cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
העין של סאורון
בסרטים
במשחק ההמשך של משחק המחשב The Shadow of Mordor: העין המתוארת בטרילוגיה של ג'קסון למעשה אינה מורכבת רק מישותו של סאורון, אלא גם מישותו של קלברימבור, העלף שחישל את טבעות הכוח. שתי הישויות נמצאות במצב של לחימה תמידית. כאשר הטבעת נהרסת וברד-דור נופל, העין מתפוצצת וקלברימבור יוצא לחופשי.
חיים מופלאים (סדרת טלוויזיה)
חיים מופלאים (באנגלית: LIFE) היא סדרת-טבע תיעודית שהופקה על ידי ה-BBC. הסדרה מורכבת מ-10 פרקים בני 50 דקות, העוסקים כל אחד בסיפור חייהם של בעלי חיים וצמחים. בגרסה האנגלית, מדובבת הסדרה על ידי דייוויד אטנבורו (ובארצות הברית על ידי אופרה וינפרי). הקריינות בגרסה העברית מבוצעת על ידי אורנה בנאי.
הסדרה הופקה בשיתוף עם ערוץ דיסקברי. היא נוצרה לאחר הסדרה המצליחה "עולם מופלא", אשר הייתה מסרטי הטבע הראשונים שצולמה בטכנולוגיית טלוויזיה בהבחנה גבוהה, שיוצרת איכות תמונה טובה יותר. במקור, שודרה התוכנית בבריטניה במהלך שנת 2009. בישראל שודרה התוכנית במהלך שנת 2010 בערוץ הראשון. בסוף כל פרק משודר מאחורי הקלעים של הסדרה הנקרא "איך עשו את LIFE" ובמשך 10 דקות.
ליצירת הסדרה נלווה ספר דומה וגם הוא תורגם ומופץ בישראל.
הפקת הסדרה ומאפייניה
הפקת הסדרה ארכה למעלה מארבע שנים, ובוצעה על ידי המפיקה מרתה הולמס והמפיק אחראי מייק גונטון. הקריין הראשי של הסדרה בגרסה המקורית הוא סר דייוויד אטנבורו, שדרן טלוויזיה וחלוץ בתחום סרטי הטבע, ואת המוזיקה שמלווה את פרקי הסדרה הלחין ג'ורג' פנטון. במהלך צילום הסדרה, ביקר הצוות בכל יבשות כדור הארץ. ההפקה כולה ארכה יותר מ-4 שנים, ובכללן יותר מ-300 ימי צילומים.
הפקת הסדרה כללה שימוש בטכניקות צילום ייחודיות ובטכנולוגיה חדשנית. הייתה זו אחת הפעמים הראשונות שכמה מהתנהגויות בעלי החיים שנראו בסדרה צולמו ותועדו. בין התנהגויות הייחודיות שצולמו במהלך הסדרה ניתן למנות את המרדף של שלושה ברדלסים אחרי יען והפלתו, להקת דרקוני קומודו אשר צדה תאו מים, כלב ים נמרי שצד אפרוחי פינגוויני רצועת סנטר, לווייתן קטלן צד גורי פילי ים בחופי פטגוניה, סוכי צנוע בחיזור שלו ביערות גינאה החדשה ודאוניים (דגים מעופפים) אשר דואים בעת מנוסתם מטורפיהם. בסיטואציות מסוימות בסדרה נעשה שימוש בהשלמת תמונה על ידי מחשב כדי לאפשר הצגת תמונה רציפה.
אל-מסתכפי באללה השני
אל-מסתכפי באללה השני, אבו אל-רביע סלימאן בן אל-חאכם באמר אללה (בערבית: المستكفي بالله الثاني, ابو الربيع سليمان بن الحاكم بامر الله), היה הח'ליף העבאסי הסמלי שמשל בקהיר בחסות הממלוכים בין 1302 ו-1340. בשנת 1309 העניק אל-מסתכפי לסולטאן הממלוכי רכן אל-דין ג'שנכיר את הכינוי "אל-מֻטַ'פַר" ("המנצח") ומסר לו בגדי הדר שחורים ומצנפת מעוגלת. מעתה והלאה, מנהג זה השתרש והתפשט ברחבי שטחי הממלוכים בלבנט. בשנת 1310 עלה לשלטון בפעם השלישית מחמד אל-נאצר בן קלאון ואל-מסתכפי נלווה אליו במסעותיו הצבאיים כנגד המונגולים בסוריה. בשנת 1338 הסתכסך אל-מסתכפי עם הסולטאן, נאסר במצודה ונמנע ממנו לקבל מבקרים. כעבור שנה, שוחרר ושולח יחד עם כמאה מבני ביתו לגלות בעיר קוץ. במהלך תקופת שלטונו התרחשה רעידת אדמה חזקה שהחריבה חלקים ניכרים מסוריה ומצרים. לפי אבן חג'ר אל-עסקלאני (1372-1448), היה נוהג לשחק פולו עם הסולטאן.
פרנסיסקו לאון דה לה בארה
פרנסיסקו לאון דה לה בארה אי קיחנו (בספרדית: Francisco León de la Barra y Quijano; 16 ביוני 1863 – 23 בספטמבר 1939) היה פוליטיקאי ודיפלומט מקסיקני, נשיא מקסיקו ה-32.
ביוגרפיה
דה לה בארה השלים תואר שני במשפטים בטרם נכנס לפוליטיקה הארצית במקסיקו. בשנת 1896 הצטרף לסגל הדיפלומטי של מקסיקו ושירת במדינות דרום אמריקה: ברזיל, ארגנטינה, אורוגוואי, פרגוואי; באירופה: בבלגיה ובהולנד; ובין השנים 1909–1911 בארצות הברית.
במהלך כהונתו כשגריר מקסיקו שכנע את נשיא ארצות הברית ויליאם הווארד טאפט שהמרד שפרץ ב-1911 נגד שלטונו ארוך השנים של פורפיריו דיאס אינו מצדיק התערבות אמריקנית. מיד לאחר בחירתו של דיאס בפעם השביעית לכהונת נשיא מקסיקו באוקטובר 1910, פרצה המהפכה המקסיקנית. ב-25 במרץ 1911 התמנה דה לה בארה למשרת שר החוץ של מקסיקו, וכאשר הצליחו המורדים בראשות פרנסיסקו מדרו לאלץ את דיאס לחתום על הסכם סיודאד חוארס ב-21 במאי 1911 שבו התחייב להתפטר ממשרתו. ההתפטרות נכנסה לתוקף ב-25 במאי, ובהתאם לחוקת 1857 של מקסיקו התמנה שר החוץ דה לה בארה לנשיא זמני מאז ועד 6 בנובמבר באותה שנה, עת נכנס לתפקידו הנשיא החדש פרנסיסקו מדרו.
דה לה בארה התמודד בבחירות לקונגרס המקסיקני ונבחר ב-1912 כסנטור. הוא שיתף פעולה עם שגריר ארצות הברית הנרי ליין וילסון בתוכניתו להדחת מדרו. לאחר רצח מדרו וכינון שלטונו של ויקטוריאנו ורטה, חזר דה לה בארה לתפקידו במשרד החוץ מ-11 בפברואר 1913 עד 4 ביולי 1914. בהמשך 1914 נבחר כמושל מדינת מקסיקו, אך התפטר מיד לאחר בחירתו לטובת קריירה במשפט הבינלאומי שהתעתד לפתח באירופה.
הוא התמנה כשגריר בצרפת ובמקביל כיהן כנשיא בית המשפט לבוררות בהאג, הוא עשה חיל בתחום המשפט הבינלאומי באירופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה וכתב פרסומים רבים בתחום.
עד סמוך למותו בספטמבר 1939 היה מעורב בתיווך בינלאומי. הוא נפטר בביאריץ שבצרפת.
מחשוב
תחום המִחשוּב (באנגלית: Computing) עוסק בשימוש בטכנולוגיית מחשבים לביצוע משימה מסוימת, כגון חישוב השטח של אזור מסוים, או יצירת מערכת אשר אליה מוזנים נתונים מסוימים והיא מספקת פלט מסוים.
תחום המחשוב עשוי לכלול את התכנון והפיתוח של מערכות התוכנה (ובפרט אלגוריתמים) ומערכות חומרה עבור מגוון רחב של מטרות. מחשוב הוא מרכיב אינטגרלי וחשוב במיוחד בטכנולוגיה התעשייתית המודרנית. תחומי המחשוב העיקריים כוללים הנדסת מחשבים, הנדסת תוכנה, מדעי המחשב, מערכות מידע וטכנולוגיית מידע.
מחשוב ענן
מחשוב ענן הוא מודל המאפשר גישה נוחה, על גבי רשת תקשורת ועל פי דרישה, למאגר שיתופי של משאבי מחשב. המשתמש במחשוב ענן עשוי להיות ארגון גדול, ארגון בינוני או קטן או אדם בודד. הספק הוא בדרך כלל חברה גדולה, שפיתחה תשתיות מתאימות ומספקת שירותים למספר גדול של משתמשים. המשתמש משתמש בשירותי הספק באמצעות האינטרנט מבלי צורך לדעת על הסביבה הטכנולוגית בה ממומשים שירותים אלה.
מתן הגישה למאגר השיתופי של משאבי המחשב נעשה בדרך כלל באמצעות ריכוז המשאבים בחוות שרתים המקושרת לרשת תקשורת והקצאתם למשתמשים באופן וירטואלי. השירות למשתמשים יכול להינתן באמצעות ענן מקומי הנמצא ברשת הארגונית, או באופן מרוחק במרכז מחשבים חיצוני שהגישה אליו נעשית דרך רשת האינטרנט. לחוות שרתים המספקת מחשוב ענן דרך האינטרנט מקובל לקרוא דאטה סנטר.
הביטוי "ענן" הוא דימוי לרשת האינטרנט המבוסס על הצורה הגרפית בה מתארים את הרשת בתרשימי זרימה. בענן המחשוב נמצאים הנתונים והלוגיקה העסקית של מערכות המחשוב על גבי משאבים וירטואליים המנצלים את השרתים הפיזיים של מרכז המחשבים והם מופעלים מיחידות קצה מרוחקות. כתוצאה מכך אין המשתמשים צריכים לרכוש ולנהל משאבים ומערכות מחשוב ספציפיים לכל יישום. מאפיין זה מאפשר להימנע מהוצאות גדולות על רכישת ציוד ותוכנות תשתית ומהצורך לנהל אותן.
ענת מגן-שבו
ענת מגן-שבו (נולדה ב-28 באפריל 1975) היא שחקנית, קומיקאית ומדבבת ישראלית. זוכת פרס התיאטרון הישראלי.
ביוגרפיה
ענת מגן-שבו נולדה והתחנכה ביבנה, ובגיל 23 עברה להתגורר בתל אביב.
את שירותה הצבאי עשתה בצוות הווי ובידור של פיקוד מרכז.
קריירה
מגן-שבו החלה את הקריירה שלה בעונה השלישית של תוכנית המערכונים "דומינו" בטלוויזיה החינוכית (2000). ב-1999 דיבבה את בריג'יט הצרפתייה במשחק המחשב פיפוש. בשנים 2000 - 2001 דיבבה את מונה בסדרת הילדים "הנימנומים" בערוץ 2. בשנת 2002 שיחקה בתפקיד אורח בקומדיית המצבים "החיים זה לא הכל", שם גילמה את רונית. בשנת 2003 גילמה את הדמויות בת חן מיוחס, אילנית הקוסמטיקאית ואחרות בסדרת הטלוויזיה ההומוריסטית "אחד העם 1" לצד יעל פוליאקוב, אילן פלד, ארז בן הרוש ואורי גוטליב. בשנת 2004 השתתפה בהצגה הדרמטית "מקווה" בתיאטרון בית ליסין מאת הדר גלרון ובבימויו של מיכה לבינסון, ההשתתפות במחזה הביאה לה את פרס השחקנית המבטיחה בטקס פרס התיאטרון הישראלי.
בשנת 2005 השתתפה בתוכנית "בצפר" ששודרה בערוץ ניקלודיאון, שם גילמה שוב את הדמות בת חן מיוחס ועוד דמויות שונות. באותה שנה החלה להגיש לצד רותם אבוהב פינה הומוריסטית בתוכנית האירוח של "יאיר לפיד" בערוץ 2, עד 2007.
בשנים 2006–2007 השתתפה בעונה השלישית והרביעית של הדרמה היומית "השיר שלנו" ששודרה ב Yes, בתפקיד חלי בנאי, נוסף על כך הופיעה בקומדיית המצבים "הפיג'מות" בעונה 4 (עונה שודרה בשנת 2006) בפרק "נקמת הפוזלת ממצרים" וגילמה את אימאן. ב-2007 הופיעה גם בפרקי אורח בטלנובלה "בובות" ששודרה ב-HOT.
בשנת 2008 השתתפה בתוכנית הסאטירה "גם להם מגיע" ששודרה בערוץ 10 לצד ליאור אשכנזי, יהורם גאון ואחרים.
בשנת 2009 הופיעה בתפקיד אורח בסדרה "דני הוליווד" שם גילמה את תאי וכן בסדרה "החברים של נאור" בה גילמה את שונטל סוויסה (שני סווינגר), תפקיד אותו שחזרה בסדרה ב-2011.
ביולי 2010 עלתה לשידור סדרת ההמשך לסדרה "אחד העם 1", בשם "אחד העם 101", בה מגלמת מגן-שבו מספר דמויות, ביניהן בת חן מיוחס, ליליאן ואילנית.
בשנת 2011 השתתפה בתוכנית הבידור של ערוץ 10 - "נבחרת ישראל" בהנחיית ירון ברובינסקי. באותה שנה שיחקה בהצגה "כל הגברים אותו דבר" בתיאטרון תל אביב, קומדיה מאת מאור הרוש שגם שיחק בתפקיד ראשי ובבימויו של אבי ברכר, שם גילמה את שירה בצלאל, בחורה המחפשת בכל כוחה אחר בן הזוג האידיאלי, ההצגה זכתה ב"פרס ההצגה הטובה ביותר".
בשנת 2012 החלה לשחק בהצגה "אמא מאוהבת" מאת גורן אגמון ובבימויו של גלעד קמחי בתפקיד גבי והשתתפה בהצגת הילדים "הרפתקאות נמו בספארי" שהופיעה בספארי ברמת גן ובכיכובם של דניאל ליטמן, אריה מוסקונה, מירב פלדמן ואחרים.
בשנת 2013 יצרה מגן-שבו יחד עם בעלה תוכנית קומית-אינטרנטית הנקראת "פירסטקלאס עם אילנית אליאס", שבה מתארחים ידוענים בתוכנית אירוח של אילנית אליאס (דמות מהתוכנית "אחד העם 1"). לתוכנית הופקו תשעה פרקים שאורכם כחמש דקות, היא זכתה לפופולריות ברשת ובעיתונות והתארחו בה, בין השאר, עוז זהבי, גל אוחובסקי, מיכל אמדורסקי, מרינה קבישר, אסי לוי ועוד. באותה שנה החלה לשחק בתיאטרון בית ליסין בהצגה הקומית "עובד בשביל שניים" מאת ריצ`ארד בין ובבימויו של משה קפטן שם היא משחקת בתפקיד ראשי לצד אלי יצפאן, נועם פנחסוב, שמעון מימרן, אייל רוזלס ואחרים, ההצגה ירדה במרץ 2014. בנוסף, היא שיחקה בקומדיה "מדליה להארי" מאת פיטר מרק ריצ'מן ובבימויו של אלון אופיר לצד מרים זוהר, אילן דר ודב נבון. ההצגה ירדה במאי 2015.
משנת 2014 מגן-שבו משתתפת בסדרת הילדים והנוער "מועדון החנונים" המשודרת בערוץ זום, ומגלמת את דמותה של המורה בלהה. באותה שנה החלה להשתתף בעונה הרביעית של סדרת הנוער "גאליס" המשודרת בערוץ הילדים למנויי HOT ומגלמת בה את דמותה של טולה דרור/אקהרט טולה. היא שבה לגלם את אותה דמות בעונה החמישית בשנת 2015. בנוסף, היא משחקת בתיאטרון בית ליסין בקומדיה "המוגבלים" מאת גור קורן ובבימוי של גלעד קמחי, החל מאוקטובר 2016 משחקת גם בהצגה "אילוף הסוררת" בתפקיד הראשי, קתרינה. באפריל 2018 החלה לשחק בתיאטרון הקאמרי בקומדיה "רומיאו ואמא" מאת גור קורן וגלעד קמחי, בבימויו של גלעד קמחי.
ב-2019 העלתה את מופע הבידור "ערב בכיף עם אילנית אטיאס", שאותו כתב מני אסייג.
בשנת 2022 שיחקה את סיסילה טולין בסדרה "כראמל".
חיים אישיים
נשואה לאורן שבו ולהם שלושה ילדים.
מתגוררת ברמת השרון.
מיינדזיז'ץ פודלסקי
היסטוריה
מזריץ' פודלסקי הוכרה רשמית כעיר ב-1477. החל מהמאה ה-16 התקיימה בה אוכלוסייה יהודית גדולה.
בשנת 1795 נכבשה העיר על ידי אוסטריה. העיר הייתה חלק מדוכסות ורשה מ-1809 עד 1815, ואז הפכה לחלק מפולין הקונגרסאית. ב-1867 מוקמה העיר על מסילת הרכבת של פולין.
הקהילה היהודית
במהלך המאה ה-19 פעל בעיר הרב אפרים אליעזר צבי הירש חרלפ.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-20,000 יהודים, כ-80% מתושביה. בסוף שנות השלושים של המאה העשרים מנו היהודים כשלושה רבעים מתושבי העיר, כ-12,000 איש.
בסוף ספטמבר 1939 כבש הצבא האדום את העיר, אולם בתחילת אוקטובר מסרה ברית המועצות את העיר לגרמניה כחלק מן הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. בעקבות הסגרתה של העיר לגרמנים, עזבו את העיר כ-2,000 מיהודיה, ועברו לתחום הכיבוש הסובייטי. בתקופה הראשונה לכיבוש רצחו הגרמנים עשרות יהודים בעיר, תוך שוד דירותיהם, והטלת גזירות שונות עליהם.
בסוף אוגוסט 1942 רצחו שוטרים גרמנים, פולנים ומתנדבי טרווניקי אוקראינים כ-3,000 מיהודי העיר, ובהם קשישים ותינוקות, ושילחו כ-11,000 מיהודי העיר הנותרים למחנה ההשמדה טרבלינקה בקרונות משא, שבהם מתו רוב היהודים עוד טרם הגעתם למחנה.
לאחר האקציה, ריכזו הגרמנים את יהודי העיר הנותרים בגטו מזריטש פודלסקי, בו הוחזקו למעלה מ-17,000 יהודים, רובם מיישובי הסביבה כגון פישצ'ץ וקודן, וחלקם מסלובקיה. עד 17 ביולי 1943 חוסל גטו זה במספר אקציות. כ-160–200 יושביו האחרונים נורו, והעיר הוכרזה רשמית כנקייה מיהודים. פחות מאחוז אחד מן האוכלוסייה היהודית בעיר שרדו את הכיבוש הנאצי.
ברית שלושת הלאומים
הברית נוצרה לקראת דיכויו של מרד בובלנה בשנת 1437. מרד זה פרץ כתגובה לניסיון של הבישוף הקתולי של טרנסילבניה לגבות את המיסים שלא שולמו. למרות שהמרד הונהג על ידי ברונט הונגר בשם אנטאל בוודאי נאג' (אנטון הגדול מבודה), המורדים היו קואליציה של יסודות שונים שבחברה הטרנסילבנית - צמיתים רומנים והונגרים, יחד עם בורגנים הונגרים וסקסונים מקולוז'וואר (קלוז'). המרד פרץ לא רק על רקע כלכלי, אלא נשא גם אופי חברתי ופוליטי, כשהמורדים הכריזו גם הם על עצמם "מעמד" ("לאום") של הנסיכות.
הרומנים היוו גם הם בטרנסילבניה מעמד הקרוי 'Universitas Valachorum" (אוניברסיטס ולאכורום) עד למרד בובלנה, אולם אחרי דיכוי המרד והיווצרות "ברית שלושת הלאומים", נדחקו רובם למעמד של צמיתים.
החלוקה המנהלית של טרנסילבניה בימי הביניים
בימי הביניים טרנסילבניה שהייתה חלק ממלכת הונגריה חולקה לשני סוגים של יחידות מנהליות:
האירועים שהובילו לברית
בשנת 1365 הנהיג מלך הונגריה לאיוש הגדול לבית אנז'ו באמצות הצו בטורדה מספר גזרות נגד האוכלוסייה הרומנית והדת הנוצרית אורתודוקסית בממלכה. המעמד של אצולה הותנה מכאן ואילך בהשתייכות לדת הרומית קתולית. משום כך רבים מהאצילים הרומנים נאלצו להמיר דתם לנצרות קתולית. אלו שלא עשו זאת נכסיהם הופקעו וחלקם הפכו במשך הזמן ממש לאיכרים. עם סילוק האליטה הרומנית הפסיקו הרומנים להיות מיוצגים בפורומים המנהיגים.
התחייבויות האיכרים, רומנים והונגרים כאחד, כלפי האצולה והכנסייה, הכבידו והלכו. האיכרים איבדו גם את הזכות לעבור מגוריהם ונקשרו לאדמת האציל המקומי וחויבו לעמול בשבילו.
משנת 1434 לא נגבו מיסים לכנסייה מהאצילים ההונגרים הקטנים ומהרומנים.
עם העלייה בכוחה של האימפריה העות'מאנית בשנת 1421 התחוללה אחת הפשיטות הצבאיות העו'תמאניות הראשונות נגד המחוזות הטרנסילבנים של ממלכת הונגריה. הכוחות הפולשים חדרו מתוך ולאכיה השכנה. הסקסונים הטרנסילבנים והסקלרים שחיו באזור הספר ניסו להתגונן אך הוכרעו על ידי המספר העצום של החיילים הטורקים. הקיסר זיגמונד לבית לוקסמבורג, שהיה גם מלך הונגריה, לא היה מסוגל להגיב מיידית מפני שזה עתה ירש את כתר בוהמיה והיה מעורב שם במלחמות ההוסיטים. כמו כן, טרנסילבניה לא הייתה מאורגנת מזה עשורים ולא היה קיים בה שום פורום שיתאם את ההכנות להגנה של שלושת המעמדות. ה"כיסאות" בורצנלנד הסקסוני וה"הארומסק" ("שלושת הכיסאות") הסקלרי, שנותרו בודדים, נשדדו על ידי הפולשים. זיגמונד הגיב רק כעבור שנים, והוביל שורה של מסעות צבאיים נגד העות'מאנים בוולאכיה. העות'מאנים, בברית עם שליטי ולאכיה, שבו בשנת 1432, ודרום טרנסילבניה סבלה שוב נזקים ניכרים.
באותה תקופה האצולה ושלטונות הכנסייה במרכז טרנסבילבניה היו מודאגים ממחאות ומרידות הצמיתים. האיכרים האלה היו ממורמרים ממעמדם המדוכא, מהמסים הגבוהים וההגבלות שהוטלו על תנועתם. מחאות איכרים שהיו בהתחלה פזורים הפכו למרד ממש בשנת 1437 כשכוחות של האיכרים ושל אצילים קטנים הביסו את חיילי הפאודלים. המרד בראשות אנטאל נאג' בוודאי פרץ אחרי שבישוף טרנסילבניה שישב בגיולאפהרוואר (אלבה יוליה), גיירג' לפש, ניסה לגבות את החובות בתשלומי המיסים כלפי הכנסייה שלא נגבו בשלוש השנים האחרונות. הרומנים חויבו לשלם מס לכנסייה הקתולית, אף על פי שלא אף על פי שבראש המרד עמד אציל קטן (אנטאל נאג'י בוודאי) - בקרב המורדים לחמו יסודות מגוונים של החברה הטרנסילבניה - בעיקר איכרים צמיתים הונגרים ורומנים, אך גם בורגנים סקסונים מן העיר קולוז'וואר (קלוז') וכמה אצילים קטנים. אחרי ניצחונם בקרב קולוז'מונושטור האצילים נאלצו להסכים להקלת הגבלות התנועה וירידות במיסים. בנוסח ההסכם צוין שמו של אחד מראשי המורדים, פאל ויידהאזי כ"נושא הדגל של מעמד התושבים ההונגרים והרומנים של הפרובינציה זו של הונגריה", בלטינית -vexilifer Universitatis regnicolarum Hungarorum et Valachorum huius principatus Hungariae). מכאן ייתכן כי המורדים קראו לעצמם "מעמד ההונגרים והרומנים" (Universitas Hungarorum et Valachorum)
"ברית האחים" (ברית קאפולנה)
בנסיבות אלה, כשהדיאטה של טרנסילבניה לא כונסה עדיין על ידי שליט הנסיכות (הוויבוד) האצילים יזמו מפגש של שלושת המעמדות השולטים. אחרי כמעט חמישים שנה נוצרה הזדמנות למעמדות הנ"ל לדון בסוגיות הבוערות של טרנסילבניה. המעמד זה כרתו האצילים ברית עם הסקלרים ועם הסקסונים שחששו עדיין מפלישות אפשריות של הטורקים העות'מאנים. הברית, שהבטיחה עזרה הדדית למקרי חירום (arduas causas), נחתמה ביישוב קאפולנה (ברומנית - קפלנה) בנוכחות סגן הוויבוד של טרנסילבניה, לוראנד לפש ואראשקסי והבישוף גיירג' לפש. היא נקראה "ברית האחים" (Fraterna Unio) ונועדה להגן על הצדדים החותמים ממרידות איכרים (האיכרים הרשעים - nefandissimi rustici) ומהתקפות עות'מאניות כאחד. חתימת הברית איפשרה לבעלי האחוזות הפאודלים לשאת ולתת מחדש בנוגע להסכם עם האיכרים ולשנות חלקים ממנו. עם זאת לא ארגנה הברית מבצעים צבאיים משמעותיים עד לסוף שנת 1437. אולם כשהלך הקיסר זיגמונד לעולמו בדצמבר 1437, יצאה הברית למתקפה וכתשה את צבא האיכרים.
ברית שלושת הלאומים
אחרי מסע צבאי מוצלח זה, הברית בין האצולה (ההונגרית), הסקלרים והסקסונים חוזקה ב-2 בפברואר 1438 באמצעות הסכם שכונה "ברית שלושת הלאומים". בדומה ל"ברית האחים" שיתוף הפעולה כוון להבטחת סיוע הדדי נגד מרידות איכרים ונגד סכנות מצד האימפריה העות'מאנית. הברית עירבה לכך שהצמיתים, רומנים והונגרים כאחד, לא יהיו שותפים לניהול החיים הפוליטיים והחברתיים של טרנסילבניה, אף על פי שהיוו רוב האוכלוסייה של טרנסילבניה. הברית בין שלושת המעמדות השליטים קיבלה תוקף מחוזק באיגרת משנת 1458, של המלך מתיאש הוניאדי, ושאושרה בכינוס הדיאטה של טרנסילבניה (congregatio generalis) בעיר מדיאש ב-1459, המשיכה להיות יעילה למשך מאות שנים וביססה את מסגרת הפוליטיקה הפנימית בטרנסילבניה. שלושת ה"לאומים" נודעו כלאומים ה"מאוחדים" או ה"מוכרים" (nationes unitae או receptae).
אחרי הקמת נסיכות טרנסילבניה ב-1541 נשמר העיקרון לפיו בדיאטה הטרנסילבנית יוצגו רק "שלושת הלאומים" הללו. כשהתקבלה הרפורמציה בנצרות התווסף עקרון ייצוגן של ארבע דתות "מקובלות" בלבד:רומית-קתולית, לותרנית, קלוויניסטית (רפורמית) ויוניטרייאנית, כשהדת הנוצרית אורתודוקסית של הרומנים נחשבה "נסבלת" בלבד.
אחרי המאה ה-18 כשהצבא ההבסבורגי הצליח לשים קץ לאיומים מצד העות'מאנים ושל בני בריתם הטטרים, ברית שלושת הלאומים נועדה להגן על הפריבילגיות של המעמדות הנ"ל מפני אותם תושבים רבים של החברה שלא היו מיוצגים בדיאטה הטרנסילבנית. במאות 18 ו19 המונח "שלושת הלאומים" קיבל עוד יותר משמעות אתנית, מפני שהרומנים היו ברובם איכרים ובאופן תמידי הודרו מחוץ לפוליטיקה של חבל הארץ.
בשנת 1711 המיעוט הבולגרי מאלווינץ ודווה בראשות המנהיג הדתי באלאז' מרינוביץ' והמיעוט הארמני ביקשו גם הם להיות מוכרים כמעמדות רשמיים בעלי פריבילוגיות, אך לא נענו.
קישורים חיצוניים
טקסט מתורגם לרומנית של הברית בקפולנה, בעמוד 115 לפי Crestomație II 123-124 צילום לפי אלבום התעודות "Mărturii ale trecutului.Album de documente" București 1981" (תרגום הטקסט לרומנית מתוך I.Toderașcu Crestomație de Istorie Medie a României, Iași 1977)
כרתלוס
כרתלוס (בגאורגית: ქართლოს) היה, על פי האגדה, אבי האומה של גאורגיה, כארתלי (איבריה הקווקזית). סיפורו מסופר בספר דברי ימי גאורגיה מימי הביניים, שנכתב על ידי לאונטי מרובלי, במאה ה-11.
האגדה מספרת כי הוא היה בנו של תרגמוס (בנו של גומר בן יפת, בן נח) וטוס, אחיהם של האייק (Հայկ אבי הארמנים), מובקוס, לקוס, הרוס, ברדוס, קווקזוס, ואגרוס שממנו לקחו את השם קווקזים אחרים. כשחילק תרגמוס את אדמותיו, קיבל כרתלוס את אזור כארתלי.
בסך הכול היו לכרתלוס שמונה בנים: מסחטוס, גארדבוס, קאחוס, קוחוס, גאצ'יוס, אופהולס, אוזדרחטוס, ג'וואחוס - שהפכו לאבות המייסדים של מצחתה, גארדאבני, קאחתי, קוחתי, גאצ'יאני, אופליסציחה, אודזרחה וג'אוואחתי, בהתאמה.
עם מותו של כרתלוס הוא נקבר בנקודה בה החלה ממלכתו, ארמזי.
במאה השלישית לפני הספירה, מלך איבריאני - פרנוואז הראשון, תבע את הירושה מכרתלוס, ונקרא בעקבותיו "כרתלוסיאני".
ליפידמה
ליפאדמה (באנגלית: Lipedema) היא הפרעה שבאה לידי ביטוי בהגדלה של שתי הרגליים עקב שקיעת שומן מתחת לעור. בדרך כלל המצב יוחמר עם הזמן והכאב עלול להתגבר עם התקדמות המחלה. בשלב מסויים של המחלה, הסיכון לפציעה עולה. הגורם לתופעה אינו ידוע, אך ככל הנראה הוא קשור לגנטיקה ולגורמים הורמונליים. לעיתים קרובות ליפאדמה היא הפרעה תורשתית. עודף משקל או השמנת יתר מעלים את הסיכון לסבול מהפרעה זו. ישנם מספר טיפולים שעשויים להיות יעילים לטיפול בליפאדמה, כמו פיזיותרפיה ופעילות גופנית. גם ניתוח יכול להסיר רקמת השומן, אך עלול לגרום נזק לכלי הלימפה. הטיפול בדרך כלל אינו מוביל להחלמה מלאה והיעלמות של ההפרעה. ליפאדמה שכיחה בקרב כ-11% מכלל הנשים, במיוחד בתקופת גיל ההתבגרות, הריון, או גיל המעבר.
גורם
הגורם לליפאדמה אינו ידוע, אך ישנו סיכון גנטי תורשתי שעלול לעבור מאנשים שסובלים מליפאדמה לקרובי משפחה מדרגה ראשונה או שנייה. כנראה שזה קשור להשפעה ההרמונית של האסטרוגן והפרוגסטרון שמתרחשת בתקופה שלפני ההתבגרות ובמיוחד אצל נקבות.
ליפאדמה מתעוררת בדרך כלל בגיל ההתבגרות, אך יכולה להופיע או להחמיר במהלך או לאחר היריון, בפרימנופאוזה, ובעקבות ניתוח גינקולוגי, ניתוח של הרחם, השחלות, החצוצרה או כל ניתוח עם הרדמה כללית. בנוסף, הלחץ הנפשי הכרוך במצבי לחץ כמו מוות של אדם קרוב, גירושין וכולה, יכול לעורר ליפאדמה, כי בעקבות לחץ זה כמות הקורטיזול בגוף גדלה מה שגורם לדלקת אשד, שברוב המקרים מאובחנת בטעות כעלייה נורמלית במשקל.
אבחון
בדרך כלל, קורות טעויות באבחנת ליפאדמה. כיום, רק בגרמניה ובהולנד יש פרוטוקול סטנדרטי לאבחון ליפאדמה, במדינות אחרות שאין בהם פרוטוקול כזה, האבחון נעשה בדרך כלל בשיטה קלינית באמצעות בדיקות גופניות (מישוש רקמת השומן). חלק מהרופאים והמטפלים מצליחים לזהות את ההבדלים הפיזיים ברקמת השומן, המאופיינים כגושים עם תחושה של "שעועית בשקית". כאשר הרקמה מלאה בנוזל, גושים אלה נהיים פחות ממשיים. בדיקת המרכיבים העיקריים של המערכת הלימפתית יכולה להיעשות באמצעות כלים כגון לימפוצינטיגרפיה, אך היעדר לימפציה ניכרת לא מעיד על היעדר ליפאדמה, אלא שהלימפות הגדולות אינן מושפעות עדיין.
סיבוכים
סיבוכים כוללים דיכאון, חרדה וכאב.
מניעה
אין כיום דרכים ידועות למניעת ליפאדמה, אך ישנם טיפולים שמרניים וכירורגיים העשויים לפעמים להשהות או למנוע את החמרת הסימפטומים. אבחנה מוקדמת של ליפאדמה, למרות שכיום היא דבר קשה ונדיר, עשויה לעזור באופן משמעותי במניעת התפשטות של תאים ליפידמים שומניים בגוף, וכמו כן, מזהירה את החולים מהסיכונים הצפויים להם, ומאפשרת להם לנקוט צעדים מתאימים כבר משלב מוקדם.
טיפול
ישנם מספר טיפולים שעשויים להיות יעילים, אך לא יגרמו להיעלמות ההפרעה לגמרי.
ניתוח
השימוש בניתוח לטיפול בליפאדמה שנוי במחלוקת. האופציות הן שאיבת שומן או כריתת שומן. שתי האופציות נעזרות בכלים מיוחדים. הניתוח נעשה תחת הרדמה כללית ומתפשטת ודורש הליכים רבים. בארצות הברית ביטוחי בריאות לא ממנים בדרך כלל ניתוח שאיבת שומן במקרים של ליפאדמה, מה שהופך אותו לניתוח יקר במיוחד. יש לציין שטיפול בליפאדמה על ידי ניתוחים כרוך בסיכונים רבים.
זילברמן
זילברמן או סילברמן (גרמנית: Silbermann, אנגלית: Silverman, יידיש: זילבערמאַן או סילבערמאַן, פולנית: Zylberman או Zilberman) הוא שם משפחה שמקורו בשפה הגרמנית ומשמעותו "איש הכסף". לרוב מסמל כי אב המשפחה היה בנקאי או תכשיטן.
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יהודה קרויזר
הרב יהודה קרויזר (נולד ב-22 במאי 1955) הוא רב היישוב מצפה יריחו וראש ישיבת הרעיון היהודי, שהוקמה על ידי הרב מאיר כהנא, שהוא מזדהה עם משנתו ומקדם אותה.
קורות חייו
נולד בא' בסיון ה'תשט"ו (22 במאי 1955) בירושלים לאברהם ומינה קרויזר. הוא למד בישיבת הר עציון ובישיבת הכותל והוסמך לרבנות. מספר שנים אחר נישואיו עבר ליישוב הצעיר מצפה יריחו, ובשנת ה'תשמ"ב (1982) התמנה לרב היישוב. בשנת 1987 החל לכהן כראש ישיבת הרעיון היהודי בירושלים. לרב קרויזר דעות ימניות בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני והוא מקדם עלייה להר הבית, קורא לחידוש עבודת הקורבנות בהר ולהקמת בית המקדש.
פעילות ציבורית
הרב קרויזר הוא נשיא ישיבת הרעיון היהודי שייסדו הרב כהנא ופעילים נוספים מתלמידיו, לדברי הרב קרויזר, הקמת הישיבה הייתה מתוך הבנה שהיסוד לפעילות מגיע על ידי גידול של תלמידי חכמים בעלי עומק תורני, שמשנתם נובעת ממנו.
הרב קרויזר הוא גם נשיא ארגון חסדי מאיר (על שמו של הרב מאיר כהנא), שבראשו עומד על פי הפרסומים בנצי גופשטיין, ארגון המסייע למשפחות נזקקות בהתנחלויות ותומך במאחזים בלתי חוקיים ובנוער הגבעות. קרוייזר וגופשטיין גם נמנים עם מייסדי "חמלה סיוע לנזקקים", עמותה שהוקמה בשנת 1999 ופעלה בשיתוף פעולה עם ארגון להב"ה של בנצי גופשטיין ואף שימשה כצינור העברת כספים לארגון.
לאחר התאונה בה נהרגו שני בניו, החל הרב קרויזר להרצות ברחבי הארץ על התמודדות עם השכול, ואף נעשה עליו סרט תיעודי. בשנת 2008 (תשס"ח), לבקשת קצין מיחידת דובדבן החל להעביר שיעור יומי בגמרא לחיילי היחידה. ב-2012 מחו הורים לחיילים ביחידה על כך שצה"ל מאפשר לרב קרויזר להרצות לחיילים באופן קבוע. לפני ביצוע תוכנית ההתנתקות הביע תמיכה בדעתו של הרב אברהם שפירא שיש לסרב פקודה לבצע פינוי יישובים.
משפחתו
הרב קרויזר נשוי לשלומית, בתו של אליהו כרמל. בשנת 2007 נהרגו שניים מבניו בתאונת דרכים, ישי ו שהיה אז קצין בדרגת סרן. בנו יצחק קרויזר משמש החל מ-2023 חבר הכנסת.
תיאודור גומפרץ
תיאודור גומפרץ (בגרמנית: Theodor Gomperz; 29 במרץ 1832 – 29 באוגוסט 1912) היה פילוסוף יהודי-אוסטרי.
ביוגרפיה
גומפרץ נולד וגדל בברנו למשפחה מיוחסת. אביו היה סוחר אמיד ויהודי דתי וגומפרץ חונך ברוח התורה בגיל צעיר. אולם בהגיעו לגיל בר מצווה הוא עזב את דרך המצוות בהשפעת מורו שחשף אותו לדברי הפילוסופים פרידריך שליירמאכר, וגאורג וילהלם פרידריך הגל. הוא למד משפטים ובלשנות באוניברסיטת וינה. הוא עזב את האוניברסיטה לפני קבלת תואר דוקטור. בשנת 1867 נהיה פריבט-דוצנט ללשונות קלאסיות. באותה שנה הוא התחתן עם קרולינה ביטלהיים. בשנת 1871 הועלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1873 היה לפרופסור מן המנין. הוא ניצח על תרגום לגרמנית של ספריו של ג'ון סטיוארט מיל. בשנת 1901 הוא צורף לבית האצילים של אוסטריה על ידי הקיסר פרנץ יוזף. בבית האצילים הוא נלחם עבור זכויות לנשים.
בשנת 1925 נרכשה ספרייתו על ידי הספרייה הלאומית והועברה לירושלים.
יחסו לציונות
גומפרץ החליט בצעירותו שאין זה מן היושר לעזוב את היהדות ולימים הצטער על כך. לאחר פרסום מדינת היהודים של בנימין זאב הרצל, תקף גומפרץ את הרצל בעיתון "די צייט". הוא גם יצא נגד הלאומיות היהודית והדרישה לנציגים יהודים נפרדים בבחירות.
פרס המוזיקה של MTV אירופה למופע החי הטוב ביותר
פרס המוזיקה של MTV אירופה למופע החי הטוב ביותר הוא פרס המוענק בטקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה. הוא הוענק לראשונה בשנת 1995, בו זכתה טייק ד'את עבור Nobody Else Tour שנמשך ממרץ עד אוקטובר 1995. U2, אד שירן, BTS הם שיאני הזכיות בקטגוריה, עם כשתי זכיות לכל אמן.
ברייניאק
ברייניאק (באנגלית: Brainiac) הוא דמות בדיונית של נבל-על שהופיעה בחוברות הקומיקס ביקום DC קומיקס. גרסת תור הכסף של הקומיקס הופיעה לראשונה בחוברת Action Comics #242 מיולי 1958 ונוצרה על ידי הכותב אוטו ביינדר והמאייר אל פלסטינו. ברייניאק הוא יריבו המושבע השני של סופרמן, אחרי לקס לות'ר, וגם יריבם של ליגת הצדק.
השם "ברייניאק" הוא הלחם המילים "בריין" (באנגלית: מוח) ו"מניאק" (באנגלית: מטורף). במרבית הסיפורים בהם ברייניאק מופיע בקומיקס, הוא מתואר כחוצן סייבורג או אנדרואיד. הוא אחראי על מיזעורה וגנבתה של קנדור, עיר הבירה הבדיונית של כוכב הלכת קריפטון ממנו הגיע סופרמן. בכמה מקוויי ההמשכיות, הוא גם אחראי להשמדתו של קריפטון. כתוצאה משכתובו של יקום DC מספר פעמים לאורך העשורים, הופיעו כמה גרסאות של הדמות, כאשר רובן מתוארות כישות הומנואידית בעלת עור ירוק, קרחת ושלוש אלקטרודות זוהרות המקושרות יחדיו במצחה.
דמותו של ברייניאק מדורגת במקום 17 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN. דמותו הופיעה במגוון עיבודים אנימטיביים שנעשו לקומיקס. דמותו של וריל דוקס (ברייניאק) מופיעה החל מעונתה חמישית של הסדרה סמולוויל בגילומו של ג'יימס מרסטרס, ודמותו של קווארל דקס (ברייניאק-5) מופיעה החל מעונתה השלישית של הסדרה סופרגירל בגילומו של ג'סי ראת'.
ביוגרפיה בדיונית
קיימות מספר גרסאות שונות לדמותו של ברייניאק. על פי העלילה שפורסמה ביולי 1958, ברייניאק הוא ישות חוצנית דמוית אדם ירוק וקירח אשר הגיע לכדור הארץ במטרה לחטוף ערים שלמות ולהעבירן לכוכב שבו שלט. הוא עשה זאת על ידי כיווץ הערים השונות ושמירתן בבקבוקים כדי שיוכל להגדיל אותן חזרה לגודלן המקורי בכוכב שלו.
בזמן שסופרמן נלחם בברייניאק הוא גילה שהנבל ביקר אף בקריפטון, כוכב הבית של סופרמן, והוא מחזיק בבירת הכוכב קנדור מכווצת בבקבוק. סופרמן מצליח לבסוף להביס את ברייניאק תוך כדי הקרבת העיר הקריפטונית ולשחזר את ערי כדור הארץ. עם התקדמות העלילה התברר שבריינאק הוא רק מכונה שנבנתה בעולם מרוחק בשם "קולו" בתור מרגל.
לפי גרסה אחרת, ברייניאק הוא בעצם הבינה המלאכותית של המחשב הראשי של קריפטון, אשר הפעיל כמעט כל דבר בכוכב הלכת והיה מקור לכל המידע בקריפטון. ברייניאק ידע שקריפטון עומד לפני השמדה ושנותרו לו אך שעות ספורות. את התאוריה הזו שטח ג'ור-אל המדען, אביו של סופרמן, בפני המועצה, הגוף השלט בכוכב הלכת. המועצה פוסלת את דברי ג'ור-אל כאשר ברייניאק אומר שהאפשרות להכחדת הפלנטה אינה סבירה. ג'ור-אל מגלה שהסיבה שהמחשב שיקר למועצה, היא שהמחשב יודע שלכוכב נותרו אך שעות ספורות להתקיים, ולכן הוא מעדיף להעביר את כל הקבצים שלו ללוויין, במקום להציל את הפלנטה.
אחרי המשבר בעולמות האינסופיים
כמו שאר הדמויות ביקום DC, גם ברייניאק עבר שינוי קיצוני בעקבות התפתחות הקומיקס ושינוי הדמויות בו. בגרסה אחרת של הקומיקס ברייניאק התחיל כמדען בעולם "קולו" בשם ווריל דוקס. ווריל ניסה להמריד את אוכלוסיית העולם כנגד מחשב העל "טירנוס", ששלט בתושבי הכוכב. הוא נכשל ונידון למוות. ברגעיו האחרונים התודעה שלו יצרה קשר עם בדרן קרקס, מילטון פיין, בעל יכולות שכליות גבוהות ששם הבמה שלו היה "ברייניאק" (גאון). ברייניאק גילה שנוזל מבסיס המוח עוזר לו לפתח אף יותר את יכולת המחשבה שלו ויצא למסע לשאוב כמה שיותר. תהליך שכמובן השאיר קורבנותיו מתים.
לברייניאק מספר הופעות אורח בסדרות משנה של יקום DC, כמו למשל ציפורי הטרף, שם נתווספו לכוחותיו היכולת להשתיל וירוס קיברנטי בגוף מארח אנושי (בסיפור Birds of Prey: The Battle Within), ולהשתלט עליו באופן הדרגתי. יכולת זו הופיעה מאוחר יותר גם בסמולוויל.
סמולוויל
בדרמת גיבורי-העל סמולוויל מתוארת גרסה משולבת של ברייניאק ממספר מקורות קומיקס. ברייניאק הופיע לראשונה בעלילה בתחילת העונה החמישית, כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטה המרכזית של קנזס, תחת השם הבדוי מילטון פיין. בסדרה הוא מפגין את יכולתו לשנות צורה, ומתואר כ"מרכב מוח הידודי" (Brain Interactive Construct), מחשב על שהומצא בידי משפחת אל במטרה לשלוט היטב בקריפטון ולהילחם בצרים עליו. לפיין אין דמות אנושית קבועה, אם כי הוא מעדיף מפעם לפעם לחזור לאותו אוואטר - ולעיתים לשכפלו פעמים רבות על מנת להטעות את אויביו, תוך ניצול טכנולוגיה קריפטונית ששרדה.
פיין יצר קשר עם קלארק קנט וניצל את חולשותיו כנגדו, מתחזה לידיד. כעבור תהפוכות עלילתיות שונות נדמה שהוא נהרס סופית, אך הוא מופיע במפתיע כדי להכין את לקס לות'ר הצעיר להיות כלי הקיבול האנושי לרוחו של זוד, גנרל מרושע מקריפטון. הבחירה בלקס היא ברירת מחדל, לאחר שפיין לא הצליח לשכנע את קלארק להיות כלי הקיבול. על מנת לממש את מזימתו להחזיר לחיים את זוד, פיין משחרר וירוס שפוגע במערכות טכנולוגיה בכדור הארץ. בניסיון לעצור אותו מנסה קלארק להשתמש בפגיון שמצא במבצר הבדידות, אך בעודו הורס את ברייניאק/פיין, מצליח זוד להשתלט על גופו של לקס.
שאריותיו של ברייניאק, כעת לא יותר מאפר מתכתי, נשמרות על ידי תעשיות לות'ר למחקר, והמחיר הוא חזרתו האיטית של ברייניאק לחיים בעונה השביעית. חי מגוף לגוף, ברייניאק מתחזק ככל שהוא סוחט יותר מתכות מגופי יונקים, ואף מצליח להחזיק צורה אנושית שוב.
בסוף העונה השביעית מוכנע ברייניאק שוב על ידי קלארק, אך רק לאחר שהצליח להרעיל את קלואי בווירוס קיברנטי. בעונה השמינית נסיונותיו של קלארק לרפא את קלואי מהוירוס גורמות לזיהום של מבצר הבדידות - ושוב חלק מברייניאק מצליח לשרוד ולמצוא מארח חדש. בפרק 11 בעונה השמינית, Legion, מצליח ברייניאק להשתלט שוב על גופה של קלואי ולהוסיף לה כוחות על. הוא משתמש בה כדי להכין את דומסדיי מחד ולהניא את קלארק מלפגוע בו מאידך. קלארק אכן מסרב לפגוע בקלואי, ומצליח לשאוב ממנה את ברייניאק תוך סיוע של חברי הלגיון, שהגיעו מהמאה ה-31. ברייניאק נלקח לעתיד בסוף הפרק, ונרמז בו כי יתוכנת מחדש לברייניאק 5.
משחקי וידאו
ברייניאק הוא הנבל הראשי במשחקי-הווידאו Lego Batman 3: Beyond Gotham משנת 2014, ו-Injustice 2 משנת 2017.
ממלכת אראגון
ממלכת אָרָאגוֹן (או בשלב מוקדם יותר רוזנות אראגון) (באראגונית ובספרדית: Reino d'Aragón, בקטלאנית: Regne d'Aragó, בלטינית: Regnum Aragonum) הייתה אחת הישויות הפוליטיות החשובות בספרד של ימי הביניים. מרוזנות פיאודלית קטנה במאה ה-9 לספירה הפכה אראגון לשליטה של חבל אראגון במאה ה-12, ומאוחר יותר, לאחר איחודה עם קטלוניה, למעצמה צבאית באגן הים התיכון. מתוך איחודה בסוף המאה ה-15 עם ממלכת קסטיליה נולדה ספרד של העת החדשה. '''
המקורות
ראשיתה המדויקת של רוזנות אראגון לא ידועה לנו. על כל פנים, ידוע שבתחילת המאה ה-9 הייתה רוזנות אראגון, אוסף של שלושה עמקים קטנים בפירנאים, כפופה למלכים הפרנקים. עם הזמן נחלשה ההשפעה של הפרנקים, והרוזנות התקרבה לממלכה שהתהוותה באותה תקופה בנווארה. הקשר התמסד בנישואיהם של יורשת העצר של אראגון ומלך נווארה (או פמפלונה) גרסיה השני; בנם סנצ'ו השני הוכתר ב-970 למלך על נווארה ואראגון גם יחד. הממלכה נשארה מאוחדת עד מותו של סנצ'ו השלישי.
ממלכת אראגון
כשמת סנצ'ו השלישי, מלך נווארה הוקמה ממלכת אראגון כישות עצמאית, בידי רמירו הראשון (1063-1035).
רמירו הראשון ויורשיו סנצ'ו רמירס (1094-1063) ופרו הראשון (1104-1094) כבשו בהדרגה שטחים מידי המוסלמים. בתקופתו של אלפונסו הראשון "הלוחם" (1134-1104) הורחבה הממלכה כמעט עד לגבולות הקהילה האוטונומית אראגון של ימינו. אחרי מותו המליכו אצילי הממלכה את אחיו, רמירו השני "הנזיר" (1169-1134). זה האחרון השיא את בתו לרמון ברנגר הרביעי, רוזן ברצלונה, ובכך למעשה אוחדו ממלכת אראגון ורוזנות ברצלונה לישות אחת. אלפונסו השני (1196-1169) היה המלך הראשון של אראגון שהיה בו בזמן גם רוזן ברצלונה. הוא כבש את הטאיפה ששלטה באזור טרואל ובכך השלים את הרקונקיסטה של אראגון; כן הוסיף לממלכתו את פרובאנס ורוסיון שבצרפת.
בתקופתו של חיימה הראשון "הכובש" (1213-1276) נוספו לממלכה האיים הבלאריים והטאיפות ששלטו באזור ולנסיה ומורסיה של היום. אזור מורסיה נמסר לקסטיליה, ובוולנסיה הוקמה ממלכת חסות שהייתה כפופה לכתר אראגון. במאות ה-13 וה-14 הממלכה הקטלנית-אראגונית המשיכה להתפשט באזור הים התיכון, הן מבחינת הסחר הימי והן מבחינה פוליטית: פרו השלישי "הגדול" (1276-1285) צירף לממלכה את סיציליה, חיימה השני (1291-1327) הוסיף את קורסיקה וסרדיניה, ובתקופתו של פדרו הרביעי "חובב הטקסים" (1336-1387) נוספו לתקופה גם הדוכסויות של אתונה ונאופטרייה ביוון, אך אלה האחרונות אבדו בזמן יורשו חואן הראשון.
מיכאיל באקונין
מיכאיל אלכסנדרוביץ' בָּאקוּנִין (ברוסית: Михаи́л Алекса́ндрович Баку́нин; 30 במאי 1814 – 13 ביוני 1876) היה מהפכן רוסי. בתחומי מדע המדינה, אנרכיסט וסוציאליסט רוסי. באקונין היה בין התורמים העיקריים להתפתחות הפעילות האנרכיסטית המודרנית בכלל, והאנרכו-קומוניזם בפרט.
חייו
מיכאיל באקונין נולד למשפחת אצולה בפלך טבר, בכפר פריאמוקינו שברוסיה הצארית. אביו, אלכסנדר מיכאילוביץ' באקונין, היה דיפלומט ששירת באיטליה ובצרפת ועם שובו הפך למרשל אצולה. מיכאיל קיבל את חינוכו קיבל בכפר בו למד וגם דרך ביתו. הוא שירת בפולין כקצין במשמר הצאר אולם ויתר על תפקידו לאחר שהיה עד לשיטות דיכוי כנגד הפולנים.
הוא עבר לגרמניה, שם למד את התאוריה של הגל והחל להתרועע עם אנשי שמאל גרמנים. בצרפת פגש את פייר-ג'וזף פרודון ואת הגולים הפולנים ומשם עבר לשווייץ, שם פעל בשיתוף עם תנועות סוציאליסטיות שונות. ב־1842, פרסם באקונין בעילום שם את ספרו 'הריקאציה בגרמניה', ובו משפטו המפורסם: "תשוקת ההרס היא תשוקת היצירה", משפט שמפלגות סוציאליסטיות רבות בעולם תלו על קירות משרדיי המפלגה, ונתן השראה. כפיתוח פרשנות מהפכנית לדיאלקטיקה של הגל. בחיבור הוא גם טען כי העם הגרמני אינו יכול לקפוא על שמריו, ולכן עליו לשאוף לקידום המהפכנות.
ב־1848, עם חזרתו לפריז, הוציא לאור מנשר תוקפני נגד רוסיה אשר הביא לגירושו מצרפת. התנועה המהפכנית של 1848 נתנה לו את ההזדמנות לה חיכה להפיץ את דעותיו ברבים.
באקונין היה בין יוזמי הקונגרס הסלאבי בפראג (ביוני 1848), בו ראה הזדמנות להתאחדות הסלאבים כנגד האימפריות הרוסית והאוסטרית. כתוצאה מכך, הוא נאסר בדרזדן ב־1849. תחילה נשפט למוות ולאחר מכן גזר דינו הומר למאסר לכל החיים. הוא הועבר לסמכויות רוסיה ונשלח לסיביר ב־1857. הוא הצליח לברוח דרך יפן וארצות הברית עד שהגיע לבריטניה ב־1861. הוא בילה את שארית חייו בגלות, בעיקר בשווייץ.
באקונין היה חבר מ־1867 בליגה לשלום וחופש. ב-1869 הקים את ה"ברית הדמוקרטית החברתית" אשר הצטרפה לאינטרנציונל הראשון. בסוף 1870 השתתף בהתקוממות בליון. ב־1872 בקונגרס האינטרנציונלי בהאג הוא גורש מהמפלגה המרקסיסטית בעוון מעילת כספים, דבר שהתברר כמזימה נגדו, שנועדה למנוע את המשך התחזקותו הפוליטית בתוך המפלגה.
באקונין פרש ללוגאנו בשנת 1873 ונפטר בברן שבשווייץ ב-13 ביוני 1876.
כתביו
כתבי באקונין משקפים נאמנה את אישיותו. הם צבעוניים ומלאי חיים אך אימפולסיביים, לא מאורגנים ולעיתים גם לא עקביים. מתוך כתביו עולה כי העקרונות הבסיסיים המרכיבים את התנאים החיוניים לכל התפתחות אנושית, קולקטיבית או אינדיבידואלית בהיסטוריה הם: חיות אנושית, מחשבה ומרד.
לדידו של באקונין כלכלה חברתית ופרטית מתאימה למרכיב הראשון, מדע למרכיב השני וחופש למרכיב השלישי. אלה הם שלושת המרכיבים הבסיסיים בתאוריה שלו.
באקונין הצהיר פעם שקיום האל איננו עולה בקנה אחד עם אושר, כבוד, חוכמה, תחושה מוסרית וחירות האדם מאחר שאם אכן קיים אלוהים, הרי כי החוכמה והרצון האנושיים, אפילו אם הם גדולים וחזקים, מתגמדים לעומת החוכמה והרצון האלוהי.
בכתביו, הדגיש באקונין את תפקידם של הקולקטיב, ההתקוממות העממית והמרד הספונטני, ביצירת חברה חופשית נטולת מעמדות. הוא דחה כל מערכת אידיאלית מרעיון האלוהים ועד כל אוטוריטה חיצונית. בין אם הריבונות נובעת מרצון השליט או מהזכות להצבעה דמוקרטית. חופש האדם, לדעתו, נובע מציות לחוקי הטבע. כאשר האדם מזהה אותם ככאלה ולא מקיימם עקב כפייה חיצונית, אנושית או אלוהית, קולקטיבית או אינדיבידואלית. בדרך זו בעיית החופש תיפתר, חוקי הטבע יומשגו על ידי גילויים מדעיים והידע עליהם יתפשט באופן אוניברסלי בין כל האנשים. האדם לא יוכל אלא לציית לחוקי הטבע כאשר הוא יזהה אותם כחוקים של טבעו. על כן לדידו של באקונין הצורך לארגון פוליטי וחוקתי ייעלם.
באקונין גרס כי על המהפכן להיות ללא רגשות או אינטרסים אישיים, ללא עקרונות מוסר, דת או פטריוטיזם אשר עלולים, לפי דעתו, להסיט אותו ממשימתו. מטרת משימה זו, לדעת באקונין, להשתמש בכל האמצעים הקיימים על מנת להחליף את החברה הקיימת. בעניינים פוליטיים היה זה באקונין אשר עורר את האנרכיסטים להתבונן באנשי השוליים, הלוא הם העובדים הלא מאורגנים ומאוגדים, בחברה המודרנית ולא על הפרולטריון המתועש כסוכן האמיתי של המהפכה. הוא האמין שהדחפים המהפכניים היו חזקים יותר בדרום ומזרח אירופה במיוחד איטליה, ספרד ורוסיה לעומת המדינות המתקדמות מהצפון.
רעיונותיו הפכו דומיננטיים במאה העשרים בקרב חלקים גדולים של תנועת העבודה הרדיקלית. רבים מרעיונותיו כמעט זהים למה שכונה בהמשך סינדיקליזם. באקונין השפיע על תנועות רבות של איגודים מקצועיים - במיוחד בספרד. כתביו כוללים את "אלוהים והמדינה", "הקומונה הפריסאית ורעיון המדינה" וחיבורים רבים אחרים שהשפעתם על התנועה האנרכיסטית משמעותית גם כיום.
באקונין ומרקס
יריבו האידאולוגי העיקרי של באקונין היה קרל מרקס. בין היתר אמר על מרקס שהוא "יהיר, בוגדני וערמומי", אף שהעריך את עומק הגותו. מרקס עצמו לא העריך את באקונין, וראה בו טיפוס ספק שרלטן ספק מטורף, שהשקפותיו אבסורדיות וברבריות.
באקונין צפה שהשקפת העולם של קרל מרקס תביא בסופו של דבר לרודנות. ב־1870 אף פרסם אזהרה בזאת הלשון:
שטפן קונץ
שטפן קונץ (בגרמנית: Stefan Kuntz; נולד ב-30 באוקטובר 1962 בנוינקירכן שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מאמן נבחרת טורקיה.
קונץ הבקיע 179 שערים ב-449 הופעות בליגת הבונדסליגה, והוא מדורג במקום השביעי בטבלת שיאני המבקיעים של הבונדסליגה בכל הזמנים, כאשר הוא הוכתר פעמיים כמלך השערים, בשנים 1986 ו-1994.. את עיקר הצלחתו ככדורגלן עשה קונץ במדי קייזרסלאוטרן, בה גם כיהן במשך שמונה שנים כיושב ראש לאחר פרישתו. כמאמן, קונץ השיג הישגים רבים, בעיקר עם נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21, עמה זכה פעמיים באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21.
בורוסיה נוינקירכן, בוכום ובאייר אורדינגן
קונץ גדל במועדון בורוסיה נוינקירכן מעיר הולדתו, שם עלה לקבוצה הבוגרת בשנת 1980. בעונתו הראשונה בקבוצה ירד מהבונדסליגה השנייה אל הליגות האזוריות, שם נשאר שתי עונות נוספות. בשנת 1983 עבר קונץ לבוכום, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה. בבוכום קונץ הפך עד מהרה לשחקן מפתח, והבקיע 41 שערים במאה הופעות, כשבעונת 1985/86, שהייתה האחרונה של קונץ בקבוצה, הוא הבקיע 22 שערים והוכתר למלך השערים של הבונדסליגה. בתום עונה זו עבר קונץ לבאייר אורדינגן מהבונדסליגה, שם שיחק שלוש עונות, והבקיע 32 שערים ב-94 הופעות.
קייזרסלאוטרן
בעונת 1989/90 החל קונץ לשחק בקייזרסלאוטרן, שם העביר שש עונות, בהן הבקיע 75 שערים ב-170 הופעות, נתון הממקם אותו במקום השני בדירוג המבקיעים של המועדון בכל הזמנים, לאחר קלאוס טופמולר. קונץ זכה עם הקבוצה בגביע הגרמני כבר בעונתו הראשונה, לאחר ניצחון 2–3 בגמר על ורדר ברמן, בו כבש קונץ את השער השלישי לטובת קייזרסלאוטרן. בעונת 1991 זכה קונץ עם קייזרסלאוטרן באליפות הבונדסליגה, כאשר הוא מבקיע 11 שערים, ומהווה חלק מחוליית התקפה איכותית עם ברונו לאבאדיה ודמיר הוטיץ'. בסיום עונה זו נבחר קונץ לכדורגלן השנה בגרמניה. בעונת 1994 הבקיע קונץ 18 שערים, והוכתר בפעם השנייה בקריירה כמלך השערים של הבונדסליגה, הפעם לצד טוני יבואה מאיינטרכט פרנקפורט.
בשיקטש, ארמיניה בילפלד וחזרה לבוכום
בעונת 1995/96 עבר קונץ לבשיקטש, מליגת העל הטורקית, שם הבקיע תשעה שערים ב-30 הופעות, אך עזב בתום עונה אחת בלבד. קונץ חזר לגרמניה, שם עבר לתחנה החמישית שלו, ארמיניה בילפלד, שם שיחק שתי עונות והבקיע 25 שערים ב-65 הופעות. עונת 1998/99 הייתה האחרונה של קונץ בקריירה המקצוענית שלו, והוא חזר לבוכום בה שיחק בתחילת הקריירה, שם הבקיע שישה שערים בעשרים הופעות. בסיום עונה זו פרש מכדורגל מקצועני, אך חזר מאוחר יותר לשחק כדורגל בקבוצות חובבניות.
קריירה בינלאומית
קונץ זומן לראשונה לנבחרת גרמניה בשנת 1993, והבקיע שישה שערים ב-25 הופעות, מתוכן ניצחה הנבחרת ב-20 וסיימה חמש בתיקו, ולמעשה, הנבחרת הגרמנית לא הפסידה מעולם כאשר קונץ שיחק. נתון זה מהווה שיא גרמני לכמות הופעות בנבחרת ללא הפסד. קונץ נכלל בסגל גרמניה למונדיאל 1994 בו הודחה הנבחרת ברבע הגמר מול נבחרת בולגריה, אך הוא לא נחשב לשחקן משמעותי, ונכנס פעם אחת בלבד כמחליף בשמינית הגמר מול נבחרת בלגיה, במשחק בו ניצחה גרמניה בתוצאה 2–3. ביורו 1996 חלקו של קונץ היה משמעותי הרבה יותר, כאשר הוא היה אחד מהשחקנים המובילים של גרמניה בדרכה לזכייה בטורניר. קונץ הבקיע את שער השוויון נגד נבחרת אנגליה בחצי הגמר, במשחק שהסתיים בתוצאה 1-1 לאחר 120 דקות, ובבעיטות ההכרעה קונץ הבקיע בבעיטה שלו, וסייע לנבחרתו להעפיל למשחק הגמר מול נבחרת צ'כיה. במשחק זה קונץ פתח בהרכב, וגרמניה ניצחה בתוצאה 1–2, לאחר שער זהב של אוליבר בירהוף בהארכה. בשנת 1997 ערך קונץ את הופעתו האחרונה במדים הלאומיים.
לאחר הפרישה
קונץ אימן מספר מועדונים כבורוסיה נוינקירכן, קרלסרוהה, וולדהוף מנהיים ורוט-וייס אהלן. בשנת 2016 מונה קונץ כמאמן נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21.
קונץ כיהן כמנהל ספורטיבי בקובלנץ ובבוכום, בין השנים 2008 - 2016 כיהן קונץ כיושב הראש של קייזרסלאוטרן.
בשנת 2016 מונה קונץ כמאמן נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21. עם נבחרת זו הגיע קונץ להישגים רבים - כאשר זכה עמה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 בשנים 2017 ו-2021, והגיע עמה לגמר האליפות בשנת 2019. בשנת 2021 קונץ אימן גם את נבחרת גרמניה האולימפית במשחקי אולימפיאדת טוקיו, אך נבחרת זו כשלה לעבור את שלב הבתים.
תארים
עם קייזרסלאוטרן:
עם נבחרת גרמניה:
תארים אישיים:
אל-ואת'ק השני
אל-ואת'ק באללה השני (מילולית: האדוק באל), אבו אסחאק אברהים בן ולי אל-עהד אבו עבדאללה מחמד אל-מסתמסכ באללה בן אל-חאכם הראשון באמר אללה. (בערבית: الواثق بالله الثاني, ابو اسحاق ابراهيم بن ولي العهد ابي عبد الله محمد بن الحاكم بامر الله الاول) היה הח'ליף העבאסי הסמלי שמשל בקהיר בחסות הממלוכים בין השנים 1340 ל-1341. סבו אל-חאכם הראשון מינה בתחילה את בנו מחמד כיורש עצר וכינה אותו בשם "אל-מסתמסכ באללה" (מילולית: הדבק בעקשנות באל), אך הוא נפטר עוד בימי חייו ואל-חאכם מינה תחתיו את בנו האחר אבראהים מתוך תקווה שהוא יטיב עם הח'ליפות, אך משנוכח בדרכיו הבזויות: התמכרותו להימורים ולמעשי זימה, הוא העניק את מעמד יורש העצר לבנו השלישי אל-מסתכפי השני. לאחר פטירת אל-חאכם הראשון עלה דודו של ואת'ק השני, אל-מסתכפי השני, לשלטון.
אל-ואת'ק תקע טריז בין אביו הח'ליף והסולטאן הממלוכי א-נאצר מחמד בן קלאון על ידי כך שסיפר לו דברי רכילות על הנעשה בחצר. כאשר נפטר אל-מסתכפי השני בעיר קוץ לא שעה הסולטאן לבקשת אל-מסתכפי למנות את בנו אחמד לח'ליפות ומינה במקומו את אחיינו מחמד בן אל-מסתמסכ בהסיבו את שמו ל"אל-ואת'ק באללה". לאחר מכן הסולטאן נפטר ומחליפו, אעלא אל-דין קוג'וק, הדיח את אל-ואת'ק באללה ומינה במקומו את בן-דודו אחמד בן אל-מסתכפי השני, כבקשת אל-מסתכפי, תחת השם "אל-חאכם באמר אללה" השני. באותה השנה נפטר אף קוג'וק והוחלף בידי א-נאצר שיהאב אל-דין אחמד.
קורותיו של אל-ואת'ק השני מהווים דוגמה מצוינת לתככי החצר שרחשו בחצרות הח'ליפות והסולטנות בשלהי השושלת הממלוכית הבחרית בקהיר.
בנג'מין בריגז
בנג'מין ספוּנר בְּרִיגְז (באנגלית: Benjamin Spooner Briggs; 24 באפריל 1835–נעלם ב-1872) היה יורד ים אמריקאי ורב החובל של ספינת הרפאים "מרי סלסט" בשעה שנתגלתה ב-4 בדצמבר 1872. הוא, אשתו שרה, ובתו סופיה מתילדה, נעלמו.
בריגז פיקד בעבר על בריגנית בשם Sea Foam ("קצף הגלים"), ובשעת נישואיו לשרה קוֹבּ בשנת 1862 פיקד על סקונר בשם Forest King ("מלך היער"). על ספינה זו הפליג הזוג לירח הדבש שלו באירופה. בשנת 1865 נטל את הפיקוד על הברקה "ארתור", והעביר את הפיקוד על "מלך היער" לאחיו אוליבר.
בנו, ארתור ס' בריגז, נולד בעיירה מָרִיוֹן שבמסצ'וסטס. המשפחה עברה למרסיי שנה לאחר מכן, וחזרה למריון לפני שנולדה בתם ב-31 באוקטובר 1870.
בשנת 1871 שקלו בריגז ואחיו לוותר על הימאות ולפתוח חנות למכירת מוצרי מתכת בניו בדפורד, מסצ'וסטס, אולם לבסוף נמלכו בדעתם.
בשנת 1872 קנה בריגז מניה בבריגנית "מרי סלסט", ושיפץ את תא הנוסעים כדי להתאימו למשפחתו. אשתו שרה ובתו נלוו אליו במסע לג'נובה, בשעה שבנו ארתור נותר עם סבתו במסצ'וסטס על מנת שלא לקטוע את לימודיו בבית הספר. הספינה עזבה את חופי אמריקה ב-7 בנובמבר לכיוון אירופה, ונתגלתה, כאשר היא נטושה באופן מסתורי, ב-4 בדצמבר כ-600 מייל מחופי גיברלטר.
נגיף RNA חד-גדילי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
שחמט באזרבייג'ן
לשחמט באזרבייג'ן מסורת ארוכה ששורשיה בתרבות עמי האזור. שחמט הוא אחד מענפי הספורט הפופולריים במדינה, ופדרציית השחמט של אזרבייג'ן מנהלת את התחרויות בתחום. השחמט נהנה מתמיכה ממשלתית, וב-5 במאי 2009 חתם נשיא אזרבייג'ן, אילהם אלייב, המכהן גם כראש הוועד האולימפי הלאומי של המדינה, על צו שיזם תוכנית פיתוח רב שנתית בתחום בתמיכת המדינה.
בימי הביניים ובאימפריה הרוסית
השחמט מוזכר בשירת המרובעים של המשוררת מהסתי גיאנג'ווי מן המאה ה-11–12. גם המשורר חאקאני שירוואני מן המאה ה-12 ביצירתו "תוחפת אל-עיראקיין" (تحفت العراقين - "מתנת עיראק הזוגית") התייחס לאיום שבצריחים המתואמים על לוח השחמט. מוטיבים מן השחמט מופיעים גם בחמש הפואמות "ח'מסה" ("החמישייה") או "חמשת האוצרות" ("פּנג'-כּנג'") של ונזאמי כּנג'ווי (גנג'ווי). משוררים אלה נולדו וחיו לפחות חלק מהזמן בשטחי חבל אזרבייג'ן של היום או של אזרבייג'ן רבתי. חאג' עלי תבריזי, סופר מן המאה ה-14 ידע לנצח במשחקים עיוורים בו זמניים עם ארבעה שחמטאים והיה אלוף בתחום לא רק במולדתו אלא בכל האימפריה של האמיר טימור לנג גם המשורר פוזולי שחי במאה ה-16 השתמש בפואמה שלו "לילא ומג'נון" באסוציאציות מעולם השחמט כשהשווה את מג'נון לרגלי ואת עצמו למלך על לוח השחמט של אהבה. בתקופה מאוחרת יותר, בשירו משנת 1854 "המשחק של שאתראנג'" הסביר הסופר והוגה הדעות האזרי מירזה פתאלי אחונדוב את כללי המשחק השאתראנג' - אחד מאבות השחמט.
הפריחה בימי השלטון הסובייטי
זמן קצר אחרי עליית הבולשביקים לשלטון באזרבייג'ן והקמת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן בשנת 1920, התחילה צמיחת ענף השחמט ברחבי המדינה שנהנתה מאוטונומיה בשנת 1922 במסגרת ברית המועצות. מדור השחמט הראשון בעיתונות המקומית הופיע בעיתון "באקינסקי ראבוצ'י" (הפועל מבאקו) בשנות ה-1920 המוקדמות. בשנת 1923 התנהלה האליפות המקומית הראשונה לשחמט בעיר הבירה, באקו. במקומות הראשונים זכו האחים ולדימיר מקוגונוב ומיכאיל מקוגונוב. ב-1924 התכנסה ועידה של הקומסומול האזרי ושל האיגודים המקצועיים שהחליטה על קידום המשחק בקרב ההמונים. בתחרות שהתקיימה אז בבאקו השתתפו השחמטאים הרוסים החשובים פיודור דוז-חוטימירסקי וניקולאי גריגורייב. בסוף שנות ה-1920 קם באזרבייג'ן דור של שחקני שחמט ובתוכם האחים סריצ'ב והאחים דנילוב, או. רוסטובצב, נ. דוקטורסקי, ק. סלימחאנוב וא. ביליבין. ברחבי אזרבייג'ן אורגנו במשך השנים הרצאות ותערוכות רבות. ב-2–3 במאי 1929 התקיימה תחרות שחמט בין צוותים מבאקו ומטביליסי. בשנת 1934 התקיימה האליפות הראשונה לשחמט של אזרבייג'ן. המנצח בה היה סלימחאנוב שהפך בשנת 1935 ליושב ראש ארגון האזרבייג'ני. ב-1936 התקיימה גם האליפות הראשונה לנשים שבה זכתה רוז'דסטבנסקאיה. ב-1936 א. פוליסקאיה מבאקו הפכה לאליפת הנשים של דרום קווקז. ב-1938 נפתח בבאקו גם בית ספר לשחמט עבור נשים במסגרת מועדון השחמט והדמקה של באקו.
בימי מלחמת העולם השנייה הצטמצמה הפעילות בתחום השחמט. ב-1942 התקיים בבאקו משחק בין סאלו פלור לוולדימיר מקוגונוב. המשחק הופסק אחרי 10 סיבובים כשמקוגונוב הוביל 5½-4½. ביוני-יולי 1943 ניצח פלור בטורניר כפול מול מקוגונוב, דוד ברונשטיין, ארצ'יל אברלידזה וסורן אברמיאן בתוצאה 8:5. החל משנת 1947 באזרבייג'ן התקיימו כל שנה אליפויות לשחמט. החל משנת 1960 התקיימו גם אליפויות שחמט לנשים.
לימודי השחמט התפתחו באופן פעיל החל משנות 1950. תפקיד חינוכי חשוב בקידום הספורט הזה בקרב הנוער מילא מועדון השחמט שבהיכל הפיונירים בבאקו, בניהולו של סורן אברמיאן. מועדוני ספורט כמו "נפטצ'י", "ספרטק", "נאוקה", "אנרגיה", "מדיק", "איסקרה" ואחרים פתחו מחלקות פעילות לשחמט.
בשנות ה-1950 הצטיינו א. זיינאלי, ס. חלילביילי (האמן הראשון בשחמט של אזרבייג'ן) וולדימיר בגירוב (כמה פעמים אלוף הרפובליקה) כמובילים בין שחקני השחמט במדינה. אלמר מהראמוב, פ. סידייפזאדה, א. פבלנקו, ב. לויטס, ל. ליסטנגרטן, א. פריבורוצקי, ג. גובשלישוו, ל. גולדין, א. מורגולב ור. קורסונסקי השיגו ניצחונות באליפויות. א. דרדרוב, א. שחטחטינסקי, ר, אמירחאנוב וד. אבקארוב השתתפו בכמה אליפויות רצופות.
בשנים 1970–1980 הצטיין דור חדש של שמחטאים צעירים:א. חוסיינוב (אלוף דרום קווקז בשנת 1982), א. סחרוב, א. וליבייוב, ס. סולימנוב, ק. אסקאריאן, א. אבשלומוב, ח. רסולוב, ס. גולייב, האחים ג'אבארוב, ג. גויאייב ועוד. בשנות ה-1980 השיג גארי קספרוב הישגים יוצאי דופן והפך לאלוף עולם. בין השחמטאיות מאזרבייג'ן בלטו טטיאנה זטולובסקיה, מ. מרטירוסובה, נונה אבנסובה (קאראקשיאן), א. טוקרז'בסקיה, א. גורבולבה, א. פירבודאגובה, ח. נבייבה, ס. אלזסגארובה, ו. ג'בראילובה, נ. אגאבביאן, א. סאאקובה, א. אלייבה, א. סופייבה (אלופת ברית המועצות לנשים בשנת 1986 שהשתתפו באליפויות ובתחרויות אחרות. הקבוצה הלאומית לנשים של אזרבייג'ן זכתה בשנת 1986 בתחרות הספורט של לאומי ברית המועצות.