cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרול השני, מלך רומניה
שארית חייו
ב-7 בספטמבר 1940 יצא קרול מרומניה עם פילגשו ועם רכבת שנשאה את עושרו ב-12 קרונות עמוסים. במטען זה היו גם 41 ציורים חתומים על ידי ציירים נודעים דוגמת אל גרקו, טיציאן, רובנס, רמברנדט וגריגורסקו. לפני שקרול עזב את רומניה סיפר אנטונסקו למנהיג הלגיונרים, הוריה סימה, שהמלך לוקח איתו רכוש של המדינה והוא, אנטונסקו, אינו יכול לעשות דבר, כי הבטיח לו מעבר חופשי. אנטונסקו רמז לסימה, שהם, הלגיונרים, יכולים לעצור אותו.
הרכבת של המלך נסעה לכיוון יוגוסלביה והלגיונרים תכננו לעצור אותה לפני הגבול, באזור טימישוארה. למלך נודע על כך וציווה על אנשי הרכבת לא לעצור ולהמשיך לנסוע ליוגוסלביה. הלגיונרים, שראו את הרכבת מגבירה מהירות, ירו עליה והמלך ופילגשו שכבו על רצפת הקרון, כדי לא להיפגע מהכדורים. כך עברה הרכבת ליוגוסלביה, שם התחברה לאוריינט אקספרס והמשיכה עד לוגנו, בשווייץ. לאחר שהות מה בשווייץ יצאו לכיוון פורטוגל, אך בדרכם, בספרד, עצר אותם פרנקו, לפי בקשת היטלר, בעיירה סיטג'ס, שליד ברצלונה. קרול חשש, שהספרדים יסגירו אותם לרומניה, לכן כעבור חצי שנה ברחו לפורטוגל ומשם הפליגו בספינה אמריקאית לקובה ומשם למקסיקו. קרול רצה להיכנס לארצות הברית, אך כניסתם סורבה.
הזוג הגיע ב-7 ביולי 1947, לברזיל, שם חלתה לופסקו וקרול נשא אותה לאישה בבית המלון. כעבור שנתיים, כשהגיעו לפורטוגל, נישאו גם נישואים דתיים.
ב-1953 הלך לעולמו כתוצאה מהתקף לב.
אוסף הבולים של קרול
כמו אביו, פרדיננד הראשון, מלך רומניה, קרול אסף בולים והקדיש לכך זמן רב ומשאבים. לאחר מות אביו ירש קרול את אוסף בוליו, אך הוא לא מיזג אותו באוסף הבולים שלו, אלא טיפח אותו בנפרד וכך גם הציג את הבולים בלונדון, בתערוכת הבולים של 1950. בזמנו נחשב האוסף של המלך קרול לאוסף הבולים השלישי בחשיבותו ובעושרו בעולם.
בתקופת שלטונו של קרול הופקו ברומניה סדרות בולים מצומצמות, שבחלקן נועדו לאוסף הפרטי שלו ובחלקן נקנו על ידו וניתנו במתנה למלכים אחרים.
אוסף הבולים של המלך קרול כלל בולים יקרים מאוד ואפילו בול שוודי מסוים, treskilling צהוב, הנחשב לבול היקר ביותר בעולם. בתקופת גלותו שקדמה למותו נאלץ קרול למכור חלק מהאוסף להשגת מימון חייו בגולה. אחרי מותו הוריש את האוסף לרעייתו האחרונה, אלנה לופסקו. בפריצה לביתו אחרי מותו נגנב חלק מהאוסף.
קרול השני והיהודים
לנסיך קרול הייתה מאהבת יהודייה ובהמשך מאהבת ממוצא יהודי, שהייתה לאשתו השלישית. כשהיה בגולה בצרפת תמך בו בנקאי יהודי ולאחר שהגיע לשלטון השיב טובות לבנקאי. זה במישור האישי, אך יהדות רומניה נפגעה קשה בתקופת שלטונו.
החקיקה האנטישמית נגד אזרחים רומנים יהודים התחילה ב-1934 עם החוק להפעלת סגל רומני במפעלים (Legea pentru folosirea personalului romanesc in intreprinderi). חוק זה שהופיע לראשונה ב-23 בינואר 1935, פעל ברוח חוקי נירנברג והבדיל לראשונה בין שלושה סוגי תושבים ברומניה, "אזרחים רומנים אתניים", "אזרחים רומנים שאינם רומנים אתניים" ו"זרים" - כך הופרדו היהודים מהרומנים האתניים. חוק זה פגע גם במיעוטים אחרים, אך לא באותה מידה כמו ביהודים, המיעוטים האחרים, בדרך כלל, התגוררו באזורים חקלאיים ועסקו במקצועות מסורתיים, כך שהחוק לא השפיע עליהם, אך על היהודים, שהתגוררו בערים, הייתה השפעתו חזקה. לאחר חקיקת החוק החלו כל מיני ארגונים מקצועיים לפעול להרחקת היהודים, כך עשו עורכי הדין, המהנדסים וארגונים אחרים, שהכריזו על עצמם כארגונים נוצרים. בנוסף לכך, חוק זה חייב שבמפעלים יהיו 80% מהסגל ו-50% מההנהלה רומנים "אתניים". חלק מהיהודים, שרצו להתחמק מפגיעת החקיקה נגד יהודים, החלו להמיר את דתם לנצרות. בתחילת 1937, בבוקרשט לבדה הוגשו 200 בקשות להמרה. מ-1936 עד 1937 התנצרו 676 יהודים ברומניה. בשנים 1941 עד 1944, למרות איסור בחוק על המרות דת של יהודים, רק בשטחי הרגאט נרשמו 1,361 המרות דת. ב-1936 החלה ועדה פרלמנטרית ברומניה לדון בהצעת חוק לדיון מחודש ברשימות בני המיעוטים, שזכו להתאזרחות ברומניה, הצעה שהופנתה בראש וראשונה כלפי היהודים. הצעה זו לא הפכה לחוק, אך הממשלה קידמה ואישרה חקיקות פחות שאפתניות, שהגבילו והדירו את היהודים מתחומים שונים.
ביום 21 בינואר 1938 בתקופת ממשלתם של אוקטביאן גוגה ואלכסנדרו קונסטנטין קוזה, הוצא צו מלכותי מס' 169, צו לבדיקה מחדש של אזרחות היהודים ברומניה. על פי סעיף 22 נקבע:
פולחן האישיות של קרול השני
במהלך תקופת שלטונו פעל המלך קרול השני ופעלו נאמניו ליצירת פולחן אישיות סביב דמותו ובמיוחד במהלך הדיקטטורה המלכותית בין השנים 1938 - 1940.
כדי לקדם את פולחן האישיות של קרול השני, נעשה שימוש מוגבר בתעמולה והוקמו לשם כך מנגנונים מיוחדים. הוקמו מנהלת כללית של העיתונות והתעמולה ומשרד התעמולה הלאומית. התעמולה העבירה ביקורת על המשטר הדמוקרטי הקודם, שהוצג כנחות לעומת הדיקטטורה המלכותית. המנהיג (קרול השני) הוצג כבעל תכונות טרומיות ותפקיד משיחי, יוזם תנועה של התחדשות לאומית. בין מטרות התעמולה היה שינוי הרגש הפטריוטי והנאמנות כלפי המדינה ברגש על נאמנות כלפי המלך, בעל תפקיד של יצירת סולידריות לאומית והרמוניה.
ב-2 ביוני 1938 נוסד העיתון הרשמי של המשטר, "רומניה", תחת עריכתו של הסופר צ'זאר פטרסקו, מחסידי המלך. העיתון שיבח את המשטר החדש והציג את המלך כמנהיג יוצא מן הכלל, בשורה אחת עם גדולי מנהיגי אירופה, כמו פיוטר הגדול ופרידריך השני, מלך פרוסיה. "רומניה" לא היה העיתון היחיד, אולם הצנזורה דאגה, שבאף עיתון לא תועבר ביקורת על המלך ומנעה פרסום תמונות והצהרות של מנהיגים פוליטיים אחרים.
נכתבו שירים, שהוקדשו למלך, הופקו חוברות עם הכרזות המלך ונאומיו, תמונתו הוצגה בכל הטקסים הלאומיים ובכל המוסדות הציבוריים. המשטר החדש אימץ גם את ההצדעה הרומית, לפי הדוגמה האיטלקית, במועל יד. המדים היו בצבעי כחול-לבן, כשהלבן מקושר לתחייה הלאומית והכחול לנאמנות למלך.
רישום זכויות במקרקעין בישראל
לשכת רישום המקרקעין נקראה בתקופת השלטון העות'מאני בשם הטורקי טאפו (tapu) (בוטאה בערבית טַאבּוּ طابُو), כינוי המקובל עד היום. תהליך הסדרת המקרקעין החל באמצע המאה ה־19, ונמשך בתקופת המנדט הבריטי ובמדינת ישראל.
בעוד נושא הבעלות על קרקעות מוסדר יחסית בתחום ישראל של הקו הירוק, מעמד הקרקעות ביהודה ושומרון ורישומן סבוך הרבה יותר.
תקופת השלטון העות'מאני
במרבית תקופת השלטון העות'מאני בארץ ישראל לא היה רישום מסודר של קרקעות והבעלות עליהם, בשל היישוב הדליל שהיה בארץ, ומיעוט עסקאות המקרקעין. חלק מעיסקאות המקרקעין (של מוסלמים ושל אחרים) נרשמו בבתי הדין השרעיים. העברת קרקעות בין בעלים נעשתה בדרך של העברה פרטית, באמצעות שטר קניין. החל מהמאה ה־18 החלה התעניינות בינלאומית נרחבת בארץ והחל תהליך של הגירה, יסוד יישובים חדשים וגידול אוכלוסייה, דבר שהצריך קניית קרקעות ודרש את הסדרת נושא רישום הבעלות על הקרקע.
צפע מצוי
צֶפַע מצוי (או בשמו הלא מדעי: צפע ארצישראלי; שם מדעי: Daboia palaestinae) הוא מין של נחש ארסי ממשפחת הצפעיים, החי במרכז ישראל ובצפונה, בסוריה, בירדן ובלבנון. הצפע המצוי הוא בעיקר נחש לילי, אולם לעיתים הוא פעיל גם בשעות היום. מבין תשעת הנחשים הארסיים בישראל, הוא הבולט והנפוץ ביותר, ולכן האחראי לרוב מקרי ההכשה והמוות, אף על פי שאינו הארסי ביותר.
רישום זכויות במקרקעין בישראל
תקופת השלטון העות'מאני
בשנת 1858 נחקק על ידי השלטון העות'מאני חוק הקרקעות העות'מאני, שהיווה חלק מן המג'לה, והיה בן 132 סעיפים. חוק זה התבסס בעיקרו על משפט הקרקעות השרעי, אך הושפע רבות גם מחוקי קרקעות אירופאים מקבילים. חוק זה עמד בתוקפו בישראל קרוב ל־110 שנה (להוציא שינויים שנעשו במסגרת חוקים וצווים אחרים במהלך השנים), עד חקיקת חוק המקרקעין בשנת 1969 שביטל את חוק הקרקעות העות'מאני באופן סופי (חוק המקרקעין סעיפים 152–155). עם זאת, ביהודה ושומרון עדיין עומד החוק העות'מאני בתוקפו כבסיס לדיני המקרקעין באזור, בכפוף לשינויים שנערכו בהמשך בחוק הקרקעות המנדטורי, הירדני, ובצווים שפורסמו על ידי המנהל האזרחי.
הגדרת סוגי הקרקעות
על פי הגדרות חוק זה הקרקעות בארץ חולקו לחמישה סוגים עיקריים:
וואדג'ת
ווַאדְגֶ'ת הייתה אלה מצרית בצורת קוברה. הייתה אלת העיר בוטו, יותר מאוחר הייתה לאלה של הפפירוסים, פרעונים ושל כל מצרים התחתונה. הוצגה בתור קוברה הכרוכה סביב צמח פפירוס. על פי המיתוס וואדג'ת עזרה לאיזיס להציל את בנה הורוס מדודו סת כשאיזיס הסתתרה בדלתא של הנילוס. דמיון בין מיתוס זה למיתוס של לטו ואפולו הוביל לכך שבתקופה הלניסטית קישרו בין וואדג'ת ללטו.
רישום זכויות במקרקעין בישראל
סעיפים עיקריים בחוק העות'מאני
בעיה יסודית שהייתה קיימת בנושא המקרקעין בארץ ישראל הייתה בעיית הבעלות המשותפת על חלקת קרקע אחת (כונתה 'משאע', לדוגמה, עקב חלוקת ירושה לכמה יורשים), דבר שהקשה ואף מנע עיבוד חקלאי מודרני בשל ריבוי הבעלים, וכן יצר בעיות רבות נוספות. במסגרת החוק העות'מאני נקבע כי אין לרשום קרקעות של שטח גדול (לדוגמה, שטח כפר) על שם מספר אנשים בודדים או על שם כלל הציבור, אלא יש לרשום כל קרקע על שם בעליה שיקבל שטר קושאן, וכן נקבע הליך לחלוקת קרקע בבעלות משותפת במקרה שאחד הבעלים מעוניין בחלוקה. עם זאת, בעיה זו של בעלות משותפת בקרקעות הוסיפה להתקיים גם לאחר חקיקת החוק, בשל העדפת התושבים לבעלות משותפת על מנת להשתמט ממס ומחובת הגיוס, כמו גם הכמות הרבה של הקרקעות שהיו במעמד זה.
במקרה של פלישה ללא היתר לתוך שדה 'מולכ' או 'מירי', ניתנה רשות לבעל הקרקע לדרוש את הריסת המבנה או עקירת העצים שניטעו. ברשות פקיד המקרקעין. במידה וקמו עוררים על בעל קרקע שהחזיק בקושאן והערעור התקבל, נקבע מנגנון פיצוי.
וואדג'ת
וואדג'ת הייתה אחת משתי גבירות שייצגו את מצרים העילית והתחתית. לכל חלק של הממלכה המצרית היה כתר שייצג אותה, לבן לעילית ואדום לתחתית ושניהם ייצגו את הממלכה המאוחדת. נחבת בצורת נשר ייצגה את מצרים העילית וואדג'ת בצורת קוברה ייצגה את מצרים התחתית.
הערות שוליים
Llista de personatges de la mitologia egípcia
רישום זכויות במקרקעין בישראל
סעיפים עיקריים בחוק העות'מאני
בשנת 1860 נחקקו שני חוקים נוספים: חוק על סדרי הטאבו וחוק בנוגע לשטרי טאבו. תוכנם היה כי מעתה כל הקרקעות הפרטיות מסוג 'מירי' חייבות להיות רשומות בטאבו, בו ירשמו בעליהם, מיקומם, שטחם וגבולותיהם, ובלעדי רישום יאבדו זכויות המחזיקים בקרקעות. קרקעות מסוג 'מולכ' ו'מווקפה' המשיכו להיות רשומות בבית הדין השרעי. למרות זאת נמנעו אנשים רבים מלהצהיר על נכסיהם, על מנת להימנע מתשלום מיסים וגיוס לצבא (פעולות שתמורתם הוחכרו קרקעות 'מירי'). במקרים אחרים הוקטן שטח האדמה שנרשם על מנת לשלם מס מופחת, בעוד הגבולות של שטח האדמה נרשמו במדויק. עקב כך נקבע בחוק הקרקעות כי במקרה כזה, תינתן בעלות רק על שטח מצומצם לפי הגודל הרשום, ולא על פי גבולותיו המשקפים שטח גדול יותר.
לפי חוקים אלו ניתן היה לחלק רישום של קרקע אחת למספר רישומי משנה. כך למשל ניתן היה לרשום את פירות הקרקע בנפרד מרישום החלקה, וכן ניתן היה לרשום קומה שנייה במבנה בבעלות נפרדת משל בעל הקומה הראשונה בו.
בתקופה מאוחרת יותר נקבע כי העברת אדמה מסוג 'מירי' מבעליה לקונה חייבת להעשות לאחר קבלת אישור מהאימאם והמח'תאר המקומי שיאשר כי המוכר הוא בעלי הקרקע, יפרט את סכום התשלום (לצורך תשלום מס), ויציין את פרטי הקרקע הכלולה בעסקה (מיקום, שטח וגבולות).
לשכות רישום המקרקעין העות'מאנית
בחוק נקבע גם כי רישום הקרקעות יתנהל בעיר המחוז. פנקסי המקרקעין העות'מאני, הקיימים עד ימינו, מהווים את תחילת הרישום של קרקעות בארץ ישראל. הרישום התבצע לפי סדר רציף של העסקאות (היינו לכל חודש נפתח דף בלשכת רישום המקרקעין), והצדדים לעסקאות היו חייבים להתייצב בלשכת רישום המקרקעין, ולפרט את מהות העסקה יחד עם ציון האזור הכללי של העסקה (לדוגמה, מרבית ירושלים החדשה מכונה "באב אל עמוד" בפנקסים הטורקיים), שטח המקרקעין באמות מרובעות, גבולות המקרקעין (תיאור מילולי, שמות שכנים או דרכים), החלק הנמכר, והתמורה. היה אף מעקב בפנקסים העות'מאניים אחר העברת הרישום לפנקסים חדשים. עם זאת, לא היה ברישום בספרי המקרקעין כדי להעיד על אמיתות העסקאות שהתבצעו.
הרישומים המרכזיים המחייבים נרשמו בספרים באיסטנבול, ובלשכות הרישום המחוזיות התנהלו רישומים זמניים. בעת ביצוע רישום עסקה ניתן לקונים שטר המעיד על זכויותיהם במקרקעין, הוא ה"קושאן" (השטר). נוכח העובדה כי בשטר לא היו מספרי זיהוי כי אם שמות בלבד של הצדדים (לדוגמה: אברהם בן יצחק היהודי), היה בהחזקת הקושאן על ידי אדם כדי להצביע כי הוא בעלי הקרקע.
עד שלהי התקופה העות'מאנית הגיע רישום הקרקעות בפנקסים רק לכ־5% מקרקעות ארץ ישראל. בנוסף היו פנקסים אלו רלוונטיים בעיקר למקומות יישוב ותיקים, מעטים ומוגדרים בלבד. בפנקסים אלו נרשמו האדמות הפרטיות בלבד, ולא תוחמו אדמות המדינה ('מוואת').
דפתאר חקאני היה פנקס הרישום העיקרי, בו נרשמו קרקעות ראויות לעיבוד שעובדו בפועל, והרישום כלל את תיאור הקרקע ומהות הבעלות עליה.
יוקלמה (תביעות) היה פנקס בו נרשם היישוב בגבולותיו נמצאת הקרקע הראויה לעיבוד, תיאור מילולי של גבולות הקרקע (בדרך כלל תוך הסתמכות על פרטי נוף) ושם האדם מחזיק הקרקע.
דאימי היה פנקס בו נאספו השטרות המעידים על ביצוע עסקאות בקרקע.
מחלול היה פנקס בו נרשמו הקרקעות הבלתי מעובדות או הקרקעות הנטושות.
שמסיה היה רישום האדמות שנמצאו בסקר כאדמות נטושות ללא בעלים.
חסרונות בשיטת הרישום העות'מאני
רישום גבול חלקה בפנקס העות'מאני התבססה על תיאור מילולי של גבול החלקה, ולא על מיפוי ומדידה. דבר זה יצר בעיתיות לטווח הארוך, כאשר חלו שינויים פיזיים בשטח, ועל כן תיאור הגבולות המילולי של החלקה איבד את משמעותו. מאפיין זה יצר פתח לסכסוכים נרחבים במקרה של מחלוקת על הגבולות המדויקים, כמו גם פתח להסגת גבול. בשל כך הייתה העדפה לבחור בעת חלוקת אדמות חדשה תוואי שטח בולט כגבולות (לדוגמה: דרך או נחל), וכן סומנו גבולות בולטים באופן מלאכותי (לדוגמה: חפירת תעלה, בניית גדר אבן או נטיעת שדרת עצים. בעבר שימשו חצבים למטרה זו).
צפע מצוי
הצפע המצוי הוא בעל חיים מוגן והחזקתו בשבי אסורה, למעט מקרים בודדים שבהם נעשה שימוש בנחשים בהיתר ממשלתי מיוחד לצורכי חינוך והסברה, מחקר מדעי, או לצורך הפקת נסיוב נגד ארס לבתי חולים במחלבת הנחשים של ישראל.
רישום זכויות במקרקעין בישראל
חסרונות בשיטת הרישום העות'מאני
לא תמיד ניתן היה לרשום את הקרקע בפנקס הרשמי על שם בעליה האמיתי. קשיים בירוקרטיים שונים שיצרו הפקידים העות'מאנים הממונים כמו גם הגבלות שהוטלו על נתינים זרים ואסרו עליהם להיות בעלי קרקעות ואיסור נוסף שהוטל על רישום בעלות ארגונים, אגודות ומוסדות פיננסיים על קרקעות הובילו לרישום פיקטיבי רב באדמות המושבות היהודיות בתקופה העות'מאנית (קרקעות נרשמו על שם נתינים עות'מאנים ועל שם נתיני מדינות זרות להם הותר להיות בעלים על קרקעות). באופן דומה, לא ניתן היה לרשום שעבוד בפנקס המקרקעין הרשמי, וכתחליף נרשם בעל השעבוד כבעל הקרקע בפנקס הרשמי.
על רקע בעיות הרישום כמו גם העדר המיפוי בפנקסים העות'מאנים, ניהלו מושבות ושכונות יהודיות רבות ספרי אחוזה פרטיים, בהם נרשמה הבעלות האמיתית על הקרקעות, וכן היה מיפוי מסודר של החלקות השונות. ספרים אלו היו חסרי תוקף חוקי בתקופה העות'מאנית, אך מאוחר יותר, בתקופת המנדט הבריטי קיבלו ספרים אלו תוקף חוקי.
רישום עסקאות בפנקס המקרקעין היה מועד לניצול לרעה של רישום מכירת קרקע על ידי מי שאינו בעליה, היות שהרישום לא כלל בדיקה של אמיתות העסקה, לא היה קיים תיעוד של בעלים קודמים על הקרקע, ולא היה מיפוי מסודר של השטח. בנוסף הרישום לא יכל להבטיח העדר תביעות בעלות בזמן עתיד, היות שלא נערך בירור מקיף בנושא הבעלות קודם הרישום בפנקס (לדוגמה, בעניין שכונת שמעון הצדיק בירושלים התנהל דיון משפטי בשל סתירה בין מסמכי בעלות שהומצאו על ידי ועדי העדות היהודיים מפנקס השטרות מ־1890, מול מסמכי בעלות על הקרקעין מהמאה ה־18 שהוצגו על ידי תושב ערבי).
ערב מלחמת העולם הראשונה פורסמו חוקים זמניים שתיקנו ליקויים שהתגלו בחוקים הקודמים. פרוץ מלחמת העולם הראשונה מנע את כניסתם של חוקים אלו לתוקף, ואלו קיבלו מעמד חוקי רק לאחר כיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים, שהגדירו כי לכל חוק עות'מאני שלא בוטל במפורש תוקף חוקי. החוקים החדשים דרשו את רישום כל סוגי הקרקעות בפנקס המקרקעין (לרבות קרקעות 'מולכ' וקרקעות הקדש), דבר שביטל למעשה את סמכות בתי הדין השרעיים בנושאי קרקעות. כן נדרשה מעתה ביצוע מדידה לצורך רישום או חלוקת קרקע.
תקופת המנדט הבריטי
במהלך נסיגתם של כוחות מעצמות המרכז מארץ ישראל בין 1917 ל־1918 נטלו עימם הפקידים העות'מאנים את פנקסי המקרקעין של ארץ ישראל. בעקבות כך הורה השלטון הצבאי הבריטי על הקפאת כל פעולות ההעברה בקרקעות בארץ ישראל, דבר שהוביל לעיכוב הפיתוח הכלכלי של ארץ ישראל. רק ב־1920 החלה מחדש פעולתם של לשכות רישום המקרקעין (שנקראו מעתה: 'משרד ספרי האחוזה'). הממשל האזרחי הבריטי החדש אישר את תוקפם של החוקים העות'מאנים הישנים, לרבות החוקים הזמניים שחוקקו ערב מלחמת העולם הראשונה, אך הסיר את מרבית ההגבלות על רישום בעלי קרקע. הוטלה חובת רישום על כל סוגי הקרקעות (ובוטל מעמדם של בתי הדין השרעיים בנושא זה), נדרשה מדידה ומיפוי של הקרקע כאשר חלו שינויים בגבולותיה, אך לא נדרשה מדידה ומיפוי כאשר לא נערכו שינויים בגבולות.
הבעיות העיקריות איתם התמודד השלטון הבריטי החדש בנושא הקרקעות היו התחמקות בעלי קרקעות מרישום, על מנת להימנע מתשלום מס, הבעלות המשותפת ('משעא') על קרקעות, והעדר תוקף מספיק בנושא הבעלות על הקרקעות, שהתבססה על רישום שטרות הקניין ללא וידוא של אמיתותם. מגרעות אלו גרמו סכסוכים רבים בנושאי קרקעות, הקשו על פיתוח החקלאות בארץ, וכן מנעו גביית מס מהשלטון הבריטי. בבדיקת הרישום העות'מאני נמצאו קרקעות שנרשמו באופן כפול, וקרקעות שתיאור גבולותיהם היה שגוי.
בהתאם לחוק עות'מאני שהתקבל (אך לא הגיע לידי יישום) ב־1913, בוטלה החובה על עיבוד רציף של קרקעות 'מירי' לצורך הבטחת זכויות על הקרקע ומניעת הפיכתה ל'מחלול', במידה והבעלים מחזיק בקושאן על הקרקע. במקרה והבעלים לא החזיק בקושאן, עמדה בתוקפה האפשרות להחזרת הקרקע לבעלות מלאה של המדינה בעקבות הוברת הקרקע ללא הצדקה למשך 3 שנים.
צפע מצוי
בנובמבר 2018, נבחר נחש זה בעזרת גולשי ynet לנחש הלאומי של ישראל, בקמפיין שהוביל עמוד הפייסבוק "שומרים על זוחלי הארץ" בשיתוף עם ארגונים וגופים לשמירת טבע בארץ.
טקסונומיה
עם התפתחות מדע המורפולוגיה והופעת מחקרי ה-DNA, מוינו מחדש מיני צפעים רבים ששויכו בעבר לסוג Vipera לסוגים אחרים של נחשים, אולם מיונו של הצפע המצוי כרוך במחלוקות רבות.
עוד לפני שהזואולוג פרנץ ורנר מיין את הצפע המצוי לסוג Vipera ב-1938, מוין נחש זה כ-Vipera xanthina, ולאחר מכן, בשנת 1896, שויך למין Macrovipera lebetina על ידי הזואולוג ז'ורז' אלבר בּוּלַנזֶ'ה. רוברט מֶרטֶנס מיין ב-1952 חזרה את המין ל-Vipera xanthina והחשיבו כתת-מין שלו, ולאחריו הזואולוג פריץ יירגן אבסט מיין מחדש את המין בשנת 1983 לסוג Daboia – שאליו משתייך מין יחיד והוא צפע הודי, ולכן שמו המדעי של הצפע המצוי בחלק מהמקורות הוא Daboia palaestinae. מאז המיון הטקסונומי ועמו השם המדעי עבר תהפוכות נוספות, ובשנת 2014 ואן וולך ואחרים תמכו במיונים שנעשו בעבר ומיינו שוב ל-Daboia palaestinae.
להלן רשימה חלקית המשקפת את המחלוקות במיון הטקסונומי של צפע מצוי לאורך השנים;
כתוצאה ממחלוקות מיון אלו, רבים מהמחקרים שנעשו על נחש זה, כולל מחקרים רפואיים, פורסמו תחת שמות מדעיים שונים לנחש. מחלוקות אלו השתקפו בשמות שונים גם בספרות המדעית והלא מדעית בשפה העברית, כאשר השימוש ב-Daboia palaestinae נעשה שכיח יותר.
אטימולוגיה
הצפע המצוי הוא היחיד ממשפחת הצפעונים המטיל ביצים, בניגוד ליתר בני משפחתו המשריצים ולדות חיים; המילה הלטינית Vipera (צפע) היא הלחם המילים vivus ו-pario, שפירושן "חי" ו"רבייה", וזאת, ככל הנראה, בשל העובדה שרוב משפחת הצפעונים משריצים ולדות חיים. השם palaestinae ניתן משום ששמו המדעי של הנחש ניתן בתקופת המנדט הבריטי ושם הארץ היה פלשתינה, ראשיתו בפרובינקיה סוריה-פלשתינה הרומית משנת 135 לספירה. צפע ארצישראלי הוא שם עברי נפוץ לנחש זה שאוזכר פעמים רבות בספרות לא מדעית, כשם שנעשה עם מינים אחרים, המילה אֶרֶצְיִשְׂרְאֵלִי היא לשם המדעי palaestinae\פלשתינה.
השם העברי 'צפע' נזכר במקרא פעם אחת: השמות 'צִפְעוֹנִי' וְ'הַצְּפִעוֹת' מוזכרים אף הם במקרא בפסוקים שונים; לדוגמה, בספר משלי:
תיאור ותפוצה
לצפע המצוי גוף רחב יחסית, והוא מסתיים בזנב קצר; אצל הנקבות הזנב קצר ושמנמן יותר מאשר אצל הזכרים. אורכו של הנחש מגיע ל־1.35 מטרים ולמשקל 1.5 קילוגרם, והוא הגדול שבנחשים הארסיים בארץ ישראל. צבעיו של הצפע המצוי הם במגוון רחב, ומספקים לו הסוואה מעולה בסביבת מחייתו. בצפון הארץ צבעיו נוטים להיות כהים יותר ואילו הפרטים הדרומיים נוטים להיות בעלי צבעים ניגודיים. צבע גבו צהבהב-חום, ועליו פס עקלתון כהה שייראה לעיתים כמעוינים עבים המחוברים בשרשרת מקצה זנבו עד ראשו. ראשו רחב ועליו סימן V, וצורתו משולשת בשל בלוטות הארס בשני צידיו. ישנם תיעודים נדירים ביותר של לבקנות. תוחלת חייו של הצפע המצוי היא כ-16 שנה, ובשבי הוא יכול לחיות מעל 20 שנה.
שני אויביו הטבעיים והעיקריים של הצפע המצוי הם דורסים כגון חיוויאי הנחשים ויונקים טורפים כגון נמייה מצויה. בשנת 1964 בוצעה הרעלה רחבת היקף של נמיות בישראל, ובעקבות כך גדלה אוכלוסיית הצפעים וכך גם מספר בני האדם שנפגעו מהם. עם התאוששות אוכלוסיית הנמיות הצטמצמה כמות הנחשים ועימה כמות ההכשות.
מפגשים לא-קרואים עם האדם יסתיימו פעמים רבות במותו של הצפע המצוי, אם מתוך חשש וסלידה מדימויו או מרצון להגנה עצמית. עם זאת, הצפע המצוי יבחר במנוסה כל עוד זו תתאפשר לו, והכשה תתרחש כהגנה עצמית מפני תוקפו (תוקפו במזיד או בשגגה). הצפע המצוי יתגונן במהלך עימות בנשיפות אוויר ובניסיונות הכשה, וינסה להרתיע בזקיפת פלג גופו העליון ובשיטוחו בניסיון להיראות גדול יותר, בהצגת החלק המשוטח לעבר האיום.
הצפע המצוי פעיל בעיקר בלילה ובשעות הדמדומים. עם זאת יימצא לעיתים מתחמם בשמש, בעיקר בימי האביב ובעונות המעבר.
רישום זכויות במקרקעין בישראל
תקופת המנדט הבריטי
ב־1920 פרסם השלטון הבריטי את 'פקודת אדמות מחלול', שחייבה את כל המחזיקים בקרקעות מסוג 'מחלול' להודיע על כך לשלטון תוך 3 חודשים, ובתמורה תינתן למחזיק זכות חכירה על הקרקע, אך לא זכות קניינית (קושאן, רישום בטאבו), בעוד מי שמונע מדיווח יחשב לעובר עבירה פלילית. פקודה זו לא בוטלה על ידי חוקים מאוחרים, אך הפרשנות המשפטית אליה היא שהיא חלה רק על אדמות 'מירי' שהוברו והפכו ל'מחלול' קודם ל־1920, וכן היא לא ביטלה את זכות המחזיק באדמת מירי במשך כ־10 שנים לרישום קנייני (קבלת קושאן), אף כי ניתן להאשים את המחזיק בעבירה פלילית.
ב־1921 בוטלה האפשרות לרכוש בעלות על אדמות 'מוואת' באמצעות עיבודם, ואף נקבע כי המעבד קרקע מסוג 'מוואת' ללא אישור מפקיד המקרקעין יחשב כמסיג גבול, ולא יהיה בעל זכות לרשום את הקרקע על שמו כקרקע מסוג 'מירי'. עם זאת, ניתנה תקופה של חודשיים במהלכה יכלו מעבדי קרקעות 'מוואת' לבקש אישור בעלות על הקרקע שעיבדו. עם זאת, פקודה זו לא נאכפה, ובפועל הכיר השלטון הבריטי בבעלות חקלאים שעיבדו אדמות 'מוואת' במהלך תהליך הסדרת הבעלות על הקרקעות. כן בוטלה האפשרות לחלוקת קרקע לרישומי משנה (רישום בעלות על הפירות בנפרד מהבעלות על הקרקע, ורישום נפרד לקומות שונות במבנה מגורים אחד), ובמקומה ניתנה אפשרות לרישום זכויות שכירות וחכירה בלשכת המקרקעין.
על רקע הרישום הפיקטיבי הרב במושבות היהודיות עקב ההגבלות שחלו על הרישום בתקופה העות'מאנית, ועל רקע רצונו של השלטון הבריטי להגביר את גביית המס על הקרקעות, ניתנה ב־1926 פקודה לפיה יש למסור תוך 3 חודשים את ספרי האחוזה הפנימיים של המושבות היהודיות ללשכות המקרקעין, דבר שיבטיח את קבלת רישומיהם כמהימנים.
יסוד קדסטר מודרני בארץ ישראל
בעקבות הליקויים בשיטה הקיימת החליט השלטון הבריטי על ייסוד קדסטר מודרני בארץ ישראל, ומעבר לשיטה של רישום זכויות, כלומר תיעוד ומיפוי שיטתי של כל הקרקעות בארץ ובירור הבעלות על הקרקעות (ולא רק רישום שטרות הקניין כפי שהיה עד אז), כאשר לשכת המקרקעין אחראית לבדוק את נכונות שטרי הקניין המוגשים לפניה על פי הנתונים הקודמים מתועדים בפנקסי המקרקעין, וגם הופכת לאחראית לנכונות הרישום. המעבר לשיטה זו הצריך מיפוי ומדידה בהיקפים נרחבים בכל רחבי הארץ. בשל היקף העבודה העצום שנדרש למיפוי כל הקרקעות בארץ ישראל, הוחלט כי המאמץ המרכזי יתרכז בקרקעות ששימשו לחקלאות, כ־6,500 קמ"ר ברחבי הארץ, מתוך כ־26,000 קמ"ר קרקעות בשטחה של ארץ ישראל שממערב לירדן (השטח מדרום לבאר שבע הוגדר כולו כשטח שאינו ראוי לעיבוד חקלאי). כן הושמטו מהמיפוי הראשוני כל השטחים הבנויים בארץ ישראל, בכפרים ובערים. שטחים אלו כוסו במיפוי זול יותר, אך מדויק פחות. סקר ראשוני מצא כי הקרקעות החקלאיות בארץ ישראל מתחלקות לכ־10% של שטחי שלחין, בדרך כלל חלקות קטנות ומתוחמות ('חואכיר'), כ־45% קרקעות בעל בבעלות בלעדית של אדם אחד ('מפרוז'), רובם לא מתוחמות בצורה מספקת, וכ־45% קרקעות בעל בבעלות משותפת ('משעא'). שתיחומם היה לקוי ביותר. שיטת הבעלות המשותפת נבעה מההבדל בין איכותם של קרקעות חקלאיות שונות, והובילה לחלוקה מחדש של האדמות בכל שנתיים, דבר שמנע פיתוח חקלאי משמעותי באדמות אלו. הוחלט למקד את המאמץ הראשוני בהסדר הקרקעות שנמצאות בבעלות בלעדית. השיטה ששימשה ליצרת הקדסטר הייתה שיטת טורנס, שעיקריה הם מיפוי ומדידה של כל החלקות לצורך רישום בפנקס המקרקעין (דבר שלא היה קיים עד אז), מדידה כללית של כל שטחי המדינה, רישום זכויות בפנקס המקרקעין בדף מיוחד לכל חלקה (במקום רישום עסקאות לפי סדר כרונולוגי), וחלוקת הארץ לגושים מספריים (המייצגים שטח גאוגרפי נפרד) המחולקים לחלקות ממוספרות.
לצורך יצירת הקדסטר הוחל בהכנת רשת טריאנגולציה ארצית בהיטל קסיני-סולדנר והוצאת מפות טופוגרפיות בקנה מידה 1:10,000 של הארץ. במפות אלו סומנו גם גבולות החלקות החקלאיות. כבסיס לפעולות המדידה והמיפוי נעשה שימוש בשטח גאוגרפי של כפר על אדמותיו, שטח שחולק לגושים ולחלקות. עד להשלמת המיפוי באזור מסוים, נמשך הרישום שטרות הקניין בפנקס המקרקעין, כפי שהיה בתקופה העות'מאנית. במהלך תהליך הסדר המקרקעין באזור מסוים פורסמה הודעה לפיה על כל בעלי המקרקעין באזור לתבוע רישום בעלות של המקרקעין שבבעלותם בלשכת רישום המקרקעין על גבי מפה בה היו מסומנות כל החלקות הקיימות, כאשר האחראי על הסדר מקרקעין באזור היה מי שקובע בצורה סופית את הבעלות על כל חלקת מקרקעין.
בשנת 1928 פורסמה פקודת הקרקעות שהסדירה את חוקי הקרקעות הקיימים, ונתנה תוקף חוקי ומחייב לפעולות שנעשו ליצירת קדסטר מודרני בארץ ישראל. בפקודה זו הוכנסו סעיפים מיוחדים לצורך התמודדות עם בעיית קרקעות המושע שהיו בבעלות משותפת וחולקו מחדש כל שנתיים. במסגרת פעולות המיפוי חולקו אדמות אלו באופן שכל בעלים יחיד יקבל בעלות קבועה על חלקת אדמה, כאשר החלקות החדשות היו מורכבות מכל סוגי הקרקעות על איכותם המשתנה באופן שוויוני, על מנת להפסיק את שינוי הבעלות התכופים. הפעילות הבריטית האינטנסיבית הובילה להיעלמותם כמעט לגמרי של קרקעות בבעלות משותפת בארץ ישראל.
סדרי העדיפות שנקבעו הביאו לכך שעד שנת 1938 הוסדרו כמעט כל הקרקעות במישור החוף ובעמק בית שאן, אך לא בשאר חלקי הארץ. פרסום הספר הלבן בשנת 1939 שאסר על מכירת קרקעות מערבים למי שאינם ערבים בחלקים גדולים מהארץ נתן תנופה להמשך עבודת הסדרת רישום הקרקעות (על מנת שניתן יהיה להבחין בין קרקעות בבעלות ערבית לקרקעות בבעלות יהודית), כאשר מנגד מוסדות ציוניים מתאמצים לרכוש קרקעות באזורים שטרם הוסדר בהם רישום הקרקעות. במקביל לרישום החלקות החקלאיות נערך במקביל מיפוי של השטחים העירוניים.
עבודת הרישום נפסקה ב־1947, על רקע סיום שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל. עד לשנה זו הוסדר מעמד הקרקעות בהיקף של כ־5 מיליון דונם (רובם המוחלט במישור החוף (הדרומי והצפוני), עמק בית שאן, עמק הירדן, עמק יזרעאל, עמק החולה והגליל המזרחי), וכחצי מיליון דונם נוספים היו בשלבי הסדר מתקדמים (בעיקר בגליל המערבי). מנגד, לא נערכו כמעט פעולות הסדרה באזור יהודה ושומרון. הקרקעות בהם ישבו ריכוזי האוכלוסייה של היישוב היהודי היו ברובם המוחלט קרקעות שעברו תהליך הסדר.
במדינת ישראל
מדינת ישראל ירשה מהשלטון הבריטי קדסטר מודרני ומתקדם, אך חלקי, שלא כלל את כל הקרקעות בשטחה של המדינה. במהלך השנים נמשכה עבודה זו, אך טרם הושלמה. נכון לשנת 2009, כ־95% מהקרקעות במדינת ישראל עברו תהליך הסדרה, כ־4% נמצאים בתהליך הסדרה, וכ־1% טרם עברו כל הסדרה.
במדינת ישראל נתאפשרה לגבי מקרקעין מוסדרים ושאינם מוסדרים אפשרות לרשום בתים משותפים, שמשמעותם רישום הסכם המחלק הדירות שעל חלקה אחת למספר רישומים עצמאיים.
במדינת ישראל, אומנם מערכת חוקים מודרנית לרישום המקרקעין, ואולם חלק ניכר מהקרקעות החדשות המוחכרות בחכירה לדורות, מוחכרות לקבלנים על פי מפות שאינן קשורות לרישומי המקרקעין. כתוצאה מקיים המינהל מערכת רישום מקבילה ללשכת רישום מקרקעין, בה מתנהלים חלק מרישומי המקרקעין, וזאת במקביל לרישומים המתנהלים בחברות הבונות הנכסים. רישומים זמניים אלה עשויים להתנהל עשרות בשנים, וזאת עד לביצוע התאמות של מרשם המקרקעין עם עסקאות מינהל מקרקעי ישראל.
בשנת 1969 חוקקה הכנסת נוסח חדש של פקודת המקרקעין: פקודת הסדר זכויות קנין במקרקעין (נוסח חדש), התשכ"ט-1969, המסדיר עד היום את רישום זכויות המקרקעין בישראל.
עבור קרקעות מוסדרות, לשכות המקרקעין מנהלות "פנקסי זכויות", שכבר מוחשבו, המכילים מפות המציגות את הגבולות של החלקות ורישומים של הבעלים של כל חלקה. רישומים אלו מהווים ראייה מכרעת לנכונותם ורק במקרים יוצאי דופן יוכל אדם להוכיח שהבעלות שונה מהרשום בפנקס המקרקעין, שכן החוק קובע שרישום בפנקס המקרקעין הוא תנאי הכרחי לקיום מכר. קרקע יכול להרשם על שמו של אדם אחד, מספר אנשים או חברה בע"מ. עבור קרקעות לא מוסדרות, לשכות המקרקעין רושמות עסקאות במקרקעין כמו מכר, ירושה), עיקולים והפקעות. רישומים אלו הם ראייה לכאורה לנכונותם, אך אינם מהווים ראייה מכרעת.
צפע מצוי
תיאור ותפוצה
בישראל, אזורי מחייתו המובהקים הם בצפון הארץ ובמרכזה – החבל הים תיכוני, לרבות הגולן, הגליל, העמקים וכן מישור החוף. הוא אינו מצוי בפסגת החרמון, שבה מצוי צפע החרמון (Montivipera bornmuelleri), ולא באזורי המדבר ובקרקע חולית, שבהם מצויים נחשים אחרים (שאחדים מהם קרובי משפחתו). למעשה, זהו הנחש הארסי היחיד הנפוץ בחבל הים התיכוני; יתר נחשי ישראל הארסיים חיים בעיקר באזורים מדבריים או מדבריים למחצה. בספרות ישנה היה שמו הנפוץ "צפע ארצישראלי", וכך נותר שם זה שגור בפי רוב גם היום. אנדמיות הצפע המצוי חורגת מהשטח הגאוגרפי של ארץ ישראל כהגדרתו הנוכחית, והוא נמצא גם בכל לבנון ומעט צפונה ממנה, בדרום-מערב סוריה ובצפון-מערב ירדן (ראו מפת תפוצה). אזורי מחייתו הם בסביבת משקים ושטחים חקלאיים, פרדסים, מטעים, חורשות וליד מקורות מים גדולים כגון אגמים טבעיים ומלאכותיים, שם ימצא לחות, שאותה הוא מעדיף, ומיני מכרסמים המהווים את עיקר מזונו. ככל הנראה מקום מחייתו המקורי הוא בחורש ים-תיכוני ובעיקר באזור החורש והיערות המאפיינים את הגליל התחתון; כושר הטיפוס שלו והעובדה שלעיתים תכופות יימצא בין ענפי עץ או בגזע חלול, מעידים על מוצא זה. בשעות היום עשוי הצפע להימצא בפינות קרירות שונות: בין שיחים, עשבייה ועצים, בסלעים וכוכים, בקפלי קרקע שונים, בין פסולת חצר, בגדרות אבן, בביצות וכדומה.
רישום זכויות במקרקעין בישראל
במדינת ישראל
לשכות המקרקעין אינן מנהלות רישום לגבי פני הקרקע של החלקות ומבנים על החלקות. עם זאת, לשכות המקרקעין מנהלות בנפרד מרשם של בתים משותפים שיש בהם יותר מיחידה אחת (דירה, חנות, אולם, מחסן) כיחידות נפרדות (חלקות משנה), בדרך של רישום בניין בפנקס הבתים המשותפים המתנהל לפי חוק המקרקעין (שהחליף את חוק הבתים המשותפים, התשי"ב-1952). אולם בתים משותפים רבים טרם נרשמו בפנקס הבתים המשותפים.
צפע מצוי
תיאור ותפוצה
מחקר של ד"ר בעז שחם והאקולוג רועי טלבי שהתפרסם במרץ 2018 והתבסס על נתוני סקרי זוחלים שנערכו בישראל ב־10-15 שנים שקדמו למחקר, מצא כי הצפע המצוי הפך לנדיר בשטחי הבר של הטבע הישראלי והוא מהווה שם בין שליש אחוז עד לחצי אחוז מאוכלוסיית הזוחלים לעומת האזורים הסמוכים ליישובים מאוכלסים, בעיקר כפריים ובשטחי חקלאות, שם מהווה הצפע המצוי כ-10 אחוז מאוכלוסיית הזוחלים. המחקר טוען כי הצפע הוא מין נדיר במרחק של ק"מ אחד ומעלה מאזורים מיושבים. ההסבר לכך הוא שישובי האדם מספקים הגנה ומחסה לצפע מפני עופות דורסים, כמו גם זמינות למזון.
רישום זכויות במקרקעין בישראל
במדינת ישראל
זכותו של כל אדם לפנות ללשכת המקרקעין ולקבל תמצית מן הרישום בפנקסי המקרקעין, הנקראת "נסח", מבלי צורך להוכיח זיקה לנכס. התמצית כוללת בין השאר את בעלי המקרקעין, גבולות, שטח ושעבודים. נסח הטאבו צריך להיות מעודכן ומהימן, ובאחריות לשכת המקרקעין או רשות מקרקעי ישראל לדאוג שהנתונים נכונים.
צפע מצוי
דמיון לזעמן המטבעות
זעמן מטבעות דומה במראהו ובצבעיו לצפע המצוי. הסימנים העיקריים המבדילים בין השניים הם צורת מטבעות כהים המופרדים אחד מהשני על גבו של זעמן המטבעות, וזאת בניגוד למעוינים המחוברים זה לזה אצל הצפע המצוי, שגופו דק יותר וזנבו ארוך ומחודד יותר. קיימת סברה שהדמיון נובע מתופעת החקיינות בטבע, ושצבעי הזעמן התפתחו עקב היתרון שמעניק לו דמיון לצפע המצוי בהרחקת טורפים (חקיינות בטסיאנית), וכך גם תנועותיו וזקיפת גופו כאשר הוא מאוים, מציגה כאילו הוא נכון להכיש. פעמים רבות הורג האדם את זעמן המטבעות בשל זיהוי מוטעה בין השניים, על אף שזעמן מטבעות אינו ארסי, וניזון בין השאר מצפעים צעירים.
רישום זכויות במקרקעין בישראל
הגדרת מקרקעין
מקרקעין כפי שמוגדר בחוק המקרקעין 1969:
צפע מצוי
רבייה
תקופת החיזור של הצפע המצוי חלה בסוף עונת האביב, בעיקר בחודש מאי. מפגש שני זכרים בעונה זו, ובמיוחד בקרבת נקבה, מסתיים במה שמכונה "ריקוד מלחמה", שבמהלכו יתלפפו הזכרים האחד בשני וינסו לרתק האחד את ראשו של האחר לקרקע. במהלך מאבק זה לא יהיו הכשות, אלא מפגן כוח בלבד, שבסיומו יימלט הזכר שהפסיד במאבק. הזכר המנצח יבדוק את הנקבה באמצעות חוש הריח שלו וידע אם היא מוכנה להזדווגות; אם כן, הוא יכרוך את זנבו בשלה וההזדווגות תתרחש במשך כמה שעות. לצפע המצוי תכונה ייחודית בין כל בני משפחת הצפעיים: זהו כמעט הצפע היחיד המביא צאצאים לעולם באמצעות הטלת ביצים (רבייה אוֹוִיפָּרית, oviparous ), ולא בהשרצת ולדות חיים, המאפיינת את רוב מיני הצפעים (צפע נוסף המטיל ביצים הוא הצפע המזרחי, שהיה מצוי בעבר בצפון הארץ אך נכחד). תכונה זו התגלתה לראשונה ב-1955 בשני מכונים ביולוגיים בישראל. העוברים בתוך הביצים המוטלות הם מפותחים יחסית. הטלת הביצים מתרחשת בעיקר בחודשי הקיץ, בין יולי לאוגוסט. הנקבה, בהתאם לגודלה, מטילה בין 10 ל-30 ביצים באדמה לחה, שממנה סופגות הביצים לחות החיונית להתפתחות העוברים. לאחר ההטלה עוזבת הנקבה את הקן מבלי לשוב אליו. הביצים בוקעות לאחר שישה שבועות, והאֶבְקוֹעים מגיחים מהביצה בגודל של כ-20 ס"מ, כשהם מצוידים במערכת ארס קטלנית כשל הוריהם. האבקועים הצעירים צדים לטאות וצפרדעים קטנות. בשנתם הראשונה הם מכפילים את גודלם, והם ימשיכו לגדול כל ימי חייהם, אם כי הגדילה העיקרית מתרחשת עד הבגרות המינית. בדומה לנחשים אחרים, לצורך הגדילה משיל הצפע את השכבה החיצונית של עורו הישן (השכבה הקרנית של הקשקשים) כמה פעמים בכל אביב וקיץ.
רישום זכויות במקרקעין בישראל
מקרקעין מוסדרים ושאינם מוסדרים
מקרקעין הרשומים במרשם המקרקעין הלאומי, המנוהל על ידי משרד המשפטים, מחולקים לשני סוגים: "מוסדרים" ו"שאינם מוסדרים".
צפע מצוי
תזונה
הצפע המצוי ניזון בעיקר ממכרסמים כגון חולדות, עכברים ונברנים, קרפדות, זוחלים ובעלי חיים קטנים אחרים. הוא ניחן ביכולת טיפוס מרשימה למדי, המאפשרת לו לטרוף גם גוזלים וציפורים.
רישום זכויות במקרקעין בישראל
הסיפור שמאחורי המילה "טאבו"
השיטה העות'מאנית, בדומה לשיטות אחרות, ובהמשך לממלוכים שלפניהם, חילקה אדמה תמורת שירות צבאי. הסיפאהים היו פרשים שקיבלו אחוזות ("טימאר") תמורת התחייבויותיהם הצבאיות. בזמן מלחמה היו אותם בעלי אחוזות צריכים לספק לסולטאן חיילים מבין עובדי אחוזותיהם. הסיפאהים נתנו לאיכרים תעודות לעדות על החכרת הקרקעות לאיכרים. תעודות אלו נקראו בשפה הטורקית "טאפו" מלשון "tap" - לשרת, אולם בגלל ההיגוי הערבי הפכה ל-"טאבו". כך התגלגל המונח "טאבו", המקובל עד היום כאסמכתא לרישום מקרקעין. עם הזמן התמוטטה שיטת הסיפאהים בחלקה והוחלפה על ידי גובי מיסים, שקיבלו מהשלטון המרכזי את הזיכיון לגביית מיסים תמורת סכום קבוע שהעבירו לקופת הסולטאן. המילה "טאבו" שרדה את כולם במשך מאות שנים עד ימינו אנו.
צפע מצוי
תזונה
לרוב יארוב הצפע המצוי באופן פסיבי לטרף שיחלוף על פניו. בדומה לכל הנחשים, לצפע המצוי חוש ריח מפותח ביותר, והוא חושו המרכזי. הצפע מוציא את לשונו ואוסף את מולקולות הריח ומעביר אותן ל"איבר יעקובסון", הנמצא בחך העליון. איבר יעקובסון משדר את אותות הריח למוח. כך יודע הצפע לאתר מסלולים שמכרסמים נעים לאורכם בקביעות או ריכוזי אוכלוסיות שלהם, והוא אורב מוסתר ובחוסר תנועה מוחלט לאורך מסלולים אלו עד שחולף על פניו מכרסם. הכשת הטרף היא לרוב מהירה כברק, פחות מרבע שנייה, וזאת על מנת להימנע מפציעה מנשיכותיו של הטרף המותקף. המכרסם ימשיך לנוע בגסיסתו מרחק קצר עד שיוכרע וימות מהשפעת הארס; אז יידע הצפע לאתרו באמצעות שביל הריח שהותיר אחריו וריח ממולקולות ייחודיות המצויות בארס (ראו בפרק הבא). הצפע יבלע את טרפו לרוב מכיוון הראש, עם כיוון הפרווה של המכרסם ומבנה עצמותיו, כך יחליק הטרף ביתר קלות אל תוך קיבתו של הנחש. הצפע מסוגל לאתר את טרפו גם באופן פעיל ולעקוב אחר שבילי הריח של הטרף עד מקום הימצאו, כגון מחילות ומאורות של מכרסמים או אזורים המהווים את מוקד פעילותם. בעבר היה הצפע המצוי נפוץ פחות; התפשטות הערים וריבוי השדות החקלאיים יצרו סביבה מרובת מכרסמים, שאפשרה את צמיחת האוכלוסייה.
ידוע כי זוחלים רבים צורכים נוזלים חיוניים מגוף הטרף. בתנאי שבי הצפע המצוי שותה מים וסביר שכך הוא עושה גם בטבע. צפעים ששיני הארס שלהם נעקרו למדו בתנאי שבי לנשוך למוות עכברים ללא שימוש בארס. תצפיות לימדו כי הצפע המצוי מכיש את טרפו לעיתים פעמיים ברצף, וכאשר הטרף הוא ציפורים או צפרדעים, עשוי הצפע לא להרפות מטרפו. התנהגות זו זוהתה גם כאשר הנחש לא הוזן תקופה ממושכת.
מנגנון העברת הארס והשפעתו
בשני צידי ראשו המשולש של הצפע המצוי נמצאות בלוטת הארס, מכל אחת מהן יוצאת צינורית אל אחת משתי שיניי ארס מעוקלות ארוכות וחלולות בקדמת הלסת העליונה (בדומה למזרק רפואי). כאשר הנחש פוער את לסתותיו, השיניים הקדמיות והארוכות נשלפות ומזדקרות קדימה, וכאשר הן ננעצות בבשר הקורבן השיניים החלולות מזריקות לתוך הבשר וכלי הדם ארס הישר מהבלוטות שבצידי הראש. אל בלוטות הארס קשור שריר הפועל רפלקסיבית בזמן ההכשה, ופעולתו לוחצת על הבלוטות ודוחפת מהן את נוזל הארס החוצה אל שיני הארס החלולות.
הארס התפתח בבעלי חיים רבים ומגוונים עד מאוד במהלך האבולוציה, ומורכבותו ושונותו גדולה עד מאוד בין המינים. השימוש הנפוץ בארס אצל בעלי החיים הוא למטרת ציד הטרף, הגנה עצמית מפני טורפים ואיומים אחרים, והתפתחותו במהלך האבולוציה אצל כל מין ומין היא בתלות ישירה בסוג הטרף אותו הוא צד. כך התפתח גם ארס הצפע המצוי בהתאם לסוג הטרף המצוי בסביבתו ושממנו הוא ניזון. הארס מסוכן לבני אדם וליונקים אחרים, וגורם להמסה של הרקמות, לא רק לצורך קטילת הקורבן, אלא גם כחלק מתהליך העיכול, שכן הוא הופך את הרקמות הרכות למעין "מרק" וכך כל מה שנותר לנחש לעשות הוא לבלוע את הטרף כאשר תהליך העיכול מתרחש גם כתוצאה ממיצי הקיבה של הנחש וגם בתוך גופו של הטרף כתוצאה מפעילות רעלני הארס והשפעתם. החלקים שאינם ניתנים לעיכול, כגון פרווה, ייפלטו מאוחר יותר בצואתו של הנחש.
ביוכימיה
ארס מורכב ברובו ממים, והוא נוזל סמיך שצבעו צהבהב צלול ומכיל חלבונים שונים, מעט מלחים וחומרים אנאורגניים נוספים. ארס הצפע המצוי מכיל לפי הערכות כ-30 רכיבים שונים, כאשר 16 מהם זוהו ובודדו, בהם פרוטאזות, אנזימים מפרקי ממברנות של תאי אנדותל הנמצאים בדפנות כלי הדם, חלבונים המשפיעים על קרישת הדם ועוד. בשל ריכוז גבוה מאוד של חלבונים בארס הצפע, התפשטותו הראשונית בגוף הקורבן נעשית באמצעות מערכת הלימפה. מבין רכיבים אלו ישנו שילוב של שני חומרים, האחד אנזים פוספוליפאז חומצי והשני חלבון בסיסי, כל אחד מהם כשלעצמו אינו מזיק, אולם השילוב של השניים הופך לרעלן נוירוטוקסי קטלני. המכניזם המורכב משני רכיבים אלו עדיין אינו מובן וכך גם רבים מרכיבי ארס הצפע ומנגנון פעולתם שאינם ידועים או אינם מובנים עד תומם.
הרכיבים האקטיביים בארס הצפע המצוי נחלקים לארבע קטגוריות עיקריות: ידוע כי נחשים מסוג צפע יצרו והתאימו מחדש במרוצת האבולוציה תרכובות מורכבות מאוד של חלבונים שבמקורן היו אחראיות לפעילותן התקינה של מערכת כלי הדם והלב ושל מערכת העצבים. חלבונים אלו הותאמו מחדש כדי לשבש פעילויות אלו. ארס הצפע המצוי אינו יוצא דופן ורכיביו דומים לנחשים מסוגו. על אף העובדה שארס נחשי הצפע השונים עשוי להכיל למעלה מ-100 תרכובות חלבונים, חלבונים אלו ניתנים למיון לכאלו בעלי פעילות אנזימטית ולחלבונים ללא פעילות אנזימטית. חלוקה זו עשויה לרמז על התפתחותם האבולוציונית של החלבונים הללו מקבוצת גנים מצומצמת האחראית על פונקציה של הפעילות הפיזיולוגית הנורמלית בגוף.
עוצמת הארס
ייצור הארס מושפע מהטמפרטורה, ולכן בחורף הצפע כמעט אינו מייצר ארס. עם זאת אין להסיק מכך שלנחש אין ארס בתקופת החורף, בשל העובדה שלפני כניסתו לתרדמת חורף נשמר הארס הקיים בבלוטות. מלאי הארס מתחדש במשך כ-9 ימים ועד 3 שבועות לכמות המקסימלית. בשל ריבוי הכשות נחש הצפע נהוג לחשוב בטעות שהצפע הוא הנחש הארסי ביותר בארצנו, אך לפי מדד ה-LD50 נחש שרף עין גדי הוא הארסי ביותר; כמות זעירה של 0.06 מ"ג מהארס שלו יכולה להרוג מחצית מאוכלוסיית עכברים במשקל כולל של ק"ג אחד (כלומר מדד ה-LD50 של שרף עין גדי הוא 0.06 מ"ג\ק"ג). כמות מקסימלית בבלוטת הארס שלו היא בעלת עוצמת המתה גדולה, ומסוגלת להמית כ-50% מ-8,000 עכברים, ארס עוצמתי יותר משל הצפע המצוי ישנו גם לפתן שחור, וגם לאפעה מגוון המצוי בנגב ובגלבוע, ומדד ה-LD50 שלו הוא 0.263 מ"ג\ק"ג ועוצמת הכמות המקסימלית בבלוטת הארס שלו להמית 50% מ-2,605 עכברים. ארסו של צפע החרמון חלש יותר משל הצפע המצוי. לשם השוואה, מדד ה-LD50 של הצפע המצוי (בהזרקה אל הצפק - I.P) הוא 9.4 מ"ג/ק"ג ועוצמת הכמות המקסימלית בבלוטת הארס שלו היא להמית 50% מ-1,188 עכברים.
מחקרים הראו כי כרבע מהכשות הצפע המצוי הן "הכשות יבשות", כלומר הצפע אינו מזריק במהלכן כל ארס. "בהכשות רטובות", בהן מועבר ארס, הצפע המצוי יזריק בממוצע בין 10%-45% מכמות בלוטת הארס שלו. הרכב הארס של הצפע המצוי ועוצמתו משתנה גם כתלות באזור מחייתו הגאוגרפי, ובשל כך נסיוב שהפקתו מבוססת על ארס צפע מצוי שנלכד בצפון הארץ לא יתאים בהכרח לטיפול בהכשת צפע מדרום הארץ, מירדן או מלבנון, לכן במחלבת הנחשים בישראל ישנם קרוב ל-100 צפעים מצויים שנלכדו מכל האזורים בישראל, ומהם חולבים את הארס ומכינים נסיוב שנוגדניו יתאימו לכל אזור בישראל. בשל המשתנים הרבים, קשה לצפות ולהשוות במדויק את מידת הנזק הסופי כתוצאה מהכשה של נחש ארסי זה או אחר, ואפילו נחשים מאותו מין. אף שהצפע המצוי אינו הארסי ביותר, כמות הארס שלו היא הגדולה ביותר מבין נחשי הארץ באופן ניכר, והיא עשויה להגיע ל-1.15 גרם.
לשם התרשמות, להלן כמויות הארס המרביות המתקבלות בחליבה מנחשים שונים (שלושת הנחשים האחרונים אינם מאזורינו); להלן תוצאות ניסויי מעבדה שבוצעו בירדן לשם בדיקת עוצמת הארס של סוגי הנחשים. בניסויים דומים בארץ התקבלו תוצאות שונות, מה שמצביע על שונות בהרכב הארס באזורים השונים גם כשמדובר באותו מין;
שימוש בארס לאיתור הטרף
הצפע המצוי, כרוב בני משפחתו, מכיש ומנתק מגע במהירות גדולה כדי להימנע מפציעה כתוצאה ממאבק הטרף בו, וגם כדי לחסוך באנרגיה הנדרשת לאחיזה ונשיכה ממושכת בטרף הנאבק להשתחרר. בשל שחרור הטרף לאחר הכשתו, הצפע פיתח מנגנון מיוחד לאיתור גופתו, לאחר שזה המשיך לנוע בגסיסתו מרחק קצר עד שהוכרע ומת מהשפעת הארס. מחקרים מצאו כי צפעיים מגיבים יותר לגופת טרף מוכש מאשר לטרף שהומת בדרך שונה. מחקרים אלו מצאו כי בחלבוני ארס הצפעיים קיימות מולקולות המפיצות ריח ייחודי המסייע לצפע לאתר את גופת הטרף המוכש ומוכן לאכילה, ולייחדו גם בסביבה שבה עשויים להימצא בעלי חיים נוספים מסוגו אשר עקבות הריח שלהם עלולים לשבש את איתור הטרף המומת.
הצפע המצוי והאדם
בשל סוג הטרף ואזור המחיה של הצפע, הוא נחש נפוץ יחסית באזורים מיושבים, ואין זה נדיר למצוא אותו סמוך לאתרי בנייה, רפתות, לולים, ובמקרים מסוימים בתוך בתים (בבתים צמודי קרקע), שם הוא עלול להימצא בעיקר סמוך למוקדי חום כמו מנוע של מקרר. הצפע מסוגל לטפס כדי לאתר מזון. בעצים מסתתר הצפע עד הגעתן של ציפורי שיר קטנות, בעליות גג ובקומה שנייה ושלישית תר הצפע אחר עכברים וחולדות. בספטמבר 2012 נלכד צפע מצוי בקומה חמישית בבית מגורים בקריית שמונה. כמו כן ישנם דיווחים על מציאת צפע מצוי בתוך כלי רכב. הצפע המצוי מצד אחד מועיל מאוד לאדם בהדברת מכרסמים מזיקים ונושאי מחלות בסביבה חקלאית וסביבת בתי מגורים, אולם עם זאת הוא עלול להוות לו סכנה. בשל העובדה כי הוא הנחש הנפוץ ביותר מבין תשעת הנחשים הארסיים בישראל, הוא גם הבולט ביותר בעיני תושבי הארץ וכך שמו נעשה שגור בפי רוב. כאמור, התפתחות השדות החקלאיים ועמם התרבות מכרסמים רבים הניזונים מיבולם, וכן ההתפתחות המהירה של הערים, גרמו לעלייה בתפוצתו ובמספר נחשי הצפע המצוי.
דימוי נחש הצפע ושמו בקרב הציבור בישראל מהווה שם נרדף לסכנה, ובהתאם לכך נעשה שימוש בשמו למטרות שונות. במלחמת המפרץ הסיסמה להפעלת מערכת האזעקה הייתה נחש צפע, והיא שודרה ברדיו ובטלוויזיה בכל פעם שנורו טילי סקאד לעבר ישראל, וכך ידעו אנשי המילואים להפעיל את מערכות הצופרים בערים השונות. נחש צפע הייתה גם סיסמת האזעקה מפני מתקפה אווירית בכל שטח מדינת ישראל בעת מלחמת יום הכיפורים. השם צפע ניתן גם לכלי לחימה שונים בצה"ל.
תסמיני הכשה וטיפול ראשוני מקובל
הכשות הצפע המצוי, הן המשמעותיות ביותר מסוגי הנחשים באזורינו, הן מבחינת שכיחותן והן מבחינת משמעותן הרפואית. בהכשת הנחשים ממשפחת הצפעונים (צפע ואפעה) מזהים תסמינים מקומיים ראשונים של כאב עז ודוקר או שורף, סימני הכשה על העור ונפיחות. סימנים נוספים הם בחילה, הקאה, שלשול, חולשה, שינוי מנטלי ותחושת נימול. התסמינים המערכתיים הם ירידת לחץ דם, בצקת בדרכי הנשימה, הפרעות במערכת קרישת דם ודמם פנימי. כעבור זמן מה מתנפח האיבר המוכש, ובהמשך הוא משחיר ומתפתחות בו שלפוחיות המלאות בנוזל. הנפגע עלול לפתח הלם אנפילקטי, שיכול להסתיים בקטיעת הגף המוכשת, או אפילו במוות.
להלן רשימה מפורטת יותר של התופעות הקליניות העיקריות כתוצאה מהכשת צפע מצוי;
הטיפול הראשוני המקובל בשטח להכשת צפע מצוי, ובכלל, כולל פעולות "עשה" ו"אל תעשה", ואלו עקרונות שיכול ליישם כל אדם, ואין נדרשים להם כישורים רפואיים
הכשות קטלניות של צפע מצוי בישראל
מומחים מגדירים מקרי מוות כתוצאה מהכשת הצפע המצוי בארץ ישראל כמקרים נדירים. עם זאת במאה ה-21 דווחו כמה מקרים;
חומרת ההכשה תלויה בראש ובראשונה בכמות הארס שחדרה. בכרבע מההכשות לא מוזרק כל ארס (הכשות אלו מכונות "הכשות יבשות"). גורמים נוספים הם גיל וגודל הפיזי של הנפגע ושל הנחש, בזמן שחלף מההכשה ועד הטיפול, וכן מקום ההכשה בגוף ואופיה. ישנם נפגעים שהארס גורם אצלם לתגובה קשה באופן מיידי, ואצל אחרים השפעות ההכשה מתפתחות באופן הדרגתי. גורם מכריע לחומרת ההרעלה הוא רגישות אלרגית לארס הגורמת להלם אנפילקטי ולבצקות שלוחצות על קנה הנשימה וגורמות למוות כתוצאה מחנק.
כ-300 הכשות של חיות מחמד ושל בעלי חיים שונים מטופלים מדי שנה באמצעות וטרינרים.
הפולמוס סביב ייצור הנסיוב בישראל
תהליך הפקת נסיוב נגד ארס כרוך בהליך ארוך ויקר. ראשיתו בחליבת ארס מנחשי צפע רבים, הליך המסכן מאוד את העוסקים במלאכה זו ובהתאם לכך גם מחירו של הארס הגולמי גבוה. לאחר מכן מזריקים את הארס במינונים הדרגתיים, בתחילה מינונים קטנים המוגדלים עם הזמן, לקבוצת סוסים המוחזקים למטרה זו. נוכחות הארס במערכות הביולוגיות בגופו של הסוס מעוררת את מערכת החיסון, המייצרת בתגובה ריכוז גדול של נוגדנים לארס בדמו. לאחר שתגובה זו נוצרת נוטלים את דם הסוסים, ובתהליך מעבדתי מורכב מייצרים מנוגדנים אלו נסיוב נגד ארס הצפע.
בשנת 2009 החל משבר בשל מחסור בנסיוב הצפע המצוי בישראל, וכתוצאה מכך הופסקה לחלוטין אספקת הנסיוב לווטרינרים בשנת 2011. משרד הבריאות החל בפרויקט לאומי לפיתוח וייצור הנסיוב ובשנת 2009 מימן הקמת מתקן ייצור חדש בקיבוץ בית קמה, השייך לחברת התרופות קמהדע, בעלות של 20 מיליון שקל. תוכנן כי קמהדע תייצר נסיובים בהיקף של 3.5 מיליון שקל בשנה. פיתוח וייצור הנסיוב החדש תחת תנאי ייצור נאותים לא פתר את זמינות הנסיוב, ועלות מנת נסיוב נסקה מ-1,000 ש"ח ליותר מ-5,000 ש"ח. בעוד שהנסיוב זמין לשימוש בפציעות בני אדם וכלול בסל התרופות, טיפול בבעלי חיים שהוכשו, כגון סוסים, כלבים חתולים וחיות מחמד אחרות, לא התאפשר בשל העלות הגבוהה, וכתוצאה בעלי חיים רבים מתו מהכשות נחשי הצפע. בעקבות מחאת הווטרינרים במאי 2013 החלה ישראל ביבוא הנסיוב מספרד, ובעיות עלותו וזמינותו נפתרו.
קישורים חיצוניים
סרטי וידאו מידע טקסונומי
אמנת ז'נבה השלישית
אמנת ז'נבה השלישית (1929) דנה בזכויותיהם של שבויי מלחמה. העיקרון המרכזי באמנה זו הוא שכל חייל הנופל בשבי, הוא שבוי מלחמה ואינו אסיר.
באמנה זו ישנה אנלוגיה בין שבויי מלחמה לבין לוחמים. שבוי מלחמה, בניגוד לאסיר, לא עבר על חוק פלילי של מדינתו אלא ביצע את המוטל עליו בהתאם לחוקי המלחמה ובהתאם להוראות של מפקדיו. אמנה זו מפרטת את חובותיו של הכוח השובה כלפי שבויי המלחמה שבתחומו ומדגישה את האחריות, המוטלת עליו, לגורלם של השבויים.
הכוח השובה רשאי ליטול משבוי מלחמה אך ורק את חופש התנועה, הוא רשאי למנוע ממנו לשוב ולהילחם נגד המדינה או הארגון ששבו אותו. אסור לכוח השובה לשפוט ולהעניש שבוי-מלחמה, שביצע מעשים דומים לאלה שלוחמי הכוח השובה מבצעים. עם זאת, מותר וראוי להעמיד לדין פלילי שבוי מלחמה שחשוד בביצוע פשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות וג'נוסייד (רצח עם).
יחסים בין הכוח השובה והשבוי
אמנת ז'נבה השלישית מחייבת את הכוח השובה להתייחס אל שבוי המלחמה באופן אנושי, אוסרת לענותו נפשית או פיזית, מחייבת את שוביו לדאוג לצרכיו (מזון, ביטחון, טיפול רפואי, הליך הוגן, תכתובת עם משפחתו), להודיע לרשויות המתאמות (כגון לצד שלישי או נייטרלי בסכסוך) על דבר שבייתו ולאפשר לו ביקור של נציגי הצלב האדום הבינלאומי. עם תום המלחמה יש לאפשר לשבוי המלחמה לשוב למדינתו.
השבוי, מצדו, מחויב למסור לשוביו את פרטיו המזהים. לכוח השובה מותר לחקור את השבויים, אך, כאמור, ללא עינויים או הפעלת איומים. על הכוח השובה לייחס חשיבות רבה למיקום מחנה השבויים, באופן שלא ייווצר חשש לפגיעה במחנה בידי הכוחות הצבאיים של הצדדים השונים. אין להשתמש במחנה השבויים כ"מגן אנושי".
זכאות לסטטוס של שבויי מלחמה
סעיף 4 באמנת ז'נבה השלישית קובע מי הם הזכאים לסטטוס של שבויי מלחמה:
קישורים חיצוניים
Конвенция об обращении с военнопленными 1929
מגדר בלשון
בשפות שונות קיימים כללי דקדוק שונים ביחס למגדר. שפה משקפת התפתחות תרבותית שנוצרה במהלך אלפי שנים, ולעיתים כללי השפה לא מתפתחים במקביל לתפיסות העולם של החברה דוברת השפה, ועל כן מוצעים שינויים, לפחות שינויים סגנוניים.
מגדר בשפות שונות
שפות רבות (כגון הונגרית, טורקית, טטרית, פינית, אסטונית, ועוד) הן מנוּעות-מגדר: בשום מצב אין להן יכולת להבחין דקדוקית באף מגדר. למשל: יש בהן רק מילה אחת עבור "הוא/היא" (למשל, בהונגרית המילה האחת היא: ő. בטורקית: o. בטטרית: Ул. בפינית: hän. באסטונית: ta. אבל בסינית, המצב אמנם זהה לאסטונית, אם כי רק לגבי הזהות המגדרית בהגייה: ta, אבל בלי זהות מגדרית בכתיב, שכן: הוא = 他, היא = 她, עם הבדל חזותי בלבד שאגב קיים בחלק השמאלי בלבד של המילה).
מולן ניצבות שפות מחויבות-מגדר: באי-אלו מצבים (או תמיד) הן כופות על הדובר בהן את ההתייחסות למגדרו של אדם שאינו ספציפי (כגון על ידי שימוש באחת מהמלים: "הוא/היא" וכדומה). העברית, למשל (כשאר השפות השמיות), היא שפה מחויבת-מגדר ("עברית היא סקסמניאקית", כתבה על כך יונה וולך בשירהּ "עברית").
שפות אחרות הן חופשיות-מגדר: באי-אלו מצבים (או תמיד) הן מאפשרות לדובר להבחין דקדוקית בכל אחד מהמגדרים, אך בשום מצב הן אינן מחייבות את הדובר לבצע הבחנה כזו. בפרט, כאשר הן מאפשרות לדובר להתייחס לאדם לא-ספציפי באמצעות כינוי גוף ממין ספציפי (כגון "הוא/"היא") - אז הן גם מעניקות לדובר את החלופה הדקדוקית להתייחס לאדם זה בכינוי-גוף נייטרלי מבחינה מגדרית.
שפות מחויבות-מגדר - עשויות להיות "מגדריות-למחצה נקודתית". לדוגמה, במהלך אלפי שנים במעבר מלשון המקרא ללשון חז"ל נעלמה בעברית הצורה הנשית "תפעלנה" לטובת הצורה "תפעלו"/"יפעלו", וכמוה צורת הציווי "פעלנה" הפכה ל"פעלו". העברית הישראלית מאפשרת את הצורות המקראיות - אך תוך מיזוג הסמנטיקה המקראית עם הסמנטיקה של לשון חז"ל: הצורה "תפעלנה" התייחדה (כבלשון המקרא) למגדר הנשי בלבד, בעוד הצורה "יפעלו/תפעלו" נותרה (כבלשון חז"ל) נייטרלית - מבלי שתרמוז למגדרם של בעלי הפעולה (תהליך דומה עבר גם על צורת הציווי). בכך נעשתה איפוא העברית הישראלית ל"מגדרית-למחצה נקודתית": בנקודה זו של צורת העתיד (וצורת הציווי) לנוכחים ולנסתרים - לא נותרה כל אפשרות להבחנה במגדר הגברי - אלא בנשי בלבד. לפי האקדמיה ללשון העברית זהו מאפיין כללי של השפה: