cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גרינלנד
היסטוריה
אבותיהם של תושבי גרינלנד האינואיטים המודרניים, בני תרבות ת'ול (שהופיעה באלסקה כ-200 שנה לפני הגעתה לגרינלנד), הגיעו לאי בסביבות 1200 לספירה, והתיישבו בשטחים נרחבים בחופים המערביים והמזרחיים של האי. הם הסתגלו לתנאים הקשים, ואוכלוסייתם היא היחידה ששרדה בו ברציפות.
דנמרק שמרה על שליטתה באי בהסכם קיל שנחתם ב-1815.
באוגוסט 2019 הציע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לרכוש את האי, אולם הצעה זו נדחתה בידי ראש ממשלת גרינלנד ואף בידי ממשלת דנמרק שנחשבת לשולטת באי.
פוליטיקה
הפרלמנט של גרינלנד נקרא אִינַצִיסָרְטוּט. יש בו 31 מושבים, והנציגים בו נבחרים בבחירה ישירה, יחסית וארצית לארבע שנים. שני נציגים גם נבחרים לפרלמנט הדני, הפולקטינג. בבחירות שנערכו בשנת 2009 זכתה לראשונה זה 30 שנה מפלגת השמאל הגרינלנדית אינואיט אטקטיגיט. ב-25 בנובמבר 2008 הצביעו תושבי האי בעד הרחבת האוטונומיה של הממשל המקומי.
גאוגרפיה
גרינלנד הוא האי הגדול ביותר בעולם. 84% משטחו מכוסה קרח.
החלק הצפוני ביותר של גרינלנד אינו מכוסה על ידי קרחון משום שהאוויר באזור זה יבש מכדי שייווצר שלג, שהכרחי ליצירתו ולשימורו של קרחון. אם כל הקרח שבגרינלנד יימס לגמרי האי יהפוך לארכיפלג. מבחינה גאוגרפית, גרינלנד שייכת ליבשת צפון אמריקה, אך מהבחינה הפוליטית והתרבותית היא משתייכת ליבשת אירופה.
עיקר ההתיישבות האנושית בגרינלנד היא בדרום-מערב האי, באזור החוף.
נוק, הבירה, נמצאת בדרום חופה המערבי של גרינלנד. בשנת 2016 התגלו באזור העיר, בחגורת האבן הירוקה של איסואה, בעקבות הפשרת שלגים, סטרומטוליטים בני 3.8 מיליארד שנים - המאובנים העתיקים ביותר שהתגלו בכדור הארץ, בהפרש של מאות מיליוני שנים מהמאובנים העתיקים ביותר שעליהם נודע קודם לכן. מהגילוי של סטרומטוליטים מורכבים בחגורת האבן הירוקה של איסואה, סטרומטוליטים שנוצרו מהצטברות שכבות של ביופילם בשלב כה מוקדם בהיסטוריה של כדור הארץ, עולה האפשרות שהחיים התפתחו לראשונה על כדור הארץ לפני למעלה מ-4 מיליארד שנים.
קאנק היא העיר הצפונית ביותר בגרינלנד, ומספר קילומטרים צפונית לה שוכן סיאורלפוק שהוא היישוב הצפוני ביותר באי.
פיורדים מצויים לכל אורך חופי גרינלנד. במזרחו של האי משתרע הפיורד הארוך בתבל, קנגרטיטיווק, שאורכו 350 ק"מ.
אקלים
בשל מיקומו של האי ב, וקרבתו הרבה ל, האקלים ברוב שטחי האי קר מאוד. החורף ארוך ונמשך כמעט חצי שנה, ובמהלכו הטמפרטורות נמוכות באופן קיצוני מתחת לאפס, ומשקעים הופכים לקרח שנותר על פני האדמה. הקיץ חמים אך קצר ביותר, ונמשך כחודשיים.
כלכלה
גרינלנד סבלה מצמיחה שלילית בתחילת שנות ה-90, אך מ-1993 המצב הכלכלי השתפר. ממשלת גרינלנד אימצה מדיניות כלכלית נוקשה מאז שנות ה-80 המאוחרות וכך יצרה עודף בתקציב ואינפלציה נמוכה. מ-1990 רשמה גרינלנד גירעון בסחר הבינלאומי לאחר סגירת מכרות העופרת והאבץ האחרונים באי. כיום גרינלנד תלויה מאוד בדיג ויצוא דגים. הענף הרווחי ביותר הוא דיג החסילונים. נעשים חיפושים למציאת מינרלים ונפט, אך יעברו כמה שנים לפני שניתן יהיה להפיק מהם תועלת כלכלית. התיירות באי היא הענף היחיד המציע פוטנציאל בטווח הקצר וגם הוא מוגבל עקב העונה הקצרה והעלויות הגבוהות הכרוכות בתיירות לאי. המגזר הציבורי הוא הדומיננטי ביותר בכלכלת גרינלנד. כחצי מתקציבה השנתי של גרינלנד, כ-600 מיליון דולר, מגיעים ממענקים מממשלת דנמרק, חלק חשוב של התמ"ג.
שידורי רדיו החלו בשנת 1958 על ידי KNR ובשנת 1982 החלו שידורי טלוויזיה.
דמוגרפיה
האוכלוסייה מונה 57,695 תושבים (לפי הערכה מ-2012). מתוכם 88% אינואיטים מלאים או חלקיים. שאר 12 האחוזים הם ממוצא אירופאי, בעיקר דנים.
תוחלת החיים נמוכה במושגים מערביים, ועומדת על 70.07 שנים בכלל האוכלוסייה (לגברים: 67.44 שנים, לנשים: 72.85 שנים).
התפלגות לפי גיל: 23% בגילאי 0 עד 14, 70.1% בגילאי 15 עד 64, 6.9% בגילאי 65 ומעלה.
גרינלנד מהווה מאז 1993 דיוקסיה נפרדת עם בישוף משלה.
אחוז ההתאבדויות באי הוא הגבוה ביותר בעולם: כ-58.28 תושבים לכל 100,000 איש. לצורך השוואה, הבאה אחריה היא ליטא, עם 24.4 מתוך 100,000 איש.
קרחון רש
קרחון רש (באנגלית: Rush Glacier) הוא קרחון בדרום האי בראבנט, בארכיפלג פאלמר, למול חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 7 קילומטרים, והוא מנקז את המדרונות הצפון מערביים של הרי סלוואי, וזורם לכיוון מערב בין הר אקיאר והר סארנגור ונשפך אל מפרצון בוראגארה, שיוצא אל מפרץ דאלמאן.
גילוי הקרחון
הקרחון מופיע לראשונה במפה של ממשלת ארגנטינה משנת 1953. במפה זו אין לקרחון שם.
הקרחון צולם מן האוויר על ידי חברת האנטיג אירוסרוויירס בע"מ כשצילמה את חצי האי בשנים 1957–1956, ומופה מתצלומים אלה בשנת 1959.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הקרחון נקרא על שמו של בנג'מין רש (Benjamin Rush), רופא ופילנתרופ אמריקאי, אשר חתם על הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
ולדימיר קוקול
ולדימיר קוקול (בסלובנית: Vladimir Kokol; נולד ב-3 בינואר 1972) הוא כדורגלן עבר סלובני ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה
קוקול התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל ז'לייזניצ'אר מריבור במדיה רשם 32 הופעות וכבש 4 שערים. בסיום העונה ירדה מריבור לליגה השנייה וחתם במורה במדיה שיחק 4 עונות וזכה עמה בגביע בעונתו השנייה.
בקיץ חתם ברודאר ולנייה ובמהלך השנה חתם בסלאבן בלופו מליגת העל הקרואטית.
בקיץ חזר לסלובניה וחתם במריבור עמה זכה באליפות בעונתו היחידה במועדון.
בקיץ חתם בהפועל נצרת עילית מליגת העל. ב-17 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 0-0 נגד הפועל פתח תקווה. בסיום העונה ירדה נצרת עילית לליגה הלאומית וקוקול שוחרר מהמועדון.
בהמשך הקריירה קוקול שיחק בוילדון, נ.ש. מורה, מרגרת'ן, מארקט הארטמנסדורף, גנצ'אני, צ'ארדה ורקיצ'אן.
ב-12 באוקטובר 1994 קוקול ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובניה בתיקו 0-0 נגד. ב-29 במרץ 1995 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-3 נגד.
קירואן (מחוז)
מחוז קירואן (בערבית: ولاية القيروان; בצרפתית: Gouvernorat de Kairouan) הוא אחד מ-24 מחוזות תוניסיה. המחוז שוכן בצפון מרכזה של תוניסיה ובירתו בעיר קירואן. הוא הוקם ב-21 ביוני 1956, והוא משתרע על פני שטח של 6,712 קמ"ר, שהם כ-4.1% משטח המדינה.
בשנת 2007 מנתה אוכלוסיית המחוז כ-551,900 תושבים, וכחמישית מהם התגוררו בעיר הבירה. עיקר כלכלת המחוז היא על החקלאות.
הרמן בורכהרט
הרמן בורכהרט (בגרמנית: Hermann Burchardt; 18 בנובמבר 1857 – 19 בדצמבר 1909) היה חוקר וצלם יהודי-גרמני, שהתפרסם בזכות מאמריו שלוו בתצלומי שחור-לבן על מקומות בחצי האי ערב בתחילת המאה ה-20.
ביוגרפיה
בורכהרט, שנולד בברלין בשנת 1857, ויתר על מקצועו, שלא היה מעוניין בו, כסוחר, בגיל 30, לאחר מות אביו שהותיר לו ירושה גדולה. בערך בתקופה זו, בורכהרט, שהתעניין מאוד בצילום, החליט להיות נוסע. לפני שיצא למסעותיו לאפריקה והמזרח התיכון, הוא למד באופן שיטתי, ערבית וטורקית, בזמן שלמד במחלקה לשפות המזרח בתיכון בברלין (Seminar für Orientalische Sprachen) בין השנים 1890 ל-1892, כמו כן למד באופן בסיסי גם סוואהילית ופרסית. ירושתו הגדולה איפשרה לו לשכור דירה בדמשק שבסוריה, שם התגורר מספר שנים, והשתמש בעיר כבסיס יציאה למסעותיו הארוכים יותר. במסעותיו ברחבי העולם המוסלמי, ליווה אותו בדרך כלל המדריך הערבי הסורי ואיש סודו, אבו איברהים. בתחילת מסעותיו הגיע לטנג'יר, במרוקו, ומשם לסמרקנד שבמרכז אסיה. בסופו של דבר, סיוריו הובילו אותו למזרח אפריקה ובמיוחד לחלקו הדרומי של חצי האי ערב. לצורך מסעות אלה הצטייד בציוד צילום משוכלל, שאפשר לו לצלם את האנשים בהם פגש ואת המקומות בהם ביקר. בנוסף, הוא לקח איתו גם את הציוד הדרוש לפיתוח לוחות הצילום ולהפקת התמונות.
בורכהרט הגיע לראשונה לצנעא, תימן בשנת 1901, שם בילה כמעט שנה עם הקהילה היהודית. במסע השלישי שלו, בחודש דצמבר 1909 הוא ערך את הסידורים הדרושים כדי להצטרף לסגן הקונסול האיטלקי, המרקיז בנצוני (Benzoni), במוח'א, במטרה להתלוות אליו במסעו אל צנעא דרך תעז ואל-עודיין. בהודעה האחרונה של בורכהרט שנשלחה באמצעות גלויה ממוח׳א ומתוארכת ל-8 בדצמבר 1909, כתב: "הגלויה הזו תגיע אליכם מאחד המקומות הקטנים שנשכחו מאלוהים באסיה. ההרס כאן עולה על כל ציפיותיי. העיר נראית כאילו נהרסה לחלוטין על ידי רעידות אדמה. הדרך מתעז לכאן, מהלך שלושה ימים, הייתה מסוכנת. גובי המיסים הציקו כרגיל וגם אירעו מקרי מוות. כאן שוכנת הקונסוליה האיטלקית, והקונסול יחזור איתי לצנעא. התמונות מכאן יהיו מעניינות ביותר. החלק האחרון במישור הוא חם מאוד; מים רעים; כינין ניתן לכל אנשיי (אחד עשר אנשים במספר, כולל שמונה אנשי ז'נדרמריה). אשמח להגיע שוב לרמה (מישור) הגבוהה של ערב המאושרת." בזמן שהשיירה הקטנה שלהם הייתה בדרכה לצנעא, מרחק שלושה עד ארבעה ימי הליכה מצנעא, ולאחר שחצו את הגיא הצר, ואדי א-דור, ממערב לאיב, הם נקלעו למארב ונהרגו בידי חמושים (יש הטוענים כי ייתכן שהם נהרגו בשל טעות בזיהוי).
אבל כללי ירד על המושבה האירופית בצנעא ובעיר הנמל אל-חודיידה עם הגעת הידיעה על מותו. דגל הקונסוליה הורד לחצי התורן. חגיגות חג המולד בוטלו. הסוחר האיטלקי, קפרוטי, שהיה תושב צנעא וחבר של בורכהרט מאז ביקורו הראשון בתימן, חתם את הודעתו במכתב מ-23 בדצמבר 1909 מחודיידה לקרובי משפחתו של בורכהרט במילים אלה (בצרפתית): "ידידנו המסכן, האומלל, היה אהוב מאוד על ידי כל מי שהכיר אותו. עניי צנעא בוודאי בוכים על מותו הטרגי. אלוהים יזכור את מעשי החסד והצדקה שלו. אני יודע היטב מה הוא עשה כדי לעזור לעניים."
מסעותיו
במסעו הראשון באביב 1893 הגיע לנווה המדבר סיווה במצרים. מאוחר יותר הוא התיישב בדמשק למשך כמה שנים, והשתמש בה כבסיס למסעותיו ברחבי האזור עד שנהרג בתימן כשהיה בדרך ממוח׳א לצנעא.
למרבית תצלומיו של בורכהרט, ידועים כיום התאריכים והמקומות בהם צולמו. ספר הכולל חלק קטן ונבחר מהאוסף שלו נערך בליווי הערות באנגלית ובגרמנית.
הספר סוקר את מסעו של בורכהרט מדצמבר 1903 עד מרץ 1904, כאשר נסע מבצרה לכווית ומשם לבחריין, הופוף (עיר בערב הסעודית), קטר, אבו דאבי, דובאי, מסקט בעומאן, ולבסוף פרס. חלק זה של מסעו תואר במקום אחד בלבד, כסיכום הרצאה ב"כתב העת של החברה הגיאוגרפית". מעניינים במיוחד הם מסעותיו של בורכהרט לתימן, שם צילם את הקהילות היהודיות בצנעא, ברדאע, במסוואר וברודה. במיוחד בכל הנוגע ליהדות תימן, בכוחה של אתנוגרפיה הנעזרת בתמונות, לתעד פרטים שנשכחו במסורות שבעל פה ושאינם מוזכרים במקורות הכתובים. הרמן בורכהרט ביקר בתימן בשנת 1902, 1907, ושוב בשנת 1909, השנה שבה נהרג בתימן.
העיזבון
לאחר מותו, אחיינו של בורכהרט, מקס גינזברג, תרם בשנת 1911 למעלה מחמש מאות לוחות צילום של הנוסע (שנלקחו מעיזבונו של הרמן בורכהרט) למוזיאון האתנולוגיה של ברלין (Museum für Völkerkunde), כיום, המוזיאון האתנולוגי. קרוב לאלפיים תשלילים, לוחות זכוכית וצלולואיד, נשכחו בקופסאותיהם במוזיאון עד לאחר שנת 2000. אז, בתמיכת קרן המחקר הגרמנית, הם נחקרו ופורסמו.
בורכהרט ניהל יומן ובו תיעד את מסעותיו, אך במשך שנים רבות סברו שיומנו אבד. הערותיו האישיות של בורכהרט ביומנו היו נחוצות לזיהוי רבים מתצלומיו, שבלעדיהן זיהוים היה כמעט בלתי אפשרי. תוך כדי חיפוש אחר עזבונו של אויגן מיטווך (Eugen Mittwoch), שהכיר את מאמריו של בורכהרט על תימן כבר בשנות העשרים של המאה העשרים, התגלה חלק מעיזבונו של בורכהרט בספרייה הלאומית בירושלים. בתיבות שנמצאו היו יומנים, מכתבים ורשימות שהכילו את כותרות התמונות. בסוף תהליך העיבוד של עזבון הצילומים ניתן היה לזהות ולתארך כ-90% מהתמונות - קרוב לאלפיים.
חלק מתוצרי עבודתו של בורכהרט הופצו בתימן ובמדינות ערב של חוף המפרץ ועוררו שם עניין רב. במוזיאון הלאומי בצנעא מוצגת תערוכת קבע קטנה של תצלומי שחור-לבן של הנוסע הגרמני, הרמן בורכהרט.
כנוסע נלהב, בורכהרט צילם רבות לא רק במזרח התיכון הערבי (למשל אתרים ארכאולוגיים בחורן שבסוריה וכו') ובצפון אפריקה (כולל מרוקו), אלא גם בטורקיה, בפרס ובאוסטרליה.
יש הטוענים כי בורכהרט התגורר בביתו של גוסטב זאקס במואביט (Moabit), ברלין, בשובו ממסעותיו, וכן השתמש בכתובת הדואר שלו. בפברואר 1906, בורכהרט העביר הרצאה באספה הכללית של האגודה לגאוגרפיה בברלין.
מקס פון אופנהיים השתמש באופן נרחב בעבודות הצילום של בורכהרט כשפרסם את מחקריו שלו על המזרח. התמונות שבורכהרט אהב במיוחד לצלם היו של נמלים, ספינות, שווקים, סוחרים, שייח'ים ויהודי תימן.
פרופסור אויגן מיטווך, כתב ספר שכותרתו "Aus dem Jemen" (פורסם בלייפציג בשנת 1926), המתבסס על עדותו של מזכירו התימני-ערבי של בורכהרט שאותה הוא תרגם לגרמנית, ובו הוא מתאר את מסעו האחרון של הרמן בורכהרט בדרום ערב. בהלווייתו, ספד לבורכהרט סוחר איטלקי שהתיידד איתו בביקורו האחרון בצנעא.
פרסומים שלו ואודותיו
במהלך שהותו של בורכהרט בגרמניה, הוא הרצה בחברה הגאוגרפית של ברלין. הרצאותיו פורסמו בחלקן בכתב העת של האגודה.
שיטה מקובצת
מסכתות שהספר נכתב עליהן
השיטה מקובצת נתחבר על רוב מסכתות הש"ס, אבל רק חלק מהחיבור הגיע לידינו, ואלו הן המסכתות שעליהן הודפסו ספרי "שיטה מקובצת":
וכן הודפסו קטעים מפירוש ה"שיטה מקובצת" למסכתות הבאות: השם אספת זקנים ניתן על ידי רבי יונה בן רבי יעקב, המו"ל הראשון של השיטה על מסכת בבא מציעא באמסטרדם שנת ה'תפ"א.
רבים מן החיבורים שהיו לפני רבי בצלאל אשכנזי אבדו במהלך השנים, וכך הוא מהווה מקור חשוב ופעמים אף יחידי להרבה מחיבורי הראשונים.
ספרים במבנה השיטה מקובצת
ספרים דומים לפני השיטה מקובצת שקיימים כיום הם ספר הנר, יד רמ"ה ושיטות קדמונים לגיטין ובית הבחירה למאירי.
רבי בצלאל מצטט בספרו מחיבור שלא נמצא בימינו בשם "ליקוטי הגאונים" או "ליקוטי הרבנים" שמשוער שיצא לאור בספרד במאה ה-12. חיבורים נוספים שלא השתמרו הם: חיבורו של רבי מאיר בן רבי שמעון המעילי מחכמי פרובנס וכתב יד המצוטט בספר "מעשה רוקח" (ליוורנו תק"ד) לרבי מסעוד חי רוקח.
מבנה ספרו של הרב אשכנזי שימש השראה לפירושים נוספים ערוכים באותו אופן, ואחריו ערכו במתכונת זו גם הרב שלמה עדני, הרב אברהם פליף, הרב אהרן לפפה והרב חיים בנבנישתי.
בעת האחרונה יצאו ספרי שיטה מקובצת על מסכתות נוספות למשל שיטה מקובצת על מסכת פסחים - לרב יהודה גרשוני. בסגנון דומה יצאו ספרי "קובץ שיטות קמאי" על ידי הרב שלום מאיר יונגרמן, וספרי "כנסת הראשונים" של הרב מרדכי אילן המסכמים את שיטות הראשונים על סדר קדשים בתוספת הערות וביאורים. כמו כן נפוצים כיום ספרי "קובצי מפרשים" או אוספי ראשונים, שמדפיסים אוסף ספרים לפי מסכתות.
הערות שוליים
Bezalel Ashkenazi
ברונה גורה
ברונה גורה (בפולנית: Bronna Góra; בבלרוסית: Бронная Гара) היה אתר רצח המוני של יהודים בתקופת השואה, בשטח המזרחי של פולין הכבושה, כיום במחוז ברסט במערב בלארוס, כ-120 ק"מ מצפון מזרח לעיר ברסט. לפי ההערכות, בו נרצחו כ-52,000 יהודים. יער ברונה גורה (מילולית: "הר ברונה") הפך בידי הגרמנים לאתר מרכזי לרצח יהודי הגטאות שהוקמו במחוז פוליסיה (כיום מערב בלארוס), לאחר כיבוש האזור בזמן מבצע ברברוסה. האתר היה פעיל ב-1942, ממאי ועד נובמבר.
יער ברונה גורה נבחר בידי הגרמנים לשמש כאתר הריגה מרכזי בשל מיקומו בסמוך למסילת הברזל, ושיטת הרצח בו הייתה באמצעות בורות ירי. היהודים הובאו לתחנת הרכבת שביער מגטאות ומיישובים רבים באזור פוליסיה, ובהם גטאות בריסק, פינסק, קוברין, אנטופול, ברזה קרטוסקה ודרוהיצ'ין. לפי עדויות של ניצולים בודדים מהאתר, היהודים שהורדו מהקרונות העמוסים בתחנת ברונה גורה, צוו להתפשט, ולקחת עמם סבון ומגבות, לכאורה לשם מקלחת. מאתר הכינוס הובלו היהודים למתחם מוקף גדר תיל, בו הוצעדו עד לבורות הירי עצמם, מבלי שהיה באפשרותם להימלט.
ויליאם ת'ורסטון
ויליאם פול ת'ורסטון (באנגלית: William thurston; 30 באוקטובר 1946 - 21 באוגוסט 2012) היה מתמטיקאי אמריקאי, שנחשב לחלוץ בתחום של טופולוגיה בממדים נמוכים. ב-1982 הוענקה לו מדליית פילדס עבור התרומות שלו לתחום של יריעות תלת־ממדיות. מ-2003 ועד מותו הוא היה פרופסור למתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטת קורנל.
ביוגרפיה
ת'ורסטון נולד בוושינגטון, לעוזרת בית ולמהנדס אווירונאוטי. הוא קיבל את התואר הראשון שלו מהקול'ג החדש של פלורידה בשנת 1967. הוא פיתח בסיס אינטואיטיבי עבור טופולוגיה, עבור התזה שלו. בעקבות זאת, הוא התקבל לעבודת דוקטורט במתמטיקה באוניברסיטת קליפורניה, ברקלי, בשנת 1972. יועץ הדוקטורט שלו היה מוריס הירש ועבודת הדוקטורט שלו הייתה על פוליאציות של יריעות תלת־ממדיות שהן צרורות מעגלים.
ברונה גורה
כיום מוצבת באתר הרצח אנדרטה, שלשון כתובת ההנצחה בה היא: "לזכרם של 50 אלף יהודים אזרחי ברית המועצות ומערב אירופה שנרצחו באכזריות על ידי הנאצים בתקופת השואה".
ויליאם ת'ורסטון
ביוגרפיה
לאחר שסיים את הדוקטורט שלו, הוא בילה שנה במכון למחקר מתקדם, ולאחר מכן עוד שנה ב-MIT כעוזר פרופסור. בשנת 1974, הוא התמנה כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת פרינסטון. לו ולאשתו הראשונה, רחל פינדלי, נולדו שלושה ילדים: דילן, נתנאל ואמילי. בשנת 1991, הוא חזר לאוניברסיטת ברקלי ובשנת 1993 הפך למנהל המכון למדעים מתמטיים. בשנת 1996, אשתו ג'וליאן, שהייתה קודם לכן הדוקטורנטית שלו באוניברסיטת פרינסטון, עברה קריירה לרפואה וטרינרית, והחלה את לימודיה בבית הספר לרפואה וטרינרית באוניברסיטת קליפורניה. ת'ורסטון וג'וליאן עברו לדייוויס בקליפורניה, שם ת'ורסטון הפך לפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת דייוויס. בשנת 2000 נולדה ילדתם הראשונה, ג'ייד, ובשנת 2003 נולדה ילדתם השנייה, ליאם. ת'ורסטון וג'וליאן ביקרו את אית'קה בשנת 1997 לחגיגה משפחתית ליום ההולדת ה-80 של אמו של ת'ורסטון. הם הוקסמו על ידי היופי של אית'קה, ובשנת 2003 עברה המשפחה לאיתקה, ניו יורק, שם הפך ת'ורסטון לפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת קורנל.
תלמידי הדוקטורט שלו היו, בין השאר מרטין ברידג'מן, דני קלגרי, ריצ'רד קאנרי, סוהינג צ'וי, רנו דרייר, ג'וליאן תורסטון (אקה קארן בריס), דוד גבאי, וויליאם גולדמן, בנסון פארב, סרג'יו פנלי, דטלף הרדורפ, קרייג הודג'סון, כריסטופר ג'רדונק, ריצ'רד קניון, סטיבן קרבהוף, סילביו לוי, רוברט מאירהוף, יאיר מינסקי, לי מושר, איגור ריבין, ניקולאו סלדנה, עודד שרם, ריצ'רד שוורץ, ויליאם פלויד, ביאו וואנג וג'פרי ויקס. בנו, דילן ת'ורסטון, היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת אינדיאנה.
בשנות התשעים, ת'ורסטון הרחיב את תשומת לבו לקידום השכלה מתמטית והנחלת המתמטיקה לציבור הרחב. הוא שימש כעורך מתמטי עבור מגזין קוונטום, מגזין מדע לצעירים, והיה אחד המייסדים של מרכז הגאומטריה. כמנהל המכון לחקר המדעים המתמטיים בשנים 1992–1997 הוא יזם מספר תוכניות שנועדו להגביר את המודעות למתמטיקה בקרב הציבור.
בשנת 2005 זכה ת'ורסטון בפרס הראשון לספר של האגודה האמריקאית למתמטיקה, עבור הספר "גאומטריה וטופולוגיה תלת־ממדית". בהענקת הפרס צוין כי "הפרס מכיר בספר מחקר יוצא מן הכלל שתורם במידה עמוקה לספרות המחקר".
בשנת 2012, זכה ת'ורסטון בפרס לרוי סטיל מטעם האגודה האמריקאית למתמטיקה, עבור תרומתו למחקר. ועדת הפרס תיארה את עבודתו כ "הפיכה בתיאורית היריעות התלת־ממדיות".
פוליאציות
עבודתו המוקדמת, בתחילת 1970, הייתה בעיקר על תאוריית הפוליאציות, והשפיעה דרמטית על התחום. תוצאותיו המשמעותיות כוללות:
למעשה, ת'ורסטון פתר מספר עצום של בעיות קשות בתיאורית הפוליאציות בתקופה קצרה מאוד של זמן, מה שהוביל לסוג של "יציאת מצרים" מהתחום: מנחים יעצו לסטודטים להתרחק מתאוריית הפוליאציות מכיוון ש-"ת'ורסטון מנקה את התחום" (ראו "על הוכחה התקדמות במתמטיקה", במיוחד סעיף 6).
השערת הגאומטריזציה
עבדתו המאוחרת, החל בסביבות אמצע שנות ה-70, הראתה כי הגאומטריה ההיפרבולית שיחקה הרבה יותר חשוב בתאוריה הכללית של יריעות תלת־ממדיות מאשר חשבו בעבר. לפני ת'רסטון, היו רק קומץ של דוגמאות מוכרות של יריעות תלת־ממדיות היפרבוליות מנפח סופי, כגון מרחב סייפרט-וובר. בסוף שנות השבעים, רוברט ריילי וטרולס ג'ורגנסן הראו באופן בלתי תלוי כי דוגמאות כאלה היו פחות נדירות מאשר האמינו בעבר; בפרט עבודתם הראתה כי המשלים של קשר השמונה הוא היפרבולי. זו הייתה הדוגמה הראשונה של קשר היפרבולי.
בהשראת עבודתם, ת'ורסטון נקט בגישה שונה ויותר מפורשת של הצגת המבנה ההיפרבולי של המשלים של קשר השמונה. הוא הראה כי המשלים של קשר השמונה מתפרק לאיחוד של שני ארבעונים היפרבוליים משוכללים. על ידי שימוש בטכניקה של המשטח הנורמלי של הקן, הוא מיין את המשטחים הלא דחיסים במשלים של הקשר. ביחד עם האנליזה של דיפורמציות של מבנים היפרבוליים, הוא קיבל שכולם למעט עשרת הניתוחים של דן על קשר השמונה, נותנים יריעות תלת־ממדיות אי פריקות שהן לא מסוג הקן ולא פיברציות זיפלד. אלה היו הדוגמאות הראשונות מסוג זה; בעבר האמינו שלמעט מרחבי סיבי סייפרט, כל היריעות התל ממדיות הלא פריקות היו מסוג הקן. דוגמאות אלה היו למעשה היפרבוליות ונתנו את המוטיבציה למשפט מהפכני הבא שלו.
ת'ורסטון הוכיח כי למעשה רוב מילואי דן של יריעות תלת־ממדיות היפרבולית בעלות חוד נותנים יריעות תלת־ממדיות היפרבוליות. זהו משפט ניתוח דן ההיפרבולי שלו.
כדי להשלים את התמונה, ת'ורסטון משפט היפרבוליזציה עבור משטחי הקן. מסקנה חשובה במיוחד מהמשפט היא כי הרבה קשרים הם למעשה היפרבוליים. ביחד עם משפט ניתוח דן ההיפרבולי, זה הראה כי יריעות תלת־ממדיות היפרבוליות סגורות קיימות בשפע.
ת'רסטון ניסח לאחר מכן את השערת הגאומטריזציה שלו. זה נתן תמונה משוערת של יריעות תלת־ממדיות אשר הראתה כי כל יריעה תלת־ממדית צייתה לסוג מסוים של פירוק גאומטרי שעירב שמונה גאומטריות, שנקראו מאז המודלים הגאומטריים של ת'ורסטון. הגאומטריה היפרבולית היא הגאומטריה הנפוצה ביותר בתמונה זו וגם המורכבת ביותר. ההשערה הוכחה על ידי גריגורי פרלמן בשנים 2002–2003.
משפט הגאומטריזציה כונה "המשפט המפלצתי של ת'ורסטון", בשל הוכחתו הארוכה והקשה, שהשלימה הוכחות שלא נכתבו עד כמעט 20 שנה מאוחר יותר. ההוכחה כוללת מספר עמוק של תובנות מקוריות אשר קישרו הרבה שדות שלכאורה לא היו יריעות תלת־ממדיות, ליריעות תלת־ממדיות.
משפט האורביפולד
בעבודתו על ניתוח דן היפרבולי, הבין ת'ורסטון כי מבנים אורביפולדים צצו בטבעיות. מבנים כאלה נחקרו לפני ת'ורסטון, אך עבודתו, ובמיוחד המשפט הבא שהוכיח, הביאה אותם לקדמת הבמה. בשנת 1981, הוא הכריז על משפט האורביפולד, שהוא הרחבה של משפט הגאומטריזציה שלו לתלת אורביפולדים. שני צוותים של מתמטיקאים בסביבות שנת 2000 סיימו לבסוף את מאמציהם לרשום הוכחה מלאה, המבוססת בעיקר על ההרצאות של שת'ורסטון נתן בתחילת שנות השמונים בפרינסטון. ההוכחה המקורית שלו הסתמכה חלקית על עבודתו של ריצ'רד ס. המילטון על זרימת ריצ'י.
מותו
ת'ורסטון מת ב -21 באוגוסט 2012 ברוצ'סטר, ניו יורק, בשל מלנומה של רירית הסינוס שאובחנה ב -2011 ת'ורסטון ומשפחתו היו בתהליך של חזרה אל דייוויס, קליפורניה, שם הוא היה אמור לחזור לסגל המתמטיקה באוניברסיטת דייוויס בעוד אשתו סיימה את התואר ברפואה וטרינרית. ת'ורסטון מת בטרם הספיק לעבור לקליפורניה. הוא נשאר עם אחיו ג'ורג' ברוצ'סטר, ניו-יורק, בעוד שמשפחתו עברה לפניו לקליפורניה כדי להתמקם בעודם מחכים שבריאותו של ת'ורסטון תשתפר והוא יצטרף אליהם. בריאותו של ת'ורסטון התדרדרה במהירות, והמשפחה חזרה לרוצ'סטר כדי להיות איתו בימים האחרונים.
בימיו האחרונים של ת'ורסטון, הוא השתמש לפעמים בשפת הסימנים האמריקנית כדי לתקשר עם ילדיו, ליאם וג'ייד. ת'ורסטון וג'וליאן השקיעו שנה בלימודי שפת הסימנים האמריקאית כשג'ייד הייתה תינוקת, והמשפחה שלטה מעט בשפה. הוא גם תקשר על ידי כתיבה על אחד מבלוקי הנייר הרבים שלו. אחד ממסריו הכתובים האחרונים היה "אי המטמון", ומשמעותו של מסר זה נותרה חידה עבור משפחתו.
איציע מרדכי שכטר
קורות חיים
שכטר נולד בשנת 1927 בעיר צ'רנוביץ (אז בתחומי רומניה). אח של בלה שכטר-גוטסמן. הוא למד בעיר הולדתו. בשנת 1940 בעקבות הסיפוח הסובייטי של בסרביה ובוקובינה הצפונית אביו נעצר ומת לאחר שנתיים. לאחר ששטח נכבש על ידי רומניה בתחילת מלחמת העולם השנייה, כל המשפחה הוכנסה לגטו. בשנת 1944 השטח שוחרר על ידי הצבא האדום ומשפחה עברה לרומניה. הוא התחיל לימודים באוניברסיטת בוקרשט והשלים את לימודיו באוניברסיטת וינה. בשנת 1951 מרדכי שכטר סיים את הדוקטורט בנושא "Aktionen im Jiddischen: Ein sprachwissenschaftlicher Beitrag zur Bedeutungslehre des Verbums". בהיותו בווינה הוא התחיל לשתף פעולה עם ייווא.
ב-1951 התיישב בארצות הברית ושירת במודיעין האמריקאי במהלך מלחמת קוריאה. באוניברסיטת קולומביה בניו-יורק שימש כמרצה בכיר ללימודי היידיש בבית המדרש לרבנים באמריקה ובישיבה יוניברסיטי.
בשנים 1957-2004 הוא היה העורך הראשי של ירחון של ארגון הטריטוריאליסטים.
בשנים 1961-1972 הוא היה סגנו של אוריאל ויינרייך בהכנת אטלס של יהדות אשכנז.
ב-1965 יזם יחד עם תלמידיו את הקמת היוגנטרוף ארגון צעירים המקדם את היידיש ותרבותה בקרב צעירים.
ב-1979 הקים את הליגה למען יידיש כגלגול עדכני יותר של ליגת הטריטוריאליסטים (שמה המדויק של הליגה בכתיב יידי 'פרײַלאַנד־ליגע', תרגום חופשי: 'ליגה למען ארץ חופשית'), אשר דגלה ביצירת טריטוריה יהודית בכל מדינה שתאפשר לכך ועידוד שפתה העיקרית של התנועה - יידיש. כאשר ד"ר איציע מרדכי שכטר הבין שלא נשארו הרבה הדוגלים בתורה זו, שינה את שמה ומטרתה של התנועה ב-1979 לשמה הנוכחי 'ליגה למען יידיש' במטרה לספק תמיכה ארגונית למודרניזציה, לסטנדרטיזציה של שפת היידיש ולשימוש בה בכל תחומי חיי היומיום.
שכטר נפטר ב-2007 ברובע הברונקס.
בנו בן שכטר הוא מלחין, מנצח ומייסד של "דער ייִדישער פֿילהאַרמאָנישער פֿאָלקסכאָר".
רוברט בזה
רוברט בזה (יש כותבים, בזר; 1908 – 1998) היה צייר ופסל ישראלי.
עמוס קינן, סופר, אמן ומבקר, כתב עליו לאחר מותו והגדירו: "אקווארליסט בחסד".
ראשית חייו ועלייתו לישראל
בזה נולד באתונה, בירת יוון, שם חייתה משפחתו. מקטנותו ניכר בו כישרון לציור שהבשיל בגיל צעיר והוערך מאוד כבר בעת לימודיו באקדמיה לאמנויות יפות באתונה.
כאמן הייתה דרכו רצופה בפרסים מגיל צעיר. בשנת 1929 הוענק לו הפרס הלאומי של יוון לציור, והוא אז בן 21, צעיר האמנים שאי פעם זכו בפרס זה. המומחים היוונים ציינו את סגולותיו המיוחדות, בעיקר בציורי המים שלו, שנתנו ביטוי קולע לאור הבהיר הים-תיכוני; כאילו עלה בידו ליצור פרטיטורות של צלילים. לאחר שהתפרסם כחתן הפרס היווני הלאומי לציור החל לתכנן, כאמנים רבים, להגיע לפריז, בירת האמנויות ולהתבשם מבשורות העידן המודרני. אלא שבדרכו לשם, בשל סקרנות שנבעה מיהדותו, רצה לראות את ארץ ישראל והגיע אליה בשנת 1934, בהיותו בן 26.
מצייר יווני לצייר ארצישראלי
עוד לפני שקנה לעצמו שליטה סבירה בעברית, כבר היה ברור כי בזה הוא אחד הציירים היותר ארצישראלים, למרות שנמצא אז בארץ רק שנים ספורות. מתחילת בואו הוכיח כי שליטתו באור הים-תיכוני הייתה טבעית מבחינתו.
פרופ' גילה בלס כתבה על בזה:
בזה זכה בהכרה מיוחדת בקרב אלה שנודעו אף הם כבעלי יכולת מרשימה בתחום ציור זה, כמו שמשון הולצמן ונחום גוטמן. אך בעוד שהולצמן מתקשה להיפטר מנטייתו לקשר הדוק עם עצמים ודמויות, וההומור הדק של גוטמן הוא סיפורי, כמעט עלילתי, הרי ציורו של בזה הוא ציור נטו; המכחול, הצבע, הנייר, ואין צורך ביותר מזה אלא לדעת איך להניח את כתמי הצבע. דומה ואיש לא היטיב ממנו לבטא את הים ומזג האוויר הנספח אליו. ידו הייתה קלה כשל וירטואוז אמיתי. שירת הטבע והאור הייתה שירתו והקשר ההדוק הזה השתקף היטב בריקודי המכחולים שלו על הניירות, יהיו אלה קטנים או גדולים.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה היה בזה בין ראשוני המתנדבים לקריאת המוסדות הלאומיים, והתגייס לצבא הבריטי. שם קיבל בשנת 1940 קיבל את פרס הצבא הבריטי במזרח התיכון על הישגיו האמנותיים.
בין מייסדי אופקים חדשים
בשנת בואו של בזה לארץ ישראל התחילה תסיסה גדולה בין אמניה. במקביל למלחמה שניהלה בשירה קבוצת "המודרנה" בהנהגתם של המשורר אברהם שלונסקי והסופר אליעזר שטיינמן בקבוצת המשוררים שהנהיג המשורר יצחק למדן וייצגה את הזרמים האחרים בשירה. ייתכן שלשני המאבקים האלה היה יותר ממכנה משותף מקרי - היה להם שורש משותף שנמצא במערב אירופה, שבה התגלגלה כבר שנים רבות מהפכה של ממש באמנות. אמנם בזה הגיע לארץ שנופיה ואורה מוכרים לו טוב מאחרים, אבל רוחות מלחמת אמנות כבר הורגשו בה וגם בה מצא טעם.
ציירים מקומיים נחשבים, חברי אגודת הציירים שהיו מעמודי התווך שלה כמו יוסף זריצקי, אביגדור סטימצקי, משה קסטל ויחזקאל שטרייכמן כבר נעשו קשובים להשפעתם של פבלו פיקאסו וז'ורז' בראק והבינו משמעות את הקו המנחה: להתרחק מהציור הקלאסי, קרי "הציור המובן". לשבור את הכלים. במשך שנים התבשלו להם ציירים שחיפשו לעצמם דרכי ביטוי חדשות.
למרות העיכוב בהתפצלות חדה וברורה בין הזרמים השונים, נוצרה כבר קבוצת אמנים שהמכנה המשותף שלה התבסס על דחיית המצב שבו נחשבה האמנות הממסדית למייצגת מטעם ההנהגה הלאומית את צורכי השעה. ציירים אלה, בעלי נקודת מוצא של השקפה מודרנית ברורה ומשותפת להם, גרסו כי לציור משמעות שונה לגמרי ותפקידה אחר; ראשית לכל היא באה לבטא את האדם העושה אותה ועליה להתמקד בנושאים שהם מעניינו כאדם פרטי. גישה זו היא שפתחה לרווחה את הדלת לקלוט את בשורת היצירה המודרנית, שחזרה והתפרצה בעוצמה בשוך מלחמת העולם השנייה, שהותירה את אירופה הרוסה, בוערת ודוויה.
בזה נמנה עם האמנים האלה שפרשו בעת מלחמת העצמאות מאגודת הציירים והפסלים בהנהגתו של יוסף זריצקי, זקן האמנים ועד אז יו"ר האגודה, שגילם בעבודותיו את הנטייה הברורה לאמנות מופשטת, כשהדגש הוא על ערכים ברורים של מופשט לירי. אמנים אלה שכונו אז "הפורשים", מצאו במהלך ליל פרישתם את השם שמאותו רגע ייחשב בהיסטוריית תולדות האמנות הקצרה בישראל, למהפכה האמנותית החשובה ביותר שאי פעם התקיימה בה - "אופקים חדשים".
האירוע המכונן הזה בחייהם של חברי "אופקים חדשים" היה כה מהפכני שכבר באותם הימים היה ברור כי משהו דרמטי אירע, ורוברט בזה היה שותף למעשה החשוב הזה, שבבת אחת הזניק את אמני ישראל לחזית הגילויים החדשים והמרגשים של האמנות המודרנית. מבחינה אישית המצע הבסיסי שיקף היטב את השקפת עולמו של בזה שמכבר חלם ומעולם לא ויתר על חלומו להגיע לפריז, היכן שלדבריו "מתרחשת המהפכה הגדולה". הוא האמין שבהצטרפותו ל"אופקים חדשים" הוא מתקרב לעיר שבה רצה להימצא באותה שעה. גם אלה שסקרו בארץ את תהליך התגבשות הקבוצה כבר נתנו ביטוי לכך. בכתבה שהתפרסמה ב"דבר השבוע" ב-1947, נאמר: "לקבוצה זו מגמה ברורה לאמנות המודרנית, בהשפעת הציור הצרפתי, ואולם יחד עם זה היא חותרת לסגנון מקורי, ששורשיו במציאות שלנו."
אמירה זו ביטאה היטב גם את מצב רוחו של בזה באותה תקופה סוערת ואת שלב התפתחותו; הוא מכבר התחיל את תהליך התנתקותו מהציור הפיגורטיבי, וכעת הוכיח יכולת מרשימה בפרשנותו את עקרונות המופשט הלירי, שבמרוצת השנים היה לאחד מסימני ההיכר המובהקים ביותר שלו. דומה כי המדינה שזכתה בעצמאות באותה שנה הייתה גם היא בשלה לקלוט אמנות אוונגרדית, הודות לצעירותה, וקבוצת "אופקים חדשים" זכתה בחיבוק חם של הממסד, שראה בחבריה את המייצגים הנאותים של המדינה הצעירה באירועי אמנות בינלאומיים. אמנים אלה ביססו איש בדרכו את עולמם על האלמנטים הטהורים של הציור: קו, מרקם, צבע, קומפוזיציה. מבחינה זו עלה בידי חברי הקבוצה לבנות מסגרת אמיצה המשייכת אותה לסגנון הציור המופשט שכבר שלט באירופה ובארצות הברית. הקבוצה גם עיכלה בהצלחה מוטיבים של אמנים חשובים שנמנו עמה, כמרסל ינקו שבסגנונו עדיין שמר על קשר עם הביטוי הפיגורטיבי, ואחרים כאהרון כהנא ומשה קסטל שהושפעו מהאמנות הכנענית באמצעות חבורת "הכנענים" ותרמו ל"אופקים חדשים" מפרשנותם זו.
בזה תרם את תרומתו הגדולה לקבוצה באמצעות הבהירות הנפלאה של ציוריו. עד אז כבר היה בזה לאמן מגובש ושלם, והישגיו הרבים זיכו אותו בשנת 1946 ב"פרס דיזנגוף" לציור. כעבור שנתיים זכה גם ב"פרס הים".
לפריז ובחזרה
לקראת מחצית שנות ה-50 התפרקה חבורת "אופקים חדשים" וכל אחד פנה לדרכו, למרות שקשריהם של המייסדים זה עם זה מעולם לא חדלו מלהתקיים. רק בשנת 1954 הצליח בזה להגשים את חלומו ולנסוע לפריז ביחד עם רעייתו רבקה, מעצבת תכשיטים נודעת. בהגשמת הנסיעה ראה מילוי חובה לעצמו.
בהיותו בפריז, שאותה חרש רכוב על אופניו, ראה יום אחר יום יצירות אמנות ממחוזות שונים ומתקופות שונות במוזיאונים ובגלריות, אך גם בבתי יוצר של אמנים בעלי תפישה מודרנית כשלו, שעצם הקשר איתם היה מאתגר והשחיז עוד יותר את חושי היוצר החדים שלו. מעורבות עמוקה זו בחיי היצירה של אמני פריז סייעה לו לזהות את כישרונו בפיסול.
בפריז עיכל בזה את שלמד על עצמו; תמיד חש בצורך להתבטא באמצעות חומרים קשים שלהם צדדים רבים. אך לשם כך זקוק אמן למקום מרווח ולכסף, שני יסודות שעד אז חסרו לו. בזה מצא את דרכו לפיסול למרות הכל. הוא אלתר ומצא לצורכי הפיסול שלו חומרים מוצקים ושונים באופיים מהשקיפות ומהרכות הנלוות לצבעי המים שלו; חומרים שהתאימו לפסלים שהרגיש בהם ואותם ראה בעיני רוחו. הוא איתר שברי רהיטים שיצאו מכלל שימוש, כלי-בית שהושלכו כחפצים מיותרים, חלקי מכונות שנזרקו להחליד במקום קבורתם, ועד לענפי עצים שבורים ופריטים ביזאריים. מכל אלה יצר את פסליו שגרעינם נמצא לעיתים גם בצורות שזיהה את מתוויהן בפריטים הדחויים עצמם, ובעזרת דמיונו השלימן לצורות חדשות; לפעמים כאלו שהן על גבול ההפשטה, בדומה לאותן שאפשר היה לאתר באקוורלים שלו, כמשטחים וכתמים שיצרו את האלף-בית של שפתו המיוחדת.
בכל שפנה חזר ויצר את עולם פיסולו שמתחילתו היה חתום בתבנית תפישתו האמנותית-חברתית. בין פסליו היו פסלי מחאה נוקבת כנגד העוולות החברתיות. פסלים ששיקפו את טיבו של בזה האמן, כהומניסט מובהק שמצבו מעורר החמלה של האדם בחברה המודרנית לא חדל מלהטרידו. הפיסול, לעיתים יותר מהציור, איפשר לו לבטא את השקפת עולמו החברתית, לחדד את מחאותיו, לתבוע את עלבונו באמצעות החזרת הכבוד האבוד למושג שהלך ונשחק, "צדק חברתי ואנושי".
פריז קיבלה אותו במאור פנים וראתה בו "אחד משלנו", מה גם שידע צרפתית שהייתה לו כשפת אם. אמני צרפת הכירו מיד בכך שאינו נופל מהם, שהוא "אמן של אמנים". גם שם זכה בפרסים אחדים. ההכרה בערכו קיבלה ביטוי כשעבודותיו הוצגו במסגרת תערוכות הסלונים החשובים ביותר עם הנודעים באמני הבירה הצרפתית באותה עת. ב-1957 זכה בזה ב"פרס קֶארְמס" ושנה לאחר מכן בפרס "יד להתנגדות". ואילו בשנת 1966 הוענק לו "פרס מונקו" הבינלאומי לאמנות מודרנית.
אלא שהגעגועים לישראל גברו עליו וכבר חזר וחשב על חלוקת השנה לשתי עונות יצירה, החורפית במרכז הארץ והקיצית בתחום רובע האמנים בצפת העתיקה.
לאחר שובו כתבה פרופ' גילה בלס בהקדמתה לספר אותו ערך משה בר-יודא והציג את עבודותיו: "רוברט בזה - צבעי מים":
מאז שובו זכה בהכרה מחודשת כאחד מבכירי היוצרים בישראל, ועבודותיו הוצגו במסגרות שונות במוזיאונים נודעים כמוזיאון ישראל בירושלים. הוא גם חזר להציג כמעט מדי שנה בשנה באתונה, עיר לידתו. מבחינת היוונים היה ונשאר אמן יווני בעל שיעור קומה. תערוכות יחיד שלו נחשבו שם לאירוע אמנותי שאין להחמיצו. אבל תמיד, לאחר הביקור העונתי ביוון היה בזה חוזר "הביתה", ליצור בישראל. מבין שני בתיו בארץ, הסטודיו שלו בגבעתיים, היכן שהתגורר, והבית שלו בצפת, העדיף תמיד את מרחבי בית היוצר שלו בגליל. שם היה הסטודיו האמיתי שלו, שאיפשר לו ליצור בהיותו מוקף בנופים קדומים המזכירים את ארץ לידתו, כשהוא מתמקד בלי הפרעה כלשהי בשני התחומים שלו, ציור ופיסול.
בשנת 1966 זכה בזה שנית ב"פרס דיזנגוף", הפעם בתחום הפיסול. בשנים שלאחר מכן הוענקו לו פרסים נוספים. עבודותיו נמצאות באוספי מוזיאונים בכירים ובאוספים פרטיים רבים בארץ ומחוצה לה. הוא קיים תערוכות יחיד בירושלים, בתל אביב, בפריז, במינכן, באתונה ומקומות אחרים, והשתתף בתערוכות קבוצתיות חשובות.
ברשימה שהתפרסמה אודותיו כשמלאו לו שמונים שנה נאמר כי: "שיא יצירתו מתבטא באקוורלים המעוררים התרגשות... הציורים נראים לעין כפי שמנגינה טובה נשמעת לאוזן; הם גורמים למתבונן בהם להאמין כי העין באמת מסוגלת לקלוט צלילים".
רטרוספקטיבה במוזיאון תל אביב
ב-19 במרץ 2010, נפתחה במוזיאון תל אביב לאמנות רטרוספקטיבה המביאה לעין הציבור מבחר עשיר של עבודות מיצירתו של רוברט בזה כפסל וצייר בעל ייחוד. הפתיחה התקיימה בנוכחות אלמנתו ובני משפחתו. נשאו דברים אוצרת התערוכה פרופ' גילה בלס ופרופ' מרדכי עומר מנהל המוזיאון. שני הדוברים התמקדו בשיעור קומתו כאמן בעל שם שעם השנים שחלפו מאז מותו מתבררת יותר ויותר חשיבות היותו דמות מרכזית ב"אופקים חדשים". פרופ' עומר התמקד בערך התערוכה המוקפדת והמרתקת שמדגישה עד כמה היה האמן מראשוני האמנים שקלטו בארץ את משמעות הרוחות המנשבות בעולם האמנות מתחילת המאה העשרים. פרופ' גילה בלס, מומחית בעלת-שם באמנות ארצישראלית בכלל ובעיקר בנושא "אופקים חדשים", הקבוצה המהפכנית שבראשה עמד הצייר יוסף זריצקי ובזה נמנה עם ראשוניה, הרחיבה בהישגיו גם כפסל שבמשך שש שנים רצופות חי בשנות החמישים בפריז ושם הציג בעיקר את פסליו שזכו בהוקרה של גדולי הפיסול והציור.
במקביל לתערוכה הופיע ספר קטלוגי מקיף העוסק ביצירתו של בזה לאורך חייו. המחקר הזה נכתב ונערך בידי פרופ' בלס הסוקרת ומנתחת את עולם יצירתו של בזה על רקע תקופתו. היא הדגישה את חשיבותו של האמן הרבה מעבר לאותה תקופה. בין היתר ציינה החוקרת את הקשר ההדוק הקיים בין ציוריו לפסליו, באמצעותם מצא דרך לבטא גם את השקפת עולמו.
יוסף ג'יקטיליה
רבי יוסף בן אברהם ג'יקטיליה נודע גם כמהר"י ג'יקטיליה (ה'ח', 1248 – ה'ס"ה, 1305 או 1325) היה מגדולי המקובלים בספרד במאה ה-13.
ביוגרפיה
רבי יוסף נולד בקסטיליה יש המייחסים אותו כתלמיד של המקובל הנבואי רבי אברהם אבולעפיה, שאמר עליו בספרו "אוצר עדן הגנוז": "והוא בלא ספק הצליח הצלחה מופלאה במה שלמד לפני, והוסיף מכוחו ומדעתו וה' היה עמו" וישנם אומרים שלא כך ומשום שר"י גיקיטליא לא מזכיר אותו ולו פעם אחת בספריו, לטענתם אברהם אבולעפיה בדה זאת מליבו על מנת ליצור את הרושם כאילו הוא תלמידו ובכך לרומם את שמו. בהיותו כבן 26 חיבר את ספרו גינת אגוז העוסק בגימטריות וצירופי שמות קבליים. ספרו שערי אורה נחשב אצל המקובלים לאחד מספרי היסוד הקבליים, ומפורסם שהאר"י אמר על ספר זה כי הוא המפתח לכל תורת הסוד. גם תלמידו הגדול של הגר"א, רבי חיים מוולוז'ין, התבטא פעם שעל מנת לצאת ידי חובת תורת הקבלה, יש ללמוד את ספר הזוהר ואת ספר שערי אורה.
בספרו "ספר שערי אורה" רצה לספק לתלמידיו הסברים על הקבלה, התייחס לאלוהים דרך הספירות. הספר פותח בתשובה לשאלה מהם שמותיו של אלוהים, כל אחד מהשמות, חוץ מהשם המפורש, מצביע על יחס לעולם, התלמיד השואל רצה להפיק מאגיה מהם, לעשות שימוש מגי בשמות, הרב רבי יוסף ג'יקטיליה מנסה להניא את התלמיד מעשיית שימוש בשמות, וודאי שלא לצורך רווח חומרי.
מובאות בספרות ההלכה
הבית יוסף הביא מספר שמועות בשמו, שאין להוציא תפילין של ראש מהתיק עד שיניח תפילה של יד, שאין לקדש את הלבנה עד שיעברו עליה שבעה ימים, ושאין להפסיק בעניית אמן יהא שמיה רבא בקדיש בין מילת עלמיא למילת יתברך.
תפיסת האלוהות של ג'יקטיליה
תפיסת האלוהות של ג'יקטיליה עמוקה, הוא ראה בשמות הקודש את גילויי רצונו של האל. האל בשיטתו טרנסצנדנטי ובאותו הזמן נוכח, מקשיב ורוצה בטובת ברואיו, בשונה באופן מהותי מהתפיסה הפילוסופית הרואה את האלהות כשלמות שאינה בעלת רצון.
בכתבי רבו הרב אברהם אבולעפיה חוזרת גישה זו המציגה את הפילוסופיה כחכמה האנושית העילאית, אך מוגבלת, ובהיותה כך היא כשפחה כלפי החכמה האמיתית הבלתי מוגבלת, החכמה הקבלית הנבואית אשר מוצגת בזו כגבירה האמיתית.
רבי יוסף ג'יקטיליה כתב זאת באופן מפורש: "'דע לך ששם הוי'ה הוא השם המורה והמעיד על אמיתתו ית', והוא שם אחד לבד אשר מעיד על הווייתו וקדמותו ית'ש ומראה על היותו נבדל מכל צד הרגש, חומר וצורה.""ומאמיתת מציאות שאר כל הנמצאות כולה, נוכל להעיד על אמיתת מציאותו ית' כי מאחר שהוא אמיתת כל ההוי'ה, כל הנמצאים תלויים בו וכל הנמצאים יתבטלו לביטולו מפני שהוא יסוד הויתם ומציאותם. '"מבחינתו בניגוד לשאר השמות שמעידים על פעולות האל שנתחדשו בבריאת העולם, שם ההוויה מורה על עצם ההימצאות האמיתית של האל :"'מה שאנו אומרים ב- שמו, הכוונה היא לא לצורת האותיות כי אם לאמיתת מהות ההוי'ה. כל שאר השמות אשר ית'ש נקרא בהם זולת זה השם המיוחד, נקראים בשם המורה על אותה פעולה או העניין או המעשה ולפי השעה.""ואחר שכן, הרי לך כי כל שמותיו ית' בלתי שם המיוחד מחודשים הם בחידוש העולם, ומאמיתת מציאות שם המיוחד המורה על ההוי'ה, נתחדשו .""ומה שאמר הנביא ' אני ה' הוא שמי ' כאילו אמר : אני הוא ההוי'ה האמיתית, ושמי ואמיתתי אחד הם. כי שמי הוא סוד הויתי, והויתי הוא סוד אמיתתי'."אך חשוב להדגיש, כי בניגוד להוגים כמו ברוך שפינוזה, הוא איננו מזהה את ההוויה עם הטבע.
ראובן לרר
ראובן לֶרֶר (תקצ"ב, 1832 – ט' באייר תרע"ז 1917, נס ציונה) היה ראשון הדבוראים בארץ ישראל וממייסדי נס ציונה.
לרר היה בעליה של אחוזה חקלאית גדולה ליד אודסה, ובהמשך החליף אותה באחוזה חקלאית בארץ ישראל. האחוזה, שנקראה "נחלת ראובן" על שמו, הייתה אחד משלושת היישובים שהתמזגו ויצרו את המושבה נס ציונה שלימים הפכה לעיר. הברון רוטשילד ובנימין זאב הרצל ביקרו במשקו. הוא עסק בצרכי ציבור וייסד את בית הכנסת של המושבה.
ראשית דרכו
בשנת תרמ"ב (1882) שהה באודסה הטמפלר הגרמני גוסטב רייסלר, שבשנת 1878 רכש חלקה בוואדי חנין, במקום בו נמצאת היום נס ציונה ונטע במקום פרדס. משפחת רייסלר חלתה במלריה וחסכונותיה אזלו ובמצב זה החליט רייסלר לנסוע לרוסיה, כדי לעסוק שם בממכר יינות מארץ הקודש מתוצרת הטמפלרים של שרונה. רייסלר הגיע לאודסה ושם פגש את ראובן לרר. הם עשו עסקת חליפין: נחלתו של לרר על שפת הים השחור עברה לידי רייסלר, ונחלתו של רייסלר בוואדי חנין, הוא "עמק השושנים", "לא הרחק מחוף הים התיכון, אשר הרי ירושלים משם יראו", עברה לידי לרר.
שנים ראשונות
אשתו של ראובן, לאה (פייגה), שהיו לה ילדים קטנים וטיפלה באביה הערירי, שמואל בר פיינשטין, סירבה להצטרף אליו בנסיעתו לארץ ישראל, וראובן יצא לדרך בלוויית בנו, משה. תיאור הנחלה, כפי ששמע מפי רייסלר, לא תאם את המציאות - במקום הייתה נחלה מוזנחת ובה רק עבד סודני שהיה שייך לבעלים הקודמים. הוא מצא בוואדי חנין מבנה עזוב, באר הרוסה ופרדס מוזנח. במשך כחצי שנה שיקם את האחוזה בעזרת בנו והסודני והכין את המקום לקליטת משפחתו. בתמוז תרמ"ג (1883) חזר לרוסיה עם בנו כדי להביא את משפחתו: אשתו, שלושת ילדיו ואחיו הצעיר. על התנגדותה של רעייתו התגבר בעזרת רבי שלמה זלמן שניאורסון, שנתבקש להכריע איזה מצווה חשובה יותר, להישאר עם האב האלמן או לעלות לארץ הקודש, וקבע ששתי המצוות שוות, אבל נתן להם את ברכת הדרך.
אדמת ואדי חנין הייתה פורייה מאוד, והתאימה לגידול ירקות ולנטיעות. גם מים היו בשפע, אך הקרבה לביצות נחל רובין גרמה למחלות בקרב בני המשפחה. עקב היעדר בקיאות בתנאי העבודה החקלאית ולמרות חיי הקימוץ והצמצום, המשפחה הפסידה את הכסף אשר הביאה מרוסיה. גם המחשבה כי אינם יכולים לקיים חיים יהודיים שלמים, עקב היעדר מניין לתפילה וחדר לילדים, גרמה לכך ש"האישה מררה בבכי והאיש נשך את שפתו".
החל משנת 1887 הסתמנה רווחה למשפחה - הגיעו ארצה מתיישבים חדשים, שהתיישבו בוואדי חנין, קנו חלקות אדמה קטנות מראובן לרר ונטעו עליהן כרמי גפנים. רובם עבדו מחוץ למקום: בראשון לציון, בעקרון ואפילו ביפו. הוא גם קרא לבני היישוב הישן ובני העלייה הראשונה לבוא למקום: "מי לחלקת אדמה פורייה ולהקמת מניין ביישוב יבוא אלי", וכך מכר 320 דונם מאדמותיו למתנחלים החדשים. מצבו הכלכלי שופר, ובשנת תרמ"ח הגיע מספר התושבים למניין. המתיישבת הראשונה במושבה שנענתה לקריאתו של ראובן לרר הייתה גולדה מילוסלבסקי. משה סמילנסקי מתאר בספרו כי "בראשונה מצא הקול הד בלב אדם שלא יכול היה להצטרף למניין: אישה אחת, אשר רוח הקודש בתוספת של הרפתקנות גרו בשכנות בלבה, גולדה מילוסלבסקי". לרר ידע שכאישה לא תתרום למניין, אך בעקבותיה בא שלמה יפה. היא עצמה נקשרה למקום מיד: הקפידה לכנות את המקום "נחלת ראובן" ולא בשמו המקורי ואדי אל חנין, אף כי משמעותו, עמק השושנים, הייתה קרובה ללבה שכן אהבה מאוד פרחים אלה. היא קנתה מלרר נחלה בגודל 60 דונם- 47 נתנה לשלמה יפה, ו-13 השאירה לעצמה בהם נטעה במו-ידיה כרם וגרה בצריף בפרדס של לרר.
בגלל הביצות המקום היה מוכה במחלות, בעיקר קדחת, ומתוך 17 ילדים שנולדו לראובן ופייגה לרר, הגיעו לבגרותם רק חמישה.
הקמת נס ציונה
המתיישבים החדשים גרו במרתף מתחת לביתו של לרר. כאשר חלקם עברו לבתי חימר שבנו, בדומה לבתי התושבים הערבים שבסביבה, המרתף הפך לבית ועד ולמרכז לתושבים. בין המתיישבים הראשונים בביתו היה אהרן אייזנברג, שהיה איש רוח, והמרתף הפך למרכז לאנשי רוח מראשון לציון ומיפו. לידו בנה נפח בשם ילובסקי צריף מחימר. ערביי הסביבה היו באים אליו להשחיז סכינים או לפרזל את פרסות הסוסים, וכך הפך להיות בית ועד לערביי הסביבה. יחסו לערבים לא עזר לו ולילה אחד התפרצו ערבים ורצחו אותו. היה זה הקרבן הראשון בנחלת ראובן.
מספר המתיישבים גדל, שני שלישים מאדמות המקום נמכרו לשנים-עשר המתיישבים הראשונים, ובמקום נבנה בית אבן ראשון, משותף לשלושה איכרים. בתקופת זאב טיומקין, משנת 1890 התיישבו במקום מאות עולים. מיכאל הלפרין קנה שטח אדמה נוסף במטרה להקים מושבה של פועלים בשם גבעת מיכאל.
ראשון הדבוראים היהודים
פיליפ בלדנספרגר, שהציב כוורות בתחומי נחלת ראובן, נתקף קדחת ונסע בדחיפות לצרפת, כשהוא משאיר את הכוורות אחריו. בני משפחתו, שהגיעו באיחור לנחלת ראובן, שכנעו את ראובן לרר לקנות חלק מהכוורות, עסקה שהותנתה בכך שגם ילמדוהו את מלאכת הכוורנות הדרושה להפעלתן. בני משפחתו של ראובן ובעיקר בנו משה (ראובן שמר מרחק מהדבורים בגלל היותו אלרגי להן), למדו את המלאכה, התחילו לנדוד על פני הארץ עם הכוורות והצליחו במלאכתם. בעקבות ראובן לרר הקימו מתיישבים נוספים מנס ציונה מכוורות מודרניות, ונס ציונה הייתה למרכז ייצור הדבש בארץ ישראל. המושבה ועמה מישור חוף יהודה והשרון, שכנו בלב אזור פרדסי הדרים, והודות לכך הופק דבש ההדרים, שנודע בצבעו ובניחוח המיוחדים לו והיה לשם דבר.
בשנת 1930, שנת יסוד ארגון מגדלי הדבורים העבריים בארץ ישראל, היו בידי היהודים 4,000 משפחות דבורים: 2,000 במישור חוף יהודה, 1,000 במושבות שומרון - חדרה, זכרון יעקב והסביבה וכ-1,000 בעמק יזרעאל ובגליל. מחוץ למגזר היהודי היו בארץ 25,000 משפחות דבורים בכדי חרס ומאות אחדות בכוורות מודרניות.
בשנים הראשונות לגידול הדבורים הוגשה תביעה על ידי ערבי מיפו נגד ראובן לרר כי "הדבורים מוצצות את לשד פרחי ההדרים ומזיקות לפרי". בית המשפט העות'מאני ביפו חייב את לרר בתשלום פיצויים בסכום גדול. בסיוע הקונסול האוסטרי הוגש ערעור לבית המשפט העליון בקושטא. העניין נדון כשנתיים, והוצאות התהליך המשפטי היו מרובות. לבסוף נפסק כי הדבורים אינן מזיקות לפרי, אלא דווקא מועילות לו.
שלהי חייו
בנס ציונה עסק ראובן לרר בעסקי ציבור. הוא יסד את בית הכנסת במושבה. הוא נשלח כציר לקונגרס הציוני שהתכנס בשנת תרס"ג, והצטער כאשר שמע על ההצעה להקים מדינה יהודית באוגנדה. בסוף ימיו עבר לגור ביפו, אבל עקב הגירוש של היהודים מהעיר במלחמת העולם הראשונה, חזר לנס ציונה, ושם נפטר. הותיר אחריו את רעייתו ו-5 ילדים: משה, צבי, בצלאל, מאשה ופנינה. רעייתו, פייגה, זכתה להאריך ימים באופן יוצא דופן ונפטרה בי"ז בכסלו תרצ"ט (1938) בגיל 115.
נינו אברהם פצ'ורניק היה פרופסור לכימיה אורגנית במכון ויצמן למדע. נינתו חנה שלגי היא מורה לפסנתר שרבים מתלמידיה הפכו לפסנתרנים בעלי שם. הנכד של נכדתו הוא שמואל בוקסר שנבחר בשנת 2018 לראשות העיר נס ציונה.
מ"נחלת ראובן" נשאר כיום רק בית הבאר. לידו שופץ בית אריזה הרוס והפך למרכז מבקרים לסיורים מודרכים. ביתו של ראובן לרר ב"נחלת ראובן" נהרס ולא נותר ממנו דבר.
דורנבירן
דורנבירן (בגרמנית: Dornbirn) היא עיר במדינת פורארלברג שבמערב אוסטריה על גדות נהר דורנבירנר אך הנשפך לאגם קונסטנץ, ובירת מחוז דורנבירן.
העיר גובלת בגרמניה, שווייץ וליכטנשטיין. אוכלוסיית העיר מונה 49,278 תושבים (נכון ל-2018), ונחלקת לשישה רבעים מנהליים.
היסטוריה
השם "דורנבירן" מקורו במילה 'torrin puirron' שפירושה "היישוב של טורו" (שמו של יישוב אלמאני חקלאי שהיה במקום).
העיר הוזכרה לראשונה במסמך משנת 895 מהעיר סנט גאלן שבשווייץ. ב-1380 העיר הפכה להיות תחת שלטון בית הבסבורג. בשנת 1793 העיר הועלתה לרמת עיירת שוק. בשנת 1932 צורף לעיר הכפר אבניט, ובשנת 1969 העיר הפכה למושבה של הרשות המנהלית של מחוז דורנבירן.
ערים תאומות
דורנבירן היא עיר תאומה של:
דמוגרפיה של שוודיה
סטטיסטיקה
בעת מפקד האוכלוסין בשנת 1990 עמדה אוכלוסיית שוודיה על 8,587,353 תושבים, כשמתוכם 4,242,351 גברים ו-4,345,002 נשים. לפי נתונים משנת 2012 כ-15% מתושבי המדינה (1,473,256 תושבים) נולדו מחוצה לה.
נתונים סטטיסטים עדכניים
מספר לידות: מספר פטירות: צמיחה טבעית:
הגירה
בשנת 2016 דיווחה הלשכה השוודית לסטטיסטיקה כי 23.2% מאוכלוסיית המדינה בעלי רקע זר.
דמוגרפיה
על פי יורוסטאט, בשנת 2010 היו בשוודיה כ-1.33 מיליון תושבים שנולדו מחוץ לגבולות שוודיה אשר מהווים 14.3% מאוכלוסיית המדינה. מתוכם כ-859,000 (64.3%) נולדו במדינות האיחוד האירופי ו-477,000 (35.7%) נולדו מחוצה לו. בשנת 2017 חיו בשוודיה 1.877 מיליון תושבים שנולדו מחוץ לגבולות שוודיה - 18.5 אחוז מהאוכלוסייה. כמו כן, 562 אלף נולדו להורים שאינם ילידי שוודיה. בסך בכל חיו בשוודיה 2.44 מיליון שאינם ממוצא שוודי.
20 המדינות שבהן נולדו הכי הרבה אזרחי שוודיה לפי נתונים משנת 2016.
קרחון סמית' (אנטארקטיקה)
קרחון סמית' (באנגלית: Smith Glacier) הוא זרם קרח (קרחון ) באזור ארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 160 קילומטרים, ולו שיפוע נמוך.
הקרחון מנקז את הר טוני, וזורם מזרחית - צפון-מזרחית לעבר ים אמונדסן.
נסיגת הקרחון
בשנת 2001, דוקטור אנדרו שפרד ( Andrew Shepherd), עמית מחקר במרכז לתצפית קוטב (Center for Polar Observation) באוניברסיטת קולג' (University College London) בלונדון שבממלכה המאוחדת, הציג ממצאים לפיהם קרחון סמית' מאבד מניפחו במהירות (נסוג במהירות גבוהה), עקב התחממות כדור הארץ ותורם לעלייתם האיטית של האוקיינוסים.
בשנת 2011, האמיש פריצ'רד (Hamish Pritchard), מדען השייך לסקר האנטארקטי הבריטי ( British Antarctic Survey) אשר המטה שלו ממוקם בקיימברידג', שבבריטניה, הציג ממצאים לפיהם קרחון סמית' נסוג בקצב של 8.22 מטרים בשנה.
בשנת 2016, מחקר שפורסם בכתב העת ניטשור קומיוניקיישן (Nature Communication), שהסתמך על מדידות מכ"ם מוטס (מדידות שנערכו מהאוויר), מצא שהמסה של אזור החיכוך בין מדף הקרח סמית' לבין הקרקע שתחתיו בין השנים 2000 ו-2009 איבד בין 299 לכ-489.81 מטרים של קרח מוצק מתחת לקרחון סמית'. קרחון סמית' איבד יותר קרח מכל קרחון אחר שנחקר במסגתר מחקר זה. החוקרים מצאו כי קרחון סמית' נסוג בכ-38.89 קילומטרים במהלך התקופה שבין 1996 ל-2011.המדענים הגיעו למסקנה שגודל הנסיגה נובע בחלקו מהטופוגרפיה הייחודית מתחת לקרח שאפשרה ליותר מי אוקיינוס לחמוק פנימה בין הקרח והיבשה שמתחת לזרם הקרח.
חמלניצקי (מחוז)
מחוז חמלניצקי (באוקראינית: Хмельницька область) הוא אחד ממחוזות אוקראינה, שוכן במרכז המדינה, ובירתו העיר חמלניצקי. שני המקומות נקראים על שם בוגדן חמלניצקי.
שטח המחוז כ-20 אלף קמ"ר, מדורג במקום התשעה עשר בגודלו, ומהווה 3.4% משטח המדינה. בשנת 2014 התגוררו במחוז 1,304,602 תושבים, נתון המדרג אותו במקום ה-14 באוקראינה. המחוז גובל בצפון-מזרח במחוז ז'יטומיר, בדרום-מזרח במחוז ויניצה, בדרום במחוז צ'רנוביץ, במערב במחוז טרנופול, ובצפון-מערב במחוז רובנו.
חלוקה אדמיניסטרטיבית
מחוז חמלניצקי מחולק לשלושה מחוזות משנה (ראיונים): קמניץ-פודולסקי ראיון, חמלניצקי ראיון, שפטיבסקי ראיון.
קמניץ-פודולסקי ראיון כולל את הערים:
חמלניצקי ראיון כולל את הערים:
שפטיבסקי ראיון כולל את הערים:
STS-51-F
המשימה
ב-12 ביולי 1985, ניצבה הצ'לנג'ר על כן השיגור 39-A במרכז החלל קנדי. הספירה לאחור נעצרה 3 שניות לאחר קבלת הצתה של המנוע הראשי. הסיבה לכך הייתה אי תפקוד של שסתום אמצעי הצינון של מנוע ראשי מספר 2. דבר זה גרם לכיבוי שלושת המנועים. כתוצאה מכך, הוחלט לדחות את השיגור ל-29 ביולי. יום השיגור הגיע, ושוב נדחה השיגור. הפעם בשעה ו-37 דקות בגלל תקלה באחד החלקים בשל תחזוקה לא נכונה.
חמש דקות ו-45 שניות להמראה המנוע הראשי מספר אחד כבה הרבה לפני שהיה אמור. הפעם זו הייתה תקלה בחיישן שקרא בטעות התחממות גדולה מדי של המנועים, למרות שהטמפרטורה הייתה תקינה כיבה החישן אוטומטית את המנוע. לאחר הצתה חדשה נראה שהכל תקין עד שכבה מנוע מספר 2 מאותה תקלה בחיישן. לבסוף הוחלט לשגר בכל מקרה את המעבורת אבל להכניסה למסלול נמוך יותר מהמתוכנן סביב כדור הארץ.
לאחר מספר דחיות שוגרה לבסוף המעבורת כשהיא נושאת את "מעבדת החלל 2". למרות הכניסה למסלול נמוך יותר, שדרשה תכנון מחדש של המשימה, הוגדרה המשימה כהצלחה. כל המערכות של מעבדת החלל הותקנו ללא תקלות וקשיים. הניסויים שבוצעו היו בתחומי הביולוגיה, פיזיקה פלסמתית, אסטרונומיה, אסטרופיזיקה, פיזיקה סולרית, פיזיקה אטמוספירית וטכנולוגיה מתקדמת. התבצעו גם שני ניסויים מיוחדים עבור חברות קוקה קולה ופפסי כדי לנסות להתאים את משקאותיהן לאסטרונאוטים השוהים בחלל. התוצאות היו ששני המשקאות תססו בצורה מוגזמת בהיעדר כוח הכבידה.
הנחיתה התבצעה בבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה, ב-11 באוגוסט 1985.
ג'ובאני דוס סאנטוס
ג'ובאני אלכס דוס סאנטוס ראמירז (בספרדית: Giovani Álex dos Santos Ramírez; נולד ב-11 במאי 1989) הוא כדורגלן מקסיקני ממוצא ברזילאי המשחק בעמדת הקשר התקפי והחלוץ בקלוב אמריקה מליגת העל המקסיקנית ובנבחרת מקסיקו.
ביוגרפיה
דוס סאנטוס נולד במונטריי, נואבו לאון שבמקסיקו, לג'רארדו דוס סאנטוס, כדורגלן שידוע בכינויו "זיזיניו", ולאם מקסיקנית. אחיו הצעיר, ג'ונתן, גם הוא כדורגלן. הוא למד בבית הספר "סאו פאולו". בשנת 2001 שיחקה סאו פאולו בגביע דאלאס, ודוס סאנטוס עזר לקבוצתו לזכות בגביע עד גיל 12. מיד לאחר הטורניר הוא עבר לקבוצת הנוער של המועדון של מונטריי.