cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוברט פיל
רפורמה במשטרה
עם תחילת כהונתו השנייה במשרד הפנים, הפעם תחת ממשלת וולינגטון, המשיך פיל את הרפורמות בהן פסק עם התפטרותו ב-1827. בשנת 1828 עסק בדיני העבירות כלפי האזרח התובע, והפחית את מספר החקיקות בנושא מחמישים ושבע לאחת. בשנת 1830 הפך את עשרים ושבע החקיקות הנוגעות לזיופים של עונשי מוות לכדי חקיקה אחת. נושא שראה בו חשיבות גדולה עוד יותר, היה עניין פעילותה של המשטרה. בשנת 1822 סירבה ועדה להמליץ ​​על כל רפורמה. בשנת 1828 הבטיח פיל ועדה חדשה שתדון במשטרה מיוחדת למטרופולין; מרכז אוכלוסין, ובשנה שלאחר מכן הצליח להעביר חקיקה לטובת הקמת יחידה שכזאת בלונדון. ב-1829 הקים פיל את כוח המשטרה המטרופוליטני של לונדון שמוקם בסקוטלנד יארד. 1,000 השוטרים בכוח זה כונו בחיבה "בובי'ס" ("'Bobbies'") או מתוך חיבה פחותה יותר "פילר'ס" ("Peelers"). אף שבתחילה הם לא זכו לאהדה ציבורית, הם הוכיחו את עצמם כיעילים מאוד בצמצום ממדי הפשע בלונדון וב-1857 הוכרחו כל הערים בבריטניה להקים לעצמן כוחות משטרה. פיל נחשב לאביה של משטרת בריטניה המודרנית וניסח את הקוד האתי שלה.
פיל כבר נתן אינדיקציה לאופן מחשבתו ודעותיו בנושא כאשר שיבח את היחידה הקטנה של שופטים מקצועיים ושוטרים שהוקמה בלונדון בשנת 1793. אבל מבנה יחידת האכיפה המיוחדת הזאת נשען על מכלול של קשיים במערכת הבירוקרטית המסובכת. בסנט פנקראס רנסאנס לונדון הוטל שברובע קמדן לבדו היו שמונה עשר משמרות לילה שונות של תחנות משטרה שונות, שלרבים מהם לא הייתה סמכות להתערב בקטטה בצד השני של הרחוב. פיל החליט ליצור גוף מאוחד בשליטת מזכיר הפנים והיה זה משרדו ששילם על פי תעריף כללי. הכוח החדש החל לסייר ברחובות ב-29 בספטמבר 1829. הם לא היו שם כדי לבצע עבודות בילוש פליליות כנהוג ביחידות מיוחדות, אלא לרסן התפרעויות ולשמר אכיפת חוק וסדר. 'משטרת המניעה הנמרצת' של פיל נשאה כלי מטען אך לא כלי נשק, והנשק החדשני שלהם היה המשמעת הצבאית שלהם. כוח המשטרה ה"לא חוקתי" הזה, כפי שהוא נקרא בעתירה לחקיקה נגדו (שלא עברה), פגש התמרמרות אזרחית, והחלו הרבה תקיפות על שוטרים. אבל כוח של קצת יותר מ-3,000 איש זכה לשליטה באכיפה ברחובות לונדון.
בתקופות בעייתיות של תסיסה אזרחית-מהפכנית כביכול, היה הכוח גם צעד מרגיע שמנע את הצורך בשימוש בחיילים ופעל להפחית את הסיכון לשפיכות דמים. עם הזמן נסוגה האופוזיציה לרפורמה המשטרתית מטענותיה. החשש שהמשטרה התפתחה למשטרה חשאית על פי המודל המטרופוליני התברר כהקצנה, ועוינות ומרירות אזרחית מעצם הרעיון של כוח משטרה יעיל נשמט. באמצע המאה הפך תדמיתו של השוטר לדמות ידידותית ושכנה עבור האזרחים. הרפורמה החשובה ביותר הייתה הקמתו של כוח המשטרה המטרופוליטני ב-1829. הוא גם ביצע רפורמות בחוק הפלילי בהפחיתו את מספר הפשעים שעונשם היה מוות ופישט ואיחד מספר חוקים פליליים. הוא יצר רפורמה במערכת בתי הסוהר על ידי שינוי בתשלום לסוהרים ובהקמת מערכת חינוך לאסירים.
אמנציפציה לקתולים
כל עוד הלורד ליברפול היה ראש הממשלה האמנציפציה הקתולית נשארה שאלה פתוחה, ופיל, אשר כמזכיר הבית היה אחראי כולל על הממשל באירלנד, המשיך לפעול כמתנגד מרכזי לה המפגין בבית הנבחרים. אבל הנושא החל לצאת מכלל שליטה, הן בווסטמינסטר והן באירלנד. בשנת 1825 זכו הפרו-קתולים בהצבעה השנתית בבית הנבחרים. פיל הציע את התפטרותו, אך נאמר לו כי התפטרותו תפיל את ממשלת ליברפול. בשנת 1826 התקיימו בחירות כלליות אשר במהלכן השיגה המפלגה השמרנית רוב מוחץ של מושבים בבית הנבחרים, ובתחילת השנה שלאחר מכן ספג ליברפול אירוע מוחי ונאלץ לסיים את כהונתו. עם סיום כהונתו של הלורד ליברפול כראש ממשלה והחלפתו בג'ורג' קנינג, התפטר פיל מתפקידו כמזכיר הפנים. קנינג תמך בחקיקת חוק מתן שוויון הזכויות לקתולים בעוד שפיל היה ממתנגדיו הראשיים. ארבעה חודשים לאחר שקנינג מונה לתפקיד הוא הלך לעולמו ולאחר תקופת כהונה קצרה של הלורד גודריץ', חזר פיל לתפקיד שר הפנים בממשלתו של הדוכס מוולינגטון. בתקופה זו פיל נחשב לאישיות השנייה בחשיבותה במפלגה הטורית, אחרי וולינגטון עצמו. במקביל לתפקידו כמזכיר הפנים, היה פיל מנהיג בית הנבחרים, וככזה היה עליו להתמודד עם השאלה הקתולית.
בשנת 1827 זכו תומכי האמנציפציה בהצבעה השנתית בבית הנבחרים. בשנה שלאחר מכן, כאשר מתנגדי האמנציפציה ותומכיו ניסו להגיע לפשרה והסדר, הובסה הממשלה בסדרת חקיקות. המפלגה הטורית התפצלה, מה שגרם לסדרת הפסדים שלה בהצבעות בבית הנבחרים שנגעו לחקיקות. תחילה היה חוק מבחני הקודש שהוצע בידי הפוליטיקאי הוויגי, ג'ון ראסל, רוזן ראסל הראשון. החוק נועד לבטל את חוק התאגיד משנת 1661 ואת חוק המבחן משנת 1673. חוקים אלו דרשו מאנשים שהיו בעלי משרות מנהליות אזרחיות או צבאיות, לקיים תפקיד בכנסייה האנגליקנית ולהצהיר שאינם תומכים בהתבססות דתית אחרת. החוק הראשון נועד תחילה להרחיק את הקתולים מהתפקיד הציבורי, ובסופו של דבר הגביל את הפרוטסטנטים שאינם אנגליקנים. עם זאת, במאה וחמישים השנים לאחר כניסת חוקים אלו לפעילות, הכוח החברתי ההולך וגדל של הדתות המפרידות בבריטניה הקל בהדרגה על ההקפדות הללו. למרות מעבר החקיקה הצליחו וולינגטון ופיל לבטלה דרך הצעת חקיקה לביטול ודרך ניתוב הקשרים הפוליטיים בין חברי הפרלמנט המתנדנדים.
הקושי בחקיקה השנייה שנגעה לאמנציפציה נבעה מחיזוקם של תומכי האמנציפציה בראשות או'קונל במספר מושביהם בבית הנבחרים לאחר הבחירות המקומיות ב-1828. השאלה היחידה הייתה האם יש להעביר אמנציפציה בממשלה הקיימת או שממשלת וולינגטון ופיל תתפטר ותפנה את המקום עבור קואליציה וויגית-אירית. שוב הציע פיל להתפטר, ושוב שוכנע להישאר. במקביל, היה עליו לוותר על מושבו הפרלמנטרי באוקספורד. בסוף פברואר הוא הובס בבחירות המקומיות לבית הנבחרים על ידי סר רוברט אינגליס הוויגי ב-609 קולות מול 755, והממשלה נאלצה לבקש לפנות את כיסאו של חבר המפלגה הטורית בווסטברי לטובת פיל. פיל היה מודע, לנוכח השינויים הפוליטיים, שעל הממשלה להתפשר ולתמוך באמנציפציה עם מטרתה להישאר בהנהגת המדינה.
כאשר הגיע ב-5 במרץ 1829 לפרלמנט כדי להציג את הצעת החוק של הממשלה לאמנציפציה של הקתולים (שהוצגה ביחד עם וולינגטון), נשאל פיל בידי חברי הפרלמנט מדוע הוא רואה "הכרח לאמנציפציה כעת, דבר אשר לא היה ברור קודם לכן". הוא ענה בפני הפרלמנט בתגובה כי זה המצב התוסס באירלנד ששכנע אותו לתמוך באמנציפציה. '[ הרפורמציה] באירלנד' עד כה 'לא התקדמה' למרות מאמציה הרבים של הכנסייה הפרוטסטנטית בבריטניה. ריכוז אוכלוסין פרוטסטנטי נוצר - באופן חלקי - רק בחבל אלסטר בצפון אירלנד. למרות ההחלטה, פיל לא דן עם גורמים קתולים בעניין החקיקה והותיר את או'קונל מחוץ לתכנון של החקיקה עבור האמנציפציה. הקתולים היו רשאים להיכנס לשני בתי הפרלמנט ולכהן בכל תפקיד למעט יורש העצר המלכותי, לורד צ'נסלור (שר המשפטים) ונציג הכתר (באופן מוזר ביותר) של אירלנד עצמה. בתמורה השיג פיל שינוי במבנה מושבי הפרלמנט האיריים שהטיב עם המפלגה הטורית. הממשלה לא ביקשה שליטה כלשהי על מינוי הבישופים הקתולים, מכיוון שאף ממשלה בריטית, אמר פיל, לא תוכל להיכנס למשא ומתן עם האפיפיור ברומא.
נפילת הממשלה, אופוזיציה, המפלגה השמרנית
באותה תקופה שיוועו מעמד העובדים ומעמד הביניים בבריטניה לביצועה של רפורמה, ושוויון הזכויות לקתולים היה רק אחד מהרעיונות שעמדו אז על הפרק. הצעת החוק לאמנציפציה התקבלה, אך היא פיצלה את המפלגה הטורית, והממשלה איבדה חלק נרחב מהשפעתה בפרלמנט. פיל בילה את שנותיו המעצבות בפוליטיקה בעת שבה הממשלות הסתמכו פעמים רבות על חסות ממלכתית מצד המונרך ומצד רוב הלורדים. המחסור בתמיכה זאת הקשה על התפקוד של הממשלה בתוך הפרלמנט. רפורמה פרלמנטרית עלתה על הפרק, בין לבין עקב ההתפצלות של המפלגה הטורית עם האולטרה-טורים, שהמשיכו להתנגד לאמנציפציה לקתולים, פיצלו את קולותיה של הממשלה והונהגו בידי אדוארד קנצ'בול, הברונט התשיעי.
בין השנים 1826–1830 פיל עצמו פעל להעביר את שני המושבים הטוריים שנלקחו מפנרין למנצ'סטר, זאת כחלק מניסיון לזכות בתמיכה נרחבת יותר מצד מרכז אוכלוסין. הוא נפגש בהתנגדות מצד בית הלורדים שהטילו וטו על חקיקה שנועדה לשנות את הרכב מושבי הפרלמנט (הטיה בקביעת מחוזות בחירה) בערים גדולות. כעת, בשנת 1830, כבר נידונו הצעות רפורמה פרלמנטרית אשר קודמו בידי הממשלה הטורית לפני שג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת, נפטר ביוני. משמעות מותו של מלך הייתה פיזור הפרלמנט והכנה לקראת בחירות כלליות חדשות. בחירות חדשות התקיימו מסוף יולי ועד תחילת ספטמבר.
שנת 1830 הייתה 'קו פרשת מים' בחייו האישיים של פיל כמו בחייו הציבוריים, שכן אביו נפטר ב-3 במאי, ופיל הפך לברונט השני, ירש את הנכס המשפחתי בדרייטון מנור (שיחד עם השקעות כספיות של אביו בקרנות הביא לו הכנסה של 40,000 ליש"ט לשנה), וירש את אביו כחבר בית הנבחרים בטאמוורת', אותו המשיך לייצג בבית הנבחרים עד סוף חייו. המפלגה הטורית בראשות וולינגטון ופיל איבדה את הרוב שלה בבית הנבחרים אך נשארה המפלגה הגדולה ביותר. המפלגה האולטרה-טורית החדשה שהתפצלה השיגה 60 מושבים ועבור הטורים היה קושי בהשגת גיבוש מחדש בעבור קואליציה. במקום זאת, וולינגטון קידם ממשלת אחדות עם המפלגה הוויגית ומינה חברים מהמפלגה לתפקידי מפתח בממשלה. פיל טען כי הייתה זאת בגידה בערכים הטורים, והוא בקושי דיבר עם וולינגטון. כאשר הובסה הממשלה בהצבעת אי-אמון על בסיס חקיקת הרשימה האזרחית החדשה, ב-15 בנובמבר 1830, הוא תמך בהצבעה שפירקה את הממשלה. תדמיתו הפוליטית של פיל נפגעה באשמת "חבטות" שנגעו לשאלה הקתולית והופנו נגדו מתוך מפלגתו, מה שהוביל לאנטגוניזם והיה גורם בהתנגדותו לשימור הממשלה. בסופו של יום הממשלה הטורית סירבה להתפשר על נושאים אחרים ונפלה ב-1830 לטובתה של ממשלה וויגית בהנהגתו של צ'ארלס גריי, רוזן גריי השני.
במהלך השנתיים הקרובות - בעוד שממשלה בראשות לורד גריי הציגה הצעות לחוקי רפורמות, הכריזה על בחירות כלליות נוספות, וביקשה לשכנע את המלך ויליאם הרביעי ליצור מושבי לורדים וויגים נוספים כדי להעביר את הצעת החוק שלהם דרך בית הלורדים - פיל היה מחויב ללמוד את תפקידו החדש, כמנהיג אופוזיציה. תחילה התקשה פיל להסתגל לתפקיד זה, ב-1831 הוא נחרד מגודלן של היריבויות הפוליטיות הפנימיות, וב-9 באפריל הוא עמד על הרגליים, ולא היה בטוח כיצד לארגן מחדש את מפלגתו המפוזרת, כאשר נושא המוט השחור הגיע לזמן את כלל חברי הפרלמנט למשמע ההודעה על פיזורו של הפרלמנט. במהלך הבחירות הכלליות, ביתו של פיל בלונדון היה צריך להיות מוגן על ידי משטרת המטרופוליטן החדשה, ופיל עצמו נאלץ להיעצר על ידי חבריו מלהתערב בדו-קרב עם סר ג'ון הובאוס (אנ') הוויגי שאתגר אותו. בסופן של הבחירות התחזקו הוויגים עוד יותר והשיגו רוב מוצק בבית הנבחרים. לקראת מעבר החקיקה אל בית הלורדים הציע פיל להקים עבורה ועידת לורדים מצומצמת וייחודית, הצעה שעברה. מניעו של פיל היה בוועידת לורדים זמנית בלבד אשר תמנע מהממשלה הוויגית מללחוץ על ויליאם הרביעי להוסיף מושבים קבועים בבית הלורדים.
במאי 1832, כאשר שרים רבים התפטרו מממשלתו של גריי, סירב פיל להזמנתו של המלך להקים או להצטרף לממשלה חדשה. פיל הפתיע רבים כאשר תמך ברפורמות החברתיות של הממשלה הוויגית, אשר בין לבין העניקו זכות בחירה למעגל נרחב יותר של אזרחים (חוק הרפורמה של 1832). בהמשך הפגין אמון בעתידו הפוליטי בכך שהזמין את האדריכל הנודע רוברט סמירק (מאבות התחייה היוונית האדריכלית) לעצב לו אחוזה חדשה, אשר כללה את הנוחיות שבבית בעל מיזוג ושרברבות, שהיו חדשים נכון לאותה העת. את האחוזה בנה סמירק בדרייטון. בהמשך נהגה משפחת פיל לבלות באחוזה במהלך חגים. לשם פיל העביר רבים מציוריו הבריטיים. אלה כללו דיוקנאות, שהוזמנו על ידי סר תומאס לורנס, ומתנות שניתנו על ידי עמיתיו הפוליטיים ליברפול, קנינג, ויליאם האסקיסון, וולינגטון וג'ורג' המילטון-גורדון, רוזן אברדין הרביעי. 175 חברי בית הנבחרים בלבד נבחרו מטעמה של המפלגה הטורית לאחר בחירות 1832, כולל האולטרה-טורים שעודם היו מפוצלים אידאולוגית. פיל היה מבין הנבחרים כאשר זכה לראשונה בבחירות במושב הגדול של טאמוורת'.
קודם לכן לא היה לו ניסיון בבחירות למושבי בחירה גדולים כזה, והוא היה שותף לרבים מפחדי האולטרה-טורים מפני הטיה בקביעת מחוזות הבחירה בידי הממשלה הוויגית. אך הוא נמנע מלבצע כל ניסיון מוקדם של איחוד מפלגתי מחודש, והוא חיכה שחברי המפלגה הטורית יתאספו סביבו בתנאים שלו. כישלונם של האולטרה-טורים הרדיקלים בבחירות הוביל לאיבוד רוב התמיכה שלהם מפנים ורבים מחבריהם העדיפו איחוד מחודש עם המפלגה הטורית. כאשר אוחדו הטורים והאולטרה-טורים, הקים פיל מתוך המפלגה המחודשת את 'המפלגה השמרנית'. שנותיו של פיל באופוזיציה סוערות באופן מיוחד, אך בסופו של דבר הועברו מספיק רפורמות עקב היותו של ויליאם הרביעי בטוח מספיק בעצמו כדי להזמין ב-1834 את הטורים להקים שוב ממשלה בהמשך לממשלותיהם של הלורד גריי והלורד מלבורן. הבחירה לתפקיד ראש הממשלה נפלה על פיל ששהה אז בחצי האי האפניני ווולינגטון מילא את מקומו בשלושת השבועות עד לשובו לבריטניה.
כהונה ראשונה כראש ממשלה
ממשלה טורית זאת הייתה ממשלת מיעוט והיא הייתה תלויה ברצונם הטוב של הוויגים להמשך קיומה. בהצהרת המדיניות שלו לרגל הבחירות הכלליות של ינואר 1835 הניח פיל את היסודות עבור המפלגה השמרנית. בהצהרתו זו הוא התחייב שהשמרנים יאשרו את ביצועה של רפורמה צנועה, אך תחת זאת הוויגים חברו לחבריו האירים הרדיקלים של דניאל או'קונל שהביסו את הממשלה שוב ושוב בהצבעות על חוקים שונים. בסופו של דבר התפטרה ממשלתו של פיל מתוך תסכול והוויגים תחת הנהגתו של הלורד מלבורן שבו לשלטון. ההישג העיקרי של ממשלתו הראשונה של פיל היה הקמתה של ועדה לבחינת העליונות של הכנסייה האנגליקנית.
עם מינויו לראש ממשלה, פיל מצא דרכו לתקשר עם בוחריו. המניפסט (מנשר) של טאמוורת' הופנה לבוחריו ותומכיו מקרב בית הנבחרים, אך הוא הופץ לעיתונים הלאומיים ופורסם ב-19 בדצמבר 1834. פיל פנה, בניסיון לעורר השראה, 'לאותו מעמד גדול ואינטליגנטי של החברה... שמעוניין הרבה פחות בוויכוחים של מפלגות, מאשר בשמירה על הסדר והגורמים לשלטון טוב'. הוא הבטיח 'סקירה מדוקדקת של מוסדות, אזרחיים ודתיים' ו'תיקון העוולות שהוכיחו את כישלונן ותיקון התלונות האמתיות [של הציבור]'. לא לקח לו זמן רב להוכיח כי הצהרות אלו היו מעבר לרק רטוריקה. מצדו הוא מצא את המעורבות הדתית בפוליטיקה מטרידה כמעט כמו חסינות פוליטית, ופעל להימנע מהדת כנושא שיחה פוליטי. אך הוא העריך את הכנסייה כמוסד, והוא שכנע את הבישופים לאמץ ועדה כנסייתית, שתאפשר לכנסייה לשנות את עצמה לפי הלך הרוח הציבורי ולהציל את מעמדה מפני יריביה הפוליטיים. פיל קיווה כי פעולות אלו יתרמו לסבסוד הברית הפוליטית המחודשת של המפלגה השמרנית ויביא לסיום הקרע בין הטורים והאולטרה-טורים שפרע ב-1829.
בבחירות שלאחר מכן, בתחילת 1835, זכו תומכיו של פיל ב-290 מושבים והפכו למפלגה הגדולה ביותר בבית הנבחרים. זה לא הספיק לתת להם רוב, ופיל הופתע מהמיומנות שבה ליכד הלורד ג'ון ראסל הוויגי את האירים הרדיקלים בתוך אופוזיציה חדשה שהנהיג ויליאם לם, ויקונט מלבורן השני. ראשית, הצליחה אופוזיציה זאת להביא לפיטורי דובר בית הנבחרים. ראסל ומלבורן עם זאת לא ניסו להעביר הצבעת אי-אמון בממשלתו של פיל ולזה התאפשר די זמן בכדי להציג את הצעת חקיקת 'מעשר הכספים האירי'. בשבוע הראשון של אפריל הובס פיל שלוש פעמים בניסיונות ממשלתו להעביר חקיקות שונות, וב-8 באפריל התפטר. בתוך ארבעה חודשים המלך מינה את פיל למנהיג מפלגת האופוזיציה הראשית, ופיל זכה לשבחים רבים. הוא לא הצליח להעביר את החקיקות שלו, אבל הוא נשאר מבוצר בעמדתו מספיק זמן כדי לגרום למתנגדיו להתחייב לניכוס (עוד לא פופולרי) של ההכנסות העודפות של הכנסייה האירית עבור חינוך ממשלתי של נוצרים בני כל ענפי הדת. עם מעברו של פיל לספסלי האופוזיציה בתור ראש האופוזיציה, החלה תחרות פוליטית ארוכת שנים בינו לבין ראסל, שאמנם לא היה ראש הממשלה ומנהיג המפלגה הוויגית (תפקידים שבהם נשא הלורד מלבורן), הוא היווה את הסמכות הוויגית מאחורי הקלעים.
מנהיג האופוזיציה
במשך שש שנים בין השנים 1835–1841 גילה פיל סבלנות בעת פעילותו בשורות האופוזיציה בעוד חיכה לעת שבא משרת ראש הממשלה תשוב לחיקו מידי הלורד מלבורן. תחילה, עם הפיכתו לראש האופוזיציה, חשש מקריסת המפלגה החדשה שהקים. תחושת המפלה של המפלגה הגיעה לשיא חדש בקיץ ובסתיו של 1835. בתוך הפרלמנט חש פיל שמא חבריו הטוריים מאיימים על מעמדו, על ידי קריאת תיגר על הצעת חוק התאגיד העירוני של הממשלה, שעלול לפגוע במעמד הגבוהה, לו היו רבים מהם שייכים. פיל ניסה, כפי שהגדיר זאת בשנת 1838, "לצמצם את הסיכון [עבור המפלגה] ולהכריע את הלם ההתנגשויות בין שני הענפים המתדיינים של הרשות המחוקקת". הוא העביר את תמיכתו בהצעת החוק - שהיווה המשך לחוק הרפורמה מ-1832 - אשר עברה בהצבעה דרך בית הנבחרים ובית הלורדים. בשנה שלאחר מכן המשיך להכריז על התנגדות סלקטיבית לממשלה הוויגית. פיל נהנה מהעובדה שפעם אחר פעם סירב בית הלורדים לקבל הצעות חקיקה של הממשלה להעברת אוטונומיה באכיפה משטרתית באירלנד. מחוץ לפרלמנט הוא המשיך לפתח את נושא השמרנות החדשה - בנאום שנערך בסיטי של לונדון במאי 1835 ובגלאזגו (שם נבחר לרקטור של אוניברסיטת גלאזגו) בינואר 1837.
המפלגה והארגון שלה היו תחת הטיפול והפיקוח הממושך מצידו של פיל. הוא לא נהג להביע תמיכה רבה במקור להפרדה פוליטית-מפלגתית, ונרתע מהלוחמניות שהמפלגות יצרו לאחר 1830. על כל מקרה ראה פיל בהסדר מפלגה יצירה גורם חשוב לשימור המעמד הפוליטי של הטורים. מנקודה זאת החל פיל להתעניין באופן ממושך בהלך הרוח הציבורי של בוחריו. בבחירות הכלליות של 1837, אשר התקיימו עקב מות המלך, זכתה המפלגה ל-41 מושבים נוספים בבית הנבחרים והייתה בעלת 314 מושבים לעומת 344 לממשלה הוויגית. מצב זה הותיר את הממשלה תלויה במפלגה האירית של או'קונל. הממשלה החדשה החלה להסיט חלק נרחב מתשומת לבה לאירלנד עבור הפיתוח שלה, פיל גינה את תוכניתה של הממשלה לבנות את קווי מסילות הברזל העיקריים באירלנד (1839), ומנע את מעבר החוק התאגיד העירוני האירי (1840) על חודם של קולות בודדים.
במאי 1839 קיבל פיל הצעה נוספת להקים ממשלה על ידי המלכה החדשה ויקטוריה. ממשלה זו הייתה אמורה גם היא להיות ממשלת מיעוט, ופיל הרגיש שכדי להקים ממשלה זו הוא חייב לקבל יותר גיבוי ממלכתו. לורד מלבורן היה איש סודה של המלכה במשך כמה שנים ורבות מנשות החצר ובנות הלוויה של המלכה היו מקרב נשותיהם ובנות משפחתם של חברי המפלגה הוויגית. הדעות היו שוויקטוריה הרשתה לעצמה להיות מקורבת מדי למפלגה הוויגית. לפיכך ביקש פיל שכמה מנשות הפמליה הזאת תפוטרנה ותוחלפנה בעמיתותיהן מהמפלגה השמרנית, ובכך עורר את מה שכונה אז "משבר חדר השינה" (Bedchamber crisis). המלכה סירבה להחליף את בנות הלוויה שלה ולמרות טענותיו של הדוכס מוולינגטון, היא הסתמכה על הבטחת התמיכה של מנהיגי המפלגה הוויגית. פיל סירב להרכיב ממשלה, והוויגים חזרו לשלטון.
הבחירות הכלליות של 1841 והרכב הקבינט
בשנת 1841 הממשלה הוויגית מצאה את עצמה בגירעון תקציבי. בניסיון לקחת את השיח הפוליטי לשטח חדש, הממשלה הציעה להפחית את המכסים על סוכר, עץ ותירס. פיל איחד את האופוזיציה וגורמים בקואליציה והפיל את הצעת החוק עבור הורדת המכסים על הסוכר. לאחר מכן הוא העביר הצבעת אי אמון שעברה בהצבעה אחת ב-4 ביוני 1841. בבחירות הכלליות שאחריה, "כל מועמד שמרני", אמר חבר המפלגה ג'ון וילסון קרוקר, "התיימר שהוא האיש של סר רוברט פיל", ובכך קידם את התעמולה הפוליטית בעד ראש המפלגה. השמרנים ניהלו קמפיין פוליטי על שימור תעריף קטן וקבוע על התירס. פיל נמנע במיומנות מהתחייבות פוליטית לכל דרך פעולה מסוימת בנוגע לחוקי הדגן או כל הבטחה פוליטית אחרת ממצע הבחירות שנגד את מדיניות המכסים הוויגית. השמרנים זכו ברוב של כ-76. במחוזות האנגלים והוולשים זכו ב-137 מתוך 159 המושבים. ברובע האנגלי והוולשי הם תפסו כמעט מושבים כמו הפיגים, 165 עד 176. בסקוטלנד החזיקו השמרנים 20 מתוך 30 מושבי מחוזיים, אך שניים בלבד מתוך 23 המושבים העירוניים. באירלנד השיגו השמרנים רווח פוליטי מרכזי, החזיקו 43 מתוך 105 מושבים.
הוויגים פגשו את הפרלמנט החדש בראשותו של פיל והשמרנים לקראת סוף אוגוסט ונפלטו מהממשלה. המלכה, שהונחתה כעת על ידי בעלה, אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה, לא איחרה בבחירתה בראש הממשלה, וב-30 באוגוסט מונה פיל לראש ממשלה. על אף העובדה שהממשלה החדשה הייתה בעלת רוב מוצק, בסיסה הפוליטי נשען על מעמד הביניים הגדל. ניתוח מושבי הרובע מראה שהצלחתו של פיל התרכזה ברבעים הקטנים באנגליה, עם הפרש של פחות מ-1,000 מצביעים ברובם, וכי ברבעים האנגלים הגדולים, עם הפרש של יותר מ-2,000 מצביעים. המפלגה השמרנית השיגה 367 מושבים לעומת 271 למפלגה הוויגית ו-20 עבור המפלגה האירית הרדילקית החדשה של או'קונל.
פיל מינה את סר ג'יימס גרהאם למשרד הפנים ואת הלורד אברדין למשרד החוץ. הנרי גולברן מונה לשר האוצר. גרהאם שימש כסגן של פיל, וזה עצמו לקח על עצמו את האחריות להסביר את התנהלות החוץ של אברדין בפני בית הנבחרים, וגולברן ופרדריק ג'ון רובינסון, ויקונט גודריץ' ורוזן ריפון. אדוארד סמית-סטנלי, שלקח את משרד המושבות, היה עצמאי יותר, והוא קיבל קידום מוקדם לבית הלורדים בשנת 1844. אדוארד לואו, הרוזן הראשון מאלנבורו מונה לנשיא מועצת הבקרה, ולאחר מכן מונה למושל הכללי של הודו הבריטית מטעם חברת הודו המזרחית הבריטית. המדיניות ההתקפית שאימץ כלפי אמירות אפגניסטן והקיסרות הסינית, סיפוח סינד וכיבוש גוואליור, לא היו לטעמו של פיל לחלוטין. מטרתו הראשונה של פיל הייתה להשיב את סמכות השלטון המתונה. להבנתו שיתופי הפעולה של הממשלות הוויגיות החלשות עם חברות הקואליציות שלהן הובילו להתחזקות של תנועות קיצון, בהם האירים הרדיקלים. פיל הפעיל תושייה פוליטית עבור חקיקות ועבור שכנוע על פי "תפיסת החובה הציבורית" שלו, והתגאה בכך שמעולם לא הציע כל חקיקה על עניין שלא הביע תמיכה - בבחינה פוליטית אישית - עבורו.
רפורמות כלכליות
פיל שב למשרתו כראש ממשלה בעיצומו של משבר כלכלי שהתאפיין בשפל בסחר העולמי ובגירעון תקציבי של 7.5 מיליון ליש"ט שנוצר בתקופת שלטון הוויגים. הביטחון בחוסנם של הבנקים והעסקים היה נמוך והיה קיים גירעון מסחרי. כעת נאלץ פיל להתמודד עם הבעיה שהתמודדה עם קודמיו, המיתון, שהחל בשנת 1838. הוא עלה לשלטון באמצע השינויים המבניים בכלכלה, מה שגרם לרבים להטיל ספק אם המדינה בחרה באופן שגוי זמן קצר בלבד לאחר הבחירות. עקב המצב הכלכלי הרעוע עלו תהיות שונות בנוגע למדיניותה הכלכלית של בריטניה; האם היה בטוח להסתמך על יבוא מזון וחומרי גלם; האם הצי יכול להשאיר את הים פתוח לסחר; או שמא הממשלה צריכה לעודד הגירה ולדרוש מאלה שנשארו מאחור לפרנס את עצמם על ידי גידול דיג. פיל לא הציג אמצעי חירום בחיפזון בסתיו 1841. הוא וקבינט שלו בילו את הסתיו והחורף של 1841–1842 ברכישת ניסיון על המצב הכלכלי של המדינה, ולאחר מכן העלו הצעות מתאימות לשעה.
קרקעות, כפי שהזכירו רבים מתומכיו של פיל עבור ראש הממשלה, היו לבסיס ההיסטורי של החוקה. זה היה אינטרס 'קבוע' שהעריך את שוויו לפי הטיפוח. הון מסחרי, לעומת זאת, לא הותיר שורשים ועשוי לעבור למדינה אחרת, בעוד שהון ייצור פחת בהתחשב לשימוש. אבל המסחר והתעשייה העניקו לבריטניה את הבכורה שלה בעולם. במכתב לקרוגר ב-27 ביולי 1842, הסכים פיל שניתן במצב ובו 'צריך להקים חברות חדשות', 'להעדיף שדות תירס על פני מפעלי כותנה רק בחידלון אפשרויות'. כדי להגדיל את הכנסות הממשלה כלל התקציב שהגיש פיל ב-1842 את חידושו של מס ההכנסה, שבוטל קודם לכן עם סיומן של המלחמות הנפוליאוניות. הכספים שגויסו היו הרבה יותר ממה שציפו ואפשרו את ביטולם ואת הפחתתם של מכסים והיטלים שונים, כולל מיסי הסוכר השנויים במחלוקת. באותו תקציב הוצע גם לראשונה ביטולם של חוקי הדגן. התקציב נפל בבית הנבחרים ביחס של 4:1.
אמצעים אלה היו צריכים להימכר למפלגה שעדיין הייתה פרוטקציוניסטית מוצקה. בהתאם לכך, בשנת 1842, התבואה נבחרה לטיפול כלכלי נפרד ובעל דחיפות ראשונה, וב-9 בפברואר הודיע ​​פיל על תיקון מדויק של הסדרי המכס מ-1828 - כדי לייעל את המדיניות הפרוטקציוניסטית. ואז, ב-11 במרץ, כשהציג פיל את התקציב באופן עצמאי, החלה ממשלתו להוריד מהגירעון. לאחר חקירה ממושכת מטעם הממשלה החליט פיל לקדם מס הכנסה בן שלוש שנים לסיום הגירעון. מס זה אמור היה תחילה להפוך את הגירעון לעודף. עם הצגת תקציב זה הציע פיל לבצע "סקירה מלאה על עקרונות כלליים של כל סעיפי המכסים". הייבוא ​​היה מסווג לחומרי גלם, פריטים חצי מוגמרים ומוצרים מיוצרים, שלא היו משלמים יותר מ-5 אחוזים, 12 אחוזים, ו-20 אחוזים בהתאמה מכלל הוצאות המסחר. חובות הופחתו על 750 מתוך 1,200 המוצרים המוטלים תחת מכסים. זו הייתה שעתו הפוליטית הטובה ביותר של פיל; המשבר הכלכלי של המאה עד אותה העת הגיע לסיומו דרך מדיניותה של הממשלה החדשה. התקציב הביא להתפטרותו של הלורד שומר החותם, הדוכס מבקינגהאם, ופיל נזכר כי "שינויים אלה... לא בוצעו ללא מלמול רב והתנגדות גלויה לממשלה מצד רבים מתומכיה". אבל למעשה הרפורמה הכלכלית הייתה אמצעי מעורפל להפליא. פיל נימק את המכסים המוסדרים מחדש בתור צעד לקראת מסחר חופשי. הממשלה סירבה להתחייב על מדיניות כלכלית עתידית.
חוק הבנקים משנת 1819 הטיל על בנק אנגליה את החובה להחליף שטרות בתקן הזהב אם יתבקש לעשות זאת. בזמנים רגילים לקוחות הבנק לא רצו להחליף את השטרות שלהם בזהב, ובשנת 1819 האמין פיל שאפשר לסמוך על הבנק להחליט כמה שטרות יהיה זהיר יותר להוציא למחזור מאשר שיש לו זהב לגבות. בכמה הזדמנויות מאז, כשההערכות היו רבות ונדרש ניהול תקין, הבנק עדיין הגדיל את הוצאת השטרות שלו לשוק כשהמחירים עלו וכבר החל זהב לעזוב את המדינה. התוצאה של שאננות מנהלי בנק אנגליה הייתה פרוץ שפל כלכלי, אשר פרץ ב-1837, והכישלונות והמצוקה העסקית כתוצאה ממנו היו גדולים יותר ממשברים קודמים במאה ה-19. פיל נחוש היה לסיים את שיקול הדעת העצמאי של הבנק. במקרה של אובדן זהב טען פיל כי יש להוציא שטרות מהמחזור עד לייצוב המחירים.
אמנת הבנק חודשה בשנת 1833. אבל היה סעיף שקבע אותה כזמנית, ופיל המתין עד שיוכל, בעמדת סמכות, להעביר את הכנסת והוצאת השטרות לשוק לידי שליטת הרשויות. ב-1844 נקבע כי סכום השטרות ההתחלתי שיצא מהבנקים לשוק הוא בסך של 14 מיליון ליש"ט - הסכום המינימלי הדרוש להמשך עסקי המדינה. מעבר לסכום זה היו אמורים להיות מונפקים שטרות רק כאשר היה זהב בידי הבנקים לגבות אותם, והנתונים הכלכליים היו אמורים להתפרסם מדי שבוע ולהגיע אל ידיעת משרד האוצר. החקיקה הייתה הצדקה בזכותה של המדינה להתערב באינטרסים רבי חשיבות, הנוגעים לכיסם של האזרחים. נגד פיל הושמעה ביקורת על כך שהקדיש מעט מדי תשומת לב להעברת כספים דרך אשראי ושטרות חליפין ולגבי תפקידו של הבנק כמלווה מוצא אחרון.
מדיניות באמריקה הצפונית
בשנת 1843 נראה כי הדרך הטובה ביותר להציל את מושבת קנדה מהשתלטות כלכלית וייתכן כי גם צבאית של ארצות הברית היא לנסות ולעניין את החקלאים במערב קנדה (השטחים שבשליטת חברת מפרץ הדסון) במכירת תבואתם לבריטניה וחיזוק ההישענות הכלכלית של המושבה על ארץ האם. בפועל חלק נרחב מהתבואה הקנדית מקורה בייבוא מארצות הברית. אדוארד סמית-סטנלי הציע את 'חוק הדגנים של קנדה' אשר העניק לדגנים שנשלחו מקנדה תפקיד מיוחס בשוק הבריטי (מעל למושבות אחרות), ואיש לא יכול היה לפקפק בכך שהחלק הגדול ביותר של כל הדגנים שירדה בסנט לורנס היה מקורו בארצות הברית. בשנת 1843 בקושי ידעו הפרוטקציוניסטים במפלגה השמרנית מה לעשות עם הצעת החוק לדגנים מקנדה. הם חששו מההשלכות של פתיחת הדלת לתבואה אמריקאית שעלולה להציף את השוק הבריטי ולקטול את השוק הביתי, אך הם רצו לשמור על קנדה, והצעת החוק הוצגה על ידי סטנלי שהיה ידוע כמי שמזדהה עם דעותיהם שלהם.
בהמשך נתקל ממשל פיל ביריבות טריטוריאלית מול ארצות הברית על ארץ אורגון (כיום מחולקת בין קולומביה הבריטית, אורגון, וושינגטון (מדינה) ואיידהו), אשר הייתה מזה מעל עשור תחת ממשל משותף בריטי-אמריקאי. ממשלו השאפתן של ג'יימס פולק קידם הסדר שלטון חד משמעי על ארץ אורגון וגורמים בממשל האמריקאי איימו במלחמה אילולא תסכים בריטניה להסדר גבול. ממשל פיל פעל להרגיע את הרוחות וקידם משא ומתן בין שגריר בריטניה בארצות הברית ריצ'רד פקנהאם לבין מזכיר המדינה האמריקאי ג'יימס ביוקנן. בסופו של המשא ומתן נחתמה אמנת אורגון שהסדירה את הקצה המערבי של גבול ארצות הברית–קנדה על קו רוחב 49 צפון.
חוק בתי החרושת
בסופו של דבר זכה פיל להקים ממשלת רוב בעקבות הבחירות שנערכו ביולי 1841. הבטחתו לרפורמות מתונות התממשה בעיקר על ידי חוק בתי החרושת (Factory Acts) של 1844. חוק זה שכוון יותר נגד איילי התעשייה החדשים יותר מאשר נגד השמרנים ואצולת הקרקע, הגביל את שעות העבודה של נשים וילדים בתעשייה והגדיר לראשונה תקני בטיחות בבתי החרושת. רפורמה זו היוותה המשך לפועלו של אביו של פיל שכחבר פרלמנט בראשית המאה ה-19 פעל רבות לשיפור תנאי העבודה. מבין חברי הפרלמנט שסייעו לפיל בהעברתה של רפורמה זו היה הלורד שאפטסברי שפעל לחקיקתו של חוק המכרות.
ניסיון התנקשות
ב-1843 חווה פיל ניסיון התנקשות בו שנכשל. יערן סקוטי בלתי שפוי בשם דניאל מ'נטן (Daniel M'Naghten) ארב לו במשך מספר ימים עד אשר הרג בסופו של דבר את מזכירו האישי של פיל במקום את ראש הממשלה עצמו.
אירלנד, חוקי הדגן ואחריהם
אירלנד עמדה באמצע נתיבי הסחר הבין-אוקיינוסים של בריטניה וגורמים אירים לאומניים דרשו רפורמות במנהל האי, דוגמת או'קונל ומפלגתו. פיל לא העז לחשוב על ביטול האיחוד, ובשנת 1841 הזמין את הפרוטסטנטי האדוק, הרוזן דה גריי, להיות סגן הלורד באירלנד. בכך סימן פיל את נחישותו להפוך את המדיניות האירית האוטונומית של ממשל הלורד מלבורן. עקב מדיניות נוקשת זאת, פיל עורר מחדש - נגד כוונתו - את תנועת ביטול האיחוד של הפרלמנטים. הממשלה הצליחה לאסור פגישת פוליטיקאים בדלנים בקלונטארף בשנת 1843, אך ניסיון להעמיד לדין את או'קונל נכשל. לאחר שהבין את טעותו, שינה פיל את דרכו בשנת 1843, ומינה את ועדת דבון שתחקור את בעיות ההחזקה בבעלי הקרקעות האירים. בשנה שלאחר מכן החל לשלוח לאירלנד את מה שבנג'מין דיזראלי כינה 'מסרי שלום', והחליף את דה גריי בלורד הייטסברי והעביר חוק ירושות הצדקה (כדי לאפשר לקתולים להוריש כספים עבור אנשי הדת הקתוליים).
בשנת 1845 העביר הצעת חוק להקמת שלוש מכללות באירלנד, שיציעו השכלה אוניברסיטאית למעמד הביניים האירי, והקפיד שימור על מצבה של המכללה הרומית -קתולית במיינות'. פיל הגיע למסקנה כי לא ניתן להחזיק באירלנד ללא תמיכת אנשי הדת הקתוליים. אם ממשלת בריטניה לא הייתה דואגת לתיקון ולתחזוקה של הכנסייה הקתולית האירית, אזי היא איבדה את תמיכת הממסד הדתי. פיל הציע להגדיל את המענק הקיים למיינות', ששולמה במשך חצי מאה בידי הממשלה, מ-9,000 ליש"ט ל-26 אלף ליש"ט, כדי לבצע מקדמה חד-פעמית להקמת בניינים חדשים ולהניח עלות התיקונים והתחזוקה על הלוח. של עבודות. זה היה מחיר קטן לשלם על הסיכוי לשלום באירלנד. מדיניות זאת הובילה להתפטרותו של ויליאם יוארט גלאדסטון מהקבינט. גלאדסטון עזב בעצבים במה שראה כהמשך ל"בגידה" (האמנציפציה הקתולית) מ-1829. צעד פוליטי זה עורר את מפגינים ברחבי בריטניה נגד הטבה ביחסים עם הכנסייה הקתולית. הקשרים בין מפגינים ובין פרוטקציוניסטים במפלגה השמרנית היו הדוקים: הצעת החוק בעניין מיינות' התקבלה; אך 148 שמרנים הצביעו בעד החקיקה בעוד 149 נגדה. הממשלה ניצלה על ידי קולות בודדים בחקיקה.
החוק העיקרי שהועבר במהלך כהונתה של ממשלת פיל השנייה היה זה שגרם לנפילתה. בפעם הזאת פעל פיל כנגד אצולת הקרקע על ידי ביטול חוקי הדגן, שהבטיח את ההכנסות מחקלאות על ידי הגבלת מחירי הדגנים. שינוי רדיקלי זה בפרוטקציוניזם השמרני הונע על ידי רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד בשנים 1845–1849. מומחי החקלאות המקורבים לטורים היו ספקנים בנוגע להיקפה של הבעיה ופיל הגיב בצעדים איטיים לטיפול במשבר. בכל מקרה, כאשר הבין את חומרת הבעיה, קיווה פיל שביטולם של חוקי הדגן יגרום להגברת אספקת המזון לאירלנד. מפלגתו של פיל נכשלה בהעברת החוק אך הוא עבר בתמיכתם של הוויגים והרדיקלים. ב-15 במאי 1846 בוטלו חוקי הדגן ברוב של 327 תומכים ו-229 מתנגדים וב-25 ביוני שכנע וולינגטון את בית הלורדים לאשר אותו. באותו לילה נפל בבית הנבחרים חוק שהגיש פיל להגשת לסיוע לאירים. בעקבות זאת הגיש פיל ב-29 ביוני 1846 את התפטרותו. אף שידע שביטולם של חוקי הדגן משמעותם נפילתה של ממשלתו החליט פיל להעבירם. ייתכן שפיל השתמש ברעב באירלנד כתירוץ לביטולם של חוקי הדגן וצעד זה נבע למעשה ממשנתו הכלכלית שהחזיק בה מאז שנות העשרים של המאה ה-19. פרשנים מציינים שאם פיל היה משוכנע שביטול מוחלט ומידי של החוקים היה נחוץ לפתרון בעיית הרעב באירלנד, הוא היה מציע זאת במקום החוק שהגיש לפרלמנט שלפיו חוקי הדגן יבוטלו בהדרגה תוך שלוש שנים.
הדעה הרווחת היא שפיל ידע כבר ב-1844 שהוא יודח מתפקיד מנהיג המפלגה השמרנית. רבים מחברי מפלגתו נהגו להצביע נגדו והקרע במפלגה בין הליברלים לבין הפטרנליסטים שגרם לנזק בשנות העשרים, אך הוסווה על ידי סוגיית הרפורמות בשנות השלושים, עלה וצץ על פני השטח כאשר עלה לדיון נושא חוקי הדגן. השערה זו גורסת שפיל קיווה שהוא יודח על רקע הרפורמות הליברליות כדי שמאוחר יותר הוא יוכל להנהיג את החזית הוויגית-ליברלית.
אלדר שרון
אלדר שרון (27 בנובמבר 1933 – 14 ביולי 1994) היה אדריכל ישראלי.
רוברט פיל
אירלנד, חוקי הדגן ואחריהם
בנוסף לביטולם של חוקי הדגן, פיל יזם כמה צעדים לסבסד את רכישת המזון עבור האירים, אך ניסיון זה היה קטן ממדים והשפעתו הייתה שולית. בעידן של הלסה פר המיסים שהוטלו על ידי הממשלה היו קטנים בהיקפם וההתערבות הישירה שלה בכלכלה כמעט ולא הייתה קיימת. מבחינה פוליטית, צעד כזה של סבסוד מוצרי מזון, היה לא אופייני במידה רבה. יורשו של פיל, הלורד ראסל, זכה ליותר ביקורת מאשר זו שהוטחה כלפי פיל בנוגע למדיניותו כלפי אירלנד. ביטולם של חוקי הדגן נבע יותר מסיבות פוליטיות מאשר מסיבות הומניטריות. תמיכתו של פיל בכלכלה חופשית השתקפה כבר בתקציבים של 1842 ו-1845. למרות מאמציו הכבירים של פיל לחולל רפורמות, היו להם השפעה מועטה על המצב באירלנד.
סוף חייו
רוברט פיל שמר על גרעין קשה של תומכים שנקראו Peelites ובנקודת זמן מסוימת בשנת 1849 חיזרו אחריו אנשי הקואליציה הוויגית-רדיקלית. הוא המשיך לעמוד על עקרונותיו השמרניים וסירב להיעתר לחיזורים. אף על פי כן הייתה לו השפעה על מגוון של נושאים, כמו קידום הסחר החופשי בבריטניה עם ביטולם של חוקי הסחר הימי. פיל היה חבר הוועדה שפיקחה על ספריית בית הנבחרים והוא היה האחראי על התוויית מדיניות האיסוף שלה עד סוף המאה. פיל היה שחוק בסוף כהונתו בראשות הממשלה. במשך עשרים שנה הוא היה מוטרד מחירשות בעקבות תקלת ירי עם רובה ציד ובמהלך תקופתו בראשות הממשלה נהג להשגיח ולהתערב בדרכי הפעילות של כלל משרדי הממשלה. פיל היה מאוכזב מנפילתו הפוליטית לספסלים האחוריים ומהתפרקות מפלגתו לכדי גורמים יריבים.
אלדר שרון
ביוגרפיה
אלדר שרון נולד בתל אביב לאדריכל אריה שרון ושחקנית תיאטרון האהל חיה סנקובסקי-שרון. בנעוריו, הוא היה חניך "השומר הצעיר" וקיבל את סמל-הבוגרים של התנועה לפני שהתגייס לצה"ל לשירות בנח"ל.
סיים את לימודי הארכיטקטורה בפקולטה לאדריכלות ובנוי ערים בטכניון בחיפה בשנת 1956. תואר B.ARCH.
רוברט פיל
סוף חייו
הוא מעולם לא רצה לשוב לתפקיד, והוא גילה נטייה מועטה להנהיג את המפלגה השמרנית כשהתאחדה מחדש במהלך הבחירות הכלליות ב-1847. הוא נשאר מועדף בקרב משפחת המלוכה, ומתחת לשולחן עזר ללורד ראסל דרך ייעוץ על המנהל בראשות הממשלה. בשנת 1847 הוא היה מעורב בהתייעצות לגבי השעיה אפשרית של חוק הבנקים שקבע. בשנת 1848 יצא נגד המדיניות הלקויה בעניין רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד. בשנת 1849, כאשר מחירי הדגן היו נמוכים ולורד ראסל שקל להשיב את חוקי הדגן, הצטרף פיל למועצה פוליטית של תומכי המסחר החופשי. ב-28 ביוני 1850 דיבר נגד הממשלה בפרשת דון פסיפיקו. פיל נפל מסוסו בעת שרכב בדרך קונסטיטושן שבלונדון ב-29 ביוני 1850 (יום אחד בלבד לאחר נאומו בעניין פרשת דון פסיפיקו). הוא מת לאחר שלושה ימים ב-2 ביולי בגיל 62 כתוצאה משבר בעצם הבריח שגרם לפקיעת העורק התת-בריחי. חבר תומכיו, בהנהגתם של הלורד אברדין וויליאם גלאדסטון, התמזגו עם הוויגים והקימו את המפלגה הליברלית.
התנגדות לאמנציפצית היהודים
במשך זמנו בפולטיקה התנגד פיל למתן זכויות ליהודים. באותה תקופה יהודים לא יכלו לפתוח חנויות בלונדון, להיות באריסטר, להצטרף לאוניברסיטה או לפרלמנט. ב-1830 דיבר כנגד ההצעת חוק למתן זכויות ליהודים:
אלדר שרון
ביוגרפיה
בין ינואר ואפריל 1958 עבד לתקופה קצרה לעבודה עם אביו, האדריכל אריה שרון, שהיה אז שותף עם האדריכל בנימין אידלסון.
משנת 1972 ועד שנת 1992 הרצה ב"סדנא לאדריכלות" של אליעזר פרנקל בתל אביב ומ-1992 הרצה בטכניון בחיפה. אלדר שרון נפטר בתל אביב ב-14 ביולי 1994.
כללי
אדריכל אלדר שרון הוא מאבות האדריכלות ה"ברוטליסטית" שאפיינה את האדריכלות הישראלית בשנות ה-60. ביחד עם מורו הקנדי בטכניון, אדריכל פרופסור אלפרד נוימן ואדריכל צבי הקר – הם הקימו משרד תכנון – שהווה מעין מעבדה ניסיונית אוונגרדית וחשובה בהיסטוריה של האדריכלות הישראלית, שבדקה שימוש בצורות גאומטריות השאולות מהטבע. האדריכלות שלהם הושפעה מהמטבוליסטים ואופיינה בעיקר על ידי תכנון מורפולוגי מודולרי.
הקבוצה האוונגרדית הושפעה רבות מאבי האדריכלות המודרנית – לה קורבוזיה והסתייגה מהקוקטייל האידאולוגי של הבאוהאוס והסגנון הבינלאומי שבא לידי ביטוי בעיקר ביחס הישיר בין הצורה לפונקציה. "מרד הצורה בפונקציה"- ייצר מבנים בעלי חזות פיסולית, מורכבים מהבחינה הגאומטרית. מדובר ב"אריזות חלל" מדולריות לעיתים (מלון כנרות בטבריה, בי"ח רמב"ם בחיפה וכו')
אריה שרון, בוגר הבאוהאוס שהושפע ממורו הנס מאייר, דגל באדריכלות בסגנון הבינלאומי – כפי שבאה לידי ביטוי בעיקר ב"מעונות עובדים" ובפרויקט הקיבוצים.
א-שאם
א-שאם (בערבית: الشأم, אל-שאם) – המילה נגזרת מערבית: "שמאל" (شمال) בהוראת צפון, וזאת משום שהייתה א-שאם ממוקמת צפונית לחיג'אז וההפך מן ימן (תימן) שמדרום לחיג'אז. גאוגרפים מוסלמים סוברים שתיבת "א-שאם" נגזרה משמו של שם בנו של נוח המקראי שבניו התיישבו בארץ זו, ונראה שהראשון להפצת סברה זו היה המלומד הערבי אבו אל-פידאא. השם שימש כשמה של ארץ ישראל גם ברובד העברית של ימי הביניים. {{פירושונים|
זיו אבטליון
זיו אבטליון (נולד בשנת 1970 בערך) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כראש מנהלת הטרנספורמציה הדיגיטלית באגף התקשוב וההגנה בסב"ר.
ביוגרפיה
למד הנדסת מכונות בטכניון במסגרת העתודה האקדמית ובשנת 1992 החל שירות סדיר בצה"ל. בשנים 1992–1994 שימש כמדריך בקורס מפקדי טנקים בבית הספר לשריון. בשנים 1994–1998 היה מפקד בית מלאכה במרכז שיקום ואחזקה (מש"א 7000). בשנים 1998–2001 עבר לנהל את מדור תכנון ופיקוח במש"א 7000. בשנים 2001–2004 שימש כראש לשכת ראש אט"ל (אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה). עד 2006 היה ראש ענף תכנון ותורה ביחידה הטכנולוגית באט"ל. בשנים 2006–2007 היה ראש ענף תכנון משאבים ומשקים בחטיבה הטכנולוגית ליבשה. עד 2009 עמד בראש ענף תכנון בזרוע היבשה. בשנים 2009–2011 היה מפקד מפעל המכללים במש"א 7000. עד 2013 היה ראש מחלקת תכנון וארגון באט"ל. בין 2013–2014 למד במכללה לביטחון לאומי. מ-2014 ועד 2016 שימש כמפקד מרכז ציוד לחימה וחלפים (מצל"ח 6800). מ-2016 עמד בראש החטיבה הטכנולוגית ליבשה (חט"ל) של זרוע היבשה, ובמקביל בשנים 2016–2017 עמד בראש פרויקט מיזוג זרוע היבשה ואגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה. בין השנים 2017–2019 שימש כראש החטיבה הטכנולוגית של היבשה וראש מטה אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה.
בשנים 2019–2021 שירת כראש מנהלת הטרנספורמציה הדיגיטלית באגף התקשוב וההגנה בסב"ר. בשנת 2021 סיים את שירותו בצה"ל.
בנוסף לתואר ראשון בהנדסת מכונות מהטכניון, לאבטליון תואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה, ותואר שני במנהל עסקים עם התמחות בשיווק מאוניברסיטת בר-אילן. הוא בוגר לימודי מינהל ציבורי באוניברסיטת הרווארד במסגרת קרן וקסנר.
נשוי ללילך אבטליון, אב לארבעה מתגורר בפרדס חנה-כרכור.
סינדרלה מן
סינדרלה מן (באנגלית: Cinderella Man) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2005 בבימויו של רון הווארד. הסרט הוא סרט ביוגרפי, המתאר את סיפור חייו של המתאגרף הנודע ג'יימס ג'יי בראדוק, אותו מגלם ראסל קרואו. לצידו שיחקו רנה זלווגר ופול ג'יאמטי, שזכה בפרס גילדת שחקני המסך לשחקן המשנה הטוב ביותר.
עלילת הסרט
ג'יימס ג'יי בראדוק (ראסל קרואו) הוא עובד קשה יום, שבעבר היה מתאגרף אירי אמריקני מניו ג'רזי. הוא נאלץ לוותר על האיגרוף לאחר ששבר את ידו בזירה. זוהי הקלה לאשתו, מיי (רנה זלווגר), שסולדת מהאלימות במקצוע שבחר, אך יודעת כי בלעדי האיגרוף לא יהיה להם מקור פרנסה אחר.
כשארצות הברית נכנסת לשפל הגדול, בראדוק נאלץ לעבוד עבודת כפיים לפרנסת משפחתו. המנהל הוותיק של בראדוק, ג'ו גולד (פול ג'יאמטי), מציע לו לחזור לזירה במטרה להשיג כסף. אך הוא מפסיד בקרב וסופג קריאות בוז מהקהל.
כשבראדוק מצליח לקבל תחרות נוספת הוא מפתיע את המומחים בניצחון מול יריב הנחשב חזק ממנו בהרבה. הוא סבור כי ידו נרפאה לגמרי והוא כשיר לחזור לזירה. בניגוד לרצונה של אשתו, בראדוק מקבל את ההצעה של גולד לחזור לזירה. מיי מתרעמת על ניסיונו של גולד להרוויח מבעלה עד שהיא מגלה כי גם גולד ואשתו נמצאים במצב כלכלי קשה.
בראדוק מקבל הזדמנות להיאבק מול אלוף העולם במשקל כבד, מקס בר (קרייג ביירקו), בעוד שהוא ממשיך לצבור ניצחונות. לבסוף הוא מצליח להביס את בר ולהפוך להיות אלוף העולם במשקל כבד.
ביקורות והכנסות
הסרט זכה בעיקר לביקורות חיוביות עם ציון גבוה על פי מדד האתר "Rotten Tomatoes". אך הסרט נכשל בקופות והכניס בארצות הברית רק 61,649,911 מיליון דולר לעומת תקציב ה-88 מיליון דולר. מחוץ לארצות הברית הסרט הכניס כ-46,890,000 מיליון דולר, מה שמסכם את הכנסותיו בכ-108,539,911 מיליון דולר.
פרסים
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר, לשני פרסי גלובוס הזהב, לשני פרסי באפט"א ולשני פרסי גילדת שחקני המסך, זכה בפרס אחד מטעם גילדת שחקני המסך לשחקן המשנה הטוב ביותר.
מרגרט מיד
מרגרט מיד (באנגלית: Margaret Mead; 16 בדצמבר 1901 – 15 בנובמבר 1978) הייתה אנתרופולוגית אמריקאית, שחקרה את מסורת האנתרופולוגיה התרבותית.
קורות חיים
מיד נולדה בפילדלפיה לאב פרופסור ולאם פעילה חברתית. למדה בברנרד קולג' וקיבלה את הדוקטורט שלה מאוניברסיטת קולומביה ב-1929. ב-1925 עברה לפולינזיה כדי לבצע שם עבודת שדה. ב-1926 הצטרפה למוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע בניו יורק כאוצרת משנה, ולבסוף נעשתה לאוצרת האתנולוגיה וסגנית מנהל המוזיאון מ-1946 ועד 1969. בנוסף, לימדה באוניברסיטת קולומביה מ-1954. ביולי 1956 ביקרה בישראל כאורחת משרד הבריאות, כדי לייעץ בנוגע ליישובי העולים.
מיד התמקדה בחקר בעיות של גידול ילדים, אישיות ותרבות, תחום אליו פנתה בעקבות מורתה רות בנדיקט.
לאחר מותה הוענקה לה מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
מיד ידועה ביותר כיום בשל הוויכוח סביב מחקריה, במיוחד החיבור הראשון שלה, בשנת 1928, "התבגרות בסמואה" ("Coming of Age in Samoa"), המבוסס על מחקר שביצעה כשהייתה סטודנטית.
מיד התנגדה לנישואי סטודנטים וטענה שנישואים בגיל צעיר ימנעו את ההתקדמות המדעית.
החל משנת 1979 מוענק "פרס מרגרט מיד" בתחום אנטרופולגיה. למעט תקופה קצרה הוא מוענק בתדירות שנתית. בריז'יט מולר ג'ורדן הייתה בין הראשוני מקבלי הפרס.
חייה הפרטיים
הייתה נשואה לאנתרופולוג לותר קרוסמן.
בין 1928–1935 הייתה נשואה לריאו פורצ'ן הניוזילנדי.
בין השנים 1936-1950 הייתה נשואה לגרגורי בייטסון, אבי בתה היחידה, ד"ר מרי קתרין בייטסון שנולדה ב-1939.
נטען שמערכת היחסים שלה עם רות בנדיקט הייתה מינית. בשנות חייה האחרונות התגוררה מיד עם האנתרופולוגית Rhoda Metraux, ומחילופי מכתבים שפורסמו אחרי מותן עולה כי בין השתיים התקיימה מערכת יחסים רומנטית. אף כי מיד מעולם לא העידה על עצמה כבעלת נטיות לסביות או ביסקסואליות, היא ציינה באחד מכתביה כי נטייה מינית עשויה להתפתח במשך השנים.
הספר "התבגרות בסמואה"
בהקדמה ל"התבגרות בסמואה" כתב המנחה של מיד, פרנץ בועז: "אדיבות, צניעות, נימוסים, התנהגות בהתאם לקני מידה אתיים ברורים הם אוניברסליים, אך התוכן של אדיבות, צניעות, נימוסים וקני המידה האתיים הם לא. חשוב לדעת כי הסטנדרטים משתנים באופנים בלתי צפויים ביותר".
בועז העיר על כך כי בזמן פרסום הספר, אמריקאים רבים עסקו בבעיות שאנשים צעירים (בייחוד נשים) עומדים בפניהם כשהם מתבגרים. בועז חשב כי המחקר על גיל ההתבגרות בתרבות אחרת יהיה משמעותי ומאיר עיניים.
מיד ביצעה את מחקרה בקרב קבוצה של קטנה של תושבי סמואה – 600 איש – שאיתם חיה ושאותם הכירה, וראיינה מקרבם 68 נשים צעירות בין הגילאים 9 ו-20. כשהמחקר הופיע ב-1928, קוראים אמריקאיים רבים הזדעזעו מכך שסיפרה כי נשים סמואניות צעירות מעדיפות לדחות את הנישואין לשנים רבות בזמן שהן נהנות ממין מזדמן, אך בסופו של דבר מתחתנות ומקימות משפחה בהצלחה. יתר על כן, מיד הגיעה למסקנה כי המעבר מילדות לבגרות אינו מלווה במצוקה, חרדה או בלבול, אלא דווקא קל למדי.
כפי שבועז ומיד ציפו, הספר הדהים מערביים רבים. לספר עדיין יש השפעה דומה על קוראים רבים, וארגון שמרני בארצות הברית (Intercollegiate Studies Institute) הצהיר על הספר כ"גרוע ביותר במאה ה-20".
ספר משפיע אחר של מיד הוא "מין ומזג בשלוש חברות פרימיטיביות". ספר זה נעשה לאבן הפינה של התנועה לשחרור האשה, כיון שהוא טען שנשים הן דומיננטיות בשבטי הטצ'מבולי באיי הים הדרומי, ללא שהדבר מעורר בעיות מיוחדות. אך מחקרים מאוחרים יותר על הטצ'מבולי ערערו תיזה זו, וטענו מצידם כי בחברות אלה הגברים הם הדומיננטיים, חוץ מאשר האמונה שלמכשפות בשבט יש כוחות טאבו מיוחדים. גם טענות של מיד כי אנשי האראפש הם פציפיסטים הופרכו.
טלקום בון
טלקום באסקט בון (בגרמנית: Telekom Baskets Bonn) היא קבוצת כדורסל גרמנית מהעיר בון המתמודדת בבונדסליגה ובליגת האלופות בכדורסל.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1995. בסיום עונת 1995/96 העפילה לבונדסליגה.
הקבוצה הגיעה 5 פעמים עד לגמר הפלייאוף אך לא הצליחה לזכות באליפות. בנוסף, הגיעה הקבוצה שלוש פעמים עד לגמר הגביע הגרמני ולא זכתה בו.
הקבוצה משתתפת במפעלים אירופאים מאז עונת 1997/98. בין היתר: בגביע קוראץ', גביע ספורטה, גביע יול"ב, יורוצ'לנג', יורוקאפ, וליגת האלופות בכדורסל.
בעונת 2021/22 הקבוצה זכתה במקום השלישי בליגה ושחקנה פארקר ג'קסון-כרטווית זכה בתואר "שחקן העונה".
בעונת 2022/23 הקבוצה הפתיעה וסיימה במקום הראשון בעונה הסדירה. שחקנה טי ג'יי שורטס זכה בתואר "שחקן העונה" בליגה הגרמנית ובליגת האלופות בכדורסל, והקבוצה זכתה בליגת האלופות בכדורסל לאחר ניצחון 77–70 על הפועל ירושלים בגמר.
שטוקראו
שטוקראו (בגרמנית: Stockerau) היא עיר בצפון מדינת אוסטריה תחתית שבאוסטריה, במחוז קורנויבורג. שטחה משתרע על 37.41 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 14,452 על פי מפקד האוכלוסין של 2001.
העיר נקראת גם "לנאושטט" על שם המשורר המפורסם ניקולס לנאו שחי בעיר בין השנים 1818–1822. העיר קיבלה זכויות של עיר שוק בשנת 1514.
בעיר ישנם שני מוזיאונים.
גאוגרפיה
שטוקראו נמצאת בגובה 176 מטר מעל פני הים, במרחק 25 קילומטר מצפון לווינה ובמרחק קילומטרים ספורים מנהר הדנובה. שטוקראו היא גם העיר הגדולה ביותר באזור ויינפירטל, אחד מאזורי אוסטריה תחתית.
חלוקה דתית
החלוקה הדתית בשטוקראו היא: 72.5% נוצרים קתולים, % 3.8 נוצרים אוונגליסטים, 1.2% נוצרים אורתודוקסים, 3.6% מוסלמים ו 15.8% משתייכים לדתות אחרות.
מועצת העיר
ראש העיר הנוכחי הוא הלמוט לאאב ממפלגת הסוציאל-דמוקרטים האוסטרית המכהן בתפקיד מאז 2006, לאחר סיום כהונתו של לאופולד ריכנטצקי, שכיהן כראש העיר במשך 37 שנה. מספר המושבים במועצת העיר הוא 37. חלוקת המושבים הנוכחית בין המפלגות בעיר היא:
אלגרו (עיר)
אלגרו (איטלקית Alghero; קטלאנית L'Alguer - ל'אלגר; סרדו S'Alighera - ס'אליגרה), היא עיר בנפת סאסארי, בצפון-מערבה של סרדיניה באיטליה. העיר מכונה גם "ברצ'לונטה" (Barceloneta), היינו, "ברצלונה הקטנה", על שום המיעוט החי בעיר והדובר אלגרס, ניב מזרחי של קטלאנית, ומסיבה זו נחשבת העיר לחלק מהארצות הקטלאניות. מספר תושביה של העיר עמד בשנת 2009 על 43,831 איש.
ב"ריביירת האלמוגים" (Riviera del Corallo) הסמוכה לעיר ניתן למצוא אלמוגים אדומים, אשר שימשו באמנות המקומית לאורך מאות שנים ועד ההווה. אלמוג אדום אף נראה במרכזו של סמל העיר, ויש הגורסים כי שמה של אלגרו בא מהמילה הלטינית "אלגריום" (Aleguerium), היינו אצות. לפי דעה אחרת מקור שמה של העיר במילה הערבית "אלג'זירה" ( الجزيرة ), היינו "האי".
גאוגרפיה ואקלים
העיר יושבת לחופו של מפרץ רדה די אלגרו (rada di Alghero) בים התיכון. היא ממוקמת בצפון-מערבה של סרדיניה, כ-30 ק"מ דרומית-מערבית לבירת הנפה סאסארי. מצפון לעיר משתרע מישור נורה (Nurra) ומערבית לה שוכן מפרץ פורטו קונטה (Porto Conte) הנתחם על ידי שני חצאי האיים הקרסטים של קאפו קאצ'ה (Capo Caccia) ופונטה ג'יליו (Punta Giglio). המפרץ נמצא בשטח השיפוט העירוני של אלגרו, והוא ידוע במיוחד במערת הנטיפים מערת נפטון (Grotta di Nettuno) שנמצאת בקאפו קאצ'ה. ממזרח ומדרום לעיר משתרעת סדרה של גבעות נמוכות, חלקן ממוצא געשי.
האזור הבנוי של העיר מחולק לשני חלקים עיקריים המשתרעים לאורך החוף. שני החלקים מחוברים זה לזה בפרוזדור בנוי צר ברובע פיווראדה (Pivarada - ראו מפה), הגובל ממערב בים וממזרח בבית הקברות ובמפעל לטיהור שפכים. בחלק הדרומי של העיר נמצאים המרכז ההיסטורי השוכן על חצי אי קטן ואליו צמוד הנמל מצפון, ובחלק הצפוני שוכנים בתי המלון ובתי ההארחה של העיר.
האקלים באלגרו ים תיכוני וטמפרטורות המקסימום הממוצעות נעות בין 14 °C בחודש ינואר ל-29 °C בחודשים יולי ואוגוסט. כמות המשקעים השנתית עומדת על 592 מ"מ בממוצע, והמשקעים יורדים בעיקר בחורף, החל באוקטובר ועד אפריל. החודש הגשום ביותר הוא נובמבר עם כמות משקעים ממוצעת של 104 מ"מ. רוחות הנושבות בדרך כלל ממערב מביאות אל העיר אוויר ימי וממתנות את הטמפרטורות בה.
היסטוריה
ממצאים מעידים כי התיישבות באתר שבו שוכנת אלגרו התקיימה כבר בתקופת האבן החדשה לפני כ-6,000 שנים. בסביבתה של העיר שוכנים הנקרופוליס של אנגלו רויו ושל סאנטו פדרו, שבהם קברים בצורת היפוגאום המיוחסים לתרבות אוציירי (cultura di Ozieri). מאוחרים לאלה הם הנוראגים של פאלמוורה ושל סנט'אימבניה, שניהם שרידים של התרבות הנוראגית של סרדיניה. אלגרו הייתה בין היישובים הפיניקים המוקדמים בסרדיניה, ועדויות מראות על קיומה של קהילת סוחרים פיניקים יציבה בסנט'אימבניה במאה ה-9 לפנה"ס. עוד נתגלה באזור פסלון ארד של אלילה כנענית מהמאה ה-10 לפנה"ס או ה-11 לפנה"ס. לפי דעה אחרת, הפיניקים הגיעו לאזור במאה ה-8 לפנה"ס, ועיירת עיבוד המתכות הפיניקית-נוראגית במקום סחרה עם האטרוסקים בחצי האי האפניני.
השלטון הרומי שהחל באלגרו במאה ה-2 לפנה"ס הותיר אחריו ממצאים מועטים יחסית אך בעלי חשיבות. בסנט'אימבניה נתגלו שרידיה של וילה רומית שהוקמה במאה ה-1 לפנה"ס ונותרה בשימוש עד המאה ה-5. בווילה שני אגפים - האחד למגורים ובו עיטורים עשירים, והאחר יועד למשק הבית. מצפון לווילה נמצאו שרידיו של בית מרחץ רומי. בשנת 2007 התגלה נקרופוליס רומי סמוך לעיר ובו יותר מ-400 קברים, המתוארכים הן לתקופת הרפובליקה והן לתקופת האימפריה. ממצאים רומיים נוספים כוללים את הגשר ליד פרטיליה (Fertilia), וכן מקדש שהוקדש לפולחן המים ואשר הוקם על שרידיו של מקדש ובאר מהתקופה הנוראגית. עוד נטען שהעופרת ששימשה ליציקת פסל הזאבה הקפיטולינית נחצבה במכרות הסמוכים לעיר. השלטון הרומי בא אל קיצו בעיר במאה ה-5 עם כיבוש סרדיניה בידי הוונדלים, ולאחר מכן כבשו אותה הביזנטים.
ראשיתה של העיר הנוכחית היא בשנת 1102 עת משפחת דוריה (Doria), מהמשפחות השולטות ברפובליקה של ג'נובה, הקימה בעיר מצודה ונמל. המושלים לבית דוריה שלטו בעיר במשך כ-250 שנה, למעט תקופה קצרה בשנת 1284 שבמהלכה נשלטה על ידי פיזה. במאה ה-13 הוקפה אלגרו בחומה. חומה זו לא מנעה את כיבוש העיר ב-31 באוגוסט 1353 בידי ממלכת אראגון בהנהגתו של פדרו הרביעי, מלך אראגון, לאחר שנחלשה עקב המוות השחור והרעב שהכו בה. חומות העיר חוזקו סמוך לאחר מכן, והעיר יושבה על ידי קטלאנים וביניהם גם יהודים מחצי האי האיברי. גירוש יהודי העיר האמידים ב-1492 הכה מכה קשה בכלכלת העיר, אך היא התאוששה בתחילת המאה ה-16 בסיועו של פרננדו השני, מלך אראגון, שהיה אותה עת מלך ספרד. פרננדו הרס את החומה המקורית של העיר שהייתה במצב מדורדר (כיום נותרו ממנה שרידים בודדים בלבד), והקים תחתיה את החומה הנוכחית. ב-1503 פרסם האפיפיור יוליוס השני בולה שהכריזה על אלגרו כמקום מושבו של בישוף. באותה הזדמנות הוחלט על הקמתה של קתדרלת מריה הקדושה (Cattedrale di Santa Maria), אולם עבודות הבנייה החלו רק ב-1567. בשנת 1652 הכתה מגפת דבר קשה נוספת בעיר, וזו לא מוגרה משך ארבע שנים.
הסכם אוטרכט מ-1713 מסר את השליטה בסרדיניה כולה לידי בית הבסבורג. בכך בא לסופו השלטון הקטלאני באלגרו שנמשך 359 שנים, ואופיה הקטלאני של העיר כבר התקבע בה היטב. ב-1720 שוב החליף האי ידיים ונמסר לשליטת בית סבויה. אלגרו הייתה לחלק מממלכת סרדיניה, שהייתה למעשה איחוד בין סרדיניה לפיימונטה. בשנת 1821 הכה בעיר רעב אשר גרם להתקוממות תושביה, התקוממות שדוכאה אגב שפיכות דמים. חפיר חדש נחפר סביב חומת העיר כדי לשפר את הגנתה. ב-1861 הייתה סרדיניה ואלגרו עימה לחלק מממלכת איטליה.
בתקופת השלטון הפשיסטי באיטליה יובשו חלק מהביצות הסמוכות לעיר ושכונות חדשות קמו תחתן, אך המלריה הודברה באזור רק בשנות ה-50 של המאה ה-20. בשנת 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, הופצץ המרכז ההיסטורי של העיר וניזוק קשות, אך לאחר המלחמה הלכה אלגרו וביססה את מעמדה כעיר נופש וכמרכז תיירותי.
אוכלוסייה, לשון, דת וחינוך
להלן עקומת התפתחות האוכלוסייה בעיר מאז צירופה לאיטליה:
על אף שפחות מרבע מתושבי העיר דוברים בניב הקטלאני המכונה אלגרס (Alguerès או Algherese באיטלקית), לזהות הלשונית והתרבותית הקטלאנית נודעת חשיבות מיוחדת בעיר. מקורם של הקטלאנים בעיר הוא בהגירה רחבת היקף לאחר כיבושה בידי ממלכת אראגון ב-1353, שהתרחשה בד בבד עם התדלדלות האוכלוסייה המקומית בעקבות הדבר והרעב. בתוך זמן קצר הייתה הקטלאנית לשפה המדוברת בעיר, ושמרה על מעמדה זה עד למאה ה-20. עם זאת, לאחר מלחמת העולם השנייה החל פיחות במעמדה של הקטלאנית כתוצאת הגירה של סרדים אל אלגרו והפיכתה של השפה האיטלקית לשפה המדוברת בה, בהשפעת אמצעי התקשורת. לפי סקר שערכה ממשלת קטלוניה בשנת 2004, בעוד 59.2% מתושבי העיר דיווחו כי שפת אימם היא איטלקית, 83% מהתושבים הצהירו כי איטלקית היא השפה בה הם מדברים ביום-יום. 22.4% מהתושבים דיברו קטלאנית כשפת אם, אך רק 13.9% עשו בה שימוש מרכזי בחיי היום-יום. יתר תושבי העיר דיברו ברובם סרדו - 12.3% כשפת אם ו-2.8% כשפת היום-יום.
ב-15 באוקטובר 1997 קיבלה סרדיניה את החוק המחוזי בדבר קידומן ושימורן של התרבות והשפה של באי (promozione e valorizzazione della cultura e della lingua della Sardegna), ולפי סעיף 2(4) שבו: