cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דרגון בול Z: ברולי: חוזר שנית
הפקה
היות שהסרט הופק כמעט במלואו על ידי אולפני טואי, הוא איננו מבוסס על המאנגה "דרגון בול" שכתב אקירה טוריאמה. על כן הוא לא נחשב כחלק מהקאנון העלילתי של יקום דרגון בול, ולכן קשה למקם את אירועי הסרט על ציר הזמן הרשמי של הזיכיון. עם זאת, מוזכר בסרט עצמו כי העלילה מתרחשת 7 שנים לאחר תבוסתו הראשונה של ברולי. על פי המגזין Daizenshuu 6 של טואי, עלילת הסרט מתרחשת בזמן שגוהאן התאמן לקראת טורניר אמנויות הלחימה ה-25, וזה בא לידי ביטוי בכך שגוהאן כבר בוגר ויכול להפוך לסופר סאיין 2, שגוטן וטראנקס יודעים להפוך לסופר סאיין, ושוידל יודעת לעוף ולהילחם. עם זאת, גוטן יודע בסרט שגוקו הוא אביו וגם יודע איך הוא נראה, בניגוד למה שהוצג במאנגה ובאנימה, שם גוטן פגש לראשונה את אביו במהלך הטורניר (ולאחר תקופה זאת).
בבתי הקולנוע ביפן, הוקרן הסרט ביחד עם סרט האנימה הקצר "Dr. Slump and Arale-chan: Hoyoyo!! Follow the Rescued Shark....", שמבוסס על המאנגה "ד"ר סלאמפ" מאת אקירה טוריאמה.
מוזיקה
הפסקול עבור המקור היפני הולחן על ידי שונסוקה קיקוצ'י, שהלחין את המוזיקה גם עבור שאר האנימה. הפסקול של קיקוצ'י נשאר כמו שהוא גם בדיבוב העברי.
שיר הסיום של הסרט, Kiseki no Big Fight, בביצוע זמר הג'יי-רוק הירונובו קאגיאמה יצא כסינגל ב-1 במאי 1994 והופץ ביפן בלבד. השיר הגיע למיקום שיא של 89 במצעד Oricon היפני.
בדיבוב האנגלי של הסטודיו האמריקני Funimation, הפסקול של קיקוצ'י הוחלף בפסקול משלהם שהולחן על ידי המלחין נייתן א' ג'ונסון. בפסקול שולבו גם שירי רוק ומטאל של להקת I.O.N, להקת הבי מטאל אמריקנית. דבר דומה נעשה על ידי Funimation גם בסרט ברולי הקודם. בהוצאות הDVD המאוחרות יותר שפאנימיישן הוציאה, ניתן לבחור האם לנגן את הסרט עם הפסקול המקורי היפני, או עם הפסקול האמריקני.
השירים שהופיעו בפסקול האמריקני: (מסודרים לפי סדר הופעתם)
אלכסנדר בטלר
ביוגרפיה
נולד בפתח תקווה. בשנת 1970 סיים את לימודיו כעתודאי בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה בירושלים. לאחר שסיים בהצטיינות את קורס קציני הרפואה הסדיר בפברואר 1972, שירת כרופא בסיירת שקד ובסיירת מטכ"ל. בשירות המילואים היה מ"פ ואחר כך מג"ד של בית חולים שדה מטכ"לי 8134 בדרגת סא"ל. השתתף במלחמת ששת הימים, במלחמת יום כיפור ובמלחמת לבנון הראשונה.
קריירה רפואית
עם שחרורו משירות סדיר התמחה בקרדיולוגיה אצל פרופ' הנרי נויפלד במכון הלב שבמרכז הרפואי שיבא ואצל פרופ' ג'ון רוס ג'וניור במרכז הרפואי של אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו. עם חזרתו לארץ שימש קרדיולוג בכיר במכון הלב של המרכז הרפואי שיבא.
אלכס בטלר היה מחלוצי השימוש בקרדיולוגיה גרעינית: ארגן כנס בינלאומי ראשון מסוגו לקרדיולוגיה גרעינית בתל אביב בשנת 1981, ועסק בפיתוחים לקרדיולוגיה גרעינית עם חברת אלסינט.
משנת 1989, פרופ' חבר בחוג לקרדיולוגיה בפקולטה לרפואה, אוניברסיטת תל אביב. בשנת 1990 הקים במרכז הרפואי שיבא, בשיתוף אוניברסיטת תל אביב, את המכון לחקר הלב ע"ש נויפלד, וניהל את המכון עד שנת 1993.
בין השנים 1999–2013 הקים וניהל את המערך הקרדיולוגי במרכז הרפואי רבין, הכולל בתוכו את המחלקות הקרדיולוגיות בבתי החולים בילינסון והשרון. במהלך תקופה זאת כיהן כפרופסור מן המניין לקרדיולוגיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, מופקד הקתדרה לקרדיולוגיה תאית ומולקולרית ע"ש דויד הלפרין, מנהל המעבדה לביולוגיה קרדיו-וסקולרית במכון למחקר רפואי ע"ש פלסנשטיין, ראש החוג לקרדיולוגיה וסגן דקאן.
כמנהל הקרדיולוגיה בבתי החולים סורוקה, בילינסון והשרון, הכשיר מתמחים בקרדיולוגיה וקידם רופאים לתפקידים בכירים בבתי החולים ובאקדמיה, חלקם מכהן כמנהלי יחידות או מחלקות.
אלכס בטלר מופיע כעד מומחה בבתי המשפט. בסדרת כתבות "רופאים להשכרה" בחדשות 13 נטען כי חוות דעת שהגיש לבית המשפט אינה עולה בקנה אחד עם מסמכים שבהם התייחס למקרה הנדון.
תגובתו של פרופ' בטלר לכתבה הייתה כי כל מה שמופיע כביכול בהתכתבויות קודמות, איננו רלוונטי לחוות הדעת שניתנת בסופו של דבר לבית המשפט, והיא הקובעת.
אלכס בטלר נשוי לשושנה ואב לשלושה. מתגורר בהרצליה.
פעילות מחקרית
אלכס בטלר פרסם יותר מ-300 מאמרים מדעיים, בין היתר על תוצאות מחקריו החלוציים ברפואה קרדיווסקולרית רגנרטיבית. ערך עם פרופ' יוני ליאור ספר על טיפול גנטי ובתאי גזע במסגרת הרפואה הרגנרטיבית.
פרסומים
ספרים:
דניאל זילברשטיין (עיתונאי)
דניאל זילברשטיין (נולד ב-14 ביולי 1983 בתל אביב) הוא עיתונאי ספורט ואקטואליה ישראלי.
קריירה
בצעירותו שיחק זילברשטיין כדורסל בקבוצת הנערים של רמת השרון. בגיל 16 החל לעבוד בשבועון הכדורגל "ראשון". בגיל 18 התגייס לגלי צה"ל ושימש בתחנה במשך כ-10 שנים בתפקידים שונים, ביניהם כתב חדשות החוץ, עורך חדשות החוץ, עורך החדשות הראשי ומגיש תוכנית האקטואליה לסיכום היום "24 היום שהיה".
ב-2008 החל לעבוד כמגיש ושדרן בערוץ הספורט, ושידר מאולימפיאדת בייג'ינג שנערכה בשנה זו. בהמשך שידר משחקי כדורסל ומשחקי טניס.
בשנת 2010 סיקר את המונדיאל בדרום אפריקה עבור גלי צה"ל.
בשנת 2015 שימש כאחד ממגישי תוכנית הרדיו "המילה האחרונה" בגלי צה"ל, יחד עם יוסי שריד ומנחם הורוביץ.
היה שליח ערוץ הספורט ב- אולימפיאדת ריו 2016.
מגיש את תוכנית הספורט "מגרש פתוח" בערוץ הספורט.
מרצה באוניברסיטת ת"א ובבית הספר לתקשורת במכללה האקדמית ספיר.
חיים אישיים
זילברשטיין הוא בנו של עורך הדין יעקב "פיפו" זילברשטיין. מתגורר בתל אביב עם אשתו השנייה נועה בנישואים פתוחים, ולהם שני בנים.
בין 2007 ו-2008 היה בן זוגה של תמר שחק, גל"צניקית שנרצחה בעת טיול בעיר ארקיפה שבפרו.
אנטי-סמכותנות
אנטי-סמכותנות במובנה הצר היא התנגדות למשטר סמכותני, כלומר התנגדות לסוג משטר המתאפיין בפיקוח חברתי הדוק וציפייה מצד האוכלוסייה לציות למשטר, תוך שימוש לעיתים קרובות באמצעי דיכוי כמו עידוד אלימות משטרתית והוצאה להורג ללא משפט. במובן הרחב יותר היא התנגדות לכל סוג של סמכות (שלטון, בית ספר, סמכות דתית וכו') ולכן המושג משמש כיום לעיתים קרובות כמושג נרדף לאנרכיזם, מתוך תפיסה כי לאף סמכות אנושית אין זכות לשלוט באזרח ובחברה.
הלכה למעשה
מחשבה חופשית היא גישה פילוסופית הרואה באדם בעל סמכות לקבוע בעצמו את תפיסת עולמו בלא התבססות על סמכות כלשהי כמו שלטון או ממסד דתי אלא על בסיס היגיון, אמפיריציזם והתנסות אישית.
פנייה אל הסמכות (בלטינית: auctoritate ab argumentum) היא צורת טענה נפוצה המובילה לכשל לוגי כאשר נעשית בצורה שגויה. בשימוש לא לא נכון, הפנייה לסמכות היא צורה של טיעון המנסה לבסס סילוגיזם סטטיסטי, מסקנה המבוססת על שתי הנחות יסוד המוסברות בצורה לא מוחלטת. הפנייה לסמכות מבוססת על הסילוגיזם הסטטיסטי הבא:
הנחה 1: א' הוא בר-סמכא בנושא מסוים
הנחה 2: א' מעלה טענה על הנושא
מסקנה: הטיעון ש-א' העלה נכון
שימושים שגויים של טענת הפנייה לסמכות כוללים כל שימוש של הטענה בתור טענה להוכחה לוגית בוויכוח כדי לבטל הוכחות אחרות ולנסות לשכנע את הטוען להתיישר עם עמדת גוף בעל הסמכות. הטיעון מתבסס על ההנחה כי גופי סמכותי טועה פחות מהדיוט בתחום תוך התעלמות מכך שגם גופים בעלי סמכות יכולים לטעות ולפסוק לא נכון בעקבות נפילה לטעות, הטעיה, חוסר יושר ובעיות אחרות. על כן, טיעון הפנייה לסמכות אינו טיעון אמין וחזק כדי לבסס מסקנות ולפיכך הוגים אנטי-סמכותניים טוענים כי אינו יכול להוות מקור להסתמכות על גופים סמכותניים.
הוגים אנטי-סמכותניים רבים לא מסבירים את אנטי-סמכותנות בתור טענה השוללת את אמינות הגופים הסמכותניים אלא בתור תנועה האומרת כי אין סמכות כוללת וקבועה הסמוכה לקבל החלטות בענייני העולם. תפיסה זו נובעת מהאמונה כי על מנת לקבל החלטה אדם צריך לשמוע תפיסות עולם ממומחים רבים ומתחומים שונים ומאחר שאין אדם או גוף המסוגל להחזיק את כל הידע בעולם במוחו לא יכולה להיות סמכות בלעדית לקבלת החלטות.
לאחר מלחמת העולם השנייה החלה התחזקות של תנועות אנטי-סמכותנות, בין היתר בשל חוסר האמון בממסד, שהמשטרים הפשיסטים הותירו בציבור, וכן בשל החשש ממלחמת עולם שלישית בעקבות התחמשות המעצמות במלחמה הקרה. אנטי-סמכותנות גם נקשרת עם תרבויות נגד שונות במערב במאה ה-20, כמו דור הביט בשנות ה-50, ילדי הפרחים בשנות ה-60 ותרבות הפאנק בשנות ה-70.
LHS 3003
LHS 3003, נקרא גם GJ 3877, הוא ננס אדום הממוקם בקבוצת הכוכבים נחש מים במרחק של 20.9 שנות אור (6.4 פארסק) ממערכת השמש. לכוכב בהירות נראית מדרגה 17.141 והוא בעל סיווג ספקטרלי של M7V.
עונת 2004 בליגת העל הרוסית בכדורגל
עונת 2004 בליגת העל הרוסית הייתה העונה השנייה של הפרמייר-ליג הרוסי במתכונתו החדשה והעונה ה-13, מאז 1991. העונה שוחקה מ-12 במרץ ועד ה-12 בנובמבר 2004. לוקומוטיב מוסקבה זכתה באליפות הליגה הרוסית, כשקריליה סובייטוב סמרה סיימה כסגנית האלופה לראשונה בתולדותיה ובהישג שנחשב להישג השיא של הקבוצה.
אלכסנדר קרז'אקוב מזניט סנקט פטרבורג הוכתר כמלך השערים של העונה לאחר שהבקיע 18 שערים. בסיכום העונה הודחו מהליגה קובאן קרסנודאר ורוטור וולגוגרד. במקומן העפילו טרק גרוזני וטום טומסק.
הסופר קאפ הרוסי
משחק הסופר קאפ הרוסי 2004 הפגיש בין אלופת רוסיה 2003 צסק"א מוסקבה ומחזיקת הגביע הרוסי בכדורגל 2003/2004 ספרטק מוסקבה. המשחק נערך ב-7 במרץ 2004 בRZD ארנה, שאז נקרא אצטדיון לוקומוטיב.
הבני שחור לחי
הבני שחור לחי (שם מדעי: Agapornis nigrigenis) הוא מין של הבני. מין זה אנדמי לאזור קטן יחסית בדרום מערב זמביה.
שימור
מין זה רשום כמין בסכנת הכחדה, האוכלוסייה שלו נמצאת בירידה עקב אובדן בתי גידול. הסיבה לאובדן היא התייבשות הדרגתית של גופי מים, הבצורות, שיטות החקלאות, ציד ומחלות. כרגע יש רק בין 2500 ל-10,000 פרטים בוגרים. עם זאת ישנם תוכניות לשימור המין בשמורות טבע.
תזונה
המזון העיקרי של המין הוא זרעי דשאים ועשבים, אבל לעיתים גם ירקות וזחלי חרקים.
כדורגלן השנה ברוסיה (ספורט אקספרס)
כדורגלן השנה ברוסיה הוא פרס שנתי הפרס המוענק לשחקן הטוב ביותר של העונה ברוסיה, אשר נקבע על פי משאל בקרב השחקנים של כל אחת מקבוצות ליגת העל הרוסית.
הפרס מוענק על ידי העיתון "ספורט אקספרס" מאז 1991.ב-1991 נערכה אליפות ברית המועצות האחרונה והזוכה הראשון של הפרס היה קשר צסק"א איגור קורנייב. מאז 1992, נערכת אליפות רוסיה.
כתוצאה מסקר שנערך עם סיום עונת 1992, השחקנים הצביעו לטובת שחקנה של ספרטק מוסקבה, איגור לדיאחוב, שעקף רק בשתי נקודות את חברו לקבוצה ויקטור אונופקו, שזכה עונה לאחר מכן בפרס. הזר הראשון שזכה בעונת 2005 היה קשר צסק"א דניאל קרבאליו. בעונת 2011/2012 הסקר נערך בעקבות תוצאות שנת 2011.
בעונת 2013/2014, לא נערך משאל בין השחקנים והפרס לא הוענק, אך מאז עונת 2014/2015 מוענק מדי שנה.
לפי מועדונים
חלוקת פרס כדורגלן השנה לפי מועדונים.
מרגריט ברן
מרגריט ברן (בצרפתית: Marguerite Bernes; 30 בספטמבר 1901 באלג'יריה – 13 באפריל 1996) הייתה נזירה צרפתייה שהוכרה כחסידת אומות העולם לאחר שהצילה יהודים במלחמת העולם השנייה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
מרגריט ברן נולדה באלג'יריה להורים צרפתים וגדלה במרסיי, לשם עברה עם משפחתה בגיל 5. היא למדה משפטים וסוציולוגיה. בגיל 27 הצטרפה ל"חברת בנות הצדקה" שנוסדה על ידי סן וינסן דה פול בשנת 1633. בשנת 1933 הגיעה לרומא, למנזר סן ג'יאקינו שם שימשה כעוזרת לאם המנזר. מרגריט הייתה זו שניהלה בפועל את ענייני המנזר עקב גילה המתקדם של אם המנזר.
במהלך מלחמת העולם השנייה, תוך סיכון עצמי ניכר, הצליחה להחביא במנזר יהודים ואיטלקים נרדפים, ולהציל בכך חיי יהודים רבים.
בספטמבר 1943, לאחר שהגרמנים כבשו את רומא, עזבו אניטה פינצי וילדיה את ביתם. אניטה פנתה למנזר סן ג'יאקינו. הנזירה מרגריט העניקה להם מקום מסתור במנזר, בחדר אותו חלקו עם פליטים יהודים נוספים. היא גם הסתירה יהודים ואיטלקים נוספים שנרדפו על ידי הגרמנים במגדל הפעמונים של כנסייה סמוכה. מרגריט סיפקה מזון לכל המסתתרים ועשתה כמיטב יכולתה למלא את צורכיהם. מרגריט ראתה כחובתה לעזור ליהודים לשמור על מנהגיהם הדתיים גם במהלך הסתרתם במנזר.
הגרמנים היו מודעים לכך שיהודים רבים מסתתרים בקרבת המנזר וחיפשו בקביעות במנזרים ובכנסיות הסמוכים. מרגריט והנזירות האחרות היו מודעות לסכנה אך תחושת החובה והצדק גרמו להן להמשיך ולסכן את חייהן על מנת לתמוך בנרדפים שפנו אליהן לעזרה. בזמן שמשפחת פינצי הגיעה למנזר, עצרו הגרמנים כומר אשר הואשם בהסתרת יהודים במנזר סמוך וגזרו עליו עונש מוות כאזהרה לכל האחרים.
לאחר שמלשין סיפר לגרמנים כי יהודים מקבלים מחסה במנזר, הגסטפו פרץ פנימה ועצר כמה מהאנשים שהסתתרו. מעטים, כולל ילדי משפחת פינצי, הצליחו להמלט, ומרגריט מצאה להם מקום מסתור במנזר אחר.
רוזטה סרמונטה, יהודייה ילידת איטליה, ברחה מהגרמנים באביב 1944, והתקבלה בחום על ידי מרגריט, שאותה הכירה דרך חבר קתולי. מרגריט שיכנה אותה בחדר גדול עם פליטים אחרים, עזרה לה להסתגל לחיים במנזר, ואיפשרה לה ללמוד בבית הספר של המנזר ללא תשלום.
לאחר המלחמה
מרגריט ברן נשארה ברומא עד שנת 1953, ולאחר מכן עלתה לישראל לירושלים ונהייתה לאם מנזר סן וינסנט בשכונת עין כרם, ששימש גם כבית לילדים עם פיגור שכלי. היא זכתה בתואר "יקירת ירושלים" על תרומתה לרווחתה ולפיתוחה של ירושלים.
על אף שהייתה ידועה בירושלים, ברן מעולם לא הזכירה את מעשיה בתקופת השואה, מתוך אמונה שרבים אחרים היו ראויים יותר ממנה להכרת התודה של העם היהודי. מרגריט סיפרה:
משפחת פינצי שמרה על קשר הדוק עם הנזירה מרגריט וגם ביקרה אותה בירושלים.
הכרה והנצחה
ב-15 באוגוסט 1974 הכיר יד ושם במרגריט ברן כחסידת אומות העולם וניטע עץ לכבודה בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים. משנת 2009 פעילותה מונצחת גם באיטליה בעיר פדובה בגן חסידי אומות העולם שהוקם שם – "Giardino dei Giusti del Mondo" בפדובה. במנזר סנט וינסנט בעין כרם ירושלים הוקמה פינת הנצחה לזכרה. לצד תמונתה נקבעה לוחית "חסד אחרון" לחסידי אומות העולם ששמו נפשם בכפם להצלת יהודים בשואה.
סיפורה של מרגריט ברן כחסידת אומות העולם בתקופת השואה נחקר במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב).
טמרין משופם
טמרין משופם (שם מדעי: Saguinus mystax) הוא מין של פרימט מסוג טמרין. תפוצת טמרין זה הוא בברזיל ובפרו.
מיון טקסונומי
למין זה בין 1 ל-3 תת-מינים. ישנם חוקרים המכלילים במין זה את הטמרין אדום-שיער כתת-מין ולא כמין נפרד. ישנו תת-מין פלוטו (Saguinus mystax pluto) אשר יש חוקרים המחשיבים אותו כמין נפרד. בערך זה אנו נלך לפי החוקר קולין גרובס אשר שייך את פלוטו כתת-מין של הטמרין המשופם וכמין נפרד את טמרין האדום שיער. קיימים שני תת-מינים: בנוסף, ב-1981 התגלתה אוכלוסייה נפרדת בצפון בוליביה אשר ייתכן כי הוא תת-מין של טמרין משופם או של טמרין לבן-שפתיים או שייתכן והוא אב קדמון משותף של שני המינים האלו.
תיאור
צבע שני תת-המינים הוא חום-שחור מלבד שערות אפורות בגב וצבע לבן מסביב לפה, לעיניים, לאוזניים ולעיתים באזור איברי הרבייה. ההבדל בין שני תת-המינים הוא שלמין המשופם כל הזנב בצבע חום-שחור ולתת המין פלוטו יש כתם לבן בקצה הזנב.
מזון
טמרין זה כמו שאר מיני הטמרין אוכל חרקים, פירות ותפליטי עצים. את המין הזה טורפים נחשים (בעיקר בואה ואנקונדה), עופות דורסים (בעיקר ממשפחת הבזיים) ופרטים קטנים ממשפחת החתוליים.
מחזור החיים
הנקבה השלטת מתעברת כל 11 עד 20 חודשים. לאחר הריון של 140 עד 150 יום נולדים תאומים לא זהים. בניגוד לשאר מיני הטמרין, במין זה הנקבה מטפלת בגורים לאחר לידתם ולא הזכרים. הנקבות מגיעות לבגרות מינית לאחר 17 חודשים והזכרים לאחר 18 חודשים.
מין זה חי 20 שנה.
תפוצה
גודל הקבוצות הוא בין 5 ל-8 פרטים. שטח התפוצה הוא בין 250 ל-470 דונם (שטח לא ודאי) וצפיפות הפרטים הוא בין 30 ל-44 פרטים לק"מ2 תלוי באזור.
מקום מחיה
תת מין זה חי ביערות גשם ראשוניים ומשניים עד לגובה של 600 מטר מעל לגובה פני הים.
מצב שימור
כלל האוכלוסייה יציבה מלבד תת-מין פלוטו שאוכלוסייתו פוחתת, אולם כל תת-המינים אינם נמצאים בסכנה.
אינטליגנציית הנחיל
אינטליגנציית הנחיל (באנגלית: Swarm intelligence) הוא מונח שטבעו לראשונה ב-1989 ג'ררדו בני וג'ינג וואנג המתייחס למערכות בטבע ולמערכות מלאכותיות, המורכבות מפריטים רבים, שמאורגנים באופן עצמי, כאשר ההתנהגויות הקולקטיביות של הפריטים הרבים בקבוצה, נובעות מהאינטראקציות של הפרטים זה עם זה ועם סביבתם. דוגמאות למערכות בהם מתקיימת אינטליגנציית הנחיל כוללות: קן נמלים מושבת טרמיטים, להקות דגים, להקות ציפורים, ועדרי יונקים.
חוף התופים
חוף התופים הוא שמו הלא רשמי של קטע החוף הדרומי ביותר ברצועת החוף בעיר תל אביב הנמצא צפונית למתחם הדולפינריום (אשר נכון למאי 2015, מיועד להריסה ולבניית בנייני מגורים). שמו הרשמי של החוף הוא "חוף אביב".
השם "חוף התופים" השתרש בעקבות להקות של מתופפים שבמשך כעשרים שנים היו ועדיין מתקבצים לתופף יחדיו בקצב אחיד, מדי יום שישי, משעות הצהריים ועד לאחר השקיעה. לחוף היו מגיעים מבקרים רבים אחרים בימי שישי לבילוי מגוון וייחודי באופיו, שכן התופעות בחוף ייחודיות לו ואין אף חוף נוסף אחר במדינת ישראל שבו קיימות התרחשויות דומות. מבנה החוף אף הוא שונה מהרגיל, כאשר ישנו שובר גלים היוצא מהיבשה לתוך הים ובמקביל לים ישנה מסלעה משופעת ברוחב של כ־20 מטרים. החיבור בין המסלעה לשובר הגלים יצר רחבה מוגדרת עד לקו המים, שבה נהגו המבקרים לשהות מלבד השהייה על המסלעה ושובר הגלים עצמו. במשך השנים הגדירה עיריית תל אביב את החוף כמותר לגולשי הגלים וכפועל יוצא ניתן לצפות בגולשים בחוף לעיתים קרובות המשתמשים בגלשנים מסוגים שונים כמו גלשני גלים וגלשני רוח.
להקות המתופפים
מידי אחר הצהריים של יום שישי מגיעות לחוף להקות של מתופפים ומתקבצות לתופף יחדיו בקצב אחיד. כיום מספר המתופפים קטן יותר ממה שהיה בעבר. המתופפים מתופפים על תופי דג'מבה, ודרבוקות, ולרוב משולבת נגינה בגיטרות וחלילים, שירה וריקוד.
הבילוי בחוף
מלבד מבקרים אקראיים, בחוף התופים ביקרו רבים דרך קבע בימי שישי, אפשרויות הבילוי היו מגוונות מאוד וכללו הנאה מצלילי להקת התופים שהתאספה, מריקודים ושירה, מהים עצמו, מהאוויר המגיע ממנו, מטבילה בו, מטיול על שובר הגלים במעבר מסלע לסלע, ממשחקי "מטקות" ומאמנים רבים שהיו מגיעים באופן עצמאי וללא כל בקשת תמורה כמו אמני "ג'אגלינג" ולהטוטני אש בשעות בין הערביים. כל האפשרויות האלה נמצאו בשטח מאוד קטן על החוף עצמו בצמוד לשובר הגלים ועל שובר הגלים עצמו והמסלעה שעל החלק המזרחי המקביל לחוף. לעיתים קרובות הבאים לחוף פרסו בדים ("לונגים"- בדים שהובאו או יובאו מהמזרח ובעיקר מהודו) על החול וישבו עליהם. שתיית בירה לבנה הייתה נפוצה בקרב שוהי החוף וגם עישון מריחואנה היה מחזה נפוץ יחסית לכל מקום ציבורי אחר.
האווירה בחוף
בחוף האווירה כפי שנתפסה על ידי רבים הייתה אווירה מיוחדת של חופש, פתיחות ורוחניות. ואף של פסטיבל. רבים מהמבקרים היו צעירים אשר טיילו במזרח הרחוק ובהודו בפרט וחזרו עם שפע רוחניות, תפיסה אחרת ולעיתים עם סגנון מראה מסוים, ניתן לומר "שאנטי" או "פריקי". חלק מהמבקרים ראו בביקור השבועי בימי שישי כהקדמה מסורתית לכניסת השבת וחלק אף לקבלת שבת אלטרנטיבית. כמו כן, האווירה הייתה מאופיינת בקבלת האחר, כל אחד באשר הוא, ללא קשר למינו, מוצאו, גילו, כיצד ביטא את רוחניותו או ממשיותו וכיוצא בזה.
המחלוקת על הבנייה בסמוך לחוף
ביוני 2015 הותקנה גדר מתכת לאורך כל החלק העליון של המסלעה ובהמשך גם על שובר הגלים שיוצא לים ועד לחלק שבו מתחיל קו המים. הגדר בודדה את הרצועה העליונה שבה נוהגים המתופפים לשהות בשנים האחרונות, לאחר חילופי דברים עם סגנית ראש העיר הוחלט להוריד את קטע הגדר העליון שלאורך הרצועה (כ-100 מטרים) ולהשאיר רק את קטע הגדר שעל שובר הגלים הנכנס לים וזאת כך נטען, מחשש לטביעה במים במעבר לשובר הגלים. קיים חשש בין המתופפים שלא יאפשרו להם להמשיך במסורת וחלקם אף התחיל במחאה מסוימת בדמות יצירת חולצות טי-שירט שעליהם כתוב: "לא ניתן לסגור את חוף התופים בדולפינריום" וכן במחאה על קיר הפייסבוק של עיריית תל אביב-יפו. הריסתו של מתחם הדולפינריום והבנייה בו עתידה להתחיל בשנים הקרובות.
אברהם וינשל
אברהם וֶיְנְשַל (27 בדצמבר 1893 – 11 בינואר 1968) היה משפטן ביישוב ובתקופת המדינה, יושב ראש לשכת הסתדרות עורכי הדין בישראל, חבר אספת הנבחרים ואזרח כבוד של חיפה.
קורות חיים
וינשל נולד בקווקז, באזור שבשנות האלפיים הוא שטח אזרבייג'ן, לקרולינה וד"ר זאב וינשל, ממייסדי הליגה למלחמה בשחפת בחיפה ומנהל בית החולים תימנעה. אחיו היה יעקב וינשל ובן דודו לב לנדאו, זוכה פרס נובל לפיזיקה.
למד משפטים בגרמניה ובשווייץ, וקיבל תואר דוקטור למשפטים ב-1916. במקביל לעבודתו המקצועית התמסר לפעילות ציונית, ובשנת 1920 נשא את זינה (לבית שלמה קבש ולאה מבית בבקוב), עלה לארץ ישראל, השתקע בחיפה והיה מראשוני עורכי הדין העבריים בעיר. במלחמת העצמאות שכל את בנו (1927–1948), חייל בחיל התותחנים.
עבודתו המשפטית
וינשל עסק רבות במשפטי קרקעות שונים כמו גם ניהול משא ומתן על רכישתן באופן עצמאי (כאדמות חניתה שנקנו בידי אחיו אליעזר וינשל). וינשל היה יועץ משפטי של גופים כלכליים גדולים, בהם ממגורות דגון, שבהן שימש דירקטור וחברת הכשרת היישוב שעסק בשירותה ברכישת קרקעות בגליל. ב-1931 מונה ליועץ המשפטי של עיריית חיפה, ושימש בתפקיד זה שנים רבות.
היה ממייסדי אגודת עורכי הדין העבריים בחיפה וראש לשכת הסתדרות עורכי הדין בישראל (אחד הגופים שקדם ללשכת עורכי הדין בישראל).
פעילותו הפוליטית
השתתף בוועידת היסוד של הסתדרות הסטודנטים הציונים "החבר" והיה לאחד ממנהיגיה.
ב-1925 היה בין מקימי המפלגה הרוויזיוניסטית בארץ ביחד עם אחיו יעקב, בנימין זאב פון וייזל, ישראל בנימין רוזוב וארתור קסטלר. וינשל עמד בראש אגודת "זכותנו" שקמה ב-1926 במטרה להגן על זכויות היהודים, תושבי ארץ ישראל, מפני קיפוח מצד השלטון.
בסוף שנות השלושים עזב בשל חילוקי דעות את ההסתדרות הציונית החדשה (הצ"ח), הצטרף להנהלת תנועת "בני-חורין" והגיש בשמהּ לממשלת בריטניה תזכיר המוקדש לפתרון בעיית ארץ ישראל. במלחמת העולם השנייה דרש להקים חזית לאומית אחידה, להקים מורשון יישובי ולהכניס שיטת בחירות אזוריות במקום בחירות יחסיות המפצלות את הצבור. הרעיון נתקל בהתנגדות מפלגות שונות שראו בהקמת חזית לאומית אחידה סוף לדרכן העצמאית.
באוגוסט 1947 נעצר בידי השלטונות הבריטיים על פעילות פוליטית, והוחזק 40 יום במעצר במחנה המעצר בלטרון.
עיסוקו בעיתונות
ב-1916 היה עורכו של העיתון הלאומי היהודי "ההתעוררות" (Das Erwachen), שבו השתתפו טובי הסופרים היהודים. וינשל היה חבר מערכת "המבשר ליהודי קווקז" (בשפה הרוסית), שאביו היה עורכו, ופרסם בו שורת מאמרים המוקדשים לבעיות ההתיישבות העברית בא"י.
ב-19 בפברואר 1926 ייסד את עיתון "הצפון", שהיה המקומון הראשון בארץ ישראל (על אף שווינשל ייעד אותו גם לידיעות כל ארציות) והעיתון הרוויזיוניסטי הראשון בארץ ישראל. העיתון ייצג אמנם את דעות התנועה, אך האחים וינשל היו בעליו ולפחות בתחילה הם נזהרו מכתיבת דעות אלו. הוא הופיע תחילה כשבועון, ואחר כך כדו-שבועון עד לסגירתו ב-14 באוגוסט 1927 אחרי 99 גיליונות. העיתון היה הראשון בעל מדור ספורט מקיף. כיאה לעיתון רוויזיוניסטי המדור תקף את הפועל.
בשנת 1926 הקים עם ארתור קסטלר סוכנות ידיעות בחיפה.
ב-1936 חזר וינשל לנהל שבועון; הפעם את הירדן עיתונה הרשמי של התנועה. העיתון נסגר על ידי השלטונות הבריטיים.
על שמו רחוב בחיפה.
גליזה 784
גליזה 784 (נקרא גם LHS 3531) הוא ננס אדום בעל סיווג ספקטרלי של M0V הממוקם בקבוצת הכוכבים טלסקופ במרחק של 20.2 שנות אור (6.20 פארסק) מכדור הארץ. לכוכב בהירות נראית מדרגה 7.966.
מופת (צה"ל)
מופת (לשעבר מופ"ת) היא יחידה מטכ"לית באגף כוח האדם בצה"ל, האמונה על הטיפול בחיילי צה"ל בתחומים שונים. מופת מיישמת את מדיניות צה"ל בתחומי השכר, הגמלאות, רווחת הפרט והיחידות ומגבשת ומממשת את מדיניות תהליך הפרישה ושערי היציאה מצה"ל. בנוסף, מובילה מערך שירות מתקדם לפרט למימוש זכויותיו לאורך שירותו בצבאי בחובה, בקבע, במילואים ובגמלאות. כל זאת תוך שותפות בעיצוב המדיניות בתחומי הטיפול באנשים. יחידת מופת כפופה לחטיבת הפרט (רמ"ט אכ"א) והיא תחת פיקוד אגף כוח האדם (ר' אכ"א) במטה הכללי. מפקד היחידה הנוכחי הוא אלוף-משנה אייל יוסיפסקו.
מבנה ארגוני
יחידת מופת אחראית על התחומים הבאים: בנוסף, ענף תוא"ר - מהווה אינטגרטור לתהליכים חוצי ארגון. אחראי על תוכנית העבודה, או"ש, בקרה, משאבים, תקשוב, נושאי מאקרו כלכלה ושירותי מס הכנסה. תחת מפקדת מופת כפופה מנכ"לית חבר.
היסטוריה
פעילותה החלה עוד בימי המחתרות טרם קום המדינה, תחת אגף הכספים (אכ"ס).
היחידה טיפלה בתשלומים לפרט עבור אוכלוסיות משרתי הקבע, גמלאים מקבלי קצבה, חיילי החובה, עובדי צה"ל, משפחות משרתי מילואים (בחירום), ובעלי רכב אזרחי מגויס.
כמו כן טיפלה היחידה ביחידות התשלומים הפרוסות (יחת"ש), שהיו אמונות על כרטיסיות נסיעה לחיילים, גביית קנסות, שלמייה, ועוד. היחידה הייתה כפופה לראש אכ"א במטכ"ל.
בשנת 1995, כחלק משינוי מבנה ארגוני והקמת חטיבות באכ"א, הוקמה חטיבת הפרט, ומנהל התשלומים הוכפף אליה.
בשנת 2000 הוקם "המרכז לשירות הפרט", בתוך מחלקת הפרט באכ"א - כשינוי תפיסת הטיפול בפרט בצורה מרוכזת.
בשנת 2006 הוקמה יחידת מופת כמיזוג של שלוש יחידות: מת"ש, מרכז השירות לפרט, ומנהל הפרישה (האמון על ליווי הפורשים מצה"ל). האיחוד הביא לשינוי תפיסה מנהלי מהותי בתחום הטיפול באנשים. שכן מת"ש היה גוף ריכוזי, ועם האיחוד החלו תהליכי ביזור לסגלי משאבי האנוש ביחידות מתוך כוונה להיטיב עם הפרט ולבצע בקרה מיטבית.
כריסטיאן, דוכס בראונשווייג-לינבורג
ביוגרפיה
כשפרצה מלחמת שלושים השנים הוא הצטרף, עם הדוכס פרידריך מהולשטיין, לצד של הקיסר, הפך לקולונל של כוחות החוג הסקסוני התחתון וביקש במיומנות רבה לשמור את זירת המלחמה רחוקה משטח הבישופות ככל האפשר; למרות זאת בשנת 1623 כבשו הכוחות הקיסריים תחת גנרל טילי את נחלותיו. כאשר אצילים מסכסוניה התחתונה התכוננו להגן על עצמם, כריסטיאן התפטר מתפקידו כקולונל החוג. רק בשנת 1629, כאשר התקבל צו ההשבה, הוא הצטרף לאמונה הפרוטסטנטית.
הוא מת ב-8 בנובמבר 1633.
כיתתנו בלילה צועדת
כיתתנו בלילה צועדת הוא שיר שנכתב ב-15 במאי 1948 על ידי אברהם ברוידס והולחן בידי מרק לברי. לחן נוסף חיבר יואל ולבה. הלחן של לברי הוא חלק מהמארשים של תזמורת צה"ל.
על יצירת השיר סיפר לברי לחוקרת הזמר העברי ציפי פליישר:
לשיר ארבעה בתים, עם פזמון חוזר הפותח את השיר ונכלל גם לאחר הבית השני והבית הרביעי. בכל בית ארבע שורות בחריזה מסורגת. עיקר בתי השיר עוסקים בכיתת חיילים דרוכה לקרב, ורק בבית האחרון משתנה אופי השיר, במילים" "יֵשׁ אַחַת אֵי שָׁם בַּמּוֹלֶדֶת / אֲשֶׁר אֲהַבְנוּהָ כָּל כָּךְ".
השיר פתח שנים רבות את שידורי גלי צה"ל עד שהוחלף בשנת 1963 במארש צה"ל של יואב תלמי.
פריזירו ארנה
פריזירו ארנה (גרמנית: Prezero-Arena; קודם לכן, ריין-נקר ארנה) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר זינסהיים שבגרמניה, ומכיל 30,164 מקומות ישיבה. האצטדיון משמש את קבוצת הכדורגל הופנהיים מהבונדסליגה.
האצטדיון נבנה במטרה להחליף את אצטדיונה הקודם של הופנהיים, אצטדיון דיטמאר הופ, אשר לא עומד בתקני הבונדסליגה. האצטדיון תוכנן על ידי משרדי האדריכלים היים מבל וזאטלר אירופה, בנייתו עלתה כ-60 מיליון אירו והוא נחנך ב-24 בינואר 2009. המשחק הראשון שהתקיים באצטדיון נערך ב-31 בינואר 2009 בין הופנהיים לאנרגי קוטבוס.
האצטדיון אירח מספר משחקים במסגרת מונדיאל 2011 לנשים שנערך בגרמניה.
אמנה ח'אנום קזוויני
קורות חייה
אמנה ח'אנום קזוויני נולדה בשנת 1787 למשפחה של אנשי דת. היא הייתה בתם של השייח' סייד מוחמד עלי קזוויני (בנו של סייד חוסיין קזוויני) ופאטמה (בתו של סייד מוחמד מהדי בחר אל-עולום). סביה וגם אחיה, עבד אל-והאב קזוויני (אביו של עלאמה קזוויני) היו משפטנים ומלומדים מפורסמים.
בגיל 17 נישאה אמנה ח'אנום קזוויני למולא מוחמד סאלח ברע'אני, והמשיכה את לימודיה באגף הנשים במדרסה של בעלה (מדרסה סאלחיה). מלבד לימודי קוראן וחדית', אמנה למדה גם פילוסופיה, מיסטיקה ומשפט. לאחר שלמדה אצל גדולי העולמא וקיבלה את האסמכתא, שהגיעה לדרגת האיג'תהאד, הקימה מוסד ללימודי דת לומד בקזווין ולאחר מכן בכרבלא. לאמנה ח'אנום נולדו שלושה ילדים: שתי בנות (פאטמה ומרדיה) ובן.
קזוויני חיברה קצידה ארוכה בת ארבע מאות ושמונים בתים, המסופרת מנקודת מבטה של זינב בנת עלי במהלך קרב כרבלא ועד נפילתה בשבי.
תנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה
תנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה (בפולנית: Polski ruch oporu w czasie II wojny światowej) הידועה גם בשם "המחתרת הפולנית" הייתה שם כולל לקבוצות לוחמות שונות אשר פעלו בפולין בתקופת מלחמת העולם השנייה כנגד כוחות הצבא הגרמניים.
ההתנגדות המחתרתית הפולנית במלחמת העולם השנייה פעלה ממועד התמוטטות הצבא הפולני הסדיר בשנת 1939 ועד ינואר 1945 עת הייתה פולין נתונה לכיבושו של הצבא האדום. הארגון הלוחם הגדול ביותר במחתרת הפולנית היה הארמייה קריובה ("צבא המולדת"), ארגון ששיקף את הלך הרוח המרכזי בציבור הפולני ונטה אחר הממשלה הפולנית הגולה. ארגון זה מנה ב-1944 כ-250 עד 350 אלף חברים. לצד הארמייה קריובה פעלו תנועות נוספות: ארמייה לודובה ("צבא העם") ופ.א.ל. שהיו בעלת גוון קומוניסטי, ו-נ.ס.ז., שהייתה בעלת גוון ימני לאומני קיצוני (וכן התנועות היהודיות שלחמו במרד גטו ורשה - הארגון היהודי הלוחם וארגונים נוספים).
במהלך 1943, עם התקרבותו של הצבא האדום לגבולות פולין והחשש כי מטרתו של סטלין היא להקים משטר בובות קומוניסטי (כפי שאכן קרה בלובלין אשר נכבשה על ידי הרוסים ביולי 1944), בנתה הארמייה קריובה את כוחותיה לקראת התקוממות כללית ברחבי פולין. תוכניתם של אנשי הארמייה קריובה הייתה להכות בגרמנים הנסוגים, ועם בוא הצבא האדום לקבלו לא כצבא משחרר, אלא ככוח סיוע. תוכנית זו זכתה לשם הקוד מבצע סופה. במסגרת המבצע החלו בשנת 1944 אנשי המחתרת הפולנית במלחמה בגרמנים בערים שונות, אליהן התקרבו כוחות הצבא האדום.
יחס המחתרות ליהודים
רוב רובה של האוכלוסיה הפולנית היה בעל יחס אנטישמי עמוק כלפי היהודים, עוד לפני המלחמה. גם תוך כדי הלחימה בגרמנים יחס זה לא השתנה. חלק קטן מתוך חברי המחתרות סייעו ליהודים. מחתרת ז'גוטה היתה ארגון יהודי-פולני שקם ב-1942 וסייע למעט היהודים שנותרו בחיים בשלב זה להסתתר. אלפי יהודים שרדו בזכות פעילות הארגון שכללה מתן תמיכה כספית, זיוף מסמכים ועוד. עם זאת חבריו היו נתונים לסחטנות ונאלצו להסתיר את מעשיהם מהחברה הפולנית, שלא ראתה בעין יפה את הסיוע ליהודים.
ארמייה לודובה סייעה לרוב ליהודים, אם כי גם מבין שורתיה היו חברי מחתרת שרצחו יהודים.
היבט זה בא לידי ביטוי בדבריה של חסידת אומות העולם וחברת ארגון ז'גוטה, אירנה סנדלר, כי בימי מלחמת העולם השנייה היה פשוט יותר להסתיר טנק מתחת לשטיח מלהחביא ילד יהודי בבית. בשונה מכמה מדינות אחרות, אף ארגון מחתרת פולני לא לא הגדיר את הסיוע ליהודים כחלק מהמאבק בכובש הנאצי, ובחלק משמעותי מהחוגים מחתרתיים המצב היה הפוך: רדיפת היהודים נתפסה כמעשה פטריוטי ראוי לשבח.
מרד ורשה
ביולי 1944 התקרב הצבא האדום לוורשה, וחנה על גדת הוויסלה. מפקד הארמייה קריובה, הגנרל תדיאוש בור קומורובסקי הורה לאנשיו, ב-1 באוגוסט 1944 לתקוף את כוחות הצבא הגרמנים. במהלך החודשים אוגוסט וספטמבר 1944 לחמו אנשי הארמייה קריובה בגרמנים, אשר היו עדיפים במספרם ובחימושם, בעוד הצבא הרוסי עומד מנגד. סטלין אף מנע שימוש בשדות תעופה למטרת הצנחת אספקה ללוחמים על ידי בעלות הברית המערביות.
הלחימה בורשה הייתה נואשת. הלוחמים נלחמו מבית לבית, ורבים היו מקרי הגבורה וההקרבה. לאחר 63 ימי לחימה ב־2 באוקטובר דוכא המרד על ידי הגרמנים. בהסכם הכניעה נקבע כי לוחמי המחתרת שייכנעו יקבלו מעמד של שבויי מלחמה. למרות הסכם הכניעה, הגרמנים פגעו בצורה קשה באוכלוסייה האזרחית והחריבו את העיר כליל. מאות אלפים מתושבי ורשה נרצחו ורבים נשלחו למחנות עבודה.
התנגדות יהודית
ארגונים יהודים לוחמים הוקמו על אדמת פולין. מצבם של היהודים היה קשה ביותר. הם היו מבודדים בגטאות ובמחנות העבודה, ונמנע מהם קשר עם האוכלוסייה הכללית. הארגון היהודי הלוחם היה אך אחד מכמה ארגונים מזוינים שפעלו בגטאות. מרד גטו ורשה, באפריל 1943, היה הפעולה הגדולה ביותר וההירואית של ארגונים אלו. מרידות בגטאות נערכו אף בקרקוב, ברודי, צ'נסטוחוב, בנדין, ביאליסטוק ווילנה.
ככלל היה יחסם של אנשי הארמייה קריובה למרידות היהודים עוין עד אדיש. בהוראת הממשלה הפולנית הגולה סופק מעט נשק ללוחמים היהודים, אך הוראה זו נתקלה בהתנגדות של לוחמי הארמייה קריובה בשטח, וכמעט שלא יצאה אל הפועל. עם זאת נעשו על ידי אנשי הארמייה לודובה ניסיונות לסייע ללוחמים היהודים. ברוב המקרים לחמו היהודים לבדם. בעיתונות המחתרת הפולנית הופיעו לעיתים מאמרים אנטישמיים. כך למשל, נכתב בעיתון "פולסקה" (Polska) ב-2 בינואר 1943:
בינואר 1945 נכבשה פולין כולה על ידי הצבא האדום וההתנגדות הפולנית המאורגנת כבר לא הייתה קיימת. ב-19 בינואר הודיעה הארמייה קריובה על התפרקותה. במועד זה לערך התאחדה הארמייה לודובה עם הצבא הסדיר הקומוניסטי הפולני שלחם כיחידה פולנית בתוך הצבא האדום.
ולדימיר נובק
ולדימיר נובק (בצ'כית: Vladimír Novák; נולד ב-30 באפריל 1947) הוא צייר צ'כי.
ביוגרפיה
נובאק נולד בלוני שבצ'כיה ולמד באקדמיה לאמנויות יפות של פראג. הוא חבר בקבוצת האמנות "15/12: מוטב מאוחר מאשר לעולם לא". הוא מתגורר בפראג ובמילאנו, ונשוי לסופרת האיטלקייה סרינה ויטלה.
בערך באמצע שנות השמונים, ציוריו של נובק נעשו רדיקליים יותר, עברו מיצירות שלווה לביטויים אגרסיביים וצבעוניים של רגש מרוכז, במקביל להופעתו של גל חדש באמנות הצ'כית.
ולדימיר נובק לקח חלק בתערוכות יחיד וקבוצתיות רבות. המפורסמות ביותר היו התערוכות "אדם ברוח" באולם משחקי הכדור בגנים המלכותיים של מצודת פראג ב-1999 בגלריה לאמנות מאנס בפראג ב-2005.
תיאופילוס השלישי מירושלים
תיאופילוס השלישי מירושלים (ביוונית: Θεόφιλος Γ΄ Ιεροσολύμων; נולד ב-4 באפריל 1952) הוא הפטריארך של הכנסייה היוונית אורתודוקסית בירושלים. תוארו הרשמי הוא "פטריארך עיר הקודש ירושלים וכל ארץ ישראל, סוריה, ערב, עבר הירדן, כנא שבגליל, וציון הקדושה".
תולדות חייו
תיאופילוס נולד במסניה, בדרום מזרח הפלופונסוס ביוון בשנת 1952. שם נעוריו היה איליאס ייאנופולוס (Ηλίας Γιαννόπουλος). בשנת 1964 הוא עקר לירושלים והחל ללמוד בבית הספר של הפטריארכיה. הוא סיים לימודיו התיכוניים בשנת 1970 ובאותה שנה מונה לנזיר בכנסייה. שמו החדש, תיאופילוס, נקבע על ידי הפטריארך בנדיקטוס. הוא שימש כארכידיקון לפטריארך בנדיקטוס. בין השנים 1991–1996 הוא שימש ככומר הכנסייה בכפר כנא בגליל. בשנת 1997 נשלח כשליח הכנסייה לקטר כדי לסייע לבני הקהילה הפלסטינים העובדים שם.
תיאופילוס למד תאולוגיה באוניברסיטת אתונה והשלים לימודי תואר שני באוניברסיטת דורהם באנגליה. הוא אף למד באוניברסיטה העברית בירושלים. בנוסף לשפת אימו, יוונית, הוא אף דובר אנגלית, ערבית ועברית. בין השנים 2000–2003 הוא שימש כשליח הכנסייה לפטריארכיה של מוסקבה, אולם כמעט ולא נכח בעיר. בשנת 2003 שב בשליחות הכנסייה לקטאר. בטרם התמנה לתפקיד הפטריארך, שימש תקופה קצרה בתפקיד הארכיבישוף של תבור.
ב-22 באוגוסט 2005 נבחר תיאופילוס לתפקיד הפרימאט ה-141 של הכנסייה היוונית אורתודוקסית בירושלים, על ידי הסינוד הקדוש של ירושלים, ומינויו אושר על ידי הסינוד הכללי האורתודוקסי בקונסטנטינופול. ב-24 בספטמבר 2005 הודיעה הממלכה ההאשמית על תמיכתה במינוי, כאחת משלוש הממשלות אשר הכנסייה היוונית אורתודוקסית בתחומן כפופה למרותו. טקס כניסתו לתפקיד נערך ב-22 בנובמבר 2005, למרות התנגדות ממשלת ישראל למינויו. תיאופילוס מונה לתפקידו לאחר הדחת הפטריארך אירינאוס הראשון על רקע חשדות לאי-סדרים במכירת קרקעות כנסייה ליהודים. בטקס הכתרתו לפטריארך נכחו שליחים מכל קהילות הכנסייה היוונית אורתודוקסית במזרח התיכון ומכובדים רבים, בהם נשיא יוון, ונציגי ממשלות ירדן, קטר, והרשות הפלסטינית.
ביום 16 בדצמבר 2007 החליטה ממשלת ישראל, בהחלטתה מס' 2775, להכיר בתיאופילוס השלישי כפטריארך היווני-אורתודוקסי של ירושלים.
מודסטה ברנק
מודסטה ברנק (בפולנית: Modesta Baranek-Jadlina; נולדה 27 אפריל 1928 נפטרה 2020) הייתה חסידת אומות העולם, שהוכרה בשל פעילותה להצלת יהודים בתקופת השואה, במתן אוכל ולינה ליהודים שהתחבאו ביער עד סוף מלחמת העולם השנייה.
פעילותה להצלת יהודים בתקופת השואה
מודסטה נולדה בשנת 1928 בכפר אוקשיה באזור לובלין בפולין. בשנת 1940 הקימו הגרמנים מחנה לעבודות כפייה של יהודים, ובסוף 1942 החלו הגרמנים בחיסול שיטתי של היהודים במחנה. היהודים שנותרו במחנה החליטו לברוח ליער ות ליד הכפר אוקשיה, בו גרה מודסטה. בעת שטיילה ביערות ב-1943 פגשה בחיים ברנק שהתחבא במקום. היא החלה להגניב לו בכל יום אוכל ובגדים ללא ידיעת הוריה. לאחר מספר ימים סיפרה לאמה, שקיבלה את הדבר בהבנה ובחמלה. האם פתחה את ביתה ולעיתים אף החביאה בו יהודים. ב-1943 התעורר חשד בכפר שבני המשפחה מחביאים יהודים והם היו נתונים למעקב של לאומנים פולנים שהיו נכנסים לביתם, מחפשים בכל מקום וחוקרים אותם. לעיתים היו הלאומנים מגיעים לביתם ללא התראה מוקדמת, ולפעמים נאלצה מודסטה להישאר ביער כדי שלא יעלו על עקבותיה. לאחר שחרור האזור בשנת 1944 נשאר חיים ברנק בביתה של מודסטה. בינואר 1945 הם נישאו.
לאחר המלחמה
בינואר 1945 התגיירה מודסטה ונישאה לחיים ברנק, היהודי שהצילה. ב-1956 עלו השניים עם שלושת ילדיהם לישראל. בעלה - חיים ברנק נפטר בשנת 1971.
הכרה והנצחה
ב-24 בפברואר 1988 הוכרה מודסטה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם. הוריה, יאן ומראינה ידלינה אף הם הוכרו כחסידי אומות העולם. ב-27 בינואר 2020 הגיעו לבקרה נציגי המוסד לביטוח לאומי והעניקו לה תעודת כבוד. בשנת 1989 הוכרה כיקירת העיר תל אביב.
אנה ריזן פלשר
אנה ריזן פלשר (בשווייצרית: Anna Riesen Flescher; 15 בנובמבר 1915 – 11 באוגוסט 2008) היא חסידת אומות העולם ילידת שווייץ, שהצילה במלחמת העולם השנייה ברומא את ד"ר יואכים פלשר.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
אנה ריזן נולדה בריינפלדן שבשווייץ. כאשר הייתה בת 3, התייתמה מאביה, ובגיל 14 התייתמה מאימה. בגיל צעיר נאלצה לעזוב את בית הספר, ועבדה כמוכרת בז'נבה ולאחר מכן כאם בית בלונדון ובבוקרשט.
אנה ריזן ואחותה קלרה עברו לרומא ב-1936, שם עבדה אחותה כעוזרתו של ד״ר יואכים פלשר שהיה רופא פסיכיאטר. הוא התקשה להמשיך בעבודתו כרופא בגלל חוקי הגזע. לאחר שחזרה אחותה לשווייץ החליפה אותה אנה.
ב-1943 כבשו הגרמנים את צפון איטליה ומרכזה, ובאוקטובר 1943 החל גירוש יהודי איטליה למחנות ההשמדה. יהודי רומא רוכזו במקומות מגוריהם, ומבצעי האיסוף הסתיימו במעצרם ובגירושם של 1,800 יהודים לאושוויץ-בירקנאו. כמעט כולם נרצחו.
כאשר החלו הגירושים מרומא לאושוויץ, לקחה אנה את יואכים תחת חסותה. כאשר הגרמנים הגיעו לרומא, בגלל חשש לחייו, הוא הסתתר בביתה של אישה איטלקייה, אך לאחר שהגרמנים איימו על חייו של כל אדם שמסתיר יהודים ביקשה האישה שייצא מביתה. יואכים עבר משם לבית אחר שהסתתרו בו חיילים בריטים. באותו הזמן הביאה אנה ליואכים אוכל אף על פי שהיה קשה מאוד להשיג מזון. היא נהגה לנסוע לפרברי העיר השונים כדי לקנות לו אוכל. באחת מפשיטות הגרמנים הוא הצליח להימלט בקושר רב, ואז החליטו אנה ויואכים שהמקום הבטוח ביותר הוא ביתו של יואכים. אנה הודיעה לקונסוליה השווייצרית שהיא עוברת לדירתו של יואכים מאחר שהוא נמלט מרומא, וכך קיבלה צו הגנה שווייצרי. כאשר נחקרה בעקבות הלשנה לגביו, היא הכחישה שיש בידה מידע כלשהו אודות מקום הימצאו ושלחה מכתב בשמו מהוותיקן בכדי להסיר חשדות שנשאר בדירתה ברומא.
ב-4 ביוני 1944 שוחררה רומא על ידי הארמייה של הצבא האמריקאי ויום לאחר מכן בוטלה החקיקה נגד היהודים. יואכים שב לעסוק בפסיכיאטריה, ואנה המשיכה לשמש כעוזרתו והקלידה את עבודתו ומחקריו.
לאחר המלחמה
ב-1950 היגר יואכים לארצות הברית, לאחר שהוזמן על ידי החברה הפסיכואנליטית של ניו יורק. ב-1951 הצטרפה אליו אנה. השניים נישאו וקבעו את ביתם במנהטן שבניו יורק. לבני הזוג נולדו שתי בנות, סילביה ודיאנה, העוסקות ברפואה. יואכים נפטר בשנת 1976.
ב-2005 עלתה אנה לישראל להתגורר לצד בתה דיאנה בירושלים.
באוגוסט 2008, הלכה אנה ריזן לעולמה. אפרה נטמן, לצד אפרו של בעלה יואכים, בנחלה המשפחתית שלהם בהרי מדינת ניו יורק.
הכרה והנצחה
ב-20 באוגוסט 2007 הוחלט ביד ושם להעניק לאנה את התואר חסידת אומות העולם. בפברואר 2008 נערך טקס הענקת האות ביד ושם בירושלים. ביום למחרת נשאלה אנה לתחושותיה בטקס, והיא השיבה, תוך כדי שהיא קומצת את אגרופיה ונושאת את זרועותיה למעלה: "הרגשתי חזקה".
כאשר נשאלה על ידי ראש מחלקת חסידי אומות העולם ביד ושם מדוע סיכנה את חייה למען יואכים ענתה: "זה היה הדבר הנכון לעשות".
לודולף ואן צאולן
לודולף ואן צאולן (בגרמנית: Ludolph van Ceulen; 28 בינואר 1540 – 31 בדצמבר 1610) היה מתמטיקאי גרמני-הולנדי מהילדסהיים. נודע בעיקר על חישוב 35 הספרות הראשונות של פאי.
ואן צאולן לימד בדלפט סיף ומתמטיקה, עד שב-1594 פתח בליידן בית ספר לסיף. בשנת 1600 מונה לפרופסור הראשון למתמטיקה באוניברסיטת ליידן, תואר שחלק יחד עם הקרטוגרף ההולנדי סימון פראנס ואן מרוויאן, ועבד שם עד מותו. המינוי של הזוג היה בעקבות הרצון של האוניברסיטה למנות מרצים בתחום המדע ומתמטיקה שימושית במקום בתחום התאורטי.
חישוב ספרותיו של פאי
ואן צאולן חישב תחילה את 20 הספרות הראשונות של פאי על בסיס עבודתו של ארכימדס, ופרסם את הספרות בשנת 1594 בספר "Van den Circkel" ("על המעגל"). בשביל לחשב את המספר היה צריך להשתמש במצולע משוכלל בעל 15*2^{12} פאות. לאחר מכאן חישב עד 35 ספרות לאחר הנקודה, והגיע לתוצאה: לאחר מותו המספר כונה מספר לודולף עד תחילת שנת המאה ה-20. כהוקרה, נכתבו על קברו 35 הספרות שחישב. הקבר שלו אבד, אך בשנת 2000 שוחזר.
מחוסר כיפורים
מחוסר כיפורים הוא סטטוס בהלכות טומאה, המסמל טומאה קלה, בדומה לטבול יום, שמונעת מהאדם במצב זה להיכנס למקדש ולאכול קורבנות. כדי לצאת ממנו על האדם להביא את קרבנותיו, ולאחר מכן יוכל להיכנס למקדש ולאכול קורבנות.
פרטים
לארבעה סוגי טומאות קבעה התורה שעליהם להביא קורבן להשלמת טהרתם, והם: זב, זבה, יולדת ומצורע. עד הבאת הקרבן אסור להם להיכנס לבית המקדש ולאכול מן הקרבנות, ומצב זה נקרא מחוסר כיפורים:
פרטי הטומאה
עד הבאת קורבנם הם מוגדרים כמחוסר כיפורים, ואסורים לאכול קרבן או להיכנס לבית המקדש.
הרמב"ם פוסק כי מחוסר כפורים שנכנס לעזרת ישראל אינו לוקה, אבל מכין אותו מכת מרדות. אך הראב"ד, וכן בחכם צבי כתב בשם הר"ש שמחוסר כיפורים חייב כרת.
ה"מרכבת המשנה" כותב כי אמנם קיימת תוספתא כדבריו של הראב"ד שמחוסר כיפורים חייב כרת על ביאת המקדש כשנכנס לעזרה, אך הרמב"ם סובר שדיעה זו היא רק לפי מי שסבור ש"מחוסר כיפורים דזב - כזב דמי", כלומר זב שמחוסר כיפורים - חלה עליו עדיין טומאת זב, לעניין טומאת מקדש.
אך דעת הרמב"ם היא כמו הדעה האחרת - הקיימת לשיטתו, שמחוסר כיפורים דזב לאו כזב דמי לביאת מקדש, והוא גורס במשנה במסכת כלים עזרת ישראל מקודשת ממנו שאין מחוסר כיפורים נכנס לשם וחייבין עליה חטאת ולפי גרסה זו הלשון חייבין ולא "חייב" מורה על כך שהחיוב חטאת אינו על המחוסר כיפורים, ולמרות שמחוסר כיפורים אסור להיכנס, חיוב החטאת הוא על שארי הטמאין החייבין חטאת בין טמא גמור או טבול יום, אך מחוסר כיפורים אפילו של זב אינו כזב ואינו נקרא טמא, ואפילו מלקות אינו חייב, שכן איננו בכלל הלאו של "ולא יטמאו את מחניהם", ואפילו אם נאמר שאסור מהתורה, מהכתוב "עוד טומאתו בו" -  לרבות מחוסר כיפורים, הרי הוא רק איסור עשה ולכן כתב הרמב"ם שלוקה רק מכת מרדות.
מוזיאון האקונה לאמנות
מוזיאון האקו֗נֶה לאמנות (ביפנית: 箱根美術館) הוא מוזיאון לאמנות הממוקם בעיירה האקו֗נֶה, במחוז קנאגאווה שביפן.
מוזיאון האקונה לאמנות נוסד בשנת 1952 בעיירה גורה שבהאקונה על ידי מוקיצי אודקה (Mokichi Okada; 岡田茂吉). המוזיאון מציג תצוגה של כלי קרמיקה וקדרות סינית ויפנית החל מתקופת ג'ומון ועד לתקופת אדו. בנוסף, מציג המוזיאון תערוכות מתחלפות של אמנות יפנית, כגון תערוכות של חיתוכי-עץ ועוד. שטח המוזיאון מכיל גן המאופיין בשימוש באזוב ובעצי מייפל ובתוכו בית תה.
חנה גודינגר (דרייפוס)
הרבנית חנה גודינגר (דרייפוס) (נולדה בט' בניסן ה'תשל"ט, 6 באפריל 1979) היא מייסדת וראש ישיבת דרישה לנשים בכפר עציון, ומלמדת גמרא בעיון במת"ן - מכון תורני לנשים בירושלים.
קורות חייה
גדלה בבית אל.
בוגרת בית המדרש במגדל עׂז, המכון התלמודי ב'מת"ן' ותוכנית ההלכה בבית מורשה בירושלים.
בעלת תואר ראשון בפילוסופיה ובפסיכולוגיה מהאוניברסיטה הפתוחה ותואר שני בתלמוד מאוניברסיטת בר-אילן.
לימדה גמרא והלכה בתיכון 'פלך' בירושלים משנת תשס"ז (2007), והייתה שם האישה הראשונה בישראל שמונתה לתפקיד 'רבנית בית הספר' בו שימשה כעשור.
בשנת תשע"ח (2017) עמדה בראש תוכנית 'מתיבתא' ב'מת"ן' ירושלים ומלמדת שיעור הגמרא – עיון של התכנית.
בשנת תשע"ט (2018) הקימה בראש צורים את ישיבת דרישה - ישיבה ראשונה בארץ לנשים, כשהיא עומדת בראשותה. כעבור שלוש שנים עברה הישיבה לקיבוץ כפר עציון.
דיוויזיית הפאנצר ה-23 (ורמאכט)
דיוויזיית הפאנצר ה-23 (בגרמנית: 23. Panzer-Division) הייתה דיוויזיית שריון של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה בצרפת ב-21 בספטמבר 1941 על בסיס בריגדת הפאנצר ה-101, וכמפקדה הראשון מונה הנס פון בוינבורג-לנגספלד. היא נכללה במסגרת הארמייה הראשונה שהייתה חלק מקבוצת ארמיות D, והוצבה ככוח כיבוש בצרפת. במרץ 1942 הועברה לחזית המזרחית, והייתה חלק מהארמייה השישית של קבוצת ארמיות דרום. היא הוצבה ליד קרקוב. בהמשך אותה שנה פורקה קבוצת ארמיות דרום, ודיוויזיית הפאנצר ה-23 הועברה אל קורפוס הפאנצר ה-57, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הראשונה שהייתה חלק מקבוצת ארמיות A. בעקבות כיתור הארמייה השישית בקרב סטלינגרד, הועבר הקורפוס כולו תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הרביעית שהייתה חלק מקבוצת ארמיות דון. למרות שמצבה היה גרוע מאוד, היא יועדה להיות חוד החנית של מבצע סערת חורף יחד עם דיוויזיית הפאנצר השישית. המבצע נחל בתחילה הצלחות, אולם בהמשך נהדפה המתקפה הגרמנית. לאחר מכן הועברה הדיוויזיה תחת פלגת הארמייה הולידט, שבאפריל 1943 הפכה להיות הארמייה השישית החדשה. בין 1944-1945 השתתפה הדיוויזיה בקרבות הנסיגה באוקראינה, ולאחר מכן בקרבות בהונגריה ובכלל זה במבצע קונרד. היא נכנעה לכוחות הצבא האדום עם סיום המלחמה.
אמיל אייבינדר
אמיל אייבינדר (נולד ב-1949 בקישינב, מולדובה, אז בברית המועצות) הוא אמן אקורדיון ישראלי, יהודי יליד בסרביה (מולדובה, אז בברית המועצות) המשלב ברפרטואר שלו מוזיקה עממית ממרחב הדנובה והבלקן, מוזיקה קלה וקלאסית בינלאומית.
ביוגרפיה
אמיל אייבינדר נולד בקישינב שבמולדובה. בגיל 7 החל ללמוד נגינה באקורדיון, למד אקורדיון, פסנתר וניצוח בבית ספר תיכון למוזיקה באקדמיה בקישינב. עד עלייתו לישראל בשנת 1990 היה נגן ראשי בלהקות המולדובניות "מיוריצה" ו"ז'וק", והקליט לרדיו ולטלוויזיה במולדובה.
אמיל אייבינדר, הנחשב לאחד מגדולי נגני האקורדיון בעולם, כיהן בעבר כמנהל המוזיקלי של להקת "הורה ירושלים". ב-2000 הוקמה מחלקה לאקורדיון באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים בראשותו, שם הקים את "אנסמבל למוזיקה עממית" שהוא עומד בראשו בתפקיד מנצח, מעבד וסולן.
בשנת 2002 קיבלו אייבינדר ולהקתו את הפרס ע"ש דניאל בנימיני מטעם שר המדע התרבות והספורט דאז, אריאל שרון. מאז זכה אמיל בפרסים נוספים אשר מפורטים מטה. כמו כן מופיע אייבינדר ברסיטלים לאקורדיון, קונצרטים קאמריים בישראל וברחבי העולם.
סגנון מוזיקלי
סגנונו המוזיקלי של אייבינדר מבוסס על מוזיקות עממיות מרחבי העולם. הרפרטואר המוזיקלי שלו מכיל בין השאר מוזיקות עממיות מהבלקן, ברזיל וצרפת, וכן השפעות ממוזיקה קלאסית, ג'אז מודרני ומוזיקות ים תיכוניות.
יחסי טורקיה–סלובניה
יחסי טורקיה–סלובניה הם יחסי החוץ בין טורקיה לסלובניה.
סקירה כללית
לאחר הכרזת העצמאות ב-25 ביוני 1991, הכירה טורקיה ברפובליקה של סלובניה ב-6 בפברואר 1992. לאחר מכן, שגרירות טורקיה בליובליאנה נפתחה ב-1 באפריל 1993, וסלובניה בעקבותיה פתחה את שגרירותה באנקרה בספטמבר 1996.
מאז הקמתה של הרפובליקה של סלובניה, היחסים הדו-צדדיים בין המדינות התפתחו באפן חיובי. היחסים החיוביים התקדמו צעד אחד קדימה עם חתימתו של מסמך השותפות האסטרטגית בין טורקיה לסלובניה ב-3 במרץ 2011 באנקרה בביקורו הרשמי של ראש ממשלת סלובניה בורוט פאחור בטורקיה. גורם נוסף התורם ליחסים בין שני השותפים האסטרטגיים הוא הביקורים הרבים בתדירות גבוהה. לאחרונה, הנשיא רג'פ טאיפ ארדואן ערך ביקור רשמי מוצלח בסלובניה ב-30 במרץ 2015.
יחסי סחר
היקף הסחר בין טורקיה לסלובניה עלה באופן מתמיד במהלך השנים האחרונות. אף על פי כן, היחסים הכלכליים הדו-צדדיים בין המדינות עדיין אינם מממשים את הפוטנציאל האמיתי שלהם. בשנת 2015 היקף הסחר הכולל בין טורקיה לסלובניה היה 1.15 מיליארד דולר. בסלובניה, אזרחים טורקים מחזיקים בעיקר במפעלים קטנים עד בינוניים, הפועלים במגזרים כמו מזון, טקסטיל, תכשיטים ותיירות. בפרס "המשקיע של שנת 2012" זכתה חברת "אודלו", שנרכשה בשנת 2011 על ידי חברת Bayraktarlar Holding, שבסיסה באיסטנבול, ומייצרת פנסי איתות ונורות LED למכוניות אאודי, ב.מ.וו ומרצדס. אותה חברה קיבלה את הפרס היוקרתי "מצוינות עסקית" בשנת 2014, שניתן למפעלים המסחריים המצליחים ביותר שפעלו בסלובניה.
תיירות
מספר האזרחים הסלובניים המבקרים בטורקיה הגיע ל-41,799 בשנת 2014. התעניינותם של טורקים לבקר בסלובניה למטרות תיירות גדלה בהתמדה לאורך השנים.
תרבות
השפעות היחסים החיוביים המתמשכים בכל התחומים בין המדינות מורגשות גם בתחום התרבותי והחינוכי. אמנות וספרות עכשווית טורקית מושכות יותר ויותר את החברה הסלובנית. מו"לים סלובניים מתרגמים את עבודותיהם של סופרים טורקים בולטים לסלובנית. יתר על כן, סטודנטים טורקים הלומדים בסלובניה במסגרת תוכנית ארסמוס ממלאים תפקיד חשוב בפריחת יחסי התרבות עם סלובניה.
יוהאן הראשון, מלך שוודיה
יוהאן הראשון, או יוהאן סוורקרסון (בשוודית: Johan Sverkersson; 1201 – 10 במרץ 1222) היה מלך שוודיה משנת 1216 ועד מותו.
חייו
יוהאן היה בנם של סוורקר השני, מלך שוודיה ושל רעייתו, המלכה אינגגרד לבית ביילבו. כאשר מלאה ליוהאן שנה, מת סבו מצד אמו, האציל (יארל) בירגר ברוסה. המלך סוורקר מינה את בנו כיארל להלכה כדי לחזק את סמכויות השלטון שלו עצמו וכדי להבטיח את מעמדו של מוסד היארל שחשיבותו עלתה בהדרגה. צעד זה עורר את זעמו של בית אריק, בית המלוכה היריב וכן של כמה מצאצאיו של בירגר ברוסה. יוהאן שמר על מעמדו עד תבוסתו של אביו בקרב לנה ב-1208 ומותו בקרב גסטלרן ב-1210. לאחר מותו של אביו עלה לכס המלוכה אריק העשירי מבית אריק היריב.
מלוכתו
ב-1216 מת אריק העשירי ממחלה ויוהאן, שהיה אז בגיל הנעורים, נבחר להיות מלך על ידי האצולה השוודית, וזאת בניגוד לרצונו של האפיפיור. ולדמר השני, מלך דנמרק התנגד אף הוא לבחירה, שכן בנו של אריק שנולד לאחר מותו, היה אחיינו של ולדמר. בשוודיה עצמה הבחירה התקבלה באי שקט. לכנסייה היה עניין רב במינוי ונראה היה שליוהאן היה מספר לא מועט של תומכים בקרב מנהיגיה, כולל הארכיבישוף ולריוס, הבישוף בנגט מסקרה והבישוף קרל מלינשפינג. זה האחרון מונה כצ'נסלור, הראשון לקבל תואר זה בשוודיה. השליט הצעיר הוכתר ב-1219 ומיד הוציא כתב זכויות לטובת הבישופים השוודים. כתב הזכויות אישר את אלה שהוצאו על ידי אביו, סוורקר השני, ב-1200, אך הרחיב אותם. נכסי הכנסייה קיבלו פטור ממסים ודמי החכירה ששולמה על נכסים אלו על ידי דיירים עברו לקופות הבישופים.
המשלחת לאסטוניה
במהלך תקופת מלכותו הקצרה של יוהאן הראשון החלה נוכחות שוודית באסטוניה. הרקע לכך הייתה הפעילות של המסדר הליבוני ושל ולדמר השני, מלך דנמרק באזור הים הבלטי שהיה אז עדיין פגני. האצולה השוודית שאפה לקבל חלק בשלל והמשלחת יצאה לדרך. המלך יוהאן עצמו, בן דודו קרל החרש (אחיו של בירגר ברוסה) והצ'נסלור שלו, הבישוף קרל מגנוססון, הובילו ב-1220 את הצי שיצא למחוז לאנה שבאסטוניה. בתחילה היה המהלך מוצלח ויוהאן ייסד בסיס בליל (כיום ליהולה). מבסיס זה יצאו החיילים השוודים לגיחות באזורי הכפר, בנו כנסיות ואילצו את המקומיים להתנצר. לאחר מכן שב יוהאן למולדתו. עם זאת, הסתיימה המשלחת באסון. תושבי האי אסל (סארמאה) תקפו את הבסיס השוודי בקרב ליהולה שהתנהל ב-8 באוגוסט. הבישוף קרל וקרל החרש נהרגו יחד עם כמעט כל המגינים השוודים. לאחר התבוסה הקשה לא נותרה כל נוכחות שוודית באסטוניה, שהתחדשה רק 300 שנים לאחר מכן.