cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האלופה
הפקה ושידור
בפברואר 2008, המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין הוציאה מכתב הפרה ל-HOT בשל שידור פרקים של "האלופה" שסווגו לצפייה מגיל 8 ומעלה, אף על פי שכללו ביטויי אלימות ומין.
באוקטובר 2009, המועצה לשידורי כבלים ולוויין דרשה מ-HOT להפסיק לשדר שידורים חוזרים של התוכנית בשעות הצהריים, מאיר שהסדרה "כוללת סצינות מיניות, אלימות ומסרים חיוביים על אלכוהול".
בינואר 2013, דווח כי הסדרה מובילה במספר ההזמנות בשירות הוידאו על פי דרישה (VOD) של HOT.
עונה ראשונה
עונתה הראשונה של הסדרה כללה 119 פרקים. במרכזה עמדו שני משולשים רומנטיים: האחד בין קפטן הקבוצה סער פדידה, אשתו היפה ליאן זליג ואהובתו לשעבר של פדידה מיטל אוגניסיאן, שהשתלטה על הקבוצה ממניעים מסתוריים; והשני בין קשר הקבוצה תום שלייפר, חברתו מילי דיאמנט ונערה בשם סיגי בר־חיים, שנקלעת במקרה לחיי הזוג לאחר שסבו של תום, אוסקר שלייפר, שגר יחד איתו, שכר אותה כמטפלת. קווי עלילה נוספים בעונה עוסקים במאבקי הכוח והכסף בקבוצה, מזימות, בגידות, חברויות ואהבות, ביניהן אהבתם של דריה זליג, בתו של מנכ"ל הקבוצה, והחלוץ החדש הערבי, ג'לל קאסום. בסוף העונה סער ומיטל מחליטים להימלט יחד באמצעות היאכטה של ג'וזף, בעלה של מיטל, אך ג'וזף וליאן, אשתו של סער, מגלים זאת ומטמינים פצצות על היאכטה, בנוסף לתנין של ג'וזף. בפרק האחרון רואים את ג’וזף וליאן מפעילים את הפצצות.
עונה שנייה
עונתה השנייה של הסדרה כללה 99 פרקים, וקו העלילה הראשי שלה עוסק בסער, במערכת היחסים שלו עם ליאן ובאירועי היאכטה. העונה השנייה מתחילה בלב ים, כאשר מיטל מספרת לסער על קלטת מסתורית ולאחר מכן נעלמת בים. סער בסופו של דבר טובע, שוקע בתרדמת ונסחף אל החוף. כאשר הוא מתעורר לאחר חצי שנה הוא לא זוכר את שקרה, ומגלה כי ליאן, אשתו לשעבר היא עכשיו בת זוגו של בעלי הקבוצה החדשים, דורי בראל, יש לה תינוקת והיא מנהלת את פורטל האינטרנט של הקבוצה. העלילה עוסקת בפריחת אהבתם המחודשת של סער וליאן (קו העלילה הראשי), בעלילות הפורטל ועובדיו (קו העלילה השני) ובמזימות נגד ראש הממשלה (קו העלילה השלישי). במהלך העונה מנסה דורי לחבל במכוניתו של סער כדי להרוג אותו בגלל שלקח לו את ליאן, אך ביום זה נסעו ברכב ליאן וסיגי מה שמוביל לתאונה ולמוות של סיגי בר חיים. בזירה נוספת בקריית הממשלה, זאביק, יועצו של ראש הממשלה ואביו של דורי הבעלים של הקבוצה, גורם לראש הממשלה להתפטר מתפקידו במתכוון לאחר שבדה פרשה של הטרדה מינית. במהלך אימון בחוף ניצנים סער נזכר באירועי היאכטה ומבין שליאן הייתה מעורבת.
עונה שלישית
עונתה השלישית והאחרונה של הסדרה כוללת 69 פרקים והיא נפתחת בסצנה בה פדידה מבקיע שער במדי קבוצת "מנצ'סטר יונייטד", אך מודח מן הקבוצה לאחר שהתגלה להנהלה שהוא נוטל סטרואידים. בעונה זו ליאן וסער זוג והם מגדלים ביחד את גל. אוסקר שלייפר, סבו של תום, נפטר ומוריש לתום הון רב אשר טומן בחובו סוד חשוב. הכח ירושלים מעפילה לליגת האלופות וסוכנו של פדידה, ״אלי אלמדון״, מתגלה כאביו. באמצע העונה מתפתח רומן סודי בין תום לליאן שמוביל לבגידה בדריה וסער, ובעקבות כך ליאן נפרדת מסער לשם כך מחליט סער לנקום בתום בעזרת אביו והופך אותו לנכה, אבל ליאן כבר מתארסת לתום ונכנסת להריון עם בנם. הכח ירושלים מנצחת בגמר ליגת האלופות. הסדרה מסתיימת בכך שסער מתמוטט ומת.
האבודה
לאחר שירדה העונה הראשונה מהמסך אורנג' השיקה סדרת ספין אוף להאלופה הנקראת האבודה הסדרה שודרה בסלולר ב- obox live (פורטל אורנג') ובאתר ynet.
לסדרה היו 21 פרקים וכל פרק היה בין 2–3 דקות. מורן אייזנשטיין שיחקה בתפקיד ראשי בשם קרן גמזו.
קווי דמיון בין העלילה למציאות
ניתן להבחין בקווי דמיון בין אירועים ודמויות מהסדרה לבין אירועים ודמויות מעולם הכדורגל הישראלי:
קישורים חיצוניים
ביקורות
מעשה בארבע מאות ילדים וילדות שנשבו לקלון
מעשה בד' מאות ילדים וילדות שנשבו לקלון הוא מאגדות החורבן המופיעות בתלמוד. וזו לשון האגדה במסכת גיטין (הסוגריים המרובעים - פירוש רש"י):
סיפור דומה מופיע בילקוט שמעוני למגילת איכה:
בהלכה קיים איסור על התאבדות. במסגרת הדיון ההלכתי בנסיבות החריגות שבהן רשאי אדם להתאבד עולה המעשה בד' מאות ילדים וילדות שנשבו לקלון, ומובאים דברי רבנו תם, המסתמך על מעשה זה: "דהיכא שיראים פן יעבירום עובדי כוכבים לעבירה, כגון על ידי יסורין שלא יוכל לעמוד בהם, אז הוא מצווה לחבל בעצמו". השולחן ערוך, ברוח זו, פוסק שאין להחשיב אדם שהתאבד בנסיבות כאלו לרשע: "גדול המאבד עצמו לדעת, והוא אנוס כשאול המלך, אין מונעין ממנו כל דבר".
בספרות העברית החדשה
המעשה בד' מאות ילדים וילדות שנשבו לקלון שימש השראה פעמים אחדות בספרות העברית החדשה:
1989 בספורט
אליפות העולם באתלטיקה באולם
אליפות העולם באתלטיקה באולם ה-3 נערכה בבודפשט שבהונגריה בין 3 במרץ ל-5 במרץ.
ברית המועצות זכתה באליפות עם 4 מדליות זהב ו-13 מדליות בסך הכל, לפני ארצות הברית  עם 4 מדליות זהב ו-11 מדליות בסך הכל.
באליפות נקבעו שני שיאי עולם חדשים: פול ארנג בריצת 800 מטר (1:44.84 דקות) ואלי ון הולסט  בריצת 3000 מטר (8:33.82 דקות)
ג'ודו
אליפות העולם בג'ודו נערכה בבלגרד שביוגוסלביה. יפן זכתה ב-3 מדליות זהב (10 בסה"כ), צרפת ב-3 מדליות זהב (8 בסה"כ), ברית המועצות זכתה ב-2 מדליות זהב (8 בסה"כ).
גביע דייוויס
נבחרת גרמניה זכתה בגביע לאחר ניצחון 2-3 על נבחרת שוודיה.
כדור הזהב
מרקו ואן באסטן זכה בתואר בפעם השנייה ברציפות.
אליפות אירופה
נבחרת יוגוסלביה זוכה באליפות.
אליפות אמריקה בכדורסל
פוארטו ריקו זכתה באליפות חאיר בניצחון על ארצות הברית  שזכתה במקום השני 89-80.
גביע אירופה לאלופות
ק.ק ספליט זכתה באליפות לאחר שניצחה בגמר את מכבי תל אביב.
גביע אירופה למחזיקות גביע
ריאל מדריד זוכה בגביע ספורטה, לאחר ניצחון על קזרטה  בתוצאה 113-119.
גביע קוראץ'
פרטיזן בלגרד זוכה בגביע קוראץ', לאחר ניצחון על קאנטו  בסיכום מפגש כפול: 101-82 ו-76-89.
אליפות אירופה בשחייה
אליפות אירופה בשחייה 1989 נערכה בבון שבגרמניה בין 15 באוגוסט ל–20 באוגוסט.
מזרח גרמניה זכתה באליפות עם 16 מדליות זהב ו-38 מדליות בסך הכל, לפני ברית המועצות  שזכתה ב-6 מדליות זהב ו-22 מדליות בסך הכל.
באליפות נקבעו שני שיאי עולם חדשים, על ידי ג'ורג'ו למברטי במשחה ל-200 מטר חופשי (1:46.69 דקות) וניק גילנגהאם  במשחה ל-200 מטר חזה (2:12.90 דקות).
מנואלה סטלמך ודניאלה הונגר  זכו כל אחת, ב-4 מדליות, מהן 3 זהב ו-1 כסף כל אחת, ג'ורג'ו למברטי  זכה ב-4 מדליות, מהן 3 זהב ו-1 ארד ותמאש דארני  זכה ב-3 מדליות זהב אישיות, היו השחיינים המצטיינים באליפות.
אליפות הפאן פסיפיק בשחייה
נערכה בטוקיו שבין בין 17 באוגוסט ל-20 באוגוסט
ארצות הברית זכתה באליפות עם 23 מדליות זהב.
באליפות נקבעו 4 שיאי עולם חדשים על ידי טום ג'אגר במשחה ל-50 מטר חופשי (22.12 שניות), מייק בארומן  במשחה ל-200 מטר חזה (2:13.09 דקות), דייוויד וורטון  במשחה ל-200 מטר מעורב אישי (2:00.11 דקות) וג'נט אוונס  במשחה ל-800 מטר חופשי (8:16.22 דקות).
ג'נט אוונס שזכתה ב-4 מדליות זהב) ודאג גירצן  שזכה ב-4 מדליות, מהן 3 זהב ו-1 ארד, היו השחיינים המצטיינים באליפות.
שמואל שניצר
שמואל שניצר (ט"ז באב תרע"ח, 25 ביולי 1918 – כ"ו בתשרי תש"ס, 6 באוקטובר 1999) היה מבכירי העיתונאים בישראל במשך עשרות שנים, ממייסדי העיתון "מעריב" ועורכו הראשי בשנים 1980–1985.
ביוגרפיה
שמואל שניצר נולד בסכוונינגן שבהולנד באב תרע"ח, יולי 1918, במשפחה של 13 ילדים. הוריו, גיננדל לבית ויינדלינג ומשה אליעזר שניצר, ניהלו אורח חיים מסורתי (אמו הייתה ממשפחת רבנים ידועים). בבגרותו עמד ללמוד להסמכה לרבנות אולם אביו לא רצה שבנו יחיה על חשבון הציבור, והעדיף שלפרנסתו ירכוש מקצוע, ושלח אותו לבית ­ספר תיכון מסחרי.
שניצר עלה לארץ בגפו באוגוסט 1939, שבועיים לפני פרוץ המלחמה, באוניית המעפילים "פאריטה" שנחתה בחוף תל אביב. בכך ניצל מהגורל שפקד את משפחתו בשואה: הנאצים רצחו את אביו, אמו, תשעה מאחיו ואחיותיו ואת בני ביתם.
בארץ ישראל עבד תחילה בעבודות מזדמנות וב-1940, עבר לעסוק בעיתונאות: תחילה בעיתון "המשקיף", בהמשך ב"ידיעות אחרונות", וב-1948, יחד עם עזריאל קרליבך, שלום רוזנפלד, אריה דיסנצ'יק ואחרים ייסד את העיתון "מעריב", שהיה מיומו הראשון בעל התפוצה הגדולה בארץ. עבודתו העיתונאית נמשכה 59 שנים ובמהלכה פרסם אלפי מאמרים וקלט והכשיר עיתונאים רבים. שניצר נודע כפובליציסט מוביל הודות לאיכות כתיבתו, יושרו האינטלקטואלי והרקע התרבותי שבא לידי ביטוי במאמריו. כך קנה לו קהל קוראים רחב מאוד ונאמן מכל קצוות הקשת הפוליטית. הוא לא חסך את שבט ביקורתו מראשי ממשלה מימין ומשמאל. ב-1980 מונה לעורכו הראשי של "מעריב", תפקיד בו כיהן עד 1985, עת נאלץ לפרוש עקב מחלה.
שניצר שלמד עד גיל 15, ואחר כך סייע לפרנסת המשפחה, היה אוטודידקט, שלמד והשכיל בעצמו. הוא שלט בעברית, ביידיש, באנגלית, בהולנדית, בגרמנית ובצרפתית, ועבד גם כמתרגם משפות אלה. הוא תרגם עשרות ספרים, ביניהם "בית דין", "סטלין", "תולדות האנושות", "מאו טסה טונג", ביוגרפיה של וינסטון צ'רצ'יל, "התרבות הפיניקית", "אבא גוריו", "אבשלום בני", "ייסורים ואקסטזה" "אלטנוילנד" של בנימין זאב הרצל ו"יומנה של אנה פרנק". ערך את האנציקלופדיה "עולם חדש", שיצאה לאור בתשעה כרכים בשנים 1977–1984.
פעילותו הציבורית כללה, בין היתר, סיוע בהקמת תיאטרון הילדים של השחקנית אורנה פורת ואת בית הצייר נחום גוטמן בתל אביב. שניצר סייע רבות לעולים חדשים (באירוח בביתו, בגיור, בדיור ובתעסוקה).
ב-1994 פרסם מאמר בשם "ייבוא של מוות" בו מתח ביקורת על החלטת ממשלה להעלות את עולי הפלאשמורה וכינה אותם "אלפי משומדים נושאי מחלות מסוכנות" ה"מסכנים את בריאותו של עם שלם". הוא טען שהעלאתם אינה עולה בקנה אחד עם חוק השבות אשר מאפשר למנוע עלייה מאדם הנושא מחלה מסוכנת וכן מאדם שהמיר את דתו. גדעון ספירו הגיש תלונה נגד שניצר למועצת העיתונות. בערכאה הראשונה של בית הדין לאתיקה נדחתה התלונה ברוב קולות, אולם בערעור היא התקבלה ברוב קולות בראשות זאב סגל נגד דעת מיעוט של הרב איסר פרנקל, ונקבע כי שניצר הפר חובה שבאתיקה העיתונאית וכי "הפגיעה שנעשתה במאמר זה הייתה למעלה משנדרש לשם הדגשת חובתה של הממשלה לדאוג לבריאות הציבור".
במרץ 1997 החליטה ועדת השופטים לפרס ישראל להמליץ על הענקת הפרס בתחום העיתונות הכתובה לשמואל שניצר. על החלטה זו נמתחה ביקורת עקב מאמרו "יבוא של מוות". נשיא המדינה עזר ויצמן הודיע שיסרב להעניק את הפרס לשניצר ודרש ממנו להתנצל אולם זה לא הסכים. חבר הכנסת אדיסו מאסלה הגיש בג"ץ כנגד ההענקה, וזה הורה לוועדת פרס ישראל בראשות גבריאל שטרסמן לדון שנית בנושא לאור המאמר והחלטת מועצת העיתונות בנימוק שהתשתית העובדתית אודות המאמר והחלטת בית הדין לאתיקה לא הייתה בפני הוועדה. הוועדה התכנסה שנית ומכיוון שלא הייתה תמימות דעים בקרב חברי הוועדה, לא הוענק הפרס.
משנת 1941 היה נשוי למלכה לבית אייכנבלט. היה אב לשניים: משה ואריה וסב לארבעה נכדים.
שניצר נפטר ב-1999 בבית מעריב, לאחר שחש ברע בעת שכתב מאמר שעסק בוויכוח על התרת פרסום זיכרונותיו של אדולף אייכמן. בן 81 במותו. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
על שמו נקרא רחוב בתל אביב
ספריו
כינוס מאמריו:
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
תחרות שמונה האומות
תחרות שמונה האומות היא תחרות שחייה בינלאומית שהתקיימה אחת לשנה בהשתתפות שמונה מדינות מאירופה (דרג ב'). התחרות נערכה בכל שנה במדינה אחרת ובמחזוריות קבועה. בכל משחה שחו שחיינית או שחיין אחד בלבד מכל מדינה, ובכל פעם המדינה מקבלת מסלול אחר למשחה, מתוך 8 המסלולים בבריכת השחייה, בסבב.
הצטרפותה של ישראל למפעל זה בשנת 1969 הייתה חשובה להתפתחות ענף השחייה בישראל, הן מבחינה מקצועית והן מבחינה פוליטית, בעיקר בשנות ה-70 וה-80. מבחינה מקצועית, הייתה התחרות ברמה גבוהה הרבה יותר מאותן תחרויות בינלאומיות בהן היא השתתפה כשמדובר במשלחת של נבחרת ישראל מלאה ובשנת 1975 ישראל אף הורחקה מהשתתפות בתחרויות באסיה. תחרות זו שימשה מקפצה להשתלבות מלאה בתחרויות באירופה וקבלת הזכות להשתתף באליפות אירופה בשחייה בשנת 1991.
אמיר גניאל היה השחיין הישראלי המעוטר ביותר בתחרות זו, לאחר שזכה ב-12 מדליות, מהן 8 אישיות, 6 זהב (4 אישיות), 2 כסף (1 אישית), ו-4 ארד (3 אישיות).
המדינות המשתתפות בתחרות
בשנות ה-60 השתתפה בשנות ה-70 השתתפה בשנות ה-80 פרשה החזקה
היסטוריה
לראשונה נערכה התחרות בשנת 1961 בלה-לובר בבלגיה בהשתתפות בלגיה, ספרד ושווייץ. בשנים 1962 ו-1963 נערכה התחרות בברצלונה, ספרד אליהן הצטרפו פורטוגל וווילס. בשנת 1964 הצטרפה למסגרת נורווגיה בתחרות שנערכה בלוזאן, שווייץ. בשנת 1966 נערכה התחרות באוסלו, נורווגיה לראשונה בהרכב מלא של 6 מדינות. בשנת 1969 בתחרות שנערכה בקארדיף, ספרד לא השתתפה פורטוגל ובמקומה הצטרפו לראשונה ישראל וסקוטלנד. ישראל סיימה במקום רביעי מתוך 6 מדינות.
לראשונה, נערכה בשנת 1971 התחרות בישראל, בבריכת גלי גיל ברמת גן, בהשתתפות 7 מדינות. ישראל סיימה במקום שישי.
בשנת 1972 ביקשה פורטוגל לשוב למסגרת אך זו הייתה מלאה בשמונה מדינות, איסלנד הצטרפה וכל אדני הזינוק בבריכת השחייה (8) היו כבר תפוסים. בשנת 1978 נערכה התחרות בפעם השנייה בישראל, בבריכת השחייה באוניברסיטת תל אביב. ישראל דורגה במקום חמישי כללי ובמקום ראשון מבין הגברים לראשונה בתולדותיה.
בשנת 1980 נערכה התחרות בעיר אדינברו בסקוטלנד. נבחרת ישראל כללה שבע שחייניות ושלושה שחיינים. אל התחרויות הצטרפו גם ארבעה שחיינים ישראלים שהתאמנו באותה עת בארצות הברית.
בשנת 1986 נערכה התחרות בתל אביב, בפעם השלישית.
בשנת 1992 השתתפו לראשונה שני שחיינים ושתי שחייניות בכל משחה.
1969
התחרות נערכה בקארדיף, ויילס. ספרד זכתה בתחרות עם 102 נקודות. 2. ויילס - 95, 3. שווייץ - 81, '''4. ישראל -75''', 5. בלגיה - 72, 6. סקוטלנד - 35.
1970
התחרות נערכה באנטוורפן, בלגיה. נורווגיה זכתה בתחרות עם 114 נקודות. 2. ויילס - 110, 3. ספרד - 100, 4. סקוטלנד -93, 5. שווייץ - 89, 6. בלגיה - 78, '''7. ישראל 45'''.
1971
התחרות נערכה ברמת גן, ישראל. ספרד זכתה בתחרות עם 114 נקודות. 2. סקוטלנד - 113, 3. שווייץ - 96, 4. נורווגיה -91, 5. ויילס - 86, '''6. ישראל - 56''', 7. בלגיה - 53.
1972
התחרות נערכה באדינבורו, סקוטלנד. ספרד זכתה בתחרות עם 143 נקודות. 2. סקוטלנד - 137, 3. נורווגיה - 120, 4. שווייץ -117, 5. ויילס - 106, 6. בלגיה - 67, 7. ישראל - 53, 8. איסלנד - 43
1973
התחרות נערכה בסיון, שווייץ. סקוטלנד זכתה בתחרות עם 143 נקודות. 2. נורווגיה - 128, 3. ספרד - 121, 4. שווייץ -111, 5. בלגיה - 93, 6. ויילס - 66, 7. איסלנד - 65, 8. ישראל - 45
1974
התחרות נערכה באוסלו, נורווגיה.
סקוטלנד זכתה בתחרות עם 164 נקודות. 2. נורווגיה - 151, 3. בלגיה - 105, 4. ספרד -100, 5. שווייץ - 83, 6. ויילס - 79, 7. ישראל - 53, 8. איסלנד - 31
1975
התחרות נערכה בפאלמה דה מיורקה, ספרד. נורווגיה זכתה בתחרות עם 151 נקודות. 2. סקוטלנד - 150, 3. ספרד - 110, 4. בלגיה - 109, 5. שווייץ - 86, 6. ויילס - 74, 7. ישראל - 69, 8. איסלנד - 28
1976
התחרות נערכה בקארדיף, ויילס. נורווגיה זכתה בתחרות עם 217 נקודות. 2. סקוטלנד - 158, 3. ספרד - 153, 4. בלגיה - 151, 5. ויילס - 148, 6. שווייץ - 138, 7. ישראל - 88, 8. איסלנד - 57
1977
התחרות נערכה ברייקיאוויק, איסלנד. נורווגיה זכתה בתחרות עם 220 נקודות. 2. סקוטלנד - 187, 3. ספרד - 182, 4. ויילס - 135, 5. שווייץ - 130, 6. בלגיה - 128, 7. ישראל - 67, 8. איסלנד - 59
1978
התחרות נערכה בתל אביב, ישראל. נורווגיה זכתה בתחרות עם 207 נקודות. 2. ספרד - 193, 3. בלגיה - 164, 4. שווייץ - 142, '''5. ישראל - 130''', 6. ויילס - 119, 7. סקוטלנד - 94, 8. איסלנד - 61 נבחרת ישראל - גברים, דורגה במקום ראשון עם 105 נק', לפני ספרד 100 נק'.
1979
התחרות נערכה במול, בלגיה. נורווגיה זכתה בתחרות עם 260 נקודות. 2. ספרד - 185, 3. סקוטלנד - 169, 4. ויילס - 167, 5. בלגיה - 159, '''6. ישראל - 139''', 7. שווייץ - 126, 8. איסלנד - 51 נבחרת ישראל - גברים, דורגה במקום שלישי עם 104 נק', אחרי נורווגיה 134 נק' וויילס 105 נק'.
1981
התחרות נערכה בקיאסו, שווייץ.
ספרד זכתה בתחרות עם 221.5 נקודות. 2. נורווגיה -, 3. שווייץ -, 4. -, 5. -, 6. -, 7. פינלנד - 123, '''8. ישראל - 75'''
1982
התחרות נערכה באוסלו, נורווגיה. נורווגיה זכתה בתחרות עם 221 נקודות. 2. ספרד - 220 3. סקוטלנד - 191 4. שווייץ - 167 5. בלגיה, וויילס - 128 7. פינלנד - 123 8. ישראל - 90
1983
התחרות נערכה בטנריפה, ספרד.
ספרד זכתה בתחרות עם 217 נקודות. 2. -, 3. -, 4. -, 5. ישראל - 118.5 , 6. בלגיה -, 7. ויילס -, 8. פינלנד -
1984
התחרות נערכה בקארדיף, ויילס. סקוטלנד זכתה בתחרות, 2. ספרד -, 3. שווייץ -, 4. נורווגיה -, 5. פינלנד -, '''6. ישראל - ''', 7. ויילס -, 8. בלגיה -.
1985
התחרות נערכה בהלסינקי, פינלנד. השתתפו 7 מדינות, ספרד ויתרה על השתתפותה. סקוטלנד זכתה בתחרות, 2. שווייץ -, 3. בלגיה -, 4. נורווגיה -, 5. פינלנד -, 6. ויילס -, '''7. ישראל - '''.
1986
התחרות נערכה בתל אביב, ישראל. השתתפו 7 נבחרות. שווייץ זכתה בתחרות. 2. נורווגיה, 3. בלגיה, 4. ישראל, 5. ווילס, 6. פינלנד, 7. אירלנד ישראל סיימה במקום שני בין הבנים.
1987
התחרות נערכה באנטוורפן, בלגיה.
1988
התחרות נערכה באדינבורו, סקוטלנד. שווייץ זכתה בתחרות לפני סקוטלנד בפער של חצי נקודה. ישראל סיימה במקום שביעי (בנים - 5, בנות - 8).
1989
התחרות נערכה בקיאסו, שווייץ. סקוטלנד זכתה בתחרות. ישראל סיימה במקום שמיני (בנים - 8, בנות - 8).
1990
התחרות נערכה באוסלו, נורווגיה. נורווגיה זכתה בתחרות לאחר שזכתה ב-13 משחים מתוך 20 וצברה 282 נקודות. 2. בלגיה - 226, 3. סקוטלנד - 204, 4. שווייץ -172, 5. אירלנד - 147, 6. ויילס - 145, 7. פינלנד - 135, 8. ישראל - 102 נקודות (בנים - 36 נקודות מקום 8, בנות - 66 נקודות, מקום 7).
אוסיריס-רקס
אוסיריס־רקס (באנגלית: OSIRIS-REx) היא גשושית של נאס"א לחקר האסטרואיד קרוב הארץ 101955 בֶּנוּ, איסוף דגימה ממנו והחזרתה לכדור הארץ. זוהי המשימה השלישית שנבחרה במסגרת תוכנית הגבולות החדשים של נאס"א, לאחר המשימות ניו הורייזונס וג'ונו.
הגשושית נבנתה על ידי חברת לוקהיד מרטין, ושוגרה למשימתה ב־8 בספטמבר 2016. בדצמבר 2018 הגשושית הגיעה לקרבת האסטרואיד, והחלה להקיף ולחקור אותו. בדצמבר 2018 גילתה הגשושית כמויות ניכרות של מים על האסטרואיד. ב־21 באוקטובר 2020 שלחה הגשושית זרוע רובוטית לפני השטח של האסטרואיד ואספה בהצלחה דגימה ממנו. הדגימה מתוכננת לחזור לכדור הארץ באמצעות קפסולה (בדומה לגשושית סטארדאסט) בשנת 2023. המשימה נועדה לחקור את השלבים הראשונים של היווצרות מערכת השמש וכוכבי הלכת, ואת המקור לתרכובות אורגניות שחיוניות לקיום חיים.
עלות המשימה היא כ־800 מיליון דולר, בנוסף לעלות השיגור בסך של כ־183.5 מיליון דולר.
שם המשימה
ראשי התיבות "OSIRIS-REx" הם ראשי תיבות בדיעבד של Origins, Spectral Interpretation, Resource Identification, Security, Regolith Explorer (בתרגום חופשי: "חוקר מקורות, פרוש ספקטרלי, זיהוי משאבים, ביטחון ורגולית"). ראשי תיבות אלו נבחרו כדי לייצג את מרכיבי המשימה השונים, תוך כדי התייחסות לאל המוות המצרי אוסיריס, עם הסיומת "רקס" שמשמעותה בלטינית היא "מלך".
החוקר הראשי של המשימה, פרופ' דנטה לורטה מאוניברסיטת אריזונה, בחר את השם בשל מספר הקבלות שראה בין הסיפור המיתולוגי של אוסיריס ובין משימתה של הגשושית, וביניהן: לפי הסיפור המיתולוגי, האל אוסיריס לימד את בני האדם לעבד את האדמה, ועל פי לורטה, גם אוסיריס־רקס תביא דגימה מאסטרואידים פרימיטיביים שעשויים להכיל חומרים שהיוו את ה"זרעים" לחיים על כדור הארץ; האל אוסיריס פותה להיכנס לארון מתים על ידי סת, והגשושית תכניס את הדגימה לתוך קפסולת החזרה לכדור הארץ; לאחר שנהרג על ידי סת, אוסיריס הוחזר לחיים, הופקד מאז על ארץ השאול והפך מקושר, במותו ותחייתו, לגאות והשפל של הנילוס. באופן דומה, אסטרואידים נחשבים למי שהביאו לכדור הארץ מים וחומרים הנחוצים לחיים, ומצד שני כגורמים לאירועי התנגשות שגרמו להרס וחורבן (כדוגמת התאוריה שהכחדת הדינוזאורים נגרמה עקב פגיעת מטאוריט), וכך הם גם לקחו חלק בתהליכי האבולוציה ואפשרו את התפתחותם של מינים אחרים.
המשימה
משימת הגשושית פותחה על ידי המעבדה הירחית והפלנטרית של אוניברסיטת אריזונה, מרכז טיסות החלל גודרד של נאס"א וחטיבת מערכות החלל של לוקהיד מרטין. הצוות המדעי שלה מורכב מחוקרים מארצות הברית, קנדה, צרפת, גרמניה, בריטניה ואיטליה.
עם ההתקרבות אל האסטרואיד בסוף 2018, הגשושית החלה תקופה של כמעט שנתיים בה חקרה ומיפתה את האסטרואיד. באמצעות התוצאות של מיפוי וסקירה זו יכלו מפעילי הגשושית לחקור את האסטרואיד וכן לבחור את האתר המדויק שממנו תאסף הדגימה ולקבוע את התהליך ההדרגתי לביצוע תמרונים שונים כדי להתקרב אליו.
הגשושית לא נחתה על האסטרואיד, אלא הושיטה זרוע רובוטית שאספה מפני השטח דגימה שתוכננה להיות במשקל של בין 60 גרם ל־2 קילוגרם. לפני ביצוע איסוף הדגימה, שתוכנן להיערך ביולי 2020, בוצעו חזרות מקדימות. הלוחות הסולאריים של הגשושית הורמו לכדי צורה המזכירה את האות Y על מנת לצמצם את הסיכוי שיצטבר עליהן אבק וכן כדי לספק מרווח גחון גדול יותר במקרה שהגשושית תיטה על צידה במהלך המגע עם האסטרואיד. החללית הנמיכה רום עד לגובה של כ־5 מטר מעל פני השטח, ולזרוע הרובוטית שלה היו כ-5 שניות לאסוף דגימות מהרגולית שעל פני השטח, לפני שתמרון ההתרחקות מהאסטרואיד הופעל כדי להבטיח היפרדות בטוחה מהאסטרואיד. לגשושית יש יכולת לבצע עד שלושה ניסיונות לאיסוף הדגימה. לאחר שהגשושית ווידאה שהדגימה מספקת ושאין צורך בניסיון נוסף, הדגימה תאוכסן בקפסולה למסע חזרה לכדור הארץ.
בזמן איסוף הדגימה, אחד החלקיקים שנאסף - חתיכה בגודל של כמה ס"מ - תקע את פתח מיכל איסוף הדגימה, מה שהשאיר אותו פתוח ומאפשר לדגימה לזלוג החוצה באופן איטי יחסית. בהתחשב בעובדה שכמות החומר שנאספה גדולה בהרבה מאשר היה מצופה, מקווים בקרי המשימה כי כמות חומר מספקת תגיע חזרה לכדור הארץ.
הגשושית תעזוב את האסטרואיד רק בשנת 2021, כאשר יפתח עבורה חלון שיגור למסלול לעבר כדור הארץ. הקפסולה, הדומה במאפייניה לקפסולה אשר שימשה את החזרת דגימת השביט שאספה הגשושית סטארדאסט, נועדה לשרוד את החדירה לאטמוספירה של כדור הארץ. אתר הנחיתה המיועד של הקפסולה הוא אזור מדברי ביוטה, ארצות הברית. הנחיתה מתוכננת להתרחש בספטמבר 2023, ולאחריה הקפסולה תועבר לניתוח הדגימה במרכז החלל ג'ונסון.
יעדי המשימה
האסטרואיד בנו נחשב לאסטרואיד מסוכן יחסית מבחינת סיכויי ההתנגשות שלו בכדור הארץ. בשנת 2014 חושבה ההסתברות המצטברת להתנגשות של האסטרואיד עם כדור הארץ בתקופה שבין השנים 2175 ו־2196 ל־0.037%. עקב מסוכנותו האפשרית של האסטרואיד, המשימה נועדה לחקור את מאפייניו הפיזיקליים והכימיים של האסטרואיד, מידע מהותי עבור משימה עתידית אופציונלית למניעת התנגשות. הגשושית תחקור גם את השפעת אפקט ירקובסקי על מסלול האסטרואיד, אפקט הנובע מקרינה תרמית שפולט האסטרואיד.
המשימה תאפשר גם לבחון את המשאבים שקיימים על אסטרואידים כגון בנו, משאבים כמו מים וחומרים אורגניים, אשר יכולים לשמש לאספקה עבור משימות מחקר עתידיות, מאוישות ולא־מאוישות. המשימה תאפשר גם השוואה של מאפייניו האמיתיים של האסטרואיד, עם תוצאות התצפיות שנעשו מכדור הארץ.
Get Your Number
Get Your Number (בעברית: לקבל את המספר שלך) הוא סינגל של הזמרת-יוצרת האמריקאית מריה קארי, ביחד עם ג'רמיין דופרי, מתוך אלבומה העשירי, The Emancipation of Mimi. השיר יצא לאור ב-3 באוקטובר 2005.
השיר הגיע למקום התשיעי במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
השיר הוא הבי סייד של הלהיט "Shake It Off", אותו הוציאה קארי כסינגל לפני כן. כמו כן, יצא הסינגל בפורמט של תקליטור. בין היתר, השיר הוא שיר בסגנון הרית'ם אנד בלוז, המשלב בתוכו גם את סגנון הפופ.
כמו כן, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, כמה שנים לאחר שיצא.
קתדרלת נידארוס
קתדרלת נידארוס (בנורווגית: Nidarosdomen) היא קתדרלה בטרונדהיים שבנורווגיה. היא נחשבת לכנסייה החשובה ביותר בנורווגיה והייתה מרכז הארכידיוקסיה הנורווגית מאז 1152. בעקבות הרפורמציה נהפכה הקתדרלה לכנסייה לותרנית, ובה יושב הבישוף הלותרני של נידארוס, טרונדהיים. כמו כן, היא היוותה יעד חשוב לצליינות מרחבי צפון אירופה. הקתדרלה נבנתה במקור בסגנון רומנסקי אך במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 שופצה בסגנון התחייה הגותית.
בנייה ושחזורים
בניית הקתדרלה המקורית החלה ב-1070 והסתיימה בסביבות 1300. סבורים שהקתדרלה הוקמה ישירות על אתר הקבורה של המלך אולף הראלדסון, שנהרג בקרב סטיקלסטאד ב-1030. המלך אולף הוכרז כקדוש שנה ו-5 ימים אחרי מותו, ונידארוס נהפכה בעקבות זאת לאתר צליינות נוצרית.
היא ניזוקה קשה משריפות ב-1327 ו-1531. הספינה הראשית מערבית לבית הרוחב נהרסה לחלוטין ולא נבנתה מחדש עד לשחזור הנאו-גותי בתחילת 1900. ב-1708 נשרפה הקתדרלה לחלוטין למעט קירות האבן. ב-1719 נפגעה מברק ושוב עלתה באש. פעולות שיקום ושיחזור משמעותיות החלו ב-1869 והונהגו בהתחלה על ידי האדריכל היינריך ארנסט שירמר (Heinrich Ernst Schirmer) וכמעט הושלמו בידי כריסטיאן כריסטי (Christian Christie). לאחר מותו עבודות של בנייה מחדש בוצעו על ידי אולף נורדהגן אך גם הוא לא הצליח לסיים את המלאכה. העבודות לשיקום הכנסייה הושלמו רשמית רק ב-2001.
כיום הקתדרלה היא אטרקציה פופולרית לתיירים, הן בגלל המבנה שלה והן בגלל ההיסטוריה וחשיבותה הצליינית.
המבנה
הקתדרלה, 102 מטר אורכה ו-50 מטר רוחבה, בנויה כיום בסגנון נאו-גותי המשלב בין אדריכלות גותית צרפתית Flamboyant לאדריכלות האופיינית לצפון אירופה. לקתדרלה 3 מגדלים: 2 בחזית המערבית עם סיומת שטוחה (בעבר היו עליהם צריחים אך הם נהרסו) ומגדל על המצלב (מקום מפגש הספינה הראשית ובית הרוחב) המכוסה בצריח מחודד חלק האופייני לצפון ומזרח אירופה.
החזית המערבית רחבה יחסית לקתדרלות גותיות, ומשלימה משולש עם הגמלון של הגג. בחזית 3 שערים המרוחקים זה מזה ומעליהם גלריה של קשתות מחודדות ובהן פסלים. מעל הגלריה חלון רוזטה הקבוע בתוך מסגרת עם קשת מחודדת. מתחתיו, חלונות ויטראז' מזכוכית צבעונית.
הכתרות
ההכתרות הראשונה של המלכים הנורווגים אירעו בברגן או אוסלו. קתדרלת נידארוס נהפכה לכנסיית ההכתרה רק אחרי 1400, אך ההכתרות הפסיקו אחרי הרפורמציה, כאשר האיחוד עם דנמרק אירע. ההכתרות חודשו אחרי השגת עצמאות מדינית ב-1814. חוקת 1814 קבעה ש"קתדרלת טרונדהיים" תהיה כנסיית ההכתרה של הממלכה. ההכתרה האחרונה התרחשה ב-1906. שנתיים אחר כך הוכנס תיקון בחוקה ביטל את ההכתרות ותחת זאת המלכים קיבלו את ברכת הכנסייה בקתדרלה. המחלצות המלכותיות, ה-Royal Regalia, מוחזקות שם ומוצגות לציבור החל מ-2006.
העוגב
שני עוגבים גדולים הותקנו בקתדרלה. העוגב הראשי נבנה בידי חברת שטיינמייר ב-1930 והוצב בצפון בית הרוחב. הוא בעל 125 סטופים. ב-1962, נבנה רובו מחדש והוצב במערב הספינה הראשית. סטופים רבים הוסרו וחלק מהם שימשו לבניית עוגב חדש בבית המקהלה. ב-1993–1994, עוגב הבארוק הישן שנבנה בידי יוהאן יואכים וגנר (Johann Joachim Wagner) בשנים 1738–1740 שוחזר בזהירות בידי יורגן אהרנד (Jürgen Ahrend). הוא בעל 30 סטופים וממוקם בגלריה בצפון בית הרוחב.
בית ליברמן
בית ליברמן, מבתיה הראשונים של נהריה, משמש כיום כמוזיאון עירוני לתולדות העיר וכארכיון העיר נהריה. המבנה הוכרז על יד המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות כמבנה לשימור.
ההיסטוריה של בית ליברמן
בשנת 1934, נחתם חוזה קנייה בין נציגי משפחת טואני הלבנונית לנציגי היזמים של המושבה לעתיד, נהריה, אשר כלל שני גושים של קרקע. אחד בן 2,000 דונם וקילומטר דרומית לו, גוש נוסף בן 325 דונם, אשר כונה "אנשרח" – מקום השמחה.
ביוני 1935, נמכר הגוש הדרומי לפיליפ ליברמן, תעשיין עשיר מגליציה שבפולין ושמו הוסב ל"עין שרה" על שם אשתו שרה-בבטה. בצדו הצפון מזרחי של הגוש, היה מבנה אשר נבנה במחצית השנייה של המאה ה-19 וסמוך לו בריכת אגירה פתוחה בה ניתן היה להתרחץ. הבית שימש למגורים וסביבו פעל משק מודרני עם פרות לחליבה, פרדס וגן ירק. ביוני 1938 התווספו עוד כ- 240 דונם, אשר נרכשו מקק"ל ובכך מנה הגוש כ- 550 דונם.
בתקופת המאורעות, 1936 – 1939, הותקף המשק ונדרשה הגנה על המקום. גרעין של קיבוץ עברון הגיע למקום, חלקו התגורר בקומה התחתונה של הבית וחלקו הקים את מחנהו דרומית לבית. על הגג נבנה מגדל תצפית. מבית ליברמן יצאה קבוצה להקמת שבי ציון שהוקמה במתכונת "חומה ומגדל", בשנת 1938. בשנת 1939 הגיע לבית ד"ר בנדיקט, בנו של פיליפ והתגורר בו עד מותו בשנת 1950. פיליפ ליברמן היה מגיע ארצה לביקורים בלבד בגלל מחויבותו לעסקיו בחו"ל. בפרוץ מלחמת העולם השנייה לא הספיק להימלט ונספה בשואה ב-1943.
בשנת 1942, היה הבית בסיס יציאה לפעולות וסיורים שביצעה מחלקת הסיירים, אשר פעלה במסגרת הפלמ"ח בפיקודו של יצחק רבין. עולים רבים אשר הגיעו באניות מעפילים העבירו לילה ראשון בבית ליברמן, שם הוסתרו על ידי חברי הפלי"ם.
אחרי מותו של ד"ר ליברמן נאלצה המשפחה למכור את "עין שרה" למעט הבית וארבעה דונם נוספים, לידי חברת רסקו.
בין השנים 1951 עד 1953 שימש הבית כבית ספר תיכון ראשון במושבה. בשנות החמישים, בחודשי הקיץ, התקיימו בו קייטנות לילדי עולים ולבני הקיבוצים. בראשית שנות ה-60 תכננה עיריית נהריה להקים בבית מוזיאון. אולם יורשיו של פיליפ ליברמן התנגדו להפוך את המבנה למוזיאון. לאחר מותה של קלרה ליברמן, רעייתו של ד"ר בנדיקט, בשנת 1968, לא טופל הבית והשנים הארוכות בהן עמד בשיממונו הפכו אותו לחורבה. בשנת 1971 עיריית נהריה הוציאה למבנה צו הריסה.
היורשת רחל אבנין ליברמן, בתה של קלרה, הגיעה לסיכום עם העירייה - יש לגדר את הבית, לאסור את הגישה אליו, ובמידת היכולת, על העירייה להציב תמיכות למבנה. בשנת 1995, יזמה העירייה, בשיתוף "המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ", בסיוע מפעל הפיס ובברכת משפחת ליברמן, את שיפוץ ושיקום המבנה. השיפוץ הסתיים והמוזיאון נפתח בשנת 2000.
היסטוריה
גלגול ראשון של מוזיאון נהריה נפתח רשמית בפברואר 1941 בקומות התחתונות של מגדל המים של נהריה. המוזיאון היה מוזיאון עתיקות של ממצאים שנמצאו בסביבות נהריה וכאלו שהוחלפו עם מוזיאון רוקפלר. לצד העתיקות הוצג גם אוסף קונכיות. בסתיו 1942 נפתח במוזיאון תערוכה לזכר יהדות מרכז אירופה. בקיץ 1945 נפתח לצד המוזיאון חדר קריאה וספרייה. במהלך מלחמת העצמאות פונו כמעט כל המוצגים ממגדל המים והושארו אך מעט מוצגים בחדר הקריאה. בשנות ה-50 וה-60 המשיכו הקומות התחתונות של מגדל המים לשמש לתערוכות שונות, כאשר במקביל התקיימו תערוכות בבניין העירייה ובבית התרבות העירוני. הממצאים הארכאולוגיים פוזרו בחדריהם של ראש העירייה ופקידי העירייה.
בסוף 1970 הושגה הסכמה בין עריית נהריה ומרכז הקהילות היהודיות בגרמניה להקים מרכז קהילתי לזכר יהדות גרמניה שיכלול מוזיאון. בנובמבר 1971 נפתח המוזיאון הארכאולוגי של נהריה בבניין העירייה ובאפריל 1972 נפתח לידו מוזיאון המולוקולוגי. לצדם הוקם באותה עת גם מוזיאון לאומנות. באפריל 1974 התקיים טקס פתיחה של מוזיאון לתולדות העיר.
בשנת 1991 פורסם תוכנית להקים מוזיאון לצד בית העירייה החדש.
כיום
כיום מאכלס בית ליברמן את המוזיאון העירוני לתולדות העיר. במוזיאון מוצגים תמונות מעברה של נהריה בהיבטים שונים: עיבוד חלקות חקלאיות, קליטת אוניות מעפילים, התפתחות ענפי התעשייה והקיט, התמודדות עם מצבים ביטחוניים וכלכליים מורכבים ועוד. קיים גם אוסף פריטים מעבר העיר. ארכיון לתולדות נהריה נותן שירות לציבור על פי תיאום מראש. בארכיון אוסף תצלומים, כרזות, מודעות והתכתבויות אותנטיות מהן ניתן ללמוד אודות עברה של העיר ושל בית ליברמן מהתקופה שקדמה להקמת המדינה ובתקופה שלאחר מכן עד ימינו אלה.
במוזיאון נערכות גם תערוכות של אמנים שונים (בשנת 2008 למשל, נערכה במקום תערוכתו של הצלם יוסף דרנגר מאוסף של מוזיאון ישראל).
ניסן בן-ציון
תולדותיו
נולד בנובהרדוק כניסן בן ציון שמושקוביץ, בנם של הרב מנחם מאיר ובריינה שמושקוביץ. בבחרותו למד בישיבות מיר וסלובודקה. נשא לאשה את דינה בת רבי משה לוינסון מהעיר אראן (רבי משה אראנער).
לאחר נישואיו, בשנת תרע"ה (1915) מונה לרב הקהילה בארזאמאס שבמחוז ניז'ני נובגורוד, רוסיה. בתקופה זו הוא הקים במקום תלמוד תורה וישיבה וכונן את חיי הדת בעיר. לאחר מכן מונה לרב העיר אמסטיובה שבמחוז וולקוביסק, בלארוס. שם הוא הוציא לאור את חלקו הראשון של ספר השו"ת שלו "בנין ציון". בשנת תרפ"ד נתמנה לרב הקהילה בבאדקי שבמחוז ביאליסטוק.
בשלהי שנת תרצ"ה (יולי 1935) עלה לארץ ישראל ושינה את שם משפחתו ל"בן ציון". תקופה קצרה לאחר מכן מונה לרבה של קריית חיים שהייתה בשנות היווסדה וברגישות הקים בה את חיי הקהילה התורנית למרות היותה שכונת פועלים שהתנגדו לחיי הדת. בשנת 1942 הוא הכשיר את תחנת המשטרה בקריית חיים.
מתחילת שנות ה-40 כיהן במקביל לרבנות קריית חיים גם כאב"ד בבית דין לאישות וירושות בחיפה. לאחר שפרש מרבנות קריית חיים בשנת 1947, המשיך בתפקיד אב בית דין עד לפטירתו.
הרב ניסן בן ציון נפטר בי' באלות ה'תשי"ג, 21 באוגוסט 1953, ונקבר בחיפה.
משפחתו
גיסו, אח אשתו, היה הרב אברהם אלישיב, אביו של הרב יוסף שלום אלישיב.
נולדו לו ארבעה בנים. ילדיו שינו את שם המשפחה ל"ציוני". בנו הרב מנחם מאיר ציוני היה אב בית דין בתל אביב ונכדו הרב פרץ ציוני היה רבה של עפולה.
מנישואיו השניים נולד לו בן אחד, הרב ראובן ישראל בן ציון.
תם
ראו גם
}}
Outlast 2 (משחק וידאו)
Outlast 2 הוא משחק וידאו מסוגות ההישרדות ואימה פסיכולוגית המשוחק בגוף ראשון שפותח על ידי האולפן Red Barrels ומהווה המשך למשחק Outlast שיצא בשנת 2013. דמות הפרוטגוניסט במשחק הוא בלייק לנגרמן, עיתונאי, שיחד עם אשתו לין נוסעים ביחד לאריזונה בכדי לחקור אודות הירצחה של אישה בהיריון הידועה בשם "ג'יין דו" (כינוי לאדם שזהותו לא ידועה, בדומה לפלוני אלמוני בעברית) ובמהלך טיסת מסוק מעל המדבריות של אריזונה הזוג מתרסק בעיירה המונהגת על ידי כת המאמינה שסוף העולם קרב.
קצת לאחר צאת המשחק הראשון, האולפן הכריז על משחק המשך. גרסת הדגמה (דמו) הופצה בכנסים PAX East ו-E3 2016 ב-22 באפריל וב-15 ביוני בהתאמה. תאריך יציאת המשחק נועד להיות סתיו 2016. בגלל עיכובים בפיתוח המשחק, המשחק יצא לאור בתאריך 25 באפריל 2017 למחשב האישי ול-Xbox One. גרסה לקונסולת ה-Nintendo Switch יצאה ב-27 במרץ 2018 בחנות ה-Eshop של הקונסולה.
המשחק התקבל בביקורות חיוביות, במיוחד אלמנטים כגון הגרפיקה, עיצוב הפסקול וסביבת המשחק. ביקורות אחרות עסקו בעלילת המשחק, בתכנים הגרפיים הקשים שהוצגו בו וברמת הקושי. משחק שלישי בסדרה בשם "The Outlast Trials" עתיד לצאת בשנת 2022.
משחקיות
Outlast 2 הוא משחק הישרדות שבדומה לקודמיו Outlast ו-Outlast: Whistleblower הוא משחק לשחקן יחיד. עלילת המשחק מתרחשת באריזונה הצפונית. המשחק משוחק מנק' מבט של גוף ראשון בטכניקת Found Footage בדומה לקודמו. השחקן שולט בעיתונאי בלייק לנגרמן שנלכד בעיירה באזור סופאי סמוך לגבול המערבי לרמת קולורדו.
לנגרמן לא מסוגל להילחם בחופשיות, אלא רק ברגעים מתורסטים מראש, בשאר הזמן עליו להתחבא או לברוח מהתושבים שחיים בקהילה בשם Tample Gate ("שער המקדש" בעברית). השחקן יכול להתכופף, לרוץ, לקפוץ, להחליק ולטפס בדומה למשחק הראשון, כמו כן, השחקן יכול להתחבא במקומות שונים כגון ארונות, חביות, מתחת למיטות, מתחת למים, בתוך דשא גבוה ובתוך בתים. לשחקן יש מד מאמץ (Stamina) מוגבל ועל השחקן לשים לב לכמה זמן הוא רץ או שוחה, אחרת הוא יהיה מותש.
רקע
המשחק מתרחש באותה ההמשכיות יחד עם המשחק הראשון, לאחר האירועים שהתרחשו בבית החולים הפסיכיאטרי בהר מאסיב. בלייק לנגרמן הוא צלם עיתונות שיחד עם אשתו העיתונאית לין, נוסעים לדרום אריזונה כדי לחקור את הירצחה של ג'יין דו. ג'יין דו היא נערה צעירה שנמצאה חבולה בשולי הכביש כשהיא בחודש השמיני להריונה ולאחר מכן התאבדה בבית החולים בו הייתה מאושפזת. בגלל האזורים ההרריים בהם אין גישה לכלי רכב, בלייק ולין שוכרים טייס מסוק שיטיס אותם ליעדם, אך המסוק מתרסק בגלל תקלה פתאומית. בלייק מתעורר לאחר ההתרסקות ומגלה שאשתו נעלמה ומבין שהוא ננטש בעיירה המונהגת על ידי כת לפיה התושבים מאמינים שאחרית הימים מתקרבת. בלייק מבין שעליו למצוא את לין ולברוח מתושבי העיירה העוינים.
עלילה
בלייק לנגרמן הוא צלם עיתונות המסייע לאשתו העיתונאית לין לחקור את הירצחה של נערה הריונית בשם ג'יין דו. הזוג שוכר את שירותיו של טייס מסוק במטרה שיטיס אותם לאזור ממנו הם משערים שהנערה הגיעה, אך קרן אור מסתורית גורמת למסוק להתרסק. כשבלייק מתעורר הוא מגלה שאשתו נעלמה ושטייס המסוק נקשר לעץ, עורו הופשט ממנו והוא מת.
בלייק מגיע לעיירה הסמוכה בשם Tample Gate, שם הוא לומד שתושבי העיירה מקריבים את צאציהם למען אלוהים. בלייק מגלה שלין נלקחה בשבי על ידי סאליבן נוט, מנהיג הכת שאונס את כל נשות העיירה ולאחר מכן רוצח אותן מתוך אמונה שברחמן מתקיים האנטיכריסט. נוט טוען שלין בהיריון ונושאת את האנטיכריסט, שלידתו תוביל לאחרית הימים. הזוג בורח מנוט, אך לין סובלת מכאבי בטן קשים ונחטפת על ידי קבוצה בשם "הכופרים". הכופרים מונהגים על ידי אישה בשם ואל ובניגוד לנוט ומאמיניו, כן רוצים שהאנטיכריסט יוולד וסוף העולם יגיע.
בלייק מחולץ על ידי גבר בשם אית'ן, שערק מהכת של נוט ומתברר להיות אביה של ג'יין דו (ששמה האמיתי הוא אנה לי). אית'ן נותן לבלייק מסתור בביתו. מעט לאחר מכן, אישה בשם מרת'ה, המשמשת כיד ימינו של נוט ואוכפת חוקי הכת פורצת לביתו של אית'ן והורגת אותו בחיפושיה אחר בלייק. בלייק בורח לכנסייה ומאזין לנוט חוקר בעינויים את אחד הכופרים במטרה למצוא את מיקומה של לין. הכופר חושף שלין נמצאת במכרות שסמוכים לעיירה.
בלייק בורח מ-Tample Gate לכיוון המכרות, אך נלכד על ידי קבוצה אחרת בשם "הננזפים", קבוצה שכל חבריה חולים בעגבת (בעקבות יחסי המין הלא מוגנים שמתקיימים בעיירה) והוגלו מהכת ומהעיירה על ידי נוט. הקבוצה מונהגת על ידי איש נמוך קומה בשם ליירד ביירון ושומרו האישי ניק טרמבלי, שנושא אותו על גבו ממקום למקום. ליירד מאמין שבלייק הוא "המשיח הננזף" ולכן הוא תולה את בלייק וממסמר את ידיו לצלב ענקי. בלייק מצליח לברוח ולאחר מכן שניים מחסידיו של ליירד, שמאסו בשלטונו הורגים אותו ואת ניק.
במהלך מסעו להצלת לין, בלייק נחשף לקרני אור בוהקות ובעקבותיהן חווה הזיות בהן הוא חוזר לבית הספר הקתולי בו הוא למד כילד ונרדף על ידי שד. ההזיות קשורות להתאבדותה של נערה בשם ג'סיקה גריי, שלמדה בבית הספר עם בלייק ולין. מתברר שג'סיקה נאנסה ונהרגה על ידי המורה למוזיקה, האב לאדרמילץ', שגרם לבלייק להאמין שג'סיקה התאבדה ומפציר בו לשמור את העניין בסוד. השד שרודף אחרי בלייק בהזיותיו הוא מעין גרסה דמונית של האב לאדרמילץ'.
בלייק מגיע למכרות ומגלה שם מקדש תת-קרקעי השייך לכופרים ומציל את לין, שמתברר שהיא בהיריון מתקדם. נוט עצמו מגיע למכרות ומתחיל לטבוח בכופרים ובמהלך המהומה שמתפתחת הזוג מצליח לברוח. כשהשחר עולה, סופת ברקים קיצונית מתחילה להרוס את העיירה. מרת'ה מופיעה בשנית ותוקפת את הזוג, אך בגלל הסערה, עמוד בצורת צלב נופל עליה ומשפד אותה למוות. הזוג מוצא מחסה מהסופה ולין מתחילה ללדת, אך מתה. בלייק מחזיק את התינוק בידיו (שלפי מילותיה האחרונות של לין, מתברר להיות הזיה) ומתעלף.
פיתוח
לאחר הצלחת המשחק הקודם, האולפן Red Barrels הכריז על משחק המשך באוקטובר, 2014. הוכרז גם שהדמויות והעלילה יהיו שונות לגמרי מאלו שהיו במשחק הקודם ושעלילתו לא תתקיים בהר מאסיב.
בריאיון למגזין Bloody Disgusting, המייסד השותף של האולפן, פיליפ מורין הצהיר "אנחנו מאוד רוצים לשפר את מה שקיים, אבל ככל הנראה ניגש לזה בצורה שונה לחלוטין".
ב-28 באוקטובר, האולפן פרסם בחשבונות הפייסבוק והטוויטר שלו תמונה של לוח מודעות, עליו מופיעים מסמכים שונים תחת הכותרת "מסווג" וכן הכותרת "מחר" על גבי התמונה. למחרת, טריילר חשיפה ראשוני פורסם בחשבון ה-Youtube של האולפן.
ב-5 בפברואר 2016, מורין רואיין על ידי המגזין "Indie Games Level Up!" וסיפר שהרעיון לעלילת המשחק הגיע בעקבות ההתאבדות ההמונית בקהילה "ג'ונסטאון".
ביקורות
האתר Metacritic העניק למשחק מספר ציונים:
גרסת הפלייסטיישן 4 קיבלה ציון של 68/100.
גרסת ה-Xbox One קיבלה ציון של 77/100.
המשך הסדרה
משחק שלישי בסדרה מתוכנן, אך נכון לאוגוסט 2022, אין תאריך שחרור משוער.
במקביל אליו, החברה עובדת על משחק שעלילתו מתקיימת לפני המשחק הראשון (Prequel) בשם "The Outlast Trials" העתיד לצאת לקראת סוף 2022.
דווית הראשון, קיסר אתיופיה
אחת מהמערכות הצבאיות של דווית הייתה כנגד מצרים, כאשר דווית הגיע צפונה עד לאסוואן, סולטאן מצרים הכריח את הפטריארך אלכסנדריה, מטהיו הראשון, לשלוח משלחת לדווית ולשכנעו לחזור לקיסרותו:
לדווית הייתה מערכת יחסים ידידותית עם יורש הסולטאן, לפי ההיסטוריון של ימי הביניים אל-מקריזי דווית שלח 22 גמלים עמוסים עם מתנות לברקוק, הסולטאן הראשון של השושלת הבורג'ית.
הקיסר דווית היה נוצרי נלהב. הוא התמודד עם מרד של יהודי אתיופיה בתיגראי, ועודד מיסיונרים לפעול בגוג'אם. לפי וואליס באדג', במשך מלכותו של דווית חתיכה מהצלב האמיתי הגיע לאתיופיה.
שרדו שתי דוגמאות של כתבי יד מוראים מתקופת שלטונו. אחד הוא תרגום של הניסים של מרי שנכתב בערבית, בפקודת הקיסר דווית, זהו האזכור המוקדם ביותר לכך שקיסר אתיופי הזמין ספר כלשהו. האחר, תואר כ "אחד הספרים המוראים היפים של התקופה" העתק של בשורות, שכיום נמצאות במנזר הצדיק גבריאל באי קאברן באגם טאנה.
קיסר זה התמודד מול הפשיטות של המדינות המוסלמיות בגבול המזרחי עם מתקפות נגד מרובות כנגדם. לפי אל-מקריזי, ב-1403 הקיסר דווית רדף אחרי סאאד אד-דין השני סולטאנה של אדאל, לזילע מקום בו הרג אותו והטיל מצור על זילע, אף על פי כן, מקור מודרני נוסף מתארך את מותו של סאאד אד-דין השני לשנת 1415 וכך משייך את מותו לתקופתו של הקיסר יסחק הראשון. הקיסר דווית מת ב-6 באוקטובר 1412 כאשר אחד מסוסיו בעט בראשו, נקבר במנזר דברה נגדגד.
ז'אן-ז'וזף דה מונדונוויל
דה מונדונוויל היה בן תקופתו הצעיר של ז'אן-פיליפ ראמו ונהנה מהצלחה רבתי בזמנו. פייר-לואי דאקן (בנו של המלחין לואי קלוד דאקן אמר: "אם לא אוכל להיות ראמו, ארצה מעל לכל להיות מונדונוויל".)
דה מונדונוויל הביא, יחד עם ז'אק אובר וז'אן-מארי לקלייר, את תבליני הווירטואוזיות הכנרית של איטליה אל תפריט המוזיקה הצרפתית של תקופתו.
קורות חייו
מונדונוויל נולד בנארבון בדרום-מערב צרפת למשפחת אצולה שירדה מנכסיה. ב-1733 עבר לפריז, שם זכה בחסות פילגש המלך מאדאם דה פומפדור והתמנה לכמה משרות מוזיקליות, בהן כנר ב"קונסר ספיריטואל".
מוזיקת קודש
בין 1734 ל-1755 חיבר מונדונוויל 17 "מוטטים גדולים", שרק תשעה מהם שרדו. המוטט "וניטה אקזולטמוס דומינו" ("לכו נרננה לה'"), שיצא לאור ב-1740, זיכה אותו במשרת Maître de musique de la Chapelle (ממונה על המוזיקה בקאפלה). הודות לשליטתו הן במוזיקה תזמורתית והן במוזיקה ווקאלית, הקנה מונדונוויל למוטט הגדול - הסוגה השלטת ברפרטואר המוזיקלי של הקאפלה המלכותית לפני המהפכה - עוצמת גוונים ואיכות דרמטית שלא נודעה לו עד אז.
אופרות
יצירתו הבימתית הראשונה של מונדונוויל, "איזבה", נחלה אומנם כישלון, אך הוא הצליח בצורות הקלילות יותר של אופרת הבארוק הצרפתית: אופרה-באלט ופסטורלה הרואית. יצירותיו הפופולריות ביותר היו, Titon et l'Aurore, Le carnaval de Parnasse ו-Daphnis et Alcimadure', שלה כתב מונדונוויל עצמו את הלברית בניב של מחוז הולדתו, לנגדוק-רוסיון. "טיטו ואורורה" מילאה תפקיד חשוב ב"ריב הליצנים", המחלוקת בין תומכי האופרה הצרפתית למצדדים באופרה האיטלקית, שהסעירה את פריז בראשית שנות ה-50' של המאה ה-18. חברי "הפלג הצרפתי" וידאו, שהצגת הבכורה של "טיטו" תזכה להצלחה מוחצת (יריביהם טענו, שהם הבטיחו תוצאה זו בכך שגדשו את "האקדמיה המלכותית למוזיקה", שם התקיימה ההצגה, בחיילי המלך).
ניסיונו היחיד של מונדונוויל בכתיבת אופרה צרפתית רצינית - הסוגה המוכרת בשם "טרגדיה מוזיקלית" - נחל כישלון. הוא נקט בצעד יוצא הדופן של שימוש חוזר בלברית, "תזיאוס" - ששימש במקור את "אבי האופרה הצרפתית", לולי ב-1675. פעולתו הנועזת של מונדונוויל כשניסה להחליף את המוזיקה האהובה של לולי בזו שלו לא עלתה יפה. הצגת הבכורה בחצר בשנת 1765 התקבלה ברגשות מעורבים והצגה לקהל הרחב כעבור שנתיים הסתיימה בדרישת הקהל להחליפה במקור. עם זאת, מונדונוויל הקדים אך במעט את זמנו; בשנות ה-70' של המאה ה-18 הייתה זו האופנה לכתוב מוזיקה חדשה לטרגדיות של לולי, והדוגמה המפורסמת ביותר לכך היא "ארמידה" של גלוק.
הקורינתי (קומיקס)
הקורינתי (באנגלית: The Corinthian) הוא דמות בדיונית בסדרת הרומנים הגרפים סנדמן מאת ניל גיימן. הוא הופיע לראשונה בגיליון העשירי של הסדרה שפורסם באוקטובר 1989, שהוא חלק מקשת הסיפור השנייה של הסדרת הרומנים, שאוגדה לאוגדן בשם The Doll's House (מאנגלית: "בית הבובות"). הקורינתי הוא סיוט עריק שנוצר בידי חלום, אדון החלומות וממלכת החלימה, שמשמיד אותו במהלך אותה קשת עלילה כעונש על כך שמרד בו וכשל במילוי ייעודו המקורי. הוא מסתתר בעולם הערות ונוהג כרוצח סדרתי המנקר את עיני קרבנותיו. חלום בורא את הקורינתי מחדש מאוחר יותר בסיפור, עם "מספר שינויים קלים" שטבעם המדויק לא מפורט. המאפיין הבולט ביותר של הקורינתי הוא ארובות העיניים שלו, שעיניים לא נמצאות בהן ובמקומן ישנן שתי פיות אנושיות קטנות מלאות שיניים, שהוא לרוב מסתיר באמצעות משקפי שמש. הוא יכול לדבר, לראות ואפילו לנשום דרך הפיות הללו. בנוסף נרמז שהוא משתמש בהם כדי לאכול את עיני קרבנותיו.
ספר מוקלט
ב-15 ביולי 2020 Audible הוציאה עיבוד של הקומיקס "סנדמן" ל"מחזה שמע", שנכתב בידי ניל גיימן ודירק מאגס. השחקן הבריטי ריז אחמד מדבב את דמותו של הקורינתי בעיבוד לשמע.
טימאיוס מלוקרי
טימאיוֹס מלוקרי (ביוונית: Τίμαιος ὁ Λοκρός, בלטינית: Timaeus Locrus, טימַיאוּס) היה פילוסוף יווני בן המאה החמישית לפנה"ס, המוזכר בדיאלוגים של אפלטון וביצירות מאוחרות יותר. יש הסבורים כי טימאיוס הוא דמות דמיונית שהומצאה על ידי אפלטון.
טימאיוס מוזכר לראשונה אצל אפלטון, בדיאלוגים "טימאיוס" ו"קריטיאס", שבהם הוא מתאר את תור הזהב במיתולוגיה היוונית ואת ההמדינה האידיאלית.
בדיאלוג הראשון נאמר שמוצאו של טימאיוס מן העיר לוקרי (כיום בנפת רג'ו די קלבריה שבאיטליה). בתגובה לבקשתו של סוקרטס, טימאיוס מדבר בדיאלוגים, בין היתר, על ראשיתו של היקום ועל התבונה האנושית.
בדיאלוג "הרפובליקה" מתאר אותו קיקרו כאיש שיח וידיד של אפלטון: "אחרי מותו של סוקרטס, אפלטון נסע למצרים ואחר כך לסיציליה ולאיטליה כדי לחקור ולדרוש בתורת פיתגורס. שם הוא התגורר בחברתם של ארכיטס מטאראנטו ושל טימאיוס מלוקרי."
טימאיוס מופיע גם ביצירתו של הביוגרף דיוגנס לארטיוס "חייהם ודעותיהם של פילוסופים מפורסמים". על פי פרוקלוס (המאה ה-5 לספירה) שכתב דברי פרשנות על הדיאלוג "טימאיוס", טימאיוס פיתח את מחשבתו בעקבות האסכולה הפיתגוראית. על פי סימפליקיוס מקיליקיה (המאה ה-6 לספירה), טימאיוס טען כי העולם נברא על ידי אלוהים.
עמדת בלויגרונד (צפת)
עמדת בלויגרונד היא עמדה מבוצרת שהוקמה על גג בית משפחת בן ציון בלויגרונד (רב, גבאי וקברן, שנפטר בשנת 1941) ברובע היהודי בצפת. העמדה הוקמה במהלך מאורעות תרצ"ו תרצ"ט, ושימשה את מגיני הרובע היהודי גם בתקופת המצור. במלחמת העצמאות. היא הפכה סמל לגבורה ועמידה של מעטים מול רבים, וממחישה את הצלתה של העיר בקרב על צפת.
חשיבותה ההיסטורית של העמדה
בעבר שלט הבית על הגבול הדרומי של הרובע היהודי ועל "כיכר השוק" שהיה בין הרובע היהודי ובין הרובע הערבי. בקצה הדרומי של רחוב "בית יוסף" בין "המרכז המסחרי "אשת"ם" לשעבר, ובין דפוס פרידמן כיום.
העמדה הוקמה במאורעות תרצ"ו - תרצ"ט כחלק ממערך הגנה שהוקם כתגובה לאירועי פרעות תרפ"ט שפגעו אנושות ביהודי צפת חסרי ההגנה, ובשל הצורך להקים מתרס קדמי בין הרובע היהודי ובין הרובע הערבי שישמש כהגנה בעת צרה.
במהלך מלחמת העצמאות הפכה העמדה לעמדת ירי שממנה ניתן להשקיף על הכניסה הדרומית לרובע היהודי שגבל בסמיכות לרובע הערבי. במהלך שלשת החודשים שקדמו לקרבות בצפת נפגעה העמדה החשופה מצליפות מרובות ועם הזמן הפכה לעמדת דמה שספגה אש רבה מהרובע הערבי, שצלפיו חשבו בטעות שהיא מאוישת. בתקופת הקרבות חוזקה העמדה ושמשה תקופה קצרה למרכז קטע ד'.
בעמדה זו נהרג ביום י"ט בניסן תש"ח (28 באפריל 1948) לוחם הפלמ"ח גדעון אילון, כאשר באחת ההתקפות של הערבים על גבולו הדרומי של הרובע היהודי תפס עמדה קדמית זו כדי לכוון בדייקנות את אש תת-המקלע שבידו כלפי התוקפים.
הודות למעשה הגבורה של גדעון אילון, של מפקד קטע ד' בנימין גייגר ושל חבריהם לקרב, נהדפה ההתקפה. על קיר הבית הותקן לוח אבן המנציח את זכרו של גדעון איילון.
שימור העמדה
עמדת בלויגרונד עומדת בקריטריונים הערכיים של המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, וזכתה להכרה מצד הוועדה הארכיטקטונית של עיריית צפת:
למרות הצהרה זו לא עוגן מעמדה של עמדת בלויגרונד כאתר לשימור, וזאת כיוון שאין בעיר צפת וועדת שימור ולא הוגדרה בה רשימת אתרי מורשת לשימור. נכון לשנת 2019 נותרו על גג הבית שרידי עמדת הבטון המסייעת, יחד עם פנס תאורה ודגל ישראל המתנוסס עליו, להמחיש את אחד הקרבות המכריעים שהתחוללו בעיר.
המצב בשנת 2019
בשנת 2019 דנה הוועדה בתוספת בנייה של קומה נוספת בבית הסמוך לעמדת בלויגרונד, החלטה שמשמעותה הסתרת העמדה ההיסטורית. דיון זה עורר מחאה ברשתות החברתיות של העיר צפת, וגרר מאבק מחודש על המשך שימורה של העמדה ההיסטורית.
ויז קאליפה
קאמרון ג'יבריל תומאז (באנגלית:  Cameron Jibril Thomaz, נולד ב-8 בספטמבר 1987), הידוע בשם הבמה שלו ויז קאליפה (Wiz Khalifa) הוא ראפר, זמר, כותב שירים ושחקן אמריקאי, מועמד עשרה פרס גראמי.
הוא הוציא את אלבום הבכורה שלו בשנת 2006 וחתום בחברת התקליטים האחים וורנר רקורדס. בשנת 2007 הגיע שירו "Say Yeah" לטופ 40 במצעד להיטי ההיפ הופ בשנת 2008. את אלבומו השני, "Deal or No Deal" הוציא לאור קאליפה בשנת 2009. באפריל 2010 הוציא לאור קאליפה מיקסטייפ בשם "Kush and Orange Juice" להורדה חינמית, ולאחר מכן עזב את חברת ההקלטות "Warner Bros" וחתם באטלנטיק רקורדס. בשנת 2010 הוציא לאור קאליפה את הסינגל "Black and Yellow", שזכה להצלחה רבה והגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 ובמצעדים אחרים. ב-29 במרץ 2011 הוציא לאור קאליפה את אלבום האולפן השלישי שלו, "Rolling Papers".
ביוגרפיה
נולד בשם קאמרון ג'יבריל תומאז (Cameron Jibril Thomaz) במינוט, דקוטה הצפונית שבארצות הברית להורים אפרו-אמריקאים ששירתו בצבא, והתגרשו כשהיה בן 3. השירות הצבאי של הוריו גרמה לקאליפה לנדוד עימם באופן קבוע; וכך יצא לו להתגורר גם בגרמניה, אנגליה וביפן, לפני ששב למולדתו ועבר לפיטסבורג, שם למד בתיכון טיילור אלדרדייס.
שם הבמה שלו נגזר מהמילה הערבית "ח'אליפה", שמשמעותה "היורש". קאליפה אמר באתר "Spinner" שהוא מכונה "young WiZ" כי סבו המוסלמי קרא לו בשם ויז. ביום הולדתו ה-17, קעקע קאליפה את שם הבמה של עצמו.
קאמפ לו, הנוטוריוס בי. איי. ג'י. ו-Bone Thugs-n-Harmony היו מבין אמני ההיפ הופ שקאליפה הושפע מהם מאוד.
קריירה
בשנת 2005 הוציא לאור קאליפה את המיקסטייפ הראשון שלו בשם "Welcome to Pistolvania". המיקסטייפ הוביל לאלבום האולפן הראשון שלו בשנת 2006 בשם "Show and Prove". מגזין הרולינג סטון כינה אותו "אמן לצפייה".
ביולי 2009 נפרד קאליפה מחברת התקליטים האחים וורנר רקורדס לאחר עיכובים רבים בשחרור אלבום הבכורה שלו בחברה, שהיה אמור להיות תחת השם First Flight. ביולי 2009 קאליפה הופיע עם Girl Talk, Modey Lemon, Donora, Grand Buffet ודון קבאלרו באמפיתיאטרון שבפיטסבורג, שם הוא הודיע שהשותפות שלו עם האחים וורנר רקורדס הסתיימה.
באוגוסט 2009 הוציא לאור קאליפה את הסינגל Teach U to Fly ואת המיקסטייפ How Fly, בשיתוף פעולה עם הראפר מניו אורלינס, קורנסי. קאליפה הציג סגנון מלודי יותר במיקסטייפ, בין שירה לראפ. ב-2 בנובמבר 2009 הוציא לאור קאליפה את המיקסטייפ Burn After Rolling, כשהוא שר עם לחנים מוכרים של אמנים אחרים, כולל את השיר "If I Were A Boy" ו-"Diva" של ביונסה, "Walking on a Dream" של Empire of the Sun ועוד. ב-24 בנובמבר 2009 הוציא לאור קאליפה את אלבום הסטודיו השני שלו, Deal or No Deal.
בשנת 2010 כונה קאליפה על ידי מגזין "The Source" כ"הטירון של השנה" לצד ריק רוס, "איש השנה". הוא סייר עם הראפר ילאוולף במסע ההופעות שלו סביב אלבומו Deal or No Deal. ב-14 באפריל 2010, פרסם קאליפה מיקסטייפ נוסף בשם "Kush and Orange Juice" להורדה חינמית. באפריל 2010 פרסם מגזין ניו יורק כי קאליפה חתם באטלנטיק רקורדס, אם כי הראפר לא אישר את הידיעות. ב-30 ביולי הודיע קאליפה כי הוא אכן חתם באטלנטיק, וכי הוא מתכנן לעבוד על אלבום חדש אך עדיין ללא שם.
קאליפה השתתף ברמיקס ובווידאו של הסינגל של ריק רוס בשם "Super High" לצד הראפר קורנסי. הוא התארח במספר מיקסטייפים של אמנים שונים ובשירים של ראפרים חובבים. ב-2010 נבחר קאליפה לאחת מפריצות הדרך של ההיפ הופ ב-MTV עם כמעט 70,000 קולות, כשעקף בדרך את ניקי מינאז', טרוויס בארקר, ג'יי קול ועוד.