cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מפריח היונים (סרט)
ימים אחרונים בבגדאד
מתגלה כי המפקד העליון של ה"תנועה" הוא דווקא סלמן, אשר מורה על איסוף כל הנשק והשמדתו, מתוך כוונה להפחית סיכונים ולשמור על רוגע לקראת העלייה. סלמן גם מורה על איסוף רשימות העולים. לאחר שכאבי ומרבית הנוכחים עוזבים את הישיבה, מודיע סלמן לאבו צאלח שקיבל פקודות חדשות מהארץ. העלילה עוברת מיד לתאר את בהלת היהודים כשהם מצילים ספרי תורה לאחר פיצוץ בבית הכנסת. נעימה וראשל מגיעות למקום, ורואות את סלמן מגיח, כשפניו מפויחות ועניבתו סתורה, מבית הכנסת. נעימה מכלה את זעמה בסלמן ומכנה אותו נחש.
הקולונל עבד אל חמיד מוצא נשק מוסתר בביתו/מאפייתו של אבו צאלח ואוסר אותו. כאבי ואדואר מגיעים למסקנה שמפריח היונים, הלא הוא אבו אדואר, הוא זה אשר הסגיר לשלטונות את אבו צאלח. בכעסם הם משלחים לחפשי את כל היונים שגידל אבו אדואר.
חזקאל ואבו צאלח מובלים אל הגרדום, כשעל קדמת חולצתם מוצמד בסיכות דף לבן גדול עליו כתוב בערבית "אני בוגד ציוני". הם מוצאים להורג בתלייה פומבית, אל מול נוכח ראשל ופתחייה הקורסות. באישון לילה מגיעים היהודים אל עמוד התלייה ומורידים ממנו את שני המתים. קולו של סלמן החנוק מבכי עת שהוא קורא קדיש על אחיו נשמע ברקע.
היהודים מוותרים על אזרחותם, וממתינים לטיסות שתקחנה אותם לישראל. כשבאה העת, הם עוזבים את בתיהם הנתפסים בידי פליטים פלסטיניים אשר ברחו מישראל במהלך מלחמת העצמאות. הפליטים קוראים ליהודים ההולכים כי הם עתידים להתנחל בבתיהם בפלסטין.
בתמונה החותמת את הסרט, כאבי, אחיו הצעיר, אביו ואמו עומדים בתור המשתרך אל המטוס אשר יביאם לישראל. סלמן נושא עמו את העוּד, אולם אחד החיילים מחרים אותו ממנו. ראשל נותרת מאחור, כשמאחוריה ניצב כרים.
הפקה
אהובה קרן, המשחקת את תפקידה של נעימה, היא זו שהגתה את הרעיון לצלם את הסרט בערבית-עיראקית, והיא זו אשר תרגמה את התסריט לשפה, והייתה אחראית על אימון השחקנים שאינם דוברי ערבית בשפה זו.
לדברי יוצרי הסרט, ההפקה נמשכה שמונה שנים. (ככל הנראה הכוונה היא לתקופת הזמן מהעת שבה אהובה קרן העלתה את הרעיון ליצירת סרט בערבית יהודית בניב הבגדאדי, ועד סיום ההפקה.) ביוני 2012 אמר משה אדרי כי ששון גבאי עתיד להיות כוכב הסרט.
צילומי הסרט נמשכו שלושים ימים רצופים של צילום בקיץ 2012 ועל פני אתרים שונים ברחבי ישראל, ובכללם יפו, ירושלים העתיקה, עכו ונצרת. אחרי הצילומים נעשתה עבודת עריכה רבה ותיקוני סאונד.
דודו טסה, נכדו של דאוד אל כווייתי, עבד על המוזיקה של השירים המצולמים עם סלימה שהם משל האחים דאוד וצאלח אל כווייתי, ואילו הליטוש הסופי של המוזיקה נעשה על ידי המלחינה שרון פרבר.
הפקת הסרט הסתיימה עוד בשנת 2013, אך הוא עלה לאקרנים רק ב-10 באפריל 2014, ובסמיכות לחג הפסח ה'תשע"ד, ככל הנראה כדי להקביל את יציאת יהודי עיראק מבגדאד ליציאת מצריים. באמצע מאי 2014, הסרט החל סבב של הקרנות בכורה בלונדון בנוכחותו של הסופר אלי עמיר.
תקציב ומימון ההפקה
לדברי דיין נדרשו סכומי עתק כדי לשחזר את התקופה: בנוסף לתמיכת מפעל הפיס בסך 157,000 ש"חנערך גיוס כספים מאסיבי מקרן רבינוביץ. משנגמר הכסף, גויסו האחים משה ולאון אדרי, לתמוך בהפקה. ההפקה נתמכה גם על ידי חברת הכשרת הישוב ובמיוחד על ידי ראשיה: יעקב נמרודי ועופר נמרודי. דיין סיפר כי בסרט השקיעו אף יהודים עיראקים עשירים החיים בלונדון והמבקשים לשמור על אנונימיות.
הכרזה של הסרט מונה, בסדר זה, את התומכים בסרט: קרן רבינוביץ בשיתוף קרן רקנאטי, משרד התרבות והספורט, אדי פייט, יעקב ועופר נמרודי, אורי דוד, מפעל הפיס, הקרן לעידוד הסרט הישראלי. נראה סביר להניח כי "אדי פייט" ו"אורי דוד" הם מבין התורמים הלונדוניים.
על פי הערכות אתר IMDb ודיווחי חברת החדשות של ערוץ 2 תקציב ההפקה היה כשמונה מיליון ש"ח. על פי אתר nrg, תקציב ההפקה היה 9 מיליון ש"ח.
מכירת כרטיסים
דיין סיפר כי "בתוך כשבוע עשה 'מפריח היונים' 30 אלף צופים". השחקן דניאל גד הציג בגאווה בדף הפייסבוק שלו תצלום מסך של אתר רשתות הסינמה סיטי המציג את הסרט בראש רשימת הנצפים של הרשת.
תמונת מצב זהה הציג גם המבקר יאיר רוה המספר כי "בתום שבועיים באולמות הוא הגיע ל-60 אלף כרטיסים, יותר מכל סרט ישראלי אחר ב-2014, והביקוש רק עלה", בנוסף ציין כי הסרט ניצב נכון ל-4 מאי 2014, על 80,000 כרטיסים, וניבא שהסרט יגיע למכירות של מאה אלף כרטיסים, וזאת אף על פי שההפצה לדעתו הייתה סטנדרטית, כללה מעט הקרנות, והחשיפה הפרסומית הייתה צנועה. בפרסום מיום 20 במאי 2014, ציין אתר משרד החוץ הישראלי כי תחזית זו התקיימה.
פרסים ופסטיבלי קולנוע
הסרט זכה בפרס אופיר לשנת 2013 על עיצוב התלבושות הטוב ביותר ועל העיצוב האמנותי הטוב ביותר. הסרט גם היה הסרט אשר פתח את פסטיבל הקולנוע אפוס בשנת 2013.
ניסים דיין קובל על כך שהאקדמיה הישראלית לקולנוע "פסחה על סרטו באופן טוטאלי ומוחלט...", וכי "אף פסטיבל בעולם לא רצה את הסרט", ומסביר כי הדבר נובע מסיבות פוליטיות: "... בגלל שהוא ציוני. נאמר לנו ברמז, ולפעמים גם במפורש, שזו הסיבה. אם הסרט היה עוסק בבעיות של הפלסטינים, גורלו היה אחר. אתה רואה שסרטים שעוסקים בכיבוש מוקרנים בכל הפסטיבלים." הקשורות לכך שהסרט מציג את היהודים כקרבנות: "זה לא קונספירטיבי אלא מהלך מדויק. ברגע שיהודים הם קרבנות הקונפליקט ולא הערבים, זה מקבל צביון אחר לגמרי... יהודים שחצו גבול מעיראק, מסוריה וממצרים לישראל, ואפילו אלה שהגיעו ממרוקו בים, נתפשו ככאלה שעברו גבול לתוך השטח שהוא בעצם שלהם, מסופוטמיה, המזרח התיכון. הם לא קולוניאליסטים. ואת זה גם הפלסטינים לא מוכנים לקבל. הם רוצים שהקונפליקט יהיה ברור, לבנים מול שחורים, וזה לא מדויק פה".
מבקרי קולנוע
מבקרי הקולנוע מאוחדים בהתרשמותם מהסרט ומהמאמץ הבלתי נתפס לשחזר תקופה ושפה. המבקרים גם מאוחדים בתחושת ההחמצה שנותרה בהם כיוון שלסברתם התוצר הקולנועי כשל מלקטוף את כל פירותיו של המאמץ.
כך למשל, המבקר שמוליק דובדבני מאתר ynet כתב על הסרט:.
אורי קליין, מבקר הקולנוע הוותיק של הארץ, אף הוא מצדו, מכתיר את ביקורתו על הסרט, ביקורתו היא בעיקרה חיובית, בכותרת של מפח נפש:.
המבקר העצמאי יאיר רוה אף הוא אינו חוסך שבטו מהתסריט והעריכה: "מהסרט עצמו יצאתי מתוסכל למדי. כמעט ולא הבנתי בו דבר. אני לא חושב ששום סצנה הובילה אל הסצנה הבאה. כל הכרונולוגיה של הסיפור נראתה לי מעורבלת. אירועים שקרו כבר בסרט, בסצנה הבאה מדברים עליהם כאילו עדיין לא קרו.". אך, מצד שני אף הוא מוצא בסרט טעם של ביקור חוזר: "האמת היא שהייתי שמח לצפות בסדרת טלוויזיה על כל זה, ולא בסרט קולנוע. הייתי רוצה להבין כל דמות וכל אלמנט, ולפרוט את הקונפליקט הזה ואת העולם הזה למעות הכי קטנות שלו. נדמה לי שבסדרת טלוויזיה ניסים דיין גם היה נמצא באלמנט הכי טבעי שלו, לספר סיפור בנשימה ארוכה, בפרטים קטנים."
בהתבסס של ארבע ביקורות שונות, אתר אידיבי מעניק לסרט 6.8 כציון סיכום דעת המבקרים.
תגובת הציבור
לעומת המבקרים, דליה איציק, בת למשפחת עולים מעיראק, כתבה על הסרט בדף הפייסבוק שלה:, וזאת לאחר שהשתתפה בהקרנת בכורה של הסרט בסינמטק.
הנשיא, שמעון פרס, אשר השתתף באותה הקרנה כתב:
גם יצחק (בוז'י) הרצוג ראה לנכון להמליץ על הסרט בדף הפייסבוק שלו: "״מפריח היונים״ ספרו הנפלא של אלי עמיר הפך לסרט כובש לב של ניסים דיין. הוא שופך אור על עליית יהודי עיראק וסופה של הקהילה העתיקה בעולם בסיפור אנושי יהודי עדין ומרגש שלצערי לא סופר מספיק בשיעורי ההיסטוריה שלנו. שפת הסרט היא בערבית עיראקית מתובלת והמאמץ של השחקנים מרשים. מיכל ואני נהנינו לצפות בסרט ואנו ממליצים עליו בחום."
הסרט זכה לציון 10.0 בביקורות (של 52) גולשים באתר אידיבי, ולציון 4.1 (מתוך 5) ב"מדרג" של גלי צה"ל, והוא שני שם רק ל"שכנים".
ייתכן שדין ליכטר מאתר פרוגי מבטא אכזבה של הצופים של דוברי הערבית בהעירו
הבדלים ביחס לספר
מטבע הדברים, פרטים רבים המובאים בספר הושמטו במעבר למדיה הקולנועית. בכל זאת, הסרט מנסה לתת ייצוג לפרטים ולמידע שמצויים בספר. הצופה אשר לא קרא את הספר יתקשה לעיתים בהבנתם של רמזים אלו.
הבמאי והתסריטאי, ניסים דיין מעיד:
הסופר אלי עמיר מבהיר כי שינויים אלו היו לשביעות רצונו: "סרט צריך לתת תשובות. אז אני בספר שואל שאלות, והסרט נותן תשובה. אי אפשר להשאיר בו דברים פתוחים, ואני שמח על התשובות שהוא נותן".
יוצרי הסרט בחרו שלא לכלול בתוכו את פרקי הספר המתרחשים בישראל. הבדלים מרכזיים אחרים הם:
גביע הפדרציה 1990
גביע הפדרציה 1990 הייתה התחרות ה-28 לנבחרות טניס נשים. היא אורגנה על ידי פדרציית הטניס הבינלאומית.
התחרות נערכה במגרשי מרכז הטניס בנורקרוס, ארצות הברית. התחרות נערכה בחסות של NEC.
התחרות החלה ב-21 ביולי בהשתתפות 47 נבחרות והסתיימה ב-29 ביולי 1990.
נבחרת ארצות הברית ניצחה במשחק הגמר את נבחרת ברית המועצות וזכתה בגביע בפעם ה-14 בתולדות הנבחרת.
מתכונת התחרות
בעקבות גידול הנבחרות המשתתפות היה צורך ב-2 סיבובים מוקדמים לקביעת 32 נבחרות שישתתפו בתחרות הראשית. כמקובל היה גם סבב תנחומים בו השתתפו גם מנצחי סיבוב הראשון של המוקדמות.
ישראל בתחרות
בנבחרת השתתפו יעל סגל, לימור זלץ ואילנה ברגר. בסיבוב המוקדם השני הן נפגשו עם וניצחו 0:2. בסיבוב הראשון הן נפגשו עם וניצחו 0:3. בסיבוב השני הן נפגשו עם והפסידו 0:2.
קופרה (יצרן רכב)
קופרה (באנגלית: Cupra) היא יצרנית מכוניות הספורט של סיאט. היא הוקמה על ידי סיאט בשנת 1985 במותג "סיאט ספורט" ומפברואר 2018 היא יצרנית עצמאית בשם "קופרה". דגמי הספורט של סיאט נקראו עד 2018 "סיאט קופרה" ולאחר 2018, "קופרה". מותג קופרה הגיע לישראל במרץ 2021.
היסטוריה
בשנת 1985 הקימה סיאט את "סיאט ספורט" שיועדה להתחרות במרוצי פורמולה 1 ובמרוצים נוספים ברחבי העולם והחלה לייצר את "גרסאות הספורט" לסיאט.
בפברואר 2018 הקימה סיאט את קופרה כמותג עצמאי המייצר את דגמי הספורט בעיצובים ומנועים שונים לסיאט. עד שנת 2018, דגמי הספורט של סיאט כללו את השם "קופרה". כך היה למשל בדגם "סיאט לאון קופרה", שמאז מפברואר 2018 נקרא "קופרה לאון".
בפברואר 2019 הציגה קופרה את הדגם העצמאי הראשון שלה, קופרה פורמנטור, קרוסאובר קופה, המשווק מיוני 2020 עם מערכת הנעה היברידית נטענת.
באוקטובר 2020 מינתה סיאט את חורחה דיאז למעצב הראשי של סיאט וקופרה.
פיי קלרמן
פיי קלרמן (באנגלית: Faye Kellerman; נולדה ב-31 ביולי 1952 בסנט לואיס) היא סופרת יהודיה-אמריקאית.
קלרמן למדה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס לתואר ראשון במתמטיקה, ובהמשך סיימה דוקטורט ברפואת שיניים, על ניתוחים דנטליים. עם זאת, היא מעולם לא עבדה במקצועה, והייתה אם ועקרת בית במשרה מלאה כאשר ספרה הראשון התפרסם.
קלרמן היא יהודיה אורתודוקסית, כמו גם בעלה הסופר והפסיכולוג ג'ונתן קלרמן. היהדות מוצאת מקום רב בספריה, למשל בדמויות הידועות עליהן היא כותבת, פיטר דקר ואשתו רינה לזרוס.
ברנאט קונדור
ברנאט קונדור (במקור קוֹהְן (כהן) עד 1903, בהונגרית: Kondor Bernát; זמון, 27 באוגוסט 1884 – בודפשט, 1942 . 29 במאי) היה תועמלן סוציאליסטי יהודי-הונגרי, עובד דפוס חבר במועצה הממשלתית המהפכנית (ממשלה) ברפובליקה הסובייטית ההונגרית.
ביוגרפיה
ברנאט קונדור נולד במשפחה יהודית כבנם של דיולה קוהן (הגרסה ההונגרית-אוסטרית לכהן) ושל ינקה מאייר. לפני שהפך למזכיר הקואופרטיב הצרכני הכללי עבד כפקיד ביומון נפסבה. ב-21 בפברואר 1914 נשא לאישה את יוליאנה שימון, בתם של יוז'ף שימון ושל יוליאנה גאל בבודפשט. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, החל מ-3 באפריל, בנוסף לארתור אילש (מקודם בראון) ומור ארדיאי, הוא היה קומיסר העם לאספקת מזון והחל מ-5 באפריל לאספקה ציבורית. לאחר נפילת הרפובליקה היו נגדו כמה תביעות, בהן הואשם, בין היתר, בהסתה וברצח. הוא ברח לווינה, משם כתב מכתב השמצה לג'רג' לוקאץ' בשנת 1920 יחד עם שאנדור וינצה. בהמשך חזר להונגריה והפך למנכ"ל חברת קורווין (Corvin), המכון לביטוח הפועלים. ברנאט קונדור הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
חומש (הלכה)
חוֹמֶשׁ הוא קנס שעל פי ההלכה יש להוסיפו על תשלומים מסוימים. במקרים בהם חייבים להוסיף חומש, יש להוסיף על תשלום הקרן עוד חמישית משוויו.
המקרים בהם יש להוסיף חומש על הקרן
את החומש מוסיפים על הקרן במקרים הבאים:
אופן חישוב החומש
להלכה, נפסק כרבי יאשיה שיש להוסיף חומש מלבר.
הבעלות על החומש
לפי ההלכה שייך החומש למקבל הקרן, למרות שהוא אינו חלק מסכום התשלום העיקרי. ולכן, במקרה שמועל בהקדש הפריש חומש ומעל בו, דינו כמי שמעל בהקדש עצמו וחייב לשלם חומש על סכום החומש. וכן אם אכל תרומה בשוגג והפריש פירות בשווי הקרן והחומש ואכל את פירות החומש, חייב להוסיף לכהן חומש על החומש המקורי. וכן אם ירצה המקבל למחול את החומש, נמחל תשלום החוב ולא צריכים לשלם את החומש.
בית הכנסת הגדול של פילדגייט סטריט
בית הכנסת שער יעקב (באנגלית: Fieldgate Street Great Synagogue; מילולית: בית הכנסת הגדול של רחוב פילדגייט) הוקם בשנת 1899 באיסט אנד של לונדון. הוספת המילה "גדול" בשמו האנגלי נובעת מהעובדה שברחוב פילדגייט היו מספר בתי כנסת קטנים.
היסטוריה
בנייתו נעשתה תוך חכירת הקרקע ל-90 שנה, עם תוכנית מתאר להסבת הבניין לבית כנסת, בית מגורים וסדנא. הפרויקט תוכנן והובל על ידי התאחדות בתי הכנסת של בריטניה (Federation of Synagogues), ששמה לה למטרה לאחד שלוש חברותות קטנות. עלויות הבניה הוערכו ב-3,500 ליש"ט, מתוכן ההתאחדות תרמה 500 ליש"ט, חברי הקהילה תרמו עוד 700 ליש"ט וסמואל מונטגיו תרם 200 ליש"ט. ויליאם וידינגטון היה הארכיטקט שנשכר לתכנן את הפרויקט. הדגם היה של בית כנסת מסורתי אשכנזי.
נתנאל צ'ארלס רוטשילד ערך את טקס הפתיחה וסמואל מונטגיו היה נשיא כבוד. סולומון מייקלס היה הנשיא בפועל.
במהלך הבליץ על לונדון, ניזוק בית הכנסת באופן קשה. מיד עם תום המלחמה (1948–1947), החלו עבודות של חיזוק האולם הראשי עם קורות פלדה וגג חדש מבטון. העמודים הקורינתיים נשמרו. על העבודות היה אמון יו"ר בית הכנסת, נתן זלוטניקי, בשיתוף חברות בנייה לונדוניות. בין השנים 1959–1960 שופץ בית הכנסת כ"מרכז קהילתי", כאשר קומת הקרקע נבנתה מחדש. לוח המאזכר את חניכת המבנה מחדש, הוצב מימין לדלת הכניסה. תחת פיקוחו של הרב לייביש גאייר, עבודות השיפוץ נועדו לשמור על צביונו צנוע. הלוחות שהוכנסו היו אף פשוטות מקודמותיהם, עם אריות יהודה מוזהבות. החלונות המעוגלים זוגגו בויטראז'ים עם מגני דוד וגבתי המנורה שהאירו את חלל בית הכנסת היו אף הם בצורת מגן דוד.
בתחילת שנות האלפיים נשארו בבית הכנסת כ-150 מתפללים בלבד. מספר זה הוסיף לרדת ככל שהידללה האוכלוסייה היהודית של האיסט אנד. בשנים אלו, הותקנה מחיצה בחלל בית הכנסת כדי לאפשר תפילת נשים, שהיו מבוגרות מכדי לטפס במעלה המדרגות לקומת הגלריה. עד נובמבר 2009 פסקו תפילות סדירות בבית הכנסת, והלה נפתח רק בשבת אחת בחודש לתפילת שחרית סמלית.
התאחדות בתי הכנסת של בריטניה מכרה את הבניין למסגד איסט לונדון ב-2015, שנבנה וגדל במרוצת השנים סביב מבנה בית הכנסת. ב-2016 בניין בית הכנסת הישן הוסב לאגודת צדקה אסלאמית. היה זה בית הכנסת האחרון בשכונת וויטצ'אפל.
המבנה
המבנה שיועד לבית הכנסת הכיל חנות, דירה בעבור שמאי בית הכנסת וחדר וועדה בקומה העליונה. מימין לחנות, דלתות ברזל הנפתחות כלפי חוץ הובילו לשתי כניסות: דלת עבור הנשים שהובילה לגרם מדרגות לקומה השנייה (שם הייתה עזרת הנשים) ודלת עבור הגברים שמבעדה מסדרון שהוביל לקומת בית הכנסת.
רחבת בית הכנסת יכלה להכיל כ-280 גברים וכ-240 נשים (כאמור בקומת הגלריה שמעליהם). תקרת המבנה נתמכה בשני עמודים קורינתיים ועוטרה בקמרון בן 7 צדדים. בימת בית הכנסת היתמרה במרכז כאשר סביבה ספסלי ישיבה לאורך הקירות הארוכים. מאחורי הבימה נוספו ספסלים. גב ארון הקודש פנה לקיר הצפוני, מעליו היו לוחות מעוטרים באריות יהודה, ומעליהם חצי-כיפה שמעליה חלון מעוגל. בניגוד למקובל ובשל מגבלות המבנה, ארון הקודש לא יכל לפנות לכיוון ירושלים.
חסרי-לשוניים
חסרי-לשוניים (שם מדעי: Pipidae) היא משפחה בסדרת חסרי הזנב. במשפחה נמצאים שלושים מינים, הממויינים לחמישה סוגים. סוג אחד (Pipa) נפוץ בדרום אמריקה, ויתר הסוגים (ראו מטה) נפוצים באפריקה דרומית למדבר סהרה.
שמה של המשפחה נובע מהמאפיין הבולט בפרטיה, והוא היעדר לשון. חסרי-הלשוניים חיים בסביבה מימית בלבד, ומשום כך הם פיתחו מספר התאמות מורפולוגיות לסביבת חיים זו. לדוגמה, קרומי השחייה בין אצבעות הרגליים שלהם גדולים מאוד, והם בעלי מערכת מיוחדת שתפקידה לזהות תנועות ולחצים מיוחדים במים הסמוכים לגוף. בנוסף, חסרי-הלשון ניחנו ביכולות מיוחדות בנוגע להפקת קול ולשמיעתו בסביבה מימית.
מספר מאובנים של חסרי-לשוניים נמצאו, וגילויים הוביל למסקנה כי 12 מינים ממשפחת חסרי-הלשוניים נכחדו. שישה מהם היו תחת הסוג צפרדע רפואית (Xenopus). מאובנים אלו נמצאו באפריקה, בדרום אמריקה ובמזרח התיכון, ותוארכו לתקופת הקרטיקון.
קייטי סגל
קייטי סגל (באנגלית: Katey Sagal; נולדה ב-19 בינואר 1954) היא שחקנית אמריקאית ממוצא יהודי. מוכרת בעיקר כפגי באנדי בסדרה הקומית "נשואים פלוס", תפקיד עליו הייתה מועמדת ארבע פעמים לפרס גלובוס הזהב, ולאחר מכן כג'מה טלר-מורו בסדרת הדרמה "ילדי האנרכיה", תפקיד עליו זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה.
ביוגרפיה
סגל נולדה בקליפורניה שבארצות הברית לאב יהודי ולאם נוצרייה. אביה, בוריס סגל, מהגר מאוקראינה הסובייטית, היה במאי במקצועו, ונפטר על סט צילומים ב-1981. אימה שרה זווילינג (שם במה: שרה מאקון) הייתה זמרת ומפיקה, והיא נפטרה ממחלת לב ב-1975.
קריירה
בשנים 2005-2002 שיחקה בתפקיד הראשי בקומדיית מצבים, "8 כללים פשוטים". סגל נתנה קולה בדיבוב הדמות טורנגה לילה בסדרת האנימציה "פיוצ'רמה".
סגל הופיעה גם במספר תפקידי אורח בסדרות "אבודים", "בוסטון ליגל", "מופע שנות ה-70", "חסרי בושה" ו"ברוקלין תשע-תשע".
ב-9 בספטמבר 2014 הוענק לה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בשנת 2016 שיחקה בדרמת האיגרוף "להילחם על זה" לצידם של מיילס טלר וארון אקהרט.
ב-2017 החלה לשחק בסיטקום "קפה ומאפה" בו מככב ג'אד הירש.
חיים אישיים
סגל נישאה חמש פעמים. מ-2004 נשואה לתסריטאי והבמאי קורט סאטר שגם יצר את "ילדי האנרכיה".
אופיסטוקוליקאודיה
אופיסטוקוליקאודיה (שם מדעי: Opisthocoelicaudia; משמעות שמו: "עמוד שדרה חלול-זנב", על שם החוליות של תחילת הזנב שנראו הפוכות ואולי חלולות) הוא סוג דינוזאור צמחוני ממשפחת הסלטזאוריים שבקבוצת הטיטאנוזאורים אשר חי בקרטיקון העליון לפני 70 מיליון שנה. מאובני הדינוזאור נמצאו במדבר גובי שבמונגוליה ב-1965 ותואר ב-1977 ונמצא ממנו מין אחד, Opisthocoelicaudia skarzynskii. נמצאו ממנו 2 שלדים במצב כמעט מושלם אך ללא ראש, דבר ההופך אותו לאחד הידועים שבזאורופודים של הקרטיקון. לצידו נמצאו זאורופודים נוספים כמו הנמגטוזאורוס.
מאפיינים
מין זה קרוב לאלמוזאורוס ולסלטזאורוס אך בעל מספר קווי דמיון לקמרזאוריים, להם שויך בעבר. הוא הגיע לאורך 11-13 מטרים באורכו. משקלו נתון במחלוקת והטווח נע בין 8.4 טון ל-25 טון. ככל הנראה גובהו עלה רק במעט על 2 מטרים. במראהו הוא היה דומה לטיטנוזאור ממוצע עם צוואר ארוך וגבוה וראש קטן, גוף דמוי-חבית וזנב גדול. מבנה עמוד השדרה שלו היה בעל מספר חוליות בצורה קעורה. על כמה מהם נמצאו סימני נשיכה של טורף לא-ידוע. כמו כן לא ברור אם היצור כוסה בשריון עשוי אוסטאודרם להגנה, כמו אצל הסלטזאורוס.
האופיסטוקוליקאודיה חי במדבר גובי הקדום שהיה לח מעט יותר מכיום והיה בעל מגוון דינוזאורים כמו הזאורולופוס, כמה פכיצפלוזאוריים ואנקילוזאוריים והטורף הגדול טרבוזאורוס. הוא נכחד לפני 70 מיליון שנה.
פגומסטקס
פגומסטקס (שם מדעי: Pegomastax; משמעות שמו: "לסת חזקה") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת ההטרודונטוזאוריים שהתקיים במשך היורה התחתון של דרום אפריקה שלפני 200 עד 190 מיליון שנה מזמננו והיה קרובו של ההטרודונטוזאורוס. הסוג תואר בשנת 2012 בידי פול סרנו ונכלל בו מין אחד - Pegomastax africana. המאובנים שלו התגלו בתצורת אליוט שבכף המזרחי בדרום אפריקה.
דינוזאור זה היה קטן יחסית, באורך ממוצע של 60 סנטימטרים בקירוב. הוא היה בעל מקור כשל תוכי כשבקדמת הלסת התחתונה בלטו זוג ניבים ועוד זוג ניבים קטנים יותר מהלסת העליונה. מרכז הלסת הייתה חסרת שיניים והחלק האחורי הכיל שיניים חרוטיות רבות, אשר נועדו כנראה לתזונה של צמחייה. הניבים החדים שימשו כנראה להגנה מטורפים, אף שהם אולי עזרו לבעליהם לאכול חיות קטנות.
סיפור גן-העדן
סיפור גן-העדן (ביידיש: דאס בוך פון גן-עדן, הספר מגן-עדן) הוא סיפור סאטירי מאת איציק מאנגר ופורסם בוורשה בשנת 1939. הסיפור עמד על תפיסת גן העדן אצל היהודים אל מול הווי החיים הקשה שלהם בעיירות. גיבורו המרכזי הוא שמואל-אבא, מלאך שנולד על הארץ בלא ששכח את עברו בגן העדן, ומספר להוריו ולקומץ מאנשי העיירה את חוויותיו מחייו הקודמים שם. סיפוריו של שמואל-אבא מכים בהלם את השומעים, שכן מתברר שאין הבדל בין גן העדן לבין החיים עלי אדמות פרט לשליטה במלאך המוות, בניגוד לתפישת גן העדן האידילית שרווחה בזמנו אצל היהודים. במהלך הסיפור שזורים גם פזמונים רבים וחלקם אף הומוריסטים.
סיפור גן-העדן ידוע גם בשם פרשת חייו המופלאה של שמואל אבא אברבו.
עלילת הספר
שמואל-אבא, צעיר המתגורר בגן עדן, משתובב עם חברו משתינון, כשזה מספר לו שהוא שמע כי אחד המלאכים השיכורים קיבל משימה לנקוף על אפו של שמואל-אבא ולשלחו לארץ. מקור הנקיפה באמונה יהודית שטרם נולדים ויורדים אל הארץ, בא מלאך (ומלמד אותו כדי להקל על קליטתו במשך חייו, לאחר מיכן) מכה את הנולד הרך על אפו, כך שזה שוכח את כל שראה בגן העדן וגם מקבל את שני הפסים שבין האף לפה. שמואל-אבא לא רוצה לשכוח את שראה בגן העדן, ולכן מחליט לרקום מזימה נגד אותו המלאך שאמור לנקוף על אפו ולשלחו. הוא מערים עליו באמצעות אלכוהול ואף מזויף, כך שעולה בידו של שמואל-אבא להיוולד להורים ארציים בלא שנקף מלאך על אפו, ועל כן לא שכח את שקרה לו לפני היוולדו. מיד עם היוולדו מתחיל לדבר עם אימו ולחבב אותה, אך את אביו אוהב פחות שכן הוא אלים ובוטה.
אז מחליט שמואל-אבא לשתף את הוריו וקומץ ממכובדי העיירה בחוויותיו מגן העדן ופותח בסדרת שיחות ליליות שבכל אחת מהן הוא מספר על אירוע אחר שחווה בגן העדן. הוא פותח בחברותו עם מלאך אחר בשם משתינון וממשיך בסיפור על רוחות הרפאים שראה בגן העדן בליל שימורים שעבר. בערב זה הוא מתאר היתקלות של מלאך המוות עם מלאך אחר, שניסה למנוע ממנו לקחת את נפשה של צעירה בת 19 ולא הצליח בכך, וכן את פרלה המלאכית, שאהבתה נכזבה ומאז היא סובבת בגן עדן בלילות כמשוגעת.
בערב שלאחר מכן, מספר שמואל-אבא על הרפתקה לילית אליה יצא עם חברו משתינון, באחוזותיו של דוד המלך, שם ראו את הנעשה בחדרי חדרים בין דוד לבת שבע ולאבישג, וכן את שאול המלך שבא להילחם על המלוכה שאבדה לו. בסתר אף פגשו באדם וחוה שביכו את מר גורלם בעקבות התפוח שאכלה חוה.
הספר מסתיים בסיפורו של שור הבר שברח מגן העדן היהודי לעבר גן העדן הנוצרי, ועל המהומה שנוצרה שכן כל הצדיקים לא ידעו מה יאכלו עתה כשיבוא המשיח. שמואל-אבא ומשתינון נשלחו לשמור עליו בגן העדן הנוצרי כדי שהשור לא ייטמא, ולאחר תקופת הבראה בו חזר השור לסורו, מלווים אותו חזרה לגן העדן היהודי וחוגגים עם כל הצדיקים את חזרתו.
תרגומים והוצאות
סיפור גן-העדן הופיע בוורשה ביידיש בשנת 1939 ותורגם להולנדית בשנת 1958, לגרמנית בשנת 1963. הספר יצא בעברית בשנת 1982 בתרגומו של ק. א. ברתיני ובהוצאת עם עובד.
בתי מונקאטש
בתי מונקאטש (מונקאץ') היא שכונה חרדית זעירה בירושלים, הניצבת בשכנות לבתי ראנד ומהווה חלק מגוש הנחלאות.
שכונת בתי מונקטש הוקמה על ידי חסידים מהעיירה מונקאץ' הנמצאת באוקראינה ובאותה עת שכנה בתחום הונגריה.
היסטוריה
חסידות מונקאטש העמידה שושלת רבנים ששמם יצא לפניהם בעולם היהודי וידועים כמתנגדים חריפים לתנועה הציונית.
האדמו"ר השני של החסידות רבי צבי הירש שפירא (1850–1913) ייסד את כולל מונקאטש ועשרה הגלילות ובזמנו עלו חסידים ממונקאטש לארץ ישראל. תחילה נתמכו החסידים במסגרת צדקת רבי מאיר בעל הנס שבירושלים אך בעקבות סכסוך על חלוקת התמיכה פרשו יוצאי מונקאטש והקימו את כולל מונקאטש ונשיאו - רבי צבי הירש שפירא.
עם פטירתו של רבי צבי הירש עלה על כיסא החסידות בנו רבי חיים אלעזר שפירא (1871–1937). בזמן כהונתו כאדמו"ר יסד שכונה בירושלים עבור אנשי הכולל, הידועה בשם בתי מונקאטש.
ב-12 במאי 1914 דיווח העיתון מוריה על שליחים של החסידות שהגיעו לירושלים: מלחמת העולם הראשונה שפרצה באותה שנה טרפה את הקלפים. אף על פי שהשטח אכן נרכש בשנת 1914 החלה הבניה רק בשנת 1930 עם ביקורו היחיד בארץ של הרב חיים אלעזר שפירא, כאשר בא לבקר את ה"סבא קדישא" רבי שלמה אליעזר אלפנדרי.
מסעו של הרב זכה לתהודה בציבור. במהלך הביקור עבר הרב בארץ לאורכה ולרוחבה וביקר במקומות הקדושים. גולת הכותרת של הביקור הייתה המפגש עם רבי שלמה אליעזר אלפנדרי, מספר הסופר חיים באר בספרו  עת הזמיר: האדמו"ר עצמו הוא שחתם על ספר תקנות השכונה. בתקנות משתקפת השקפת העולם של החסידות. תושבי השכונה מחויבים לשלוח את ילדיהם לבית ספר חרדי בלבד ומחויבים לקוד לבוש המתאים למסורת החרדית ונאסר עליהם לגלח את זקנם ואת הפאות. תקנות אחרות מתייחסות לבית הכנסת שנמצא בשכונה, לפי תקנות אלו כל אדם הלומד בכולל מחויב להתפלל בבית הכנסת השכונתי לפחות פעם בשבוע בימי חול ופעמיים בחודשיים להתפלל בשבת.
מבנה השכונה
תחילה נתכוונו אנשי החסידות לבנות על כל המגרש שיועד לשכונה אך בהיעדר משאבים נבנו בסך הכל שלושה בניינים העומדים עד היום.
במרכז השכונה עומד "בית המדרש תפארת צבי" (על שם צבי הירש שפירא) הנמצא ברחוב הנצי"ב.
בית הכנסת, ובית מגורים ובו שמונה דירות הניצב בפינת הרחובות שומרון ומסילת ישרים.
השכונה בנויה בתבנית של שכונות הכוללים שנבנו בירושלים בסוף התקופה העות'מאנית - בדומה לשכונת בתי אונגרין שנבנו בשנת 1891 ושכונת כנסת ישראל השוכנת בסמוך ונבנתה בשנת 1902. שלושת המבנים הוקמו סביב חצר פנימית מלבנית. בית המגורים בנוי במתכונת בתי רכבת דו קומתיים. בתים אלו הם רצף של יחידות מגורים הצמודות זו לזו. בכל יחידת מגורים הוביל חדר כניסה (הול) למטבח ושירותים וזוג חדרי שינה. ליחידות המגורים בקומה העליונה מוביל גרם מדרגות חיצוני ממנו נמתחת מרפסת ארוכה העוברת לאורך החזית ומחברת את כל הכניסות שלאורכה.
ברבות השנים הוסיפו הדיירים תוספות בנייה מאולתרות על מנת להקל על הצפיפות - כפי שקרה בשכונות כוללים אחרות בירושלים.
לו (ספר)
לוּ הוא רומן שכתב אורי רדלר ויצא לאור בפברואר 2018 בהוצאת סלע מאיר. הרומן עוסק בהיסטוריה חלופית של מדינת ישראל, לו הייתה המפלגה הליברלית (הציונים הכלליים) זוכה בבחירות לכנסת השנייה בשנת 1951, ומקימה ממשלה שאינה כוללת את מפא"י בהנהגת דוד בן-גוריון.
הנחת היסוד של הספר היא כי שלטונם המתמשך של בן-גוריון ומפא"י עיצב את דמותה של ישראל מבחינה חברתית, תרבותית וכלכלית ברוח התפישות הסמכותניות והסוציאליסטיות של מפא"י, כשלתפישות שהושרשו בישראל היו ויש השלכות על המציאות עד היום. הרומן מניח כי אילו היו פני הדברים שונים, ומדינת ישראל הייתה צומחת ומתעצבת על בסיס תפישות ליברליות היו פניה שונים במובנים רבים.
הספר מתאר, בין השאר, את האופן בו התגבשה החוקה הישראלית בשנות החמישים, את ההימנעות מהקמת עיירות הפיתוח, את האירועים שהובילו למערכת יוני בשנת 1968 (המקבילה למלחמת ששת הימים) ובעקבותיה להקמת מדינה פלסטינית ולסיפוח חלקים מסיני למדינה זו, את הפיכתם של החרדים לכוח מוביל בכלכלה הישראלית, את פריחת ערביי ישראל, את השלום עם מצרים וכינון ממשל משותף פלסטיני-מצרי-ישראלי בשטחי סיני, והפיכתה של ישראל לכוח כלכלי אזורי חשוב ולמדינה העשירה בעולם.
רעיונות היסוד של הספר
לו מתווה את התפתחותה של מדינת ישראל לו משלו בה רעיונות הליברליזם הקלאסי, בלי חריגה מהם. כך, לדוגמה, הממשל הצבאי על ערביי ישראל מתבטל כבר בתחילת שנות החמישים ואילו עיירות הפיתוח אינן מוקמות כלל, משום שלפי עקרונות הליברליזם לא צריכים להיות למדינה עניין או סמכות להכתיב את התנהגותם, מקום מושבם ועיסוקם של אזרחיה. במטבע דומה, ההתנגדות של הליברליזם לקולוניאליזם דוחפת להקמת מדינה פלסטינית כבר בשנות השישים של המאה הקודמת ומביאה להפיכת זנות, הימורים וסמים קלים לחוקיים.
לצד אלו, מעלה הספר כמה רעיונות מקוריים לאופן בו יכולה הייתה מדינת ישראל הליברלית להתמודד עם כמה מהבעיות הטורדות אזרחי כל מדינה, ובהן הנטייה לאנטרופיה, תפיחה תקציבית ושחיתות, התגברות גישות סמכותניות והגברת מעורבות המדינה בחיי אזרחיה. כך, לדוגמה, מעלה הספר רעיון ליצירת לולאת היזון-חוזר שתביא להליכי ייעול מתמשכים בשירות הציבורי, באמצעות הפיכת משרתי הציבור לשותפי רווח הנהנים מהייעול; או מענק שנתי לכל תושב, על בסיס עודף תקציבי, ההופך את תושבי המדינה שותפים פעילים לדחיפה לייעול המנגנון הממשלתי בכללו.
ביקורת
יצחק פלדמן בביטאון החרדי ״בקהילה״ הגדיר את הספר ״לא פחות מיצירת מופת״ של ״דמיון פורה, מעט פרוע, כמו מחזה, שבו דמויות, אירועים ותקופות שכולם נחצבו מתוך כור ההיתוך הישראלי. אבל אף פעם לא באמת היו שם, לפחות רובם״. ישי פלג במדור ספרות של המוסף מוצ״ש של העיתון מקור ראשון מציב את ״לו״ בין יצירות היסטוריה חלופית אחרות, ובהן "האיש במצודה הרמה״ של פיליפ ק. דיק ו״הקנוניה נגד אמריקה״ של פיליפ רות וגורס כי ״רדלר, לעומתם, פנה לדרך שלישית: הוא החליט לחלום על מדינת ישראל אחרת לחלוטין.... ובשום שלב גם לא משיב את הרכבת למסלולה״. פלג מחמיא לכותב וטוען כי ״דרושה כתיבה מיומנת כדי להחיות את דמותה המופשטת של ״מדינה״ ברומן מוזר כזה, ורדלר פיצח את הסוד.״ בסיום דבריו מציין הכותב כי ״רדלר מכיר [בכך שהוא כותב אגדה]... אך כמו שמדינת היהודים יודעת, לאגדות יש כוח לפרוץ אל המציאות, אם רוצים״. גם איתמר מרילוס בביקורת הספר ב״שביעי״ מעלה את ״הקנוניה נגד אמריקה״ בהקשר זה, וקובל על כך שהספר אינו מתאר את ההיסטוריה המדומינת ״מנקודת מבט חווייתית״ כמו ספרו של רות, אך קובע כי על אף זאת הספר ״מאתגר את המחשבה האינטלקטואלית לא פעם, ומהבחינה הזאת שווה לקרוא אותו.״
דוד טל באתר ״מידה״ גורס כי מדובר ב״ספר ייחודי, מהנה ומעורר מחשבה״ וסבור כי יש בו ״רוחב יריעה מרשים שמעיד על מחקר חכם ומעמיק, אך הספר עדיין נקרא בצורה קולחת יחסית״. עם זאת, גורס טל, למרות כוונותיו הטובות בבירור של רדלר... הוא גולש לעיתים לכתיבה אוטופיסטית וגם בנסיבות המקלות והאופטימיות ביותר, חלק מתיאוריו לא נשמעים סבירים... לעיתים תיאור המציאות הוורוד יגרום גם לליברלים מושבעים להרים גבה״. ביקורת בכיוון שונה במקצת השמיע בני ציפר בפינתו בתוכניתה של רבקה מיכאלי ב-103fm. לפי ציפר, ״מה שמעניין בספר הוא לא התוצאה הסופית (החזון של הכותב)… אלא הדמיון שלו… ספר מענג… מה שזה מזכיר לי הכי הכי זה [את הספר ״כניעה״] של הסופר הצרפתי מישל וולבק… רק שפה החזון חיובי״.
גישה נוספת, ושונה במקצת, מבטא ערן בר-טל ב״ישראל היום״. לפי בר-טל ספרו של רדלר עונה על צורך של ליברלים ״כי אין להם תנ״ך, קוראן או מניפסט שמשרטט מציאות שממש מתאימה להם״ ועומד על כך שחלק מהתיאורים בספר, ובייחוד גישתם של חרדים וערבים הם ביטוי לתסכול של ליברלים מ״עמדת החרדים והערבים, שאמורים לסלוד מממשלה ריכוזית וחזקה… אבל אלה גם אלה בוחרים בכוח המרכזי ובשלילת החירות״. בר-טל מבקר את הספר על כך שעם התפתחות עלילתו ״הליברליות קורסת לתוך עצמה ומתגלה במלוא ערוותה… הספר של רדלר ידבר לליבם של ליברלים מהדת השכלתנית… אלה שלא באמת מאמינים בבחירה רגשית, בלתי רציונלית, ואיכשהו בכל זאת מסוגלים להתאהב ולחשוב שהילד שלהם הכי יפה והכי חכם בעולם, למרות שברור שהוא לא.״ בר-טל מסכם ואומר כי ״הביקורת הזו היא חלק מההנאה בקריאה. הספר של רדלר נועד לכל מי שמכיר את ההיסטוריה ויידע להבחין בין החלופה המוצעת לבין המציאות... מסע מחשבתי מהנה... הייתי שמח לו נכתבו ספרים דומים על ידי סופרים בעלי דעות שונות. בהחלט נכון להשתמש ברטוריקה משוחררת יותר, שמתחילה היכן שרוצים וכוללת הרבה ״לו״.״
קצין ומרגל (סרט)
קצין ומרגל (בצרפתית: J'accuse, "אני מאשים", על שם מאמרו של אמיל זולא "אני מאשים...!") הוא סרט קולנוע צרפתי בבימויו של רומן פולנסקי, על פי תסריט המבוסס על ספרו של רוברט האריס באותו השם. השם "קצין ומרגל", (תרגום שמם האנגלי של הספר והסרט), עלול להטעות, שכן דרייפוס היה קצין אך לא היה מרגל כפי שניסו להעליל עליו. התסריט לסרט נכתב במשותף על ידי האריס ופולנסקי, וזהו שיתוף הפעולה הקולנועי השני ביניהם מאז הסרט "סופר הצללים".
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט נערכה ב-30 באוגוסט 2019 במסגרת פסטיבל הסרטים של ונציה ה-75 במספר, כשהסרט זכה בפרס אריה הכסף ..
עלילה
הסרט מתחיל בהסרת דרגותיו של דרייפוס, כאשר ז'ורז' פיקאר עדיין לא קיבל את תפקידו החשוב, הוא מתלוצץ עם קצינים גבוהים אחרים, על חשבונו של דרייפוס היהודי, במהלך הסרת דרגותיו המבזה. הסרט מתמקד בפרשת דרייפוס מסוף המאה ה-19 הידועה לשמצה. הקצין הצרפתי ז'ורז' פיקאר מתמנה לראש מחלק המודיעין של הצבא, בשנת 1895, הוא מגלה שהשתמשו בראיות שיקריות ומפוברקות להרשעת אלפרד דרייפוס - אחד היהודים הבודדים במטה הכללי של הצבא הצרפתי - בהעברת סודות צבאיים ל. פיקאר מסכן את הקריירה שלו במחלוקת עם בכירים בצבא הצרפתי שניסו להסתיר את פברוק הראיות במשפט דרייפוס. פיקאר נאבק במשך עשור כדי לחשוף את האמת ולהביא לשחרורו של דרייפוס מהכלא באי השדים, משום שהורשע בטעות מכוונת ונוראה.
הפקה
בכתיבת ספרו רוברט האריס הושפע מהתעניינות חברו רומן פולנסקי בפרשה עצמה. תחילה האריס כתב תסריט לסיפור בשם ד, כשפולנסקי התכוון לביים סרט זה כבר ב-2012.
אף שהעלילה מתרחשת בפריז, תוכנן כי הצילומים יחלו בוורשה בשנת 2014, על מנת לחסוך בעלויות. עם זאת, ההפקה נדחתה לאחר שפולנסקי עזב את פולין בעקבות בקשת ההסגרה של ממשלת ארצות הברית. בינתיים אפשרה רפורמת המס בצרפת לפולנסקי לשקול ולצלם את הסרט על אדמת צרפת. תקציב הסרט עמד על 60 מיליון €
ההפקה נדחתה בשנתיים נוספות ולבסוף יצאה לדרך בנובמבר 2018, כשהצילומים נערכו בפריז והושלמו באפריל 2019. הסרט הופק על ידי חברת Legende Films והופץ על ידי Gaumont Film Company.
איוב קרא
איוּבּ קרא (בערבית: أيوب قرا, נולד ב-12 במרץ 1955) הוא פוליטיקאי דרוזי-ישראלי. שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד, כשר התקשורת, שר בלי תיק, סגן שר לפיתוח הנגב והגליל, סגן השר לשיתוף פעולה אזורי, סגן יושב ראש הכנסת, וסגן שר במשרד ראש הממשלה.
קורות חיים
קרא נולד בשנת 1955 בכפר הדרוזי דלית אל-כרמל ליד חיפה. בנעוריו למד בבית הספר התיכון החקלאי כפר גלים ובפנימיית בית הספר החקלאי כדורי. בחופשות היה מתגורר אצל בני זוג יהודים ניצולי שואה.
סמוך לגיוסו לצה"ל התאמן בקבוצת הכדורגל של הפועל נהריה. ב-1976 היה לדרוזי הראשון ששיחק בליגה בכירה בישראל, כמגן בבני יהודה תל אביב. באותה עת עברת את שמו ליואב קרוא. לאחר תקופה קצרה פרש ויצא לקורס קצינים. את שירותו הצבאי בצה"ל סיים בדרגת סרן. בשנת 1983, בזמן מלחמת לבנון הראשונה שלח מכתב לרמטכ"ל משה לוי בו ביקש להשתחרר משרותו הצבאי במחאה על היחס לדרוזים בלבנון. הוא נכה צה"ל, עקב הלם קרב, אחיו הצעיר,, נהרג בלבנון ב-1985, ואחיו הבכור נפצע באורח קשה. לאחר מכן אביו הלך לעולמו בטרם עת ואמו לקתה בשיתוק.
קריירה פוליטית
בשנת 1984 הצטרף למפלגת תמ"י וריכז את פעילות המפלגה במגזר הערבי, הוא גם שימש כיועץ לענייני ערבים לשר הרווחה מטעם תמ"י, ואף שובץ במקום השמיני ברשימת תמ"י לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה.
בבחירות לכנסת השתים עשרה שובץ במקום 60 (הלא ריאלי) ברשימת הליכוד. בשנת 1996 הוצב במקום ה-35 ברשימת הליכוד-גשר-צומת לכנסת ה-14, ולא נכנס לכנסת. בשנת 1999 נכנס לכנסת ה-15 מטעם הליכוד וכיהן כסגן יושב ראש הכנסת וכיושב ראש הוועדה לבדיקת נושא העובדים הזרים. לקראת הבחירות לכנסת ה-16 נדרש איוב קרא להתמודד על מקום ברשימה הארצית ולא ליהנות משריון שניתן למגזר הלא יהודי, מאחר שהיה חבר כנסת מכהן. תומכיו של קרא טענו כי מדובר בתרגיל פוליטי שביצעו תומכי אריאל שרון בניסיון להוציא אותו מהכנסת. בסיום הבחירות הפנימיות לרשימת הליכוד הוצב קרא במקום ה-40 ברשימה וזכה להיכנס לכנסת. בכנסת ה-16 כיהן כיושב ראש הוועדה למאבק בנגעי הסמים והאלכוהול.
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 הוצב קרא במקום ה-39 בסיום הבחירות הפנימיות לרשימת הליכוד. תומכי קרא טענו כי אנשי מפלגת קדימה, מפלגה שהקים ראש הממשלה אריאל שרון שעזב את הליכוד זמן קצר לפני כן, הטו את תוצאות הבחירות לרעת קרא מכיוון שראו בו כאחד המתנגדים הבולטים לשרון. זמן קצר לאחר קבלת תוצאות הבחירות הפנימיות הודיע קרא על פרישתו ופנה לעסקים פרטיים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 בחר קרא להתמודד שוב על מקום ברשימת הליכוד לכנסת. בישיבת מרכז הליכוד שהתקיימה בנובמבר 2008 נקבעו הליכי ההצבעה ונקבע שחבר כנסת לשעבר לא יוכל ליהנות מהשריון של המגזר הלא יהודי, עובדה שהייתה מאלצת את קרא להתמודד שוב בבחירות הארציות. קרא עתר בתגובה כנגד ההחלטה לבית הדין של הליכוד אשר קבע שיש לדון בנושא מחדש. בישיבת מרכז הליכוד שהתקיימה ב-2 בדצמבר עלתה הצעה מפורשת לקבוע שחבר כנסת לשעבר לא יוכל ליהנות מהשריון למגזר הלא יהודי. אולם ההצעה נדחתה ברוב גדול. בסיום ההצבעה הריעו ונשאו אותו על כפיים חברי מרכז. בבחירות המקדימות של הליכוד לקביעת רשימתה לכנסת ה-18 זכה קרא ב-9,385 קולות שהם כ-19.3% מהקולות, עם אחוזי תמיכה גבוהים שנעו בין 40% ל-80% בהתנחלויות ותמיכה גבוהה באזור חיפה, סביבת מגוריו. קרא לבסוף מוקם במקום ה-23 בעקבות השריון למגזר הלא יהודי. קרא נבחר לכנסת ה-18 לאחר זכיית הליכוד ב-27 מנדטים. לאחר הקמת הממשלה ה-32 מונה קרא לסגן השר לפיתוח הנגב והגליל. כאשר סילבן שלום מונה לשר.
ב-3 בינואר 2012 ננזף על ידי ועדת האתיקה של הכנסת, לאחר שבוויכוח עם ח"כ רוני בר-און עשה "שימוש בלשון ביבים ובכינויי גנאי קשים ביותר שמקומם לא יכירם בדיון בכנסת, ובכך פגע בכבוד הכנסת וחבריה".
בבחירות לכנסת ה-19 הוצב קרא במקום ה-39 ברשימת הליכוד - ישראל ביתנו ולא נבחר לכנסת.
בבחירות לכנסת ה-20 נבחר לכנסת לאחר שהליכוד קיבל 30 מנדטים, כאשר קרא ממוקם במקום ה-24 ברשימת הליכוד.
ב-23 בינואר 2017 אושר מינויו לתפקיד שר במשרד ראש הממשלה. במאי 2017 החליט ראש הממשלה, בנימין נתניהו, למנות את קרא לשר התקשורת. ב־29 במאי 2017 מונה לשר התקשורת. בתפקידו כשר התקשורת מינה חברים חדשים למועצת הרשות השנייה המזוהים עם הליכוד.
בפריימריז של הליכוד לפני הבחירות לכנסת ה-21 הגיע למקום ה-39, ולא נכנס לכנסת. ב-24 ביוני 2019 קרא הודיע על התפטרותו מתפקיד שר התקשורת. בבחירות לכנסת ה-22 מוקם במקום ה-42 ולא נכנס לכנסת. ב-23 בדצמבר 2020, הודיעה ח"כ שרן השכל על התפטרותה מהכנסת, ובעקבות כך, הוא כיהן כח"כ עד לבחירות לכנסת העשרים וארבע.
בפברואר 2021 לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצב קרא במקום ה-41 ברשימת הליכוד ולא נכנס לכנסת.
לאחר התפשטותו של נגיף הקורונה נסע איוב קרא לסנט פטרבורג שבה קיבל במתנה ממהנדס מקומי את מכשיר ה"איבגני", אשר לטענתו מטהר את המים מהנגיף. מאוחר יותר קרא הכריז על שיווק של "מי חיים" ששתייתם כביכול יוצרת "אנטי-וירוס" המונע הידבקות בנגיף.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, התמודד בפריימריז בליכוד ושובץ במקום ה-44 ברשימה. לאחר מכן, בית הדין של הליכוד החליט להזיז את מיקומו למקום 64. בעקבות זאת, קרא החליט לפרוש מהחיים הפוליטיים.
עמדותיו
בתקופת היותו שר היה קרא מהשרים המקורבים ביותר לראש הממשלה בנימין נתניהו הוא מגדיר עצמו כפטריוט ישראלי וציוני נלהב. מבחינה פוליטית הוא ממוקם באגף הימני של תנועת הליכוד, ונמנה עם חברי הכנסת שזכו לכינוי ה"מורדים" שהתנגדו לתוכנית ההתנתקות. ערב ביצוע תוכנית ההתנתקות, ביקר קרא מתוך הזדהות בגוש קטיף ובמאהל מחאה נגד ההתנתקות.
ב-13 באוקטובר 2004 קיבל אות הוקרה מהאגודה למלחמה בסרטן עקב פעילותו להגבלת העישון.
בחול המועד פסח תש"ע, השתתף קרא בכנס שהתקיים באזור מערת המכפלה שבחברון, כדי לחגוג עם היישוב היהודי במקום את ההכרזה על מערת המכפלה כאתר מורשת לאומי. בעצרת אמר סגן השר כי "ראש הממשלה צריך להגיד 'לא' לברק חוסיין אובמה ו'כן' לעם ישראל, אישור חידוש הבנייה וההתיישבות בכל חלקי הארץ".
בדצמבר 2010 נפגש קרא בווינה עם היינץ כריסטיאן שטראכה, מנהיג מפלגת החירות האוסטרית שבראשה עמד בעבר ירג היידר, מפלגה המוחרמת על ידי ישראל והקהילה היהודית באוסטריה. הפגישה התקיימה למרות בקשות של משרד החוץ ויושב ראש הכנסת לבטלה. לטענת קרא, שטראכה הוא ידיד ישראל, אנשי מפלגתו עמדו לצד ישראל לאחר המשט הטורקי לעזה, הוא לא ראה כל הוכחות לכך שמפלגת החירות היא מפלגה אנטישמית, ועל כן יש לשנות את המדיניות הישראלית כלפיו, פגישה זו ספגה ביקורת מצדדים בכל הקשת הפוליטית הן באוסטריה והן בישראל.
חיים אישיים
קרא נשוי ואב לשישה ילדים, ומתגורר בדלית אל-כרמל.
אלכסנדר גלפונד
אלכסנדר אוסיפוביץ' גלפונד (ברוסית: Алекса́ндр О́сипович Ге́льфонд; 24 באוקטובר 1906 - 7 בנובמבר 1968) היה מתמטיקאי סובייטי-יהודי. גלפונד ידוע בעיקר בשל משפט גלפונד-שניידר שפותר את הבעיה השביעית של הילברט.
קורות חייו
גלפונד נולד בעיר סנקט פטרבורג באימפריה הרוסית (כיום ברוסיה) לאוסיפ איזקוביץ' גלפונד שהיה רופא במקצועו ופילוסוף חובב. הוא נרשם ללימודים באוניברסיטת מוסקבה בשנת 1924, ב-1927 נרשם שם ללימודי תואר שני וקיבל תואר דוקטור בשנת 1930. המנחים שלו היו: אלכסנדר חינצ'ין וויאצ'סלב סטפנוב.
ב-1930 שהה גלפונד חמישה חודשים בגרמניה (בברלין ובגטינגן) שם עבד בשיתוף פעולה עם אדמונד לנדאו, קארל לודוויג זיגל ודויד הילברט. בשנת 1931 היה לפרופסור באוניברסיטת מוסקבה שם עבד עד אחרית ימיו. משנת 1933 עבד גם במכון סטקלוב למתמטיקה. ב-1939 נבחר גלפונד לחבר מתכתב (Corresponding member) באקדמיה הסובייטית למדעים בשל עבודתו בקריפטוגרפיה. לפי ולדימיר ארנולד, במהלך מלחמת העולם השנייה, גלפונד היה הקריפטוגרף הראשי של הצי הסובייטי.
על פעילותו המדעית הוענקו לו עיטור לנין ועיטור הדגל האדום של העמל.
עבודתו
גלפונד הגיע לתוצאות חשובות בתחומים רבים במתמטיקה כגון: תורת המספרים, אנליזה מרוכבת ומשוואות אינטגרליות, ועסק גם בהיסטוריה של המתמטיקה. תרומתו החשובה ביותר היא משפט גלפונד-שניידר משנת 1934: אם \ a, b הם מספרים אלגבריים כך ש-\ a\ne0,1, ו-\ b הוא מספר אי-רציונלי, אזי \ a^b הוא מספר טרנסצנדנטי. המשפט עונה בחיוב על הבעיה השביעית של הילברט. המשפט הוכח גם על ידי תאודור שניידר באופן עצמאי כשנה מאוחר יותר. בשנת 1929 הציע גלפונד הרחבה למשפט, שנודעה כהשערת גלפונד, שהוכחה בשנת 1966 על ידי אלן בייקר.
המספר e^\pi \, (או (-1)^i לפי זהות אוילר) ידוע כקבוע גלפונד והמספר ידוע כקבוע גלפונד-שניידר. הטרנסצנדנטיות של המספרים הללו נובעת ממשפט גלפונד-שניידר (אם כי הטרנסצנדנטיות של קבוע גלפונד-שניידר הוכחה עוד לפני כן).
זיוף עתיקות
זיוף עתיקות הוא ייצור חפצים כך שיחשבו כ"עתיקות", או שינוי עתיקות כך שמשמעותן תגדל. זיוף עתיקות יכול להיות מונע מבצע כסף, אך גם מניסיון לרכוש יוקרה מדעית או פוליטית. קיימים גם מקרים בהם זייפנים ניסו להוכיח, באמצעות הזיוף, את אמיתותן של אמונות דתיות ("זיוף דתי") ואידאולוגיות. לעיתים זיוף עתיקות נעשה כ"מתיחה". זיוף עתיקות קשור לתחום זיוף האמנות.
לעיתים קרובות, סדרת חפירות ארכאולוגיות מפורסמת מובילה לגל ניסיונות של זייפנים המנסים להפיק רווח מן העניין שהתעורר בעתיקות מאתר זה. בדרך כלל מנסים הזייפנים למכור את העתיקות בשוק החופשי (ובעיקר בשוק ה"שחור"), אך חלק מן הזיופים הגיע למוזיאונים או הפך מוקד למחקר מדעי.
זיוף עתיקות קיים בכל תת-ענפי הארכאולוגיה ובכל התחומים הגאוגרפיים. אחד הזיופים הנפוצים כיום הוא של קדרות פרה-קולומביאנית, אבל זויפו גם "ממצאים" ממצרים העתיקה, מחפירות בכרתים ובאיי יוון, באסיה הקטנה ובאזורים רבים אחרים בעולם. קיימים גם זיופים פליאונטולוגיים, כמו ה"ארכיאורפטור".
באזור ארץ ישראל והמזרח התיכון, היה מוזס וילהלם שפירא סוחר עתיקות, אשר הואשם פעמיים כי זייף עתיקות - פעם אחת מכר למוזיאון בברלין חרסים מואביים כביכול ופעם נוספת נטען כי מגילות שהציע למוזיאון הבריטי היו זיופים (כיום טענת זיוף זה נתונה במחלוקת, לאחר גילוי מגילות מדבר יהודה באותו אזור).
חוקרים מנסים לזהות זיופי עתיקות באמצעות כלי מחקר מסוגים שונים: בדיקות ארכאולוגיות, גאולוגיות ופטרוגרפיות, כגון תיארוך פחמן-14; ובדיקות פליאוגרפיות ואפיגרפיות לבדיקת כתב ותוכן של טקסטים.
FXCM
פעילות המסחר של החברה בארצות הברית נאסרה בעקבות הונאת לקוחותיה. חברת האם שלה בעבר Global Brokerage, Inc. הודיעה על פשיטת רגל ב-11 בדצמבר 2017. החברה המפעילה, קבוצת FXCM, נמצאת כיום בשליטת קבוצת ההשקעות ג'פריס. בפברואר 2017 הגיעה החברה להסכם פשרה שבמסגרתו שילמה קנס של 7 מיליון דולר ונשלל רישיונה לעסוק במסחר בארצות הברית.
היסטוריה
FXCM נוסדה בשנת 1999 בארצות הברית על ידי: מיכאל רומרסה, אדוארד יוסופוב, ויליאם אהדוט, דייוויד סקהאי, קן גרוסמן, דרו ניב בדצמבר 2010 החברה הונפקה בבורסה של ניו יורק (סימול ב-NYSE: FXCM) והפכה לברוקר המט"ח הציבורי הראשון בעולם. בספטמבר 2016 עברה המניה להיסחר בנאסד"ק ובפברואר 2017 החברה המונפקת שינתה את שמה מ-FXCM INC ל-GLOBAL BROKERAGE (סימול: "GLBR").
FXCM מספקת שירותים באמצעות פלטפורמת מסחר מקוונת, ה-Trading Station II, ובאמצעות פלטפורמות צד שלישי כגון MetaTrader 4. החברה מאפשרת ללקוחות קמעונאיים ומוסדיים לבצע עסקאות מט"ח ממונפות על בסיס ביטחונות. מחוץ לארצות הברית, FXCM מספקת גם מסחר בחוזי הפרשים (CFD), שבאמצעותם יכולים סוחרים לבצע עסקאות על סחורות כגון כסף, זהב, נפט, גז ועוד.
המודל העסקי של FXCM מבוסס על שיטת ה-No Dealing Desk, שבה מועברות עסקאות המט"ח של לקוחותיה לביצוע למול שורה ענפה של ספקי נזילות העובדים עם FXCM, מה שמבטיח כי לא יתקיים ניגוד עניינים אפשרי בין הברוקר לבין הסוחר. מרבית הרווחים של FXCM מגיעים מעמלה עבור שירותי המסחר שהיא מספקת ללקוחותיה ברחבי העולם.
FXCM מפעילה סניפים, שותפויות וחברות-בת במרכזים הפיננסיים הבולטים בעולם. המטה של FXCM נמצא בעיר ניו יורק ויש לה משרדים וסניפים גם במדינות: בריטניה, גרמניה, אוסטרליה, צרפת, איטליה, יוון, יפן, סין, קנדה, דרום אפריקה, ניו זילנד וישראל.
חברת (Forex Capital Markets Limited (FXCM LTD מפוקחת על ידי הרשות לאתיקה פיננסית (FCA) בבריטניה. בנוסף, FXCM Australia Limited Asic המפוקחת על ידי ACN ו-AFSL שבאוסטרליה ו-FXCM France LTD מפוקחת על ידי הרגולציה ACP שבצרפת. FXCM ישראל מפוקחת על ידי רשות ניירות ערך מ-31/10/2016.
נציגות בישראל
הנציגות של FXCM העולמית בשוק הישראלי היא חברת FXCM ישראל. החברה הוקמה בשנת 2007 ומשרדיה ממוקמים בתל אביב. מנכ"ל החברה הוא אבי אבוגני.
ארד שרון
בשנת 1994 נפטר אביו אלדר ומאז (כ-29 שנים) מנוהל המשרד 'שרון אדריכלים' על ידי ארד שרון. המשרד כיום הינו המוביל בארץ בתכנון מוסדות רפואה ומונה כ-20 אנשי צוות: אדריכלים, מתכנני ערים ומעצבי פנים.
מ-2010 מנוהל המשרד ההיסטורי בשותפות של ארד עם בת זוגתו, אדריכלית שרון גור זאב.
ביוגרפיה
ארד שרון הוביל את תכנונם של פרויקטים חשובים ומורכבים שחלקם הפכו לאייקונים ארכיטקטוניים במרחב הישראלי: בניין עיריית ראשון לציון, בניין הלב ע"ש סמי עופר, בית חולים רות רפפורט לילדים, בנין המיון החדש במרכז רפואי אסף הרופא בצריפין, בניין נשים ויולדות במרכז רפואי ע"ש סורוקה בב"ש, עיצוב בניין כניסה פיסולי וייחודי לבית חולים לילדים בסורוקה, בניין אודיטוריום למרכז רפואי הדסה עין כרם, מרכז מסחרי עבור חב' "מליבו" בכניסה למרכז רפואי וולפסון בחולון, מיון חדש באיכילוב, מגדל אשפוז חדש בבית החולים האנגלי בנצרת ועוד.
משרד שרון מתכנן כיום ב-13 מרכזים רפואיים: מרכז רפואי ת"א, סורוקה ב"ש, וולפסון חולון, רמב"ם חיפה, הדסה עין כרם, גהה, אסף הרופא בצריפין, הילל יפה, תל השומר ומעיני הישועה בבני ברק, מרכז רפואי ברזילי, בי"ח אנגלי בנצרת ושערי צדק.
שרון עוסק גם בפיסול סביבתי ועיצב את תאורת 7 שוברי הגלים של תל אביב, קיר אומנותי לתורמת אסיה קוגן באסף הרופא, ו-3 קירות זכוכית מונומנטאליים בשיתוף עם החברה ההולנדית "אוקטטיוב" בבית החולים הדסה עין כרם. ארד שרון הינו אדריכל הבית של המרכז הרפואי תל-אביב (איכילוב) בו תכנן מבנים ייחודיים ומקוריים כגון בניין הכניסה הראשית מקורה הזכוכית (ה"אנקס"), בית כנסת, עיצוב שער הכניסה החדש לקמפוס, בניין מרפאות ילדים, בניין הלב ע"ש סמי עופר, בניין מיון חדש, מערך חדרי ניתוח, מגדל אדלסון ועוד.
שרון הוביל את המשרד לזכייה בתחרויות חשובות כדוגמת: במרכז הרפואי רמב"ם זכה המשרד בתחרות לתכנון בי"ח לילדים בשטח של כ 18,000 מ"ר הכולל חניון לכ-1500 מכוניות בשטח של כ-60,000 מ"ר בו ממוקם בי"ח אזורי לשעת חרום לכ-2000 מיטות הגדול מסוגו בעולם. הפרויקט הושלם ב2017. במרכז הרפואי מעיני הישועה זכה המשרד בתחרות לתכנון בנין אשפוז מרכזי חדש בשטח של כ-20,000 מ"ר.
שרון עסק בהוראה בפקולטה לאדריכלות באוניברסיטת תל אביב, הוביל את הכנת תוכנית המתאר של העיר טייבה, וכתב מאמרים רבים שהתפרסמו בכתבי העת "אדריכלות ישראלית" ו"ארכיטקטורה". כיהן פעמיים בחבר השופטים בתחרות פרס רכטר לאדריכלות ושימש באופן קבוע שופט בפרויקטי הגמר של הטכניון במסגרת פרס עזריאלי לאדריכלות. בנובמבר 2010 הרצה ארד בקונגרס בינלאומי לאדריכלות בטוקיו וב-2018 הרצה בווימר לרגל 100 שנה לבאוהאוס. ארד לימד בפקולטה לאדריכלות בטכניון (2003-2001), ובסדנה לאדריכלות של אליעזר פרנקל (1995-2000).
ב2014 התראיין על ידי היוצר הקולנועי עמוס גיתאי בנושא השפעת הקולנוע על האדריכלות והארכיטקטורה בסדרה מאת "כאן" חינוכית.
בין השנים 2018-2020 פרסם שני ספרים, להציל את החולדה, המגולל את סיפורם של שלושה דורות בני משפחה אחת דרך עיניו של הבן והנכד, והכד השחור, רומן על משפחה שנפרש על פני שלושה דורות גם כן. בשני הספרים נכללים אירועים היסטוריים הקשורים במצב הביטחוני והכלכלי אשר משפיעים על גורלותיהם של גיבורי הספר, כגון מבצע סיני, המיתון של שנות השישים ומלחמת ששת הימים.
המדינה החופשית וירטמברג
המדינה החופשית וירטמברג הייתה מדינה ברפובליקת ויימאר, ולאחר מכן בגרמניה הנאצית. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה פוצלה המדינה ל ווירטמברג-באדן.
היסטוריה
ב-30 בנובמבר 1918 התפטר וילהלם השני, מלך וירטמברג מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה. לאחר ביטול הממלכה, הפכה המדינה למדינה חופשית. המדינה התקיימה כמדינה חופשית במהלך רפובליקת ויימאר ובמהלך שלטון גרמניה הנאצית.
לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם השנייה, חולקה וירטמברג ל שהייתה תחת אזור הכיבוש הצרפתי, ווירטמברג-באדן שהייתה תחת אזור הכיבוש האמריקני. בשנת 1952 התאחדו וירטמברג-הוהנצולרן ווירטמברג-באדן עם דרום באדן, ויצרו את מדינת באדן-וירטמברג, שהיא אחת מ-16 המדינות הפדרליות שמרכיבות את גרמניה המודרנית.
קרישה תוך-כלית מפושטת
קרישה תוך-כלית מפושטת (באנגלית: Disseminated intravascular coagulation; בראשי תיבות: DIC) היא מצב רפואי מסוכן, הכולל גירוי יתר של מנגנוני קרישת הדם בגוף האדם.
שפעול פתולוגי זה יכול להיגרם כתגובה למספר מחלות או תסמינים. כפי שמרמז שמו, במצב זה מתהווים קרישי דם קטנים בתוך כלי הדם בכל הגוף. מאחר שקרישי דם אלו צורכים את החלבונים והטסיות הנחוצים לתפקודי הקרישה התקינים, נוצרת הפרעה בתהליך הקרישה עצמו וקיימים דימומים באזורים שונים בגוף, כגון העור, מערכת העיכול, מערכת הנשימה ואזורים נוספים. קרישי הדם הקטנים הנוצרים בתופעה זו גורמים גם להפרעה בזרימת הדם הנורמלית לאיברים (כגון הכליות), מצב אשר יכול להוביל לאי-ספיקה של האיבר הספציפי.
DIC עלול לקרות גם במחלות כרוניות, ולהתקדם באופן איטי יותר – בעיקר בחולים קשים, כאשר יכולה להתפתח אי ספיקה כללית של איברים שונים בגוף, אשר מביאה למות החולה.
אפידמיולוגיה
בערך כמחצית מהמקרים של DIC מתרחשים כסיבוכי היריון, וכשליש מהם כתוצאה מהתפרצות של סרטן מפושט (carcinomatosis).
מנגנון ההיווצרות
תחת תנאי שיווי משקל בגוף (הומאוסטאזיס), תהליכי הקרישה מאוזנים בקפדנות. תהליך הקרישה בגוף מביא לייצור תרומבין אשר הופך פיברינוגן לפיברין. הקריש המורכב מפיברין הוא התוצר הסופי של תהליך הקרישה (קרוי גם הקריש השניוני). המערכת הפיברינוליטית מופעלת לאחר מכן על מנת לפרק את הפיברינוגן והפיברין, על ידי ייצור פלסמין, שתפקידו לפרק את קרישי הפיברין שנוצרו. פירוק קרישי הפיברין והפיברינוגן הופך אותם לפיסות קטנות הקרויות Fibrin Degradation Products (FDPs), בעברית: תוצרי פירוק הפיברין.
במצב של DIC מאבד תהליך הקרישה והפיברינוליזיס (פירוק הקריש) שליטה, וכתוצאה נוצרים דימומים וקרישיות נרחבת. ישנן סיבות שונות להיווצרות DIC, אך ההתפתחות של אירוע זה דומה בכל המקרים. אחד מהגורמים העיקריים האחראיים להתפתחות מצב זה הוא הגורם הרקמתי (tissue factor) – גליקופרוטאין הנמצא בממברנות של תאים רבים בגוף (כולל תאי אנדותל, מקרופאגים ומונוציטים), ואשר אחראי באופן נורמלי, יחד עם פקטור 7, להתחלת תהליך הקרישה בגוף. הגורם הרקמתי משוחרר כתגובה לחשיפה לציטוקיני, TNF ואנדוטוקסין. מסיבה זו עלול להתפתח DIC, למשל במצבים של אלח דם, כתוצאה משחרור מוגבר של גורמים אלו. הגורם הרקמתי מצוי גם באיברים כגון הריאות, המוח והשליה. לאחר האקטיבציה שלו, הוא נקשר לפקטורים שונים במערכת הקרישה ומביא ליצירת הקרישים כמתואר לעיל. כתוצאה משחרור יתר של הגורם הרקמתי, מופעלת מערכת הקרישה באופן אבנורמלי: עודף של טרומבין זורם במחזור הדם, ומביא להיווצרות קרישי דם קטנים במחזור הדם עצמו. קרישי דם עודפים אלו אוספים טסיות דם בדרכם, והופכים לקרישי דם גדולים יותר, שמביאים לפקקת (טרומבוזיס) מיקרו-וסקולרית ומאקרו-וסקולרית.
כתוצאה מהצטברות טסיות דם במהלך ייצור קרישי הדם הקטנים, נוצרת תרומבוציטופניה (מיעוט טסיות בדם). גם גורמי קרישה אחרים מתמעטים עקב השתתפותם ביצירת קרישי הדם, מה שגורם ליצירת דימומים האופייניים ל- DIC.