cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמנות קינטית
האמן אלכסנדר קלדר היה הראשון שמרכז עשייתו היה אמנות קינטית. משנת 1931 יצר מוביילים אמנותיים והיה הראשון ליצור יצירות מסוג זה. בעקבות קלדר יצרו אמני הדאדא יצירות מובייל מחפצים יומיומיים (רדי מייד) כאמנות קינטית. יצירתו החשובה הנוספת היא "יקום" (1934), מודל של היקום המונע על ידי מנוע.
ב-1955 פרסם ויקטור וסרלי את "המניפסט הצהוב", המגדיר את האמנות הקינטית הבנויה על אשליה אופטית. יצירותיו הדו-ממדיות יוצרות, יחד עם תודעת הצופה, אשליה של תנועה.
יעקב אגם שילב ביצירה הקינטית מרכיבים חדשים כאלומות אור, אש, מים, נגינת מוזיקה ועוד.
אייזק אשכנזי
אייזק ליבוביץ' אשכנזי (ברוסית: Исаак Львович Аскназий; 16 בינואר 1856–1902) היה צייר רוסי יהודי בסגנון אקדמי, שנודע בעיקר בסצנות ההיסטוריות והתנ"כיות שלו.
קורות חיים
הוא נולד למשפחה של סוחרים יהודים חסידיים עשירים, בעלי מסורת רבנית ארוכה. השכלתו המוקדמת הייתה בעלת אופי דתי לחלוטין. אף על פי כן, הוריו הבחינו בכישרון ובאהבתו לציור והחליטו לעודד אותו בעיסוק זה.
כשהיה בן ארבע עשרה, הוא החל בשיעורים באקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנט פטרסבורג. רישומיו הראשונים זכו לשבחים מהפסל, מרק אנטוקולסקי, והוא הפך שם לתלמיד קבוע ב-1874. אף שהמדריך העיקרי שלו היה פאבל צ'יסטיאקוב, אנטוקולסקי המשיך להיות המנטור שלו לאורך כל לימודיו. נאמן לאמונותיו, הוא עתר לאקדמיה לאפשר לו לעבוד ביום ראשון, ולא בשבת. הוא זכה במספר מדליות כסף וזכה בשתי מדליות זהב; על תיאורו של אברהם המגרש את הגר ובנה ישמעאל (1878) ועל "הזונה לפני ישו" (1879).
בשנת 1880 הוענק לו התואר "אמן, מחלקה ראשונה" וקיבל מלגה לנסיעות לאירופה למשך ארבע שנים. הוא ביקר באיטליה, גרמניה ואוסטריה, שם עבד עם הנס מקארט בווינה. בהיותו באיטליה, למד את ציורי המאסטרים הישנים והפיק בד גדול של משה במדבר, מה שזיכה אותו בתואר "חבר אקדמיה" מהאקדמיה הקיסרית.
הוא בדרך כלל ערך מחקר רב בספריות ובמוזיאונים כדי להבטיח שעבודותיו מדויקות מבחינה היסטורית.
אולם משום מה, יצירותיו לא היו פופולריות בקרב יהודי רוסיה העשירים, שהיו נראים כקהלו הטבעי, ונמכרו טוב יותר באירופה, ובמיוחד בארצות הברית.
הדיפלומה על שם קומארוב
הדיפלומה על שם קומארוב (The Komarov Diploma) היא פרס המוענק על ידי הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה לאסטרונאוטים שביצעו טיסות חלל בחלליות עם צוות אסטרונאוטים (על פי תקנון הדיפלומה היא איננה מוענקת לאסטרונאוט שטס בטיסת יחיד לחלל) אשר ביצעו את תפקידם בצורה יוצאת דופן שתרמה באופן משמעותי לקידום חקר החלל המאויש.
הדיפלומה קרויה על שם הקוסמונאוט הסובייטי ולדימיר קומארוב, שנהרג בעת נחיתת חלליתו סויוז 1 בשנת 1967. הפרס מוענק החל מ -1970. בשנים 1976 ו -1979 לא הוענקה דיפלומת קומארוב לאיש.
קרהנטפה
קרהנטפה (או קרהן טפה, בטורקית: Karahantepe) הוא אתר פרהיסטורי בדרום מזרח טורקיה, מהתקופה הנאוליתית הקדם-קרמית (PPN - Pre-Pottery Neolithic period), דומה לאתר המפורסם גבקליטפה. האתר שימש כמקום פולחן והתקיים בו גם יישוב. יש בו מספר ניכר של ממצאים אדריכליים, שרבים מהם השתמרו היטב. האתר מציג את הדוגמאות הראשונות בהיסטוריה של עבודה מאורגנת והתמחות בעבודה מסוימת. הממצאים העכשוויים מעידים על התיישבות קבע במקום, חיי חברה וכישורים מפותחים עם סמליות וארכיטקטורה מורכבת. האתר עדין לא נחשף במלואו וחפירות של ממש החלו רק בשנת 2019. הממצאים הראשוניים מהחפירות הוצגו רשמית ב-24 בספטמבר 2021. צפוי שהאתר יפתח בקרוב למבקרים.
מיקום
האתר נמצא בנפת שנלאורפה (Şanlıurfa) שבדרום מזרח טורקיה, 55 ק"מ מזרחית לבירת הנפה - אורפה (Şanlıurfa), באזור הרי טקטק (אנ'). האתר הארכאולוגי משתרע על גבעת גיר בגובה של כ־700 מטר, יורד לאורך המדרון המזרחי, ועולה לטרסה המערבית של הגבעה ממול וכן במישור הדרומי, על שטח של כ-60 דונם על פי הערכות מוקדמות. האתר נתגלה בשנת 1997 ומאחר שלא היה לו שם ידוע הוא נקרא על שם גבעה בקרבת מקום. לפני כן, יש שכינו את המקום קיצ'ילי טפה (Keçılı Tepe) על שם הכפר הסמוך.
המחקר הארכאולוגי
קרהנטפה היה מיושב אך ורק בתקופה הנאוליתית הקדם-קרמית, וננטש לאחר מכן, מה שהגן על שרידי היישוב מפני פגעים מאוחרים יותר, ואפשר לו להשתמר כך עד היום. יש עדויות לכך שמבנים באתר נקברו בשלמותם בכוונה תחילה וגם בשל כך הם השתמרו היטב. האתר טרם נחשף ברובו ורק בשנת 2019 החלו חפירות ארכאולוגיות. הסיבות לנטישת האתר אינן ידועות אך משערים כי מחסור במים לאחר בצורת ממושכת שנגרמה על ידי שינוי אקלים, אילץ את התושבים לעזוב את האזור.
הסקרים של שנת 2000 ושנת 2011
בסקרי שטח שנערכו בשנים 2000 ו-2011 נמצא, שבמתחם יש כ־266 עמודי T מאבן גיר, שעדיין עומדים ומציצים כ־50-60 ס"מ מעל פני הקרקע. הסידור של העמודים מעיד על קיומם של מבנים עגולים בגדלים שונים מתחת לפני הקרקע. על העמודים נמצאו תבליטים חצובים בסלע של נחש ובעלי חיים אחרים. דמויות של ראש וכף רגל של ארנב, רגליים ארוכות וזנב אחורי של צבי, וככל הנראה הרגליים האחוריות של חיה אחרת. תבליט אחר בצורת ציפור ושלוש חתיכות של אסטלה עם תבליטים עליהם ניתן לראות זרועות בצורת אדם.
עמודים אלה דומים לאלו שנמצאו באתרים דומים באזור כמו: בגבקליטפה, ניבלי צ'ורי (Nevali Çori אנ'), המזן טפה (Hamzan Tepe) ואחרים בני אותה תקופה. כמו כן התגלו בריכות איגון שנחצבו בסלע. נמצאו מספר לא מבוטל של כלים, אזמלים וקרדומים, חרוזים, שברי קדרות אבן, אבני מכתש ועלי. הכלים עשויים מצור, אובסידיאן, חלוקי נחל ואבן גיר. התגלו גם חריצים בסלע דמויי ספרות – כנראה לניהול חשבון. האתר כנראה היה במיקום טוב להצבת מלכודות ולציד, בשל הימצאותם של גאיות בלתי עבירים באזור. סביר מאוד כי על ידי חסימת אחת הקצוות על ידי קירות אבן, שימשו הגאיות הללו כמלכודות צייד יעילות.
המחצבה
המחצבה ממוקמת בשלוחה המערבית היורדת לכיוון דרום של היישוב. במקום זה נמצא חלק סלע בצורת T, המוכן להסרה מסלע היסוד. לפיו, נראה המקום לחוקרים כמחצבה לייצור עמודי T. העמוד, גובהו כ-4.5 מ', רוחבו 1.5 מ' ועוביו 80 ס"מ. הבנאים, ככל הנראה, הסתייעו בשיפוע של הגבעה כדי להסיר את העמוד המופרד מהסלע.
חפירות משנת 2019 ואילך
רוב הממצאים מאז תחילת החפירות בשנת 2019 טרם תועדו או פורשו בספרות המקצועית ורוב המידע הזמין בינתיים הוא מפי דוברים שונים שדווחו לעיתונות או אלה שנוכחו במועד החשיפה של האתר לציבור בספטמבר 2021.
הדיווח היחיד הקיים בספרות המקצועית הוא מאפריל 2021 של נצ'מי קארול (Necmi Karul), ראש צוות החפירות באתר, בשם "מבנים קבורים בקרהנטפה מהתקופה הנאוליתית הקדם-קרמית", העוסק בקבורת המבנים. לפי המאמר, החפירות שהחלו בשנת 2019 חשפו ארבעה מבנים בצפון המדרון המערבי, המתוארכים לכ־10,800 שנים לפני זמננו. לפי המאמר רק שניים נחשפו בשלמותם השלישי בחלקו והרביעי טרם נחפר. תמונות מאוחרות יותר מהאתר שפורסמו באתרים אינטרנטיים כמו של דיילי מייל או סרטונים ביוטיוב מעידים, כי מאז כתיבת המאמר נחשפו מבנים נוספים, וכי נמצאו פסלים מרשימים של בני אדם וחיות, כדוגמת אדם הנושא על גבו נמר. רוב הממצאים מוצגים במוזיאון הארכאולוגי של אורפה.
שלושה מהמבנים שנחשפו מהווים חלקים של מתחם בנוי אחד, שנחצב כולו בסלע, כולל העמודים, ולאחר זמן כוסה בסלעים ועפר בכוונה תחילה. קצוות העמודים נשארו חשופים כדי שקל יהיה לאתרם ולחשוף אותם בעתיד. מעריכים כי המתחם היווה מקום פולחן, אליו נכנסו בגרם מדרגות אחד ויצאו בגרם מדרגות שני. על אחד הקירות חצוב ראש אדם המוטה במקצת לעבר הנכנסים.
המדהים בגילויים אלה הוא שהמבנים והפסלים נחצבו עם כלי אבן ודורשים מיומנויות חציבה ואדריכלות. כמו כן, נדרשים אמצעים לוגיסטיים, שעל פי הידוע על אורחות חייהם של ציידים-לקטים, קשה לדמיין שהיו להם אז. העמודים נגררו על פני הגבעה, תוך שימוש בחבל, קורות עץ וכוח אדם. כל המאמץ הזה דרש התמחות בעבודה ולוגיסטיקה מתקדמת שתאפשר ארגון של אנשים רבים לעבודה, שתאפשר לשחרר אותם מעיסוקיהם הקיומיים, ותספק מזון ומים לעובדים.
מקורות המים
אספקת מים הייתה בעיה מכרעת עבור תושבי קרהנטפה כיוון שאין מקור מים משמעותי בסביבתה. על כן התושבים נאלצו להקים מערכת מים המורכבת מבורות בסלע ותעלות, שניקזו את מי הגשמים. מהמחקר עולה שהתעלות הללו חולקו למקטעים באורכים שונים ובמקום לזרום ישירות אל הבריכות או בורות המים, הערוצים עקבו אחר מדרון, מתפתלים לעבר יעדיהם כשהמטרה איסוף יעיל ככל האפשר של מי הגשמים. המערכת הזו נמצאה כ-500 מ' מצפון לישוב.
ניתן לזהות באזור שני סוגים של בורות איסוף מים. הסוג הראשון מורכב מבורות מים גדולים שנחפרו עמוק לתוך משטח הסלע הראשי. הסוג השני מורכב מבורות רדודים יותר המצויים על המשטחים האופקיים באזור, בעומק שאינו עולה על 1.5 מ' ופתחים גדולים מ-2 מ'. החוקרים מניחים כי אלה היו בריכות שיקוע. בריכות שיקוע הן נוהג נפוץ בטיהור מים, שבו נותנים למים לנוח בבריכה קטנה כדי להסיר מוצקים מרחפים וזיהומים אחרים לפני שהם מופנים לגוף מים גדול יותר. אולם בריכות אלו מתאימות, גם כן, מבחינת עומק ורוחב לשתייה לכבשים או עיזים.
פרויקט גבעות האבן
ידוע על כ־12 אתרים באזור קרהנטפה, המכונים גבעות האבן (Taş Tepeler), שיש בהם ממצאים דומים, כולם בני אותה תקופה. בספטמבר 2021 נחתם הסכם על שיתוף פעולה בינלאומי של 12 מוסדות וארגונים מ-5 מדינות, לפיו יתקיימו חפירות ארכאולוגיות באתרים אלה בשנים 2021 עד 2024, ביניהם בקרהנטפה. סבורים שחפירות אלה יחשפו את הדוגמאות הראשונות ליישובים ולקהילות חברתיות בעולם ויעידו על המציאות שהייתה לפני 12 אלף שנה. מקווים שפרויקט זה, המכונה פרויקט גבעות האבן, יציע תובנות חדשות על יישובים אנושיים פרהיסטוריים, ויענה על שאלות רבות על האופן שבו בני אדם חיו ועבדו יחד לפני תחילת ההיסטוריה האנושית הכתובה.
יין צימוקים
יין צימוקים הוא מי שריית צימוקים, (להבדיל מיין קש) יין זה מופיע בספרות ההלכה, כיין כשר למצוות הטעונות כוס כמו קידוש הבדלה ומצוות ארבעת כוסות.
מקור ושימוש
יין צימוקים מופיע בתלמוד כאחד מתוך כמה סוגי יינות שכשרים למצוות ניסוך היין על המזבח בדיעבד, כך נאמר.
רבים מהפוסקים סבורים כי למצוות קידוש אפשר להשתמש ביין לכתחילה, בדומה לכלל המובא בתלמוד לגבי מיץ ענבים. בהם רי"ף, רא"ש ורבים מהפוסקים האחרונים. לעומתם יש הסבורים כי ההיתר להשתמש יין זה הוא רק במקום שאין יין אחר. למשל כך דעת רב נטרונאי גאון, שהמליץ לשואל שהפליג בספינה שישרה צימוקים לצורך מצוות ארבע כוסות. הרב צבי הירש אשכנזי התנגד בכלל לשימוש ביין זה. לדעתו המובא בתלמוד מתייחס ליין המופק מצימוקים ללא תוספת מים.
יהודי תימן השתמשו ביין זה כפתרון יעיל בארצם, בה אין גידול סדיר של ענבים. רבי אברהם בן רמב"ם כתב ליהודי תימן כך:.
אופן ההכנה בהלכה
יש הסוברים כי ניתן להכין יין צימוקים על ידי בישול במים, ואין צורך להשרייתם במשך זמן.
דיסקוגרפיה של סטטיק
לירז רוּסוֹ (נולד ב-8 בדצמבר 1990), המוכר בשם הבמה סטטיק, הוא זמר פופ וראפר ישראלי, אשר היה חבר בצמד סטטיק ובן-אל תבורי עם בן-אל תבורי והמפיק ג'ורדי, יחד הוציאו להיטים שזכו להצלחה בישראל, ובהם "טודו בום", "כביש החוף", "ברבי", "אפס מאמץ" ואחרים. סטטיק הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו, "לירז", ב-22 בפברואר 2023.
לאיוש ברטה (סופר)
לאיוש ברטה (במקור קראוס, בהונגרית: Barta Lajos; קישטפולצה, 20 באוקטובר 1878 – בודפשט, 18 באוקטובר 1964) היה סופר ועיתונאי יהודי-הונגרי, זוכה פרס קושוט. הדרמות והסיפורים הקצרים שלו מעידים על רגישות חברתית חזקה.
ביוגרפיה
לאיוש ברטה נולד בכפר קטן במשפחה יהודית כבנם של איגנץ קראוס, בעל בית מרזח ושל יוליאנה אייזנר. עולמה של הונגריה הכפרית היווה השראה לסיפוריו הקצרים ולדרמות שלו. הוא למד משפטים בעיר פץ' והחל שם גם את הקריירה שלו כעיתונאי. כתביו הופיעו ב"יומן פץ'" ואחר כץ'עבד במוהאץ', קושיצה ולבסוף בבודפשט כאיש צוות. משנת 1910 הוא היה עמית המגזין "עולם" (Világ), פובליציסט סוציאליסטי רדיקלי, אנטי המלחמתי. הדרמה הראשונה שלו, איכרים, הוצגה בשנת 1911, אך נאסרה לאחר הופעתו השנייה בגלל הנושא שלו: הדרישה לחלוקת אדמות. אין עותקים ששרדו מהדרמה.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הוא לקח על עצמו תפקיד פוליטי ספרותי, היה חבר במנהלת הסופרים, מזכיר האיגוד המקצועי של הסופרים, וערך את העיתון היומי של ועדת העם העממי לחינוך ציבורי בשם "לפיד" (Fáklya). דרמת התעמולה שלו "מהפכה" הוצגה על ידי שלושה תיאטראות בבודפשט. הוא נכלא בסתיו 1919, היגר לאחר שחרורו והתגורר בברלין, בווינה, בברטיסלבה ובלונדון. הוא עבד בתיאטרון של ארווין פיסקטור בברלין, כתב דרמה לפתיחת התיאטרון (Russlands Tag), ואחר כך ערך את "המילה החדשה" בברטיסלבה (1929-1933) ושיתף פעולה עם צעירים מתנועת המגל בצ'כוסלובקיה. הוא לקח חלק בתנועה הקומוניסטית הבלתי חוקית, כתב בעיתוני שמאל בשפה ההונגרית והפיץ את הרעיונות מעבר לגבולות, בעיקר בדרם סלובקיה שהייתה לפני מלחמת העולם הראשונה "הונגריה העליונה" ובטרנסילבניה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא היגר ללונדון, שם פעל לתעמולה אנטי-פשיסטית במועדון ההונגרי המקומי.
לאחר שהיגר למשך 27 שנה, חזר להונגריה בשנת 1946, וקרא לעבור למשטר קומוניסטי.
דרמה
מספר הצגות הבכורה של מחזותיו שנרשמו במאגר התיאטרון : 41.
אשת חברה
אשת חברה (באנגלית: Socialite) היא אישה השייכת לאריסטוקרטיה ובעלת הצלחה והשפעה בחברה הגבוהה. אשת חברה נוטה לבלות זמן משמעותי בהשתתפות באירועים חברתיים אופנתיים שונים.
ביחס לגברים משתמשים במונח "איש חברה".
מקור השם
לפי היומן החברתי של ניו יורק, ברייטון האדן טבעה את המונח "socialite" ב-1928. זה היה קוד לתושבי ניו יורק שעמדו בשני קריטריונים: עשיר וצבעוני. כל מי שמנהל אורח חיים אקסטרווגנטי ומדהים. שמותיהם לעולם לא היו מופיעים ברשימת השומרים הישנה של "אסטור 400" המפורסמת בתחילת המאה, שהייתה בזמנו רשימת מי של מי בחברה הניו יורקית. ב-1982, באנלוגיה, פורסמה רשימת "פורבס 400".
מרגרט לסלי בוש-בראון
מרגרט לסלי בוש-בראון (באנגלית: Margaret Lesley Bush-Brown; 19 במאי 1857 – 16 בנובמבר 1944) הייתה ציירת ותחריטאית אמריקאית.
ביוגרפיה
מרגרט בוש-בראון הייתה ילידת פילדלפיה, בתו של הגאולוג פיטר לסלי והרפורמטורית החברתית סוזן אינץ' ליימן לסלי. תפקידה הראשון היה ליצור מודלים גאולוגיים לאביה.
המורה הראשון שלה היה תומאס אייקינס, איתו למדה באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה לפני שעברה לפריז, בשנת 1880, להמשך הלימוד.[4] היא גם לקחה שיעורים בבית הספר לעיצוב לנשים בפילדלפיה.
בפריז נרשמה לאקדמיה ז'וליאן ולקחה שיעורים עם טוני רוברט-פלורי, גוסטב בולנגר וז'ול-ג'וזף לפבר, לפני שחזרה לארצות הברית באוקטובר 1883. לאחר מכן למדה לחרוט אצל גבריאל דה-וו קלמנס, ובשנת 1884 הוצג "Study of a Girl's Head", ככל הנראה ההדפס הראשון שלה, במועדון התחריט של ניו יורק. בשלב מסוים הייתה גם שיעורים עם כריסטיאן שוסל.
יצירתה
היא זכתה במספר פרסים על עבודתה במהלך הקריירה שלה, ווערכה תערוכה רטרוספקטיבית בגלריה קורקורן בשנת 1911.
זיוית דוידוביץ
זיוית דוידוביץ (נולדה ב-19 בדצמבר 1966) היא אשת תקשורת וניהול ישראלית. בשנת 2019 הייתה דוידוביץ המפיקה הראשית של אירוויזיון 2019, בעברה שימשה כסמנכ"לית תוכן והפקה של ערוץ עשר ורשת 13.
ביוגרפיה
נולדה בשם זיוית הראלי בסינגפור. כאשר הייתה בת שנה, עלתה לישראל עם שני הוריה. היא גדלה בתל אביב ולמדה בבתי הספר "ארזים" ו"אליאנס". בגיל 15 עברה עם משפחתה לסיאטל ארצות הברית. כשחזרה לישראל סיימה את לימודיה בתיכון ליידי דייוויס. דוידוביץ שירתה במודיעין חיל האוויר.
עם סיום שירותה הצבאי בשנת 1986 דוידוביץ החלה את לימודיה האקדמיים באוניברסיטת תל אביב בחוג לקולנוע וטלוויזיה, ב-1988 נישאה לד"ר משה דוידוביץ, ועברה להתגורר עימו בארצות הברית. דוידוביץ סיימה את התואר הראשון בארצות הברית, והחלה את לימודי התואר השני ב- Emerson college בבוסטון שאותם סיימה בשנת 1992.
באוגוסט 1992 החלה לעבוד בערוץ 6 בתחנת הטלוויזיה wtvr של CBS בריצ'מונד (וירג'יניה). דוידוביץ התחילה כצלמת אולפן ומשם המשיכה את דרכה ומונתה כמפיקת תוכנית הבוקר של סופי השבוע.
בפברואר 1994 נולדה בתה הבכורה ובשנה לאחר מכן, חזרה לישראל.
בין השנים 2004 ל-2018 עבדה דוידוביץ בערוץ 10. תחילה כמפיקה ראשית וב-2008 מונתה לסמנכ"לית הפקה. ב-2012 מונתה לסמנ"לית תוכן והפקה. כל תוכניות ערוץ 10 (מלבד תוכניות בהפקתה חברת החדשות) בין השנים 2004 עד 2018 היו תחת ניהולה, ובהן "הישרדות", "היפה והחנון", "הרווק", "לעוף על המיליון", "בייבי בום", "גיבורים", "החברים של נאור", "מעושרות", "המסע המופלא של אהרוני וגידי", "חברות", "בני ערובה", "אחת אפס אפס" ו"עושות חשבון".
דוידוביץ נשואה לד"ר משה דוידוביץ ולהם שלוש בנות.
אשף עירום
אשף עירום או אשף בולדוג עירום (שם מדעי: Cheiromeles) הוא סוג של עטלף גדול וייחודי במשפחת האשפיים ובו 2 מינים שחיים בדרום-מזרח אסיה. הסוג הוקם בשנת 1824 על ידי הזואולוג האמריקני תומאס הורספילד ושמו המדעי מציין את הדמיון של כפות רגליו ליד אנושית. סוג זה ידוע בעורו החשוף, ביכולת הקיפול של כנפיו ובריחו המצחין.
תיאור ואנטומיה
האשף העירום מתאפיין בגוף גדול, חסון ושמנמן, צוואר עבה, וראש גדול ונפוח. הגולגולת מסיבית ושטוחה מעט ובחלקה האחורי הסמוך לעורף יש רכס-חץ (Sagittal crest) מוגבה באופן חריג. הפנים רחבות, החרטום ארוך ורחב, הלוע גדול והלסתות חזקות. הניבים גדולים וארוכים במיוחד והחותכות העליונות גם הן גדולות מאוד. העיניים בינוניות והאף רחב עם נחיריים גדולים. האוזניים גדולות ומחודדות בקצה, עם דש עור בולט בבסיס. הכנפיים ארוכות וצרות והזנב ארוך ועבה במיוחד. האשף העירום הוא בין הסוגים הגדולים במשפחתו: אורך ראשו וגופו 104–265 מ״מ, אורך הזרוע 65–90 מ״מ ואורך זנבו 54–75 מ״מ; משקל המינים נע בין 73 ל-200 גרם. הפטמות של הנקבות ממוקמות בבית השחי. הרגליים עבות עם שרירים חזקים שמאפשרים תנועה קרקעית זריזה. כפות היד רחבות עם אצבעות מנוגדות ואגודל בולט; האגודל מכוסה בשיער נוקשה ומשמש ככל הנראה לטיפוח.
תכונה ייחודית אצל הסוג, היא היכולת לקפל את קרומי הכנף לתוך כיסים עמוקים בצידי הגוף; הכיסים מורכבים למעשה מקפל עור עבה שנמתח מתחתית הזרועות עד לחלק העליון של הרגל. האשף מקפל את כנפיו במהלך שעות המנוחה, בטיפוס או בתנועה קרקעית, והוא משתמש ברגליו האחוריות כדי לדחוף את הקרומים לתוך הכיסים. בדרך זו, האשף מסוגל לזחול בזריזות על ארבעת גפיו כמו חולדה ולהשתחל לסדקים צרים מבלי שהכנפיים יגבילו את תנועתו וייפגעו מעצמים חדים.
כפי שמרמז שמו, האשף העירום חסר שיער באופן כללי, להוציא מספר כתמי שיער זעירים בראש, בסנטר ובכנף הזנב וצווארון זיפים ארוך ושומני שמקיף את בלוטות הריח בגרון. העור הגמיש של האשף רפוי ועבה במיוחד, חרוש קמטים, ודומה לעור הפיל. צבעו של העור משתנה מעט בין המינים ונע בין שחור מבריק לשחור פיח, חום ביסטר כהה, חום שוקולד, חום אפרורי או חלודה. העור נוטה להיות חיוור וסגלגל יותר באזור הלוע, הגרון, פנים האוזניים, הזרועות והשוקיים.
תפוצה וביולוגיה
מיני האשף העירום חיים בדרום-מזרח אסיה; טווח התפוצה של הסוג כולל את דרום חצי האי המלאי (מלזיה ודרום תאילנד), האיים הגדולים של אינדונזיה: סומטרה, ג'אווה, בורנאו וסולאווסי, כל איי הפיליפינים, לצד מספר איים קטנים כמו סינגפור, סימולו, בנגקה וקו-טרוטאו. בית הגידול מורכב מג'ונגל סבוך לצד יער נשיר יבש או טרופי, ביצות, מנגרובים ואזורים סלעיים.
המינים בסוג פעילים בדמדומים ובלילה ונבדלים ממרבית העטלפים בכך שהם יכולים לנוע בזריזות גם על ארבעת הגפיים. הם מבלים זמן רב בטיפוס על עצים ובהליכה על האדמה בחיפוש אחר אתר לינה, ובמהלך היום תופסים מחסה בגזעי עצים חלולים, מערות, סדקים באדמה ומחילות לצד אשפי מסטיף.
האשפים העירומים חיים במושבות המוניות של עד 20,000 פרטים ויוצאים לצוד בלהקות. התזונה שלהם מורכבת מחרקים (בעיקר טרמיטים ועשים), והם מחפשים מזון מעל חופת היער, בסמוך לאדמה או מעל שדות אורז. על מנת לאתר טרף, האשפים העירומים משתמשים בשני סוגים של איכון-הד: אחד לסביבה פתוחה ואחד לסביבה מרובת מכשולים. האשפית ממליטה בדרך כלל תאומים, ומשאירה אותם במקום מסתור כשהיא יוצאת לצוד. המינים בסוג מאוימים מצד ציד לבשר ואובדן בית גידול.
Oh! Carol
'''Oh! Carol''' (בעברית: "הו קרול") הוא להיט של ניל סדקה משנת 1958. את השיר כתב סדקה יחד עם הווארד גרינפילד. בפעם השנייה שמילות הבית הראשון נשמעות בשיר, סדקה מדקלם אותן ולא שר.
השיר שהה 18 שבועות בבילבורד הוט 100. ב-9 בדצמבר 1959 הגיע למקום התשיעי. במצעד New Musical Express הבריטי הגיע השיר למקום השלישי. זה היה השיר הראשון של ניל סדקה, שהגיע למקום ראשון בהולנד ובוולוניה. אחרי שיצא כסינגל, נכלל השיר באלבום "Neil Sedaka Sings Little Devil and His Other Hits".
באותה תקופה שני הסינגלים של סדקה ו-"Crying My Heart Out for You", לא זכו להצלחה במצעדים, ואנשי חברת התקליטים RCA ויקטור רצו לוותר עליו. אבל המפיק אל נווינס שכנע את המנהלים לתת לו הזדמנות נוספת. סדקה שהיה נחוש בדעתו ליצור להיט, הקשיב ללא הרף לשלושת הסינגלים שבראש המצעד, כדי ללמוד מהם איך ליצור להיט.
השם "קרול" מתייחס לקרול קליין, בת כיתתו של סדקה בבית הספר התיכון, וזמרת-יוצרת עמיתה בבניין בריל. בהמשך הקריירה שלה היא נישאה לג'רי גופין, שכתב שיר תגובה בשם "Oh! Neil". קליין הקליטה את השיר בשם הבמה שלה: קרול קינג, אך הסינגל לא זכה להצלחה.
סדקה הקליט גם גרסה בעברית של השיר בשם "או קארול" שאת מילותיו כתב חיים קינן. גם אורי פיינמן הקליט גרסה בעברית בשם "או קרול". השיר הוקלט בגרסאות כיסוי גם בשפות אחרות.
מותו של אמיל זולא
מותו של אמיל זולא (בצרפתית: La mort d'Émile Zola) התרחש בבוקר 29 בספטמבר 1902, בביתו שבפריז, צרפת. אמיל זולא נמצא מת בביתו, כתוצאה מחנק מגזי הבעירה באח ורעייתו, אלכסנדרין זולא, הייתה מטושטשת, אך נשארה בחיים. זולא היה במרכזן של אירועים, דוגמת פרשת דרייפוס והמאבקים על חפותו ובעצמו נתבע על הוצאת דיבה, הורשע, ברח לאנגליה, זוכה וחזר לצרפת. מותו הביא להפצת תאוריות קונספירציה, שגרסו בחלקן התאבדות ובחלקן רצח.
האירוע
הזוג אמיל ואלכסנדרין זולא חזרו מבית הקיץ שלהם במדאן אל ביתם הפריזאי. המשרת של הזוג, ז'ול דלהאלה, נתן לאש באח של חדר השינה לכבות אחר הצהריים וסגר את פתח הארובה. בלילה, אלכסנדרין, שהוטרדה מהאדים הרעילים, הצליחה לצאת מהחדר לזמן מה, ואז חזרה. לדבריה, היא הציעה לסופר להעיר את המשרתים, אך זולא, שהאמין בכך שמדובר בהרעלת מזון, ביקש ממנה לא לעשות זאת, כדי לא להפריע להם לחינם. "מחר נרפא" אמר במילים אחרונות. אלכסנדרין זכרה שראתה אותו, שרוע על כיסא, ואז כלום.
לאחר שפרצו את הדלת מצאו המחלצים את זולא ללא רוח חיים, גופתו עדיין חמה, מוטלת על רצפת חדר השינה. דוקטור רביון, שזומן בחופזה, ווקטור לנורמנד, רופא תחנת המשטרה, יכלו רק לציין את מותו של הסופר. הם ניסו להחיות אותו על ידי הנשמה מלאכותית ומתיחת לשון, אבל זה היה מאוחר מדי.
התגובות
למות זולא היה הד גדול מאוד, אל הבית נחפזו קרובי משפחתו וידידיו, פרננד דסמולין, פאסקל, שרפנטייה, מוריס לה בלונד, אוקטבה מירבו, תיאודור דורה. הגיעו גם אלפרד דרייפוס וז'ורז' פיקאר. מאמרים בעיתונות עסקו בכך, ב-L'Aurore הציגו פס שחור לאות אבל. בעיתונות האנטישמית הביעו שמחה, ב-La Croix פורסם מאמר, שרימז על התאבדות. גם בעיתונות הזרה, רוסית, גרמנית, בריטית, אמריקאית, הדהדה במידה רבה את הדרמה והיללו את הסופר הצרפתי המנוח. טקסים רבים נערכים לזכרו של הסופר.
החקירה
ב-29 בספטמבר 1902, יום מותו של אמיל זולא, נפתחה חקירת מותו על ידי השופט ז'וזף בורויאו שמינה פאנל מומחים, בנוסף לדוקטור צ'ארלס ויברט שביצע את נתיחת גופתו של הסופר.
החקירה התנהלה בנסיבות בהן המשפחה והרשויות ביקשו לסגור אותה בהקדם האפשרי כדי למנוע מחלוקת. הנתיחה שלאחר המוות, שבוצעה ב-30 בספטמבר, הגיעה למסקנה כי הוא "נחנק על ידי גז פחמן חד-חמצני, כפי שמעיד הניתוח הספקטרוסקופי של דמו של הכותב". ההשערות האחרות שהועלו כבר ב-29 בספטמבר, התאבדות או הרעלת מזון, נפסלו לחלוטין. ניסויים, שבוצעו על ידי מומחים בחדרו של זולה, במטרה לשחזר את התנאים הפיזיקליים-כימיים שגרמו למותו של הסופר, לא העלו דבר. השרקנים שהושארו בחדר ב-8 וב-12 באוקטובר נמצאו עדיין בחיים (למעט שתי ציפורים) למחרת בבוקר. המומחים מציינים כי שריפה פרצה בחודש יוני, ללא כל בעיות, בשל חסימה אפשרית של הארובה. הארובה נסתמה במהלך הקיץ בגלל התנועה הרבה ברחוב המרוצף בעץ עליו עברו כרכרות רתומות לסוסים.
פרשת האקין
האיש המדובר, אנרי בורונפוס (1874–1928), היה מנקה ארובות, ולדבריו חסם את ארובת זולא יום לפני מותו, בעת שעבד על ארובה סמוכה. למחרת בבוקר הוא בצע את הפעולה ההפוכה מבלי שיראו אותו. השניים, האקין ובורונפוס, נפגשו על רקע פעולות מיליטנטיות לאומניות. בורונפוס היה חבר בליגה הפטריוטית, תנועה שגינתה את מעורבותו של אמיל זולא בפרשת דרייפוס. הטענה נתקלת בכמה קשיים, הראשון הוא שהעדות המדווחת הייתה עקיפה ובלתי ניתנת לאימות, בגלל מותו של הרוצח כביכול, 25 שנים לפני כן. הטענה הייתה יכולה להיות התרברבות חסרת בסיס במציאות.
הלוויה
ההלוויה נדחתה בגלל אשפוז רעיתו, אלכסנדרין ובינתיים הוחלט לשמר את גופתו.
בהתערבותו התקיפה של דרייפוס הוחלט שאנטול פראנס ישא את הדברים המרכזיים בהלוויה. להלוויה הגיעה משלחת של כורים מהצפון, הם עברו על פני הקבר בעודם קוראים "ז'רמינל".
זולא נקבר בבית העלמין מונמרטר, בפריז. כעבור כמעט 6 שנים, ב-4 ביוני 1908, הועברה גופתו לפנתאון של פריז.
בחלל
זולה זכה להנצחה בחלל, כשניתן שמו לאסטרויד (8096) Émilezola וכשניתן שמו למכתש פגיעה על פני כוכב חמה.
בציורים
זולא היה מיודד עם ציירים רבים, בעיקר מהזרם האימפרסיוניסטי וחלקם הנציחו אותו בציוריהם, כך בדיוקנו של אמיל זולא וגם בציורים של חברו, פול סזאן.
בקולנוע
ב-1937 גילם השחקן פול מוני את זולא בסרט הביוגרפי זוכה פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר "חייו של אמיל זולא".
בסרטו של רומן פולנסקי, קצין ומרגל פוגש זולא את הקולונל ז'ורז' פיקאר, הקולונל שהתמנה לאחראי על יחידת המודיעין של צבא צרפת הוא שחשף בתוך הצבא את סיפור המרמה. ובפגישתם זו עם עוד חברי פרלמנט צרפתים מעטים, חושף הקולונל את האמת. זולא מבטיח לכתוב, ובאותו יום בו נעצר הקולונל ונשלח לכלא למשך כשנה, מתפרסם המאמר של זולא.
בנוסף לסרטים על חיי אמיל זולא, הופקו במהלך השנים עשרות רבות של סרטים על פי ספריו, לעיתים סרטים רבים על אותה יצירה. הזמן שחלף לא מנע המשך עניין ביצירות שלו וכעבור יותר ממאה שנים מאז מותו, ממשיכים להפיק סרטים לפי יצירותיו.
בספרים
בסמוך למותו של זולא, ב-1903, התפרסם ספרו של פרופסור אמיל פאגה על זולא, Zola. על זולא נכתבו ספרים וגם על יצירותיו, ביקורות וניתוחים ספרותיים. שני פרופסורים מכובדים, Henri Mitterand אנרי מיטראן ו-Colette Becker קולט בקר התמחו בחיי זולא ויצירותיו וכתבו על כך ספרים רבים.
ספריו של זולא, לא נס ליחם וממשיכים להדפיס מהדורות חדשות ולבצע מהם תרגומים חדשים לשפות רבות, כולל עברית.
הבית במדאן
ב-1878 רכש זולא בית במדאן מרווחי ספרו L'Assommoir (הבריון). בהמשך הוא הרחיב אותו והוסיף לו מגדלים, שקיבלו את השמות ז'רמינל ו-ננה, לפי ספריו. הוא התגורר בבית זה עד מותו וכתב בו 8 רומנים. אחרי מותו, מ-1903 הונהגה עלייה לרגל אליו בכל יום ראשון, הראשון של חודש אוקטובר. ב-1905, תרמה אלמנתו את הבית להקמת בית הבראה ציבורי. בהמשך שימש הבית כבית ספר לנהגי אמבולנס. ב-2021 הוסב הבית למוזיאון המוקדש לזולא ולפרשת דרייפוס.
ולנר
{{פירושונים|
הזרקת DLL
הזרקת DLL (באנגלית: DLL injection) היא טכניקה המשמשת להפעלת קוד בתוך מרחב הכתובות של תהליך אחר על ידי אילוץ התהליך האחר לטעון ספריית קישור דינמי (DLL). השימוש בהזרקת DLL נעשה לעיתים קרובות במטרה להשפיע על התנהגותה של תוכנה כלשהי באופן שמחבריה לא חזו או התכוונו. לדוגמה, הקוד המוזרק יכול לבצע יירוט קריאה לשגרה או הודעה המועברת בין תוכניות (Hooking).
ולנר
ראו גם
}}
הזרקת DLL
Microsoft Windows
ישנן מספר דרכים לבצע הזרקת קוד במערכת ההפעלה Microsoft Windows:
העתקת DLL שנטען ב-LoadLibrary לתהליך המרוחק
על מנת לבצע הזרקת DLL, יש לדעת מה הכתובת של הפונקציה LoadLibrary, שממנה יש להתחיל את הריצה. כמו כן, יש לשמור בזיכרון של התהליך המרוחק מחרוזת שמתארת את הנתיב של ה-DLL אותו רוצים להזריק. לכן יש לבדוק מה הכתובת LoadLibrary בתהליך ממנו מבוצעת ההזרקה (הכתובת תהיה זהה לכתובת של LoadLibrary בתהליך המרוחק). כדי לשמור את המחרוזת של התהליך שמתארת את הנתיב של ה-DLL בזיכרון של התהליך המרוחק, יש להקצות זיכרון בתהליך המרוחק ולהעתיק אליו את המחרוזת עם הנתיב של ה-DLL (שיועבר לפונקציה LoadLibrary).
מותו של אמיל זולא
הבית במדאן
בפריז, עיר הולדתו, יש לא מעט אתרים הקשורים לחייו או ליצירות שלו ובהתאם לכך יש גם טיולי תיירים באתרים אלה.
בישראל
בישראל הונצח זולא על ידי מתן שמו לרחובות בערים כמו בתל אביב-יפו, בחיפה, בראשון לציון, בפתח תקווה ועוד או על ידי מתן שמו לקתדרה לזכויות האדם, כמו בראשון לציון. במלאת 120 שנה למותו של זולא נערך מופע, המבוסס על טעימות מיצירותיו ובהנחיית מאיר עוזיאל.
מנה עיקרית
מנה עיקרית היא המנה המרכזית בארוחה שמורכבת ממספר מנות. מנה זו מגיעה בדרך כלל לאחר מנת הפתיחה ואחריה מוגש הקינוח. בסיס המנה העיקרית כולל בדרך כלל מאכל עתיר חלבון, כמו בשר או דג ובתזונה צמחונית טופו או סייטן. תוספת למנה תכלול לרוב פחמימה כמו לחם, טוגנים או סלט.
בדרך כלל, המנה העיקרית היא הארוחה הראשית, המשביעה והמרכזית ביותר בתפריט. בסיס המנה העיקרית כולל בדרך כלל מאכל עתיר חלבון, כמו בשר ובתזונה צמחונית טופו או סייטן. תוספת למנה תכלול לרוב פחמימה כמו לחם, טוגנים או סלט.
בארוחות רשמיות, המנה העיקרית עשויה לייצג את השיא של החוויה הקולינרית ושאר המנות יבנו סביב המנה העיקרית ויכינו את הסועד למנה זו. במקרים אלו המנות הקודמות יבנו באופן הדרגתי ציפייה אצל הסועד. חוויית הסעדה מוצלחת בה המנה העיקרית עומדת בציפיות שהמנות הקודמות הציבה תגביר את הנאת הסועד וההנאה הכללית מהארוחה. מנות לאחר המנה העיקרית מרגיעות את החך והבטן בניגוד למנה העיקרית הכבדה יחסית.
עטלף ארך-לשון
תיאור
לעטלף ארך הלשון גוף קטן בצורת גלולה, ראש חרוטי צר, ולוע ארוך ומחודד שמותאם ליניקת צוף. האוזניים בינוניות ועגולות והעיניים גדולות. הלשון ארוכה במיוחד ביחס לגוף (כ-20 מ״מ) ומכוסה בקצה בגבשושיות זעירות דמויות שיער. להוציא את הניבים המפותחים, כל השיניים של העטלף קטנות, צרות ומנוונות למעשה ללא יכולת לעיסה.
עטלף ארך-לשון הוא סוג קטן למדי: אורך הראש והגוף של המינים בו 60–82 מ״מ, אורך הזרוע 38–49 מ״מ ואורך האוזן 9–20 מ״מ; המשקל נע בין 9 ל-25 גרם ומוטת הכנפיים 22–25 ס״מ. הזנב נעדר לחלוטין או מסתכם בבליטה קטנטנה, וקרום התעופה האחורי צר ודק.
לעטלף ארך הלשון פרווה צפופה, עדינה ורכה, והיא שעירה במיוחד באזור הכתף והצוואר. צבעה הכללי חום אפרורי או אוכרה בצד העליון, ולבנבן שמנת או בז׳ בצד התחתון. הראש כהה משאר הגוף, והפנים דלילות בשיער. לעטלפים ארוכי הלשון יש כותפות וצווארון שיער שמנוני ובולט שצבועים בקרם, צהוב עז או כתום, ומזכירים מאוד את המינים של עטלף הצווארון. הצווארון מדיף ניחוח מושק עז, ונועד למשוך את הנקבות. קרומי התעופה והאוזניים שחורים-סגולים. העיניים חומות, החרטום, הרגליים והזרועות בצבע בורדו והלשון אדומה.
תפוצה
העטלפי ארוכי הלשון חיים באפריקה שמדרום לסהרה; טווח התפוצה של הסוג כולל את אוגנדה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה של קונגו, אנגולה, גבון, גינאה המשוונית (כולל האי ביוקו), קמרון, הרפובליקה המרכז אפריקאית, טוגו, ניגריה, גאנה, בנין, חוף השנהב, ליבריה, סיירה לאון וגינאה. הגבול המדויק בין תפוצת המינים אינו ידוע, ונופל כנראה בבנין או בניגריה. בית הגידול של הסוג מורכב מיער גשם טרופי לח ושפלתי עם חופה צפופה, יער ביצות, יער עננים וכרי דשא תת-אלפינים עד גובה 2,000 מטר, ופסיפס של יער וסוואנה טרופית. הם מופיעים גם במטעי בננות ואזורים מעובדים. הגורם העיקרי בבחירת בית הגידול הוא נוכחות רבה של תפרחות.
אקולוגיה
המינים בסוג לנים בשעות היום בעלווה הצפופה של שיחים, עצים קטנים ובננות, ויוצאים לפעילות בלילה; לעיתים נדירות הם לנים גם במערות. העטלפים חיים ככל הנראה בבדידות או בזוגות מאותו הזוויג, ומתקבצים רק באזור שופע בתפרחות. הם ניזונים בעיקר מצוף ואבקנים של קיגליה מנוצה, בננה, פפאיה, פאו פאו אפריקני וקפה, ומסתייעים במורפולוגיה של החרטום והלשון כדי לחלץ מזון מתפרחות; בשל כך, הם משמשים גם כמאביקי פרחים. העטלפים ארוכי הלשון מטפסים בדרך כלל על הפרח ולא יונקים צוף תוך כדי ריחוף. הם עשויים לנדוד בעקבות הפריחה באזורים שונים ולחזור למקום שעזבו שוב ושוב, ובזמנים קרים נופלים למצב נמנום כדי לחסוך באנרגיה.
Cry About It Later
Cry About It Later הוא שיר של קייטי פרי מתוך אלבום האולפן השישי שלה, Smile. זהו שיר פופ שנכתב על ידי פרי, נוני באו, סשה סלואן והמפיק המוזיקלי אוסקר הולטר. השיר זכה לביקורות מעורבות מטעם מבקרי המוזיקה, שהצביעו על כך שרצועת האלבום הבאה, "Teary Eyes", זהה בנושא ל-"Cry About It Later" – דחיית הצער לטובת הנאה לטווח קצר.
השיר הופץ כסינגל השלישי מאלבום האולפן השישי של פרי, Smile, ב-28 באוגוסט 2020.
רקע וכתיבה
"Cry About It Later" נכתב על ידי פרי, נוני באו, סשה סלואן והמפיק המוזיקלי אוסקר הולטר. הקלטת השיר הושלמו בתחילת 2018 והוא מדבר על קבלת פרידה וחגיגה לאחר מכן. זה שיר פופ שנכתב בסולם רה מינור. השיר מתחיל עם פזמון בעל קצב מינימליסטי, ובהמשך בעל קצב בינוני.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-35 מיליון השמעות.
אליהו חסיד
אליהו ליב חסיד (נולד ב־12 בנובמבר 1976, י"ט בחשוון ה'תשל"ז) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת אגודת ישראל בסיעת יהדות התורה. כיום מנהל ישיבת אמרי אמת של חסידי גור בבני ברק.
קריירה
לפני כניסתו לכנסת ניהל חסיד את ישיבת וכולל 'אמרי אמת' ושימש כמורשה חתימה יחד עם חמיו אברהם מרדכי טרויבע וחבר הוועד צבי הרשל גולומב. חסיד משמש גבאי בית החסידים דגור זיכרון מאיר ברחוב אור החיים בבני ברק, וממייסדי מועדון אור יהושע - מועדון יום לגיל הזהב הפועל בתחום בתי החסידים, ומשמש בו כמורשה חתימה.
בתחילת שנת 2019 ניהל את קמפיין גיוס ההמונים - מצ'ינג של חסידות גור. אשר גייס על פי הצהרת איחוד מוסדות גור 72,000,000 ש"ח.
בבחירות לכנסות העשרים ואחת, העשרים ושתיים והעשרים ושלוש שובץ במקום התשיעי ברשימת יהדות התורה, כנציג השני של חסידות גור ברשימה.
בעקבות הפסקת כהונתו של השר יעקב ליצמן בכנסת במסגרת החוק הנורווגי, החל ב-24 ביוני 2020 לכהן כחבר הכנסת.
במהלך כהונתו כיהן כחבר בוועדת העבודה והרווחה, חבר בוועדה למיגור הפשיעה בחברה הערבית, וחבר בוועדה המיוחדת לפיקוח על הקרן לניהול הכנסות המדינה מהיטל על רווחי גז ונפט.
מיוניט
מיוניט הוא מינרל טקטוסיליקטי (סיליקט במבנה מרחבי) המכיל סידן, אלומיניום ופחמה השייך לקבוצת הסקפוליט.
אליהו חסיד
קריירה
לאחר התפטרותו של ליצמן מהממשלה, התפטר חסיד מהכנסת ב-12 באוקטובר 2020, על מנת לשמור על האיזון בסיעת יהדות התורה. הוא לא שובץ ברשימת יהדות התורה לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע.
מיוניט
הרכב כימי וקריסטלוגרפיה
נוסחת המבנה הכימי של המיוניט היא Ca4Al6Si6O24CO3. המיוניט יוצר תמיסה מוצקה עם המריאליט (Na4Al3Si9O24Cl), מינרל השייך אף הוא לקבוצת הסקפוליט. מיוניט ומריאליט טהורים יוצרו באופן מלאכותי, אבל בטבע הם קיימים אך ורק בתערובת ביניהם, שבה לא עולה חלקו של אחד המינרלים על 80 אחוזים. חבורת הסימטריות המרחבית של תערובת זו היא "P42/n"
אליהו חסיד
חיים אישיים
אליהו נולד לנחום חסיד, חסיד גור. למד בישיבת נזר ישראל ובישיבת חידושי הרי"ם. לאחר נישואיו לבתו של אברהם מרדכי טרויבע, למד מספר שנים בכולל אברכים.
מיוניט
הרכב כימי וקריסטלוגרפיה
המיוניט מתגבש במערכת הטטרגונלית, חבורת סימטריות נקודתית "טטרגונלית דיפירמידלית" 4/m\, וחבורת סימטריות מרחבית "I4/m". הפרמטרים של תא היחידה הם: Åa=12.179 ו-c=7.571Å.
אליהו חסיד
חיים אישיים
אחיו הוא צבי חסיד - מנכ"ל זק"א תל אביב.
מיוניט
תכונות פיזיקליות
המינרל מופיע במקבצים גרגיריים או חסרי צורה. הגבישים פריזמתיים המסתיימים בפירמידות באורך עד 70 ס"מ. פאות הגביש מקווקוות. למיוניט יש פצילות מובחנת בשני כיוונים ({100}, ו־{110}). הקשיות של המינרל בינונית, 6-5 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 2.86 גרם לסמ"ק.
תכונות אופטיות
אופטית המינרל הוא חד-צירי שלילי. מקדמי השבירה של המיוניט הם: nω=1.58-1.6 ו-nε=1.55-1.56. גבישי המיוניט הם שקופים עד אטומים. הם חסרי צבע או שצבעם ורוד חיוור, חום אדמדם, צהוב, סגול, כחלחל או ירקרק. בשקף מנוסר המיוניט הוא חסר צבע. הברק של המיוניט הוא זגוגי, דמוי שרף או פנינתי. המינרל פלואורסצנטי - בקרינת על סגול באורכי גל קצרים המינרל פולט אור בגוונים של לבן או צהוב ובאורכי גל ארוכים המינרל פולט אור בגוונים של אדום.
שימושים
המינרל ידוע בעיקר לאספני מינרלים, אם כי הקשיות שלו מאפשרת גם שימוש לעיתים נדירות כאבן חן. הסוגים בהם מופיעים הגוונים צהוב, כתום, ורוד או סגול הם הסוגים בהם נעשה שימוש זה. כאשר את הסוגים השקופים פחות נוהגים לחתוך בצורת קבושון משום שאז מציג המינרל את תופעת עין החתול.
מקור ותפוצה
המיוניט מצוי בדרך כלל בסלעים שעברו התמרה אזורית, בייחוד שיש, גנייס שמקורו באבן גיר ו צפחות ירוקות. כמו כן בסלעי סקארן בפגמטיטים, בסלעי יסוד מאפיים שעברו תהליך מטאסומטי ובסלעים שנפלטו מהרי געש.
כאמור, בטבע המיוניט קיים אך ורק בתערובת עם המריאליט, שבה לא עולה חלקו של אחד המינרלים על 80 אחוזים. בין המקומות בהם ניתן למצוא תערובת זו שבה אחוז המיוניט גבוה: בהר הגעש הכבוי סומה (Suma) – קלדרה עתיקה שהר הגעש וזוב הוא חלק ממנה - במחוז קמפניה שבאיטליה (המקום בו נמצא המינרל לראשונה); סביב ימת לאכר (Laacher See) במחוז אייפל בגרמניה; בהר סנט-אילר שבדרום הפרובינציה של קוויבק, ובגודרהם (Gooderham) באונטריו שבקנדה; באזור סליודיאנקה (Слюдя́нка) דרומית לימת באיקל שברוסיה; ובבולטון (Bolton) מחוז ווסטר (Worcester) במסצ'וסטס שבארצות הברית.
וייה סראנו
וייה סראנו (בספרדית: Villa Serrano) היא עיירה קטנה ובירת נפת בליסאריו בואטו שבמחוז צ'וקיסאקה  שבבוליביה.
גאוגרפיה
וייה סראנו ממוקמת כ-483 ק"מ מלה פאס וכ-91 ק"מ מבירת המדינה ומבירת המחוז סוקרה. בנוסף, העיירה ממוקמת ליד הנהר אל פסקדו (Río El Pescado).
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 16 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא נובמבר (20 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא יולי (14 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 936 מילימטרים בשנה. חודש פברואר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (173 מ"מ גשם), וחודש יולי הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (4 מ"מ גשם).
תנועה ותחבורה
העיירה ממוקמת ליד הכביש המהיר F38.
ארכאולוגיה ניסויית
ארכאולוגיה ניסויית היא תחום מחקר המנסה לייצר ולבדוק השערות ארכאולוגיות, בדרך כלל על ידי שכפול או ניסיון להתקרב לשכפל את ההיתכנות של תרבויות עתיקות לביצוע משימות או הישגים שונים. הארכאולוגיה הניסויית משתמשת במספר שיטות, טכניקות, ניתוחים וגישות, המבוססים על חומר מקור ארכאולוגי כגון מבנים עתיקים או חפצים.
היא נבדלת משימושים בטכנולוגיה פרימיטיבית ללא כל התייחסות למחקר ארכאולוגי או היסטורי. ו, שבדרך כלל מתבצעים על ידי חובבים, הם המקבילים הבלתי ארכאולוגיים לדיסציפלינה אקדמית זו.
אחת הצורות העיקריות של ארכאולוגיה ניסויית היא יצירת עותקים של מבנים היסטוריים תוך שימוש בטכנולוגיות היסטוריות מדויקות בלבד. פעולה כזו קרויה לפעמים ארכאולוגיה של שחזור; עם זאת, שחזור מרמז על העתק מדויק של העבר, כאשר פעולה זו היא למעשה רק בנייה של מה שאדם מסוים משער שהיה בעבר. המונח הנכון יותר ארכאולוגית הוא "בנייה פעילה של העבר". ארכאולוגיה ניסויית הוצגה בכמה הפקות טלוויזיה, כמו "בניית הבלתי אפשרי" (Building the Impossible) של ה-BBC, וסודות האימפריות אבודות (Secrets of Lost Empires) של ה-PBS. הבולטים ביותר היו הניסיונות ליצור כמה מתכנוני הכלים של לאונרדו דה וינצ'י מתוך ספרי השרטוטים שלו, כגון רכב הלחימה החמוש מהמאה ה-15.
דוגמאות
דוגמה טובה היא "החווה העתיקה של באטסר" (Butser Ancient Farm) שבמחוז המפשייר באנגליה שהיא העתק פעיל של חווה מתקופת הברזל שבה נערכים ניסויים ארוכי טווח בחקלאות, גידול בעלי חיים וייצור פרהיסטוריים כדי לבדוק השערות שהעלו ארכאולוגים. בדנמרק, מרכז הניסויים של ליירה (Sagnlandet Lejre) מבצע עבודות שאפתניות עוד יותר בנושאים מגוונים כמו קבורות מלאכותיות מתקופת הברונזה ותקופת הברזל, מדע פרהיסטורי וייצור כלי אבן בהיעדר צור. דוגמאות אחרות כוללות:
וריאציות
סוגים אחרים של ארכאולוגיה ניסויית עשויים להיות כרוכים בהטמנת העתקים מודרניים של חפצים עתיקים למשך פרקי זמן שונים כדי לנתח את ההשפעות שלאחר ההטמנה עליהם. ארכאולוגים אחרים בנו עבודות עפר מודרניות ומדדו את השפעות שקיעת הטין בתעלות ובליה ושקיעה על הגדות כדי להבין טוב יותר כיצד היו נראים מונומנטים עתיקים. דוגמה אחת היא אוברטון דאון (Overton Down) באנגליה.
עבודת המסתתים בצור היא גם סוג של ארכאולוגיה ניסויית, ככל שנלמד רבות על סוגים רבים ושונים של כלי צור באמצעות הגישה המעשית של הכנתם בפועל. ארכאולוגים ניסויים ציידו קצבים, קשתים וחוטבי עצים מקצועיים מודרניים בהעתק של כלי צור כדי לשפוט עד כמה הם היו יעילים למשימות מסוימות. עקבות שחיקה של שימוש בכלי הצור המודרניים מושווים לעקבות דומים על חפצים ארכאולוגיים, מה שהופך לאפשרי את השערות ההסתברות לגבי סוג השימוש האפשרי. אבני יד הוכחו כיעילים במיוחד בחיתוך בשר מן החי מהעצם ובמפרקים.
תחום נוסף של ארכאולוגיה ניסויית מודגם על ידי מחקרי יכולות שיברור האבן של פרימטים שאינם אנושיים. הוכח כי הבונובו מסוגלים לייצר ליבות שעברו שינוי ואבנים משובררות הדומות מורפולוגית לתעשיות ליתיות מוקדמות במזרח אפריקה.
עטלף בלנפורד
עטלף בלנפורד (שם מדעי: Sphaerias blanfordi) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת עטלפי הפירות שמצוי בדרום אסיה ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא תואר מדעית בשנת 1891 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס ונחשב עד 1906 כמין בסוג כלב-מעופף. הוא קרוי על שם הגאולוג הבריטי ויליאם תומאס בלנפורד.
תיאור
עטלף בלנפורד בעל גוף קטן וכבד, גולגולת מקושתת עם קודקוד מוגבה וחרטום צר. הלוע קצר יחסית עם נחיריים גדולים ובולטים שמופרדים בחריץ עמוק. העיניים גדולות והאוזניים ארוכות ועגולות. הוא נבדל מהכלב המעופף בעיקר במורפולוגיה של השיניים. אורך הראש והגוף של עטלף בלנפורד 75–95 מ״מ, אורך הזרוע 51–61 מ״מ ואורך האוזן 11–12 מ״מ; משקלו עד 39 גרם ומוטת הכנפיים בסביבות 41 ס״מ. אין לו זנב. קרום התעופה האחורי קצר ומכוסה בשיער צפוף.
הפרווה של עטלף בלנפורד ארוכה וצפופה ומשתרעת עד לשוקיים. צבעה הכללי אפור כהה או חום אפרורי כשהגחון נוטה להיות אפרפר בהיר יותר והראש והעורף עם גוון ערמוני. לזכרים יש כתמי שיער צהובים או כתומים בצידי הצוואר שנובעים מהפרשות של בלוטות ריח. האוזניים חומות ומסומנות בלבן בקצה וסביב העיניים יש כתמים שחורים. הרגליים והכנפיים שחרחרות או חומות כהות, השוקיים, הזרועות, פנים האוזניים והחוטם ורודים. הטפרים לבנים.
תפוצה וביולוגיה
עטלף בלנפורד מצוי בדרום אסיה; הוא מופיע בצפון ומזרח הודו, מזרח ומערב נפאל, בהוטן, צפון ומזרח בורמה, צפון ומרכז וייטנאם, צפון תאילנד, דרום סין העממית וכנראה גם בצפון לאוס. בית הגידול מורכב מיער גשם טרופי, יער מונסונים ויער ירוק-עד לח והוא מצוי בשפלות או ברכסים הרריים גבוהים ברום 2,710-308 מטר מעל פני הים. הצמחייה הדומיננטית באזור המחיה שלו כוללת מחטניים, אלוניים, דקלאים, בננה ובמבוק.
אין מידע על אורח החיים של עטלף בלנפורד; הוא פעיל ככל הנראה בלילה ולן ביום במערות או בצמרות עצים בקבוצות קטנות של 2–5 פרטים. הוא ניזון כנראה מפירות ומחפש את מזונו בגובה נמוך סמוך לקרקעית היער.
מצב
עטלף בלנפורד מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה, ומכיוון שלא סביר שהוא יחווה ירידה משמעותית בטווח הקרוב. אין איומים משמעותיים על המין, אך ציד אינטנסיבי ואובדן בית גידול באמצעות כריתת יערות עשויים לגרום לירידות מקומיות. עטלף בלנפורד מצוי במספר גדול של אזורים מוגנים ברחבי דרום אסיה.
מאיר זפרן
מאיר זפרן (15 באוגוסט 1928 – 30 באוקטובר 2022 ) היה אחד מנידוני קהיר, שהשתתף ב"מבצע סוזנה" אשר נודע גם בשם "העסק הביש". בעקבות המבצע הוא ישב בכלא המצרי שבע שנים במהלכן הועבד עבודת פרך. לאחר שחרורו בשנת 1961 עלה זפרן לישראל, קיבל דרגת סרן בצה"ל, ועבד בעיריית חיפה.
פעילותו
משה מרזוק אימן את מאיר זפרן בקרב פנים אל פנים (קפא"פ) ואף בירי מאקדח שהיה ברשותו, וזפרן לימד זאת את בני הנוער שתחת פיקודו והכשירם להגן על שכונת היהודים מפני האספסוף שעלול להתנפל עליהם. כל זאת במקביל ללימודיו באוניברסיטה ולפעילותו הגלויה ב'מכבי-החלוץ'. לקראת ההכרזה על הקמת מדינת ישראל ביום שישי, 14 במאי 1948, יצאו מאיר וחניכיו להגן על הרובע היהודי. משה מרזוק נשא על גופו את האקדח ובו שלושה כדורים בלבד, ולמאיר נתן רימון יד ואמר 'אני מקווה שלא תצטרך לזרוק אותו על האספסוף, כי אם זה יקרה, כל קהיר תהיה ברובע ותשחט את היהודים'. בשבת אחר הצהריים נהר המון מוסת אל רובע היהודים, מחוץ לחומות הרובע ניצבו מאיר שהיה חמוש ברימון, וחניכיו שלושים וחמישה במספר שהיו חמושים באלות למלחמות קפא"פ, לפתע נשמעה ירייה בודדת מאקדח. האספסוף עצר, סב על עקבותיו והחל נמלט. מאיר ואנשיו עקבו אחר הנמלטים ורק לאר שווידאו כי התפזרו שבו אל הרובע. חצי שעה לאחר ששבו לרובע היהודי הגיעו השוטרים. הם חיפשו את האקדח ממנו נורתה היריה, אך האקדח כמו גם הרימון הוטמנו בסליק שהיה ברצפת בית הכנסת 'בעל הנס'.
ב-1951 גייס משה מרזוק את מאיר זפרן לרגל למען ישראל. הם צרפו אליהם את אלי נעים, צזאר כהן ומרסל ניניו שהיוו את התא הקהירי, ובמקביל נבנה גם התא האלכסנדרוני שבו היו חברים שמואל עזר, רוברט דסה, ויקטור לוי ופיליפ נתנסון. מאיר לא היה שלם עם גיוסה של מרסל ניניו וחשש שאם תיתפס, יענו ויאנסו אותה. עוד הציע לגייס מוסלמים או קופטים ולא יהודים מקומיים, אך השגותיו נותרו ללא מענה. מאיר סירב לבקשת מרזוק שייצג את המודיעין הישראלי לבצע פיגועים אך סיפק מידע מודיעיני רב. הוא הצליח להיכנס למחנות צבא בסביבות קהיר בתואנות שונות, שוטט בהם, אסף מידע, מיפה אותם ומסר כל זאת למרזוק. בנוסף לכך עסקו השניים בהכנת מנשרים ובהפצתם באישון לילה ברחובות קהיר.
המשפט
מאיר זפרן נתפס ביולי 1954, ימים אחדים אחרי ניסיון הפיגוע בקולנוע ריו באלכסנדריה. הוא נשפט לשבע שנות מאסר עם עבודות פרך. במהלך שהותו בכלא השתדלו הוריו ואחותו לסייע לו ולחבריו. בעקבות מבצע קדש גורש אביו של מאיר ממצרים והגיע באנייה למרסיי, ומשם הפליג ארצה. הנשיא יצחק בן-צבי המתין לו על הרציף בחיפה, קיבל את פניו והבטיח לו שמדינת ישראל תדאג למאיר ולחבריו האסירים.
אמו הייתה נחושה בהחלטה לא לצאת ממצרים כל עוד מאיר כלוא. היא הצליחה להגיע עד לראש שירותי הביטחון במצרים ולהשיג את אישורו לכך שהיא יחד עם בתה הבכורה רוזט יישארו במצרים עד לשחרורו של מאיר. השתיים יצאו ממצרים רק לאחר שמאיר השתחרר מן הכלא ב-1961.
השחרור והעלייה לישראל
לאחר שיחרורו המריא זפרן לצרפת. בשדה התעופה בפריז המתין לו יחזקאל בן-סירא, צנחן לשעבר ונכה צה"ל, חבר קיבוץ מעגן מיכאל, ונציג המוסד באותם ימים. מאוחר יותר פגש בשדה התעופה גם את אביו והשתדל להרגיעו שהוא יצא בריא ושלם מן הכלא המצרי. זפרן שהה בפריז במשך חודשיים שבמהלכם ניסו לשכנעו שיעבור לברזיל ויחיה בזהות חדשה שיקבל, אך הוא התעקש להגיע לישראל. זפרן התקבל בלוד על ידי ראש אמ"ן, האלוף אהרן יריב שקיבל את פניו בהכרזה ‟Welcome home, Captain Zafran!”, וכך התברר לו שהוא קיבל דרגת סרן בצה"ל.
החיים בישראל
מאיר זפרן קיבל דירה בקריית ים ב', בשיכון של צבא הקבע, והחל ללמוד עברית באולפן בבת גלים. מכיוון שהיה בעל תואר מהנדס באדריכלות ובהנדסת בניין מאוניברסיטת קהיר, הוא התקבל מיד לעבודה בעירית חיפה במחלקת התכנון ובמחלקת הבנייה. המיזם הראשון שניהל היה הקמת בית הספר 'ביכורים' במרכז הכרמל, ובשנתו האחרונה בעירייה היה בין אנשי הצוות שהקים את המגדל של אוניברסיטת חיפה. הוא עבד בעיריית חיפה תשע שנים. אחרי מלחמת ששת הימים הוענקה למאיר דרגת רב-סרן. ב-1970 נסע זפרן עם משפחתו לגבון מטעם חברת פדרמן, ולחוף השנהב מטעם 'סולל בונה' וניהל שם מיזמים רחבי היקף. בתום שלוש שנים בחוף השנהב התמנה זפרן למנהל סניף 'סולל בונה' בטוגו, ואשתו ושני ילדיו שבו לחיפה. זפרן שב לישראל מעט לפני מלחמת יום הכיפורים. במהלך המלחמה ואחריה הוא ריכז כעשרים פרויקטים של חברת 'עמידר' בצפון הארץ, בתל אביב ובירושלים, ומילא את מקומם של מהנדסים אשר גויסו למילואים.
זפרן הלך לעולמו בביתו שבחיפה ב-30 באוקטובר 2022.
יהונתן גפן
יהונתן גפן (22 בפברואר 1947 – 19 באפריל 2023) היה משורר, מחזאי, סופר, עיתונאי, סאטיריקן, פובליציסט, עורך, תסריטאי, פזמונאי, מתרגם, קומיקאי ומנחה ישראלי.
מאיר זפרן
ציוריו
בעת שהותו באפריקה העלה מאיר על הכתב 24 רישומים ובהם חוויותיו וחוויות עמיתיו מתקופת המעצר, החקירות, המשפט והמאסר בקהיר. ציוריו הוצגו בתערוכה במרכז למורשת המודיעין בגלילות. זפרן המשיך לעסוק בתחביבו עם פרישתו לגמלאות, וביתו משמש מוזיאון קטן ליצירותיו.
יהונתן גפן
גפן כתב מאות שירים ופזמונים מוכרים למבוגרים ולילדים. ספרו לילדים "הכבש השישה עשר" הפך לתקליט פורץ דרך ואחד הנמכרים בכל הזמנים. כמו כן כתב ספרי סיפורת ומחזות שזכו להצלחה.
ביוגרפיה
גפן נולד, גדל והתחנך במושב נהלל. נולד לישראל גפן ולאביבה לבית דיין, אחותו של משה דיין. היה הבכור במשפחה ולו שלוש אחיות: נורית גפן בצר, זהר בצר וענת בן ארי. גפן היה נינו של הרב שם טוב גפן.
שירות צבאי
גפן התגייס לצה"ל ושירת בצנחנים. הוא שובץ בגדוד 202, בפלוגה עליה פיקד מתן וילנאי, עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שירת בחטיבת גולני כמפקד מחלקה בגדוד 17 (אריות הגולן) ולחם במלחמת ששת הימים בשכם וברמת הגולן, בין השאר בקרב תל פאחר. בהמשך שימש גפן כקצין מודיעין בגדוד 12 (ברק) והשתחרר בדרגת סגן.
במהלך שירותו הצבאי, בנובמבר 1967, מתה אמו אביבה, מנטילת מנת יתר של תרופה. בספרו "אשה יקרה" גילה גפן שלדעתו מדובר בהתאבדות, וכי אמו הייתה שרויה בדיכאון.
מגורים בתל אביב ולונדון
עם שחרורו בשנת 1969 עבר לתל אביב ופרסם כמה שירים על פי עצתו של המשורר הנערץ עליו, נתן אלתרמן. גפן הרבה לשבת בכסית, שם התחכך בבוהמה הישראלית והיה קרוב לחבורת לול המוערכת, אך לא השתלב בה.
ב-1970 הועלתה הצגה מוזיקלית שכתב, "קרחת", בהפקת מיקי פלד, ובהשתתפות אברהם מור, שולה חן, קובי רכט וקובי אושרת. באותה שנה נסע לאנגליה ללימודים באוניברסיטת קיימברידג'.
עם חזרתו לארץ ב-1972 התיישב בתל אביב והחל לכתוב טור שבועי בעיתון "מעריב".
מלחמת יום כיפור
בשנת 1973, במהלך שירות המילואים שלו, לחם גפן במלחמת יום הכיפורים בחזית הדרום, כקצין מבצעים בגדוד 48 של חטיבת הצנחנים "חוד החנית", עליו פיקד שמעון כהנר (קצ'ה), תחת אוגדה 143 בפיקודו של אריאל שרון. גפן לקח חלק במבצע אבירי לב של צליחת תעלת סואץ, ובקרבות בגזרת אסמאעיליה.
חודש שלם של לחימה, התחפרות בשוחות, ספיגת הפגזות וספירה יומית של הרוגים ופצועים היו בשביל גפן סיוט מתמשך, שליווה אותו לכל ימי חייו. כדי לברוח מהסיוטים החלו הוא וחברו הטוב לשתות כמות גדולה של קוניאק זול בצירוף של כדורי מרץ שנבזזו מחגורים של גוויות של חיילים מצרים.
גפן חזר מהמלחמה אל משפחתו, שכללה אז את בנו אביב, שהיה תינוק בן חצי שנה כאשר החלה המלחמה. לטענתו הוא חזר כ"רוח רפאים" שאינו יכול לתפקד לא כבעל, לא כאבא ולא ככותב. הוא התעורר כל לילה עקב סיוטים חוזרים מהקרבות. באותה התקופה לא הייתה מודעות לטיפולים להלם קרב, והוא ניסה להתמודד עם הסיוטים על ידי שתיית אלכוהול, דבר שהביא עימו רגשי אשמה ובושה. האלכוהוליזם תואר בהמשך על ידי בנו אביב גפן בשיריו, דבר שגרם צער ליהונתן. רק לאחר שנים רבות סיפר גפן את הרקע שהביא אותו לבריחה לאלכוהול.
לאחר מלחמת יום הכיפורים חבר לישעיהו בן-פורת, איתן הבר, אורי דן, אלי לנדאו, חזי כרמל ואלי תבור לכתיבת הספר "המחדל", במטרה שההנהגה המדינית והצבאית במלחמת יום הכיפורים תפנה את מקומה.
לאחר מלחמת יום כיפור
בשנת 1974 העלה יחד עם דני ליטני מופע בשם "זה הכול בינתיים, בינתיים זה הכול", שזכה להצלחה גדולה מאוד. היה זה הראשון מבין מספר רב של מופעים שהעלה, המתאפיינים בשירים אשר חלקם מקוריים שלו וחלקם מתורגמים ובקטעי סטנד-אפ המושפעים מלני ברוס ומשופעים בביקורת כלפי הממסד, הצבא והחברה. סימני ההיכר שלו הם בין השאר שנינותו וסגנונו הייחודי – ספק שירה ספק דקלום.
ב-1975 העלה יחד עם דני ליטני ואחרים את המופע "מכתבים למערכת", שזכה להצלחה מרובה. אלבום המופע יצא ב-1976.
בשנת 1977 חווה גפן טרגדיה משפחתית נוספת כשאחותו נורית התאבדה.
מספר ספרים של גפן מכילים איורים של אחותו, נורית גפן בצר. ביניהם "שירים שענת אוהבת במיוחד", "יום אחד...כך מתחילים כל הסיפורים שענת אוהבת במיוחד" ו"הכוכבים הם הילדים של הירח".
בשנת 1978 פרסם גפן את ספר שירי ילדים "הכבש השישה עשר", שהפך בהמשך גם לתקליט. הספר לא זכה להצלחה גדולה, אבל בעקבותיו הפיק דודו אלהרר תקליט המבוסס על שירי הספר. ב-22 בנובמבר 1978 יצא לאור התקליט בהשתתפות גפן, יהודית רביץ, גידי גוב, דויד ברוזה ויוני רכטר. האלבום זכה להצלחה גדולה ותרם לפרסומו של גפן.
שנותיו המאוחרות
לאחר גירושיו מנורית גפן, חברו יאיר לפיד הכיר לו את השחקנית אווה חדד שהייתה אשתו השנייה. השניים גרו יחד בניו יורק. מנישואים אלו נולדה ב-1995 בתו נטאשה, אולם גם נישואיו לחדד הסתיימו בגירושין. מאוחר יותר, ניהל גפן מערכת יחסים קצרה עם שרי אנסקי.
בשנים האחרונות לחייו התגורר במושב בית יצחק שבעמק חפר.
מצבו הבריאותי ומותו
בערוב ימיו פיתח אלופציה אראטה, מה שהשפיע על רוחו וגרם לו להפחית במספר הופעותיו הציבוריות.
גפן נפטר בביתו ב-19 באפריל 2023 בגיל 76, לאחר שלקה באירוע לבבי בעקבות מחלת טרשת העורקים. הוא נקבר בבית העלמין בנהלל בסמוך לקברו של דודו, משה דיין, ולצד בן דודו, אסי.