cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פולגורה/פאלצ'אנו
היסטוריה
בעונת 2020/2021, פולגורה חוזרת לזכות באליפות סן מרינו לאחר שש עונות. לאחר שהגיעה למקום השלישי במהלך העונה הסדירה, הקבוצה של פלצ'יאנו, בהדרכתו של עומר לפרי, ניצחה את מוראטה ולברטאס בפלייאוף, לפני שניצחה בגמר מול לה פיוריטה הודות לשער של פאביו סוטיל בתוספת הזמן.
חיים מרין
ביוגרפיה
בשנת 1987 כתב את תסריט הסרט "אבא גנוב", גם כן בבימויו של גולדווסר, ובכיכובם של יהודה ברקן ואלונה קמחי. ובשנת 1991 שב לשמש כתסריטאי בסרט ההמשך "אבא גנוב 3".
פולגורה/פאלצ'אנו
היסטוריה
בליגת האלופות של אופ"א לעונת 2021/2022 הודחה הקבוצה בסיבוב המקדים על ידי אלופת קוסובו פרישטינה, בתוצאה 0-2. כאשר בקונפרנס ליג של 2021/2022, הודחה פולגורה על ידי פאולה היברניאנס המלטזית, לאחר שהפסידה 1-3 בסן מרינו ו-4-2 במלטה.
חיים מרין
ביוגרפיה
בשנת 1991 שימש כתסריטאי הסרט "מעבר לים". על תסריט הסרט זכה בפרס אופיר, בקטגוריית התסריט הטוב ביותר.
בשנת 1994 כתב את תסריט הסרט "מקס ומוריס", שהיה כמעין סרט המשך ל"מתחת לאף", שנכתב קודם לכן על ידי מרין.
בשנת 2000 כתב את תסריט הסרט "הבולשת חוקרת" (על פי המחזה שכתב ב-1986), בבימויו ובהפקתו של מרק רוזנבאום, ואת התסריט לדרמת הטלוויזיה "בר מצווה", בכיכובו של אורי גבריאל, ששודרה ב-HOT.
בשנת 2005 שימש כתסריטאי הסרט "לרקוד", שוב בבימויו של רוזנבאום, ובכיכובם של אלון אבוטבול, יובל סגל ומיטל דוהן, ותסריטאי בסדרה "מעורב ירושלמי".
בשנת 2006 כתב את התסריט לסרט "אין לה אלוהים" בבימויו של ינקול גולדווסר.
בשנת 2008, לכבוד עשרים וחמש שנים להפקת הסרט 'מתחת לאף', יצא לאור תסריטו המלא של הסרט, מלווה בשיחה עם יוצריו ובמאמרים אודותיו.
מרין כתב מספר מחזות נוספים, ביניהם: "אוטובוס 92" בתיאטרון הסימטה, "חיי נישואים" (עם גדליה בסר) בתיאטרון חיפה, הוא עיבד לעברית את המחזה "רחוב" מאת ג'ים קרטרייט שהוצג בתיאטרון צוותא במסגרת פסטיבל עתיד התיאטרון והשתתפו בו בוגרי הסטודיו "הדרך" בניהולו של אייל כהן, "יום הולדת שמח", שנוצר בהשראת שלושה ספרים מאת אנטון צ'כוב, והוצג בתיאטרון יפו, "יהודית" בתיאטרונטו, וכן את המחזה "הדנטיסט" שהוצג בפסטיבל אישה יוצרת חולון.
בשנת 2018, כתב את תסריט הסרט "שרוכים", בבימויו של ינקול גולדווסר, ובכיכובם של נבו קמחי ודב גליקמן.
חיים אישיים
בתו הבכורה היא הסופרת, המבקרת וחוקרת הספרות תמר מרין. בתו הצעירה אפרת מרין היא ציירת ויוצרת וידאו. נולד ברמת גן לזוג ניצולי שואה. שרת בצה"ל בנח"ל המוצנח. בוגר האוניברסיטה העברית. לחם במלחמת יום כיפור. שרת ביחידה המרכזית בתל אביב. "בונקר" המחזה הראשון שכתב עלה בתיאטרון הלאומי "הבימה". על כתיבת המחזה "סורגים" שהוצג בתיאטרון העירוני חיפה זכה בתואר מחזאי השנה. מחזהו "ביער ביער" זכה בפרס פסטיבל עכו. בבימוי מלכה מרין העלה בפסטיבל גם את המחזות "גבר ואשה ו"היובל שלי". על כתיבת התסריט "מתחת לאף" זכה בפרס האקדמיה לקולנוע. בשנת 1993 זכה שוב בפרס האקדמיה על כתיבת התסריט ל"מעבר לים", לאחר ששנתיים קודם לכן זכה באוסקר הישראלי על כתיבת תסריט זה. בשנת 2000 זכה בפסטיבל ירושלים בפרס התסריט על "הבולשת חוקרת ". בשנת 2020 זכה בפרס המחזאי על ההצגה "גלגול נשמות" בפסטיבל האביב. נכון לעכשיו. כותב תסריטים לקולנוע ולטלוויזיה ומחזות לתיאטרון.
עינב שלו
עינב שלו הוא קצין בדימוס בדרגת תת-אלוף בצה"ל. שימש ראש חטיבת היבשה במפקדת זרוע היבשה, קצין אג"ם של פיקוד המרכז ומפקד חטיבה 401. עינב נשוי לקרן ולהם שלוש בנות- שחר, שני ושי.
שירות צבאי
עם גיוסו לצה"ל שובץ בחיל השריון. בשריון עבר שלו הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. בהמשך השלים קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקת טנקים. בהמשך השלים מספר תפקידי פיקוד בחיל ובהם מפקד פלוגת ומפקד פלוגה מבצעית בגדוד 9, סגן מפקד ומפקד גדוד 9, עליו פיקד במהלך מבצע חומת מגן. בהמשך פיקד על עוצבת מרכבות האש, חטיבת שריון מילואים, ועל המרכז לאימונים באש במל"י. בשנים 2010–2012 פיקד על חטיבה 401, בין היתר במהלך מבצע עמוד ענן. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של פיקוד המרכז. באוגוסט 2014 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לראש חטיבת היבשה בזרוע היבשה, ושימש בתפקיד עד שנת 2017.
קרל מנגר
קרל מנגר (בגרמנית: Carl Menger; 23 בפברואר 1840 - 26 בפברואר 1921) היה כלכלן ומייסד האסכולה האוסטרית בכלכלה.
חייו
מנגר נולד בנובי סונץ' שבגליציה האוסטרית (כיום בפולין) כבן למשפחה אוסטרית אמידה שבין חבריה היו בעלי מלאכה, מוזיקאים, משרתי ציבור וקציני צבא, שהיגרו למקום מבוהמיה לפני הולדתו. אביו של מנגר, אנטון, היה עורך דין, ואמו, קרולין (נולדה קרולין גרז'בק) הייתה בתו של סוחר בוהמי אמיד. לקרל היו שני אחים: אנטון הבן שהפך לכותב סוציאליסטי בולט ופרופסור עמית בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת וינה; ומקס, שהיה לעורך דין ונציג ליברלי בפרלמנט האוסטרי. המשפחה השתייכה לאצולה הזוטרה, אך קרל החליט בצעירותו לשמוט משמו את סימון האצולה "von".
אחרי לימודי כלכלה באוניברסיטת קארל בפראג ובאוניברסיטת וינה משנת 1859 עד 1863, החל מנגר לעבוד כעיתונאי בקיץ 1863 ב"למברגר צייטונג" בלבוב, ולאחר מכן ב"וינר צייטונג" בווינה. מנגר צבר לו במהירות פופולריות רבה, וכתב מספר רומנים וקומדיות שהופיעו בחלקים בהמשכים בעיתונים (שיטה שהייתה מקובלת אז). בסתיו 1866 עזב מנגר את ה"וינר צייטונג" בו עבד ככתב לניתוח שווקים, כדי להתכונן לבחינה בעל-פה שלו לקבלת דוקטורט במשפטים. אחרי שעבר את הבחינה החל מנגר לעבוד כמתמחה (סטז'ר) של עורך דין במאי 1867, וקיבל את התואר שלו במשפטים מאוניברסיטת קרקוב באוגוסט אותה שנה. למרות קבלת התואר, שב תוך זמן קצר לעבוד כעיתונאי העוסק בתחומי הכלכלה וסייע בייסודו של עיתון יומי.
בספטמבר 1867 החליט מנגר "להשליך את עצמו אל תוך הכלכלה הפוליטית" ובשנת 1871 פרסם את ספרו "עקרונות הכלכלה" (Grundsaetze der Volkswirtschaftslehre).
בשנת 1872 קיבל מנגר משרת מרצה ללא שכר בפקולטה למשפטים ומדע המדינה באוניברסיטת וינה. עם קידומו למשרת מרצה במשרה מלאה, בסתיו 1873, התפטר מנגר ממשרתו במחלקת העיתונות של הקבינט האוסטרי, לה מונה בשנת 1870, אך המשיך לעבוד כעיתונאי במגזר הפרטי עד 1875.
בשנת 1876 מונה מנגר לאחד ממוריו של הארכידוכס רודולף פון הבסבורג, נסיך הכתר של אוסטריה ובילה עמו במסעותיו ברחבי אירופה במהלך השנתיים הבאות. הוא גם נחשב למי שסייע לנסיך הכתר בכתיבת עלון אנונימי שפורסם ב-1878 וביקר בחריפות את האצולה האוסטרית הגבוהה. הקשר שלו עם הנסיך נמשך עד הירצחו של האחרון בשנת 1889 (בפרשת מאיירלינג). עם שובו לווינה בשנת 1879, מונה על ידי הקיסר פרנץ יוזף, אביו של רודולף, למשרת פרופסור במשרה מלאה לכלכלה פוליטית בווינה.
מעמדה אקדמית בטוחה יכול היה עתה מנגר לעסוק בניסוח, הבהרה והגנה על המתודה התאורטית שאימץ ב"עקרונות הכלכלה". ספרו זכה עד אז להתעלמות, בדרך כלל, בין השאר בגלל הנטייה הכללית לכיוון האסכולה ההיסטורית בגרמניה בהנהגתו של גוסטב שמולר. פרי מחקריו היה "חקר שיטות מדעי החברה והכלכלה הפוליטית עם התייחסות מיוחדת לכלכלה" (Untersuchungen über die Methode der Sozialwissenschaften und der Politischen Ökonomie insbesondere) משנת 1883. בניגוד לספרו הקודם, ספר זה עורר את ביקורתם של הכלכלנים הגרמנים, שטבעו את המונח "האסכולה האוסטרית", להולכים בעקבותיו, במטרה להדגיש את בידודם מהזרם המרכזי של החשיבה הכלכלית בגרמניה. תשובתו של מנגר הייתה הספר "שגיאות ההיסטוריציזם בכלכלה הגרמנית" (1884) שעורר את מה שמכונה "העימות המתודולוגי" (Methodenstreit) בין האסכולה ההיסטורית והאסכולה האוסטרית.
כתביו של מנגר משכו את לבם של מספר הוגים ביניהם היו אויגן פון בהם-באוורק ופרידריך פון ויזר. בין השנים 1884 ו-1889 נכתבו עבודות משלהם ושל כותבים אחרים, שהובילו להתגבשותה של האסכולה האוסטרית. בסוף שנות השמונים של המאה ה-19 הגיעו רעיונות אלה גם לארצות שאינן דוברות גרמנית, כמו צרפת, הולנד, ארצות הברית ובריטניה.
אחרי שפרש מהשתתפות פעילה בעימות המתודולוגי בסוף שנות השמונים, חזר מנגר להתעניין בשאלות של תאוריה כלכלית וכלכלה מעשית. בשנת 1888 פרסם מאמר בשם "על תאוריית ההון" (Zur Theorie des Kapitals) ושימש בראשות ועדה לרפורמה של המערכת המוניטרית באוסטריה. בעקבות השתתפותו בוועדה, חיבר מנגר מספר מאמרים על כלכלה פוליטית בשנת 1892, כולל "כסף" ו"על מקור הכסף" (1892). מנגר פרש ממשרת הפרופסור שלו בשנת 1903. למרות העובדה שחי עד 1921 לא כתב עבודה מרכזית נוספת עד מותו.
בנו, קרל מנגר (Karl Menger) מתמטיקאי וכלכלן באסכולה האוסטרית, נולד בשנת 1902.
התאוריה הכלכלית הקלאסית
כאשר החל מנגר לעסוק בתאוריית הכלכלה, שלטה בכיפה האסכולה הבריטית הקלאסית של דייוויד יום, אדם סמית ודייוויד ריקרדו. הכלכלנים הקלאסיים הצליחו להראות כי תופעות מחיר כמו מחירי מוצרים, שכר ושיעורי הריבית, אינן תוצאות אקראיות או גחמה מצד המוכרים אלא כפופות לחוק כלכלי כללי - חוק הביקוש וההיצע. כאשר מחיר המכירה עולה על עלות הייצור, ישנה הנעה מצד בעלי עסקים להרחיב את התפוקה כדי להרוויח יותר ומצד יזמים ומשקיעים להתחיל לייצר את המוצר כדי להרוויח גם הם. ולהפך, כאשר עלות ייצור המוצר אינה מכסה את העלות, תפעל הרתיעה מהפסד של אנשי העסקים לצמצום התפוקה, הקטנת מספר היצרנים והרתעת יצרנים חדשים מכניסה אליו.
על פי גישתם תנודות אלו בביקוש ובהיצע הן הפרות חוזרות ונשנות של שיווי המשקל, המתאזנות בסופו של דבר. כאשר ישנו רווח גדול בייצור מוצר מסוים, יגדל ההיצע שלו ומחיריו ירדו לרמה שהם כינו "טבעית". ולהפך, כאשר יש מחסור במוצר, מחיריו יעלו, יכסו את עלויות הייצור ויניבו רווחים וימשכו יצרנים נוספים. תאוריה זו של פעולה אנושית לא הייתה שלמה משום שעסקה רק בפעולות ניתנות לחישוב, כאשר האומדנים הסובייקטיביים והלא ניתנים לכימות של העדפות הצרכן נותרים מחוץ למערכת התאורטית.
חסר תאורטי זה נבע מכך שתאוריית הערך של הכלכלה הקלאסית התמקדה בקטגוריות מופשטות של טובין כמו לחם, ברזל, יהלומים, מים ושימושיותם לבני אדם בכלל, ולא במוצר ספציפי וחשיבותו כפי שהיא נתפשת בעיני הצרכן. משום כך, לא יכלה הכלכלה הקלאסית לפתור את "פרדוקס הערך": מדוע מחיר השוק של כיכר לחם הוא כמעט זניח בהשוואה לכמות במשקל זהה של יהלומים, למרות העובדה שהלחם הוא מוצר חיוני לחיי אדם ואילו היהלומים שימושיים רק להנאה אסתטית או הצגה לראווה.
כדי להתמודד עם הבעיה, פיצלו הכלכלנים הקלאסיים את הערך לשתי קטגוריות: "ערך שימוש" ו"ערך חליפין". ערך השימוש התייחס לחשיבות המוצר בשירות צורכי אדם, ואילו ערך החליפין נגע למחיר השוק של המוצר. הכלכלנים הקלאסיים הותירו את ערך השימוש כנתון לא מוסבר והתרכזו באופן כמעט בלעדי בערך החליפין, דבר שמנע מהם לפתח תאוריה שלמה יותר של פעולה אנושית המשלבת את בחירות הצרכנים ביחד עם חישוביהם ובחירותיהם של היצרנים.
כדי להסביר את הערך הסובייקטיבי שניתן למוצרים על ידי צרכנים פנו הכלכלנים הקלאסיים להשתמש בעלויות האובייקטיביות של הייצור והעניקו חשיבות זהה לתנאים הטכניים בהפקת הטובין ולבחירות האנושיות כגורמים קובעים פעילים ביחס לפעולה כלכלית. כתוצאה מכך, נוצרה תאוריית מחירים מפוצלת וסותרת. לפי תאוריה זו, מחירי השוק - כלומר, המחירים המשולמים בפועל בשוק - נקבעים על פי ביקוש והיצע. עם זאת, רק ההיצע מוסבר כתוצר של חישובים כלכליים של איש העסקים החותר לרווח, בעוד שהביקוש למוצרים השונים נחשב נתון.
לפי התפישה הקלאסית, בחירות אנושיות קובעות את מחירי השוק לכל המוצרים בטווח הקצר, אך בטווח הארוך ערך החליפין של טובין הניתנים לייצור נדחף לכיוון מחיר "טבעי" הנובע מעלות הייצור, שאף היא נותרת בלתי מוסברת. מוצרים שאי אפשר להגביר את אספקתם באמצעות ייצור (לדוגמה, מטבעות נדירים), נחשבו לקטגוריה נפרדת ולא חשובה יחסית של מוצרים, שערך החליפין שלהם נשלט על ידי ביקוש והיצע באופן מוחלט. סתירה נוספת הייתה טמונה ביחס למוצרים הניתנים לייצור: אף על פי שהופעת מחירים ממשיים בכל רגע ניתנת להסבר באמצעות חישוב ופעולה אנושית, יש להם גם נטייה מסתורית לעבר רמה הנקבעת על ידי גורמים שאינם קשורים לרצון האנושי.
ביחס לשאלות הנוגעות לקביעת הכנסת גורמי החלוקה היה הניתוח הקלאסי כמעט חסר ערך משום שגם כאן הוא נוהל במונחים של קטגוריות רחבות ואחידות כמו "עבודה", "אדמה" ו"הון". התאורטיקנים הקלאסיים לא הצליחו להסביר את ערך השוק או המחירים הממשיים של משאבים ספציפיים ובמקום זאת העדיפו לתור אחר עקרונות שלפיהם ההכנסה המצטברת של שלושה גורמים - עובדים, בעלי אדמות ובעלי הון - הוא הנתון היחידי שיש להתחשב בו. התאוריה התנתקה מתאוריית המחיר שלה והתמקדה באופן כמעט בלעדי באיכויות האובייקטיביות השונות של אדמה, עבודה והון כהסבר לחלוקת ההכנסה המצטברת ביניהם. כלומר, בעוד שתאוריית המחירים והייצור כללה תאוריה מתוחכמת של פעולה ניתנת לחישוב, תאוריית החלוקה התמקדה באופן כוללני באיכויות הטכניות של המוצרים לבדן.
אופייה של התאוריה הכלכלית
כוונתו המקורית של מנגר לא הייתה לדחות את התאוריה הקלאסית אלא לאחד בין ענפיה ולפתור חלק מהניגודים שבה. מנגר הבין כי בלב תאוריית מחירים המבוססת על המציאות נמצאת פעולה אנושית, ופעולה אנושית לבדה. הוא החל את מחקרו, לפיכך, בתהייה על טבעו של האדם ועל שאיפתו לספק רצונות. מנגר הבין כי הליך סיפוק הרצונות אינו חשיבתי ופנימי בלבד אלא תלוי גם בעולם החיצוני ומכאן בחוק סיבה ומסובב ובמבנה כולל של יחסים.
תאוריית הטובין
מנגר הקדיש את עשרים וחמישה העמודים הראשונים של "עקרונות הכלכלה" לפירוט התאוריה הכללית של הטובין, ולניסוח עקרון הטובין במונחים פרקסיולוגיים. הוא מנה ארבעה תנאים לקיום "אופי של טובין" באלמנט מהעולם החיצוני: אצל מנגר, טובין מ"דרג נמוך" הם מוצרי צריכה המספקים צורכי אנוש באופן ישיר, כמו למשל לחם. גורמי הייצור, לעומת זאת, הם מדרג גבוה יותר ויש להם רק קשר סיבתי עקיף לצורכי אנוש. לדוגמה, קמח, תנורים, ועבודת האופה הם טובין מדרגה שנייה; ואילו חיטה, תבואה, טחנות קמח ועבודת הטוחנים הם טובין מדרגה שלישית, ששימושם הוא בטובין מדרגה שנייה; וכן הלאה לדרגה רביעית וחמישית. לפי מנגר, ירידות הדרגה של הטובין אינן אקראיות אלא כפופות לחוק סיבתיות. מיקומם בסדר הסיבתי של סיפוק צורך נותן לאלמנטים מהעולם החיצון את אופי הטובין שלהם.
מנגר מבחין גם בין "טובין לא כלכליים" שכמותם עולה על הנדרש ו"טובין כלכליים" שכמותם פחותה מהנדרש. עם טובין לא כלכליים, אין צורך לנקוט בפעולה מוגדרת. עם טובין כלכליים, לעומת זאת, יש צורך ב"כילכול" (אקונומיזציה) שלהם כדי לספק את הצורך בהם באופן מלא ככל האפשר. הכילכול כרוך בדירוג הצורך במוצר מסוים בהתאם לדחיפות או חשיבות ובחירת הקצאת יחידות מוצר רק לצרכים החשובים ביותר, כאשר הצרכים החשובים פחות נותרים בלתי מסופקים. נוסף על כך, האופי הכלכלי של מוצרים מדרגה גבוהה נובע גם מהאופי הכלכלי של המוצרים מדרגה נמוכה שהם נועדו לייצר. לדוגמה, אם באזור מסוים יש מים זכים בשפע, אין צורך בכילכול של מים, מאגרי מים, משאבות מים, צינורות מים ומסננים.
מנקודת מבטו של מנגר, לכלכלה האנושית ולרכוש יש מקור כלכלי משותף, המעוגן במצב המחסור הבסיסי:
ניתוח הסדר והאופי הכלכלי של מוצרים מחריב את יסודות תאוריית עלות הייצור הקלאסית. תאוריית עלות הייצור אינה מסוגלת להסביר כיצד משאבים נדירים ובעלי ערך יכולים לשמש לייצור מוצרים שערך השוק שלהם הוא אפס, משום שאינם שימושיים באופן ישיר או עקיף לסיפוק צרכיו של אדם. ניסיון להסביר את האופי הכלכלי של טובין מדרג נמוך במונחים של האופי של טובין מדרג גבוה הוא הסבר כוזב, משום שאינו מקדם הבנה אמיתית של האופי הכלכלי של טובין.
תאוריית הערך וחוק התועלת השולית
הכלכלנים הקלאסיים שמטו את 'ערך השימוש' מניתוחם משום שלא יכלו להסביר בצורה נאותה ערך. מנגר, לעומת זאת, הגדיר ערך כ"חשיבות מוצר או כמויות מסוימות של מוצר עבורנו, מתוך מודעותנו לתלות שלנו או השליטה שלנו בהם לסיפוק צרכינו". ובמלים אחרות, "הערך של כל המוצרים הוא רק ייחוס חשיבות [מצידנו, לצורך סיפוק צרכינו] למוצרים כלכליים". מכאן נובע, לפי מנגר, כי "ערך אינו קיים מחוץ לתודעתו של האדם... הערך של מוצר הוא סובייקטיבי לחלוטין בטבעו". במילים אחרות, למוצר אין ערך כשלעצמו. ערכו הוא השלכה (אימפיוטציה) מהערך הסובייקטיבי שלו בעיני האדם.
מנגר עשה שימוש ברעיון ה"יחידה השולית" - כמות המוצר הרלוונטית לבחירה - לתאוריה הכלכלית. מנגר ראה בערך סוגה, הערך של כיתה מופשטת של מוצרים, דבר בלתי רלוונטי לפעולה בעולם הממשי (בכך השתקפה תפישת העולם שהתגבשה אצלו בעקבות ניסיונו כעיתונאי בתחום הכלכלי). לתפישתו, ב"חיים הממשיים יש רק מוצרים קונקרטיים וצרכים קונקרטיים". למעשה, דירוג סובייקטיבי של הסיפוקים השונים שמניבה כמות מסוימת של מוצר נרמזים מעצם הפעולה. אנשים שוקלים ומדרגים מוצרים בהתאם למידת הסיפוק וחשיבות הצורך המסופק מבחינתם.
לשיטתו של מנגר, מאחר שערך נקבע באופן סובייקטיבי ונקודתי על ידי כל אדם בהתאם למצב בו הוא נתון, יש לשאול כיצד קובע האדם את ערכו של מוצר. מנגר הדגים את הבעיה באמצעות דוגמה (ע' 131 ב"עקרונות הכלכלה") של איכר שלו עשרה צרכים שונים, מדורגים לפי חשיבותם עבורו, אך מספר יחידות המוצר שבידו קטן מעשר. באופן טבעי, במצב כזה של מחסור, יספק האיכר את הצרכים השונים שלו לפי דירוג חשיבותם עד שיכלה את יחידות המוצר ויותיר את הצרכים הנוספים בלתי מסופקים. הדעת נותנת כי מאחר שכל יחידות המוצר זהות באיכותן ובכמותן, הרי שערכן צריך להיות שווה, אך ברור כי מאחר שהן מספקות צרכים שונים בחשיבותם, חשיבות היחידות השונות שונה. התשובה של מנגר פשוטה: אם תאבד יחידה אחת מיחידות המוצר, היא תביא לאובדן סיפוק הצורך המדורג במקום הנמוך ביותר בחשיבותו. מכאן, שהיחידה המשמשת לסיפוק הצורך הפחות חשוב מבין היחידות היא זו שמשמשת לקביעת הערך.
מפתח זה לקביעת הערך על פי סיפוק הצרכים שהוא מעניק נודע בשם "חוק התועלת השולית". מנגר הדגים את החוק באמצעות דוגמה נוספת (ע' 133 ואילך): אדם מכלכל (האדם המבצע כילכול) החי על אי בודד ונזקק למאה דליי מים לסיפוק צרכיו. כל עוד ישנו מעיין שופע בקרבת מקום, המספק את צרכיו ולמעלה מכך, אין למים שום אופי כלכלי או ערך מבחינתו. כלומר, התועלת השולית שלהם היא אפס. אם המעיין שופע פחות ומפיק 90 או 80 או 40 דליי מים מדי יום, ערך דלי מים מבחינתו של אותו אדם יהיה שווה לזה של הצורך הפחות ביותר בחשיבותו מבחינתו שהוא עדיין מסוגל לספק. כלומר, אותו צורך שהיעלמות דלי המים הבא יגרום לאי-סיפוקו.
אחרי איחוי הפיצול בתאוריה הקלאסית בין "ערך שימוש" ו"ערך חליפין" פנה מנגר לטפל בבעיית תמחור מוצרים ותמחור הייצור (תאוריית המחירים ותאוריית החלוקה) וביקש להפריך את הטענה הקלאסית שבטווח הארוך המחיר נקבע על ידי עלויות הייצור.
במילים אחרות, אם נפחית את כמות המדשן בעשרה שקים והדבר יגרום לשדה להניב עשרים שקים פחות של תבואה, ערך עשרה שקי מדשן מבחינת האיכר יהיה שווה במדויק לתועלת השולית של עשרים שקי תבואה, הכוללים את הסיפוקים עליהם יוותר כתוצאה מאובדן אותם עשרים שקים. מנגר מסכם:
יזמות על ציר זמן
מנגר ראה בהליך הפיכת מוצר מדרג גבוה יותר למוצר מדרג נמוך יותר (ייצור) והשלכת הערך בין דרגי המוצרים הליך סיבתי משולב המתרחש על פני זמן מסוים. מעובדה בסיסית זו משתמע שתהליך הייצור דורש חיזוי המתייחס לא לצרכים של ההווה המידי אלא לדברים שיחוו רק כאשר הליך הייצור יושלם (עמ' 68) ומשתמעת ממנו גם מידה מסוימת של אי ודאות, כיוון שבמהלך הזמן הנדרש לייצור עשויים התנאים להשתנות, גם מעבר לשליטתו או הידע הטכנולוגי שבידי היצרן.
הצלחתו של היצרן תלויה ביכולתו ליצור תחזיות מוצלחות כדי לתכנן את פעולתו מראש. אף שאיש אינו יכול לחזות את העתיד בוודאות, טוען מנגר, יכולים היצרנים להסתמך על ניסיון העבר שלהם כדי לחזות בדיוק מסוים התרחשויות עתידיות, כשגורם אי הוודאות קשור בעיקר במידת הדחיפות של צורך מסוים בעתיד (עמ' 82, 89). במילים אחרות, תכנון מראש (כלומר, ידיעה) ומידה של אי-ודאות הם חלק בלתי נפרד מהליך הייצור.
תכנון מראש, בעיני מנגר, הוא התפקיד העיקרי של היזם. מאחר שעבור היזם ערך הטובין מדרג גבוה המשמשים בייצור אינו נובע מערך המוצר מדרג נמוך בהווה, אלא מהערך החזוי של המוצר, הרי שהליך השלכת-הערך והליך הייצור נוצרים בו-זמנית באותה פעולה יזמית.
תאוריית המחירים
מנגר סבר כי "חוק התועלת השולית" שלו הוא החיבור האחרון שבין התאוריה הקלאסית לתהליך הכללי של סיפוק צרכים אנושיים, אך עדיין נותרה בלתי פתורה שאלת המניע לחליפין בין בני אדם. כאן, טענה התאוריה הקלאסית כי בני אדם עוסקים בחליפין (כלומר, בסחר) ביניהם בגלל נטייה טבעית לעשות כן, בלי פירוט של מה שמניע אותם לכך.
מנגר ניגש לפתרון הבעיה באמצעות דוגמה: שני איכרים באזור הספר, בעלי צרכים זהים, הזקוקים לסוסים ופרות למילוי צורכיהם, כשהתועלת שהם מפיקים מכל סוס או פרה נוספים פוחתת, עד שאין להם צורך כלל בסוס שישי או בפרה שישית. לאיכר א' יש שישה סוסים ופרה אחת. לאיכר ב' שש פרות וסוס אחד. מנגר מדרג את הצורך בכל סוס או פרה בסולם יורד מ-50 (לסוס או פרה הראשונים) עד 0 (לסוס או לפרה השישיים). כמה סוסים ופרות ישתלם לשני האיכרים להחליף? התשובה של מנגר פשוטה: החליפין יימשכו רק כל עוד העסקה משתלמת לשני הצדדים (במקרה זה, שלוש פעולות חליפין). יתר על כן, מבחן התועלת השולית יתקיים אחרי כל עסקה, כשהגבול הברור הוא מצב שבו "לאחד משני הסוחרים אין כמות נוספת של מוצר שערכו פחות עבורו מאשר כמות של מוצר אחר שברשות הסוחר האחר".
נקודת הפסקת הסחר מכונה על ידי מנגר "נקודות מנוחה" - מצבים רגעיים עבור בני אדם מסוימים וביחס למוצרים מסוימים. בנקודות אלו אין מסחר משום שלפחות אחד מהצדדים הגיע לגבול הכלכלי של הסחר.
המחירים, לפי מנגר, נקבעים באופן בלעדי על ידי ההערכות הסובייקטיביות של המשתתפים בשוק. כל עוד המחיר שצד א' מוכן לשלם עבור מוצר גבוה מהמחיר שצד ב' דורש עבורו קיים מבחינתם בסיס למסחר, כשהפער בין המחיר המרבי שיוצע למחיר המזערי שיהיה קביל כתשלום הוא טווח המחירים האפשרי. ברגע שהעסקה מבוצעת בפועל, המחיר הקודם משתנה באופן מיידי ונוצרת נקודת מנוחה.
מנגר קבע את עקרון המחירים תחת סחר מונופולין, כלומר, סחר שבו צד אחד בשוק כולל מוכר אחד בלבד ככזה שנע בין המקבילה ליחידה אחת של המוצר במונופולין עבור הפרט הלהוט והפחות מסוגל מכולם להתחרות שעדיין משתתף בסחר, והמקבילה ליחידה אחת של המוצר עבור הפרט הלהוט ביותר והמוכשר ביותר להתחרות, מבין המתחרים המנועים מהשתתפות בסחר. חוק זה תקף בכל מקום, ולא רק בסחר מונופולין. לפי החוק, שכונה על ידי בוהם-באוורק "זוגות שוליים", בכל שוק המחיר הממשי יקבע תמיד ברמה המפוגגת לחלוטין את הרווח ההדדי מסחר נוסף.
יחסי איסלנד–שוודיה
בין איסלנד לבין ממלכת שוודיה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ואף שיתוף פעולה בנושאים שונים. כמו כן השתיים חברות במועצה הארקטית, במועצה הנורדית, במועצת הים הבלטי ובמועצת אירופה.
היסטוריה
איסלנד ושוודיה הן שתי מדינות נורדיות שאכלסו את הוויקינגים. השוודי הראשון הידוע שהגיע לאיסלנד היה גארר סווארסון בשנת 870. בשנת 1380 הצטרפה איסלנד (שבאותה עת נשלטה על ידי נורווגיה) לאיחוד קאלמאר, שהייתה איחוד של שלוש הממלכות של דנמרק, נורווגיה ושוודיה, והתקיימה עד לפירוק האיחוד בשנת 1523. לאחר מכן נשלטה איסלנד בידי דנמרק עד להשגת עצמאותה בשנת 1918. ב-27 ביולי 1940 כוננו איסלנד ושוודיה יחסים דיפלומטיים. ביוני 1944 הפכה איסלנד לרפובליקה, ושתי המדינות פתחו שגרירויות זו בבירה של זו, בהתאמה. במהלך מלחמת העולם השנייה שתי המדינות נותרו נייטרליות באופן רשמי, עם זאת, איסלנד נכבשה על ידי בעלות הברית, ושימשה כבסיס ימי, בעוד שוודיה באופן לא רשמי סייעה לבעלות הברית.
מאז כינון היחסים הדיפלומטיים בין איסלנד לשוודיה, שתי המדינות השתתפו באופן פעיל בזירה הבינלאומית כדי לדון בסוגיות המשפיעות על המדינות הנורדיות, כגון שינויי אקלים, המדיניות הארקטית ובהגנה הדדית מחוץ לנאט"ו. שתי המדינות השתתפו בלחימה באפגניסטן, כחלק מכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי.
במהלך המשבר הפיננסי האיסלנדי בין השנים 2008-2011, הבנק הלאומי של שוודיה הלווה 5 מיליארד קרונה שוודית (520 מיליון €) לבנק קאופטינג האיסלנדי, כדי לשלם את חובותיו למפקידים ונושים אחרים שהושפעו מהמשבר הפיננסי.
יחסים דיפלומטיים
איסלנד מחזיקה בשוודיה שגרירות בסטוקהולם, ו-5 קונסוליות בגטבורג, בינקפינג, בקרלסטד, במאלמה ובאומאו. מאידך, שוודיה מחזיקה באיסלנד שגרירות ברייקיאוויק, ו-3 קונסוליות כבוד בהוסאוויק, באיסאפיירד'ור ובסייד'יספיירד'ור.
משפחת רוקפלר
משפחת רוקפלר היא משפחה אמריקנית של תעשיינים, פוליטיקאים, פילנתרופים ובנקאים אשר עשתה את הונה בתעשיית הנפט בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בעזרת חברת "סטנדרט אויל" שהוקמה על ידי האחים ג'ון ד. רוקפלר וויליאם רוקפלר. המשפחה ידועה גם כן בשליטתה רבת השנים בבנק צ'ייס מנהטן (כיום ג'יי פי מורגן צ'ייס) וכאחת המשפחות החזקות, אם לא החזקה ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
רקע המשפחה
אחד המייסדים של משפחת רוקפלר הוא איש העסקים ויליאם רוקפלר האב, שנולד בעיירה קטנה במדינת ניו יורק למשפחה פרוטסטנטית. לו ולאשתו הראשונה, אלייזה דייווידסון, נולדו 6 ילדים שהבולטים מבינם הם ג'ון ד. רוקפלר ויליאם רוקפלר, מייסדיה של חברת זיקוק הנפט סטנדרט אויל. ג'ון ד. רוקפלר היה נוצרי בפטיסטי אדוק.
מוסדות ונדל"ן
המשפחה הייתה מעורבת במיזמי נדל"ן רבים ברחבי ארצות הברית במאה ה-20 והחשובים שבהם הם: מרכז לינקולן, מרכז לאמנויות הבימה שהוא תשלובת בניינים בשטח כולל של 61 דונם בניו יורק, המשמש משכן ל-12 להקות אמנות.
שימור הסביבה
המשפחה לאורך הדורות הייתה כוח חשוב בשימור אדמות, שימור יערות ובהקמת פארקים לאומיים ושטחים פתוחים ברחבי ארצות הברית, כדוגמת הפארק המדינתי רדווד המבולדט, בו נמצא יער רוקפלר. המשפחה הוכרה רשמית בשנת 2005 על תרומתה ומאמציה בתחום השימור, על ידי אחת מאגודות השימור הוותיקות והגדולות בארצות הברית. נשיא האגודה הצהיר ש"אף משפחה לא תרמה לתחום שימור הטבע כמשפחת רוקפלר".
הון המשפחה
לחברת ההחזקות חמש זרועות:
בספטמבר 2014, קרן האחים רוקפלר הצהירה שתפסיק את השקעותיה בחברות דלק מאובנים וזאת משתי סיבות, האחת מוסרית והשנייה כלכלית. דלק מאובנים הוא אחת הסיבות להתחממות הגלובלית והוא משאב שבעתיד לא נזדקק לו (נעבור לחלופות פחות מזיקות).
מעון המשפחה
במשך הדורות התיישבו בני המשפחה בכמה בתים היסטוריים ראויים לציון. סך כל 81 בתי משפחת רוקפלר רשומים כמקומות לאומיים היסטוריים בארצות הברית.
מורשת
סימן ההיכר של המשפחה במשך 140 שנותיה היא האחדות יוצאת הדופן שלה, להוציא מחלוקות שהתפתחו בשלהי שנות ה -70 של המאה ה-20 שלא כמו משפחות אמריקניות עשירות אחרות. הישג זה בזכות ישיבות משפחתיות קבועות, ובזכות ערכים שהושמו על ידי ג'ון ד. רוקפלר השלישי ונלסון רוקפלר, ומאוחר יותר על ידי דייוויד רוקפלר (שלושתם דור שלישי למשפחת רוקפלר).
ג'ון ד. רוקפלר תרם במשך חייו כ-540 מיליון דולר (במונחים של זמנו), וכך הפך לאחד התורמים הגדולים בהיסטוריה. בנו, ג'ון ד. רוקפלר הבן, המכונה "ג'וניור", תרם אף הוא 537 מיליון דולר במשך חייו. סה"כ שני הדורות תרמו יחד מעל מיליארד דולר בין השנים 1860 ו-1960. בנוסף, עיתון הניו יורק טיימס, דיווח בנובמבר 2006 שדייוויד רוקפלר (נולד בשנת 1915) תרם ותורם במשך חייו מעל ל-900 מיליון דולר.
השם רוקפלר מונצח במספר רב של מקומות לאורכה ורוחבה של ארצות הברית, במיוחד בעיר ניו יורק:
כיום, גם הדור הרביעי, החמישי ואף השישי עסוקים בפעילות פילנתרופית למען הקהילה.
אמרסון פאלמיירי
אמרסון פאלמיירי דוס סנטוס (באיטלקית: Emerson Palmieri dos Santos; נולד ב-3 באוגוסט 1994 בסנטוס שבברזיל) הוא כדורגלן איטלקי-ברזילאי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת ווסטהאם יונייטד ובנבחרת איטליה.
קריירת מועדונים
פאלמיירי החל את הקריירה שלו בסנטוס מליגת העל הברזילאית, ממנה גם הושאל לתקופה קצרה לפלרמו. בין השנים 2015–2018 שיחק פאלמיירי ברומא מהסרייה א'.
ב-30 בינואר 2018 חתם פאלמיירי בצ'לסי מהפרמייר ליג. ב-19 באוגוסט 2021 הושאל פאלמיירי לאולימפיק ליון לעונה אחת.
קריירה בינלאומית
ב-10 בספטמבר 2018 ערך פאלמיירי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איטליה, בהפסד 0–1 לנבחרת פורטוגל במסגרת ליגת האומות 2018/2019.
ממשל צבאי
ממשל צבאי מונהג בנסיבות הבאות:
ממשל צבאי מתאפיין בקשיחות יחסית, ובשיתוף מועט (אם בכלל) של הציבור הנשלט בהחלטות השלטון. כמו כן, בממשל צבאי אין הפרדת רשויות מלאה. מאז מלחמת העולם השנייה רואה הקהילה הבינלאומית בממשל צבאי כורח בל-יגונה שנועד למצבי חירום בלבד ואשר יש לסיימו במהירות האפשרית.
ממשל צבאי מבטל תמיד חלק מזכויות האזרח. ממשל כזה מגביל את זכות הקניין, את חופש התנועה, מקצר הליכים משפטיים מקובלים, מחמיר את הענישה, ולפעמים אף מחמיר את נטל המיסים. במדינות רבות, הממשל הצבאי מטיל עונש מוות גם על פשעים שעליהם בדרך כלל לא מוטל עונש כזה.
במדינות רבות ממשל צבאי אוכף חוקים מיוחדים, למשל עוצר. לעיתים קרובות, בממשל כזה, מערכת המשפט מוכפפת לצבא, כך שגם אזרחים נשפטים בבתי דין צבאיים. ממשל צבאי עשוי להנהיג מעצרים בלא משפט, ולהשעות צווי הביאס קורפוס.
הממשל הצבאי הבריטי (1917 - 1920)
הממשל הצבאי הבריטי בארץ ישראל החל בסוף 1917 (תאריך ההתחלה המקובל הוא ה-9 בדצמבר 1917, יום כניסת אדמונד אלנבי לירושלים) ונמשך עד להקמת השלטון האזרחי עם הגעתו של הרברט סמואל ביולי 1920. ממשל זה השתדל לשמר את הסטטוס קוו, ולפיכך עיכב את יישומה של הצהרת בלפור שעוררה התנגדות בקרב הערבים. במהלך תקופת הממשל הצבאי התחלפו שלושה מושלים שונים וכולם שמרו על מדיניות זו. במהלך תקופה זו התרחשו גם מאורעות תר"ף. כמו כן, הופרדה למעשה עבר הירדן משטח המנדט העתידי, על-פי הבנות בין בריטניה למשפחה ההאשמית שמשלה בחג'אז וגורשה ממנו. ההפרדה אושרה לבסוף מבחינה משפטית בכתב המנדט שניתן לבריטניה מחבר הלאומים.
הממשל הצבאי במדינת ישראל
עם הקמתה ירשה מדינת ישראל את מערכת החוקים של המנדט הבריטי (למעט תקנות הספר הלבן). מערכת חוקים זו כללה חוקים לשעת חירום שמאפשרים גם הכרזה על ממשל צבאי. חוקים אלה הוחמרו בשנת 1945 עקב התגברות ההתקפות של ארגונים ביישוב העברי נגד השלטון הבריטי. מיד לאחר הכרזת המדינה, במאי 1948, הוכרז בה מצב חירום, והופעלו התקנות המנדטוריות משנת 1945. במסגרת התקנות ניתנו לצה"ל סמכויות מיוחדות, שחלקן עדיין בתוקף (ההכרזה על מצב חירום לא בוטלה מעולם). לצה"ל יש סמכות לצנזר ידיעות בעיתונות העוסקות בענייני ביטחון המדינה. הגוף העוסק בכך מכונה הצנזורה הצבאית, וכיום הוא פועל בשיתוף פעולה מלא עם עורכי העיתונים הגדולים, שיתוף פעולה שמאפשר ערעור על החלטותיו בפני ועדה המורכבת מנציגי הצבא ועורכי העיתונים. בעבר סגרה הצנזורה הצבאית עיתונים לפרקי זמן שונים, ביניהם העיתון חדשות (עיתון שכבר חדל להופיע) שנסגר על ידיה לשלושה ימים, בשל סירובו לשתף איתה פעולה בפרשת קו 300. בעבר נהג צה"ל לדרוש מכל אזרח המשרת במילואים (כלומר, רוב הגברים היהודים והדרוזים) להצטייד באישור מיוחד לפני עזיבתו את הארץ. כיום הסדר זה כבר אינו נוהג.
הממשל הצבאי על ערביי ישראל
בין 1948 ל-1966 שרר בישראל ממשל צבאי מלא באזורים שבהם יושבים בעיקר ערביי ישראל. ממשל זה הגביל במידה רבה את חופש התנועה של ערביי ישראל ואת זכויות הקניין שלהם. ב-1963 הוקלו התקנות, בעיקר אלה הנוגעות לחופש התנועה, בעקבות הדרישה לביטול הממשל הצבאי, דרישה שבאה לידי ביטוי בארבע הצעות חוק שהוגשו בכנסת לשם ביטולו (של המפלגות: מק"י, מפ"ם, אחדות העבודה - פועלי ציון וחירות). ב-1966 הכריז ראש הממשלה דאז, לוי אשכול על ביטול הממשל הצבאי המיוחד (אם כי התקנות לשעת חירום שחלו בכל המדינה, ועל כל האזרחים, נותרו בתוקפן).
הממשל הצבאי לא הגביל את זכותם של ערביי ישראל לבחור ולהיבחר לכנסת.
הממשל הצבאי המצרי ברצועת עזה (1949 - 1967)
הממשל הצבאי המצרי שלט ברצועת עזה החל מ-1948 (רשמית מ-1949, תום מלחמת העצמאות) ועד למלחמת ששת הימים, למעט החודשים שלאחר מבצע קדש בהם החזיקה ישראל ברצועה (וכוננה בה ובסיני ממשל צבאי). הממשל הצבאי המצרי הסתתר תחילה מאחורי החזית של ממשלת כל פלסטין שהוקמה באוקטובר 1948 על ידי הוועד הערבי העליון, אולם זו דעכה עם הזמן ופורקה כליל בסוף 1959. מצרים, בניגוד לירדן, לא ניסתה לספח את רצועת עזה לשטחה וכלל לא ניסתה לפתחו. לעומת זאת עודדה מצרים את הפדאיון לחדור לישראל מהרצועה ודיכאה כל ניסיון של הפליטים לשפר את מצבם.
הממשל הצבאי בשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים
במהלך מלחמת ששת הימים, ביוני 1967, כבשה ישראל את יהודה ושומרון, רצועת עזה, רמת הגולן וסיני. בעוד רמת הגולן וסיני נחשבו לפני המלחמה לשטחים בריבונות סוריה ומצרים (בהתאמה), הרי מעמדם המשפטי של שטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה היה ועודנו מעורפל.
בפועל, הנהיגה ישראל בכל השטחים האלה ממשל צבאי בהתאם לאמנת ז'נבה הרביעית, שקובעת מה יש לעשות בשטחים שנתפסו במלחמה. יצאו מכלל זה החלק המזרחי של ירושלים ושטחים נוספים ממזרח לירושלים שסופחו לישראל ולשטח המוניציפלי של ירושלים כבר ב-1967 בצו מיוחד, והחוק הישראלי הוחל עליהם. רצועת עזה הייתה נתונה בממשל צבאי מצרי משנת 1949, כך שהממשל הצבאי הישראלי החליף ממשל צבאי מצרי. אזור יהודה ושומרון סופח לירדן ב-1950, ואף על-פי שישראל לא הכירה בסיפוח, היא כיבדה אותו דה-פקטו בכך ששמרה על החוק והמשפט הירדני ברוב השטח (אף זאת בהתאם לאמנת ז'נבה הרביעית). הממשל הצבאי בסיני הסתיים סופית ב-1982, עם החזרת השטח לידי מצרים במסגרת הסכמי קמפ דייוויד. הממשל הצבאי ברמת הגולן הסתיים עם קבלת חוק רמת הגולן ב-1981, חוק המורה על החלת החוק והמשפט הישראליים בשטח זה. המחלוקת בדבר המעמד המשפטי ועתיד השטחים של אזור יהודה, שומרון וחבל עזה (זהו הכינוי הישראלי הרשמי ליתר השטחים האמורים מאז סוף שנות ה-70) הביאה לכך שחלק מכללי אמנת ז'נבה לא הוחלו עליהם. כך, ישראל הקימה יישובים בשטח בניגוד לכללי האמנה, ואף גירשה מדי פעם תושבים מקומיים שנחשדו בהמרדה (פעולה שחוקיותה במסגרת כללי האמנה שנויה במחלוקת). מאז תחילת שנות ה-80 ועד 1994 פעל בשטחים אלה המנהל האזרחי, שתפקידו היה לנהל את חיי היומיום האזרחיים של התושבים המקומיים. גוף זה הורכב מפקידי ממשלה במשרדים שונים של ממשלת ישראל, אזרחים עובדי צה"ל וקצינים. הרעיון מאחורי הקמתו היה להביא אנשים בעלי ניסיון במינהל ציבורי אזרחי, שייטיבו לנהל את חיי היומיום מקציני הצבא שלא הוכשרו לכך. עם זאת, ההכרעה הסופית בעניינים השונים נותרה בידי הממשל הצבאי.
בעקבות חתימת הסכמי אוסלו בין השנים 1993–1996 הוקמה רשות פלסטינית אוטונומית בחלק מהשטח. רשות זאת קיבלה את סמכויות המנהל האזרחי, וחלק מסמכויות הממשל הצבאי. עם זאת, ברוב השטח נותר הממשל הצבאי על כנו, והוא עדיין בתוקף.
בעקבות תוכנית ההתנתקות בוטל הממשל הצבאי ברצועת עזה בתחילת ספטמבר 2005.
ארצות הברית
בארצות הברית מתיר החוק להכריז על ממשל צבאי בעתות חירום. יוצאת מכלל זה מדינת טנסי שחוקיה אינם מאפשרים להכריז על ממשל צבאי. סוגיית הנסיבות שבהן אפשר להכריז על ממשל צבאי נבחנה בבית המשפט העליון של ארצות הברית במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, ובמהלך מלחמת העולם השנייה. בפסיקה שהתקבלה ב-1866 קבע בית המשפט העליון כי לא ניתן לשפוט אזרחים בבתי משפט צבאיים בתוך ארצות הברית בזמן שבתי המשפט האזרחיים פעילים, ובכך הגבילו את עקרון הממשל הצבאי. ארצות הברית לא הכריזה על מצב חירום המאפשר ממשל צבאי מאז ה-9 במרץ 1933.
קנדה
במשך שנים רבות יכלה ממשלת קנדה להפעיל ממשל צבאי באמצעות תקנה המאפשרת לה להכריז מצב מלחמה. מצב זה הוכרז שלוש פעמים, פעמיים במלחמות העולם ופעם אחת ב-1970 כנגד מהומות של תומכי התפלגות קוויבק שידועה כמשבר אוקטובר. סמכות זו הוחלפה בסמכות להכרזת מצב חירום ב-1988. ג'סטין טרודו הפעיל את התקנה בפברואר 2022 בעקבות מחאה עממית נגד הגבלות הקורונה ("מחאת נהגי המשאיות").
סין
חוקת סין נותנת לקונגרס העם הסיני את הסמכות להכריז ממשל צבאי. ב-1989 הכריז לי פנג חד צדדית על ממשל צבאי על מנת לטפל במחאות בכיכר טיין-אן-מן. צעד זה היה שנוי במחלוקת משפטית ולבסוף ב-2004 ניתנה לממשלה סמכות רשמית להכריז מצב חירום.
טיוואן
תחת שלטון הקוומינטנג, חוותה טיוואן את התקופה הארוכה ביותר של ממשל צבאי בהיסטוריה. אירועי 228 (מקור השם בתאריך בה אירעה, ה-28 בפברואר 1947), הובילו להכרזת ממשל צבאי זמן קצר לאחר-מכן, ב-1948, המשך הממשל הצבאי נומק בצורך להתגונן מפני הקומוניסטים ובדלנים באי והממשל הצבאי לא בוטל עד 1987.
פולין
הממשל הצבאי בפולין הוכרז על ידי הממשלה הקומוניסטית ב-13 בדצמבר 1981 על מנת לבלום תנועות דמוקרטיזציה (כמו סולידריות) מלגייס אוכלוסייה ולהשתלט על השלטון. מנהיגים דמוקרטיים, בהם לך ואלנסה, נעצרו. הממשל הצבאי נמשך עד 1983. לאחר התמוטטות הקומוניזם בפולין התברר שהממשל הצבאי הוכרז בניגוד מוחלט לחוקת המדינה. החוקה מתירה לממשלה להכריז ממשל צבאי רק בין כינוסי הפרלמנט ואילו הפרלמנט היה מכונס באותה עת.
הוצאת ספרים קה"ת
קה"ת (ראשי תיבות: קרני הוד תורה) היא הוצאת הספרים הרשמית של חסידות חב"ד. היא נוסדה בשנת ה'תש"ב (1942) על ידי האדמו"ר מחב"ד רבי יוסף יצחק שניאורסון. ההוצאה פועלת כאגף של המרכז לענייני חינוך.
הוצאת הספרים
ההוצאה נקראה קה"ת במשמעות כפולה: ראשי תבות של "קרני הוד תורה" וכן חילוף האותיות של תק"ה, שנת הלידה של מייסד חסידות חב"ד, הרב שניאור זלמן מליאדי. ההוצאה מוציאה את ספרי חסידות חב"ד ומטרתה הפצת תורתה של חסידות זו. עם זאת, בכמה מקרים הדפיסה קה"ת ספרים אחרים. כך למשל בשנת תשי"א, הדפיס הרבי מלובביץ', לפי הוראת חותנו, את סדרת הספרים שדי חמד עם הוספות. בתשמ"ח, הדפיסו על־פי הוראת הרבי את ספרו של הרב מאיר בן גבאי - דרך אמונה.
ההוצאה הוציאה ספרי יהדות בשפות הבאות: עברית, יידיש, אנגלית, רוסית, ספרדית, צרפתית, איטלקית, פורטוגזית, הולנדית, גרמנית, פרסית וערבית.
מערכת ההוצאה לאור
הרבי מליובאוויטש מונה על ידי חותנו אדמו"ר הריי"צ למנהל הוצאת הספרים. מתוקף תפקידו זה עסק הרבי בעריכת הספרים לדפוס, ואף לאחר שהתמנה לאדמו"ר והפסיק לערוך ספרים באופן פעיל ומלא, השתתף רבות במלאכת העריכה, אם בהכנת מפתחות לספרים, בהגהת עבודת חברי המערכת ועוד. הרבי היה מוסר הוראות לחברי המערכת אודות ספרים וכתבי־יד מסוימים שברצונו שיכינו אותם לדפוס, לעיתים הוא אף קבע תאריך יעד קצוב להשלמת הפרויקט, לא פעם אירע שזמן העבודה הוקצב לשבועות ספורים, והמערכת התגייסה לעבודה מאומצת. את "ספר המפתחות לתורת אדמו"ר הזקן" ערכו חברי המערכת בתוך שלשה שבועות. גם כיום נמשכת העבודה בעריכת הספרים והוצאתם לאור.
החנות המרכזית של הוצאת הספרים נמצא בשכונת קראון הייטס מול בניין 770, משרדי קה"ת נמצאים בבניין המשרדים שמעל 770. מנהל ההוצאה הוא יוסף ברוך פרידמן, חתנו של הרב יהודה קרינסקי. את הסניף בישראל, השוכן במרתף בניין 770 בכפר חב"ד, מנהל מנחם מענדל (מני) וולף.
ההוצאה הוציאה גם את כתב העת שיחות לנוער.
מאפייני ההוצאה
דרך עריכת הספרים לדפוס שהותוותה בידי הרבי מליובאוויטש בהיותו מנהל ההוצאה לאור בעלת מאפיינים ייחודיים, כגון:
מספר ליוביל
מספר ליוביל הוא מספר ממשי שניתן לקרב אותו דיופנטית מכל סדר שהוא. פורמלית, \ x מספר ליוביל אם לכל n טבעי קיימים p ו-q > 1 שלמים כך שמתקיים:
מספרי ליוביל נקראים על שמו של ז'וזף ליוביל שהוכיח ב-1844 את משפט ליוביל שממנו נובע כי הם מספרים טרנסצנדנטיים. מספרי ליוביל היו המספרים הטרנסצנדנטיים הראשונים שנתגלו.
קבוע ליוביל
הדוגמה המוכרת ביותר למספר ליוביל היא קבוע ליוביל שהוגדר על ידי ליוביל ב-1851: הספרה 1 מופיעה בפיתוח העשרוני של המספר במקום ה-\ j! לאחר הנקודה העשרונית לכל j טבעי (ראו עצרת) ובכל מקום אחר מופיעה הספרה 0.
נגדיר סדרות:
לכל n טבעי מתקיים:
בזכות משפט ליוביל, קבוע ליוביל היה לדוגמה הראשונה המוכרת למספר טרנסצנדנטי.
תכונות
קל לראות שכל מספר ליוביל הוא אי-רציונלי: נניח בשלילה כי מספר ליוביל רציונלי. נבחר n גדול מספיק, כך ש-\ 2^{n-1}>b, ואז לכל ו-\ q\ge 2 מתקיים:, בסתירה להגדרה.
לפי משפט ליוביל כל מספר אלגברי אי-רציונלי אינו ניתן לקירוב דיופנטי מסדר הגדול מהדרגה שלו (מעלת הפולינום המינימלי שלו). מכיוון שמספרי ליוביל אי-רציונליים וניתנים לקירוב מכל סדר הם בהכרח טרנסצנדנטיים.
עוצמה ומידה
נוכל להחליף את המופעים של הספרה 1 בקבוע ליוביל בכל סדרת ספרות שנחפץ, והמספר עדיין יישאר מספר ליוביל. מכאן שעוצמת קבוצת מספרי ליוביל היא כעוצמת קבוצת הסדרות, שהיא עוצמת הרצף. כלומר יש "הרבה יותר" מספרי ליוביל מאשר מספרים אלגבריים (שהם בני-מנייה).
לעומת זאת, קבוצת ליוביל היא קבוצה ממידה אפס והיא זניחה ביחס לקבוצת המספרים הטרנסצנדנטיים (שהמשלים שלה ממידה אפס). במילים אחרות, כמעט כל המספרים הטרנסצנדנטיים אינם מספרי ליוביל. ההוכחה לכך קצרה:
וכן וזאת לכל m. לכן \ L ממידה אפס.
מרכזי
פרובינציית מַרְכַּזי (בפרסית: استان مرکزی) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן, ובירתה היא העיר אראכ. שטח הפרובינציה 29,130 קמ"ר.
הפרובינציה נמצאת במערב איראן. אוכלוסייתה מונה כ-1.35 מיליון איש. גבולות הפרובינציה נקבעו ב-1980 כאשר היא התפצלה לפרובינציית מרכזי (הנוכחית) ופרובינציית טהראן. משמעות המילה "מַרְכַּזי'" בפרסית היא "מרכזי".
גבולות
פרובינציית מרכזי גובל עם הפרובינציות: טהראן, קום, אלבורז, קזווין, המדאן, לורסטאן ואספהאן.
אקלים
החורף במחוז זה קר ויבש כיוון שהמחוז מוקף בהרים.
אמפליקון
אמפליקון (Amplicon) הוא גן שעובר שכפול במכשיר PCR.
מקור המונח במילה האנגלית Amplify, שמשמעותה "להגביר" (במובן הביולוגי של "לשכפל").
אמפליקון הוא חתיכת DNA או RNA המהווה מקור ו/או תוצר של צירוף מלאכותי או אירועים חוזרים. ניתן להפקה באמצעות מגוון שיטות לרבות תגובות שרשרת פולימריות או שכפול גנים טבעי.
אמפליקון הוא למעשה תפוקת של העתק אחד או יותר של חלק גנטי שמבוצע בו שימוש, בעיקר בתנאי מעבדה, כתוצר ממכשיר PCR והוא משמש לצורך מחקר בתחום הזיהוי הפלילי והרפואה.
ארנסט טידמן
טידמן זכה בפרס האוסקר לתסריט בשנת 1971 על הסרט "הקשר הצרפתי".
נפטר ב-14 ביולי 1984.
האנגירי
האנגירי (ביפנית: 半切 או 飯切) או האנדאי (飯台 מילולית: "קערת אורז") הוא כלי קיבול להכנת אורז לסושי במטבח היפני.
האנגירי הוא מעין חבית עץ שטוחה ורדודה עשויה מעץ ארז וחבוקה בשתי רצועות נחושת. קוטר ההאנגירי נע בין כ-30 ס"מ (לכלי ביתי) לכ-1 מטר (לכלי המשמש במסעדות).
ההאנגירי משמש לשלבי ההכנה הסופיים של האורז. לאחר תום שלב בישול האורז, האורז מוכנס אל ההאנגירי, בו הוא מעורבב עם הרוטב המתאים (רוטב חומץ אורז, סוכר ומלח) ומקורר כשהוא מכוסה בבד המכונה פוקין. קירור זה יוצר את המרקם הדביק הנדרש עבור אורז סושי.
סמולביצ'י
סמולביצ'י (בבלארוסית: Смалявічы, רוסית: Смолевичи, ביידיש נקראת גם סמאלעוויטש וסמאלביטש) היא עיירה בבלארוס במחוז מינסק. העיירה משמשת כמרכז אזור סמולביצ'י ונכון ל-2005, אוכלוסייתה מונה כ-17,000 תושבים.
עד מלחמת העולם השנייה הייתה בעיר קהילה יהודית גדולה. ברבנותה כיהנו רבנים נודעים כמו: הרב אליעזר רבינוביץ, חתנו של הגדול ממינסק; והרב יחזקאל אברמסקי. בתחילת המאה ה-20 בעיר התגורר אחד מאילי ההון היהודיים בליטא, סוטין.
בעיירה נולד הצייר חיים סוטין, שחי ופעל בצרפת, וגם פרופ' חיים נחמן שפירא, מחנך, מרצה, מחבר ספרי עיון, מתרגם יהודי, פעיל ציוני, ומהדמויות הבולטות ביהדות ליטא בין שתי מלחמות העולם.
עם כיבוש העיירה בסוף יוני 1941 בידי הגרמנים, רוכזו כ-1,400 יהודיה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם באזור הרוס בה. ב-28 ביולי 1941 נרצחו כ-120 גברים יהודים מהגטו, וב-28 באוגוסט 1941 רצחו גרמנים וליטאים את כל יושבי הגטו הנותרים ביער גורודישצ'ה הסמוך ליישוב.
אליעזר מרגולין
קולונל אליעזר (לָזָר) מרקוביץ' מרגולין (5 בפברואר או 26 במרץ 1875, בלגורוד, האימפריה הרוסית – 22 ביוני 1944, סידני, אוסטרליה) היה ממפקדי הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה.
קורות חיים
מרגולין נולד בשנת תרל"ה בעיר בלגורוד שבאימפריה הרוסית, מחוץ לתחום המושב. אחיו הגדול, משה מרקוביץ' מרגולין (1862–1939), היה סופר רוסי, עורך העיתון Еврейская жизнь ("חיים יהודיים") ומעורכי הלקסיקון האנציקלופדי ברוקהאוס-אפרון. בילדותו לא קיבל חינוך ציוני, ונמשך דווקא לתרבות הרוסית. התחנך בגימנסיה רוסית בבלגורוד, ידע בעל-פה את שירי פושקין ולרמונטוב, אהב את מרחבי השדות של הדון והוולגה והעריץ את הקוזקים על רוח החופש הפועמת בהם ועל סוסיהם המהירים.
לאחר רצח הצאר אלכסנדר השני קיסר רוסיה בשנת 1881, הלך מצב היהודים ברוסיה והורע בהדרגה. ב-1892 החליטו הוריו של מרגולין לעלות לארץ ישראל ולקנות משק חקלאי במושבה רחובות, ומרגולין בן ה-17 עלה איתם, למורת רוחו.
1892–1902: חקלאי ברחובות
מרגולין הוטל לפתע לארץ שוממה, ונתגלה לו כי השפה העברית אינה משמשת רק לתפילה אלא היא גם שפת דיבור וכותבים בה סיפורים ושירים. הוא ראה גם בפעם הראשונה יהודים עובדים ולא רק מסתובבים ועוסקים במסחר עם איכרים ו"פריצים". הוא החל לעבוד במרץ בכרם ובשקדים של משק הוריו. שומר המושבה לימד אותו לקלוע ברובה, ושומר הכרמים, בדואי, לימד אותו רכיבה על סוסים. צעירי רחובות התארגנו בפיקודו של מרגולין שאימן אותם ברכיבה ובקליעה למטרה. כאשר ביקר הרצל ברחובות בשנת 1898 היה מרגולין בראש יחידת רוכבים שקיבלה את פניו. מרגולין היה לבוש בעבאיה וכאפיה. זה עשה רושם רב על הרצל, וכשניגש מרגולין ללחוץ את ידו טפח לו בחיבה על כתפיו. למרגולין היו גם חברים ערבים רבים, שהעריצו אותו וקראו לו "חוואג'ה נזר".
מפקד בצבא האוסטרלי
ב-19 בספטמבר 1914 התנדב מרגולין לצבא האוסטרלי, ונשלח למצרים במסגרת חיל המשלוח האוסטרלי–ניו זילנדי (אנזא"ק). משם נשלח לחזית גליפולי, שם נפצע והועלה לדרגת קצין. עם כישלון המערכה בדרדנלים נשלח לצרפת, שם עלה בסולם הדרגות. בקרב על נהר סום קיבל את אות השירות המצוין (Distinguished Service Order, DSO). מספר פעמים התפוצצו פצצות על ידו, חבריו נהרגו והוא יצא שלם בגופו. הוא התקדם בסולם הדרגות והגיע לדרגה של לויטננט קולונל. מרגולין נפצע שלוש פעמים. הפציעה השלישית הייתה קשה, והוא פונה ללונדון, ושכב שבועות רבים בבית החולים. כשהחלים קיבל שחרור מהצבא, והתכוון לשוב לאוסטרליה. באותו הזמן שמע לראשונה על הגדודים העבריים. זאב ז'בוטינסקי, שהיה באותו הזמן בלונדון, נפגש עם מרגולין ושכנע אותו להצטרף כמפקד בגדודים העבריים.
מפקד בגדודים העבריים
מרגולין היה באותה התקופה המפקד היהודי הנערץ ביותר. הוא קיבל את הפיקוד על הגדוד העברי השני, שנקרא גם "גדוד 39 של קלעי המלך", והורכב בעיקר ממתנדבים יהודים מארצות הברית. מרגולין מוזכר בשירו המפורסם של אריה רובינשטיין, "אריה, אריה":
בספטמבר 1918 היה מרגולין בראש כוח מגדוד 39 ויחידות מגדוד 38. הכוח חצה את הירדן במעבר אום-שורט וכבש את העיירה א-סלט. מרגולין היה מושל צבאי בעיירה זו במשך שבועיים.
עם תום מלחמת העולם הראשונה פורקו גדודים 38 ו-39, שהיו מורכבים ממתנדבי חו"ל, והוקם גדוד ממתנדבי ארץ ישראל, שנקרא הגדוד "הראשון ליהודה". סמל הגדוד היה מנורה ומתחתיה המילה קדימה בעברית.
קיומו של כוח יהודי היה לצנינים בעיני הבריטים והערבים. הוחלט להקים כוח מעורב יהודי-ערבי תחת פיקוד בריטי, אשר ייקרא "חיל ההגנה לפלשׂתינה" (Palestine defense force). הכוח היהודי בפיקודו של מרגולין היה אמור להיות בצפון הארץ, והערבי – בדרומה.
מאורעות מאי 1921: סיום הקריירה הצבאית
ב-1 במאי 1921 פרצו פרעות תרפ"א במקומות שונים בארץ; המהומות הקשות ביותר היו ביפו. "ההגנה" לא הייתה מוכנה לכך, וביום המהומות הראשון נרצחו 13 יהודים. המקרה הקשה ביותר היה ב"בית העולים" ברחוב עג'מי, שם נרצחו 13 יהודים על ידי פורעים ערבים בסיוע שוטרים ערבים. ביום השני לפרעות נרצח הסופר יוסף חיים ברנר.
במחנה סרפנד היו 30 חיילים משרידי הגדוד העברי. ישראל שוחט, שהיה אחראי על ההגנה באזור, טלפן לסמל בגדוד יצחק אולשן (אולשנסקי) וביקש ממנו להגיע בדחיפות לתל אביב. כשהגיעו אולשן וחברו למקום והסתברה להם חומרת המצב, הם הזעיקו את חבריהם. מרגולין לא שותף בעניין, כי לא רצו להפליל אותו בפעולה שמשמעותה הפרת פקודות הצבא ומשפט צבאי.
מרגולין הגיע לתל אביב, והחל לגייס את משוחררי הגדוד העברי ששהו בתל אביב. הוא ארגן אותם בעמדות בגבולות העיר, ולמחרת עם התחדשות המהומות הם פתחו באש אל התוקפים. הוא ארגן יחידה שחדרה לנמל יפו וצעדה בסך ברחובות העיר. פעולות אלה גרמו לסיום המהומות.
פעילות הגדוד העברי במאורעות 1921 היו סיבה מספקת לפירוקו. הבריטים פיטרו את כל החיילים אך לא העמידו אותם למשפט צבאי.
מרגולין נאלץ לעזוב את הארץ כדי שלא יועמד למשפט צבאי. בתחנת הרכבת בלוד אמר לחייליו: "התיאשתי מהשלטון אבל לא מהארץ. לכן, להתראות".
אחרית ימיו
מרגולין נסע ללונדון, שם ביקש למצוא לו תפקיד במשטרה, אך ללא הצלחה. הוא חזר מאוכזב לאוסטרליה ב-1921, והשתקע בפרת'. מכתביו משם היו ספוגים מרורים וגעגועים לארץ ישראל.
בשנת 1926 נישא להילדה מירטל לבית אנגלד. לשניים לא היו ילדים.
מרגולין נפטר ב-22 ביוני 1944 א' תמוז התש"ד בגיל 69 ונקבר בסמוך לפרת'.
קבורתו בישראל והנצחתו
בינואר 1950 הובא על פי צוואתו לקבורה בבית הקברות ברחובות, ליד קבר הוריו. בלוויה השתתפה צמרת הממשלה והצבא וחבריו משוחררי הגדודים העבריים.
בשנת 2010, לאחר שנים של הזנחה, תרמה קרן ריצ'רד פראט (קרן אוסטרלית שהקים אוסטרלי ממוצא יהודי ב-1978) 30 אלף שקל לשיפוץ הקבר. ב-14 בנובמבר אותה שנה, נחנך הקבר המשופץ בטקס בהשתתפות שגרירת אוסטרליה בישראל, אדריאנה פונקלר, מנהלת מוזיאון בית הגדודים, רחל סילקו וראש עיריית רחובות, רחמים מלול.
בערים ירושלים, תל אביב, ראשון לציון, רחובות ונס ציונה נקראו רחובות על שמו. חלקם נקראו "קולונל מרגולין".
במוזיאון "בית הגדודים" במושב אביחיל יש אגף המוקדש למרגולין, ובו מסמכים ואביזרים מתקופת שירותו הצבאי. במושב, ב"כיכר מרגולין" יש אנדרטה לזכרו, ועליה סמל "הגדוד הראשון ליהודה". על שלט ההנצחה כתוב: "האיש החזק אשר אהב את חייליו ואת עמו".
הפארין
הפארין (באנגלית: Heparin) הוא גליקוזאמינוגליקן הקשור למספר רב של קבוצות סולפט. להפארין יש צפיפות מטען שלילית הגבוהה ביותר מכל מולקולה ביולוגית ידועה. נעשה בו שימוש נרחב בהזרקה כחומר נוגד קרישה וביצירת משטחים נוגדי קרישה בציוד רפואי. הפארין רפואי מסונתז מרקמות של חזירים ופרות.
באבולוציה, ההפארין נשמר בבעלי חיים מגוונים ביניהם חסרי חוליות שאין להם מערכת קרישה כמו לבני האדם. לכן, משוער כי בגוף האדם הפארין משמש לתפקידים אחרים ולא לקרישה. רוב ההפארין בגוף נשמר בתאי פיטום והוא מופרש למחזור הדם רק בשעת פציעה. ייתכן ומדובר במנגנון המגן מפני חדירת גורמים מזהמים.
כדוריד באולימפיאדת מוסקבה (1980)
אולימפיאדת 1980 נערכה במוסקבה, ברית המועצות. תחרויות הכדוריד נערכו בין ה-20 ביולי ל-30 ביולי. זו הייתה תחרות כדוריד הרביעית במשחקים האולימפיים. בתחרות השתתפו 248 ספורטאים (166 גברים ו-82 נשים). המשחקי הבתים נערכו במספר אתרים, משחקי הגמר נערכו ב"סוקולניקי ארנה".
נבחרת גרמניה המזרחית זכתה במדליית זהב בתחרות הגברים ונבחרת ברית המועצות  זכתה בתחרות הנשים.
מתכונת התחרות
בגלל החרם מספר נבחרות חזקות לא השתתפו בתחרות. בתחרות הגברים 6 נבחרות העפילו בהתאם לתוצאות אלופת העולם בכדורדי 1978. אומנם בגלל החרם, האלופה המכהנת נבחרת גרמניה המערבית ואלופי אפריקה (תוניסיה ואסיה (יפן) לא השתתפו. יתר שש נבחרות העפילו דרך המוקדמות.
12 נבחרות חולקו ל-2 בתים בהם נערכו משחקים בשיטת ליגה. שתי הנבחרות שסיימו במקום הראשון בכל בית נפגשו במשחק על מדליית הזהב ושתי הנבחרות שדורגו במקום השני בכל בית נפגשו במשחק על מדליית הארד.
בתחרות הנשים 4 נבחרות העפילו בהתאם לתוצאות אליפות העולם בכדוריד נשים 1978. מכיוון שהנבחרת המארחת כבר העפילה גם יוגוסלביה שהייתה החמישית באליפות העולם העפילה ישירות. זהות הנבחרת הנוספות הוברר בתחרות בין אלופי אסיה דרום קוריאה, אלופי אפריקה קונגו ואלופי אמריקה ארצות הברית. נבחרת דרום קוריאה ניצחה אך ויטרה על השתתפותה בגלל החרם. לכן לתחרות הגיע אלופת אפריקה.
התחרות נערכה בשיטת ליגה.
צ'ייקה (כדורגל)
צ'ייקה (ברוסית: «Футбольный клуб «Чайка»; מילולית: שחף) הוא מועדון כדורגל רוסי מהכפר פסצ'אנוקופסקויה שבמחוז רוסטוב בדרום רוסיה, המתמודד בליגה השנייה, השלישית בחשיבותה במדינה. המועדון נוסד בשנת 1997.
היסטוריה
בשנת 1998, המועדון נרשם לליגה הראשונה של אליפות מחוז רוסטוב ובשנת 2004 זכה באליפות המחוז. בשנת 2008 ובשנים 2010–2015, השתתפה הקבוצה בליגה הבכירה של אליפות המחוזו. בשנת 2013, הקבוצה סיימה במקום הרביעי, בשנת 2014 - סיימה כסגנית האלופה ובשנת 2015 זכתה באליפות הליגה הבכירה של המחוז.
ב-26 במאי 2016, צ'ייקה קיבלה מהתאחדות הכדורגל רישיון להשתתף בעונת 2016/2017 בליגה השנייה והתאפשרה השתתפותה לראשונה בליגה המקצוענית.
בפגרת החורף של עונת 2016/2017, שמונה שחקנים והמאמן הראשי אלברט בורזנקוב עזבו את הקבוצה. ולרי בורלאצ'נקו מונה למאמן חדש ועבד עם הקבוצה במשך פחות משנה. בינואר 2018, ויקטור בולאטוב מונה למאמן החדש, אבל הוא הודח לאחר שלושה חודשים. ברם בעונת 2017/2018 סיימה במקום השלישי באליפות הליגה השנייה ובעונת 2018/2019 זכתה באליפות אזור "דרום" של ליגת הכדורגל המקצוענית והבטיחה השתתפות בעונת 2019/2020 בליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה (אם כי הודחה בשלב 16 האחרונות של הגביע הרוסי בכדורגל).
בעונת 2019/2020 העפילה שוב לשלב 16 האחרונות בגביע הלאומי. בתום עונת 2020/2021 התאחדות הכדורגל הרוסית החליטה להוריד את צ'ייקה מהליגה הלאומית לליגה השנייה בעקבות מכירת משחקים במהלך העונה. ביולי 2021 משטרת רוסיה הודיעה על סיום חקירה בנושא והעברת התיק לידי התובע הכללי של רוסיה בעקבות מכירת משחק במהלך עונת 2020/2021 בין מועדון צ'ייקה לצ'רנומורץ נובורוסייסק, שהסתיים בתוצאה 3:1 כשהתוצאה סוכמה כבר מראש.
ברנקו צרבנקובסקי
כיהן בתפקיד ראש מחלקה בחברת התוכנה "סמוס" בסקופיה. היה חבר הליגה הקומוניסטית של מקדוניה, ענף של המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה בין שנת 1980עד שזו התפרקה בשנת 1990 עקב התפרקות ברית המועצות.
צ'ייקה (כדורגל)
היסטוריה
בעונת 2021/2022 העפילה לראשונה בתולדותיה לשלב שמינית גמר הגביע הרוסי בכדורגל. בדצמבר 2022, הכדורגלן איגור סמשוב מונה לאמן את הקבוצה.