cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Future Blues
ביקורות ודירוגים
בסדרת הקומדיה האמריקאית "חיל החלל" במשרדי חיל החלל מופיע תחריט אבן של תמונת עטיפת האלבום.
יהודה לייב פורר
הרב יהודה לייב פוֹרֶר (ביידיש: פאָרער; באנגלית: Judah (Yehuda) Leib Forer; ~1879? – י"ג באלול תש"ח, 1948) היה רבה של וואבאלניק שבליטא ורב בהוליאוק שבמסצ'וסטס. אחד מרבותיו של הרב אלעזר מנחם מן שך, יליד וואבוילניק.
תולדותיו
יהודה לייב פורר נולד בעיירה פרוז'ני שבליטא, ועל שמה כונה "ר' לייבסק'ה פרוזינר". בצעירותו למד בישיבת טלז אצל הרב שמעון שקופ. לאחר מכן עבר ללמוד בבריסק אצל הרב חיים סולובייצ'יק, והיה בחבורת תלמידיו הקרובים שכללה את הרב לייב גאוויה והרב שלמה פוליצ'ק, "העילוי ממייצ'יט".
התמנה לרבה של וואבוילניק. בתקופת לימודיו של בן העיירה, הרב אלעזר מנחם מן שך, בישיבת סלובודקה, הוא זכה לביקוריו של הרב פורר. בתקופת מלחמת העולם הראשונה קיבץ בבית המדרש בוואבוילניק קבוצה של שישה עשר תלמידי ישיבה, ובהם הרב שך, ומסר להם שיעורים יומיים. במשך שלושים ושתיים שנה שימש כדיין בפוניבז'.
לאחר פטירתו הוסב על שמו של הרב פורר שם הרחוב שבו שוכן בית הכנסת של קהילתו.
ננסי מורחון
נַנְסִי מוֹרֵחוֹן (בספרדית: Nancy Morejón; נולדה ב-7 באוגוסט 1944 בהוואנה שבקובה) היא סופרת, מבקרת, מתרגמת ואחת מהמשוררים הבולטים של קובה. שיריה מתאפיינים בתיאור חוויותיה כאזרחית קובנית וכאישה שחורה, על כן הם עוסקים בנושאי זהות אישית, חברתית ופוליטית. בשנת 2001 זכתה בפרס הלאומי של קובה לספרות. אוסף יצירותיה הגדול ביותר נכרך בספר שכותרתו "במבט פנימה: שירים נבחרים", (Mirar Adentro: Poemas Escogidos) שיצא לאור בשנת 2002.
ביוגרפיה
ננסי מורחון נולדה וגדלה בהוואנה, בירת קובה, להורים אנחליקה הרננדז דומינגוז ופליפה מורחון נויולה. אמה עבדה כתופרת של איגודים מקצועיים ואביה עבד במזח. את השכלתה רכשה באוניברסיטת הוואנה, והייתה הסטודנטית הקובנית האפריקאית הראשונה שלמדה תואר בפקולטה לאמנויות באותה אוניברסיטה, שם למדה שפה וספרות צרפתית. היא סיימה את לימודיה בהצלחה ולאחר מכן למדה ספרות קריבית ואת עבודותיו של ניקולס גיין.
היא חברה מלאה באקדמיה הקובנית לשפה מאז 1999. בשנת 2008, היא נבחרה להיות נשיאת איגוד הסופרים בקובה (UNEAC), שם עבדה במשך שנים רבות, וכיום היא מכהנת כמנהלת האקדמיה הקובנית לשפה במרכז ללימודי הקריביים בקאסה דה לאס אמריקאס, הוואנה, מוקד האינטליגנציה הקובנית והלטינית.
קריירה
מורחון היא המשוררת הקובנית המצליחה ביותר בעולם. היא הייתה המשוררת השחורה הראשונה בהיסטוריה הקובנית, שניתנה לה הזדמנות לפרסם ספרים רבים ולרכוש מעמד מקצועי כסופרת, מבקרת ומתרגמת. בהשפעה עמוקה של תנועת השחרור השחורה, לוחמי החירות, אנשי רוח כמו אנג'לה דייוויס בארצות הברית, ובקובה על ידי מדריך הספרות שלה, ניקולס גיין. מורחון הייתה אחת הנשים הקובניות הראשונות שפיארו את זהות צבע העור השחור בשירה.
עבודותיה עוסקות בסוגיות עכשוויות של מוצא אתני, מגדר, היסטוריה, פוליטיקה וזהות אפרו-קובנית, ותורגמו לשפות רבות. שיריה מתבוננים בהשתקפות של התרבויות הספרדית והאפריקנית בקובה, ושילובן בחייה:
מורחון בחרה לתרגם שירה של פול אלוארד, ז'אק רומיין ואיימה ססיר. היא ביקרה בקייפטאון ב-1992 והעבירה שם מספר קריאות וסדנאות. בנוסף היא שיתפה פעולה עם מוזיקאים, מחזאים ושחקנים בולטים, ולאחרונה הרחיבה את כישרונותיה האומנותיים לאומנות החזותית.
תוצרי הכתיבה
שיריה של מורחון מקובצים לרוב בספרי שירה, להלן כמה ספרים וספרי שירה שכתבה:
האוניברסיטה האוטונומית הלאומית של מקסיקו, פרסמה שני כרכים של יצירותיה:
"שירים", 1980 (Poemas), ואת "השבח של הריקוד", 1982 (Elogio de la danza).
אוניברסיטת סלמנקה אספה את מרבית השירה הקיימת של מורחון לתוך האנתולוגיה שכותרתה "הגן המפואר של כולם" (Elhuerto magnifico de todos), בעריכת אלפרדו פרז אלנקרט.
פרסים
מורחון זכתה בפרס המבקרים בקובה (Cuban Premio de la crítica) בשנת 1986, על תרומתה התאורטית החשובה לספרות הקובנית.
בשנת 2001 זכתה בפרס הלאומי של קובה לספרות, שהוענק לראשונה לאישה שחורה. הפרס נוצר בשנת 1983, וניקולס גיין, מדריכה, היה הראשון לקבלו.
הוענקו לה פרסים רבים נוספים: כתר הזהב של מקדוניה (2006), פרס רפאל אלברטי (2007), הסופרת העולמית של גאלגה (2008), ואת פרס האגודה לחקר היוקרתי לטיני אמריקאי (2012).
וולסלי 15/50
וולסלי 15/50 (באנגלית: Wolseley 15/50) היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת Wolseley Motors בבעלות קונצרן הרכב הבריטי British Motor Corporation אשר יוצרה בין השנים 1956 – 1958 בבריטניה.
==מאפיינים==
Remixes 81-04
Remixes 81-04 הוא אלבום אוסף רמיקסים שהוציאה הלהקה דפש מוד, שיצא בשנת 2004.
האלבום כולל רמיקסים ומיקסים שנעשו כמחווה ללהקה באורך השנים.
האלבום יצא ב-3 מהדורות שונות: גרסת שני דיסקים, גרסה מוגבלת של שלושה דיסקים, וגרסת דיסק בודד שאוגדת את המיטב מן השלושה.
הסינגל היחידי שיצא מהאלבום הוא Enjoy the Silence '04.
באותה השנה, סמוך להוצאת האוסף, יצאה גרסת DVD לסרט הווידאו Devotional.
רשימת השירים
גרסת שני תקליטורים
גרסת שלושה תקליטורים
גרסת תקליטור בודד
גלובוס יגלוניקוס
גלובוס יגלוניקוס (בפולנית: Globus Jagielloński; באנגלית: Globus Jagellonicus או Jagiellonian globe) יוצר בצרפת ב-1510 לערך. הוא נחשב למוקדם ביותר המצביע על חלק כלשהו מהעולם החדש, והוא הראשון שהתווה את קווי המתאר של יבשת דרום אמריקה. גלובוס ארדאפפל הקודם לו (1493) אינו מראה את היבשת שזה אך התגלתה. הגלובוס דומה באופן מפתיע לגלובוס האנט-לנוקס, המתוארך אף הוא לשנת 1510.
הגלובוס מוזהב, קוטרו 73.5 ס"מ, ובתוכו מנגנון של שעון אסטרונומי. הוא שייך כמעט מזמן הכנתו לאקדמיה בקרקוב, ששמה הוסב לאוניברסיטה היגלונית, ומכאן שמו.
העולם החדש
העולם החדש מופיע בגלובוס הייגלוני בשני מקומות שונים ורק באחד מהם הוא נקרא אמריקה:
שיטת תלמי מול שיטת קולומבוס
העובדה שאמריקה נמצאת בשני מקומות: הן בחצי הכדור המזרחי והן בחצי הכדור המערבי נובעת משתי הערכות שונות מאוד של היקף כדור הארץ. הדבר בא לידי ביטוי במפה במרחק, דרך האוקיינוס האטלנטי, בין הנקודה המערבית ביותר באירופה - כף סאו ויסנטה בפורטוגל וקטיגָרָה (היום העיר קריגרה בפיליפינים), שבצידה המזרחי של אסיה:
מפת וָלְדְזֵמילר
הקרטוגרף מרטין ולדזמילר היה הראשון שהציג את שתי השיטות במפה משנת 1507. במפה זו, ששמה 'קומסמוגרפיה עולמית' ( Universalis Cosmographia ), מוזכר לראשונה השם 'אמריקה'. מכיוון שהשם לא היה מקובל בזמנו, מחק אותו ולדזמילר מהמפה והחליפו במונח טרה אינקוגניטה בשתי היבשות. לאחר מותו החזירו אנשי דפוס את המונח החדש.
המפה של ולדזמילר הייתה פשרה בין קווי האורך של קולומבוס לאלה של שיטת תלמי שהופיעו על גלובוס הארדאפפל של מרטין בהיים. בימין המפה, באסיה, עקב ולדזמילר אחר שיטת תלמי לפיה המרחק בין האיים הקנריים במערב (ברבע השמאלי של המפה) לקצה המזרחי של אסיה, דרך אירופה ואסיה וכולל האי זיפנגו (יפן), הוא 270 מעלות אורך. האוקיינוס ממזרח לאסיה נקרא האוקיינוס ההודי המזרחי (Occeanus Orientalis Indicus).
בצידה השמאלי של המפה נותרו אם כך 90 מעלות להשלמת הסיבוב (ל-360 מעלות). כאן הצביע ולדזמילר על התפיסה של קולומבוס לפיה מצא את הודו ומזרח אסיה מצד מערב. את האוקיינוס בין הקנריים ל"הודו" הוא כינה "האוקיינוס המערבי" (Occidentales Occeanus). דרום וצפון אמריקה מתוארות כשני איים צרים פאריאס ואמריקה (PARIAS ו-AMERICA) עם מצר שעובר ביניהם (מקומה למעשה של פנמה). במפה הממוזערת בחלק העליון הותיר ולדזמילר חלק יבשתי שמחבר בין שתי היבשות ומראה בכך גרסה אחרת של התגליות שדווחו. הצד המערבי של שתי היבשות מצוין כ-terra ultra incognita (ארץ מעבר לנודע) לדרום אמריקה ו-terra ulterius incognita (ארץ הלאה מעבר לנודע) לצפון אמריקה.
דוגמה נוספת לניסיון לגשר בין שתי השיטות במפה אחת היא מיקום האי היספניולה שבים הקריבי שקולומבוס טעה לחשוב שמדובר ביפן (במפה Zipangri). מצד אחד שני האיים מוצגים בנפרד אך מצד שני המרחק ביניהם הוא 45 מעלות בלבד לעומת 150 מעלות במציאות.
בגלובוס יגלוניקוס אומצה הגישה של ולדזמילר להציג את שתי השיטות.
תמרהינדי (משקה)
תמרהינדי הוא משקה מתוק, הנפוץ בעיקר ברחבי אמריקה הלטינית.
בארץ ישראל המנדטורית נמכר כמשקה רחוב על ידי רוכלים ערבים.
המשקה
המשקה עשוי מפרות עץ התמרהינדי. לאחר שמרתיחים את הפרי ומוציאים ממנו את הזרעים, הפרי הופך לנוזלי, ומוסיפים לו סוכר.
תפוצה
המשקה נמכר בעיקר בדוכנים ובעגלות מזון וטאקו במקסיקו ובמסעדות במרכז אמריקה ובדרומה.
בארצות הברית נפוץ המשקה יותר כמשקה מוגז, כשהחברה הראשונה שהחלה למכור אותו בצורה כזו הייתה חברת המשקאות "Jarritos".
שויתי
"שִׁוִּיתִי" (בהגייה אשכנזית: "שִׁיוִויסִי") הם לוחות המשמשים בבית הכנסת בקהילות יהודיות מסוימות ככלי עזר להגות בשם האל. על פי רוב הם ממוקמים מעל העמוד – הדוכן שמעליו מנוהלת התפילה על ידי החזן, על הפרוכת או על שטיח קיר על גבי כותל המזרח, או בעמוד מאויר מיוחד בסידור. לעיתים קרוי לוח "שיוויתי" בשם "מזרח".
רקע
בספר תהילים מופיע הפסוק: (המילה ״שיוויתי״ משמעה ״שמתי״, וכן דימיתי)
התלמוד במסכת סנהדרין דורש את הפסוק כמקור לכך שהמלך היה עושה את ספר התורה שלו כמין קמיע ותולה אותה בזרועו. ומוסיף פה דרשה נוספת
הרמ"א מזכיר בתחילת השולחן ערוך את קטע הפסוק וכותב:
בימי הביניים, פיתחו המקובלים דימויים וטכניקות מדיטטיביות ייחודיות, המסייעים לרכז את המחשבה כראוי בשמות הקדושים, במטרה לרומם את הנפש ולהתחבר לעולמות הרוחניים. בספר "שער רוח הקודש" כותב הרב חיים ויטאל:
בספר קיצור שני לוחות הברית של הרב מיכל אפשטיין, מתואר מנהג לכתוב את שם הוי' על קלף ולהציג אותו בפני המתפלל בזמן התפילה:
תיאור
אסתר יוהס כותבת שהשויתי והמנורה של מזמור ס"ז התגבשו כל אחד בנפרד ו"החל מראשית המאה ה-18 הופיעו דפים ולוחות הנושאים את צורת המנורה במילות מזמור ס"ז ואת הפסוק שויתי כשילוב שגור ומוכר.".
תיאור של המנהג מופיע בפני יהושע:
יהודה אידל שרשבסקי כותב בשנת 1861:
"שויתי" טיפוסי מציג את הפסוק בתהילים ט"ז, ח, ובו השם המפורש באותיות גדולות, ומסביבו פסוקים של מזמור ס"ז בתהילים ונוסחאות קבליות, הערוכים בדרך כלל באופן היוצר צורת מנורת שבעת-קנים. הלוח עשוי גם לכלול ציור של כף יד (המסמלת את ברכת הכהנים), מגן דוד, מזבח בית המקדש, אריות, ציפורים, איילים ודימויים אחרים המשמשים כסמלי הספירות השונות.
תיאור של "שויתי" מופיע בסיפורו של ש"י עגנון, "אגדת הסופר":
כתיבת "שויתי" הייתה נהוגה לא רק כקישוט לבית הכנסת, אלא גם כדף המופץ בין המתפללים ומוחזק בסידור התפילה. הפצתו נדונה בספרות ההלכה מצדדים שונים, על יתרונותיה וחסרונותיה, כפי שכתב בספר "שערי תשובה":
בהמשך כתב (בשם ר' אלכסנדר סנדר שור, בעל "תבואות שור") שיש בכך בעיה, שהדפים ובהם ה"שויתי" אינם נשמרים כראוי, ולפעמים מבלי משים הם מושלכים בביזיון, ולפיכך קרא "לאזור חייל לבטל המנהג". מסקנת בעל "שערי תשובה" היא שבאלו התלויים על קיר בית הכנסת אין בעיה.
כלי טיס בלתי מאויש
כלי טיס בלתי מאויש (כטב"ם) או כלי טיס מוטס מרחוק (כטמ"ם) הוא כלי טיס, בדרך כלל מטוס או רחפן רב-להב אשר אינו מאויש ומוטס מרחוק.
בעבר שימשו מערכות אלו בעיקר לשימושים צבאיים, אך כיום נעשה בהם יותר ויותר שימוש גם ביישומים אזרחיים (משטרה, אבטחה, חקלאות, מיפוי, תשתיות, בקרת תנועה, מחקר ומדע).
הכטב"מים מבצעים משימות תצפית וסיור לאיסוף מודיעין חזותי ומודיעין אותות, הטעיה ודיכוי מערכי טילים, ציון מטרות לנשק מונחה, לוחמה אלקטרונית ותקיפה אווירית כירורגית. הם כוללים חימוש משוטט כגון רחפנים תוקפים רתם ומל"טים מתאבדים מסוג הארופ.
במערכות המיועדות להפעלה צבאית לאדם יש חשיבות גבוהה בביצוע המשימה ובפיקוד על כלי הטיס לקבלת החלטות ואחריות, גם ברמה המשפטית. הכוונת ובקרת הכלי נעשית בדרך כלל על ידי מפעיל מרוחק או בצורה אוטונומית על ידי מערכת בקרה.
הדגם הידוע ביותר של כטמ"ם תקיפה הוא ה-RQ-1 פרדטור האמריקני, שנושא טילי אוויר-קרקע מונחים AGM-114 הלפייר. ה"פרדטור" השתתף בהצלחה בלחימה האמריקנית באפגניסטן ובעיראק. בעבר נטען כי גם לישראל כטמ"מי תקיפה חמושים. כך לדוגמה, לטענת כתב העת אוויאיישן וויק אנד ספייס טכנולוג'י כטמ"מים אלו הם למעשה כטמ"מי הרמס 450 שצוידו במשגרי טילים.
שם כלי הטיס
בראשית ימיהם של כלי טיס אלה ניתן להם השם "מזל"ט" (מטוס זעיר ללא טייס), לדגמים קטנים בעלי יישומים מוגבלים, והשם "מל"ט" (מטוס ללא טייס) לדגמים גדולים יותר, המסוגלים לשאת חימוש כבד ומערכות מודיעין מתוחכמות.
בשנת 1997, שונה השם לכטב"ם (כלי טיס בלתי מאויש), שם המשקף את העובדה שכלי הטיס כוללים גם כאלה שאינם בצורת מטוס.
משנת 2016 מכונה הכטב"ם בחיל האוויר הישראלי "כלי טיס מוטס מרחוק", ובראשי תיבות "כטמ"ם", שם שהוצע לראשונה בשנת 2012 על ידי אלון אונגר, ונועד לשקף את העובדה שפעולתם של כלי הטיס אינה אוטונומית ובלתי מאוישת, אלא יש אדם האחראי ישירות על הטסתם וביצוע משימתם - בפרט במערכות המבצעות משימות צבאיות. שינוי זה התקיים בהלימה לתפישת האחריות על הטסת מערכות מאוישות מרחוק כפי שבאה לידי ביטוי על ידי הצבא האמריקאי (RPA Vs Operator) וגישת הארגון הבין-לאומי לתעופה אזרחית ICAO. עם שינוי השם בחיל האוויר לכטמ"ם, עודכנו שמות המקצועות בחיל מ"מטיס" - האחראי על הטסת המטוס ו"מפענח" - האחראי על הפעלת המטע"ד ופענוח החוזי, ל"מפעיל" (או בשמו המלא - "מפעיל דואלי") המבצע את משימת ההטסה ומשימת הפענוח. המונח "מפקד משימה", המקביל בעולם התעופה למושג "Pilot In Command" נותר בעינו.
מבנה מערכת
מערכת של כלי בלתי מאויש מורכבת מארבעה מרכיבים עיקריים:
יתרונות וחסרונות תצורת הכטב"ם
לצד היתרונות שבתצורת הכטב"ם, לכלי טיס בלתי מאויש יש גם מגבלות:
ברוב המשימות המוטלות על פלטפורמות אוויריות, עולים היתרונות על החסרונות. מעבר לכך, פיתוח של מערכות שליטה אוטומטיות מתקדמות הופכות את ההטסה לפשוטה יותר ונגישה, ללא צורך בהכשרה ארוכה ויקרה של טייסים. בנוסף, פיתוח מערכות קטנות ויעילות יותר הופך את הכטב"מים לקטנים ואמינים יותר. עובדות אלה מובילות למגמה הולכת ומתחזקת של העדפת שימוש בכטב"מים על פני מטוסים מאוישים. ההערכה בענף התעופה הצבאית היא שמטוס הקרב האמריקאי F-35, שנכנס לשירות מבצעי באמצע העשור השני של המאה ה-21, יהיה מטוס הקרב המאויש האחרון לפיתוח. עם זאת, גורמים אחרים בענף מעריכים כי כל עוד חילות האוויר נשלטים על ידי טייסי קרב, משימות מבצעיות בעדיפות ראשונה יבוצעו על ידי מטוסי קרב מאוישים.
סוגי כטב"מים
כלי טיס בלתי מאוישים ניתנים לסיווג במספר שיטות.
סיווג על פי גודל כלי הטיס
אם לא נעשה שימוש במונחים של מיקרו – או מיני – בדרך כלל מדובר על כלי-טייס במשקל המראה של מאות קילוגרמים ומעלה.
סיווג על פי גובה ומשך שהייה באוויר
לעיתים נעשה שימוש במונחים הבאים:
רוב כלי הטיס הבלתי מאוישים אינם טסים בגבהים אלה, ולכן נעשה שימוש במונחים אלה להדגיש את ייחודם של המטוסים שכן מגיעים לגובה זה, הכלולים בשם הכולל High Altitude Platforms וכוללים גם בלוני תצפית לרום גבוה.
סיווג על פי סוג המשימה
ישנם עוד סוגים רבים, בהתאם למספר הגדל והולך של משימות כלי טיס בלתי מאוישים.
סיווג על פי סוג מערכת ההנעה
לעיתים נעשה שימוש גם במערכת ההנעה כאמצעי לסיווג כלי הטיס. המונחים הבאים נמצאים בשימוש:
בדרך כלל, אם לא נאמר אחרת, כלי טיס בלתי מאוישים מונעים על ידי מנועים רדיאליים והם מונחי רדיו.
בעת המוקדמת
השימוש הראשון בכטב"ם ככלי נשק נעשה ככל הנראה על ידי האוסטרים בתאריך ה-22 באוגוסט 1849, אז שוגרו 200 כדורים פורחים חסרי טייס כנגד ונציה. הבלונים היו חמושים בפצצות ונשלטו על ידי מנגנון זמן.
בפברואר 1863 הוענק פטנט לצ'ארלס פרלי (Charles Perley) על עיצוב כלי טיס בלתי מאויש, שכלל בלון של אוויר חם שנשא סל המכיל מנגנון תזמון. משימת תקיפה בוצעה לראשונה על ידי כלים לא מאוישים במלחמת העולם הראשונה, כשפצצה מעופפת תוכננה ונבנתה עם מנגנון זמן שתלש את הכנפיים בנקודה כלשהי, וגרם לפצצה ליפול לקרקע.
במלחמת העולם השנייה
בשנת 1942, בזמן מלחמת העולם השנייה, פותח בארצות הברית מל"ט התקיפה אינטרסטייט TDR, ויוצרו ממנו 195 מטוסים. המל"ט הופעל בשנת 1944 כמל"ט מתאבד בזירת האוקיינוס השקט. המיזם בוטל באוקטובר 1944.
בשנת 1943 עשו היפנים שימוש בבלונים פורחים ככלי נשק. היפנים הסתמכו על זרמי הסילון שאמורים היו לסחוף את הבלונים עד לחופה המערבי של ארצות הברית ושם להתפוצץ. בעקבות זרמי רוחות חזקים ובעיות מכניות התרסקו כל הבלונים באוקיינוס השקט, למעט מספר קטן של בלונים ביניהם אחד שהגיע לגבול קנדה-ארצות הברית והרג פרה כאשר התפוצץ.
בעידן הכלים בעלי בקרה בחוג סגור (כלומר לא על פי זמן) הראשונים שפיתחו את הרעיון של כלי טיס ללא טייס היו הגרמנים, שהמציאו את הטיל המונחה הראשון: ה-V-1 ואחר כך את ה-V-2. ה-V-1 דמה יותר למטוס מאשר לרקטה והמניע לפיתוחו היה מחסור במפציצים ומטוסי קרב שיתקפו את בריטניה ובנות בריתה בשלהי המלחמה. לגרמנים גם היה מזל"ט צילום מבצעי מודרני לחלוטין, מונחה רדיו, המשוגר ממסילה ונוחת באמצעות מצנח. המגבלה הייתה שהצילום התבצע על פילם שהוצנח לקרקע, לעומת שידור וידאו ברדיו כנהוג מאז שנות השישים מאוחרות.
בשנות החמישים, השישים והשבעים
בארצות הברית פותחו מזל"טים מגוונים בשנות ה-50. סדרת ה"פיירבי" שפותחו על ידי חברת ראיין איירונאוטיקל שהמריאה לראשונה ב-1951. היו אלו מראשוני הכטב"מים בעלי הנעה סילונית, ומכטב"מי המטרה שנעשה בהם השימוש הנרחב ביותר שנבנו מעולם. את הפיירבי ניתן היה לשגר ממטוס באוויר, או ממשגר קרקעי עם מאיץ רקטי יחיד. בהמשך פותח דגם לצילום אוויר שנעשה בו שימוש במלחמת וייטנאם. כטבמ"י פיירבי נכנסו לשירות בארצות הברית, ישראל, סין ואיראן. בהמשך פותחו סדרת מל"טים מדגם צ'אקר שיועדו לשמש מטרות אוויריות והטעיית סוללות טילי הנ"מ, שיוצרו על ידי נורת'רופ. ל-MQM-74A היה מבנה מחודד דמוי סיגר, כנפיים ישרות המותקנות במרכז הגוף, כונסי אוויר תחת הכנפיים מספקים אוויר למנוע הסילון של הצ'אקר, ותצורת זנב קונבנציונלית עם משטחי זנב מסודרים בצורת וי הפוך. טיסה ראשונה בסדרה זו בוצעה בשנת 1965. מל"טים אלו נשלטים מרחוק, מסוגלים להגיע למהירויות של עד למאך 0.86 ולגובה של מ-30 עד 40,000 רגל.
מזל"טים ומל"טים סילוניים היו בעלי בעיות רבות, כמו משקל רב, מהירות גבוהה מדי, בולטות, עלות גבוהה ועוד וכתוצאה מכך התפתח תחום שלם של מזל"טים בעלי מדחף. ישראל הייתה החלוצה בתחום זה, שהפך לתחום העיקרי בעולם. בישראל, הראשון שחשב על יישומים צבאיים לכלי טיס קטן הנשלט מרחוק באמצעות רדיו, היה שבתאי בריל, קצין בחיל המודיעין. הוא שכנע את רמ"ח איסוף, אברהם ארנן, להקצות 1,000 דולר לניסוי. הניסוי הראשון נערך על ידי בריל ואיש חיל האוויר שלמה ברק, בכפר סירקין והסתיים בהצלחה, ב-1969 בוצעו ניסויי צילום של עמדות מצריות וירדניות. במסגרת הלקחים שהופקו במלחמת יום כיפור ב-1973, לאחר שישראל הופתעה בתקיפה משולבת של כוחות המצרים והסורים, הוחלט במודיעין הישראלי לשפר את יכולות המודיעין בזמן אמת כדי למנוע הישנות של הפתעות מעין אלה. הפתרון הוגדר בקווים כלליים בראשית 1975 – נדרש אמצעי לאיסוף טקטי של מודיעין בזמן אמת, שיכול לפעול במשך 50 שעות לפחות (או 10 משימות). פיתוח המזל"ט הראשון בעולם המערבי, סקאוט (Scout, כונה בצה"ל "זהבן") התבצע על ידי התעשייה האווירית בין השנים 1977–1981. הפרויקט נוהל על ידי שארלי אטאלי (דאז סמנכ"ל הנדסה) ודוד הררי (ראש הפרויקט).
מהירותו המרבית של הזהבן הייתה 160 קמ"ש, טווחו עמד על 100 ק"מ, משקלו המרבי היה 118 ק"ג, וזמן השהייה באוויר עמד על 7.5 שעות. כבר ב-1979 השתתפה יחידת הזהבן החדשה בתרגיל רחב-היקף להדמיית פעילות מבצעית.
במקביל לפיתוח הזהבן פותח גם המסטיף (כונה בצה"ל "סורק") מתוצרת תדיראן מערכות. ב-1978 נקלטו לראשונה מזל"טי הסורק בחיל האוויר הישראלי והחלו במשימות איסוף מודיעין בזמן אמת, בעיקר בחזית הצפון. השימוש המבצעי הבולט ביותר במזל"ט הסורק היה במהלך בשנת 1981, כאשר באמצעותו זוהו ואחר כך הושמדו סוללות הטילים הסוריות שהיו פרוסות בבקעת הלבנון וסיכנו את שליטת חיל האוויר במרחב האווירי בחזית הצפונית.
בשנות השמונים ואילך
באותה מלחמה הפעילה סוריה מזל"טים סובייטיים מדגם טופולב Tu-143, שחדרו למרחב האווירי של ישראל לצורך גיחות צילום ושבו בשלום לבסיסם.
הביצועים המרשימים של המזל"טים הישראלים עוררו עניין רב בארצות הברית וחוללו שיתוף פעולה נרחב בין ישראל לוושינגטון, לרבות רכישה של טייסת "סורק" בידי חיל הים האמריקאי - ששימשה לטובת אימונים והטמעה של שיטות הפעלה לכלים בלתי מאוישים. בשלב מאוחר יותר, פותחה גרסה משופרת של ה"זהבן", שנקראה פיוניר, אשר תוכננה במיוחד לפי דרישות חיל הים וחיל הנחתים האמריקאי - להם נדרשה פלטפורמה עמידה יותר, על טהרת החומרים המרוכבים ועמידים לשיתוך.
מזל"טים מדגמים ישראלים כגון RQ-2 פיוניר והאנטר (Hunter) נמכרו לזרועות השונות של צבא ארצות הברית, שם שימשו במלחמת המפרץ ומלחמת עיראק, כמו גם במלחמת קוסובו. תשומת לב גוברת מצד מדינות אחרות הוביל למכירות של כטב"מים למספר לקוחות באירופה ובאסיה. ב-1992 סופק לחיל האוויר כטב"מ מדור חדש, ה"סרצ'ר", שבהדרגה החליף את הזהבן – המזל"ט החדש עורר התלהבות גם בשווקים אחרים, בייחוד באסיה.
ב-1990 חיפשו השווייצרים מערכת בעלת יכולת הפעלה באזורי המראה/נחיתה מכוסי קרח, שלג או עשבייה. יכולת תע"א לבצע עיצובים לצרכים ספציפיים לפי דרישות הלקוח, הובילה בשנת 1995 לאספקת מערכות הריינג'ר(Ranger) לצבא שווייצריה. הפרויקט בוצע בשיתוף פעולה עם RUAG אירוספייס – חברה שווייצרית. המערכות הותאמו במיוחד לדרישות השווייצריות, על הפלטפורמות הורכבו "מגלשיים" במקום כני נסע, ניתן היה להכניס את מטע"ד היום/לילה לבטן המטוס כדי שיהיה מוגן בנחיתה. הצלחת הריינג'ר בשווייץ הובילה גם להתעניינות מצד פינלנד, ובשנת 2001 סופקו גם מספר מערכות למדינה הצפונית.
דוגמה נוספת לאספקת מערכות לפי דרישות מיוחדות של הלקוח היא כטב"מ ההאנטר (Hunter) שיוצר לפי דרישות האמריקאים בשנת 1992. ההאנטר בעל שני מנועים לפי דרישתם של האמריקאים, הוכן לשיגור ונחיתה על מסלול קצר. הוא שוגר ממשגר ובנחיתה נבלם באמצעות כבלי עצירה עליהם המטוס נתפס בוו ייעודי. כטב"ם ההאנטר הוא פלטפורמה שעודה מבצעית עבור צבא ארצות הברית.
בשנת 1987, עם ביטול תוכנית מטוס הלביא, הופנו חלק ממומחי התכנון וההנדסה של התע"א לכיוון של פיתוח מל"ט חדש שכונה "מחץ"(Heron). ב-1994 השתתף המחץ במשימה הקרבית הראשונה מעל דרום לבנון, ותמך ישירות בפיקוד הצפון.
המחץ הוכיח את עצמו כאמין ביותר במשימות קרב בתמיכה בכוחות הקואליציה בעיראק ובאפגניסטן. כטב"מי הרון שירתו גם לצד כוחות קנדה, צרפת, אוסטרליה וגרמניה. בנוסף לכך בוצעו עוד פעילויות רבות בהן למחץ חלק (חלקן עדיין מתקיימות): פעילויות פטרול ההרון לאורך חופי הטריטוריה הצפונית של אוסטרליה ואילו סיוע כטב"מי ההרון של צרפת (Harfang) במשימות מודיעין-מעקב-סיור (ISR) מעל מרכז אפריקה וסיוע לפעולות צרפת במאלי, פעילויות באסיה, באפריקה, בדרום אמריקה וביוון.
לאחר שבחיל האוויר הישראלי הבינו את הפוטנציאל האדיר הטמון בהרון למשימות רום בינוני, שהייה ממושכת (MALE), הוצבו לפני תע"א אתגרים נוספים – טיסה בגובה רב יותר, עמידות רבה יותר לרוחות ולפרצי רוח חזקים ונשיאת מטע"ד כבד יותר במשימות ארוכות ומורחבות יותר. תנאי תפעול אלה חייבו פלטפורמה גדולה יותר והנעה מסוג חדש וחזק יותר והובילו לפיתוח הרון טורבו-פרופ (הרון TP) - ה"איתן". פיתוח האיתן החל ב-2004 וטיסת הבכורה של האבטיפוס התקיימה ב-2009. האיתן נכנס לשימוש ב-2010 והפך למערכת האווירית הלא מאוישת הגדולה ביותר שמפעיל חיל האוויר הישראלי.
עם נפילת הקומוניזם וסיומה של המלחמה הקרה הונהגו קיצוצים נרחבים בתקציבי הצבאות בעולם. בעקבות זאת נעשו מאמצים למציאת שיטות זולות יותר לפיתוח והפעלה של כלי טיס וחלה פריחה בתחום כלי הטיס הבלתי מאוישים. התהליך הואץ בעקבות הפעלה מוצלחת של מל"טים על ידי חיל האוויר האמריקאי במסגרת הפעילות של נאט"ו במלחמה ביוגוסלביה. לפיכך, החל מאמץ ניכר לפיתוח של כלי טיס בלתי מאוישים בארצות הברית, החל ממחקר אקדמי ועד פריסה מבצעית של מערכות כאלה. מאמץ זה מכוון על ידי משרד ההגנה האמריקאי, שפרסם בשנת 2000 את "מפת הדרכים" שלו לכטב"ם. מסמך זה מתעדכן אחת לכמה שנים, ומכיל תוכנית לפיתוח התחום בעשרים וחמש השנים הבאות, בעלויות של מיליארדי דולרים לשנה.
בשנות התשעים ושנות ה-2000, זכו הכטב"מים לעדנה צבאית ואף חדרו לשוק האזרחי. המדינות הבכירות בהפעלה וייצור של מזל"טים הן ישראל וארצות הברית ("RQ-3 דארקסטאר") ובעקבותיהן סין והודו ומדינות אירופה ("ברקודה"). ב-2002 השתמשה ארצות הברית בכטב"ם מדגם RQ-1 פרדטור כדי לתקוף מטרות טרור ולהתנקש בבכיר של אל-קאעידה בתימן. השימוש במל"טים בארצות הברית הוא שנוי במחלוקת ומתקיים דיון ציבורי נרחב בנושא. כחלק מהפגנות כיבוש וול סטריט, פרצו מפגינים ב-8 באוקטובר 2011 למוזיאון החלל בוושינגטון, אשר הציג באותו הזמן תערוכת מל"טים. המפגינים תקפו שומר וקראו להפסקת השימוש במל"טים בשטחי אויב בעת לחימה מאחר שמדובר לטענתם ב-"הרג ללא הבחנה".
כיום יש נטייה לחזור שוב למל"טים (שקטנים ממטוס קרב אך גדולים ממזל"ט רגיל) מאחר שכלי טיס גדול יותר יכול לטוס יותר שעות, יותר גבוה, יותר רחוק ולשאת ציוד מתקדם יותר (וכבד יותר) עם מערכות תצפית משופרות.
בשנת 2016 חברה סינית Ehang הכריזה על כלי טיס בתצורת eVTOL ללא טייס המסוגל לטוס עם עד שני נוסעים.
כטמ"מים היו בשימוש בזמן לחימה של ארצות הברית באפגניסטן, במלחמת האזרחים בתימן (2015–הווה), מלחמת נגורנו קרבאך השנייה, מלחמת תיגראי וכדומה.
בשנת 2022, כלי טיס בלתי מאויש עבר הסבה לצרכים אזרחיים לראשונה.
ישראל
מאז שנות ה־70 של המאה ה־20 נחשבת מדינת ישראל כמובילה עולמית בתחום כלי טיס בלתי מאוישים או כפי שהם מכונים בחיל האוויר הישראלי - כטמ"ם, כלי טיס מוטס מרחוק. שם זה הוצע לראשונה על ידי אלון אונגר יו"ר ומייסד כנס UVID במאמר שכתב במגזין Israel Defense בשנת 2012 וכותרתו "כלי טיס מאוישים מרחוק" והוא משקף את המקבילה למושג Remotely Piloted Aircraft (RPA) השגור בעולם. במהדורת התשפ"א (2021) של מילון הקיצורים וראשי התיבות של צה"ל נקבע שכטמ"ם הם ראשי התיבות של כלי טיס מוטס מרחוק . ב-2001 נפתח בצה"ל בית הספר למפעילי כטמ"ם. ב-2013 הייתה ישראל יצואנית הכטב"מים הגדולה בעולם, עם מכירות של כ-4.62 מיליארד דולר בשמונה השנים האחרונות. צה"ל עושה שימוש נרחב בכטב"מים, בהם החל להשתמש מאז 1969. ביניהם הסרצ'ר, השובל וגם מל"ט ה-MALE הגדול ביותר שמיוצר בישראל, האיתן (Heron TP) בעלת מוטת כנפיים של מעל 26 מטר. אחד הכטב"מים הידועים ביותר של ישראל הוא ההרמס 450 "זיק" שעליו נטען שהוא משמש גם ככטמ"ם תקיפה והיה מעורב בסיכולים ממוקדים נגד פעילי טרור. ביולי 2022 התירה הצנזורה הצבאית לראשונה לפרסם כי צה"ל משתמש במל"טים חמושים בתקיפות ברצועת עזה, בסוריה ובזירות נוספות.
ארצות הברית
ארצות הברית היא המדינה שעושה את השימוש המאסיבי ביותר בכלי טיס לא מאוישים. בעשור הראשון של המאה ה-21 התגבר מאוד השימוש של ארצות הברית בכטב"מים. מספר הכטב"מים שארצות הברית מפעילה נאמד בכ-10,000 (2014), והיא מרגלת באמצעות כלים אלו וביצעה מאות חיסולים של אנשים הנחשדים בטרור. כלי הטיס הבלתי מאוישים שבשירותה מגוונים ובאים בגדלים שונים החל מהשאדו RQ-7B, ועד MQ-1 פרדטור, והMQ-9 ריפר הגדול ממנו, וכלה בRQ-4 גלובל הוק הסילוני, הגדול בין הכלים הללו, שטווח הטיסה שלו כשל מטוס בואינג. בנוסף ארצות הברית מפעילה מל"ט חמקן RQ-170, שזכה לכינוי "המפלצת מקנדהאר", ומיועד לטיסות ריגול באזורים רגישים.
בשנת 2020 חיל האוויר של ארצות הברית החל בפיתוח תוכנית "סקייבורג".
יורי מורוז
יורי לאונטיוביץ' מורוז (באוקראינית: Юрій Леонтійович Мороз; נולד ב-8 בספטמבר 1970) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדת המגן בקבוצות שונות באוקראינה ובישראל.
קריירה
מורוז, יליד סמילה, גדל במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל צסק"א קייב. בשנת 1987, בגיל 17, עבר לקבוצת הצמרת הסובייטית דאז דינמו קייב. לאחר 5 שנים בדינמו קייב עזב מורוז את אוקראינה והגיע לישראל, בה שיחק במשך 3 עונות בקבוצות: הפועל כפר סבא, בני יהודה ומכבי יפו.
בשנת 1996 עזב מורוז את ישראל ועבר לשחק ברוסיה. הוא שיחק במשך 4 שנים בקבוצות מליגת המשנה הרוסית. בשנת 2001 שב לאוקראינה. בשנת 2003 פרש ממשחק פעיל.
נבחרות
מורוז שיחק בשורות נבחרת הנערים של ברית המועצות ואף זכה איתה באליפות העולם בשנת 1987. בהמשך שיחק בנבחרת הנוער ובנבחרת הצעירה של ברית המועצות. עם התפרקות ברית המועצות וכינון אוקראינה העצמאית הצטרף יורי מורוז אל הנבחרת הבוגרת של אוקראינה. הוא שותף במשחק אחד בלבד במדי הנבחרת - משחק ידיות מול נבחרת ארצות הברית בשנת 1992.
קריירת אימון
בסיום המשחק הפעיל פנה מורוז לקריירת אימון. מאז שנת 2004 הוא מאמן קבוצות נערים ונוער שונות. כיום (2018) מאמן יורי מורוז את קבוצת הנוער של דינמו קייב.
אל-פתח (כדורגל)
מועדון כדורגל אל-פתח (בערבית: نادي الفتح الرياضي) הוא מועדון כדורגל סעודי מהעיר אל-חסא. הקבוצה משחקת כיום בליגת העל הסעודית.
הקבוצה זכתה באליפות בעונת 2012-13 בפעם הראשונה בתולדותיה.
דפנה ערוד
דפנה ערוד (6 ביולי 1944 – 30 במרץ 2022) הייתה אמנית ומשוררת ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בתל אביב להורים שעלו לארץ ישראל מהולנד בשנת 1932. החלה לכתוב שירים בגיל שמונה. סיימה את לימודיה באוניברסיטת תל אביב בגיל 19 והתגייסה לצה"ל, בו שירתה בנח"ל.
ערוד הייתה ממקימי "העין השלישית" – קבוצת אמנים אוונגארדית שפעלה בתל אביב מסוף שנות ה-60 עד אמצע שנות ה-70. חברי "העין השלישית" ערכו את המיצגים הראשונים בארץ, עסקו בעשיית סרטים, הקימו תערוכות משותפות, הוציאו לאור כתב-עת ופתחו את חנות הניו-אייג' הראשונה בישראל, בה מכרו חוברות אמנות מחוץ לישראל, ספרים שעסקו ברוחניות ופריטים מעוצבים. החנות הפכה למקום מפגש, קיימו בה ערבי שירה והופעות שונות, ומשם גם יצאו חברי הקבוצה לתערוכות אמנות ביישובים ובקיבוצים ברחבי הארץ. דפנה חילקה את זמנה בין תל אביב לבנימינה. בבנימינה גרה בקומונת האמנים שמנתה כשבעה אמנים מתחומי יצירה שונים. הם פעלו יחד בסטודיו רב-תחומי והציגו בגלריות שונות בארץ. ב-1979 עזבה סופית את בנימינה ונשארה בתל אביב. במקביל ערכה מסעות מחוץ לישראל, ובין היתר התגוררה עם בן זוגה בבית ממונע, בו נסעו ברחבי אירופה. בשנותיה האחרונות עסקה בציור, עיצוב אדריכלי ושירה.
ב-17 במרץ 2022 בעת סגירת תערוכתה האחרונה "חברות" בארנה  בהרצליה נפרדה דפנה ערוד  בערב מרגש מחברותיה בהיותה מודעת לזמן הקצר שנותר לה לחיות. ערוד נפטרה שבועיים אחר כך ממחלת הסרטן ב-30 במרץ 2022. הותירה אחריה שני ילדים. התגוררה בתל אביב.
תערוכות
ב-2002 הציגה ערוד בחלל התצוגה של בניין סותבי'ס בתל אביב בתצוגה מתמדת. ב-2003 הוזמנה לצייר בתערוכה התל אביבית של אישים שנקראו רחובות על שמם והוצגו על בניין העירייה.
ב-2004 השתתפה במסלול האמנות "אוטופיה", במסגרת פסטיבל "החג של החגים" בבית הגפן בחיפה; הציגה את תערוכת "ביער ביער" בגלריה סוהו בדיזנגוף סנטר, ויצאה לתערוכת יחיד במרכז האריס פאפאדיאס באתונה.
ב-2008 השתתפה בתוכנית הטלוויזיה של הערוץ הראשון, "דיוקן", שהראתה את דרך עבודתה, את הסטודיו שלה ואת דעותיה האמנותיות. ציורה נבחר כציור הזוכה. השתתפה בתערוכת הוועד למלחמה באיידס עם הציור "נשים באמבטיה" והציגה במוזיאון רמת גן את ציור הפורטרט של לאורה ריבלין.
ב-2009 השתתפה בתערוכת הוועד למלחמה באיידס עם הציור "הנשיקה" ועיצבה את מתחם האירועים יוצא הדופן "מעגלים" ביבנה. באותה שנה הוזמנה להציג תערוכת יחיד שלה במוזיאון "חניתה".
עיסוקים אחרים
במקביל לעיסוקה באמנות פלסטית כתבה ערוד שירים, שחלקם הולחנו ובוצעו בערב מיוחד שנערך לכבודה בתיאטרון הבימה, ובאירוע המוזיקלי "דרך נשים" שנערך במכבי מיוזיק פקטורי בתל אביב. בינואר 2006 הוצגה תוכנית מחווה לכבודה בערוץ 22.
לטאה חרמונית
לטאה חרמונית (שם מדעי: Phoenicolacerta kulzeri) הוא מין של לטאת סלעים המצויה בהרי הלבנון, בירדן בסוריה ובישראל. הפרט הראשון של הלטאה התגלה ביער ארזים סמוך לבשארה בלבנון על ידי הסייר הנס קולצר (Kulzer) ונקראה על שמו. על סיווג המין התחוללה מחלוקת במשך שנים. בתחילה סווגה כLacerta danfordi (מין המצוי בדרום טורקיה), לאחר מכן התייחסו אליה כתת-מין של Phoenicolacerta laevis (לטאה זריזה). ב-1999 הוכיחו שמידטלר ובישוף כי מדובר במין ייחודי.
הלטאה החרמונית קטנה מעט מהלטאה הזריזה לרוב אורכה עד 20 ס"מ ומשקלה עד 10 גרם בלבד. מהחרטום לאורך העין מתחיל פס שלאורך הגוף מתחיל להישבר לכתמים, על הגוף כתמים שנראים כמו גלים מחוברים והראש קצת כהה יותר בצבע נחושתי מבריק. בניגוד ללטאה הזריזה היא חסרה את מגן הצדע או שמגן זה נראה כמפורר ומפורק לשברים קטנים. בישראל היא מצויה באזור החרמון בלבד. תזונתה מורכבת מחרקים שונים.
בשונה מרוב הלטאות החיות בחרמון ומזוחלים רבים, הלטאה החרמונית נמצאת בזמן השלג בחוץ ולא נכנסת לתרדמת חורף.
תפוצתו של המין מוגבלת להר חרמון ולאזורים בלבנון, סוריה וירדן, היא שוכנת בגבהים של 1500 מטר ומעלה באזורים סלעיים. מצב השימור העולמי לא מוגדר, בישראל נמצאת בסכנת הכחדה חמורה כאשר גודל האוכלוסייה אינו ידוע. האיומים על שרידות המין בישראל נובעים מפיתוח תיירותי בחרמון, משימוש בבולדוזרים על ידי צה"ל ומאיסוף לא חוקי על ידי חובבי זוחלים וסוחרים בבע"ח.
המאמצים הנדרשים לשימור המין כוללים: 1. מניעת המשך פיתוח תיירותי בחרמון. 2. הפחת השימוש בבולדוזרים על ידי צה"ל ותיאום פעילותו עם החברה להגנת הטבע ורשות הטבע והגנים. 3. הגברת הפיקוח של רשות הטבע והגנים על מבנים כבישים ותשתיות בשטח ההר. 4. מחקר בסיסי על אורח החיים של לטאת החרמון על מנת למצוא גורמי סיכון נוספים במטרה לשפר את מאמצי השימור. 5. בחינת השפעת הרעיה על המין ובית גידולו לקביעת מידת הרעיה הדרושה לשימור המין. 6. מניעת איסוף.
עצב התווך
עצב התווך או העצב המדיאני (TA: Nervus medianus) הוא אחד מהעצבים העיקריים של הגפה העליונה. עצב התווך קיבל את שמו בזכות מהלכו בגפה העליונה לאורך קו האמצע שלה. הוא מעצבב את מרבית השרירים במדור הכופפים (במדור הקדמי) של האמה ואת חלק מהשרירים בכף היד.
מהלך
תחילתו של עצב התווך באיחוד התפצלויות מהכבל הצידי ומהכבל התיכון של מקלעת הזרוע. העצב נע לאורך הזרוע כשהוא סמוך לעורק הזרוע, בין שריר הזרוע הדו ראשי לשריר הזרוע, ועובר יחד עם עורק הזרוע דרך גומץ המרפק ונכנס לאמה.
העצב נכנס לאמה כשהוא חולף בין שני ראשיו של השריר הכפן העגול. באמה נע העצב בין השריר כופף האצבעות השטחי לשריר כופף האצבעות העמוק עד הגיעו בסמוך לשורש כף היד. מהלכו לתוך כף היד נעשה דרך תעלת שורש כף היד.
שרירים
עצב התווך מעצבב את שריר הזרוע תוך כדי מהלכו, אך הוא חסר ענפים בזרוע.
במהלכו דרך האמה, הוא מעצבב את כל השרירים השטחיים והביניימים שבמדור הקדמי של האמה (למעט השריר כופף שורש היד הגומדי המעוצבב על ידי עצב הגומד). העצב הבין גרמי הקדמי (Nervus interosseus antebrachii anterior) שמתפצל מעצב התווך בסמוך למרפק מעצבב את כל השרירים העמוקים של המדור הקדמי (למעט מחצית מהשריר כופף האצבעות העמוק המעוצבב גם הוא על ידי עצב הגומד).
בתוך כף היד הוא מעצבב את שרירי בליטת כף היד המניעים את האגודל ואת השרירים התולעיים הצידיים. יתר השרירים האינטרינסים של כף היד מעוצבבים על ידי הגומד.
ג'רארד באטלר
ג'רארד ג'יימס באטלר (באנגלית: Gerard James Butler; נולד ב-13 בנובמבר 1969) הוא שחקן קולנוע, תיאטרון ומפיק סקוטי.
עצב התווך
עור
בסמוך לשורש כף היד מתפצל מעצב התווך ענף כף היד (Ramus palmaris nervus interossei antebrachii anterior). האחרון נכנס לכף היד כשהוא שטחי יותר מרצועת שורש היד הרוחבית (המגדירה את תעלת שורש כף היד) ומעצבב את העור בחלקה הצידי של כף היד (ללא האצבעות).
ג'רארד באטלר
התפרסם לראשונה בתפקידו הראשי בסרט "פנטום האופרה", המבוסס על המחזמר המפורסם שהביא לו הצלחה רבה, אבל תפקידו הבולט מכולם היה בסרט שובר הקופות "300", המבוסס על הרומן הגרפי המפורסם של פרנק מילר. בנוסף, מוכר באטלר בתפקידו בסרטים מצליחים, ביניהם "נ.ב. אני אוהב אותך", "האמת המכוערת", "אזרח שומר חוק" ,"המטרה: הבית הלבן", "המטרה: לונדון", ו"גיימר".
עצב התווך
עור
החלק הראשי של עצב התווך שנמצא בכף היד מעצבב את עורן של האצבעות התיכונות.
ג'רארד באטלר
ביוגרפיה
באטלר נולד ב-13 בנובמבר 1969, בעיר פייזלי, הסמוכה לגלאזגו, בסקוטלנד, הממלכה המאוחדת, למרגרט ואדוארד בטלר. משפחתו קתולית ממוצא אירי. הוא הצעיר מבין שלושה אחים, אח ואחות. בגיל צעיר עבר יחד עם משפחתו להתגורר בקנדה, אך הוריו התגרשו כאשר היה בן שנתיים והוא חזר יחד עם אמו, אחיו ואחותו לפייזלי. אמו נישאה מחדש מאוחר יותר והוא לא היה בקשר עם אביו עד גיל 16. אביו נפטר כאשר ג'ררד היה בשנות העשרים לחייו.
באטלר למד משפטים באוניברסיטת גלאזגו והיה נשיא אגודת בית הספר למשפטים של האוניברסיטה. הוא סיים את לימודיו לתואר ראשון אך לא סיים את ההתמחות שלו כי פוטר בדיוק שבוע לפני שהוכשר להיות עורך דין. לפני השנה האחרונה שלו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת גלאזגו, באטלר לקח הפסקה של שנה וחי בקליפורניה. הוא עבד בעבודות שונות, טייל ברחבי ארצות הברית, ולדבריו, שתה הרבה אלכוהול. בשלב מסוים נעצר על התנהגות פרועה בעקבות השתייה המופרזת.
היה בשעתו סולן להקת רוק סקוטית בשם Speed. הלהקה פעלה בזמן שהתמחה בעריכת דין.
קריירה
קריירת המשחק של באטלר החלה בזכות השחקן והבמאי סטיבן ברקוף, שניגש אליו בבית קפה לונדוני והציע לו תפקיד במחזות "קוריולנוס" ו"טריינספוטינג".
תפקידו הקולנועי הראשון היה בסרט "הוד מעלתה, הגברת בראון". פריצת הדרך שלו בקולנוע הייתה בתפקיד הראשי בסרט טלוויזיה "אטילה". משחקו בסרטו של ג'ואל שומכר, המבוסס על המחזמר המצליח של אנדרו לויד ובר, "פנטום האופרה", נחשב לתפקידו הראשון הגדול ביותר. למרות היעדר רקע אופראי, הוא שר בעצמו בסרט, ולדברי אנדרו לויד ובר, יש לבאטלר הקול ה"רוקנרולי" שהוא רצה תמיד שיהיה לפנטום. בשנת 2007 יצא הסרט "300" בכיכובו של באטלר. הסרט נחשב לאחד הסרטים המצליחים ביותר בסוגת האקשן מבחינה הכנסות (למעלה מ-456 מיליון דולר), וזיכה על כך את באטלר בפרס "שחקן האקשן של השנה" בטקס פרסי הטאורוס לפעלולנים, מכיוון שהוא ביצע את כל הפעלולים בעצמו. באותה שנה שיחק בדרמת הפשע "התנפצות".
בשנת 2009 שיחק בסרט פעולה אמריקאי "אזרח שומר חוק" ודורג בשלושה כוכבים מתוך ארבעה על ידי רוג'ר איברט. בשנת 2010 דיבב בסרט "הדרקון הראשון שלי" את אביו של היקאפ, סטויק העצום. הבמאי כריס סנדרס תיאר את סטויק כאדם שמייצג ויקינג אמיתי. באטלר אמר על תפקיד זה "שמחצית מקריירת המשחק שלי הובילה אותי אליו. לדמות יש רבדים עמוקים יותר. הוא לא רק גדול וקשוח, אלא גם דמות שאפשר להתחבר אליה, במיוחד לאחר שאיבד את אשתו והוא מחויב לגדל את בנו לבד." ב-2014 וב-2019 חזר באטלר לדבב את הדמות שלו בסרטי ההמשך "הדרקון הראשון שלי 2" ו"הדרקון הראשון שלי: העולם הנסתר".
ב-2013 כיכב בסרט "המטרה: הבית הלבן". ב-2016 וב-2019, שיחק בסרטי ההמשך "המטרה: לונדון" ו"המטרה: שומר הראש".
בשנת 2018 שיחק בסרט "לצוד את האויב". באטלר הגיע לישראל לכבוד הקרנת הבכורה של הסרט בסינמה סיטי בצומת גלילות. במהלך הביקור השתתף באטלר בראיון שבו הרעיף שבחים על ישראל ואף ייחל לכך שביתו בלוס אנג'לס יישרף על מנת שיוכל לעבור לארץ. ביתו אכן נשרף חודש בלבד לאחר הביקור, בגל השריפות בקליפורניה.
בשנת 2022, כיכב בסרט "נראתה לאחרונה בחיים".
חיים אישיים
במהלך התקופה שבה עבד כעורך דין, היה מדוכדך ושתה לשוכרה. כשהתחיל לשחק, נגמל מהשתייה. האמרגנית שלו הודיעה בפברואר 2012 שבאטלר עבר גמילה ולא חזר לשתות יותר אלכוהול. הוא ניסה להפסיק לעשן על ידי היפנוזה, מדבקות ושיטות נוספות. הוא הצליח למשך שישה חודשים בעת צילומי הסרט "300", אך חזר לעשן לקראת סוף הצילומים.
באטלר מתגורר לסירוגין בלוס אנג'לס ובגלאזגו. הוא אוהד של קבוצת הכדורגל הסקוטית סלטיק. <BR>באטלר יצא בעבר עם קמרון דיאז ועם ג'ניפר אניסטון. בין השנים 2014 - 2016 יצא עם מורגן בראון. הם חזרו בשנת 2020.
ב-2018 השתתף בטקס התרמה חגיגי לארגון ארגון ידידי צה"ל בארצות הברית (FIDF), בו גייסו 60 מיליון דולר עבור צבא ההגנה לישראל.
למינג
למינג או למוס (שם מדעי: Lemmus) הוא סוג יונק קטן ממשפחת האוגריים שבסדרת המכרסמים; בדרך כלל מצוי בטונדרה ארקטית. זהו אחד הסוגים המכונים למוסים.
בסוג חמישה מינים:
למינגים שוקלים בין 20 ל-112 גרם ואורכם נע בין 7 ל-15 סנטימטר. יש להם בדרך כלל פרווה ארוכה ורכה וזנב קצר. הם צמחוניים ואוכלים בעיקר עלים, עשבים ולפעמים פקעות ושורשים. כמו אצל מכרסמים רבים אחרים, שיניהם החותכות (incisors) צומחות ללא הרף, דבר המאפשר להם להתקיים על צמחייה קשה.
למינגים אינם נכנסים למצב של תרדמת חורף ונשארים פעילים גם בחורף הצפוני הקשה, מתחפרים בשלג ואוגרים מזון. הם חיים לבד ונפגשים רק לשם הזדווגות, אך כמו כל המכרסמים יש להם קצב התרבות גבוה, והם יכולים להתרבות מספר פעמים בעונות טובות, כאשר משך ההריון הוא כ-16 עד 23 ימים. בכל לידה נולדים עד 13 ולדות (7 בממוצע). הלמינג מגיע לבגרות מינית בגיל שבועיים. אויבו הטבעי של הלמינג הוא שועל השלג, משום שהלמינג מהווה את מזונו העיקרי.
מיתוסים
ישנה אגדה אורבנית לפיה כאשר קיימת התפוצצות אוכלוסין בקרב הלמינג הנורווגי (Lemmus lemmus) הם מבצעים התאבדות המונית על ידי קפיצה מראש צוק לעבר הים. המיתוס נפוץ עד כדי כך, שהביטוי "עדר למינגים" חדר לשפה. הביטוי מתאר אנשים שהולכים ללא מחשבה עם הזרם, אפילו אם התוצאות עלולות להיות הרסניות.
בטבע, כאשר צפיפות האוכלוסייה גדלה, יוצאות להקות למינגים (בדומה למיני מכרסמים אחרים) למסע נדודים בחיפוש אחר טריטוריה חדשה. במסע זה עשויות להיספות חיות רבות, חלקן גם בנפילה מצוקים או טביעה במקווי מים שהן אינן מצליחות לצלוח. אין מדובר בהתאבדות מכוונת, הלמינגים נעים באזורים שהם אינם מכירים: אין סימן לכך שהמכרסם ידע מראש שבקצה הדרך מחכה לו תהום או ים. חוש הראייה של הלמינגים חלש מכדי להבחין בין נחל, שניתן לעוברו, לפיורד - בו קרוב לוודאי יטבעו.
בשנת 1958 יצא לאקרנים הסרט White Wilderness של אולפני דיסני. סרט זה תרם רבות למיתוס ההתאבדות ההמונית של הלמינגים, כשהציג לכאורה צילומים אמיתיים של עשרות למינגים קופצים מראש צוק אל עבר נהר ואל עבר מותם. שנים לאחר מכן התברר שיוצרי הסרט, שזיכה אותם בפרס אוסקר על הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר לשנה זו ביימו את הסצנה: למינגים לא חיים כלל באזור בו צולם הסרט (אלברטה שבקנדה), וכמה עשרות למינגים הובאו לאתר, נדחפו לתהום, ובכך הומתו.
ירח בבית 12
ירח בבית 12 הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2015 בכתיבתה ובבימויה של דורית חכים, עם יובל שרף ויערה פלציג בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על מפגש מחודש בין שתי אחיות שונות באופיין, שנאלצות להתמודד עם פצעי העבר ולהירפא מהם. העלילה מתוארת גם בצורת פלשבקים לתקופן ילדותן.
הסרט היה מועמד ל-6 פרסי אופיר בטקס פרסי אופיר לשנת 2015:
"ירח בבית 12" הוא מונח מתחום האסטרולוגיה.
הסרט צולם במושב כפר מרדכי ובתל אביב.
תקציר העלילה
לני (יערה פלציג) היא צעירה המתגוררת בבית ילדותה במושב. אביה (אברהם הורוביץ) מאושפז במוסד סיעודי לאחר שלקה בשבץ מוחי, מרותק למיטה וכסא גלגלים ואינו מדבר.
אחותה הגדולה מירה (יובל שרף) עזבה את הבית לפני זמן רב וכעת נמצאת בתל אביב עם בן זוגה דורון (גל תורן) בעל מועדון לילה שבו יש גם מסחר בסמים. לני מתקשרת למירה, מודיעה לה על מצבו של האב ומבקשת עזרה אבל לני לא מגיבה.
שתי האחיות מנוגדות והפוכות זו לזו באופיין ובאורחות חייהן. לני היא הבחורה הטובה, הנאיבית, המסורה לטיפול באביה, שמנהלת חיים פשוטים ונזיריים במושב. מירה היא חיית לילה תל אביבית, פתיינית, מפלרטטת עם הפשע וחיה על הקצה.
המשטרה פושטת על המועדון, סוגרת אותו ועוצרת את דורון על מסחר בסמים. מירה נמלטת משם, מגיעה למושב באופן בלתי צפוי ונפגשת עם לני לאחר שלא ראתה אותה שנים רבות.
המפגש המחודש ביניהן מבליט את הניגודים, אבל יותר מכך מעורר מחדש את הקשר האמיץ שהיה ביניהן בילדותן. מירה מתמחה באסטרולוגיה ומגלה שלשתיהן יש במפות האסטרולוגיות שלהן "ירח בבית 12".
מירה גורמת ללני, באופן לא מודע, להתקרב לעולמה הסקסי ולהתחיל לחקור את נשיותה, בהתנסות ראשונה בבילוי במועדון עם גור (מאור שוויצר) שלא מצליח, ולאחריו ברומן עם בן (גפן ברקאי), תיכוניסט בן 16 שגר בבית סמוך. מירה מגלה ללני שהיא בהריון מדורון אך מחליטה לעבור הפלה מלאכותית. דורון שהשתחרר ממעצר מגיע ומבקש ממנה לחזור אתו אבל היא מסרבת.
היחסים בין האחיות יודעים מעלות ומורדות ומתוארים בפלשבקים לתקופת ילדותן, אימן נפטרה והאם החורגת התעללה בהן עד שמירה נאלצה לעבור לפנימייה ולא חזרה יותר למושב.
וואן פיס
וואן פיס (ביפנית: ワンピース; בתעתיק לעברית: וָאנְפִיסוּ; באנגלית: One Piece) היא סדרת מאנגה ואנימה שנוצרה על ידי אמן המאנגה היפני אייצ'ירו אודה, ומפורסמת בהמשכים במגזין שונן ג'אמפ השבועי (Weekly Shōnen Jump) מיולי 1997 ואילך. נכון לאוגוסט 2023 כל סדרת המאנגה מלוקטת ב-106 כרכים.
ההצלחה של סדרת המאנגה תרמה לאורך השנים להיווצרות של זיכיון מצליח. תחת הזיכיון משווקים גם סדרת אנימה שמופקת על ידי חברת טואי אנימציה, סרטי אנימה, צעצועים, משחקי וידאו, משחקי קלפים, ספרים ועוד.
בישראל הסדרה שודרה בין השנים 2006 ל-2009 בערוץ ג'טיקס בדיבוב לעברית. הגרסה העברית של הסדרה כללה את 52 הפרקים הראשונים של סדרת האנימה. בדצמבר 2022 הסדרה חזרה דרך ספריית האנימה כששם הועלתה בדיבוב המקורי בתרגום לעברית.
תקציר העלילה
22 שנים לפני מועד ההתרחשות של עלילת הסדרה הוצא להורג מלך הפיראטים האגדי גול די. רוג'ר, אשר נחשב לפיראט הגדול ביותר בכל הזמנים אשר היה ידוע כ"מלך הפיראטים". רגע לפני מותו חשף רוג'ר שהוא החביא את האוצר הגדול ביותר שלו, המכונה "וואן פיס", אי שם בים הפתוח במקום סודי. במילותיו האחרונות רוג'ר קורא לאזרחים לצאת אל הים ולחפש אחר האוצר. הכרזה זו הציתה את "עידן הפיראטים הגדול" כאשר אינספור הרפתקנים ופושעים יצאו בעקבות האוצר האגדי.
אחד מאותם הפיראטים הוא גיבור הסדרה, מונקי די. לופי, נער אשר לגופו יש תכונות של גומי אותן הוא קיבל לאחר שאכל בטעות פרי שטן. בהשראת גיבור ילדותו הפיראט רב העוצמה שאנקס, לופי מחליט לעזוב את ביתו שבאזור איסט בלו, כאשר הוא נחוש להפוך למלך הפיראטים הבא ולמצוא את אוצר הוואן פיס, שאמור להעניק כוח עצום ועושר לאדם הראשון שיצליח למצוא אותו.
לאורך הדרך לופי וצוותו מתמודדים עם אויבים אימתניים שונים, אשר לכל אחד מהם מטרות ואג'נדות משלו, כולל פיראטים רבי עוצמה, ציידי ראשים, ארגוני פשע, מהפכנים, סוכנים חשאיים, יצורי ים מסוכנים, וחיילים של ממשלת העולם המושחתת. בין אויביהם הבולטים ביותר ניתן למנות את ממשלת העולם, ארגון רב עוצמה ומושחת אשר חותר לשלוט בכל האוקיינוסים והטריטוריות ברחבי העולם, וה"יונקו" - ארבעה פיראטים אימתנים השולטים בשטחים עצומים ובעלי צבא משלהם.
במהלך הרפתקאותיהם לופי וצוותו מגיעים לאיים שונים אשר לכל אחד מהם תרבות, חברה ואתגרים ייחודיים, בעוד שהם נותרים כל העת נחושים למצוא את האוצר האגדי ולהפוך לפיראטים רבי עוצמה. לאורך הדרך הצוות מצליח לשלב כוחות על מנת להתגבר על אתגרים ומכשולים רבים במרדף אחר הוואן פיס.
העולם של וואן פיס
העולם של וואן פיס הוא עולם בדיוני שמכוסה ברובו בים ומחולק לחמישה אוקיינוסים - איסט בלו (הים המזרחי), נורת' בלו (הים הצפוני), ווסט בלו (הים המערבי), סאות' בלו (הים הדרומי), והאוקיינוס הקו הגדול (Grand Line). אוקיינוס הקו הגדול מקיף את העולם מצפון-מערב לדרום-מזרח ונחשב למסוכן ביותר מכל האוקיינוסים, ואשר בו מתרחשת רוב עלילת הסדרה.
אזור הקו הגדול מחולק לשני חלקים, כאשר החלק הראשון מכונה "גן העדן" (Paradise) בשל היותו החלק הרגוע והשקט יותר בניגוד לאזור "העולם החדש" (New World) אשר ידוע לשמצה בשל שינויי מזג האוויר הפתאומיים שמאפיינים אותו, ומשום שאזור זה שורץ בפיראטים מסוכנים ומשום שקיים בו איים מסוכנים ביותר.
שטחי היבשה בעולם של וואן פיס מורכבים בעיקר מאיים מפוזרים, כששטח היבשה הגדול ביותר הוא יבשת ארוכה וגבוהה הנקרא "הקו האדום" (Red Line) אשר מקיפה את העולם מדרום-מערב לצפון-מזרח וחוצה את הקו הגדול פעמיים בצורה אנכית. דפוסי מזג האוויר והזרמים בקו הגדול אינם ניתנים לחיזוי, בעוד שהאקלים באזורים הסמוכים לאיים נוטה להיות יציב יותר. יתר על כן, הניווט באזור הקו הגדול מאתגר בשל עוצמת השדות המגנטיים המצויים בשטחו, ועל כן בלתי אפשרי לנווט באזור זה באמצעות מצפן רגיל. במקום זאת, על מנת לעבור באזור זה חייבים להשתמש במצפן מיוחד המכונה "לוג פוס", המתאים את עצמו לשדה המגנטי של האי אליו שטים.
העולם של וואן פיס מלא באיים רבים ומגוונים, כאשר לכל אי תרבות, ואתגרים ייחודיים משלו. בחלק מהאיים נמצאים פיראטים רבי עוצמה ומסוכנים, בעוד שאיים אחרים יכולים להכיל דפוסי מזג אוויר יוצאי דופן, פני שטח יוצאי דופן, או יצורים יוצאי דופן. על אף שישנם סכנות ואתגרים רבים בעולם זה אנשים רבים בוחרים לנסות למצוא אוצרות ותהילה בעולם של וואן פיס.
פירות שטן
פירות שטן(Devil Fruits) הם פירות נדירים ביותר ויקרים בעולם הוואן פיס. כל מי שאוכל פרי מקבל יכולת מסוימת אך מאבד את יכולתו לשחות (זהו אובדן יקר יחסית להתחשב בעובדה שרוב עולם הוואן פיס מכוסה מים). פירות השטן מתחלקים לשלוש קטגוריות על פי הכוח שהם נותנים.
התעוררות פירות השטן
כוחות פירות השטן יכולים, במקרים נדירים, "להתעורר" ובכך להגדיל את היכולות של המשתמש. הפרטים לגבי אופן התעוררותם של פירות השטן לא ידועים עדיין, אבל היכולות גדלות והתעוררות מאפשרות במידה משמעותית יותר כוח, כמו גם יכולות חדשות. ההשפעות של ההתעוררות תלויה בסוג של פרי השטן.
חולשות משתמשי פירות השטן
האקי
האקי (בתרגום חופשי: "כוח רצון" או "שאיפה") הוא אנרגיה מסתורית שנמצאת בכל יצור חי בעולם, והיא למעשה היכולת לתרגם את כוח הרצון של הלוחם לכדי יכולות קרב של ממש. אמנם האקי נמצא בכל אדם אך רוב בני האדם אינם מודעים לקיומו, ועל מנת להשתמש בו תחילה הוא צריך להתעורר. ניתן לעורר האקי על ידי אימונים רבים המוכוונים לשליטה בו, או לחלופין כתוצאה מטריגר מסוים (למשל המצאות במצב מסכן חיים, פלאשבאק מזיכרון או רגשות חזקים). יש שלושה סוגי האקי. בשניים מהם כל אדם יכול לשלוט, והשלישי קיים רק אצל אנשים בעלי תכונות מסוימות, המכונים "הנבחרים". כל סוג של האקי ניתן לאמן ולהגיע איתו לדרגות חדשות, ובפיתוח של כל האקי ניתן לגלות תכונות חדשות החבויות בו.
סוגי ההאקי הם:
רוקושיקי (ששת הכוחות)
אמנות לחימה מיוחדת שפותחה על ידי הממשלה, המאפשרת למשתמש להעצים את יכולותיו הפיזיות והמנטליות, ללא שימוש בהאקי או בפרי שטן. נפוצה מאוד אצל סוכני סייפר פול ומארינס בדרגות הגבוהות. שש הטכניקות הן:
ארגונים בעולם הואן הפיס
בסדרה יש ארגונים וקבוצות רבים המופיעים ובהם:
פיראטי כובעי הקש
כובעי הקש הם צוות הפיראטים המרכזי בסדרה וכן גם הדמויות הראשיות. מטרתם של כובעי הקש היא למצוא את אוצר הוואן פיס שכרגע מקום הימצאותו לא נודע, אמנם האי ראפטל בסוף הגראנד ליין הוא כנראה המקום שבו נמצא אוצר ה"וואן פיס" לפי מה שאנחנו יודעים כרגע.
כובעי הקש התחילו כצוות די אנונימי בים המזרחי ומשם גדלו ועברו לגראנד ליין עד שהפכו ידועים לשמצה בכל עולם הוואן פיס והפרס על ראשם של כל הצוות עומד על מעל ל-8,816,001,000 ฿. כובעי הקש שטים על ספינתם השנייה, ה-"Thousand Sunny" זאת לאחר שספינתם המקורית, ה-"Going Merry" נשרפה כליל על ידי הצוות עצמו, אשר עשו זאת כאות תודה על הדרך שהספינה הובילה אותם ומהסיבה שאינה יכולה להפליג יותר. בצוות ישנם עשרה אנשים ולכל אחד תפקיד שונה וצורת לחימה שונה.
צי כובעי הקש הגדול
לאחר אירועי דרסרוזה, התאגדו הלוחמים שהתחרו בקולוסאום ונלחמו בדרסרוזה ובחרו להקים צי שפועל תחת צוות כובעי הקש, מתוך הוקרה ותודה ללופי ולצוות. הצי מונה כ-5640 לוחמים, לא כולל צוות כובעי הקש, המחולקים לצוותים, על כל צוות מפקד לוחם שנלחם בדרסרוזה (אין חשיבות למספר הצוות).
לופי לא רצה לקבל אותם בתור חלק מהצוות שלו והוא לא רצה שיהיה לו צי אבל הם לא הקשיבו ועשו זאת למרות הכל. סכום הבאונטי שיש על ראשם של צוות כובעי הקש ביחד עם צי כובעי הקש הוא: 9,425,001,000 ฿.
הצוות הראשון – הפיראטים היפים הם הצוות הראשון של הצי הגדול של כובעי הקש. בראשם עומד קאבנדיש, שבעבר היה נסיך שהפך לפיראט, והפך לטירון. לקאבנדיש יש פיצול אישיות, וכאשר הוא נירדם הוא הופך לאלטר-אגו המסוכן שלו, האקובה. האקובה הוא שד חזק ומאוד מהיר. הצוות מורכב מ-75 חברים בסך הכל, כולל: סולימאן, שכיר חרב לשעבר שהצטרף לקוונדיש לאחר האירועים בדרסרוזה ומפארול, הסוס של קוונדיש.
הצוות השני – בארטו קלאב הם הצוות השני של הצי הגדול של כובעי הקש. בראשם ברטולומיאו, טירון-על לשעבר שמעריץ גדול של לופי והצוות שלו. לברטולומיאו יש את כוח פרי השטן שמאפשר לו ליצור מחסומים בלתי נראים. הצוות מורכב מ-56 חברים בסך הכל, כולל גמביה, סגן הצוות. כל החברים הם מעריצים גדולים של לופי.
הצוות הרביעי – פיראטי אידאו הם הצוות הרביעי של הצי הגדול של כובעי הקש. הצוות מורכב מארבעה אנשים בלבד ובראשם אידאו, ארוך ידיים. בנוסף לאידאו, יש בצוות את בלו גילי, ארוך רגליים, ואת צמד הציידי ראשים עבדאללה וג'יט. אידאו, בלו גילי והצמד הכירו בזמן התחרות על פרי האש בדרסרוזה.