cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיגוע הירי בצומת חמרה
רקע
יומיים וחצי טרם הפיגוע התבצרו כ-400 פלסטינים וערבים ישראלים תושבי מזרח ירושלים במסגד אל-אקצא עם זיקוקים, אבנים ומקלות, בלילה שבין 4 ל-5 באפריל. לאחר שבקשות משטרת ישראל מהם להתפנות מרצון לאחר הזמן המוסכם לעזיבת המקום נענו בשלילה, החלו בפינויים בכוח תוך עימותים שכללו השלכת אבנים וזיקוקים לעבר השוטרים והפעלת כוח כלפי המתבצרים, מה שגרם לפצועים משני הצדדים, ונעצרו מאות מהמתבצרים. בעקבות המהומות התרחש סבב לחימה קצר בין ישראל לבין ארגון הטרור חמאס, במהלכו שוגרו עשרות רקטות לעבר ישראל מלבנון ומרצועת עזה. צה"ל תקף בתגובה מטרות של חמאס בלבנון וברצועת עזה.
הפיגוע
ביום שישי בבוקר, 7 באפריל 2023, בעיצומם של הרמדאן וחג הפסח, סמוך לשעה 10:55, מחבלים פלסטינים פתחו בירי מרכב לעבר כלי רכב ישראלי באזור צומת חמרה שבבקעת הירדן. ברכב הישראלי נסעו לוסי (לאה) די, בת 48, ושתי בנותיה, מאיה ורינה די, בנות 20 ו-15 ילידות אנגליה, שעלו לישראל והתגוררו באפרת. תחילה המחבלים ירו לעבר הרכב מהנתיב הנגדי. לאחר מכן ביצעו פניית פרסה ואחרי שהסיטו את הרכב מהכביש, ביצעו וידוא הריגה בנוסעות על ידי ירי צרורות מנשק מסוג קלשניקוב. כוחות הביטחון שקיבלו דיווח על האירוע סברו תחילה כי מדובר בתאונת דרכים, אך עם הגעת הכוחות לשטח התגלו סימני ירי על הרכב. כתוצאה מהירי נקבע מותן של שתי הבנות. האם נפצעה באורח קשה-אנוש ופונתה במסוק לבית החולים הדסה עין כרם, שם נקבע מותה כעבור שלושה ימים. איבריה של לוסי די נתרמו לאחר מותה לחמישה אנשים.
הבנות מאיה ורינה הובאו למנוחות בבית העלמין בכפר עציון ביום ראשון, 9 באפריל, וכעבור יומיים, ב-11 באפריל, נטמנה לצידן אימן לוסי.
לאחר הפיגוע
הרב ליאו די, אביהן של מאיה ורינה רינה ובעלה של לוסי, קרא לשתף ברשתות החברתיות את דגל ישראל בתגובה לפיגוע, כהזדהות עם מדינת ישראל ועם המאבק בטרור, ובעקבות כך, רבים נענו לקריאתו. וחלקים אפילו החליפו את תמונות הפרופיל ברשתות החברתיות לדגל ישראל. ביום העצמאות 2023, הקריא הרב ליאו די את תפילת יזכור, הפותחת את טקס הדלקת המשואות.
מפכ"ל המשטרה קובי שבתאי הכריז בעקבות הפיגוע: "אני קורא לכל אזרח שיש ברשותו נשק ברישיון ומיומן לתפעל אותו כחוק – לשאת אותו בימים אלו".
כתבת CNN, כריסטיאן אמנפור שדיווחה על הפיגוע, אמרה שבנות משפחת די נהרגו ב"קרב יריות". בעקבות איום להגיש נגדה תביעת דיבה, פרסמה אמנפור התנצלות בתוכנית שלה. עם זאת, אב המשפחה ליאו די סירב לקבל את ההתנצלות.
בעקבות הפיגוע פלסטינים רבים הניפו דגלי חמאס ודגלי פלסטין, השליכו אבנים וקראו קריאות שבח לארגון החמאס מחוץ למסגד אל-אקצא בזמן הרמדאן. דובר ארגון הטרור חמאס חאזם קאסם טען כי הפיגוע הוא "תגובה טבעית לפשעי הכיבוש נגד מסגד אל-אקצה". כמו כן, דובר החמאס בירושלים, מוחמד חמאדה, בירך על הפיגוע ואמר כי "ההתנגדות נטועה בליבם של עמנו ושל המוצבים במסגד אל-אקצא".
כוחות הביטחון פתחו במרדף אחר המחבלים מיד לאחר הפיגוע. הרכב ששימש את המחבלים אותר בשכם. ב-4 במאי 2023, כחודש לאחר הפיגוע, הרג כוח של הימ"מ (בסיוע שב"כ וצה"ל) בשכם את שני המחבלים שביצעו את הפיגוע, חסן קטנאני ומעאד מסרי, וסייען שלהם - אבראהים ג'בר. חלק מהכוח הגיע בצורה מסוערבת כדי למנוע הימלטות של המחבלים, ואחריו הגיע כוח גלוי שפשט על דירת המסתור. בחילופי האש נהרג כלב משטרה של הימ"מ.
זיזף לבן-כתף
זיזף לבן-כתף (שם מדעי: Ametrida centurio) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת הזיזפיים, שחי באמריקה הדרומית ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1841 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי.
האטימולוגיה של השם המדעי היא כדלהלן: שם הסוג (אמטרידה) משמעותו "קוצר" או "משחתת"; שם המין (סנטוריו) משמעותו בלטינית "בן מאה", ומתייחס למראה המבוגר שלו. מבחינה פילוגנטית, הזיזף לבן הכתף קרוב בעיקר לסוגים זיזף המצחייה וזיזף קמוט-פנים בעלי הפנים החריגות וכן לזיזף העצים.
תיאור ואנטומיה
הזיזף לבן הכתף מתאפיין בגולגולת עגולה ומוזרה במיוחד: היא בעלת לסתות גדולות ורחבות, דחוסה וחסרת חוטם. כתוצאה מכך, פניו נראות כחתוכות באמצען ודומות לפני השימפנזה. המוח קטן בצורה יוצאת דופן. הלוע קצר ועירום והפה רחב. האוזניים שלו גדולות ועגולות, עם צפירים קטנים בצורת קוץ. העיניים גדולות וצהובות, והארובות שלהן גדולות ונפוחות במיוחד (בפרט אצל הזכר).
בשל העדר חרטום, העיטור האפי של הזיזף ממוקם בין העיניים ונראה כשקוע בתוך הפנים. העיטור מורכב מגידול בשרני בצורת חץ מעוצב שמוקף בשני קמטים עם יבלות, ובבסיסו דיסקית רחבה המקיפה את הנחיריים. שפתיו של הזיזף מכוסות רפידות קטנות, וסביב הלוע וצידי העיניים יש יבלות בולטות עם שיער. השיניים של הזיזף מפותחות וגדולות במיוחד.
הזיזף לבן הכתף הוא עטלף קטן למדי: אורך הראש והגוף 40–55 מ"מ, אורך הזרוע 26–34 מ"מ ואורך האוזן 16–17 מ"מ. משקלו עד 12 גרם. המין חסר זנב, ובעל כנף-זנב רחב ושעיר. הנקבות גדולות יותר מן הזכרים.
הפרווה של הזיזף קצרה וסבוכה. צבעה הכללי נע בין בז' לחום בהיר, חום ערמוני, אפרורי או צהבהב, והיא נוטה להיות חיוורת יותר באזור הפנים והגחון. הזכר כהים ואפרוריים יותר מן הנקבה. סימן ההיכר של המין שהעניק לו את שמו, הוא צמד הכתמים הגדולים על הכתפיים שצבעם לבן בוהק; מלבדם, יש לעיתים עוד שני זוגות כתמים לבנים קטנים יותר: זוג אחד בצדדי הצוואר וזוג אחד בצדדי החזה. העיטור האפי ופנים האוזניים בצבע כתמתם, צהוב או ורוד. הלוע ורוד עם יבלות אדומות. הכנפיים שחורות והזרועות והרגליים בצבע בורדו.
תפוצה וביולוגיה
הזיזף לבן הכתף מצוי באמריקה הדרומית; טווח התפוצה שלו משתרע על אזור גויאנה (סורינאם, גיאנה וגיאנה הצרפתית), צפון ומרכז ברזיל, וונצואלה, כמחצית מקולומביה ודרום פנמה – אך הוא נפוץ בדלילות ונחשב לנדיר יחסית. הוא מצוי גם באיים טרינידד וטובגו והאי בונייר מהאנטילים ההולנדים. בית הגידול של הזיזף מורכב מיער גשם טרופי לח בסמיכות למקורות מים כמו נהרות, נחלים וביצות, והוא מופיע גם בקרחות יער ביער משני וברכסים הרריים גבוהים עד רום 2,400 מטר מעל פני הים.
בשל נדירותו, הזיזף לבן הכתף נלכד לעיתים רחוקות ברשתות ערפל שנפרסות על ידי חוקרי טבע ומעט מאוד ידוע על המין. הוא פעיל לילה וניזון בעיקר מפירות וצוף ואולי גם מחרקים. הוא תר אחר מזונו בחופה הגבוהה ובקרקעית. הזיזפית ממליטה צאצא יחיד לאחר היריון של מספר חודשים.
מצב שימור
הזיזף לבן הכתף מסווג במצב השימור ללא חשש (LC) בשל טווח תפוצה רחב, אוכלוסייה יציבה ככל הנראה והעדר איומים משמעותיים. עם זאת, אובדן בית גידול בשל כריתת יערות מהווה איום לזיזף כיתר שוכני יער האמזונס.
ליליאן קלאפיש
ליליאן קלאפיש (מוזס) (נולדה ב-1933) היא ציירת ישראלית.
ביוגרפיה
קלאפיש נולדה בקאשן (Cachan), פרבר של פריז, בירת צרפת, להורים יהודים אורתודוקסים ילידי פולין שהיגרו לצרפת ב-1910. משפחתה, שכללה מלבדה את הוריה ושלושת אחיה, שרדה את שנות מלחמת העולם השנייה. תחילה הסתתרה המשפחה בתוך העיר פריז ולאחר מכן הסתתרה במקומות שונים ברחבי צרפת. לאחר המלחמה נשלחה לשווייץ להבראה ושם גילתה לראשונה עניין בציור. עם שובה החלה ללמוד נגינה על פסנתר, אולם בעצת מורתה לפסנתר עברה חיש מהר ללמוד ציור באופן פרטי. בין השנים 1948–1949 למדה אמנות באקדמיה רנסון בפריז ובמקביל רשמה רישומים חופשיים באקדמיה גראנד שומיאר. בתחילת דרכה התמקדה בציור מופשט עם דגש על ציור בסגנון מופשט לירי, הסגנון ששלט בציור הפריזאי באותה עת. בשלב מסוים עשתה הפסקה, רשמה במוזיאון הלובר לפי תבליטים הלניסטיים, גילתה את ציוריו של ניקולא פוסן ועברה לצייר בסגנון פיגורטיבי. היא נתקלה בביקורת עקב שינוי זה שהיווה בשעתו הליכה כנגד הזרם.
בשנת 1957 נישאה לפילוסוף פרופ' סטפן מוזס. בשנת 1958 ערכה מסע באיטליה ובין השנים 1959-1958 חיה בקזבלנקה, מרוקו, בעקבות שירותו הצבאי של בעלה והושפעה שם מאורו העז של המקום. בשנת 1969 עלתה לישראל, השתקעה בירושלים והשתלבה בעשייה האמנותית המקומית.
עבודותיה הפיגורטיביות והאקספרסיביות, אותן יצרה החל משנות השבעים של המאה ה-20, היוו אלטרנטיבה לאמנות הישראלית של אותה עת. על אף שנחשבה כזרם של אדם אחד, זכו עבודותיה להערכה רבה וכמעט מידית. בנוסף לציוריה, קלאפיש יצירה עובדות רבות בתחום ההדפס, בטכניקות של הדפס-אבן, תחריט והדפס-רשת.
על עבודתה זכתה בשנת 1983 בפרס סנדברג ובשנת 2001 זכתה בפרס שר המדע, התרבות והספורט. יצירותיה מצויות באוספי מוזיאונים רבים כגון מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון חיפה לאמנות ועוד.
חיים אישיים
לקלאפיש ובעלה, שנפטר ב-2007, נולדו שלושה ילדים: עמנואל מוזס - סופר, משורר ומתרגם, אנוש שרמן - סופרת ומשוררת, ורחל מוזס – אמנית ופעילת שמאל רדיקלית. כיום היא חיה ויוצרת במקביל בפריז ובישראל.
לקלאפיש שלשה אחים, רוברט, שנפטר ב-2020, שהיה מראשי ה-CERN- פרויקט האטום האירופי, מרסל - פיזיקאי, והרב אפרים דוד קלאפיש - מראשי הקהילה החרדית במרסיי, ומנהל בית המדרש למורות שם, וכיום במתגורר בבני ברק.
עדנאן אבו ואליד אל-סהראווי
ביוגרפיה
עדנאן אל-סהראווי, נולד ב-1973 למשפחת סוחרים עשירה בעיר לעיון שבסהרה הספרדית תחת השם "להיב אולד עלי אולד סעיד אולד יומאני". הוא משתייך לשבט רג׳יבאט - השבט הסהראווי החזק והגדול ביותר שמוצאו ערבי וברברי. עדנאן סהראווי הוא נכדו של המנהיג הסהראווי ג'טרי אולד ג'ומאני שהיה בין מובילי ההתנגדות מול ספרד, ואחדים מקרובי משפחתו תופסים תפקידים צבאיים ופוליטיים בסהרה המערבית. לאחר תחילת מלחמת סהרה המערבית והכיבוש המרוקאי, הוא ומשפחתו נמלטו מלעויון למחנות פליטים באלג'יריה. במהלך ילדותו, סהראווי היה חבר באיגוד הנוער הסהראווי וקיבל הכשרה צבאית במחנות אימונים של חזית פוליסריו; בשנת 1990, הצטרף לצבא השחרור העממי הסהראווי והיה בין בוגרי בית הספר הצבאי שהיד אל-וואלי. לאור הקיפאון הצבאי בעקבות תיווך האו"ם, הוא נסע בשנת 1994 ללמוד מדעי החברה באוניברסיטת מנטורי בקונסטנטין בצפון אלג'יריה וסיים את לימודיו בשנת 1997 כשהוא דובר 3 שפות. לאחר מכן, הוא חזר למקום מגוריו והשתלב בעסקים המשפחתיים. סהראווי החל להתעניין יותר באסלאם לאחר מגע עם סוחרים טוארגים איסלאמיסטים באזוואד ועם סטודנטים מאוריטנים ממכון אבו עבאס בנואקטוש. ההתעניינות הגוברת באסלאם ובג'יהאד הסלפי הובילה אותו לעזוב את צבא השחרור הסהראווי בעל הנטייה הלאומית והחילונית.
הצטרפות לאל-קאעדה
בסביבות נובמבר 2010, סהראווי עזב את מחנה הפליטים טינדוף שבאלג׳יריה ונסע לצפון מאלי שם הצטרף לחטיבת תריק בן-זייד שהייתה שייכת לאל-קאעידה במגרב האסלאמי. באוקטובר 2011, סהראווי היה בין מקימי התנועה לאחדות וג'יהאד במערב אפריקה, לצד מספר מליאנים ומאוריטנים; הוא היה אחד מחברי מועצת השורא שלה ושימש גם כדובר התנועה שהיה אחראי על יצירת קשר עם התקשורת המקומית והבינלאומית. ארגונו היה אחראי לחטיפת שלושה עובדי סיוע אירופאים ממחנה פליטים סהראווי במערב אלג'יריה, והם שוחררו כעבור 9 חודשים לאחר תשלום כופר של מיליוני אירו ושחרור טרוריסט טוארגי. הארגון נטל חלק פעיל במלחמת האזרחים במאלי, ומטהו של סהראווי שכן בעיר גאו שנשלטה אז על ידי קואליציה של ארגוני טרור איסלאמיסטים ומורדים טוארגים. לאחר התבוסה האיסלאמיסטית במבצע סרוואל, סהראווי הוביל בשנת 2013 את המיזוג בין ארגונו לבין ארגון חטיבת רעולי הפנים של הטרוריסט הבינלאומי מוכתר בלמוכתר, והארגון המשותף החדש נקרא אל-מוראביטון ונחשב למזוהה עם אל-קאעידה. גם בארגון זה הוא היה אחד הבכירים ושימש בתור דובר הארגון.
הקמת דאעש בסהרה
ב-13 במאי 2015, סהראווי הכריז על נאמנותו של ארגון אל-מוראביטון לארגון המדינה האסלאמית ולאבו בכר אל-בגדאדי, והודיע שהארגון החדש ייקרא "המדינה האסלאמית בסהרה הגדול". יומיים לאחר מכן, מוכתר בלמוכתר וחלק מאל-מוראביטון התנערו מהנאמנות למדינה האסלאמית והודיעו שההכרזה לא נעשתה על דעתה של מועצת השורא של הארגון. בעקבות כך, התרחש פיצול בארגון בין נאמני בלמוכתר לנאמני סהראווי, והאחרון עזב את הארגון עם נאמניו שמספרם הוארך בכמה עשרות עד מאה לכל היותר. על פי עיתון אלג'יראי, זמן קצר לאחר מכן פרצו קרבות בין נאמני סהראווי לנאמני בלמוכתר צפונית לגאו במהלך מפגש פיוס עם מנהיגי הפלגים, וסהראווי נפצע במהלכו ואחדים מאנשיו נהרגו. נאמני בלמוכתר הצטרפו לאחר מכן לארגון ג'מעת נוסרת אל-אסלאם ואל-מוסלמין (JNIM) שנאמן לאל-קאעדה, ולמרות העוינות ההתחלתית, שני הארגונים החליטו לשמור על קשרים טובים ולסייע זה לזה בעת הצורך, בברית שכונתה מאוחר יותר "החריגה הסאהלית".
כדי למנוע חיכוך עם אל-קאעידה, סהראווי החל להתבסס עם ארגונו החדש באזור ליפטאקו במשולש הגבולות של ניז׳ר-מאלי-בורקינה פאסו, ופעל לצבור אהדה בקרב האוכלוסייה המקומית מהקבוצות האתניות טוארג, פולאני, סונגהאי, ז'רמה, כשהוא מנווט את דרכו בתוך הסכסוך האתני הוותיק בין נוודי הטוארג לרועי הפולאני. בשנת 2016, סהראווי אף התחתן עם אישה פולאנית מהכפר בוראטאם בגבול מאלי-ניז'ר, כדי לכרות בריתות עם האוכלוסייה הפולאנית. אף על פי שבארגונו טוארגים רבים והוא עצמו בעל זיקה טוארגית, ביוני 2017, אל-סהראווי האשים מיליציות של שבטי אימגאד והאידקסאהק בסיוע לצרפת וניז'ר לאחר שהללו השתתפו בפעולות נגד ארגונו, והורה על מספר מעשי טבח נגדם. ב-2016, המדינה האסלאמית הודיעה שהיא קיבלה את שבועת האמונים של אל-סהראווי, ופרסמה סרטון שבו הוא נשבע אמונים לאל-בגדאדי לצד כ-25 לוחמים. עד תחיל 2017, ההערכה הייתה שארגונו של סהראווי מונה כ-300 לוחמים לכל היותר שמחולקים לחטיבה פולאנית וחטיבה טוארגית, והוא נחשב לשחקן משני בהתקוממות הג'יהאדיסטית בסאהל. הארגון קיבל דחיפה נוספת לאחר הצטרפות קבוצה של פורשי אנצאר א-דין שלא היו מרוצים מהמיזוג עם אל-קאעידה והפך לדומיננטי במערב ניז'ר ובדרום-מזרח מאלי.
המארב בטונגו-טונגו שהתרחש במערב ניז׳ר באמצע 2017 ובמהלכו נהרגו 4 חיילים אמריקנים, הפך באחת את דאעש בסהרה ואת עדנאן סהראווי עצמו לסנסציה אזורית ובינלאומית לאחר פרסום תיעוד חלקי מהמארב, והוביל לעליה במעמדו בסאהל ביחס לאל-קאעידה המבוסס והוותיק. מאידך, הוא הוביל גם לתשומת לב לא רצויה מצד הכוחות האמריקנים והצרפתים במבצע ברקן והוגדר כיעד מספר אחת שלהם; ב-22 בפברואר 2018, סהראווי הצליח להימלט בעור שיניו עם קבוצה של לוחמים מפשיטה של הצבא הצרפתי ומיליציות טוארג פרו-ממשלתיות על אחד מבסיסי הארגון ביער בדרום מאנקה. הארגון ספג הפסדים רבים במהלך 2018 כתוצאה מהפעילות המשולבת כנגדו, ומפקד מבצע ברקן סבר שסהראווי נמלט למאוריטניה. אף על פי כן, דאעש בסהרה נהנה מזרם מגויסים הולך וגדל שהפך אותו מהר מאוד לשווה כוח לאל-קאעידה. ב-4 באוקטובר 2019, ארצות הברית הציעה תגמול בסך 5 מיליון דולר לכל מי שיביא מידע על מקום הימצאו. בכך, הוא הפך לג'יהאדיסט המבוקש ביותר במערב אפריקה. בסוף 2019, המדינה האסלאמית הכירה סופית בסניף הסהרה ובמנהיגה סהראווי, ומיזגה את הסניף תחת מחוז מערב אפריקה של הארגון. הפעולות של הסניף נותרו אוטונומיות לחלוטין, וסהראווי נשאר האמיר של הקבוצה. סהראווי אף זכה למחווה נדירה מאבו בכר אל-בגדאדי, כאשר בסרטון האחרון שלו, אבו בכר ציין שהוא קיבל את שבועת האמונים של אל-סהראווי ושיבח את ארגונו על הפעולות שביצע נגד הצבא הצרפתי.
בין 2019 ל-2021, ארגונו של אל-סהראווי ביצע מספר התקפות קטלניות ביותר על בסיסי צבא ושיירות צבאיות בניז'ר, מאלי, בורקינה פאסו ואפילו בדרום אלג׳יריה, ובעקבות גלי עריקות של לוחמי אל-קאעידה ומאבק על אזורי שליטה, היריבות בין דאעש לאל-קאעידה ברחבי הסאהל הפכה לגלויה והידרדרה למלחמה כוללת. דיווחים מ-2020 שטענו שסהראווי נהרג או הוחלף התבררו כשגויים. בראיון נדיר שנערך עם אל-סהראווי בעיתון הרשמי של המדינה האסלאמית בשנת 2020, הוא סיפק פרטים על ההיסטוריה של ההתקוממות הג'יהאדיסטית בסהרה ובסאהל, וכן על היריבות עם אל-קאעידה ועל היחס אליהם כאל כופרים לאחר שהסכימו לשאת ולתת עם ממשלת מאלי. על פי הערכה שמרנית, ארגונו של אל-סהראווי מונה כיום בן 500 ל-1,000 לוחמים, אך ייתכן מאוד שהמספר המדויק גבוה בהרבה.
זמן אוויר (סרט)
זמן אוויר הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 1999 בהפקה, כתיבה ובימוי של יצחק צפל ישורון, עם משה איבגי, דאנה איבגי, יובל סגל ויבגניה דודינה בתפקידים הראשיים.
הסרט נתמך על ידי הקרן לעידוד הפקות מקור בכבלים בראשותו של גדעון גנני.
תקציר העלילה
בנו מיכה ( יובל סגל) לומד באוניברסיטה וקשריו עם חיים הם בשיחות טלפון. הוא לא מעוניין לעזור לאביו בטיפול בסבא (חזי צדיק) הנמצא בבית אבות.
הבת עפרה (דאנה איבגי) היא בת 17 ונמצאת בקשר רומנטי עם מויש.
מויש/מוסטפא (מייק פורמן) הוא למעשה פלסטיני שהופעל בעבר על ידי חיים. הוא מאויים על ידי מחבלים לשתף פעולה בפיגוע. מויש מתקשר לחיים ואיש השב"כ אלכס (גורי סגל) מגייס את חיים למילואים בשב"כ כדי לחקור זאת.
העניין מסתבך כשמתגלה לחיים שמויש/מוסטפא מתראה עם עפרה. גם הוא וגם מיכה מאיימים על מויש שיפסיק את הקשר עם עפרה למרות שהיא ממשיכה להיות מאוהבת בו גם לאחר שגילה לה את מוצאו.
מויש מוסר לחיים כי קיבל משימה להעביר חבילה ממלון מטרופול במזרח ירושלים. חיים עוקב אחריו במכוניתו. מויש נדקר למוות ברחוב וחיים נפצע קשה מיריות. צביה (שרית לארי), ישראלית ששהתה במקום, מסיעה אותו לכיוון בית חולים אך בדרך הוא מבקש לעצור, נפרד מילדיו בשיחת טלפון ומת.
תל עזזיאת
תל עזזיאת (בערבית: تل العزيزيات) או גבעת עזז הוא גבעה במזרח עמק החולה במורדות רמת הגולן, כשני קילומטרים ממערב לתל פאחר, כשלושה קילומטרים צפונית לכפר סאלד וקילומטר ממזרח ליישוב שאר ישוב. התל מתנשא לגובה של 298 מטרים מעל פני הים.
התל נמצא ליד חורבת עומרית. על התל נמצאים, באזור המוצב הסורי לשעבר, שרידי מבנים הלניסטים, רומיים, ביזנטים ועות'מאניים.
על התל בתחום ארץ ישראל המנדטורית, בתחום המדינה היהודית על פי החלטת החלוקה, בקו הגבול הבינלאומי בין ארץ ישראל לסוריה התנהלו קרבות בין צה"ל והצבא הסורי במלחמת העצמאות. לאחר קרב תל עזזיאת ב-1948 נותר התל בידיים סוריות. על פי הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות נכלל התל במפורז הצפוני והסורים הסיגו ממנו את כוחותיהם. במאי 1951 בעקבות עימות צבאי חריף בין סוריה לישראל (תקרית אל-חמה וקרב תל מוטילה) על רקע מפעל ייבוש החולה נוצרה חלוקה דה-פקטו של האזורים המפורזים שב הצבא הסורי ואייש את התל שמרר את חייהם של תושבי צפון אצבע הגליל (בעיקר דן, דפנה ושאר ישוב) עד כיבוש התל במלחמת ששת הימים על ידי חטיבת גולני. בלילה שבין 8 ו-9 בדצמבר 1954 במהלך מבצע צרצר נשבו בקרבת התל 5 חיילי צה"ל, ביניהם מאיר מוזס ואורי אילן, בידי כוח סורי.
ראש עיריית ברלין
ראש עיריית ברלין, רשמית ראש העיר המושל של ברלין (בגרמנית: Regierender Bürgermeister von Berlin) הוא ראש הרשות המבצעת בברלין ומשלב שני תפקידים: ראש העיר של העיר ברלין, וראש ממשלת מדינת ברלין. ראש העיר מנהל את ממשלת ברלין, המכונה "הסנאט של ברלין". לפני מלחמת העולם השנייה נקרא תפקיד ראש העיר של ברלין "אובר-בירגרמייסטר".
תפקיד ראש העיר מכונה "ראש העיר המושל", והתואר הופיע בשנת 1948, לאחר שרשויות הכיבוש הסובייטי בברלין סירבו להכיר בראש העיר של ברלין דאז, ארנסט רויטר. רויטר ניהל שלוש ממשלות באזורי הכיבוש של ברלין, שהתאחדו לאחר מכן למערב ברלין.
היסטוריה
כבירת ממלכת פרוסיה, ברלין קיבלה את ראש העיר הראשון שלה (Oberbürgermeister בשפת המקור) לאחר עזיבת צבא נפוליון את ברלין בשנת 1809. המלך פרידריך ויליאם השלישי כיהן כראש מועצת העיר ותפקידו כונה "המגיסטראט" (Magistrat).
במהלך כיבוש העיר בידי בעלות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה, פעלה בעיר אספה עירונית (Stadtverordnetenversammlung), שנציגיה בחרו את ארנסט רויטר לראש העיר ב-24 ביוני 1947, אך מינויו לא הוכר על ידי הרשויות הסובייטיות, ובספטמבר 1948 פרלמנט עירוני נפרד הוקם במזרח ברלין (Stadtverordnetenversammlung von Groß-Berlin בשפת המקור). אנשי המינהל הסובייטי אישרו לפרלמנט החדש לבחור ראש עיר משלהם, ולתפקיד מונה פרידריך אברט הבן, שהחל לכהן מה-30 בנובמבר 1948.
מערב ברלין הציגה חוקה משלה, ובמסגרתה הוקם הסנאט של ברלין ובראשו "ראש העיר המושל". לאחר בחירות מחדש, שאשררו את מינויו של ארנסט רויטר לראש עיר, הוא אימץ את התואר החדש לתפקיד ראש העיר. בתקופת המלחמה הקרה, בשנים 1951–1990, ראש העיר המושל כיהן כראש עיריית מערב ברלין.
כל אחת מהעיריות תבעה לגיטימציה על כל העיר ברלין. לאחר איחוד גרמניה ב-3 באוקטובר 1990 שתי העיריות התאחדו, והבחירות הכלליות בכל העיר ברלין נערכו ב-2 בדצמבר 1990. מאז, ראש העיר המושל הוא התפקיד הבכיר בברלין ושולט על העיר כולה.
וסילי אקסיונוב
וסילי אקסיונוב (ברוסית: Василий Аксёнов; 20 באוגוסט 1932 – 6 ביולי 2009) היה סופר יהודי רוסי סובייטי. הוא היה בין מתנגדי המשטר הסובייטי ובשנת 1981 נשללה ממנו אזרחות ברית המועצות.
קורות חיים
וסילי אקסיונוב נולד בקאזאן למשפחה קומוניסטית. אביו כיהן בתפקיד ניהולי גבוה בעיר. אמו יבגניה גינזבורג הייתה סופרת ועיתונאית יהודייה ידועה. בשנת 1937, עם תחילת הטיהורים הגדולים הוריו נעצרו והוא עבר לבית יתומים. בשנת 1938 דודו מצא אותו ווסילי הצעיר התגורר בבית משפחתו. בשנת 1947 לאחר עשר שנות מעצר אמו שוחררה וקיבלה אישור להתגורר במגדן. לאחר מספר שנים וסילי אקסיונוב קיבל אישור לעבור למגדן לאמו. אביו של אקסיונוב שוחרר ממעצר רק לאחר פטירת יוסיף סטלין.
בשנת 1956 אקסיונוב סיים לימודי רפואה במכון לרפואה בלנינגרד. הוא התקבל לעבודה בחברת ספנות אך בהוראת הממסד לא קיבל אישור להיות חבר צוות אוניות שמפליגות מחוץ לגבולות המדינה. במשך שנים אקסיונוב עסק ברפואה במסגרות שונות.
בשנת 1959 אקסיונוב פרסם את ספרו הראשון שהתבסס על הניסיון הרפואי שלו. כבר בשנת 1962 על בסיס הספר צולם סרט שתסריטו נכתב על ידי אקסיונוב עצמו. בשנת 1961 הוא פרסם ספר חדש וגם על בסיסו כעבור שנה צולם סרט על פי תסריט הסופר.
בשנות ה-70, הוצאה לאור של יצירות שכתב אקסיונוב הופסקה. הביקורת עליו בממסד התחזקה ובאותה תקופה הוא היה נחשב לסופר עוין למדינה. לקראת סוף העשור יצירות שלו החלו להתפרסם בארצות הברית. בשנת 1978 הוא היה בין יוזמי אלמנך ספרותי "מטרופול" שהוכן ללא קבלת אישור הצנזורה. האלמנך לא יצא לאור בברית המועצות ופורסם רק בארצות הברית. כתוצאה מכך חלק מסופרים שיצירותיהם היו כלולות באלמנך סולקו מאיגוד הסופרים הסובייטי. כצעד הפגנתי, אקסיונוב התפטר מהאיגוד.
בשנת 1980 אקסיונוב קיבל הזמנה לבקר בארצות הברית וקיבל אישור מהשלטונות. בהיותו בארצות הברית, אזרחותו נשללה והוא לא יכול היה לחזור לברית המועצות.
פעילות מחוץ לברית המועצות
בהיותו בארצות הברית אקסיונוב כיהן כפרופסור לספרות רוסית במספר אוניברסיטאות. במקביל הוא שיתף פעולה עם תחנות רדיו ששידרו ברוסית כמו קול אמריקה ורדיו אירופה החופשית. כמו כן הוא פעל בירחון הספרותי "קונטיננט" שהיה יוצא לאור בפריז.
במהלך שנות ה-80 הוא פרסם מספר רומנים שנכתבו עוד בשנות ה-70 אך לא פורסמו בברית המועצות. בין השנים 1989–1993 אקסיונוב כתב רומן ב-3 כרכים "הסגה המוסקבאית" על חיי משפחת גרדוב במהלך 1923–1953.
בשנת 1989 ביקר בברית המועצות ושנה אחר כך, הוחזרה לו אזרחותו שנשללה כעשור קודם לכן.
במהלך שנות ה-90 אקסיונוב ביקר רבות ברוסיה אך התגורר בעיקר בצרפת.
בשנת 2004 הוקרנה בטלוויזיה הרוסית סדרת הטלוויזיה "הסגה המוסקבאית", אשר זכתה להצלחה רבה.
בינואר 2008 אקסינוב אושפז בבית החולים במוסקבה ובוצעו לו מספר ניתוחים. למעשה ממחלה זו הוא כבר לא השתקם ולאחר מספר ניתוחים נוספים וסיבוכים, נפטר ב-6 ביולי 2009 בגיל 76 ונקבר בטקס נוצרי.
כבר לאחר פטירתו, בשנת 2009 יצא לאור הרומן האחרון שלו. רומן זה מהווה למעשה אוטוביוגרפיה של הסופר ותוארו בו דמויות ידועות בתרבות הסובייטית של שנות ה-60 שאקסיונוב הכיר אותם אישית.
בשנת 2009 הבניין בו אקסיונוב התגורר בילדותו בקאזאן שוחזר ובו ממוקם המוזיאון של אקסיונוב.
מינה עברון
עברון חקרה היבטים מגוונים של התרבות הנאטופית ובהם: הקבורה, האמנות, תנאי הסביבה, ניצול חומרי גלם, והקשרים בין קבוצות ואזורים שונים. מחקר מרכזי נוסף שהשלימה בשנת 2009 פורסם בספר העוסק בחקר ארכיונים ובהיסטוריה של הארכאולוגיה הפרהיסטורית בהר הכרמל.
בין תפקידיה האקדמאים עסקה גם במורשת בתחום הארכאולוגיה ותרמה לקידום הכרת נחל מערות כאתר מורשת עולמי (הוכרז ב-2012). תחום נוסף בו היא מתמחה הוא פלינולוגיה, שחזור אקלים ונופים עתיקים דרך ניתוח מאספי גרגירי אבקת פרחים המתרבדים באופן טבעי במשקעי אגמים ובאתרים ארכאולוגיים. מאז 1978 היא מנהלת את המעבדה לפלינולוגיה במכון לארכאולוגיה ע"ש זינמן באוניברסיטת חיפה.
קריירה אקדמית
עברון החלה את לימודיה באוניברסיטת בר-אילן, שם השלימה בשנה 1972 תואר ראשון בעבודה סוציאלית. במקביל באותה שנה השלימה תואר ראשון נוסף באוניברסיטת תל אביב בארכאולוגיה. באוניברסיטת תל אביב השלימה גם את תאריה המתקדמים. בשנת 1984 הוענק לה תואר דוקטור על מחקרה הפלינולוגי בקידוח מאזור עמק החולה. החל משנת 1976 היא נמנית עם סגל אוניברסיטת חיפה ומשנת 2007 היא פרופסור מן המניין. בין תפקידיה האקדמאיים המרכזיים שימשה עברון כראש מכון זינמן לארכאולוגיה וראש תוכנית המצטיינים של אוניברסיטת חיפה.
בשנת 2017 יצאה עברון לגמלאות. לכבודה ערכו תלמידיה (כיום אנשי סגל בחוג לארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה), דני רוזנברג וראובן ישורון, קובץ מאמרים בנושא "האדם וסביבתו הקדומה בלבנט".
כף סלבורן
כף סלבורן או כף סלברן (באנגלית: Cape Selborne) היא לשון יבשה גבוהה, מכוסה שלג בצידו המערב של מדף הקרח רוס שבאנטארקטיקה.
הלשון מצויה בצידו הדרומי של מפרצון בארן, בשפכו של קרחון בירד.
הכף מסמלת את הגבול בין חוף שקלטון שמדרום לה, לבין חוף הילרי שמצפון לה.
גילוי ומיפוי לשון היבשה
לשון היבשה התגלתה על ידי משלחת דיסקברי (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1904).
מקור השם
שמה של לשון היבשה ניתן לה על ידי אנשי משלחת דיסקברי, בדצמבר 1902.
לשון היבשה נקראת על שמו של ויליאם וולדגרייב פאלמר סלברן (William Waldegrave Palmer Selborne), ארל סלבורן השני (Earl of Selborne), אשר כיהן בממשלת בריטניה בשנת 1900, בתפקיד הלורד הראשון של האדמירליות.
עמיר בניון
עמיר בניון (נולד בכ"ג באלול תשל"ה, 30 באוגוסט 1975) הוא זמר-יוצר, מוזיקאי, פזמונאי, ומלחין ישראלי, זוכה פרס אקו"ם.
ביוגרפיה
בניון נולד וגדל בשכונה ד' בבאר שבע להורים שעלו ממרוקו. כבר מגיל צעיר החל לגלות עניין רב במוזיקה. את אלבומו הראשון הפיק בין היתר מחסכונותיו מעבודות שיפוצים.
בניון בנעוריו התמכר לסמים, וצרך בין היתר הרואין. הוא התגייס לצה"ל, אך שוחרר לאחר ימים בודדים עקב בעיות סמים.
קריירה
ביוני 1999 הוציא את אלבומו הראשון, "רק את", בעיבודים ובהפקה מוזיקלית של שמוליק דניאל ונדב ביטון. לאחר הקלטת מספר סקיצות, שלח אותן דניאל למיכה שטרית, שהחליט להפיק את האלבום. האלבום זכה להצלחה גדולה, עם מכירות של יותר מ-40,000 עותקים. בין שיריו המוכרים היו "רק את", "כשאת עצובה", "מורה לחיים", "געגוע", "אולי הפעם", ו"יש לי חלום".
בסוף 1999 הוציא בניון את אלבומו השני, "אותו מקום אותה הרוח", גם הוא בהפקתו של מיכה שטרית. את שירי האלבום עיבדו בעיקר אמנים המזוהים עם סגנון הרוק, כשטרית, ברי סחרוף וז'אן פול זימבריס. האלבום זכה להצלחה פחותה מקודמו, אך הניב את הלהיט "שמחות קטנות", שכתב והלחין שטרית, שגם השתתף בו בשירה. השיר מבוסס על טקסט "עיגולי השמחה" של דסי רבינוביץ'.
בשנת 2001 זכה בניון בתואר תגלית השנה בטקס "נוצת הזהב" של אקו"ם.
בינואר 2002 הוציא בניון את אלבומו השלישי "שלכת", עליו עבד במשך כשנתיים. הוא כתב והלחין את רוב שירי האלבום, ועיבד אותם יחד עם נדב ביטון ושמוליק דניאל. השירים המפורסמים ביותר מהאלבום היו "געגועים לדמיון" ושיר הנושא "שלכת", שזכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו.
באותה שנה התעוררה סערה ציבורית כאשר יוסף לפיד עלה לראיון רדיו לאחר השמעת שירו של בניון "את אינך" (מתוך האלבום "שלכת"), ואמר שהשיר "נורא", והוסיף: "אנחנו כבשנו את טול כרם, או טול כרם כבשה אותנו?". דבריו זכו לגינויים חריפים. ח"כ יגאל ביבי שלח מכתב חריף ללפיד ובו קבל על ההשוואה בין "התופעה החיובית של התפשטות התרבות והזמר המזרחי לכיבוש של מחבלים מטול כרם". אופיר פינס אמר כי "תגובתו מעידה על חוסר סובלנות, חוסר תרבות, יוהרה, התנשאות וחוסר פתיחות". בניון עצמו הגיב: "כאמן וכעושה אמנות אני מכיר את האופן שבו האמנות והיצירה מפעילות אצל אנשים רגשות מסוימים שונים. זה תפקידה של האמנות". בעקבות הסערה הציבורית התנצל לפיד ויזם פגישת פיוס, אך בניון החרים אותה.
"ניצחת איתי הכל" ופרישה: 2003–2005
בסוף דצמבר 2003 פרסם בניון את הסינגל "ניצחת איתי הכל" ובעקבותיו בינואר 2004 את האלבום שגם הוא נקרא "ניצחת איתי הכל". שיר הנושא זכה להצלחה, והיה ללהיט הגדול ביותר מהאלבום. אחריו יצאו גם הסינגלים "שלום אישה" ו"ימים בהירים" שגם זכו להצלחה. גם האלבום הזה עיבדו נדב ביטון ושמוליק דניאל, יחד עם ליאור שושן ואודי תורג'מן.
בשנת 2005 הוציא גידי גוב את אלבומו "בקצה ההר", שהורכב ברובו משירים שכתב והלחין בניון. בין היתר כתב בניון לאלבום את השירים "מי תרצי", שזכה להצלחה גדולה ולהשמעות רבות, "בקצה ההר", "בית ישן" ו"הליצן העצוב".
במרץ 2005 זכה בניון בפרס אקו"ם על השיר "ניצחת איתי הכל". כשעלה לבמה, מחה על ניצול האומנים בתעשיית המוזיקה, ועל התנהלות בעייתית של אקו"ם עצמה, תוך שהוא מוותר על הפרס היוקרתי ותורם אותו לנזקקים. כחודש לאחר מכן הודיע על פרישה מהופעות על הבמה ובאמצעי התקשורת, והסביר זאת בתחושת המיאוס שיש לו מתעשיית המוזיקה אך הבהיר כי ימשיך לעסוק ביצירה מוזיקלית באופן עצמאי.
חזרה למוזיקה: 2006–2008
במשך כשנה אכן התנזר בניון מהופעות ומפעילות מוזיקלית, אך בפברואר 2006 שב לפעילות עם האלבום "הכל עד לכאן", אשר סימן את תחילת דרכו של בניון כאמן עצמאי. גם באלבום זה שיתף פעולה עם נדב ביטון ושמוליק דניאל בעיבודים, ועם אסף אטדגי בכתיבה. מתוך האלבום יצאו הסינגלים "הכל עד לכאן", "שיגרה" ו"עיניה". בשיר "נשמתי" שמופיע באלבום, התארח הפסנתרן היהודי-אלג'יראי מוריס אל מדיוני. בנובמבר 2006 שב להופיע, עם המופע הנושא את שם האלבום.
ב-25 ביולי 2007 יצא אלבום נוסף של בניון, "אלוף בשחור (הרהורים)". אלבום זה מכיל יצירה מוזיקלית אחת בת כ-40 דקות, שניתן להגדירה כ"אופרת רוק בסגנון ערבי מסורתי". מאלבום זה לא פורסם סינגל באופן רשמי, אך תחנות הרדיו בחרו להשמיע מתוכו את הקטע הנושא את שם האלבום. אף על פי שלא נמכר באופן מסודר בחנויות ורבים רכשו את האלבום בהזמנה דרך רשת האינטרנט, זכה להגיע למעמד של אלבום "זהב".
בשנת 2007 הגיש בניון תביעה נגד מספר חברות תקליטים ונגד הפדרציה הישראלית לתקליטים בתואנה שכספי תמלוגים שהגיעו לו חולקו בין חברות התקליטים באופן בלתי חוקי. התביעה הסתיימה בהסכם פשרה בין הצדדים.
בתחילת 2008 יצא בניון למסע ההופעות "טריו", שבו הוא מופיע על הבמה יחד עם נדב ביטון ושמוליק דניאל. באותה שנה הקליט את מילות "התקווה" עם הלחן החסידי הידוע לשיר "אלי אתה", כשברקע קטעי חדשות מן הרדיו הנוגעים למציאות הישראלית, ושלח את השיר בליווי מכתב אישי לשרי הממשלה. באפריל של אותה שנה הוציא לרדיו את הסינגל "עומד בשער", ולקראת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, במסגרת המיזם "עוד מעט נהפוך לשיר", הלחין והקליט שיר בשם "גבורה" שכתב רס"ן רועי קליין, מקבל עיטור העוז.
אוסף ראשון ו"אני אחיך": 2009–2011
ב-27 באוגוסט 2009 השיק בניון את אלבום האוסף הראשון שלו, "שעה של אור". האלבום כולל עיבודים חדשים לשיריו המוכרים, שירים מכלל אלבומיו ומספר שירים שלא הופיעו באלבומים קודמים. ביום השקת האלבום הופיע בניון בבריכת הסולטאן בירושלים, תחת הכותרת "עשור ליצירתו". בהופעה ניגנה תזמורת כלי קשת ביחד עם נגניו הקבועים. ההופעה זכתה להצלחה רבה ועל פי הערכות הגיעו למעלה מ-4,000 איש. באוקטובר 2009, ב"מופע העשור" שהתקיים בבריכת הסולטאן במסגרת פרויקט "פסקול העשור" של ערוץ 24 וגלי צה"ל, זכה בניון במקום השני בתואר "זמר העשור" ושירו "ניצחת איתי הכל" נבחר למקום השני בתחרות "מצעד העשור". בסוף שנת 2009 הופיע בניון בתיאטרון קיסריה, והופעתו זכתה לשבחים רבים בערוצי התקשורת השונים.
בשנת 2010 הקליט בניון אלבום משותף עם האמן יהודה מסס, הנקרא "מחשבות". מתוכו יצאו כסינגלים שיר הנושא וסינגל נוסף בשם "גג העולם".
לקראת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל 2010 הוציא בניון את השיר "אני אחיך". בשיר, שאותו כתב והלחין בניון, הוא יצא נגד יהודים הפוגעים לדעתו בביטחון המדינה ובפרט נגד ישראלים המגישים תביעות משפטיות בחו"ל נגד חיילי צה"ל באשמת פשעי מלחמה ("הפה שלי חתום תמיד למען ביטחונך, אבל אתה מוסר אותי לזר"). בניון הכחיש את הטענה שהשיר מכוון נגד השמאל הישראלי ואמר שצה"ל לא שייך לימין או לשמאל.
ביוני 2010, לאחר ההשתלטות של שייטת 13 על המשט הטורקי לעזה, הקליט בניון את "שיר ערש" למילותיו של יועץ התקשורת משה קלוגהפט. בביצוע השיר השתתפו 11 חברי כנסת ממפלגות קדימה, הליכוד וישראל ביתנו במיזם הוקרה לשייטת.
באוגוסט 2010 הוציא בניון את האלבום "לדעת הכל" מתוכו יצאו הסינגלים "לדעת הכל" ו"חזון יחזקאל". בנוסף, בניון העלה לאתר יו-טיוב "גלויות מוזיקליות" שבהן הסביר על השירים. באותה שנה כתב לשיר לוי את השיר "בוקר".
בתחילת 2011 כתב והלחין לגלי עטרי כמה שירים שמהם התפרסמו הסינגלים "עזוב" "מכאן לשם" ו"היו ימים".
2011 ואילך
במרץ 2011 כתב, הלחין ושר בניון את השיר "סיפורו של אני אוהב אותך". השיר נכתב עקב הדיון הציבורי בנושא המוזיקה הים תיכונית, שפרץ כאשר הזמר יהורם גאון התבטא כנגד הסגנון. השיר נכתב במכוון בצורה בה אי אפשר לדעת מה היא דעתו של בניון בנושא, והוא מקווה שהשיר "יצור שיח ציבורי תרבותי ומכובד על הנושא המדובר" (כך פורסם בדף שלו בפייסבוק).
באפריל 2011 הקליט את השיר "התנערי" למילותיו של משה קלוגהפט, בעבור תמר פוגל ששרדה את הטבח בו נרצחו בני משפחתה באיתמר. השיר מכיל בית מתוך "לכה דודי" שגם הוקרא בהלוויה: "התנערי מעפר, קומי, לבשי בגדי תפארתך". לאחר מספר ימים הקליט גרסה נוספת עם מקהלת הילדים "פרחי יואב" מאיתמר, בה היה חבר יואב, אחד הנרצחים בפיגוע. בניון החל לפרסם שירים רבים - שלא יצאו באופן מסודר לרדיו - בעמוד הפייסבוק שלו, ועל כך כתב:.
בתחילת 2012 הוציא את האלבום "עץ על מים". האלבום זכה לשבחים מפליגים בקרב מבקרי המוזיקה. קודם לכן הוציא את הסינגלים "עד מתי", "אם אשכחך אהובתי" ו"כמו תינוק". באלבום שיתף בניון פעולה עם אשתו המשוררת מרים גולן, שכתבה את השירים "עץ על מים", "אחרי שנקרע הים", "מלך בשדה (תודה)", "לאן אלך מרוחך" ו"שיר מולדת". בניון גם הכניס לאלבום גרסת כיסוי לשירה של נעמי שמר "כמו חצב", ששר במקור יהורם גאון.
באותה שנה יצא אלבומו של ישי לוי, "את", שבניון כתב והלחין את רוב שיריו. מהם התפרסם הסינגל "את", וכן השיר "די לך", שבו השתתף בניון בשירה. השיר "את" זכה בפרס אקו"ם עבור שיר השנה באותה שנה. בשנה זאת השתתף בפרויקט של 'קול ישראל' "הקול עוד נשאר" ביום הזיכרון לשואה ולגבורה שם הלחין את "כתוב בעיפרון בקרון החתום" של דן פגיס. בנוסף הופיע בטקס הדלקת המשואות של יום העצמאות ה-64 למדינת ישראל.
באמצע שנת 2013 הוציא בניון את האלבום "שירי ארץ אהבה", בו הוא מחדש שירים ישראליים. קודם לכן הוציא את הסינגלים "שדות גולדברג" (מאיר אריאל), "ילדות נשכחת" (נורית גלרון), "עכשיו התור לאהבה" (עוזי חיטמן), "נוף ילדות" (שלמה ארצי), "עטוף ברחמים" (ריטה) ו"נאסף תשרי" (צביקה פיק). באוגוסט 2013 זכה האלבום בתקליט זהב.
בחודש אוגוסט של אותה שנה יצא אלבומו של יהורם גאון "כביום היוולדי", שהורכב כולו משירים שכתב והלחין בניון. מבין שיריו התפרסמו השירים "תן לי כוח", "בסוף היום" ו"לא אני ולא אתה", שאותו שר גאון בדואט עם בניון.
בתחילת שנת 2014 התראיין לאתר "חב"ד און ליין" וסיפר שהוא מתחבר מאוד לניגוני חב"ד ובתקופה הקרובה הוא מתכנן להוציא לאור הפקות מוזיקליות על ניגונים אלו, ותוך שבועיים פרסם שלושה ניגונים: 'אבינו מלכנו' 'קול דודי דופק', ו'כאייל תערוג'.
בינואר 2014 הלחין וביצע בניון את השיר "האחרון שנשאר" שנכתב על ידי משה קלוגהפט לקראת יום השואה הבינלאומי ובאותה שנה פרסם כמה סינגלים מתוך אלבום עתידי שיקרא "סופה".
בנובמבר 2014, בעקבות הפיגוע בבית הכנסת קהילת בני תורה בירושלים פרסם בניון את השיר "אחמד אוהב ישראל". בשיר מוצג אחמד אשר חי בקרב יהודים כמחבל פוטנציאלי הממתין לשעת כושר, על-אף שנדמה כאזרח מן המניין. ביתו הראשון של השיר: בניון הדגיש לאחר הפרסום כי לא התכוון לאזרחים ערבים נורמטיביים, אלא לפלסטינים שעובדים או לומדים בישראל ובוחרים בדרך הטרור. פרסום השיר, בתקופה מתוחה מבחינת יחסי יהודים-ערבים, עורר סערה ציבורית. עיקר הדיון נסוב על השאלה האם השיר נחשב כגזעני, או שהוא מייצג נאמנה את המציאות. בעקבות פרסום השיר בוטלה הופעה של בניון במשכן הנשיא. ביוני 2015 כתב בניון פניה פומבית לנשיא ובה תקף אותו על "הפניית עורף לבני עמו".
שירתו וכתיבתו הפוליטיות ואקטואליות באו לביטוי גם בשירים נגד ברק אובמה וחנין זועבי.
בשנת 2015 ראה אור האלבום 'סופה', אשר זכה לשבחי הביקורת אך לא זכה להשמעות רבות, למעט שיר הנושא שהפך ללהיט. ליאור שושן ואודי תורג'מן הפיקו מוזיקלית את שירי האלבום. באותה שנה השתתף בניון באלבומו "דף חדש" של המוזיקאי טל שגב והם ביצעו יחדיו את השיר "רק אני".
בינואר 2017 ראה אור האלבום "מילה ברוח" מתוכו שוחררו לרדיו השירים 'מילה ברוח', 'השגחה פרטית' ו'אין עוד יופי'. האלבום כלל שיתוף הפעולה בין בניון ואשתו, שכתבה את המילים למחצית משירי האלבום.
בינואר 2018 הוציא את הדואט "נעימת הנשמה" עם מורן אהרוני.
במרץ 2019 שחרר בניון את הסינגל ״מחר״ כחלק מפרויקט ההנצחה ליום הזיכרון של ynet הפרויקט נשא את השם ״יצירת חיי״ השיר הוקדש לזכרו של סרן ישי רוסלס
את השיר כתב והלחין בניון לצד הפקתם של נדב ביטון ויוני טלבי.
במאי 2019 הוציא את השיר "בשורה", שכתב והלחין, לעיבוד של נדב ביטון. טקסט השיר עוסק בתהליכים ומשברים שעוברים על בני האדם ביומיום, והניסיונות למצוא להם פתרונות.
בספטמבר 2019 הוציא את השיר "לכל אדם יש חלום" שכתב והלחין, להפקה מוזיקלית של אודי תורג'מן.
בדצמבר 2019 הוציא את השיר ״תמיד אותו דבר״, שכתב והלחין נתן גושן והפיק גלעד שמואלי.
באפריל 2021 שיחק בסדרת הטלוויזיה "בני אור", שבה גילם דמות של נרקומן המנסה להיגמל מסמים.
באוגוסט 2021 שיתף פעולה עם הראפר סאבלימינל בביצוע הסינגל "שבת לשבת", שנכתב והולחן על ידי קובי שמעוני ("סאבלימינל") ואליעד נחום.
ב-30 ביולי 2023 הוציא את הסינגל "מילים של אהבה" עם פירקת אלנור.
חייו האישיים
בשנת 2005 נשא לאשה את המשוררת מרים גולן, ולזוג נולדו בן ובת. בשנת 2018 התגרשו. בניון מתגורר במודיעין.
בתקופה שלאחר אלבומו השלישי, החל בניון בתהליך חזרה בתשובה באופן עצמאי. בראיונות שונים הסביר בניון כי אינו רואה עצמו משויך לזרם מסוים, וכי הוא יונק מאפיינים ממקורות שונים ומגוונים.
בניון, שבמשך חייו סבל מהתמכרויות לסמים, אשפז את עצמו בשנת 2020 על מנת לטפל בהתמכרות לאלכוהול ממנה הוא סובל.
עמיר הוא בן דודו מדרגה שנייה של הכדורגלן יוסי בניון. אחיו הצעיר הוא הזמר אבי בניון. המוסיקאי והסופר חנן יה (חנן ישראל בוהדנה) הוא בן דודתו.
ג'וליאן קוק
ג'וליאן אהרון קוק (באנגלית: Julian Aaron Cook; 7 באוקטובר 1916 - 19 ביוני 1990) היה קולונל אמריקאי שהתפרסם בתפקידו כמפקד הגדוד ה-3 ברגימנט ה-504, הדיוויזיה המוטסת ה-82 במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
קוק נולד וגדל בעיירה מאונט הולי, שבורמונט. בשנת 1940 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית והוסמך כקצין בחיל הרגלים של צבא ארצות הברית. בשנת 1942 התנדב לכוחות המוטסים ושובץ ברגימנט הרגלים המוצנח ה-504 של הדיוויזיה המוטסת ה-82 וצנח בסיציליה, בסלרנו ואנציו. בשל האבדות הכבדות שספג הרגימנט לא השתתפו אנשיו, ובהם קוק, בפלישה לנורמנדי. זמן קצר בטרם מבצע מארקט גארדן מונה קוק למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט ה-504, והוביל את אנשיו בצניחה ובלחימה בהולנד. במהלך המבצע (19 ו-20 בספטמבר 1944) ניסו כוחות החלוץ של הקורפוס ה-30 (מדיוויזיית המשמר המשוריינת) בסיוע יחידות מהדיוויזיה המוטסת ה-82 להשתלט על הקצה הדרומי של גשר ניימכן, אך נהדפו שוב ושוב על ידי המגינים הגרמניים. קוק הוביל את הגדוד בצליחת סער באור היום של נהר הוואל ובקרב לכיבוש הקצה הצפוני של הגשר. הגרמנים נסוגו מניימכן וכוחות בעלות הברית תפסו את הגשר (שאורכו היה כ-200 מטר) ללא פגע בשעות הערב של 20 בספטמבר. על האופן שבו פיקד על גדודו בקרב הוענק לשקוק צלב השירות המצוין. בהמשך פיקד על הגדוד במהלך המערכה בארדנים. לאחר המלחמה הועלה לדרגת קולונל ושירת כקצין קישור לכוחות צבא צרפת במלחמת הודו-סין הראשונה.
דמותו של קוק הופיעה בסרט גשר אחד רחוק מדי וגולמה על ידי השחקן האמריקאי רוברט רדפורד.
יוכבד סקס
יוכבד סַקס (1938 – 27 ביולי 2022) הייתה סופרת ילדים ונוער ומחזאית חרדית.
ביוגרפיה
סקס נולדה בירושלים, דור שישי לבני העיר. לאחר עשר שנות לימוד בבית יעקב, למדה בסמינר למורות "אפרתה" בירושלים. לימדה בבית ספר ממלכתי דתי ברחובות ובבני ברק.
ספריה תורגמו לאנגלית ולצרפתית. עבדה כעיתונאית בשבועון "ערב שבת". ניהלה את "פנימיית עלה" לילדים נכים ואת סמינר סלה (סמינר ללימודי יהדות) בבני ברק.
קהל היעד של ספריה היה הציבור הדתי-חרדי. כתבה עשרות ספרי ילדים ושימשה כעורכת הוצאת הספרים "סקסופון".
נפטרה ביולי 2022. הותירה אחריה תשעה ילדים.
I Love You's
I Love You's (בעברית: אני אוהבת אותך) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית היילי סטיינפלד, מתוך המיני-אלבום השני שלה, Half Written Story. השיר יצא לאור ב-26 במרץ 2020, על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס, כסינגל השני והאחרון מתוך המיני-אלבום.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-14 במצעד השירים שבניו זילנד.
רקע וכתיבה
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-13 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
קליפ המילים של השיר יצא בסמוך לצאתו כסינגל, תוך שהוא נוצר על ידי קטיה טמקין. את הווידאו קליפ של השיר ביימה סטיינפלד ביחד עם שרה מקולגן.
הדקה ה-91
הדקה ה-91 הייתה תוכנית סיכום המחזור בליגה הלאומית בכדורגל, אז הליגה הבכירה, ששודרה בערוץ 2 בין השנים 1995 -1999. תוכנית זו החליפה את תוכנית סיכום משחקי הליגה "משחק השבת", ששודרה בערוץ הראשון. התוכנית שודרה במוצאי שבת, לאחר המשחק המרכזי ששודר אף הוא בערוץ 2, והציגה את תקצירי המשחקים ששוחקו בסוף השבוע. התוכנית זכתה לפופולריות בשל היותה המקור היחידי לצפייה במשחקי כדורגל ישראלי באותה תקופה, טרם המעבר לכבלים וריבוי השידורים הישירים. התוכנית הייתה משותפת לשלוש הזכייניות של הערוץ, קשת, רשת וטלעד, שהאחריות על השידור בשבת עברה ביניהן מדי כמה חודשים.
התוכנית הופקה באמצעות חברת הפקות עצמאית של יורם ארבל שגם הגיש את התוכנית. חברת ההפקה גם הפיקה את שידור המשחק שקדם לתוכנית.
ב-2011 החל ערוץ הספורט במסגרת שידורי ערוץ "5 GOLD" לשדר שידורים חוזרים של התוכנית תחת השם "קיצור תולדות הליגה".
משתתפי התוכנית:
הרצלילינבלום
הרצלילינבלום - מוזיאון לבנקאות ונוסטלגיה תל אביבית הוא מוזיאון להיסטורית הבנקאות בתל אביב ובארץ ישראל. המוזיאון הוקם בתל אביב על ידי בנק דיסקונט. המוזיאון נסגר בסוף יוני 2019 עקב ירידה במספר המבקרים ועלויות תחזוקה גבוהות שנאמדו בעשרה מיליון שקלים בשנה. מאז פתיחתו ביקרו במוזיאון כ-700 אלף מבקרים.
המבנה
המוזיאון הוקם ב"בית שיף" בקרן הרחובות הרצל ולילינבלום. הקומה הראשונה של הבית נבנתה בשנת 1909 כבית מגורים פרטי של משפחת פרנק, בחלקה שבה זכתה בהגרלת המגרשים לאחוזת בית. לאחר מכן נמכר הבית למשפחת שיף ובשנת 1924 נוספו לו שתי קומות בתכנונם של יוסף ברלין וריכרד פסובסקי. במשך השנים המבנה שימש גם חנות למכשירי כתיבה, מספרה, בנק, מפעל לנקניק, בית מלון ועוד.
בשנת 2006 החל תהליך של שימור המבנה בתכנון האדריכל אמנון בר אור, כחלק ממחויבות של בנק דיסקונט במסגרת הקמת מגדל משרדים לשימוש ההנהלה הראשית שלו. במסגרת השימור שוחזרו עיטורי קיר. בחלקו נשמרו הציורים המקוריים כפי שנמצאו במקום, וניתן לראות את ההבדל בין העיטורים המקוריים והעיטורים המשוחזרים. במבנה נמצאו מספר ציורי קיר. בעקבות שינויי הפנים שנערכו במבנה היה צורך להרוס קיר שעליו ציור קיר של איש רוכב על חמור. הקיר עם הציור נוסר, והציור עם חלק הקיר שולב בקיר אחר. עלויות הכשרת המוזיאון נאמדה בכ-50 מיליון שקל והוא נחנך במאי 2009.
תצוגת המוזיאון
המוזיאון נפתח באוגוסט 2009, כאשר הוא בנוי כך שהקומות השונות במבנה מוקדשות כל אחת לממד זמן אחר.
הקומה הראשונה מוקדשת לעבר, שתחילתו בסוף המאה ה-19. בקומה זו שוחזר הסניף הראשון של בנק דיסקונט כולל ריהוט, ציוד משרדי אותנטי, כגון ספרי הנהלת חשבונות משנת 1926, מכונות חישוב, מאזני זהב, חותמי שעווה ועוד. סרט תעודה בהנחייתו של מודי בראון מציג תמונות שונות מחיי תל אביב. בנוסף מוצג מודל של שכונת אחוזת בית, וכן מיצג המתאר אירועים בהיסטוריה של כלכלת ישראל: תקופת הצנע, שינויי המטבע, המהפך הכלכלי ועוד.
הקומה השנייה מוקדשת להווה, ומוצגים בה מכשירי כספומט ללא הדפנות, המאפשרים לראות את תהליך משיכת שטרי הכסף במכשיר, ומכשיר ליצירת פנקסי המחאות.
בקומה השלישית מופע מולטימדיה שחלקו בתלת־ממד, מבט אל העתיד, ומשחק התנסות בפעילות חדר עסקאות.
על גג המבנה הותקנו כעשרים מבני קינון של סיסים שנהגו לקנן על גג המבנה. בחלק מתאי הקינון הוצבו מצלמות. באביב, שהוא עונת הקינון, ניתן לראות את תהליך הקינון באולם ההקרנה במוזיאון.
בסיום הסיור מקבלים המסיירים שטרי כסף מצוירים שמשמשים את ההדגמה במכשירי הכספומט, פנקס המחאות פיקטיבי וכרטיס מגנטי.
מעבר לתצוגה בנושאי כלכלה, מוצגות בבניין תערוכות מתחלפות. אחת התערוכות הראשונות שהוצגו בו הייתה תערוכת סימני אש מבתי תל אביב של תקופת המנדט.
אנדראס טובה
אנדראס טובה (בגרמנית: Andreas Toba; נולד ב-7 באוקטובר 1990) הוא מתעמל גרמני.
ביוגרפיה
טובה נולד בהנובר. אביו הוא המתעמל הרומני מריוס טובה. ב-2008 הוא זכה במדליית ארד עם הנבחרת שלו באליפות לילדים ונוער בלוזאן, ב-2009 החל להיות חבר בנבחרת הלאומית של גרמניה. באליפות גרמניה באותה שנה הוא היה במקום השישי ושביעי. לאחר מכן, באולימפיאדת 2012 היה במקום הרביעי.
באולימפיאדת 2016 עבר פציעה אך התחרה בסוס סמוכות ועזר לגרמניה להגיע לגמר, באותה שנה זכה בפרס במבי, פרס תקשורת גרמני.
באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021 הוא השתתף בתחרות בפעם השלישית. נבחרתו הגיע לגמר וסיימה במקום השישי.
קוליברי צפוני
קוליברי צפוני (שם מדעי: Selasphorus rufus) הוא מין עוף ממשפחת הקוליבריים החי במערב אמריקה הצפונית והוא נודד בכל שנה מעל 3,200 ק"מ אלסקה וקנדה ודרומה למקסיקו.
מין זה תואר לראשונה ב-1788 בידי החוקר יוהאן פרידריך גמלין ואין לו תת-מינים מוכרים.
מאפיינים
הקוליברי הוא עוף קטן מאוד באורך של 7 עד 9 ס"מ ולעיתים נדירות גם 11 ס"מ ומשקל של 2 עד 5 גרם, כשהנקבה גדולה במעט מהזכר. לעיתים מבלבלים בין קוליברי זה לקוליברי אלן (Selasphorus sasin).
לזכר הקוליברי חזה לבן, פנים אדמוניות, כיפה אפורה-אדמונית וסנטר וחזה עטורי סינר כתום-אדום. הכנפיים והזנב אפורים כהים והקצוות לבנים והרגליים והמקור שחורים. לנקבות נוצות ירוקות-לבנות, כשהבטן וחלק מהחזה כתומים ערמוניים והזנב והכנפיים כהים.
הקוליברי ניזון מצוף פרחים נמוכים בעלי בסיס קצר והוא מלקט גם חרקים. הקוליברי בעל חילוף חומרים כה מהיר שהוא חייב לאכול תוך שעות בודדות כדי שלא לרעוב למוות. למרות זאת הקוליברי נודד דרך הרי הרוקי בכל שנה ממאי עד לספטמבר כדי להספיק לינוק צוף מפרחי הבר באזור והוא יכול להישאר במשך כל הקיץ באזור אחד, בו קבוצה של קוליברים ישתלטו על מקומות האכילה באגרסיביות. בחורף הם נודדים דרומה עד לגררו שבמקסיקו לאחר מעוף של 2,000 ק"מ במסלול יבשתי. זהו הישג מדהים לעוף שמשקלו רק 5 גרמים.
סאפו (זמרת)
סאפו (בצרפתית: Sapho; נולדה ב-1950) היא זמרת וסופרת צרפתייה-מרוקאית ממוצא יהודי. שמה האמיתי הוא דניאל (דונה) איבגי..
קוליברי צפוני
מאפיינים
הקוליברי נתון כיום בסיכון עקב ירידה גבוהה של יבול החרקים, עליהם הוא מתבסס כדי להשיג אנרגיות בחורף. כמו כן מספר פרחים אותם הוא מבקר החלו לפרוח מוקדם יותר מהעת, בה הוא מבקר בהם מה שגורם לו להגיע מאוחר מדי מכדי לינוק מצופם.
סאפו (זמרת)
ילדות ונעורים
סאפו נולדה במרקש, מרוקו, ליצחק וזארי איבגי. אמה עבדה כרואת חשבון בצבא הצרפתי ואביה היה שמאי מקרקעין במרוקו ואחר כך מורה למתמטיקה בצרפת. המשפחה היגרה לצרפת כשהייתה בת 16, וגרה בליון, אך שמרה על האזרחות המרוקאית. החל מגיל 18 היא גרה לבדה בפריז, למדה משחק, ניגנה בגיטרה ושרה ברחובות. זמן קצר לאחר מכן, חבר מוזיקאי שכנע אותה לגשת לאודישן בבית הספר המפורסם למוזיקה, Le Petit Conservatoire de Mireille. עד מהרה נטשה סאפו את לימודי המשחק לטובת המוזיקה. האלבום הראשון שלה, Le Balayeur du Rex, יצא ב-1977 בחברת התקליטים RCA. את שם הבמה, על שם המשוררת היוניה סאפפו, שכתבה שירי אהבה לנשים, היא קיבלה מחברים בנים, שטענו שהיא מרחיקה בנות אחרות מקרבתם, לכן הייתה ניגשת לבנות ומתחילה איתם בשמם.
ז'קלין מארוואל
ז'קלין מארוואל (בצרפתית: Jacqueline Marval, נולדה בשם: מרי זוספין וואלה, בצרפתית: Marie Josephine Vallet; 19 באוקטובר 1866 – 28 במאי 1932) הייתה ציירת צרפתייה שעבדה בחומרים שונים בציוריה וגם ובפיסול. היא נחשבת לאמנית מודרניסטית חשובה בעלת השפעה רבה על תחילתה של התנועה. בציוריה אפשר למצוא ערוב של ריאליזם, פוביזם ואקספרסיוניזם.
קורות חייה
וואלה נולדה ב-Quaix-en-Chartreuse, צרפת. היא נולדה כבת שנייה. שני הוריה היו מורים ששלחו גם אותה ללמוד הוראה. בשנת 1884 סיימה וואלה את לימודיה כמורה והוריה מצאו לה עבודה כמורה מחליפה. בשנת 1866 נישאה לאיש מכירות בשם אלברט וואלנטין, אך בשנת 1891 נפרדה ממנו לאחר שבנה נפטר בגיל צעיר מאוד. מאוחר יותר עבדה כתופרת וכך הצליחה לכלכל את עצמה. בשנת 1900 החליפה את שמה לז'קלין מארוואל (חיבור של שמה הראשון מארי וואלה) ונישאה לפלנדרין שנודע כאומן ששויך לבלט הרוסי.
סאפו (זמרת)
קריירה
היא פרסמה שני רומנים, הייתה מעורבת ביצירת סרט על ילדי האינתיפאדה, והופיעה בהפקה של המחזה "אופרה בגרוש", כל הזמן עדיין הופיעה והקליטה את המוזיקה שלה. החל משנת 1992, היא התמקדה במוזיקה של אום כולתום, הוציאה אלבום מלא של שיריה והופיעה ברחבי בעולם.
ז'קלין מארוואל
קורות חייה
מארוואל עברה לגור במונפרנס שהפכה ללב האומנות של פריז. בתקופה זו יצרה פוסטרים ואיורים לקטלוגים של סלונים פריזאים. בסוף שנות ה 1920, לאחר שהצליחה לשגשג כאומנית, בעלה פלנדרין עזב אותה והיא חלתה, אך היא התעלמה מהמחלה. מארוואל נפטרה במאי 1932 בבית חולים בפריז בבדידות איומה. עבודותיה נשכחו. ורק כאשר היסטוריוניות פמיניסטיות החלו לחקור נשים באומנות, זכתה מארוואל לשוב למקומה הנכון בתנועת הפוביזם.
קריירה כאומנית
מארוואל החלה לצייר כחובבנית. היא ציירה בעיקר נוף, אך כאשר נעשתה ידועה יותר החלה ליצור פוסטרים ואיירה הזמנות לקטלוגים.
סאפו (זמרת)
קריירה
אלבומה הבא מ-1996, Jardin Andalou, היה שילב של מוזיקת רוק עם אלמנטים ערביים ואנדלוסיים. שנה אחריו הוציא את Digital Sheikha, אלבום בסגנון אלקטרוני עם פט ג'באר וביל לאסוול, עבור הלייבל השווייצרי Barraka el Farnatshi. בשנת 1999 הוציא את האלבום La Route nue des hirondelles, יחד עם הרומן השלישי שכתבה. היא הפכה את La Route nue des hirondelles למופע במה, שאיתו הופיעה במשך השנים הבאות, תוך שהיא ממשיכה להפיעה גם עם השירים של אום כולתום.
בתחילת שנות ה-2000 היא חזרה להלחין והופיעה בבגדד, ירושלים, נצרת ועזה, לפני הקלטת האלבום "Orients" ב-2003, עם תזמורת קלאסית המורכבת מנגנים יהודים, מוסלמים ונוצרים. ב-2005, מלווה על הבמה בגיטריסט פלמנקו, היא התמקדה בחומרים של הפזמונאי והמלחין הצרפתי המפורסם ליאו פרה. ב-2006 יצא בעקבותיו האלבום "Sapho chante Léo Ferré – Ferré Flamenco", ובו שיר שתורגם לדאריג'ה (ערבית מרוקאית). אלבומה משנת 2008, "Universelle", הכולל שירים בצרפתית, אנגלית ודאריג'ה, הוא סוג של מסע דרך כל ההשפעות שלה, מבלוז ועד צלילים מסורתיים.
ז'קלין מארוואל
קריירה כאומנית
בשנת 1894 פגשה מארוואל את הצייר פראונסאה ז'וסף ג'ירו והתגוררה איתו בפריז, שם נודעה לקבוצת ה"נביאים". ג'ירו הכיר לה את ג'ולס פלנדרין ( Jules Flandrin) והשניים התאהבו. מארוואל עזבה את ג'ירו כדי לגור עם פלנדרין במונפרנס. היא המשיכה להתגורר איתו במשך 20 שנה. מארוואל עבדה בליתוגרפיה, בצבעי מים, בפסטל, בחריטות (engravings) ובטפטים ואף ניסתה ידה בפיסול.
סאפו (זמרת)
הופעות בישראל
סאפו הופיעה לראשונה בישראל בנובמבר 1988, במסגרת סיבוב הופעות שארגן המכון הצרפתי והמפיק אלי גרינפלד, ושכלל את קפריסין, טורקיה, יוון ועמאן בירדן. הסיבוב היה אמור לכלול גם את מצרים וסוריה אך הדבר לא התאפשר. סאפו הופיעה בישראל לאחר שהופיע ברבת עמון, אך לא הותר לא לעבור ישירות בין המדינות, והיא טסה לישראל דרך קפריסין. היא הופיעה בתיאטרון ירושלים ובהיכל התרבות בתל אביב.
ז'קלין מארוואל
קריירה כאומנית
בין השנים 1901 ו-1905, מארוואל עבדה לצידו של הנרי מאטיס, אלברט מרקט ופלנדרין והארבעה השפיעו אחד על השנייה. יחסיה עם מאטיס כידיד ואחים לעבודה היו חשובים. בשנת 1902 השתתפה בתערוכה משותפת עם מאטיס, מרקט ופלנדרין. מארוואל הציגה גם ב-"Salon d'Automne" הראשון בו היא הציגה את עבודתה הידועה ביותר "Les Odalisques". היא הציגה באותה גלריה גם בשנים הבאות. בשנת 1909 נערכה תערוכת היחיד הראשונה שלה. בשנת 1911 מבקר האומנות אפולוניר (Apollonaire) קבע שעבודותיה הן המעניינות ביותר בתערוכה.
סאפו (זמרת)
הופעות בישראל
בדצמבר 1991, הופיעה שוב בישראל, במסגרת פסטיבל "לילות יפו". במופע ארחה את הזמרת חיה סמיר. בקיץ 1994 הופיעה בפסטיבל ישראל, הפעם הראשונה בתולדות הפסטיבל שהוא כלל מופע של מוזיקה ערבית ואנדלוסית
ביוני 2000 השתתפה במופע מחווה לזמרת אום כולתם, שנערך בבנייני האומה, במסגרת פסטיבל ישראל.