cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליפות העולם בסנוקר
היסטוריה
השחקנים שביצעו הכי הרבה רצפים רשמיים של מאה נקודות ומעלה בטורניר אחד של אליפות העולם בסנוקר הם סטיבן הנדרי, שביצע 16 רצפים רשמיים של מאה נקודות ומעלה באליפות העולם 2002, ומארק ויליאמס, שביצע גם הוא 16 רצפים רשמיים של מאה נקודות ומעלה באליפות העולם 2022. השחקן שביצע הכי הרבה רצפים רשמיים של מאה נקודות ומעלה בטורניר אחד של אליפות העולם בסנוקר כולל שלבי מוקדמות האליפות הוא דינג ג'ונווי, שביצע 18 רצפים רשמיים של מאה נקודות ומעלה באליפות העולם 2016 (ביצע שלושה בשלבי מוקדמות האליפות ו-15 באליפות עצמה).
השחקן שביצע הכי הרבה פעמים את רצף הנקודות הגבוה ביותר באליפות העולם בסנוקר הוא ג'ו דייוויס, כשביצע הישג זה 11 פעמים. השחקנים שביצעו הכי הרבה פעמים את רצף הנקודות הגבוה ביותר באליפות העולם בסנוקר בתקופה המודרנית הם רוני או'סאליבן וג'ון ספנסר, כל אחד מהם ביצע הישג זה חמש פעמים (בהם שלושה רצפים מקסימליים רשמיים של 147 נקודות שביצע או'סאליבן באליפות העולם).
השחקן שביצע הכי הרבה פעמים את מספר הרצפים הרשמיים הגבוה ביותר של מאה נקודות ומעלה בטורניר אחד של אליפות העולם בסנוקר בכל הזמנים הוא סטיבן הנדרי, שביצע הישג זה שמונה פעמים.
השחקן היחיד שביצע ריקון שולחן מלא של 16 כדורים אדומים (הטבעת כדור חופשי ולאחריו הטבעת כדור צבעוני, ולאחר מכן הטבעת כל הכדורים הנמצאים בשולחן) באליפות העולם בסנוקר הוא סטיב ג'יימס האנגלי, כשביצע רצף רשמי של 135 נקודות מול אלכס היגינס, בסיבוב הראשון של אליפות העולם 1990. "כדור חופשי" (באנגלית: Free Ball) מוענק אך ורק כאשר שחקן ביצע עבירה, ולשחקן שאליו עובר התור לא קיימת אפשרות לפגוע באופן ישיר בלפחות כדור חוקי אחד לשני צדדיו באופן מלא, עקב חסימתו על ידי כדורים אחרים. לאחר שהתבצעה עבירה זו, ובנוסף לאפשרויות הקיימות כאשר מתבצעת עבירה, רשאי השחקן לפגוע או להטביע כל כדור צבעוני שאינו כדור אדום, והטבעתו תחשב ככדור אדום שערכו נקודה אחת. לאחר הטבעת כדור חופשי, על השחקן לפגוע או להטביע כל כדור צבעוני שאינו כדור אדום, כאשר ערכו יהיה מספר הנקודות המלא, ולאחר הטבעתו על השחקן לפגוע או להטביע כדור אדום, וכן הלאה. על ידי ריקון שולחן מלא של 16 כדורים אדומים ניתן להגיע לרצף מקסימלי של 155 נקודות. רצף זה לא בוצע בתחרות רשמית מעולם.
השחקנים היחידים שניצחו משחק ללא הפסד משחקון באליפות העולם בסנוקר (לא כולל שלבי מוקדמות האליפות) הם ג'ון פולמן, כשניצח את סידני לי בסיבוב הראשון של אליפות העולם 1974 בתוצאה סופית של 0–8, ג'ון פארוט, כשניצח את אדי צ'רלטון בסיבוב הראשון של אליפות העולם 1992 בתוצאה סופית של 0–10, ושון מרפי, כשניצח את לואו הונגהאו בסיבוב הראשון של אליפות העולם 2019 בתוצאה סופית של 0–10, ובכך גם שבר הונגהאו את שיא צבירת הניקוד הנמוך ביותר במשחק באליפות העולם בסנוקר אי פעם, כשצבר במשחק 78 נקודות בלבד.
ניצחונות המשחקים בהפרש הגבוה ביותר ללא הפסד משחקון באליפות העולם בסנוקר ובכל המסגרות הרשמיות בכל הזמנים התקיימו במוקדמות אליפות העולם 1977, כשדייוויד טיילור ניצח את דייוויד גריבס בתוצאה 0–11, כשקליף ת'ורברן ניצח את כריס רוס בתוצאה 0–11, וכשדניס טיילור ניצח את ג'ק קרנהם בתוצאה 0–11.
השופט ששפט הכי הרבה פעמים את גמר אליפות העולם בסנוקר בכל הזמנים הוא ג'ון ויליאמס הולשי, אשר שפט 11 פעמים את גמר אליפות העולם בסנוקר, בין השנים 1975–2002.
גמר זכור במיוחד מאליפות העולם בסנוקר הוא "גמר הכדור השחור" של שנת 1985 (The Black Ball Final), בו סטיב דייוויס (אלוף העולם בסנוקר המכהן והמדורג הראשון בעולם באותה עת) כבר הוביל על דניס טיילור הצפון אירי (המדורג במקום ה-11 בעולם באותה עת) 0–8, אך טיילור לא ויתר, והצליח להשוות ל-17–17.
במשחקון ה-35 והאחרון, הגיע המשחק למצב של כדור שחור אחרון (מצב בו הכדור הלבן והכדור השחור הם הכדורים היחידים שנשארו בשולחן), כשתוצאת המשחקון היא 59–62 לטובתו של דייוויס.
לאחר מאבק צמוד ומותח של ניסיונות משני השחקנים להטביע את הכדור השחור האחרון, החטיא דייוויס את הכדור השחור, והשאיר לטיילור את השולחן במצב קל להטבעת הכדור השחור האחרון. טיילור ניצל טעות זו, הטביע את הכדור השחור, וזכה באליפות העולם בסנוקר לשנת 1985 בתוצאה סופית של 17–18, בגיל 36 ו-99 ימים, וזכה בפרס כספי של 60 אלף פאונד. בעקבות הישג זה, עלה דניס טיילור בעונה הבאה למקום הרביעי בעולם בדירוג שחקני הסנוקר העולמי, ודייוויס נשאר במקום הראשון בעולם וזכה בפרס כספי של 35 אלף פאונד. גמר זה נשפט על ידי ג'ון ויליאמס.
גמר זה נערך עד השעה 00:23 בלילה (שעון בריטניה), ונערך בזמן כולל של 14 שעות ו-50 דקות. היה זה אחד ממשחקי גמר אליפות העולם בסנוקר הארוכים ביותר בכל הזמנים, והגמר הארוך ביותר בכל הזמנים ששוחק בשיטת הטוב מ-35 משחקונים אפשריים. בגמר זה צפו בטלוויזיה בזמן אמת 18.5 מיליון בריטים.
בחצי גמר אליפות העולם בסנוקר 2016, נשבר שיא המשחקון הרשמי הארוך ביותר שנערך באולם הקרוסיבל. במשחק השתתפו מארק סלבי ומרקו פו ההונג קונגי. המשחק הסתיים בתוצאה סופית של 15–17 לטובת סלבי. המשחקון ה-32 והאחרון בו ניצח סלבי נערך במשך זמן של 76 דקות ו-11 שניות. באותה אליפות, זכה מארק סלבי בפעם השנייה באליפות העולם בסנוקר, לאחר שניצח בגמר את דינג ג'ונווי בתוצאה 14–18.
בגמר אליפות העולם בסנוקר לשנת 2019, אשר נערך בין ג'אד טראמפ לג'ון היגינס, נשבר שיא מספר הרצפים של מאה נקודות ומעלה ששני שחקנים מבצעים במשחק אחד באליפות העולם בסנוקר ובכל תחרות סנוקר רשמית בכל הזמנים, כשביצעו יחד 11 רצפים של מאה נקודות ומעלה (שבעה רצפים לטראמפ וארבעה רצפים להיגינס). בנוסף, השווה טראמפ את שיאם של סטיבן הנדרי ודינג ג'ונווי למספר הרצפים של מאה נקודות ומעלה הגבוה ביותר ששחקן ביצע במשחק רשמי בכל הזמנים, כשביצע שבעה רצפים של מאה נקודות ומעלה. בכך גם שבר טראמפ את שיא מספר הרצפים של מאה נקודות ומעלה שבוצע על ידי שחקן אחד בגמר אליפות העולם בסנוקר בכל הזמנים. במשחק זה ניצח טראמפ בתוצאה 9–18 וזכה באליפות העולם בפעם הראשונה.
בסיבוב השני של אליפות העולם בסנוקר 2022, נשבר שוב שיא המשחקון הרשמי הארוך ביותר אי פעם שהתקיים באולם הקרוסיבל. במשחק השתתפו מארק סלבי (אלוף העולם בסנוקר המכהן בזמנו) ויאן בינגטאו מסין. המשחק הסתיים בתוצאה סופית של 10–13 לטובת בינגטאו. המשחקון ה-22 בו ניצח בינגטאו נערך במשך זמן של 85 דקות ו-22 שניות.
שיטת משחקי האליפות
בעבר היו מספר מתכונות שונות לאליפות העולם בסנוקר. זו מתכונתה הנוכחית (החל משנת 2015).
אליפות העולם בסנוקר מתחילה עם 32 מתמודדים, ונערכת במשך 17 ימים. המתמודדים באליפות העולם בסנוקר הם 16 המדורגים הראשונים בעולם בדירוג שחקני הסנוקר העולמי, ו-16 שחקנים שעלו משלבי מוקדמות האליפות. שלבי מוקדמות אליפות העולם בסנוקר נערכים כיום במכון הספורט האנגלי בעיר שפילד שבאנגליה, עשרה ימים לפני תחילת האליפות, במשך שמונה ימים, ומורכבים משלושה שלבי נוק-אאוט, כשכל שלב משוחק בשיטת הטוב מ-19 משחקונים אפשריים (הראשון שמנצח במשחק אחד 10 משחקונים עולה לשלב הבא). בשלבי מוקדמות האליפות מתמודדים 128 שחקנים (112 השחקנים המדורגים בעולם הנותרים ועוד 16 שחקנים בעלי כרטיס הזמנה). שלבי מוקדמות אליפות העולם בסנוקר אינם משודרים בטלוויזיה, אך מצולמים באופן חלקי ומשודרים ברשת האינטרנט.
במשך כל ימי האליפות, נערכים בין שניים לשלושה סשנים ביום. בכל סשן נערכים שני משחקים במקביל באולם התחרות. משלבי חצי הגמר והגמר, נערך בכל סשן משחק אחד בלבד.
נותני החסות
בשנת 2006, בשל הגבלות חוקיות שהוטלו בבריטניה על פרסום מוצרי טבק, הוחלף נותן החסות הראשי של אליפות העולם בסנוקר, מותג הסיגריות והטבק אמבסי (Embassy), של חברת אימפריאל טובאקו (Imperial Tobacco), אשר מימנה את האליפות מאז 1976. מאז נערכה אליפות העולם בסנוקר בחסות חברות הימורים, והן: 888 אחזקות (2006, 2007 ו-2008), בטפרד (2009–2012, 2015–2022), בטפייר (2013), ודפאבט (2014). החל משנת 2023, נותנת החסות הראשית של אליפות העולם בסנוקר היא חברת מכירת הרכבים המקוונת קאזו (Cazoo).
קללת הקרוסיבל
השחקנים היחידים בהיסטוריה אשר היו רחוקים משחק אחד בכדי לנפץ את קללת הקרוסיבל, כשעלו לגמר אליפות העולם בסנוקר שנה לאחר זכייתם הראשונה באליפות העולם, אך הפסידו במשחק גמר אליפות העולם שנה לאחר מכן הם ג'ו ג'ונסון האנגלי, כשזכה באליפות העולם בסנוקר בשנת 1986 והפסיד בגמר אליפות העולם בסנוקר בשנת 1987, וקן דוהרטי האירי, כשזכה באליפות העולם בסנוקר בשנת 1997 והפסיד בגמר אליפות העולם בסנוקר בשנת 1998.
כספי פרסים ונקודות דירוג
נקודות דירוג אינן מוענקות לשחקנים אשר העפילו ישירות לאליפות העולם מתוך 16 המדורגים הראשונים בעולם, אך הפסידו בשלב הראשון, אולם כן מוענקים להם כספי הפרסים המלאים של הטורניר לשלב זה באליפות.
טבלת זוכי אליפות העולם בסנוקר וסגני האלופים בתקופה המודרנית
התקופה המודרנית מתייחסת לאליפויות החל משנת 1969, אז עברה אליפות העולם בסנוקר לפורמט של טורניר נוק-אאוט. (השחקנים המודגשים הם שחקנים אשר עדיין פעילים).
יאיר נפשי
יאיר נפשי (נולד ב-15 בספטמבר 1941) הוא תת-אלוף בדימוס בצה"ל. בין יתר תפקידיו הצבאיים פיקד על עוצבת סיני וחטיבה 188. הוא זכה לעיטור העוז על חלקו בקרבות הבלימה ברמת הגולן במהלך מלחמת יום הכיפורים, אז היה מפקד גדוד 74.
ביוגרפיה
נולד ליהודית ושלמה נפשי ב-15 בספטמבר 1941.
שירות צבאי
נפשי שירת בחיל ההנדסה, במלחמת ששת הימים היה מפקד פלוגת הנדסה של חטיבה 7. לאחר מכן שירת בתור מפקד יחידות טנקי גישור והנדסה ובהמשך כמפקד סיירת חטיבה 7. הוא היה הראשון שמילא את תפקיד סגן מפקד גדוד 77 ולאחר מכן שירת בתור קצין אג"ם של חטיבה 188. ביוני 1972 עבר נפשי לפקד על גדוד 74 (סער) של חטיבה 188, המג"ד הרביעי של הגדוד.
מלחמת יום הכיפורים
במהלך ארבעת הימים הראשונים למלחמת יום הכיפורים פיקד נפשי על הגזרה, תצפת על הכוחות הסורים ונלחם בגזרת צפון קוניטרה, רכס הבוסטר והר חרמונית. על פיקודו בימים אלו ועל הצלחתו בהחזקת השטח כנגד ההתקפות הסוריות, הוענק לנפשי עיטור העוז במאי 1975 על ידי הרמטכ"ל מרדכי גור. ציטוט מתיאור המעשה בתעודת העיטור:
אחרי המלחמה
בשנים 1985–1988 שימש בתפקיד רמ"ט פיקוד הדרום, תחת אלוף הפיקוד אורי שגיא. בתפקידו הצבאי האחרון שימש כנספח הצבאי של ישראל בוונצואלה.
לאחר שחרורו
לאחר שחרורו משירות צבאי נבחר נפשי למועצת העיר קריית אתא ושימש חבר הנהלת קבוצת הכדורעף הפועל קריית אתא.
טינמו ענק
טינמו ענק (שם מדעי: Tinamus major) הוא המין הגדול ביותר במשפחת הטינמיים. הוא חי בטבע באמריקה הדרומית ובאמריקה המרכזית.
מאפיינים
אורכו של הטינמו מגיע לאורך 49 ס"מ ומשקלו בין 1.1-2 ק"ג. הוא מזכיר במראהו תרנגול הודו והוא בעל גוף מגושם עם רגליים ארוכות ומקור קצר. צבע נוצותיו כחול-אפור והרגליים לבנות. טינמו זה מסוגל לעופף במעוף חלש ואף לנחות על עצים עליהם הוא נח.
הטינמו חי ביחידות למעט בעונת הרבייה אז הזכרים יוצרים קבוצות לחיזור אחרי נקבות. הטינמו הוא אוכל כל הניזון מזרעים, עלים, פירות ובעלי חיים קטנים. הוא מצוי ביערות גשם בגובה 300-1,500 מ'.
סונאטה לפסנתר מס' 6 של מוצרט
סונאטה לפסנתר מספר 6 ברה-מז'ור, קכל 284 נכתבה על ידי מוצרט בחודש פברואר או מרץ של שנת 1775 במינכן. כתיבת היצירה נערכה במהלך מסע ארוך של מוצרט למינכן לשם כתיבת האופרה שלו La finta giardiniera, בינואר 1775 כשמוצרט היה בן 18-19. במהלכו של אותו מסע נכתבו כל הסונאטות לפסנתר הראשונות של מוצרט, עד הסונאטה השישית, במהלך חודשי הקיץ של שנת 1774. הסונאטה השישית מכונה גם סונאטת דירניץ (Dürnitz) על שם הברון הגרמני פון דירניץ, שהיה בסוניסט ופסנתרן חובב, שכנראה הזמין ממוצרט את היצירה, אבל בסופו של דבר לא הצליח לשלם בעבורה.
מבנה
לסונאטה שלושה פרקים:
הפרק הראשון בנוי בצורת סונאטה. הוא מתחיל באקורד בסיסי של רה מז'ור וממשיך בקטע מעבר בפיאנו עם פורטה פתאומי, לסולמות יורדים בפורטה. משם שוב יש קטע מעבר חלש שמתפתח לקטע מעבר ארוך עם אוקטבות ביד שמאל ועובר לנושא השני בלה מז'ור. הנושא השני כולל נושאים רבים שבאים אחד אחרי השני. לאחר קטע מעבר קצר עוברת האקספוזיציה לקבוצות הסיום שלה, ולאחר מספר קבוצות סיום, האקספוזיציה נגמרת. הפיתוח הקצר יחסית מתחיל בחזרה על המוטיבים באקספוזיציה אך בנימה קודרת, ולאחר קטע מעבר קצר עובר הפיתוח לרפריזה. השינויי היחיד בריפרידה הוא בנושא השני, שהפעם נשאר ברה מז'ור, ונשאר אותו הדבר פחות או יותר, חוץ משינויים קלים בנושא השני ובקבוצות הסיום, שאחריהן, הפרק הראשון נגמר.
הפרק השני הוא רונדו ופולונז בסולם הדומיננטה של רה מז'ור, לה מז'ור. הפרק הוא במשקל משולש ובקצב איטי מאוד. הפרק כולו הוא נעים וזורם וכולל מלודיות רבות ושנות. בתחילה חוזר נושא הרונדו פעמיים, עם קטע מעבר ביניים. לאחר קטע ביניים קצר הפרק עובר במעבר חד לפולונז, שדומה באופיו מאוד לרונדו, למרות שיש בו מספר קטעים סוערים יותר. לקראת סוף הפרק, חוזר הנושא הרונדו מעורפל, וחבוי במלודיה שבסיום הפרק, שנגמר בפיאנו חרישי ושקט ביותר.
הפרק השלישי הוא נושא עם 12 וריאציות בסולם רה מז'ור. הנושא הראשי וכך גם רוב הווריאציות כתובות במשקל על הברווה, מלבד הווריאציה התשיעית (שכתובה בארבעה רבעים), האחת-עשרה (שגם כתובה במשקל של ארבעה רבעים) והאחרונה (שכתובה במשקל של שלושה רבעים). הנושא קליל ובנוי בצורה דו- חלקית, א-ב-א שחוזרת כמעט בכל הווריאציות. הווריאציה הראשונה בנויה על טריולות רבות שמבוססות על המלודיה של הנושא הראשי. הווריאציה השנייה כוללת מעין דו- שיח בין יד שמאל ליד ימין על בסיס שחוזר על עצמו. הווריאציה השלישית היא מהירה מאוד בשל חלקי השש עשרה הרבים שבה, ונותנים לה אופי קליל ומשעשע. הווריאציה הרביעית מתחילה באופן רשמי ביותר, והיא הדומה ביותר מבין כל ארבע הווריאציות הראשונות לנושא הראשי. הווריאציה החמישית איטית יותר ושקטה יותר, ורגועה יותר משאר הווריאציות. הווריאציה השישית חוזרת על מוטיב של אוקטבות ביד שמאל, ומעברים בין הידיים אחת מעל השנייה. הווריאציה השביעית היא הווריאציה המינורית הראשונה והיחידה. היא כתובה בסולם רה מינור. היא קודרת ביותר וכוללת צלילים כרומטיים רבים, והיא נעה בין רגעי שיא. הווריאציה השמינית היא שוב מז'ורית.היא מהירה יותר וקלילה. הווריאציה התשיעית מתחילה בצורה שקטה, אך בפתאומיות עוברת לפורטה. הווריאציה העשירית היא שקטה, והמנגינה בה עוברת בתחילה ליד שמאל בעוד יד ימין מלווה אותה באוקטבות בחלקי שש-עשרה, אך התפקידים מתחלפים מספר פעמים. הווריאציה האחת-עשרה היא האיטית מכולן. היא כתובה ב- adagio cantabile. הווריאציה מאוד שקטה ומלודית. היא כוללת קטעי סולמות מהירים אך בשל הקצב האיטי הם נישמעים כסולמות רגילים. הווריאציה נותנת תחושה של אלתור וחופשיות. הווריאציה האחרונה היא המהירה ביותר. היא כתובה ב-allegro והמשקל בה מתחלף לשלושה- רבעים. הווריאציה חגיגית ביותר וכוללת קטע קודה שמביא את הפרק, ואת הסונאטה כולה לסיום.
נגינת היצירה אורכת כ-24 דקות.
ז'רום ת'ארו
ז'רום ת'ארו (בצרפתית: Jérôme Tharaud; 18 במאי 1874 – 28 בינואר 1953) היה סופר צרפתי שנודע בשל הספרים שכתב יחד עם אחיו, ז'אן, ובשל דעותיו הלאומניות והאנטישמיות.
ביוגרפיה
ת'ארו נולד במחוז אוט-ויין שבצרפת, שלוש שנים לפני אחיו ז'אן. השניים גדלו באַנגוּלֵם, ולקראת סוף שנות ה-90 של המאה ה-19 עברו לפריז, שם למד באקול נורמל סופרייר. לאחר שנחשפו על ידי שארל פגי במקביל למשפט דרייפוס, הפכו השניים למזכיריו ולבני חסותו של הסופר מוריס בארס.
בשנת 1906 זכו בפרס גונקור על ספרם "דינגלי, הסופר המהולל", וזכו לפרסום רב. ההצלחות המסחריות הגדולות שהושגו בצרפת, הובילו לתרגום ספריהם לשפות זרות ברחבי אירופה ובארצות הברית. בשנת 1919 זכו השניים ב. השניים עבדו יחד כמעט 50 שנים, וכתבו בצוותא עשרות ספרים.
האחים טיילו במדינות רבות, בהן ארץ ישראל, סוריה העות'מאנית, איראן, מרוקו, רומניה, גרמניה, איטליה, אתיופיה והודו-סין.
ת'ארו נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית ב-1938, בעוד שאחיו, ז'אן, נבחר לכך מספר שנים מאוחר יותר, ב-1946.
ז'רום מת ב-1953, בגיל 78. אשתו, רנה, הייתה אמנית, שהופיעה גם לצד שרה ברנאר.
אנטישמיות
בהתאם לערכי התקופה בצרפת, ספריהם של האחים מלאים בלאומיות, גזענות ואנטישמיות. הם היו תלמידיו של מוריס בארס, שהדהד אנטישמיות נלהבת והיה מראשי התומכים במשפט דרייפוס. בספריהם הם כותבים מתארים את היהודים כ"בעלי ידיים עצבניות ארוכות... כל אחת מהאצבעות הארוכות והרזות האלה, המסתיימות בציפורניים שחורות... צללו בקדחתנות לזקנים, כדי לחפש כינה או רעיון". העיתונאי רנה יוהנה כתב על ספרם ש"זה הרומן האנטישמי הנורא ביותר שאני מכיר". באחד מספריהם הם תיארו את המלאח במרקש כ"אחד המקומות הנוראים ביותר בעולם".
חרדון סיני
חרדון סִינַי (שם מדעי: Agama sinaita לשעבר בסוג Pseudotrapelus) הוא מין חרדון ממשפחת החרדוניים הנפוץ במדינות השוכנות לחופי ים סוף ושלוחותיו. בישראל הוא נפוץ באזורים סלעיים בנגב, בערבה ובבקעת ים המלח. שמו המדעי ניתן לו מאחר שזוהה לראשונה בחצי האי סיני.
אורכו של חרדון סיני מגיע עד 25 ס"מ, זנבו מגיע עד שני שלישים מהאורך הכולל. מין חרדון זה מותאם במיוחד לטיפוס על סלעים ועל קירות סלע. הגפיים והזנב ארוכים ודקים ומקנים לו כושר ריצה וטיפוס טובים. בניגוד לחרדונים אחרים, האצבע השלישית (האמצעית) ברגליו היא הארוכה באצבעותיו ולא האצבע הרביעית. החרדון פעיל ביום וניזון מחרקים ושאר פרוקי-רגליים ואף מצמחים.
צבעו של החרדון חום עד אפור בהיר. באביב ובקיץ, בעת הייחום, צבעו של הזכר הופך לכחול עז. הצבע מתפשט מאזור הראש והכתפיים ונחלש לכיוון הזנב. הצבע משמש את הזכר למשיכת תשומת הלב של הנקבה ממרחק, ובנוסף לכך הזכר מתמקם על סלע בולט. כל זכר חולש על טריטוריה גדולה וייאבק בזכר אחר אם זה ייכנס לטריטוריה שלו. הנקבה, לעומת זאת, משנה את גזרתה והופכת מלאה יותר בשל הביצים המתפתחות בשחלותיה. צבעה משתנה אף הוא, ועל גבה מופיעים כתמים בולטים בצבע חום-אדמדם. לצורך ההזדווגות נכנסת הנקבה לטריטוריה של הזכר, שם נערכים החיזור וההזדווגות המהירה. מזמן ההזדווגות ועד ההטלה מכחיל גם ראשה של הנקבה ומסמן שהיא אינה מטרה לחיזורים נוספים.
יש התולים את מקור ביטוי הסלנג ראש כחול או סרט כחול באפיון הבולט של חרדון זה שראשו הכחול בתקופת הייחום.
חרדון סיני הוא בעל חיים יחידאי, כל פרט (זכר ונקבה) חולש ומגן על טריטוריה ששטחה כמה מאות מ"ר.
בניין מונדנוק
בניין מונדנוק (באנגלית: Monadnock Building) הוא גורד שחקים בן 16 קומות השוכן בשדרת ג'קסון 53 מערב, באזור הלופ הדרומי בשיקגו. חציו הצפוני תוכנן על ידי משרד האדריכלים "ברנהם ורוּט" (Burnham & Root), ובנייתו החלה בשנת 1891. הוא בניין הלבנים בעל קירות נושאי עומס הגבוה ביותר שנבנה אי פעם, והראשון שנבנה באמריקה עם מסגרות פלדה לעמידות בפני רוחות. גרמי המדרגות בבניין מייצגים את השימוש המבני הראשון של אלומיניום בבניית מבנים. חציו הדרומי, שנבנה מאוחר יותר, בשנת 1893, תוכנן על ידי משרד האדריכלים הולאבירד ורוש (Holabird & Roche), והוא דומה בצבעיו ובחזותו לבניין המקורי, אך עיצובו מקושט יותר וקרוב יותר לתכנון המסורתי של אותה עת. עם השלמת בנייתו הוא היה בניין המשרדים הגדול בעולם. הצלחתו המסחרית הייתה זרז להתהוות אזור מסחר חדש וחשוב בדרום אזור הלופ.
ב-1938 שופץ הבניין באחד משיפוצי גורדי השחקים הגדולים הראשונים שבוצעו אי פעם. השיפוץ היה, בין השאר, חלק ממאמץ לחולל מהפכה באופן התחזוקה של בניינים מסוג זה, וכדי לנסות ולעצור את הריסתם של גורדי השחקים הישנים של שיקגו. ב-1979 נמכר הבניין לבעלים חדשים, שהחליטו לשחזרו למצבו המקורי. היה זה אחד משחזורי גורדי השחקים המקיפים ביותר שבוצעו. ב-1987 הכירה הקרן הלאומית לשימור היסטורי בפרויקט כאחד ממפעלי השיקום המובילים בארצות הברית. הבניין מחולק למשרדים בגדלים הנעים מ-23 ועד 560 מטרים רבועים. הבניין משרת בעיקר משרדים עצמאיים. הוא עמד למכירה בשנת 2007.
חציו הצפוני של הבניין בנוי מלבנים חומות-סגולות, המתרחבות בעדינות כלפי חוץ בבסיסו ובחלקו העליון. הוא כולל סדרה אנכית מתמשכת של חלונות הבולטים ממישור הקיר כלפי חוץ. חציו הדרומי מחולק אנכית על ידי לבנים בבסיסו, והוא בעל קרניז נחושת גדול בגגו. סדרת חלונות זכוכית בולטים בשני חצאיו, והם מעניקים למבנה מראה פתוח למרות גודלו. המונדנוק הוא חלק מרובע בית הדפוס בשיקגו, הכולל גם את בניין פישר, בניין מנהטן ובניין המושבה הישנה.
במהלך בנייתו כינוהו מבקרים רבים קיצוני מדי וחסר סגנון. אחרים מצאו בחוסר הקישוטיות שלו ביטוי טבעי לייעודו המסחרי וביטוי לחיי העסקים המודרניים. אדריכלים אירופאים שפעלו בראשית המאה ה-20 שאבו השראה מההקפדה ומהכוונה האדריכלית שבו להביע פונקציונליות. ב-1958 היה הבניין לאחד מהבניינים הראשונים שהוגדרו כ"ציון דרך אדריכלי של שיקגו". ב-1970 הוא התווסף לרשימה הלאומית האמריקאית של מקומות היסטוריים, וב-1976 הוא נוסף לרשימת ציוני הדרך ההיסטוריים הלאומיים של רחוב South Dearborn בשיקגו. מבקרים מודרניים התייחסו אליו כ"קלאסיקה", כ"ניצחון של עיצוב מאוחד", וכ"אחת החוויות האסתטיות המרגשות ביותר של האדריכלות המסחרית שאמריקה יצרה".
החצי הצפוני (1881–1891)
בניין מונדנוק הוזמן על ידי משקיעי הנדל"ן, פיטר ושפרד ברוקס, מבוסטון, במהלך תנופת הבנייה שלאחר השפל של 1873–1879. משפחת ברוקס, שצברה את הונה בעסקי ביטוח ספנות והשקיעה אותו בנדל"ן בשיקגו מאז 1863, שכרה את שירותיו של מנהל הנכסים בשיקגו, אוון פ. אלדיס, כדי לנהל את בנייתו של ה"גרניס בלוק" בן שבע הקומות ברחוב דירבורן ב-1880. אלדיס, אחד משני האנשים שזכו באמונו של לואיס סאליבן כ"אחראים לבניין המשרדים המודרני", שכנע משקיעים כמו האחים ברוקס לבנות גורדי שחקים חדשים בשיקגו. עד סוף המאה, יצר אלדיס למעלה מ-93,000 מטרים רבועים של שטחי משרדים חדשים וניהל כחמישית מהם בלופ.
סקיצות מוקדמות הציגו בניין בן 13 קומות עם עיטורים בסגנון מצרי עתיק והתרחבות קלה בחלקו העליון, מחולק ויזואלית לחמישה חלקים עם מוטיב דקורטיבי של פריחת לוטוס. תכנון זה מעולם לא אושר, שכן ברוקס חיכה לשיפור בשוק הנדל"ן בדרום הלופ, שברובו עמדו עדיין מבני מחסנים. בעוד רוט היה ידוע בעיטוריו המפורטים בעיצוביו (כפי שניתן לראות בבניין רוקרי), ברוקס היה ידוע בקמצנותו ובהעדפתו לפשטות. עבור בניין מונדנוק, ברוקס התעקש שהאדריכלים יימנעו מקישוט רב וייצרו במקום זאת "אפקט של מוצקות וחוזק, או עיצוב שיפיק את האפקט הזה, ולא קישוטים בולטים למראה". במכתב ששלח לאלדיס ב-1884, הוא כתב:
"'הרעיון שלי הוא שלא יהיו משטחים בולטים או מחורצים, אלא שהכל יהיה שטוח ומיושר...לבניין כל כך צר וגבוה חייב להיות קישוט כלשהו מאחר שהוא בולט כל כך...[אך] הבליטות משמעותן לכלוך, והן אינן מוסיפות כוח לבניין...מטרד אחד גדול [הוא] הלינה של יונים ודרורים'."
בזמן שרוט היה בחופשה, ברנהם ביקש משרטט ליצור "חזית ישרה מלמעלה עד מטה, חסרת פשרות, לא מעוטרת". תחילה התנגד רוט, אך בהמשך הוא התמסר למלאכת העיצוב והכריז שהקווים הכבדים של פירמידה מצרית שבו את דמיונו וכי הוא "יחבור לדבר נטול הקישוטיות".
המבנה, על 17 קומותיו (16 ניתנות להשכרה ועליית גג), נבנה בשיטת קיר נושא עומס ובשעתו היה הבניין הגבוה ביותר בעולם שנבנה למטרות מסחריות. כדי לתמוך במבנה המתנשא לגובה כזה ולחזקו כנגד כוחות הרוח, קירות הלבנים מחוזקים במסגרת פנימית העשויה ברזל יצוק ומחושל. רוט הגה עבור מסגרת זו את הניסיון הראשון לבניית מערכת חיזוק של אלכסוני רוח באמריקה, שבה מרותקות תומכות אלכסוניות מברזל לחיזוק בין עמודי המסגרת. הרצפות חופו באריחי פסיפס שיש מגולפים ביד. בקומות העליונות גרמי מדרגות פתוחים עם חלון תקרה (סקיילייט), ומעקות שיוצרו מברזל יצוק מצופה ברונזה. בקומת הקרקע, הם יוצרו מיציקת אלומיניום – חומר אקזוטי ויקר באותה תקופה. זה היה השימוש הראשון באלומיניום בבניית מבנים.
החצי הדרומי והשנים הראשונות (1891–1893)
בעקבות ההצלחה המסחרית של הבניין הצפוני, רכש שפרד ברוקס את המגרש הצמוד מדרום בשנת 1893 תמורת 360,000 דולר (10.4 מיליון דולר ב-2020 דולר). גודלו של המגרש היה באורך 61 מטרים וברוחב 21 מטרים. אלדיס המליץ על חברת האדריכלים הולאבירד ורוש, שתכננה את בניין פונטיאק עבור פיטר ברוקס ב-1891, להרחיב את המונאדנוק דרומה עד רחוב ואן ביורן. ויליאם הולאבירד ומרטין רוש הועסקו כמתמחים באותה תקופה במשרדו של ויליאם לה ברון ג'ני, ובשנת 1881 הקימו משרד משלהם, שהפך לאחד הפוריים בעיר ולמוביל של אסכולת שיקגו. בעוד הקמת החצי הצפוני הגיעה לחריגת עלויות, הולאבירד ורוש הציגו תכנון חסכוני הרבה יותר. התכנון, עבור שני בניינים המכונים קטדין וואצ'וסט (הקרויים על שם הרים בניו אינגלנד), חיבר את החצי הדרומי לחצי הצפוני כך שיהיו כמבנה אחד בעלות מוערכת של 800,000 דולר (23 מיליון דולר לפי חישוב שווי הדולר ב-2020). הבנייה החלה בשנת 1892, תחת פיקוחו של קורידון טי. פורדי, שלימים זכה לשבחים כמהנדס של גורדי שחקים מפורסמים רבים בשיקגו וניו יורק.
התוספת, בגובה 17 קומות, שמרה על הצבע והפרופיל המאונך המורכב של המקור, אך הייתה מקושטת יותר בעיצובה, עם פתחי כניסה מפוארים יותר ונגיעות נאו-קלאסיות יותר. הבניין שיקף בעיצובו את המעבר המתרחש בתכנון גורדי שחקים מקירות נושאי עומס לבניית מסגרות פלדה. הקטדין, שנבנה תחילה, תוכנן עם קונסטרוקציית מסגרות ברזל. הוואצ'וסט נבנה כולו ממסגרות פלדה. בעוד שהחצי הצפוני דרש עובי רב של לבנים בקירות הנושאים עומס, התוספת השתמשה רק בציפוי דק של לבנים וטרקוטה, מה שאפשר יצירת מרחבים גדולים יותר של זכוכית ובנייה מהירה וזולה יותר. החצי הדרומי עלה 15 אחוז פחות, שקל 15 אחוז פחות, והיו לו 15 אחוז יותר שטחים שניתנים להשכרה בהשוואה לחצי הצפוני. מחוברים בכל קומה מלבד העליונה וחולקים מרתף משותף, כל אחד מארבעת הבניינים המרכיבים אותו היה מצויד במערכת חימום משלו, מעליות, מדרגות וצנרת כדי לאפשר מכירה נפרדת במידת הצורך. העלות הסופית המשולבת ב-1893 הייתה 2.5 מיליון דולר (72 מיליון דולר במונחים של דולר בשנת 2020).
כאשר הושלם, המונדנוק היה בניין המשרדים הגדול בעולם, עם 1,200 חדרים ותפוסה של למעלה מ-6,000 איש. העיתון "שיקגו דיילי טריביון" טען כי אוכלוסיית רוב הערים באילינוי בשנת 1896 תוכל להיכנס בנוחות לבניין. הוא נחשב למחוז דואר בפני עצמו, עם ארבעה מובילים במשרה מלאה שהעבירו דואר שש פעמים ביום, שישה ימים בשבוע. הוא היה הבניין הראשון בשיקגו שחווט לחשמל, ואחד הראשונים להיות עמיד בפני אש, עם אריחי חרס חלולים המצפים את המבנה כך, שמסגרת המתכת תהיה מוגנת גם אם הלבנים בחזית יהרסו.
ההחלטה של משפחת ברוקס להקים בניין בקנה מידה כזה ובמיקום כה לא סביר השתלמה – זו הייתה ההשקעה הרווחית ביותר שהם ביצעו אי פעם. האקונומיסט, כתב עת לנדל"ן בשיקגו, הודה ב-1892 כי:
"'המהירות שבה הושכרו המונדנוק והקירסארג'... היא אחד המאפיינים הפנומנליים בשוק הנדל'ן של העיר הזו. הבנייה וההשכרה המוצלחת של מבנים אלה פשוט יצרה, תוך פרק זמן קצר להפליא, מרכז עסקים חשוב בפינה הדרום-מערבית של הרחובות ג'קסון ודירבורן, נקודה שנחשבה לפני זמן קצר רחוקה מדי דרומה כדי לשגשג כמרכז עסקים.'"
בשנת 1897, חברת Union Elevated Railroad פתחה את קו ה-Union Loop של הרכבת העילית של שיקגו, וחלקו האחרון של הקו עבר מצד לצד של הבניין ברחוב ואן ביורן. אלדיס הגיש תביעה נגד "הרכבת העילית של שיקגו" בשנת 1901 על פיצויים בסך 300,000 דולר (9.33 מיליון דולר במונחים כלכליים של שנת 2020), והתלונן כי:
"'דרכי הגישה לבניין... נותקו והאור הטבעי, האוויר והנוף נחסמו, וההנאה מהנכס הופרעה בשל העשן, האבק, הגושים והלכלוך... יצירה וגרימה של רעשים חזקים ומבשרי רעות, ועל ידי תזוזת האדמה הגורמת לרעדים ורטט.'"
אלדיס הפסיד בתביעה, אך זכה בערעור, כאשר בית המשפט העליון של אילינוי מצא שבעלי רכוש הסמוך לקווי "הרכבת העילית של שיקגו" יכולים לדרוש החזר על נזקים אם הרכוש נפגע מרעש, רעידות או חסימת אור. ההחלטה סללה את הדרך לתביעות רבות לאחר מכן.
מודרניזציה (1938–1979)
לאחר 1926, פריחה מחודשת בבנייה בעיר יצרה תחרות עזה למבנים ישנים כמו מונדנוק. התפוסה ירדה מ-87 אחוז ב-1929 ל-55 אחוז ב-1937, והבניין החל להפסיד כסף. בשנת 1938, מנהל הבניין, גרהם אלדיס (אחיינו של אוון) הכריז על מה ש"שיקגו דיילי טריביון" כינה "עבודת המודרניזציה הגדולה והחדשנית ביותר בעיר", כחלק מניסיון לעצור את ההריסה של גורדי השחקים המזדקנים של שיקגו. אלדיס דחה את המונח "מודרניזציה" וכינה את תוכניתו "עיצוב מתקדם". הוא האמין שהפרויקט יחולל מהפכה באופן התחזוקה של מבנים, ושהשינוי יסייע לשמר מבנים בשווי מיליוני דולרים, שאחרת היו נהרסים. "אין סיבה", הוא אמר, "שכל בניין משרדים מעוצב יהיה מועד להריסה בגלל התיישנות". משרד האדריכלים Skidmore & Owings, שהיה חלוץ בעיצוב פונקציונלי, נשכר להוביל תוכנית בתקציב של 125,000 דולר (2.3 מיליון דולר במונחים כלכליים של שנת 2020) לעיצוב מחדש של הכניסה הראשית, שיפוץ הלובי והחנויות בקומת הקרקע, מודרניזציה של כל החללים הציבוריים ומודרניזציה הדרגתית של המשרדים בהתאם לביקוש. המודרניזציה כללה חיפוי של רצפות הפסיפס באריחי גומי וטרצו, סגירת המעליות ומדרגות הנוי והחלפת גימורי השיש והאלון במסדרונות ובמשרדים בחומרים מודרניים. עד סוף 1938 חתמו 35 דיירים חדשים על חוזי שכירות ו-11 דיירים קיימים שכרו שטח נוסף בבניין.
בשנת 1966, פורקה חברת אלדיס ושות', שניהלה את הבניין עבור "ברוקס נכסים" במשך 75 שנה, והמונדנוק נמכר תמורת 2 מיליון דולר (16 מיליון דולר לפי שווי הדולר ב-2020) לסאדלר ושות', הבעלים של מרכז ג'ון הנקוק, בניין רוקרי ובניין המושבה הישנה. הבעלים החדשים ביצעו שוב שיפוץ מודרני של הפנים, התקינו שטיחים, תאורה פלואורסצנטית ודלתות חדשות, ועשו מאמץ גדול לחזק את הקיר הצפוני ששקע ב-44 מילימטר במהלך בניית הבניין הפדרלי של קלוצ'ינסקי, מעבר לרחוב ג'קסון בשנת 1974.
עד 1977 הוצאות התפעול היו גבוהות, דמי השכירות נמוכים והתפוסה ירדה ל-80 אחוזים. הבעלים נאבקו בביצוע תשלומי הלוואות, ונאלצו למכור את הבניין כדי למנוע עיקול. לבסוף, הוא נרכש על ידי שותפות בראשות ויליאם ס. דונל ב-1979 תמורת 53.82 דולר למטר מרובע או כ-2 מיליון דולר (7.13 מיליון דולר במונחים כלכליים של שנת 2020).
שחזור למקור ואילך (מ-1979)
הבניין שדונל רכש ב-1979 דעך קשות. הכניסות מרחוב דירבורן נסגרו, קומת הקרקע "הושחתה על ידי שלטים צעקניים", והלבנים נצבעו והתקלפו. בפנים, לוחות השיש נצבעו ורבות מדלתות האלון המקוריות הוחלפו במהגוני זול יותר. גרמי המדרגות הדקורטיביות נסגרו לסירוגין, ומספר מדרגות ומסדרונות נסגרו לחלוטין. חלק ניכר מאריחי הפסיפס המקוריים נהרס – חלק מהרצפות כוסו בשטיחים, אחרות הוחלפו בוויניל או טרצו. מחצית מ-16 המעליות עדיין הופעלו באופן ידני. "זה היה כאילו הוא שופץ בחלקו כל עשר שנים לאורך ההיסטוריה שלו", אמר דונל, "זה מעולם לא נעשה בשלמות".
דונל, שלמד אדריכלות בהרווארד, תכנן לשפץ כליל את הבניין ולבנות מתחם משרדים חדש ומודרני בתוך המעטפת ההיסטורית. משלא השיג מימון עבור השיפוץ, הוא פתח במקום זאת בפרויקט בשלבים כדי להחזיר את המונדנוק למצבו המקורי בפירוט קפדני. לפי ההיסטוריון דונלד מילר, באותה תקופה היה זה המיזם המקיף ביותר שנוסה אי פעם לשחזור של גורד שחקים; לקח שלוש-עשרה שנים להשלימו. בעזרת השרטוטים המקוריים, שהתגלו במכון האמנות של שיקגו, ושני תצלומים ישנים, החזירו דונל וג'ון וינצ׳י, אחד מאדריכלי השימור המובילים במדינה, את הבניין למצבו כפי שנבנה לראשונה, לפני תהליכי המודרניזציה שעבר. עבודת השימור נעשתה בחלקים, בכל פעם כשמשרד התפנה.
צבע השלאק הותאם לארונות שבהם העץ לא הוכהה בחשיפה לאור. רצפות הפסיפס שוחזרו על ידי אומנים איטלקיים בעלות של 538.12 דולר למטר מרובע. אותרה חברה מקומית שיכלה לבצע את התהליך המורכב של שחזור עבודת הזכוכית ששימשה ליצירת המחיצות והמסדרונות המוארים באופן טבעי, מעיצובו המקורי של רוט. כדי לשחזר את הדלתות ואת עיטורי העץ, דונל רכש את החברה שייצרה את עבודת העץ המקורית מעץ אלון – ועדיין השתמשה באותן מכונות מהמאה ה-19. העתקים מושלמים של גופי התאורה המקוריים מאלומיניום הופקו בעזרת תצלומים מוקדמים, והושגו נורות פחמן כדי לשחזר את אפקט התאורה המקורי. גרם מדרגות אלומיניום בודד ששרד התגלה מאחורי קיר, שוחזר, ושימש מודל לבנייה מחדש של מדרגות הלובי ועבודות המתכת. החיפוי בקומות העליונות שוחזר משיש שהוצל מהבניינים הסמוכים: לסאל 19 ומנהטן, שעברו מודרניזציה זה מכבר. השיש לשיקום קירות הלובי והתקרות נרכש מאותה מחצבה איטלקית שסיפקה חומרים לבנייה המקורית של רוט.
הכניסות לרחוב דירבורן נפתחו מחדש ומשקופי הגרניט המסיביים וסביבתם נוקו משכבות של צבע שחור או הוחלפו. נמצא מקור ללבנים המעוצבות הדרושות לתיקון או החלפת הפינות המעוקלות. חלונות זכוכית גדולים בכניסה הוסרו והוחלפו בחלונות מחולקים כפולים קטנים יותר שהתאימו לעיצוב המקורי. וילונות מפיברגלס כהה, הדומה לאלו המקוריים, שהיו עשויים מאריג פשתן, הותקנו כדי לשמר את מראה החזית. העלות הממוצעת של עבודות השיקום ב-1989 הייתה 1 מיליון דולר לקומה (2.09 מיליון דולר לקומה במונחים כלכליים של שנת 2020), או 505.92 דולר למטר מרובע.
מטרתו של דונל הייתה שהמונדנוק "לא רק ייראה כמו שהוא נראה במקור, אלא גם יחיה כפי שהיה פעם", והוא חיפש שוכרים לחנויות בקומת הרחוב שיהיו דומים לשוכריהן במאה ה-19. חלונות הראווה נוקו מכל השלטים והמכשולים, כדי לשמור על קו הראייה מהמסדרון ועד לרחוב, כפי שהיה במקור. נאסרה תאורת פלואורסצנט ורק כיתוב עלי זהב על הזכוכית הותר לשילוט. נבחרו חנויות, כולן בבעלות אישית, כדי להתאים לאופי האדריכלי של הבניין. נבחרה למשל מוכרת פרחים, שהשרתה אווירה של תחילת המאה וגם מספרה מעוצבת עם אביזרי וינטג'. חנות טבק עם ריהוט מעץ אלון, חנות עטים עם ארונות זכוכית, דוכן לצחצוח נעליים ומוסדות שירות אחרים ייצגו, במילותיו של דונל, "סוג של יזמים בקנה מידה קטן שכבשו את החללים מהסוג הזה בתחילת המאה. סוג האנשים שמביאים חיוניות וחיים לבניין כי יש להם חלק בו".
מונדנוק המשוחזר מחולק למשרדים של מ-23 מטר מרובע ועד ל-560 מטר מרובע. נכון ל-2008, הוא היה מושכר ב-98.9 אחוזים משטחיו; 300 הדיירים הם בעיקר חברות ויזמים מקצועיים עצמאיים. דמי השכירות נעים בין 226 דולר ועד 247 דולר למטר מרובע, בתוספת חשמל.
הבניין הוצע למכירה ב-2007, במחיר יעד של 45–60 מיליון דולר. בשנת 2008 הושגה עסקה טנטטיבית במחיר של 48 מיליון דולר.
אדריכלות
החזית הארוכה של שני חלקי הבניין פונה לרחוב דירבורן, ואורכה הוא 130 מטרים. רוחב הבניינים הוא 21 מטרים. חצי החזית הצפונית, השייכת לחלק של הבניין המקורי, מציגה מסה אנכית סדירה ורצופה של לבנים חומות-סגולות, והמתווה שלהן יוצר בבסיס הבניין עיקול עדין, הפונה כלפי חוץ ועיקול נוסף היוצר את הכרכוב בחלק העליון. ההיסטוריון דונלד הופמן דימה את הבסיס והכרכוב כ"מתקרבים מאוד בצורתם לעמוד פעמון שהמצרים המציאו בהשראת הפפירוס". פינות הבניין משופעות בחן כשהן עולות כלפי מעלה וחלונות הגַּבְלִית (oriel windows) המחורצים בבסיסם. קווי החלוקה של החיפוי אינם מודגשים בחלק החיצוני; הרציפות של חזית הבניין נקטעת רק על ידי סדרות של מפרצי חלונות שלוחים, המופרדים על ידי שורות של חלונות דקיקים בודדים המשולבים במישור האנכי של החזית הרציפה. פתחי הכניסה הם פתחים קטנים בגובה אחיד ומעליהם משקופי אבן מישוריים.
החצי הדרומי שומר על הקווים והגוונים של המבנה המקורי, אך נדבכי החיפוי בחזיתו מודגשים עד הקומה השנייה ומגדירים את בסיס המבנה, חלקו האמצעי חלק, וקרניז הנחושת הגדול מדגיש את קו הגג. בלוקים מסיביים של גרניט אדום, בעובי של 1.8 מטר, יוצרים את מסגרת הכניסות הדו-קומתיות הגבוהות. מוטיב מפרצי החלונות הבולטים של החלק הצפוני המקורי מופיע גם בחלק הדרומי, אך בשינוי של שני טורי חלונות בולטים רצופים של ארבעה חלונות כל אחד ורצועת הפרדה שקועה אחת של חלונות כדי ליצור את המראה הגלי של החזית, שהייתה סימן מסחרי מוקדם של הולאבירד ורוש (Holabird & Roche). קארל קונדיט, היסטוריון של אסכולת שיקגו, הגיב כך:
"המראה הכללי של המונדנוק כמעט מסווה את שיטת הבנייה בלבנים. המפרצים הבולטים מהקירות עם שטחי הזכוכית הגדולים שבהם מעניקים למבנה מראה קליל ופתוח למרות המסיביות שלו...מופשט מכל שריד של קישוט, הגיאומטריה הקפדנית שלו מתרככת רק על ידי העיקול העדין פנימה של הקיר בראש הקומה הראשונה, ההתעקלות כלפי החוץ של הכרכוב, והשיפוע המתקדם של פינות המבנה מלמטה למעלה, בפרופורציות ובקנה מידה עדין, המונדנוק הוא קומפוזיציה מעודנת וקפדנית אך בעלת עוצמה מלאת הבעה בקווי החזית האופקיים והאנכיים".
הבניין הצר והארוך מאפשר חשיפה של כל 300 המשרדים שבו לרחובות באמצעות חלונות גדולים, המעבירים אור טבעי מן החוץ אל הפנים, והוא בעל אחוז שטחים ציבוריים קטן בזכות מסדרון מרכזי ייחיד. חלונות בתקרה (סקיילייט) מכניסים אור שמש טבעי לחדרי המדרגות. המסדרון בחצי הצפוני הוא ברוחב 6.1 מטרים והמסדרון בחצי הדרומי הוא ברוחב 3.51 מטרים. בחצי הצפוני ישנם שני גרמי מדרגות פתוחים הממוקמים בשליש אורך הקומות, עם רומי מדרגות נקבוביים, מדרכי שיש לבן ומעקות פלדה דקורטיביים. ישנם שני פירים בעלי 4 מעליות כל אחד בצד המערבי של המסדרון, מעלית אחת בכל פיר לנוסעים והשאר למשא. בחצי הדרומי, בדומה לחצי הצפוני, תוכננו במקור 2 פירים בעלי 4 מעליות כל אחד. בפועל, יש פיר מעליות יחיד הממוקם באמצע שטח הקומות בערך. בפיר הדרומי נוצקה רצפת בטון בכל קומה. מאחורי כל אחד מהפירים המתוכננים הללו יש גרם מדרגות עם מדרכי שיש, רומים סגורים מברזל יצוק ומעקות נוי דקורטיביים.טיפוס המשרד הבסיסי תוכנן בשטח של 56 מטרים רבועיים, והוא מורכב ממשרד חיצוני אחד ושני משרדים פנימיים או יותר. קירות פנימיים כבדים ברבע ובאמצע אורך הקומות, שקשתותיהם מציגות את מסבכי הרוח החדשניים של רוט, מסמנות את החלוקה לארבעת קטעי המבנה המקורי.
סביבה
בניין מונדנוק נמצא ברובע Printing House Row, נקודת ציון היסטורית לאומית הכוללת את בניין מנהטן, בניין המושבה הישנה ובניין פישר, כמה מגורדי השחקים המוקדמים של העיר שיקגו. בניין מנהטן, שתוכנן על ידי ויליאם לה ברון ג'ני ב-1890, היה הבניין הראשון בשיקגו עם שלד פלדה מלא, חידוש שהציג ג'ני בבניין ביטוח הבית (נבנה עם שלד פלדה חלקי) ב-1884. מנהטן הוא הבניין הראשון בן 16 קומות באמריקה, ובעת פתיחתו "התייחסו אליו מתוך יראת כבוד ופחד". הוא נחשב גם לניצחון מהבחינה הטכנית בבנייה. בניין המושבה הישנה בן 17 הקומות, שתוכנן על ידי הולאבירד ורוש (Holabird & Roche) בשנת 1894, נחשב לאחת מיצירות המופת המבניות של זמנה בזכות צורת החיזוק המבני, באמצעות מסגרות קונסטרוקטיביות מהפכניות. זהו השריד היחיד מקבוצת בנייני "אסכולת שיקגו" עם פינות מעוגלות. בניין פישר, שתוכנן על ידי ברנהאם ב-1894, היה בחזקת נס הנדסי – הבניין המסחרי הגבוה הראשון שנבנה כמעט כולו ללא לבנים. מסגרת הפלדה וחיפוי הטרקוטה הדק אפשרו כיסוי של שני שלישים מהחזיתות בקיר מסך מזכוכית.
הרובע חופף גאוגרפית לשכונת Printer's Row, ששימשה במקור למרכז תעשיית הדפוס וההוצאה לאור של שיקגו, אך היא הוסבה ומשמשת כיום בעיקר לדיור למגורים. האזור הוא גם בביתם של הספרייה הציבורית הגדולה בעולם, ספריית הרולד וושינגטון, על שם ראש העיר האפרו-אמריקאי הראשון של שיקגו, וקמפוס הלופ של אוניברסיטת דפול , האוניברסיטה הקתולית הגדולה באמריקה.
מערבה מרחוב ג'קסון נמצא מועדון ליגת האיחוד של שיקגו, שנוסד ב-1879 כארגון אזרחי ל"אנשי עסקים ישרים ושומרי חוק". מצפון נמצאים שלושת הבניינים המרכיבים את הכיכר הפדרלית המינימליסטית של לודוויג מיס ואן דר רוהה: בית המשפט של ארצות הברית אוורט מקינלי דירקסן  משנת 1964, בית המשפט היחיד שתוכנן על ידי מיס; תחנת הלופ של משרד הדואר של ארצות הברית, שנבנתה ב-1973; והבניין הפדרלי של קלוצ'ינסקי משנת 1975, הפרויקט האחרון של מיס, הנחשב לסימן של תקופת השיא בקריירה שלו. דרומית-מערבית למונדנוק, בצומת הרחובות קלארק ולסאל, עומד מבנה משולש בן 27 הקומות, המשמש כמרכז מעצר המשרת את בתי המשפט הפדרליים בבניין דירקסן ובבניין הפדרלי ראלף ה. מטקאלף הסמוכים.
בצדו הדרומי של הבניין, ברחוב ואן ביורן, עוברים קווי הרכבת העילית של שיקגו; בתחנת Library-State/Van Buren, שנמצאת בלוק אחד מזרחה, עוצרים קווי הרכבת החום, הכתום, הוורוד והסגול. תחנת הרכבת העילית של הקו הכחול, ברחוב ג'קסון, נמצאת בחזית רחוב דירבורן של בניין מונדנוק.
ביקורת ומשמעות היסטורית
בעת בניית ופתיחת הבניין ראו אותו מבקרי האדריכלות בשיקגו כחריגה קיצונית מדי מהעיצובים הקודמים של ברנהם ורוט, קיצוני מדי בפשטותו הבוטה ובהתעלמות מהנורמות האסתטיות הרווחות. הם כינו אותו "בית מהנדס" ודוגמה "פוריטנית לחלוטין" של הסגנון המסחרי. המבקרים האירופיים היו עוד פחות אוהדים. במילותיו של האדריכל הצרפתי ז'אק ארמן, "המונדנוק לא היה עוד תוצאה של אמן שהגיב לצרכים מסוימים בתבונה ושאב מהם את כל ההשלכות האפשריות. זו עבודתו של פועל, שללא שמץ של לימוד, יוצר 15 קומות זהות לחלוטין כדי ליצור בלוק ואז עוצר כשהוא מוצא את הבלוק גבוה מספיק".
מבקרים אחרים ראו את חוסר הסגנון הזה כ"טבעי" ומה שהפך את המונדנוק למודרני באמת. המבקר הניו יורקי, בר פריי (Barr Feree), כתב ב-1892 כי "אין ניסיונות בחזיתות...אין תוספות נוי, אלא רצף של חלונות, המצהירים בכנות שהמבנה הוא בניין משרדים, המוקדש לעסקים, וזקוק לכל שטח זמין להשתמש בו". מונטגומרי סולייר, אחד מהמצדדים הנלהבים ביותר של המונדנוק, טען שחוסר הקישוט של המונדנוק אינו חוסר אמנות, אלא "מקרין את כוח המשיכה של חיי העסקים המודרניים".
המונדנוק זכה לשבחים רבים על ידי אדריכלים גרמנים של תחילת המאה העשרים, כולל לודוויג מיס ון דר רוהה, שעם הגעתו לשיקגו ב-1938 הכריז כי "גוש מונדנוק הוא כל כך בעל חוזק ועוצמה, שאני גאה ושמח, בבת אחת, לקבוע את ביתי כאן.". אדריכלים אירופאים אלה מצאו את תשומת הלב של הבניין למטרה ולביטוי פונקציונלי מעוררי השראה. אדריכל הבאוהאוס, לודוויג הילברסיימר, כתב כי "הפתרון הכוזב – למרבה הצער נפוץ מדי – של שימוש חסר משמעות ושגוי בעיטורים נמנע כאן באופן אינסטינקטיבי. תחושה מולדת לפרופורציות מעניקה לבניין הנהדר הזה עקביות פנימית וטוהר לוגי".
מבקרים מודרניים שיבחו את המונדנוק כאחת הדוגמאות החשובות ביותר של אסכולת שיקגו, יחד עם מרכז סאליבן של לואיס סאליבן. הוא כונה "הניצחון של העיצוב המאוחד", "אחת החוויות האסתטיות המרגשות ביותר שהאדריכלות המסחרית שלנו ייצרה אי פעם" והושווה לחנות הסיטונאית של מרשל פילד של הנרי הובסון ריצ'רדסון.
הבניין היה אחד מחמשת הראשונים שנבחרו על ידי ועדת שיקגו לציוני דרך אדריכליים ב-1958, "מתוך הכרה בעיצובו המקורי ובעניין ההיסטורי שלו כמבנה בעל הקירות נושאי עומס הגבוה ביותר בשיקגו". הוועדה המשיכה וציינה כי "השימוש המאופק בלבנים, קירות מאסיביים נושאים, השמטת צורות נוי, מתאחדים בבניין פשוט אך מלכותי". בשנת 1973, מועצת העיר שיקגו הצביעה פה אחד על המונדנוק כנקודת ציון בשיקגו, וקבעה כי "שני החצאים של הבניין הזה מספקים פרספקטיבה ייחודית לבחינת ההיסטוריה וההתפתחות של האדריכלות המודרנית... ביחד, הם מסמנים את הסוף של מסורת בנייה אחת ותחילתה של אחרת." מבקרים של מתן מעמד רשמי למונדנוק טענו שהחלטת מועצת העיר תימנע את ההריסה הדרושה של הבניין בעתיד. הם טענו שהמונדנוק הוא "דוגמה מצוינת לבניין... שאינו ממלא עוד את הפונקציות שהוא תוכנן למלא" ושהוא "נכס מבוזבז" שהשיג ביצועים נמוכים יותר מהשוק ויקר פחות מהקרקע שעליה הוא עומד.
המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, שאליו התווסף המונדנוק ב-1970, ציין כי "הקירות הישרים והבלתי מעוטרים של הבניין, היוצרים מסה רבת עוצמה, הפכו אותו, באופן נבואי, למבשר של 'גורדי השחקים' – סגנון שלא היה פופולרי עד סוף שנות העשרים" וכן ש"שני החלקים...יוצרים, כהרכב, את אחת ההצהרות האדריכליות החזקות, אך המעודנות ביותר בהתפתחות האדריכלות של המאה העשרים". מועמדותו כנקודת ציון היסטורית לאומית בשנת 1976, כחלק מרובע בית הדפוס ברחוב דירבורן דרום, כלל את ההערה כי מדובר ב"אחת ההצהרות הקלאסיות ביותר שנאמרו אי פעם בלשון גורדי השחקים".
Ibeyi
Ibeyi הוא הרכב מוזיקלי צרפתי-קובני, המורכב מצמד אחיות תאומות, ליסה-קאינדה ונעמי דיאס. ב-2013, Ibeyi הוחתמו לחברת התקליטים XL, שמייצגת אמנים בינלאומיים כמו אדל והפרודיג'י, והן חוות פריצה לבמה העולמית.
אבי התאומות היה אנגה דיאס, נגן כלי הקשה מפורסם, שהיה חבר בבואנה ויסטה סושיאל קלאב. לאחר מותו, למדו האחיות לנגן בקחון, הכלי האהוב עליו.
ב-22 בפברואר 2016 הופיעו בישראל, במועדון הבארבי.
ליונל בלו
הרב ליונל בלו (באנגלית: Lionel Blue, 6 בפברואר 1930 – 19 בדצמבר 2016) היה רב רפורמי, עיתונאי ושדרן רדיו אנגלי. בלו היה הרב הבריטי הראשון שיצא מהארון. בלו שירת ב"תנועה ליהדות רפורמית" בבריטניה.
בין השנים 1985 ל-2010 פרסם בלו עשרה ספרים.
קורות חיים
בלו נולד באיסט אנד שבלונדון, בן לחייט. למד היסטוריה בבייליול קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד ולימודי העמים השמיים באוניברסיטת לונדון, בטרם הוסמך לרבנות בשנת 1960. הוא שרת למשך זמן קצר בצבא בריטניה, אך שוחרר לאחר שעבר התמוטטות עצבים.
משנת 1963 עד 1967 הוא כיהן בתפקיד המנהל האירופי של האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת. מאז שנות ה-80 השתתף בלו באופן קבוע בתוכנית "Thought for the Day" ברדיו 4 של ה-BBC.
נפטר ב-19 בדצמבר 2016 לאחר שסבל ממחלת פרקינסון.
דרגון בול Z: זעם הדרקון
דרגון בול Z: אגרוף הדרקון (באנגלית: Dragon Ball Z: Explosion of Dragon Punch או Dragon Ball Z: Wrath of the Dragon, ביפנית: ドラゴンボールZ 龍拳爆発!!悟空がやらねば誰がやる) הוא סרט קולנוע יפני מסוגת האנימה. את הסרט ביים מיצואו האשימוטו. היה זה הסרט השלושה עשר המבוסס על הסדרה "דרגון בול Z".
הסרט יצא לאור בבתי הקולנוע היפניים ב-15 ביולי 1995, ולאחר מכן עשתה גרסה אנגלית את דרכה אל בתי הקולנוע בצפון אמריקה ב-12 בספטמבר 2006. הסרט גם דובב לעברית.
אווז אחו הטונדרה
מאפיינים
האווז מצוי בטבע באזורי הטונדרה וערבה צפוניים בצפון סיביר.
עבודות דחק
סוגי עבודות דחק
בתקופת העלייה ההמונית שאפיינה את שנות ה-50, של המאה ה-20 הופנו העולים לעבודות פיזיות ומשרדיות לצורך פרנסתם. לדוגמה: קטיף, עבודות סיקול אבנים מגבעות טרשים, חקלאות, בנייה, סיור, עבודות משרדיות, עבודות פחחות ועבודות צילום.
עבודות דחק בישראל
ההתמודדות עם בעיות התעסוקה של העולים החלה כאשר נאסר על יציאתם מהמחנות לעבודה, בטענה כי צורכיהם מסופקים על ידי "הסוכנות היהודית". עבודות הדחק החלו בישראל בשנת 1950, כדרך להעסיק עולים חדשים שלא השתלבו בעבודות הרגילות במשק. עבודות הדחק שלטו במשך שני העשורים הראשונים של מדינת ישראל כשיטה של התמודדות עם האבטלה, עובדה זו הביאה לכך שהן יושמו גם לפתרון האבטלה בקרב הערבים אזרחי ישראל. עבודות אלה בעיקרן היו עבודות פיזיות קשות בשטחים פתוחים, והשכר עליהן היה מועט.
עבודות הדחק סופקו במשורה, רק כמחצית החודש או מעט יותר, ועשרות אלפי מפרנסים, משך רוב חייהם בארץ מצאו במסגרתן רק תעסוקה חלקית.
מקורן ההיסטורי של עבודות הדחק הוא באנגליה בתקופה הוויקטוריאנית, הן היו דרך לסייע למובטלים ושכרן שימש תחליף לקצבת סעד, בתקופה בה לא הייתה עדיין קצבת אבטלה. גם במדינת ישראל, עבודות הדחק הופעלו כתחליף לתמיכה כספית במובטלים, בהתחשב בעובדה שרבים מהם היו בעלי משפחות גדולות ולא הייתה קצבת אבטלה.
העולים החדשים חיו בתנאים קשים ביותר. כאשר מספר העולים במחנות הגיע ל־100 אלף, ביניהם אלפי רווקים, נוצרה תסיסה מסוכנת.
צירוף נשים לעבודות הדחק
בעבודות הדחק הועסקו בעיקר גברים. עבודות אלה התקיימו ברשויות המקומיות ובדרך כלל היו אלה עבודות ניקיון. הנשים שעסקו בעבודות אלה היו לרוב מוגבלות ביכולתן, נשים קשות יום שאולצו לפרנס את עצמן ולעיתים קרובות גם את בני משפחתן בעבודות מפרכות ובשכר נמוך מאוד.
עבודות דחק במגזר הערבי
בשנות החמישים והשישים למגזר הערבי היו מספר בעיות ייחודיות בכמה מישורים. המגזר הערבי היה ברובו כפרי שעסק בחקלאות כתוצאה כך לא התפתחה בו תעשייה שתוכל לקלוט את שאר העובדים שלא נדרשו לחקלאות. אוכלוסייתו ובעיקר הגברים שבה שהיו ברובם המפרנסים, נחשדה בעוינות ובחוסר נאמנות למדינה, ולכן היא הייתה נתונה תחת ממשל צבאי. הממשל הצבאי הגביל את חופש התנועה של ערביי ישראל, דבר שהקטין עוד יותר את אפשרויות התעסוקה שלהם, ולכן נדרשה התערבות של השלטון להקלת המצב התעסוקתי וצירופם של יותר בעלי המגזר הערבי לשוק העבודה.
הביקורת על עבודות הדחק בעולם
עבודות הדחק שנויות במחלוקת בעולם, לדוגמה בארצות הברית, טוענים המבקרים כי העבודות המבוצעות הן ברוב המקרים דומות לעבודות קהילתיות שבוצעו על ידי עברייניים פלילים בעבודות שירות והן לא מקצועיות. ארגוני צדקה רבים וארגוני עובדים העבירו ביקורת על עבודות הדחק והם פועלים להפסיקן.
זנב של ספנס
הזנב של ספנס הוא הקצה העליון של קו החלב.
פתולוגיה
סרטן שמקורו באזור זה נחשב לנפרד מזה שמקורו ברביע האנטרולטרלי של השד ונחשב נדיר. סרטן באזור זה קרוי סרטן בזנב של ספנס (CATS).
מתווה הרמזור
מתווה הרמזור (או מודל הרמזור, או תוכנית הרמזור) היא שיטה לסיווג יישובים בישראל, כחלק מהמאמצים להתמודד עם מגפת הקורונה בישראל.
יוזם התוכנית, פרופ' רוני גמזו, ניסה להכניס את התוכנית מתחילת תפקידו בתפקיד "ממונה הקורונה" (ראש תוכנית "מגן ישראל") הראשון (23 ביולי 2020). רק ב-30 באוגוסט 2020 אישרה ממשלת ישראל את תוכנית הרמזור, שנכנסה לתוקף החל מה-6 בספטמבר 2020.
היסטוריה
בתחילת מגפת הקורונה בישראל, צעדי הטיפול במגפה היו ארציים ולא דיפרנציאליים. במקביל, החל מאפריל 2020, הוטלו לעיתים סגרים מקומיים באמצעות תקנות שעת חירום (נגיף הקורונה החדש) (אזור מוגבל) ביישובים ושכונות עם תחלואה גבוהה.
באפריל 2020 הוצעו שורה של יוזמות להתמודדות עם שגרה בצל נגיף הקורונה. הוצעה גם תוכנית הכוללת מינוי מנהל יחיד לאירוע וחלוקה של הארץ לאזורים לפי תמרורים וניהול המעברים בין האזורים האלה על פני תקופות ארוכות. התכנית נגנזה ובמקומה הועדפה תוכנית המטה לביטחון לאומי שלא יושמה.
בסוף יולי, לאחר מינוי רוני גמזו לממונה הקורונה, יזם גמזו את תוכנית הרמזור. אישור התכנית נדחה כמה פעמים.
במסגרת התכנית שאושרה בממשלה, יישובים שונים דורגו לפי צבע ולא הייתה הגבלה מעבר בין יישובים (פרט למקרים של הטלת סגר באישור הממשלה באמצעות חוק סמכויות מיוחדות להתמודדות עם נגיף הקורונה החדש). ביישובים הוגדרו רמות שונות של התקהלות מותרת בהתאם לצבע. הרמזור התקיים במקביל למתווים ארציים – חינוך, תעופה, תחבורה, מקומות עבודה. התוכנית הותירה מגבלות איסור על אולמות אירועים בחלל סגור, מועדונים, אירועי ספורט, פארקי מים ושעשועים וירידים.
לאחר תחילת התכנית ב-6 בספטמבר, היו אמורים להתחיל סגרים על ערים אדומות מסוימות, אך לאחר לחצים הומרו לסגר לילי על כ-40 יישובים. הוטל סגר ארצי ב-18 בספטמבר והתכנית לא יושמה.
לאחר הסגר, מודל הרמזור שימש לקביעת סגר מקומי בערים אדומות. בתחילה היו הקלות ארציות (כמו פתיחת גני ילדים) ובהמשך נוספו הקלות שונות בערים ירוקות וצהובות. מגבלת ההתקהלות נשארה ארצית. הוטל סגר ארצי נוסף בדצמבר ולאחריו צבע הרמזור קבע את פתיחת בתי הספר והגנים בלבד.
מתווה הרמזור בבתי הספר בוטל בינואר 2022.
שיטת קביעת המדרגים
כל יישוב יקבל ציון שבועי אשר מורכב משיעור החולים החדשים, אחוז הבדיקות החיוביות וקצב הגידול במאומתים בקורונה. הציון יינתן בין 0 ל-10 לפי המשתנים הבאים:
יישום "רמזור" לטלפון חכם
משרד הבריאות הכין יישום לטלפונים חכמים (אנדרואיד וiOS) כדי לתמוך במתווה הרמזור ולהציג בצורה את ההנחיות המשתנות בין יישובים שונים בארץ, בין היתר תוך שימוש ב-GPS. באפליקציה זו ניתן להציג דרכון ירוק. האפליקציה פועלת בארבע שפות: עברית, ערבית, אנגלית ורוסית.
יחסי טורקיה–פולין
יחסי טורקיה–פולין הם יחסי החוץ בין פולין לטורקיה. שתי המדינות חברות מלאות בנאט"ו ובאיחוד מדינות הים התיכון.
היסטוריה
היחסים בין פולין לטורקיה היו חזקים מבחינה היסטורית, היחסים הרשמיים כוננו במאה ה-15, על אף ששתי המדינות לחמו פעמים רבות, וכוחות פולנים אף היו שותפים בהבסת הצבא העות'מאני במהלך קרב וינה בשנת 1683 בתקופת המלחמה הטורקית הגדולה. האימפריה העות'מאנית, יחד עם פרס, היו המדינות הגדולות היחידות בעולם שלא הכירו בחלוקת פולין. במאה ה-19 הגיעו לטורקיה וטרנים פולנים רבים ממרד נובמבר, מרד ינואר ומלחמת קרים. קצינים פולנים רבים, כמו מיכל צ'ייקובסקי, שירתו בצבא האימפריה העות'מאנית. הגנרל הפולני מריאן לנגביץ' בילה את השנים האחרונות בחייו בטורקיה, נלחם בצבא העות'מאני ונפטר באיסטנבול, שם קבור בבית הקברות היידארפשה. המשורר הלאומי הפולני אדם מיצקביץ' בילה את החודשים האחרונים בחייו באיסטנבול ונפטר שם. הבית בו התגורר הפך לימים למוזיאון אדם מיצקביץ'.
יש גם את הכפר הפולני פולונזקיי (אדמפול) בטורקיה. השוכן בצד האנטולי של איסטנבול ויושב בשנת 1842 על ידי וטרנים פולנים ממרד נובמבר. במאות ה-19 וה-20 הגיעו מתיישבים פולנים נוספים. נכון לשנת 2009, עדיין יש מיעוט פולני בכפר.
טורקים מפורסמים בעלי אבות פולניים חלקיים כוללים את המשוררת והמחזאית נאזים חכמת, ואת זמרת אופרת הסופרן ליילה גנג'ר.
יחסים עכשוויים
אף על פי שטורקיה ופולין נהנות מיחסים טובים, מאז סוף המאה ה-20, היחסים בין המדינות לפעמים מתוחים. פולין הייתה אחת המדינות העיקריות שגינו את הפלישה הטורקית של קפריסין ואישרה את עמדתה עבור קפריסין מאוחדת. יתר על כן, בשנת 2005, פולין הכירה רשמית ברצח העם הארמני, ואילצה את טורקיה לסגור את שגרירתה למשך חודש והפכה את היחסים ביניהן למעט חמוצים.
בשנים האחרונות, בגלל שלטונו הסמכותי של רג'פ טאיפ ארדואן וידידותו הגוברת עם רוסיה, היחסים הידרדרו. פולין ראתה ברוסיה איום על הריבונות הלאומית שלה והייתה ביקורתית רבה כלפי התערבות רוסית בענייני חוץ.
דרגון בול Z: מיזוג נולד מחדש
דרגון בול Z: מיזוג חדש נולד (באנגלית: Dragon Ball Z: Fusion Reborn, ביפנית: ドラゴンボールZ 復活のフュージョン!!悟空とベジータ) הוא סרט קולנוע יפני מסוגת האנימה. את הסרט ביים שיגיאסו ימאיצ'י. היה זה הסרט השנים עשר המבוסס על הסדרה "דרגון בול Z".
הסרט יצא לאור בבתי הקולנוע היפניים ב-4 במרץ 1995, ולאחר מכן עשתה גרסה אנגלית את דרכה אל בתי הקולנוע בצפון אמריקה ב-28 במרץ 2006. הסרט גם דובב לעברית.