cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האופרה של סן פרנסיסקו
המנהל הכללי קורט הרברט אדלר (1953 - 1981)
במהלך שנות ה-70' נחלה הלהקה הצלחה רבה והגישה לקהל מאזיניה את מיטב הזמרים בעלי השם העולמי, אך הודות למנהגו של אדלר להזמין זמרים חדשים ובלתי מוכרים להופעות בכורה באמריקה, או להקפיץ זמרים ידועי-שם להחליף אחרים שנפלו למשכב, היו אי-אילו לילות מרגשים באופרה. בין אלה אפשר למנות את הטסת פלאסידו דומינגו לסן פרנסיסקו - אם גם שלוש שעות לאחר מועד עליית המסך - להחליף את קרלו קוסוטה החולה בליל הפתיחה של "אותלו", והזעקת לאונטין פרייס ברגע האחרון להחליף את מרגרט פרייס בתפקיד אאידה.
משנת 1971 עד 1979 שידרה תחנת הרדיו KKHI של סן פרנסיסקו בליל יום שישי הצגות אופרה ב-AM וב-FM. את השידורים הגישו כמה שדרנים ידועי-שם.
בקיץ 1972 פתחה האופרה של סן פרנסיסקו את חגיגות היובל שלה בקונצרט פתוח מיוחד ב"גן זיגמונד סטרן". אדלר ניצח על רוב התוכנית, שכללה הופעות של רבים מן הזמרים, שהופיעו עם הלהקה בתולדותיה הארוכות. הטנור האגדי לאוריץ מלכיור לא שר, אלא ניצח על התזמורת בביצוע שיר הלכת המפורסם של יוהאן שטראוס האב; אפשר שהייתה זו הופעתו האחרונה לפני קהל. אחד משיאי תוכנית אחר הצהריים היה ביצוע מרגש של דואט האהבה מתוך מאדאם באטרפליי, עם הסופרן ליצ'ה אלבנזה והטנור פרדריק יגל.
בין 1977 ל-1989 כיהן ריצ'רד ברדשואו כמנצח הבית של האופרה.
אדלר פרש ב-15 בדצמבר 1981.
המנהל הכללי טרנס מקיואן (1982 - 1988)
לאחר הודעת הפרישה שלו ביוני 1979, בחר אדלר בטרנס מקיואן (Terence A. McEwen) לממשיכו, מבין מועמדים אחדים אפשריים. מקיואן נולד ב-1929 אונטריו, קנדה ונפטר ב-14 בספטמבר 1998 בהונולולו.
תשוקתו לאופרה בכלל הובילה אותו לביקור בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון ולמשרה בשכר נמוך בחברת ההקלטות דקה בעיר זו. הוא קודם בעבודתו במהלך שנות ה-50' ובשנת 1959 הגיע לניו יורק. במשך 20 השנים הבאות עשה את "לונדון רקורדס", המחלקה הקלאסית של דקה, לחברת ההקלטות החשובה ביותר בארצות הברית. בעקבות פנייתו של אדלר בדבר המשרה באופרה של סן פרנסיסקו, עבר לשם בשנת 1980 והשתקע כל כולו בלימוד מלאכת הניהול של להקת אופרה. מינואר 1982 ניהל מקאיוון את האופרה של סן פרנסיסקו.
בהתחשב במיומנותו וברקע שלו בהבנת הקול האנושי ונפלאותיו, אין זה מפתיע, אולי, שגישתו בשנים הראשונות שלו באופרה הייתה רחוקה מן הצד התיאטרלי והתמקדה יותר בזמרים. מחזור הטבעת שלו, שהחל בעונת הקיץ של 1983 ובסתיו 1984 - והוצג בשלמותו ביוני 1985 - היה דוגמה מאירת-עיניים לקדימויות שלו, שהתמקדו בשכירת הזמרים הטובים ביותר בעולם.
בתגובה מאקלים הכלכלי של אותן שנים, הקים מקיואן את "מרכז האופרה של סן פרנסיסקו" כדי לפקח על תפעולן וניהולן המאוחד של תוכניות החינוך וההכשרה הרבות המסונפות לאופרה. מרכז האופרה של סן פרנסיסקו, המעניק רצף מתואם של אפשרויות ביצוע ולימוד לאמנים צעירים, כולל את "תוכנית האופרה על שם מרולה", "מענק ההשתלמות על שם אדלר", "סדרת ראווה", "אופרה בשקית נייר", "זמרי מרכז האופרה", "הרסיטלים של שוואבאכר" ומבחר תוכניות חינוכיות. בחשיפת זמריו הצעירים לקולות הגדולים מן העבר, בהזמנתם לחזרות ובחלוקת כרטיסים להפקות שוטפות, קיווה מקיואן להכין ולשפר זמרים להופעות בעונת הסתיו הקבועה.
בין הצלחותיו במובן זה הייתה המצו-סופרן דולורה זג'יק מנבדה. הליווי הצמוד שהעניק לה בכל שלבי ההכשרה הכין אותה לתפקיחד אזוצ'נה, שאותו ביצעה בעונת הקיץ 1986 בהצלחה רבה.
בעונת הסתיו 1983 לוו הצגות השחרית של לה טרוויאטה לתלמידים ולמשפחה בכתוביות, שהיו תרגום לאנגלית של הלברית והוקרנו מעל הבמה במקביל להתרחשויות שעליה. ההתלהבות שבה התקבל החידוש הניעה את הלהקה לצרף אותו לעוד ועוד הפקות בעונות הבאות. כתוביות מלוות כיום את כל הפקות האופרה של סן פרנסיסקו, שאף משכירה את הכתוביות שלה ללהקות אופרה אחרות ברחבי העולם.
בשנת 1986 מונה סר ג'ון פריצ'רד למנהל מוזיקלי, תפקיד בו כיהן עד 1989.
ב-8 בפברואר 1988 הודיע מקיואן על פרישתו. למחרת הלך מורו ומדריכו, קורט הרברט אדלר, לעולמו.
המנהל הכללי לוטפי מנסורי (1918 - 2001)
לוטפי מנסורי (נולד ב-1929) היה כבר ישות מוכרת כשטרי מקאיוון הודיע על פרישתו. מנסורי, שעמד אז בראש להקת האופרה הקנדית בטורונטו, למד קודם רפואה בלוס אנג'לס, אך ויתר על הכשרתו זו כשנכבש לאופרה, תחילה כטנור צעיר בסדנת האופרה של אוניברסיטת לוס אנג'לס ואחר לעולם האופרה בכללותו.
עוד ב-1962, כאשר מנסורי עבד כבמאי בלוס אנג'לס ואחר כבמאי הבית באופרה של ציריך, בא אדלר לראותו בעבודתו והציע לו לביים 6 אופרות בעונת 1963. כאשר התמנה למנהל הכללי הבא, כבר היו באמתחתו 60 אופרות, שביים לאופרה של סן פרנסיסקו ולעוד להקות אופרה רבות.
בשנת 1975 ניהל את להקת האופרה הקנדית שם הציג, בשנת 1983, את רעיון הכתוביות המהפכני. דעתו של מנסורי בדבר השפעות הכתוביות הייתה, שהן יגבירו את מעורבות הקהל בהצגת האופרה. הרעיון החדשני שינה את כל עולם האופרה.
מנסורי הוסיף מספר רב של אופרות חדשות לרפרטואר האופרה של סן פרנסיסקו, בהן אופרות רוסיות, ששיאן בהפקה של "מלחמה ושלום" מאת פרוקופייב בניצוח ואלרי גרגייב וביצירת קשר אמיץ עם להקת האופרה קירוב. עוד נוספו לרפרטואר "וילהלם טל" של רוסיני ו"ערביות סיציליאניות" של ורדי.
אחד מניצחונותיו של מנסורי היה השיקום והשיפוץ של בית האופרה לאחר רעש האדמה של 1989. אחרי שנסגר בסוף עונת סתיו 1995 לשיפוץ של 21 חודשים, בעלות של 88.5 מיליון דולר, נפתח בית האופרה של סן פרנסיסקו מחדש ב-5 בספטמבר 1997, בקונצרט גאלה לכבוד האירוע ולכבוד שנת ה-75 לאופרה של סן פרנסיסקו. כיאה לאירוע חגיגי כזה, הופיעו בקונצרט גדולי האופרה בעבר, בהווה ובעתיד. המיזם כלל תיקונים לנזק שחולל רעש האדמה לומה פרייטה משנת 1989, שיפורים ושכלולים לקהל ולמבצעים, חיזוק בפני רעשי אדמה עתידיים וניקוי כללי, שהותיר את בית האופרה בן ה-65 מצוחצח עד בוהק.
דונלד רוניקלס (Donald Runnicles) התמנה בשנת 1990 למנהל המוזיקלי והמנצח הראשי הבא של האופרה של סן פרנסיסקו ובשנת 1992 החל לכהן בתפקידיו אלה.
בנובמבר 1992 הציג מנסורי את "חזיונות האוקיינוס השקט", תוכנית שאפתנית, שנועדה לקיים ולשמר את חיוניות רפרטואר האופרה באמצעות הזמנת יצירות חדשות והצגת רפרטואר יוצא דופן. התוכנית נפתחה בהזמנת האופרות הבאות:
עוד הצגות בכורה באופרה של סן פרנסיסקו היו:
במאמר לסיכום שנותיו של מנסורי בסן פרנסיסקו, אומר העיתון סן פרנסיסקו כרוניקל: "הוא לא היה מעוניין מעולם ב-succès d'estime, המעלל האינטלקטואלי או התיאטרלי הנועז, המרשים את אניני הטעם, ה"מבינים" בתרבות, אך משאיר את הקהל הרחב אדיש או תוהה. בעיני מנסורי, הצלחה שאיננה מביאה ישבנים לכיסאות איננה הצלחה כל עיקר."
לקראת תום עונת 2001 הודיע מנסורי על פרישתו אחרי ארבע-עשרה עונות עם האופרה של סן פרנסיסקו ו-50 שנה בעולם האופרה.
המנהלת הכללית פמלה רוזנברג (2001 - 2005)
פמלה רוזנברג באה מרקע של הפקות אופרה בגרמניה ובפרט, מן האופרה של שטוטגרט.
בינואר 2001 הודיעה פמלה רוזנברג על היוזמה האמנותית הראשונה שלה לאופרה של סן פרנסיסקו, "אופרה מלהיבה" ("Animating Opera"), תוכנית רב-שנתית של נושאים וסדרות שזורים יחדיו. באלה נכללו "יצירות ראשוניות של הזמנים המודרניים", "פרויקט פאוסט", "דיוקן מלחין: יאנאצ'ק/ברליוז", נשים מחוץ לחברה: חוקים לעצמן", "מטמורפוזה: מאגדות לסיוטים" ו"נוכרים או חלוצים?: טבע המצב האנושי".
תוכנית ההפקה של "אופרה מלהיבה" כוללת הצגת בכורה אמריקאית של "פרנציסקוס הקדוש מאסיזי" של מסייאן, הגרסה השלמה של "הטרויאנים" מאת ברליוז, "אמא של כולנו" מאת וירג'יל תומסון, וכן הזמנה ליצירה חדשה מאת ג'ון אדמס ופיטר סלרס בשם "דוקטור אטומיק", שעלתה בהצגת בכורה ב-1 באוקטובר 2005.
בעקבות חילוקי הדעות סביב תקופת ניהולה את האופרה של סן פרנסיסקו, שכללה את הגירעונות לאחר קריסת ה"דוט-קום" בשנת 2000 והשפעות 11 בספטמבר על הנוכחות במופעי אמנות, הודיעה רוזנברג בשנת 2004 שלא תחדש את החוזה שלה עם הלהקה כשיגיע לסיומו בשלהי 2005. תוכניותיה השאפתניות והכוונה להקים אולם הופעות שני, קטן יותר, טואטאו הצידה בכורח הנסיבות. חלק מן האשמה שנתלתה בה היה מעבר לשליטתה, אך היו שגרסו, כי טעמה לאופרות חדשניות ויוצאות דופן ולפרשנויות נועזות ואף קיצוניות של הקלאסיקה הרחיק את המאזינים ואת התורמים והקפיץ את העלויות דווקא בשעתה הקשה של הלהקה.
המנהל הכללי דייוויד גוקלי (החל מ-2006)
אחרי 33 שנות ניהול של גראנד אופרה יוסטון התמנה דייוויד גוקלי למנהל הכללי של האופרה של סן פרנסיסקו החל ב-1 בינואר 2006. כחלק מהודעתו על עונת 2006-07 ועל עתיד הלהקה, ב-11 בינואר, ציין גוקלי, כי "בעונה זו אנו חונכים מראה ולוגו חדש, בהתאמה לפילוסופיה אמנותית חדשה. אני מאמין, שהזהות הוויזואלית החדשה תשדר זוהר, תחכום, מסורת וחדשנות, כל הדברים, שתוכניותינו לעתיד האופרה של סן פרנסיסקו חדורות בהם.
בהמשיכו בתוכניותיו לעתיד הצהיר גוקלי "הדבר שאני רוצה בו הוא לא פחות מגדולי הכוכבים של עולם האופרה, שיבואו להופיע כאן בקביעות. אתם יכולים לצפות בעונות הבאות לשמוע את רנה פלמינג, אנה נטרבקו, תומאס המפסון, דמיטרי חבורוסטובסקי ועוד רבים אחרים. בעונת 2007 ניתן לכם הצגת בכורה עולמית ואוהבי וגנר שבכם ישמחו לשמוע, שאנו מצפים להתחיל במחזור הטבעת בעונת 2008.
בספטמבר 2006 יצאה הודעה שדווחה, כי בהסכמה הדדית עם גוקלי, יסיים דונלד רונקלס את כהונתו כמנהל מוזיקלי ב-2009 ולא יחדש את החוזה עם הלהקה. עם זאת, הוא ישמור על קשר עם האופרה של סן פרנסיסקו וינצח על הפקת "טבעת הניבלונגים" בעונת 2010-11. ב-9 בינואר 2007 הודיעה הנהלת האופרה, שהמנהל המוזיקלי הבא שלה יהיה המנצח האיטלקי ניקולא לואיזוטי, החל בעונת 2009-10, בחוזה ראשוני ל-5 שנים.
המנהלת המוזיקלית של האופרה משנת 2021 היא המנצחת הקוריאנית קים און-סון.
הופעות ראשונות חשובות
מאז 1923 הציגה האופרה של סן פרנסיסקו אין ספור אמנים בהופעותיהם הראשונות באמריקה, בהם בוריס כריסטוף, טיטו גובי, סנה יורינאק, מריו דל מונקו, בירגיט נילסון, לאונטין פרייס, מרגרט פרייס, ליאוני ריזאנק, אליזבת שוורצקופף ורנאטה טבאלדי; המנצחים גרד אלברכט, ואלרי גרגייב וגאורג שולטי; הבמאים פרנסיס פורד קופולה, הארי קופפר וז'אן-פייר פונל.
מחאת הקוטג'
מחאת הקוטג' או חרם הקוטג' הוא חרם צרכנים בישראל, שהחל על ידי קבוצה בפייסבוק שהוקמה ביוני 2011 במחאה על העלייה המתמשכת במחיר המזון במדינה, וקרא לציבור להימנע מרכישת גבינת קוטג' במחירה הנוכחי. למחאה הצטרפו למעלה מ-100,000 גולשים, היא צברה התעניינות תקשורתית והובילה לפתיחת דיון ציבורי בנושא יוקר המחיה בישראל. החרם הוביל לירידה משמעותית במכירות גבינת קוטג' בישראל ולהורדת מחירים בקטגוריה.
רקע
גבינת קוטג' היא מצרך פופולרי בישראל. חברת "תנובה" שולטת ביותר מ-70% משוק הגבינות מסוג זה בישראל, וחברות שטראוס גרופ וטרה בשאר השוק. באוגוסט 2008 החליטה ועדת המחירים במשרד האוצר בראשות שר האוצר אברהם הירשזון על הסרת הפיקוח הממשלתי על מחירה של גבינת הקוטג', שעמד על 4.82 ש"ח, לטענתו על מנת לעודד את התחרות בשוק זה. בניגוד למצופה, תוך שלוש שנים עלה מחירה של הגבינה בכ־48% עד למחיר של כשבעה שקלים.
המחאה
ביוני 2011 פתח איציק אלרוב קבוצת מחאה בפייסבוק הקוראת להימנע מקנייה של גבינת קוטג', כצעד ראשון בדרך להורדת יוקר המחיה בישראל. החרם שיועד להתחיל ב-1 ביולי 2011 זכה לפרסום בכלי התקשורת ותוך זמן קצר הצטרפו לקבוצת המחאה בפייסבוק עשרות אלפי גולשים עד שמספרם עבר את סף 100,000. בשל ההענות המרובה, הוקדמה החרמת גבינת הקוטג' לאמצע יוני. מאוחר יותר פורסמה בקבוצה זו קריאה לרכוש את הקוטג' רק במחיר של פחות מ-5 שקלים. בהמשך פורסמו קריאות להחרים גם מוצרי חלב נוספים.
חרם הצרכנים על תנובה
לאחר שזהבית כהן, מנכ"ל קרן ההשקעות הפרטית אייפקס פרטנרס ישראל, שהיא בעלת השליטה בתנובה, הודיעה שלא תוריד את המחיר, נפתחו קבוצות נוספות שקראו להחרים את כל מוצרי תנובה. ארגוני הסטודנטים בישראל החליטו לארגן חרם צרכנים החל מיום 13 בספטמבר 2011 על כל מוצרי חברת תנובה ועל פי פרסומים באמצעי תקשורת בישראל, חלה ירידה מסוימת במכירות תנובה עוד טרם כניסתו לתוקף. ב-2 באוקטובר 2011, הודיעה זהבית כהן על התפטרותה מתפקיד יושבת ראש הדירקטוריון של חברות תנובה ופסגות בית השקעות, ועל הורדת מחירים קבועה של כ-15%.
בכנסת ובממשלה
בעקבות המחאה הציבורית יזמה האופוזיציה דיון בכנסת. שר האוצר, יובל שטייניץ וראש הממשלה בנימין נתניהו הודיעו כי יחלו בבחינת האפשרות לייבא מוצרי חלב מחו"ל, במטרה לעודד תחרות בשוק החלב הישראלי. בנוסף הודיע שר האוצר כי מוצרי החלב שמחירם בפיקוח המדינה לא יוצאו ממנו לעת עתה. מבקר המדינה, מיכה לינדנשטראוס הודיע גם הוא כי יבדוק את העלייה במחירי מוצרי החלב. שר התמ"ת הודיע שירחיב את בדיקת הריכוזיות בשוק החלב לשוק המזון כולו. יו"ר הכנסת, ראובן ריבלין תקף את חברת "תנובה" באומרו כי "קונים כחול-לבן, אבל הכסף לחו"ל".
שר האוצר, יובל שטייניץ, דחה הצעה לעסקת חבילה עם יצרני החלב במטרה להוריד את המחירים, וטען כי על הממשלה לטפל בכל משק החלב.
תגובת החברות
רשתות השיווק דיווחו כי נרשמה ירידה במכירות הקוטג' בעקבות המחאה ולכן הודיעו מספר רשתות שיווק על הוזלות ומבצעים במחירי גבינת הקוטג' וגבינה לבנה.
לאחר ימים רבים של שתיקה מצד בעלי חברות החלב, שברה את השתיקה עפרה שטראוס, יו"ר שטראוס גרופ: "טעינו. יוקר המזון הוא מכה" וכי "ההבדל בין היי-טק למוצרי צריכה זה שאנחנו לא יכולים להתעלם ממה שקורה לאנשים". למחרת, יו"ר חברת תנובה, זהבית כהן, הודיעה שתנובה לא תעלה את מחיר הקוטג' עד סוף השנה, אך גם לא תוריד את המחיר. למרות זאת, חמישה ימים לאחר הצהרתה נכנעה תנובה לחרם והודיעה על הוזלת מחירי הקוטג' בכ-12.5% למחיר לצרכן של 5.90 ש"ח. עם זאת יוזמי המחאה טענו כי המחיר עדיין גבוה מדי וכי החרם יימשך עד שמחיר גביע קוטג' ירד ל-5 שקלים. זמן קצר לאחר מכן, הודיעו כל חברות החלב על הוזלת הקוטג'. גם רשת מגה קמעונאות הודיעה כי תוזיל ב-10% את מוצרי היסוד וכן שופרסל הודיעה על הוזלת הקוטג' ל-5.9 שקלים.
לנוכח מחאת הקוטג' הודיעו גם חברות נוספות שאינן מתחום מוצרי החלב - זוגלובק ואסם - כי ישעו את עליית המחירים שתכננו למוצריהן.
תובענה ייצוגית
נגד "תנובה" הוגשה תובענה ייצוגית להשבת 125 מיליון ש"ח לצרכנים, בטענה לגביית מחיר לא הוגן, תוך ניצול לרעה של מעמדה של תנובה בשוק מוצרי החלב, ובפרט בשוק גבינת הקוטג',בניגוד לחוק התחרות הכלכלית. במרץ 2020 קיבל בית המשפט המחוזי מרכז את התביעה ונפסק שעל "תנובה" לשלם 20 מיליון ש"ח לקרן של משרד המשפטים. "תנובה" ערערה על פסק הדין והוא בוטל פה אחד בבית המשפט העליון בפסק דין שנכתב על ידי השופטת יעל וילנר.
בית הכנסת העתיק בפקיעין
בית הכנסת העתיק של פקיעין הוא בית כנסת קדום בכפר פקיעין שבגליל המערבי. על פי מסורת, בית הכנסת הוקם במקום בית מדרשו של רבי יהושע בן חנניה. מועד הקמת בית הכנסת אינו ידוע אך הוא שופץ בתחילת שנת ה'תרל"ג (1873). את המימון לשיפוץ בית הכנסת נתן יהודי מביירות בשם רפאל הלוי. כתובת המנציחה את תרומתו מצויה במשקוף בית הכנסת.
שרידים קדומים
בשנים 1926 ו-1930 התגלו בבית הכנסת שני לוחות אבן עתיקים אשר הוצבו בבית הכנסת בשימוש משני בעת הקמתו. ככל הנראה לוחות אבן אלו גולפו סמוך לימי בית שני והם חלק משרידי בית הכנסת הקדום. על לוחות האבן ישנם תבליטים. באחד תבליט של מנורת המקדש, למרגלותיה של המנורה שופר ומחתה מצדה האחד ולולב מצדה השני. על לוח האבן השני ישנו תבליט של שער מפואר, לצד השער שני עמודים ומעליהם מעין קונכייה. מקובל להניח שהתבליט מתאר ארון קודש. שני הלוחות שולבו בתוך קיר בית הכנסת.
בבית הכנסת נמצאו גם שרידי ספר תורה עתיק שעל פי ההערכה הגיעו בידי פליטים שנסו מירושלים לאחר חורבן בית שני.
בעבר הלא רחוק היה בארון הקודש ספר תורה עתיק בן מאות שנים הכתוב על עור צבי.
בית הכנסת בתקופה החדשה
יצחק בן-צבי חקר בין היתר בספרו שאר ישוב את בית הכנסת העתיק, אדריכל מאיר בן אורי יזם את שיפוץ בית הכנסת ועיצב תוכניות לחזית הדרומית עם המנורה ושלט הזיכרון, הדלת והחלונות בכניסה המופיעים על שטר 100 ש"ח, וחצר בית הכנסת בכללותה, הצעתו משנת 1954 בוצעה בפיקוחו בשנים 56–1955. בן אורי יזם ייחוס השיפוץ לבן צבי מתוך הערכה לפועלו ולהשפעת החוברת משנת 1922 על יוזמתו של בן אורי. הקשר בינו לבית הכנסת בא לידי ביטוי בנוסח לוח ההקדשה בחזית הדרומית, ובכך שחזית הכניסה לבית הכנסת מופיעה על צדו האחורי של שטר 100 ש"ח, בו הופיע דיוקן הנשיא עד שהוחלפו השטרות באוגוסט 2018.
במסגרת מאמציו של האדריכל שמחה יום-טוב לשכן מחדש את יהודי פקיעין בכפר קיימו בבית הכנסת כינוס של כ-70 תושבי הכפר. הכינוס התקיים ב-9 באפריל 1963 בחול המועד פסח. בין האורחים היה סלאמן פדול ראש המועצה נהריה גרשון טץ ונכבדים נוספים. האירוע כונה סדר שני של בני קהילת פקיעין. את הסדר ניהל חכם יוסף תומא זקן בני הקהילה בן ה-104.
כיום בית הכנסת מתוחזק על ידי מרגלית זינאתי, ממשפחת זינאתי שחיה בפקיעין מזה זמן רב, המתגוררת בסמוך לו (בבית זינאתי). בית הכנסת נפתח לביקורים ותפילות בתיאום מראש. המבנה זקוק לשיפוץ ושימור נרחב, בעיקר מפגעי רטיבות.
עץ התות העתיק
בחצר בית הכנסת גדל עץ תות עתיק. העץ הובא מלבנון, ומניב פרי משובח בתחילת הקיץ.
גרגוריוס על האבן
גרגוריוס על האבן הוא שמה של מעשייה מפורסמת בימי הביניים. גיבורה הראשי הוא האפיפיור גרגוריוס הראשון.
על פי המסופר במעשייה היה גרגוריוס בן למשפחת שליטי אקוויטניה, אשר נולד מזיווג בין אח ואחות. אמו לא יכלה לגדלו והניחה אותו לחסדי הגלים בים בתוך סירה קטנה. שני דייגים הצילוהו ומסרו אותו לידי ראש המנזר, ממנו קיבל את שמו. גרגוריוס חונך במנזר וכשגדל והיה לאביר ביקש להיוודע למוצאו. הוא יצא למסע בעולם והגיע גם למולדתו, שם שחרר את אמו ממצור שהטילו עליה אויביה. אז ביקש לשאת אותה לאשה משום שלא הכירה. לאחר נישואיהם נודע לו כי היא אימו, והוא פרי יחסים אסורים. כשהבין כי הוסיף חטא על פשע הוריו, יצא גרגוריוס את ביתו ושב אל הים, שם ביקש לכפר על עוונו באמצעות ישיבה על סלע בודד מוקף במים, הרחק מהחוף. סיגופיו הנוראים נמשכו 17 שנים עד שמת האפיפיור, ובת קול הכריזה שגרגוריוס יהיה יורשו. כשהגיעה לאמו הבשורה כי בנה יושב על הכס הקדוש, הגיעה לרומא כדי להשיג ממנו מחילה על חטאיה, וכך אומנם קרה.
אוסטין מקסי
מהדגם יוצרו 450,297 יחידות.
קרלומן הראשון
קרלומן הראשון (או שארלומן 751 – 771) היה מלך פרנקי מ-768 עד 771. הוא היה בנו של פפין השלישי.
יחד עם אחיו, קרל (שבעתיד יהיה ידוע כקרל הגדול), נמשח קרלומן למלך על ידי האפיפיור סטפנוס השני ב-754. לאחר מותו של פפין ב-768, חילקו קרלומן וקרל את הממלכה ביניהם, כאשר קרלומן מלך בחלק המזרחי, אוסטרזיה. בין האחים שרר מתח ניכר, וייתכן שזו הייתה הסיבה לכך שלאחר מותו של קרלומן נמלטה אשתו גרברז' עם בניו לארמונו של דסידריוס, מלכה האחרון של הממלכה הלומברדית. מפני שחלק מהמקורות מציינים כי דסידריוס היה בכלל אביה של גרברז', קשה לשפוט את טיב המתח בין האחים. סיפורים אחרים טוענים כי קרל הגדול נדהם מבריחתה של גרברז' ולא הבין למה עשתה זאת. בעת מותו של קרלומן, סופחה ממלכתו לזו של אחיו, שחילקה בין בניו.
אנדוסקופיה
אֶנְדּוֹסְקוֹפְּיָה (Endoscopy; בעברית: שקיפת פְּנים או שקיפה) היא טכניקה כירורגית לבדיקה רפואית (ולעיתים ביופסיה ואף ניתוח פנימי) של גוף האדם, המתבצעת באמצעות החדרת צינור המכיל סיב אופטי ומצלמה, דרך פתחים טבעיים בגוף, או דרך חתך עור.
האנדוסקופ (בעברית: מַשְׁקֵף) הוא למעשה צינור פלסטי גלילי, שבתוכו סיבים אופטיים המקרינים אור לעבר הגוף, ומעבירים תמונות באמצעות מצלמת וידאו זעירה המותקנת בקצהו, לצג הנשקף לעיני המנתח וצוות הרופאים. לאנדוסקופים מספר סוגים. כיום רווחים בשימוש הסוג הקשיח, שעוביו עשוי להגיע לעד 10 מ"מ, והסוג הגמיש, שעוביו כשני מילימטר בלבד.
אולטרסאונד אנדוסקופי (EUS) מאפשר, בנוסף למצלמה, להחדיר מכשיר אולטרה סאונד לבדיקת איבר פנימי ומחט לביצוע ביופסיה.
שימוש
סריקת איברים פנימיים, למשל: הבדיקה משמשת בעיקר למטרות אבחנה כגון גילוי מוקדם של גידולים סרטניים, גילוי עצמים שנשאפו לריאות, וגילוי כיבים ופוליפים במערכת העיכול, אולם ניתן להשתמש באנדוסקופ גם לצורך טיפול, בעיקר בתחומי האורולוגיה, האורתופדיה והגינקולוגיה, כמו למשל כריתת פוליפים, קשירה וכריתת חצוצרות, כריתת רחם, כריתת כיס מרה, צריבת גידול בשלפוחית השתן או בפרוסטטה, ניתוחי ברכיים וניתוחי סינוסים. הבדיקה והטיפול בהתאם לסוגה ולכאב וחוסר הנוחות שהיא מעוררת, נעשית בזריקת טשטוש, בהרדמה מקומית, ולעיתים אף בהרדמה מלאה.
חסרונות
למרות זאת היתרונות שבשיטה זו גוברים על החסרונות, ויש מגמה להכניס טכניקה זו במקום שהיא יכולה להחליף את הטכניקה הכירורגית המסורתית. לאחרונה התחילה טכניקה זו לחדור לתחום של הכירורגיה הפלסטית, ונעשים בה מספר סוגי ניתוחים כמו מתיחת מצח, מתיחת בטן, הגדלת חזה ומתיחת פנים.
אריך פון פאלקנהיין
אריך גאורג סבסטיאן אנטון פון פאלקנהיין (גרמנית: Erich Georg Sebastian Anton von Falkenhayn; 11 בספטמבר 1861 – 8 באפריל 1922) היה איש צבא גרמני בדרגת גנרל חיל הרגלים, כיהן כראש המטה הכללי בצבא הגרמני בחלק ממלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן היה מפקד הארמייה התשיעית ומפקד הכוחות העות'מאנים בארץ ישראל. לאחר פרישתו הפך להיסטוריון צבאי. למרות ששמו נחרת בהיסטוריה כאחראי למרחץ הדמים ולכישלון הגרמני בקרב ורדן, יש הרואים בו מצביא מוכשר ובעל מעוף שנקודות התורפה שלו היו חוסר יכולתו להתאים עצמו לנסיבות בהן פעל ונטייתו להסתכסך עם המדינאים והמפקדים במעגל הסמוך אליו.
קריירה מוקדמת
פאלקנהיין נולד ליד גראודנץ בפרוסיה (היום בפולין) למשפחה פרוסית בעלת עבר צבאי עשיר. בין השנים 1896-1903 שירת בסין שהייתה בשליטת שושלת צ'ינג, תחילה כמדריך של הצבא הסיני הקיסרי ובהמשך נטל חלק בעימות מרד הבוקסרים כחלק מחיל המשלוח הגרמני. לאחר מכן הוצב בבראונשוויג, מץ ובמגדבורג. וילהלם השני, קיסר גרמניה העריך אותו בשל חריצותו ובשל הערכתו כבעל מעוף וקידמו בסולם הדרגות. ב-1913 נתמנה לשר המלחמה הפרוסי וככזה, היה אחד מאנשי המפתח בפריצתה של מלחמת העולם הראשונה מיד לאחר הרצחו של פרנץ פרדיננד בסרייבו ביוני 1914. כמו אנשי צבא גרמנים אחרים, גם הוא לא תכנן מראש להיכנס למלחמה כללית, אך עט במהרה על ההזדמנות והיה אחד מהגנרלים שלחצו על הקיסר וילהלם השני להכריז מלחמה על רוסיה ועל צרפת.
ראש המטה הכללי
פאלקנהיין החליף את פון מולטקה כראש המטה הכללי מיד לאחר הקרב הראשון על המארן שנערך בתחילת ספטמבר 1914. פאלקנהיין נאלץ להתמודד עם כישלונה של תוכנית שליפן של איגוף צפוני דרך מדינות השפלה וניסה להגיע לים הצפוני, כפי שניסו גם חיל המשלוח הבריטי והצבא הצרפתי. תנועת הצבאות, שזכתה לשם המירוץ אל הים, הביאה למספר התנגשויות בין הצבאות ובסופו של דבר, נעצר הכוח הגרמני לאחר קרב איפר הראשון.
בתחילה זכה פאלקנהיין להצלחות כשכוחותיו הצליחו לפרוץ בקיץ 1915 את החזית הרוסית באזור גורליצה-טארנוב וכשהצליח לנטרל את כוחם של הסרבים ככוח לוחם. לאחר מכן, העדיף פאלקנהיין לעבור ללחימה מוגבלת בחזית המזרחית, בתקווה שקל יהיה יותר להגיע לשביתת נשק עם רוסיה במידה וצבאה לא יושפל ובאותה עת, מעבר לאסטרטגיה התקפית בחזית המערבית. גישה זאת הביאה אותו לעימות מול הינדנבורג ולודנדורף שהעדיפו מתקפה כללית במזרח. אם בתקווה ששפיכות דמים גדולה תשכנע את ראשי המדינאים באירופה לשקול את סיום את המלחמה, ואם בגלל אמונתו כי אותה שפיכות דמים תפגע קשה יותר בצבא הצרפתי מאשר בצבא הגרמני, בסופו של דבר, בחר פאלקנהיין בדרך של מלחמת התשה מחושבת לאורך החזית המערבית. שיאה של מערכה זאת היה בקרב ורדן שנערך בתחילת 1916.
מטרתו של פאלקנהיין, להקיז את דם הצבא הצרפתי, עלתה בידו, אולם בתוך כך הקיז הצבא הגרמני את דמו שלו. כ-250 אלף חיילים גרמנים נהרגו בחודשים הראשונים של המערכה בוורדן ופאלקנהיין זכה לכינוי "טוחן העצמות של ורדן". הנחתו כי לגרמנים יהיה יתרון במלחמת התשה התבדתה ובריטניה וצרפת הצליחו להחליף את ההרוגים והפצועים ב"חומר אנושי טרי" (מינוח שהיה בשימוש בזמן המלחמה). אחרי הכישלון בוורדן וכשלונות נוספים בקרבות אחרים, הוחלף פאלקנהיין באוגוסט 1916 ותחתיו מונה הינדנבורג.
הפלישה לרומניה
מיד עם החלפתו, מונה פאלקנהיין למפקד הארמייה התשיעית בטרנסילבניה וקיבל את הפיקוד הכללי בחזית זו עליה פיקד, עד אותה עת, אוגוסט פון מקנזן. יחדיו הם ניהלו את הפלישה לרומניה תוך שהם נלחמים בקרב טרנסילבניה בצבא הרוסי ובצבא הרומני. הכוח של מעצמות המרכז שמנה כוחות גרמנים, אוסטרו-הונגרים, בולגרים ועות'מאנים הצליח תוך ארבעה חודשים לכבוש את בוקרשט (ב-6 בדצמבר 1916) ומבצע זה נחשב כהצלחה גדולה.
קרמשניט
קרמשניט (בגרמנית: Cremeschnitte) היא עוגת קרם המזוהה בדרך כלל עם בית המלוכה האוסטרו-הונגרי לשעבר. מנה זו פופולרית ברחבי מרכז אירופה והבלקן בווריאציות שונות, שכולן כוללות בסיס של בצק עלים וקרם. במקומות רבים בעולם מוכנסים בין השכבות גם קונפיטורות למיניהן או פירות שונים ומעל השכבה העליונה נהוג לבזוק אבקת סוכר. ידועה גם בשמות נוספים: נפוליאון, מילפיי.
אריך פון פאלקנהיין
פיקוד במזרח התיכון
לאחר כיבוש בגדאד על ידי הבריטים במרץ 1917, היה הפיקוד העות'מאני, בראשותו של שר המלחמה, איסמאיל אנוור פאשה, נחוש בדעתו להחזיר לעצמו את השליטה בבגדד. לשם כיבושה מחדש, הוקם קורפוס אילדרים (אילדרים - מכת ברק בטורקית), על ידי מיזוג הארמייה השישית הקיימת עם הארמייה השביעית החדשה. כוח זה היה אמור להתמקם במסופוטמיה העילית ולהתקדם דרומה בשני ראשים, לאורך הפרת והחידקל. כמפקד קורפוס אילדרים מונה פון פאלקנהיין שהגיע לטורקיה ב-7 במאי 1917. נלוו אליו כ-100 קצינים גרמנים והוא צויד ב-5 מיליון מרקים גרמניים. לאחר שסייר בחזיתות השונות במזרח התיכון ונפגש עם מפקדי הכוחות העיקריים, שלח פון פאלקנהיין דו"ח לברלין ובו טען כי כיבוש בגדד יהפוך לאפשרי רק לאחר יצוב החזית בארץ ישראל. בהתאם לדו"ח שלו, החל פון פלקנהיין לשלוח יחידות שתגברו את מערך הכוחות העות'מאני בארץ ישראל. בין המפקדים הטורקים הבכירים ובין פון פאלקנהיין התגלעו חילוקי דעות לגבי הצעדים הנדרשים בחזיתות השונות. במועצת מלחמה שנערכה באמצע אוגוסט, התנגד אנוור פאשה לתוכניתו של פון פאלקנהיין וטען שהכוחות בארץ ישראל מספיקים לבלימת האנגלים (ביוני 1917 החליף אדמונד אלנבי את ארצ'יבלד מאריי כמפקד חיל המשלוח המצרי). מפקדים טורקים אחרים חששו מנחיתת כוחות של מדינות ההסכמה על חוף אדנה ומכיבוש חלקים של טורקיה עצמה. בעת שג'מאל פאשה, שהיה מפקד הארמייה הרביעית שהגנה על ארץ ישראל, היה בביקור בגרמניה והתארח במפקדת הצבא הגרמני הקיסרי, הוא קיבל מסר מאנוור פאשה המודיע כי לאחר התייעצות נוספת עם פון פאלקנהיין הוא החליט להפנות את קורפוס אילדרים אל ארץ ישראל ולתקוף את האנגלים וכי פון פאלקנהיין יקבל את הפיקוד על ארץ ישראל ויש להודיע על כך לפרידריך קרס פון קרסנשטיין שפיקד בפועל, באותה עת, על הכוחות בארץ ישראל. ג'מאל פאשה ניסה לשכנע את אנוור פאשה כי פון פאלקנהיין יגרום לאסון כפי שגרם לצבא הגרמני בקרב ורדן, אולם אנוור פאשה, שהיה מקורב לקצונה ולתרבות הגרמנית, לא קיבל את דעתו ומינה את ג'מאל לתפקיד יצוגי בלבד. בינתיים התנגד גם מוסטפא כמאל, שהיה מפקד הארמייה השביעית שהוצבה בחלב, למתקפה בארץ ישראל בטענה כי צבאו מורכב מ"ילדים וזקנים" ואינו כשיר למתקפה. אך מן הצד השני, המשיך והתלונן על פון פאלקנהיין (כמו גם ג'מאל פאשה) כי הוא ממשיך בקו ההגנתי שלו ואינו מקדם כלל תוכניות התקפיות. המתח בין מוסטפא כמאל ובין פון פאלקנהיין נמשך עד אשר ב-6 באוקטובר 1917 התפטר מוסטפא כמאל והפיקוד עבר לפווזי פאשה.
קרמשניט
היסטוריה
העוגה הופיעה לראשונה באיטליה בעיר נאפולי בסוף המאה ה-19. טבחים מהעיר החלו להכין אותה מבצק נפוליטאני מסורתי ומרחו קרם וניל עדין בין דפיו. מתכון העוגה התפשט ברחבי איטליה, והיא זכתה (כמו הפיצה "נאפוליטנה") לשם "נפוליטאני", כלומר "מהעיר נאפולי".
אריך פון פאלקנהיין
כיבוש באר שבע ועזה
לאחר שבספטמבר הוחלט על ביטול המתקפה על בגדד, פקד פאלקנהיין על הארמייה השביעית לנוע במהירות דרומה, מחאלב אל באר שבע, ולתקוף שם את הבריטים באגפם המזרחי. תוכניותיו לא עלו יפה. תנועת הרכבות לא הייתה יעילה מספיק ובעת שהבריטים תקפו בהפתעה את באר שבע ב-31 באוקטובר 1917, עדיין לא הגיעו חלק מהכוחות אל יעדם. גם בעזה היו הכוחות העות'מאנים בעיצומה של התארגנות מחדש בעת שקו ההגנה עזה-באר שבע הותקף. בעת קרב באר שבע שהה פאלקנהיין בחאלב והגיע אל אזור הקרבות רק ב-4 בנובמבר.
קרמשניט
היסטוריה
כאשר הופיעה העוגה בצרפת, סֻלַּף שמה על ידי הצרפתים והם קראו לה "נפוליאון", אך השם סולף בהדרגה לא מייד. העוגה הפופולרית קבלה את שמו של נפוליאון, הקיסר הצרפתי, שהיה באותה תקופה אחד האנשים הנערצים ברפובליקה.
אריך פון פאלקנהיין
כיבוש באר שבע ועזה
בשבועות שקדמו להתקפתם, השקיעו הבריטים מאמצים רבים בהטעיית הצבא העות'מאני. הן על ידי שתילת מידע מוטעה בפרשת "התיק של ריצ'רד מיינרצהגן", הן על ידי ריכוז כוחות סביב עזה וירי ארטילרי כבד על העיר והן על ידי הסתרת תנועת כוחותיהם מאזור שלאל אל באר שבע. מאמצים אלו נשאו פרי וההתקפה על באר שבע הפתיעה את הטורקים. בעת ההתקפה על באר שבע, סבלו הטורקים מנחיתות מספרית בכוחות שנמצאו לאורך כל קו החזית. לבריטים היו 82,000 חיילים, 17,000 פרשים ו-455 קני ארטילריה, בעוד שלרשות הכוח העות'מאני עמדו 40,000 חיילים, 1,500 פרשים ו-300 קני ארטילריה.
קרמשניט
בישראל
לישראל הובאה העוגה על ידי העולים שהגיעו מגרמניה או מהקיסרות האוסטרו-הונגרית. שם מכונה העוגה בשם "קרם שניט" (Cremeschnitte), שפירושו "פרוסת קרם".
אריך פון פאלקנהיין
כיבוש באר שבע ועזה
יום לאחר כיבוש באר שבע, בלילה שבין ה-1 ובין ה-2 בנובמבר, החלה ההתקפה הקרקעית על עזה, לאחר חמישה ימים רצופים של ירי ארטילרי כבד. הכוח התוקף נתקל בהתנגדות מעטה יחסית מאחר שלארמייה השמינית ניתנה פקודת נסיגה.
הנסיגה לירקון וכיבוש ירושלים
בשבוע השני של נובמבר נערכה שורה של קרבות, בהיקף קטן יחסית, בשטח שפלת יהודה, בין הכוחות הבריטיים המתקדמים צפונה ובין הכוחות העות'מאנים הנסוגים. מבין הקרבות הללו ניתן לציין את הקרב שהתחולל בברקה (היום בסמוך לגן יבנה) שבו ביצעו הכוחות העות'מאנים התקפת נגד, את הקרב על גבעות מע'אר, קרב תחנת הצומת בוואדי צראר וקרב עיון קרא. ב-16 בנובמבר נכבשה יפו על ידי הכוחות האימפריאלים, הכוחות העות'מאניים יצבו קו הגנה על נחל הירקון ומוקד הלחימה עבר מזרחה לקרב על הגישה לירושלים. לאחר נפילת לטרון בידי כוחות אלנבי, נערכו במשך שבוע (17-24 בנובמבר), קרבות קשים על השליטה בנבי סמואל. לאחר שחיל המשלוח הבריטי הצליח לכבוש את הנקודה השלטת, המשיכו הטורקים בהרעשות ארטילריות על נבי סמואל ובהתקפות נגד שלא צלחו. ב-9 בדצמבר נכבשה ירושלים על ידי הכוח הבריטי ללא קרב ויומיים אחר כך, נכנס הגנרל אלנבי לירושלים, כשהוא צועד רגלי בראש כוחותיו. שבועיים לאחר מכן, ב-27 בדצמבר, פתחו הכוחות העות'מאנים בהתקפה שמטרתה הייתה כיבוש מחדש של ירושלים. ההתקפה התבצעה משני כיוונים, מצפון ומדרום מזרח. למרות שהכוח העות'מאני תוגבר ביחידות רעננות שהגיעו מצפון, עדיין הוא היה נחות מול הכוח הבריטי וההתקפה נכשלה כישלון חרוץ. כוחותיו של גנרל פיליפ צ'טווד הדפו את ההתקפה ובהתקפת נגד שלהם הרחיבו את אחיזתם סביב לירושלים.
כבר בתחילת דצמבר נסוגה מפקדתו של פאלקנהיין מירושלים לנצרת שבצפון. לאחר כיבוש ירושלים (9 בדצמבר) וחציית הירקון על ידי הכוחות הבריטיים ב-20 בדצמבר, ייצב הצבא העות'מאני קו הגנה לרוחב ארץ ישראל, קו שנקרא קו שתי העוג'ות ועבר באזור השרון, השומרון וירד אל נהר הירדן מצפון ליריחו. קו זה נשמר עד אוגוסט 1918 בו חידש הכוח הבריטי בפיקוד אלנבי את המתקפה על חלקה הצפוני של ארץ ישראל.
שנותיו האחרונות
בפברואר 1918 הוחלף על ידי אוטו לימן פון סנדרס ועבר לפקד על הארמייה העשירית באזור בלארוס וליטא. עם סיום המלחמה פרש מהצבא, חזר לאחוזתו, וחיבר שני ספרים שעסקו במלחמת העולם הראשונה. הראשון שבהם התפרסם ב-1919 ועסק בהחלטות המפקדה הראשית הגרמנית בשנים 1914-1916. החיבור השני, שיצא ב-1921, תיאר את כיבוש רומניה.
הערכתו כמצביא
במובנים רבים ייצג פאלקנהיין את הקצונה הפרוסית הבכירה. הוא דגל בהשקפה מיליטריסטית ובז לשאיפה לדמוקרטיה ולמוסד הפרלמנט. כמו כן היו לו כישורים ויכולת בתחום הצבאי והפוליטי. בספרו, German Strategy and the Path to Verdun (2005), טוען המחבר, רוברט פולי, כי גישת "מטחנת הדם", שיישם פאלקנהיין בעת שכיהן כראש המטה הכללי של הצבא הגרמני, הועתקה בהצלחה על ידי מפקדי מדינות ההסכמה שנהנו ממשאבים עדיפים. במובן זה, שיטתו של פאלקנהיין הביאה באופן עקיף לכך שמעצמות המרכז נוצחו במלחמה.
לזכותו של פאלקנהיין נזקפת מניעת גירושם של יהודי ארץ ישראל במחצית השנייה של 1917. לאחר גירוש תל אביב שהתבצע באפריל 1917 (טרם הגעתו של פאלקנהיין לאזור), רצה ג'מאל פאשה לגרש את היהודים מירושלים וממקומות אחרים בארץ ישראל באופן דומה לגירוש שבוצע בארמנים. ההיסטוריון הולגר אפלרבך, שכתב את הביוגרפיה של פאלקנהיין ב-1994, טוען שהתנגדותו הנחרצת של פאלקנהיין לגירוש היא שהביאה לביטול היוזמה העות'מאנית.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1924
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1924 היו מערכת הבחירות הנשיאותיות ה-35, ונערכו ב-4 בנובמבר 1924. הנשיא המכהן קלווין קולידג', המועמד הרפובליקני, נבחר לכהונה מלאה.
קולידג' מונה לנשיאות בשנת 1923 לאחר מותו של הנשיא הקודם, וורן הרדינג. לקולידג' ניתן קרדיט על הכלכלה המשגשגת מבית והיעדר משברים מחוץ. הפיצול במפלגה הדמוקרטית עזר לו. המועמד הדמוקרטי היה ג'ון דייוויס, חבר קונגרס לשעבר ודיפלומט אנונימי מוירג'יניה המערבית, המועמד היחיד אי פעם ממדינה זאת. דייוויס היה האיש הראשון ממדינה שתמכה בעבדות והועמד לבחירה לנשיאות מאז מלחמת האזרחים. מפני שדייוויס היה שמרן, כמה דמוקרטים ליברליים פרשו מהמפלגה והחליטו לתמוך במועמדותו של הסנאטור מוויסקונסין, רוברט לה פולט, שהיה המועמד של המפלגה הפרוגרסיבית. לה פולט זכה במדינת מגוריו, וויסקונסין, והיה האדם היחיד מוויסקונסין שזכה באלקטורים.
פרשנים פוליטיים טוענים שבחירות אלו היו נקודת השיא של השמרנות האמריקאית, כיוון ששני המועמדים היו שמרנים, תמכו בהפחתת המעורבות הממשלתית ובהפחתת מיסים. רוברט לה פולט, המועמד השלישי, הביע דעות נגדיות לכך.
מועמדים רפובליקניים
כשקולידג' מונה לנשיאות, התמזל מזלו בכך שהיה לו קבינט יציב שלא הוכתם מהשערוריות בממשל הרדינג. הוא זכה בלב הציבור בעזרת מעורבותו בשביתת הכורים בפנסילבניה, אף על פי שמושל המדינה, גיפורד פינצ'ו, היה האחראי לרוב המשא ומתן עם איגוד הכורים. אבל הפלגים השמרניים בתוך המפלגה הרפובליקנית עדיין פקפקו בשמרנותו של הנשיא החדש, בשל עברו הליברלי-יחסית בזמן כהונתו כמושל מסצ'וסטס. קולידג' גם לא היה המועמד המועדף שלהם לתפקיד סגן הנשיא ב-1920; הסנאטור ארווין לינרוט היה המועמד של מנהיגי המפלגה באותה השנה, אבל הצירים התנגדו לו. למרות זאת, קולידג' גם לא היה פופולרי בקרב האגפים הליברליים והפרוגרסיביים במפלגה. לאחר ניצחונותיהם של המועמדים הפרוגרסיביים בבחירות של 1922, הם התנגדו להמשך מדיניותו של הרדינג. בסתיו 1923, הסנאטור היירם ג'ונסון מקליפורניה הכריז על כוונתו להתמודד מול קולידג' בבחירות המקדימות, זאת בעוד שחבריו של הסנאטור רוברט לה פולט כבר תכננו להקים מפלגה שלישית.
קולידג' החליט לחסל את האיום מצד ג'ונסון בכך שניסה לזכות לתמיכה מצד ליברלים. הוא התחבר אל הסנאטור ויליאם בורה מאיידהו, וניסה לדבר על פיוס עם ברית המועצות בדצמבר כדי לזכות בתומכיו. אף על פי שברית המועצות הייתה מוכנה לכך, מזכיר המדינה, צ'ארלס אוונס יוז, דחה את המדיניות הזאת. בורה עמד לנטוש את קולידג', אבל גילויי השחיתות בקרב הממשל הקודם שכנעו אותו להישאר ולנסות לשכנע את קולידג' להתקרב יותר לצד הליברלי. קולידג' עצמו נראה מהוסס בנוגע לתמיכה באחת מהדרכים. נאום מצב האומה שלו בינואר לא היה ליברלי או שמרני. הוא הבטיח לבורה שוב ושוב שיפטר את התובע הכללי, הארי דוהרטי, שנחקר כבר פעמיים בידי הממשלה. בנאום לכבוד יום הולדתו של אברהם לינקולן, קולידג' הבטיח שיפעל למען ניקיון כפיים, וכך הצליח לשמור את בורה לצידו עד שלא חשש מהשפעתו. קולידג' היה מספיק חזק כדי להחליף לא רק את חברי הממשלה המושחתים אלא גם עסקני מפלגה בוועידה הלאומית ואנשים בדרגים הגבוהים של המפלגה, כשהוא מקדם במקומם את נאמניו; קולידג' יצר ממשלה שמרנית שלא הייתה קשורה למנגנון המפלגתי. בניסיון לשמור על חלק מהליברלים אצלו, הוא הציע לבורה להיות סגנו. הסנאטור דחה זאת, וסירב לתמוך בקולידג' בוועידה הרפובליקנית. לאחר מכן בורה סירב גם להיות נוכח בוועידה.
בנוסף לכך, היה על קולידג' לבנות מחדש את התשתית הארגונית של המפלגה שלו. ווילאם באטלר, יו"ר המפלגה, לא הפגין חיוניות מספקת בתפקיד, וקולידג' נאלץ ללכד את מפלגתו. הוא היה צריך לבסס את שליטתו במפלגה כדי להבטיח את מועמדותו.
קולידג' נתן את חסותו לחברים דרומיים של המפלגה, שלא היו מאורגנים מספיק. כך הוא קיבל צירים דרומיים בוועידה. הוא גם הודיע שיפטר מנהיגים רפובליקניים ממוצא אפרו אמריקני בדרום כדי למשוך עוד תומכים לבנים למפלגה. רק היירם ג'ונסון איתגר אותו בדרום. היריב הכי מסוכן עבור קולידג', המושל פרנק לואדן מאילינוי, החליט ש-1924 תהיה שנת ניצחון לדמוקרטים ולכן לא רצה להתמודד. כשהבחירות באלבמה הסתיימו בתיקו בין קולידג' וג'ונסון, נציגי הממשל במדינה העניקו את הצירים לקולידג'.
כבר ב-2 בינואר, ג'ונסון פתח במסע הבחירות המקדימות שלו. בקליבלנד, אוהיו, הוא תקף את הוועידה הרפובליקנית על העלאת מספר הצירים הדרומיים וגם ביקר את קולידג' על כך שסיפק נשק לכוחותיו של אלווארו אוברגון במקסיקו. ג'ונסון גם טען שהממשל לא אוכף בתקיפות מספקת את חוק היובש, והתנגד לתוכניתו של מזכיר האוצר, אנדרו מלון, להפחתת מיסים, שנטען שתעזור רק לעשירון העליון.
כדי לחסל את ג'ונסון, קולידג' השתמש בקשריו. הוא ארגן מפגש בין מנהל מסע הבחירות שלו, ויליאם באטלר, לסנאטור מאינדיאנה, ג'יימס ווטסון. קולידג' זכה לתמיכה ממתנגדים לחוק היובש, ונכנס אל המירוץ בקליפורניה מול ג'ונסון. המושל גיפורד פינצ'ו קיבל את מקומו במשלחת של המדינה שלו בתמורה לתמיכתו בנשיא. בסוף החודש, המדינות המזרחיות כבר תמכו בקולידג'. במישיגן, בה ג'ונסון זכה ב-1920, תומכי קולידג' הגישו את מועמדותו של איש מבוגר בשם היירם ג'ונסון, בתקווה לבלבל את המצביעים.
הסנאטור מקליפורניה המשיך במירוץ, אולי כדי לגרום לקולידג' לאמץ שיטות פרוגרסיביות יותר, במיוחד כנגד השחיתות. ג'ונסון הוביל את התנועות שהובילו לפיטורי התובע הכללי ומזכיר הצי. כדי לפגוע במעמדו של ג'ונסון במדינות חקלאיות, הנשיא העלה את המכס על חיטה, ואישר עוד הלוואות לחוות. בצפון דקוטה, מאמציו של הנשיא השתלמו: קולידג' ניצח, כשלה פולט היה במקום השני וג'ונסון רחוק מאחור. אולם קולידג' לא זכה ברוב הקולות וג'ונסון נשאר במירוץ. בסוף מרץ, ג'ונסון בקושי ניצח את קולידג' בבחירות בדרום דקוטה, בתמיכת הסנאטור המקומי פיטר נורבק. זה היה הניצחון היחיד שלו. באפריל קולידג' ניצח אותו בקלות במישיגן, אילינוי, נברסקה, אוקלהומה, ניו ג'רזי ואוהיו. ג'ונסון סירב לפרוש ומסע הבחירות שלו התחיל לקרטע במאי: קולידג' ניצח את ג'ונסון אפילו בקליפורניה, המעוז של הרפובליקנים הליברליים, אף על פי שקולידג' התנגד לאיסור גורף על ההגירה הסינית.
באמצע מאי, מטה הבחירות הרשמי של קולידג' נפתח בקליבלנד, אוהיו, בראשות ויליאם באטלר. באטלר חזה ש-1,066 מתוך 1,109 צירים יתמכו בקולידג', ואף אחד לא פקפק בכך. הרפובליקנים תכננו להביך את ג'ונסון בוועידה. העניין היחיד היה הבחירה של סגנו של קולידג', כי קולידג' עצמו לא תמך באף מועמד. הוא קיווה שבורה יתמוך בו, אבל כל שאר המועמדים היו מקובלים עליו. התפקיד נחשב ליוקרתי במיוחד בגלל שני האנשים הקודמים שכיהנו בו. כשהנשיא וודרו וילסון חלה ב-1919, רק כפסע היה בין תומאס מרשל האלמוני לכס הנשיאות. מותו של הרדינג, ארבע שנים אחר כך, הוביל את קולידג' אל הבית הלבן. לכן היה צורך לבחור באיש בעל יכולת שיוכל לחזק את מעמדו של קולידג' באזורים בהם לה פולט שלט. בורה סירב לתפקיד, והרפובליקנים בקליפורניה התחילו לתמוך בהרברט הובר, שעזר לקולידג' בבחירות במדינה. כיוון שתבוסתו של יוז ב-1916 התרחשה לאחר הצבעה צמודה בקליפורניה, המדינה הייתה חשובה. לה פולט יכול היה למשוך את הליברלים המערביים, ולכן רבים ממנהיגי המפלגה תמכו בהובר. קולידג' לא תמך בהובר וקיווה שיישאר בתפקיד מזכיר המסחר. אם הובר יהיה חזק מדי, הוא ירש את קולידג' ב-1928 ויאפיל עליו. גם פרנק לואדן מאילינוי, המושל ארתור הייד ממיזורי וצ'ארלס דוז, הוגה התוכנית לשיקום גרמניה, היו מועמדים. רבים קיוו שמועמד המפלגה יבחר ביום חמישי, 12 ביוני, כדי לא לבחור בסגן הנשיא ביום שישי ה-13.
הוחלט שהמצע יורכב משנים-עשר עד חמישה-עשר משפטים קצרים שקולידג' יכתוב. המסמך היה קצר ולא שנוי במחלוקת. הוא לא הזכיר את הקו קלוקס קלאן, ושיבח את התוכניות לעזור לחקלאים ולהצטרף לבית המשפט העולמי. המפלגה הניחה שתמיכה בחקלאים שנפגעו מירידת מחירי התבואה תוכל להימנע באמצעות הטבות לחקלאים. המצע דיבר על ה"אידיאליזם הפרקטי" של קולידג' וטען שלא עבר מספיק זמן כדי לתקן את עוולות ממשל וילסון. המצע הציע משאל עם על שימוש בצוללות ובגז רעיל. אף על פי שהמצע נוסח בידי רפובליקנים ליברליים, המצע היה מאוד שמרני. מצע חלופי שהוצג בידי הליברלים מוויסקונסין לא הצליח לזכות לתמיכה.
הוועידה הרפובליקנית התכנסה בקליבלנד מ-10 ביוני עד ל-12 ביוני. היה ברור שקולידג' יזכה במועמדות. אחרי שהצירים ניסו לשכנע את לואדן להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא- הוא זכה במועמדות אבל פרש- צ'ארלס דוז, איש עסקים רפובליקני, נבחר להיות המועמד במקומו בסיבוב השלישי. הוא ניצח את הרברט הובר ברוב של 682 קולות לעומת 234. שני המועמדים זכו להתנגדות מסוימת בקרב קבוצות מרכזיות של מצביעים: דוז זכה להתנגדות בקרב העובדים המאוגדים כי התנגד לשביתות מסוימות, והובר זכה להתנגדות בקרב חקלאי החיטה כי מנע עליות מחירים בזמן המלחמה. הובר הפסיד כיוון שרבים ממנהיגי המפלגה העדיפו את החקלאים על הפועלים, ומשום שהנשיא לא תמך בו. דוז היה בן 59, ומקובל בידי הוועידה והרפובליקנים. קולידג' לא תמך באף מועמד, והכל הסכימו כי דוז, שהתנגד לשחיתות, היה מועמד טוב. הוא היה חזק במערב, והשלים את קולידג', שהיה שמרן ממזרח המדינה. הגרמנים האמריקנים, שרובם תמכו בלה פולט, תמכו בדוז בגלל יחסו לגרמניה. הוא היה האדם שביצע את רוב מסע הבחירות. במהלך מסע הבחירות נטען שדוז הלווה מעל מיליוני דולרים לחברו הבנקאי, כדי להקים בנק משלו שנסגר לבסוף. ב-1924 העניין לא היה מרכזי מספיק כדי לפגוע בו.
מועמדים דמוקרטיים
הניצחונות בבחירות 1922 גרמו לדמוקרטים רבים לחשוב שהם יוכלו להשיב לעצמם את השלטון, ושמועמד פופולרי כמו ויליאם גיבס מקאדו מקליפורניה, שיכול היה לזכות בתמיכת הפועלים ותומכי וילסון, יוכל לנצח בבחירות. השערוריות בממשל הרדינג רק הגבירו את ההתלהבות, אף על פי שכמה דמוקרטים גם הם היו מעורבים שם. מותו של הרדינג ועלייתו של קולידג' מנעו פגיעה ברפובליקנים, אבל הדמוקרטים האמינו עד לוועידה שהם יכולים לנצח.
מקאדו בן השישים הוביל מיד, הוא היה פופולרי בקרב העובדים בשל תפקודו במהלך המלחמה וגם היה החתן של וילסון, מה שזיכה אותו בנקודות זכות אצל תומכי וילסון. אבל בתחילת 1924, מערכת היחסים שלו עם כמה מהמעורבים בשערוריות הרדינג פגעה בו. אחרי התפטרותו ב-1918, קשריו עם אדוארד דוני היו לו לרועץ: הוא ייצג אותו בבית המשפט תמורת מאה אלף דולר, בנוסף לשכר קבוע. עוד חלק מהעסקה קבע שמקאדו יקבל עוד מיליון דולר אם הממשלה המקסיקנית תגיע להסכם טוב עם דוני בנוגע לשדות הנפט שלו בטקסס.
הפרשה עם דוני הקטינה את רצונו של מקאדו להתמודד על הנשיאות. בפברואר, הקולונל אדוארד האוס הפציר בו לפרוש. רבים קיוו שלאחר הבחירות המקדימות סיכויו ישתפרו. ויליאם ג'נינגס ברייאן, שתמך במקאדו, טען שהפרשה פגעה בו. רבים מתומכיו טענו שהוא כבר לא מתאים למועמדות. בנוסף לכך, רבים בציבור טענו ב-1918 שהיבחרו לנשיא תהיה רעה. הם טענו שהוא רוצה להילחם במקסיקו ובגרמניה, ושהפריד עובדים לפי גזעים במשרדו. הליברלים טענו שניסה לזכות בתמיכת הציבור, והצביעו על כך שהיה מוכן לשלם מהר את הבונוס ליוצאי הצבא.
רוב ההתנגדות למקאדו מצד הדמוקרטים העירוניים והליברליים התרחשה מכיוון שהקו קלוקס קלאן תמכו בו. ג'יימס קוקס, המועמד הדמוקרטי ב-1920, טען שמקאדו קרוב מדי לקלאן. תומכיו טענו שמקאדו בסך הכל ניסה לשמור על שתיקה כי נזקק לתמיכה. מקאדו טען שהוא מתנגד לדעות קדומות, אבל הליברלים בציבור העדיפו את מועמדותו של לה פולט. מקאדו נפגע עוד יותר ב-3 בפברואר 1924, עם מותו של וילסון (שבאופן אירוני, חי גם אחרי שמחליפו בבית הלבן מת). בתור חותנו של מקאדו, הוא היה יכול לתמוך בו בעניין חבר הלאומים.
מקאדו עדיין המשיך במסע הבחירות שלו, וזכה בקלות מול מועמדים פחותים יותר ממנו, בעיקר בגלל תמיכתו בחוק היובש ותמיכת הקלאן.
ניצחונותיו עזרו למקאדו לקבל תמיכה פיננסית מתורמי המפלגה, וחיזקו את החלטתו של המושל אל סמית' מניו יורק, שהיה צעיר בעשר שנים ממקאדו, לנסות לזכות במועמדות ולא רק לחסום את מקאדו בשם מנהיגי המפלגה מהמזרח. הבחירות המקדימות הללו גרמו לפילוג קשה במפלגה, אבל גם חיזקו את מקאדו: הכפריים, תומכי הקלאן ותומכי חוק היובש תמכו בו כדי לחסום את סמית'. הקלאן התנגד לכל מועמד מלבד מקאדו, במיוחד לסמית', שהיה, לטענתם, קתולי מ"ג'ו יורק" (כינוי גנאי בעקבות המיעוט היהודי בניו יורק). הבחירות רק חשפו את הפיצול במפלגה שאיים לקרוע אותה. המהגרים העירוניים והליברלים, שהתנגדו לתוכניותיו של מזכיר האוצר מלון ותמכו במקאדו, התרחקו יותר ממנו, והפיצול העירוני-כפרי עלה על הכל.
התחרות בין מקאדו וסמית' גרמה לדילמה בוועידה הדמוקרטית הלאומית. דחיית מקאדו לטובת סמית' תוביל לרגש אנטי-קתולי ולאבדן מיליוני קולות בטוחים בדרום. אבל דחיית סמית' לטובת מקאדו תפגע בקתולים, שהיו שישה עשר אחוזים מהאוכלוסייה ותמכו בדמוקרטים בדרך כלל. הבחירה הייתה גורלית.
ניו יורק נבחרה לארח את הוועידה הדמוקרטית של 1924, בעיקר מפני ששלושה עשר מועמדים רפובליקניים מהמדינה איבדו את כיסאותיהם בבחירות ב-1922 בניו יורק. תומכי חוק היובש התנגדו לניו יורק, אבל מקאדו הסכים לבחור בה, לפני שסמית' הפך לאיום רציני עבורו. מדינתו המאמצת של מקאדו, קליפורניה, אירחה את הדמוקרטים ב-1920.
הוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1924 התכנסה מ-24 ביוני עד ל-9 ביולי, והשאלה האם לגנות את הקו קלוקס קלאן הייתה חשובה. מקאדו שלט בשלוש מתוך ארבע מהוועדות במפלגה, כולל הוועדה שתפקידה היה להחליט על המצע. רוב החברים החליטו לא לגנות את הקלאן- אף על פי שהם כן גינו דעות קדומות וחוסר סובלנות. סמית' לא רצה לנפח את העניין, אבל תומכיו רצו לגרום למקאדו להזדהות עם הקלאן ולנצח אותו במאבק. הם דרשו גינוי הקלאן.
ויליאם ג'נינגס ברייאן, שניסה לשמור על המפלגה, טען שכל העיסוק בקלאן רק מחזק אותו, ושעדיף להימנע מהנושא. ברייאן גם האמין שגינוי הקלאן יפגע במקאדו. ברוב זעום, הקלאן הצליח להימנע מגינוי. ונדל וילקי, המועמד הרפובליקני לנשיאות ב1940, היה ציר דמוקרטי ב-1924 ותמך בגינוי הקלאן.
ב-30 ביוני הוועידה התחילה בהליך בחירת המועמד. מקאדו וסמית' ניסו אסטרטגיות שונות לניצחון. סמית' גרם לכך שחלק מתומכיו יתמכו במקאדו בתחילה, כדי שיגרמו לתחושה שכוחו של מקאדו הולך ופוחת מסיבוב לסיבוב. מקאדו לא הפגין את מלוא כוחו בהתחלה. מפני שבאותו הזמן, המועמד הדמוקרטי היה חייב לזכות בשני שלישים מהקולות כדי לזכות במועמדות, לא מקאדו ולא סמית' הצליחו לנצח. הפיצול במפלגה מנע בחירה של אחד מהם. מקאדו לא תמך בחוק שני השלישים, אבל תומכיו רצו לשמור על זכותם להטיל וטו על מועמדותו של סמית'. סמית' מעולם לא קיבל קולות בדרום ויותר מעשרים קולות ממדינות שהיו ממערב למיסיספי. הוא הגיע בשיאו ל-368 צירים מתוך 729 שהיה צריך כדי לזכות במועמדות, אף על פי שהיה מועמד די חזק עבור קתולי. כוחו של מקאדו היה גדול יותר: הוא השיג 528 צירים בסיבוב השבעים. שני המועמדים לא היו באמת חזקים, אלא נבחרו בעיקר בגלל אסטרטגיה של קבוצות במפלגה. שאר הקולות התחלקו בקרב מועמדים אלמוניים ומקומיים שקיוו לזכות מן ההפקר. הם סירבו לפרוש כל עוד הוועידה הייתה כל כך מפולגת.
שני הפלגים התחילו להתייאש. כמה תומכי מקאדו פנו אל פרנקלין דלאנו רוזוולט כדי שישכנע את סמית' להיות הסגן של מקאדו. אנשי הטמאני הול ניסו למשוך את הוועידה עד שהאנשים מחוץ לניו יורק יאלצו לעזוב בעקבות המחירים של המלונות. ההתנגדות של הצירים מניו יורק לדרום, בעיקר לברייאן, רק גרמה לדרומיים להיות נחושים יותר. מקאדו וברייאן ניסו להעביר את הוועידה למקום אחר. תומכי מקאדו אף ניסו להעביר חוק שיגרום להדחת מועמד אחד בכל סיבוב עד שיישארו רק חמישה, אבל צירי סמית' ואלו שתמכו במועמדיהם המקומיים התנגדו. סמית' הציע שכל הצירים ישוחררו ממחויבויותיהם- ומקאדו נטה להסכים לכך בתנאי שיבוטל חוק שני השלישים- אף על פי שסמית' ציפה לכך שהצירים מאילינוי ומאינדיאנה, שנשלטו בידי מנהיגי מפלגה שתמכו בו, יישארו אצלו. תומכי סמית' סירבו לוותר, ולא היו מוכנים שמקאדו יהיה מועמד. הסיבוב השישים ואחת, ששבר שיא מבחינת אורך הסיבובים, לא היה זמן לוותר.
נראה היה שסמואל רלסטון, סנאטור מאינדיאנה, יהיה מועמד של פשרה. גם הקלאן ואנשי מקאדו היו מוכנים לתמוך בו. הוא התנגד לגינוי הקלאן. מקאדו גם הוא תמך בו, ואפילו היה מוכן לפרוש אם תומכי סמית' יתמכו בו. היו לו מעט אויבים, ותמיכה רחבה. הוא עבר את ג'ון דייוויס והגיע למקום השלישי בסיבוב ה-52. אולם התומכים במקאדו ובסמית' סירבו לוותר. ב-8 ביולי, רלסטון השיג 93 קולות בסיבוב ה-87, שהיו בעיקר מאינדיאנה ומיזורי. לפני שהיום נגמר, הוא קיבל 200 קולות, יותר ממה שדייוויס הצליח לקבל בשיאו. רוב הצירים באו ממקאדו, אבל חזרו אליו אחר כך. רבים טענו שרלסטון היה יכול להפוך למועמד אם לא היה פורש ברגע האחרון. רלסטון עצמו היה מבוגר, בן שישים ושש, ומת כעבור שנה.
הוועידה, מותשת לחלוטין, החליטה לבחור בג'ון דייוויס, מועמד פשרה שזכה במאה ושלושה קולות בסיבוב השלישי. סמית' ומקאדו פרשו שניהם. לתפקיד סגן הנשיא נבחר צ'ארלס ברייאן, אחיו של ויליאם ג'ינגס ברייאן, ומושל נברסקה, שזכה למעט יותר משני השלישים שנזקק להם. השילוב בין עורך הדין מוול סטריט למועמד הרדיקלי והכפרי לא יצר איזון אלא תחושה מפולגת, וצירים רבים שלא הכירו את דייוויס זיהו אותו כשמרן בגלל קיצוניותו של ברייאן.
בנאום הניצחון, דייוויס הבטיח שיאכוף את חוק היובש, אבל שמרנותו הובילה אותו לתמוך בחירות אישית ובזכויות המדינות, ולכן הוא נחשב למתנגד לחוק.
המפלגה הפרוגרסיבית
בתור המועמד הפרוגרסיבי, הפך לה פולט למנהיג האמריקני הראשון של קואליציה בין חקלאים ופועלים, ושל סוציאליסטים ורדיקלים. איגודי פועלים תמכו בו באופן רשמי. סגנו היה הסנאטור ברטון ווילר ממונטנה, שהיה אחד מהדמוקרטים שנטשו את מפלגתם והצטרפו אל לה פולט, באכזבה ממועמדותו של דייוויס. השילוב בין שניהם הוביל למסר שהפרוגרסיביים רוצים למשוך מצביעים משני הצדדים.
תוצאות
משום שהוועידה הדמוקרטית פיצלה את הדמוקרטים, ובגלל הכלכלה המשגשגת, היה מעט מאוד ספק שקולידג' יזכה. הסלוגן שלו, "תהיה קול עם קולידג'", היה פופולרי.
מספר הקולות עלה ב-2,300,000 מהבחירות הקודמות, אולם בגלל מעמדו של לה פולט, הדמוקרטים והרפובליקנים השיגו פחות קולות ממערכת הבחירות הקודמות. לה פולט פגע בדמוקרטים, ודייוויס השיג 750,000 קולות פחות מקוקס ב-1920. קולידג' השיג 425,000 קולות פחות מהרדינג ב-1920. למרות זאת, העובדה שלה פולט משך דמוקרטים ליברלים אפשרה לו לנצח את דייוויס בהפרש של 25.2% מהקולות (ההפרש השני בגובהו מאז 1824). דייוויס השיג רק 28.8% מהקולות, המספר הנמוך ביותר שמועמד דמוקרטי זכה לו.
כמעט חמישה מיליון אזרחים הצביעו למפלגות אחרות, בעיקר ללה פולט. הוא הצליח כמעט בכל מדינה, אולם בעיקר בצפון-מזרח המדינה. אף על פי שזכה ב-16% מהקולות, לה פולט ניצח רק בוויסקונסין.
קולידג' השיג רוב מוחלט ב-1,217 מחוזות, ודייוויס רק ב-1,193, לעומת 137 ללה פולט. רק 540 מחוזות לא העניקו למפלגה רוב מוחלט.
לה פולט פגע במפלגה הדמוקרטית באזורים שבהם המפלגה לא ביססה את עצמה, וכך גם אצל הרפובליקנים. דייוויס ניצח רק בדרום הדמוקרטי ובאוקלהומה. מפני שהדמוקרטים הליברליים תמכו בלה פולט, דייוויס הפסיד לקולידג' בהפרש של 25%. רק וורן הרדינג, שהשיג 26.2% יותר מקוקס ב-1920, הצליח יותר מקולידג' בתחרות בין כמה מועמדים (ג'יימס מונרו היה המועמד היחיד ב-1820).