cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנתוני וינר
בספטמבר 2017 בית המשפט גזר על אנתוני וינר עונש של 21 חודשי מאסר אחרי שהורשע בהתכתבות בעלת אופי מיני עם נערה בת 15.
קרלה סוזה
קרלה אוליוורס סוזה (בספרדית: Karla Olivares Souza; נולדה ב-11 בדצמבר 1985) היא שחקנית מקסיקנית-אמריקאית. ידועה בעיקר בשל גילום דמותה של לורל קסטיו בסדרת הדרמה המשפטית "המדריך לרוצח" (2020-2014) של רשת ABC.
אנתוני וינר
נעוריו ותחילת דרכו
וינר נולד בברוקלין, ניו יורק למורטון "מורט" וינר, עורך דין, ופרנסס "פראן" וינר, מורה למתמטיקה. משפחתו היא יהודית חילונית. במהלך ילדותו התגורר לפרק זמן בפרויקט שיכון ציבורי ברוצ'דייל וילג', מהפרויקטים שהקים הממשל בערים ומתגוררים בהם אנשים במעמד סוציו-אקונומי נמוך, שמשלמים שכירות נמוכה יחסית למגורים בתוך העיר. למד בבתי ספר ציבוריים בניו יורק, כולל בתיכון הטכנולוגי של ברוקלין ורכש תואר ראשון באוניברסיטה של מדינת ניו יורק בפלאטסברג. לאחר הקולג' היה שותפו לדירה של ג'ון סטיוארט, מארח התוכנית הדיילי שואו, והוא הפוליטיקאי היחיד שקיבל מסטיוארט תרומות מתועדות לקמפיין בחירות. וינר עבד בצוות של מי שהיה אז חבר בית הנבחרים וכיום הסנאטור צ'אק שומר מ-1985 ועד 1991.
קרלה סוזה
ביוגרפיה
סוזה נולדה במקסיקו סיטי, מקסיקו לאב צ'יליאני ולאם מקסיקנית, מוניקה. סבתה של סוזה, אלבה סילבה, הייתה עוזרת טבח אצל משפחת רוקפלר במשך 20 שנה, לאחר שזו שהיגרה לניו יורק מצ'ילה באמצע שנות השישים - וסוזה הודתה לה על כך שבזכותה יש לה היום גם דרכון אמריקאי.
היא התגוררה באספן, קולורדו עד גיל שמונה. היא לקחה שיעורי משחק ב-Centro de Educación Artística (אנ'), בית הספר למשחק המפורסם שמנוהל על ידי חברת המדיה הענקית; טלוויסה, במקסיקו סיטי. גם למדה בבית ספר למשחק בצרפת והייתה חלק מקבוצת תיאטרון מקצועית שסיירה ברחבי המדינה. בעודה בצרפת, סוזה עשתה אודישן ונבחרה להשתתף בתוכנית הריאליטי הצרפתית סטאר אקדמי (אנ'), אולם היא דחתה את ההצעה לאחר שקיבלה הזמנה ללמוד בבית הספר המלכותי המרכזי לנאום ודרמה (אנ') בלונדון; שם היא סיימה לימודי תואר ראשון באמנויות בשנת 2008. בגיל 22, חזרה למקסיקו סיטי והחלה לשחק שם בטלוויזיה ובקולנוע.
אנתוני וינר
מועצת העיר של ניו יורק (1992 - 1998)
וינר נבחר למועצת העיר של ניו יורק ב-1991. בגיל 27 היה האיש הצעיר ביותר שאי פעם כיהן בגוף זה היום. הוא זכה למוניטין של לוחם למען השכונות של ניו יורק. הוא יזם תוכניות כגון התמודדות עם "איכות החיים", יוזמה להעסקת נוער בסיכון לעבודה בניקוי גראפיטי שכונו "המנקים של וינר", הוביל תוכניות פיתוח לשיפשד ביי והאזור, ונלחם נגד נטישת סופרמרקטים בשכונות אלו. הוא זכה להכרה גם כיושב ראש ועדת המשנה לשיכון ציבורי על הגנה על האינטרסים של שכבת האוכלוסייה המתגוררת בפרויקטים אלו, על מאבק למען העלאת המימון לדיור הציבורי, על איסור על כניסת כלבים מסוכנים לפרויקטים ותוספת שיטור לאזורים אלו.
בית הנבחרים של ארצות הברית (1999 - 2011)
ב-1998, מאמצע הדרך ועד הקדנציה התשיעית, הבוס שלו לשעבר, שומר, העדיף בסופו של דבר קמפיין מוצלח לסנאט של ארצות הברית על פני המשך כהונה בבית הנבחרים של ארצות הברית. וינר אז רץ וניצח למינוי הדמוקרטי בפריימריס למושב זה בבית הנבחרים לבחירות הכלליות. ניצחון לבחירות המוקדמות של הדמוקרטים משול לניצחון בבחירות הכלליות במחוז הדמוקרטי החשוב הזה, דבר שהבטיח את מקומו בבחירות הכלליות למחוז ה-9. הוא רק הבן אדם החמישי שייצג מחוז זה מאז שיצרו אותו ב-1920 (הוא היה ממוספר כמחוז ה-10 מ-1920 ועד 1945, המחוז ה-15 עד 1953, המחוז ה-11 עד 1963, המחוז ה-10 עד 1973, המחוז ה-16 עד 1983, שוב המחוז ה-10 עד 1993 ומאז הוא המחוז ה-9).
קרלה סוזה
קריירה
בשנת 2009, כיכבה בטלנובלה המקסיקנית "קיץ של אהבה", בה גילמה את דמותה של דנה ויללבה דוארטה. מאוחר יותר כיכבה בסיטקומים המקסיקנים "גיבורי הצפון" ו"הקליניקה". תפקידיה בקולנוע כולל את הסרט "מעושר לעוני" משנת 2011.
אנתוני וינר
בית הנבחרים של ארצות הברית (1999 - 2011)
וינר מתגורר בפורסט הילס (שכונה בסנטרל פארק) שהיא חלק מרובע קווינס בניו יורק, אך נחשב בבית הנבחרים לנציג של רובע ברוקלין מטעם המפלגה הדמוקרטית.
קרלה סוזה
קריירה
בשנת 2014, עברה סוזה ללוס אנג'לס כדי להמשיך בתפקידי קולנוע וטלוויזיה בשפה אנגלית. לוהקה לתפקיד ראשי בסדרת הדרמה המשפטית של רשת ABC; "המדריך לרוצח" שיצר פיטר נוולק, והפיקה שונדה ריימס, בתור הסטודנטית למשפטים לורל קסטיו, לצד ויולה דייוויס. את תפקיד זה גילמה במשך 6 עונות, כאשר בעונתה האחרונה דמותה צומצמה לתפקיד אורח.
ב-2015, הופיעה סוזה על שער המגזין האמריקאי Women’s Health.
בשנת 2020 שיחקה בסרט הקומדיה לכל המשפחה "להציל את ההורים" של שירות הסטרימינג נטפליקס.
אנתוני וינר
הקמפיין לראשות העיר של ניו יורק 2005
בתחילת הקמפיין וינר דשדש מאחור בהרבה מן הסקרים, אבל צבר תאוצה בשבועות האחרונים של הקמפיין. האסטרטגיה המוצהרת פומבית של הקמפיין שלו הייתה לצאת מקום שני בפריימריס הדמוקרטים, לנצח את הסיבוב השני ואז לרוץ נגד המועמד הרפובליקני המכהן מייקל בלומברג. מכשהגיעו דיווחי הקלפיות הראשונות, פרננדו פרר, יצא עם רק משהו שקרוב מאוד ל-40% שנדרשו כדי להימנע מסיבוב שני, 39.95% מהקולות וויינר קיבל 28.82% מהקולות. בהצהרה עם תוקף חוקי, אך בלתי מחייבת, וינר אז הצהיר שהוא פורש מהמרוץ ותומך בפרננדו פרר, כשהוא מציין שיש צורך באחדות מפלגתית. בסופו של דבר, הסיבוב השני הוכרז כמיותר כשהקלפיות הנפקדים (קלפיות הצבעה מוקדמת דרך משלוח הצבעה בדואר) שמו את פרר מעל ה-40% הנדרשים. וינר הכחיש שמועות שכמה מהדמוקרטים הבכירים של ניו יורק כגון שומר והתובע הכללי של מדינת ניו יורק דאז, אליוט ספיצר דרבנו אותו לוותר.
קרלה סוזה
קריירה
בשנת 2021 החלה לשחק בסדרה הקומית "תקציב משפחתי" ברשת ABC, בתור מרינה, עקרת בית המגדלת את שלושה ילדיה ואשתו של טום, אותו מגלם טופר גרייס.
חיים אישיים
סוזה היא רב-לשונית, שדוברת באופן שוטף ספרדית, אנגלית וצרפתית.
אנתוני וינר
הקמפיין לראשות העיר של ניו יורק 2009
לאור העובדה שפרר הפסיד בבחירות הכלליות לבלומברג, הצעד הכין את הקרקע לווינר כמועמד חזק במרוץ לראשות העיר 2009. אך לאחר שמועצת העיר אישרה לבלומברג להמשיך בתפקידו לכהונה נוספת, בחר וינר שלא להתמודד נגד ראש העיר המכהן. אולם מיליוני דולרים כבר גויסו עבורו, והופנו עבור התמודדות עתידית בבחירות 2013 לראשות העיר.
קרלה סוזה
חיים אישיים
בדצמבר 2013, היא התארסה למרשל טרנקמן. הזוג התחתן בקליפורניה במאי 2014. יש להם שני ילדים; בת, ג'יאני (נולדה באפריל 2018), ובן, לוקה (נולד ביוני 2020).
אנתוני וינר
הפרות של ועדת הבחירות הפדרלית
ועדת הבחירות הפדרלית, שבתחום סמכותה לחשוף מידע בנושא מימון קמפיינים, לאכוף סעיפים של החוק כגון הגבלות ואיסורים על תרומות ולפקח על המימון הציבורי של הבחירות הנשיאותיות, עסקה בשני תיקים (בשניהם הנושא כרגע בסטטוס משפטי של "תחת בדיקה") לגבי וינר. בשני התיקים מופיע אותו שם, חברים של וינר, התיק "תחת בדיקה 4995" יצא עם קנס של 47,000 דולר ("קנס אזרחי") כנגד וינר בגלל התנהגות כספית בלתי הולמת באחד מהמרוצים שלו לבחירה מחדש. בתיק "תחת בדיקה 5429" מעורבת הלוואה בלתי חוקית של 28,000 דולר שהוריו של וינר נתנו לאחת מועדות הקמפיין שלו.
שערוריית המין ופרישתו מהחיים הפוליטיים
במשך תקופה ארוכה מחייו הציבוריים היה וינר רווק, ובמשך כמה שנים יצא עם מגישת הטלוויזיה אלי ג'וזף. הוא נישא ביולי 2010 להומה אבדין, עוזרתה של הילרי קלינטון. לזוג נולד בנם הראשון, ג'ורדן זיין, בדצמבר 2011.
ב-27 במאי 2011 הופיעה תמונת אזור חלציים של גבר לבוש תחתוני בוקסר, בחשבון הטוויטר של וינר, כפי שנשלחה לצעירה ממדינת וושינגטון. וינר הכחיש תחילה כל קשר לתמונה, אך ב-7 ביוני הודה במסיבת עיתונאים כי הוא זה ששלח אותה, וכי נהג לשלוח צילומים מיניים "בלתי הולמים" באמצעות טוויטר, לשש נשים. הוא התנצל על שגיאותיו ועל הפגיעה בפני אשתו, מצביעיו, אזרחי ארצות הברית והעיתונות. וינר ציין כי לא נפגש עם הנשים אליהן שלח את התמונות, וכי אינו מתכוון להתפטר משום שלא הפר שום חוק.
ב-16 ביוני 2011, לאחר לחץ כבד מצד חברי מפלגתו בקונגרס הודיע על התפטרותו. בחירות מיוחדת נערכו ב-13 בספטמבר 2011, כדי למצוא ממלא מקום שיאייש את התפקיד של וינר עד שארית כהונתו.
ב-10 באפריל 2013 ביקש וינר בריאיון לעיתון הניו יורק טיימס הזדמנות שנייה. "עבורי זה או עכשיו או ייתכן שלעולם לא" אמר בראיון. הוא ניסה לחזור לחיים הפוליטיים, לאחר שהביע חרטה על מעשיו, כמועמד לתפקיד ראש עיריית ניו יורק.
מטהו של וינר גייס עבורו 5.1 מיליון דולרים, הסכום השני בגודלו שגויס אי פעם למתמודד לראשות העיר (אחרי כריסטין קווין). וינר הציג את מועמדותו באופן רשמי בסרטון וידאו ב-YouTube ב-21 במאי 2013. ב-27 ביולי מנהל הקמפיין של וינר התפטר, ימים ספורים אחרי שוינר הודה במסיבת עיתונאים כי המשיך לשלוח תמונות עירום שלו לנשים ברשת. התמיכה בוינר על פי הסקרים פחתה באופן משמעותי. וינר החליט בכל זאת להמשיך במרוץ, אך נכשל בבחירות וזכה רק לכ- 4 אחוז מהקולות.
ב-28 באוקטובר 2016 מנהל הFBI ג'יימס קומי הודיע כי על מחשב שהוחרם מוינר במהלך חקירתו נמצאו הודעות דוא"ל חדשות הקשורות לחקירה נגד הילרי קלינטון ושרת הדוא"ל הפרטי שנהלה. הודעה זו הוגדרה על ידי גורמים שונים בתקשורת כהפתעת אוקטובר.
שערוריית הפדופיליה ומאסר
בספטמבר 2017 בית המשפט גזר על אנתוני וינר עונש של 21 חודשי מאסר אחרי שהורשע בהתכתבות בעלת אופי מיני עם נערה בת 15. "הייתי אדם חולה מאוד במשך תקופה ארוכה", אמר וינר בבית המשפט, "אבל אני גם אחראי לנזק שעשיתי וקיבלתי טיפול". וינר ביקש מהשופטת שתחוס עליו ולא תישלח אותו למאסר כדי שיוכל להמשיך בטיפול, אבל השופטת ציינה כי היא מאמינה שוינר סובל מהתמכרות אך עונש המאסר ראוי וישמש אזהרה לאחרים.
בעודו בן 53, נשפט על ידי בית משפט במנהטן. בחודש מאי 2017 הוא הודה באשמת העברת הודעות מגונות לקטינה, והוא הסכים שלא לערער על עונשו אם ייגזרו עליו 27 חודשי מאסר ומטה. עורכי דינו של ווינר ביקשו שלא לגזור עליו עונש מאסר, בטענה כי הוא פעל מתוך "מחלה בלתי-נשלטת" ועתה הוא מטופל.
אנתוני וינר נשלח למאסר ב-25/09/2017 למשך 27 חודשי מאסר.
עמדות פוליטיות
וינר, שהוא דמוקרט, יצא באופן חוזר בקריאה המתנגדת ל"מפלגה הרפובליקנית" במליאה של בית הנבחרים. המושג "המפלגה הרפובליקנית" נתפסת בניגוד לכינוי של "המפלגה הדמוקרטית" (בניגוד לשם "המפלגה של הדמוקרטים", השם התקין מבחינה דקדוקית). לביטוי יש שימוש נפוץ בעיקר על ידי אנשים מפלגים מהמפלגה הדמוקרטית, במיוחד במהלך עונת בחירות אמצע הקדנציה של שנת 2006.
ישראל
וינר גילה תמיד הבנה ותמיכה עקבית בישראל במגוון של סוגיות, כמו חוק ההכרה בירושלים השלמה כבירת ישראל (2001) שחיבר במו ידיו, לחצים על מחלקת המדינה לשחרור החיילים החטופים ב"הר דב" במקביל לפגישות עם משפחות החיילים ושרים, תגובות גינוי חריפות על פיגועי התאבדות וכן התנגדות לקיצוצים בהלוואות הערבון לישראל עקב בניית גדר ההפרדה. הוא הביע גם התנגדות עקבית ל"מפת הדרכים" של ה"קווארטט" והביע הבנה לחיסולם של מנהיגי החמאס, השיח יאסין וראנטיסי, בידי ישראל, ב-2004 כמו גם ביקש להמיר את הסיוע למצרים מצבאי לאזרחי והוביל יוזמה לפיטורי האנסון, עקב הודאה על העסקה של חברי חמאס בארגון אונר"א. בתחילת מלחמת לבנון השנייה ב-2006, השתתף בהפגנת תמיכה בישראל ובהמשך, במהלך במלחמה נסע לבקר בישראל וחיפה המותקפת ונפגש עם שרים וראש הממשלה אהוד אולמרט.
במאי 2006, עורר ויכוח בניסיונו לאסור על משלחת של הרשות הפלסטינית מטעם אבו מאזן, להגיע לאו"ם, על רקע ניצחונו על החמאס בבחירות, ורמז שזה בגלל היות אש"ף רשום ברשימת הטרור במחלקת המדינה של ארצות הברית (למעשה, היה רשום עד 1988). וינר הצהיר שהמשלחת "צריכה להתחיל לארוז את מזוודות הטרור הפלסטיני שלהם" וכי ארגוני משמר זכויות האדם ואמנסטי הם בעלי דעות קדומות כנגד ישראל. ביוזמתו של וינר, הוועדה המשפטית של בית הנבחרים אישרה למרות התנגדות הממשל את הסעיף לפיו אסור על פי חוק "כל קשר אמריקני ישיר עם הרשות הפלסטינית בשליטת החמאס, עד שהחמאס יוותר על טרור ויכיר בזכותה של ישראל להתקיים". החוק המתוקן הוגש ביוזמת יושב ראש הוועדה הרפובליקני, ג'יימס סנסנברנר, ועליו חתומים 293 מחברי מליאת בית הנבחרים (מתוך 435).
ביוני 2005, כתב וינר לתובע הכללי של ארצות הברית דאז, אלברטו גונזאלס, בנוגע ליונתן פולארד ובו טען כי העונש שקיבל היה חסר פרופרציות וכי עורכי דינו זכאים לעיין בחומר המסווג. כמו כן טען, כי הוליכו את פולארד שולל במשפטו הראשון לידי מאסר עולם, כביכול תוך עסקת טיעון שלהודאה באשמה, ללא עונש זה, שכאמור הופרה. ב-12 במרץ 2008, וינר שיגר מכתב לנשיא בוש בו הוא קורא לו לחון את יונתן פולארד.
בתחילת מאי 2002, הפציר וינר במכתב חתום על ידי 25 מחוקקים לנשיא פיפ"א לדחות את בקשת המדינות הערביות, ביוזמת איגוד הכדורגל הסעודי, להוציא את ישראל מהמונדיאל המתקרב בשל הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בדצמבר 2005, הוא קרא יחד עם עוד שמונה חברי קונגרס, במכתב לנשיא הוועדה האירופית, לדחות מיידית את הדו"ח שהוגש על ידי נציגי האיחוד האירופי ברמאללה, המערער על זכות ישראל לתבוע את ירושלים כבירתה ודחיפת מדיניות אנטי ישראלית ופרו פלסטינית.
בנוסף ביקש ב-2006, ממחלקת המדינה להתערב בשם עיתונאי בנגלדשי שהועמד לדין המרדה עם גזר דין מוות בשל כתבות אוהדות לישראל שפרסם וביקור בה, ושנה לאחר מכן, הביע מחאה מחאה כנגד השתתפות סעודיה בוועידה לחרם נגד ישראל, בניגוד להבטחותיה ולתנאי ארגון הסחר העולמי אליו הצטרפה ב-2005 וטען שיש לאסור השתתפותה בארגון בשל כך.
ב-29 ביולי 2007 הכריזו אנתוני וינר והיהודי ג'רלד נדלר שהם יחתרו לעצור את עסקת הנשק בסך 20 מיליארד דולר שממשל בוש נשא ונתן עם ערב הסעודית. הם התנגדו לעסקה עקב אי-רצון לספק "נשק מתוחכם למדינה שהם לא מאמינים שעשתה מספיק לעצור את הטרור" וגם ציינו ש-15 מתוך 19 חוטפי המטוסים בפיגועי 11 בספטמבר היו מסעודיה. וינר הכריז שמחוץ לקונסוליה של סעודיה בוושינגטון, "אנחנו צריכים לשלוח מסר חד וחלק לממשלה של ערב הסעודית שטקטיקת ההיתר של הטרור שלהם אינה יכולה להמשך ללא ענישה". וינר פעל ביחד עם כמה צירים בבית הנבחרים, בהם חברי הקונגרס היהודים רוברט וקסלר וג'רלד נדלר, לגבש גוש של חברי קונגרס משתי המפלגות כדי לבלום את עסקת הנשק עם סעודיה כשתוצג בקונגרס. וינר ונדלר התכוונו להשתמש בסעיפים של חוק הפיקוח על הייצוא כדי לבדוק את כשרות העסקה ולהעביר החלטה משותפת של בית הנבחרים והסנאט של ארצות הברית בדחיה של העסקה.
צ'רבו (נהר)
נהר צֵ'רְבוֹ (Cervo), (פימונטזית "סאר" Sar) הוא היובל הראשי של נהר סזיה (Sesia) במחוז פיימונטה שבאיטליה. אורכו 65 ק"מ וספיקתו נמוכה יחסית - 29.6 מקל"ש. מוצא הנהר באגם דלה ווקיה (Lago della Vecchia) בגובה של 1,900 מטר מעל פני הים, חוצה את נפת ביאלה ואת העיר ביאלה, את נפת ורצ'ילי וליד "קווינטו ורצ'לזה" (Quinto Vercellese) הוא נשפך לנהר "סזיה". למרות השפיעה הנמוכה שלו, עלול הצ'רבו לגרום להצפות בחודשי האביב בעת הפשרת השלגים, כפי שקרה בשנים 1968 ו-2002. בנהר דגי סלמון (salmonidi) מובחרים.
אטימולוגיה
מקור השם Cervo הוא במילה הלטינית cervus (צבי), או שמא במילה הגרמנית saar (נחל או נהר).
טראפיסטים
הטראפיסטים דוגלים בחיי פשטות, ורואים בדיבור בעלמא מקור לבזבוז זמן הגורם למחשבות כפירה, לכן הם נמנעים מדיבור חולין ככל האפשר אך אינם נודרים נדר שתיקה. שגרת יומם מורכבת מתפילה - הם נוהגים להתפלל בכל יום שבע תפילות ומיסה, מהגות – לימוד אישי בחדר העיון המתנהל בשתיקה, ומעבודה - חקלאות ומלאכה. לנזירים אין רכוש, והם מתנזרים מאכילת בשר (למעט בזמן מחלה), וביצים ודגים עולים על שולחנם רק מדי פעם. לבושם הוא בדרך כלל בגד דמוי שמלה חומה מבד גס הנקשר בחבל במותניים. בשל אורח־חיים סגפני זה עובר כל מועמד תקופת ניסיון של שש שנים, ורק כחמישית מבין המועמדים מחזיק מעמד עד הסוף.
I Am the Night
כדרכו של קודמו, האלבום השלישי של פנטרה נעשה כבד יותר מבחינת מלודיה, מבחינת קצב ומבחינת מבנה השירים. אל סגנון הגלאם מטאל/הארד רוק ששלט בשני האלבומים הקודמים של הלהקה, מצטרפים הסגנונות ספיד מטאל והבי מטאל והאלמנטים הקצביים והמלודיים שבהם. שירים כגון "Come-On Eyes" ,"Down Below" ושיר הנושא של האלבום מהווים דוגמה לשינוי מקצבי השירים, ואת המעבר לריפים ונגינה מהירים וכבדים יותר.
טראפיסטים
בישראל קיים מנזר של נזירים טראפיסטים בלטרון שנקרא מנזר השתקנים. מבנה המנזר נבנה ב־1926, נהרס ברעידת אדמה שלוש שנים לאחר מכן ונבנה מחדש. הנזירים במנזר מוצאים פרנסתם בעיקר מגידול גפנים ליין, ובמקום יקב המפיק כרבע מיליון בקבוקים בשנה. בבלגיה עוסקים נזירים טראפיסטים רבים בהפקת בירה, הזוכה לביקוש רב.
I Am the Night
אלבום זה נתן לפנטרה דחיפה גדולה מבחינה פרסומית, וכלי תקשורת המסקרים מטאל מרחבי כל העולם התחילה לתת בלהקה יותר עניין, יחסית לפרסום שקיבלו קודם לכן. זהו גם האלבום האחרון שבו השתתף הסולן טרנס לי.
פסיכוגריאטריה
פסיכוגריאטריה הוא מושג ברפואה המשלב בין פסיכיאטריה לבין גריאטריה.
רופא פסיכו-גריאטרי הוא פסיכיאטר או גריאטר שהתמחה בטיפול בהפרעות נפשיות אצל זקנים, באבחון של מחלות ניוון מוחיות המופיעות אצל אנשים מבוגרים (כגון שיטיון) ובטיפול בהן תוך התחשבות בבעיות משפחתיות וכלכליות מהן סובל הקשיש ומתן דעת גם להשלכות המשפטיות של מצבים אלו.
בשנת 1935 נוסד השרות הגריאטרי הראשון על ידי ד"ר מרג'ורי וורן, שהדגישה את עקרונות הטיפול הרב מקצועי, ההערכה והמעקב, והגישות הכוללניות (הוליסטיות) - שהן במידה רבה הליבה של הגריאטריה היום. בתקופה זו נדרשו הגריאטרים הן לצרכים הרפואיים והן לצרכים הנפשיים של המטופלים ולמעשה היוו את ה'פסיכוגריאטרים' הראשונים. היוזמה לשירותים אלו עברה בהמשך לפסיכיאטריה בשנות ה-1950, והפכו ל'פסיכיאטריה של הגיל המבוגר' (old age psychiatry) באנגליה ול'פסיכיאטריה גריאטרית' בצפון אמריקה. בשנות ה-1970, החלו ממשלות לחייב יצירת יחידות פסיכוגריאטריות בבתי חולים כלליים, והחל עידן חדש. באנגליה יכול פסיכיאטר מורשה לרכוש התמחות בפסיכוגריאטריה על ידי הכשרה של 3-4 שנים מטעם האיגוד הפסיכיאטרי המלכותי (Royal College of Psychiatrists). בארצות הברית, המועצה לפסיכיאטריה ונוירולוגיה וכן המועצה האוסטאופתית לנוירולוגיה ולפסיכיאטריה מנפיקות רישיונות לפסיכיאטריה גריאטרית. כמו כן קיימות השתלמויות (fellowships) רבות לפסיכיאטריה-גריאטרית.
טום דונילון
שנותיו הראשונות והשכלה
דונילון נולד בפרובידנס, רוד איילנד. אביו היגר לארצות הברית מאירלנד וכך עשו גם הסבא והסבתא שלו מצד אִמוֹ. דונילון סיים את התואר הראשון שלו באוניברסיטה הקתולית של אמריקה (The Catholic University of America) ב-1977, ותואר J.D. במשפטים סיים באוניברסיטת וירג'יניה ב-1985. הוא מילא תפקיד במערכת העיתון של ה-Virginia Law Review.
המגזר הפרטי
דונילון עבד כסגן נשיא בכיר למשפט ולמדיניות בפאני מאי, חברת מימון המשכנתאות הפועלת בחסות ממשל ארצות הברית, כלוביסט רשום, בין השנים 1999–2005.
קודם למינויו לממשל אובמה, היה דונילון שותף במשרד עורכי הדין הוושינגטוני O'Melveny & Myers, שם ייעץ לחברות ולמועצות המנהלים שלהן, ביחס למגוון של עניינים רגישים בתחומי ממשל, מדיניות ועניינים רגולטוריים ומשפטיים.
עבודה פוליטית וממשלתית
דונילון עבד כיועץ לביטחון לאומי לנושאים ציבוריים ושירת כראש הסגל של מזכיר מחלקת המדינה של ארצות הברית, וורן כריסטופר, בתקופת ממשלו של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון.
על אף העובדה שהוא חף מכל ניסיון צבאי ועבד כלוביסט, היה דונילון "מעורב בצורה אינטימית בנושאי מדיניות חוץ חשובים רבים כולל המשא ומתן להשגת הסכם השלום שסיים את מלחמת בוסניה והמגעים להרחבת נאט"ו". דונילון היה אחת הדמויות הבולטות בגיבוש האסטרטגיה האמריקאית ביחס לאפגניסטן והדיונים הקשורים לכך, בספרו של בוב וודוורד "Obama's Wars" מ-2010.
הגנרל ג'ונס השמיץ באחת ההזדמנויות את דונילון בכך שביקר אותו על היעדר הניסיון שלו בתחומי מדיניות חוץ ואמר לו שכתוצאה מכך: "אין לך כל אמינות בצבא", על פי ספרו של וודוורד, "Obama's Wars". ג'ונס טען שדונילון נכשל בהתנהלותו מול הצוות שלו במועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית בהציגו "מעט מדי רגש לאנשים שעובדים שם יום ולילה". דונילון ביקר באפגניסטן במהלך ביקורו הלילי בן שש השעות של הנשיא אובמה במדינה.
חיים אישיים
דונילון הוא אחיו של מייק דונילון, עורך דין ויועץ פוליטי המייעץ לנשיא הנבחר של ארצות הברית, ג'ו ביידן.
המנורה
מנורת שבעת הקנים היא מנורת זהב, שהייתה מוצבת במשכן ומאוחר יותר בבית המקדש, ובה היו כהנים מדליקים ומטיבים את נרותיה מדי ערב. המנורה היא אחד מסמליו של העם היהודי וניצבת בלב סמלה הרשמי של מדינת ישראל.
מקור
מקור מנורת המקדש הוא בעץ המקודש לאשרה. במספר ממצאים חשובים מארץ־ישראל הכוללים את מוטיב העץ והיעלים, העץ המסוגנן כולל שלושה ענפים היוצאים מכל צד, בדומה למנורה. בלכיש נמצא כד, שלפי כתובתו הוא מוקדש ל"אלת" (אל בנקבה, שם אחר לאשרה), הכולל ציור של יעלים משני צדי עץ מקודש, המעוצב בצורה דומה לייצוגי מונרת המקדש המוכרים לנו; כד זה מהווה מעין "חוליה חסרה" לקשר בין העץ המקודש המוכר במזרח הקדום לבין צורת מנורת המקדש.
לפי אירועי מטה אהרן בסיני בו הפריח המטה פרחים ושקדים, נראה שאלוהי המקרא חיבב את השקד (אולי בשל פריחתו המוקדמת, בזמן שרוב שאר עצי הארץ עוד חשופים מהחורף); בחורבת תימן נמצא ציור עץ עם שלושה ענפים מעוגלים בכל צד, שהפריח פרחים ופירות הנראים כשקדים, משני צדדיו יעלים, ומעליו כיתוב (שאולי לא קשור ישירות לציור). אתר הפולחן בית אל־לוז מהווה, ככל הנראה, עדות לקשרים בין עץ שקד ששימש כאשרה לפולחן אלוהי ישראל באתר. ייתכן, אפוא, קשר בין מקור המנורה לעץ השקד בפרט.
במקרא
הציווי על עשיית המנורה נאמר בתורה: צורתה של המנורה מפורשת בתורה כלומר, גוף המנורה עצמו הוא קנה מרכזי, העומד על "ירך" – בסיס שממנו יוצאים שלשה קנים מכל צד. מתוארים בתורה קישוטי גביעים כפתורים ופרחים על גבי המנורה.
בתנ"ך כתוב ששלמה המלך עשה 10 מנורות:.
המנורה נזכרת גם בחזונו של זכריה. בחזון זה ראה זכריה את מנורת שבעת הקנים ושני עצי זיתים משני צדדיה. המנורה של זכריה שונה מזו שהייתה בבית המקדש, משום שהייתה בראשה "גולה", כלומר כלי קיבול לשמן, שממנה יצאו צינורות אל שבעת קני המנורה. כאשר זכריה שאל את המלאך לפשר מראה המנורה, הסביר לו המלאך שזהו סימן וחיזוק לזרובבל לפעול לשיבת ציון מממלכת פרס ולבניין בית המקדש השני, שלא יעשה בחיל או בכוח אלא ברוחו של ה'. ושני עצי הזיתים הם "שְׁנֵי בְנֵי הַיִּצְהָר הָעֹמְדִים עַל אֲדוֹן כָּל הָאָרֶץ" ולפי הפרשנים מסמלים את מוסדות הכהונה והמלוכה הנמשחים בשמן זית. (המנורה הנזכרת בחזון זה היוותה השראה לסמלה של מדינת ישראל, בעיצובם של האחים גבריאל ומקסים שמיר). הפטרה זו של חזון זכריה נקראת בשבת חנוכה ובשבת פרשת בהעלותך.
יש הסוברים שמאחר שברשימת אוצרות המקדש שהוחזרו בשיבת ציון לא מוזכרת המנורה, הבבלים המיסו אותה (או שבכלל לא היתה קיימת בבית המקדש הראשון), ומקור תיאור המנורה בתורה הוא במקור הכהני שנכתב לאחר שיבת ציון. על עשר המנורות במקדש שלמה כלל לא נאמר שהיו בעלות קנים מרובים, וייתכן שאכן היו כני תאורה רגילים. אפשר שעיצוב המנורה בימי בית שני כעץ אשרה (בשילוב עם דימוי אפשרי לסנה הבוער) נועדה להוות אלטרנטיבה לעצי אשרה במסגרת המאבק נגדם.
בתקופת הבית השני
חז"ל כותבים כי בכל ימיו של הכהן הגדול שמעון הצדיק לא כבה הנר המערבי של המנורה. בכך ראו עוד סימן לשכינה שבישראל על אף שכבר פסקה הנבואה ושבית שני לא היה במעלתו של הראשון.
מספר שנים לאחר חורבן בית שני (70 לספירה), תיאר יוסף בן מתתיהו את בית המקדש שנחרב במרד הגדול:
יוסף בן מתתיהו תיאר גם את תהלוכת הניצחון על היהודים ברומא בשנת 71 לספירה, לאחר כיבוש ארץ יהודה, בו נתן הסבר שונה למספר הקנים במנורה:
המנורה כסמל יהודי לאחר חורבן בית שני
מנורת שבעת הקנים שמשה לאורך הדורות כסמל יהודי וכמוטיב חוזר בייצוגי תרבות ואומנות יהודיים. כך מופיעה המנורה בבתי כנסת, על פרוכות, ויטראזים, פרזולי מתכת בשערים ובגדרות ועוד, וכן במוסדות קהילתיים אחרים. תורת הקבלה העניקה למנורה מספר פרשנויות, כאשר המקובל הקסטיליאני יוסף ג'יקטיליה ראה בשבעת קני המנורה סמלים לשבעת כוכבי הלכת, ובחומרי המנורה כמסמלים את העולם העליון האמצעי והתחתון, ואילו המקובל אשר בן דוד ראה בה כסמל לעשר הספירות, כאשר שבעת הקנים מייצגים את שבע הספירות התחתונות. בעת החדשה הופיעה המנורה גם בסמלי תנועות יהודיות שונות ובפרט התנועה הציונית.
בחפירות חורבת עוצה ליד עכו נמצא חותם לחם בצורת המנורה, אשר נועד לציין שמדובר בפת ישראל.
בספרות הרבנית
בין כלי המקדש תופסת המנורה מקום חשוב ומכובד בספרות חז"ל. . עבודת המנורה, כך עולה, חשובה אף יותר מעבודת הקורבנות: . ובגמרא: . הלכות רבות תלויות במנורה ומהם נמצאים בכל סוגי הספרות התורנית.
ואולם, עשיית המנורה לא נמנית על ידי מוני המצוות כמצווה מיוחדת בין תרי"ג מצוות, כשם שלא נמנו אף שאר כלי המקדש. הרמב"ם כלל את עשיית הכלים במצוות בנין בית הבחירה, שהוא "כולל מינים רבים, שהם המנורה והשולחן והמזבח וזולתם כולם מחלקי המקדש והכל יקרא מקדש". אף בספר החינוך נכתב: "לבנות בית לשם ה'... וזאת המצווה כוללת עמה הכלים הצריכים בבית אל העבודה, כגון המנורה וכל שאר הכלים כולם". אך לעומתם הרמב"ן, שחלק על דעת הרמב"ם, טען שעשיית המנורה נכללת בכלל מצוות הדלקת הנרות, וכן עשיית השולחן בכלל מצוות לחם הפנים. כלומר שהכלים הם הכשר המצוות התלויות בהם.
חומרי המנורה
החומר של המנורה מפורש: "זהב טהור". ולכתחילה, כשיש אפשרות לכך, אכן נעשית מזהב. ואולם, נחלקו תנאים האם הזהב מעכב אף בדיעבד. על פי הברייתא:
אופן עשייתה
בתורה נקבע דין מיוחד לעשייתה של המנורה: "מִקְשָׁה תֵּעָשֶׂה הַמְּנוֹרָה". ופירש רש"י:, וכן בתוספתא: "מנורה אין כשרה אלא מן העשת ('עשייתה חתיכה שלמה ומכה בקורנס עד שיצאו ממנה כל כליה') עשאה מן הגרוטאות ('זהב שבור') פסולה". ודין נוסף במקשה: שלא תהיה חלולה. אף דין המקשה עצמו, תלוי בחומר ממנו נעשית המנורה - זהב או מתכת אחרת: "באה זהב באה מקשה, אינה באה זהב אינה באה מקשה". הרמב"ם חילק בין שני המובנים של מקשה. מנורה חלולה כשרה בשאר מיני מתכת ואילו מנורה מגרוטאות פסולה לעולם.
משקלה
הרבי מגור דן האם נדרש שעשיית המנורה תהיה מככר מצומצם של זהב, או שהמנורה העשויה, אחר שנגמרה, תהיה משקלה ככר (אף על פי שבמהלך עשייתה היה יותר מכך). מלשון הפסוק "ככר זהב יעשה אותה" משמע שכבר מזמן עשייתה. ואולם מאותו מעשה הנזכר בגמרא במנחות הוכיח שאפשר לתקנה אחרי כן ולהעמידה על ככר. התנאים נחלקו האם באו אף הם מהככר של המנורה או שהיו כחוליות מן החוץ, מחוברים למנורה, וניתן לסלקם ולהחזירם בשעת הצורך. להלכה נפסק ש:.
מקומה
מיקומה של המנורה נקבע בתורה:. הגמרא אומרת ש. השולחן היה משוך מן הכותל הצפוני שתי אמות חצי והמנורה הייתה משוכה מהכותל הדרומי שתי אמות וחצי. מזבח הזהב עמד ביניהם משוך קצת כלפי מזרח, לכיוון פתח ההיכל, כדי שהמנורה "תראה" את השולחן בלי הפסק ביניהם. רש"י כתב, שהסיבה העיקרית להרחקה של הכלים מן הכותל הייתה בשביל השולחן כדי שיהיה רווח לשני כהנים זה בצד זה, ללכת לסדר את המערכות של לחם הפנים בשבת, ומחמת השולחן הוצרכו להרחיק את המנורה מהכותל באותו השיעור, כדי שתהיה "נוכח השולחן". ואולם, הנצי"ב, כתב להפך: קפידת ההרחקה הייתה משום המנורה, כדי שלא ישחירו בגדי הכהן הגדול מעשן המנורה, כמבואר ביומא, ומחמת המנורה הרחיקו אף את השולחן.
ה'נר המערבי'
נחלקו התנאים: האם המנורה הייתה עומדת בכיוון צפון-דרום, או בכיוון מזרח-מערב. הכוונה: ברחבו של ההיכל (צפון-דרום) או בארכו (מזרח-מערב). לפי מי שסובר צפון-דרום, של שלשת הנרות הצפוניים נטה כלפי דרום ושל שלשת הדרומיים כלפי צפון; וכך ששת הנרות נטו לנר האמצעי, והנר האמצעי נוטה לכיוון קודש הקודשים, היינו לכיוון מערב, ועל כן נקרא נר המערבי שעליו נאמר: "יַעֲרֹךְ אֹתוֹ (לשון יחיד) אַהֲרֹן וגו' לִפְנֵי ד'". ולפי מי שסובר מזרח ומערב, היו כל הפיות נוטים לצד מערב ו"נר מערבי" נקרא הנר החיצוני ביותר שלצד מערב, או הנר השני שממזרח למערב. נחלקו הרמב"ם והראב"ד כמי הלכה. לרמב"ם: צפון-דרום, ולראב"ד: מזרח-מערב.
הגביעים, הכפתורים והפרחים
הרמב"ם מסביר את צורתם של הגביעים הכפתורים והפרחים: . בגוף המנורה היו ארבעה גביעים, חמישה כפתורים ושלושה פרחים. שישה קנים יצאו מהמנורה, שלושה מצד אחד ושלושה מהצד השני, ובכל אחד מהקנים היו שלושה גביעים, כפתור ופרח..
בתורה נאמר. ונפל ספק האם צריך לקרוא "גביעים משוקדים", ואז על הגביעים תופיע צורה של שקד, או שמא "משוקדים כפתוריה ופרחיה" ואז צורת השקד תופיע על הכפתורים והפרחים. זהו אחד מחמישה מקראות שאין להם הכרע, ומטעם זה פסק הרמב"ם לחומרא:. מדרשות הפסוקים למדו בגמרא, שיש הבדל בין מנורה שעשויה מזהב לבין מנורה שעשויה משאר מיני מתכת: . מלשון רש"י נראה שדין זה אינו איסור, אלא קולא. אבל אם רוצים לעשות גביעים כפתורים ופרחים במנורה העשויה משאר מתכות, עושים. לעומתו המשנה למלך דייק מלשון הרמב"ם שהוא סובר, שלכתחילה אסור לעשות גביעים כפתורים ופרחים במנורה שעשויה משאר מתכות.
קני המנורה
על פי המסורת היהודית, קני המנורה יצרו צורת חצי עיגול. אודות צורת קני המנורה התפתח פולמוס, כאשר יש הטוענים שהקנים יצאו מן המנורה ועלו באלכסון ישר כלפי מעלה.
תיאור המנורה כבעלת קנים מעוגלים
לאורך הדורות היה מקובל לתאר את המנורה כבעלת קנים מעוגלים. היא מצוירת כך בסמל מדינת ישראל ובמנורת הכנסת.
בספר "מנורת זהב טהור", שחיבר הרב ישראל אריאל ממכון המקדש מובאות הוכחות כי למנורה היו קנים מעגולים, כפי שצויר על שער טיטוס ברומא. בספר מוצגות ונסקרות עשרות מנורות שהתגלו בחפירות ארכיאולוגיות ברחבי העולם - וכולן, ללא יוצא מן הכלל - בעלות קנים מעוגלים. הרב אריאל דן והעמיק בנושא עם תלמידי חכמים רבים, ואלה הכריעו כי עבור דגם המקדש יש ליצור מנורה עם קנים עגולים.
הרב אריאל מתבסס גם על עדותו של יוסף בן מתתיהו, כהן בבית במקדש, שתיאר את המנורה כבעלת קנים עגולים, ומזכיר גם ציורים שנמצאו בפרוור ההרודיאני ובאזור הכותל הדרומי, שבהם נראית המנורה בעלת קנים מעוגלים. מתקופת בית שני שרדו כמה תמונות עתיקות של מנורה, ובכולן מתוארת מנורת המקדש כמנורה בעלת קנים עגולים. ציורים אלו צוירו בתקופה בה ההדלקה במקדש הייתה מעשה יום יומי, כשכהנים נכנסים להיכל ורואים בעיניהם את המנורה.
הרב אריאל מוסיף כי גם פילון האלכסנדרוני וגם יוסף בן מתתיהו מסבירים את קיומם של שבעה קנים במנורה כהשוואה לשבעת כוכבי הלכת ותנועתם. מכאן ניתן להסיק כי הקנים היו עגולים, בדומה לתנועת הכוכבים. כמו כן, מנורת קנים מעוגלים נמצאה בממצאים מבית הכנסת הרמב"ם בקהיר, שהחל לפעול מאה שנה לפני הרמב"ם, ונמצאת בו עד עצם היום הזה מנורה בעלת קנים מעוגלים.
על התרשים בספרו של הרמב"ם אומר הרב אריאל כי הוא מובא בפירוש המשנה, ונועד למקם את הקישוטים של המנורה במקומם. לשם כך צייר הרמב"ם את התרשים בקווים ובסימנים פשוטים ככל הניתן. הציור נועד להמחיש את מיקום האלמנטים העיצוביים של המנורה, ולא את צורת המנורה עצמה.
כמה מגדולי ישראל חלקו על הרמב"ם עוד בזמנו, בהם הרב עמנואל חי ריקי, שהתייחס לכך בספרו "מעשה חושב" העוסק במלאכת המשכן: "אבל הרמב"ם בחיבורו כתב 'ונמשכים ועולים', וכן הוא בברייתא דמלאכת המשכן וכן בש"ס. וכתב בעל חכמת המשכן, שנראה מזה שהיו עולים הקנים כמעט בעיגול. והכי מסתברא שבהכי הם דומים לגלגלי הרקיע הנושאים שבעה כוכבי הלכת."
בתבליט בשער טיטוס מופיעה המנורה כשקניה מעוגלים, וכך גם בתבליטי מנורות רבים שנמצאו בארץ ישראל. גם באבן מגדלא שנמצאה בבית כנסת מגדלא, מופיעה מנורה עם קנים מעוגלים, ולדעת החוקרים האומן שסיתת את האבן ראה את המנורה המקורית.
מנורה בעלת קנים מעוגלים מתוארת בציורים רבים ששרדו, בהם מטבע מתקופת מתתיהו אנטיגונוס השני (אחרון השליטים מבית חשמונאי), ציור קיר ששרד ברובע היהודי (ייתכן שזה היה בית של כהן), קבר יאסון (בו נמצאו באחד הקירות חמש מנורות מעוגלות), שעון שמש בכותל הדרומי (מתקופת הורדוס), ועוד עשרות ממצאים באתרים מתקופות קדומות: בית הכנסת העתיק בקצרין, בית הכנסת שלום על ישראל ביריחו, ציורים בבית הכנסת בדורה אירופוס, בית הכנסת בכפר נחום, מערת הקבורה בבית שערים, ועוד עיטורים על קירות בבתי כנסת עתיקים בארץ ישראל, מטבעות וכלי אומנות שונים.
רש"י תיאר בכתביו את קני המנורה "יוצאים מצדיה לכאן ולכאן באלכסון” (מ"ג שמות כה לב). יש הרואים בתיאור זה חיזוק לסברה שהקנים היו מעוגלים, בגלל שהמילה "אלכסון" ביוונית פירושה מעוגל, וידוע שרש"י ידע יוונית.
תיאור המנורה כבעלת קנים ישרים
על פי איור בכתב ידו של הרמב"ם שהובא בפירוש המשנה לרמב"ם בו נראים הקנים ישרים, סבור הרב יוסף קאפח בהערותיו כי לדעת הרמב"ם ששת הקנים עולים בקו ישר עד לגובה המנורה, ואין בהם שום קשתיות כלל. לדבריו אין לסמוך על הציור הנפוץ שהועתק משער טיטוס הואיל והוא סותר עקרונות העולים מדברי הברייתא ביחס לצורת המנורה.
גם רבי אברהם בן הרמב"ם כותב שהקנים "עולים כמו ענפים, ונמשכים ביושר כלפי מעלה כמו שצייר אבא [הרמב"ם], לא בעיגול כפי שצייר זולתו".
בחסידות חב"ד אימצו את הגישה לפיה קני המנורה היו ישרים ואלכסוניים. הרב מנחם מנדל שניאורסון טען שקני המנורה היו באלכסון, כפי שמשתמע מרש"י ומציור הרמב"ם, והורה שגם בחנוכיות בהן משתמשים בימי החנוכה יהיו קנים אלכסוניים. חסידי חב"ד החלו מאז להקפיד על חנוכיות ומנורות בעלות קנים ישרים ומלוכסנים. לשיטתו, ציורים של מנורה בעלת קנים מעוגלים הם ציורים מזויפים שחדרו לעם ישראל ממקורות נוכריים.
לצד עשרות ממצאים ארכיאולוגיים שתומכים בגרסת הקנים המעוגלים, נמצאו שני ממצאים בלבד בעלי קנים ישרים: ציור קיר בבית הכנסת העתיק בדורה אירופוס, וחותם עתיק שהתגלה בעיר דוד. אחד מרבני חב"ד התייחס לממצאים הרבים בהם נראית מנורה עגולת קנים: "כל הממצאים הארכיאולוגים, אי אפשר להסתמך עליהם מבלי לדעת (ואי אפשר לדעת) את הרקע שהם נוצרו, ובמיוחד נגד מסורת ופסקי דין ברורים ופסוקים מפורשים."
בין התומכים בתיאור המנורה כבעלת קנים ישרים נמנים הרב שלמה אבינר והרב חיים קניבסקי.
ריבוי מנורות (מעוגלות וישרות יחדיו)
יש הסבורים שבבית המקדש היו יותר ממנורה אחת. על פי המסופר בספר מלכים א', הציב שלמה המלך בבית המקדש הראשון עשר מנורות, חמש מימין וחמש משמאל. רש"י מפרש שהכוונה מימין ומשמאל למנורה המקורית של משה רבנו.
בבית הכנסת דורה אירופוס ישנו ציור קיר המתאר מנורה בעלת קנים מעוגלים, וציור בקיר אחר שבו מתוארת מנורה בעלת קנים ישרים.
במסורת ובפרשנות הדתית מהמאות ה־20 וה־21
על פי המסורת מעשה המנורה הוראה למשה בהר סיני, בצורת מנורת אש, ועל פי צורה זו, ידע להכין את צורתה. פרט לזו בספר שמות, התייחסות נוספת במקרא למנורה מופיעה בספר במדבר. ושם מסופר על המנורה לאחר שנעשתה כפי המראה שניתן למשה בהר סיני, ועל אהרן הכהן שנתמנה להדליק את המנורה שהוצבה באוהל מועד שבמשכן והאירה את המשכן. כשהוקם בשנת 1918 הגדוד הארצישראלי "הראשון ליהודה" במסגרת הגדודים העבריים בחרו לו את המנורה כסמל. החל מי"א בשבט ה'תש"ט, 10 בפברואר 1949, ניצבת המנורה במרכזו של הסמל הרשמי של מדינת ישראל. כן ניתן למצוא אותה בסמל המוסד, תנועת בית"ר, והתנועה לאיכות השלטון. גם במטבעות ישראל מופיעה המנורה, במטבע 100 שקלים ישנים ובמטבע עשר אגורות, כמחווה למנורה על המטבע החשמונאי. כמו כן, בדרכונים ישראליים סמל המנורה מוטבע על כריכת הדרכון.
דגם "מכון המקדש"
דגם של המנורה נבנה על ידי מכון המקדש בירושלים, על פי מקורות הלכתיים והיסטוריים, והוצגה עד דצמבר 2007 בקארדו בירושלים. לאחר מכן הוצגה בירידה לרחבת הכותל, במעלות יהודה הלוי. עקב בניית מעלית הכותל, החל ממרץ 2018 היא מוצבת באופן זמני ברחבה הסמוכה לבית הכנסת החורבה ברובע היהודי בירושלים.
מנורה זו אינה עשויה מזהב טהור, אלא מברונזה המצופה בזהב במשקל 42 ק"ג ("ככר"). זאת, כמוצא מהקושי הטכני המתואר, כיצד לעשות מנורה גדולה מכמות הזהב שמצוינת במקרא. מנורה זו נבנתה לפי שיעור האמה לפי הדעות המרביות (58 ס"מ) בעוד שנושא זה נתון לוויכוח.
שמואל נח קרמר
שמחה שמואל (סמואל) נח קרמר (באנגלית: Samuel Noah Kramer; 28 בספטמבר 1897 – 26 בנובמבר 1990) היה היסטוריון יהודי אמריקאי, מומחה בולט בהיסטוריה השומרית והלשון השומרית.
קורות חיים
שמחה שמואל נח קרמר נולד ב-28 בספטמבר 1897 בקייב שברוסיה (אוקראינה) לבנימין ולייטה קרמר. בעקבות הפוגרום ב-1905 בתקופת הצאר ניקולאי השני, קיסר רוסיה, היגרה משפחתו לפילדלפיה, שם ייסד אביו בית ספר עברי. לאחר שסיים את חוק לימודיו התיכוניים ורכש תואר ראשון, התנסה קרמר במגוון עיסוקים, בכללם הוראה בבית הספר של אביו, כתיבה ספרותית ועסקים.
קרמר כתב באוטוביוגרפיה שלו שכאשר היה כבן שלושים, "התבהר לי שעלי להתחיל מבראשית ולנסות לעשות שימוש בלימודי העברית שלי, בהם השקעתי את רוב נעורי, ולהתייחס אליהם כאל קרש קפיצה לקריירה אקדמית".
הוא נרשם לקולג' דרופסי בפילדלפיה ללימודי עברית ושפות שמיות, ונמשך במיוחד לאגיפטולוגיה. באותה עת הוא עבר למחלקה ללימודי המזרח באוניברסיטת פנסילבניה, ועבד בצוותא עם הצעיר, שהיה לאחת הדמויות המובילות בעולם בחקר המזרח הקרוב. שפייזר ניסה לפענח לוח בכתב היתדות מתקופת הברונזה המאוחרת המתוארכת ל-1300 לפני הספירה לערך; כעת החל קרמר בקריירה שנמשכה לכל אורך חייו בהבנת מערכת כתב היתדות.
קרמר סיים את לימודיו לתואר דוקטור בשנת 1929 והתפרסם בזכות איסוף לוחות בכתבי יתדות ופיענוחם. בשנת 1932 חפר בעיראק באתר העיר שורופק במשך 6 שבועות בצוות משותף של בית הספר האמריקאי לחקר המזרח ואוניברסיטת פנסילבניה. מנהל החפירה היה אריך שמידט וקרמר שימש כאפיגרף. הוא פרש מהחיים האקדמיים בשנת 1968, אולם נותר פעיל.
באוטוביוגרפיה שלו, שפורסמה ב-1986, הוא מסכם את הישגיו כדלקמן:
בשנת 1982, הוענק לקרמר תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
קרמר הלך לעולמו ב-26 בנובמבר 1990 בארצות הברית.
האיגרת אל הגלטים
האיגרת אל הגלטים היא מכתב של פאולוס אל הקהילה הנוצרית בפרובינקיה הרומית גלטיה שבאנטליה, והוא אחד מספרי הברית החדשה – כתבי הקודש של הנצרות.
התמה העיקרית של האיגרת היא המחלוקת שהייתה בנצרות הקדומה בדבר חוקי התורה והאם יש לקיימם.
גלטים
המכתב ממוען אל הכנסייה הנוצרית בגלטיה שבאסיה הקטנה, אולם המיקום המדויק של הקהילות הנוצריות באזור זה אינו ברור. יש הטוענים שמדובר בקהילות בצפונה של טורקיה של ימינו, אולם רוב החוקרים סבורים כי מדובר בקהילות שגרו במרכז הפרובינקיה הרומית שהייתה באסיה הקטנה בעת שנכתבה האיגרת.
רקע היסטורי
הקהילות הנוצריות בגלטיה (בערים פיסידה, איקוניום, ליסטרה ודרבה) נוסדו על ידי פאולוס. קהילות אלה כללו בעיקר מומרים לנצרות שהיו קודם לכן עובדי אלילים פגניים. לאחר שפאולוס עזב את גלטיה, החלו הקהילות לסטות מהנחיותיו והתקרבו אל היהדות ותורת משה. ככל הנראה הגיעו אל קהילות אלה נוצרים שהיו קודם לכן יהודים ושמרו את חוקי התורה בנוסף לאמונתם בישו.
האיגרת שנשלחה על ידי פאולוס נועדה להוכיח את הקהילות ולהזהיר אותן מפני סטייה מתורתו. מהאיגרת עולות מחלוקות שהיו בנצרות הקדומה בדבר ברית המילה ושמירת השבת. כמו כן, ישנה סברה כי השליחים שנשלחו אל קהילות אלה היו שליחים של הפטריארך של ירושלים באותה עת יעקב הצדיק (אחי ישו) ומדובר למעשה לא בסטייה מהנחיותיו של פאולוס אלא במחלוקת שבין ראשי הכנסייה שהיו בירושלים לבין פאולוס עצמו ותקיפת מעמדו כשליח.
שפת האיגרת
P46, כתב היד הקדום ביותר הנמצא לאיגרת זו, כתוב יוונית. יש הסוברים שהאיגרת נכתבה במקורה בעברית או בארמית.
מועד חיבור האיגרת
כמעט כל החוקרים מסכימים כי פאולוס עצמו כתב את האיגרת. הוויכוח העולה מאיגרת זו – בדבר המרת הגויים לנצרות – מעיד על כך שמדובר באיגרת שחוברה בראשית ימי הנצרות, בתקופה שבה מרבית המאמינים היו יהודים ומיעוטם גויים שהתנצרו.
ישנה סברה כי האיגרת נכתבה זמן קצר לאחר ביקורו השני של פאולוס בגלטיה. ביקור זה נערך לאחר מועצת ירושלים, ולפי סברה זו האיגרת נכתבה בחורף שבין שנת 57 ל-58, בעת שהותו של פאולוס בקורינתוס (שם, ). גם לפי דעתו של ג'ון פ. מאייר האיגרת נכתבה במחצית השנייה של שנות ה-50.
סברה אחרת גורסת שהאיגרת נכתבה לפני הביקור בירושלים, בעת שפאולוס שהה בטרסוס הסמוכה, וסברה שלישית גורסת שהאיגרת נכתבה בעת הביקור הראשון עצמו, כאשר כונסה מועצת ירושלים (על פי סברה זו, האיגרת היא הראשונה מבין האיגרות שכתב פאולוס).
גרסאות קדומות
הגרסה הקדומה ביותר של האיגרת ששרדה עד ימינו נכתבה בשנת 200 לערך – כ-150 שנה לאחר כתיבת האיגרת המקורית. פפירוס זה, המכונה P46, מכיל מקטעים בלבד מהאיגרת.
תוכן האיגרת
בפסקת הפתיחה של האיגרת מסביר פאולוס את המטרה לשמה היא נכתבה.
פאולוס דן בסמכותו כשליח למרות עברו כלוחם נגד הנצרות, ובהמשך הוא מציג את אי תקפות התורה ומצוותיה למאמיני הנצרות כמו ברית מילה, תחולת דיני הכשרות על הנוצרים הנכרים (שאינם ממוצא יהודי) והיחס הכללי של הנוצרים לתורה, בהסתמך על הכתוב בה – שהיא נועדה ליהודים בלבד, ושהיא משמשת אף כקללה להם, מאחר שלא קיימוה.
התורה: התורה הגבילה את עצמה עם תנאי של שמירתה. ברגע שלא נשמרה היא בטלה. וזאת על מנת למסור את האמונה האמיתית לידיהם של הנוצרים והמאמינים, הממשיכים את הרוח האמיתית של התורה מבלי להיצמד למילותיה ולטקסיה. (ור' על מדרשי הפסוקים בהרחבה על כך).
ברית המילה: הִנֵּה אֲנִי פוֹלוֹס אֹמֵר לָכֶם שֶׁאִם־תִּמּוֹלוּ לֹא־יוֹעִיל לָכֶם הַמָּשִׁיחַ – ברית המילה דווקא מזיקה, שכן היא גורמת להתחייבות בקיום התורה, והתחייבות זאת נועדה מלכתחילה להיות בטלה והולכת.
עם ישראל: אִם־לַמָּשִׁיחַ אַתֶּם – הִנְּכֶם זֶרַע אַבְרָהָם, וְיוֹרְשִׁים: כְּפִי הַהַבְטָחָה. – המאמינים בישו הם היורשים האמיתיים של הבטחות התורה.
מדרשי הפסוקים
מהפסוק על אברהם "והאמין בה' ויחשבה לו לצדקה", הדגיש פאולוס שהאמונה קדמה לתורה, ושהובטח לאברהם שאמונתו תהיה לכל העמים. לכן כאשר הברית הופרה בידי היהודים, התורה מתבטלת ומקללת את היהודים, על סמך הפסוק "ארור אשר לא יקים את דברי התורה הזאת".
מהפסוק "ושמרתם את חֻקתי ואת משפטי אשר יעשה אֹתם האדם וחי בהם..." הוא למד שהתורה היא מערכת עשייה מותנית, שאם אין עושים אותה, היא בטילה, לעומת האמונה הקיימת לעולם. לדעתו, הנוצרים (או לפחות הנוצרים הנכרים) ניצלו מקללה נוראית, בכך שאינם מחויבים לתורה המקללת את מי שאינו שומר אותה כראוי, ואת זאת הוא לומד מהפסוק "כי קללת אלהים תלוי"
במקום אחר מהמילים בתהלים "כי לא יצדק לפניך כל חי" פאולוס מבין שהתורה מראש ידעה שאי אפשר לשמור עליה, ולכן מלכתחילה "נועדה להפרה" על מנת שהאמונה תימסר לעולם כולו דרך הנצרות. באיגרת גם נמצא המדרש הידוע (והעתיק) עת לעשות לה' הפרו תורתיך – במשמעות: יש זמנים שחייבים להפר את התורה לצורך הקב"ה. במקרה זה פאולוס מייחס את המובן לאלהים והאמונה בו דרך ישו.
את הפסוק "לאחיך לא תשיך" (כי תצא) דרש פאולוס כנשיכה ואכילה, כלומר, הפסוק מצווה להתנהג יפה אחד לשני, להתחשב, ובעיקר להימנע מיצר מיני (תאוות בשר).
בפרק הרביעי הוא דורש את הולדת ישמעאל ויצחק, כאלגוריה למצבי האומות. מכיוון שהיהודים משועבדים לתורה הרי הם "בני האמה" כלומר בני ישמעאל, ואילו הנוצרים החופשיים מן התורה הם בני יצחק, והם היורשים האמיתיים של הבטחת אברהם. כך מגיעה אליהם, לנוצרים, הנבואה "רני עקרה... כי רבים בני שוממה מבני בעולה" כלומר הם כעת ישראל האמיתית, בני השוממה, לעומת היהודים בני הבעולה (בהמשך לאותו קו), וכמו שפאולוס דורש את הפסוק בפרשת שופטים: כִּי תוֹעֲבַת ה' א' כָּל עֹשֵׂה אֵלֶּה, כֹּל עֹשֵׂה עָוֶל – זהו עול לעשות תועבות (והכוונה לתאוות מין).
מהמלים "איש בחטאו יומת" (פרשת כי תצא) הוא למד שאל לו לאדם לכעוס על אחרים חוטאים. אדרבה, עליו לקחת על עצמו אחריות על חטאי אחרים, ומהפסוק באלפא ביתא שבתהלים "מכל מלמדי השכלתי כי עדותיך שיחה לי" הבין שיש לפעול לחלוקת הכבוד למורים ובריחה מכבוד עצמי. את דברי הושע "כִּי רוּחַ יִזְרָעוּ וְסוּפָתָה יִקְצֹרוּ", וכן את איוב "כַּאֲשֶׁר רָאִיתִי חֹרְשֵׁי אָוֶן, וְזֹרְעֵי עָמָל יִקְצְרֻהוּ" הבין בשני אופנים: לפי הפשט, אין לזרוע להבלים, ומה שתעשה חוזר אליך, ולפי הדרש כדאי לזרוע ב"רוח" כי מקבלים בחזרה "רוח חיי עולם" – וכוונתו לרוח האמונה הנוצרית.
האלמנה השחורה (ילנה בלובה)
ילנה בלובה היא בוגרת תוכנית האלמנות השחורות של הממשלה הסובייטית, שהוקמה בתקופת המלחמה הקרה במטרה להכשיר מרגלות קטלניות בשירות המשטר. התכנית כללה בתוכה אימונים פיזיים ומנטליים לצד ניסויים ושיפורים ביוכימיים - אולם ילנה בלובה, שהכשרתה החלה בסוף שנות ה-70, עברה רק את תוכנית האימונים הפיזית. אף על פי כן, היא הייתה לראשונה שעקפה את תוצאותיה של נטשה רומאנובה, המרגלת המפורסמת ביותר שיצאה משורות התכנית, ונודעת כ. ילנה הוכרזה כאלמנה שחורה אחרי הירצחו של מאמנה הראשי, ונשלחה לחקור את ההתנקשות בחייו, בלי לדעת שהוא נרצח בידי מנהלי התכנית כחלק משרשרת אירועים שנועדה להבטיח את מקומה כאלמנה השחורה הבאה. ילנה, שראתה בנטשה כיריבה, התנדבה מרצונה למשימה שנועדה לעמת ביניהן, אך המפגש ביניהן לא התפתח לכדי קרב אלים. נטשה, שראתה בילנה כאחות קטנה, דחקה בה לטפח ולהתגאות בזהותה הייחודית מאשר לשמש ככלי בידי הממשל. בתום שרשרת מניפולציות ואירועים שהופעלה בידי נטשה מאחורי הקלעים כדי להראות לילנה את הקשיים והעוולות שבעסקי הריגול, החליטה ילנה לפרוש מרצונה לקובה, שם עבדה כאשת עסקים ודוגמנית.
בשלב מאוחר יותר חזרה ילנה למקצוע כסוכנת ארגון הביון S.H.I.E.L.D, ונעשתה מעורבת בכריית ויברניום בארץ הפראית. בהדרגה החלה ילנה, בסיוע סוכני S.H.I.E.L.D עריקים ומוטאנטים מהארץ הפראית, לעסוק בכריית ויברניום לא חוקית והברחתו - ומתוך חשש להפרעה מצד קבוצת האוונג'רס, שכרה את אלקטרו לגרום לבריחה המונית של נבלי-על מכלא הרפסודה, כדי להסיח את דעתם של ולהחזיר את סאורון לארץ הפראית. הבריחה ההמונית גרמה להיווצרות קבוצת האוונג'רס החדשים, שעקבו אחר מסלולו של סאורון ונכנסו לעימות איתו ועם אנשיו. אחרי שהביסו את המוטאנטים מהארץ הפראית החלו האוונג'רס לחקור את סאורון בדבר מעורבותו בפרויקט, אך הוא נורה ולכאורה נהרג בידי ילנה, שהובילה את סוכני S.H.I.E.L.D העריקים למאבק באוונג'רס. בעיצומו של קרב נגד ספיידרוומן הותקפה ילנה בידי סאורון הזועם, שנשף עליה אש והותיר בה כוויות וצלקות מרובות. היא נלקחה משם בידי דמות מסתורית, שהציעה לה לנקום באוונג'רס. היא עברה ניסויים גנטיים בידי ארגון הידרה, ותודעתה הועברה בסיוע ארגון A.I.M לגרסה חדשה של אנדרואיד סופר-אדפטויד, בעל יכולת חיקוי כוחות-על. היא נשלחה לתקוף את חתונתם של לוק קייג' וג'סיקה ג'ונס, הובסה במאמץ משולב של כל גיבורי-העל הנוכחים, והושמדה מרחוק בידי מנגנון השמדה עצמית כדי למנוע ממנה להעביר מידע.
לאחר מכן נצפתה ילנה, משוקמת בגופה האנושי, חברה בקבוצת פורעי החוק "ונגארד" ובקבוצת ת'נדרבולטס המחודשת של נורמן אוסבורן. למעשה הייתה זו נטשה, שהתחזתה לילנה כדי לשמש כסוכנת כפולה עבור ניק פיורי, ולמעשה גילתה כי היה זה אוסבורן שתמרן אותה להצטרף לקבוצה כדי לבצע עבורו את העבודה השחורה. אחרי בריחתה של נטשה, גילה אוסבורן לנגע העולם התחתון כי ילנה האמיתית מצויה בתרדמת. היא הוצאה מהתרדמת בידי המועצה העליונה של ארגון A.I.M, ומונתה לשרה לענייני פנים כסופר-אדפטויד. היא נחשבה למתה במהלך משימת חילוץ של האוונג'רס הסודיים, אך הופיעה פעם נוספת אחרי מותה של נטשה בידי כפיל מרושע של קפטן אמריקה במהלך אירועי "אימפריה סודית". היא לכאורה חזרה לזהות האלמנה השחורה, והחלה לחסל את שאריות ארגון הידרה תוך כדי בריחה מידי הוקאיי וחייל החורף - אולם למעשה התגלה שמאורעות אלו בוצעו בידי שני שיבוטים של ילנה, שבעצם הופעלו בידי שיבוט של נטשה, כאשר כולם נוצרו בידי תוכנית האלמנות השחורות. ילנה האמיתית נהרגה בידי כפילתה של נטשה, כדי שיהיה אפשרי להתחזות אליה.
את דמותה של ילנה בלובה בסרט היקום הקולנועי של מארוול "האלמנה השחורה" מגלמת השחקנית פלורנס פיו, ששבה לגלם את הדמות בסדרת הטלוויזיה "הוקאיי" של שירות הסטרימינג דיסני+ ותשוב לגלם את הדמות בסרט "ת'נדרבולטס".
בית לחם הגלילית
בֵּית לֶחֶם הַגְּלִילִית הוא מושב עובדים בשוליים הצפוניים של עמק יזרעאל, כ-6 ק"מ מזרחית לקריית טבעון, בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל.
היסטוריה עתיקה
הפעם הראשונה בה מוזכר שמו של היישוב "בית לחם" שבגליל היא בספר יהושע: "ונהלל ושימרון וידאלה ובית לחם ערים שתים עשרה וחצריהן" (פרק י"ט פסוק ט"ו).
כאמור בתחילה נקראה בית לחם הגלילית רק "בית לחם", מה שעורר בעיה בשל הצורך להבחין בינה לבין העיר היהודית האחרת, בית לחם שמדרום לירושלים. כדי לפתור את הבעיה נקראה בית לחם שליד ירושלים "בית לחם בנחלת יהודה" ובית לחם הגלילית "בית לחם בנחלת זבולון". לפי עדויות היסטוריות התקיים במקום יישוב יהודי עד לאחר חורבן בית המקדש השני. ב-1906 אף נחשפו מערות קבורה מימי בית שני ביער העוטף את המושב כיום. במרכז המושב נמצאה גת עתיקה ובה כלי אבן עשויים מגיר רך בהם השתמשו החל מימי בית שני ונפוצו במיוחד אצל יהודים אשר הקפידו על דיני טהרה.
לאחר החורבן הפך המקום למושבה של משמרת הכהנים מלכיה. כמו כן שרידי בתים מהתקופה הרומית נמצאו בחפירות שבוצעו בשנת 2013, ובתוכם אף נמצאו כלי חרס מהתקופה הפרסית וקנקן מהתקופה ההלניסטית.
בתקופה הביזנטית עם התפשטות הנצרות הפכה בית לחם ליישוב נוצרי. מתקופה זו נמצאו שרידים רבים ביישוב, ביניהם שרידי בתים וחומה מראשית התקופה הביזנטית (המאה ה-4–5 לספירה), כנסייה מן המאה ה-5–6 לספירה, בכנסייה זו אף נמצאה רצפת פסיפס מעוטרת בענפי גפן המאוכלסים בדגמי בעלי חיים, ציפורים, עצים וסל ענבים. פסיפס זה מוצג כיום בנתב"ג במסלול החזרה לארץ. מתקופה זו אף נמצאו 2 כנסיות נוספות בחפירות שונות ומבנים חקלאיים ואסמים מן המאה ה-7. באחד מהם אף נמצאו מטבעות מימיו של הרקיליוס (610–641 לספירה).
בתלמוד הירושלמי מוזכרת בית לחם הגלילית כ"בית לחם צרייה" בגלל היותה חלק מממלכת צור תקופה מסוימת.
בשנת 2016 נמצאו מבנים מן התקופה האומאית והעבאסית. בתקופה הצלבנית המאוחרת גם כן ישנן עדויות על יישוב נוצרי אשר ישב בבית לחם ומן התקופה הממלוכית נמצאו שרידים המעידים על יישוב קטן בסדר גודל של כ-50 משפחות ערביות, בתקופה זו בית לחם הייתה חלק מ"א-שאם" (סוריה הגדולה).
בתקופת שלטון האימפריה העותמאנית נכתב במסמכים כי ב-1595 היו בבית לחם 27 משקי בית מוסלמים.
בביקורו של הקונסול הבריטי ביישוב בשנת 1859 נכתב כי אוכלוסיית המקום מונה כ-110 איש, ואילו ברשימת האוכלוסייה מ-1887 נכתב כי בבית לחם היו כ-55 תושבים מוסלמים.
על פי הארכאולוג אבירם אושרי, שחפר את האתר, בית לחם הגלילית היא מקום הולדתו של ישו אבי הנצרות, ולא בית לחם שביהודה.
המושבה הטמפלרית
היישוב המודרני הוקם במקור על ידי הטמפלרים ב-1906 ונקרא בית לחם, בתוך יער אלוני תבור, על ידי בניהם של מייסדי המושבה הגרמנית בחיפה, לאחר שקנו חברי "האגודה הטמפלרית" את אדמות בית לחם ממשפחות סורסוק ותו'יני הלבנוניות. כמו כן קנו הטמפלרים את אדמות הכפר "אום אל עמד" (כיום אלוני אבא) אשר היה בצמוד לאדמות בית לחם.
תחילה הגיעו לבית לחם כ-13 משפחות ובנו את בתיהם לאורך רחוב אחד ישר. 4 משפחות גרו החל מן העלייה לקרקע ובתום בניית הבתים הראשונה ב-1910, גרו כל 13 המשפחות ביישוב. כמו כן עם הקמת המושבה נבנו גם מבני ציבור שכללו בין השאר את בית העם אשר שימש גם כבית התפילה, מגדל מים ומחלבה. על פי הספר על הקולוניה הגרמנית בארץ ישראל מאת קארל אימברגר, ב-1918 גרו 54 אנשים במושבה, ב-1926 גרו בה כ-97 אנשים וב-1935 גרו בה 106 אנשים (27 משפחות).
הטמפלרים הקימו בבית לחם מושבה חקלאית מודרנית ומפותחת לאותה תקופה, התושבים עסקו בגידולי שדה אופייניים: חיטה, שעורה, שיבולת שועל ותירס, בנוסף גידלו תפוחי אדמה וקטניות, דבר אשר היה ייחודי לחקלאים הגרמנים בארץ באותה תקופה. עם הגידול בביקוש לחלב בארץ עם העלייה היהודית לארץ החלו הגרמנים בבית לחם להתפרנס ממשק החלב. ענפים נוספים בהם עסקו תושבי המקום כללו את ענף הענבים, ענף הזית וענף עצי ההסקה. במשקי הבית גידלו התושבים עזים, כבשים תרנגולות וחזירים. כמו כן, בשיתוף עם תושבי המושבה ולדהיים השכנה (כיום אלוני אבא), מימנו התושבים את סלילת הכביש המחבר בין חיפה לנצרת, ככל הנראה כדי לשפר את אפשרויות הפרנסה והמסחר של היישובים אשר נמצאים בין שתי ערים אלו.
עם הקמת הרייך השלישי חלק מהטמפלרים הפכו לתומכים במפלגה הנאצית. מן העדויות לגבי בית לחם נמצא כי בין השאר פעלה במקום תנועת הנוער הנאצית הנוער ההיטלראי. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עצרו הבריטים תושבים טמפלרים רבים בארץ שהוגדרו נתיני אויב וגירשו את רובם לאוסטרליה. בבית לחם המשיכו לגור משפחות אשר לא גורשו אך בזמן המלחמה היה היישוב נתון להסגר. ידוע כי במהלך המלחמה ולמעשה עד 1948 חיו במושבה כ-30 אנשים, מתוכם 9 היו חברים במפלגה הנאצית.
בשטח היישוב, ליד בתיהם של התושבים הטמפלרים היה שטח החאן הערבי בו השתכנו חלק מתושבי הכפר אום אל עמד לשעבר אשר מצאו עבודה במושבות ולדהיים ובית לחם. החאן היה בית דירות עשוי טין וחמר מקומי. החאן נבנה בכניסה המערבית ליישוב בפאתי המושבה. ע"פ העיתון "די וארטה" ("המצפה" - עיתון הקהילה הטמפלרית של אותה תקופה) הערבים גרו בשכנות לבית לחם, בחאן שהיה בתחילת המושבה. הוא נבנה על יישוב עתיק שחלק מבתיו היו מבנים עתיקים (באותו אזור בו היה החאן נמצאו שרידי הכנסיות העתיקות מן המאה ה-5). לפני הקמת המושבה הטמפלרית היה מצבם הכלכלי של הערבים גרוע מאוד. האדמות עליהם ישבו נמכרו על ידי השלטון העותמאני לגביר בביירות והם נהפכו לאריסיו. כשהתחילה להיבנות המושבה הטמפלרית, מצאו הערבים מקום עבודה במשקים. חלקם גרו בחאן וחלקם גרו מעל הרפתות של התושבים. החאן לא היה בית של משפחה מסוימת אלא היה בית דירות ושיטת ההחזקה הייתה כזו שכל בעל משק אשר נזקק לשכן את פועליו – היה שוכר עבורם חדר או מספר חדרים בחאן. החאן לא קיים כיום.