cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הנרי אברמוביץ
משפחתו
מתגורר בשכונת גבעת אורנים בירושלים.
ח'ליפות (סדרת טלוויזיה)
עלילה
לאט לאט מתקרבת סוליקה עם חברתה הקרובה לאסלאם ומוזנת על ידי מטפחי ג'יהאד במידע מוטעה על המדינה האיסלמית. המצב מגיע עד לכדי כך שסוליקה בורחת מהבית ומצטרפת לחברתה ואחותה בדרך לסוריה כדי להתגורר תחת חוקי השריעה.
הנרי אברמוביץ
פרסומיו
פרסומיו של אברמוביץ עוסקים באחים ואחיות, בגסיסה ומוות, באמנות וטראומה, ובפסיכיאטריה בין-תרבותית.
ח'ליפות (סדרת טלוויזיה)
עלילה
פטימה, תוך ניסיונותיה לעזור לפרווין, נקלעת למצב מתוסבך: חברתה נרצחת ליד דירתה והשוטרים חושדים שפטימה היא זו שביצעה את הרצח. היא מיהרה לדירתה כדי לברוח, אך שם שוטרים ניסו לעצור אותה ובלית ברירה היא איימה עליהם באקדח. כך היא בורחת מהמשטרה ותוך כדי עושה הכל כדי לעזור לפרווין ולקבל מידע מודיעיני.
הנרי אברמוביץ
מבחר ממאמריו
להלן הבולטים מבין המאמרים והפרקים שכתב בספרים:
ח'ליפות (סדרת טלוויזיה)
עלילה
כאילו שהמצב לא יכול להיות גרוע יותר, פרווין מגלה כשהיא פורצת למחשב של חוסאם שמתוכנן פיגוע ענק בשוודיה.
פרסים
גיזם ארדוגן, המגלמת את פרווין, זכתה בפרס השוודי "Kristallen Award for Female Actor of the Year" כחלק מחלוקת הפרסים של Kristallen על השתתפותה בסדרה. אליט אופים, המגלמת את פטימה, זכתה אף היא באותו הפרס בקטגוריה "Kristallen Award for Male Actor of the Year".
Youth (שיר של טרוי סיון)
Youth (בעברית: נוֹעַר) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר האוסטרלי טרוי סיון. השיר יצא לאור ב-13 בנובמבר 2015, כסינגל הראשון והפותח מתוך אלבום בכורתו, Blue Neighbourhood, על ידי חברות התקליטים EMI אוסטרליה, קפיטול רקורדס ויוניברסל.
השיר הגיע למקום ה-23 במצעד הבילבורד הוט 100, וה-17 במצעד השירים האוסטרלי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי טרוי סיון, בריידי ריילי, בראם אינסקור, עלי X, לילנד ואלכס הופ והופק על ידי אינסקור, אלכס ג'יי אל הייוו וסלאמס. השיר הוא בסגנון הדרים פופ, המשלב בתוכו גם את סגנון האלקטרופופ, בדומה לשאר שירי האלבום.
עם השיר הופיע סיון פעמים רבות בסיבוב ההופעות שלו, "Blue Neighbourhood Tour".
וידאו קליפ
סרטון המילים של השיר פורסם ב-23 בנובמבר 2015. הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר צולם בלוס אנג'לס וסיאטל, בפברואר 2016. הוא פורסם ב-24 בפברואר 2016, והועלה לערוץ ה-Vevo של סיון.
נכון לספטמבר 2018, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-106 מיליון צפיות.
לימון כבוש
לימון כבוש, או לימון משומר (בערבית יהודית לים בלדי) הוא קונדימנט הנפוץ במטבחי תת-היבשת ההודית וצפון אפריקה, והגיע גם למטבח האנגלי במאה ה-18, דרך השפעת הקולוניאליזם הבריטי.
להכנת המאכל, כובשים לימונים חתוכים לקוביות, לרבעים, לחצאים או שלמים בתמיסת מי מלח ומיץ לימון, שמן ותבלינים כגון פפריקה חריפה או מתוקה, פלפל צ'ילי, עלי דפנה, פלפל אנגלי ואחרים. אם משתמשים בלימונים חתוכים, ניתן לגלען או להותיר את הגרעינים על מקומם. את התערובת משאירים, לרוב בצנצנת, לתסוס בטמפרטורת החדר במשך שבועות או חודשים. בבקבוקוני הלימון הכבוש ("בשר הפרי") אפשר להשתמש בתבשילים וברטבים, אבל הקליפה (הגרד והשכבה הלבנה יחד) היא החלק החשוב יותר. החמיצות הסופית נמוכה יחסית ללימון טרי, אך הטעם עדיין מאוד לימוני.
דרך אחרת לשמר לימון היא לייבש אותו, לקבלת לימון מיובש, הידוע גם כלימון פרסי, שחור או לבן. לימון מיובש משתמר בקלות זמן ארוך יותר, וניתן לשימוש בתבשילים, לדוגמה המנה הפרסית חורשט סבזי.
שימוש
את הלימונים הכבושים ניתן לפרוס או לקצוץ גס לאכילה כמו שהם, כתוספת לצד המנה או עליה. לחלופין ניתן לקצוץ אותם דק או לטחון אותם לשימוש כמרכיב במתכון אחר, למשל בממרח לימון כבוש.
במטבח הישראלי, לעיתים קרובות משמש הלימון הכבוש כתוספת למנות כמו פלאפל, שווארמה, סביח, פריקסה תוניסאי וסנדביץ' תוניסאי. הוא מרכיב מפתח במנות רבות במטבח המרוקאי, כמו טאג'ין. במטבח הקמבודי הוא משמש במנות כגון נְגאם נְגוּב, שהיא מרק עוף עם לימונים שלמים. ברחבי העולם הוא לעיתים משולב בדרכים שונות עם זיתים כבושים, ארטישוק, פירות ים, עגל, עוף ואורז.
ניתן להשתמש בבקבוקוני הפרי ובנוזל הכבישה בבלאדי מרי ובקוקטיילים אחרים המצריכים לימון ומלח.
במטבח האיורוודי, לימון כבוש הוא תרופה ביתית להפרעות עיכול, וערכו עולה ככל שהוא מתיישן. ברפואה המסורתית במזרח אפריקה ניתן לימון כבוש כמרפא לטחול מוגדל.
וריאציות
גם ליים, אשכולית ופירות הדר אחרים ניתנים לכבישה בדרך זו.
היסטוריה
כבישה תמיד הייתה שיטה מעשית ויעילה כספית לשימור לימונים לזמן ארוך לאחר עונתם, ואִפשֵרה גם לשלוח אותם הרחק ממקום גידולם. ספרי בישול אנגליים, אמריקאים והודיים (מתורגמים) בתחילת המאה ה-19 רשמו מתכונים ללימון כבוש ("lemon pickle") והזכירו את השימוש בקונדימנט ברטבים לסלמון, עגל ועוד, מנות שבימינו ישתמשו בגרד לימון טרי או מיץ לימון.
מתכון מוקדם מהמאה ה-19, מובא כאן, מתוך הספר "A New System of Domestic Cookery" ("שיטה חדשה לבישול ביתי", ):
מתכונים דומים מופיעים בספרי בישול קודמים, כמו זה מהמאה ה-18 של אליזבת ראפלד "The experienced English housekeeper", ושל מרי רנדולף מ-1824. חלק מהמתכונים כוללים גרד קליפה או קילוף דק של הלימונים, וייבוש הגרד לשימוש מאוחר יותר.
ערכים תזונתיים
בניגוד לערכים התזונתיים בלימון בלתי קלוף, בלימון כבוש כמות הוויטמינים והמינרלים יורדת, יחד עם פחמימות פשוטות כגון סוכר ועמילן.
שינויים פיזיקליים וכימיים
התסיסה היא תהליך מורכב שגורם לשינויים רבים בלימון, חיצונית ופנימית. כל השינויים החיצוניים הידועים ניכרים לעין וכוללים התקמטות הקליפה החיצונית, במקביל להפיכת החלק הפנימי לחום במקצת (אם הוא פרוס), עקב התחמצנות.
על אף שאין מחקר רב על התגובות הכימיות המתרחשות בתוך הלימון בתהליך התסיסה, באמצעות שימוש במחקר שנעשה על פירות אחרים ותצפיות, ניתן להסיק כי כי הסוכר והעמילן בתוך הלימון מתפרקים כימית במהלך התסיסה. בהסתמך על ממצאי הערכים התזונתיים, שלפיהם יש חלבון בלימון טרי, אך אין חלבון בלימון שעבר תסיסה, ניתן לשער שהחלבון מתפרק או שמתרחשת הידרוליזה.
קיימים גם כמה גורמים שיכולים להשפיע על אחוזי ההצלחה ועל רמת הבטיחות הבריאותית של תהליך התסיסה. התסיסה יכולה להיות מושפעת מאוד מגורמים בפרי כמו רמת החומציות (pH) ותכולת הסוכר לפני ההתססה. גודל הפרי גם הוא משפיע על גורמים אלה. גם חומרי הדברה יכולים להשפיע על תוצאות התסיסה: אם משאירים חומרי הדברה בכמויות גדולות על פני הפירות, הכבישה מגבירה את עוצמת החומרים המסוכנים בתוך חומרי ההדברה.
אמיל גרוס
אמיל גרוס (בהונגרית: Grósz Emil; נאג'ווארד, 30 בספטמבר 1865 – בודפשט, 8 בדצמבר 1941) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, רופא עיניים. דמות משמעותית ביותר ברפואת עיניים באימפריה האוסטרו-הונגרית ובממלכת הונגריה. התיאור הפתולוגי של מספר מחלות עיניים ופיתוח הטיפול בהן קשורים בשמו. במשך שלושה עשורים, בין 1905 לבין 1936, היה פרופסור ומנהל מרפאת העיניים מס' 1 של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) וכן רופא מפורסם של בית החולים סנט רוקוש בבודפשט.
הוא היה חלק משושלת רופאי עיניים רב-דורית (ארבעה דורות של רופאי עיניים): סבו היה פרידייש גרוס (1798–1858), אביו היה אלברט גרוס (1819–1901), ובנו היה אישטוואן גרוס (1909–1985). סבו ואביו היו עדיין יהודים, הוא עצמו כנראה התנצר.
ביוגרפיה
אמיל השלים את לימודיו התיכוניים בעיר הולדתו, ומשנת 1882 למד בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (אוניברסיטת אטווש לוראנד). בשנת 1887 קיבל תואר ברפואה והסמכה (תעודת הוראה) כמורה למדעי הבריאות בבית ספר תיכון. לאחר מכן הפך למתמחה במרפאת העיניים של האוניברסיטה. ב-1888 ערך סיור לימודי בחו"ל, ובאותה שנה מונה למרצה באוניברסיטה ואחר כך למרצה בכיר לרפואת עיניים של האוניברסיטה. בשנים 1893–1894, בהיעדרו של וילמוש שולק, מילא את תפקיד סגן מנהל המרפאה. בשנת 1894 הוסמך כפרופסר חבר בתחום אנדוסקופיה תאורטית ומעשית. בשנת 1900 מונה לפרופסור מן המניין חוץ (שלא בסגל) באוניברסיטת בודפשט.
במקביל לעבודת ההוראה שלו, בין 1900 לבין 1904 עבד גרוס תחילה כרופא עיניים בית חולים סנט יאנוש (Szent János Kórház), אחר כך בבית החולים סנט אישטוואן (Szent István Kórház) ובבית חולים סנט רוקוש (Szent Rókus Kórház). בינתיים מונה ב-1903 לנציב הממשלה למחלת הגרענת, תפקיד שמילא עד 1918. בשנת 1905 הפך לפרופסור מן המניין לרפואת עיניים בסגל אוניברסיטת בודפשט, ובמקביל מונה למנהל מרפאת העיניים מס' 1, עקב מחלתו של וילמוש שולק. הוא כיהן בתפקיד האחרון עד פרישתו ב-1936. לאחר מותו של שולק מונה גרוס כאמור לפרופסור לרפואת עיניים בסגל האוניברסיטה ב-1905. בשנת הלימודים 1914/1915 שימש גם כדקאן הפקולטה לרפואה. עם נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, כמה מורים, כולל אמיל גרוס, הוצאו זמנית מסגל האוניברסיטה. אשתו הייתה מרגיט טקאץ'.
פעילותו
הוא השיג תוצאות משמעותיות במספר ענפי רפואת עיניים, שעסקו באבחון, פתולוגיה, כירורגיה וטיפול. הוא חקר באינטנסיביות נגעים ניווניים של העיניים (קטרקט וגלאוקומה), דלקת הענבייה, קרטיטיס (keratitis), היפרדות רשתית (ablatio retinae), גידולים ברשתית (glioma retinae), ניוון עצב הראיה (tabes optica), שכולם נחקרו על ידו בהרחבה. לא רק הפתולוגיה של גודש האישון, היאליטיס (דלקת של קרום ההיאלואיד), אלא גם הפתולוגיה של פזילה ועיוורון. הוא פיתח מספר פרוצדורות כירורגיות של עיניים, והטיפול הניתוחי שהנהיג בקטרקט בגיל מבוגר נפוץ היה ברחבי העולם. כנציב ממשלתי, עשה רבות כדי להילחם בדלקת הלחמית הזיהומית, גרענת שנחשבו למחלת ציבורית נפוצה.
חברויות הכרה והוקרה
מ-1905 עד 1919 היה גרוס הנשיא הראשון של "האגודה ההונגרית לרפואת עיניים", שבה היה גם חבר מייסד. בנוסף, משנת 1911 היה סגן נשיא, ומשנת 1926 הנשיא של "הוועדה המרכזית להמשך ההשתלמות הרפואית", שהוכר גם על ידי "משרד הדתות והחינוך הציבורי" בשנת 1912 (הוועדה בוטלה ב-1936). הוא היה פעיל גם באגודות בינלאומיות לרפואת עיניים, בהיותו חבר באגודה הגרמנית לרפואת עיניים בהיידלברג (Deutsche Ophthalmologische Gesellschaft), באגודה הצרפתית לרפואת עיניים (Société Française d'ophtalmologie) ובאגודה לרפואת עיניים של בריטניה (Ophthalmological Society of the United Kingdom).
ב-1909 התקיים בבודפשט קונגרס רפואי בינלאומי, שבו גרוס הפך למזכיר הכללי. כפרס על עבודתו בקונגרס קיבל את התואר "יועץ חצר המלוכה ההונגרית". כהוקרה על הישגיו המדעיים, הוא זכה בפרס קורווין ב-1930 וב-1932 קיבל דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת ליון שבצרפת.
צבי יהודה אדלשטיין
הרב צבי יהודה אדלשטיין (1892 - כ' בחשוון ה'תשי"א, 31 באוקטובר 1950) היה הרב של שומיאץ שברוסיה ושל רמת השרון. אביהם של הרב גרשון אדלשטיין, ראש ישיבת פוניבז', והרב יעקב אדלשטיין, שירש את מקומו כרבה של רמת השרון. מחבר הספר הוד צבי.
ראשית דרכו
נולד ברוסיה, לרב ירחמיאל גרשון אדלשטיין, בעל "בן אריה" על הש"ס, ולרבנית רייזל. בילדותו למד עם אביו חברותא, וסיימו את הש"ס כשהיה בגיל 15. לאחר מכן למד תקופה קצרה בישיבת וולוז'ין אצל הרב רפאל שפירא, ובשנת תרע"ב עבר ללמוד בישיבת כנסת בית יצחק בסלובודקה אצל הרב ברוך בר ליבוביץ.
תקופת מלחמת העולם הראשונה
בימי מלחמת העולם הראשונה, ברח ללמוד תורה אצל הרב שמחה סולובייצ'יק, כדי שלא יגויס לעבודות הכפייה בצבא הרוסי. בשנת ה'תרע"ו הצבא הרוסי גילה אותו וגייסו אותו. כעבור שבועיים נשלח לקרב ונשבה. הוא שהה במחנה שבויים בעיר קאסל שבגרמניה ובעקבות השתדלות ידידים מבין השבויים הוכר שם כרב ושוחרר מעבודות הכפייה, שם למד וכתב קונטרס של חידושי תורה שהודפסו בשם "שבי צדיק" במדור בסוף ספרו "הוד צבי" (אשר הודפס על ידי בניו לאחר פטירתו בשני חלקים). במשך תקופה ארוכה אכל בשבי מזון דל בלבד, כיוון שלא היו אוכל כשר ופירות טריים, דבר שגרם להידרדרות במצבו הבריאותי. בנו הרב יעקב סיפר בדרשה כי אביו נמנע בקרב מלירות על החיילים מן הצד השני מתוך חשש שיפגע בחיילים יהודיים ששירתו בצבא הגרמני.
כרבה של שומיאץ
בניסן ה'תרע"ט (1919) נפטר אביו, והוא התמנה במקומו לרבה של שומיאץ שבמחוז סמולנסק. בחורי ישיבה ואברכים לשומיאץ ללמוד תורה אצלו חרף גזרות המשטר הרוסי והוא דאג לכלכלתם. לאחר שהדבר כמעט הגיע לאנשי השלטון הרוסי, עזבו הצעירים את העיר שומיאץ.
נישא למרים, בת הרב מרדכי שלמה מובשוביץ, רבה של מלסטובקה, ונולדו להם שני בנים - הרבנים גרשון ויעקב אדלשטיין, והבת פסיה, אשת הרב ראובן יוסף גרשונוביץ.
אשתו הרבנית מרים השיגה תעודות לידה מזויפות עם תאריך לידה שגוי לבניה, כך שיהיו רשומים כצעירים ולא ילמדו בבית ספר קומוניסטי. השלטון הקומוניסטי אילץ את הרב אדלשטיין לפנות את ביתו עבור מנהל בית הספר המקומי. במשך ארבע שנים לימד את הרב זלמן לייב אסטולין, והם סיימו את הש"ס. כתמורה לימד אסטולין את ילדי משפחת אדלשטיין תורה. קודם שעלה לארץ ישראל הציע לאסטולין למלאות את מקומו, על אף שהיה כבן 17, והוא סירב.
בעקבות מחלתה של הרבנית בטיפוס, שלח הרב אדלשטיין את בניו לגור בבית אחותו הרבנית רבקה צביה פז בעיר קלימוביץ', שם למדו תורה בסתר אצל הרב מרדכי אליהו שניאור, שהיה אחד מתלמידיו של הרב אדלשטיין. הם קיבלו שם את הבשורה על פטירת אמם.
בארץ ישראל
בעזרת הרב אברהם יצחק הכהן קוק, שלמד עם אביו בישיבת וולוז'ין, הצליח הרב אדלשטיין בניסן ה'תרצ"ד להשיג רישיון יציאה לארץ ישראל. באותה תקופה ניהלה אמו את משק הבית וגידלה את בניו, כדי שיוכל ללמוד תורה. באייר ה'תרצ"ד (1934) עלו באנייה "נובו רוסייסק" בהפלגה של כשבועיים מהעיר אודסה לארץ ישראל. באלול ה'תרצ"ד קבע את מושבו ברמת השרון, שם שכר דירה (שהייתה בעבר לול תרנגולים) וקיבל שתי מיטות עבורו ועבור אימו. בניו הקטנים ישנו על הרצפה. ביומם הראשון ברמת השרון הלך לבית הכנסת גאולת ישראל ושאל שתי גמרות נוספות של מסכת בבא קמא, שבה למד עם בניו בישיבה על ארגזי תפוזים.
כרבה של רמת השרון
לאחר פטירת רבה של רמת השרון נבחר בחנוכה ה'תרצ"ה לרב המקום. השקיע במיוחד בהכוונת ילדים לחינוך תורני. במקום לא היה בית ספר דתי, ועל כן במשך שנים הקדיש את רוב זמנו ללימוד עם בניו. באותה תקופה לימד גם את בניו דקדוק, חשבון ואנגלית. לאחר שבנו הרב גרשון ביקש ללמוד בישיבה, התייעץ הרב צבי יהודה עם הרב מבריסק והחזון איש אשר אמרו לו שבניו ימשיכו ללמוד אתו.
בארץ ישראל נישא בשנית לרחל בשנת ה'תש"א אשר דאגה לכלכלת הבית ובתפקיד רבנית הקהילה. מנישואים אלו נולדו הרב שלמה אדלשטיין ושושנה רבקה ברייטשטיין.
בניו מספרים בשם הרב יעקב ישראל קניבסקי כי החזון איש אמר עליו שהוא אחד מחמישה רבנים שהוא מכיר בארץ ישראל שאפשר לסמוך עליהם בפסיקת הלכה.
פטירתו וקבורתו
נפטר בכ' בחשוון ה'תשי"א בבית החולים מאיר רוטשילד בירושלים לאחר מחלה. החזון איש פסק לקברו בבית העלמין הישן "הנצח" ברמת השרון סמוך לקבר אמו, אף על פי שמנהג ירושלים היה שמי שנפטר בירושלים נקבר בה, כנראה בגלל העניין שייקבר סמוך לאמו במקום אבותיו. בנו, הרב יעקב אדלשטיין, התמנה תחתיו כרבה של רמת השרון לאחר הפצרתו של החזון איש בשל כך שאחיו הגדול הרב גרשון אדלשטיין, כבר נישא וכיהן בתפקיד ר"מ בישיבת פוניבז'.
ארונס טארקוויניוס
ארונס טארקוויניוס (בלטינית: Arruns Tarquinius; ? – 29 בפברואר 509 לפנה"ס) היה נסיך רומאי, בנו של מלך רומא האחרון לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס. נהרג במהלך קרב סילבה ארסיה. במחקר המודרני הוא נחשב (יחד עם רבים מבני דורו) לדמות אגדית למחצה.
ביוגרפיה
ארונס היה נצר למשפחת - משפחה ממוצא אטרוסקי אשר שלטה ברומא. הוא היה בנו השני של מלך רומא האחרון לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס. היה לו אח גדול בשם טיטוס ואח צעיר בשם סקסטוס.
המידע הראשון על חייו הוא מאנקדוטה לא מתוארכת המופיעה אצל ההיסטוריון המאוחר טיטוס ליוויוס. על פי ליוויוס, ארונס וטיטוס נשלחו יחד עם בן דודם לוקיוס יוניוס ברוטוס אל האורקל של דלפי. בטרם עזבו את דלפי, בקשו ארונס וטיטוס מהאורקל שתגלה להם את זהותו של השליט הבא של רומא. האורקל השיבה כי הבא מביניהם שישק לאמו יזכה לשלוט בעיר. כך יצאו השלושה חזרה לרומא, כאשר טיטוס וארונס ממהרים לפגוש את אימם עם שובם. ברוטוס, שחשד כי נבואתה של האורקל הייתה מטאפורית, העמיד פנים שהוא נופל ארצה ונשק לאדמה. מקובל לראות בסיפור זה אגדה פוליטית חסרת ביסוס עובדתי.
בשנת 509 לפנה"ס, אנס אחיו סקסטוס את האצילה הרומית לוקרטיה. בעקבות המעשה, התארגן בעיר מרד של האצולה והעם בהנהגת ברוטוס, והוכרז על ביטול המלוכה. המלך ומשפחתו נמלטו אל העיר קאירה. לאחר כישלון הקשר הטארקוויני להחזרת סופרבוס לכס המלוכה, עודד המלך המודח את הערים האטרוסקיות ויי וטרקוויניה לצאת כנגד רומא. ארונס מונה בידי אביו למפקד חיל הפרשים של הצבא שיצא אל רומא, בעוד המלך עצמו פיקד על חיל הרגלים. הצבאות נפגשו בקרב סילבה ארסיה ב-29 בפברואר. על פי המקורות, הקרב נפתח בהסתערות חילות הפרשים של שני הצדדים. ארונס נמלא זעם כאשר זיהה את ברוטוס מתקרב על סוסו תחת סמלי השלטון הרומאים וביקש להילחם בו בעצמו. ברוטוס, שזיהה את המתקפה המתקרבת, בחר להשיב לחימה. בזעמם, התעלמו שני הפרשים מביטחונם האישי והתרכזו רק בהסבת נזק לצד השני. כפועל יוצא נהרגו ברוטוס וארונס, האחד מחניתו של השני, ונפלו ארצה מסוסיהם. פובליוס ולריוס קיבל את הפיקוד על הצבא הרומי כולו, והקרב הסתיים בניצחון רומאי.
אתלטיקה באולימפיאדת לונדון (2012)
אולימפיאדת לונדון נערכה בלונדון, בריטניה. תחרויות האתלטיקה החלו ב-3 באוגוסט והסתיימו ב-12 באוגוסט 2012. נערכו 47 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו (23 לנשים ו-24 לגברים) בהשתתפות 2,079 אתלטים (991 נשים ו-1,088 גברים) מ-201 מדינות.
ארצות הברית זכתה בתחרות עם 9 מדליות זהב ו-28 מדליות בסך הכל, לפני ג'מייקה  עם 4 מדליות זהב ו-12 בסך הכל.
בתחרויות האתלטיקה נשברו 3 שיאי עולם חדשים, 1 לנשים ו-2 לגברים.
מקצועות השדה
(*) אתלטיות שרצו רק בשלב המוקדמות וזכו אף הן במדליות
(*) אתלטים שרצו רק בשלב המוקדמות וזכו אף הם במדליות
משה מנוחין
ביוגרפיה
מנוחין נולד בהומל למשפחה דתית. הוא נין של רבי ישראל נח שניאורסון אדמו"ר מניז'ין. אביו היה יצחק אייזיק, והוא נפטר בעת שמנוחין היה ילד, הוא גדל אצל סבו יהודה לייב מנוחין, מראשי כולל חב"ד. אביו חורגו היה ישראל אשר ליבּוֹ, מחסידי חב"ד בירושלים.
כאשר עברה המשפחה לישראל, משה נשלח לחדר בירושלים. אחר כך היה מהמחזור הראשון בגימנסיה הרצליה.
מנוחין התחתן עם מרותה (במקור מרים) בת חיים נחום שור, שוחט בנווה צדק.
בשנת 1915 מנוחין הגיע לארצות הברית כדי להשלים את ההשכלה הגבוהה. למד באוניברסיטת ניו יורק, שם הוא למד מתמטיקה, מדע המדינה והוראה.
בסוף 1919 הוא ואשתו התאזרחו בארצות הברית. אחר כך עבר לקליפורניה, שם עבד כמורה לעברית.
משה שלו
משה שלו (נולד ב-29 בספטמבר 1952) הוא יזם ויו"ר קבוצת שלו, מכהן כיו"ר מועדון השחמט העירוני אשדוד מ-2003 וכיו"ר האיגוד הישראלי לשחמט בשנים 2015-2011 ו-2018–2019. מתחילת 2020 חבר הנהלת האיגוד הישראלי לשחמט ונציג ישראל באיגוד השחמט העולמי פיד"ה.
ביוגרפיה
משה שלו נולד בסטניסלבוב, אוקראינה (כיום איוונו-פרנקיבסק), עלה לישראל לבדו ב-1975. אביו מאיר פרפליצקי היה מנהל מחסנים בטחנת הקמח בעיר. אימו לאה בוגרת אוניברסיטה לשפות ועבדה כמורה. דודה של אמו, הרב אליעזר ננס, גידל את אימו והיה גזבר של חב"ד ברוסיה. למשה שבעה אחים ואחיות, ארבעה מהם מתגוררים בישראל.
הוא למד הנדסת מכונות באוניברסיטת בן-גוריון ומנהל עסקים בטכניון. התנדב לשירות בצה"ל ושירת בפיקוד צפון במבצע ליטני (1978) ובמלחמת לבנון הראשונה (1982). עם שחרורו מהצבא עבד בהקמת מפעל מקררים ומזגנים של תדיראן בעפולה והיה יו"ר ועד הנדסאים ומהנדסים. בתקופה זו הצליח לבצע שינוי ולהשוות את תנאי העבודה בין עובדי המפעל בעפולה לעובדי תדיראן במרכז הארץ.
ב-1986 עבר למרכז הארץ ועבד כמנהל פרויקטים בחברת בזק. ב-1997 פרש לעסקים פרטיים. הקים מספר חברות המהוות כיום את קבוצת שלו. החברה מעסיקה מאות עובדים בתחומים שונים.
משה שלו נשוי לרעיה. לזוג שלושה ילדים: צחי שלו ושי שלו, העובדים איתו בניהול קבוצת שלו, וניר שלו, אמן, הלוקה בשיתוק מוחין ובחירשות מינקות.
שחמט
ב-1980 הקים משה שלו בעפולה מועדון שחמט ולימד ילדים את משחק השחמט. המועדון זכה באליפות ישראל לנוער עד גיל 14, ועד היום (2020) נערכת מדי שנה בפנימיית ויצו בעפולה אליפות הארץ לקבוצות נוער. שימש כיו"ר ועדת הנוער וכחבר הנהלת האיגוד הישראלי לשחמט והיה במשך שנים יו"ר ענף השחמט מכבי ישראל. עם בחירתו של יוסף (טומי) לפיד ליו"ר האיגוד הישראלי לשחמט, נבחר מחדש לחבר הנהלה ושימש בתפקיד זה לצידו של לפיד במשך 6 שנים.
ב-2005, הקים משה שלו את מועדון שחמט אשדוד, ומשמש עד היום כיו"ר המועדון. בשנים אלה זכה המועדון ב-5 אליפויות. ב-2008 זכה המועדון בהישג הטוב ביותר - במקום החמישי באליפות אירופה למועדונים.
ביוני 2011 נבחר ליו"ר האיגוד הישראלי לשחמט. ב-2012 שימש כראש משלחת ישראל לדו-קרב על אליפות העולם בין רבי האמנים, בוריס גלפנד ווישוואנתן אנאנד מהודו.
ב-2005 יזם שלו וארגן את מונדיאל השחמט – גמר הגביע העולמי בשחמט לנבחרות בבאר שבע. בנוסף, יזם וארגן את אליפות אירופה לקבוצות מועדונים באילת 2012, בהשתתפות 34 קבוצות גברים ו-8 קבוצות נשים; יזם וארגן את אליפות אירופה בשחמט ליחידים לגברים בירושלים 2015, בהשתתפות כ-250 נציגים מ-33 מדינות באירופה; ויזם וארגן את אליפויות ישראל. החל משנת 1987 מנהל שלו תחרויות בינלאומיות של משחקי המכביה. יזם את הפרויקט "האלוף הבא", לקידום נוער עד גיל 14, ואת הפרויקט "אמץ אלוף", לקידום נוער מתבגר בגילאי 15 עד 21. ב-2018 ארגן שלו תחרות בינלאומית לשחמט בנתניה, התחרות החזקה ביותר שהייתה אי פעם בישראל. כיום (2020) לומדים שחמט כ-100 אלף ילדים במסגרת בתי הספר בישראל. בתקופת כהונתו כיו"ר האיגוד הישראלי לשחמט, גייס תרומות מהמגזר הפרטי בשווי של מיליוני שקלים. ב-2013 הוקם פרויקט "שחמט לכל ילד" בשיתוף עם מפעל הפיס. מטרת הפרויקט היא ללמד ילדים בפריפריה את משחק השחמט. בשנה הראשונה קיבל האיגוד הישראלי לשחמט תקציב של חצי מיליון שקל בשנה. נכון להיום התקציב עומד על כמעט 3 מיליון שקלים ומאפשר לימודי שחמט בפריפריה בפריסה ארצית, לרבות יישובים ערביים, דרוזיים, בדואיים וצ'רקסיים.
החל מ-2013 משה שלו משמש כשופט פיד"ה.
שלו יזם והקים בשנת 1984 את חברת "שלו שחמט", ובתוך כך פתח את חנות השחמט היחידה בישראל. החברה מייצרת, מייבאת ומשווקת מגוון מוצרי שחמט. החנות ממוקמת ברמת אביב. חנות המפעל ממוקמת באזור התעשייה אפק בראש העין.
הוא עיצב שחמט יהודי, הכולל כלים המציגים סמלים יהודים במקום הכלים הרגילים; למשל, הצריח עוצב במראה חומת ירושלים, המלכה בצורת מדורה והמלך בצורת מגן דוד.
החל מ-2003 משמש משה שלו כיו"ר מועדון השחמט העירוני באשדוד. המועדון זכה באליפות ישראל 8 פעמים, מהן 3 פעמים ברציפות בשנים 2018, 2019 ו-2020.
פעילות עסקית
בשנת 1986 יזם והקים משה שלו את חברת שלו ובניו בע"מ. משנת 1997 החברה מספקת מגוון שירותים בתחום השיקום, הייעוץ והטיפול, לאנשים המתמודדים עם מוגבלות ומשברי חיים.
כיום (2020) מספקת החברה מגוון של שירותי שיקום בבריאות הנפש, כחלק משירותי סל שיקום שמעניקים משרד הבריאות ומשרד הביטחון לאנשים המתמודדים עם קשיים נפשיים. כמו כן החברה מספקת שירותים לאוכלוסיות מגוונות דרך משרד הרווחה ובשיתוף עם גורמים נוספים כמו ג'וינט ישראל והמוסד לביטוח לאומי. החברה מנהלת מספר בתי גיל הזהב של משרד הבינוי והשיכון, פרויקטים תעסוקתיים של משרד התמ"ת, ומנהלת את ההוסטל היחידי בישראל לתסמונת אשר.
החברה מעסיקה מאות עובדים בתחום ופועלת בפריסה ארצית מאזור בית שאן ועד מצפה רמון, ובכללם אנשי מקצוע כמו עובדים סוציאליים, מרפאים בעיסוק, אחים, פסיכיאטרים, פסיכולוגים, מדריכי שיקום / מנטורים.
פעילויות נוספות
בשנים 2004–2018 כיהן כיו"ר ארגון יוצאי סטניסלבוב.
הוא חבר פעיל בלשכת אביב 10 של הבונים החופשים והיה נשיא הלשכה בשנים 2016 ו-2017, משמש כדירקטור בחברה הכלכלית של מסדר הבונים החופשיים; חבר בפורום היזמים של בריאות הנפש. בעבר היה חבר מרכז הליכוד (1989-1981); מרצה במסגרות שונות על תורת המשחקים.
בשנת 2014 הופק סרט בערוץ 9 על חייו של משה שלו.
יונגלה, קיסר סין
יוֹנְגָּ-לֶה, קיסר סין (במנדרינית: 永乐 – "אושר נצחי"; 2 במאי 1360 – 12 באוגוסט 1424), נודע גם בשמו הפרטי קדם לירושת הכס, ג'ו די היה לקיסר השלישי של סין משושלת מינג. שלטונו היה מבין תורי הזהב של סין ובמסגרתו התפשטה האימפריה לשיאה, נבנו לשיא גודלם התעלה הגדולה והחומה הגדולה של סין כמו גם קברי שושלת מינג, העיר האסורה ועוד.
יונגלה היה הקיסר המשפיע ביותר של השושלת ובשלטונו האדיר את השפעתה של סין עד לעברי קרן אפריקה. לאחר מותו סין נכנסה למצב של התכנסות והתבודדות פנימית אשר בסופו של דבר תביא לסופה של השושלת ועליית שושלת צ'ינג.
שנותיו הראשונות
ג'ו-די, כפי שנודע בצעירותו, נולד ב-2 במאי 1360 כבנו הרביעי של ג'וּ יְוֵּאנְגָ'אנְג, המנהיג החדש של ארגון המרד "המצנפת האדומה", ארגון מדיני אשר שימש אלטרנטיבה של בני האן לשלטון מבית במקום השלטון מונגולי של שושלת יואן אשר קיים בסין מאז האימפריה המונגולית.
מרד ביואן
בשנת 1352 החל מרד מרכזי של המצנפת האדומה בשושלת יואן שפעל במקביל אל היחלשות האימפריה עקב המוות השחור ואיבוד טיבט. לבסוף לאחר פעולות במרכז סין, בחצי האי הקוריאני ובחצי האי ליאו-דונג שושלת יואן התפרקה למדינה צפונית מבודדת ובמרכז סין נוסדה שושלת מינג וג'וּ יְוֵּאנְגָ'אנְג הפך לקיסר סין חונגוו.
ג'ו-די נולד וגדל בסביבה חמה ומגוננת, אביו הסכים להעביר לבניו רק מורים מדרג עליון ולא פחות מזה והוסיף ללמד את בניו תורת מדינה ועם עתיקה מימיה של שושלת האן. ג'ו-די הוכרז נסיך ין ועל אף גילו הצעיר, אביו נהג לערב אותו בראש המערכות הצבאיות נגד יואן ונגד שושלת יואן הצפונית, היורשת של הראשונה. בעת נכנסו כוחות המצנפת האדומה בבייג'ינג אשר קודם לכן נודעה כחאנאבליק, הבירה של שושלת יואן, ג'ו-די הופתע ממצבה הרעוע של העיר, מפורקת ממלחמה ומגפה.
לצד שו-דה, מפקד בצבא אביו, ניתנה על ג'ו-די הסמכות לשחזר את העיר ההרוסה ולהפוך אותה מעיר כבושה לעיר מרכזית הלא היא חלק מהמדינה הסינית החדשה. לפי כתביהם של פקידי ממשל מינג, ג'ו-די הפתיע את אביו באכפתיות, מנהיגות ורצון לעבר מטרתו. הודות לחינוך היה ג'ו-די מיומן במדעי המדינה, ניהול וחלוקה מנהלית, אמנות המלחמה, דת הקונפוציאניזם ועוד. למרות מיומנותו איבוד החיים הקוטל בקרב על אגם בויר עליו פיקד הביאה את אביו להעביר סמכויות צבאיות רבות לאחיו והפרטיזן לאן יו.
לחץ קיסרי
הקיסר חונגוו לשושלת מינג כפי שנודע, האריך ימים אף מעבר לבנו הבכור ויורשו ג'ו ביאו. עקב חשש מתוך ירושה בעייתית שתפגע באומה הוא הוציא לפועל סדרת חוקים לגבי ירושתם של כל קיסרי סין אחריו. חוקים אלו קבעו כי הירושה תרד רק ליורשיו של הקיסר ואשתו הראשית, דבר אשר הוציא מהכלל את ג'ו-די למען ג'ו-יונואן, בנו של ג'ו-ביאו המנוח. בעת מת הקיסר ב-24 ביוני 1398, ג'ו-יונואן הפך לג'יינוון, קיסר סין השני בספרת השושלת. ירושתו לא התקבלה בטוב בידי רבים בחצר המלוכה וביניהם גם ג'ו-די.
בהפרה ישירה של קוד הירושה, ג'ו-די הגיע להתאבלות על קבר אביו בנאנג'ינג בראש צבאו. כוחותיו נעצרו בצפון ג'יאנגסו בידי הכוח הקיסרי, ובעזרת קלף המיקוח של הקיסר כי שלושה מבניו של ג'ו-די נמצאים במעצר בית בתוך הבירה, ג'ו-די עזב את המקום בבושת פנים.
מערכת ג'יינוון
ב-5 באוגוסט 1399 הודיע ג'ו-די עם קואליציית נסיכים לצידו כי הקיסר ג'יינוון נפל לידיהם של "יועצים מרושעים" וכי עליו להרים צבאות בשם שושלתו של הקיסר חונגוו ולהסיר את השפעתם של אותם הפקידים מידיו של הקיסר. בכך החלה מלחמת אזרחים על כס הקיסר הנודעת בתוך "מערכת ג'יינוון".
תחילה החלו פעולותיו של ג'ו-די בביסוס ממשל תומכים בבייג'ינג, בינתיים חיל הממשלה הקיסרית מליאונינג חתך את רציף היבשה שקישר בין כוחות המרד לים הצהוב. בפעולה השנייה החלו כוחות המרד בביסוס הכיבוש של צפון התעלה הגדולה בעזרת חיל אחד והתנגשות עם החיל של ליאונינג בעיירה יונג-פינג שבחֶבֵּיי. בפעולה השלישית חילות המורדים פיקדו על כיבוש מפוקס של מחוז ליאונינג עד אשר הגיעו לעיירה דה-נינג. הכוחות הקיסריים יצאו בפעולה מרכזית לאורך התעלה הגדולה למען כיבוש בייג'ינג, הפלישה נכשלה והכוחות התוקפים נסוגו לעבר ג'ינן, נסיגה זו הרוויחה את השפעתם של המורדים על מחוז שאנדונג.
הממשלה הקיסרית ניסתה מאוחר יותר מהלך נוסף נגד בייג'ינג אשר נגמר במהלך כיתור כושל. כוחות המורדים נעו אז לחזית המערבית והשליטו כוחם על שַׁאאַנְשִׂי. במערכה הרביעית החלה תנועה דרומה בעבר התעלה הגדולה אשר הסתיימה בהתכתשות צבאית קשה עם שתי חילות הממשלה אך הגעה סופית לצפון אַנחְווֵי ובכך הצלחה סופית על אף האבדות.
כאשר מירב הכוחות של הממשלה הקיסרית מרוכזים בצפון, החלה תנועה טקטית מהירה לעבר דרום מחוז גֶ'גְ'יאנְג. עם חסימת נהר היאנגצה כוחות המורדים בראשות ג'ו-די נעו במערכה סופית לתוך נאנג'ינג, הדיחו את הקיסר, הכריזו על סיום המלחמה ועל הכתרתו של ג'ו-די בתור "יוֹנְגָּ-לֶה, קיסר סין".
קיסר סין
בעוד רבים בחצר המלוכה בנאנג'ינג לא הכירו בלגיטימציה של ממשל יונגלה, הקיסר החל מסע של טיהור פוליטי של רבים מתוך דרג פקידי הממשל והחלפתם בנאמנים לו.
לפי חוק הירושה העתיק עוד מימיה של שושלת טאנג על מורדים בשלטון הקיסר יבוא האסון הגדול מכל, עינויים, הרג אטי ועבדות היו רק חלק מהעונשים אשר יבואו עד משפחת המורד. בעת שלטונו הקיסר יונגלה הוציא להורג 10 מקורבים מבני השושלת על בגידה ומרידה. ביחד אתם הוסיף והוציא להורג 4 פקידי ממשל מבוגרים אותם האשים כי "הרעילו את נפשו" של הקיסר הצעיר ג'יינוון אשר במפתיע נעלם בעת נלקח ממנו השלטון הקיסרי.
בירה חדשה: בייג'ינג
בייג'ינג אשר נוסדה בשנת 1045 לפנה"ס הייתה למרכז שלטוני עוד מימי המדינות הלוחמות ושומשה לבירה של ממלכות חוזרות ונשנות באותה תקופה עד לייצוב סין תחת שושלת צ'ין. בשנת 1215 האימפריה המונגולית כבשה את העיר ותחת שלטונו של קובלאי חאן הפכה לחאנאבליק, בירת האימפריה ומאוחר יותר בירת שושלת יואן. פועלו של יונגלה סביב העיר למען חיזוק ממשלו וסמכותו הביא לכך שבעת מלחמת האזרחים ואחריה הייתה העיר לבירה דה פקטו של ממשל מינג. עם ירושת הכס בשנת 1403, שנה לממשל יונגלה, בייג'ינג הפכה לבירה הרשמית דה יורה של שושלת מינג.
במסגרת הרסטורציה האדריכלית של סין לאחר הכיבוש המונגולי, המלחמות ומגפת המוות השחור, הוסיף הקיסר ובין השנים 1406–1420 בנה בפנים העיר מרכז שלטוני ומעון קיסרי הנודע עד היום בתור העיר האסורה. יונגלה נודע כי תכנן עוד מאז שתכנן לעצמו את הכס, לקחת את בייג'ינג כבירה החדשה. במסגרת אמונת הפנג שווי הוא בנה את קברי שושלת מינג ליד בירתו כמייצב כוח אל מול קבר שיאולינג של אביו בנאנג'ינג.
מערכות צבאיות
בתקופת שלטונו הקיסר יונגלה הוביל עשרות מערכות נגד שכניו מצפון, בהם המונגולים והמנצ'ורים, שכניו ממערב, העמים הטורקיים ובהם האויגורים המוסלמים ושכניו מדרום, הוייטנאמים וממלכות דרום-מזרח אסיה.
כיבוש מנצ'וריה
בעת הפילו מורדי "המצנפת האדומה" את השושלת המונגולית של יואן מהכס, כוחם של האחרונים נע צפונה אל אזור הנודע בפי הסינית כאוֹרִיֳות ומנצ'וריה. החומה הגדולה של סין, אשר הובאה לשיא שלמותה בעת שלטונו של יונגלה, נבנתה לראשונה למען עצירת פשיטות המונגולים ושאר השבטים הנוודים של הערבה האירואסייתית. הקיסר יונגלה ראה חשיבות צבאית עליונה לחסום את מוצא הים של המונגולים לאורך החוף למען השגחה וחסימת פעילותם של המונגולים.
בעת שלטונו משנת 1410 והאלה, הקיסר יונגלה הוביל חמש משלחות צבאיות נגד המונגולים. בראשונה בחורף 1409 עם כוח של בין 100,000 ל-500,000 חיילים, צבא סין כבש שטחים עד לעבר נהר קרלן במונגוליה. הכוחות המונגולים נכנסו לתוך מאבק כוח פנימי אשר החליש את מתקפת הנגד. במערכה השנייה הכוחות המונגולים נכשלו בהחזרת שטחיהם ודעת חצר המלך בבייג'ינג פנתה יותר ויותר לעבר מערכה נוספת נגד המונגולים. בשנת 1420 המערכה השלישית הביאה לחיזוק המערך הסיני תוך קרבות קשים ואף כיבוש נוסף לעבר חופי ים אוחוצק. בשנת 1423 המערכה הרביעית ראתה חיזוק של החומה הגדולה וייצוב קו אש מעבר אליה בגדה הצפון-מערבית. המערכה החמישית נעצרה עם מות הקיסר בדרך לקרב.
בסך המערכות הכוחות הסיניים כבשו את קו החוף מעבר לנהר אמור ומעבר למצר סחלין, כלל החוף האסייתי של ים יפן נפל לשלטון סיני ישיר והשפעה סינית חזקה ניכרה על השטחים צפונה בתוך פנים הטייגה הסיבירית. עם מותו של יונגלה, הממשלה הסינית תנטוש את כיבושי הצפון לגמרי עד שנת 1430. בעת פעל, נודע הקיסר יונגלה כמחקה את טאי-דזונג, קיסר סין הגדול בהיסטוריה לבית שושלת טאנג אשר כבש כחצי מהערבה האירואסייתית בימיו.
כיבוש וייטנאם
בשנת 1400 שושלת הו עלתה לשלטון בעבר צפון וייטנאם על חשבון שושלת טראן אשר הייתה מדינת חסות של סין. בשנת 1406 החל הקיסר יונגלה במערכה להשבת שלטון שושלת טראן והפלת הו. בעת הגיעו הכוחות הסיניים לעבר בירת הו; העיר אנאם הממוקמת במרכז וייטנאם נשלחה ההוראה הבאה מהקיסר יונגלה לצבאו ולפיה:
למרות המטרה הראשית לשחזר את שלטון שושלת טראן בווייטנאם, עקב רצח ראשי שושלת טראן, המלחמה נגמרה בכיבוש וסיפוח מלא של וייטנאם לתוך האימפריה הסינית, סיפוח זה נמשך עד לשיבתם הסופית של יורשי ראשי שושלת טראן בשנות השלושים של המאה ה-15. בעת השלטון הקיסר יונגלה פעל במיוחד בשביל לחבר את העם הווייטנאמי עם התרבות הסינית של בני ההאן.
מאוחר יותר התקיימה מערכה בטורקסטן ובסופה הפכה ממלכת קארא-קין המוסלמית למדינת חסות של מינג ובכך, עם יפן בתוך תקופת אשיקאגה ושושלת ג'וסון הקוריאנית מנוהלת גם כן כמדינת חסות, יונגלה דאג להשלים את כלל החומה הגדולה לתוך שיאה ההיסטורי והביא לעידן של שלום ושגשוג ביטחוני בסין.
חיזוק הכלכלה והתשתיות
עם הפלת הקיסר ג'ייוון מהכס, הכלכלה הסינית הייתה בשפל, האזורים הכפריים וצדי המדינה הביאו תוצר מועט ועקב ירידתם של סינים רבים מארצם ערך המס נחלש גם הוא. הקיסר יונגלה החל בבניית תוכנית כלכלית ארוכה שתימשך אל עת שלטון יורשיו. ראשית היה צריך לשמור על פעולה שקטה בעת הקמת הכלכלה החדשה ועל כך הקים מערכת צנזורה למען לא יגיעו הידיעות על העבודה בכלכלה לאוזני יועצים מושחתים. הקיסר עקב אחרי ארגונים סודיים, מאפיה ופועלי גנבה, כמו גם הפלת משפחות רבות כוח אשר תמכו באחרים ממשפחתו לכס הקיסרי. בהמשך מנע אפשרות ירידה מהארץ ודחק לייצור מקסימלי של מוסדות החקלאות והטקסטיל.
הקיסר קרא לייצור מוגבר באזורים עשירים כגון הדלתה של היאנגצה והקמה מחודשת לגמרי של התעלה הגדולה (יונגלה היה הקיסר האחרון להורות על תהליך שחזור של התעלה). מטרתו לזמן-קצר של הקיסר הייתה להעלות את כמות ואיכות הייצור במדינה, במיוחד בצפון וסביב למקום מושבו בבייג'ינג. עד לעת חידוש התעלה היו שתי דרכים להעביר תבואה אל הבירה: הראשונה דרך סירה שתפליג מסוג'ואו דרך ים סין המזרחי, והשנייה דרשה כוח אדם שיסיע את התבואה מעבר לנהר הואי, משם חציית שאנדונג אל הנהר הצהוב ואל הבירה מצפון לו. כאשר מדי שנה נדרשת העברה של מיליון שי (שי אחד שווה ערך לכדי 107 קילוגרמים) של תבואה. שתי הדרכים הקודמות הפכו בסופו של יום למשניות עם שחזור התעלה בהתאמה לדרישת העברת התבואה.
יחסים עם טיבט
על הקיסר יונגלה נאמר כי שימש מעין פטרון של הבודהיזם הטיבטי. בשנת 1403 שלח הקיסר מגוון מתנות וברכות לממלכות טיבט ובשנת 1407 אף אירח בנאנג'ינג את אחד ממורי הרוח (קרמפה) הגדולים של טיבט. מכתבי מינג עולה כי הקרמפה שכנע את הקיסר יונגלה כי ישנן דתות שונות לאנשים שונים וכי אין כל הכרח שדת אחת נעלית כלל על גבי הדת השנייה.
הקיסר הוסיף ונתן לקרמפה 700 כלי כסף והוסיף לכנותו "המלך הדתי האהוב". מעבר למתנות והברכות, הקיסר יונגלה תכנן להביא לאיחוד בין סין לטיבט כפי שנעשה בידי קובלאי חאן בימיה של השושלת המונגולית. בשנת 1410 עם חזרתו לטיבט, מנזר הקרמפה תוקן בידי הסיניים לאחר שעבר רעידת אדמה.
מוות וירושה
בעת הגיע הזמן, הקיסר יונגלה נטה לעבר בחירת בנו השני, ג'ו-גאושו כיורש העצר. ג'ו-גאושו היה אתלט בעל אופי של לוחם אשר עבד ביחד עם אופיו האינטלקטואלי וההומני של אחיו הבכור. בסופו של דבר בחר הקיסר בבכור מבניו, ג'ו-גאוג'י להיות לו ליורש ולעתיד חונגשי, קיסר סין עקב לחץ ליועציו. ג'ו-גאושו מחה על כך והתנגד להתייצב כמשמע אביו לשמירה על יונאן.
ב-1 באפריל 1424 הוביל הקיסר יונגלה מערכה מרכזית לתוך מדבר גובי במטרה לרדוף אחרי האוירטים ולכבוש את כלל שושלת יואן הצפונית, בכך לנטרל סופית את כוחות המונגולים ולכבוש את דרום סיביר עד אל ימת באיקל. לפתע בדרכם למדבר נתקף הקיסר בדיכאון קליני, חולי קשה ואף שבץ מוחי קל (לא מוכח לגמרי). ב-12 באפריל נפטר הקיסר ונקבר בקברי שושלת מינג אשר בנה. בנו ויורשו אשר פנה לדרך של פיתוח פנימי בתוך סין, נטש את מדיניות המלחמה של אביו.
אישיות
הקיסר יונגלה זכור כאחד שנאבק רוב חייו לשימור וחיזוק כוח ויוקרה. הוא פעל יותר מכל לשימור התרבות הסינית בפעולות כגון בניית מגדל החַרְסִינָה של נאנג'ינג בסגנון אדריכלות סינית. דוגמה לכך שהשמיד מבנים ומרכזי תרבויות אחרות מופיעה בממסר ששלח לחייליו באנאם. הקיסר יונגלה העריך את מאוד את פועלו של אביו ופעל לשמר את רוב עבודתו. על אף שתמך באזרחים בשיפור החינוך, איכות החיים, הכלכלה, הבתים והאוכל, רבים חששו מהקיסר עקב סגנון שלטונו שדמה לשלטון עריצות.
הקיסר יונגלה היה מלומד רב, נהנה רבות מספרים, מצביא מיומן שלמד במקור מדרג אביו ושימש דוגמה לכך שאדם יכול לקבל דתות בצורה חופשית ועדיין לכוף את דתו על תרבויות שונות. היסטוריונים רבים רואים לצד הצלחותיו תאווה מתמשכת לכוח וסמכות. דוגמה טובה להבהרת האישיות של הקיסר יונגלה מופיעה בציטוט שלו:
הקיסר היה אוהד של לימוד היסטוריה וידע לשנן את תולדות עמו עוד בתקופה המיתולוגית שקדמה לשושלת שיה. בסין, עד היום הקיסר יונגלה זכור באכזריות נגד כל מתנגדי השלטון, הבוגדים, המתחרים והמורדים.
דת ופילוסופיה
במסגרת השימור של התרבות הסינית הקיסר יונגלה האדיר את זרם השפעת הקונפוציאניזם כמו גם את הדת הסינית העממית ופעל ליצירת אנציקלופדיה אחת שתכיל בתוכה את כל ההיסטוריה התרבותית והספרותית של סין. הספר, אשר הורכב במקור מתוך 22,937 פרקים וכעת נותרו מהם פחות מ-400 נודע כאנציקלופדיית יונגלה ונחשב לאחד מפלאי היצירה האנושית. הקיסר אסר שימוש בשמות, בגדים, אירועים ומנהגים מונגולים מצד אחד, אך קרא להקים מחדש מסגדים שנהרסו מכלל המלחמות. בעת שלטונו הקיסר דאג אישית לבנייתם של שני מסגדים אשר ניצבים במקומם עד היום, האחד בנאנג'ינג והשני בשיאן.
האימפריה הקולוניאלית הסינית
יותר מכל אחד אחר, בתקופה שקדמה לגילוי אמריקה, היה זה הקיסר יונגלה שפעל לחיזוק ההשפעה של התרבות הסינית על גבי האוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי. הקיסר יונגלה הורה להוביל מסעות אוצר בראשות האדמירל גֶ'נְג חֶה לעבר האוקיינוס ההודי ונקודות ציון סיניות נרשמו עד אל המפרץ הפרסי, קרן אפריקה וכלל מזרח אפריקה.
במסגרת המסעות שושלת מינג נכנסה למלחמה עם ממלכת קוטה בסרי לנקה אשר בסופה מינג השיגה מדינת חסות אשר שימשה לנקודת ציון במעבר להודו. עד לסוף שלטונו הייתה לסין השפעה רבה על דרום-מזרח אסיה, חצי האי המלאי, הארכיפלג המלאי, הרי ההימאלאיה, בנגל ומפרץ בנגל, סרי לנקה, דרום הודו ואף הים הערבי ומפרץ עדן.
אלברטו נונייז פייחו
אלברטו נונייז פייחו (הגייה ספרדית: [alˈβeɾto ˈnuɲeθ fejˈxo]; הגייה גליציאנית: [aːlˈβeɾtʊ ˈnuɲeθ fejˈʃɔ]; נולד ב-10 בספטמבר 1961) הוא פוליטיקאי ספרדי המשמש כראש האופוזיציה של ספרד. הוא מכהן כסנאטור בקורטס חנרלס וראש המפלגה העממית. הוא כיהן כנשיא הקהילה האוטונומית של גליסיה בין השנים 2009 ל-2022.
בעבר היה עובד מדינה. פייחו היה מזכ"ל משרדי החקלאות והבריאות של גליציה לפני שעבר לאותו תפקיד במשרד הבריאות הלאומי, ובמשך שלוש שנים היה נשיא איגוד הדואר והטלגרף המלכותי. לאחר שהצטרף רשמית למפלגת העם של גליסיה (PPdeG), הוא נכנס לפרלמנט של גליסיה ב-2005 וירש את מנואל פראגה כנשיא המפלגה בינואר שלאחר מכן. בבחירות האזוריות בגליציה ב-2009, ה-PPdeG זכתה ברוב ופאייו הפך לנשיא אזורי.
קורות חייו
פייחו נולד בכפר Os Peares לבמחוז Ourense, ב-10 בספטמבר 1961. אביו היה סטרונינו נונייז, מנהל עבודה בבנייה, ואמו סירה פייחו. לאחר שסיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת סנטיאגו דה קומפוסטלה ב-1984, נוניז פייו רצה להיות שופט, אך האבטלה של אביו גרמה לכך שהוא נאלץ למצוא עבודה בשירות המדינה כדי לפרנס את המשפחה.
בשנת 1991, הוא נבחר להיות המזכיר הכללי של משרד החקלאות האזורי תחת חוסה מנואל רומאי בקאריה. הוא הלך אחריו למשרד הבריאות, תחילה בגליציה ואחר כך למשרד הלאומי כאשר רומאי מונה על ידי ראש הממשלה חוסה מריה אסנאר. משנת 2000 עד 2003, פייחו היה נשיא האגודה הממלכתית לדואר וטלגרף, לפני שחזר לממשלה האזורית כשר למדיניות טריטוריאלית, לעבודות ציבוריות ולשיכון של גליציה.
בפוליטיקה של גליסיה
לאחר שהצביע פעם אחת למפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית (PSOE) תחת פליפה גונזלס, פייחו לא הצטרף למפלגת העם עד 2002. לאחר תפקידו במשרד הבריאות הלאומי, נשיא קהילת מדריד, אספרנסה אגייר, רצה שיוביל את אותו משרד באזורה.
בשנת 2005, מנואל פראגה ממפלגת העם של גליסיה הודח מתפקידו לאחר 15 שנים כנשיא הממשלה האזורית של גליסיה (PPdeG), כאשר המפלגה הסוציאליסטית של גליסיה (PSdeG) והגוש הלאומי של גליסיה (BNG) הקימו קואליציה כדי להתקין במקומו את אמיליו פרז טורינו. בקונגרס שנועד למנות את יורשו של פראגה בינואר 2006, הוא מנע פילוג בכך ששכנע את המועמדים המובילים פייחו ו-מנואל ביינרו להתמודד במקביל כמועמדים לנשיא המפלגה וסגן נשיא המפלגה בהתאמה, ובכך לקח 96% מהקולות.
בבחירות האזוריות בגליסיה 2009, חלקה של ה-PPdeG במושבים עלה מ-37 ל-38, ובכך נתן להם רוב מוחלט של אחד. באפריל, הוא הושבע כנשיא על ידי בית המחוקקים המקומי. הוא זכה בקדנציה שנייה בבחירות האזוריות בגליציה ב-2012, שאותן הודיע ​​מוקדם. למרות קבלת למעלה מ-100,000 קולות פחות מאשר ב-2009, מפלגתו זכתה בשלושה מושבים עקב ירידה בשיעור ההצבעה.
פייחו שמר על הרוב שלו ב-2016 וב-2020, בפעם האחרונה עלה ל-42 מושבים. פייחו נודע לרוץ לרשת את מריאנו ראחוי כמנהיג ה-PP הלאומי ב-2018, אך דחה זאת, תוך שהוא מצהיר שלהיות נשיא גליסיה זו שאיפתו הגבוהה ביותר. הוא התפטר מתפקידו כנשיא ה-PPdeG החל מ-1 באפריל 2022 כדי להתמודד לתפקיד נשיא המפלגה העממית הלאומית.
בפוליטיקה הלאומית וכמנהיג המפלגה העממית
במרץ 2022, הקונגרס הלאומי ה-20 של המפלגה העממית נקרא לבחור מנהיג מפלגה לאומי חדש לאחר ההדחה הכפויה של פבלו קאסדו המכהן, שאיבד תמיכה בעקבות מחלוקת עם נשיאת קהילת מדריד, איזבל דיאז איוסו. פייחו הציג את עצמו כמועמד, וזכה לתמיכה של מנהיגי PP אזוריים. פייחו התמודד ללא התנגדות שכן המועמד הפוטנציאלי היחיד האחר, פעיל מקומי בן 28 מוולנסיה, לא היו מספיק חתימות מאומתות. העם היבחרו הוא מינה את דובר המפלגה בקונגרס הצירים, קוקה גמארה, כמזכיר הכללי החדש של המפלגה.
ב-24 במאי 2022, פייחו נבחר על ידי הפרלמנט של גליסיה כסנאטור של האזור בקונגרס הלאומי הספרדי, בעבורו התפטר ממושבו בפרלמנט של גליסיה. שנה לאחר מכן הוביל את מפלגתו בבחירות אזוריות ומקומיות. הוא תקף את ראש הממשלה פדרו סנצ'ס מה-PSOE על כך שהסתמך על תמיכת המפלגה לאומנית באסקית המציעה 44 מחבריה המורשעים כמועמדים, וכן על כך שממשלתו העבירה חקיקה בנושא הסכמה מינית שהובילה לעבריינים להורדת או לביטול עונשם. ה-PP השיג רוב מוחלט בעיר ובקהילת מדריד, ולקח אזורים כולל אראגון, קהילת ולנסיה והאיים הבלאריים מה-PSOE, מה שהוביל את סאנצ'ז להקדים את הבחירות הלאומיות.
הבחירות הכלליות בספרד 2023
ב-23 ביולי 2023 התמודד פייחו בבחירות הכלליות.
עמדות פוליטיות
פייחו הגדיר את עצמו כרפורמיסט של המרכז-ימין וכליברל. הוא מתואר על ידי התקשורת כמתון. בני בריתו שיבחו אותו על עמדותיו, בעוד מפלגות מנוגדות ערערו על תוויות אלה בשל אישורו לממשלה בראשות ה-PP עם ווקס בקסטיליה ובלאון.
בשנת 2011, Feijóo הציע לחולים בבית החולים לשלם עבור שירותים לא רפואיים כגון מזון ומקלחות במהלך שהותם, ובשנה שלאחר מכן הוא הציע להפריט את כל מה שאינו "הליבה" של שירותי הבריאות. ב-2013, הוא אמר ששירותי הבריאות לא יופרטו תחת ממשלתו.
פייחו הוא חבר קרוב ובן בריתו של איניגו אורקולו, נשיא קהילת הבאסקים מהמפלגה הבסקית הלאומית (EAJ-PNV). השניים מצאו מכנה משותף לראשונה בשנת 2013 כאשר הגנו על המספנות שלהם בפני האיחוד האירופי. בעוד פבלו קאזדו התנגד להמשך האצלה לארץ הבאסקים, Feijóo היה סימפתי יותר.
חיים אישיים
בכתבת פרופיל משנת 2009 על פייחו צוין כי חייו האישיים והרגלי ההוצאות היו מחמירים יותר מאלה של הנשיא האזורי הקודם של גליסיה.פייחו היה במערכת יחסים עם העיתונאית כרמן גמיר משנת 2000 עד 2012. מאז 2013 הוא נמצא במערכת יחסים עם מנהלת בית זארה אווה קרדנס, שילדה את ילדו היחיד, שנקרא גם הוא אלברטו, בפברואר 2017. פייחו ידוע כמעריץ של המטבח הגליציאני ותומך במועדון הכדורגל דפורטיבו דה לה קורוניה.
פייחו דובר ספרדית, אנגלית וגליציאנית. פייחו הוא קתולי.
אדם פון טרוט צו זולץ
ד"ר אדם פון טרוט צו זולץ (בגרמנית: Friedrich Adam von Trott zu Solz; 9 באוגוסט 1909 – 26 באוגוסט 1944) היה דיפלומט ועורך דין גרמני אשר היה פעיל במשך שנים רבות במסגרת ההתנגדות הגרמנית לנאציזם. פון טרוט היה חבר בחוג קרייזאו, חוג אינטלקטואלים אשר התנגד לשלטון הנאצי בגרמניה בין השנים 1940 עד 1944. חוג קרייזאו היה בקשר עם קבוצת הקושרים במטה הכללי, אנשי קשר העשרים ביולי, דרך הגנרל בדימוס לודוויג בק. פון טרוט קיים קשר עם איש המודיעין האמריקני, אלן דאלס ובכך תרם לניסיון ההתנקשות באדולף היטלר. נתפס והוצא להורג ב-26 באוגוסט 1944 על ידי המשטר הנאצי לאחר ניסיון התנקשות כושל בהיטלר.
ביוגרפיה
פון טרוט נשלח ללמוד בגימנסיה הצרפתית בברלין. בנוסף, על חינוכו הופקדה אישה אנגלייה. לאחר שאביו התפטר מתפקידו בשנת 1917 משפחתו עברה לקאסל. האידאולוגיה שעליה פון טרוט התחנך הייתה איזון בין ערכים פרוסים שמרניים לבין ערכים אמריקאים ליברליים. אמו של פון טרוט כיוונה אותו לנון-קונפורמיזם. פון טרוט מצא את מקומו ב"ברית הניבלונגים" שהייתה קשורה ל-"ונדרפוגל", תנועה אשר דגלה בחינוך הנוער לחיים פשוטים, לאהבת המולדת ולצדק חברתי בתור ביטוי למרד במוסכמות החברה הבורגנית. בבגרותו, התקרב לחוג שדגל בסוציאליזם דתי בהשפעת ספרות רוסית ורעיונות פוליטיים שמאלניים קיצוניים. בהשפעה עמוקה מהתיאוריות של הפילוסוף הגרמני הנודע גאורג וילהלם פרידריך הגל, האמין פון טרוט שהנושא הדחוף ביותר שהציף השפל הגדול יהיה כיצד לחפש סינתזה של שמרנות וסוציאליזם, שלדעתו הוא הפתרון היחיד למשבר זה. עבור פון טרוט, השפל הגדול הוכיח את כישלון הקפיטליזם כמערכת כלכלית, אך עם זאת, הוא לא היה מוכן לקבל את הקומוניזם כאלטרנטיבה, מה שהוביל אותו לחפש "דרך שלישית" בין קפיטליזם לקומוניזם. לדעת פון טרוט הדרך לפתרון המשבר הכלכלי בגרמניה היא שיטה כלכלית שמבטיחה לכל אדם עבודה.
בשנת 1927 החל פון טרוט בלימודי משפטים באוניברסיטת גטינגן ובאוניברסיטת מינכן. במהלך שהות של מספר שבועות בז'נבה, מקום מושבו של חבר הלאומים בסתיו 1928, פיתח פון טרוט עניין רב בפוליטיקה בינלאומית. בשנת 1929 השלים את לימודיו באוניברסיטת אוקספורד בבייליול קולג', שם למד תאולוגיה. בתקופה זו, פון טרוט נחשף לדמוקרטיה הבריטית. בהיותו באנגליה, התיידד עם ההיסטוריון והסופר הבריטי אלפרד לסלי רוז (Rowse)(אנ'). בזכות מוצאו האריסטוקרטי, חינוכו וחזותו חבר פון טרוט בתקופת לימודיו באוקספורד לאליטה האנגלית. למרות זאת, רבים ראו בו פטריוט גרמני בעל אידיאלים "גרמניים מידיי". בימי לימודיו באוקספורד יצר קשרים אינטלקטואליים וחברתיים עם אישי ציבור בריטים בעלי דרג גבוה ועם בכירים בקהילה האקדמית, ביניהם יהודים רבים. בתקופה זו אחד מחבריו האנגליים הכיר לו את המשפטן הגרמני הלמוט ג'יימס פון מולטקה, אם כי הקשר בין השניים התהדק רק בחודשים שקדמו למלחמת העולם השנייה. בבחירות לרייכסטאג שנערכו בשנת 1932, הצביע פון טרוט למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה. בראשית 1933, עת עלה היטלר לשלטון, פון טרוט נכח באוקספורד. בוויכוח שהתקיים במועדון הגרמני המקומי ביטא עמדה אנטי-נאצית, ואת תוכניתו לשוב לגרמניה תיאר בתור הצעד הנועז ביותר שעשה מימיו. בספטמבר 1933, עם שובו לגרמניה, נשלח למחנה למשפטנים. בשלב זה הוא עדיין האמין שהמשטר עשוי להתמתן, במיוחד בנוגע למדיניות החוץ שלו. לאחר שעבד עם קבוצת משפטנים בתחום החוק הבין לאומי ובחברת ספנות בהמבורג נשלח שוב למחנה הדרכה נאצי למשפטנים שכלל אימונים טרום צבאיים ואינדוקטרינציה פוליטית. כאשר הדבר נודע לידידיו באנגליה החלה להיווצר שמועה כי הוא נעשה לנאצי ובעד מטרות מפלגה זו. שמועות אלו גרמו לו לעוגמת נפש רבה. פון טרוט ידע על הסתייגותו של הציבור הבריטי מהמדיניות האנטי יהודית של הנאצים, וב־1 באפריל 1933, היום שבו הוכרז ברחבי גרמניה חרם על חנויות בבעלות יהודית, שלח מכתב לידידה יהודייה וביקש שחבריו יראו באירועים האחרונים תופעה מקומית חד פעמית ולא תופעה המבטאת את האופי הגרמני הלאומי. תגובתם של ידידיו באוקספורד למתרחש בגרמניה והביקורת שנקטו לגבי החלטתו לחזור למולדתו פגעו מאוד בפון טרוט.
לאחר שעבד במשרד הפנים הפרוסי החליט לשמור על קשריו באנגליה, הוא ביקר בה לעיתים קרובות והרחיב את קשריו עם אנשי אקדמיה ופוליטיקה. עליית הנאצים לשלטון לא מנעה ממנו מלהמשיך ולטפח את קשריו עם אישים יהודים רבים. בתור עורך דין העניק פון טרוט סיוע משפטי ליהודים, מרביתם כאלה הנמנים על יהודי המבורג, בייחוד אחרי חקיקת חוקי נירנברג.
בינואר 1934 פורסמו בעיתון הבריטי Manchester Guardian שלושה מאמרים ביקורתיים על רדיפת היהודים בגרמניה. בייחוד עסק אחד המאמרים במתרחש בחבל הסן ומצוקת האוכלוסייה היהודית שם. מאמרים אלו עודדו את פון טרוט לשלוח למערכת מאמרי תגובה בעלי גישה לאומנית קיצונית. במכתבו למערכת התכחש לקיומן של דעות קדומות אנטישמיות בבתי המשפט של הסן, ציין את התנסותו האישית בבית משפט באחת הערים וטען שלא נתקל בשום יחס שלילי כלפי היהודים. בנוסף, הדגיש פון טרוט שבזמן עבודתו אף כיהן יהודי בתור שופט מפקח בבית משפט מחוזי ושהיו עורכי דין נוספים ממוצא יהודי. לגבי הטענה בדבר הרעה במצבם הכלכלי של היהלומנים היהודים מהסן, לדעתו היא לא נבעה מהחרמה מקומית אלא מהחרם הבינלאומי על היצוא הגרמני. הוא שוחח עם אנשי "אס אה" ומצא שלמרות מחויבותם לתורת הגזע, הם לעולם לא היו מצדיקים שיטות של אלימות. הוויכוח מעל דפי העיתון הבריטי ארך כחודש. במכתב נוסף, הוא המשיך לטעון ומחה נגד הטענות על גילויי אנטישמיות בבתי המשפט בגרמניה וטען שלא חל שינוי ביושר שיפוטם. למרות זאת פון טרוט כתב במכתבים אישיים לאחת מידידותיו הבריטיות ולאמו שהוא לא התכוון כלל שעמדותיו יפורסמו בעיתון.
בשנת 1937, פון טרוט הוצב בסין כעמית מחקר של המכון ליחסי האוקיינוס השקט. פון טרוט בילה את רוב השנים 1937 ו-1938 בניסיון למצוא ב"חוכמת סין העתיקה" פתרון למצב הרוחני של המערב. תוך כדי שהוא לומד פילוסופיה קונפוציאנית ומנדרינית. פון טרוט האמין שהציוויליזציה המערבית המודרנית איבדה כל תחושה של רוחניות, שלדעתו עדיין קיימת בסין.
פון טרוט כלאומן גרמני האמין שלגרמניה יש את הזכות לספח את חבל הסודטים. כלומר, פון טרוט תמך במדיניות החוץ של היטלר ביחס לצ'כוסלובקיה. ההיסטוריון האמריקאי ליאנג הסי-הואי כתב שיש דיכוטומיה מסוימת בהגותו של פון טרוט בין התנגדותו למשטר הנאצי לעומת תמיכתו בשאיפות הכוח הגדולות של גרמניה, מה שגרם ליחס אמביוולנטי למדיניות החוץ הנאצית.
בדצמבר 1938, פון טרוט הוזמן לקבלת פנים שנערכה בפברואר 1939 באנגליה לכבוד ילדים יהודים, פליטים מגרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה. פון טרוט סירב להשתתף בטענה שזה עלול לסכן אותו, אבל הדגיש שבתור גרמני הוא חש מושפל עקב הנסיבות שהובילו לקיומו של אירוע זה. באחד מביקוריו בלונדון, לפני פרוץ המלחמה, הצהיר פון טרוט באירוע פרטי שהוא שולל את רדיפות היהודים בגרמניה ואמר שיש לעוקרן מן השורש. כשנשאל אם משמעות הדבר שצריך לעשות זאת גם אם זה כרוך בחיסולו של היטלר הוא הרהר לרגע והשיב בחיוב.
קריירה דיפלומטית
לאחר שובו של פון טרוט לגרמניה, ניסה ארנסט פון וייצקר, מזכיר המדינה של משרד החוץ הגרמני, לקבוע פגישה בין פון טרוט לבין היטלר ויואכים פון ריבנטרופ, שר החוץ של גרמניה הנאצית, בה פון טרוט יפרט על ביקורו בבריטניה, אולם אף אחד מהם לא רצה לראותו. פון טרוט חזר פעם נוספת לבריטניה, הפעם כנציג של קבוצת ההתנגדות לשלטון הנאצי.
בשנים 1939–1940, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, נשלח פון טרוט מטעם משרד החוץ הגרמני לארצות הברית כדי לבחון מקרוב את יחסה אל גרמניה הנאצית. נסיעתו התאפשרה בזכות קשריו עם פון וייצקר. בביקורו דיווח פון טרוט לאנשי ממשל וציבור אמריקאים שבגרמניה קיימת אופוזיציה אנטי-נאצית הפועלת להחלפת המשטר. הוא התאמץ לשכנע את בני שיחו שאופוזיציה זו ראויה להכרה מצד מעצמות המערב וזקוקה לסיוע מהן. באותה תקופה, סר ג'ון ווילר-בנט (אנ'), חבר במחלקת המודיעין הפוליטי של משרד החוץ הבריטי, תמך בניסיונו של פון טרוט לשכנע את ממשלות מדינות בעלות הברית לפרסם הצהרה על מטרות המלחמה, שתכלול התחייבות להסדר שלום הוגן ובר קיימא עבור גרמניה.
בתזכיר ששלח לשר החוץ הבריטי הליפקס, חזר פון טרוט וניתח את המצב בגרמניה עם פרוץ המלחמה, והדגיש שעל אירופה החופשית לאחד כוחות כדי להציל את המסורות המשותפות מההתנהגות הנאצית. במסמך אחר הציע שיתוף פעולה מערבי למניעת התרחבותה של המלחמה והביע תמיכה ברעיון איחודה של אירופה לפי הדגם האמריקאי. בתזכיר נוסף הגדיר את מלחמתו של המערב בגרמניה כ-"מאבק לשחרור העם הגרמני מהשלטון הנאצי", והדגיש שבמאבק הזה יש למערב בעלי ברית בגרמניה. פון טרוט ניסה לשכנע את בעלות הברית להצהיר שהן אינן מתכוונות לבתר את גרמניה, תרחיש שאנשי האופוזיציה פחדו ממנו. במסמך שנכתב תחת הכותרת "חידוש מדינת החוק בגרמניה" הצהיר פון טרוט מפורשות כי חיסולו של המשטר הנאצי הוא מחויב המציאות.