cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מאיר אבנר
עלייה לארץ ישראל
אבנר היה שותף לדרכו המדינית של נשיא ההסתדרות הציונית העולמית חיים ויצמן והשתתף החל מקונגרס בזל בכמעט כל הקונגרסים הציונים, כולל הקונגרס שהתקיים בירושלים בשנת 1951; אחרי הקונגרס הציוני שהתקיים בשנת 1939 חזר לצ'רנוביץ לזמן קצר ובראשית 1940 נסע לישראל לבקר את בנו והחליט לעלות ארצה ולהשתקע בה.
עם עלייתו לארץ המשיך להיות חבר בוועד הפועל הציוני וכאמור זכה להיות בטקס הכרזת העצמאות, נכח בטקס העלאת עצמות בנימין זאב הרצל לישראל והרבה בכתיבה לעיתונות המקומית (הארץ, היום, הבוקר ועוד) בזכות תרומתו לכלל יהודי רומניה הוא נבחר לנשיא הכבוד של התאחדות עולי רומניה בישראל (התאחדות עולי בוקובינה  קמה מאוחר יותר).
נפטר ב-12 בדצמבר 1955 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק שבתל אביב.
הנצחה
על שמו של מאיר אבנר נקראו רחובות בירושלים, ראשון לציון, רמת גן, נתניה ותל אביב.
הוא הונצח בפרסומים, במחקרים היסטוריים של מכוני מחקר אוניברסיטאיים ובאנציקלופדיות רבות בארץ ובעולם.
בבית העצמאות בתל אביב ניתן לראות את סרטון הכרזת העצמאות שם אבנר מופיע עם ד"ר שליט -ציר נוסף מהקונגרס הציוני הראשון.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
אילן יגודה
אילן יגודה (נולד ב-5 באוגוסט 1958) הוא במאי ומפיק קולנוע ישראלי, המתמקד ביצירת קולנוע דוקומנטרי חברתי ופוליטי.
ביוגרפיה
אילן יגודה נולד וגדל בגבעת שמואל, בן למשפחת פועלים, להורים שעלו לישראל מפולין לאחר המלחמה. יגודה למד בתיכון חדש, בתל אביב. כבוגר תנועת הנוער "השומר הצעיר" הצטרף במהלך שירותו הצבאי לגרעין נח"ל לקיבוץ מגידו. החל לעסוק בקולנוע בעת שהותו בקיבוץ.
לאחר סיום לימודיו החל לעבוד בערוץ 1 וביים עבורם כתבות תחקיר שונות למגזינים השונים, ובהן גם לתוכנית "מבט שני". במסגרת זאת ביים את הסרט "בעניין הבאסים", שחקר את התופעה של צמיחת מאות להקות רוק בישראל של תחילת שנות התשעים. הסרט חשף לראשונה בטלוויזיה את להקת "כנסיית השכל", וליווה את "זקני צפת", חמי רודנר ו"איפה הילד", ערן צור, ירונה כספי ותמיר אלברט בראשית דרכם. עשר שנים לאחר מכן חזר אל חלק מהמשתתפים בסרט המשך שנקרא "זר במקום מוכר", שביקש לבחון את תהליך ההתבגרות של הלהקות וחבריהן.
יגודה ביים כתבות רבות ל'תיק תקשורת' וליומן של ערוץ 2 בהנחיית ירון לונדון. עם ירון לונדון עבד גם במסגרת התוכנית "מסמך", במסגרתה ביים יחד עם נתן זהבי כתבה נרחבת על החיים ב"משולש אלנבי".
בסרטו "גשם 1949" (1996) חוזר יגודה לקיבוץ מגידו ומספר את סיפורם של פליטי השואה שהקימו את הקיבוץ (עם גרעין המייסדים נמנתה גם אמו) ושל פליטי הכפר הערבי לג'ון, שחיו שם קודם לכן. הסרט הוקרן בפסטיבלים רבים ברחבי העולם וזכה לפרסים ולציונים לשבח.
סרטו "מה שצפוי להיות" (2000) מספר את סיפורו של צעיר דרוזי שגדל בסביבה יהודית ונקרע בין שתי התרבויות. הוקרן בפסטיבל חיפה.
בשנים האחרונות סרטיו של יגודה עוסקים יותר בטבע האדם ובתהליכי חיים כמו ביחס שלנו למוות ולזקנה. סרטו "חסד" (2005) מלווה שישה תהליכים של פרידה מהחיים בהוספיס לחולי סרטן בתל השומר. הוקרן בפסטיבל דוקאביב שם זכה בפרס העריכה, הוקרן בפסטיבלים חשובים בעולם: הוטדוקס, קנדה. וויז'ונס דה ריל, ניון, שווייץ ונבחר לייצג את ישראל באינפוט העולמי.
סרטו "שכונה" (2013) מלווה שנה בחייהן של ארבע נשים יוצאות תימן שנפגשות מדי יום על ספסל בשכונת מגוריהן וחוות את השתנות העולם שסביבן. הסרט צולם בהוד השרון, בשכונה בה הוא מתגורר. הוקרן בפסטיבל דוקאביב ובפסטיבלים ברחבי העולם. היה מועמד לפרס הקולנוע הדוקומנטרי 2013.
סרטו "טיונינג"(כיוון, התכווננות) (2020) הוא סרט התבוננות שמלווה התרחשויות שמתחוללות סביב פסנתר כנף שמוצב בתחנת הרכבת מרכז בתל אביב. הסרט הוקרן בפסטיבל "דוקאביב" וכן בפסטיבלים חשובים בעולם: פיפאדוק, צרפת, ביוגרפילם, איטליה, היה מועמד לפרס הקולנוע הדוקומנטרי 2020.
הוא ביים את ההצגה "ציפור עיוורת", על פי מונולוג של חולת נפש שעובד להצגת יחיד בה שיחקה אשתו, איילת גבאי יגודה, ההצגה זכתה בפרס החממה בפסטיבל עכו, 1990.
הוא מורה לבימוי, מנחה סדנאות ואחראי על התחום הדוקומנטרי במגמת קולנוע במכללת "תל חי" (2021-1992). לימד בבי"ס לקולנוע "במעלה" ירושלים ובבית הספר לאמנות "מנשר", מלמד במדרשה לאמנות "בית ברל" וב"סמינר הקיבוצים".
חבר הנהלת "פורום היוצרים הדוקומנטריים" (2000–2004).
אילן יגודה נשוי לאיילת גבאי יגודה, שחקנית במקצועה, להם שני ילדים (עלמה ומיכאל) והם מתגוררים בהוד השרון.
לקריאה נוספת
אודות הסרט "חסד" אודות הסרט "גשם" אודות הסרט "שכונה"
אדוארד לוי
חינוך וקריירה פוליטית
במהלך מלחמת העולם השנייה כיהן כעוזר מיוחד לתובע הכללי של ארצות הברית. ב-1945, חזר לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו ומונה לדיקן בית הספר ב-1950. באותה שנה עבד גם כיועץ ראשי לוועדת המשנה של ועדת המשפטים, לענייני מונופול. הוא התפטר מתפקידו כדיקן והתמנה לראש המכללה (provost) של האוניברסיטה ב-1962.
ב-1964 היה לחבר ב"הצוות המרכזי של הבית הלבן לענייני פנים", בין 7–1966 ב"כוח המשימה של הבית הלבן לענייני חינוך" ובין 70–1969 "כוח המשימה של הנשיא לענייני עדיפויות בחינוך".
ב-1968 מונה לנשיא אוניברסיטת שיקגו, עד שנת 1975. באותה שנה התמנה על ידי הנשיא ג'רלד פורד לתובע הכללי ה-71 של ארצות הברית.
במהלך כהונתו כתובע הכללי, הוא הוציא סט הנחיות (1976) להגבלת הפעילות של סוכנות ה-FBI. הנחיות אלו דרשו מה-FBI להוכיח דבר ביצוע פשע לפני כל שימוש בטכניקות של משטרה סודית כגון ציתותים או חדירה לבית ללא צו בית משפט. הנחיות אלו הוחלפו בהנחיות חדשות, ב-1983, בידי התובע הכללי של הנשיא רונלד רייגן, ויליאם פרנץ' סמית'. הוא גם הצליח לשכנע את הנשיא פורד למנות את עמיתו משיקגו, ג'ון פול סטיבנס כשופט בבית המשפט העליון.
קריירה מאוחרת
לאחר כהונתו כתובע הכללי של ארצות הברית, הוא שב ללמד בבית ספר למשפטים של האוניברסיטה והקולג' של שיקגו ובמקביל כיהן גם כמרצה אורח בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סטנפורד, בין השנים 8–1977.
לוי גם חיבר ספר בשם "מבוא להנמקה משפטית", אשר התפרסם לראשונה ב-1949 ונאומיו קובצו ב"נקודת מבט: שיחות על חינוך".
לוי גם היה לנאמן אוניברסיטת שיקגו ו"קרן מקארתור". כמו כן, היה ליושב ראש וחבר מועצה במועצה לחינוך משפטי למען אחריות מקצועית.
היה נשיא האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1986 – 1989).
לוי נפטר בשיקגו, בגיל 88, עקב מחלת אלצהיימר, ב-7 במרץ 2000.
ללוי שלושה בנים, דייוויד, מייקל וג'ון. דייוויד הוא שופט פדרלי לשעבר ומכהן כעת כדיקן בית הספר למשפטים של אוניברסיטת דיוק.
חתולים בצמרת
חתולים בצמרת (באנגלית: The Aristocats) הוא סרט הנפשה משנת 1970 של חברת וולט דיסני - ה-20 באורך מלא שהפיקו האולפנים. עלילת הסרט מתארת את חייה של משפחת חתולים בפריז של שנת 1910.
לסרט היה אמור לצאת המשכון בהפקת אולפני דיסניטון, אם כי בעקבות שינוי מוקד האולפן הוא בוטל, כמו כן הייתה אמור להיות סדרת טלוויזיה המבוססת עליו שגם בוטלה. בינואר 2022 נודע שעיבוד לייב אקשן לסרט נמצא בפיתוח.
עלילת הסרט
החתולה האם, "דוכסית" שמה, ושלושת גוריה - "ברליוז", "טולוז" ו"מארי", מאומצים וגדלים בביתה של גברת מבוגרת ועשירה, מאדאם אדלייד בונפאמיל, ברובע הרבעי בעיר פריז שבצרפת. הם מתפנקים בבית מפואר ונהנים מכל טוב, ואף מיועדים להיות היורשים החוקיים של רכוש גבירתם. אך כאשר נודע לאדגר, משרתה האישי של הגברת, שהירושה עומדת לעבור לחתולים, הוא מתמלא זעם וקנאה ומחליט להשליכם מן הבית.
אדגר מרדים את החתולים בעזרת "קרם דה-לה קרם בסגנון אדגר" ומשליך אותם מתחת לגשר מחוץ לפריז. למזלם הם נתקלים בתומאס אומאלי, חתול הרחוב המסוקס שמתאהב בדוכסית, ומציע לעזור להם להגיע בחזרה לביתם בפריז. בדרך הם לומדים על מלחמת הקיום, על החיים ברחוב, מתיידדים עם החברים הטובים של אומאלי ועוברים הרפתקאות שונות. תומאס דואג לדוכסית ולגוריה ומשיג להם אוכל ומקום לישון בו. תומאס מציע לדוכסית וילדיה להישאר איתו, אך היא מסרבת מתוך נאמנות למאדאם. הם מצליחים להגיע הביתה, אך שם אדגר תופס אותם ואורז אותם בתיבה, אותה הוא מתכנן לשלוח לטימבוקטו. בעזרת כוחות משותפים של חבריהם החדשים, מצליחים אומאלי, דוכסית וחבורת החתולים לשלוח את אדגר הרשע עצמו לטימבוקטו. הגברת שמחה שדוכסית והגורים שבו סוף סוף הביתה, ומחליטה לאמץ גם את אומאלי, שישמש אב לגורים ובן זוג לדוכסית. לבסוף היא פותחת בביתה בית מחסה לכל חתולי פריז.
פסקול
שיר הנושא נכתב על ידי האחים שרמן, בתום תקופת החוזה (בן שמונה שנים) בין אולפני וולט דיסני לאחים. הוא הושר על ידי מוריס שבלייה. הייתה זו עבודתו האחרונה בקולנוע בטרם נפטר, כשנתיים לאחר מכן.
שמואל פישר (משורר)
שמואל פישר (בהונגרית: Fischer Sámuel; זאדורפלווה, 1846 - מישקולץ, יולי 1917) היה מורה ומשורר יהודי-הונגרי, עיתונאי ומתרגם.
ביוגרפיה
שמואל פישר כתב את עבודותיו בעברית. לאחר שסיים את הכשרתו כמורה וקיבל תעודת הוראה, הוא היה מורה בבית הספר היהודי של קהילת מישקולץ במשך כמה עשורים. כחוקר יהדות מצוין ודובר עברית על בוריה, הוא היה עמית קבוע של העיתוןהצפירה בוורשה, (שהיה אחד העיתונים העבריים החשובים והפופולריים שיצאו לאור בתחום המושב, ונקרא בעולם היהודי כולו, החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 ועד תחילת המאה ה-20). בו פישר פרסם מאמרים ושירים רבים. עבודותיו: האמת (אגדות); מבחר שירים הונגריים (שירים של משוררים הונגרים, שנדור פטפי, יאנוש אראן ועוד בתרגום לעברית) ו"מידות ישראל" שבחוברתו זו המיר את המידה הפסוקה (הקצב והחריזה) העברי העתיק לזו ההונגרית.
עמוס הופמן (היסטוריון)
עמוס הופמן (נולד ב-1952) הוא פרופסור להיסטוריה ואיש חינוך ישראלי. חבר סגל במכללה האקדמית בית ברל וכיהן שם כסגן הנשיאה לעניינים אקדמיים.
ביוגרפיה
עמוס הופמן נולד וגדל בירושלים, הבכור מבין שני אחים. התחנך בגימנסיה העברית רחביה (סיים בשנת 1970). בכיתות ד-ו שהה עם משפחתו באנגליה, לרגל לימודי הדוקטורט של אביו יצחק, שהיה מזכ"ל האוניברסיטה העברית ואחר-כך מנכ"ל אוניברסיטת תל אביב. בצה"ל עשה שירות סדיר בחיל השריון (1973-1970), המשיך ושירת בו במילואים עד לשנת 1997.
הופמן סיים תואר ראשון בהצטיינות באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוגים היסטוריה ופילוסופיה (1978). סיים תואר שני בהצטיינות באותו המוסד בחוג להיסטוריה (1981). נושא עבודת המוסמך: "העילית השלטת בתורותיהם של מוסקה, פרטו ומיכלס" והיא נעשתה בהנחית פרופ' יעקב טלמון. סיים דוקטורט באוניברסיטת שיקגו 1986-1981. נושא עבודת הדוקטור: The Origins of the Theory of the Philosophe Conspiracy והיא נעשתה בהנחית פרופ'. בזמן לימודי הדוקטור שימש כעוזר מחקר לפרופ' רוברט פוגל (Robert Fogel), אוניברסיטת שיקגו (פוגל זכה בפרס נובל לכלכלה על מחקריו בהיסטוריה כלכלית, 1987).
לאחר שובו לישראל ועד אמצע שנות התשעים עבד ולימד באוניברסיטה הפתוחה. משנת 1988 ואילך משמש כמרצה להיסטוריה, המכללה האקדמית בית ברל. התמנה למרצה בכיר בשנת 2005, התמנה לפרופסור חבר בשנת 2012.
עמוס הופמן נשוי מאז 1981 ליעל, להם שתי בנות והם מתגוררים בכפר סבא.
מחקריו
עמוס הופמן עוסק במחקריו בשני תחומים עיקריים: היסטוריה של תקופות הנאורות, ומדיניות הכשרת המורים בישראל.
מקורותיה של תאוריית הקונספירציה של המהפכה הצרפתית
לפי תאוריית הקונספירציה של המהפכה, הוגי הדעות המרכזיים של הנאורות בצרפת (וולטר, רוסו, דני דידרו, ד'אלמבר ועוד) התארגנו בחבורות סתרים ותכננו את המהפכה הצרפתית שנים רבות לפני התרחשותה, ויורשיהם ממשיכי דרכם הוציאו אותה לפועל. תאוריה זו הייתה פופולרית מאוד במאות 18–19, ונחשבה אחד ההסברים החשובים לפרוץ המהפכה. הופמן בדק את מקורותיה של התאוריה וגילה ש-5–6 אינטלקטואלים קתוליים ונאמנים למלוכה ניסחו אותה לראשונה, למעלה מעשרים שנים לפני שפרצה המהפכה הצרפתית. התאוריה הזו – שהיא מופרכת לחלוטין ואין לה כל תוקף כהסבר לפרוץ המהפכה – נפוצה כחלק ממאמץ אדיר של מתנגדי המהפכה לעשות דה-לגיטימציה של הנאורות כמקור אידאולוגי של המהפכה הצרפתית, והיא אחת התשתיות החשובות לימין הפוליטי בצרפת.
הוא פרסם כמה מאמרים שהתבססו על עבודת הדוקטור שלו העוסקים במתנגדי הנאורות.
מהפכה של הרוח: נאורות ומהפכה בצרפת של המאה ה-18
ספרו של עמוס הופמן, שראה אור בהוצאת רסלינג בשנת 2012, עומד על השורשים האינטלקטואליים של המהפכה הצרפתית וקושר בין תנועות של הגות ופולמוסים דתיים מראשית המאה ה-18 לבין אירועי המהפכה החל ממאי 1789.
בספר זה מראה הופמן שהקשר בין הנאורות לבין המהפכה אינו קשר סיבתי פשוט (הנאורות כסיבה והמהפכה כתוצאה), אלא שהקשר ביניהן הוא עקיף ומורכב. הנאורות לא חוללה את המהפכה, אך יצרה מצב שבו הרעיון של המהפכה היה בחזקת "מתקבל על הדעת", ועל כן אפשרי (אך בוודאי לא הכרחי).
מנקודת המבט הזו הופמן שולל את תפיסת ההיסטוריה של האידיאות (כפי שביטא אותה, למשל, יעקב טלמון) לפיה לרעיונותיהם של הוגי הדעות של הנאורות היה כוח פעולה עצמאי, והם יצרו את הסיטואציה המהפכנית. הופמן מציין שכידוע, המהפכה לא תוכננה על ידי איש אלא הייתה תוצר דינמיקה בלתי-צפויה של אירועים פוליטיים בעשור שקדם לה. בין אלה אפשר למנות את היחלשות תדמית המלוכה האבסולוטית, ואת פריצת דעת הקהל כמעין "בית דין" של הציבור המשכיל, ששופט את מעשיו של השלטון ומציע חלופות למשטר הקיים על כל התשתית האידאולוגית שלו (למשל, הדת הקתולית).
מבואות ועריכה מדעית
הופמן שימש כעורך מדעי של שורת ספרים מתורגמים של מקורות הנאורות בצרפת ובאנגליה. בכל הספרים הללו הוסיף מאמרי-מבוא מקיפים שמסבירים את ההקשר ההיסטורי לכתיבת הטקסטים הללו.
הבולט שבהם הוא פרסום תרגום מלא של "אמיל" מאת ז'אן-ז'אק רוסו (בתרגומה של ארזה טיר-אפלרויט), בהוצאת מאגנס 2009. זהו אחד מספרי המופת החשובים בתרבות המערבית ובתולדות המחשבה הפילוסופית והחינוכית בכלל. בהובלתו של הופמן, זכה הספר לתרגום עברי עדכני ולעריכה מדעית מקיפה. פרט למונוגרפיה בת כמאה עמודים הפותחת את הספר, כתב הופמן כ-800 הערות שוליים וכן נספח ("אמיל וסופי, או הבודדים") – מעין המשך לספר שרוסו חיבר בערוב ימיו. במונוגרפיה הוא הסביר את חשיבותו של הספר, כיצד רוסו הגיע לעסוק בחינוך אף על פי שלא אהב חינוך ואף נכשל כמורה. הוא מסביר את ההתנגדות שהספר עורר – התנגדות שגררה את גירושו של רוסו מצרפת, ואת חשיבותו כתשתית לתפיסות חינוכיות בנות זמננו.
הופמן ערך תרגום עברי חדש ל"האמנה החברתית" מאת ז'אן ז'אק רוסו (תרגם עידו בסוק). במבוא לספר עסק במסורת האמנה החברתית כבסיס לחשיבה הפוליטית באירופה.
כמו כן ערך את הספר "דיאלוגים" מאת דני דידרו (בתרגום עידו בסוק). המבוא שכתב מסביר את מקומו של דידרו כמנהיג בולט של הנאורות בצרפת, ואת חשיבותו כסופר, מחזאי ופילוסוף.
כמו כן ערך את "המסכת הראשונה על הממשל המדיני" מאת ג'ון לוק בתרגומה של שונמית ליפשיץ וכתב לה מבוא. במבוא מציג הופמן את משנתו המדינית של לוק כתוצר של תסיסה פוליטית באנגליה בשלהי המאה ה-17, ומסביר את חשיבותו של לוק לא רק כהוגה דעות, אלא כאיש סודם של כמה מדינאים בתקופתו.
הכשרת מורים בישראל
התייחסותו של הופמן לתוכנית הלימודים בהיסטוריה אף היא ביקורתית. הוא מראה שתכלית לימודי ההיסטוריה אינה דווקא ידיעת העבר אלא נטיעת נראטיב הגמוני אצל התלמידים בבתי הספר. לנראטיב הזה יש שני ענפים – האחד ממלכתי-חילוני, ששם דגש על הקשר בין ההיסטוריה של עם ישראל לבין התרבות המערבית, והאחר ממלכתי-דתי, ששם דגש על התערבות האל במהלך ההיסטוריה. המרחק בין שני הנראטיבים הללו הלך וגבר עם השנים, כך שלמעשה היום מדובר בשתי אוכלוסיות שאינן מדברות אותה שפה.
נחל רז
נחל רז הוא נחל איתן הזורם באזור רמות מנשה, שמימיו שופעים בעיקר בחורף. תחילתו של נחל רז באזור עין השופט ברמות מנשה והוא זורם מערבה, אל נחל תנינים שאותו הוא פוגש צפונית לקיבוץ גלעד, נחל תנינים עצמו מתנקז ונשפך אל הים התיכון. בנחל מספר מעיינות בניהם עין פרשים, עין רז, עין קורנית, עין פארות, עין דולה ועין פרחה, בריכת חורף וארבעה מאגרי מים היוצרים נוף ייחודי של "אגמים". נחל רז הוא חלק מהמרחב הביוספרי של פארק רמות מנשה שהוכרז כשמורה ביוספרית על ידי אונסקו בשנת 2011. הבתות לאורך הנחל הם חלק משמורת הטבע בתות תנינים רז שהוכרזה בשנת 2022. ערוץ הזרימה עצמו אינו חלק משמורת הטבע ומטופל על ידי קק"ל כשטח לשימור מרבי ולטיפוח יער הגדות כחלק מיערות פארק רמות מנשה.
מקור השם
מקורו של שמו של הנחל הוא בשמו הערבי ואדי א-ראס.
השם הערבי של הנחל עצמו נקרא על שם החורבה הנמצאת בתחילתו הנקראת חורבת בית ראס כלומר חורבת בית ראש.
בערבית נקרא הנחל גם ואדי דופילה שפירושו נחל ההרדופים.
אקלים
הטמפרטורה השנתית הממוצעת 21 מעלות צלזיוס. החודש החם ביותר הוא יולי, כ-31 מעלות צלזיוס, והחודש הקר ביותר הוא ינואר, עם ממוצע של 11 מעלות צלזיוס. כמות המשקעים הממוצעת 553 מילימטרים בשנה. החודש הגשום ביותר הוא ינואר, עם 165 מילימטרים של גשם, והיבש ביותר הוא יולי, עם 1 מילימטר.
הידרולוגיה
תופעה ייחודית לרמות מנשה היא קיומם של מעיינות רבים ונחלים זורמים במספר גדול ביחס לאזורים אחרים בארץ.
תופעה זו קשורה לכמות המשקעים הגדולה יחסית אך גם למסלע המתאפיין בחילופי גיר אקוויפרי הנשען על שכבות אטומות של חרסית.
כיום הנחל זורם רק בחודשי החורף וניזון ממי הגשמים וממימי המעיינות שבאפיקו.
בעבר היו בערוץ הנחל 11 מעיינות, רק חלקם זכו לשם, למרות שכיום בקיץ המעיינות אינם יוצרים זרימה בנחל הם כן יוצרים סביבה לחה המתאימה להתפתחות צמחיית נחלים.
תוואי הנחל
תחילתו של הנחל ממערבית לחורבת בית ראש (חורבת בית ראש עצמה מנוקזת על ידי נחל משמר העמק), חורבת בית ראש בשמה הקודם חרבת א-רס הייתה משלט חשוב בקרבות משמר העמק ולאחריו במלחמת העצמאות.
משם הנחל מתחתר שכיוונו הכללי הוא מצפון מזרח לדרום מערב.
בתחילת האפיק מאגר מים (המכיל גם מי ביוב מטוהרים) המשרת את קיבוץ עין השופט, לאחר המאגר שרידי באר הנקראת ביר אל ויבידה לאחר הבאר בריכת חורף ועין פרשים, מדרום לעין פרשים חרבת רז-חרבת אל ויבידה.
לאחר חורבת רז נובעים באפיק בחורף ובאביב שורת מעיינות, מהם זכו בשם עין קורנית, עין פארות ועין דולה. הנחל ממשיך להתחתר בנוף גבעות קירטוניות שיוערו באורנים, היער שמצפונו של הנחל נקרא יער ווסטרוויל על שמו של יופ ווסטרוויל, הולנדי נוצרי אשר הקים מחתרת אשר הסתירה והבריחה יהודים מהולנד הכבושה בידי הנאצים לספרד.
מערבית לכביש נמצאים בערוץ הנחל שלושה מאגרי מים היוצרים נוף של "אגמים" הניזונים מהזרימה החורפית בנחל רז.
בשנים גשומות זורמים מים מהמאגר המרכזי ויוצרים את מפלי נחל רז. שבהם נשפך הנחל לנחל תנינים.
צומח
נראה כי כי צמחיית השיא (קליימקס) של רמות מנשה הייתה בתה פתוחה במרכז הרמה, יער פארק של אלון התבור בשוליים המערביים והמזרחיים של הרמה וצמחייה חובבת לחות בנחלים ובמעיינות.
יער הפארק של אלון התבור היה חלק מיער נרחב הרבה יותר שהחל בדרום השרון (יער השרון) והסתיים במזרח הגליל התחתון.
בהתאם לכך במרחב נחל רז קיימת צמחיית בתה עשבונית בחלקו העליון של הנחל.
בחלקו המרכזי באזורים המיוערים על ידי קק"ל קיימת התחדשות יפה של עצי אשחר רחב עלים, חרוב אלה ארץ ישראלית ואלה אטלנטיות.
ויער פארק פתוח של אלון התבור המלווה בשפע של עשבוניים וגאופיטים בחלקו התחתון של הנחל, בעיקר בולטת נוכחותם של עצי אלון התבור באזור מאגרי המים שבסופו ואילו של עצי אלה אטלנטית באזור המעבר שבין חלקו המרכזי והתחתון של הנחל.
בערוץ הנחל צומחים צמחיית מים כגון קנה, סוף, שיח אברהם, הרדוף הנחלים, גרגרנית יוונית, ופטל קדוש, במעלה הנחל צומח פרט בודד של מילה סורית, קק"ל משקמת את יער הגדות על ידי נטיעת עצים הצומחים לאורך גדות נחלים כעצי דולב. במימי המאגר המזרחי בחלקו התחתון של הנחל (מאגר פרחה) גדלה נורית המים היוצרת משטחים לבנים.
בחלקו המרכזי של הנחל ממזרח וממערב לכביש דליה-גלעד מעטר את הגבעות שמעל הנחל יער אורנים נטוע, יער זה והתנאים הסביבתיים מביאים להתפתחות רקפות המגיעה לשיא בגבעת הרקפות.
חי
מרבית בעלי החיים הגדולים הם ליליים ולכן בדרך כלל אינם נצפים בידי מטיילים אך ביחס לאזורים אחרים בארץ שעולם החי בהם נפגע מאוד, מקיים האזור מערכת אקולוגית מפותחת.
בעל החיים הגדול ביותר הוא חזיר הבר המנצל את סבך הקנים למנוחה ביום ויוצא לשחר מזון בשדות שמסביב בלילה, החזיר הוא אוכל כל אך אין כיום במערכת האקולוגית ברמות מנשה מי שיכול לטרוף חזיר בר בוגר ולכן הם מין מתפרץ.
בין הטורפים הגדולים נמנים הזאב, התן הזהוב שהם טורפי העל במערכת האקולוגית וכן השועל המצוי והגירית (חלק מהטורפים כמו התן והגירית הם אוכלי כל) בין הטורפים הקטנים הדלק, הנמייה, הסמור, הקיפוד.
בעל החיים היומי הגדול ביותר הוא הצבי הארץ ישראלי הרועה בשטחים הפתוחים.
בזכות השפע היחסי של המים מקיים האזור אוכלוסיות של צפרדע הנחלים, אילניות, קרפדה ירוקה וטריטון הפסים המצוי בסכנת הכחדה.
מהזוחלים החיים במקווי מים מקיים האזור את צב הביצות ונחש המים המשובץ.
מהנחשים צפע ארצישראלי, זעמן מטבעות, זעמן זיתני, זעמן שחור וארבע-קו מובהק.
הנחשים והטורפים ניזונים ממכרסמים שבניהם יערון גדול, יערון צהוב-צוואר, מריון מצוי, נברן השדה, קוצן מצוי, עכברים וחולדות מצויות וכן מזוחלים שבניהם חומט גמד, נחושית עינונית, עינחש עדינה, חומט הפסים, לטאה זריזה, שממית עצים, שממית הבתים וזיקית מובהקת.
במאגרי המים ניתן לראות ברכיות, אגמיות, טבלנים גמדיים, סופיות ולבניות קטנות, חלקם גם דוגרים במאגרים.
עד תחילת המאה העשרים היה גם הנמר טורף על במערכת האקולוגית שברמות מנשה אך הם הושמדו בסוף המאה ה-19.
נחל רז הוא חלק ממערכת נחל תנינים, שקיים אוכלוסייה של תניני יאור עד ראשית המאה העשרים.
אדם
מחשופי אבני הצור, המעיינות, הצומח שסביבם ובעלי החיים שנמשכו אליהם יצרו את הבסיס לפעילות אנושית כבר בתקופה הפלאוליתית, בדַּ'הְרַת אַבּוּ אֶל־עַמָּאשׁ (אתר 134 בסקר ארכאולוגי רמת מנשה) בתחילתו של נחל רז ובדַּ'הְרַת עַוּדָא (אתר 153 בסקר) מדרומו של הנחל, באתרים אלו נחשפו כלי צור בניהם אבני יד וכן נתזים מטיפוס לֶוַלּוּאַ ופסולת של תעשיית כלי צור.
למרות שבנחל עצמו לא נמצאו שרידי יישובים מהתקופות שקודם לתקופת הברזל, היישוב האנושי ברמות מנשה והפעילות בסביבתו של הנחל המשיכו גם בתקופות הבאות וכפרים נוסדו ברמות מנשה בתקופה הנאוליתית הקרמית, לתקופה הנאוליתית הקדם קרמית, הקרמית ולתרבות ואדי רבה, שייך האתר הנמצא מזרחית לטחנת הקמח במפגש נחל רז ונחל תנינים (אתר 49 במפת רגבים).
על פי עורכי הסקר הארכאולוגי בתקופה הכלכוליתית שררו, כנראה, ביטחון ושגשוג כלכלי בקרב האוכלוסייה הכפרית.
הדבר משתקף הן במספרם הגדול של האתרים שתועדו בהם שרידים מתקופה זו – שלושים ושמונה – מספר גדול מזה של האתרים בכל תקופה קדומה אחרת עד התקופה ההלניסטית, והן בגודלם של האתרים ובמתארם המפורז והמרווח. לתקופה זו שייך היישוב בעין פארות, מציאותם של אתרים מתקופות קדומות בצמוד למעיינות הנוכחיים מצביע, לדעת החוקרים, שמיקום נביעת המעיינות לא השתנה באלפי השנים שחלפו.
בתקופת הברונזה נוסדו בשולי רמת מנשה ערי המדינה יוקנעם ומגידו אשר שלטו במרחב בתקופות קיומם.
בתקופת הברונזה התיכונה נבנו על קו הרכס בשלוחה שמצפון לנחל טומולוסים, מבני אבן שככול הנראה שמשו לקבורה.
בתקופת הברזל ג החל היישוב בתל ראש (תל א רס) שקיים רצף התיישבותי החל מתקופה זו ועד התקופה העות'מאנית והיה היישוב המרכזי באזור ואליו מצטרפים בתקופה הפרסית חורבת רז (ח' אֶל-וַיבִּידָה) וגבעת יאשיהו (תֵּל אֶל־אַסְמָאר).
בתקופה הרומית המאוחרת ובתחילת התקופה הביזנטית הגיעה, כנראה, צפיפות היישובים באזור לשיא.
בתקופה הערבית הקדומה מסתמנת ירידה גדולה במספר היישובים במרחב, ועם זאת ניכרת רציפות במערך היישובים, וקשה להבחין משבר של ממש בהתיישבות. קיומם של רבים מן היישובים הגדולים, ששגשגו בתקופה הביזנטית, נמשך גם לאחר הכיבוש המוסלמי ובניהם חרבת בית ראש.
בתקופה העות'מאנית מתנחלים באזור שבטי נוודים ממוצא תורכמני, אשר עברו לישיבת קבע בתקופה הבריטית ונטשו ישוביהם במלחמת העצמאות, בין ישובייהם היו אבו שושה, אבו זוריק ומנסי.
בתקופה זו גם נוסדים כפרים שתושביהם היו אריסים על אדמות בעלי אחוזות גדולים שישבו מחוץ לאזור ובניהם א־ריחניה, דלית א־רוחה, גִ'עָארָה ואל־כפרין (אל כפרין שנוסד על ידי תושב אום אל פחם שברח מנקמת דם היה חריג משום שחלק גדול מאדמותיו היו בבעלותו ויתרתם בבעלות הווקף והממשל), גל ישובי נוסף הגיע ממצרים (חמולות מוסראווה) לאחר מסעו של מוחמד עלי והשלטון המצרי בארץ ישראל.
חלק מקרקעות הכפרים נקנו בתחילת המאה העשרים ונוסדו בהם יישוביי חומה ומגדל קיבוץ דליה וקיבוץ עין השופט.
כבסיס לפעילות ההתיישבות היהודית שמשה גבעת ג'וערה שאחרי כן שימשה גם כבסיס לאימוני ההגנה ולאחר קום המדינה כבסיס בית ספר למכ"ים של חט' גולני וכבסיס גדנ"ע.
לסוף התקופה העות'מאנית שייכת גם טחנת הקמח המצויה במפגש נחל רז עם נחל תנינים (תחנת גלעד) ששמשה עד שנות ה-30 של המאה ה-20, לצורך הזרמת מים להפעלת הטחנה נבנה סכר בקרבתו של מפגש הנחלים, שהיטה את מימיו של נחל רז, וכן מים שהוזרמו באמה מעין ניצה, הנובע במרחק של 800 מ' בערך ממזרח. מן הסכר נמשכה אמה, חלקה חצוב בסלע וחלקה בנוי, עד למבנה הטחנה, שנבנו בו שתי ארובות (גובהן 5.20 מ').
במלחמת העצמאות היה אזור נחל רז ובמיוחד ג'וערה, חרבת בית ראס וכופרין שטח מפתח בקרב על משמר העמק.
חרבת בית ראס שבראש הנחל חלשה על הנתיבים המוליכים למשמר העמק מדרום והחזקה בה אפשרה אבטחת השטח השולט על הקיבוץ מדרום.
הקרב על משמר העמק היה הפעם הראשונה בו ניסה כוח צבאי סדיר (או סדיר למחצה) ערבי בגודל של חטיבה שנמנה עם צבא ההצלה ושכלל גם שתי סוללות תותחים ופלוגת משוריינים לכבוש ישוב יהודי ובניסיון זה הובס.
חשיבות אקולוגית ושמירת טבע
בסקר טבע רמות מנשה הוגדר נחל רז והבתות שלאורכו כבעלות ערכיות גבוה מאוד מבחינה אקולוגית.
חשיבות זאת באה לידי ביטוי הן בהכרזת הבתות שלאורכו של הנחל כשמורת טבע בתות תנינים רז בשנת 2022 והן בהגדרת הצומח שבאפיק הזרימה כבעל חשיבות עליונה לשימור במסגרת פארק רמות מנשה של קק"ל.
במיוחד חשוב הנחל לקיום טריטון הפסים המתרבה בו והבתות לקיום הבז האדום הצד בהם את מזונו.
מסלולי טיול
ניתן לטייל לכל אורכו של הנחל בדרכי העפר העוברות בערוץ הנחל.
פרנצ'סקו קונטאריני
פרנצ'סקו קונטאריני (באיטלקית: Francesco Contarini; 28 בנובמבר 1556 - 6 בדצמבר 1624) היה הדוכס ה-95 של ונציה. קונטאריני כיהן כדוג'ה מאז מינויו ב-8 בספטמבר 1623 ועד פטירתו, 14 חודשים לאחר בחירתו לתפקיד.
ביוגרפיה
קונטאריני נולד בוונציה לברטוצ'י קונטאריני ולאורה דולפין. הוריו מתו שניהם בצעירותו, והוא גודל על ידי שני אחיו. שלושת האחים ירשו הון רב מהוריהם, ופרנצ'סקו זכה בשל כך להשכלה טובה.
קונטאריני, ההרפתקן, יצא במספר שליחויות דיפלומטיות במסגרתן ייצג את לה סרניסימה בחצרות ממלכי אירופה.
בעקבות מות קודמו, אנטוניו פריולי ב-12 באוגוסט 1623, לא היה מועמד טבעי לרשת את כס הדוג'ה, ואף סירב לקבל את התפקיד. בהצבעות שנערכו היה שוויון בין המועמדים השונים. לאחר 79 הצבעות שנערכו בהן לא הושגה הסכמה, הסכים לבסוף קונטאריני לקבל על עצמו את התפקיד ונבחר ב-8 בספטמבר.
תקופת כהונתו הייתה תקופת שלום, וזאת על אף מלחמת שלושים השנים שהתנהלה באותה עת, ואשר ונציה לא השתתפה בה.
אף שקונטאריני נבחר לתפקיד בגיל צעיר יחסית (גיל 67) הוא חלה בתום השנה הראשונה לכהונתו, ונפטר שישה שבועות לאחר מכן.
וידוי
וידוי הוא הודאה במעשה פשע או בחטא שביצע האדם או חשיפה של מחשבות פרטיות.
ג'יימס באטלר, הדוכס השני מאורמונד
ג'יימס באטלר, הדוכס השני מאורמונד (באנגלית: James Butler, 2nd Duke of Ormonde; 29 באפריל 1665 - 16 בנובמבר 1745) היה חייל ומדינאי אירי, בנו של תומאס באטלר, הרוזן השישי מאוסורי ואשתו אמיליה, ונכדו של ג'יימס באטלר, הדוכס הראשון מאורמונד.
ביוגרפיה
באטלר נולד בדבלין והתחנך בצרפת ובמכללת כרייסט צ'רץ' שבאוקספורד. לאחר מות אביו ב-1680 הוא ירש את תואר רוזן אוסורי. ב-1684 קיבל את הפיקוד על רגימנט פרשים באירלנד, ולאחר עלייתו לשלטון של ג'יימס השני הוא הועסק בחצר המלוכה ושירת בדיכוי מרד מונמות' ב-1685.
ב-1688 ירש את סבו בתור הדוכס מאורמונד, ולאחר מכן הצטרף אל ויליאם מאוראנז', שמינה אותו לקולונל של רגימנט הפרשים האישי שלו. על רגימנט זה פיקד בקרב בוין במסגרת מלחמת ויליאם באירלנד. באותה שנה מונה גם לנשיא טריניטי קולג' שבדבלין, וכיהן במשרה זו עד 1715. ב-1691 הוא שירת באירופה תחת פיקודו של ויליאם. לאחר עלייתה לשלטון של המלכה אן הוא התמנה למפקד כוחות הקרקע שפעלו ביחד עם סר ג'ורג' רוק בספרד, שם נלחם בקרב קדיס וקרב מפרץ ויגו במסגרת מלחמת הירושה הספרדית. לאחר שהושבע כחבר במועצת המלוכה הוא החליף את הרוזן מרוצ'סטר בתפקיד המשנה למלך של אירלנד, תפקיד אותו מילא בין 1703 ל-1707.
לאחר פיטוריו של הדוכס ממרלבורו ב-1711 החליף אותו באטלר בתפקיד קפטן-גנרל, והפך לעושה דברם של השרים הטורים, שמדיניותם הייתה להמשיך את המלחמה בארצות השפלה במקביל למתן פקודות סודיות לאורמונד לא לקחת חלק פעיל בתמיכה בבני בריתם שתחת פיקודו של הנסיך אויגן מסבויה.
בזכות תפקידו כקפטן-גנרל הוא היה לדמות מפתח במשבר שפרץ לאחר מותה של המלכה אן. אף על פי שתמך במהפכה המהוללת של 1688 הוא היה בעל נטיות טוריות, ומבחינה פוליטית היה מתומכיו של לורד בולינגברוק. בשנותיה האחרונות של אן הוא נחשד גם בנטיות יעקוביטיות, והתכתב עם בן דודו פירס באטלר (מפקד רגימנט יעקוביטי) וג'יימס פיץ ג'יימס, הדוכס הראשון מברוויק. אולם, הוא הצטרף לבולינגברוק והרוזן מאוקספורד בתמיכה הפומבית שלהם במלך ג'ורג' הראשון, שלמרות זאת פיטר אותו מתפקידו כקפטן-גנרל. ביוני 1715 הוא הודח מכל תפקידיו, נמלט לצרפת, ובמשך תקופה קצרה התגורר עם בולינגברוק. ב-1716 החרים הכתר את כל אחוזותיו באמצעות חוק של הפרלמנט, אם כי חוק נוסף שנחקק לאחר מכן התיר לאחיו צ'ארלס לרכוש את האחוזות מחדש.
הוא נטל חלק במרד היעקוביטי של 1715, ולאחר מכן התגורר בספרד, שם התקרב לראשי המדינה ונהנה מגמלה מלכותית. הוא אף נטל חלק בתוכנית הספרדית לפלוש לאנגליה ב-1719 ולהמליך את ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, אך הצי שלו נפגע קשות מסערה ליד גליסיה. בימיו האחרונים הוא התגורר בעיקר באביניון, שם סעדה אותו ליידי מרי וורטלי מונטגיו. אורמונד מת ב-16 בנובמבר 1745, ונקבר במנזר וסטמינסטר.
היה נשוי לליידי מרי סומרסט, בתם של הנרי סומרסט, הדוכס הראשון מבופורט ואשתו מרי קאפל. כמו כן, היה חבר במסדר הבירית ומסדר הדרדר.
פרנץ ארקל
פרנץ ארקל (בהונגרית: Erkel Ferenc דיולה, 7 בנובמבר 1810 - בודפשט, 15 ביוני 1893) היה מלחין הונגרי, מנצח, פסנתרן. בנוסף היה גם שחמטאי, הנשיא הראשון של חוג השחמט של פשט. הוא החל את הקריירה כפסנתרן וכמורה למוזיקה בקולוז'וואר, ובהמשך עסק גם בניצוח ובהלחנה. בשנת 1834 התיישב בפשט. שנתיים עבד כמנצח ב"תיאטרון הגרמני העירוני של פשט" ו"בחוג התיאטרון ההונגרי בבודה". בשנת 1837 הצטרף לתיאטרון ההונגרי של פשט, לימים התיאטרון הלאומי של בודפשט, תחילה כמנהל במה ואחר כך כמנצח. הוא עבד שם כשלושה עשורים. בשנת 1840 כתב את האופרה הראשונה שלו, "מאריה באטורי". בשנת 1844 זכה במכרז להלחנת מילות ההמנון הלאומי של פרנץ קלצ'יי. לאחר מהפכת 1848 בהונגריה ומלחמת העצמאות בשנים 49–1848, הוא פעל לקידום החיים המוזיקליים של בירת הונגריה. בשנת 1853 תחת הנהגתו הוקמה האגודה הפילהרמונית, אותה ניהל תקופה ארוכה. האופרה שלו "באנק באן", הנחשבת לשיא בקריירה שלו, הוצגה בשנת 1861. הוא תרם להקמת האקדמיה למוזיקה (1875), והיה בה מנהל ופרופסור לפסנתר במשך עשר שנים. הוא היה למנהל המוזיקלי הראשי של בית האופרה של בודפשט, שנפתח בשנת 1884. שמו של ארקל נקשר ביצירת האופרה הלאומית ההונגרית. על בסיס דפוסי האופרה המערביים, בעיקר איטלקיים וצרפתים, הצליח ליצור שפת אופרה לאומית אחידה יחסית על ידי שאיבת השראה מסגנונות מוזיקת העם ההונגרית כמו סוגת הורבונקוש, לעדן ולהרחיב את אפשרויות הביטוי שלה. הוא היה שחמטאי מפורסם, ממקימי חוג השחמט של פשט, שנוסד בשנת 1864.
ביוגרפיה
ישנן מספר סברות לגבי מוצא משפחתו של פרנץ ארקל. אחת מהן היא שלמשפחה מוצא הולנדי. אגדה זו נחשבה לנכונה אף במשפחת ארקל, שכן ספר דיון אמונה הולנדי של ג'יי.ס. ואם ארקל נכלל באינדקס האפיפיורי משנת 1711. על פי תאוריה אחרת, הארקלים הגיעו מהעיר פרייבורג שבמדינת באדן באדן עילית, שכן השם ארגקלין – המכונה גם ארקלין – הופיע שם כבר בשנת 1565, לימים ארגל. עם זאת, ככל הנראה, אבותיו המיידיים של ארקל היו גרמנים קתוליים מברטיסלבה. לפי לאיוש קמני (1933), השם ארקל הופיע בספרי הקרקעות של המאה ה-15. ככל הנראה השם התפתח מהשם ארגל מהגרמנית ההתיכון שפירושו היה סל לבציר ענבים.
המורה למוזיקה הראשון של פרנץ הצעיר היה המהגר הפולני שימון צינגולסקי, ומשנת הלימודים השנייה אביו בעצמו. את הידע המוזיקלי שלו לפני כן הוא רכש מאביו ומסבו. הוא השתתף במפגשים מוזיקליים למבוגרים מוקדם מאוד ולעיתים קרובות, במיוחד בערבי המוזיקה של אלברט רושטי, הנוטריון הראשי של מחוז בקש. פרנץ הקטן התקדם במהירות עם בלימודיו. כבר כשהיה בן עשר החליף לפעמים את אביו על ספסל העוגב. הוא היה בן אחת עשרה כשניגן בפסנתר לראשונה בפני קהל בדיולה.
הוא החל את לימודיו בגימנסיה באוראדיה, ובשנים 1822 עד 1825 המשיך את לימודיו אצל הבנדיקטינים בברטיסלבה, על פי רצון אביו. כשהיה סטודנט בברטיסלבה הוא ניגן לעיתים קרובות במיסות של מנזר נוטרדאם. את לימודיו סיים בגיל שבע עשרה. הוא למד את היסודות של ההלחנה, תוך התפתחות לווירטואוז לפסנתר. עוד לפני שעזב שם כתב את יצירתו הראשונה, ליטאניה, אשר אבדה.
הוא קיבל משרת מורה ונגן בקלוז'-נאפוקה ועבר לבירת הונגריה בשנת 1835, שם הפך למנצח "חוג התיאטרון העירוני של בודה". תוך זמן קצר הפך לאיש המוביל בחיי המוזיקה של הערים בודה ופשט. כמעט בכל מהדורות המגזין הונדרי (Honderű) שהיה מגזין ספרות, אמנות ואופנה הונגרי בין 7 בינואר 1843 ל-1 באפריל 1848, שהיה מיועד בעיקר לאצולה, הוזכרו הקונצרטים לפסנתר שלו. .
הניצוח על האופרה של רוסיני הספר מסביליה ב-11 באפריל 1835 נחשבת להופעת הבכורה שלו אף על פי שניצח בעבר על אופרות בקלוז'-נפוקה, תאריך זה נחשב לנקודת המוצא לניצוחו של ארקל. ארקל קיבל משרה לתקופה קצרה בתיאטרון הגרמני של פשט ונשאר שם עד סוף 1837. בינתיים נבנה התיאטרון הלאומי ההונגרי החדש שאליו עבר תמורת הכנסה קטנה יותר.
גם בחייו הפרטיים חל שינוי. הוא פגש את הפסנתרנית הגדולה אדל אדלר בשנת 1839 והם נישאו ב-19 באוגוסט. כך הפך לחתנו של המנצח המהולל של הכנסייה הראשית להכתרה בבודה, ג'ורג' אדלר. הזוג נסע לדיולה לירח הדבש, שם הם גם ערכו קונצרט משותף כדי לעזור לבית החולים המחוזי.
ארקל הקדיש את השנה שלאחר מכן להלחנה והבכורה של האופרה הראשונה שלו מאריה באטורי הייתה ב-8 באוגוסט 1840. בנוסף לעיתונות ההונגרית בפשט, גם זו הגרמנית בירכה על האופרה, והדגישו את מקוריותה ועושרה במנגינות לאומיות. תחת ניהולו של ארקל עלתה רמת התיאטרון הלאומי ההונגרי בהדרגה. עבודתו החינוכית הקפדנית והעקבית יצרה אנסמבל מחובר רב-פנים, בעל מיומנויות שונות. הרפרטואר הועשר ביצירות ברמה גבוהה יותר. אופרותיהם של לואיג'י כרוביני, אטיין מאול, דניאל אובר, ג'אקומו מאיירבר, וינצ'נצו בליני ויצירותיו של גאטנו דוניצטי הוצגו גם הן.
בנו הראשון של ארקל, דיולה, נולד ב־7 ביולי 1842, ובנו השני, אלק, נולד ב־2 בנובמבר 1843. בנו השלישי, לאסלו, נולד ב־9 באפריל 1844, ובאותה שנה סיים אחיו רז'ה לימודי רפואה ושימש כרופא התיאטרון עד שובו לדיולה בשנת 1845. שתי האופרות של ארקל זכו להצלחה אדירה באותה השנה.
הקמת האגודה הפילהרמונית
שנת 1853 היא שלב חשוב בחיי המוזיקה ההונגריים. ארקל הקים את האגודה הפילהרמונית בראש קומץ מוזיקאים. קונצרט ההיכרות בשנת 1853 התרחש ב־20 בנובמבר, לאחר חודשיים של ארגון וחזרות, באולם הטקסים במוזיאון הלאומי. בתוכנית הוצגו יצירות מאת מוצרט, בטהובן, מנדלסון ומאיירבר, בניצוחו של ארקל. מכיוון שמערכת הדיכוי של אוסטריה לא אפשרה הקמת אגודות, אך הסכימה לארגון קונצרטים, החברה לא הפכה לישות משפטית עד אוגוסט 1867.
הפיסגה
שנים עברו מאז ההצלחה הבלתי נשכחת של הוניאדי. במהלך תקופה זו לארקל לא היו יצירות משמעותיות. כשהשמיע את קולו שוב, הוא הציג בפני הקהל את היצירה האיכותית ביותר שלו, את האופרה באנק באן שהוא כפל אוצר תרבותי: לדרמה ההיסטורית של יוז'ף קטונה אין שום דומה לו בספרות ההונגרית, וכך גם לאופרה של ארקל עם שורה של שירים היסטוריים הונגריים. הליברטו של היצירה נכתב על ידי בני אגרישי והיה בהחלט מוכן במחצית הראשונה של 1851, שכן הליריקן של ארקל נפטר ביולי של אותה שנה. לא ידוע מתי הוא הגיש לארקל את הטקסט, רק שהמלחין סיים את תזמור האופרה בשנת 1860.
מורשתו
ארקל - כמלחין - תופס אותו מקום בהיסטוריה של המוזיקה ההונגרית כמו מיכאיל גלינקה במוזיקה הרוסית (הלאומית), סטניסלב מוניושקו בפולנית אנטונין דבוז'אק ובדז'יך סמטנה במוזיקה הצ'כית. עבודותיו מאופיינות בטיפוח מסורות לאומיות, עושר המנגינות, שימור צורות שיר וריקוד, ושילובם עם סימני סגנון אירופיים (בעיקר איטלקיים וצרפתיים, במידה פחותה גרמניים) (אחת הדוגמאות הידועות ביותר היא אריה לה גראנג' שחוברה בהמשך בלסלו הונאדי). העידן הראשון שלו כמלחין אופרה הושפע בעיקר מהכותבים האופנתיים בתקופה, בליני, אובר, הרולד, מאיירפיר, וגם ורדי. בקומפוזיציות המאוחרות שלו, הוא גם עשה ניסיון צנוע להציג את טכניקת העריכה של וגנר.
גמר הליגה האירופית 2023
גמר הליגה האירופית של עונת 2022/2023 נערך בפושקש ארנה בבודפשט, הונגריה ב-31 במאי 2023.
הפושקש ארנה אמור היה לארח את הגמר של שנת 2022 אך בעקבות מגפת הקורונה באירופה בשנת 2020, הגמר שהיה אמור להתקיים בשנה זו באצטדיון אנרגה גדנסק שבפולין הועבר לאצטדיון ריין אנרגי בקלן, גרמניה. ולו"ז משחקי הגמר נדחה בשנה, אצטדיון אנרגה גדנסק קיבל את האירוח של גמר 2021 במקום גמר 2020, אצטדיון רמון סאנצ'ס פיחואן בסביליה, ספרד. קיבל את אירוח גמר 2022 במקום גמר 2021, והפושקש ארנה קיבל את אירוח גמר זה במקום גמר 2022.
המנצחת בגמר, סביליה, תתמודד על תואר הסופר קאפ האירופי לשנת 2023 מול המנצחת בגמר ליגת האלופות 2023.
האצטדיון המארח
זה יהיה גמר הליגה האירופית הראשון שנערך בפושקש ארנה והפעם השנייה שמשחק זה נערך בהונגריה אחרי שגמר 1985 נערך באצטדיון סוסטוי בסקשפהרוואר. זה גם יהיה משחק הגמר השלישי בתחרויות אופ"א שנערך באצטדיון זה, אחרי שגמר ליגת האלופות לנשים 2019 וגמר הסופרקפ האירופי 2020 התקיימו באצטדיון. אצטדיון זה אירח גם שלושה משחקים במסגרת שלב הבתים של יורו 2020.
תהליך הבחירה
ב-2 במרץ 2020 במהלך פגישה באמסטרדם, הולנד. נבחר הפושקש ארנה על ידי אופ"א לארח את גמר הליגה האירופית של שנת 2022
ב-17 ביוני 2020 הודיעה אופ"א כי בשל מגפת הקורונה באירופה, לו"ז הגמרים ידחה בשנה, וכתוצאה מכך הפושקש ארנה יארח את גמר הליגה האירופית 2023.
יוז'ף אנטל
יוז'ף אנטל הבן (בהונגרית: Antall József; 8 באפריל 1932 - 12 בדצמבר 1993) היה היסטוריון ופוליטיקאי הונגרי, ראש הממשלה הראשון שנבחר בבחירות דמוקרטיות בהונגריה לאחר נפילת הקומוניזם ושינוי שיטת הממשל במדינה לדמוקרטיה פרלמנטרית. מנהיג מפלגת הימין-מרכז הפורום הדמוקרטי ההונגרי (MDF) בשנים 1989–1993.
ביוגרפיה
אנטל נולד בבודפשט. אביו, יוז'ף אנטל, היה פוליטיקאי וחסיד אומות העולם, שמונה לאחר מלחמת העולם השנייה לתפקידי שר השיקום ויושב ראש הצלב האדום ההונגרי, והיה ממייסדי מפלגת הירקנים והחקלאים העצמאיים בהונגריה.
בראשות ממשלת הונגריה
אנטל ניצח בבחירות פנימיות לראשות מפלגת הימין-מרכז הפורום הדמוקרטי ההונגרי (MDF), שנערכו ב-21 באוקטובר 1989. בכך הפך למועמד המפלגה לראשות הממשלה. המפלגה זכתה לניצחון גורף עם 164 מושבים בפרלמנט ההונגרי. ב-23 במאי הציג את ממשלתו ובכך היה לראש הממשלה הראשון מאז 1948 שלא היה קומוניסט.
הוא ליווה את מעברה של הונגריה לכלכלת שוק והרפורמות שנלוו למעבר זה. המעבר חשף את מצבה הכלכלי הרעוע של המדינה, האבטלה קפצה מ-0% ל-14% וקצב האינפלציה השנתי עמד על 23-35%. רמת החיים של רבים מהתושבים הייתה נמוכה מאוד, והפערים החברתיים גדלו. השחיתות פשתה והפכה נרחבת וגלויה יותר מבעבר, שיעור הפשיעה גדל במיוחד בערים הגדולות ורמת הביטחון האישי התדרדרה.
בקיץ 1990 תמכו אנטל ומפלגתו בהכנסת תכנים של חינוך דתי קתולי לתוכנית הלימודים הלאומית, הרעיון הוביל לסכסוך בתוך הקואליציה שלו מאחר שיותר מרבע מכלל האוכלוסייה ההונגרית אינם קתולים. הרכב הממשלה שלו ידע זעזועים לאורך הקדנציה.
אנטל אובחן כחולה בלימפומת הודג'קין בקיץ 1990, בתקופה האחרונה לכהונתו הוחלף אנטל בממלא מקומו, שר הפנים פיטר בורוש. הוא נפטר ממחלתו ב-12 בדצמבר 1993.
ג'יימס ווטסון
ג'יימס דיואי ווטסון (באנגלית: James Dewey Watson; נולד ב-6 באפריל 1928 בשיקגו) הוא גנטיקאי אמריקאי לו מיוחס גילוי מבנה מולקולת ה-DNA במעבדת קוונדיש יחד עם פרנסיס קריק, על בסיס עבודתה של רוזלינד פרנקלין.
בשל הישג זה זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1962 יחד עם קריק ומוריס וילקינס.
ביוגרפיה
ווטסון החל את לימודיו באוניברסיטת שיקגו בגיל 15 (שם למד זואולוגיה). בשנת 1950 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת אינדיאנה, על עבודה בהנחייתו של סלבדור לוריא, והגיע לקיימברידג' לפוסטדוקטורט כשהיה בן 23 בלבד.
המחקר על מבנה ה-DNA
עיקר המחקר במעבדת קוונדיש נעשה בחלבונים, אך ווטסון וקריק החליטו להתחיל ולעבוד על ניסיון לפענח את המבנה המרחבי של ה-DNA. לדעתם, וכאמור בניגוד לתפיסה שרווחה באותה תקופה, היה סיכוי גבוה שדווקא מולקולה זו נושאת את החומר התורשתי. בנו של פאולינג, פיטר, נמצא אף הוא במעבדת קוונדיש, ובדרך זו זכו ווטסון וקריק למידע שעומד להתפרסם בתחום עוד לפני הפרסום בפועל. כך יכלו לעקוב אחר ההתקדמות של פאולינג (שנמצא בקליפורניה), ולקבל מידע רב-משמעות בעבורם שישמש, כפי שנראה, גם כמניע להתקדמות בפענוח המבנה.
אחת ההחלטות הראשונות של ווטסון וקריק, שהייתה לה כנראה משמעות רבה מבחינת הגילוי, היא ההחלטה שלהם לנסות ולבנות מודל פיזי שיתאר את מבנה המולקולה, בדומה לשיטה שבה נקט פאולינג במהלך גילוי המוטיב החלבוני ה"אלפא הליקס". המודל שניסו לבנות, כלומר מבנה המולקולה, אמור היה לעמוד בדרישות של הקשרים שבין מרכיבי המולקולה ולהיות בעל משמעות מבחינת יכולת ההעברה של המידע הגנטי.
הניסיון הראשון של ווטסון וקריק משנת 1951 לבנות מודל של המולקולה התבסס על דברים שווטסון שמע וזכר (אך כנראה לא הבין) מהרצאה שנשאה רוזלינד פרנקלין בקינגס קולג'. מודל זה התבסס על ההנחה של מולקולה בעלת שלושה סלילים שקבוצת הפוספט נמצאת במרכזה-הנחה שגויה הן מבחינת המטען החשמלי במרכז וכמות מולקולות המים. פרנקלין – שהוזמנה ביחד עם וילקינס וחוקרים נוספים של קינגס קולג' לראות את המודל – הבינה כי אינו מתאים לתוצאות שהוצגו על ידה, ופסלה אותו מיד. לאחר ניסיון זה הורה להם בראג, מנהל המעבדה, להפסיק לעבוד על מבנה ה-DNA ולהתמקד בתחומים אחרים.
לאחר כשנה, בעקבות ניסוי הרשי-צ'ייס (1952) שתמך משמעותית בהנחה שה-DNA הוא החומר התורשתי הנמצא בתא החי וכן בשל הידיעה כי פאולינג וקורי החלו לעבוד בעצמם על פענוח מבנה ה-DNA, הסכים בראג כי ווטסון וקריק יחזרו לעבוד על בניית המודל. בשלב זה במיוחד, לקראת בניית המודל הסופי, עשו ווטסון וקריק שימוש מהותי במידע נוסף של רוזלינד פרנקלין ולמעשה התבססו עליו על מנת להגיע למודל הסופי: צילום רנטגן של המולקולה מסוג B המכונה "תצלום 51" ודו"ח שחיברה פרנקלין עבור ועדה מטעם מועצת המחקר הרפואי (MRC). לאחר שראה את הדו"ח של פרנקלין, קריק הגיע מיד למסקנה כי הסלילים במולקולה נמצאים בכיוונים מנוגדים. רק קריק יכול היה להסיק זאת כי לווטסון לא היה כלל מושג בתחום זה של קביעת מבנה של מולקולה.
ב-4 בפברואר 1953 ניסו ווטסון וקריק שוב לבנות את המודל, והפעם מודל של סליל כפול המתבסס במפורש הן על הנתונים שווטסון ראה בתצלום 51 והן על הנתונים שהופיעו בדו"ח של פרנקלין למועצת המחקר הרפואי, שהתקבל מפרוץ. ואולם למרות זאת, אחת הבעיות בפניה עמדו ווטסון וקריק בהשלמת המודל הייתה הזיווג הנכון של הבסיסים, כאשר כל חלק מהמולקולה אמור היה להתאים לחלקים האחרים מבחינת הקשרים הכימיים הדרושים. במשך ימים לא מעטים ניסה ווטסון לחבר את החלקים של המולקולה באמצעות מודל מקרטון. לאחר מספר ניסיונות כושלים, נכנס לתמונה חוקר כימאי בשם ג'רי דונויו (Jerry Donohue) שישב באותו חדר עם ווטסון והיה תלמידו לשעבר של פאולינג. דונויו ראה את החלקים שבהם השתמש ווטסון כדי לדמות את הבסיסים ואת הניסיונות שלו לזווג אותם ללא הצלחה. הוא הבחין כי ווטסון משתמש בצורת בסיס הנקראת "אנול" במקום ב"קטו" והסב את תשומת ליבו לכך שהכתוב בספרי הלימוד על הביוכימיה של חומצות גרעין, עליו ווטסון הסתמך, אינו נכון. כך התאפשר לווטסון לבצע את זיווג הבסיסים הנכון.
בניית המודל הסתיימה בסוף חודש פברואר. ב-28 בפברואר 1953, בהתאם לגרסתו התיאטרלית של ווטסון בספרו, נכנס קריק בסערה אל פאב ה-Eagle והודיע לכולם כי "מצאנו את הסוד של החיים". המאמר שלהם נכתב במהלך חודש מרץ, ונשלח לפרסום ב-2 באפריל 1953.
ב-25 באפריל התפרסם גיליון מספר 171 של כתב העת Nature ובו הופיעו שלושה מאמרים הקשורים למבנה ה-DNA, אשר נשלחו לפרסום באותו תאריך. ראשון הופיע המאמר של ווטסון וקריק, "המבנה המולקולרי של חומצות גרעין" (Molecular Structure of Nucleic Acids), אשר היה קצר ביותר והשתרע על פני מעט יותר מעמוד. השני, המאמר של וילקינס עם סטוקס ווילסון, "מבנה מולקולרי של חומצות גרעין דאופנטוזיות" (Molecular Structure of Deoxypentose Nucleic Acids), והשלישי המאמר של פרנקלין ותלמיד המחקר שלה גוסלינג – "תצורה מולקולרית בתימונוקליאט" (Molecular Configuration in Sodium Thymonucleate).
מחד – ברור כי לא קיים קשר בין המאמרים והם אינם פרי עבודה משותפת של כל המחברים יחדיו. מבחינת כל אחד מהמחברים מדובר בעבודת מחקר נפרדת אם כי בתחום המחקר המשותף לכולם – חומצות הגרעין. מאידך – וילקינס ופרנקלין ידעו כבר על הגילוי של ווטסון וקריק כאשר הגישו את המאמרים שלהם לפרסום, ולכן שניהם מתייחסים אליו. הם מצביעים, כל אחד מהם במאמרו שלו, כיצד הנתונים המפורטים בו מתיישבים או אף תומכים בהשערת המבנה של ווטסון וקריק שהופיעה במאמרם. בניגוד אליהם, ווטסון וקריק עצמם לא ציינו בגוף המאמר, למעט משפט בודד בפסקת התודות שבסיומו, את עבודתם של וילקינס ופרנקלין, ודבר לא נאמר על תרומתה המיוחדת של פרנקלין עצמה לגילוי.
על המשפט הבודד המאזכר את פרנקלין במאמרם של ווטסון וקריק, נכתב:
ההתייחסות המועטה שאליה התווספה הופעת שלושת המאמרים יחדיו, יצרה תחושה, במיוחד לנוכח העובדה כי המאמר של ווטסון וקריק היה בעל החשיבות הרבה ביותר מבחינת תוכנו, כי למעשה המאמרים של וילקינס ופרנקלין נכתבו כסוג של אישוש ניסויי להשערה של ווטסון וקריק, במקום לראות בהם את אשר היו לאמיתו של דבר: מחקר נפרד ועצמאי של כותבי אותם מאמרים. במאמר המפורט יותר משנת 1954 פרנקלין כבר אינה נזכרת כלל, גם לא במסגרת אלה שהם מודים להם על תרומתם, והפעם הם הסתפקו באמירת תודה לווילקינס בלבד וכן לחוקרים נוספים, אך לא מהמעבדה שבה עבדו וילקינס ופרנקלין.
לאחר פרסום המאמר
ב-1956, לאחר פרסומו בעקבות גילוי מבנה ה-DNA, חזר לארצות הברית כדי לשמש פרופסור באוניברסיטת הרווארד.
ב-10 בדצמבר 1962 קיבלו ווטסון, קריק וגם וילקינס את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה עבור גילוי המבנה המרחבי של ה-DNA. בנאום קצר שנשא ווטסון במעמד הענקת פרס נובל ב-1962 לא אוזכרה כלל פרנקלין. גם בהרצאות שנשא כל אחד מהזוכים, כמקובל, יום לאחר הטקס, לא הזכירו ווטסון וקריק את פרנקלין. וילקינס אמנם טרח לציין את שמה בהרצאתו, אך עשה זאת רק במסגרת דברי תודה לקבוצת חוקרים שבשמותיהם נקב, על עבודתם המשותפת במעבדת קינגס קולג' שבה עבד. במועד קבלת פרס נובל, לא הייתה פרנקלין בין החיים זה ארבע שנים.
ב-1968 פרסם ווטסון את ספרו: "The Double Helix: A Personal Account of the Discovery of The Structure of DNA" ("הסליל הכפול") בו הוא מתאר את גילוי מבנה ה-DNA:
בספר, ששקד על כתיבתו במשך שנתיים, סיפר על הגילוי מנקודת מבטו, תוך שהוא מתייחס לשאר האנשים שהיו מעורבים בעניין, לרבות פרנקלין עצמה. לקראת פרסום הספר קריק הביע התנגדות עזה לתוכנו והגדיר אותו באחד ממכתביו לווטסון כ"רכילות ברמה של מגזינים לנשים". קריק שלח מכתבי התנגדות להוצאה לאור של אוניברסיטת הרווארד וכתוצאה מכך, לאחר פניות הן של קריק והן של מדענים אחרים, ההוצאה סירבה להוציאו לאור, בין היתר עקב חשש ממשפטי דיבה. למרות זאת, עותקים של כתב היד המקורי נשלחו לכמה מדענים. הספר התפרסם לבסוף בהוצאה מסחרית והפך לרב מכר. באופן אירוני למדי, דווקא ספרו, שהמעיט בחשיבות עבודתה וצייר אותה באופן מסולף כמעין "טכנאית" שלא הבינה את משמעות הנתונים שלה, הוא שהביא למחקר על תרומתה ולגילוי חלקה שהוסתר זמן כה רב.
באותה שנה התמנה לנשיא מעבדות קולד ספרינג הרבור ועמד בראשו לאורך כמה עשורים. ווטסון סייע להפוך את המוסד לאחד המובילים בחקר הגנום.
ווטסון דחף את פרויקט הגנום האנושי של ארצות הברית (שמימן בכספי ממשלת ארצות הברית את ריצוף הגנום האנושי), ועמד בראש הפרויקט עם הקמתו ב-1990.
משפחתו
בין 1970 ל-1972 נולדו לווטסון שני בנים וב-1974 משפחתו עברה להתגורר בקהילת קולד ספרינג הרבור בה יושבת המעבדה.
דעותיו
ווטסון הוא אתאיסט מפורסם. הוא ידוע כנחרץ בדעותיו בנושאי פוליטיקה, דת ותפקיד המדע בחברה. חלק מדעותיו נחשבות כמעוררות מחלוקת. הוא מהתומכים הנלהבים של שימוש במזון מהונדס גנטית, וטוען כי היתרונות של השיטה עולים בהרבה על הסכנה לסביבה. כמו כן, הוא טוען שההתנגדות המועלית נגד מזון כזה היא בלתי מדעית ולא רציונלית. דעתו בנושא מוסברת בהרחבה בספרו DNA: The Secret of Life, בפרט בפרק 6.
ווטסון קיבל גינוי נרחב מהקהילה המדעית בעקבות שורה של התבטאויות שנויות במחלוקת, ובעיקר על תמיכתו באאוגניקה להשבחת הגזע האנושי. הוא טען בראיון שה-10% הכי טפשים באוכלוסייה צריכים להיות מופּלים עוד כשהם עוברים. כמו כן, יש להנדס את כל הבנות כך שיהיו "יפות", ואם יתגלה גן של הומוסקסואליות זו תהיה עילה מוצדקת להפלה.
באוקטובר 2007 אמר ווטסון בריאיון עיתונאי כי הניסיונות לעזור ליבשת אפריקה נכשלים, משום שהם מבוססים על ההנחה שהאינטליגנציה של בני היבשת זהה לזו של בני המערב, והדבר אינו כך למעשה, כפי שנוכח מי שהעסיק שחורים. אמירה זו גרמה להשעייתו ממכון המחקר האמריקני שבו עבד, עד לבירור הדברים על נשים בתחום המדע אמר ווטסון; "למרות שהן הופכות את העבודה ליותר מהנה עבור הגברים, הן כנראה פחות אפקטיביות". בעקבות אמירות אלו ועוד בשנת 2019 פוטר ווטסון ממכוני המחקר שעבד בהם ובוטלו תוארי הכבוד שהוענקו לו.
ه
האות הַא (בערבית: هاء) היא האות העשרים ושש באלפבית הערבי. לפניה באה האות ن|נון ואחריה האות و|ואו.
הא מייצגת את העיצור /h/, כמו ה|ה"א. בערבית וגם בעברית, זוהי פונמה בעלת שני אלופונים: אחד אטום ([h] – דוגמה עברית: הר) ואחד קולי (ɦ] – דוגמה עברית: מהר). האלופון האטום מופיע בעיקר בתחילת מילה או בסופה, וזה הקולי – בעיקר בין תנועות.
הא מנוקדת בדמה משמשת כסופית לציון שייכות בגוף שלישי יחיד זכר, ـُهُ (ֻהֻ), כך كتاب (כִּתַּאבּ) תרגומו "ספר", ו-كتابه (כִּתַּאבֻּהֻ) פירושו "הספר שלו". כאשר סופית זו מתווספת לפעלים היא מציינת שהפועל נעשה על שם עצם זכרי, כך يقرأه (יַקְרַאֻהֻ) מקביל ל"יקראהו" במובן "יקרא אותו". בשני המקרים כאשר רוצים לציין נקבה הסופית היא ـُهَا (ֻהַא).
בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין וגם מצד שמאל, כמו בשאר האותיות למעט דוד'ארז.
ויה דיי פורי אימפריאלי
הויה דיי פורי אימפריאלי (באיטלקית: Via dei Fori Imperiali) היא דרך ראשית במרכז רומא בירת איטליה. הדרך מקשרת בקו ישר את כיכר ונציה והקולוסיאום.
הדרך, ששמה המקורי היה "דרך הניצחונות" (באיטלקית: Via Triumphale - "ויה טריומפלה") נבנתה על ידי בניטו מוסוליני ונועדה לשמש דרך מצעדים ראשית, בדומה לשימוש שנעשה בשדרת אונטר דן לינדן בברלין על ידי אדולף היטלר באותה עת. הדרך נבנתה על חלקים מפורום טראיאנוס, פורום אוגוסטוס ופורום נרווה, ומכסה שרידים היסטוריים רבים.
בניית הדרך מנעה חפירה ארכאולוגית מסודרת בפורומים הקיסריים מחד, אך אפשרה הסטת התנועה לכביש מסודר - בעוד שקודם לכן חלק מהתנועה נסעה דרך הפורום רומאנום עצמו.
נסי לרה
לרה למד לשון וספרות אלבנית ועובד בעיר טירנה כמתרגם וכעורך בהוצאת ספרים
פרסם בין השאר את קובצי הסיפורים "השלג האחרון" (1972), "ימים במאה הזו" (1979), "הרכבת נסעה לעבר הסופה" (1986) ואת הרומנים "הדם של אפריל" (1981) ו"ליל הבכורה" (1990).
אחד מסיפוריו שתורגם לעברית ראה אור בעיתון "מעריב" וסיפור אחר פרי עטו התפרסם בעיתון "הארץ".
קלוש
{{פירושונים|
בלנדי פווזיו
בלנדי פווזיו (באלבנית: Blendi Fevziu; נולד במאי 1969) הוא סופר ומנחה אלבני.
לודוויג פון דרייק
לודוויג פון דרייק (באנגלית: Ludwig Von Drake) היא דמות מונפשת שנוצרה באולפני דיסני. הדמות הופיעה בפעם הראשונה ב"העולם המופלא של הצבע" משנת 1961. פון דרייק, דודו של דונלד דאק, לבוש כפרופסור מפוזר, מוצאו ומבטאו וינאיים והוא מתהדר בתארים אקדמאיים רבים. הדמות הופיעה בסרטונים ובסדרות אגדות ברווזים, הנפשה גולמית, עבודות מיקי מאוס, בונקרס, דונלד דאק וצוות קוואק, בית העכבר ומיקי מאוס: כייף של בית.
וידוי (נצרות)
בכנסייה המערבית
בכנסייה הקתולית, הווידוי מתחיל עם חשבון הנפש של המאמין. עם כנסיתו לתא הווידוי (או מקום מתאים אחר לפי המשפט הקאנוני) המתודה מקבל את ברכת הכומר, לאחר והמתודה אומר "ברך אותי אבי, כי חטאתי." לאחר מכן, על המתודה לציין מתי היה הווידוי האחרון שלו ולהתוודות, לכל הפחות, על כל חטאי המוות שעל מצפונו, במספרם ובסוגם, אם כי הכנסייה ממליצה להתוודות גם על כל החטאים הוינלים (כפי שמלמדת ועידת טרנטו).