cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מנחם ציוני
ביוגרפיה
בצעירותו נסע לירושלים ולמד בישיבתו של רבי יצחק מבילשטיין. את השם שאימץ לו ולספריו "ציוני" הוא בחר בגלל לימודו בירושלים כדבריו בהקדמתו לספר. אחר כך חזר לפרנקפורט. ובשנת קל"ג היה בקלן. ובשנת קמ"ח, היה גר בוונציה.
חיבר עשרות שירים, בהם נוכחות רבה לציון. בין היתר הוא ככל הנראה מחברה של הקינה לתשעה באב "ציון מעון חשקי" (מפיוטי ה"ציונים", חיקויי "ציון הלא תשאלי"), הכלולה בסדר הקינות לתשעה באב כמנהג אשכנז המערבי, אשר האקרוסטיכון שלה הוא "מנחם ציון בן הרב רבי מאיר מלא דבר חזק".
ספרו 'הציוני'
הספר מבוסס על ליקוט מספר הזוהר וספר הבהיר, וכן מדברי הראשונים ביניהם אמונות ודעות לרב סעדיה גאון, הרמב"ם במורה הנבוכים, אברהם אבן עזרא, הרמב"ן ועוד (בפרשת וישב הוא מביא מדברי הרשב"א).
בהיותו פייטן ומשורר, מתאפיין גם ספרו בשימוש בכלים אלו. בראשי וסופי פרקיו מופיעים חרוזים, בראש הספר מופיע שיר, ובסופו עוד שניים. באחד מהם הסביר שמקור שם הספר הוא על שם מקום לימודו:
המחבר סיים לכתוב את הספר בשנת קמ"ד.
הספר נדפס לראשונה בעיר קרימונה בשנת 1559 בכתב רש"י, אך הוצאה זו נשרפה כפי הנראה כחלק מגזירת שריפת התלמוד. הספר נדפס שנית בשנת 1560 באותיות מרובעות. בשער הספר נכתב.
על הספר
החיד"א בספרו "שם הגדולים" שיבח את הספר בדברים:.
רבי יוסף שלמה דלמדיגו עשה פירוש על הספר.
ברבים מספרי האחרונים הובאו דברים בשם ה"ציוני", ביניהם השל"ה רבי שמשון מאוסטרופולי המגלה עמוקות וכן המגן אברהם, ורבי אברהם ראובן הכהן סופר בילקוט ראובני ועוד.
הפולמוס אודות הספר
על אף שהספר נזכר ברבים מספרי האחרונים, יש שפקפקו בכשרותו של הספר, בעקבות מספר פירושים שנמצאו בו. אחד מהחידושים שעוררו את הפולמוס הם דברים שנכתבו בו בשם רבי יהודה החסיד על הפסוק "אז ישיר ישראל":
אז ישיר -
רבי משה פינשטיין טען כי דברים אלו בעניין דוד המלך הם דברי כפירה:
אך יש מהאחרונים שדחו את דבריו, מאחר שרבים מגדולי האחרונים הזכירוהו בספריהם, ונדחקו לבאר את דבריו באופן שלא יסתור את עיקרי האמונה וההלכה. כך למשל כתב הרב מנשה קליין לאחר שהביא רשימה של אחרונים שהזכירהו:
חידושים שונים מהספר
בפרשת בלק כתב.
בפרשת תרומה הזכיר העניין שיש לכתוב את ספרי התורה על פי סדר "ווי העמודים":.
בפרשת שלח לך התיחס לפולמוס מכניסי רחמים וצידד בעד אמירת הפיוט מכניסי רחמים:.
צפוני ציוני
ספר נוסף שחיבר נקרא "צפוני ציוני", והוא עוסק בעיקר בענייני שדים וחכמת הכישוף ובסודות טעמי המקרא והסברים בפסוקים על פיהם. בהקדמתו כתב שחיבר חיבור זה נגד אותם המכחישים מציאות השדים וחכמת הכישוף וכך כתב:
לאו השישי
האפיפיור לאו השישי (בלטינית: Leo VI; 880 – 12 בפברואר 929) היה האפיפיור במשך שבעה חודשים בלבד, מ-9 ביוני 928 ועד מותו בפברואר 929. תקופת שלטונו הייתה בתקופה הידועה בשם "האובסקורום".
ביוגרפיה
לאו השישי נולד בשנת 880 למשפחה רומאית, ואביו היה כריסטופורוס, שהיה פרימיצ'ריוס תחת האפיפיור יוחנן השמיני בסביבות שנת 876. המסורת מספרת שהוא היה בן למשפחת סנגויני. מיד לפני בחירתו לאפיפיור, לאו שימש כקרדינל-כומר של כנסיית סנטה סוזאנה.
ליאו נבחר לאפיפיור בסביבות יוני 928, בתקופה של אנרכיה. הוא נבחר על ידי הסנטריקס מרוזיה, שהשתלטה על רומא באמצעות שליטתו של בעלה גידו, מרקיז טוסקנה, והורתה על כליאתו וקודמו של קודמו של לאו, האפיפיור יוחנן העשירי.
לאו נפטר ב-12 בפברואר 929, ונקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש, והאפיפיור סטפנוס השביעי נבחר במקומו.
מפעיל תחנת חובבים
דמוגרפיה
מספר ממשלות בעולם נוהגות לפרסם את סטטיסטיקת אוכלוסיית חובבי הרדיו במדינה. מספר חובבי הרדיו הגדול ביותר נמצא ביפן, בה גרים נכון להיום כ-1,296,059 חובבי רדיו בעלי רישיון שידור.
מין
אם משקללים את סך כל הנתונים שהממשלות נותנות לגבי סטטיסטיקת המפעילים, ייווכח שאוכלוסיית חובבי הרדיו מכילה ברובה גברים, בצורה מכרעת. בארצות הברית, לדוגמה, רק כ-15% מכלל חובבי הרדיו הן נשים. בסין, רק כ-12% מכלל חובבי הרדיו הן נשים. רוב חובבות הרדיו בעולם מאוגדות באגודה בינלאומית מיוחדת, המאגדת בתוכה נשים בלבד, שנקראת "אגודת חובבות הרדיו הצעירות".
גיל
במדינות רבות בעולם אין רף מינימלי של גיל ממנו ניתן לקבל רישיון שידור ולהפוך לחובב. ממוצע הגילים של חובבים בעולם מראה שרובם מבוגרים. במדינות מסוימות, ממוצע הגילים אף עומד על בני 60 ומעלה, שהוציאו את רישיונם בגיל 40 או 50 לחייהם.
אגודות ומועדוני חובבי הרדיו בעולם נוהגים להגיב לסטטיסטיקה הזאת בכך שהם מפתחים תוכניות ספציפיות המעודדות השתתפות של נערים בחובבות הרדיו. האגודה הבינלאומית לנוער חובבי הרדיו הוא ארגון המקדם מעורבות של נוער, באירופה בפרט, בתחרויות ספורט של חובבי רדיו. בנוסף, מתקיים קשר בין אגודות חובבי הרדיו לבין תנועת הצופים, במסגרתו חניכי התנועה לומדים את נושא חובבות הרדיו, ואף מתאמנים ביצירת קשרים. ארגון הצופים העולמי מקיים בכל חודש אוקטובר את "ג'מבורי באוויר", במסגרתו פועלים כחצי מיליון חניכים מהתנועה ומדריכים חניכים אחרים כיצד ליצור קשרים דו-צדדיים חובבים.
הסנאט הירדני
הסנאט הירדני הוא הבית העליון של הפרלמנט של ירדן. חברי הסנאט ממונים על ידי מלך ירדן ובידו גם לפטרם.
ישיבות הסנאט מתנהלות במקביל לישיבות אספת הנבחרים, ובמקרה של פיזור אספת הנבחרים, משעה הסנאט את פעילותו.
חברי הסנאט
על פי חוקת ירדן, מספר החברים בסנאט לא יעלה על מחצית מספר החברים באספת הנבחרים של ירדן. לפני מלחמת העצמאות כיהנו בסנאט עשרה חברים. לאחר המלחמה, לאור ההשתלטות על הגדה המערבית, הורחב הסנאט ל-20 חברים, כאשר המטרה הייתה שיהיו 10 נציגים מעבר הירדן ועשרה מהגדה המערבית. בפועל, מינה עבדאללה באפריל 1950 13 עבר ירדנים ושבעה נציגים מהגדה המערבית. בשנות ה-50 כיהנו בסנאט 20 חברים. בשנת 1973 מנה הסנאט 30 חברים, מחציתם פלסטינים. בסוף 1974 הקטין חוסיין את מספר הפלסטינים בסנאט לשבעה. בשנת 1989 הוגדל הסנאט ל-40 חברים.
חברי הסנאט נדרשים לעמוד בכל התנאים הנדרשים מחברי אספת הנבחרים, כמו אזרחות ירדנית ללא אזרחות נוספת, ובנוסף נדרשים להיות בני 40 ומעלה ועומדים בקריטריון של שירות למען רווחת האומה. בתנאי זה עומדים למשל מי שכהנו שתי קדנציות בבית הנבחרים, ראשי ממשלה, שרים ושגרירים.
יושב ראש הסנאט
יושב ראש הסנאט ממונה על ידי המלך לתקופה של שנתיים, שניתן להארכה.
יושבי ראש הסנאט היו כמעט תמיד ראשי ממשלה לשעבר. יושבי ראש הסנאט היו:
רנה ירושלמי
רִנָּה ירושלמי (נולדה ב-1 במרץ 1939 בעפולה) היא במאית תיאטרון ישראלית, זוכת פרס ישראל בתחום התיאטרון לשנת תשס"ח.
ביוגרפיה
ירושלמי נולדה בעפולה לשאול, מהנדס, וחיה (לבית אנגילוביץ'), אחות. את ילדותה בילתה בחיפה. היא למדה מחול אצל ולנטינה ארכיפובה-גרוסמן, ותיאטרון והשתלמה בנושאים אלה בלונדון, בגרמניה וביפן. ירושלמי היא פרופסור אמריטה בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב.
רקדה בהצגת התיאטרון הקאמרי - שלמה המלך ושלמי הסנדלר. והייתה עוזרת לבמאי ומנהלת הצגה בתיאטרון גיורא גודיק. בשנות ה-70 לימדה ירושלמי בחוג לאמנות התיאטרון של אוניברסיטת תל אביב. שם ביימה הצגות כמו "הכלל והיוצא מהכלל" מאת ברטולט ברכט,"המשימה" מאת נגיב מחפוז ו"קימרה" מחזה קצר של פדריקו גארסיה לורקה. לאחר מכן הצטרפה כבמאית ללהקת תיאטרון לה מאמא בניו יורק. ושבה לישראל בשנות ה-80.
ירושלמי ביימה בתיאטראות השונים בישראל, תיאטרון הבימה, תיאטרון חיפה, האופרה הישראלית החדשה, תיאטרון הקאמרי, לה-מאמא בניו יורק, להקת המחול בת-שבע ועוד. ביימה את המחזות רומיאו ויוליה ומקבת' מאת ויליאם שייקספיר, "הדה גאבלר" מאת הנריק איבסן, שש נפשות מחפשות מחבר מאת לואיג'י פיראנדלו, הכיסאות מאת יונסקו, הגולם מאת ליוויק, וכן את המחזות "מאלון הולך למות", "הנזל וגרטל", וגם מאת סמואל בקט.
בשנת 1989 הקימה ירושלמי (יחד עם מעצב הבמה והתפאורן משה שטרנפלד) את אנסמבל עיתים במסגרתו עיבדה, ערכה וביימה בין השאר את ההצגות: המלט (1989), וויצק (1991) רומיאו ויוליה (1993), ויאמר וילך (1996), וישתחו. וירא (1998), מיתוס (2002), שלוש אחיות (2005), חלום ליל קיץ, הדיבוק (2008), "הרצל" (2010), "המלך הולך למות" (2013) פר גינט (2015), סוף משחק (2017).
ירושלמי ביימה עבור האופרה הישראלית את הפקת "הנזל וגרטל" (אופרה מאת אנגלברט הומפרדינק) ו"אלקטרה" (אופרה מאת ריכרד שטראוס).
סקוט סטאפ
סקוט סטאפ (באנגלית: Scott Stapp; נולד ב- 8 באוגוסט 1973 כאנטוני סקוט פליפן), זמר וכותב שירים אמריקני, אשר התפרסם כסולן להקת הרוק "קריד".
ביוגרפיה
סטאפ נולד באורלנדו, פלורידה לרופא השיניים סטיב סטאפ וללינדה סטאפ, שעזבה את הבית כשסטאפ היה בן 5. כנער העריץ את להקת הדלתות ובמיוחד את הסולן ג'ים מוריסון. במטרה לרצות את אביו סטאפ החל ללמוד באוניברסיטת לי שבקליוולנד, טנסי. אולם לא סיים את לימודיו משום שנתפס מעשן מריחואנה והורחק לצמיתות. לאחר מכן למד באוניברסיטת המדינה של פלורידה בעקבות ג'ים מוריסון שלמד שם.
ב־1995 ייסד יחד עם חברו לספסל הלימודים את להקת קריד בטאלאהאסי, פלורידה. הלהקה הוציאה שלושה אלבומי אולפן כשסטאפ משמש כזמר וככותב השירים של הלהקה. סטאפ הציג בשיריו תכנים עמוקים, רוויים באווירה דתית ורוחנית ובעל מסרים של אהבה ואופטימיות (לדוגמה, הלהיט "With Arms Wide Open").
ביוני 2004 הכריזה הלהקה על פירוקה. בעוד ששאר חברי הלהקה הקימו להקה משלהם בשם "אלטר ברידג'", סטאפ החל לעבוד על אלבום סולו. אלבום ששמו "The Great Divide", יצא לחנויות בארצות הברית בנובמבר 2005 והמשיך את הקו המוזיקלי של קריד. מפיק האלבום היה ג'ון קורזווג, שהפיק את כל אלבומי קריד. האלבום הגיע למקום ה-19 במצעד האלבומים האמריקני, וזכה להצלחה בינונית במכירות בארצות הברית. בנוסף, הקליט שיר שהופיע באלבום אוסף בשם "הפסיון של ישו - שירים".
חייו האישיים
סטאפ היה נשוי להילרי בארנס במשך שנה וחצי (1998–1999). לזוג נולד בן בשם ג'אגר מייקל סטאפ (נולד ב-1998). ב־10 בפברואר 2006 התחתן עם מיס ניו יורק (במסגרת תחרות היופי "מיס USA"), ג'קלין נשוויט. לזוג נולדה ילדה ב־4 בינואר 2007 ונקראה מילאן חיית סטאפ.
נמל תל אביב
נמל תל אביב הוא נמל על חוף הים התיכון שפעל בשפך הירקון בצפון-מערב תל אביב בשנים 1938–1965 וכונה "הנמל העברי הראשון". הקמת הנמל נחשבה צעד משמעותי בהתפתחות הספנות העברית בתקופת המנדט. כיום משמש מתחם הנמל מתחם בילוי וקניות.
רקע
הרעיון להקים נמל בתל אביב עלה עוד בראשית שנות ה-30 אך נשלל על ידי השלטונות הבריטים.
עם תחילת המרד הערבי הגדול ב-19 באפריל 1936, הוכרזה במסגרתו שביתה בנמל יפו. על מנת למנוע את נפילת ענף הפרדסנות, שייצא את תוצרתו דרך נמל יפו ועליו התבססה כלכלת היישוב, הוחלט להקים בתל אביב, "העיר העברית הראשונה", נמל חלופי עברי שיתבסס על עבודה עברית, ולפיכך לא יזדקק לעובדי הנמל הערבים השובתים. זאת על אף התנגדות השלטון הבריטי, אשר ראה בכך כניעה לשביתה הערבית. לבסוף הסכימו הבריטים להקמת מזח בצפונה של תל אביב ובלבד שהמימון לא יבוא מקופת המנדט. מיקומו של הנמל נקבע בצפון העיר, אזור בו שפך הירקון מבקיע את רכס הכורכר. מזח נמל תל אביב נקבע בדיוק במקומו של 'עמוד הברזל' שקבעו במקום רב חובל אריה גרבנוב וחניכי בית הספר הימי זבולון של אגודת יורדי הים זבולון בשנת 1931.
במאי 1936 הוקם מזח קטן וב-23 בפברואר 1938 הנמל נפתח רשמית. עבודות הפריקה והטעינה הופסקו ב-3 בנובמבר 1965 הן בנמל תל אביב והן בנמל יפו, בעקבות פתיחתו של נמל אשדוד. האונייה האחרונה עגנה בנמל תל אביב ביום 25 באוקטובר 1965.
תוכניות להקים נמל המתחרה בנמל יפו החלו כבר עם הקמתה של תל אביב. התוכנית להקמת הנמל בקצה רחוב אלנבי של ימינו לא עלתה בקנה אחד עם תוכנית גדס ולא יצאה לפועל. הנמל הוקם בחצי האי שיוצר שפך הירקון, בצפון-מערב העיר תל אביב.
תחילת פעילותו של הנמל
עם השביתה הערבית ב-1936, ביקשו המוסדות הציוניים רישיון מהממשלה לפרוק מטעני אניות ליד שפך הירקון. ב-15 במאי נתן הנציב העליון את הרישיון והורה להקים תחנת ביקורת מכס, ועבודות הקמתו של מזח קטן החלו מיד על ידי חברה יהודית.
תיאור של תחילת הפעילות בנמל תל אביב ניתן על ידי ותיקי הפלוגה הימית של הפועל. תיאור מפורט ניתן על ידי יאיר שוחט (עובד הנמל מהקמתו עד סגירתו). עובדי נמל נוספים מוותיקי הפלוגה הימית המתארים את הקמת הנמל הם שמואל טנקוס, מנשה ברוך (נש), שייקה ערמוני, דוד מימון, יעקב ורדי, מכס זילברברג ואהרון אלטמן. מדברי ותיקי הפלוגה הימית של הפועל עולה התיאור הבא: עם אישור השלטונות הבריטיים להקמת מעגן לפריקת סחורות בתל אביב, הוטל על מרכז הפועל תל אביב בראשות זאב שרף להפעיל את הפלוגה הימית של הפועל בראשות יואל ליפשיץ לצורך תחילת הפעילות. פעולה ראשונה הייתה איתור המיקום המדויק של המעגן בסביבת יריד המזרח אשר חלק מהמבנים שלו היו אמורים לשמש כמחסנים.
בניית הנמל
על מנת להקים את הנמל הוקמה חברת "אוצר מפעלי ים", ומניותיה נרכשו על ידי הציבור היהודי. עבודות הקמת הנמל התבצעו על ידי יהודים יוצאי יוון (בעיקר יוצאי קהילת סלוניקי), אשר להם היה ניסיון רב בעבודות מסוג זה. מזח העץ, שהקמתו נחגגה בפאר רב, התמוטט למחרת היום, אולם מזח מתכת חדש נבנה לאחר חודש.
נמל הקבע נחפר על פי תוכניתו של מהנדס העיר יעקב שיפמן. בניית הנמל הסתיימה בפברואר 1938, עת נפתח נמל הנוסעים. ב-23 בפברואר התקיים טקס פתיחה חגיגי בהשתתפות ראשי היישוב. בניית הנמל העברי הראשון עוררה התרגשות רבה ביישוב, ונחשבה בעיני רבים כצעד נוסף בדרך להקמת מדינה עצמאית. שירים רבים נכתבו לכבוד הנמל (המוכר בהם בימינו הוא "שיר לנמל" של לאה גולדברג המתחיל ב-"למרחקים מפליגות הספינות, אלף ידיים פורקות ובונות, אנו כובשים את החוף והגל, אנו בונים פה נמל"). רבים רכשו מניות בחברת "אוצר מפעלי ים" כהזדהות עם המפעל. שובר הגלים של הנמל לא נבנה כנהוג לתוך הים אלא נבנה במקביל לקו החוף, והמעגן נחפר בקרקע פרטית ביבשה בחוף הים מזרחית לקו המים. מצורת הבניה היה ברור שהנמל יהיה קטן ולא נמל עמוק מים, כך שאוניות לא יכלו להיכנס לתוכו אלא לעגון בקרבתו.
הפעלת הנמל
בעת פתיחתו היה קרוי הנמל בשם: שער ציון, משום שממנו הגיעו גם ספינות של עולים חדשים. כיום הרחוב הראשי שהוביל אל הכניסה הראשית של הנמל קרוי בשם: רחוב שער ציון. האוניות עגנו מחוץ לנמל, עבודות הפריקה והטעינה נעשו לדוברות שהוכנסו ל"בריכת הנמל" בעזרת ספינות גרר קטנות. נוסעים ועולים חדשים הורדו מן האוניות בלב ים לסירות קטנות, "לאנץ'" בשפת הנמל, ובאנגלית "(Launch (boat" ואלה יצאו ונכנסו לבריכת הנמל.
החברה לשירות ימי עתיד צוינה לשבח על ידי מנהל הנמל הראשון זאב הים (רב חובל), על כך שאניות החברה ביקרו בקביעות בנמל החדש. בשנה הראשונה לקיומו ביקרו אניות החברה בנמל תל אביב 62 פעמים. עם הזמן צורפו לסווארים הסלוניקאים פועלים ומתנדבים מהאזור. ביניהם היו חברי הפלוגה הימית של הפועל וחברי אגודת זבולון.מנהל הנמל הראשון היה זאב הים ומנהל התפעול הראשון היה רב החובל יוסף פודולי מאגודת זבולון.
ביום 19 במאי 1936 הגיעה לחוף תל אביב האנייה היוגוסלבית צ'טוורטי אשר הביאה מטען של שקי מלט שמשקל כל אחד מהם כ־25 ק"ג. הסירות אשר שימשו להעברת המטענים היו "נחשון" ו"עמל" של הפלוגה הימית ועוד סירה של אגודת זבולון. יום פריקת המלט בחוף תל אביב מתואר על ידי יוסי גולדברג באתר האנציקלופדיה העירונית של עיריית תל אביב. ראש העירייה מאיר דיזנגוף נשא דברים ובסיומו של הטקס הועבר שק מלט אחד למשמורת במוזיאון תל אביב.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה הנמל בסיס צבאי עבור הצבא הבריטי. בתקופת מלחמת העצמאות שימש כנמל האספקה הראשי של מדינת ישראל. מאחר שנמל חיפה נותר בשליטה בריטית.
סגירת הנמל
בשנותיה הראשונות של ישראל הועלו תוכניות להמשיך ולפתח את הנמל כנמל ראשי נוסף לצד נמל חיפה. התוכניות נגנזו מפני שהתברר כי לא היה די שטח בעורף הנמל (שהיה כבר בנוי) לצורך הרחבתו, ושמסובך להעביר מסילת ברזל ודרכים רחבות לנמל דרך שטח העיר. לפיכך הוחלט באמצע שנות החמישים לבנות נמל חדש בשפך נחל לכיש, לימים נמל אשדוד. בינתיים, שימש נמל תל אביב להבאת סחורות שונות, בהן נפט ומזוט לתחנת הכוח רדינג.
לאחר סגירתו שימש הנמל כשטח של מחסנים ובתי מלאכה. במלחמת יום הכיפורים הועברו הדוברות של הנמל לחזית הדרום, ושימשו לצליחת תעלת סואץ, ואחר כך כבסיס לגשר היבשתי שבנה חיל ההנדסה בתעלה. באמצע שנות התשעים הוחלט בעיריית תל אביב ובחברת אוצר מפעלי ים להפוך את הנמל למתחם מסחר תיירות ופנאי, והמתחם הותאם לשימושים אלה.
לאחר הקמת המדינה
לאחר הקמת מדינת ישראל המשיך לפעול באופן רגיל עד לפתיחתו של נמל אשדוד ויחד סגירתו נסגר גם נמל יפו. לאחר פתיחתו של הנמל החדש באשדוד נזנח שטחו של הנמל בתל אביב והפך למוקד של זנות ושל סמים וחלק מן המבנים שבו נהרסו בחלקם או הפכו ל"מחסנים" עבור כלי בית וקרמיקה.
שיקום הנמל כמתחם בילוי
בשנת 1988 החלו זוג האדריכלים יעקב יער ואורה יער יחד עם אדריכלית הנוף לאה רובננקו עובדים על תוכנית לשיקום ופיתוח הנמל כמתחם בילוי ותעסוקה. אולם שנה אחר כך נמכר חלק משטח הנמל, שהיה בבעלות "החברה לפיתוח תל אביב", לאנשי העסקים יעקב נמרודי וגד זאבי שביקשו לבנות במקום. הסוכנות היהודית שהייתה בעל מניות ב "חברה לפיתוח תל אביב" יחד עם עיריית תל אביב, התנגדה למכירת החברה בלי שנערך מכרז פומבי וקידום תוכנית המתאר לאזור התעכב במשך שנים רבות.
במהלך שנות ה-90 נעשה ניסיון ראשון בתהליך שיקום הנמל כאשר החלו לשפץ חלקים מן המתחם ולנסות לחבר את טיילת תל אביב אל תוך המתחם ביחד עם הקמתם של מתחמי בידור במתחם. בשנת 2001 החלה חברת אוצר מפעלי ים בפרויקט שיקום נמל תל אביב, הכולל השקעה בשיקום המבנים ובשיקום התשתיות כחלק מהפיכתו של הנמל למתחם תרבות בילוי ופנאי הפתוח לציבור הרחב. מטרתו העיקרית של הפרויקט הייתה שדרוג המרחב והנוף הציבורי, החזרת נמל תל אביב לידי הציבור והפיכתו למתחם תרבות ובילוי. במהלך שנות ה-2000 נעשו במתחם שיפוצים נרחבים ושוקמו מבנים, בין היתר הוקם במקום גם שוק הנמל.
מגדלור הנמל ותל כודאדי
בשנת 1935 הוקם מגדלור נמל תל אביב הוקם בצידו השני של נחל הירקון בסמוך אל תחנת הכוח רדינג על ידי הבריטים ומתחתיו נחשף תל ארכאולוגי בשם: "תל כודאדי". המגדלור הפסיק לפעול בשנת 1965 עם פתיחתו של נמל אשדוד ובמשך שנים רבות עמד נטוש ומוזנח. בשנת 2011 החל לעבור תהליך שיקום ושיפוץ שנמשך במשך שנתיים.
במסגרת פרויקט שיקום הנמל הוכרזה תחרות אדריכלים במסגרתה הוצגו הצעות לפיתוח המרחב הציבורי בנמל. במסגרת התוכנית הזוכה, שהוצגה על ידי משרד האדריכלים מייזיליץ-כסיף בשיתוף עם האדריכלית גלילה יבין, נבנו טיילות עץ ייחודיות (בשטח כולל של למעלה מ-20 אלף מ"ר), תוכננו פינות ישיבה והצללה ושוקמו שטחי החניה (כאשר אלה נבנו כך שיוכלו לארח שווקים וירידים).
בנמל פועלים למעלה מ-60 עסקים מתחומי האוכל, אופנה, בריאות ותקשורת, אולמות אירועים וכנסים, מועדונים וחנויות. בין העסקים הללו פעלה תחנת הרדיו האזורית "רדיו תל אביב". בנמל פועל שוק איכרים פתוח. הרחוב הראשי במתחם הנמל קרוי בשם: "רחוב נמל תל אביב".
החל משנת 2012 מדי חצי שנה מתקיים מופע "קולות חדשים" ביוזמת רובי ראובני ואנשי האנגר 13.
אנדר הררה
אנדר הררה אגוארה (בספרדית: Ander Herrera Agüera; נולד ב-14 באוגוסט 1989 בבילבאו שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר באתלטיק בילבאו ונחשב בעיני רבים לקשר האמצע הטוב ביותר בהיסטוריה.
קריירה
הררה גדל במחלקת הנוער של ריאל סרגוסה, ואת הופעותיו הראשונות בקבוצה הבוגרת של המועדון ערך בעונת כשהקבוצה שיחקה בליגה השנייה. בתום העונה עלה עם הקבוצה לליגה הראשונה, וב-29 באוגוסט 2009 ערך הררה את הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה, בניצחון 0–1 על טנריפה. ב-6 בדצמבר 2009 כבש את שער הבכורה שלו, בהפסד 1–4 למיורקה.
במקביל החל הררה לשחק בנבחרת הצעירה של ספרד. הררה זומן לסגל הנבחרת לאליפות אירופה לנבחרות צעירות שנערכה בדנמרק בשנת 2011, וכבש שער במשחק הפתיחה של ספרד בטורניר, מול אנגליה.
ב-7 בפברואר 2011 חתם הררה באתלטיק בילבאו מעיר הולדתו לחמש שנים, החל מהעונה הבאה. את הופעת הבכורה שלו במדי בילבאו ערך הררה ב-18 באוגוסט 2011, בתיקו 0-0 מול טרבזונספור במסגרת הליגה האירופית. בעונתו הראשונה בבילבאו ערך הררה 54 הופעות במשחקים רשמיים, בהן כבש ארבעה שערים, והגיע עם הקבוצה לגמר גביע המלך הספרדי ולגמר הליגה האירופית.
ב-26 ביוני 2014 חתם הררה על חוזה לארבע עונות במנצ'סטר יונייטד, ששילמה עבורו 28 מיליון ליש"ט. ב-16 באוגוסט 2014, ערך הררה את הופעת הבכורה שלו במדי מנצ'סטר יונייטד כשפתח בהרכב בהפסד יונייטד 1–2 לסוונסי סיטי. ב-14 בספטמבר 2014, כבש הררה את שער הבכורה שלו במדי מנצ'סטר יונייטד בניצחון קבוצתו 0–4 על קווינס פארק ריינג'רס במסגרת המחזור הרביעי של הפרמייר ליג. ב-24 במאי 2017 פתח הררה בהרכב קבוצתו לגמר הליגה האירופית 2017, בו ניצחה מנצ'סטר 0–2 את אייאקס. על יכולתו במשחק זכה בתואר "השחקן המצטיין" של משחק הגמר.
ב-4 ביולי 2019 חתם בפריז סן-ז'רמן לחמש שנים.
ב-27 באוגוסט 2022 חזר לאתלטיק בילבאו והושאל לעונה אחת עם אופציית רכישה. ב-31 בינואר 2023 ביבלאו מימשה את אופציית הרכישה.
טרנסלוקציה רוברטסונית
טרנסלוקציה רוברטסונית (באנגלית: Robertsonian translocation) היא צורה שכיחה של ארגון מחדש כרומוזומלי שמתרחש עם שני כרומוזומים אקרוצנטריים (אשר בהם הצנטרומר מצוי מאוד קרוב לקצה הכרומוזום) שמתאחדים לכרומוזום אחד ובכך עושים את האורגניזם הנושא אותו שונה מרוב הקריוטיפ של אותו המין ברוב המקרים (ידוע על מין אחד של חדף ארך-זנב שאוכלוסיות בו שונות במספר הכרומוזומים שבהן). היא אחת הסיבות לאנאפלואידיה בעולם החי. הטרנסלוקציה קרויה על שם גנטיקאי החרקים האמריקאי ו. ר. ב. רוברטסון, אשר תיאר אותה לראשונה בחגבים ב-1916.
טרנסלוקציה זו נקראת גם "טרנסלוקציה של זרוע-שלמה" (בתרגום חופשי) וטרנסלוקצית איחוי צנטרי. היא נכנסת לקטגוריית הטרנסלוקציות הכרומוזומליות.
טרנסלוקציה רוברטסונית היא טרנסלוקציה לא הדדית בה שני כרומוזומים אקרוצנטרים הומולוגיים או לא הומולוגיים נשברים בצנטרומרים שלהם, ולאחריה הזרועות הארוכות מתחברות דרך צנטרומר אחד. גם הזרועות הקצרות מתחברות ליצירת התוצר המשלים, אשר לרוב מכיל גנים לא חיוניים ובדרך כלל אובד תוך מספר חלוקות תא.
לאדם בעל טרנסלוקציה רוברטסונית אחת יהיו 45 כרומוזומים ולא יופיעו בעיות בריאותיות כיוון שאין איבוד של חומר גנטי, אם שני הורים עם 45 כרומוזומים מולידים ילדים הם יכולים להיות בעלי 44 כרומוזומים אך בעיות גנטיות עלולות להופיע בצאצאיו במידה וירשו כרומוזום בעל מידע גנטי עודף או חסר.
טרנסלוקציה רוברטסונית היא הסוג הנפוץ ביותר של שינויי כרומוזומים שמתרחשים אצל בני אדם: אחד מכל 1000 בני אדם נולד עם טרנסלוקציה רוברטסונית.. היא אפשרית בחמישה זוגות כרומוזומים הומניים והם - 13, 14, 15, 21 ו-22. טרנסלוקציות רוברטסוניות הכי תדירות הן בין כרומוזומים 13 ו14, כרומוזומים 14 ו21, כרומוזומים 14 ו15.
חשיבותה למין האנושי
שמאל|220px|ממוזער|[[קריוטיפ של תסמונת דאון עם טרנסלוקציה]]
טרנסלוקציה רוברטסונית היא התהליך שיצר כרומוזום 2 האנושית (ושנשארה כשני כרומוזומים של שימפנזות מס' 12 ו-13) שהפריד את המין שלנו משאר מיני הומינואידים שלא מסוג אדם לפני בין 4.5 ל-2.5 מיליוני שנים..
טרנסלוקציה רוברטסונית מאוזנת לא גורמת להוספת או הפחתת החומר הגנטי או לבעיות בריאותיות. בצורתה הלא מאוזנת, היא גורמת לחסרים או תוספות מסוגים שונים במהלך מיוזה ובמקרה של טריזומיות היא גורמת לכך שיהיו בתא שלושה עותקים של הזרוע הארוכה של כרומוזום. אם עובר אדם שעבר אותה לא הופל טבעית גורם לטריזומיה 13 (תסמונת פטאו) או טריזומיה 21 (תסמונת דאון) (2.5-4% של כלל הופעות התסמונת), מונוזומיות, טריזומיות וטטראזומיות אחרות.
הערות שוליים
Translokation (Genetik)
המרכז למיפוי ישראל
המרכז למיפוי ישראל (ובראשי תיבות: מפ"י), הוא סוכנות המיפוי הלאומית של ישראל הכפופה בתור יחידת סמך מקצועית אל משרד הבינוי והשיכון. המרכז עוסק בייזום, באפיון, בפיקוח ובבקרה של תהליכים ועבודות בתחום תשתית המידע הגיאודזי, הכרטוגרפי, ומערכות המידע הגאוגרפי של מדינת ישראל.
בתחומו של המרכז למיפוי בתל אביב נמצא גם מקום מושבה של האגודה הישראלית לכרטוגרפיה ולמערכות מידע גאוגרפי.
היסטוריה
בשנת 2012 זכה המרכז למיפוי ישראל בשני פרסים ראשונים בתחרות בינלאומית שנערכה בארצות הברית מטעם חברת "Esri", אחת החברות המרכזיות בעולם בתחום המיפוי. הפרס הראשון ניתן על מצוינות במערכות מידע גאוגרפי על שדרוג תשתית המידע הגיאו-מרחבי בישראל. ואילו הפרס השני שקיבל המרכז הישראלי היה "מפת צפון מזרח הנגב (המכתשים)" שהוכנה במחלקת הכרטוגרפיה במרכז למיפוי ישראל.
בית מחלקת המדידות
בנייתו של בית מחלקת המדידות התנהלה בשנת 1930 (אז נקראה בשם: "המרכז למיפוי ארץ ישראל" או באנגלית: Survey of Palestine), בפיקוחו של המהנדס ארפד גוט. היה זה במגרש בן 30 דונם בקצהו של רחוב שינקין בתל אביב, במבנה אשר כלל חצר פנימית וגם קודם לכן תוכנן לשמש את תחנת הרכבת של תל אביב. בית מחלקת המדידות נבנה צפונית לפרדס גינטר (חוות רוהאם) ומערבית למתחם צקלג (בית הקברות הטמפלרי) ונחנך בתאריך 1 בינואר 1931 ובשנת 1935 בוצעה בו הרחבה והקמה של האגף המזרחי הנמצא ברחוב לינקולן מספר 3. במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה שימש בית המדידות בסיס לצבא הבריטי. לאחר המלחמה נפרץ שביל מזרחה שלאחר מכן בשנות ה-50 נסלל המשך לרחוב שינקין (רחוב לינקולן כיום) על אדמות המושבה הטמפלרית "שרונה" כציר מקשר בין מזרח העיר למערבה. באמצע שנות ה-30 רצתה ממשלת המנדט להפוך את המבנה לבית חולים לבהמות, אך צעד זה נתקל בהתנגדות נמרצת מצד העירייה ששאפה להפוך את המבנה לבית ספר, כפתרון למחסור במוסדות חינוך בגבולה המזרחי אז של העיר. בסופו של דבר לא יצאה אף אחת מהתוכניות אל הפועל והמבנה המשיך לשמש את מחלקת המדידות המנדטורית, ולאחר קום המדינה את מחלקת המדידות הממשלתית ואת המחלקה לעבודות ציבוריות (מע"צ). כיום משמש המבנה את המרכז למיפוי ישראל הכפוף למשרד השיכון וכן משמש יחידה צבאית. לפני שנת 1930, פעלה מחלקת המדידות מבניין ב"בית הקונסוליה הטמפלרית-גרמנית (רחוב דרך יפו פינת רחוב שלוש)". בסמוך אליה ברחוב דרך יפו פינת רחוב פינס נימצאת כיום יחידה של המרכז למיפוי ישראל.
בחלקו הצפוני של הבניין פעל בעבר "בסיס משטרה" שהתפנה לצורך בניית גן ציבורי. חלקו המזרחי של הבניין בו ישב פקיד שומה של משרד האוצר מיועד להריסה עבור הקמתו של בניין מגורים. חלקו המערבי של הבניין מיועד לשימור במסגרת תוכנית השימור של "העיר הלבנה". לפי התכנון כל יחידות המרכז הפזורות ברחבי ישראל אמורות לעבור אל בניין חדש שעתיד להבנות בירושלים.
מבנה ארגוני
המרכז מורכב כיום מיחידת מטה ומשלוחות מחוזיות. יחידות המטה כוללות הנהלה, מדען ראשי, מחלקות מקצועיות (גאודזיה, קדסטר ומיפוי, לרבות פוטוגרמטריה וקרטוגרפיה), יחידת עיבוד נתונים אוטומטי, חשבות, תכנון וכלכלה, אמרכלות ושירות מפות ונתוני מדידה. משרדיו הראשיים של המרכז, בהם פועל המטה, שוכנים ברחוב לינקולן מספר 1 פינת רחוב יהודה הלוי בתל אביב והשלוחות המחוזיות ממוקמות בירושלים, בבאר שבע, בחיפה ובנצרת. תפקידי השלוחות המחוזיות כוללים רישום ופיקוח על עבודות מודדים מהמגזר הפרטי, מכירת מפות ונתוני מדידה ומתן שירותי מדידה שונים.
המרכז למיפוי ישראל עובד בשיתוף פעולה עם גורמים מקצועיים כגון האגודה הגאוגרפית הישראלית, לשכת המודדים המוסמכים בישראל, האגודה הישראלית לכרטוגרפיה ולמערכות מידע גאוגרפי, העמותה הישראלית לפוטוגרמטיה וחישה מרחוק (עיפח"מ), איגוד המתכננים בישראל, והאגודה ישראלית למשאבי מים ובשיתוף עם מינהל מקרקעי ישראל והמועצה הארצית לתכנון ולבנייה.
המרכז מפעיל גם בית דפוס, הוצאה לאור וכן אתרי אינטרנט כגון "הפורטל הגאוגרפי הלאומי" ו-"אתר המפות הממשלתי".
תחת חסותו של המרכז למיפוי ישראל ושל משרד הפנים נמצאת "הוועדה הבין-משרדית למערכות מידע גאוגרפיות" שתפקידה לקדם את תחום ניהול מערכות המידע הגאוגרפיות ברמה הארצית בדרך של שיתוף מידע וידע מקצועי בתחומי הגאוגרפיה, קידום תקנים ונוהלי עבודה מסודרים.
המרכז למיפוי ישראל הוא חבר מלא בפדרציה הבינלאומית של המודדים.
הארכיון הלאומי למפות ותצלומי אוויר ע"ש אביאל רון
על פי החלטת ממשלה ובתיאום עם גנזך המדינה, הוקם במרכז בשנת 2003 "הארכיון הלאומי למפות ולתצלומי אוויר ע"ש אביאל רון", שהיה מנהל המרכז ונהרג עם שני ילדיו בפיגוע במסעדת מצה בחיפה.
בארכיון נמצאות מפות עתיקות של ארץ ישראל מרחבי תבל ועד ימינו כיום, כולל ספריית מפות.
אחריות ופעילות המרכז
סמכויות המרכז נובעות מפקודות וחוקים שונים, כגון פקודת המדידות 1929 וחוק המקרקעין ה'תשכ"ט-1969, ומהחלטות ממשלתיות כגון חוק שמירת הסביבה החופית 2004.
המרכז פועל במספר תחומים, תחת הנהגתו של רונן רגב מנכ"ל המרכז:
מארק וודפורד
מארק וודפורד (באנגלית: Mark Woodforde; נולד ב-23 בספטמבר 1965) הוא טניסאי עבר אוסטרלי. אחד הטניסאים החזקים בעולם בשנות ה-90 ובעשור הראשון של המאה ה-21 במשחקי זוגות. הוא זכה 12 פעמים בטורניר גראנד סלאם לזוגות גברים, 5 פעמים בטורניר גראנד סלאם לזוגות מעורבים ובמדליית זהב אולימפית בתחרות זוגות גברים. וודפורד זכה בגראנד סלאם זהב, ובסך הכל בכ-67 תחרויות. ברוב התארים זכה ביחד עם טוד וודברידג' (61 זכיות כולל 11 בתחרויות גראנד סלאם).
לאחר הפרישה עוסק בפרשנות טניס בטלוויזיה.
אוטו דה פה
אָוּטוֹ דָה פֶה (בפורטוגזית: Auto da fé, בספרדית: Auto de fe; מילולית: "מעשה האמונה") היה טקס של כפרה וענישה פומבי שאורגן על ידי האינקוויזיציה הספרדית, האינקוויזיציה הפורטוגזית, האינקוויזיציה של מקסיקו, או האינקוויזיציה של גואה, ובמסגרתו פורסם פסק הדין של בית הדין של האינקוויזיציה ובוצע גזר הדין.
עבור הנידונים שלא נמצאו נגדם ראיות במהלך החקירה או אלו שהכירו והודו באשמה, הטקס והעונש כיפרו על חטאיהם כנגד האמונה הנוצרית והם הורשו לחזור בתשובה - מה שאפשר את הפיוס שלהם עם הכנסייה הקתולית. בחלק האחרון של הטקס הובאו מי שנידונו למוות על ידי בית הדין של האינקוויזיציה, אלו שנקבעו כעבריינים חוזרים, ואלו שנמצאו אשמים בחקירה אך לא הודו במעשיהם. הנידונים למוות נמסרו במקום לידי רשויות המדינה - נציגי המלך על מנת שיוצאו להורג מאחר שהאינקוויזיציה הייתה בית דין כנסייתי, ולכן היא לא יכלו נציגיה לבצע את גזר דין המוות. הנידונים שנמצאו כעבריינים חוזרים והודו בחטאיהם הוצאו להורג בחניקה ולאחר מכן גופותיהם הועלו על המוקד, הנידונים שנמצאו אשמים אך לא התוודו על חטאיהם הועלו למוקד בעודם חיים. הכפרה והחזרה בתשובה נעשו בפני הציבור על מנת שהנידונים ועונשם ישמשו לקח לכל המאמינים. שהוזמנו גם להכריז חגיגית על דבקותם באמונה הקתולית.
טקס האוטו דה פה הראשון התקיים בסביליה שבספרד בשנת 1481 והאחרון במקסיקו, בשנת 1850.
האינקוויזיציה הרומית
אינקוויזיציה (מלטינית: Inquisitio) היא מוסד חקירות שהקימה הכנסייה הקתולית, על פי הנחיותיו של האפיפיור גרגוריוס התשיעי במאה ה-13, בניסיון להיאבק בכתות מינות. חוקרי האינקוויזיציה סיירו - לבד או בזוגות - בערים ובכפרים, הסבירו להדיוטות את עיקרי האמונה הקתולית, שמעו וידויים והטילו עונשים על חוטאים שסירבו לחזור בהם מאמונתם גם לאחר שהובהר להם שהיא מנוגדת לעמדת הכנסייה. רוב המשפטים האינקוויזיטוריים היו על עניינים פְּעוּטים, והסתיימו בהטלת עונש סמלי כמו תפילה, צום או מסע צליינות קצר. עד המאה ה-16, כמעט לא הועלו על המוקד מכשפות בהוראת האינקוויזיציה, ויהודים לא היו כלל בתחום שיפוטה - שופטי האינקוויזיציה דנו רק בנוצרים (אם כי האנוסים נחשבו לנוצרים לצורך זה).
האינקוויזיציה השתמשה בעינויים כבדבר שבשגרה, ואף תיעדה את ההליך בפרוטוקולים מסודרים. המשפט בימי הביניים לא הכיר בעדויות נסיבתיות, והראיה הקבילה היחידה לאשמתו של אדם הייתה הודאתו. השימוש בעינויים היה אפוא אמצעי חיוני בעיני הכנסייה הקתולית, שהתירה אותם כבר במאה ה-13. כדי ליצור רושם של גוף הוגן, מסודר וצודק, הושמטו לרוב הליכי קבלת ההודאה מן הפרוטוקולים, אבל מן המקרים שבהם תועדו העינויים אפשר ללמוד שמשך העינויים הוגבל בזמן. הכנסייה אסרה על שפיכת דם במהלך העינויים, והאינקוויזיטורים המציאו שיטות עינויים מגוונות שלא הפרו את האיסור הזה. לכנסייה לא הייתה סמכות להוציא להורג אנשים, ואם אדם השייך לכנסייה הקתולית עמד בסירובו לקבל עליו את דין הכנסייה, העבירה הכנסייה את האיש לידי הזרוע האזרחית, שברוב המקרים הוציאה אנשים להורג.
ב-1542 הקים האפיפיור פאולוס השלישי את "קונגרגציית הלשכה הקדושה" הידועה גם כאינקוויזיציה הרומית, כקהילת קבע של קרדינלים וגורמים נוספים. ללשכה הקדושה היו משימות שמירה והגנה על שלמות האמונה ובחינה ואיסור על דוקטרינות כוזבות ושגויות; הלשכה הקדושה הפכה לגוף הפיקוח על אינקוויזיציות מקומיות. הרקע להקמת "הלשכה הקדושה" היה ועידת טרנטו ומלחמתה של הכנסייה הקתולית בפרוטסטנטים. כוחה של הלשכה הצטמצם בעיקר למדינות איטליה ומעט נסיכויות קתוליות קטנות בסביבתה.
מסע הצלב האלביגנזי
במאות ה-12 וה-13 התפשטה במערב אירופה, בעיקר בדרום צרפת וצפון איטליה של היום, כת דתית שאוהדיה נודעו כ"קתרים". בצרפת הם כונו "אלביגנזים" על שם אחד ממרכזיהם, העיר אלבי. טיבה של אמונתם אינו ברור כל צרכו והידע על אודותיו מסתמך בעיקר על רשומות הכנסייה. לפי הידוע, הם אחזו בתאולוגיה דואליסטית שבידלה בין בורא מיטיב שהיה מזוהה עם הרוח ובין בורא רע שהיה קשור בעולם החומר. ב-1179 התכנסה ברומא ועידת לטראנו השלישית; האפיפיור אלכסנדר השלישי ו-302 הבישופים הנוכחים הכריזו נידוי גמור על הקתרים ועל כל המשתף פעולה עמם. ב-1198, כשנבחר האפיפיור אינוקנטיוס השלישי, החליט לחסל את המינות הקתרית ופעל לשם כך בדרכים רבות ומגוונות, פעילות זו זכתה לשם הקוד "עסקי השלום והאמונה" (negotium pacis et fidei). המטיף הנודע של התקופה, דומיניקוס הקדוש, שהציע לאפיפיור להקים מסדר של אחים מטיפים, שיהיו משכילים יותר ובקיאים יותר, כדי שיוכלו להתמודד עם הקתרים. ההצעה הזאת הובילה בסופו של דבר, כעבור שנים, להקמת מסדר המטיפים, הידוע בשם המסדר הדומיניקני, שבהמשך היה המסדר שהפעיל את האינקוויזיציה הספרדית.
למשנת 1209 עד לשנת 1229 התחולל מסע צלב עקוב מדם כנגד הקתרים ותושבי חבל לנגדוק. להשלמת הדיכוי של המינות הקתרית הוקמה בנובמבר 1229, בטולוז, אינקוויזיציה. האפיפיור גרגוריוס התשיעי נתן לאינקוויזיציה סמכויות רחבות ביותר והיא התחילה ב-1233 מסע חסר רחמים נגד אחרוני הקתרים, שבמהלכו הקתרים שנחשפו הועלו על המוקד ואפילו הוצאו גופות מקברן, כדי לשרוף אותן על המוקד. כוהני דת קתרים לא התכחשו לדתם והלכו אל מותם כשנתפסו, לעומתם המאמינים מהשורה (קרדנטס), שהתכחשו לאמונתם, חייהם ניתנו להם, אך נענשו בין היתר בכך שהורחקו, לפחות לזמן מה מהקתולים ועל החלק החיצוני של בגדיהם אולצו לתפור צלב צהוב. 1243 צרו הצלבנים על מצודת מונסגור בהרי הפירינאים. במחוז טולוז, לאחר מצור ארוך נפלה המצודה ו-205 קתרים הובלו אל "שדה הנשרפים" ונשרפו כולם חיים על המוקד. האינקוויזיטור הידוע, ברנרדו גי הדומיניקני, היה ראש האינקוויזיציה בטולוז החל מ-1307 ובמשך 15 שנה דן כ-900 כופרים, על פי הרישומים, אחרון הפרפקטה הקתרי הועלה על המוקד ב-1321.
האינקויזיציה הספרדית
השינוי ביחס ליהודים התחולל במקביל להשלמת הרקונקיסטה, הכיבוש-מחדש הנוצרי של ספרד מידי המוסלמים. התהליך נמשך מאות שנים, בד בבד עם עלייתן של תנועות קנאיות יותר בקרב המוסלמים. במהלך המאה ה-14 והמאה ה-15 חזרה ספרד כולה לשלטון נוצרי חוץ מממלכת גרנדה. ב-1391 הביא המצב החדש לגל של פרעות - גזירות קנ"א - בקהילות שונות ברחבי ספרד. כמחצית מיהודי ספרד המירו את דתם, ואז החלה התופעה של קהילות מומרים, או אנוסים, במספרים גדולים, שיצרו יחידה חברתית מובחנת של "נוצרים חדשים", שעוררה חשש מתמיד אצל הכנסייה, וכן את קנאת "הנוצרים המקוריים", ה"אמיתים".
בין 1411–1412 עבר בערי קסטיליה נזיר דומיניקני, ויסנט פרר, שהטיף להמרת דתם של היהודים. בשנת 1415 בשל התקפות חוזרות ומתמשכות על יהודים, כ-50,000 נוספים המירו את דתם. ב-31 במרץ 1492 פורסם צו אלהמברה שנחתם בידי פרדיננד השני מלך אראגון ואשתו, המלכה איזבלה הראשונה מקסטיליה, (ג' בניסן הרנ"ב), ופורסם ב-29 באפריל. הצו אסר בחוק ישיבת יהודים בקסטיליה ואראגון, כשהוצבה בפניהם הברירה להתנצר או להיות מגורשים מספרד. לאחר התנצרות המונית זו היו בספרד מאות אלפי "נוצרים חדשים" או "מראנוס", אשר נוספו לצאצאי יהודים שהתנצרו עוד במאה הקודמת אחרי גזירות קנ"א. אותם "נוצרים חדשים" לא נטמעו בחברה הספרדית הכללית, שהוסיפה לנהוג בהם בחשד. רבים מהמומרים הוסיפו לקיים את יהדותם בסתר. במקביל לגירוש היהודים פעלו השלטונות גם לדחיקת המוסלמים מספרד. לאחר סדרה של גירושי מוסלמים מאזור גרנדה הוציאה ממלכת קסטיליה בשנת 1502 צו מלכותי המורה למוסלמים בממלכות להתנצר או לעזוב, ובעקבותיו בחרו רבים מהמוסלמים להתנצר לפחות למראית עין.
עם סיום הרקונקיסטה, גירוש היהודים מספרד וגירוש המוסלמים ממנה, ובהמשך, לאחר הטבלת יהודי פורטוגל לנצרות בכפייה, היו ספרד ופורטוגל בראשית המאה ה-16, נוצריות לחלוטין דה יורה. עם זאת, צאצאי יהודים ומוסלמים שהמירו את דתם לנצרות, בין אם בכנות מלאה או אם בכוח החרב לא התקבלו באופן מלא בחברה הנוצרית. מלבד סיבות חברתיות וכלכליות, נטען כלפי המומרים וצאצאיהם כי הם אינם נוצרים נאמנים וכי הם ממשיכים לקיים את דתם הקודמת בסתר (בהקשר היהודי ומנקודת המבט היהודית: אנוסים). אולם, החלוקה בין "נוצרים חדשים" ו"נוצרים ישנים" לא נסובה סביב שאלת האדיקות הדתית, אלא סביב מוצא. לאור זאת נחקקו טוהר הדם (בספרדית: Limpieza de sangre, "לִימְפְּיֵסָה דֶה סַנְגְרֶה"; בפורטוגזית: Limpeza de sangue) במטרה להדק את הפיקוח על האנוסים.
ב-1 בנובמבר 1478, פרדיננד השני מאראגון ואיזבלה הראשונה מקסטיליה קיבלו אישור מהאפיפיור סיקסטוס הרביעי למנות אינקוויזיטורים בכל השטחים שתחת שלטונם. לאחר שקיבלו אישור מהאפיפיור לערוך אינקוויזיציות, החלו המלכים לפתח את המערכת הבירוקרטית שהייתה הבסיס לאינקוויזיציה הספרדית שהייתה להלכה זרוע של הכנסייה הקתולית אך למעשה קיבלה את הסמכות וההוראות מהכתר הספרדי. הקורבנות היו לרוב יהודים אנוסים שהואשמו בכך שהמשיכו לקיים בסתר את מצוות היהדות, אך גם מוסלמים מומרים, לאחר מכן הורחבה הפעילות גם כנגד אנשים שהואשמו בכישוף, ביגמיסטים, נואפים והומוסקסואלים ובהמשך קלוויניסטים ולותרנים.
היסטוריה
האינקוויזיציה החדשה החלה את פעילותה בערי הבירה של המחוזות של ממלכת אראגון, ובכמה מערי דרום ומרכז קסטיליה, מספר שנים לפני ההחלטה הסופית לגרש את היהודים. בשתים עשרה השנים הופעלו אמצעים אכזריים כנגד מומרים-אנוסים ויהודים כאחד. סבלו רבים ברחו מחוץ לגבולות ספרד בלי בהכרח מתכוון בכך לערוק מהאמונה הקתולית. פליטים מציגים הבטחות- בעיקר בין הנידונים בשנים הראשונות. הנתונים, מצביעים בבירור על מי שהיה על הכוונת של האינקוויזיציה: 99.3 אחוז מהנאשמים שהובאו בפני בית הדין של האינקוויזיציה בברצלונה בין השנים 1488 ו-1505, ו-91.6 אחוז מהנאשמים שהובאו בפני בית המשפט של האינקוויזיציה בוולנסיה בין השנים 1484 ו-1530, היו אנוסים ומומרים ממוצא יהודי. מספרים אלו הם חד משמעים בקביעה כי הסיבה להקמת האינקוויזיציה והעיסוק העיקרי שלה בעשורים הראשונים לפעילותה היה סוג אחד של מה שהכנסייה הקתולית ראתה כסטייה דתית: הקיום הסודי של טקסים יהודיים או חיים לצד סממנים יהודיים. מה שהתחזה להיות דאגה לקיום מצוות הדת הקתולית היה למעשה רדיפה אנטישמית.
מחקרים אחרים מצביעים על הרצון לסלק אנוסים ומומרים מהחיים הציבוריים בספרד רבתי כסיבה הראשונית להקמת האינקוויזיציה, פעילותה האגרסיבית לסילוק היהודים והאנוסים מספרד ומהחיים בה וכסיבה העיקרית לביצוע טקסי האוטו דה פה. על פי ניתוח זה הדת לא הייתה הכוח המניע אלא מניע כספי גרידא - הכתר הספרדי באמצעות האינקוויזיציה התעשר מההכנסות שהופקו מהחרמת נכסים וגם מתשלומי כופר שאנוסים שילמו על מנת שלא לעמוד מול בית הדין של האינקוויזיציה כאשר האוטו דה פה הייתה הדרך להרתיע ולהפחיד את האנוסים לכלל צייתנות ונכונות לשלם במזמן על מנת להסיר את הסכנה ולו מרומזת מעל ראשיהם.
היסטוריה של אוטו דה פה בספרד
האוטו דה פה הראשון של האינקוויזיציה הספרדית התרחש בסביליה ב-6 בפברואר 1481 האירועים הבאים היו רשמיים ומנותקים מהקהילה, שלא היה יותר מטקס דתי פשוט שבו נקבעו העונשים לאפיקורסים שנעצרו. הטקס אפילו לא נחגג בהכרח בחג ציבורי דבר שבהכרח צמצם את הנוכחות של הציבור הרחב.
בשנת 1504 נערכו טקסי אוטו דה פה נרחבים בקורדובה. לאחר שמאות מאשמים נחקרו ונשפטו בבית המשפט של האינקוויזיציה, 107 אנשים, גברים ונשים, נשרפו בחיים באחד הטקסים הגדולים ביותר שנערכו בספרד. במהלך המאה ה-16, טקסי אוטו דה-פה הפכו מטקסים דתיים גרידא לאירועים חגיגיים וממושכים.
החל משנת 1598 חויבו נציגי השלטון האזרחי של ספרד לסייע לאינקוויזיציה בעת ביצוע טקסי האוטו דה פה, תחת האיום של נידוי אלו שסירבו לשאת בעול הכלכלי והארגוני של הטקסים. על מנת להבטיח שיתוף פעולה מינתה האינקוויזיציה את אחד מהאצילים המקומיים לתפקיד "נשיא" הטקס ושאפו למנות לתפקיד זה אנשי חצר או את המלך בכבודו ועצמו. נוכחות מלכותית אכן פרשה את חסותה על טקסי האוטו דה פה מפורסמים נערכו בפלאצה מאיור של ויאדוליד הראשון ב-21 במאי בו הועלו למוקד 14 נאשמים ו 16 נידונו לעונשים קלים והשני ב-8 באוקטובר 1559. ובו עלו על המוקד שלושה עשר נאשמים, טקסים אלו נערכו בראש וראשונה על מנת להילחם בתופעת הפרוטסטנטיות שהחלה לרכוש חסידים ותומכים בערי ספרד. בטקס הראשון השתתפה יורשת העצר חואנה מאוסטריה, נסיכת פורטוגל ובשנייה המלך פליפה השני, מלך ספרד. בשנה שלאחר מכן ארגנה האינקיוזיציה של טולדו אוטו-דה-פה לרגל נישואיו של פליפה השני עם אליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת. בשנת 1564, אורגן טקס אוטו דה פה בברצלונה לרגל ביקור המלך במושב חגיגי של הפרלמנט של קטלוניה. פליפה השני עמד בראש אוטו דה פה אחרים - בליסבון ב-1582; בטולדו בשנת 1591. ההיסטוריון הצרפתי ג'וזף פרז כתב: "כנראה, הוא אהב מאוד את הטקסים הללו, ולא בגלל סדיזם, כפי שנאמר פעמים רבות - הבה נזכור שהנידונים למוות הוצאו להורג לאחר האוטו דה פה., וכי השלטונות אינם נוכחים בהוצאה להורג —, אלא אהב את הפאר: התהלוכה, המיסה, והדרשה"
פליפה השלישי, מלך ספרד גם ניהל מספר טקסים של אוטו דה פה, כמו זה שהתקיים ב-6 במרץ 1600 בטולדו, ופליפה הרביעי, מלך ספרד ביקש לערוך טקס בחצר המלוכה ב-1632 כדי לחגוג את החלמתה של אשתו, איזבל דה בורבון. אוטו דה פה נוסף בחסות מלכותית נערך במדריד בשנת 1680 לציון חתונת קרלוס השני, מלך ספרד ומארי לואיז ד'אורליאן, זהו אחד מטקסי האוטו-דה-פה המפורסמים ביותר מאחר שהונצח בציור של פרנסיסקו ריזי המלך בחר את התאריך, 30 ביוני, חגו של פאולוס, "כדי לציין את הניצחון הגדול של האמונה הקתולית ותבוסתה של העקשנות היהודית".
החל מהמאה ה-17 וביתר שאת במהלך המאה ה-18 טקסי האוטו דה פה ירדו בתדירות ופופולריות הטקס האחרון בנוכחות המלך הספרדי נערך ב-1720 בפניו של פליפה החמישי, מלך ספרד. אחת הסיבות לירידה במספר טקסי האוטו דה פה הייתה עלותם הגבוהה שהרתיעה את האינקוויזיציה ומאחר לא תמיד היו הכספים הדרושים לקיום טקסים ציבוריים גדולים. בסביליה במחצית השנייה של המאה ה-16 התקיימו לפחות עשרים ושלושה טקסי אוטו-דה-פה, במדריד בין 1632 ל-1680 לא נערך ולו טקס אחד. החל משנת 1750 הדחף העיקרי לקיומה של האינקוויזיציה חדל להתקיים: ההעמדה לדין של עשרות אלפי מתייהדים, פרוטסטנטים וכתות של מינים וכופרים שונות השיגו במידה רבה את מטרותיה. ההיסווריון פרז קובע, "פשוט לא היו עוד פרוטסטנטים, נון-קונפורמיסטים או אגודות סתרים בספרד". האינקוויזיציה המשיכה להעמיד לדין מכשפות, ביגמיסטים ועבריינים אחרים אבל המוסד פעל כעת בעיקר כישות פוליטית התמקדה במאבק ברעיונות ליברליים.
האוטו-דה-פה הכללי האחרון שנערך בספרד התרחש בסביליה בשנת 1781. הקורבן הייתה מריה דה לוס דולורס לופז, אישה ממעמד חברתי נמוך, שהואשמה בזיוף התגלות אלוהית וקיום יחסי מין חסידיה. האישה לא הביעה חרטה על מעשיה בפני בית הדין של האינקוויזיציה ונידונה למוות. טקס האוטו דה פה נמשך שתים עשרה שעות ובו הופיעה האישה הנידונה לבושה בבגד של נידונים הידוע בשם "סמבניטו" (ספרדית:sambenito ) ובכובע מחודד בשם "קורוזה" ועליו ציור של להבות ושדים, היא נמסרה לידי מוציאים להורג שהרגו אותה בחנק על מתקן גארוט וגופתה הועלתה על המוקד.
ז'וזף בונפרטה מלך ספרד סיים את פעילות האינקוויזיציה ב-1808, אך רק בשנת 1834 האינקוויזיציה נעלמת כליל מספרד.
אוטו דה פה בעולם החדש
הגילוי והכיבוש של "העולם החדש" דהיינו יבשת אמריקה סיפקו בתחילה מקום מקלט עבור נרדפי האינקוויזיציה, עם זאת הרווחה הייתה זמנית בלבד אך על פי שהאינקוויזיציה לא הוקמה רשמית במקסיקו עד 1571, הקורבן הראשון של הוצאה להורג של אדם מצאצאי האנוסים בעולם החדש היה הרנן אלונסו שנשרף בשנת 1528. כל כך משמעותית הייתה הנוכחות של אנוסים או "קונברסוס" (ספרדית: Conversos) בעולם החדש שהאינקוויזיטור דווח לממונים עליו: "אני מעיד לכבודכם... שבעיר לימה וכל הממלכה יש הרבה מאוד בהרבה מאוד קונברסוס ובנים ונכדים של מי שהוכרזו על יד האינקוויזיציה כמי שחטאו" בשנת 1574 נערך האוטו דה פה הראשון, ובין 1574 ל-1593 נערכו 9 טקסים נוספים האוטו דה פה שנערך ב-8 בדצמבר 1596 כלל 60 חוזרים בתשובה. האוטו דה פה של 25 במרץ 1602, כלל יותר מ-100 נאשמים. בשנת 1608. בשנת 1646 הופיעו 71 נאשמים רובם בעוון היותם מי שמסתירים את יהדותם. שני טקסים נוספים נערכו ב-1648 וב-1649. בתי דין של אינקוויזיציה הוקמו בלימה ובקרטחנה. אחד מהקורבנות הראשונים בלימה בסביבות שנת 1581 היה רופא חואן אלווארז הוא יחד עם אשתו, ילדיו ואביו, הוצא להורג באשמה של היותם יהודים. אוטו דה פה נערך בלימה ב-23 בינואר 1639 עם 63 נאשמים בהיותם יהודים ו 11 הוצאו להורג בגין אשמה זן. בסך הכל, נערכו 129 טקסי אוטו דה פה במושבות הספרדיות בעולם חדש ובהם הופיעו אלפי תיקים שנשפטו על פשעים שונים. שני בתי הדין בוטלו בשנת 1820.
אוטו דה פה בפורטוגל
בשנת 1580, הפכה פורטוגל לחלק מספרד האינקוויזיציה הגבירה את פעילותה נגד "נוצרים חדשים" וטיפלו בהם בחומרה. יותר מ-200 נידונו למוות ב-50 טקסי אוטו דה פה שנערכו בליסבון, אבורה וקוימברה בין 1581 ו-1600. מצב זה יצר היפוך במגמה תנועת הפליטים בחצי האי האיברי ופליטים ממוצא יהודי, אנוסים שברחו מספרד לפורטוגל ברחו עתה מפורטוגל לספרד בתקווה להימלט מהפח אל הפחת.
בראשית המאה השבע עשרה, עם חזרת האנוסים מפורטוגל לספרד, ועל רקע הצורך הספרדי בכישורים אותם הביאו האנוסים איתם והצורך בהזרמת כספים לכלכלה הספרדית החלו חוגים פוליטיים בספרד להביע עמדה בעד אימוץ גישה סובלנית יותר כלפי קהילת צאצאי האנוסים. צו של האפיפיור מאוגוסט 1604 איפשר ל 400 "נוצרים חדשים" פורטוגזים לקבל חנינה על חטאי העבר תמורת לתשלום של כמעט 2 מיליון דוקטים לפליפה השלישי, מלך ספרד. במהלך השנים שלאחר מכן הגיעו צאצאי האנוסים - כפליטים פורטוגזים רבים לבית המשפט הספרדי להציע את השירותים הפיננסיים שלהם לכתר. אבל כאשר התנאים של החנינה פגו שש שנים מאוחר יותר והרדיפות התחדשו נוצרים חדשים, פליטים מפורטוגל רבים ברחו מספרד. המדיניות של הרדיפה השתנתה בתקופת שלטונו של פליפה הרביעי, מלך ספרד באמצע המאה ה-17, שוב בגלל קשיים כספיים של הכתר הספרדי, האינקוויזיציה העניקה חנינה זמנית או חסינות זמנית מחקירה לצאצאי האנוסים למרות החשד התמידי כי מדובר ב"יהודים נסתרים" (ספרדית :Criptojudaísmo) הקלות אלו אפשרו את השתלבותם המהירה של הפליטים הפורטוגזים בענף הפיננסים והשתתפותם בחוזים עם השלטון בכל רחבי האימפריה הספרדית ועד לשנת 1640 מחצית החוב של הכתר הספרדי היה לבנקאים "נוצרים חדשים" - מצאצי האנוסים. לשומרי המסורת הקתולית בכנסייה היה מצב זה שקול לאיום על האורתודוקסיה, כאשר פורטוגל חזרה להיות ישות עצמאית בשנת 1640 האינקוויזיציה ראתה פתח לחידוש הרדיפות אחר צאצאי האנוסים, משפחות שלמות נתפסו במדריד והובאו בפני בתי דין של האינקוויזיציה וסדרה חדשה נרחבת של טקסי אוטו דה פה בטולדו וקואנקה הביאה לדין מספר רב של חשודים בקיום המצוות בסתר. עד לסוף המאה ה-17 נעלם כל הדור הראשון של צאצאי האנוסים, אך היהודי האנוס או המומר - המעמד של הנוצרים החדשים נותר בגדר אויב של האינקוויזיציה עד לסוף המאה ה-18
ב-1 באוקטובר 1774, התפרסם בפורטוגל צו שחייב את פסקי הדין של "המשרד הקדוש" - האינקוויזיציה לקבל אישור מלכותי לפני ביצוע, מה שבפועל סיים את פעילות האינקוויזיציה הפורטוגלית. לאחר פרסום צו זה כבר לא אורגנו בפורטוגל טקסי אוטו דה פה.
דירקטוריום אינקוויסיטורום
הדירקטוריום אינקוויסיטורום (לטינית: Directorium Inquisitorum) הוא ספר הדרכה, ספר נהלים ופרוצדורות המכסים את היקף עבודתה של האינקוויזיציה ולאחר פרסומו במחצית השנייה של המאה ה-14 הפך ל"אורים ותומים" לאינקוויזיציות הספרדית, הפורטוגזית ושאר בתי הדין של הכנסייה הקתולית. הספר הוא פרי עבודתו המתמשכת של הנזיר הדומיניקני ניקולס אימריך, שנכתבה בלטינית ומורכבת מכ-800 עמודים, שאותם חיבר כבר ב-1376. אימריך כתב חיבור מוקדם יותר על כישוף, אולי כבר ב-1359, שאותו עבד מחדש בהרחבה. לתוך הדירקטוריום אינקווסיטורום. בחיבור הספר השתמש אימריך בטקסטים ממשפטים שערכה הכנסייה כנגד נאשמים בכישוף, וטקסטים שנכתבו בעקבות מסע הצלב האלביגנזי מערכה שיזמה הכנסייה הקתולית בין 1209 ל-1229 כדי לשרש את המינות הקתרית.
הנזיר הדומיניקני ניקולס אימריץ' מונה לאינקוויזיטור הכללי של אראגון בשנת 1357 ולאחר מכן בשנת 1362. הוא מצא לעיתים קרובות שחקירותיו חסומות על ידי בית המשפט האזרחי או מוסדות הכנסייה על רקע ההתנגשות בין פעילות האינקוויזיציה ובעיקר העינויים וההוצאות להורג שלכאורה עמדו בסתירה לדוגמה של הכנסייה. בעת אחת מהגלויות שלו בעת ששהה בחצר האפיפיור של האפיפיור גרגוריוס ה-11 באביניון. שם הוא כתב את ה-Directorium Inquisitorum. ספר זה נערך מחדש עם תוספות משמעותיות על ידי הקנוניסט הספרדי פרנסיס פניה בשנת 1578. הספר תבסס על כתבים קודמים של אינקוויזיטורים ועסק בנושאים בהם עסקה האינקוויזיציה הכנסייתית: הגדרות של סוגים שונים של כפירה, דיון בשאלות של סמכות שיפוט והליך משפט תקין ודיני העונשין הספר שימש כמדריך לאינקוויזיטורים, ונתן עצות מעשיות כיצד לנהל בירורים. אימריך תיאר גם אמצעים להוצאת וידוי שכללו מניפולציה פסיכולוגית פרימיטיבית וכן עינויים מוחלטים. בנוגע לעינויים, אמר אימריך, "Quaestiones sunt fallaces et inefficaces" כלומר, "עינויים הם מטעים ולא יעילים". עם זאת, אימריך היה האינקוויזיטור הראשון שעקף את האיסור של הכנסייה על עינויים של נושא פעמיים. הוא פירש את ההנחיה באופן ליברלי מאוד, והתיר מקרה נפרד של עינויים עבור אישום נפרד של כפירה.
הדירקטוריום אינקוויסיטורום הפך לספר ההליכים ששימש את האינקוויזיציה הספרדית עד למאה השבע-עשרה. הוא יצא במהדורות רבות, כולל הרצה בברצלונה ב-1503 ואחת ברומא ב-1578.
התהליך המשפטי
כאשר נאספו כל העדויות על ידי חקירת העדים והנאשמים, "חבר מושבעים"(ספרדית: consulta de fe) המורכב מהאינקוויזיטורים של בית הדין, נציג של הבישוף המקומי (ספרדית: el ordinario) ומספר יועצים משפטיים או יועצים תאולוגיים ערכו הצבעה על מנת להכריע בשאלה על אשמת הנאשם ובגזר הדין שיוטל. ההחלטה שנתקבלה נשמרה בסוד על להכרזה במהלך טקס האוטו דה פה עצמו. אם חבר המושבעים לא הצליח להגיע להחלטה והיו חילוקי דעות בין האינקוויזיטורים בנוגע לשאלת האשמה או פסק הדין, הנושא הוגש למועצה העליונה של האינקוויזיציה הידועה בשם "סופרמה" (ספרדית: Consejo de la Suprema Inquisición). לדיונים אלו היו ארבע תוצאות אפשריות:
מהלך הטקס
היו שני סוגים של טקסי אוטו דה פה: אוטו דה פה ציבורי - "פובליקוס" (público general) אירוע גרנדיוזי שנערך בכיכר העירייה או כיכר העיר המרכזית אליה כל הנכבדים האזרחיים והכנסייתיים הוזמנו. אירוע זה בדרך כלל נקבע ונערך במועד חגיגי ומשך קהל עצום. משפטים נקראו במהלך היום ואלה שנידונו למוות הוצאו להורג בסוף הטקס. אוטו דה פה "פרטי" "פרטיקיולר" (ידוע גם בשם autillo) טקסי אוטילו, לעומת זאת, היו טקסים מצומצמים מאוד וזולים להפקה, שנערכו לעיתים קרובות בכנסייה בפני קהל קטן, בדרך כלל על מנת לטפל בעבירות קלות בין 1575 ל-1610 בית הדין של טולדו ערך 12 אוטו דה פה פובליקוס בהם נשפטו 386 אשמים בעוד ש-786 תיקים טופלו במסגרת אוטו דה פה פרטי. המגמה לערוך טקסי אוטו דה פה שלא במרחב הציבורי נמשכה אל תוך המאה השבע-עשרה.
האוטו-דה-פה נערכו ביום ראשון או בחג כי על פי הספר "מדריך האינקוויזיטורים" של האינקוויזיטור ניקולס אימריך: "נוח שקהל גדול ישתתף בהוצאה להורג ובייסורים של האשמים, כך שהפחד עשוי להפריד בינם לבין הרע". "זו הצגה שממלאת את הנוכחים באימה ובדימוי מחריד של יום הדין. ובכן, זו התחושה שצריכה להיות השראה". "נוכחות הדיינים, אנשי הכנסייה והשופטים מוסיפה פאר והדר לטקס".
ההכנות החלו חודש לפני התאריך הקבוע מכיוון שהבמה הייתה צריכה להיבנות בכיכר ציבורית או בשטחי הכנסייה, עם ספסלים לנידונים כדי שיראו אותם לקהל, טריבונה לנציגי השלטון ויציע צופים. אנשי האינקוויזיציה הכינו מראש גם את הבגדים שלבשו הנידונים, את הצלמים - בובות שייצגו את הנידונים שברחו מהדין או מתו לפני שהאינקוויזיציה הספיקה להענישם והועלו למוקד בטקס של הוצאה להורג סמלית. הכרזות והכדים שהכילו את גזרי הדין. בנוסף, היה צריך לסדר סוככים כדי לספק צל לנוכחים. כל זה היה כרוך בסכום כסף לא מבוטל, ולכן האינקוויזיציה, שלא תמיד יכלה לסמוך על התמיכה הכספית של העיריות שבשטחן נערך הטקס.