cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הבימה
בגולה
ההצגה הראשונה שהעלתה "הבימה" הייתה "נשף בראשית", ארבעה מערכונים בבימויו המקצועי של הבמאי והשחקן יבגני וכטנגוב (ב-1918) על פי שיטת סטניסלבסקי ("האחות הבכירה" - שלום אש, "השריפה" - י.ל פרץ, "החמה, החמה" - יצחק כצנלסון, "פגע רע" - י.ד ברקוביץ'). המחזה השני היה "היהודי הנצחי" שכתב המחזאי וסופר היידיש דוד פינסקי, אשר בו התגבש סגנון משחקה של הלהקה בהצגותיה הראשונות המבוסס על פאתוס והבעה עזה של רגשות. סגנון זה היה פיתוח ופרשנות של הבמאים הראשונים ב"הבימה", וכטנגוב, וורשילוב ומצ'דילוב, לשיטת של סטניסלבסקי, מורם.
את ראשית התהילה השיגה "הבימה" משהעלתה את "הדיבוק" של המחזאי היידי ש. אנ-סקי (שלמה רפפורט), ב-31 בינואר 1922. בהצגה זו, רווית הדרמטיות, נעשה שימוש בתפאורה, באיפור ובתלבושות המשרות אווירת מסתורין. בלטה בה השחקנית חנה רובינא, ששיחקה בתפקיד הכלה לאה רדופת הדיבוק והחלה להסתמן כ"סמל המסחרי" של התיאטרון. מי שקבלה במקור את התפקיד הייתה שושנה אביבית, השחקנית המקצועית היחידה בקבוצה, שעזבה את הלהקה עוד בתקופת החזרות. המחזה הועלה שוב ושוב במשך שנות קיומו של "הבימה", בגלגולים שונים ועל ידי שחקנים מדורות שונים. הזיהוי של התיאטרון עם המחזה היה כה גדול עד כי במשך שנים שימש דימוי נערה לבושת שמלה לבנה עם שתי צמות ארוכות, דימוי המאזכר את דמותה של חנה רובינא במחזה כסמליל של "הבימה". "הדיבוק" הוצג ברציפות עד שנת 1965 בשינויי קאסט. ברוב ההצגות גילמה חנה רובינא את לאה הרדופה אך לצידה גלמו את התפקיד בת עמי שניידר (שעזבה את הקבוצה בפילוג הלהקה בארצות הברית בשנת 1927), אינה גובינסקא, פנינה פרח, מרים זוהר ואוה ליאון. בשנת 1979 הועלה שוב המחזה בהבימה, הפעם בבימויו ג'ו צ'ייקן. את תפקיד לאה גלמה השחקנית מיקי מרמור. בהמשך הועלה "הדיבוק" פעמיים נוספות, בשנת 1988 בבימויו של אנז'י ווידה הפולני וב-1998, במסגרת פסטיבל ישראל בבימויו של חנן שניר. בשתי ההפקות גלמה את תפקיד לאה השחקנית נאוה זיו.
בארץ ישראל
ב-27 במרץ 1928 הגיעו חברי "הבימה" לנמל יפו, לאחר שנעזרו במרגוט קלאוזנר שהקימה את "חוג ידידי הבימה" בברלין, שלוותה ותמכה בתיאטרון במשך שנים. הצגת הבכורה בארץ הייתה "האוצר" מאת שלום עליכם, שהתקיימה ב-29 בנובמבר באולם שהיה אמור לשמש את התא"י (התיאטרון הארצי ישראלי) בשדרות רוטשילד 80 בתל אביב, אך פורק טרם נכנס לבניין.
בארץ ישראל, נאלץ "הבימה" להתמודד על מעמדו כתיאטרון עברי ייחודי אל מול תיאטראות עבריים נוספים שפעלו בארץ, בהם תיאטרון "אוהל" שהוקם שנה לפני כן על ידי משה הלוי, אחד משנים עשר מייסדי "הבימה", שעזב את התיאטרון עת שהה עוד במוסקבה. "הבימה" פעל בצורה של קולקטיב, שבו כל שחקן היה שותף לרווחים ולהחלטות הרפרטואר והניהול. מראשית שנות השלושים בוימו הצגות התיאטרון במסגרת "הרג'יסורה הפנימית" - באים שבאו מהקולקטיב ובראשם צבי פרידלנד וברוך צ'מרינסקי. פרידלנד, שקיים במחתרת אולפן להכשרת שחקנים צעירים, התמחה במחזות אוניברסליים. צ'מרינסקי התמחה במחזאות יהודית משל שלום עליכם, חיים נחמן ביאליק ומנדלה מוכר ספרים.
מלבד הצגות מתורגמות קלאסיות, החל "הבימה" לשים דגש גם על המחזה העברי המקורי. ב-1937 הועלה המחזה המקורי הראשון מחיי הארץ – "שומרים" – מאת עבר הדני בבימויו של פרידלנד. ההצגה ירדה לאחר זמן קצר. ב-1942 זכתה להצלחה העלאת המחזה "האדמה הזאת" של אהרן אשמן, על חייה של המושבה חדרה, בנוסף להצגה "מיכל בת שאול" של אותו מחזאי.
מאמצע שנות השלושים החלו להצטרף שחקנים מהאולפן הדרמטי של השחקן, הבמאי והמורה למשחק צבי פרידלנד, בתחילה בתפקידים קטנים ובהמשך בתפקידים מרכזיים. במצטרפים מהסדנה נמנו מרדכי בן זאב, בתיה לנצט, חנה מרון, יוסף ידין, אברהם ניניו, דבורה קידר ועדה טל.
בשנת 1945 הקים צבי פרידלנד את בית הספר הדרמטי. מורי המחזור הראשון של בית הספר היו שחקני התיאטרון מנחם גנסין (משחק), פאני לוביץ' (משחק), לאה גולדברג (הבנת-הנקרא), יהושע ברטונוב (קריאה אמנותית), דבורה ברטונוב (תנועה), הדסה שרמן-פריאל (פיתוח-קול), גרטרוד קראוס (תנועה) ושמעון פינקל (היגוי ומשחק). בין פרחי המשחק הצעירים שזכו להתקבל למחזור הראשון של בית הספר הדרמטי מתוך מאה נבחנים ניתן למנות את שרגא פרידמן, שמואל סגל, פנינה פרח, שלמה בר-שביט, שושנה רביד, מישה אשרוב, נחמה דוידית, איתן פריבר ושמוליק עומר. קבוצה זו לצד שחקנים צעירים נוספים, היוותה את הדור הצעיר של "הבימה", שעד כה לא שש לצרף לשורותיו קבוצה גדולה של שחקנים צעירים שימלאו תפקידים מרכזיים בתיאטרון.
בנוסף אליהם הצטרפו לתיאטרון שחקנים מהחוג הדרמטי של "גמנסיה הרצליה", בהם דליה פרידלנד. כן הצטרפו גילה אלמגור, יהודה אפרוני, אלכס פלג ואהרון אלמוג.
עם עליית המשטר הנאצי ופרוץ מלחמת העולם השנייה, העלה התיאטרון מחזות שעסקו באנטישמיות ובשנאת יהודים, בהם : "לא אמות כי אחיה", "המגפה הלבנה", "הסוחר מורשה", "מי האיש", "ורשה" ועוד.
ב-1944 נוסף לתיאטרון מתחרה חדש בדמות התיאטרון הקאמרי, שהתאפיין בקו צעיר וחדשני הן מבחינת החומר האמנותי והן מבחינת להקת השחקנים. כך למעשה פעלו בארץ עם קום המדינה שלושה תיאטראות גדולים: "הבימה", "הקאמרי" ו"אהל", בצד תיאטראות קטנים, במות סאטיריות, מוזיקליות וריווי.
לקראת סוף שנות הארבעים החלו לפקוד את "הבימה" במאים מחוץ לארץ, בהם טיירון גאטרי, יוליוס גלמן, הרולד קלורמן, לי שטרסברג, היי קיילוס ואחרים.
בפברואר 1949 הועלתה ההצגה "בערבות הנגב" של יגאל מוסינזון, מחזה ישראלי על רקע מלחמת העצמאות שהוצג תוך ימי הקרבות ולקחו בו חלק שחקנים צעירים שכוכבם דרך בהצגה, אשר פילסה להם מקום מרכזי בתיאטרון (בהם היו שמוליק סגל, שלמה בר-שביט, שרגא פרידמן ונחמה דוידית ועוד, תלמידי בית הספר הדרמטי של התיאטרון שהוקם בשנת 1945).
לאחר הקמת המדינה
בין ההצגות הבולטות של "הבימה" בשנות החמישים היו "המרד על הקיין" וכן ההצגה "בית התה של ירח אוגוסט", שבה קנה השחקן רפאל קלצ'קין את עולמו כסקיני המתורגמן. באותה תקופה הועלו מספר הצגות הנסובות סביב תקופת השואה בעידודו וביוזמתו של השחקן והבמאי ישראל בקר, בהן "חנה סנש" – העוסקת בלוחמת ובמשוררת חנה סנש ו"אנה פרנק" – העוסקת בנערה היהודייה אנה פרנק שחיברה יומן ומתה בשואה. בהמשך הוצגו ההצגות "ילדי הצל" ו"ציפור הגטו".
ב-1958 "הבימה" הוכרז רשמית כ"התיאטרון הלאומי של ישראל" והחל לקבל מענק שנתי בסך 100,000 לירות. באותה שנה ניתן לו פרס ישראל בתחום התיאטרון.
בסוף שנות השישים נקלע התיאטרון למשבר כספי ואמנותי, והקולקטיב של שחקניו מזה ארבעים שנה פורק. בתמיכת הממשלה הפך "הבימה" לתיאטרון לאומי במעמד ממלכתי הנהנה מתקצוב המדינה, והתמנה לראשונה חבר נאמנים הבוחר מנהל כללי ומנהל אמנותי. עם מנהליו האמנותיים של התיאטרון נמנו בשנים הבאות שמעון פינקל, יוסי יזרעאלי, שלמה בר-שביט ודוד לוין.
בשנות השבעים שילב "הבימה" ברפרטואר שלו הצגות של המחזאי נסים אלוני, אשר בין היתר חיבר מחזה מיוחד עבור חנה רובינא, "דודה ליזה" ומחזות נוספים "אדי קינג", "הצוענים של יפו" בהם השתלב דור הוותיקים עם דור הביניים והצעיר ב"הבימה": אהרון מסקין, שמעון פינקל, רפאל קלצ'קין, ישראל בקר, שמואל סגל, יוסי בנאי, אדית אסטרוק ואחרים. לאורך העשור הצטרפו לתיאטרון שחקנים צעירים, בוגרי בתי הספר למשחק השונים, לבנה פינקלשטיין, יונה אליאן, שרגא הרפז, שמעון כהן, רפי תבור, רבקה אברבוך ואחרים.
ב-1983, על רקע מלחמת שלום הגליל, הועלה המחזה האנטי מלחמתי של אאוריפידס "נשות טרויה", המציג את סבלן של נשות לוחמי טרויה הנלקחות מטרויה כשפחות וכפלגשים על ידי מצביאי הצבא היווני. במהלך שנות השמונים היה שמואל עומר מנהל התיאטרון. דוד לוין כיהן כמנהל אמנותי בין השנים 1978 עד 1985. אחריו כיהן כמנהל אמנותי עמרי ניצן המנהל האמנותי 1985-1990, אוריאל זוהר היה דרמטורג התיאטרון 1989–1990.
בשנת 2007, בעקבות תחילת שיפוץ הבניין, עברו הצגות התיאטרון לאולמות שונים ברחבי תל אביב, בעיקר לאולם "בית החייל" ולאולם "אריסון". החוב הכספי שצבר התיאטרון מאז שנות התשעים, והצורך בתשלום עבור שכירת אולמות ומשרדים החריפו את המשבר הכספי של התיאטרון. בשנת 2010 מונתה מועצת נאמנים לתיאטרון.
בסוף שנת 2020 הוחלט על פירוק החברה לתועלת הציבור במסגרתה פעל הבימה, כחלק מהסדר חובות התיאטרון שעמדו על כ-72 מיליון שקלים. עיריית תל אביב לקחה על עצמה את המשך הפעלת התיאטרון כתאגיד עירוני. ב-24 במרץ 2022 הוכרז התיאטרון רשמית כתאגיד עירוני של עיריית תל אביב-יפו.
פרסום
הבימה זכתה לפרסום רב, ובכך תרמה לפרסום של תחייה העברית והציונות. במסיבה לכבוד הבימה אמר נחום סוקולוב:
בית הבימה
עם עליית חברי הבימה לארץ ישראל עלתה שאלת הקמת בית קבוע לתיאטרון. כבר באוגוסט 1929 החליטה העירייה עקרונית להקציב לתיאטרון מגרש, אם התיאטרון יראה יכולת לבנות עליו תיאטרון. בתחילת 1932 הוחל באיסוף כספים למען בניית בית הבימה והוקמו "חוגי הבימה" ברחבי ארץ ישראל בערים ובמושבות. בינואר 1933 החליטה העירייה על הקצבת המגרש לתיאטרון במקומו הנוכחי. ביולי 1933 הוחלט במועצת העירייה על התנאים להחכרת המגרש לתיאטרון, על פיהם המגרש יהיה רשום על שם העירייה ותוחכר במחיר סמלי לתיאטרון למטרות אמנותיות בלבד. כן נדרש שלא יהיו הצגות בבית הבימה בשבתות ומועדים. החוזה נחתם במהלך חודש אוגוסט 1933.
ב-1935 הונחה אבן הפינה לבניין לפי תוכניות של האדריכל אוסקר קאופמן והאדריכל אויגן שטולצר מהשנה שלפני כן. המבנה נועד לקום בקצה הצפוני של שדרות רוטשילד בתל אביב, ולהיות המבנה הראשון של המתחם התרבותי של העיר לפי תוכנית גדס. בטקס נכחו הנציב העליון הבריטי, סר ארתור ווקופ, משה שרת וראש העירייה מאיר דיזנגוף. באוגוסט נחפרו יסודות הבניין. רק בשנת 1945 נחנך האולם הגדול, וב-1946 נפתח בית תיאטרון הבימה באופן רשמי. ב-1962 נחנך בבניין אולם נוסף, קטן יותר, שנועד למחזות קאמריים ולמחזות נסיוניים.
בשנת 2007 החל פרויקט שיפוץ בית "הבימה" בתכנונו של רם כרמי, יחד עם שיפוץ כללי למתחם הבימה כולו שהופקד בידיו של דני קרוון. השיפוץ כלל בנייה כמעט מחדש של כל המבנה למעט חזיתותיו, והסתיים בספטמבר 2011. הפרויקט, שעלותו הסתכמה בכ-100 מיליון ש"ח, מומן על ידי עיריית תל אביב (עיקר המימון) ומשרד התרבות. ששת העמודים המקוריים של המבנה נחשפו ובראשם הותקנה מערכת תאורה בדמות מטריה. מעטפת זכוכית שקופה בגובה של 10 מטרים הורכבה בחזית המבנה. בבניין יש ארבעה אולמות: "אולם רובינא" (930 מושבים), "אולם מסקין" (320 מושבים), "אולם ברטונוב" ("הבימרתף") (220 מושבים) ו״אולם בלאנש רפפורט״ (״הבימה 4״) (עד ל-170 מושבים). שטח המבואות הורחב ועוצב מחדש. הן משתרעות על פני שלושה מפלסים שמכולם ניתן להשקיף אל מחוץ למבנה דרך קיר הזכוכית. משרדי ההנהלה הועתקו לקומת הגג החדשה, סדנאות התיאטרון וחדרי החזרות שופצו והורחבו, וכל תשתיות הבניין שודרגו.
הבימה במשכנה החדש
בין ההצגות הבולטות שהועלו מאז כניסת התיאטרון למשכנו החדש:
עם המעבר למשכן החדש, הורחבה פעילותה של קבוצת "צעירי הבימה" בניהולו של שי פיטובסקי. שחקני ויוצרי הקבוצה השתלבו בהמשך בהצגות התיאטרון כשחקנים וכיוצרים מן המניין, בהם הדרמטורגית שחר פנקס והבמאית שיר גולדברג.
בשנים האחרונות, הצגות התיאטרון הועלו במרכזים החשובים באירופה דוגמת ורשה, מוסקבה, לונדון וברלין. בהמשך, מונה מנהלו האמנותי של התיאטרון, אילן רונן, לנשיא "איגוד תאטרוני אירופה" (UTA). בשנת 2014 מונה משה קפטן לבמאי הבית של התיאטרון לצידו של חנן שניר. משנת 2015 מאמץ התיאטרון חלק מהפקות בית הספר למשחק "סמינר הקיבוצים", ומשלב אותן ברפרטואר שלו.
בשנת 2016 שרת התרבות מירי רגב הורתה על הקמת ועדה בראשות יגאל עמדי, יו”ר המועצה הישראלית לתרבות ואמנות לבחינת מעמדו של תיאטרון הבימה. הוועדה קבעה בין השאר כי נדרשת רפורמה בתכנים לטובת תכנים יהודיים, וקבעה כי יינתן מענק בגובה 12 מיליון שקל לפרעון חובות ויימחקו חובות היסטוריים בהתאם לתנאים מסוימים. עד היום טרם פורסמו מסקנות הוועדה וטרם מומשו. באפריל 2016 הכריז אילן רונן על סיום כהונתו כמנהל אמנותי וקפטן מונה לממלא מקומו.
ב-17 בנובמבר 2019 הכריז שח"ם על סכסוך עבודה מול הבימה בעקבות עיכוב בתשלומי משכורות, דמי חבר לשחקנים ותמלוגים למחזאי המחזה "סימני דרך". למחרת, בוטלה ההצגה "מאחורי הגדר" בכיכובה של ליא קניג. בהמשך פתחו שחקנים בתיאטרון במחאה ובמסגרתה הקריאו הודעה בדבר עיכוב תשלום המשכורות בסיום הצגות. ב-25 בנובמבר קבע נשיא בית המשפט המחוזי איתן אורנשטיין, כי מדובר בחובות של עשרות מיליוני שקלים, השעה את סמכויות המנכ״לית אודליה פרידמן והדירקטוריון ומינה את עורכת הדין דורית לוי טילר, ואת עורך הדין חן ברדיצ'ב כשני נאמנים זמניים לטיפול במשבר.
ב-10 בדצמבר 2019, מונה כמנכ"ל מטעם הנאמנים ובית המשפט המחוזי, נעם סמל, מנכ"ל תיאטרון הקאמרי לשעבר, אשר יחליף את אודליה פרידמן.
מוזיאון ארכיון תיאטרון הבימה
עם הגעתו ארצה ועד ראשית שנות השמונים פעל בהבימה ארכיון בהנהלתו של יעקב רפאלוביץ', מוותיקי התיאטרון.
כשלושים שנים לאחר סגירתו, ב-12 בספטמבר 2013, נחנך מחדש ארכיון תיאטרון הבימה.
הארכיון ממוקם במשכן הבימה וכולל למעלה מ-800 תיקי הצגות (התיק כולל טקסט, תכניה, תצלומים, קטעי עיתונות וכרזה), מקטים, מסכות, סקיצות, ספרי תיאטרון ותצוגת תמונות מהצגות הבימה שהועלו מראשיתו ועד היום. בארכיון קיים גם חדר צפייה בו ניתן לצפות בהצגות התיאטרון שצולמו במהלך השנים.
פתיחתו המחודשת של הארכיון הוא פרי יוזמתה של חני זליגסון, שכיהנה כמזכירת התיאטרון ובהתנדבות שימרה, אספה ותיעדה את תכולת התיקים עד לפתיחתו המחודשת. במקביל, הקימה זליגסון ארכיון וירטואלי באתר התיאטרון, בו ניתן למצוא אינפורמציה על הצגות הבימה באמצעות תמונות, ביוגרפיות של שחקנים ויוצרים, רישומים, קטעי עיתונות וביקורות.
סוראיה מירה
סוראיה מירה (באנגלית: Soraya Miré; נולדה ב-1961) היא מחברת ספרים, יוצרת סרטים, ופעילה נגד מילת נשים סומלית.
ביוגרפיה
מירה נולדה בבלדוויין. אביה היה גנרל בשלטונו של הדיקטטור הסומלי מוחמד סיעד באר, ומשפחתה הייתה חלק מן האליטה בסומליה. בגיל שלוש-עשרה, עברה השחתה מאסיבית של אברי מינה, בתהליך הקרוי אינפיבולציה, בו כל החלקים החיצוניים של הפות נכרתים, כולל השפתיים הפנימיות והחיצוניות, ואז הפות נסגר ונחסם בתפירה. סוג זה של השחתה גניטלית קרויה על ידי ארגון הבריאות העולמי "מילת נשים סוג 3".
ב-1978, כשהייתה בת 17, היגרה מירה לאירופה. היא למדה ספרות ומדעי המדינה בגרנובל, צרפת, אך נטשה את לימודיה כדי לקדם את מטרתה למגר אלימות כלפי נשים וילדים. ב-1984, עברה ללוס אנג'לס, ופתחה בקריירה בקולנוע ועבדה בתחומי הפקה במספר אולפנים. היא החלה ללמוד קולנוע ב-UCLA, ובמסגרת זאת זכתה לסייע בעבודתו ליוצר הסרטים התיעודיים דושאן גרסי.
ב-1994, הוציאה מירה סרט תיעודי, Fire Eyes, בו מירה מתארת את החוויות שלה ואף מראיינת קרבנות אחרות לפרקטיקה.
ב-2011, יצא ספרה The Girl with Three Legs: A Memoir, שבו היא מספרת על האתגרים שעמדו בפניה בניסיונה להתגבר על ההשחתה שעברה, ופיתוח ויישום המטרה שלה להילחם על זכויות האדם של נשים וילדות, בפרט בנושא מילה. מירה מספרת בספר כיצד הילדות בבית הספר היו מציקות לה, וטוענות שלא ישחקו איתה כל עוד היא "הולכת על שלוש רגליים". כשסיפרה לאמה וביקשה הסבר, אמה הודיעה לה שהגיעה העת ל"מתנה" שלה - ואז כיצד עברה את התהליך הכואב והמשפיל, שלא רק נועד "להכין" אותה לבעלה לעתיד, אלא "לרסן את פראיותה".
מירה הפכה לדוברת מבוקשת בנושא מילה, ומרצה בכל העולם, בין היתר הרצתה באוניברסיטת הרווארד, מכללת מורהאוס, UCLA, אוניברסיטת ונדרבילט, אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת הווארד, ועוד רבים. היא העידה בפני הסנאט האמריקאי, ומופיעה בתוכניות אירוח וחדשות, כמו התוכניות של אופרה וינפרי וטד קופל. היא גם הופיעה במחזה מונולוגים מהווגינה בווסט אנד בלונדון, בקטע שמדבר על מילת נשים.
הפיגוע בבית הכנסת בפריז (1980)
הפיגוע בבית הכנסת בפריז (1980) הוא פיגוע שבוצע ב-3 באוקטובר 1980 בבית כנסת ברחוב קופרניק שבפריז. בפיגוע, בו התפוצץ מטען חבלה בפתח בית הכנסת, נהרגו ארבעה בני אדם, בהם הישראלית עליזה שגריר, ונפצעו כ-40. היה זה הפיגוע הגדול הראשון נגד מטרה יהודית בצרפת מאז מלחמת העולם השנייה.
החל משנת 2014 התנהל בצרפת משפטו של חסן דיאב, אזרח קנדי ממוצא לבנוני ובאפריל 2023 הוא הורשע ברצח, בניסיון לרצח ובהרס רכוש, בשל מעורבותו בהכנת והטמנת המטען, ונדון למאסר עולם.
השתלשלות האירועים
לפי פרטי כתב האישום, במוצאי שמחת תורה, ב-3 באוקטובר 1980, הניח חסן דיאב תיק ובו מטען חבלה עשוי מחומר נפץ מסוג PETN במשקל 10 קילוגרם, שהוצמד לאופנוע שחנה בסמוך לבית הכנסת שברחוב קופרניק 24, ברובע ה-16 בפריז. בשעה 18:38, זמן קצר לפי תום התפילה, התפוצץ המטען וכתוצאה ממנו נהרגו ארבעה בני אדם - הישראלית עליזה שגריר, שהייתה עורכת סרטים בטלוויזיה הישראלית ושלושה אזרחים צרפתיים - וכ-40 איש נפצעו. לאחר הפיגוע העריכה משטרת צרפת שאם המטען היה מתפוצץ מספר דקות מאוחר יותר, תוצאת הפיגוע הייתה יכולה להיות קטלנית הרבה יותר, מכיוון ש-320 מתפללים יהודים, ובהם ילדים רבים, היו בדרכם החוצה מבית הכנסת לאחר סיום התפילה.
הפיגוע גרם להלם גדול בצרפת, והוציא מספר ימים אחריו כ-200 אלף איש לתהלוכת מחאה בפריז נגד האנטישמיות. ראש ממשלת צרפת, רמון באר, עורר סערה כשאמר שהמחבל התכוון לפגוע ביהודים בבית הכנסת אך פגע ב"צרפתים חפים מפשע".
לאחר מותה של עליזה שגריר, הוקמה מטעם בעלה, הבמאי והמפיק מיכה שגריר, ובני משפחתה, קרן לזכרה המחלקת מדי שנה מענקים ליוצרים צעירים בתחום הסרטים התיעודיים בישראל.
איתורו ומעצרו של המחבל
לאחר הפיגוע בדקו חוקרי המשטרה הצרפתית אפשרות של פיגוע אנטישמי בידי הימין הקיצוני, אבל תוך זמן קצר עלה החשד שמדובר בפעולת טרור פלסטינית לאחר שהתגלה כי המטען משמש לרוב טרוריסטים מקצועיים. ליד מקום הפיגוע נמצאו שני דרכונים קפריסאים מזויפים ששימשו את המחבל בכניסה לצרפת ובשכירת האופנוע שבאמצעותו בוצע הפיגוע. בהמשך הפיצה משטרת צרפת תמונה של גבר צעיר בעל חזות ערבית עם שפם, שנראה בידי מספר עדים מחנה את האופנוע מול בית הכנסת זמן קצר לפני הפיצוץ. עם זאת, במשך 27 שנה לא הצליחה משטרת צרפת לשים את ידה על המחבל.
באוקטובר 2007, בסיוע שירותי המודיעין הגרמני, אותר חסן דיאב בקנדה, לאחר שהתגורר במשך שנים רבות בארצות הברית, במהלכן קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת סירקיוז שבניו יורק. במהלך שהותו במדינה, קיבל דיאב בשנת 1993 אזרחות קנדית ושימש כמרצה לסוציולוגיה בשתי אוניברסיטאות באוטווה, אליה עבר בשנת 2006.
ב-13 בנובמבר 2008, נעצר דיאב בעיר גאטינו שבקוויבק על ידי המשטרה הקנדית, לאחר שבתחילת אותו חודש הוצא כנגדו צו מעצר בינלאומי על ידי בית משפט צרפתי, בחשד להכנת והטמנת מטען חומר הנפץ בפתח בית הכנסת.
במהלך החקירה התגלה כי דיאב השתייך לארגון "החזית העממית לשחרור פלסטין - המבצעים המיוחדים", שהיה מקורב לארגונו של אחמד ג'יבריל, "החזית העממית - המפקדה הכללית". דיאב הכחיש כל קשר לארגון זה. כמו כן, עד עצם היום הזה, לא לקח שום ארגון אחריות על הפיגוע.
במהלך ההמתנה להסגרתו לצרפת, היה דיאב מצוי במשך תקופה מסוימת במעצר בית, אך ביולי 2009 קיבל אישור לצאת מביתו פעמיים בשבוע לאחר שקיבל הצעת עבודה להוראת קורס בסוציולוגיה באוניברסיטת קרלטון שבאוטווה. בני משפחתה של עליזה שגריר, כמו גם ארגונים יהודיים בקנדה, בהם ארגון "בני ברית קנדה", מחו כנגד החלטת הנהלת האוניברסיטה להעסיק את דיאב, חרף היותו חשוד בפעילות טרור וברצח של ארבעה בני אדם. בעקבות מחאה זו בוטל המינוי.
הסגרתו לצרפת ומשפטו
באוקטובר 2014, לאחר מספר שנים של מאבקים משפטיים, הוסגר דיאב לצרפת, לאחר שבית המשפט העליון בקנדה דחה את עתירתו כנגד ההסגרה. הוא הואשם ברצח, בניסיון לרצח ובהרס רכוש כחלק מפעולת טרור. לאחר הסגרתו הכחיש דיאב את מעורבותו בפיגוע וטען כי כלל לא שהה בצרפת בזמן הפיגוע וכי הראיות נגדו חלשות ומבוססות על ניתוח לא אמין של כתב יד, שבו הושווה כתב ידו לכתב יד שהתגלה על טופס רישום בבית מלון בפריז ב-1980.
נשיא ארגון הגג של יהודי צרפת וסגן נשיא הקונגרס היהודי העולמי, רוז'ה קוקירמן, כינה את החלטת השופט "שערורייתית וחסרת אחריות, ועלבון לקורבנות הפיגוע ובני משפחותיהם". לדבריו, שחרור דיאב יפורש על ידי רבים ככניעה לטרור. בנוסף, טענו כמה מעורכי דינם של הקורבנות, כי משמעות השחרור החלקי היא שבתי המשפט אינם מחויבים יותר לתאריך יעד לסיום המשפט וכי הוא עשוי להימשך עוד שנים ארוכות.
ב-2021 משפטו של דיאב נפתח מחדש. בית המשפט דרש שדיאב ישוב מקנדה לצרפת, אך דיאב לא נענה לדרישה זו. ב-21 באפריל 2023 הרשיע בית משפט בצרפת את דיאב בביצוע הפיגוע, גזר עליו מאסר עולם, והוציא צו מעצר נגדו.
עידו הרפר
עידו הרפר הוא סייף ישראלי המתחרה בסגנון הדקר. אלוף ישראל לשנים 2014–2016 ו-2018.
ביוגרפיה
הרפר נולד ב-12 באוקטובר 1991 והוא מתאמן בסייף במסגרת מועדון הפועל כפר סבא החל משנת 2002. בשנת 2004 החל להתאמן עם המאמן אוהד בלוה.
בשנת 2010 השתתף באליפות אירופה לנוער שנערכה במוסקבה ונבחרת ישראל בהשתתפותו זכתה בפעם השנייה ברציפות במדליית כסף בתחרות לקבוצות וסיים את השנה כמדורג 3 בעולם לנוער.
בשנת 2011 זכה במדליית כסף באליפות ישראל לנוער לאחר שהפסיד בקרב צמוד ליובל פרייליך.
בשנת 2013 זכה במדליית כסף באליפות ישראל לאחר שהפסיד בגמר לגרגורי בסקין, ויחד עם הנבחרת השיג הישג שיא - גמר אליפות עולם קבוצתי.
בשנת 2014 הנבחרת בהשתתפות עידו זכתה במקום הרביעי בגביע עולם לקבוצות ועידו השתתף באליפות העולם שנערכה בקאזאן שברוסיה והגיע למקום ה-19. באותה שנה השתתף הרפר גם בתחרות מסבב הגרנד פרי בקטר ובוונקובר והפסיד בקרב הכניסה לבית הגמר (מקומות 9-16). באליפות ישראל שנערכה באותה שנה זכה במדליית זהב.
באפריל 2015 זכה במדליית זהב באליפות ישראל לאחר שניצח את יונתן חייט. ביוני אותה שנה השתתף במשחקים האירופיים (2015) והודח בסיבוב השני. ביולי אותה שנה השתתף באליפות העולם בסייף שנערכה במוסקבה והודח בשלב חצי הגמר כשסיים במקום 12 כשהתחרה מול הצרפתי גותייה גורמייה, המדורג ראשון בעולם. תוצאה זו הספיקה להרפר כדי לקבוע את הקריטריון הישראלי לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), אך הוא לא הצליח לקבוע את הקריטריון הבינלאומי ולא נכלל במשלחת הישראלית לאולימפיאדה זו.
במאי 2016 זכה במדליית זהב באליפות ישראל. במאי יום לאחר מכן זכה עם קבוצתו במקום ראשון באליפות ישראל לקבוצות.
באליפות אירופה שנערכה ביוני 2022 באנטליה סיים הרפר במקום 9 בתחרות האישית ובתחרות הקבוצתית זכה במדליית הכסף יחד עם חבריו לנבחרת ישראל: יובל פרייליך, גרגורי בסקין ויונתן כהן.
ג'יל דמתי-פיינגולד
ג'יל דמתי-פיינגולד היא רקדנית, שחקנית ומנחה ישראלית.
ארצות הברית
דמתי-פיינגולד נולדה ב- פורטלנד (אורגון) ,ארצות הברית לפיליפ, כימאי במקצועו, ונעמי לב-ים (ריטה פיינגולד) שהייתה מתכננת ערים. לדמתי-פיינגולד 5 אחיות: ויוי, דבי, וונדי, בטסי, מגי, ואח: צ'אק. סבה, השופט לואיס גרינברג, היה שופט עליון, של מדינת ניו-יורק, היהודי הראשון שמונה לתפקיד.
ישראל
דמתי-פיינגולד עלתה לישראל בשנת 1976 והתגוררה ב-רמת גן, ובהמשך בכרמיאל, שם סיימה את תיכון "אורט הורוביץ".
בנעוריה עסקה דמתי-פיינגולד בהתעמלות מכשירים, בלט מים עם דולפינים, וג'אז
דמתי-פיינגולד שירתה בצה"ל משנת 1979 בתפקיד מ"פ של נוער במצוקה, בבה"ד 12 בדרגת סגן.
לאחר שחרורה מצה"ל בשנת 1981 הייתה מדריכת "חבורות רחוב" (קידום נוער), בדרום תל אביב, במסגרת עיריית תל אביב, בנוסף לעבודתה במשרדי תחנת הרדיו "קול השלום" של אייבי נתן
דמתי-פיינגולד למדה קולנוע וטלוויזיה ב-אוניברסיטת תל אביב, והייתה מהמייסדות של פסטיבל סרטי הסטודנטים הראשון.
דמתי-פיינגולד הצטרפה ללהקתו של בעלה לעתיד אמנון דמתי "חושישי", ובנתה איתו את המופע "שני עולמות"
בשנת 1989 הופיעו דמתי-פיינגולד ובעלה הרקדן, כנציגי ישראל בבית הלבן בפני נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש
בשנת 2015 יצרו הזוג דמתי את הכוריאוגרפיה של המחזה "תשמע קולי" שהוצג בתיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער בהשתתפותה של עידית טפרסון.
דמתי-פיינגולד בנתה עם אמנון דמתי את המופע "שני עולמות" אמנון דמתי עם רעייתו ג'יל דמתי-פינגולד. במופע הרקדנים שניהם משתפים את הקהל בדו-שיח ובתנועה על הבמה.
בשנת 1995 דמתי-פיינגולד השתתפה בסרט "ווסרמן" – הפקה גרמנית- אמריקאית על פי יורם קניוק, ·בסדרה "טיפול נמרץ",·בהצגות ילדים – בתיאטרון ילדים ונוער. ·
דמתי-פיינגולד הנחתה מופעי מחול שונים (ג'אז פלוס, בלט פאנוב), ·הגישה פינת תרבות בערוץ 2 (בהנחיית יונה אליאן) ·
דמתי-פיינגולד הגישה פינת תרבות - בערוץ ישראלי בארצות הברית
דמתי-פיינגולד ובעלה היו חלק פעיל בסרט "בדרך חד סטרית", על ילדי תימן האבודים. מלבד קטעי רקוד אמנותיים שלהם ששולבו בסרט, דמתי-פיינגולד עבדה כעוזרת במאי וכתבה שיר נושא לסרט שרמי קליינשטיין הלחין וביצע.
בשנת 2016 בני הזוג דמתי הקימו בקליפורניה, ארצות הברית עמותה בשם: "2 עולמות ריקוד" (two worlds dance) שמגשר בין חירשים לשומעים דרך תנועה ומחול. לפרויקט הוזמנו בני נוער הלוקים בחירשות, ועוד מוגבלויות כולל אוטיזם (מאות בני נוער), בשילוב עם בני נוער שומעים תוך התבוננות בצרכים המיוחדים של כל ילד
בני הזוג דמתי ערכו סדנה בבית הספר היסודי "אלקוט" בסן דייגו בהשתתפות 50 ילדים חירשים ובעלי צרכים מיוחדים בגילאי 3–11 שנה.
בשנת 2018 משרד החוץ הישראלי הגדיר את הזוג דמתי כ"שגרירי תרבות וקבלת האחר של ישראל בעולם". הזוג נשלח על ידי החטיבה לתרבות דיפלומטית של משרד החוץ ל: הודו, טורקיה, רוסיה, אוגנדה, קניה, גאנה, סנגאל
פרסים
דמתי-פיינגולד זכתה בשותפות עם אמנון דמתי ב"פרס הצילינדר הנודד" במסגרת אמנות לעם לשנים 1988–1989.
משפחה
ב-1990 נישאה דמתי-פיינגולד במצפה מודיעין ל-אמנון דמתי.
בגלל חרשותו של בעלה, דמתי-פיינגולד שולטת בשפת הסימנים.
אדית קלארק
אדית קלארק (Edith Clarke; 29 בפברואר 1883 - 29 באוקטובר 1959) הייתה האישה הראשונה שמונתה לפרופסור להנדסת חשמל באוניברסיטת טקסס באוסטין. זכתה בפרסים רבים, הודות למחקריה פורצי הדרך בתחום המתמטיקה וההנדסה, שעסקו בניתוח ומעגלים של מערכות חשמל.
ביוגרפיה
אדית קלארק, נולדה במדינת מרילנד שבארצות הברית, למשפחה מבוססת מהמעמד הבינוני-גבוה. להוריה, שנפטרו בהיותה בת 12, היו תשעה ילדים, והיא הועברה להשגחת קרובי משפחה. בתקופה זו, נשים לא יצאו לעבוד מחוץ לביתן, ושנות ילדותה דמו לשנות הילדות של הדור שלפניה - היה מצופה ממנה להיות רעיה טובה לבעלה ואם אוהבת לילדיה. היא נשלחה ללמוד בבית ספר לבנות Briarley Hall במחוז מונטגומרי (Montgomery County) אשר במרילנד. בגיל מאוחר יותר, שברה את המוסכמה מהמצופה ממנה, ובכסף שהורישו לה הוריה השתמשה למימון לימודיה במתמטיקה ובאסטרונומיה.
בשנת 1908, סיימה את לימודיה במכללת וסאר (Vassar College). אדית קלארק הייתה לאורך כל שנות הקריירה שלה אישה פורצת דרך בתחום החשמל. הישגיה המצוינים מהווים השראה לנשים בתחום שעדיין נשלט על ידי גברים.
לאחר סיום לימודיה, החלה ללמד מתמטיקה ופיזיקה, תחילה בבית ספר פרטי לבנות בסן פרנסיסקו ואחר כך במכללת מרשל (Marshall College) במערב וירג'יניה. עם זאת, הואיל ושאפה להיות מהנדסת, נרשמה בשנת 1911 לתוכנית להנדסה אזרחית באוניברסיטת ויסקונסין. בשנה הראשונה ללימודיה, הצטרפה לקבוצת אחוות נשים Kappa Kappa Gamma וזכתה באליפות טניס בזוגות. בחופשת הקיץ, בסוף שנת לימודיה הראשונה, היא קיבלה משרה, כעוזרת מחשוב מתמטית (Computor Assistant) של ד"ר ג'ורג' קמבל (Dr. George Campbell ), בחברת AT&T (חברה העוסקת בתקשורת למרחקים של מכשירים אלקטרוניים ובעיקר טלפונים) בבוסטון. משרה זו הביאה לשינוי תוכניותיה והיא נשארה לעבוד בחברה שש שנים. אחת המשימות החישוביות הראשונות שהוטלה עליה ב-AT&T, הייתה לחשב את שבעה המונחים הראשונים של סדרה אינסופית, שייצגה פונקציית הסתברות. קלארק הפכה, בסופו של דבר, למנהלת קבוצת נשים בשם "מחשבים", שעשו חישובים עבור ענף ההנדסה בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1918 נרשמה קלארק ל-(MIT (Massachusetts Institute of Technology (מכון טכנולוגי ואוניברסיטה, MIT נחשב כמוסד הטוב ביותר בתחום הוראות המקצועות הטכנולוגיים), כדי לסיים את לימודי התואר השני שלה. היא הייתה האישה הראשונה שקיבלה תואר שני בהנדסת חשמל ב-MIT. בשנת 1919, התקבלה למשרה במחשוב עבור חברת ג'נרל אלקטריק (GE) בניו יורק במחלקה להנדסת טורבינות שם פיקחה על נשים שחישבו את הלחץ המכני בטורבינות.
בשנת 1921 המציאה פטנט של מחשבון גרפי, העוסק בפתרון בעיות קו העברת חשמל. כמו כן, בשנה זו, לקחה שנת חופשה מג'נרל אלקטריק, כדי לכהן כפרופסור לפיזיקה במכללת קונסטנטינופול, שהוקמה עבור נשים בטורקיה. בשנת 1922 חזרה לג'נרל אלקטריק ושימשה כמהנדסת חשמל. היא עבדה בחברה עד לפרישתה בשנת 1945. בשנת 1947, לאחר פרישתה חזרה לחווה במרילנד לתקופה קצרה, וקבלה הצעה ללמד באוניברסיטת טקסס באוסטין. היא קיבלה תואר פרופסור EE (תואר באלקטרוניקה והנדסת חשמל)ׁׁ באוניברסיטה ולימדה שם עשר שנים. קלארק הייתה האישה הראשונה שלימדה שם הנדסה. היא כיהנה באוניברסיטת טקסס בדרגת פרופסור מן המניין עד פרישתה בשנת 1956. כאשר סיימה את עבודתה באוניברסיטת טקסס, היא רואיינה על ידי עיתונאי מעיתון ה״ניו יורק טיימס״ (New York Times), אשר העיר, כי לדבריה נשים מאמינות שהן יכולות לפתור גם בעיות טכניות. האישה, שהיה מצופה ממנה לארח ולנגן בפסנתר, ולהיות רעיה ואם אוהבת, הוכיחה שנשים יכולות להיות גם כח אדם טכני ולפתור בעיות טכניות.
מחקריה
קלארק המציאה מחשבון גרפי, שגרם להבנת החישובים הדרושים לקביעת המאפיינים החשמליים של קווי הולכה חשמליים ארוכים בצורה ברורה ופשוטה. (קווי הולכה חשמליים הם קווים המאפשרים להעברת חשמל למרחקים ארוכים. לדוגמה: היום בונים חוות קצרות שמייצרות חשמל מהשמש במדבר, ומשתמשים בקווי הולכה ארוכים של מאות קילומטרים, כדי להעבירם לערים). וכן היא המציאה דרכים אחרות לשיפור מערכת ההפצה החשמלית. היא הייתה ידועה בפיתוח שיטות מתמטיות, שהביאו לפישוט והפחיתו את עבודת החשמל למהנדסים.
קלארק עבדה הן ב-AT&T והן בג'נרל אלקטריק. ב-AT&T סייעה לד״ר ג'ורג קמפבל (שיישם שיטות מתמטיות על בעיות של העברת חשמל למרחקים ארוכים), ולמדה על קווי הילוכים ומעגלי חשמל. בג'נרל אלקטריק המציאה את המחשבון הגרפי ודרכים אחרות לשיפור מערכת ההפצה החשמלית. לאורך הקריירה שלה, הייתה קלארק לעיתים קרובות החלוצה במאמציה, בין אם כמהנדסת החשמל הראשונה, שהועסקה בארצות הברית, או כפרופסור להנדסת חשמל במדינה.
בין השנים 1923 - 1945, פרסמה קלארק 18 מאמרים טכניים, כולל שני מאמרים עטורי פרסים. היא נחשבה לסמכות בתחום פונקציות היפרבוליות (מקבילות לפונקציות הטריגונומטריות הרגילות), מעגלים מקבילים, ניתוח גרפי ומערכות כוח חשמליות. בנוסף, עבדה גם על תכנון ובניית סכרים הידרואלקטריים במערב. בשנת 1943 כתבה אדית קלארק ספר לימוד רב השפעה בתחום הנדסת הכוח, ניתוח מעגלים של מערכות חשמל A-C. הספר נכתב על בסיס הערותיה להרצאות למהנדסי ג׳נרל אלקטריק.
אדית קלארק הייתה המהנדסת הראשונה שהשיגה מעמד מקצועי בטאו בטא פיי.
1954 - פרס מפעל השגת מהנדסי נשים שהוענק לה על ידי אוולין ג'טר, ממקימי SWE (ארגון שנועד להעניק למהנדסות מקום וקול ייחודי בענף ההנדסה) וממציאה של טרנזיסטור הצתת הרכב.
ויקטוריה, נסיכת באדן
ויקטוריה, נסיכת באדן (בגרמנית: Sophie Marie Viktoria von Baden, 7 באוגוסט 1862 - 4 באפריל 1930), הייתה אשתו של גוסטב החמישי, מלך שוודיה.
ביוגרפיה
ויקטוריה נולדה בקרלסרוהה ב-7 באוגוסט 1862, לפרידריך הראשון, הדוכס הגדול מבאדן ולואיזה, נסיכת פרוסיה, בתם של וילהלם הראשון, קיסר גרמניה ואוגוסטה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
ב-20 בספטמבר 1881 התחתנה ויקטוריה בקרלסרוהה עם גוסטב, נסיך הכתר השוודי. ויקטוריה הייתה נכדתה של סופיה, נסיכת שוודיה ונישואיה לגוסטב איחדו בקשרי דם (לא רק מתוקף אימוץ) את שושלת בית המלוכה הנוכחית של ברנדוט עם השושלת הקודמת של בית הולשטיין-גוטורפ. ב-1 באוקטובר 1881 הגיעה ויקטוריה לשוודיה, והתקבלה בקבלת פנים חמה ביותר. ב-1 בפברואר 1882 ביקרה ויקטוריה באוסלו, ואף שם קיבלוה בתהלוכה של 3,000 נושאי לפידים.
הנישואים בין ויקטוריה לגוסטב לא היו מוצלחים, ונטען שזה נגרם עקב נטיותיו הביסקסואליות של גוסטב. בשנת 1889 נסעו בני הזוג לטיול במצרים לצורך שיפור היחסים, אולם היחסים ביניהם לא השתפרו. בנוסף לאחר לידת בנה הבכור גוסטב אדולף בשנת 1882 סבלה ויקטוריה מדיכאון לאחר לידה, ובעקבות כך הייתה מבלה את חודשי החורף הקרים בחו"ל.
בשנת 1907 מת חמיה, אוסקר השני, מלך שוודיה, ובעלה עלה לשלטון במקומו כגוסטב החמישי, מלך שוודיה. בשנת 1908 סידרה ויקטוריה את נישואי בנה הנסיך וילהלם, דוכס סדרמנלנד עם מריה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
לוויקטוריה הייתה השפעה רבה על בעלה, והיא הובילה אותו למדיניות פרו-גרמנית. ויקטוריה התנהגה בקשיחות כלפי המשרתים בחצר המלוכה, והייתה שולחת למעצר את שומרי הארמון אם לא הצדיעו לה כשעברה לידם. במהלך מלחמת העולם הראשונה איבדה ויקטוריה הרבה מהפופולריות שלה במדינה עקב מדיניותה הפרו-גרמנית. לאחר תבוסת גרמניה במלחמה, והתפטרות וילהלם השני, קיסר גרמניה מתפקידו, איבדה ויקטוריה את השפעתה הפוליטית במדינה.
עקב בריאותה הלקויה, בילתה ויקטוריה הרבה מזמנה בחו"ל, ובשנת 1928 עזבה את שוודיה לצמיתות. ויקטוריה עברה להתגורר ברומא, שם מתה ב-4 באפריל 1930.
משפחתה
ב-20 בספטמבר 1881 התחתנה ויקטוריה עם גוסטב החמישי, מלך שוודיה, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
לאונידס סטרגיו
לאונידס סטרגיו (בגרמנית: Leonidas Stergiou; נולד ב-3 במרץ 2002 בואטוויל שבשווייץ) הוא כדורגלן שווייצרי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת סנט גאלן מליגת העל השווייצרית ובנבחרת שווייץ.
קריירת מועדונים
סטרגיו גדל במחלקות הנוער של פ.צ. ויל ושל סנט גאלן. ב-6 בפברואר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של סנט גאלן, בניצחון 3-1 על פ.צ. ציריך במסגרת ליגת העל השווייצרית.
קריירה בינלאומית
ב-12 ביוני 2022 ערך סטרגיו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת שווייץ, בניצחון 1-0 על נבחרת פורטוגל במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
Kdenlive
Kdenlive (הגייה: קֶיְידֶנְלַיְיב; ראשי תיבות של KDE Non-Linear Video Editor, בעברית: עורך הווידאו הבלתי־ליניארי של KDE ) היא תוכנה חופשית וקוד פתוח לעריכת וידאו שמבוססת על MLT Framework, KDE ועל Qt. המיזם החל בשנת 2002 על ידי ג׳ייסון ווד, וכעת מפותח על ידי צוות קטן של מפתחים.
Kdenlive הפכה חלק ממיזם KDE באופן רשמי החל מגרסה 15.04.0.
היסטוריה
Kdenlive החלה לתכנן מעבר למיזם KDE ולתשתיות שלו בשנת 2014. ההסבה ל־KDE Frameworks 5 הסתיימה עם שחרור גרסה 2015.04.0 כחלק מ־KDE Applications 5. המעבר ל־KDE נמשך.
בתחילת 2017, צוות הפיתוח החל לעבוד על ארגון קוד התוכנה מחדש, וגרסת הביטא הראשונה פורסמה ביוני 2017. בדצמבר 2017, צוות הפיתוח התמקד בעיקר בארגון קוד התוכנה מחדש עם פרסום גרסת הביתא הראשונה. פרסום הגרסה עם הקוד המאורגן מחדש תוכנן להיות באוגוסט 2018 כחלק מגרסה 18.08 של KDE Applications. הגרסה של Kdenlive עם הקוד המאורגן מחדש פורסמה ב־22 באפריל 2019 כחלק מגרסה 19.04 של KDE Applications, ולא בתאריך שצוין לעיל.
יעקב דרור
יעקב דרור (קלאוס דרייער, 1909 – 1999) היה רופא, פרופסור לרפואה תעסוקתית. הוא שימש הרופא הראשי של הפלמ"ח בשנים 1942 – 1944.
קורות חיים
קלאוס דרייער נולד בקלן, גרמניה, למשפחה יהודית מתבוללת. סיים בית ספר עממי פרוטסטנטי, התקבל לפקולטה לרפואה בפרייבורג, המשיך במינכן וסיים בקלן. בשנת 1936 היה מדריך בעליית הנוער. ביולי 1936 עלה לארץ ישראל. התיישב בנהריה ועסק בחקלאות אבל בתחילת מלחמת העולם השנייה חזר לעסוק ברפואה.
הד"ר טובה ברמן ישורון אשר הקימה את המחלקה התעשייתית בקופת חולים כללית, ולאחר קום המדינה הייתה המנהלת הרפואית של הקופה, החזירה אותו לעבודתו בקופת חולים, בחיפה. בשנת 1951 יצא לאוניברסיטת סינסינטי, בדרום מערב מדינת אוהיו בארצות הברית להתמחות ברפואה תעסוקתית.
בשנת 1970 התמנה לפרופסור בבית הספר לרפואה, באוניברסיטת תל אביב. פרסם עשרות עבודות מחקר.
נפטר ב-1999. השאיר אישה, שני בנים ובת.
נמל התעופה רונלד רייגן וושינגטון נשיונל
נמל התעופה רונלד רייגן וושינגטון נשיונל (באנגלית: Ronald Reagan Washington National Airport) ממוקם במדינת וירג'יניה על גדת נהר הפוטומק מדרום-מערב לוושינגטון די. סי. בירת ארצות הברית. הוא נמל התעופה הקרוב ביותר לעיר ומשרת את המרחב המטרופוליטני של וושינגטון ובולטימור. בשנת 2018 עברו בו 23,464,618 נוסעים.
תולדות הנמל
נמל התעופה, ששמו המקורי היה וושינגטון נשיונל, נפתח ב-16 ביוני 1941, מעט לפני כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה. הוא החליף את נמל התעופה הקטן וושינגטון-הובר ששכן מצפון לו (ליד אתר הפנטגון דהיום) וסבל ממגבלות בטיחות רבות. הוא הוקם על גבי שטח ששימש בעבר כחוות מטעים, וחלקו המזרחי נבנה על קרקע שנוצרה על ידי שפיכת עפר על גבי משטחי בוץ שהיו מוצפים בעת גאות הפוטומק. שטחו הכולל כיום הוא 73 דונם.
מטוסי סילון הורשו להמריא מהנמל ולנחות בו רק משנת 1966.
ב-1945 קיבל הקונגרס חוק, שהעמיד את נמל התעופה תחת סמכות השלטון הפדרלי, הגם שמיקומו נמצא בתחומי מדינת וירג'יניה. ב-1987 קיבל הקונגרס את המלצתה של ועדה שמינתה מזכירת התחבורה אליזבת דול וקיבל חוק, שהעביר את ניהול הנמל לידי רשות נמלי התעופה של מטרופולין וושינגטון (Metropolitan Washington Airports Authority), המשותפת למחוז קולומביה ומדינות וירג'יניה ומרילנד ומנהלת גם את נמל התעופה וושינגטון דאלס.
ב-6 בפברואר 1998 חתם הנשיא קלינטון על חוק פדרלי, אשר שינה את שמו של הנמל לשמו הנוכחי, לכבודו של הנשיא ה-40 של ארצות הברית רונלד רייגן. שנה קודם לכן הוכנסו הטרמינל הראשון בנמל ומוסך המטוסים הדרומי בו למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים של ארצות הברית.
ב-1977 חובר הנמל למערכת הרכבת התחתית של וושינגטון.
בקרבת הנמל אירעו מספר תאונות מטוסים. בחמורה שבהן – טיסה 90 של אייר פלורידה – צלל מטוס נוסעים לתוך מימי הפוטומק מייד לאחר שהמריא מהנמל. בתאונה זו נספו 78 אנשים.
מבנה הנמל
בנמל התעופה שלושה טרמינלים, הממוקמים בעברו המערבי, ובהם 45 שערי עלייה למטוסים.
בעת פתיחתו של הנמל היה בו מבנה טרמינל אחד, שחובר ב-1961 לטרמינל נוסף שנבנה מצפונו (כיום זהו טרמינל A). התרחבות הפעילות בנמל הביאה במהלך שנות השבעים והשמונים לבניית מספר מבני טרמינל קטנים בנמל, כל אחד לשימוש חברה שונה. במסגרת תוכנית פיתוח נרחבת של הנמל הם הוחלפו ב-1997 על ידי טרמינלים B ו-C החדשים. תוכנית הפיתוח העתידית של הנמל כוללת הרחבה של שני הטרמינלים כלפי צפון והוספת 14 שערי עלייה למטוסים.
מערך המסלולים של הנמל כולל שלושה מסלולי טיסה, המצויים בחלקו המזרחי. המסלול העיקרי הוא מסלול 1/19, המשתרע מצפון לדרום. מערך המסלולים לא השתנה מאז 1956, עת נסגר מסלול הטיסה הרביעי שבנמל והוסב למסלול הסעה.
טרמינל A
תוכנן על ידי האדריכל צ'ארלס גודמן, הטרמינל נפתח בשנת 1941 והורחב בשנת 1955 כדי להכיל יותר נוסעים וחברות תעופה. החלק החיצוני של הטרמינל שוחזר עם הארכיטקטורה המקורית שלו. בשנת 2004, שופץ החלק האווירי של הטרמינל וכעבור 4 שנים, שופץ גם חלקו היבשתי. הטרמינל עבר שיפוץ בעלות של 37 מיליון דולר, שחידש את המראה של שדה התעופה על ידי הבאת תאורה בהירה, חלונות נוספים וריצוף חדש. הפרויקט הושלם בשנת 2014 יחד עם עמדת בידוק ביטחוני חדשה. בשנת 2014 בוצעו שיפוצים נוספים שכללו בין היתר את הרחבת הטרמינל, הפרויקט הושלם בשנת 2015. בטרמינל מצויים 9 שערי עלייה למטוס והוא משרת את חברות סאות'ווסט איירליינס, אייר קנדה אקספרס ופרונטיר איירליינס.
טרמינלים B ו-C
טרמינלים B ו-C הם הטרמינלים החדשים והגדולים ביותר של נמל התעופה; הם נפתחו בשנת 1997 והחליפו קובץ של טרמינלים ישנים אשר נבנו בשנות ה-60. הטרמינלים החדשים תוכננו על ידי האדריכל סזאר פלי והם 35 שערים. שני הטרמינלים חולקים את אותו המבנה והם מחוברים ישירות לתחנת הרכבת רונאלד רייגן וושינגטון (תחנת WMATA), באמצעות גשרים להולכי רגל. האולם המחבר את שלוש הזרועות של טרמינלים B ו-C, ידוע בשם האולם הלאומי. טרמינל B משמש כבסיס לחברות אלסקה איירליינס, דלתא ויונייטד איירליינס.
טרמינל D (בבנייה)
החלה בנייתו של טרמינל חדש, צפונית לטרמינל C, אשר יכיל 14 שערים אזוריים חדשים. הוא יחליף את "שער 35X", שער אוטובוס המשמש כיום להביא נוסעים אל טיסות אמריקן איגל. בנוסף, המחסומים הביטחוניים האינדיבידואליים של שלושת הטרמינלים במסופי B ו-C יוחלפו במחסומים ביטחוניים בעלי קיבולת גבוהה יותר בבניין חדש ממערב לאולם הלאומי ומעל כביש ההגעה הקיים, וימקמו את כל האולם הלאומי בשטח אחד מאובטח אשר יאפשר לנוסעים לעבור בין הטרמינלים באופן חופשי (מבלי בדיקות ביטחוניות חוזרות). הבנייה החלה בפברואר 2018 וצפויה להסתיים עד לשנת 2021.
מגבלות ביטחון
בשל קרבתו המיידית של הנמל לבירה הפדרלית וושינגטון מוטלות מגבלות מיוחדות על הפעילות האווירית בו. המרחב האווירי של מחוז קולומביה כולו סגור לתנועת מטוסים מתחת לגובה של 5,500 מטרים. לפיכך נדרשים מטוסי נוסעים המתקרבים לנחיתה בנמל או ממריאים ממנו לתמרן על מנת שלא להיכנס למרחב אווירי זה. מטוסים הממריאים כלפי צפון על המסלול העיקרי (1/19) מחויבים לפנות מיד אחרי ההמראה לכיוון צפון מערב לאורך אפיק הפוטומק, ומטוסים המגיעים מצפון נעים לדרום מזרח לאורך אפיק הנהר ופונים דרומה ממש לפני הגישה לנחיתה בנמל. אורות ניווט הוצבו על גבי הגשרים העיקריים שלרוחב הפוטומק על מנת לסייע לטייסים לנווט בנתיב זה (המכונה River Visual approach).
לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001 נסגר הנמל לפעילות למשך מספר שבועות ומשנפתח הוחמרו מאוד מגבלות הביטחון על פעילותו. חלק מהכללים החדשים בוטלו בהמשך. כיום יש למסור למנהל הביטחון בתחבורה (Transportation Security Administration) של המחלקה לביטחון המולדת את רשימות הנוסעים והצוות של כל מטוס הממריא או נוחת בנמל 24 שעות מראש. כמו כן על כל טיסה שפניה לנמל לעבור דרך 27 נמלי תעופה מוגדרים, שם נבדקים נוסעיה ומטענה ומצטרף אליה איש ביטחון חמוש.
בשל מגבלות הביטחון כמו גם בשל מגבלות רעש בגישה אל נמל התעופה וממנו אין הנמל רשאי לשרת טיסות למרחק של למעלה מ-2,010 קילומטרים ממנו, למעט מספר קטן של טיסות שקיבלו פטור מכלל זה, שיעדיהן הם ערים מרכזיות במרכז ומערב ארצות הברית. המגבלה נקבעה במטרה להסיט טיסות מהנמל אל נמל התעופה וושינגטון-דאלס ואל נמל התעופה הבינלאומי בולטימור-וושינגטון.
טיסות ויעדים
בשל מגבלת המרחק ממנו משרת הנמל בעיקר טיסות פנים ארציות. מגיעות אליו טיסות מעשרות ערים במזרח ומרכז ארצות הברית ומהן. הוא קולט גם מספר קטן של טיסות מטורונטו, אוטווה ומונטריאול שבמזרחה של קנדה. בשנת 2015 הגיעה תנועת הנוסעים הגדולה ביותר בנמל מאטלנטה, שיקגו ובוסטון ואליהן (טיסות לניו יורק וממנה דורגו רק במקום השביעי).
ברכבת
תחנת הרכבת רונלד רייגן וושינגטון נמצאת על המסלול של הרכבת התחתית של וושינגטון ומשרתת את הקו הצהוב והכחול. היא ממוקמת בתחנת פלטפורמה חיצונית מוגבהת הנמצאת בקרבת הטרמינלים B ו-C. שני מסלולי הליכה מתחברים בין התחנה ישירות לטרמינלים של טרמינלים B ו-C. שביל תת-קרקעי להולכי רגל ושירותי הסעות מספקים גישה אל טרמינל A.
באוטובוס
שירות ההסעים, מטרובאס מספק שירות בבקרים של סוף השבוע, לפני שתחנת המטרו נפתחת או במהלך שיבושים בקו המטרו.
במונית
מוניות זמינות באזור התחבורה הקרקעית של כל בנייני הטרמינלים. מוניות המשרתות את נמל התעופה נדרשות להיות מורשות ומוסדרות על ידי וושינגטון די. סי. או וירג'יניה.
שירות קריאת רכבים
החברות אובר וליפט רשאיות לאסוף או להוריד נוסעים בנמל התעופה.
שאטל
שירותי ההסעים בנמל התעופה מופעל על ידי מספר חברות: SuperShuttle ,Limos 4 Less ו-High Shuttle.
כבישים
נמל התעופה ממוקם על הכביש הנופי, George Washington Memorial Parkway ומקושר אל כביש 1 הבין מדיני דרך נמל התעופה (כביש המדינה 233). הכביש המדיני 395 ממוקם מצפון לנמל התעופה.
דימיטר קובצ'בסקי
דימיטר קובצ'בסקי (במקדונית: Димитар Ковачевски) הוא כלכלן ופוליטיקאי מקדוני, המכהן כראש ממשלת מקדוניה הצפונית מ-16 בינואר 2022. קודם לכן כיהן גם כסגן שר האוצר.
ביוגרפיה
קובצ'בסקי נולד ב-1974 בעיר קומאנובו בצפון המדינה (בעת שהייתה חלק מיוגוסלביה). אביו, סלובודן קוב'צבסקי, היה ראש עיריית קומאנובו בשנים 2000–2005 והשגריר המקדוני הראשון במונטנגרו לאחר שקיבלה את עצמאותה ב-2006. הוא השלים את לימודיו התיכוניים בעיירה ווטרוויל במדינת מינסוטה בארצות הברית. הוא קיבל תואר ראשון ושני בפקולטה לכלכלה של אוניברסיטת סקופיה וב-2008 הוא השלים דוקטורט בפקלוטה לכלכלה של אוניברסיטת מונטנגרו. ב-2012 החל ללמד כלכלה באוניברסיטאות שונות במקדוניה וקיבל דרגת פרופסור חבר באוניברסיטת אמריקן קולג' סקופיה ב-2018.
במקביל ללימודיו הוא החל לעבוד בחברות טלקומונקיציה שונות כמו מקדונסקי טלקום ו-A1 מקדוניה, בהן הגיע לתפקידי ניהול. ב-2018 הוא היה בין מקימי חברת הזנק לאנרגיה מתחדשת והיה חבר בהנהלתה עד 2020.
מלבד מקדונית, קובצ'בסקי דובר גם אנגלית וגרמנית.
קריירה פוליטית
קובצ'בסקי הפך לחבר במפלגת האיחוד הסוציאל-דמוקרטי של מקדוניה ב-1994.
ב-2020 הקים זוראן זאאב את ממשלתו השנייה והוא מינה את קובצ'בסקי לסגן סר האוצר, מינוי שאושר באספת מקדוניה הצפונית, הפרלמנט המקדוני, ב-23 בספטמבר 2020.
בנובמבר 2021, לאחר כישלונה של מפלגת האיחוד הסוציאל-דמוקרטי של מקדוניה בבחירות המקומיות, זאאב הודיע על כוונתו להתפטר מראשות הממשלה והמפלגה. בדצמבר קובצ'בסקי ניצח בבחירות על ראשות המפלגה בפער גדול מול שני המתמודדים האחרים, ובהמשך הקים ממשלה חדשה ומונה לראש הממשלה ב-16 בינואר 2022.
רעמסס השני
רַעְמְסֵס הַשֵּׁנִי (1303 לפנה"ס - 1213 לפנה"ס, לפי הכרונולוגיה הנמוכה; 1337 לפנה"ס - 1247 לפנה"ס לפי הכרונולוגיה הגבוהה), היה פרעה ומלך מצרים בשנים 1213-1279 לפנה"ס, במשך כ-66 שנה. הוא היה המלך השלישי בשושלת ה-19, בנו של הפרעה סתי הראשון. היה נשוי ל-7 נשים מלכותיות והחזיק 200 פילגשים, מהן נולדו לו 96 בנים ו-60 בנות. הוא ידוע גם כאוזימנדיאס (Οσυμανδύας), שם הנובע מתעתיק יווני של שמו המלכותי.
פירוש שמו של רעמסס הוא: "האל רע ילד אותו", שמו המלכותי הרשמי היה: ״אוסרמע'תרע סטפנרע״ (במצרית: ״הצדק של האל רע חזק, נבחר האל רע״). כיום מכונה בספרות המחקר ההיסטורי-ארכאולוגי: "רעמסס הגדול" (באנגלית: "Ramses the Great"), כדי להבדילו מפרעונים אחרים בעלי השם רעמסס שכוחם הצבאי, אורך שלטונם וגודל ממלכתם היו קטנים בהרבה משלו. הוא נחשב לאחד הפרעונים החזקים והמשפיעים ביותר בהיסטוריה של מצרים. רעמסס השני בנה את פר-רעמסס, עיר בירה חדשה בדלתא של הנילוס, שבשיא גדולתה אוכלוסייתה עמדה על כ-300,000 תושבים. הוא בנה מבנים ומונומנטים מפוארים רבים ברחבי הממלכה. בין החשובים שבהן ניתן למנות את מקדש הזיכרון המכונה ה"רעמסאום" במערב תבאי, מקדש האבן באבו סימבל, וקבר אחת מנשותיו הרבות, המלכה נפרטרי בעמק המלכות. לפי עדויות מסוימות, היו לו מעל למאתיים ילדים.
רעמסס נפטר בערך בגיל 90, גיל מאוד מבוגר בימים ההם.
היסטוריה
רעמסס השני נולד כבן הזקונים לאחר בת בכורה לסתי הראשון ואשתו טויה, והיה ממעמד "פשוטי העם" (Commoners) עוד בטרם מונה סביו, רעמסס הראשון, שהיה קצין צבא מוערך של פרעה חורמחב מהשושלת ה-18 ליורשו של המלך הנ"ל שככל הנראה סבל מעקרות כיוון שלא העמיד צאצאים שירשו אותו - כפי הנראה חורמחב ראה שלרעמסס הראשון יש צאצאים ולכן יהיה קל למשפחתו להמשיך את דרכו אחריו כנהוג בשושלות מצרים העתיקה ויימנע מאבק על השלטון כפי שקרה בין חורמחב לאיי לאחר מות תות ענח' אמון. משפחתו כנראה הייתה מאזור הדלתא של הנילוס. סבו, שהיה בעצמו בן לאיש צבא בשם סתי, מלך כשנתיים בטרם נפטר ואז עלה לכס אביו של רעמסס, סתי הראשון, ורעמסס הילד הרך בשנים נהפך לנסיך מצרים. מכתביו עולה כי למד קרוא וכתוב בגיל 9 מסופרי אביו וכהני המקדשים. רעיה, סביו מצד אמו היה קצין צבאי שנשא בתואר "האחראי על המרכבות" והיה נשוי לאישה ששמה R]uia]. יש טענה שלהוריו היה בן בכור שנפטר בגיל צעיר, מה שהופך את רעמסס לילד השלישי במשפחתו של סתי.
רעמסס השני נחשב לאחד הפרעונים החזקים והמשפיעים ביותר בהיסטוריה של מצרים. הוא בנה את פר-רעמסס, עיר בירה חדשה בדלתא של הנילוס שבשיא גדולתה הגיעה ל-300,000 תושבים. הוא בנה מבנים ומונומנטים מפוארים רבים ברחבי הממלכה. בין החשובים שבהן ניתן למנות את מקדש הזיכרון המכונה ה"רעמסאום" במערב תבאי, מקדש האבן באבו סימבל, וקבר אחת מנשותיו הרבות, המלכה נפרטרי בעמק המלכות. לפי עדויות מסוימות, היו לו מעל מאתיים ילדים.
בגיל 14 רעמסס השני מונה על ידי אביו, סתי הראשון, לנסיך עוצר האזור. שמשמעו שליט בפועל (במלוכה, עוצר מקבל בדרך כלל את השלטון בשל היעדרו של המלך, או אי-יכולתו למלוך עקב נסיבות שונות). סבורים כי קיבל את כס המלוכה בסוף שנות העשרה לחייו. מנתוני הרשומות ההיסטוריים והעכשווים במצרים, נאמר בעבר כי הוא חי עד גיל 99, אולם סביר יותר כי מת בשנתו ה-90 או ה-91. זאת לפי החישוב כי הפך לפרעה ב-1279 לפנה"ס. רוב האגיפטולוגים מאמינים כי הוא עלה לשלטון ב-31 במאי 1279 לפנה"ס. נראה שנשא לאישה את נפרטרי, אשתו ומלכתו הבכירה, בסוף שנות גיל ההתבגרות שלו או בראשית שנות העשרים שלו. אישה חשובה נוספת הייתה איסטנופרט שבנה מרנפתח ירש את רעמסס השני. אישה חשובה נוספת הייתה בתו בינתענת שהייתה בתה של איסטנופרט, לה נישא בשנה ה-25 למלכותו. היא האריכה חיים אחריו.
בשלב כלשהו בשלטונו חלה התפרעות של השסו מהר שעיר ומצד מואב שבזזו ערים אחרות וסירבו להכיר בשלטון המצרי בפרובינציה המצרית "כנען", רעמסס שלח כוחות למגר את המרידות באזורים הללו. במהלך היריבות עם החיתים צצו בעיות עם המואבים שרצו לפי הכרוניקות המצריות לכרות ברית עם החתים ולצאת מעול המצרים, את המשבר ניהל רעמסס בצורה דיפלומטית ועל הדרך גם לימד את בנו הבכור, אמונהרחופשף, את רזי ההתנהלות מול הזרים בכתובות קיר בת שבע שורות שהכין במקדש בלוקסור: "דבר אל מנהיג הזרים, ואמור: אתה רע, אף אחד לא יודע את מעשייך הטובים, ולכן אומרים בארמון, חיים-כוח-בריאות, אתה כרתת ברית עם החיתי, עוד אדם רע, כמו כל אחד מהסוג שלך".
מאבק זה הגיע לסיומו בקרב קדש, קרב שנערך בעיר קדש אשר בסוריה של ימינו. הקרב הסתיים ללא הכרעה ברורה, אך הוא מצידו טען במקדשים וכתובות שהקים עם חזרתו למצרים כי ניצח במלחמה את אויביו - האימפריה החתית (שטענו טענות דומות ברישומיהם על קרב זה). לאחר הקרב עברה ממלכת אמורו לחסות האימפריה החתית, והתרופף השלטון המצרי בכנען, החלה תסיסה בקרב התושבים המקומיים ורעמסס נאלץ להתמודד עם מרידות שצצו במרחב הכנעני עד תום מלכותו. לפי פפירוס אנאסטאזי א הוא גם חתם על או יזם חוזה הסגרת מורדים מכנען עם קדג'רדי, ראש קבוצה שנקראה "איסר" שחיה בגליל המערבי והוצע לזהותה עם שבט אשר הפרוטו-ישראלי.
בנוביה הכניע רעמסס השני במספר מסעות שעשה את השבטים הסוררים ודיכא מרידות, הוא נתפש שם כשליט כה חזק שהתפתחה כת שסגדה לו כאל ונתקיימה עד עליית הנצרות במדינה. עם חתימת הסכם השלום עם מלך החתים ונישואיו הפוליטיים לנסיכה חיתית, בשנתו ה-21 של רעמסס השני, ובעקבותיו הוא התפנה למפעלי הבנייה הגדולים שלו. אשר כללו גם את בניית הערים פֶּר-אַתוּם (פיתם) ופֶּר-רעמסס, שלפי המקרא נבנו על ידי בני ישראל. לאחר חתימת חוזה השלום בין מצרים העתיקה לבין האימפריה החיתית היגרו למצרים חיילים חיתיים שהתמקמו במצודה שהוקמה בעיר פר-רעמסס שהייתה בירת הממלכה המצרית ובממפיס מאוזכר "שדה של חתים".
בצבאו של רעמסס השני שרתו חיילים שרדנים שהיו כפי הנראה שכירי חרב שהעסיק בחיל המשמר האישי שלו (הפעם הבאה שמקורות מצריים מספרים עליהם זה כאויבים בימי בנו של רעמסס: גויי הים) לצד לובים נאמנים למרותו (לוב הייתה אזור סורר עם שבטים שלא רצו לחיות בכפוף למצרים) וכנענים שכאלה. גם בחצרו של רעמסס השני היו עדויות לקשרים דיפלומטיים ענפים: נשים זרות מנישואין פוליטיים ופילגשים, סחורות ומזון רב שיובא מהארצות הכבושות. למרות היותם בעלי מוצא זר שלכאורה היה צריך להסליל אותם לעבודות בזויות, בימי רעמסס השני ויורשו היו לבנטינים רבים מבין ה"משרתים" (כינוי שמסמן פקידים ממוצא זר) בחצרו המלכותית ובמוסדות כמו מקדשים, דוגמה בולטת היא שר משקים בשם בן אזן שנולד בירדן ושירת גם אותו וגם תחת בנו ויורשו, מרנפתח.
לאחר חגיגות 30 השנים למלכותו ערך חגיגת סד (פסטיבל שנועד לציין שנת מלכות שלושים במספר במצרים העתיקה) בכל שנה שנייה או שלישית למלכותו עד תום חייו. בשלב בו היה כבר מבוגר וחלש, מכדי לרוץ בטקס הסד מתחנה לתחנה (כ-30 מ'), היה כפי הנראה נציג (שמונה מטעמו) מבצע את הטקס בעבורו.
רעמסס השני בנה מקדש עשוי לבנים ובוץ באבוסיר שבקרבת קהיר, שגודלו 32 מטר על 51 מטר. גילוי המקדש פורסם בשלהי 2017.
מבחינה דתית בימיו אומצו אלים כנעניים כמו ענת, בעל ורשף לתוך הפולחן המצרי, יש עדויות קלושות לאימוץ של אלים מלוב ושום עדות לאימוץ אלים מכוש.
למרות שרעמסס הקים כתובות ותבליטים ברחבי מצרים שמתארים ניצחונות צבאיים בלוב כנגד השבטים המקומיים שם, כיום ישנם חוקרים שטוענים כי הממצא הארכאולוגי בלוב שולל אפשרות שבימי רעמסס השני התקיימו שם מלחמות וכי המצרים למעשה חיו בשלום עם הלובים שהיו חברה חקלאית שתרמה להתפתחות החקלאות במצרים.