפדו נוספות נתנה הפקודה לנטוש את הספינה, ולאחר שמשחתות משו את כל הניצולים מהמים, הן טיבעו אותה באופן סופי. היאיי שקעה בשעות הערב של 14 בנובמבר עם 188 מאנשי צוותה והייתה לאוניית המערכה הראשונה שאיבדו היפנים בקרב.
קירישימה
שדרית הקירישימה הונחה במספנות מיצובישי בנגסאקי ב-17 במרץ 1912, היא הושקה ב-1 בדצמבר 1913, ונכנסה לשירות בצי הקיסרי ב-19 באפריל 1915. בזמן מלחמת העולם הראשונה ערכה קירישימה סיורים לאורך חופי סין וקוריאה, וב-1923 סייעה במאמצי החילוץ והסיוע בעקבות רעידת האדמה הגדולה בקאנטו. במהלך שנות ה-20 ערכה קירישימה סיורים בים סין המזרחי ועברה בין בסיסי צי יפניים. ב-1927 עברה קירישימה סדרה נרחבת של שיפוצים, במהלכם נבנה המבנה העילי מחדש בצורת פגודה, ומערכות ההנעה והשריון קיבלו שדרוג משמעותי. ב-1934 עברה קירישימה סדרה נוספת של שיפוצים ושדרוגים, ובסופן סווגה מחדש כאוניית מערכה מהירה. בראשית מלחמת סין–יפן השנייה שימשה קירישימה בעיקר כנושאת גייסות לסין, אך עם פרוץ המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט עברה ללוות את נושאות המטוסים היפניות בדרכן להתקפה על פרל הארבור. לאחר מכן ליוותה קירישימה את נושאות המטוסים גם בהתקפות באיי הודו המזרחית, בדרווין, באוקיינוס ההודי, ובקרב מידוויי. לאחר מכן עברה למעגן הצי בלגונת טרוק שבאיי קרוליין, ומשם פעלה באיי שלמה כנגד בעלות הברית בגוודלקנל. לאחר שהשתתפה בקרב איי שלמה המזרחיים ובקרב איי סנטה קרוז, הצטרפה קירישימה להיאיי בהפגזת שדה הנדרסון ב-13 בנובמבר 1942. לאחר שהיאיי אבדה בערב 14 בנובמבר, נכנסה קירישימה לקרב עם אוניות צי ארצות הברית מול גוודלקנל, כחלק מהקרב הימי על גוודלקנל, בהמשך הלילה. על אף הנזק הרב שהסבה לאוניית המערכה האמריקנית דקוטה הדרומית, ספגה קירישימה פגיעות רבות מאוניית המערכה וושינגטון שהוציאו את המנוע שלה מכלל פעולה והציפו חלקים באונייה. אנשי הצוות נטשו את קירישימה לפנות בוקר ב-15 בנובמבר, והיא התהפכה ושקעה בשעה 03:25, יחד עם 212 מאנשי הצוות שלה.
הרונה
שדריתה של הרונה הונחה במספנות קווסאקי בקובה ב-16 במרץ 1912, היא הושקה ב-14 בדצמבר 1913, ונכנסה לשירות בצי הקיסרי היפני ב-19 באפריל 1915. ב-1926 עברה הרונה את סדרת השיפוצים הראשונה שלה, שבמהלכה הותקנו אמצעי נ"מ, שריון נוסף, ומערכת ההנעה חדשה, ובסופה סווגה הרונה מחדש כאוניית מערכה. סדרת השיפוצים השנייה נערכה ב-1933, ובסופה סווגה מחדש פעם נוספת, הפעם כאוניית מערכה מהירה, לאחר שמערכת הנעה חדשה העלתה את מהירותה המקסימלית ל-30 קשרים. במהלך מלחמת סין–יפן השנייה שימשה הרונה בעיקר כנושאת גייסות לסין, אך ב-8 בדצמבר הייתה חלק מהכוח הדרומי של נובוטאקה קונדו שיצא לכבוש את מלאיה ואת סינגפור. לאחר מכן השתתפה הרונה ברבים מהקרבות הימיים של הצי הקיסרי היפני בדרום מערב האוקיינוס השקט, בהם קרב מידוויי. הרונה השתתפה בהפגזת שדה הנדרסון בגוודלקנל, וברבים מהקרבות הימיים בסביבת האי. ב-1943 עברה הרונה בין בסיסי הצי, ואף יצאה מספר פעמים בתגובה להפצצות בעלות הברית באוקיינוס השקט, אך לא יצרה מגע עם האויב באף אחד מהמקרים. ב-1944 הייתה הרונה חלק מכוח המשימה שהשתתף בקרב ים הפיליפינים, ותקפה אוניות אמריקניות במהלך קרב מפרץ לייטה. הרונה הייתה אוניית המערכה היחידה בסדרה זו ששרדה מעבר לשנת 1944, אך ב-28 ביולי 1945 תקפו אותה מטוסים אמריקנים במעגן הצי בקורה והוציאו אותה מכלל פעולה. בשנת 1946 נמשו שרידי הרונה מקרקעית הנמל ונגרטו.
אפרו-ברזילאים
למרות זאת, המונח אינו נפוץ בברזיל כיוון שהמבנים החברתיים והקטלוגים מבוססים על מראה חיצוני. אנשים עם תכונות אפריקאיות בולטות וצבע עור כהה מזדהים, בדרך כלל, כ"נגרו" (negro) או כ"פרטו" (preto) שפרושם שחור. בנוסף ישנן קבוצות נוספות של ברזילאים, רבי גזע או "פארדוס" (pardos) (חום) בעלות שושלת אפריקנית.
מתחילת המאה ה-21 ממשלת ברזיל, הסוכנויות הממשלתיות SEPPIR (מדיניות לקידום שוויון גזעני) וה- IPEA (המכון למחקר כלכלי יישומי) שקלו לאחד את הקטגוריות פרטו ופארדוס וליצור קטגוריה אחת בשם נגרו (שחור) שכן שתי הקבוצות הללו חוות אפליות על רקע סוציואקונומי. טענתם היא שבדרך זו יהיה קל יותר לעזור לקבוצות אלו, שלא קיבלו הזדמנויות שוות. החלטה זו יצרה מחלוקות רבות מכיוון שאין הסכמה מוחלטת לגבי ההגדרה המתאימה בחברה הברזילאית.
היסטוריה
הספרדים הראשונים וחוקרי הפורטוגלים באמריקה, השתקעו תחילה באוכלוסיות אמריקאיות. האינדיאנים סיפקו כוח עבודה זול בעבדות תחת השלטון האירופאי. במקרה של הפורטוגלים, חולשת המערכות הפוליטיות של קבוצות האינדיאנים-אמריקאים שנכבשו בקו החוף הברזילאי, הקלו על ניצולן באמצעות הסדרי עבודה לא כפייתיים. עם זאת, מספר גורמים מנעו את המשך העבדות של "אמרינדיאן" (Amerindian) - אמריקאים אינדיאנים בברזיל. במקרים רבים החשיפה למחלות אירופאיות גרמה להרוגים רבים בקרב האוכלוסייה האמרינדיאן, עד שהפכו לפועלים נדירים. היסטוריונים מעריכים כי 30,000 אמרינדיאן מתו במגפת האבעבועות השחורות בשנות ה-50 של המאה 16, תחת השלטון הפורטוגלי. הכובשים מחצי האי האיברי לא יכלו למשוך תושבים מארצם לצורכי עבודה, לכן לאחר שנת 1570 הם החלו לייבא יותר עבדים מאפריקה ככוח עבודה ראשי.
בין השנים 1500–1860 ברזיל היוותה את היעד הנפוץ ביותר עבור עבדים אפריקנים באמריקה. באותה תקופה, 4 מיליון אפריקנים משועבדים הגיעו לברזיל. העבדים הברזילאים עבדו במגוון עבודות כגון כריית זהב, מטעי סוכר, טבק, טקסטיל ועוד.
מקורות של שחורים בברזיל
האפריקאים שהובאו לברזיל, היו שייכים לשתי קבוצות עיקריות: האפריקנים המערביים ואנשי הבנטו (bantu). האפריקנים המערביים שייכים בעיקר ל"יורובה" ((Yoruba אשר הפכו לידועים בתור "נאגו "(nago). מילה זו נגזרת מהמילה "אנגו" (anago) שהוא מונח גנאי המשמש לתיאור דוברי יורובה. אנשי הבנטו הובאו ברובם מאנגולה ומקונגו. רובם שייכים לקבוצות האתניות של באקונגו או אמבונדו. עבדי בנטו נלקחו מממלכת "שונה" (shona kingdoms) בזימבבואה ומהחוף מוזמביק. רבים מהם נשלחו לריו דה ז'אנרו, למינס גראייס ולצפון מזרח ברזיל.
ז'ילברטו פריירה ((Gilberto Freyre, סוציולוג חשוב במחקר על האפרו ברזילאים, ציין את הבדלים העיקריים בין הקבוצות. כמה עמים מאזור הסודאן כמו האוסה, פולה והאחרים היו ממוצא אסלאמי ודיברו בערבית, רבים מהם ידעו גם קרוא וכתוב. בקרב העבדים המוסלמים שהובאו מצפון מוזמביק, פרייר ציין כי עבדים רבים היו משכילים יותר מאדוניהם משום שעבדים מוסלמים רבים ידעו קרוא וכתוב בערבית בעוד שאדוניהם הפורטוגלים, לא ידעו לקרוא ולכתוב בפורטוגזית. עבדים אלה, בעלי השפעה ערבית וברברית גדולה, נשלחו לבאהיה (bahia). עבדים מוסלמים אלה, הפיקו את אחת המרידות הגדולות ביותר באמריקה בשנת 1835, אשר כונתה "מרד מאלה" והם תוארו כ"גברים מהפכניים". במהלך המהפכה הם ניסו להשתלט על סלבדור, אשר עד אז הייתה העיר הגדולה ביותר ביבשת אמריקה ובעולם החדש כולו. הרשויות מיהרו לשלוח ארבעה מורדים מרכזיים למוות, שישה עשר למאסר, שמונה לעבודות כפייה וארבעים וחמישה למלקות. שאר המנהיגים ששרדו את המרד גורשו חזרה לאפריקה על ידי השלטונות. רבים רואים את מרד זה כאחת מנקודות המפנה של העבדות בברזיל. למרות כניסת העבדים המוסלמים, רוב העבדים מברזיל, הובאו מאזורי בנטו, בחוף האטלנטי של אפריקה.
חיי העבדים
אופי העבודה של העבדים השפיע באופן ישיר על חייהם למשל במבנה המשפחה ותוחלת החיים. בעקבות שעור תמותה גבוה, שנבע מהמאמץ הגופני הרב שחוו העבדים הגברים במכרות או במטעי הסוכר נוצר חוסר האיזון בין המינים. עובדה זו הובילה לכך שכלכלת ברזיל, כמו שאר הכלכלות בעולם החדש, הסתמכה על ייבוא קבוע של עבדים חדשים כדי להחליף את העבדים שמתו. למרות השינויים הדמוגרפיים שחלו באוכלוסיית העבדים הקשורים לייבוא מתמיד של עבדים בשנות ה-60 של המאה ה-18, צמח דור "קריאול" - קבוצה אתנית המשלבת אירופאים עם עוד גזע שונה באוכלוסייה האפריקאית בברזיל. דבר זה הוביל לכך שבשנת 1800 הייתה בברזיל האוכלוסייה הגדולה ביותר של עבדים אפריקנים, עד שבשנת 1888 ביטלה ברזיל את העבדות.
נדודים
40% מהשחורים באפריקה מתו עוד בדרכם לחופי הים האפריקאים. 15% מאלו ששרדו את המסע אל החופים מתו בספינות עצמן בעת שחצו את האוקיינוס האטלנטי בין אפריקה לברזיל. לאחר הגעתם לחוף האטלנטי, המסע יכול היה להימשך בין 33–43 ימים (ממוזמביק זה יכול היה לקחת עד 76 ימים). כתוצאה מכך, רק 45% מן האפריקנים שנתפסו באפריקה כדי להיות עבדים בברזיל שרדו והגיעו בפועל לברזיל.
אלימות והתנגדות
העבדים האפריקנים בברזיל סבלו מתנאי עבדות קשים והיו ידועים כסובלים מהתעללות פיזית. הצלפות על גבם היו תופעה רווחת מאוד בתקופה זו כך ש-40 הצלפות ביום הם כמות שכיחה של מלקות. המסמכים הקולוניאליים מציינים כי האלימות הקיצונית והסדיסטית ביותר, נעשתה על ידי הנשים הלבנות כנגד השפחות, שנבעה כתוצאה מקנאה או כדי למנוע קשר בין בעליהן לשפחות.
הקמת קילומובוסים- קהילות עבדים פליטים
כאשר ברחו העבדים, קבוצות רבות מהם נמלטו והתאספו יחדיו להקמת "קילומבוס". קילומבוס הן התנחלויות פרימיטיביות מרוחקות אשר קשה להגיע אליהן. ככל שעבר הזמן, חלק מאותן התנחלויות הגדילו את שטחן ומשכו אליהן עבדים נמלטים. העבדים שנמלטו היו ילידים ברזילאיים ואירופאיים שברחו מידי החוק או מהקיצוניות הנוצרית של הקולוניאליזם הפורטוגזי באותה תקופה. חלק מאותן התנחלויות צמחו לגודל עצום והפכו למדינה רב- אתנית עצמאית. חיי היום יום בקילומבוס הציעו חופש, חירות והזדמנות להחיות מחדש תרבויות מסורתיות שהשלטון הקולוניאלי דיכא. בסוג זה של קהילה רב-אתנית, אשר אוימה ללא הפסקה בידי הכוחות הקולוניאליים הפורטוגזיים. מתוך כך, התפתחה אמנות הקפוארה ככלי הישרדות לצורכי מלחמה. הקילומבוס הגדול ביותר, היה "קילמבוס דוס פלמארס" אשר הורכב ממספר רב של כפרים והצליח לשרוד למעלה ממאה שנה. לאורך שנותיו, הצליח להתנגד ל-24 התקפות קטנות ו-18 פלישות קולוניאליות.
ביטול העבדות בברזיל
בשלב הראשון של תהליך ביטול העבדות נחקק "חוק הרחם החופשי" (בפורטוגזית: Lei do Ventre Livre) הידוע גם בכינוי חוק ריו ברנקו. החוק נחקק בפרלמנט הברזילאי ב-28 בספטמבר 1871 כשלב בתהליך ביטול העבדות בברזיל. הוא קבע כי החל מתאריך החקיקה, כל התינוקות שנולדו לאימהות שהיו שפחות, לא יגדלו להיות עבדים בעצמם. החוק קבע את גיל 8 כנקודת הזמן בה היה על בעל העבדים להחליט בין שחרור הילד בתמורה לפיצוי מהמדינה, או להחזיק בו עד לגיל 21, עת הוא ישוחרר ללא כל פיצוי. החוק לא מילא את יעודו, שכן רק מעטים שוחררו בגיל 8. בנוסף כונן החוק קרן לשחרור עבדים, אך היא לא מימשה את יעודה. כך למשל בין השנים 1876 ו-1886 שוחררו בידי הקרן אלפים בודדים של ילדים בברזיל, זאת מתוך יותר ממיליון וחצי עבדים שהיו בברזיל בשנת 1872, שהיוו 15.2% מהאוכלוסייה כולה.
על פי פטרוניו דומינגס ((Petrônio Domingues, היסטוריון מאוניברסיטת סאו פאולו, בשנת 1887 מאבקי העבדים הרבים ייצרו אפשרות ממשית להתקוממות נרחבת. בסאו פאולו לדוגמה, ב-23 באוקטובר התרחשו עימותים אלימים בין המשטרה לבין שחורים אשר צעקו "חיים ארוכים וחופשיים" ו"מוות למעבידים". התקוממויות פרצו בערים ועשרת אלפים עבדים נמלטים התקבצו יחד בסנטוס. הבריחה נעשתה לאור יום, רובים נראו בין הנמלטים, שבמקום להסתתר מפני השוטרים, נראו מוכנים לעימות. כתגובה למצב זה, ב-13 במאי 1888, חוקק "חוק הזהב" (פורטוגזית: Lei Áurea) שהביא באופן סופי לביטול העבדות בברזיל, כאמצעי להשבת הסדר והשליטה למעמד השולט בעוד מערכת העבדים טרם התאגדה. החוק נחתם על ידי איזבל הנסיכה האימפריאלית מברזיל ונחשב לגורם המיידי (אך לא היחיד) לנפילת המונרכיה בברזיל.
היו מספר סיבות לחקיקת החוק מעבר לפעילות של מתנגדי העבדות האידאולוגיים. הכדאיות של העבדות קטנה מכיוון שעקב הגירה רבה מאירופה, שכרם של המהגרים האירופאים היה נמוך מאוד, לעיתים נמוך מעלות אחזקתו של עבד. בנוסף, מחיר העבדים עלה, בגלל ההאטה בקצב הבאת עבדים חדשים - ברזיל הייתה המדינה האחרונה בעולם המערבי שביטלה את העבדות. יתר על כן, מרידות עבדים במספרים הולכים וגדלים, בריחת עבדים לקילומבוס ושיטות התנגדות פסיביות תרמו גם הן לקושי שבשימוש שיטת העבדות ולאי הכדאיות המצטברת שבאחזקת העבדים. בין השאר, הופעל על הממשלה הברזילאית לחץ מצד בריטניה שרצתה לעצור את השימוש בעבדים, מעבר למאבק לזכויות האדם, גם במטרה למנוע תחרות זולה בתוצרת של הקולוניות שלה. דוגמה אחת לתחרות זו היה הסוכר, שיוצר הן בברזיל והן בקולוניה הבריטית באיים הקאריביים. הבריטים רצו להבטיח שלברזילאים לא יהיה יתרון בשוק העולמי מהשימוש בעבדים. כעבור עשור, כתב בשם "O Rebate", התייחס למחאה זו כאשר טען בכתבתו שהעבדות הסתיימה, כי העבדים כבר לא רצו להישאר עבדים. חוק ביטול העבדות היה לא יותר מאשר הכרה משפטית, כיוון שהעבדות בוטלה כתוצאה ממרד ההמונים, ולא כתוצאה מחוק ביטול העבדות.
דמוקרטיה גזעית
דמוקרטיה גזעית היא מונח המציין את היחסים הבין-גזעיים בברזיל. החל משנות ה-50 של המאה ה-20 נמצא המונח תחת מתקפה חריפה, ויש הטוענים כי הרעיונות המגולמים במושג הם מיתוס אשר מהווה את מקור הגזענות בברזיל. שלא כמו במקומות רבים אחרים, כמו ארצות הברית, תהליך ביטול העבדות בברזיל היה ממושך והדרגתי ולא היה מלווה בשפיכות דמים. בעקבות זאת, לא נוצרה בברזיל מערכת חוקית של אפליה על בסיס גזעי עם סיום העבדות. לחלופין נוצרה בברזיל מערכת חברתית בה בין בני הגזעים השונים קיימים יחסים ייחודיים המתבססים על שני עקרונות מרכזיים:
"הלבנה" - אידיאל להגשמה אישית ולאומית שיושג באמצעות הגירה אירופאית ונישואי תערובת.
ההרמוניה הגזעית והעדר האפליה הגזעית- רעיון שפותח בידי פוליטיקאים ואינטלקטואלים ברזילאים. רעיון ה"הלבנה" טמן בחובו את ההנחה כי הגזע הלבן עליון על פני גזעים אחרים וכי באמצעות נישואי תערובת יועברו תכונותיו החיוביות, התרבותיות והפיזיות כאחת, לשאר האוכלוסייה. המטרה בהלבנה לא הייתה לשיפור המעמד החברתי של צאצאי העבדים האפריקאים, אלא להפך, הומוגניזציה של האוכלוסייה ליצירת גזע דומיננטי. בשנות ה-60 האנתרופולוג מרווין הריס טען שבהיעדר הסכמות לגבי הגזעים בברזיל, אי אפשר היה לקטלג לפי הגזע. קביעה זו שמשה כסיבה רשמית לכך שמרשמי אוכלוסין בברזיל היו נערכים ללא קטגוריה של גזע. הסכמה על הגדרות ברורות לגזעים בברזיל נמנעה בעיקר על ידי שלטון הגנרלים שרצה לדכא כל מושג או הגדרה שמהווים תפיסה מנוגדת לזו של "הדמוקרטיה הגזעית". לטענת המצדדים בדמוקרטיה הגזעית כל ההבדלים בין בני גזעים שונים, כלומר הגזענות לכאורה, היו תלויים במצבם הכלכלי הירוד של הלא לבנים וגזענות לא הייתה סיבה בפני עצמה להבדלים אלה. נראה שחוסר העניין של השלטונות בהגדרות כאלה נבע מכך שאפילו הדיון היה לתועלת האפרו-ברזיליים באופן ישיר. מחקרים רבים הפריכו את אמיתותה של הדמוקרטיה הגזעית והצביעו על האופנים השונים בהם קיימת גזענות בברזיל. אף על פי כן המיתוס אודות קיומה של דמוקרטיה גזעית בברזיל עדיין נפוץ למדי בשיח העממי.
קטגוריות הצבע
טלס מהמכון הברזילאי לגאוגרפיה וסטטיסטיקה מתייחס במאמרו- "גזע ואתניות בברזיל" (Race and ethnicity in Brazil) לקבוצות אתניות עיקריות במדינה, ומבחין בין חמש קטגוריות שונות של אתניות וצבע: ברנקו (לבן), פארדוס (חום), פרטו (שחור), אמארלו (צהוב) או אינדיקינא (אמריקאי-אינדיאני). המונח פארדוס התפתח בשנת 1940 במפקד בו אנשים התבקשו לציין מהו הצבע והגזע שלהם. כאשר שום מונח לא תאם במדויק את המוצא של חלק מהאנשים, הוסיפו את המונח פארדוס. מונח זה הפך לרשמי בשנת 1991 והגדיר אנשים שהיו יותר בהירים מהשחורים הברזיליים, אך הם לא ערבוב של שחור ולבן.
המערכת השנייה של טלס היא המערכת החברתית הפופולרית. שני סקרים של IBGE (מכון ברזילאי לגאוגרפיה וסטטיסטיקה) שנעשו בהפרש של 20 שנה (סקר בשנת 1976 של משק הבית הלאומי "PNAD"וסקר התעסוקה לחודש יולי 1998 PME"") נותחו על מנת להעריך כיצד הברזילאים חושבים על עצמם במונחים גזעיים. ה- IBGE סבר שהנתונים עשויים לשמש לסיווג התיאורים במפקד, אך אף סקר לא הביא לשינויים בתיאורי המפקד. DATA FOLHA (מכון סקרים ברזילאי) ערכה גם היא מחקר בנושא זה. התוצאות של סקר זה שונות במידה מסוימת, אבל נראה שהן עולות בקנה אחד עם כמה מההנחות. הראשונה, כמות גדולה של מונחים גזעיים הנמצאים בשימוש בברזיל, מעידים על גמישות מחשבתית בנושא זה. בנוסף, סקר ה-PNAD ב-1976 מצא כי אנשים הגיבו לשאלת הגזע עם 136 מונחים שונים. סקר ה-PME ביולי 1998 מצא כי ישנם כ- 143 מונחים כך שרוב המונחים משמשים מספר נמוך של אנשים. טלס מציין ש-95% מהאוכלוסייה השתמשו באחד מששת המונחים השונים- פרטו, "מורנו-קלארו" (moreno-claro), פארדוס, בראנקו, נגרו ומורנו. אפשר לראות כי אף על פי שרוב האוכלוסייה משתמשת במונחים אלו, ישנה עליה במספר המונחים בין השנים 1976–1998 כלומר, התופעה מתרחבת. המונחים "אפרו ברזילאים" (Afro-Brazilian) ו"אפריקן ברזילאים" (African Brazilian) התפתחו גם הם, רק מאוחר יותר, על פי PNAD בשנת 1976 לא היה כל שימוש במונחים אלו. לעומת זאת, בשנת 1998 לפי PME 0.004% מהאוכלוסייה השתמשו במונח "אפריקן ברזילאים".
ההבדל הבולט במערכת החברתית הפופולרית הוא השימוש הנרחב במונח מורנו. זה מונח שקשה לתרגם לאנגלית, מאחר שהוא נושא בחובו משמעויות שונות. הוא נגזר מ"מאורוס" ( maurus) בלטינית. בכללי, נעשה שימוש מסורתי במונח זה שנועד להבחין בין אנשים לבנים עם שיער שחור, בניגוד ל-"רוויו" (ruivo )- ג'ינג'ים ו-"לוירו" (loiro)- בלונדינים. המונח נפוץ בנוסף עבור אנשים שחומים, שכן מאפיין זה קשור לעיתים לצבע שיער כהה. בהקשר הזה הוא מיושם כמונח לאנשים שזופים, ומתנגד בדרך כלל ל"פאלידו" (pálido) - חיוור ואמארלו -צהוב, כשבמקרה זה הוא מתייחס לאנשים שלא נחשפים לשמש לעיתים תכופות. לבסוף, המורנו נמצא בשימוש נרחב כאשר משתמשים במונחים פארדוס ופרטו בלשון נקייה.
המערכת השלישית עוסקת בתנועות השחורות ששילבו את הקבוצות פארדוס ופרטו לקטגוריה אחת של נגרו. עם זאת, עדיין ברור להן כי לא כל אדם ממוצא אפריקאי, הוא שחור. ידוע שלרבים מהברזילאים הלבנים יש שורשים אפריקנים (או אינדיאניים או שניהם). הנושא המרכזי של התנועות השחורות הוא לא תרבותי, אלא כלכלי: חבריה אינם מחפשים הזדהות תרבותית כביכול עם אפריקה, אלא רוצים לתקן את המצב של החיסרון הכלכלי, המשותף למי שאינו לבן (למעט אלה ממוצא מזרח אסיה) שתויגו לתוך הקבוצה נגרו.
חוקר הגנטיקה הברזילאי סרגיו פאנה (Sérgio Pena) ביקר את המשכיל האמריקאי אדוארד טלס מכיוון שהאחרון חיבר בין פרטו ופארדוס בקטגוריה משותפת. לפי פאנה, האנליזה הגנטית האוטוזומלית, היא מחקר שערכו באנשים אינדיבידואלים מריו דה ז'ינירו על הגנים שהועברו על ידי הכרומוזומים שלהם. הוא מראה כי אין הגיון לאחד את הפרטו והפארדוס באותה הקטגוריה. זאת מכיוון שרוב הפארדוס הם משושלת אירופאית, ולכן פנה חשש לאחד ביניהם, מאחר שהפרטו רובם הם משושלת אפריקנית.
עם זאת, החלוקה לנגרו ובלאנקו נתפסת כחלוקה המקובלת בתרבות אמריקאית ומושכת הרבה ביקורת. למשל, סוציולוג בשם דמיטריו מגנולי ( (Demétrio Magnoliרואה בסיווג הפארדוס כשחורים, בתור ראייה גזענית. הוא מאמין שחוקרים ופעילים של התנועה השחורה, מפרשים לא נכון את המגוון הרחב של קטגוריית הביניים וגורמים לאנשים בצבע השחור להסתתר ולא להרגיש שלמים עם זהותם.
ניתן לראות כי הקטגוריות הגזעיות בברזיל מבוססות על צבע העור ומאפיינים פיזיים נוספים: נראות השיער, תכונות פנים ועוד. אלו סממנים מאוד דלים כי רק מספר קטן של גנים אחראיים על צבע העור של הבן-אדם. אדם שנחשב "לבן" יכול להיות שיש לו יותר שורשים אפריקאים מאשר בן-אדם שנחשב ל"שחור" ולהפך. בברזיל גזע הוא מבנה חברתי והסיווגים משפיעים על איך האנשים תופשים ונתפשים בחברה.
דת
רוב האפרו-ברזילאים הם נוצרים, בעיקר קתולים. לדתות אפרו-ברזילאיות כמו "קנדומבלה" (Candomblé) ו"אומבנדה" (Umbanda) יש חסידים רבים, אבל הם פתוחים לאנשים מכל גזע. הם מרוכזים בעיקר במרכזים עירוניים גדולים כגון רסיפה, ריו דה ז'ניירו, סלבדור, פורטו אלגרה, ברזיליה, סאו לואיס. בנוסף לדת הקנדומבלה אשר קרובה יותר לדתות המקוריות במערב אפריקה, יש גם את דת האומבנדה אשר משלבת אמונות רוחניות עם אמונות אפריקאיות. קנדומבלה, "באטוק" (Batuque), "זנגו"(Xango) ו"טמבור דה מינה" (Tambor de Mina), הובאו במקור על ידי עבדים שחורים שנשלחו מאפריקה לברזיל. אמונות אפריקאיות אלה התבססו על טקסים פולחניים פגנים שהושפעו מאוחר יותר מהנצרות המונוטאיסטית בברזיל.
כתוצאה מכיבושה של ברזיל על ידי האדם הלבן וכתוצאה מכיבושה התרבותי על ידי האדם השחור, נוצר בברזיל מקבץ של אוכלוסין: שחורים, אינדיאנים ופורטוגלים, שלכולם היה קובץ תפיסות מיסטיות. בנושא הדתי נוצרה סינתזה מרתקת. הדת שימשה מאז ומתמיד גורם מרכזי בכל תרבות. בברזיל אנו עדים למפגש בין הנצרות הפורטוגלית שהייתה אפופה באמונות עממיות, לבין דת היורובה של השחורים שהובאו מאפריקה. הגורם המפריד בין שתי דתות אלו הוא העובדה שדת היורובה היא דת המאמינה בריבוי אלים והופעתן של רוחות כחלק מהפולחן.
הקנדומבלה כוללת בתוכה אוסף של פולחנים- חלקם כפי שהובאו מאפריקה, ומרביתם כפי שהתפתחו בברזיל שם ספגו השפעות נוצריות. במקורה הקנדומבלה היא מילה אפריקאית המגדירה ריקוד לכבוד האלים. פולחן זה הוא הדומה ביותר לפולחן אשר הובא מאפריקה על ידי אנשי הָנאגו, "הג'ג'ה" (Jeje) ובעיקר היורובה. 90% מאוכלוסיית באהיה (העיר סלוודור וסביבתה), לוקחים חלק, בצורה זו או אחרת, בפולחני הקנדומבלה. אזור זה היווה בעבר את המרכז העיקרי של סחר העבדים בברזיל ומסיבה זו נפוצה בו עד היום אוכלוסייה אפריקאית רבה. בעבר, השתייכות לדת הקנדומבלה הייתה כרוכה בעבירה על החוק הברזילאי ואפילו בסיכון פיזי. כיום הדבר מוכר ובמקרים רבים אפילו אופנתי. הפולחן דינמי והקנדומבלה עוברת שינויים. השתייכות לדת הקנדומבלה מחייבת תקופה מוגדרת של פרישות. אדם שהצטרף לכת היה צריך להמתין שבע שנים עד שיקבל את "הדקה" (Deka) שאלו הכלים המקודשים, הכוללים בתוכם סכינים, מספריים, כדים ועוד. במעמד קבלת הדקה היה על האדם המצטרף להישבע בשפת השבט האפריקאי המקורי להגן על התרבות האפרו-ברזילאית, לשמור על המסורת ולקיים את הוראות הממונים עליו. לאחר 14 שנה יוכשר לכהונה, ולאחר-21 שנה תהליך קבלתו לכת יושלם לחלוטין. אחד השינויים המשמעותיים בקנדומבלה הוא התקצרות תקופת הקבלה של חבר חדש לתוך הכת.
המוסד המרכזי בחיי הדת הוא הטריירו(Terreiro), שזה מרכז פולחני שלרוב משמש גם כמרכז חברתי ותרבותי שמעניק עזרה סוציאלית, ייעוץ פסיכולוגי וייעוץ כללי לבני הדת. בטקסים הפולחניים מנהל הטקס ועוזריו קוראים לקדושים בהתאם לסוגיה הנדונה, על ידי נגינה בתופים. התהליך מאפשר את כניסת רוחות האלים לגוף, המשתתפים מתחילים לרקוד בקצב מונוטוני כדי להיכנס לטראנס, ואז נכנסת לגופם הרוח של האל שהמנחים קראו לו. הדמות המרכזית באירועים הדתיים היא בדרך כלל אישה, הנקראת "מאי דה סנטו" ,(Santo do Mai) אך לעיתים עבודה זו נעשית על ידי גבר ואז שמו הוא "פאי דה סנטו" (Santo do pai). על פי רוב הם היו לבושים לבן מכיוון שזה צבע שמושך אנרגיה. תפקידם זהה לזה של השאמאן בתרבויות רבות, הוא אחראי על כל מערכות היחסים שבין הפרט, הקהילה, והרוחות במכלול של תפקידים. אלי הקנדומבלה הם ספק אלים ספק שליחים, לכן הם נקראים 'אורישס' – ותפקידם לקשר בין הישות העליונה ליושבי כדור הארץ. בדומה למיתולוגיה היוונית, לכל אורישה יש ישות פרסונלית והיסטוריה מיוחדת לו. דוגמאות לאורישס- אושלה (Oxala) בורא עולם, ימנז'ה (Yemanja) אלת הים, שנגו (Xango) אל הסערה והרוח, אומולו (Omulu) אל ריפוי המחלות ועוד.
המאפיין הבולט של הדת העממית בברזיל היא גישתם הפתוחה של המאמינים. אנשים רבים עוברים מדת אחת לאחרת, או משלבים ביניהן. רבים רואים את עצמם קתולים מאמינים אך, פוקדים גם מרכזי קנדומבלה. אחדים שואלים יסודות מכמה דתות ובוחרים בדברים הנוחים להם או הולמים את מטרותיהם. יש כנסיות בהן הפולחן הנוצרי מעורב בטקסים אפרו-ברזילאים. האוְמבְנָדה, המכונה גם "מאגיה לבנה", היא דת חדשה יותר שצמחה בריו דה ז'ניירו, ובה ההשפעה הנוצרית גדולה יותר. ניתן לומר כי האומבנדה היא דת כלאיים ששילבה פטישיזם, אנימיזם וסממנים קתוליים. נראה שהקנדומבלה היא המקור לאומבנדה. אך בניגוד לקנדומבלה, האומבנדה מאמינה בגלגול נשמות. האומבנדה איננה מייחסת לאלים חשיבות מיתולוגית. האלים הם רק שליחים של ישות עליונה שמופיעה בשמות. באומבנדה יש מיתוסים וקיימות ישויות, לעיתים בעלות תפקידים שונים. הטקסים כוללים את האלמנטים שהוזכרו בקנדומבלה אך, אין בהם קורבנות מן החי. גם כאן הטקס מנוהל על ידי "מאי דה סנטו" או "פאי דה סנטו" אשר לבושים לבן. האנשים המבקשים עצה או ברכה זוכים לאזכור של אורישס נוספים, שאינם כלולים בדת הקנדומבלית.
האומבנדה הופיעה לראשונה בפומבי בשנת 1920. המאמינים והכוהנים היו אובייקט לרדיפות מצד גורמים פוליטיים שהונעו על ידי אינטרסים כנסייתיים. התהליך נמשך לאחר 1946- תקופה ליברלית בה נכנס חוק, שאישר לכל אדם לעסוק בכל דת שיעלה בדעתו. באותו זמן- האומבנדה והקנדומבלה לא נרשמו כדתות מן המניין בחוקה, כך שהכנסייה והמשטרה התייחסו לארגונים אלה כבלתי חוקיים. ב-1960 נכנס לוועדת המחוקקים הברזילאית "אומבנדיסטה" אשר הצליח לבטל את הנספח לחוקה שטען שהאומבנדה והקנדומבלה אינן דתות.
אישיויות תרבותיות מרכזיות
רבים מהאפרו-ברזילאים מהווים דמויות בולטות בחברה הברזילאית, במיוחד בתחומי האמנות, המוזיקה והספורט. ישנן דמויות חשובות בספרות הברזילאית ממוצא אפרו-ברזילאי כמו מאצ'דו דה-אסס (Machado de Assis) שנחשב לכותב הגדול ביותר של הספרות הברזילאית. אישיויות נוספות בתחום הספרות הן ג'או דה קרוז א סוזה (João da Cruz e Souza)- משורר סימבוליסטי, ג'או דו ריו (João do Rio) מחבר כרוניקות, חוסה דו פטרוצ'יו (José do Patrocínio)- עיתונאי ועוד.
מאז סוף הדיקטטורה הצבאית, ההשתתפות הפוליטית של אפרו-ברזילאים גדלה. "בנדיטה דה-סילבה" (Bendita da Silva) היא דמות בולטת בהישגיה לעם האפרו-ברזילאי. דה-סילבה היא הסנאטורית האפרו-ברזילאית הראשונה וגם האישה הראשונה בהיסטוריה של ברזיל שנכנסה לסנאט הפדרלי. היא נחשבת לדמות המחזקת את המאבק לשוויון זכויות מלא עבור מיעוטים אתניים באמריקה הלטינית ועבור נשים בפרט. היא נאבקה ב-"דיכוי המשולש"- המאבק הפמיניסטי, מאבק העניים וכן מאבק השחורים. אף על פי שהסתדרה כלכלית, בחרה בנדיטה להמשיך ולגור בפבלה.
תחום נוסף בו מצטיינים האפרו-ברזילאים הוא כדורגל. בתחום זה ישנן דמויות בולטות רבות כמו "רונלדיניו" (Ronaldinho) ו"רומאריו" (Romário). הדמות הבולטת ביותר בתחום הוא "אדסון ארנצ'יס דו נסימנטו" (Edson Arantes do Nascimento) הידוע בכינוי "פלה" (Pelé). פלה שיחק בהצלחה בברזיל משנות ה-50 עד שנות ה-70 בעמדת החלוץ והקשר ההתקפי ונחשב על ידי רבים לכדורגלן הטוב ביותר בכל הזמנים. פלה זכה עם נבחרת ברזיל בשלושה מוונדאליים והוא הכדורגלן היחיד שזכה בשלושה גביעי עולם. להצלחתו, כמו גם ליכולות המשחק האישיות שלו ולסגנונו המרהיב, הייתה השפעה רבה על הכדורגל בברזיל ובעולם כולו במשך שנים רבות.
קפוארה
קפוארה הוא ריקוד לחימה אמנותי ברזילאי המשלב אלמנטים של ריקוד, פולקלור, אמנויות לחימה, ספורט, פולחן והכשרה למאבק לא חמוש. ברזילאיים רבים רואים בכך תרומה אפרו-ברזילאית חיונית לתרבות שלהם. סגנון ריקוד זה הופיע לראשונה בצריפים של העבדים הברזילאיים. על פי האגדה, קפוארה בעברה הייתה סדרה של מכות המחייבות כוח פיזי רב. סגנון כפרי זה אפשר לעבדים להתאמן על אמנויות לחימה במסווה של ריקוד כך שאדוניהם האמינו כי הם רוקדים ולא מתאמנים על לחימה. בכך, העבדים יכלו לצבור ידע לחימתי כדי למנוע את התוקפנות של אדוניהם ושל ציידי העבדים. ב-26 בנובמבר 2014 הוענק לקפוארה מעמד מיוחד כ"מורשת תרבותית בלתי מוחשית" על ידי ארגון אונסק"ו.
אוסילוקוקסינום
היסטוריה
המונח "אוסילוקוקסינום" נטבע על ידי הרופא הצבאי הצרפתי ז'וזף רוי בספרו "אל עבר הבנה וריפוי של הסרטן" שפורסם בשנת 1925. רוי טען שבעת שטיפל בקורבנות השפעת הספרדית ב-1917, הוא מצא בבדיקות דם של חולים חיידק מתנדנד אותו כינה "אוסילוקוקוס". חיידק זה, לטענתו, יכול לשנות את גודלו עד שנעשה בלתי נראה, וכן לשנות את צורתו. בהמשך, טען כי מצא את החיידק גם בדמם של חולים במחלות אחרות, לרבות סרטן, עגבת, זיבה, שחפת, חצבת, אבעבועות רוח, הרפס, אקזמה ושיגרון, וסבר כי מדובר ב"חיידק אוניברסלי". לפי הגישה ההומאופתית, אם החיידק נמצא במקום בו נגרמת המחלה, אזי בריכוז אחר מזערי הוא עשוי לרפאה. בחיפוש החיידק אצל בעלי חיים טען רוי כי הוא נמצא בכבד ובלב של ברווז. בשנות ה-20׳, רוי ערך ניסויים שונים, במסגרתם הזריק לחולדות ולארנבים ״חיידקי אוסילוקוקוס״, אשר לטענתו מצא אצל חולי שפעת וחולי סרטן; חיות המעבדה מתו בהמשך לאחר שהראו תסמיני שפעת. ב-1925 יצר רוי שיתוף פעולה עם ההומאופת לאון ואנייה, אשר ערך ניסויים על חולי סרטן, במסגרתם הזריק להם ״חיידקי אוסילוקוקוס״; חולים אלה בהמשך פיתחו תסמינים דמויי שפעת ובאופן כללי הראו הרעה במצבם. רוי העביר את המתכון שלו לחברת Laboratoires Homéopathiques Modernes, שהתמזגה בהמשך עם חברות נוספות כדי ליצור את חברת בוארון.
אין עדויות אחרות מלבד פרסומיו של רוי לקיומו של חיידק זה, או כל חיידק אחר בעל מאפיינים דומים. ידוע כיום כי מחלות כגון חצבת או שפעת נגרמות כתוצאה מנגיפים ולא מחיידקים, אך לא ניתן להבחין בנגיפים בעזרת המיקרוסקופים האופטיים שהיו בשימושו של רוי. למעשה, נגיף השפעת התגלה רק בשנת 1931 על ידי הווירולוג האמריקאי ריצ׳רד שופ (Richard Schope).
על אף שלתכשיר אין התוויה רפואית ואין ראיות התומכות בתועלת רפואית מעבר לאפקט פלצבו, הוא משווק על ידי החברה כתכשיר הנוגד סימפטומים של מחלות דמויות-שפעת בלבד, ולא כתכשיר הנוגד את יתר המחלות שהוזכרו לעיל. רוברט פארק, מבקר של הרפואה האלטרנטיבית, הסביר כי הטעם לכך הוא מאפייני מחלת השפעת: אנשים נוטים לבלבל בין מחלת השפעת לבין הצטננויות קלות יותר, ואלה ממילא נוטות לחלוף מעצמן לאחר מספר ימים. לפיכך, חולים אשר נוטלים את התכשיר עשויים לייחס את הריפוי מהמחלה, שהיה מתרחש ממילא, לנטילת התכשיר.
אופן ההכנה
כל גרם של אוסילוקוקסינום מכיל את החומרים הלא פעילים הבאים:
תפוצה
התכשיר משווק כמוצר נוגד שפעת ביותר מ-50 מדינות, כולל בישראל. בצרפת הוא נמכר למעלה מ-65 שנה. בשנת 2008 בלבד נמכר התכשיר בארצות הברית בסכום של יותר מ-15 מיליון דולר בשנה. האוסילו מיוצר ומשווק באופן בלעדי על ידי יצרנית התכשירים ההומאופתיים הצרפתית בוארון (Boiron), ומהווה את אחד ממוצרי המפתח של החברה.
יעילות רפואית
אין מחקרים מדעיים המראים כי לתכשיר זה יש אפקט מעבר לזה של אפקט הפלצבו.
סקירה מקיפה
של מחקרים קליניים שנערכו בנושא יעילות האוסילוקוקסינום שפורסמה בשנת 2013 קבעה כי אין מספיק תימוכין כדי לקבוע כי לאוסילוקוקסינום יש השפעה כלשהי בקשר למניעה או טיפול במחלת השפעת. הסקירה מצאה שני מחקרים שבדקו את השפעתו של האוסילוקוקסינום לשם מניעת מחלת השפעת, וארבעה מחקרים שבדקו את השפעתו לטיפול בשפעת לאחר שפרצה. איכותם של המחקרים נמצאה נמוכה. בנוגע למניעה או חיסון מפני השפעת, נערכו שני מחקרים ברוסיה על מבוגרים, ולא נמצא כל הבדל בין האוסילוקוקסינום לבין פלצבו. באשר לטיפול בשפעת, נערכו ארבעה מחקרים בצרפת ובגרמניה. המחקרים הצביעו על אפשרות להקלה מועטה בסימפטומים ב-48 השעות הראשונות למחלה, שנעלמת ביום הרביעי למחלה, אך בשל איכותם הנמוכה של המחקרים, נקבע לא ניתן להגיע למסקנה ללא מחקרים נוספים באיכות טובה יותר.
תביעות משפטיות
בשנת 2011 הוגשה בארצות הברית תובענה ייצוגית כנגד חברת בוארון על ידי לקוחות שרכשו את התכשיר, בטענה כי בוארון מפרסמת באופן חסר בסיס כי לאוסילו יש יכולת לרפא שפעת. בשנת 2012 הוגשה תביעה דומה בקנדה כנגד יצרנית התכשיר וכנגד רשת בתי מרקחת המוכרת אותו. מדובר באחת מבין מספר תביעות ייצוגיות שהוגשו כנגד חברת בוארון, הן בהקשר לתכשיר האוסילוקוקסינום והן בנוגע לתכשירים אחרים. תובענה נוספת שהוגשה ב-2012 הסתיימה בפשרה במסגרתה חברת בוארון פיצתה את הלקוחות בסך 5 מיליון דולר.
פדמש
כמו יישובים רבים באירופה גם בפדמש מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 474 תושבים ובשנת 2021 רק 294 תושבים.
האזור מיושב מסביבות המאה ה-13, והוא מוזכר לראשונה בכתבים משנת 1261.
יהודי פדמש
חמישה יהודים חיו בפדמש בשנת 1880 מתוך 257 תושבים ושני יהודים בלבד בשנת 1930. בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
לוקאס בראיינט
לוקאס בראיינט (באנגלית: Lucas Bryant; נולד ב-28 בספטמבר 1978) הוא שחקן קנדי-אמריקאי המוכר בעיקר בזכות גילום הדמות ניית'ן וורנוס בסדרת הטלוויזיה "הייבן".
ביוגרפיה
בראיינט נולד בעיירה אלמירה שבאונטריו להורים בעלי אזרחות אמריקאית ממוצא פיני. יש לו אזרחות כפולה קנדית-אמריקאית.
בראיינט נישא לשחקנית האוסטרלית קרסטי הינצ'קליף. ב-2008 נולדה לזוג בת בכורה וב-2015 נולד להם בן. המשפחה מתגוררת בסנטה מוניקה, קליפורניה מאז 2010.
יהדות ספרד (העידן המודרני)
יהדות ספרד בעידן המודרני, החלה את דרכה לאחר גירוש ספרד, בשנת 1492. אחרוני היהודים, המוצהרים ככאלה, יצאו בסוף חודש יולי באותה שנה. קיימת מסורת שמגורשי ספרד גזרו חרם שלא לשוב לספרד, למרות שאין לכך עדות בכתב ממקור ברור. בשנת 1869 בוטל הצו שהוציאו פרננדו השני מלך ארגון ואשתו המלכה איזבלה הראשונה מקסטיליה ביום 14 במרץ 1492 וישיבת יהודים בספרד הפכה לאפשרית מבחינה חוקית ובזרם דק החלו יהודים להגיע ולהתיישב בה.
במאה העשרים
בימי מלחמת העולם הראשונה, הגיעו לספרד פליטים מארץ ישראל. ב-1917 ניתנה להם רשות להקים בית כנסת במדריד, וב-1924 התקבל חוק, שהעניק אזרחות לכל היהודים ממוצא ספרדי (החוק היה מכוון בעיקר לארצות הבלקן). מספר היהודים בספרד היה קטן ביותר והרב חיים אלעזר שפירא כתב בשנת תרצ"א (1931), שאין בה אפילו בית קברות יהודי פעיל. בשנים 1936-1931 הגיעו לספרד פליטים יהודיים מגרמניה, ובמלחמת העולם השנייה פתח פרנקו את שערי ארצו בפני ניצולים יהודיים מארצות הבלקן, ואף לפליטים מהולנד, מצרפת ומבלגיה.
במאי 1941, בתקופה בה ספרד ניהלה משא ומתן להצטרפותה למדינות הציר, פרנקו הורה למושלי הפרובינציות להכין רשימות סודיות של כל היהודים, מקומיים וזרים השוהים בספרד. הוא תבע לפרט ברשימות פרטים אישיים, דעות פוליטיות, אמצעי קיום, פעילות מסחרית ודרגת מסוכנות. הרשויות המקומיות נדרשו לציין את דוברי הלדינו, משום שידיעת השפה ומזגם הדומה לספרדים, עשויים לעזור להם להיטמע באוכלוסייה הספרדית. העתק של הרשימה הסופית של כ-6,000 שמות נמסר לידי היינריך הימלר. המשא ומתן נכשל בסופו של דבר משום שלדעת היטלר דרישות ספרד היו מופרזות.
לאחר שהסתמנה תבוסת מדינות הציר ניתנה הוראה להשמיד את הרשימות וספרד פעלה למתן מקלט ליהודים שנמלטו אליה, כמו כן גם הפרוטוקולים (הספרדיים) מועידת אנדאי הושמדו.
אחרי המלחמה חודשו קהילות מדריד וברצלונה. עוד ב-1941 נוסד בהן מכון לחקר היהדות והמזרח הקרוב, ולצדו, בשנת 1959, מכון לחקר היהדות הספרדית. חסידי אומות העולם ג'ורג'ו פרלסקה ואנחל סאנס בריס, שהצילו כ-4,000 מיהודי הונגריה, הנפיקו ל-2,750 מתוכם ויזות לספרד. במחצית שנות החמישים השתקעו בספרד יהודים מצפון אפריקה. במדריד החלה פעילות יהודית ענפה, הוקם בית ספר יהודי ומרכז קהילתי, נוסד כתב עת בשם "הקשר", וכוננה תנועת נוער "הצופים". בשנות השבעים של המאה ה-20 היגרו לספרד יהודים אשכנזיים מארגנטינה, שנמלטו משלטון החונטה. ספרד קלטה גם מהגרים יהודים מצפון מרוקו, ביניהם הרב ד"ר סלומון בן-שבת שכיהן כרב הראשי של ברצלונה בשנות ה-60.
במאה העשרים ואחת
בראשית המאה ה-21 יש בספרד כ-50,000 יהודים, כשהקהילות הגדולות ביותר נמצאות במדריד ובברצלונה, בהן מתגוררים כ-3500 יהודים בכל אחת. במדריד יש כיום 3 בתי כנסת, הגדול שביניהם נמצא ברחוב Balmes 3 וכן בית הקהילה היהודית בעיר.
קהילות נוספות קטנות יותר ניתן למצוא באליקנטה, ולנסיה, גרנאדה, מאלגה, קאדיז, מורסיה, טנריפה ועוד.
הקשרים עם ישראל הם במישור התרבותי והמסחרי.
ב-7 בפברואר 2014, הודיעה ממשלת ספרד כי אישרה להגשה לפרלמנט הצעה לתיקון חוק האזרחות הספרדי. התיקון עשוי להקל על לצאצאיהם של המגורשים (שמספרם מוערך בין כ-400,000 לכ-3.5 מיליון איש) לקבל אזרחות ספרדית, מבלי לוותר על אזרחות המדינה שבה הם מתגוררים. התיקון לחוק יאפשר הענקת אזרחות למבקשים, מבלי שיהיה עליהם לגור בספרד, בתנאי שיוכיחו את מעמדם באמצעות שמות משפחה, שפה, מורשת או קשר למנהגים הספרדיים. ב-11 ביוני 2015 אישר הפרלמנט הספרדי סופית ורשמית את החוק, המאפשר הגשת בקשה לאזרחות במהלך תקופה של שלוש שנים החל מ-1 באוקטובר 2015, עם אופציה להארכת התקופה בשנה נוספת במידה ויוחלט על כך על ידי שלטונות ספרד.
התיקון לחוק האזרחות הספרדי כולל תנאים רבים, בהם: מבחני שפה ומורשת בספרדית, הוכחת קשר היסטורי לקהילת המגורשים, וזיקה עכשווית לספרד. מ-1 באוקטובר 2015 עד 11 במרץ 2017, רק 7 מתוך 885 ישראלים שביקשו לקבל דרכון ספרדי עמדו בתנאים אלה.
הערות שוליים
History of the Jews in Spain
איזה מין שוטרת
איזה מין שוטרת (באנגלית: Miss Congeniality) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2000. שבויים על ידי דונלד פטרי ובכיכובה של סנדרה בולוק. הסרט יצא לאקרנים ב-22 בדצמבר 2000 בארצות הברית. הסרט הצליח מאוד ואף זכה לסרט המשך, "איזו מין שוטרת 2", שיצא ב-2005.
עלילה
גרייס הארט היא סוכנת FBI שמשתתפת בתחרות מלכת היופי של ארצות הברית כדי לחשוף פעולת טרור המתבצעת על ידי אחד הגורמים המעורבים בתחרות, והמחבל מזהה את עצמו בשם 'האזרח'. היא מתחברת למתמודדות ואף מגיעה למקום השני בתחרות. לבסוף, מתגלה שמארגנת התחרות היא המחבלת כיוון שהעיפו אותה מהתחרות בצעירותה, ומפטרים אותה השנה.
אל אטלס
ַ אלווין אוסטין "אל" אטלְס הבן (באנגלית: .Alvin Austin "Al" Attles Jr; נולד ב-7 בנובמבר 1936) הוא כדורסלן ומאמן עבר אמריקאי. שיחק בקבוצת פילדלפיה/סן פרנסיסקו ווריורס מליגת ה-NBA בין השנים 1960–1971, אימן אותה בין השנים 1969–1983, ושימש כג'נרל מנג'ר שלה בין השנים 1976–1986. בעונת הוביל את הווריורס לזכייה באליפות ה-NBA, כמאמן הקבוצה.
בפברואר 1977 הפרישו הווריורס את גופייתו של אטלס, עם המספר "16". בספטמבר 2019 הוצג בהיכל התהילה של הכדורסל.
קריירת משחק
לאורך 11 עונותיו ב-NBA, כולן כשחקן הווריורס, רשם אטלס ממוצעים כוללים של 8.9 נקודות, 3.5 ריבאונדים ו-3.5 אסיסטים למשחק.
קריירת אימון
במהלך עונת מונה למאמן הווריורס, בעודו שחקן הקבוצה. בעונת הוליך את הווריורס לזכייתם השלישית אי פעם באליפות ה-NBA, הודות ליכולת מצוינת של שחקן הקבוצה ריק בארי בסדרת הגמר מול וושינגטון בולטס. בכך היה אטלס המאמן האפרו-אמריקאי השני בתולדות ה-NBA שזוכה באליפות, אחרי ביל ראסל. בעונות ו- לא הצליחה גולדן סטייט לשחזר את העפלתה לגמר ה-NBA, וב-6 העונות הבאות תחת אטלס לא השתתפה כלל בפלייאוף. בסיום עונת התפטר אטלס מאימון הקבוצה, ומאז לא חזר לאמן. מאזנו הכולל ב-14 עונותיו כמאמן הווריורס עומד על 557 ניצחונות ו-518 הפסדים (51.8%) בעונה הסדירה, ו-31 ניצחונות ו-30 הפסדים (50.8%) בפלייאוף.
הר פיילוט
{{פירושונים|
ראו גם
}}
לויקרבאד
לויקרבאד (בגרמנית: Leukerbad, בצרפתית: Loèche-les-Bains) היא עיירת מרחצאות וסקי, השוכנת במחוז לויק (Leuk) של קנטון ואלה בדרום-מערב שווייץ. העיירה שוכנת על רכס האלפים הברניים בגובה של 1,400 מטר מעל פני הים ומתגוררים בה 1,411 תושבים. בזכות המעיינות החמים הרבים שלה ומרחצאות מהגדולים ביותר באירופה היא אחד מיעדי הנופש הפופולריים ביותר בשווייץ ויש בה בתי מלון ודירות נופש רבים מאד.
מעל העיירה נמצא מעבר ההרים גמי (Gemmi), שגובהו 2322 מ'. מהמאה החמישית לספירה שימש המעבר כדרך המחברת את קנטון ואלה עם קנטון ברן והאלפים הברניים. כיום ישנה מעלית גונדולה שעולה מהעיירה למעבר ההרים וזהו אזור טיולים ונופש פופולרי מאוד.
אזור טורנט (Torrent) שמדרום לעיירה משמש בחורף כאתר סקי, וכאזור לטיולים ופעילויות ספורט בקיץ. גובה אתר הסקי 2,610 מטר. שתי מעליות גונדולה מעלים את גולשי הסקי מהעמק, ובאתר קרון נוסף, רכבל כיסאות (6 מושבים) ושני טי-ברים. באתר 17 מסלולי סקי, באורך כולל של 50 ק"מ, ויש בו גם פארק שלג. עיקר האטרקטיביות של אתר הסקי היא בשילוב שלו עם המרחצאות החמים.
מרחצאות הוקמו במקום כבר בתקופה הרומית. כיום יש בלויקרבאד מרחצאות גדולים וחדישים. בלויקרבאד 65 מעיינות חמים מהם זורמים כל יום 3.9 מיליון ליטר מים מינרליים, בחום של 51 מעלות צלזיוס. זהו אתר הספא הגדול ביותר בהרי האלפים עם 30 מרחצאות.
אל העיירה ניתן להגיע ברכב או באוטובוס מתחנת הרכבת של לויק (Leuk).
ג'ימי הופה
ג'יימס רידל "ג'ימי" הופה (באנגלית: James Riddle "Jimmy" Hoffa; נולד ב-14 בפברואר 1913; נעלם ב-30 ביולי 1975) היה נשיא איגוד נהגי המשאיות בארצות הברית, שנחשד בשחיתות ובקשרים עם המאפיה.