cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קהילת יהודי דווינסק
הנצחת הקהילה
מאז אמצע שנות ה־60, בכל אוגוסט (מאז 1992), יהודים ולא-יהודים, כמו גם הרשויות המקומיות של דאוגאוופילס, משתתפים בכינוס אבל שנתי שמתקיים ליד האנדרטה במזצ'ים.
ב־4 ביולי בכל שנה מצוין יום הזיכרון הרשמי לשואה בלטביה.
בעיר יש בית כנסת אחד שנבנה בשנת 1850. מוזיאון "יהודי דאוגבפילס ולטלגיה" ממוקם בקומה השנייה של בית הכנסת ופתוח למבקרים, תערוכת המוזיאון מספרת על חיי היהודים ומסורות החיים בלטגיה ודאוגבפילס מאז שנת 1935. התערוכה מייצגת את השינוי במספר היהודים, סיפורי אחים בתמונות, פריטי בית ודת וכן מגוון פרסומים: מגזינים, לוחות שנה וספרים, על חיי היהודים בדאוגאוופילס ולטלגיה.
אישים חשובים בקהילה
בעיר שימשו שני תלמידי חכמים ענקיים אשר היו בה בתפקיד במקביל. ר' מאיר שמחה הכהן, מגדולי התורה שבדורו, בעל ה"אור שמח" על "משנה תורה" של הרמב"ם, אשר חיבר עוד ספרים רבים. הוא שימש כרב בקהילה ברציפות מ־1888 עד מותו ב־1926. ובמקביל אליו היה את הגאון הרוגצ'ובי שכיהן מ־1889 עד מותו ב־1936, עם הפסקה בשנים 1914–1924 שבהן עזב את העיר ושימש את רב הקהילה החסידית בפטרבורג. למרות שהם היו רבנים באותן השנים ובאותה עיר, הם היו רבני קהילות שונות: ר' מאיר שמחה הכהן של קהילת המתנגדים והרוגצ'ובי של קהילת החסידים.
ציונם נמצא בדאוגבפילס בתוך שטח של בית העלמין המקומי.
אולפור רגנר גרימסון
אולפור רגנר גרימסון (באיסלנדית: Ólafur Ragnar Grímsson; נולד ב-14 במאי 1943) הוא נשיא איסלנד החמישי, ששימש בתפקיד בשנים 1996–2016. מאז פרישתו מהנשיאות הוא עומד בראש ארגון ללא מטרות רווח שנקרא החוג הארקטי.
ביוגרפיה
היה חבר האלת'ינגי, בית הנבחרים האיסלנדי, ושר האוצר בשנים 1988–1991, כיהן כיו"ר תנועת השמאל של העם באיסלנד (הגוש המפלגתי הגדול של השמאל). נבחר לראשונה לנשיאות ב-1996, בשנית ב-2000, בשלישית ב-2004, ברביעית ב-2008 ובחמישית ב-2012.
מכיוון שההתחממות הגלובלית והעלאת עלויות הדלק עמדו בראש סדר היום הבינלאומי, גרימסון היה מעורב באופן פעיל בקידום הפתרונות. במהלך כהונתו הפכה איסלנד - עם אוכלוסייה של 310,000 איש בלבד - למרכז מוביל במחקר ופיתוח של אנרגיה חלופית, בעיקר גיאותרמית. גרימסון משך תשומת לב בשנת 2007 כאשר תמך בפרויקט מחקר חדש ושאפתני מחוץ לרייקיאוויק, שם תכנן צוות מדענים בינלאומי להפחית את פליטת הפחמן הדו-חמצני על ידי הטמנת ה CO2 בסלע עמוק מתחת לאדמה.
בבחירות 2004 קיבל 67.5 אחוזים מן הקולות ושוב נבחר לנשיא. עם זאת, הביקורת הציבורית על מהלכיו התבטאה כנראה בשיעור ההצבעה הכללי, שהיה נמוך מן הרגיל (63 אחוז לעומת 80 אחוז ומעלה בדרך כלל), ובכך ש-21 אחוזים מן הפתקים היו פתקים לבנים.
חייו האישיים
גרימסון נישא ב-1974 לגורן קתרין פורברגסדוטיר, שילדה לו תאומים שנתיים לאחר מכן. רבים סבורים כי הפופולריות של אשתו תרמה מאוד לבחירתו לנשיא. מותה ב-1998 הכה בהלם את האומה האיסלנדית.
הוא נישא בשנית לדורית מוסאיוף, ישראלית במוצאה. לאחר שלוש שנות אירוסין נישא הזוג בשנת 2003 בארמון הנשיאות, בטקס פרטי וצנוע.
הופליטומריקס
הופליטומריקס (שם מדעי: Hoplitomeryx) הוא סוג נכחד של מעלה גירה קדום מקבוצת הפקוריים, שהיה קרוב לאיילים ולאיילי המושק ובעל דמיון מסוים לאנטילוקפרה, אך הוא השתייך למשפחה נפרדת מהם. הוא התקיים באי הקדום גרגנו, המצוי כיום בשטחי פוג'ה שבאיטליה. המאובנים שלו הוגדרו ב-1984 בידי ג'וזף ליינדרס (Joseph Leinders) ונכללו בו 6 מינים.
ההופליטומריקס דמה מעט לאייל אך הכיל בפיו ניבים בולטות כמו של אייל מושק או של אלקרן הגדות והיה בעל 5 קרניים זקורות דומות לקרני אייל כרמל אך נראה שהיו בעלי בסיס קשיח כמו של צבי או אנטילוקפרה. כמו מרבית המינים הקרובים לו הוא היה מעלה גירה בעל 3 מדורים בקיבתו. הרגליים היו דקות אך בעלות מפרקים חזקים. כמה מהמינים עברו גמדיות איים כמו H. matthei שהגיע למשקל 45 ק"ג המין H. devosi שהיה קטן יותר והגיע למשקל של 20 ק"ג בלבד. עם זאת שאר המינים היו גדולים יותר והגיעו לגובה 105 ס"מ ולמשקל 110 ק"ג, מה שהופך את הסוג לבעל החיים הגדול ביותר באי הקדום, בו היו מספר מינים קטנים שחלקם עברו ענקיות איים למשל הקיפוד הקדום דינוגלריקס, הברווז גרגנורניס וכמה עופות דורסים שהתגדלו.
כמה חוקרים רואים דמיון בינו לבין האייל האמיתי קנדיאצרווס מהאי היווני קרפאתוס, אך הקשר המורפולוגי ביניהם מסתורי כשיש מספר הבדלים ביניהם בגודל הגפיים ומבנה הלסתות.
בלזה
בַּלְזָה (שם מדעי: Ochroma pyramidale, או Ochroma lagopus ובעברית: אוכרומה צריפית) הוא עץ גדול, מהיר-צמיחה המגיע לגובה 30 מטר, ונפוץ מהצפון הטרופי של דרום אמריקה ועד לדרום מקסיקו. הוא עץ ירוק עד, או נשיר בעונה היבשה, אם זו ארוכה. לעץ עלים גדולים (30–50 ס"מ) דמוי כפות, בעלי אונות. השם "בלזה" נגזר מהמילה הספרדית לרפסודה.
העץ קל ורך מאוד, בעל סיבים גסים, ולמרות היותו רך מאוד, בלזה מסווג כעץ קשה בשל העובדה כי זרעיו אינם מכוסים בעת נשירתם מהעץ. צפיפות העץ נעה בין 100 ל-200 ק"ג למטר מעוקב, כאשר הממוצע עומד על כ-140 ק"ג למטר מעוקב (כשליש מצפיפות סוגים אחרים של עץ קשה). תכונה זו הופכת אותו לפופולרי מאוד לבניית דגמים, ולחומרי ציפה (כמו חגורות הצלה), ושימש גם את תור היירדאל לבניית רפסודת קון-טיקי המפורסמת. עץ בלזה משמש גם לבניית מבנים קשיחים וקלים במיוחד עבור ניסויי דגמי גשרים, מטוסי עץ קלים ומחבטי טניס שולחן (בדרך כלל בין שתי פיסות עץ לבוד).
יצחק סמואל (פרופסור)
יצחק סמואל הוא פרופסור אמריטוס המתמחה בתחום הסוציולוגיה הארגונית. כיהן כדיקן הפקולטה לניהול באוניברסיטת חיפה. קודם לכן, כיהן כסגן-נשיא וכראש בית הספר לניהול במכללה האקדמית גליל מערבי.
קורות חייו ופועלו
יצחק סמואל רכש את השכלתו האקדמית בסוציולוגיה, בפסיכולוגיה חברתית, במדע המדינה ובמדעי הניהול באוניברסיטה העברית בירושלים, בטכניון בחיפה ובאוניברסיטת מישיגן בארצות הברית. השתלם באוניברסיטאות סטנפורד וברקלי בקליפורניה, באוניברסיטה של שיקגו, במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בארצות הברית, באוניברסיטת קרלטון בקנדה ובאוניברסיטה הטכנולוגית של סידני באוסטרליה.
לימד באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת בר-אילן, באוניברסיטת חיפה, בטכניון ובמכללות הביטחוניות.
בין השנים 1979–1994 עבד ברפא"ל (רשות פיתוח אמצעי לחימה), שבה מילא תפקידים שונים, ובהם כממונה על פיתוח משאבי אנוש, על פיתוח הארגון ועל פיתוח מנהלים.
סמואל כיהן כראש תוכנית ההתמחות בסוציולוגיה ארגונית-יישומית וכראש התוכנית בפיתוח ארגוני-מערכתי במסגרת לימודי התואר השני בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה, וכן כראש החוג. שימש כנשיא ה-11 של האגודה הסוציולוגית הישראלית. היה יו"ר המועצה הציבורית המכוננת של חוק היועצים הארגוניים בישראל; יועץ אקדמי של החטיבה למנהל עסקים וניהול כללי ביחידה ללימודי חוץ של אוניברסיטת חיפה ויועץ מדעי של הירחון "משאבי אנוש". היה חבר הוועדה הבינלאומית להערכת לימודי הסוציולוגיה בישראל מטעם המועצה להשכלה גבוהה.
Nevermind
Nevermind הוא אלבומה השני של להקת הגראנג' האמריקאית נירוונה. הוא יצא בספטמבר 1991 ונמכרו ממנו למעלה מ-10 מיליון עותקים בארצות הברית ו-30 מיליון עותקים בעולם.
מגזין NME, דירג את האלבום במקום ה-90 ברשימת "500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים של NME". בשנת 2020 האלבום דורג במקום השישי ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של מגזין רולינג סטון. מגזין Spin כלל את האלבום במקום הראשון ברשימת "300 האלבומים הטובים ביותר ב-30 שנים האחרונות (1985-2014), שנערך בשנת 2015.
סקירה כללית
האלבום הופק בידי בוץ' ויג ומוקסס בידי אנדי ואלאס, שעיבד את הגיטרות המעוותות, התופים הרועשים, הבס הרועם והשירה הבלתי נשלטת של קורט קוביין למוזיקה שקהל נרחב של שוחרי מוזיקה יוכל להימשך אליה, ושיקבע מדד של איכות למוזיקת הרוק בהמשך העשור. קוביין הביע מאוחר יותר אי שביעות רצון מההפקה המצוחצחת והידידותית לתחנות הרדיו של האלבום, אך בהזדמנות אחרת הודה שלעיתים ההאזנה לאלבום ריגשה אותו עד דמעות.
הסינגל הראשון מתוך האלבום, Smells Like Teen Spirit, והוידאו-קליפ שנלווה אליו שהציג התאספות של תלמידי בית ספר תיכון שיוצאת משליטה, שודרו באינטנסיביות לקראת סוף 1991. הסינגלים שבאו בעקבותיו, Come As You Are ,Lithium ו-In Bloom, זכו אף הם להצלחה. האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים של בילבורד וספריית הקונגרס הצהירה עליו כ"חשוב מבחינה תרבותית, היסטורית ואסתטית" וכללה אותה באוסף המוזיקה שלה. Nevermind קיבל אלבום זהב ופלטינה ב-27 בנובמבר 1991.
שמו של התינוק שעל גבי העטיפה הוא ספנסר אלדן שהיה אז בן ארבעה חודשים. החכה והשטר הוספו לתמונה לאחר מכן. חברת התקליטים הכינה עטיפה חלופית ללא איבר המין מכיוון שהיא חששה שאנשים יראו את העטיפה כפוגענית, אך קורט קוביין הבהיר כי הפשרה היחידה שיסכים לה היא כיסוי איבר המין עם סטיקר שעליו הכיתוב "אם אתה נפגע מזה, אתה בטח פדופיל בארון". התינוק ספנסר אלדן הגיש תביעה נגד הלהקה על כך שלא צנזרו את אבר מינו כ30 שנה לאחר צאת האלבום, בספטמבר 2021 בטענה כי מדובר בפורנוגרפיית ילדים שאסורה על פי חוק בינלאומי.
בשל תקלה טכנית, ברוב העותקים שהופצו בארצות הברית לא מופיע הקטע Endless, Nameless, שמתחיל להתנגן בדקה ה-13:51 של הרצועה ה-12. הקטע הוא רעש מאולתר-למחצה שהוקלט לאחר הקלטה מוצלחת במיוחד של השיר Lithium.
תביעתו של ספנסר אלדן
בינואר 2022 נדונה בבית משפט בלוס אנג'לס תביעת הנזיקין שהגיש ספנסר אלדן. לטענתו, הוא צולם עירום ללא אישור חתום מהוריו באופן שהפר את האיסור על פורנוגרפיית ילדים, והצלם קירק ודל השליך אותו למים בתנוחות שהבליטו את איבר המין שלו, במתכוון. לדברי אלדן, תמונתו כתינוק השוחה לעבר קרס דיג שעליו נעוץ שטר, דימתה אותו לעובד מין המנסה לתפוס דולר, והפצתה בכל העולם גרמה לו נזקים לכל חייו.
התביעה כללה 17 נתבעים, בהם הלהקה עצמה, מספר חברות תקליטים ומעצבים אמנותיים, ואת קורטני לאב, האפוטרופסית של עזבונו של קורט קוביין. בכתב ההגנה טענו הנתבעים שאלדן דווקא נהנה מהיותו "התינוק של נירוונה", והוא אף שכפל את התמונה ומכר אותה תמורת כסף, הופיע בתוכנית אירוח בבגד שהיווה פרודיה על גוף תינוק עירום, וקיעקע על חזהו את שם האלבום. ב-3 בינואר דחה השופט את התביעה, מכיוון שחלף המועד האחרון להגשתה, אך איפשר לאלדן ארכה בת 10 ימים להגישה מחדש, ואלדן הגיש את התביעה פעם נוספת ב-13 בינואר 2022. בספטמבר 2022 נדחתה תביעתו של אלדן בשל התיישנות.
אנדרו ויטרבי
אנדרו ג'יימס ויטרבי (נולד ב-9 במרץ 1935), הוא יהודי-אמריקאי ממוצא איטלקי, פרופסור להנדסת חשמל ואיש עסקים. ידוע כמייסד קוואלקום, יחד עם ארווין ג'ייקובס, וממציא אלגוריתם ויטרבי.
קורות חיים
ויטרבי נולד בברגמו שבאיטליה, להורים יהודים. אביו, אכילה, היה רופא עיניים וקרוב משפחה של פרימו לוי. לאחר חקיקת חוקי הגזע באיטליה, בשנת 1939, הוא ומשפחתו הגיעו לארצות הברית כפליטים. שמו המקורי היה "אנדראה", אך כשהתאזרח בארצות הברית, שינו הוריו את השם ל"אנדרו" מכיוון ש"אנדראה" היה שם נשי במדינות דוברות אנגלית. ויטרבי למד בבית הספר הציבורי Boston Latin School ולאחר מכן נרשם למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) ב-1952, שם למד הנדסת חשמל. ב-1957 קיבל את התואר הראשון והשני שלו בתחום זה ב-MIT. בין מוריו היו קלוד שנון, נורברט וינר ורוברט פאנו. את הדוקטורט שלו בתקשורת דיגיטלית קיבל באוניברסיטת דרום קליפורניה.
יחד עם ארווין ג'ייקובס, הוא ייסד את חברת "Linkabit" ב-1968, קבלן צבאי קטן. יחד עם ג'ייקובס הוא ייסד גם את חברת קוואלקום ב-1985, חברה המתכננת ומייצרת מוצרי מוליכים למחצה בעיקר לתחום תקשורת הנתונים האלחוטית. ויטרבי הוא נשיא "The Viterbi Group", פירמת הון סיכון. בשנת 2000 דורג במקום ה-386 ב"רשימת פורבס 400", רשימת עשירי ארצות הברית, עם שווי מוערך של 640 מיליון דולר.
בשנת 2002 תרם ויטרבי מרכז מחשבים על שמו לבית ספר התיכון שבו למד. ב- 2004 נקרא בית הספר להנדסה של אוניברסיטת דרום קליפורניה על שמו, לאחר שתרם 52 מיליון דולר. ביוני 2015 תרם 50 מיליון דולר לפקולטה להנדסת חשמל של הטכניון, שתקרא על שמו ועל שם אשתו המנוחה.
ויטרבי חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת דרום קליפורניה, בחבר הנאמנים של הטכניון וכן בחבר הנאמנים של מוסד המחקר הרפואי "The Scripps Research Institute".
ויטרבי היה נשוי לארנה פינצ'י עד לפטירתה ב-2015, ונולדו להם שלושה ילדים. בנם אלכסנדר נפטר מהתקף לב בגיל 40, בנובמבר 2011.
קרולין פיקלס
קרולין פיקלס (באנגלית: Carolyn Pickles; נולדה ב-8 בפברואר 1952) היא שחקנית אנגלייה שהופיעה בתיאטראות וסט אנד ובטלוויזיה הבריטית. היא גילמה את שלי ויליאמס באופרת הסבון "אמרדייל" של רשת ITV.
ביוגרפיה
פיקלס נולדה בווייקפילד שביורקשייר. היא בתו שלו שופט בית המשפט העליון ג'יימס פיקלס, אחיינית של השחקנית כריסטינה פיקלס, ושל השחקן איש הרדיו וילפרד פיקלס. פיקלס גלדה בהליפקס שבמערב ריידינג של יורקשייר ולמדה שם בבית ספר. היא למדה דרמה באוניברסיטת מנצ'סטר, ושיחקה בתפקידים אחדים בהפקות סטודנטים בהם במחזה "Narrow Road to the Deep North" מאת אדוארד בונד, ובתפקיד הראשי במחזה "אמא קוראז' וילדיה" מאת ברכט. היא הצטרפה ללהקת הדרמה של רדיו ה-BBC.
ב-1986 שיחקה פיקלס בתפקיד מיס בלובל בסדרת הטלוויזיה באותו שם של ה-BBC המבוססת על הקריירה של מרגרט קלי לייבוביצ'י. היא שיחקה במשך שנתיים בסדרה "The Bill" בתפקיד פקד בילוש קים ריד, גילמה את סימון טרווליאן בסדרה "ממאי עד דצמבר", ובתפקיד קתרין רמזי בסדרה הסקוטית "The Tales of Para Handy". עוד הופיע פיקלס בסדרת הדרמה החינוכית לילדים "Through The Dragon's Eye". ב-1982 שיחקה בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "We'll Meet Again". פיקלס השתתפה במספר סרטי קולנוע בהם "טס" בבימויו של רומן פולנסקי משנת 1979, "אגאתה" (1979), ו-"The Mirror Crack'd" (מ-1980). ב-1995 שיחקה בתפקיד לינדה ליבינגסטון בסרט "Io no spik inglish" יחד עם פאולו וילאג'ו. פיקלס גילמה את צ'ריטי בורבג' בסרט "הארי פוטר ואוצרות המוות".
ב-2013 שיחקה פיקלס בתפקיד העיתונאית מגי רדקליף בסדרת הדרמה "ברודצ'רץ'" של רשת ITV. בהמשך השתתפה בעונות השנייה והשלישית של "ברודצ'רץ'" ששודרו ב-2015 וב-2017 בהתאמה.
חיים אישיים
פיקלס חיה בצפון לונדון. יש לה שתי בנות, אחת מהן היא השחקנית לוסי פיקלס.
עבד אל-עזיז א-זועבי
עבד אל-עזיז א-זועבי (בערבית: عبد العزيز الزعبي; תעתיק מדויק: עבד אלעזיז אלזעבי; 4 בפברואר 1926 – 14 בפברואר 1974) היה איש ציבור ערבי-ישראלי שכיהן כראש עיריית נצרת, כחבר הכנסת וכסגן שר הבריאות מטעם מפ"ם.
ביוגרפיה
א-זועבי נולד בנצרת, צאצא למשפחת זועבי. בסיום לימודיו התיכוניים, למד בקולג' הערבי בירושלים והחל לעבור כפקיד מכס בממשלת המנדט הבריטי. עם קום המדינה השתלב בשירות המדינה ועבד כפקיד במינהל מקרקעי ישראל. במנהל הוא עבד עד שנת 1958 ובמהלך שנים אלו נבחר למזכיר אגודת עובדי המדינה בנצרת. במקביל החלה פעילותו הציבורית, משום שהיה ממייסדי "האיגוד היהודי-ערבי לשלום ולשוויון זכויות" (1956) וחבר מערכת העיתון "ניו אאוטלוק".
בשנת 1958 הצטרף א-זועבי למפ"ם ונבחר מטעמה למועצת העיר נצרת (1961–1974). בשנים 1961–1965 כיהן כסגן ראש העירייה בתואר ללא שכר. בבחירות בסוף שנת 1965 עלה כוחה של רק"ח שזכתה בשבעה מנדטים, וא-זועבי שהיה הנציג היחיד של מפ"ם היה ללשון המאזנים בין רק"ח ומפא"י. הוא נבחר בקולות רק"ח, בניגוד לעמדת מפלגתו, לתפקיד ראש העיר וניסה ללא הצלחה לגבש קואליציה רחבה שתכלול את רק"ח ואת המערך. לאחר שלושה חודשים הוא התפטר ולעירייה מונתה ועדה קרואה.
בשנים 1965 עד 1966 הוא שימש גם כעורך הירחון "אל-פג'ר", חבר מערכת בשבועון "אל-מרסד" ונמנה בין מייסדי המכון הערבי בגבעת חביבה.
בשנת 1965 נבחר א-זועבי לכהן כחבר הכנסת בכנסת השישית. כהונתו נמשכה תשע שנים (מטעם המערך), עד לפטירתו, ובמהלכן הוא היה חבר בוועדות הכלכלה, הפנים והעבודה והרווחה. בשנת 1971 מונה לסגן שר הבריאות וכיהן בממשלת ישראל החמש עשרה, תחת שר הבריאות ויקטור שם-טוב.
א-זועבי נפטר באופן מפתיע בפברואר 1974, בגיל 48. א-זוועבי נפטר בעודו מכהן כסגן שר הבריאות וחבר הכנסת השמינית.
חיים אישיים
בנובמבר 1967 התחתן עם יהודייה בנישואין אזרחיים בקפריסין.
א-זועבי הוא חלק מחמולת זועבי, שהוציאה מספר חברי כנסת, ראשי ערים ואישי ציבור אחרים.
נתן שחם
נתן שחם (29 בינואר 1925, ד' בשבט ה'תרפ"ה – 18 ביוני 2018, ה' בתמוז ה'תשע"ח) היה סופר, עורך, מתרגם, מחזאי ומשורר ישראלי, חתן פרס ישראל לספרות לשנת 2012 (ה'תשע"ב).
ביוגרפיה
שחם נולד בשם נתן שטיינמן בתל אביב הקטנה בשנת 1925, בנם של ורדה לבית בריסמן, גננת, ושל הסופר אליעזר שטיינמן, שעלו לארץ ישראל שנה קודם לכן עם אחיו הגדול דוד שחם (לימים סופר אף הוא). סיים את לימודיו בגימנסיה הרצליה, ובנעוריו היה חבר ב"מחנות העולים" ואחר-כך ב"שומר הצעיר". ביוני 1942 התגייס יחד עם חבריו מהכשרת התנועה לפלמ"ח לפלוגה ה', ועד מהרה מונה לקצין ההסברה של הפלוגה. השתחרר בשנת 1945, והצטרף לקיבוץ בית אלפא. ערב מלחמת העצמאות התגייס מחדש ומונה כקצין ההסברה של חטיבת יפתח. לחם במלחמה, בין היתר בפשיטה על סעסע, והיה מאנשי הפלמ"ח שכבשו את אילת (אז אום רשרש) והניפו את דגל הדיו במבצע עובדה (1949). לאחר המלחמה השתחרר ושב לקיבוץ. בשנת 1952 נישא לקטינה, אלמנתו של חנוך רוזנברג, חבר בית אלפא שנפל במלחמת העצמאות. בני הזוג גידלו יחד את בנה מנישואיה הראשונים, בועז, וכן בת ובן, אורית שחם-גובר (סופרת ואוצרת מוזיאונים) ויבין. השניים היו נשואים עד מותו.
בשנים 1977–1980 שימש נספח תרבות בקונסוליה הישראלית ניו יורק. כן היה משנה ליושב-ראש רשות השידור ועורך בכיר בהוצאת ספריית פועלים.
שחם זכה במספר פרסים ספרותיים, בהם פרס ביאליק לספרות יפה (1988), פרס ראש הממשלה ליצירה ע"ש לוי אשכול (2007) ופרס ישראל לספרות (2012).
במקביל לעבודתו כסופר היה גם כנר וויולן חובב וניגן יחד עם קבוצת נגנים חובבים נוספים.
שחם נפטר בשנת 2018 בביתו שבקיבוץ בית אלפא, בגיל 93. הותיר את אשתו וילדיו.
יצירתו
ב-1943 החל לפרסם משיריו ב"על המשמר" ומסיפוריו ב"ילקוט הרעים".
יצירתו כוללת רומנים, מחזות, קובצי סיפורים, ספרי מסע, ספרי ילדים, וגם ספר מוזיקה. נהוג לזהות את נתן שחם כחלק מקבוצת סופרי דור תש"ח - קבוצה של סופרים ילידי שנות העשרים והשלושים שפעלה בישראל בשנות החמישים ועסקה על פי רוב בהיסטוריה קרובה (מלחמת העצמאות, המאבק בבריטים) ובמציאות יומיומית במדינה המתהווה.
מחזהו "הם יגיעו מחר" (או "המוקש השביעי"), שהועלה בשנת 1950 בתיאטרון הקאמרי, נחשב, ביחד עם "הוא הלך בשדות" של משה שמיר, כאחת מאבני הפינה הבולטות של התיאטרון הישראלי המתחדש. על אף הצלחתו הרבה של המחזה, כתב שחם עוד שלושה מחזות בלבד ובאמצע שנות החמישים פרש מכתיבה לתיאטרון והוא בן 30 בלבד.
קוד תיקון שגיאות
קוד תיקון שגיאות הוא קוד בעל מספר תכונות שמאפשרות לשלוח באמצעותו אוסף של נתונים דרך ערוץ תקשורת רועש, ולנטרל במידה מסוימת את השפעת רעשי הרקע על המידע המתקבל. קודי התיקון פועלים על ידי הגדלת ההבדל בין המילים השונות בקוד, וכך הקטנת הסיכוי שרעש חיצוני יגרום לקליטת מילה השונה מהמילה שנשלחה. כאשר ההבדל בין מילות הקוד גדול במיוחד ניתן אפילו לתקן שגיאות, כל עוד מספר השגיאות קטן מספיק.
מבוא לא פורמלי
המוטיבציה המקורית לבניית קודים לתיקון שגיאות הייתה לצורך תקשורת מעל ערוץ רועש. בעת שליחת מידע על פני תווך פיזי כלשהו (למשל, כבל), עלולות לקרות שגיאות כתוצאה מתופעות פיזיקליות כלשהן (למשל, ביט כלשהו עלול להחליף את ערכו, או להמחק). על בעיה זו ניסה להתגבר קלוד שאנון בשני מאמרים משנת 1948 בהם הוא הציג את המונח של קוד לתיקון שגיאות (יחד עם הנחת היסודות של תורת האינפורמציה). שאנון הציע לקודד את ההודעה בהודעה ארוכה יותר, כך שאם נשלח את ההודעה הארוכה לאורך התווך במקום את ההודעה המקורית, נוכל לפענח ממנה את ההודעה המקורית, גם אם התווך ישבש את ההודעה ששודרה. אם כך, קוד במובן זה נתון על ידי פונקציית קידוד ופונקציית פענוח. שאנון חשב על התווך (במונחים של שאנון: ערוץ או Channel) כעל אובייקט אקראי, המשבש כל ביט בהסתברות ידועה מראש, וחיפש קודים עבורם ההסתברות שהתווך ישבש את ההודעה כל כך עד שפונקציית הפענוח תכשל היא נמוכה.
שנתיים מאוחר יותר, ב-1950, הציג ריצ'רד המינג גישה אחרת להגדרת קודים מתקני שגיאות. המינג רצה שתמיד יהיה אפשר לפענח את מילת הקוד, בהינתן והתווך מוגבל בכמות הביטים שהוא משבש - כאילו היה התווך יריב זדוני בעל היכולת לשבש כמות כלשהי של הביטים המשודרים, במידה לבלבל את הצדדים המתקשרים כמה שאפשר. בגישה זו, במקום לנסות ולמזער את הסתברות השגיאה של המפענח, קוד במובן המינג מנסה להגדיל את המרחק בין כל שתי מילות קוד. בהכללה גסה, ניתן לחשוב על הגישה של המינג כגישת "המקרה הגרוע" (Worst Case) ועל הגישה של שאנון כגישת "המקרה הממוצע" (Average Case).
אינטואיציה עבור שני המובנים של קוד - המגיעה ממבט תאורטי יותר - היא שקוד לתיקון שגיאות מפזר את האינפורמציה של מילה על פני הרבה ביטים, כך שכל ביט נושא כמות קטנה יותר של מידע. באופן אינטואיטיבי, גם אם יימחקו כמה ביטים הנושאים אינפורמציה קטנה כל אחד מהם, עדיין המידע יהיה קריא, ואף אינפורמציה לא תאבד. אינטואיציה זו מסבירה אולי איך מצאו קודים לתיקון שגיאות הרבה שימושים ועניין רב גם מחוץ לתחום של תקשורת מחשבים, תופעה הנראית מפתיעה ממבט ראשון.
הגדרה
במובן של המינג, אנחנו מתעלמים לחלוטין משלבי הקידוד והפענוח ופשוט חושבים על הקוד כעל אוסף של מילים. כך למשל התמונה של פונקציית הקידוד של קוד במובן שאנון היא קוד במובן של המינג. ובאופן פורמלי, אם \Sigma הוא אלפבית (קבוצה סופית של סימנים), קוד C הוא תת-קבוצה של אוסף המילים באורך n, כלומר. אף על פי שגודל האלפבית אינו חייב להיות בינארי, עדיין המונח ביט משמש כשם לתו כללי ב-\Sigma. כדי למדוד את איכותו של הקוד, נעזרים בכמה פרמטרים של הקוד:
נהוג לקרוא לקוד בעל גודל בלוק n, קצב k, מרחק d, וגודל אלפבית q, קוד.
קודים ליניאריים
קודים מעניינים יותר יתקבלו אם נעניק לאלפבית מבנה כלשהו. בפרט, אם נחשוב על האלפבית כשדה סופי:, יקבל \Sigma^n מבנה טבעי של מרחב וקטורי. קוד נקרא קוד ליניארי אם הוא תת מרחב ליניארי של. על אף שבמבט ראשוני נראה שהגדרה זו היא ספציפית למדי ומגבילה, רוב הקודים הטובים הידועים הם למעשה קודים ליניאריים. נשים לב לנקודות הבאות:
אם כך, קוד ליניארי טוב הוא כזה שבו כל מילת קוד מזכירה את 0 מעט מאוד פעמים. דוגמה טבעית לאוסף כזה של אובייקטים הוא פולינומים. זהו הרעיון הבסיסי מאחורי קוד ריד-סולומון. אם נסמן את איברי השדה, ונבחר פרמטר k, קוד ריד-סולומון יוגדר כך:
עובדה ידועה על פולינומים מעל שדות היא שכל פולינום ממעלה לכל היותר k-1, יש לכל היותר k-1 אפסים, ועל כן זהו קוד.
באופן דומה מוגדרים קודים ליניאריים טובים נוספים, כדוגמת קוד אדמר (הבנוי מכל הפונקציות הליניאריות) או קוד ריד-מולר  (הבנוי מכל הפולינומים במספר משתנים וממעלה חסומה).
הגדרה
אם כן, קוד מוגדר על ידי זוג פונקציות (E, D) כש היא פונקציית קידוד הלוקחת הודעה באורך k מעל אלפבית \mathcal X, ומחזירה הודעה באורך n מעל אותו האלפבית, ו היא פונקציית פענוח הלוקחת הודעה באורך כלשהו (שכן הערוץ עלול לשנות את אורך ההודעה) מעל אלפבית \mathcal Y (שכן הערוץ עלול להוציא סימנים הלקוחים מאלפבית אחר) ומחזירה את ההערכה שלה למה הייתה המחרוזת המקורית שנשלחה. באופן דומה לקודים במובן המינג, קצב הקוד (rate) נתון על ידי R = k/n.
ערוץ מוגדר על ידי אוסף התפלגויות הנתמכות מעל, אחת לכל הודעה אפשרית ב. בהינתן הודעה x ב, הערוץ פולט הודעה ב הנדגמת מההתפלגות של x. בהינתן ערוץ, נרצה להגדיר את הקיבולת (Capacity) שלו, מדד של כמות המידע שהערוץ מסוגל להעביר מבלי לפגום בו. ישנן שתי דרכים להגדיר קיבולת:
ממשפט הקידוד מעל ערוץ, שתי ההגדרות שלעיל שקולות.
משפט הערוץ הרועש של שאנון
שאנון התעניין בחישוב הקיבולת של ערוץ, והצליח לחשב את הקיבולת של ערוץ סימטרי בינארי. משפט הערוץ הרועש של שאנון קובע כי לכל, הקיבולת של הערוץ הבינארי BSC_p הוא 1 - H(p), כשH(p) היא אנטרופיית שאנון של משתנה מקרי ברנולי עם הסתברות p:
בתקשורת מחשבים
קודים לתיקון שגיאות מאפשרים תקשורת אמינה מעל ערוץ רועש, על ידי קידוד ההודעה לפני שליחתה, ופענוח ההודעה (המורעשת) בהגעתה ליעד. לשימוש פרקטי, נרצה קודים לתיקון שגיאות בעלי קידוד ופענוח מהירים, ובעלי קצב גבוה. דוגמה בסיסית לקודים שכאלו הם קודי Longitual/Vertical Redundancy Check) LRC/VRC). בקודים אלו, נכתוב את המידע בצורת טבלה, כך שכבכל תא בטבלה ישב אחד מהביטים של ההודעה המקורית, ונוסיף סיבית זוגיות לכל שורה (בLRC) או עמודה (בVRC). בקודים אלו ניתן לזהות לכל היותר שגיאה אחת בכל שורה/עמודה (בLRC/VRC; בהתאמה), אך לא לתקן אותה. היתרון שלהם לעומת זאת הוא שהם יעילים ומאפשרים מימוש קל ומהיר בחומרה. ניתן לשלב בין שיטות אלה, בקוד VLRC, שם נשלח את ביט הבקרה לכל שורה ולכל עמודה. כעת ניתן לזהות עד 3 שגיאות, ואף לתקן שגיאה בודדת, באמצעות הצלבת השורה והעמודה שבהן התגלו שגיאות. שיטה זו שימושית ביותר בבדיקת קבוצה (Group Testing).
שיטות פופולריות נוספות לקידוד הן סיכום ביקורת (checksum) וCRC, בהן משורשרת לסוף ההודעה תוצאת פונקציה כלשהי של ההודעה. בעת הפענוח מחשבים את אותה הפונקציה על ההודעה שהגיעה, ומשווים זאת עם התוצאה הנתונה. הפונקציה נבחרת כך ששינויים רדנומיים בהודעה יגרמו לפלט הפונקציה להשתנות, וכך נוכל לזהות (אך לא בהכרח לתקן) שגיאות בעת העברת ההודעה בהסתברות טובה. יתרונם הגדול של שיטות אלו הוא פשטותם, ויעילותם הגבוהה.
שיטות מתקדמות יותר כוללות קודי קונבולוציה, וקודי LDPC.
במסדי נתונים
בשימוש פרקטי, לרוב נעשה שימוש בקוד חזרות, בעיקר מאחר שהוא מתאים לשימוש במערכות אחסון מבוזרות. עם זאת, גם קודים אחרים שימושיים למדי ולמשל טכנולוגיית אחסון המידע RAID משתמשת בקוד ריד-סולומון.
במדעי המחשב התאורטיים
בעיה בסיסית בסיבוכיות תקשורת היא השוואה בין מחרוזות. בבעיה זאת, אליס מקבלת מחרוזת אחת, בוב מקבל מחרוזת שנייה, ואליס ובוב רוצים - בעזרת תקשורת מינימלית ביניהם - לדעת האם שתי המחרוזות שוות. פתרון טריוויאלי יהיה שאליס תשלח את המחרוזת שלה לבוב, ובוב ישווה ביניהם. אך פתרון זה דורש כמות גדולה של תקשורת בין אליס ובוב (למעשה, פתרון זה הוא אופטימלי ללא שימוש ברנדומיות ). אך בהינתן ולאליס ולבוב יש גישה לאקראיות פומבית, כל אחד מהם יכול לקודד את המחרוזת שלו עם קוד לתיקון שגיאות (אותו הקוד עבור אליס ובוב) ולהתייחס לאקראיות הפומבית כאינדקס של ביט בקוד. אליס תשלח לבוב רק את הביט שבאותו האינדקס בקידוד שלה, ובוב ישווה בין הביט שבאותו האינדקס בקידוד שלו עצמו ובין הביט שהגיע מאליס. הוא יקבע שהמחרוזות שוות אם הביטים שהושוו אכן שווים. אם המחרוזות שהיו לאליס ובוב מלכתחילה היו שוות, גם הקידודים שלהם יהיו שווים ובוב תמיד יצדוק. אחרת, ההסתברות של בוב לענות נכונה היא לפחות המרחק (היחסי) של הקוד. אם אליס ובוב יבחרו קוד עם מרחק גדול, ההסתברות שלהם להצליח תהיה גדולה, בעוד רק ביט אחד נשלח.
בדרנדומיזציה, קודים משמשים לבנייה של אובייקטיביים פסאודו-רנדומיים כמו מחלצי רדנומיות (Randomness Extractors) והתפלגויות עם הטיה קטנה (Small-Bias Distributions). ידועים גם קשרים בין קודים לאובייקטים פסאודו-רנודמיים נוספים, למשל גרפים מרחיבים.
גואלונג
גואלונג (שם מדעי: Guanlong; בסינית: 冠龍; פירוש שמו: "דרקון מעוטר") הוא סוג של דינוזאורים ממשפחת הפרוצרטוזאוריים, שחי בתקופת היורה מלפני 160 מיליון שנה, ממנו נתגלו שני מאובנים בסין, אחד של צעיר ואחד של בוגר. דינוזאור זה נחשב לחוליה מקשרת לאבותיו של הטירנוזאורוס רקס האימתני.
מאפיינים
אורכו של יצור זה הגיע לשלושה מטרים ודמה לדינוזאור שנקבר באותו אזור - דילונג. הוא צויד בשלוש אצבעות ארוכות שהיו גדולות בהרבה מזרועות הטירנוזאורוס והייתה לו קסדה גדולה על ראשו שלא ברורה מטרתה, אך אולי שימשה לתצוגות חיזור ודמתה לקסדת הדילופוזאורוס. משערים כי היו לו גם נוצות. היו לו לסתות ארוכות והוא היה מסוגל לרדוף במהירות אחרי טרפו עם רגליו הארוכות.
יצור זה כנראה ניזון בחבורות מטרף קטן אותו תפס עם רגליו או שיניו החדות.
בתרבות
דינוזאור זה הופיע בסדרה מהפכת הדינוזאורים ובמשחק עולם היורה: המשחק.
UGT
UGT - Unión General de Trabajadores (בספרדית: האיגוד הכללי של העובדים) הוא איגוד עובדים מרכזי בספרד שהיה מזוהה עם מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית ועם המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של קטלוניה.
היסטוריה
האיגוד נוסד בברצלונה בשנת 1888 ובראשו עמד פאבלו איגלסיאס פוסה. על אף שהבסיס האידאולוגי להקמת הארגון היה מרקסיסטי, הוא היה ארגון לא פוליטי עד הקונגרס ה-19 שלו, ב-1920. אז, בעקבות הקמת הקומינטרן, הגדיר עצמו האיגוד כזרוע של מאבק מעמדי ויצר זיקה למפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית. עם עלייתו לשלטון של מיגל פרימו דה ריברה, ב-1923, הוקם איגוד עובדים ממשלתי בשליטתו, שקיבל מונופול ממשלתי לטיפול בכל נושאי יחסי העבודה. בעוד הקונפדרציה הספרדית של האיגודים המקצועיים ההאנרכו-סינדיקליסטים (CNT) ביקשה להילחם בממשלה, גיבש ה-UGT מדיניות של שיתוף פעולה עם הממשלה, במטרה שפעילותו תהיה חוקית.
האיגוד צמח מ-277,011 חברים בדצמבר 1930 ל-958,451 חברים בדצמבר 1931 ול-1,041,539 ביוני 1932. המגזר הצומח ביותר היה איגוד עובדי האדמה ((Federación Nacional de Trabajadores de la Tierra (FNTT), שאף תרם לרדיקליזציה של האיגוד.
המרד באסטוריאס
ב-1934, לאחר הקמת ממשלת אלחנדרו לרו, אשר כללה גם שרים מן הקונפדרציה הספרדית של הימין האוטונומי (CEDA - Confederación Española de Derechas Autónomas), בהנהגתו של חיל רובלס פתחו פעילי UGT באזור אסטוריאס במרד "נגד הפשיזם", השביתו את המכרות וזכו גם לשיתוף פעולה מצד האנרכיסטים של CNT. בערב 4 באוקטובר 1934, יצאו הפעילים הסוציאליסטים של ה-UGT והפעילים האנרכיסטים של ה-CNT] להשתלט בנשק על עיירות ומחנות צבא באסטוריאס. הם התקדמו מאזוריהם אל הבירה אוביידו והשתלטו עליה, למעט שני מחנות צבא בהם נמשכה הלחימה, עד 6 באוקטובר. הלחימה נמשכה גם באזורים אחרים של אסטוריאס בימים הבאים. באזורים שנשלטו על ידי המורדים הוקמו מועצות שלטוניות על ידי ה-CNT האנרכיסטי או ה-UGT הסוציאליסטי. במקומות בהם הייתה שליטה אנרכיסטית הוקמו מועצות רחבות של תושבי המקום אשר ניהלו רק עניינים הכרחיים מינימליים כמו אספקת מזון. במקומות בהם הייתה שליטה סוציאליסטית, המועצות היו ריכוזיות ואנשי ה-UGT לקחו שליטה מלאה על כל העניינים.
ב-7 באוקטובר הגיעו נציגים מהאזור של חיחון ואבילס שנשלט על ידי האנרכיסטים לבירה אוביידו לבקש נשק שנדרש להם להגן על הנמל מפשיטה של כוחות ממשלת ספרד. ההנהגה הסוציאליסטית השיבה את פני הנציגים האנרכיסטים ריקם וכך הצליח הצבא הספרדי להשתלט על הנמל והאזור שמסביבו ובהמשך לדכא את המרד. כתוצאה מהמרד נהרגו כשלושת אלפים מורדים, ולאחר דיכוי המרד נעצרו כ-30,000 - 35,000 איש.
האחראי על דיכוי המרד היה הגנרל פרנסיסקו פרנקו. הצלחתו בדיכוי המרד הביאה אותו להנהגת מחנה הימין ובסופו של דבר למנהיג הדיקטטורי של ספרד.
מלחמת האזרחים
ב-23 ביולי 1936 קמה בברצלונה המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של קטלוניה (PSUC). המפלגה היוותה את הזרוע הפוליטית של UGT ושמה לה למטרה לנצח במלחמה נגד הפשיזם של פרנקו כצעד הכרחי ומיידי, תוך דחייה (אולי אף לעתיד הרחוק) של המהפכה וכינון ה"דיקטטורה של הפרולטריון". עמדתה הפרגמטית איפשרה לה לגדול לממדים של 70,000 חברים, בהם גם בני המעמד הבינוני, שהתקבלו כשותפים רצויים במאבק. עמידתם של חברי המיליציה של המפלגה בקרב ההגנה ההירואי על מדריד הקנה לה הילה בקרב מתנגדי הפשיזם. כחברה בקומינטרן וכבעלת זיקה חזקה לברית המועצות היוותה המפלגה צינור להעברת סיוע מברית המועצות ומאיגודי פועלים קומוניסטים בעולם לטובת המלחמה. במהלך המלחמה שימש UGT הן כארגון מיליציוני צבאי והן כתשתית סיוע חברתי וכלכלי למשפחות הלוחמים. במהלך המלחמה התגלע עימות גובר והולך של UGT עם מפלגת הפועלים של האיחוד המרקסיסטי POUM ועם האנרכיסטים של CNT, שהוביל לפירור החזית העממית נגד הפשיזם.
לאחר המלחמה
עם ביסוס שלטונו ב-1938, הוציא פרנקו את UGT מחוץ לחוק. כזה היה המצב עד מותו ב-1975. עם חזרת הדמוקרטיה לספרד השתקם גם איגוד העובדים כאיגוד סוציאליסטי הדוגל בעבודה יצרנית של עובדים מאוגדים וחופשיים, מדגיש את חירות המחשבה, צדק חברתי, שוויון הזדמנויות וסולידריות חברתית. נכון ל-2017 היו מאוגדים בארגון כמיליון עובדים בבכ-83,000 איגודים מקומיים.
חיטוי
חיטוי (בלועזית: דיסאינפקציה או דסאינפקציה), הוא חיסול מיקרואורגניזמים מעוררי מחלות (פתוגניים) מחוץ לגוף ובאמצעים כימיים בלבד.
מונחים דומים
המושג אנטיביוטי מתייחס לחיסול מיקרואורגניזמים בתוך גוף חי. הרג מיקרואורגניזמים בתוך הגוף, תוך שימוש בתרופות (אנטיביוטיקה, למשל), אינו נחשב לחיטוי. המושג אַנְטִיסֶפְּטִי (antisepsis) מתייחס בדרך-כלל לחיטוי המתבצע על-גבי הגוף - על העור. סבון אנטיספטי מכיל חומרים המחסלים מיקרואורגניזמים. מטרת החיטוי היא חיסול הפתוגנים, בעוד עיקור מחסל את כל המיקרואורגניזמים (asepsis). בנוסף, עיקור נעשה בשיטות כימיות ופיזיות כאחד, ואילו חיטוי נעשה כמעט תמיד בשיטות כימיות בלבד.
אהרן יריב
אהרן יריב (רבינוביץ') (20 בדצמבר 1920 – 7 במאי 1994) היה אלוף בצה"ל, ראש אמ"ן, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
ביוגרפיה
יריב נולד במוסקבה במשפחתו של חיים רבינוביץ, רופא יליד לטביה. כעבור שנה עזבה משפחתו את רוסיה לברלין. בשנת 1924 הם עברו ללטביה (שהייתה אז מדינה עצמאית). בשנת 1935 עלה אהרן יריב עם כל המשפחה לארץ ישראל. בארץ למד בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה. הוא היה חבר קיבוץ גבע בשנים 1940 עד 1941.
שירות צבאי
יריב החל את שירותו הצבאי בהגנה בשנת 1939 ובשנת 1941 התגייס לצבא הבריטי, בו הגיע לדרגת סרן. לאחר מלחמת העולם השנייה היה פעיל בהצלת פליטים יהודים ועסק ברכש. ב-1946 נבחר להשתתף במחזור הראשון של בית הספר לדיפלומטים שהקימה הסוכנות היהודית. בשנת 1947 חזר לשירות בהגנה כשלישו של יעקב דורי, מפקד ההגנה. עם הקמת צה"ל (1948) מונה לסגן מפקד גדוד בחטיבת אלכסנדרוני ולאחר מכן באותה שנה למפקד גדוד 21 בחטיבת כרמלי. בתפקידו כמג"ד (מפקד גדוד) השתתף בקרבות בצפון ובכיבוש נצרת במהלך מלחמת העצמאות.
באפריל 1960 מונה למפקד חטיבת גולני, באוגוסט 1961 מונה לעוזר ראש אגף המודיעין. בינואר 1964 מונה לראש אמ"ן, ושירת בתפקיד עד 1972 (תקופת הכהונה הארוכה ביותר של ראש אמ"ן). כיהן כראש האגף במלחמת ששת הימים. בשנת 1972, לאחר טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, מונה ליועץ ראש הממשלה גולדה מאיר לענייני טרור.
לאחר הפרישה מצה"ל
בזמן מלחמת יום הכיפורים, בשנת 1973, גויס כעוזר מיוחד לרמטכ”ל, ולאחר מכן עמד בראש צוות המשא ומתן עם המצרים בקילומטר ה-101 לייצוב הפסקת האש. שיחות אלו היו השיחות הישירות הרשמיות הראשונות בין ישראל ומצרים מאז הסכמי שביתת הנשק ב-1949. ב-11 בנובמבר 1973 חתם יריב עם מוחמד עבד אל-ע'ני אל-גמאסי על הסכם שש הנקודות, בו נקבעה המסגרת לדיונים על הפרדת הכוחות, חילופי שבויים, המשך האספקה לארמייה השלישית המצרית המכותרת והסרת ההסגר המצרי שהוטל בתחילת המלחמה במצרי באב אל מנדב בים סוף. ההסכם הוביל להסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים בינואר 1974.
לאחר פרישתו מצה"ל, הצטרף למפלגת העבודה, שהייתה חלק מרשימת המערך. יריב כיהן כחבר הכנסת מטעם "המערך" בכנסת השמינית (בשנים 1977–1974). הוא שימש שר התחבורה בממשלת גולדה מאיר קצרת הימים, ושר ההסברה בממשלת יצחק רבין הראשונה.
בשנת 1974 הגה ביחד עם שר הבריאות ויקטור שם טוב את נוסחת יריב - שם טוב שבה קראו למדינת ישראל להכיר באש"ף ולנהל משא ומתן לשלום עם הפלסטינים.
בפברואר 1975 התפטר מהממשלה לאחר שלא התקבלו רעיונותיו המדיניים. במאי 1977, ערב הבחירות, התפטר מהכנסת והצטרף לתנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש). מאוחר יותר שב למפלגת העבודה.
משנת 1977 ועד מותו ב-1994 עמד בראש מרכז יפה למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת תל אביב. בין השנים 1984–1986 עמד בראש ועדות שבחנו את מבנה קהילת המודיעין הישראלית. בשנת 1988 ייסד את המועצה לשלום ולביטחון.
עמדותיו
יריב השתייך לאגף ה'יוני' במפלגת העבודה. בתקופת כהונתו בחבר הכנסת ושר בממשלת ישראל גיבש עם ויקטור שם-טוב את נוסחת יריב - שם טוב, הקוראת לניהול משא-ומתן עם הפלסטינים, אולם היא לא התקבלה על דעת הממשלה.
יריב סבר שלאחר טבח הספורטאים במינכן לא הייתה לישראל ברירה אלא להנהיג מדיניות חיסולים כדי לעצור את הטרור הפלסטיני.
משפחתו
יריב היה נשוי לנחמה ואב לאסף. התגורר ברמת השרון. אחיו היה גוטמן רבינוביץ, מנהלו לשעבר של העיתון מעריב במשך שנים רבות, אחיינו הוא פרופסור איתמר רבינוביץ, לשעבר שגריר ישראל בארצות הברית ונשיא אוניברסיטת תל אביב.
קורבואזיה
עמנואל קורווזיה יסד חברת משקאות ויינות בברסי, שבפריז, ב-1809 יחד עם לואי גלואה (Louis Gallois). ב-1811 ביקר נפוליאון בונפרטה בברסי והתרשם מהקוניאק, ותרם לפרסומו של המותג.
רכבות בבריטניה
בשנת 2016, היו 1.718 מיליארד נסיעות ברשת הרכבות הלאומית, מה שהפך את הרשת הבריטית לחמישית בגודלה בעולם (בריטניה נמצאת במקום 23 באוכלוסיית העולם). בניגוד למספר מדינות אחרות, נסיעות הרכבת בבריטניה זכו לרנסאנס בשנים האחרונות, כאשר מספר הנוסעים מתקרב לרמה הגבוהה ביותר אי פעם. זה קרה במקביל להפרטה של חברת British Rail, אך הסיבה לעלייה זו אינה ברורה. הצמיחה מיוחסת בחלקה למעבר מנהיגה פרטית עקב הגודש בכבישים ועליית מחירי הדלק, אך גם לעלייה הכוללת בנסיעות עקב המצב הכלכלי. נסיעות הנוסעים בבריטניה גדלו ב-88% במהלך השנים 1997-1998 עד 2014, בהשוואה ל-62% בגרמניה, 41% בצרפת ו-16% בספרד.
בריטניה חברה באיגוד הרכבות הבינלאומי (UIC). לבריטניה יש את רשת הרכבות ה-17 בגודלה בעולם; למרות קווים רבים שנסגרו ב, בגלל צמצומים, היא נותרה אחת הרשתות הצפופות ביותר. זוהי אחת מרשתות מסילות הרכבת העמוסות ביותר באירופה, עם 20% יותר משירותי רכבת של צרפת, 60% יותר מאיטליה, ויותר מספרד, שווייץ, הולנד, פורטוגל ונורווגיה ביחד, וכן מייצגת יותר מ-20% מנפח השימוש מכלל רשת רכבות הנוסעים באירופה. תעשיית הרכבות מעסיקה 115,000 עובדים ותומכת בעוד 250,000 עובדים באמצעות שרשרת האספקה שלה.
סקירה היסטורית
מהפכת התחבורה הגדולה בעולם התרחשה בשנת 1860 באנגליה, אומת הבית של האימפריה הבריטית. באותה העת החלו בבניית מסילות הרכבת שעליהם נסעו הרכבות הראשונות - קטר קיטור איטי ורועש שגרר אחריו מספר קטן של קרונות עץ. רכבות אלו לא שימשו להובלת נוסעים ובאו לידי שימוש במכרות הפחם של צפון אנגליה, שם שימשו הן להובלת הפחם מהמכרות אל הערים והכפרים. במהלך המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים החלו הרכבות לשמש לתעבורת נוסעים. קומץ קטן של חברות רכבת פרטיות וקטנות הפעילו רשת קווים מקומיים וקצרים, חברות אלו נקנו מאוחר יותר על ידי חברות גדולות ששלטו במחירים ופיתחו קווים ארוכים יותר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הובלה רשת קווי הרכבת על ידי הממשלה, שבמהלכה שכללה הממשלה בהרבה את הרכבות והקווים ופתחה קווים חדשים רבים. אולם, אף על פי שהציבור היה מרוצה מאוד משירות הרכבות בידי הממשלה, הרכבות לא הולאמו מפני התנגדותם של חברי ממשל רבים. במקום זאת, העניקה הממשלה את השליטה על הרכבות בידי מה שנקרא: "ארבע הגדולות", חברת הרכבות המערבית הגדולה, חברת הרכבת הלונדונית, חברת מידלנד הסקוטית וחברת הרכבות הדרומית. אלו היו ארבע חברות ציבוריות עם מניות משותפות והם המשיכו לנהל את מערכת הרכבות עד 31 בדצמבר 1947.
הגידול בתחבורת הכבישים בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים הקטין את הכנסות חברות הרכבות. חברות הרכבות האשימו את הממשלה בעד הובלת כבישים באמצעות בניית כבישים מסובסדת. הרכבות נכנסו לירידה איטית בגלל היעדר השקעה ושינויים במדיניות התחבורה ואורח החיים. במהלך מלחמת העולם השנייה התחברו הנהלות החברות והקימו למעשה חברה אחת. החברה צברה בעיות תחזוקה רבות שהתפתחו במהלך המלחמה ולציבור היו רק שנתיים להתמודד עם הבעיות לאחר תום המלחמה. לאחר 1945, מסיבות מעשיות ואידאולוגיות כאחד, החליטה הממשלה להכניס את שירות הרכבות לחברות ציבוריות.
נוסעים
השליטה על שירותי הנוסעים בבריטניה מתחלקת בין מספר זכיינים אזוריים שמנוהלים על ידי מספר חברות רכבת פרטיות (כלומר, שאינן בבעלות המדינה). חברות אלו מציעות חוזים לשבע עד שמונה שנים לניהול זיכיונות פרטניים. 3מרבית החוזים מוענקים על ידי המחלקה הארצית לתחבורה. בתחילה היו 25 זיכיונות, אך מספר חברות ההפעלה השונות התקטן יותר מכיוון שחברות מסוימות, כולל חברת "FirstGroup" וקבוצת "Stagecoach", מנהלות יותר מזכיינית אחת.
על פי מבדק רשמי שערך משרד התחבורה הבריטי בשנת 2015, שירותי הזכיינות סיפקו בסך הכל 1,718 מיליון נסיעות ו-64.7 מיליארד קמ"ר של קווי נוסעים. עלייה לעומת 1994–5 בשיעור של 117% בנסיעות (מ־761 מיליון), לאחר שהמידע היה שטוח וחדגוני בין השנים 1965 ל־1995, לראשונה בשנת 1998 חלה עלייה בכמות הנוסעים, עלייה שממשיכה עד היום לעלות תלולות.
תחנות רכבת
ברשת המסילות הלאומית בבריטניה פועלות בסך הכל 2,563 תחנות בכל קווי הרכבות והנוסעים. אם כוללים בספירה גם את תחנות הרכבת התחתית של לונדון ומערכות אחרות שאינן חלק מהרשת הלאומית, כמו מסילות ברזל מורשתיות - המספר גדל בהרבה.
תחנות הרכבת המרכזיות בערים והיישובים הגדולים נבנו בתקופה הוויקטוריאנית, בתקופה שמהווה מודל לעיצוב האנגלי ולכן מעוצבות בהתאם: תחנות גדולות ומפוארות מעוטרות בקשתות מעוצבות ומרשימות. תחנות הרכבת של בריטניה מושכות אליהן אלפי חובבי רכבות מדי שנה.
תחנות מרכזיות שוכנות לרוב בערים גדולות, כאשר העיירות הגדולות ביותר (למשל ליברפול, ברמינגהאם, בריסטול, קארדיף, אדינבורו, גלאזגו ומנצ'סטר) בדרך כלל מחזיקות יותר מתחנה ראשית אחת. לונדון היא רכזת מרכזית ברשת, כאשר 12 תחנות רכבת ואלפי קויים מהווים "טבעת" סביב מרכז לונדון.
רכבות מהירות
הרכבות המהירות הראשונות המגיעות למהירות של מעל 200 קמ"ש הוצגו לראשונה בבריטניה בשנות השבעים על ידי חברת הרכבת הבריטית - BR. החברה הנזכרת לעיל עבדה במקביל על תכנון שני פרויקטים של פיתוח: פיתוח טכנולוגיית "ריחוף מגנטי" על מנת לאפשר רכבות מהירות כדוגמת השינקנסן שביפן, והפרויקט השני: פיתוח של רכבת דיזל קונבנציונלית במהירות גבוהה. הפרויקט הראשון ננטש אומנם מחוסר תקציב אך הפרויקט השני הושלם ונכנס מידית לשירות. אב הטיפוס HST, בשירות הרכבת הבריטית Class 252, הגיע לשיא מהירות עולמי לרכבות דיזל של 143.2 קמ"ש. עם השלמת חשמול מסילות החוף המערבי של בריטניה הוגברה מהירות הרכבות והן הפכו לנוחות ובטוחות יותר.
בין שנת 2000 לשנת 2005 פותחו רכבות מהירות יותר בתוך בריטניה והן פועלות בשירות של רוב חברות הרכבות בבריטניה ובעיקר בקווים הארוכים.
מרקורי
ראו גם
}}
קונווי
קונווי (בוולשית: Conwy) היא עיירה וקהילה, בירת מחוז קונווי במרכז החוף הצפוני של ויילס. העיירה שוכנת בצד המערבי של שפך נהר הקונווי, קהילת קונווי (אשר נכללות בה מספר עיירות בסביבה) כוללת נכון לשנת 2011 14,723 תושבים.
היסטוריה
העיירה הוקמה בין 1283 ל-1289 על ידי מלך אנגליה אדוארד הראשון, כשהיא שוכנת בין חומות העיר שבמרכזם טירת קונווי. הטירה והעיירה הצמודה לה נבנו לאחר הכיבוש האנגלי של נסיכות ויילס והן נועדו לשמש מוקד כוח אנגלי בצפון ויילס, בעשורים הראשונים אף הורשו לגור בעיירה רק תושבים אנגלים. קונווי הוקמה סביב 'מנזר אברקונווי' אותו הקים ל'ואלין הגדול ושם אף נקבר, עם הקמת העיירה האנגלית הועברו נזירי המנזר דרומה משם והוקם מנזר חדש מחוץ לעיירה.
בתקופה זו היא נקראה 'אברקונווי' (שפך נהר הקונווי) על שם המנזר ששכן במרכזה וכך היא נקראה עד המאה ה-19 כאשר שמה קוצר לקונווי. בשנת 1826 הושלמה בנייתו של גשר תלוי שתוכנן על ידי תומאס טלפורד, הוא נבנה כך שישתלב עם הטירה שניצבה בצד המערבי שלו והוא נועד לשמש את הכביש החדש שנבנה גם הוא. בשנת 1850 הושלמה בנייתו של גשר נוסף לשימוש קו הרכבת של צפון ויילס, הוא נבנה בצמוד לגשר הראשון. במשך השנים נבנה אף כביש שלישי מודרני יותר לשימוש תנועת רכבים.
גאוגרפיה ותחבורה
קונווי ממוקמת בגדה המערבית של נהר הקונווי, בסמוך לשפכו בים האירי במרכז החוף הצפוני של ויילס. כביש ה-A55 חוצה את העיירה ממזרח למערב, כאשר הוא עובר את הנהר באמצעות מנהרה (מנהרת קונווי). כ-20 ק"מ במעלה הכביש לכיוון מזרח נמצאת בנגור ובהמשך האי אנגלסי, כ-35 ק"מ במורד הכביש לכיוון מערב נמצא הגבול עם אנגליה והעיר צ'סטר. כביש מרכזי נוסף היוצא הקונווי הוא ה-A470 אשר יורד לכיוון דרום בחלקו לאורך נהר הקונווי, חוצה את שמורת סנודוניה ועובר בבטווס-אי-קוייד, פסטיניוג ודולגל'אי. בנוסף, במרכז קונווי עובר קו רכבת שנבנה לאורך החוף הצפוני של ויילס ושלוחה שלו יוצאת מהעיירה לכיוון דרום עד לפסטיניוג, כיום הרכבת משרתת בעיקר את התיירים הרבים הפוקדים את עיירות צפון ויילס.
לאורך הגדה המזרחית של הנהר, אל מול מרכז העיירה ההיסטורי, נמצאת העיירה צומת ל'נדידנו שנכללת אף היא בקהילת קונווי. מצפון לקונווי על חצי האי קריד'ין נמצאת העיירה ל'נדידנו ומעליה בקצה של חצי האי נמצאת גבעת אורם (Great Orme). בהמשך רצועת החוף ממזרח לחצי האי קריד'ין נמצאת העיירה מפרץ קונווי, שיחד עם קונווי ול'נדידנו מהוות אזור תיירות חשוב בצפון ויילס.
אגנו
אגנו (גם הגנאו; בצרפתית: Haguenau, באלזסית: Hàwenàu, בגרמנית: Hagenau האגנאו) היא עיר במעמד קומונה במחוז בא-רן בחבל גראנד אסט הצרפתי. אגנו נמצאת 28 קילומטר מצפון לבירת המחוז שטרסבורג. זו העיר הרביעית באוכלוסייתה באלזס, וה-11 בחבל גראנד אסט, והעיר הגדולה ביותר האלזס בשטח של 182.59 קמ"ר. רוב שטח הקומונה הוא יער כאשר השטח הבנוי של העיר נמצא בדרום היער.
היסטוריה
העיר נוסדה בשנת 1115 על ידי פרידריך השני, דוכס שוואביה על אי בנהר המודר. ב-1164 בנו פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה עדכן את כתב האמנה של העיר ונתן לה סמכויות נוספות והפך את הארמון של אגנו לאחד מארמנותיו. בהמשך הפך פרידריך הראשון את אלזס למחוז הנשלט על ידי מיניסטריאלים, ואילו הממשל המחוזי ישב באגנו. בשנת 1273 רודולף הראשון הפך את אגנו לעיר הבירה של אלזס כמענה לבקשת העצמאות של אלזס. כעיר בירה היא הייתה אחת מעשר ערים קיסריות חופשיות באלזס שיצרו את הדקאפול (Décapole).
בעקבות שלום וסטפליה, שסיים את מלחמת שלושים השנים ב-1648, העיר איבדה את תוארה כעיר קיסרית חופשית. יחד עם שאר ערי הדקאפול, העיר לא הסכימה להשלכות חוזה זה שהסירו את החופש היחסי שהיה לערים האלו והחזירו אותן לשלטון האצילים. העיר פתחה במרד נגד מלך צרפת, שליטה החדש. למרות האבדות בנפש - אוכלוסיית העיר קטנה בשני שלישים - אגנו התנגדה ונשארה עיר חופשית. הסכם נוסף משנת 1676 העניק מחדש את השליטה למלך צרפת. ב-1677, לואי הארבעה עשר החליט לסיים את המרידה בכוח הזרוע. העיר סבלה רבות וכל אנשיה נרדפו, ובסוף אותה שנה העיר נשרפה. האוכלוסייה קיבלה היתר לחזור לעיר רק ביוני 1678, ועד 1715 נמשכו הקרבות בעיר.
במהפכה הצרפתית, 1789, מנתה העיר רק 4,500 איש. ב-1793 נכבשה העיר על ידי כוחות אוסטרים ופרוסים בתמיכת האוכלוסייה, שהתנגדה ליעקובינים. לאחר שכוחות צרפתיים כבשו מחדש את אלזס, האוכלוסייה ברחה לאימפריה הרוסית.
העיר עברה את התהפוכות שעברו על אלזס כולה, היא נכבשה על ידי הגרמנים במלחמת צרפת–פרוסיה וסופחה לגרמניה ב-1871 עד שבשנת 1919 נחתם חוזה ורסאי לפיו כל השטחים שנכבשו על ידי הקיסרות הגרמנית הוחזרו לצרפת (סעיף 51). בשנת 1940 נכבשה אלזס שוב על ידי גרמניה הנאצית וסופחה לרייך השלישי. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה סופחה אלזס שוב לצרפת.
יהודי אגנו
באגנו התקיימה קהילה יהודית כמעט ברציפות לפחות מהמאה ה-13. בעיר קיים בית כנסת.
המלאכיות של צ'רלי
המלאכיות של צ'רלי (באנגלית: Charlie's Angels) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית ששודרה בארצות הברית ברשת הטלוויזיה ABC בשנים 1976–1981, והייתה לאחת הסדרות המצליחות ביותר של שנות השבעים. עלילתה של הסדרה מתמקדת בשלוש נשים הנלחמות בפשע. הסדרה נוצרה על ידי איבן גוף ובן רוברטס והופקה על ידי אהרון ספלינג ולאונרד גולדברג.
תקציר העלילה
עלילת הסדרה מתמקדת בשלוש נשים צעירות, יפות, חזקות וחכמות המכונות "המלאכיות". המלאכיות "המקוריות" היו סברינה דאנקן (בגילומה של קייט ג'קסון), ג'יל מונרו (בגילומה של פארה פוסט) וקלי גארט (בגילומה של ג'קלין סמית'). המלאכיות עובדות עבור סוכנות חקירות פרטית בלוס אנג'לס. הבוס שלהן, צ'רלי (קולו של ג'ון פורסיית') הוא מיליונר מסתורי אשר מנהל את סוכנות הבילוש שלו בצורה יוצאת דופן - רק באמצעות הטלפון או באמצעות עוזרו האישי ג'ון בוסלי (בגילומו של דייוויד דויל). לכל אורך הסדרה צ'רלי אינו מראה את פניו (בחלק מהפרקים הצופים זוכים לראות את החלק האחורי של ראשו וזרועותיו בעודו מדבר בטלפון עם המלאכיות ומוקף בנשים יפות). כל אחד מפרקי הסדרה התחיל בסצנה בה צ'רלי מקצה למלאכיות ולבוסלי את משימתם דרך רמקול הטלפון. בכל הפרקים בסדרה המלאכיות נשלחות למשימות חשאיות שונות אותן הן צריכות לפתור באמצעות שלל תחפושות וזהויות בדויות.
בעונות המאוחרות יותר של הסדרה פוסט וג'קסון עזבו את הסדרה על מנת לעבוד על פרויקטים אחרים. פוסט הוחלפה על ידי שריל לאד אשר גילמה את כריס מונרו, קצינת משטרה לשעבר מסן פרנסיסקו ואחותה של ג'יל. ג'קסון הוחלפה על ידי שלי האק, אשר גילמה את טיפאני ולס, קצינת משטרה לשעבר מבוסטון. בעונה האחרונה טניה רוברטס החליפה את האק, וגילמה את ג'ולי רוג'רס, דוגמנית לשעבר אשר הופכת לבלשית.
משחק וידאו
ביולי 2003 יצא לשווקים משחק הווידאו של המלאכיות של צ'רלי עבור שלוש פלטפורמות משחקים שונות - Nintendo GameCube, פלייסטיישן 2, ולטלפון הנייד. עלילת המשחק התבססה על עלילת העיבודים הקולנועיים משנת 2000 ומשנת 2003.
גרסה מחודשת לסדרת הטלוויזיה
ב-22 בספטמבר 2011, בדיוק 35 שנים לאחר ששודר הפרק הראשון בסדרה המקורית, עלתה ברשת ABC גרסה מחודשת לסדרה. הגרסה המחודשת זכתה לאחוזי צפייה נמוכים, והרשת הודיעה על ביטולה לאחר שצולמו 8 פרקים בלבד מהם שודרו 7 פרקים.
אצטדיון ומבלי
אצטדיון ומבלי הוא אצטדיון כדורגל בוומבלי שברובע ברנט בלונדון, אנגליה, המשמש כאצטדיונה הביתי של נבחרת אנגליה. האצטדיון מכיל 90,000 מקומות ישיבה, ומסווג כשני בגודלו באירופה.
האצטדיון נבנה על חורבותיו של אצטדיון ומבלי הישן ששימש את הנבחרת האנגלית משנת 1923 ועד לסגירתו בשנת 2000. האצטדיון החדש נחנך בשנת 2007, והוא מארח גם את משחקי מגן הקהילה, גמר הגביע האנגלי וגמר גביע הליגה.
היסטוריה
לאצטדיון ומבלי הישן (טרם ההריסה) היסטוריה עשירה באירועים. הוא אירח 5 פעמים (מספר שיא) את גמר גביע אירופה לאלופות (כיום ליגת האלופות). האצטדיון גם אירח את גמר גביע העולם בכדורגל במסגרת מונדיאל 1966, שבו זכתה אנגליה בתואר אלופת העולם, ואף היה האצטדיון האולימפי של אולימפיאדת לונדון ב-1948 (האולימפיאדה ה-14), שהתקיימה לאחר מלחמת העולם השנייה, לאחר שתי אולימפיאדות שבוטלו בעקבות המלחמה.
האצטדיון החדש נבנה על הריסותיו של האצטדיון הקודם, שנהרס בשנת 2003 על מנת לבנות אצטדיון מודרני. לאחר עיכובים רבים בבנייה, נחנך האצטדיון בשנת 2007, במשחק ידידות בין הנבחרות הצעירות (עד 21) של אנגליה ואיטליה.
המשחק הרשמי הראשון שנערך באצטדיון היה המשחק במסגרת מוקדמות יורו 2008 של נבחרת ישראל מול נבחרת אנגליה. המשחק הסתיים בניצחון אנגליה בתוצאה 0–3.
אצטדיון ומבלי "החדש" אירח את משחקי הגמר בטורניר הכדורגל האולימפי של אולימפיאדת לונדון (2012).
כדורגל
האצטדיון משמש לרוב כאצטדיונה הביתי של הנבחרת האנגלית, ובנוסף, שלל משחקים מרכזיים בזירת הכדורגל האנגלי מתקיימים בוומבלי. משחק הגמר של גביע הליגה האנגלית, שעבר לאצטדיון המילניום שבקארדיף בזמן הקמתו מחדש של האצטדיון, שב להיות משוחק בוומבלי, וכך גם משחק הגמר של גביע ה-FA, הגביע האנגלי, ומגן הקהילה. כמו כן, האצטדיון מארח בכל שנה את גמרי הפלייאוף של שלוש הליגות המקצועניות הנמוכות באנגליה. משחקים אלו מצטרפים לרשימת משחקי הראגבי החשובים המתקיימים בו.
האצטדיון נבחר על ידי אופ"א לארח את גמר ליגת האלופות לשנת 2011, לאחר שגבר על מועמדותו של האליאנץ ארנה שבמינכן, שנבחר לארח את האירוע שנה לאחר מכן. היה זה משחק הגמר הראשון שהאצטדיון החדש אירח במסגרת אירופית. האצטדיון נבחר לארח גם את גמר ליגת האלופות בשנת 2013.
בעונת 2017/2018 שימש האצטדיון את טוטנהאם הוטספר בתור מגרשה הביתי, עד לחניכת אצטדיונה החדש בעונה שלאחר מכן. האצטדיון אירח חלק ממשחקי יורו 2020, כולל משחק הגמר.
פוטבול
לאצטדיון ומבלי יש עבר משותף נרחב עם הפוטבול האמריקני. ב-1984 שוחק משחק הפוטבול הראשון, ובין השנים 1986 ו-1993 אירח אצטדיון ומבלי הישן 68 משחקי פוטבול, כש-13 קבוצות שונות השתתפו בהם. מאז נפתח ומבלי החדש, מארח האצטדיון משחקי משלב הליגה הרגילה של ליגת ה-NFL, ליגת הפוטבול האמריקאית, והוא אף מועמד לארח את משחק הסופרבול.
מופעים מוזיקליים
מעבר לאירועי הספורט המתקיימים בו, מאכלס האצטדיון הופעות ענק, של מיטב אומני המוזיקה בעולם. ג'ורג' מייקל היה הראשון להופיע באצטדיון ב-9 ביוני 2007. ומאז, אירח האצטדיון את מדונה, ביונסה, אדל, אד שירן, מטליקה, מיוז, U2, אואזיס ועוד רבים וטובים אחרים. השיא מבחינת כמות הצופים שייך ללהקת Take That כשערכה 8 מופעים מה-30 ביוני ועד ה-9 ביולי 2011, בהם צפו בסך הכל 623,737 צופים.
הגירות מוסלמים מצפון אפריקה לארץ ישראל
לאורך ההיסטוריה שלאחר הכיבוש המוסלמי של צפון אפריקה במהלך המאה ה-7, החלה תנועת מוסלמים שמוצאם מאוכלוסיות צפון אפריקה להגר לאזור הלבנט, שכבר נכבש על ידי הערבים ובמיוחד לארץ ישראל. המהגרים הקפידו לשמר את זהותם ומקורם הצפון אפריקאי עם שמות המשפחה שלהם.
התקופה העות'מאנית
לאחר הרקונקיסטה של חצי האי האיברי וגירוש ספרד וגירוש פורטוגל, מצאו את עצמם רבים מהמורים (כובשי חצי האי שהיו ממוצא צפון אפריקאי או ערבי) מגורשים בחזרה לצפון אפריקה. מיעוטם הגיע כפליטים גם אל הלבנט ונטמע באוכלוסיות המוסלמיות שישבו בו באישורה ובעידודה של האימפריה העות'מאנית, שארץ ישראל הייתה נתונה לשלטונה. על שמם של המורים שהגיעו לירושלים קרויים שכונת המוגרבים ו"גשר המוגרבים" בהר הבית.
הקרבה הגאוגרפית והעובדה שארץ ישראל הייתה מאות שנים תחת שלטון שמרכזו במצרים גרמו להגירה כמעט מתמדת של פלאחים ובדואים ממצרים לארץ ישראל. החל מהמאה ה-18 התגברה הגירה זו, והגיעה לשיאה בימיו של איברהים פחה שכבש את ארץ ישראל ב-1831 ושלט בה עד 1840. רבים מחייליו ערקו ונשארו בארץ וגם ההגירה הכללית התגברה מאז תקופת שלטונו. בזמן המנדט הבריטי הובאו פועלים רבים ממצרים וחלקם נשארו בארץ. גם לעלייה ברמת החיים של ערביי הארץ הייתה השפעה רבה על הפלאחים המצריים מאזור הדלתה שסבלו מעוני רב ומצפיפות.