cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פקיד קבלה
בעקבות האוטומציה של תהליכים שונים במשרדים רבים, לאורך השנים התמעטו משרות של פקידי קבלה רבים, כאשר פונקציות שונות שביצע בעבר פקיד הקבלה מבוצעים כיום על ידי מחשבים או על ידי עובדים אחרים בחברה. לדוגמה, מחשבים מסוגלים כיום לענות לשיחות טלפון. עם זאת, פקיד קבלה בעל מיומנויות משרדיות/טכניות חזקות, אדיב, ובעל טאקט, עדיין נחשב לנכס מהותי לתדמית העסקית של החברה, ועדיין מבוקש מאוד בעולם העסקים.
צילום תת-מימי
תהליך יצירת סרטי וידאו מתחת למים הוא תחום נפרד המתמקד בצילום רצפים של תמונות וצלילים מתחת למים במסגרת צלילה ספורטיבית או במסגרת הפקת סרטים תיעודיים או הפקת סרטי קולנוע.
ציוד
בפני הצלם התת-מימי עומדות מספר אפשרויות עיקריות לגבי בחירת הציוד:
שלא כמו מצלמות הסרט מהעידן האנלוגי, דוגמת קליפסו (Calypso) או הניקונוס (Nikonos) אשר הוצגו לעולם ב-1963 ואשר תוכננו מראש לתפקד מתחת למים, מצלמות דיגיטליות בנות זמננו דורשות מארז מתאים לשימוש מתחת למים. ניקון הפסיקה את ייצור הסדרה התת-ימית שלה: Nikonos בשנת 2001, ועל אף שזו מערכת המבוססת סרט 35 מ"מ ומיושנת בהשוואה לציוד החדיש והמשוכלל של זמננו, יש מספר צלמים תת-מימיים שמעדיפים מערכת זו על פני הדיגיטלית.
רובם המוחלט של מארזי הצלילה מותאמים לדגם ספציפי של מצלמה והזולים שבהם עשויים פלסטיק בעוד היקרים עשויים סגסוגת אלומיניום מיוחדת ומצופה כדי לעמוד בתנאי הים הקשים והמלוחים. מארזים אלו מאפשרים גמישות רבה מאחר שהצלם יכול לבחור מארז המתאים למצלמה היום-יומית שלו המשמשת גם לצילום "יבשתי" ובאפשרותו לבחור עדשות רבות מהארסנל המוצע לצילום מעל המים. בפועל, רוב הצילומים מתחת למים מבוצעים עם עדשות אולטרא רחבות ופישאיי או עדשות מאקרו. עדשות אלו מאפשרות מיקוד קרוב מאוד וכך מתאפשר צילום מטוח קרוב עם מעט מים בין המצלמה לבין האובייקט.
מארזים תת-מימיים מצוידים בכפתורי שליטה אשר מגיעים לכפתורי המצלמה וכך מאפשרים שליטה על רוב פונקציות המצלמה. לחלק מהמארזים יש מחברים המאפשרים חיבור של פלאשים תת-מימיים חיצוניים בעוד שלחלק מהמארזים הבסיסיים יש אפשרות לשימוש בפלאש המובנה של המצלמה, למרות שזה האחרון אינו מספיק חזק לצילום תת-מימי וגורם לבעיות של החזרי אור (בקסקטרס- Backscatters) בזמן הצילום. רוב המארזים המתקדמים עושים שימוש בפלאש הפנימי על מנת להורות לפלאשים החיצוניים להבזיק דרך כבל סיב-אופטי או שאינם מאפשרים לפלאש המובנה להבזיק ויש להם מחבר מיוחד מהנעל החמה (HOT-SHOE) של המצלמה דרך כבל סנכרון ועד לפלאש החיצוני.
עקב השימוש במצלמה בתוך מארז, נוצרת בעיית שבירה (Refraction) אשר נגרמת עקב מעבר של קרני האור בין המים לכיפת הזכוכית/פלסטיק של העדשה (פורט) ויוצרת עיוותים בתמונה. בעיה זו מחריפה בעיקר בעדשות רחבות. הפתרון לבעיה זו הוא שימוש בפורט כיפתי (Dome-port) אשר מתקן עיוותים אלה. רוב יצרני המארזים מייצרים פורטים כיפתיים המותאמים לעדשות ספציפיות, על מנת למקסם את היעילות שלהם בתיקון העיוותים. מצלמות ניקונוס של חברת ניקון, הותאמו במיוחד לצילום תת-ימי על ידי שימוש בעדשות "רטובות", שם האופטיקה מותאמת לשימוש בתווך המימי ואינן מסוגלות להתמקד מעל המים. במצלמות מסוימות (בעיקר מצלמות קומפקטיות) המצב הרחב ביותר של העדשה אינו רחב מספיק מתחת למים. עקב בעיית הריפרקציה, הדמות המתקבלת על חיישן/סרט המצלמה, נראית גדולה בכ-25%, מה שאומר שהעדשה במצב בו זווית הראייה שלה היא הרחבה ביותר, אינה מספיק רחבה לצילום מתחת למים. כדי לפתור זאת, חלק מיצרני המארזים מייצרים פורטים כיפתיים בעלי אופטיקה מתקנת ואו עדשות תוספתיות "רטובות" להרכבה על פורט העדשה בחלקו החיצוני על מנת להחזיר לעדשה את זווית הראייה שאבדה לה במים ואפילו להרחיב אותה. היתרון בשימוש באופטיקה רטובה הוא היכולת להסיר את העדשה התוספתית מתחת למים ולשנות את אופי הצילום מצילום בעדשה רחבה לצילום מאקרו באותה הצלילה.
בצילום מאקרו, בעיית השבירה זניחה מפני שהאור עובר את הפורט בזוויות ישרות יחסית, לכן בדרך כלל משתמשים בפורטים שטוחים. למעשה, שבירה בצילום מאקרו היא יתרון מאחר שהיא "מגדילה" את הנושא ובכך מאפשרת לצלמים תת-ימיים לצלם נושאים קטנים מאוד.
אור וצבע
המכשול העיקרי העומד בפני הצלם התת-מימי הוא איבוד קיצוני של צבע וניגודיות ככל שמעמיקים לצלול. אורכי הגל הארוכים של אור השמש (כמו אדום או כתום) נספגים במהירות על ידי המים, וכך הצבעים השולטים בסביבה הימית הופכים להיות כחולים, דבר שניתן להבחין בו גם בעין בלתי מזוינת. איבוד הצבע מתחת למים מתרחש לא רק בצורה אנכית, אלא גם בצורה אופקית ולכן נושאים המרוחקים מהמצלמה יראו כחולים יותר ככל שהמרחק בינם לבין המצלמה גדל. אפקט זה תקף גם במים הצלולים ביותר כמו בסביבת שוניות אלמוגים.
צלמים תת-מימיים פותרים בעיה זו על ידי שלוב של שתי טכניקות. הראשונה היא לקרב את המצלמה הכי קרוב שאפשר לנושא הצילום, כדי למזער את אובדן הצבע האופקי. טכניקה זו מושגת בצורה הטובה ביותר באמצעות עדשות רחבות זווית, המאפשרות לצלם סצנה רחבה מקרוב ומאפשרות למקד מקרוב, או עדשות מאקרו, שם הנושא לרוב יהיה סנטימטרים ספורים בלבד מקצה העדשה (פורט). באופן מעשי, צלמים תת-מימיים לרוב ימקמו את נושא הצילום שלהם לא יותר מחצי מטר עד מטר מהמצלמה, על מנת שבינם לבין האובייקט יהיו כמה שפחות מים אשר יבלעו את הצבעים. השיטה השנייה היא להשתמש בפלאש כדי לשחזר את כל ספקטרום האור, שאובד בצורה אנכית, בעמודת המים. מאחר שגם אלומת האור הלבן מהפלאש נבלעת מהר יחסית על ידי המים, גם בשיטה זו יש להתמקם מטרים ספורים מהאובייקט, תלוי בעוצמתו של הפלאש.
מאחר שצילום תת-מימי מבוצע לרוב תוך כדי צלילה, חשוב כי הצלם-הצולל יהיה מיומן מספיק בטכניקות הצלילה על מנת שזו האחרונה תישאר פעילות בטוחה. לטכניקת צלילה טובה יש גם השפעה על איכות התמונות, מאחר שהסביבה התת-ימית והיצורים שבה מרגישים מאוימים פחות מצולל רגוע וסבירות נמוכה יותר שהיצורים התת-ימיים יברחו או שתהיה פגיעה בסביבתם. במהלך צלילה לעיתים ניתקל בתנאים קשים, כגון זרמים חזקים או ראות לקויה. בדרך כלל, צלמים תת-מימיים מנסים להימנע מהמצבים האלה ככל האפשר.
פלאש תת-מימי
השימוש בפלאש נחשב לעיתים לאחד הנושאים המורכבים בצילום תת-מימי. ישנן כמה הנחות בסיסיות בקשר לשימוש הנכון עם פלאש מתחת למים, בעיקר כשמדובר בצילום בעדשה רחבה. באופן כללי, הפלאש אמור לספק תאורה משלימה לחשיפה ולאזן את הצילום מבחינת צבעים שאבדו ולא כתאורה ראשית/יחידה. במקרים בהם מצלמים במערות או בתוך ספינות טבועות, צילום בעדשה רחבה עלול להסתמך באופן אבסולוטי על תאורת הפלאש, אך רוב הצלמים לא נתקלים במקרים הללו באופן תדיר, אם בכלל. המקרה הקלאסי הוא שהצלם מנסה ליצור איזון אסתטי בין התאורה הקיימת, הסביבתית לבין תאורת הפלאש. עומק רב, חשכה וראות לקויה, עשויים להערים קשיים על השגת איזון זה, אך הרעיון נשאר זהה. מצלמות חדישות פישטו תהליך זה על ידי שימוש בטכנולוגיה הנקראת TTL-Through The Lens אשר מודדת את התאורה דרך עדשת המצלמה ומספקת לפלאש את המידע המדויק כדי שהוא ישיג איזון עדין זה. השימוש במצלמות דיגיטליות מזרז את עקומת הלמידה בצילום עם פלאש על ידי כך שהוא מאפשר לצלם לראות באופן מיידי את התוצאה ולתקן את שגיאותיו.
הצבעים נעלמים במים ככל שמעמיקים. הצבעים הראשונים להיעלם הם האדומים, אחריהם הכתומים, הצהובים והירוקים. אור הפלאש נועד להחזיר את הצבעים שנעלמו. אור הפלאש גם מוסיף ניגודיות ומאפשר ליצור הצללות מעניינות להדגשת טקסטורות ומאפשר להיות מאוד יצירתיים בשימוש איתו.
הבעיה המרכזית בשימוש בפלאש מתחת למים היא ההחזרים הנגרמים עקב פגיעת אור הפלאש בחלקיקים ובפלנקטון המרחפים במים. התופעה נקראת בקסקטר (Backscatter). אפילו המים הצלולים ביותר מכילים חלקיקים מרחפים, אפילו אם אינם ניתנים להבחנה בעין בלתי מזוינת. השיטה היעילה ביותר להימנעות מתופעת הבקסקטר היא הרחקתם של הפלאשים מציר העדשה. באופן אידיאלי, המצב הרצוי הוא להאיר את הנושא ללא הארת המים שבין הנושא לעדשה. זו הסיבה שבצילום תת-ימי משתמשים בזרועות ארוכות עליהם מרכיבים את הפלאשים וממקמים אותם באופן כזה שיאירו רק את החלקים הרצויים בתמונה.
בצילום מאקרו, הנושא בדרך כלל קרוב מאוד לעדשה והתאורה הסביבתית בדרך כלל לא מספיקה, לכן במקרים רבים צלמים בוחרים להשתמש בתאורת הפלאש כתאורה ראשית/יחידה עבור החשיפה.
איזון לובן
מאחר שהצבעים נעלמים בהדרגה עם ההעמקה, יש צורך לפצות על אובדן הצבע בצורה כלשהי. בצילום במים רדודים, השימוש באיזון לובן (White balance) ידני מאפשר להגיע לצבעים נהדרים מבלי להשתמש בפלאש. ניתן גם להשתמש בפילטרים אדומים על מנת להתגבר על אובדן הצבעים האדומים ולהחזיר אותם, אבל הטכניקה הזו לא חפה מבעיות. מאחר שהצבע משתנה עקב ההעמקה, העכירות, מצב הים ומצב השמש בשמים, כל מצב דורש עוצמת פילטר אחרת או כיוון מחדש (ממילא) של איזון הלובן במצלמה ובכל מקרה, תהיה ירידת ניגודיות בתמונה. מצלמות דיגיטליות מאפשרות משחק ברמת איזון הצבע (Color balance=White balance) אך מצב זה יכול לגרום לצבעי המים הכחולים להפוך לאפורים או סגולים, במצב של הטיית הצבע ל"אזור החם" ולהראות מאוד לא טבעיים. ההמלצה הרווחת בצילום תת-ימי היא שימוש בפילטרים אדומים, ביחד עם צילום קובץ RAW ועריכת איזון הלובן המדויק לאחר הצילום, בתוכנת עריכה. הגישה הזו מעשית בעת צילום במים רדודים עד לעומק בינוני (העומקים המדויקים תלויים בצלילות המים), שם אובדן הצבע נסבל וניתן לתיקון על ידי פילטר. למרות כל זאת, שימוש בטכניקה הזו, מקובל ויעיל במיוחד בצילום של כלי שיט או עצמים גדולים מתחת למים (גם אם הם בעומקים גדולים יחסית), כאשר אין אפשרות אחרת להאיר את כל הנושא על ידי תאורה מלאכותית.
צילום בתאורה טבעית מתחת למים יכול להראות נהדר כאשר מבצעים אותו כראוי עם נושאים כמו צלליות המצולמות מלמטה כלפי השמש, קרני שמש החודרות אל תוך המים או נושאים גדולים במיוחד כמו דולפינים ולווייתנים.
למרות שהמצלמות הדיגיטליות מאפשרות שימוש בטכניקות חדשות שלא היו קיימות בעולם האנלוגי, או היו קשות מאוד לביצוע בצילום תת-מימי, מאוד לא סביר להניח שימצא תחליף לשימוש בפלאש בצילום תת-מימי. מנקודת מבט אסתטית, הפלאש מאפשר לנו "להקפיץ" את הנושא ולהבליט אותו בתמונה. לבסוף, בעיית אובדן הצבעים והניגודיות היא בעיה אופטית פיזיקלית ולא תמיד ניתן להשיב את הצבע האבוד בתוכנות עריכה (כמו פוטושופ) לאחר הצילום.
תמונות חצי-חצי
עוד תחום בצילום הנחשב לצילום תת-מימי הוא צילום חצי-חצי (Over/Under), או תמונה חצויה (Split Images). זוהי תמונה אשר הקומפוזיציה שלה מכילה בערך חצי תמונה מעל המים ובערך חצי תמונה מתחת למים, כאשר קו המים מפריד בין החלקים. הצלם שנחשב למייסד הטכניקה הוא צלם הנשיונל ג'יאוגרפיק דייוויד דובילה אשר השתמש בה על מנת לתעד סצנות מעל ומתחת למים באותה התמונה. תמונות חצי-חצי מאוד פופולריות במגזיני צלילה ונופש ובדרך כלל מראים צוללים מתחת לספינה או גני אלמוגים רדודים וחוף ברקע.
תמונות חצי-חצי מהוות אתגר טכני לחלק מסוגי מערכות הצילום התת-מימיות. בדרך כלל משתמשים בעדשות אולטרה רחבות, כמו בצילום תת-מימי טיפוסי, אך החשיפה בחלק העליון של התמונה (באוויר) לעיתים קרובות שונה באופן מהותי מהחשיפה הדרושה לחלק התחתון (התת מימי) ובנוסף, קיימת בעיית הריפרקציה בחלק התת-מימי אשר משפיעה על הפוקוס ביחס לחלק העל מימי. יש פילטרים מיוחדים לצילום חצי-חצי אשר נועדו לפצות על שתי בעיות אלה וקיימות גם טכניקות צילום אשר נועדו לאפשר חשיפה אחידה לכל חלקי התמונה. צלמים תת-מימיים עשויים אף לבחור בעדשות פישאיי (עדשות עם שדה ראייה רחב במיוחד) בהן עומק השדה גדול מספיק כדי להתגבר על בעיות פוקוס בשני חלקי התמונה. לבסוף, גורם נוסף המשפיע על התמונה הוא הכיסוי הכיפתי של העדשה. פורט כיפתי גדול יותר, מקל על ביצוע תמונת חצי-חצי טובה בזכות הנוחות לשלוט בקו המים החוצה את התמונה ובעקבות השפעתו החיובית על הקטנת הפרשי הפוקוס בין חלקי התמונה. בתמונות חצי-חצי מסוימות קיים שימוש בפלאש חיצוני המכוון לחלק התחתון של התמונה על מנת להאיר אותו ולהשוות את התאורה בו לחלקה העליון של התמונה.
צילום וידאו תת-מימי
תהליך יצירת סרטי וידאו מתחת למים (Underwater videography) הוא תחום נפרד המתמקד בצילום רצפים של תמונות וצלילים מתחת למים במסגרת צלילה ספורטיבית (Recreational diving) או במסגרת הפקת סרטים תיעודיים או הפקת סרטי קולנוע.
U9 (הרכבת התחתית של ברלין)
קו U9 הוא אחד מקווי הרכבת התחתית של ברלין. בקו זה, שאורכו 12.5 קילומטרים (בין רטהאוס שטגליץ לאוסלואֶר שטראסה), פועלות 18 תחנות.
ג'יגליפאף
ג'יגליפאף (ביפנית: Purin ,プリン) הוא דמות בזיכיון המדיה "פוקימון". ג'יגליפאף הופיע לראשונה במשחק הווידאו "פוקימון אדום וכחול". ג'יגליפאף מכונה "פוקימון בלוני", ומספרו בפוקידע הוא 39.
מראה
ג'יגליפאף הוא פוקימון קטן, בעל פרווה ורודה, ותלתל ורדרד וגדול. עיניו גדולות וצבען כחול. לג'יגליפאף יש ידיים ורגליים קטנות, וזוג אוזניים לצד תלתלו.
גנטיקה ואופי
ג'יגליפאף הוא פוקימון מסוגים פיה ורגיל. בסדרת האנימה הוא מתואר כפוקימון קטן וחביב שאוהב לשחק ולהשתובב. מוצג גם שג'יגליפאף נחשב למאוד עדין, ועשוי להיעלב ולפרוץ בבכי בקלות, ולחלופין, להתעצבן ולהתנפח. ג'יגליפאף מאוד אוהב לשיר, אך מתוסכל כיוון שחבריו אינם יכולים להקשיב לקולו, כיוון שהשיר, כחלק מהמתקפה, גורם לכולם מלבדו להירדם. קצב גדילתו של ג'יגליפאף הוא מהיר, ויש לו כ-25% סיכוי להיות ממין זכר, ו-75% סיכוי להיות ממין נקבה.
מקור שמו
מקור שמו של ג'יגליפאף הוא חיבור 2 המילים ג'יגל (jiggle) שמשמעותה התנודדות, ופאף (puff) שמשמעותה לנפח, המעידה על יכולתו של ג'יגליפאף לנפח את עצמו.
המתקפות ומהלכי ההגנה של ג'יגליפאף
לכל פוקימון ישנן מספר מתקפות שהוא מסוגל ללמוד, שמאפיינות את סוגו (מלבד בודדים).
חלק ממתקפותיו והגנותיו העיקריות של ג'יגליפאף:
התפתחויות
לג'יגליפאף ישנן התפתחות אחת מעליו, וזן שקודם אליו. הפוקימון הקודם לג'יגליפאף הוא איגליבאף (Igglybuff) שנמצא בדור השני, והפוקימון המפותח לג'יגליפאף הוא וויגליטאף (Wigglytuff) המופיע בדור הראשון מיד לאחר ג'יגליפאף. איגליבאף יתפתח לג'יגליפאף רק כאשר רמת החברות והידידות שלו תהיה גבוהה במיוחד, וג'יגליפאף יתפתח לוויגליטאף באמצעות אבן ירח בלבד.
הופעות עיקריות
הג'יגליפאף הופיע לראשונה בפרק 45 "שירו של ג'יגליפאף", בו נעזר בחבורה כדי ללמוד לשיר, אך גילה שאין אחד שיצליח להקשיב לשירו. בסוף הפרק נראה כי ג'יגליפאף החל לעקוב אחר החבורה ולהתגנב למסעותיהם. לתקופה מתמשכת, ג'גליפאף היה מסוכסך עם הסנאבולית השייכת לגברת העשירה. ג'יגליפאף אף השתתף בתחילת הסרט הרביעי, "פוקימון לנצח", וכן במספר פרקים נוספים, ביניהם, "אי החידות", "סיפור מוכר", "תעתועי בית התעתועים" וכו'.
ג'יגליפאף אחר, רב ממדים הופיע בפרק "תעלומת פוקימופוליס" ונלחם מול אלקאזאם וגנגר הענקיים, בכך שייצג את החלק הטוב, החיובי, והאופטימי בסיפור.
תת-מודול גדול
בתורת המודולים, תת-מודול גדול (an essential submodule) של מודול נתון הוא מודול החותך באופן לא טריוויאלי כל תת-מודול אחר. במקרה זה, המודול נקרא הרחבה גדולה של תת-המודול. המודול הוא בעל משלימים עקרונית אם לכל תת-מודול מתאים תת-מודול נוסף (המכונה משלים עקרונית) כך שסכומם הישר הוא מודול גדול. מודולים גדולים מהווים כלי באפיון מודולים פשוטים למחצה.
יהי M מודול מעל חוג R. תת-מודול N \le M נקרא גדול אם. מסמנים זאת לרוב על ידי.
מודול נקרא בעל משלימים אם לכל תת-מודול N \le M קיים תת-מודול N' \le M כך שסכומם הישר N \oplus N' שווה לכל המודול; המודול נקרא בעל משלימים עקרונית אם הסכום הזה הוא מודול גדול. המשפט החשוב בנושא קובע כי תמיד לכל תת-מודול יש משלים עקרונית, כלומר כל מודול הוא בעל משלימים עקרונית.
מודול הוא פשוט למחצה אם ורק אם אין לו מודולים גדולים אמתיים.
רוברט טאפט
רוברט אלפונסו טאפט (באנגלית: Robert Alfonso Taft; 8 בספטמבר 1889 – 31 ביולי 1953) היה ממנהיגיה הבולטים של התנועה השמרנית בארצות הברית, מנהיג הרוב בסנאט ומתמודד על הנשיאות, ששירת כסנאטור מטעם מדינת אוהיו מ-1939 עד למותו ב-1953. כמנהיגה של משפחת טאפט הרפובליקנית, הוא היה בנו הבכור של ויליאם הווארד טאפט, נשיאה ה-27 של ארצות הברית ונשיא בית המשפט העליון העשירי במספר.
טאפט היה מתנגד נחוש למדיניות הניו דיל של פרנקלין דלאנו רוזוולט, והוביל קואליציה שמרנית שהצליחה לחסום חלק מהמדיניות.
טאפט הוביל את הקואליציה השמרנית שלו בחסימת כוחם של האיגודים המקצועיים. הוא תמך במדיניות חוץ בדלנית. הוא לא הצליח לזכות במועמדות הרפובליקנית ב-1940, 1948 ו-1952. במהלך אותה התקופה הוא לחם מול מושל ניו יורק, תומאס דיואי (מנהיג האגף המזרחי והמתון של המפלגה) על השליטה במפלגה. טאפט היה כנה, אמיץ וחכם, אולם היה חסר יכולת לנהל את יחסי הציבור שלו. ב-1957, נבחר על ידי ועדה דו-מפלגתית של סנאטורים בראשות ג'ון פיצג'רלד קנדי, יחד עם דניאל ובסטר, הנרי קליי, ג'ון קלהון ורוברט לה פולט, כאחד מחמישה סנאטורים גדולים שדיוקנותיהם ייתלו באולם קבלות הפנים של הסנאט.
משפחתו ולימודיו
ב-17 באוקטובר 1914, נישא למרתה וויטון באוורס (1889–1958). טאפט עצמו היה אינטלקטואל קר ומרוחק, בניגוד למוחצנות של אשתו, שהזכירה יותר את אמו. במאי 1950, סבלה מרתה משבץ ונותרה מרותקת לכיסא גלגלים. הייתה זו המכה הקשה ביותר בחייו האישיים של טאפט. טאפט דאג לאשתו והתקשר אליה בכל לילה. היו להם ארבעה בנים: ויליאם השלישי (1915–1991) שהיה שגריר באירלנד, רוברט טאפט ג'וניור (1917-1993) שנבחר גם הוא לסנאט, לויד באוורס (1923–1985) שעבד כבנקאי בסינסינטי, והוראס דווייט (1925–1983) שהיה לפרופסור בפיזיקה בייל. שניים מנכדיהם הם רוברט אלפונסו "בוב" השלישי (נולד ב-1942), שהיה מושל אוהיו בין 1999 ל-2007, והשני הוא ויליאם הווארד טאפט הרביעי (נולד ב-1945), סגן מזכיר ההגנה האמריקני בין 1984 ל-1989.
ב-1917, קנו טאפט ואשתו חווה בגודל 190,000 מטר רבוע בפרוור בסינסינטי. החווה הייתה ביתו של טאפט לשארית חייו. הם הפכו את החווה הקטנה לאחוזה בת שישה עשר חדרים. טאפט גידל תותים אספרגוס ותפוחי אדמה ומכר אותם. בקיץ נפש עם אשתו וילדיו בבית הקיץ שלו בקוויבק. למרות שהיה חבר בכנסייה האפיסקופלית, הוא לא היה דתי במיוחד ואהב לשחק גולף בימי ראשון.
תחילת הקריירה הציבורית
כשארצות הברית נכנסה אל מלחמת העולם הראשונה באפריל, 1917, ניסה טאפט להצטרף לצבא אולם נדחה בשל קוצר ראייה. במקום, הוא הצטרף אל הצוות המשפטי של מנהל המזון והתרופות האמריקאי, שם פגש את הרברט הובר, שהפך לדמות נערצת עבורו. ב-1918 ו-1919, היה בפריז כיועץ משפטי למנהל הסיוע האמריקני, הסוכנות של הובר לצורך אספקת מזון לאירופה מוכת המלחמה. הוא לא סמך על הביורוקרטיה הממשלתית וטען שהייתה לא יעילה ופוגעת בזכויות היחיד, עיקרון שתמך בו כל הקריירה שלו. הוא חזר לסינסינטי בסוף 1919, ניסה להריץ את הובר לנשיאות ב-1920, ופתח פירמת עריכת דין חדשה עם אחיו צ'ארלס. ב-1920 נבחר לבית הנבחרים של אוהיו, ושירת כיושב ראש הבית ב-1926. ב-1930 נבחר לסנאט של אוהיו, אולם הובס בניסיונו להיבחר מחדש ב-1932. היה זה ההפסד היחיד בבחירות בקריירה שלו. הוא היה מתנגד תקיף אל הקו קלוקס קלאן והתנגד לחוק היובש. ב-1925 התנגד לחוק שקידמו חברי מועצת אוהיו שהיו חברי קלאן, שאסר על ריקודים בימי ראשון, והוביל מאבק נגד חוק שנועד לדרוש מבתי הספר הציבוריים של אוהיו לקרוא לפחות עשרה פסוקים מהתנ"ך בכל יום בשיעורים. בנאומו נגד החוק, טען טאפט שעל הדת להישאר בכנסייה ולא בבתי הספר, ולמרות שהתנ"ך היה ספר נפלא, הדת היה המרכיב הבולט בו. החוק עבר למרות התנגדותו של טאפט, אולם מושל אוהיו הטיל עליו וטו.
במהלך תקופתו במועצה המחוקקת של אוהיו ניסה טאפט לבצע רפורמה בחוקי המס המיושנים של המדינה.
בשנות העשרים והשלושים, היה טאפט דמות חזקה בפוליטיקה המקומית, והיה ידוע כרפובליקני נאמן. הוא לא היה דובר מבריק או כריזמטי, אולם היה פוליטיקאי נמרץ ומלומד שהרשים את תומכיו ויריביו.
נאמנותו לפוליטיקאים השמרנים ששלטו במפלגה באוהיו עזרה לו, בניגוד לאחיו, צ'ארלס, שנחשב לליברל במפלגה. למרות הבדליהם הפוליטיים, צ'ארלס תמך באחיו במהלך ניסיונותיו להיבחר לנשיאות.
סנאטור
טאפט נבחר לכהונה הראשונה שלו מתוך שלוש כסנאטור ב-1938. הוא ניצח את שופט בית המשפט העליון של אוהיו, ארתור דיי, בבחירות הפנים מפלגתיות, ולאחר מכן ניצח את רוברט בולקלי, הסנאטור הדמוקרטי המכהן, בבחירות הכלליות. טאפט התעמת מול בולקלי בכמה עימותים וניצח ברובם. הוא התקשה בעימותים הראשוניים אולם אשתו עזרה לו. טאפט הצליח להפוך את ההובלה של בולקלי והצליח לנצח בהפרש של 171,000 קולות, כשהוא משיג 53.6% מהקולות. במהלך השנתיים הראשונות שלו בתפקיד, שכר טאפט לו ולאשתו בית בוושינגטון, אולם ב-1941 עבר לשכונת ג'ורג'טאון. הבית נותר מעונה של המשפחה בוושינגטון.
בבחירות לסנאט ב-1944, כמעט הובס טאפט בניסיונו להיבחר לכהונה שנייה. יריבו הדמוקרטי, ויליאם פיקרל, זכה לתמיכה מאיגודים מקצועיים מאוהיו ומתומכי המעורבות הבינלאומית, והפסיד לטאפט בהפרש של 18,000 קולות מתוך שלושה מיליון, הפרש של פחות מאחוז. טאפט הפסיד בקליבלנד, העיר הגדולה במדינה, בהפרש של 96,000 קולות, ופיגר מאחורי פיקרל ברוב הערים של אוהיו, אולם היה חזק באזורים הכפריים ובעיירות, וניצח ב-71 מתוך 88 מחוזות של אוהיו. המירוץ הצמוד פגע בסיכוייו של טאפט להשיג את המועמדות הרפובליקנית ב-1948, מתוך חשש שלא ימשוך קולות רבים. לאחר היבחרו מחדש, הפך ליושב ראש הוועדה הרפובליקנית בסנאט ב-1944.
מדיניות פנים
יחד עם דמוקרטים שמרנים, הוביל טאפט את הקואליציה השמרנית שהתנגדה לניו דיל. הניצחון הרפובליקני בבחירות של 1938, יחד עם הקואליציה השמרנית, מנעו מהניו דיל להתרחב. אולם טאפט לא רצה רק למנוע מהניו דיל להתרחב אלא גם לבטל את רוב התוכניות הממשלתיות.
במהלך כהונתו הראשונה בסנאט, ביקר טאפט את חוסר היעילות והבזבוז בתוכניות הניו דיל ותמך ביכולתם של עסקים פרטיים לאושש את הכלכלה במקום תוכניות ממשלתיות כנגד השפל הגדול. הוא טען שהניו דיל היה סוציאליסטי ותקף את המימון הגירעוני, הסובסידיות לחקלאים, הביורוקרטיה הממשלתית, ועדת יחסי העבודה הלאומית, ורעיון ליצירת ביטוח בריאות לאומי. הוא לא תמיד תמך באידאולוגיה שמרנית: לאחר שגילה שחסר דיור ראוי במדינה, תמך בתוכניות להגדלת דיור ציבורי. הוא גם תמך במתן מענקים ממשלתיים למדינות לצורך מימון בתי ספר ציבוריים.
טאפט קידם תוכנית שמרנית שכללה הגבלת ההוצאות הממשלתיות, תקציב מאוזן, מיסים נמוכים, מדיניות פרו-עסקית לאישוש הצמיחה הכלכלית, מספר מוגבל של תוכניות רווחה (כמו ביטוח לאומי, שכר מינימום, דיור ציבורי ומימון לחינוך ציבורי), והגדלת תקציב הביטחון בעזרת חיזוק הצי וחיל האוויר. בנושאי חוץ, תמך באי מעורבות במלחמות אירופאיות ובבריתות צבאיות. הוא התנגד לגיוס חובה בטענה שהוא הגביל את חירות הנערים. ההיסטוריונים תיארו את טאפט כליברטריאן. הוא התנגד למעורבות ממשלתית בכלכלה ובחייהם של האזרחים.
כשהרפובליקנים השתלטו על הקונגרס ב-1947, התמקד טאפט ביחסי עובדים-מעבידים כיושב ראש וועדת העבודה של הסנאט. החוק הנוכחי, לטענתו, היה מוטה לטובת איגודי העובדים, ולכן הוא חוקק את חוק טאפט-הארטלי ב-1947, שנותר חוק יחסי העבודה הבסיסי. החוק אוסר על ניסיונות התאגדות "לא הוגנים", אוסר על ארגונים להעסיק אך ורק חברי איגוד, ומתיר לנשיא להוציא צווי מניעה מבית המשפט למשך שמונים ימים אם שביתה מאיימת על אינטרס לאומי. טאפט השתמש בכל כישרונו הפרלמנטרי כדי להעביר את החוק בקונגרס. כשהנשיא הארי טרומן הטיל על החוק וטו, שכנע טאפט את שני בתי הקונגרס לבטל את הוטו.
בין 1947 ל-1949, כשהרפובליקנים שלטו בסנאט, היה טאפט הקול המוביל של מפלגתו בנושא מדיניות פנים. הוא התנגד לתמיכה במימון לחקלאים, מה שפגע במפלגה באזורים הכפריים ובעיקר במערב התיכון בבחירות של 1948. טאפט תמך בחוק הדיור של 1949, שמימן שיפוץ שכונות מצוקה ו-810,000 בתים במהלך שש שנים. הייתה זאת אחת מהצעותיו של הנשיא טרומן שהוא תמך בהן.
מדיניות חוץ
טאפט התבלט בכהונתו הראשונה לא בגלל מאבקו מול הניו דיל אלא בגלל התנגדותו החריפה למעורבות האמריקנית במלחמת העולם השנייה. כתומך בהתבדלות, האמין טאפט שאל לאמריקה להתערב במלחמות באירופה ובאסיה ולפתור את בעיותיה הפנימיות. הוא האמין שצבא חזק, יחד עם ההגנה הטבעית של האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט יגנו על אמריקה מפני אירופה בשליטה גרמנית. בין פרוץ המלחמה בספטמבר 1939 והמתקפה על פרל הארבור בדצמבר 1941, התנגד טאפט לכל ניסיון לסייע למדינות שלחמו מול גרמניה. רפובליקנים ליברליים כונדל וילקי ותומאס דיואי ביקרו אותו על כך, כיוון שהרגישו שאמריקה תוכל להגן על עצמה בצורה הטובה ביותר אם תתמוך בבריטים. למרות שלאחר פרל הארבור תמך טאפט במאמץ המלחמתי, הוא המשיך לחשוד בכל מעורבות אמריקנית בברית צבאית לאחר המלחמה, כולל נאט"ו.
לאחר המלחמה הוא לא ראה את ברית המועצות של סטלין כאיום רציני. הסכנה האמיתית, לטענתו, הייתה ממשלה גדולה ובזבזנות. הוא תמך בדוקטרינת טרומן ואישר בחוסר רצון את תוכנית מרשל אבל התנגד לנאט"ו בטענה שהיה פרובוקטיבי כלפי הסובייטים. הוא הוביל את הרפובליקנים בהתנגדות לניהול מלחמת קוריאה בידי הנשיא ופקפק בחוקתיות המלחמה, שכבר החלה לפני שארצות הברית שלחה חיילים להגן על אומה איתה לא הייתה לה ברית וללא אישור הקונגרס.
טאפט הוביל בתחילת 1944 הצעה של הסנאט לקריאה לעלייה יהודית חופשית לארץ ישראל ותמך במדינת ישראל הצעירה, קרא לסיום האמברגו הצבאי במזרח התיכון, ותמך במשלוח נשק וסיוע צבאי למדינה הצעירה.
זכויות אדם
טאפט התנגד לחלוטין לכליאת היפנים בארצות הברית.
טאפט התנגד למשפטי נירנברג לאחר המלחמה, בטענה שמדובר בחקיקה למפרע בה האנשים שניצחו במלחמה היו התובעים, השופטים והקורבנות. טאפט טען שהמשפטים הפרו את הצדק האמריקני ואת אמות המידה המקובלות לטובת גרסה פוליטית של צדק כתירוץ לנקמה במובסים. טאפט טען שתליית המנהיגים הגרמנים, עם כמה שפעלו בצורה מבישה, לא תמנע מלחמה עתידית ורק תזין את רוח הנקמה. הרפובליקנים והדמוקרטים גינו את טאפט על כך, ורבים טענו שבכך איבד את סיכוייו להיות המועמד הרפובליקני לנשיאות. לעומת זאת, הסנאטור ג'ון פיצג'רלד קנדי הריע לטאפט על עמדתו העיקשת למרות הביקורת.
התנגדות מצד הימין הישן
רבים חשבו שטאפט היה הנציג הבולט של הרפובליקניזם השמרני, אולם בתוך המפלגה, הקיצוניים התנגדו לתמיכתו בתוכניות מסוימות שהזכירו את הניו דיל, בעיקר בדיור ציבורי. אילי הנדל"ן חששו מדיור ציבורי. רבים האשימו את טאפט בסוציאליזם סמוי. חוסר האמון מצד הימין הישן פגע בניסיונו של טאפט להיבחר ב-1948.
1940 ו-1944
טאפט ניסה להתמודד על מנהיגות המפלגה הרפובליקנית ועל מועמדותה לנשיאות ב-1940, אולם הפסיד לונדל וילקי. טאפט נחשב לטוען חזק לכתר, אולם תמיכתו במדיניות חוץ בדלנית והתנגדותו לניו דיל מפנים הובילה את הרפובליקנים הליברלים לדחיית מועמדותו. בוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1940, וילקי, הדמוקרט לשעבר, איש העסקים שמעולם לא רץ למשרה פוליטית, הצליח לנצח את טאפט ומועמדים אחרים. טאפט התעמת מול תומאס דיואי, אז תובע מחוזי בניו יורק, שהתפרסם בכליאת מאפיונרים בולטים, כולל לאקי לוצ'יאנו. טאפט הרגיש שדיואי לא היה שמרן או בעל עקרונות רפובליקניים. טאפט תיאר את דיואי כשחצן ושתלטן, ודאג שינקוט במדיניות בינלאומית מדי. הוא בא מניו יורק, דבר שרק הוסיף להתנגדותו של טאפט כלפיו.
ב-1944 לא ניסה טאפט להתמודד. הוא תמך במושל ג'ון בריקר מאוהיו, עוד שמרן, כמועמד. בריקר הובס בידי דיואי, שהפך למושל ניו יורק ב-1943. דיואי בחר בבריקר כסגנו, אולם השניים הפסידו לרוזוולט בבחירות.
1948 ו-1952
בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית ב-1948, שוב ניסה טאפט להתמודד על המועמדות ושוב נוצח בידי יריבו, דיואי, שהוביל את האגף המתון והליברלי של המפלגה. במערכת הבחירות הפסיד דיואי לנשיא הדמוקרטי, הארי טרומן.
טאפט ניסה להשיג תמיכה מצד המצביעים הדמוקרטים הדרומיים בבחירות המקדימות של 1952. היה זה ניסיונו האחרון להיבחר להיות מועמד, וניסיונו העיקש ביותר. באספה בארקנסו, הכריז שרפובליקני יוכל לנצח בדרום אם ינהל מסע בחירות נכון, ובנוסף שאין זה נכון מצד המפלגה להתעלם מדעת מדינות הדרום, שמשפיעה על הדעה הלאומית. טאפט טען שהמצביעים הדרומיים יצביעו מתוך עקרונות, ואם הנושאים יוצגו להם בבהירות, הם יתמכו בו.
טאפט זכה לתמיכה מוחלטת מצד האגף השמרני. חבר בית הנבחרים לשעבר, הווארד באפט מנברסקה (אביו של המיליארדר וורן באפט) ניהל את מסע הבחירות שלו. דיואי לא היה מועמד פעיל, ומומחים רבים טענו שטאפט היה המועמד המוביל. אולם המירוץ השתנה כשדיואי והמתונים הצליחו לשכנע את דווייט אייזנהאואר, הגנרל האהוד מתקופת מלחמת העולם השנייה, להתמודד. אייזנהאואר התמודד מתוך חשש שטאפט הבדלן, בעיקר התנגדותו לנאט"ו, יעזרו לברית המועצות במהלך המלחמה הקרה.
המאבק בין אייזנהאואר וטאפט על המועמדות היה אחד מהמאבקים הצמודים ביותר בהיסטוריה הפוליטית האמריקנית. עם פתיחת הוועידה הרפובליקנית בשיקגו ביולי, 1952, היו טאפט ואייזנהאואר צמודים מבחינת הצירים. ביומה הראשון של הוועידה, התלוננו מנהליו של אייזנהאואר שתומכי טאפט מנעו מתומכי אייזנהאואר מקומות כצירים במדינות דרומיות, בעיקר בטקסס. תומכי אייזנהאואר הציעו להחליף את צירי טאפט מהמדינות הללו בצירי אייזנהאואר. טאפט הכחיש בכעס את גנבת הצירים, אולם הוועידה תמכה בהצעה ברוב של 658 לעומת 548, והטקסנים תמכו באייזנהאואר בהפרש של 33 תומכים לעומת חמישה. בנוסף לכך, כמה צירים לא מחויבים, כמו אלו ממישיגן ומפנסילבניה, תמכו באייזנהאואר.
תוספת הצירים הלא מחויבים, יחד עם אובדן הצירים הדרומיים, הובילו לניצחון של אייזנהאואר. למרות המרירות מצד התבוסה, והאמונה שתומכי אייזנהאואר (ודיואי בראשם) פגעו בו, הודיע טאפט לאחר הוועידה שהוא תומך באייזנהאואר. הוא הסתגר בשתיקה בבית הקיץ שלו בקוויבק, בטענה שהמועמדים הרפובליקניים מאז תקופת רוזוולט נשלטו בידי הבנקים. כעבור כמה שבועות, רבים חששו שטאפט ותומכיו לא יעזרו לאייזנהאואר במערכת הבחירות ויגרמו להפסדו. בספטמבר 1952, הסכים טאפט להיפגש עם אייזנהאואר בניו יורק סיטי. אייזנהאואר הבטיח לא לפעול כנגד פעילי טאפט, לקצץ בהוצאה הממשלתית ולהילחם מול הסוציאליזם. למעשה, אייזנהאואר הסכים עם טאפט ברוב נושאי הפנים. אי ההסכמה שלהם הייתה בעיקר בנושאי חוץ: אייזנהאואר היה מחויב לנאט"ו ולהתנגדות לקומוניזם במלחמה הקרה.
מנהיג הרוב בסנאט
לאחר היבחרו של אייזנהאואר וההשתלטות הרפובליקנית על שני בתי הקונגרס, שירת טאפט כמנהיג הרוב בסנאט ב-1953, ותמך בהצעותיו של אייזנהאואר בתחום הפנים. הוא עבד קשה למען הפקידים החדשים והלא מנוסים בממשל. הוא גם ניסה, ללא הצלחה, לרסן את פעילותו האנטי-קומוניסטית של הסנאטור ג'וזף מקארתי. באפריל, אייזנהאואר וטאפט היו לחברים ולשותפים לגולף, וטאפט שיבח את יריבו לשעבר. התבוסה ב-1952 ריככה את טאפט. הוא לא רצה להיות הנשיא, הוא היה פחות תוקפני ונחשב לאדם החזק בקונגרס.
ב-26 במאי 1953, נאם טאפט את נאומו האחרון, והזהיר את הסכנות במדיניות החוץ האמריקנית במלחמה הקרה, בעיקר במעורבות הצבאית של המדינה בדרום-מזרח אסיה, שהתפתחה למלחמת וייטנאם. טאפט טען שאסור היה למדינה לשלוח חיילים לאסיה, כיוון שהחיילים לא תוכל להצליח להילחם באזור. טאפט טען שמטרת המדיניות הייתה לחמש את העולם מול רוסיה הקומוניסטית, או לפחות לסייע בבלימת הקומוניזם, אולם שהמדיניות לא תעבוד בטווח הארוך, כיוון שאי אפשר להילחם מול רוסיה באירופה כפי שאי אפשר להילחם מול סין באסיה.
מותו ומורשתו
בתחילת 1953, החל טאפט להרגיש כאב במותניו, ואחרי משחק גולף כואב עם הנשיא אייזנהאואר באפריל 1953, נבדק בבית חולים. הבדיקות העלו חשד לגידול או לדלקת מפרקים. ב-26 במאי עבר בדיקות מקיפות. התגלו גושים במצחו ובבטנו, ושהם ממאירים. ב-7 ביוני, הגיע לבית חולים בניו יורק לעוד בדיקות. טאפט לא רצה לחשוף את העובדה שיש לו סרטן ונרשם בשם בדוי. הרופאים לא הסכימו בנוגע למקור הגידו ולשיטת הטיפול. חלקם הציעו ניתוח למניעת ההתפשטות, ואחרים טענו שהגידול התפשט כבר ושיש לבצע טיפול ברנטגן. לאחר מותו, נקבע שהיה לטאפט סרטן הלבלב ששלח גרורות בגופו. ב-10 ביוני 1953, העביר לסנאטור ויליאם נולנד מקליפורניה את משרת מנהיג הרוב בסנאט. הוא לא התפטר ממשרתו בטענה שיתאושש ויחזור לעבוד. מצבו הידרדר במהירות, והוא חזר לבית החולים לניתוח ב-4 ביולי במהלך תקופת הפגרה בסנאט. הניתוח לא לקח יותר מדי זמן, הרופאים גילו סרטן בכל מקום והכריזו שמצבו היה סופני. הוא מת ב-31 ביולי, לאחר שטף דם במוח כמה שעות לאחר ביקורה האחרון של אשתו. גופתו נטמנה בגבעת הקפיטול, שם באו לחלוק לו כבוד אלפי אבלים. ב-3 באוגוסט 1953, נערך טקס הלוויה ממלכתי בו היו הנשיא אייזנהאואר, סגן הנשיא ריצ'רד ניקסון, חברי בית המשפט העליון וחבריו לקונגרס. לאחר הלוויה הוטסה גופתו לסינסינטי, והוא נקבר בטקס לוויה פרטי בבית הקברות האפיסקופלי.
ב-1957 קבעה ועדה בסנאט, בראשות ג'ון קנדי, שטאפט הוא אחד מחמישה סנאטורים בולטים, שדיוקנותיהם ייתלו באולם קבלות הפנים של הסנאט. טאפט נחשב לאחד מהסנאטורים החזקים ביותר במאה העשרים.
אנדרטה
אנדרטת רוברט א. טאפט, שכוללת פסל בן שלושה מטרים של טאפט ומגדל פעמונים, ממוקמת צפונית לגבעת הקפיטול. מעל הפסל מופיעה הכתובת:
אלמר בורוש
אלמר בורוש (במקור עד 1933 ברנשטיין, בשמו הספרותי הבדוי: L.M. Ehrwein, בהונגרית: Boross Elemér; בודפשט, 4 בפברואר 1900 – בודפשט, 26 בנובמבר 1971) היה משורר, מחזאי מצליח, דרמטורג יהודי-הונגרי, בעל פעילות ציבורית עניפה בגופי הספרות והמחזאות ההונגרים. הוא קיבל את העיטור דרגת זהב של מסדר הצטיינות העמל (1970).
ביוגרפיה
אלמר ברנשטיין נולד במשפחה יהודית כבנם של הפועל השכיר היומי יעקב ברנשטיין ושל רגינה שוורץ. לאחר ילדות קשה סיים את התיכון, כשהוא לבדו מפרנס את עצמו. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית השתתף בארגון תיאטראות בחזית. הדרמה שלו אווה מאריה (Ave Maria) הוצגה באותה תקופה. משנות ה-20 של המאה ה-20 עסק רק בספרות.
יצירתו
כרך השירים הראשון שלו - הנוטה לאקספרסיוניזם - פורסם ב-1920, ודז'ה קוסטולאני שיבח אותו על דפי כתב העת הספרותי והאומנותי החשוב ניוגט.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (5ב-8-20).
עבודות התיאטרון שלו
מספר ההצגות הרשומות במאגר התיאטרון: ככותב: 15 ; ככותב: 1 ;
דידייה ראציראקה
דידייה איניאס ראציראקה (בצרפתית: Didier Ratsiraka; 4 בנובמבר 1936 - 28 במרץ 2021) היה פוליטיקאי וקצין ים מלגשי. הוא כיהן בתפקיד נשיא מדגסקר בין השנים 1975 ל-1993 ובין 1997 ל-2002. ראציראקה מונה לראשונה לתפקיד נשיא מדגסקר בשנת 1975 על ידי ההנהגה הצבאית ולאחר מכן הוא נבחר שוב פעמיים בבחירות בשנים 1982 וב-1989. הוא הפסיד לאלבר זאפי בבחירות 1992, וחזר לתפקיד הנשיא לאחר שניצח בבחירות 1997. לאחר בחירות 2001, הוא ויריבו מארק רבולומננה ניהלו עימות ממושך לאחר שהאחרון סירב להשתתף בבחירות חוזרות.
ראשית חייו
דידייה ראציראקה נולד בוטומנדרי, שבמחוז אטסינאנה , שבמדגסקר הצרפתית, ב-4 בנובמבר 1936. אביו, אלבר ראציראקה, היה חבר במפלגת עניי מדגסקר - (מפלגת PADESM ) Parti des déshérités de Madagascar במחוז מורמאנגה ופקיד מלגשי בממשל הקולוניאלי הצרפתי.
הרפובליקה השנייה
לאחר שירותו הצבאי ראציראקה שימש כנספח צבאי בשגרירות מדגסקר בפריז, לפני שמונה לשר החוץ של ממשלת המעבר של הנשיא גבריאל רמננצואה (הנשיא השני של מדגסקר שכיהן בין השנים 1972 עד 1975). כשר החוץ, ראציראקה ניהל משא ומתן מחדש על הסכמי שיתוף הפעולה הצרפתיים-מלגשיים, שנחתמו במקור ב-1960. הוא גם פיקח על יציאתה של מדגסקר מאזור המטבע פרנק CFA ב-1972.
ב-15 ביוני 1975, הוא מונה לראש המדינה, כנשיא המועצה המהפכנית העליונה, על ידי ההנהגה הצבאית. הוא היה ידוע בכינוי ה"אדמירל האדום" וגם בכינוי "דבה", מילה מלגשית שתרגומה "האיש הגדול". במשאל עם שנערך ב-21 בדצמבר 1975 הוא החל בהקמת מערכת סוציאליסטית, במסגרת אמנת המהפכה הסוציאליסטית של מדגסקר, שאושרה במשאל והביאה להקמת הרפובליקה השנייה של מדגסקר ; במסגרת המשאל, ראציראקה נבחר גם לתפקיד נשיא מדגסקר לתקופת כהונה של שבע שנים, במשאל הוא זכה לגיבוי של 95% מהמצביעים על פי התוצאות הרשמיות של המשאל. המפלגה הפוליטית ארמה AREMA (המפלגה המהפכנית המלגשית) נוסדה ב-1976 וראציראקה מונה למזכ"ל שלה; מפלגת AREMA יחד עם חמש מפלגות אחרות, הקימה את הברית הפוליטית שנקראת (FNDR). כל הפוליטיקאים נדרשו להיות חברים ב-FNDR; ארמה הייתה המפלגה הדומיננטית על פי תוצאות הבחירות.
בהמלצת קרן המטבע הבינלאומית, בעיצומו של מצב כלכלי ירוד במדסקר, ראציראקה נטש את המדיניות הסוציאליסטית שהייתה עד אז ויישם רפורמות כלכליות שהומלצו על ידי הקרן. בשנת 1982 הוא נבחר מחדש לנשיא בבחירת 80% מקולות המצביעים, כך גם בשנת 1989 בבחירת 63% מקולות המצביעים. האופוזיציה מחתה כנגד הבחירות בשנת 1989 בטענה שהן זויפו, דבר שעורר מהומות אלימות במדינה ולפחות 75 בני אדם נהרגו במהומות האלימות. בשנת 1991 בהמשך למהומות האלימות, ראציראקה התמודד עם התנגדות עזה לשלטונו. ב-10 באוגוסט 1991, עשרות אלפי אנשים עלו על ארמון הנשיאות וכתוצאה מכך נהרגו כ-11 בני אדם, על פי דיווחי הממשלה, דיווחים אחרים העלו את מספר ההרוגים. התקרית ערערה קשות את מעמדו הרעוע ממילא של ראציראקה. ב-31 באוקטובר הוא חתם על אמנה שנקראה, אמנת פנורמה, שעל פיה הוקמה ממשלת מעבר ששללה ממנו את רוב סמכויותיו; למרות שהוא נשאר הנשיא, מנהיג האופוזיציה אלבר זאפי הפך לראש הרשות העליונה שהוקמה.
הבחירות בשנות ה-90 והנשיאות שנייה
בנובמבר 1992, ראציראקה התמודד בבחירות הרב-מפלגתיות לנשיאות, הוא הגיע למקום השני אחרי זפי בסיבוב הראשון. בסיבוב השני, שנערך בפברואר 1993, ראציראקה הפסיד לזאפי, כשהשיג רק כשליש מהקולות ועזב את תפקידו כנשיא ב-27 במרץ 1993. זאפי הודח על ידי האספה הלאומית של מדגסקר ב-1996, וראציראקה, שהיה בגלות בצרפת, חזר לפוליטיקה במדסקר בסוף 1996 והשתתף בבחירות לנשיאות באותה שנה כמועמד של מפלגת AREMA. בסיבוב הראשון הוא הגיע למקום הראשון, עם 36.6% מהקולות, והקדים את שלושת מתנגדיו העיקריים: זפי, הריזו רזאפימהאלאו וראש הממשלה/ממלא מקום הנשיא נורברט רצירהוננה. בסיבוב השני הוא ניצח במעט את זפי עם 50.7% מהקולות ונכנס שוב לתפקיד הנשיא ב-9 בפברואר 1997.
חברי האופוזיציה, כולל זפי, ניסו ללא הצלחה להדיח את ראציראקה בפברואר 1998, והאשימו אותו בהפרת החוקה באמצעות ביזור רפורמות שיגדילו את הכוח שלו על חשבון הכוח של האספה הלאומית של מדגסקר. בקשת ההדחה כללה גם האשמה שהוא נתן עדות שקר, נפוטיזם ואי-פעולה כבורר עליון בסכסוכים, בנוסף עסק ניסיון ההדחה בציון מצבו הבריאותי. בהצבעה באספה הלאומית ב-4 בפברואר 1998 הצביעו 60 צירים בעד הצעת ההדחה, הרבה פחות מה-92 הנדרשים.
ב-15 במרץ 1998 נערך משאל עם חוקתי שאושר ברוב דחוק של הבוחרים; הדבר הביא להגדלה משמעותית של סמכויות הנשיא, ואפשר לראציראקה לפזר את האספה הלאומית ולמנות את ראש הממשלה והממשלה ללא הסכמת האספה הלאומית. המשאל גם העניק אוטונונמיה, למחוזות מדגסקר.
בחירות 2001
ראציראקה הודיע ב-26 ביוני 2001 כי הוא יהיה מועמד בבחירות לנשיאות שיתקיימו בדצמבר אותה שנה. בבחירות אלה הוא הגיע רק למקום השני; על פי הודעת הממשלה, מארק רבלומננה זכה במקום הראשון עם 46% מהקולות, בעוד ראסיראקה זכה רק ב־40% מהקולות. מכיוון שלפי התוצאות הרשמיות, אף מועמד לא זכה ברוב, היה אמור להתקיים סיבוב שני, אך בשל מחלוקות על הבחירות, הסיבוב השני מעולם לא נערך. מארק ראוואלומנאנה, טען שזכה בלמעלה מ-50% מהקולות, מספיק כדי לזכות בנשיאות בסיבוב אחד. ב-22 בפברואר 2002, ראוואלומנאנה הושבע לנשיא על ידי תומכיו ושתי הממשלות של ראציראקה ושל ראוואלומנאנה נלחמו על השליטה במדינה. עד סוף פברואר 2002, לממשלת ראוואלומנאנה הייתה שליטה על הבירה, שהייתה תמיד הבסיס שלו, אך ממשלת ראציראקה שמרה במידה רבה על השליטה על המחוזות והתבססה בעיר טומאסינה, שהייתה בסיס התמיכה העיקרי שלה. עם זאת, בתוך חודשים ספורים ממשלת ראוואלומנאנה עלתה על העליונה במאבק. באמצע יוני 2002, ראציראקה נסע לצרפת, מה שגרם לרבים להאמין שהוא ברח לגלות דבר שהוריד את המורל של תומכיו, אף על פי שראציראקה אמר שהוא יחזור. הוא אמנם חזר למדגסקר לאחר יותר משבוע, אך מעמדו המשיך להיחלש מבחינה צבאית. ב-5 ביולי 2002, ראציראקה נמלט מטואמסינה, בטיסה לאיי סיישל הסמוכים וכעבור יומיים הגיע לצרפת.
בגלות
ב-6 באוגוסט 2003, ראציראקה הואשם בגניבה של כשמונה מיליון דולרים מכספי ציבור, מסניף הבנק המרכזי, שבטואמסינה, בחודש יוני 2002, רגע לפני שיצא לגלות בצרפת. ראציראקה נידון לעשר שנות עבודת פרך במדגסקר, במשפט שנערך שלא בנוכחותו, מכיוון שהוא חי באותו זמן בצרפת. עורך הדין שמונה לראציראקה על ידי בית המשפט, קיבל את פסק הדין וגזר הדין והצהיר שהם "הוגנים" והוא לא יערער עליהם.
רד בול ברגנטינו
רד בול ברגנטינו (בפורטוגזית: Red Bull Bragantino), המכונה גם פשוט ברגנטינו (בפורטוגזית: Bragantino), הוא מועדון כדורגל ברזילאי מהעיר ברגאנסה פאוליסטה שבמדינת סאו פאולו. המועדון משתתף בסרייה א', הליגה העליונה בברזיל, ובקמפאונטו פאוליסטה, ליגת הכדורגל העליונה של מדינת סאו פאולו.
דידייה ראציראקה
בגלות
ב-4 באוגוסט 2009, ראציראקה נפגש עם אנדרי רג'ואלינה ראש "הרשות העליונה הזמנית של מדגסקר", כמו גם עם ראוואלומנאנה (שבעצמו הודח ונאלץ לגלות) ועם נשיא הרפובליקה המלגשית לשעבר אלבר זאפי, בשיחות אודות המשבר הפוליטי במדסקר, בתיווך של נשיא מוזמביק לשעבר ז'ואקים שיסאנו. מפגש המנהיגים התקיים במפוטו בירת מוזמביק. בעיית החנינה של ראציראקה, הקשורה לגזר הדין שמנע ממנו לחזור למדגסקר, נפתרה בשיחות.
רד בול ברגנטינו
המועדון הוקם בשם מועדון אתלטיקו ברגנטינו (בפורטוגזית: Clube Atlético Bragantino), ונקרא כך עד שרד בול השתלטה על המועדון בשנת 2020, ששינתה את שם המועדון ושינתה את צבעיו מהשחור-לבן המסורתיים לאדום-לבן.
דידייה ראציראקה
חזרה מהגלות ומהמוות
ב-24 בנובמבר 2011, ראציראקה חזר מהגלות בצרפת, מהלך שהתקבל בברכה על ידי ממשלת רג'ואלינה וכן על ידי הנשיאים לשעבר (והמתנגדים לשעבר של ראציראקה ) ראוואלומנאנה וזפי. ראציראקה קרא לפתור את המשבר הפוליטי במדסקר, באמצעות שיחות ישירות בין כל ארבעת המנהיגים הפוליטיים, שיחות שאמורות לשלב גם מפלגות אחרות וקבוצות בחברה האזרחית לדבריו.
רד בול ברגנטינו
אף על פי שהשותפות בין רד בול למועדון החלה באפריל 2019, ובמהלך עונת 2019 של סרייה ב' הקבוצה נקראה "ברגנטינו" ורד בול הופיעה רק כספונסר. בעונת 2020 השם הרשמי השתנה לרד בול ברגנטינו.
דידייה ראציראקה
חזרה מהגלות ומהמוות
בגלות בפריז, ראציראקה כתב ספר יחד עם Cécile Lavrard-Meyer, מרצה במכון למדע המדינה - Sciences Po בפריז, שיצא לאור בהוצאת Éditions Karthala ביולי 2015.
רד בול ברגנטינו
בעונת השותפות הראשונה זכה המועדון באליפות עונת 2019 של סרייה ב', מה שהעניק למועדון העפלה לסרייה א' וכרטיס לשלב שמינית הגמר הגביע הברזילאי של עונת 2020.
היסטוריה
המועדון נוסד ב-8 בינואר 1928 בשם מועדון אתלטיקו ברגנטינו (בפורטוגזית: Clube Atlético Bragantino) על ידי שחקנים לשעבר ב"מועדון הכדורגל ברגאנסה" (בפורטוגזית: Bragança Futebol Clube).
דידייה ראציראקה
חזרה מהגלות ומהמוות
ב-22 במרץ 2021, לדברי קרובי משפחה, ראסיראקה ואשתו סלין, אושפזו ביחד בבית החולים הצבאי Soavinandriana (CENHOSOA) באנטננריבו, לצורך טיפול ב"שפעת - small flu". ראסיראקה נמצא שלילי בבדיקת PCR לאבחון נגיף הקורונה COVID-19, על פי קרובי משפחה שצוטטו על ידי המגזין Jeune Afrique. מספר ימים לאחר מכן, ראסיראקה מת מדום לב בבית החולים CENHOSOA בשעות הבוקר המוקדמות של 28 במרץ 2021, בגיל 84.
רד בול ברגנטינו
היסטוריה
בשנת 1949 המועדון שיחק בפעם הראשונה בקמפאונטו פאוליסטה סרייה א2 (ליגת המשנה של מדינת סאו פאולו). בשנת 1965 המועדון העפיל לראשונה לקמפאונטו פאוליסטה, ליגת הכדורגל העליונה של מדינת סאו פאולו. אולם בשנת 1966 המועדון ירד בחזרה לליגה השנייה של הקמפונטו פאוליסטה.
דידייה ראציראקה
חזרה מהגלות ומהמוות
ב-29 במרץ 2021, ראסיראקה נקבר במאוזוליאום אמבוהיטסיינה ( Mausolée d'Ambohitsaina ) באנטננריבו. הנשיא אנדרי רג'ואלינה הכריז על 29 במרץ 2021 כיום אבל לאומי.
רד בול ברגנטינו
היסטוריה
בשנת 1988 ברגנטינו זכה באליפות הקמפאונטו פאוליסטה סרייה א2 והפעיל חזרה לליגה הראשונה של מדינת סאו פאולו. בשנת 1989 המועדון זכה באליפות הסרייה ב', והעפיל בפעם הראשונה בתולדותיו לסרייה א'. בשנת 1990 ניצח ברגנטינו את נובוריזונטינו וזכה באליפות סאו פאולו בכדורגל בפעם הראשונה בתולדותיו.
דידייה ראציראקה
משפחה
בשנת 1964, ראציראקה נישא לסלין ולונג'רה בטקס חתונה קתולי. לזוג נולדו ארבעה ילדים.
1895 בצרפת
1895 בצרפת הייתה השנה בה ציינה צרפת 908 שנות לאום.
דידייה ראציראקה
משפחה
אחיינו של ראציראקה, רולנד ראציראקה, שהוא גם פוליטיקאי, הפך לראש עיריית טומאסינה והתמודד ללא הצלחה בבחירות לנשיאות 2006. בבחירות אלה הוא הגיע רק למקום השלישי.
רד בול ברגנטינו
היסטוריה
בעונת 1991 בסרייה א' הקבוצה סיימה כסגנית האלופה, לאחר שהפסידה בגמר לסאו פאולו. מאמן הקבוצה באותה עונה היה קרלוס אלברטו פריירה. בעקבות כך, היא קיבלה זכות להשתתף במשחקי גביע קונמבול בעונה הבאה. בשנת 1992 המועדון התמודד בגביע קונמבול, הפעם הראשונה שהוא השתתף בתחרות בינלאומית. בשנת 1993 ברגנטינו השתתף בגביע קונמבול בפעם השנייה. בשנת 1995 המועדון ירד לליגה השנייה של מדינת סאו פאולו. בשנת 1996 ברגנטינו השתתף בפעם השלישית בגביע קונמבול.
בשנת 1998 המועדון ירד לסרייה ב'. בשנת 2002, לאחר עונה רעה, ברגנטינו ירדה לסרייה ג'. בשנת 2005 המועדון העפיל בחזרה לקמפיאנטו פאוליסטה, הליגה הראשונה של מדינת סאו פאולו. בשנת 2007 ברגנטינו זכה באליפות הסרייה ג' ובכך העפילה לסרייה ב' לעונה הבאה.
גארסיה
״גארסיה״ או ״גרסיה״ (בספרדית: García) הוא שם משפחה ספרדי נפוץ. {{פירושונים|
אחרים
}}
אסלן אוסויאן
על פי נתונים מבצעיים וחומרי תקשורת, אוסויאן היה מנהיג קבוצות הפשע הקווקזיות (בפרט "טביליסי" וה"כורדיות"), וכן אחד ממנהיגי הפשע וגנבים בחוק החזקים ביותר ברוסיה.
אוסויאן דבק בדעות האורתודוקסיות על קהילת הפשע והשתייך ל"גנבים" של מה שמכונה האסכולה הישנה, ​​כלומר אלה שמכבדים את מערכת הכללים הבלתי כתובים של הפושעים. פעל לעיתים קרובות כ"בורר" בסכסוכים פליליים.
משפחת הפשע של אוסויאן היא אחת החזקות ברוסיה, השתתפה בכמה מלחמות פליליות רחבות היקף של התקופה הפוסט-סובייטית. בשנת 2010, אסלן אוסויאן נפצע קשה, אך שרד התנקשות, אך בתחילת 2013 הוא נורה למוות על ידי צלף.
רמת ארמניה
רמת ארמניה היא רמה בחלק הצפוני של המזרח התיכון.
רוב שטחה של הרמה מהווה כיום את מזרח טורקיה, אך הרמה משתרעת גם במדינות נוספות: ארמניה, מערב איראן, דרום גאורגיה, ומערב אזרבייג'ן. החלק הצפון מערבי של הרמה ידוע גם בשם הקווקז הקטן.
לאורך ההיסטוריה האזור יושב בעיקר על ידי ארמנים, אך גם על ידי גאורגים ואשורים. אזור זה ידוע עוד מהעת העתיקה כאזור מרכזי בהיסטוריה של הארמנים. במהלך ימי הביניים, שבטים טורקמנים נדדו לאזור והתיישבו במספרים גדולים ברמת ארמניה. מרבית הארמנים בחלקו המערבי של האזור (מזרח טורקיה של ימינו) הושמדו בזמן רצח העם הארמני ב-1915. במקביל, הושמדו גם האשורים במערב הרמה כחלק מרצח העם האשורי.
כיום האזור מאוכלס בעיקר על ידי ארמנים, טורקים, כורדים, אזרים וגאורגים.
גאוגרפיה
השטח הכולל של הרמה הוא כ-400,000 קמ"ר. ברמת ארמניה הייתה פעילות וולקנית נרחבת, וקיימים בה מספר הרי געש כבויים או רדומים: הר אררט המתנשא לגובה של 5,137 (הנקודה הגבוהה ביותר ברמה), הר ארגץ בארמניה ועוד.
רובו (סרט)
במוסקבה העתידנית, אנדרואיד שפותח על ידי מדען מתאגיד Rosteko מתחבר לבנו הקטן ויוצא איתו להרפתקאה גדולה מהחיים, בעוד מנהלו של המדען רודף אחריהם על מנת למנוע דליפת סודות עסקיים.
תקציר העלילה
מיטיה פריבאלוב בן ה-12 חולם לצייר קומיקסים. אבל הוריו, מהנדסים בתחום הרובוטיקה רוצים שהוא ילך בדרכם. אבל מיטיה זוכה לתמיכה ממקור לא מפתיע: מרובוט חילוץ שפותח על ידי הוריו הידוע בשם הקוד A-112 או פשוט בשמו רובו. השניים יצאו להרפתקאות במהלכן מיטיה ילמד להאמין בעצמו ובחלומותיו.
סכיר-הר
סכּיר־הר (תורגם כ"שכר של הר (יישות)" או גם: "שכר־אל" שכן המילים "הר" ו"אל" נכתבות באותה הצורה בהירוגליפים) היה פרעה חיקסוסי אלמוני שהוצע כי היה מבין שלושת מלכי החיקסוס הראשונים של השושלת ה־15 במהלך המאה ה־16 לפנה"ס. הוצע כי מלך לאחריו השליט החיקסוסי החזק, חיאן, אך טענה זאת איננה מבוססת דיה מכיוון שאין אינדיקציה איפה בדיוק למקם את סכיר־הר בתוך השושלת ה־15.
העדות היחידה שנתגלתה לקיומו היא משקוף דלת מתל אל־דבע שנתגלה בחפירות במהלך שנות ה־90 של המאה ה־20 על ידי המשלחת של מנפרד ביטק שהכיל שם מלכותי שהורכב מהכינויים הבאים: "נבטי (סמל המלכות על מצרים התחתונה ומצרים העליונה יחדיו) הורוס מוזהב ושם נרדף למלך". כיום מופיע המשקוף במוזיאון בקהיר תחת שם המיצג: Cairo TD-8316.
לפי האגיפטולוג הדני קים ריולט המשקוף מכיל את הטקסט הבא: "[הורוס ש...] האוחז בוודג'ת ונחבת אוריאוס שהכניעו את תשע הקשתות. חורוס המוזהב שביסס את גבולו. חוקק ארץ הגבעות, סכיר־הר".
ניאראד
ניאראד (בהונגרית: Nyárád) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם בניאראד מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 974 ובשנת 2020 רק 837 תושבים.
יהודי ניאראד
בניאראד חיו יהודים בתקופות זמן שונות. יהודים מהכפר נרצחו בשואה.
דוד כץ
דוד (דוביד) כץ (נולד בשנת 1946) הוא תת-אלוף לשעבר בצה"ל.
יזם כמח"ט גולני את מרוץ גולני ב-1979. יזם כיו"ר מורשת גולני את שביל גולני ב-2016.
ביוגרפיה
נולד בגרמניה ובגיל שלוש עלה לישראל. בשנת 1964 התגייס לצה"ל ושובץ בחטיבת גולני. בגולני עבר כץ מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה כמפקד מחלקה בגדוד 51 ולחם כקמב"ץ גדוד 51 במלחמת ששת הימים. בהמשך שימש כמפקד פלוגה א' בגדוד 51. בשנת 1969 מונה למפקד סיירת גולני ופיקד על עשרות פעולות בלבנון, בהן הפשיטה על כפר חלתא, ירדן וסוריה. במלחמת יום הכיפורים ולאחר קרב החרמון הראשון התמנה כמפקד גדוד 17 שהורכב ממפקדי בסיס האימונים החטיבתי של גולני ופלוגה מגדוד 17. הגדוד כבש את חרפא, השתתף בקרב החרמון השני (מבצע קינוח) והשתתף בכבוש מוצב החרמון הישראלי, כץ דיווח "תחנות כל העולם החרמון בידי גולני". בסיום המלחמה, התמנה למפקד גדוד 17. בשנת 1974 שימש כראש לשכת הרמטכ"ל, מרדכי גור. בשנת 1976 התמנה למפקד חטיבת יפתח המשורינת. לאחר מכן השתלם בלימודים בארצות הברית. בשנת 1978 מונה למפקד חטיבת גולני. בתפקידו זה יזם בין השאר את "מרוץ גולני" מהחרמון ועד אילת. לאחר מכן השתלם במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. ב-1981 התמנה למפקד אוגדת שריון 49 בדרגת תא"ל, בתפקידו זה, פיקד על האוגדה במלחמת לבנון הראשונה. ב-1984 מונה לראש מה"ד תו"ל במה"ד. בשנת 1986 השתחרר מצה"ל ופנה לעסקים פרטיים.
בשנת 2016, כיו"ר מורשת גולני, יזם את שביל גולני, שמשתרע לאורך 1,200 ק"מ מהחרמון ועד אילת. זהו שביל טיולים ארצי רצוף והארוך ביותר בארץ המחבר את אתרי המורשת של גולני ואתרים מרכזיים במורשת ישראל.
וולטר בקר
וולטר קארל בקר (באנגלית: Walter Carl Becker; 20 בפברואר 1950 – 3 בספטמבר 2017) היה מוזיקאי אמריקאי שנודע בעיקר בתור מייסד, גיטריסט ובסיסט להקת סטילי דן.
קורות חייו
בקר נולד בקווינס שבניו יורק. הוא פגש את דונלד פייגן כשהשניים למדו בבארד קולג', ויחד איתו הקים את להקת סטילי דן. הלהקה זכתה להצלחה מסחרית ולשבחי המבקרים החל משנות ה-70 המוקדמות ועד פירוקה בשנת 1981. לאחר פירוקה עבר בקר להוואי, שם עסק בעיקר בהפקת אלבומים ובגידול אבוקדו.
מאז איחודה של סטילי דן בשנת 1993 ועד מותו הופיע בקר לצד דונלד פייגן באופן קבוע. בשנת 2000 הוציאה הלהקה את האלבום Two Against Nature, אשר זכה בפרס גראמי בקטגוריית אלבום השנה. בנוסף, הוציא בקר שני אלבומי סולו.
בקר מת ב-3 בספטמבר 2017.
דיסקוגרפיה
אלבומי סולו
אלבומים עם סטילי דן
Live in Australia with the Melbourne Symphony Orchestra
Live in Australia with the Melbourne Symphony Orchestra (בתרגום חופשי: הופעה חיה באוסטרליה עם התזמורת הסימפונית של מלבורן) הוא האלבום ה־28 ואלבום ההופעה השלישי של המוזיקאי הבריטי אלטון ג'ון, שיצא לאור ב־13 ביוני 1987. הוא מתעד הופעה שנערכה ב־14 בדצמבר 1986 במרכז הבידור של סידני עם התזמורת הסימפונית של מלבורן.
רקע
האלבום כולל את רוב החלק השני של המופע למעט "Saturday Night's Alright for Fighting", "Carla/Etude", "Cold as Christmas (In the Middle of the Year)" ו־"Slow Rivers" (שג'ון שר אותו במופע לבדו. השיר הוא מן האלבום "Leather Jackets", שם הוא דואט עם קליף ריצ'רד).
לכל כלי בתזמורת הוצמד מיקרופון והוא הוקלט בנפרד. קלייב פרנקס, טכנאי הקול של ההופעות החיות של ג'ון, ביצע את הקלטת החלק הראשון של המופע (ג'ון עם הלהקה), בסיוע קית' ווקר ודניס פוֹקס. פיקח על ההקלטות של החלק עם התזמורת, הקלטות שביצעו ליאון מינרוויני וניק ג'רמי. דאג'ן לקח את סרטי ההקלטות לאולפני Wisseloord בהולנד, לשם עריכת מיקסינג יחד עם גרהאם דיקסון, שהיה טכנאי ההקלטות ב־"Leather Jackets".
הצלחה
בארצות הברית, האלבום הגיע למעמד אלבום זהב בינואר 1988 ולמעמד אלבום פלטינה באוקטובר 1995, בהסמכת איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי. האלבום שהה במצעד בילבורד 200 במשך 41 שבועות, משך הזמן השני באורכו במצעד זה לכל אלבום של ג'ון מאז "Captain Fantastic and the Brown Dirt Cowboy" שמ־1975 ("Too Low for Zero" שהה במצעד במשך 54 שבועות ב־1983).
הגרסה מההופעה של "Candle in the Wind" (צד ב': "Sorry Seems to Be the Hardest Word") יצאה לאור ב־1987 כסינגל בארצות הברית והגיעה למקום השישי במצעד בילבורד הוט 100. בבריטניה, השיר יצא כסינגל ב־1988 והגיע למקום החמישי במצעד הסינגלים הבריטי. חרף הבעיות בקולו של ג'ון, הסינגל היה מועמד לגראמי בטקס פרסי הגראמי ה־30, שנערך ב־1988, בקטגוריית הביצוע הקולי הגברי הטוב ביותר לשיר פופ.
ביקורת
לינדזי פלאנר, מבקר "AllMusic", כתב:. אנדי גרין, מבקר "רולינג סטון", כתב שחרף הבעיות בקולו של ג'ון, ההופעות בסיבוב ההופעות היו "פשוט מדהימות". בנוגע להופעה האחרונה (שהוקלטה לאלבום) כתב שג'ון פחד (בגלל הבעיות בקולו) שהיא תהיה הופעתו האחרונה בכלל, ומשום כך שר.
מאט ספרינגר מאתר ultimateclassicrock.com כתב על ההופעה שהייתה "בלתי רגילה", ושהאלבום. ספרינגר עמד גם הוא על כך שג'ון לא ידע באותו הלילה אם יוכל לשיר שוב, ותוך שהשתעל דם וליחה במהלך ההופעה, ביצע "סט אגדי" עם להט ומחויבות. ספרינגר טוען ש, ושג'ון.
רשימת השירים
ג'ון לא ביצע רבים משירי האלבום במשך קרוב ל־15 שנים. כשבחר את רשימת השירים לסיבוב ההופעות התזמורתי, הוא בחר רבים מהשירים מאלבומיו המוקדמים (שהיו בדרך כלל מתוזמרים): "Elton John", "Tumbleweed Connection" ו־"Madman Across the Water". שישה מתוך 14 השירים נלקחו מהאלבום "Elton John" (שירים 1–3, 6, 7 ו־13).
מהדורת לייזרדיסק
צד א': ג'ון ולהקתו