cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קלוסובה
"קיבוץ חוצבי אבנים"
הקיבוץ הוקם ב-1924 על ידי אנשי תנועת "החלוץ" בסארני. בסארני הייתה מחצבה ומנסרה בבעלות משפחת פיינשטיין. זו העסיקה בתחילה אסירים שנדונו לעבודת פרך אך קיבלה את אנשי "החלוץ" שהיטיבו לעבוד בעבודה מפרכת זו. מקיבוץ הכשרה עונתי הפך הארגון לגרעין קבע בו נוצרו זוגות ונערכו חופות. עם הזמן גדל היקף ההכשרה בקלוסובה והגיע למאות חלוצים מדי שנה. ב-1926 עלה לארץ ישראל המחזור הראשון של בוגרי קלוסובה. בין חניכיו של "קיבוץ חוצבי אבנים" היו כ-8,000 צעירים יהודים מתנועות חלוציות מיישובי הסביבה. רוב בוגריו של הקיבוץ עלו לארץ ישראל לאחר תום תקופת הכשרתם. שליחים רבים מארץ ישראל שהגיעו לפולין ביקרו גם בקלוסובה.
יוצאי קלוסובה פעלו בכשבעים פלוגות בעיירות שונות, פלוגות שבהן פעלו בין 30 ל-200 חברים. פלוגות אלה הציעו תעסוקה בתקופת האבטלה שלאחר המשבר הכלכלי העולמי של 1929. בעקבות הקמת ההכשרה קמו פלוגות בנות ברוקיטנה, דומברוביץ, פינסק, קליבאן, רובנה, קובל ועוד. הכשרות אלה הכינו אלפי צעירים יהודים לעלייה לארץ. יוצאי קלוסובה השתלבו בעיקר ביגור ובגבעת השלושה, וכן ברמת רחל, רמת הכובש, גליל ים, קיבוצים נוספים של הקיבוץ המאוחד ועוד. ב-1937 מנעו שלטונות פולין את המשך קיומו של הקיבוץ, והחרימו את המנסרה והמחצבה.
בקלוסובה נטבע הביטוי "התנועה החלוצית היא אכזרית במהותה ונפלאה במעשיה" ששימש בקיבוצים אחרים.
ג'יימס קירקווד ג'וניור
ג'יימס קירקווד ג 'וניור (באנגלית: James Kirkwood, Jr.; 22 באוגוסט 1924 – 21 באפריל 1989) היה מחזאי, סופר ושחקן אמריקאי. זוכה פרס טוני ופרס פוליצר.
ביוגרפיה
עד גיל 42, קירקווד היה ידוע בעיקר בשל התפקידים שביצע על מסך הטלוויזיה והקולנוע, אך בשנת 1966 זכה לפרסום בשל עליית ההפקה הראשונה של מחזהו "Unhealthy to Be Unpleasant" ("לא בריא להיות לא נחמד") בברודוויי. בשנת 1975 עלתה הפקת "נ.ב החתול שלך מת" בברודוויי והמשיכה להיות מוצגת כשלוש שנים לאחר מכן.
באותה שנה עלתה בברודוויי ההצגה "שורת המקהלה", הצגה שהפכה ללהיט והמשיכה להיות מוצגת במשך כ-15 שנה (עד 1990). ההפקה המקורית בברודוויי רצה במשך 6,137 הופעות, שיא ההופעות הארוך ביותר בהיסטוריה של ברודוויי עד אז. הצלחתו של המחזמר הולידה הפקות מוצלחות רבות ברחבי העולם.
בשנת 1976 זכה קירקווד במספר פרסים חשובים על המחזמר "שורת המקהלה", אותו כתב בשיתוף פעולה עם ניקולס דנטה. הוא זכה בפרס פוליצר לדרמה, בפרס טוני לטקסט הטוב ביותר למחזמר, בפרס "דסק הדרמה" למחזמר הטוב ביותר ובפרס מבקרי התיאטרון של ניו יורק. עוד הצגה אשר זכתה להצלחה גדולה בארצות הברית היא "Legends!" (אגדות!), על פי מחזהו של קירקווד ובכיכובן של מארי מרטין וקרול צ'אנינג, אשר זכה להצלחה ברחבי ארצות הברית.
סמוך למותו פרסם ספר קומי בשם "Diary of a Mad Playwright" (בתרגום חופשי לעברית: "יומנו של מחזאי מטורף"), שעוסק בהרפתקאותיו בשנים 1986–1987 בדרכים עם מארי מרטין וקרול צ'נינג והחוויות שהיו להם בסיבוב ההופעות של מחזהו "אגדות". ההפקה הייתה בעייתית, בעיקר כי למארי מרטין היה קושי עצום בזכירת הטקסטים והיא נאלצה לשים מכשיר אלחוטי כדי שהלחשן יוכל לתת לה את השורות שלה אם תזדקק לכך. הספר מגולל את החוויות של קירקווד ומציע הצצה לאישיות שלו ושל שתי השחקניות.
קירקווד היה חבר באגודת שחקני הטלוויזיה והקולנוע, באיגוד השחקנים האמריקאי וכן בגילדת הטרמטורגים והגילדה האמריקאית לאמנות רב-תחומית. קירקווד נפטר כתוצאה מסרטן בעמוד השדרה בשנת 1989, בדירתו אשר במנהטן. חבריו ומעריציו של קירקווד הקימו לזכרו את "פרס ג'יימס קירקווד לספרות" במטרה לעודד סופרי מדע בדיוני צעירים.
אח"י חנית (סער 3)
אח"י חנית הייתה ספינת טילים מדגם סער 3 שפעלה בשירות חיל הים הישראלי משנת 1969 עד שנת 1988. השתתפה בין היתר בקרב לטקיה בפתיחת מלחמת יום הכיפורים.
הספינה בשירות חיל הים
אוניית חיל הים חנית מדגם סער 3 נבנתה בשנות ה-60 במספנות קונסטרוקסיון מקאניק דה נורמאנדי בשרבורג שבצרפת והייתה אמורה להימסר לישראל עם שאר ספינות הדגם, ואולם אמברגו הנשק שהטילה צרפת על ישראל מנע את העברת הספינות לחיל הים, בליל 24 בדצמבר 1969 הוברחו במבצע חשאי הספינות מצרפת (מבצע נועה) והובאו לישראל.
השמדת מחבלים
בשנים הראשונות הופעלה הספינה במשימות הגנה על חופי ישראל במטרה למנוע ממפגעים לבצע פיגועים נגד מטרות ישראליות ובאחד המקרים בליל 7 בספטמבר 1972 השמידה הספינה ספינה מחבלים שהייתה בדרכה לבצע פיגוע מול חופי לבנון על יד העיר צור. באישון לילה התפתח ויכוח בין בקר האש שטען כי זיהה מטרה במכ"ם וננעל עליה, לבין קצין הגשר האם מדובר במטרה אמיתית או בלהקת ציפורים. מפקד הספינה באותה עת, אלי רהב, הורה להתקרב למטרה, בטווח קרוב מאוד הודלק זרקור לכיוון המטרה, ווזוהתה ספינת מחבלים ו-5 חמושים עליה. המחבלים ירו בזוקה שפגעה בתורן. הספינה התרחקה מהמטרה והטביעה אותה. זו הייתה הפעם הראשונה בה הופעל תותח ה-76 מ"מ בקרב ימי בחיל הים הישראלי. למחרת התגלו גופות המחבלים ושרידי הספינה שנפלטו לחוף הלבנוני. אח"י חנית הניפו מטאטא הניצחון.
מלחמת יום הכיפורים
הספינה נטלה חלק פעיל במלחמת יום הכיפורים. בלילה שבין ה-6 ל-7 באוקטובר 1973 השתתפה בקרב לטקיה, שבמהלכו הותקפו מטרות בנמל לטקיה בסוריה. במהלך הקרב הצליחה אח"י חנית להטביע מקשת סורית באמצעות טיל גבריאל.
הספינה רדפה אחרי ספינת טורפדו (סט"ר) סורית שנשלחה כדי לפתות את הספינה להיכנס לטווח טילי הסטיקס הרוסים, שבהם השתמש הצבא הסורי. באותו אירוע נורו טילי סטיקס רוסיים (בזוגות) לעבר הספינה, אשר תמרנה מספר פעמים כדי לחמוק מהטילים ולהתקרב שוב עד שהטביעה את הסט"ר.
לאחר תיקון מהיר במספנת חיל הים קיבל סרן אודי אראל את הפיקוד על אח"י חנית.
ב-16 באוקטובר 1973 השתתפה הספינה בהפגזת תותח 76 מ"מ על טנקים מצריים על רצועת החוף שממזרח לפורט סעיד במטרה לסייע למוצב "בודפשט".
בלילה שבין 19 ל-20 באוקטובר פעלה הספינה בפיקוד אלי רהב להמשך הלחץ בחוף הסורי. הפעילות נעשתה בזוג, יחד עם אח"י געש (סער 3) בפיקוד אריה שפר. הספינות הפגיזו גשר על נחל אל-אברש ונענו באש מתותחי החוף הסוריים.
בליל 22–23 באוקטובר 1973 בוצעה הפגזה חוזרת של מתקני הדלק בבניאס. התפתח קרב מול תותחי 130 מ"מ בחוף וסטי"לים סורים שיצאו מטרטוס ולטקיה.
לאחר מלחמת יום הכיפורים
בשנת 1982 נטלה הספינה חלק במלחמת לבנון הראשונה והשתתפה בין היתר בהנחתת הכוחות לביירות. הספינה השתתפה בעצירת האנייה "אדי" שנחשדה בהשטת מחבלים. וליוותה אותה לנמל חיפה.
בשנת 1988, עם גמר שירותה בחיל הים הישראלי, נמכרה הספינה לחיל הים של צ'ילה וקיבלה את שמה החדש LSG-1624 - Iquique.
פיטר בלוס
רקע משפחתי וצעירותו
פטר בלוס נולד בעיר קארלסרוהה כצעיר שבין שלושת הילדים של הרופא הגרמני אדווין בלוס ושל אשתו אווה לוינשטיין. האב, אדווין התמסר בערוב ימיו להומאופתיה ולדת הבודהיסטית. ממנו שמע בלוס בילדותו סיפורים רבים על מרטין לותר ועל מהטמה גנדהי. האם, בת לכימאי גוסטב לוינשטיין, הייתה ציירת והייתה פעילה בחוגי אמנים, רקדנים ושחקני תיאטרון. פטר בלוס עצמו הראה מילדותו עניין באמנויות, במוזיקה, שירה, מלאכות. אחי אמו, הדוד גאורג פרידריך ניקולאי (שנולד לוינשטיין) היה אישיות יוצאת דופן, פיזיולוג ופציפיסט מושבע, עורר את זעם השלטונות בגלל דעותיו, כולל ספרו האנטי-מלחמתי "הביולוגיה של המלחמה" (1915). הדוד היה גם הידיד הטוב ביותר של אביו. בסופו של דבר הוא היגר לדרום אמריקה.
בנעוריו פטר בלוס פגש בבית הספר התיכון את אריק הומבורגר אריקסון שהפך לחבר קרוב שלו. מפני שנמשך למדעי החינוך, נרשם פטר בלוס ללימודי חינוך באוניברסיטת היידלברג
התחלתה הקריירה כמורה וכפסיכואנליטיקאי באוסטריה
בתום לימודיו בשנת 1925 ידידה של המשפחה, אווה רוזנפלד, עשתה לו היכרות עם אנה פרויד. בהמלצת אנה פרויד, התקבל בלוס לעבודה כמורה פרטי של ילדיה של דורותי ברלינגהם, בהתחלה - של בוב ברלינגהם, שנמצא אז בטיפול פסיכואנליטי אצל בתו של פרויד. בהמשך אנה פרויד מצאה לו משרה של מנהל בבית הספר הנסיוני היצינג שהוקם בווינה מיוזמתה בעזרת דורותי ברלינגהם ואווה רוזנפלד. עם זאת, הוא העדיף לדחות את הצעתה של פרויד שתעשה לו "אנליזה דידקטית". הוא לא הרגיש בנוח עם היות אנה פרויד המטפלת של הילד של חברתה הטובה ביותר. בלוס הזמין גם את ידידו, אריק אריקסון, ללמד בבית הספר. לאריקסון קישרה אותו מערכת יחסים ארוכה של חברות ולעיתים גם תחרות. באותם הימים המנטור של בלוס היה איש החינוך והפסיכואנליטיקאי אוגוסט אייכהורן שהתמחה בטיפול ובחינוך של נוער עבריין. בתקופת עבודתו בבית הספר היצינג הכיר בלוס את אשתו לעתיד, מרתה גרונה, צעירה שוודית, בת של רופא.
פעילותו בארצות הברית
אחרי שקיבל הצעת עבודה בבית ספר פרטי בניו אורלינס ב-1934 היגר בלוס לארצות הברית. לבסוף עבר לגור ולעבוד בניו יורק. כעבור זמן לא רב הוא קיבל את פני אריק אריקסון ושניהם התחילו ללמד בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד.
החל משנת 1938 הקדיש בלוס את זמנו למחקר של תקופת ההתבגרות, שלא נחקרה עד אז די צרכה. בהמשך התחיל לטפל במתבגרים באמצעות פסיכואנליזה. המשיך להתכתב עם אוגוסט אייכורן ואחרי המלחמה, בשנים 1951-1947 חידש את "האנזליה הדידקטית" אצל סלומאה איזקובר, שנמלטה גם היא משטחי אירופה הכבושים על ידי הנאצים לניו יורק. בעקבות זאת התקבל פיטר בלוס כחבר במכון הפסיכואנליטי של ניו-יורק.
בשנים 1950–1960 עסק בלוס בלימוד ובהדרכה של מטפלים ברשות היהודית לאפוטרופסות Jewish Board of Guardians, שסיפקה שירותים לילדים ונוער.
בשנת 1965 התקבל כחבר במעמד מיוחד של החברה הפסיכאנליטית של ניו יורק, שבה בדרך כלל רק רופאים קיבלו חברות מלאה. בשנה הבאה הוא התמנה למפקח ומדריך של התוכנית לאנליזת הילד של המכון הפסיכואנליטי של ניו יורק. בשנים 1967 -1968 שימש בלוס כמרצה ולימד קורס על ההתפתחות בגיל ההתבגרות. החל משנת 1972 ועד פרישתו לגמלאות בשנת 1977 הוא לימד את שיטת הפסיכואנליזה בגיל ההתבגרות המאוחרת. בלוס עסק בלימוד ובהדרכה גם במרכז הפסיכואנליטי קולומביה, שבו נמנה עם מייסדי התוכנית לאנליזה של הילד.
תרומותיו לחקר ההתפתחות הנפשית בגיל ההתבגרות ובטיפול בהפרעותיה
בשנת 1967 פרסם בלוס ספר אחר בעל חשיבות, על תהליך ספרציה-האינדיבידואציה המשנית המתרחש בעת ההתבגרות, מושג שפותח על ידו בעקבות מרגרט מאהלר.(The Second individuation process of the adolescence). תהליך זה, חיוני בהתפתחות הנפשית הנורמטיבית, מתאפיין בתנודות בין מגמות להיפרד ובין מגמות רגרסיביות (הפעם כהגנה של ה"אגו") לחזור לתלות.
הוא תיאר 4 תנאים מוקדמים להיווצרות האופי בגיל ההתבגרות: לפי בלוס, בגיל ההתבגרות לא רק שחלה חזרה של סיטואציות טרום אדיפליות וקונפליקטים אדיפליים אלא הם מגיעים אז לפתרונם הקבוע.(1979) בלוס תיאר גם כמה מנגנוני הגנה נוספים המאפיינים את ההתבגרות, כגון ההתבגרות הממושכת והאוניפורמיזם.(1954)
בשנים 1950–1960 צבר בלוס ניסיון ותובנות רבות בנוגע למתבגרים ולבעיותיהם. אלו השתקפו בספרו " על ההתבגרות"- שפורסם בשנת 1962. בספר זה, שהפך לקלאסי, תיאר בלוס את שלבי ההתפחות בהתבגרות משלב החביון ועד לפוסט-התבגרות (בתר-התבגרות), מה שכולל גם התבגרות מוקדמת, התבגרות אמצעית והתבגרות מאוחרת, עם אפיונים משלהם של היווצרות הזהות ואינטגרציה של ה"אני"
בספרו "בנים ואבות" בלוס הציג את ההשקפה, לפיה התחזקות המבנה הנפשי והתפתחות האופי בהתבגרות המאוחרת, במיוחד אצל זכרים, קשורה בפתרון של ההתקשרות הדיאדית הטרום-אדיפלית אל ההורה בן אותו המין וברה-אקטיבציה שלה בעת השלב האדיפלי ובהתבגרות המוקדמת. בהתבגרות המאוחרת האני נהיה יותר אינטגרטיבי ואדפטיבי מאשר הגנתי. הוא מגביל את עצמו לכמה תחומי עניין ספציפיים ולאט לאט מתגבשת הזהות העצמית הקבועה.
אחרי פרישתו מהפעילות המקצועית עסק הרבה בכתיבת שירה ופרוזה, ניגן בכינור, עסק בנגרות להנאתו. פיטר בלוס נפטר בגיל 94 בביתו בהולדרנס, ניו המפשייר. אשתו הראשונה, מרטה, נפטרה בשנת 1979. במותו השאיר בלוס את אשתו השנייה, בטסי תומאס בלוס, שני ילדים - פיטר בלוס הבן, רופא, ובת, לילמור בנהאובר, 4 נכדים ו3 נינים.
קישורים חיצוניים
Henry Fountain Peter Blos, a Psychoanalyst Of Children, Is Dead at 93 19 June 1997, New York Times 2005
נבחרת בריטניה בכדורסל נשים
נבחרת בריטניה בכדורסל נשים היא קבוצת כדורסל הנשים הלאומית של בריטניה. הנבחרת הורכבה מנבחרותיהן של אנגליה, סקוטלנד וויילס בדצמבר 2005, במטרה לבנות נבחרת תחרותית שתוכל להשתתף באולימפיאדת לונדון בשנת 2012. הנבחרת לא כוללת שחקניות כדורסל מצפון אירלנד, אף על פי שהן זכאיות להשתתף בה. השחקניות מצפון אירלנד נוהגות לייצג את נבחרת הכדורסל של אירלנד. נבחרת בריטניה השתתפה מספר פעמים באליפות אירופה בכדורסל נשים בשנת 2019 וסיימה במקום ה-4. הנבחרת השתתפה במשחקים האולימפיים לראשונה בתולדותיה באולימפיאדת לונדון 2012 ובה הפסידה בכל משחקיה.
אימה אמריקאית: בית הרצח
אימה אמריקאית: בית הרצח (באנגלית: American Horror Story: Murder House) היא העונה הראשונה של סדרת האימה האמריקאית "אימה אמריקאית", שנוצרה והופקה על ידי ראיין מרפי ובראד פלצ'ק, ואשר עלתה לשידור לראשונה ב-5 באוקטובר 2011 ברשת FX Networks. חלק מהאירועים המתרחשים בסדרה הושראו באופן רופף מאירועים אמיתיים.
העונה הראשונה של "אימה אמריקאית", ששמה בדיעבד שונה ל"אימה אמריקאית: בית הרצח", היא על בגידה, בוחנת נושאים כגון: משפחה, אהבה וסליחה.
רקע העלילה
הסיפור מתרחש בשנת 2011 ועוקבת אחרי משפחת הרמון: הפסיכיאטר בן (דילן מקדרמוט), אשתו ויויאן (קוני בריטון) ובתם המתבגרת ויולט (טאיסה פרמיגה) שעוברים מבוסטון ללוס אנג'לס לאחר שוויויאן עוברת הפלה ובן מנהל רומן עם אישה אחרת. משפחת הרמון עוברת לאחוזה משופצת ועד מהרה נתקלת בדיירי הבית לשעבר - משפחת לנגדון: קונסטנט לנגדון (ג'סיקה לאנג), שני ילדיה, טייט (אוון פיטרס) ואדי (ג'יימי ברואר) ובן זוגה שפניו הושחתו, לארי הארווי (דניס או'הר). ויויאן ובן מנסים להחיות מחדש את יחסיהם בעוד שוויולט הסובלת מדיכאון, מוצאת נחמה אצל טייט. משפחת לנגדון ולארי משפיעים לעיתים קרובות על חייהם של משפחת הרמון בזמן שזו מגלה שביתם החדש רדוף על ידי רוחות הדיירים הקודמים.
פרקים
עונה זו היא בת 12 פרקים. הפרק הראשון שודר לראשונה ב-5 באוקטובר 2011. פרק סיום העונה שודרה לראשונה ב-21 בדצמבר 2011.
ליהוק
קוני בריטון הייתה הראשונה שלוהקה לתפקיד הנשי הראשי של ויויאן הרמון. דניס או'הר לוהק שני כלארי הארווי, אחריו צורפה ג'סיקה לאנג לתפקידה הטלוויזיוני הקבוע הראשון כקונסטנט לנגדון. דילן מקדרמוט הצטרף אחרי לאנג לתפקיד הראשי כד"ר בן הרמון. טאיסה פרמיגה ואוון פיטרס היו האחרונים להצטרף לצוות השחקנים הראשי כוויולט הרמון וטייט לנגדון בהתאמה. בתפקידי אורח השתתפו השחקנים קייט מארה, מינה סוברי, אריק סטונסטריט וטדי סירס.
כותרות הפתיחה
כותרות הפתיחה נוצרו על ידי קייל קופר וחברת הפרסום שלו פרולוג. בנוסף יצר קופר את כותרות הפתיחה של סדרת האימה "המתים המהלכים" ושל הסרט "שבעה חטאים" בכיכובו של בראד פיט. נעימת הפתיחה הולחנה על ידי המלחין ומעצב הסאונד סזאר דבילה-איריזארי ועל ידי המוזיקאי צ'ארלי קלאוזר. צילומי הפתיחים בוצעו על ידי חואן רואיז אנקיה ועריכתם על ידי גבריאל ג'. דיאז. עבור העונה הראשונה, כותרות הפתיחה צולמו במרתף ביתם של משפחת הרמון וכוללות תמונות ילדים לאחר מותם, עוברים בצנצנות, גולגולות, שמלות הטבלה, מדי אחות ודמות המחזיקה מזמרה מגואלת בדם. ריאן מרפי מתאר את כותרות הפתיחה כמיני-מסתורית והצהיר כי "עד שתראו את הפרק התשיעי בעונה הראשונה, כל תמונה וסמל בכותרות הפתיחה יובהרו לכם". תמונתה של הרוצחת בגרזן לכאורה, ליזי בורדן, מוצגת בפתיח העונה הראשונה.
בכל חמש העונות, השתמשו בגופן המזכיר את סגנונו של האדריכל צ'ארלס רני מקינטוש.
צילום
פיילוט הסדרה צולם בבית בשכונת קאנטרי קלאב פארק שבלוס אנג'לס, קליפורניה, ששימש כבית רדוף הרוחות וכזירת הפשע בעונה זו. עוצב ונבנה בשנת 1910 על ידי אלפרד רוזנהיים, נשיא המכון האמריקאי לאדריכלים, בית המשפחה שעוצב בסגנון טיודורי או גותיק קולגיאט שימש בעבר כמנזר. העונה הראשונה מצולמת על מה שנראה כסט צילום מועתק במדויק של הבית. פרטים קטנים כמו חלונות ויטראז'ים של לואיס קומפורט טיפאני וגופי תאורה מרוקעים מברונזה נוצרו מחדש על מנת לשמר את מראה הבית.
שקית חימום
שקית חימום (או כרית חימום; באנגלית "Hand warmer") היא מארז המסוגל לייצר חום באופן עצמאי למשך פרק זמן של כמה שעות.
שקית חימום אישית עשויה לספק חום בטמפרטורה של 40-70°C למשך פרק זמן של 6–24 שעות.
שקיות החימום מיוצרות בגדלים של 10 על 13 ס"מ, ובמשקל של כ-50 גרם בממוצע.
סוגי שקיות חימום ואופן פעולתן
שלושת הסוגים הנפוצים ביותר של שקיות חימום הם:
שקיות מבוססות תגובה עם אוויר (Air activated)
מבוססות על תגובה כימית אקסותרמית של מתכת (בדרך כלל אבקת ברזל) עם חמצן (מהאוויר). בתהליך זה המתכת מתחמצנת ונפלט חום רב לסביבה.
ההרכב הנפוץ של שקיות מהסוג הזה כוללים: אבקת ברזל, חרסית, מסוג ורמיקוליט, שסופחה במי מלח ואבקת פחם פעיל. בעת הסרת מעטפת הפלסטיק שאוטמת את הכרית לאוויר, מתחילה התגובה הכימית שבה חמצן מגיב עם הברזל ומי המלח ליצירה של חלודה. הפחם הפעיל מספק פני שטח גדולים לאגירה של החמצן ולהתרחשות התגובה.
אנשיל פפר
אנשיל פפר (נולד ב-22 ביוני 1973) הוא עיתונאי ופובליציסט בעיתון הארץ.
שקית חימום
שקיות המסה
מבוססות על עיקרון של המסת מוצק כגון סידן כלורי (CaCl2) או מגנזיום גופרתי (MgSO4) במים. שקיות מהסוג הזה מופעלות על ידי קריעה של שקית המים הפנימית, שבהמשך ממיסה לתוכה את קפסולת המלח. תגובות ההמסה הללו משחררות חום רב לסביבה.
שקיות ברווית-יתר (Supersaturated solution)
מבוססות על תגובת גיבוש אקסותרמית של מלח הנמצא ברווית יתר בתמיסה. בעת הפעלה של לחץ פתאומי על השקית, נוצר בתוכה מרכז נוקליאציה (מרכז התגרענות) שמביא ליצירה מידית של גביש מהמלח שמומס. בדרך כלל, נעשה שימוש בתמיסה מימית של סודיום אצטט (CH3COONa), ודיסקית מתכת שמאפשרת יצירה של אתר התגרענות.
שקיות חימום מסוג זה הן רב פעמיות, וניתן להשמיש אותן על ידי טבילתן באמבט מים רותחים.
אנשיל פפר
ילדות והשכלה
הוא התחנך בבית הספר היסודי של רשת החינוך "חורב", ולאחר מכן בישיבה התיכונית של הרשת בירושלים. לאחר שהשתחרר מהשירות הצבאי בגולני, חזר ללמוד הוראה ורבנות בישיבת מעלה אדומים, אך לא סיים את ההסמכה לרבנות, והחל לעבוד במשרה חלקית ככתב לענייני חרדים במקומון הירושלמי "כל העיר" בירושלים. במקביל, שימש כמחנך ומורה לתנ"ך ולתלמוד בתיכון המדעי "מוריה". לאחר שנה החליט לעזוב את מקצוע ההוראה, בשל תחושתו שקיים מרוץ נגד הזמן בבתי הספר, שלא מאפשר התקדמות עם התלמידים.
כתיבה עיתונאית
פפר שימש במגוון תפקידי עריכה וכתיבה בעיתונות הישראלית. ככתב ב"כל העיר", עבר לסקר את תחום החינוך, ופרסם טור מזדמן בשם "סרג'נט פפר" אותו כתב כששהה במילואים, וכן טור קבוע "בס"ד" שעסק בחברה החרדית. פרסם כתבות בנושאים אלו גם במגזינים העין השביעית וארץ אחרת.
בתחילת 2002 כיהן תקופה קצרה ככתב "הארץ" לענייני חרדים. ביולי אותה שנה מונה לעורך "כל העיר", מינוי שעורר הד תקשורתי והתנגדות מצד פעילי שמאל אשר ראו בו אז "צעיר דתי שידוע בנטייתו הימנית" ואף איימו בהחרמת העיתון. לאחר כשנה עזב את "כל העיר" ובסוף שנת 2003 חזר לכתוב ב"הארץ" ככתב לענייני חינוך.
ב-2004 שימש מספר חודשים כסגן עורך העיתון "ג'רוזלם פוסט". באותה שנה הוציא לאור את ספרו המשותף עם ניצן חן: "מרן - עובדיה יוסף. הביוגרפיה".
במרץ 2005 מונה לעורך החדשות בעיתון "מקור ראשון", כחלק מהמאמץ של איש העסקים שלמה בן צבי למתג מחדש את העיתון. בהמשך עבר לשמש ככתב חדשות בכיר ופרשן בעיתון, וכבעל טור ביקורת ספרים, ביקורת יין וביקורת התקשורת. בתחילת 2006, הצטרף כרכז הכתבים לחינמון "ישראלי" שבבעלותו של בן צבי. במרץ אותה שנה התפטר מתפקידיו בשני העיתונים.
בתחילת 2007 חזר ל"הארץ" ככתב לענייני העולם היהודי. במשך תקופה קצרה שימש כשליח העיתון ללונדון. בתחילת 2009 מונה לכתב העיתון לענייני צבא וביטחון, ובין היתר כתב סדרת כתבות שעקבה אחר פלוגת טירונים בחטיבת גולני. לאחר מכן שימש גם כשליח לסיקור אירועים בינלאומיים, כולל במדינות אויב, אליהן נכנס עם דרכונו הבריטי. בין היתר סיקר את מתקפת הטרור בבית חב"ד בשנת 2008 במומבאי, את מלחמת רוסיה-גאורגיה, ואת שפעת החזירים במקסיקו. היה הכתב הישראלי הראשון שדיווח מקהיר על המהומות במצרים, וניסה לאזן את הדיווחים בתקשורת הישראלית על השקפות אנטי-ישראליות של המפגינים. בסוף שנת 2011 עבר לכתוב בעיקר עבור המהדורה הדיגיטלית "Haaretz.com" באנגלית, ובמרץ 2012 שימש כשליח "הארץ" לבריטניה.
מאז שנת 2007 הוא מפרסם טור שבועי במהדורה האנגלית של "הארץ", המסקר את יהדות התפוצות תחת הכותרת "ירושלים ובבל" (Jerusalem & Babylon), ושעבורו זכה בשנת 2010 באות הוקרה מטעם ארגון בני ברית, המוענק לאישים שפעלו למען העם היהודי ולמען מדינת ישראל.
בנוסף לעבודתו העיתונאית מרבה פפר לפרסם ב"הארץ" מאמרי דעה בנושאים מגוונים, כגון העלאת יהודי הפלשמורה ועתיד הציונות. במאמר אישי שכתב לאחר פרסום החשדות להטרדה מינית שיוחסו לרבו, הרב מרדכי אלון, התריע על הסכנה שבהתחברות יתר לכריזמה של רבנים ואנשי חינוך. בשנת 2018 יצאה ביוגרפיה באנגלית שחיבר על בנימין נתניהו.
משפחתו
היה נשוי לרחל (לבית הדני), ולהם ארבעה ילדים משותפים. אב לבן ממערכת יחסים שנייה.
קלי לפלר
קלי לין לפלר (באנגלית: Kelly Lynn Loeffler; נולדה ב-27 בנובמבר 1970) היא אשת עסקים ופוליטיקאית אמריקאית, שכיהנה כחברת הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ג'ורג'יה. היא מונתה לסנאט בעקבות התפטרותו של הסנאטור ג'וני אייזקסון. בבחירות המיוחדות לתקופת כהונה מלאה, שהסיבוב המכריע בהן התקיים ב-5 בינואר 2021, הפסידה לפלר ליריבה הדמוקרטי רפאל וורנוק.
היא הייתה המנהלת הכללית של הארגון "באקט", חברה בת של ספקית השירותים הפיננסיים והמסחריים אינטרקונטיננטל אקסצ'יינג' (Intercontinental Exchange), והבעלים המשותף של קבוצת כדרוסל הנשים האטלנטה דרים בליגת ה-WNBA.
ביוגרפיה
לפלר נולדה בעיר בלומינגטון שבאילינוי וגדלה בחוות תירס וסויה בכפר סטנפורד שבצפון המדינה. ב-1988 סיימה לפלר את לימודיה בבית הספר התיכון "אולימפיה" שבסטנפורד, שם שיחקה בנבחרת הכדורסל ובנבחרת ריצת השדה. לפלר סיימה לימודי תואר ראשון בשיווק מבית הספר לעסקים באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין. היא עבדה בחברת טויוטה ואז השלימה לימודי תואר שני במנהל עסקים תוך התמחות במימון ובשיווק בינלאומי באוניבריטת דפול ב-1999. היא עבדה בארגונים סיטיבנק, ויליאם בלייר ובקרוסרודס לאחר שקיבלה את התואר השני שלה.
בשנת 2002 הצטרפה לפלר לחברה "Intercontinental Exchange", המספקת שירותי סחורות ושירותים פיננסיים. היא הפכה לסגנית נשיא מחלקת קשרי משקיעים ותקשורת ארגונית. לפלר רכשה חלק מקבוצת אטלנטה דרים של ליגת ה-WNBA ב-2010, ובשנה העוקבת רכשה את קבוצת אטלנטה דרים ביחד עם מרי ברוק מאשת העסקים קייטי בטי.
על פי המרכז לפוליטיקה רספונסיבית, לפלר ובעלה תרמו 3.2 מיליון דולר אמריקני לארגונים פוליטיים. בעוד שמרבית התרומות הגיעו אל המפלגה הרפובליקנית, חלק מהתרומות נשלחו אל אנשי המפלגה הדמוקרטית, בהם דייוויד סקוט, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-13 של ג'ורג'יה, שקיבל 10,200 דולר. לפלר תרמה 750,000 דולר לארגון שתמך במועמדותו של מיט רומני לנשיאות ארצות הברית ב. לפלר שקלה לראשונה להתמודד למשרה ציבורית ב-2014. היא נמנתה בין המתמודדים למועמדות המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית מטעם ג'ורג'יה ב-2014, אך בסופו של דבר פרשה מהמירוץ בגלל המיזוג הממתין בין החברה שלה, אינטרנשיונל אקסצ'יינג', לבין הבורסה לניירות ערך בניו יורק. בנובמבר 2020 פורסם בניוזוויק כי הונם של לפלר ובן זוגה נאמד בכ-800 מיליון דולר מה שהופך אותה לחברת הסנאט העשירה ביותר בארצות הברית.
בנובמבר 2019 הצהירה לפלר על כוונותיה למלא את מקומו בסנאט של הסנאטור הפורש ג'וני אייזקסון, שהודיע על התפטרותו לאור בעיות בריאותיות החל מ-31 בדצמבר. היא הצהירה על כוונתה להתמודד בבחירות המיוחדות שייערכו ב-2020 להשלמת כהונתו של אייזקסון. מאוחר יותר באותו החודש, דיווח העיתון "The Atlanta Journal-Constitution" כי לפלר נבחרה בידי מושל ג'ורג'יה בריאן קמפ למלא את מקומו של אייזקסון, וב-4 בדצמבר הכריז על כך באורח רשמי. בערב יום שלישי 6 בינואר 2020 הושבעה לפלר לתפקידה בידי סגן נשיא ארצות הברית מייק פנס בגבעת הקפיטול.
לפלר הייתה חברה בוועדה לענייני חיילים משוחררים, בוועדת החקלאות, התזונה והיערנות ובוועדת הבריאות, החינוך, העבודה והפנסיונים. לפלר מתארת עצמה כרפובליקנית שמרנית. כיאה לסנאטורית רפובליקנית, היא הביעה את תמיכתה במועמדותו של הנשיא דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020. עם זאת, בעבר תרמה למועמדים רפובליקנים ודמוקרטים כאחד. לפלר מזדהה כתומכת בחיים, והצהירה כי תצביע בעד חקיקה שתגביל את הזכות להפלה מלאכותית. היא תומכת בזכות לשאת כלי נשק מכוח התיקון השני לחוקת ארצות הברית ובבניית חומה בגבול ארצות הברית-מקסיקו. כמו כן, לפלר מצדדת במינוי שופטים שמרניים לבתי המשפט הפדרליים.
בבחירות המיוחדות לתקופת כהונה מלאה, שהסיבוב המכריע בהן התקיים ב-5 בינואר 2021, הפסידה לפלר ליריבה הדמוקרטי רפאל וורנוק בפער של 2% (93,550 קולות).
מוחמד יוסוף
מוחמד יוסוף (בערבית: محمد يوسف; נולד ב-26 במרץ 1988) הוא כדורגלן קומורי המשחק בעמדת הקשר באז'אקסיו.
קריירת מועדונים
יוסוף התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של לה האבר ובקיץ הצטרף לקבוצה הבוגרת. בקיץ הושאל לקרטיי. ב-16 באפריל 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 1-1 נגד שטרסבורג.
בקיץ חתם בוואן. עונתו השנייה במועדון הייתה עונת השיא שלו כאשר כבש 10 שערים ב-37 משחקים. בסיום העונה חתם באמיין.
בקיץ עזב את צרפת וחתם בארגוטליס מליגת העל היוונית. את העונה סיים עם 6 שערים ב-27 משחקים, שלא סייעו לקבוצתו לשרוד בליגה הראשונה. שנה לאחר מכן חתם בווריה וכעבור שנה הצטרף ללבדיאקוס.
בקיץ חזר לצרפת וחתם באז'אקסיו
קריירה בינלאומית
בשנת הצטרף לנבחרת קומורו. ב-28 במרץ 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 0–3 ל. ב-15 בנובמבר 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בהפסד 1–4 ל.
הקדמת ימין לשמאל
הקדמת ימין לשמאל היא מידת חסידות לפיה יש להקדים בפעולות יומיומיות שונות את עשיית החלק הימני על השמאלי. בפרט הדבר נהוג בנעילת נעליים, בה מקדימים את הכנסת רגל ימין לנעל ולאחריה מכניסים את רגל שמאל.
מקור המנהג
בתלמוד מובאים דברי רבי יוחנן לפיהם יש להקדים נעילת רגל שמאל. התלמוד מקשה על דבריו מברייתא, לפיה. רב יוסף טוען שכיוון שקיים מקור לשתי האפשרויות, שתיהן לגיטימיות, וכן מובא שרב כהנא לא הקפיד על הסדר. לעומתם רב נחמן בר יצחק סובר כי "ירא שמים יוצא ידי שתיהן" כמנהג מר בריה דרבנא שהיה מכניס ימין ולאחריה שמאל ואז קושר שמאל ולאחריה ימין. כמנהג החסידות של מר בר רבנא הובא בספר שולחן ערוך:
כתב המגן אברהם על פי כתבי האר"י: והובאו הדברים גם במשנה ברורה ובכף החיים, אלא שהמשנה ברורה מביא את המנהג כדבר שטוב לעשות ואילו כף החיים מביא אותו כדבר שצריך להיזהר בו.
קיימות הלכות נוספות המדריכות להעדיף את צד ימין וכדברי התלמוד.
אזכורים בתרבות
בסדרת הטלוויזיה "מרחק נגיעה" רוחל'ה ברמן מספרת לזוריק מינץ שהקפדה על מידת החסידות בסדר נעילת הנעליים היא דרך לבחון בשידוך את יראת השמיים של המשודך.
בפסיכולוגיה
לפי מחקר שפורסם ב- Journal of Experimental Psychology, "ימנים (במובן של בעלי יד ימין דומיננטית) נוטים לזהות את צד ימין עם רעיונות חיוביים ואת צד שמאל עם רעיונות שליליים, בעוד שמאליים הראו נטייה הפוכה וזיהו את צד ימין עם רעיונות שליליים ואת צד שמאל עם רעיונות חיוביים".
קורט וליניוס
קורט מארטי וליניוס (בפינית: Kurt Martti Wallenius; 25 ביולי 1893 – 5 במאי 1984) היה איש צבא פיני.
ביוגרפיה
וליניוס נולד בקואופיו שבמחוז הדוכסות הגדולה של פינלנד (אז האימפריה הרוסית היום פינלנד). הוא למד באוניברסיטת הלסינקי, אולם הצטרף כמו צעירים פינים רבים לצבא הקיסרות הגרמנית. בתקווה לגרש מארצו את הכובש הרוסי השנוא, הוא לחם בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1918 חזר לפינלנד והצטרף אל תנועת "המשמרות הלבנים", ולקח חלק במלחמת האזרחים הפינית. לאחריה הצטרף וליניוס לצבא פינלנד הטרי, ובשנת 1920 נישא לאנני יואנסו. באותה שנה מונה לנספח הצבאי של שגרירות פינלנד בגרמניה. בשנת 1930 הועלה לדרגת אלוף, אולם שמו הוכפש בשל חברותו בתנועת לפואה. הייתה זו תנועה ימנית קיצונית שהתנגדה לקומוניזם ופעלה למען הוצאתו מהחוק בפינלנד. הוא הואשם בשותפות בניסיון לחטוף את הנשיא לשעבר קרלו סטאלברג ואשתו, אולם זוכה מחוסר ראיות ברורות, אם כי סולק מהצבא. סילוקו אפשר לו להקדיש את כל כולו לתנועת לפואה, והוא היה אחד המנהיגים של מרד מטסאלה שהנהיגה התנועה, המרד נכשל לבסוף וליניוס נכנע עוד לפני כן ובתמורה לא נעצר.
עם פרוץ מלחמת החורף התקבל חזרה לצבא למרות עברו הפלילי. הוא קיבל פיקוד על קורפוס שהוצב מול הארמייה הארבע עשרה הרוסית באזור לפלנד. אולם מאוחר יותר הועבר הקורפוס שלו לחזית קרליה שם ריכזו הרוסים ארבעים דיוויזיות. שיטתו של וליניוס בקרבות הייתה לרוב הפצצה בזמן שבו הרוסים אכלו, ומטחי אש כאשר הדליקו מדורות. "אנחנו לא נותנים להם לנוח, אנחנו לא נותנים להם לישון. זוהי מלחמה של מספרים נגד מוחות" הוא התבטא. הוא לקח חלק שולי למדי במלחמת ההמשך, ומאז התפרנס מפנסיה וכתיבת ספרים. הוא מת בהלסינקי ב-1984 בגיל 90.
Splash screen
Splash screen היא תמונה ו/או כיתוב המוצגים במהלך טעינת תוכנית או משחק מחשב. המונח יכול לתאר גם דף קדמי באתר ברשת.
Splash screen יכול לכסות את כל המסך, או רק לתפוס שטח קטן יותר במרכז המסך (בדרך כלל בצורה מלבנית). במערכות הפעלה ה-Splash screen מכסה בדרך-כלל את כל המסך אף אם הלוגו עצמו נראה רק במרכז המסך.
מטרה
מטרת ה-Splash screen ביישומים כבדים היא ליידע את המשתמש כי הם נטענים ושהם לא "נתקעו", וכן לידע אותו אודות קצב הטעינה. במהלך הטעינה מופיע באר התקדמות, המתקדם כפי התקדמות הטעינה. ה-Splash screen נעלם עם פתיחת חלון היישום המרכזי
Splash screen קיים במקרים רבים מתוך מטרה להעלות את רמת המראה והתחושה של יישום או אתר רשת, ולכן הם מושקעים יחסית מבחינה גרפית. מאותה סיבה לפעמים קיימים ב-Splash screen צלילים, אנימציות, וכדומה.
בשל כך ש-Splash screen מגדיל לפעמים את זמן ההמתנה לתוכנה הרצויה, הדבר גורם לחוסר נוחות. באתרי רשת הדבר עלול להפוך למטרד ממשי לבעלי חיבור אינטרנט איטי. במידה והמשתמש משבית תצוגת "תוכן עשיר", כדוגמת תמונות, פלאש, ו-Shockwave Flash, ה-Splash screen עלול שלא להיטען כלל. Splash screen שנוצר באמצעות פלאש לעיתים מנועי חיפוש אינם יכולים לגשת אליו.
Splash screen יכולים להיווצר גם באמצעות HTML ו-CSS, אם ה-Splash screen הוא לא למטרת טעינת תוכנית אלא למטרות אחרות.
לשפת התכנות Java יש מחלקה מיוחדת ליצירת Splash screen, הנקראת java.awt.SplashScreen, ומטפלת בפונקציות של Splash screen תקני, כלומר הצגת תמונות במרכז המסך, והיעלמותן כשהחלון הראשי של התוכנה נפתח.
הספרים המופלאים של העולם המערבי
הספרים המופלאים של העולם המערבי (באנגלית: Great Books of the Western World) הם סדרת ספרים שפורסמה במקור בארצות הברית בשנת 1952, על ידי חברת אנציקלופדיה בריטניקה, כדי להציג את הספרים הנחשבים בסדרה של 54 כרכים.
לעורכים המקוריים היו שלושה קריטריונים לכלילת ספר בסדרה שמקורו בתרבות המערבית: חשיבותו של הספר צריכה לחרוג מעבר להקשרו ההיסטורי, ולהיות חשוב ורלוונטי גם לימינו; הוא חייב לתגמל קריאה חוזרת ונשנית כחלק מרכישה של "חינוך ליברלי" ; והוא חייב להיות חלק מ"השיח המופלא על הרעיונות המופלאים", ולהכיל 25 רעיונות לפחות, מבין 102 "הרעיונות המופלאים" שעורכי האינדקס המקיף של הסדרה זיהו, והכניסו למה שהם כינו "הסינטופיקון". הספרים לא נבחרו על בסיס הכלה אתנית ותרבותית (השפעה היסטורית נתפסה כמספקת על מנת להיכלל), וגם לא על סמך הסכמתם של העורכים עם הדעות שהביעו מחבריהם.
מהדורה שנייה יצאה לאור ב-1990 ב-60 כרכים. חלק מהתרגומים עודכנו, חלק מהיצירות הוסרו והיו תוספות משמעותיות מהמאה ה-20 הממוקמות בשישה כרכים נפרדים וחדשים.
היסטוריה
הפרויקט של הספרים המופלאים של העולם המערבי החל באוניברסיטת שיקגו, שם הנשיא, רוברט האצ'ינס, שיתף פעולה עם מורטימר אדלר כדי לפתח שם קורס מהסוג שהקים ג'ון ארסקין באוניברסיטת קולומביה ב-1921 עם חידוש הגישה של "שולחן עגול" לקריאה ולדיון בספרים גדולים בקרב פרופסורים ובעלי תואר ראשון. - הוא יועד בעיקר לאנשי עסקים. מטרתם הייתה למלא את הפערים בהשכלתם הליברלית (לרבות פערים שהאצ'ינס בעצמו הודה בהם) ולהפוך את הקורא, גבר או אישה, לשנונים אינטלקטואלית המכירים את הספרים המופלאים של הקאנון המערבי, ובקיאים ברעיונות הגדולים שהתפתחו במהלך שלושת אלפים השנה האחרונות.
תלמיד אחד בפרויקט המקורי היה ויליאם בנטון לימים סנטור אמריקאי, ולאחר מכן מנכ"ל חברת ההוצאה לאור של האנציקלופדיה בריטניקה). ב-1943 הוא הציע לבחור את הספרים הגדולים ביותר של הקאנון המערבי, ושהאצ'ינס ואדלר יפיקו מהדורות בלתי מקוצרות לפרסום, מאת אנציקלופדיה בריטניקה. האצ'ינס בתחילה נרתע מהרעיון, מחשש שמסחורם של הספרים יפחית מערכם כמוצר תרבותי; אף על פי כן, הוא הסכים לעסקה וקיבל 60,000 דולר עבור עבודתו בפרויקט. בנטון סירב תחילה לעסקה בטענה שאוסף היצירות שייבחרו יהיו ככה, מוצרים, ובפועל לעולם לא ייקראו.
במקרה, אדלר קרא מחדש מקור שבו השתמש לספר שכתב באותה תקופה שנקרא איך לחשוב על מלחמה ושלום. לאדם שסיפק לו את הספר הוא ציין, שהוא זוכר שכשקרא את הספר הזה כמקור לספר שהוא כותב, הוא החמיץ את הנחיותו של האדם הזה לגבי קטע מסוים, ותהה מדוע זה קרה. הם הבינו שאדלר קרא את הספר תוך התמקדות ברעיון אחד, על מלחמה ושלום, והחמיץ את המשמעות והחשיבות המיוחדת של אותו הקטע בנוגע לנושאים אחרים. אדלר העלה את הרעיון שכדי לקחת על עצמם את המשימה הזו, עליהם להכין אינדקס לכל הערכה שבאמצעותה יוכלו הקוראים לקבל מעין "גישה אקראית" ליצירות. בכך קיווה שהקוראים יפתחו עניין רב יותר ביצירות עצמן.
קשיים
לאחר שהוחלט אילו נושאים ומחברים לכלול, וכיצד להציג את החומרים, פרויקט רישום האינדקס החל, עם תקציב של עוד 60,000 דולר. אדלר החל להרכיב את מה שקבוצתו כינתה "האינדקס היווני" הנוגע ליצירות שנבחרו מיוון העתיקה, בציפייה להשלמת הפרויקט כולו בתוך שישה חודשים. לאחר שנתיים, האינדקס היווני הוכרז ככישלון מהדהד. המונחים הנחותים תחת הרעיונות המופלאים לאורך מאות השנים שבהן נכתבו היצירות ביוונית השתנו בחשיבותם, ובאינדקס הראשוני השתקף כי הרעיונות שהוצגו לא "השלימו" זה את זה.
באותה תקופה, לאדלר עלתה תובנה. הוא הטיל על קבוצתו לקרוא מחדש כל עבודה באופן ראשוני תוך מחשבה על רעיון משני אחד מנוסח בצירוף מורכב למדי. אם הופיעו מופעים כלשהם של הרעיון, הם יכלו לאסוף אותם עם רעיונות מתאימים מסוג דומה שנאספו באותו אופן, להשתמש בחומרים הקיימים כדי למסגר אותם מחדש טוב יותר במבנה של רעיון גדול יותר, ולאחר מכן להתחיל לקרוא מחדש את היצירות במלואן בנוסח המתוקן של האינדקס המלא, של הרעיונות.
הצלחה ופופולריות
ב-1945 החל אדלר לכתוב את הצורות הראשוניות של החיבורים לרעיונות המופלאים ובתוך שש שנים ו-940,000 דולר, ב-15 באפריל 1952, הוצגו הספרים המופלאים של העולם המערבי במסיבת פרסום במלון וולדורף-אסטוריה, בעיר ניו יורק. בנאומו אמר האצ'ינס, "זה יותר מערכת ספרים, ויותר מחינוך ליברלי. הספרים הגדולים של העולם המערבי הם מעשה של התחסדות. אלה מקורות ההוויה שלנו. המורשת שלנו. זה המערב. זה המשמעות שלה עבור האנושות". שתי ערכות ראשונות של הספרים ניתנו למלכה אליזבת השנייה, מהממלכה המאוחדת, ולהארי טרומן, נשיא ארצות הברית המכהן. אדלר הופיע על שער המגזין טיים לספר על מערך העבודות ועל אינדקס הרעיונות שלו, ועל מלאי נושאי המחשבה המערביים בכלל למיניהם.
המכירות הראשוניות של ערכות הספרים היו דלות ביותר, כאשר רק 1,863 ערכות נמכרו ב-1952, ופחות מעשירית ממספר זה נמכרו ב-1953. משבר פיננסי היה עד שאנציקלופדיה בריטניקה שינתה את אסטרטגיית המכירה, ומכרה את הספר באמצעות אנשי מכירות מנוסים של אנציקלופדיות מדלת לדלת, כפי שהאצ'ינס חשש; אך בשיטה זו נמכרו 50,000 ערכות ב-1961. ב-1963 פרסמו העורכים את השער לספרים המופלאים, ערכה בת 10 כרכים אשר נועדה להציג הקדמה של המחברים ושל הנושאים של הספרים המופלאים. בכל שנה, מ-1961 עד 1998, פרסמו העורכים את The Great Ideas Today, עדכון שנתי על היבטים ישימים ורלוונטיים של הספרים המופלאים לזמננו. לפי אלכס בים, נמכרו בסופו של דבר מיליון ערכות של הספרים המופלאים. האינטרנט וקוראי הספרים האלקטרוניים הפכו חלק מהספרים זמינים בפורמטים מקוונים.
כרכים
פורסמו במקור 54 כרכים לסדרה המכסים מגוון תחומים הכוללים סיפורת, היסטוריה, שירה, מדעי הטבע, מתמטיקה, פילוסופיה, דרמה, פוליטיקה, דת, כלכלה ואתיקה. האצ'ינס כתב את הכרך הראשון, שכותרתו השיח המופלא, כהקדמה ושיח על חינוך ליברלי. אדלר נתן חסות לשני הכרכים הבאים, "סינטופיקון - אינדקס הרעיונות המופלאים", כדרך להדגיש את האחדות של העֶרכה, ולמעשה, של המחשבה המערבית בכלל. הצוות של האינדקסים הקדיש חודשים לאיסוף התייחסויות לנושאים כגון "חופש האדם ביחס לרצון האל" ו"הכחשת הריק לטובת פלניזם ". הם קיבצו את הנושאים ל-102 פרקים של רעיונות, עבורם כתב אדלר את 102 ההקדמות. כל כרך נצבע באחד מארבעה צבעים לפי תחום ונושא - ספרות ודמיון, מתמטיקה ומדעי הטבע, היסטוריה ומדעי החברה, ופילוסופיה ותאולוגיה.
המהדורה השנייה
במהדורה השנייה שיצאה בשנת 1990, עלה מספר הכרכים מ-54 ל-60. ששת הכרכים הנוספים מכילים יצירות מהמאה ה-20, שלמעט יצירותיו של פרויד לא נכללו במהדורה הראשונה.
בנוסף חלק מהתרגומים עודכנו, אורגנו בצורה אחרת וארבעה הוסרו: "חתכים קוניים" של אפולוניוס, "טריסטרם שנדי" של לורנס סטרן, "קורות טום ג'ונס" מאת הנרי פילדינג, ו"התאוריה האנליטית של חום" מאת ז'וזף פורייה. בהמשך אדלר התחרט על הסרת "חתכים קוניים" ו"קורות טום ג'ונס", כמו גם על ההכללה של "קנדיד" מאת וולטר. מבין היצירות שנוספו היו במהדורה זו גם כמה של ארבע נשים: וירג'יניה וולף, ג'ורג' אליוט, ג'יין אוסטן ווילה קאתר.
מחברים
הבחירה במחברים זכתה למתקפה, כאשר חלק דחו את הפרויקט כחגיגה של גברים אירופאים, תוך התעלמות מתרומת נשים וסופרים לא-אירופיים. הביקורת גברה במקביל לצמיחת התנועות הפמיניסטיות ולזכויות האזרח בעשורים שלאחר מכן. באופן דומה, בספרו "אירופה: היסטוריה", נורמן דייוויס מבקר את האוסף על ייצוג יתר של חלקים מסוימים בעולם המערבי, במיוחד בריטניה וארצות הברית, תוך התעלמות מהאחרים, במיוחד במרכז ובמזרח אירופה. לפי החישוב שלו, מבין 151 מחברים שנכללו בשתי המהדורות, ישנם 49 מחברים אנגלים או אמריקאים, 27 צרפתים, 20 גרמנים, 15 יוונים עתיקים, 9 רומאים עתיקים, 4 רוסים, 4 סקנדינבים, 3 ספרדים, 3 איטלקים, 3 אירים, 3 סקוטים, ו-3 מזרח אירופאים. דעות קדומות ועדיפויות, הוא מסכם, בולטות לאין שיעור.
בתגובה, ביקורות כאלה זכו ללעג כאד הומינם, מוטות בפני עצמן. הטענה הנגדית טוענת שביקורת כזו מבטלת את חשיבותם של הספרים רק בגלל מאפיינים גנריים, לא מדויקים ואולי גם לא רלוונטיים של מחברי הספרים, ולא בגלל תוכן הספרים עצמם.
יצירות
אחרים חשבו שאמנם המחברים שנבחרו היו ראויים, אך הושם דגש רב מדי על יצירותיו השלמות של מחבר יחיד ולא על מבחר רחב יותר של מחברים ויצירות מייצגות (למשל, כל מחזותיו של שייקספיר כלולים בשני כרכים). המהדורה השנייה של הסט כבר הכילה 130 מחברים ו-517 יצירות בודדות. העורכים מציינים כי ישנם לכל נושא מדריכים לקריאה נוספת בסינטופיקון המפנים את הקורא המתעניין למחברים רבים נוספים.
קושי
הבחירות המדעיות והמתמטיות ספגו ביקורת על היותם בלתי מובנים לקורא הממוצע, במיוחד בהיעדר כל סוג של מנגנון ביקורתי. המהדורה השנייה אכן הוציאה שני חיבורים מדעיים, מאת אפולוניוס ופורייה, בין השאר בגלל הקושי הנתפס עבור הקורא הממוצע. אף על פי כן, העורכים טוענים בתוקף שקוראים מן השורה מסוגלים להבין הרבה יותר ממה שהמבקרים חושבים שאפשרי. רוברט האצ'ינס הצהיר על דעה זו במבוא למהדורה הראשונה:
היגיון
מאחר שרוב העבודות עדיין היו מודפסות, מבקר אחד ציין שהחברה יכלה לחסוך שני מיליון דולר ופשוט לכתוב רשימה. גם העיצוב המוקטן והצפוף לא סייע לקריאה. אף על פי כן, הקידום האגרסיבי של אנציקלופדיה בריטניקה הניב מכירות איתניות.
המהדורה השנייה בחרה תרגומים שנחשבו בדרך כלל למשופרים יותר, אם כי הטיפוגרפיה הדחוסה נשארה. באמצעות תוכניות קריאה והסינטופיקון, ניסו העורכים להדריך את הקוראים דרך הסט.
תגובה לביקורות
העורכים השיבו כי הערכה מכילה ויכוחים רחבי היקף המייצגים נקודות מבט רבות בנושאים משמעותיים, ולא אסכולה מונוליטית. מורטימר אדלר טען במבוא למהדורה השנייה:
ענת דוברת בן עזרא
קורות חיים
נולדה בבואנוס איירס, ארגנטינה ב-7 באפריל 1957 למשפחה ישראלית. אביה היה אהרון דוברת, ממקימי קונצרן "כלל" שבו כיהן כמנכ"ל בשנים 1965–1991, ואימה, דליה לבית צור, בתו של יעקב צור (טשרנוביץ) שהיה הציר הראשון של ישראל בכמה ממדינות דרום אמריקה ובהמשך שגריר בארגנטינה ובצרפת. כשמלאו לה שנתיים, חזרה משפחתה לישראל. היא אחותו של איש העסקים שלמה דוברת.
ענת גדלה בירושלים ומתגוררת בה גם היום. היא למדה חינוך ופילוסופיה באוניברסיטה העברית.
עסקה בחינוך ועבדה עם ילדים בסיכון, לאחר מכן עסקה בשיווק ופרסום. עבדה ברשות השידור ולאחר מכן כתחקירנית עצמאית. בשנת 2000 החלה לעבוד כמתאמת תקשורת בקרן החדשה לישראל. בהמשך עסקה בהתנדבות בייעוץ תקשורת וגיוס משאבים, בין השאר עבור ארגונים חברתיים, כמו איגוד המרכזים לנפגעי תקיפה מינית. נשואה, אם ל-2 בנים.
דרכה הספרותית
ענת דוברת בן עזרא הוציאה לאור חמישה ספרי שירה. שיריה פורסמו בכתבי עת לשירה ועיתונים שונים. נכללו באנתולוגיות שונות: ב״שירשת״ באתר סנונית, באנתולוגיה ״וקראתי לכך אהבה״ בעריכת משה דור ובאנתולוגיה מקוונת לשירה עברית באתר של נילי דגן.
כמו כן כתבה תסריטים, ביניהם התסריט לסרט הדרמה הקצר ״חלבה״, שהוצג בפסטיבל הקולנוע בירושלים ב-1995. הסרט הוקרן בטלוויזיה וזכה בפרס השופטים בתחרות הסרט הקצר בסינמטק תל אביב.
ינקו טיפסרביץ'
ינקו טיפסרביץ' (בסרבית: Јанко Типсаревић; נולד ב-22 ביוני 1984) הוא טניסאי סרבי מקצועני. בשיאו (אפריל 2012) דורג במקום השמיני בעולם בדירוג סבב ה-ATP וכיום (יוני 2016) מדורג 553 בעולם. עד לפציעתו בשנת 2014 היה טיפסרביץ' הטניסאי הסרבי השני בדירוג העולמי אחרי נובאק דיוקוביץ'. הוא הגיע ל-11 גמרים וזכה ב-4 תארים ליחידים בסבב ב-ATP ובתואר אחד בזוגות. הוא השיג שני ניצחונות על המדורג ראשון בעולם, נובאק דיוקוביץ'.
קריירת טניס
טיפסרביץ' החל לשחק בגיל 6. ב-2001 זכה באליפות אוסטרליה הפתוחה לנוער, והיה מספר 2 בדירוג העולמי לצעירים. ב-2002 החל לשחק בסבב המקצועני.
בשנת 2005 נכנס לרשימת המאה מדורגים ראשונים. ב-2008 הפסיד לרוג'ר פדרר בסיבוב השלישי של אליפות אוסטרליה הפתוחה בחמש מערכות, כאשר תוצאת המערכה החמישית הייתה 10-8. באוקטובר 2009 הגיע לראשונה לגמר טורניר ATP, טורניר מוסקבה, והפסיד בגמר למיכאל יוז'ני בשלוש מערכות. באוקטובר 2011 הוא העפיל לגמר אליפות מלזיה הפתוחה בקואלה לומפור, ניצח את מרקוס בגדאטיס בשתי מערכות וזכה בתואר הראשון שלו. בהמשך החודש הוא זכה גם בקרמלין קאפ במוסקבה, לאחר שניצח בגמר את ויקטור טרוצקי בשתי מערכות. באוקטובר 2011 טיפסרביץ' העפיל לגמר אליפות סנקט פטרבורג הפתוחה והפסיד למרין צ'יליץ' בשלוש מערכות.
2012
בינואר העפיל לגמר טורניר צ'נאי והפסיד למילוש ראוניץ' בשלוש מערכות. באליפות אוסטרליה הפתוחה הפסיד בסיבוב השלישי לרישאר גאסקה מצרפת בשלוש מערכות. באליפות צרפת הפתוחה הפסיד בשמינית הגמר לניקולס אלמגרו בשלוש מערכות. בטורניר שטוטגרט העפיל לגמר, ניצח את חואן מונקו הארגנטינאי בשלוש מערכות וזכה בתוארו השלישי. בטורניר גסטאד בשווייץ העפיל לגמר, והפסיד לתומאס באלוצ'י הברזילאי בשלוש מערכות.
בווימבלדון הפסיד בסיבוב השלישי למיכאל יוז'ני מרוסיה בארבע מערכות. בטורניר הטניס באולימפיאדת לונדון הפסיד בשמינית הגמר לג'ון איסנר בשתי מערכות. בטורניר טורונטו, העפיל לחצי הגמר, והפסיד לנובאק ג'וקוביץ' בשתי מערכות. באליפות ארצות הברית הפתוחה העפיל לרבע הגמר, והפסיד לדויד פרר בחמש מערכות, לאחר שנוצח בשובר שוויון של המערכה החמישית. בטורניר בנגקוק העפיל לחצי הגמר, והפסיד לז'יל סימון מצרפת בשתי מערכות. בטורניר טוקיו הפסיד ברבע הגמר למילוש ראוניץ' בשלוש מערכות. בטורניר שאנגחאי הפסיד בשמינית הגמר לטומי האס מגרמניה בשתי מערכות.
2013
בינואר זכה בטורניר צ'נאי בהודו לאחר שניצח את רוברטו באוטיסטה מספרד בשלוש מערכות. באליפות אוסטרליה הפתוחה הפסיד בשמינית הגמר לניקולאס אלמגרו, לאחר שפרש במהלך המערכה השנייה עקב פציעה. באליפות צרפת הפתוחה הפסיד בסיבוב השלישי למיכאל יוז'ני בשלוש מערכות. בווימבלדון הפסיד בסיבוב הראשון לוויקטור טרויצקי אף הוא מסרביה. באליפות ארצות הברית הפתוחה הפסיד לדוויד פרר בסיבוב הרביעי.
2014 ואילך
טיפסרביץ' לא השתתף בטורנירים ב-2014 עקב פציעה, ובמאי אותה שנה עבר ניתוח ברגלו. בשנת 2015 הוא חזר לשחק אך מיעט להשתתף בטורנירים. גם במחצית הראשונה של 2016 לא הרבה להשתתף בטורנירים ולא זכה להישגים משמעותיים. ב-2017 הוא חזר לשחק, אך החל מסוף 2017 הוא כמעט ולא שיחק עקב פציעות.
גביע דייוויס
טיפסרביץ' מייצג את נבחרתו בגביע דייוויס החל משנת 2000. תחילה ייצג את נבחרת יוגוסלביה ואחר כך את סרביה ומונטנגרו ומ-2007 את נבחרת סרביה. ב-2010 סייע לנבחרתו להעפיל לגמר ראשון, בדרך לזכייה היסטורית, לאחר שניצח בחצי הגמר את תומאש ברדיך וראדק סטפנק מצ'כיה. המאזן שלו בגביע ביחידים, 32 ניצחונות ו-13 הפסדים, ובזוגות, 7 ניצחונות מול 3 הפסדים.
בשנת 2013 סייע לנבחרתו להעפיל לגמר גביע דייוויס, לאחר שניצח במשחק המכריע בשלב חצי הגמר את ואסק פוספיסיל מנבחרת קנדה, אך עקב פציעה נבצר ממנו להשתתף בגמר הגביע.
חיים אישיים
ב-4 ביולי 2010 נישא לביליאנה סאסויק.
פטר קירטן
פטר קירטן (בגרמנית: Peter Kürten; 26 במאי 1883 – 2 ביולי 1931) היה רוצח סדרתי גרמני שכונה "הערפד מדיסלדורף" וה"המפלצת מדיסלדורף", בגין סדרה של תקיפות מיניות ורציחות שביצע מפברואר עד נובמבר 1929 בעיר דיסלדורף.
בשנים שקדמו לרציחות קירטן צבר גיליון עבירות עשיר שכלל הצתות, גנבות וניסיון לרצח. הוא אף הודה ברציחתה של ילדה בת 9 בשנת 1913 בעיר מולהיים על הריין.
הוא כונה הערפד או המפלצת מדיסלדורף מפני שרוב קורבנותיו נרצחו בעיר זו. הוא זכה לכינוי "ערפד" מפני ששתה את דמו של ברבור מת בדצמבר 1929 וכן ניסה לשתות את דמם של קורבנות האנוש שלו.
ביוגרפיה
פטר קירטן נולד למשפחה מוכת עוני ומתעללת בעיר מולהיים על הריין, הילד השלישי מבין 13 ילדים. בתור ילד הוא חזה באביו האלכוהוליסט תוקף מינית את אמו ואת אחיותיו. הוא היה מעורב בפשעים קטנים מגיל צעיר, ורוב חייו חיי במנוסה. זמן מה לאחר לכידתו הוא טען שביצע את הרצח הראשון שלו בגיל 9 בכך שהטביע שני ילדים צעירים ששחו עמו.
קירטן עבר עם משפחתו לדיסלדורף בשנת 1894, ומשנת 1899 נכנס לבתי כלא לתקופות קצרות בגין עבירות שונות, ביניהן הצתה וגנבה.
קירטן התקדם בדרגת האלימות שלו בדומה לרוצחים סדרתיים אחרים, החל לענות ולהרוג בעלי חיים ובהמשך רצח בני אדם. את רציחתו הידועה הראשונה ביצע בשנת 1913 בעת פריצה לבית, קורבן הרצח הייתה ילדה בת 9 בשם כריסטין קליין. הוא הצליח לחמוק מזירת הפשע מבלי להיתפס. שרשרת הרציחות שלו נקטעה מכיוון שריצה עונש מאסר של 8 שנים בגין פריצות נוספות, וכן כך לא נכח באירועי מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1921 הוא שוחרר מהכלא ועבר לאלטנבורג, שם נשא אישה לאחר שנתיים. בשנת 1925, הוא חזר עם אשתו לדיסלדורף והמשיך בביצוע רציחות שהובילו לבסוף ללכידתו, מאסרו והוצאתו להורג.
רציחות
ב-2 בפברואר 1929 הוא תקף אישה וב-9 בפברואר הוא התעלל מינית בילדה בת 9 ורצח אותה. ב-13 בפברואר הוא רצח מכונאי זקן בכך שדקרו 20 פעמים. קירטן חדל מביצוע פשעים אלימים במשך חצי שנה, עד שב-11 באוגוסט הוא אנס ורצח אישה. בשעות הבוקר המוקדמות של ה-21 באוגוסט הוא רצח שלושה אנשים בפרק זמן של רבע שעה בדקירות. שלושה ימים לאחר מכן הוא רצח שתי ילדות, בנות 5 ו-14, ודקר אישה נוספת ב-25 באוגוסט.
ב-29 בספטמבר הוא אנס ורצח אישה, הקורבן שעבדה בתור משרתת הוכתה למוות במהלומות פטיש ביער מחוץ לעיר.
ב-11 באוקטובר הוא תקף אישה בפטיש, אנס אותה, והותיר אותה למות. ב-25 באוקטובר הוא תקף שתי נשים בפטיש – שתיהן שרדו. ב-7 בנובמבר הוא רצח ילדה בת 5; הרצח בוצע בחניקה ובדקירות מרובות עם מספריים.
בהזדמנויות שונות הוא שלח לעיתון המקומי או לתחנת המשטרה המקומית מפה ובה סומנו זירות הרצח של קורבנותיו.
מספר הקורבנות ושיטות הרצח השונות הטעו את החוקרים והם חשדו שמדובר בצמד או אפילו צוות של רוצחים הפועלים יחד. רשימת החשודים של המשטרה כללה למעלה מ-900,000 חשודים פוטנציאליים.
הרצח שקירטן ביצע בנובמבר היה הרצח האחרון שלו, אם כי בין החודשים פברואר עד מרץ 1930 הוא תקף מספר אנשים בפטיש אך מבלי להרגם. במאי, הוא ניגש לאישה צעירה בשם מריה בוטלייס, הוביל אותה לביתו ומשם לקח ואנס אותה ביער אך לא רצח אותה. בוטלייס היא זו שהובילה את השוטרים אל ביתו. הוא נמלט מהשוטרים, אבל התוודה בפני אשתו על מעשי הרצח ביודעו שזהותו ידועה למשטרה. ב-24 במאי הוא אותר ונעצר.
משפט והוצאה להורג
פטר קירטן הואשם בתשעה סעיפי רצח ובשבעה סעיפי ניסיון לרצח. משפטו החל באפריל 1931. בתחילה הוא טען לחפותו אך לאחר מספר שבועות הודה באשמות. הוא נמצא אשם ונידון למוות.
בעודו מחכה להוצאה להורג, קירטן רואיין על ידי דוקטור קארל ברג, שתיעד את השיחות עמו וכתב ספר בשם "הסדיסט" בעקבות המפגשים. קירטן ציין באוזני ברג שהמניע הראשי לביצוע הרציחות היה הנאה מינית. מספר הדקירות השתנה מקורבן לקורבן מפני שמשך האורגזמה שהשיג ממעשה הרצח השתנה בכל פעם. מראה הדם עורר את היצר המיני של קירטן כפי שהשתמע ממילותיו: "אמור לי - לאחר שייערף ראשי, האם אוכל עדיין לשמוע, ולו לזמן קצר, את הקול של דמי פורץ מגדם הצוואר שלי? יהיה זה העונג שיסיים את כל התענוגות".
קירטן הוצא להורג באמצעות גיליוטינה ב-2 ביולי 1931 בעיר קלן.
מידע נוסף
פטר אמר לחוקרים שהמניע העיקרי לביצוע פשעיו היה "הרצון להתנקם בחברה המדכאת". הוא לא הכחיש שהוא עשה שימוש מיני בקורבנותיו, אבל במהלך משפטיו הוא תמיד טען שהיצר המיני לא היה המניע העיקרי של מעשיו.
בשנת 1931, מדענים חקרו את מוחו של קירטן בניסיון להבין את האישיות שלו ואת התנהגותו. ראשו נותח ויובש וכיום הוא מוצג במוזיאון "ריפלי תאמינו או לא" בוויסקונסין.
אזכורים בתרבות
נאמר שסרטו של פריץ לאנג "M" משנת 1931, בה הגיבור הראשי הוא רוצח ילדים סדרתי שמשליט טרור בעיר גרמנית, מבוסס על חייו של קירטן, אך לאנג הכחיש טענה זו. בשל קווי הדמיון הרבים בין הרוצח בסרט לבין קירטן, הסרט נקרא "הערפד מדיסלדורף" במדינות זרות, אם כי עלילת הסרט מתרחשת דווקא בברלין.
הזמר רנדי ניומן כתב שיר על קירטן שנקרא "בגרמניה לפני המלחמה" שנכלל באלבומו משנת 1977.
להקת הדום מטאל היפנית, "כנסיית הסבל" (Church of Misery), הוציאה שיר בשם "המפלצת מדיסלדורף" המבוסס עליו.
נבחרת בלגיה בכדורגל עד גיל 21
נבחרת בלגיה בכדורגל עד גיל 21 היא נבחרת הכדורגל הצעירה של בלגיה, המייצגת אותה בתחרויות בינלאומיות לנבחרות צעירות. הנבחרת השתתפה פעמיים באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 כאשר השג השיא שלה היה חצי הגמר ב-2007
צ'ר
צ'ר (בהונגרית: Csér) הוא כפר זעיר מאוד במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה. ככפרים רבים באירופה, אוכלוסיית הכפר נמצאת במגמת ירידת מ-62 תושבים בשנת 1990 עד ל-29 תושבים בלבד בשנה 2019.
יהודי צ'ר
בצ'ר חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
אוניברסיטת יוטה
אוניברסיטת יוטה (באנגלית: University of Utah; בקיצור: UofU או The U) היא אוניברסיטה ציבורית בסולט לייק סיטי, שבמדינת יוטה בארצות הברית. האוניברסיטה הוקמה ב-1850 ולומדים בה נכון ל-2019 כ-33,000 סטודנטים.
היסטוריה
האוניברסיטה נוסדה בסולט לייק סיטי ב-28 בפברואר 1850 ונקראה תחילה אוניברסיטת דזרט (University of Deseret), הפעילות הופסקה ב-1852 בהיעדר תקציב. ב-1867 חודשה הפעילות במתכונת מצומצמת, כבית ספר למינהל עסקים וב-1869 חזרה לפעילות באופן מלא. ב-1894 שונה שם המוסד לאוניברסיטת יוטה והוענק לה שטח של 60 אקר (240 דונם) מאדמות הבסיס הצבאי. במהלך השנים סופחו לשטחה שטחים נוספים מהבסיס.
באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002) שימשו מבני האוניברסיטה לאירוח הכפר האולימפי.
משפחת הטווני-דויטש
משפחת הטווני-דויטש הייתה משפחה הונגרית-יהודית, שזכתה בתואר אצולה עד לתואר ברון. משפחת הטווני-דויטש הייתה במאות ה 19/20 אחת המשפחות העשירות ביותר בהונגריה ונודעה במיוחד לדורות המאוחרים יותר כמשפחה של אמנים ופטרוני אומנויות.
אוניברסיטת יוטה
היסטוריה
ב-2019 צורפה האוניברסיטה לאיגוד האוניברסיטאות האמריקניות.
משפחת הטווני-דויטש
התפתחות שם
משנת 1879, לאחר קבלת תואר האצולה הבסיסי ותוספת קידומת האצולה לשם, הוא הפך ל: דויטש מִהטוון
משנת 1897, לאחר שהותר למשפחה השימוש בשם הכפול הפך ל: הטווני-דויטש מִהטוון (הטוון זו עיר בצפון הונגריה, מקום עסקי ואחוזת המשפחה)
אוניברסיטת יוטה
היסטוריה
בשטח הקמפוס פועל, , , מרכז אורתופדי, מכון נוירופסיכיאטרי, ו. בתחום התרבות פועל בשטח האוניברסיטה, ו.
משפחת הטווני-דויטש
התפתחות שם
משנת 1910, לאחר קבלת תואר הברון, השם הפך ל: ברון הטווני-דויטש מהטוון
בשנת 1911, לאחר שהותר למשפחה לשנות את שמה ולהוריד את השם "דויטש" הפך השם ל : הברון הטווני מהטוון