cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אריך פון שטרוהיים
קריירה מקצועית
לאחר המלחמה המשיך שטרוהיים לכתוב ולעבוד ובתחילה ביים תסריט שכתב בשם "בעלים עוורים" (1919). עד מהרה התגלה כי שטרוהיים בעל יכולת להעביר לקהל האמריקני נושאים שעסקו במיניות (ולעיתים במיניות מעוותת), ובניוון והדקדנס שנחשבו לנחלת התרבות האירופית, באופן שתאם את רוח התקופה.
נטיותיו הדיקטטוריות, ותשומת לבו הגדולה לפרטים (כך, למשל, כאשר ביים סרט תקופתי התעקש כי שחקניו ילבשו בגדים תחתונים בסגנון אותה התקופה, על מנת שיבינו את הרגשת הדמויות שהם משחקים עד תומה), גרמו לו להיות בחיכוך עם האולפנים הגדולים. לעיתים יצרו דרישותיו יוצאות הדופן נטל כספי על ההפקה, (כגון דרישתו לצלם מחדש סצנת המונים יקרה המתרחשת במסעדה, רק בשל העובדה שאחד השחקנים, ברקע, ששיחק מלצר, לא לבש כפפות לבנות). מוניטין אלו שיצאו לו הביאו לירידה בדרישה לשירותיו כבמאי. סרטיו מאותה התקופה כוללים את "האלמנה העליזה" ו "מארש החתונה". סרטים אלו נעשו בראוותנות ובבזבזנות תוך חיכוך מתמיד עם ראשי האולפנים הגדולים, בהם לואי ב. מאייר.
סרטו "המלכה קלי" סיים את הקריירה שלו כבמאי, ונראה שפגע גם בקריירה של כוכבת הסרט, גלוריה סוונסון. הוא פוטר מן הסרט באמצע ההפקה, ולאחר מכן ביים רק עוד שני סרטים. ב-1937 עזב את ארצות הברית, ועבר להתגורר בצרפת.
מבמאי לשחקן
בצר לו, פנה אל המשחק. ב-1932 שיחק בסרט "כפי שתרצה בי" לצידה של גרטה גארבו. הוא ידוע ביותר בשל תפקידו בסרטו של ז'אן רנואר האשליה הגדולה. ביצירה אנטי מלחמתית ידועה זו, משנת 1937, שיחק טייס גרמני בן האצולה בשם פון ראופנשטיין.
תבוסת צרפת במלחמת העולם השנייה גרמה לשטרוהיים לחזור לארצות הברית כיוון שהיה ב"רשימה השחורה" של הנאצים, הן בשל הדמויות ששיחק, והן בשל מוצאו היהודי.
הבמאי בילי ויילדר השתמש בו לכמה מסרטיו. בסרט "חמישה קברים לקהיר" (1943) שיחק את דמותו של הפילדמרשל הגרמני ארווין רומל, במעין חזרה על תפקידי הנבל הגרמני ששיחק בזמן מלחמת העולם הראשונה, ובעוד רומל עצמו שועט בראש חייליו במדבר המערבי.
תפקידו המאוחר הזכור ביותר הוא תפקידו של מקס פון מיירלינג, משרתה הגרמני של כוכבת הסרט האילם נורמה דזמונד, בסרט "שדרות סאנסט" שביים ויילדר בשנת 1951. תפקיד זה הקנה לו מועמדות לפרס האוסקר. בסרט, שבו שיחק לצד כוכבת העבר גלוריה סוונסון שאותה ביים בעבר, מצהיר שטרוהיים כ"מקס פון מיירלינג", כי הוא היה אחד משלושת הבמאים הגדולים של הסרט האילם לצדם של דייוויד לוולין וורק גריפית' וססיל ב. דה-מיל. מבקרים רבים מסכימים כי שטרוהיים עצמו אכן היה אחד מגדולי הבמאים בתקופת הסרט האילם.
שנותיו האחרונות
את שנותיו האחרונות בילה שטרוהיים בצרפת, שם היה מוכר ומוערך בידי אנשי תעשיית הסרטים הצרפתית. הוא שיחק בסרטים, וכתב כמה ספרים בצרפתית. מעט לפני מותו הוענק לו אות לגיון הכבוד.
משפחתו
שטרוהיים נישא ארבע פעמים. פעמיים התגרש לאחר תקופה קצרה, אך נישואיו לשחקנית ולרי גרמונפרץ האריכו ימים. על אף תדמיתו כנבל, ועל אף הנושאים המיניים המעוותים בהם עסקו סרטיו, נראה כי היה איש משפחה מסור. באחרית ימיו נישא לשחקנית צרפתייה בשם דניס ורנאק. בנו מנישואיו לוולרי, ג'וזף פון שטרוהיים, שימש בהוליווד כטכנאי קול בעל שם. בנו מנישואיו השניים, אריך פון שטרוהיים ג'וניור, היה בעל קריירה קצרה כשחקן וכעוזר במאי.
היסטוריה של אתיופיה
ההיסטוריה של אתיופיה משתרעת החל מהפרהיסטוריה וההתיישבות האנושית באתיופיה וכלה ברפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של אתיופיה.
אתיופיה הפרהיסטורית
ההתיישבות באתיופיה היא עתיקה מאוד. ראיות להתיישבות זו נמצאו ברמה האתיופית, בעיקר מאובנים של אבות האנושות אשר התגלו במדינה זו ותוארכו כבני 5.9 מיליוני שנים. השפה הראשונה שהגיעה לאתיופיה, ככל הנראה לאחר האלף ה-14 לפנה"ס הייתה כנראה ממשפחת האומוטיות. דוברי האומוטיות היגרו דרומה לתוך הרמות הדרום-מערביות והמרכזיות של אתיופיה, ולאחר-מכן היגרו גם דוברי השפות כושיות, שהתיישבו בשטחים בקרן אפריקה, כולל הרמות הצפוניות של אתיופיה. משפחת השפות האחרונה להגיע הייתה השמית.
במשך האלף ה-1 לפנה"ס, קבוצות דוברות שפות שמיות התחילו לעבור את ים סוף מדרום חצי האי ערב דרך החוף ובקרבת מקום הרמות. המהגרים האלה הביאו איתם את שפתם (סבאית ואולי גם שפות נוספות), מערכת הכתב שלהם (כתב דרום-ערבי) ואדריכלות אבן עצומה. כור ההיתוך של המהגרים החדשים עם התושבים בני המקום ייצרו תרבות הידועה בשם פרוטו-אקסום. הגורמים שהניעו את ההתנחלות הזאת אינם ידועים. עיר הנמל אדאליס, ליד מאסאווה המודרנית שבאריתריאה, הייתה הנמל האזורי העיקרי וקרוב לוודאי הכניסה העיקרית לפנים הארץ להגעת מהגרים חדשים מדרום מערב ערב.
ממלכת שבא
המסורת האתיופית מספרת שלממלכת שבא היה שם נוסף "ממלכת יקטן". על פי זה המסורת מציינת שהממלכה הוקמה ב-1978 לפנה"ס ושושלת המלכים שלה נקראה השושלת האגעזית, שושלת מלכים שמקורה בשבט האגעזי ("אגעזי" - "דוברי געז" − אגעזיאן) שושלת זו שלטה עד לשנת 975 לפנה"ס שנת המלכתו של מנליק הראשון והקמת קיסרות אקסום.
כמו שכניה, גם סבא הייתה ממלכה חשובה בתחום המסחר של אותה התקופה וייצאה תבלינים רבים בייחוד לבונה ומור.
דת הממלכה הייתה פוליתאיסטית. בין הממצאים הארכאולוגיים שהותירה אחריה סבא יש כתובות רבות בכתב דרום ערבי, בהן תבליטים באבן בכתב המונומנטלי "מוסנד", ומסמכים יומיומיים חרוטים בעץ בכתב הנטוי "זבור".
ממלכת דעמת
בירת הממלכה הייתה העיר יחא. ממלכה זו פיתחה מערך השקיה, שימוש במחרשות, גידלה דוחן, וייצרה מוצרי ברזל ונשק.
רוב ההיסטוריונים המודרניים רואים בציוויליזציה זו כבת המקום (ילידית), למרות ההגמוניה של ממלכת סבא בים האדום. עם זאת, היסטוריונים אחרים רואים את דעמת כתערובת של "תרבות עילית" של ממלכת סבא והתרבות הילידית. התומכים במוצא הילידי של דעמת מצביעים על כך כי שפת הגעז, השפה השמית העתיקה אשר דוברה בצפונה של אתיופיה ובאריתריאה, לא הובאה מממלכת סבא אלא התפתחה באזור דובר שפה שמית משנת 2000 לפנה"ס בקירוב. לפי ממצאיהם, השפעת ממלכת סבא הייתה מועטה ומוגבלת למספר אזורים, ונעלמה לאחר עשורים בודדים. ייתכן שממלכת סבא הקימה מושבה צבאית או מסחרית שהייתה בעלת ברית עם ממלכת דעמת או ממלכה פרוטו-אקסומית אחרת.
קיסרות אקסום
קיסרות אקסום הייתה ישות מדינית וכלכלית חשובה בצפון-מזרחה של אפריקה, בשטחי אתיופיה ואריתריאה של ימינו, שהתפתחה מהתקופה הפרוטו-אקסומית. הוקמה במאה ה-1 לפני הספירה ושיאה היה באותה מאה. ממלכת אקסום הוקמה כממלכה קטנה, שמרכזה בעיר אקסום (המצויה בצפון שטח אתיופיה המודרנית) ולאחר מכן נהפכה לאימפריה וקיסרות באופן רשמי לאחר שהמלך סאמבראוטאס שינה את תואר שליטי אקסום מ"מלך" ל"קיסר".
אקסום הממוקמת בצפונה של אתיופיה ובאריתריאה, חלשה על סחר עשיר בין האוקיינוס ההודי לים התיכון. אקסום מוזכרת בספר "השיוט בים האריתריאי", מהמאה הראשונה לספירה, כמקום חשוב לסחר של שנהב. על פי "השיוט בים האריתראי", שליטה של אקסום היה זוסקלאס, ששלט מאקסום על שתי ערי נמל חשובות: אדוליס (ליד מאסאווה של היום) וארסינוי (אסאב של היום). בספר מוזכר שבממלכה הייתה ספרות יוונית ענפה.
במאה ה-3, אקסום החלה להתערב בעניינים הפנימים של ממלכות בדרום חצי האי ערב, ושלטה לסירוגין באזור תיהמה במערב ערב הסעודית של היום ובאזורים אחרים.
בסוף המאה ה-3 אקסום החלה להטביע מטבעות משלה ונזכרה, על ידי הנביא מאני, כאחת מארבע המעצמות של התקופה, לצד פרס, רומא וסין. הממלכה קיבלה את הנצרות בין השנים 325–328 תחת שלטונו של הקיסר אזנה והייתה המדינה הראשונה שהשתמשה בצלב על מטבעותיה. בשיאה שלטה אקסום על צפון אתיופיה, אריתריאה, צפון סודאן, דרום מצרים, ג'יבוטי, תימן ודרום ערב הסעודית, שטחה הסתכם בכ-1.25 מיליון קמ"ר.
אקסום הייתה בעלת בריתה של האימפריה הביזנטית כנגד האימפריה הפרסית ושקעה מסיבות בלתי ברורות, שאת חלקן ניתן לייחס להתפשטות האסלאם, התמעטות הסחר באזורה ומיתון בשוקי אלכסנדריה, ביזנטיון ודרום אירופה.
אחרי תקופת זוהר שנייה בתחילת המאה ה-6, החלה הממלכה לשקוע שוב, והתמוטטה סופית לאחר פלישת כוחות יהודית המלכה במאה ה-10.
תקופת החושך
תקופת החושך האתיופית היא תקופה בה חדר האסלאם למזרח אפריקה ולאתיופיה. מהלך זה הביא להתפשטותה של ממלכת אקסום דרומה ולוויתור על השטחים הכבושים בצפון שנכבשו על ידי המוסלמים.
עלייתו של האסלאם בחצי האי ערב הייתה בעלת השפעה משמעותית על ממלכת אקסום במשך המאות השביעית והשמינית. עד מותו של הנביא מוחמד היה חצי האי הערבי יחד עם כל חופו המזרחי של ים סוף תחת השפעתה של הדת החדשה. המוסלמים החלו בכיבושים נרחבים, בהם האימפריה הסאסאנית ורוב המדינות הגרורות של הביזנטיים.
חרף התפשטותו של האסלאם על ידי כיבושים במקומות אחרים, יחסי המדינה האסלאמית עם אקסום היו בתחילה ידידותיים. לפי מסורת איסלאמית, כמה מידידי משפחתו של מוחמד וכמה מבין מהמומרים הראשונים שלו מצאו מקלט באקסום קודם עלית הנביא. כתוצאה מכך ניצלה אקסום מהג'יהאד. הערבים גם התייחסו לאקסום כממלכה בעלת כוח שווה לאימפריה המוסלמית, לאימפריה הביזנטית ולסין וכאחת מהמעצמות הגדולות של העולם. הסחר בים סוף בין המוסלמים לאקסום המשיך אך דעך עם השנים. בהמשך התפתחו בעיות בין אקסום והכוח הערבי החדש. התפשטות האסלאם במצרים והלבנט הביאה להתרופפות יחסיה של אקסום עם הכוח הנוצרי העיקרי - האימפריה הביזנטית. אף על פי שבמצרים המשיך מגע עם כנסיות נוצריות, המשיך הכיבוש המוסלמי ובודד את הכנסייה באקסום. הפטריארך סיפק לה רק תקשורת מוגבלת עם הכנסייה הקופטית במצרים. ההתרחבות האסלאמית איימה על אקסום. ים סוף והאוקיינוס ההודי שבעבר נשלטו על ידי האימפריה הביזנטינית, אקסום וממלכת פרס, עברו לאט לאט לשליטת הערבים המוסלמיים אשר הפיצו את אמונתם באמצעות פעילויות מסחריות.
בהמשך איבדה אקסום את דרכי המסחר הימיות שלה. אחרי אמצע המאה ה-7 הדרדרו היחסים עד למצב של מלחמה בין אקסום למוסלמים. מצב זה הוביל לבסוף לכיבוש הערבי של איי דחלק. בתחילת המאה ה-8 תקפו המוסלמים באדאליס את הצי של אקסום. כמו כן כבשו המוסלמים את סאוואקין ואילצו את אנשי הבאג'ה שבאותו אזור, להתאסלם.
מאמצע המאה ה-9 התפשט האסלאם לחוף הדרומי של מפרץ עדן ולחוף סומליה במזרח אפריקה. האסלאם התבסס במקום וכן בכל מזרח הרמות המרכזיות. במקום הוקמה סולטנות מוסלמית - יפאט עד תחילת המאה ה-12 והייתה איסלמיזציה של העמים הכושים באזור. תהליך ההתאסלמות של עמים אלו - בדרומה ודרום מזרחה של הרמה האתיופית, שלפני כן האמינו בדתות מקומיות, נוצר בדרך כלל על ידי מאמציהם המיסיונרים של הסוחרים הערביים. אוכלוסייה זו הפכה מוסלמית ובסופו של דבר נלחמה כנגד חבש הנוצרית על השליטה בקרן אפריקה.
תגובת אקסום
בתגובה להתרחבות האסלאמית בתחומו של ים סוף והפסד רשת הדרכים המסחריות בים, הסבה ממלכת אקסום את תשומת לבה ליישוב הרמות הצפוניות של אתיופיה. קרוב לוודאי שתהליך זה של ההתרחבות החל מאז שהמהגרים הראשונים מדרום מערב ערב היגרו לרמות. אך ההתרחבות קיבלה דחף חדש עם נפילתה של אקסום ותלות באמצעים אפריקניים בלבד. באמצע המאה ה-7 ננטשה בירתה הישנה של אקסום. מקום זה שימש אחרי כן כמקום פולחן דתי וכמקום הכתרת הקיסרים על מנת להראות את המשכיות המלכים מימי אקסום. אקסום החלה להשפיע באופן פוליטי, תרבותי ודתי על דרומה של תיגראי ועל מחוזותיהם של האגאוו כמו לסתה, וג, אנגות, ולבסוף שלטה על אזור אמהרה - וואלו של היום.
ההתרחבות דרומה המשיכה עד למאה ה-20. הטכניקה המועדפת להתרחבות כללה הקמת מושבות צבאיות ששירתו כמרכז תרבותי של אקסום והפצת הנצרות בקרב אוכלוסיית האגאווים. מושבות צבאיות הוקמו גם באזורים רחוקים כמו באזורם של הסידאמים שנמצאים ברמות המרכזיות. מתנחלים אלו היו דוברי שפות שמיות כמו הארגובים, גורגים, והררים, על אף שהתנחלות עצמאית של דוברי שמית החלה גם מדרום מערב ערב. במשך המאות הבאות התפשטה הנצרות באזור שאווה והופיעו בה האמהרים שמיים.
תור הזהב
אף על פי שקיסרי שושלת הזאגווה דגלו בהגנת הנצרות ובהישגים האומנותיים שלהם הייתה אי שביעות רצון כללית של העם מהמלכים בלסתה ובמיוחד במה שהם היום אריתריאה ותיגראי. האמהרים לעומת זאת, היו קבוצה חזקה וצברו כוח יותר ויותר וישבו באזור שמדרום לאזורים שנשלטו על ידי הזאגווה והתרכזו בעיקר באזור אדאפה. ב-1270, אציל אמהרי בשם יקונו אמלק הדיח את שליט הזאגווה האחרון והכריז על עצמו כקיסר. ההנחה שלו הייתה שרוב הכוח כעת היה בדרומה של הארץ ואתיופיה כעת מוכרזת בתור "ממלכה הנוצרית של אתיופיה" ונכנסה לתקופה של קשר מוגדל עם הלבנט, המזרח התיכון, ואירופה.
השושלת החדשה שיקונו אמלק ייסד ידועה בשם "השושלת הסולומונית", שושלת שטענה שמוצאה מהשושלת האקסומית ולכן צאצאי מנליק הוא בנם של מלכת שבא ושלמה המלך. הופעת השושלת נכרכה באתוס הסולומוני-ישראלי-נוצרי כאידיולוגיה של מימסד הקיסרות האתיופית, שלפיו השליטים הנוצרים של אתיופיה הם "בני ישראל האמיתיים"("דקיקה אסראל"). ההמלכה של יקונו אמלק נראתה כלגיטימית ולכן נקראה "חזרת השושלת הסולומונית", על אף שהאמהרים הם אלו ששלטו, וכל המלכים האתיופיים שבאו לאחר-מכן טענו למוצא סולומוני, וכיאה לצאצאי שלמה דרשו ציות מוחלט מנתיניהם.
תחת שלטונו של יקונו אמלק, המחוזות המרכזים של הממלכה היו תיגראי הצפוני אמהרה המרכזי ושאווה הדרומי והיוו את הלב והמרכז הפוליטי גיאוגראפי של הממלכה הנוצרית. המלך החדש החל לגבש שליטה ברמות הצפוניות ולהרוס את המדינות המוסלמיות המקומיות כמו כן את עובדי האלילים שבאזור. הוא נהנה בעיקר מההצלחה הכי גדולה שלו כנגד סולטנות יפאט, ממלכה הממוקמת דרומית מזרחית לאמהרה שאימה על הדרכים המסחריות בין העיר זילע והרמות המרכזיות.
עקב מותו של יקונו אמלק ב-1285, בנו יאגבה ציון ירש אותו והומלך למלך החדש. שלטונו ייצג בעיקר מאבקים קבועים בין ילדיו של יאגבה ציון לבין נכדיו האחרים של יקונו אמלק, בסביבות שנת 1300 כל הזכרים צאצאיו של יקונו אמלק להוציא בניו של יאגבה ציון נכלאו בפסגת הר שהגישה אליו הייתה קשה אזור זה נשמר על ידי חיילים הנאמנים למלך. כאשר המלך מת, כל בניו הוכנסו גם למעצר להוציא יורשו. שיטה זו נמשך עד שבית הסוהר המלכותי הושמד בתחילת המאה ה-16.
בתחילת המאה ה-13, אחת הבעיות הראשיות של הממלכה הנוצרית, שנשלטה על ידי האמהרים הייתה האיום המוסלמי. כל מזרח קרן אפריקה וממערב לרמת אתיופיה היו מוסלמים ולמעשה הקיפו את אתיופיה כמה מהעמים האלוי הקימו סולטאנויות עצמאיות משלהם כמו יפאט שהייתה ממוקמת בגבעות שוואה הצפון מזרחיות, וריכוז מוסלמי בעיר הרר. בעמקים דרך ים סוף היה שני עמים מוסלמים משמעותיים הסומלים והעפרים. יפאט הציג את האיום העקרי לממלכה הנוצרית, אך לבסוף הובסה על ידי עמדה ציון באמצע המאה ה-14 לאחר סכסוך מתמשך. במשך הסכסוך הזה, יפאט נתמכה על ידי אפוטרופוס מוסלמי, אך בדרך כלל העמים המוסלמים הקימו מדינות קטנות ולא משמעותיות. רבים מהם היו דוברי שפה כושית, שלא כמו דוברי השמית של הרר.
על אף נטייתם לאי אחדות, הכוחות המוסלמיים המשיכו להציג איומים לסירוגין על הממלכה הנוצרית. בסוף המאה ה-14, צאצאים של המשפחה השולטת של יפאט זזה מזרח לתחום בסביבות העיר הרר וחיזק מחדש את סולטנות אדאל שהפכה לישות המוסלמית החזקה ביותר בקרן אפריקה. אדאל בסופו של דבר שלטה על דרכי הסחר בין הרמות לזילע, ולכן הציגה איום אסטרטגי על אתיופיה.
אף על פי שהמדינה הנוצרית לא יכלה להטיל את ההגמוניה שלה על המדינות האסלאמיות האזוריות, היא הייתה מספיקה חזקה לעמוד כנגד הפלישות במאה ה-14.
לבסוף זרע יעקב אחד מהקיסרים אתיופיים הגדולים. השיג הישגיים צבאיים שכללו ניצחון מכריע בשנת 1445 על סולטנות אדאל ובעלי בריתה המוסלמיים, שהייתה במשך שתי מאות המקור של ההתנגדות הקבועה להגמוניה הנוצרית ברמה. זרע יעקב חיפש גם שליטה מלאה על הממלכה באופן של ביזורה של המערכת המנהלית. כמה מהישגיו המוצלחים מאוד הראויים לציון היה בעניינים כנסייתיים, היכן שהוא ארגון מחדש את הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, טיפח גם סכסוך בין מאמיני הנצרות ללא נוצרים.
בתחילת המאה ה-14, הכוח של הקיסר היה נראה כבלתי-מוגבל, אבל למעשה זה היה לעיתים קרובות במידה רבה פחות מזה. האחדות של המדינה תלתה ביכולת הקיסר לשלוט במושלים המקומיים של האזורים השונים, בדרך כלל, בית המשפט לא הפריע עם השליטים האלה אם הנאמנות המוצגת האחרונה דרך האוסף וכניעה של מס מלכותי ודרך התרומה של גברים מחומשים שהיו צריכים למלחמות הקיסר. כאשר הצבא היה בפעולה, המושלים האזוריים דאגו להם באדמה. התוצאה הייתה שההוצאות שהיו שנשאו על ידי האדמיניסטרציה הקיסרית היו קטנות, הואיל התרומות המס שסופק על ידי הפרובינציות היה רציני.
לקראת סוף מלכותו של זרע יעקב, הממלכה שוב הייתה שקועה במאבקים פנימים על הכתר. במקרים רבים הילדים של המלך המת היה יותר מדי צעירים למלוכה, ולכן הוי סכסוכים במועצה המכתרת. במשטר שהוחזק יחד בעיקר על ידי מלך לוחם חזק, מישהו או יותר דורות של סכסוך של שושלת שנוכל, להוביל לבעיות פנימיות חיצוניות ורציניות. רק העקשנות של סכסוכים פנימיים בין מוסלמים בדרך כלל ובתוך אדאל במיוחד מנעו הסתערות מוסלמית.
הפונקציה השיפוטית של הקיסר הייתה החשיבות הראשית. האדמיניסטרציה של צדק מורכז בחיזור ואולף על ידי גוף של חוק קופטי מצרי ידוע בשם הפתחה נגסט (חוק המלכים), שהגיע לאתיופיה באמצע המאה ה-15. שופטים שפקדו על ידי הקיסר היו קשורים לאדמיניסטרציה של כל מושל מחוזי. הם לא רק שמעו מקרים אבל גם קבעו כאשר מקרים יכלו להיות מיוחסים למושל או בערעור על הממשלה המרכזית.
זאת גם התקופה שבה אירופה מפתחת את המיתוס של פרסטר ג'ון קיסרה של ממלכה נוצרית חזקה, שאיתה העולם האירופי יחבור כדי למגר את האסלאם. זו תקופה שבה כתבי הקודש וספרות נוספת ומערכת מנזרים כולם מגיעים לשיא היסטורי של פריחה, צמיחה והתרחבות. זו ממלכה ימי-ביניימית, שלפי כל אמת מידה שהיא לא נפלה מהממלכות הימי-ביניימיות של מזרח אירופה באותה התקופה באשר לסדרים הפוליטיים, להרגלים הכלכליים, לתרבות ומערכת משפט. בתקופה זו המושג אתיופיה מגיע לשיאו ההיסטורי, התרבותי, הפוליטי, והצבאי.
תקופת השפל
בתקופה זו כוחו של הקיסר האתיופי היה בתהליך של ירידה, האימפריה האתיופית החלה במאבקים כנגד האגרסיביות של המדינות המוסלמיות השכנות אדאל והאימפריה העות'מאנית, ההגירות המסיביות של האורומו מדרום סומליה ומזרח אתיופיה לתוך האימפריה עצמה, הלחימה העזה כנגד היהודים של ביתא ישראל בצפון מערב האימפריה והמאמצים של הפורטוגזים שהוזמנו לעזור כנגד האסלאם להעביר את תושבי אתיופיה המאמינים בכנסייה האתיופית לנצרות הקתולית.
תקופת התחייה
תקופת התחייה (1632–1769) החלה עם גירוש חילות האימפריה הפורטוגזית הקתולית מאתיופיה, בהוראת הקיסר פאסיל שעלה לשלטון בשנת 1632 ומיהר לשקם את כוחה של הכנסייה האתיופית. הוא סיים את האינקוויזיציה האתיופית שהחל אביו בשנת 1624, סילק את הלוחמים היישועים והמיסיונרים מאדמת אתיופיה, ואסר על כניסת אירופאים לקיסרותו. בהשראתו פרחה הקיסרות האתיופית מבחינה מדינית, תרבותית ויצירתית, במקביל לתקופת רנסאנס באירופה. הסובלנות הדתית שאפיינה את תקופה זו היטיבה עם קהילת ביתא ישראל, שאומניה וחכמיה השתלבו בשכבת העלית המנהיגה את הקיסרות.
תקופת השופטים
תקופת השופטים (געז: ዘመነ መሳፍንት, זמנה מספנת) נמשכה בין השנים 1769–1855, ונקראת על שם ספר שופטים. בתקופה זו השלטון על הארץ התחלק בין מצביאים, כוחו של הקיסר היה קטן והשפעתו הייתה בעיקר סביב עיר הבירה גונדר. בתקופה זו היה גם סכסוך דתי בין הכנסייה האורתודוקסית האתיופית לבין מוסלמים אתיופיים. סכסוך זה שימש לעיתים קרובות כתירוץ ללחימה בין המצביאים השונים.
התאריך המסורתי להתחלתה של התקופה נקבע לתאריך 7 במאי 1769 כאשר ראס מיכאל סהול הדיח את הקיסר ייואס ועד ה-11 בפברואר 1855 כאשר הוכתר קאסה חיילו לקיסר בשם תוודרוס השני, הביס את כל המצביאים ואיחד מחדש את האימפריה האתיופית. כמה מההיסטוריונים מתארכים את הרצח של ייואס הגדול ל 13 באוקטובר 1706 וירידת כוחם של מלכי גונדר כהתחלת התקופה. אחרים מתארכים את התקופה להתחלת מלכותו של ייואס הראשון ב-26 ביוני 1755.
על רציפות השושלת איימו האצילים על ידי הצבת מועמדים משלהם. למשל, לאחר מותו של הקיסר טאוופילוס פחדו האצילים הראשיים של אתיופיה שהמחזור של שאיפות שאפיינו את שלטונם של טאוופילוס ותקלה היימנות הראשון ימשיך אם יבחר קיסר מהשושלת הסולומונית לכן הם בחרו לקיסר אחד משלהם - את יוסטוס, כקיסר אתיופיה. אך תקופת שלטונו הייתה קצרה והכתר הושב לשושלת הסולומונית.
סוף תקופת השופטים בא עם עלייתו של קאסה חיילו הידוע יותר בשמו הקיסרי תוודרוס השני. בתחילה פעל כנגד השכנה סודאן. קאסה סלל את דרכו לשלטון באמצעות שליטתו על דמביה. הוא ניהל סדרת קרבות עם גור אמבה (ב-27 בספטמבר 1852) והקרב האחרון שלו היה בדאראסגיה (1855). הוא הצליח להשתלט על כל אתיופיה וסיים את המאבקים הפנימיים. עם הכוח הקיסרי שוב בידיו של איש יחיד הסתיימה תקופה זו (למרות מספר סממנים שעדיין לא נעלמו לגמרי), ואתיופיה נכנסה לתקופה המודרנית.
תקופת הגיבוש
תקופת הגיבוש או תקופת השיקום הייתה מעין תקופת רסטורציה אתיופית במהלכה האימפריה האתיופית, שהייתה בתהליכי התפוררות עברה תהליך איחוד והקיסר קיבל את כוחו בחזרה. בתקופה זו הייתה מודרניזציה מסוימת במדינה, שברקע הכוחות הקולוניאליסטים השולטים מסביבה.
הקיסר הגונדרי, יואס הראשון, נרצח ב-1769 ויחד איתו פחתה חשיבותה של הקיסרות. לאחר מכן נשלטה האימפריה האתיופית על ידי מיכאל סהול, הראס של תיגראי שאייש את אזור גונדר ובאגמדיר. האימפריה נשארה במצב כאוטי, וסבלה מעימותים וממלחמת אזרחים, שנמשכו עד אמצע המאה ה-19. תקופה זו של שיקום אתיופיה נפתחה רשמית עם הכתרתו של הדג'זמאץ קאסה היילו לקיסר תוודרוס השני ב-1855 שמאחד את אתיופיה, מנסה לחסל את השיטה הפיאודלית ולמשוך את הכנסייה תחת שלטון הממשלה. תקופה זו מסתיימת עם התבוסה האתיופית תחת שלטונו של הקיסר היילה סלאסי במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה שהתרחשה ב-1936.
תקופת הכיבוש
תקופת הכיבוש היא תקופה בהיסטוריה האתיופית שבה האימפריה האתיופית נכבשה על ידי איטליה במהלך מלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, הייתה תחת שלטון איטלקי, וקיסר אתיופיה היילה סלאסי נמצא בגלות. תקופה זו של השלטון האיטלקי נמשכה חמש שנים בדיוק, מאז כניסת הכוחות האיטלקים לבירת אתיופיה אדיס אבבה ב-5 במאי 1936, עד תבוסת איטליה במהלך מלחמת השחרור האתיופית שהייתה חלק ממלחמת העולם השנייה; התאריך הרשמי לסיום הכיבוש הוא כאשר הקיסר הגולה היילה סלאסי נכנס לבירה אדיס אבבה יחד עם צבא האימפריה הבריטית וכוח גדעון הקיסרי ב-5 במאי 1941.
לאחר הכיבוש הבריטי הפכה אתיופיה למדינת חסות בריטית, ולאחר מאבק דיפלומטי מתמשך עם בריטניה על חידוש הריבונות האתיופית, שני הצדדים חתמו על הסכם הריבונות האתיופית ב-1942, ובכך קיבלה אתיופיה את ריבונותה בחזרה.
אתיופיה המשוחררת
בשנת 1930 הוכתר היילה סלאסי לקיסר אתיופיה, אך בתקופת הכיבוש יצא לגלות. בשנת 1941, לאחר שחרורה של אתיופיה, חזר לאתיופיה בתור מנצח. תקופת שלטונו השנייה מתאפיינת בביטול השליטה של הכנסייה הקופטית המצרית בנצרות האתיופית, ניסיונות לכינון מערכת מיסים מודרנית וחזרה לאידאולוגיה של האימפריה האתיופית הכוללת שאיפות להתרחבות ולכלול שטחים כגון אריתריאה, ג'יבוטי וסומליה. הקיסר גם יזם את כינון הארגון לאחדות אפריקה. סלאסי הופל לבסוף על ידי ועדה של קציני צבא שנקראה "הדרג" ב-1974, ונרצח כשנה לאחר מכן.
מלחמת האזרחים
מלחמת האזרחית האתיופית היא מלחמה עקובה מדם שהתרחשה בשטחי אתיופיה ואריתריאה, וגלשה גם לעימותים עם המדינות השכנות בקרן אפריקה סומליה, סודאן וג'יבוטי. מלחמה זו הייתה חלק מהמלחמה הקרה, והמעצמות ברית המועצות וארצות הברית תמכו בצדדים השונים בחימה האכזרית שגרמה למותם של מיליוני אזרחים אתיופים. המלחמה החלה רשמית ב-12 בספטמבר 1974 כשהדרג המרקסיסטי החל בהפיכה נגד הקיסר היילה סלאסי, ונמשכה עד שארגון האיחדג, קואליציה של חבורות מורדים, הפיל את הממשלה האתיופית הסוציאליסטית בשנת 1991.
החונטה הצבאית
כאשר קמה המפלגה החדשה היא החלה בחקיקת חוקה חדשה לרפובליקה העממית. ב-1 בפברואר 1987 החוקה המוצעת הוגשה לציבור, הממשלה המרכזית טענה ש-81 אחוז מהאזרחים אישור את החוקה החדשה. המשימה של לפרסם את החוקה ברחבי אתיופיה הוטלה על אגודות העירוניות והכפריות, קומוניסטים אתיופים רבים טענו שהחוקה המוצעת לא נכתבה כדי לעזור לעם אלא הייתה "תרגום מקוצר של החוקה הסובייטית של 1977".
ב-10 בספטמבר 1987 אחרי שלושה עשרה שנות שלטון צבאי, אתיופיה נהפכה רשמית ל-"הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה" תחת חוקה חדשה ובראשה ממשלה אזרחית. "המועצה הצבאית המנהלית הזמנית" או ה"דרג" בוטלה וביוני של אותה שנה אזרחי אתיופיה בחרו בבחירות את האספה הלאומית (אמהרית: "שאנגו"). חרף שינויים אלו, חברי הדרג לשעבר התמודדו על מקומות באספה הלאומית. אחת הדוגמאות הם מנגיסטו שנבחר על ידי האספה הלאומית לנשיא המדינה, המזכ"ל של מפלגת הפועלים, ראש ממשלת אתיופיה ובכירים אחרים בממשלה החדשה מקורם בדרג.
למרות השינוי הפוליטי ואף על פי שהיו שינויים קטנים הממשלה לא שינתה את מדיניותה המרקסיסטית. חברי הדרג הישנים היו עדיין בשלטון וחברי מפלגת הפועלים המשיכו לפקח על האוכלוסייה העירונית. תחת השלטון החדש הוכרזו באתיופיה חמישה מחוזות אוטונומיים שבהם התקוממויות היו רבות: אריתראיה, עסב, תיגראי, דאווה דאווה ואוגדן, החוקה החדשה הייתה כפולה במשמעותה היא כללה למשל אוטונומיה לקבוצות לאומיות אך עם ממשלה לאומית ואף על פי שהחוקה הכילה הגנה על זכויות אזרחים כוחם של האגודות העירוניות והכפריות נשארו.
הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה
לבעלת בריתה של אתיופיה ברית המועצות היה קושי עצום בלכונן מערכת יחסים עם משטר זמני ועם מטרה לא ברורה, לאחר לחץ מהגוש המזרחי ולחץ פנימי הדרג הקים את מפלגת הפועלים האתיופית ב-1984 כהכנה להקמת הרפובליקה העממית הצעד הנוסף שעשתה אתיופיה הוא שהחלה לייצור חוקה חדשה ואכן הרפובליקה העממית קמה ב-10 בספטמבר 1987.
הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה היווה את שמה הרשמי של אתיופיה בין 1987 - 1991, הוקמה על ידי הממשלה הקומוניסטית של מנגיסטו היילה מריאם ומפלגת הפועלים האתיופית ממשיכת דרכה של החונטה הצבאית האתיופית. המדינה הזו הוקמה בעקבות חוקת 1987 ב-10 בספטמבר 1987 ופורקה בסיום מלחמת האזרחים האתיופית ב-27 במאי 1991 כאשר כוחות האיחדג נכנסו לבירה והשתלטו על הממשלה.
ממשלת המעבר האתיופית
ממשלת המעבר האתיופית כינוי לתקופה שלאחר השתלטות ארגוני המורדים בראשם קואליציית המורדים האיחדג, תקופה זו מתחילה מהשתלטות המורדים על אתיופיה ב-27 במאי 1991 ועד אימוץ החוקה החדשה וההכרזה על הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של אתיופיה בדצמבר 1994. תקופה זו היא למעשה תקופה שמאופיינת בסכסוכים צבאיים בין ארגוני הגרילה לבין הממשלה ומפלגת האיחדג בנוסף למשבר בכלכלה האתיופית ושינוי לכלכלה קפיטליסטית נוסח ארצות הברית. בתקופה זו אתיופיה למעשה מאבדת את גישתה לים האדום מאחר שמשאל העם על עצמאות מחוז אריתריאה עבר ברוב גדול. ההיסטוריה הנוכחית של אתיופיה היא למעשה תוצר של תקופה זו.
הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של אתיופיה
ביוני 1994 הבוחרים אתיופיים בחרו נציגים לאספה המחוקקת, שהייתה אחראית על כתיבת חוקה דמוקרטית חדשה. האיחדג קיבלה 484 מתוך 547 מושבים באספה. החוקה החדשה שתיתן זכויות מיוחדות לקבוצות אתניות השונות באתיופיה אושרה בדצמבר, ונעשתה יעילה רק באוגוסט 1995. במאי 1995 גוף מחוקק חדש, בית הנבחרים האתיופי, נבחר עם רוב המושבים שאוישו על ידי האיחדג. באוגוסט האספה המחוקקת העבירה רשמית את כוחה לבית המחוקקים החדש, והמדינה שינתה את שמה ל-רפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של אתיופיה. באותו חודש בית המחוקקים בחר במלס זנאווי לכהן כראש הממשלה. בנוסף לכך ב-1994 בית המשפט האתיופי החל בתהליכים פליליים נגד חברים ותומכים של שלטון מנגיסטו בעבירות שביצעו במשך ואחרי הטרור האדום והטיהורים. עד 1997 יותר מ 5,000 חשודים הואשמו בפשעי מלחמה כמו עינויים, רצח, ורצח עם. תביעה החלה ב 1996 כנגד 73 חברי הדרג לשעבר, 23 מהם כולל מנגיסטו, נשפטו בהיעדרם. קבוצות זכויות אדם ביקרו את העובדה שרבים מהחשודים שכולל יותר מ-2,000 נכלאו בבית סוהר ללא משפט מאז שנת 1991.
מיטסוקה נואוארה
מיטסוקה נואוארה (באנגלית: Mitsuoka Nouera) היא מכונית סלון, הנעה 4x2 והנעה כפולה 4x4, בסגנון רטרו, אשר יוצרה על ידי יצרנית המכוניות היפנית "Mitsuoka Motor Co., Ltd" בין השנים 2004–2012.
מיטסוקה נואוארה
צורתה החיצונית של ה"מיטסוקה נואוארה" התבססה על דגם "Jaguar XK 150 Sport" של יצרנית המכוניות יגואר הבריטית, (בעיקר חזית הרכב).
טכנולוגית דגם "מיטסוקה נואוארה" התבססה על טכנולוגיית הונדה אקורד "Honda Accord" של חברת הונדה.
בייצור הדור השני, נפח המנוע הוקטן על ידי היצרן "Mitsuoka Motor Co., Ltd", משמעותית מ-2000-2400 סמ"ק ל-1,500-1,800 סמ"ק.
איאן אלכסנדר
איאן אלכסנדר (באנגלית: Ian Alexander; נולד ב-20 באפריל 2001) הוא שחקן אמריקאי, הידוע בשל תפקידו כבאק וו בסדרת הטלוויזיה "The OA".
ביוגרפיה
אלכסנדר נולד בסולט לייק סיטי, יוטה, לאב קווקזי ואם ממוצא וייטנאמי שהיגרה לארצות הברית מווייטנאם. בשל עבודתו של אביו עם מחלקת ההגנה, משפחתו עברה דירה לעיתים קרובות, והם התגוררו במקומות כמו הוואי, וושינגטון די. סי. ויפן. במהלך בית הספר היסודי הוא היה משתתף בתיאטרון הקהילתי ובמקהלה. הוא זכה לתשומת לב ויראלית ברשת בשל תגובתו הצילומית לאירוע טרנספובי שביצעו ארבעה סטודנטים באוניברסיטת UCLA.
אף שגדל במשפחה מורמונית, הוא אינו חבר בזרם זה. הוא יצא מהארון כטרנסג'נדר לראשונה בשנת 2014, משתמש בכינויי הגוף they/them, ומזדהה כא-בינארי וכפאנסקסואל.
קריירה
התפקיד הראשון של אלכסנדר היה בסדרה The OA של נטפליקס, שם הוא משחק את באק וו. כמו אלכסנדר עצמו, גם באק הוא נער טרנסג'נדר, ודמותו מבוססת באופן חלקי על חוויות אמיתיות של אלכסנדר. הוא לוהק לתפקיד משיחת ליהוק פתוחה באינטרנט שהתפשטה דרך טאמבלר. אחר כך הוא לוהק לסרט הקולנוע משנת 2018, "Every Day", המבוסס על ספר מאת דייוויד לויתן, שם שיחק את ויק, נער טרנס אשר הרוח "A" שוכנת בו ליום. באוקטובר 2017, חברת Naughty Dog הודיעה כי אלכסנדר הצטרף לצוות הדיבוב של The Last of Us Part II, משחק ההמשך של משחק הווידאו הפופולרי שלהם. הוא דיבב את לב, דמות טרנסג'נדרית במשחק.
ביוני 2019, לציון 50 שנה למהומות סטונוול, שהציתו את תחילתה של תנועת הזכויות הלהט"בית המודרנית, מגזין Queerty כלל אותו ברשימת ה-Pride50 שלו: "אנשים פורצי דרך המבטחים באופן פעיל את החברה עדיין נעים לעבר שוויון, קבלה וכבוד לכל האנשים הקווירים." באופן דומה, אלכסנדר היה אחד מכוכבי השער של גיליון הגאווה של מגזין "" בשנת 2019, "בהבלטת שלושה אמנים קווירים בעלייה שעבודתם וחייהם סוללים דרך חדשה עבור נראות הלהטב"ק+". איאן אלכסנדר יככב גם בסרט העצמאי "Daughter" לצד קספר ואן דיין.
בתחילת חודש ספטמבר 2020 הוכרז שאלכסנדר יגלם את דמותו של גריי בעונתה השלישית של הסדרה "מסע בין כוכבים: דיסקברי". זוהי הדמות הטרנסג'נדרית הראשונה בתולדות זיכיון מסע בין כוכבים.
אלכסיי דרסן
אלכסיי דרסן (באסטונית: Aleksei Dressen; נולד ב-28 בספטמבר 1968 בריגה ) הוא קצין שירות ביטחון הפנים האסטוני לשעבר שהואשם בבגידה ובשיתוף פעולה עם שירות הביטחון הרוסי פ.ס.ב.
ביוגרפיה
בתקופת השלטון הסובייטי באסטוניה אלכסיי דרסן עבד כשוטר במיליציה הסובייטית. בשנת 1993 החל לעבוד במשטרת הביטחון האסטונית שהוקמה מחדש. בשנת 1994 הוא איבד את הרישיון המשטרתי. שנה לאחר מכן הואשם בגין התנהלות פסולה במהלך עבודתו. זה קרה כמה פעמים במהלך הקריירה שלו ובשנת 1999 קוצצה משכורתו ב-30% למשך חודשיים.
למרות כל זאת אלכסיי דרסן הצליח להפוך למנהל של כמה יחידות שונות במשטרת הביטחון האסטונית.
אלכסיי דרסן ואשתו ויקטוריה נעצרו בבוקר ה-22 בפברואר 2012 בנמל התעופה בטאלין. ויקטוריה עמדה לעלות על טיסה למוסקבה. במהלך המעצר נתפס כונן זיכרון מלא במידע. האדריכל הראשי העומד מאחורי לכידתו של דרסן נחשב לסגן מפקד משטרת הביטחון האסטונית אלכסנדר טואוטס שנחשב גם למפקד משטרת הביטחון האסטונית בפועל. בשנת 2012 נגזרו על דרסן 16 שנות מאסר.
ב-26 בספטמבר 2015 הוא הועבר לרוסיה תמורת אסטון קוהבר במסגרת עסקת חילופי שבויים. האסירים הוחלפו באופן שמזכיר את חילופי הריגול של המלחמה הקרה על גשר מעל נהר פיוסה.
אפרון (פירושונים)
אחר:
ראו גם
}}
רופרט שלדרייק
רופרט שלדרייק (באנגלית: Rupert Sheldrake; נולד ב-28 ביוני 1942) הוא בוטנאי וסופר בריטי העוסק בחקר הפאראפסיכולוגיה ופועל, בין היתר, כמבקר של החשיבה המדעית המודרנית והפיזיקליזם.
שלדרייק מאמין כי קיימות מספר תופעות של תקשורת אנושית שאינן מוחשיות (כמו שפת גוף או דיבור אוראלי) וכי ניתן לתת צידוק לכך מנקודת מבט אבולוציונית. עוד מציין כי מספר מחקרים (שחלקם נערכו על ידו) אישרו זאת. לא אחת קידם השיטה של "תהודה צורנית" ("morphic resonance") הנחשבת על ידי מדענים מסוימים לפסאודו מדעית.
את כל לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטאות קיימברידג', והרווארד. עבד כחוקר ביוכימיה וביולוגיה של התא באוניברסיטת קיימברידג' בין השנים 1967–1973 וכחוקר פיזיולוגיה של הצמח בארגון ICRISAT עד שנת 1978, אחרי שנה זו, החל לעסוק ולתקופות מסוימות אף להתמקד בכתיבה פילוסופית ולפתח רעיונות מסוימים, בפרט ביקורתיים, על הפיזיקליזם ובמידה פחותה גם על האתאיזם, אם כי הוא המשיך לעבוד כחוקר, מורה, או יועץ, עבור ארגונים ומוסדות מדעיים שונים.
לטענתו "בני האדם, מחוברים לכל מי שאנחנו חושבים עליו ולכל המקומות אליהם אנחנו מקושרים באמצעות תודעתנו המורחבת".
חיבר למעלה משמונים מאמרים מדעיים ועשרה ספרים.
קישורים חיצוניים
שדות צורניים חופפים.
הסכם אי-תוקפנות ליטאי–סובייטי
הליטאים הם שיזמו את ההסכם, בגבשם אסטרטגיה דיפלומטית חדשה בשנים שאחרי מלחמת העולם הראשונה ואחרי הסכמי לוקרנו. המגעים החלו ב-25 בדצמבר 1925, כששר החוץ הסובייטי גאורגי צ'יצ'רין עצר בקובנה בדרכו חזרה למוסקבה. השיחות נתקלו במספר התנגדויות, הן מצד אסטוניה ולטביה, שכן ההסכם פגע ברצון להקים את "ההסכמה הבלטית" בין שלושת המדינות; פולין טענה שמדובר בהפרה של הסכם ריגה, ואילו גרמניה הביעה דאגה מההתמיכה הסובייטית בדרישת ליטא לשליטה בקלייפדה.
ההסכם היה שנוי במחלוקת בקרב הליטאים עצמם, ולאחר אשרורו התפתחו במדינה מחאות סטודנטים נגד מה שראו כ"בולשביזציה" של ליטא. דיכוי אחת ההפגנות בכוח היווה אחת מהסיבות להפיכה הצבאית בליטא בדצמבר 1926. עם זאת, הייתה הסכמה בקרב הסגל הדיפלומטי בליטא שהשמירה על רלוונטיות הוויכוח על וילנה בשיח האירופי שווה את המחיר שנדרש מליטא, וההסכם נשמר. תוקפו של ההסכם היה אמור לפוג כעבור 5 שנים, אולם ב-6 במאי 1931 הוארך ב-5 שנים נוספות, וב-4 באפריל 1934 הוארך עד 31 בדצמבר 1944. ב-5 ביולי 1933 נחתם בנפרד הסכם נוסף להגדרת "תוקפנות". ההסכם הופר על ידי ברית המועצות ב-15 ביוני 1940 כשכבשה את ליטא בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
תומאס אקווינס
תומאס אקווינס (באיטלקית: Tommaso d'Aquino'; בלטינית: Thomas Aquinas; איטליה, 1225 – איטליה, 7 במרץ 1274) היה תאולוג ונזיר דומיניקני איטלקי הנחשב כפילוסוף הנוצרי החשוב ביותר בסוף תקופת פילוסופיית ימי הביניים. אקווינס היה בין הפילוסופים התאולוגיים המקובלים ביותר בזמנו ונחשב מהגדולים שבמסדר הדומיניקנים. היה מורה באוניברסיטה וחי את חייו בקהילות של נזירים. עבודותיו המפורסמות ביותר הן שני חיבורים גדולים שנכתבו עבור תלמידים: מכלול נגד הגויים (Summa Contra Gentiles) ומכלול התאולוגיה (Summa Thelogiae).
ביוגרפיה
נולד ליד מונטה קאסינו שבאיטליה, בנו של הרוזן מאקווינו. את לימודיו עשה בבית הספר של המנזר הבנדיקטיני במונטה קאסינו ועבר ללמוד באוניברסיטה של נאפולי, שם גילה את כתבי אריסטו. בשנים 1259–1268, למד באוניברסיטת פאפל קוריה שבאיטליה, אז החל לכתוב את פירושיו לספריו של אריסטו: פיזיקה, מטפיזיקה, אתיקה ופוליטיקה, ולעבוד על יצירה משל עצמו, "מכלול התאולוגיה" (1242). מאיטליה עבר לפריז, שם לימד ועבד על חיבורו "אחדות האינטלקט", אשר צידד בזכות האינדיבידואליזם של החשיבה והאישיות. בילה פרק זמן ניכר גם בפירנצה, שם השפיע מאוד על המשורר האיטלקי דאנטה. לקראת סוף ימיו, חזר לאוניברסיטה של נאפולי וחי בה עד יום מותו.
הגותו
התמקד בהגדרות הפילוסופיות של אריסטו. הוא מיתן אותן ויצק לתוכן מידות של אמונה, תקווה וצדקה. מבחינה פילוסופית, תמך אקווינס בגישה של שילוב הרמוני בין אמונה לשכל. כממשיך דרכו הפילוסופית של אריסטו, באמונתו לפיה "הצורה" נותנת לחומר את "ישותו", הוא אף הרחיק לכת וסבר שאלוהים הוא התמצית הקיימת במדרג הצורות כולן. הוא התייחס לרצון חופשי כאל שורש האתיקה, כשהוא מציין שבני האדם הם חופשיים ביחס לאמצעים אבל לא ביחס למטרה ולכן רצון חופשי הוא רק אמצעי להשגת המטרה. אקווינס האמין כי כוחות שמימיים וכוחות טבע אינם סותרים אלה את אלה, אלא פועלים בצורה הרמונית זה לצד זה. בספרו "שמות שמימיים" כתב כי "אלוהים ניכר באמצעות כל הדברים, ועם זאת אין הוא חלק מן הדברים; אלוהים נודע בדרך הידע, ודרך הבערות היא העדר חכמה."
אחת מתרומותיו היותר משמעותיות לדרך החשיבה המערבית, הייתה אמונתו כי להתפתחות הציוויליזציה האנושית יש משמעות אמיתית, וכי לחיים רוחניים ואינטלקטואליים יש ערך רב, במיוחד בהקשר זה.
חיבוריו
אקווינס נחשב בתקופתו להוגה פורה במיוחד וכתב במהלך חייו כ-8 מיליון מילים (לשם השוואה, אריסטו כתב כמיליון מילים). ייחוד הכתיבה של אקווינס נובע מהצורה שבה הוא מוכיח את טענותיו: בפתח כל דוקטרינה, אקווינס פותח בהצגת שלושה טיעונים חזקים במיוחד נגד מה שהוא עתיד לגרוס. אקווינס מפרק כל אחד מהטיעונים למשפטי משנה ומפריך אותם זה אחר זה. שיטה זו מחמירה ביותר עם הפילוסוף ונותנת להגותו תיקוף חזק ביותר. משמעת מסוג זה מלמדת את הקוראים שלא לקבל דברים כמובנים מאליהם - דבר שהיה משמעותי ביותר בעיני אקווינס.
עבודתו של אקווינס הייתה בעיקר תאולוגית. מטרתו כפילוסוף הייתה להגיע להבנה טובה ככל האפשר של טבעו האמיתי של העולם ושל המחשבה על ידי טיעוני היגיון בלבד וללא תלות בדת ולבסוף להוכיח שההיגיון מסתדר עם האמונה הנוצרית.
מנגד, בספרו מכלול התאולוגיה פונה אקווינס למאמינים בנצרות בשני מישורים: באחד הוא מוכיח להם את צדקת הכתוב במקורות הנוצריים על ידי אמיתות מן הטבע. בשני הוא מפרש את התנ"ך ואת הברית החדשה ומפיח בכתוב משמעויות עמוקות בקשר לשלל נושאים, כגון- צדק, בחירה חופשית והשאלה - האם יש מלחמות צודקות.
יחסו ליהודים
היהודים היוו עבור אקווינס סוגיה תאולוגית, מוסרית ומעשית. נוכחותם בקרב הנוצרים, הוא כותב, היא בעלת ערך היות שהם מנכיחים את "ההיסטוריה הקדושה" של עם הבחירה, מחד, ואת קורבנו של ישו, מאידך, דרך דחייתם אותו. אקווינס מתייחס לסדרה של שאלות כגון אם ניתן להטביל תינוקות יהודים נגד רצון הוריהם כדי להציל את נשמותיהם מהגיהנום, וקובע שלא; כמו כן התנגד להמרת דת בכפייה. במאמרו "על השלטון ביהודים (De Regimine Judaeorum)", החורג לשאלות כלליות של משפט ציבורי, הוא מדגיש את היות רווחים הבאים מן הנשך אסורים, אך מכיר בכך שלא רק היהודים עוסקים בהלוואה בריבית באירופה. הוא קובע שכדי להדגיש את היותם של היהודים זרים אולטימטיביים ביחס לנוצרים על יהודים להיבדל בלבושם מהנוצרים אך מבסס זאת חלקית על מנהגם של היהודים עצמם (כוונתו לציצית ולטלית). במאמר מורה אקווינס שלא לפגוע ביהודים ולא לכפות עליהם עול שלא נהוג היה לאוכפו בעבר, ובמאמר אחר שלו הוא כתב שיש להתייחס בסובלנות כלפי היהודים וכלפי טקסיהם הדתיים.
אקווינס מתייחס ומתפלמס בכתביו עם הוגים יהודים כרמב"ם ואבן גבירול, בעיקר סביב פרשנות אריסטו. חלקים מכתביו תורגמו לעברית במאות שלאחר מותו, בעיקר מתוך "המכלול נגד הגויים" ומן הפרשנויות לאריסטו, שמשכילי ספרד, יהודים כערבים, התפלמסו בהם עד להשלמת הרקונקיסטה וחורבן הדיאלוג הפילוסופי.
דמותו
על אף המחלוקות הרבות שסביב שיטתו הפילוסופית הרציונליסטית, הוכרז תומאס אקווינס לקדוש כבר במאה ה-14, וזכה לכינוי הייחודי "הדוקטור המלאכי". במהלך השנים נהגו בכנסיות וקתדרלות רבות להניח את "מכלול התאולוגיה" לצד כתבי הקודש, על המזבח -- הטקסט שיחיד שזכה אי פעם למעמד שכזה בתולדות הכנסייה. לקראת סוף המאה ה-19, האפיפיור לאו השלושה עשר הוציא קול קורא להוקירו כקדוש כדי לנסות וליישב את האמונה הקתולית עם הגילויים המדעיים החדשים. אקווינס נחשב כיום לאחד הפילוסופים הקתולים החשובים ביותר אי-פעם אם לא החשוב שבהם, והעניין בהגותו התחדש מאוד המאות ה-19 וה-20.
דברי הוקרה ושבח, להם זכה אקווינס, נאמרו במאה השבע עשרה על ידי הפילוסוף הצרפתי רנה דקארט, אשר ערך בחינה מדוקדקת של חשיבה תאולוגית וגילה כי אקווינס חזה ואף נתן מענה לחלק מן הטיעונים של רעיונותיו.
וילהלם ליבקנכט
וילהלם ליבקנכט (בגרמנית: Wilhelm Liebknecht; 3 במרץ 1826 - 7 באוגוסט 1900) היה סוציאל-דמוקרט גרמני, ממייסדי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD) ואביהם של קרל ליבקנכט ותיאודור ליבקנכט.
ביוגרפיה
נולד בגיסן שבהסה ללודוויג כריסטיאן ליבקנכט, עובד ציבור במדינת הסה, ולקתרינה ליבקנכט (למשפחת הירש). ליבקנכט גדל אצל קרובי משפחה לאחר מות הוריו בשנת 1832. למד בבית ספר בגיסן בין 1832 ל-1842, ולאחר מכן החל ללמוד פילולוגיה, תאולוגיה ופילוסופיה בגיסן, ברלין ומארבורג.
לאחר שעבד משך תקופה קצרה כמורה בבית הספר של קארל פרבל בציריך וככתב בעיתון Mannheimer Abendzeitung נטל ליבקנכט חלק פעיל במאבקים המהפכניים שהתנהלו בפריז בפברואר 1848. בספטמבר אותה שנה נעצר בבאדן בעקבות מעורבותו בהתקוממות הרפובליקנית של גוסטב שטרופה. עם שחרורו במאי 1849 הצטרף ל-Badische Volkswehr, שימש כעוזרו של שטרובה והשתתף במלחמות החוקה הפדרלית (Reichverfassungskämpfe). לאחר תבוסת המהפכנים נמלט לשווייץ והצטרף לארגון העובדים של ז'נבה (Genfer Arbeiterverein) בו פגש את פרידריך אנגלס.
בשנת 1850 נעצר בגין יוזמתו לאיחוד ארגוני העובדים הגרמניים בשווייץ וגורש מן המדינה. הוא עבר ללונדון בה נשאר עד 1862. בלונדון הצטרף לארגון הקומוניסטי בו פגש את קרל מרקס. שב לגרמניה בשנת 1862 לאחר שניתנה חנינה כללית למשתתפי המרד של 1848–1849 והצטרף לאיגוד הכללי של הפועלים הגרמנים (Allgemeiner Deutscher Arbeiterverein או ADAV) בראשות פרדיננד לסל, ממנו צמחה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
בין 1864 ל-1865 עבד ליבקנכט עבור המגזין Der Social-Demokrat (הסוציאל-דמוקרט) שפורסם על ידי ז'אן בפטיסט פון שוויצר. אולם בתוך זמן קצר התגלעה מחלוקת בינו לבין המוציא לאור על רקע תמיכת העיתון בפרוסיה והוא נאלץ לעזוב את המערכת, ובלחצו של שוויצר - גם את ה-ADAV. מברלין עבר ללייפציג, שם פגש את אוגוסט בבל עמו ייסד בשנת 1867 את מפלגת העם הסקסונית (Sächsische Volkspartei) ובשנת 1869 את מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית (Sozialdemokratische Arbeiterpartei Deutschlands). ליבקנכט הפך לאחד ממנהיגי ה-SDAP והיה העורך של ביטאון המפלגה "מדינת העם" (Der Volksstaat). בשנת 1872 נשפטו ליבקנכט ובבל למאסר של שנתיים בגין בגידה (במסגרת רדיפה פוליטית).
בשנת 1874 נבחר ליבקנכט לרייכסטאג מטעם SDAP ומילא תפקיד חשוב במיזוגה עם ADAV למפלגת הפועלים הסוציאליסטית של גרמניה (Sozialistische Arbeiterpartei Deutschlands או SAPD) בשנת 1875. הוציא לאור את ביטאון המפלגה Vorwärts ("קדימה") בו פרסם מאמרים הקוראים לאימוץ תאוריות מרקסיסטיות בתוכניות המפלגה.
לואי ארמנד השני, נסיך קונטי
לואי ארמנד השני, נסיך קונטי (בצרפתית: Louis-Armand de Bourbon-Conti; 10 בנובמבר 1695 - 4 במאי 1727), היה נסיך קונטי בין השנים 1709–1727, וסבא רבא של לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
ביוגרפיה
ב-9 ביולי 1713 התחתן לואי ארמנד עם לואיז אליזבת דה בורבון, בתם של לואי, נסיך קונדה ולואיז פרנסואז דה בורבון, דוכסית בורבון, ובאותו יום אף נערכה חתונת אחותו מארי אן דה בורבון עם לואי אנרי, דוכס בורבון. לשניים נולדו 5 ילדים, אולם הם בגדו אחד בשני, ואף התגוררו בבתים נפרדים. בשנת 1716 חלה לואי ארמנד באבעבועות שחורות, אולם אשתו טיפלה בו במסירות עד להחלמתו. כתוצאה מכך אף היא נדבקה במחלה, אולם גם היא הבריאה בסופו של דבר.
לואי ארמנד זכה ליחס גדול מלואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ולאחר מכן מהעוצר, פיליפ השני, דוכס אורליאן. לואי ארמנד היה תומך נלהב בתוכניות הפיננסיות של ג'ון לו, ובאמצעותו הוא הרוויח סכומי כסף גדולים. במהלך מלחמת הירושה הספרדית הוא לחם תחת פיקודו של מרשל וילאר, אולם לא התבלט כקצין טוב במיוחד. ב-4 במאי 1727 מת לואי ארמנד, ובנו לואי פרנסואה, נסיך קונטי ירש את תאריו.
משפחתו
ב-9 ביולי 1713 התחתן לואי ארמנד עם לואיז אליזבת דה בורבון, בתם של לואי, נסיך קונדה ולואיז פרנסואז דה בורבון, דוכסית בורבון, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
כריס סטרינגר
כריס סטרינגר (Christopher Brian Stringer; נולד ב-31 בדצמבר 1947), הוא פלאואנתרופולוג בריטי, מומחה לאבולוציה של אדם קדום ובין מובילי תאורית המוצא האפריקאי של המין האנושי בן ימינו הומו ספיינס.
תארים ותפקידים
סטרינגר למד אנתרופולוגיה לתואר ראשון בקולג' האוניברסיטאי של לונדון (1969), והשלים דוקטורט מאוניברסיטת בריסטול (1974) ותואר D.Sc באנטומיה (1990). הוא חוקר במוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון מאז 1974. בשנת 1999 מונה כראש המחלקה לחקר מוצא האדם במוזאון. בנוסף מאז שנת 1995 משמש כפרופסור אורח באוניברסיטת לונדון.
בשנת 2004 מונה כחבר החברה המלכותית.
מחקר
עבודת המחקר של סטרינגר מתמקדת במאובני האדם הניאנדרטלי והומו ספיינס. בשנות ה-70 היה חלוץ תאוריית המוצא האפריקאי של האנושות בת-ימינו. זאת בעקבות אבחנתו שמאובני ספיינס באירופה - כמו שרידי קרו-מניון - שונים ממאובני האוכלוסייה הניאנדרטלית שקדמה להם באירופה, ודומים יותר למאובני אדם ארכאי באפריקה. לתאוריה היו מתנגדים רבים בעת שהוצגה, אך מאז זכתה לסיוע רב ממחקרים גנטיים, למשל תגלית חווה המיטוכונדרית בשנות ה-80, וכיום נחשבת לקונצנזוס מדעי המקובל על כל החוקרים בתחום.
השתתף במחקרי מאובנים בגיברלטר, טורקיה ומרוקו, וכן בחקר מאובני וממצאי נחל מערות שבכרמל, השמורים כיום במוזיאון הבריטי.
מחיבוריו
סטרינגר השתתף בכתיבת קרוב ל-200 מאמרים מדעיים, חלקם בכתבי עת מדעיים מובילים כמו Science, Nature ו-PNAS. כמו כן כתב ספרים רבים על האבולוציה של האדם, מהם חיבורים מדעיים ומהם ספרי מדע פופולרי לציבור הרחב.
בשנת 2011 יצא ספרו The Origin of Our Species, העוסק בהתפתחות האדם המודרני.
משפחה
סטרינגר גר בסאסקס ויש לו שלושה ילדים.
שבעת המאורות של האדריכלות
"שבעת המאורות של האדריכלות" (The Seven Lamps of Architecture) הוא ספר שפורסם על ידי ג'ון רסקין בשנת 1849.
ה"מאורות" הם עקרונות של ארכיטקטורה שבעזרתם ניתן ליצור ארכיטקטורה טובה, ואלו הם:
דרמה (עיר)
דרמה (ביוונית: Δράμα) היא עיר בצפון־מזרח יוון, ובירת מחוז דרמה אשר בחבל מזרח מקדוניה ותראקיה.
העת העתיקה וימי הביניים
במהלך המאה ה-6 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית, הוקם במקום יישוב מאורגן אשר נסמך על מקורות המים הרבים באזור. בתקופה הרומית נקראה העיר דרביסקוס (Δραβήσκος) והייתה מרכז מסחרי וצבאי רומי. בראשית התקופה הביזנטית נבנתה במקום מצודת דרכים ובין המאה ה-4 למאה ה-7 התפתח סביבה יישוב עירוני קטן. החל מהמאה ה-9 הפכה העיר לזירת קרבות מול צבא האימפריה הבולגרית הראשונה והביזנטים הרחיבו את המצודה וחיזקו את ביצוריה. ב-1204 במהלך מסע הצלב הרביעי נכבשה העיר בידי כוחות הצלבנים וב-1223 נכבשה בידי צבא האימפריה של ניקאה. ב-1230 נפלה בידי איוון אסן השני צאר האימפריה הבולגרית השנייה ונותרה בחזקת הבולגרים במשך 16 שנים עד כיבושה מחדש בידי הביזנטים. ב-1383 נכבשה דרמה בידי צבאו של מוראט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית.
התקופה העות'מאנית
לאחר כיבוש קונסטנטינופול בידי הסולטאן מהמט השני החלו העות'מאנים בביצוע טרנספר של אוכלוסיות בכל רחבי הבלקן, תוך אסלום מואץ של האזור באמצעות ישובם של בני שבטים טורקיים ובכלל זה טטרים. החל מאמצע המאה ה-17, תהליך שקיעתה של האימפריה העות'מאנית אשר לווה במשבר כלכלי והחלשות מנגנון השלטון המרכזי, הביא להידרדרות הדרגתית גם בעיר דרמה אשר סבלה ממשבר כלכלי ודמוגרפי. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נותרה העיר בחזקת האימפריה העות'מאנית. ב-1895 תקופת שלטונו של עבדול חמיד השני נבנתה מסילת רכבת שנתיבה עבר דרך העיר ובשילוב הסחר הגואה בטבק, גרמו להאצת הפיתוח הכלכלי בדרמה. בראשית המאה ה-20 מנתה אוכלוסיית העיר 14,000 נפשות. ב-1912 במהלך מלחמת הבלקן הראשונה נכבשה העיר מידי העות'מאנים, על ידי צבא ממלכת בולגריה וב-1 ביולי 1913 במהלך מלחמת הבלקן השנייה נכבשה על ידי צבא ממלכת יוון.
המאה ה-20
לאחר מלחמת הבלקן השנייה הועברה העיר לחזקת ממלכת יוון מתוקף הסכם בוקרשט, אשר סיים את המלחמה. בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה האזור זירת קרבות כחלק מהחזית המקדונית וב-1916 נכבשה שוב העיר בידי הבולגרים. בשלהי 1918 לאחר תבוסת בולגריה במלחמה הוחזרה העיר ליוונים, עניין שקיבל תוקף גם במסגרת חוזה ניי. לאחר תום המלחמה בוצע טרנספר אוכלוסיות בין בולגריה ויוון ולעיר הגיעו פליטים יוונים רבים. ב-1928 מנתה אוכלוסיית העיר 32,000 נפשות. ב-1 במרץ 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר הצטרפות בולגריה להסכם התלת-צדדי נכנס הוורמאכט לשטחי בולגריה ללא קרב והשתמש באדמתה כבסיס יציאה לפלישה ליוון. באפריל נכבשה יוון והעיר דרמה הועברה לחזקת הבולגרים. באוקטובר 1944 לאחר שבולגריה נכבשה על ידי הצבא האדום הושב השטח ליוונים.
כלכלה
כלכלת העיר התבססה על ייצור מוצרי נייר וטקסטיל, אולם בראשית המאה ה-21 עברו תעשיות אלו אל מעבר לגבול לבולגריה, בה עלות כוח האדם זולה יותר. בקרבת העיר מגדלים גם טבק וכן מתבצעת כריית שיש בהיקף קטן. בשל הסביבה הטבעית העשירה במקום, החלו בראשית המאה ה-21 לפתח את ענף התיירות אקולוגית לאזור. בקרבת העיר דרמה, על הר פאלאקרו מצוי אתר סקי.
אקלים
בדרמה שורר אקלים ממוזג עם השפעות ממתנות מכיוון הים האגאי המעניקות לו מאפיינים של אקלים ים-תיכוני. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 14.8oc וערכי הקיצון נעים בין 2oc ל-9oc בינואר ובין 20oc ל-30oc בחודשים יולי ואוגוסט. בשנה ממוצעת ישנם 76 ימים גשומים ו-4 ימי שלג.
יסוד הקהילה והתבססותה
בעיר דרמה התגוררה קהילה יהודית רומניוטית. ב-1165 הגיע לעיר בנימין מטודלה וציין כי מתגוררים בה 140 יהודים. האזכור הבא לקהילה יהודית הוא מהמאה ה-16 ולפי תעודות עות'מאניות מדובר היה בקהילת סוחרים קטנה של יהודים ספרדים. ב-1686 שוחררה העיר בודה מהכיבוש העות'מאני, רבים מיהודי העיר עזבו אותה ביחד עם העות'מאנים הנסוגים וחלקם היגרו לעיר דרמה. בני הקהילה עסקו במסחר זעיר בעיקר של מזון. ב-1900 הורכבה הקהילה מ-45 משפחות שמנו 150 נפשות. לאחר מלחמת הבלקן השנייה התיישבו בעיר פליטים יהודים מהעיר סרס לאחר שהעיר ניזוקה בדליקה גדולה שפרצה בה. בפרוץ מלחמת איטליה–יוון מנתה אוכלוסיית הקהילה 1,200 נפשות
מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי דרמה
ב-1 במרץ 1941 הצטרפה בולגריה להסכם התלת צדדי, הוורמאכט נכנס לשטחה ללא קרב והשתמש באדמתה כבסיס להכנעת ממלכת יוון. באפריל נמסר חבל תראקיה לחזקת הבולגרים, תוך הבטחה להכרה בתביעותיהם הטריטוריאליות לאחר תום מלחמת העולם השנייה. ב-22 בפברואר 1943 נחתם הסכם בין ממשלת בולגריה לגרמנים, אשר השלב הראשון בו היה שילוח 12,000 יהודי תראקיה ומקדוניה אל מחנות ההשמדה. במועד זה מנתה הקהילה היהודית בעיר 589 נפשות.
לאחר כשבועיים הועלו היהודים על רכבות משא פתוחות שיעדן העיר לום שעל גדת הדנובה, תוך שהחיילים הבולגרים מכים בהם בקתות רוביהם ומצליפים בהם בשוטים. עובדי הכפייה היהודים אשר הועסקו בסלילת כבישים ומסילות ברזל לאורך תוואי נסיעת הרכבות, נדהמו מהמראות והקולות והשליכו אל הקרונות הפתוחים את מעט המזון אשר היה להם. בנמל לום הועלו בני הקהילה על 4 מעבורות לכיוון העיר וינה. לפי אחת הגרסאות טובעה מעבורת אחת על ידי הגרמנים וכל נוסעיה טבעו עימה. נוסעי שלוש המעבורות הנותרות הועלו לרכבות משא לכוון העיר קטוביץ וממנה למחנה טרבלינקה, שם נרצחו ביום הגעתם למחנה. איש מ-589 יהודי העיר לא ניצל. ב-1948 התגוררו בדרמה 39 יהודים, ב-1957 מנו בני הקהילה 17 נפשות ובראשית המאה ה-21 התגוררו בעיר פחות ממניין.
הפנתרים השחורים (ארצות הברית)
תנועת הפנתרים השחורים (באנגלית: Black Panther Party - בתרגום מילולי: מפלגת הפנתר השחור) בארצות הברית היה ארגון פוליטי רדיקלי שעמד בראש החץ של התובעים מאבק לשינוי חברתי בארצות הברית. היה זה הארגון השחור היחיד בהיסטוריה של המאבק השחור באמריקה שהיה חמוש ובעל סדר יום מהפכני. הארגון הטיף לגאווה אתנית-גזעית שחורה למול הרוב הלבן ודרש שנויים מהותיים בדפוסים החברתיים בין הגזעים בארצות הברית של שנות ה-60. מנהיגי הארגון נהגו להסתובב עם אקדחים וכלי נשק באופן גלוי. הארגון התמודד על אהדה בקרב הקהילה השחורה למול קולות מתונים יותר של מנהיגים כמו מרטין לותר קינג שקראו להשגת שוויון תוך השתלבות בחברה הכללית על בסיס עקרונות אוניברסליים והסתייגו מהרדיקליות של הארגון.
היסטוריה
הארגון נוסד על ידי יואי פ. ניוטון באוקלנד, קליפורניה. בשנת 1966, לאחר רצח מלקולם אקס, בצל התקוממויות השחורים בשכונת וואטס בלוס אנג'לס, ובשיא פעילות התנועה לזכויות האזרח של מרטין לותר קינג, אסף ניוטון את חבריו, בובי סיל, דייוויד הילארד ואחרים, והקים ארגון שנקרא "מפלגת הפנתר השחור להגנה עצמית". המפלגה ניסחה את "תוכנית עשר הנקודות", שביטאו את השאיפות והצרכים של ההמונים השחורים באמריקה, וקראו לתיקון העוולות ההיסטוריות כנגד הקהילה. משנתם הפוליטית תומצתה במניפסט שנקרא "תוכנית עשר הנקודות":
באוקטובר 1967 נורה יואי ניוטון, נעצר והואשם ברצח של שוטר לבן. המעצר הוביל לבנים רבים, שעייפו ממלחמת וייטנאם ומהגזענות הגואה בארצם, להצטרף לקריאת הפנתרים השחורים לשחרר את יואי ניוטון. עד מהרה הוקמו ארגונים בעלי כיוון דומה של אמריקאים ממוצא מקסיקני, היספאני, סיני ולתנועות אלה הצטרפו אף לבנים וקשישים. מפלגת הפנתרים השחורים התרחבה, והקימה סניפים ב-48 מדינות בארצות הברית. קבוצות הזדהות ותמיכה הופיעו בארצות רבות מחוץ לארצות הברית, גם בישראל.