cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ליטו וידיגל
קריירה כמאמן
לאחר פרישתו בשנת 2004, מונה ליטו למאמנה של פונטסולנש אותה אימן במשך שלוש שנים ולאחר מכן עבר לתפקיד המאמן בריביירו. ב-2008, מונה ליטו למאמנה של אסטרייה אמאדורה ואימן את אחיו הצעיר לואיס ששיחק במדי הקבוצה במשך חצי עונה כשלאחר מכן מונה למאמנה של פורטימוננסה. בחודש אוקטובר 2009, מונה ליטו למאמנה של אוניאו ליירה כשלאחר מכן, ב-8 בינואר 2011 עזב אותה לטובת עמדת המאמן הראשי בנבחרת אנגולה. ב-2014, חזר ליטו לבלננסש לתפקיד המאמן והיה למאמן השלישי שמונה לקבוצה באותה העונה. אף על פי שליטו לא סיים את אותה העונה כמאמנה של בלננסש הוא הוביל את הקבוצה עד להעפלה לליגה האירופית מהמקום השישי בטבלת הליגה הפורטוגלית.
ב-2015, מונה ליטו כמאמנה של ארוקה אותה הוביל לאחר עונה אחת לליגת העל הפורטוגלית ובעונה שלאחר מכן הגיעה עמה עד למקום החמישי בטבלת הליגה הראשונה בפורטוגל שמבטיח השתתפות בליגה האירופית. לאור הצלחתו כמאמנה של ארוקה, האריך בחודש מרץ 2016 את חוזהו בקבוצה בשנתיים נוספות. במוקדמות הליגה האירופית בעונת 17\2016, הגיע ליטו עם ארוקה עד לשלב הפלייאוף בו הודחה קבוצתו לאחר הפסד לאולימפיאקוס לאחר שעברה בשלב הקודם את הראקלס אלמלו.
ב-11 בפברואר 2017, הודיעה מכבי תל אביב כי ליטו מונה למאמנה הראשי. כעבור שלושה ימים, חתם ליטו על חוזה לעונה וחצי בקבוצה והוצג. ב-14 ביוני 2017, הודיעה מכבי כי ז'ורדי קרויף הוא המאמן החדש של מכבי תל אביב, וכי וידיגל יפוטר.
ב-3 באוקטובר 2017 מונה למאמן סי.די. אבס מתחתית ליגת העל הפורטוגלית. בינואר 2018 פוטר מתפקידו.
מקושהוטיקה
מקושהוטיקה (בהונגרית: Makkoshotyka) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית מקושהוטיקה קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות מ-964 תושבים בשנת 1990 עד 810 תושבים בשנת 2019 (ירידה של כ-16%).
במקושהוטיקה חיו מעט יהודים לתקופת זמן מוגבלת.
חורבת עוצה
חורבת עוצה הוא תל קטן על כביש עכו-צפת מערבית לצומת כפר יסיף. התל ממוקם במערב יער אחיהוד המתוחזק בידי קק"ל. במקום נחשפו שרידי יישוב מן התקופה הנאוליתית ועד לממלוכית והוגדרו 21 שכבות יישוב.
האתר
אתר החורבה נמצא בבסיס המדרון הצפוני של גבעה נישאת בין חלקו הצפוני והדרומי של עמק עכו ושטחו כ-60 דונם'. במערב האתר בולט תל קטן ובמרכזו באר מים, שבעבר הקרוב שפעה במשך כל השנה.
בתחום החורבה עובר כביש עכו - עמיעד ובעבר עברה בתוואי דומה הדרך הראשית מעכו, דרך גשר בנות יעקב, לגולן ולדמשק. דרך זו כנראה לא הייתה בשימוש משמעותי לפני התקופה הצלבנית, כך שאף אם עברה בתקופות הקדומות דרך במקום, הרי שהייתה זו דרך מקומית שאין לראות בה מרכיב חשוב בתולדות היישוב.
תולדות המחקר
הביקור המתועד הראשון הוא של ון דה פֶלדֶה שביקר באתר ב-1852, הוא ציין את הבאר שסיפקה מים לתושבי האזור. אדוארד רובינסון ציין גם הוא את הבאר בדוח מאותה שנה. ב-1875 ביקר באתר ויקטור גרן, ודיווח על סימני שוד אבנים.
לראשונה נסקרה חורבת עוצה ב-1877, על ידי משלחת של הקרן לחקר ארץ ישראל במסגרת סקר ארץ-ישראל המערבית בראשותו של קלוד קונדר, האתר מופיע בדוחות של המשלחת תחת השם Kh. al Aiyadiyeh. המשלחת דיווחה כי באתר נמצאו "מספר אבנים ובאר לבנים". סקר נוסף נעשה ב-1933 על ידי נ' מחולי.
במהלך השנים נערכו באתר ארבע חפירות הצלה בשל סלילת כביש, סלילת מסילת רכבת והצבת עמודי חשמל.
שכבות ארכאולוגיות
השכבות הארכאולוגיות באתר נחפרות מהשכבה הראשונה שנמצאת הקרובה ביותר לפני השטח והיא המאוחרת ביותר בהתיישבות בתל, לשכבה הקדומה ביותר. מכל הממצאים שהיו באתר ניתן לראות את היסודות של חזית החווה הצלבנית משכבה 4 ואת מבנה הבאר שחרבה.
שכבה 21
השכבה הקדומה ביותר באתר, מתוארכת לסוף התקופה הנאוליתית הקדם קרמית. בתקופה זו הגיעו ראשוני המתיישבים לאתר, שלימים נודע כחורבת עוצה, שרידים מתקופה זו נחשפו רק בבור בדיקה קטן ולכן אין לחוקרים מושג על אופיו של היישוב. את המכלול הקטן של כלי הצור יש כנראה לשייך לשלב המאוחר של התקופה הנאוליתית הקדם קרמית (PPNC, ראשית האלף השביעי לפנה"ס).
שכבה 20
השכבה מתוארכת לתקופה הנאוליתית הקרמית (מסוף האלף השביעי ועד ראשית האלף החמישי לפנה"ס). גם לשכבה זו הגיעה החפירה באותו בור בדיקה ואין בידי החופרים כל עדות לאופי היישוב, אך הממצא כלי צור, חרסים וראשה של צלמית רב מזה של השכבה הקודמת. מן הממצא ניתן ללמוד על זיקתו של יישוב שכבה 20 לתרבות הירמוכית ותרבות יריחו IX. לעדות המצומצמת על יישוב זה חשיבות רבה, משום שזו העדות הראשונה שנחשפה מיישוב מתקופה זו במישור החוף של צפון ארץ ישראל ודרום לבנון, בין גבל (שמצפון לביירות) והרצליה. הממצא שעלה בחפירה מעיד על קרבה רבה למכלולים הארץ ישראליים שמוכרים בבקעת הירדן, בעמק יזרעאל ובשרון, והוא שונה מן המכלול שנחשף בגבל.
שכבות 16–19
התקופה הכלקוליתית הקדומה (המחצית השנייה של האלף השישי והמחצית הראשונה של האלף החמישי לפנה"ס). היקף החפירה בשכבות אלה אפשר יצירת בסיס נתונים רחב וחשוב של ממצא כלי צור וכלי חרס, אך היה קטן מכדי הבנה של האדריכלות והארגון המרחבי של היישוב. ניתן עם זאת לסכם מספר מאפיינים: הייתה נהוגה בניית מבנים בעלי קירות ישרים, לעיתים רבות הוכנו רצפות עפר שבוססו על שכבת אבנים קטנות.
ממצא החרסים אפשר, בפעם ראשונה בארץ ישראל, הגדרה של ארבעה מכלולים עוקבים בני התקופה הכלקוליתית הקדומה, שנמצאו ברצף סטרטיגרפי אחד. מכלולים אלה מקבילים למכלולים מאתרים רבים ממרכז ומצפון הארץ, דבר המאפשר לנו לבסס את הגדרתם של שלושה שלבים עיקריים בכלקולית הקדום של ארץ ישראל: ממצאי שכבה 19 מקבילים לממצאי שכבת בנין B בוואדי רבה, ממצאי שכבה 17 מקבילים לממצאי שכבה VIII ביריחו וממצאי שכבה 16 מקבילים לממצאי שכבה XVIII בתל בית שאן ושכבה Ib בתל עלי.
בשכבה 18 נמצא מכלול שמעיד על המעבר ההדרגתי בין המכלול של שכבה 19 לשכבה 18 אך לא ניתן לציינו כמכלול בעל הקבלות מובהקות מאתרים אחרים בארץ. יעקב קפלן, מגלה תרבות ואדי רבה, כבר קבע שהמכלול משכבת בנין B מוקדם למכלולי שכה VIII (PNB) ביריחו, אך במהלך המחקר קמו חולקים רבים על שיוך זה. ההצגה הסטרטיגרפית של מכלול מקביל לממצאי בנין B בוואדי רבה ומעליו מכלול מקביל לשכבה VIII ביריחו מחזקת את קביעותיו של קפלן ושוללת את הטענות שמציגות מכלולים אלה כתרבויות אזוריות בו זמניות.
שכבה 15
התקופה הכלקוליתית המאוחרת. נמצאו ממצאים בודדים שיש לשייך לתקופה זו. טרם נתגלו בחורבת עוצה מצבורים או שרידים שניתן להגדירם כשכבה של ממש, אך מהממצאים הבודדים ברור שגם בימי התקופה הכלקוליתית המאוחרת שכנו בני אדם באתר של חורבת עוצה, כנראה באחד מאזורי האתר שתרם נחפרו.
שכבה 14
השכבה מתוארכת לתקופת הברונזה הקדומה 1א'. בתקופה זו התרחב מחדש היישוב בחורבת עוצה ומצבורים ורובדי עפר מימי יישוב זה נמצאו בכל שטח האתר, במצבורי התקופה נמצאו כלי חרס רבים ובלטה בניהם נוכחות הכלים הממורקים אפור מראשית תקופת הברונזה הקדומה. למרות הממצא הרב, לא נמצאו בחפירה שרידי בניה מובהקים מתקופת הברונזה הקדומה, נראה כי אך מקרה הוא וקרוב לוודאי שאכן שמורים שרידי בניה מתקופה זו ואלה טרם נחשפו. ממצא מעניין הוא צלמית קטנה של בעל חיים, ככל הנראה אריה. יישוב ראשית תקופת הברונזה הקדומה לא האריך ימים ובימי תקופת הברונזה הקדומה 1ב', לא היה כבר יישוב באתר של חורבת עוצה.
תקופת הברונזה הביניימית. לאחר הפסקה ארוכה מאוד, קרוב לאלף שנים, התחדש היישוב באתר. שרידי תקופת הברונזה הביניימית לא נמצאו בשטח AB ונמצאו רק בשטח מצומצם במזרח האתר ונראה שהם מלמדים על יישוב כפרי קטן. שתי שכבות, שבכל אחת מהן ניכרים מספר שלבי בניה, מראות שלא הייתה כאן נוכחות אקראית, ושכבות אלה הן עדות ליישוב קבע ממושך שתושביו השקיעו בבניה שכללה רצפות וקירות מאבן.
היישוב תקופת הברונזה הביניימית בחורבת עוצה משתבץ במערכת של יישובים וקבריהם שמתברר כי התקיימו בשולי עמק עכו ותושביהם התפרנסו ככל הנראה מעיבוד אדמות העמק ומרעה בגבעות שבשוליו.
הזורע
הַזּוֹרֵעַ הוא קיבוץ מזרם הקיבוץ הארצי השוכן במערב עמק יזרעאל, למרגלות רמות מנשה, על כביש חיפה-מגידו, בתחום השיפוט של המועצה האזורית מגידו. זהו הקיבוץ היחיד שנוסד על ידי בוגרי תנועת הנוער היהודית גרמנית "ורקלויטה" (Werkleute - אנשי המעשה/עבודה), תנועה שהייתה במקורה בעלת אוריינטציה ליברלית-סוציאליסטית, והפכה לציונית עם עליית הנאצים לשלטון.
חורבת עוצה
שכבות 12–13
תקופת הברונזה המאוחרת. לאחר פער נוסף במהלך היישוב במקום, הוקם באתר יישוב זעיר שהעדות לשרידיו נתגלו במזרח התל, בקרבת הבאר, והם נחשפו רק בריבוע חפירה אחד. יישוב זה לא האריך ימים והתקיים במאה ה-13 ובראשית המאה ה-12 לפנה"ס. כפי שרומזים כלי היבוא הרבים ניתן לשער כי היישוב באתר של חורבת עוצה היה קשור לעיר הנמל הגדולה של עכו. בערים שבתל כיסאן ועכו חזרו החיים למסלולם לאחר הזעזועים של סוף תקופת הברונזה המאוחרת ואילו חורבת עוצה שממה במשך כל תקופת הברזל.
הזורע
היסטוריה
הקיבוץ עלה על הקרקע למרגלות הכרמל ליד יקנעם, בשנת 1936, כאשר כח חלוץ היה במקום כבר בתחילת ינואר 1936. השטח כלל 20,000 דונם שנקנו על ידי חברת הכשרת היישוב ויועדו למושבה פרטית. 5000 דונם מתוכם נמכרו לקרן הקיימת לצורך התיישבות קיבוצית של עולי גרמניה, אולם בגלל בעיות הקשורות לפינוי האריסים מהקרקע ניתן היה להתיישב רק על מעט מהקרקע. מייסדי הקיבוץ היו מגרעין של עולים שהתגבשו בחדרה במהלך 1934. רובם הפסיקו לימודים אקדמיים או לימודי מקצוע ויצאו להכשרות לקראת עליה. בחדרה נבחר השם הזורע, שביקש לסמל את הקשר לאדמה ולהתחדשות בארץ ישראל.
חורבת עוצה
שכבה 11
השכבה מתוארכת תקופה הפרסית. לאחר פרק זמן נוסף, שבו האתר היה נטוש, באמצע התקופה הפרסית, במאה ה-5 לפנה"ס, נוסד מחדש יישוב נרחב. בחפירת 1963 נמצאה רחבה מרוצפת בלוחות אבן ובעונת 1991 יסודות של קירות רחבים ורצפות נוספות. מכלול כלי החרס מלמד על תרבות חומרית שנפוצה במערכת רחבה של יישובי מישור החוף הצפוני ושוליו, והיא שונה מאוד מתרבותם החומרית של יישובי ההר בגליל שבאותה תקופה.
הזורע
היסטוריה
במשך קרוב לשלוש שנים ישבו חברי הגרעין על חלקת אדמה קטנה באורך 300 מטר ורוחב של 60 מטר באוהלים וצריפים ארעיים וסבלו מהתנכלויות בתקופת המרד הערבי הגדול. במהלך הזמן נעשו ניסיונות להגיע להסדר פינוי עם הבדואים האריסים שישבו על אדמתם, אך הדבר לא התאפשר בגלל לחץ של קיצונים ערביים. ב-6 בספטמבר 1938 פונו הבדואים מהקרקע על ידי משטרת המנדט והועברו לקרקע חלופית של חברת הכשרת היישוב. בדצמבר 1938 הונחה אבן הפינה למבנה הקבע הראשון של הקיבוץ, בית הילדים.
חורבת עוצה
שכבות 6–9
התקופה הרומית המאוחרת והתקופה הביזנטית.. בראשית המאה ה-4 לספירה נוסדה באתר תעשיית כלי חרס ושרידי תעשייה זו היו המרכיב השולט בממצאי התקופה הרומית והביזנטית. שרידי שכבות 9 ו-8 נמצאו בשטח מצומצם ושרידי שכבה 7 נחשפו בכל תחום החפירה בשטח A-B. בשטח זה נמצאו רק שרידי בניה דלים שיש לשייך לשכבה 6. בשטחים E-J במישור שמדרום לתל נמצאו שרידים עשירים מימי שכבה 6.
הזורע
היסטוריה
בשנת 1942 הצטרפה לקיבוץ קבוצה של יוצאי גרמניה, רובם יוצאי ה"וורקלויטה", שעזבו את קיבוץ שמיר. כן קלט הקיבוץ קבוצת נוער מבולגריה שלא מעטים מבניה התגייסו מיד לאחר מכן לפלמ"ח ולצה"ל, ונפלו במלחמת העצמאות. זמן קצר לאחר מכן נקלטה קבוצת ילדים בני מרוקו, וכן נערים שעלו מסוריה ולבנון. לאחר מלחמת העצמאות קיבל הקיבוץ תוספת אדמה שהייתה לפני כן אדמות הכפרים קירי ואבו זריק.
חורבת עוצה
שכבות 6–9
מרבית המטבעות שנמצאו בחפירה שייכות לימי שכבות 6–9 ועל סמך המטבעות ניתן לתארך את השכבות (על דרך ההעגלה) כך: שכבה 9 - שנים 310–330, שכבה 8 - שנים 340–410, שכבה 7 - שנים 410–500, שכבה 6 – שנים 500–630.
הזורע
היסטוריה
בהמשך נקלטו בקיבוץ עולים מארצות רבות שהגיעו תחילה לאולפן העברית שפעל בו משנת 1956 ונסגר ב-2006.
הווה
בספטמבר 2013 התקבלה בקיבוץ הזורע החלטה על שינוי אורחות החיים, מקיבוץ שיתופי לקיבוץ מופרט. הפרטה זו, יחסית להפרטות אחרות בתנועה הקיבוצית, לא הייתה אגרסיבית והצליחה לשמור על רשת ביטחון כלכלי רחבה ולשמר את חיי התרבות והקהילה של הקיבוץ.
חורבת עוצה
שכבות 6–9
ממצא ייחודי, שעלה מחפירת שכבה 8, זו קבוצה של כני חרס שיועדו להצבת נרות. על אחד מהכנים חרוטה המילה שבת. נראה שכנים נועדו לשימושם של יהודים שרצו להאריך את משך בערתם של נרות המאור בשבת. הגדלת כמות השמן ששימש לבערת הנר התאפשרה על ידי פתיל שהוליך ממיכל שמצוי בהיקף הכן אל עין הנר ומשם אל פי הנר. ממצאים נוספים שנחשפו באתר קשורים, גם כן, לעולם היהודי וביניהם נציין דגמים מסוגננים של מנורות שצוירו על רבים מהקנקנים. ממצא ייחודי ונדיר מתקופה זו הוא חותם לחם שבחזיתו מנורת שבעה קנים
הזורע
הווה
בקיבוץ נמצא מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח, הכולל אוסף של אמנות המזרח הרחוק, שתוכנן על ידי האדריכלים אל מנספלד ומוניו גיתאי ויינראוב. בחודש אוגוסט 2020, התבצע שוד במוזיאון ובו נגנבו עשרות פריטי אמנות בשווי של כשני מיליון שקלים.
חורבת עוצה
שכבות 6–9
במערת הקבורה שממערב לאתר נמצאו ארונות חרס רבים וכן גלוסקמת חרס לליקוט עצמות. מכלול החפצים שנמצא במערה דומה לזה שנמצא בקברים יהודיים באזור ההר של הגליל ושונה מזה של הקברים הפניקיים שרבים מהם נחשפו בגליל המערבי.
שכבות 1–5
תקופת ימי הביניים:. מן המקורות ההיסטוריים של ימי הביניים מסתבר כי באתר של חורבת עוצה הייתה התיישבות פרנקית בימי ממלכת ירושלים הצלבנית, במאה ה-12, באותה עת נקרא המקום לה הָדיה" (La Hadia) או "קָסָלֶה דה לה הָדי" (Casale de la Hadie) (היגוי צלבני לשם הערבי עיאדיה).
הזורע
הווה
בתחום הקיבוץ נמצא בית הספר היסודי האזורי "פלגים", בו לומדים ילדי הקיבוץ עם ילדים מיישובים שכנים. בית הספר התיכון האזורי אליו שולח הקיבוץ את ילדיו הוא בית הספר מגידו בעין השופט.
חורבת עוצה
שכבות 1–5
בין השנים 1189–1191 התחוללו באזור קרבות ממושכים בין צבאות הצלבנים ובין צבא המוסלמים בפיקוד צלאח א-דין שמטהו הוקם סמוך למקום. לאחר ניצחון הצלבנים במצור על עכו, נרצחו ליד עיאדיה אלפי שבויים מוסלמים. ממקור צלבני משנת 1254 ניתן להסיק כי המקום נושב שנית ונקרא שוב La Hadia. המקום היה בידיים צלבניות עוד בשנת 1283, עת נערך חוזה שלום בין הצלבנים והממלוכים.
הזורע
הווה
בתחום הכלכלי, בצד המשק החקלאי, ניתן למצוא בקיבוץ את "פלסטופיל", מפעל לייצור יריעות פלסטיק, חברת מ.ב.א לבקרת איכות וכן ענפים חקלאיים: בריכות לגידול דגי נוי, גידולים באמצעות הידרופוניקה וגידולי שלחין. כמו כן, ישנם עסקים קטנים של חברי הקיבוץ ועסקים השוכרים שטח בקיבוץ. בשטח הקיבוץ גם נמצאים חנות 3 משאלות, וכן תחנת הדלק דור-אלון כולל חנות נוחות 'אלונית' במתחם המסחר הסמוך לקיבוץ, לצד כביש 66.
חורבת עוצה
שכבות 1–5
בימי שכבה 4 הוקם במקום מבנה חווה גדול מידות שממנו שרדו יסודות איתנים, רצפות ונידבכם התחתון של הקירות. המבנה של שכבה 4 נהרס, כנראה בימי מלחמותיו של צלאח א-דין. בימי שכבה 3 שוקם המבנה של שכבה 4 בטכנולוגית בניה דומה.
לשכבות 2 ו-1 יש לקשור פעילות של מתיישבי ארעי שהשתכנו במקום לאחר נטישת המבנה של שכבה 3. המתיישבים השתמשו בחללים שפונו בין שרידי המבנה והותירו אחריהם מעט שרידים של בניה דלה. על פי כלי החרס ניתן לתארך שכבות דלות אלה למאות ה-14 – 15.
72 חיות מסוכנות: אמריקה הלטינית
72 חיות מסוכנות: אמריקה הלטינית (באנגלית: 72 Dangerous Animals: Latin America) היא סדרת טבע תיעודית אוסטרלית-אמריקאית שיצאה לשידור בנטפליקס ב-22 בדצמבר 2017. סדרה זו מקוריינת בידי בוב בריסבן ומלווה בהסברים של חוקרים רבים, ביניהם: רוי סייברה פררה, וידל חדד, ג'סטין שמידט (שייצר את מדד שמידט לדירוג כאב מעקיצות), גרגורי אריקסון, ריצ'רד רסמוסן ובריאן פריי וכן עדויות של ניצולי פגיעות שונות.
חוקרים אלה מתעדים ב-12 פרקים רשימה של 72 בעלי חיים מסוכנים באמריקה הלטינית (מקסיקו, אמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית והאיים סביבם) ומכריעים מי החיה הקטלנית מכולם. כל פרק מכיל 5—7 חיות ומסתיים בחיה אחת המנצחת את שאר החיות. בפרק ה-12 ישנו קרב בין המנצחים על 11 המקומות הראשיים.
פרקים
פרק 1 - ג'ונגל מסוכן:
פרק 2 - נשיכה קטלנית:
פרק 3 - הפריקים:
פרק 4 - רוצח או מושיע:
פרק 5 - להקות ציידים:
'''פרק 7 - עצור! סכנה מלפנים''':
פרק 8 - הכי טוב להשאיר לבד:
פרק 9 - האם זה אמיתי?:
פרק 10 - ציידים מתגנבים:
פרק 11 - רוצחים: מיתוס או מציאות:
פרק 12 - סיכום הספירה לאחור:
Metropolis Pt. 2: Scenes from a Memory
Metropolis Pt. 2: Scenes from a Memory הוא אלבום האולפן החמישי של להקת הפרוגרסיב מטאל Dream Theater, שיצא לאור ב־1999. האלבום הוא אלבום הקונספט הראשון של הלהקה.
Regression
האלבום נפתח בשיר "רגרסיה" ("Regression") (טיפול בבעיות נפשיות באמצעות היפנוט). בתחילת השיר אנו שומעים את קולו של דמות המהפנט שמרגיעה את ניקולס (גיבור הסיפור) ומכניסה אותו למצב היפנוזה. ניקולס המורדם פוגש לראשונה בוויקטוריה. מבחינה מוזיקלית ניתן לשמוע במהלך השיר קטעים מ-"Home" ומ-"Ths Spirit Carries On", שני שירים שיופיעו במהלך האלבום.
Overture 1928
"אוברטורה 1928" ("Overture 1928") הוא קטע אינסטרומנטלי, שכולל בתוכו קטעים משירים רבים באלבום ( כמו "The Dance of Eternity", "One Last Time" ועוד). בנוסף ישנם ריפים מהשיר Metropolis Pt. 1 מהאלבום Images and Words. עלילתית, ניקולס מתמקד בחייו ובעברו ומרגיש חיבור מוזר בין חייו שלו לחייה (ולדמותה) של ויקטוריה.
Strange Déjà Vu
בשיר "דז'ה-וו מוזר" ("Strange Deja Vu") אנו נחשפים לעברו של ניקולס ומה שהוביל אותו לטיפול - בכל לילה, כשהוא נרדם, פוקדים אותו חלומות מוזרים על בית שהוא צולל לתוכו. בתוך הבית ישנו חדר ומראה. במראה, הוא רואה פנים של מישהי לא מוכרת לו. הדבר מסתדר לו רגשית, אבל לא הגיונית (דז'ה וו). השיר מחולק לשני בתים אותם שר ניקולס ולפזמון החוזר פעמיים שאותו שרה ויקטוריה האישה שבמראה. בשלב הזה ניקולס רק מבולבל ואינו מבין מה קורה סביבו. בעוד הוא מנסה להבין מה המשמעות של חלומותיו מסופר על ויקטוריה והחיפושים שלה. היא מנסה למצוא מישהו, אבל הוא לא מודע לזה, והיא לא מצליחה להגיע אליו. אנו נחשפים לראשונה לסיבה שוויקטוריה רודפת את ניקולס - היא רוצה שתתגלה האמת לגבי הרצח שלה. בסוף השיר ניקולס מתעורר מההיפנוזה וחוזר לחייו אך אינו מוצא שלוות נפש וממשיך בניסיונו למצוא את הקשר בינו ובין ויקטוריה.
Through My Words
השיר הרביעי נקרא "דרך המילים שלי" ("Through My Words"). השיר מאוד קצר (כדקה בלבד) ופשוט - רק נגינת פסנתר ושירה. ניקולס מבין שהוא היה ויקטוריה בחייו הקודמים והם למעשה חולקים את אותה נשמה (גלגול נשמות).
Fatal Tragedy
השיר החמישי נקרא "טרגדיה קטלנית" ("Fatal Tragedy") והוא המפותח ביותר מבחינה עלילתית ומוזיקלית כאחד. השיר מספר על ניקולס היוצא מביתו ופוגש איש זקן המספר לו על ויקטוריה שנרצחה בבית הזה (מיהו האיש הזקן ומהו הבית - פרטים אלה נשארים לא ברורים לאורך כל הסיפור). סיפורו של האיש הזקן חושף פרטים מעטים על הרצח של ויקטוריה והסיבות לו. בנקודה זו מבין ניקולס שהוא דבוק אובססיה לפתור את תעלומת הרצח של ויקטוריה (שהתרחש כאמור ב-1928) והוא לא ימצא מנוחה עד שיגיע לאמת. השיר מסתיים כאשר ניקולס חוזר לטיפול, הפעם בתקווה שבמהלך ההיפנוזה הוא יחזור אל רגע הירצחה של ויקטוריה. השיר מסתיים במשפט של המהפנט: "עכשיו זה הזמן לראות כיצד אתה מת. זכור שהמוות הוא לא הסוף, אלא רק מעבר".
Beyond This Life
מיד לאחריו מגיע השיר "מעבר לחיים האלה" ("Beyond This Life") ששופך אור על כל נסיבות הרצח, נכון לדברי העיתון של אותו זמן - כותרת: רצח; צעירה נהרגה. הוא מספר על עד ששמע קול צעקה מחריד, רץ אל הגבעה ומצא גופה של אישה על הקרקע כשלידה עומד גבר רועד, עצבני, עם אקדח ביד. לאחר רגע, הגבר יורה בעצמו ונופל על גופתה של ויקטוריה. השיר מספר על נפילתו של ג'וליאן לתהום מוסרי, אלכוהול, הימורים, ועל כך שוויקטוריה לא יכלה להמשיך לאהוב אותו, מה שהוביל לרצח ולהתאבדות (כדברי השיר - "אני מעדיף לקחת את חיי מאשר לחיות בלי ויקטוריה"). השיר ארוך, עם סולואים וקטעים אינסטרומנטליים ארוכים. בולט הפזמון החוזר על המעשים שלנו שנודדים רחוק. "מה שהיינו, זה מה שאנחנו" שר הסולן, משפט המקבל משמעות חדשה באלבום.
Through Her Eyes
השיר "דרך עיניה" ("Through Her Eyes") הוא בלדה איטית על ההבנה של ניקולס על הקשר בינו לבין ויקטוריה ועל עד כמה טרגי היה המוות של ויקטוריה שנרצחה בברוטליות בצעירותה.
Home
השיר השמיני "Home" הוא השיר המרכזי בדיסק, הקטע הארוך באלבום (13 דקות). אנו שומעים לראשונה שג'וליאן מתאהב בוויקטוריה שעוזבת אותו בגלל ההתמכרויות שלו (ניתן לנחש ממילות השיר שמדובר באלכוהול, סמים או הימורים). ויקטוריה הפגועה נופלת אל חיקו של אדוארד, אחיו של ג'וליאן. אדוארד מתאהב גם הוא בוויקטוריה ונעשה אובססיבי כלפיה תוך כדי דחיית רגישות האשמה על שלקח את אהובת אחיו. ניתן לשמוע בשיר אלמנטים רבים הלקוחים מהשיר Metropolis Part 1 (למשל: השורה "Victoria watches and thoughtfully smiles She`s taking me to my home" לקוחה מ Metropolis Part 1 אך מנוסחת באופן מעט שונה).
ושוב בהווה, ניקולס מתעורר ואף על פי שלכאורה התעלומה נפתרה (על פי גזיר העיתון שמוזכר בשיר "Beyond This Life") ניקולס מרגיש שמשהו אינו כשורה והוא מחליט להמשיך ולחקור בתקווה לחשוף את האמת.
באמצע השיר ניתן לשמוע קולות של אישה בזמן אורגזמה ושל מכונות הימורים. הדבר בא לציין שבזמן שוויקטוריה שוכבת עם אדוארד, אחיו ג'וליאן ממשיך בהתמכרות שלו.
The Dance of Eternity
השיר התשיעי הוא "ריקוד הנצח" ("The Dance of Eternity") קטע אינסטרומנטלי, המחבר את השיר המרכזי "Home" לסיום האלבום. עלילתית, לשיר יש שלוש משמעויות. הראשונה אומרת שהשיר מתאר את יחסי המין אשר קיימו ויקטוריה ואדוארד "ריקוד" בגלל התזוזות, ו"נצח" בגלל הזיכרון הנצחי של הרגע הזה. השנייה אומרת שזה קשור למותם של ג'וליאן וויקטוריה כשהם נופלים למותם יחד. השלישית אומרת שזהו שיר האומר שאהבה היא הדרך לאושר ולנצח (חיזיון רוחני). מוזיקלית, בתחילת השיר, נשמע ריף המנוגן במהופך מ"Metropols Pt. 1" ומיד לאחר מכן ריף מחלק אחר של אותו שיר. גם באמצע השיר מופיע הקלידים אשר הופיע ב-"Metropols Pt. 1". שם השיר למעשה, לקוח מהמילים האחרונות של "Metropols Pt. 1", "Love is the Dance of Eternity". מלבד זאת, השיר מכיל קטעים מ-"Overture 1928" ומ-"Fatal Tragedy".
One Last Time
"פעם אחת אחרונה" ("One Last Time") הוא השיר שבו דברים מתחילים להסתבך. ניקולס מרגיש שמשהו לא בסדר בסיפור שהוגש לו על הרצח וההתאבדות, ומתחיל לחקור את הזכרונות שלו היטב כדי למצוא את האמת. הפזמון "פעם אחת אחרונה - אנחנו נשכב היום. פעם אחת אחרונה - עד שאנחנו ניעלם מפה" מייצג כנראה את דבריה של ויקטוריה, כנראה לאדוארד, אומרים שהרומן ביניהם חייב להיפסק. השיר עובר בצורה חלקה לשיר הבא.
The Spirit Carries On
השיר האחד עשר הוא "הנשמה ממשיכה הלאה" ("The Spirit Carries On"). השיר מדבר על כך שניקולס כבר לא פוחד מהמוות, כי הוא יודע שהנשמה שלו תמשיך הלאה (גלגול נשמות). הוא מרגיש בליבו שאדוארד קשור בדרך כלשהי אל הרצח. בכך הוא מגלה את האמת על הרצח שהתרחש לפני 70 שנה. קולה של ויקטוריה נשמע בהווה והיא אומרת לניקולס "נוע הלאה, היה אמיץ, אל תבכה על הקבר שלי, כי אני לא נמצאת פה עוד. אבל בבקשה אל תתן, לזכרונות שלך ממני להיעלם!". בשיר ישנה חזרה על פתיחת השיר "רגרסיה". שוב נשמע המשפט "safe in the light that surrander me", הפעם במשמעות שונה כשגם המוזיקה זהה כמעט לחלוטין. ניקולס מרגיש שהסיבה לכל הסיפור הזה, או למעשה הלקח - הוא שלא צריך לפחד מהמוות כי המוות הוא לא הסוף אלא רק מעבר (בדיוק כמו שאמר המהפנט בסוף השיר "Fatal Tragedy"-"זכור שהמוות הוא לא הסוף, אלא רק מעבר").
Finally Free
השיר "חופשי לבסוף" ("Finally Free"), השיר הסוגר של האלבום, נפתח בהפנוט הגורם לניקולס לחזור מהעבר אל ההווה. ניקולס נכנס למכוניתו, ונוסע הביתה. בזמן זה אנו נחשפים להמשך העלילה - ויקטוריה קבעה להיפגש עם ג'וליאן, אהובה האמיתי, ולהיפרד מאדוארד. בזמן פגישתם של ג'וליאן וויקטוריה מופיע אדוארד ומתפתח מאבק בין שני האחים על ליבה של ויקטוריה. במהלך המאבק מפיל ג'וליאן בקבוק ליקר וסכין. אדוארד שולף לבסוף אקדח ויורה באחיו למוות. בשלב זה אנו שומעים את צעקותיה של ויקטוריה ולאחר מכן את קולו של אדוארד שאומר "פקחי את עינייך ויקטוריה" ("Open Your Eyes Victoria") ולאחר מכן נשמעות שתי יריות. אנו מבינים שלמעשה היה זה אדוארד שירה למוות באחיו ג'וליאן ובוויקטוריה והוא למעשה ה-"עד" עליו מסופר בגזיר העיתון.
הרעש הסטטי שבסיום הוא תחילת "אלבום מעגלי" - הרעש הסטטי הזה הוא פותח את השיר "Glass Prison" באלבום הבא של הלהקה (וגם באלבום הבא, הקטע הסוגר של השיר האחרון זהה לפתיח של השיר הפותח את האלבום שבא אחריו).
הדיסק Metropolis Pt. 2: Scenes from a Memory הוא המשך לשיר Metropolis Pt. 1: The Miracle and the Sleeper, הנמצא באלבום השני של הלהקה - Images and Words.
כשהיו במסע הופעות, בעקבות שחרור האלבום, ניגנו בהופעה האחרונה שלהם בניו יורק את כל האלבום. ההופעה הוקלטה ויצאה ב־DVD כ־Metropolis 2000: Scenes from New York.
רמו פורר
רמו פורר (נולד ב- 5 בספטמבר 2001) הוא זמר שווייצרי. ייצג את שווייץ באירוויזיון 2023, שהתקיים בליברפול שב.
קריירה
בשנת 2022 השתתף בפרק של תוכנית הבידור הגרמנית "Zeig uns Deine Stimme". ב-20 בפברואר 2023 הכריזה רשות השידור השווייצרית על פורר כנציג שווייץ לאירוויזיון 2023. שירו, "Watergun", יצא לאור ב-7 במרץ. ב-11 במאי 2023 ביצע פורר את "Watergun" על בימת חצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2023. עם הקראת התוצאות של שלב זה הוא נמנה בין האמנים שהעפילו לגמר. ב-12 במאי פורסם סדר ההופעות של הגמר, שנקבע פעם נוספת על ידי מפיקי התחרות. שווייץ הופיעה שלישית, לפני פולין ואחרי פורטוגל.
חיים אישיים
פורר התגורר בהמברג בקנטון סנט גאלן. את אהבתו למוזיקה פיתח החל מגיל צעיר. הוא למד לנגן בחליל, אקורדיון ובפסנתר.
מרד התפוצות
מרד התפוצות או מרד הגלויות (בלטינית: tumultus iudaicus; ביוונית:Ιουδαϊκός ταράχος; "התקוממות היהודים") היה מרד שבמהלכו התקוממו היהודים בקירנאיקה, קפריסין ואלכסנדריה כנגד הקיסר הרומי טראיאנוס, בעת שהוא היה במסע מלחמתי כנגד הפרתים. המרד אירע בין השנים 115–117 לספירה.
רקע היסטורי
מרד התפוצות היה השני מבין שלוש מרידות גדולות של היהודים בשלטונות הרומיים במחצית השנייה של המאה ה-1 לספירה ובמחצית הראשונה של המאה ה-2. קדם לו המרד הגדול (66–73) ואחריו פרץ מרד בר כוכבא (132–135). אף שמרד זה הוא הפחות ידוע מביניהם, הרי שהדינמיקה שהובילה לכל אחת משלוש המרידות - כיסופי גאולה אל מול שלטון משעבד - היא זהה, כמו גם התוצאה הסופית הטראגית.
הפזורה היהודית
ימי הבית השני התאפיינו בכך שבעוד שישראל יושבים על אדמתם, ומקיימים בירושלים את המרכז הרוחני והמדיני, התקיימו במקביל - במקומות אחרים - מרכזים יהודיים שקיימו קשרי גומלין ביניהם. כמו יהודי ארץ ישראל, בתקופה הרומית היו רוב יהודי התפוצות כפופים אף הם לשלטון האימפריה הרומית, אשר בשטחה התקיימו קהילות יהודיות רבות, ביניהן הקהילות באלכסנדריה, בקירנאיקה ובקפריסין.
יהדות והלניזם
התרבות השלטת באותה התקופה, התרבות ההלניסטית, התיימרה להיות תרבות עולמית, אליה יכול כל אדם להשתייך בכל מקום, ואשר השייכות אליה מבוססת על נטיית לב, על חינוך, על מסגרת פוליטית היכולה להתהוות בכל מקום, ולא על מוצא אתני או גאוגרפי. בדומה לכך, עברה היהדות ההלניסטית בימי הבית השני, אותו מהפך: ממסגרת אתנית התלויה במיקום גאוגרפי לשם הגדרתה העצמית, כפי שהייתה היהדות לפני חורבן הבית הראשון, לעדה כלל עולמית, המבוססת על סממנים דתיים-פולחניים-תרבותיים. בערי המזרח הקדום שכנו הלניסטים ויהודים זה בצד זה ומספרם של הגרים הפונים לדרכי היהדות, ללא גיור מלא, היה רב. על ליבם של האנשים התחרו מספר השקפות עולם נפרדות, שפרצו את המסגרות הישנות של התרבות הרומית העתיקה; לצד ההלניזם התקיימה היהדות, כשבתוכה קמה היהדות ההלניסטית.
המאבק בין ההלניסטים הלא יהודים ליהודים היה חריף במיוחד בממלכת יהודה. הן מרד החשמונאים והן המרד הגדול כללו אלמנט של מאבק בין-תרבותי בין התרבות ההלניסטית לתרבות היהודית. לעיתים נשא מאבק זה אופי אתני, אך לעיתים היה לו אופי תרבותי-פולחני, כמלחמתו של מתתיהו הכהן במתיוונים.
מחוץ לממלכת יהודה נמשך המאבק בין התרבות ההלניסטית לזו היהודית, ובין האוכלוסייה ההלניסטית לאוכלוסייה היהודית, באותה חריפות כפי שנמשך ביהודה. דברי ימי קהילות יהודי אלכסנדריה ואנטיוכיה רצופים במאבקים בין האוכלוסיות; במיוחד ידועה מרידת יהודי אלכסנדריה בימי קליגולה ב-38 לספירה, שבאה על רקע מאבק היהודים להשגת זכויות שוות לאלו של ההלניסטים. מרידה זו הייתה מעין הקדמה לאירועי המרד הגדול ב-66 לספירה, במהלכו גלשו האירועים מארץ ישראל לתחומי אלכסנדריה, והנציב מטעם רומא - היהודי המומר טיבריוס יוליוס אלכסנדר - הפעיל את צבאו כנגד היהודים, וטבח בהם חמישים אלף איש.
לאחר המרד הגדול חשו רבים בקרב האוכלוסייה הלא יהודית בערים המעורבות רצון "להיפטר" מן היהודים. ביטוי לתחושה זו נתנו אנשי אנטיוכיה, שביקשו מטיטוס לשלול את הזכויות מהיהודים ולגרשם מן העיר - אך בקשתם נדחתה. התנכלות התושבים ליהודי הערים הייתה כנראה תופעה נפוצה באותם ימים. הרקע לאלימות ההדדית היה לפיכך מוכן, וההתפרצות חיכתה לשעת-כושר היסטורית.
כיסופי הגאולה לאחר המרד הגדול
בקרב קהילות התפוצות, כמו גם בקרב יהודי ארץ ישראל, גאו כיסופי הגאולה. מצב יהודי התפוצות לא היה טוב בהרבה ממצבם של יהודי ארץ ישראל אחרי המרד הגדול: "המס היהודי" שהוטל לאחר המרד, נגבה גם מהם בעוצם יד. הפליטים היהודים שהגיעו מארץ ישראל לערים בתפוצות, הביאו עימם את סיפורי המרד, ויחד איתם את רוח הרגש הלאומי שהניעה את המרד. דומה, כי היו אלו בעיקר קבוצות סיקריים, שנמלטו מידי הרומאים - מיד הזרוע הצבאית, כמו גם מהמשפטית-ענישתית; כל אלה עשו דרכם למצרים ולקיריני. בהיותם 'טעוני משיחיות' הם ביקשו להפיח שוב את אש המרד ברומאים, והפעם - מחוץ ליהודה. הללו יכלו לנצל את המתיחות ששררה בין יהודים לשאינם יהודים בערים מרכזיות כגון אלכסנדריה שבמצרים, בעיקר על בסיס פוליטי-משפטי: שאלת מעמדם האזרחי של היהודים בערי ה'פוליס'. בנסיבות העניין, עשוי היה הדבר לשרת מטרות לאומיות משיחיות.
שעת הכושר ההיסטורית
אל מול עוצמתה של האימפריה הרומית עמדה האימפריה הפרתית במזרח. מסע הכיבושים של טראיאנוס הצליח להכניע מדינות רבות במזרח, כשמטרתו הייתה כנראה כיבוש האימפריה הפרתית, והגעה עד לגדות נהר הגנגס. האימפריה הפרתית עצמה הייתה אך אגד רופף של מלכויות אוטונומיות למחצה, ועד מהרה העמיק טראיאנוס חדירתו, עד שכבש את מסופוטמיה ואת ארם נהריים; ואולם, העמים הכבושים התקוממו עתה כנגד הפולש הזר בבבל, בצפון אפריקה ובארמניה. במלחמות אלו היה לעיתים ליהודים תפקיד מתסיס וממריד, וידם הייתה רבה ביצירת התנגדות לרומאים.
מקומות מגוריהם של היהודים בין הפרת לחידקל היו רחוקים מזירת ההתנגשויות בין הרומאים לפרתים. אך לא מן הנמנע שקבוצות של יהודים הצפינו והצטרפו לכוחות הפרתיים בניסיונם להדוף את הפולש המאיים - אם מתוך רצון להצית מרידה כלל אזורית שתחליף את התרבות ההלניסטית השלטת בארצות המזרח בתרבות היהודית, ואם מתוך זה שמסעות טראיאנוס הביאו לכך שהצבא הרומי התרכז באזור המזרח. כתוצאה, הנוכחות הצבאית הרומית במקומות רבים באימפריה הייתה דלה, ונראה היה ליהודי התפוצות כי שעת הכושר ההיסטורית לתחילתו של מרד הגיעה. נדמה היה להם שמכה מתואמת היטב שתפרוץ במקביל בחלקים שונים של האימפריה, תוכל להביא להם הישגים ממשיים, אולי גם מול רומא, כמו גם להישגים במאבק האתני בין האוכלוסיות השונות בערים המעורבות. ברם, כאן ראוי לבחון את האירועים בראייה היסטורית: הקשר בין התפוצות היהודיות היה רופף; יכולתם של יהודים לזהות את מקורות החולשה בצבא הרומי ולתזמן מרידה רב מוקדית אף היא הייתה בספק. הסיבות הייחודיות למרדנות היו שונות מתפוצה לתפוצה; רק מהלך רומי אימפריאלי אנטי-יהודי, בנקודת זמן מסוימת, יכול היה לעורר גל מרדני יהודי מקיף אסיאתי-אפריקאי, שאף גלש לקפריסין.
מהלך המרד
מקורות שונים, המשקפים ברובם את הצד הלא-יהודי של המלחמה, מספרים לנו על מהלכו של המרד. ההיסטוריונים דיו קסיוס ואוסביוס מקיסריה, כמו גם ההיסטוריה אוגוסטה וסופרים נוספים כהירונימוס, ארטמידורוס, פאולוס אורוסיוס וגאורגיוס סינקלוס, מתארים את המרד ואת נסיבותיו. הדבר מראה עד כמה גדול היה הרושם שעשה המרד, גם על בני זמנו וגם על הדורות הבאים. המקורות היהודיים (המשנה, התלמוד והמדרשים) מזכירים את המרד, אך באופן עקיף.
קיריני
המרד פרץ, כפי הנראה, בקירנאיקה, בלוב של ימינו. חבל ארץ זה הוחזק על ידי חיילים רומים מעטים, שכן הלגיונות ששהו בו דרך קבע נשלחו למלחמה במזרח. דיו קסיוס מספק תיאור הכולל אגדה על זוועות שבוצעו על ידי יהודים ברומאים וביוונים בעריהם:
רק דיו קסיוס קורא למנהיג המרד בשם "אנדריאס". אצל אוסביוס הוא נקרא "לוּקוּאַס". "לוקואס" אינו שם יווני, אלא ככל הנראה לובי מקומי, וייתכן והיו לו שני שמות. הוא היהודי היחיד הנזכר בשמו במקורות המתייחסים למרד היהודי בקירנאיקה ובמצרים. ישנה דעה הגורסת כי תיאור הזוועות אינו של דיו קסיוס, אלא יש להסבירו בגישתו האנטישמית של קסיפילינוס, שכתב תקציר לספרו של דיו, ושממנו נלקח התיאור. אולם לדעת מנחם שטרן קשה לקבל הצעה זו, מאחר שקיימים אצל דיו קסיוס תיאורי זוועה דומים של אירועים שהתרחשו במרידות אחרות באימפריה הרומית. בנוסף לכך, גם מתוך פפירוס שנמצא במצרים משתקף פחד מהמורדים היהודים ומשיטות הלחימה שלהם. על פי אוסביוס, לעומת זאת, המלחמה התנהלה באכזריות על ידי שני הצדדים.
יהודה
בהיסטוריה אוגוסטה נכתב כי ב"לוב ופלשתינה" החלה תסיסה. הצמדת השם "פלשתינה" ל"לוב" (כלומר, קירינאיקה) מרמזת על כך שסוג זהה של מאורעות התרחש בשתי הארצות, כלומר מהומות יהודיות. אולם אין ראיות ברורות להשתתפות של יהודים בארץ ישראל במרד התפוצות בשנותיו האחרונות של טראיאנוס. ברם, תמיכה לטענה זו שבהיסטוריה אוגוסטה ניתן למצוא במקורות התלמודיים, הנותנים את הרושם שהתרחש עימות כלשהו בין יהודי ארץ ישראל ובין שליטיהם הרומיים.
מצרים
לא ברור מה אירע קודם, המרד במצרים או המרד בקירנאיקה. נראה כי רצף האירועים הניתן על ידי דיו קסיוס, רומז כי המרד המצרי בא לאחר זה שבקירנאיקה. רצף זה נתמך בעובדה שהמנהיג היחיד הידוע בא מקיריני. אצל אוסביוס, לעומת זאת, מצרים נזכרת ראשונה. על פי אוסביוס, בשנתו השנייה של המרד (116), בזמן שאדם בשם לוּפּוּס היה מושל מצרים, התגלגלו האירועים למלחמה גדולה. בהתקפה הראשונה ניצחו היהודים את היוונים, שנמלטו ומצאו מקלט באלכסנדריה. היוונים המובסים כלאו באלכסנדריה את היהודים שהיו בעיר וטבחו בם, בזמן שהמורדים היהודים מקירני המשיכו לפשוט על מחוזותיה של מצרים, תחת הנהגתו של "המלך שלהם", לוּקוּאַס. על פי כינויו זה, נראה כי לוקואס משך אליו תקוות משיחיות.
לדברי דיו קסיוס, גם במצרים ביצעו היהודים זוועות דומות לאלו שטען שעשו בקירנאיקה. תיאור הקניבליות שלו, גם אם ניזון משמועות המושפעות מדמוניזציה של האויב היהודי, משקף חרדה עמוקה שבאה לידי ביטוי גם בפפירוסים שנמצאו. במכתב מתקופת המלחמה, כתבה אודיימוניס לבעלה אפולוניוס: "ברצון האלים ובייחוד הרמס הבלתי מנוצח, מי יתן ולא יִצְלוּ אותך".
פפירוס נוסף מאשר את ניצחון היהודים על תושבי מחוז הרמופוליס:
ההיסטוריון האלכסנדרוני אפיאנוס (המאה ה-2) מספר בסוף הספר ה-24 של חיבורו "היסטוריה רומאית", על כך שנאלץ "להימלט מהיהודים בזמן המלחמה שהתחוללה במצרים", ש"הארץ הייתה במצב מלחמה", שבעת בריחתו במטרה להגיע אל פלוסיום היה "מוקף אויבים מכל עבר", ושניצל כאשר עלה על ספינת קרב ששטה אל פלוסיום במקום הספינה שהמתינה לו שכבר "נתפסה על ידי היהודים". תיאורו של אפיאנוס מספק תמונה חיה של האווירה במצרים בזמן המרד ומדגים את ההתפשטות הרחבה של מעשי העוינות. אפיאנוס מספר גם שבזמנו שלו היהודים החריבו "במצב החירום של המלחמה" את מקדש נמסיס.
לדיכוי המרד שלח הקיסר את המצביא קווינטוס מרקיוס טורבו, בלווית כוח רגלי, ימי וגם פרשים. המלחמה נמשכה זמן רב וכללה קרבות רבים ובסופה נהרגו אלפי יהודים מקירני, כמו גם יהודים ממצרים שהצטרפו אליהם. בהיסטוריה אוגוסטה נזכרת ברמז פעילותו של טורבו נגד המורדים היהודים בקירנאיקה ובמצרים. לדברי אפיאנוס, שהיה בעצמו עד-ראייה למלחמה, טראיאנוס "היה משמיד את העם היהודי במצרים".
העדויות הארכאולוגיות, הפפירולוגיות והספרותיות מצביעות אכן על התנהלות של תנועת מרדנות והתקוממות משמעותית ביותר באותן פרובינקיות: קיריני ומצרים. התיאורים המזוויעים והחורבן הנורא שניטש בקיריני ובאלכסנדריה - שגם עולה מאוצר הממצאים הארכאולוגיים - מלמדים על העוצמה הרגשית של הקרבות בין היהודים לבין המקומיים בתקופת המרד. ההרס שנגרם למקדשים היווניים מזה ולמרכזי הפולחן היהודי מזה, מלמד על עוצמת האלימות, אך גם על המתיחות הדתית ששררה בין שני הצדדים, כמו גם על העובדה הפשוטה שמבנים אלה היו חזקים, כמעט מבוצרים, ושימשו במהלך הקרבות מקום הימלטות אידיאלי והתנהלות קרבות מצור הדדיים.
בספרות חז"ל
בהקשר זה של החרבת בתי כנסיות, מספר התלמוד הירושלמי:
טקסט זה מסתיים באמירה "באותה שעה נגדעה קרן ישראל, ועוד אינה עתידה לחזור למקומה עד שיבוא בן דוד", המציינת את קצה של הפזורה היהודית במצרים כתוצאה ממרד התפוצות. בתלמוד בבלי מופיע שמתו שם מיליון ומאתיים אלף יהודים.
סיפור דומה על בית הכנסת של אלכסנדריה מביא התלמוד הבבלי, ומסיים:
כלומר כאשר הגיע בדרך נס תוך חמישה ימים, במקום עשרה ימים כמתוכנן, מצא אותם שעוסקים בפסוקי פורענות וראה את שני דברים אלה כסימן משמיים שצריך להרוג אותם.
דברים אלה של אביי מבוססים על דברי רשב"י במדרש. במדרש זה מוזכרת גם עלילה שהעלילו על ישראל בעקבות לידת בנו של טראיאנוס בתשעה באב ומותו בחנוכה, שנראה שהיהודים בכו בלידתו ושמחו במותו. לפי המדרש אשתו של טראיאנוס שלחה לו: "שלחה וכתבה לבעלה עד דאת מכבש ברבריין, בא וכבוש אילין יהודאין דמרדו בך", להפנות כוחות לתוך הממלכה במקום לעסוק במלחמות עם הפרתים.
קפריסין
על-פי דיו קסיוס, בנוסף לאירועים במצרים, התקוממו גם יהודי קפריסין בראשות אדם בשם ארטמיון (שנזכר רק אצלו). אצל אורוסיוס, הירונימוס וסינקלוס, נכתב כי העיר סלמיס הוחרבה. לדברי דיו, "מאתיים וארבעים אלף איש מתו, ומסיבה זו אף יהודי לא יכול להניח את רגלו על האי הזה, אולם אם אחד מהם נסחף אל חופיו על ידי סערה הוא מוצא להורג. בין אלה שהכניעו את היהודים היה לוסיוס, שנשלח על ידי טראיאנוס". יש להניח כי השלטון הרומאי הטיל את העונש החמור הזה על היהודים, כדי לפייס את תושבי קפריסין הזועמים, שרכשו שנאה ליהודים.
גם בתלמוד הירושלמי קפריסין נזכרת בקשר לטבח היהודים בזמנו של טראיאנוס: "ועירב דמן בדמן והלך הדם בים עד קיפרוס". אולם מרחץ הדמים של טראיאנוס הנזכר כאן, אינו של יהודי קפריסין, אלא ככל הנראה של יהודי מצרים (או ארץ ישראל), שזרם הרחק עד קפריסין. תמונת מצב זו, הרוויה בדמם של יהודים, חוזרת על עצמה מספר פעמים בטקסטים התלמודיים כדי ללמד על עוצמת החורבן, ומתוכו על ממדי המרידה. בתיאור חורבן ביתר בתלמוד הבבלי נאמר: "עד שהלך דמן ונפל לים הגדול שמא תאמר קרובה הייתה רחוקה הייתה מיל תניא רבי אליעזר הגדול אומר שני נחלים יש בבקעת ידיים אחד מושך אילך ואחד מושך אילך ושיערו חכמים שני חלקים מים ואחד דם במתניתא תנא שבע שנים בצרו עובדי כוכבים את כרמיהן מדמן של ישראל בלא זבל". גדליה אלון סבר שמשום שרבי אליעזר הגדול נפטר לפני מרד בר כוכבא, הכרח הוא שדבריו מכוונים למרד טראיאנוס. כמו כן, סבר אלון כי "בקעת ידיים" הוא תיאור של עמק הדלתא של הנילוס, ושהביטוי ידיים הוא "ידי ים" או תיאור של זרועות הנילוס.
מסופוטמיה
בשנת 114 פלש הצבא הרומאי בפיקודו של טראיאנוס, למלכות הפרתים, מתוך תקווה שסיפוח מסופוטמיה לאימפריה הרומית ישים קץ לאיום המתמיד מצדה של פרתיה על הפרובינקיות המזרחיות. בשנת 116 הצליח טראיאנוס לכבוש את קטסיפון, בירת הממלכה הפרתית, אולם אז פרצה התקוממות נגד הכיבוש הרומאי באזורי הממלכה שכבר נכבשו, ובין המתקוממים היו גם יהודים, שמספרם היה רב באזורים אלה. טראיאנוס דיכא ביד קשה את המרידה במסופוטמיה, בעזרתו של המפקד לוסיוס קווייטוס.
בשונה מהמרידות שפרצו במצרים, בקירינאיקה ובקפריסין, שם החלו פעולות המלחמה נגד האוכלוסייה המקומית, ורק כאשר החלו פעולות הדיכוי של הצבא הרומאי, הפך המרד למלחמה גם נגד השלטון הרומאי, המרד של יהודי מסופוטמיה הופנה מלכתחילה נגד השלטון הרומאי, שנכפה על האוכלוסייה המקומית במסע הכיבושים של טראיאנוס.
היהודים התקוממו במסופוטמיה כשהמרד בתפוצות האחרות היה כבר בעיצומו. אולם על פי אוסביוס, יהודי מסופוטמיה כלל לא מרדו: הקיסר חשש שגם במסופוטמיה יתנפלו היהודים על שכניהם, כפי שקרה במוקדים האחרים של מרידות היהודים, ולכן החליט להקדים תרופה למכה, ושלח את לוסיוס קווייטוס לפנות אותם מפרובינקיה מסופוטמיה החדשה. בעקבות הצלחתו (ולאחר הרג של יהודים רבים) מונה על ידי טראיאנוס למושל פרובינקיה יהודה.
נושא המרידה היהודית במסופוטמיה הוא בעייתי מהסיבות הבאות:
תוצאות המרד
דיכוי מרד התפוצות ארך שנתיים. המרד היה ליהודי התפוצות, מה שהמרד הגדול ומרד בר כוכבא היו ליהודי ארץ ישראל. קהילת אלכסנדריה, העשירה והמשגשגת ביותר בתפוצות - חרבה, ובית הכנסת המפואר שהיה בה הושמד. רבים מאוד נהרגו, והקהילה לא שבה לעולם למצבה הקודם. בפפירוס שנכתב באוקסירינכוס במצרים מעל 80 שנה לאחר המרד, צוין "שאף עתה חוגגים הם מדי שנה בשנה את יום הניצחון" (על היהודים). גם קהילת קפריסין חרבה, ואף נקבע עונש מוות לכל יהודי שיגיע לאי; כן חרבו קהילות נוספות, מארם נהריים ועד לוב.
ייתכן שהמרד פגע בסיכויי הקיסר טראיאנוס להכות בפרתים ולכבוש את כל המזרח, שכן הוא לא השלים מלאכה זו בטרם מת ב-117, בסמוך לאחר דיכוי המרד. יורשו אדריאנוס ויתר על רבים מכיבושי קודמו, והתרכז בשמירה על השקט בתוך הקיסרות, וביצור גבולותיה.
ככל שהייתה הדת היהודית צד למאבק עולמי בין דתות, אורחות חיים ואורחות מחשבה, הרי שהמרד הפחית מאוד את עוצמתה והשפעתה (כלומר, את הקיום המוקפד של אורח חיים יהודי דתי כפי שהיה נפוץ באותה עת). לאחר כישלון "מרד התפוצות", יהודים רבים המירו דתם ונראה שרבים הצטרפו לראשוני הנוצרים. אירועי מרד התפוצות נמצאים בנקודת רצף זמן על הרצף ההיסטורי בין ראיית הנצרות הקדומה ככת יהודית (אחת מרבות בימי הבית השני) ובין ניתוקה המלא מן היהדות, שאיפשר את פריצת הנצרות והפיכתה לדת מקובלת ברומא בימי הקיסר קונסטנטינוס ולדת המדינה בהמשך. נראה כי לאירועים אלה הייתה בהחלט השפעה על הנצרות המוקדמת בכיוון ההתנתקות והפרישה לבסוף מן היהדות.
Xbox Series X/S
Xbox Series X (בעברית: אקסבוקס סדרה X) ו-Xbox Series S (בעברית: אקסבוקס סדרה S) הן קונסולות משחקים מהדור התשיעי מבית מיקרוסופט. שתי הקונסולות יצאו ב-10 בנובמבר 2020.
ה-Xbox Series X הוכרזה בכנס E3 2019 תחת שם הקוד "Project Scarlett" (פרויקט סקארלט). הקונסולה היא הרביעית בסדרת קונסולות ה-Xbox והממשיכה של הדור הקודם, Xbox One (במיוחד הדגם המשופר, Xbox One X, אשר מהווה את דגם הדגל של הדור). מיקרוסופט שמה דגש על ביצועי חומרה, הכוללת תמיכה ברזולוציות גבוהות (עד 8K) וקצב פריימים גבוה, ניתוב קרניים בזמן אמת ושימוש בכונן SSD על מנת להפחית את זמני הטעינה. הקונסולה יצאה תחת תג המחיר של 499 דולר אמריקני ו-2,199 שקלים בישראל (מחירי דגם ה-X).
בספטמבר 2020, הכריזה מיקרוסופט על קונסולה בשם Xbox Series S, אשר הייתה ידועה תחת שם הקוד "Project Lockhart" (פרויקט לוקהארט). הקונסולה מהווה גרסה זולה יותר של ה-Xbox Series X, והיא בעלת כוח עיבוד של 4 טרהפלופס, אחסון מבוסס NVMe בנפח 512GB וחסרת כונן דיסקים, אשר מיועדת למשחקים ברזולוציה של 1440p בקצב רענון גבוה של עד 120 פריימים לשנייה. היא יצאה תחת תג המחיר של 299 דולר אמריקני ו-1,349 שקלים.
בנוסף לכך, מיקרוסופט מקדמת מדיניות לטובת קהל הגיימרים, הכוללת תוכנית בשם "Smart Delivery" לשדרוג בחינם של משחקים אשר יצאו לאור ל-Xbox One, מצב תאימות לאחור עם משחקים שיצאו לדורות הקודמים, בקרים ואביזרים חדשים. כמו כן, הקונסולות משתמשות ביתרונותיו של השירות בתשלום Xbox Game Pass וכמו כן תומכות במשחקים על בסיס ענן בטלפונים החכמים באמצעות שירות ההזרמה xCloud.
המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1716–1718)
בשנת 1716, הנסיך אויגן מסבויה, ניצח את העות'מאנים בקרב פטרוברדין, ובאוקטובר אותה שנה כבש את הבאנאט ואת בירתו טימישוארה. בשנה לאחר מכן, אחרי שהאוסטרים כבשו את בלגרד, העות'מאנים ביקשו שלום ובשנת 1718 נחתם שלום פוז'ארוואץ על פי ההסכם שמרו האוסטרים על שליטתם בבלגרד, ובנוסף ההסכם אישר פעם נוספת את שליטתם בשטחים שהם קיבלו בשנת 1699, והשאיר את העות'מאנים עם שליטה על הגדה הדרומית של הדנובה. המלחמה הובילה לאבדן של נחלות אוסטריות באיטליה לטובת ספרד, אשר ניצלה את מיקוד האוסטרים בבלקן, ובעקבות כך פרצה מלחמת הברית המרובעת.
מפלסת
מְפַלֶּסֶת או גריידר (Road Grader) היא כלי ציוד מכני הנדסי עם להב מרכזי ("סכין" בעגת מפעילי הצמ"ה) גדול המשמש ליצירת משטחים ישרים וגימור החלקות של צירי תנועה. למפלסת טיפוסית יש שלושה סרנים (צירי גלגלים), כאשר המנוע ותא המפעיל ממוקמים מעל הסרן האחורי והסרן האמצעי, והלהב ממוקם בין הסרן האמצעי לקדמי. לעיתים מותקנים גם להב קדמי (שימושי במיוחד לפינוי שלג), מפלח קדמי (ריפר בלעז) או מרטש אחורי (הנקרא גם רוטר בלעז) המשמשים לחרישת פני שטח סלעי או קשה במיוחד.
תפקיד המפלסת בהנדסה אזרחית היא לגמר את היישור הגס שמבצעים כלים כבדים יותר כגון דחפורים (Bulldozers) ומגרדות (Scrapers). כלומר, בעוד שני הכלים האלה לוקחים פני שטח כלשהם ויוצרים שטח שהוא פחות או יותר מישורי, המפלסת דואגת שהוא יהיה ישר כמו פני שטח של כביש על מנת שכלי רכב יוכלו לנסוע עליו.
מפלסות משמשות בדרך כלל לתחזוקה של דרכים לא-סלולות ולהכנתן של דרכי עפר לסלילה. בתהליך סלילת כביש, המפלסת דואגת גם לפיזור מצעי העפר, האגו"מ (אבן גרוסה ומדורגת) והאספלט בצורה אחידה על תוואי הדרך המפולס, לפני הידוק ודריכה על ידי מכבש. שימוש נוסף במפלסות, נעשה לפינוי שלג מצירי תנועה בתקופת החורף. באזורים מישוריים רחבים, או אזורי ספר ומרעה, כמו באפריקה, אוסטרליה וחלקים של צפון אמריקה, מפלסות הן לעיתים קרובות בגדר ציוד הכרחי בחוות חקלאיות, מטעים ואזורים המיושבים בדלילות, ומשמשות ליצירת, פינוי ותחזוקה שוטפת של דרכי עפר לתחבורה, גם ללא סיוע דחפורים ומגרדות.
מפעיל המפלסת נדרש לדיוק ושליטה במספר רב של בקרי להב תוך כדי תנועת הכלי. לכן, תפעול המפלסת נחשב מורכב למדי ודורש מיומנות גבוהה.
בהתאמה לדגם וליצרן, רוחב להבי המפלסת נע בין 2.50 ל-7.30 מטר ואילו הספק המנוע (מסוג דיזל בדרך כלל) נע בין 93 עד 373 קילוואט (125–500 כוחות סוס).
קסניה פוליקרפובה
קסניה אולגובנה פוליקרפובה (נולדה ב-11 במרץ 1990) היא שחקנית בדמינטון ישראלית-רוסייה.
מפלסת
בישראל נפוצים במיוחד דגמי 120G ו-140H של חברת קטרפילר, הנמצאים גם בשימוש נרחב בצה"ל. בין היתר מפעיל חיל ההנדסה הישראלי דגמים ממוגני ירי.
קסניה פוליקרפובה
ביוגרפיה
נולדה ברוסיה הסובייטית.
מפלסת
הנעה
למרבית המפלסות בתצורת שלושת סרנים יש הנעה לשני הסרנים האחוריים. מעל סרנים אלו ממוקמת יחידת המנוע והתמסורות, ולעיתים גם משקולת כבדה, המהווה חלק משלדת המפלסת. תצורה זאת מבטיחה אחיזה מרבית בקרקע כאשר המפלסת נדרשת לדחוף טונות של עפר באמצעות הלהב.
קסניה פוליקרפובה
ביוגרפיה
בשנת 2009 היא זכתה במדליית ארד באליפות אירופה לנוער במילאנו, איטליה, כנציגה של רוסיה. בשנת 2010 היא זכתה במדליית כסף עם נבחרת רוסיה באליפות אירופה לנבחרות נשים בוורשה, פולין. כמו כן, היא זכתה במדליית ארד באליפות אירופה מעורב בקבוצות בשנים 2011, 2013 ו-2015 עם נבחרת רוסיה בבדמינטון. עד 2017 ייצגה רשמית את רוסיה.
במאי 2017 הפכה לאזרחית ישראלית מכוח חוק השבות וזכתה במדליית זהב במשחקי המכביה 2017.
היא ייצגה את ישראל באולימפיאדת טוקיו (2020), בה הודחה לאחר הפסד במשחקה השני נגד יריבה מהונג קונג, יי נגאן צ'ונג.
ביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל
הממשל הצבאי על ערביי ישראל היה מבוסס על קובץ תקנות מנדטוריות שהחילה מועצת המדינה הזמנית משנת 1948 על אזורי הגליל, "המשולש", הנגב ועל הערים רמלה, לוד, יפו ומגדל-אשקלון, אזורים שהיו מאוכלסים ברוב ניכר של ערבים. הממשל הצבאי הסתיים בשנת 1966.
הממשל הצבאי
הממשל הצבאי החל בשנת 1948, עם הקמת מדינת ישראל, ופעל על פי תקנות ההגנה (שעת חירום) שחוקקו בשנת 1945 בזמן שלטונו של המנדט הבריטי. מועצת המדינה הזמנית הכריזה ביום 19 במאי 1948, כי במדינה קיים מצב חירום ועקב כך נתנה לתקנות אלה תוקף חוקי. הממשל הצבאי הוטל על אזורים מוגדרים, על פי המלצת הרמטכ"ל יעקב דורי, ובהסכמת שר הביטחון דוד בן-גוריון והוא ניצב ביסודה של החקיקה הביטחונית בכלל וחקיקת חוקי החירום בישראל בפרט.
תחת שליטת הממשל נכללו תחומי הגליל, המשולש, הנגב והערים רמלה, לוד, יפו ואשקלון, והוא חולק לשלושה פיקודים שונים: האזור הצפוני שגבולותיו: מצפון, גבול לבנון, במזרח, כביש סאסא-מירון, עד צומת שדה אילן, בדרום עמק יזרעאל ונצרת ובמערב שפרעם עד לקו הכביש עכו-צפת ומשם פנה הגבול צפונה על יד ראש הניקרה, עד לגבול הלבנון. האזור המרכזי או המשולש, שגבולותיו היו: בצפון אזור מגידו, דרומה לאורך ואדי עארה עד כפר קאסם. האזור הדרומי, נגב שגבולותיו: במזרח גבול ירדן ובמערב גבול רצועת עזה. מתוך 162 התקנות שנחקקו בזמן המנדט, הופעלו לצורך הממשל הצבאי רק חמש תקנות
באופן רשמי, גם יהודים אשר גרו בשטחי הממשל היו כפופים לתקנותיו, אך בפועל לרוב הוחרגו מהצורך לשאת רישיון. אולם, כיוון שהשטח שהיה נתון לשליטת הממשל הצבאי היה מאוכלס בעיקר בערבים, התברר שמשימתו המרכזית של הממשל הצבאי הייתה דווקא מהתחום האזרחי כמו: מניעת חופש התנועה וחופש הפעולה מהאזרחים הערבים.
ההצדקה לקיומו של הממשל הצבאי הייתה שאוכלוסייה ערבית זו מסכנת את ביטחון המדינה היהודית. טיעון זה התקבל אז כהגיוני וכמציאותי על ידי רוב הציבור וזכה בראשיתו לביקורת מועטה בלבד. אולם כבר בשנים הראשונות של המדינה עלו בציבוריות הישראלית, בכנסת ובהנהגת מפלגת השלטון מפא"י, (מפלגת פועלי ארץ ישראל) ביקורות על אופיו ותפקידיו של הממשל הצבאי, ולעיתים אף על עצם הצורך בקיומו. לפיכך כבר למן ההתחלה בדקו ממונים וועדות את יעילותו, ואף נערכו שינויים בתקנות שמשמעותם הייתה צמצום השטח של הממשל הצבאי.
על פי ד"ר יאיר בוימל, הכריעו במהלך השנים שלושה רעיונות מרכזיים שהביאו בסופו של דבר לביטולו של הממשל הצבאי. הראשון היה לאחר סיומה של מלחמת סיני שאז הגיע הממסד הישראלי למסקנה, שהתושבים הערבים בישראל לא יעזבו את הארץ. הרעיון השני נקבע על ידי ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון, שעל פיו הממשל הצבאי הוא המכשיר העיקרי המאפשר הן שליטה בערבים, והן את הרחקתם מהמערכות המדינתיות, וכן מאפשר ביתר נוחות את משימת ייהוד הארץ ובעיקר הגליל והנגב. בנוסף ראו קובעי המדיניות בעצם קיומו של הממשל אמצעי הרתעה כלפי מדינות ערב שימנע מהן מלפתוח במלחמה נגד ישראל. הרעיון השלישי החל לקרום עור וגידים עם עלייתו של לוי אשכול לשלטון. ההנהגה הפוליטית החדשה לא ראתה בעצם קיומו של הממשל הצבאי אמצעי להרתעת מדינות ערב, וכן לא ראתה בערבים גורם מסכן למדינה ולכן יכולה הייתה מדינת ישראל להרשות לעצמה לבטל את מנגנון הממשל הצבאי, ובכך להוכיח הן כלפי פנים והן כלפי חוץ את טוהר מידותיה של הדמוקרטיה הישראלית ולטהר אותה מכתם הכוחניות וחוסר השוויון שדבק בה.
עם זאת, המשיכה אותה הנהגה לשלוט בערבים ולהגבילם באמצעים ביטחוניים אזרחיים. כך אפשר לראות בהצעה לסדר היום של אמיל חביבי ממק"י, שקבע כבר בנובמבר 1963 שאין בהקלות האחרונות משום הקלות אמת, וכלשונו: "ההר הוליד עכבר". סברי ג'ריס תיאר את הבלבול, המבוכה וההשפלה שהייתה מנת חלקם של הערבים תחת שלטון הממשל הצבאי, ובמיוחד את משטר הרישיונות ואת נשק ההגליה שהופעל בעיקר מסיבות פוליטיות. אנשים הוגלו למקומות הרחוקים מבתיהם מבלי שהיו להם מקורות מחיה, והם הצטוו להתייצב מספר פעמים ביום בתחנות משטרה רחוקות. יוסף ושיץ כותב גם הוא "מלבד האזרחים ה"רגילים" ישנם סוגים רבים של ערבים פחותי זכויות: אלפי פליטים עירוניים וכפריים שאין מרשים להם לחזור למקומותיהם".
חוקי הממשל הצבאי היו מכוונים רק כלפי התושבים הערבים של המדינה כפי שאפשר לקרוא ב"צווי סגירת שטחים והיתרי תנועה שבתוקף", 1.8.1962, אמ"י, 11 / 313 /ל. אף על פי שהממשלה הכריזה תמיד שהממשל הצבאי הוא חלק מזרועות הצבא, למעשה קבלו מפקדיו את ההנחיות שלהם מ"הוועדה המרכזית לביטחון" שבה היו חברים יועץ ראש הממשלה לענייני ערבים, מפקד הלשכה לתפקידים מיוחדים במשטרה (לת"ם) ומפקד היחידה הערבית בשב"כ. אנשי הממשל ניהלו תיקי מידע רבים על אזרחים ערבים.
המאבק נגד הממשל הצבאי
ככל שחלפו השנים, גברה הביקורת על הממשל הצבאי בקרב חלקים בציבור היהודי. סאטירות, שירים וקריקטורות הציגו את מורת רוח חלק מהציבור מהממשל. רבים מהמתנגדים לממשל הצבאי חשבו גם הם, כי הערבים בישראל מהווים איום ביטחוני פוטנציאלי, אך בניגוד למצדדי הממשל, טענו המתנגדים כי דווקא עצם קיומו של הממשל מחריף את הניכור בין הצדדים, בשל העובדה שהוא זורע שנאה ותלישות מהמדינה. כמו כן, רבים ניסחו את התנגדותם הפרגמטית לממשל תוך כדי הדגשת ערכי הדמוקרטיה והליברליזם שמדינת ישראל מחויבת אליהם. כך חשבו אישי ציבור מקצוות שונות של הקשת הפוליטית כגון מנחם בגין מימין, יעקב חזן משמאל, פנחס רוזן הליברל, חיים משה שפירא מהמחנה הדתי, משה דיין איש הצבא ומשה שרת איש משרד החוץ. לדעת כל מחנה המתנגדים היה סיכוי סביר לשילובם של הערבים בחברה הישראלית ולכן היה ברור להם שהממשל הצבאי לא מאפשר חזון זה.
הן הביקורת הציבורית והן הביקורות בישיבות הכנסת הלכו והחריפו כאשר התברר יותר ויותר, שהאזרחים הערבים של מדינת ישראל ככלל, אינם מהווים סיכון ביטחוני ואילו רשויות הממשל מנצלות את כוחן לא לצורכי ביטחון. בעקבות ביקורות אלו מינתה הממשלה בודקים וועדות שחבריהן היו אנשי ביטחון בפועל או בדימוס. כל הבדיקות הללו הגיעו למסקנה בדבר הצורך בקיומו של המשטר הצבאי.
תאופיק זיאד שהיה מרותק בשנות החמישים לעירו נצרת, שלח מכתב מחאה לראשי רשויות יהודים וערבים בו הוא מזהיר שצעד זה עלול לבסוף להתנקם גם באזרחים יהודים.