cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אקספרסיוניזם
התיאטרון האקספרסיוניסטי
המחזאים האקספרסיוניסטים הושפעו משטרינדברג – וביניהם נמנים גאורג קייזר, קרל שטרנהיים, ארנסט טולר, פרידריך פון אונרוה, ריינהרד זורגה, ולטר הזנקלבר, ארנסט ברלך. ראויים לציון הם מקס ריינהרדט, ארווין פיסקטור, וברטולט ברכט. מקס ריינהרדט ניהל את ה'דויטשס תיאטר', והיה במאי, שחקן תיאטרון, מנהל אמנותי ומפיק קולנוע. הוא במיוחד נתן את דעתו לתאורה, ויצר משחקי אורות וצללים בהצגותיו. בכדי למשוך את תשומת לב הקהל, הוא מיקד את האור לעבר דמות או מקום מסוים; וכן ערך שינויים בעוצמתו, ומשחקי אור אחרים. הטכניקות שלו השפיעו גם על הקולנוע הגרמני. ארווין פיסקטור הוא יצר מה שכונה 'תיאטרון פוליטי', שהתיימר למלא תפקיד דידקטי ואידאולוגי. את הטכניקות שלו, אימץ ברכט ב-'ברלינר אנסמבל'. ברכט למעשה היה בעיקר פוסט-אקספרסיוניסט, ויצר את 'התיאטרון האפי'. בין יצירותיו הנודעות ניתן לציין את 'מעגל הגיר הקווקזי', 'חיי גליליאו', 'הנפש הטובה מסצ'ואן', 'אמא קוראז' וילדיה' ועוד.
אקספרסיוניזם בקולנוע
הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני הוא זרם קולנועי שנוצר בגרמניה בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, בהשפעת המחזאות והתיאטרון האקספרסיוניסטיים. על אף שתקופת הפריחה שלו הייתה מאוחרת יחסית לשאר הזרם וקצרה ביותר (ראשון הסרטים, "הקבינט של ד"ר קליגרי" נוצר ב-1919, ואילו "מטרופוליס" נוצר ב-1926 ונחשב לאחד מאחרוני הסרטים בסוגה זו), הרי שהשפעת הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני על הקולנוע העולמי הייתה גדולה. קולנוע זה, שנכשל במשימה לפרוץ את גבולות הקולנוע האירופי האיכותי, ולהפוך לנחלת ההמונים בעולם כולו, הטביע את חותמו על הקולנוע האמריקני המסחרי באופן ישיר ובעקיפין. בעקבות עליית הנאציזם, מגדולי הבמאים והשחקנים הגרמנים כפריץ לאנג, הגרו מגרמניה ומצאו את פרנסתם בהוליווד, והחדירו לתעשייה האמריקנית תכנים וצורות השאובים מן המסורת האקספרסיוניסטית הגרמנית. בראייה היסטורית ניתן לראות בקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני הדים לתקופה רבת האירועים והסוערת בה נוצר, כמו גם לאימי התקופה העתידה לבוא. על כל פנים, הדים לקולנוע זה נמצאו בסרטי אימה הוליוודיים משנות ה-30 ואילך, ולאחר מכן בסרטים בסגנון "הסרט האפל".
הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני ניחן במספר מאפיינים צורניים ותוכניים: בין אנשי הקולנוע האקספרסיוניסטיים המובילים נמנים רוברט וינה, פאול וגנר, פרידריך וילהלם מורנאו, פריץ לאנג, גאורג וילהלם פבסט, פאול לני, יוזף פון שטרנברג, ארנסט לוביטש, קונרד ויידט, קרל גרינה, לופו פיק, רוברט זיודמק, ארטור רוביסון ואוולד אנדרה דופון.
אם נוטלים את 'הקבינט של ד"ר קליגרי' כדוגמה, הרי הסרט השתמש בתפאורה שיצרו ריימן, וורם ורוהריג. אלו יצרו אווירה בלתי ריאליסטית בעליל, בעלת פרספקטיבה מעוותת וחסרת דיוק ארכיטקטוני. האיפור, כמו גם המשחק, היו מוגזמים. משחקי האור והצל שיקפו את האורות והצללים בנפשם של הגיבורים. השחקן קונרד ויידט שיחק באופן מוגזם, ובלתי ריאליסטי. העלילה הייתה עלילת אימים, העוסקת בחולה נפש, כאשר בסיום הסרט מסתבר כי כל הסרט היה אך הזיה שנבעה ממחלתו. נקודת המבט הסובייקטיבית של הסרט הייתה מרכיב חשוב בסיווגו כאקספרסיוניסטי. הסרט צולם במלואו באולפן, באופן שלא היה אופייני באותה התקופה, דבר שאיפשר שליטה מלאה בכל המרכיבים הצורניים.
המוזיקה האקספרסיוניסטית
מוזיקה אקספרסיוניסטית היא מוזיקה שנכתבה על ידי המלחינים ארנולד שנברג, אלבן ברג ואנטון פון וברן. שלושת המלחינים כונו "האסכולה הווינאית השנייה". המוזיקה שהם יצרו נבעה מלב ליבו של הרעיון האקספרסיוניסטי באמנות של תחילת המאה העשרים.
רעיונותיו של שנברג - המורה הפליגו בשנות העשרים של המאה ה-20, כאשר הוא המציא את שיטת שנים-עשר הטונים. זאת דואגת מראש, שלא יהיה צליל אחד חשוב מהאחרים ביצירה, על ידי סידור הצלילים בשורה או סדר כלשהו שאין בו תחושה טונאלית – ומתוך כך שתיווצר יצירה ללא מרכז טונאלי. המוזיקה האקספרסיוניסטית היוותה נקודת ציון משמעותית לכל מלחיני העולם, בדומה למה שעשתה המוזיקה של "טריסטן ואיזולדה" מאת ואגנר. שני תלמידיו של שנברג - ברג ווברן - המשיכו כל אחד בדרכו את רעיונות מורם.
עם הופעת 'האובייקטיביות החדשה' יוצרי המוזיקה האקספרסיוניסטית פנו לכיוון יותר שימושי - ויצרו את מושג ה-'gebrauchsmusik'. מוזיקה זו הושפעה מהג'אז ומהקברט. בין אמניה נמנים אוסקר שלמר, פאול הינדמית, קורט וייל, אשר עבד עם ברכט.
האופרה האקספרסיוניסטית
המוזיקה האקספרסיוניסטית השפיעה גם על האופרה: שנברג כתב 'משה ואהרון' וכן 'מהיום למחר', אבל האופרה המזוהה ביותר עם הזרם האקספרסיוניסטי היא 'ווצק' מאת אלבן ברג, שהתבסס על מחזהו של גאורג ביכנר. באופרה זו הופעלו כל האמצעים המוזיקליים, שהיו בשימוש מאז הקלציסיזם. ביצירה זו משולבת מוזיקה טונאלית ולא טונאלית, רצ'יטטיב ומוזיקה כלית, מוזיקה עממית ומוזיקה מתוחכמת עם קונטרפונקט דיסוננטי. אמצעים מוזיקליים 'משוגעים' אלו תורמים לביטוי הפסיכולוגי החזק של הדמות, המביעה בצורה סימבולית את פנימיותה של אישיות בלתי יציבה על רבדיה התת-הכרתיים. יצירה נוספת מאת ברג היא 'לולו', שבה נוכחים בנטישת האקספרסיוניזם.
ארנסט קרנק יצר את ג'וני פוצח בשיר'; ומשום שהוא נתפס כאמן דקדנטי הוא ברח לארצות הברית. קורנגולד יצר את היצירה האפית והארוטית 'הנס של הליאן'. 'להבות' מאת שולהוף, היא עיבוד של 'דון ג'ואן', אשר הושפע מהתיאטרון הסיני ומהאופרה הצרפתית (דביסי ומיו בעיקר). יצירה זו שופעת במצבים פרדוקסליים ואבסורדים, החורגים מהמציאות ודמויי חלום.
המחול האקספרסיוניסטי
המחול האקספרסיוניסטי למעשה התנתק מהבלט הקלסי. בהשפעת התיאוריות הפסיכואנליטיות של פרויד, הוא דגל בחופש ובשחרור התנועה ממוסכמות הקצב והאסתטיקה: לעיתים הריקוד בוצע ללא מוזיקה, ותוך אבדן מכוון של שיווי המשקל. הודגש אצלו הביטוי העצמי של הגוף וכן קשרו למרחב. המחול האקספרסיוניסטי מתאפיין בזיקתו לאבסטרקטי וכן בשיתוף של כל הגוף ובכך שהוא נעשה כשהרקדן יחף, ומחובר לאדמה. רודולף לאבאן הוא כוריאוגרף שביקש לשלב בריקוד גוף ונפש. עבודתו הניחה את היסודות לשיטת "ניתוח תנועה לאבאן" לתיאור ופירוש תנועה אנושית. הוא תרם גם לפיתוחים נוספים בשיטות הסמלה של תנועות ריקוד וניתוחן. לאבאן טען כי ניתוח תנועה (כתב מחול) הוא: ”...מעין דקדוק ותחביר של השפה של התנועה, העוסקים לא רק במבנה החיצוני של התנועה כי אם בתוכן המנטלי והרגשי שלה. הסדר הכוריאולוגי נשמע לחוקים והמבנים הנסתרים של התנועה, אשר כשהם מוכרים לנו באופן מודע – הופכים את התנועה לבעלת משמעות מובנת.“
אחת הביילרינות המפורסמות היא מרי ויגמן; אשר הקימה בית הספר בדרזדן, ש התקיים משנת 1920 עד 1942. סטודיו זה המשיך לפעול תחת השלטון הנאצי, ובהתאם להנחיות הממשלה פיטרה את הרקדנים והרקדניות היהודים שעבדו עבורה. בריקוד שלה היא נתנה מקום של כבוד לאימפרוביזציה. יצירותיה מתאפיינות בריבוי במחוות הגופניות, ובשימוש יתר באיפור – למען הדגשת ההבעה.
אליהו די וידאש
רבי אליהו די וידאשׂ (ה'ש"י-ה'שמ"ז) היה מקובל והוגה דעות מצפת וראש רבני חברון במאה ה-16, ומחבר הספר ראשית חכמה.
קורות חיים
נולד בצפת לרב משה די וידאש, בן למשפחה שמוצאה מיהדות חצי האי האיברי. בצעירותו התייתם מאביו, ושנות צעירותו עברו עליו בייסורים.
היה תלמידו של הרמ"ק, ובפטירתו הועברו אליו כתבי ידו. כן למד תורה מפי האר"י ומפי הרב אברהם הלוי ברוכים (מוגרבי). היה שותף בחבורתם של הרמ"ק ורבי שלמה אלקבץ, אשר נהגה לצאת להתבודדות בהרים אשר סביב לצפת, גלות זאת הייתה נקראת בפי בני החבורה בשם "גירושין", והם עשו זאת כתיקון לגלות השכינה.
הושפע מכתביו של יצחק דמן עכו ומגישתו הקבלית-אקסטטית, וכן הושפע מהגות סופית.
לאחר זמן מה עבר להתגורר בחברון, ובשנת ה'שכ"ו (1566) התמנה לראש רבני חברון.
בי"ח באדר ה'של"ה (1575), סיים את כתיבת ספרו "ראשית חכמה". הספר עוסק בהיבטים השונים של חיי האדם על פי המשמעות הקבלית. הספר זכה למהדורות רבות, למהדורה מקוצרת, ולתרגום מבאר ביידיש.
נקבר בבית העלמין העתיק בחברון. האוהל של קברו נבנה בראשית שנות ה-30 בידי מתנדבים, ונהרס בידי ערבים בתקופת השלטון הירדני. שוחזר על ידי פרופ' בן ציון טבגר כחלק משיקום בית העלמין.
נסים ליאון
נסים ליאון (נולד ב-1971) הוא סוציולוג ואנתרופולוג, פרופסור חבר במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת בר-אילן. בעבר שימש כראש המגמה לסוציולוגיה ארגונית במחלקה זו, כסגן ראש המחלקה וכמרכז תוכנית הלימודים לתואר שני. כיום משמש כנשיא האגודה הישראלית לאנתרופולוגיה. מחקריו מתמקדים בהתפתחויות הדתיות, האתניות והמעמדיות באורתודוקסיה הישראלית בת-זמננו, לרבות הזהות החרדית-מזרחית והשפעתה של תנועת ש"ס על הזהות המזרחית בישראל, ובהיבטים חברתיים ותרבותיים בעולם בית הכנסת והתפילה.
ביוגרפיה
ליאון נולד בגבעתיים, כבן למשפחת חזנים, הקטן מתוך שלושה אחים. אביו, שלום, הוא יוצא קהילת סלוניקי, ואמו חנה, נולדה בעדן שבתימן ועלתה לארץ בגיל 15. משפחת אביו עזבה את סלוניקי בשנת 1935 והשתקעה בירושלים. אביו שעבד במוסך, שימש גם כחזן בבית הכנסת "היכל משה" ליוצאי הבלקן בגבעתיים.
קריירה אקדמית
ליאון למד את שלושת תאריו במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב. כותרת עבודת המ.א שלו הייתה: "ספרדים וחרדים: חקירה אתנוגרפית למשמעות השפעתה של תנועת ש"ס על תפיסת הזהות המזרחית והחרדית והשיח אודותיהן". בשנת 2005 הגיש את עבודת הדוקטורט שכותרתה: "התנועה החרדית אצל המזרחיים בישראל ובחיי הפרקטיקה הדתית".
ליאון מתמחה בחקר החברה בישראל בדגש על הסוציולוגיה של החברה הדתית ושאלת התגוונותו האתנית, הדתית והלאומית של מעמד הביניים, הזהות החרדית-מזרחית, מקומה של המסורתיות בחברה הישראלית, סוציולוגיה פוליטית של ישראל וכן בסוציולוגיה של תפילה ושל בתי כנסת. הוא פרסם בנושאים אלה מאמרים רבים שהתפרסמו בבימות מדעיות בישראל ומחוצה לה.
ספרו "חרדיות רכה: התחדשות דתית ביהדות המזרחית" התפרסם בשנת 2009 ובו עוסק בשאלת המפגש בין מסורתיות לחרדיות בקהילות המתפללים המזרחיות בישראל של סוף שנות התשעים. הספר מתאר את מקורותיה של התנועה החרדית ביהדות המזרחית ואת השפעותיה התמורתיות על תרבותם הדתית של המזרחים.
ב-2016 התפרסם ספרו "המצנפת והדגל: לאומיות-שכנגד בחרדיות-המזרחית". הספר מציע מיפוי של מערכת היחסים, הסמלית והפרקטית, בין דגל הלאום והממלכתיות הגלומה בו ובין "המצנפת", המגלמת את התאולוגיה הפוליטית של החרדיות המזרחית בהנהגת הראשון לציון הרב עובדיה יוסף, כפי שהתגבשה ביתר שאת למן שנות ה-80 של המאה העשרים.
ב-2017 יצא לאור קובץ מאמרים שערך יחד עם פרופ' בנימין בראון, "הגדולים – האישים שעיצבו את פני היהדות החרדית בישראל' ובו מכונסים 31 מאמרים המציעים ביוגרפיה ופרקי מחשבה של דמויות רבניות מובילות בעיצובה של האידאולוגיה, המיתוס והארגון של החברה החרדית בישראל. הספר, שהוקדש ליובלו של פרופ' מנחם פרידמן, כולל מאמרים כלליים על המנהיגות הרוחנית החרדית וכן מאמרים על אישים שדמויותיהם השפיעו במישרין או בעקיפין על גיבוש החרדיות הישראלית, מן החתם סופר ועד הרב עובדיה יוסף. במבוא לקובץ זה מבטאים בראון וליאון את עמדתם העקרונית, לפיה הכרת מנהיגיה הרוחניים של חברה נחוצה להכרת האידיאלים שלה, ולפיכך מהווה נדבך חשוב בהבנתה, גם כאשר אידיאלים אלה נתפסים מראש כבלתי ניתנים להשגה לרוב רובם של אנשיה.
ליאון הוא חוקר ב'תוכנית חרדים בישראל' במכון הישראלי לדמוקרטיה, משנת 2015 הוא חבר בוועדה המדעית של מערכת הספרים של יד יצחק בן-צבי. בשנת 2017 הצטרף למערכת כתב העת 'עיונים בתקומת ישראל' של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
במאי 2023 השתתף בתוכנית הטלוויזיה התיעודית "מדורות השבטים" של כאן 11.
חיים אישיים
ליאון נשוי ומתגורר בפתח תקווה. אחיו משה ליאון הוא ראש העיר ירושלים, ואחותו אורלי ק' מירון היא מרצה בחוג המשולב למדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן.
קישורים חיצוניים
על ספריו:
דוד גויטיין
דוד גויטיין (12 בספטמבר 1900 - 1 בינואר 1961) היה שופט בית המשפט העליון בישראל ושגריר ישראל הראשון בדרום אפריקה.
ביוגרפיה
גויטיין נולד בלונדון ללאה ברנט, ילידת אנגליה, ולקלמן גויטיין, יליד הונגריה. בהיותו בן ארבע התייתם מאביו. אמו גידלה את שני אחיו, אחותו ואותו ברוח המסורת היהודית, ודאגה שילמדו עברית מגיל צעיר.
גויטיין סיים את חוק לימודיו במשפטים וכן למד אנתרופולוגיה וכלכלה בבית הספר לכלכלה של לונדון. באוניברסיטה זו פגש את משה שרתוק וצבי שוורץ והם התיידדו. גויטיין השתייך ל"תנועת הבונים" הציונית ולאחר שנפגש באורה מויאל, אחותו של אל"ם אהרון מויאל, עלה בעקבותיה בשנת 1929 לארץ ישראל. שנה לאחר שעלו בני הזוג לישראל, נישאו בעיר תל אביב ולימים התיישבו בבית גויטיין אשר בירושלים.
בטרם הוסמך לעסוק בעריכת דין תחת המנדט הבריטי, גויטיין התקבל לשמש כעורכו של העיתון Palestine Bulletin, ובין השנים 1929–1931 כתב עבורו מאמרים ופיליטונים. גויטיין כתב אף בעיתונות היהודית והכלל עולמית. מאמריו עסקו בהווי הארצישראלי ובבעיות שעמדו בפני היישוב. גויטיין כתב, בין היתר, אודות בעיית החוקה, בעיית פשע וענישה, שאלת היחסים בין חילונים ודתיים, קיבוץ גלויות והצורך לשמר את המורשת התרבותית שמביאה כל קהילה בעלותה ארצה. הוא דן בבעיית מעמד האישה ובשאלה האם הכול שפיט. בהיותו חניך האסכולה הבריטית לא האמין שהיישוב הארץ הישראלי הקטן רשאי לכתוב חוקה שתחייב את ההמונים שעוד יבואו. גויטיין התנגד לתפיסה שהכול שפיט. הוא התייחס לפשיעה כאל מחלה ושיער ש"יבוא יום ויסתכלו עלינו השופטים כעל ברברים על שהושבנו פושעים אלימים בבתי סוהר בלי לדאוג לריפויים, כמו שאנו מסתכלים היום על השופטים שדנו חולי נפש לעונשים ולמאסר על לא עוול בכפם". כתיבתו הצטיינה בקלילות ובהומור, ולימים נמצאו אלה גם בפסיקותיו כשופט.
הוסמך כעו"ד בלונדון לפני עלייתו לארץ ישראל, ובהמשך הוסמך לעריכת דין בארץ ישראל המנדטורית והצטרף למשרדו של עורך הדין הערבי-נוצרי נסיב אבקריוס ביי, והיה לשותפו. אחד המשפטים הנודעים שבהם השתתפו כסניגורים היה משפטו של ראובן שיינצוייט שהואשם ברצח המהנדס יעקב צוואנגר, פרשה הידועה כ"הרצח בחולות תל נוף".
בימות המאבק בבריטים ייצג את לוחמי המחתרות מכל הארגונים בפני בתי המשפט הבריטיים, הרגילים והצבאיים. בתחילת מלחמת העצמאות מונה לשופט צבאי מטעם "ההגנה" בירושלים הנצורה ומאוחר יותר השתתף בצוות שהכין את הקודקס המשפטי לספר החוקים של מדינת ישראל. מפעל זה נחשב בעיניו כאחד מהתרומות החשובות שלו למשפט הישראלי ועליו נודעה גאוותו.
לאחר קום המדינה היה אחד משבעה מועמדים לכהונת שופט בבית המשפט העליון, בהיותו אחד מבכירי עורכי הדין בארץ, אולם לבסוף התמנו רק חמישה והוא לא היה אחד מהם. בין השנים 1949–1953 שימש כשליח מדינת ישראל הראשון בדרום אפריקה, תחילה כציר ולאחר מכן כשגריר, וכציר בשגרירות ישראל בוושינגטון הבירה.
עם שובו לישראל, ב-11 בדצמבר 1953 מונה לכהונת שופט בית המשפט העליון. ישב בערכאת הערעור בפרשת קסטנר וכתב את דעת המיעוט. בהכנות מערכת המשפט הישראלית לשפיטת אדולף אייכמן נקט בדעה שהמידע בנושא מועט מכדי להעמידו לדין. גויטיין היה השופט הישראלי הראשון ששימש כשופט בבית הדין הבינלאומי לצדק בהאג, וישב כנציג ישראל במשפט נגד בולגריה בנושא הפלת מטוס אל על. במשפט זה כתב את דעת המיעוט, בפסק דין שנלמד עד היום.
בהשקפותיו היה גויטיין ליברל וסוציאליסט.
בימיו האחרונים עסק במפעל גדול של תרגום פסקי הדין של בית המשפט העליון לאנגלית, מלאכה שלא זכה לסיים.
אלמנתו אורה, יקירת העיר ירושלים, נפטרה ב-23 ביולי 2006. הפרופסור קלמן גויטיין הוא בנם של בני הזוג.
השופט דוד גויטיין הונצח ברחוב על שמו בשכונת פסגת זאב בירושלים.
דב אברון
ד"ר דב אברון (1917–3 ביוני 2013) היה מנהל תיכון עירוני דתי ב-ג בתל אביב (צייטלין), בין השנים 1957–1982. מהדיר "פנקס הכשרים של קהילת פוזנא".
קורות חיים
אביו יוסף, אמו שרה ושלוש אחיותיו, לאה, צילה וטוני, נספו בשואה, קרוב לוודאי, באושוויץ.
מדריך נוער בעיר העתיקה (1941–1945) עם דב רפל ואחרים, ובוגר החוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית (1945). מדריך במקווה ישראל לילדי טהראן (1946).
בשנת 1946 נשא לאשה את מרתה שיין, תופרת עילית בתל אביב של שנות החמישים. אב ליוסף (יוסי) ושרה (אלי).
לימד בבית ספר מוריה ובתיכון ב-ג תנ"ך, ספרות, היסטוריה ואזרחות. מורה כריזמטי. ב-1957 מונה למנהל "צייטלין".
ב-1965 קבל תואר דוקטור בהיסטוריה מהאוניברסיטה העברית, בהנחיית פרופ. ישראל היילפרין על "פנקס הכשרים של קהילת פוזנא".
יסד את המגמה התורנית בצייטלין וישם את תוכנית האינטגרציה בחינוך של יגאל אלון. שמש מנהל בית ספר צייטלין 25 שנה עד יציאתו לגמלאות ב-1982. נתן עדות ניצול שואה לפרויקט הווידאו של יד ושם, וחיבר ערכים באנציקלופדיה העברית ובאנציקלופדיה יודאיקה.
נפטר בתל אביב ב-3 ביוני 2013.
למפרט
למפרט הוא שם משפחה יהודי אשכנזי שמשמעותו ביידיש היא "נמר".
הבעיות הגאומטריות של ימי קדם
הבעיות הגאומטריות של ימי קדם הן בעיות בנייה שנוסחו על ידי היוונים הקדמונים, והעסיקו מתמטיקאים במשך מאות שנים. הבעיות הן: את כל הבניות יש לבצע במסגרת כללי המשחק של הגאומטריה, כלומר באמצעות בנייה בסרגל ובמחוגה בלבד (הסרגל ללא שנתות ואינו יכול למדוד אורך).
כמוצא זמני מחוסר היכולת לפתור בעיות אלה בכלים המצומצמים של הבנייה הגאומטרית (סרגל ומחוגה), המציאו היוונים כלים משוכללים המאפשרים את ביצוע הבנייה הנדרשת.
בעיה נודעת נוספת, בעלת אופי שונה והשפעה מרחיקת לכת על הגאומטריה העתיקה והמודרנית, היא הבעיה של הוכחת אקסיומת המקבילים, האקסיומה החמישית של אוקלידס, מתוך האקסיומות האחרות.
הכפלת נפחה של קובייה
על פי האגדה, בשנת 430 לפנה"ס השתוללה באתונה מגפת דבר קשה. כאשר נשאל האורקל שבמקדש אפולו שבעיר דלפי כיצד לעצור את המגפה, ענה: הכפילו את נפח המזבח לאפולו. מזבח זה היה בצורת קובייה. האתונאים בנו מזבח חדש שאורך צלעו כפול מזה של המזבח הקיים. משלא נפסקה המגפה הבינו האתונאים את טעותם: נפח המזבח החדש היה גדול פי שמונה (שתיים בחזקת שלוש) מנפח המזבח המקורי. כך נולדה הבעיה הראשונה: כיצד לבנות קובייה שנפחה כפול מזה של קובייה נתונה. ליתר דיוק: כאשר נתונה צלע של קובייה, לבנות צלע של קובייה שנפחה כפול.
היפוקרטס מחיוס ניסח מחדש את הבעיה, כך שנדרשת מציאת שני ממוצעים גאומטריים עוקבים המשתלבים בין קטע נתון ובין קטע כפול באורכו. הוא ומנכמוס הראו שאפשר לפתור בעיה זו על ידי חיתוך פרבולה והיפרבולה, או שתי פרבולות כמו \ 2y = x^2 ו- \ x = y^2.
במאה השנייה לפני הספירה הראה דיוקלס כיצד להכפיל את הקוביה באמצעות הציסואידה. ניוטון השתמש לצורך כך בעקום החלזון של פסקל, ה-limacon.
הכפלת הקוביה דורשת בנייה של קטע שאורכו, והיום ידוע שמספר זה אינו ניתן לבנייה בסרגל ומחוגה. לכן לא ניתן להכפיל את הקובייה בעזרת סרגל ומחוגה בלבד.
תרבוע העיגול
בעיית תַּרְבּוּעַ העיגול (או ריבוע העיגול) דורשת לבנות ריבוע השווה בשטחו לעיגול נתון. לבעיה זו הוצעו כל כך הרבה פתרונות שגויים, עד שבשנת 1775 החליטה האקדמיה הצרפתית למדעים שלא לבדוק יותר פתרונות לבעיה זו.
בשנת 1882 הוכיח פרדיננד לינדמן את משפט לינדמן שקובע שעבור כל α אלגברי שאינו 0, הוא מספר טרנסצנדנטי. מכאן ניתן להוכיח בשלילה שפאי טרנסצנדנטי. נניח שפאי הוא מספר אלגברי. מכיוון ש-i (השורש הריבועי של 1-) אלגברי, גם המכפלה של i ופאי אלגברית. זהות אוילר קובעת כי : , ולכן 1- הוא טרנצנדנטי, מה שבבירור לא נכון. מכאן נובע ש־\pi הוא מספר טרנסצנדנטי. מהוכחה זו נובע שלא ניתן לבנות ריבוע השווה בשטחו לעיגול נתון, משום שבבנייה באמצעות סרגל ומחוגה בלבד לא ניתן לבנות יחס טרנסצנדנטי.
חלוקה לשלוש (טריסקציה) של זווית
בעיה זו דורשת לחלק זווית נתונה לשלושה חלקים שווים. מתברר שאפילו את הזווית של שישים מעלות לא ניתן לחלק לשלושה, כלומר, לא ניתן לבנות במחוגה וסרגל זווית של עשרים מעלות. הראשון שהוכיח תוצאה זו היה פייר לורן ונצל (1814–1869), ב-1837.
עם זאת, תחת ההיתר לסמן על הסרגל סימן אחד, הבעיה פתירה.
בנית מצולע משוכלל בן שבע צלעות
ראו בנייה בסרגל ובמחוגה לדיון כללי בבנייה של מצולעים משוכללים.
סאות'אנד-און-סי
סאות'אנד-און-סי (באנגלית: Southend-on-Sea, נקראת בקיצור סאות'אנד (Southend)) היא עיר קיט ורשות אזורית בדרום מחוז אסקס שבדרום מזרח אנגליה. העיר בת ה-174 אלף נפש, הנמצאת 64 ק"מ ממזרח ללב לונדון, שוכנת על גדתו הצפונית של שפך נהר התמזה. בחוף הים של העיר נמצא סאות'אנד פיר - המזח התיירותי הארוך בעולם, 2,158 מטר אורכו.
היסטוריה
במקור, "south end" (הקצה הדרומי) של העיירה פריטלוול (Prittlewell), סאות'נד הפכה לעיר קיט במהלך התקופה הג'ורג'יאנית (1837-1714) ומשכה נופשים בחודשי הקיץ אל חופי הרחצה הארוכים שבה. ב-1830 הוקם הפיר המפורסם של סאות'אנד ובסוף המאה ה-19 התפשטה העיר מערבה ואיחדה לתוכה גם את העיירה ליי-און-סי (Leigh-on-Sea). סמל העיר כולל נזיר ודייג, עבור נזירי פריטלוול ודייגי ליי-און-סי. מערכת מסילות ברזל טובה והקרבה היחסית ללונדון הביאו לכך שרוב כלכלת העיר התבססה על תיירות ולכך שסאות'אנד הפכה לעיר שינה עבור תושבים שהועסקו בלונדון. באותן שנים פקדו את העיר נופשים רבים, חלקם הגדול, אנשי לונדון שבאו לבלות יום חופש ליד הים, בפארק השעשועים המפורסם של העיר, קורסאל (Kursaal) ובמשחקי הארקייד שהיו מרוכזים באזור החוף.
החל משנות ה-60 של המאה ה-20, חוותה סאות'אנד, כמו ערי חוף אחרות בבריטניה, דעיכה כיעד מועדף לחופשה, בעת שטיסות אל יעדי חופשות מחוץ לאנגליה הפכו לזמינות יותר לציבור הרחב. בעקבות מגמה זו חלק נכבד ממרכז העיר שינה את ייעודו למסחר ומבנים מקוריים רבים נהרסו לטובת פיתוח האזור. עם זאת, העיר נחשבת עדיין כיעד תיירותי פנים אנגלי וכ-6.4 מיליון מבקרים פוקדים את סאות'אנד מדי שנה.
דמוגרפיה
סאות'אנד היא האזור השביעי בצפיפותו בממלכה המאוחדת מחוץ לרבעים של לונדון. חלקים מסוימים בסאות'אנד נחשבים כאזורים טעוני טיפוח מבחינה כלכלית וחברתית.
תחבורה
שני קווי רכבת של מערכת הרכבות הלאומית בבריטניה (National Rail) משרתים את סאות'אנד. קו מתחנת ויקטוריה שבמרכז העיר אל תחנת רחוב ליברפול (Liverpool Street Station) בלונדון וקו מתחנת סנטרל, הסמוכה יותר אל החוף, אל תחנת רחוב פנצ'רץ' (Fenchurch Street Station) בלונדון. שני קווי הרכבת מחברים גם את נמל התעופה סאות'אנד עם העיר ועם לונדון.
שני כבישים ראשיים מחברים את סאות'אנד עם לונדון: כביש A127, הצפוני יותר, העובר דרך רומפורד (Romford), וכביש A13, הדרומי יותר, העובר דרך טילברי (Tilbury) ומגיע לדוקלנדס בלונדון.
נמל התעופה לונדון סאות'אנד נמצא מצפון לעיר. הוא נבנה על בסיס שדה תעופה צבאי שהיה ברוצ'פורד הסמוכה והחל לפעול כבר ב-1914. כיום עוברים בשדה התעופה כמיליון נוסעים בשנה. הוא משמש כאחד מנמלי התעופה המשרתים את לונדון והטיסות העוברות בו הן בעיקר מאירופה ומבריטניה. חברת התעופה הבולטת מבין אלו הפועלות בנמל התעופה סאות'אנד היא איזיג'ט.
חינוך
בסאות'אנד נמצא אחד הקמפוסים של האוניברסיטה של אסקס אשר מרכזה בקולצ'סטר. הקמפוס בסאות'אנד החל לפעול ב-2006 ומתפתח מאז במהירות. בעיר נמצא גם הקולג' של דרום אסקס המשמש גם כשלוחה של האוניברסיטה של אסקס. הקולג' מציע קורסים לתלמידים בגילאי 19-14, לתלמידים חסרי השכלה אקדמאית, למבוגרים ולעסקים.
ספורט
בעיר נמצאת קבוצת הכדורגל סאות'אנד יונייטד המשחקת (נכון לעונת 2022-2021) בליגת נשיונל ליג הליגה האנגלית החמישית בחשיבותה. הקבוצה נוסדה ב-1906 ומשחקת באצטדיון רוטס הול (Roots Hall) המכיל 12,392 מקומות ונמצא באזור פארק השעשועים ההיסטורי, קורסאל. הישג השיא של הקבוצה הוא זכייה באליפות הפוטבול ליג הראשונה בעונת 2006-2005. לאחר שנה אחת בפוטבול ליג צ'מפיונשיפ הקבוצה נשרה חזרה לליגה השלישית. בעיר נמצאת גם קבוצת הרוגבי "סאות'אנד RFC" המשחקת בליגה אזורית שהיא בדרגה הרביעית בליגות הרוגבי של אנגליה.
תרבות ובידור
היותה של סאות'אנד עיר תיירות הביא לכך שהאתרים הבולטים שבה קשורים לתחום זה.
סאות'אנד פיר
מזח סאות'אנד הוא מזח התיירות הארוך בעולם. אורכו הוא 2,158 מטר והוא נבנה בניצב לחוף בכיוון דרום. המזח נבנה לראשונה ב-1830 כמזח מעץ ובסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 הוא הוסב, במספר שלבים, למזח עשוי ברזל. מתחילתו, פעלה על המזח רכבת קלה שנסעה הלוך וחזור על המזח; בתחילה היא נגררה על ידי סוסים, ב-1890 הוסבה לחשמל, לאחר מכן רכבת דיזל ומ-1986 הרכבת היא הידראולית-דיזל. מספר תאונות פקדו את המזח; ב-1984 פגעה בו סירה. ב-1995 פגעה שרפה בחלק הקרוב לחוף וב-2005 פגעה שרפה בקצה הימי של המזח.
הקורסאל
הקורסאל (The Kursaal) הוא אחד מפארקי שעשועים הראשונים שנבנו בעולם בצורה מתוכננת. הקורסאל נחנך ב-1901 במבנה בעל כיפה בולטת. עם חנוכתו הוא כלל: קרקס, אולם ריקודים, אולם משחקי ארקייד, אולם ביליארד ומסעדה. בשנות ה-70, עם ירידת קרנה של העיר, נסגר הקורסאל; בתחילה הפעילות שמחוץ לבניין וב-1986 גם הבניין עצמו. האזור עבר תהליך פיתוח והבניין המרכזי הוכרז כאתר לשימור וכיום פועלים בו אולם באולינג וקזינו.
רכבת הצוק של סאות'אנד
רכבת הצוק של סאות'אנד (Southend Cliff Railway) היא פוניקולר באורך של 40 מטרים בלבד. היא נחנכה ב-1912 ופועלת מאז ברציפות. הרכבת יורדת גובה של 17 מטרים, מהיי סטריט (High Street) - הרחוב המרכזי שיורד לכיוון הים, אל מפלס חוף הים.
אתרים נוספים
בסמוך לבסיס מזח סאות'אנד נמצא פארק השעשועים הפעיל "אי ההרפתקאות" (Adventure Island) הכולל 32 מתקנים. הטיילת של העיר וגני "southend cliff gardens" נמצאים לאורך הצוק שלאורך חופה המערבי של העיר. בסאות'אנד פועלים שלושה אולמי מופעים: ה-"Cliffs Pavilion" המארח קונצרטים ומופעים על הקרח ונמצא בקצה המערבי של "סאות'אנד קליף גרדנס" ואולמות התיאטרון "Palace Theatre" ו-"New Empire Theatre".
זואי, קיסרית האימפריה הביזנטית
זואי (ביוונית: ΖΩΗ, Ζωή, שפירושה "חיים"; 978–1050), בתם של הלנה וקונסטנטינוס השמיני, הייתה קיסרית ביזנטית מהשושלת המקדונית, ששלטה מ-15 בנובמבר 1028 עד ל-1050.
משפחתה
אביה של זואי, קונסטנטינוס השמיני, בן לשושלת המקדונית ואחיו של הקיסר בסיליוס השני, התחתן עם הלנה, בתו של איש מוכר בקונסטנטינופול באותם ימים, אליפיוס, בן למשפחת אצולה מכובדת. הלנה ילדה לקונסטנטינוס שלוש בנות, הבכורה בהן אאודוקיה, אמצעית זואי ושלישית תאודורה. אמן הלנה נפטרה לאחר לידתן. שלוש הבנות התחנכו בארמון, אביהן היה אחראי על חינוכן ומסופר שגם דודן, הקיסר בסיליוס אהב אותן מאד.
ניסיונות השידוכים
הקיסר אוטו השלישי שביקש למצוא לו אישה ביזנטית שלח משלחת לקונסטנטינופול, בראשה עמד ארכיבישוף מילאן, ארנוף. ארנוף ביקש לקיים חתונה עם אחת מאחייניותיו של הקיסר בסיליוס השני. את החתונה הוא ביקש לערוך ללא דיחויים, מהר ככל האפשר. זואי שהייתה היפה מבין שלוש האחיות נבחרה לשאת את הקיסר לאישה, ובינואר 1002 עלתה על ספינה לכיוון ביתה החדש. אולם ב-24 בינואר, כשהגיעה הספינה לבארי קיבלו נוסעיה הודעה כי אוטו חלה בפתאומיות ומת ממחלתו. זואי לא ירדה מהספינה והחלה בהפלגתה חזרה לקונסטנטינופול.
אופייה
על אופייה של זואי אנחנו לומדים בעיקר מתיאוריו של מיכאל פסלוס בכרונוגרפיה שלו. פסלוס מתאר את זואי כיפה מבין שלוש בנותיו של קונסטנטינוס ובעלת אופי מלכותי אולם גם סוערת, ומהירת מחשבה אך כבדת לשון. פסלוס מוסיף ומספר כי הייתה פזרנית שחילקה מתנות רבות לעם, וכך זכתה גם לאהבתו וחיבתו, וגם כי הייתה קלה לשכנוע. עוד אנחנו יודעים כי אהבה להכין בשמים וקרמים.
הנישואים לרומנוס
לאחר ניסיונות השידוכים השונים, כשקונסטנטינוס היה לקראת מותו, החליט למצוא חתן ראוי, ממשפחת אצולה יוונית שיתפוס את מקומו אחרי מותו. תחילה נשקלה מועמדותו של קונסטנטינוס מונומכוס (שעתיד להפוך לקיסר) אולם אפשרות זו נפסלה, ועלה שמו של אחד, רומנוס ארגירוס שאף היה מקורב למשפחת הקיסרים. רומנוס הוצע קודם כל לתאודורה, שסירבה לשידוך, אם בגלל קרבת הדם ביניהם ואם משום שאשתו עדיין הייתה בחיים. משסירבה תאודורה הוצע השידוך לזואי שהסכימה וראתה את רומנוס לראשונה ביום חתונתם. שלושה ימים לאחר החתונה נפטר אביה של זואי וקיסר האימפריה, קונסטנטינוס השמיני, והשאיר את האימפריה בידי בתו ובעלה.
יחסי תאודורה –זואי (גירוש תאודורה)
אף על פי שזואי הייתה מבוגרת מאחותה ויפה ממנה (לפי העדויות), ואף על פי שהקיסרות הייתה כעת בידיה, קנאתה בתאודורה הייתה עזה. הקיסרית האשימה את תאודורה בהתנהגות שערורייתית ובתכנון להפילה מכס השלטון, וציוותה להוציאה מהארמון ולהעבירה לארמון מפואר אחר ולכלוא אותה שם. בארמון ציוותה זואי כי יספרו את שיערות אחותה, מעשה שמשמעותו הצטרפות לנזירות. זואי קיוותה למעשה להסוות את עובדת כליאתה של אחותה מאחורי חומות הארמון בו נכלאה. רומנוס עוד התיר מעט תענוגות לתאודורה, אולם במשך שנים תאודורה חיה באותו ארמון, עד שהקיסר מיכאל החמישי, בימיו יצאה תאודורה מהארמון, לא היה עוד מודע לקיומה.
ההתאהבות במיכאל הרביעי
יחסיהם של זואי ורומנוס לא היו טובים. לאור גילה המבוגר בעת חתונתם (50) לא יכלה עוד זואי ללדת. רומנוס החל לפנות למאהבות וזואי נטרה לו טינה על שלא רצה בה, ושנאתה כלפיו הלכה וגברה.
לרומנוס היה יועץ אחד בשם יואנס מפפלגוניה, בירוקרט רב השפעה בחצר הקיסר, חסר ייחוס משפחתי אך בעל יכולות מרשימות שקנו לו את מעמדו. ליואנס היו ארבעה אחים והצעיר שבהם, מיכאל, היה בחור יפה תואר. יואנס, שקיווה להעביר את הקיסרות לידי משפחתו, תכנן להציג את מיכאל לקיסרית, בתקווה שזו תתאהב בו. ב-1033 הציג יואנס את אחיו לרומנוס וזואי, ובעוד רומנוס לא ייחס חשיבות רבה לאחיו הצעיר של יועצו זואי, כפי שקיווה יואנס, התאהבה בו מיד. מסופר כי מאותו רגע לא חשבה זואי על דבר מלבד מיכאל הצעיר, והזמינה אותו לארמונה כל עת שיכלה, תחילה בסודיות אולם בהמשך החלה מדברת בחופשיות על מאהבה הצעיר ועל כוונתה להפוך אותו לקיסר. רומנוס לא חשד באשתו, לא היה מודע לרומן שניהלה או שהעדיף לא לדעת, ועל כן לא מנעו, אולם אחותו הזהירה אותו כי עליו להיזהר שכן כל עוד יימשך הרומן גם חייו שלו בסכנה. בהמשך חלה רומנוס, ומת ב-1034.
ההתנקשות ברומנוס ונישואי זואי למיכאל
בכרונוגרפיה שלו, מתאר מיכאל פסלוס כיצד מראה גופתו של רומנוס לא הותיר ספק רב שסיבת מותו לא הייתה מוות טבעי, אלא הרעלה. ואכן מסופר שאחרי שהתאהבה הקיסרית במיכאל הפפלגוני החליטה להרעיל את בעלה רומנוס, ברעל שהשפעתו איטית אך הרסנית, זאת כדי שיחשבו כי מחלה היא שהרגה אותו ולא יחשדו שהיא עומדת מאחורי מותו. יואנס, אחיו של מיכאל ומי שהכניס אותו לארמון, אמר לזואי כי אם לא יוכתר מיכאל מיד עם מותו של רומנוס עלולים שניהם לאבד את ראשם, ועל כן החלה זואי בטקס הכתרה מידי. ביום מותו של רומנוס זומן הפטריארך אלקסיוס לארמון, כביכול בשם הקיסר המנוח. כשהגיע ראה כי הקיסר מת ואת מיכאל הפפלגוני יושב על כס הקיסר. זואי שישבה לצד מיכאל דרשה ממנו ומהכמרים שליווהו לחתנם. משהבינה זואי כי הפטריארך עלול לסרב שילמה להם במטבעות זהב כדי שיקיימו את הטקס, וכך הוכתר מיכאל הפפלגוני למיכאל הרביעי.
הידרדרות יחסיהם של זואי ומיכאל הרביעי
יחסי הזוג שמרו על הקרבה שקדמה להכתרה, אולם לא עבר זמן רב ומיכאל ה-4 החל להפגין כפיות טובה כלפי זואי ואף להגביל את חירותה של הקיסרית. תחילה אסר עליה לצאת לתהלוכות בעיר, והגביל את תנועתה למגורי הנשים בלבד. בהמשך גם ביקורים במעונה נאסרו אלא אם המבקר קיבל אישור של השומר הממונה עליה. זואי נטרה למיכאל טינה על הגבלת חירותה באופן זה, ואף מסופר אצל ג'ון סקיליטס כי בהזדמנות אחת ניסתה להרעיל את הקיסר בעזרת רופא הארמון, אולם אחד מעוזריו של הרופא הסגיר את אדונו. והוא הוגלה לאנטיוכיה. אין תיעוד לניסיונות התנקשות נוספים מצדה של זואי, ייתכן כי לא היו לה האמצעים לנקום או להגיב למעשים אלו, שכן המשמר המלכותי נשלל ממנה וכך גם כל סמכות שהיא.
מחלתו של מיכאל הרביעי ואימוץ אחיינו לבן
מיכאל הרביעי היה חולה, ואחיו יואנס חשש מאובדן שליטת המשפחה בקיסרות עם מות אחיו, שכן לזוג לא היו ילדים. יואנס ומיכאל (לאחר שיואנס שכנע אותו בתוכניתו), שכנעו את זואי לאמץ את אחיינו של מיכאל הרביעי, מיכאל, כבנה, ולהסכים למינוי כמשנה לקיסר. זואי הסכימה לבקשתו של בעלה, וכך הוכרז יום חג ציבורי ועל עריכת טקס רשמי לאימוץ הבן. הטקס התקיים עם כל נכבדי העיר בכנסיית בלכרנאי (Blachernae). לקראת מותו ממחלתו החל מיכאל לאמץ הרגלים נזיריים. ב-1041 עזב את הארמון ועבר למנזר, שם ביקש לוותר על הקיסרות ולהישבע באופן סופי לנזירות. החלטתו עוררה בזואי צער רב, ומסופר כי הלכה למנזר אליו עבר ברגל, אולם מיכאל לא הרשה לה לנכוח במחיצתו. זמן לא רב לאחר ביקורה של זואי נפטר מיכאל ונקבר בכניסה למנזר אליו עבר.
תקופת קיסרות שלישית זואי ומיכאל החמישי (1041–1042)
מכיוון שאימצה זואי את מיכאל החמישי לבן, וזה הוכתר כמשנה לקיסר, כשמת מיכאל הרביעי הפך מיכאל החמישי לקיסר לצד אמו המאמצת. אולם מיכאל ה-5 סלד מזואי. מתוקף מעמדה הייתה זואי ראשונה במעלה באירועים רשמיים, ושמה היה מוזכר לפניו. יחסו של מיכאל כלפיה היה בהתחלה יחס של כבוד אולם במהרה התחלף בקרירות ואף בהתעלמות ובהיעדר שיתוף בעניינים קיסריים. כמו דודו הוא אסר אותה בארמונה, לא התיר לה לצאת, שם אותה תחת פיקוח והחליף את אנשי חצרה באנשיו שלו. במקביל, החל מיכאל לרקום תוכנית לגירוש זואי מהארמון.
כדי לממש את תוכניתו התחיל מיכאל להעליל על זואי כי ניסתה להרעילו. זואי לא ידעה דבר על תוכניותיו של מיכאל והובלה אל משפט השקר שערך לה הקיסר. מיכאל הביא עדי שקר שהעידו עדות שקרית וזואי נמצאה אשמה בפשע. עונשה של זואי היה גירוש לאי פרינקיפו אליו הוגלתה בלילה שבין 19 באפריל ל-20 באפריל 1042. על הספינה בדרך לאי העלה מיכאל עוד כמה אנשים להם התיר לעלוב בזואי כרצונם. מסופר, כי בעודה על הספינה קוננה זואי על שושלתה האבודה. פסלוס מביא (כביכול) את קינתה: "אתה, דודי הקיסר, אתה הוא שעטפת אותי בבדי המלוכה מיד כשנולדתי, אהבת והעדפת אותי על פני אחיותיי משום שדמיתי לך במראה, כפי ששמעתי פעמים רבות. אצה אמרת לי תוך חיבוקים ונשיקות – "מי ייתן ותחיי ילדה, תאריכי ימים ותהיי ליהלום הזוהר של משפחתנו ומתנת האימפריה". כך גידלת וחינכת אותי וחזית לי גדולות ונצרות בניהול ענייני המדינה. אך תקוותיך נכזבו. הושפלתי וביישתי את כל משפחתי, גורשתי מן הארמון בהאשמות בזויות וכעת אני מובלת מורשעת, אינני יודעת לאן, מפחדת שמא ישליכו אותי כטרף לחיות רעות, או יעלימו אותי בין גלי הים. השגח עליי מלמעלה ובכל כוחך – הצל את אחייניתך!" כשהגיעה לאי ציווה מיכאל להניח לזואי ולספר את שיערה.
בבוקר 20 באפריל 1042, כתב הקיסר מיכאל הצהרה ונתן לבישוף העיר לשאת אותה אל העם:
"מכיוון שזואי הוכיחה עצמה עוינת לשלטוני גזרתי עליה גלות ואלכסיוס, שותפה לדבר העברה הורחק מהכנסייה. ובאשר אליכם, בני עמי, כל עוד תשמרו על יחסכם החיובי כלפי תזכו לכבוד גדול ותועלת רבה מחיים שקטים ושלווים." כשסיים הבישוף להקריא את ההצהרה נשמעה קריאה בקהל, שמקורה לא נודע לעולם "אנחנו לא רוצים קיסר "סותם סדקים בצלב", אנחנו רוצים את המקורית והיורשת [הקיסרית]: אמנו זואי". קריאה זו הובילה למרידה עממית שבסופה איבד מיכאל ה-5 את כיסאו.
המרד נגד מיכאל
פסלוס מתאר שהעיר כולה נראתה שרויה באבל. לא רק העם אלא גם בני משפחתו של הקיסר, הזרים בעיר, שכירי חרב ויועצים שונים, גם אנשי הכמורה ובעלי המלאכה – כולם, שחלקו כבדו לקיסרית, התנגדו למצבה החדש והיו מוכנים להקריב את חייהם למענה. מחאה כוללת התחילה להתארגן בעיר, ובני כל שכבות החברה התרעמו ויצאו למחות נגד מיכאל. גם הנשים שעד אז לא נראו מחוץ לגבולות מגורי הנשים, נראו צועדות ברחבי העיר ובוכות על גורלה של זואי. אותן נשים שלהבו את שאר תושבי העיר, שהחליטו להפיל את מיכאל ה-5, מכס השלטון. חמושים בחניתות, גרזנים, קשתות חברות ואבנים, ומאורגנים במחלקות כמו צבא רצו תושבי העיר אל הארמון. דודו של מיכאל קונסטנטינוס בא לעזרת אחיינו שהיה לבד בארמון, והשניים החליטו כי עליהם להחזיר את הקיסרית כדי לשכך את התקוממות העם.
זואי הוחזרה לארמון, ועל מנת להשתיק את המרד הוציאה מיכאל אל מפרסת, אולם לא החליף את שמלתה. חלק מהעם לא זיהה את הקיסרית בגלל לבושה ושיערה הקצר, ואילו אלו שזיהו אותה כעסו עוד יותר על מעשי הקיסר ויחסו לזואי, וההתקוממות רק התגברה.
המלכת תאודורה
מסיבות שאינן ברורות לנו, אולי מחשש שזואי תקשה על גירוש מיכאל ה-5 משלטונו החליט העם להכתיר את תאודורה, אחותה הצעירה של זואי, לקיסרית. משסרבה לבקשת העם היא הובלה בכוח מהארמון בו חיה עוד מאז גירושה על ידי אחותה לכנסיית איה סופיה, שם הכתירו אותה לקיסרית. במקביל ברחו מיכאל החמישי ודודו קונסטנטינוס מהארמון ומצאו מקלט במנזר, אולם מיקומם היה ידוע ותאודורה הורתה לנקר את עיניהם הקיסר ודודו, כדי להבטיח כי לא יוכלו לשוב ולתפוס את השלטון.
בניגוד לחשש הסנטורים, כי יאלצו להכריע בתמיכתם באחת משתי הקיסריות, הן חילקו ביניהן סמכויות והפכו שותפות לשלטון.
תקופת קיסרות רביעית זואי, תאודורה וקונסטנטינוס התשיעי (1042–1050)
לתקופה של כמה חודשים האחיות ניהלו את האימפריה ללא קיסר. ידוע כי הן ביטלו את מכירת המשרות, וכי מלבדת העברת בני משפחתו של מיכאל החמישי מתפקידם וקידום סנאטורים חדשים הן לא ביצעו שינויים משמעותיים. אולם כדי להבטיח את יציבות שלטונן חיפשה זואי קיסר אפשרי שיוכתר באמצעות נישואין. אז עלה שמו של קונסטנטינוס מונומכוס לו רחשה חיבה בצעירותה, ואותו הגלה מיכאל הרביעי לאחר נישואיהם, שכן איים על הכתרתו. משעלה שמו כעת החליטה זואי להינשא לו בתמיכת הסנט.
מותה
פסלוס מתאר כיצד בזקנתה אדיקותה הדתית של זואי גברה, ומספר שהייתה לזואי אייקונה של ישו, אותה צבעה במיטב הצבעים ועיטרה במיטב התכשיטים. אותה אייקונה הייתה עונה לשאלותיה ולתחינותיה של זואי, ובאמצעותה טענה הקיסרית כי היא יכולה לנבא את העתיד. פסלוס מוסיף כי זואי לא נגמלה מהרגלה לפזרנות וכי כאשר חלתה בקדחת, מעט לפני מותה, החליטה הקיסרית לבצע שמיטת חובות ושחררה את החייבים מחובותיהם.
לאחר ייסורים קצרים נפטרה הקיסרית ביוני 1050, בגיל 72.
קישורים חיצוניים
"זואי אימפריה" - פרק על חייה של זואי פרופירוגניטה בפודקאסט "מינהר הזמן", "כאן", תאגיד השידור הישראלי
אהרון סחרוב
אהרון סחרוב (20 באוגוסט 1916 – 18 בנובמבר 2004) היה איש עסקים ישראלי. מייסד חברת הביטוח "סהר" ומנהלה. יו"ר דירקטוריון מספנות ישראל.
ביוגרפיה
אהרון סחרוב נולד ב-1916 בירושלים, ליצחק מרדכי סחרוב ורבקה סחרוב לבית בן טובים, שניהם ילידי רוסיה שעלו ארצה ב-1902. לאביו היה בית מסחר גדול לעצים. אהרון היה אחיהם של לישראל סחרוב, יחזקאל סהר, זהובית סחרוב שלוש, מרים פשוטי ואליהו סחרוב. סבו היה איש העלייה הראשונה יצחק אייזיק בן-טובים.
ב-1969 התמנה למנהל החברה הישראלית לביטוחי משנה.
ב-1978 כיהן כיו"ר הוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב.
ב-1980 היה אחד מ-11 בעלי העסקים שיסדו את חברת ההשקעות "דנות" ולאחר שכל שותף השקיע בחברה כמיליון דולר רכשו את השליטה בבנק הבינלאומי. אהרון מונה לחבר בדירקטוריון וסגן ליו"ר הדירקטוריון מרק מושביץ בבנק הנרכש ובחברת פ.י.ב.י. אחזקות. ב-1984 נקלעה חברת ההשקעות לקשים כלכליים עד שקרסה והבעלות על הבנק נמכרה ב-1986 לז'אק נאסר.
בתקופת כהונתו בחברת "סהר", מינה את חתנו אהרון אחיעז (בעלה של בתו יעל) למנהל החברות "סהר מימון" וסהר אחזקות" אולם ב-1988 הסתכסך אחיעז עם משפחת סחרוב ונאלץ לפרוש מתפקידו.
בתקופת כהונתו של שמחה ארליך כשר האוצר (1977–1979) מינה אותו השר לתפקיד יו"ר דירקטוריון מספנות ישראל (במקביל לתפקידו כיו"ר מועצת המנהלים של חברת הביטוח "סהר"). במסגרת תפקידו זה אישר, בין השאר, את המימון לפיתוח ספינות סער 5. לאחר כשנתיים התפטר מתפקידו עקב חילוקי דעות עם שר התחבורה חיים לנדאו על נושא מינוי בכירים במספנה.
ב-1983 התמנה כחבר במועצת המנהלים של חברת "ארית – תעשיות אופטיות".
משפחתו
אהרון נישא לפיליס (לבית קהאן) ולזוג נולד בן (אלכס) ושתי בנות (רות ויעל - אשת אהרון אחיעז). אהרון נפטר ב-2004 ופיליס נפטרה ב-2016 והובאה לקבורה בבית הקברות הישן של הרצליה.
דודיו הם העיתונאי והמורה זלמן בן-טובים ומנהל בנק אפ"ק ברוך בן-טובים.
ארץ הקודש
אֶרֶץ הַקּוֹדֶשׁ (באנגלית: The Holy Land, בלטינית: Terra Sancta, בערבית: الأرض المقدسة או الديار المقدسة) הוא אזור הממוקם בין הים התיכון והגדה המזרחית של נהר הירדן, באופן מסורתי שם נרדף הן לארץ ישראל המקראית והן לארץ ישראל הפוליטית. המונח "ארץ הקודש" מתייחס בדרך כלל לשטח המתאים בערך לשטחי מדינת ישראל והרשות הפלסטינית המודרניות ולשטחי המדינה הפלסטינית המתוכננת. יהודים, נוצרים, ומוסלמים רואים כולם את השטח כקדוש.
חלק מחשיבותה של הארץ נובע מהמשמעות הדתית של ירושלים (העיר הקדושה ביותר ליהדות, ומיקומם של בית המקדש הראשון והשני), כאזור ההיסטורי של פעילותו של ישו, וכאתר הקיבלה הראשון של האסלאם, כמו גם סופו של המסע הלילי של מוחמד בשנת 621.
קדושת הארץ כיעד לעלייה לרגל נוצרית תרמה לפתיחת מסעי הצלב, שכן הנוצרים באירופה ביקשו לכבוש בחזרה את ארץ הקודש מידי המוסלמים, שכבשו אותה מהאימפריה הביזנטית הנוצרית בשנת 630. במאה ה-19 הפכה ארץ הקודש לנושא של ויכוחים דיפלומטיים, שכן המקומות הקדושים מילאו תפקיד בשאלה המזרחית שהובילה למלחמת קרים בשנות ה-50.
אתרים רבים בארץ הקודש היו זה מכבר יעדי עלייה לרגל לחסידי הדתות האברהמיות, כולל יהודים, נוצרים, מוסלמים ובהאים. עולי רגל מבקרים בארץ הקודש כדי לגעת ולראות ביטויים פיזיים של אמונתם, כדי לאשר את אמונותיהם בהקשר הקדוש, ולהתחבר באופן אישי לארץ.
יהדות
חוקרים סבורים שהמושג של ארץ הקודש כ"משכנו הארצי של אלוהי ישראל" היה קיים ביהדות לכל המאוחר בתקופת זכריה (המאה ה-6 לפנה"ס).
יהודים מתייחסים בדרך כלל לארץ ישראל כ"ארץ הקודש". עם זאת, התנ"ך מתייחס אליה במפורש כ"אדמת קודש" רק בקטע אחד, . המונח "ארץ קודש" נמצא בשימוש נוסף רק פעם אחת בספרים החיצוניים לתנ"ך, בספר מקבים ב' פרק א', פסוק ז'. קדושת ארץ ישראל משתמעת בדרך כלל בתנ"ך בכך שהארץ ניתנת לבני ישראל על ידי אלוהים, כלומר היא הארץ המובטחת, חלק בלתי נפרד מברית בין הבתרים.
בתורה ניתן לקיים מצוות רבות שנצטוו לבני ישראל רק בארץ ישראל, דבר המשמש להבחנה מארצות אחרות. למשל, ארץ ישראל "לא תמכר לצמיתות". שמיטה קיימת רק לגבי ארץ ישראל, ושמירת ימי קודש רבים היא שונה, שכן קיים יום נוסף הנחגג בגלות.
לדברי אליעזר שביד:
מנקודת המבט של האנציקלופדיה היהודית משנת 1906, קדושת ישראל התרכזה מאז המאה ה-16, במיוחד לקבורה, בארבע ערי הקודש: ירושלים, חברון, צפת וטבריה. ירושלים, כמקום המקדש, נחשבת למשמעותית במיוחד. קבורה קדושה עדיין מתבצעת ליהודי התפוצות המבקשים להיקבר באדמת ישראל הקדושה.
על פי המסורת היהודית, ירושלים היא הר המוריה, מקום עקדת יצחק. התנ"ך מזכיר את השם "ירושלים" 669 פעמים, לעיתים קרובות משום שניתן לקיים מצוות רבות רק בסביבתה. השם "ציון", המתייחס לרוב לירושלים, אך לעיתים גם לארץ ישראל, מופיע בתנ"ך 154 פעמים.
התלמוד מזכיר את החובה הדתית של אכלוס ישראל. מעשה רכישת הקרקע בישראל הוא כה משמעותי ביהדות, שהתלמוד מאפשר הסרת מגבלות דתיות מסוימות של שמירת שבת כדי לקדם את רכישתה ויישובה של הארץ. רבי יוחנן אמר כי "כל המהלך ארבע אמות בארץ ישראל, מובטח לו שהוא בן העולם הבא". עקב ריכוז האוכלוסייה היהודית בישראל, נמנעה בדרך כלל העלייה אליה, מה שהביא להגבלת כמות השטח הפנוי ללימוד יהודי. אולם, לאחר שסבלו רדיפות בישראל במשך מאות שנים לאחר חורבן בית המקדש, רבנים שהתקשו מאוד לשמור על מעמדם עברו לבבל, מה שהעניק להם הגנה טובה יותר. יהודים רבים רצו שישראל תהיה מקום מותם, כדי להיקבר שם. אמר רב ענן: כל הקבור בארץ ישראל – כאילו קבור תחת המזבח.
נצרות
עבור הנוצרים, ארץ ישראל נחשבת קדושה בגלל הקשר שלה ללידתו, פעילותו, צליבתו ותחייתו של ישו, אותו רואים הנוצרים כמושיע או משיח.
לספרים נוצריים, לרבות מהדורות רבות של התנ"ך, יש לרוב מפות של ארץ הקודש (שנחשבת לגליל, שומרון ויהודה). לדוגמה, ה-Itinerarium Sacrae Scripturae (" ספר מסעות דרך כתבי הקודש" ) מאת היינריך בינטינג (1545–1606), כומר פרוטסטנטי גרמני, הציג מפה כזו. ספרו זכה לפופולריות רבה, והוא סיפק "את הסיכום הזמין השלם ביותר של הגאוגרפיה המקראית ותיאר את הגאוגרפיה של ארץ הקודש על ידי התחקות אחר מסעותיהן של דמויות מרכזיות מהברית הישנה והחדשה".
כמונח גאוגרפי, התיאור "ארץ הקודש" כולל, באופן רופף, את ישראל של ימינו, השטחים הפלסטיניים, לבנון, מערב ירדן ודרום-מערב סוריה.
ב-4 בינואר 1964 ערך האפיפיור פאולוס השישי את ביקורו הראשון של אפיפיור מכהן בארץ הקודש, ביקור של יום אחד בירושלים. ב-20 באפריל 1984, יוחנן פאולוס השני הכיר באופן מלא באומה היהודית וב-21 במרץ 2000 הוא עלה לרגל לחמישה ימים בישראל.
הנחיות הכנסייה הקתולית לעולים לרגל לארץ הקודש ממליצות לצליינים לחפש "איזון בריא בין ביקור במקומות הקדושים לבין מפגש עם הקהילה הנוצרית המקומית".
אסלאם
בקוראן, המונח "אל-ארץ' אל-מקדסה" (الأرض المقدسة) משמש בקטע על מוסא (משה) המכריז בפני בני ישראל: "עמי! זכור את הטובה אשר גמל לך אללה בהשימו עליך מלכים ונביאים, ויתן לך את אשר לא נתן לכל עמי הארץ. ועתה עברו בארץ הקדושה, אשר הנחיל אללה אתכם. אל תשובו, פן תאבדו ותספו!" הקוראן מתייחס לארץ גם כ"מבורכת".
לירושלים (אל-קֻדְס, الـقُـدس, "הקדושה") יש משמעות מיוחדת באסלאם. הקוראן מתייחס לחוויותיו של מוחמד במסעו הלילי כ"מסע בלילה ממסגד אל-חראם למסגד אל-אקצא, שאת מחוזותיו ברכנו..." . החדית' מסיק ש"המסגד הרחוק ביותר" (מסגד אל-אקצא) נמצא באל-קודס; למשל, כפי שמסופר על ידי אבו הוריירה: "במסע הלילה של שליח אללה, הוגשו לו באל-קודס (ירושלים) שתי כוסות, האחת מכילה יין והשנייה מכילה חלב. הוא הביט בהן ולקח את כוס החלב. המלאך גבריאל אמר, 'השבח לאללה, שהדריך אותך לאל-פיטרה (הדרך הנכונה); אם היית לוקח את (כוס) היין, האומה שלך הייתה נשללת." ירושלים הייתה הקיבלה (כיוון התפילה) הראשון של האסלאם בחייו של מוחמד, אולם זה שונה מאוחר יותר עכעבה בעיר החג'אזית מכה, בעקבות התגלות המלאך ג'יבריל למוחמד. הבנייה הנוכחית של מסגד אל-אקצא, שנמצאת על הר הבית בירושלים, מתוארכת לתקופת השלטון המוקדמת של בית אומיה בארץ ישראל. היסטוריון האדריכלות קפל ארצ'יבלד קרסוול, בהתייחס לעדותו של הנזיר הגאלי ארקולף במהלך עלייתו לרגל לארץ הקודש בשנים 679–682, מציין את האפשרות כי הח'ליף השני של ח'ליפות ראשידון, עומר בן אל-ח'טאב, הקים את בניין הרועבי האדיבי לבניית ריבוע בעל קיבולת של 3,000 מתפללים אי שם על אל-חרם א-שריף. עם זאת, ארקולף ביקר בישראל בתקופת שלטונו של מועאויה הראשון, וייתכן שהוא הורה על הבנייה ולא עומר. על פי הקוראן והמסורת האסלאמית, מסגד אל-אקצא הוא המקום שממנו יצא מוחמד למסע הלילי, שבמהלכו רכב על בוראק, שלקחה אותו ממכה לאל-אקצא. מוחמד קשר את בוראק לכותל המערבי והתפלל במסגד אל-אקצא. לאחר שסיים את תפילתו, נסע איתו המלאך ג'יבריל (גבריאל) לגן עדן, שם פגש עוד כמה נביאים והוביל אותם בתפילה. המשמעות ההיסטורית של מסגד אל-אקצא באסלאם מודגשת עוד יותר על ידי העובדה שהמוסלמים פנו אל אל-אקצא כשהתפללו, לתקופה של 16 או 17 חודשים לאחר ההג'רה למדינה ב-624. כך הפך אל-אקצא לקיבלה ("הכיוון").
האזור המדויק המכונה "המבורך" בקוראן, בפסוקים כמו, ו, פורש אחרת על ידי חוקרים שונים. עבדאללה יוסף עלי מדמה אותו לטווח יבשתי רחב הכולל את סוריה ולבנון, במיוחד הערים צור וצידון. א-זוג'אג' מתאר אותו כ"דמשק, ארץ ישראל וקצת מירדן". על פי מועאד' אבן ג'בל האזור הוא "האזור שבין אל עריש לפרת", על פי אבן אל-עבאס "ארץ יריחו". ההתייחסות הכללית היא כאל אזור סוריה (الـشَّـام).
הדת הבהאית
חסידי הדת הבהאית רואים בעכו וחיפה קדושות, שכן בהאא אללה, מייסד הדת הבהאית, הוגלה לכלא עכו משנת 1868 ובילה את חייו בסביבתה עד מותו ב-1892. בכתביו הוא קבע שמדרון הר הכרמל יהיה מקומו של מקדש הבאב, אשר הקים יורשו עבד אל-בהאא ב-1909. ראש הדת אחריו, שוגי אפנדי, החל לבנות מבנים אחרים ובית הצדק העולמי המשיך בעבודתו עד שהמרכז הבהאי העולמי הגיע למצבו הנוכחי כמרכזה הרוחני והמנהלי של הדת. הגנים הם מקומות פופולריים מאוד לביקור, והמקומות הקדושים ביותר לעולים הבהאים לרגל כיום הם מקדש אל-באהג'ה בעכו ומקדש הבאב בחיפה, שהם אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
קריסניה טאריניוס
קְרִיסַנִיָה לבית טַארִינִיוּס (נולדה בשנת 328 אחה"ח) היא דמות מספרי הפנטזיה רומח הדרקון, ובעיקר בטרילוגית אגדות רומח הדרקון, בה היא מהווה דמות מפתח לשלישיית ספרים אלו. היא מתוארת כאישה המקרינה יופי מופלא וכמעט קסום, ותמיד דואגת לבריות. עיניה בעלות גוון אפור בהיר, עורה חיוור ושיערה שחור וארוך. לפני עלילת ספרים אלו, אופייה היה מעט קר, מנוכר, שאפתני ומורם מעם, אולם לאחר שהתעוורה בעקבות האירועים שהתרחשו בספרים אלו, אופייה מקבל אופי ענו וצנוע יותר.
נעוריה
קריסניה נולדה לבית משפחת טאריניוס שחיו בעיר פלאנתאס. בילדותה, הייתה מפונקת מאוד וכל רצון או גחמה שלה סופקו על ידי משפחתה. קריסניה התארסה לאציל צעיר מפלאנתאס, אולם לא אהבה אותו. הוריה נפטרו בטרם עת, ולאחר סיום מלחמת הרומח פגשה קריסניה בכוהן חדש בשם אליסטן, אשר סיפר והכיר לה את האל הטוב פלאדין. לאחר שיחותיה עם אליסטן, הכריזה קריסניה על ביטולי אירוסיה תוך שהיא מצטרפת לכנסיית האל פלאדין. קריסניה הייתה בין הראשונים שהומרו על ידי אליסטן, וטיפסה מהר בהיררכיית הכנסייה והפכה עד מהרה לבת נערצת של פלאדין. כאשר חלה אליסטן, הופצו שמועות על החלפתו על ידי קריסניה, שכן הייתה אחת הכוהנות החזקות ביותר בקרין.
הבת הנערצת והמכשף האפל
עיקר סיפורה של קריסניה מתואר בטרילוגיה אגדות רומח הדרקון, ואחריתו בספר "דמעות של שמי הליל".
רייסטלין
באביב של שנת 356 אחה"ח, הכירה קריסניה רב-מג ממסדר הגלימות השחורות בשם רייסטלין מאז'ר, ונמשכה למכשף זדוני זה מהילת הרוע הטהור והלא מלוטש שקרן ממנו. קריסניה ראתה ברייסטלין אדם מעניין ומסוכן בו זמנית והחליטה כי משימתה תהא להחזיר אותו בתשובה מצד הזדון לצד הטוב. היא לא הייתה מסוגלת להודות, אף לא בפני עצמה, כי היא מאוהבת בו. היא פגשה בקנדר בשם גדילן קוץ-רגל ונסעה עמו לפגוש את אחיו התאום של רייסטלין, קרמון מאז'ר כדי שיעזור לה במסעה אל צריח הכישוף הנעלה ביער ווירת'. להפתעתה, גילתה כי קרמון שקע בדיכאון בעקבות נטישתו של אחיו, ואף מצבו הגופני הוזנח. היא עזבה והחליטה להגיע ליער לבדה. טיקה, אשתו של קרמון, אילצה אותו לבוא בעקבותיה ולהגן עליה במסעה. בעודה מחפשת אחר הצריח, קריסניה הותקפה על ידי לורד סות', אביר המוות, אשר הפעיל עליה כישוף שהיה אמור להורגה, אולם קריסניה התפללה לפלאדין, והאל הגן ולקח את נשמתה למקום בו לא תיפגע, אך גופה עדיין הראה שביב של סימן חיים. קרמון וגדיל לקחו את גופהּ לצריח ווירת' ושכנעו את פר סליאן, ראש מועצת המכשפים לשלוח אותם לעבר, לעידן העזוז, עידן המלך הכוהן, האדם היחיד שיוכל להחזיר את נשמתה לגופה.
איסטר
כאשר הגיעו קרמון וגדילן עם קריסניה לאיסטר שנה אחת לפני החורבן הגדול, מצאו אותה השומרים חסרת הכרה והאשימו את קרמון בתקיפתה. היא נלקחה למלך הכוהן כדי שירפא אותה, בעוד קרמון וגדילן נלקחו לשוק העבדים. המלך הכוהן השיב את נשמתה לגופה וריפא אותה. קריסניה נפעמה למול מראה האיש הגדול וחשה צורך לעבוד אותו. לאחר שפגשה ברייסטלין בזמן זה, בעודו מתחזה לפיסטנדנטילוס, הוא הורה לה להסתכל ישירות אל המלך הכוהן, אל מעבר להילת האור המקיפה אותו. בעודה מתבוננת היא גילתה אדם חיוור ומפוחד מכל מה שסובב אותו. זמן קצר לפני החורבן, התחנן אליה הכוהן האלפי לוֹרַאלוֹן לעזוב איתו ועם שאר הכוהנים את העולם, אולם היא סירבה. בגאוותה, חשבה כי היא תוכל להצליח היכן שהמלך הכוהן עצמו נכשל - לעצור את כל הזדון בעולם. רייסטלין הצליח לשכנע ולרתום אותה לתוכניתו לעצור את הרוע (למעשה, להביס את טאקיזיס, אלת האופל) בכך שינועו אל העתיד. זמן קצר לפני הטלת הלחש, בו בעת התרחש החורבן הגדול, הופיע קרמון כדי לעצור אותם. אולם קריסניה התפללה לפלאדין לעצור בעדו של קרמון להרע לאחיו, דבר שגרם לעיוורון זמני של קרמון. וכך, שלושתם נעו בזמן, אל שנת 39 אחה"ח.
מלחמת שער הגמדים
בהגיעם אל צריח הכישוף הנעלה בפלאנתאס, רייסטלין גילה כי השער לשאול אינו שם. מאחר שהיה תשוש, שלח את קריסניה אל ספריית פלאנתאס לגלות את מיקומו. שם פגשה באסטינוס וגילתה כי השער הועבר למצודת זהמאן. היא גם גילתה כי פלאדין לא נטש אותה ועדיין כוחו היה בה. בדרכם אל המצודה, נתקלו בשודדים שהתקיפו אותם, וכאשר אחד מהם ניסה לעקור ממנה את מדליון האמונה שלה, הדבר פגע בו והם האמינו כי היא מכשפה. קרמון קרא תיגר על אותו שודד והביס אותו. לאחר הקרב, הפכו השודדים לחייליו הראשונים של קרמון בצבא פיסטנדנטילוס (אליו התחזה רייסטלין), וקרמון הכריז על קריסניה כעל המכשפה שלו וכי היא תשהה באוהלו במהלך המסע. לילה אחד אף הצהיר על אהבתו אליה, אך קריסניה דחתה אותו. היא אמרה כי היא רק מהווה תחליף של אשתו, טיקה, שמחייה נעדר זמן רב. קריסניה המשיכה במסעה עם רייסטלין וקרמון אל זהמאן, וכאשר הגיעו, הפעילו יחדיו את שער הכניסה לשאול כדי להתעמת עם מלכת האופל עצמה.
השאול
למרות ההרס והפיצוץ שהחריבו את מצודת זהמאן, הצליחו רייסטלין וקריסניה להיכנס אל השאול. כוחה של קריסניה עמד לרשותה בתחילה, והיא הצליחה להגן על רייסטלין ועל מחשבותיו מפני התקפותיה האפלות של טאקיזיס: כאשר זו גרמה לו לחשוב כי הוא ילד קטן המותקף בידי אחרים, הגנה עליו קריסניה. אולם, בחלוף זמן מועט, עצם שהותה במקום הזדוני ביותר הביא להרעלתה ולפציעות קשות, אך למרות זאת היא התעקשה להגן על רייסטלין. השאול כילה את כוחה וגופה וגרם לה לכוויות קשות וכן לעיוורון. רייסטלין (אשר בניגוד גמור כוחו התחזק) ראה כי לא תועיל לו יותר ונטש אותה מאחור להמשיך במאבקו במלכת האופל ושליחיה הנוראיים, וזאת גם לאחר שטאקיזיס עצמה לעגה לו על כך.