cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חנה בראדי
פרסומה
הספר מסתיים בתיעוד של מפגש מרגש בין ג'ורג' לבין הילדים ביפן. כמו כן, בתו של ג'ורג', לארה חנה בריידי, גילתה בשנת 2004 כי המזוודה שנשלחה ליפן לא הייתה שייכת לחנה, לאחר שהביטה בתצלום ישן של המזוודה המקורית ושמה לב להבדלים ביניהם. לבסוף התברר כי המזוודה המקורית של חנה נשלחה למוזיאון בברמינגהאם, שבשנת 1984 נשרף על תכולתו על ידי ניאו נאצים.
סיפור גלגוליה של המזוודה המתואר בספר התברר לדברי אישיוקה כאמצעי שמסוגל לספר את סיפור השואה לדור הצעיר בגובה העיניים:
קליפר
קְלִיפָּר (באנגלית: Clipper) הוא סוג ספינת מפרש מהירה מן המאה ה-19 שלה שלושה תרנים, או יותר, ומפרשים מרובעים. ספינות אלה היו צרות ביחס לאורכן, כושר נשיאת המטען שלהן היה מוגבל וקטן ביחס לספינות שנבנו לקראת סוף המאה, ושטח מפרשיהן היה גדול. ספינות הקליפר יוצרו בעיקר במספנות בבריטניה ובארצות הברית, אולם מספר קטן של ספינות קליפר יוצר אף בצרפת, הולנד ומדינות נוספות. ספינות הקליפר שייטו בכל ימי תבל, בעיקר בנתיבי המסחר שבין בריטניה למושבותיה במזרח, בנתיב הסחר החוצה את האוקיינוס האטלנטי, וכן בין ניו יורק לסן פרנסיסקו דרך כף הורן בתקופת הבהלה לזהב. החל משנות ה-50 של המאה ה-19 החלו ההולנדים לבנות ספינות קליפר לצורך המסחר בתה וכספינות נוסעים לג'אווה.
עיצובו הייחודי של חרטומן של ספינות הקליפר איפשר להן לחצות גלים במהירות רבה יותר ומכאן אף מקור שמן. היסטוריונים רבים רואים בתקופת ספינות הקליפר את תור הזהב של ספינות המפרש. שיא השימוש בספינות הקליפר היה בין 1843, עם עליית הדרישה לתעבורה ימית מהירה ולשינוע תה ממזרח אסיה לאירופה, לשנת 1869 עם פתיחת תעלת סואץ.
מקור המונח
מקורו של המונח "קליפר" (clipper) הוא ככל הנראה בפועל האנגלי clip, אשר משמעותו בימים עברו הייתה, בין השאר, לרוץ או לטוס במהירות. המשורר האנגלי, בן המאה ה-17, ג'ון דריידן השתמש במילה clip כדי לתאר את מעוף הבז. ספינות הקליפר נראו כטסות במהירות על פני הים.
בעוד שאין ודאות באשר למקור המונח קליפר בהקשר הימי, בכל הקשור לדגם ספינות ה"בולטימור קליפרס" משלהי המאה ה-18, ידוע כי אוניות אלה עוצבו באופן שתשייטנה במהירות מעל פני הגלים, ולא תחצנה את הגלים, כפי שאוניות בדרך כלל שטות. מסיבה זו קיבל דגם זה את שמו.
דעיכה
הדעיכה בשימוש בספינות קליפר החלה עם הנפילה הכלכלית ב-1857 (הפאניקה של 1857) והמשיכה עם ההכנסה ההדרגתית לשימוש של ספינות הקיטור. למרות שספינות הקליפר היו מהירות מספינות הקיטור הראשונות, הן עדיין היו תלויות בתנאי הרוח בעוד שספינות הקיטור נהנו מתפעול שוטף ולפיכך יכלו לעמוד בצורה טובה יותר בלוחות זמנים.
בתקופה זו פותח גם סוג ספינה היברידית – ספינת קליפר קיטורית שהייתה בעלת מפרשים ומנועי קיטור שיועדו לשימוש בהיעדר רוח. ה שנבנתה ב-1857 היא דוגמה לסוג ספינה זה.
הגורם המשמעותי ביותר לנפילה של ספינות הקליפר היה הפתיחה של תעלת סואץ ב-1869 שאיפשרה קיצור דרך לספינות קיטור בין אירופה ואסיה בעוד שהיה קושי בשימוש בתעלה עבור ספינות קליפר. כתוצאה מכך, הופסק השימוש בספינות קליפר לצורך מסחר בתה והן הוגבלו להעברת מהגרים בין אנגליה, אוסטרליה וניו זילנד. בשנות ה-80 של המאה ה-19 היו ספינות הקליפר עדיין אחראיות על שינוע רוב הסחורות (כמו צמר) בין אנגליה, אוסטרליה וניו זילנד אך לבסוף גם פעילות זו הפכה ללא רווחית וצי ספינות הקליפר הפך ללא שמיש.
גאלית סקוטית
גאלית סקוטית (Gàidhlig, באנגלית: Scottish Gaelic) היא שפה ממשפחת השפות הקלטיות. זו שפה שונה מהשפה הסקוטית, ששייכת לקבוצת השפות הגרמאניות וקרובה לאנגלית. היא מדוברת כיום בפי כ-90 אלף מתושבי סקוטלנד, רובם ככולם דוברים גם אנגלית. בנוסף דוברים אותה כמה אלפי אנשים בארצות הברית, בקנדה ובאוסטרליה. אף על פי שהשפה אינה שכיחה בחיי היום-יום בסקוטלנד, עדיין ניתן למצוא בתי ספר שמלמדים אותה ומוסדות שמשתמשים בה.
הגאלית הסקוטית שייכת לפלג הצפוני, הגוידלי, של השפות הקלטיות, ביחד עם אירית ומאנית, שכמעט נכחדה. באנגלית השפה נקראת Gaelic, ובגאלית: Gàidhlig. היא קרובה מאוד לאירית, אך מדובר בשתי שפות שונות. לעיתים נהוג לכנות גם את השפה המדוברת באירלנד "גאלית", אך אין מדובר באותה השפה. במקרה זה נהוג להבדיל בין "גאלית סקוטית" ו"גאלית אירית". אחד ההבדלים הבולטים לעין בין שתי השפות הוא כיוונם של התגים, האקצנטים, מעל התנועות: באירית התגים נוטים ימינה (áéíóú) ובגאלית - שמאלה (àèìòù).
כיום בסקוטלנד נעשים מאמצים לשמר את השפה ולהרחיב את תפוצתה. אף על פי שגאלית סקוטית אינה שפה רשמית בבריטניה, לפי החוק הבריטי ניתן להעניק אזרחות בריטית לאדם שדובר גאלית ושאינו דובר אנגלית. השפה מדוברת בעיקר בצפון סקוטלנד, באזור היילנדס (Highlands) ובאיים ההֶבּרידים, אם כי היא אינה מדוברת כלל באיי אורקני ואיי שטלנד, המהווים את הקצה הצפוני ביותר של סקוטלנד (ושל הממלכה המאוחדת כולה).
למקומות רבים בסקוטלנד שם גאלי לצד השם האנגלי המופיע על שלטים ציבוריים בשם האנגלי. לעיתים מדובר בכתיב שונה לאותו השם, כמו במקרה של גלאזגו, העיר הגדולה בסקוטלנד (Glasgow באנגלית, Glaschù בגאלית), ולעיתים בשם שונה לגמרי, כמו במקרה של פורט ויליאם, הנקראת Fort William באנגלית ו-An Gearasdan בגאלית. כמו כן, בסקוטלנד אף פועלת תחנת רדיו, המשדרת תוכניות אירוח, הקראת חדשות ומוזיקה אך ורק בשפה הגאלית.
צבא אנדרס
צבא אנדרס (פולנית Armia Andersa), על שם מפקדו הפולני, הגנרל ולדיסלב אנדרס, הוא כינוי לצבא הפולני במזרח (Armia Polska na Wschodzie) או הכוח הפולני המזוין בברית המועצות (Polskie Siły Zbrojne w ZSRR). היה זה כוח צבאי פולני, נאמן לממשלה הפולנית הגולה בלונדון, שהוקם בברית המועצות במלחמת העולם השנייה. לאחר ההשתלטות האנגלו-סובייטית הוא הועבר לפרס ככוח כיבוש צבאי. סופח לבעלות הברית במערב, והיווה את עיקר הכוח של הקורפוס הפולני השני של הכוחות הפולנים המזוינים במערב. לחם בהצלחה בחזית איטליה.
רקע
בפרוץ מלחמת העולם השנייה ב־1 בספטמבר 1939 היה אנדרס מפקד חטיבת פרשים. הפרשים הפולניים לא היו יריב ראוי לתנופת השריון הגרמני והם נסוגו. אנדרס נפל בשבי הסובייטים שפלשו לפולין ממזרח ונכלא בכלא לוביאנקה הידוע לשמצה במוסקבה, נחקר ועונה בידי אנשי הנ.ק.ו.ד.
הקמת צבא אנדרס
חיילים וקצינים פולניים ששוחררו ממאסרם בגולאגים בסיביר, קזחסטן ואזורים אחרים בברית המועצות הצטרפו לצבא אנדרס. בנוסף, חיילים פולנים שהיו בצבא של ברית המועצות שוחררו כדי להצטרף לצבא הפולני. יחידה ראשונה של הצבא יצאה לאימונים בסוף אוגוסט 1941.
כשסקר אנדרס לראשונה את גייסותיו, הוא מצא אנשים מזי רעב ולבושים בלויי סחבות. מתוך כמיליון וחצי פולנים שגורשו לברית המועצות ממזרח פולין עם תפיסתה על ידי הסובייטים בשנת 1939 נותרו בחיים מאות אלפים ספורים בלבד. אנדרס קומם את אנשיו והפך אותם לצבא מאורגן. פליטים פולניים בלתי לוחמים, נשים, ילדים וזקנים, נלוו לצבא, ומזונם ניתן להם ממנות הקרב של החיילים.
באוקטובר 1941 דווח שהצבא כולל שלוש דיוויזיות והוא מחכה לכניסה ללחימה בחזית. בנובמבר 1941 היו בצבא הפולני כ-60 אלף חיילים. עוד כ-100,000 פולנים בדרום ברית המועצות חיכו לקבלת נשק כדי שיוכלו להצטרף לצבא. הצבא כולו המתין לאספקה מבריטניה וארצות הברית כדי שיוכל להיכנס ללחימה בחזית. בדצמבר 1941 השתנו התוכניות והוחלט שהצבא יעבור, לפחות בחלקו, למזרח התיכון.
אנדרס קיווה שצבאו יוביל את הכוחות שישחררו את פולין. אולם חילוקי הדעות הפוליטיים הביאו לכך שצבא אנדרס לא לחם בחזית הרוסית. על פי הסכמה בין סטלין, צ'רצ'יל והממשלה הפולנית הגולה, צבא אנדרס שמנה כ־100,000 חיילים ופליטים אזרחיים לצידם, הועבר דרך פרס והוצב במזרח התיכון. באמצע ספטמבר 1942 דיווח אנדרס לשיקורסקי שצבאו ערוך במזרח התיכון תחת פיקוד בעלות הברית. בעלות הברית הועידו לצבא אנדרס את המשימה להילחם בחזית איטליה, ואכן, לאחר מספר חודשים בפרס יצא צבא אנדרס לכיוון המזרח התיכון בדרכו לחזית האיטלקית.
עיראק וטורקיה סירבו לאפשר מעבר בשטחן, ועל כן הפליגו הכוחות בים דרך קראצ'י (אז בהודו, כיום בפקיסטן) לפורט סעיד שבמצרים ומשם יצאו ברכבת לארץ ישראל, אליה הגיעו ב־18 בפברואר 1943.
בעת שהייתם בארץ ישראל עברו באזור תל מרשה (הידוע כיום כבית גוברין), נכנסו לאחת המערות וחרתו על סלע את המילה "POLONIA". עקב כך מכונה אותה מערה כיום "המערה הפולנית". מספר קצינים פולנים שותפו על ידי הבריטים בחיפוש הנשק ברמת הכובש בנובמבר 1943. בכירים בצבא אנדרס הצהירו שלא ישתתפו במבצעים נוספים כאלה.
קרבות צבא אנדרס
צבא אנדרס הפך להיות כוח קרבי לכל דבר ועניין. במאי 1943 פורסם שהצבא חמוש ומאומן ומוכן לקרב. בפברואר 1944 הגיע לאיטליה, בה זכה לניצחונו הגדול בקרב על מנזר מונטה קאסינו ב־17-18 במאי 1944. אנדרס כבש את המנזר, שהפך למבצר מוגן היטב, לאחר ששלושה ניסיונות קודמים של בעלות הברית לכבוש אותו כשלו. בהמשך השתתף הצבא בקרבות בחוף הים האדריאטי ובטיהור עמק הנהר פו. הוא שחרר את הערים אנקונה ובולוניה, שבפאתיה הוקם בית קברות שבו קבורים החיילים הפולנים שנפלו באותם קרבות, בנוסף לבית הקברות הצבאי הפולני בקאסינו. אנדרס קיבל אזרחות של כבוד בשתי הערים כאות הוקרה על פועלו.
אחרית הצבא
הצבא המשיך להתקיים באיטליה ובאנגליה תחת פיקוד בריטי, אל תוך 1946. כ-125,000 חיילים שהו באיטליה ועוד כ-75,000 חיילים היו בבריטניה. השלטונות הקומוניסטיים דרשו את החזרת הצבא כולו לפולין למרותם, תוך התחייבות שרק אלו שהיו נאצים לשעבר יועמדו לדין. ממשלת בריטניה בראשותו של אטלי הודיעה שהחיילים המעוניינים לכך יוכלו לשוב לפולין והאחרים יורשו להישאר מחוץ לפולין. בתחילת 1946 הודיעה ממשלת בריטניה על פירוק הצבא, אולם הדבר נדחה. באוגוסט 1946 הגיעו כ-70,000 חיילים מצבא אנדרס לבריטניה והצבא המשיך להתקיים עד אמצע 1947.
היהודים בצבא אנדרס
בין המתגייסים לצבא אנדרס היו אלפי יהודים, שחיפשו דרך להשתחרר ממחנות הכפייה ולעזוב את ברית המועצות. מספרם הרב של היהודים, בעיקר ביחידות הראשונות, עורר חשד והתנגדות מצד הפולנים. בשנת 1942 אמר הגנרל אנדרס שבשלבים הראשונים כלל צבא אנדרס 60% יהודים. במאי 1942 דווח ש-15% מהצבא הפולני הם יהודים. לעיתים קרובות קציני הצבא הפנו נגד היהודים טענות הגובלות באנטישמיות, כמו על "התנהגות בלתי לויאלית" של היהודים בזמן הכיבוש הסובייטי. בתחילת 1942 הוצאה פקודה מיוחדת האוסרת על גילויי אנטישמיות בשורות הצבא. יהודים רבים שביקשו להתקבל לצבא נדחו בטענות שונות, לרוב על ידי ועדה רפואית. הצעה להקים במסגרת הצבא "לגיון יהודי" נדחתה. דווח שלצבא יגויסו רבנים צבאיים.
משפחותיהם של כמה מאות מהחיילים היהודים הצטרפו לצבא במסעו לארץ ישראל, איתם גם באו 716 מילדי טהראן. סיפורם של אותם ילדים, ביניהם האמניתרחל גרא מונצח בסרט ילדי האודיסאה. בהגיעם לארץ ישראל ערקו חיילים יהודים רבים ונשארו בארץ ישראל באופן לא חוקי. אחרים עלו לארץ ישראל עם פירוק הצבא בשנת 1947.
לוחמים יהודים נודעים
אחד החיילים בצבא אנדרס היה מנחם בגין. בהגיעו לארץ ישראל קיבל חופשה מצבא אנדרס ונתמנה למפקד ארגון האצ"ל. הפולנים קראו לו לחזור לשירות, ואילו חבריו באצ"ל קראו לו לערוק, אך הוא סירב וחזר לשירות. רק לאחר ששוחרר כדין חזר לשמש מפקד האצ"ל.
חייל נוסף היה ד"ר מירון שסקין המפקד הראשי של ברית החייל.
כוחות פולנים נוספים
לאחר צאתו של צבא אנדרס משטחי ברית המועצות הוקמו יחידות צבאיות נוספות של חיילים פולנים אשר הצטרפו ללחימה של הצבא האדום. בניגוד לצבא אנדרס, יחידות אלה היו בעלות אוריינטציה קומוניסטית והיוו את הבסיס למשטר הקומוניסטי שהתהווה בפולין לאחר המלחמה. הארמייה הפולנית הראשונה בפיקודו של זיגמונט ברלינג לחמה בחזית המזרחית והשתתתפה בשחרור פולין ובכיבוש ברלין.
יאיר רוה
יאיר רוה (נולד ב-21 באפריל 1968) הוא מבקר קולנוע, יוצר ותסריטאי ישראלי, לשעבר חבר המועצה הישראלית לקולנוע.
ביוגרפיה
רוה נולד וגדל בראשון לציון למד בבית הספר אשכולות ובגימניסה גן נחום. מאוחר יותר למד קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. החל את דרכו כמבקר הקולנוע של מקומוני רשת שוקן, "צומת השרון" ו"ערים". הוא עבר לתפקידי עריכה וכתיבה ב"זמן תל אביב", "תרבות מעריב" ו"סופשבוע". ב"זמן תל אביב" החל לכתוב בינואר 1996 את מדור הקולנוע "סינמסקופ", שאיתו הוא ממשיך עד היום בכל עיתון שבו הוא כותב. משם עבר למגזין "העיר", שם שימש גם כעורך התרבות, סגן עורך המגזין ועורך מוסף עכבר העיר.
בין יולי 2005 למאי 2014 היה רוה מבקר הקולנוע של ב"פנאי פלוס", וכתב ב"ידיעות אחרונות" וב"עלמה".
מינואר 2006 הוא בעליו של בלוג הקולנוע "סינמסקופ" (בעבר תחת מיזם "orange time" שבבעלות פרטנר תקשורת וכיום תחת חסות ״מאקו״). כדי להעמיק את הקשר עם קוראיו מפעיל רוה גם חשבון טוויטר.
רוה כתב מספר תסריטים, בהם "ברונו" בערוץ השני, בכיכוב שלמה בראבא, "מותה של רקדנית דיסקו", דרמה לערוץ שלוש עם בראבא ו"נמוך", סרט תיעודי בבימוי עידן אלתרמן. רוה הוא אחד מיוצרי סדרת הדרמה "קטמנדו" ששודרה בערוץ 2 ב-2012.
רוה ביים את הסרט התיעודי "שרון עמרני, זכרו את השם" שהוקרן בבכורה בפסטיבל חיפה 2010.
רוה הוא אחד מיוצרי הסדרה הדוקומנטרית "חגיגה לעיניים – סיפורו של הקולנוע הישראלי", סדרה בת עשרה פרקים, שעלתה לשידור ביוני 2015 בערוץ הראשון. רוה היה עורך הסדרה ובמסגרתה ראיין במשך למעלה משנתיים כ-150 מאנשי תעשיית הקולנוע הישראלית לדורותיה.
עלמה (מגזין)
מגזין "עלמה" היה מגזין נשים מבית ידיעות אחרונות.
את הירחון הקימה דריה שועלי, ולאחר פרישתה ערכו אותו עינב פלק ויפית פרץ. פרץ עזבה את תפקיד העורכת בתחילת שנת 2007, ופלק המשיכה בתפקיד עד סגירת המגזין.
העיתון נסגר בפברואר 2007, כאשר הגיליון שיצא ב-1 בפברואר היה האחרון שראה אור.
ההרפתקאות הגדולות ביותר: סיפורי התנ"ך
ההרפתקאות הגדולות ביותר: סיפורי התנ"ך (באנגלית: The Greatest Adventure: Stories from the Bible) היא סדרת אנימציה אמריקאית משנת 1985 שהופצה ישירות לווידאו מסוגת אקשן, דרמה והרפתקאות. הסדרה הופקה על ידי חברת "האנה-ברברה" ובוימה על ידי דון לוסק וריי פטרסון ששימש כבמאי פיקוח.
הסדרה מספרת על שלושה הרפתקנים בשם ארז (במקור דרק), מרגו ורוני (במקור מוקי) אשר נתקלים בדלת עתיקה המתגלה כממד לתקופות שונות בזמן. בכל פרק החבורה נשלחת לאירועים שונים מתקופות התנ"ך והברית החדשה.
הסדרה הופצה בקלטות וידאו במדינות שונות על ידי חברת "Sparrow-Star Song" ודובבה בהתאם. בארצות הברית הסדרה הופצה החל מה-26 באפריל 1985 עד ה-19 באוגוסט 1992. בישראל הסדרה הופצה בקלטות וידאו בדיבוב לעברית בתחילת שנות התשעים, אך דובבו רק ששת הפרקים הראשונים.
לסדרה הופקה עונה בודדה בעלת 13 פרקים באורך 25 - 30 דקות.
תקציר העלילה
ארז ומרגו הם שני ארכאולוגים צעירים הנמצאים בחפירה בליווי חברם הנווד, רוני. במהלך החפירות החבורה נתקלת בדלת עתיקה המתגלה כממד לתקופות שונות בזמן. בכל פרק החבורה נשלחת לאירועים שונים מתקופות התנ"ך והברית החדשה.
בין הסיפורים הנוספים שאפשר למצוא בסדרה הם דניאל בגוב האריות, יהושע וחומות יריחו, תיבת נח, דוד וגוליית ומשה.
הפקה והפצה
את הרעיון לסדרה הגה בהתחלה המייסד המשותף של חברת "האנה-ברברה", ג'וסף ברברה, כשבע עשרה שנים לפני הפקתה, אך הוא התקשה להשיג תמיכה בפרויקט. בסופו של דבר, חברת האם של "האנה-ברברה", "Taft Broadcasting", הסכימה לספק מימון לסדרה שהפרק הראשון שלה יצא בשנת 1985. בשנת 1991 חברת "Turner Entertainment" רכשה את החברה, ולכן היא המשיכה להפיק אותה. חברת "Sparrow-Star Song" סייעה בהפצת כל פרקי הסדרה ב-VHS, פרק אחד לכל קלטת. חמישה פרקים של סדרה הופצו ב-DVD בשנת 2006.
בישראל, הופצה הסדרה בקלטות וידאו בדיבוב לעברית בתחילת שנות התשעים, אך דובבו רק ששת הפרקים הראשונים. ככל הנראה מהסיבה שהחל מהפרק השביעי מציגה הסדרה סיפורים מהברית החדשה.
גרטרוד מרי קוקס
גרטרוד מרי קוקס (13 בינואר 1900- 17 באוקטובר 1978) הייתה סטטיסטיקאית אמריקאית שהתמחתה בתכנון ניסויים.
ביוגרפיה
קוקס נולדה למשפחת איכרים במדינת איווה. בהיותה תלמידה בתיכון הראתה כישרון במתמטיקה, ואף על פי שבתחילה חשבה לבחור בקריירה של טיפול ביתומים, החליטה בסופו של דבר ללמוד מתמטיקה בקולג'. בחירה זו הייתה ללא ספק בלתי שגרתית באותם ימים, אך קוקס עצמה סיפרה מאוחר יותר על העידוד והתמיכה לה זכתה מהוריה, ובייחוד מאמה.
הקריירה של קוקס זינקה ב-1940. פרופ́ שנדור, ראש המחלקה לסטטיסטיקה באיווה נתבקש על ידי אוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית להציע מועמדים לתפקיד ראש המחלקה לסטטיסטיקה שם (שטרם הוקמה). הוא ערך רשימת מועמדים, אך לפני ששלח את הרשימה ביקש מקוקס להביע את דעתה על המועמדים שהציע. היא שמה לב כי כל המועמדים הם גברים, ושאלה אותו מדוע שמה לא נכלל ברשימה. הוא הסביר לה כי האוניברסיטה ביקשה כי ימליץ על גברים בלבד. לבסוף הוסיף הערה למכתבו וציין כי אם התפקיד פתוח גם למועמדות של נשים, הרי שהוא ממליץ על גב́ קוקס כמועמדת ראויה. קוקס זכתה בתפקיד, וזמן קצר לאחר מכן עברה לצפון קרוליינה והחלה בהקמת המחלקה החדשה.
ב-1945 נתבקשה להקים מכון מחקר לסטטיסטיקה, הראשון מסוגו, וב-1946 הקימה גם מחלקה לסטטיסטיקה מתמטית. נוסף לכך, הייתה בין המפתחים הראשונים של תוכנת SAS, אחת התוכנות המובילות לחישובים סטטיסטיים. ב-1949 הייתה לאשה הראשונה שנבחרה למכון הבינלאומי לסטטיסטיקה.
ב-1956 נבחרה לנשיאת האיגוד האמריקני לסטטיסטיקה. ב-1958 שוב נקראה להוכיח גם את כישוריה הארגוניים. הפעם נקראה להקים את האגף לסטטיסטיקה במכון משולש המחקר (RSI) הנמצא גם הוא בצפון קרוליינה. בשנת 1978 נפטרה.
תרומתה המדעית
קוקס הייתה בין התורמים העיקריים להפיכתה של הסטטיסטיקה מענף מתמטי למדע בזכות עצמו. היא תרמה רבות למחקר בסטטיסטיקה תאורטית, ותרמה תרומה מכרעת בשני תחומים עיקריים: תכנון ניסויים, וסטטיסטיקה אי-פרמטרית. לצורך הבטחת התקפות של מחקר הנעזר בסטטיסטיקה, יש לתכנן מראש את מהלך הניסוי. קוקס קבעה את שלושת התנאים הבסיסיים הנדרשים מניסוי על מנת להיות תקף מבחינה סטטיסטית בפרט ומדעית בכלל: (1) על החוקר (או החוקרת) לקבוע בבירור את מטרות המחקר לפני שיתחיל בו. (2) יש לתאר בפירוט את כל מהלך הניסוי על פרטיו לפני ביצועו. (3) יש לקבוע מראש, לפני ביצוע הניסוי, כיצד ינותחו הנתונים שייאספו בניסוי.
כמו כן, קידמה קוקס את השימוש ברנדומיזציה, והראתה כי זוהי הדרך היחידה להבטיח שתוצאותיו של ניסוי סטטיסטי לא יהיו מוטות. כן התוותה דרכים לקביעת גודלי המדגמים הדרושים במבנים שונים של ניסויים.
התחום העיקרי השני בו הובילה את המחקר הוא סטטיסטיקה אי-פרמטרית. רוב המבחנים הסטטיסטיים מתבססים על ההנחה כי התפלגות הנתונים ידועה (בדרך כלל התפלגות נורמלית, כלומר פעמונית). מבחנים אלה אינם תקפים כאשר ההנחות על התפלגות הנתונים אינן מתקיימות.
קוקס הובילה את פיתוח התאוריה המאפשרת הסקה סטטיסטית מנתונים שאינם מקיימים את ההנחות הקלאסיות של ההתפלגות הנורמלית, ולמעשה לא ידוע דבר על אופן התפלגותם.
ספר
ב-1950 פרסמה ביחד עם ויליאם קוקראן את הספר "תכנון ניסויים", שהיה במשך שנים רבות ספר הלימוד הבסיסי התחום של תכנון ניסויים.
הכרה ופרסים
ב-1949 קוקס הייתה האישה הראשונה שנבחרה לעמיתה במכון הבינלאומי לסטטיסטיקה. כמו כן, היא הייתה עמיתה בחברה המלכותית לסטטיסטיקה, במכון לסטטיסטיקה מתמטית ובאיגוד האמריקני לסטטיסטיקה. ב-1956 נבחרה כנשיאת האיגוד האמריקני לסטטיסטיקה. ב-1958 הוענק לה תואר דוקטור כבוד למדעים מאוניברסיטת איווה, כהוקרה על הישגיה המדעיים. ב-1970 קראה אוניברסיטת צפון קרוליינה את בניין המכון לסטטיסטיקה על שמה. ב-1975 נבחרה לאקדמיה הלאומית למדעים. כן הייתה חברת כבוד במכון לסטטיסטיקה מתמטית.
טיים אאוט
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אגרות הראיה
ספר אגרות הראיה (ראשי תיבות של אגרות הרב אברהם יצחק הכהן) הוא סדרת ספרים המקבצים מכתבים שכתב הרב קוק. ככלל חולקו מכתביו של הרב קוק למכתבים בעלי תוכן הלכתי, שנתפרסמו בספרי השו"ת שלו (משפט כהן, דעת כהן, עזרת כהן ואורח משפט), לבין המכתבים העוסקים בעניינים ציבוריים, הגותיים ועוד, שנתפרסמו בספרי אגרות הראיה. לעיתים, אותו מכתב עצמו, נתפרסם חלקו באגרות הראיה וחלקו באחד מספרי השו"ת.
מהדורות הספר
עוד בחייו של הרב קוק יצא לאור בשנת ה'תרפ"ג בהוצאת "דגל ירושלים" ספר בשם אגרות ראיה שכלל כ-140 אגרות, אולם לאחר פטירתו יצא הספר לאור במתכונת רחבה הרבה יותר (ובהשמטת כמה קטעים שיצאו בספרים אחרים). הספר יצא לאור בהוצאת מוסד הרב קוק בשלושה כרכים, בעריכתו של הרב צבי יהודה קוק. בכרך הראשון, אגרות הראיה א, אגרות עד סוף שנת ה'תר"ע (רוב האגרות החל משנת ה'תרס"ז, אז החלה עבודת השימור של אגרות הרב באמצעות נייר קופי); בכרך השני, אגרות הראיה ב, אגרות בין השנים ה'תרע"א-ה'תרע"ה; בכרך השלישי, אגרות הראיה ג, אגרות בין השנים ה'תרע"ו-ה'תרע"ט.
בשנת ה'תשמ"ד לאחר פטירת הרצי"ה הוציא לאור מכון הרצי"ה כרך נוסף, רביעי, שנערך על ידי הרב יעקב פילבר, ובו אגרות בין השנים ה'תר"פ-ה'תרפ"ה. כרך זה נחשב במשך שנים רבות קשה להשגה, חסר ולא-מוגה. בשנת ה'תשע"ח התחיל המכון, בשיתוף עם "בית הרב" להוציא מחדש ובאופן מלא ומדוקדק את האגרות מתר"פ והלאה. עד עתה יצאו אגרות הראיה ד (איגרות מן השנים ה'תר"פ-ה'תרפ"א), אגרות הראיה ה (ה'תרפ"ב) ואגרות הראיה ו (ה'תרפ"ג). בכרכים אלה, שנערכו בידי הרב זאב נוימן, נוספו מאות אגרות חדשות, נספחות (בהן איגרות ממשרד הרבנות הראשית, אגרות אל הראי"ה ועוד) ומפתחות.
בשנת ה'תש"פ יצא לאור על ידי מכון ישיבת הר ברכה בשיתוף עמותת בית הרב אגרות הראיה תרצ"א (א), הכולל אגרות מחודשים תשרי עד אדר. הכרך נערך על ידי הרב ארי יצחק שבט והרב צוריאל חלמיש, והוא כולל הערות שוליים ביוגרפיות על אודות המכותבים וההקשר ההיסטורי, מדור מאמרים קצר בשם "מילואים ובירורים" ומפתח אישים.
חלק מהאגרות העוסקות בלימוד תורה צורפו לספר אורות התורה כנספח. ב-2005 הוציא הרב שלמה אבינר את אגרות הראי"ה ערוכות לפי נושאים בארבעה כרכים בשם "הליכות הראי"ה".
בשנת ה'תשמ"ז הוציא לאור מכון הרצי"ה כרך אגרות לראי"ה, שבו חלק מהאיגרות שכתבו רבנים לרב קוק. בשנת ה'תש"ן יצאה לאור מהדורה מורחבת, הכוללת קרוב למאתיים איגרות נוספות. איגרות נוספות מעין אלו פורסמו במשך השנים בבמות שונות.
נפוליאון ציבולסקי
נפוליאון ציבולסקי (בפולנית: Napoleon Nikodem Cybulski; 14 בספטמבר 1854 - 26 באפריל 1919) היה פיזיולוג פולני ואחד מחלוצי תחומי האנדוקרינולוגיה והאלקטרואנצפלוגרפיה בתקופתו. ציבולסקי ידוע בעיקר בזכות גילוי האדרנלין.
ביוגרפיה
נפוליאון ציבולסקי נולד ב-14 בספטמבר 1854 בקריבנוסי שבאימפריה הרוסית (בבלארוס של ימינו) למשפחת אצולה פולנית. לאחר שסיים את השכלתו התיכונית במינסק, החל ציבולסקי בלימודי הרפואה בסנקט פטרבורג שברוסיה, וסיים אותם בהצטיינות יתרה בשנת 1885, לאחר שחיבר עבודת דוקטורט בנושא מדידת מהירותה של זרימת הדם בכליו באמצעות מכשיר שפיתח ובנה בעצמו. במקביל ללימודיו, בין השנים 1877–1885 עבד ציבולסקי כעוזר-מעבדה באוניברסיטה בה למד. נוסף על עבודת הדוקטורט שלו, ערך ציבולסקי מחקר בנושא השפעתו של עצב הסרעפת על קצב הנשימה, על הלרינקס ועל עצב הואגוס.
עבודתו המדעית
נפוליאון ציבולסקי נחשב לפורץ דרך בתחומי רפואה שונים, ובתחומי האנדוקרינולוגיה והאלקטרואנצפלוגרפיה בפרט.
בשנת 1895 ערך ציבולסקי ניסויים שונים בנושא פעילותה ההורמונלית של ליבת יותרת הכליה, שבסופם גילה לראשונה ובודד את ההורמון אדרנלין.
בין השנים 1913–1914 המשיך ציבולסקי בחקר פעילותו החשמלית של המוח, במסגרתם תיעד גם את הפעילות המוחית בזמן פרכוס באמצעות EEG.
ציבולסקי נפטר באפריל 1919, בגיל 64, כתוצאה משבץ מוחי. הוא הותיר אחריו מעל למאה מחקרים רפואיים שונים.
אפיוס קלאודיוס פולכר (קונסול 143 לפנה"ס)
אַפְּיוּס קְלָאוּדְיוּס פּוּלכֶּר (בלטינית: Appius Claudius Pulcher) היה פוליטיקאי רומאי בן המאה ה-2 לפנה"ס.
תולדות חייו
אפיוס פולכר נבחר לקונסולאט של שנת 143 לפנה"ס ויזם מערכה צבאית כנגד הסלאסים (Salassi), שבט שהתגורר בהרי האלפים. בתחילה לא האירה לו ההצלחה פנים, אך בסופו של דבר הצליח להכריעם. חרף זאת סירב הסנאט לכבד אותו בטריומף, כיבוד שפולכר חשק בו ביותר. בתגובה ערך טריומף לעצמו, וכשאחד מהטריבונים של הפלבס ניסה לעוצרו, השתמש בבתו קלאודיה, שהייתה בתולה וסטלית, כדי למנוע זאת.
פולכר ניסה להיבחר לקנסורה בשנת 142 לפנה"ס אולם הדבר לא עלה בידו. בסופו של דבר עלה בידו להיבחר לקנסור שנת 136 לפנה"ס יחד עם קווינטוס פולוויוס נוביליור. בתקופה זו, כפי הנראה, מונה גם לפרינקפס סנאטוס.
פולכר היה יריבו הפוליטי של פובליוס קורנליוס סקיפיו איימיליאנוס ומתומכיו של טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס, שהיה נשוי לבתו. הוא נתן לו את תמיכתו כאשר ניסה להעביר אוסף חוקים בשם Lex Sempronia agraria (לקס סמפרוניה אגראריה). המלצותיו היו שהשלטון יחרים קרקעות שהיו ציבוריות במקור (שטחים שנכבשו על ידי רומא במלחמות קודמות) אך הוחזקו בפועל על ידי בעלי קרקעות מבוססים; אלה קנו, יישבו או השכירו אותן בתקופות קודמות, לפעמים כמה דורות קודם לכן. הכוונה הייתה לקרקעות ששטחן עלה על 500 היוגרה (כ-1.3 קמ"ר) שהותר לאדם אחד להחזיק על פי חוק קדום אותו ניסה גרקכוס להחיות. לאחר אישור החוק כיהן פולכר כחבר בוועדה ליישומו יחד עם גרקכוס ואחיו גאיוס.
פולכר מת זמן קצר לאחר הרצח של חתנו גרקכוס.
רכס קוון יוטאסי
רכס קוון יוטאסי (באנגלית:  Kwun Yótasi Range) הוא רכס הרים המהווה תת-רכס של רכסי סוואנל בהרי אומינקה שבצפון פרובינציית  קולומביה הבריטית שבקנדה.
שטחו של הרכס 313 קמ"ר והוא ממוקם צפונית לאגם צ'נטלו ולאגמי ניישן.
שם הרכס אומץ רשמית ב-13 בנובמבר 1979 בהתבסס על השם האינדיאני (האומות הראשונות).
טימור בקממבטוב
טימור נורואחיטוביץ' בקממבטוב (בקזחית: Темір Нұрыахытұлы Бекмәмбетов; ברוסית: Тимур Нуруахитович Бекмамбетов; נולד ב-25 ביוני 1961) הוא תסריטאי, מפיק ובמאי קולנוע קזחי-רוסי ממוצא יהודי. הוא ידוע כמי שביים מספר סרטים שוברי קופות.
הוא ביים את הסרטים הרוסיים משמר הלילה (2004) ומשמר היום (2006), שבעקבותיהם הוזמן להוליווד לביים את הסרט מבוקש (2008) שצולם בארצות הברית וכך גם הסרט אברהם לינקולן: צייד הערפדים והרימייק בן חור. ברוסיה פיתח את זיכיון סרטי "עצי אשוח".
קורות חיים
בקממבטוב נולד בעיר גורייב (כיום אטיראו) בקזחסטן הסובייטית. אימו יהודיה ואביו ממוצא קזחי. עם סיום לימודי התיכון נסע למוסקבה והחל ללמוד הנדסה, עזב את הלימודים וחזר לטשקנט, בירת אוזבקיסטן, שם למד קולנוע ותיאטרון במכון לאמנות ותיאטרון ע"ש אלכסנדר אוסטרובסקי, וסיים את לימודיו בשנת 1987. במהלך הלימודים הוא הכיר את השחקן אלכסנדר וורז'ביצקי שהופיע בכל סרטיו.
לאחר השרות הצבאי, בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 עבר בקממבטוב להתגורר במוסקבה. ב-1994 הוא הקים את חברת ההפקות "Bazelevs", שנטלה חלק בהפקת שובר הקופות "משמר הלילה" וסרט ההמשך "משמר היום", וכן הפיקה את "מבוקש". במהלך פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין קיבל בקממבטוב את פרס חביב הקהל על סרטו "דיוקן".
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, בקממבטוב מכר את אחזקותיו בחברת ההפקות Bazelevs ובקיץ 2023 עלה לישראל. מתגורר בתל אביב.
אליפות אירופה בשחייה 1947
אליפות אירופה השישית בשחייה נערכה במונטה קרלו שבמונקו מ-10 עד 14 בספטמבר 1947.
נבחרת דרום תימן בכדורגל
נבחרת דרום תימן בכדורגל הייתה נבחרת הכדורגל הלאומית של מדינת דרום תימן מ-1965 עד 1989.
נבחרת דרום תימן השתתפה פעם אחת בגביע אסיה (1976) ולא עברה את הסיבוב הראשון. ב-1990 התאחדה הנבחרת עם נבחרת צפון תימן.
הנבחרת ערכה את משחקה האחרון בכווית סיטי, כווית ב-5 בנובמבר 1989 מול נבחרת גינאה, במשחק שנגמר בניצחון 0–1 של דרום תימן.
גברים בצד
גברים בצד (באנגלית: Boys on the Side) הוא סרט דרמה קומית אמריקאי משנת 1995 בבימויו של הרברט רוס (סרטו האחרון לפני מותו שש שנים לאחר מכן). בסרט משחקים וופי גולדברג, מרי-לואיז פרקר ודרו ברימור. תסריט הסרט נכתב על ידי דון רווס.
עלילה
זהו סרט מסע פמיניסטי. זמרת לסבית שחורה וצעירה לבנה, אשר מעוניינות שתיהן להגיע מהחוף המזרחי לחוף המערבי, חולקות רכב על מנת לחסוך בהוצאות, ונוסעות ביחד למסע ארוך. בדרך מצטרפת אליהן צעירה פרועה שנמלטת מהחבר האלים שלה. ביחד הן חוות ידידות אמת. בסרט רגעים מצחיקים לצד רגעים מלודרמטיים סוחטי דמעות.
ביקורות והכנסות
הסרט זכה לביקורות חיוביות עם ציון של 73% באתר Rotten Tomatoes. בנוסף, הסרט זכה בפרס "GLAAD Media" לסרט הטוב ביותר. הסרט היה גם מועמד לפרס ה-"Image" לשחקנית הטובה ביותר (וופי גולדברג) ולפרס ה-"Golden St. George" לבמאי הטוב ביותר (הרברט רוס).
למרות ההצלחה הביקורתית של הסרט, הוא לא הצליח בקופות אך הוא כיסה את תקציבו.
פסקול
פסקול הסרט מורכב בכולו מזמרות רוק/פופ ואף מזמרות לסביות כמו מליסה אתרידג' וג'ואן ארמטריידינג. גרסת הכיסוי של השיר "You Got It" של רוי אורביסון שבוצע על ידי בוני ראייט הגיע למקום ה-34 במצעד "בילבורד הוט 100".
כיש
כיש הייתה עיר שומרית. חורבותיה נמצאו בתל אל-אוחימיר במסופוטמיה שבעיראק. מיקום העיר הוא 12 ק"מ ממזרח לבבל, ו-80 ק"מ מדרום לבגדאד.
היסטוריה
תחילת ההתיישבות בכיש נעשתה בתקופת ג'מדט נאסר (3200–2900 לפנה"ס). היא הייתה אחת הערים החשובות בתקופת הממלכה הקדומה בשומר. יש מידע מועט לגבי קורותיה של העיר לפני תקופת סרגון מאכד אשר מקורו היה מעיר זו. על פי רשימת המלכים השומרית, כתב יד אשר תיעד את המלכים השומרים ושושלות זרות לאחר המבול, כאשר המלוכה ירדה משמים, השושלת הראשונה התחילה במאה ה-29 לפנה"ס לערך בעיר כיש. הרשימה מכילה שמות של 40 מלכים שמלכו בכיש לאורך תקופה של ארבע שושלות. הממצאים הארכאולוגיים מאשרים את קיומם של המלכים רק מהמלך ה-22 בשושלת הראשונה של כיש, אנמברגשי. רשימת המלכים כוללת שמות מלכים אשר זוהו כשמות שמיים ואשר מעידים על כך שהאוכלוסייה הקדומה של כיש כללה גם אוכלוסייה ממוצא שמי. על פי רשימת המלכים השומרית, לאחר שכיש הובסה במלחמה במאות ה-27–26 לפנה"ס, עברה שושלת המלוכה לארך. אולם למרות הירידה בכוחה הצבאי והכלכלי של כיש, היא המשיכה להיות עיר חשובה מבחינה פוליטית כמו העיר ניפור בדרום. מלכים רצו לשלוט בכיש כדי לתת לגיטימציה לשלטונם, והם נשאו את התואר "מלך כיש" גם אם מקורם היה מאכד, מאור או מבבל. לאחר נפילת אור 3 בעקבות מהומות האמורים, קיבלו האמורים את ההנהגה הפוליטית על ערים באזור, ובכללן כיש. ההתיישבות בכיש נמשכה גם בתקופה הבבלית הקדומה, האשורית החדשה. בתקופה האכדית האל הפטרון של העיר היה זבבה (או זמאמה), לצד אשתו אִינַנַ.
ארכאולוגיה
האתר הארכאולוגי של כיש משתרע על שטח אליפטי שאורכו כ-9 ק"מ ורוחבו כ-3.5 ק"מ, המקיף 40 תילים קטנים. הגדולים שבהם הם אוחימיר ואינגרה. תל אוחימיר הוא האתר של העיר כיש; משמעות השם הוא "האדום", על שם הלבנים האדומות של הזיקורת שנמצא בתל. בתל אינגרה נמצא המקדש לאלה איננ.
במאה ה-19, בעקבות חפירות לא חוקיות באתר, החלו להופיע לוחות חרס בשוק. לוחות אלה איפשרו את זיהוי האתר על ידי חוקר צרפתי כעיר כיש. בשנים 1912 ו-1914 ביצע צוות של ארכאולוגים צרפתיים חפירות ארכאולוגיות מסודרות באתר. הממצאים כללו 1,400 לוחות חרס מהתקופה הבבלית הקדומה. לוחות אלה נמצאים היום במוזאון הלובר בפריז ובמוזיאון לארכאולוגיה של איסטנבול. בשנים 1923 עד 1933 חפרה באתר משלחת משותפת של מוזיאון פילד משיקגו ואוניברסיטת אוקספורד בראשות סטיבן לנגדון. בשנים 1988, 2000 ו-2001 חפרה באתר משלחת יפנית.
NEOSSat
NEOSSat ראשי תיבות של Near Earth Object Surveillance Satellite הוא לוויין קנדי זעיר שנועד לצפות על אסטרואידים העלולים לפגוע בכדור הארץ.
ללוויין, שמשקלו 65 ק"ג, יש טלסקופ בעל עדשה בקוטר 15 ס"מ מסוג מקסוטוב, העשויה זכוכית עבה ובעלת שני משטחים קעורים.
שיגור הלוויין לחלל תוכנן בתחילה ל-2010, אולם נדחה מספר פעמים ושוגר לבסוף ב-25 בפברואר 2013.
רקע
מעריכים כי בחלל נמצאים כ-1,000 אסטרואידים אשר עלולים להוות סכנה פוטנציאלית לכדור הארץ. רובם, גם אם יפלו על כדור הארץ יגרמו נזק משני בגלל גודלם ובגלל הסיכוי שיפלו בים או במקום בלתי מיושב. אולם יש מספר קטן של אסטרואידים גדולים שפגיעתם עלולה לגרום נזק גדול, עד כדי הנזק שגרם האסטרואיד שכנראה גרם להכחדת הדינוזאורים - הכחדת קרטיקון-שלישון.
תפקיד
הלוויין יסרוק את השמיים בטווחים שעד 35,000 ובמידה ויזהה גוף בנתיב התנגשות יתריע על כך.
יחסי גרמניה–טג'יקיסטן
יחסי גרמניה–טג'יקיסטן הם היחסים הדו-צדדיים בין גרמניה לטג'יקיסטן.
NEOSSat
תפקיד
הטכנולוגיה בה עושה הלוויין שימוש היא היסט. כלומר, הוא ימדוד את השתנות זווית הראייה בה הוא רואה אסטרואיד משני קטבים של המסלול בו הוא נע וכך יוכל לבדוק את המרחק ואת שינוי המרחק (התקרבות האסטרואיד).
יחסי גרמניה–טג'יקיסטן
סקירה כללית
בשנת 1991 קיבלה טג'יקיסטן את עצמאותה מברית המועצות, ובשנת 1992 הכירה גרמניה בעצמאותה והקימה שגרירות בבירה דושנבה. עד 2001 הייתה גרמניה המדינה היחידה באיחוד האירופי עם נציגות קבועה בטג'יקיסטן. בספטמבר 1992 פרצה בטג'יקיסטן מלחמת אזרחים בין הממשלה לבין האופוזיציה האסלאמית. בשנת 1994 הושגה שביתת הנשק ואמומאלי רחמון נבחר לנשיא. בשנת 1997 הממשלה והאופוזיציה הטג'יקית חתמו על הסכם שלום שסיים את מלחמת האזרחים בת החמש שנים. עם זאת בשנה שלאחר מכן חלה אי שקט ולחימה קשה בין כוחות הממשלה ליחידות האופוזיציה האיסלאמית. טג'יקיסטן הצטרפה לקהילת המדינות המשולבות בשנת 1999, אז פורקו היחידות המזוינות של האופוזיציה הטג'יקית המאוחדת. הנשיא רחמון נבחר לשבע שנים נוספות.
ביקורים רשמיים
נשיא טג'יקיסטן אמומאלי רחמון שהה בברלין בין התאריכים 12–15 בדצמבר 2011 במהלך ביקור ממלכתי. היום הראשון עסק בעיקר בקשרים הכלכליים בין המדינות, והוא פגש גם את שר הכלכלה והטכנולוגיה הפדרלי, פיליפ רוזר. בעקבות השיחה בין השניים נחתמו שלושה הסכמים גרמניים-טג'יקים חדשים בנושאי בריאות, אנרגיה ומדעי הגאוגרפיה. ב-14 בדצמבר ביקר רחמון את נשיא גרמניה, כריסטיאן וולף, במעונו הרשמי בברלין. אחר הצהריים נפגש רחמון עם הקנצלרית אנגלה מרקל שקיבלה אותו לשיחה ואז קיים איתה מסיבת עיתונאים.
דיגיסקופיה
יתרונות הדיגיסקופיה על-פני שיטות הצילום הטלסקופיות הקונבנציונליות הן:
לתוצאות מיטביות, חשוב ביותר שהצירים האופטיים של המצלמה ושל הטלסקופ יהיו מיושרים לחלוטין אחד בהמשך השני. כמו כן, גם המרחק בין עדשת המצלמה ועינית הטלסקופ משמעותי, ובדרך-כלל הוא נקבע בשיטת ניסוי וטעייה. בתחילת ימי הדיגיסקופיה היה טיב חיבור המצלמה לטלסקופ תלוי ברובו בכישוריו של הצלם. כיום מציעים גם יצרני הטלסקופים וגם יצרני המצלמות מתָאמים מיוחדים לצורך דיגיסקופיה.
וריאציה חדשה של דיגיסקופיה משתמשת במצלמת טלפון סלולרי בתור המצלמה הדיגיטלית, וידועה כ-phonescoping. שיטה זו מאפשרת לצפרים לשלוח מיידית את התמונה כהודעת MMS לצַפָּר אחר לצורך עזרה בזיהוי.
דב גפונוב
דב (בוריס פאנתלייביץ') גָפונוב (בגאורגית: ბორის გაპონოვი; ברוסית: Борис (Дов) Гапонов; 20 בפברואר 1934 – י"ד באב תשל"ב, יולי 1972) היה מתרגם יהודי-אוקראיני. בילדותו הגר עם משפחתו לגאורגיה. תרגם מרוסית ומגאורגית לעברית. חתן פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת (תשכ"ט-1969). חבר כבוד של האקדמיה ללשון, 1971.
ביוגרפיה
דב גפונוב נולד בחצי האי קרים שבאוקראינה, והגיע לכותאיסי שבגאורגיה עם אביו כפליט. בילדותו למד מעט עברית ויהדות מסבו, שהיה רב. בזמן מלחמת העולם השנייה גויס אביו לצבא האדום. גפונוב, אמו, סבו, סבתו ואחיו הפעוט ברחו מזרחה והגיעו לגאורגיה. הקשר עם אביו נותק, ורק בסוף שנות השבעים, לאחר שגפונוב כבר לא היה בין החיים, הצליח אביו ליצור שוב קשר עם משפחתו. גפונוב נשא לאישה יהודייה ממוצא גאורגי, ממנה נולדה לו בת, ולבסוף התגרשו.
בשנים הבאות המשיך ללמוד עברית מקריאה ומהאזנה לקול ישראל בלבד, כיוון שלא היה בנמצא מילון. במקביל למד גם גאורגית ושפות נוספות. לאחר שנות עבודה רבות, שלח לישראל את התרגום לאפוס הגיאורגי "עוטה עור הנמר". התרגום יצא לאור בעזרת אברהם שלונסקי. התרגום יוצא דופן משום שעבור גפונוב הן עברית והן גיאורגית היו שפות נרכשות.
בעקבות תרגום היצירה זכה בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת, אך לא הורשה לצאת מברית המועצות כדי לקבלו. למרות זאת, התרגום עורר הדים בגאורגיה. העיתונות הגיאורגית דיווחה בהרחבה ובגאווה על התרגום. בעקבות הפרסום, הפך גפונוב לסמל בעיני הציונים במדינה ועורר יהודים רבים לעלייה. בכותאיסי הוקם אתר הנצחה על שמו, ברחוב שנקרא אף הוא על שמו.
גפונוב נמנה עם מנסחי המכתב ששלחו 18 פעילי עלייה מגאורגיה בשנת 1969, ביחד עם כמה מראשי המשפחות לגולדה מאיר ולוועדת זכויות האדם של האו"ם. המכתב, בשל פרסומו ברחבי העולם, גרם לשליטי ברית המועצות לאפשר את עליית יהודי גאורגיה לישראל, הסדק הראשון בהתנגדות הסובייטית ליציאה יהודית מהמדינה. יחסיו של גפונוב, שהיה יליד קרים וממוצא אשכנזי, עם היהודים המקומיים לא תמיד היו חמים.
בחודשים שלאחר שליחת המכתב התדרדר מצבו הרפואי. בעודו חולה, קיבלו הוא ואמו היתר יציאה, והוא הוטס לישראל כשהוא שוכב באלונקה. בישראל הוא אושפז בבית חולים תל השומר, שם שהה חסר תנועה ודיבור במשך כשנה. בקיץ 1972 נפטר. הוא נטמן בבית העלמין בקריית שאול.
אהבתו של דב גפונוב לשפה העברית משתקפת במכתב שכתב לאברהם שלונסקי: "דעתי האיתנה היא שהעברית היא כלי כזה, שאין לך דבר בעולם שלא יראה בו כמו בכליו הראשון, ואולי יפה מזה".
עוטה עור הנמר
גפונוב הקפיד לשמור על מקוריות השיר מהבחינה התוכנית ומהבחינה האמנותית כאחת. כן הקפיד לשמור על המשקל המקורי, ומאפיינים אחרים, כמו מילה מלעילית במרכז כל שורה ומשחקי הד ומצלול. עם זאת, הוא קשר את היצירה לתרבות העברית על ידי שילוב יסודות מן המקרא ומשירת ימי הביניים. התרגום יצא לאור במרץ 1969. שלונסקי העיד על התרגום כי:
הנצחת זכרו
האינטלקטואלים הגאורגיים, וביניהם הצייר הנודע מרדכי ג'נשוילי, פעלו בארץ ובעולם להנצחת שמו.
גיל סימקוביץ'
גיל סימקוביץ' (נולד ב-13 בינואר 1982 בכפר סבא) הוא קלע ישראלי.
סימקוביץ' החל להתאמן בקליעה בגיל 15, בהדרכתו של גיא סטריק. הוא לא הגיע להישגים משמעותיים בזירה הבינלאומית, עד תחרות גביע העולם שנערכה במינכן ב-2007. בתחרות זו גבר על מאמנו, וזכה במדליית זהב, בתחרות ירי ברובה זעיר של 60 כדורים במצב שכיבה (סטריק סיים במקום החמישי). הישג זה הבטיח את השתתפותו באולימפיאדת בייג'ינג.
סימקוביץ' מתאמן במועדון הפועל כפר סבא וחבר נבחרת ישראל.
זכה מקום ה-2 במכבייה ה-19 בשנת 2013.
מאי שידיאק
מאי שידיאק (ערבית: مي شدياق; נולדה ב-20 ביולי 1964) היא עיתונאית ופוליטיקאית מרונית לבנונית.
שידיאק היא עיתונאית ומגישה בערוץ הטלוויזיה הלבנוני LBC מאז תחילת שידוריו בשנת 1985. ב-25 בספטמבר 2005 נעשה ניסיון להתנקש בחייה על ידי פצצה שהונחה במכוניתה כשהייתה בג'וניה. שידיאק נפצעה באורח קשה, רגלה השמאלית נקטעה מתחת לברך וידה השמאלית סבלה מפגיעות חמורות. ההתנקשות באה לאחר שורה של התנקשויות באנשי ציבור לבנונים אנטי-סורים, בכללם סמיר קסיר, ג'ורג' חאווי וג'בראן תווייני. היא הועברה לפריז לקבל טיפול רפואי וחזרה ללבנון ב-12 ביולי 2006.
בשנת 2007 פרסמה ספר ביוגרפי, Le ciel m'attendra (בצרפתית: "השמיים יחכו לי"), בו היא מספרת על חייה ועל ניסיון ההתנקשות.
על עבודתה העיתונאית היא קיבלה פרסים רבים, בהם פרס אונסק"ו לעיתונות חופשית, ואת אות לגיון הכבוד הצרפתי מהנשיא ז'אק שיראק, שכינה אותה "סמל לחופש הדיבור בלבנון".
כיום שידיאק חברה במפגלת הכוחות הלבנוניים הנוצרית. ב-2018 מונתה לתפקיד השרה לענייני פיתוח מנהלי, ובאוקטובר 2019 פרשה עם שאר חברי מפלגתה מהקבינט הלבנוני על רקע המחאות נגד המצב הכלכלי במדינה.
ב-2019 עוררה סערה בעקבות דבריה כי חזבאללה הופך לארגון מכובד.
יהונתן יעקבס
ביוגרפיה
יהונתן יעקבס נולד בה' כסלו תשכ"ו ברחובות לנעמי ואלחנן. אחיה של נורית יעקבס־ינון. למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר ולאחריה בישיבת ההסדר הר עציון. שירת בחטיבת גבעתי. נישא לאחינעם, בתו של ישראל תא שמע.
את ראשית פעילותו בהוראה החל בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה והמשיך כמרצה באוניברסיטת בר-אילן ובמכללת הרצוג. שימש כמרצה במכללת אשקלון (1998 - 1999), במכללת ליפשיץ (1998 - 2000) ובטורו קולג' (2002 - 2003). בשנת השבתון שלו (2020) שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת לונדון.
כיווני מחקר
מחקריו האקדמיים של יעקבס מתמקדים בשני תחומים: עיקר עניינו הוא תחום פרשנות המקרא בימי הביניים ובמקביל הוא עוסק גם באומנות הסיפור המקראי.
בתחום פרשנות המקרא בימי הביניים חקר יעקבס את דרכי פרשנותם של רש"י, ר' יוסף קרא, רשב"ם, ר' יוסף בכור שור, ראב"ע, רד"ק, רמב"ן, ר' טוביה בן אליעזר (לקח טוב), ור' מיוחס בן אליהו. יעקבס פרסם קרוב לעשרים מאמרים העוסקים בפירושי רשב"ם למקרא. בין השאר בדק את מקורותיו, את עקרונות הפשט שלו ואת נוסח פירושו. כמו כן הוא דן בהיקף המצומצם של תפוצת הפירוש והציע לתופעה מפליאה זו הסבר חדש הקשור להיקף פולמוס עם הקראות.
בחלק ממחקריו הוא שילב בין שני תחומי מחקרו, והצביע על היבטים ספרותיים ואומנותיים במקרא שנחשפו על ידי פרשני ימי הביניים. לדוגמה, בסדרת מאמרים הוא הצביע על הפרשנות הפנים מקראית בפירושי ר' יוסף קרא, רשב"ם ור' יוסף בכור שור, ובדק את "עקרון ההקדמה" ו"עקרון ההבטה לאחור" בפירושי ר' יוסף קרא, רשב"ם ור' יוסף בכור שור. בין שאר ממצאיו הוא הוכיח שר' טוביה בן אליעזר היה ראשון הפרשנים שהציע פירוש במישור המילולי למגילת שיר השירים.
מאמרים נוספים שלו הוקדשו למחקר ספרותי על דמויותיהם של גיבורי המקרא וביניהם אברהם, יפתח הגלעדי, המלך שאול, בנו יונתן, המלך דוד, רעייתו מיכל, וכן המלכה אסתר.
חיבוריו
יעקבס ארגן והשתתף בעשרות כנסים מדעיים, ופרסם עשרות מאמרים בעיקר בתחום המקרא.
הפארק הלאומי אמאס
הפארק הלאומי אמאס (בפורטוגזית: Parque Nacional das Emas; מילולית: "הפארק הלאומי ננדואים") משתרע על פני כ-1,320 קמ"ר, רובם בדרום-מערב מדינת גויאס שבברזיל, ומקצתם במאטו גרוסו דו סול. הפארק הוכרז ב-11 בינואר 1961 בידי נשיא ברזיל, ז'וסלינו קוביצ'ק, במטרה להגן על החי והצומח האופייניים לאזור הסראדו. בשנת 2001 הוכרז הפארק בידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, יחד עם הפארק הלאומי שפאדה דוס ואדיירוס שבצפון-מזרח גויאס.
כפארק המצוי באזור הסראדו, הוא מאופיין בסוואנה טרופית. כ-70% משטחו הם שדות פתוחים, ורק 1.2% מיוערים. עיקר הצמחייה כוללת מיני דגנים. עולם החי בפארק כולל, בין היתר, יגוארים, פומות, ארמדילים ענקיים, טאיאסואים לבני שפתיים, זאבי רעמה, טפירים, איילי פאמפאס, איילי ביצות, מזאמות אדומות, מזאמות אפורות, אוצלוטים, זאבי יער וננדואים, שעל שמם קרוי הפארק.
רשימת הספרים האסורים
אִינְדֶקְס לִיבְּרוֹרוּם פְּרוֹהִיבִּיטוֹרוּם (בלטינית: Index Librorum Prohibitorum, "רשימת הספרים האסורים") היא רשימה של חיבורים שהכנסייה הקתולית אסרה על פרסומם. המטרה המוצהרת של הרשימה היא להגן על ערכי האמונה והמוסר של המאמינים, על ידי הטלת איסור על קריאת ספרים או חיבורים בשל היותם לא מוסריים או סותרים את עיקרי האמונה. המהדורות השונות כוללות גם את חוקי הכנסייה הנוגעים לקריאה, למכירה ולצנזורה של ספרים. ספרים שעברו את הבדיקה הודפסו כשעל עמוד השער מופיע הציון "nihil obstat" ("אין מונע") או "Imprimatur" (ניתן להדפסה).
הרשימה לא הייתה תגובה בלבד שלאחר מעשה. לסופרים שהשתייכו לכנסייה הקתולית ניתנה ההזדמנות להגן על כתביהם, וניתנה להם האפשרות להכין מהדורה חדשה ובה התיקונים או ההשמטות הדרושים, כדי למנוע את החרמת הספר. ראשי הכנסייה עודדו צנזורה קודם פרסום החיבור, והסתמכות בלעדית על צנזורה עצמית מצד המפרסמים לא באה בחשבון.
היסטוריה
רשימת ספרים אסורים התפרסמה לראשונה ב-1529, ולא ברומא, אלא בארצות השפלה הרומיות-קתוליות. בעקבותיה ראו אור רשימות נוספות גם בוונציה (1543) ובפריז (1551, על פי הוראת אדיקט שאטובריאן). "אינדקס" ראשון הוצא ברומא על ידי האפיפיור פאולוס הרביעי (1557, 1559). האיסורים שהטיל אדיקט זה נחשבו מחמירים מאוד, ולאחר שוועידת טרנטו תיקנה את חוקי הכנסייה הנוגעים לספרים אסורים, פרסם האפיפיור פיוס הרביעי ב-1564 את Index Tridentinus ("אינדקס טרידנטינוס", שמה הלטיני של טרנטו). רשימה זו הייתה הבסיס לכל האינדקסים שראו אור עד ימי האפיפיור לאו ה-13, שפרסם ב-1897 את Index Leonianus ("אינדקס לאוניאנוס"). הרשימות הראשונות נכתבו על ידי מוסד האינקוויזיציה של הכנסייה הרומית-קתולית (לימים הלשכה הקדושה וכיום הקונגרגציה הקדושה להגנת עיקרי האמונה). ב-1571 הוקמה קוֹנְגְרֶגַצְיָה (congregatio, "מחלקה") מיוחדת בקורְיָה הכנסייתית ושמה Sacro Congregatio Indicis ("המחלקה הקדושה של האינדקס"). הוטל עליה לבדוק את החיבורים שעליהם נמסר ברומא כי הם מכילים טעויות, לעדכן באופן סדיר את רשימת האפיפיור פיוס הרביעי ולהכין רשימות תיקונים כאשר חיבור לא נאסר בשלמותו אלא הוסף לאינדקס עם הציון donec corrigatur ("אסור אם לא יתוקן") או donec expurgetur ("אסור אם לא יטוהר"). רשימות התיקונים, שלעיתים היו ארוכות מאוד, פורסמו ב-Index Expurgatorius. ספרים, שנאסרו לפרסום על ידי מחלקות אחרות (בעיקר "הלשכה הקדושה"), הועברו לטיפול "מחלקת האינדקס", שהכינה ופרסמה את ההחלטות הסופיות לאחר אישורן על ידי האפיפיור. מחלקת האינדקס פורקה ב-1917, כאשר החוקים שעניינם קריאת ספרים הוכללו בתוך ה-Codex Iuris Canonici. מזמן זה ואילך שוב מטפלת הלשכה הקדושה ברשימת הספרים האסורים.
האינדקס עודכן בצורה סדירה עד מהדורת 1948. מהדורה זו, השלושים ושתיים במספר, הכילה 4,000 כותרים שצונזרו מסיבות שונות: כפירה, מוסר ירוד, אמירות מיניות מפורשות וכדומה. בין הסופרים הידועים שהוספו לרשימה נמנים ז'אן בורידן, אראסמוס מרוטרדם, מרטין לותר, מישל דה מונטן, אדוארד גיבון, ג'ורדנו ברונו, לורנס סטרן, וולטר, דניאל דפו, ניקולאוס קופרניקוס, אונורה דה בלזק, ז'אן-פול סארטר, ויקטור הוגו, ניקוס קאזאנצאקיס וכן הסקסולוג ההולנדי תיאודור הנדריק ואן דה פלדה, מחבר מדריך המין "הנישואים המושלמים". במקרים מסוימים היה האיסור גורף, והאינדקס כלל את כל כתביו של הסופר. כך למשל נאסרו כל כתביהם של הובס, זולא וסארטר. אשר לברוך שפינוזה, הכנסייה הכלילה באינדקס את כל ספריו שיצאו לאחר מותו. כמעט כל פילוסוף מערבי מודרני נכלל ברשימה, גם אלה המאמינים באלוהים, כמו דקארט, קאנט, ברקלי, מלבראנש, לה מנה וג'וברטי. העובדה כי פילוסופים אתאיסטים אחדים, כמו שופנהאואר וניטשה, לא נכללו באינדקס, נובעת מן הכלל שנקבע בוועידת טרנטו, שחיבורים הכופרים בעיקר (כמו אלה הסותרים את הדוֹגמה הקתולית) אסורים מעצם טבעם (ipso facto). ספרים חשובים אחדים נעדרים מן הרשימה פשוט משום שאיש לא טרח להלשין עליהם.
החלטות רבות של הקונגרגציות היו בעלות תוכן פוליטי מובהק. ב-1926 הוכנס לאינדקס כתב העת "אקסיון פראנסז" (Action Française), שתמך במפלגות הימין הקיצוני בצרפת. ספריו של האידאולוג הנאצי אלפרד רוזנברג, ''Der Mythus des 20. Jahrhunderts ("מיתוס המאה העשרים") ו-An die Dunkelmänner unserer Zeit: eine Antwort auf die Angriffe gegen den "Mythus des 20. Jahrhundert"'' ("על אודות האדם השחור בימינו: מענה להתקפות על 'מיתוס המאה העשרים'"), הוקעו בהחלטות מ-7 בפברואר 1934 ו-17 ביולי 1935. ספריו של הפילוסוף הגרמני ארנסט ברגמן Die deutsche Nationalkirche ("הכנסייה הלאומית של גרמניה") ו- Die natürliche Geistlehre ("משנת הרוח הטבעית") נאסרו ב-7 בפברואר 1934 וב-17 בנובמבר 1937. ברם, "מיין קמפף" של היטלר לא נכלל באינדקס, משום שהצנזורים דחו שוב ושוב את בדיקת הספר ובסופו של דבר זנחו אותה כליל.
השפעתו של ה"אינדקס" ניכרה בעולם הקתולי כולו, מקוויבק ועד פולין. משך שנים רבות היה קשה ביותר למצוא בו עותקים של ספרים שנכללו ברשימה, במיוחד מחוץ לערים הגדולות. ב-1966, בתקופת כהונתו של האפיפיור פאולוס השישי ולאחר שנסתיימה ועידת הוותיקן השנייה, הפסיקה הקונגרגציה של עיקרי האמונה להוציא לאור את האינדקס, בעיקר משיקולים מעשיים. אף שהחוק הקנוני לא אכף עוד את האינדקס, הרשימה לא נזנחה או בוטלה ואף לא זכתה לגנאי או הכחשה. "החובה המוסרית", למנוע את ההפצה והקריאה של חיבורים העלולים לסכן את האמונה והמוסר, אושרה מחדש ב-1966 באותו מסמך עצמו – הודעה שנמסרה על ידי הקונגרגציה להגנה על עיקרי האמונה: "הקונגרגציה להגנת עיקרי האמונה חוזרת ומאשרת, כי לאינדקס שלה ערך מוסרי כמקודם (...) במובן זה שהוא פונה למצפונו של המאמין (...) להישמר מפני כתבים העלולים לסכן את האמונה ואת ההתנהגות הטובה".. המסמך נחתם ב-14 ביוני 1966 על ידי הקרדינל אלפרדו אוטביאני, אחד מן החברים השמרניים ביותר בקולגיום הקרדינלים באותה עת. זאת ועוד, מאחר שכל אחד מן הבישופים בכנסייה הרומית-קתולית אחראי לשלומם המוסרי של בני עדתו, עדיין נתונה לו הסמכות לפרסם admonitum, אזהרה למאמינים, כי ספר מסוים מזיק ועל כן אין לקרוא בו.
שינה זעירה
שינה-זעירה היא פרק-זמן של שינה הנמשך שניות אחדות. שינה זעירה נעשית למסוכנת כאשר היא מתרחשת במצבים שתובעים עירנות, כמו נהיגה ברכב.
יש הסכמה מעטה על אופן הזיהוי המיטבי של מקרי שינה זעירה. יש מומחים המגדירים שינה זעירה לפי קריטריונים התנהגותיים (הנדת ראש, צניחת עפעפים, וכו'), בזמן שאחרים מסתמכים על רישום אא"ג.
המונח בעגה הישראלית לשינה זעירה חוזרת הוא ניקור, מונח הנובע מתיאור הנדת הראש בעת השינה הזעירה (הראש יורד לאיטו אל החזה, ופגיעתו בחזה מעירה את ה"מנקר", שתנועתו מזכירה לצופים בו תנועת ציפור המנקרת את מזונה) או לחלופין "התעפצות" לפי העגה הצה"לית.
קישורים חיצוניים
Sömn
נמל התעופה הבין-לאומי פילדלפיה
נמל התעופה הבינלאומי פילדלפיה (באנגלית: Philadelphia International Airport) הוא נמל התעופה הגדול ביותר בעמק דלאוור בפנסילבניה, והוא משרת את העיר פילדלפיה. בשנת 2008 דורג במקום ה־11 בעולם מבחינת היקף תנועת הנוסעים העוברת דרכו, והוא אחד מבסיסי הפעולה המרכזיים של חברת אמריקן איירליינס. נמל התעופה הוא אחד מנמלי התעופה העמוסים ביותר בעולם ובשנת 2006 עברו דרכו 31,768,272 נוסעים. קצב גדילת התנועה דרך הנמל מהיר והוא סובל ממחסור ברחבות חניה למטוסים ובמערכת אספקת הדלק למטוסים. מנמל התעופה יוצאות טיסות לארצות הברית, קנדה, האיים הקאריביים, אמריקה הלטינית, אירופה והמזרח התיכון. הטרמינל הבין־לאומי ורוב מתקני הנמל ממוקמים באזור טיניקום טאונשיפ (Tinicum Township), במחוז דלאוורי.
היסטוריה
נמל התעופה נפתח והחל לפעול בשנת 1925. במהלך מלחמת העולם השנייה השתמש חיל האוויר האמריקאי בשדה התעופה כבסיס מרכזי לאימון טייסים. במהלך השנים, עד 1945, השדה היה כמעט בשליטה מלאה של צבא ארצות הברית אך לאחר מלחמת העולם השנייה החל הצבא לעזוב את המקום ורוב הפעילות חזרה להיות אזרחית.
טרמינלים
בנמל התעופה פילדלפיה ישנם שבעה טרמינלים, המחוברים זה לזה, למעט טרמינל F.
סקודה סופרב
סקודה סופרב (בצ'כית: Škoda Superb) היא מכונית מנהלים במרכב סדאן, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי סקודה משנת 2001, והוצגה לראשונה בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה במרץ 2001.
הסופרב משמשת את שרי מדינת ישראל החל משנת 2009.
דור ראשון (שם קוד B5)
הדור הראשון יוצר בין השנים 2001 ל-2008. הדור הראשון נבנה על פלטפורמת B של קבוצת פולקסווגן. תוכננה גרסת סטיישן אך פולקסווגן חששה שגרסה כזאת בסופרב תביא לירידה במכירות של הפולקסווגן פאסאט והאאודי A6 אוונט. בדור הראשון נמכרו למעלה מ-130,000 יחידות של הסופרב ברחבי העולם.
הדור הראשון כלל מספר מנועי בנזין ודיזל, היצע מנועי הבנזין היה, מנוע בנזין I4 צילינדרים בנפח 1.8 ליטר טורבו שסיפק 101 כ"ס או 119 כ"ס, מנוע בנזין I4 צילינדרים בנפח 2.0 ליטר שסיפק 116 כ"ס או מנוע בנזין V6 צילינדרים בנפח 2.8 ליטר שסיפק 142 כ"ס. היצע מנועי הדיזל היה, מנוע דיזל I4 צילינדרים בנפח 1.9 ליטר טורבו שסיפק בין 99 ל-128 כ"ס, מנוע דיזל I4 צילינדרים בנפח 2.0 ליטר טורבו שסיפק 138 כ"ס ומנוע דיזל V6 צילינדרים בנפח 2.5 ליטר טורבו שסיפק 161 כ"ס. כל המנועים הוצעו עם תיבת הילוכים ידנית בעלת חמישה או שישה הילוכים ותיבת הילוכים אוטומטית בעלת חמישה הילוכים.
מתיחת פנים שנת 2006
באוגוסט 2006 עברה הסופרב מתיחת פנים, שכללה פגוש קדמי בעיצוב החדש של סקודה, פנסיים קדמים חדשים ופנסים אחוריים חדשים בצורת C בסגנון הדור השני של הסקודה אוקטביה.
מידות
אורך הסופרב היה 4,789 מ"מ, הרוחב היה 1,765 מ"מ, הגובה היה 1,489 מ"מ, משקל הדור הראשון עמד בין 1,487 ק"ג ל-1,679 ק"ג, בסיס הגלגלים בדור הראשון עמד על 2,803 מ"מ.
דור שני (שם קוד B6)
הדור השני יוצר בין השנים 2008 ל-2015. הדור השני הוצג בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה בתחילת מרץ 2008. הדור השני נבנה עם פלטפורמת B A6 של קבוצת פולקסווגן. למרות החששות של פולקסווגן בדור הראשון לפתח גרסת סטיישן לסופרב, בתערוכת הרכב הבילנאומית של פרנקפורט ב-17 בספטמבר 2009 חשפה סקודה את גרסת הקומבי (סטיישן) לסופרב. שיווק הדור השני בישראל החל ב-3 בפברואר 2009 עם איחור של כמעט שנה בגלל שייצור הסופרב עם תיבת הילוכים אוטומטית החל רק בספטמבר 2008. בדור השני נמכרו למעלה מ-620,000 יחידות מהסופרב.
הדור השני שווק עם כמה מנועי בנזין בנפחי 1.4 ליטר טורבו שסיפק 123 כ"ס, 1.8 ליטר טורבו שסיפק 150 כ"ס, 2.0 ליטר טורבו שסיפק 197 כ"ס ו-3.6 ליטר שסיפק 256 כ"ס. בנוסף למנועי הבנזין שווקה הסופרב עם מנועי דיזל בנפחי 1.6 ליטר טורבו שסיפק 103 כ"ס, 1.9 ליטר טורבו שסיפק 103 כ"ס ו-2.0 ליטר טורבו שסיפק 138 כ"ס או 168 כ"ס. כל המנועים שווקו עם תיבת הילוכים ידנית בעלת חמישה או שישה הילוכים ותיבת הילוכים אוטומטית בעלת שישה הילוכים או תיבת הילוכים כפולת מצמדים בעלת שבעה הילוכים.
מידות
אורך הדור השני היה 4,838 מ"מ, רוחב הדור השני היה 1,817 מ"מ, גובה הדור השני היה 1,462 מ"מ, משקל הדור השני עמד בין 1,425 ק"ג ל-1,665 ק"ג, בסיס הגלגלים בדור השני עמד על 2,761 מ"מ.
דור שלישי (שם קוד B8)
הדור השלישי והנוכחי נחשף ב-17 בפברואר 2015 והוצג בתערוכת הרכב הבילאומית של ז'נבה ב-6 במרץ 2015. הדור החדש כלל עיצוב מודרני שיישר קו עם שפת העיצוב החדשה של סקודה. היא משווקת גם עם רמת גימור "ספורט ליין" המציעה עיצוב ספורטיבי יותר. יש גם גרסת גריין-ליין הכוללת את מנוע הטורבו דיזל 1.6 ליטר עם 118 כ"ס הצורך 27 ק"מ לליטר זה אומר טווח נסיעה של 1,780 ק"מ על מיכל אחד של דלק . הדור החמישי הגיע לישראל ב-11 באוקטובר 2015 . בתערוכת פרנקפורט בספטמבר 2015 הציגה סקודה את גרסת הסטיישן (קומבי) . במאי 2017 חשפה סקודה עדכון טכנולוגי למערכות הפנימיות של הסופרב . במבחן הבטיחות שערך היורו NCAP קיבלה הסופרב דור חמישי חמישה כוכבים.