cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רחוב אגריפס (ציור)
תיאור
הציור מורכב מלוח עץ מלבני עליו הוסיף ארוך שרבוטים בעיפרון, צבעי שמן ופסטל וכן חריטות בצבע. בצדו השמאלי של הלוח מופיע כתם צבע כהה המורכב מריבוע בגוון חום, ומתחתיו מלבן בעל גוון חום-אדום. מעליהם מופיע כתם נוסף, חופשי יותר, בצבע אדום. צורתו היא כעין קו עבה וחופשי המסתיים בעיגול. בראש הלוח הציב ארוך "רֶדִי מֶייד" של שלט רחוב ירושלמי הנושא את השם "רחוב אגריפס" בעברית, באנגלית ובערבית.
מבחינה צורנית, הקומפוזיציה של הציור נוטה לעבר חלקו העליון. הדבר בא לידי ביטוי באנכיות של המלבנים. נטייה זו מעומתת עם האופקיות של שלט הרחוב ועם חלקו העליון של לוח העץ, המופרד מהלוח בעזרת קו מצויר.
היסטוריה
הציור מהווה דוגמה לאופן שבו "תרגם" ארוך את הישגי האקספרסיוניזם המופשט והפופ ארט האמריקאים, אליהם נחשף בעת שהותו מחוץ לישראל. בייחוד יש לציין את השפעתו של רוברט ראושנברג, שאת עבודותיו ראה ארוך בביאנלה של ונציה בשנת 1964. ארוך טען במקומות רבים כי את יצירותיו יש למקם במסגרת של דיון צורני ב"שפת האמנות": אולם, בשונה מעבודות אחרות של ארוך, מכילה העבודה זיהוי איקונוגרפי ברור היכול להאיר תכנים נוספים בעבודה. ארוך עצמו חזר בו מהצהרות אלו בראיון מאוחר יותר. העבודה על "רחוב אגריפס" החלה בשוודיה, בעת שארוך כיהן בה כשגריר ישראל בין השנים 1962-1959. בשנת 1962, עם שובו לישראל, הביא עמו ארוך את משטח העץ המלבני. שלט הרחוב שהוצמד אל הציור נעשה על ידי יעקב איזנברג, אמן ומורה ב"בצלאל" שיצר שלטי רחוב רבים בעיר וארוך, שלמד ב"בצלאל" בשנים 1924–1926, שימש כמעצב שלטים בסדנתו. התייחסות לשלטים מופיעה גם בעבודות מוקדמות יותר של ארוך, כגון ציורי סדרת "צקפר" (1962 - 1966), ובהם התייחסות איקונוגרפית לשלט של סנדלר מימי ילדותו ואף רמזים לאביו של האמן. בשנת 1963 הציג ארוך בתערוכה בגלריה "רינה" בירושלים שלט נוסף ("רחוב ממילא"), המשולב בשרבוט. היה זה אחד משישה ציורים ששילבו שלטים ופורקו מאוחר יותר על ידי האמן. את השלטים קיבל ארוך כנראה מעיריית ירושלים, אליה פנה במכתב בנושא זה.
ב-25 במאי 1988 נמכר הציור במכירה פומבית שערכה גלריה גורדון בשטח מרכז הירידים והקונגרסים בישראל. הציור הוערך בכ-35,000-45,000 דולר, ונרכש במשותף על ידי מוזיאון ישראל ומוזיאון תל אביב לאמנות תמורת סכום של 48,400 דולר, שהושגו בתרומת בני הזוג וולטר ומאריאנה גריסמן מאנגליה.
ב-26 ביולי 2005 הוציא השירות הבולאי הישראלי בול, בעיצוב אד ואן אוויין, ועליו "רחוב אגריפס". הבול נדפס כחלק מסדרה של שלושה בולים שנושאם "ההיסטוריה כזיכרון אישי וכזיכרון קולקטיבי". האוצר יונה פישר בחר, בנוסף לציור זה, גם את הציורים "לוחות הברית" (1958) מאת משה קסטל ו"השבר והזמן 7" (1999) מאת משה קופפרמן.
הציור מוצג בתצוגת הקבע באוסף האמנות הישראלית של מוזיאון ישראל. בשנת 2011 הוצג הציור במסגרת התערוכה "המוזיאון מציג את עצמו, אמנות ישראלית מאוסף המוזיאון", שהוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות.
פרשנות
גם שרה ברייטברג-סמל הציגה את הציור כחיבור של רמות מציאות שונות. במאמרה "אגריפס נגד נמרוד" (1988) תקפה ברייטברג-סמל את התפיסה הקאנונית בספרות המחקר של תולדות האמנות הישראלית, אודות "נמרוד" (1939) של יצחק דנציגר, שראתה בו כמייצג בלעדי של הלאומיות העברית. "רחוב אגריפס" הוצע על ידה כאלטרנטיבה ראויה יותר, כזו המצרפת ערכים "יהודיים" עם ערכים ציוניים, המבטאים חיבור בין מקומות וזכרונות הלקוחים מן הביוגרפיה האישית של ארוך - שלט הרחוב מתקופת לימודיו בבצלאל, דלת הבית של ילדותו בחרקוב שהתגלמה בצורת המלבן וכדומה:
במאמר "ירושלים של אריה ארוך: בין רחוב אגריפס לבין הנציב העליון" (1989) הציע מרדכי עומר לקשר בין ציור זה לציור נוסף של ארוך - "הנציב העליון" (1966), מתוקף הציון האיקונוגרפי לדמותו של אגריפס הראשון - ה"נציב העליון" בשלהי תקופת הבית השני. אגריפס, טוען עומר, מהווה תזכורת ל"שקט שלפני הסערה" של חורבן ירושלים. בנוסף, עומר מביא את הערכתו ההיסטורית של מיכאל אבי-יונה כי ההתרחקות ממורשתו של אגריפס, היא זו אשר שמרה ועיצבה את תודעתו של העם היהודי. בכך, ביקש עומר לרמוז על האקטואליות האפשרית של ציור זה.
בעוד עומר מנסה לקשור את הציור אל ראשית הכינון ההיסטורי היהודי, הרי שרית שפירא הציגה את הציור בתערוכה "מסלולי נדודים" (1991) כסמן של זרות ושל "איכות חוץ-טריטוריאלית" באמנות הישראלית. הזיהוי של הציור עם אגריפס הנוכרי, ועם תקופת הזמן של טרם המרד הגדול, חורבן ירושלים והגלות - "רגע לפני שאיבדה ירושלים את תפקידה כמרכז של טריטוריה מוגדרת". הפך אותו בעיניה לסימון רדיאלי בהיסטוריוגרפיה הלאומית הישראלית, היסטוריוגרפיה המתמקדת בכינון ואישוש של מרחב לאומי קוהרנטי שראשיתו במקרא ואחריתו בהקמת מדינת ישראל.
פרשנות שונה לחלוטין, המדגישה אלמנטים פסיכואנליטיים הוצעה על ידי גדעון עפרת ודוד גינתון בראשית המאה ה-21. גינתון הציג במאמרו "הנציבה העליונה" (2000) ניתוח של הציור "הנציב העליון", תוך שהוא מצביע על אלמנטים פסיכו-תאולוגיים המשותפים לשני הציורים. אלמנטים אלו מצביעים לדעתו על יחס של דואליות המתבטא בנטייה של הקומפוזיציה כלפי "מעלה" אל מול האופקיות של השלט. דואליות זו מתפרשת במאמרו כביטוי של יחס אל מוסד הסמכות האלוהית, המתגלם בדמותו של אגריפס "השליט". הן גינתון והן עפרת מדגישים את הצבע האדום שבציור כשייך לאיקונוגרפיה עשירה המתייחסת למלכות ולשלטון. והשילוב בין "אדום" ל"כחול" מהווה מוטיב בעבודות רבות של ארוך. בנוסף, מצביע שילוב זה על תשוקה ועל איחוד מיסטי - "יסוד", מונח בעל הקשרים קבליים.
הכתם האדום בחלקו העליון של הציור הפך בפרשנותו של עפרת לחותמת נוטריון, אשר ביחד עם אזכורו של "הנציב העליון" מהווים סממן סמכות של ה"סופר אגו" אל מול התשוקות המיניות הלא-ממומשות. פרשנותו של עפרת גם רומזת גם על קשר אפשרי בין ציור זה אל יצירתו של מרסל דושאן "הזכוכית הגדולה" (1915–1923). הוא נשען על אזכורים ובציטוטים שונים מיצירתו של דושאן המופיעים ביצירותיו של ארוך. בין ציטוטים אלו ידוע במיוחד השעתוק של "גלגל אופניים" שהזמין לעצמו ארוך וניצב בדירתו בירושלים.
הסכם האוטונומיה העיראקי–כורדי (1970)
הסכם האוטונומיה העיראקית-כורדית משנת 1970 (או שיחות השלום העיראקיות-כורדיות או הסכם השלום מ-1970; בכורדית: Peymana Xweseriyê 1970) היה הסכם, שממשלת עיראק והכורדים הגיעו אליו ב-11 במרץ 1970, לאחר המלחמה העיראקית-כורדית הראשונה, למען יצירת אזור אוטונומי, המורכב משלושת המחוזות הכורדיים-עיראקיים העיקריים ומחוזות סמוכים אחרים שיקבעו על פי מפקד אוכלוסין כבעלי רוב כורדי. התוכנית גם הצהירה על ייצוג הכורדים בגופים ממשלתיים, שייושם ארבע שנים לאחר חתימתו. בשעתו היה ההסכם הניסיון הרציני ביותר לפתור את הסכסוך העיראקי-כורדי.
למרות חתימתה על ההסכם, החלה ממשלת עיראק בערביזציה של האזורים העשירים בנפט של כירכוכ וחנאקין. בסופו של דבר, התוכנית נכשלה, והסכסוך פרץ בשנית ב-1974.
יישום
טאריק עזיז הצהיר לאחר מכן "היינו כנים כשהכרזנו על מניפסט ה-11 במרץ. זו לא הייתה תעמולה". מולה מוסטפא בארזאני ראה בזה טוב מכדי להיות אמיתי, אבל חתם בכל זאת בגלל לחץ מהקהילות הכורדיות.
תוך חודש מרגע החתימה יושמו רוב הכתבות, ועד דצמבר מולה מוסטפא בארזאני היה אופטימי לגבי אוטונומיה, אבל עד סוף השנה התברר שמפלגת הבעת' רק משחקת על הזמן, שכן היה ניסיון התנקשות בחיי בנו. מפקד האוכלוסין באזורים שנויים במחלוקת נדחה פעמיים, ועד 1973 קרס ההסכם, והתגלגל לכדי מלחמה ב-1974.
יחסי הממלכה המאוחדת–ספרד
יחסי הממלכה המאוחדת–ספרד, המכונים גם יחסי בריטניה–ספרד, הם היחסים הבין-צדדיים בין ממלכת ספרד והממלכה המאוחדת.
הברית האנגלו-פורטוגזית
במשך מאות שנים, תפקידה של אנגליה, ובעקבות זאת הממלכה המאוחדת, בחצי האי האיברי, נקבע על ידי הברית האנגלו-פורטוגזית. היחסים עם פורטוגל היו תמיד קרובים יותר מאשר אלה עם ספרד, וספרד ובריטניה יצאו למלחמה פעמיים בגלל עצמאות פורטוגל.
הברית שקעה במשבר כאשר פורטוגל תמכה בחואנה מקסטיליה במקום דודתה איזבלה הראשונה מקסטיליה במלחמת הירושה הקסטיליאנית בשנים 1474–1479, מכיוון שגם צרפת תמכה במועמדותה של חואנה. בשנים שלאחר מכן, האנגלים שיתפו פעולה עם המלכים הקתוליים, ונערכו חתונות בין נסיכים אנגלים וספרדים, וקבוצה קטנה של חיילים אנגלים אף נלחמו בצד הקסטיליאני במהלך כיבוש גרנדה. עם זאת, המאבק של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה נגד פליפה השני, מלך ספרד במאה ה-16 הביא לתמיכה מחודשת של האנגלים בתנועת העצמאות הפורטוגזית שהחלה בשנת 1640 עם הכתרת ז'ואאו הרביעי, מלך פורטוגל. תמיכתה של אנגליה בפורטוגל במהלך מלחמת השחזור שלה גרמה לחיזוק היחסים האנגלו-ספרדים. אנגליה בכל זאת הביאה לחתימת אמנת ליסבון משנת 1668 בין פורטוגל לספרד, אשר הביאה לעצמאותה של הראשונה וההכרה בפדרו השני כמלך פורטוגל.
במאות שלאחר מכן פורטוגל ובריטניה היו בעלות ברית הדוקה בפוליטיקה ובמלחמות שלהם נגד ספרד, ששיתפה פעולה באורח צמוד עם צרפת לאחר מלחמת הירושה הספרדית (1700–1714) שכוננה את בית בורבון על כס המלוכה הספרדי. הברית התחדשה לנוכח ספרד שתמכה בצרפת כבעלת ברית במלחמת שבע השנים. ספרד הסכימה לתקוף את פורטוגל ובעקבות כך פלשה אליה בשנת 1762 עם צבא גדול. צבא בריטי גדול שמנה קרוב ל-10,000 הגיע לסייע לפורטוגלים. למרות שלושה ניסיונות, הספרדים יחד עם בעלי בריתם הצרפתים הובסו ואיבדו בסך הכל למעלה מ-25,000 איש. לאחר מכן פורטוגל וספרד זו הפכו לבעלות ברית במהלך מלחמת חצי האי.
לא התרחשה פעולה נוספת בין המעצמות עד 1797 עם פרוץ מלחמות המהפכה הצרפתית. שוב ספרד וצרפת היו בעלות ברית נגד פורטוגל ובריטניה. עם זאת, מלחמות נפוליאון הביאו לכך שספרד ופורטוגל יחד עם בריטניה היו בעלות ברית במאבקן נגד נפוליאון.
עידן התגליות
במהלך המאה ה-16 היו קשרים פוליטיים, מסחריים ותרבותיים מורכבים, שקישרו בין האימפריה הספרדית הגדולה והחזקה תחת בית הבסבורג לבין אנגליה קטנה אך שאפתנית. ההבסבורגים חיפשו בעלות ברית נגד צרפת. שתי המדינות היו נתונות כל הזמן בסערות והיה ביניהן יחסי שנאה-אהבה. נישואי הריבונים - פליפה השני ומרי הראשונה - בשנת 1554 היו נקודת השיא במאה של משא ומתן, מלחמות וחוזים. פליפה ומרי הסתדרו באופן אישי, אך לא היו להם ילדים ושומריהם הפגינו חוסר אמון והנישואים היו חסרים טקסים ובידור. מותה של המלכה מרי העלה את המלכה אליזבת לכס המלכות, ושתי המדינות הידידותיות הפכו לאויבות.
הנרי השמיני, מלך אנגליה, שהתחתן בנישואין פוליטיים עם קתרין מאראגון (נישואים שבוטלו אחר כך על ידי הנרי), ארגן סדרה של בריתות קצרות מועד עם קרלוס הראשון נגד צרפת במהלך המלחמה האיטלקית 1521–1526 והמלחמה האיטלקית 1542–1546. פליפה השני, מלך ספרד התחתן עם מרי הראשונה, מלכת אנגליה, מה שהפך את פליפה למלך ספרד ולמלך אנגליה ואירלנד. מותה המוקדם של מרי ללא יורשים מנע איחוד אישי הדוק יותר של המדינות.
אליזבת ירשה את הכתר בעקבות מותה של מרי בשנת 1558. בשנת 1569 מיגר צבא אליזבתני בן 12,000 את מרד הצפון והוציא להורג 450 מהמורדים הקתולים. המלחמה הקרה שהתחוללה בין אנגליה לספרד התגברה כאשר אליזבת סיפקה סיוע למורדים ההולנדים הפרוטסטנטיים שנלחמו במלך פיליפ השני מספרד ויזמה פשיטות שודדים על המסחר והמושבות הספרדיות באיי הודו המערבית.
זהב ודיפלומטיה
"משבר האוצר" משנת 1568 היה תפיסת הזהב של אליזבת מספינות ספרדיות בנמלים אנגלים בנובמבר 1568. חמש ספינות ספרדיות קטנות, שנשאו זהב וכסף בשווי 400,000 פלורינים (85,000 ליש"ט), נרדפו אחרי פיראטים בתעלה האנגלית, חיפשו מקלט בנמלים באנגלית בפלימות' ובסאות'המפטון. הממשלה האנגלית בראשותו של ויליאם ססיל נתנה רשות. הכסף נועד להולנד כתשלום עבור חיילים ספרדים שנלחמו שם במורדים. המלכה אליזבת גילתה כי הזהב אינו בבעלות ספרד, אך עדיין היה בבעלות בנקאים איטלקים. היא החליטה לתפוס את זה, והתייחסה כאל הלוואה מהבנקאים האיטלקיים לאנגליה. הבנקאים הסכימו לתנאיה, ולכן לאליזבת היה הכסף והיא בסופו של דבר החזירה את הבנקאים. ספרד הגיבה בזעם, ותפסה רכוש אנגלי בהולנד ובספרד. אנגליה הגיבה בכך שתפסה אוניות ונכסים ספרדיים באנגליה. ספרד הגיבה בהטלת אמברגו שמנע את כל היבוא האנגלי להולנד. ההתנגדות הדיפלומטית המרה נמשכה ארבע שנים. עם זאת אף אחד מהצדדים לא רצה מלחמה. בשנת 1573, ועידת ניימכן הייתה אמנה בה הבטיחה אנגליה לסיים את התמיכה בפשיטות על משלוחים ספרדים על ידי פרטיים אנגלים כמו פרנסיס דרייק וג'ון הוקינז. זה הושלם בוועידת בריסטול באוגוסט 1574 בה שילמו שני הצדדים עבור מה שתפסו. המסחר התחדש בין אנגליה לספרד והיחסים השתפרו.
מלחמה והארמדה
בשנת 1585, כשהחמיר מצב היחסים בין אנגליה לספרד, אישרה המלכה אליזבת שוב לפרנסיס דרייק לשבש את המשלוח הספרדי. הוא פשט על סנטו דומינגו וקרטחנה, פשיטות שהפכו למהלך הפתיחה של המלחמה האנגלו-ספרדית (1585–1604). פליפה השני, מלך ספרד הורה על פלישה לאנגליה והתחיל לבנות צי ענק במספנות הימיות של קדיס. שיבוש נוסף התרחש שם בשנת 1587 - דרייק חרך את זקנו של מלך ספרד ולמעלה ממאה אוניות ספרדיות נהרסו ועיכבו את שיגור הארמדה בשנה. האנגלים תפסו גם 2,900 חביות שרי (vino de Jerez) שהיו גם הם ברציפים. החדשות על הגעתו של היין המחוזק שהתפשט ברחבי הארץ, חיזק את התשוקה אליו והביא לפופולריותו.
אחרי כמעט שנתיים של הכנה, הארמדה הספרדית הייתה מוכנה להפליג. 154 אוניותיה נשאו 19,000 חיילים (17,000 ספרדים, 2,000 פורטוגזים) וכ־8,000 מלחים, וכן 180 אנשי דת שהיו אמורים לסייע בהקמת הקתוליזם באנגליה. התוכנית הייתה שהארמדה הספרדית תפליג במעלה התעלה האנגלית במערך סהר כדי לפנות דרך לכניסת כוחות צבא המוצבים בהולנד. הניסיון הראשון להפליג במאי 1588 הסתיים כאשר הארמדה הספרדית נתקפה בסערה והצי איבד חמש אוניות. הסערות אילצו את הצי להישאר בנמל לה קורוניה עד יולי. לבסוף הם הגיעו לליזארד פוינט ב-19 ביולי. הצי האנגלי היה בפלימות' והלך בעקבות הארמדה במעלה התעלה. המפגש הראשון היה מחוץ לפלימות', 21 ביולי, השני מחוץ לפורטלנד ביל, 23 ביולי, השלישי מחוץ לאי וייט, 24 ביולי. הארמדה לא נפגעה קשה והיא שמרה על כוחה. ב-27 ביולי הגיעה הארמדה למצר דובר ועגנה בקאלה. למחרת הציתו האנגלים כמה מספינותיהם ושלחו אותם לתעלה האנגלית בתקווה שהם יהרסו את אוניות הצי הספרדי. ספינות הארמדה חתכו את כבלן ובכך איבדו את העוגן שלהן והתפזרו ברחבי התעלה, וכך שברו את תצורת הסהר שהצי היה צריך לשמור עליו עד שיגיעו כוחות מהולנד. האנגלים תקפו את הספינות הספרדיות הפגיעות בעימות זה, המכונה "קרב הגבעות" ב-29 ביולי.
המוגבלה העיקרית עבור הספרדים הייתה נחישותם לעלות על ספינות האויב ולהשיג ניצחון בלחימה יד ביד. זה התגלה כיעיל בקרב לפנטו בשנת 1571, אך האנגלים היו מודעים לעוצמתם הספרדית ונמנעו ממנו.
לארמדה לא היה די תחמושת להמשיך בלחימה עם ספינות האנגלים (הספרדים ירו 125,000 כדורי תותח נגד האנגלים). כתוצאה מכך, החליט המפקד הספרדי לחזור לביתו בדרך הים הצפוני וסביב האיים הבריטיים, אולם, מחלות, רעב וסערה רדפו אחר הספרדים לאורך כל חופי סקוטלנד ואירלנד דרך אוגוסט וספטמבר. לפחות 19 אוניות נהרסו על החופים הסוערים האלה. עד 1,000 גברים מאותן ספינות טובעות נאבקו להגיע לחוף רק כדי להירצח על ידי תושבים מקומיים. 35 ספינות נוספות נעלמו בנסיבות שלא היו ידועות. בסך הכל 63 ספינות של הארמדה הספרדית לא הצליחו לחזור וסך המוות הכולל היה 18,000 (1,500 הרוגים בקרב).
הארמדה האנגלית, המכונה גם "הארמדה הנגדית" או משלחת דרייק-נוריס, הייתה צי של אוניות מלחמה שנשלחה לספרד על ידי אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה בשנת 1589, במהלך המלחמה האנגלו-ספרדית הבלתי מוצהרת (1585–1604) ובמלחמת שמונים השנים. היא הובלה על ידי סר פרנסיס דרייק כאדמירל וסר ג'ון נוריס כגנרל, ולא הצליח להחזיר את יתרון הבית בו זכתה אנגליה עם חורבן הארמדה הספרדית בשנה הקודמת. הניצחון הספרדי סימן את תחיית הכוח הימי של פליפה השני, מלך ספרד במהלך העשור הבא.
חזית חדשה נפתחה במלחמה בין ספרד לאנגליה, חופי צפון צרפת. בשנת 1590, הספרדים כבשו את בריטני משם היה להם בסיס לתקוף את קורנוול. באחת הפשיטות מסוג זה בשנת 1595, Mousehole, Newlyn ו-Penzance הותקפו ונשרפו. רק כמה מבנים מימי הביניים וטיודור שרדו את התקיפה. הספרדים נסוגו רק לאחר שהוחזק כוח גדול ביבשה, ויותר מכך, דרייק הפליג מפלימות' בכוח ימי כדי ליירט את הפושטים הספרדים. אירוע זה סימן את הפעם האחרונה בה פלשה לאנגליה אי פעם על ידי כוחות עוינים.
הארמדה הספרדית האחרונה התקיימה בשנת 1601 אך שוב התפזרה בסערות. הספרדים בכל זאת הצליחו לנחות בדרום אירלנד. מטרתם הייתה לסייע לרוזני המורדים האירים בהנהגת יו אוניל, יו רוזן אודונל במאבקם נגד הכתר האנגלי. האנגלים הצליחו להטיל מצור על 4,000 הספרדים בקינסייל. מנותק על ידי הצי המלכותי נכנע הכוח הספרדי בשנה שלאחר מכן שהסתיים במבצעים נוספים.
הסוכנות לאכיפת הסמים
{{פירושונים|
יחסי הממלכה המאוחדת–ספרד
מלחמה והארמדה
האנגלים החלו להתיישב בצפון אמריקה לאחר שהמלחמה עיכבה את ההתיישבות הקבועה, ואילו החברה החדשה, חברת הודו המזרחית הבריטית, שהוקמה בשנת 1601 החלה לפרוח לאחר שהפרה את המונופול הספרדי והפורטוגלי.
הסוכנות לאכיפת הסמים
ראו גם
}}
יחסי הממלכה המאוחדת–ספרד
המאה ה-17
בשנת 1634 ממשלתו של פליפה הרביעי, מלך ספרד הצליחה להגיע להסכם עם האנגלים, שהבטיחו להישאר נייטרליים אם תהיה מלחמה כלשהי נגד ההולנדים. ההסכם איפשר לספרדים בשש השנים הבאות להשתמש באנגליה כדרך להובלת חיילים וכסף לפלנדריה.
המלחמה הבאה שנלחמה בין שתי המדינות הפעם הייתה הפרוטקטורט האנגלי תחת אוליבר קרומוול וספרד תחת פליפה הרביעי, מלך ספרד. בהשראת 'התוכנית המערבית' לשלוט באיים הקריביים היאבקות עם הספרדי לשלוט בכל אותם ימים', שיגר הלורד פרוטקטור של אנגליה, אוליבר קרומוול, בסוף שנת 1654 צי אל הודו המערבית עם המטרה לתפוס את היספניולה. נחתו באפריל 1655 בסנטו דומינגו, כוחותיו האנגלים של קרומוול הובסו תבוסה הרסנית  המשלחת בכל זאת הצליחה לבצע פלישה מוצלחת לג'מייקה בחודש שלאחר מכן. הספרדים ניסו לכבוש מחדש את האי אך בשתי הפעמים (1657 ו-1658) הם הובסו. האי הפך למושבה אנגלית אך עדיין היה איום מצד הספרדים.
בשנת 1657 כוננה אנגליה ברית עם צרפת, ובכך איחדה את המלחמה האנגלו-ספרדית עם המלחמה הפרנקו-ספרדית הגדולה יותר, ואף הצליחה מעט בכיבוש דנקירק. אף על פי שהמלחמה האנגלו-ספרדית הופסקה לאחר חזרת המלך צ'ארלס השני לשלטון בשנת 1660, לא נחתם שום חוזה בין המדינות. אנגליה נתנה בשנת 1662 תמיכה מלאה לפורטוגלים שנלחמו על עצמאותם. בנוסף, המתחים בקריביים התרכזו באחיזתה של אנגליה בג'מייקה - פיראטים, ובמיוחד הנרי מורגן, הובילו פשיטות הרסניות על המרכז הספרדי.
הסכסוך הסתיים רשמית בשני הסכמי שלום שנחתמו במדריד בשנת 1667 ובשנת 1670, שניהם היו לטובת אנגליה - ואחד מהם גרם לספרד לבסוף לוותר על ג'מייקה.
מלחמת הירושה הספרדית
מלחמת הירושה הספרדית (1701–1714) הביאה לפלישה לספרד על ידי האימפריה הרומית הקדושה (בעיקר אוסטריה וממלכת פרוסיה, כמו גם מדינות קטנות אחרות בגרמניה), בריטניה הגדולה, הרפובליקה ההולנדית, דוכסות סבויה וממלכת פורטוגל בניסיון לכפות את המועמד של בית הבסבורג על כס המלוכה הספרדי במקום דוכס אנז'ו, חבר בית בורבון. דוכס אנז'ו הושאר כיורש הכתר בצוואה של שארל השני, שנפטר ללא יורשים. בעקבות המלחמה הזו, שכללה ממד בינלאומי וגם סכסוך פנים אזרחי, החזיקו הבורבונים בכתר ואילו ספרד איבדה את מנורקה וגיברלטר לבריטים.
לוחמה אימפריאלית מהמאה השמונה-עשרה
אחרי הסכם אוטרכט שסיים את מלחמת הירושה הספרדית, מת כעבור שנתיים לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. דבר זה שינה את היסוד במערכת האירופית. לואי החמישה עשר, מלך צרפת היה קטין כשעלה לכס המלוכה הצרפתי, ובתגובה ניסה פליפה החמישי להפוך את ספרד למעצמה היבשתית הדומיננטית. בעקבות כך פרצה מלחמת הברית המרובעת (1718–1720), שבה בריטניה וצרפת היו בעלות ברית נגד ספרד, בעת שספרד ניסתה להשיב שטחים באיטליה. בשנת 1719 ניסו הספרדים לגרור את הסכסוך לאיים הבריטיים. משלחת של 29 אוניות שהובילו 6,000 חיילים הפליגה לסקוטלנד, אך מרביתה התפזרה בסערות ורק 327 חיילים סדירים ספרדים הצליחו לנחות בסקוטלנד, שם הצטרפו אליהם 1,000 יעקובינים סקוטים. הבריטים הדפו את הפולשים בגלן שיאל ב-10 ביוני.
במקום בו אירופה היבשתית עמדה במוקד הסכסוך בין בריטניה הגדולה לצרפת במלחמת הירושה הספרדית, עימותים בין בריטניה לספרד התרכזו ברובם באיים הקריביים ובצפון אמריקה. הבריטים איחרו יחסית להתיישב ביבשת, אך בנו כמה מושבות מצליחות עם אוכלוסיות שהתרחבו במהירות. הם החלו לאתגר את המונופול הספרדי על המסחר באמריקה הדרומית, אותו ניסו הספרדים למנוע באמצעות חוקים נגד סוחרים שאינם ספרדים. מדיניות ארוכת שנים זו היוותה מקור לסכסוך באמצע המאה ה-17, ושוב הפכה למקור של סכסוך לאחר שהסכם אוטרכט כלל סעיף שאיפשר לחברת הים הדרומי לסחור עם מושבות דרום אמריקה של ספרד. במלחמת אנגלו-ספרד (1727–1729) חיל הים המלכותי פתח במבצעים לא מוצלחים נגד פורטובלו. ספרד ניסתה בתורה לכבוש מחדש את גיברלטר בתקווה שהאימפריה הרומית הקדושה תצטרף לצידה. אולם המצור היה כישלון יקר, והדיפלומטיה הבריטית אפשרה אי תוקפנות אוסטרית. עם יציאת אוסטריה נאלצה ספרד לחתום על הסכם סביליה.
ספרד ובריטניה במשך 15 השנים הבאות חיו בשלום; ובריטניה אף תמכה בספרד במלחמת הירושה הפולנית. אף על פי כן היה עדיין מתיחות בין המדינות. המתיחות גברה כאשר אוזנו של סוחר לא חוקי, סרן רוברט ג'נקינס, נחתכה כעונש בשנת 1731, מה שגרם אחר כך לזעם בבריטניה, כאשר העיד בשימוע בבית המפקח שבע שנים לאחר מכן. זה, בסופו של דבר, הוביל למלחמת אוזנו של ג'נקינס, אשר הייתה חלק ממלחמת הירושה האוסטרית הרחבה. הבריטים פתחו במלחמה על ידי כיבושה של פורטובלו, בסיס מסחר של חיל הים הספרדי. הניצחון הבריטי נחגג ברחבי כל האימפריה, ומספר רחובות נקראים עדיין פורטובלו. עם זאת, באביב 1741 ניצחו הספרדים את הבריטים בקרטחנה, והרגו כ-10,000 מהם, תוך שהם סובלים רק 800 הרוגים. כל אותו זמן ספגו ספינות ספרדיות משלוח מסחרי בפתח נהר הכף פיים, ותפסו כמה ספינות כשנכנסו לנהר או פינו אותו. ספינות ספרדיות אלה היו בעיקר מאוישות על ידי כושים ומולטים. במשך שמונה שנים, אנשים אלה פרשו את מי צפון צפון קרוליינה, כבשו ספינות סוחר, הרסו את החוף, שדדו ערים והטילו מחוות על התושבים כמעט כרצונם. בקיץ 1742, הפלישה הספרדית לג'ורג'יה יצרה פחד כזה ברחבי המושבה, עד שרבים התפנו לדרום קרוליינה או במקומות אחרים. הפעילות הצבאית באי סנט סימונס הגיעה לשיאה עם קרב הביצה הארורה והנסיגה של הספרדים.
מלחמת שבע השנים
מלחמת שבע השנים נמשכה בין השנים 1756–1763, והייתה את פרוסיה, בריטניה הגדולה והנובר (עם המלך הבריטי כנסיך-בוחר) נגד אוסטריה, צרפת, רוסיה, שוודיה, ומדינות גרמניה הקטנות יותר. ספרד נגררה לסכסוך מאוחר יותר בשנת 1761, לצד צרפת. ספרד הסכימה לתקוף את פורטוגל - בעלת הברית של בריטניה ובעקבות כך פלשה אליה בשנת 1762, פלישה שהסתיימה באסון. גרוע מכך - הבירות של הודו המזרחית והמערבית הספרדיות - מנילה והוואנה בהתאמה נתפסו על ידי הבריטים. לאחר הסכם פריז בשנת 1763 הוחזרו גם הוואנה וגם מנילה לספרד, בתמורה למסירת פלורידה לבריטניה.
מלחמת המהפכה האמריקאית
בתקווה לנקום בבריטים על תבוסתם במלחמת שבע השנים, הציעה צרפת תמיכה למורדים האמריקנים המבקשים עצמאות מבריטניה במלחמת העצמאות של ארצות הברית ובשנת 1778 נכנסה למלחמה לצדם. לאחר מכן הם דחקו בספרד לעשות זאת, בתקווה שהכוח המשולב יהיה חזק מספיק כדי להתגבר על הצי המלכותי הבריטי ויוכל לפלוש לאנגליה. בשנת 1779 הצטרפה ספרד למלחמה, בתקווה לנצל את בריטניה המוחלשת באופן משמעותי.
לבלב
לַבְלַב (TA: Pancreas) הוא בלוטה אמפיקרינית-הטרוטיפית בחלל הבטן שתפקידה להפריש מיצים המכילים אנזימים וביקרבונט לצינור העיכול לצורך פירוק המזון, וכן הורמונים לזרם הדם לוויסות המטבוליזם בגוף. הלבלב ממוקם מאחורי הצפק, בין התריסריון לטחול. אורכו כ-15 ס"מ אצל אדם בוגר.
יחסי הממלכה המאוחדת–ספרד
מלחמת המהפכה האמריקאית
ברנרדו דה גלבז, מושל לואיזיאנה הספרדית, פיקד על כוח קוטטני שהורכב מפוארטו ריקנים, ונצואלים, דומיניקנים, סלבדורים, ניקרגואנים ומקסיקנים במהלך המלחמה המהפכנית. הם ניצלו את הסחת דעתם של הבריטים בשל המהפכה, וכבשו את הערים מוביל, פנסקולה וסנט לואיס.
לבלב
פעילותו האקסוקרינית מתבטאת ביצירת מיצים שמופרשים דרך תעלות אל מערכת העיכול. מיצי הלבלב מכילים אנזימים המסייעים לעיכול, כגון עמילאז, טריפסין, קרבוקסיפפטידאז וליפאז. אנזימים אלו נחוצים לעיכול של חלבונים, פחמימות ושומנים. ללא נוכחות אנזימי הלבלב, פירוקם של אבות המזון איננו מושלם. חלקו האנדוקריני של הלבלב שמכיל את איי לנגרהנס מייצר הורמונים: אינסולין וגלוקגון.
יחסי הממלכה המאוחדת–ספרד
מלחמת המהפכה האמריקאית
באירופה נותרו בעלות בריתה המסורתית של בריטניה אוסטריה ופורטוגל נייטרליות והותירו אותן מבודדות. בגלל זה כמעט ולא הייתה פעילות צבאית ביבשת אירופה מלבד המצור הגדול על גיברלטר. למרות מצוקה ממושכת, חיל המצב הבריטי שם הצליח להחזיק מעמד עד שהוקל עליו והסלע נשאר בידי בריטים בעקבות חוזה פריז. המצור נמשך שלוש שנים ושבעה חודשים והיה הארוך ביותר בתולדות הצבא הבריטי. באותן שנים הסלע נפגע על ידי 244,104 פגזי ארטילריה מהים לחוף ו-14,283 פגזים שנורו מצפון. 663 תותחי המגנים השיבו בתגובה 200,600 סיבובים וספינות בריטיות השליכו עוד 5,000 פגזים. המגנים איבדו 333 הרוגים בקרב, 1,010 פצועים ו-1,034 הרוגים ממחלות. האנשים ששירתו בתותחי חיל המצב איבדו 196 הרוגים או פצועים. בנוסף, 196 עובדים אזרחיים נהרגו ו-800 מתו ממחלות. המערערים הפסידו יותר מ־6,000 הרוגים או פצועים.
לבלב
הלבלב התגלה לראשונה בתרבות המערב על ידי הרופילוס, מנתח ואנטום יווני. כמה מאות שנים לאחר מכן כינה אותו האנטום רופוס מאפסוס בשם היווני πάγκρεας (פַּנְקְרֵאָס), הלחם בסיסים של המילים היווניות πᾶν (פָּאן) – כל, ו-κρέας (קְרֵאָס) – בשר, לציון אופיו הבשרני של האיבר.
יחסי הממלכה המאוחדת–ספרד
מלחמת המהפכה האמריקאית
בניגוד לבני בריתם הצרפתים (שעבורם המלחמה התבררה כאסון, כלכלית וצבאית), הרוויחו הספרדים מספר רווחים טריטוריאליים, ותפסו בחזרה את פלורידה ומנורקה. למרות זאת היו סימנים מבשרי רעות עבור הספרדים, מכיוון שהצי הצרפתי והספרדי המשולב לא הצליחו להשיג שליטה בים ונכשלו גם בשניים מיעדי המפתח שלהם, החזרת גיברלטר ופלישה לבריטניה.
לבלב
אנטומיה
הלבלב שוכן מאחורי הצפק (רטרופריטונאלי) לרוחבה של דופן הבטן האחורית העליונה, בין התריסריון מימין והטחול משמאל. קדמית לו נמצאת הקיבה. אורכו של הלבלב 15 - 20 ס"מ, ומשקלו 85 – 100 גרם.
יחסי הממלכה המאוחדת–ספרד
משבר נווטקה עם בריטניה, 1789–1795
משבר Nootka היה משבר עם בריטניה שהחל בשנת 1789 ב-Nootka Sound, אזור לא מיושב באותה תקופה שהוא כיום חלק מקולומביה הבריטית, קנדה. ספרד תפסה אוניות מסחר בריטיות קטנות העוסקות בסחר בפרוות באזור באוקיינוס השקט באזור בחוף האוקיינוס השקט. ספרד טענה לבעלות על בסיס צו אפיפיורי משנת 1493 שלדברי ספרד נתן לה שליטה על האוקיינוס השקט כולו. בריטניה דחתה את הטענות הספרדיות והשתמשה בכוח הימי העילאי בהרבה כדי לאיים על מלחמה ולנצח את המחלוקת. ספרד, מעצמה צבאית דעכה במהירות, לא הצליחה להיות תלויה בבעלת בריתה הוותיקה בצרפת, שנקעה על ידי המהפכה הפנימית. המחלוקת הוסדרה במשא ומתן בין השנים 1792–1794, שהפכה ידידותית כשספרד החליפה צד ב-1792 והפכה לבעלת ברית של בריטניה נגד צרפת. ספרד נכנעה לבריטניה ברבות מטענותיה המסחריות והטריטוריאליות באוקיינוס השקט, וסיימה מונופול של מאתיים שנים על הסחר באסיה-פסיפיק. התוצאה הייתה ניצחון לאינטרסים המרקנטיליים של בריטניה ופתח את הדרך להתפשטות בריטית באוקיינוס השקט.
לבלב
חלקי הלבלב
לצורך התיאור האנטומי מחולק הלבלב לארבעה חלקים מימין לשמאל: ראש, צוואר, גוף וזנב.
יחסי הממלכה המאוחדת–ספרד
המהפכה הצרפתית
בעקבות המהפכה הצרפתית בשנת 1789, היו בריטניה וספרד באופן יוצא דופן בעלות ברית לראשונה מזה למעלה ממאה שנים. לאחר שהמלך לואי ה-16 מצרפת הוצא להורג בשנת 1793 הצטרפה בריטניה לספרד בקואליציה הולכת וגדלה של מדינות אירופאיות שניסו לפלוש לצרפת ולהביס את המהפכה. הקואליציה ספגה מספר תבוסות בידי הצרפתים ועד מהרה התפרקה. ספרד, שהושפעה על ידי מנואל דה גודוי הפרו-צרפתי, עשתה שלום בשנת 1795 בזמן שבריטניה המשיכה להילחם הלאה.
לבלב
חלקי הלבלב
ראש הלבלב (Caput pancreatis), החבוק על ידי התריסריון בצורת האות "כ", הוא חלקו הרחב של הלבלב. בצדו האחורי של הראש עוברים הווריד הנבוב התחתון, עורק הכליה ווריד הכליה הימניים, וכן וריד הכליה השמאלי. בתוך הראש עובר גם חלקו המרוחק (דיסטלי) של צינור המרה המשותף, אשר מתחבר, אצל מרבית האנשים, אל צינור הלבלב באמפולה על שם ואטר לקראת שפכו אל התריסריון. מחלקו התחתון של ראש הלבלב יוצא הזיז האונקלי (Processus uncinatus) שמאלה.
יחסי הממלכה המאוחדת–ספרד
המהפכה הצרפתית
בשנת 1796 ספרד חתמה על חוזה סן אילדפונסו והתיישרה עם הצרפתים נגד הבריטים.
לבלב
חלקי הלבלב
צוואר הלבלב (Collum pancreatis) הוא מקטע קצר של 1.5–2 ס"מ הנמצא קדמית לעורק מתלה המעי העליון ווריד מתלה המעי העליון. וריד זה מתחבר עם וריד הטחול בנקודה זו, ויוצר את וריד שער הכבד. צדו הקדמי של הצוואר מכוסה בצפק, והוא סמוך לשוער הקיבה. בין הצוואר לזיז האונקלי ישנו שקע קטן הנקרא חרק הלבלב (Incisura pancreatis).
יחסי הממלכה המאוחדת–ספרד
מלחמות נפוליאון
עם תחילת מלחמות נפוליאון, ספרד שוב מצאה את עצמה קשורה בצרפת, ושוב מצאה את עצמה מגובשת בים, בעיקר בקרב טרפלגר. ניסיונות בריטים לכבוש חלקים מהאימפריה הקולוניאלית הספרדית לא צלחו וכללו כישלונות בבואנוס איירס, מונטווידאו, פוארטו ריקו והאיים הקנריים.
לבלב
חלקי הלבלב
גוף הלבלב (Corpus pancreatis) ממשיך את מהלכו של הצוואר שמאלה וחולף על פני אבי העורקים והחוליה המותנית השנייה (L2). צדו הקדמי של הגוף מכוסה בצפק, וצדו האחורי נוגע באבי העורקים, בעורק מתלה המעי העליון, בבלוטת יותרת הכליה השמאלית, בכליה השמאלית ובכלי הדם שלה.
יחסי הממלכה המאוחדת–ספרד
מלחמות נפוליאון
נפוליאון פלש לספרד בשנת 1807, בתקווה שהשליטה הצרפתית באיבריה תקל על המלחמה עם בריטניה. הוא ניסה להכריח את פורטוגל לקבל את מערכת היבשת, ולהציב את אחיו על הכס הספרדי. כתוצאה מכך, בסופו של דבר הגיעו הבריטים ו (רוב) הספרדים לאותו צד, והתאחדו נגד הפלישה הצרפתית. צבא בריטי-ספרדי-פורטוגלי מאוחד, בפיקודו של הדוכס מוולינגטון, אילץ בסופו של דבר את הצרפתים לסגת מספרד, במלחמת חצי האי, שהספרדים מכנים מלחמת העצמאות שלהם.
לבלב
חלקי הלבלב
זנב הלבלב (Cauda pancreatis) נמצא קדמית לכליה השמאלית, ונוגע בשער הטחול ובכפף הטחול (הכפף השמאלי) של המעי הגס. קצהו של הזנב נוטה בדרך כלל כלפי מעלה.
יחסי הממלכה המאוחדת–ספרד
סחר עבדים אטלנטי
במאה ה-19 האימפריה הבריטית הייתה בשיא כוחה, ובריטניה ביקשה לסיים את סחר העבדים האטלנטי, התהליך שבאמצעותו חידשו והוגדלו אוכלוסיית העבדים ביבשת אמריקה ובמיוחד בארצות הברית. בריטניה הוציאה אל מחוץ לחוק בשנת 1807.
לבלב
צינורות הלבלב
צינור הלבלב הראשי על שם וירסונג מתחיל בזנב הלבלב ונמשך לאורך צירו הראשי של הלבלב לעבר ראש הלבלב. במרבית האנשים צינור המרה המשותף מתחבר אל צינור הלבלב, והם יוצרים יחד את האמפולה על שם פאטר, אשר נשפכת אל התריסריון בפטמת התריסריון הגדולה. ב-25% הצינורות נשפכים בנפרד אל התריסריון. אמפולה זו מוקפת בסוגר על שם אודי המווסת את זרימת המרה ומיצי הלבלב לתריסריון.
יחסי הממלכה המאוחדת–ספרד
סחר עבדים אטלנטי
בוועידת לונדון ב-1817 לחצו הבריטים על המעצמות הקולוניאליות האירופיות הגדולות, כולל ספרד, להסכים לבטל את סחר העבדים. במסגרת ההסכם, ספרד הסכימה לסיים את סחר העבדים מצפון לקו המשווה מייד, ודרומית לקו המשווה עד שנת 1820. ספינות חיל הים הבריטיות קיבלו את הזכות לחפש עבדים חשודים. למרות העליונות הימית הבריטית המדהימה, הסחר נמשך. בשנת 1835 התחדש ההסכם האנגלו-ספרדי על סחר העבדים, והורחבו זכויותיהם של רב החובלים הבריטיים לעלות ולחפש בספינות ספרדיות. ועדות בריטיות-ספרדיות מעורבות הוקמו בפריטאון והוואנה. כלי רכב הנושאים 'פריטי ציוד' מוגדרים (כולל ציוד בלגן נוסף, עצים, מזון) הוכרזו לכאורה כעבדים. עם זאת, לאחר המלחמה הקרליסטית הראשונה, המינוף שהעניקה התמיכה הפוליטית הבריטית בממשלת ספרד פחת, ותנועת הביטול הבריטית התמקדה בארצות הברית ובברזיל. העבדות בוטלה במושבה הקריבית העיקרית של ספרד, קובה, בשנת 1888, למעלה מחמישים שנה לאחר שהמנהג הוצא מחוץ לחוק ברחבי האימפריה הבריטית.
לבלב
צינורות הלבלב
אצל חלק מהאנשים קיים גם צינור הלוואי של הלבלב על שם סנטוריני, שב-70% מהמקרים נמצא מאחורי הצינור הראשי ומתנקז לתריסריון בפטמת התריסריון הקטנה. ביתר המקרים הצינור נשפך אל צינור הלבלב הראשי.
יחסי הממלכה המאוחדת–ספרד
המלחמות הקרליסטיות
במהלך מלחמות הקרליסטים הייתה ספרד עסוקה במלחמת אזרחים, כתוצאה ממאבק כוח בין היורשת המלכותית, איזבלה והקרליסטים, בהובלת דודה דון קרלוס. מחשש לספרד תאוקרטית מחודשת, ומחשש ממונרך ספרדי חדש שעשוי לסרב לקבל את עצמאותן של מושבות אמריקה הלטינית שאיבדה ספרד, וממהומות פנים (במיוחד בקרב הקתולים והאירים), בריטניה תמכה בהתמדה באיזבלה שהייתה ליברלית והתנגדה לתומכי הקרליסטים שהיו ריאקציונרים.
לבלב
אספקת דם
אספקת הדם ללבלב היא ברובה מענפי הלבלב המסתעפים מעורק הטחול ומספקים דם לגוף הלבלב ולזנב הלבלב. עורקי הלבלב והתריסריון העליון הקדמי והאחורי, שהם סעיפים של עורק הקיבה והתריסריון, והענפים הקדמי והאחורי של עורק הלבלב והתריסריון התחתון, שהוא סעיף של עורק מתלה המעי העליון, מספקים דם לראש הלבלב.
יחסי הממלכה המאוחדת–ספרד
המלחמות הקרליסטיות
בשנת 1835, הממלכה המאוחדת הקימה את הברית המרובעת, בין בריטניה, ספרד, צרפת ופורטוגל, שתמכה באיזבלה השנייה, מלכת ספרד. במהלך מלחמת הקרליסטים הראשונה, בריטניה סבסדה את הכוחות המזוינים הספרדים, ממש כפי שעשתה במלחמת חצי האי. זה היה חיוני לכלכלת המלחמה הספרדית, שכן מאז מלחמות נפוליאון הכוחות הצבאיים הספרדים מומנו בצורה גרועה, והיה להם את המורשת של אובדן רוב האימפריה הקולוניאלית של ספרד. יתר על כן, בריטניה תרמה תרומה צבאית ישירה גדולה; הלגיון הבריטי בן 10,000 חיילים, בראשות ג'ורג' דה לייסי אוונס, ראה פעולה בנווארה ותרם רבות לדיכוי המרד.
לבלב
ניקוז ורידי
עיקר הניקוז הוורידי של הלבלב הוא דרך ורידי הלבלב אל וריד הטחול, אולם חלק מהוורידים מוליכים דם אל וריד מתלה המעי העליון. וריד הטחול ווריד מצע המעי העליון נפגשים ליצירת וריד שער הכבד.
יחסי הממלכה המאוחדת–ספרד
המאה ה-20
לאחר האסון הספרדי של 1898 במלחמת ארצות הברית–ספרד, היחסים התדרדרו: העיתונות הבריטית כללה את ספרד בתוך קבוצת העמים הרקובים שעליהם רמז הלורד סליסבורי בנאום במאי 1898. לעומת זאת, העיתונות הספרדית ניצלה כל סיכוי לבקר את הזוועות הבריטיות שביצעו במהלך מלחמת הבורים השנייה, ולשמוח על כל נפילה בריטית בסכסוך.
לבלב
ניקוז לימפטי
הניקוז הלימפטי של הלבלב עוקב אחר כלי הדם של הלבלב ומתנקז אל קשרי הלימפה של הטחול המצויים לאורך עורק הטחול. מספר כלי לימפה מתנקזים אל קשרי הלימפה של שוער הקיבה, והלאה משם אל קשרי הלימפה העליונים של מצע המעי או לקשרי הלימפה של הקרביים דרך קשרי הלימפה של הכבד.
יחסי הממלכה המאוחדת–ספרד
המאה ה-20
ספרד נותרה נייטרלית במלחמת העולם הראשונה. היא לא הייתה מוכנה להילחם ונקרעה בין סיעות שהעדיפו את צרפת לאלה שהעדיפו את גרמניה.
לבלב
עצבוב
הלבלב מקבל עצבוב סימפתטי מעצבי הקרביים דרך מקלעת הבטן ועצבוב פאראסימפתטית מהעצב התועה דרך מקלעת מתלה המעי העליונה. סיבי עצבים סימפתטיים מעצבבים את כלי הדם אל הלבלב, ואילו סיבי סימפתטיים ופאראסימפתטיים מעצבבים את רקמת הלבלב. הסיבים הפאראסימפתטיים המגיעים לרקמת הלבלב אחראים על ויסות ההפרשה בלבלב, אלם תפקיד זה הוא משני לבקרה ההורמונלית על ההפרשה.
יחסי הממלכה המאוחדת–ספרד
המאה ה-20
במהלך מלחמת האזרחים בספרד, 1936–1939, הממשלה הקונסרבטיבית בלונדון הייתה נייטרלית, והובילה את האמברגו נשק הן נגד הממשלה הרפובליקנית והן נגד הלאומנים של פרנקו. עם זאת, גרמניה, איטליה וברית המועצות התריסו נגד האמברגו וקומוניסטים בריטים ארגנו מתנדבים לבריגדות הבינלאומיות שנלחמו בצד הרפובליקני. מנהיגים רבים של השמרנים האמינו כי הממשלה הרפובליקנית במדריד היא בובה של סוציאליסטים וקומוניסטים של השמאל הקיצוני. בהתאם, הממשלה הבריטית נקטה מדיניות של נייטרליות מיטיבה כלפי המתקוממים הצבאיים, במטרה סמויה להימנע מכל עזרה ישירה או עקיפה לממשלת החזית העממית. לפרנקו הייתה תמיכה משמעותית מברלין ואיטליה ואחרי 1940 נלחץ להצטרף למלחמה. תנאיו היו גבוהים מכדי שהיטלר יקבל; בינתיים בריטניה עשתה מאמץ חזק ומוצלח לשמור על ספרד נייטרלית. מפלגת העבודה התנגדה לפרנקו ואחרי שעלתה לשלטון בשנת 1945 היו היחסים צוננים. לאחר פרנקו נפטר בשנת 1975 ותנועת הדמוקרטיזציה קיבלה את השלטון, היחסים התפתחו וידידותיים, והסחר והתיירות צמחו במהירות.
לבלב
התפתחות עוברית
הלבלב נוצר כשני ניצני לבלב, גבי וגחוני, מהאנדודרם בשבוע החמישי להיריון. מהניצן הגבי מתפתחים חלקו העליון של הראש, הצוואר, הגוף והזנב, בעוד שמהניצן הגחוני מתפתחים חלקו התחתון של הראש והזיז האונקלי. בכל אחד מהניצנים יש צינור, והם מתאחים ליצירת צינור הלבלב הראשי. חלקו המקורב של הצינור הגבי יוצר את צינור הלוואי. ב-10% מהאנשים לא מתקיים האיחוי בין הצינורות, וכל הפרשות הלבלב האקסוקריניות מתנקזות אל צינור הלוואי.
יחסי הממלכה המאוחדת–ספרד
סכסוכים מזוינים
המלחמות בין הבריטים לספרדים כוללות:
היחסים כיום
בימינו, ספרד ובריטניה מקיימות יחסים טובים מאוד, שתיהן חברות בנאט"ו, OECD, והאיחוד האירופי. יש להם חוקים נפוצים רבים בגלל חברות באיחוד. עם זאת, יש כמה בעיות שמאמצות מעט את היחסים, ומשא ומתן על הנסיגה עשוי להגדיל את המתח בנושאים מסוימים.
גיברלטר
מעמדה של גיברלטר היא נקודת מחלוקת מרכזית ביחסים בין שתי המדינות, מימי העימותים בראשית המאה ה-18. מעמדו הרשמי של גיברלטר הוא זה של הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים. האי נכבש על ידי כוחות הולנדים ובריטים בשנת 1704, המלך הספרדי העביר את השטח לבריטניה בשנת 1713 בתנאי סעיף X להסכם אוטרכט.
בשנת 2008 דחתה הוועדה הרביעית של האו"ם את הטענה כי סכסוך על הריבונות משפיע על ההגדרה העצמית, שהיא זכות אנושית בסיסית.
בפברואר 2002, בריטניה התנצלה רשמית כשיחידה של חיל הנחתים המלכותי פלשה בטעות לחוף הים של לה לינאה דה לה קונצ'יסון במקום לחוף גיברלטר בו אמור היה להתבצע האימונים הצבאיים המתוכננים.
בשנת 2004 הקימו ספרד ובריטניה את הפורום המשולש לדיאלוג בגיברלטר, עם ייצוג שווה של שתי המדינות והטריטוריה הבריטית מעבר לים.
המים סביב גיברלטר, שהוכרזו על ידי הממלכה המאוחדת כמים טריטוריאליים על פי אמנת האו"ם לחוק הים (עד גבול של שלושה מייל), ונטען על ידי ספרד, הם מקור אחר בהתנגשות, כשממשלת גיברלטר תומכת באופן פעיל בעמדה הבריטית ומנה את המים השנויים במחלוקת כ"מים טריטוריאליים בריטיים בגיברלטר". בדצמבר 2008 אישרה הנציבות האירופית בקשה ספרדית המציינת את מרבית המים סביב גיברלטר כאחד מאתרי הטבע המוגנים בספרד במסגרת חוק האיחוד האירופי. החלטה זו מאותגרת בימים אלה בבית הדין האירופי לצדק על ידי ממשלת גיברלטר, המגובה על ידי הממשלה הבריטית. הנציבות תגן על עמדתה ובכך תעבוד על ידי ספרד במאי 2009 התלוננו רשויות גיברלטר על נוכחותה של ספינת שירות אזרחי של הגווארדיה למי השלושה קילומטרים סביב גיברלטר, הסלימה להתערבות של שייטת הצי המלכותי בגיברלטר ומחאה דיפלומטית של ממשלת בריטניה.   אירועים נוספים אירעו בנובמבר 2009, ובפברואר 2019.  ביולי 2009, מיגל מורטינוס, שר החוץ הספרדי ביקר בגיברלטר ופגש את שר החוץ הבריטי, דייוויד מיליבנד, ואת ראש השרים של גיברלטר, פיטר קראונה, והפך לנציג הספרדי הרשמי הראשון לבקר בשטחה מאז ספרד סגרה את הקונסוליה שלה בגיברלטר בשנות ה-50. נושא הריבונות לא טופל, נוכח אופיו השנוי במחלוקת, והשיחות התלת-כיווניות התמקדו בנושאים אחרים כמו שיתוף פעולה בסביבה, עניינים ימיים, ודרכים להקל על הקהילה המרוקאית בגיברלטר לעבור אל ספרד בדרך מגיברלטר ומרוקו.
בין ינואר לנובמבר 2012 נרשמו כ-200 פלישות של ספינות ספרדיות למי גיברלטר, לעומת 23 ב-2011 ו-67 ב-2010. בדצמבר 2012, יום לאחר פלישת ספינת מלחמה ספרדית, פריגטה של הצי המלכותי הבריטי מסוג 23, הגיעה HMS id="mwAo8" סאתרלנד לביקור מתוכנן. במקום לשאת חנויות ודלק ולהמשיך כמתוכנן, הפריגטה ומסוק מרלין שלה ניהלו סיור של מי גיברלטר כהודעה.
בפברואר 2013 ספינת סיור של חיל הים הספרדי, הטורנדו, ספינת סיור חמושה באורך 94 מטרים, גדולה משתי כלי השיט הקלילים של הצי המלכותי שהוצבו באותה תקופה בגיברלטר, נכנסו למימי גיברלטר ושייטו בהם באופן לא סדיר במשך כעשרים דקות, במהלכה חיל הים המלכותי שלח לה אזהרות רדיו חוזרות ונשנות בדרישה לעזוב אותו, לפני שעזב את המקום. משרד החוץ הבריטי מחה בפני ממשלת ספרד על המקרה, שתואר ככניסה לספרדית החמורה ביותר מאז שנות השישים. התקרית באה בעקבות פלישות קודמות בהן היו מעורבים סירות מנוע של המשטרה הספרדית שנכנסו למימיו של גיברלטר, והפריעו לכלי השיט והגנו על הדייגים המשתמשים בפרקטיקות לא חוקיות.
עוצמת המחלוקת לגבי גיברלטר נתפסה בדרכים שונות על ידי שתי המדינות. לדברי ראש ממשלת ספרד לשעבר פליפה גונזלס, "עבור הבריטים גיברלטר הוא ביקור אצל רופא השיניים פעם בשנה כשאנחנו נפגשים לדבר על זה. עבורנו זו אבן בנעל כל היום".
סכסוך דיג
בבריטניה ובספרד היו כמה מחלוקות האחרונות בנוגע לזכויות דיג, במיוחד ביחס למדיניות הדיג המשותפת של האיחוד האירופי. כאשר ספרד הפכה למדינה חברה בשנת 1986, היה לה צי הדייג השישי בגודלו בעולם, וחלק גדול מכלכלות גליסיה, אסטוריאס וקנטבריה היו תלויות בתפוסות של סירות ספרדיות מחוץ לאזור הכלכלי הבלעדי של ספרד, בדיוק כמו שהן עושות היום.
כדי למנוע שצי של חברות אחרות באיחוד האירופי (ובמיוחד ספרד) יתפסו את מכסת מדיניות הדייג המשותפת של בריטניה, בריטניה ביקשה ליצור מסגרת שמפלה בין סירות בבריטניה ובספרד, ללא קשר לדגל שהונף, ובכך למנוע דיג יתר על ידי מדינות זרות. בגלל חשיבות הדיג לכמה מהכלכלות האזוריות של ספרד, ממשלת ספרד מחתה בתוקף, אך לא הייתה לה שום אפשרות למנוע מבריטניה לקבוע את מדיניותה הפנימית שלה. עם זאת, עם יישום החוק האירופי הבודד, בשנת 1987, הדבר נעשה בלתי חוקי על פי משפט האיחוד האירופי, וחברה ספרדית אתגרה בהצלחה את זכותה של ממשלת בריטניה למנוע את הדייגים הספרדים לתפוס את המכסה הבריטית במה שכונה כיום מקרה "פורטורטיים". בסך הכל שילמה ממשלת בריטניה 55 מיליון ליש"ט לחברות ספרדיות (הן ציבוריות והן פרטיות) בגין אובדן הכנסות.
עד היום צי הדייג הספרדי הגדול עושה את מרבית הדייג שלו מחוץ ל-EEZ של ספרד, עד קנדה ונמיביה. עם זאת, חלק גדול מעסקיה נובע מדייג במימי צפון אירופה, ובמיוחד אלה של בריטניה ואירלנד. בזמנים של דיון במלאי הדגים היורדים של הממלכה המאוחדת, הדבר גרם ליחסים מתוחים בין ספרד לבריטניה, ובמיוחד בין ספרד לחברות במוסדות הסקוטיים הנטושים, מכיוון שסקוטלנד תלויה יותר בדיג מאשר שאר בריטניה.
סקוטלנד וקטלוניה
סקוטלנד קיימה משאל עם בנושא העצמאות מבריטניה ב-18 בספטמבר 2014. בנובמבר 2013 הצהיר ראש ממשלת ספרד, מריאנו רחוי, כי סקוטלנד העצמאית תצטרך להגיש בקשה מחודשת לחברות באיחוד האירופי, מה שגרם לזעם רב בממשלת סקוטלנד. היחסים בין הממשל הספרדי לסקוטי התדרדרו עוד יותר כאשר הממשלה הסקוטית טענה כי בכיר באוצר בבריטניה ביקר לכאורה בספרד כדי לתאם את האופוזיציה הבריטית והספרדית לתנועות העצמאות בסקוטלנד ובקטלוניה. ראג'וי היה אחד מראשי הממשל האירופים הבודדים שהביעו במפורש התנגדות לעצמאות סקוטית, בעיקר בגלל חששותיו כי זה יעודד את הדחף הבדלני בקטלוניה. בנושא העצמאות הקטלונית אמר ראש הממשלה דייוויד קמרון כי "אני לא מאמין שבסופו של דבר [נכון] לנסות ולהתעלם משאלות אלה של לאום, עצמאות, זהות"... אני חושב שנכון לטעון את הוויכוחים שלך, לקחת אותם ואז אתה נותן לאנשים להחליט" אם כי הוא גם הוסיף כי "לעולם לא הייתי מעז לומר לאנשים בספרד כיצד לעמוד בעצמם באתגרים האלה; זה עניין לממשלת ספרד וראש ממשלת ספרד. "
הגירה
בשנת 2011 ההגירה הספרדית לבריטניה עלתה ב-85%. באשר לשנת 2012, נרשם כי 69,097 ילידי ספרד גרים בבריטניה. לעומת זאת, באותה התקופה 397,535 ילידי בריטניה התגוררו בספרד
יחסים דיפלומטיים
ספרד מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון ו-8 קונסוליות באברדין, בלפסט, ברמינגהאם, אדינבורו, גלאזגו, ג'רזי, ליברפול ומנצ'סטר. מאידך, בריטניה מחזיקה בספרד שגרירות במדריד ו-7 קונסוליות באליקנטה, ברצלונה, איביזה, לאס פאלמאס דה גראן קנריה, מאלגה, פלמה דה מיורקה וסנטה קרוס דה טנריפה.
קז
היסטוריה
היישוב הוקם ב-1897 כדי לשרת תחנת רכבת שזה עתה הוקמה. היישוב משמש כמרכז המחוז מאז 1929.
כלכלה
בקז מספר מפעלי תעשייה זעירה ומפעלי מזון. במקום יש תחנת רכבת אשר מחברת את קז עם פרם וקירוב.
אוכלוסייה
אוכלוסיית קז לפי שנים:
אוקלנד אתלטיקס
אוקלנד אתלטיקס (באנגלית: Oakland Athletics; מכונים ה-A's, האייז) היא קבוצת בייסבול אמריקאית מליגת ה-MLB, שבסיסה בעיר אוקלנד שבקליפורניה. הקבוצה משחקת בבית המערבי של האמריקן ליג.
היסטוריה
הקבוצה נוסדה בשנת 1901 בעיר פילדלפיה והייתה אחת משמונה הקבוצות שייסדו את ליגת האמריקן ליג. עד 1955 שיחקה הקבוצה בפילדלפיה, תחת השם פילדלפיה אתלטיקס, העפילה 9 פעמיים לוורלד סיריס, וזכתה בתואר האליפות 5 פעמים. ב-1955 עברה הקבוצה לשחק בקנזס סיטי וב-1968 עברה למשכנה הנוכחי בעיר אוקלנד, העפילה שש פעמים נוספות לוורלד סיריס מתוכן זכתה בארבע אליפויות, האחרונה שבהן ב-1989.
ב-1995 מונה בילי בין למנהל הקבוצה, והחל ליישם גישה חדשה בכל הנוגע לטיפוח ורכש שחקנים, הידועה בכינויה מאניבול ("Moneyball") בהתאם לשם ספרו של מייקל לואיס אשר תיאר את התמודדתו של בין עם הקבוצות העשירות בליגה, באמצעות שיטות ניהול חסכוניות המשתמשות בין השאר בכלים ובנתונים סטטיסטים שלא היו מקובלים בליגה עד אז. הקבוצה העפילה ארבע פעמים רצופות לפלייאוף בשנים 03–2000, זאת חרף תקציבה הנמוך.
תוכנית החלל הסובייטית
בבוקר 4 באוקטובר 1957 הפתיעה ברית המועצות את שאר העולם עם שיגורו של הלוויין הראשון בעולם - ה"ספוטניק 1". השנים הראשונות של המרוץ לחלל התאפיינו ברצף הישגים של ברית המועצות: הלוויין הראשון בחלל, בעל החיים הראשון בחלל, חלליות לא-מאוישות ראשונות לירח, למאדים ולנוגה, האדם הראשון בחלל - יורי גגארין, ריחוף ראשון של אדם מחוץ לחללית (אלכסיי ליאונוב) ועוד. שיגורים אלו לחלל נערכו מבסיס קוסמודרום בייקונור שבקזחסטן בדרומה של ברית המועצות.
במהלך שנות ה-60 הייתה ברית המועצות במירוץ חלל צמוד עם ארצות הברית, ששיאו היה נחיתתם של ניל ארמסטרונג ובאז אולדרין על הירח, בחללית "אפולו 11" ב-20 ביולי 1969. ברית המועצות עצמה התכוונה להנחית קוסמונאוטים על הירח, אולם גורמים שונים, ניהוליים, כספיים וטכנולוגיים, מנעו ממנה השגת מטרה זו.
לאחר הנחיתה המאוישת על הירח, הפנתה ברית המועצות את מאמציה בתחום החלל לפעילות מאוישת לזמן ארוך במסלול נמוך סביב כדור הארץ. במסגרת מאמצים אלה, נבנו על ידי הרוסים שמונה תחנות חלל שונות, ושוגרו למסלול סביב כדור הארץ. במהלך השנים שהו בתחנות החלל הסובייטיות כ-200 בני אדם, החל ברוסים, דרך קוסמונאוטים אורחים ממדינות הגוש הקומוניסטי וכלה בביקורים של אסטרונאוטים אמריקניים על סיפון תחנת החלל הרוסית "מיר".
בעוד האמריקנים מתמקדים במעבורת החלל, שכללו הרוסים עוד ועוד את יכולותיהם בפיתוח חלליות חד-פעמיות מאוישות מדגמי סויוז, הנישאות על טילים הנקראים אף הם "סויוז". בשלושה מרכזי שיגור שהעיקרי בהם הוא קוסמודרום בייקונור שבקזחסטן, והאחרים הם קוסמודרום פלסצק שבצפון רוסיה וקוסמודרום סבובודני שבסיביר, משגרים הרוסים לוויינים לכל דורש. כך למשל שוגר הלוויין הישראלי עמוס 2 בשנת 2003.
החלליות מדגם סויוז משמשות כאמצעי העיקרי להובלת נוסעים לתחנת החלל הבינלאומית, בייחוד בתקופה שבה קורקעו המעבורות האמריקניות בעקבות אסון הקולומביה.
1520
נולדו
רבי יהודה ליווא בן בצלאל המוכר בכינויו המהר"ל (מורנו הגדול רבי ליווא) מפראג (בספרות הגרמנית כונה "רבי לעוו הגבוה"), רב, פוסק הלכה, מקובל והוגה דעות דתי יהודי, מגדולי ישראל הבולטים בעת החדשה.
קרב אלייה
קרב אלייה היה קרב שנערך במסגרת הפלישה הגאלית הראשונה לאיטליה. הקרב התקיים ב-18 ביולי בשנת 387 או 390 לפנה"ס. הקרב נערך ליד נהר אלייה בלאטיום, בקרבת העיר רומא. המפלה הרומית אפשרה לצבא הגאלי להתקדם לכיוון רומא ללא הפרעה ולבזוז את העיר. לפי המסורת הרומית נערך הקרב ב-18 ביולי, שנת 390 לפנה"ס, אולם המסקנה המחקרית המקובלת כיום היא שהקרב נערך מעט מאוחר יותר, כנראה סביב שנת 387 לפנה"ס.
רקע
לפני הקרב, הסנונים, שבט גאלי יחיד, חצה את הרי האפנינים בחיפושיו אחר ארץ חדשה להתיישב בה. הסנונים חנו בסופו של דבר מחוץ לעיר קלוסיום (בפרובינקיה האטרוסקית סיינה) והחלו במשא ומתן עם המקומיים עבור אדמה. תושבי קלוסיום חשו מאוימים על ידי הסנונים, והם קראו לעזרתה של הרפובליקה הרומית שהייתה כוח עולה במרכז איטליה באותן שנים, ולאחרונה פרשה את חסותה גם על אטרוריה. רומא, שהוחלשה בעקבות מלחמותיה האחרונות, שלחה שלושה נציגים למשא ומתן עם הסנונים.
כאשר התפוצץ המשא ומתן, יצא צבאה של קלוסיום לגרש את הסנונים מאדמתם. בנקודה זו, כך לפי ההיסטוריון הרומי ליויוס, הנציגים הרומאים "עברו על חוקי העמים ויצאו לקרב" כנגד הסנונים (כוונתו של ליויוס ב"חוקי העמים" היא לשבועת הנייטרליות שבה התחייבו שגרירים ודיפלומטים). קווינטוס פאביוס, בן למשפחת אצולה רומית רבת השפעה, שהיה אחד משלושת השליחים הרומאים, הרג את אחד ממנהיגי הגאלים. כאשר הבינו הסנונים ששבועת הנייטרליות חוללה, הם נסוגו מהקרב על מנת לדון במצב.
הסנונים שלחו נציג משלהם לרומא, בדרישה להסגרת השגרירים הרומאים הסוררים כדי למצות איתם את הדין. אולם, הרומאים לא רק שלא הסכימו לדרישה זו, אלא, כפי שכותב ליויוס,. הסנונים הזועמים הבטיחו מלחמה כנגד רומא על מנת לנקום את העלבון שהוטח בהם. הם צעדו כ-130 ק"מ מקלוסיום לרומא על מנת לנקום. ליויוס מתאר את מסעם: . כך הגיעו הסנונים למגע עם הצבא הרומי כ-18 ק"מ מצפון לרומא, בשדה הקרב על נהר אלייה.
סדרי הכוחות
לפי המקורות העתיקים המתארים את האירוע (פוליביוס, ליוויוס, דיודורוס ופלוטרכוס) מנה הצבא הגאלי תחת הנהגת ברנוס כ-70,000 לוחמים, ומולו התייצב המצביא הרומי קווינטוס סולפיקיוס בהנהגת צבא שמנה 24,000 לוחמים. מספרים אלו הם ללא ספק מוגזמים ומופרזים, ייתכן והסיבה לכך היא שהמקורות הפרו-רומים ביקשו להסביר את תבוסתם. כפי שנכתב בספר The Cambridge Companion to the Roman Republic: "שלושה דברים ניתן לומר בביטחון על אפיזודה זו- שהיא קרתה, שהיא הותירה ברומאים פחד ארוך ימים מקלטים, ושכל מה שמוסרים עליה המקורות העתיקים מוטל בספק". אין בידי החוקרים כל מקור בן התקופה המתאר את האירוע. התיאור העתיק ביותר ששרד זו הוא של ההיסטוריון היווני-רומי פוליביוס, שכתב למעלה מ-200 שנים לאחר האירועים. שאר המקורות מאוחרים עוד יותר, ותאורו של פלוטרכוס נכתב כ-500- שנים לאחר מעשה. אין פלא, אם כן, שהמקורות המתארים את הפרשה מעורפלים, לעיתים מוגזמים ולעיתים מסולפים לחלוטין. נעשו ניסיונות מודרניים להעריך מחדש את סדרי הכוחות בקרב אך הם מבוססים על ניחוש מושכל בלבד, מאחר שאין אפשרות לשחזר פרטים אלו על הקרב.
האסון הרומי
הצבא הרומי היה באותו זמן דומה יותר למיליציה אזרחית מאשר לצבא הסדיר המוכר לנו מתקופת הקיסרות הרומית. באותה תקופה המערך הרומי היה בנוי בדומה לפלאנקס יווני, עם הופליטים כבדים במרכז (שגויסו מקרב האוכלוסייה העשירה של העיר) ובאגפים חיילים עם חימוש קל יותר שהגיעו מהשכבות העניות יותר של החברה. באותה תקופה היה על החייל הרומי לספק לעצמו את הציוד הצבאי ועל כן היה פער ממשי בין איכות החיילים העשירים במרכז לבין החיילים העניים באגפים. הבדל זה שיחק לטובת הגאלים, וכאשר הם הסתערו קרסו האגפים הרומיים ופתחו במנוסה, והשאירו את ההופליטים פגיעים במרכז. בזאת הוכרע הקרב - הפלאנקס הרומי לא יכול היה להתגונן ביעילות כשאגפיו חשופים, ואכן במהרה טבחו הגאלים בשאריותיו האומללות של הצבא הרומי. רבים מהנופלים היו מאזרחיה המבוגרים והמכובדים ביותר של העיר, שחסרונם יורגש היטב באסון שעתיד היה לבוא על רומא.
לפי ליוויוס נמלט רוב הכח הרומי לוויי, ושרידי הטבח באליה ברחו בחזרה לרומא:. כעבור זמן קצר (לפי ישראל שצמן- כעבור שלושה ימים, ולפי ליוויוס- עוד באותו היום) הופיעו הגאלים בשערי רומא. שאריות הצבא הרומי שחזרו מן הקרב צירפו אליהם כל גבר שהיה מסוגל להילחם, והם התחמשו והתבצרו על גבעת הקפיטולין. הגאלים נכנסו לעיר, שרפו את רובה וניסו לתקוף את המתבצרים בקפיטולין, אך נהדפו ושילמו מחיר יקר על ניסיון זה.
תקוותו היחידה של הסנאט הרומי לישועה הייתה שאריות חיל המצב הרומי שנמלט להריסות העיר ויי. הסנאטורים הנצורים על הקפיטולין הצליחו להעביר באמצעות שליח מכתב לכח הזה, ובו הודיעו על מינוי של מרקוס פוריוס קאמילוס לדיקטטור, מה שהעניק לו סמכות חוקית להצעיד את הצבא בחזרה לרומא בניסיון לסלק ממנה את הגאלים. באותה שעה, הגאלים התפנו מעט ממלאכת ביזת העיר על מנת לנסות ולהסתער שוב על האזרחים המתבצרים בקפיטולין, אך לפי האגדה הוזהרו האחרונים על ידי האווזים הקדושים של האלה יונו והצליחו להגן על עצמם.
הגאלים לא היו ערוכים למצור ממושך על הקפיטולין, דבר שהתבטא במגפה שפרצה ביניהם כתוצאה מאי-קבורת הגופות הרבות שהיו מושלכות בעיר. הרומאים הנצורים בקפיטולין שאפו גם הם לסיים את הנוכחות הגאלית בעירם בהקדם, ולכן הגיעו הצדדים להסכם לפיו ישלמו הרומאים כמות מוסכמת של אלף ליטראות זהב (329 ק"ג) כפדיון על עירם. במקורות הרומיים מופיעה האגדה לפיה גילו הרומאים שברנוס מלך הגאלים השתמש במשקולות כבדות יותר מהמקובל בזמן שקילת הזהב הרומי, בניסיון לסחוט כמות גדולה יותר של זהב. כשהתלוננו הרומאים בפני ברנוס הוא זרק גם את חרבו על המשקולת כהתרסה והצהיר (בלטינית: "Vae Victis!"), כלומר כי חוקי המשחק נקבעים על ידי המנצח בלבד ולמנוצח לא נותר אלא לקבל את הדין.
לפי פלוטרכוס וליוויוס הסתיימה הפרשה בהגעתו של קאמילוס בראש צבאו לרומא ותבוסתם של הגאלים מידיו. אין לדעת עד כמה אמין סיפור זה, וייתכן כי כמו פרטים אחרים הוא הומצא על מנת ליצור פן מנחם להשתלשלות אירועים קטסטרופלית ומשפילה זו.
התאוששות והרפורמה הרומית
משוער כי לא הייתה חומה אפקטיבית סביב רוב חלקיה של העיר לפני ביזתה. כתוצאה מהמצור ומהחורבן המאסיבי בעיר, בנו הרומאים את חומת סרוויוס שהייתה חזקה בהרבה.
הרומאים החלו גם לארגן מחדש את כוחם הצבאי. הם הפסיקו להשתמש במערך הפלאנקס והחלו להשתמש בכלי נשק ושריון מסוגים אחרים. תוצאתו של הקרב, שבו נטבחו כוחות החי"ר המובחרים של הרפובליקה שהיוו גם את האליטה הכלכלית והשלטונית שלה, הדגישה את הצורך שלא לסכן בכזו קלות חלק חשוב כל כך מהחברה הרומית. ייתכן שאז נוצר לראשונה ה"טריאריי" (משמעות המילה בלטינית: "שלישיים") – רזרבה של חי"ר כבד שהורכבה מהחיילים האמידים והמבוגרים בלגיון.