cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קריית שמונה
העלייה מברית המועצות לשעבר משנת 1990 ואילך
גידול ניכר במספר התושבים - בשנת 1989, טרם גל העלייה הגדול, אוכלוסיית קריית שמונה פחתה ב-40 תושבים והיא נאמדה ב-15,300. משנת 1990 עם תחילת העלייה מברית המועצות לשעבר ועד 2001 אוכלוסייתה גדלה ב-6,100 תושבים ונאמדה ב-21,400 תושבים מתוכם 3,800 עולים (לא כולל ילדים שנולדו בישראל לאימהות שעלו מברית המועצות). העולים אז היוו 18% מכלל תושבי קריית שמונה. בשנתיים הראשונות לעלייה (בשנים 1990 עד 1991) אוכלוסיית העיר גדלה ב-3,100 ומאזן ההגירה היה חיובי. במהלך עשר שנים הבאות (משנת 1992 עד 2001) אוכלוסייתה גדלה ב-3,000 תושבים נוספים. בעשר השנים הללו מאזן ההגירה היה שלילי (1,356-). מספר הנכנסים לקריית שמונה נאמד ב-6,339 והיוצאים ממנה ב-7,837. במרוצת 12 השנים, 1990 עד 2001, מספר הנכנסים לעיר היה 12,290 והיוצאים ממנה 9,075. עבור 3,944 עולים קריית שמונה הייתה היישוב הראשון בו השתקעו.
לפי נתונים של משרד העלייה והקליטה המתבססים על נתוני משרד הפנים, מספר העולים מברית המועצות משנת 1989 ועד 2018 המתגוררים בקריית שמונה הוא 3,751, המהווים כ-16.5% מתוך 24,669 תושבי העיר.
לפי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, מספר העולים מברית המועצות משנת 1990 ועד 2018 המתגוררים בקריית שמונה קטן יותר, ועומד על 3,293 איש המהווים 14.6% מתוך 22,624 תושבי העיר.
גידול ניכר בשטח הבנוי - ממשלת ישראל העניקה לכל עולה סל קליטה עבור שכירות דירה בכל מקום בהתאם ליכולותיו ולצרכיו. מדיניות זו של "קליטה ישירה" גרמה לעליה חדה במחירי הדיור בישראל, וכבר בשנת 1990 הדירות בשוק החופשי אזלו וממשלת ישראל יזמה בניית אלפי דירות על ידי קבלנים בהבטחה לרכוש מהם את הדירות שלא יימכרו. בקריית שמונה הוקמה שכונה חדשה בשם "שכונת הוורדים". מרבית השכונות נבנו על מורדות הרי נפתלי. הפעם השכונה נבנתה מעבר לגבעת השחומית, כאשר חלקה בנוי על הצלע המזרחית של גבעת השחומית. הבניה בה מגוונת וכוללת בתים צמודי קרקע, דו-משפחתיים, קוטג'ים טוריים ובניינים בני 6 עד 7 קומות.
הפיזור של העולים בקריית שמונה בשנים הראשונות נקבע בהתאם לפיזור של הדירות הריקות בה. גם לאחר בניית שכונת הוורדים לא נוצרה שם מובלעת הומוגנית של העולים. הבתים החד-קומתיים הקטנים אבל עם עתודה להרחבה, הדיור הזול, והמשכנתאות הזולות הביאו עולים רבים לשכונה, אבל גם הביאו תושבים ותיקים. המעבר של תושבים וותיקים אל השכונה שחררה דירות רבות בשכונות הוותיקות לטובת עולים נוספים שעברו להתגורר ברחבי העיר. כל הסיבות הללו מנעו יצירת מובלעות גאוגרפיות של עולים בקריית שמונה אלא מרחבים הטרוגניים בינם בין התושבים שרובם ממוצא צפון אפריקה, אבל הומגניים מבחינה מעמדית. כניסת העולים לקריית שמונה לא העלתה את מעמדה הסוציאלי אקונומי אבל גם לא לנסיגה כפי שקרה בערי פיתוח אחרות. העולים החדשים יצרו דפוס ההתבדלות מובחנת מהוותיקים והם התאפיינו בגבולות אתניים ותרבותיים ברורים, גם בקרב בני הנוער.
כמו כן, המלאי הגדול של דירות לא הביא לתחרות בין העולים הנזקקים לבין התושבים הוותיקים והמוחלשים על דירות בדיור הציבורי. כמו כן, בקריית שמונה לא הייתה עלייה מסיבית במספר הפונים למחלקת הרווחה. העולים החדשים, שחששו לחשוף עצמם לשלטונות, פתרו את בעיותיהם לבד. למשל, כדי לצאת לפנימיות הייתה פנייה לעליית הנוער והסבתות סייעו בגידול הילדים. מאידך, הייתה עליית גדולה במספר הקשישים שפנו למחלקת הרווחה כדי לזכות בהטבות (למשל: מענק חימום וסיוע בחגים). מאות קשישים ללא עורף משפחתי היוו ומהווים נטל כבד על מחלקת הרווחה. הדור הצעיר שהגיע לקריית שמונה עזב את העיר וחלקם אף ירד מן הארץ והותיר את הוריהם לבד ולעיתים עם חובות.
התחרות בין התושבים הוותיקים לבין העולים הייתה בתחום התעסוקה. מאידך, העולים הביאו לפריחת העסקים הקטנים וגידול משמעותי של ילדים בבתי הספר.
שינויים במבנה הכוח הפוליטי - המקרה הראשון בישראל של התמודדות מפלגת עולים בבחירות לרשויות המקומיות היה בקריית שמונה בשנת 1993. ולא רק זאת אלא שמפלגת קידמה בעיר הצליחה להכניס את פרופסור מיכאל נודלמן כחבר מועצת העיר ויו"ר ועדת הכספים במועצה עד שנת 1996, שנה בה נבחר לכנסת ה-14 מטעם ישראל בעלייה. מפלגת קידמה הוקמה בגלל מצבה העגום של האינטליגנציה הרוסית שהתרכזה בקריית שמונה.
שיעור אבטלה גבוה, ריחוק מהמרכז ואיום ביטחוני מתמיד היו מקור בלתי נדלה לתסכול מצטבר בעיר.
התפתחויות במאה הנוכחית
מאז יציאת צה"ל מלבנון בשנת 2000 שרר שקט יחסי בעיר, שהופר בשנת 2006 בעת מלחמת לבנון השנייה, בה ספגה קריית שמונה פגיעות ישירות רבות של רקטות שנורו מלבנון.
אוכלוסייה
כיום יש זליגה של כ-1,000 משפחות אל ההרחבות בקיבוצים באזור.
תעשייה ומסחר
למרות היותה היישוב המרכזי באזור התיירותי של אצבע הגליל, מתקיימת בקריית שמונה פעילות מועטה בתחום התיירות. בקצה הדרומי שלה ממוקם הרכבל העולה למנרה (אינו פועל), המלון היחידי בה הוא בית החייל של האגודה למען החייל ויש בה מעט צימרים. בעיר פועלות מספר מסעדות המסווגות כמסעדות עממיות או מסעדות אוכל מהיר.
לעיר שני אזורי תעשייה: אחד צפוני הנמצא סמוך לכביש 99 המוביל לכיוון היישוב דן, ואחד דרומי הנמצא סמוך לכניסה הדרומית לעיר. שניהם מאכלסים מספר בתי חרושת ומלאכה, מסגריות, מוסכים ונגריות. הבולטים בהם הם מפעל "לודזיה" לייצור גרביים, מפעל "מיצי הגליל העליון" (יצרן המותג "סיידר הגליל") ומפעל של חברתנביעות.
שטח כלל האזורים המוקצים לתעשייה ומלאכה הוא 1,530 דונם, מתוכם 1,281 הם בגדר "שטח תפוס" והיתר, 249, הם בגדר "שטח פנוי". מספר העובדים בכלל אזורי התעשייה הוא 1,037.
להלן טבלת המפעלים על פי גודל שטח הקרקע: במרץ 2011 התקבלה בוועדת הכספים של הכנסת החלטה לפיה משרד האוצר ומשרד התמ"ת יסייעו לחברת "איתוראן" להעתיק את מרכז השרות שלה מיהוד לקריית שמונה. מהלך זה היה עשוי להוסיף לעיר 300 מקומות עבודה. בעקבות חילוקי דעות, התבטל המהלך.
באוגוסט 2019 פרסם משרד הכלכלה קול קורא בנוגע להקמת מתחם תעשייה חדש בעיר, שצפוי לאכלס בין היתר מכון לחדשנות בתחום המזון ומתחם פודטק של הרשות לחדשנות. גודל המתחם צפוי להיות כ-17 דונם.
בסוף 2019 החלו העבודות להקמת מעונות סטודנטים בעיר. מפני שמרבית מעונות הסטודנטים בישראל מתפקדים רק עשרה חודשים בשנה, בקיץ המתחם יתפקד כמלון בו ניתן יהיה להשכיר לתיירים את חדרי המתחם. על פי התכנון הפרויקט ישתרע על שטח של כ-17 אלף מ"ר ויכלול קומת מסחר, מעליה קומת משרדים ומעליהן שמונה קומות עם 316 דירות שישמשו כ-400 סטודנטים. על מנת לתת מענה ראוי לדיירי המעונות יבנה במבנה לובי מפואר, חדר כביסה, קולנוע, חדר כושר, וחדר לשיעורי ספורט.
ב-2 בספטמבר 2020 הושק מרכז הפודטק הבינלאומי של ישראל בקרית שמונה "מרגלית סטארט-אפ סיטי בגליל" (Margalit Startup City Galil), שמצטרף למרכזי החדשנות הבינלאומיים שהקים אראל מרגלית בירושלים, בניו יורק, בבאר שבע, בחיפה ובתל-אביב.
תרבות
היכל התרבות המופעל על ידי מחלקת התרבות של העירייה, משמש גם כקולנוע העירוני, בו מוקרנים סרטים בסופי שבוע תמורת תשלום דמי כניסה סמליים.
בעיר פועלת להקת המחול הייצוגית "הורה גואל" ע"ש גואל קמרי, וקבוצת התיאטרון "אנסמבל צפונית'לה". בעבר פעלו בעיר תיאטרון מראה, שהוקם על ידי השחקן מנחם עיני, ומסעדת "קפה חברותא", שהוקמה בעקבות המחאה החברתית ב-2011.
בעיר מצויים מספר מתנס"ים:
בקריית שמונה שני מקומונים - "מידע 8" היוצא לאור מאז 1973, ו"חדשות הגליל" היוצא לאור מאז 2005. העיתונים מפעילים אתרי אינטרנט ומופצים מדי יום שישי.
חינוך
בעיר ישנם שישה בתי ספר יסודיים המונים כ-1,800 תלמידים. ארבעה מתוכם ממלכתיים: מצודות, תל חי, המגינים וקורצ'אק; שניים מתוכם ממלכתיים דתיים: עוזיאל ורמב"ם. בית ספר "יצחק הנשיא", שפעל בעבר, נסגר ב-2020 עקב מספר תלמידים נמוך.
בעיר ממוקם בית הספר רננים, בית ספר על-אזורי לחינוך מיוחד המונה כ-125 תלמידים. מוסדות חינוך נוספים בעיר הם מרכז פיסג"ה, החווה החקלאית, שפ"י, מתי"א.
בעיר נמצאת ישיבת ההסדר קריית שמונה בראשות רב העיר צפניה דרורי בשיתוף עם הרב ישראל קירשטיין, המהווה מרכז תורני לכל יישובי הגליל העליון. תלמידיה משלבים לימוד תורה עם שירות ביחידות הקרביות של צה"ל. הישיבה הוקמה בשנת 1977 בקריית שמונה במטרה לחזק את העיר.
בסמוך לעיר נמצאת המכללה האקדמית תל חי, מעונות הסטודנטים של המכללה ממוקמים כשני קילומטר מערבית אליה, בחלקה הצפוני של קריית שמונה. לימודי המכללה מתקיימים בשני קמפוסים, האחד המצוי כשני ק"מ צפונית לקריית שמונה, והשני, אשר נחנך בתחילת שנת הלימודים תשס"ט, ממוקם מזרחית לקמפוס הראשון.
ספורט
לקריית שמונה קבוצת כדורגל מקצוענית, עירוני קריית שמונה. הקבוצה נוצרה מאיחודן של הקבוצות הפועל ומכבי קריית שמונה בשנת 2000. בשנת 2007 היא עלתה לראשונה בתולדותיה לליגת העל, ובסיום העונה הראשונה שלה בליגה סיימה במקום השלישי, שהוביל אותה להשתתפות בגביע אופ"א. בסוף עונת 2008/2009 ירדה הקבוצה לליגה הלאומית, אך בחלוף עונה אחת שבה לליגת העל. בסיום עונת 2011/2012 זכתה הקבוצה באליפות והגיעה עד לשלב הפלייאוף של מוקדמות ליגת האלופות. בתום עונת 2022/2023 נשרה שוב הקבוצה לליגה הלאומית. אצטדיונה הביתי הוא האצטדיון העירוני שבקריית שמונה.
קבוצת הכדורסל הפועל גליל עליון-קריית שמונה, המשחקת בליגת העל ובליגה הבלקנית, היא קבוצה משותפת למועצה אזורית גליל עליון וקריית שמונה. היא נוצרה בשנת 2014 מאיחוד של קבוצת הפועל גליל עליון הוותיקה והפועל קריית שמונה, אשר הייתה פעילה משנת 1996, ושיחקה בליגה ב' צפון.
סמל העיר
הסמל בנוי ממספר מוטיבים:
ערים תאומות
לקריית שמונה יש ברית ערים תאומות עם הערים:
יהדות סרייבו
יהדות סרייבו (גם יהדות שָֹרָאי-בּוֹסְנָה) היא קהילה יהודית בת שני קהלים, ספרדי ואשכנזי, הקיימת בעיר סרייבו בירת בוסניה והרצגובינה מאמצע המאה ה-16 ועד ימינו. ב-1940 הגיעה הקהילה לשיא גודלה, מנתה 9,000 נפשות והייתה השלישית בגודלה בקרב קהילות יהדות יוגוסלביה לאחר בלגרד וזאגרב.
במחצית השנייה של המאה ה-16 התיישבו בסרייבו סוחרים יהודים ספרדים שהגיעו לעיר בעיקר מסלוניקי, ובהמשך הותר להם להקים שכונה יהודית אשר כונתה "אל קורטיז'ו" (בלאדינו: החצר). ב-1581 הוקם בית כנסת לקהילה, וב-1623 מונה לראשונה רב ראשי לקהילה, הרב שמואל ברוך מסלוניקי. ב-1630 הוקם בית העלמין היהודי וב-1731 נקבע תקנון הקהילה. ב-1850 הורשו יהודי סרייבו להתיישב בכל חלקי העיר. ב-1878, לאחר קונגרס ברלין, קיבלה האימפריה האוסטרו-הונגרית חסות על אזורי בוסניה והרצגובינה, אך סיפחה אותם דה פקטו. האוסטרו-הונגרים פעלו להפיכתה של סרייבו לעיר אירופית מודרנית, ובכלל זה פיתחו תשתיות ובנו מבני ציבור. במסגרת תהליך זה היגרו לסרייבו משפחות אשכנזיות, בדרך כלל אמידות, ובהן משכילים ובעלי מקצועות חופשיים רבים. ב-1879 נוסדה רשמית הקהילה האשכנזית בעיר, ועד פרוץ מלחמת העולם הראשונה היא גדלה לכדי רבע מכלל יהודי סרייבו. ב-1902 נחנך בית הכנסת המרכזי של הקהילה האשכנזית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והקמת ממלכת יוגוסלביה, הייתה קהילת סרייבו אחת מ-117 הקהילות המאורגנות בממלכה, והשלישית בגודלה. המשבר הכלכלי העולמי של 1929 לא פסח על בני הקהילה, ומספר בניה גדל בהתמדה בשל הגירה פנימית לסרייבו מקהילות קטנות ולא מבוססות, בעיקר ספרדיות. התהליך הוביל למשבר חמור, בעיקר בקהילה הספרדית, אשר שליש מבניה הוגדרו עניים. שתי הקהילות פעלו יחדיו למתן סיוע לנזקקים, והשכבה האמידה ייסדה אגודות לקידום החינוך, לסיוע רפואי וסיוע לנזקקים, לצד בנקים קואופרטיביים אשר תמכו בבעלי עסקים מקרב יהודי העיר. ב-1932 נחנך בית הכנסת הספרדי הגדול החדש.
ב-1941, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה, הוחל בביצוע הפתרון הסופי ביהודי העיר. בין ספטמבר לאוקטובר 1941 נעצרו יהודי העיר וגורשו אל מחנות ההשמדה. ההערכה היא שכ-2,400 מתוך 9,000 יהודי העיר ניצלו ממחנות ההשמדה, וחלקם הצטרפו לכוחות הפרטיזנים של טיטו. לאחר המלחמה חודשה הפעילות הקהילתית ובני הקהילה התערו בחוגי הממשל, התרבות והאמנות ביוגוסלביה החדשה. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 החל תהליך ההתפרקות האלים של יוגוסלביה. כחלק מתהליך זה פרצה מלחמת בוסניה. במהלך המלחמה צרו כוחות סרביים על סרייבו במשך חודשים ארוכים תוך הפגזתה. כ-700 מיהודי סרייבו חולצו ממנה והיגרו אל מחוץ למדינה, ובכלל זה לישראל. ב-2022 התגוררו בסרייבו כ-500 יהודים והיא נותרה הגדולה בקהילות יהדות בוסניה והרצגובינה.
לאורך השנים העמידה יהדות סרייבו אישי ציבור כמו: אמריק בלום, אשר כיהן כראש העיר, וסוון אלקלעי, אשר כיהן כשר החוץ של בוסניה והרצגובינה, סופרים כמו אריך קוש לאורה פאפו ויצחק סמוקובליה ורופאים נודעים כמו הגנרל ד"ר רוזה פאפו.
התקופה העות'מאנית בבוסניה
ב-1435 כבש צבא האימפריה העות'מאנית את אזור בוסניה, וב-1461 ייסדו העות'מאנים את העיר שראי בוסנה כעיר מושבו של הוואלי העות'מאני וכמרכז מנהלי אזורי של האיילט. העיר שכנה במרכז הגאוגרפי של האזור. מעמדה המנהלי, והעובדה שבשטחה שכן חיל מצב עות'מאני, הפך אותה בהדרגה גם למרכז כלכלי, בתחילה כמערך לוגיסטי התומך בגייסות ובהמשך באוכלוסייה שהתפתחה סביבו. בשלהי המאה ה-15, לאחר גירוש ספרד ופורטוגל, נדדו חלק מהמגורשים לשטחים שהיו נתונים לשליטת העות'מאנים כגון אנטוליה, ארץ ישראל וסוריה. הסולטאן באיזיט השני עודד אותם להתיישב בשטחי האימפריה ואף פרסם פירמאן שהנחה לסייע ליהודים. היהודים שהיו אוריינים ברובם, רב-לשוניים ומהם נמנו אומנים רבים, השתלבו במערכת הכלכלית העות'מאנית. עם הגיעם התיישבו בעיקר בשלוש ערים מרכזיות: קונסטנטינופול, אדירנה וסלוניקי וייסדו בהן מרכזי הלכה. לאחר התבססותם החלו בני הקהילות השונות להתפזר ברחבי הבלקן, בתחילה כסוחרים-נודדים ובהמשך גם כמתיישבי קבע, והם השתלבו במערכת המסחר והפקידות המקומית.
תולדות הקהילה
קיים תיעוד לנוכחות יהודים בסרייבו החל מאמצע המאה ה-16. בבית העלמין היהודי העתיק בסרייבו נמצאו מצבות מ-1551 ובתעודות עות'מאניות מתועד כי ב-1541 היו בסרייבו 34 סוחרים, אומנים, רוקחים ורופאים יהודים, אם כי ככל הנראה לא התגוררו בעיר אלא הגיעו לסרייבו לפרקים עם משפחותיהם ופעלו בה. רובם היו בני סלוניקי. מתעודות עות'מאניות עולה כי ב-1565 התגוררו בסרייבו 15 משפחות יהודיות במגורי קבע באחד מרובעי המוסלמים.
ב-1577 העניק הוואלי המקומי אישור ליהודים לחפור באר מים בסמוך לרובע המוסלמים ולבאזאר של העיר אשר כונה "באש-צ'ארשייה" ("השוק הראשי"). בהמשך, הותר ליהודים להקים בתים למגורי קבע סביב הבאר. לכל משפחה הוקצתה חלקת קרקע לבניית ביתה ובני הקהילה חויבו בתשלום מס גולגולת. הרובע נקרא "אֶל קוֹרְטִיז'וֹ" (El Cortijo, מלאדינו: החצר). השכונה היהודית אל קורטיז'ו כונתה על ידי תושבי המקום בכינוי הגנאי "צ'יפוט-אנה" (čifut-ana), שפירושו "שכונת היהודונים". ב-1581 הוקם בית כנסת לקהילה הספרדית, וב-1630 הוקם בית העלמין המרכזי.
במהלך המאה ה-17 הגיעו לעיר פליטים יהודים ממוצא אשכנזי והקימו בעיר קהילה אשכנזית קטנה. ב-1686, במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית–הליגה הקדושה, לאחר כיבוש העיר בודה על ידי האוסטרים, הגיעו פליטים יהודים לאזור בוסניה וחלקם התיישבו בסרייבו. בהמשך, באוקטובר 1697, כבשו האוסטרים בפיקודו של הנסיך אויגן מסבויה את סרייבו והעלו באש את הרובע היהודי, ובכלל זה את בית הכנסת. ב-1731 נקבע תקנון הקהילה היהודית בעיר. בתקנון נקבע, כי הקהילה תנוהל על ידי מועצה של חמישה נכבדים ובראשם הרב, כאשר לצד המועצה פועל גבאי ומפקח על תלמודי התורה אשר מונו אחת לשנה. מימון הפעילות הקהילתית הושג באמצעות מס קהילה אחיד וגמילות חסדים. מימון זה נועד לתשלום משכורתו של הרב הראשי ובעלי התפקידים הקהילתיים נוספים כגון המורים בתלמודי התורה.
ב-1739 שבה השליטה בסרייבו לידי העות'מאנים. מעמדם המשפטי של היהודים היה זהה למעמד האוכלוסייה הלא-מוסלמית, אם כי תפישתם כמיעוט נאמן לסולטאן הובילה ליחס מקל מצד השלטונות כגון היתר לשיקום בית הכנסת. יהודי בוסניה העדיפו ברובם להתיישב בסרייבו משום היותה מרכז ממשל עות'מאני, עניין שאפשר התערבות מהירה של השלטונות כשנדרשה הגנתם על בני הקהילה בעת מהומות על רקע דתי או לאומני.
ב-1839 הכריז הסולטאן אבדילמג'יט הראשון על רפורמות הטנזימאט אשר כללו בין השאר את השוואת זכויותיהם של לא-מוסלמים למוסלמים, שוויון בתחום המיסוי והדיור וכן היתר ללא מוסלמים להשתתף בחיים הפוליטיים ברחבי האימפריה. יישום מדיניות הטנזימאט בוצע בהדרגה. ראשית במרכז השלטון העות'מאני בקונסטנטינופול ובהמשך בווילאייטים השונים. וכך, רק ב-1850, העניק הוואלי עומאר פאשה אישור ליהודי סרייבו להתגורר בכל חלקי העיר, וב-1856 הוענק להם שוויון זכויות בכפוף לתקנות הטנזימאט. החלטות אלו, בליווי ההתפתחות הכלכלית הכללית בסרייבו, הובילו לשיפור ניכר במעמדם הכלכלי והחברתי של בני הקהילה. רפורמות הטנזימאט הובילו להשתלבותם של בני הקהילה במערכת הפוליטית והציבורית העות'מאנית האזורית.
ב-1868 מונה דניאל אפנדי לממונה הכספים במשרד המיסים של הווילאייט וחוג'ה יעקב אפנדי לממונה על האוצר במשרד הכספים של סנג'ק סרייבו. החל מ-1870 כיהן רב הקהילה הספרדית כנציג הקהילה היהודית בוועדת החינוך של וילאייט בוסנה. ב-1876 מונה יאבר ברוך אפנדי כנציג וילאייט בוסניה לפרלמנט העות'מאני בקונסטנטינופול. מספר מבני הקהילה כגון יצחק שלום אפנדי ובנו סולומון שלום אפנדי מונו למועצה המייעצת לוואלי (טורקית: Meclisi İdare). סולומון שלום אפנדי מונה בהמשך גם לפרלמנט העות'מאני, לחבר מסדר המג'ידיה והוענק לו אות המסדר ברמה החמישית מכסף.
התקופה האוסטרו-הונגרית
עם החלת השלטון האוסטרו-הונגרי, היגרו לסרייבו משפחות של יהודים אשכנזים, ובהן נמנו בעלי מקצועות חופשיים, בעלי השכלה אקדמית ונושאי משרות פקידותיות בממשל המקומי. היהודים הגיעו ברובם מהשטחים המזרח-אירופיים של האימפריה האוסטרו-הונגרית, המצויים במאה ה-21 בשטחי: צ'כיה, סלובקיה, הונגריה, אוקראינה ופולין, ומקצתם מהשטחים המרכז-אירופיים של האימפריה כגון משטחי אוסטריה המודרנית. ב-24 בספטמבר 1879 נתן הממשל המקומי אישור רשמי להקמת קהילה אשכנזית נפרדת. ב-30 בספטמבר 1902 נחנך בית הכנסת האשכנזי המרכזי ולצידו הוקם תלמוד תורה. בעיר נוסדו מספר אגודות לקידום החינוך והתרבות של בני הקהילה.
ב-1892 נוסדה אגודת לה בנוולנציה (La Benvolencia) אשר פעלה למתן תמיכה לבני הקהילה שנקלטו במערכת החינוך של סרייבו ובהמשך גם לסטודנטים מקרב הקהילה שנקלטו במוסדות השכלה גבוהה ברחבי יוגוסלביה. האגודה הקימה ספרייה והוציאה לאור מספר ספרים בתחום ההיסטוריה של קהילות יהודיות ואישים בולטים. ב-1900 יצא לאור השבועון בלאדינו "השחר" שעסק בתחומי התרבות והאמנות של בני הקהילה והופץ במשך שנה אחת. ב-1901 נוסדה אגודת "לה לירה" (La Lira) שהקימה מקהלה קהילתית ספרדית באותו שם ולה רפרטואר שכלל רומנסות לצד שירי עם יוגוסלביים. ב-1904 נוסדה האגודה הציונית הראשונה, "בני ציון", אך עיקר הפעילות הציונית התרחשה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
לאחר הסיפוח הרשמי של בוסניה והרצגובינה על ידי האוסטרו-הונגרים והפיכת החבלים לקונדומיניום של האימפריה, אישר הקיסר פרנץ יוזף חוקה לאזור. ב-1910 הקימו האוסטרו-הונגרים את "הסאבור של בוסניה" (בבוסנית: Bosanski sabor) שהורכב מנציגים סקטוריאליים שנבחרו בבחירות בכל סקטור. הפרלמנט היה בעל סמכויות חקיקה מוגבלות ובכל מקרה להחלטותיו נדרש אישור הן של הממשל האוסטרי והן של הממשל ההונגרי והוא פעל עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה. בפרלמנט זה כיהנו שלושה מבני הקהילה היהודית. הרב, ד"ר מוריץ לוי כנציג יהדות בוסניה, ויהושע שלום (Ješua D. Šalom), ובהמשך ד"ר ויטה אלקלעי (בבוסנית: Vita Alkalaj), כנציגים מטעם מועצת העיר סרייבו.
במועצת העיר סרייבו הוקצו לקהילה היהודית 4 מושבים, לקהילה הנוצרית אורתודוקסית הוקצו 6 מושבים, לקהילה הקתולית הוקצו 3 מושבים ולקהילה המוסלמית 5 מושבים. מעמדם של בני הקהילה במועצת העיר ובפרלמנט האזורי הוביל לחיכוכים מול החלק הניצי של האוכלוסייה ממוצא סרבי שהתגוררה בעיר והחזיקה בעמדות לאומניות.
ביוגוסלביה
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה סרייבו בשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר הפכה בהמשך לממלכת יוגוסלביה. קהילת סרייבו הייתה אחת מ-117 הקהילות המאורגנות ביוגוסלביה. ב-1919, נערך בסרייבו הקונגרס הראשון של פדרציית הקהילות היהודיות בממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים. עוד נוסד תא סוציאליסטי של פועלים יהודיים. בין 1920 ל-1927 פעל בסרייבו סניף של פועלי ציון אשר בשיאו מנה כ-500 חברים. ב-1930 נחנך בית הכנסת הספרדי החדש שנקרא "קהל גדול" (לאדינו: Kal Grande). הקהילות הספרדית והאשכנזית שיתפו פעולה באופן הדוק בפעילות הקהילתית ונבדלו רק בנושאי הדת. בתקופה זו התרחבה הפעילות הציונית עם הקמת הסניף הציוני שכונה "אגודה יהודית לאומית". בהמשך הוקמה אגודת "מתתיה" על ידי פורשים מ"פועלי ציון" ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בה 1,000 חברים. בעיר החלו לפעול גם תנועות נוער כגון השומר הצעיר, תכלת-לבן ובית"ר.
עם הקמת ממלכת יוגוסלביה עמד בראש הקהילה האשכנזית בן העיר ברנרד קליין. ב-1924 נוסד בית "המועדון היהודי" שפעל להעמקת התודעה היהודית של בני הקהילה. בעיר פעל אולפן עברית בשם "שפה ברורה" וכן בית ספר יסודי וגן ילדים שהיו כפופים למערכת ההשכלה הארצית ושילבו גם תוכני יהדות והיסטוריה של עם ישראל. ב-1934 ביקרה מקהלת "La Lira" בארץ ישראל המנדטורית וערכה סדרת קונצרטים בתל אביב, בחיפה, בפתח תקווה ובנהלל. בתקופה זו יצאו לאור מספר עיתונים קהילתיים ובהם מאמרים בנושאים פוליטיים, כלכליים ותרבותיים ובכללם השבועונים "התודעה היהודית" ו"החיים היהודיים" אשר פעלו במהלך שנות ה-20 והשבועון "הקול היהודי" (בסרבו-קרואטית: "Jevrejski Glas") אשר יצא לאור בשנים 1928–1941.
מלחמת העולם השנייה
בפרוץ מלחמת העולם השנייה הכריזה יוגוסלביה על נייטרליות ותחת לחץ כבד מגרמניה הנאצית קיים הנסיך פאבלה שליט הממלכה מגעים על הצטרפות יוגוסלביה להסכם התלת-צדדי. תהליך זה לווה בתחיקה אנטישמית. בעת ההיא מנתה הקהילה 9,000 נפשות. באוקטובר 1940 פורסמו שתי תקנות המגבילות את זכויות היהודים. האחת קבעה נומרוס קלאוזוס בקבלה לבתי הספר התיכוניים ולמוסדות להשכלה גבוהה והשנייה הגבילה סחר במוצרי מזון מסוימים. במקביל גברה ההסתה האנטישמית מצד חוגי הכנסייה הקתולית והיא לוותה גם בפרסומים בעיתונות. גם המיעוט המוסלמי נתון היה להסתה נגד היהודים שלובתה על ידי חכמי הדת המקומיים.
לאחר ההפיכה הפרו-בריטית במהלכה הודח הנסיך פאבלה והומלך פטר השני, פלשה גרמניה ליוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. האזור הועבר לחזקת ממשלת הבובות של מדינת קרואטיה העצמאית שנשלטה על ידי האוסטאשה בהנהגת אנטה פאבליץ' ומיד הוחל ברדיפת יהודי החבל והעיר סרייבו. לאחר הכיבוש התחוללו פרעות ביהודי העיר שהובלו ברובם על ידי תושביה המוסלמים של סרייבו ומקצתם על ידי תושבים ממוצא קרואטי. בית הכנסת הספרדי "קהל גדול" שנפגע קודם לכן בהפצצת הלופטוואפה, נבזז והועלה באש על ידי הפורעים. התקרה הפנימית של בית הכנסת קרסה בחלקה והמבנה נותר ללא שימוש. במסגרת גזרות האוסטאשה חוקקו חוקי גזע שהתבססו על חוקי נירנברג ובמסגרתם, הולאם רכוש יהודי, גברים יהודים נשלחו לעבודות כפייה ובני הקהילה חויבו בענידת טלאי צהוב. עוד הופסקה הפעילות התרבותית ובכלל זה פעילותה של מקהלת "La Lira" וכן הופסקה פעולתם של בנקים יהודיים ואגודות אשראי וגמילות חסדים, והוחרם כספם.
שלטון האוסטאשה מינה שני שופטים מחוזיים כממונים על הקהילות היהודיות בסרייבו. השופטים: סְרֶצְ'קוֹ בּוּיָאס (בסרבו-קרואטית: Srećko Bujas) על הקהילה הספרדית ובְּרָאנְקוֹ מִילָאקוֹבִיץ' (בסרבו-קרואטית: Branko Milaković) על הקהילה האשכנזית. הם פעלו לשמירה על רכוש הקהילה וניסו לשחרר עצורים מקרבה בעת האקציות השונות, אך ללא הועיל. ב-26 ביוני 1941 פרסם אנטה פאבליץ' צו ובו הוראה לעצור את יהודי העיר ולרכזם במחנות מעצר. ב-30 ביולי, לאחר פעולת חבלה שבוצעה במתקני הרכבת בעיר, הוצאו להורג 20 מתושבי העיר, 12 סרבים ו-8 יהודים, ובהם בנו של הרב הספרדי הראשי של סרייבו ד"ר מוריץ לוי. לוי שהה באותה העת בבלגרד ושם נעצר.
באוגוסט הוחל באקציות בכל רחבי בוסניה ובראשית ספטמבר בסרייבו עצמה. ב-4 בספטמבר1941 לפנות בוקר נעצרו 500 מיהודי העיר וגורשו למחנה הריכוז קרושצ'יצה. ככל הנראה, מקצת מהגברים נורו בקרושצ'יצה והשאר הועברו ב-19 בספטמבר ליאסנובאץ. הנשים והילדים נשלחו למחנה הריכוז לובורגראד. מפקד האקציה היה יורה פראנצטיץ' הקומיסר של האוסטאשה בסרייבו אשר במקביל שימש כראש מיליציית "הלגיון השחור" שעל חבריה הוטל לבצע את המעצרים. ב-20 בספטמבר הנחה ראש שירותי הביטחון הקרואטיים אאוגן קווטרניק להמשיך ב"פתרון הבעיה היהודית בסרייבו". במחצית השנייה של ספטמבר הגיע לסרייבו איוואן טולי (בסרבו-קרואטית: Ivan Tolj, בסרבית קירילית: Иван Тољ) אשר מונה למפקד המשטרה בסרייבו, ונודע עוד קודם לכן באכזריותו כלפי האוכלוסייה הסרבית. טולי פיקד אישית על המשך האקציות בקרב הקהילה היהודית.
באוקטובר גורשו 1,400 יהודים ובנובמבר גורשו כ-3,000 מבני הקהילה. הגברים נשלחו למחנה ההשמדה יאסנובאץ, שם נרצחו מרביתם, והנשים והילדים נשלחו למחנה הריכוז ג'קובו שבקרואטיה. חלק מבני הקהילה נמלטו לאזור הנשלט על ידי האיטלקים, בתחילה למוסטאר ובהמשך נעצרו חלקם והועברו למחנה הריכוז ראב. המחנה שוחרר על ידי הפרטיזנים של טיטו, וכך ניצלו בני הקהילה אשר הועברו אליו. חלק מהניצולים הצטרפו לכוחות הפרטיזנים. מעריכים שכ-2,400 יהודים מתוך 9,000 בני הקהילה ניצלו ממחנות ההשמדה. כאמור, רבים מבני הקהילה הצטרפו לכוחות הפרטיזנים ומהם זכו נסים אלבחרי, אליאס אנגל, ופאבלה גוראנין לעיטור גיבור יוגוסלביה. מספר מתושבי העיר, מוסלמים ונוצרים סייעו לבני הקהילה היהודית במהלך השואה וחלקם כגון: זקירה בסרביץ' אחמד סדיק, מאוריס ומידחאט בגיץ' וזיינבה הרדגה זכו בהמשך לאות חסיד אומות העולם מטעם ארגון יד ושם.
לאחר השואה
בשלהי 1945 שבו שרידי הקהילה לסרייבו וחידשו את הפעילות הקהילתית. ב-1946 אוחדו הקהילות הספרדית והאשכנזית בסרייבו לקהילה אחת. מבין ראשי הקהילה ניתן למנות את השופט אברהם ברוך והרב מנחם רומנו שכיהן כרב הראשי ליהודי העיר. ב-1948, לאחר הקמת מדינת ישראל היה גל עלייה מיוגוסלביה ובמהלכו עלו כ-500 מיהודי סרייבו. ב-1952 נערך בבית העלמין הספרדי הישן הסמוך לקובאצ'יצ'י טקס בהשתתפות נציגי ממשלת יוגוסלביה וישראל ובו נחנכה אנדרטה לזכר הנרצחים בשואה. מבנה בית הכנסת הספרדי "החדש" שנפגע קשות במהלך מלחמת העולם השנייה שופץ, הקהילה היהודית העניקה אותו כמתנה לעיר, הוא חדל לשמש בית כנסת והפך למבנה ציבור.
ב-1965, הוסב מבנה בית הכנסת הספרדי הישן שהוקם ב-1580 למוזיאון לתולדות הקהילה היהודית בעיר. ב-1966 נערכו בסרייבו חגיגות רשמיות לציון 400 שנים ליסוד הקהילה היהודית. בית הכנסת האשכנזי שהוקם ב-1902 נותר פעיל והפך למרכז הפעילות הקהילתית בעיר. בני הקהילה היו מעורים בחיים הפוליטיים והחברתיים ביוגוסלביה ומהם ניתן למנות את ד"ר רוזה פאפו שהייתה האישה הראשונה שקיבלה דרגת גנרל בצבא יוגוסלביה וכיהנה בתפקידים בכירים במערך הרפואי הצבאי ואת התעשיין אמריק בלום אשר כיהן כראש עיריית סרייבו. בתקופה היוגוסלבית בלטו גם אנשי רוח ומדע ומהם ניתן למנות את הפיזיקאי יוסיף גולדברג, ואת הסופרים אריך קוש זוכה פרס נין ב-1967 ויצחק סמוקובליה. עד לניתוק היחסים הדיפלומטיים בין ישראל ויוגוסלביה לאחר מלחמת ששת הימים, נשמר קשר הדוק בין "התאחדות עולי יוגוסלביה בישראל" לבין "הפדרציה של הקהילות היהודיות ביוגוסלביה" ובכלל זה השתתפות בכנסים משותפים וחילופי משלחות. גם לאחר ניתוק היחסים הדיפלומטיים לא הורע מצבם של יהודי יוגוסלביה והם זכו ליחס אוהד מהשלטונות ולחופש פולחן ותרבות. עם זאת נרשמו תקריות אנטישמיות ובכלל זה חילול בית העלמין הספרדי העתיק.
ב-1981 נחנך בשיפולי הר טְרֶבֶּוִויץ' פארק ההנצחה וראצה ובו אנדרטאות ל-2,000 פרטיזנים מבוסניה ומהם 324 יהודים שנהרגו בקרבות לשחרור יוגוסלביה ולזכר 9,000 הנרצחים על ידי הנאצים ושלטון האוסטאשה ובכלל זה כ-7,500 מבני הקהילה היהודית. במהלך מלחמת בוסניה הוחרב האתר על ידי צבא רפובליקה סרפסקה. לאחר המלחמה שוקם ונפתח מחדש וב-2005 הוכרז אתר מורשת לאומית של בוסניה והרצגובינה.
מלחמת בוסניה ולאחריה
על רקע התפרקות יוגוסלביה, פרצה באפריל 1992 מלחמת בוסניה. מראשית המלחמה ועד פברואר 1996 נתונה הייתה העיר סרייבו במצור. בתחילה על ידי הצבא העממי היוגוסלבי ובהמשך על ידי צבא רפובליקה סרפסקה. הכוחות הסרביים הוצבו על הגבעות הסובבות את העיר וצבא בוסניה אשר היה בשלבי התארגנות ומצויד באופן לקוי, התקשה להתמודד עם המצב. כ-8,500 חיילים וכ-5,500 אזרחים נהרגו במהלך שנות המצור. כתוצאה מהפגזות נפגעו מבני ציבור רבים ובכללם בית הכנסת האשכנזי הגדול ובית העלמין היהודי העתיק.
הקרבות באזור העיר העמידו את בני הקהילה היהודית בסכנה. ב-1994 חולצו כ-300 מבני הקהילה, בסיוע הסוכנות היהודית וארגון הג'וינט והועברו לזאגרב. בהמשך, במהלך המלחמה ולאחריה, חולצו או עזבו כ-400 נוספים יהודים מהעיר. חלקם לא הצהירו במפקדי האוכלוסין על היותם יהודים. כ-300 עלו לישראל והשאר היגרו לטורונטו שבקנדה, לספרד, לבריטניה ולשווייץ. כמה מאות יהודים, בעיקר מבוגרים או נשואים בנישואי תערובת, העדיפו שלא להתפנות ולהמשיך ולהתגורר בעיר.
בני הקהילה היהודית שהמשיכו להתגורר בסרייבו ואשר נעזרו בארגון הג'וינט, העניקו סיוע במזון ותרופות לבני הקהילות הנוצרית והמוסלמית ואף סייעו בפינויים של כ-2,000 מהם למקום מבטחים עד שוך הקרבות. כמה עשרות פליטים מוסלמים הגיעו לישראל. לאחר התערבות כוחות נאט"ו בלחימה תוך הפצצות על הכוחות הסרביים בבוסניה, נחתם ב-14 בדצמבר 1995 הסכם דייטון אשר שם קץ למלחמת בוסניה וקבע את קווי הגבול בין המדינות השונות שהשתתפו בלחימה. ב-29 בפברואר 1996 הכריזה רשמית ממשלת בוסניה והרצגובינה על סיום המצור. כ-70,000 אזרחי סרייבו ממוצא סרבי עזבו את העיר ועברו לשטחי רפובליקה סרפסקה, רובם לסרייבו המזרחית. בני הקהילה היהודית אשר חולצו מהעיר לא שבו אליה והשתקעו במדינות השונות. במקביל, החלה תנועת הגירה פנימית של כמה עשרות יהודים מקהילות קטנות בבוסניה אל סרייבו והם הצטרפו לקהילה המקומית.
ב-2007 התגוררו בסרייבו כ-700 יהודים. בעיר קיימת פעילות קהילתית ומ-1997 מכהן אליעזר פאפו כרב שאינו תושב של הקהילה. בית העלמין שהוקם ב-1630 עדיין קיים ומתוחזק ובמקום הוקמו שתי אנדרטאות לזכר הנספים בשואה, האחת לקהילה הספרדית והשנייה לאשכנזית. בן הקהילה סוון אלקלעי כיהן כשר החוץ של בוסניה והרצגובינה בין 2007 ל-2012.
דמוגרפיה
בסוף המאה ה-16 הייתה הקהילה ספרדית מובהקת. עם זאת מתועדות גם מספר משפחות ממוצא אשכנזי. לאחר סיפוח בוסניה על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית היה גל הגירה של משפחות יהודיות ממוצא אשכנזי לסרייבו. ממפקד האוכלוסין שנערך ב-1885 עלה, כי בסרייבו התגוררו 26,268 נפשות. 60 אחוזים היו מוסלמים, 17 אחוזים היו נוצרים אורתודוקסים, 13% היו קתולים ו-10 אחוז יהודים. ב-1895 מבין 4,058 היהודים שהתגוררו בסרייבו, 3,159 היו ספרדים ו-899 אשכנזים. ב-1910 עמד מספר התושבים על 51,919 ומהם 36 אחוזים היו מוסלמים, 35 אחוזים קתולים, 17 אחוזים נוצרים אורתודוקסים וכ-12 אחוזים יהודים. עד לתום התקופה האוסטרו-הונגרית נשמר היחס המספרי בין הקהילות, כאשר הקהילה האשכנזית מונה בין חמישית לרבע מכלל יהודי העיר. שיעור היהודים בעיר סרייבו עמד על 57.55 אחוזים מכלל היהודים בבוסניה והרצגובינה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התחולל ביוגוסלביה משבר כלכלי וחברתי אשר הואץ בשל המשבר הכלכלי העולמי של 1929. תהליך זה לווה בהגירה פנימית אל הערים הגדולות והמבוססות יותר בממלכה ולא פסח על הקהילות היהודיות. לסרייבו הגיעו משפחות יהודיות, בעיקר ספרדיות, מקהילות קטנות כגון טראווניק אשר נתונות היו במצב כלכלי קשה. תהליך הגירה זה שינה את המאזן הדמוגרפי בין שתי הקהילות. ב-1939 התגוררו בסרייבו 8,114 יהודים (87% ספרדים ו-13% אשכנזים). ב-1940 מנתה הקהילה 9,000 נפשות, ומתוכם 8,000 היו ספרדים ו-1,000 אשכנזים. לאחר מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 1,400 נפשות ובהמשך, עלו חלקם לישראל. בתקופה היוגוסלבית העדיפו חלק מבני הקהילה שלא להצהיר על עצמם כיהודים במפקדי האוכלוסין וכך מספרם הרשמי של בני הקהילה היה נמוך ממספרם בפועל.
במהלך ולאחר מלחמת בוסניה היה גל הגירה של יהודים מסרייבו. ב-2007 התגוררו בעיר 700 יהודים, חלקם ממשפחות מעורבות. במפקדי האוכלוסין שנערכים בבוסניה והרצגובינה, לא קיימת חובה להצהיר על דתו או מוצאו האתני של נפקד. וכך, בוחרים חלק מבני הקהילה שלא להצהיר על יהדותם. במפקד האוכלוסין שנערך במדינה ב-2013 הצהירו 240 בני אדם מסרייבו על יהדותם. לפי נתוני הרישום בקהילה ומשלמי המיסים לקהילה, נמנו ב-2022 בקהילה היהודית בסרייבו 500 חברים, מכלל 700 היהודים המתגוררים במדינה בעוד 4 קהילות.
כלכלה
היהודים הספרדים שהגיעו לעיר במהלך המאה ה-16 היו ברובם סוחרים, חלקם נודדים והם רקמו קשרי מסחר יבשתיים וימיים עם ערי האזור כגון ונציה, טריאסטה, בלגרד וניש. הסוחרים עסקו בייבוא בדים, משי, ותבלינים. מקצתם עסקו בחלפנות כספים והיו מלווים בריבית.
בשלהי המאה ה-19, לאחר סיפוח האזור על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית הגיעו לסרייבו משפחות אשכנזיות אמידות, בהם בעלי מקצועות חופשיים, מהם מספר לא מבוטל של רופאים. בראש בית החולים הממשלתי ובראש שירותי הבריאות הציבורים עמדו גם רופאים יהודים.
השלטון האוסטרו-הונגרי פעל לפיתוח המסחר והתעשייה והמהגרים היהודים האשכנזים, אשר עימם נמנו משכילים רבים שהיו רב לשוניים ושלטו גם בגרמנית, השתלבו במנגנוני המנהל ובמערכת הכלכלית החדשה. עם זאת, המערכת הקפיטליסטית שהוקמה הובילה לפער מעמדות בקרב הקהילה הספרדית הגדולה שחלק ממשפחותיה היה פתוח פחות לשינויים, וענפי הפרנסה עליהם נשענו כגון מלאכה זעירה וממכר מוצרי סדקית, הלכו ונעלמו. נוצרה שכבה של משפחות יהודיות עניות לצד שכבה של משפחות עשירות מאוד אשר מהן נמנו בעלי חנויות ומפעלים. ככלל אחוז השכירים בקרב יהודי סרייבו היה גבוה מאחוז השכירים בשאר האוכלוסיות. ב-1907 עמד שיעור בני הקהילה שהיו בעלי חברות פרטיות או מפעלים על 2.2 אחוזים, 7.9 אחוזים היו סוחרים, 10.5 אחוזים היו שכירים בתעשיית הטקסטיל ו-7% שכירים בתעשיית הדפוס.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והקמת ממלכת יוגוסלביה, חוותה הממלכה משבר כלכלי ותהליך שיקומי אשר לווה גם בהגירה פנימית של אוכלוסיות ובכלל זה בני הקהילה היהודית ממקומות יישוב קטנים ולא מבוססים אל הערים הגדולות. בנוסף, רבים מקרב בני הקהילה נהרגו בקרבות וכך נוצר צורך לתמוך כלכלית בחלק ממשפחותיה. הוקמו מספר אגודות גמילות חסדים כגון "עזרת יתומים" ו"כנפי יונה – ביקור חולים" אשר תמכו במשפחות החלשות הן כספית, והן באמצעות אספקת מזון, תרופות וחומרי לימוד.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, הקימו בני הקהילה וניהלו מפעלי תעשייה בתחום הטקסטיל, עיבוד העץ, ייצור הנייר והמזון, וחלשו על המסחר הסיטונאי במזון. הוקמו בנקים, חלקם קואופרטיביים ואגודות אשראי שונות. ב-1920 פעל בעיר "הבנק היהודי המרכזי" ובהמשך הוקמה אגודת האשראי "מלאכה" לטובת בעלי מלאכה זעירה וקמעונאים. במהלך שנות ה-30 הרחיבה "מלאכה" את פעילותה ופעלה גם בקרב האוכלוסייה הכללית. עוד נוסדה אגודת האשראי "גאולה" שנועדה לסייע לתעשייה זעירה. המשבר הכלכלי העולמי של 1929 לא פסח על יוגוסלביה ובתוכה על בני קהילת סרייבו. "הבנק היהודי המרכזי" נאלץ לסגור את שעריו ולהפסיק את פעילותו.
ב-1928, שליש מבני הקהילה הספרדית הוגדרו כבני המעמד הבינוני ומעלה. עוד שליש מבני הקהילה (כ-400 משפחות) היו פטורים מתשלום מיסים בשל מצבם הכלכלי הקשה. ב-1933, כ-15 אחוזים מכלל נתמכי הסעד בסרייבו היו בני הקהילה היהודית. עוד נמנו 1,116 מובטלים מקרב המפרנסים בקהילה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עם כינון מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה, הפקיעו השלטונות את אגודת האשראי "מלאכה" והחרימו את כל הכספים בבעלות יהודית. כן הופסקה פעילות אגודת "עזרת יתומים" והוחרמו נכסיה. תפישת העולם של שלטונות האוסטאשה הייתה: ראשית לקעקע את הבסיס הכלכלי האישי והקהילתי של יהודי סרייבו, הן על ידי חוקים ותקנות והן על ידי מעשי שוד וביזה שאורגנו בפועל על ידי מנגנוני הביטחון של האוסטאשה. בהמשך, טענו ראשי השלטון האוסטאשי כי אין ביכולתם להמשיך לתמוך כלכלית ולהגן על הנכסים הקהילתיים משום שאינם קיימים עוד בסרייבו. רכוש אישי ונדל"ן כגון בתים ומפעלים נמכרו בתחילה לאנשי קש ובהמשך החליפו בעלים נוספים. בהמשך הועבר חלק מהרכוש אל מחוץ לגבולות מדינת קרואטיה העצמאית. מעריכים את שווי הרכוש שנבזז מיהודי בוסניה והרצגובינה כולה ב-25 מיליארדי דינרים יוגוסלביים במחירי 1939 (כ-100 מיליון לירות שטרלינג במונחי 1939). לאחר הרס הבסיס הכלכלי והפגיעה בחופש האישי, פעלו שלטונות האוסטאשה לגירוש היהודים אל מחנות ההשמדה.
לאחר המלחמה וחידוש הקהילה, השתלבו בניה במערכת הכלכלית היוגוסלבית. בשל רצח מרבית בני הקהילה, נותר רכוש רב ללא יורשים והוא הולאם. במסגרת ההסכמים שסיימו את מלחמת העולם השנייה חויבו מדינות כגון הונגריה ורומניה להעביר נכסים ללא יורשים שהיו בבעלות יהודית לידי ארגונים יהודיים. סעיף זה לא הוחל ביוגוסלביה. הנהגת משטר קומוניסטי וכלכלה מתוכננת במדינה סיכלה את האפשרות להשבת הרכוש הפרטי.
חינוך וקהילה
באמצע המאה ה-19, נפתח בית הספר הציבורי הראשון בסרייבו, אך מרבית בני הקהילה העדיפו להמשיך ולשלוח את בניהם למלדארי. במלדארי למדו ילדים בגילאי 4 – 12 אשר ישבו על מחצלות בכיתה צפופה. הלימודים נוהלו בלאדינו והתבססו על שינון. המלדארי חסרו תנאי תברואה בסיסיים, וכן ציוד הוראה. לאחר חצי יום לימודים הועסקו התלמידים כשוליות בקרב אומנים מבני הקהילה. רמת ההשכלה בקרב ילדי הקהילה הייתה נמוכה לעומת קהילות מערב אירופה, וכמעט ולא אפשרה ללומדים לרכוש השכלה גבוהה.
ב-1864 היו בסרייבו 7 מלדארים. 6 מלדארים לבנים, ובהם למדו 240 תלמידים ומלדארי אחד לבנות ובו למדו 15 תלמידות. סרייבו הייתה העיר היחידה בווילאייט בוסניה בה פעל מוסד חינוכי לבנות הקהילה היהודית. ב-1870 גדל מספר הלומדים ל-282 בנים ו-23 בנות.
וכך, עם סיפוח העיר על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית היו מרבית יהודי הקהילה אוריינים, אך רק בעברית ולאדינו. ב-1894 קבעו את השלטונות גם את הסרבו-קרואטית כשפה רשמית במערכת החינוך. כאמור, עם כניסת השלטונות האוסטרו-הונגריים החל תהליך מואץ של פיתוח מערכת החינוך בעיר. במקביל היגרו לעיר יהודים משכילים מרחבי האימפריה אשר תרמו לפיתוחה של השכלה אקדמית. פתיחתה של סרייבו לאירופה הקלה על השתלבות תושביה במערכת החינוך האירופית וכך יצאו בני משפחות אמידות ללימודים גבוהים באוניברסיטאות מובילות ביבשת.
עד לראשית המאה ה-20 התגוררו שתי הקהילות זו לצד זו, שמרו על יחסים טובים, אך הוו ישויות קהילתיות וחברתיות נפרדות. הגידול במספר המשכילים ששבו מלימודים אקדמיים מרחבי אירופה בקרב שתי העדות, הוביל להאחדת הפעילות הקהילתית והתרבותית. בהמשך, חצו מחלוקות בין ציונים ללא ציונים, וכן בין זרמים שונים בציונות את שתי העדות. ב-1910 נסגרו תלמודי התורה ובני הקהילה השתלבו בהדרגה במערכת החינוך העירונית. תהליך זה הביא לירידה הדרגתית בשימוש בלאדינו כשפת הדיבור המרכזית. ב-1910, ציינו 98 אחוזים מבני הקהילה הספרדית את הלאדינו כשפת אימם וב-1931 ירד נתון זה ל-60 אחוזים (40% ציינו שסרבו-קרואטית היא שפת אימם). בני הקהילה האשכנזית הגיעו מאזורים שונים ברחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית, חלקם מאזורים דוברי שפות סלאביות, וחלקם דוברי שפות גרמאניות או הונגרית. ב-1931, ציינו 45 אחוזים מבני הקהילה האשכנזית את הסרבו-קרואטית כשפת אימם. בהמשך, נהגו בעיקר בני הקהילה האשכנזית להוסיף שם פרטי בעל קונוטציה סלאבית או גרמנית לצד השם העברי.
ב-1928 נפתח "בית המדרש התאולוגי היהודי", אשר הכשיר מורים, ממלאי מקום לרבנים, חזנים, מוהלים ושוחטים, בראשו עמד הרב ד"ר מוריץ לוי ובו למדו בני שתי הקהילות. תלמידיו שרתו בהמשך קהילות נוספות ובדרך כלל קטנות ברחבי יוגוסלביה. באפריל 1941 נסגר המוסד.
רבני הקהילות
בראשית דרכה נסמכה הקהילה בסרייבו על מרכז ההלכה בסלוניקי. ב-1623 התמנה הרב שמואל ברוך מסלוניקי לרב הראשי של הקהילה והוא נחשב לרב הראשון במינוי קבע של הקהילה הספרדית. בסוף המאה ה-16 הייתה הקהילה ספרדית באופייה ובראשה עמדו החכמים אשר זבולון, מצליח מוג'אג'ון ושמואל ברוך. בין 1686 ל-1689 כיהן כראש הקהילה הספרדית הרב צבי הירש אשכנזי אשר כונה "החכם צבי", מראשי הלוחמים בתנועת השבתאות. ב-1691 התמנה הרב יצחק צבי. ב-1697, במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) נפלו הרב ומספר מנכבדי הקהילה בשבי כוחותיו של הנסיך אויגן מסבויה מפקד צבא ממלכת הבסבורג, והם שוחררו רק לאחר תשלום כופר נפש נכבד. הרב יצחק צבי כיהן עד 1716 ולאחריו כיהן בנו, שם טוב בן יצחק צבי עד 1732.
ב-1840, קיבל רשמית הרב משה פירירה (Perera) מהשלטונות העות'מאניים את התואר חכם באשי בצו שכלל את תכולת תפקידו וממועד זה תפקיד הרב הראשי עוגן בתקנות העות'מאניות. בין 1849 ל-1852 כיהן בנימין דאנון. בין 1856 ל-1917 אוישה לפרקים משרת הרב הספרדי הראשי ופעל בית דין רבני ובראשו שלושה דיינים. מהם ניתן למנות את אברהם רומנו אשר כיהן כאב בית הדין עד לעלייתו לארץ ישראל ב-1917. באותו השנה התמנה הרב וההיסטוריון ד"ר מוריץ לוי לתפקיד הרב הראשי והוא מילא את תפקידו עד תקופת השואה.
כאמור, לאחר סיפוח בוסניה על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית התמסדה גם הקהילה האשכנזית וב-1885 מונה לרב הראשי האשכנזי ברנרד בוכוולד. השלטון האוסטרו-הונגרי תיקצב את פעולות מוסדות הקהילות בסרייבו, אם כי באופן נמוך משמעותית לעומת שאר הקהילות, גם בשקלול חלקה היחסי באוכלוסייה. ב-1911 תוקצבה הקהילה הנוצרית אורתודוקסית בכ-311 אלף כתרים אוסטריים, הקהילה המוסלמית בכ-239.5 אלף כתרים אוסטריים, הקהילה הקתולית בכ-159.5 אלף כתרים אוסטריים, הקהילה היוונית קתולית ב-15,000 כתרים אוסטריים, הקהילה האוונגליסטית ב-8,240 כתרים אוסטריים והקהילה היהודית ב-4,378 כתרים אוסטריים. הנושא הוביל למחאת נציג הקהילה, ד"ר ויטה אלקלעי, בסאבור הבוסני. אלקלעי טען כי היחס לקהילה היהודית מנוגד לסיכומי קונגרס ברלין בדבר זכויות המיעוטים. כפועל יוצא ממחאה זו הסכים הממשל להעלות את תקצוב מוסדות הקהילה ל-10,000 כתרים אוסטריים.
בין 1898 ל-1928 כיהן כרב הקהילה האשכנזית ד"ר שמואל וֶסֶל, ומ-1928 ועד לתקופת השואה ד"ר הינקו אורבך.
בתי הכנסת
בסרייבו פעלו במהלך המאה ה-20 שמונה בתי כנסת נפרדים: שני בתי כנסת שלא נבנו על ידי הקהילה:
בית הכנסת הספרדי "קהל ישן"
בית הכנסת "קהל ישן" (לאדינו: Kal viejo) נחנך ב-1581 בתוך מתחם השכונה היהודית "אל קורטיז'ו". במבנה שולבו עמודים תומכים וקשתות. ב-1697, במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1699-1683), הועלה בית הכנסת באש וניזוק קשות. ב-1788 נחרב שוב בדליקה שפרצה במקום. ב-1794 אישר הוואלי העות'מאני לבני הקהילה לשקם את בית הכנסת. העבודות התמשכו לאורך שנים ארוכות והסתיימו ב-1827.
במהלך מלחמת העולם השנייה הושחת בית הכנסת, נבזז והופקע. הוא שימש בית מעצר ובהמשך מחסן ומאוחר יותר ננטש. לאחר המלחמה שופץ הבניין וב-15 באוקטובר 1966 נחנך בו "המוזיאון היהודי של בוסניה והרצגובינה". במהלך מלחמת בוסניה נסגר המוזיאון היהודי. ב-2004 נחנך מחדש תחת המוזיאון ההיסטורי של סרייבו וקיים בו גם חדר תפילה. בבית הכנסת מתקיימת תפילה אחת בשנה, ערבית של יום א' של ראש השנה.
בית הכנסת הספרדי "קהל גדול"
בית הכנסת "קהל גדול" (לאדינו: Kal Grande) מוקם בסמוך לגדות הנהר מיליאצקה בסמוך למבני ממשל וציבור. את מבנה בית הכנסת תכנן האדריכל היהודי מזאגרב רודולף לובינסקי. בנייתו החלה ב-1926 בעת שבה קהילת סרייבו הייתה נתונה בעיצומו של תהליך חילון. עיצובו וגודלו המרשימים של המבנה ומיקומו בסמוך למבני ממשל, נועדה למצבו כמקום רשמי, ממלכתי ובעל הוד, וזאת כדי לחזור ולחזק את האוריינטציה הדתית של הקהילה. בית הכנסת נבנה בעלויות נכבדות ולצורך בנייתו לוותה הקהילה כספים רבים. בסוף שנות ה-20 נקלעה יוגוסלביה למשבר כלכלי שלא פסח על בני קהילת סרייבו. הקהילה התקשתה להחזיר את ההלוואות והגיעה כמעט לפשיטת רגל. הוא נבנה בסגנון נאו-מורי והכיל 1,000 מקומות ישיבה. את המבנה עיטרה כיפה ושולבו בו עמודי תמך משיש בצבע טורקיז. הקירות היו מעוטרים בפרסקאות ושובצו בהם פסוקים מתנ"ך באותיות מזהב. הרצפה הייתה מכוסה בשטיחים ועל התקרה הותקנו נברשות. עוד הוקמו בתוך המבנה ארכיון, ספרייה ומוזיאון ובו הוצגו מסמכים ומוצגים רבים שעסקו בתולדות יהודי בוסניה. בספטמבר 1930 נחנך בית הכנסת.
כאמור, באפריל 1941 נפגע מבנה בית הכנסת מהפצצות הלופטוואפה ועם כניסת הוורמאכט לעיר נבזז המבנה בעיקר על ידי בני הקהילה המוסלמית. הביזה נמשכה יומיים, בית הכנסת רוקן לחלוטין מתכולתו ובכלל זה דלתותיו, חלונותיו וחפצי אמנות רבים. עם סיום הביזה הועלה בית הכנסת באש, התקרה הפנימית של המבנה קרסה בחלקה לתוכו והוא נותר ללא שימוש. לאחר תום מלחמת העולם השנייה, שופץ מבנה בית הכנסת, נמסר על ידי הקהילה היהודית כמתנה לרשויות העיר סרייבו וחדל לשמש כבית כנסת.
בית הכנסת הספרדי "קהל חדש"
בית הכנסת "קהל חדש" (לאדינו: Kal Nuevo/Muevo) ובו סגנון התפילה היה מודרני. בית הכנסת הוקם ב-1746. בית הכנסת הפסיק את פעילותו ב-1930 עם חנוכת בית הכנסת קהל גדול. המבנה לא נפגע במהלך מלחמת העולם השנייה. המבנה נותר בבעלות הקהילה היהודית. קומתו העליונה מושכרת לגלריה ובקומת הכניסה שוכן אולם תצוגות.
בית הכנסת הספרדי קהל די לה בילאווה
בית הכנסת שכן בשכונת בְּיֶילָאוֶוה (Bjelave) בסרייבו אשר כונתה בפי יהודי העיר בילאווה (Bilava) ומכאן נגזר שמו בלאדינו: Kal Di La Bilava. ב-1892 נוסדה העמותה "חברת בית תפילה" על ידי אברהם פאפו ומטרתה להקים בית כנסת "פרטי" שלא באמצעות הקהילה בשכונת ביילאווה בה התגורר מספר גדול יחסית של יהודים. ב-1901 הוקם בית הכנסת. הבניין עוטר בחזיתו במגיני דוד ובתבליטי מנורת שבעת הקנים. בבית הכנסת פעלו שתי ישיבות: ישיבת "עונג שבת" וישיבת "אהבת בחורים". ב-1914 נוסדה במקום עמותה בשם "עזרת יתומים" על ידי בן ציון פינטו ומשה מאיסטרו (שכונה "חם בוכור", Ham Bohor). ב-1941 הופקע הבניין על ידי שלטונות האוסטאשה והוסב למתקן כליאה. בראשית המאה ה-21 נאבקו ראשי הקהילה בסרייבו לקבל את המבנה בחזרה לרשותם, וסירבו להצעה להפעילו בדמי שכירות סמליים.
בית הכנסת האשכנזי
במהלך מלחמת העולם השנייה נפגע המבנה וניזוק קשות. לאחר המלחמה וחידוש הפעילות הקהילתית, שוקם המבנה והפך מרכז הפעילות של יהודי סרייבו משתי העדות. בית הכנסת חולק לשתי קומות. בחלקו התחתון הוקם אולם כנסים ואירועים ובחלקו העליון התקיימו התפילות. במהלך מלחמת בוסניה נפגע שוב בית הכנסת ולאחריה בוצעו בו עבודות שיקום וחידוש נרחבות אשר הושלמו ב-2007.
בית הכנסת שבתוך הסמינר התאולוגי היהודי
ראשי הסמינר ניסו לבצע הקבלה בתכני הלימוד ובמערכי השיעור לסמינרים מקבילים בבודפשט או בברלין. וכך בבית הכנסת אשר היה חלק מהסמינר, התפילות כללו שירת מקהלה בלווי חזנים מקצועיים. מבית כנסת זה הדירו רגליהם "זקני הקהילה" על שום סגנונו המודרני שכלל דיאלוג ממושך בין המקהלה לחזן ללא שיתוף של המתפללים, והם כינו אותו בלעג "קהל די לוס מוּדוֹס" (קהל האילמים).
בית הקברות היהודי הישן
ב-1952 הוקם במקום גלעד לזכר הנרצחים בשואה. ב-1966 נסגר בית העלמין לקבורה. במהלך מלחמת בוסניה הופגז אזור בית העלמין וניזוק. בהמשך, מיקשו הכוחות הסרביים את אזור בית העלמין. לאחר המלחמה בוצעו במקום עבודות לפינוי המוקשים בעזרת ארגוני סיוע בינלאומיים, וב-1998, פונו כל המוקשים משטח בית העלמין.
נסיך אדום, נסיכה כחולה
נסיך אדום, נסיכה כחולה הוא ספר ילדים מאת עפרה גלברט-אבני. הספר אויר על ידי מושיק לין. הספר יצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1992.
עלילה
יוסי הוא ילד שנהנה לצייר ובדרך-קבע נושא את צבעי-היסוד בכיסו. הוא אינו אוהב להיות ילד טוב והוא מחליף כל דבר חשוב שעליו לעשות בציור. שיגעון-הציור שלו אינו מוצא-חן בעיני איש מלבדו, עד כי לבסוף לא הייתה מסוגלת עוד מורתו לסבול את חיבתו העזה לציור ופקדה עליו לכתוב חיבור מעורר-עניין בחדר המורים. הוא החל, כהרגלו, להוציא את הצבעים מן הכיס אולם לדרישתה של מורתו נמנע משימוש בצבעים. למרות דרישה זו, ולמרות שמטרתו הייתה לכתוב חיבור, הוא צייר רצף של ציורים שיוצר סיפור במרכזו נסיך ונסיכה המאוהבים זה בזו. כל אחד מהם גר באזור מונוכרומטי (אצל הנסיך אדום ואצל הנסיכה כחול). מלכי הממלכות מסוכסכים זה עם זה. על תושבי האזורים המונוכרומטים חל איסור לדבר עם תושבי האזור המונוכרומטי האחר ועקב כך נאלצים הנסיך והנסיכה לנופף זה לזה במטפחת.
הנסיך והנסיכה מגלים כי הנשיקות שהם מפריחים זה לזה הופכות לפרחים שצבעם תואם לצבעו של מפריח הנשיקה ואף כי ביכולתם ליצור פרחים סגולים כאשר שתי הנשיקות נפגשות. בהמשך מתווספים צבעים נוספים לשדה עקב נוכחותה של שמש צהובה שזרחה בשמיים. הפרחים מוצאים חן בעיניה והיא מחממת אותם. כל אחד מהמלכים נדהם מן השדה הצבעוני ושולח את אנשיו לפני שהמלך השני יבחין בשדה הצבעוני. למעשה שניהם הבחינו בשדה יחדיו וכך האנשים הכחולים והאנשים האדומים נפגשים לראשונה.
גם בעקבות האירועים מתאחדים הנסיך והנסיכה, האיסור על הקשר בין האנשים האדומים לאנשים הכחולים מתבטל. השמש שולחת את קרניה כדי לנשק את הנסיך והנסיכה שמקבלים בעקבות כך צבעים נוספים. הם זוכים בבגדים צבעוניים, שיער צהוב לנסיכה ושיער שחור לנסיך. המלכים, שנשארו כל אחד בממלכתו, אינם יודעים מה מקור הצבעים הללו.
בסיום שב יוסי לכיתה. המורה בוחנת את ציוריו ואת הצבעים שיש לו בכיס ואומרת ליוסי כי "כל העולם בכיסו".
שליסל
שליסל (בגרמנית: Schlüssel, מפתח; לעיתים גם: Schlissel) הוא שם משפחה אשכנזי.
רמי שולר
רמי שולר (נולד ב-13 ביוני 1967) הוא מוזיקאי ישראלי, מלחין מעבד ומנגן כלי הקשה רבים, ביניהם תופים, ויברפון, מרימבה, פאנטם וגלוקנשפיל. זוכה פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים בתחום הג'אז 2012. מחבר הספר "להיות מוזיקאי" על החיים בתעשיית המוזיקה הישראלית.
ביוגרפיה
רמי שולר נולד בקיבוץ שמיר. כבר מילדות התגלו אצלו משיכה גדולה וכישרון למוזיקה. בנערותו השקיע זמן רב בנסיעות מקיבוצו שבצפון למרכז הארץ ללימודי מוזיקה אצל מיטב המורים. הוא ניגן בטימפני, קסילופון וכלי הקשה נוספים בתזמורת בני הקיבוצים ובתזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה. היה תלמידו של אלון בור (ראש סקציית ההקשה בפילהרמונית). שולר ניגן גם במספר קונצרטים עם התזמורת הבוגרת. את שירותו הצבאי עשה בתזמורת חיל האוויר (1985-1988) כנגן קסילופון וכלי הקשה ובהמשך גם כמעבד. לאחר הצבא עזב את הקיבוץ, השתקע בתל אביב והחל לפלס את דרכו כנגן תופים, קסילופון וכלי הקשה בתעשיית המוזיקה המקומית. המעבד אלכס וייס הנחה אותו כיצד לבצע עיבודים ושימש לו מקור השראה. הוא השתתף בהפקות מוזיקליות שונות, הצגות ילדים ומבוגרים, ליווי זמרים ולהקות מחול. לשולר יש אולפן הקלטות פרטי והוא מלחין ומפיק מוזיקה לעצמו ולפרויקטים שונים. כמו כן מופיע ומנהל הרכבים מוזיקליים בסגנונות הג'אז, מוזיקה ברזילאית ומוזיקה מקורית משלו. רמי שולר מתגורר במודיעין עם אשתו לימור ושני ילדיו שירי וגפן.
פרסים ומלגות
1985: זכה במלגות קרן התרבות אמריקה–ישראל בנגינה והלחנה.
2012: זוכה פרס ראש הממשלה לקומפוזיציה בתחום הג'אז לשנת 2012, על יצירה שכתב "הרוח הבלתי נשכחת" - סוויטת ג'אז בת חמישה פרקים שהוקלטה בניו יורק על ידי נגני ג'אז ידועים, ביניהם: החצוצרן רנדי ברייקר והסקסופוניסט בוב מינצר.
יחזקאל פלומין
יחזקאל פְלוֹמִין (2 באוגוסט 1935 – 16 באוקטובר 2019) היה חבר הכנסת מטעם הליכוד בשנים 1974–1981. כיהן כסגנו של שר האוצר שמחה ארליך והיה ממתכנני המהפך הכלכלי. פרסם ספרים בנושאי מס.
ביוגרפיה
פלומין נולד להלה ואלימלך פלומין בשנת 1935 בירושלים, ובגיל שנתיים עבר עם הוריו לתל אביב. שם למד בבית הספר התיכון עירוני א', ולאחר מכן למד משפטים וכלכלה בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה, שלימים הייתה לאוניברסיטת תל אביב. הוא סיים את לימודי המשפטים בשנת 1960 והוסמך כעורך דין ורואה חשבון ונמנה בין חמישה אנשים בלבד אשר הורשו לעסוק בשני המקצועות במקביל. בין השנים 1962–1969 נמנה עם סגל ההוראה באוניברסיטה. בשנים 1971–1972 לימד גם באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1953 הצטרף פלומין אל הציונים הכלליים ובשנת 1961 תמך באיחוד עם הפרוגרסיבים שיצר את המפלגה הליברלית הישראלית. הוא כיהן כיו"ר הדור הצעיר במפלגה ונמנה בין חברי הנהלת המפלגה. במסגרת זאת הקים בשנת 1971 תנועת נוער שפעלה לצד המפלגה הליברלית. בשנים 1974–1981 הוא כיהן כחבר הכנסת מטעם רשימת הליכוד. בתקופת כהונתו הראשונה היה חבר בוועדת הכספים ודרש להוריד מיסים ולצמצם את היקף הוצאות המדינה שהובילו לאינפלציה. הוא ניסה לקדם חוק שיאסור על כהונת ראשי רשויות בכנסת, אך נתקל בהתנגדות סיעתו. פלומין גם היה מיוזמי הסיבוב השני בבחירות האישיות לראשי רשויות, אל מול העמדה שבקשה שמועצת העירייה תבחר את ראש העיר במקרה שאף מועמד לא קיבל מספיק קולות בסיבוב הראשון. בנושאי ביטחון, נחשב פלומין ליונה. הוא תמך בשנת 1974 בהידברות עם הפלסטינים, צעד שגרר ביקורת בסיעתו, וסירב בתחילה לחתום על עצומה הקוראת שלא למסור שטחים ביהודה ושומרון לשלטון זר. אולם לאחר ועידת רבאט הוא חתם על העצומה. עם זאת, פלומין תמך בהתנחלות בשומרון ובעונש מוות למחבלים.
בממשלת ישראל השמונה עשרה כיהן כסגן שר האוצר שמחה ארליך והיה ממתכנני המהפך הכלכלי. בתחילה פלומין לא התרגש מהתגברות עליית המחירים והאשים את הציבור בהסתערות על החנויות שגורמת לאינפלציה. בהמשך פלומין נאבק נגד חריגות מהתקציב והדפסת כסף ולצורך כך דרש את ביטול הסובסידיות והעלאת מחירים, אולם הדבר לא עלה בידו ועל כן הוא התפטר ביולי 1979.
את פעילות המפלגה הליברלית בכנסת התשיעית סיכם ככישלון: "הממשלה התחילה עם המהפך הכלכלי בדרך התואמת את ההשקפה הליברלית, אולם מיד בסמוך נסוגה. התקציב הוגדל, הופסקה מכירת חברות ממשלתיות ועוד. בנושאים אחרים הכישלון היה גדול יותר. לא רק שאכלנו צפרדעים כמו חוק גיוס בנות, חוק ההפלות, וחוק האנטומיה והפתולוגיה, אלא שגם לא השכלנו לממש דברים שהם בבחינת ציפור נפשנו כמו חוק בריאות ממלכתי וחוק פנסיה ממלכתי.".
בשנת 1986, כשכבר לא היה חבר כנסת, פרש מהמפלגה הליברלית והיה בין מייסדי המרכז הליברלי ביחד עם שלמה להט ויוסף לפיד.
עם עזיבתו את הכנסת ב-1981 ועד לפטירתו פנה לעיסוק במגזר הפרטי בין היתר כרו"ח, עו"ד כבורר וכמגשר, בין היתר בתחומי מסחר, מיסוי ונדל"ן.
במקביל היה פעיל בדירקטוריונים של מוסדות כגון בנק לאומי, הבנק הבינלאומי, התעשייה האווירית ואחרים. עמד בראש ועדות ציבוריות שונות וביניהן הוועדה שהכריזה על אילת כאזור סחר חפשי הפטור ממע"מ והצילה את העיר מפשיטת רגל. כיהן שנים כחבר במועצה המייעצת לבנק ישראל וכחבר בוועדה המייעצת למבקר המדינה.
לאורך השנים, כיהן כחבר במספר ועדות ציבוריות: