cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נשים בחברה הנבטית
הנשים בחברה הנבטית זכו ליחס שווה לגברים במובנים רבים: הן היו בעלות אדמה, עסקו במסחר, היו בעלות קניין ואף זכו להיות מלכות ומנהיגות בעלות השפעה. וזאת בניגוד למקובל בתרבויות רבות בתקופה.
הממלכה הנבטית החלה להתבסס ולהתגבש בשנת 168 לפנה"ס, בשנת 106 לספירה היא סופחה לאימפריה הרומית ונטמעה בתוכה עד להיעלמותה המוחלטת. תחומי הממלכה נעו בין סוריה למצרים וכללו גם את ארץ ישראל.
מעמד המלכה
ניתן ללמוד על מעמד הנשים מתוך השינויים במטבעות לאורך השנים – ממטבע שעל גביו תמונה של מלכה ללא שמה, למטבע עם תמונה ואזכור של תואר, מעמד ושם. לצד המלכות הופיעו סמלים כמו עיט ופירות שונים אשר מעידים כי העם ראה בהן סמל לפוריות ושלום. הנבטים החלו לטבוע מטבעות כבר במאה ה-2 לפנה"ס, עם זאת מטבע שמוטבעת בו דמותה של מלכה נבטית הופיע רק עם עליית המלך עבדת השלישי (מלך ב-9-30 לפנה"ס). על מטבעות אלו הופיעה דמותה של מלכה נבטית, אך שמה לא נזכר. ההופעה הבאה של מטבע עם דמותה של מלכה הייתה בתקופת המלך חרתת הרביעי. תחילה הופיע שמה של המלכה חלדו לצד בעלה ואזכור התואר "מלכה", ומאוחר יותר הופיעה תמונתה של שקילת, אשתו השנייה לבדה, ולצידה הכתוב: "שקילת מלכת נבטו". בתקופת רבאל השני (70 לספירה) ניכרת עלייה נוספת במעמד המלכה. ממצאים אלו כוללים מטבעות בהם מופיע המשפט: "שקילת אמה מלכת נבטו", אזכור המילה "אמה" מעידה כי ייתכן שלאם המלך היה מעמד רב מנשותיו, וכי לנשים היה מעמד גבוה בשלטון.
מתכשיטים שנמצאו באתרים נבטים ניתן ללמוד גם כן על מעמד הנשים בחברה. הפריטים השונים מלמדים על הבדלי המעמדות: כתרים היו שייכים רק למלכות, יהלומים למעמד הגבוה ואילו צמידים, נזמים, עגילים וטבעות היו שכיחים יותר במעמדות הנמוכים. בנוסף, באמצעות ממצאים של פסלונים ניתן לראות כי הבגדים של הנשים מהמעמד הגבוה היו שונים, ואפשר לשער מכך לגבי חשיבותן ומקומן בהנהגה.
נשים בדת
לנשים הייתה הזכות ללכת למקדש כמו גברים, והן נכחו במרבית מטקסי הפולחן הנבטי שהתקיימו במקדש.
צלמיות נבטיות
הצלמיות שמשו לפולחן ונמצאו בבתים פרטיים, בבתי המקדש ובקברים שונים.מבין כל הצלמיות שנמצאו מהתקופה הנבטית, הצלמיות הנשיות הן הרבות מכולן, והן עולות במספרן על אלו של הגברים ובעלי החיים. צלמית שכיחה במיוחד מציגה דמות אישה עירומה, בעלת צמידים ברגליים וענק על הצוואר, אך לא ניתן לדעת האם מדובר באלה או אישה.
ריטואלים דתיים
עדות מרכזית לעבודת נשים במקדש לצד מנהיגי דת גברים היא ממצא ארכאולוגי של צלמית של מוזיקאים: 2 נשים וגבר אחד, שלושתם מנגנים בכלי נגינה. יחד עם עדויותיו הכתובות של הגאוגרף היווני סטראבון המתאר את הסעודות הגדולות בהן ערכו את הטקסים המוזיקליים, למדים כי הנשים הנבטיות נטלו חלק בטקסים דתיים ואף מילאו תפקיד מרכזי.
זכויות משפט וקניין
באמצעות כתובות שונות שנמצאו על גבי קברים נבטים, וממצאים שנמצאו בתוכם, ניתן ללמוד רבות על זכויות האישה הנבטית. ניתנה לה הזכות להיות בעלת אחוזת קבר ולהשתמש בה כרצונה, ובנוסף את הזכות לרשת קניין ולהיות בעלת שליטה והתנהלות בלעדית על רכוש.
בקבר בממשית נמצאו עגילים שניתנו לנערה בגיל ההתבגרות ועגילים שניתנו לאישה כחלק מהנדוניה שלה. בקבר נוסף בפטרה נמצאו על גופת אישה צמיד לרגל, צמיד יד ושרשרת חרוזים. ממצאים אלו מעידים כי נשים החזיקו בבעלותן רכוש בחייהן שגם נקבר עמן במותן.
בנוסף, במסמך שהתגלה במערות מדבר יהודה נמצא חוזה בין בעל ואישה ובו נאמר כי האישה מלווה לבעלה 150 חתיכות כסף. הדבר ממחיש כי האישה היא ישות כלכלית עצמאית, שיכלה להחזיק רכוש בלי קשר לבעלה.
אדרי ואן טיחלן
אדריאנוס אנדראס ואן טיחלן (נולד ב-16 ביוני 1957) הוא כדורגלן עבר הולנדי ששיחק בעמדת המגן השמאלי, וכיום מאמן כדורגל.
ואן טיחלן החל את הקריירה בספרטה רוטרדם, ובהמשך שיחק במספר מועדונים בהולנד וכן באנדרלכט הבלגית. הוא ערך 56 הופעות במדי, עמה זכה בטורניר יורו 1988 ואותה ייצג גם בטורנירי מונדיאל 1990 ויורו 1992.
לאחר פרישתו שימש כמאמן בקבוצות חובבניות, וכן שימש בתפקידים מקצועיים שונים במועדון נעוריו, ספרטה רוטרדם.
קריירת משחק
ואן טיחלן החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער של ספרטה רוטרדם. לקראת עונת עלה ואן טיחלן לקבוצה הבוגרת, וכבר מעונתו הראשונה היה לשחקן הרכב קבוע ומשמעותי במדיה של הקבוצה הבוגרת. ואן טיחלן, שזכה לכינוי "דה ספיחקר" (בהולנדית: "De Spijker", המסמר), ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ההולנדית ב-30 באוגוסט 1978, בניצחון קבוצתו 1-0 על פיינורד, יריבתה העירונית של ספרטה. את עונת הבכורה שלו סיים עם ארבעה שערי ליגה ב-33 הופעות.
ואן טיחלן שיחק בשורותיה של ספרטה במשך חמש עונות. הוא ערך שלושים הופעות ליגה לפחות בכל אחת מעונותיו במועדון, וכבש לפחות שער ליגה אחד בכל עונה מעמדת המגן. בעונת, עונתו האחרונה במועדון, הגיע עמה עד למקום הרביעי בטבלת הליגה, מיקום הליגה הגבוה ביותר אותו השיג עם המועדון. בסך הכול בחמש עונות ערך ואן טיחלן 161 הופעות ליגה במדיה של ספרטה, בהן כבש 13 שערים. לקראת עונת עבר ואן טיחלן לחרונינגן, במדיה התקדם והגיע עד לנבחרת הולנד כבר בעונתו הראשונה במדיה. ואן טיחלן שמר על מעמדו כמגן השמאלי הבכיר בקבוצה במשך שלוש עונות, בהן צבר קרוב למאה הופעות ליגה.
לקראת עונת עזב ואן טיחלן לראשונה את הולנד והצטרף לאנדרלכט, אותה אימן אז בן ארצו ארי האן. כבר בעונה ראשונה שלו בקבוצה היה ואן טיחלן לשחקן הרכב קבוע בקבוצה שזכתה באליפות בלגיה, התואר הראשון של ואן טיחלן בקריירה, בפער שתי נקודות ממכלן. גם בגביע אירופה לאלופות עשתה הקבוצה התקדמות מרשימה, כשהדיחה בין היתר את האלופה המכהנת סטיאווה בוקרשט בשמינית הגמר, לפני שהודחה בעצמה על ידי באיירן מינכן ברבע הגמר.
בשתי העונות הבאות כשלה אנדרלכט לזכות פעם נוספת באליפות, אך זכתה פעמיים רצופות בגביע הבלגי, לאחר שגברה פעמיים בגמר על סטנדרד לייז', ובתוצאה זהה של 2-0. ואן טיחלן עלה בהרכב קבוצתו בשתי הופעותיה בגמר. בעונת, עונתו החמישית והאחרונה בקבוצה, זכה ואן טיחלן עם אנדרלכט בפעם השנייה באליפות בלגיה. בסך הכול בחמש עונות במדי הקבוצה ערך ואן טיחלן 144 הופעות ליגה, בהן כבש שבעה שערים.
לקראת עונת חזר ואן טיחלן בן ה-34 להולנד וחתם במדי פ.ס.וו. איינדהובן. כבר בעונת הבכורה שלו במועדון רשם ואן טיחלן 26 הופעות ליגה בדרך לזכייה באליפות הולנד הראשונה בקריירת המשחק שלו, בפער שלוש נקודות מאייאקס. הוא שמר על מעמדו גם עונה אחר כך, בה סיימה הקבוצה כסגנית האלופה. על אף גילו המתקדם, רשם ואן טיחלן 72 הופעות ליגה בשלוש עונות במדי איינדהובן, בטרם עבר לעונה אחת לדורדרכט. בתום עונת, בה רשם 31 הופעות ליגה אך סיים עם קבוצתו במקום האחרון בטבלה המוביל לליגת המשנה, פרש ואן טיחלן ממשחק פעיל בגיל 38.
נבחרת הולנד
ואן טיחלן החל את דרכו בנבחרת הולנד תחת המאמן קיס רייברס, וערך את הופעת הבכורה שלו ב-21 בספטמבר 1983, במשחק ידידות מול שהסתיים בשוויון 1-1.
תחת המאמן רינוס מיכלס, שנכנס לתפקיד ב-1986, התקדם ואן טיחלן והיה לשחקן הרכב חשוב בנבחרת. הוא היה שותף להעפלתה של הנבחרת ממוקדמות יורו 1988 עם שבע הופעות, וזומן על ידי מיכלס לטורניר יורו 1988 בגרמניה המערבית. ואן טיחלן פתח ושיחק לאורך כל חמשת משחקיה של הולנד בטורניר. לאחר שפתחה את שלב הבתים בהפסד 1-0 ל, התאוששה הולנד עם ניצחונות 3-1 על ו-1-0 על, והעפילה לחצי הגמר מהמקום השני בבית. בחצי הגמר השלימה הולנד מהפך מול המארחת והעפילה לגמר עם ניצחון 2-1. במשחק הגמר, עם ואן טיחלן בהרכב, פגשה הולנד את ברית המועצות שגברה עליה במשחק הראשון בטורניר. הפעם התוצאה הייתה הפוכה, הולנד גברה על יריבתה 2-0 וזכתה לראשונה בתולדותיה באליפות אירופה.
ואן טיחלן העפיל עם הולנד למונדיאל 1990 באיטליה, וזומן על ידי המאמן לאו ביינהאקר לסגל נבחרתו לקראת הטורניר. בדומה לאליפות אירופה, שוב ואן טיחלן שיחק לאורך כל ארבעת משחקיה של הולנד בטורניר. הולנד לא הפגינה יכולת גבוהה כבר בשלב הבתים, וסיימה את הטורניר ללא ניצחון. היא העפילה משלב הבתים עם שלוש תוצאות תיקו, 1-1 עם, 0-0 עם אנגליה ו-1-1 עם אירלנד. בשמינית הגמר נוצחה 2-1 על ידי גרמניה המערבית וסיימה את דרכה בטורניר.
על אף שהיה בן 35, זומן ואן טיחלן על ידי מיכלס, ששב לאימון הנבחרת, לסגל הולנד לקראת יורו 1992. ואן טיחלן, שכחודש לפני כן זכה באליפות הולנד עם איינדהובן, לא החמיץ ולו דקה אחת לאורך כל ארבעת משחקיה של הולנד בטורניר, והיה זה הטורניר השלישי ברציפות בו ואן טיחלן משחק לאורך כל משחקיה של הולנד. הולנד הרשימה בשלב הבתים עם ניצחון 1-0 על, שוויון 0-0 מול וניצחון 3-1 על. בחצי גמר דרמטי מול, נפרדו הנבחרות בשוויון 2-2 בתום הארכה, אך הולנד נוצחה על ידי האלופה שבדרך 5-4 בדו-קרב בעיטות עונשין.
בתום טורניר היורו פרש ואן טיחלן ממשחק בינלאומי בגיל 35. לזכותו 56 הופעות במדי נבחרת הולנד.
קריירת אימון
לקראת עונת התמנה ואן טיחלן לתפקיד עוזר המאמן של קבוצת וילם II מליגת העל ההולנדית, תחת המאמן האנס וסטרהוף. הוא שימש בתפקיד במשך שתי עונות.
בחודש האחרון לעונת נקרא ואן טיחלן לשמש כמאמן זמני במועדון נעוריו, ספרטה רוטרדם, בליגה ההולנדית השנייה. ספרטה ניצחה בכל חמשת משחקיה תחת ואן טיחלן, סיימה את העונה במקום השני בפער נקודה בלבד מהראקלס אלמלו שבמקום הראשון, והעפילה בחזרה לליגה הבכירה. ואן טיחלן נותר בקבוצה ולקראת עונת התמנה לתפקיד מאמן קבוצת הנוער של המועדון, אותה הוביל לזכייה באליפות ללא הפסד. בכך השלים ואן טיחלן שנה שלמה כמאמן ראשי מבלי שספג ולו הפסד אחד.
בפברואר 2007 ניסה המנהל המקצועי של ספרטה, דני בלינד, להעבירו לתפקיד עוזר המאמן של הקבוצה הבוגרת, אך ואן טיחלן סירב. עם זאת, בחודש נובמבר של אותה השנה שב ואן טיחלן לתפקיד המאמן הזמני של הקבוצה הבוגרת. בשל מחסור ברישיון אימון תואם, לא יכול היה ואן טיחלן להמשיך בתפקיד המאמן הראשי, אך מיד עם מינוי מאמן חדש לקבוצה התמנה ואן טיחלן לתפקיד עוזר המאמן, תפקיד אותו נשא במשך שתי עונות וחצי, עד לתום עונת.
התגנבות יחידים
הספר מתאר את החוויה הצבאית הישראלית של אמצע שנות החמישים, מנקודת מבטה של קבוצת טירונים בטירונות כלל צה"לית, בבה"ד 4. חייהם של צעירים אלה, בני שכבות ועדות שונות, במסגרת הצבאית, המחמירה והלוחצת, ומחוצה לה, במפגש עם נשים, מספקים מבט פנורמי על החברה הישראלית דאז. בספר חדירה לעומקים פסיכולוגיים, כמו גם לתובנות סוציולוגית מקיפות.
התגנבות יחידים נחשב לבולט בזמנו בכך שמספר על החוויה הצבאית הישראלית מנקודת מבטם של החיילים מן השורה המתגייסים למגוון תפקידים לא־קרביים בצבא, ולא על חיילים הירואים. בעוד שסיפורים על הצבא נכתבו מראשית ימי המדינה, הספרות הישראלית של שנות ה-80 מאופיינת בפרץ של קולות מן השוליים שחתרו תחת הקולות הראשונים, והרומן של קנז הוא אולי המובהק שבהם. אין בו אפילו דמות צבאית אחת שיכולה להיות אותו צבר מיתולוגי, שעליו כתבו בספרים המוקדמים. הפעם, מספר קנז על הגבריות במופעיה השבירים והפגיעים, שגם חותרים תחת כור ההיתוך הצבאי, הישראלי.
עלילה
עלילת הספר לוקחת חלק במדינת ישראל הצעירה בסתיו 1955. הספר מחולק לארבעה חלקים, מתוכם אחד מתרחש מחוץ לבה"ד 4. מהלך העלילה מתחיל מעט אחרי גיוס הטירונים, ונגמר לקראת סיום הטירונות, אחרי שיבוצם לתפקידים, ועוקב אחר סיפוריהם של הטירונים השונים, שמתחילים כיחידים ובסוף הרומן נקשרים אחד לשני.
בשניים מחלקי הרומן, המספר הוא אחד מן הטירונים העונה לכינוי "מלאבס" (כינוי לפתח תקווה ולאנשיה על פי שמו של כפר ערבי שעל אדמותיו הוקמה העיר). דמויות מפתח נוספות ברומן הן מיקי, כדורגלן מפורסם מחדרה, אבנר, ירושלמי בן עדות המזרח, אלון, קיבוצניק, ורחמים בן־חמו, יוצא מרוקו. העלילה מאופיינת בעיקרה במאבקים האישיים של כל אחת מהדמויות, אולם גם במאבקים בין קבוצות הטירונים השונות על רקע עדתי, דתי, מעמדי ואידאולוגי. כמו כן, הרומן שזור באזכורים היסטוריים מהתקופה בה הוא מסופר, דוגמת מציאת הנפט בשדה הנפט חלץ, פיגועי הפדאיון, ופעולות יחידה 101.
ביקורות
הרומן זכה להצלחה, הן מסחרית והן מצד המבקרים. הספר נמכר בעשרות אלפי עותקים, ואף תורגם לאנגלית ולצרפתית. המתרגמת, נילי מירסקי, טענה כי הביקורת מתמקדת באספקטים החברתיים-ציבוריים שבספר ומחמיצה את התכנים המטפיזיים: "יש חיים בתוך עליבות, זוהמה וטומאה, לצד שאיפה להיטהרות וגאולה". מאיר שניצר עומד על הרעיון המופיע בספר של השוואת האתוס של ספרטה לאתוס הישראלי-ציוני, רעיון שעמוס עוז השתמש בו לכינוי שדבק במידה רבה בספר: סיפור-חניכה קולקטיבי של בניה הפגומים והדחויים של ספרטה. כמו כן, כתב עוז, כי "ברוחב היריעה של 'התגנבות יחידים' - במרחב החוויות, בשלל הגיבורים שכל אחד מהם בא מרקע שונה, ובתפישת הניסיון הישראלי 'מלמטה'... מגיע יהושע קנז להישג שהייתי קורא לו מונומנטלי." דרור משעני כתב על הרומן "טביעת האצבע... של ההיסטוריה ניכרות במעט מאוד רומנים ישראלים, כפי שהן ניכרות בספרו הנפלא של יהושע קנז 'התגנבות יחידים' ובקריאות שקראה בו הביקורת מאז פורסם, חורף 1986."
עיבוד קולנועי
דובר קוסאשווילי ביים עיבוד קולנועי לספר, בכיכובם של עוז זהבי, אור בן מלך, שי קדימי, גיא אדלר, מיכאל אלוני ואחרים. הסרט "התגנבות יחידים" יצא לאקרנים בישראל ב-4 בנובמבר 2010. הסרט עוסק בעיקרו במאבקי הכוח בין הטירונים, בעלי כושר לקוי, שהמפקדים שלהם מתעלמים מקשייהם ומנסים לבנות מהם חיילים, בעלי יכולת קרבית, הסבירה לחיילים תומכי לחימה. בתום שבועיים של טירונות בסיסית זו, שניים מהחיילים מתים וחייל שלישי עורק.
הבדלים בין הרומן לסרט
חלקים מן הרומן, שאורכו 597 עמודים, הושמטו בעיבוד הקולנועי או צומצמו. כך לדוגמה, קווי העלילה של מיקי ומלאבס – שמהווים חלק ניכר מהרומן – הושמטו כמעט לחלוטין, וסיפורו של בן־חמו צומצם. כמו כן, בסרט נוספו סצנות שלא התרחשו ברומן, כדוגמת סצנת ריצת הבוקר והנגינה על גג הצריף.
מיכאל רייך
מיכאל רייך (נולד ב-21 בפברואר 1942) הוא משורר וסופר ישראלי.
ביוגרפיה
מיכאל רייך נולד, גדל והתחנך בקיבוץ עין חרוד. שירת בצה"ל ולאחר מכן שב לקיבוצו ועסק בחקלאות. לאחר שנישא עזב את הקיבוץ ועבר להתגורר בעיר. למד באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים תואר ראשון באגרונומיה. במקביל למד וזכה בתעודת הוראה מוכרת לחקלאות וביולוגיה. עבד שנים אחדות כסגן מנהל מחלקת מחקר ופיתוח בחברה למזון, ולאחר מכן השתלב בעבודה במוסד בנקאי גדול, במשך קרוב ל-30 שנה. מיכאל רייך הוא דור שני לשואה. במסגרת מסע שורשים חובק עולם לגילוי קורות בני משפחתו שנספו בשואה וגילוי בני משפחה חדשים על קיומם לא ידע, נולדה הנובלה "קניין רוחני". נובלה זו פותחת את ספרו של מיכאל "מחיר המילים הטובות".
מתגורר בהרצליה. נשוי לזיוה. אב לשני בנים וסב ל-3 נכדים.
דרכו הספרותית
מיכאל רייך החל לכתוב מגיל צעיר מאוד. השתתף בתחרות ארצית לשירה (במסגרת עיתון דבר) וזכה בה במקום הראשון. שירתו עוסקת במגוון רחב של נושאים. משירת היחיד על כאבו וסבלו, שירי אהבה, שירי הגות, שירים עם מוטיבים מקראיים, שירי טבע ושירי עם ומדינה. שירתו לירית ומתאפיינת בלשון עשירה, פיגורטיבית ורעננה. רייך כותב כאמור שירה ופרוזה. ספר השירה הראשון שלו, "אהבה זקופת קָמה – שירים ועוד" ראה אור בשנת 2008. יצירותיו של מיכאל רייך מתפרסמות מפעם לפעם בכתבי עת שונים כגון "מאזנים", "גג", "ביטאון שירה". הוא חבר אגודת הסופרים העבריים וחבר איגוד כללי של סופרים בישראל. עד כה הוציא 5 ספרי שירה ו-4 ספרי סיפורת.
המשוררת והעורכת יהודית מליק שירן על ספר שיריו הראשון:
הסופר אמנון ז'קונט על "כל הנחלים הולכים אל הלב" – סיפורים:
ברנדנבורג-פרוסיה
ברנדנבורג-פרוסיה הייתה ישות מדינית (איחוד), שנוצרה על ידי אוניה פרסונלית בין נסיכות הבוחר מברנדנבורג לדוכסות פרוסיה, לאחר שהפלג הפרוסי של בית הוהנצולרן נכחד, והיוותה את הבסיס שעליו הוקמה לאחר מכן ממלכת פרוסיה.
נסיכות הבוחר מברנדנבורג
בשנת 1415 מסר זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את הנסיכות לפרידריך השישי, רוזן העיר נירנברג מבית הוהנצולרן בתור הוקרה על שירותיו לטובת הקיסר. בשנת 1440 מת פרידריך הראשון, ותחתיו התמנה פרידריך השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג המכונה "שן הברזל". בני המשפחה החלו להפוך את נסיכות ברנדנבורג למעצמה כלכלית וצבאית, תוך שמירה על מדיניות זהירה. כך למשל, יואכים השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, על אף שהפך לפרוטסטנטי, לא השתתף במלחמה השמלקלדית (1546). בתקופה זו זכה דודו של יואכים, אלברכט, בנסיכות הבוחר ממיינץ, והוא נשאר קתולי. אט אט התחזקה ברנדנבורג, והגיעה למצב שלקראת סוף המאה ה-17 כבר הייתה חזקה דייה לנהל מדיניות חוץ לבדה, ולהפוך למדינה.
בשנת 1486 קבעו נסיכי ברנדנבורג באופן רשמי את ברלין למעונם הרשמי, והדבר נשמר במאות השנים הבאות עד לעשור השני של המאה ה-20.
דוכסות פרוסיה
בשנת 1525 חתם אלברכט יחד עם זיגמונט הראשון, מלך פולין על אמנת קרקוב, שלפיה נקבע שהנחלות שבחזקת אלברכט ייהפכו לדוכסות פרוסיה, שתהיה פייף פולני, ותעבור ליורשיו אחריו. לאחר מכן המיר אלברכט את דתו ללותרנית, וכשהוזמן לבית המשפט הקיסרי סירב להופיע. בעקבות סירובו להופיע הוחרם אלברכט ואף מונה ראש חדש למסדר הטבטוני, אולם בעקבות מרד האיכרים של אלזס והמלחמות עם הטורקים לא נאכף החרם, והדוכסות נשארה בידי אלברכט. בשנת 1526 הצטרף אלברכט לברית טורגאו, אולם לא נטל חלק במלחמות השונות נגד קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1568 מת אלברכט בטפיאוב כתוצאה ממגפה, ובמקומו עלה לשלטון בנו אלברכט פרידריך, דוכס פרוסיה, שבשנת 1569 נשבע שבועת אמונים פיאודלית לזיגמונט השני, מלך פולין. בשנת 1573 במהלך הבחירות למלכות פולין, ניסה אלברכט פרידריך להתקבל לסנאט הפולני, אולם בקשתו נדחתה עקב התנגדותו של יאן קוכנובסקי. אלברכט פרידריך התנגד בתחילה לבחירתו של סטפאן באטורי כמלך פולין, בעקבות תמיכתו במקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם באוקטובר 1576 נתן את תמיכתו לבאטורי. עקב היותו דובר פולנית שוטפת והיותו נינו של קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, היה אלברכט פרידריך לפרק זמן מסוים מועמד רציני לכס המלוכה הפולני.
בשנת 1572 החל אלברכט פרידריך להראות סימנים של הפרעה נפשית, ובשנת 1578 מונה בן דודו גאורג פרידריך, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך לעוצר הדוכסות. לאחר מותו של גאורג פרידריך בשנת 1603, מינה זיגמונט השלישי ואזה את יואכים השלישי פרידריך, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ולאחר מותו בשנת 1605 החליפו בנו יוהאן זיגיסמונד, הנסיך הבוחר מברנדנבורג לעוצר הדוכסות.
הקמת ברנדנבורג-פרוסיה
בשנת 1594 התחתן יוהאן זיגיסמונד, נסיך הכתר של ברנדנבורג עם אנה מפרוסיה, בתם של אלברכט פרידריך, דוכס פרוסיה ומריה אלאונורה מקלווה, שהייתה אמורה לרשת את נחלות אביה לאחר מותו, מכיוון שלא היו לו בנים. בשנת 1608 מת אביו יואכים השלישי פרידריך, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ויוהאן זיגיסמונד עלה לשלטון במקומו. מכיוון שהיה וסאל של מלך פולין, נשבע יוהאן זיגיסמונד בשנת 1611 אמונים לזיגמונט השלישי, מלך פולין.
בשנת 1613 המיר יוהאן זיגיסמונד את דתו מלותרניזם לקלוויניזם, אך לאחר התנגדויות רבות ברחבי הנסיכות, ואפילו מצד אשתו, הכיר יוהאן זיגיסמונד בשנת 1615 בשתי הדתות כחוקיות במדינה. בשנת 1614 קיבל יוהאן זיגיסמונד באמנת קסנטן את דוכסות קלווה, וכן את רוזנות מארק ורוזנות ראוונסבורג.
בשנת 1618 מת אלברכט פרידריך, דוכס פרוסיה ללא בנים, ומשום כך ירש אותו חתנו יוהאן זיגיסמונד, הנסיך הבוחר מברנדנבורג שהקים את ברנדנבורג-פרוסיה. ברנדנבורג-פרוסיה נותרה עד להסכם והלאו (1657) ישות פוליטית מחולקת: ברנדנבורג הייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה, בעוד שפרוסיה הייתה שטח חסות פולני.
בשנת 1619 מת יוהאן זיגיסמונד, ובנו גאורג וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג עלה במקומו לשלטון. מכיוון שהיה וסאל של מלך פולין, נשבע גאורג וילהלם בשנת 1621 אמונים לזיגמונט השלישי, מלך פולין, ובשנת 1633 נשבע שוב אמונים לוולדיסלב הרביעי, מלך פולין.
מלחמת שלושים השנים
במהלך מלחמת שלושים השנים, ניסה גאורג וילהלם לשמור על נייטרליות, אך לבסוף נאלץ על ידי גיסו גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה בשנת 1626 להצטרף לפרוטסטנטים. אזור ברנדנבורג סבל מאוד בעקבות המלחמה, ושני הצדדים בזזו ושדדו את האזרחים. לעומת זאת, פרוסיה נשארה שקטה, עקב היותה הרחק מאזורי הקרבות.
גאורג וילהלם שמר על בריתו עם השוודים, עד שהובסו בקרב נורדלינגן בשנת 1634. בשנת 1635 חתם גאורג וילהלם על שלום פראג עם פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1637 עבר לגור באחוזותיו בפרוסיה.
ב-1 בדצמבר 1640 מת גאורג וילהלם בקניגסברג, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג.
הנסיך הבוחר הגדול
לאחר המלחמה אימץ פרידריך וילהלם מדיניות זהירה של גישושים בין המעצמות הגדולות, על מנת לפתח את ארצו הפגועה. הוא הנהיג רפורמות כלכליות, פיתח את צבאו, החליש את המעמדות לטובת שלטון אבסולוטי ריכוזי והזמין לארצו אלפי הוגנוטים, שנמלטו מצרפת לאחר ביטול האדיקט של נאנט על ידי לואי הארבעה עשר, מלך צרפת וכן עשרות משפחות של יהודים עשירים שגורשו מווינה בשנת 1670 על ידי לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1648 קיבל פרידריך וילהלם את בישופות מינדן ובישופות הלברשטאדט, בשנת 1653 סיפח פרידריך וילהלם את דוכסות פומרניה, ובשנת 1680 צירף לנחלותיו את דוכסות מגדבורג. הוא נחשב לנסיך הבוחר החשוב בתולדות פרוסיה, והקים צבא חזק ואימתני בפעם הראשונה לברדנבורג ולפרוסיה כאחד. הוא גרם לכל הגורמים החשובים להקמתה המאוחרת יותר של הממלכה הפרוסית, שבעתיד, תהפוך לממלכה ולאימפריה גדולה.
בנוסף לצבא היבשה, חיזק פרידריך וילהלם גם את הצי הברנדנבורגי. הוא התאמץ להשתלט על מושבות במערב אפריקה ובאיי הודו המערבית, אבל רק לקראת סוף שלטונו בשנת 1680 זכה להצלחה בתחום. כך למשל הוקמה בשנת 1683 מצודת גרוס פרידריכסבורג בגינאה בת-ימינו, אשר עמדה על תלה עד 1727.
תחת שלטונו של הנסיך פרידריך וילהלם הייתה ברנדנבורג-פרוסיה למדינה החזקה ביותר אחרי אוסטריה בקיסרות הרומית הקדושה. לאחר שנחלשה פולין בעקבות סכסוכים שוודים-פולנים, הצליח פרידריך וילהלם בהסכם והלאו בשנת 1657 לשחרר את דוכסות פרוסיה מהצמיתות לכתר הפולני. בשלום אוליבה בשנת 1660 זכתה ריבונות הדוכסות לאישור סופי. היה זה צעד מכריע בדרך להפיכת פרוסיה לממלכה תחת בנו - פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מברנדנבורג.
פרידריך השלישי
פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג הלך לעולמו ב-9 במאי 1688. שבוע לאחר מותו נפגשה לראשונה מועצת המלך בראשותו של בנו פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, לקריאת צוואתו של פרידריך וילהלם. ועל פי המקובל בבית הוהנצולרן מאז 1473 הייתה אמורה הירושה להתחלק שווה בשווה בין פרידריך ובין ארבעת אחיו למחצה. לאחר דיונים משפטיים ארוכים, בהם השתתף בין היתר אברהרד פון דנקלמן, מורו הוותיק של פרידריך, הוחלט כי עד 1692 יישאר השלטון בברנדנבורג בידי פרידריך בלבד, כדי לשמור על שלמות הממלכה. בניגוד לאביו, שנהג לקבל את כל החלטות הממשלה בעצמו, מינה פרידריך ב-20 במאי 1688 את דנקלמן לראש ממשלה תחתיו.
אדם הרינגטון
אדם הרינגטון (באנגלית: Adam Harrington; נולד ב-18 ביוני 1970 בסן פרנסיסקו) הוא שחקן קולנוע ומדבב אמריקאי. ידוע בעיקר כמדבב במשחקי וידאו שונים, בעיקר של החברות Riot Games ו-Telltale Games. הוא דיבב את "ביגבי וולף", הדמות הראשית של משחק הווידאו The Wolf Among Us, שזכה בפרס באפט"א לקולנוע.
ברנדנבורג-פרוסיה
פרידריך השלישי
על אף שהיה מרקיז, נסיך בוחר ודוכס, ביקש פרידריך לעצמו את התואר היוקרתי מלך, ומ-1696 החל במאמצים לשדרוג תואר האצולה שלו לתואר מלכות. רצון זה לא היה מונע רק ממניעים אישיים, אלא גם כחלק מניסיונו של פרידריך לאחד מחדש את המדינה של שושלת הוהנצולרן, אך על פי החוק הגרמני של תקופתו לא יכלו להתקיים ממלכות בשטחה של קיסרות רומי הקדושה, למעט ממלכת בוהמיה. ראש הממשלה דנקלמן ובכירים אחרים בממשל התנגדו למהלכיו של פרידריך, ולכן ב-20 בדצמבר 1696 הורה פרידריך לכלוא אותם במצודת שפנדאו, שם הוחזקו עד 1707. הסיבה היחידה למאסר הייתה חוסר יכולתו של פרידריך להתנגד למורו לשעבר, ומינה לתפקיד במקומו את יריבו של דנקלמן יוהאן קזימיר קולבה פון ורטנברג. בעצתו של ורטנברג מינה פרידריך מועצה מצומצמת שמנתה שלושה יועצים מלבדו, וניהלה את ענייניה של פרוסיה עד ל-1712. המועצה הפכה עד מהרה למוקד שחיתות וכוח שלטוני וזכתה לכינוי ממשלת שלושת הדוכסים.
ב-1 בנובמבר 1700 מת קרלוס השני, השליט ההבסבורגי האחרון של ספרד, ואירופה נגררה למלחמת ירושה על כתרו. פרידריך הפך לבן ברית חשוב לבית הבסבורג במאבק על הכתר מול לואי ה-14, מלך צרפת, וב-16 בנובמבר 1700, בתום דיונים חשאיים בארמון שונהאוזן, הסכים לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לאפשר לפרידריך, הנסיך הבוחר הפרוטסטנטי להפוך את פרוסיה לממלכה בראשותו, כל עוד יוכתר על שטחים שמחוץ לקיסרות רומי הקדושה, שעליהם החוק הגרמני בעניין אינו חל. בנוסף התחייב פרידריך להעמיד לרשות לאופולד והצבא האוסטרי 8,000 חיילים פרוסים, לטובת מלחמת הירושה הספרדית, ושילם 2 מיליון דוקאטים ללאופולד, ו-600 אלף דוקאטים נוספים לכנסייה, שמתוכם קיבלו הישועים 20 אלף טאלרים.
ממלכת פרוסיה
לדרגתו, שמו ויוקרתו של נסיך נודעה בזמן האבסולוטיזם חשיבות פוליטית מכרעת. בנו של הנסיך הגדול, פרידריך השלישי מברנדנבורג, שהיה רודף כבוד, ייחס חשיבות גדולה לכך שדוכסות פרוסיה נמצאת מאז 1660 בריבונות מלאה. לפיכך פעל להפיכתה לממלכה ולהפיכתו-הוא למלך. לאחר קבלת אישורו של לאופולד יצא פרידריך בשיירה ארוכה מברלין לקניגסברג, בירת פרוסיה, ב-13 בדצמבר 1700. טקס ההכתרה נערך ב-18 בינואר 1701, ובמהלכו הניח פרידריך את הכתר על ראשו בעצמו, ולאחר מכן הכתיר את אשתו סופיה שרלוטה מהנובר. באותה הזדמנות ייסד את מסדר העיט השחור ומינה את עצמו ואת רעייתו לריבוני המסדר. האפיפיור מעולם לא הכיר בתואר המלכות של פרידריך, היות שפרוסיה הייתה לותרנית מאז 1525, ואביו של פרידריך תמך בפרוטסטנטים נגד האפיפיור בשלום וסטפליה. כדי להבהיר שמלכותו של פרידריך מוגבלת לתחומי פרוסיה ואינה מאיימת על שלטונו של לאופולד בתחומי הקיסרות הקדושה, בחר פרידריך בתואר "פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה" ולא בתואר "פרידריך הראשון, מלך פרוסיה".
ב-1702, לאחר מותו של ויליאם השלישי, מלך אנגליה, ירש פרידריך את השלטון גם במחוזות לינגן ומוארס. פרידריך, שהיה קלוויניסט, נבחר גם כנסיך נשאטל ב-1707, תואר שכן זכה להכרה בינלאומית במסגרת הסכם אוטרכט מ-1713.
מאז 1701 התקבל הכינוי ממלכת פרוסיה לכל השטחים שבשלטון בית הוהנצולרן, בתוך ומחוץ לקיסרות הרומית הקדושה.
ישראל נח קפלן
ישראל נח הכהן קפלן (כ"ה באב ה'תרמ"ד, 3 באוגוסט 1884 - ו' בניסן ה'תשכ"ד, 19 במרץ 1964) היה פעיל ציוני ואסיר ציון. עמד בראש אגודות בצ'רניהיב. בישראל היה סגן יו"ר תנועת המזרחי, עמד בראשות מועצת הלוואה וחיסכון - חיפה, היה מזכיר ועד הקהילה העברית של חיפה, יושב ראש המועצה הדתית בחיפה ועוד.
פוליאוריאה
פוליאוריאה היא ציפוי אלסטומרי אשר ייחודו בא לידי ביטוי בשילוב תכונותיו הפיזיקליות אשר משלב שני מרכיבים על בסיס אמינים היוצרים ריאקציה מהירה ללא צורך במדללים וזרזים.
ישראל נח קפלן
קורות חיים
נולד בצ'רניהיב לאיטה ולצבי קפלן, חסידי חב"ד. למד בחדרים וישיבות. בשנת ה'תרס"ו נשא את חנה בת אברהם אהרן חן, נכדתו של הרב פרץ חן, שהיה אז רב העיר צ'רניהיב. הזוג התגורר בצ'רניהיב ועסק במסחר. קפלן היה מורשה הוועד של חובבי ציון באודסה, חבר אגודת חובבי שפת עבר, יושב ראש ההסתדרות הציונית המקומית, יושב ראש "הלוואה וחיסכון - חיפה", יושב ראש חברת "תמיכה לעניים" שהייתה אחראית לכל ענייני הקהילה בתקופת השלטון הצארי, גזבר ועד העזרה לפליטים יהודים במלחמת העולם הראשונה, גבאי בית הכנסת "פועלי צדק", וציר בוועידות ציוניות שונות.
פוליאוריאה
פוליאוריאה
הפוליאוריאה בולטת יותר מכל ציפוי פולימרי אחר במידת הגיוון שלה עקב היותה פורמולה פתוחה הניתנת לשינוי לפי דרישה. הפוליאוריאה היא חומר חזק, עמיד בשחיקה, חוזק קריעה, עמיד בכימיקלים ונגיפה אבל מנגד חומר אלסטומרי, קרי בעל יכולות גישור על פני סדיקה. שילוב של חוזק מכני מצד אחד וגמישות ממצב את הפוליאוריאה כחומר היחידי שעונה על הקריטריון של חומר הגנתי וגם חומר איטומי. בנוסף, לפוליאריאה תכונה נוספת אשר מבדלת אותה משאר הציפויים והיא העובדה כי היא מיושמת בהתזה חמה ומשמעות הדבר שהחומר מתייבש בשניות. מיד בסיום העבודה ניתן ללכת עליו, למלא מים וכדומה.
ישראל נח קפלן
קורות חיים
לאחר מהפכת פברואר כשפסקו ההגבלות על יהודי רוסיה מונה ליושב ראש הקהילה היהודית הרשמית שנוסדה בצ'רניהיב, חבר הדומה העירונית ונציג הקהילה היהודית בהנהלת העירייה. לאחר מהפכת אוקטובר ועליית המפלגה הבולשביקית לשלטון נאסרו פעולות יהודיות לאומיות גלויות והוא שירת כמנהל מחלקת האספקה הממשלתית במחלקת החינוך של פלך צ'רניהיב.
פוליאוריאה
היסטוריה
טכנולוגיית התזת פוליאוריאה הוצגה לשוק בתחילת שנות ה-80 והוצגה כטכנולוגיה לחומר מהיר ייבוש ולישום בטמפרטורות נמוכות למגוון רחב של יישומים. מאז ועד היום הטכנולוגיה התפתחה הן ברמת חומרי הגלם והן ברמת המיכון ליישום. התפתחות השוק התחילה בארצות הברית, ואחריו אסיה, עם צמיחה חזקה מאוד במהלך המחצית השנייה של 1990. בשלב ראשון, פוליאוריאה שמש מגן שכבה על קצפים פוליאוריטן בתעשיית הבידוד ועם התפתחותה המהירה של הטכנולוגיה היישומים התרחבו לאפליקציות שונות ומגוונות.
ישראל נח קפלן
קורות חיים
ב-1922 נאסר על ידי השלטון הקומוניסטי, כחלק ממאסרי פעילים ציוניים באוקראינה. בני משפחתו מספרים כי במהלך כליאתו כאסיר ציון הוא הגניב שופר לבית הכלא ושם תקע בו בראש השנה. בסוף 1923 שוחרר והורשה לעלות לארץ ישראל, ובי"ז בכסלו ה'תרפ"ד עלה עם משפחתו לישראל והתיישב בחיפה. כיהן כארבעים שנה בתפקידים ציבוריים ודתיים בחיפה: בשנת 1925 נבחר למזכיר הראשי של ועד הקהילה העברית בחיפה, כיהן גם כיושב ראש המועצה הדתית והרבנות הראשית בחיפה, יושב ראש מועצת הלוואה וחיסכון החל מ-1923, עד 1932 היה סגן יושב ראש מועצת "מרכז" - הממונה על הפיקוח על האגודות ההדדיות לאשראי וחיסכון בארץ ישראל, יושב ראש מועצת ומפלגת המזרחי בחיפה וסגן יושב ראש המועצה הארצית של תנועת המזרחי, חבר ועד הבניין ומראשי בוני בית הכנסת המרכזי בחיפה, ומייסד הספרייה התורנית-מדעית שלידו, הנושאת את שמו. חבר מועצת ישיבת תפארת ישראל, וחבר ועידות, מוסדות וארגוני תרבות וחסד בחיפה. נבחר לכהן כחבר הכנסת בכנסת השנייה (1951) מטעם מפלגת המזרחי, בעקבות בחירתו לכנסת נדרש לעבור עם משפחתו לירושלים. על פי עדותו של נכדו, ד"ר צבי קירזון, כאשר היה עם המזוודות ארוזות למעבר הדירה לירושלים, ויתר ברגע האחרון על התפקיד הנחשק, בטענה שאינו יכול לעזוב את חיפה, עיר שכה אהב ושירת אותה בנאמנות מאז עלייתו לארץ.
פוליאוריאה
שיטת יישום
את הפוליאוריאה מיישמים על ידי מכונה מיוחדת אשר קרויה אייר לס דו ראשי אשר מחממת את החומר לפני תחילת הביצוע ולאורך כל העבודה. החומר הדו רכיבי מובל בשני צינורות אשר מובילים לאקדח ההתזה. רק באקדח ההתזה החומרים מתערבבים בדיזת ערבוב ייחודית בטמפרטורה של 80 מעלות. הפוליאוריאה מותזת בלחץ של 170 אטמוספירות ( 2500PSI) והיחס בין חלק A לחלק B תמיד יהיה 1:1.
תכונות הפוליאוריה
לבטון בין 1.5-3 MPA תלוי בחוזק הבטון. וברוב המקרים הכשל יהיה בבטון ולא בציפוי. למתכת בין 8.5-12.5 MPA. ערכים הדבקה איכותיים מתקבלים כאשר מבצעים את כל השלבים המקדימים כראוי: הכנת שטח ויסוד מתאים.
ישראל נח קפלן
קורות חיים
פרסם בעיתונות מאמרים שונים בענייני ציבור. הספרייה התורנית מדעית בחיפה נקראה על שמו.
בשנת תשכ"ד נהרג קפלן בתאונת דרכים, והותיר את בתו מרים, רעיית הפרופסור בנימין קירזון, מרצה לכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ושני נכדים - ד"ר צבי קירזון ורפאיה לסר.
על שמו נקרא רחוב רינ"ה בשכונת קריית אליהו בחיפה.
בל H-13 סו
בל H-13 סו (Sioux) היה מסוק קל בעל מנוע אחד ורוטור דו-להבי, מתוצרת חברת בל הליקופטר מארצות הברית, שהתבסס על המסוק האזרחי מתוצרת חברת בל, בל 47. המסוק יוצר ברישיון בבריטניה על ידי חברת ווסטלנד איירקראפט עבור צבא בריטניה, תחת הסימול סו AH.1 ו-HT.2.
פיתוח
בין השנים 1947–1958 רכש צי ארצות הברית מספר מסוקי בל 47 תחת הסימול HTL-1. גם משמר החופים של ארצות הברית ביצע הערכה למסוק ורכש שני מסוקי HTL-1 לבסיסו בנמל ניו יורק. הגרסה הנפוצה בצי הייתה גרסה HTL-4, שהייתה ללא כיסוי בד למנור הזנב של המסוק. משמר החופים רכש שלושה מסוקי HTL-5 ב-1952. גרסה זו הייתה זהה לגרסה HTL-4 אך הונעה במנוע פרנקלין O-335-5. משמר החופים הפעיל מסוקים אלה עד 1960. ב-1959 רכש משמר החופים שני מסוקים מדגם 47G, שסומלו HUL-1G.
צבא בריטניה הזמין מסוקי H-13, שיוצרו ברישיון על ידי חברת ווסטלנד איירקראפט. חברת ווסטלנד התחייבה בפני חברת סיקורסקי כי לא תייצר מסוקים של חברה מתחרה, ולפיכך רכשה את רישיון הייצור מחברת אוגוסטה האיטלקית, שהחזיקה ברישיון ייצור מחברת בל. החוזה הראשון היה עבור 200 מסוקים, ש-50 הראשונים שבהם נבנו על ידי אוגוסטה באיטליה, והשאר נבנו בבריטניה. טיסת הבכורה למסוקים מתוצרת בריטניה הייתה ב-9 במרץ 1965.
תכנון
בל H-13 סו הוא מסוק לתצפית ואימון בסיסי, ובו שלושה מושבים. העיצוב המוכר של המסוק, עם חופה בתצורת "בועת סבון", הוא של דגם G, שנכנס לשירות ב-1953. בנוסף יש לדגם זה מנור זנב בעל מבנה של מסבך צינורות מרותך חשוף, מכלי דלק חיצוניים ומגלשיים. לדגם UH-13J הצבאי, המבוסס על גרסה 47J האזרחית, יש מנור זנב מכוסה וכן תא טייס עם מעטה אווירודינמי.
הדגמים הצבאיים היו מצוידים במקרים רבים במנשאים לאלונקות, שהיו מותקנים על המגלשים. מנשאים אלה היו מצוידים במגיני רוח מזכוכית אקרילית להגנה על הפצוע מהרוח.
דגם G הונע על ידי מנוע בוכנה לייקומינג VO-435 עם הספק של 260 כוח סוס. הדלק למנוע היה בשני מכלי דלק חיצוניים, אחד בכל צד של המסוק בחלקו העליון. הרוטור היה בעל שני להבים ראשיים, עם שני להבים משניים התמדיים (אינרטיים) לייצוב.
שירות מבצעי
שימוש מבצעי במסוקים היה אחד החידושים המרכזיים במלחמת קוריאה. הטופוגרפיה בקוריאה היא הררית ותוואי השטח קשה לתנועת כלי רכב, והמסוקים שזה עתה הבשילו לכשירות התאימו מאוד כמענה לקושי. משימות המסוקים במהלך המלחמה כללו פינוי, חילוץ והצלה, תובלה ושליית מוקשים ימיים. חיל האוויר של ארצות הברית הפעיל מסוקי סיקורסקי H-5 לתצפית ומסוקי סיקורסקי S-55 (סיקורסקי H-19 צ'יקסאו בכינויו הצבאי) ופיאסצ'קי H-21 שאוני לתובלה. עם הזמן החל צבא ארצות הברית להפעיל מסוקי H-13 ומסוקי הילר 360 (הילר H-23 רייבן), שהחליפו בהדרגה את מסוקי חיל האוויר בתפקידי הפינוי הרפואי.
ה-H-13 היה אולי המסוק המזוהה ביותר עם המלחמה, לא מעט הודות לזיכיון מ.א.ש, שהניב סרט קולנוע וסדרת טלוויזיה בה הופיע המסוק. המסוקים הראשונים אותם הפעיל הצבא בקוריאה היו מדגם B, שנשאו שני אנשים והיו בעלי חופת פלקיסגלס שקופה. ביצועי המנוע הנמוכים הביאו לכך שלעיתים היה צורך להמריא במכלי דלק מלאים חלקית. ככל שעבר הזמן והבנת האפשרויות הטמונות במסוק הוטמעה והעמיקה עלתה הדרישה לדגמים משופרים יותר. הדגמים הבאים היו בעלי מנועים חזקים יותר, בעלי יכולת לשאת שלושה אנשים, צוידו במגלשיים והותאמו לנשיאת אלונקות במנשאים חיצוניים. משימות הפינוי הרפואי היו המשימות העיקריות שבהן התפרסם המסוק, וזאת בשל יתרונו הגדול בפינוי מהיר של פצועים על פני כל אמצעי קרקעי. המסוקים כונו "מלאכי רחמים" (Angels 0f Mercy) ופינו אלפי פצועים. משימות נוספות שביצעו המסוקים כללו הנחת כבלי תקשורת, קישור, הדרכה ותובלת מטען: מסוקי H-13 הובילו אלפי קילוגרמים של מטען לנקודות מבודדות ומרוחקות.
מסוקי H-13 שירתו גם בתחילת מלחמת וייטנאם. עם פרוץ המלחמה היו בשירות צבא ארצות הברית 861 מסוקים כאלה, וטייסות ראשונות הגיעו לסייגון בדצמבר 1961, ושירתו בעיקר במשימות סיור ותצפית. עד 1969 הוחלפו המסוקים במסוקי בל UH-1 אירוקוי.
מאפיינים
נתונים לדגם בל 47G
אוקייריאטה אונודואן
אוקייריאטה אונודואן (באנגלית: Okieriete Onaodowan; נולד ב-16 באוגוסט 1987) הוא שחקן קולנוע, מדבב וזמר אמריקאי. ידוע בעיקר בתור התפקידו הכפול בתור הרקולס מוליגן / ג'יימס מדיסון במחזמר המילטון ובתור דין מילר בתחנה 19.
קורות חיים
אונודואן נולד באוגוסט 1987 בניוארק שבניו ג'רזי להורים ממוצא ניגרי ולו 5 אחיות. הוא התחנך בניו ג'רזי בבית הספר היסודי גרגורי ובתיכון רוזוולט ובתיכון ווסט אורנג', במהלכו נבחן ללימודי תיאטרון בבית הספר. לאחר מכן החל לשחק כדורגל אך פרש לאחר פציעה ובמקום זאת החל ללמוד משחק בבית הספר לאמנויות של אוניברסיטת ראטגרס.
הוא החל להופיע ב-2010 בתיאטרונות במחזות כמו: "רוקי המחזמר", סיראנו דה ברז'ראק ו-"American Idiot". הוא שיחק גם במחזמר "Natasha, Pierre & The Great Comet of 1812" בתור פייר בזוחוב.
צ'או (מילה באיטלקית)
צ'או (IPA: <span class="IPA" title="Questa è una trascrizione IPA della pronuncia. Vedere l'alfabeto fonetico internazionale.">[ˈtʃaːo] ) היא מילת ברכה ידידותית ולא רשמית בשפה האיטלקית. המילה משמשת לברכת שלום, ולברכת פרידה (במקרה זה, לפעמים משתמשים בה בכפילות, כלומר "צ'או צ'או").
אטימולוגיה
המילה "צ'או" נכנסה לשפה האיטלקית במהלך המאה העשרים. היא נובעת מהמילה s'ciao (נהגית כך: [ˈstʃao] בשפה הוונטית (וליתר דיוק, בשפה הוונציאנית), שמקורה הוא המילה sclavus בלטינית עממית, מילה אותה ניתן לתרגם בתור "עבד [של מישהו]". בעבר הייתה זו ברכה המביעה כבוד, בדומה לביטוי "עבדכם הנאמן".
החל מן המאה התשע עשרה הפך הביטוי לברכה לא רשמית, בתחילה בלומברדיה, שם השתנתה צורת המילה לצורה המוכרת כיום, "צ'או". באותו זמן נכנס הביטוי (בצורתו המקורית) לשימוש בשפה האיטלקית, ואף נכנס למילון השפה האיטלקית שחיבר ניקולו תומאסו.
השימוש בצורה המקובלת כיום, שמקורה כאמור בלומברדיה, התפשט במהלך המאה העשרים לכל איטליה.
תהליך אטימולוגי דומה עבר על הברכה הלא-רשמית servus, שהתפשטה במרכז אירופה.
השימוש במילה "צ'או" בשפות שאינן איטלקית
השימוש במילה זו התפשט בעולם בעקבות הגירה של איטלקים, כברכה לא רשמית, בעיקר לפרידה.
מינאס חנצידיס
מינאס חנצידיס (ביוונית: Μηνάς Χατζίδης, בגרמנית: Minas Hantzidis, נולד ב-4 ביולי 1966 בקטוויג שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר יווני-גרמני ששיחק בעמדת הקשר בקבוצות שונות בגרמניה וביוון, כשעיקר הקריירה שלו היה באולימפיאקוס. לחנצידיס 10 הופעות במדי נבחרת יוון, עמה השתתף במונדיאל 1994.
קריירת מועדונים
חנצידיס שיחק בילדותו במועדונים שונים בעיר וופרטל שבגרמניה המערבית, ובשנת 1985, כאשר היה בן 19, עבר לשחק בבונדסליגה כשחתם בבאייר לברקוזן. בעונתו הראשונה בקבוצה, 1985/86, ערך חנצידיס 16 הופעות במדי באייר לברקוזן. בעונתו השנייה, 1986/87, ערך חמש הופעות בלבד, אך הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון. בשתי העונות, סיימה לברקוזן במקום השישי. את עונת 1987/88 פתח חנצידיס בלברקוזן, אך עבר בשלב מוקדם לבוכום. חנצידיס לא התאקלם בבוכום, ששיחקה אז בבונדסליגה, וערך בשורותיה שלוש הופעות בלבד, בהן הבקיע שער אחד. עדיין בעונת 1987/88, עבר חנצידיס לקבוצתו השלישית באותה עונה, אולימפיאקוס מליגת העל היוונית בכדורגל. עד לסיום עונת 1987/88 ערך חנצידיס 12 הופעות במדי אולימפיאקוס והבקיע שלושה שערים, אך הקבוצה סיימה רק במקום השמיני בליגה. בעונת 1988/89 חנצידיס שדרג את יכולתו באולימפיאקוס, הבקיע ארבעה שערים ב-21 הופעות, וסיים עם הקבוצה במקום השני בליגה. בעונת 1989/90 ערך חנצידיס 10 הופעות ליגה בלבד עקב פציעה, ולא היה שותף לגמר הגביע היווני, בו ניצחה קבוצתו אולימפיאקוס 4-2 את אופי כרתים. בעונת 1990/91 ובעונת 1991/92 סיימו חנצידיס ואולימפיאקוס במקום השני בליגה היוונית, כשבכל אחת מהעונות הבקיע חנצידיס שני שערי ליגה. בעונת 1991/92 אף זכה חנצידיס עם אולימפיאקוס בפעם השנייה בגביע היווני, לאחר ניצחון במפגש כפול על פאוק סלוניקי. בשני המשחקים נכנס חנצידיס כמחליף. בשתי העונות הבאות סיימו חנצידיס ואולימפיאקוס במקום השלישי בליגת העל היוונית, כאשר בעונת 1993/94 חנצידיס הציג את כושרו הטוב ביותר, הבקיע חמישה שערים, ואף הפך לחלק מסגל נבחרת יוון בכדורגל שהעפיל למונדיאל 1994. בעונת 1994/95 חנצידיס ואולימפיאקוס סיימו במקום השני. עונת 1995/96 הייתה האחרונה של חנצידיס באולימפיאקוס. בעונה זו הוא ערך שמונה הופעות ליגה בלבד, וסיים עם הקבוצה במקום השלישי.
בקיץ 1996 עזב חנצידיס את אולימפיאקוס לאחר כמעט תשע עונות מלאות, וחתם בפ.צ. קאצוריה, אף היא מליגת העל היוונית. חנצידיס הספיק לערוך 11 הופעות ולהבקיע שלושה שערים במהלך עונת 1996/97, אך עוד במהלך העונה עזב את הקבוצה ועבר לאירקליס סלוניקי. חנצידיס הוסיף למאזנו בעונה זו שלושה שערים נוספים ב-19 הופעות, וסיים עם אירקליס במקום ה-13 בליגה. בעונת 1997/98 סייע חנצידיס לאירקליס לסיים במקום השישי, כשהוא מבקיע שני שערים ב-26 הופעות. בקיץ 1998 עבר חנצידיס לתחנה האחרונה שלו ביוון, כשחתם בוריה, בשורותיה ערך 25 הופעות והבקיע שני שערים בעונת 1998/99, וסיים עם הקבוצה במקום ה-17, המוביל לליגת המשנה. עוד במהלך עונה זו חזר חנצידיס למולדתו גרמניה, וחתם בקבוצת נעוריו וופרטלר SV ששיחקה בליגה הגרמנית השלישית, ונשר עמה לליגה הרביעית. בעונת 1999/00 שיחק חנצידיס עונה מלאה בוופרטלר. לאחר מכן שיחק חנצידיס שתי עונות באלברסברג ששיחקה בליגה השלישית בגרמניה, ואחר כך עונה אחת באוניון זולינגן מהליגה הרביעית. לאחר מכן, שיחק חנצידיס בקבוצות חובבים גרמניות עד לפרישתו בשנת 2007. בשנת 2015 חזר חנצידיס לשחק כדורגל בגיל 49, ושיחק שלוש שנים במועדון החובבים הלאס וופרטל. במקביל להיותו שחקן, שימש בתפקידי אימון שונים במחלקות השונות של המועדון, עד לעזיבתו בשנת 2018.
קריירה בינלאומית
חנצידיס ערך 10 הופעות במדי נבחרת יוון, כולן בשנת 1994 והבקיע בהן שער אחד, בתיקו 1-1 במשחק ידידות מול ארצות הברית, שהיווה משחק הכנה למונדיאל 1994. חנצידיס נטל חלק במונדיאל 1994 עצמו, בו יוון סיימה את שלב הבתים עם אפס נקודות וללא שערי זכות. חנצידיס לא שיחק כלל בתבוסה 4-0 לארגנטינה, פתח בהרכב והוחלף במחצית משחק ההפסד 4-0 לבולגריה, ושיחק 90 דקות בהפסד 2-0 לניגריה.
תארים
עם אולימפיאקוס:
חילוניות בישראל
חילוניות בישראל מתייחסת לכל הביטויים של השקפות חילוניות בתולדות מדינת ישראל, על פי רוב בקרב הציבור היהודי. החילוניות בישראל מתקיימת בצל המעמד הרשמי הנרחב שניתן לדת בחוק, ושדה הפעילות העיקרי שלה היה מאבק בפריבילגיות של היהדות האורתודוקסית במדינה.
המנדט הבריטי
המתיישבים הציונים שהגיעו לארץ ישראל החל מה הביאו עמם ממזרח אירופה חילוניות יהודית אידאולוגית ומפותחת. בהשפעת הוגים כמו אחד העם ומיכה יוסף ברדיצ'בסקי, הם ראו ביהודים עם שהדת הייתה רק תוצר אחד מני רבים של רוחו הלאומית, ושהיה לה תפקיד היסטורי חשוב אך לא יותר מכך. הם פסלו את המסורת הרבנית הן מתוך שלילה של האמונה הדתית בכלל, ברוח הפוזיטיביזם והמטריאליזם, והן מתוך תודעה לאומית שתיארה אותה כגלותית, מנוונת ונושאת באחריות למצבם המדורדר של ההמונים היהודיים. עם זאת, החילוניות הציונית סבלה מסתירות פנימיות מראשיתה. מלבד הבחירה בארץ ישראל והשפה העברית (בניגוד ליידיש, שפתן של התנועות החילוניות הרדיקליות ביהדות מזרח אירופה), עמוסות המטענים הדתיים, ההוגים והפעילים החזיקו תכופות בדעות מיסטיות ומשיחיות. בעברית החדשה אף נטבעה המילה "רליגיוזי", כדי לציין את ההיבט החווייתי של הדת, שנתפש כחיובי; המילה בעלת ההקשר השלילי "דתי" יוחדה רק להלכה ולממסד הרבני.
השכבה האינטלקטואלית ביישוב הציוני עסקה באינטנסיביות ביצירת תשתית תרבותית והגותית חדשה לאומה שהתעתדה ליצור. אישים כא"ד גורדון שאפו לנסח פילוסופיות שישלבו את החלקים הראויים-לשימור במסורת היהודית עם ההשקפות המודרניות. מאמץ זה נשען הן על פנייה למשאבים מן העבר הרחוק – בעיקר התנ"ך, שתפישתו כתיעוד היסטורי ויצירה ספרותית המבטאת את הגניוס הלאומי, ולא כתיעוד של התגלות אלוהית, היו מרכזיות בחזון הציוני – הן על חילון ושינוי מרכיבים במסורת המקובלת, והן על יצירה חדשה בתחומים רבים. גם לוח השנה, מכשיר בעל חשיבות מכרעת לעיצוב התודעה הקולקטיבית, גויס: סוכות ושבועות הפכו לחגים חקלאיים המפארים את המתיישבים, חנוכה ול"ג בעומר קושרו בלעדית למרד לעצמאות לאומית, ועבור פסח נערכו הגדות חדשות שהשמיטו את המוטיבים הדתיים. בבתי-הספר של זרם העובדים, התחנכו ילדים ובני-נוער ברוח זו.
לצד החילוניות של הציונות הסוציאליסטית, קבוצות בורגניות אחזו בתפישה חילונית ליברלית ואזרחית. אלו התגלמו בעיקר ב" א'", בהנהגתם של חיים ויצמן המתון יחסית ויצחק גרינבוים הנחרץ יותר. קבוצת שולית יחסית שהחזיקה בגישה מקורבת הייתה המפלגה הקומוניסטית, על גלגוליה השונים, ששללה את האמונה הממוסדת כחלק ממצעה האידאולוגי.
על אף החילוניות (או לפחות ההתנגדות לדת המסורתית) של מנהיגי היישוב, והמעמד ההגמוני של עמדות הציונות הסוציאליסטית, הם נדרשו לפשרות נרחבות עם האורתודוקסיה בארץ ישראל, כשם שההנהגה הציונית נדרשה להן במזרח אירופה מאז היווסדה. הצורך להציג את עצמם כנציגי כלל היהודים וכמייצגי המורשת היהודית, ואי-היכולת להפריד את הרכיבים הדתיים מהזהות הלאומית שביקשו ליצור, אילצו את הציונים לקבל את דרישות האורתודוקסים בהיבטים רבים. ב-1921 הוקמה בחסות השלטון הבריטי הרבנות הראשית לישראל, שתחתיה הוכפפו כל היהודים שהתאגדו ביישוב הציוני לחוקי ההלכה בענייני אישות וגיור. בקונגרס הציוני ה-19, ב-1935, הוסכם שהשבת והכשרות תישמרנה בכל המוסדות הציבוריים. מודל זה אושרר גם עבור המדינה העצמאית במכתב הסטטוס קוו מ-1947.
1948–1977
בישראל העצמאית, שומר משטר המילטים העות'מאני. לחילוניות, כעקרון פוליטי, לא ניתן שום ביטוי בחוק או בממשל. בעוד שבימי המנדט רק אלו שבחרו להתאגד במוסדות המתאימים הוגדרו חוקית כבני המילט היהודי, המדינה העצמאית החילה את המעמד, ואת הכפיפות לרבנות שנגזרה ממנו, על כל מי שרשמה ככזה. הדת וסמליה היו המכנה המשותף שניתן היה למצוא עם המוני המהגרים בשנות ה-50. הללו חסרו זיקה לתרבות העברית שהתגבשה ביישוב, ותכופות גם נעדרו קשר ללאומיות היהודית שצמחה במזרח אירופה. יהדות ארצות האסלאם, בייחוד, הציבה פרדוקס: השליחים הציונים שיצאו אליה עסקו באופן פעיל בטיפוח היסודות הדתיים בקרבה, כדי לחזק את זיקתה לישראל ולבדלה מתרבות המרחב הערבי; אך מיד לאחר שהיגרו, הרשויות הפעילו כפייה (באמצעות חינוך ואפליה תעסוקתית) כדי לחלן אותם. מחשש לניכור בין הנוער המקומי ליהדות הגולה, שיעורי דת הוכנסו לבתי-הספר ביוזמת שר החינוך זלמן ארן. ב-1958, לאחר שערורייה פוליטית ומכתב מבן-גוריון ל"גדולי ישראל" כדי שייעצו לו "מיהו יהודי", הוחלט גם לאמץ מבחנים דתיים עבור זכאות לחוק השבות.
אף על פי שדוד בן-גוריון הסכים להסדרים הדתיים ולו מתוך פרגמטיות ואילוצים, הם הוסיפו לבטא את השקפתם בחתירה לעצב זהות לאומית אחידה – לא לכלל האזרחים, כי אם לציבור היהודי. הצורך לפעול במסגרת היהודית, וההכרה בנפרדותם ובזכות לאוטונומיה של בני הדתות האחרות, היו אבן יסוד במה שדניס שרביט כינה "החילוניות המרוסנת-מעצמה" של היהודים בישראל. שדה ההתייחסות של זו תמיד היה היהדות האורתודוקסית, ולא מעמד הדת במדינה ככלל, והיא הוגבלה על ידי רכיבים דתיים כמו הגיור והמילט. האידאולוגיה של הממלכתיות, שהתוו בן-גוריון ושותפיו, נועדה ליצור עבור החברה אתוס אזרחי מכליל, שלאורו היו אמורים המוני ילדי המהגרים תלמידי בתי-הספר הממלכתיים להתעצב בדמותו של טיפוס ה"צבר". הממלכתיות חידשה סמלים וטקסים משל עצמה, דוגמת המועדים הלאומיים הישראליים והריטואלים הכרוכים בהם, ומיליטריזם חזק. לצידם הוכללו באופן ישיר מוטיבים דתיים-מסורתיים. מערכת ערכים "קוואזי-חילונית" זו, לפי הגדרתו של ברוך קימרלינג, הייתה האתוס הלאומי ההגמוני של המדינה עד שנות ה-80. בקיבוצים, תת-תרבות שהוסיפה לקיים מעגל שנה והוויה חילוניים הרבה יותר הוסיפה להתקיים.
לצד האסכולה הבן-גוריונית הדומיננטית, מפלגת מפ"ם והסיעות השונות בתוכה, אף על פי שהיו שותפות לקואליציה לעיתים מזומנות, הוסיפו לדגול בעמדות החילוניות יותר של ימי היישוב. מפ"ם, שהייתה מזוהה עם התנועה הקיבוצית, תבעה הגדרה חילונית בשאלת מיהו יהודי, הסדרת נישואים אזרחיים, הסרת ההגבלות בשבת וביטול סעיפי חקיקה דתית אחרים, והתנגדה גם לשיעורי הדת שיזם שר החינוך ארן.
חילוניות שיטתית וחד-משמעית הובעה על ידי שני חוגים לא-ציוניים בחברה היהודית, ששללו את ההסדרים הדתיים כחלק מביקורתם הכללית על המשטר: הלל קוק (שטבע בשנות ה-40 את הביטוי פוסט-ציונות) ומקורביו באופוזיציה הפנימית בתנועת החרות, תבעו הקמת רפובליקה אזרחית ישראלית; הוועד לגיבוש הנוער העברי (ה"כנענים"), בראשות יונתן רטוש, ביקש להחיות את התרבות השֶמית הקדומה של המרחב, ולכפותה על כל חלקי האוכלוסייה. שתי הקבוצות תבעו הפרדה מוחלטת של הדת והמדינה, ביטול החקיקה הדתית, שוויון אזרחי מלא והפיכת האמונה לעניין פרטי. שתיהן ראו את המעמד הציבורי של הדת בישראל כתסמין בלתי-נמנע של הציונות ושל חוסר האפשרות לספק הגדרה חילונית ליהודים.
ההתמרמרות על המעורבות הדתית בחיים האזרחיים באה לידי ביטוי מעשי, בהקמתה ב-1951 של הליגה למניעת כפייה דתית. הליגה, שלאנשי חוג הלל קוק ול"כנענים" היה ייצוג בולט בין מנהיגיה ושנתמכה על ידי המשאבים של מפ"ם והקיבוצים, הייתה האתגר המשמעותי הכמעט יחיד להסדרים הקיימים. היא הגיעה בשיאה להגשת עצומות עם למעלה מ-100,000 חותמים: בעד נישואין אזרחיים ב-1955, ובעד שירותים ציבוריים בכל ימות השנה ב-1965. היא לא נחלה שום הישג משמעותי וגוועה לאחר מלחמת ששת הימים.
1977–הווה
מלחמת יום כיפור ב-1973 והמהפך הפוליטי ב-1977 הביאו לקדמת הבמה קבוצות חברתיות שהודרו על ידי השלטון הקודם, בייחוד מזרחים ודתיים. היסטוריונים וחוקרים ביקורתיים פירקו את האתוס הציוני הקלאסי. גם בהשפעה הברית עם ארצות הברית, ליברליזם ואינדיבידואליזם חלחלו אל התודעה והחליפו את הקולקטיביזם הסוציאליסטי המגויס. הלאומיות החילונית שקעה, ובמעמד הבינוני החלה להתגבר מגמה ששאפה לחברה אזרחית לפי המודל המערבי. . עלייתם של החרדים, המתנחלים הדתיים, ההזדהות עם המסורת בקרב המזרחים ותנועת התשובה היטו את שיווי המשקל בתוך החברה הישראלית.
התעצמותם של הכוחות האורתודוקסיים הובילו לשורת מאבקים, חלקם חזרה על הסוגיות השנויות במחלוקת מהעשורים הראשונים למדינה. אלו כללו מחאה נגד השבתת שירותים ולמען פתיחת עסקים והפעלת תחבורה ציבורית בשבתות וחגים, ולמען נישואין וגירושין אזרחיים, וכנגד מה שנתפס בעיני החילונים כפריבילגיות להם זוכה הציבור החרדי, כמו פטור משירות צבאי. מאבקים אלו היו בדרך כלל מקומיים ונגעו לאינטרסים מיידיים שונים של מי שנפגעו מההשפעה הדתית במרחב הציבורי (כמו שבא לידי במחאות השבת, דוגמת המאבק למען פתיחת קולנוע היכל בפתח תקווה בשנות השמונים), ולא נשאו צביון עקבי וכולל.
חיכוכים אלו הובילו גם לעלייתה של תודעה וזהות פוליטית של חילוניות בקרב חלקים מסוימים בציבור. זו נסובה בעיקר על חשש ועוינות כלפי התפשטות החרדים, שהפכו לאיום מרכזי בעיני החוגים הליברליים בישראל החל משנות ה-80. היא התגלמה קודם במפלגת "מרצ" ואחר כך במפלגת "שינוי", שהתפצלה ממנה ב-1997, כמו גם במספר אגודות מקומיות. "מרצ", עוד בגלגולה הראשון כ"רצ", ביטאה גישה מקיפה של חילוניות אזרחית. היא קראה להפרדת הדת והמדינה בכל התחומים, כולל ביטול זיקה בין גיור לחוק השבות והנהגת נישואים אזרחיים. "שינוי", שבגלגולה הראשון הייתה בין הקבוצות שייסדו את "רצ" ודגלה בעמדות ליברליות דומות, הפכה לפי הסוציולוג ברוך קימרלינג, למפלגה סקטוריאלית שפעלה למען האינטרסים של המעמד הבינוני האשכנזי-החילוני ("חילונים" הפך לכינוי המוכר לציבור שנקרא "חופשיים" עד שנות ה-50, אף על פי שחילוניות כהשקפה, במובנה המקובל, נדירה למדי בקרבם). "שינוי" לחמה נגד החרדים, אך שיתפה פעולה עם הציונות הדתית, ופעולותיה לרפורמה ביחסי דת ומדינה היו שוליות. בין 1983 ל-1999 פעלה מפלגת ימין שהטיפה להפרדת דת ומדינה, "צומת". לצד הזירה הפרלמנטרית, ניסו הפעילים לחילוניות להבטיח חופש משליטת הרבנות גם באמצעות כניסה לזירת המילטים. ב-1991 וב-1992, פנו בהתאמה עמותות "השירות החילוני, עמותה לשירות הציבור החופשי" ו"האגודה ההומניסטית-חילונית בישראל" לממשלה, כדי שתכיר בעדה דתית חילונית. בית-המשפט העליון דחה סופית את עתירת האחרונה ב-1997.
בקרב הציבור הערבי, הן המפלגות הקומוניסטיות רק"ח וחד"ש והן הסיעות שדגלו בלאומיות ערבית משותפת לנוצרים ולמוסלמים (שלנוצרים היה משקל ניכר בקרבן) כמו בל"ד, היו מחויבות ברמת העיקרון לחילוניות. אך הצורך לרצות את קהל המצביעים המוסלמי, על רקע התחרות עם המפלגות האסלאמיות העולות, אילץ אותן למעט בהתייחסותן לפן זה בהשקפתן.
חילוניות שיטתית הוסיפה להיות נחלתם גם של החוגים הפוסט-ציוניים, שפרחו למן שנות ה-80 – תביעה לחופש מלא מדת בישראל הייתה כרוכה באופן כמעט בלעדי עם ביקורת על המיזם הציוני. גופים שביקשו להוציא רעיונות אלו מן ההגות אל הפועל דרשו בין היתר הכרה בלאום ישראלי משותף לכל האזרחים שאיננו תלוי בעדה דתית, וביטול משטר המילטים. הנושא הועלה לפני בית-המשפט לראשונה ב-1972, נדחה, ונדחה שנית ב-2013. בזרם המרכזי של החברה היהודית, לעומת זאת, התלות בדת כאמצעי להבניית הזהות הלאומית נותרה על עומדה או גברה. בהתאמה, החילוניות כהשקפה אידאולוגית היא גורם חלש, נחלת מיעוט קטן ונדירה למדי. ככל שהחילוניות נוכחת בזירה הציבורית, היא לא התגלמה בחוק ואף השפעתה במפה הפוליטית מועטה. ביטויה מוגבל כמעט רק לארגוני חברה אזרחית שונים, הפועלים נגד השפעת הדת במדינה.
בעשור השני של המאה העשרים ואחת, גבר החשש בקרב קבוצות חילוניות ליברליות מהשפעתה הגוברת של הציונות הדתית במדינה ומשאיפתה להפוך להגמונית ולמכתיבת הערכים, תופעות שכונו בשם הכולל "הדתה". אירעה ריאקציה שהתבטאה בגל של מחאות, ובכתיבת ספרים ומאמרים אודות עתידה של החילוניות כאידאולוגיה ומצבו של הסקטור החילוני. בין השאר, ארגון "הפורום החילוני" (שמייסדו רם פרומן דוגל בזהות לאומית ישראלית ולא יהודית כפתרון לשאלת הדת והמדינה) קרא לפרישה מן החינוך הממלכתי ולהקמת זרם חינוכי נפרד, כצעד ראשון להקמת אוטונומיה פנימית שתבטיח חופש מדת לציבור החילוני-ליברלי.
אינפיניטי (סדרת טלוויזיה)
אינפיניטי היא סדרת דרמה ומדע בדיוני לנוער שנוצרה ונכתבה בידי ליאור ירון יחד עם נעה גוסקוב והדר ארזי סראנו ובוימה על ידי רינה הורן. הסדרה עלתה לשידור בערוץ זום, לצופי Yes, ב-28 ביולי 2022.
תקציר העלילה
גאיה שקד (עומר נודלמן), נערה מבריקה וחכמה נחושה לנצח בתחרות המתמטיקה של פרויקט X. בתוכנית זו היא משתתפת יחד עם חבריה (אלימלך, דניאל ולילוש). גאיה מתאהבת בארי (ילד בן 17 שהגיע מהעתיד)(עידו אליאלי). ארי וגאיה חוקרים בסתר מקרה מוות של תלמיד מהפרויקט (גאיה שקד היא התלמידה שכביכול תהרג נהרגה בעתיד אך היא לא יודעת שהיא חוקרת את המוות שלה).
ז'ואאו הרביעי, מלך פורטוגל
ז'ואאו הרביעי, מלך פורטוגל (בפורטוגזית: João IV de Portugal; 19 במרץ 1604 – 6 בנובמבר 1656) היה מלך פורטוגל בין השנים 1640–1656.