cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הוגו גוטמן
שנותיו המוקדמות וקריירה צבאית מוקדמת
גוטמן נולד ב-19 בנובמבר 1880 בנירנברג. ב-1902 התגייס לצבא הבווארי ועלה לדרגת פלדוובל (Feldwebel, מקביל לרב-סמל בצבא הגרמני) ב-1904, ובאותו זמן הועבר ליחידת המילואים. כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה ב-1914 נקרא גוטמן מחדש לשירות צבאי ושובץ ברגימנט ליסט. ב-15 באפריל 1915, הוא קודם לדרגת סגן ומונה למפקד פלוגה ברגימנט וכשליש גדוד ארטילריה ברגימנט.
בין ה-29 בינואר ל-31 באוגוסט 1918 שירת גוטמן כמפקדו הישיר של אדולף היטלר. בשלב מאוחר יותר המליץ גוטמן על הענקת עיטור צלב הברזל מדרגה ראשונה (בניגוד לדעת הקצין הממונה - עיטור זה היה שמור בדרך כלל לקצינים בלבד) שהוענק להיטלר ב-4 באוגוסט 1918 ליד סויזונס. לפי עדויות מסוימות היה זה סגן גוטמן שענד בעצמו את העיטור על חזהו של היטלר.
היטלר נשא את העיטור עד סוף המלחמה והמשיך לענוד אותו גם מאוחר יותר, כשכיהן כפיהרר.
גוטמן עצמו זכה בעיטור צלב הברזל מדרגה שנייה שהוענק לו ב-2 בדצמבר 1914, ובעיטור צלב הברזל מדרגה ראשונה שהוענק לו ב-4 בדצמבר 1915.
לאחר המלחמה ועליית הנאצים
ב-8 בפברואר 1919 שוחרר גוטמן מהצבא הגרמני, אך עדיין המשיך לשמש כסגן במילואים. מאוחר יותר התחתן והפך לאבא לשני ילדים. בשנות ה-20 החזיק בבעלותו חנות לרהיטים משרדיים ברח' פורדרן-שטרנגאסה (Vorderen Sterngasse) 3 בנירנברג. בסתיו 1933 פנה גוטמן בתביעת פנסיה צבאית שהייתה מובטחת לו. באותה תקופה הוציא הנשיא הינדנבורג מספר פקודות בכתב ובעל פה המגנות על ותיקי מלחמה יהודים-גרמנים מהגל הגואה של האנטישמיות שהחל שוטף את גרמניה עם התחזקותה של המפלגה הנאצית. ב-1935, לאחר חקיקת חוקי נירנברג, איבד גוטמן את אזרחותו הגרמנית ושוחרר רשמית מכל תפקידיו הצבאיים כקצין מילואים. עם זאת הוא המשיך לקבל את הפנסיה, ככל הנראה בידיעתו של היטלר.
ב-1938, נאסר גוטמן על ידי הגסטפו, אך קציני ה-אס אס שידעו על עברו וגורמים אנטי-נאציים במשטרה הגרמנית הביאו לשחרורו ממעצר. ב-1939 נמלטו גוטמן ומשפחתו לבלגיה בעקבות תחילת מלחמת העולם השנייה ככל הנראה בידיעתו של היטלר. במאי 1940, זמן קצר לפני כיבוש בריסל על ידי הנאצים, הצליח להימלט שוב בסיוע אמריקני לפורטוגל דרך צרפת ומשם המשיך לארצות הברית.
עשה את הדבר הנכון
עשה את הדבר הנכון הוא סרט דרמת-פשע קומית משנת 1989 ביצירתו של ספייק לי, המספר את סיפורה של שכונת בדפורד-סטייבסנט האפרו-אמריקאית בברוקלין, על המתחים בין הגזעים שבה. העלילה מתרחשת ביום הכי חם בשנה, כשבמרכז נמצאת דמותו של מוקי (בגילומו של ספייק לי), ויחסיו עם תושבי השכונה, כולל המעסיק שלו סאל (דני איילו), בעל הפיצרייה השכונתית ממוצא איטלקי. ברקע הסיפור משדר שדר הרדיו שירים, בעיקר שירי אהבה ומספר את רקע הסיפור.
משתתפים בסרט: דני איילו, ג'ון טורטורו, ספייק לי, אוסי דייוויס, רובי די, ג'יאנקרלו אספוזיטו ועוד.
הסרט נבחר לאחד מ-25 הסרטים השנויים ביותר במחלוקת (או השערורייתיים) של המגזין "Entertainment weekly". הסרט מבקר את הפערים בחברה האמריקנית, ובעיקר בקרב המהגרים והשחורים. לעיתים רבות הוא נכלל ברשימות הסרטים הכי טובים בכל הזמנים.
המכון הפלסטיני לחקר מדיניות כלכלית
המכון הפלסטיני לחקר מדיניות כלכלית הוא מכון חשיבה פלסטיני אשר הוקם במאי 1994 בירושלים ומנהל הראשון היה הכלכלן הפלסטיני רדוואן שבן. מטרת המכון היא לקיים מחקר כלכלי יישומי ולספק ייעוץ מקצועי וניתוח של מדיניות כדי לקדם את הפיתוח הכלכלי ברשות הפלסטינית.
המכון מפרסם מסמכי עמדה בנושאים שונים הקשורים לכלכלה, מדיניות ולחברה. כמו כן מקיים המכון מדי שנה כנס מרכזי.
יהודה ליבס
קורות חייו
יהודה ליבס נולד בשנת 1947 בירושלים ליוסף ומרים ליבס.
בשנים 1960 – 1965 למד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה והיה תלמידו של יעקב מאיר (ליבס כתב עליו את המאמר "אש ידידותית" לאחר שנהרג במהלך הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים). הוא שירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים (1965­ - 1967) ונפצע במהלך שירות מילואים (1969).
בשנת 1967 החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוגים לשון עברית ופילוסופיה יהודית וקבלה. כתב דוקטורט בהנחיית גרשם שלום בנושא "פרקים במילון ספר הזהר" (1976). בשנת 1971 הצטרף לסגל האקדמי של האוניברסיטה העברית, לחוג למחשבת ישראל, ובשנים 1988 – 1991 היה ראש החוג.
באביב 1993 הרצה באוניברסיטת שיקגו. ומונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית. ב-1999 עמד בראש הקבוצה הבינלאומית לחקר הזוהר במכון ללימודים מתקדמים בירושלים.
החל בשנת 2004 החל לכהן כפרופסור בקתדרה לקבלה על שם גרשם שלום, ומשנת 2008 הוא פרופסור אמריטוס. מחקריו עוסקים בספר הזוהר, בספר יצירה, בקבלת האר"י, בשבתאות ובנושאים נוספים במחשבת ישראל.
לאחר מות אביו, המתרגם יוסף גרהרד ליבס, החל ליבס לעסוק גם בתרגום שירה יוונית קלאסית. את תרגומו לשיר של הסיודוס, הפותח את האפוס "תאוגוניה", הקדיש לזכר אביו שתרגם לעברית יצירות מהספרות הקלאסית.
לכבוד יום הולדתו ה-65 יצא לאור הספר "וזאת ליהודה – קובץ מאמרים המוקדש לחברנו, פרופ' יהודה ליבס", בעריכת מארן ניהוף, רונית מרוז ויהונתן גארב. ביוני 2019, התקבל כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, בתחום מדעי הרוח,
יהודה ליבס מתגורר בירושלים. הוא נישא בשנת 1970 לאסתר (לבית צווייג), ולזוג שלושה ילדים. חתנו מענדי קאהן, הוא מנכ"ל עמותת יונג יידיש. אחותו, תמר ליבס הייתה חוקרת תקשורת.
לאורך השנים פרסם יהודה ליבס כ-158 מאמרים, שרובם שולבו בספריו.
עמדותיו
עמדותיו הפוליטיות של ליבס ימניות. הוא תומך במפעל ההתנחלויות ואף התגורר מספר חודשים בהתנחלות עפרה בראשית ימיה.
בכנס שנערך בירושלים ב-27 בפברואר 2007 הציג ליבס בגילוי לב את עמדתו הפוליטית:
בראיון שנתן אחרי כמה שנים למוסף "שבת" בעיתון מקור ראשון הסביר את דבריו:
זירוי טרופוספירי
זירוי טרופוספירי הוא תהליך פיזור גלי רדיו לשכבת הטרופוספירה, המבוצע בדרך כלל לתועלתן של תחנות רדיו וטלוויזיה. מטרת הזירוי היא לאפשר לגלי הרדיו להגיע למרחקים גדולים במיוחד, כדי לשדר למרחק של מאות קילומטרים, גם לאזורים אליהם אין קו-ראייה ישיר. אמצעי השידור המשתמש באפקט זה מכונה טרופוסקאטר (מאנגלית: Tropospheric scatter).
זירוי טרופוספירי משמש להקמת קווי תקשורת לאזורים מרוחקים. אנטנה פרבולית גדולה משדרת אל שכבת הטרופוספירה אות רדיו בעוצמה גבוהה, המכוון לנקודה שבאמצע הדרך בין אתר השידור לאתר הקליטה. חלק מהאות המשודר מוחזר מהטרופוספירה (בדומה לאפקט של מראה), ונקלט באנטנות פרבוליות שבאתר הקליטה. כיוון שרק חלק קטן מהאות המשודר נקלט באנטנה הקולטת, נדרשים משדרים בעוצמה גבוהה ומקלטים בעלי רגישות גבוהה. מערכות קשר טרופו קיימות כמערכות נייחות וכמערכות ניידות.
היכולת להשתמש בזירוי לשידור לאזורים מנותקים ומרוחקים תרמה לשימושיותו בהקמת רשתות תקשורת צבאיות. במהלך המלחמה הקרה הקים חיל האוויר האמריקני מערך תקשורת טרופוספרי נרחב בשם "White Alice", שמרכזו היה באלסקה. כיום משתמש צבא ארצות הברית במערכות טרופוסקאטר טקטיות מתוצרת ריית'און לתקשורת למרחקים ארוכים.
עם צמיחתה של התקשורת הלוויינית, היא נותנת מענה לקשר רדיו לטווח ארוך, והצורך בזירוי טרופוספירי פחת.
קופשטיין
קופשטיין (בגרמנית: Kufstein) היא עיר במדינת טירול אשר באוסטריה, ומרכז המחוז הקרוי על שמה. קופשטיין שוכנת בעמק נהר האין ובסמוך למעבר הגבול למדינת בוואריה שבגרמניה.
זירוי טרופוספירי
בצה"ל
מלחמת ששת הימים, שבה כבשה ישראל את סיני, יצרה צורך בקשר רדיו לטווח ארוך, סוג קשר שלא היה בו צורך בישראל קודם לכן. כמענה לצורך זה שימש ערוץ טרופוסקאטר את צה"ל בשתי דרכים:
קופשטיין
גאוגרפיה
באזור העירוני של קופשטיין נמצאת גם קאייזרטאל, העיירה האחרונה שנותרה באוסטריה ללא קשר לאזור עירוני המפקח עליה באופן כלשהו.
בתוך העיר זורמים כמה נחלים ומתחברים אל הזרם המרכזי של נהר האין. השניים הגדולים שמבין הנחלים נקראים וייסאכה וקאייזרבאך, כאשר השני מהווה את הגבול הצפוני של העיר. נחלים נוספים הם המיטרנדורפר, והקין מימין לאין, והקרויצבאך, מורסבאך ורוכן משמאלו. במרכז העיר נמצאים גם מספר הרים קטנים, ובכללם הצלרברג, פסטונגסברג, הלדנהיגל (הנקרא גם הר קאלבארין), לאוסבול וקינקפארק. בצידה השמאלי של העיר נמצאים מספר אגמים אם כי בעבר נמנו באזור מספר רב יותר של אגמים ובריכות טבעיות.
אוכלוסייה
בקופשטיין מתגוררים כיום כ-17,000 אנשים. מספר התושבים גדל ב-14% אחוזים בין השנים 1991–2001 ובשנים 2002–2003 בשני אחוזים. בכרך, הכולל את העיר ויישובים סמוכים, מתגוררים כ-45,000 אנשים.
לפי נתונים לשנת 2001, 69.9% מתושבי קופשטיין הם קתולים, 8.9% איסלאמיים ו4.6% אוחזים באמונה פרוטסטנטית. 47.2% מהתושבים הם גברים, 52.8% הם נשים. 86.2% בעלי אזרחות אוסטרית ו-13.7% בעלי אזרחות זרה כלשהי. 17.7% מהתושבים הם ילדים מתחת לגיל 15, ו-16.9% הם מבוגרים מעל גיל 60.
בקופשטיין ישנם מיעוטים דוברי דיאלקט בווארי מערבי.
ערים תאומות
לקופשטיין יש 3 ערים תאומות:
חיים ליאור
חיים ליאור (1905 – 22 בפברואר 1989) היה מזכיר הכנסת.
ביוגרפיה
ליאור נולד בקישינב בשם חיים לרנר. בשנת 1944 עלה לארץ ישראל.
מיריי הדס-לבל
קורות חיים
נולדה ב-26 בספטמבר 1940 בתוניסיה למשפחה שמוצאה מיהדות ליבורנו. שם משפחתה המקורי הוא בונן (Bonan). היא למדה באקול נורמל סופרייר לנערות, (École normale supérieure de jeunes filles) ואחר כך לימדה במכון לשפות מזרחיות בפריז (Institut national des langues et civilisations orientales), שם כיהנה במשך מספר שנים כראש המחלקה לעברית. בנוסף הייתה פרופסור מן המניין באוניברסיטת פריז 4 (סורבון) בתחום ההיסטוריה של הדתות. היא חיברה מספר ספרים, בהם שתי ביוגרפיות חשובות: יוספוס פלביוס (1989) ופילון האלכסנדרוני (2003).
היא משמשת כסגן הנשיא של האגודה לידידות נוצרית יהודית בצרפת (Amitié judéo-chrétienne de France) וכן היא חברה בלגיון הכבוד הצרפתי.
בריאן וייס
בריאן לזלי וייס (באנגלית: Brian Leslie Weiss; נולד ב-1944 בניו יורק) הוא פסיכיאטר יהודי-אמריקאי המכהן כראש המחלקה הפסיכיאטרית בבית החולים "הר סיני" במיאמי שבפלורידה. שימש כפרופסור לפסיכיאטריה באוניברסיטת פיטסבורג. נחשב מחלוצי המטפלים בהיפנוזה ככלי לגישה אל זכרונותיהם של מטופליו מגלגוליהם הקודמים.
קורות חיים
וייס סיים את בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ייל ב-1970, התמחה ברפואה פנימית במרכז הרפואי של אוניברסיטת ניו יורק, וחזר לייל להתמחות של שנתיים בפסיכיאטריה.
שחזור גלגול הנשמות
ב-1988 פרסם את ספרו "Many Masters, Many Lives", שתורגם לעברית בשם: "שורשים ושיעורים בזמן". הספר פורס את רעיונותיו של וייס בדבר שחזור גלגולים, באמצעות תיאור טיפול בחרדותיה של מטופלת צעירה, קתרין, אשר במהלך טיפול היפנוטי תיארה מציאות של גילגולים קודמים שחוותה. במהלך התיאורים הללו הבין וייס כי ישנו קשר בין התיאורים שהיא מתארת למחלות והסיפטומים שיש לה מגיל ילדות, ובעזרת המידע הזה נרפאה כליל מאותם סימפטומים. עד לטיפול בקתרין, היה וייס אתאיסט, לא האמין ולא עסק בשחזור גילגולים בכל אופן.
וייס מתאר כי במהלך הטיפול סיפרה לו קתרין, באמצעות מה שכינתה "מדריך רוחני", פרטים אודות בנו שנפטר בגיל שבועות ספורים מסיבוך בלב, והגורמים לפטירתו, וכן על אביו המנוח, כולל שמו היהודי והעובדה שבתו קרויה על שמו - פרטי מידע שלטענת וייס לא היו מתועדים בשום מקום ושאף חבריהם הקרובים לא ידעו עליהם.
לאחר מכן החל וייס מתמקצע בתרפיית שחזור גלגולים בעזרת היפנוזה. בספריו המאוחרים יותר, "ריפוי בנבכי הזמן" ו"רק האהבה היא ממשית" (שהפך לרב מכר בארצות הברית ותורגם לעברית), מרחיב וייס את רעיונותיו לגבי שחזור הגלגולים. על פי גישה זו, הטיפול הנפשי והפיזי במטופל תלוי בחוויותיו בחייו הקודמים, ולא רק בחייו הנוכחים. וייס טוען כי מאז 1980 טיפל בכ-4,000 מטופלים באמצעות השיטה. השיטה קנתה לה אוהדים והמשיכה להתפתח עם השנים.
וייס התארח בתוכניות טלוויזיה ורדיו שונות בארצות הברית, כגון תוכניותיהם של לארי קינג ואופרה וינפרי, בהן הוא מתאר את רעיונותיו.
TV3 (דנמרק)
TV3 הוא ערוץ טלוויזיה מסחרי שמשודר בדנמרק ומופעל בידי חברת Viasat שהיא חלק מהקבוצה השוודית Modern Times Group.
שלא כמו המתחרים שלו, DR ו-TV2, הוא אינו משודר מדנמרק אלא מבריטניה, ועל כן לא חלים עליו כללי הפרסום בדנמרק, כך שהוא יכול לקטוע תוכניות טלוויזיה לטובת הפסקות פרסומות. הערוץ מרבה לשדר הופעות בריטיות ואמריקאיות.
היסטוריה
TV3 החל לשדר ב-31 בדצמבר 1987 כערוץ טלוויזיה סקנדינבי משותף, ובכך הפך לערוץ הלוויני הראשון שמכוון לקהל סקנדינבי. הערוץ נתן לסקנדינבים רבים אפשרות לצפות בערוץ בשפתם. ב-30 בספטמבר 1990 פוצל הערוץ לשלושה ערוצים, דני, נורווגי ושוודי.
ב-15 באפריל 1996 הוקם ערוץ TV3+ והפך במהרה לערוץ חזק כתוצאה מכך שהוא רכש את זכויות השידור לליגת העל. ב-23 במרץ 2009 הושק ערוץ טלוויזיה שלישי, TV3 Pulse בגלל ששני הערוצים איבדו צופים לערוצים אחרים.
הכנסות הערוץ הן בעיקר מפרסומות ותשלום של הצופים על הערוץ, אם כי בעבר הצהירו בערוץ כי ברצונם לשדר בטלוויזיה החינמית בדנמרק, באמצעות אנטנה. ההצהרה הזו מעולם לא התגשמה.
הפיגוע באזור התעשייה אריאל
הפיגוע המשולב באריאל הוא פיגוע דקירה ודריסה שהתרחש ב־15 בנובמבר 2022 באזור התעשייה אריאל מערב. בפיגוע נרצחו שלושה אנשים ונפצעו חמישה. הפיגוע התרחש באזור התעשייה בעיר ובכביש 5 הסמוך. המחבל נורה למוות בידי חיילים ואזרח.
הפיגוע
הפיגוע אירע ב־15 בנובמבר 2022 והתפרס על שלושה מוקדים, בכניסה לאזור התעשייה אריאל מערב, בתחנת הדלק Ten במקום ובכביש 5 הסמוך.
מוחמד אלסוף, פלסטיני בן 18 מהכפר חארס הסמוך ובעל אישור עבודה בישראל, הגיע סמוך לשעה 9:30 בבוקר לכניסה לאזור התעשייה אריאל מערב. במהלך הבידוק הביטחוני בכניסה הציג למאבטח את אישור העבודה ואז דקר אותו בצווארו. מאבטח נוסף שהיה במקום ירה באוויר ולא אל עבר המחבל, לדבריו, על מנת שלא לפגוע באנשים רבים שהיו שם.
המחבל המשיך ממחסום הכניסה אל תחנת הדלק Ten הסמוכה. בתחנת הדלק המחבל רצח בדקירות את מוטי אשכנזי ומיכאל לדיגין שהיו עסוקים במילוי אוויר ובתדלוק, ופצע קשה אדם נוסף. משם גנב המחבל רכב ונהג אל עבר כביש 5, ובו דרס למוות את תמיר אביחי שהיה מחוץ לרכבו. לאחר מכן יצא מהרכב ודקר אדם נוסף, וגנב רכב נוסף. בשלב מסוים ביצע המחבל פניית פרסה, ונסע בניגוד לתנועה. כתוצאה מכך נגרמה תאונת שרשרת בהשתתפות 8 כלי רכב, וממנה נפגעו בני אדם נוספים. משלא הצליח להמשיך בנסיעתו יצא המחבל מהרכב והחל במנוסה, עד שנורה למוות בידי אזרח נושא נשק, חייל מגדוד 51 בחטיבת גולני וחייל שריון.
בפיגוע נרצחו שלושה בני אדם, שניים כתוצאה מדקירה ואחד בדריסה, ונפצעו חמישה נוספים באורח קשה וקל.
לאחר הפיגוע
מהתחקיר עולה כי בסמוך למאבטח ששהה בעמדת הבידוק ונדקר עמד מאבטח נוסף. הוא ירה באוויר בטענה שחשש לפגוע בחפים מפשע ולא רדף אחרי המחבל שברח לתחנת הדלק ושם המשיך את הפיגוע.
תהילים קכ"ז
תהילים קכ"ז הוא המזמור ה-127 בספר תהילים (על פי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים זהו המזמור ה-126). המזמור שייך לקובץ שירי המעלות והוא היחיד מביניהם שמיוחס לשלמה. המזמור נפתח בפסוק.
בלטינית המזמור מוכר כ"Nisi Dominus".
תוכן המזמור ומבנהו
בעל המזמור מטיף מוסר לקהילה עלומת שם. יש הסוברים כי מזמור זה הוא מזמור בקשה שהדובר מוסר אותה בגוף שלישי. המזמור כולל את מחשבותיו של בעל המזמור הבאים לידי ביטוי בבקשה שמשאלתו תתקיים. יש המחלקים את המזמור לשני חלקים: החלק ראשון פסוקים א'-ב'דן באפסות מעשיו של האדם ואין ה' מסייע בידם. החלק השני, פסוקים ג'- ה דן בשבח בניו של ה'. הקשר התכני אינו ברור אך יש הסוברים כי במילה 'בית' שבמופעיה במקרא מתפרשת כמשפחה, כלומר, בני ביתו ועיסוקו לא יתקיימו ללא עזרת ה'. זיקה נוספת הבאה לידי ביטוי במזמור היא בשימוש שעושה בעל המזמור בפועל ש-מ-ר, בהגנה על העיר בחלקו הראשון של המזמור לבין ההגנה על העיר מאויביה על ידי הבנים.
סוגת המזמור
מזמור קכ"ז (בדומה למזמור העוקב, תהילים קכ"ח) שייך לקבוצת מזמורים לא גדולה בספר תהילים, המכונים 'מזמורי חכמה'. מטרתם של מזמורים אלו היא לחנך להשקפת עולם ראויה, להטיף לקוראיהם את חכמת החיים המקראית, וזאת באופן שדומה למה שמנסים לעשות ספר משלי וחיבורים נוספים במקרא המשתייכים לספרות החכמה. בעוד שרובם המכריע של מזמורי תהילים מבטא את היחס שבין האדם לבין האל, עוסקים מזמורי החכמה בהדרכת האדם בדרכי החיים.
המזמור בליטורגיה
המזמור נאמר בקצת קהילות אשכנז בסוף מנחה של שבת, משבת בראשית עד (ולא עד בכלל) שבת הגדול.
רומן גריפין דייוויס
רומן גריפין דייוויס (באנגלית: Roman Griffin Davis; נולד ב-5 במרץ 2007) הוא שחקן אנגלי. הוא מוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד הראשי בסרט "ג'וג'ו ראביט" משנת 2019, עליה היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
ראשית חייו וקריירה
רומן גריפין דייוויס נולד ב-5 במרץ 2007 בלונדון להורים ממוצא אנגלי-צרפתי. הוא בנו של הצלם בן דייוויס ושל התסריטאית-במאית קמיל גריפין. הוא מתגורר במזרח סאסקס עם הוריו ואחיו, התאומים גיבלי והארדי. דייוויס הופיע לראשונה בסרט הקומדיה השחורה הסאטירי "ג'וג'ו ראביט" בבימויו של טאיקה ואיטיטי. אחיו התאומים השתתפו גם הם בסרט, בתפקיד שיבוטים אנושיים של הדויטשס יונגפולק (חלק מהנוער ההיטלראי). דייוויס היה מועמד לשישה פרסים על הופעותו בסרט וזכה בשניים – פרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי לשחקן הצעיר הטוב ביותר ופרס איגוד מבקרי הקולנוע בוושינגטון די.סי. עבור ההופעה פורצת הדרך הטובה ביותר.
לה צ'וצ'ארה (סרט)
לה צ'וצ'ארה (באיטלקית: La ciociara) הוא סרטו של הבמאי ויטוריו דה סיקה משנת 1960, בכיכובה של סופיה לורן, המתבסס על הרומן "שתי נשים" מאת הסופר האיטלקי אלברטו מורביה. הרקע לסרט הוא האירוע ההיסטורי המכונה ההשתוללות במונטה קאסינו.
בשנת 1988 הופק גם סרט טלוויזיה בשם זה.
עלילת הסרט
עלילת הסרט נפתחת בשנת 1944 ברומא. העיר תחת הפצצות בעלות הברית. ברחובות מסתובבות שמועות על שביתת נשק קרובה. ברקע, שומעים אווירונים טסים בשמים, רעש של הפצצות וענני אבק עולים מהמקומות שנפגעו. נפגעת גם החנות של האלמנה צ'זירה (סופיה לורן). (בהמשך תגלה שגם דירתה נפגעה). יחד עימה בחנות נמצאת בתה, בת ה-13- רוזטה (אליאונורה בראון). הבת נבהלת מאוד מרעש ההפצצות והאמא מחליטה לברוח אל עיר מולדתה פונדי (Fondi) באזור צ'וצ'אריה. צ'זירה מתייעצת על כך עם ג'ובאני שהיה חבר של בעלה, ומבקשת ממנו לשמור על החנות שלה בהיעדרה מרומא. באותה הזדמנות לוחץ עליה ג'ובאני הנשוי שתשכב עימו, וצ'זירה שתמיד נמשכה אליו מתפתה ונעתרת לו כשכל בקשתה היא שלא יספר על כך לבתה.
האם והבת בורחות מרומא ונוסעות ברכבת עמוסה חיילים גרמנים. כשהן ברכבת לנאפולי, מסילת הברזל נהרסת והן ממשיכות ברגל עד הגיען ליעדן, אזור הילדות של צ'זירה. בכפר הן פוגשות במיקלה (ז'אן-פול בלמונדו), צעיר משכיל ואידיאליסט. רוזטה מתאהבת במיקלה ואילו מיקלה מתאהב בצ'זירה. קרוב לתם הקרבות מיקלה מתעתד לעזוב את הכפר אך הוא נלקח בכח על ידי קבוצת חיילים גרמנים נסוגים כדי שיראה להם את הדרך. לאחר כיבוש האזור בידי בעלות הברית, מחליטות צ'זירה ובתה לצאת חזרה לרומא. בדרך הן נכנסות ללון בכנסייה נטושה. אל המבנה מגיעים חיילי גוּמיֶה, חיילים מרוקאים מצבא צרפת, ומכים ואונסים אותן, מול הציור על הקיר של "הבתולה הקדושה". רוזטה מאבדת את שפיותה, ומפתחת אפתיה קיצונית שמדאיגה את אמה מאוד. היא מסרבת לדבר עם אמה ומונעת ממנה לגעת בה אך יוצאת לבילוי לילי בחברת צעיר מקומי. האם מכה אותה בכעס אך נשברת ומספרת לבתה שמיקלה נירצח על ידי הגרמנים. רוזטה נשברת ופורצת בבכי והסרט מסתיים כששתי הנשים מתחבקות ובוכות, אות לכך שרוזטה יצאה מן האדישות ושבה לעצמה, ושתיהן יחד יתמודדו עם הכאב.
הספר הנושא שם זה, "לה צ'וצ'ארה" (בתרגום לעברית שמו "שתי נשים"), מדגיש את האופי של בת הכפר. מורביה קרא כך ליצירתו כדי להדגיש את מוצאה הפשוט של הגיבורה. תושבי אזור צ'וצ'אריה ידועים בבורותם ובהליכות החיים הפשוטות. תושביהם היו רועי צאן וחייהם היו חיי עוני עם אחוז אנאלפביתים גבוה. הכינוי לה צ'וצ'ארה - בת כפר מאותו מרחב - אינו מבטא רק בחורה שנולדה במקום זה אלא גם את האופי הסטריאוטיפי המיוחס לה. גיבורת הספר היא אישה פשוטה אבל יש לה ערכים של מוסר שהסופר ביקש להדגיש. בספר מתואר מה קרה ברומא אחרי מות בעלה ומה התרחש במפגש שלה עם אירועי המלחמה, והסוף הטוב, הבחור מהכפר המצליח להוציא את הנערה מהמסלול שהיה צפוי לה.
פרסים
הסרט זכה בארבעה פרסים בינלאומיים, שניים מהם בפסטיבל קאן (1961). הסרט זכה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. הייתה זו הפעם הראשונה ששחקנית, סופיה לורן, זוכה בפרס בסרט שאינו דובר אנגלית.
ז'אן-בטיסט קלבר
ז'אן-בטיסט קלבר (בצרפתית: Jean Baptiste Kléber; 9 במרץ 1753 – 14 ביוני 1800) היה גנרל צרפתי בצבא נפוליאון. ידוע בעיקר כמנצח קרב תבור שהתקיים בין כוחות צרפתיים וכוחות האימפריה העות'מאנית ואחרים, בין גבעת המורה והר תבור במקום בו מצוי כיום מושב מרחביה ב-16 באפריל 1799, במהלך מסע נפוליאון בארץ ישראל.
ביוגרפיה
כששב לצרפת קיבל מינוי כמפקח על הבניינים הציבוריים בעיר בלפור, היכן שלמד היטב את נושא הביצורים ומדעים צבאיים אחרים. בשנת 1792 התנדב לצבא, ובשל ידיעותיו בנושאים צבאיים התקדם במהירות לדרגת ליטננט - קולונל (מקביל לדרגת "סגן-אלוף" בצה"ל).
כאשר הגן על העיר מיינץ בחודש יולי 1793 הצטיין, על אף שהעיר נפלה, ושומריה נשלחו לכלא על ידי הממשלה. הוא הושב מיד למינויו כקצין ובאוגוסט 1793 קודם לדרגת גנרל בריגדה (מקביל לתת-אלוף בצה"ל). במרץ 1794 הצטיין בדיכוי ההתקוממות בחבל ואנדה, וחודשיים לאחר מכן מונה לגנרל ולמפקד דיוויזיה. היכרותו הקרובה עם הגנרל מרסו, שהיה כוח עולה בצבא הצרפתי בימים אלו, ועמו הביס קלבר את המלוכנים בלה מאן וסאבני, סייעה לו להתקדם בקריירה הצבאית. ברוח אותם הימים הודח מתפקידיו כאשר התבטא כי כנגד מורדי ואנדה יש להתייחס באופן מתון, אך באפריל 1794 נקרא בחזרה לשירות.
הוא גילה מיומנות ונחישות בפעולות רבות באזור שרלרואה, ובמיוחד בקרב פלארוס (26 ביוני 1794). בחורף של שנת 1795 הטיל מצור על מיינץ. בשנים 1795 ו-1796 החזיק לזמן קצר במשרת המפקד הראשי של הצבא.
כאשר שב נפוליאון לצרפת לקראת סוף שנת 1799 הותיר את קלבר כמפקד הכוחות במצרים. לאחר המסע הכושל לארץ ישראל, ולאחר התבוסה הימית בקרב על הנילוס, שהנחיל לנפוליאון האדמירל הורציו נלסון, היו הכוחות הצרפתיים המותשים רחוקים מרחק רב מצרפת, ללא כל סיכוי לשוב אליה או להחזיק בשטחים שכבשו. הוא נשא ונתן עם האדמירל סידני סמית באל עריש, אך מפקדו של סמית, לורד קית', סירב לאשר את התנאים, שכללו החזרה של הלוחמים אל אדמת צרפת. בצר לו התקיף קלבר את העות'מאנים בהליופוליס בכוח של 10,000 איש כנגד 60,000. למרות נחיתות כוחו, הוא הביס את יריביו בקרב זה שהתרחש ב-20 במרץ 1800, ושב וכבש את קהיר אשר התמרדה כנגד השלטון הצרפתי.
קלבר, בנו של פעיל בנייה חופשית ובונה חופשי בעצמו, ידוע בהבאת הבנייה החופשית למצרים. בינואר 1800 פתח היכל מסוני בקהיר, ובכך הקים את לשכת איזיס, שהוא היה המאסטר הראשון שלה.
קלבר נרצח ב־14 ביוני 1800 בקהיר על ידי קנאי מוסלמי. הוא קבור בשטרסבורג, בכיכר קלבר הקרויה על שמו, תחת פסל בדמותו. ליבו נמצא בכד תחת כנסיית סן לואי באינווליד, פריז. המחזאי המצרי אלפרד פרג כתב מחזה בשם "סולימאן מחלב" על המתנקש.
ישעיהו לזרסון
ביוגרפיה
לזרסון נולד בקיץ 1927 בעיר לודז' שבפולין בשם שעיה לֶיזֶרסוֹן, בנם של דבורה לבית ליטוִוין ואברהם ליזרסון, ואח צעיר למרים. במלחמת העולם השנייה שהה עם משפחתו בגטו לודז', עד שב-1944 נשלח לאושוויץ ומשם למחנה ריכוז בגרליץ שבסקסוניה. לאחר המלחמה גילה שכל בני משפחתו נספו בשואה. הוא עבר למחנה העקורים ברגן-בלזן, היה פעיל ב"הגנה" ובתנועת הבריחה. בשנת 1947 עלה לארץ ישראל מגרמניה.
בארץ נקלט בקיבוץ יד מרדכי ולחם כחבר משק בהדיפת התקפות המצרים במלחמת העצמאות. התגייס לצה"ל, סיים קורס מס' 1 של מקלעני אוויר בחיל האוויר ושירת כמקלען במטוסי B-17 מבצר מעופף בטייסת 69. ב-1953 יצא לקורס קצינים, פיקד על קורס מקלענים וקורס מכין בבית הספר לטיסה. ב-1956 לחם במבצע קדש כמקלען אוויר ראשי במטוסי B-17 שהוחזרו לשירות, והשתתף בגיחות הפצצה ברצועת עזה ובשארם א-שייח'. לאחר המלחמה שב לתפקידי הדרכה בבית הספר לטיסה והיה ממניחי היסודות לשינוי בתוכנית האימונים של פרחי הטיס ולהכללתם של סדרות מילוט ומסעות. ב-1962 מונה למפקד טייסת מפקדה בבסיס רמת דוד וב-1965 לראש מחלקת פרט בחיל האוויר. בספטמבר 1969 מונה למפקד בסיס רפידים בסיני. ב-1970 מונה לראש מחלקת שלישות בחיל האוויר, שלאחר מלחמת יום הכיפורים הפכה ללהק כוח האדם. ב-1975 פרש משירות הקבע.
לאחר שחרורו מילא תפקידים בכירים בהם סמנכ"ל לענייני עבודה ומשאבי אנוש בהתאחדות התעשיינים, מנכ"ל קרן ביטוח המעסיקים בתעשייה וחבר ההנהלה הבכירה של עלית. היה ממייסדי עמותת חיל האוויר.
עסק בכתיבת שירה, וכן בכתיבת סיפורת ובאמנות פלסטית. פרסם שירים וביקורת ספרות ב"מאזנים". בשנת תשס"ג 2003 פרסם ספר שירה בשם "ריח הלחם ריח הגשם" בהוצאת גוונים, ב-2013 פרסם את ספר השירה השני שלו, "בשער הסתיו", בהוצאת ספרי עתון 77.
חיים אישיים
נפטר ב-21 בפברואר 2022 בביתו בכפר הגמלאים בבני דרור והובא למנוחות בבית העלמין מורשה ברמת השרון.
ז'ורז' פיקאר
ז'ורז' פיקאר (בצרפתית: Georges Picquart; 6 בספטמבר 1854 – 18 בינואר 1914) היה קצין בצבא צרפת שנאבק בנחישות להוכחת חפותו של אלפרד דרייפוס, בימי הפרשה שנקראה על שמו. מאוחר יותר כיהן פיקאר כשר המלחמה בממשלתו של ז'ורז' קלמנסו.
חייו
ז'ורז' פיקאר נולד בשטרסבורג, בירת חבל אלזאס ב-1854. הוא פנה לקריירה צבאית, נתגלה כקצין מוכשר והגיע לדרגת קולונל. ב-1895 נתמנה לראש מחלקת המודיעין הצבאי ("המשרד השני"). בתפקידו זה, הגיעו לידיו קרעי נייר של מזכר בכתב יד, שעובדת המודיעין הצרפתי מצאה בלשכת הנספח הצבאי של גרמניה בצרפת; מהמזכר המשוחזר עלה כי בוגד צרפתי פועל בשליחות הגרמנים, וזה היה הבסיס להאשמתו של אלפרד דרייפוס בבגידה. פיקאר הניח כי סיבת הרשעתו של דרייפוס הייתה היותו הקצין היהודי היחיד במטה הכללי של צבא צרפת; תרמה לכך העובדה כי כתב ידו היה דומה, לכאורה, לכתב היד במזכר המרשיע.
ב-13 ביולי 1906 קיבל בית הנבחרים החלטה להחזיר הן את פיקאר והן את דרייפוס לשירות פעיל בצבא צרפת, תוך קידומם לדרגות בהן היו זוכים לו היו משרתים במהלך שתים עשרה השנים שחלפו מאז החלה הפרשה (פיקאר לגנרל, ודרייפוס לרב-סרן). לימים הגיע פיקאר למשרת שר המלחמה בממשלתו של ז'ורז' קלמנסו. פיקאר נפטר לאחר שנפצע בעת נפילה מסוסו ב-1914, בעיר אמיין, בגיל 59.
ברברה טוכמן כותבת כי פיקאר לא פעל ממניעים פוליטיים אלא ממניעים של יושר וכבוד, ומשגילה כי המזכר שהפליל את דרייפוס מזויף, חש חובה לחשוף את האמת - ולו במחיר אישי כבד. לדברי טוכמן פיקאר היה, כרבים מבני דורו, נגוע באנטישמיות, אך המחשבה שאדם חף מפשע נענש על דבר שלא עשה - לא נתנה לו מנוח, תהא דתו של אותו אדם אשר תהא.
נבחרת אסוואטיני בכדורגל
נבחרת אסוואטיני בכדורגל, הידועה בכינוייה "Sihlangu Semnikati", היא נבחרת הכדורגל הלאומית של אסוואטיני.
נורמה (אופרה)
נורמה (Norma) היא אופרה בשתי מערכות מאת המלחין וינצ'נצו בליני ללברית של פליצ'ה רומאני על פי מחזהו של אלכסנדר סומה. נחשבת לאחת האופרות המוצלחות בסוגת הבל קנטו. הועלתה לראשונה בבית האופרה לה סקאלה ב-26 בדצמבר 1831.
האריה Casta diva (אלה טהורה) מהמערכה הראשונה באופרה, היא אחת האריות המפורסמות של המאה ה-19.
עלילת האופרה
עלילת האופרה מתרחשת בגאליה, במאה הראשונה לפנה"ס בתקופת שלטון האימפריה הרומית.
נורמה, הכוהנת הגדולה במקדש הדרואידי התאהבה בנציב הרומי, פוליאונה, וילדה לו שני ילדים, שגודלו בסתר על ידי בת לווייתה קלוטילדה. דבר זה נחשב כחטא חמור עקב איסורה ככוהנת ליצור קשר כלשהו עם גבר, קל וחומר שמדובר בקצין מהצבא הכובש. בהמשך נורמה מגלה כי פוליאונה מאס בה והתאהב באדלג'יזה, אחת הכוהנות הצעירות במקדש הדרואידי.
בהמשך האופרה, כאשר אדלג'יזה מגלה כי הוא נשוי לנורמה, מצטערת על חטאה ומבקשת את סליחתה מנורמה וכאשר הן כורתות ביניהן ברית, היא מבטיחה לה כי תשכנעו לחזור אליה.
האופרה מסתיימת בהתוודאותה של נורמה על כל חטאיה ככוהנת שלא שמרה את דיני צניעותה, נישאה לגבר מן הצד האויב וילדה לו שני ילדים. נורמה הוקרבה כקורבן והועלתה אל הגרדום כדי לשמור על הברית שלה עם אדלג'יזה שהרי הייתה צריכה להקריב קורבן, אדם שחטא ועליו להיענש כדי להתחיל במלחמה נגד הצד האויב. פוליאונה המצטער על כל מעשיו, מבקש למות ביחד עם אשתו נורמה, הוא מתוודה על אהבתו המחודשת אליה ונישא ביחד איתה אל הגרדום, אל מותם.
כתריאל כ"ץ
כתריאל כ"ץ (16 באוקטובר 1908 – 14 באוקטובר 1988) היה דיפלומט ישראלי, מזכיר הממשלה השני (1958–1962) ויו"ר יד ושם (1968–1972). כיהן בתפקיד דובר "ההגנה" בארץ ישראל במלחמת העצמאות, מנהל מדור העיתונות (1949) ומנהל מחלקת המחקר במשרד החוץ (1949–1953), הממונה על הצירות בהונגריה הקומוניסטית (1953–1956), ציר ישראל בפולין הקומוניסטית (1956–1958), קונסול בניו יורק (1962–1965), שגריר בברית המועצות (1965–1967), שגריר בפינלנד (1971–1973).
ביוגרפיה
כ"ץ נולד בוורשה שבפולין ב-1908, בנם של חיה לבית עקרוני ואוסקר (אשר) כ"ץ. בשנת 1924 עלה לארץ ישראל וסיים את לימודיו בגימנסיה הרצליה. בנעוריו היה ממייסדי תנועת "החוגים", תחילה בעין חרוד ולאחר מכן בבית השיטה. תנועה זו התפתחה לתנועת הנוער הכלל-ארצית "המחנות העולים" ומאוחר יותר "התנועה המאוחדת". בעקבות פעילותו גויס לארגון ההגנה ובשנים 1933–1939 עסק בפעולות רכש מחוץ לארץ. למד מדעי הרוח באוניברסיטאות ורשה (1929–1930) וווינה (1931–1932). בשנת 1932 נישא לאורה גרינהוּט, והיה אב לבן ושתי בנות.
בשנות ה-40, לאחר איחוד הש"י עם הר"ן, כיהן במועצה בת שלושה חברים שפקחה על הש"י כנציג המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית ואחראי על תחום המעקב אחר הפורשים, כשלצִדו מכהנים זאב שרף ומשה כרמיל. בנוסף עמד בראש מחלקת ההסברה של ההגנה, ניהל את תחנת הרדיו המחתרתית של ההגנה קול ישראל וערך את "החומה", ביטאון ההגנה. בשנים 1945–1948 כתב בדבר תחת שם העט "כפכף". הוא כתב רשימות קצרות שכללו בין השאר דיווחים על אירועים בפוליטיקה הבריטית, בעיקר בנגיעה ביישוב. ביקורת על דיווחים תקשורתיים עוינים את היישוב היהודי וביקורת על יריבים פוליטיים בתוך המחנה היהודי.
מיד לאחר פרוץ מלחמת העצמאות, בתחילת דצמבר 1947, מונה כץ לדובר ההגנה בארץ ישראל. הוא מיקם את משרדו במועצת העיתונות בתל אביב וסיפק מידע לעיתונאים על המלחמה. לאחר הקמת צה"ל היה לסגן מפקד יחידת הקשר עם העיתונאים, בדרגת רב-סרן. באוגוסט 1948 יצא לשליחות באירופה, כדי לעקוב אחרי התארגנות של האצ"ל שם.
בנובמבר 1953 מונה לממונה על הצירות בהונגריה. את תפקידו החל במשא ומתן כלכלי שהביא לחתימת חוזה מסחרי בין המדינות. כן סייע ליהודים שהורשו לצאת מברית המועצות להמשיך לווינה בדרכם לישראל ויזם פגישה עם שגריר ברית המועצות בהונגריה, יורי אנדרופוב, במטרה להביא להגברת זרם היוצאים.
ב-1956 עבר לשמש ציר ישראל בפולין. בתקופת כהונתו עלו לישראל מפולין כ-40,000 איש ("עליית גומולקה"). כ"ץ העניק לשמואל אוסוואלד רופאייזן אשרת כניסה לישראל לשנה, אף על פי שיעץ לו שעדיף לו להישאר בפולין.
עם חזרתו לישראל ב-1958 מונה למזכיר הממשלה במקום זאב שרף. הוא שימש בתפקיד זה עד 1962, תחת ראש הממשלה דוד בן-גוריון.
בין השנים 1962–1965 היה קונסול ישראל בניו יורק. ב-1965 עבר לשמש שגריר ישראל בברית המועצות, וכיהן בתפקיד עד להודעת ברית המועצות בשנת 1967 על ניתוק היחסים הדיפלומטיים בין המדינות בעקבות מלחמת ששת הימים. במהלך כהונתו ראה בהידרדרות היחסים עם ברית המועצות. במאי 1966 הוזהר על ידי משרד החוץ הסובייטי מפני ביצוע מזימה סודית של פלישה לסוריה, מבלי שהכחשותיו לקיום תוכנית כזאת נתקבלו. החל מנובמבר 1966 הרגיש כ"ץ שהסובייטים שוקלים ברצינות את ניתוק היחסים עם ישראל. בעקבות יום הקרבות של 7 באפריל 1967 זומן לקרמלין והוזהר באזהרה חמורה לבל תתקוף ישראל שוב את שכנותיה.
בשובו לישראל מונה כ"ץ ליו"ר הנהלת "יד ושם". לאחר שנה התמנה גדעון האוזנר לצדו ליו"ר מועצת יד ושם בשנים 1971–1973 כיהן כשגריר ישראל בפינלנד.
באפריל 1968 נפצע בעת נחיתת אונס של מטוס עם מנוע בוער שהונחת על ידי הטייס.
כ"ץ נפטר ב-1988, בגיל 80.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
ברד ירד בדרום ספרד
"ברד ירד בדרום ספרד" (באנגלית: The Rain in Spain) הוא שיר מתוך המחזמר "גבירתי הנאווה" שהולחן בידי פרדריק לאו ונכתב על ידי אלן ג'יי לרנר, והתפרסם בשנת 1956. השיר משמש כנקודת מפנה בעלילה. פרופסור היגינס וקולונל פיקרינג דוחקים באלייזה להתאמן על דיבורה, במטרה שתצליח לתקן את מבטאה הקוקני. משפט המפתח בשיר, "The rain in Spain stays mainly in the plain" כולל חמש מילים אותן קוקני הוגה עם דיפתונג או  (אָיי), במקום ההגייה המקובלת באנגלית בריטית  (אֵיי).
בעוד שלושתם מיואשים, אלייזה מצליחה לבסוף "לתפוס" את ההגיה הנכונה של המשפט. שלושתם פורצים בשיר וחוזרים על משפט המפתח ושרים בנוסף עוד משפטי אימון, כדוגמת "בהרטפורד, הריפורד והמפשיר, הביל, אביך הבוקר", והמשפט "נעים מאוד להיפגש", משפטים בהם אלייזה נכשלה בהגיית האות ה״א (H במקור).
גרסה עברית
בהמשך היה על אלייזה להתמודד עם הגיית האות ה|ה״א, [h], ולא להשמיטה במשפט שהגתה אותו כ"בארטפורד, אריפורד ואמפשיר, אביל, אביך א-בקר", ולאחריו הבדלה בין האותיות אל״ף, ה״א ועי״ן כאשר הייתה הוגה את אחד המשפטים כ"נאים מעד ליפגש".
למעשה, בגרסה העברית פרופסור היגינס מנסה לחזק את הגייתה להגייה ממלכתית שהייתה נהוגה בעבר. את המשפט, שהפך למטבע לשון, הגה השחקן, הבמאי והמתרגם, שרגא פרידמן.
בספר "מסך אחרון על שרגא פרידמן", שיצא לאחר מותו של השחקן, כתב דן אלמגור: "כשניגשנו שרגא ואני, לתרגום המחזמר 'גבירתי הנאווה' כבר היו מאחורינו שנים אחדות של עבודה משותפת. לפני שהעלינו שורה על הכתב, היה שרגא 'מגלגל' אותה על הלשון כדברו, כדי לראות כיצד היא מצלצלת. ניסיונו העשיר כשחקן וכקריין הוא שגרם לכך שהשחקנים שהשמיעו את הטקסטים הללו, לא נאלצו להיאבק עם משפטים מסורבלים, מילים קשות להגייה ועיצורים דומים הסמוכים זה לזה. כל שורה ושורה שנמסרה להם על ידי שרגא הבמאי עברה תחילה בדיקה ב'מכון התקנים' הפרטי שלו. הוא היה מנסה להשמיע כל משפט בדרך זו או אחרת, תוך שינוי בתחביר, במילים או בהטעמה, עד שהנוסח מצא חן בעיניו. רבות התלבטנו בעת התרגום כיצד לתרגם את השיר הידוע של הגשם היורד בספרד. ואז, ערב אחד, סמוך לחצות צלצל הטלפון בדירתי. על הקו היה שרגא, נרגש כולו, והוא צוהל לתוך השפופרת: 'ברד...ברד בספרד". באמבטיה...בתוך האמבטיה... ישבתי אחרי ההצגה באמבט רותח ופתאום זה בא...הברד ירד בספרד... כך נולד המשפט 'ברד ירד בדרום ספרד הערב".
הבדלים בין הגרסאות
עם השנים, נעשו מספר שינויים בתרגום העברי כדי להתאימו לקהל. השינויים נעשו בידי דן אלמגור:
קישורים חיצוניים
"גבירתי הנאווה" באתר להנצחת שרגא פרידמן ושושנה רביד
דראגונפורס
דראגונפורס (באנגלית: DragonForce) היא להקת פאוור מטאל (באנגלית: Power Metal) שהוקמה בלונדון בשנת 1999 על ידי הרמן לי וסם טוטמן.
בתחילת הקריירה נקראו "דרגונהארט" (DragonHeart), אך לאחר שגילו שכבר קיימת להקה ברזילאית בשם זה שינו את השם לדראגונפורס.
חברי הלהקה מגיעים ממקומות שונים בעולם, כגון אוקראינה, סקוטלנד ואנגליה. המוזיקה של הלהקה מתאפיינת בקצב מהיר של נגינה, סולואים ארוכים ומהירים ומילות השירים עוסקות בעיקר בפנטזיה ואגדות, אך לפעמים גם בנושאים יומיומיים.
בשמיני במרץ 2010, הודיעה הלהקה על עזיבתו של זמר הלהקה זיפי ת'ירט, עקב מחלוקות מוזיקליות. כעבור כמה זמן הגיעו אל מארק האדסון מבריטניה והוא נמצא מתאים להחליף את זיפי ת'ירט. הלהקה מצליחה בסצנת הפאוור מטאל
ב-15 באפריל 2012 יצא האלבום "The Power Within". וב-2014 maximum over load וב-2017 reaching into infinity וב-2019 extreme power metal
מחלוקת
בסוף 2006, לאחר סבב ההופעות של אלבומם השלישי, התעוררה מחלוקת לגבי דראגונפורס. היו להם תקלות טכניות בגיטרות, ככל הנראה בשל כיוון לא נכון בגיטרות על ידי הטכנאי שלהם, וכתוצאה מכך לא יכלו חברי הלהקה לשמוע את צליל הגיטרות בצורה מיטבית. בנוסף, סרטונים של ההופעות הועלו באיכות נמוכה לרשת, והופצו שמועות שחברי הלהקה מנגנים ומאיצים את קצב המוזיקה בסטודיו שלהם בגלל שהם לא יכולים לנגן במהירויות גבוהות. דראגונפורס הוכיחו בהופעות שלאחר מכן שהם יכולים לנגן באותה מהירות את הסולואים כמו באלבומים, ובכך הפריכו את השמועות.
ריטה דאב
ריטה פראנסס דאב (אנגלית: Rita Frances Dove; ) היא משוררת אפרו-אמריקאית.
חייה
ריטה דאב נולדה בעיר עקרון שבמדינת אוהיו, בארצות הברית. היא בת למשפחה של כימאים שחורים, שעבדו בתעשיית הצמיגים. הייתה תלמידה מצטיינת בתחומי הלשון האנגלית וספרותה, וזכתה למלגות חשובות במהלך לימודיה. את התואר הראשון השלימה באוניברסיטת מיאמי באוהיו. אחר כך יצאה להמשך לימודיה באוניברסיטת איווה. היא זכתה במלגה על שם פולברייט, יצאה לגרמניה ללימודיה ונישאה שם לבעלה הגרמני, הסופר פרד וייבן. לזוג יש שתי בנות. מאז שנת 1989 ריטה דאב מרצה ומלמדת שירה ואנגלית באוניברסיטת וירג'יניה, שבעיר שארלוטסוויל.
שירתה, שנדפסה בשבעה קובצי שירה, הקנתה לה פרסום נרחב ואוהדים רבים מאוד. מגוון נושאי שירתה ובחירת המילים שלה המאפשרת דייקנות בתיאור רגשות מורכבים יוצרת סגנון שירתי מקורי, זוהר וייחודי.
ריטה דאב זכתה בכיבודים רבים על הישגיה השיריים. ובהם "שרת השירה" האמריקאית, בשנים 1993 עד 1995. ובשנים 2004 עד 2006 הייתה גם שרת השירה של מדינת וירג'יניה. וכן התמנתה ליועצת שירה לספרית הקונגרס. ריטה דאב היא גם כלת פרס פוליצר 1987. היא המשוררת השחורה השנייה שזכתה לכבוד הזה.
היא פרסמה שבעה קובצי שירה, ובהם הקובץ המפורסם "תומאס ובעולה", שבשלו זכתה בפרס פוליצר. שירתה תורגמה לכמה לשונות, ובהן גם העברית. שירים בודדים משלה נדפסו בכתבי עת ספרותיים בארץ, וספרה "ארוחת בוקר של אלופים" תורגם בידי המשורר והמתרגם משה דור, ויצא בהוצאת "קשב לשירה". בשנת 1979 ביקרה בישראל בחברת בעלה, והשיר המובא כאן הוא מרשמי ביקורה.
ינה וידה
ינה (יואכים) וידה (במקור וייל, בהונגרית: Vida Jenő, בודפשט, 30 באוגוסט 1872 – אושוויץ, מרץ 1945 היה תעשיין הונגרי-יהודי, מנכ"ל חברות תעשייתיות. ה-11 ברשימת המשפחות היהודיות העשירות בהונגריה (לפי "פורבס") במחצית הראשונה של המאה ה-20 עם הון משוער של כ-10 מיליון פנגו הונגרי. נספה בשואה במחנה ההשמדה אושוויץ.
קריירהביוגרפיה
מוצאו של וידה הוא ממשפחה יהודית ענייה, אביו היה דוד וייל ואמו ברטה שולהוף. הוא התכונן להיות סוחר, סיים את לימודיו באקדמיה למסחר בבודפשט, והחל את הקריירה שלו כמתלמד במפעל לייצור אלכוהול, גרינוולד ושות'. מטעם הפירמה נסע רבות למזרח כדי ליצור שוק לאלכוהול ההונגרי. בשנת 1897 הצטרף וידה ל"מכרה הפחם הכללי ההונגרי" (Magyar Általános Kőszénbánya - MÁK) כסוכן עסקי. עד מהרה התמנה למנהל העסקים של החברה ולאחר מכן, בשנת 1914, למנכ"ל. החברה שעמדה לפני פירוק אורגנה מחדש ופותחה על ידו לחברה תעשייתית ענקית. במהלך מלחמת העולם הראשונה וידה מונה כחבר ב"וועדת הפחם הלאומית" וב"וועדת פיקוח המחירים המרכזית". בשנת 1918 הפכה חברת מכרות הונגרית נוספת לחלק מ- MÁK. הוא השקיע הון רב בפיתוח מושבות הבוקסיט הטרנסדנוביות של הונגריה שהתגלו בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה ובארגון העיבוד המקומי של הבוקסיט (ממנו מפיקים את האלומיניום). הוא הפך לחבר בדירקטוריון התאחדות התעשיינים ההונגרית (GYOSZ), בלשכת המסחר והתעשייה בבודפשט וליו"ר האיגוד הלאומי של יצרני המלט. הוא היה חבר בוועדת השיפוט של מחוז קומארום-אסטרגום. עם הון של 10 מיליון פנגו הונגרי דורג במקום הראשון מבין מנהלי התאגידים הגדולים. וידה עלה בכוחות עצמו מקרב מה שכונה "היהודים הקטנים", כישרונו הבלתי יאומן, הבנתו וראייתו המסחרית והייזמית, הפכו אותו ל "self-made man" האחרון מבין היהודים המצליחנים בהונגריה לפני מלחמת העולם השנייה.
קשריו ודרכו בפוליטיקה
קשרים הדוקים ואמיצים קישרו אותו ל"בנק האשראי הכללי ההונגרי", לחברת מכרה מתכת האלומיניום והתעשייה בע"מ ולחברות תעשייתיות רבות נוספות. מצד ההון הגדול הוא תמך במנהיגים הפוליטיים של השלטון. הוא מונה ליועץ כלכלי ראשי, ולאחר מכן בשנת 1928 מונה לחבר קבוע ועד מותו של הבית העליון בבית הנבחרים ההונגרי. הוא השתייך לחוג הצר ביותר של העוצר מיקלוש הורטי. יחסיו עם עוצר הונגריה היו כה קרובים, עד שהיה בין חמשת הנציגים ממוצא יהודי בבית העליון, ולמרות המחאה הגרמנית שנשלחה להורטי, הוא נשאר חבר בוועדת הכספים העליונה של הבית העליון גם בשנת 1943 (יחד עם היהודים הנוספים: הברון מוריץ קורנפלד, הברון ג'רג' אולמן, פרנץ קורין הצעיר ואאורל אגרי).
מלון אשל השומרון
מלון אשל השומרון הוא בית מלון, השוכן בצומת אריאל שבשומרון. זהו בית המלון היחיד בשומרון המופעל על ידי צוות ישראלי. במלון כ-94 חדרי אירוח וארבע סוויטות, וכן בריכת שחייה, גן ואולמות כנסים. שירות ייחודי שמציע מלון "אשל השומרון" הוא מטווח וחנות לנשק ותחמושת. את המלון תכננו האדריכלים טומס לייטרסדורף ודודי גלוסקין.
ינה וידה
קשריו ודרכו בפוליטיקה
לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה, נתפס וידה על ידי הגסטאפו. גנרל האס אס אוטו ווינקלמן (המפקד העליון של האס אס בהונגריה) התיישב בווילה שלו בבודה, וינה וידה גורש לאושוויץ, שם נפטר לאחר שחרור מחנה ההשמדה מאפיסת כוחות בשל חודשי הרעב והסבל.
מלון אשל השומרון
יזמי המלון והבעלים הם בני הזוג טובה ומנחם גלבוע מאריאל. עד היום פעילים הבעלים בניהול המלון יחד עם טוביה גלברד.
היסטוריה
המלון נחנך בשנת 1991, אך עקב פריצת האינתיפאדה הראשונה נרתעו ישראלים רבים מלהתארח במלון והוא עמד על סף סגירה. עם דעיכת האינתיפאדה הראשונה החל המלון להתאושש, והפך פופולרי בקרב בני הציונות הדתית וכן בקרב נוצרים פרו-ישראלים.
בחודש מרץ 2002 אירע פיגוע התאבדות בלובי המלון, ובו נפצעו 14 אנשים. לאחר הפיגוע עבר המלון שיפוץ נרחב. ב-27 באוקטובר 2002 מחבל פלסטיני ביצע פיגוע התאבדות בתחנת דלק הסמוכה למלון, אשר גרם למותם של שלושה חיילי צה"ל.
בפיגוע במלון במרץ 2002 נפצעה טובה גלבוע ובפיגוע בתחנת הדלק באוקטובר 2002 נפצע קשה מנחם גלבוע. בפיגוע ביצע מנחם גלבוע פעולת גבורה וסייע בניטרול המחבל ובכך מנע מותם של חיילים רבים. על מעשה גבורה זה קיבל האזרח גלבוע אות הוקרה מיוחד מאלוף פיקוד המרכז.
במרץ 2007 עתר המלון לבג"ץ בדרישה לנתקו מאריאל ולהעניק לו מעמד של רובע אוטונומי, בנימוק שאינו זוכה להסדרי ביטחון נאותים, ואינו מקבל מהעירייה פתרונות בתחום המוניציפלי. עתירת הבג"ץ נמחקה בהסכמה. במקביל הוגשה תביעת נזיקין נגד העירייה בה היא נדרשת לשלם הוצאות עבור פעולות שהייתה אמורה לבצע על פי חוק ולא ביצעה.
אשל השומרון משמש כיום בעיקר כמרכז אירוח לאנשי אקדמיה ואינטלקטואלים מהימין. המלון הוא מרכז הכנסים של מועצת יש"ע ושל מכונים המזוהים עם הימין, דוגמת מרכז שלם. כמו כן נערכות במלון שבתות אירוח וסמינרים, הן פרטיים והן ציבוריים. זוגות צעירים רבים מהתנחלויות ובני הציונות הדתית עורכים את חופותיהם במלון, סביב הבריכה. המלון פופולרי גם בקרב קבוצות תיירים נוצריות פרו ישראליות, המזוהות ברובן עם האוונגליזם, בעיקר מארצות הברית ובמידה פחותה גם מסקנדינביה וממדינות בנלוקס, המבקרות בשומרון.
במאי 2017 החליטה הנהלת המלון לעבור להשגחת כשרות פרטית במקום השגחת הכשרות של הרבנות. משמעות ההחלטה היא שהמלון אינו יכול לפרסם עצמו ככשר משום שעל פי החוק, ופסיקת בג"ץ בעניין, יכולה רק כשרות מטעם הרבנות להציג עסק ככשר.
די-קיור
די-קיור - ריפוי סוכרת בישראל היא עמותה רשומה המהווה ארגון גג לחקר מחלת הסוכרת בישראל.
על פי העמותה, לישראל יתרונות יחסיים המאפשרים לה התמחות בחקר ריפוי הסוכרת, ובהם: מספר רב של מדענים ומוסדות ברמה גבוהה, המתמקדים בחקר הסוכרת; תעשיית ביוטכנולוגיה פורחת; עלות מחקר נמוכה יחסית הנובעת מרמת שכר נמוכה מאשר במדינות מפותחות אחרות; וכן קרבה גאוגרפית בין המוסדות, המאפשרת שיתוף פעולה יעיל.
פעולות העמותה
העמותה פועלת לשיתוף מדענים ומוסדות מחקר בישראל בחקר המחלה, במטרה להגדיל את קצב המחקר ואת ערכו המוסף. היא יוזמת שיתופי פעולה רב-תחומיים בחקר המחלה, בארץ ובעולם, ומקיימת כנסים בינלאומיים, מפגשים וסדנאות. כן היא תומכת במחקרים רלוונטיים לנושא בכל המוסדות האקדמיים בישראל, ומשתפת פעולה עם תעשיות היי-טק בישראל למציאת פתרונות חדשניים. יוזמות נוספות של העמותה הן הקמת מרכזים לחקר הסוכרת וליישומו הראשוני בטיפול בחולים, כגון מרכז מחקר והשתלת תאי בטא, הקמת מרכז תזונה, ייזום תוכנית למניעת גורמי סיכון לסוכרת, ושיתופי פעולה עם גורמים המוכרים כמובילים בעולם בתחום הסוכרת.
תחומי המחקר
המחקרים הנתמכים על ידי העמותה מתחלקים ל-4 תחומים:
חאן א-לובאן
חאן א-לובאן (או חָ'ן אֶ-לֻבָּן, לפי מפת ישראל) הוא מבנה חאן בדרך ההר העתיקה ('דרך האבות') מירושלים לשכם (כביש 60), בסמוך ליישוב הערבי לובאן א-שרקיה וצפונית להתנחלות מעלה לבונה. החאן נמצא בתחתית מעלה תלול ומפותל בכביש הישן המכונה 'מעלה לבונה' (כיום הכביש הראשי עוקף מעלה זה, והמעלה משמש רק ככביש גישה ליישוב מעלה לבונה).
החאן שימש כנקודת מנוחה להולכים בדרך, בעיקר בתקופה הממלוכית והעות'מאנית, בה היה החאן תחנה בדרך השיירות ירושלים - דמשק, במרחק של כ־45 ק"מ מצפון לירושלים (מרחק הליכה יומי ממוצע). החאן, היה התחנה האחרונה לפני יום המסע האחרון לירושלים, ובו נהגו ללון בטרם העלייה הקשה ב'מעלה לבונה', ולפני אזור ואדי חרמיה - אזור בו שוטטו שודדי דרכים.
בחאן מעיין נובע, בריכת מים, אורווה גדולה, חצר ומבנה בכניסה.
היסטוריה
ישנם המזהים את אזור החאן עם בית מיכה, המוזכר בספר שופטים כאתר אכסניה על הדרך הראשית מירושלים צפונה, לפי דברי הגמרא במסכת סנהדרין המזהה אותו כ-3 ק"מ משילה, מרחק המתאים לאזור לובאן בו ממוקם החאן.
על האתר המקראי "גרב", המוזכר כמקומו של מיכה, מובאת השערה על ידי החוקר שמואל קליין שהכוונה לגבעה באזור הנקראת ג'בל ע'רבה (קרי: רורבה), בה נמצאו שרידי יישוב מתקופת בית ראשון ושני. שם הקרוב לשם המקראי גרב.
זאב וילנאי בערך "לובאן שרקיה" באנציקלופדיה "אריאל" מצטט שני תאורים על האתר מהעת החדשה: בראשון מדווח נוסע טורקי בשם אוליה שלאבי בן המאה ה-17 שעבר במקום ב-1616 ומציין כי החאן מרווח מאוד. התיאור השני הוא של 230 אסירים ושבויים יהודים שהובאו למקום מירושלים ב-1917, בעת נסיגת הכוחות הטורקיים מפני הצבא הבריטי בזמן מלחמת העולם הראשונה. גם טל קלאר בספר "לפני אפרים בנימין ומנשה" מביא את הדברים בתמציתיות.
רוסלן ברסקי
רוסלן ברסקי (באוקראינית: Руслан Барський; נולד ב-3 בינואר 1992) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר בבוראץ באניה לוקה.
קריירת מועדונים
ברסקי נולד בחולון, להורים שעלו מאוקראינה. החל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של הפועל צפרירים חולון, ממנה עבר למכבי תל אביב. בהמשך שימש ברסקי כקפטן קבוצת הנוער של המועדון, וב-19 באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בניצחון 3–0 נגד מכבי נתניה במסגרת גביע הטוטו.
ב-19 בספטמבר 2012 הושאל לבני יהודה תל אביב כחלק מעסקת העברתו של חסן אבו זייד למכבי תל אביב. ב-21 באוקטובר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בהפסד 1–2 לבית"ר ירושלים. במהלך העונה סבל מפציעה בכף רגלו, בפעם השלישית בקריירה, ועד לסיום העונה ערך חמש הופעות בליגה.
בתחילת עונת חתם במכבי קביליו יפו מליגה א'. ברסקי סיים את העונה עם 28 משחקים בליגה, אך לא כבש, והקבוצה סיימה את העונה במקום השני.
ב-23 ביוני 2014 חתם בהפועל ירושלים מהליגה הלאומית, ובמדיה ערך 35 הופעות בעונת 2014/2015.
ב-21 ביוני 2017 חזר לליגת העל וחתם בהפועל חיפה. ב-9 בספטמבר 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 2–1 נגד בני יהודה. בסך הכל כבש שני שערים ב-34 הופעות בעונת 2017/2018, ובסופה זכה עם הקבוצה בגביע המדינה. ברסקי לא שותף במשחק הגמר, בו ניצחה חיפה 1–3 בהארכה את בית"ר ירושלים.
לקראת עונת 2018/2019 חזר לסגל מכבי תל אביב, ובישל את שער הניצחון במשחק מול פרנצווארוש במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. ב-14 באוגוסט 2018 האריך את חוזהו במכבי תל אביב בארבע שנים נוספות.
ב-5 בנובמבר 2020 הושאל בפעם השנייה להפועל חיפה לעונה אחת.
ב-1 ביולי 2021 חתם בהפועל ירושלים.
ב-12 ביוני 2022 חתם במכבי בני ריינה. ב-4 בינואר 2023 חתם בהפועל חדרה עד לסיום העונה.
קריירת נבחרות
שיחק בנבחרות הנערים והנוער של ישראל.
חיים אישיים
בעל דרכון אוקראיני.
רצח אורון ירדן
רצח אורון ירדן הוא פרשת רצח של ילד שנחטף ב-8 ביוני 1980 למטרות כופר נפש, ונרצח על ידי החוטף, צבי גור.
החטיפה
אורון ירדן, ילד בן שמונה, נחטף מסביבת בית הוריו שבסביון ב-8 ביוני 1980. הוא נראה עולה למכונית נהוגה בידי אלמוני לבוש מדים ולאחר מכן הגיעו הודעות טלפוניות אנונימיות לבית הוריו ובהן דרישת כופר תמורת שחרורו.
לאחר שלא עלה בידי המשטרה לאתר את הילד החטוף ואת חוטפו באופן מיידי, הוחלט להיענות לדרישת החוטף ולשלם לו את דמי הכופר, בסך שני מיליון לירות (כ-4.7 מיליון ש"ח, לאחר הצמדה למדד עד 2019), בשטרות של 50 שקל ישן. בהוראת צוות המשא ומתן המשטרתי הניח אביו של אורון ירדן את הכסף בשקיות פלסטיק בשעת לילה בחבית שהחוטף סימן בסיד לבן בסמוך לשכונת נווה נאמן בהוד השרון. בתוך שקית הכסף הושתל משדר לצורך מעקב אחר החוטף. כמו כן, מספריהם הסידוריים של השטרות נרשמו מראש והועברו לכל הבנקים בישראל. חבילות השטרות אף סומנו באבקה זוהרת. על החבית שבה הונח הכופר נערכה תצפית באמצעות אמצעי ראיית לילה.
באישון לילה זחל החוטף על האדמה לעבר החבית, נטל בחטף את דמי הכופר ונעלם בחשיכה. המשדר לא עבד. השוטרים בעמדת התצפית פתחו במרדף אחרי החוטף אך איבדו אותו לאחר מספר דקות. בסריקה באזור מצאו החוקרים צנצנת קטנה שהכילה אבקת פלפל שחור, ושהייתה מוכתמת בסיד הלבן ששימש לסימון החבית. הפלפל שימש, כנראה, כדי להטעות את כלבי הגישוש של המשטרה (אם כי המשטרה לא הביאה כלבים לזירה). החוטף גילה תחכום גם בכך שהוא הבחין במשדר ונטרל אותו על ידי קבירת שקית הכופר באדמה. אולם על אף תשלום הכופר, ירדן לא שוחרר. חיפושים מבית לבית שערכה המשטרה בשכונה לא העלו דבר.
מפכ"ל המשטרה באותה עת, הרצל שפיר, שהיה חולה באותו ערב הסביר בראיון טלוויזיוני כמה ימים לאחר שגור אסף את הכופר, כי המשטרה לא השתמשה בכלבים מחשש שאלו יתקפו אדם חף מפשע.
התגובה הציבורית
לאחר 60 שעות במהלכן הפרשה הייתה אסורה לפרסום, לאור כישלון המשטרה בתפיסת החוטף החטיפה פורסמה לפנות בוקר ב-11 ביוני 1980.
דבר חטיפת ילד, אירוע שהיה נדיר בישראל עד אז, והראשון בו נחטף ילד לשם קבלת כופר גרם לזעזוע בציבור, עד כי ראש הממשלה מנחם בגין מצא לנכון לפנות לחוטף בפניה דרמטית ברדיו בקולו הוא במהלך ישיבה של תנועת החרות, לשחרר את הילד. העיתונות עקבה מדי יום אחר חקירת החטיפה בידיעות יומיות בעמוד הראשון.
דיון ציבורי התקיים, מצד אחד, בדרישה להחמיר את הענישה על חוטפים למטרות כופר, ומצד שני בהעלאת הרעיון לתת לחוטף חסינות אם ישיב את הילד בחיים.
החקירה
המשטרה הקימה מפקדה מיוחדת והפנתה את כל כוחותיה לחיפושים אחר הילד. קלסתרון של החשוד בחטיפה, ושל חשוד בהיותו שותפו, פורסמו בעיתונות עם מספרי טלפון להתקשרות. מספר חשודים נעצרו כחשודים בחטיפה, אך התברר שאין להם קשר לאירוע.
המשטרה העבירה הנחיה לכל הבנקים בישראל לדווח לה על כל הפקדה של מזומנים בסכום הגדול מ-10,000 שקלים. ב-27 ביוני 1980 דיווח בנק הפועלים שאזרח הפקיד 13,000 שקלים במזומן בסניף של הבנק ברחובות, בחשבון שאותו פתח תשעה ימים קודם לכן. חוקרי המשטרה הגיעו אל הכתובת שרשם המפקיד. בניגוד למעשיו בעת איסוף כספי הכופר, הפעם החוטף לא נזהר והוא נרשם בשמו ובכתובתו האמיתיים - צבי גור, תושב נתניה בן 33 שעסק בציור, אך לא היה מוכר כצייר בחוגי האמנות. השוטרים מצאו בביתו את דודתו, בחיפוש בבית נמצא רוב סכום הכופר. כמו כן, מצא חוקר המז"פ, אלכס פלג, צנצנת דומה לזו שנמצאה בקרבתה של חבית הכופר, ובה מלח שולחן. מציאת הצנצנת התאומה הביאה את החוקר לחשוד בגור, שנעצר. יחד עם גור נעצרו בת זוגו וכן אדם ששירת יחד איתו במילואים. השניים שוחררו לאחר מספר ימים משהתברר שאין להם קשר לחטיפה.
בחקירתו על ידי ארמונד לוי, הודה גור בחטיפה והוביל את החוקרים אל גופת הילד שהוסתרה תחת ערימת גרוטאות ליד בית גולדמינץ בנתניה. לטענתו של גור, הוא הסתובב ברחבי הארץ עם הילד במכוניתו וניהל את שיחות הכופר מטלפונים ציבוריים במקומות שונים. הילד נרצח על ידי גור בחניון ארלוזורוב, כאשר גור חנק אותו לאחר שהילד בכה והרים את קולו בקריאות חזרה הביתה. גור רכן עליו עם המרפק על החזה וביד השנייה חסם את פיו מאוויר. בחקירתו נתברר גם כיצד הצליח לקחת את דמי הכופר מבלי להיתפס; התברר כי הוריה של בת זוגו גרו בשכונת נווה נאמן. גור הסתתר בלילה מתחת למסד של הבית, זחל בחשיכה אל החבית ונעלם כלעומת שבא אל מתחת לבית, מבלי שבני הבית הבחינו בכך.
המשפט
גור מסר מספר גרסאות שונות אודות מותו של הילד. באחת מהן הוא טען שאורון הוחזק על ידי הילה מררי, אישה הקשורה לארגון פשע שסחט את גור, וכי הוא, גור, אולץ להשתתף בחטיפה תחת איומים, לאחר שאיבד לדבריו מסגרות עץ לציורים שבתוכן ניסו מררי וחבריה להבריח יהלומים לבלגיה. כמו כן טען כי מררי היא שחנקה את אורון למוות לאחר שהלה השתולל וניסה לברוח. משהתברר לה כי הילד ללא רוח חיים, הניחה לטענתו את גופת הילד עטופה בשמיכה במכונית של גור. בעדות שמסרה תושבת בת ים למשטרה אכן דווח כי ילד הדומה במראהו לאורון ירדן נראה ביום החטיפה בחברת אישה הדומה לתיאור של מררי סמוך לקולנוע תל אביב, וכי האישה קראה לילד בשם אורון. העדה אף ציינה כי הילד הזכיר את סביון כמקום מגוריו.
בית המשפט דחה על הסף את גרסתו של גור מכמה טעמים ובהם: