cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נרודניקים
שנות ה-60
בשנת 1866, הוקם ארגון חדש ובראשו עמד ניקולאי אישוטין. הארגון דגל בהכנת מהפכה שהכוח המוביל שלה תהיה אינטליגנציה. הם יצרו קשר עם מהפכנים פולנים והקימו סניפים במספר ערים. בהתאם לרעיונות של ניקולאי צ'רנישבסקי הם הקימו מספר בתי מלאכה ובתי ספר שהיו צריכים להיות בסיס לתעמולה ולהוות קשר עם העם. בשנת 1866 לארגון כבר היה מבנה ברור שכלל את ההנהגה, חברי הארגון המחתרתי וארגונים לגליים שפעלו כארגוני תמיכה הדדית. במקביל חברי הארגון הכינו בריחה של צ'רנישבסקי מגלות. פעילות הארגון הופסקה בעקבות התנקשות באלכסנדר השני (הצאר לא נפגע) שביצע אחד מחברי הארגון ללא תיאום עם הנהגת הארגון. בעקבות ההתנקשות נעצרו כ-2,000 פעילים שבחלקם נשפטו. 36 חברי הארגון נשפטו, מבצע התנקשות הוצא להורג ואישוטין עצמו נאסר במבצר שליסלבורג ואיבד את עצמו לדעת.
בשנת 1869 בסנקט פטרבורג הוקם ארגון חדש - "נרודנייה רספרבה" (Народная расправа). בראש הארגון עמד סרגי נצ'אייב והיו בו 77 חברים. נצ'אייב עצמו דגל בטרור ללא מעצורים וגבולות. כאשר אחד מחברי הארגון התנגד לכך, הוא הואשם בבגידה והוצא להורג. שלטונות ראו בכך רצח על רקע פלילי, נצ'אייב הועמד למשפט. לאחר קריסת ארגון זה, רוב חברי התנועה התרחקו מטרור כדרך פעולה אפשרית.
שנות ה-70
בתחילת שנות ה-70 במספר ערים הוקמו חוגים ששמו בראש ובראשונה ניקיון כפיים ואתיקה מהפכנית. בשנת 1871 התארגן ארגון גדול בשם "הארגון התעמלה הגדול". בראשה עמד ניקולאי צ'איקובסקי. בין החברים הבולטים היו מארק נתנסון, סופיה פרובסקאיה ופיוטר קרופוטקין. חברי הארגון העריכו מאוד את מיכאיל בקונין וראו בו אידאולוג של הארגון.
בשנת 1874 חברי ארגון וארגונים נוספים החליטו על "הליכה לעם" (хождение в народ). זה היה מבחן רציני לאידאולוגיה של הארגון. מאות סטודנטים ומשכילים צעירים התלבשו בבגדי איכרים והלכו לכפרים של מרכז רוסיה. בכפרים הם ניסו להסביר לאיכרים שלא ניתן לסבול יותר את שלטון הצאר. אומנם עד מהרה התברר שהעם בכפרים אינו דומה לעם בספרי הארגון. האיכרים התייחסו לתעמלנים בחשדנות ותיאורית בקונין על כך שהעם מוכן למהפכה קרסה. התאוריה התנגשה באמונה של העם בצאר טוב וצודק. בסתיו 1874 ההליכה לעם נעצרה. השלטונות החלו במאסרים ומשפטים. עד לסוף 1875 נאסרו כ-900 חברי הארגונים ומספר רב של תומכים. במשפט הגדול "משפט 193" נשפטו רבים מחברי ארגון.
בעקבות קריסת הליכה לעם, בשנת 1876 הוקם ארגון חדש "זמליה אי ווליה" (בשנות ה-60 של המאה ה-19 כבר היה קיים ארגון באותו שם, אך הוא פורק). בארגון היו מספר חברים בולטים: גאורגי פלכנוב, אנדרי ז'ליאבוב, סופיה פרובסקאיה, מארק נתנסון, ורה פיגנר. הארגון הוקם כארגון מחתרתי לכל דבר. בראשו עמד מרכז עם מדורים שהיו כפופים לו. במספר ערים מרכזיות הוקמו סניפי הארגון. הארגון דגל התעמולה רחבה. ב-6 בדצמבר 1876 אורגן מצעד ראשון ברוסיה. במצעד הופיע גאורגי פלכנוב והתנוסס דגל הארגון (הדגל האדום). אומנם, רדיקלים שהיו בין חברי התנועה לחצו על מעבר לפעילויות אקטיביות. הלחץ היה חזק במיוחד בדרום רוסיה. כתוצאה מהלחץ בוצעו מספר פעולות - התנקשות בראש העיר בסנקט פטרבורג בפברואר 1878, והתנקשויות נוספות באודסה, קייב וחרקוב. פעולות טרור התרחבו בהדרגה. כתגובה לפעילות זו השלטונות החלו במעצרים. תוך שנתיים נערכו עשרות משפטים, הנשפטים קבלו עונשים של עד 15 שנות מעצר ו-16 הוצאו להורג. למרות הכול, חלק מחברי התנועה שאפו להתחיל הכנת התנקשות בצאר. חלק משמעותי של חברי התנועה התנגדו לכך היא העריכו שתגובת השלטונות תהיה קשה מאוד ותשים קץ לתנועה. על רקע זה, ב-15 באוגוסט 1879 הארגון התפלג ל-2 קבוצות: נרודניה ווליה והחלוקה מחדש השחורה.
שנות ה-80 המוקדמות
תומכי המדיניות מסורתית הסברתית שהיו מיעט בארגון (גאורגי פלכנוב, לאוניד דיוטש, פאבל אקסלרוד, ורה זסוליץ' ועוד) הקימו את "חלוקה מחדש השחורה" (Чёрный передел) והכריזו על עצמם כממשיכי דרכם של הארגון הקודם. הקבוצה בסנקט פטרבורג כללה 22 חברים ובסך הכול היו בארגון כ-100 חברים. בשנת 1880 פורסם העיתון של הארגון. בסך הכול הם הצליחו לפרסם 4 מהדורות בלבד. בשנת 1880 ראשי הארגון עזבו את רוסיה. הארגון המשיך להתקיים, אבל הגרעין הראשי היה במוסקבה. עד לסוף 1881 הארגון הפסיק להתקיים - בחלקו עקב גל המעצרים של השלטונות ובחלקו עקב מעבר לארגונים אחרים. ראשי הארגון שהיו באירופה הכירו רעיונות של קרל מרקס ובשנת 1883 הקימו ארגון רוסי מרקסיסטי ראשון - שחרור העמל (Освобождение труда).
תומכי השיטות המהפכניות הקימו את נרודניה ווליה. במהלך שנת 1879 אורגנו 8 ניסיונות התנקשות בצאר, אך כולם נכשלו. ב-1 במרץ 1881 הארגון הצליח לבצע התנקשות באלכסנדר השני ולהורגו. בעקבות גל מעצרים לאחר הריגת הצאר, גם חברי הארגון נעצרו ונשפטו. 3 מראשי הארגון הוצאו להורג, רבים נשפטו לגלות לסיביר לכל חייהם.
סיום המאה ה-19
לאחר קריסת נרודניה ווליה בראש הנרודניקים עמדו תומכי הזרם הליברלי. רעיונות של מהפכה וטרור לא היו נראים ריאליים. במקום זאת, ראשי התנועה דיברו על הרפורמות הדרגתיות בלבד. תפקיד המשכילים היה לעזור לאיכרים להסתדר בתנאי כלכלת שוק קשים. הם בקשו מרופאים, אגרונומים, מורים לעזור לאיכרים הפשוטים. מבחינת השפעתם על החברה - היא הייתה פחותה באופן משמעותי מזו של הנרודניקים של שנות ה-70 של המאה ה-19.
החל ממחצית שנות ה-80 של המאה ה-19 הפעילות המחתרתית נהפכת להיות פחות ריכוזית עם דגש על העבודה בערי פריפריה. בסוף דצמבר 1886 בסנקט פטרבורג הוקם ארגון חדש - "הפלג הטרוריסטי של מפלגת נרודנייה ווליה" («Террористическая фракция партии „Народная воля"») בין חברי הארגון היה אלכסנדר אוליאנוב (האח הבכור של ולדימיר איליץ' לנין) וברוניסלב פילסודסקי, אחיו של יוזף פילסודסקי. הארגון הכיר בכך שקפיטליזם הוא עובדה קיימת ויש לבסס את המפכה על פועלים ולא על איכרים. במרץ 1887 הם ניסו להתנקש בצאר אלכסנדר השלישי. הניסיון נכשל, חמישה מראשי הארגון הוצאו להורג, היתר נשלחו לסיביר.
במחצית שנות ה-90 נעשה ניסיון לאחד את כל הארגונים אך הניסיון נכשל. בהדרגה, לאור התרחבות המרקסיזם ברוסיה, ארגוני הנרונדיקים איבדו את השפעתם.
לקראת סוף שנות ה-90 התחדש בהדרגה אינטרס לפעילות מחתרתית והוקמו מספר ארגונים קטנים. בתחילת המאה ה-20 הם היו בסיס להקמת המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית ברוסיה.
לוואי
לוואי הוא משלים (אטריבוט attribute) של שם עצם, העונה על משהו מארבע שאלות נסבתיות אך ספציפיות על אודות שם העצם. השאלות הן: "של מי?", "של מה?", "איזה?" ["איזו?", "אילו?"] ו-"כמה?". שם העצם והלוואי מהווים יחד צירוף, כאשר שם העצם משמש כ'גרעין'.
השיטה לזהות את הלוואי נעוצה תחילה במציאת הנושא והנשוא במשפט. על מנת לקבוע את תפקידה התחבירי של כל מילה במשפט יש לבדוק האם היא מתקשרת לשם עצם או לפועל. אם מילה מרחיבה ומתארת שם עצם, ולמעשה עונה על השאלות שצוינו לעיל, מדובר בלוואי.
לוואי תואר
לוואי תואר הוא שם תואר המתאר את הגרעין. לוואי התואר יחד עם הגרעין מהווים צירוף שמני. לדוגמה, המשפט "כלב מאולף" מכיל שם עצם + לוואי. על לוואי התואר להתאים במין ובמספר לשם העצם אותו הוא מתאר.
לוואי תווית
לוואי מהסוג הראשון נקרא לוואי כמות, ולוואי מהסוג השני נקרא לוואי כינוי רמז. בניגוד לשאר הלוואים, לוואי תווית (בין אם היא סותמת ובין אם היא מיידעת) יכול להופיע גם לפני הגרעין.
לוואי שייכות
נקרא גם כינוי קניין ומבטא את השייכות של הגרעין. כינוי קניין חבור הוא כינוי קניין שבו הגרעין והלוואי התאחדו למילה אחת (חברי, יומני, אחותי וכו'). לעומת זאת, כינוי קניין פרוד הוא כינוי שמורכב מגרעין ומילת שייכות (הספר שלי, המכונית שלו, המחברות שלה וכו'). מחקרים מראים כי צורת הכינוי החבור נפוצה פי 15-10 מאשר צורת הכינוי הפרוד.
הבלשן חיים רוזן טוען כי כינוי קניין חבור משמש לציון קשר בלתי ניתן להפרדה. לדוגמה, קצב שאומר ללקוחות בחנותו "אל תגעו בבשרי" לא מתכוון שהלקוחות לא יגעו לו בסחורה. לדוגמה זו ניתן למצוא דוגמאות נגדיות כמו "החנווני סגר את חנותו מוקדם מהצפוי". לכן יש בלשנים אשר חולקים על דעתו של רוזן.
לוואי סומך
שם עצם המופיע בצירוף סמיכות ומתאר את הנסמך השני. לדוגמה, המשפט "תלמידי המכללה" מכיל גרעין + לוואי סומך. בצירופים כמו "בית ספר" או "בית חולים", שבהם הסמיכות כבולה, לא יצוין הסומך כלוואי מכיוון שמחיקתו תגרום לשינוי מוחלט של משמעות הצירוף.
לוואי תמורה
לוואי תמורה הוא שם עצם, שלא יוצר צירוף סמיכות עם שם העצם שקודם לו.
אסנשן
אֶסֶנְשֵן (בתרגום חופשי לעברית: התעלות) הוא אי געשי במרכז האוקיינוס האטלנטי, וחלק מהטריטוריה הבריטית סנט הלנה, אסנשן וטריסטן דה קונה. פירוש שמו של האי בשפה האנגלית הוא "עלייה", שכן התגלה בחג העלייה, וביום זה, על פי המסורת הנוצרית, עלה ישו השמימה.
גאוגרפיה
שטחו של אסנשן 91 קמ"ר, והוא נמצא כ-1,600 ק"מ מחופה של אפריקה (ליבריה), כ-2,250 ק"מ מחופה של דרום אמריקה (ברזיל), וכ-1,000 ק"מ מדרום לקו המשווה. ממזרח לאסנשן נמצא האי בווטסויין בירד, שם מקננות ציפורים רבות. זהו המקלט היחידי בשבילן מהחולדות, החתולים ובני האדם שהגיעו לאי מאירופה ומאפריקה.
גאולוגיה וטופוגרפיה
באסנשן מתרוממת פסגה סלעית ממקור געשי, ולא פחות מ-44 חרוטים רדומים זוהו באי שרוב שטחו מכוסה בבזלת. האי נמצא סמוך וממערב לרכס המרכז-האטלנטי. ההתפרצות הגעשית האחרונה התרחשה לפני 600 שנה, זמן קצר מאוד במונחים גאולוגים.
מסלול הוהמן
מסלול הוֹהְמן (באנגלית: Hohmann transfer orbit) הוא תמרון אסטרונאוטי שנועד להעביר לוויין למסלול גבוה יותר, בטיסה בין כוכבי לכת או בין כל שני מסלולים מעגליים המקיפים מרכז משותף. מסלול הוהמן הוא אחת הדרכים החסכוניות והיעילות להגעה מכוכב לכת אחד למשנהו מאחר שהוא דורש הפעלת דחף רק בתחילתו ובסופו. בתמרון הוהמן אידיאלי המסלול הנמוך והמסלול הגבוה נמצאים על אותו מישור, אך במציאות המסלולים לא תמיד נמצאים על אותו מישור.
אסנשן
אקלים
האקלים באסנשן הוא סובטרופי, כשהטמפרטורה בחוף נעה בין 21° ל-30° מעלות צלזיוס, ובהר גרין 15° ל-26°. למרות קרבתו לקו המשווה, ישנו הפרש של 5° בין הקיץ לחורף. האקלים מעט קריר יחסית לקו רוחבו של אסנשן, בזכות זרמי מים קרים המגיעים מדרום אפריקה. הרוחות הן דרום-מזרחיות ברובן. ישנם גשמים כל השנה, כשבינואר-אפריל הם נוטים להיות כבדים יותר.
מסלול הוהמן
המסלול נקרא על שמו של וולטר הוהמן, מהנדס ומדען גרמני שפיתח אותו בשנת 1916 ופרסם אותו ב-1925 בספרו "נגישותם של הגופים השמימיים" (The Attainability of the Celestial Bodies).
אסנשן
חי וצומח
האי דל בפאונה ובפלורה, ורוב הפרטים הם אלו שהביאו עמם בני-האדם. הצומח כולל חזרנים (במבוק) ואורנים בלבד - שניהם נטעו בידי בני אדם, ושניהם נמצאים רק על הר גרין, שנחשב היום לאחד מהיערות הנטועים המשגשגים ביותר בעולם. לפני בואם של בני האדם, לא היו צמחים על האי.
מסלול הוהמן
בשנות ה-20 פיתח במקביל המדען הרוסי ולדימיר וטצ'ינקין את עקרונות המסלול, ולכן כינויו ברוסיה הוא מסלול הוהמן-וטצ'ינקין.
מבנה ותכונות המסלול
מסלול הוהמן הוא אליפסה שהפריגיאה שלה (הקצה הקרוב לגוף המרכזי) נמצא על המסלול הנמוך, והאפוגיאה שלה (הקצה הרחוק) נמצא על המסלול הגבוה.
אסנשן
חי וצומח
עולם החי לעומת זאת עשיר מעט יותר, והפאונה הטבעית כוללת בעיקר צבי-ים ירוקים, אך גם שחפיות כהות, שני זנים של לטאות, סרטני יבשה, ובים כרישים, טונה, ברקודות ועוד מספר זנים של דגים קטנים יותר. מלבד זאת, בני האדם הביאו עמם יונקים, כגון חולדות, חמורים, חתולים, כבשים ועכברים, ועופות כמו דרורים וקנריות.
מסלול הוהמן
מבנה ותכונות המסלול
ביצוע טיסה במסלול הוהמן בין כוכבי לכת מתחיל בהפעלת דחף (\Delta V) המשנה את תנועת החללית ממסלולה המעגלי סביב השמש של כוכב המוצא למסלול אליפטי העתיד להפגש עם כוכב היעד עם השלמתה של מחצית הקפה סביב השמש, ומסתיים בהפעלת דחף נוסף המשנה את המסלול האליפטי בחזרה למעגלי.
מסלול הוהמן טהור מבוסס על הפעלת דחף קצר ובעל עוצמה בתחילתו ובסיומו. מאחר שחלליות לרוב נושאות מנועים בעלי דחף נמוך מכדי לבצע את התמרון, השימוש הנפוץ הוא במסלול מקורב למסלול הוהמן המתבסס על מספר הפעלות דחף המביאות את החללית בהדרגה למסלול אליפטי. המסלול המקורב הוא בזבזני ואיטי ממסלול הוהמן טהור אך עדיין נחשב ליעיל.
אסנשן
היסטוריה
מגלה הארצות הפורטוגלי ז'ואו דה נובה גילה את האי ב-1501. הוא רק רשם את מיקומו של האי - אך לא נתן לו שם ואף לא הודיע על תגליתו. למעשה, האי "התגלה" פעם נוספת כעבור שנתיים, ב-1503, בידי האדמירל הפורטוגלי אפונסו דה אלבוקרקי. הוא ראה את האי בחג העלייה, על-פי לוח השנה הקתולי, וקרא לו על-כן "איליה דה אסנסאו" (בפורטוגזית: Ilha de Ascensão).
מסלול הוהמן
מבנה ותכונות המסלול
את החללית יש לשגר במועד מדויק ומחושב מראש על מנת שבעת הגעתה למסלול היעד, הכוכב אכן יימצא בו, לכן מסלול הוהמן ניתן לביצוע רק בתאריכים מסוימים – "חלונות שיגור".
מסלול הוהמן נחשב למסלול החסכוני ביותר למעבר בין מסלולי הקפה שיחס הגדלים ביניהם הוא בערך עד 1:15.
אסנשן
היסטוריה
השימוש באי היה מועט בשנים שבאו לאחר מכן; אדמתו יבשה ושוממת, ולא ניתן לעבדה. הוא נותר לא מיושב עד 1815. בשנה זו הוגלה נפוליאון בונפרטה, קיסר צרפת לשעבר, אל האי סנט הלנה, וליתר ביטחון, בנו הבריטים באסנשן מבצר ושיכנו שם חיילים. הם קראו לו "אסנשן" (Ascension), חג העלייה בלשונם.
מיקום האי במרכז האוקיינוס האטלנטי הפך אותו לנקודת עצירה שימושית עבור ספינות. הצי המלכותי הבריטי הפך אותו לבסיסה של שייטת מערב אפריקה, יחידה שתפקידה לדכא סחר בעבדים בחופה המערבי של אפריקה. ב-1922, הוצא צו מלכותי ולפיו אסנשן יהיה שטח חסות של סנט הלנה.
במלחמת העולם השנייה, בנתה ארצות הברית בסיס אווירי בשם "ויידאווייק" (באנגלית: Wideawake, "ער לחלוטין", על-שם מושבה סמוכה של שחפיות כהות, שנוהגות לצווח בעצמה רבה מוקדם מאוד בבוקר, ומעירות אנשים). הוא שימש כנקודת חנייה למטוסים החוצים את האוקיינוס האטלנטי בדרכם למערכות באפריקה ובאירופה. בסוף המלחמה הופסק השימוש בבסיס.
בזמן מלחמה הקרה הוכנס הבסיס לפעילות מחדש. הוא הורחב ושוכלל, על-מנת שיאפשר למטוסים גדולים לנחות בו. הוא המשיך לשמש מטוסים צבאיים גם במלחמת פוקלנד, כבסיס מבצעים וכמקום בטוח ממנו יכלו הבריטים לשלוח את מטוסיהם לשדה הקרב. כיום הוא מהווה גם מסלול לנחיתת חירום של מעבורת החלל. כמו כן, הוקמה בסמוך לבסיס תחנת שידור של ה-BBC לדרום אמריקה ולאפריקה.
ממשל
הרשות המבצעת הוא מלך בריטניה, והוא מיוצג בידי מושל סנט הלנה, היושב בג'יימסטאון, הלא היא בירתה. את המושל מייצג "מנהל" (Administrator) היושב בג'ורג'טאון. כמו כן, למנהל יש גוף מייעץ, בשם "מועצת האי" (Island Council). לאי יש חוקים נפרדים מאלה שבסנט הלנה ובממלכה המאוחדת, אך עם זאת, חלקם מבוססים עליהם.
כלכלת אסנשן היום
כיום, החשיבות הפיננסית של הבשר באי מתבטאת רק בדיג, שכן מנהלת האי אוסרת על ציד ציפורים וצבי ים. הייצוא היחידי של אסנשן הוא בולי דואר, שהונפקו לראשונה ב-1922. חברות תקשורת רבות, ביניהן ה-BBC הבריטית, הקימו תחנות שידור על האי, בשל מיקומו האסטרטגי במרכזו של האוקיינוס האטלנטי.
עד לאחרונה, לא הייתה תיירות על האי - חוסר הגישה אל האי, העדר מקומות אירוח והאישורים המיוחדים שיש להשיג מנעו מתיירים לבקר בו. אך לאחרונה, חיל האוויר המלכותי הסכים לארגן טיסות מסחריות, ומספר צימרים נפתחו בהר גרין. כל האורחים עדיין צריכים אישור בכתב מהמנהל.
דמוגרפיה
על-פי מפקד שנערך ב-2005, חיים באסנשן 1,100 בני-אדם, וצפיפות האוכלוסין הממוצעת באי היא לכן 12.0 נפשות לקילומטר רבוע, בדומה לזו של נורווגיה, הגדולה מאסנשן פי 4000. מספרים אלה ממקמים את אסנשן במקום ה-227 בעולם בגודל האוכלוסייה, ובמקום ה-202 בצפיפות האוכלוסין.
באי לא היו ילידים מעולם. חיילים בריטים ואמריקאים, ועובדים מסנט הלנה ומבריטניה מהווים את רובה הגדול של האוכלוסייה. כמו כן, גרים באסנשן עובדים ממשלתיים בריטים, כגון המנהל עצמו. 13% מהאוכלוסייה הם חיילים אמריקאים, ו-87% הנותרים הם אזרחים וחיילים בריטים.
באסנשן חמישה יישובים: ג'ורג'טאון, עיר הבירה (560 תושבים); כפר טו בווטס (120 תושבים); גבעת טרבלר, שהוא בסיס חיל האוויר המלכותי (200 אנשי צוות), גבעת קט, שהוא בסיס חיל האוויר האמריקני (150 חיילים ואנשי צוות); והרזידנסי (כולל רד ליון והקוטג'ים על הר גרין, כ-70 תושבים).
לואיז הנרייט דה בורבון
לואיז הנרייט דה בורבון (בצרפתית: Louise Henriette de Bourbon; 20 ביוני 1726 - 9 בפברואר 1759), הייתה אשתו של לואי פיליפ הראשון, דוכס אורליאן וסבתו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
ביוגרפיה
לואיז הנרייט נולדה ב-20 ביוני 1726 בפריז, ללואי ארמנד השני, נסיך קונטי וללואיז אליזבת דה בורבון, בתם של לואי, נסיך קונדה ולואיז פרנסואז דה בורבון, דוכסית בורבון. בשנת 1727 מת אביה, שהיה אדם גס והתעלל רבות באמה, ואחיה לואי פרנסואה, נסיך קונטי ירש את תאריו.
ב-17 בדצמבר 1743 התחתנה לואיז הנרייט עם לואי פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, בנישואין שנועדו להביא לפיוס בין בית אורליאן לבית קונטי, ממנו נולדו לה 3 ילדים. בתחילה היו היחסים ביניהם מעולים, אולם עד מהרה החלה לואיז הנרייט לבגוד בבעלה ולנהל חיים שערורייתיים, מה שגרם לחמותה לסרב להכיר בילדיה כילדים חוקיים.
משפחתה
ב-17 בדצמבר 1743 התחתנה לואיז הנרייט עם לואי פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
הפילוג בישיבת פוניבז'
הפילוג בישיבת פוניבז' הוא אירוע פילוג מתמשך בישיבת פוניבז' בבני ברק. ראשית הסכסוך במאבקים בין ראשי הישיבה בשנות ה-90, והוא עודנו מתמשך. הפילוג כלל פסקי דין ובוררות רבניים, כמו גם פניה לבתי המשפט הרשמיים במדינת ישראל. כחלק מהפילוג אירעו גם אירועי אלימות ותקיפה קשים בין שני הצדדים, בהם נפצעו רבנים ותלמידי ישיבה.
הסכסוך הארוך על הנהגת הישיבה היה הביטוי הראשון לפיצול המחנה החרדי־ליטאי לשני פלגים, פיצול שבא לידי ביטוי באופן רחב החל מ־2012, לאחר פטירת הרב יוסף שלום אלישיב.
בשנות ה-90
מאז סוף שנות ה־90 של המאה ה־20 מתקיימים בישיבה מאבקי שליטה קשים, במשך למעלה מעשור (1997–2009) התקיימו בישיבה מתיחות וחיכוך כמעט יומיומיים בין תומכי נשיא הישיבה הרב אליעזר כהנמן וראשי הישיבה הרב גרשון אדלשטיין והרב ברוך דב פוברסקי (מחנה זה מכונה "שונאים", בהגיה מלעילית), לבין תומכי ראש הישיבה הרב שמואל מרקוביץ (מחנה זה מכונה "מחבלים" בהגיה מלעילית). בעקבות הסכסוך נוצר פיצול חלקי במבני הישיבה כשבני המחנות תחמו את עצמם עם הזמן למבני פנימייה שונים. במסגרת המאבק שנויים במחלוקת המינויים של אנשי הצוות החדשים משני המחנות. בין הסכסוכים גלשו לעיתים לאלימות, והמשטרה נאלצה להתערב מספר פעמים. בשלב מסוים הורה הרב אדלשטיין לאנשי מחנה כהנמן הסרים למשמעתו לוותר על תפילות השבת והחגים בהיכל המרכזי של הישיבה ולקיים אותן בהיכל "אוהל קדושים" הסמוך, כדי להפחית את החיכוך. בהמשך הופרדו גם מקומות הישיבה בחדר האוכל ובפועל מתקיימות במבני הישיבה שתי ישיבות נפרדות לחלוטין, למעט ישיבה משותפת באולמות הלימוד בשעת תפילות הישיבה. הסכסוך ממשיך להתפרץ מעת לעת, ובפרט בתחילת שנת הלימודים, כאשר מגיעים תלמידים חדשים.
פסקי הבוררות
דיון בוררות בין שני הצדדים התנהל בפני הרכב דיינים בראשות הרב חיים צימבליסט, הרב פינחס שרייבר והרב מאיר הייזלר. הבוררות קבעה כי הבעלות הממונית על נכסי הישיבה תהיה של בנו של אברהם כהנמן, אליעזר כהנמן. ראשות הישיבה אמורה הייתה להתחלק בין הרב פוברסקי, הרב אדלשטיין והרב מרקוביץ. פסיקה זו לא כובדה במלואה עקב מחלוקת בין הצדדים הקשורה לפרשנות המעשית של ביצוע פסק הבוררות. בשנת 2005 אישר בית המשפט המחוזי בתל אביב את הבוררות במעמד צד אחד, אך כשנה לאחר מכן ביטל בית המשפט העליון את אישור הבוררות והחזיר את הדיון לבית המשפט המחוזי. בשלב מסוים פרש הבורר מטעם כהנמן, הרב פינחס שרייבר מן הבוררות כשהוא מותח ביקורת על התנהלות ההליך כולו. הרב צימבליסט שישב בראש ההרכב דחה את המהלך וקבע כי ההרכב ימשיך לדון בתיק.
עם פטירת נשיא הישיבה אברהם כהנמן, בנו של מייסדה הרב כהנמן, בשנת תשס"ט (2009), הוריש בצוואתו את זכויותיו בישיבה לרעייתו רבקה. לפי הצוואה אם לא תהיה רבקה בין החיים בשעת פתיחתה, יחולק החלק שלה בין הבן אליעזר (60%) נוסף על חלק שהקנה לו בחייו (10%), לבין הבת ציפורה אשת הרב שמואל מרקוביץ (40%). שלושים יום לאחר פטירתו ייפתה האלמנה רבקה את כוחו של בנה אליעזר לנהל בשמה את הישיבה. למרות זאת, בפועל לא השפיעה הצוואה על הסכסוך שהיה מוטל אותה עת בבוררות, והתעוררה מחלוקת משפטית באשר לתוקפה של הצוואה והסמכויות הנגזרות ממנה. שני הצדדים טענו כי הצוואה מחזקת את מעמדם המשפטי וכי עולה ממנה כי דעת המנוח הייתה לטובתם.
בשנת 2013 פנה הרב כהנמן לבית המשפט המחוזי בתל אביב בדרישה לפסול את הבוררים, הרב הייזלר והרב צימבליסט, שהמשיכו לדון בתיק, בטענה שפעלו שלא כהוגן ועשו יד אחת עם הרב מרקוביץ, אולם בית המשפט דחה את הבקשה. גם ערעורו על החלטה זו בבית המשפט העליון נדחה, ובשנת 2014 שבו הבוררים לדון בתיק. באפריל 2014 שיגרו שלושה דיינים מבית הדין של הרב קרליץ מכתב לבורר הרב צימבליסט ובו כתבו כי "אין להמשיך הבוררות, ואין לזה שום תוקף על פי התורה, וכל כוחם הוא רק מכח הערכאות בלבד". על המכתב חתמו גם הרב אהרן לייב שטיינמן והרב חיים קניבסקי. בעקבות זאת פנה הרב כהנמן לבית המשפט בדרישה לבטל את הבוררות והציג מכתב בחתימת הרב צימבליסט ובו נכתב שאם הרב שטיינמן ימצא לנכון לבקש מהבוררים שלא להתכנס יקבלו את דעתו. אולם בית המשפט דחה את הבקשה.
פסק הבוררות האמור הביא להתלקחות מחודשת של הסכסוך בין הצדדים, שהובילה לאלימות, להשחתה של הספרייה ולמאבקים סביב תפילת ערבית בבית המדרש המרכזי של הישיבה. ב־29 בינואר 2015 פשטה המשטרה בכוחות גדולים על הישיבה ועצרה כ־25 תלמידים ממחנה הרב מרקוביץ. כעבור מספר ימים נעצר בנו של אליעזר כהנמן, יוסף, בחשד לתקיפת הרב מרקוביץ. כדי למנוע את המאבקים בבית המדרש החליטה המשטרה על חלוקתו מדי ערב בשעה שבע בין המחנות, תוך שהיא מפקחת על כך.
בעשור השני של המאה ה-21
עם פרוץ מגפת הקורונה ב-2020, נמנעו אנשי הרב כהנמן מקיום לימודים בהיכל המרכזי, עקב אי יכולתם לעמוד בהנחיות הבריאות בתנאים אלו. מצב זה איפשר לאנשי הרב מרקוביץ שלא הקפידו על הנחיות אלו להשתמש באופן בלעדי בהיכל המרכזי במשך קרוב לשנה, עד להתערבות בית המשפט במאי 2021, אז קבע בית המשפט כי עד להכרעה סופית בסכסוך יחולקו מקומות הישיבה בהיכל המרכזי באופן שוויוני, חציו הדרומי של ההיכל ניתן לרב כהנמן, וחציו הצפוני לרב מרקוביץ. לאחר שהצו לא כובד בשבתות, הבהיר בית המשפט באוגוסט אותה שנה כי החלוקה השוויונית הזמנית בהיכל הישיבה חלה גם על ימי השבת ונזף באנשי הרב מרקוביץ שהפרו אותו למרות שהחלוקה השוויונית היטיבה עמם כשנתנה להם מעמד שווה על אף נחיתותה המספרית של הקבוצה. במהלך סבב זה של דיונים בבית המשפט, התפטר ביולי 2021 הבורר הרב צימבליסט, שהואשם במשך השנים בידי אנשי הרב כהנמן בהטיה חד-צדדית, מתפקידו. במכתב ההתפטרות מנה הרב צימבליסט לצד מצב בריאותו את התנהלות אנשי הרב כהנמן ובאי כוחו כסיבה לפרישתו, תוך שהוא מטיח האשמות קשות באנשיו של הרב כהנמן, וכן בבורר מטעמו הרב משה פרקוביץ. בעקבות פרישתו מינה בית המשפט בספטמבר 2021 את השופט בדימוס דוד חשין לשמש כבורר בסכסוך בין הצדדים.
באפריל 2021 תועדו התנגשויות אלימות בין הצדדים שכללו תקיפות פיזיות והשלכת סטנדרים, ובמהלכן נפצע בנו של הרב אליעזר כהנמן, הרב אריה לייב כהנמן, המשמש כמנהל בישיבה.
ניקולה ג'ורישיץ'
ניקולה ג'ורישיץ' (בסרבית: Никола Ђуришић; נולד ב-23 בפברואר 2004) הוא כדורסלן סרבי המשחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד במגה לקס.
קריירה
ג'ורישיץ' נולד בגנט, בלגיה, בעת שאביו, הכדורגלן דושקו ג'ורישיץ' שיחק בלוקרן הבלגית. אימו, וסנה צ'יטקוביץ', הייתה שחקנית כדורעף שאף שימשה כקפטנית נבחרת סרביה בכדורעף נשים. בצעירותו נדד ג'ורישיץ' ממדינה למדינה בהתאם למועדונים בהם שיחקה אימו, ובגיל שמונה עבר לגור בבלגרד. ב-2017 הצטרף למחלקת הנוער של מגה לקס. בעונת 2020/2021 העמיד בטורניר הדור הבא של יורוליג בסקטבול ממוצעים של 16.9 נקודות, 7.6 ריבאונדים, 5.6 אסיסטים וחטיפה אחת למשחק, ונבחר לחמישיית הטורניר. בעונת 2021/2022 הוביל את קבוצתו לזכייה בטורניר ונבחר ל-MVP של הטורניר.
בספטמבר 2020 הושאל לעונה אחת לקבוצת הבוגרים של אוקק בלגרד, וב-29 משחקי העונה הסדירה העמיד ממוצעים של 16.3 נקודות, 3.2 ריבאונדים ושלושה אסיסטים למשחק. ב-11 באפריל 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת הבוגרים של מגה לקס, וב-23 בפברואר 2022, כשמלאו לו 18 שנים, חתם על חוזה מקצועני בקבוצה.
קריירת נבחרות
ביולי 2021 ייצג את נבחרת סרביה בגביע העולם בכדורסל עד גיל 19, ובשלושה משחקים העמיד ממוצעים של 7.7 נקודות, 1.3 ריבאונדים ו-3.3 אסיסטים למשחק.
בפברואר 2022 החל לייצג את הנבחרת הבוגרת במסגרת מוקדמות גביע העולם בכדורסל 2023. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-25 בפברואר, יומיים לאחר יום הולדתו ה-18, ורשם 7 נקודות, 4 ריבאונדים, אסיסט אחד ו-3 חטיפות ב-20 דקות משחק בניצחון נבחרתו 75–63 על.
70 (מספר)
70 (במילים: שבעים) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 69 ולפני 71. בספרות יווניות הוא מיוצג על ידי האות אומיקרון.
ביהדות
70 הוא מספר טיפולוגי להצגת קבוצה גדולה, למשל בביטויים "שבעים לשון", שבעים פנים לתורה. ברשימת בני נח בפרשת נח יש שבעים שמות של צאצאי נח כנגד שבעים אומות העולם. בנוסף, חז"ל אומרים על שבעים הפרים המוקרבים בחג הסוכות שהם כנגד שבעים אומות העולם. המספר 70 הוא גם מספר הנפשות של יעקב ובניו אשר ירדו למצרים. התורה גם מציינת בפרשת בשלח שבני ישראל הגיעו ל"אילים" ושם מצאו שתים עשרה עינות מים ושבעים תמרים, ויש הרואים בשבעים התמרים כמקבילים לשבעים המשפחות בעם ישראל. חז"ל גם מקשרים בין שבעים אומות העולם לשבעים המשפחות בישראל.
על ירושלים נאמר כי יש לה שבעים שמות.
שבעים גם מציין ב, את תוחלת החיים של האדם: "ימי שנותינו בהם שבעים שנה ואם בגבורות שמונים שנה". ב, מצוין שדוד המלך חי שבעים שנה.
אנטונוב An-148
אנטונוב An-148 הוא מטוס נוסעים אוקראיני צר-גוף, שתוכנן על ידי חברת אנטונוב ומיוצר במפעלי AVIANT בקייב ובמפעלי חברת VASO (מפעל המטוסים בעיר וורונז') ברוסיה. המטוס מסוגל לשאת עד 85 נוסעים בגרסותיו הרגילות, ועד 99 נוסעים בגרסת An-158.
ה-An-148 נועד להחליף את מטוסי האנטונוב An-74 והאנטונוב An-72 וייצורו החל כבר בתחילת שנות ה-90. אב טיפוס ראשון הושלם בשנת 2001 ומבחני הטיסה שלו החלו ב-17 בדצמבר 2004. בשנת 2007 הושלם רישוי המטוס.
המטוס ביצע את טיסתו המסחרית הראשונה, בשירות חברת התעופה האוקראינית אארוסוויט ב-2 ביוני 2009 במסלול קייב-חרקוב. ב-13 בדצמבר 2009 המטוס ביצע את הטיסה הבינלאומית הראשונה שלו במסלול אודסה-מוסקבה. על פי הערכות שונות, המטוס נחשב למתחרם של אמבראר E-190 ושל מטוס דומה של חברת בומברדיה. עלות ההרכבה של המטוס מגיעה לכ-25 מיליון דולר.
תאונות
ב-11 בפברואר 2018 התרסק מטוס נוסעים מדגם זה, שהיה בשירות חברת התעופה סראטוב איירליינס. המטוס המריא מנמל התעופה דומודדובו שבמוסקבה רוסיה. יעד הטיסה היה נמל התעופה אורסק בעיר אורסק שבמחוז אורנבורג ברוסיה. המטוס נעלם מהמכ"ם דקות ספורות לאחר המראתו כשעל סיפונו 71 נוסעים ואנשי צוות. המטוס התרסק דרומית מזרחית למוסקבה. איש מהנוסעים לא שרד את ההתרסקות.
הזמנות
החל משנת 2009 סופקו 12 מטוסים לחברות תעופה רוסיות ואוקראיניות, בהן חברת אירוסוויט האוקראינית וחברת התעופה הממלכתית "רוסיה" המשמשת את בכירי הממשל הרוסי ואת נשיא רוסיה, שאף מתעתדת להפוך את מטוס ה-An-148 למטוס העיקרי בצי המטוסים הנשיאותיים ברוסיה.
הסוף המאושר
הסוף המאושר (באנגלית: The Happy Ending) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1969 בכתיבתו, הפקתו ובימויו של ריצ'רד ברוקס, עם ג'ין סימונס וג'ון פורסיית' בתפקידים הראשיים.
מישל לגראן היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר על השיר "מה תעשה בשארית חייך" שזכה לביצועים של פרנק סינטרה, ברברה סטרייסנד, ביל אוונס, סטינג, דאסטי ספרינגפילד ועוד.
תקציר העלילה
מרי ספנסר (ג'ין סימונס) ובעלה פרד (ג'ון פורסיית') נשואים 16 שנים וגרים בדנוור, קולורדו. פרד הוא יועץ מס אמיד, מוקף בנשים ומרי היא עקרת בית משועממת וממורמרת שמוצאת מפלט בשתיית אלכוהול. היא לא דמיינה כך חיי נישואים לאחר שהייתה מושפעת מסרטי קולנוע על אהבה שנגמרת בסוף מאושר כמו בסרט קזבלנקה.
מצבה מידרדר, היא נעצרת בגלל נהיגה בשכרות וגם מבצעת ניסיון התאבדות. היא מתחילה לבזבז הון על קניות ופרד מבטל לה את כרטיס האשראי. בתה מארג' (קטי פילדס) מתרחקת ממנה ורק שתי נשים מנסות לעזור לה - אמה (תרזה רייט) והעוזרת הנאמנה אגנס (נאנט פברי).
פרד מתכנן מסיבה ליום השנה ה-16 לנישואיהם. מרי הולכת לסלון יופי ומקבלת החלטה לברוח מחייה האומללים. היא ממשכנת את שעונה היקר וקונה כרטיס לנסאו באיי הבהמה. במטוס היא פוגשת את פלו האריגן (שירלי ג'ונס) שלמדה אתה בקולג' והם לא נפגשו 16 שנה. בעוד שמרי נישאה, פלו בחרה לחיות חיים חופשיים ולהיות פילגש לגברים עשירים וכעת היא טסה לנסאו לפגוש את הגבר האחרון בחייה, סאם (לויד ברידג'ס). מרי מספרת לה כי ברחה מפרד ופלו אומרת כי תעזור ותדאג לה.
כאשר פלו מודיעה לה כי סאם מתגרש מאשתו ומתחתן אתה, מחליטה מרי לחזור. אמה מפצירה בה שתחזור לפרד אבל היא מעדיפה לגור לבד, למצוא עבודה וללמוד בקולג' בשיעורי לילה. פרד מבקש ממנה לחזור אבל היא מהססת.
משחק מנורמל
משחק מנורמל הוא סוג של משחק שיתופי. בתורת המשחקים, משחק שיתופי הוא משחק שבו השחקנים יכולים להגיע להסכמים מחייבים ולהחלטות משותפות. במשחקים שיתופיים עם תשלומי צד משתתפים מספר סופי של שחקנים ולכל קואליציה סכום אותו היא יכולה להבטיח. בנוסף למשחק מנורמל, יש עוד סוגים של משחקים שיתופיים עם תשלומי צד, למשל: משחק רווח, משחק הוצאות, משחק שוק ומשחק רוב משוקלל.
נירמול ושקילות אסטרטגית
כל משחק בצורה קואליציונית שקול אסטרטגית למשחק מנורמל מסוג אחד בלבד. ניתן להציב תנאים על משחק בצורה קואליציונית כדי לקבוע לאיזה משחק מנורמל הוא שקול אסטרטגית:
יהי משחק משחק בצורה קואליציונית:
1. המשחק שקול אסטרטגית למשחק מנורמל \ 0-1.
2. המשחק שקול אסטרטגית למשחק מנורמל \ 0-0.
שימושים
למשחקים מנורמלים השפעה משמעותית בהוכחת משפט בונדרבה-שפלי. בהוכחת המשפט משתמשים במשפט שכל משחק שקול אסטרטגית למשחק מנורמל.
מנדי פטינקין
מנדל ברוס "מנדי" פטינקין (באנגלית: Mandel Bruce "Mandy" Patinkin; נולד ב-30 בנובמבר 1952) הוא שחקן וזמר יהודי-אמריקאי, זוכה פרס אמי ופרס טוני. התפרסם בזכות הופעתו כאיניגו מונטויה בסרט הפנטזיה "הנסיכה הקסומה" והיה מועמד פעמיים לפרס גלובוס הזהב על תפקידיו בסרט "ינטל" ובסדרה "שיקגו הופ". החל מ-2011 שיחק את דמותו של סול ברנסון, בכיר ב-CIA, בסדרה "הומלנד" של רשת שואוטיים.
ביוגרפיה
פטינקין נולד בשיקגו למשפחה יהודית. אמו דוריס סינטון הייתה בעלת תוכנית בישול ואביו לסטר פטינקין עבד במפעל לנחושת וברזל. גדל במשפחה ממעמד הביניים ובזרם היהדות הקונסרבטיבית, שר במקהלות בית כנסת. למד באוניברסיטת קנזס ובבית הספר ג'וליארד.
קולנוע
פטינקין נודע בדרמה ההיסטורית של מילוש פורמן "רגטיים" ובדרמה המוזיקלית של ברברה סטרייסנד "ינטל" בתפקיד תלמיד הישיבה אביגדור, שזיכה את פטינקין במועמדות לפרס גלובוס הזהב.
פטינקין זכור בעיקר בזכות הופעתו בפנטזיה התקופתית "הנסיכה הקסומה", בה שיחק אמן סיף ספרדי בשם איניגו מונטויה. השורה שלו בסרט, הפכה לקאלט.
ב-1988 שיחק לצידו של ג'יימס קאן במותחן הבדיוני "חקירה בעיר זרה". ב-1990 השתתף בקומדיית הפשע של וורן בייטי המבוססת על הקומיקס "דיק טרייסי" בתור הפסנתרן 88 קייס.
בשנת 2010 שיחק בתפקיד ג'אגו במותחן "4.3.2.1" שכתב וביים נואל קלארק. בשנת 2017 שיחק בתפקיד מנהל בית הספר מר טושמן בסרט הדרמה "פלא".
טלוויזיה
פטינקין היה מהשחקנים המובילים בסדרת הדרמה "שיקגו הופ", בה שיחק במשך שנתיים בתפקיד המנתח ד"ר ג'פרי גייגר, זכה בפרס אמי והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב. פטינקין עזב את הסדרה אחרי שנתיים בשל המרחק ממשפחתו, אך חזר לעונה השישית.
בשנת 2011 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה המצליחה "הומלנד", בסדרה מגלם פטינקין מנהל בסוכנות ה-CIA, המפעיל את הסוכנת השנויה במחלוקת "קרי מתיסון" בניסיון למנוע פעילות טרור על אדמת ארצות הברית.
בשנת 2021 שיחק בעונתה החמישית של הסדרה הטובות לקרב בדמותו הססגונית של השופט "וואקנר", דמות שמלווה חלק עיקרי בעלילת העונה.
תיאטרון
בשנת 1980 זכה פטינקין בפרס טוני על הופעתו בתור צ'ה בגרסת ברודוויי למחזמר "אוויטה". ב-1984 היה מועמד לפרס טוני על תפקידו במחזמר "יום ראשון בפארק עם ג'ורג'". בשנת 2000 היה מועמד לפרס טוני שלישי על תפקידו במחזמר "המסיבה הפרועה".
חיים אישיים
לפטינקין שני בנים מאשתו השחקנית קת'רין גרודי. סבל ממחלת הקרטוקונוס בתחילת שנות ה-90 ונאלץ לעבור שתי השתלות קרנית. בנוסף, לקה בסרטן הערמונית אך הצליח להתגבר על המחלה. מלבד משחק, פטינקין גם מרבה לשיר בהופעות בארצות הברית ולונדון, בהופעותיו הוא שר שירים ביידיש מתוך אלבומי הסולו שלו.
הר סטרייבינג
הר סטרייבינג או הר סטריבינג (באנגלית: Mount Strybing) הוא הר ברכס אוון, בדרום רכס סנטינל, בהרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 3,200 מטרים מעל פני הים.
ההר מתנשא לגובה של 1,100 מטרים מעל סביבתו.
ההר ממוקם 6 קילומטרים דרומי מזרחית להר קראדוק; אוכף קארנארה מקשר בין ההר להר קראדוק.
ההר מתנשא מעל קרחון זלצמן שמצפון מזרח לו; קרחון ברוק, שמדרום מערב לו; וקרחון סברינגהאוס שממערב לו.
גילוי ההר
ההר מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1959–1957.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא על שמו של נגד בכיר (מקביל לרס"ר) הנרי סטרייבינג (Henry Strybing) מחייל הנחתים של ארצות הברית, שהיה נווט בטיסות סיור במטוסי R4D שנערכו בין השנים 1958–1957.
טרייסי שמעון
טרייסי שמעון (בערבית: ترايسي شمعون: 22 באוקטובר 1960) היא סופרת, דיפלומטית ופעילה פוליטית לבנונית, מועמדת לנשיאות לבנון 2022.
ביוגרפיה
טרייסי נולדה לדאני שמעון, פוליטיקאי לבנוני נוצרי מרוני, מנהיג מיליצית "הנמרים", ובנו של נשיא לבנון לשעבר כמיל שמעון ולפטי מורגן, דוגמנית ושחקנית אוסטרלית. בעברה הדיפלומטי הייתה שגרירת לבנון בירדן מאוגוסט 2017 עד 7 באוגוסט 2020 כאשר התפטרה לאחר הפיצוץ בנמל ביירות ב-2020.
מועמדות לנשיאות
ב-29 באוגוסט 2022, הכריזה על מועמדותה לבחירות לנשיאות לבנון ב-2022.
ישי כהן
ישי (ישראל) כהן (נולד ב-21 ביולי 1991) הוא עיתונאי חרדי ישראלי. משמש כעורך הפוליטי של האתר כיכר השבת.
ביוגרפיה
נולד בירושלים בשם ישראל, לאליהו כהן. למד בישיבת רינת התורה.
התחיל את דרכו כצלם של "חדשות 24". ב-2011 החל לשמש ככתב באתר כיכר השבת ולאחר מכן מונה לעורך הפוליטי של האתר. החל מאוקטובר 2019 מגיש באתר תוכנית וידאו שבועית בשם "סוגרים שבוע", בה הוא מראיין פוליטיקאים ובכירים נוספים, ומשמש כפרשן הפוליטי של האתר. אחראי על סיקור המגזר הספרדי בכיכר השבת. במסגרת תפקידו, כהן נוהג לסקר בעיקר רבנים ספרדים ירושלמים כמו הרב בן ציון מוצפי, הרב ציון בוארון, הרב ראובן אלבז ואת הראשונים לציון. הוא חבר בפאנל הפרשנים ברדיו קול חי. ב-2015 הגיש את התכנית "פותחים עניין" ברדיו קול ברמה יחד עם שמואל בן עטר..
בשנת 2013 נבחר לעיתונאי השנה של מקור ראשון. בשנת תש"פ בחר בו ישי לפידות לאיש השנה. בשנת 2021 נבחר לאחד ממאה המשפיעים של העיתון "דה מרקר" ונבחר ל-25 המשפיעים בתקשורת החרדית לשנת 2021 באתר חרדים10.
חיים אישיים
בינואר 2014 נישא לשרה לוי, אב לשלושה ילדים ומתגורר בשכונת פסגת זאב בירושלים.
קרן המטבע הבין-לאומית
קרן המטבע הבין-לאומית (באנגלית: International Monetary Fund) הוא ארגון בין-לאומי המסונף לאו"ם היושב בוושינגטון. הארגון נוסד ב-27 בדצמבר 1945 במטרה לפקח על תקן הזהב והצמדת ערך הדולר לזהב. לאחר ביטול תקן הזהב בשנת 1971 עבר הארגון לעסוק במתן הלוואות למדינות בקשיים, בתיאום המדיניות הכלכלית בעולם, ובמעקב אחר ניהול המדיניות הכלכלית של המדינות החברות. הארגון מנטר את המערכת הפיננסית העולמית, באמצעות בקרה של שערי החליפין וכן של מאזן התשלומים. הארגון פועל לצד ארגונים כארגון הסחר העולמי והבנק העולמי.
מטרות ופעולות הקרן
על הקמת הקרן הוחלט כחלק מהסדרי ברטון-וודס שגובשו לקראת תום מלחמת העולם השנייה ונחתמו ב-22 ביולי 1944 על ידי נציגי משלחות של 44 מדינות. אדריכלי הקרן היו הכלכלנים ג'ון מיינרד קיינס והארי דקסטר ווייט. הקרן החלה לפעול ב-1 במאי 1947, בוושינגטון די. סי. והיו חברות בה 39 מדינות, אשר נבחרו על פי רמת ייצוגן היחסי והשקעתן.
מטרתה המקורית של קרן המטבע הבין-לאומית הייתה לספק הלוואות קצרות טווח למדינות במסגרת ההבנות של בסיס הזהב שגובש בהסדרי הסכם ברטון-וודס. מטרת ההסכמות הייתה למנוע ממדינות לפחת את שער המטבע שלהן יחסית למדינות אחרות ובכך להפוך את הייצוא שלהן ליותר תחרותי. העילה להסדרים אלו הייתה הטענה שפיחותים כאלו יכולים לשמש מדינות דיקטטורות ולאומניות. במסגרת הסכמי ברטון-וודס התחייבה ארצות הברית לספק למדינות זהב תמורת דולרים, וקרן המטבע הייתה האמצעי לשמור על הסדר זה. החברות בקרן המטבע הייתה תנאי מקדים לחברות בבנק העולמי ולקבלת הלוואות פיתוח ממנו.
כבר בתחילת הדרך התברר שתפקיד קרן המטבע אינו פשוט, אל מול ההבדלים האדירים באינפלציה במדינות השונות. כך, בינואר 1948 החליטה צרפת לפחת את ערך הפרנק, גם ללא אישור קרן המטבע. קרן המטבע עסקה באישור פיחותים של מטבעות של מדינות שונות ובבקרת התנהלותן של מדינות שונות בענייני סחר חוץ. קרן המטבע גם עודדה את החברות בה לעבור למסחר חופשי של אזרחיהם במטבע חוץ.
בסוף שנות ה-60 ביקשו מדינות רבות להשתחרר מהתלות בדולר וקרן המטבע הנפיקה "זכויות משיכה מיוחדות" (SDR) שנועדו להחליף את הדולר בשמירת הנזילות של הבנקים הלאומיים בשמירת ערך המטבעות שלהן. עם התמוטטות הסדרי הסכם ברטון-וודס בשנת 1973 ומעבר למערכת מטבע עולמית שבה אין שער קבוע בין המטבעות, השתנו במידה רבה תפקידי קרן המטבע. קרן המטבע הבין-לאומית החלה מאז לעודד בהדרגה את המדינות החברות בה, במיוחד המתקדמות שבהן, לאפשר לערך המטבע שלהן להיקבע בשוק החופשי.
במהלך השנים החלה הקרן להעניק הלוואות כדי לסייע למדינות החברות להתגבר על בעיה במאזן התשלומים. לעיתים קרובות, הבעיות של מדינות במאזן התשלומים נובעות מקושי לאזן את תקציב הממשלה, ולכן דורשת הקרן מהמדינה הלווה לאמץ תוכנית שתבריא ותצמיח את הכלכלה תוך שמירה על משמעת פיסקלית. מעבר לרצון הקרן לקדם את כלכלת המדינה הלווה, תוכנית זו נועדה להבטיח את החזר ההלוואה לקרן. הקרן מעניקה את ההלוואה רק אם ברור מעבר לספק סביר שהתכנית של הקרן בשילוב צעדים אחרים יבטיחו את יציבות החוב של המדינה. בשל כך, אי-החזר הלוואה לקרן הוא אירוע נדיר, ותמיכה מהקרן מהווה איתות חיובי לשווקים הפיננסים שמסייע לה לזכות באשראי מגורמים נוספים.
נכון לשנת 2021, חברות בקרן 190 מדינות. ההצטרפות לקרן פתוחה בפני כל מדינה המקבלת על עצמה את החובות ואת הזכויות, הכרוכות בחברות בה. המדינה האחרונה שהצטרפה לקרן הייתה אנדורה (2020).
הארגון מפרסם תחזיות פיננסיות על מדינות בעולם ומספק הדרכה פיננסית עולמית. הקרן מהווה ערוץ תקשורת והחלפת מידע בנושא כוונותיהן של המדינות במדיניותן הכלכלית והמוניטרית, ואף מעורבת באופן מוגבל בנושאים אלו. היא מעריכה את המתחולל בכלכלת המדינות, ובוחנת את הגורמים לשינויים בשערי המטבעות. עם זאת, סמכויותיה כלפי מדינות שאינן לווות ממנה מוגבלות, ורבות ממדינות אלה, במיוחד הגדולות שבהן, מובילות את המדיניות של הקרן כלפי המדינות הלווות וקובעות קווים מנחים לפעילות הארגון.
לאחר התפרצות מגפת הקורונה העניקה קרן המטבע הלוואות חרום ל-90 מדינות בשווי כולל של כ-171 מיליארד דולר (נכון לפברואר 2022). הלוואת חרום אינן מותנות בביצוע רפורמות אך הן כן מחייבות הערכה אמינה שהחוב הציבורי של המדינה הלווה יתייצב בעזרת ההלוואה של הקרן ובעזרת צעדים אחרים, כולל גיוס משאבים ממקורות נוספים. במהלך המשבר עודדה הקרן את הממשלות ברחבי העולם להגדיל את ההוצאה הממשלתית ובכך לסייע למגזר העסקי ולמשקי-הבית להתגבר על הקשיים הכלכליים שהמגפה והמגבלות הפיזיות יצרו. ביוני 2021 הנפיקה קרן המטבע נכסי רזרבה הנקובים ב-SDR, סל המטבעות של קרן המטבע, בשווי 650 מיליארד דולר והעניקה אותם למדינות החברות על פי משקלן בארגון. נכסי SDR אינם מטבע, אך מדינות הנזקקות למטבע חוץ יכולות להחליף נכסי SDR עם חברות אחרות בקרן ולקבל תמורתם שווה ערך של מטבע בין-לאומי. עסקה זו כרוכה בתשלומי ריבית של המדינה שקיבלה מטבע בין-לאומי.
סל המטבעות
Special Drawing Rights - SDR בתרגום חופשי לעברית - "זכויות משיכה מיוחדות" הוא הילך חוקי המשמש את קרן המטבע הבין-לאומית. ערכו של ה-SDR משוקלל על פי השווי יחסי של סל המטבעות החשובים - דולר ארצות הברית, אירו, ין יפני ולירה שטרלינג. לפני היות האירו, כלל סל המטבעות את הפרנק הצרפתי והמארק הגרמני. השימוש העיקרי בהילך זה הוא לעסקאות בין מדינות במקרים בהם לא רוצים להצמיד את העסקה למטבע בודד וכן כמטבע הפיצוי הנקוב באמנת ורשה לתעופה.
ביקורת ציבורית
ארגונים רבים מתחו ביקורת על "חבילות הסיוע" של קרן המטבע הבין-לאומית. חבילות אלו ניתנו בעיקר למדינות עניות שנזקקו להן כדי להיחלץ מחובותיהן לבנקים פרטיים ולממשלות מערביות. תוכניות הסיוע של קרן המטבע הבין-לאומית כללו תנאים שבהן המדינות נאלצו לעמוד. החבילות כללו דרישות להפרטת שירותים ציבוריים וחברות ממשלתיות, קיצוץ בתקציב הממשלה לשירותים כמו חינוך ובריאות, קיצוץ בסובסידיות למוצרי יסוד, הורדת מכסים, ביטול רגולציה של הממשלות על התנהלותם של עסקים, והכוונת הכלכלה מקיום עצמי ליצוא.
מטרתם המוצהרת של צעדים אלו הייתה לכוון את המדינות העניות לעבר פסים של צמיחה כלכלית ולהקטין את העוני השורר בהן. נראה כי במדינות עניות רבות צעדים אלו הובילו להעמקה של הפערים והמצוקה של השכבות העניות, או של המדינה כולה לפחות לתקופה של כ־20 השנים בהן התוכניות האלו קיימות. לדוגמה: תושבים עניים נאלצו לנסות לחיות ללא שרותי בריאות שנעשו מעבר להישג ידם. מדינות רבות נקלעו לחובות גדולים עוד יותר מאשר החובות המקוריים מהם ניסו להיחלץ.
הפניית מדינות רבות מכלכלת קיום לכלכלת יצוא, לדוגמה, גררה היצף של השוק העולמי במוצרי חקלאות ובפלדה. כתוצאה מכך נפלו מחירי המוצרים בשווקים אלו כאשר ההיצע עלה בהרבה על הביקוש. מדינות עניות שלקחו הלוואות כדי לממן את המעבר לכלכלת יצוא, בהסתמך על תחזית המחירים הקודמת, שקעו בחובות גדולים עוד יותר, כשבנוסף לכך הן נאלצות לייבא מוצרים שבעבר ייצרו בעצמן.
הביקורת על קרן המטבע העולמית התחזקה כאשר לרשימת המבקרים הצטרף גם ג'וזף שטיגליץ, שהיה הכלכלן הראשי של הבנק העולמי וזכה לאחר מכן בפרס נובל לכלכלה. שטיגליץ טען שהתוכניות של קרן המטבע הבין-לאומית מנוסחות בצורה חשאית ללא השקיפות שהיא מטיפה לממשלות המקבלות ממנה סיוע. הוא גם האשים את הקרן בכך שהיא מדרדרת את כלכלתן של המדינות העניות, שהיא פוגעת בדמוקרטיה ושהיא פוגעת ביציבות הפיננסית העולמית.
בינואר 2022 ביקר הכלכלן קנת' רוגוף את קרן המטבע על מדיניותה בתקופת מגפת הקורונה. לטענתו, קרן המטבע העניקה הלוואות בקלות רבה מדי (במנגנון חירום) ובכך עודדה ממשלות להיכנס לחובות גדולים שהן יתקשו להחזיר. לדבריו, קרן המטבע אינה ארגון סיוע, בשונה מהבנק העולמי, ועליה להתמקד, כבעבר, בסיוע שמותנה בפעולות של המדינות לעזור לעצמן בראש ובראשונה. בכך סותר רוגוף, לפחות במידת מה, את הביקורת הציבורית הוותיקה על קרן המטבע ומתנגד לתהליכי השינוי בקרן המטבע שמתאפיינים בתשומת לב גדולה יותר לצורכי הפיתוח ולאתגרים החברתיים והפוליטיים של המדינות הענייות והמתפתחות.
בעלי תפקידים
יו"ר הקרן כיום היא קריסטלינה גורגייבה, כלכלנית בולגרייה שמילאה לפני כן תפקידים בכירים בבנק העולמי והייתה סגנית נשיא הנציבות האירופית. גורגייבה נכנסה לתפקידה ב-1 באוקטובר 2019 ותפסה את מקומה של כריסטין לגארד, שהתפטרה כדי להתמנות ליושבת ראש הבנק המרכזי האירופי.
הקרן וישראל
מדינת ישראל התקבלה לקרן המטבע ב-14 בינואר 1954 ובמרץ 1954 אישרה הממשלה את ההצטרפות לקרן. בתחילת אפריל 1954 אישרה הכנסת בקריאה ראשונה חוק להצטרפות לקרן ובסוף מאי נתקבל החוק סופית. ההצטרפות התבצעה באופן רשמי ב-12 ביולי 1954, בטקס בוושינגטון בנוכחות שגריר ישראל, אבא אבן. קרן המטבע הביעה ביקורת רבה על מדיניותה של ישראל לקיים שערי מטבע שונים לענפים שונים של המשק ולתת פרמיות בשיעורים שונים ליצואנים. אנשי הקרן תבעו מישראל להנהיג שער מטבע אחיד ובמידת הצורך לפחת את הלירה הישראלית. כן דרשה הקרן ביטול הפיקוח על מטבע חוץ.
מאז שנת 1977 ועלייתו של הליכוד לשלטון, רעיונות קרן המטבע הליברלים השפיעו הן על קובעי המדיניות הכלכלית בישראל והן על מבצעיה - פקידי האוצר לדרגותיהם ועובדי בנק ישראל. סטנלי פישר, נגיד בנק ישראל לשעבר, היה משנה למנכ"ל קרן המטבע הבין-לאומית בין השנים 1993 - 2001.
עיקר הקשר בין ישראל לקרן המטבע מתנהל סביב תהליך "סעיף 4", Article IV, שבו נפגש צוות הקרן עם מוסדות שונים בישראל, ובראשם בנק ישראל ומשרד האוצר. לאחר השלמת התהליך מפרסמת קרן המטבע את מסקנותיה הראשוניות ומספר שבועות לאחר מכן דו"ח מקיף על כלכלת ישראל. מעבר לכך, קרן המטבע מסייעת לישראל באמצעות מידע, חומרים מקצועיים וכן משימות "סיוע טכני" ממוקדות שבמסגרתן מעמידה הקרן לרשות ישראל מומחים מהקרן ומחוצה לה שמייעצים לגופים הכלכלים הציבוריים ביישום מדיניותם.
נגיד בנק ישראל, הפרופ' אמיר ירון חבר במועצת הנגידים של קרן המטבע הבין-לאומית ובנק ישראל אחראי על הקשר מול קרן המטבע. החל מאוגוסט 2020 מייצג ד"ר שי צור את ישראל בדירקטוריון של קרן המטבע, במסגרת משרדו של הדירקטור ההולנדי שעומד בראש קבוצת המדינות שבה ישראל חברה בקרן.
פיג'ו סוג 159
פיג'ו סוג 159 (בצרפתית: Peugeot Type 159) היא מכונית משפחתית מסוג טורפדו ("Torpedo car" ), מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1919–1920.
תחנת קומסומולסקאיה
קומסומולסקאיה (ברוסית: Комсомольская) היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו קולצביה. ממוקמת ברובע קראסנוסלסקי במחוז המרכזי.
תחנת קומסומולסקאיה מחוברת במעבר עם תחנה באותו שם בקו סוקולניצ'סקאיה.
קומסומולסקאיה היא אחת מתחנות המטרו העמוסות ביותר במוסקבה (בעיקר בשל תחנות הרכבת הממוקמות בסמוך: לנינגרדסקי, ירוסלבסקי וקזנסקי).
דגל התעופה האזרחית הבריטית
דגל האוויר האזרחי הוא דגל המייצג את התעופה האזרחית בממלכה המאוחדת ובכמה מממלכות חבר העמים הבריטי כמקבילו האווירי של הנס האדום המונף על ספינות צי הסוחר של הממלכה המאוחדת.
דגל האוויר האזרחי של בריטניה הוא הדגל אשר מונף על שדות תעופה ברחבי הממלכה המאוחדת ועל מטוסים בריטיים אשר חונים על הקרקע.
הדגל מורכב מצלב לטיני כחול כהה ממוסגר בלבן על שדה כחול בהיר. היוניון ג'ק משובץ בקנטון (הרביע הימיני העליון).
דגל האוויר הוכנס לשימוש בעקבות דבר המלך במועצה ב-11 באוגוסט 1931. הודעת המועצה מציינת כי: "הדגל המכונה דגל האוויר האזרחי הוא הצבעים הלאומיים הנכונים להנפה על מטוסים, יזמות אוויריות ועל שדות תעופה".
אגד
"אגד חברה לתחבורה בע"מ" (לשעבר: "אגד אגודה שיתופית לתחבורה בישראל בע"מ") המוכרת בשמה "אגד" היא חברה המפעילה תחבורה ציבורית בישראל, בייחוד אוטובוסים. עד לסוף שנות התשעים אגד סיפקה שירותי תחבורה ציבורית כמעט בכל רחבי הארץ (למעט בחלקים מגוש דן, באר שבע ונצרת) והייתה במעמד של מונופול. והיא הגיעה לנתח שוק של כ-75% בשיא תקופת המונופול. אך בעקבות החלטת ממשלה מ-1997 לפתוח את שוק התחבורה הציבורית לתחרות, ולהקטין את חלקה של אגד בו. ירד חלקה של אגד לכ-30% מסך נוסעי האוטובוסים בישראל. ב-2021 הגיע נתח השוק של החברה ל-32% נתח שוק (במונחי מרחק נסיעה). אגד היא מפעילת התחבורה הציבורית הגדולה בישראל. בשנת 2021 היו לחברה כ-4,000 אוטובוסים והועסקו בה כ-9,100 עובדים, מתוכם כ-6,700 נהגים. לפי נתונים אלו אגד נחשבה לחברת האוטובוסים החמישית בגודלה בעולם באותה השנה. ב-2018 הוערך כי אגד הסיעה כ-900,000 נוסעים מדי יום.
היסטוריה
לאחר מלחמת העולם הראשונה רכשו מספר צעירים יהודים מבני היישוב היהודי בארץ ישראל משאיות מעודפי הצבא הבריטי. בארגזי המשאיות התקינו ספסלי ישיבה, שהסבו אותן לאוטובוסים מאולתרים להסעת נוסעים בתשלום. הדרכים באותה תקופה היו משובשות, והנסיעה הייתה מסוכנת בשל ריבוי כנופיות ערביות שהתנכלו לנוסעים בדרכים. חלוצי האוטובוסים החליטו להתאגד לשיתוף פעולה שיסייע להם להתמודד במאורגן עם הקשיים. בתחילה התאגדו מפעילי האוטובוסים בקבוצות קטנות, אשר בהמשך התאגדו לקבוצות גדולות יותר.
"אגד" נוסדה כקואופרטיב ב-1 בינואר 1933 כתוצאת מיזוג של ארבע חברות תחבורה ציבורית קטנות במרכז הארץ: (המהיר, הגה, קדימה והתאחדות הנהגים). את השם "אגד" הציע המשורר הלאומי חיים נחמן ביאליק. באותה תקופה מנתה אגד 963 חברים ו-20 שכירים אשר הפעילו 338 אוטובוסים בקווים קבועים בין ירושלים, תל אביב וחיפה וכמו כן קווים אל סוריה, לבנון, עבר הירדן, מצרים ועיראק.
נהגי אגד המשיכו בעבודתם הסדירה בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, על אף קשיי ההתמודדות עם מארבי הערבים וסכנת החיים שנסיעה בינעירונית הייתה כרוכה בה. בתקופת מלחמת העצמאות שולבו נהגי אגד בשיירות שהעבירו בהצלחה אספקה ותגבורת לירושלים הנצורה דרך שער הגיא. ב-9 במאי 1939 מוזג לתוך אגד שירות תחבורה בשם "הצפון" שמנה 7 נהגים והפעיל קו מחיפה לטבריה דרך עפולה. בשנת 1940 מוזג לתוך אגד שירות אוטובוסים בשם "אקספרס הגליל" שהפעיל קווים מצפת לטבריה ולחיפה. באותה שנה נמנו 42 סניפי אגד בכל הארץ. ב-27 במרץ 1941 מוזג לתוך אגד שירות תחבורה "שירות עמק הירדן" שמנה 5 נהגים והפעיל קווים מעמק הירדן לטבריה ולחיפה. ב-1942 מוזג לתוך אגד שירות התחבורה של יוסף רשל שהפעיל קווים מטבריה ליבנאל ולאל חמה. ב-1 ביולי 1947 מוזג לתוך אגד "שירות החולה" שהפעיל קווי תחבורה בין מטולה, צפת וטבריה.
בינואר 1967 אוחד אל תוך אגד גם קואופרטיב התחבורה הירושלמי – המקשר. לאחר מיזוג זה היו לאגד באותה עת 2,200 אוטובוסים ו-7,000 נהגים.
בשנות השבעים והשמונים אגד נקלעה לקשיים כלכליים, ולאור מחלוקת בין אגד למשרד התחבורה על גודל הסבסוד שמגיע לה, חברי הקואופרטיב פרצו בשביתות. כמו זאת שהייתה בינואר ב-1976.
בשנות ה-90 החליטה הממשלה להגביר את התחרות בתחבורה הציבורית, ולשם כך הוציאה למכרז רבים מקווי התחבורה הציבורית, ובמכרזים זכו חברות שונות, בהן כאלה שקודם לכן לא פעלו בישראל. עקב כך הצטמצמה הפעילות של אגד, והיא נאלצה לפטר נהגים ועובדים נוספים ולצמצם הוצאות בדרכים שונות. מאז עוסקת אגד בהסעות הפרטיות, וכן בתחומים משיקים כגון: שירותי מוסך לאוטובוסים, הפעלת תחנות מרכזיות, הוראת נהיגה באוטובוסים ועוד. כך משמשת אגד קבלן משנה של חלק מחברות האוטובוסים האחרות המתחרות בה במכרזים ובהסעות פרטיות.
בשנת 2006 רכש הקואופרטיב 51 אחוזים ממניות חברת התחבורה הבולגרית "טראנסטריומף", והפך לבעל השליטה בחברה.
מקואופרטיב לחברה בע"מ
בשנת 2019 הפך אגד מקואופרטיב לחברה בערבון מוגבל, בהסכמה גורפת של חברי הקואופרטיב על מהלך זה לשם התאמה לעידן המכרזים, ושם הקואופרטיב שונה ל"אגד חברה לתחבורה בע"מ".
שתי חברות רכב החלו להתמודד על רכישת נתח מחברת אגד בשנת 2021: קרסו מוטורס יחד עם קרן אלומה וקבוצת מגדל; וקבוצת כלמוביל יחד עם קרן פורטיסימו קפיטל. שתי הקבוצות עלו לשלב הסופי ברכישה בתחילת 2022. על אף שהציגו את ההצעות הגבוהות ביותר, אף אחת מהקבוצות לא עמדה בתנאי המימון.
בעלי מניות אגד העלו תלונות נגד יו"ר אגד על שינויים בתנאי הרכישה "בניגוד מוחלט לאינטרס של אגד" לטענתם: זכות הכרעה בדירקטוריון, ביטול סעיף אי-תחרות באגד, ובשנתיים הראשונות קבלת זכאות לקבל 100% מהדיבידנד (במקום 20% למשקיע ו-80% שיושקעו חזרה באגד), העלאת אחוז הבעלות מ-50% ל-60%, ואפשרות הנפקה בבורסה באישור של 51% מבעלי המניות. באוקטובר 2022 הושלמה רכישת 60% ממניות אגד בידי שותפות של קרן קיסטון וקרן המורים והגננות תמורת כ-2.961 מיליארד ש"ח. קרן קיסטון מחזיקה בכ-80% מהשותפות והשיגה מימון בהובלת בנק לאומי ובנק מזרחי, וקרן המורים והגננות מחזיקה בכ-20% מהשותפות.
ייבוא אוטובוסים
החל משנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, ייבאה חברת אגד אוטובוסים מחברת ליילנד הבריטית, רובם מדגמי טייגר השונים, שהורכבו בישראל על ידי חברות הארגז ומרכבים בגרסאות שונות. החל משנת 1963 הורכבו גם שלדות האוטובוסים בישראל, במפעל "ליילנד אשדוד":
לקראת אמצע שנות ה-60 הובאו לישראל אוטובוסי ליילנד בגרסה התיירותית הכוללים מושבים בעלי יכולת הטיה, תא מטען בעל 2 דלתות העמסה מאחור, לצד מנשא גג ומזגן עילי אחורי מתוצרת יוונית. ייבוא נוסף של אוטובוסים לתיירות נערך לקראת סוף שנות ה-60 עת הובאו לראשונה אוטובוסים מתוצרת ליילנד בהרכבה של מפעל ואן הול הבלגי. האוטובוסים היו בעלי מרכב גבוה, חלונות גדולים במיוחד, מושבי תיירות ללא אפשרות הטיה, מיזוג אוויר תחתי אחורי, תא מטען אחורי לצד מנשא גג וכיסא מדריך. אוטובוסים אלו הובאו גם עבור החברות הפרטיות: יונייטד טורס (חלק מדן של היום) ותור נוף מתל אביב. אוטובוסים אלו שימשו לתיירות עד ייבוא האוטובוסים מדגמי סקאניה השוודית, בהמשך עברו לשרת בקווי הדרום וסיני, בסוף שנות ה-70 פעלו בנסיעות מקומיות, חלקם באזור חיפה והצפון ולקראת אמצע שנות ה-80 הוצאו מהשירות. בחברות הפרטיות הייתה לדלת האמצעית של האוטובוס סגירה ידנית, בניגוד לדלת הקדמית ולכל דלתות האוטובוסים של אגד שפתיחתן וסגירתן הייתה ועודנה על ידי אוויר דחוס. יבוא קטן של מידיבוסים היה מחברת פיאט האיטלקית. מידיבוסים אלו נבחרו לשרת בירושלים בקו העובר בסמטאות העיר העתיקה ברחובותיה הצרים.
בשנת 1973 ביוזמת יוסק'ה הררי חתמה חברת אגד עם חברת סקאניה על ייבוא שלדות אוטובוסים מתוצרתה להרכבה מקומית בישראל. סה"כ יובאו כמה מאות מרכבים רובם למערך הבינעירוני והתיירותי. סך הכול הורכבו בישראל שלושה דגמי אוטובוסים מתוצרת סקאניה:
מנועי האוטובוסים סבלו קשות מבעיית התחממות וכתוצאה מכך, נאלצו בחברת אגד להחליף חלק ניכר מהם למנועי דאף מהולנד שהובאו לישראל ובמיוחד באוטובוסים הבינעירוניים הציבוריים. במהלך שנות ה-70 יובאו לישראל מנועים מתוצרת חברת דאף ההולנדית שהורכבו בארץ על דגם חדש של אוטובוס בהרכבה מקומית של מפעל הארגז (דומה לאוטובוסים של חברת ליילנד מאותה התקופה) שבדומה לסקאניה כלל מערכת אוורור מאולץ ושימש בעיקר בנסיעות הבינעירוניות הקצרות ובמיוחד בקווי חיפה. בשנות ה-70 החלה חברת אגד את התקשרותה עם חברת מרצדס-בנץ הגרמנית.