cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צ'ארלי צ'פלין
"האישה מפריז" ו"הבהלה לזהב"
לאחר שסיים את התחייבויותיו במסגרת ההסכם עם חברת "First National", החל צ'פלין את דרכו כמפיק עצמאי בחברה שהקים. בנובמבר 1922 החלה הפקת הסרט "האישה מפריז", דרמה רומנטית העוסקת ביחסיהם המורכבים של בני זוג. באופן יוצא דופן, מגלם צ'פלין בסרט תפקיד שולי ביותר של עובד רכבת. הסרט יצא לאקרנים ב-26 בספטמבר 1923 וזכה לביקורות טובות בשל המשחק המעודן והרגיש שהפגינו השחקנים. עם זאת, נחל הסרט כישלון קופתי בגלל תפקידו הזניח של צ'פלין בו. בסרטו הבא, "הבהלה לזהב", מגלם צ'פלין דמות של כורה זהב הנוסע ליוקון כדי לקחת חלק בחיפושים אחר זהב. הסרט הושפע מסיפורי הנהירה ההמונית לעיר דוסון סיטי ביוקון שבקנדה, לאחר גילוי מרבצי הזהב במקום בשנת 1896, וכן מהטרגדיה שקרתה למשלחת דונר, קבוצת חלוצים שנקלעה לסופת שלגים בדרכם לקליפורניה בשנת 1846, וכדי לשרוד נאלצה לאכול את בשר חבריה שנספו.
הפקת הסרט החלה בפברואר 1924 ועלות הפקתו הייתה כמיליון דולר. במסגרת ההפקה צולמה סצנה רבת משתתפים (600 ניצבים) ברכס הרים שבמדינת נבדה. הסרט הופק במשך כ-15 חודשים ויצא לאקרנים ב-26 ביוני 1925. הוא זכה להצלחה גדולה ונחשב לאחד הסרטים הרווחים ביותר בתולדות הסרטים האילמים. הסרט כולל כמה מהסצנות המפורסמות ביותר של צ'פלין, כמו בישול ואכילת מגפיו בבקתה ו"ריקוד הלחמניות" המתבצע עם צמד מזלגות וצמד לחמניות.
נישואיו השניים והסרט "הקרקס"
בעת צילומי הסרט "הבהלה לזהב", התחתן צ'פלין בשנית עם השחקנית הצעירה ליטה גריי בת ה-16, אותה ליהק בעבר לתפקיד משני בסרט "הנער". כפי שאירע עם אשתו הראשונה, נכנסה אף גריי להיריון, וצ'פלין, שלא רצה להסתכן בהעמדה לדין בגין אונס סטטוטורי לפי חוקי מדינת קליפורניה, התחתן עם גריי בטקס פרטי שנערך במקסיקו ב-25 בנובמבר 1924. לאחר כחמישה חודשי נישואים, נולד בנם המשותף הראשון צ'ארלס צ'פלין ג'וניור. בנם השני, סידני צ'פלין, נולד ב-30 במרץ 1926. בדומה לנישואיו הראשונים, גם נישואיו עם גריי היו מורכבים וקשים, וצ'פלין בחר לבלות זמן ממושך בסטודיו שלו במקום לבלות עם אשתו. היחסים בין בני הזוג הידרדרו, עד שלבסוף עזבה גריי את הבית עם הילדים בנובמבר 1926. הזוג התגרש זמן קצר לאחר מכן. במסמך הגירושים האשימה גריי את צ'פלין כי בגד והתעלל בה וכי דרש ממנה לממש פנטזיות מיניות מוזרות. מסמך זה דלף לתקשורת ויצר מהומה ציבורית (עד כדי דרישה להחרמת סרטיו), שגרמה לצ'פלין התמוטטות עצבים. במסגרת הסכם פשרה שחתם בעצת עורכי דינו, הסכים צ'פלין לשלם לגריי 600 אלף דולר, בתקווה שהמהומה התקשורתית תדעך.
עוד בטרם הוגשו מסמכי הגירושים, החל צ'פלין לעבוד על סרטו הבא, "הקרקס". הפקת הסרט הוקפאה במהלכה למשך 8 חודשים בשל מספר אירועים קשים בחייו של צ'פלין, בהם הליך הגירושים, מות אמו והסתבכותו עם רשויות המס. ההפקה הסתיימה בסופו של דבר באוקטובר 1927, והסרט יצא לאקרנים ב-6 בינואר 1928 וזכה לביקורות טובות. במסגרת טקס פרסי האוסקר הראשון, שנערך בלוס אנג'לס ב-16 במאי 1929, קיבל צ'פלין פרס אוסקר לשם כבוד על "גיוון, משחק אמיתי, כתיבה, בימוי והפקה של הסרט הקרקס".
"אורות הכרך"
ב-6 באוקטובר 1927 יצא לאקרנים הסרט "זמר הג'אז" בכיכובו של אל ג'ולסון, שכלל פסקול סינכרוני משולב עם תמונה, ובכך היה לנקודת מפנה במעבר מהקולנוע "האילם" אל הקולנוע "המדבר" (על אף העובדה שהוא לא היה הסרט הראשון שכלל פסקול). צ'פלין, שטרם עשה שימוש בטכנולוגיה החדשה, התייחס בציניות לנושא וטען כי סרטים המלווים בדיבור חסרים את הממד האמנותי הקיים בסרטים האילמים. בנוסף, צ'פלין לא ראה לנכון לשנות את סגנון הפקת סרטיו אשר הביא לו הצלחה ופרסום כה רב, וחשש כי שילוב קול בדמותו של "הנווד" תפגום בהצלחתו הבינלאומית. הוא החל לצלם את סרטו (האילם) הבא, "אורות הכרך", לקראת סוף 1928, וב-30 בינואר 1931 יצא הסרט לאקרנים. הסרט עוסק בניסיונו של הנווד העני (צ'פלין) לגייס כסף לניתוח שישיב את מאור עיניה של מוכרת פרחים עיוורת (וירג'יניה צ'ריל) שבה התאהב.
על אף העובדה כי הסרט היה אילם, עשה צ'פלין שימוש בטכנולוגיות הקול החדשות בהקליטו פסקול שהלחין בעצמו עבור הסרט. אף כי בעת יציאתו לאקרנים ירדה קרנו של ז'אנר הסרטים האילמים בקרב ציבור חובבי הקולנוע, זכה הסרט להצלחה קופתית מרשימה (הכנסה של 3 מיליון דולר) ולביקורות טובות. מכון הסרטים הבריטי ציין כי מדובר בהישגו הגדול ביותר של צ'פלין, אשר העיד בעצמו כי מדובר בסרט המועדף עליו.
"זמנים מודרניים" ונישואיו השלישיים
על אף העובדה כי סרטו "אורות הכרך" זכה להצלחה ולביקורת אוהדת, החל צ'פלין לחכוך בדעתו אם לשלב דיאלוגים בסרטיו הבאים. חששו העיקרי ממהלך כזה, היה כי סגנון הסרטים האילמים ידעך בסופו של דבר ויעלם כליל. חוסר הוודאות לגבי עתידו המקצועי, הניע את צ'פלין בתחילת 1931 לצאת לחופשה קצרה, שהפכה בסופו של דבר לטיול שארך כ-16 חודשים.
ביולי 1932, פגש צ'פלין את השחקנית פולט גודארד, אשר הפכה במרוצת הזמן לבת זוגו ואף הופיעה לצדו בסרטו הבא "זמנים מודרניים". הפקתו החלה בשנת 1934 והוא יצא לאקרנים ב-5 בפברואר 1936. בסרט באה לידי ביטוי השפעתם ההרסנית של מאורעות תקופת השפל הכלכלי על הפרט, שהחלה בארצות הברית בשנת 1929 ושנמשכה עד סוף שנות השלושים. צ'פלין סבר כי השפל הכלכלי נבע מעודף מיכון תעשייתי ופולחן כוזב של יעילות בנוסח פורדיאני. צ'פלין מגלם בסרט פועל פשוט בבית חרושת, שתפקידו להבריג ברגים בקו הייצור, אך בשל הקצב המהיר של הסרט הנע, לא עולה בידו לעמוד בקצב העבודה. בסרט מובעת ביקורת על שגרת העבודה השוחקת בבית החרושת המודרני, שבו העובדים מנוצלים על ידי בעלי ההון ומשועבדים למכונה שייעודה לשרת את האדם ולא להפך. "זמנים מודרניים" היה הסרט האילם האחרון שיצר צ'פלין. אף על פי שהוא זכה לביקורות מעורבות, נחשב הסרט במבחן הזמן, לאחת מיצירותיו הטובות ביותר של צ'פלין.
באותה שנה, יצאו צ'פלין וגודארד לטיול ארוך במזרח הרחוק ובמהלכו התחתנו בעיר גואנגג'ואו שבדרום סין. בשנת 1938 נפרדו בני הזוג (וכעבור 4 שנים התגרשו), אך המשיכו לשתף פעולה מבחינה מקצועית, כאשר צ'פלין ליהק את גודארד לתפקיד בסרטו "הדיקטטור הגדול".
"הדיקטטור הגדול"
שנות ה-40 התאפיינו במחלוקות רבות שבהם היה מעורב צ'פלין, הן בחייו האישיים והן בחייו המקצועיים, שהיו להן השלכות שליליות על הכנסותיו מסרטיו ועל הפופולריות שלו בקרב הציבור בארצות הברית. צ'פלין נטה להפגין באופן נחרץ את עמדותיו הפוליטיות, והתריע על הסכנה שבעליית המשטרים הלאומניים והטוטליטריים באירופה של שנות ה-30 (דוגמת איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית). עמדותיו אלו הושמעו בעת שבה ארצות הברית הייתה עדיין נייטרלית ורבו בה הקולות הבדלניים שקראו להימנע מלקחת חלק במלחמה (טרום המתקפה על פרל הארבור). צ'פלין נתן ביטוי לסוגיות הפוליטיות הללו בסרטו הדיקטטור הגדול שיצא לאקרנים ב-15 באוקטובר 1940. בסרט לועג צ'פלין לדמויות המובילות במשטרים הטוטליטריים באירופה, דוגמת היטלר (המכונה בפיו ה"פוי"), מוסוליני (המכונה "בנזינו נפלוני") וגבלס (המכונה "גארביץ", שיבוש המילה Garbage = זבל).
במהלך נאום הנישא לקראת סוף הסרט בפיו של "הספר היהודי" (אחת משתי הדמויות שאותן מגלם צ'פלין), מוצגת עמדתו הפוליטית של צ'פלין נגד המלחמה ושאיפתו לשלום וכן עמדתו כי יש לנצל את הטכנולוגיה לצמצום הפערים בין בני האדם ולשיפור איכות חייהם. בעת העבודה על הסרט, ביקשו המפיקים להסיר מהסרט את סצנת הנאום, אך צ'פלין סירב. על אף הנאום השנוי במחלוקת, זכה הסרט להצלחה רבה (היה מועמד ל-5 פרסי אוסקר) ולביקורות נלהבות ונחשב לסרט הרווחי ביותר שיצר צ'פלין.
"מסייה ורדו"
הסרט יצא לאקרנים ב-11 באפריל 1947. צ'פלין מגלם בו פקיד בנק שמחליט לפתות ולרצוח נשים עשירות, על מנת שיוכל לשוב ולפרנס את משפחתו, לאחר שאיבד את עבודתו. בקומדיה שחורה זו זונח צ'פלין את דמותו של הנווד שהפכה לסמלו המסחרי. בדומה לסרטו הקודם "הדיקטטור הגדול", גם בסרט "מסייה ורדו" נתן צ'פלין ביטוי לדעותיו הפוליטיות דרך הדמויות בסרט, ובהן ביקורת כלפי המדינות המעודדות רצח המוני דרך מלחמות ושימוש בנשק להשמדה המונית. המסר הפוליטי הבולט והחריג נתן את אותותיו עם יציאתו של הסרט לאקרנים. לראשונה בארצות הברית קיבל הסרט ביקורות שליליות ונחל כישלון קופתי בולט, על אף שזכה להצלחה גדולה יותר בבתי הקולנוע במקומות אחרים בעולם ועל אף שצ'פלין היה מועמד לפרס אוסקר על התסריט.
תיוגו כקומוניסט
אחת הסיבות שבעטיין קיבל הסרט "מסייה ורדו" ביקורות שליליות, נבעה מהשינוי שחל בדמות הנווד האופיינית של צ'פלין. בנוסף, תדמיתו של צ'פלין ניזוקה בעקבות סכסוכו המתוקשר עם ג'ואן בארי, וכן תיוגו על ידי גורמים ציבוריים כבעל נטיות קומוניסטיות. במהלך מלחמת העולם השנייה מילא צ'פלין תפקיד מרכזי בוועדה האמריקאית לסיוע למאמצי המלחמה ברוסיה. בוועדה היו מעורבות דמויות ציבוריות נוספות כמו השחקן והבמאי אורסון ולס, המועמד הרפובליקני לנשיאות ארצות הברית ב-1940 ונדל וילקי והצייר רוקוול קנט. צ'פלין היה דמות מרכזית בקמפיין לפתיחת החזית השנייה באירופה נגד גרמניה, שהובילו בריטניה וארצות הברית – מהלך שבו תמך מנהיג ברית המועצות יוסיף סטלין, שצבאו ספג מכות קשות.
עם תום המלחמה החלה ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית (HUAC) לחקור "פעילות קומוניסטית" בקרב אנשים הקשורים לתעשיית הבידור שנחשדו בעמדות שמאלניות. הרוח החיה בוועדה היה הסנטור ג'וזף מקארתי, שהחל ליצור "רשימה שחורה" של ידוענים שנחשדו בפעילות קומוניסטית, אף אם לא היו חברים בפועל במפלגה הקומוניסטית האמריקאית (או בגופים אחרים דומים).
בספטמבר 1947 זומן צ'פלין להופיע בפני הוועדה (אך לבסוף לא העיד). הוא הכחיש את היותו קומוניסט וטען שהוא "שוחר שלום". הוא טען כי ניסיונות הממשל בארצות הברית לדכא את האידאולוגיה שלו ושל אחרים פוגעים באופן חמור בזכויות האזרח הבסיסיות שלהם, ולפיכך הוא נוטל חלק פעיל בהפגנות נגד הוועדה לפעילות אנטי אמריקאית. באותה עת היה בידי ה-FBI מסמך בן 1,900 עמודים המתעד את פעילותו הפוליטית. ראש הארגון ג'ון אדגר הובר ייעץ לתובע הכללי לא לאפשר לצ'פלין לחזור לשטח ארצות הברית אם ייאלץ לעזוב את המדינה מסיבה כלשהי.
"אורות הבמה" והגירוש מארצות הברית
בנובמבר 1951, החל צ'פלין בצילומי סרטו "אורות הבמה", לאחר שעבד על התסריט במשך כ-3 שנים. עלילת הסרט סובבת סביב דמותו של קאלוֵורו, בדרן וודוויל המוצא נחמה בטיפה המרה לאחר שכוכבו דעך עם השנים. במהלך העלילה מסייע קאלוֵורו לשחקנית צעירה בשם תרזה (קלייר בלום) להתגבר על פחד הבמה שלה כרקדנית. לקראת סוף הסרט, עולה קאלוורו על הבמה כדי להופיע בפעם האחרונה עם בן זוגו משכבר הימים (באסטר קיטון). לאחר ירידתו מהבמה, הוא חווה התקף לב אך מתעקש לחזור לאולם כדי שיוכל לצפות בתרזה, שמצליחה סוף-סוף להתגבר על השיתוק ההיסטרי שסבלה ממנו. בעוד תרזה רוקדת, מת קאלוֵורו מאחורי הקלעים. דמות זו מסמלת במידה רבה את דעיכתו של צ'פלין ושל אמנותו, וקץ תקופת ילדותו שבה הוריו היו בדרני וודוויל. בסרט השתתפו רבים מבני משפחתו של צ'פלין, דוגמת חמשת ילדיו הגדולים ואחיו סידני.
צ'פלין החליט כי הקרנת הבכורה של הסרט לא תתקיים בלוס אנג'לס כרגיל, אלא בלונדון שבה גם מתרחשת עלילת הסרט. ב-18 בספטמבר 1952 הוא הפליג מארצות הברית לאנגליה, מלווה בבני משפחתו על גבי האונייה "המלכה אליזבת". למחרת ביטל התובע הכללי של ארצות הברית ג'יימס פטריק מק'גרנרי את אשרת הכניסה של צ'פלין, וקבע כי עם שובו יידרש צ'פלין להיחקר על אודות דעותיו הפוליטיות בטרם יוכל להיכנס חזרה לארצות הברית. הסרט קיבל כצפוי ביקורות שליליות בעיקר, ורבים מבתי הקולנוע החליטו להחרים את הסרט בגלל הירידה המתמשכת בפופולריות של צ'פלין בארצות הברית.
המעבר לשווייץ
מאז שצ'פלין עזב את גבולות המדינה בספטמבר 1952, הוא לא ניסה לחזור לארצות הברית ולחדש את אשרת הכניסה שנלקחה ממנו. בני הזוג החליטו להגר לשווייץ ובינואר 1953, עברה המשפחה לביתם החדש - אחוזה מפוארת על גדות אגם ז'נבה. במרץ 1953, העמיד צ'פלין את ביתו בבוורלי הילס ואת הסטודיו הפרטי שלו למכירה וכעבור חודש הודיע לשלטונות האמריקאים כי הוא מוותר על חידוש אשרת הכניסה שלו למדינה. שנה לאחר מכן, ויתרה אונה על אזרחותה האמריקאית והפכה לאזרחית בריטית.
צ'פלין המשיך להיות דמות שנויה במחלוקת מבחינה פוליטית גם בשנות ה-50 שבמהלכן זכה בפרס מטעם מועצת השלום העולמית (WPC) בעלת הנטיות הקומוניסטיות, ונפגש עם ג'ואו אנלאי, ממייסדי סין הקומוניסטית וראש ממשלתה הראשון ועם ניקיטה חרושצ'וב, מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית בברית המועצות מ-1953 ועד 1964.
"מלך בניו יורק"
בשנת 1954, החל צ'פלין לעבוד על סרטו "האירופאי" הראשון "מלך בניו יורק" - המהווה מעין כתב אישום נגד המדינה שבה היה גדול כוכבי הקולנוע במשך שני עשורים ושממנה גורש. הוא מגלם כשחקן בתפקיד הראשי את המלך שאחדוב שנמלט חסר כל מארצו אסטרוביה לניו יורק בתקווה למצוא פרנסה. לצורך זה הוא משתתף בפרסומות ואף עובר ניתוח פלסטי לשם כך. עם התקדמות העלילה, הוא מסייע לילד, בן להורים קומוניסטים ובשל כך הוא נחשד בפעילות אנטי אמריקאית ונדרש להופיע בפני "וועידת מקרתני".
הסרט, שהופק על ידי חברת ההפקות החדשה שהקים צ'פלין ("אטיקה") הוא למעשה סאטירה חברתית המבקרת את המעמד הגבוה בארצות הברית של שנות ה-50, את פולחן הנעורים, את הרדיפה אחר ממון ואת רמיסת זכויות האזרח על ידי השלטונות. צ'פלין שילב בסרט חוויות אישיות שחווה בעצמו בשנים הללו. בנו מייקל, מגלם בסרט את תפקיד הילד שהוריו נרדפים על ידי ה-FBI, בעוד שצ'פלין עצמו (בדמות המלך) מואשם בגין נטיותיו הקומוניסטיות. הסרט יצא לאקרנים ב-12 בספטמבר 1957 וזכה לביקורות מעורבות. צ'פלין סירב להתיר את כניסתם של עיתונאים אמריקאים להקרנת הבכורה של הסרט שנערכה בפריז ואף החליט לאסור את הקרנתו בבתי הקולנוע בארצות הברית (הוא הוקרן שם לראשונה רק ב-1973). להחלטה זו הייתה השפעה רבה על הכנסות הסרט, על אף העובדה שהוא זכה להצלחה באירופה.
הפקות אחרונות והערכה מחודשת
בשני העשורים האחרונים לחייו, השקיע צ'פלין את מרבית זמנו בעיבודם של סרטים שונים שיצר, דוגמת "The Chaplin Revue", שיצא לאקרנים בשנת 1959 בהפקת "פירסט נשיונל". הסרט נערך מחדש כסרט באורך מלא עם שלושת סרטיו הראשונים - "חיי כלב" (A Dog's Life), "הכתף שק", ו-"The Pilgrim". בתחילת שנות ה-60, החלה להשתנות דעת הקהל של הציבור האמריקאי בנוגע לצ'פלין ולדעותיו. ביולי 1962, הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטאות אוקספורד ודוראם. בנובמבר 1963, החל תיאטרון ה"פלאזה" בניו יורק להקרין את סרטיו מכל שנות יצירתו. בספטמבר 1964, פרסם צ'פלין את האוטוביוגרפיה שלו "חיי", שעליה החל לעבוד עוד בשנת 1957. הספר הפך לרב מכר, על אף הביקורות שציינו כי חסר בו מידע רב על הפילמוגרפיה שלו, כמו גם על התקופה שבה החל להתפרסם כשחקן.
זמן קצר לאחר יציאת ספרו לאור, החל צ'פלין לעבוד על סרטו "הרוזנת מהונג קונג", העוסק בסיפורה של רוזנת רוסיה, פליטת המהפכה (בכיכובה של סופיה לורן) העוקבת אחר מיליונר דיפלומט (מרלון ברנדו) כדי שיסייע לה להיכנס לארצות הברית. הסרט, יצא לאקרנים ב-5 בינואר 1967 (10 שנים לאחר הקרנת הסרט "מלך בניו יורק"), כסרט הראשון של צ'פלין שאינו בשחור לבן ובפורמט של מסך רחב. על אף החידושים הללו, זכה הסרט (האחרון שיצר צ'פלין) לביקורות שליליות ולכישלון בקופות.
בסוף שנות ה-60 סבל צ'פלין ממספר אירועים קלים של שבץ שהובילו להתדרדרות במצבו הבריאותי. על אף בריאותו הלקויה, החל לכתוב תסריט לסרט חדש הנושא את השם "הפריק" (The freak), העוסק בבחורה עם כנפיים המתגלית בדרום אמריקה. צ'פלין התכוון ללהק לתפקיד הבחורה את בתו ויקטוריה, אך בשל התדרדרות נוספת במצבו הבריאותי, לא הצליח להשלים את הפרויקט. בתחילת שנות ה-70, המשיך צ'פלין בהוצאת מהדורות חדשות לסרטיו הישנים, דוגמת "הנער" ו"הקרקס". בשנת 1971 זכה בעיטור לגיון הכבוד הצרפתי במסגרת פסטיבל הקולנוע בקאן. שנה לאחר מכן, הוענק לו פרס מיוחד על פועלו, בפסטיבל הסרטים של ונציה. בשנת 1972 ביקשה האקדמיה האמריקאית לקולנוע להעניק לצ'פלין פרס מיוחד על פועלו. בתחילה, היסס צ'פלין אם לקבל את הפרס, אך לבסוף ניאות לקבלו והחליט לחזור לארצות הברית לאחר 20 שנות היעדרות. ביקורו המחודש זיכה אותו בתשומת לב מיוחדת מצד התקשורת. במהלך הטקס, זכה צ'פלין עם קבלת הפרס למחיאות כפיים מצד הקהל במשך 12 דקות רצופות (שיא בתולדות טקסי האוסקר). באמתחתו של צ'פלין היו פרויקטים נוספים, אך מצבו הבריאותי הרעוע שהחל מאמצע שנות ה-70 ואילך, הגביל אותו מאוד. הוא לקה במספר מקרי שבץ נוספים שהקשו על יכולת הדיבור שלו ועל מצבו הגופני הכללי שאילץ אותו להתנייד בכיסא גלגלים.
הפרויקטים האחרונים שבהם היה מעורב היו אוטוביוגרפיה מצולמת בשם "My Life in Pictures", שראתה אור בשנת 1974, השתתפות בסרט דוקומנטרי על חייו בשם "The Gentleman Tramp", שיצא לאקרנים בשנת 1975 והוצאה מחודשת של הסרט "האישה מפריז" בשנת 1976. כשנתיים לפני מותו, קיבל צ'פלין תואר אבירות שהוענק לו על ידי מלכת אנגליה אליזבת השנייה.
מותו
בבוקר 25 בדצמבר 1977, נפטר צ'פלין בשנתו בגיל 88 בביתו שבשווייץ, לאחר שלקה בשבץ. הלווייתו התקיימה יומיים לאחר מכן בטקס צנוע אנגליקני, כפי שביקש, בבית הקברות Corsier-sur-Vevey בוו שבשווייץ. ב-1 במרץ 1978, נגנב ארון הקבורה של צ'פלין על ידי 2 מהגרים (רומאן וארדס מפולין, וגנטצ'ו גאנב מבולגריה), במטרה לגבות כופר מאשתו וממשפחתו. בחודש מאי נתפסו השניים במסגרת מבצע משטרתי, וארונו של צ'פלין אותר קבור בשדה בקרבת העיירה נוויל בדרום-מערב שווייץ. הארון נטמן מחדש באדמה וסביב קברו נבנתה מעטפת מגן מבטון.
מורשתו
דמות הנווד שאותה גילם צ'פלין ברבים מסרטיו, הפכה לאייקון תרבותי בכל רחבי העולם ובהיסטוריה הקולנועית. הסופר הסקוטי-ישראלי שמעון לוויש כתב, כי דמות "הנווד" מזוהה על ידי אנשים שמעולם לא צפו בסרטיו של צ'פלין, ושלא היו במקומות שבהם הוקרנו סרטיו. בשנת 2006, נמכרו במכירה פומבית שנערכה בלוס אנג'לס, הכובע ומקל ההליכה של "הנווד" ששימשו את צ'פלין בחלק מסרטיו, בסכום של 140,000 דולר.
בשנת 1991 זכתה משפחתו של צ'פלין בתביעה מול מפעל הפיס הישראלי, שהתבסס על דמותו של הנווד המפורסם בקמפיין פרסום בכיכובו של ספי ריבלין. המשפחה טענה כי צ'פלין ביקש לשאת ביצירתו מסר של אהבת האנושות, שנאה לדיקטטורה ולמשטרי דיכוי וכי הצגתו בפרסומות לטפסי הגרלה פוגעת במורשתו. גובה התביעה עמד על כמיליון דולר אמריקאי.
כיוצר סרטים
על אף העובדה כי צ'פלין זכה לפרסום רב בזכות יכולת המשחק שלו ודמות "הנווד" שגילם, הייתה לו השפעה משמעותית בתחום ההפקה והבימוי. לדעת מבקר הסרטים האירי מארק קוסינס, צ'פלין עשה שינוי משמעותי לא רק בדרך החזותית שבה יוצרים סרטים אלא אף בצורת הביטוי וב"סוציולוגיה" של הדמויות, וציין כי ההשפעה של צ'פלין על ז'אנר הקומדיה זהה להשפעה שהייתה לבמאי הקולנוע הנודע דייוויד גריפית' על התפתחות סרטי הדרמה.
צ'פלין היה הראשון שהפך את סרטי הקומדיה באורך מלא לסוגה פופולרית, כמו גם הראשון שעשה שימוש במחוות רגשיות בעלילות סרטיו. על אף העובדה כי מרבית סרטיו היו קומיים (מז'אנר הסלפסטיק בעיקר), יצר צ'פלין גם סרטי דרמה, דוגמת "האישה מפריז", אשר לדעת לוויש, השפיעו רבות על יוצרי הסרטים המובילים באותה עת, דוגמת הבמאי היהודי-אמריקאי ארנסט לוביטש.
כאחד מהמייסדים של חברת ההפקות "יונייטד ארטיסט", הייתה לצ'פלין השפעה משמעותית על התפתחות תעשיית הסרטים בארצות הברית. אומנם החברה לא הגיעה מעולם לממדי ההצלחה של חברות ההפקה הגדולות דוגמת MGM או סרטי פרמאונט, אך הקונספט החדש של החברה, לפיה יוכלו יוצרי הסרטים להפיק את הסרטים שלהם בעצמם וללא מימון חיצוני, היה פורץ דרך.
השפעה על יוצרים וקומיקאים
על אף ההתפתחות המשמעותית של תעשיית הקולנוע בארצות הברית ובעולם בכלל, רבים מסרטיו של צ'פלין נחשבים לקלאסיקה ונכללים דרך קבע בדירוגי הסרטים הטובים בהיסטוריה. במשאל שנערך בשנת 2012 מטעם ירחון הקולנוע הבריטי "Sight & Sound", בקרב מבקרי קולנוע, מפיצי סרטים וחוקרי קולנוע מובילים, דורג הסרט "זמנים מודרניים" במקום ה-22 ברשימת הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים, "אורות הבמה" במקום ה-30 ו"הבהלה לזהב" במקום ה-91. בשנת 2011 דורג הסרט "אורות הבמה" במקום ה-11 ברשימת 100 הסרטים האמריקאים הטובים בכל הזמנים, מטעם מכון הסרטים האמריקאי.
הנצחה
בעיר הולדתו של צ'פלין בכיכר לסטר שברובע וסטמינסטר בלונדון, ממוקם פסל של דמות "הנווד" שיצר הצייר והפסל הבריטי ג'ון דאבלדיי בשנת 1981. במרכז העיר ישנו נתיב הקרוי ("Charlie Chaplin Walk"). מוזיאון הסרטים בלונדון הציג תערוכה על צ'פלין בשנים 2010–2013 שנקראה "צ'רלי צ'פלין - הלונדוני הגדול".
באפריל 2016, נחנך באחוזתו של צ'פלין ("Manoir de Ban") שבשווייץ מוזיאון בשם "העולם של צ'פלין", המציג פריטים אישיים שלו כמו גם חפצים שונים מתוך סרטיו. בעיר השווייצרית ווה, הסמוכה לאחוזתו של צ'פלין, קיים פארק הקרוי על שמו (ובו פסל של צ'פלין). ב-2011, נחשפו בעיר שני ציורי קיר גדולים בדמותו של צ'פלין, שצוירו על שני בניינים בני 14 קומות כל אחד. בעיר וטארוייל שבאירלנד, שבה שהה צ'פלין עם משפחתו במשך מספר חודשים במהלך שנות ה-60, הוקם פסל לכבודו בשנת 1998. החל משנת 2011, מתקיים בעיר מדי שנה פסטיבל "צ'רלי צ'פלין לסרטי קומדיה". במהלך שנות ה-80, חברת IBM עשתה שימוש בדמות "הנווד" בסדרת פרסומות שהפיקה. ב-15 באפריל 2011, יום אחד לפני יום הולדתו ה-122, יצרה גוגל לזכרו שרבוט גוגל מיוחד, שכלל סרטון וידאו של צ'פלין.
פרסים
צ'פלין זכה בשלושה פרסי אוסקר במהלך הקריירה שלו. בשנת 1929 הוענק לו פרס לשם כבוד על הפקה, בימוי, כתיבה ומשחק בסרט "הקרקס". בשנת 1972, הוענק לו פרס לשם כבוד נוסף על השפעתו הרבה על התפתחות תעשיית הקולנוע. בשנת 1973, זכה בפרס אוסקר האחרון שלו (עם ריי ראש ולארי ראסל), על פסקול הסרט הטוב ביותר ("אורות הבמה"). בנוסף לכך, היה צ'פלין מועמד למספר פרסי אוסקר נוספים על סרטיו "הדיקטטור הגדול" ו"מסייה ורדו". שישה מסרטיו של צ'פלין נבחרו לשימור על ידי "ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית".
חייו האישיים
צ'פלין היה נשוי ארבע פעמים ונולדו לו 11 ילדים, כדלקמן:
באמצע שנות ה-40 היה צ'פלין מעורב בסכסוך משפטי מתמשך עם השחקנית ג'ואן בארי שעמה ניהל מערכת יחסים שהחלה בקיץ 1941 ושהסתיימה בסתיו 1942. מצבה הנפשי של בארי הידרדר והיא החלה להטריד את צ'פלין באופן כפייתי, שהוביל מספר פעמים למעצרה. ב-2 באוקטובר 1943 ילדה את בתה קרול ודרשה מצ'פלין כי יכיר באבהותו. צ'פלין הכחיש כי הוא אבי הילדה, ובארי הגישה נגדו תביעת אבהות שהחלה להתברר בבית המשפט בפברואר 1945. לאחר מספר דיונים, שבמהלכם האשים עורך דינה של בארי את צ'פלין בשחיתות מוסרית, קבע השופט כי צ'פלין הוא האב וכי הוא חייב בתשלום מזונות (עד גיל 21), וזאת על אף העובדה כי בדיקות הדם שביצע צ'פלין הוכיחו כי הוא אינו האב.
עוד בטרם החל משפטו בשאלת האבהות, הסתבך צ'פלין פעם נוספת. ראש ה-FBI ג'ון אדגר הובר, חשד בנטיותיו הפוליטיות הסוציאליסטיות של צ'פלין וניצל את הסערה המשפטית, על מנת לפגוע בתדמיתו הציבורית. כחלק מקמפיין ההשמצות נגד צ'פלין, הוגש כתב אישום אשר כלל אישומים חמורים (שכביכול היו רלוונטיים ליחסיו עם בארי), כמו עבירה על ה-"Mann Act", אשר אוסרת על סחר בבני אדם בארצות הברית לשם עיסוק בזנות או בפעילות מינית בלתי חוקית אחרת. במרץ 1944 החל משפטו של צ'פלין בנוגע לעבירת ה-"Mann Act" (לאחר ששלושת האישומים הראשונים בוטלו מחוסר ראיות), וכעבור שבועיים זוכה צ'פלין.
ביוני 1943, בעיצומם של הדיונים המשפטיים עם בארי, נשא צ'פלין בן ה-54 לאישה את השחקנית אונה אוניל בת ה-18. הוא פגש אותה שנים ספורות קודם לכן כששקל ללהק אותה לאחד מסרטיו (שלא יצא לפועל). בניגוד לנישואיו הקודמים, ועל אף פער הגילאים הניכר ביניהם, הם ניהלו מערכת יחסים טובה ויציבה עד יום מותו של צ'פלין בדצמבר 1977. לזוג נולדו 8 ילדים.
פילמוגרפיה
סרטים שביים:
יונה שטנצל
הרב יונה שטנצל (כ"ב באב ה'תרס"ד, 3 באוגוסט 1904 - י"ט בתמוז תשכ"ט, 5 ביולי 1969) היה רב בתל אביב, מייסד מפעל לימוד משנה יומית והלכה יומית.
ביוגרפיה
נולד בעיר סוסנוביץ שבפולין לרב שלמה שטענציל ומרים ביילה (צוויגנאפט). בגיל 13 התייתם מאביו, ולמד מספר שנים בישיבה בקרקוב, שם היה חברותא של הרב משה מרדכי בידרמן, לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת חכמי לובלין בראשות בן משפחתו, הרב אריה צבי פרומר. נישא ב-21 בינואר 1932 לשבע (פישל), בתו של חיים הלוי פישל, סוחר מסוסנוביץ, חסיד גור.
בשנת תרצ"ה (1935) עלה לארץ ישראל והתגורר בשכונת נווה שאנן בתל אביב. בראשית ימיו בארץ התפרנס ממפעל "דבק יונה" שפתח בתל אביב. במשך עשרות שנים שימש כרב בית החסידים "ארלנגר" ומגיד שיעור בדף היומי ועוד. יחד עם האדמו"ר ממודזיץ' מונה לאחראי מחלקת הכשרות ברבנות של תל אביב. בהמשך מונה כרב האחראי על מחלקת השבת של הרבנות בתל אביב, ובתפקידו היה אחראי על התקנת העירוב בעיר תל אביב ונועץ בחזון איש שבא לראות בעיניו את העירוב.
נפטר בי"ט בתמוז שנת תשכ"ט, 5 ביולי 1969 ונטמן בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.
מפעל המשנה היומית וההלכה היומית
רבים מבני משפחתו של הרב שטנצל נרצחו בשואה. לזכרם ולזכר שאר הנספים בשואה, יישם את הרעיון של רבו וקרוב משפחתו (בן דודו של אביו, דרך שני הוריו) הרב אריה צבי פרומר ללמוד מדי יום משנה אחת מסדרי זרעים וטהרות וממסכתות נוספות שאין עליהן תלמוד בבלי; וכן שישה סדרי משנה בקצב של שתי משניות ליום, משום שאותיות המילה "משנה" זהות לאותיות "נשמה". המפעל קיבל את הסכמות האמרי אמת מגור, הרב איסר זלמן מלצר, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, הרב משה פיינשטיין ועוד.
בהתייעצות עם החזון איש ייסד את מפעל לימוד הלכה יומית, שבמסגרתו נלמדות מדי יום הלכות כך שתוך כארבע וחצי שנים מסיימים ללמוד את שולחן ערוך אורח חיים וכן חלקים של קיצור שולחן ערוך הנוגעים לאורח החיים היומי.
אלפסבורג
מועדון ספורט אלפסבורג (בשוודית: Idrottsföreningen Elfsborg, נקרא גם בשם IF Elfsborg) היא קבוצת כדורגל מהעיר בורוס שבשוודיה. הקבוצה משחקת בליגת העל השוודית והעבירה את רוב זמנה בליגה הראשונה של הכדורגל השוודי. האצטדיון הביתי של הקבוצה הוא הבורוס ארנה, שם הקבוצה משחקת מאז 17 באפריל 2005.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1904 על ידי קבוצה של 19 צעירים בגילאי 14-15. המועדון נוסד בשם Borås Fotbollslag (שוודית: בורוס כדורגל) ונוצר בבורוס ב-26 ביוני 1904. האיש העיקרי בהיווסדות המועדון, הוא קארל לארסון, שבנוסף לכדורגל, התאמן באתלטיקה והיאבקות. הוא טען שהסיבה להקמת המועדון היא שמועדון הספורט העיקרי בעיר לא משלב כדורגל בתוכניתם.
מאוחר יותר, קארל לארסון גילה שיש יותר מדי מועדוני כדורגל בעיר עם השם בורוס ובשנת 1906, שם המועדון שונה ל-IF Elfsborg. השם החדש הגיע משם המחוז אליו משתייכת העיר כך שהמועדון ייצג לא רק את העיר, אלא את כל האזור. המוטו של המועדון הוא "Vi Tillsammans" (אנחנו ביחד).
האצטדיון הביתי של המועדון הוא בורוס ארנה. גם נקרא בשם מבצר בורוס מאז שבורוס הפכה לקבוצה החזקה ביותר בליגת העל השוודית בעשור הראשון של המאה ה-21. אלפסבורג משתתפת במוקדמות ליגת האלופות והליגה האירופית והצליחה לעלות לגביע אופ"א בעונת 2007-08 ולגביע האינטרטוטו בשנה שלאחר מכן, המועדון זכה בשש אליפויות שוודיה, האחרון שבהם משנת 2012, ובשלושה גביעים מקומיים.
עידו קוז'יקרו
עידו קוז'יקרו (נולד ב-8 בינואר 1978) הוא כדורסלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הסנטר כ-17 עונת בליגת העל ולאחר מכן בליגה הארצית וכן גם שימש כעוזר מאמן במכבי חיפה. גובהו 2.03 מטרים, והוא ממוקם במקום ה-53 (3,482 נק') ברשימת הקלעים הגדולים בכל הזמנים בליגת העל הישראלית. ובמקום ה-15 ברשימת שיאני ההופעות בכל הזמנים עם 399 משחקים בליגת העל.
ביוגרפיה
קוז'יקרו נולד וגדל במושב בית הלל. החל לשחק בהפועל גליל עליון והגיע לנבחרת העתודה. אחרי שש שנים בהפועל גליל עליון עבר יחד עם מאמנו בגליל, שרון דרוקר, להפועל ירושלים, עימה הגיע להישגים רבים, כולל זכייה בגביע יול"ב ב-2004.
Dissent
Dissent הוא כתב עת העוסק בענייני חברה, תרבות ופוליטיקה, היוצא לאור בארצות הברית החל משנת 1954. המגזין יוצא לאור על ידי Foundation for the Study of Independent Social Ideas בהוצאת אוניברסיטת פנסילבניה. עורכיו כיום הם מייקל וולצר ומיכאל קאזין.
עידו קוז'יקרו
ביוגרפיה
בתום עונת החליט קוז'יקרו לעזוב את ירושלים לאחר 3 שנים בקבוצה וחתם בעירוני נהריה. בתום שתי עונות בנהריה עבר למכבי חיפה, בה שימש קוז'יקרו כקפטן ובעונת 2009/2008 הצעיד את הקבוצה לגמר הגביע ולגמר הפיינל פור. בתום שתי עונות בחיפה עבר להפועל גלבוע גליל, בה שיחק בעונת 2010/11 ועונת 2011/12. לאחר עונה זו חזר למכבי חיפה וזכה איתה בסוף העונה באליפות הראשונה שלו כשהם ניצחו בגמר את מכבי תל אביב בתוצאה 86-79.
Dissent
אודות
בין האישים הבולטים אשר פרסמו בו מאמרים הם דניאל בל, חנה ארנדט, שלמה אבינרי, אמיתי עציוני, אריך פרום, נורמן מיילר, כנעאן מקייה, סי. רייט מילס, דבורה מאיאר, מייקל איגנטייף, יורגן הברמאס, גינטר גראס, עמוס עוז, סמנתה פאוור, ריצ'רד רורטי, מרתה נוסבאום, מייקל וולצר, קורנל וסט, שילה בנחביב, ריצ'רד רייט, איניאציו סילונה, מייקל הרינגטון ורוברט היילברונר.
עידו קוז'יקרו
ביוגרפיה
ב-10 בספטמבר 2013, אחרי כישלון הנבחרת ביורובאסקט 2013, פרש קוז'יקרו מנבחרת ישראל.
באוגוסט 2016 פוטר ממכבי חיפה. בקיץ זה הצטרף למכבי קריית מוצקין מהליגה הארצית לה סייע להעפיל לליגה הלאומית.
ביוני 2017 עזב את מכבי קריית מוצקין, לאחר שזו העפילה לליגה הלאומית, והצטרף להפועל עכו מהליגה הארצית. בעונתו השלישית בעכו סיימה הקבוצה במקום הראשון והעפילה לליגה הלאומית.
ביולי 2020 עזב את הפועל עכו לאחר שהקבוצה העפילה לליגה הלאומית וחתם בהפועל מגדל העמק-יזרעאל מהליגה הארצית. באוגוסט 2019 השתתף בתוכנית המציאות "הישרדות VIP עונה 3".
בדצמבר 2020 התארח בסדרת הילדים "אבא מטפלת" של ערוץ TeenNick לצד יובל סמו.
לקראת עונת 2021 חתם קוז'יקרו בהפועל מגידו מהליגה הארצית בכדורסל. בסיום עונת 2021/22 הודיע על פרישה סופית מכדורסל לאחר 24 עונת.
קריירת אימון
ב-28 במרץ 2021 מונה כעוזר מאמן בקבוצת מכבי חיפה.
חיים אישיים
קוז'יקרו נשוי ואב לשניים. בנובמבר 2016 החל את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת חיפה בלימודים רב-תחומיים. במסגרת לימודיו השתתף בנבחרת הכדורסל של האוניברסיטה והוביל אותה לשתי זכיות באליפות ליגת המכללות הישראלית.
מחיקה ביסקסואלית
מחיקה ביסקסואלית, העלמה ביסקסואלית או מחיקה ביסית, היא נטייה להתעלם, להחסיר, לעוות, או להסביר באופן שונה עדויות לביסקסואליות ברשומות היסטוריות, מקורות אקדמיים, חדשות, מדיה ומקורות ראשוניים אחרים. צורתה הקיצונית ביותר של מחיקה ביסקסואלית היא האמונה שנטייה מינית ביסקסואלית אינה קיימת כלל. מחיקה ביסקסואלית היא לרוב ביטוי של ביפוביה , אף שהיא לא בהכרח מערבת עוינות גלויה.
ביטוי שכיח למחיקה ביסקסואלית הוא הנטייה להתייחס לביסקסואלים כאל הטרוסקסואלים כאשר הם ביחסים אינטימיים עם אנשים מהמין השני, ולתייגם כהומוסקסואלים כאשר הם מנהלים יחסים אינטימיים עם אנשים מאותו המין.
במקרים רבים של מחיקה ביסקסואלית ישנה הנחה שביסקסואלים נמצאים בשלב שיעבור, ובסופו הם יבחרו "צד" – הטרוסקסואליות או הומוסקסואליות, וכך ביסקסואליות לא נתפסת כנטייה מינית בפני עצמה. כתוצאה מהשקפה זו, אנשים הבוחרים להזדהות כביסקסואלים נתפסים כמבולבלים מינית או לא החלטיים, או ככאלה הבוחרים לדחות את ההכרה המלאה במיניותם ההומוסקסואלית על מנת ליהנות מפריווילגיות הטרוסקסואליות.
מחיקה ביסקסואלית נעשית גם על ידי החברה ההטרוסקסואלית וגם את הקהילה הלהט"בית, והיא מסייעת בשימור התפיסה המונוסקסואלית. מחיקה ביסקסואלית על ידי הומוסקסואלים עשויה להיות ההנחה שביסקסואלים אינם אלא הומוסקסואלים בארון, ומערכות היחסים ההטרוסקסואליות שלהם נועדו על מנת לשמר אשליה של קונפורמיזם והטרונורמטיביות. כתוצאה מכך, מי שמזדהה כביסקסואל חווה לעיתים תכופות מגוון רחב של היתקלויות חברתיות שליליות, מפני שאל מאבקו לקבלה מצד החברה ההטרונורמטיבית מצטרף לעיתים גם המאבק להתקבל אל תוך קהילת הלהט"ב.
הצגה מעוותת אחרת של ביסקסואליות היא הצגתה כהיפר-סקסואליות. הצגה זו מוחקת את הסוכנות האישית של ביסקסואלים, כלומר, מתארת אותם כמי שיצריהם המיניים נכפים עליהם, ולא כמי שמנהלים קשרים אינטימיים עם גברים ונשים מתוך בחירה מודעת.
גרסה נפוצה נוספת של מחיקה ביסקסואלית היא קבלה חברתית של הזהות הביסקסואלית בקרב נשים, בעוד הזהות הביסקסואלית בקרב גברים נדחית או שערכה מופחת.
תופעת המחיקה הביסקסואלית עשויה להתבטא בהחסרת המילה "ביסקסואליות" או האות "B" המייצגת אותה משמותיהם של ארגונים, מועדים ותחומי דעת להט"ביים, או בדרך של הכללתה כ"בי-סקסואליות"-סמנטיקה המרמזת על קיומן של שתי נטיות מיניות אותנטיות בלבד. דרך נוספת היא התייחסות לנושא הביסקסואליות באופן מבזה.
ניתן לומר כי ההכללה והנראות של ביסקסואליות הולכת וגדלה, במיוחד בקרב קהילת הלהט"ב. הפסיכולוגית האמריקאית בת' פירסטון ציינה ב-2007 שמאז שפרסמה את ספרה על ביסקסואליות, ב-1996, "הביסקסואליות זכתה לנראות, אם כי ההתקדמות אינה אחידה והמודעות לביסקסואליות עדיין מינימלית או נעדרת ברבים מהאזורים המרוחקים יותר בארצנו ובעולם".
יום הנראות הביסקסואלי מצוין ב-23 בספטמבר.
כללי
לפי החוקר קנג'י יושינו, ישנן שלוש מוטיבציות המניעות גם את המזדהים כהומוסקסואלים וגם את המזדהים כהטרוסקסואלים למחוק ביסקסואליות מהתרבות הלהט"בית: המוטיבציה הראשונה היא יציבות הנטייה המינית: הטרוסקסואלים והומוסקסואלים כאחד, חרדים מהאפשרות שנטייתם המינית תוטל בספק, ולכן התפיסה שנטייה מינית היא יציבה כלפי מגדר קבוע מקלה על אנשים את החרדה. מוטיבציה זו מחזקת את האמונה כי ביסקסואלים בבסיסם הם או הומוסקסואליים או הטרוסקסואליים, והם פשוט לא החלטיים מספיק בכל הקשור לנטייתם המינית. מוטיבציה זו תורמת לבידוד, החרגה והעלמה של ביסקסואלים מקהילת הלהט"ב. המוטיבציה השנייה היא התחזוקה של חשיבות המגדר. מגדר נתפס עבור הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כבעל משמעות ארוטית חשובה, וביסקסואלים, בכך שהם נמשכים לשני המגדרים, נתפסים כמאתגרים רעיון זה. המוטיבציה השלישית היא תחזוקה של מונוגמיה. זוגיות מונוגמית, או קשר מונוגמי, נתפסים כדבר המקובל בתרבות המערבית, והומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד מניחים כי ביסקסואליות היא לא-מונוגמית "במהותה".
חואנה מראיה רודריגז מוסיפה לטענותיו של יושנו, וטוענת כי ביסקסואליות כופרת בההבנה המסורתית של מיניות ומגדר בינארי. לפיכך, אנשים רבים, גם בתרבות המיינסטרים וגם בקהילה הקווירית, מתנגדים לביסקסואליות.
מניעים גבריים
ריצ'רד פרידמן, פסיכיאטר אקדמי המתמחה בפסיכודינמיקה של הומוסקסואליות, כותב בחיבורו "הכחשה בהתפתחות גברים הומוסקסואלים", כי גברים הומוסקסואלים רבים חוו פנטזיות מיניות על נשים או עסקו במין עם נשים, וגברים סטרייטים רבים חוו פנטזיות מיניות על גברים או עסקו במין עם גברים. למרות היותם ביסקסואלים בפנטזיה ובפעילות, גברים אלה מזדהים כ"הומואים" או "סטרייטים" ולא כביסקסואלים. מחיקה זו של ביסקסואליות נגרמת לעיתים על ידי הכחשת משמעותו של המפגש האירוטי, במטרה לתחזק את זהותו המינית של האדם ואת תחושת ההשתייכות שלו לקהילה. כך, גבר עשוי להמעיט בחשיבות פנטזיות מיניות על נשים או מפגשים מיניים עם נשים כדי לשמור על זהותו כ"גבר הומו" ועל חברותו בקהילה הגאה, או לחלופין, גבר עלול להמעיט בחשיבות פנטזיות מיניות על גברים או מפגשים מיניים עם גברים כדי לשמור על מעמדו כ"גבר הטרוסקסואלי" בחברה ההטרונורמטיבית.
האקטיביסט ההומוסקסואל קרל ויטמן, כתב ב"פליטים מאמריקה: מניפסט של גיי", טען שגברים הומוסקסואליים צריכים להזדהות כ"הומואים" ולא כ"ביסקסואליים", גם אם הם שוכבים עם נשים. לדבריו, רק ברגע שהחברה תקבל הומוסקסואליות, גברים הומוסקסואליים יוכלו להיות ביסקסואלים.
בחברה ההטרוסקסואלית ובחברה הלהט"בית
על פי ג'ודית באטלר, היחס כלפי הקבוצות שונות בתוך הקהילה הגאה, בין אם הוא מגיע מאנשים שאינם חלק מהקהילה ובין אם מאנשים שהם חלק מהקהילה, אינו שווה. מחיקה ביסקסואלית קשורה לאמונה כי לקהילה הביסקסואלית לא מגיע מעמד שווה או הכללה בקהילות הומוסקסואליות ולסביות.
הטרוסקסואלים והומואים שלוקחים חלק במחיקה ביסקסואלית עשויים לטעון כי ביסקסואלים הם או הומוסקסואלים (הומואים / לסביות) בלבד, או שהם הטרוסקסואליים בלבד או שהם הומוסקסואלים/לסביות בארון המעוניינים להיתפס כהטרוסקסואלים, או שהם הטרוסקסואלים החוקרים את מיניותם.
מבחינה היסטורית, המיניות של נשים ביסקסואליות תויגה על ידי חוגים פמיניסטיים לסביים כ"התמודדות א-פוליטית". נשים ביסקסואליות נתפסו כ"לא רדיקליות מספיק" בגלל משיכתן לגברים סיסג'נדרים. ג'אנה מריה רודריגס עומדת על כך שביסקסואליות נחשבה לאנטי-פמיניסטית על ידי לסביות רבות בגלל הרמיזה ל"רצונות לחדירה, דומיננטיות מינית והכנעה", ולתפקידים מגדריים. השמצה ומחיקה ביסקסואלית על ידי הקהילה אולי לא כל כך גלויה ונפוצה כיום, אך הזדהות כאישה ביסקסואלית עדיין יכולה להוביל להדרה ולמחיקה במרחבים לסביים רבים.
בשנת 2013, מחקר שפורסם בכתב העת "Journal of Bisexuality" סקר שלושים אנשים שהזדהו כחלק מהקהילות הלסבית, ההומוסקסואלית, הקווירית או הביסקסואלית ואת ההתנסויות האישיות שלהם ביציאה מהארון. עשרה מאנשים אלה דיווחו כי הם טענו תחילה כי הם ביסקסואלים, ומאוחר יותר יצאו מהארון שוב כלסבית, הומו או קוויר. התיאוריה שעלתה במחקר זה הציגה את המושג "queer apologetic" (התנצלות קווירית), לפיו אדם מנסה ליישב את משיכתו למגדר מסוים עם הנורמה החברתית שמסומנת כהטרוסקסואליות.
הקבוצה הביסקסואלית זכתה להתעלמות במסגרת העימות סביב נישואין חד-מיניים. במקומות בהם נישואים מאותו המין אינם חוקיים, הנאבקים למענם אינם מבליטים באופן הראוי את אי-ההתאמה של חוקי הנישואין אל הביסקסואלים, אשר זכותם להינשא תלויה אך ורק בפרטנר מהמין ההפוך. שנית, כאשר נישואים בין בני אותו המין כן מתקיימים, יכונו בן/בת הזוג הביסקסואליים כהומואים או לסביות. לדוגמה, אחת מהאנשים הראשונים להינשא בנישואין חד-מיניים באמריקה הייתה רובין אוקס, והיא תויגה בתקשורת באופן נרחב כלסבית על אף שזיהתה את עצמה בראיונות כביסקסואלית.
במשך שנים רבות, לא הייתה קטגוריה של ספרות ביסקסואלית בפרסי הספרות למדא. הקטגוריה הוקמה לבסוף בשנת 2006 לאחר לחצים שהפעילה האגודה "BiNet USA". לפני יצירת קטגוריות "עבודות ספרות ביסקסואליות", כמה יצירות הקשורות לביסקסואליות אשר היו מועמדות לפרסים, כמו האנתולוגיה "Bi Any Other Name: Bisexual People Speak Out", התחרו בקטגוריות המתאימות להומואים או לסביות.
כללי
הייצוג לקהילה הביסקסואלית באמצעי המדיה השונים הוא נמוך. דמויות בדרך כלל יוצגו באופן דיכוטומי, כ"הטרוסקסואל" או "הומו/לסבית". אם אדם היה הטרוסקסואל ובשלב מסוים החל להימשך אל בני מינו, הוא יוצג כהומו, או כמי שחווה שלב של ביסקסואליות כשלב מעבר, אחריו תתייצב נטייתו המינית המונוסקסואלית. אמנם בייצוגים עיתונאיים ניכרת עלייה בכמות המוצגים כביסקסואלים במהלך השנים, אך ייצוגם אמביוולנטי – מחד ייצוג נטייה מינית ביסקסואלית כלגיטימית, ומאידך הצגת ביסקסואליות כ"אופנה", גחמה וחוסר החלטיות.
כלי תקשורת אחדים תיארו התנהגויות ביסקסואליות בתרבויות קדומות ולא מערביות, כמו pederasty יוונית קדומה או Two-spirit אינדיאנית, כהוכחה לכך שהומוסקסואליות התקבלה באופן נרחב בתקופות ובתרבויות אחרות, אף על פי שניתן היה לראות זאת גם כהוכחה לקיומה ולקבלה של ביסקסואליות.
נשים ביסקסואליות חשופות יותר גם לנראות-יתר ולמחיקה, ולמדיה תפקיד חשוב בכך. נשים ביסקסואליות זוכות לייצוג יתר בפורנוגרפיה, בתוכניות ריאליטי ובוידאו קליפים, כחלק מהמבט הגברי. עם זאת, ייצוג נשים ביסקסואליות כסוכנות של מיניותן לוקה בחסר. מחיקת סוכנותן המינית של נשים ביסקסואליות בעלות צבע נפוצה בתקשורת גם כן. ביסקסואליות מרמזת באופן סטריאוטיפי על תחושת תשוקה מינית בלתי נשלטת, והדבר מועצם עבור נשים צבעוניות שההנחה לגבי יצריותן ומיניותן כבר מוגזמת על ידי החברה הכללית מלכתחילה.
הן בתקשורת הגאה והן בתקשורת המיינסטרים, אנשים ששמרו על זהותם המינית לא ידועה הוצגו כהומואים (אם היו גברים) או סטרייטים (אם היו נשים) כאשר ניהלו יחסים רומנטיים או מיניים גם עם גברים וגם עם נשים. אותו הדבר התרחש אפילו אצל אנשים שמזהים את עצמם בגלוי כביסקסואלים. נישואיה של אני דיפרנקו בשנת 1998 לאנדרו גילכריסט הוצגו הן בתקשורת הגאה והן בתקשורת המיינסטרים כמי שמכחישה את הלסביות שלה, אף על פי שהיא הייתה ביסקסואלית מאז תחילת הקריירה שלה. מדונה כינתה את עצמה ביסקסואלית בראיונות ועסקה לעיתים קרובות במעשים פומביים של אינטימיות חד-מינית עם ידועניות אחרות, אך בדרך כלל הצטיירה על ידי התקשורת כאישה הטרוסקסואלית שמתעסקת בדימוי הלסבי לשם הערך של יצירת הלם בלבד. כך, האפשרות שהיא ביסקסואלית כנה נמחקה לגמרי. ליידי גאגא מתויגת בתקשורת לעיתים כ"לסבית" ולעיתים כ"סטרייטית", וזאת על אף שהזדהתה בפומבי כביסקסואלית. פרדי מרקיורי, שעל פי ההספד שלו היה "ביסקסואל בהודאה עצמית", מתואר לעיתים קרובות כהומוסקסואל על ידי כלי התקשורת המרכזיים. כך גם לגבי דייוויד בואי, שבראשית הקריירה שלו ניהל רומנים עם גברים ואף התלבש בבגדים וסממנים נשיים, וגם לאחר מותו, העדפותיו המיניות והניראות המגדרית שלו נותרו סוגיה לדיון ציבורי, להזדהות או לדחיה.
התקשורת בשתי הקהילות (ההטרוסקסואלית וההומוסקסואלית) מתייחסת לעיתים קרובות לקהילה "ההומוסקסואלית והלסבית", תוך התעלמות מביסקסואלים או מטרנג'נדרים. ישנן גם עדויות להתייחסות כלי התקשורת לנושאי "לסביות, ההומואים והטרנסג'נדרים", תוך החרגה של ביסקסואלים או התעלמות מהם.
טלוויזיה ישראלית
בשנת 2016 עלתה לשידור סדרת טלוויזיה קומית ישראלית בשם "האחיות המוצלחות שלי". דמותה של אורית קטן, שגולמה על ידי דנה אברהם-סמו, ניהלה מערכת יחסים עם אישה לאחר שניהלה מערכות יחסים עם גברים בעברה. אורית הוצגה בסדרה לעיתים כחוקרת את מיניותה ולעיתים כלסבית, ויש הטוענים כי אף שהביעה חוסר נוחות תחת כל הגדרה, הזהות הביסקסואלית לא עלתה בסדרה באופן מפורש כפתרון לגיטימי והולם לקונפליקט.
טלוויזיה אמריקאית
ב-30 בדצמבר 2009 הוקרנה בבכורה של MTV העונה ה-23 של התוכנית "העולם האמיתי", בהשתתפות שני משתתפים ביסקסואלים, אמילי שרום, ו. אף על פי שמאנינג עצמו מזדהה כביסקסואל, בלוגרים ומגיבים רבים בבלוגים טענו שהוא הומו. יתר על כן, בעוד שבתוכנית מאחורי הקלעים של MTV ובראיונות שנערכו לאחר התוכנית נחשף כי הן למנינג והן לשרום היו מפגשים עם גברים ונשים כאחד במהלך התוכנית, התוכנית נערכה כדי להיראות כאילו היו רק עם גברים.
סדרות רבות עולות מבית היוצר של אנשי ונשות הקהילה, אשר מטרתן ליצור דמויות ותדמיות שונות לאחר שנים של ייצוג לא הולם במדיה. היצירות מציגות את העולם של הקהילה הגאה באופן עגול, עמוק ומורכב יותר. למשל, בסדרה "סיפורי סן פרנסיסקו", אשר מספרת על היסטוריה וחיי הקהילה הגאה בעיר, ישנן שלל דמויות מן הקהילה הגאה – טרנסג'נדרים, הומואים, לסביות, ביסקסואלים, ולכל דמות התמודדות שונה עם חווית ההשתייכות לקהילה. בנוסף, קיים שיח אודות הזהות הגמישה והמשתנה של הדמויות.
מסגרת תאורטית
גישות אלטרנטיביות למושג ביסקסואליות התפתחו באופן שמרחיב את ההגדרה של זהות מינית מעבר למנטליות של "זה או זה", אל עבר מנטליות של "זה וגם זה". במאמר שפורסם בכתב העת "טיפול במיניות ומערכות יחסים", שמהווה מסגרת תאורטית בה מגדר הוא לא הגורם הראשי במשיכה מינית אלא הוא אחד מצירים רבים, ג'נה וילד מציגה רעיון לו היא קוראת "מיניות ממדית" ("dimensional sexuality"). על פי רעיון זה, הצירים האחרים של המשיכה יכולים להכיל את התשוקה למונוגמיה או לפוליאמוריה ואת נזילות התשוקה למגוון מגדרים של הזוג לאורך הזמן. וילד משתמשת במסגרת התאורטית שלה על מנת להרחיב את סקאלת הזהויות המיניות ולבסס קשרים בין זהויות שונות אשר לא יגררו ניכור של אנשים חסרי "מושא קבוע" לתשוקה.
נקודת מבט כמו של וילד יושמה על ידי חוקרים ואנשי אקדמיה כמו לורה אריקסון-שרוט וג'ניפר מיטשל על עבודות תרבות הפופ וספרות. בנוסף, סטיבן אנג'לידס פרסם ספר על מקומה של הביסקסואליות במחקר ועל מודעות חברתית לביסקסואליות לאורך ההיסטוריה, ובו עשה שימוש במסגרת תאורטית דומה. שתי היצירות שואפות להשיג קריאה כוללנית יותר של מיניות, ולאפשר תיאור מחדש של דמויות ספרותיות ואנשים אמיתיים כביסקסואלים, במקום להמשיך עם ההנחה שכל פעילות אינטימית חד-מינית, מפורשת או מרומזת, היא הומוסקסואליות, וכל פעילות אינטימית שמערבת את שני המינים היא הטרוסקסואלית.
דוגמה לנקודת מבט הדומה לזו של ויילד היא קריאתו של ד.ס. נף את הפואמה "Childe Harold's Pilgrimage של לורד ביירון, המוצאת כי השיר אינו חד משמעי בהזכרתם של "concubines and carnal companie", וכמוהו גם חלקים מאוחרים יותר של היצירה; נף מוצא כי אי-בהירויות אלה מרמזות כי לגיבור היו גם מאהבות וגם מאהבים. התיאור הביסקסואלי הזה נתמך באמצעות האינטראקציות האמיתיות של ביירון עם מאהבים ממינים מרובים, והתרבות של שותפיו הספרותיים בקיימברידג' שסלחה והכילה את האינטראקציות הללו בעיצומה של פאניקה מוסרית שהתחוללה במאה ה-19 סביב תשוקות אל אותו המין. מאמרם של אריקסון-שרוט ומיטשל בכתב העת "Journal of Bisexuality" משנת 2009 מבצע ניתוח דומה של "Written on the Body" מאת ג'נט וינטרסון ו"תהום הבדידות" מאת מרגריט אנטוניה רדקליף הול. הקביעה שמאחורי עבודתם של חוקרים אלה היא שהחוויה הביסקסואלית התקיימה לאורך ההיסטוריה של האנושות, ואף על פי שרק לאחרונה הוכרה אפילו במעגלים להט"ביים, אין זו תופעה מודרנית באופן בלעדי.
ישנן גם פרשנויות לספרות שהתרכזה בביטוי הסימבולי של הביסקסואליות ולא רק במשמעות המפורשת שלה. דוגמה לכך היא שימוש בפרקטיקות סאב-טקסטואליות וברמיזות הנפוצות של התקופה הוויקטוריאנית / המאה ה-19 שהתייחסו לביסקסואליות או הומוסקסואליות. כך, ניתן היה להצביע על נוכחותם של נושאים ביסקסואלים ב"דרקולה" של ברם סטוקר וב"The Turn of the Screw" של הנרי ג'יימס.
בספרות האקדמית
מבחינה היסטורית, אקדמאים החלו את לימודי הביסקסואליות בהקשר לאיידס ולנגיף הHIV. מחקרים אלו הושפעו מהמיתוס לפיו לביסקסואלים יש סיכוי גבוה יותר להעביר את נגיף הHIV ואת מחלת האיידס, ובמקביל תרמו להתבססותו.
לימודים להט"בים והתיאוריה הקווירית
ישנם שני תחומי ידע שעוסקים בזהויות מיניות בשוליים: לימודים להט"בים, שבתחילתם היו לימודים הומו-לסביים, והתיאוריה הקווירית. עם זאת, עד היום, הקבוצה הביסקסואלית לא היוותה מוקד מחקר משמעותי כלל ביחס לקבוצות האחרות המרכיבות את קהילת הלהט"ב.
קליר המינגס טוענת שמחיקה ביסקסואלית היא הכרחית במסגרת לימודים קווירים, על מנת להשאיר את הגבר ההומו והאישה הלסבית כנושא העיקרי של המחקר. כמו כן, אף שביסקסואלים נכללים לעיתים קרובות תחת מטריית לימודי הלהט"ב האקדמיים, ידע ספציפי על ביסקסואליים לוקה בחסר.
ספרות הפסיכולוגיה והסקסולוגיה
הגדרת הזהות הביסקסואלית בספרות הפסיכולוגיה, הפסיכותרפיה והסקסולוגיה עברה תמורות רבות במהלך השנים. כתוצאה מכך השתנתה גם הגישה לטיפול הפסיכולוגי בביסקסואליים.
המאה ה-19 והמאה ה-20
הפסיכיאטר וחוקר המיניות ריכרד פון קראפט-אבינג ראה את הביסקסואליות כחלק מהליך האבולוציה, והציע שהאבות הקדמונים של בני האדם היו ביסקסואליים, כך שביסקסואליות היא מצב טרום-התפתחותי או לא בוגר במהותה, ומסמלת נסיגה לשלב התפתחותי נמוך יותר הפסיכולוג זיגמונד פרויד, אשר השפיע רבות על המעבר ממושגים ביולוגיים למושגים פסיכולוגיים בתחום האטיולוגיה של מיניות שאינה הטרוסקסואלית, טען כי בני האדם מטבעם ביסקסואליים, אך שבהיעדר תפקוד פסיכולוגי לקוי, רוב האנשים ידכאו את משיכתם לאותו המין בזמן השלב האדיפלי ויהפכו הטרוסקסואליים. כך, גם תחת השפעתו של פרויד, ביסקסואליות נתפסה כפגם התפתחותי.
הסקסולוג אלפרד קינסי טען שהמודל הבינארי של המשיכה המינית, שכלל שתי קטגוריות (הומוסקסואליות והטרוסקסואליות), לא הכיל את השונות העצומה בהתנהגויות מיניות אנושיות, והאמין שלכל האנשים יש פוטנציאל ביסקסואלי. בשנת 1948 הוא בנה סולם לטווח ההתנהגויות הללו שנע בין "הטרוסקסואליות בלבד" ועד "הומוסקסואליות בלבד" והניח שמיקומו של אינדיבידואל על הסולם יכול להשתנות עם הזמן. אולם עם זאת, הסולם נבנה כסולם 'סכום אפס' (הגברת המשיכה למגדר אחד מקטינה את המשיכה למגדר האחר), ובכך בוטל כל רעיון של משיכה לשני המינים באופן שווה.
על-אף פוטנציאל התאוריה של קינסי להיפטר מקטגוריות בינאריות, סקסולוגים שבאו אחריו המשיכו להסתכל על המיניות כדיכוטומית בעיקרה – בצידה האחד הומוסקסואליות ובצידה השני הטרוסקסואליות. כך שועתקה והונצחה ההדרה של ביסקסואליות כזהות בדיסציפלינת הפסיכולוגיה. בעקבות זאת, גם בתקופה בה מחקרים פסיכולוגיים נחשבו "גיי-אפירמטיביים", עדיין נמחקה הזהות המינית הביסקסואלית מן המחקר. המכשול המרכזי של הפסיכולוגיה בהכרה בביסקסואליות הוא העובדה שהומוסקסואלים ולסביות רבים מדווחים על שלב "מעברי", בו הם בוחנים את זהותם המינית ומתנסים עם בני מינם ועם בני המין השני עד שמתגבשת זהותם המינית. הדבר הוביל לדה-לגיטימציה עבור זהות ביסקסואלית להפוך לזהות מוכרת בעלת ערך לאורך השנים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 החלו להגיח מחקרים שטענו כי למודלים הדיכוטומיים יש השפעה שלילית על תפיסת זהותם של הביסקסואלים בעיני עצמם. בשנות ה-90 של המאה ה-20 התפתחה הבנה כי בעקבות הדרת הביסקסואליות מהשיח הציבורי ובעקבות ביפוביה, רבים מגדירים עצמם כהטרוסקסואלים, כהומוסקסואלים או כמבולבלים, בעוד הם מקיימים פרקטיקות ובעלי רגשות או פנטזיות כלפי שני המינים. כמה שנים מאוחר יותר, בעקבות תוצאות מחקרים שהצביעו על הקשר בין מחיקת הזהות הביסקסואלית לבין פתולוגיות נפשיות, החלה מגמה של העלאת המודעת לזהות הביסקסואלית בקרב מטפלים פסיכולוגיים.
המאה ה-21
מחקרו של ג'רום ושותפיו הצביע על כך שגם בשנות בעשור הראשון של המאה ה-21 ביסקסואלים סובלים יותר מהפרעות בתחום בריאות הנפש, ביחס למיעוטים מיניים אחרים. ההנחה היא שתופעה זו נובעת מחוסר ההבנה וההכרה הציבורית את הנטייה הביסקסואלית. נטען כי חברי קבוצת הביסקסואלים חווים רמות גבוהות יותר של לחץ, המחריף כשאינם מסוגלים לבטא את מכלול זהותם. החמרה נוספת נצפית אצל ביסקסואלים אשר מטפליהם בעלי השקפות סטראוטיפיות בנוגע לקיומה של זהות מינית ביסקסואלית. בנוסף, כתוצאה מסטראוטיפים אלו, מטפלים יכולים להביא לאבחון יתר של הפרעות כמו אישיות גבולית בקרב מטופלים ביסקסואלים.
מג ברקר ביצעה ניתוח עומק של ייצוגי המיניות בפסיכולוגיה הפופולרית, ומצאה ששני שלישים מהספרות הכתובה לא אזכרה ביסקסואליות כלל. נטייתו של המחקר הפסיכולוגי לניתוח דיכוטומי, להסברים ביולוגיים ולמחיקת הביסקסואליות, השפיעה על התרבות הפופולרית ועל ההבנה הציבורית של הנושא. כך לדוגמה, מחקרם של ריגר, צ'יבאס וביילי זכה לפומביות רחבה על אף פגמים ברורים בעיצובו ובניתוחיו, והוליד מאמר שגוי בניו יורק טיימס שדיווח על כך שכל הגברים הם 'סטרייטים, גייז או משקרים'.
מאז סוף שנות ה-90, המחקר המדעי בנושא ביסקסואליות החל להתפתח. עליית האינטרנט הקלה על שיתוף הפעולה בין חוקרים, קהילות ואינדיבידואליים ביסקסואלים. החלו לקום גופים לקידום וחקר הביסקסואליות כגון כתב העת הרשמי – "Journal of Bisexuality", אשר יצא לאור בשנת 2000 ומהווה מאז במה מרכזית למחקר פסיכולוגי בתחום. בעקבות כך, במאה ה-21 הופיעו מגוון מחקרים ושיטות טיפול לפיתוח הזהות הביסקסואלית, אשר מתמקדים בהבנת החוויות של ביסקסואלים ותחושת השוליות הן בקרב החברה ההטרוסקסואלית והן בקהילת הלהט"ב. כך, התפתחה הבנה כי יש לשים דגש על ביסקסואליות כנטייה מינית: מחקרים על טיפול בנשים מציעים כי בטרם הטיפול באישה ביסקסואלית, על המטפל לבדוק האם הביסקסואליות שלה היא היבט בחייה הדורש התייחסות. אם היא מציגה זאת כסוגיה הדורשת טיפול, על המטפל לחקור את ההיסטוריה המינית או הזוגית שלה והאם קיימת תמיכה חברתית לזהות הביסקסואלית שלה. טיפול מסוג זה יכול לגרום לנשים המטופלות לשנות את הדרך בה הן תופסות את האוריינטציה המינית שלהן, ובעקבות ניתוח הנושא יחד בטיפול עשוי לקרות שינוי בהגדרתה את מיניותה; ישנן נשים אשר משנות את הגדרת האוריינטציה המינית שלהן מהטרוסקסואלית לביסקסואלית והגדרה זו נשארת יציבה, ולעומתן ישנן נשים שעבורן הביסקסואליות היא שלב מעבר בתהליך התייצבות ההעדפה המינית שלהן. בנוסף, נשים רבות מגדירות עצמן כהטרוסקסואליות, לאחר מכן כלסביות ולאחר מכן כביסקסואליות, חוויה שעלולה לייצר מצוקה עבורן ולהביא לתחושת חוסר יציבות ועקביות. על כן, מטפלים כיום ממליצים להצביע על השינוי הזה ולהיעזר בחוויות מהעבר אשר מאופיינות בהמשכיות, כדרך להתמודד מול תחושה של חוסר עקביות.
כחלק מהשינוי בתפיסת הפסיכולוגים, מטפלים כיום ממליצים לאשרר את קיומו של מושג הביסקסואליות ולמסור אודותיו מידע, גם עבור נשים שהביסקסואליות שלהן לא נתפסת כמרכיב חשוב בטיפול. זאת משום שמחיקת הביסקסואליות יכולה לגרום לכך שהמטפל\ת עשוי\ה להיות הגורם היחיד בחייה המאשש את הזהות מינית שלה, ולכך יש חשיבות רבה.
סוציולוגיה ואנתרופולוגיה ישראליות
בסקירה שנערכה ב-2012 נמצא כי מתוך 200 עבודות שכתבו ישראלים ועסקו באופן בלעדי באחת מקבוצות הקהילה הגאה, רק מחקר אחד עסק בקבוצה הביסקסואלית באופן ספציפי, אך גם הוא לא עסק בביסקסואלים ישראלים. לרשימה מעודכנת שנערכה ב-2017 התווספו שלוש עבודות סוציולוגיות נוספות. שתיים מהן נכתבו על ידי שירי אייזנר, המזדהה כביסקסואלית, כאשר אחת העבודות עסקה באופן ספציפי בביסקסואלים בישראל.
מעבר לכך, ישנן עבודות תזה בודדות העוסקות בנושא הקבוצה הביסקסואלית, ולכן הייצוג של קבוצה זו בספרות הסוציולוגיה הישראלית הוא דל ביחס לעיסוק בקבוצות אחרות מקהילת הלהט"ב.
ארצות הברית
סקר שבדק טרמינולוגיה רלוונטית בתיקי זכויות קהילת הלהט"ב מצא כי למעט תקופה קצרה בהיסטוריה של בית המשפט העליון בארצות הברית, בה ביסקסואלים הוזכרו לצד הומואים ולסביות, ביסקסואלים לא הוזכרו בחוות דעת או סיכומים של בית המשפט העליון בתיקים משמעותיים בנושאים להט"ביים. בתיקים אלו הומואים ולסביות תוארו לרוב כמושפעים היחידים מאפליה על רקע נטייה מינית.
במאמר שנכתב ב-2010 לרגל עשור ליצירתו של קנג'י יושינו, הרון גרינשמית' טוענת כי כאשר ביסקסואליות רלוונטית מבחינה משפטית, היא נמחקת מתוך התרבות המשפטית כי היא מסבכת טיעונים משפטיים שתלויים בבינאריות המגדרית של מיניות.