cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סרגיי קורוליוב (קצין)
ביוגרפיה
סרגיי קורוליוב נולד בפרונזה (בישקק של ימינו) שברפובליקה הקירגיזית.
שירותו במודיעין הצבאי
הוא גדל במשפחתו של בוריס קורוליוב, קצין צבא סובייטי. בגיל צעיר עברה המשפחה ללנינגרד שם התחנך בהית הספר הצבאי הגבוה לרדיו ואלקטרוניקה. לימודים אותם השלים ב־1979.
באוגוסט 1979 שירת בסוכנות הביון הצבאית: מינהל המודיעין הראשי של ברית המועצות.
השוק הפרטי והמעבר לשירות הביטחון הפדרלי
בשנות ה-90 עבד קורוליוב לזמן קצר בחברת אבטחה פרטית שסיפקה שירותי אבטחה. בין לקוחותיה היה סמנכ"ל חברת Mebel-Market בשנים 1993–2000, אנטולי סרדיוקוב, לימים שר ההגנה של רוסיה. בוגר אקדמיית שירות הביטחון הפדרלי של רוסיה.
מאז שנת 2000 שירת במחלקה השלישית של שירות הביטחון הכלכלי במינהל שירות הביטחון הפדרלי בעיר סנקט פטרבורג. בשנים 2007–2011 שירת במחלקה לסיכול ריגול צבאי, שם פיקח על המינהל הראשי של המטה הכללי הרוסי - הסוכנות למודיעין צבאי ולאחר מכן שימש כיועץ לשר ההגנה אנטולי סרדיוקוב.
ב-2004 משטרת סנקט פטרבורג חקרה קשרים של קורוליוב לארגוני פשיעה מאורגנת בעיר כולל ארגון הפשע טמבוב, אך קורוליוב הצליח לחמוק מהרשעה.
שירותו בגופי שירות הביטחון הפדרלי
ב־2012 הוא מונה לעמוד בראש המינהל לביטחון פנים בארגון, האחראי לחקירת סוכנים סוררים. תחת קורוליוב, אחת היחידות המשמעותיות ביותר בארגון הייתה השירות השישי, האחראי על מעקבים ובילוש מבצעי. המחלקה בראשותו עמדה מאחורי חקירת תיקים פליליים רבים בעלי פרופיל גבוה, כגון חקירת מעורבות ראשי המינהל לביטחון כלכלי ומלחמה בשחיתות במשטרת רוסיה בפשעים כלכליים ופרשת הרשעתו בפלילים של מושל מחוז סחלין אלכסנדר חורושבין וראש עיריית ולדיווסטוק איגור פושקרב.
ב-8 ביולי 2016 מונה לראש שירות הביטחון הכלכלי של שירות הביטחון. מינויו של קורוליוב לתפקיד ראש שירות הביטחון הכלכלי (אחת מהחטיבות המרכזיות של הארגון) זכתה להתנגדות של כמה פקידים בכירים בוועדת החקירות של רוסיה (הגוף הממשלתי האחראי לחקירת שחיתויות), כולל מיכאיל מקסימנקו ודניס ניקנדרוב. שניהם נידונו לאחר מכן לתקופות מאסר ממושכות באשמת שחיתות. תפקידיו של סרגיי קורוליב כראש השירות כללו מתן רקע ומידע לנשיא פוטין על חברי הממשלה.
תפקידים נוספים
הוא שימש כחבר בוועדה שפיקחה על בניית נמל החלל ווסטוצ'ני. בשנת 2019 מונה לחבר מועצת הפיקוח של מרכז המחקר הלאומי "מכון קורצ'אטוב" לאנרגיה גרעינית. ב-2021, מונה לשמש כנציג רוסיה בגוף הייעודי למלחמה בטרור של ארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה.
המשנה לראש שירות הביטחון הפדרלי
ב-24 בפברואר 2021, בצו של נשיא רוסיה, מונה לסגן הראשון של מנהל שירות הביטחון הפדרלי והיה למועמד הבולט ביותר לרשת את אלכסנדר בורטניקוב, בראשות שירות הביטחון הפדרלי.
חיים אישיים
בנו, בוריס קורוליוב, עובד כמתכנת.
העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה
העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה (באנגלית: Heroic Age of Antarctic Exploration) הייתה תקופה, שראשיתה בסוף המאה ה-19 וסיומה ב-9 בפברואר 1917, כשניצולי המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של ארנסט שקלטון, ירדו אל החוף בוולינגטון, ניו זילנד. ההיסטוריון אנט אלזינגה גורס תאריך מאוחר בהרבה, 1945, משום שלדעתו, מלחמת העולם השנייה הייתה נקודת המפנה בחקר אנטארקטיקה. במהלך תקופה זו נעשתה יבשת אנטארקטיקה למוקד מאמץ בינלאומי, שהביא לחקר מדעי וגאוגרפי אינטנסיבי, כאשר 17 משלחות מחקר יצאו מעשר מדינות לאנטארקטיקה.
יתר על כן, התג ההרואי מבטא את הרומנטיקה שבה נהגו בנוף האנטארקטי. חוקרי העידן הזה נטבעו בזיכרון לא רק כמדענים וכימאים; כיצוקים בתבנית אחת - אובייקטיביים ומחושבים, מצד אחד, וגסי הליכות ובלתי מהוקצעים, מצד שני. אדרבא, האנשים האלה זכורים כמשוררים, צלמים ואמנים. ארנסט שקלטון נחשב במקרים רבים לגדול המשוררים מקרב חוקרי אנטארקטיקה. שירו, "סיפור הים" מזכיר את "שירת יורד-הים הישיש" של סמיואל טיילור קולרידג', אף כי מאריי, סקוט, אמונדסן ורבים אחרים תרמו רבות לספרות ולאמנות האנטארקטית. יתרה מזאת, הביטוי האמנותי הזה שזור וכרוך לאין הפרד בלאומיות, שהובילה למלחמת העולם הראשונה, כך שאנשים אלה היו לא רק מגלי ארצות וחוקרים אלא גם גיבורי אומתם. לראיה, השורות הפטריוטיות הבאות, הכלולות ב"סיפור הים" של שקלטון:
היכולת לבטא את התרשמותם מן הנוף האנטארקטי מבדילה חוקרים אלה מסתם יורדי-ים ועושה אותם לגיבורי העם, איש איש בארצו.
במהלך המשלחות האלה הגיעו חוקרי הארצות הן אל הקוטב הגאוגרפי והן אל הקוטב המגנטי. כיבוש חלוצי של הקוטב הדרומי הגאוגרפי היה למטרה ראשונה במעלה של כמה משלחות, והצידוק היחיד ליוזמתו של רואלד אמונדסן. עם זאת, זה לא היה ההיבט היחיד של משלחות לקוטב בתקופה זו; משלחות אחרות עבדו להשגת מטרות מוגדרות באזורים שונים של היבשת. כתוצאה מכל הפעילות הזאת, התגלה חלק גדול מקו החוף ומופה, וחלקים משמעותיים של פנים היבשת נחקרו. המשלחות גם צברו נתונים מדעיים ודגימות בכמויות גדולות, שהשתרעו על פני היקף רחב של דיסציפלינות מדעיות, שבחינתם וניתוחם יעסיקו את קהילות המדע בעולם למשך עשרות שנים.
מקורות
התמקדות בחקר הקוטב הדרומי גברה ודעכה חליפות; התקופה המסוימת הזאת, העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה, איננה התקופה הראשונה של מחקר אנטארקטי אינטנסיבי. אם להוציא מכלל זה את מה שמקובל לכנות עידן התגליות, החוקר הבריטי ג'יימס קוק יהיה אחד ממגלי הארצות המעטים שירהיב עוז לצאת למסע אל החבל הדרומי הזה של העולם. התגליות שנעשו במהלך המסע השני שלו (1772–1775) היו עתידות לשנות לעד את מפת העולם. לפני המשלחת שלו, הייתה סברה מקובלת, שיבשת רחבת-ידיים, שנודעה אז בשם טרה אוסטרליס, תופסת את מרבית שטחו של חצי הכדור הדרומי. אולם, קוק גילה שאין בנמצא מסת קרקע כזאת, אם כי שדות קרח כבירים לא איפשרו לו להגיע אל יבשת אנטארקטיקה עצמה. אף על פי כן, השערתו הייתה, שבהתבסס על כמות הקרח, חייבת להימצא מסת יבשה שממנה נובעים שדות הקרח. בהמשך לממצאיו, חלה עצירה ממושכת בחקר חלק התבל הדרומי.
על אף זאת, העניין באזורי הדרום התעורר מחדש בתקופה שבין 1819 ל-1843. בזמן שאירופה שבה למנוחתה לאחר תקופה של מהפכה, מלחמה ואי-שקט, שמו להם מגלי הארצות בלינגסהאוזן, ביסקו, באלני, וילקס,ז'ול דומון ד'אורוויל וג'יימס קלארק רוס למטרה להרחיב את הידע בחבלי הארץ האנטראקטיים. יעדם העיקרי של חוקרים אלה היה לחדור אל מעבר לחומות הקרח, שמעבר להן נחבאה יבשת אנטארקטיקה, החל במסעו מקיף העולם של בלינגסהאוזן, הגילוי של ד'אורוויל את תצורת היבשה הסלעית הראשונה, וכלה בגולת הכותרת של וילקס, בגילוי ארץ ויקטוריה, על הרי הגעש שבה, הנודעים כיום בשמות הר טרור והר ארבוס. מגלי ארצות אלה, על אף תרומותיהם המרשימות לחקר הקוטב הדרומי, לא הצליחו להבקיע אל פנים היבשת ויצרו אפוא קו שבור של ארצות, שנתגלו לאורך קו החוף של אנטארקטיקה. לאחר תקופה זו של התעניינות באנטארקטיקה הגיע מה שההיסטוריון יו רוברט מיל כינה "עידן הרחקת העניין". לאחר המשלחת "דרומה" באוניות "ארבוס" ו"טרור" בפיקודו של ג'יימס קלארק רוס (ינואר 1841), אמר, שאין שום תגליות מדעיות, או "בעיות", ראויות לחקר הדרום הרחוק. נראה שהשפעת רוס, יחד עם אובדן משלחת פרנקלין בחוג הארקטי הביאו לחוסר עניין בחקר הקטבים, בעיקר מצד החברה המלכותית: הבריטים ייסדו ארגון שעזר להרבה מחקרים ארקטיים מעבר לים, לרבות אלה שהיו אמורים לערוך שקלטון וסקוט. ואולם, בעשרים השנים שלאחר שיבת רוס, השתררה הפוגה כללית בעניין בחקר אנטארקטיקה, שחלה על כל ארצות העולם.
חילוקי-דעות מסוימים אופפים את המניע הראשוני להופעת העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה, משום שמקורו בתנועה בינלאומית שקוויה אינם ברורים. גאורג פון נוימאייר מהמבורג, גם הוא חוקר אנטארקטיקה, פעל לחידוש המחקר ביבשת הדרומית משנת 1861 ואילך תוך כדי עבודתו במצפה כוכבים במלבורן. עניינו העיקרי היה בחשיבות המטאורולוגיה ובאפשרות, שתוספת מידע על הקוטב הדרומי תוכל לשפר את מידת הדיוק בתחזיות מזג האוויר. יש בכך כדי להסביר את המעורבות הגרמנית בחקר אנטארקטיקה. מניע אחר, בריטי בעיקרו, מקורב יותר לתקופה, נמצא בהרצאה שנשא האוקיינוגרף ג'ון מאריי, תחת הכותרת "חידוש מסעות החקר באנטארקטיקה", לפני החברה הגאוגרפית המלכותית בלונדון ב-27 בנובמבר 1893. מאריי טען, שיש לארגן את המחקר באנטארקטיקה ל"פתרון הסוגיות הגאוגרפיות החשובות שעודן תלויות ועומדות בדרום". יתרה מזאת, החברה הגאוגרפית המלכותית מינתה זמן קצר לפני כן, ב-1887, ועדה אנטארקטית, שהמריצה ציידי לווייתנים לחקור את האזורים הדרומיים של כדור הארץ ויצרה רקע מקדים להרצאתו של מאריי.
באוגוסט 1895 התכנס הקונגרס הגאוגרפי הבינלאומי השישי בלונדון והעביר החלטה כללית, הקוראת לאגודות מדע ברחבי העולם לקדם את המטרה של חקר אנטארקטיקה "בכל אמצעי שייראה להם יעיל ביותר". עבודה כזאת "תוסיף כמעט לכל תחום במדע". הנורווגי קאשטן בורשקרווינק נשא דברים לפני הקונגרס, זמן קצר לאחר שובו ממשלחת ציד לווייתנים, שבמהלכה היה לאחד הראשונים לדרוך על אדמת יבשת אנטארקטיקה עצמה. בהרצאתו התווה בורשקרווינק תוכניות למשלחת חלוצית רבת-משתתפים לאנטארקטיקה, שתקים את בסיס בכף אדייר.
מכל מקום, את העידן ההרואי חנכה משלחת שהוציאה החברה הגאוגרפית הבלגית בשנת 1897; בורשקרווינק יצא שנה לאחר מכן עם משלחת במימון פרטי. יש הרואים במשלחת דיסקברי, שהפליגה לדרכה בשנת 1901, את המשלחת הראשונה באמת של העידן ההרואי. הכינוי "העידן ההרואי" הופיע מאוחר יותר; המונח איננו בשימוש בשום רשומות או יומני מסע של המשלחות הקודמות, גם לא בביוגרפיות של אישים מחוקרי הקוטב שהופיעו בשנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה ה-20. לא ברור מתי נטבע המונח לראשונה או נכנס לשימוש הכלל; הוא הופיע במרץ 1956 במאמר של חוקר הארצות הבריטי דאנקן קארס בטיימס. בתיאור החצייה הראשונה של ג'ורג'יה הדרומית בשנת 1916, כתב על "שלושה אנשים מן העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה, עם חבל באורך 16 מטרים לשלושתם גם יחד וקרדום נגרים".
מקרי מוות במהלך העידן ההרואי
תשעה-עשר אנשים מתו במשלחות לאנטארקטיקה בשנות העידן ההרואי. מהם, ארבעה מתו במחלות שלא היו קשורות להתנסויותיהם באנטארקטיקה ושניים נהרגו בתאונות בניו זילנד. ה-13 הנותרים נספו תוך כדי שירותם ביבשת אנטארקטיקה או סמוך אליה.
סוף העידן ההרואי
דעות שונות קיימות בשאלה, מתי הגיע העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה לסיומו. יש הרואים במשלחת "אנדיורנס" של ארנסט שקלטון את המשלחת האחרונה לאנטארקטיקה בעידן ההרואי. מתעדי היסטוריה אחרים מאריכים את התקופה עד לתאריך מותו של שקלטון, 5 בינואר 1922, ובכך קובעים את משלחת שקלטון-רווט, או משלחת "קווסט", כפרק האחרון בעידן ההרואי. לפי מרג'רי וג'יימס פישר, הביוגרפים של שקלטון: "לו היה זה אפשרי למתוח קו מפריד ברור בין מה שנקרא "העידן ההרואי של חקר אנטראקטיקה" לבין "העידן הממוכן", הייתה משלחת שקלטון-רווט עשויה להוות נקודה מתאימה ככל נקודה אחרת למתיחת קו כזה". עיתונאי שסקר את הספינה לפני שהפליגה דיווח "אביזרים! אביזרים! אביזרים בכל מקום!" אביזרים אלה כללו רדיו, קן צופה מחומם בראש התורן ו"אודוגרף", שיכול לרשום ולתעד את נתיב הספינה ואת מהירותה.
פסגת אינגלנד
פסגת אינגלנד (באנגלית: England Peak) הוא פסגה חדה במסיב דופק, בהרי פנסקולה בארץ המלכה אליזבת שבאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 2,150 מטרים מעל פני הים, והיא הפסגה הגבוהה ביותר בהרי רכס מסיב דופק, והפסגה הגבוהה ביותר בהרי פנסקולה.
הפסגה ממוקמת בסמוך ומזרח לפסגת נויברג; קילומטר אחד דרומית לפסגת אוונבא.
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, אשר קיבלה את הצעתו של ארתור ב. פורד (Arthur B. Ford), שעמד בראש משלחת חקר של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
פורד הציע לקרוא לפסגה על שמו שת אנתוני וו. אינגלנד, גאופיזיקאי של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, אשר חקר את מסיב דופק בעונות המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1976–1977 ו- 1978–1979.
לקריאה נוספת
• Dominic A. Hodgson, Peter Convey, Elie Verleyen, Wim Vyverman, Sandra J. McInnes, Chester J.Sands, Rafael Fernández-Carazo, Annick Wilmotte, Aaike De Wever, Karolien Peeters, Ines Tavernier, Anne Willems, The limnology and biology of the Dufek Massif, Transantarctic Mountains 82° South, Polar Science Volume 4, Issue 2, August 2010, Pages 197-214 https://doi.org/10.1016/j.polar.2010.04.003
תשבץ מספרים
תשבץ מספרים הוא תשבץ שבו יש לשבץ מספרים (בדרך כלל מספרים שלמים גדולים מ-9). את המספרים משבצים באותה דרך שבה משבצים מילים בתשבץ רגיל, על-פי ההגדרות הנתונות, במאוזן ובמאונך.
להבדיל מתשבץ רגיל בעברית, המספור במסגרת תשבץ המספרים מסודר משמאל לימין, כמקובל בעולם המספרים.
רבות מההגדרות למספרים, שהפותר אמור לשבץ בתוך המסגרת, ניזונות זו מזו, כמו בהגדרה "6 מאוזן במהופך ועוד 1 מאונך". בנוסף להגדרות מסוג זה מקובל להציב כמה הגדרות ידע, כמו "השנה שבה נערכה מלחמת ששת הימים" או "מספר השעות ביממה", כדי לתת קצה חוט לפותר.
בדרך כלל נדרשים הפותרים לידע בשש פעולות חשבון: חיבור, חיסור, כפל, חילוק, העלאה בחזקה והוצאת שורש ריבועי.
תשבץ חשבוני
סוג מיוחד של תשבץ מספרים הוא התשבץ החשבוני. בתשבץ חשבוני, צריך לשבץ, כמו בתשבץ המספרים, מספרים בני 2 ספרות ויותר, אך ההגדרות בתשבץ חשבוני הן פעולות חשבון שצריך לבצע כדי לקבל את התוצאה המבוקשת. לדוגמה, ההגדרה היא 7*5*7-3*5*4*3 והתשובה היא 305. לפתרון נכון של תשבץ חשבוני, יש להקפיד על הסדר הנכון של הפעולות החשבוניות, בהתאם לכללי קדימות אופרטורים, כמקובל במתמטיקה.
מערכת בקרת שכבת הגבול
מערכת בקרת שכבת הגבול (באנגלית: Boundary Layer Control System, בראשי תיבות: BLCS) היא מערכת המותקנת לרוב על גבי הכנפיים או משטחי ההיגוי והמשפרת ביצועים אווירודינמיים על ידי שיפור זרימת האוויר בשכבת הגבול על גבי הכנף באמצעים פניאומטיים כגון הזרמת אוויר או שאיבתו מעל גבי הכנף.
אמצעי להזרמת אוויר על גבי הכנף מכונה כנף מבוקרת זרימה (באנגלית: Circulation Control Wing, בראשי תיבות: CCW) בעוד אמצעי להזרמת אוויר על גבי המדפים נקרא מדף סילון (באנגלית: Jet Flap או Blown Flap ).
בעוד המושג Boundry Layer Conrol חל על כל אמצעי השליטה הפניאומטיים, המושג בקרת זרימה למינרית (באנגלית: Laminar Flow Control, בראשי תיבות: LFC) חל בדרך כלל על מערכות הכוללות שאיבה. עיצוב כנף המשלב מערכת LFC ועיצוב כנף יעיל לשיוט מכונה בקרת זרימה למינרית היברידית (באנגלית: Hybrid Laminar Flow Control, בראשי תיבות: HLFC).
היסטוריה
במשך השנים היו ניסיונות רבים לשיפור זרימת האוויר על גבי כנפיים עם אמצעים כגון מחוללי מערבולות וכדומה. בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 בגרמניה התנסו במערכות שהיו שואבות את שכבת הגבול.
במהלך שנות ה-30 יצרני מטוסים גם להתנסות עם עיצובי פרופיל אווירודינמי של כנפיים המאפשרות זרימה למינרית, על ידי יצור כנפיים עם החלק העבה ביותר בפרופיל יותר לקראת אמצע אורך מיתר הכנף במקום בקרבת שפת ההתקפה במטוסים דוגמת B-24 ו-P-51. אל אף השיפור בביצועי הכנפיים במהירות גבוהה, בפועל הזרימה על גבי הכנפיים לא הייתה למינרית ועדיין היו נוצרות נקודות סטגנציה ומערבולות אוויר במיוחד במספר ריינולדס גבוה (היחס בין האינרציה לכוחות החיכוך). ניתן היה לשפר את הזרימה עם כנפיים חלקות במיוחד, אבל אלה קשות לייצור ואחזקה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הגרמנים והאמריקאים התנסו עם מערכות בקרת שכבת הגבול. בכלי טיס נסיוניים.
לאחר סוף המלחמה ובמיוחד עם כניסת מטוסי סילון עם כנפיים משוכות ביצועי המטוסים החלו לעלות, אבל בתמורה ביצועי הנחיתה נהיו גרועים יותר עם מהירות המראה ונחיתה ואיתם ריצות ההמראה והנחיתה התארכו בצורה משמעותית. במיוחד עם כניסת מטוסי הקרב מהדור השני שכללו כנפיים עם נתוני עומס כנף גבוה ומנת ממדים קטנה. ולכן מערכות BLCS הפכו למרכיב חשוב למטוסים שנדרשו לשיפור ביצועי המראה ונחיתה במיוחד מטוסי הפועלים על גבי נושאות מטוסים, כאלה שחיפשו דרך לקצר מרחקי המראה ונחיתה וכאלה שהיו בעלי יכולת המראה ונחיתה קצרים. המטוס הסדרתי הראשון שכלל מערכת BLCS היה הלוקהיד T2V סיסטאר שנכנס לשירות בשנת 1957 אבל בשל בעיות אחזקה מרובות הוצא משירות לטובת תת-דגם ללא המערכת. ה-F-104 סטארפייטר שנכנס לשירות בינואר 1958, כלל כנפיים טרפזיות דקות וקטנות במיוחד ולכן נדרשה מערכת מדף סילון עם אוויר המוזרם על גבי המדפים להקטנת מהירות הנחיתה. ביוני 1958 נכנס לשירות הסופרמרין סימיטאר עם מערכת מדף סילון. לאחר מכן נכנסו מספר רב של מטוסים עם מערכת BLCS ביניהם ה-A-5 ויג'לנטי, הווט F-8 קרוסיידר (בדגם F-8E), ה-F-4 פנטום, הבלקברן בקניר שכלל הזרמת אוויר בשפת ההתקפה של הכנף ושל מייצב הגובה וכן על גבי המדפים של המטוס. בברית המועצות המערכת שימשה מספר מטוסי קרב שתוכננו לפעול משדות ארעיים ולא סלולים כגון המיג-21 והמיג-23.
ניסויים במערכות LFC המשיכו באותו הזמן הן בארצות הברית והן בבריטניה. הנורת'רופ X-21, שטס לראשונה בשנת 1963, השתמש בחרירים לאורך הכנף ושימש לאישוש עיצוב מערכת בקרת זרימה למינרית בכנפיים משוכות שמטבען כוללות זרימת אוויר לאורך מוטת הכנף בנוסף על זרימה לאורך המיתר, המסבכת תפעול של מערכות כאלו.
לקראת פיתוח מטוסי קרב של הדור הרביעי ביצועים כגון מהירות מרבית הפכו לחשובים פחות לעומת ביצועים כגון תמרון, ולכן בהרבה מקרים מטוסים חדשים היו בעלי כנפיים עם שטח גדול יותר וכן ביצועי נחיתה טובים יותר והצורך במערכת BLCS דעך. אם כי מטוסים מסוימים עדיין משתמשים בזה. ספציפית, מטוסים ימיים מתוצרת יפן דוגמת השין מיוואה US-1A, והשין מיוואה US-2 משתמשים במערכות מדף סילון להשגת יכולת המראה מהים במהירויות נמוכות וריצות המראה קצרות יחסית.
במהלך שנות ה-90, שני מטוסי ה-F-16XL השתתפו בניסויי נאס"א. במטוס הראשון הותקן מגף מטיטאניום לאורך כנף שמאל עם חרירים זעירים שדרכם שאבו את שכבת הגבול ממעל לכנף ושימש לניסויים תת-קוליים. במטוס השני הותקן התקן דומה אבל שימש לניסויים בבקרת זרימה למינרית במהירויות על-קוליות.
רקע
זרימה על גבי השפה העליונה של הכנף ומתחילה כלמינרית (חלקה ואחידה) אבל החיכוך בין שכבת הגבול למעטה הכנף מושך את האוויר איתה וזרימת האוויר מאטה, בנקודה מסוימת האוויר על גבי הכנף עוצר (מה שמכונה סטגנציה) ומהנקודה הזאת האוויר בשכבת הגבול הופך למערבולתי. זרימה מערבולתית זאת גורעת מהעילוי ומוסיפה לגרר המושרה. וכך גורעת מביצועי כלי הטיס כגון הגדלת מהירות ההזדקרות, הקטנת ביצועי השיוט וכדומה.
מערכות המזרימות אוויר
אחת השיטות העיקריות לבקרה על מעטפת הגבול היא הזרמת אוויר על גבי הכנפיים או המשטחים לשיפור ביצועייהם. המערכות משתמשות באפקט הקונאדה בו אוויר הזורם על גבי משטח קמור, יצמד למשטח ויתעקל יחד איתו. הזרמת אוויר על גבי הכנפיים, אם כן יצמידו זרימת אוויר במצב בו זרימת אוויר חיצוני תיפרד.
הזרמת אוויר על גבי מדפים מגבירים בפועל את ויעילותם. כלומר מדפים אלו יאפשרו טיסה במהירות נמוכה יותר ממדפים רגילים בעלי אותו גודל. לחלופין, מאפשר הקטנת המשטח ושמירה על יעילותו. כאמור, תכונה זאת שימושית מאוד למטוסים בעלי מהירות הזדקרות גבוה גם עם מדפים סטנדרטיים, או מטוסים המתוכננים לפעילות משטחים מוגבלים ועל כן כוללים יכולת המראה ונחיתה קצרים.
מערכות אלו משתמשות באוויר המנוקז משלב המדחס של מנועי הסילון של המטוס או מנוע עזר (דוגמת APU) או מפוח חשמלי נפרד. במשטחים קבועים הזרמת אוויר מתבצעת דרך חרירים, אלו לעיתים יהיו צמודים למחוללי מערבולות. על גבי משטחים נעים, במיוחד על גבי מדפים האוויר יוזרם דרך תעלה המותקנת לרוחב מוטת המשטח ובצמוד לציר התנועה שלו. התעלה תכלול פתחים שיזרמו אוויר על גבי המשטח לכל אורכו.
בקרת טיסה מבוקרת זרימה
מערכות BLCS פוטנציאלית מסוגלים להחליף את מרבית אם לא כל משטחי ההיגוי בכנפי המטוס על ידי הזרמת אוויר באזורים שונים ובעוצמות משתנות. מערכת זאת מסוגלת לשפר את חמקנות כלי הטיס על ידי השמטת משטחי היגוי הפולשים מחוץ לגוף כלי הטיס. עם זאת, מערכת כזאת תדרוש צנרת פניאומטית נרחבת, מנוע מפוח נפרד, ומערכת שסתומים מורכבת המבוקרת על ידי מחשב.
בקרת זרימה למינרית
מערכת בקרת זרימה למינרית (LFC) משפרת ביצועי כנף על ידי שאיבת שכבת הגבול הקרובה למעטה בעזרת חרירים במעטה הכנף המחוברים למערכת וואקום. מערכות LFC לא מיועדות לשיפור ביצועי כנף בקצה מעטפת הטיסה כגון מערכות מדף סילון וכדומה, אלא מייעלות ביצועים במתאר שיוט ובמיוחד בטיסות ארוכות טווח בהן העלייה בביצועים מתעלה על מחיר המערכת, מורכבותה ומשקלה.
בקרת זרימה למינרית היברידית
מערכת בקרת זרימה למינרית היברידית (HLFC) משלבת מערכת LFC עם עיצוב כנף ייחודי המייצר מדרג לחצים מאוד חלק וספציפי (באנגלית: Natural Laminar Flow, בראשי תיבות NLF). כנף NLF אמנם מייצרת ביצועים טובים בשיוט בכנפיים עם זווית משיכה מתונה, אבל בכנפיים עם זווית משיכה גדולה יותר מייצר ביצועים בלתי קבילים ולכן מעדיפים לשלב בין מערכת LFC וכנף NLF. כאמור, מערכת זאת משפרת ביצועים בתנאי שיוט.
ארתור נכט-סמבורסקי
פרופ' ארתור סטפן "ארטק" נכט-סמבורסקי (בפולנית: Artur Stefan "Artek" Nacht-Samborski; 26 במאי 1898 – 9 באוקטובר 1974), היה צייר ומרצה אקדמאי יהודי-פולני.
קורות חיים
ארתור נכט נולד בקרקוב, בנם של יואל ושרה נכט לבית ויינדלינג.
בין השנים 1917–1924 למד באקדמיה לאמנויות בקרקוב, ב-1924 עזב מפולין לפריז כחלק מקבוצת "הקפיסטים", קבוצת ציירים פוסט-אימפרסיוניסטים פולנים בה היה היהודי היחיד.
בשנת 1939, זמן קצר לפני מלחמת העולם השנייה, הקפיסטים חזרו לפולין.
נכט התגורר בוורשה בזהות בדויה של נוצרי בשם "סטפן סמבורסקי", תחת זהות בדויה זו הציל ועזר לבני משפחתו בשואה.
לאחר המלחמה נכט שילב את השם "סטפן סמבורסקי" שהציל את חייו לתוך שמו האמיתי, הוא שימש כפרופסור ומרצה בבית הספר הגבוה לאמנויות בגדנסק בין השנים 1946–1949, שם עמד בראש הפקולטה לציור ואדריכלות.
ב-1949 עבר ללמד כמרצה באקדמיה לאמנויות יפות בוורשה, שם לימד עד פרישתו בשנת 1968. נכט נפטר ב-9 באוקטובר 1974 בוורשה.
דודנו היה המשפטן הישראלי משה נכט.
ב.מ.וו i4
ב.מ.וו i4 (באנגלית: BMW i4) היא מכונית חשמלית יוקרתית במרכב סדאן, בעלת חמישה מקומות, שמיוצרת על ידי ב.מ.וו משנת 2021. היא הוצגה ביוני 2021. במרץ 2020 הציגה ב.מ.וו את דגם הקונספט המקדים. ה-i4 מתחרה ישירות בטסלה מודל 3.
היסטוריה
ה-i4 היא המכונית החשמלית הרביעית ש ב.מ.וו שמיוצרת במסגרת ב.מ.וו i, אך היא המכונית החשמלית העיקרית שלה אף על פי שב.מ.וו נכנסה לעידן המכוניות החשמליות ב-2013 עם הצגת הב.מ.וו i3, ולאחר מכן את הב.מ.וו i8. ה-i4 היא מכונית מנהלים יוקרתית, שלא כמו שלושת דגמי ב.מ.וו האחרים שמיוצרים במרכבים שונים, ב.מ.וו i3 (מיני), ב.מ.וו i8 (ספורט), ב.מ.וו ix (קרוסאובר).
עיצוב
העיצוב החיצוני של ה-i4 דומה מאוד לב.מ.וו סדרה 4 והיא נראית כמו מכונית קופה, הפגוש הקדמי שלה מעוצב כמו שאר הרכבים החשמליים של ב.מ.וו. תא הנוסעים "נלקח" ישירות מסדרה 4 וכולל שינויים קלים בדשבורד כדי להתקין את מערכת iDrive 8, מערכת זו כוללת שני מסכי מגע תחת מסגרת אחת, מסך אחד המציג את המולטימדיה בקוטר 14.9 אינץ' והשני עבור לוח המחוונים בקוטר 12.3 אינץ'.
מפרט טכני
ב.מ.וו משווקת את ה-i4 עם שלושה מערכות הנעה.
משה פרובינצאלו
רבי משה פרובינצאלו או פרובינצאלי (ה'רס"ג, 1503 – ד' באלול ה'של"ו, יולי 1576) היה רב וראש ישיבה במודינה ומנטובה.
ביוגרפיה
נולד באיטליה, כנראה בעיר רוזה, ולכן לפעמים מכונה "רבי משה די רושו" או "דרוזה", למשפחה שגורשה מפרובאנס בשנת 1501. אביו היה רבי אברהם פרובינצאלו. לא ברור בדיוק מי היו רבותיו. מצד אחד, אחד מחכמי דורו, רבי עזרא טרבוט כתב עליו: "ולפי הנראה שימש תלמידי חכמים כל צרכו", אולם הוא עצמו, מציג שיטה חדשה לפיה בדורותינו אין צורך ללמוד דווקא מפי רב, אלא הלימוד מהספרים מספיק, וייתכן שאף הוא גדל בתורה בצורה כזו, מבלי ללמוד מפי רב מסוים. כנראה בצעירותו כיהן כדיין בקהילת מודינה. בהמשך כיהן כרב קהילת האיטליאנים ("הלועזים") במנטובה, שם עמד בראשות ישיבה לקבוצת תלמידים שנקראה בפיו "החבורה". בין תלמידיו נמנו רבי יהודה מוסקאטו ורבי מנחם עזריה מפאנו. לצד זאת, העביר שיעורים בבית הכנסת הגדול בעיר, דבר שעורר את זעמו של הרב יעקב קלונימוס, מרבני קהילת האשכנזים במנטובה.
בשנת ה'ש"ח עמד במרכזו של ויכוח, כאשר הכריז חרם על ר' משה בן שושן, שליחו של רבי יוסף קארו מצפת להדפסת ספרו בית יוסף, לאחר שהאחרון סירב לבוא ולהעיד לפניו בדין תורה בסכסוך בין המדפיסים מסביונטה, הסמוכה למנטובה. רבי משה בן שושן, מצדו החרים את ר' משה פרובינצאלו, משום שסבר שהחרם כנגדו היה שלא כדין. רבני צפת, קרימונה, ר' משה באסולה ורבי יעקב ישראל פינצי תמכו בחרמו של ר' משה בן שושן, ואילו רבי מאיר קצנלנבוגן, רבי יצחק לאטאס ורבי ברוך חזקיטו תמכו ברבי משה פרוביצאלו. לפי כמה מקורות, בעקבות אירוע זה הודח מתפקידו, אך הוחזר אליו כעבור זמן קצר.
הפולמוס החריף ביותר שר' משה פרובינצאלו עמד במרכזו היה הפולמוס אודות הגט שנודע כ""גט תמרי-ונטרוצו", בשנים ה'שכ"ה-ה'שכ"ו. גט זה, שסודר בבית הדין בוונציה, נפסל על ידי כמה חכמים, ובראשם ר' משה. חכמי ונציה דרשו בפניו שיתייצב בפניהם לנמק את טענתו, אך הוא סרב. בתמיכת רבים מחכמי איטליה, הוציאו רבני ונציה פסק דין: "שלא ידון רמ"ף ולא יורה ג' שנים מהיום שבו יודה לדעתם של שאר הרבנים ויפסיק את ערעורו על הגט". אל חכמי איטליה הצטרף הרדב"ז, שהגדיל לפסוק: "ולא יקראוהו עוד בשם רב ויתנצלו את עדיו". לעומתם, רבי יוסף קארו יצא להגנתו של ר' משה. אמנם, ביטול ההכרה בסמכותו לא שינה את מעמדו בקרב בני קהילתו במנטובה, וכן המשיך להשיב תשובות לרחבי איטליה. ר' משה הוחזר לתפקידו רק באחרית ימיו, בשנת ה'של"ה, בתיווכו של רבי אליעזר אשכנזי, שבתחילה נמנה עם מחרימיו של ר' משה אך משהתוודע אליו פעל בקרב חכמי ונציה להחזרתו לתפקידו.
למרות הפולמוסים והחרמות כמנגדו, הוא התקבל באיטליה ומחוצה לה, ומוזכר בהערכה על ידי הרמ"א, רבי שמואל קאיידנובר, רבי יוסף קארו, רבי משה מטראני ועוד. החיד"א כותב כי רבי משה זכות אמר: "שלא ישגיחו בתשובות אחרונים כי אם התשובות שרומז הרב כנסת הגדולה ומהר"ם פרובינצאל". רבי עזריה מן האדומים כותב כי את החיבור "כסף משנה" שלח רבי יוסף קארו לר' משה פרובינצאלו על מנת שידפיסו במנטובה.
נפטר בד' באלול ה'של"ו. תלמידו רבי יהודה מוסקאטו כתב עליו הספד.
פסקיו
בתשובותיו ניכרת מגמתו להגן ולחזק את מנהגי יהודי איטליה, למשל בהעדפת ייבום על חליצה התרת סתם יינם בהנאה ועוד. תשובה משמעותית שפרסם הייתה בעניין הדפסת ספר תורה על קלף, בה הוא מסיק לאסור. אסר חבישת פאה נכרית ככיסוי ראש ומשחק בכדור בשבת. כמו כן, חייב הנחת תפילין בחול המועד, בהעדפתו את תורת הנגלה, בניגוד לעמדת הרמ"ע מפאנו, שמטעמים קבליים פסק שלא להניח תפילין בחול המועד.
כתביו
תשובות רבות ומכתבים שכתב פורסמו בכתבי עת שונים.
שלמה לבית הלוי
רבי שלמה בן יצחק לבית הלוי (ה'רצ"ב - כ"ז באב ה'ש"ס, 28 ביולי 1600) היה רב, דיין, פוסק, דרשן וראש ישיבה בסלוניקי במאה ה-16.
תולדות חייו
נולד בסלוניקי בשנת ה'רצ"ב (1531-1532) לאביו רבי יצחק הלוי, תלמיד חכם עשיר, בנו של הרופא שלמה לבית הלוי, ממגורשי פורטוגל. רכש השכלה תורנית בישיבתו של רבי יוסף בן לב, והגיה את החלק הראשון של תשובותיו. למד גם מפי הרב אהרן עפיא. כמו כן, השתלם בדקדוק ובפילוסופיה יוונית וערבית ובקבלה. בהיותו כבן עשרים כבר השתתף בדיון הלכתי אודות מנהג יהודי סיציליה בעניין סרכת הריאה, ופסקו קיבל את אישורו של רבי יוסף קארו. לפרנסתו עסק בהכנת ספרים לדפוס. בשנת ה'שכ"ח נבחר לרבה של סקופיה, ולאחר כשלוש שנים שב לסלוניקי, והיה דרשן בקהילות השונות בעיר, וקהל רב נאסף לשמוע את דרשותיו. הוא החל לתפוס מקום של כבוד בקרב חכמי סלוניקי, וכבר משנת ה'ש"ל נמצא חתום על תקנות העיר לצד רבי שמואל די מודינה (מהרשד"ם). עם שובו לסלוניקי נבחר לכהן כרב בקהילת פרובנס, ובשנת ה'של"ג, עם מותו של הרב אברהם סירלאו, קיבלו את רבנותו גם בני קהל אבורא. בשנת ה'שנ"ג פרש מתפקידו בשל חולשתו.
נפטר בשנת ה'ש"ס (1600).
משפחתו
לרבי שלמה נולדו שני בנים ובת:
ספריו
כמו כן, חיבר תשובות הלכתיות, פירוש דרשני על רוב המקרא, חידושים על סוגיות הש"ס "ספר המופת לאריסטו" וחיבורים מדעיים, אך הם לא הודפסו.
א.ס.ף
א.ס.ף – אִרְגּוּן סִיּוּעַ לִפְלִיטִים וּמְבַקְּשֵׁי מִקְלָט בְּיִשְׂרָאֵל הוא עמותה שנוסדה בשנת 2007 על ידי פעילים ישראלים בתגובה לעלייה ניכרת בזרם המסתננים מאפריקה לישראל, רובם מאריתריאה ומסודאן. העמותה מספקת מענה פסיכו-סוציאלי והומניטרי למסתננים, אשר חיים בישראל.
מנכ"לית העמותה היא העובדת הסוציאלית טלי אהרנטל ויו"ר הוועד המנהל הוא רועי מצר.
פעילות ציבורית
מחלקת הפעילות הציבורית פועלת במטרה לשנות מדיניות ולקדם את זכויותיהם של המסתננים. צוות המחלקה לוקח חלק בדיונים בכנסת, עומד בקשר עם רשויות ארציות ומוניציפליות, כותב ומפיץ ניירות עמדה ופועל באמצעי התקשורת.
עתירות
בשנת 2011 השתתף א.ס.ף בעתירה לשלב ילדי מסתננים בבית הספר באילת, ולא במוסד בקיבוץ אילות שבו שררו תנאים ירודים. העתירה התקבלה.
בשנת 2012 החליט משרד הפנים על הסרת ההגנה הקבוצתית לנתיני דרום סודאן השוהים בישראל, והודיע על גירושם למולדתם. א.ס.ף הוביל את המאבק נגד ההחלטה. הוא השתתף בעתירה נגדה, אך בית המשפט דחה את העתירה.
שיתוף פעולה עם יוניצ"ף ומבקר המדינה
במרץ 2013 התפרסם דו"ח יוניצ"ף על הפרת זכויות ילדים בישראל, ובו פרק בשם "הפרת זכויות ילדי מבקשי מקלט" שנכתב על ידי א.ס.ף.
בשנת 2013 ייחד מבקר המדינה פרק בדו"ח השנתי לעניינם של קטינים חסרי מעמד בישראל, ובהם ילדיהם של מסתננים, ונעזר בין היתר בדוחות של העמותה. גם בשנת 2014 הקדיש המבקר פרק נרחב לעניין המסתננים בפרק "זרים שאינם בני הרחקה". חלק ניכר מהנתונים שעליהם התבססה עבודת המבקר נאספו על ידי א.ס.ף.
דוחות
באפריל 2014 פרסם א.ס.ף דו"ח בשם "שיקולים זרים" בעניין גירוש קטינים חסרי מעמד אשר שהו בישראל בהוצאה חוץ-ביתית בשל הזנחה או התעללות מצד הוריהם. הדו"ח ביקר את משרד הרווחה אשר החזיר ילדים להורים מזניחים או מתעללים לצורך גירושם.
ביוני אותה שנה פרסם א.ס.ף דו"ח בשם "הרי אנחנו בני אדם" בעניין קרבנות עינויים וסחר מסיני, שמספרם מוערך על ידי הארגון ב-5,000–7,000 נפש. הדו"ח כלל עדויות שנאספו מהקרבנות ופירוט על מצבם בהיעדר גישה לשיקום, לשירותי רווחה ולשירותי בריאות.
מימון
עד שנת 2011 היו התורמים העיקריים של העמותה נציבות האו"ם לפליטים, האיחוד האירופי וארגון "וור צ'יילד הולנד". מאז 2011 העמותה אינה מפרסמת את שמות תורמיה העיקריים. בין התורמים גם ישויות מדיניות זרות.פעילות העמותה נסמכת גם על עבודתם של מתנדבים.
אחריק צווייבה
אחריק סוקרטוביץ' צווייבה' (ברוסית: А́хрик Сокра́тович Цве́йба, ; נולד ב-10 בספטמבר 1966) הוא כדורגלן עבר סובייטי, אוקראיני ורוסי, ממוצא אבחזי, ששיחק בעמדת המגן בקבוצות דינמו טביליסי, דינמו קייב, גמבה אוסקה. צווייבה הוא שחקן הכדורגל היחיד בעולם, אשר שיחק ב4 נבחרות לאומיות שונות: ברית המועצות, חבר המדינות, אוקראינה ורוסיה.
ביוגרפיה
צווייבה התחנך בבית הספר לכדורגל בעיר הולדתו גודאותה. בגיל 17 זומן לסגל של קבוצת דינמו סוחומי, אך לא שותתף במשחקי הליגה. כעבור שנה הוא עבר לקבוצת סק"א חברובסק, בה שיחק במשך 3 חודשים, עד שהתגלה על ידי ציידי הכישרונות של קבוצת הצמרת הסובייטית דינמו טביליסי. צווייבה שיחק בשורות המועדון עד שנת 1990. באותה שנה הודיעה הנהלת דינמו טביליסי שבכוונתה לעזוב את ליגת העל של ברית המועצות ויחד עם קבוצות אחרות לייסד ליגה גאורגית נפרדת. החלטת ההנהלה הביאה לכך שחלק מהשחקנים הבכירים של הקבוצה עזבו אותה. צווייבה היה אחד מן העוזבים - הוא שוכנע על ידי ולרי לובנובסקי לעבור לדינמו קייב. צווייבה שיחק בשורות דינמו קייב במשך 3 שנים. זכה עם הקבוצה בדאבל (אליפות ברית המועצות וגביע ברית המועצות) ב-1990.
בשנת 1993 עבר צווייבה לרוסיה, שם שיחק תקופה קצרה בקבוצת קאמאז נאברז'ניה צ'לני. לאחר מכן עבר ליפן, לקבוצת גמבה אוסקה, בה שיחק במשך 3 שנים. הוא שב לרוסיה לתקופה קצרה ואז עבר לסין, לקבוצת צ'ונצ'ינג ליפאן. בשנת 1999 שב לרוסיה סופית. את קריירת הכדורגלן שלו סיים בשנת 2001 בשורות דינמו מוסקבה
נבחרות
צווייבה זומן לנבחרת הראשית של ברית המועצות לקראת מונדיאל 1990. הוא היה בסגל הנבחרת למונדיאל, אך לא שותף באף אחד ממשחקי הנבחרת בתחרות בשל פציעה במשחק אימון. צווייבה השתתף בכל משחקי הנבחרת במסגרת מוקדמות יורו 1992. לאחר התפרקות ברית המועצות הצטרף לסגל נבחרת חבר המדינות, איתה נטל חלק ביורו 1992 - הוא השתתף בשניים מתוך 3 משחקי הנבחרת בתחרות.
באוגוסט 1992 שיחק משחק אחד בשורות נבחרת אוקראינה - משחק ידיות נגד הונגריה.
בשנת 1993, לאחר שעבר לרוסיה, זומן לנבחרת הרוסית. הוא יועד לסגל הנבחרת למונדיאל 1994, אך לא השתתף בו בשל פציעה. למעשה הוא שותף בנבחרת רק בשנת 1997, במהלכה נטל חלק ב8 משחקים.
פייטרו פרנקווילה
פייטרו פרנקווילה (באיטלקית: Pietro Francavilla; 1548 – 25 באוגוסט 1615) פסל פרנקו פלמי שהתמחה בפירנצה המשתייך למסורת סגנון המנייריזם המאוחר של ג'אמבולוניה. נולד בקמבריי שבצרפת.
עבודותיו: ,ניצחון דוד על גלית, מונומנט קוזימו מדיצ'י בפיזה, פסל האביב בגשר סנטה טריניטה, פסל יאסון במוזיאון הלאומי ברג'לו
דקר מגניסכוטוס
דקר מגניסכוטוס (שם מדעי: Epinephelus magniscuttis) הוא מין דג גדול ממשפחת הדקריים, החי במימי האוקיינוס ההודי ומזרח האוקיינוס השקט באזורים הטרופיים של האזור האינדו-פסיפי. דקר זה לא נחקר הרבה והוא תואר בשנת 1863 כשהוא משויך לסוג הגדול דקר.
מין דקר זה יכול להגיע לאורך 150 ס"מ ולמשקל מרבי של 50 ק"ג בזכרים, הגדולים יותר מהנקבות. הוא בעל סנפירים פרוקים כהים ובעל קשקשים ורודים-בהירים המנומרים בנקודות שחורות לאורך הגוף. ראש הדקר גדול עם עיניים שחורות גדולות ולסתות בולטות רחבות, כשהלסת התחתונה מכילה שני זוגות שיניים.
הדקר מצוי בטבע בימים טרופיים ונצפה במימי קוואזולו-נטאל שבדרום אפריקה, מוזמביק, ראוניון, מאוריציוס, הודו, המפרץ הפרסי, קלדוניה החדשה, הפיליפינים, גינאה החדשה, שונית המחסום הגדולה שבאוסטרליה, פיג'י וטונגה. הוא חי בעומק של 50 עד 300 מטרים סביב שוניות ושוניות אלמוגים וכן לאורך חופים חוליים או בוציים והצעירים חיים במים רדודים מאוד קרוב לחוף. זהו דג טורף הניזון מדגים אחרים, רכיכות וסרטנים שהוא תופס ממארב.
הדקר נידוג לאורך תחומי מחייתו ומצב שימורו בטבע הוא ללא חשש.
כוס המחילות
כוֹס המחילות (שם מדעי: Athene cunicularia) הוא מין של דורס לילה החי במחילות שבערבות עשב. בדרך כלל הוא אינו בונה את המחילות בעצמו אלא משתלט על מחילה של נובחנית כלבית או מכרסם גדול ונפוץ אחר.
אורכו 19–28 ס"מ, משקלו 140–240 גרם ומוטת כנפיו 50.8–61 ס"מ.
המין ניזון מעכברים, עופות, זוחלים וחרקים. הוא ניזון גם מחיפושיות זבל שהוא מושך על ידי הבאת גללי ביזון למחילתו.
המין מצוי באמריקה הצפונית והדרומית מארצות הברית ועד ברזיל ופטגוניה וגם באיים הקאריבים.
מליח
מָלִיחַ או הרינג (שם מדעי: Clupea. מכונה דג מלוח) הוא סוג דג גרם ממשפחת הסרדיניים אשר חי במים רדודים בצפון האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט, בים הבלטי ובים התיכון. הנפוץ ביותר הוא מליח אטלנטי (Clupea harengus). דגי המליח נעים בלהקות גדולות ומגיעים באביב לחופי אירופה ואמריקה הצפונית, שם הם ניצודים.
המליח נפוץ מאוד כדג מאכל בקרב קהילות יהדות אשכנז, בעיקר כדג מלוח או דג מעושן, שנקרא לעיתים פיקלינג (מגרמנית: Bückling). חלק מן הדגים המשומרים הנמכרים ברשתות המזון ב"קופסאות סרדינים" הם למעשה שימורי מליח.
הן המליח האטלנטי והן המליח הפסיפי מתקשרים באמצעות נפיחות. הם פולטים בועות אוויר מפתח הביב (קצה המעי) ומייצרים באמצעותן תבניות של פעימות (שחוקרי התופעה מכנים Fast Repetitive Ticks - FRTs) שנמשכות עד 7 שניות. תפקיד התקשורת או משמעותה טרם הובנו, אך משום שתדירות השמעת רצפי הנפיחות לדג מתגברת בלהקות צפופות יותר של מליחים, משערים שיש לה פונקציה חברתית.
עמי אילון
עמיחי (עמי) אילון (נולד ב-27 ביוני 1945) הוא איש ביטחון ופוליטיקאי ישראלי, שכיהן כמפקד חיל הים, כמפקד שייטת 13, כראש השב"כ העשירי, חבר הכנסת ושר מטעם מפלגת העבודה. אילון עוטר בעיטור הגבורה על חלקו בפשיטה על האי גרין. עמד בראש יוזמת "המפקד הלאומי" לתמיכה ביוזמת שלום ישראלית-פלסטינית משותפת לו ולסרי נוסייבה. בשנים האחרונות חבר בעמותת "עתיד כחול לבן".
קורות חיים
אילון בן יחיד להורים יוצאי טרנסילבניה, רומניה, נולד בטבריה וגדל בקיבוץ מעגן. אביו יצחק, היה מזכיר הקיבוץ ואמו ורדה מגדלנה, לבית רוזנפלד, הייתה ילידת העיר קלוז' ועבדה כעובדת סוציאלית. בילדותו עבר עם הוריו לדרום אמריקה בתקופת שליחות של אביו. בתקופה זו המשיך את לימודיו באופן עצמאי ולא פקד את בתי הספר המקומיים.
לעמי אילון תואר ראשון בכלכלה ובמדע המדינה מאוניברסיטת בר-אילן, תואר שני במנהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד (במסגרת תוכנית קרן וקסנר), שם סיים את לימודיו ב-1992, ותואר שני בלימודי משפטים בישראל מהפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן מ-2010.
נשוי לבלהה, ממייסדות תנועת "שובי" ליציאה מעזה, ואב לשלושה. מתגורר במושב כרם מהר"ל.
שירותו הצבאי
את שירותו הצבאי עשה אילון בחיל הים. עם גיוסו לצה"ל באוגוסט 1963 התנדב לשייטת 13, לאחר שהוריו חתמו על הסכמתם בשל היותו בן יחיד, והשלים את הכשרת מסלול הלוחם. במלחמת ששת הימים לחם בזירת ים סוף, ולאחר המלחמה יצא לקורס קצינים בבה"ד 1 שבסיומו חזר לשייטת. בשנת 1969 השתתף בפשיטה על האי גרין, ונפצע קשה. על חלקו בפשיטה זכה בעיטור הגבורה.
בתיאור המעשה נכתב:
על פעולותיו בקרב עוטר בשנת 1973 בעיטור הגבורה על ידי שר הביטחון משה דיין.
זמן קצר לאחר פציעתו הצטרף למבצע אסקורט במצרים.
ב-1971 עבר קורס חובלים, הוסמך לתפקיד קצין משמרת בסטי"ל ובהמשך שובץ כמפקד פלגת דבורים בזירת ים סוף (מפל"ג), בבסיס ראס סודר. במלחמת יום הכיפורים היה בלימודים בבית הספר לפיקוד ימי וביומה השני של המלחמה נשלח לזירת ים סוף לפקד בפועל על פלגה 915. בלילה שבין 8 ל-9 באוקטובר פיקד על כוח של שתי ספינות דבור שהטביעו ספינת משמר המצרית מסוג "דה-קסטרו". בלילה השמיני של הקרבות פיקד על כוח של 7 דבורים בתקיפת מעגן ראס-ע'ריב, תקיפה שהסתיימה בהטבעת 19 כלי שיט מצריים ללא נפגעים לכוחות צה"ל. ב-1974 חזר לשייטת 13 ופיקד על פלגת ההדרכה ועל פלגת הכלים התת-מימיים של היחידה. לאחר תקופת לימודים, פיקד על ספינת הטילים אח"י אילת.
מפקד שייטת 13
ב־1979 מונה למפקד שייטת 13. מתוך אמונה כי על היחידה לקחת חלק בלחימה של זמנה, הוביל אותה אילון לפעולות רבות והפך אותה ליחידת פשיטה מובילה גם בתחום לוחמת הקומנדו וחיל הרגלים. בין השינויים המבניים ביחידה היו הקמת פלגת "הפושטים", המתמחה בביצוע משימות חי"ר ביבשה המערבות הגעה מן הים. כמו כן החליט אילון כי היוצאים לקצונה יבצעו קורס חובלים מקוצר או קורס קציני חי"ר, במקום קורס קציני אג"ם שהיה נהוג עד אז.
מפקד בסיסי חיל הים
לאחר תפקיד זה יצא ללימודים בבסיס הצי האמריקני בניופורט שברוד איילנד, אך הוזעק חזרה לישראל על מנת להשתתף בהנחתת הכוחות בחוף נהר האוואלי עם תחילת מלחמת לבנון הראשונה. ביולי 1982 מונה למפקד בסיס אשדוד וב-1984 למפקד פלגת ספינות טילים. ב-1985 מונה למפקד בסיס חיפה ובהמשך שימש כראש מספן ים וכסגן מפקד חיל הים. בתפקיד זה השתתף בין היתר במבצע הצגת תכלית. בראשית 1989, בהתמודדות על הפיקוד על חיל הים, הועדף מיכה רם על פניו, ואילון יצא ללימודי תואר שני באוניברסיטת הרווארד.
שירות הביטחון הכללי
בראשית 1996, בעקבות רצח רבין, עבר אילון לתפקיד ראש השב"כ כדי לשקם את הארגון, שעדיין לא התאושש מהמחדל באבטחה ומשורת פרשיות שנקשרו אליו בשנות השמונים. אילון היה הראשון שהתמנה לתפקיד זה ששמו הותר לפרסום. עם היכנסו לתפקיד, פקדה את ישראל שורת פיגועי התאבדות בתל אביב, בירושלים ובאשקלון. השב"כ, המוכה מרצח רבין, התמודד עם הפיגועים הללו. ראש הממשלה דאז, שמעון פרס, החליט על הקמת המטה ללוחמה בטרור, ובראשו הועמד אילון, במקביל לתפקידו כראש השב"כ. אילון שאף לשקם את הדימוי הציבורי של השב"כ ולהחזיר את הביטחון העצמי לארגון. הוא שירת תחת שלושה ראשי ממשלה - שמעון פרס, בנימין נתניהו ואהוד ברק, ופרש באפריל 2000. הוחלף בידי אבי דיכטר, שבמועמדותו תמך, ושצמח מתוך השב"כ - דבר שבו אילון רואה הישג לעצמו.
בשנת 2012 יצא הסרט התיעודי שומרי הסף בו מרואיינים ששה מראשי השב"כ לדורותיהם כולל אילון.
באזרחות
עד כניסתו לכנסת כיהן כיושב ראש הדירקטוריון של חברת נטפים (2001–2005).
אחרי פרוץ האינתיפאדה
חודשים ספורים אחרי פרישתו של אילון מראשות השב"כ פרצה האינתיפאדה השנייה.
על רקע התפישה הרווחת בציבור הישראלי כאילו "ברק נתן לערפאת את הכל, ואילו ערפאת גמל לו במלחמה", היה אילון אחד הקולות הבודדים שהציג בפומבי תמונה שונה: לטענתו לאהוד ברק חלק גדול בכישלון ועידת קמפ דייוויד. אילון טען שערפאת איבד את האמון בברק בגלל זניחת המשא ומתן עם הפלסטינים לטובת המשא ומתן עם סוריה ובגלל הפרת הבטחות שונות של ברק לערפאת, הפרות שהעמידו את ערפאת במבוכה מול אנשיו. על פי השקפתו, ועידת קמפ דייוויד עצמה נידונה מראש לכישלון, ברק הגיע אליה לא מוכן ו"פשוט הרצה את דבריו לצד השני".
לדעת אילון, האינתיפאדה לא תוכננה על ידי ערפאת, אלא הייתה תוצאה של תסכול רב-שנים של הציבור הפלסטיני כתוצאה מאכזבה מפירות הסכם אוסלו, תסכול ואכזבה שרוב הציבור הישראלי לא היה ער לה: מהתרבות המחסומים ומההשפלות בהם, מהמשך הרחבת ההתנחלויות ומשחיתות הרשות הפלסטינית. ביקור אריאל שרון בהר הבית היה הניצוץ שהבעיר את השטח, התפרצות שלטענתו הייתה צפויה. על פי פרשנותו של אילון, אף על פי שערפאת לא תכנן את ההתפרצות, אחרי התפרצותה הוא היה חייב לאמץ את האלימות, ולהוביל את האינתיפאדה, כדי לשמר את מנהיגותו.
אילון גם הדגיש כי למרות ההצלחות של השב"כ וצה"ל בסיכול הפיגועים, לפעולות שנעשות לשם כך יש גם מחיר שמתבטא בהעמקת האיבה של הפלסטינים ובהרחבת המאגר הפוטנציאלי של מבצעי הפיגועים הבאים. לכן פעולות הסיכול לבדן, ואפילו הכנעת הטרור הן רק פתרון זמני, שאינו פותר את השאלה איך ישראל תוכל להיות לאורך זמן גם מדינה יהודית וגם מדינה דמוקרטית.
הוא דרש להגדיר מטרות וקווים אדומים שייגזרו מהדרך בה ישראל רוצה לראות את עצמה בעוד 40 שנה. כך הוא קרא לנסיגה מיש"ע ולפינוי ההתנחלויות - רצוי תוך כדי הסכם, אבל אפילו באופן חד-צדדי, כך שתוכל לקום מדינה פלסטינית בת-קיימא, שאת קיומה הוא רואה כחיוני להישרדות מדינת ישראל כמדינה עם רוב יהודי ואופי דמוקרטי. את הקווים האדומים הוא ציין כאי חזרת פלסטינים למדינת ישראל במסגרת הסדר מדיני, והיעדר איום ביטחוני מצד פלסטין על ישראל.
עמדותיו וניתוחיו אלה עוררו בקרב רבים בשמאל תקווה שאילון יכנס לפוליטיקה וינהיג את השמאל. אבל באותה תקופה אילון טען כי עקב המבנה של המערכת הפוליטית הישראלית היא אינה יכולה לתת פתרונות ארוכי טווח לבעיות כבדות, ולכן לדעתו הוא יוכל להשפיע מבחוץ יותר מאשר מבפנים, על ידי שינוי דעת הקהל. לדוגמה נתן את תנועת "ארבע אמהות" שפעלה למען נסיגה מדרום לבנון.
המפקד הלאומי
בשנת 2002 החל אילון לגבש עם ד"ר סרי נוסייבה יוזמת שלום שהביאה להצהרת עקרונות כללית ביותר להסכם בין ישראל לפלסטינים, המבוסס על שתי מדינות לשני העמים על בסיס גבולות 1967 עם חילופי שטחים, שירושלים היא בירת שתיהן, תוך ויתור על זכות השיבה של הפלסטינים לישראל (הם יורשו לחזור רק למדינה הפלסטינית) ופירוז המדינה הפלסטינית.
במקביל הקימו אילון ונוסייבה תנועות ציבוריות לקידום היוזמה ולהחתמה המונית של אנשי שני העמים על תמיכתם בה. התנועה שאותה הקים אילון בצד הישראלי כונתה "המפקד הלאומי", וזו שהקים נוסייבה בצד הפלסטיני בשם "הקמפיין העממי לשלום ולדמוקרטיה". התנועה שאילון הקים נועדה להשפיע על הפוליטיקה מבחוץ, ועל פי הראיון שנתן דב וייסגלס למוסף "הארץ", ליוזמת אילון-נוסייבה, יחד עם יוזמת ז'נבה ותנועת הסרבנות, היה חלק בהחלטת אריאל שרון על תוכנית ההתנתקות.
אחרי גיבוש המסמך החל אילון לקיים חוגי בית והופעות פומביות על מנת להסביר את עקרונות היוזמה, ולגייס חותמים ומתנדבים. היוזמה הושקה רשמית ב־25 ביוני 2003, והחל מבצע ההחתמה הפומבי, שבו גויסו עד אפריל 2005 כ־250,000 ישראלים וכ־160,000 פלסטינים.
הידברות עם המתנחלים
למרות חילוקי הדעות שהיו לאילון עם המתנחלים ורצונו לפנות את ההתנחלויות, הוא ארגן מספר מפגשים והשתתף בכנסים שמטרתם הייתה להידבר עם המתנחלים וראשי מועצת יש"ע ובכך להקטין את החיכוך והקרע בעם.
אילון לא חשש להעביר ביקורת קשה על ארגוני השמאל והתנכרותם כלפי המתנחלים, אף בנאום מרכזי שנשא בעצרת של "מטה הרוב" בעד תוכנית ההתנתקות (ב־15 במאי 2004). תוך כדי שהוא טען שבניגוד ליומרות המארגנים רוב העם לא מיוצג בעצרת, הוא ניסה להסביר מדוע:
פעילות מפלגתית
חרף הצהרותיו כי הוא לא רואה את עצמו נכנס לפעילות מפלגתית, שקל אילון בסוף שנת 2004 להצטרף למרוץ על ראשות מפלגת העבודה. הוא הצהיר שהוא נכנס לפוליטיקה לא כדי להיות עוד חבר הכנסת, אלא כדי להיות ראש ממשלה. למרות זאת הוא הצטרף למפלגת העבודה ולא התמודד מיד על ראשותה, אלא ביקש "ללמוד" את המערכת לפני שינסה להוביל. עם כניסתו לחיים המפלגתיים, פרש מראשות ארגון "המפקד הלאומי".
ב־18 בינואר 2006 לקראת הבחירות לכנסת ה-17, הוצב אילון במקום השישי ברשימת העבודה. נבחר לכנסת ה-17 הוא כיהן כחבר בוועדת החוץ והביטחון. באוגוסט 2006 הודיע כי בכוונתו להתמודד על הנהגת המפלגה. בבחירות הפנימיות שנערכו במאי 2007 הגיע למקום השני ועקב כך העפיל לסיבוב הבחירות השני, שבו ניצח אהוד ברק.
ב־16 בספטמבר 2007, אישרה הממשלה את מינויו של אילון לתפקיד שר בלי תיק במשרד ראש הממשלה הממונה על ועדת השרים לענייני ביקורת המדינה ולחבר הקבינט המדיני-ביטחוני. ב־24 בספטמבר אישרה הכנסת את מינויו והוא הושבע לתפקיד במליאת הכנסת. אילון מונה להקים ולעמוד בראש מנהלת השירות הלאומי-אזרחי במשרד ראש הממשלה. המנהלת הוקמה רשמית בתחילת 2008 ואחראית, במקום משרד הרווחה, על השירות הלאומי הוותיק ועל השירות האזרחי, המיועד לבחורי ישיבה שתורתם אומנותם שבחרו להתנדב במהלך או אחרי "שנת ההכרעה" שנקבעה בחוק טל.
ב-15 בנובמבר 2008 הודיע אילון על פרישתו ממפלגת העבודה לקראת הבחירות הצפויות בפברואר 2009. אילון הכריז בנאומו כי הוא פורש בשל תפקודו של אהוד ברק כראש המפלגה. ב-16 בדצמבר 2008 התפטר אילון מחברותו בממשלה. בהמשך, הצטרף למפלגת מימד והועמד בראשה אולם זמן קצר לאחר מכן הודיע שלא יתמודד לכנסת במסגרת מפלגת מימד.
לאחר פרישתו מהכנסת
בשנת 2009 הקים את ארגון השמאל "עתיד כחול לבן".
ב-4 במרץ 2010 בחרה האספה הכללית של אקים ישראל את אילון לכהן כיו"ר העמותה. הוא כיהן בתפקיד זה במשך כ-11 שנים, עד 20 ביוני 2021.
במקביל לתפקידיו האחרים, מכהן אילון כיו"ר "הפורום לקידום השירות האזרחי-לאומי", מיסודה של אגודת ההתנדבות, שירות לאומי והמרכז להעצמת האזרח; הפורום נועד לייצר אלטרנטיבה אזרחית למי שקיבלו פטור משירות צבאי ורוצים לשרת את המדינה.
ביולי 2015, לאחר חתימת הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית, הביע אילון תמיכה פומבית בהסכם.
בשנת 2022 יצא לאור, בהוצאת "ידיעות ספרים", ספרו "אש כוחותינו – איך נהפכה ישראל לאויבת של עצמה והתקווה לעתידה". ב-7 בינואר 2023 פרסם העיתונאי קלמן ליבסקינד תחקיר על הפרק המתאר פגישה בינו לבין הרב יצחק שפירא, וטען כי מהשוואת הכתוב להקלטות השיחה עולה כי איילון סילף והמציא קטעים נרחבים מתוך השיחה.
1986 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1986.
דייוויד הוגארת
דייוויד ג'ורג הוגארת (David George Hogarth; 23 במאי 1862 – 6 בנובמבר 1927) היה ארכאולוג, היסטוריון, סופר ודיפלומט בריטי. כיהן כאוצר מוזיאון אשמוליאן באוקספורד מ-1909 ועד מותו ב-1927.
קורות חייו ופועלו
דייוויד ג'ורג' הוגארת נולד לכומר העיר בארטון שעל נהר האמבר במחוז לינקולנשייר. ב-1876–1880 למד בפאבליק סקול הוותיק והיוקרתי וינצ'סטר קולג'. ב-1881 החל בלימודים קלאסיים במודלן קולג' באוניברסיטת אוקספורד ואת התואר השני השיג ב-1885. ב-1886 נבחר כחבר סגל בקולג' שבו למד.
הוגארת השתתף בחפירות הארכאולוגיות בקפריסין, כרתים, מצרים וסוריה וכן באי מלוס בים האגאי ובאפסוס שבטורקיה. בכרתים היה ראשון החוקרים באתר המינואי זקרוס, וכמו כן חקר את שרידי המינואים ב"מערת זאוס" והיה עוזרו של ארתור אוונס בחפירותיו בקנוסוס. ב-1895 ביצע מחקרים בעתיקות אלכסנדריה מטעם החברה לחקר מצרים והחברה לקידום לימודי יוון, שתיהן חברות מדעיות בריטיות. בתוך כך, בשנים 1897–1900, שימש כמנהל בית הספר הבריטי באתונה ב-1904–1905 ניהל את החפירה במקדש ארטמיס באתר אפסוס במערב טורקיה. ב-1906–1907 ניהל חפירה בנקרופוליס באסיוט מטעם החברה לחקר מצרים והמשיך במחקריו גם באלכסנדריה גם בפאיום. ב-1911 הופקד על החפירות בכרכמיש בירת החתים מטעם המוזיאון הבריטי. בחפירה זו השתתפו גם האשורולוג רג'ינלד תומפסון והארכאולוג תומאס אדוארד לורנס. משנת 1912 עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 נוהלה החפירה על ידי לנרד ווּלי.
עוד ב-1909 התמנה הוגארת לאוצר הראשי של מוזיאון אשמוליאן באוקספורד במקומו של ארתור אוונס, וכיהן בתפקיד זה עד למותו ב-1927.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה שירת במחלקה הגאוגרפית באגף המודיעין של הצי המלכותי, וב-1915 נשלח לחזית המזרח התיכון. מ-1916, אחרי שמארק סייקס נקרא ללונדון לשמש כאחראי לענייני ערב וארץ ישראל במשרד החוץ הבריטי, ניהל הוגארת בפועל את הלשכה הערבית בקהיר, מצרים. בין אנשי המודיעין ששירתו בשורותיו של הוגארת היו מיודעיו הארכאולוגים לנרד ווּלי, רג'ינלד תומפסון וגרטרוד בל וכן גילברט קלייטון, קינאהאן קורנווליס, שהיה סגן מפקד הלשכה, רונלד סטורס מי שיכהן כמושל הראשון של ירושלים והעיתונאי פיליפ גרייבס. במסגרת זו פעל לורנס איש ערב, ובה תוכננו צעדים לדרבון המרד הערבי.
בתום המלחמה שירת כנציג במשלחת הבריטית לנושא המזרח התיכון של ועידת השלום בפריז. ואחריה חזר לאוקספורד לתפקידי הוראה ולניהול מוזיאון אשמוליאן.
הוגארת היה עמית החברה הגאוגרפית המלכותית (FRGS). ב-1917 הוענקה לו מדליית הזהב של החברה הגאוגרפית המלכותית "על תגליותינו באסיה הקטנה", ובשנים 1925–1927 כיהן כנשיא החברה. כמו כן היה עמית האקדמיה הבריטית (FBA) וכן בחברה הלונדונית לעתיקות. ב-1917 התכבד בדרגת מפקד במסדר הנילוס המצרי, וב-1918 זכה בדרגת עמית במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש (CMG) על חלקו במאמץ המלחמתי במלחמת העולם הראשונה. ב-1919 ניתן לו עיטור "מסדר התחייה" (وسام النهضة) מידי חוסיין בן עלי, השריף של מכה.
מלבד הספרים שבהם הציג את מחקריו בארכאולוגיה, כתב הוגארת ספרי מסעות אוטוביוגרפיים, בהם "נדודי מלומד בלבנט" (Wandering Scholar in the Levant) מ-1896 ו"המלומד הנודד" (The Wandering Scholar) מ-1925, שזכו לקהל קוראים נכבד.
דייוויד הוגארת לקה בלבו ב-1926. באוקטובר 1927 פרש ממשרותיו באוקספורד ובנובמבר נפטר בביתו. בן 65 היה במותו.
"המסר של הוגארת"
זכרו של הוגארת עלה לכותרות יותר מעשור לאחר מותו, כאשר נחשפה איגרת שמסר בינואר 1918 לחוסיין בן עלי, השריף של מכה, ובה הבהרות לגבי הצהרת בלפור. האיגרת, שנודעה לימים בשם "המֶסֶר של הוגארת", נוסחה ככל הנראה בידי מארק סייקס בשם ממשלת אנגליה. הוצהר בה כי "יש להעניק לערבים הזדמנות מלאה לשוב להקים אומה בקרב אומות העולם", וכי "בכל הנוגע לארץ ישראל – – – אף לא עם אחד יהיה כפוף לאחר". האיגרת כללה הבטחה לפיה החלטתה של בריטניה לסייע לשיבתם של היהודים תהיה תקֵפה רק אם הדבר "לא יפגע באוכלוסייה הלא-יהודית היושבת בארץ ישראל". המסר של הוגארת, שנועד לדרבן את הערבים להמשיך במרד נגד העות'מאנים, נזנח ולא נדון בהסדרים המדיניים שאחרי המלחמה. גילויו ופרסומו בעת ועידת השולחן העגול ב-1939, שנסבה על גורלה של ארץ ישראל, הפתיעו והדאיגו את חברי המשלחת היהודית, משום שהיה במסר כדי לשמש אסמכתא להתנגדות להבטחה בדבר "הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל".
זוטות
בסרטו של דייוויד לין "לורנס איש ערב" מ-1962 מגולם דייוויד הוגארת בדמותו של מר דריידן בכיכובו של השחקן קלוד ריינס. הדמות מאפיינת כמה אישים, ולא רק את הוגארת, בהם רונלד סטורס והנרי מקמהון. כוונת התסריטאים הייתה "לייצג את הצד האזרחי והפוליטי של האינטרסים הבריטיים ולאזן בכך את מטרותיו הצבאיות של אלנבי".
בסרט התיעודי על גרטרוד בל, "מכתבים מבגדאד" מ-2016, מגלם סיימון צ'נדלר את הוגארת.
טיבור נילשי
טיבור נילשי (בהונגרית: Nyilasi Tibor; נולד ב-18 בינואר 1955), הוא כדורגלן עבר הונגרי ששיחק בעמדת הקישור ההתקפי.
קריירה
ב-1983 הצטרף לאוסטריה וינה עמה זכה בשלושה תוארי ליגה רצופים והיה מלך השערים של הליגה האוסטרית ב-1984.
נילשי שיחק בנבחרת הונגריה עמה השתתף במונדיאלים של 1978 ו-1982, בהם הבקיע שני שערים בחמישה משחקים.
לאחר פרישתו אימן את פרנצווארוש בשתי קדנציות שונות. הוא אף שימש בתור מנהלה המקצועי. לאחר מכן עבד כפרשן כדורגל בערוץ הספורט ההונגרי, "SPORT TV".
קבוצתיים
פרנצווארוש
אוסטריה וינה
מאמן
פרנצווארוש
DCSA
DCSA היא הסוכנות לביטחון וסיכול ריגול (באנגלית: Defense Counterintelligence and Security Agency) המהווה סוכנות ביטחון ממשלתית פדרלית של משרד ההגנה של ארצות הברית (DoD). בתחומי האחריות של הסוכנות, מוטלים עליה משימות ביצוע חקירות אבטחה של אנשי כוח אדם, פיקוח על ביטחון תעשייתי, ביצוע הכשרה והעסקת נציגים לביטחון תעשייתי, חוקרי רקע ואנשי מקצוע בתחום אבטחת מערכות המידע הם סוכנים מיוחדים בעלי תעודה.
מנהל ה־DCSA מדווח לתת מזכיר ההגנה למודיעין. הסוכנות מספקת חקירות רקע על מועסקים של הצבא האמריקני, סוכנויות מחלקת ההגנה, 33 סוכנויות פדרליות אחרות וכ־13,500 חברות קבלן ביטחוניות. מקבילה לממונה על הביטחון במערכת הביטחון בישראל ול.
היסטוריה
הסוכנות נודעה במקור בשם שירות החקירות של מחלקת ההגנה (Defense Investigative Service, DIS), שהוקם בשנת 1972. בשנת 1999 שינתה הסוכנות את שמה לשירות הביטחון של מחלקת ההגנה (DSS, Defense Security Service). ביולי 2019 היא אורגנה מחדש כ-DCSA, בשילוב עם העברת האחריות לביצוע חקירות רקע מהלשכה הלאומית לחקירות רקע שפעלה בעבר.