cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מס גודש בסטוקהולם
ניכוי המס
תשלום המס יכול להיות מנוכה מהכנסות של אנשים פרטיים וחברות. אנשים פרטיים יכולים לנכות את המס עבור נסיעות עסקיות ונסיעות בין הבית למקום העבודה על פי כללי הניכוי הרגילים לנסיעות (80:1 קרונות/ק"מ) וזה בשעה שהנסיעה היא לפחות למרחק של 5 ק"מ והזמן הנחסך בנסיעה ברכב פרטי לעומת נסיעה בתחבורה ציבורית עומד על לפחות שעתיים ביום. אם התנאים הללו לא מתקיימים, ניתן לנכות הוצאה בגובה עלות של נסיעה בתחבורה ציבורית (ללא מס הגודש). 10,000 הקרונות הראשונות אינם ניתנים לניכוי (עלות חופשי שנתי בתוך העיר סטוקהולם עומדת על 8,400 קרונות). חברות יכולות לבצע ניכוי לכל הוצאות המס, כולל עבור נסיעות פרטיות ברכבי חברה (ישנו מיסוי כללי עבור נסיעות פרטיות ברכבי חברה).
פטורים
מספר סוגי כלי רכב פטורים מתשלום האגרה.
טכנולוגיה
הרכבים החולפים בנקודת הביקורת מזוהים דרך מערכת אוטומטית לזיהוי לוחית רישוי. ציוד הזיהוי בכל נקודת ביקורת המורכב ממצלמות, חיישני לייזר, אנטנות ותמרורים, ממוקם על פיגום המיועד לשילוטי דרכים. אין ביתני תשלום וכל התשלומים נעשים לאחר מכן באמצעי תשלום שונים. במערכות עם ביתני תשלום מסורתיים, חלק נכבד מהתשלום מיועד לכיסוי עלויות צוות המפעילים, מה שנמנע במקרה זה.
למערכת הזיהוי האוטומטי של לוחיות הרישוי יש מגבלה. ללוחיות הרישוי בפינלנד ובליטא יש תבנית דומה לזו השוודית עם שלוש אותיות ושלוש ספרות. המערכת איננה מזהה את ההבדל ובעלי כלי רכב משוודיה עלולים להיות מחויבים בטעות. כמו כן, לוחיות זיהוי גנובות ומזויפות גרמו לחיובים שגויים. עם זאת, כל כלי הרכב מצולמים כך שאנשים שזיהו חיוב שגוי יוכלו לעתור ולבטל את החיוב.
ממחלוקת לתמיכה
לפני הפעלתו, מס הגודש היה שנוי במחלוקת, בעיקר בקרב תושבים המתגוררים מחוץ לאזור המס, בפריפריה של העיר, ועובדים בתוך העיר. טענתם הייתה שיש לקחתם בחשבון בהחלטה האם להפעיל את המס. עם זאת, מאז שהמס הופעל, המחלוקת שככה מאחר שהמערכת עובדת בצורה חלקה וגובה האגרה המשולמת מקובלת על רוב התושבים וכן העובדה שהעיר נהפכה נקיה יותר. יתר על כן, שיעורי התמיכה במס גדלו. אם לפני תקופת הניסוי שיעור התמיכה בעיר סטוקהולם עמד על כ-40%, לאחר הניסוי, שיעור התמיכה עלה ל-53% וב-2011 כבר עמד על מעל ל-70% תמיכה.
תקופת הניסוי
תקופת הניסוי למערכת מיסוי הגודש (נקראת Stockholmsförsöket, ניסוי סטוקהולם) נמשכה שבעה חודשים, מ-3 בינואר 2006 ועד 31 ביולי אותה שנה. בתקופה זו, בנוסף לזיהוי האופטי של לוחיות הרישוי, נעשה שימוש גם במערכת DSRC (תקשורת ייעודית לטווח קצר) והתקנת משדר על הרכב היה תנאי לשימוש בחיוב אוטומטי. בתקופה זו דווח על ירידה של 20-25% בנפח התנועה הנכנסת והיוצאת מהאזור הממוסה וכן על שיפור באיכות האוויר. כמו כן, 96% מהחיובים שולמו בזמן. גובה החיובים הסתכם ב-399 מיליון קרונות. בתום הניסוי, נפחי התנועה חזרו כמעט לרמתם הרגילה שהייתה לפני הניסוי אך עדיין היו נמוכים בכ-5-10% מאלו שהיו לפני הניסוי, כנראה עקב שינוי בהרגלי הנסיעה של חלק מהמשתמשים. במהלך הניסוי 24% מהנסיעות לעבודה ברכב פרטי נעלמו כאשר כמעט כולן עברו לתחבורה הציבורית. אחוז אחד מהן עברו ליעד אחר או שנעשה שימוש בדרך אחרת. 22% מהנסיעות למטרות אחרות נעלמו גם כן אך פה נראה שהן בעיקר עברו ליעדים אחרים או שמשתמשים פשוט הפחיתו את מספר הנסיעות. עם זאת, לא נצפתה פגיעה במסחר באזור המיסוי. כצפוי, ירידה משמעותית בזמני הנסיעה נצפתה גם כן.
משאל העם
ב-17 בספטמבר 2006 נערך משאל עם מקומי בנוגע למס הגודש ולהפעלתו באופן קבוע נערך בערי מחוז סטוקהולם (הכולל את העיר סטוקהולם וערים נוספות). עם זאת, הובהר על ידי הרשויות שרק תוצאות המשאל בתוך הרשות המקומית של סטוקהולם תהוונה בסיס להחלטה. החלטה זו עוררה תרעומת מאחר שתושבים רבים בערים סביב עובדים באזורים הכלולים בתוכנית המיסוי. מאחר שרשויות רשאיות לערוך משאלי התייעצויות עם הציבור וההחלטה על המיסוי צריכה להתקבל על ידי הפרלמנט, לא היה ברור איך משאלי העם הללו ישפיעו על הפרלמנט שאליו נערכו בחירות כלליות באותו היום של המשאלים.
במשאל שנערך בסטוקהולם השאלה הייתה (בתרגום חופשי): "אגרות סביבתיות/מיסי גודש הן אגרות הנגבות תוך שימוש בכבישים במטרה להפחית עומסים ולשפר את איכות הסביבה. ההכנסות מהמס יושקעו בתחבורה הציבורית ובשיפור תשתיות הכבישים. האם אתה/את תומכים בהחלת המס?" ברשויות מקומיות אחרות ניסוח השאלה היה: "האם אתה/את מאמינים שיש להחיל את מיסי הגודש בסטוקהולם באופן קבוע?"
תוצאות המשאל
תוצאות המשאלים מופיעות בטבלה הבאה:
משמעות התוצאות
לפני, וגם מעט אחרי המשאל, לא היה ברור מה תהיינה ההשפעה של התוצאות, בייחוד של המשאלים שנעשו בערים מסביב לסטוקהולם. הסוציאל-דמוקרטים, המפלגה ששלטה עד בחירות 2006, הצהירה שרק המשאל בסטוקהולם יילקח בחשבון ואילו מפלגות האופוזיציה (ברית לשוודיה, Alliance for Sweden) הצהירה שתוצאות המשאלים האחרים יילקחו בחשבון גם כן אם הם ינצחו בבחירות. מפלגות האופוזיציה ניצחו את הבחירות ולפני שהן הרכיבו ממשלה, מנהיגיה הודיעו ב-1 באוקטובר 2006 על החלת מס הגודש באופן קבוע ושהכנסות המס ינותבו גם לבניית כבישים חדשים בתוך ומסביב לסטוקהולם ולא רק לתחבורה ציבורית בסטוקהולם כפי שנעשה בתקופת הניסוי. בית הנבחרים אישר את המס ב-20 ביוני 2007 לתחילת הפעלה ב-1 באוגוסט 2007.
השפעה
מחקר שנעשה כ-5 שנים לאחר ההפעלה הסיק שהייתה ירידה בגודש בחודשים הראשונים לאחר החלת האגרה, וירידה שנשמרה לאורך שנים בנפחי התנועה. על פי רשות הדרכים של שוודיה, הגודש בסטוקהולם לא ירד בשנים לאחר החלת האגרה. המחקר מצא מעבר של נהגים לנסיעה בתחבורה ציבורית ושדעת הקהל השתנתה מהתנגדות מסוימת שהייתה לפני ההפעלה הקבועה לתמיכה. התוכנית היוותה גם דוגמה לתוכנית דומה שהופעלה ב-1 בינואר 2013 בעיר גטבורג. מחקר שהוצג ב-2018 הראה שיפור באיכות האוויר והצביע על ירידה מובהקת בהתקפי אסתמה חמורים אצל ילדים.
התייחסות למס בישראל
בישראל היו מספר התייחסויות למס הגודש בסטוקהולם, גם מכיוון האקדמיה וגם בתקשורת, תוך הדגשת יתרונות המס והצורך ליישמו גם בישראל. פרופ' עומר מואב ושני שרייבר פרסמו נייר מדיניות של מכון אהרן למדיניות כלכלית שבמרכז הבינתחומי בהרצליה בנושא אימוץ אגרות גודש בישראל שבו המקרה של סטוקהולם היה אחד ממקרי הבוחן, יחד עם אלו של סינגפור ולונדון.
מונוציט
מונוציטים (באנגלית: Monocytes) הם תאים השייכים למערכת החיסון. המונוציטים זורמים בדם ובולעים פתוגנים, אך הם בעיקר ידועים כתאי-האם של המקרופאג'ים, התאים הבלעניים החשובים ביותר במערכת החיסון; כשמונוציט נודד מהדם אל רקמה כלשהי הוא עובר התמיינות והופך למקרופאג'. המונוציטים מהווים אם כן את אחד משלושת סוגי הפגוציטים במערכת החיסון.
המונוציטים הם תאי הדם הלבנים הגדולים ביותר, והם גדולים פי שניים עד שלושה לערך מתאי דם אדומים; קוטרם נע בין 15 ו-25 מיקרומטר. אורך חייהם ארוך מאוד ומגיע למספר חודשים אבל הם נשארים בדם רק שלושה ימים. מהדם הם יוצאים לרקמות השונות, והופכים בהן למקרופאג'ים (או לתאים דנדריטים, במקרה שהם מגיעים לעור או לריריות). שכיחות המונוציטים בדם נעה בין 4% ו-8% מסך כל תאי הדם הלבנים. למונוציטים גרעין תא גדול בצורת U. בשיטות שונות לצביעת תאים נצבעים המונוציטים באפור-כחול, ואילו הגרעין נצבע בסגול כהה.
המונוציטים הם אגרנולוציטים - הציטופלזמה שלהם אינה מכילה גרנולות הספציפיות להם, אלא רק גרנולות המשותפות לכלל תאי הדם הלבנים. זאת בניגוד לגרנולות הספציפיות המופיעות בציטופלזמה של תאי דם לבנים ממשפחת הגרנולוציטים - הנויטרופילים, האאוזינופילים והבאזופילים. המונוציטים נמשכים באופן כימוטקטי אל אתר הזיהום, בולעים חיידקים ופתוגנים אחרים וממסים אותם (פגוציטוזה). בנוסף הם בולעים תאים עצמיים הנגועים בנגיפים או בחיידקים תוך-תאיים.
כשמתרחש זיהום ברקמה כלשהי, חלה נדידה מסיבית של מונוציטים מהדם אל הרקמה. אותות כימיים המשתחררים בסביבת הזיהום גורמים למונוציטים לגדול מעט; כמות הליזוזומים בתוכם גדלה בצורה דרסטית, והם הופכים למקרופאגים (הליזוזומים אחראיים להמסת הפתוגן לאחר שהפגוציט בלע אותו).
ארתור גריפית'
ארתור גריפית' (באירית: Art Ó Gríobhtha; 31 במרץ 1872 – 12 באוגוסט 1922) היה פוליטיקאי וסופר אירי. ממקימי מפלגת שין פיין באירלנד, ניהל את המשא-ומתן (יחד עם מייקל קולינס) עם ממשלת בריטניה שבסופו נחתמה האמנה האנגלו-אירית.
בצעירותו
גריפית' נולד בדבלין וחונך על ידי הממסד הקתולי. עבד פרק זמן כדפס, והצטרף במהרה לליגה הגאלית - אגודה שהתעסקה בקידום והפצת השפה האירית. בין השנים 1897-8 ביקר בדרום אפריקה, ולאחר מותו של צ'ארלס סטיוארט פרנל מיתן את עמדותיו. בהיותו בדרום אפריקה תמך בבורים במאבקם כנגד הבריטים, והיה ממעריציו הגדולים של פול קרוגר.
בשובו לאירלנד, בשנת 1899, יסד עיתון דו-שבועי בשם "United Irishman", וב-1901 נישא לארוסתו (במשך עשור ומחצה) מוד שיאהן, ונולדו להם בן ובת.
במהלך שנת 1900 הוא ייסד את "החברה הגאלית", שקיבצה תחתיה מספר רב של קבוצות בדלניות-לאומניות, וב-1903 ניהל קמפיין כנגד בואו של המלך אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת ואשתו אלכסנדרה, נסיכת דנמרק לאירלנד.
בשנת 1906, לאחר סגירת עיתונו עקב תביעה משפטית, ייסד עיתון אחר תחת השם "שין פיין" (באירית: אנו עצמנו), שם שמאוחר יותר הפך לשמה של המפלגה שהקים שנה מאוחר יותר.
הקמת שין פיין
היסטוריונים רבים מתארכים את הקמת ה"שין פיין" ל-28 בנובמבר 1905, מפני שאז הציג גריפית' לראשונה את מצע השין פיין. במאמרו, הצהיר גריפית כי חוק האיחוד של 1800 הוא בלתי חוקי, וכי חוקת 1782 היא עדיין בתוקף.
מרידת חג הפסחא שאירעה בשנת 1916, כונתה בתקשורת הבריטית והאירית באותה תקופה "מהפכת שין פיין", למרות שבפועל למפלגה הייתה השפעה קטנה במהלך המרד. לאחר דיכוי המרד, כשמנהיגי המהפכה ששוחררו (או ברחו) מהכלא הם הצטרפו ברובם לשין פיין. מכיוון, אולם, כשנוצר קרע בין מנהיגי המרד לבין שין פיין בנושא האמנה האנגלו-אירית לחלוקת אירלנד, כאשר רובה תזכה לשלטון עצמי אך צפון אירלנד תישאר כטריטוריה בריטית, נוצר סכסוך בקרב המפלגה. בעוד שחברי המפלגה הוותיקים תמכו בגריפית ובחזונו למדינה האירית העתידית שתהיה תחת שלטון המונרכיה האנגלית, הרי שמנהיגי המרד, ובראשם איימון דה ואלירה, רצו מדינה עצמאית לחלוטין ללא קשר לאנגליה. סכסוך זה כמעט והוביל לפילוג במפלגה בכינוסה באוקטובר 1917.
ניהול המשא ומתן עם אנגליה ומותו
באוקטובר 1921 הוביל את משלחת המשא ומתן האירית להסדרת הסכם שלום עם אנגליה (לאחר שדה ואלירה סירב לעמוד בראשה, בטענה שמקבילו הבריטי, ג'ורג' החמישי, אף הוא איננו משתתף בדיונים). הדיונים הממושכים הובילו בסופו של דבר, ב-6 בדצמבר באותה שנה, להסכמה משותפת להקמת דומיניון אירי, תחת שלטון הכתר הבריטי.
לאחר שובו לאירלנד ואישור ההסכם ברוב דחוק, התאשפז גריפית בבית חולים בדבלין, עקב חולשה ועייפות. הרופאים אבחנו אצלו דימום מוחי תת-עכבישי ודרשו ממנו מנוחה מלאה למשך פרק זמן ארוך, אך גריפית' סירב לכך והמשיך לעבוד להקמת הממשלה העצמאית. ב-12 באוגוסט, בעומדו לעזוב את בית החולים, עצר לרגע לקשור את שרוכי נעליו, נפל ואיבד את הכרתו. הכרתו שבה אליו, אך לאחר זמן קצר הוא נפטר. סיבת המוות הרשמית שדווחה הייתה דום לב.
אנטישמיות
גריפית' הביע לא אחת את דעתו בגנותם של היהודים, ובמהלך משפט דרייפוס, ואף לאחר שדרייפוס זוכה מאשמה, הביע שוב ושוב את דעתו נגד היהודים. בשנת 1899 הוא כתב:
עם זאת, לאחר שנת 1910 דעותיו של גריפית' על היהודים השתנו, כאשר הכיר והתיידד עם המשפטן היהודי מייקל נויק, ששימש כסנגורם של רבים מפעילי המפלגה והמהפכה. בין חבריו הקרובים של גריפית' היו יהודים רבים, כך שסביר להניח שדעותיו הקדומות כנגד יהודים, שנבעו מכך שהיהודים סחרו לרוב בקרקעות ותעשיית אירלנד לטובת אנגליה, השתנו ברבות השנים.
חרטומית בינונית
חַרְטוֹמִית בֵּינוֹנִית (שם מדעי: Gallinago media) היא מין של עוף מים מהסוג חרטומית שבמשפחת החרטומניים. בית הגידול שלה הוא ביצות וכרי אחו לחים עם צמחייה נמוכה בצפון-מזרח אירופה וצפון-מערב רוסיה. היא נודדת למרחקים עצומים בצורה רציפה ומהירה, וחורפת באזורים נרחבים באפריקה. היא סובלת מציד והרס בתי גידול מאז סוף המאה ה-19 שהביאו לירידה משמעותית בגודל האוכלוסייה. קינונים נפסקו ב-6 מדינות באירופה, בהן קיננה קודם לכן.
בישראל היא חולפת נדירה ביותר, בעיקר בשלהי נדידת האביב ובעיקר במזרח הארץ.
טקסונומיה ואטיומולוגיה
המין ממוקם יחד עם 17 מיני חרטומיות אחרות בסוג Gallinago, שהוצג על ידי הזואולוג הצרפתי מטוראן ז'אק בריסון ב-1760. החרטומית הבינונית תוארה על ידי חוקר הטבע האנגלי ג'ון לאת'אם בשנת 1787 עם השם המדעי Scolopax media. שם הסוג Gallinago הוא מלטינית עבור חרטומן או חרטומית, מ-gallina - "תרנגולת" והסיומת -ago - "דומה". שם המין הספציפי media גם הוא מלטינית ומשמעותו "בינוני", כיוון שהיא בינונית בגודלה בין חרטומן יערות וחרטומית ביצות.
זהו מין מונוטיפי, כלומר לא הוגדרו תת-מינים שונים.
תיאור
אורך הגוף של החרטומית הבינונית הוא 27–29 ס"מ (מתוכם 6–7 ס"מ מהמקור), מוטת כנפיה 47–50 ס"מ, ומשקלה 140–260 גרם. צבע הגוף חום-מנומר מלמעלה ומפוספס מלמטה. היא מעט גדולה ומוצקה יותר מחרטומית ביצות, עם מקור קצר במעט ועבה, ובטן מפוספסת וכבדה. הכנפיים רחבות, חסרות את שפת הזרימה הלבנה הבולטת של חרטומית ביצות, התת-הכנף כהה ובחלקה העליון שני פסי כנף לבנים ובולטים. נוצות הזנב החיצוניות לבנות, דבר הבולט במיוחד בנחיתה או המראה. יש לה פס-עין כהה. מוברחת ממרחק קצר ומתרחקת במעוף איטי ולא תזזיתי כמו אצל חרטומית ביצות.
שקטה יחסית. הקריאות נשמעות כ-"יה" חלש. הקריאות בתצוגת הראווה בזירות החיזור נישאות למרחקים ארוכים (למעלה מ-300 מטרים), וכוללות סדרה עולה ויורדת של קריאות ציוץ ורעשי נקישה מואצים.
אקולוגיה
קיימות שתי אוכלוסיות מובחנות, מבודדות גנטית ומופרדות מבחינה מורפולוגית, ועם מסלולי נדידה שונים: אוכלוסייה מערבית המקננת באזורים הרריים בסקנדינביה ונודדת למערב אפריקה; ואוכלוסייה מזרחית, המקננת בין פולין למרכז סיביר, ונודדת לאפריקה הדרומית.
בתי גידול
עונת הקינון מתרחשת החל מסוף אפריל ועד תחילת יולי והיא מקננת בזוגות יחידים, אם כי יש גם מקרים של מערכות יחסים פוליגמיות. בעונת הקינון בתי הגידול המועדפים הם כרי אחו מוצפים, שטחי ביצה עם שיחים פזורים ואדמות כבול ברום של עד 1,200 מטר בטייגות פנימיות בשפלה ובטונדרות מיוערות. באזורי הטונדרה, המין מקנן בטונדרה משובצת בשיחים ננסיים וטחב, והזכרים עורכים תצוגות ראווה בזירות חיזור בשטחי ערבות עם עשבים. אזורים אלו משמשים גם כבית הגידול העיקרי להאכלה וגידול הצאצאים. בהרי סקנדינביה היא מתרבה לאורך קו העצים. היא מראה העדפה לבתי גידול עשירים בחסרי חוליות תת-קרקעיים, כשתולעי אדמה מהווים עד 90% מהמזון שלה, וסבכי שיחים בצפיפות בינונית לקינון, לרוב בעמקים רחבים עם נהרות. על-אף שהיא קשורה בדרך-כלל לשטחים לחים עד רטובים, היא מצויה לעיתים באתרים מיוערים ויבשים הצמודים לביצות. לזירות החיזור נדרשים שטחים ביצתיים רחבים.
בתי הגידול מוקפים בעצי ערבה, אלמון וליבנה הגדלים כחורש, או אזורים שרופים במהלך צמיחה מחודשת. היא עשויה להעדיף אזורים בהם הקרקע מכוסה טחב, חזזיות ועלים מתים ורקובים. צעירים נמצאים לרוב סביב מקורות מים בערבות, או אפילו בשדות חיטה.
נדידה
במהלך הנדידה העונתית שלהן בין שוודיה לאפריקה שמדרום לסהרה, החרטומיות הבינוניות מבצעות מעוף ללא הפסקה של 4,000–7,000 ק"מ, במשך 60–90 שעות (אם כי חלק מהפרטים מבצעים עצירות ביניים קצרות באירופה), בדרך כלל עם עצירת ביניים ארוכה הראשונה באזור הסאהל. במהלך המעוף הן משנות שוב ושוב גבהים סביב עלות השחר והערב, בין גובה מעוף ממוצע של כ-2,000 מטר (מעל פני הים) בלילה וכ-4,000 מטר במהלך היום. רוב החרטומיות עפות בגובה של עד 6,000 מטר, אך פרט אחד הגיע ל-8,700 מטר, אולי הגובה הגבוה ביותר שנרשם אי פעם עבור עוף נודד. החרטומית הבינונית ידועה ביכולת התעופה המהירה והבלתי פוסקת שלה למרחקים עצומים בנדידה. היא יכולה לעוף עד 97 קמ"ש, כאשר חוקרים מצאו עדויות מועטות בלבד לסיוע מהרוח. חלקן תועדו עפות ללא הפסקה במשך 84 שעות מעל 6,760 ק"מ. הכנפיים שלהן אינן אווירודינמיות במיוחד, וחסרות קצוות מחודדים, והן בדרך כלל לא מבצעות הפסקות לאכילה, למרות שיש להן הזדמנויות. הן מסתמכות במקום זאת על מאגרי השומן שלהן.
בנדידה היא נצפית בכרי דשא יבשים יותר עם חרטומני יערות, אך גם בביצות עם לצד חרטומיות ביצות. היא מתאספת לעיתים בשטחי עשב רטובים ברמות גבוהות באתיופיה לפני שהתייבשו באוקטובר, ולאחר מכן היא עוקבת אחר הגשמים וממשיכה דרומה ומערבה.
חרטומיות מהאוכלוסייה המערבית של תפוצת הקינון חורפות בחלקים התחתונים של נהר קונגו, בעוד שאלו מהאוכלוסייה המזרחית מתפזרות יותר בחורף ומתפרשות באופן נרחב ממערב אפריקה עד צפון אנגולה. בתקופת החורף היא מצויה באזורים לחים, כולל אדמות ביצות ומישורי עשב נמוך או חישות קניות בשולי אגמים או בשדות מוצפים. היא מצויה גם בבתי גידול יבשים יותר כמו אדמות בור, דיונות חול, שבילי באזורים מיוערים, בתלמים בשדות חרושים ומדי פעם בשלוליות בדרכי עפר או בגידולים חקלאיים נטושים.
הנדידה חזרה צפונה מתרחשת בחזית רחבה ברחבי אפריקה בין מרץ לאפריל. החרטומיות הדרומיות יוצאות ישירות לאתרי הקינון שלהן, בעוד שהצפוניות עורכות עצירות ביניים קצרות באירופה לפני שהן מגיעות לאתרי הקינון הצפוניים שלהן, ככל הנראה משתמשות באתרי לינה דרומיים יותר בזמן שהן ממתינות לאזורי הקינון שיתפנו בתחילת יוני. היא מופיעה בגובה עד 2,730 מטר בנדידה באתיופיה ועד 2,300 מטר בחורף במלאווי.
קינון
בשעות בין ערביים בעונת הקינון, הזכרים מבצעים תצוגת ראווה בזירת חיזור ("לֵק"), עומדים זקופים עם חזה נפוח וזנב פרוש. הם מקפצים לאוויר ומפיקים מגוון של רעשים, נקישות, זמזומים ושריקות בזמן התצוגה.
התטולה מכילה שלוש עד ארבע ביצים צהבהבות מנוקדות בכתמים כהים המוטלות בקן מוסתר היטב על הקרקע.
המפגש בין ההורים הוא מפגש חד-פעמי; לאחר ההזדווגות, ימשיך כל אחד מהם בדרכו, והזכר אינו לוקח חלק בגידול הדור הבא. גוזלי החרטומית מתפתחים מהר ובגיל שלושה שבועות עד חודש הם פורחים מהקן עצמאיים לחלוטין.
תזונה
הן מחפשות מזון בבוץ הרך, מגששות במקורן או מלקטות מזון מראייה. תזונתה מורכבת בעיקר מתולעי אדמה וכן חלזונות, חרקים בוגרים וזחלים (חיפושיות, טיפולתיים), וזרעים של צמחי ביצה.
קשה לצפות בהן, שכן הן בעלות כושר הסוואה מעולה בבית הגידול שלהם. כשהן מוברחות מהמחסה, הן עפות ישר למרחק ניכר לפני שהן צונחות חזרה לסבך הצמחייה.
מאובנים
בצפון קרוליינה התגלו מאובנים של חרטומית בינונית המתוארכים ללפני 4.465 מיליון שנים (±0.865) בערך. חשיפתם מרמזת על כך שהחרטומית העתיקה בשלב מסוים את תפוצתה אל מעבר לאוקיינוס האטלנטי.
סטטוס
בשנת 2021 נערך אומדן לאוכולוסיות השונות של המין: הוערך כי מספר החרטומיות הבינוניות נע בין 13,000–35,000 פרטים בוגרים (19,000–52,000 בסך הכל) בסקנדינביה, ובין 191,000–344,000 פרטים בוגרים (290,000–520,000 בסך הכל) במערב סיביר ובצפון-מזרח אירופה. מכאן שגודל האוכלוסייה העולמית מסתכם בכ-204,000–379,000 פרטים בוגרים, וכ-310,000–570,000 פרטים בסך הכל.
המין חווה ירידה באוכלוסייה, בעיקר בשל אובדן בתי גידול, כמו גם מציד במזרח אירופה ובאזורי החריפה שלה באפריקה. המין מסווג על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע במצב שימור של "קרוב לסיכון".
החרטומית הבינונית היא אחת מהמינים עליהם חל ההסכם לשימור עופות מים נודדים אפריקאים-אירו-אסייתים (AEWA).
מגמות באוכלוסייה
מחקרים שנערכו לאחרונה מראים כי האוכלוסייה האירופית ירדה ב-21.1% במשך שלושה דורות. האוכלוסייה הסקנדינבית נראית יציבה, למרות ירידה של 24%–25% בשוודיה בין השנים 2009–2018. האוכלוסייה בנורווגיה ובשוודיה ירדה ב-15%–19% בין השנים 1980–2018. נראה כי האוכלוסייה של מערב סיביר וצפון אירופה, המהווה כ-90% מהאוכלוסייה העולמית, נמצאת בירידה. דווח כי ברוסיה, המהווה יותר מ-80% מאוכלוסיית אירופה, נרשמה ירידה של 21%–29% במהלך השנים 2009–2018 וכן ירידה של 22%–25% בבלארוס, אסטוניה, פינלנד, ליטא ולטביה. דווח על הפחתה במספר הזכרים המתרבים בבלארוס בשיעור של יותר מ-5% בשנה. הנתונים מרוסיה האסיאתית מוגבלים אך סביר להניח שהאוכלוסייה שם עשויה להיות גם הם בירידה, ובסך הכל עדיין יש חשש לירידה מהירה למדי. נרשמה התרחבות צפונה מאזור מוסקבה מאז שנות ה-90.
משקלול אומדנים אלו הוערך כי האוכלוסייה העולמית של החרטומית הבינונית סובלת מירידה של 20%–29% בשלושת הדורות האחרונים.
אחוזת הכתר בורנשטדט
אחוזת הכתר בורנשטדט (בגרמנית: Krongut Bornstedt) היא נחלה לשעבר של משפחת המלוכה הפרוסית בבורנשטדט בצפון פוטסדאם, בירת מדינת ברנדנבורג בגרמניה, והיא חלק מהמכלול התרבותי "הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין" שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1990, והורחב בשנים 1992 ו-1999. האחוזה שוכנת על "אגם בורנשטדט" (Bornstedter See), כ-400 מטרים בלבד מארמון סנסוסי.
האחוזה הייתה מקום מושבה לשעבר של ויקטוריה, הנסיכה המלכותית ושוחזרה לחלוטין כאחוזה מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 ונפתחה לציבור בשנת 2002. הנכס לשעבר של שושלת הוהנצולרן משתרע על שטח של 18,000 מטרים רבועים.
היסטוריה
בשנת 1664 רכש פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג את אחוזת בורנשטדט. במקום הוקמה מבשלת בירה ומזקקה שפעלו עד לתקופת שלטונו של פרידריך וילהלם הראשון. גן הכשותנית שהוקם בשנת 1727 ננטש כעבור 100 שנים על פי תוכניות הייפוי של פטר יוזף לנה. האחוזה, שהוכפפה מאז למשרד פוטסדאם, נרכשה מחדש על ידי פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה בשנת 1841 ונבנתה מחדש בסגנון איטלקי בשנים 1846–1848 לאחר שרפה. הטיוטות למכלול הבניינים נערכו על ידי האדריכל יוהאן היינריך הברלין (Johann Heinrich Haeberlin) על פי המפרט של המלך. משנת 1867 היא הפכה למשכנם של בני הזוג נסיך הכתר פרידריך וילהלם וויקטוריה. גנן החצר אמיל זלו (Emil Sello) עיצב מחדש את הגן על פי המודל האנגלי בשנת 1875. לאחר שיפוצים שונים, התגוררה באחוזה משנת 1901 הנסיכה פאודורה (Feodora), אחותה של הקיסרית אוגוסטה ויקטוריה. האחוזה ניתנה לה לכל החיים. בשנים שלאחר מכן התפתחה בורנשטדט לחצר אמנים עם סופרים, חוגים ספרותיים וציירים. הנסיכה מצאה את המוטיבים לציוריה האימפרסיוניסטים בסביבת אחוזת הכתר.
בשנת 1878 התרחש המיזוג עם אחוזת הכתר גאלין (Krongut Gallin) ואחוזת הכתר החדשה קיבלה את השם "אחוזת הכתר בורנשטדט-גאלין". בשנת 1928 חולק אזור בורנשטדט-גאלין מחדש.
הסופר אויגן דיזל (Eugen Diesel), בנו של רודולף דיזל, התגורר באחוזה בין השנים 1925 עד 1939.
מכלול המבנים שעוצבו מחדש והפכו לבניינים מודרניים עד שנות השמונים של המאה ה-20 פורק ושוחזר משנת 1999. ב-1 ביוני 2002 נפתחה אחוזת הכתר מחדש. בנובמבר 2004 ביקרה המלכה הבריטית באחוזת הכתר.
שימוש מודרני
המכלול כולו בריבקשטראסה (Ribbeckstrasse) 6-7 הושכר לקמעונאים ומסעדנים לאחר השיפוץ. בבנייני החווה לשעבר נפתחו מסעדה ומבשלת בירה, המאפייה המלכותית ומוזיאון דמויות הפיוטר. אומנים מברנדנבורג הפעילו כאן חנויות מכירה למוצריהם. במהלך עונת האדוונט הפכה אחוזת הכתר למוסד שמבקרים בו רבים, ואירועים ותערוכות שונות התקיימו בה במהלך השנה. לדוגמה, הדגמים המוקטנים של פסלי הדובים המאוחדים, המכונים The Minis, הוצגו פעמיים בשנת 2005.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21, פחתה האטרקטיביות של השגשוג של הפתיחה ומספר המבקרים ירד, כך שהסוחרים סגרו את החנויות. בעלי המלאכה והדיירים ציינו גם מחלוקות עם ההנהלה כגורם. בשנת 2008, פתח איש ההסעדה הברלינאי יוזף לגנר את המתקן, ובשנת 2015 הוצע למכירה "מכלול הבניינים ההיסטורי בפארק ארמון סנסוסי".
על פי התוכנית של לנה למדשאה בין בית האחוזה לאגם, נוצר תחת ויקטוריה גן ורדים. לאחר השחזור הוקם גן הוורדים ונשתל בממדים הישנים, בולטים בו הוורדים מזן השלגייה הלבנים והגבוהים, בנוסף ורדים בגוון לבן שמנת מזן "לה פאלומה 85" והוורדים הגבוהים מהזן "הפיה הוורודה" (Pink Fairy).
אורגנולוגיה
אורגנולוגיה הוא ענף העוסק בלימוד וחקר כלי הנגינה. ענף זה כולל בתוכו את לימוד ההתפתחות ההיסטורית של הכלים, תיאור הכלים וחלקיהם, השימוש בכלים בתרבויות השונות, דרכי הנגינה בהם ותכונותיהם האקוסטיות.
האורגנולוגיה מתחלקת לשני תחומים עיקריים: אורגנולוגיה שיטתית ואורגנולוגיה היסטורית.
האורגנולוגיה השיטתית
האורגנולוגיה השיטתית היא תיאור כלים בצורה מקסימלית, ובאופן שבו ניתן יהיה לשחזרם באופן מעשי. למעשה ענף זה עוסק בחקר פרטיהם של מידות כלי הנגינה השונים, חלקיהם, הקשר בין החלקים, הפעלתם, השימוש בכלי, וידיעת תכונותיו האקוסטיות של הכלי. האורגנולוגיה אינה מבחינה בין כלי תזמורת, כלים פרמיטיבים, כלים בעלי צליל יפה, צליל מכוער וכו’, אלא עוסקת במחקר האובייקטיבי ביותר שלהם. חלוצי המחקר המדעי-שיטתי בארגנולוגיה היו המוזיקולוג החשוב קורט זאכס Sachs ואריך פון הורנבוסטל von Hornbostel. הם חילקו את כלי הנגינה לארבע קבוצות עיקריות, וכל קבוצה לתת-קבוצה. הקבוצות העיקריות הן:
האורגנולוגיה ההיסטורית
האורגנולוגיה ההיסטורית דנה בהתפתחותם של כלי הנגינה, ובמקום אותו תפסו בחברה האנושית. פרט לצד ההיסטורי, האורגנולוגיה ההיסטורית חוקרת גם את תפוצתו של כלי נגינה מסוים או דרך הפקה מסוימת בתרבויות שונות בעולם.
מטריצת תמורה
בתורת המטריצות, מטריצת תמורה היא מטריצה ריבועית בינארית שמכילה בדיוק אחדה אחת בכל שורה ובכל עמודה ואפסים בכל המקומות האחרים. כל מטריצה P כזאת מייצגת תמורה של m איברים, וכאשר מכפילים אותה במטריצה אחרת A, גורמת לערבוב השורות (בכפל מלפני, כלומר PA) או העמודות (בכפל מאחרי, כלומר AP) של המטריצה A.
כיוון שבמטריצת תמורה יש בדיוק אחדה אחת בכל שורה או עמודה, ניתן להיעזר בדימוי מתחום השחמט כדי להבין איך היא נראית; אוסף מטריצות התמורות נמצא בהתאמה חד-חד ערכית עם אוסף ההעמדות של m צריחים על לוח בגודל m \times m כך שאף אחד לא יאיים על השני, כאשר מיקומי הצריחים מתאימים למיקומי האחדות במטריצות התמורה. מקומבינטוריקה עולה שיש m! מטריצות תמורה, כגודל החבורה הסימטרית S_m.
הגדרה
בהינתן תמורה \pi של m איברים,
המיוצגת בסימון שתי שורות כ-
ישנן שתי דרכים טבעיות לקשר בין תמורה למטריצת תמורה; כאשר מתחילים ממטריצת הזהות מסדר m \times m, כלומר I_m, אז ניתן לבצע תמורה על עמודות או שורות המטריצה, בהתאם ל-\pi. מאמר זה ידון רק באחת מההצגות הללו, כאשר האחרת תוזכר רק אם יש הבדל ביניהן שיש להיות מודעים אליו.
למטריצת התמורה מסדר m \times m, כלומר, המתקבלת מערבוב העמודות של מטריצת הזהות I_m, כלומר הפועלת כך שלכל i, מתקיים p_{ij}=1 אם j=\pi(i) ו-0 אחרת, נתייחס כהצגת העמודות בערך זה. כיוון שהאיברים בשורה i כולם 0 למעט ה-1 שמופיע בעמודה \pi(i), ניתן לכתוב כאשר \mathbf e_j, וקטור בסיס סטנדרטי, מסמן וקטור שורה באורך m עם 1 במיקום ה-j ו-0 בכל מיקום אחר.
לדוגמה, מטריצת התמורה P_{\pi} המתאימה לתמורה:, היא:
ניתן להבחין בכך שהעמודה ה-j של מטריצת הזהות I_5 מופיעה כעת כעמודה ה-\pi(j) של P_{\pi}.
תכונות אלגבריות
שימוש חוזר בתוצאה הזאת מראה שאם M היא מטריצה במידות מתאימות, המכפלה P_{\pi} M היא פשוט תמורה של השורות של M.
המטריצה ההופכית של מטריצה תמורה שווה למטריצה המשוחלפת שלה, כלומר:.
העקבה של מטריצת תמורה היא מספר נקודות השבת של התמורה. אם למטריצה יש נקודות שבת, אז היא ניתנת לכתיבה בצורה ציקלית כ-, כאשר \sigma היא תמורה ללא נקודות שבת, ו- הם וקטורים עצמיים של מטריצת התמורה (אלו הם וקטורי השבת).
כדי לחשב את הערכים העצמיים של מטריצת תמורה נתונה P_{\sigma}, נכתוב את \sigma כמכפלה של תמורות ציקליות, כלומר. יהיו האורכים של המחזורים הללו בהתאמה, ויהי  אוסף הפתרונות המרוכבים של x^{l_{i}}=1 (כלומר שורשי היחידה מסדר l_{i}). אז האיחוד של כל ה-R_{i}-ים הוא אוסף הערכים העצמיים של מטריצת התמורות המתאימה. הריבוב הגאומטרי של כל ערך עצמי שווה למספר ה-R_{i}-ים שמכילים אותו.
מתורת החבורות ידוע שכל תמורה ניתנת להצגה כהרכבה של חילופים. לפיכך כל מטריצת תמורה P ניתנת לפירוק כמכפלה של מטריצות אלמנטריות המחליפות שתי שורות, אשר לכל אחת יש דטרמיננטה 1-. לפיכך, מכפליות הדטרמיננטה מקבלים שהדטרמיננטה של כל מטריצת תמורה P היא 1 או 1- בהתאם לזוגיות התמורה.
חקיינות בטסיאנית
חקיינות בטסיאנית היא תופעה בטבע בה מין אחד רעיל ומין שני שאינו רעיל, החיים בקרבה אחד לשני וסובלים מטורפים דומים, ישתמשו באותו סוג של אזהרה במקביל. חקיינות זו היא סוג של יחסי גומלין, בו מין אחד מרוויח, והמין השני עשוי להפסיד (למשל במקרה בו טורף של החקיין יתקוף את מושא החיקוי).
התופעה קרויה על שם חוקר הטבע האנגלי, הנרי וולטר בייטס, שתיאר אותה במחקר בפרפרים בברזיל.
החקיינות הבטסיאנית מוסברת בכך שטורף שיתקל בשני מינים בעלי אותות אזהרה דומים, שרק אחד מהם רעיל, ילמד לא לאכול את שניהם. המין המחקה צריך להיות נדיר מהמין הרעיל כדי שהטורף ילמד להתרחק ממינים אלו. יש ספקטרום שלם בין חקיינות מולריינית אמיתית, לחקיינות בטסיאנית, לא אמיתית.
ישראל
דוגמה נוספת לחקיינות בטסיאנית בישראל הם זבובים ממשפחת הרחפניים, המזכירים דבורים וצרעות (המסוגלות לעקוץ את תוקפיהן).
בחופי ים סוף מצוי מירנון זעמני, המתחקה לנחש הים קרייט ימי מפוספס כדי להינצל מתקיפה (עם זאת אין בישראל נחשי ים). דגים נוספים מידמים ליצורי ים ארסיים נוספים.
סירה קוצנית
סירה קוצנית (שם מדעי: Sarcopoterium spinosum) היא בן שיח רב שנתי, מין יחיד בסוגו ממשפחת הורדיים.
מאפיינים
גובהה עד כ-40 ס"מ וענפיה קוצניים וצפופים, ומעוצבים בצורת חצי כדור הצמוד לקרקע. בסתיו מלבלבים ענפים ירוקים מחיקי הקוצים החומים, הם מסתעפים לשני פיצולים, ולקראת הקיץ הופכים לקוצים ומתעצים.
הפריחה מתרחשת בין פברואר לאפריל והתפרחת דמוית שיבולת וצבע הפרחים ירקרק. הפרי הוא בית גלעין כדורי ספוגי, צבעו לבן עד אדום, ולעת ההבשלה הוא הופך חום, ניתק מהשיח ומתגלגל ברוח. הסירה גדלה על אדמת טרה רוסה, חמרה וכורכר. הסירה זקוקה למנות אור גדולות, ולכן אינה צומחת בחורשים, ומהווה מרכיב עיקרי בבתה בחבל הים תיכוני, בספר המדבר ובערוצי נחלים בנגב ובמדבר יהודה. נוכחות צמחי שיבולת שועל בוגרים מעכבת התפתחותם של נבטי סירה קוצנית כך שתנאים מיטביים להתפתחות שיבולת שועל (קרקע עמוקה עשורה במינרלים) מונעים צמיחת סירה קוצנית באותו שטח.
הסירה נחשבת במקרא כסמל לעזובה ולחורבן, ואכן היא צומחת במקומות ריקים, בדרך כלל בשלבים הראשונים בטור הסוקצסיוני. בעבר היו משתמשים בסירה להסקה, פרופ' מרדכי כסלו מוסיף כי השימוש המופרז בצמח להסקה החל בתקופת המרד הגדול, כריתת-יתר וצמצום כמות עצי החורש הביאו את הכוחות הרומיים הצרים באזור ירושלים לעשות שימוש בשיח זה כתחליף. בסירה השתמשו גם לייצור מטאטאים ולשתילה בבורות שיקוע בפתחי בורות לעצירת לכלוך היורד עם המים. הסירה הקוצנית גם שימשה לבנייה של קמרונות חבית וכיפות בבנייה הערבית הורנקולרית של ארץ ישראל.
אבו אל-עבאס א-נבאתי, רופא ועשבונאי אנדלוסי, ערך מסע בארץ ישראל בתקופה האיובית, ותיעד בספרו את השימוש בענפי הסירה הקוצנית בירושלים וסביבותיה לצורך טאטוא הדרכים. השימוש בשיח זה להתקנת מטאטא רווח מאוד עד לפני כמה שנים בערים ערביות, ואף כיום ניתן לראות בחברון מטאטא זה בשימוש חלק ממטאטאי הרחובות. חיילי צה"ל נוהגים להשתמש בסירה הקוצנית כמצע למיטה בשטח.
סירה קוצנית היא אלרגנית לפי הספרות הבוטנית.
ביולוגיה מערכתית
ביולוגיה מערכתית (Systems biology או Systeomics) היא חקר קשרי הגומלין בין המרכיבים של מערכות ביולוגיות, וכיצד קשרי גומלין אלו גורמים לתפקוד ולהתנהגות של מערכת זו (לדוגמה האנזימים והמטבוליטים בתהליך מטבולי).
גישת הביולוגיה המערכתית מאופיינת על ידי מחזור של תאוריה, מידול חישובי וניסויים כדי לתאר באופן כמותי תהליכים תוך-תאיים או בין-תאיים. היות שהמטרה היא מודל של כל קשרי-הגומלין במערכת, השיטות הניסיוניות המתאימות ביותר לביולוגיה מערכתית הן אלו שהן רחבות היקף ושלמות. לכן משתמשים בגנומיקה (genomics), טרנסקריפטואומיקה (transcriptomics), מטאבולומיקה, (metabolomics), פרוטאומיקה (proteomics) ושיטות של תפוקה גבוהה כדי לאסוף מידע כמותי לשם בניית המודלים ואימותם.
הלשכה המרכזית למודיעין ומבצעים
הלשכה המרכזית למודיעין ומבצעים (בצרפתית: Bureau Central de Renseignements et d'Action), נודע בראשי התיבות BCRA, היה גוף הביון הצרפתי בימי מלחמת העולם השנייה – קודמו של SDECE, שירות המודיעין הצרפתי.
BCRA נוצרה על ידי המפקד העליון של צרפת החופשית בשנת 1940, ופיקד עליו לראשונה, מייג'ור אנדרה דוואברין, שכונה "קולונל פאסי". דה גול הקים את מערכת המודיעין הצרפתית החופשית שלו לשילוב תפקידים צבאיים ופוליטיים כאחד, כולל פעולות סמויות. הוא בחר בעיתונאי פייר ברוסולט (1903–1944) לעמוד בראש הלשכה Central de Renseignements et d'Action (BCRA). המדיניות התהפכה בשנת 1943 עם מינויו של עמנואל ד'אסטרייה (1900–1969), שר הפנים, שהתעקש על שליטה אזרחית במודיעין הפוליטי.
היסטוריה
לארגון קדם המשרד השני של המטה הכללי הצרפתי, שהייתה סוכנות הביון הצבאית החיצונית הצרפתית מאז 1871.
לאחר תבוסת צרפת בשנת 1940, אורגן שירות המודיעין של משטר צרפת של וישי כמרכז המידע הממשלתי (Centre d’information gouvernemental, CIG), בניהולו של האדמירל פרנסואה דרלאן. לדברי הקולונל לואי ריבט, ראש המשרד השני מאז 1936, זמן קצר לאחר תבוסת צרפת ביוני 1940, הוא, קפטן פול פאיול, וחברים שונים בשירות הביון נפגשו בסמינר של בון-אנקונטרה שליד אגן. בסיועו של הגנרל מקסים ווייגאן, הם תכננו להחיות את המודיעין הצרפתי במסגרת המאבק בכיבוש הגרמני. עד אוגוסט 1942 הגוף נודע בראשי התיבות BMA ובתור Bureau des Menées Antinationales, הלכה לפעולולת נגד לאומיות. ב-1943 אורגנה בחשאי כשירות הביטחון הצבאי על ידי פייר לאוואל ואדמירל דארלן, שנזקקו לארגון כזה כדי לנסות לשמור על ריבונות צרפת של וישי.
בינתיים, ב-1 ביולי 1940, הממשלה הגולה של צרפת החופשית בלונדון הקימה שירות מודיעין משלה. הגנרל שארל דה גול מינה את מייג'ור דוואברין לפקד על הארגון. הסוכנות, שהייתה ידועה בתחילה בשם Service de Renseignements (SR), תשנה את שמה ל-Bureau central de renseignements et d'action militaire (BCRAM) ב-15 באפריל 1941, ושוב תשנה שמה ל-BCRA ב-17 בינואר 1942.
עם ההתפייסות בין הגנרל אנרי ז'ירו לבין שארל דה גול בשנת 1943, הורתה ועדת השחרור הלאומית הצרפתית על מיזוג BCRA ושירותי המודיעין החשאיים של ריבט לגוף חדש: (DGSS, Direction générale des services spéciaux, המינהל הכללי לשירותים מיוחדים). לואי ריבט התפטר מתוך התנגדות לארגון החדש.
בשנת 1944 הפך DGSS ל-"Direction générale des études et recherches" (DGER, ה"מינהל הכללי למחקר ולימוד"), שהפך ל"שירות לתיעוד חיצוני וסיכול ריגול" ("SDECE", Service de" documentation extérieure et de contre-espionnage") בשנת 1945 ושימש כסוכנות המודיעין הצרפתית במרבית שנות המלחמה הקרה.
ארץ אחרת
ארץ אחרת היה מגזין ישראלי שעסק בענייני החברה הישראלית והעם היהודי. המגזין נוסד על ידי במבי שלג, שגם שימשה כעורכת הראשית. הגיליון הראשון של כתב העת יצא לאור באוקטובר 2000, והוא הפסיק להופיע בסוף שנת 2015. יצא לאור בידי עמותה.
בחודש פברואר 2013 החל המגזין להופיע באינטרנט בלבד כמהדורה חודשית, עם נושא מרכזי שסביבו התקיים דיון. אודות הנושא המרכזי התפרסמו חמישה מאמרים, להם התלוו שלושה מאמרים העוסקים בתרבות ושני מאמרי דעה. מאמרי הדעה התחלפו בתדירות משתנה.
המגזין
אחת ממטרותיו של כתב העת הייתה להפנות את השיח הציבורי אל נושאים קשים שאינם זוכים לתשומת הלב הראויה בתקשורת הכללית. לשם כך הפיקה מערכת "ארץ אחרת" גיליון נושא שמתאר ומנתח את התחום מכל צדדיו. כך נערכו גיליונות על מגמות כלכליות בחברה, כמו הגיליון שעסק בסכנות שבהפרטה בסוף 2002; גיליון שהוקדש לעשירון התחתון בישראל בשנת 2004; גיליון שעסק בהפרטת בתי הסוהר בשנת 2006 ועל המדיניות של משרד האוצר ב-2007. גיליונות שעסקו בתופעות חברתיות כמו הגיליון על דו"ח דברת (2005), על העוני (2003), על החיים בעוטף עזה (2007), על מוסד הרבנות הראשית (2008) ועל אמנות "לא תל אביבית" (2010). כמו כן עוסקים חלק מהגיליונות במגזרים ציבוריים שונים מזווית תרבותית, כלכלית ורוחנית – כאלו הם הגיליונות שהוקדשו לערביי ישראל, לתיאור קשייהם של עולי אתיופיה, לעולים מברית המועצות לשעבר, לחרדים ולאליטה הישראלית. רובם של הכותבים בגיליונות אלו שייכים אל המגזר עליו הם כותבים.
פעילות זו של תיאור וניתוח החברה הייתה, לדעת עורכי כתב העת, הכרחית על רקע שקיעת העיתונות הכתובה ברחבי העולם המערבי. העורכים מצביעים על העובדה שמדורי האוכל, האמנות, עיצוב האופנה והבידור תופסים יותר ויותר עמודים ותשומת לב ומשתלטים על השיח התקשורתי בעיתונות המודפסת ובאינטרנט כאחד. כאשר, בד בבד הולכים ומצטמצמים הכתבות והתחקירים שמסקרים ומפרשים את האירועים החברתיים ואת ההשלכות החברתיות השונות שנובעות ממדיניות הכנסת ומהחלטות של קובעי המדיניות בתחומים רחבים. וכך – על אף הנגישות למידע העומדת לרשות הציבור: טלוויזיה, רדיו, עיתונות ואינטרנט, סוגיות חשובות נדחקות אל שולי התודעה הציבורית.
במהדורת הדפוס התפרסמו 67 גיליונות בעברית, שבעה גיליונות בשפה האנגלית.
הבית הרוקד
הקמה
הבניין נבנה על חלקת אדמה פנויה בצומת מרכזי, בפינת הרחובות רָשִינוֹבוֹ נָאבְּזֶ'זִ'י (Rašinovo nábřeži) ורסלובה (Resslova), בסמוך לנהר הוולטאבה. במקום עמד בניין אחר בעבר, מבנה בסגנון נאו-רנסאנס אשר נבנה במאה ה-19. מבנה זה נהרס על ידי פצצה אמריקנית תועה, לקראת סיומה של מלחמת העולם השנייה. שרידיו פונו לבסוף ב-1960.
מקור ההשראה של האדריכל היה צמד הרקדנים המפורסמים ג'ינג'ר רוג'רס ופרד אסטר, ועל כן הוא נקרא במקור "בניין ג'ינג'ר ופרד". המבנה הדה-קונסטרוקטיביסטי עומד לצדם של מבנים בסגנונות נאו-בארוק, נאו-גותיקה ואר-נובו, סגנונות שהעיר פראג ידועה בהם.
בבית הרוקד שוכנים משרדיהן של מספר חברות בינלאומיות. על גג הבניין שוכנת מסעדה צרפתית הצופה אל נופיה המרשימים של העיר.
דב הלר (אמן)
דב הלר (21 באוקטובר 1937 - 8 במרץ 2018) היה אמן ישראלי יליד רומניה.
ביוגרפיה
דב הלר נולד בשנת 1937 בבוקרשט, רומניה. הוריו העפילו לארץ ישראל במרץ 1939 באניה "אסתיר". הם נאלצו להשאיר את דב בנם ברומניה, מכיוון שהתנאים באוניה לא אפשרו צירוף של ילדים למסע. פריצת מלחמת העולם השנייה ניתקה את הלר מהוריו לשנים רבות. בשנת 1949 עלה הלר לישראל וגדל בפתח תקווה. בשנת 1955 הצטרף לקיבוץ נירים. בשנת 1962 למד אמנות במכון אבני בתל אביב-יפו. בשנים 1967–1972 למד אמנות בבצלאל. בשנים 1981–1983 כיהן כמזכיר הקיבוץ. בין השנים 1973–2000 שימש כמרצה בבצלאל. בשנת 1997 ייסד במבנה הרפת הישן של הקיבוץ את "מכון - סדנת התחריט ע"ש זאב וולפגנג מאיר". יצירות הסדנה הוצגו בכל שנה בתערוכה שנפתחה ב-1 במאי.
החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 היה פעיל בקבוצת האמנים "המשותף קיבוץ". יצירותיו מן התקופה הכילו דימויים של שקתות ומאגרי מים, שהושפעו גם ממסורת הפיסול ישראלי שבעקבות יצחק דנציגר, לבין ביטויים פוליטיים. במהלך שנות ה-80 חדרו לעבודותיו מוטיבים ביוגרפיים. אלו התבטאו בעיקר בציורים ובהדפסים, שהפכו למדיום העיקרי של יצירתו. עם סדרות ההדפסים שיצר נמנים "Primăvară" (2002), "אמא אהבה קולנוע" (2006), ספר האמן "מתחבקים" (2008) ו-"תל ג`מה" (2010–2011), אותם יצר בסדנת ההדפס ירושלים וסדרת ההדפסים "שלמה המלך 1948" (2012) ו-"כנסיית הר מנור, אל באסה" (2017) שיצר במרכז גוטסמן לתחריט. בשנת חייו האחרונה עבד על סדרת חיתוכי עץ ולינול בנושא מלחמת האזרחים בספרד.
נפטר בשנת 2018, והובא למנוחות בבית העלמין של קיבוץ נירים.
יונית טובי
יונית טובי (נולדה ב-16 ביולי 1984) היא שחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע וזמרת ישראלית. זוכת פרס שחקנית השנה בטקס פרסי התיאטרון הישראלי 2010.
קורות חייה
יונית טובי נולדה וגדלה בהרצליה ובהמשך בחדרה. בתיכון למדה במגמת תיאטרון בבית הספר לאמנויות "תלמה ילין", אותו סיימה בהצטיינות ב-2002.
בצבא שירתה כסולנית להקת חיל האוויר.
בוגרת בית הספר לאמנויות "הבוסתן" במגמת התיאטרון, המחול והשירה בהנהלתם ובהדרכתם של מיקי וזאביק מרין. הייתה חברה בלהקת "צעירי תל אביב", תלמידתה לפסנתר מזה 12 שנה של ד"ר אירה סבנדלר. תלמידתה לפיתוח קול של רחל הוכמן.
מיד בתום שירותה הצבאי החלה ללמוד בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי" בהנהלת גרי בילו, אותו סיימה בהצטיינות ב-2007. במהלך לימודיה ב"בית צבי" זכתה במלגות דייוויד מרסר (2004 ו-2007), עמוס גוטמן, עדה בן נחום, סנו, קרן שרת אמריקה ישראל (6\2005 ו- 7\2006), בילהה דייוויס, מלגת משרד החינוך והתרבות ופרס צבי קליר – מצטיינת "בית צבי" בין תפקידיה הבולטים ב"בית צבי" ובתיאטרון הספרייה: אדלה ב"בית ברנרדה אלבה", ג'יני במחזמר "שיער", לינדה ב"אחים בדם", האסופית ב"האסופית" חסיה בהצגה "חסיה היתומה" ואדית פיאף ב"פיאף".
כבר בשנה השלישית ללימודיה ב"בית צבי" הצטרפה יונית טובי לתיאטרון באר שבע, תחת הנהלתו של נתן דטנר. היא שיחקה בתפקיד הראשי - חסיה, בהצגה "הנערה מן הכפר", בבימויו של משה קפטן. על תפקידה ב"הנערה מן הכפר" הייתה מועמדת לפרס השחקנית המבטיחה בטקס פרסי התיאטרון 2008.
לאחר שנתיים בתיאטרון באר-שבע, בהן שיחקה בתפקידים רבים ומגוונים כגון נינה מתוך "השחף", לוצ'יאנה מתוך "קומדיה של טעויות", ולנטין מתוך "הרוזן ממונטה כריסטו", העלה בשבילה נתן דטנר את ההצגה "פיאף" בעיבודו ובבימויו של אלי ביז'אווי. טובי גילמה את דמותה של פיאף בתחנות שונות בחייה, מאז היותה בת 18 ועד למותה בגיל 47, ושרה שלושה עשר משיריה בביצוע חי על הבמה בליווי תזמורת. ההצגה זכתה להצלחה גדולה מאוד בכל רחבי הארץ (כ-250 הצגות) ובפעם הראשונה בתולדות תיאטרון באר-שבע נסעה ההצגה לחו"ל והציגה בפסטיבל בהונגריה.
על משחקה כפיאף זכתה טובי בפרס שחקנית השנה בטקס פרסי התיאטרון 2010.
בשנת 2014 הצטלמה לסרט הקולנוע "אפס ביחסי אנוש" בבימויה של טליה לביא, בתפקיד תהילה. באותה שנה החלה לשחק בעונה הרביעית של הסדרה "גאליס" בערוץ הילדים בתפקיד דנה שוורץ; ב-2015 המשיכה לעונה החמישית של הסדרה. באותה שנה שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "השוטר הטוב" שמשודרת ב-Yes. בשנת 2017 גילמה דמות אורח בעונה השנייה של סדרת הדרמה של HOT3, "מתים לרגע" לצד אגם רודברג ועפר שכטר. ב-2018 שיחקה בסרט הקומי "הורדוס איילנד".
טובי מתגוררת בתל אביב.
הצגות
תיאטרון באר שבע
התיאטרון הקאמרי
התיאטרון העברי
נייט הגדול: יורד מהפסים
נייט הגדול: יורד מהפסים (באנגלית: Big Nate: Flips Out) הוא רומן בדיוני ריאליסטי מאת הקריקטוריסט האמריקאי לינקולן פירס. הספר הוא החמישי בסדרת הספרים "נייט הגדול". הספר יצא לאור בשנת 2013 על ידי הוצאת הרפר קולניס.
עלילה
פרנסיס מתעצבן על כך שנייט מבולגן ומכנה אותו רשלן. מאוחר יותר, נייט וחבריו הולכים לישיבת השנה, מופתעים לגלות שהעורכת הרשמית של ספר השנה היא ג'ינה. לאחר מכן, ממנה נייט את פרנסיס כעורך משותף של ספר השנה, גברת היקסון מאשר וג'ינה מתעצבנת על נייט. נייט מקבל את משרה של הצלם ומתכנן לצלם תמונה מביכה של ג'ינה לאחר שהיא מעלה פוסטר של יום הצילום מחדש, באמצעות תמונת בית הספר המחרידה של נייט. אבל כשנייט מחפש את המצלמה בארוניתו, הוא לא מוצא אותה. פרנסיס מאשים את נייט שאיבד את המצלמה, למרות שנייט מתעקש שהוא לא עשה זאת. כשנייט נרגז הוא חושף שלא בכוונה ששמו האמצעי של פרנסיס "בוטורסט" מול כל בית הספר, וכתוצאה מכך רנדי עושה חרם על פרנסיס בבית הספר. נייט רוצה להיות מסודר כדי שהוא ופרנסיס יוכלו להיות חברים שוב, כך שהוא הולך למהפנט ומבקש ממנו להפנט אותו בשביל שהוא יהיה יותר מסודר. כשנייט מסודר זה מביא לו ציונים טובים יותר, אך מונע ממנו לעשות את התחביבים האהובים עליו. במהלך ארוחת הצהריים, כשנייט רואה שוב את רנדי מציק לפרנסיס על שמו האמצעי, הוא מאבד את העשתונות ותוקף את רנדי. נייט כמעט מנצח בקרב, אבל גברת צ'רוויקי מתערבת ושולחת את נייט למשרד המנהל. לאחר הרצאה של המנהל ניקולס, נייט נפגש עם פרנסיס ומראה לו את הארון הנקי שלו והוא מוצא את המצלמה בפנים. לאחר מכן ניגש ניק ומודה בצחוק שהוא גנב את המצלמה, דידי מקליטה את זה בטלפון שלה, וכתוצאה מכך ניק מושעה למשך שבוע. בעידודה של דידי, נייט ופרנסיס חוזרים להיות שוב חברים. כשדידי מציינת בפני נייט שהוא מלוכלך בגלל המאבק שלו עם רנדי ושלא אכפת לו, נייט מבין שההיפנוט הפסיק לעבוד. כמה ימים אחר כך, בתחרות הטריוויה, נייט לוקח את הניצחון. בזכות הפוביה שלו מחתולים, נייט עונה נכון על השאלה המנצחת, והצוות של נייט מנצח את הצוות של ג'ינה.
דמויות
הדמויות המופיעות בספר:
ניקולאי ברטרם
ניקולאי ברטרם (באנגלית: Nikolai Bartram;  5 בספטמבר  1873 - 13 ביולי 1931) היה מאייר רוסי, מעצב כרזות, היסטוריון אמנות ואספן.
ביוגרפיה
אביו, דמיטרי ברטרם, היה אמן צבעי מים, שהיה לו בית מלאכה קטן שבו יצר צעצועים. ניקולאי למד לצייר בגיל צעיר. כשהיה בן שש עשרה החל ללמוד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, אך נאלץ להפסיק לאחר שנתיים, עקב בריאות לקויה. שחזר הביתה, הוא ארגן סדנה לייצור צעצועי עץ, אותה ניהל במשך עשר שנים.
הוא גם למד את ההיסטוריה של הצעצועים ברוסיה. הדבר הוביל אותו לעבודותיהם של ההיסטוריון, איוואן זבלין, והאתנוגרפית, ורה חרוזינה. לאחר מכן החל לאסוף צעצועים, וכן עשה נסיעות למחוזות רחוקים כדי לאסוף בגדים וחפצי בית ישנים.
מ-1900 עד 1903 נדד ברחבי אירופה; ביקר בחנויות צעצועים וחזר עם מזוודות מלאות בבובות, חיילי צעצוע וחיות צעצוע. הוא גם פיתח עניין בספרי ילדים ויצר איורים לכמה סיפורי עם רוסיים ישנים. משנת 1904 שימש כאמן במוסקבה ועד 1917 היה ראש המחלקה לאמנות במוזיאון למלאכת יד. הוא ארגן שם סדנה, הכנת בובות עם ראשי חרסינה, לבושות בתלבושות עממיות. החנות שלו גם יצרה את ה"צעצועים האדריכליים" הראשונים ברוסיה, מבוססים על מבנים ומגדלים היסטוריים.
הוא נפטר ב-1931, בן חמישים ושבע בלבד, ונקבר בבית הקברות נובודביצ'י.
זמן קצר לאחר מותו הועבר מוזיאון הצעצועים לזגורסק. בשנת 1980, הוא הועבר למיקומו הנוכחי בסרגייב פוסאד.
מורגן (סרט)
מורגן (באנגלית: Morgan או Morgan – A Suitable Case for Treatment) הוא סרט קומדיה בריטי משנת 1966 עם דייוויד וורנר וונסה רדגרייב בתפקידים הראשיים.
הבמאי הוא קרל רייס, התסריט נכתב על ידי דייוויד מרסר ומבוסס על סרט טלוויזיה בשם דומה משנת 1962.
זה היה אחד מתפקידיו הראשונים של דייוויד וורנר בקולנוע - תפקיד שקידם את הקריירה שלו וביסס את המוניטין שלו כמי שמגלם דמויות מעט מוזרות.
ונסה רדגרייב זכתה בפסטיבל הקולנוע בקאן בפרס השחקנית הטובה ביותר, והסרט היה מועמד בתחרות זאת לפרס דקל הזהב. בנוסף, היא גם הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר וכן לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - קומדיה או מוזיקלי. הסרט זכה בפרס באפט"א לקולנוע על העריכה והתסריט.
בסרט משולבים קטעים מסרטי "טרזן" ומהסרט "קינג קונג". הסרט הפך לסרט פולחן בממלכה המאוחדת.
תקציר העלילה
מורגן דלט (דייוויד וורנר) הוא אמן כושל ומתוסכל. לאמו יש מסעדת פיש אנד צ'יפס בדאון טאון בלונדון, והיא מחנכת אותו על ערכי המרקסיזם לקראת המהפכה העולמית ולוקחת אותו להתייחדות ליד קברו של קרל מרקס בבית הקברות הייגייט בלונדון.
ברוב עבודותיו של מורגן מופיע סמל הפטיש והמגל הקומוניסטי. הוא חי בעולם של פנטזיות ומושפע מסרטי טרזן ומגורילות בעיקר זאת מהסרט "קינג קונג". הוא מרגיש שאינו מאוזן מבחינה נפשית, ואומר לאמו כי הוא מקרה מתאים לטיפול פסיכיאטרי.
ליאוני בתחילה מחבבת את צ'ארלס על התנהגותו הילדותית והמשוחררת, אבל כעבור זמן היא מרגישה שאין הוא מתאים למעמדה החברתי וגם התנהגותו ביזרית. היא מתיידדת עם צ'ארלס נפיאר (רוברט סטיבנס), סוחר אמנות אמיד ובעל גלריה. לאחר הגרושים הוא מתרכז בהצקות לבני הזוג - מתפרץ לדירתם ומצייר את סמלי המגל והפטיש, מחבר את הדירה למערכת קולית ומשמיע קולות הפצצה ומניח שלד במיטתם. לאמה של ליאוני המתעבת אותו ורוצה להסגירו למשטרה, הוא שם מתקן מתחת למיטתה המתפוצץ בעת שהיא נשכבת עליה.
לבסוף בעזרת ידיד של אמו, ואלי (ארתור מולרד), הוא חוטף את ליאוני ממיטתה בהשראת הסרט "קינג קונג". הם מביאים אותה לאגם שם מדמה מורגן את עצמו כטרזן הקופץ למים להציל את ג'יין.
ליאוני מחולצת מהמקום על ידי הוריה ומורגן מובא למשפט ונאסר.
הוא משתחרר ביום חתונתם של ליאוני וצ'ארלס ומחליט להפריע לטקס, לובש את תחפושת הגורילה ומסתער על קהל המוזמנים הנכבד. פורצת מהומה והוא מצליח לבסוף להימלט מהמקום, עולה על אופנוע ודוהר כששוטרים רודפים אחריו. הוא מוצא את עצמו לבסוף בתוך ערימת זבל ומדמה שכל מי שהכיר אותו בעבר יורה עליו כדי להוציאו להורג.
לבסוף מאושפז מורגן במוסד פסיכיאטרי. הוא עוסק בשתילת פרחים בצורת מגל ופטיש. ליאוני מגיעה לבקרו. היא בהריון ולשאלת מורגן אם העובר שלו היא מחייכת ומנידה את ראשה בחיוב.
ג'מיני 7
ג'מיני 7 (ג'מיני VII) הייתה טיסת החלל המאוישת הרביעית בתוכנית החלל ג'מיני של נאס"א. ג'מיני 7 שוגרה לחלל ב-4 בדצמבר 1965 יחד עם האסטרונאוטים פרנק בורמן וג'ים לובל, ומטרתה העיקרית הייתה להדגים שהייה בת כשבועיים בחלל. פרק זה של שהות בחלל נחשב ארוך יחסית בזמן ביצוע המשימה. כמו כן, רכב החלל של ג'מיני 7 היווה מטרה סבילה עבור מפגש החלל המאויש הראשון, שבוצע על ידי צוות ג'מיני 6A. בג'מיני 7 נערכו 20 ניסויים - יותר מכל משימה אחרת בתוכנית ג'מיני.
צוות גיבוי
המשימה נתמכה על ידי צוות הCAPCOM (האסטרונאוטים שדיברו מהקרקע עם הצוות בחללית) שהורכב מצ'ארלס באסט, אלן בין, יוג'ין סרנן ואליוט סי
מטרות המשימה
משימתה של ג'מיני 7 הייתה בחינת ההשפעות של שהות בת כשבועיים בחלל על הגוף האנושי. שהות כזו נמשכה פרק זמן ארוך יותר מכל שהות אחרת שבוצעה בחלל עד אותו זמן, וקבעה שיא חדש של שהות בחלל. מטרות המשימה כללו, הוכחת שהות של שבועיים בחלל ובדיקת ההשפעה על גוף האדם בשהות תקופה ממושכת בחוסר משקל ובדיקת ההשפעה של חוסר הכבידה בחלל על השינה של האסטרונאוטים.
בין הניסויים המתוכננים היה גם מעקב אחר חלומותיו של הטייס פרנק בורמן. במקביל היו ניסויים שנועדו לבדוק את יכולת האסטרונאטים לעבוד עם חליפת לחץ קלה וחולצות ללא שרוולים. ניסוי זה התבצע תוך בדיקה של הלחות הנפלטת מגוף האדם לבחון אם מצטברת או קופאת על חלונותיה של החללית (ניסוי הנערך כאשר לוול הסיר את חליפת החלל שלו ונשאר עם הבגדים שמתחת). המשימה בת ארבעה עשר הימים דרשה מנאס"א לפתור חלק מהבעיות של טיסת החלל הממושכת. כמו כן היא דרשה תזמון של יום העבודה של העובדים כדי שיתאים לזה של צוותי הקרקע, כך ששתי הקבוצות ישנו ויעבדו באותו הזמן. לצוות תוכננו 3 ניסויים מדעיים, 4 ניסויים טכנולוגיים, 4 ניסויי בדיקת מכשור ו8 ניסויים רפואיים לבצע.
משימת ג'מיני 7 הייתה אמורה להתבצע אחרי המשימה ג'מיני 6, שבה וולטר שירה ותומאס סטאפורד היו אמורים לטוס בעזרת רכב חלל לעבר הטיל אג'נה 6, לפגוש בו ולחבור אליו. ואולם, טיל האג'נה 6 נפל דקות לאחר שיגורו לים. בעקבות התפתחות זו, נקבע כי רכב החלל של ג'מיני 6A ישוגר אחרי שיגור הרכב של ג'מיני 7; וכי למשימת ג'מיני 7 תתווסף מטרה נוספת: רכב החלל של ג'מיני 7 נקבע כמטרה הסבילה שלעברה יטוס הרכב של ג'מיני 6A, ושאותה יפגוש. הפגישה בין רכבי החלל של ג'מיני 6A וג'מיני 7 התקיימה ב-15 בדצמבר 1965.
השיגור והטיסה
השיגור בוצע ב-4 בדצמבר 1965 בשעה 14:19:30:03 UTC באמצעות טיל השיגור טיטן 2. במהלך השיגור לא אירעו בעיות מיוחדות, וכל המערכות פעלו כראוי. תנודות פוגו (Pogo oscillation ) קלות אותרו 110 שניות לאחר תחילת ההפעלה. בורמן דיווח כי הוא הרגיש בעקבות כך רק רעד קל ביד, ואילו לובל לא דיווח על השפעות כלשהן (זאת בניגוד לצוות הג'מיני 5, שדיווח על קשיי ראייה ודיבור רגעיים שחלו בנסיבות דומות).
לאחר ההיפרדות מהשלב הראשון של הטיל, הצוות ביצע תמרון על מנת להיכנס למסלול. האסטרונאוטים סובבו את החללית והמשיכו לשמור על קשר עם תחנת השיגור. ג'מיני 7 יישרה קו עם השלב העליון במספר תמרונים שכל אחד נמשך כ-רבע שעה. במהלך ההקפה השלישית בוצעה העלאת הפריגיאה כדי להבטיח מסלול בגובה של 230 ק"מ, אשר יאפשר שהות של שבועיים.
המשימה נמשכה 13 ימים, 191 שעות בסך הכול. בזמן זה, החללית ביצעה 206 סיבובים סביב כדור הארץ, במסלול מעגלי ממוצע של 300 ק"מ. האפוגיאה בגובה 302 ק"מ, ופריגיאה בגובה 299 ק"מ. זווית הנטייה של החללית הייתה 28.9 מעלות.
בפרק הזמן הזה בוצעו בג'מיני 7 20 ניסויים - יותר מכל משימה אחרת בתוכנית ג'מיני.
הפגישה בין רכבי החלל של ג'מיני 6 וג'מיני 7 התקיימה ב-15 בפברואר 1966, כחודשיים לאחר המועד שתוכנן עבור המפגש בין רכב החלל של ג'מיני 6 וטיל האג'נה 6.
מסת החללית בנחיתה הייתה 1958.2 ק"ג
SA80
SA80 (ראשי תיבות של Small Arms של שנת 1980 - נשק קל) היא סדרת רובי סער אשר פותחו בממלכה המאוחדת החל משנת 1969 בשלל דגמים. דגם ה-L85A2 הוא כיום הנשק האישי הסטנדרטי של חיילי הכוחות המזוינים של הממלכה המאוחדת ודגם ה-L86A2 משמש כמקלע הקל הסטנדרטי של חיל הרגלים.
פיתוח
ה-SA80 פותח כדי להחליף את הנשק האישי הקודם אשר שירת בכוחות המזוינים הבריטים, ה-FN FAL L1A1 SLR. ההיסטוריה של פיתוח ה-SA80 מתחילה בשנות ה-40 עם סיום מלחמת העולם השנייה כאשר עמלו בבריטניה למצוא מחליף לתת-מקלע בצורת רובה סער בעל קוטר חדש וגדול יותר. הפיתוח הראשוני היה נשק בצורת בולפאפ (מכלול הנשק נמצא בקת) בעל קליעים בקוטר 7 מ"מ ממנו פותחו שני אבות טיפוס ה-EM-1 וה-EM-2, אבות טיפוס אלו נזנחו לבסוף אחרי האימוץ הרשמי בנאט"ו של קליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו, לכן אומץ בצבא דגם ה-L1A1 SLR של נשק ה-FN FAL אשר יוצר בבריטניה ברישיון בלגי.
מוריס אוקספורד 6
מוריס אוקספורד 6 (באנגלית: Morris Oxford Six) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב Morris Motors אשר יוצרה בין השנים 1921–1926, ו-1929–1935.
SA80
פיתוח
החל משנת 1969 החלו לעבוד על פיתוח נשק שישתמש בקליבר 4.85x95 מ"מ הבריטי מה שהוביל לפיתוח ה-XL64E5 אשר תוכנן כרובה סער, וה-XL65E4 אשר תוכנן להיות מקלע קל. בשנת 1976 נאט"ו החליטה לאחד את קוטר הקליעים של הצבאות שלה לשם כך נבחר הקוטר 5.56 מ"מ ובאנפילד נאלצו לערוך שינויים לפיתוח כדי לעמוד בדרישה ולאכלס את הקליבר החדש, כך הפך דגם הרוס"ר XL64E5 לדגם XL70E3, ודגם המקלע הקל ה-XL65E4 לדגם המשודרג XL73E3.
מוריס אוקספורד 6
דגם "מוריס אוקספורד 6" היה הדגם הראשון שהיצרן "Morris Motors" הרכיב בדגם מנוע 6 צילינדרים.