cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עדי יהוה
צ'ארלס ראסל (1916-1870)
ההוצאות הראשונות של "המצפה" הוסיפו להצהיר ששנת 1914 תהיה שנה מכרעת מבחינת נבואות המקרא. חישוב השנה הזאת מבוסס על פרשנות שהושפעה רבות מברבור, פרשנות שעדי יהוה דובקים בה עד היום. בשנים 1879 ו-1880 ייסדו ראסל וקוראי "המצפה של ציון" 30 קהילות בארצות הברית. הם כונו "תלמידי המקרא". עד 1914 גדל מספר הקהילות של תלמידי המקרא ל-1,200 ברחבי העולם. באותה עת, 500 קהילות בארצות הברית ובבריטניה הכריזו על ראסל כמנהיג הרוחני שלהן (או "פסטור", תואר כמורה), וכך נפוץ כינויו "פסטור ראסל". ב-1881 הוקמה "חברת המצפה של ציון לעלונים" (Zion’s Watch Tower Tract Society, כיום "חברת המצפה לכתבי הקודש ועלונים של פנסילבניה"), וראסל היה לנשיאה הראשון. ראסל פרסם את תוצאות מחקריו המקראיים בסדרה בת שישה כרכים, שנודעה בשם "לימודים מכתבי הקודש" (Studies in the Scriptures). הוא מת במהלך מסע הטפה ב-31 באוקטובר 1916.
ג'וזף רתרפורד (1942-1917)
בינואר 1917 ג'וזף רתרפורד נבחר כנשיאה השני של חברת המצפה. בחירתו הייתה מעט שנויה במחלוקת היות שלא הכול האמינו שהוא ראוי להיכנס לתוך נעליו של ראסל. נוצר מאבק כוחות בין רתרפורד לבין ארבעה מתוך שבעת חברי ועד המנהלים של החברה. לבסוף פיטר רתרפורד את ארבעתם בטענה שהם לא נבחרו כחוק. בעקבות המאבק התפצלו מספר קהילות של תלמידי המקרא לשני מחנות – תומכי רתרפורד ותומכי מתנגדיו. מאוחר יותר התנתקו רבים מחברת המצפה והקימו כתות שונות, שחלקן קיימות עד היום.
בקיץ 1917 פרסם רתרפורד את הספר "התעלומה שנסתיימה" (The Finished Mystery) ככרך שביעי לסדרה "לימודים מכתבי הקודש" מאת ראסל. הספר הכיל ביקורת קשה על מעורבותה של כמורת הנצרות במלחמת העולם הראשונה. כתוצאה מכך הואשמו מנהלי חברת המצפה בעוון הסתה והפרת חוק הריגול. ביוני 1918 הם הורשעו ונגזרו עליהם 20 שנות מאסר. עם זאת, במרץ 1919 בוטל גזר דינם והם שוחררו מהכלא. מאוחר יותר בוטלו גם סעיפי האישום נגדם.
בשנת 1922 החל לצאת לאור כתב העת "תור הזהב" (כיום, "עורו!").
במהלך 25 שנות כהונתו כנשיא החברה ביצע רתרפורד שינויים ארגוניים רבים. למשל, עד 1932 נהגו תלמידי המקרא לבחור את מובילי הדרך שבקהילותיהם (או, "זקני הקהילה") בשיטה דמוקרטית. רתרפורד ביטל מנהג זה, וב-1938 החלה חברת המצפה למנות את בעלי התפקידים בקהילות בעצמה. שינויים מעין אלה וכן כמה תחזיות שהתבדו גרמו לחלק מתלמידי המקרא לעזוב את הארגון. למשל, לפני 1914 ציפו תלמידי המקרא שבשנה זו יחזור ישו כדי לקחתם לשמים, ובשנת 1920 הם שיערו שתחיית המתים תחל ב-1925. לרתרפורד מיוחסת גם שורה של שינויים דוקטרינריים, כגון זניחת השימוש בצלב (עד 1928 ענדו תלמידי המקרא סיכות של כתר עם צלב. סמל זה הופיע גם על שער "המצפה" עד 1931).
בשנת 1931, בכינוס שנערך בקולומבוס שבאוהיו, הכריז רתרפורד על שם חדש לתלמידי המקרא שנשארו נאמנים לחברת המצפה – "עדי יהוה". שם זה נועד, בין היתר, להבדיל בין חברי הארגון לבין אלה שנשרו ממנו והקימו קבוצות נפרדות.
רדיפת עדי יהוה בגרמניה הנאצית החלה בשנת 1936 עת נעצרו כ-10,000 מעדי יהוה תושבי גרמניה, וכ-2,000 מהם נשלחו למחנות ריכוז. במהלך מלחמת העולם השנייה, עקב סירובם להשתתף במאמץ המלחמתי ולהצדיע לדגל, נתקלו עדי יהוה בהתנגדות גם מצד ממשלות ארצות הברית וקנדה וסבלו שם מתקיפות אספסוף.
רתרפורד מת ב-8 בינואר 1942. בשנה זו הגיע מספרם של עדי יהוה ל-106,000 ברחבי העולם.
נתן נור והמשך ההתפתחות (1942 עד היום)
נתן נוֹר התמנה לנשיאה השלישי של חברת המצפה בשנת 1942. הוא ייסד את בית הספר "גלעד" להכשרת מיסיונרים, ואת בית הספר לשירות התאוקרטי, שמטרתו לצייד כל חבר קהילה בכלים שיעזרו לו לשתף את אמונותיו ברבים.
עדי יהוה זכו במספר תביעות בבית המשפט העליון של ארצות הברית תחת הזכות לחופש הביטוי והדת. לדוגמה, ב-1943 נפסק שילדי עדי יהוה לא יוכרחו להצדיע לדגל.
בשנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 סברו רבים מעדי יהוה שאלף שנות שלטון המשיח יחלו ב-1975. ציפייתם נבעה מן ההבנה שהאלף השביעי לתולדות האדם יחל בשנה ההיא. בשלהי שנות ה-70 מספרם של עדי יהוה פחת במידה ניכרת מאחר שתקווה זו לא התממשה. ב-1980 חברת המצפה קיבלה על עצמה את האחריות לבניית הציפייה המוטעית הזאת, אף שבפרסומיה מעולם לא קבעה נחרצות שב-1975 יבוא הקץ.
דמוגרפיה
לעדי יהוה נוכחות כמעט בכל מדינה בעולם, אך ברוב המדינות הנוכחות אינה משמעותית, ולרוב נספרים כחלק מהאוכלוסייה הנוצרית הכללית. להבדיל מדתות אחרות המונות את חבריהן לפי מספר האנשים הצורכים את שירותיהן, מספרם של עדי יהוה כולל אך ורק את הפרטים הפעילים בהפצת תורתם. בשנת 2019 מספרם הרשמי היה 8.6 מיליון בכל העולם.
פעילות המאמינים
עדי יהוה עוסקים בפעילות מיסיונרית. לדבריהם, משימתם היא להפיץ את דבר אלוהים לכמה שיותר אנשים לפני בוא הקץ. הם מפרסמים את בשורתם בהטפה מבית לבית (לרוב בזוגות) ובאמצעות חומר מודפס שחברת המצפה מוציאה לאור. בדרך כלל עדי יהוה חוזרים לאנשים שנענו בחיוב למסר שבפיהם במטרה להתחיל עמם "שיעור מקרא" אישי. במסגרת תוכנית זו נלמדים כתבי הקודש ועיקרי האמונה של העדים בסיוע כלי עזר לימודיים מטעמם. מלבד זאת, הם מזמינים את תלמידיהם לנכוח באספותיהם השבועיות. בהמשך, אם ברצונם להפוך לחברי קהילה, התלמידים נדרשים לשנות את סגנון חייהם בהתאם למה שהם לומדים. הדבר כולל גמילה מעישון ומסמים, איסור על צריכה מופרזת של אלכוהול וכן קודים מוסריים אחרים. תלמידים העונים על דרישות אלה נבחנים על ידי זקני הקהילה באשר לידע שרכשו, ומסמלים את הצטרפותם לארגון בטבילה.
תאולוגיה
עדי יהוה רואים עצמם כממשיכי דרכם של חסידי ישו מן המאה הראשונה. לשיטתם, הנצרות שהתפתחה לאחר מות השליחים היא כפירה למעשה. עדי יהוה מחשיבים את המקרא לסמכות העליונה בקביעת אמונותיהם, ומאמינים שהגוף המנהל הוא האפיק שבו אלוהים משתמש לפירוש הכתובים ולהזנה הרוחנית של הארגון. שינויים תאולוגיים בתפיסתם מוסברים כהתגלות הדרגתית של המסר הטמון במקרא. הבשורה שהדת מבקשת להפיץ היא שישו, לאחר מותו ותחייתו, קיבל את מלכותו בשמים בשנת 1914, שאנחנו נמצאים בתקופה המוגדרת כ"אחרית הימים" ושארמגדון קרוב. כיום עדי יהוה אינם נוקבים עוד בתאריך לגאולת העולם, כפי שעשו בעבר, ומביאים את דבריו של ישו עצמו כסימוכין להחלטה זו: "והיום ההוא והשעה ההיא אין איש יודע גם לא מלאכי השמים גם לא הבן [ישו] בלתי אבי [אלוהים] לבדו". עם זאת, הם מעודדים את חבריהם לשמור על תחושת דחיפות.
עבור עדי יהוה, מלכות השמים היא ממשלה ממשית שהמשיח הוא מלכהּ. לעומת זאת, שליט העולם הזה הוא השטן. לפיכך, לפי תפיסתם, העולם מתחלק לשתי קבוצות – עולם השטן, שאליו רוב האנושות שייכת, ועַם אלוהים התומך במלכות המשיח, כלומר עדי יהוה בעצמם. הם מאמינים כי 144,000 איש מתוכם ישלטו עם ישו במלכותו, ואילו רובם יחיו לנצח בגן עדן על הארץ. באותה עת מספר לא ידוע של אנשים, צדיקים וכאלו שאינם, יקומו לתחייה עלי אדמות.
עדי יהוה נדרשים לציית לרשויות השלטון ולשלם מיסים, אך הם אינם מצביעים בבחירות. הם גם אינם מצדיעים לדגל, שרים את ההמנון הלאומי ומשרתים בצבא. הם אינם נאמנים לאף מדינה באופן מיוחד, כי נאמנותם נתונה בראש ובראשונה למלכות השמים, ובה הם תולים את כל תקוותיהם.
עדי יהוה שוללים את האמונה בשילוש, ומחשיבים את ישו כמשיח וכנביא גדול. לשיטתם, לישו היה גם קיום קדם אנושי בתור יצירתו הראשונה אלוהים, או בנו הראשון. עד הולדתו בארץ הוא היה המלאך מיכאל, ואחרי מותו חזר להיות מיכאל, ולעולם לא ישוב עוד לארץ באופן גשמי. בשל פיחות מעמדו של ישו מדרגת אל לדרגת בן אלוהים, הארגון שם דגש רב יותר על אלוהים ועל שמו, יהוה. גם מרים, אמו של ישו, אינה נחשבת לקדושה, אלא לאישה צדיקה, אשר אלוהים בחר בה להיות האם של המשיח.
חג המולד, חג הפסחא וחגים נוצריים אחרים אינם נחגגים. בנוסף לכך, עדי יהוה אינם נושאים סמלים (כגון צלב) ואינם מציינים ימי הולדת, כי לטענתם המקור של כל אלה הוא פגני. יתר על כן, הם מלמדים כי ישו הוצא להורג על עמוד ולא על צלב.
השקפתם של עדי יהוה על המוות היא שהנפש חדלה להתקיים אחרי המוות ושהעונש הצפוי לרשעים הוא השמדה מוחלטת, ולא עינויי נצח בגיהנום.
כמו כן, עדי יהוה אינם חוגגים את ראש השנה האזרחית ואת חגי ישראל. בעיניהם היום החשוב ביותר בשנה הוא י"ד בניסן, יום מותו של ישו. ביום זה נערך טקס מיוחד בכל קהילותיהם, ובמהלכו מועברים בין כל הנוכחים מצה ויין (המסמלים את גופו של ישו ואת דמו). אולם, רק אלה הנחשבים לחלק מ-144,000 החברים שישלטו עם ישו בשמים רשאים לאכול מן המצה ולשתות מהיין. מלבד זאת, שלוש פעמים בשנה, כמספר שלוש הרגלים, עדי יהוה מתאספים לכינוסים גדולים. מועדים אלה הם בבחינת ימי חג עבורם.
עדי יהוה מנהלים אורח חיים שמרני שבמסגרתו הימורים, שתייה לשכרה, שימוש בסמים ועישון אסורים. יחסי מין הומוסקסואליים ויחסים לפני הנישואים מוגדרים כחטא חמור, הפלה נחשבת לרצח וצניעות היא דבר שהם מעודדים לקיימו. עדי יהוה אינם תורמים דם ואינם מקבלים עירויי דם, גם במצבים מסכני חיים. על פי אמונתם, דם מייצג את קדושת החיים ולכן אסור להעביר אותו מאדם לאדם.
מבנה ארגוני
לשימושו של הגוף המנהל תאגידים רבים שמטרתם לקדם את פעילות ההטפה של העדים בארצות השונות. בין תאגידים אלה נמנים "חברת המצפה לכתבי הקודש ועלונים של ניו יורק", הפועלת בארצות הברית, "האגודה הבינלאומית של תלמידי המקרא" שבבריטניה, וחברות נוספות. סניפיהן של חברות אלה מפוזרים ברחבי העולם וממונים, כל אחד, על אזור גאוגרפי אחר. על כל סניף מופקד "ועד סניף", והוא מהווה שלוחה של הגוף המנהל באותו אזור. האזור שבהשגחת הסניף מחולק למחוזות, והמחוזות מחולקים לנפות. בכל נפה יש כ-20 קהילות. כל קהילה מאורגנת על ידי מועצת "זקנים".
זקני הקהילה אינם מקבלים שכר עבור שירותיהם. הם אחראים להוראה בקהילה ומנהלים את האספות. בין השאר, תפקידם כולל גם שיפוט חברים בקהילה אשר ביצעו חטא חמור, או שהפיצו תפיסות המנוגדות לעיקרי האמונה של העדים. העונש החמור ביותר על מעשים אלה הוא נידוי. בכל שנה כ-40,000 איש מנודים מן הארגון, לרוב עקב התנהגות מינית פסולה. חברי הקהילה אינם מורשים לדבר עם אדם מנודה ולהתרועע עמו. כלל זה אינו מחייב בני משפחה החיים איתו באותו בית. עם זאת, אל להם לדבר איתו על נושאים דתיים. אדם מנודה רשאי לנכוח בהתכנסויות הדתיות של עדי יהוה. הוא יכול אף לחזור לקהילה, בתנאי שישנה את דרכיו.
דם
לפי עדי יהוה הדם הוא קדוש, ולכן אסור לאכלו. בנוסף לכך הם אינם תורמים דם ואינם מקבלים עירויי דם, גם במקרים של סכנת חיים. סירוב זה נובע מתוך פרשנותם לחוק "להימנע... מדם", המופיע בברית החדשה, ולפסוקים אחרים בתנ"ך. אף על פי כן, באפשרותם לקבל מוצרים המופקים מחלקיקי דם (כמו תרופות המיוצרות מחלבונים שמקורם בדם) וכן הליכים רפואיים מסוימים העושים שימוש בדמם שלהם במהלך ניתוחים.
התנגדות לעדי יהוה
עדי יהוה ידועים במאבקיהם המשפטיים להגנת פעילותם. הם צברו יותר מ-200 הכרעות לזכותם בכמה מבתי הדין הגבוהים בעולם. רוב הפסיקות נוגעות לעירויי דם, לסרבנות מצפונית ולזכותם לקיים את דתם. בשנות ה-30 ובשנות ה-40 של המאה ה-20 הציגו העדים בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית עשרות סוגיות הקשורות, בין היתר, לחובת ההצדעה לדגל, לחופש הביטוי ולהפצת ספרות בפומבי. עדי יהוה פנו לבית הדין האירופי לזכויות אדם בעניין חוקים נגד המרת דת, סירוב להכרה בהם כדת הרשומה בחוק, אי-מתן אפשרות לביצוע שירות אזרחי במקום שירות צבאי ועוד.
עדי יהוה בגרמניה הנאצית
ב-1933 היו בין 20,000 ל-25,000 עדי יהוה בגרמניה. בעקבות סירובם להצדיע בקריאה "הייל היטלר" ולהתגייס לצבא הם נרדפו על ידי השלטון הנאצי. רבים מהם נעצרו ובערך 2,000 מתוכם נשלחו למחנות ריכוז. ביניהם היו מאמינים גם מארצות אחרות באירופה. התג שזיהה אותם היה משולש סגול. עדי יהוה יכלו להשתחרר מן המחנות או לא להיאסר כלל בחותמם על הצהרה שלא יהיו עוד פעילים למען הארגון. מעטים חתמו על הצהרה זו. כ-1,200 עדים נרצחו במחנות הריכוז. (ראו השמדת לא-יהודים במלחמת העולם השנייה).
עדי יהוה בישראל
הראשונים שקיבלו את בשורתם של עדי יהוה בארץ ישראל היו ערבים, וב-1920 נוסדה קהילתם בעיר רמאללה. לקראת קום המדינה עלו לישראל יהודים שנחשפו לארגון בארצות מוצאם, ולאחר הגירתם המשיכו לקיים את דתם החדשה. ערב מלחמת העצמאות היו בארץ ישראל כ-30 עדי יהוה שהתאספו בארבעה מרכזים: ברמאללה, בבית ג'אלא (ליד בית לחם), בחיפה ובבת ים. נכון ל-2005 היו בישראל למעלה מ-1,300 פעילים השייכים לארגון.
הארגון הגיש בקשה לממשלת ישראל להכיר בה כעדה דתית נפרדת. בשנת 2022 הבקשה סורבה בנימוק שמדיניותה של ממשלת ישראל היא שלא להכיר בעדות דתיות נוספות.
אליעזר קרול
אליעזר קרול (21 במאי 1887 קרמנצ'וג, אוקראינה - 26 במרץ 1958 תל חי), עלה לארץ ישראל במסגרת העלייה השנייה. היה חבר בארגון השומר. עסק בשמירה במושבות זכרון יעקב וחדרה. היה בין מקימי התיישבות חברי "השומר" תל עדשים. שירת בגדודים העבריים ועבד בגדוד העבודה. התיישב בכפר גלעדי והיה שותף להקמת קריית שמונה.
קורות חייו
אליעזר נולד ב-1887 בעיר קרמנצ'וג שבאוקראינה למרדכי קרול ופסיה לבית גרובשטיין שהיו מחובבי ציון ובהתאם לכך החינוך בבית היה ברוח הציונות. החל משנת 1903 החלו פרעות באוקראינה ואליעזר היה פעיל בארגוני הגנה יהודיים. ב-1906 גויס לצבא הצאר אך נעצר באשמת חתרנות מהפכנית ונידון לארבע שנות מאסר. ב-1908 הצליח לברוח מהמאסר.
ב-1908 הצליחה משפחתו לסדר לו את הניירות המתאימים ובעזרתם עלה לארץ והגיע ל-זכרון יעקב שם גרה אחותו. בזכרון יעקב עבד בחקלאות ועקב תנאי העבודה הקשים היה שותף להקמת ועד פועלים בזכרון-יעקב.
בתקופת שהותו של אליעזר בזכרון יעקב נודע לו על הקמת ארגון "השומר" וב-1909 פגש את ישראל שוחט, שהגיע ליישוב כדי לגייס חברים חדשים לארגון, והתלהב מתאוריו של שוחט. בעקבות פגישה זו החליט אליעזר להפוך לשומר והחל לשמור על הגורן של הישוב. בשנת 1910 התכנס ביישוב ועד "השומר" שהכין רשימת השומרים על מנת לשמור בחדרה. אליעזר ואשתו חיה נכללו ברשימה זו וכבר ב-1911 החל אליעזר לשמור בחדרה והיה שותף למספר תקריות עם ערביי הסביבה. ב-1912 חל סכסוך בין ארגון "השומר" לוועד של חדרה והישוב החליט להפסיק את ההתקשרות עם הארגון.
ב-1913 היו אליעזר וחיה שותפים לייסוד ההתיישבות שהקים ארגון "השומר" בתל-עדס (לימים תל עדשים).
ב-1918 התקיימה בטבריה ועידת "השומר" בה הוחלט שחברי הארגון יתנדבו לגדודים העבריים ולמשטרה הבריטית. בעקבות זאת התגייס אליעזר לגדודים העבריים, נשלח להתאמן במצרים ושירת בארץ במסגרת הצבא הבריטי. אליעזר שירת במשך כשנתיים ובתקופה זו היה חבר בקבוצת הבשקירים שעסקה ברכש של נשק לא חוקי והעברתו לטובת היישוב העברי.
בעקבות נפילת תל חי ב-1920 ערקו חברי הקבוצה מהגדוד העברי והצטרפו ל"גדוד העבודה" שם עסקו בסלילת כביש טבריה-צמח ובייבוש ביצות.
ב-1921 השתתפו אליעזר וחיה בשיקום קיבוץ כפר גלעדי (שננטש לאחר מאורעות תל-חי) ולאחר מכן התיישבו במקום. בקיבוץ המשיך אליעזר בפעילותו הביטחונית שכללה איסוף נשק ועזרה בהבאת עולים, בדרכי היבשה, מארצות ערב. ב-1949 עזר בהקמת קריית שמונה ושימש מנהל המעברה בשנותיה הראשונות.
בשנותיו האחרונות עסק אליעזר באיסוף חומר ל"ספר השומר". נפטר ב-1958 ונקבר בחלקת "השומר" בבית הקברות בתל-חי.
משפחתו
בעקבות עלייתו של אליעזר לארץ עלו גם הוריו, אחיו צבי קרול ואחותו עטרה קרול (אשתו של חיים שטורמן). גם האח והאחות הצטרפו לארגון "השומר".
אליעזר התחתן עם חיה דרכלר (אחותה היא דבורה דרכלר שנהרגה בחצר תל חי ואחות נוספת היא שרה ברזילי) ונולדו להם 3 בנים.
אנדזיט
אנדזיט הוא סלע יסוד געשי (סלע פרץ) נפוץ. הסלע דומה לבזלת אך פחות כהה ממנו. הסלע קרוי על שם הרי האנדים, שם נחקר לראשונה על ידי הגאולוג כריסטיאן לאופולד פון בוך (Christian Leopold Freiherr von Buch; 1853-1774) שנתן את השם לסלע.
תהליך היווצרות האנדזיט
האנדזיט, בדומה לדיוריט מאפיין אזורי הפחתה (subduction) בשוליים הפעילים של האוקיינוס, כמו בחוף המערבי של אמריקה הדרומית שם יצרה הפעילות הטקטונית את הרי האנדים שנתנו לסלע את שמו. המאגמה היוצרת את האנדזיט מתפרצת מהרי געש כזרם לבה עבה המגיע למרחקים של כמה קילומטרים. מאגמה זו עלולה ליצור התפרצות בצורת התפוצצות היוצרת זרם פירוקלסטי ועמודי עשן גבוהים. טמפרטורת המאגמה בעת ההתפרצות היא 1100°C–900°C.
תפוצה
אנדזיט נפוץ מאוד באזורים רבים בעולם, במיוחד סביב "טבעת האש" המקיפה את שולי האוקיינוס השקט. "טבעת האש" היא סדרה של הרי געש המקיפים את האוקיינוס במקומות שבהם קיימת הפחתה כשלוח טקטוני ימי נבלע מתחת ללוח טקטוני ימי אחר או מחת ללוח יבשתי. לכן יש אנדזיט בכל רכסי ההרים המצויים בצדה המערבי של יבשת אמריקה. אנדזיט קיים גם ביפן, בפיליפינים, בג'אווה ובניו זילנד.
הקו הגאוגרפי המפריד בין האזור המצוי בשולי האוקיינוס שהרכב הסלעים בו הוא אנדזיט-דקיט-ריוליט, לאזור המהווה את אגן האוקיינוס, שהרכב הסלעים בו הוא בזלת-טרכיט, קרוי "הקו האנדזיטי".
הרי געש רבים פולטים לבה אנדזיטית, לדוגמה הר הגעש פלה במרטיניק, קרקטואה, ופוג'י. גם הרי הגעש הפעילים באיסלנד מתקופת ההולוקן פולטים חומר אנדזיטי במיוחד "הקלה" (Hekla). רוב הפומיס שנפלט בהתפרצויות האחרונות של הר הגעש הקלה היה אנדזיטי.
קלארק גריפין
קלארק גריפין (באנגלית: Clarke Griffin) היא דמות בדיונית בדרמה הפוסט אפוקליפטית "המאה" ששודרה ברשת The CW. הדמות מגולמת על ידי אלייזה טיילור.
ילדותה
קלארק גדלה על ידי הורים אוהבים בתיבה. אמה, אביגיל, הייתה מנהלת הרפואה ואביה, ג'ייק, היה המהנדס הראשי. הוריה של קלארק היו חברים טובים של הקאנצלר ת'לוניוס ג'אהא, והיא הייתה החברה הטובה ביותר של בנו של הקנצלר, וולס ג'אהא. בעקבות צעדיה של אמה, הפכה קלארק לסטודנטית לרפואה.
שנה לפני שהעבריינים נשלחו לכדור הארץ, שמעה קלארק שיחה בין הוריה שדנו בפגם במערכת התמיכה של התיבה, וכי לתיבה הולך להיגמר החמצן. מאוחר יותר באותו יום, שיחקה קלארק שחמט עם וולס. קלארק, שדעתה הוסחה על ידי החדשות, הפסידה במשחק. וולס הבחין שמשהו לא בסדר עם קלארק ושאל אותה על כך. קלארק סיפרה לו על שיחת הוריה והשביעה את וולס לא לספר לאף אחד, כולל לאביו.
לאחר ששבה לביתה, קלארק שמעה את אביה מכין סרטון שחושף את האמת על משבר החמצן של התיבה. היא התעמתה איתו וצעקה על אביה שאם הוא יפרסם את הסרטון ישלחו אותו להוצאה להורג. קלארק התעקשה שאביה לא יעשה זאת, אך הוא עושה כך בכל זאת. רגעים ספורים לאחר מכן משמר התיבה עצר את אביה על בגידה (קלארק חשבה כי חברה וולס הוא זה שסיפר לאביו על כך). לאחר שאביה הוצא להורג, קלארק נעצרה על בגידה ונשלחה לבידוד בבית הכלא לנוער בתיבה.
במהלך הסדרה
קלארק הייתה חלק מהמאה, קבוצה של עברייני נוער צעירים שנשלחו לכדור הארץ מ"התיבה". לפני שנכלאה, קלארק הייתה סטודנטית לרפואה והיא השתמשה בכישורים אלה גם כחובשת כאשר הם נחתו על כדור הארץ. לאחר כמה מקרי מוות במחנה שכוללים את חברה הטוב וולס, קלארק הפכה להיות מנהיגה שותפה לצד בלאמי בלייק. בהנהגתה ניסתה לנהל משא ומתן ועל הסכם שלום עם אניה והארציים, אך בהמשך העונה מתפתחת מלחמה בין המאה לבין הארציים. לאחר שהצליחו להגן על המחנה, קלארק ועוד 47 עבריינים נוספים נחטפו על ידי אנשי ההר. היא ברחה מהר וות'ר ומצאה את דרכה למחנה ג'אהא. לאחר שהתגלה שבמהלך החיפושים, ירה פין ב־18 אדמנים חפים מפשע, כי חשב שקלארק נמצאת במחנה שלהם, מנהיגת האדמנים שולחת אותו להוצאה להורג. לפני שהוא מעונה, ניגשת קלארק לפין והורגת אותו בעצמה, כדי שלא ימות בעינויים על ידי הארציים. לאחר מותו, השלימו הארציים עם המחיר וקלארק סייעה ליצור ברית עם הקואליציה של הארציים, בהנהגתה של המפקדת לקסה, כדי להילחם באנשי ההר ולשחרר משם את 47 האסירים הנוספים. עם זאת, לקסה בגדה באנשי השמיים, מה שאילץ את קלארק ובלאמי להרוג את כל אנשי ההר וגם את החפים מפשע. לאחר שאנשי השמיים חזרו למחנה, לא יכלה קלארק להשלים עם מה שעשתה, מה שגרם לה ללכת מהמחנה לבדה ליער ולעזוב את אנשי השמיים.
שלושה חודשים לאחר מכן, בין הארציים, התפשט המוניטין של קלארק, וכיום היא מכונה "וואנהדה", מפקדת המוות. היא נתפסה ביער על ידי רואן והובאה לפוליס, שם הפכה לשגרירת אנשי השמיים ופיתחה מערכת יחסים עם לקסה מפקדת הארציים. לאחר מותה של לקסה, נשארה אונטרי בעלת דם הלילה האחרונה בפוליס והפכה למפקדת החדשה בעזרת תחבולות. קלארק נמלטה מפוליס בחזרה למחנה ג'אהא שעכשיו מכונה "ארקדיה". התקווה האחרונה לשליטה הוגנת בפוליס הייתה לונה, אשר נשארה בעלת דם הלילה האחרונה, לאחר שאונטרי הרגה את השאר. קלארק, בלאמי, אוקטביה וג'ספר מצאו את השבט של לונה, אך היא סירבה להפוך למפקדת. בינתיים, א.ל.י השתלטה על ארקדיה ופוליס. כדי לעצור את א.ל.י, קלארק נאלצה להיכנס לעיר האורות ולמשוך את מתג הכיבוי של א.ל.י, אך לא לפני שנודע לה כי תחנות הכוח הגרעיניות נמסו ואם היא תכבה את א.ל.י כל כדור הארץ צפוי להתמלא מקרינה, וחיים על פני כדור הארץ לא יהיו אפשריים בעוד 6 חודשים. קלארק החליטה לכבות את א.ל.י בכל זאת.
בעקבות התבוסה על א.ל.י, הזהירה קלארק את כולם מפני האפוקליפסה הגרעינית הצפויה, והחלה להתכונן לקראת הישרדות המין האנושי. על האי של בקה, קלארק והחבורה ניסו ליצור סרום דם לילה אשר יכול לתת חסינות מהקרינה. כדי לבדוק את הצלחת הסרום, הם נאלצים לבצע ניסויים על ידי חשיפה לקרינה, אך כאשר אמורי נבחרת בכוח להיות בניסוי, קלארק מזריקה לעצמה ומבצעת את הניסוי על עצמה. בסוף העונה, כאשר רייבן מחוץ לבונקר, קלארק, בלאמי, מרפי ואמורי יוצאים לאי של בקה לקחת את רייבן לבונקר, אבל בסופו של דבר נגמר הזמן והם מבינים שלא יספיקו לחזור לבונקר לפני גל הקרינה. הקבוצה שלהם מחליטה להשתמש ברקטה כדי לחזור בחזרה לתיבה. למרבה הצער, קלארק נותרת מאחור כדי להציל את חבריה וסבלה מרעלת קרינה חמורה. עם זאת, היא שרדה בגלל דם הלילה שלה. במשך שש שנים, חיה קלארק לבד עם בתה המאומצת מאדי, אשר גם לה יש דם לילה, ומטפחת אותה.
לאחר שהקרב עם האסירים מאליג'יוס 4 השמיד את העמק, קלארק ושאר הבני האדם מכניסים את עצמם למצב שינה שמשמר את הגוף שלהם גם במשך מאות שנים, בתקווה שבתוך 10 שנים כדור הארץ יתרפא ויצמח שוב. כשקלארק מתעוררת היא פוגשת את ג'ורדן, הבן של הרפר ומונטי. הם החליטו לא להיכנס למצב שינה ומתו. ברצף סרטונים שג'ורדן מראה לה ולבלאמי, הרפר ומוטני מסבירים שכשעברו 10 שנים כדור הארץ לא השתקם, אז הם לא העירו אותם. מונטי מספר שהוא הצליח לפרוץ למערכת של אליג'יוס 3, ושזאת הייתה בעצם משימת התיישבות, לא משימת כרייה בחלל. הוא אמר שהוא תכנן את החללית לכוכב אלפא, אחד מהכוכבים עליו נחתה אליג'יוס 3, ושאם הם רואים את הסרטון הזה עברו כבר מעל ל-100 שנים אבל הם הגיעו לכוכב אלפא. בכוכב אלפא הם היו צריכים להתמודד עם חרקים אוכלי אדם ועם השמש האדומה, שמשגעת את רוב האנשים והופכת אותם לצמאי דם. הם פוגשים את המתיישבים מאליג'יוס 3, או את נכדי הנכדים שלהם, והם לומדים שהם מעריצים וסוגדים לבעלי הדם לילה.
אישיותה
קלארק היא עקשנית, נחושה ואינטליגנטית. היא שקולת דעת ומנהיגה טבעית, אך יחד עם זאת, היא הוכיחה כי היא מקבלת החלטות אימפולסיביות לעיתים. היא גם חסרת אנוכיות והוגנת. לאחר מות אביה, קלארק מראה רמה גבוהה של מסירות והערצה כלפיו. יש לה אינסטינקט אימהי טבעי, כפי שמוצג כאשר היא מנחמת את שארלוט ומאוחר יותר מגנה עליה, על אף שהיא הרגה את חברה הטוב ביותר. היא מהירה להאשים בלי להסתכל על העובדות, והראתה שיפוט לקוי מה שגרם למותה של שארלוט. למרות העולם הקשוח שהיא חיה בו, קלארק נחושה בדעתה להציל את חיי כולם, גם אם לא מגיע להם להינצל; זאת ניכר כאשר היא עוזרת לג'ון מרפי, שניסה להרוג אותה ואחראי באופן חלקי על מותה של שארלוט. לקלארק יש מצפון מוסרי חזק, עד כדי עצירת המאה מלהרוג את אניה, אויבתם.
שלא כמו בלאמי בלייק, גבר שניסה להשתלט על האדמה ולהפר את חוקי המנהלים מהתיבה, קלארק היא אידיאליסטית ולא רואה שום סיבה לעינויים, אכזריות או אלימות, והיא מנסה להימנע מלחימה. יחד עם זאת, היא תבגוד באמונות שלה כדי להגן על אלה שהיא דואגת להם. היא הסכימה עם בלאמי להביא רובים למחנה לשם הגנה, אחרי שהראה לה שהם יכולים לעזור בהגנה עצמית. קלארק ניסתה להימנע מאלימות בעונות הראשונות, אבל ככל שגילתה יותר על העולם האמיתי ועל הבריונים שמאיימים עליה ועל כל המאה, קלארק נהפכת לרוצחת בדם קר, והיא גם ממש טובה בזה (עונה 6/7)
קלארק ניסתה לקבל את ההחלטות הטובות ביותר עבור המחנה, אשר לעיתים קרובות הובילו אותה לצעקות מצד חבריה. לקלארק יש מוח מפתיע להפליא, לוחמה ואסטרטגיה. היא מתוארת כמנהיגה טבעית, במיוחד על ידי אמה, אשר מזכירה לקלארק שקיבלה את תכונות המנהיגות שלה מאביה. אביה של קלארק אמר לה שהיא מקבלת את עקשנותה מאמה. היא מראה לעיתים קרובות בגרות וחוכמה מעבר לגילה. למרות זאת יש לה צד פגיע, אשר היא מראה רק סביב אלה שאוהבים אותה.
קלארק מתוארת גם כאמנותית, אחת מנקודות החוזק שלה, מה שנראה בציורים שלה בכלא בתיבה, וגם במהלך שש השנים שבהן הייתה לבד על האדמה, כשציירה את חבריה אשר התגעגעה אליהם.
יד הבודהה
יד הבודהה (שם מדעי: Citrus medica var. sarcodactylis) או אתרוג האצבעות, או היד של הבודהה, הוא אתרוג בעל צורה חריגה בה הפרי מחולק לחלקים המזכירים בצורתם אצבעות יד אדם ועל כך שמו, המקשר אותו לידו של גאוטמה הבודהה. הפרי נקרא יד הבודהה בסינית (佛手柑), יפנית (仏手柑), קוריאנית (불수감), ובוייטנאמית (Phật thủ).
בעברית, יש המכנים אותו אזאתרוג - הלחם של המילה אזאת'ות' והמילה אתרוג, משום זרועותיו הרבות ומראהו המפלצתי.
ישנו מגוון של צורות שונות לזנים והווריאציות השונות של אתרוג זה, החל מכאלו עם "יד פתוחה" בהן ה"אצבעות" משוכות כלפי חוץ, דרך וריאציות עם "יד סגורה", וכלה בזן בעל "חצאי אצבעות". מקורו של אתרוג זה הוא במזרח הרחוק, כנראה צפון-מזרח הודו או סין, שם מקורם של מרבית פירות ההדר המבויתים.
בישום
פרי יד הבודהה ריחני מאוד והוא משמש בעיקר בסין, מלזיה ויפן בשביל לבשם חדרים ופריטים אישיים כגון בגדים.
בבודהיזם
הפרי עשוי לשמש בתור מנחה דתית הניתנת במקדשים בודהיסטים. על פי המסורת, בודהה מעדיף את "האצבעות" של הפרי כשהן במצב של ״יד סגורה״ ולא במצב של ״יד פתוחה״, שכן ידיים סגורות מסמלות בעיני הבודהה את פעולת התפילה. בסין, פרי יד הבודהה מסמל אושר, אריכות ימים ומזל טוב. הוא מנחה למקדש וגם מתנה לכבוד ראש השנה.
ביהדות
תלמידי ישיבת מיר אשר התגוררו בגטו שנחאי בתקופת מלחמת העולם השנייה, נאלצו לחפש תחליף לאתרוג המסורתי, זאת לאחר שעץ האתרוגים היחיד בשנגחאי נכרת עם השתלטות הצבא היפני על העיר. משלחת שנשלחה על ידי הישיבה למסע חיפוש ברחבי סין איתרה לבסוף את אתרוג יד הבודהה. לא בקרב כל הרבנים הייתה הסכמה בנוגע לכשרותו, אך מרביתם אישרו להשתמש בו כאתרוג באופן הלכתי כאחד מארבעת המינים וליטלו ללא ברכה.
הרב עבדאללה סומך נשאל על ידי הקהילה היהודית בסין האם בשעת דחק ניתן לצאת ידי חובת נטילה באתרוג ידי הבודהה, שכן היה קיים קושי בהשגת אתרוג כשר (בדרך כלל האתרוגים היו מגיעים אליהם ממצרים, אך לעיתים היו נפגמים בדרך לשם). לאחר דיון נרחב התיר הרב סומך את אתרוג האצבעות. אולם לתשובה נוסף נספח ובה חוות דעתו של תלמידו, הרב יוסף חיים, שחלק על רבו וסבר שאתרוג האצבעות אינו כשר. הטעם לפסול הוא שמדובר בפרי משונה במראה שאינו דומה לטיפוסי האתרוגים המקובלים, ובשל העדר מסורת וקבלה על כשרותו לא ניתן להתירו.
נוי
אתרוג האצבעות מגודל כעץ נוי בגינות, ובמיכלים (עציצים גדולים) על מרפסות ובפטיו.
מזון ותרופות
בניגוד לפירות הדר אחרים, רוב הזנים של יד הבודהה אינם מכילים ציפה (החלק הבשרני של הפרי) או מיץ. על-אף שהפרי מוערך בעיקר בזכות צורתו והארומה שלו, את פירות יד הבודהה אפשר גם לאכול (לרוב בצורת גרידה של הקליפה או כתיבול) בקינוחים, מאכלים מלוחים, משקאות חריפים (כגון וודקה) או כממתקים (פירות מסוכרים).
ברפואה עממית מסורתית קליפה של פירות לא בשלים, כשהיא פרוסה ומיובשת, ניתנת כטוניק (משקה המכיל צמחי מרפא).
תיאור
''Citrus medica var. sarcodactylis'' הוא, כמו כל אתרוג אחר, שיח או עץ קטן עם ענפים ארוכים, לא סדירים ומכוסים קוצים. עליו הגדולים והמוארכים בעלי גוון ירוק חיוור ומגיעים לגודל של כ-10 עד 15 סנטימטרים. פרחיו הלבנים הם בעלי גוון סגלגל מבחוץ, וגדלים באשכולות ריחניים. אצבעות הפרי מכילות רק את החלק הלבן של הפרי ולפעמים כמות קטנה של ציפה חומצית, אך רבים מהם חסרי מיץ לחלוטין וחלקם חסרי גרעינים (זרעים).
התבססות ארגוני טרור פלסטיניים בדרום לבנון
התבססות ארגוני טרור פלסטיניים בדרום לבנון היא תקופה של כ-14 שנים שהסתיימה ב-1982, במהלכם הארגונים החמושים של הפלסטינים, ובראשם הפת"ח, אשר גורשו מירדן באירועי ספטמבר השחור ב-1970, התמקמו באזור הדרום-מזרחי של לבנון לעומק השטח ופעלו מול ארגונים לבנוניים מקומיים, מה שהיה מבין הגורמים העיקריים לפרוץ מלחמת האזרחים בלבנון ולמעורבות ישראלית בלבנון. אזורי השליטה של ארגוני הטרור הפלסטיניים בדרום לבנון כונו בישראל פתחלנד, על שם ארגון הפתח בראשותו של יאסר ערפאת, שהיה לארגון הדומיננטי ביניהם, כמוביל בארגון לשחרור פלסטין. התבססות ראשונית של ארגוני הטרור הפלסטיניים בדרום לבנון החלה כבר בסוף שנות ה-60, אז הוציאו מלבנון מספר פיגועים לרבות חטיפת מטוס אל על לאלג'יריה ותקיפת מטוס אל על באתונה, שהביאו לביצוע מבצע תשורה בדצמבר 1968. עם הגעתם בתחילת שנות ה-70 מירדן, ארגוני הטרור הפלסטיניים העיקריים מצאו בדרום לבנון אוכלוסייה תומכת - פליטים פלסטינים שממשלת לבנון התירה להם לשהות במחנות פליטים באזור, בתנאי שלא יירו משם לעבר ישראל. תמיכה זו אפשרה ליאסר ערפאת להתבסס במקום ולהקים תשתית ללחימה נגד ישראל. בשנת 1974, הצליח אש"ף להשתלט על בסיסי צבא לבנון באזור ודחק מיליציות אחרות, מה שלבסוף הביא לפרוץ מלחמת אזרחים במדינה. פעילות צבאית של הארגונים הפלסטיניים התגברה במהלך מלחמת האזרחים הכוללת בלבנון, ובעקבותיה קיבע ערפאת את מעמדו כשליט מעשי בשטח. משם ירו אנשיו קטיושות אל עבר יישובי צפון ישראל, ושלחו חוליות טרור לבצע פיגועים על אדמת ישראל, ביניהם: הפיגועים בכביש החוף ובמשגב עם. ממשלת לבנון, ללא צבא מסודר ומאורגן, לא יכלה למנוע מערפאת ומהארגונים לעשות כרצונם בכל השטח שעליו שלטו. ההתבססות הפלסטינית ספגה מכה עם מבצע ליטני בהובלת ישראל מחד ועם פעילות תקיפה של מיליציות לבנוניות נוצריות מאידך. ארגוני הטרור הפלסטיניים ספגו מפלה בשנת 1982 עם מלחמת לבנון הראשונה במהלכה פלשה ישראל ללבנון בברית עם מיליציות נוצריות (הפלנגות הנוצריות, החזית הלבנונית וצד"ל) והביסה את אש"ף.
התחלת התבססות והסכם קהיר 1968-1975
התבססות ראשונית של ארגוני הטרור הפלסטיניים בדרום לבנון החלה כבר בשנות ה-60, אז הוציאו מלבנון מספר פיגועים לרבות חטיפת מטוס אל על לאלג'יריה ותקיפת מטוס אל על באתונה, שהביאו לביצוע מבצע תשורה בדצמבר 1968. מרכז הפעילות של ארגון אש"ף עבר בעקבות אירועי ספטמבר השחור ללבנון, כאשר הסכם חשאי אשר נחתם בקהיר בשנת 1969 בין אש"ף לממשלת לבנון העניק תוקף חוקי לאוטונומיה הפלסטינית בחלקה הדרום-מזרחי של לבנון ולחופש הפעולה המדיני והצבאי של ארגון אש"ף בלבנון. תמיכה זו איפשרה לאש"ף להתבסס במקום ולהקים תשתית ללחימה נגד ישראל. במהלך תחילת שנות השבעים קיבע יאסר ערפאת את מעמדו כשליט הבלעדי של חלקים נרחבים באזור דרום לבנון - אזורים שכונו בישראל פתחלנד.
בתחילת שנות השבעים החלו ארגוני הטרור הפלסטינים, בראשות אש"ף והחזית העממית לשחרור פלסטין בהפעלת גל טרור כנגד ישראל וכנגד מטרות יהודיות בחו"ל, בעיקר באירופה. בפברואר 1970 מחבלים תקפו את מטוס אל-על בטיסה 435 במינכן ובמאי הותקף אוטובוס ילדי אביבים ונהרגו 12 אנשים. ב-1970 פשט צה"ל במסגרת מבצע קלחת 2 על בסיסי מחבלים בשישה כפרים בפתחלנד. לקרב הצטרפה סוריה וכן צבא לבנון. שיא גל הטרור הפלסטיני נגד ישראל היה בשנת 1972, שבמהלכה התבצעו מספר פעולות טרור שהבולטות שבהן הן חטיפת מטוס סבנה, הטבח בנמל התעופה לוד וטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן. ארגון אש"ף ניצל את שליטתו בדרום לבנון על מנת לבצע ירי של רקטות קטיושה אל עבר יישובי צפון ישראל ועל מנת לשלוח חוליות טרור לבצע פיגועי טרור על אדמת ישראל, ביניהם טבח מעלות (1974) והפיגוע במלון סבוי (1975).
פרוץ מלחמת האזרחים 1975-76
פעילות ארגוני הטרור הפלסטיניים כוונה בהמשך בעיקר נגד אוכלוסיות וקבוצות נוצריות בלבנון, מה שהיה מבין הגורמים העיקריים לפרוץ מלחמת האזרחים בלבנון. במקביל להתחזקות הארגונים הפלסטינים בלבנון, חלה התקרבות בין ישראל ובין הנוצרים בלבנון. בזמן מלחמת האזרחים בלבנון שפרצה בשנים 1975–1976 הפעילה ישראל את מדיניות הגדר הטובה והחלה לספק נשק ולאמן כוחות של נוצרים לבנונים, אם כי במידה מוגבלת. ב-1976 נכנס צבא סוריה ללבנון במסגרת מלחמת האזרחים במדינה, אך לאור הקו האדום שהציבה ישראל, לא נכנסו כוחות הצבא הסורי לאזור. כניסת סוריה ללבנון לוותה בהסכמה סורית-ישראלית על שהכוחות הסוריים לא יעברו את נהר הליטני.
מבצע ליטני 1978
ממשלת ישראל השמונה עשרה בראשות הליכוד שעלתה לשלטון במאי 1977 הידקה את שיתוף הפעולה עם הנוצרים שבדרום לבנון והפכהו לגלוי, במטרה ליצור בלם להתקרבות הארגונים הפלסטינים לגדר הגבול עם ישראל. ב-2 במרץ 1978 פשט כוח של אש"ף על הכפר מרון א-ראס הסמוך לגבול עם ישראל והצליח להשתלט על כלי נשק וכלי רכב שסופקו לנוצרים על ידי צה"ל. ישראל הייתה מעוניינת להוכיח לבני בריתה הנוצרים כי היא מחויבת להגנתם ולא תשלים עם פעולות מסוג זה.
מלחמת לבנון 1982
ב-1982, בזמן מלחמת לבנון הראשונה, היה בפתחלנד ריכוז של כ-1500 לוחמים פלסטינים, רובם מחטיבת "כראמה", שהיה משולב במערך הסורי ונהנה מהגנת הטילים הסוריים. צה"ל נכנס בזמן המלחמה לכל אזור דרום לבנון ודחק את כוחותיו של ערפאת וארגוני הטרור מהשטח לעבר ביירות, ומשם גורשו ערפאת ואנשיו לתוניסיה.
בסופו של דבר, ב-12 באוגוסט 1982, על רקע המשך ההפגזות הישראליות את מערב ביירות, הושגה הסכמה בין הצדדים, שהביאה לקיצו את המצור בן 70 הימים על ביירות. במסגרת ההסכמה, כוחות צה"ל ואש"ף יסגו מלבנון. כוח רב-לאומי, שיורכב מכוחות מארינס אמריקנים ויחידות צרפתיות ואיטלקיות, יוודא את עזיבתם של לוחמי אש"ף, ויספק הגנה לאזרחים. הכוח הרב-לאומי הגיע לביירות ב-20 באוגוסט, כדי לפקח על עזיבת אש"ף את לבנון, ותיווך אמריקני במגעים הוביל לנסיגת כוחות אש"ף וסוריה מביירות.
לאחר סילוק אש"ף
ב-17 במאי 1983 חתמו נשיא לבנון אמין ג'ומאייל, ישראל וארצות הברית על הסכם שקבע כי עם נסיגת הכוחות הישראליים, סוריה גם כן תסיג את כוחותיה; נטען כי ישראל וארצות הברית הפעילו מכבש לחצים על ג'ומאייל כדי שישלים עם ההסדר. ההסכם קבע כי "מצב המלחמה בין ישראל ללבנון הסתיים, ואינו קיים עוד", וכך כביכול היווה הסכם שלום בין המדינות. מוסלמים לבנוניים רבים, ראו בהסכם ניסיון של ישראל לזכות בשליטה קבועה על דרום לבנון, וההסכם הצטייר בעולם הערבי כהסכם כניעה כפוי. אמין ג'ומאייל הואשם בבגידה בעמו, המתחים בלבנון התעצמו עוד יותר. סוריה התנגדה בחריפות להסכם, וסירבה לדון בסוגיית הנסיגה, וכך מנעה התקדמות ביישום ההסכם. ב-5 במרץ 1984 הודיעה ממשלת לבנון כי ההסכם מבוטל.
בשנים אלו, החל להתהוות ארגון החזבאללה כקואליציה רופפת של קבוצות שיעיות שהתנגדו לכיבוש הישראלי, ופרשו מארגון אמל של נביה ברי. הקבוצה שאבה את השראתה מהאסלאם המהפכני השיעי של המהפכה האיראנית ב-1979, וזכתה לסיועם של כ-1,000 חברי משמרות המהפכה האיראניים שהגיעו מאיראן דרך סוריה ללבנון ביולי 1982. בסיוע איראני, מספר גדול של שיעים מנוכרים, עניים ולעיתים חסרי בית החלו לתמוך בתנועה, שהזרוע הצבאית שלה, הפכה לאחד מהארגונים הלוחמים החזקים ביותר בשלהי המלחמה, ובשנים לאחר מכן.
עמיקם גורביץ'
עמיקם גוּרביץ' (6 באוגוסט 1929 - 19 ביולי 2018) היה קריין רדיו ישראלי, שנודע בקריאתו האמנותית, בעיקר בתנ"ך.
ביוגרפיה
עמיקם גורביץ' נולד ב-1929 בתל אביב, בנם של יצחק גורביץ', איש העלייה הרביעית, מורה ומנהל בית ספר, ונחמה גורביץ', מורה לפסנתר. למד בעירו בבית החינוך לילדי עובדים בתל אביב, בבית הספר לדוגמה ובתיכון חדש. מנעוריו היה חבר בתנועת "השומר הצעיר" ומגויס לגדנ"ע של "ההגנה". בשנת 1946 החל ללמוד בבית הספר החקלאי כדורי. במלחמת העצמאות התנדב עם בני כיתתו לפלמ"ח, לפלוגה ד' של הגדוד הראשון בחטיבת יפתח. השתתף בקרב משמר העמק ובקרבות בגליל העליון. בני מחזורו התאחדו עם הכשרת מעוז. בהפוגה הראשונה ובמבצע דני הוצב כרץ-אופנוען במטה הפלמ"ח בתל אביב, וביולי 1948 נמנה עם הכיתה המייסדת של הגדוד העשירי (המשוריין) של חטיבת הראל, שפעל בחזית ירושלים. בסוף שנת 1948 נשלח לאירופה מטעם המוסד לעלייה ב' ושימש כקצין אלחוט באוניית העולים "עצמאות", בעשר הפלגות שבה הובאו ניצולי השואה לישראל.
סגנון ברנקובאני
היסטוריונים של אומנות מקשרים את הסגנון הברנקוביאני עם הרנסאנס המערבי, לכן משתמשים לעיתים במינוח בארוק ברנקוביאני. האדריכלות הברנקוביאנית שימשה בעיקר בבניית מנזרים וכנסיות, אך יש גם דוגמאות יפות של אומנות חילונית: ארמון מוגושואיה, ארמון פוטלוג'י, ועוד.
עמיקם גורביץ'
ביוגרפיה
בשנת 1958 כיהן כמנהל המחלקה לתפקידים מיוחדים בוועדת העשור לישראל. במסגרת זו ארגן והנחה את חידון התנ"ך הראשון. יזם וארגן מופעים רבים. מאז שנות ה-60 ועד 2008 קרא גורביץ את ה"יזכור" ופסוקי תנ"ך בטקס הדלקת המשואות שנערך בערב יום העצמאות בהר הרצל. ב-2009, בטקס הראשון שבו הוחלף, הוא השתתף כאחד משנים-עשר מדליקי המשואות.
סגנון ברנקובאני
הסגנון הברנקוביאני, שנפוץ בנסיכויות הרומניות מן המחצית הראשונה של המאה ה-17, הוא שילוב של כמה סגנונות קדומים יותר: רומי, ביזנטיני וכן השפעות גותיות. לסגנון הברנקוביאני יש המשך משלהי המאה ה-19, פרי יוזמתו של האדריכל יון מינקו, הקרוי בשם "סגנון ברנקוביאני חדש" או "הסגנון הרומני החדש".
עמיקם גורביץ'
ביוגרפיה
בשנת 1961 נמנה עם הצוות המייסד של בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי", ולימד בו "תרבות הלשון העברית" עד לפרישתו ב-1994.
היה מבכירי הקריינים שהקריאו את "פרקי היום בתנ"ך" בשידורי "קול ישראל" במסגרת המדור להווי ומסורת יהודית. הוא הנחה טקסים לאומיים רבים.
בראשית שנות ה-60 ייסד את הוצאת הספרים "עמיקם". בהוצאה, שפעלה בעיקר בשנות ה-60 וה-70, ראו אור עשרות ספרים, בהם המחזות "ילדי הצל" לבן-ציון תומר, "טורא" ליוסף בר-יוסף, "הנסיכה האמריקאית" לנסים אלוני, "פונדק הרוחות" לידידו נתן אלתרמן, "העונה הבוערת" לאהרן מגד, קובץ השירים "מילים למנגינות" לחיים חפר, הספרים "איך לעשות מה" ו"לזכור ולשכוח" לדן בן אמוץ, "עלילות שוא" מאת הקריקטוריסט דוש, "אדם בן כלב" ליורם קניוק, "לאור היום ובמחשך" לירוחם כהן, ספרות אירופית מתורגמת וספרים בנושאים פוליטיים.
גורביץ' התגורר בתל אביב. בשנת תשס"ו-2006 הוענק לו התואר יקיר תל אביב.
בנו, איתי גורביץ', הוא עיתונאי ועורך, ובתו נירית גורביץ' היא עורכת התרבות של "גלובס".
גורביץ' נפטר ב-19 ביולי 2018.
בתו הפקידה את הארכיון האישי שלו בספרייה הלאומית בשנת 2019.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב לוי יצחק 11.
פדרה
פדרה (ביוונית עתיקה: Φαίδρα) היא דמות במיתולוגיה היוונית של נסיכה מהאי כרתים. שמה נגזר מהמילה היוונית φαιδρός (פאידרוס), שמשמעותה בהיר.
גרסאות לסיפורה של פדרה
לסיפורה של פדרה מספר גרסאות:
שקר האונס
פדרה הייתה בתו של מינוס, רעייתו של תזאוס ואמם של דמופון מאתונה ואקמאס. פדרה מתאהבת בבנה החורג היפוליטוס (בנם של תזאוס ושל מלכת האמזונות, היפוליטה). היא מנסה לשדל אותו לאהוב אותה, אולם הוא סירב. כנקמה, פדרה משקרת לתזאוס שהיפוליטוס אנס אותה. כנקמה הוא קילל את בנו שסוסיו ייקחו אותו לים, למותו, וכך היה, לאחר שראו מפלצת ים מפחידה של פוסידון.
התאבדותה של פדרה
גרסה אחרת אומרת שתזאוס הרג אותו במו ידיו, ושפדרה התאבדה מרוב אשמה.
שורו של דיוניסוס
גרסה שלישית טוענת שהיה זה דיוניסוס שגרם למותו בכך שהפחיד את סוסיו בשור אימתני.
נאמנות לאלה
גרסה נוספת טוענת שהיפוליטוס היה נאמן לאפרודיטה, ובהעבירו את נאמנותו לארטמיס, גרמה לאירועים האלה.
אחותה של פדרה
גרסה חמישית טוענת שהסיפור כלל לא היה טרגי: אחותה של פדרה סיפרה להיפוליטוס שהיא מאוהבת בו, והוא לא סיפר לה על כך שהוא יודע.
מחזות על פי סיפורה
דמותה של פדרה מופיעה במספר מקורות שהידועים ביניהם הם המחזה היווני מהמאה החמישית לפנה"ס "היפוליטוס", מאת אוריפידס, המחזה הרומאי מהמאה הראשונה לספירה "פדרה" מאת סנקה, המחזה הצרפתי מהמאה ה-17 הקרוי גם הוא "פדרה" מאת ז'אן רסין, והמחזה הבריטי מסוף שנות ה-20 "פדרה מאוהבת" מאת שרה קיין.
ג'ון ריי
ג'ון ריי (באנגלית: John Ray, 29 בנובמבר 1627, בלק נוטלי, אנגליה - 17 בינואר 1705) היה חוקר טבע, כונה אבי תולדות הטבע האנגלי. שיטת סיווג הצמחים שלו, אותה פרסם בספרו "Historia Plantarum" (מלטינית: "ההיסטוריה של הצמחים"), הייתה צעד חשוב בדרך לקראת בניית השיטה המודרנית של מיון עולם הטבע.
קן אישיי
קן אישיי (באנגלית: Ken Ishii, ביפנית: ケンイシイ; נולד ב-1970 בסאפורו) הוא יוצר מוזיקה אלקטרונית וטכנו מטוקיו. יצירותיו יוצאות לאור לעיתים בכינויים: FLR, Flare, UTU, Yoga, ו-Rising Sun.
יצירתו הראשונה של אישיי, שהושפעה רבות מהז'אנר דטרויט טכנו, שוחררה בחברת התקליטים "פלוס 8" של ריצ'י הוטין. אישיי נחשב מחלוצי הג'יי טק (טכנו יפני), למרות שהצלחתו הראשונית ביפן הייתה מינורית, והתפתחה רק לאחר שהות בבלגיה. לפעמים יצירותיו מתוארות כ"טכנו מקסימליסטי". אישיי הלחין את טקס הפתיחה של אולימפיאדת החורף בנאגנו ב-1998. אישיי כתב חלק מהמוזיקה עבור משחק המחשב Rez, ועבור משחקים נוספים.
גורגורה
גורגורה (געז ጎርጎራ ובעבר ጐርጐራ; פורטוגזית Gorgorra) הוא חצי אי וכפר בצידו הצפוני של אגם טאנה בצפון אתיופיה. חצי האי שרוחבו המרבי כ-15 ק"מ והבולט מרחק של 9 ק"מ אל מימי האגם, מהווה יעד תיירותי בשל כך ששוכנים בו מספר מנזרים. בכפר שבו מעגן קטן, התגוררו בשנת 2005 כ-4,800 תושבים. קו מעבורת מקשר בין הכפר גורגורה לבהר דר על הגדה הדרומית של האגם.
המתחם המלכותי
חשיבותו ההיסטורית העיקרית של חצי האי גורגורה, היא בכך שבו הקים הקיסר סוסניוס, אשר שלט במדינה בין השנים 1607–1632, מתחם מלכותי מבוצר שלו. קיסרי השושלת הסולומונית, שסוסניוס נמנה עימה, חיו חיי נוודות, ולא ייסדו עיר בירה קבועה. קיסרי אתיופיה החלו מתמקדים בחופי אגם טאנה לשם הקמת "עיר בירה" זמנית, לפחות בתחילת המאה ה-17, וייתכן שכבר במחצית השנייה של המאה ה-16. לפי האגדה, הבתולה נגלתה לקיסר דווית השני (שלט 1507-1540), ובישרה לו כי בירתו המבורכת בידי שמיים תוקם במקום ששמו מתחיל בצליל "ג", או ליתר דיוק, בהברה "גו". אגדה זו הייתה כה מושרשת בראשית המאה ה-17, עד כי היא הביאה לבחירתה של גורגורה כאתר להקמת חצר המלוכה, כמו גם גוזרה ששירתה את הקיסר סרצה דנגל, אביו של סוסניוס, ופאסיל גמב בגונדר שהוקם על ידי בנו של סוסניוס, הקיסר פאסילידס.
במקום שכנו שני ארמונות ששניהם הוקמו על ידי פדרו פאיש. הראשון הוקם ב-1614, והאחר, יחד עם כנסייה אשר לא שרדה, הוקם בין השנים 1618–1620. שרידי המתחם המבוצר של סוסניוס שוכנים לחוף האגם, כ-10 ק"מ דרומית-מערבית לכפר. וכך נכתב על הארמון המוקדם מבין השניים ועל מלאכת הקמתו: פאיש עצמו תיאר את הכנסייה שהקים:
אתרים אחרים
רוב המנזרים סביב אגם טאנה ועל האיים שבו, הוקמו על ידי הישועים לקראת סוף המאה ה-16 או בתחילת המאה ה-17, אם כי קהילות נוצריות פעלו באזור אף קודם לכן. בחצי האי גורגורה עצמו שוכנים שלושה מנזרים עיקריים - דברה סינא מריאם, שהכנסייה שבו נוסדה בשנת 1608, מנדבה מדהאנה עאלם ובירגידה מריאם. מריאם גמב, הקתדרלה הקתולית שהקימו הפורטוגזים בחצי האי בשנת 1627, נעזבה ונהרסה לאחר שסוסניוס גירש את הישועים מהארץ, ולא נותרה במקום קהילת מאמינים אשר תתחזק את המבנה. המנזרים, לעומת זאת, אוישו על ידי נזירים השייכים לכנסייה האתיופית ולכן שרדו.
במלחמת העולם השנייה חנה בגורגורה כוח צבאי איטלקי שמנה כ-1,500 חיילים, והיווה חלק מקו ההגנה לפני קרב גונדר שהתרחש בין ה-13 ל-27 בנובמבר 1941. הקרב שהסתיים בתבוסה איטלקית הכריע את המערכה באתיופיה, וסיים למעשה את הכיבוש האיטלקי.
1950 בישראל
שנת 1950 בישראל עמדה בסימן המשך התייצבות השלטון העצמאי, ובכלל זאת התקבעותם של פתרונות "זמניים" למחלוקות חברתיות-פוליטיות שהתעוררו במדינה. הבולט שבפתרונות אלה הוא החלטת הררי. גלי ההגירה ממשיכים ומתבצע מבצע עזרא ונחמיה להעלאת יהדות בבל. המחלוקות שהתעוררו סביב סוגיית החינוך לעולים מביאות למשבר פוליטי ולהקמת ועדת חקירה.
כלכלה
המשבר הכלכלי בישראל ומדיניות הצנע ממשיכים. מוקמות החברות הממשלתיות ארקיע (תעופה) ועמידר (דיור ציבורי).
ההגירה לישראל
גם בשנת 1950 המשיך גל ההגירה של יהודים מרחבי העולם לישראל. באופן מאורגן, הוחלט על העלאת יהדות בבל (עיראק), ב"מבצע עזרא ונחמיה". בין העולים במבצע זה בשנת 1950 היה בנימין בן אליעזר ("פואד", בשמו הערבי בעיראק) והמשוררים הרצל ובלפור חקק. נמשך "מבצע על כנפי נשרים" להעלאת יהדות תימן.
קליטת העולים אינה חלקה והביקורת על נוהלי החינוך במחנות העולים לילדי העולים (בעיקר טענות על כפייה אנטי-דתית עם המעבר למעברות) מביאה להקמת ועדת חקירה, ועדת פרומקין (בראשות השופט גד פרומקין). בעקבות דו"ח הוועדה, ננטשת שיטת החינוך האחיד. באוקטובר 1950, לאחר פרסום מסקנות הוועדה, נאלץ זלמן שזר להתפטר מתפקידו כשר החינוך. במקומו ממונה דוד רמז.
לקליטת העלייה מוקם בין היתר כפר הנוער הניסיוני הכפר הירוק.
יישובים שהוקמו
בני ברק, חולון, ראשון לציון, רחובות ורמת גן קיבלו ב-1950 מעמד של עיר; ב-31 בדצמבר 1950 נערך טקס חנוכת באר שבע כעיר יהודית. גל ייסודים של עיירות פיתוח, ביניהן בית שמש, קריית מלאכי, קריית שמונה. קיבוץ להבות חביבה עובר למיקומו הנוכחי - על אדמתו של הכפר ג'למה, שתושביו פונו בשנה זו. בנוסף, לצד עיירות הפיתוח והמעבר ממחנות עולים למעברות, קמים גם מושבי עולים, בעיקר באזורי הפריפריה והגבולות.
תרבות וחברה
שלג 1950 בישראל - פברואר 1950 היה אחד החודשים הקרים ביותר בהיסטוריה של אקלים ארץ ישראל: במהלך פברואר ירד שלג במישור החוף כולל תל אביב, בטבריה ובבית שאן. באזור הרי ירושלים הגיע השלג אף לגובה של כ-70 ס"מ. זיכרון אירוע זה מונצח, בין היתר, בשירו של יהודה פוליקר, "חלון לים התיכון".
צעירים דתיים קיצוניים מקימים את מחתרת ברית הקנאים, ארגון שביצע פעולות במטרה להקים מדינת הלכה. החשש בציבור החרדי מפני הכיוון אליו צועדת החברה הוביל גם להקמת ארגון יד לאחים בשנה זו, ששם לו למטרה להילחם בהתבוללות, ובמקור פעל בעיקר בקרב קהילות העולים החדשים. במקביל, מקים עוזי אורנן את "הליגה למניעת כפייה דתית" (ועומד בראשה).
תקשורת
שני אירועים חשובים בתחום התקשורת התרחשו ב-1950: ראשית, ב-24 בספטמבר החלה תחנת גלי צה"ל את שידוריה, עם שידור של הקריינית דאז שולמית הראבן. בנוסף, אורי אבנרי ושלום כהן רכשו בשנה זו את העולם הזה ושינו את פני העיתונות בישראל, עם סגנונו הסנסציוני של עיתונם. בנוסף לאלה, שינה עיתון ה"פלסטיין פוסט" את שמו ל"ג'רוזלם פוסט", העיתון "המודיע" מתחיל לצאת לאור; ו"לאשה" ערך לראשונה את תחרות מלכת היופי. הזוכה הייתה מרים ירון.
ספרות ישראלית
זוכה פרס ביאליק בשנת 1950 היה שמואל יוסף עגנון; יונת ואלכסנדר סנד מפרסמים את ספרם "אדמה ללא צל", שזוכה בפרס אוסישקין.
בין הספרים המרכזיים שפורסמו:
בנוסף, יוצא לאור הכרך הראשון של האנציקלופדיה המקראית.
תיאטרון, מחול וקולנוע
בתיאטרון הקאמרי בתל אביב עולה מחזהו של נתן שחם "הם יגיעו מחר". אירוע נוסף הזוכה לתשומת לב היא השתתפותו של יוסי ידין בסרט השווייצרי ארבעה בג'יפ. זאת הייתה פעם ראשונה ששחקן קולנוע ותיאטרון ישראלי מוזמן להשתתף בהפקה בינלאומית, והדבר הפך לאירוע תרבותי וחברתי חשוב.
שרה לוי-תנאי מקימה את "תאטרון מחול ענבל" בשם "הלהקה המזרחית של שרה לוי".
נולדו
(קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1950)
נפטרו
(קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1950)
פיאט 600
פיאט 600 (מכונה גם "סייצ'נטו", 600 באיטלקית) הייתה מכונית נוסעים עירונית איטלקית שיוצרה על ידי יצרנית כלי הרכב פיאט בין השנים 1955–1969. אורכה היה 3.22 מטר בלבד, היא הייתה הפיאט הראשונה עם מנוע אחורי והצטיינה במחיר נוח של כ-7,300 דולר אמריקני דאז. יוצרו בסך הכול 2,604,000 מכוניות פיאט 600 במפעל מיראפיורי באיטליה.
מאפיינים
בפיאט 600 הותקנו בלמי תוף הידראוליים בכל הגלגלים. המתלים התאפיינו במבנה מיוחד של קפיץ עלים רוחבי אשר שימש גם כמייצב בין בולמי הזעזועים מבוססי הגז של הגלגלים הקדמיים. מאחור הותקנו בולמי זעזועים במבנה "קויל-אובר" וזרועות עוקבות למחצה. בכל מודלי ה-600 הייתה תיבת הילוכים בת 4 הילוכים מסוג טרנסאקסל (מותקנת על הציר האחורי), ההילוך הראשון לא היה מסונכרן. שלא כמו בפולקסווגן חיפושית, מנוע הפיאט מקורר מים ומאפשר חימום סביר לתא הנוסעים. קירור המנוע הספיק לרכב סטנדרטי, אך בגרסאות מחוזקות ומשופרות הותקן מצנן מים או שמן נוסף בחזית הרכב. בכל הדגמים מערכת החשמל התבססה על גנרטור עם מווסת מתח חיצוני. היות המנוע אחורי והקרור על ידי מים גרם הדבר לבעיות רבות וקשות של התחממות המנוע. שכן לא היה קרור ישיר של רוח בזמן הנסיעה על המצנן, להבדיל ממכוניות עם מנוע קדמי ששם עצם הנסיעה יוצרת רוח המקררת את חזית המצנן.
המהירות המרבית הייתה 95 קמ"ש בדגמי המנוע הקטן, ו-110 קמ"ש בדגמי ה-767 סמ"ק. שנה לאחר הצגת הדגם הבסיסי, הוצגו דגמי גג בד ו"מולטיפלה" - מכונית נוסעים בעלת 6 מושבים, הורתה של הפיאט מולטיפלה המודרנית. סיאט יצרה בספרד ברישיון גרסה של מכונית זו מ-1957 ועד 1973. למעלה מ 797,000 "סיאט 600" יוצרו ויוצאו בהצלחה לפינלנד, פולין, ארגנטינה ומקסיקו, שם כונתה בחיבה "פיטיטו". בספרד הפכה הפיאט 600 לרכב העממי הנפוץ ביותר לאחר מלחמת האזרחים.
גם ביוגוסלביה יוצרה המכונית כ"זאסטבה 750" (מאוחר יותר 850), וכונתה "פיצ'ו". מפעל זאסטבה בקרגויבאץ (סרביה) פעל מתחילת שנות השישים ועד 1985 ויצר את דגמי ה-750 ו-850 שזכו לפופולריות רבה ביוגוסלביה.
מנועי ה"פיאט 600" הועברו לדגם פיאט 600 מולטיפלה.
הפיאט 850 מבוססת במידה רבה על הפיאט 600, אך כל הילוכיה מסונכרנים, הותקנו בה בלמי דיסק קדמיים ואלטרנטור. רבים משפרים את מכוניות הפיאט 600 שלהם בחלקי פיאט 850, אך לעיתים נדרשות התאמות ושינויים.
דגם זסטאבה 750 יוצר ביוגוסלביה ברישיון פיאט והתבססה על "פיאט 600".
דגם ה"ג'ולי"
ב-1958 העבירה פיאט מספר מכוניות פיאט 600 לסדנת ג'יה לשם דיגומן כדגם "ג'ולי" (Jolly). במכונית זו הותקנו מושבי קש וגג בד מתפרק. הן יועדו לבעלי יאכטות עשירים ואריסטוטל אונאסיס היה בעליה של אחת. מכוניות אלו יוצרו בסדרה מוגבלת ומחירן היה כפול משל פיאט 600 רגילה. כיום שרדו כפי הנראה פחות מ-100. 32 מהן שימשו כמוניות באי קטאלינה מול חופי לוס אנג'לס בשנים 1958–1962.
רוז'ה מרטן די גאר
רוז'ה מרטן די גאר (בצרפתית: Roger Martin du Gard; 23 במרץ 1881 – 22 באוגוסט 1958), סופר צרפתי זוכה פרס נובל לספרות.
חייו
די גאר נולד בנוי שעל הסן למשפחת משפטנים, בשנת 1898 התחיל את לימודיו באוניברסיטת סורבון בפקולטה למדעי הרוח וסיימם באוניברסיטת "שארט" בצרפת, שם עסק במספר נושאים בארכאולוגיה ופלאוגרפיה.
בשנת 1902 די גאר התגייס לצבא ושירת בחיל הרגלים, ב-1905 הוא קיבל תואר אקדמי על סמך עבודה בשטל בתחום הארכאולוגיה. שנה מאוחר יותר התחתן ויצא לסייר בצפון אפריקה ובשנת 1907 נולדה בתו כריסטינה.
בשנת 1908 פורסם ספרו להיות. די גאר גויס לצבא למלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 והשתחרר רק בפברואר 1919. לאחר המלחמה די גאר השתקע בפריז והמשיך בפעילותו הספרותית.
בשנת 1937, בעת ששקד על האפילוג של בית טיבו, הוענק לו פרס נובל לספרות "על החיות האומנותית והנאמנות בהן צייר את הניגודים בחיי האנשים כמו כן את האספקטים היסודיים של חיי תקופתנו".
די גאר מת ב-22 באוגוסט 1958 באחוזתו ונקבר בפאתי העיר ניס בצרפת.
יצירתו
די גאר החל בכתיבת רומן בהמשכים בשם בית טיבו בשנת 1922. הספרים בסדרה תורגמו לשפות רבות וסדרת טלוויזיה הוסרטה עליהם. היצירה זכתה לשבחים רבים והוגדרה על ידי הביקורת כ"רומן נוסח המאה ה-19" די גאר תיאר את הסכסוכים שערערו את יסודות החברה הצרפתית ובעיקר את פרשת דרייפוס ואת מלחמת העולם הראשונה.
מחדר שכבתי
מחדר שכבתי הוא מחדר פלוטוני, סלע הצטברות הערוך בשכבות. שכבות אלה ערוכות על-פי רוב בשולי המחדר, במקביל או במבנה קונצנטרי מן הדפנות פנימה. השכבות נוצרות בשלבים שונים במהלך ההתגבשות ההדרגתית של המאגמה בתוך תא המאגמה או בתוך סדק בקרום כדור הארץ, וגם לאחר תום ההתגבשות. דוגמה למחדר שכבתי נרחב ניתן לראות במתחם בושוולד – אגן גאולוגי עשיר במחצבים המצוי בדרום אפריקה.
מנגנוני היווצרות
הדרכים העיקריות להיווצרות שכבות במחדרים הם:
דרכים אלה מהוות הפשטה למגוון רחב של מנגנוני היווצרות בשלבים שונים של בניית השכבות, התורמים או גורמים ישירות להתגבשותה של המאגמה.
כמה מנגנונים כאלה מתקיימים בתחילת חדירת הנוזל המגמטי למאגר:
מנגנונים נוספים פועלים בתגובה לאופיה של הסעת חום. דפוסים שונים של הסעת חום עשויים להביא למעבר פאזה בגבישים בהיותם בנקודות שונות בעקומת המוּצקות והנוזליוּת במהלך תהליכי ההתכה התגבשות המחדר:
השתכבות עשויה להיווצר כתוצאה מתהליכים מכניים:
מנגנונים נוספים נובעים מווריאציות של משתנים קינטיים:
סגנונות היווצרות השכבות
השכבות במחדרים אינן נוצרות בקצב אחיד, אלא בשלושה סגנונות ריתמיים עיקריים הנעים בין מערכת תנאים אחת לשנייה:
גורמים שאינם ברורים דיים
לאור המגוון הרב של תהליכים, אין זה סביר כי מנגנון אחד יסביר את כל סוגי היווצרות השכבות במחדרים. כמה סוגים של השתכבות עשויים להתרחש כתוצאה מכמה מנגנונים הפועלים בשלבים שונים של ההתגבשות. כל אחד מן המנגנונים השונים שהוצעו לעיל אמור להסתיים ברצפים של שכבות בעלי דגמים שונים. המאפיינים החשובים: עובי ורוחב, טבעם של הגבולות, משתנים פנימיים אופקיים או אנכיים, היחסים בין שכבות סמוכות. משתנים נוספים דוגמת פרופורציות (הבדלים מרחביים), גודל גרגיר, הרכב מינרלי, הרכב כלל-סלעי, מרקמים ודגמים בתוך השכבות – כל אלה משקפים את המנגנונים האחראים להיווצרותם. האתגר העומד בפני פטרולוגים הוא לקבוע איזה מאפיינים הם דיאגנוסטיים למנגנון מסוים המשקף את ההשתנות בהרכב או במרקם, ואיזה מהמאפיינים מבדילים בין המנגנונים השונים.
דבר נוסף שאינו ברור הוא אלו תהליכים אחראים להיווצרות השכבות במהלך תהליכי ההתגבשות ההדרגתית.