cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אונס בנישואים
התייחסות בחוק במאה העשרים ובמאה העשרים ואחת
למרות מגמות אלו ומהלכים בינלאומיים שונים בנושא, אונס על ידי בן זוג עדיין אינו נחשב עבירה פלילית בכל המדינות החברות באומות המאוחדות. בחלק מהמדינות, אונס על ידי בן זוג נחשב במפורש כעבירה פלילית (אם על ידי קביעה כי עובדת בני הזוג נשואים אינה פוטרת את האנס מאחריות פלילית, ואם על ידי יצירת עבירה ספציפית של "אונס על ידי בן זוג", או על ידי קביעה מפורשת בחוק שגם בני זוג יכולים להיות מואשמים באונס של בן הזוג שלהם), במדינות אחרות בני זוג פטורים במפורש מאשמה כזו (על ידי הגדרת אונס ביחסי מין בכפייה מחוץ לנישואים או בכפייה של יחסי מין כשהאישה אינה אשתו של העבריין, או על ידי קביעה כי היות בן הזוג נשוי לאישה הנאנסת מזכה אותו מאישום באונס).
דוגמה למדינה בה החוק קובע במפורש כי הבעל אינו יכול להיות עבריין אפשרי היא אתיופיה. חוק האונס שלה קובע: "סעיף 620 - אונס: מי שמאלץ אישה לקיים יחסי מין מחוץ לנישואים, בין אם על ידי שימוש באלימות, או בשעה שהיא מחוסרת הכרה, או אינה מסוגלת להתנגד, עובר על עבירה שדינה מאסר בין חמש לחמש עשרה שנים". דוגמה נוספת היא דרום סודאן, בה החוק קובע כי "קיום יחסי מין על ידי זוג נשוי הוא לא אונס כמשמעותו בסעיף זה" (סעיף 247). לעומת זאת, דוגמה למדינה בה חוק האונס מתייחס ומוציא לחוק במפורש אונס במסגרת הנישואים היא נמיביה, בה החוק קובע כי "נישואים או מערכת יחסים כלשהי לא מהווים הגנה בעבירה של אונס".
במדינות רבות חוקי האונס הרגילים אינם מתייחסים ספציפית לנושא זה ולפיכך עבירה זו נשארת מעורפלת. במדינות אלו לא ברור אם ניתן להעמיד לדין על פי חוקי האונס ה"רגילים", והן מסתמכות במקרים רבים על פסיקה מוקדמת בנושא זה ותקדימים משפטיים.
ב-2006 נאמר במחקר מעמיק של מזכ"ל האו"ם כי ב-104 מדינות יש התייחסות בחוק לאונס על ידי בן זוג. ב-32 מהמדינות אונס על ידי בן זוג היא עבירה ספציפית וב-74 האחרות אונס על ידי בן זוג נכלל תחת ההתייחסות בחוק לאונס בכלל. ב-53 מדינות לא ניתן להעמיד לדין על אונס על ידי בן זוג. בארבע מדינות ניתן להעמיד לדין על אונס כזה רק אם בני הזוג הם פרודים. ב-2009 הצהיר דו"ח של ארגון האו"ם לענייני מגדר (UN Woman) כי באפריל 2009, לפחות 52 מהמדינות החברות באו"ם הוציאו אונס על ידי בן זוג מחוץ לחוק באופן מפורש. בישראל קבע בית המשפט העליון בשנות השמונים כי דינו של אונס על ידי הבעל הוא כדינו של כל אונס אחר, ואין לו הגנה מיוחדת. פסיקה זו הסתמכה על המשפט העברי לפיו אין לקיים יחסי אישות בכפייה. משמעותה של פסיקה זו הייתה שנוצר דין אחד לגברים יהודים ודין אחר לבני דתות אחרות. הפרדה זו באה על תיקונה בתיקון מס' 22 לחוק משנת 1988 לפיה החלטתו של בית המשפט חלה על החוק החקוק, ואף הורחבה לכלל אזרחי המדינה
המדינות שבחרו לאשרר את אמנת מועצת אירופה למניעה ומאבק באלימות נגד נשים ואלימות במשפחה מחויבות להבטיח שמעשים מיניים שלא בהסכמה שבוצעו במסגרת הנישואים יהיו בלתי חוקיים. האמנה נכנסה לתוקפה באוגוסט 2014.
נישואים לאחר אונס
בתרבויות רבות, אם הנאנסת הייתה אישה לא נשואה, נהגו להשיא את האנס והנאנסת. בתרבויות עתיקות ניתן ערך רב לבתולים, ולפיכך לאישה שנאנסה היה סיכוי קטן להינשא. חוקים אלו אלצו את האנס לתמוך ולפרנס את הקרבן שלו. בצטטו צווים מקראיים ( וכן ) ז'אן קלווין מתיר לאביה של רווקה להשיא אותה לזה שאנס אותה, כשלבעלה אין זכות לגרש אותה.
העמדה לדין פלילי על אונס מסתיימת בנישואים באלג'יריה, לבנון (החל מ-2010 בשתיהן), ירדן (החל מ-2009), בקמרון (החל מ-2007) בבוליביה (החל מ-1999).
חוקים אלו שונו במקסיקו (בשנת 1991), בקולומביה (1997), בפרו (1999), במצרים (1999), באתיופיה (2005), בברזיל (2005), בגואטמלה (2006), בקוסטה ריקה (2007), בארגנטינה (2012) ובמרוקו (2014).
בשנת 2012, התאבדה נערה מרוקאית בת 16, לאחר שאולצה על ידי בני משפחתה, על פי הצעת התובע, להינשא לאנסה, ולאחר שעברה התעללות על ידי האנס לאחר שנישאו. אירוע זה עורר מחאות מצד פעילים נגד החוק המאפשר לאנס לשאת את קרבנו ובכך להימלט מסנקציות פליליות, וכן נגד נוהג חברתי זה המקובל במרוקו. בסופו של דבר בוטל החוק במרוקו בשנת 2014.
שכיחות
קשה מאוד להעריך את שכיחותם של מקרי אונס בחיי נישואים, בשל מגבלות מחקריות. דיון בנושאים מיניים בתרבויות רבות הוא בגדר טאבו. אחת הבעיות עם מחקרים על אונס במסגרת נישואים היא העובדה שעצם הרעיון אינו מובן בחלקים רבים של העולם. מאחר שחברות רבות פועלות בנורמות חברתיות שיוצרות מערכת כפולה למוסר מיני - מצד אחד האיסור לקיום יחסי מין מחוץ לנישואין, שהוא נחשב לדבר אסור (ולפעמים גם לבלתי חוקי), ומצד שני קיום יחסי מין בתוך הנישואין שנתפס כחובה שלא ניתן לסרב לו. ההקשר של ה"הסכמה" לתוך מערכת הנישואים לא תמיד מובנת, במיוחד לנשים צעירות, שהם בדרך כלל גם נערות צעירות שאין להם הבנה נכונה של מיניות. לדוגמה, בראיון שנערך במחקר עבור ארגון הבריאות העולמי, אישה מבנגלדש תארה שבעלה אילץ אותה לקיים יחסי מין ואמרה כי, "אני חשבתי שזה טבעי, שזוהי הדרך בה בעל מתנהג." מחקרים קושרים אזורים מסוימים בעולם לרמות גבוהות מאוד של אלימות נגד נשים, ובכללן אלימות מינית, על ידי בעלים או בני זוג. דוגמה למקום כזה היא אתיופיה.
בשנת 1982, פורסם בארצות הברית מחקר של דיאנה ראסל, סופרת ופעילה חברתית, שעסק באונס במסגרת הנישואים. במחקר זה השתתפו 930 נשים מסן פרנסיסקו, קליפורניה (שיעור אי-היענות היה כ-50%. נשים אסיאתיות שוקללו כמשיבות לא אמינות), מהם 644 נשואות או גרושות או כאלה שהתייחסו לבן הזוג שלהן כבעל אף על פי שלא היו נשואות באופן חוקי. שש נשים מתוך כלל הנשים (1%) השיבו כי הם נאנסו על ידי בעליהן. מבצעי הסקר, לעומת זאת, סיווגו 74 נשים (12%) בקטגוריה של נשים שנאנסו במסגרת הנישואים. במדגם של 286 הנשים הלא-נשואות, 228 (80%) סווגו על ידי המראיינים ככאלה שנאנסו. ראסל מצאה כי 38% ממקרי האונס בוצעו על ידי בעלים או בעלים לשעבר, ולפיכך סוג זה אונס הוא אחד מן הסוגים הנפוצים ביותר של אונס.
דייוויד פינקלהור וקרסטי ילו, פרסמו מחקר משנת 1985 שדגם 323 נשים נשואות או נשואות לשעבר ממטרופולין בוסטון עם ילדים. על פי מחקר זה, 10% מהנשים אולצו לקיים יחסי מין בעקבות איום של שימוש בכוח פיזי.
סקר משנת 1992 שנערך על ידי המרכז הלאומי לנפגעים בארלינגטון, וירג'יניה קבע כי 10% מכלל מקרי התקיפה המיניים שדווחו על ידי נשים בוצעו על ידי בעל או בעל לשעבר.
ב-1994, פטרישיה אסטיל, קרימינולוגית בכירה במכון האוסטרלי לקרימינולוגיה, פרסמה תוצאות של מחקר שנעשה על מקרי תקיפה מינית שחולקו לפי הגדרות שונות. על פי מחקר זה, 10.4% מן הנשים נאנסו על ידי בעליהם או בני זוגם, כש-2.3% נאנסו על ידי בעלים או בני זוג לשעבר.
על פי מחקר אחר מ-1997 שנערך על ידי קתלין באזילה מצא כי 13% מהנשים הנשואות בארצות הברית עברו אונס (המוגדר כקיום יחסי מין לא רצויים שהושגו על ידי שימוש או איום בכוח) על ידי בעליהן.
בבריטניה, על פי הנתונים של ההתאחדות לקרבנות תקיפה מינית, האונס הנפוץ ביותר הוא אונס על ידי בעלים, בעלים לשעבר או בני זוג.
השכיחות של אונס בנישואים תלויה בהקשר לאומי ותרבותי. בשנת 1999, ארגון הבריאות העולמי ערך מחקר על אלימות נגד נשים בטג'יקיסטן. במחקר שכלל 900 נשים מעל גיל 14 בשלושה מחוזות של המדינה נמצא כי 47% מהנשים הנשואות דיווחו כי אולצו לקיים יחסי מין על ידי הבעל. בטורקיה 35.6% מהנשים חוו אונס בחיי הנישואים לפעמים ו-16.3% לעיתים קרובות.
אונס בנישואים בהקשר לנישואי ילדות
נישואי כפייה ונישואי ילדים נפוצים בחלקים רבים של העולם, במיוחד בחלקים מאסיה ואפריקה. נישואים בכפייה הם נישואים בהם אחד או שני בני הזוג נישאים ללא הסכמתם החופשית. נישואי ילדים הם נישואים בהם אחד או שני בני הזוג נשאים מתחת לגיל 18. נישואים מסוג זה קשורים לשיעור גבוה יותר של אלימות במשפחה, ובכלל זה אונס במסגרת הנישואים. על פי מחקר שנערך על ידי ארגון הבריאות העולמי, בנות נשואות בגילי 15–19 נוטות יותר לחוות אלימות מאשר נשים נשואות מבוגרות יותר. צורות אלה של נישואים נפוצות ביותר בחברות מסורתיות שאין להם חוקים נגד אלימות מינית בנישואים, וגם קשה מאוד להתגרש בחברות אלו.
השלכות פיזיות ופסיכולוגיות
אונס על ידי בן זוג קשור פעמים רבות עם אלימות פיזית והתעללות נפשית. במחקר שנעשה בתשע מדינות באיחוד האירופאי נמצא כי בן הזוג הנוכחי היה אחראי ל-25% מהתקיפות המיניות, ושאלימות על ידי בני זוג לשעבר (50% מהפעמים) ובני זוג נוכחיים (40%) הייתה נפוצה יותר מאשר בני אדם זרים.
ברוב המקרים, האלימות המינית היא גורם משני. בחצי מהזוגות (54%) הבעיה המרכזית או הבלעדית היא אלימות פיזית. ברבע האלימות המינית היא הבעיה העיקרית או הבלעדית. בחמישית מהזוגות בעיות אלו שכיחות באותה מידה.
לאור נתונים אלו, ייחוס ההשפעות הספציפיות של האונס בחיי נישואים קשה למחקר משום שקשה למצוא מדגם גדול מספיק של בנות זוג שחוו רק אלימות מינית אך בלא שהותקפו פיזית על ידי בני זוגן. לפיכך, יש לקחת בחשבון את השלכותיהם של אלימות פיזית או נפשית במחקרים שנעשים אל אונס בנישואים.
מחקרים רבים מצאו פחד, חרדה, דיכאון והפרעות בתפקוד המיני בעקבות אונס בנישואים. אך ההשלכה הנפשית הנפוצה ביותר היא הפרעת דחק פוסט-טראומטית, ושכיחותה אצל נשים שעברו התעללות היא כ-64%. מחקרים שונים מצביעים כי יש קשר חיובי חזק בן התעללות לבין הפרעה זו. נשים שחוות גם אלימות פיזית וגם אלימות מינית נמצאות בסיכון גבוה יותר לפתח הפרעות נפשיות מנשים שחוות "רק" אלימות פיזית. בנוסף, התסמינים של ההפרעה חזקים יותר כשמדובר גם באלימות מינית ולא רק אלימות פיזית. מחקרים מצאו כי כשהאלימות כללה גם אלימות מינית, הייתה האלימות הפיזית קשה יותר. העובדה שהאלימות הפיזית במקרים של התעללות מינית גבוהה יותר יכולה להסביר את העובדה כי תסמיני ההפרעה קשים יותר כשמדובר באלימות פיזית ומינית יחד, אך לא בהכרח - ייתכן כי האלימות המינית כשלעצמה היא הגורם לרמתם הגבוהה של התסמינים. הבנת הקשר בין הדברים חשובה בטיפול בנשים, משום שלדוגמה, אם לאלימות המינית יש השלכות ייחודיות - אזי על בעלי המקצוע להתמקד יותר באלימות מינית ממה שמקובל (מחקר מ-1996 מצא כי רק 56% ממקלטים לנשים מוכות ו-34% מאנשי המקצוע שואלים באופן שגרתי על אלימות מינית בין בני זוג) נתון חשוב לציון הוא כי נשים שעברו התעללות מינית בילדותן נמצאות בסיכון מוגבר לפתח פוסט-טראומה.
הגם שאונס על ידי אדם זר הוא טראומתי מאוד, הוא בדרך כלל אירוע חד-פעמי והיותו אונס ברורה. במקרה של אונס על ידי בן זוג - ההיסטוריה של בני הזוג משפיעה על תגובות הקורבן. ישנו מחקר המראה כי אונס בנישואים הוא בעל נזק פיזי ורגשי רב יותר מאונס על ידי זר. למרות זאת, סקרי דעת קהל מראים כי אנשים מאמינים שאונס על ידי בן זוג טראומתי פחות מאשר אונס על ידי אדם זר. כאמור, אונס בנישואים הוא בדרך כלל חלק ממערכת יחסים של שליטה ואלימות. יתר על כן, אונס בנישואים הוא רק לעיתים רחוקות מאורע חד-פעמי. בדרך כלל מדובר באירוע שחוזר על עצמו אם לא תופעה מתמשכת. בין אם מדובר באירוע חד פעמי או בין אם מדובר בתופעה מתמשכת, לטראומה מאונס יש השלכות מרחיקות לכת לקרבן.
שלא כמו בצורות אחרות של אונס בו הקורבן יכול שלא לראות יותר את האנס, במקרה של אונס בנישואים במקרים רבים אין לבת הזוג ברירה והיא נאלצת להמשיך לחיות עם בעלה - בחלקים רבים של העולם יש סטיגמה קשה לגירושין, או שהם בלתי אפשריים מסיבות שונות (חוקי גירושין מקשים, וכדומה).
בית הכנסת חסד-אל
פעילות כיום
מתקיים בו שיעור תורה שבועי, ותפילות בימים שישי, שבת ושני (בניגוד לבית הכנסת מגן אבות אשר פעיל בכל ימות השבוע). כמו כן פועלים בו מטבח ואולם הסעדה המציע ארוחת ערב ללא תשלום בכל יום שישי לאחר התפילות, ארוחת צהריים בכל יום שבת וארוחת בוקר בימי שני. הזמנת מקום לארוחות נעשית דרך אתר בית הכנסת.
בבית הכנסת ישנו גם אוהל לאירועים המתאים לארוחות גדולות, כגון אלו של סדר פסח, ומארח גם בר-מצוות, בריתות וחתונות.
התפילות הן בנוסח ספרד, אולם קהל המתפללים מגוון, כאשר בערך חצי מהם ממוצא אשכנזי.
ארכיטקטורה
בית הכנסת חסד-אל תוכנן בסגנון הרנסאנס המאוחר על ידי סוואן ומאקלארן, משרד הארכיטקטים הגדול בסינגפור בזמנו.
אונס בנישואים
רקע וגורמים
היכולת להצביע על גורמים שמובילים בני זוג לאנוס היא מוגבלת, משום שאין הרבה מחקר שמתמקד על בעלי-אנסים. עם זאת, ממחקרים שונים ברור כי הסיבה היא לא אי-הימנעות מקיום יחסי מין, אף על פי שזהו המיתוס הנפוץ ביותר. רוב הנשים שדיווחו שנאנסו על ידי בני הזוג שלהם דיווחו גם כי קיימו יחסי מין בהסכמה. ממחקרים שונים עולה כי אחת הסיבות המרכזיות לאונס כזה הוא כדי להעצים את שליטת בן הזוג בבת זוגו או בבני משפחתו, או כדי לפרוק כעס.
על פי מחקרים, ככל שהגבר צעיר יותר כך הסיכוי שהוא יהיה אלים גבוה יותר. על פי מחקר שנעשה בהודו, אחד מתוך שלושה גברים בני 30 ומטה ואחד מתוך גברים בני שלושים ומעלה היה כפה יחסי מין בעבר על אשתו.
מרילין מונרו
מרילין מונרו (באנגלית: Marilyn Monroe; 1 ביוני 1926 – 4 באוגוסט 1962) הייתה שחקנית, דוגמנית וזמרת אמריקאית. עם לידתה ניתן למונרו השם נורמה ג'ין מורטנסן (הוטבלה בשם נורמה ג'ין בייקר). הנוכחות הבימתית שלה, יופייה, מאהביה הנודעים ופטירתה המסתורית הפכו אותה לסמל מין ולאייקון פופ נודע של התרבות הפופולרית.
אונס בנישואים
רקע וגורמים
נשים רבות מאמינות כי אין להם את הזכות לסרב לבעליהן. למעשה, פעמים רבות נשים שנאנסות אינן מזהות את עצמן ככאלה. זוהי תופעה שכיחה במדינות מתפתחות, שם רווחת האמונה כי הבעל זכאי לקיים יחסי מין כל פעם שירצה, ואם האישה מסרבת זכותו להשתמש באלימות. נשים אלו לרוב אינן יודעות קרוא וכתוב ובעלות השכלה נמוכה, חלקן נישאות בגיל צעיר מאוד (בבנגלדש, למשל, על פי נתונים סטטיסטיים משנת 2005, 45% מהנשים בגילאי 25–29 נישאו בגיל 15), והן תלויות בבעל שלהן לכל חייהם - אין להם יכולת לפרנס את עצמן או ילדיהן אם ירצו להתגרש. מצב זה משאיר את הנשים עם אוטונומיה מינית קטנה מאוד. לעיתים קרובות הן צריכות לבחור בין מין לא רצוי או אלימות; או בין מין לא רצוי לכך שינטשו על ידי בעליהן ויחיו בעוני מחפיר. בנוסף, לעיתים נשים עשויות להישאר עם בני הזוג האלימים שלהם מתוך נאמנות ואהבה ומשום שעזיבת בן הזוג שלהם קשה עליהם רגשית.
סטריאוטיפים שונים הקיימים בתרבות כמו "נשים נהנות ממין בכפייה" או "נשים אומרות לא כשהם בעצם מתכוונות לכן" או "חובתה על אישה לקיים יחסי מין" - עדיין שכיחים בתרבות ומעודדים בעקיפין או לכל הפחות רואים בסלחנות בסלחנות קיומן של תופעות קשות כמו אונס בנישואים.
קושי בתביעה במקרים של אונס בנישואים
העובדה כי קיימים חוקים נגד אונס בנישואים במדינות שונות אינה בהכרח מעידה כי עבירות אלו נאכפות בפועל. אם בשל חוסר מודעות ציבורית, או אם בשל חוסר רצון או אפילו סירוב של הרשויות להעמיד לדין. ניתן לקחת כדוגמה את אירלנד, שם הפך אונס במסגרת הנישואים למעשה בלתי חוקי עוד בשנת 1990, אלא שעד 2006 היה רק אדם אחד שהורשע באונס בנישואים. במדינות רבות נאכפת עבירה זו רק במקרים קיצוניים שכרוכים ברמה גבוהה מאוד של אלימות.
מרילין מונרו
ביוגרפיה
נולדה בשם נורמה ג'ין בייקר בבית חולים בלוס אנג'לס שבארצות הברית. אמה, גלאדיס פרל מונרו, הייתה ממשפחה ענייה שהיגרה מהמערב התיכון ללוס אנג'לס. היא נולדה במקסיקו עקב עבודתו של אביה. בגיל 15, נישאה גלאדיס לג'ספר בייקר במאי 1917, ונולדו להם שני ילדים: רוברט (שנולד ב-1918) וברניס (שנולדה ב-1919). לאחר שהתגרשו, גלאדיס קיבלה משמורת מלאה על הילדים, אך בייקר חטף אותם לקנטקי. גלאדיס מונרו עברה לשם גם כן, כדי להתקרב לילדיה, ולאחר זמן מה שבה ללוס אנג'לס. היא עבדה בתעשיית הקולנוע המאוחדת. ב-11 באוקטובר 1924, נישאה למרטין אדוארד מורטנסון. הם נפרדו לאחר מספר חודשים, לפני הולדתה של נורמה ג'ין, והתגרשו במרץ 1927. זהותו של אביה של מונרו איננה ידועה והיא בחרה להשתמש בשם בייקר כשם משפחתה.
אונס בנישואים
קושי בתביעה במקרים של אונס בנישואים
בעיה נוספת נובעת מנורמות חברתיות ששכיחות בתרבויות מסוימות. כדי שחוק ייאכף בהצלחה, עבירה עליו צריכה להיתפס כפוגענית על ידי החברה. שכן אם לא כן, גם אם יחוקק חוק במדינה כנגד אונס בנישואים, הוא לא ייאכף בפועל משום שהאזרחים עצמם אינם תופסים מעשה זה כפשע. לדוגמה, בחלקים נרחבים של העולם בהם נשים בעלות זכויות מעטות בלבד, לא יעלה על הדעת שאישה תסרב לדרישותיו המיניות של בעלה; מעשה זה אינו נתפס כהתעללות. בסקר שנערך נמצא כי 74% מהנשים במאלי הצדיקו גבר שמכה את אשתו משום שהיא מסרבת לקיים עמו יחסי מין.
בעיות נוספות נובעות מהעובדה שגם במדינות בהן יש חוקים נגד אונס בנישואים, אנשים רבים כלל אינם מודעים לעובדת קיומם של החוקים. בין השאר בשל העובדה שבחלק מן המדינות חוקים אלו חדשים מאוד. בתרבויות רבות, התפיסה המסורתית של נישואים מושרשת בצורה כה חזקה אצל האוכלוסייה כך שרק מעטים יודעים שאונס בנישואים הוא דבר לא חוקי. לדוגמה, דו"ח של אמנסטי אינטרנשיונל הראה כי אף על פי שאונס במסגרת נישואים הוא בלתי חוקי בהונגריה, בסקר שנערך בין 1,200 אנשים בשנת 2006, 62% לא ידעו שאונס במסגרת נישואים הוא פשע.
מרילין מונרו
ביוגרפיה
ב-1942 חזרה נורמה ג'ין אל משפחת גודארד, למדה בתיכון והתחברה עם ג'יימס דוהרטי, בנם של השכנים. כאשר עמדה משפחת גודארד לעקור למערב וירג'יניה, הציעה גרייס שנורמה ג'ין תישאר בקליפורניה ותתחתן עם ג'יימס בנישואים פיקטיביים, כדי שלא תצטרך לעבור לבית יתומים או למשפחת אומנה. ב-19 ביוני התחתן הזוג, כשבועיים לאחר יום הולדתה ה-16 של נורמה ג'ין. לאחר מכן היא נטשה את לימודי התיכון והפכה לעקרת בית. בהמשך היא העידה כי היא "מתה משעמום" במהלך נישואיהם. ב-1943 גויס דוהרטי לצי ארצות הברית עקב מלחמת העולם השנייה והוצב בסנטה קטלינה. מונרו עברה להתגורר שם בעקבותיו.
אונס בנישואים
ביהדות
אונס בנישואין מוגדר בהלכה היהודית כדבר אסור, ואף מציינים שילד הנוצר ממעשה אינוס זה, יהיה בעל אופי רע. ההלכה אף אוסרת לבוא על האישה כשהיא ישנה ואף מדגישה שיש צורך לפייס את האישה ואת החשיבות של קרבה רגשית על ידי חיבוק ונישוק קודם קיום היחסים.
מרילין מונרו
קריירה
באפריל 1944, נשלח דוהרטי להילחם במערכה באוקיינוס השקט נגד האימפריה היפנית ונשאר שם במשך שנתיים. מונרו עברה להתגורר עם הוריו והחלה לעבוד במפעל התעופה "רדיופלן". בסוף 1944 נשלח הצלם דייוויד קונובר מטעם חילות האוויר של צבא ארצות הברית כדי לצלם נשים עובדות לעידוד מורל החיילים. הוא זיהה מיד את הפוטנציאל שלה כדוגמנית. על אף שתמונותיה לא הופצו, היא התפטרה מעבודתה בינואר 1945 והחלה לדגמן עבור קונובר וחבריו. באוגוסט 1945 חתמה חוזה עם סוכנות הדוגמניות "בלו בוק". הסוכנות ראתה אותה יותר כדוגמנית פין-אפ מאשר אופנה עילית, והיא הופיעה בעיקר בפרסומות ובמגזיני גברים. כדי לקבל יותר קמפיינים, החליקה מונרו את שיערה וצבעה אותו לבלונד. היא הופיעה על גבי מאות שערי מגזינים והפכה לאחת מהדוגמניות המצליחות ביותר שלהם. בתקופה זו השתמשה בשם הבדוי "ג'ין נורמן".
נורמה ג'ין שאפה בעיקר להיות שחקנית. ביוני 1946 חתמה חוזה בסוכנות שחקנים. לאחר אודישן לא מוצלח בסרטי פרמאונט, היא הוצגה בפני אנשי אולפני "פוקס המאה ה-20" על ידי צייד הכישרונות בן ליון, שארגן לה שם מבחן בד. ראש האולפנים, דריל זאנוק, לא התלהב ממנה אך הציע לה חוזה סטנדרטי של חצי שנה בו הרוויחה 75 דולר לשבוע כדי שלא תחתום בחברת RKO המתחרה. החוזה החל באוגוסט 1946, ובשלב זה של הקריירה שינתה נורמה ג'ין את שמה: ליון בחר לה את השם מרילין בעקבות השחקנית מרילין מילר, והיא בחרה בשם המשפחה מונרו כשם הנעורים של אמה. בספטמבר אותה שנה התגרשה מדוהרטי שהתנגד לקריירה שלה.
במהלך חצי השנה הראשונה שלה באולפני פוקס, לא הזדמן לה לעבוד כשחקנית. היא עסקה בלימוד רזי המקצוע, לרבות עיצוב שיער, איפור, ביגוד ותאורה. עם סיום החוזה הראשון שלה, הוחלט בפוקס לחדשו לחצי שנה נוספת, במהלכה היא הופיעה בשני סרטים ("סקדה הו, סקדה היי" ו"שנים מסוכנות"), שלא זכו להצלחה, ובסיום החוזה השני שלה, באוגוסט 1947, החליטו אנשי פוקס שאין בכוונתם להחתימה על חוזה שלישי. מונרו השקיעה את זמנה בדוגמנות. היא החלה את דרכה כדוגמנית עירום בלוחות קיר וכך יצרה לעצמה רשת של קשרים חברתיים ברחבי הוליווד. היא התחברה עם ג'וזף שנק ששכנע את חברו הארי כהן להחתימה על חוזה של חצי שנה בחברת קולומביה במרץ 1948. היא לוהקה לסרט "נשות המקהלה" שיצא ב-1948, אך גם הוא נחל כישלון. מונרו פגשה את ג'וני הייד, אחד מהסוכנים המובילים בהוליווד, שהשיג לה חוזה נוסף בפוקס (לאחר ש-MGM דחו אותה). זאנוק, שבעבר לא התלהב ממנה, החל להתעניין בה במיוחד לאחר שביצעה סצנות בסרטים "הכל אודות חוה" ו"ג'ונגל האספלט", שיצאו ב-1950.
בשנת 1951, הופיעה מונרו בתפקידים משניים בסרטים: "קן אהבה", "בוא נעשה את זה חוקית" ו"צעירה כמו שאתה מרגיש". ב-1952, הציע זאנוק למונרו לככב בתפקיד ראשי ראשון בסרט באורך מלא, "אל תטרח להקיש". בסרט זה היא גילמה שמרטפית שתוקפת את הילדה עליה היא שומרת. מונרו זכתה לביקורות מעורבות על תפקידה; אך על אף המחלוקת בין המבקרים לגבי יכולותיה כשחקנית, מעטות היו המחלוקות בנוגע לסקס-אפיל שלה.
תהילה
בשנת 1953, כיכבה מונרו בסרט "ניאגרה", סרט אפל שצולם בטכניקולור, בו היא מגלמת אישה שמתכננת לרצוח את בעלה. בעת יציאת הסרט מחו תנועות נשים שהוא לא מוסרי, אך מבקרי הסרט שיבחו את הנוכחות הבימתית והכריזמה שלה. ביולי כיכבה ב"גברים מעדיפים בלונדיניות". בספטמבר הופיעה לראשונה בטלוויזיה בתוכניתו של ג'ק בני, ובנובמבר כיכבה בסרט "איך להינשא למיליונר". סרטים אלו הפכו אותה לאחת השחקניות הידועות ביותר בעולם בתקופתה. בתקופה זו החלו להתפרסם תמונות עירום שלה, שצולמו על ידי טום קלי כאשר הייתה אלמונית; יו הפנר פרסם אותן בגיליון הראשון של המגזין "פלייבוי", אשר הודפס בדצמבר 1953. המגזין, שהפך ללהיט, גרם לחשיפה רבה של התמונות, ולפרסום רב של תמונות שונות של מונרו בעיתונות. מונרו נודעה בגישתה הרגועה בנוגע לתמונות העירום (כאשר היא נשאלה מה לבשה לצילומים, ענתה "שאנל מספר 5").
על אף הצלחתה, תנאי החוזה של מונרו עם חברת פוקס לא שונו מ-1950. ניסיונה להשתתף בסרטים שבהם היא לא מוצגת כסמל סקס נכשל. זאנוק, שלא אהב אותה, חשב שהיא לא מתאימה לשחק דמויות אחרות. בינואר 1954, הוא השעה אותה כאשר סירבה להתחיל להצטלם לסרט המוזיקלי "הנערה בטייץ' ורוד". בספטמבר 1954 החלה לצלם את "חטא על סף ביתך" שיצא ב-1955. המפיקים רצו לקדם את פרסום הסרט בטרם יציאתו, ועל אף שהוא צולם בהוליווד, החליטו לצלם את מונרו בשמלה לבנה בשדרת לקסינגטון במנהטן כאשר הרוח מעיפה את שמלתה מעלה. הצילום נמשך מספר שעות ומשך כ-2,000 צופים לאזור. בדצמבר 1954, סרטה "אין כעסקי השעשועים". הסרט לא זכה להצלחה ומונרו כונתה על ידי המבקרים כ"וולגרית". ב-1955, העדיפה מונרו לשנות את תדמית "הבלונדינית המטומטמת" שכיכבה בתפקידים שקיבלה מזאנוק בסרטיו, עזבה את הוליווד ואת החוזה שלה, ועברה למנהטן כדי ללמוד משחק. בפוקס סירבו לתנאים שהציבה להם לחתימת חוזה חדש, ודרשו ממנה לחזור לאולפן ולשחק בסרטים שלטענתה לא התאימו לה. אך לאחר ש"חטא על סף ביתך" הגיע לפסגת שוברי הקופות, ובמקביל כוכבות אחרות של האולפן כמו ג'יין מנספילד ושרי נורת' לא הצליחו לשחזר את הצלחתה של מונרו, החליטו בחברת פוקס להיענות לדרישותיה.
ב-23 בפברואר 1956, בגיל 29, שינתה את שמה למרילין מונרו באופן רשמי. באוגוסט אותה שנה, יצא הסרט הראשון תחת החוזה החדש, "תחנת אוטובוס", ומונרו זכתה לשבחי המבקרים ובפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
בתקופה זו הקימה לעצמה חברת הפקות משלה, "מרילין מונרו הפקות", יחד עם הצלם מילטון גרין. ביוני 1957 יצא הסרט הראשון בחברה זו, "הנסיך ונערת השעשועים", שאותו גם הפיקה. הסרט זכה לביקורות מעורבות. בארצות הברית הוא לא עורר עניין אך באירופה זכה להצלחה, ומונרו זכתה בפרס "דוד דה דונטלו" האיטלקי ופרס סזאר הצרפתי והייתה מועמדת לפרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה. לאחר ששבה מאנגליה, היא לקחה הפסקה של 18 חודשים כדי להתמקד במשפחתה (ר' להלן). עם יציאת הסרט "חמים וטעים" ב-1959, שחזרה מונרו את הצלחת סרטיה הקודמים; על משחקה בסרט זכתה בפרס גלובוס הזהב. בספטמבר 1960, יצא הסרט "הבה נתאהב" שבו שיחקה לצידו של איב מונטאן. הסרט לא זכה להצלחה. ב-1961 ניסה התסריטאי טרומן קפוטה לקדם את מונרו שתככב בסרט "ארוחת בוקר בטיפאני" שמבוסס על ספרו, אך לבסוף הוחלט ללהק את אודרי הפבורן. בשנת 1961 יצא הסרט האחרון אותו השלימה מונרו, "יוצאי הדופן" שנכתב על ידי בעלה ארתור מילר. היא שיחקה לצד קלארק גייבל, שמת זמן קצר לאחר מכן.
ב-1962 החלה מונרו להצטלם לסרט "יש דברים לתת" לצידם של דין מרטין וסיד צ'ריס, אך בתקופה זו היא נעדרה לעיתים קרובות מהצילומים, והבמאי ג'ורג' קיוקור החליט לפטרה. בסופו של דבר הסרט לא יצא לאקרנים.
חיים אישיים
מונרו נישאה לג'יימס דוהרטי ב-19 ביוני 1942 והתגרשה ממנו ב-1946. בספרים "האושר הסודי של מרילין מונרו" ו"נורמה ג'ין, באהבה", הצהיר דוהרטי על כך שהם היו מאוהבים ושהיו חיים באושר כל ימי חייהם אילולא סונוורה בחלומות על תהילה. היא, מצידה, טענה תמיד שנישואיהם היו "נישואי נוחות" שנכפו עליה בידי גרייס גודארד. בסרט שנעשה ב-2004 טען דוהרטי שהוא זה שהמציא את האישיות "מרילין מונרו", שמנהלי פוקס הכריחו אותה להתגרש ממנו, ושהיא תמיד השתוקקה לחזור אליו. עם זאת, אף אחד מכותבי הביוגרפיה שלה לא אישר טענות אלה, ואין הוכחה שבני הזוג נשארו בקשר לאחר פרידתם. דוהרטי עצמו נישא לאישה אחרת חודשים ספורים לאחר שמונרו התגרשה ממנו. הוא לא השתתף בהלווייתה, ונטען כי כאשר הודיעו לו על מותה, אמר "אני מצטער" והמשיך בסיורו כשוטר במשטרת לוס אנג'לס. ב-1951 ראה שחקן הבייסבול ג'ו דימאג'יו תמונה של מונרו עם שני שחקני בייסבול אחרים, ועם פרישתו מבייסבול ביקש מאיש יחסי הציבור שארגן את הצילום הקודם, לארגן עבורו פגישה איתה. הם נישאו ב-14 בינואר 1954 בסן פרנסיסקו אחרי שנים מתוקשרות ביותר של יחסים כ"ידועים בציבור".
נישואיהם היו מורכבים, וכללו מספר פרשיות קנאה ובגידות. דימאג'יו רצה להקים בית ומשפחה, אך שאיפתה של מונרו לתהילה הייתה חזקה יותר. ריצ'רד בן קרטר, שכתב ביוגרפיה על דימאג'יו, טען שכאשר מונרו צילמה את הסצנה הידועה בה מתנפנפת החצאית בסרט "חטא על סף ביתך" בניו יורק, מול מאות מעריצים, זעם בעלה שצפה במתרחש. כאשר הכריזה מונרו שבכוונתה להתגרש, פחות משנה לאחר חתונתם, היא צוטטה כאומרת "הקריירות שלנו פשוט התנגשו זו בזו".
היא פגשה את המחזאי האמריקאי-יהודי ארתור מילר ב-1950. ב-1956 מונרו עברה גיור רפורמי, כדי "לבטא את נאמנותה ולהתקרב יותר למילר, כמו גם להוריו". לחברתה הקרובה, השחקנית סוזן סטרסברג, הסבירה ש"אני יכולה להזדהות עם היהודים. כולם תמיד רודפים אותם, לא משנה מה הם עושים. כמוני." היא נישאה לו בטקס אזרחי ב-29 ביוני 1956, ובטקס יהודי רפורמי ב-1 ביולי. מונרו התייחסה לעצמה בתור "יהודיה אתאיסטית". בעקבות הגילוי שמונרו המירה את דתה ליהדות, הודיעה ממשלת מצרים שהחליטה לאסור את הקרנת סרטיה בתחומה. לאחר גירושיה ממילר, סממני היהדות היחידים בחייה היו מזוזה ומנורה בביתה. מאוחר יותר סיפר מילר: "הרב היה רב רפורמי או ליברלי והוא ישב עם מרילין במשך שעתיים, וזה היה הכל... אני לא חושב שאפשר לומר שנהייתה יהודיה, אבל למרות זאת היא לקחה את זה ברצינות. הייתי אומר שרצתה להצטרף אלי ולהיות חלק מחיי".
באמצע 1957, כאשר מונרו ומילר חזרו מאנגליה לאחר צילומים של סרטה שם, התברר שהיא בהריון. ההיריון היה חוץ-רחמי וכתוצאה מכך הופסק הריונה. הריון נוסף הסתיים בהפלה טבעית. בעיות אלו נבעו מאנדומטריוזיס ממנו סבלה. מונרו הייתה המפרנסת העיקרית שלהם, ואף מימנה את דמי המזונות לאשתו הראשונה של מילר. מילר כתב עבורה תסריט לסרט "יוצאי הדופן", אך עד לתחילת הצילומים הנישואים ביניהם כבר היו הרוסים. גירושיהם היו לרשמיים ב-1961.
לאחר פרידתה ממילר חזר דימאג'יו לחייה. בפברואר 1961 היא אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי במנהטן בהמלצת הפסיכיאטר שלה. במהלך ימי האשפוז היא יצרה קשר עם דימאג'יו, שדאג להעבירה לבית חולים. היא שהתה שם שלושה שבועות וכשהשתחררה היא הצטרפה לדימאג'יו בעבודתו בפלורידה כמאמן קבוצת בייסבול. הזוג טען בפני התקשורת שהם רק חברים ושאין בכוונתם להינשא מחדש. במאי אותה שנה היא עברה ניתוח בחצוצרות וחודש לאחר מכן עברה ניתוח בכיס המרה. לאחר מכן היא חזרה לקליפורניה והתגוררה בדירה שכורה עד להחלמתה.
במהלך נישואיה נטען כי ניהלה רומנים עם מפורסמים רבים בהוליווד, ביניהם לורנס אוליבייה, איב מונטאן, טוני קרטיס, ולקראת סוף חייה - גם עם האחים ג'ון ורוברט קנדי.
פטירתה
עוזרת הבית שלה, יוניס מוריי, מצאה אותה ללא רוח חיים ב-5 באוגוסט 1962, בגיל 36, בביתה שבברנטווד, קליפורניה. החוקר שביצע את הניתוח לאחר המוות ייחס את מותה למנת יתר של סמי הרגעה, ושיער כי מונרו התאבדה.
כמו ברצח קנדי (1963), גם סביב מותה של מונרו התפתחו תאוריות קונספירציה שונות. יש שטענו כי נרצחה כתוצאה מקשריה עם משפחת קנדי ובמיוחד נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי, לאור רומן שהיה ביניהם במהלך כהונתו. בהמשך נחשפו מסמכים של הבולשת הפדרלית האמריקנית, מהם עולה שהארגון חשד שמונרו נוטה לקומוניזם, עקב קשרים שיצרה עם איל הון בדרום אמריקה בעל נטיות שמאלניות. לפי התאוריה, חשד זה הפך אותה, כפילגשם של ג'ון ורוברט קנדי במקביל, לסיכון לאומי.
פיטר ווית'
פיטר ווית' (באנגלית: Peter Withe; נולד ב-30 באוגוסט 1951 בליברפול שבאנגליה) הוא כדורגלן ומאמן עבר אנגלי, ששיחק בעמדת החלוץ. הוא לקח חלק ניכר ברגעי השיא של המועדון אסטון וילה בתחילת שנות ה-80.
קריירת משחק
ווית' נולד בליברפול שבאנגליה בשנת 1951. אחיו, כריס, היה גם כן כדורגלן וכך גם לגבי בנו שבנוסף היה מאמן ומנהל בתחום הכדורגל. לאחר ששיחק במועדונים סאופורט ובארו מהליגה הרביעית הוא עבר בגיל 20 עם אשתו קאתי לדרום אפריקה. הוא שהה שם לזמן קצר בפורט אליזבת סיטי וארסדיה שפרדס וב-1973 נבחר לשחקן הזר המצטיין בליגה הדרום אפריקאית, לפני שחזר בנובמבר אותה שנה לאנגליה. לאחר ששתי עונות שיחק בוולברהמפטון וונדררס ווית' עבר ב-1975 לפורטלנד טימברס מארצות הברית שם כבש 17 שערים ב-22 הופעות. הוא חזר למולדתו כדי להצטרף לברמינגהאם סיטי בה ערך 35 הופעות ליגה בהם כבש תשעה שערים עד לעזיבתו המהירה ממנה בתחילת עונת 1976/77.
נוטינגהאם פורסט
בינואר 1975 הגיעה בריאן קלאף להיות למאמנה של נוטינגהאם פורסט יחד עם פיטר טיילור, שהיה לעוזר מאמן שלו עם דרבי קאונטי שזכתה באליפות ב-1971/72. המועדון סימן את ווית' בן ה-25, ובהופעת הבכורה שלו במדיה שהייתה ב-25 בספטמבר 1976 כבש צמד בניצחון 1–5 על קרלייל יונייטד בליגה השנייה. בתום עונתו הראשונה סיים ככובש המצטיין בקבוצה עם 19 שערים, ומי שהיה אחריו במקום השני עם 17 שערים היה טוני וודקוק שחזר מהשאלה גם כדי להשלים אותו בהתקפה. התואר הראשון של ווית' והמאמן קלאף איתה היה הגביע האנגלו-סקוטי ב-1976. הוא שיחק במשחק הגמר הראשון נגד לייטון אוריינט שנגמר ב-1–1 אך לאחר מכן היה שבועיים בחוץ וגם החמיץ את המשחק השני בו פורסט ניצחה 0–4. בתום עונת 1976/77 סיימו במקום השלישי בליגה והעפילו לפוטבול ליג.
ווית' זכה עימה באליפות בעונת 1977/78, וסיים את העונה שוב עם 19 שערים כשהוא חולק עם וודקוק את המקום הראשון במלכות שערי הקבוצה. בנוסף לכך, נוטינגהאם פורסט גם זכתה במגן הקהילה עם ניצחון בגמר 0–5 על איפסוויץ' טאון כשווית' אחד הכובשים. לאחר התיקו הביתי 1–1 נגד טוטנהאם הוטספר קבוצתו הסכימה למכור אותו תמורת 225,000 ליש"ט, רגע לפני יום הולדתו ה-27. ווית' כבש בסך הכל בנוטינגהאם פורסט 39 שערים ב-99 הופעות ואת החולצה מס' 9 שלו קיבל גארי בירטלס בן ה-22, שלקח חלק בזכייתה בגביע אירופה לאלופות בעונת 1978/79.
אסטון וילה
ווית' עבר לניוקאסל יונייטד מהליגה השנייה וערך את הופעת הבכורה בתיקו הביתי 1–1 נגד לוטון טאון. הוא שיחק שם במשך פחות משתי עונות וכבש 25 שערים ב-76 משחקי ליגה.
משם רון סאונדרס, אז מאמן אסטון וילה, העביר אותו לשורותיו תמורת סכום שיא של המועדון העומד על 500,000 ליש"ט. ווית' היה בן 29 בסוף החודש בו החלה עונת הליגה 1980/81. ביחד עם גארי שו שהיה לצידו בהתקפה הוא חווה דמיון בינו לבין איך ששיחק עם וודקוק בנוטינגהאם פורסט. ווית' זכה עימה באליפות מפתיעה באותה עונה כשהוא גם מסיים כמלך שערי הליגה בצוותא לסטיב ארצ'יבלד כשלשניהם 20 שערים. ב-1981 הקבוצה חלקה את מגן הקהילה עם טוטנהאם הוטספר לאחר ששניהם סיימו בתיקו 2–2 וללא הכרעה במשחק הגמר. ווית' כבש בגמר צמד לזכותה ומהצד השני מארק פאלקו גם עשה זאת. עונה לאחר מכן אסטון וילה זכתה בפעם הראשונה והיחידה שלה בהיסטוריה בגביע אירופה לאלופות כשהם מנצחים בגמר 0–1 את באיירן מינכן. משחק הגמר הוכרע משער ניצחון של ווית' בדקה ה-67', שכבש מקרוב לאחר כדור רוחב של טוני מורלי. התואר האחרון שזכה בקריירה כשחקן היה הסופר קאפ האירופי ב-1982 בו ניצחו את ברצלונה. עם 90 שערים ביותר מ-200 הופעות במדיה ווית' עזב את וילה ב-1985. לקראת סוף הקריירה עבר בקבוצות שפילד יונייטד, ברמינגהאם סיטי (השאלה), הדרספילד טאון ושב לאסטון וילה לפני שפרש ב-1991 ממשחק פעיל.
נבחרת אנגליה
במדי נבחרת אנגליה ווית' ערך את הופעת הבכורה ב-12 במאי 1981 בהפסד 1–0 במשחק ידידות לברזיל. כל ארבעת משחקיו הראשונים היו ללא ניצחון עם תיקו נגד ויילס והפסדים לסקוטלנד ונורווגיה. ווית' היה לראשון מבין חבריו מאסטון וילה להיבחר בסגל הנבחרת למונדיאל 1982 בספרד. שערו הראשון, והיחיד, הגיעה בהופעתו השביעית ב-27 באפריל 1983 נגד הונגריה. ווית' ערך את הופעתו האחרונה ב-14 בנובמבר 1984 בניצחון 0–8 על טורקיה.
קריירת אימון
ווית' היה מנהל וימבלדון לתקופה קצרה מאוקטובר 1991 לאחר שהחליף בתפקיד את ריי הרפורד. זמנו שם לא היה מוצלח כלל, כשניצח רק במשחק אחד מתוך 13 בליגה, וכעבור 105 ימים בלבד הוחלף על ידי ג'ו קינאר שהיה מאמן קבוצת הנוער של המועדון.
מ-1998 אימן את נבחרת תאילנד וזכה עימה פעמיים באליפות איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה בשנים 2000 ו-2002. נבחרתו השנייה שאימן הייתה אינדונזיה איתה סיים במקום השני באותו הטורניר ב-2004. ווית' פוטר משם ב-18 בינואר 2007 עקב הדחתה של הנבחרת בסיבוב הראשון של הטורניר באותה השנה. במהלך משחק נגד איחוד האמירויות הערביות קיבל איסור על לבישת מכנס קצר כדי לשמור על צניעות, וראש התאחדות הכדורגל התאילנדית חייב אותו לבוא עם חליפה.
המצוד (BBC)
המצוד (באנגלית: The Hunt) היא סדרת-טבע תיעודית שהופקה על ידי ה-BBC, מהיוצרים של "עולם קפוא". הסדרה מורכבת מ-7 פרקים באורך כ-60 דקות, המראה את חייהם של בעלי חיים טורפים ממגוון סוגים, מצולמת בשימוש בטכניקות צילום ייחודיות ובטכנולוגיה חדשנית. בגרסה האנגלית, מדובבת הסדרה על ידי דייוויד אטנבורו.
סדרה זו מתמקדת ביחסים שבין הטורפים לנטרפים - הטורפים משכללים את האסטרטגיות שלהם כמה שיותר כדי לתפוס את טרפם במגוון מצבים ואזורים. הנטרפים לעומתם מתגוננים במגוון צורות התחמקות. גם המערכות האקולוגיות השונות משפיעות על מצב הטורפים - למשל בג'ונגל קל להתחבא לטרף הרבה יותר מאשר במדבר.
הסדרה מכילה 7 פרקים המכילים סביבות חיות שונות בעלות אתגרים שונים. הפרק השביעי מתייחס לפעילות האנושית ביחס לכמה טורפים חשובים שנפגעים מפעילותו וגם במדענים שעוסקים בשימורם.
אוליב מודי-קוק
אוליב מודי-קוק (באנגלית: Olive Mudie-Cooke; 1890 – 11 בספטמבר 1925) הייתה אמנית בריטית, הידועה בעיקר בזכות הציורים שיצרה במהלך מלחמת העולם הראשונה. מודי-קוק שימשה כנהגת אמבולנס בצרפת ובאיטליה במהלך המלחמה וחוויות אלה באו לידי ביטוי ביצירותיה.
ביוגרפיה ויצירה
מודי-קוק נולדה במערב לונדון, הצעירה מבין שתי בנותיו של הנרי קוק, סוחר שטיחים, וביאטריס מודי. היא למדה אמנות בבית הספר לאמנות בסנט ג'ון ובמכללת גולדסמית'. היא עבדה גם בוונציה תקופה קצרה.
בינואר 1916 מודי-קוק ואחותה הבכורה פיליס, שלמדה ארכאולוגיה, נסעו לצרפת כאחיות מתנדבות ביחידת הסיעוד והעזרה ראשונה. בזמן שנסעה באמבולנסים של היחידה, בצרפת בין השנים 1916–1918, החלה מודי-קוק לשרטט ולצייר את הסצינות שראתה סביבה. היא תיעדה את חבריה נהגי האמבולנס והן את הצוות הרפואי שהיה בהם. ציורי המים וציורי הגיר שלה התמקדו לעיתים קרובות בחיילים פצועים שפונו, והלוגיסטיקה של הפינוי ברכבות אמבולנס. כמו בחזית המערבית, מודי-קוק שימשה גם כנהגת אמבולנס באיטליה במהלך המלחמה.
מודי-קוק שלטה בצרפתית, איטלקית וגרמנית ולכן עבדה לעיתים כמתורגמנת עבור הצלב האדום.
בשנת 1919 שמה של מודי-קוק הגיעה לידיעת ועדת המשנה לעבודות נשים במוזיאון המלחמה המלכותי, שרכשה מספר ציורים לאוסף החדש שלהם. רכישה זו כללה את התמונה המפורסמת ביותר שלה, "באמבולנס: מדליקה סיגריה לחולה". בשנת 1920 הזמין אותה הצלב האדום הבריטי לחזור לצרפת כדי לתעד את פעילותן של יחידותיו שעדיין סיפקו שם טיפול וסיעוד.
ציוריה מביקור זה כוללים דוגמאות לנזקי מלחמה, לנופים המופצצים של שדות הקרב לשעבר ולנשים המטפלות בקברים בבית קברות. מודי-קוק עבדה בעיקר בצבעי מים.
בשנת 1920 ואילך נסעה מודי-קוק ברחבי אירופה ואפריקה, בעיקר לדרום אפריקה, שם קיימה תערוכה מעבודותיה בשנת 1923.
Baby (שיר של ג'סטין ביבר)
Baby (בעברית: בייבי או מותק) הוא שיר של הזמר הקנדי ג'סטין ביבר, בו משתתף גם הראפר לודאקריס. השיר יצא לאור ב-18 בינואר 2010, כסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה שלו, My World 2.0.
אוליב מודי-קוק
ביוגרפיה ויצירה
היא חזרה לאנגליה לתקופה קצרה לפני שנסעה לצרפת בשנת 1925, שם שמה קץ לחייה.
Baby (שיר של ג'סטין ביבר)
השיר הוא בסגנון ה-R&B ומשלב אלמנטים של דו-וופ והיפ הופ. את השיר כתב ביבר עצמו יחד עם המפיק המוזיקלי כריסטופר סטיוארט, טריוס נאש, כריסטופר ברידג'ס וכריסטינה מילאן.
אוליב מודי-קוק
ביוגרפיה ויצירה
תערוכת עבודותיה נערכה בשנה שלאחר מכן וכעבור כמה שנים אחותה פיליס תרמה עוד מיצירותיה למוזיאון המלחמה הקיסרי.
Baby (שיר של ג'סטין ביבר)
בוב סטנלי ממגזין הגרדיאן הכליל את השיר במקום החמישי ברשימתו 5 הרצועות הטובים ביותר לשנת 2010.
וידאו קליפ
ביולי 2010 כ-5 חודשים אחרי צאת הקליפ באתר יוטיוב, הקליפ הפך לסרטון הנצפה ביותר בהיסטוריה באתר, והחזיק במקום הראשון עד נובמבר 2012 אותו השיג הקליפ לשיר גנגם סטייל. ב-2015 הקליפ עבר את רף המיליארד צפיות, זהו הקליפ השני בהיסטוריה שהגיע לרף זה.
נכון ליוני 2022 הווידאו קליפ של השיר זכה ל-2.7 מיליארד צפיות באתר יוטיוב, והוא הווידאו השני הנצפה ביותר של ביבר באתר וממוקם במקום ה-36 ברשימת הסרטונים הנצפים ביותר ביוטיוב. בנוסף, הקליפ הוא הווידאו הרביעי בעל כמות ה"לא אהבתי" (13 מיליון) הגבוה ביותר באתר, בזמנו היה ממוקם במקום הראשון וביבר אף התייחס לזאת בראיון לג'יימס קורדן. ובמקום ה-16 בעל כמות ה"אהבתי" (21 מיליון) הגבוה ביותר באתר.
במצעדי הפזמונים הצליח השיר והגיע לחמשת הגבוהים במצעדים רבים בתוכם מצעד הבילבורד הוט 100. בישראל השיר הגיע לראש מצעד הפזמונים של גלגלצ ושהה שם שבועיים, ולראש המצעד של רדיוס 100FM שם שהה שישה שבועות רצופים.
את הווידאו קליפ של השיר ביים ריי קיי ובקליפ נראה ג'סטין ביבר מנסה להשיג נערה (ג'סמין וילג'ס) באולם באולינג ובקניון. בהתחלה, הנערה לא נענית לחיזוריו של ג'סטין, אך הוא לא מוותר וממשיך לנסות להרשים אותה. לקראת סוף הקליפ, קבוצת הבנים של ג'סטין יוצאת לדו-קרב ריקודים מול קבוצת הבנות של הנערה, ובסוף הדו-קרב הנערה נענית לבקשתו של ג'סטין ומסכימה לצאת איתו. הם יוצאים מאולם הבאולינג אוחזים ידיים.
קבר בני חסן
קבר בני חסן הוא אתר קבורה מצרי קדום, הממוקם במרכז מצרים, בין לוקסור לקהיר. האתר שימש כעיר המתים של הרמופוליס הממוקמת מעבר לנילוס. האתר שימש בעיקר בסביבת שנת 1900 לפני הספירה, בתקופת הממלכה התיכונה, שבשלטון השושלת ה-12.
הקברים חפורים בצוקים שממזרח לנילוס, ושייכים למחוז אנוקס הקדום, הקברים בעיקר מתקופת השושלות ה-11 וה-12, תקופה שלא נותרו ממנה הרבה שרידים ארכאולוגיים, מה שהופך את האתר לחשוב מאוד להבנת תולדות התקופה. בתקופה זו לראשונה אנו מוצאים ציורים העוסקים בנושאים ריאליסטיים, ולא רק בנושאי דת ומיתוס. כמו כן הציורים נעשו לראשונה על ידי תמשיח, ללא תבליטים ותחריטים. בצד תפילות לרע ולאמון, מתוארים גם מחזות היאבקות, ומשחקים מחיי היום יום במצרים העתיקה.
הקברים הקדומים בבני חסן עשויים בתוך אולם מרכזי גדול. הקברים היותר מאוחרים עשויים באולם סטיו עם עמודים, והמאוחרים ביותר מכילים גם חדרון ובו מזבח, כאשר הכניסה אליו מקושטת בשני עמודים.
אחד הציורים מבני חסן שהתפרסם ביותר, הוא הציור מקברו של הפקיד המצרי חנומ-חותפ. בציור נראית שיירת סוחרים שמיים הבאה למצרים, כשבכליהם תכשירי איפור וסדקית, ובהם גברים ונשים לבושים בכותנות צבעוניות ומטלטלים לצידם. הציור מצוי היום במוזיאון הבריטי. הציור מלמד על סחר בין כנען למצרים באותה עת. היו שהשוו את השיירה הזו, לשיירת הסוחרים השמיים ה"נושאת צרי ולוט" המוזכרת בבראשית ל"ז 25 כזו שמכרה את יוסף למצרים.
מרכז החלל סמנאן
מרכז החלל סמנאן הוא נמל החלל של איראן, וממנו משוגרים לחלל משגרי הלוויינים של סוכנות החלל האיראנית. המרכז נמצא בפרובינציית סמנאן, וכולל מתקני תשתית מסוגים שונים ובהם אתרי שיגור, אזורי מינהלה, תמיכה טכנית, ומתקני מעקב ותקשורת. מרכז החלל נחשף פומבית על ידי איראן בפברואר 2008, עת שוגר ממנו טיל ניסוי מטיפוס "קאבושגאר", שהיה אבן דרך בפיתוח משגר הלוויינים האיראני סאפיר. האתר משמש גם לבחינת טילים בליסטיים של איראן, מסדרת שיהאב (דלק נוזלי) וסג'יל (דלק מוצק).
שיגורים הקשורים לתוכנית החלל האיראנית
מאתר השיגור בסמנאן בוצעו עד כה השיגורים הבאים, הקשורים לתוכניותיה של איראן לחקר החלל (לא הובאו ברשימה שיגורים של טילים בליסטיים, המבוצעים אף הם מהמתחם):
מבנה אתר השיגור
במתחם סמנאן מצוי אתר שיגור הכולל משטח עגול בקוטר של כ-60 מטר, מבוטן, ומוקף בכביש שירות טבעתי. סביב המשטח עמודי תאורה המאפשרים פעילות לילית (שני השיגורים של משגר הלוויינים סאפיר נערכו בלילה). במרכז המשטח מצוי מגדל שירות לטיל, הניתן להזקפה לצורך שיגור. תצלומי לוויין מראים כי בעת שאתר השיגור אינו פעיל מגדל השירות נמצא במצב אופקי. משאית תובלה מיוחדת מביאה את הטיל המשוגר אל מרכז הרחבה, ומזקיפה אותו. המגדל מורם למצב אנכי ומשטחים המחוברים אליו עוטפים את הטיל ומאפשרים לטכנאים גישה למערכות הטיל השונות.
אתר שיגור שני
תצלומי לוויין שהפכו זמינים לכול בעדכון של תוכנת גוגל ארץ, ואשר צולמו ב-9 באוקטובר 2009, מראים בנייה מסיבית באתר, של כן שיגור חדש וקבוע, המצויד במנוף כחלק ממנו - דבר המעיד הן על המגמה האיראנית של הגדלת המשגר העתידי (מנוף יאפשר הרכבה באתר עצמו של משגר גדול) והן על הקרבה לתכנון של כן השיגור בקוריאה הצפונית, עמה יש לאיראן קשרים רבים בתחום הצבאי בכלל והטילי בפרט.
יוסף (ג'וג'ו) אוחנה
יוסף (ג'וג'ו) אוחנה (1 בינואר 1954 – 13 בנובמבר 1973) היה חייל צה"ל, בעל עיטור המופת על מעשה הגבורה שגילה בקרב, במהלך מבצע קינוח לכיבוש מוצב החרמון לקראת סופה של מלחמת יום הכיפורים בחזית הסורית.
ביוגרפיה
אוחנה נולד במרוקו בשנת 1954 לסולטנה ואברהם. הוא עלה ארצה בשנת 1955 עם משפחתו. הוא למד בבית-הספר היסודי "חוני המעגל" ואת התיכון בחצור הגלילית.
אוחנה התגייס לצה"ל בתחילת נובמבר 1971 והוצב בחטיבת גולני, בגדוד "הבוקעים". על שירותו הוענק לו "אות השירות המבצעי".
ב-22 באוקטובר 1973, השתתף אוחנה בקרב על החרמון. הוא התרומם כשהמאג בידו וירה לעבר הכוחות הסורים. כשהוא ללא מחסה ירה לכיוון הצבא הסורי. במעשהו אפשר לפנות את הפצועים ולטפל בהם. משאזלה התחמושת שלו, חזר להביא תחמושת והמשיך לחפות על חבריו שפינו את הפצועים, וכך עמד שעה וחצי עד כניעת הצבא הסורי בצהריים.
כשלושה שבועות לאחר מכן, ב-13 בנובמבר 1973, במהלך מלחמת ההתשה במובלעת הסורית, נורה אוחנה ונהרג בעת קרב יריות שהתחולל באזור מזרעת בית ג'ן.
אוחנה הובא למנוחות בבית-העלמין בנהריה. הוא השאיר אחריו אב, אם, שלושה אחים ואחות. לאחר מותו הועלה לדרגת רב-טוראי.
בחודש מאי 1975 הוענק לו עיטור המופת על ידי הרמטכ"ל מרדכי גור:
הנצחה
לאחר מותו תרמו הוריו ספר תורה לזכרו, לבית הכנסת "עץ חיים" בחצור הגלילית. שבועון "במחנה" פרסם כתבה אודות מעשה גבורתו, ושמה "חיפוי עד הסוף".
חיבוק חינם
חיבוק חינם הוא שמה של יוזמה, שבמסגרתה אנשים מציעים חיבוקים לאנשים זרים בשטח ציבורי.
מקור הרעיון הוא בסידני שבאוסטרליה, שם קמה תנועת "חיבוק חינם" (אנגלית: Free hugs), ביוני 2004. הקמפיין התפרסם רבות בשנת 2006 באמצעות קליפ ביוטיוב, שצילם וערך חבר בלהקה האוסטרלית Sick Puppies, שאחד משיריה גם מלווה את הסרטון. הסרטון זכה לתפוצה עצומה של למעלה מ-77 מיליון צפיות נכון לתחילת שנת 2012.
תזמורת אלסטר
תזמורת אלסטר (באנגלית: Ulster Orchestra) היא התזמורת הסימפונית היחידה במשרה מלאה בעיר בלפסט שבצפון אירלנד ואחת התזמורות החשובות בממלכה המאוחדת. התזמורת נוסדה ב-1966, עם יאנוש פירסט ככנר ראשי ומוביל, ובהמשך כעוזר מנצח. התזמורת קיימת בצורתה הנוכחית מאז 1981, כאשר "תזמורת ה-BBC של צפון אירלנד" התפרקה; אירוע זה הביא לעליה במספר נגני התזמורת. כיום היא מונה 63 נגנים במשרה מלאה ו-17 אנשי סגל מנהלי תומך. התזמורת מרבה בסיורי קונצרטים באירופה, אסיה וצפון אמריקה. רוב הקונצרטים מתקיימים באולם אלסטר ובאולם המזח.
דניאלה רוסטיוני הוא המנצח הראשי של התזמורת מאז 2019. מנצח הכבוד של התזמורת הוא רפאל פייראר ואמן העמית הנוכחי של התזמורת הוא ג'יימס גולוויי.
המנהל הראשי הנוכחי של תזמורת אלסטר הוא תומאס קוקסיס.
מימון
מימון התזמורת בא בחלקו מחסויות פרטיות ומסחריות, אבל הרוב מקורו במועצת האמנויות של אירלנד הצפונית, מועצת העיר בלפסט וה-BBC. ה-BBC מחזיק בזכויות הפצה בלעדיות להופעות התזמורת, המשודרות ברדיו אלסטר המקומי וברחבי בריטניה ברדיו BBC 3. התזמורת הוציאה גם מעל 60 הקלטות ומכירותיהן, יחד עם מכירות הכרטיסים, מתגברות את הכנסותיה (2003).
חינוך וטיפוח קהילתי
התזמורת עוסקת במספר מיזמי טיפוח, בכוונה לפתח כישרונות מוזיקליים מקומיים ולהגביר את הנאת הקהל העתידי ממוזיקה תזמורתית. נגנים מן התזמורת מקיימים דרך קבע סדנאות בבתי ספר באירלנד הצפונית והתזמורת מארגנת גם שורה של מיזמי טיפוח והכשרה קהילתיים, כמו שיחות לפני קונצרטים וכיתות אמן אינסטרומנטליות.
יחסי אזרבייג'ן–מלזיה
יחסי אזרבייג'ן–מלזיה הם יחסי החוץ שבין הרפובליקה של אזרבייג'ן לבין פדרציית מלזיה. מלזיה הכירה בעצמאות אזרבייג'ן ב-31 בדצמבר 1991. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו רשמית ב-5 באפריל 1993.
אופסלה
אופסלה (בשוודית: ) היא עיר במרכז שוודיה, 70 קילומטר צפונית לסטוקהולם. היא העיר הרביעית בגודלה בשוודיה, וב-2005 עמד מספר תושביה על כ-130,000 תושבים בעיר גופה, ועוד כ-50,000 תושבים בפרבריה. אופסלה היא בירת מחוז אופסלה ומקום מושבו של הארכיבישוף של שוודיה מאז 1164. העיר ידועה במיוחד בזכות אוניברסיטת אופסלה שנוסדה בשנת 1477, האוניברסיטה הפעילה הוותיקה ביותר בסקנדינביה.
קונסטנטינוב
קונסטנטינוב (בפולנית: Konstantynów) הוא כפר במחוז ביאלא פודולסק שבפרובינציית לובלין בפולין, בסמוך לגבול בלארוס, אשר עד השואה היה יישוב יהודי.
אופסלה
היסטוריה
על פי עדותו מימי הביניים של ההיסטוריון הגרמני אדם מברמן, אופסלה הייתה מרכז של עבודת אלילים בשוודיה, ובמקדשה שכנו פסלים של אלי האסיר. בשנת 1164 הפכה אופסלה למקום מושבו של סטפן, הארכיבישוף הראשון של אופסלה. באותה תקופה, אופסלה הנוכחית נקראה אֶסְטרה אָרוס ("ארוס המזרחית"). בשנת 1274 לערך עבר מרכז הכובד מאופסלה לאסטרה ארוס. כשנשרפה הקתדרלה של אופסלה הישנה, נבנתה קתדרלת אופסלה הנוכחית, בסגנון גותי, ונחנכה בשנת 1435.
אוניברסיטת אופסלה נחנכה ב-1477, והיא האוניברסיטה הפעילה הוותיקה ביותר בסקנדינביה. לאוניברסיטה מקום ייחודי בחיי הרוח והמדע בשוודיה. בין המדענים הבולטים אשר למדו ולימדו בה נמנים קארולוס ליניאוס מייסד הטקסונומיה, האסטרונום והפיזיקאי אנדרס צלזיוס אשר על שמו קרויה שיטת מעלות צלזיוס אותה הציע, והפיזיקאי מייסד הספקטרוסקופיה אנדרס יונאס אונגסטרם. בין אנשי האוניברסיטה חתני פרס נובל, כגון נתן סודרבלום חתן פרס נובל לשלום לשנת 1930 וסוונטה אוגוסט ארהניוס, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1903. בתחומי האוניברסיטה תיאטרון אנטומי שנבנה ב-1660 לערך, מהעתיקים שהשתמרו, המשמש היום כמוזיאון.
קונסטנטינוב
תולדות היישוב
היישוב נזכר מהמאה ה-17, עת נקרא בשם "קוזירדזי". בשנת 1774 הוענקו ליישוב זכויות עיר, ושמו שונה לשמו הנוכחי. באמצע המאה ה-19 התפתח היישוב, עם חיבורו לקו מסילת הברזל ורשה-לובלין.
מאמצע המאה ה-18 התקיימה ביישוב קהילה יהודית מבוססת, בה התכנס מעת לעת ועד ארבע הארצות. באותה עת התקיימה ביישוב גם ישיבה.
אופסלה
היסטוריה
העיר נפגעה קשות בשריפה בשנת 1702. בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, רבים מבתיה העתיקים של אופסלה נהרסו בהליך בינוי מואץ של העיר. עדיין נשארו בניינים רבים מתקופות קדומות בעיר.
קונסטנטינוב
תולדות היישוב
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-1,200 יהודים, שהיוו כ-90% מתושביו, ובמקום התקיימה פעילות של אגודת ישראל ושל המפלגות הציוניות.
אופסלה
כלכלה
אופסלה מרוכזת סביב האוניברסיטה הנמצאת בעיר, ויש בה מחקר רפואי וביוטכנולוגי ניכר. בין השאר, פועלים בה מרכזי מחקר רפואי של ג'נרל אלקטריק ופייזר. בעיר גם פועל מטה של החברה המייצרת את MySQL. רכבת מהירה מחברת את אופסלה לסטוקהולם, ורבים מתושבי אופסלה עובדים בסטוקהולם, מרחק ארבעים דקות נסיעה ברכבת.
לני ריפנשטאהל
הלנה ברטה אמליה "לני" ריפנשטאהל (בגרמנית: Helene Bertha Amalia Riefenstahl) (22 באוגוסט 1902 – 8 בספטמבר 2003) הייתה במאית קולנוע וצלמת גרמנייה, הידועה בעיקר בסרטי התעמולה הדוקומנטריים שיצרה למען המפלגה הנאצית. חשיבותה ברייך השלישי וחברותה האישית עם אדולף היטלר האפילו לחלוטין על הקריירה הקולנועית שלה, אף שהיה גם בה ייחוד בזכות האסתטיקה וטכניקות הצילום שבהן השתמשה בסרטיה. עם תבוסתה של גרמניה בתום מלחמת העולם השנייה היא נעצרה, אך לאחר מכן שוחררה ללא האשמות.
אופסלה
פוליטיקה
אופסלה היוותה בו זמנית מרכז של שמרנות ושל ליברליזם, כאשר שניהם שואבים השפעה מהאוניברסיטה. משנת 1994 עד 2006, קואליציה של סוציאל-דמוקרטים, הירוקים והשמאל שלטה בעיר. בבחירות 2006 עברה ההגמוניה בעיר לקואליציה של ימין-מרכז, ביחד עם המהפך בשוודיה כולה.
לני ריפנשטאהל
הסרט "ניצחון הרצון" העניק לריפנשטאהל תהילת עולם יחד עם אות קלון. על אף שביימה רק שמונה סרטים ומתוכם שניים בלבד אשר סוקרו מחוץ לגרמניה, ריפנשטאהל הייתה דמות מוכרת בעולם כל חייה.
אופסלה
גאוגרפיה
אופסלה ממוקמת בתוך שטח חקלאי של אדמה בוצית פורייה, על גדות הנהר פיריס (Fyris).
לני ריפנשטאהל
הערך התעמולתי של סרטיה שנוצרו במהלך שנות השלושים מסייג את רוב הפרשנים המודרניים, אך היו היסטוריונים קולנועיים ששיבחו חלק מסרטיה. ב-1970 היא הוציאה לאור צילומים של שבטי הנובה בדרום סודאן בכמה ספרים, כגון "Die Nuba". היא הייתה פעילה עד לרגעי חייה האחרונים ואף הוציאה ספרי צילומים תת-מימיים מרהיבים ובעקבותיהם סרט "Impressionen unter Wasser" ב-2002. לאחר מותה, סוכנות החדשות האמריקאית Associated Press תיארה את ריפנשטאהל כ"חלוצה בטכניקות צילום והסרטה". בעיתון הגרמני "Der Tagesspiegel" נכתב:
קונסטנטינוב
בשואה
בספטמבר 1939 נכבש היישוב בידי הגרמנים, ונקבע כנקודת גבול עם שטחי כיבוש הסובייטים. בתקופה הראשונה לכיבוש גורשו מהכפר מספר משפחות יהודיות למחנה הריכוז נוינגמה, בו נספו.
לני ריפנשטאהל
התחלה
ריפנשטאהל נולדה באוגוסט 1902 בברלין למשפחה משגשגת. אביה היה בעליה של חברת חימום ווינטילציה מצליחה וקיווה שבתו תמשיך בעקבותיו, אך אמה האמינה כי עתידה של לני שייך לאור הזרקורים בעסקי השעשועים. ב-1918, בגיל 16, היא החלה לימודי ריקוד בלט בבית הספר לריקוד "Grimm-Reiter" בברלין, והפכה במהרה לתלמידה מצטיינת. ריפנשטאהל צברה שם בחוג הריקוד בברלין ובמהרה עברה גם לשחק בסרטים. היא שיחקה במספר סרטים בבימויו של ארנולד פנק, שאחד מהם היה "The White Hell of Pitz Palu" שנוצר ב-1929. סרט זה פרסם את שמה של ריפנשטאהל כשחקנית אל מחוץ גבולות גרמניה. ב-1932 ריפנשטאהל הפיקה וביימה סרט בשם "Das Blaue Licht" (האור הכחול) יחד עם קרל מאייר והרברט באואר, שזכה במדליית כסף בפסטיבל הסרטים של ונציה. בסרט גילמה ריפנשטאהל נערה כפרית המגנה על מערה הממוקמת על הר. הסרט משך את תשומת לבו של היטלר, שהאמין כי ריפנשטאהל אפיינה בו את האישה הגרמנית המושלמת.
קונסטנטינוב
בשואה
בסוף שנת 1940 רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, בו הועסקו בעבודות כפייה, תוך התעללות מצד שומריהם. בחורף 1942-1941 מתו רבין מיושבי הגטו מקור, מרעב וממגיפות, וחלקם נרצחו באופן אקראי בידי הגרמנים. במאי 1942 רוכזו כל הגברים היהודים מהגטו בגילאים 15 עד 60 בכיכר השוק ביישוב, ושם הושפלו ועונו בפומבי בידי הגרמנים, תוך שליחת כ-100 מהם למחנה עבודה.
בספטמבר 1942 חיסלו הגרמנים את הגטו שביישוב, עם העברת כל יושביו לגטו ביאלא פודולסק, תוך רצח הנמלטים והמסתתרים. משם הועברו תוך זמן לא רב לגטו מיינדזיז'ץ פודלסקי, תוך רצח הזקנים במהלך האקציה, וממנו שולחו באוקטובר 1942 למחנה ההשמדה טרבלינקה, תוך דחיסת 250 איש בכל קרון משא. אחר יהודים בודדים שהסתתרו ביערות בסביבת היישוב ערכו הגרמנים ופולנים לאומנים מצוד.
לני ריפנשטאהל
רקדנית ושחקנית
ריפנשטאהל שיחקה בהרבה מסרטי ההרים של הבמאי ארנולד פנק כאישה צעירה, הרפתקנית ומושכת. במהלך הצילומים רכשה מיומנויות טיפוס, ואף למדה טכניקות עבודה בצילום. היא המשיכה בקריירה פורה בסרטים אילמים, והייתה פופולרית בקרב הקהל הגרמני ומוערכת מאוד בקרב במאים. ב-1930 הפסידה תפקיד ראשי בסרט "המלאך הכחול" בבימויו של יוזף פון שטרנברג למרלן דיטריך. תפקידה האחרון כשחקנית לפני שהפכה לבמאית היה בהפקה משותפת של ארצות הברית וגרמניה בבימויים של ארנולד פנק (בשפה הגרמנית) וטאי גרנט (בשפה האנגלית), בסרט "S.O.S Eisberg". הסרט צולם סימולטנית והופק על ידי "Universal Studios". היה זה סרטה הראשון והאחרון של ריפנשטאהל שבו שיחקה באנגלית. אחד המעריצים האדוקים שלה באותה התקופה היה אדולף היטלר. ריפנשטאהל התלוותה לארנולד פנק למשחקי החורף האולימפיים לשנת 1928 בסנט מוריץ, ושם החלה להתעניין בצילום אתלטי והסרטה.