cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שנינות (סרט)
תקציר עלילה
ויוויאן ברינג (אמה תומפסון) היא מרצה לספרות אנגלית הידועה בזכות הידע הרב שלה בנושא השירה המטאפיזית, ובעיקר הסונטות הקדושות מאת ג'ון דאן. חייה משתנים כשהיא מאובחנת כחולה בסרטן השחלות בדרגה 4 עם גרורות. האונקולוג הארווי קליקיאן (כריסטופר לויד) קובע לה טיפולים כימותרפיים שונים לטיפול במחלה, והיא סובלת מתופעות הלוואי שלהם (כגון חום, צמרמורות, הקאות, וכאבי בטן). מעת לעת חוזר הסיפור בפלשבק לרגעים מחייה הקודמים כולל ילדותה, לימודיה באוניברסיטה, והקריירה שלה לפני האבחנה. במהלך הסרט היא שוברת את הקיר הרביעי, כשהיא מסתכלת אל המצלמה ומביעה את רגשותיה.
ככל שהמחלה מחמירה, ויוויאן מסכימה לעבור בדיקות נוספות וטיפולים ניסיוניים, על אף שהיא מבינה שהרופאים, כולל תלמיד לשעבר שלה ג'ייסון פוזנר, מתייחסים אליה כאל שפן ניסיונות ולא אל חולה שיש להצילו. האדם היחיד שנראה שאכפת לו ממנה היא אחת האחיות המטפלות בה, סוזי מונהן (אודרה מקדונלד).
לקראת סוף מחלתה מבקרת את ויוויאן פרופ' אוולין אשפורד (איילין אטקינס), שהייתה המרצה והמנטור שלה בתקופת הלימודים. אשפורד מקריאה לה קטעים מספר הילדים "ארנבון בורח מהבית" מאת מרגרט וייז בראון. לקראת סוף חייה ויוויאן מתחרטת על חוסר הרגישות שלה ומבינה שהייתה צריכה להיות חביבה יותר לאנשים. בעת הצורך הגדול ביותר היא לומדת שחמלה אנושים היא בעלת חשיבות גדולה יותר מאשר שנינות אינטלקטואלית.
ויוויאן מתה בסוף הסרט, וקולה נשמע כשהיא מקריאה את הסונטה "death be not proud".
הפקה
כהכנה לתפקידה בדמות ויוויאן ברינג, אמה תומפסון גילחה את ראשה, בעקבותיהן של השחקניות קתלין צלפנט וג'ודית לייט, שגילמו את הדמות על במת התיאטרון.
הסרט צולם באולפני פיינווד בלונדון.
הפסקול כולל קטעים קלאסיים אחדים בהם "סרנדה אדאג'ו" מתוך רביעיית מיתרים מס' 15 מאת דמיטרי שוסטקוביץ', "Spiegel im Spiegel" מאת ארוו פרט, הפרק השני של הסימפוניה השלישית מאת הנריק גורצקי ("סימפוניה של שירי יגון"), והיצירה "השאלה ללא מענה" מאת צ'ארלס אייבס.
ביקורת
הסרט זכה לשבחי הביקורת. באתר Rotten Tomatoes קיבל הערך ציון של 83% המבוסס על 12 ביקורות.
אדי קוקרל ממגזין וראייטי כינה את הסרט "פיקח ומנצח". עוד כתב שהסרט "ממוקד, סוחט רגשית, ומעורר השראה". הוא שיבח את הכתיבה של תומפסון וניקולס.
קארין ג'יימס מניו יורק טיימס ציינה "אמה תומפסון מציגה את אחת ההופעות המבריקות ביותר שלה בדמות ויוויאן ברינג... מר ניקולס ומיס תומפסון שכתבו יחד את התסריט, ביצעו שינויים מזעריים במחזה, אבל בכך יצרו שינוי צורה משמעותי. הם שמרו על השפה של אדסון, וההתמקדות בחדר של ויוויאן בבית החולים". בהמשך כתבה "לא נתיימר שהסרט הוא כיף או מרגיע. בכנות, הוא מדכא. אבל אם תחמיצו את הגרסה הזאת, תחמיצו חוויה נדירה."
ב-3 ביולי 2008 כתב רוג'ר איברט בבלוג שלו שהוא בחר בסרט "שנינות" כאחד הסרטים הטובים ביותר של שנת 2001.
מבקרים רבים נוספים שבחו את הסרט ואת השחקנים, בהם מבקרי ה-The A.V. Club, מגזין "ניו יורק", "לוס אנג'לס טיימס", "סן פרנסיסקו כרוניקל", והעיתון "וול סטריט ג'ורנל". גם ניקולס זכה לשבחים על הבימוי.
מדיה ביתית
HBO Home Video הוציאו את הסרט בפורמט 16:9 על גבי DVD ב-11 בספטמבר 2001.
הבו לי חירות או הבו לי מוות!
"הבו לי חירות או הבו לי מוות!" (באנגלית: Give me liberty, or give me death!) הוא ציטוט המיוחס לפטריק הנרי מנאום שנשא בוועידת וירג'יניה השנייה ב-23 במרץ 1775, בכנסייה האפיסקופלית של סנט ג'ון  בריצ'מונד, וירג'יניה.
הנרי הצליח להפר את האיזון בין נוכחי הועידה ושכנע את משתתפיה להעביר החלטה שתאפשר לחיילי כוחות וירג'יניה להשתתף במלחמת העצמאות של ארצות הברית. בין הנציגים באותה ועידה, היו נשיאי ארצות הברית לעתיד תומאס ג'פרסון וג'ורג' וושינגטון.
פרסום
הנאום פורסם בדפוס לראשונה רק בשנת 1816 בכתב העת The Port Folio. גרסת הנאום הידועה כיום הופיעה לראשונה בביוגרפיה של פטריק הנרי, שנכתבה על ידי ויליאם וירט ב-1817, Sketches of the Life and Character of Patrick Henry. קיימת מחלוקת בין היסטוריונים האם הקרדיט על כתיבת הנאום ומילות הסיום המפורסמות הוא של הנרי או של וירט.
ביקורת וקבלה
לדברי אדמונד רנדולף, לאחר שפטריק הנרי סיים את נאומו, שררה דממה בוועידה למשך מספר דקות. תומאס מרשל אמר לבנו, ג'ון מרשל, שהיה לימים נשיא בית המשפט העליון הרביעי של ארצות הברית, כי הנאום היה. אדוארד קרינגטון שהאזין ליד חלון הוועידה, ביקש להיקבר באותו מקום, וב-
מנסח הצהרת הזכויות של וירג'יניה, ג'ורג' מייסון , אמר כי: באופן מיידי יותר, ההחלטה , שהכריזה על התנתקות שלוש עשרה המושבות מממלכת בריטניה הגדולה, התקבלה, והנרי מונה ליו"ר הוועדה שמשימתה הייתה כעת הקמת מיליציה.
המושל מטעם בריטניה, ג'ון מאריי, דוכס דנמור, הגיב בהשתלטות על מחסני אבק השריפה בויליאמסבורג , וירג'יניה במהלך קרבות לקסינגטון וקונקורד.
על פי ההיסטוריון האנגלי, ברנרד מאיו, יהיו מילותיו המדויקות של הנרי אשר יהיו,
משפטים דומים שנאמרו לפני אותו נאום
היו משפטים דומים שהיו בשימוש לפני נאומו של הנרי. המחזה מ-1713, Cato, a Tragedy, היה פופולרי מאוד במושבות האמריקאיות. המחזה ידוע היטב בשל ציטוטי האבות המייסדים ממנו. לצבא הקונטיננטלי הוצג המחזה, ביוזמתו של ג'ורג' וושינגטון, בוואלי פורג'. המחזה הכיל את השורה: (באנגלית: ; מערכה שנייה, סצנה רביעית). הביטוי "חירות או מוות" הופיע גם על דגלה של המיליציה קולפפר מיניוטמן מ-1775.
באופרה מ-1657, Artemisia, יש אריה בשם Dammi morte o libertà ("תן לי מוות או חירות"), אם כי ההקשר כאן שונה מפני שבאריה, "חירות" לא נועדה לחופש פוליטי. אורונטה מבקשת, בסצנה הראשונה, מאמור, ההאנשה של האהבה, לשחרר אותה מקשרי האהבה או להרוג אותה מאחר שכאבי האהבה קשים מכדי לסבול אותה: (באנגלית: ).
באורטוריה של גאורג פרידריך הנדל מ-1746, יהודה המכבי שר: (באנגלית: ).
המשפט בהקשרים אחרים
ההמנון הלאומי של אורוגוואי, מכיל את השורה.
ההמנון הלאומי של צ'ילה, מכיל את השורה.
הצהרת ארברואת', מ-1320, היה מכתב לאפיפיור, בהקשר לעצמאות סקוטלנד, שהכיל את השורה:. הצהרה זו, צוטטה, בדרך כלל, כהשראה להכרזת העצמאות של ארצות הברית על ידי רבים, כולל הסנאט האמריקאי, וייתכן שהנרי ידע על ההצהרה, כשכתב את נאומו.
המוטו הלאומי של יוון הוא "חירות או מוות" (ביוונית: Ελευθερία ή θάνατος). יוון קמה במהלך מלחמת העצמאות היוונית שאירעה בשנות ה-20 של המאה ה-19, כאשר מטרת המלחמה הייתה למרוד בשלטון העות'מאני.
סיפור עממי בברזיל מספר כי ב-1822 השמיע קיסר ברזיל, פדרו הראשון, את "זעקת הנהר איפיראנגה" המפורסם, "עצמאות או מוות" (בפורטוגזית: Independência ou Morte), כשברזיל הייתה עדיין קולוניה של ממלכת פורטוגל.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, בדגלו של צבא המרד המהפכני של אוקראינה האנרכיסטי של נסטור מאכנו באוקראינה היו הסיסמאות "חירות או מוות" ו-"הארץ לאיכרים, המפעלים לעובדים".
במרץ 1941, המוטו של ההפגנות הציבוריות בממלכת יוגוסלביה נגד חתימת ההסכם עם גרמניה הנאצית היה (בקרואטית: Bolje grob nego rob).
במהלך מלחמת העצמאות של אינדונזיה, הנוער העממי השתנש בביטוי Merdeka atau Mati ("חופש או מוות").
בנאום "ההצבעה או הכדור", שנאמר על ידי פעיל זכויות האדם האמריקאי, מלקולם אקס, ב-1964 בקליבלנד, אוהיו: (באנגלית: ).
ב-2012, סין, רן ג'יאניו, סטודנט לשעבר בן 25, נשפט לשנתיים של חינוך מחדש באמצעות עבודת עונשין, בשל נאומו המקוון נגד המפלגה הקומוניסטית של סין. חולצה של רן עליה כיתוב של בסינית, נלקחה כראיה לאשמתו החברתית.
סרגיי קוסביצקי
סרגיי אלכסנדרוביץ' (סרג') קוּסֶביצקי (רוסית: Сергей Александрович Кусевицкий; באנגלית: Serge Koussevitzky; 26 ביולי 1874 – 4 ביוני 1951) היה מוזיקאי, מנצח ומלחין יהודי אמריקאי יליד רוסיה. נודע בעיקר בתקופת כהונתו הארוכה כמנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של בוסטון, מ-1924 עד 1949.
קורות חיים
קוסביצקי נולד בעיירה ברוסיה כבן למשפחה מוזיקלית. אביו ניגן בכינור, אמו בפסנתר ואחיו, אדולף, היה מוזיקאי מוכר, מורה ומנצח במוסקבה. כשהיה בן שלוש נפטרה אמו. קוסביצקי ושאר הילדים סבלו תחת החינוך הנוקשה והמשמעת החמורה של האב. בגיל שמונה, לקחה אישה מקומית, מריה פדורובנה רופנברג, את קוסביצקי תחת חסותה והחלה ללמדו נגינה בפסנתר. רופנברג שימשה גם כגורם ממתן בבית קוסביצקי. זמן קצר לאחר מכן החל קוסביצקי להלחין מוזיקה לתיאטרון המקומי ויצא עם הלהקה להופעות ברחבי המחוז. בשנת 1891 החל בלימודי מוזיקה בבית הספר הפילהרמוני במוסקבה. בראשית דרכו היה נגן קונטרבס וירטואוזי, שכתב קונצ'רטו לכלי זה בשנת 1902 וניגן בתזמורת מוסקבה בין 1894 ל-1905. הופעת הבכורה שלו כמנצח הייתה בשנת 1908 בברלין. כעבור שנה ייסד תזמורת משלו וניצח עליה עד 1915. משנת 1917 עד 1920 ניצח על התזמורת הסימפונית הממלכתית בפטרוגרד. הוא עזב את רוסיה הסובייטית בשנת 1920 ושהה בפריז, שם ניהל את קונצרטי קוסביצקי לפני שהמשיך לארצות הברית בשנת 1924 (בשנת 1941 היה לאזרח ארצות הברית).
בשנת 1924 התמנה קוסביצקי למנצח התזמורת הסימפונית של בוסטון. במשך עשרים וחמש השנים הבאות המשיך לבנות את שמו של ההרכב כתזמורת המובילה באמריקה ולפתח את מופעי הקיץ בטנגלווד, שכללו קונצרטים ותוכניות חינוכיות. עם הסימפונית של בוסטון עשה מספר רב של הקלטות, שרבות מהן אפשר להשיג כיום על תקליטורים; רוב הקלטותיו התקבלו בעין יפה מצד המבקרים. בין תלמידיו ובני חסותו היה ליאונרד ברנשטיין.
קוסביצקי היה תומך נלהב במוזיקה מודרנית, שהזמין מספר רב של יצירות אצל מלחינים בולטים, ביניהן סימפוניית תהילים של איגור סטרווינסקי (לכבוד יובל החמישים של הסימפונית של בוסטון). בשנת 1942 הקים את קרן קוסביצקי להזמנת יצירות חדשות וביצוען - בין תוצאות המפעל הזה היו האופרה "פיטר גריימס" של בנג'מין בריטן, קונצ'רטו לתזמורת של בלה בארטוק, הסימפוניה השלישית של אהרן קופלנד ו"סימפוניית-טורנגלילה"   של אוליביה מסיאן. הגיע בערוב ימיו פעמיים לביקור בישראל.
אלמנתו של קוסביצקי העניקה את קונטרבס האמאטי שלו לגארי קאר, סולן קונטרבס נודע בן-זמנו.
חוזליטו
חוסה חימנס פרננדס (בספרדית: José Jiménez Fernández; נולד ב-11 בפברואר 1943), הידוע בשם הבמה חוזליטו (Joselito ובהגייה הנכונה: חוסליטו), הוא זמר ספרדי שהתפרסם והצליח בשנות ה-50 וה-60. אחד מילדי הפלא המפורסמים והמצליחים בכל הזמנים. התפרסם בקול סופרן מיוחד במינו. הפופולריות שלו הייתה לא רק במדינות דוברות ספרדית, אלא גם במדינות צפון אירופה ובאגן הים התיכון.
ביוגרפיה
חוזליטו נולד ב-1943 בעיירה באאס דה סגורה בחבל חאאן באנדלוסיה שבספרד, למשפחה דלת אמצעים ומרובת נפשות. במשך הקריירה שלו פורסם כי נולד בשנת 1947. נראה כי אמרגניו ניצלו את העובדה שסבל מעיכוב בגדילתו והציגוהו כצעיר מגילו האמיתי. בילדותו עקרה משפחתו לאוטיאל שבחבל ולנסיה ושם החל חוזליטו להופיע. תחילה הופיע בפסטיבלים מקומיים, וכששודר אחד הפסטיבלים הללו ברדיו הארצי, התפרסם חוזליטו והחל להופיע בשידורי רדיו. בנוסף לקולו הגבוה והצלול, היה לו כישרון ללמוד במהירות את השירים, גם כאלו הקשים לביצוע. חוזליטו אף השכיל להכניס לשיריו מקצב משלו וביטוי אישי, ללא כל ליווי של כלי נגינה.
תסריטאי ספרדי, אנטוניו גוזמן, כתב תסריט שיועד במיוחד לדמותו של חוזליטו. כמו בשירה, כך גם במשחק, גילה חוזליטו כישרון יוצא דופן והביא את הצופים הרבים בסרטיו לצחוק ולדמעות. בסרטו הראשון, שהקרנתו החלה ב-1956 (בשחור לבן) "El Pequeño ruiseñor", התפרסמה הסצנה שבה נראה יושב על עגלה רתומה לסוס ושר על ברצלונה. לאחר ההצלחה הגדולה של סרטו הראשון, אשר שבר את שיאי המכירות בספרד, חתם חוזליטו חוזה עם האיש החזק של תעשיית הקולנוע הספרדית באותה עת, סזראו גונזאלס, וזה הפיק סרט נוסף שהצלחתו לא הייתה פחותה. בסך הכול שיחק חוזליטו ב-15 סרטים, רובם הגדול בעלי אופי מוזיקלי והתבססו על דמותו. יחד עם הצלחתו הקולנועית חתם חוזליטו על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים תקליטי RCA והפך לאחד מהאמנים המובילים של החברה. בין השירים שהוא הקליט וזכו להצלחה היה שיר "Clavelitos".
ב-1958 ערך את מסעו הראשון ליבשת אמריקה. תחילה הופיע בתוכניות הרדיו והטלוויזיה החשובות בארצות הברית ואחר כך זכה לגילויי הערצה היסטריים במדינות דרום אמריקה. הצלחת המסע הביאה למסעות נוספים דומים, מוצלחים לא פחות. חוזליטו הופיע שלוש פעמים בתוכניתו של אד סאליבן הידועה בתור המופע של אד סאליבן.
שליטה של ספרד באותה עת, הגנרליסימו פרנקו, אשר שאף לשפר את תדמיתה של ארצו בעולם, הפך את חוזליטו לאחד מסמליה של ספרד. הוא אף שלח את רעייתו להעניק לו פרחים בסיום הופעותיו מחוץ לספרד. חוזליטו אף נפגש עם מנהיגים רבים, ובהם פידל קסטרו, ג'ון פ. קנדי, לינדון ג'ונסון והאפיפיור, אשר שמחו לנצל את הפופולריות שלו לצורך שיפור תדמיתם.
בערך בגיל 18 (שהוצג על ידי מנהליו גיל 14), התחלף קולו הצלול והשתנה. כתוצאה מכך ירדה הפופולריות שלו. למרות זאת, אמרגניו המשיכו לשווק אותו בהצלחה והוא המשיך ליצור סרטים (גם כמפיק) ולהופיע ברחבי העולם.
גם בישראל זכו חוזליטו וסרטיו לפופולריות גדולה. בביקורו הראשון בישראל ב-1960, בעת שהוצג כנער צעיר, הוא זכה להצלחה גדולה, בין השאר הופיע בתל אביב באולם אהל שם. ביקורו השני, ב-1966, בו היה כבר בן 23 (והוצג כנער בן 19), היה כישלון וחלק מהקהל, אשר התאכזב מקולו, נטש את ההופעה.
ב-1974, בגיל 31, פרש חוזליטו מעולם המוזיקה. הוא עסק בעיסוקים שונים וב-1990 נעצר באנגולה, באשמת סחר בקוקאין ובנשק. הוא הועבר לספרד לריצוי עונשו.
בשנת 2008, בגיל 65, השתתף חוזליטו בעונה התשיעית של תוכנית המציאות הספרדית "הישרדות", שם היה למודח השני.
כיום, לאחר שפרש, כאמור, מעסקי הבידור והשירה ועוסק בגידול גפנים בעיירה שבה גדל בוולנסיה.
NSU Quickly
יוצרו יותר ממיליון יחידות.
נרו 1
נַרוׂ 1 (בהנגול: 나로호, ידוע גם בשמו הקודם Korea Space Launch Vehicle- KSLV) הוא משגר לוויינים מפיתוח משותף של המכון הקוריאני לחקר התעופה והחלל וחברות חלל מרוסיה.
שותפות עם רוסיה
בשנת 2004 נחתמו הסכמי שיתוף פעולה בתחום החלל בין קוריאה הדרומית לרוסיה, וביניהם הוסכם על סיוע רוסי לפיתוח משגר הלוויינים הקוריאני. החברות הרוסיות השותפות למיזם המשגר הן:
חלקים ניכרים מהמשגר הקוריאני משותפים למשגר הלוויינים הרוסי, האנגרה.
תכנון ומבנה
משגר הלוויינים נרו 1 מורכב משני שלבים. השלב הראשון מונע על ידי מנוע רקטי יחיד מתוצרת רוסית, מדגם RD-191, העושה שימוש בדלק נוזלי (חמצן נוזלי וקרוסין). השלב השני מונע בדלק מוצק, והוא פותח ויוצר בקוריאה על ידי המכון הקוריאני לחקר התעופה והחלל. גובהו של המשגר כ - 33 מטר, וקוטרו כ - 3 מטרים.
MZKT-74135
MZKT-74135 (ברוסית: МЗКЦ-74135) הוא מוביל טנקים מתוצרת MZKT המיוצר בבלארוס משנת 1997 ועד היום.
בשנת 2002 נבנו מדגם ה-"MZKT-74135" דגמים משופרים, ומודרניים יותר, שיוצאו לאיחוד האמירויות הערביות. יוצאו 39 יחידות, אשר הורכבו בהם מנועי דיזל המפיקים 585 כ"ס, ותיבות הילוכים אוטומטיות "אליסון" מסוג "M6610AR".
קבוצת ארמיות E
קבוצת ארמיות E (בגרמנית: Heeresgruppe E) הייתה קבוצת ארמיות של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
קבוצת הארמיות נוסדה ב-1 בינואר 1943 על בסיס הארמייה ה-12, ולמפקדה מונה אלכסנדר להר. קבוצת הארמיות הוצבה בבלקנים, ותפקידה העיקרי היה ללחום נגד פרטיזנים ביוון וביוגוסלביה. ההוראות שקיבלו אנשי הקבוצה היו ברורות מאוד, כנגד כל גרמני הרוג, יש להרוג 10 אזרחים, וכנגד כל עשרה גרמנים הרוגים יש להשמיד כפר שלם. במסגרת מילוי הוראות אלו ביצעו אנשי הקבוצה שני פשעי מלחמה מחרידים טבח קלבריטה, וטבח דיסטומו. יתר על כן, כאשר איטליה הפשיסטית נכנעה בפני בעלות הברית בספטמבר 1943, ביצעו אנשי הקבוצה את טבח קפלוניה במהלכו דיוויזיה איטלקית שלמה שכללה 5,000 חיילים איטלקיים, נטבחה. קבוצת הארמיות לקחה חלק בולט במערכת הדודקאנס, כאשר כבשה את האיים הדודקאנסיים מידי האיטלקים והבריטים שהחזיקו בהם.
באביב של שנת 1945, בעת נסיגתם של כוחות הוורמאכט מהבלקן, קבוצת הארמיות נסוגה להונגריה, אם כי כמה יחידות עברו לאוסטריה ודרום גרמניה. להר ניסה להגן על קרואטיה, שהותקפה בו זמנית בידי הצבא הבריטי והצ'טניקים בפיקודו של טיטו. ב-25 במרץ 1945, פורקה קבוצת ארמיות F ואוחדה עם קבוצת ארמיות E. ב-8 במאי של אותה שנה, בעקבות כניעת גרמניה, נמלטו מרבית חיילי הקבוצה לאוסטריה, ורבים מהם נתפסו בידי פרטיזנים יוגוסלבים. להר עצמו נכנע עם חלק הארי של הקבוצה לצבא הבריטי, וב-15 במאי הוסגר על ידי הבריטים ליוגוסלביה. ביוגוסלביה נידון להר על חלקו בהפצצת בלגרד ללא הכרזת מלחמה, נמצא אשם ונידון למוות, והוצא להורג בבלגרד ב-26 בפברואר 1947. רבים מאנשי הקבוצה שנכנעו לידי הצבא היוגוסלבי, נרצחו במה שנודע כ-"טבח בלגרד".
Give Me Your Love
Give Me Your Love (בעברית: תנ/י לי את האהבה שלך) הוא סינגל של הדי ג'יי והמפיק המוזיקלי הבריטי סיגלה, בשיתוף פעולה עם הזמר הבריטי, ג'ון ניומן והגיטריסט החשמלי האמריקאי נייל רוג'רס, שיצא, על ידי מיניסטרי אוף סאונד, ב-29 באפריל 2016.
רוג'רס מנגן בגיטרה לאורך רוב השיר. על פי הסרט התיעודי של BBC Four, "How to Make It in the Music Business", היה חלק אחד בשיר בו ניומן החליף את נגינת הגיטרה של רוג'רס לשלו, ונתפס רק כשהוא מנגן על גיטרה במהלך השמעת הווידאו קליפ. הוא גילה שהוא לא ממש יכול לנגן נכון את הפזמון.
נכון לדצמבר 2021, השיר הושמע למעלה מ-131 מיליון פעמים בספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר יצא לראשונה ליוטיוב ב-29 באפריל 2016. נכון לדצמבר 2021, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-51 מיליון פעמים.
אלברט הירשמן
אלברט אוטו הירשמן (בשם מלא בגרמנית: Albert Otto Hirschman; 7 באפריל 1915 – 10 בדצמבר 2012) היה כלכלן יהודי-אמריקאי יליד גרמניה בעל השפעה ומחברם של ספרים אחדים בתחום הכלכלה הפוליטית ואידאולוגיה פוליטית. תרומתו הגדולה הראשונה הייתה בתחום הפיתוח הכלכלי. בתחום זה הדגיש את הצורך בצמיחה כלכלית בלתי-מבוקרת. מאחר שמדינות מתפתחות אינן מקבלות מיומנויות של קבלת החלטות, גרס הירשמן שיש להמריץ את שיווי המשקל היציב ולעזור לגייס משאבים. המפתח לכך הוא עידוד כלכלת תעשייה בעלת מספר רב של קשרים עם חברות אחרות.
עבודתו המאוחרת יותר הייתה בכלכלה הפוליטית ושם הוא קידם שתי סכמות פשוטות אך אינטלקטואליות. הסכמה הראשונה מתארת את שלוש התגובות הבסיסיות האפשריות לירידה ביעילות חברות או ממסדים, בספר "עזיבה, קול, ונאמנות" (1970). בספר זה בוחן הירשמן כיצד צרכנים מגיבים לפירמה שאיכות מוצריה מדרדרת או לשירות ציבורי אינו נותן מענה לאזרחים. במקרים אלה, שלוש התגובות הבסיסיות העומדות בפני הצרכן, או האזרח, הן: לעזוב (למשל, להפסיק לקנות את המוצר), להשמיע ביקורת (קול), או להישאר בשקט.
הסכמה השנייה של הירשמן מתארת את הטיעונים הבסיסיים של השמרנים (סטייה, חוסר תועלת וסיכון), בספר "הרטוריקה של התגובה" (1991).
במלחמת העולם השנייה מילא הירשמן תפקיד מרכזי בהצלת פליטים מצרפת של וישי.
קורות חיים
אוטו אלברט הירשמן נולד בברלין שבקיסרות הגרמנית, בנם של קרל והדוויג מרקוזה הירשמן, ואחיה של אורסולה הירשמן, פעילה אנטי-פשיסטית ידועה. לאחר שהחל ללמוד ב-1932 באוניברסיטת פרידריך-וילהלם, התחנך בסורבון, בית הספר לכלכלה של לונדון ואוניברסיטת טריאסטה והשלים את הדוקטורט שלו בכלכלה ב-1938.
זמן קצר לאחר מכן, הירשמן התנדב להילחם בשם הרפובליקה הספרדית השנייה במהלך מלחמת האזרחים בספרד. לאחר שצרפת נכנעה לגרמניה הנאצית, עבד הירשמן עם וריאן פריי כדי לעזור לאמנים רבים באירופה ולאינטלקטואלים אחרים להימלט לארצות הברית; הירשמן סייע להוביל אותם מצרפת הכבושה לספרד באמצעות שבילים בהרי הפירנאים ואחר כך לפורטוגל. כעמית בעמותת רוקפלר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1941-1943), שירת הירשמן בצבא ארצות הברית (1943-1946), שם עבד במשרד לשירותים אסטרטגיים ולאחר מכן מונה לראש המחלקה למערב אירופה וחבר העמים הבריטי במועצת הפדרל ריזרב (1952-1954), וליועץ פיננסי של המועצה הלאומית לתכנון של קולומביה (1952-1954). בשנים 1954–1956 היה יועץ כלכלי פרטי בבוגוטה.
לאחר מכן הוא מילא שורה של תפקידים אקדמיים בכלכלה באוניברסיטת ייל (1956-1958), אוניברסיטת קולומביה (1958-1964), אוניברסיטת הרווארד (1964-1974) ובמכון למחקר מתקדם (1974-2012). ב-2001, הירשמן היה בין 100 האינטלקטואלים האמריקאים המובילים בארצות הברית, תוך מדידת מאמריו האקדמיים, בספרו של ריצ'רד פוזנר "אינטלקטואלים ציבוריים: מחקר על שקיעה". ב-2003 זכה בפרס בנג'מין א. ליפינקוט מטעם האגודה האמריקאית למדע המדינה, כהוקרה על פעילותיו האקדמיות.
ב-2007, המועצה האמריקאית למדעי החברה ייסדה פרסים שנתיים לכבודו של הירשמן. הוא נפטר בגיל 97 ב-10 בדצמבר 2012, כמה חודשים לאחר מותה של מי שהייתה רעייתו במשך יותר משבעים שנה, שרה הירשמן (לבית צ'אפרו).
מדד הרפינדל-הירשמן
מדד הרפינדל-הירשמן (באנגלית Herfindahl-Hirschman Index או HHI) הוא מדד לריכוזיות בענפים במשק, המהווה גם אינדיקטור מקובל לרמת התחרותיות בהם. המדד נקרא על שם הכלכלנים אוריס הרפינדל ואלברט הירשמן. המדד מוגדר כסכום ריבועי נתחי השוק של 50 החברות הגדולות בענף. התוצאה המתקבלת נעה בין 0 ל-1, החל משוק משוכלל של שחקנים דומים רבים וכלה בשוק מונופוליסטי של שחקן יחיד, כך שעלייה בערך המדד משמעותה עלייה בריכוזיות וירידה בתחרותיות בענף.
לדוגמה, אם במשק ישנן חמש חברות אשר כל אחת מהן מחזיקה ב-20 אחוז מהשוק, החישוב יהיה:.
ניקולס כץ
ניקולס ("ניק") כץ (באנגלית: Nick Katz; נולד ב-7 בדצמבר 1943) הוא מתמטיקאי יהודי-אמריקאי, פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת פרינסטון, העובד בתחום הגאומטריה האלגברית, בעיות מודולריות ותורת המספרים.
קורות חיים
ניק כץ נולד בבולטימור, מרילנד. למד לתואר ראשון באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, ולתואר שני ושלישי באוניברסיטת פרינסטון. עם סיום לימודיו הצטרף לסגל המחלקה למתמטיקה באוניברסיטת פרינסטון, בשנת 1971 מונה לפרופסור חבר, ובשנת 1974 מונה לפרופסור מן המניין. משנת 2002 הוא מכהן כראש המחלקה.
כץ היה סטודנט של ברנרד דורק ולאחר מכן שהה בצרפת, שם התאים שיטות מתמטיות שונות לתאוריה של תבניות מודולריות. מאוחר יותר יישם שיטות גאומטריות לחישובים מעריכיים שונים. כץ מילא תפקיד חשוב בביקורת העמיתים להוכחתו של אנדרו ויילס למשפט האחרון של פרמה, וגילה את הטעות בגרסה הראשונית של ההוכחה.
ספריו
<DIV dir=ltr> </DIV>
אבינועם אמונה
אבינועם אמונה (נולד בשנת 1980) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש מפקד המכללה לפיקוד טקטי ומפקד חטיבת החרמון. קודם לכן שימש מפקד עוצבת הגולן, מפקד יחידת מגלן ומפקד גדוד 101.
ביוגרפיה
אמונה גדל בעיר רחובות למשפחה חילונית. התגייס לצה"ל בשנת 1998, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 101. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לגדוד 101 ומונה למפקד מחלקה, והשתתף בלחימה בדרום לבנון. לאחר מכן שימש כמפקד פלוגת מסלול בגדוד, והתחיל תהליך של חזרה בתשובה. בהמשך מונה למפקד הפלוגה המסייעת בגדוד 101, והוביל אותה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. במהלך מלחמת לבנון השנייה הצטרף ללחימה כקצין בחפ"ק גדוד 101. לאחר מכן מונה למפקד פלגת לוחמים ביחידת מגלן. בהמשך מונה לסגן מפקד יחידת מגלן. לאחר מכן שימש כמפקד מחזור בבא"ח צנחנים.
בשנת 2013 הועלה לדרגת סא"ל ומונה לראש ענף חי"ר במרכז לאימונים באש במל"י, ושימש בתפקיד עד שנת 2014. באפריל 2014 מונה למפקד גדוד 101, והוביל אותו בין היתר במבצע שובו אחים ובמבצע צוק איתן. על פעילותו במבצע, עוטר הגדוד בפיקודו בצל"ש אלוף. את תפקידו סיים ביוני 2016. ב-31 ביולי 2016 מונה למפקד יחידת מגלן. במהלך התפקיד הוביל את היחידה בסדרה של מבצעים חשאיים מעבר לגבול במסגרת המב"ם, במהלך השנה השנייה לפיקודו על היחידה נהרגו במבצעים אלו יותר משלושים מחבלים. בנוסף, ב-14 במאי 2018, כוח מהיחידה אשר היה ערוך עקב העימותים בגבול ישראל–רצועת עזה, זיהה חוליית מחבלים מהחמאס שהגיעה בחסות ההמון שהפגין באותה העת. חוליית המחבלים ביצעה ירי ובמקביל השליכה רימונים ומטעני צינור לעבר הכוח, תוך ניסיון לחצות את גדר הגבול. חיילי הכוח הסתערו על המחבלים בחיפוי טנק וכלי טיס, ובתום קרב קצר נספרו 8 מחבלים הרוגים. בתפקיד זה שימש עד שלהי מאי 2018.
ב-15 ביולי 2018 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד עוצבת הגולן, תפקיד אותו מילא עד 6 ביולי 2020. לאחר מינויו פורסם שמונה לחטיבה דובר גבר כיוון שאמונה טען שלא נוח לו לשרת בקרבת אישה, זאת בניגוד להנחיית הרמטכ"ל בפקודת השירות המשותף. בעקבות זאת, תקף עיתונאי "הארץ  אורי משגב את אל״ם אמונה בטענה ש מדובר בהדתה לכל דבר''.
בעקבות תוצאות תחקיר על אירוע בו נפצע קשה חייל ביחידת מגלן כאשר קפץ מרכב על שיח כחלק ממסורת ביחידה, החליט הרמטכ"ל אביב כוכבי, במרץ 2021, שאמונה יינזף פיקודית וקידומו ייעצר בשנתיים, מאחר שבעת שכיהן כמפקד מגלן התרחש מקרה דומה, אך לא פעל באופן מספק לבירור העניין ולהפסקת המנהג . לאחר מכן יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי בלונדון. ב-17 באוגוסט 2021 מונה למפקד המכללה לפיקוד טקטי, ב-12 בספטמבר 2021 מונה בנוסף להקים ולשמש כמפקד חטיבת החרמון.
ב-7 בספטמבר 2022 פורסם כי החליט לפרוש מצה"ל.
באפריל 2023 פורסם כי נפגש עם השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר, ללא ידיעת מפקדיו וללא קבלת אישור על כך. הפגישה עסקה במינויו האפשרי של אמונה, שהיה עתיד לפרוש תוך כחצי שנה מהצבא, לתפקיד מפקד "המשמר הלאומי". בעקבות זאת ננזף אמונה פיקודית על ידי מפקד המכללות הצבאיות.
חיים אישיים
אמונה נשוי לאורטל ואב לשבעה. מתגורר בקצרין ומנהל אורח חיים דתי.
ויל ארנט
ויליאם (ויל) אמרסון ארנט (באנגלית: William Emerson Arnett; נולד ב-4 במאי 1970) הוא שחקן, מדבב, קומיקאי ומפיק קולנוע וטלוויזיה קנדי-אמריקאי, שהיה מועמד לחמישה פרסי אמי על הופעותיו בסדרות "משפחה בהפרעה" ו-"רוק 30". הוא ידוע בשל משחקו בסדרה "משפחה בהפרעה" בדמותו של ג'ורג' אוסקר "ג'וב" בלות' השני, וכמדבב הדמות הראשית בסדרת האנימציה "בוג'ק הורסמן".
ביוגרפיה
ארנט נולד בטורונטו, אונטריו שבקנדה, בנם של אדית אלכסנדרה "אליקס" (לבית משפחת פאלק) ושל אמרסון ג'יימס "ג'ים" ארנט שעבד בין היתר כעורך דין. הוריו במקור מויניפג, מניטובה ויש לו שורשים משני הצדדים במשפחה שחיים שם. לארנט יש שתי אחיות גדולות ממנו ואח צעיר ממנו. אביו ג'יימס, הוא בוגר אוניברסיטת הרווארד ושימש כנשיא וכמנכ"ל של "מבשלת מולסון" בין השנים 1997-2000.
ארנט למד בבית הספר התיכון "קולג' לייקפילד" שממוקם בלייקפילד בדרום אונטריו, אך סולק מבית הספר לאחר סמסטר אחד בשל היותו תלמיד בעייתי. לבסוף למד בבית הספר התיכון "ליסייד" אותו סיים. לאחר מכן למד באוניברסיטת קונקורדיה במונטריאול, אך נשר משם לאחר סמסטר. בשנת 1990 עבר להתגורר בניו יורק כדי ללמוד משחק במכון ע"ש לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע.
קריירה
בשנת 1996 יצר ארנט את הפיילוט הראשון שלו לטלוויזיה, עם קווין פולאק ואשתו לוסי ווב עבור רשת הטלוויזיה CBS, אך הרשת החליטה לא לרכוש את הפיילוט. באותה שנה שיחק בסרט "Close Up" בתפקיד דייב, ובסרט "Ed's Next Move" בתפקיד חזאי.
בשנת 2006 הופיע בסרט "בוא איתי לכלא" של בוב אודנקירק ושנה לאחר מכן, ב-2007, הופיע ב"להבי התהילה" וב"הוט רוד". הוא תרם את קולו לסרט המצויר "רטטוי" בשנת 2007. ב-2009 שיחק ב"חופשת אביב מטורפת", ובסרט "ראיונות קצרים עם גברים נתעבים" שביים ג'ון קרסינסקי. באותה שנה דיבב בסרט "מפלצות נגד חייזרים".
בסרט "ג'ונה הקס", על פי חוברות הקומיקס של ג'ונה הקס, הופיע ב-2010. בשנת 2010 גם דיבב בסרט "גנוב על הירח".
ב-2013 החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרה "המילרים" ב-CBS, וב-2014 שב לשחק בעונתה השנייה. הופיע בסרט "צבי הנינג'ה" ודיבב בסרט "שודדי הפיצוחים", שניהם מ-2014.
בשנת 2014 החל לדבב בסדרת האנימציה "בוג'ק הורסמן" את הדמות הראשית ועל דמותו זכה בפרס אנני לשנת 2019. בשנת 2020 בוטלה הסדרה לאחר ששודרה במשך שש עונות מוצלחות.
בשנת 2016 החל לגלם את הדמות הראשית צ'יפ, בסיטקום "צ'יפ" של שירות ההזרמה נטפליקס, ובשנת 2017 שבה הסדרה לעונה שנייה. את הסדרה הוא גם יצר והפיק בפועל.
בשנת 2021 התארח בתור דאג בעונה השנייה של סדרת הדרמה "תוכנית הבוקר" של שירות אפל TV פלוס, כמו כן השתתף בסרט "החבובות: האחוזה הרדופה" שעלה בדיסני+. באותה שנה עלה הסרט "ראמבל" לפרמאונט+, בו דיבב את סטיב, מפלצת אדומה ענקית ומתאבק חובבן.
חיים אישיים
ארנט הכליל את סטיב מרטין וצ'בי צ'ייס כשתי ההשפעות הקומיות הגדולות ביותר שלו.
לארנט אזרחות כפולה - קנדית ואמריקאית. הוא אוהד מושבע של קבוצות ההוקי, בייסבול והכדורסל (בהתאמה) טורונטו מייפל ליפס, טורונטו בלו ג'ייז וטורונטו ראפטורס.
ארנט נישא לשחקנית פנלופה אן מילר בשנת 1994. השניים התגרשו בשנת 1995.
הוא נישא בשנית לשחקנית והקומיקאית איימי פולר ב-29 באוגוסט 2003. השניים שיתפו פעולה יחד בארבעה פרקים מתוך הסדרה "משפחה בהפרעה", בפרק בסדרה "מחלקת גנים ונוף" ובסרטים "מחליקים אותה", הורטון שומע מישהו", "או ברודוויי", "חופשת אביב מטורפת", "מפלצות נגד חייזרים", "הלקחנים – עולמה הסודי של ארייטי". לזוג יש שני בנים. הראשון נולד באוקטובר 2008, והשני נולד באוגוסט 2010. ארנט ופולר נפרדו במהלך 2012 והגירושין הסתיימו ביולי 2016.
ביוני 2020 פורסם כי בת זוגו החדשה של ארנט, אלסנדרה בראון, ילדה את בנו השלישי של ארנט שנולד ב-27 במאי 2020.
ולדיסלב גרבסקי
ולדיסלב דומיניק גרבסקי בשם מלא (בפולנית: Władysław Dominik Grabski; 7 ביולי 1874 – 1 במרץ 1938) היה כלכלן ומדינאי פולני, שימש כראש ממשלת פולין וכשר האוצר. גרבסקי היה פעיל במסגרת מפלגת הימין, המפלגה הלאומית דמוקרטית, שהקים רומן דמובסקי, ושירת בממשלות השונות שהקימה. בין 23 ביוני ו-24 ביולי 1920 אף שימש כראש ממשלה וכשר האוצר, ובמסגרת זו נסע לוועידת ספא על מנת לנסות ולקבל את עזרת המערב במלחמה עם הבולשביקים. לאחר מכן המשיך בשירות בממשלות פולין, שהייתה נתונה אז במשבר פרלמנטרי וחוקתי, בגינו התחלפו הממשלות אחת לכמה חודשים.
ב-19 בדצמבר 1923 מונה גרבסקי שוב לראש הממשלה ובמקביל כיהן כשר האוצר. במשך שנתיים הצליח גרבסקי לאחד מאחוריו את תמיכת הסיים. היו אלו שנתיים יציבות לאחר כחמש שנים של תוהו ובוהו פוליטי. גרבסקי הציע ליוזף פילסודסקי אשר פרש מן הפוליטיקה כשנה לפני מינויו של גרבסקי, אך עדיין הטיל את צילו הכבד על הפוליטיקה הפולנית, תפקיד ביטחוני בממשלתו. ייתכן שפילסודסקי היה נעתר להצעה, אך התערבותו של שר המלחמה בממשלתו ולדיסלב שיקורסקי אשר דרש כי פילסודסקי יהיה כפוף לו, מנעה את המינוי, ואת היציבות שיכול היה להביא לממשלתו של גרבסקי. עם זאת השכיל גרבסקי לקבל תמיכתן של קואליציות מזדמנות, ולשמור על השלטון בידיו.
היכולות שהביא עמו גרבסקי למשרד ראש הממשלה היו בעיקרן כלכליות. הוא ניסה לייצב את המטבע הפולני, ולהפחית את האינפלציה. הוא טבע מטבע פולני חדש, הזלוטי, וייסד את הבנק של פולין. תוכניתו הכלכלית של גרבסקי כללה הטלת מיסים על הסוחרים היהודים, והצרת צעדי היהודים במדינה. מדיניות מיסוי מפלה, ומדיניות רישוי מפלה (שכונו בפי היהודים: גזירות גראבסקי) היו לכלי כלכלי במלחמתו של גרבסקי נגד המיעוט היהודי במדינתו. כן הוצרו צעדי היהודים שביקשו לקבל משרה ממשלתית, והוחמרו תנאי הכניסה לאוניברסיטאות כנגד היהודים. דבר זה הביא לעזיבה של יהודים אמידים רבים את פולין. חלקם של יהודים אלו עלה לארץ ישראל, והיה שונה מן הפרופיל של העולה החלוץ שהגיע עד אז. העלייה הרביעית, במסגרתה הגיעו אנשים אלו לארץ, והביאו עמם הון שסייע מאוד בבנייתה, מכונה אף "עליית גרבסקי". בשנות כהונתו של גרבסקי, ובשנים שמיד לאחריה, עד 1929, עלו לארץ ישראל יותר משלושים אלף יהודים.
עם זאת, כאשר ניסה לקבל את תמיכת הצירים היהודים בפרלמנט הפולני, חתם גרבסקי על "הסכמה" “Ugoda” עם נציגי הקהילה היהודית, אשר העניקה ליהודים מספר הקלות סמליות כמו הכרה בשחיטה הכשרה, ומתן היתר לסטודנטים יהודים שלא לכתוב בשבת. נראה כי מטרת מהלך זה הייתה אף לקבל אשראי בשוקי חוץ דוגמת ארצות הברית. גראבסקי, ואף הממשלות שבאו בעקבותיו, התקשו לעמוד בהסכמה.
בקיץ של 1925 פתחה גרמניה ב"מלחמת תעריפים" כנגד פולין, במסגרתה מכר הבנק הלאומי הגרמני כמויות עצומות של המטבע הגרמני בשוקי העולם. הזלוטי איבד את ערכו, והתופעות המוכרות של עליית מחירים, אבטלה ומיתון כבד שבו. ב-13 בנובמבר 1925 התפטר גרבסקי. לאחר תפיסת יוזף פילסודסקי את השלטון במדינה בהפיכה אלימה במאי 1926 פרש מן הפוליטיקה.
יוסי שטרן (צייר)
יוסי שטרן (ספטמבר 1923 – 14 במרץ 1992) היה צייר ומאייר ישראלי. נודע בציורי דמויות ונופים של העיר ירושלים והווי הלוחמים במחתרות עבריות בארץ ישראל, צה"ל וגדנ"ע. זכה לפרסים אחדים על עבודתו האמנותית.
ביוגרפיה
שטרן נולד בשנת 1923 למשפחה יהודית דתית בקאיאר, כפר קטן בהרי באקון שבהונגריה, בן לקתרינה ודוד. בגיל 10 עבר עם משפחתו לבירה בודפשט, ושם סיים לימודי תיכון. בשנת 1940, כאשר באירופה כבר החלה מלחמת העולם השנייה, עלה לבדו לארץ ישראל באוניית המעפילים "סקריה" והוא בן 17. "סקריה" הגיעה לנמל חיפה, ומשם הועברו המעפילים למחנה המעצר בעתלית ושוחררו לאחר שישה חודשים.
בשנותיו הראשונות בארץ ישראל היה חבר פלוגות העבודה של לתנועת בית"ר, ועבד כפועל בפרדסים, מטעים וסלילת כבישים, בראש פינה ובראשון לציון. על סיפון "סקריה" התיידד שטרן הצעיר עם בני הזוג מטילדה ואֶמי (נפתלי) פלטין, חברי בית"ר, שהיו ממארגני שיירות העפלה (העלייה הבלתי-לגאלית). בני הזוג דאגו לצרכיו בשנים הראשונות לשהותו בארץ ואפשרו לו, בעזרת קשריהם עם זלטה כצנלסון (רעייתו של יוסף כצנלסון וגיסתו של זלמן שזר), שאימצה אותו לה כבן, לממש את אהבתו הגדולה לאמנות, וללמוד ציור בבית הספר לאמנות בצלאל.
בשנת 1943 החל את לימודיו ב"בצלאל". בשנת 1946 זכה ב"פרס ע"ש הרמן שטרוק" כתלמיד מצטיין. כעבור שלוש שנות לימודים התמנה כמורה ליסודות הגרפיקה והאילוסטרציה בבצלאל. שנה לאחר מכן הוצגו עבודותיו לראשונה בתערוכת יחיד בירושלים. על פי חוקר האמנות גדעון עפרת, שטרן הושפע בין השאר מיצירתו של יעקב שטיינהרדט.
עם השנים הפך שטרן מְרָשַם לצייר; תחילה בטכניקה של צבעי מים על נייר, ואחר כך גם בצבעי גואש ובצבעי שמן על בד, ובכולם, נמצאה הרעננות האופיינית לציוריו.
שטרן זכור לקהל הישראלי בעיקר מעבודותיו כצייר של העיר ירושלים. על פי יהודה האזרחי הוא תיעד במכחולו את הווי "ירושלים של מטה", "מתוך אופטימיות ועליצות חיים. והוא ציירה כך, כאמור, כאילו היא ארצית, חילונית, כאילו היא מתגלה כך, בחיי היום-יום". הוא ביטא בעבודותיו את ראייתו שלו אותה ואת אהבת הטבע והאדם שבו. בעינו החדה, צילם מצבים אנושיים והעלה אותם על הנייר, ובכולן התמימות והאופטימיות. הוא הצטיין כצייר רב-גוני, מקריקטורות קלילות ועד קומפוזיציות מורכבות.
בשנות ה-80 יצא שטרן מהארון והזדהה כהומו. נודע בקשריו עם האמן ליאונרד ברנשטיין.
במרץ 1992, בגיל 69, נפטר שטרן מהתקף לב, ללא משפחה, ונקבר בבית העלמין סנהדריה בירושלים, לא הרחק מקברה של זלטה כצנלסון, אמו המאמצת, ובני משפחת כצנלסון. חברו הסופר יגאל לב אמר עליו כי יוסי שטרן היה שגריר הציור הישראלי, האיש שנדד בעולם עם תערוכות ציור, "פיטר פן של הציור או כפי שקראנו לו 'נסיך ירושלים'".
עבודתו האמנותית
עבודותיו של שטרן, מסוגות אחדות של אמנות חזותית, בהן ציורי שמן, אקווארלים ורישומים, הוצגו בעשרות תערוכות בארץ ישראל וברחבי עולם. בין היתר הציג תערוכות יחיד שלו בכנסת בשנת 1968, לכבוד מלאות 40 שנה למדינת ישראל, בבית האומנים, בגלריות בתל אביב ובקיבוצים. ברחבי העולם הציג שטרן באירופה, בפריז, בלונדון, בז'נבה, בווינה, בבודפשט, ובאנטוורפן, וב-1986 ברחבי ארצות הברית ובגבעת הקפיטול בוושינגטון ובאתרים נוספים.
שטרן אִייר כותרי ספרים רבים, בהם ספריהם של המשוררים מרים ילן-שטקליס, אהרן אשמן וחנניה רייכמן, ספרי התנ"ך שראו אור במהדורות מאוירות, בהם מגילת אסתר ושיר השירים, ובין השאר, עבד עבור הוצאות "מסדה", "כתר" ו"פלפוט", וכן פרסם ספרי איורים שלו.
תערוכות קבע של יצירותיו מוצגות כיום בלשכת ראש הממשלה בירושלים, בבית עיריית ירושלים ובמבואת מרכז ימק"א ירושלים. מוקירי זכרו, בני משפחות כצנלסון, פלטין, תמיר ואחימאיר, וידידים, הקימו עמותה להנצחתו, ועמוד בפייסבוק: יוסי שטרן - הצייר של ירושלים. אוסף הספרים שאייר וכן פרסומים עליו ויצירתו, צילומים ומסמכים, שמורים בארכיון "בית אבא" ברמת-גן.
פרסים ועיטורים
פרסים אחדים הוענקו לו על עבודתו כאמן וכעיתונאי. בהם פרס שטרוק בשנת 1946, פרס אונסק"ו בשנת 1967, פרס נורדאו בשנת 1969 ופרס הרצל בשנת 1978, וכן הוענקה לו "מדליית ירושלים" על הישגים מיוחדים באומנות בשנת 1987
הנצחה
על שמו מוענק על ידי "בצלאל" "פרס יוסי שטרן לאיור" לבוגרים מצטיינים מהמחלקה לתקשורת חזותית, על הישגים יוצאי דופן בתחום האיור. זהו פרס פנימי של המוסד, והזוכים נבחרים על ידי ועדת ההוראה המחלקתית. הפרס מוענק לבוגר עם סיום לימודיו במוסד.
Christian Broadcasting Network
רקע
CBN משמשת כיום בעיקר כחברת הפקה של "מועדון ה-700" וארבע תוכניות נוספות: "מועדון ה-700 האינטראקטיבי", "חדשות העולם הנוצרי", "CBN NewsWatch" ו-"Brody File", תוכנית לניתוח החדשות בהנחיית העיתונאי דייוויד ברודי. CBN ואוניברסיטת ריג'נט הפיקו במשותף את הסרט "First Landing".
חלק מתוכניות הרשת משודרות גם בסקיי אנג'ל, Trinity Broadcasting Network, Cornerstone Television, LeSEA, TCT, וערוץ המזרח התיכון (שנוסד תחת בעלות CBN עד שנמכר בראשית שנות ה-2000 ל-LeSEA).
מחטניים
מחטניים (שם מדעי: Pinopsida; בעבר Coniferopsida) היא מחלקה של צמחים וסקולריים חשופי זרע, המחלקה היחידה תחת מערכת המחטנאים (Pinophyta), הידועה גם בשם אצטרובלניים. במחלקה זו סדרה אחת בשם מחטיים.
שיאים
מחלקה זו היא הקבוצה הסיסטמטית הגדולה ביותר מבין חשופי הזרע. היא כוללת כ-68 סוגים, כאשר החשובים ביניהם הם: אורן, אשוח, אשוחית, ארזית, טקסוס והסוג הגדול הגדל בעיקר בחצי הכדור הדרומי, פודוקרפוס.
בשימוש האדם
מחלקה זו כוללת, בין היתר, את הסוגים: אשוח, אשוחית וארז, ממשפחת האורניים, ואת ערער וברוש ממשפחת ברושיים. מבחינה כלכלית הם מהווים מקור חשוב לעץ ונייר.
רחובות תל אביב-יפו
בעיר תל אביב-יפו יש כ-1,500 רחובות. חלק מרחובותיה ידועים בשל מאפייניהם הייחודיים בעיר ובישראל כולה, התחוללה בהם היסטוריה הקשורה בהתפתחות העיר, וחלקם אף הפכו לשם דבר בתרבות הישראלית כגון דיזנגוף, שינקין או אלנבי. ברחובות מסוימים, מצויים אתרים רבים בעלי חשיבות היסטורית, תרבותית או אדריכלית, כפי ששכיח בעיר מטרופולינית.
ערך זה מצביע על רחובותיה החשובים, הנודעים והראשיים של העיר.
שמות הרחובות
רחובות תל אביב קרויים בעיקר על שמות אישים חשובים בתולדות עם ישראל ומדינת ישראל ובתולדות העיר תל אביב, וכן מושגים שונים הקשורים ביהדות, ארץ ישראל והציונות (למשל, דיזנגוף, רוטשילד או דובנוב) מבין הרחובות שאינם קרויים על שם אישים הקשורים לתולדות העם היהודי נמנים רחובות על שם אישים בעלי חשיבות אוניברסלית (כגון ג'ורג' וושינגטון או לאונרדו דה וינצ'י) ומספר רחובות על שם אישים הקשורים לתקופת השלטון הבריטי (כגון המלך ג'ורג' החמישי, הרברט סמואל, ארתור ג'יימס בלפור ואדמונד אלנבי). מספר רחובות ביפו אשר נקראו על שם אישים ערביים או עות'מאנים שונו לאחר איחודה עם תל אביב לשמות בעלי הקשר יהודי היסטורי או נייטרלי. דוגמה ידועה היא שדרות ירושלים שנקראו בעבר על שם המושל הטורקי ג'מאל פאשה. עם זאת מספר רחובות יפואיים קרויים על שם אישים מוסלמים וערביים, כגון אבן סינא ואבן רושד, אולם גם אלו הם בעלי חשיבות אוניברסלית ולאו דווקא מוסלמית, ערבית או מקומית.
שדרות העיר
השדרות בתל אביב מהוות חלק מרכזי ובלתי נפרד מן השלד העירוני של תל אביב. בעיר מספר שדרות אשר לכל אחת מהן מאפיינים והיסטוריה משל עצמה. השדרה הראשונה, שדרות רוטשילד, נחנכה כבר בימיה הראשונים של העיר ועודנה השדרה החשובה בה. שדרות ירושלים שביפו נחנכו אף הן, עוד טרם אוחדו הרשויות, בהוראת מושל יפו חסן בק שהתקנא בשדרה התל אביבית. שדרות מרכזיות נוספות שנחנכו מאז שנות ה-30 הן שדרות בן ציון, שדרות ח"ן, שדרות בן-גוריון ושדרות נורדאו. כמו כן קיימות שדרות נוספות, בעלות מאפיינים שונים, גם בחלקים נוספים וחדשים יותר של העיר.
מאז סוף שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000 זוכות השדרות, ובראשן שדרות רוטשילד, להתחדשות עירונית ענפה ושיפוץ נרחב שגרם להחייאתן ולחיזוק מעמדן כחללים ציבוריים בולטים בעיר, הן לאירועים מיוחדים והן לתרבות הפנאי. במהלך השיפוץ הוספו מדשאות, פרחים וספסלים, סומנו שבילי אופניים, הוסרו המשתנות הציבוריות המוזנחות שהיו בשדרה, נבנו מתקני משחקים, ומעברי הרחובות נהיו נוחים יותר. בעקבות השיפוץ, התמלאו השדרות באוכלוסיית האזור והפכו לאחד ממוקדיה המובילים של תל אביב.
שיטת מספור
ככלל, מצפון לרחוב אלנבי, מתחילים רחובות הרוחב במערב ומספרי הבתים עולים ככל שהם מתקדמים מזרחה. רחובות אורך מתחילים מדרום ומתקדמים צפונה. מספרי הבתים מדרום לרחוב אלנבי עולים ככל שהם מתקדמים לכיוון דרום. ברחובות אורך, הבתים האי זוגיים נמצאים מצדו המערבי של הרחוב וברחובות רוחב מצדו הצפוני.
תוכן עניינים
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 0.5em;"> ♦ אבן גבירול ♦ אחד העם ♦ אילת ♦ אלנבי ♦ ארלוזורוב ♦ בגין ♦ בוגרשוב ♦ בזל ♦ בלפור ♦ ביאליק ♦ בן-גוריון ♦ בן יהודה ♦ בן צבי ♦ גאולה ♦ גורדון ♦ דובנוב ♦ דוד המלך ♦ דיזנגוף ♦ ה' באייר ♦ הארבעה ♦ הברזל ♦ החשמל ♦ הירקון ♦ המלך ג'ורג' ♦ המסגר ♦ העלייה ♦ הרברט סמואל ♦ הרכבת ♦ הרצל ♦ השלום ♦ ויצמן ♦ ז'בוטינסקי ♦ ח"ן ♦ טשרניחובסקי ♦ יגאל אלון ♦ יהודה הימית ♦ יהודה הלוי ♦ יהודה המכבי ♦ יהודית ♦ יפו ♦ יפת ♦ יצחק שדה ♦ ירושלים ♦ ירמיהו ♦ לבנון ♦ לה גוארדיה ♦ לוינסקי ♦ ליליינבלום ♦ מזא"ה ♦ מרמורק ⁦♦️⁩ משה סנה ♦משה דיין ♦ נווה שאנן ♦ נורדאו ♦ נחלת בנימין ♦ נחמני ♦ נמיר ♦ עזה ♦ פנקס ♦ פרוג ♦ פרישמן ♦ קדם ♦ קיבוץ גלויות ♦ קפלן ♦ קרליבך ♦ רוטשילד ♦ רוקח ♦ רזיאל ♦ שאול המלך ♦ שבזי ♦ שינקין ♦ שלוש ♦ שלמה המלך ♦שלמה (סלמה)♦️
אבן גבירול
אחד הרחובות המסחריים הראשיים בעיר שהוקם בשנות ה-50 על בסיס דרך יפו-סומייל ומהווה המשך ישיר של רחוב יהודה הלוי ההיסטורי. בחירת שמו כהמשך ליהודה הלוי אינה מקרית – שניהם משוררים יהודים מספרד של ימי הביניים. הרחוב מהווה גבול בין רובע הצפון הישן והצפון החדש ומחבר בין צפון העיר ומרכזה. לאורך הרחוב מספר נקודות ציון שהחשובה שבהם היא כיכר רבין ובניין העירייה.
כמעט כל הרחוב בנוי באופן דומה: בנייני מגורים של 3–4 קומות מעל קומה מסחרית ולאורך כל חזיתות הבניינים בנויה אכסדרה המאפשרת מעבר מקורה להולכי רגל. האכסדרה מאפיינת את בנייני הרחוב מתחילתו ועד סופו.
אחד העם
הרחוב מתחיל בקצה שכונת שבזי במערב ומסתיים במתחם הבימה בצפון מזרח, בפינת שדרות בן ציון. הוא נקרא על שם אחד העם שהתגורר ברחוב, עוד בחייו.
ברחוב נמצאה משנות השמונים המוקדמות ועד לאמצע שנת 2014 הבורסה לניירות ערך הישראלית, אשר הפכה את הרחוב למוקד פעילות מסחר בניירות ערך בישראל. במשך שנים היה מזוהה הרחוב עם הבורסה ומצבה ("יום מסחר הפכפך באחד העם"). הבורסה עברה לקרן הרחובות מונטיפיורי ואחוזת בית ביולי 2014.
אתרים חשובים נוספים הם:
אילת
רחוב אילת ביפו הוא המשכו של דרך יפו עד שדרות ירושלים. הרחוב מהווה גבול בין השכונות: נווה צדק, פלורנטין, המושבה האמריקאית-גרמנית ביפו, ושכונת נוגה. בסוף רחוב זה נמצא מגדל נווה צדק. בקצה רחוב אילת, בחיבור עם דרך יפו ורחוב לוינסקי, נמצא מבנה טרנספורמציה שהוקם בשנות ה-30 ומיועד לשימור. בתחילה נקרא הרחוב בשם דרך הגמלים ולאחר מכן נקרא בשם רחוב מוסתקים על שמו של עלי אפנדי מוסתקים שהיה איש עסקים בכיר ביפו.
ברחוב זה נמצאים כמה אתרים חשובים וגם היסטוריים כגון:
הרחוב הוא חלק מציר הדרך ההיסטורי יפו-שכם המחבר את דרך יפו עם רחוב רזיאל ובו מצויים מבנים ערביים עתיקים.
אלנבי
רחוב אלנבי משתרע מכיכר הכנסת בצפון-מערב, הצמודה לחוף הים, ועד לכיכר המושבות בדרום-מזרח, שמעבר לה קרוי הרחוב בשם רחוב העלייה. הרחוב מהווה גבול בין רובע לב תל אביב ממזרח לבין שכונת כרם התימנים הנמצאת מערבית אליו בחלקו הצפוני.
הרחוב שנוסד תחילה כ"דרך הים" הוא אחד הרחובות הראשיים והחשובים ביותר בעיר אשר לאורכו מספר נקודות ציון ואתרים חשובים. לכל אורך הרחוב קיים מסחר וברובו בנויים מעליו גם בנייני מגורים.
ארלוזורוב
רחוב רוחב ראשי בצפון הישן של תל אביב. מתחיל בגן העצמאות וממשיך מזרחה עד רחוב על פרשת דרכים בו נמצא מסוף 2000. מתחלק לשני חלקים בעלי אופי שונה: הצד המערבי בין הים ורחוב אבן גבירול בו הוא רחוב בעל מאפיינים דומים לרחובות הראשיים של הצפון הישן; וחלקו המזרחי בין אבן גבירול לבין איילון, הוא ציר תחבורה ראשי הכולל בינוי בעל אופי שונה, ומהווה אחת הכניסות הראשיות אל העיר. בקצהו בגן העצמאות על גבעת כורכר, היה בעבר בית קברות מוסלמי, ומתחת לגבעה בחוף הים, נרצח ב-1933 חיים ארלוזורוב.
אתרים חשובים לאורך הרחוב:
בגין
ציר תחבורה ראשי הידוע גם בשמו הקודם "דרך פתח תקווה" והוא חלק מדרך יפו-שכם ההיסטורית אשר המשכה הדרומי הוא דרך יפו והמשכה הצפון-מזרחי הוא ציר ז'בוטינסקי עד העיר פתח תקווה. על כן, דרך זו היא בעלת חשיבות רבה מאוד כחלק ממערך התנועה של גוש דן ולאורכה מתוכנן לקום הקו האדום של הדנקל.
אתרים חשובים לאורך הדרך (מצפון לדרום):
בוגרשוב
הרחוב נבנה בתחילת שנות ה-20 כרחוב המרכזי של שכונת הפחונים נורדיה. כאשר רצתה העירייה לקרוא לרחוב על שמו של חיים בוגרשוב, התנגד לכך בוגרשוב ושינה בעקבות ההחלטה את שם משפחתו ל"בוגר", אולם שם הרחוב נשאר.
יללת הזאבים
יללת הזאבים הוא סרט טבע תיעודי ישראלי, המגולל את סיפור חייו של זאב הודי במשך עשרים שנה מינקותו ועד לזקנתו. הסרט בוים וצולם על ידי משה אלפרט, הופק על ידי אפיקים הפקות ויצא לאקרנים בשנת 2013.
הזאבים המרכזיים בסרט הם זאבים שגידל אלפרט בביתו הפרטי בזכות אישור מיוחד שקיבל מרשות הטבע והגנים לגדל אותם. הוא עקב אחריהם מינקות עד בגרות, כשהקימו להקת זאבים. כמו כן, בסרט מופיעים גם בעלי חיים נוספים כדוגמת: בקר, צבי ארץ-ישראלי, שלדג, שקנאי, צופית, שפן סלע ועוד.
אלפרט ביים וצילם את הסרט. הוא מלווה בקטעי קריינות של שמיל בן ארי, וכן בקטעי מוזיקה שהלחין גלעד בן עמרם.
רחובות תל אביב-יפו
בזל
רחוב בזל הוא רחוב רוחבי בצפון הישן המוביל מרחוב אבן גבירול לרחוב דיזנגוף. במרכז הרחוב נמצא מתחם מסחרי-ציבורי המכונה "מתחם בזל". במתחם זה נמצאת "כיכר בוני העיר" וסביבה מספר מבנים, בהם תחנת מגן דוד אדום, בית רופאים ומגדל המגורים "מרום בזל". בעבר היה מתחם בזל אזור מוכה מפגעים ושכנו בו, נוסף על תחנת מגן דוד אדום, תחנת כיבוי האש המרכזית של תל אביב ומגרש חנייה למשאיות זבל. מגרש החנייה פונה ותחנת מכבי האש הועברה למיקומה החדש בקצהו הצפוני של רחוב אבן גבירול. המתחם התפתח ובצדדיו הדרומי (רחוב בזל) והמזרחי (רחוב אשתורי הפרחי) נפתחו בתי קפה ומאפיות, מסעדות וחנויות ייחודיות.
ביאליק
הרחוב מתחיל ברחוב אלנבי ומסתיים בכיכר ביאליק – כיכר עגולה קטנה שסביבה מספר בניינים חשובים ובמרכזה מזרקה. הרחוב נקרא על שמו של דייר הרחוב המפורסם, חיים נחמן ביאליק, עוד בעודו בחיים. ביתו המכונה "בית ביאליק", נמצא בסמוך לכיכר בקצה הרחוב. סביב הכיכר גם נמצא בית העירייה הישן.
רחוב ביאליק הוא אחד ממוקדיה של העיר הלבנה – מרבית הבניינים נבנו בסגנון הבינלאומי והשאר בסגנון האקלקטי. כמעט כל הבניינים ברחוב מוכרזים כמבנים לשימור. אתרים חשובים נוספים ברחוב הם בית ראובן, מרכז המוזיקה והספרייה ע"ש פליציה בלומנטל ובניין "באוהאוס – תל אביב".
בלפור
רחוב בלפור הוא רחוב מרכזי אשר חוצה את שכונת לב תל אביב, ומוביל מרחוב אלנבי לרחוב יהודה הלוי. הוקם בתחילת שנות ה-20 ונחנך בשנת 1925 על ידי ארתור ג'יימס בלפור, מדינאי בריטי שחתם על הצהרת בלפור. בעבר שכנו ברחוב בית החולים הדסה ובית הספר פיטמן. ברחוב נמצאים תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער ומרכז אהל שם.
בן-גוריון
מן השדרות החשובות בעיר המחברות ממזרח למערב את כיכר רבין וכיכר אתרים שבטיילת. בשדרה שוכן בית בן-גוריון בו התגורר מ-1931 ובזמן כהונתו כראש ממשלה. הרחוב נקרא עד שנות ה-70 "שדרות הקרן הקיימת" ושמו שונה לאחר מותו של דוד בן-גוריון. אתרים נוספים ברחוב הם מעונות עובדים ז' ובית חנה שהיה חוות לימוד חקלאית. בקצהו המזרחי של הרחוב, סמוך לכיכר רבין ובית עיריית תל אביב נמצא גם גן העיר.
בן יהודה
מרחובות האורך המסחריים החשובים ביותר במרכז העיר. נבנה בעיקר בשנות ה-30 וה-40 על ידי עולים מגרמניה שהגיעו בעליות הרביעית והחמישית. הרחוב תוכנן כהמשכו של רחוב אלנבי ש"נשבר" מערבה לכיוון הים בכיכר מוגרבי, בו מתחיל רחוב בן יהודה. מצעדי צה"ל שנערכו בעבר בעיר התקיימו לאורך שני רחובות אלה. הוא גם מהווה ציר תחבורה חשוב, במיוחד עבור תחבורה ציבורית.
בן צבי
דרך בן צבי עוברת בתוואי ההיסטורי של הדרך מיפו לרמלה ולירושלים, אשר נסללה לראשונה כדרך לכירכרות בשנות ה-60 של המאה ה-19. עד לסלילתו של כביש 1 בשנות השבעים של המאה ה-20, שימשה, כחלק מכביש 44, כדרך הראשית. עד שניתן לדרך שמו של יצחק בן-צבי, היא כונתה דרך ירושלים. בצד הדרך הוקם בסוף המאה ה-19 סביל אבו נבוט. לצד הסביל הוקם גן פסלים מיצירותיו של יגאל תומרקין. ברחוב זה נמצא המכון לרפואה משפטית.
בן ציון
השדרה הקצרה ביותר מבין שדרות מרכז העיר אך בעלות חשיבות רבה בשלד העיר. נמשכות מכיכר הבימה, בפינת רחוב אחד העם ושדרות תרס"ט, עד כיכר מיכאל'ס בפינת רחוב המלך ג'ורג'. הרחוב הוא חלק מרכזי מציר אחד ארוך הנמשך ממערב כרחוב בוגרשוב עד הים וממזרח כרחוב מרמורק. שדרות בן ציון הן הגבול הצפוני של רובע לב תל אביב.
גאולה
רחוב גאולה מתחיל בפינת הרחובות ביאליק ואלנבי ומסתיים בחוף הים. הרחוב הוא גבולה צפוני של שכונת כרם התימנים. טרם הקמת שכונת גאולה היה אזור זה חלק מחוף הים ושכונת כרם התימנים נעצרה בקו רחוב הכובשים, גבולה המערבי של הכרם, בשל הקושי לבנות בתוואי שטח זה.
הרחוב הוא מרכזה של שכונת מגורים המכונה שכונת גאולה. חלקו הדרומי רחוב הירקון החוצה את גאולה הוא רחוב מרכזי נוסף בשכונה. השכונה נבנתה ברובה בשנות ה-20. חלקים מהשכונה ומהרחוב התחדשו במשך השנים ובקדמת השכונה לצד הים נבנו אף מבני יוקרה ובתי מלון. אולם, קיימים בסביבה זו גם היום לא מעט בתים נמוכי קומה.
קצה הרחוב המערבי מגיע עד הטיילת ומולו "חוף גאולה" הקרוי על שמו. אתרים ברחוב:
גורדון
רחוב גורדון מתחיל ברחוב הירקון ליד חוף הים ומסתיים בכיכר רבין. נבנה בשנות ה-30 כאחד מצירי הרוחב במסגרת תוכנית גדס. הרחוב כולל בעיקר בנייני מגורים וחלקו המערבי (ממערב לדיזנגוף) מתאפיין בריבוי גלריות לאמנות שהידועה והוותיקה שבהן היא גלריה גורדון. גלריות ידועות נוספות הן גלריה גבעון ברחוב והקיבוץ, גלריה לאמנות ישראלית הנמצאת ברחוב דב הוז הסמוך לגורדון.
מלבד הגלריות אשר הפכו את הרחוב לשם דבר, מתאפיין הרחוב בבתים רבים בסגנון הבינלאומי והוא רחוב מרכזי בעיר הלבנה. בניין מס' 9 ברחוב (בתמונה), שתכנן האדריכל דב כרמי ושופץ בתחילת שנות ה-2000, הפך לאחד הבניינים הידועים של העיר הלבנה והופיע בכרזות פרסום רשמיות של העירייה ולאתר אליו הפנו מדריכי התיירות של העיר הלבנה.
בקצה המערבי של הרחוב, הנמצא מעט מדרום לכיכר אתרים, נמצא מלון שרתון תל אביב במקום שבו שכן בעבר "הבית האדום". חוף הרחצה הסמוך נקרא "חוף גורדון" על שם הרחוב. מצפון לחוף נמצאת המרינה וכיכר אתרים וביניהם "בריכת גורדון", על אף שזו כבר מרוחקת יחסית מן הרחוב עצמו.
דובנוב
דוּבְּנוֹב הוא רחוב מקביל לאבן גבירול ממזרח וניצב לשדרות דוד המלך, שדרות שאול המלך וקפלן. למעט חלקו הדרומי השייך לאזור העסקים (רובע 6) ובו מספר מבני ציבור, הרחוב כולל בתי מגורים בלבד. במבנן שבין דובנוב, צייטלין ואבן גבירול הוקמה בשנות ה-30 שכונת קריית מאיר (ע"ש מאיר דיזנגוף) והייתה השכונה התל אביבית היחידה ממזרח לתוואי אבן גבירול (למעט שכונת מונטיפיורי שהצטרפה לתל אביב מאוחר יותר). שאר בתי המגורים ברחוב נבנו ברובם בשנות ה-50 ורבים מהם זוכים להערכה רבה מבחינה אדריכלית. למעשה, רחוב דובנוב יחד עם מספר רחובות קטנים בסביבתו הוא אחד הרחובות היחידים בעיר שבו מרקם בנוי משנות ה-50 הזוכה להערכה רבה בקרב אדריכלים . הוא גם אחד הרחובות הירוקים ביותר בעיר (מלבד השדרות) ובמרכזו "גן דובנוב" המתחבר אל המשכן לאמנויות הבמה ובו אדריכלות נוף יוצאת דופן. בחלקו הדרומי של הרחוב נמצאים מספר אתרים נוספים:
ברחוב השתכנו עם בנייתו רופאים ומשפטנים רבים בשל קרבתו לבית המשפט, לבית לשכת עורכי הדין ולבית החולים איכילוב, ועד היום מתגוררים בו רבים.
דוד המלך
השדרה מתחילה מכיכר רבין, ברחוב אבן גבירול, ומסתיימות ברחוב ויצמן, אל תוך בית החולים איכילוב. בשדרות אלו נמצא הגינון בחלקו הדרומי של הרחוב בלבד אשר לאורכו גם קיימים גני שעשועים ושביל אופניים, לעומת שאר השדרות בתל אביב אשר נמצאות במרכז הרחוב.
דיזנגוף
מהחשובים ברחובות העיר. הוקם במהלך שנות ה-30 וה-40 והפך עד מהרה למרכז התרבות והבילויים של העיר; תואר כמעט רשמי בו החזיק הרחוב עד שלהי שנות השבעים, כאשר בעשור השני של המאה ה-21 הוא זכה לתחייה מחודשת. הרחוב הוא ציר מסחר חשוב המחבר בין מרכז העיר ונמל תל אביב ומהווה רחוב האורך הראשי של אזור מרכז העיר והצפון הישן. ברחוב נמצאים דיזנגוף סנטר, וכיכר דיזנגוף.
ה' באייר
ה' באייר, הוא רחוב עגול המקיף את כיכר המדינה. מרחוב ה' באייר יוצאים מספר רחובות מרכזיים, בהם רחוב ז'בוטינסקי ורחוב ויצמן.