cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תומאס גולד
הקשר עם נאס"א
ממשנות החמישים שימש גולד כיועץ לנאס"א ומילא תפקידים בכמה ועדות חלל לאומיות, כולל הוועדה המייעצת למדע של הנשיא (President's Science Advisory Committee), כאשר ארצות הברית ניסתה לפתח את תוכנית החלל שלה. באותה תקופה התנהל ויכוח סוער בין המדענים על התכונות הפיזיקליות של פני הירח. בשנת 1955 חזה גולד כי הירח מכוסה בשכבת אבקת סלע דקה הנובעת מ"ההפצצה הבלתי פוסקת על פניו משפוכת של מערכת השמש". זה הוביל לכך שהתייחסו לאבק בבדיחות הדעת כ"האבק של גולד" (משחק מילים באנגלית שמשמעו גם "אבקת זהב"). בתחילה שיער גולד כי אסטרונאוטים ישקעו באבק, אך לאחר ניתוח מאוחר יותר של מכתשי פגיעה ושדות אלקטרוסטטיים, הוא קבע כי מגפי האסטרונאוטים ישקעו רק שלושה סנטימטרים בפני הירח. בכל מקרה, נאס"א שלחה במסגרת תוכנית סרוויור גשושיות לניתוח התנאים על פני הירח. גולד ספג לעג מעמיתיו המדענים, לא רק בגלל ההשערה שלו, אלא בגלל הגישה בה נקט בהעברת החששות של נאס"א לציבור האמריקני; בפרט, כמה מומחים כעסו על השימוש שלו במונח "אבק ירח" בהתייחס לרגולית של הירח. כאשר צוות אפולו 11 נחת על הירח בשנת 1969 ושב עם הדגימות הראשונות של סלעי הירח, גילו החוקרים כי אדמת הירח היא למעשה אבקתית. גולד אמר כי הממצאים עולים בקנה אחד עם ההשערה שלו, וציין כי "באזור אחד תוך כדי הליכה הם שקעו בין חמישה לשמונה אינצ'ים". עם זאת, גולד קיבל מעט אשראי על התחזית הנכונה שלו, ואף ספג ביקורת על התחזית המקורית שלו לשכבה עמוקה של אבק ירח. גולד תרם גם לתוכנית אפולו על ידי תכנון "מצלמת הצילום מקרוב של פני הירח של אפולו" (בראשי תיבות ALSCC, מעין מצלמת סטריאו) ששימשה במשימות אפולו 11, 12 ו-14.
בשנות השבעים וההשמונים היה גולד מבקר קולני של תוכנית מעבורת החלל של נאס"א, ולגלג על הטענה של הסוכנות שהיא תוכל להטיס 50 משימות בשנה או שעלויות התוכנית נמוכות. פקידי נאס"א הזהירו את גולד כי אם יעיד על חששותיו בפני הקונגרס, הוא יאבד את המימון של נאס"א להצעות המחקר שלו. גולד התעלם מהאזהרה והעיד בפני ועדת קונגרס בראשות הסנטור וולטר מונדייל. במכתב למנהל נאס"א ג'יימס פלטשר כתב סגנו ג'ורג' לואו כי "גולד צריך להבין כי מימון על ידי הממשלה ונאס"א הוא זכות, וכי אין היגיון רב במימונו כל עוד דעותיו הן מה שהן כעת". גולד נזכר בתוצאות עדותו בראיון עם היסטוריון האסטרונומיה דייוויד ה. דבורקין ב-1983:
מוצא הנפט
גולד התעניין לראשונה במוצא הנפט בשנות החמישים, ופיתח על היווצרות דלקים מאובנים ממקור אנאורגני. גולד עסק בדיון מעמיק בנושא עם פרד הויל, שאף כלל פרק על "תאוריית הנקבוביות של גולד" (Gold's Pore Theory) בספרו "גבולות באסטרונומיה" (Frontiers in Astronomy) מ-1955. בסוף שנות השבעים, בדיוק כשארצות הברית התמודדה עם משבר האנרגיה העולמי, החיה גולד את עבודתו בנושא נפט. בשנת 1977, צוללת מחקר ליד איי גלאפגוס גילתה מספר מערכות אקולוגיות משגשגות על קרקעית האוקיינוס, לצד נביעות הידרותרמיות. משלחות מאוחרות יותר גילו כי נביעות הידרותרמיות אלו הם בית גידול לכמה אורגניזמים, כולל תולעי צינור ענקיות וסרטנים לבקניים, שניזונו מחיידקים כימוסינתטיים אוהבי חום. גילוי החיים בסביבה מסוכנת זו הביא את גולד לשקול מחדש את הפרשנות הקבועה ליצירת נפט ממקור אורגני. גולד האמין ש"ביולוגיה היא רק ענף של תרמודינמיקה" וכי ההיסטוריה אבולוציונית של החיים היא רק "התפתחות שיטתית הדרגתית לעבר דרכים יעילות יותר לצרוך אנרגיה".
הוא החל את מחקרו בלימוד כיצד רעידות אדמה מאפשרות תנועה של גז מתאן מעומק כדור הארץ אל פני השטח. הוא שיער כי רעידת אדמה גדולה דיה תסדוק את הקרקע ובכך תפתח "דרך מילוט" לגז. גולד האמין כי זה יסביר את מספר התופעות החריגות הקשורות ברעידות אדמה, כמו שריפות, התלקחויות, אורות רעידת אדמה ופליטת גזים. עם עמיתו סטיבן סוטר (Steven Soter) בנה גולד מפת העולם המתארת אזורים גדולים המייצרים נפט ואזורים עם פעילות סייסמית היסטורית. כמה אזורים עתירי נפט, כמו אלסקה, טקסס, האיים הקריביים, מקסיקו, ונצואלה, המפרץ הפרסי, הרי אורל, סיביר ודרום-מזרח אסיה, נמצאים על רצועות של רעידות אדמה גדולות. גולד וסוטר הציעו כי רצועות אלה עשויות להסביר את הגירה כלפי מעלה של גזים דרך הקרקע, ובהמשך, את ייצור שדות הנפט והגז.
גולד שיער שמכיוון שנפט והפחמימנים המרכיבים אותו היו בכל היקום, אין שום סיבה להאמין "שעל כדור הארץ הם חייבים להיות ביולוגיים במקורם". גולד הציע כי דלקים יילכדו בתוך גלעין כדור הארץ בצורה מולקולרית אקראית לפני כמעט 4.5 מיליארד שנה. עם הזמן, החום הקיצוני של הגלעין "הזיע" את הסלעים שהכילו את המולקולות הללו, ודחף אותם מעלה דרך השכבות הנקבוביות של כדור הארץ. כאשר הם עולים מעלה אל פני השטח, תדלקו הפחמימנים את התפתחותם של מושבות חיידקיות גדולות, ששימשו בסיס לחיים על פני כדור הארץ. הדלקים המאובנים הנודדים אוספים שרידים ביולוגיים לפני שהם נלכדים במאגרים תת-קרקעיים עמוקים. זמן קצר לאחר שגולד החל לפרסם את התאוריות שלו, גילו החוקרים מספר מערכות אקולוגיות המתפקדות בתנאים של "חום ולחץ שפעם חשבו שאינם מאפשרים קיום חיים". בנוסף, גולד גילה כי מיקומם של אזורים עיקריים המייצרים נפט במזרח התיכון ובדרום-מזרח אסיה הוגדרו על ידי דפוסים בקנה מידה גדול בגאולוגיה של פני השטח ובטופוגרפיה, כגון קווי העתקים עמוקים. הוא גם הצביע על שפע הליום במאגרי נפט וגז כראיה ל"מקור עמוק של פחמימנים". יתר על כן, כמה מאגרי נפט שנחשבו שמוצו יצרו לפתע כמויות עצומות של נפט גולמי. מכאן הציע גולד שכדור הארץ עשוי להחזיק באספקה אינסופית כמעט - דבר המרמז על "לפחות 500 מיליון שנה של גז".
גולד הואשם בגניבת התאוריה על המקור האנאורגני של הנפט מגאולוגים סובייטים שפרסמו אותה לראשונה בשנות החמישים, אך ההאשמות הופרכו. לאחר שפרסם לראשונה את השקפותיו על מוצא הנפט בשנת 1979, החל גולד למצוא את המאמרים בנושא על ידי גאולוגים סובייטים ותרגם אותם. הוא התאכזב (מכך שרעיונותיו לא היו מקוריים) וגם שמח (כי ניסוח עצמאי שכזה של רעיונות אלה הוסיף משקל להשערה). תמיד נתן קרדיט לעבודה הסובייטית ברגע שידע על כך. ספרו "כוח מהאדמה" (Power from the Earth) משנת 1987 הקדיש חמישה עמודים לתיאור תרומות רוסיות חשובות לתחום.
קידוח באגם סיליאן
Sweden's Lake Siljan is a large lake created from an eroded impact crater, the Siljan Ring, that was formed by a meteorite impact about 370 million years ago. It was at this lake that Gold proposed as the most likely place to test the hypothesis on the origin of petroleum because it was one of the few places in the world where the granite basement was cracked sufficiently to allow oil to seep up from the mantle. גולד החל לבחון את התאוריה שלו בשנת 1986, כאשר בגיבוי קבוצת משקיעים, (חברת אנרגיה ממשלתית שוודית) והמכון לחקר הגז (כיום Gas Technology Institute, מלכ"ר אמריקאי המסייע לפיתוח טכנולוגיות אנרגיה חדשות), הוא החל יזם קידוח עמוק - בשם גרווברג-1 (Gravberg-1) - בקרקע ליד  בחיפוש אחר גז ממקור אנאורגני במעטפת כדור הארץ. האזור היה אתר של מכתש פגיעה גדול, ש"פתח תעלות עמוקות מספיק כדי שהמתאן ינדוד מעלה" וייצר משקעים בסלע רק כמה קילומטרים מתחת לפני השטח. הוא העריך כי ה ליד אגם סיליאן הגיעו לעומק של כמעט 40 קילומטר בתוך האדמה.
בשנת 1987, נעלמו כ-900 חביות (140 מטרים מעוקבים) של חומר סיכה לקידוח בעומק של 6,100 מטרים מה שגרם לגולד להאמין כי חומר הסיכה נפל למאגר מתאן. זמן קצר לאחר מכן העלה הצוות כמעט 100 ליטר בוצה שמנונית שחורה אל פני השטח. גולד טען כי הבוצה מכילה גם נפט וגם שרידי ארכאונים. הוא טען כי "זה מצביע על תחום חיים עצום, של ביולוגיה, ברמות עמוקות יותר בקרקע ממה שהיה ידוע לנו קודם לכן" וכי עדויות אלה "יהרסו את הטענה האורתודוקסית שמאחר ונפט מכיל מולקולות ביולוגיות, חייבות עתודות הנפט להיות ממקור ביולוגי". ההודעה על ממצאי גולד נתקלה בתגובות מעורבות, שנעו בין "אי אמון זועם" ל"ספקנות עמוקה". הגאוכימאי ג'פרי פ. גלסבי (Geoffrey P. Glasby) שיער כי הבוצה יכול הייתה להיווצר מ, תגובה כימית מזורזת בה ממירים את גז הסינתיזה, תערובת של פחמן חד-חמצני ומימן, לפחמימנים נוזליים. המבקרים דחו גם את ממצא הארכאונים של גולד, וקבעו כי "מכיוון שמיקרו-אורגניזמים אינם יכולים לשרוד בעומק כזה, החיידקים מוכיחים כי הבאר זוהמה מפני השטח". הגאוכימאי פול פילפ (Paul Philp) ניתח את הבוצה והגיע למסקנה שהוא אינו יכול להבדיל בין דגימות הבוצה לנפט שדולף באופן טבעי בסלעי משקע של פצלים סמוך לפני השטח. הוא נימק כי נפט נדד מהפצלים אל הגרניט עמוק באדמה. גולד חלק על הממצא של פילפ, וסבר כי הנפט והגז יכלו באותה מידה לעלות אל פני השטח: "הם החליטו שהנפט והגז שמצאנו שם למטה היו משכבה בת מטר וחצי של סלעי משקע בפני השטח - שחלחלו כול הדרך למטה שישה קילומטרים למטה לתוך הגרניט. כלומר, אבסורד מוחלט כזה: אתה יכול לדמיין שאתה יושב שם עם מטר וחצי אדמה וששה קילומטרים מתחת לסלע גרניט דחוס, והמתאן שנוצר שם למעלה זחל עד למטה בעדיפות על פני מים. שטות מוחלטת".
לאור המחלוקת סביב הבוצה וזיהום המקדחים האפשרי, זנח גולד את הפרויקט בגרווברג -1, כינה אותו "פיאסקו מוחלט", ותכנן מחדש את הניסוי על ידי החלפת חומר סיכה לקידוח על בסיס שמן בחומר מבוסס מים.
הביוספירה החמה העמוקה
במאמר משנת 1992, "הביוספרה העמוקה והחמה" שפורסם בכתב העת PNAS, הציע גולד לראשונה כי חיידקים נפוצים בנקבוביות של קרום כדור הארץ, עד לעומק של מספר קילומטרים, שם העלייה בטמפרטורות מציבה סוף סוף גבול. החיים התת-קרקעיים משיגים את האנרגיה שלהם לא מפוטוסינתזה אלא ממקורות כימיים בנוזלים הנודדים מעלה דרך הקרום. המסה של עשויה להיות דומה לזו של הביוספרה שבפני השטח. חיים מתחת לקרקע עשויים להיות נפוצים בגופים אחרים במערכת השמש ובכל רחבי היקום, אפילו בעולמות שאינם צמודים לכוכבים אחרים.
מאמר מאת העיתונאי ויליאם ברואד (William Broad) משנת 1993, שהתפרסם ב"ניו יורק טיימס", וכותרתו "חיידקים חדשים מוזרים מרמזים על עולם תת-קרקעי עצום" ,הביא את התזה של גולד לידיעת הציבור. בתחילת המאמר נכתב "צורות חדשות של חיים מיקרוביאליים מתגלות בשפע כזה עמוק בתוך כדור הארץ, עד שכמה מדענים מתחילים לחשוד שלכוכב הלכת יש ביוספירה נסתרת המשתרעת לעומק של קילומטרים שמסתה הכוללת עשויה להתחרות או לעלות על המסה של כל החיים על פהי השטח. אם אכן קיימת ביוספרה עמוקה, אומרים מדענים, תגליתה תשכתב ספרי לימוד תוך שהיא תשפוך אור חדש על תעלומת מוצא החיים. אפילו הספקנים טוענים שהתזה מסקרנת מספיק כדי להצדיק מחקרים חדשים בתחום התת-קרקעי".
המאמר משנת 1993 מציג גם כיצד התזה של גולד מרחיבה אפשרויות למחקר אסטרוביולוגי: "ד"ר תומאס גולד, אסטרופיזיקאי מאוניברסיטת קורנל הידוע בתאוריות נועזות, שיער כי החיים התת-קרקעיים עשויים להיות נפוצים בקוסמוס, מבודדים מתחת לפני השטח של כוכבי הלכת והירחים ומקבלים אנרגיה מתהליכים גאולוגיים, בלא צורך בהתחממות הנובעת מקרינה של כוכבים סמוכים. הוא כתב ב-PNAS בשנה שעברה כי מערכת השמש עשויה לכלול לפחות 10 ביוספירות עמוקות. 'חיים כאלה עשויים להיות מופצים ביקום', אמר, 'מכיוון שגופים מסוג כוכבי הלכת עם תנאים תת-קרקעיים דומים עשויים להיות נפוצים כאובייקטים בודדים בחלל, כמו גם במערכות אחרות מסוג שמש'"
גולד פרסם גם ספר באותו שם, "הביוספרה החמה העמוקה" (The Deep Hot Biosphere), בשנת 1999, שהרחיב את הטיעונים ממאמרו משנת 1992 וכלל ספקולציות על מוצא החיים ועל העברה גנטית אופקית. לדברי גולד, חיידקים הניזונים מהנפט הם המקור לפסולת ביולוגית בדלקים פחמימנים, מה שמייתר את הצורך לנקוט בתיאוריה אורגנית על מקורם של האחרונים. זרמי הפחמימנים התת-קרקעיים עשויים להסביר מוזרויות בריכוז משקעים מינרליים אחרים. בקיצור, גולד אמר על מקורם של פחמימנים טבעיים (נפט וגז טבעי): "פחמימנים אינם עוברים עיבוד מחודש על ידי גאולוגיה (כפי שהדעה המסורתית קובעת), אלא גאולוגיה עוברת עיבוד מחודש על ידי הביולוגיה".
פרימן דייסון כתב את הקדמה לספרו של גולד מ-1999, שם סיכם: "התאוריות של גולד הן תמיד מקוריות, תמיד חשובות, לרוב שנויות במחלוקת - ובדרך כלל צודקות. אני מאמין, בהתבסס על חמישים שנות התבוננות בגולד כחבר ועמית, שביוספרה חמה עמוקה היא כל האמור לעיל: מקורית, חשובה, שנויה במחלוקת - ונכונה". (דייסון נשא הספד בטקס האזכרה של גולד, שקטע ממנו הנוגע לתאוריית הביוספרה העמוקה פורסם ב-YouTube).
לאחר מותו של גולד, תגליות מדעיות הגבירו את ההבנה של הביוספרה החמה העמוקה למה שכיום מכונה "ביוספרה עמוקה". מונח שגולד שטבע בספרו מ-1999 התקבל והוא תזכורת לשינוי תפיסת העולם שהוא דגל בו. המונח הוא "שוביניזם של פני השטח". גולד כתב: "בדיעבד, לא קשה להבין מדוע הקהילה המדעית חיפשה בדרך כלל בשמיים רק חיים על פני השטח. מדענים נעצרו על ידי מעין "שוביניזם של פני השטח"".
מורשת אקדמית
לאורך הקריירה האקדמית שלו זכה גולד במספר פרסים וכיבודים. הוא היה עמית של החברה המלכותית לאסטרונומיה (1948), החברה המלכותית (1964), (1962), האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1974), ו, חבר בחברה הפילוסופית האמריקאית (1972), האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית) (1974) ו, ועמית כבוד של טריניטי קולג', קיימברידג' (1986). בנוסף, כיהן כנשיא האגודה האסטרונומית בניו יורק בין השנים 1981 ל--1986. גולד זכה בפרס ג'ון פרדריק לואיס מטעם האגודה הפילוסופית האמריקאית בשנת 1972 על מאמרו "הטבע של שטח פני הירח: עדויות אחרונות" ו מטעם בשנת 1979. בשנת 1985 זכה גולד במדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה היוקרתית. גולד לא זכה בתואר דוקטור, אך קיבל תואר דוקטור לשם כבוד למדעים מאוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1969.
האסטרופיזיקאים ג'פרי ומרגרט ברבידג' ציינו כי גולד "היה אחד הפיזיקאים המצטיינים של זמנו" וכי "הרבגוניות שלו הייתה ללא תחרות". בהקדמה לספרו של גולד "הביוספירה החמה העמוקה", קבע הפיזיקאי התאורטי פרימן דייסון, "התאוריות של גולד תמיד מקוריות, תמיד חשובות, בדרך כלל שנויות במחלוקת - ובדרך כלל נכונות".
בכתב העת Nature כתב הרמן בונדי "טומי גולד ייזכר זמן רב כמדען יחיד במינו, שנכנס לכל תחום שבו חשב שקיימת אפשרות שמתעלמים ממנה. הוא היה יוצא דופן גם בעבודה בעיקר תאורטית, אך השתמש במתמטיקה מועטה, אך הסתמך במקום זאת על הבנתו האינטואיטיבית העמוקה של הפיזיקה". סטנלי פ. דרמוט (Stanley F. Dermott) כתב "טומי היה איש נאה, מקסים ונדיב ועמית נאמן שיצר חברויות רבות לאורך זמן. דובר שנון ורהוט, הוא נחשב בעיני חלקם כאל אדם בעל רעיונות מדעיים עצמאיים שפרח כשחלקו על רעיונותיו. במציאות הוא היה איקונוקלסט שכוחו היה בניתוח חודר של ההנחות שעליהן מבוססות כמה מהתיאוריות החשובות ביותר שלנו." אנתוני טאקר מ"הגרדיאן" אמר, "לאורך כל חייו הוא היה צולל לטריטוריה חדשה כדי לפתוח בעיות שלא נראו על ידי אחרים - בביופיזיקה, אסטרופיזיקה, הנדסת חלל או גאופיזיקה. הוא היה שנוי תמיד במחלוקת. כבעל אינטואיציה מדעית עמוקה וראש פתוח, הוא בדרך כלל בסופו של דבר קרא תיגר על ההנחות המוערכות של אחרים, ולמורת רוחו של הממסד המדעי, לעיתים קרובות מצא שהן לקויות. שיעור קומתו והשפעתו היו בינלאומיים". הביולוג של הרווארד, סטיבן ג'יי גולד, תייג את גולד כ"אחד המדענים האיקונוקלסטיים ביותר באמריקה". גאולוגים כמו הרמון קרייג וג'ון האנט לגלגו על גולד. הם התנגדו בתוקף לתאוריית הנפט האנאורגני של גולד. אחרים אף פתחו בקמפיינים כדי למנוע מגולד לפרסם את ממצאיו.
חייו האישיים
גולד התחתן עם אשתו הראשונה, מרל אלינור טוברג (Merle Eleanor Tuberg), אסטרופיזיקאית אמריקאית שעבדה עם סוברהמניאן צ'נדראסקאר, בקיימברידג' בשנת 1947. נולדו להם שלוש בנות - לינדה, לוסי וטניה. לאחר שהתגרש ממנה, התחתן גולד עם קרוול לי בייר (Carvel Lee Beyer) בשנת 1972. נולדה להם בת אחת, לורן.
תומאס גולד נפטר בגיל 84 מסיבוכים עקב מחלת לב, במרכז הרפואי קיוגה באית'קה, במדינת ניו יורק. הוא נקבר בבית העלמין פלזנט גרוב באית'קה. הוא הותיר אחריו אישה, ארבע בנותיו ושישה נכדים.
אוטובוס הים באיסטנבול
אוטובוס הים באיסטנבול (טורקית İstanbul Deniz Otobüsleri או İDO) הוא שירות תחבורה ציבורית ימי המופעל בנתיבי המים סביב העיר איסטנבול בטורקיה - הבוספורוס, ים השיש ומפרץ קרן הזהב.
השירות החל בשנת 1987 ובהמשך הרחיבה החברה את שירותיה, והחלה מפעילה גם ספינות מעבורת לנוסעים ולכלי רכב, המקשרות את איסטנבול לערים ולאיים שלאורך חופו הדרומי של ים השיש, ובין היתר אל ילובה ובנדרמה. סך הכל משרתת החברה 86 תחנות ימיות.
צי
צי החברה כולל 99 כלי שיט כדלקמן:
אבינועם מאיר
אבינועם מאיר הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לגאוגרפיה ופיתוח סביבתי באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. תחום המחקר העיקרי שלו הוא בגאוגרפיה חברתית-תרבותית תוך התמקדות על חברות רועים-נוודים למחצה בישראל ובעולם ובהיבטים חברתיים ופוליטיים של תכנון, התיישבות וקיבוע. תחומי מחקר משניים עוסקים במדידת קיימות עירונית ובתהליכי ייצור המרחב.
קריירה
אבינועם מאיר הוא בוגר המחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת תל אביב, סיים לימודיו שם ב-1973. קיבל תואר מוסמך ודוקטור מהמחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת סינסינטי שבמדינת אוהיו, ארצות הברית שם סיים את לימודיו בשנת 1977. ב-1977 הצטרף לסגל המחלקה לגאוגרפיה של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (כיום המחלקה לגאוגרפיה ופיתוח סביבתי) ובשנת 1997 נתמנה לפרופסור מן המניין. בין השנים 1982–1984 שימש כראש המחלקה לגאוגרפיה ולאחר מכן, בין השנים 1997–2003 גם כראש המחלקה לבי. איי. כללי. בשנת 1984-5 שהה כפרופסור אורח במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ובשנים 2008, 2012 ו-2015 כפרופסור אורח בבי"ס לגאוגרפיה שבאוניברסיטת מלבורן ובמכון לחקר זכויות קניין קרקעי באוסטרליה-פסיפיק שבאוניברסיטה הטכנולוגית של סידני.
ב-1979 יסד בשיתוף עם פרופ' אליהו שטרן את כתב העת הבינלאומי Geography Research Forum. במשך מספר שנים היה עורך שותף עם פרופסור שטרן ובהמשך הוביל את כתב העת יחד עם כמה חברי סגל אחרים מהמחלקה. בשני העשורים האחרונים הוא משמש לבדו כעורך ראשי בעזרת ד"ר יובל קרפלוס.
בשנים 2007–2015 כיהן אבינועם מאיר כיו"ר ועדת משנה לתרגום מונחים בגאוגרפיה אנושית מטעם האקדמיה ללשון העברית. בשנת 2015 סוכמה עבודת הוועדה עם קרוב ל-1000 מונחים והוגשה לאקדמיה. כיום חבר בוועדה המייעצת למנהל המרכז למיפוי ישראל בנושאי גאוגרפיה חברתית. במהלך השנים היה אבינועם מאיר פעיל בוועדות שונות של משרד החינוך ובגופים שונים בתחום הוראת הגאוגרפיה בבתי הספר.
בשנות ה-80 וה-90 היה מעורב בפיתוח וקידום המכללות האזוריות מכללת ספיר, מכללת אילת ומכללת אחווה ובפיתוח לימודי גאוגרפיה וסביבה בהן עד צאתן לעצמאות אקדמית. במסגרת זאת שימש כסגן דיקאן לענייני מכללות אזוריות בפקולטה למדעי הרוח והחברה של אב"ג בין השנים 1989–1997. מאיר סייע להתגבשותה של המכללה האקדמית אחווה עם צאתה לעצמאות ב-2010, מאז הוא משמש גם כחבר המועצה האקדמית העליונה שלה. בשנים 2010–2014 שימש גם כחבר המועצה האקדמית העליונה של מכללת קיי לחינוך.
היה חבר ועד פעיל של עמותת "באר שובע" לשינוי חברתי, חינוך והזנה.
מחקר
הכשרתו המחקרית הראשונית של אבינועם מאיר בארצות הברית בשנות ה-70 התבססה בעיקר על הפרדיגמה הפוזיטיביסטית, ובהשראתה הוא חקר תהליכי דיפוזיה מרחבית של חידושים. לתיזה למ.א. הוא חקר את דיפוזית מכוניות פרטיות כחידוש אזורי בין מחוזות מדינת אוהיו. מחקר הדוקטורט שלו המשיך באותו כיוון עם חקירת הדיפוזיה המרחבית של התעשייה הקיבוצית בישראל. בהמשך נחקר גם תחום התיעוש ופיתוח שירותים ציבוריים באזורים כפריים. סמוך לאחר הצטרפותו לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב הוא החל לפתח עניין בחברה הבדווית בנגב. היישום של הגישה הפוזיטיביסטית של דיפוזית חידושים במחקר זה היה בלתי אפשרי, והיא ננטשה. במקום זאת אומצה בהדרגה גישת מחקר הומניסטית בכלי מחקר איכותניים. שינוי כיוון זה באמצע שנות ה-80 הוביל גם את חקר שאלת הוראת ולימוד המחשבה הגאוגרפית במחלקות לגאוגרפיה בישראל ובעולם.
חקר החברה הערבית בישראל על ידו, תוך מיקוד על החברה הבדווית, החל בהבנת תהליכים של תמורה דמוגרפית, התנהגות פריונית, תמותת ילדים, הזדקנות, וכן אספקת שירותים חברתיים ציבוריים לאוכלוסיית שולים זו. תוך כדי מחקר זה התברר הקשר החזק והבלתי נמנע לתהליכי שינוי חברתי תרבותי שעוברת חברה זו מחד גיסא, ולמדיניות הממשלה כלפיה מאידך גיסא. תובנה זו הובילה לכיוון מחקר (הנמשך עד היום) של הבנת מערכת היחסים שבין חברות רועים נוודים למחצה (כפי שהיה מקובל אז לכנות קבוצות כאלה) לבין המדינה המודרנית, עם דגש על ההיבטים המרחביים של מערכת יחסים זו. יחסים אלה הוצבו במסגרת המושגית הפוליטית של "כוחות צנטריפוגליים וצנטריפטליים" בה מתגלם הניגוד הגדול שבין חברת הרועים הנוודית בכלל, והבדווים בפרט, והמדינה המערבית, ומדינת ישראל בפרט. בתוך זה נחקרו תהליכי טריטוריאליזציה, התהוות שלטון מקומי, יחסים בין-אתניים, יזמות עסקית וניהול ממשק הרעייה בקרב הבדווים. סיכומו של מחקר זה התגלם בספר: As Nomadism Ends: The Israeli Bedouin of the Negev (1997) ובספרים ערוכים: החברה הערבית בישראל—תהליכים גאוגרפיים (1993) (בשיתוף דוד גרוסמן) ו-Ethnic Frontiers and Peripheries: Landscapes of Development and Inequality in Israel ב-1998 (בשיתוף אורן יפתחאל).
המשך המחקר על החברה הבדווית העמיק עוד יותר אך תוך היבטים מרחביים בכמה תחומים. התובנה הבסיסית ביותר הייתה שאין המדובר בחברת נוודים-רועים חסרת מקום קבע, אלא בחברה ילידית שמקומות הקבע שלה הם טריטוריות רחבות עם נקודות עגינה עונתיות קבועות. בתחומי התכנון המרחבי עסק המחקר בכמה היבטים, בעיקר של תהליך התכנון: הדמוקרטיזציה בתכנון, תכנון מתקומם, תכנון מלמטה, העצמה תכנונית, זכויות הקניין הקרקעי, המאבק על הכרה בכפרים הלא-מוכרים, ותכנון הבית המשפחתי במסגרת יחסי מגדר. בתחום ניתוח המרחב עצמו, עוסק המחקר של אבינועם מאיר לאחרונה במרחביות הבדווית, ייצור המרחב וייצור המקום ההיסטוריים והעכשוויים, כולל גם היבטים מגדריים של תהליכים אלה. בהיבטים עמוקים עוד יותר, המחקר נעשה בהקשר של זיקתם המרחבית תרבותית של הבדווים ברמה המקומית לדרכים כמקום גאוגרפי משמעותי בטריטוריה החברתית שלהם והשפעות של תכנונם ופיתוחם על מרחביות ילידית זו. מחקר עכשווי נוסף עוסק בהשפעות ייצור המרחב הילידי על תפקוד השלטון המקומי הבדווי.
העיסוק בייצור המרחב בחברה הבדווית הוביל לאחרונה לתחילת פיתוח כיווני מחקר חדשים מחוץ לחברה זו. כיוון מחקר אחד עוסק ביחסים במרחב בין ישויות גאוגרפיות בתוך העיר. התיזה היא שעל מנת להבין יותר לעומק את המרחב העירוני יש לפרק את מושג העיר כישות גאוגרפית לישויות גאוגרפיות משניות בעלות מימד מרחבי המרכיבות אותה, ולחקור את היחסים ביניהן כחלק מתהליך ייצור ועיצוב המרחב בה. מחקר אחד בכיוון זה חקר כבר את מערכת היחסים שבין אוניברסיטה כישות גאוגרפית לבין העיר בה היא ממוקמת (המקרה של מכללת ספיר והעיר שדרות). מחקר חדש עוסק בהבנת מערכת היחסים במרחב בין בסיסי צבא כישויות גאוגרפיות לבין העיר בה הם ממוקמים. כיוון מחקר חדש שני הוא הבנת תפקידם של ארגוני מגזר שלישי/חברה אזרחית בייצור ועיצוב המרחב והסביבה ותחושת המקום של תושביו, במיוחד באזור הפריפריה הא-מטרופולינית. כיוון שלישי הוא ניסיון לפרק ולהרכיב מחדש את תאוריית ייצור המרחב הלפבריאנית ולייצור שרשרת מושגים חדשים (כגון מרחב כליל, עצימות מרחבית ועוד) להבנת ייצור המרחב על ידי קבוצות תת-תרבות בתוך המרחב העירוני המערבי הגדול. לבסוף, בשנים האחרונות החל אבינועם מאיר להיות מעורב גם בחקר קיימות עירונית, בעיקר במדידתה הרב-קנמי"ת (מקומית, אזורית, גלובלית).
בכל אחד מכיווני המחקר החדשים הללו מעורבים תלמידי מחקר לדוקטורט, ובחלקם נעשים תוך שיתוף פעולה עם עמיתים מהמחלקה ומחוצה לה.
פרסומים
רשימה חלקית:
אמונה ירון
אמונה ירון (16 ביולי 1921 – 6 ביוני 2015) הייתה בתו הבכורה של ש"י עגנון, שעסקה בהוצאה לאור של היצירות הרבות שהותיר בעזבונו.
ביוגרפיה
אמונה עגנון נולדה לאסתר וש"י עגנון בקניגסברג שבגרמניה בשנת 1921. לאחר הולדתה עברה עם הוריה לבאד הומבורג, שם נולד אחיה שלום מרדכי (שלימים נקרא חמדת). ב-6 ביוני 1924 פרצה שרֵפה בבית המשפחה. עגנון היה מאושפז בבית חולים בעת השרפה, ואשתו וילדיו ניצלו ברגע האחרון. לאחר השרפה החליטו בני הזוג עגנון לעלות לארץ ישראל – תחילה עגנון לבדו, ולאחר שיתבסס יצטרפו אליו אשתו וילדיו, שבתקופה זו התגוררו בבית הוריה של אסתר בקניגסברג.
באוקטובר 1924, בהיותו כבן שלושים ושבע, עלה עגנון בשנית לירושלים, והפעם לצמיתות. לאחר דחיות אחדות מצדו של עגנון, שעוררו את זעמה של אשתו, הגיעו גם אשתו וילדיו לארץ ישראל, בנובמבר 1925, והצטרפו אליו לדירה במרכז ירושלים שבה התגורר. ב-11 ביולי 1927 נפגעה דירתם ברעידת אדמה, והמשפחה עברה לדירה שכורה בשכונת תלפיות שבדרום העיר. במאורעות תרפ"ט עברו אשתו וילדיו של עגנון לבית אחותה בחיפה. ירושה שקיבלה אסתר מאביה אפשרה לבני הזוג להקים את בית הקבע שלהם בתלפיות, סמוך לביתם הקודם שם.
אמונה למדה בבית המדרש למורות "המזרחי", ולאחר מכן עבדה בצפת כמורה במשך שנים אחדות. נישאה לחיים ירון, ולזוג נולדו בן ובת. לאחר הולדת הילדים פרשה מההוראה, ועסקה בגידול ילדיה.
במהלך שנות ה-60 פרסמה סיפורים אחדים, ובהם "עיירה על ראש ההר" (בכתב העת "אמות"), "סיפור" (בכתב העת "מאזנים") ו"בחנויות הגדולות" (בעיתון "הארץ"). אחדים מסיפוריה נכללים בספרה האוטוביוגרפי, "פרקים מחיי", שיצא לאור בשנת 2005.
בשנת תשע"ד (2014) זכתה באות יקירת ירושלים.
נבחרת גביע הפדרציה של בלגיה
נבחרת גביע הפדרציה של בלגיה היא נבחרת הטניס של בלגיה המשחקת בגביע הפדרציה העולמי ומורכבת משחקניות הטניס הבכירות שלה.
הנבחרת משחקת בגביע הפדרציה החל משנת 1963, כאשר התחרות הוקמה. ההישג היא של הנבחרת הוא זכייתה בתחרות בשנת 2001.
נכון לשנת 2022 שיחקה בלגיה מאז תחילת השתתפותה בגביע הפדרציה 158 משחקים בינלאומיים, בהם ניצחה 76 מפגשים.
אלסנדרו מורסקי
אלסנדרו מורסקי (11 בנובמבר 1858 - 21 באפריל 1922) היה זמר קסטרטו מפורסם, היחיד שהוקלט.
בשנת 1903 אסר האפיפיור פיוס העשירי על הסריסים לשיר בכנסיות, ועם זאת מורסקי המשיך לנהל את מקהלת הקפלה הסיסטינית עד שנת 1913.
נעמן (דמות מקראית)
נַעֲמָן היה שר צבא ארם בתקופת בית אחאב. הוא מוזכר בתנ"ך ב, שם מסופר על הירפאותו מצרעתו בעזרת אלישע.
על פי המדרש, נעמן מונה לשר צבא ארם, לאחר שבמלחמה בין ארם לישראל, משך בקשתו לתומו ובמקרה הרג את אחאב.
מדברי הגמרא משמע ששמו הנוסף היה "הדדרימון בן טברימון", והוא הדדרימון המוזכר במקרא. שם זה הוא כנראה על שם האל הארמי הדד-רמן.
צרעת נעמן
בספר מלכים מסופר שנעמן הצטרע. לאשת נעמן הייתה שפחה צעירה שנשבתה במלחמה עם ישראל, שספרה לה על נביא משומרון שיכול לרפא את נעמן. הדבר נודע למלך ארם והוא שולח את נעמן למלך ישראל עם פקודה לרפא את נעמן. מלך ישראל, שאינו מוזכר בשמו (לפי המיקום של הסיפור זהו יהורם בן אחאב), קורע את בגדיו, כיוון שהוא יודע שאין ביכולתו לרפא את נעמן, ומאמין שזו תואנה של מלך ארם לפתוח מלחמה עם ישראל. כשאלישע הנביא שומע על מצוקתו של המלך, הוא מודיע לו שישלח את נעמן אליו והוא ירפא אותו מצרעתו, וכך הוא גם ידע שיש נביא אמת בישראל.
נעמן מגיע לביתו של אלישע וזה שולח אליו שליח שמוסר לו שעל מנת להירפא מהצרעת הוא צריך לטבול בנהר הירדן שבע פעמים. נעמן מזלזל באלישע, וטוען שהירדן הוא נהר קטן וחסר חשיבות לעומת אמנה ופרפר, הנהרות הגדולים שבארצו. עבדיו של נעמן משכנעים אותו לנסות זאת בכל זאת, נעמן טובל ובשרו נרפא ונהיה כבשר ילד.
נעמן, שהגיע לישראל עם תשורות רבות, חוזר לאלישע ומציע לו מתנות כתודה על הריפוי. אלישע משיב שהוא לא רוצה דבר, ונעמן מבקש שיתנו לו אדמה מארץ ישראל כדי שיבנה מזבח לאלוהי ישראל בארם כי מעתה הוא יעבוד רק אותו, ומתנצל, שכאשר ילך עם המלך לבית רימון הוא יאלץ להשתחוות עמו. נעמן נענה בשתיקה והולך בחזרה לארם (לפי חז"ל במסכת סנהדרין נעמן הפך במעשה זה לגר תושב.), אולם גיחזי, נערו של אלישע, מחליט לנצל את המצב ולקחת לעצמו מהתשורות אותן הביא נעמן (ככר כסף ושתי חליפות בגדים). גיחזי רודף אחרי נעמן ומודיע לו שעכשיו באו שני תלמידים עניים לאלישע ואלישע מבקש עבורם ככר כסף ושתי חליפות בגדים, נעמן נותן לו שתי כיכרות כסף ושתי חליפות בגדים וגיחזי חוזר ומחביא אותם. כאשר מתייצב גיחזי לפני אלישע שואל אותו אלישע לאן הלך והוא מתמם ואומר שלא הלך לשום מקום. אלישע מקללו על מה שעשה ואומר לו שמכיוון שלקח את הכסף והבגדים ובכך גרם להפחתת כבוד אלוהים תעבור צרעת נעמן אליו ולזרעו. הרד"ק מציין כי מנוסח הפסוק למדים כי הצרעת לא תדבק בם לנצח, אלא רק בשלושת בניו שהיו חיים באותו זמן, וזאת בשל העובדה שידעו מתכנית אביהם ).
גאר דה ליון סנט-אכזופרי
גאר דה ליון סנט-אכזופרי (צרפתית Gare de Lyon Saint-Exupéry, "תחנת ליון סנט-אכזופרי"; בעבר, Gare de Satolas "גאר דה סטולה") היא תחנת רכבת נוסעים על קו הרכבת במהירות גבוהה "רון-אלפ" (LGV Rhône-Alpes), הממוקמת בשדה התעופה הבינלאומי של ליון בצרפת, כ-20 ק"מ ממרכז העיר. התחנה נקראת על שמו של שדה התעופה, וזה בתורו נקרא על שם חלוץ התעופה בן העיר אנטואן דה סנט-אכזופרי. שדה התעופה בליון היה בין הראשונים בצרפת שזכה בתחנת רכבת מהירה (TGV), שבועות ספורים לאחר שתחנה כזו הושלמה בנמל התעופה שארל דה גול הממוקם במטרופולין של פריז. התחנה תוכננה על ידי האדריכל הנודע סנטיאגו קלטרווה ונחנכה ב-3 ביולי 1994, במקביל לפתיחת קו הרכבת העובר דרכה והמוביל ממונטנה (Montanay) לסנט-מרסל-לה-ולאנס (Saint-Marcel-lès-Valence). עלות הקמת התחנה הייתה 750 מיליון פרנק צרפתי.
המבנה
מבנה התחנה שהפך עד מהרה לסימן ההיכר של שדה התעופה כולו, עשוי בטון מזוין מכוסה בגג פלדה בצורת חצי גליל שאורכו 400 מטר ורוחבו 53 מטר. הגג שבו תבליטים בצורת פירמידות מאפשר חדירת אור מרבית מן החוץ. אורכו של המבנה 500 מטר ורוחבו 50 מטר, והוא אמור לטעת בלב המתבונן דימוי של ציפור בטרם מעופה.
שירות הרכבות
24 רכבות מהירות חולפות בתחנה מדי יום בממוצע, מהן 10 עד 14 מגיעות אל הבירה וממנה. רכבות אלה ואחרות מגיעות גם ליעדים אחרים בפרובאנס וברחבי מחוז רון-אלפ, ורכבת בינלאומית יומית עושה את דרכה אל טורינו ומילאנו. עם זאת, נטען כי עקב חוסר בחיבור עם מערכת התחבורה העירונית בליון, השימוש בתחנה דל לעיתים ובשנת 2005 עברו בה 32,000 נוסעים בלבד. אם כי בשנת 2009 כבר שירתה התחנה כחצי מיליון נוסעים.
פיליפ רנצר
פיליפ רנצר (נולד ב-8 בדצמבר 1956) הוא פסל וצייר ישראלי, יליד רומניה. זוכה בפרס מפעל חיים בתחום האמנות הפלסטית לשנת 2019 מטעם משרד התרבות והספורט
יצירתו
רנצר הציג תערוכת יחיד רבות במוזאונים בארץ ובעולם, בין היתר במוזיאון ינקו דאדא, עין הוד (1987), בתערוכה היוקרתית "דוקומנטה 9" בקאסל, גרמניה (1992), בתערוכה לרגל 60 שנות היווסדות האו"ם, ז'נבה (1995), וייצג את ישראל בביאנלה בוונציה (1999), במוזיאון תל אביב (2002), במוזיאון הלאומי של רומניה, בוקרשט (2003), מוזיאון ה״לאכמה״, לוס אנג׳לס (2006) והמוזיאון הפתוח, תפן (2010). ברבות מעבודותיו הפיסוליות משנות התשעים של המאה ה-20, העשויות כאסמבלאז' של חומרי רדי מייד שונים, מובלט הפער בין הקבוע והביתי לבין תחושת הארעיות. רבות מהן הן יצירות קינטיות או פועלות על גבי מנגנון חשמלי בסיסי. בחלקן מופיעים דימויים של מהגרים ופליטים בישראל. במיצב "הקופסה מנס ציונה" (1998), לדוגמה, הציג רנצר גמל אוריינטליסטי הנושא על גבו את צריף המהגרים של משפחתו של רנצר, ששוכנה במעברה בנס ציונה. לצד הגמל, שהונח על גבי "מדבר" עשוי משטיח, הוצבו דמויות בני המשפחה של רנצר, המיוצגות כשלדים נושאי סולמות.
רנצר זכה ב-8 פרסים מטעם משרד התרבות, מוזיאון תל אביב ומוזיאון ישראל, קרן אמריקה ישראל ופרס הייטלנד בגרמניה
נטע ריבקין
נטע ריבקין (נולדה ב-19 ביוני 1991) היא מתעמלת אמנותית ישראלית לשעבר. ריבקין היא הישראלית הראשונה שזכתה במדליה באליפות העולם בהתעמלות אמנותית, לאחר זכייתה במדליית ארד בתרגיל החישוק (מונפלייה 2011) והישראלית הראשונה שזכתה במדליה באליפות אירופה בהתעמלות אמנותית, לאחר זכייתה במדליית כסף בתרגיל האלות (מינסק 2011). באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה במקום שביעי בגמר קרב רב ובאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) היא נשאה את דגל ישראל בטקס הפתיחה.
ביוגרפיה
ריבקין נולדה ב-1991 וגדלה בפתח תקווה, לוורוניקה וארקדי שעלו מסנט פטרבורג שברוסיה באותה שנה. היא החלה להתאמן בהתעמלות אמנותית בגיל 5 וחצי. היא התאמנה בקבוצת מכבי תל אביב, בהדרכתה של אלה סמופלוב.
ריבקין לומדת ב לתואר ראשון בחינוך וחברה, עם התמחות בספורט.
כיום ריבקין מתגוררת בגבעתיים ומנהלת בית ספר להתעמלות אומנותית של העמותה לקידום הספורט בעיר.
קריירה
בעקבות הישגים אלה וגילה הצעיר החליט הוועד האולימפי לצרף אותה למשלחת הישראלית לאולימפיאדת בייג'ינג (2008), אף שלא השיגה את הקריטריון האולימפי הישראלי, כאחת משלושה ספורטאים צעירים. ריבקין הייתה הספורטאית הצעירה ביותר במשלחת הישראלית לאולימפיאדת בייג'ינג, וסיימה במקום 14.
באליפות העולם שהתקיימה במיה שביפן בשנת 2009 סיימה במקום 14 בתחרות הקרב-רב.
במרץ 2010 זכתה ריבקין במדליית ארד בתרגיל הכדור בתחרות שנערכה בפורטוגל במסגרת סבב גביע העולם. חודש לאחר מכן זכתה במדליית ארד בתרגיל החישוק בסבב גביע העולם שנערך בצרפת.
באליפות אירופה בהתעמלות אמנותית שנערכה בברן באפריל 2010, סיימה ריבקין במקום חמישי בתחרות קרב-רב בתוצאה של 108.400 נקודות. היא פתחה בתרגיל החישוק בתוצאה של 26.750 נקודות, השיגה בתרגיל החבל תוצאה של 27.350 נקודות, בתרגיל הכדור 27.250 נקודות ובתרגיל סרט צברה 27.050 נקודות; בכך זכתה בדירוג הגבוה ביותר שהשיגה עד אז מתעמלת ישראלית בתחרות הקרב-רב שכוללת את ארבעת המכשירים.
באליפות העולם בהתעמלות אמנותית שנערכה במוסקבה בספטמבר אותה שנה, סיימה במקום 11 בקרב-רב, ועלתה לראשונה לגמר בתרגיל הכדור, בו סיימה במקום שביעי.
באליפות אירופה בהתעמלות אמנותית שנערכה במינסק במאי 2011 זכתה ריבקין במדליית כסף בתרגיל האלות (27.900 נק'), אחרי ליובוב צ'רקשיינה מבלארוס (28.300 נק') ולפני אלינה מקסימנקו מאוקראינה (27.525 נק') ובכך הייתה למתעמלת הישראלית הראשונה שזכתה במדליה בתחרות זו. נוסף לכך, סיימה במקום חמישי בתרגיל הכדור (27.5 נק'), במקום שביעי בתרגיל הסרט (26.975 נק') ובמקום שביעי בתרגיל החישוק (27.225 נק').
באליפות העולם שנערכה במונפלייה שבצרפת בספטמבר 2011 זכתה ריבקין במדליית ארד בתרגיל החישוק (28.000 נק'), אחרי יבגניה קנייבה ודריה קונדקובה מרוסיה, ובכך הייתה למתעמלת האמנותית הישראלית הראשונה שזכתה במדליה באליפות העולם. לאחר הזכייה אמרה: "יש לי רצון עז להביא עוד הישגים למדינה הקטנה והיפה שלנו". נוסף לכך, סיימה במקום חמישי בתרגיל האלות (27.950 נק'), במקום שביעי בתרגיל הכדור (27.375 נק'), ובמקום שמיני בתרגיל הסרט (26.450 נק'). בגמר תחרות קרב-רב ביצעה מספר טעויות וסיימה במקום עשירי (107.925 נק'), לאחר שבמוקדמות דורגה במקום שביעי. הישג זה הספיק כדי לעמוד בקריטריון אולימפי שנדרש ממנה כדי להשתתף באולימפיאדת לונדון (2012), שהייתה האולימפיאדה השנייה שלה. באולימפיאדה קבעה ריבקין את הישג השיא למתעמלת ישראלית עד אז כשעלתה לגמר הקרב רב וסיימה במקום השביעי. מאוחר יותר נשבר השיא על ידי לינוי אשרם שזכתה במדליית זהב בטוקיו (2020).
ביוני 2014 סיימה במקום הרביעי בתחרות קרב רב באליפות אירופה בבאקו, אזרבייג'ן.
ביוני 2015 זכתה ריבקין במדליית ארד בתרגיל החישוק במשחקים האירופיים (2015) שהתקיימו בבאקו, אזרבייג'ן.
באליפות העולם שנערכה בספטמבר 2015 הגיעה ריבקין לשלושה גמרים, בקרב-רב, בחישוק ובכדור. בקרב-רב סיימה במקום שביעי (הישג שיא למתעמלת ישראלית עד אז).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) היא סיימה במקום שישי בתרגיל עם כדור ובמקום שמיני בתרגיל עם חישוק, לאחר שבמהלך התרגיל איבדה פעמיים שליטה בחישוק. ריבקין סיימה את מוקדמות הקרב רב במקום 13 ולא העפילה לגמר.
ב-22 בדצמבר 2016 הודיעה ריבקין על פרישה.
אברהם מונסון
רבי אברהם מונסון (מכונה גם: אברהם מונסון הזקן; 1560 בערך – 1619) היה רב, דיין, ראש ישיבה ומקובל בקהיר שבמצרים וממנהיגיה של יהדות מצרים. בסוף ימיו התיישב בקושטא וכיהן כדיין. נודע גם כסופר סת"ם מוסמך, וספרי התורה שכתב שימשו מופת לצורת אותיות לפי מסורת ספרד.
ביוגרפיה
נולד במגרב, כנראה במרוקו, בערך בשנת ה'ש"ך (1560), בשלב מסוים התיישב במצרים ולמד שם מפי רבי בצלאל אשכנזי. בשנת ה'שנ"ג (1593/4) מונה לדיין בקהיר ואף הקים בה ישיבה. בין תלמידיו ידוע החכם אברהם אסכנדרי. היה ידידו של רבי יעקב קאשטרו וחתם עמו על תשובות. כתב ספרי תורה שנמצאו במצרים בזמנו של החיד"א והיו למראה עיניו, והצביע על ספרים אלו כמודל לכתב הספרדי.
לעת זקנותו עבר לקושטא ונמנה שם בין הרבנים והדיינים. הוא נפטר בקושטא, בשנת ה'שע"ט (1619).
כתביו
רבים מפסקיו ותשובותיו נדפסו בספרי רבים מפוסקי דורו, מהם ספרי הרבנים: בצלאל אשכנזי, יעקב קאשטרו, אישטרוק אבן שאנג'י, יוסף מטראני, מהרש"ך ושמואל די מדינה. הותיר אחריו קבצים של פסקים ודרושים שהיו למראה עיניו של החיד"א. קונטרס פרי יצירתו שראהו החיד"א כולל השגות על ספר"אמרי אמת" מרבי מנחם די לונזאנו, שהשיג על דברי רבי חיים ויטאל, מורו של רבי אברהם לענייני קבלה. רבי חיים ויטאל ורבי יוסף אבן טבול השיבו לו תשובה בנושאי קבלה.
מאת'ר לאב בון
מאת'ר לאב בון (באנגלית: Mother Love Bone) היא להקת רוק שפעלה בין השנים 1988 ל-1990, והייתה חלק מסצנת הגראנג' של סיאטל. הלהקה נוצרה משתי להקות שונות, גרין ריבר של ג'ף אמנט וסטון גוסארד, ומאלפנקשן של אנדרו ווד הסולן. עוד שני חברים היו גרג גילמור וברוס פרוות'ר. הלהקה הוציאה בסך-הכל מיני-אלבום אחד בשם Shine, את האלבום Apple ואת האוסף הכפול Mother Love Bone. המוזיקה של מאת'ר לאב בון הייתה קשוחה ורוקיסטית יותר מלהקות הגלאם מטאל שפרחו באותה תקופה.
מותו של הסולן אנדרו ווד, מעט לפני יציאת אלבום הבכורה של הלהקה, גרם לפירוקה, למרות שבדיעבד האלבום זכה להצלחה מסחרית די גדולה.
הלהקה הייתה לדעת חלק מהמבקרים יותר להקת הארד רוק מלהקת גראנג', נחשבת גם לאחד ממייסדות ז'אנר המטאל האלטרנטיבי.
היסטוריה
הלהקה למעשה החלה להתקיים ב-1987 על ידי חברי להקת גרין ריבר לשעבר: ג'ף אמנט וסטון גוסארד, סולן להקת מאלפנקשן לשעבר אנדרו ווד. בתחילה נקראה הלהקה "Lords of the Wasteland" והייתה להקת קאברים לשירים קיימים ביחד עם המתופף ריגן האגר שהיה גם חבר לשעבר במאלפנקשן. בתחילת 1988 הצטרף ברוס פיירוות'ר ללהקה והיא החליפה את האגר במתופף לשעבר של הלהקות "Ten Minute Warning" ו"Skin Yard", גרג גילמור - ושינתה את שמה ל"Mother Love Bone" שהוקמה רשמית.
ההרכב שהוקם זה עתה, החל להקליט דמויים ולהופיע באזור סיאטל, ועד לסוף 1988 נחשבה לאחת הלהקות המבטיחות בסצנת הרוק של סיאטל. אישיותו הצבעונית, הבגדים המוחצנים והמילים הייחודיות של הסולן ווד, עזרו ללהקה למשוך תשומת לב הקהל בסיאטל. בנובמבר 1988 על חוזה הקלטות עם הלייבל "PolyGram" (בתת הלייבל "Polydor/Stardog") והקליטה את מיני-אלבום הבכורה של הלהקה "Shine". כחלק מהחוזה התחייבה פוליגרם ליצור את הלייבל תחת השם "Stardog Records" ולהדפיס אותו על גבי האריזה, באופן בלעדי עבור הלהקה. במרץ 1989 יצא המיני אלבום "Shine", והייתה אחת הלהקות הראשונות בסצנת סיאטל שחתמה על חוזה הקלטות עם חברה גדולה והוציאה אלבום שכזה. האלבום נמכר בקצב משביע רצון, והעניין סביב הלהקה גבר עד לאמצע 1989.
בסוף 1989 הלהקה חזרה לאולפן ההקלטות והחלה להקליט את אלבום הבכורה שלה, "Apple", ולמרות קשיים בהתחלה, ההקלטות היו לפי ציר הזמן שנקבע, והאלבום תוכנן להיות משוחרר במרץ 1990.
מספר ימים לפני שחרורו הצפוי של האלבום, הסולן אנדרו ווד, לו הייתה היסטוריית שימוש בסמים קשים, אושפז במצב של מוות מוחי כתוצאה ממנת יתר של הרואין. לאחר יומיים של אשפוז בבית החולים, תחת תמיכה של מכשירים רפואיים על מנת לאפשר לחבריו ובני משפחתו להיפרד ממנו, נפטר ווד, מה שהביא לסיום דרכה המעשית של הלהקה.
שחרור האלבום שנדחה עקב מותו של ווד, שוחרר לבסוף ב-19 ביולי 1990.
לאחר מותו של ווד, חלק מחברי ההרכב שנותרו, גוסארד ואמנט, התחילו לעבוד עם מאט קמרון וכריס קורנל מסאונדגארדן על שני שירים שקורנל כתב לאנדרו ווד, שהיה חברו הטוב. התפתחות שהביאה בסופו של דבר לאלבום שלם שיצא ב־1991 תחת השם טמפל אוף דה דוג (Temple of The Dog), על שם אחד מהשירים שכתב אנדרו ווד. ביצירת האלבום השתתפו גם מייק מק'ריידי ואדי ודר, וכך למעשה נולדה להקת פרל ג'אם. ההצלחה הגדולה של טמפל אוף דה דוג העלתה לכותרות את מאת'ר לאב בון והולידה אלבום כפול ששמו כשם הלהקה ("Mother Love Bone") ומכיל את השירים שיצאו ב "Shine" ו־"Apple".
באפריל 2011, קווין ווד (אחיו של אנדרו ווד), שיתף פעולה עם להקת ההארד רוק "Lace Weeper" להקליט את השיר הכי מפורסם ופופולרי של הלהקה "Crown of Thorns", לציון השנה ה-21 למותו של אנדרו. הסינגל שוחרר בלייבל "Wammybox Records".
ב-14 באפריל 2010, ארבעת חברי הלהקה שנותרו חיים ממאתר לאב בון, התאחדו בפעם הראשונה מזה 20 שנה (ביחד עם מכר מוזיקאי מסיאטל שון סמית' ששימש כסולן במקומו של ווד לערב זה), כחלק ממופע שנקרא "Brad and Friends" בסיאטל.
ב-5 במאי 2018 התאחדו החברים שוב וביצעו 14 שירים, כחלק מאירוע שהתקיים בתיאטרון ה"סיאטל נפטון".
ארגנטינה במשחקים האולימפיים
באולימפיאדות החורף משתתפת ארגנטינה מאז אולימפיאדת סנט מוריץ (1928), אך היא נעדרה מהמשחקים שנערכו ב-1932, 1936 ו-1956. ספורטאים ארגנטינאים מעולם לא זכו במדליות באולימפיאדות החורף.
ארגנטינה לא אירחה מעולם את המשחקים האולימפיים. בואנוס איירס הגישה את מועמדותה לארח את המשחקים שלוש פעמים. ב-1956 הפסידה למלבורן על חודו של קול, ב-1968 דורגה במקום הרביעי, עם שני קולות בלבד, אחרי מקסיקו סיטי, דטרויט וליון, וב-2004 דורגה במקום החמישי, אחרי אתונה, רומא, קייפטאון וסטוקהולם.
היסטוריה
שני ספורטאים ארגנטינאים התחרו באולימפיאדות עוד בטרם החלה ארגנטינה להשתתף במשחקים באופן רשמי. הסייף אדוארדו קמט סיים במקום החמישי באולימפיאדת פריז (1900), ואילו המחליק הורטיו טורומה סיים במקום השביעי באולימפיאדת לונדון (1908) (באותה העת לא נערכו אולימפיאדות חורף).
באולימפיאדה הראשונה בה שלחה ארגנטינה משלחת באופן רשמי, אולימפיאדת אנטוורפן (1920), השתתף רק ספורטאי אחד, המתאגרף אנחל רודריגס, שהודח כבר בסיבוב הראשון. לאולימפיאדת פריז (1924) שלחה ארגנטינה משלחת גדולה בת 77 ספורטאים, שזכו הספורטאים בשש מדליות. נבחרת הפולו זכתה במדליית זהב, לאחר שניצחה בכל ארבעת משחקיה בבית שכלל חמש נבחרות. שני מתאגרפים זכו במדליות כסף, הקטור מנדס ואלפרדו קופז'ו, ושניים נוספים זכו במדליות ארד, אלפרדו פורסיו ופדרו קווארטוצי. ספורטאי נוסף, האתלט לואיס ברונטו, זכה במדליית כסף בקפיצה משולשת. ספורטאים ארגנטינאים נוספים שבלטו בפריז כללו את הקלעים לורנסו אמאז'ה ומתיאס אוסינאלדה (מקומות רביעי וחמישי בירי מ-25 מטר באקדח אש מהירה), מרים המשקולות קרלוס ברגרה, הסייף רוברטו לאראס (מקום חמישי ברומח) והמתאגרף בנחמין פטרוצו (הודח ברבע הגמר).
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) הגיעה ארגנטינה להישג השיא שלה (אותו שחזרה מאוחר יותר) - 7 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. המתאגרפים ויקטור אוונדניו וארטורו רודריגס זכו במדליות זהב, וראול לנדיני וויקטור פראלטה זכו במדליות כסף. השחיין אלברטו סוריז'ה היה לשחיין הראשון מדרום אמריקה שזכה במדליית זהב אולימפית והשחיין היחידי מארגנטינה שזכה עד כה (2012) במדליית זהב אולימפית, לאחר שניצח במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 5:01.6 דקות. נבחרת הכדורגל הביסה בחצי הגמר את נבחרת מצרים 0-6. משחק הגמר, מול נבחרת אורוגוואי, הסתיים בתיקו 1-1. מאחר שבאותה העת לא היו נהוגות בעיטות הכרעה, נערך משחק חוזר, שבו ניצחה אורוגוואי 1-2, וארגנטינה הסתפקה במדליית הכסף. שחקן הנבחרת דומינגו טראסקוני הבקיע עשרה שערים במהלך המשחקים, והיה למלך השערים של הטורניר. במדליה נוספת, מדליית ארד, זכתה נבחרת הסיף, ברומח.
בשנת 1932, החליט נשיאה החדש של ארגנטינה, אגוסטין פדרו חוסטו להקטין את התקציב עבור הנבחרת לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1932), בגלל קשיים כלכליים שנוצרו בתקופת השפל הגדול. המשלחת כללה 32 ספורטאים, שוב ללא ייצוג של נשים. הייתה זו המשלחת השנייה הכי קטנה בהיסטוריה של ארגנטינה במשחקים האולימפיים. במהלך המשחקים, התעורר סכסוך בין הספורטאים הארגנטינאים לרשויות הספורט הארגנטינאי לאחר שלא קיבלו החזר הוצאות על אימון, תחבורה ולינה. סוריז'ה, האלוף האולימפי היוצא, שהיה הספורטאי המוביל במשלחת ודוברם של הספורטאים, החליט שלא להשתתף במשחה ל-400 מטר חופשי, לאחר שלא זכה לתשובה חיובית עבור בקשותיו, ובאופן רשמי דיווח כי הוא היה חולה. בסופו של דבר זכתה ארגנטינה בארבע מדליות, מהן שלוש מדליות זהב, והיא דורגה במקום ה-11 בטבלת המדליות, דירוג השיא שלה בכל הזמנים. המתאגרפים סנטיאגו לובל וכרמלו רובלדו זכו במדליות זהב, ואמאדו אסאר זכה במדליית כסף. במדליית הזהב השלישית זכה רץ המרתון חואן קרלוס סבאלה.
באולימפיאדת ברלין (1936) זכו הספורטאים הארגנטינאים ב-7 מדליות, מהן שתי מדליות זהב. המתאגרפים זכו בארבע מהמדליות: אוסקר קסאנובאס זכה במדליית זהב, גיז'רמו לובל זכה במדליית כסף, וראול ויז'ריאל ופרנסיסקו ריסיליונה זכו במדליות ארד. במדליית הזהב השנייה זכתה נבחרת הפולו, בפעם השנייה בתולדותיה, לאחר שהביסה את נבחרת בריטניה 0-11 במשחק הגמר. השחיינית ג'נט קמפבל זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי, והייתה לאישה הארגנטינאית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית. במדליה נוספת, מדליית ארד, זכה צמד החותרים אורסיו פודסטה וחוליו קורטז'ה.
באולימפיאדת לונדון (1948) שחזרה ארגנטינה את הישג השיא שלה - 7 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. המתאגרפים רפאל איגלסיאס ופסקואל פרר זכו במדליות זהב, ומתאגרף שלישי, מאורו סיה, זכה במדליית ארד. במדליית הזהב השלישית זכה רץ המרתון דלפו קבררה. הרץ הראשון שנכנס לאצטדיון היה הבלגי אטיין גלי, אך הוא כבר היה מותש ונפל, וקבררה עקף אותו בדרך לניצחון. אתלטית נוספת, נאומי סימונטו, זכתה במדליית כסף בקפיצה לרוחק. קרלוס דיאס סאנס היה הקלע הארגנטינאי הראשון שזכה במדליה אולימפית, מדליית כסף בירי מ-25 מטר באקדח אש מהירה, וגם שייטי ה-6 מטר שזכו במדליית כסף השיגו מדליה ראשונה בענף. ספורטאים ארגנטינאים נוספים שבלטו בלונדון כללו את האתלט אלברטו טריולסי (מקום רביעי בריצת 110 מטר משוכות), המתאגרף פרנסיסקו נונייס (מקום רביעי), השחיין מריו צ'אווס (מקום רביעי ב-100 מטר גב), האתלט אנריקה קיסטנמאכר (מקום רביעי בקרב עשר), נבחרת הרכיבה (מקום רביעי בדרסאז'), האתלט אאוסביו גינייס (מקום חמישי במרתון), מרים המשקולות אוסוולדו פורטה (מקום חמישי), המתאבק אלווידיו פלאמיני (מקום חמישי), נבחרת השחייה במשחה ל-200X4 מטר חופשי (מקום שישי), המתאבקים מנואל ורלה וארנסטו נוז'ה (מקום שביעי כל אחד) צוות שייטי הדרגון (מקום שביעי), נבחרת ארגנטינה במרוץ אופני כביש (מקום שביעי), האתלטית אינגבורג מלו (מקום שמיני בזריקת דיסקוס ומקום תשיעי בהדיפת כדור ברזל) והשחיין אלפרדו ז'נטורנו (מקום שמיני ב-400 מטר חופשי).
באולימפיאדת מלבורן (1956) ירדו הישגי המשלחת הארגנטינאית לשתי מדליות: אומברטו סלווטי שיפר את הישגו מהלסינקי וזכה במדליית כסף, והמתאגרף ויקטור סלסאר זכה במדליית ארד. ספורטאים ארגנטינאים נוספים שבלטו במלבורן כללו את צוות שייטי הדרגון (מקום רביעי), הקלע אוסקר סירבו (מקום חמישי בירי באקדח אש מהירה), האתלטית איסבל אווז'אן (מקום שישי בזריקת דיסקוס), והמתאגרפים פרנסיסקו גלאברטי, כרמלו טומסלי, אנטוניו מרסיז'ה וטריסטן פלפאן (הודחו כולם ברבע הגמר).
גם באולימפיאדת רומא (1960) הסתכמו הישגי המשלחת הארגנטינאית במדליית כסף ומדליית ארד: במדליית הכסף זכה צוות שייטי הדרגון ובמדליית הארד זכה המתאגרף אבל לאודוניו. עוד בלטו ברומא: צוות שייטי ה-5.5 מטר (מקום רביעי), נבחרת רוכבי האופניים (מקום חמישי במרוץ מרדף), הרוכב נלדו דאסו (מקום שביעי בתחרות הקפיצות) והמתאגרפים מיגל אנחל בוטה, רפאל גרגיולו וסלדוניו לימה (הודחו שלושתם ברבע הגמר).
באולימפיאדת טוקיו (1964) השתתפו 102 ספורטאים ארגנטינאים, אך רק אחד מהם זכה במדליה, הרוכב קרלוס מוראטוריו, שזכה במדליית כסף. באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכו שני ספורטאים ארגנטינאים במדליות ארד: המתאגרף מריו גיז'וטי והחותר אלברטו דמידי. שני שחיינים העפילו למשחי גמר וסיימו במקום השביעי - לואיס ניקולאו ב-100 מטר חופשי ואלברטו פורז'י ב-100 מטר חזה. גם נבחרת רוכבי האופניים דורגה במקום השביעי במרוץ נגד השעון. רביעיית החותרים דורגה במקום השמיני והמתאגרף מיגל גרסיה הודח ברבע הגמר.
באולימפיאדת מינכן (1972) שיפר אלברטו דמידי את הישגו ממקסיקו סיטי, וזכה במדליית כסף, היחידה לזכות ארגנטינה במשחקים אלו. מרבית הישגי המשלחת היו נמוכים, ופרט לו, בלט רק המתאגרף מיגל קואז'ו, שהודח ברבע גמר. באולימפיאדת מונטריאול (1976), לראשונה מאז 1920, אף ספורטאי ארגנטינאי לא זכה במדליה. הקרוב ביותר לכך היה הג'ודוקא חורחה פורטז'י, שהפסיד בקרב על מדליית הארד, וסיים במקום החמישי. ספורטאים בולטים אחרים במשלחת כללו את החותר ריקרדו איבארה שסיים במקום השישי ואת המתאגרפים חואן דומינגו סוארס, לואיס פורטיז'ו והקטור פטרי, שהודחו ברבע הגמר.
לאחר שנעדרה מאולימפיאדת מוסקבה, אותה החרימה, שבה ארגנטינה והשתתפה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). גם במשחקים אלה אף ספורטאי ארגנטינאי לא זכה במדליה. להישגים הגבוהים ביותר הגיעו החותר ריקרדו איבארה שדורג חמישי, רוכב האופניים חואן קורוצ'ט שדורג חמישי במרוץ הנקודות, רוכב האופניים מרסלו אלכסנדרה שדורג במקום השביעי במרוץ נגד השעון והודח ברבע הגמר בספרינט והמתאגרף פדרו רובן דסימה שהודח ברבע הגמר. נבחרת הכדורעף סיימה במקום החמישי.
באולימפיאדת סיאול (1988) זכתה הטניסאית גבריאלה סבטיני במדליה האולימפית הראשונה לזכות ארגנטינה מזה 16 שנים. סבטיני זכתה במדליית כסף, לאחר שהפסידה במשחק הגמר לשטפי גראף מגרמניה המערבית. בהמשך, זכתה נבחרת הכדורעף במדליית ארד לאחר שהפסידה לנבחרת ברית המועצות, וגברה על נבחרת ברזיל במשחק על המקום השלישי. נבחרת הכדורגל הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת ברזיל, ושתי נבחרות ההוקי שדה דורגו במקום השביעי. ספורטאים בולטים נוספים כללו את רוכב האופניים חואן קורוצ'ט שסיים במקום החמישי במרוץ הנקודות, השייט חורחה גרסיה ולאסקו שסיים מקום השביעי בדגם דיוויז'ן II, הקלע פירמו רוברטי שסיים במקום השמיני בסקיט והטניסאי מרטין חייטה שהודח ברבע הגמר.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכו הטניסאים חאווייר פראנה וכריסטיאן מיניוסי במדליית ארד בטניס זוגות, לאחר שהפסידו בחצי הגמר לגרמנים בוריס בקר ומיכאל שטיך. הייתה זו המדליה היחידה בה זכו חברי המשלחת הארגנטינאית בברצלונה. רוכב האופניים חוסה לוביטו סיים במקום השישי בספרינט, והחותר סרחיו פרננדס רודריגס סיים אף הוא במקום השישי. הטניסאיות פטריסיה טראביני ומרסדס פאס הודחו ברבע הגמר בטורניר הזוגות, וכך גם המתאגרף רמיחיו מולינה. הקופצת למים ורוניקה ריבוטי סיימה במקום השמיני בקפיצה מ-10 מטר ובמקום העשירי בקפיצה מ-3 מטר. באולימפיאדת ברצלונה נערכו גם תחרויות ראווה בהוקי גלגיליות (קואד) ובכדור בסקי, בענף הראשון זכתה ארגנטינה במדליית הזהב, ובשני - בשתי מדליות זהב.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה נבחרת הכדורגל, שבשורותיה כיכבו שחקנים כרוברטו אז'אלה, הרנן קרספו, דייגו סימאונה ואריאל אורטגה, במדליית הכסף, לראשונה מזה 68 שנים, לאחר שגברה על נבחרת פורטוגל בחצי הגמר, והפסידה לנבחרת ניגריה במשחק הגמר. במהלך הטורניר הבקיע הרנן קרספו שישה שערים, והיה למלך השערים, יחד עם בבטו. במדליית כסף נוספת זכה גולש המיסטרל קרלוס אספינוסה. במדליה שלישית, מדליית ארד, זכה המתאגרף פבלו צ'אקון. ספורטאים בולטים אחרים כללו את הג'ודוקא דריו גרסיה שסיים במקום החמישי, השייטים מרטין ביז'וץ' ומרטין רודריגס שסיימו במקום השביעי בדגם 470 והגולשת סרנה אמאטו שסיימה במקום השמיני בדגם יורופ. נבחרת הנשים בהוקי שדה סיימה במקום השביעי ונבחרת הגברים בכדורעף סיימה במקום השמיני.
באולימפיאדת סידני (2000) עלה מספר המדליות בה זכתה המשלחת הארגנטינאית לארבע. שלוש מהמדליות הושגו בענף השיט: גולש המיסטרל קרלוס אספינולה שחזר את הישגו מאטלנטה וזכה במדליית הכסף, שייט ה-470 חואן דה לה פואנטה וחאווייר קונטה זכו במדליית ארד, וכך גם שייטת היורופ סרנה אמאטו. במדליה הרביעית, מדליית כסף, זכתה נבחרת הנשים בהוקי שדה, לאחר שהפסידה במשחק הגמר לנבחרת אוסטרליה. נבחרת הגברים דורגה במקום השביעי. נבחרת הגברים בכדורעף סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת רוסיה ולנבחרת איטליה במשחק על מדליית הארד. ספורטאים בולטים נוספים כללו את לוחם הטאקוונדו גבריאל טרבורז'י שהפסיד בקרב על מדליית הארד, ההקיאקיסט חאווייר קוריאה שסיים במקום החמישי במקצה ל-1000 מטר, האחים גבריאל וחואן קורוצ'ט שסיימו במקום השביעי במרוץ מדיסון, מרימת המשקולות נורה קופל שסיימה במקום השמיני והמתאגרף ישראל הקטור פרס שהודח ברבע הגמר.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה ארגנטינה ב-6 מדליות, בהן מדליות הזהב הראשונות מזה 52 שנים. נבחרת הכדורגל, בשורותיה שיחקו חבייר סביולה, גבריאל היינצה, קרלוס טבס ואחרים זכתה במדליית הזהב, מבלי שספגה שער אחד בטורניר כולו. ארגנטינה הביסה את נבחרת איטליה 0-3 בחצי הגמר, ובמשחק הגמר גברה 0-1 על נבחרת פרגוואי. טבס, שכבש שמונה שערים לזכות נבחרתו, היה למלך השערים של הטורניר. גם נבחרת הכדורסל, שבשורותיה שיחקו כוכבי ליגת ה-NBA כמאנו ג'ינובילי וקרלוס דלפינו, זכתה במדליית הזהב, לאחר שהדיחה את נבחרת ארצות הברית בשלב חצי הגמר, וגברה על נבחרת איטליה במשחק הגמר. נבחרת הנשים בהוקי שדה זכתה הפעם במדליית הארד. השייט קרלוס אספינולה עבר להתחרות בדגם טורנדו, יחד עם סנטיאגו לאנחה, והשניים זכו במדליית ארד. הטניסאיות פטריסיה טראביני ופאולה סוארס זכו במדליית ארד בטורניר הזוגות, ובמדליית ארד נוספת זכתה השחיינית ג'ורג'ינה ברדאץ', במשחה ל-400 מטר מעורב אישי. ספורטאים בולטים נוספים כללו את החותר סנטיאגו פרננדס (מקום רביעי), הג'ודאית דניאלה קרוקובר (מקום חמישי), השייטת סרנה אמאטו (מקום שישי בדגם יורופ) והקיאקיסט חאווייר קוריאה (מקום שמיני במקצה ל-500 מטר). נבחרת הגברים בכדורעף הודחה ברבע הגמר.