cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רומן בירקי
קריירה בינלאומית
בירקי שיחק בנבחרת שווייץ בכדורגל עד גיל 21, והשתתף עמה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2011. לאחר מכן, בירקי היה חלק מהסגל של נבחרת שווייץ הבוגרת במונדיאל 2014, אך לא שיחק בטורניר. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ב-18 בנובמבר 2014 במשחק ידידות נגד נבחרת פולין.
קישורים חיצוניים
.
בישימון וביער עד
בישימון וביער עד (בפולנית: W pustyni i w puszczy) הוא ספר מאת הסופר הפולני זוכה פרס נובל הנריק סנקביץ' שראה אור ב-1911. זהו ספר הנוער היחידי של הסופר הפופולרי, שכתב, בין השאר, את הספר הידוע "קוו ואדיס", רומן היסטורי בעידן ראשית הנצרות באימפריה הרומית.
בישימון וביער עד" מתאר את הרפתקאותיהם של שני החברים הצעירים, סטאש טרקובסקי, בן 14, ונל ראולידון, בת 8, שנחטפו על ידי ערבים, אשר מרדו בשלטון הקולוניאלי הבריטי במהלך המלחמה המהדית בסודאן, שהתרחשה בסוף המאה ה-19.
הספר יצא לראשונה בעברית בשם: בישימון ובערבה, בתרגומו של יוסף ליכטבנום (1928), ובתרגומו המאוחר יותר של אורי אורלב מהפולנית (1970). שולמית הראבן תרגמה את הספר לעברית בשם בישימון וביער עד (1969), ומיכאל הנדלזלץ תרגם שוב את הספר בשם: במדבר וביער עד (1991).
ישראל יוסקוביץ
ביוגרפיה
מכהן כעורך החדשות וכפרשן פוליטי-מדיני של השבועון "משפחה". מדי שבוע מפרסם טור אקטואליה מרכזי בעיתון.
בישימון וביער עד
עלילה
העלילה מתרחשת בסוף המאה ה-19 בפורט סעיד, מצרים. מר ראוליסון האנגלי, ומר טרקובסקי הפולני, משמשים כמהנדסים בבניית תעלת סואץ. למרות הבדלי הגיל נוצר קשר חזק בין ילדיהם, סטש טרקובסקי ונל ראוליסון, אלא שהילדים נחטפים בידי מורדים ערבים, אשר תומכים במלחמה המהדית, ומצפים לבצע חילופים בין קרובתו של המהדי שנאסרה על ידי הבריטים, לבין הילדים החטופים.
החוטפים מובילים את הילדים דרך מדבר סהרה לחרטום, מקום מושבו של המהדי, והתלאות שהם עוברים בדרך רק מחזקים את עוז רוחו של סטש, ששומר על נל הקטנה והעדינה תוך סיכון עצמי לא קטן.
לאכזבתם של החוטפים, המהדי עסוק מכדי להתפנות אל העסקה שמציעים לו החוטפים, בעוד שסטש מסרב להתאסלם כפי שהם והמהדי דורשים ממנו. החוטפים והילדים ממשיכים במסע התלאות, עד שסטש מצליח לשכנע אותם למסור לידיו את הרובה שלהם בעת התקלותם באריה. מכיוון שהחוטפים אינם מיטיבים לירות בו, והם חוששים מאוד מהאריה התוקף, הם משתכנעים להעביר לידיו את הרובה לצורכי הגנה. סטש הורג את האריה ומיד לאחריו הוא הורג גם את חוטפיו, משום שהוא מודע לעובדה שאין הם מתכוונים לשחרר אותם.
הילדים ממשיכים לבד במסע ההרפתקאות הקשה והמסוכן בעזרתם של זוג המשרתים האישיים שלהם, קאלי ומיה השחורים, שסטש שחרר גם אותם מעבדות אצל החוטפים. נל מתחברת לפיל ענק, בשם קינג, שנקשר אליה, והוא מתלווה אליהם, בנוסף לסאבא, כלב המאסטיף הענק שלהם, שהיה צמוד אליהם לאורך כל הדרך. שני בעלי החיים הגדולים והנאמנים תרמו רבות לביטחונם של הילדים ביערות העד של אפריקה.
הספר מסתיים בכך, שסטש נישא, בסופו של דבר לנל, ולאחר נישואיהם הם ערכו ביקור נוסף ושונה מקודמו, במקומות שעברו במסע התלאות שלהם.
ביקורת ועיבודים לקולנוע
הספר מצטיין בתיאורי הרפתקאותיהם של הילדים, עימותיהם עם אנשים שונים, חלקם מסוכנים, עם חיות פרא, עם מחלות קשות והתמודדות עם שינויי אקלים קיצוניים. סנקביץ' נעזר בתבניות ידועות של ספרי הרפתקאות והצליח להחיות את תיאורי ההרפתקאות והטבע שממלאים את הספר.
בנוסף לפופולריות שלו, ספג הספר גם ביקורות על מה שהתקבל בעיני המבקרים כאסלאמופוביה ויחס מפלה לאנשים שחורים. המרד של המהדי, שהיה כנגד הקולוניאליזם הבריטי לא זוכה לאהדה בלשון המעטה, כל הערבים בספר מוצגים באור גרוע, ואילו השחורים באור נחות. המחלוקות סביב הספר אף התגברו לאור הכנסתו לרשימת הקריאה במערכת החינוכית בפולין. חלק מהמבקרים מציינים את המסר המחתרתי של סנקביץ הפולני, שנותן בידיו של נער, בן לעם הפולני, שנלחם באותה עת על חירותו - להציל ילדה בריטית חסרת אונים שבאה מקרב האומה הקולוניאליסטית.
ישראל יוסקוביץ
ביוגרפיה
יוסקוביץ חבר בתא הכתבים המדיניים.
לצד תפקידו העיתונאי, מכהן כמנהל היחידה ללימודי חוץ של המרכז האקדמי לב.
בישימון וביער עד
ביקורת ועיבודים לקולנוע
הספר עובד לסרט בשנת 1973 וארך שלוש שעות. הוא צולם במצרים, סודאן ובולגריה. מיני סדרה עובדה בשנת 1975.
ישראל יוסקוביץ
ביוגרפיה
שימש בעבר כסמנכ"ל פרויקטים ושותפויות במכון החרדי למחקרי מדיניות. קודם לכן היה מנכ"ל קרן "מעמד" (שח"ר צדקך). במסגרת תפקידו, ייסד את פורום בכירי המשק לשילוב חרדים בשוק התעסוקה.
בישימון וביער עד
ביקורת ועיבודים לקולנוע
בשנת 2001 צולם סרט נוסף בדרום אפריקה, תוניסיה ונמיביה. באותה שנה הופקה מיני סדרה נוספת.
ישראל יוסקוביץ
ביוגרפיה
בספטמבר 2020 התפרסם בעקבות חשיפת ההקלטות מראיון שהעניק לו היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט למגזין החג של עיתון משפחה.
יוסקוביץ מגיש את סדרת הפודקאסט "הפסקת אש" שבה הוא מארח בכירים במערכת הביטחון ומשוחח איתם על המבצעים הגדולים בתולדות המדינה.
סבו מצד אביו הוא הרב פנחס מנחם יוסקוביץ שהיה רבה הראשי של פולין; סבו מצד אימו הוא הרב שלום דרמר שהיה רבה הראשי של קריית גת.
יוסקוביץ נשוי, אב לחמישה ומתגורר בבית שמש.
נפתלי אברהם הלל
ביוגרפיה
בילדותו קיבל חינוך חסידי אדוק בבית הוריו. כשגדל, הפך לאברך, נשא לאישה את רחל לאה בת דן מפודול אילוי, ועבר ליאשי, שם עסק במסחר בעלי טבק ובנייר סיגריות. בהמשך, עסק בגביית מסי הממשלה מהאיכרים.
בשנת 1882 עלה לארץ ישראל ליפו, והגה יחד עם זלמן דוד ליבונטין את רעיון ייסוד "ועד חלוצי יסוד המעלה". הלל הצטרף למייסדי ראשון לציון, קיבל סיוע מהברון רוטשילד ואף היה חתום על ספר התקנות הראשון.
הלל היה כורם ואיכר בעל משק גדול, שם סייעו לו בעבודתו אשתו וילדיו. בנוסף, היה הלל בורר בתקופה בה לא היו פונים לדין ומשפט של ערכאות בארץ.
בין השנים 1900–1902 כיהן כחבר בוועד בית הספר (תוכנית הלימודים של בית הספר הוכנה על ידי הוועד).
צומת וולקן
צומת ווּלקָן הוא צומת ראשי באזור מפרץ חיפה. שמו הרשמי של הצומת במדריך רחובות חיפה הוא הל"ט והוא מוגדר ככיכר.
נפתלי אברהם הלל
ביוגרפיה
עד שנת 1898 שימש כראש האספות. בתקופת כהונתו תוקנו התקנות הבאות:
בשנת 1906, בעת שהותו אצל רבו ברומניה, רבי איצלה מבוחוש, חלה ונפטר. הוא נקבר באדמת רומניה. זמן מה אחר כך הועלו עצמותיו לקבורת קבע בראשון לציון.
רחוב בראשון לציון קרוי על שמו.
צומת וולקן
הצומת הוא מקום המפגש של כביש 4 - שדרות ההסתדרות עם רחוב החרושת הפונה צפון-מערבה לכיוון מרכז הקניות "חוצות המפרץ" ולבתי המלאכה של הרכבת, דרום-מערבה לרחוב משה דיין המוביל לבית הספר הטכני של חיל האוויר ומספר דרכי-שרות.
הצומת קיים לפחות משנות ה־30 של המאה ה־20, אז קישר בין כביש חיפה - עכו ובתי המלאכה של הרכבת. בעבר הצומת הוסדר באמצעות מעגל תנועה.
שמו הרשמי של המקום, כיכר הל"ט (השלושים ותשעה), מציין את זכרם של 39 עובדי בתי הזיקוק היהודים שנרצחו בידי פועלים ערבים בטבח בתי הזיקוק ב-30 בדצמבר 1947. שמו הפופולרי יותר של הצומת ניתן לו על שם בית-היציקה ומפעל האמבטיות וולקן, ששכן בעבר במקום שבו נמצא היום מרכז הקניות. המפעל הוקם בשנת 1934 ונקרא על שם וולקן, שמו הרומי של הפייסטוס אל האש, הנפחים וחרשי הברזל במיתולוגיה היוונית. בניית מרכז הקניות במקום בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 השפיעה על המורכבות והעומס של הצומת.
מחלף ההסתדרות (נחנך ב־2012) ממוקם מעט מדרום לצומת, ומקשר בין אזור הצומת לכביש 22 (עוקף קריות). בסמוך למחלף מפגש מסילת ברזל של מסילת שירות קצרה המוליכה לבתי הזיקוק ומפעל דשנים.
בצומת ישנה תחנת אוטובוס לכל הקווים הנוסעים מחיפה צפונה (לעכו, שפרעם ועיירות הגליל, נהריה, כרמיאל וצפת), ותחנות לכל קווי המטרונית בשני כיווני הנסיעה.
יחיאל זוהר
יחיאל זוהר (נולד בשנת 1956), הוא ראש עיריית נתיבות מאז שנת 1989.
צומת וולקן
בשנת 1999 יצא לאקרנים הסרט "צומת וולקן" בבימויו של ערן ריקליס, המגולל את סיפורה של קבוצת צעירים בקריות בתקופה שלפני מלחמת יום הכיפורים. במרכז הקבוצה עומדת להקת הרוק שחלקם חברים בה, "צופן גנטי", והפאב המקומי הקרוי "צומת וולקן" בשל קרבתו לצומת.
יחיאל זוהר
ביוגרפיה
נולד למזל ויהודה זוהר במרוקו, בן למשפחה דתית בת 11 נפשות. בשנת 1962, בהיותו בן שש, עלה עם משפחתו לישראל והמשפחה התיישבה בנתיבות, אז עיירה. בצעירותו למד בישיבה תיכונית, אך בהמשך, אורח חייו הפך לחילוני מסורתי. שימש כפעיל חברתי והיה ממארגני מחאה נגד המדיניות הפרו-חרדית שהפעילה הרשות המקומית, ובתוך כך סגירתם של מוקדי הציבור העירוניים בשבת.
זוהר חבר מרכז במפלגת הליכוד והמועמד מטעמה לראשות העיר בבחירות המקומיות. נחשב מקורב לבנימין נתניהו.
בשנת 1989 נבחר לראשונה לראש המועצה כנציג הליכוד, לאחר שניצח את ראש המועצה דאז, יוסף אבו. בשנת 1993 פוזרה המועצה והתמנתה ועדה קרואה, אולם בבחירות שנערכו שנה לאחר מכן, נבחר בשנית.
בשנת 2000 הוכרזה נתיבות כעיר. זוהר נחשב למי שהצעיד את העיר ופיתח אותה מאוד, ובשנת 2013 הוא נבחר ברשימת עשרת ראשי הערים הטובים בישראל לפי מגזין "פורבס"-ישראל.
בבחירות 2009, ניצח את אייל מסיקה עם 52.7% מקולות הבוחרים, בתום מערכת בחירות יצרית, בה תמך בו לראשונה הרב יששכר מאיר, שעד אז נאבק בו. בבחירות 2013, ניצח שוב את אייל מסיקה, בתום מערכת בחירות שהייתה סוערת אף היא, על רקע המאבק בין תומכו הקבוע הרב יורם אברג'ל והקהילה החרדית-ליטאית בעיר שתמכו בו, לבין הרנטגן, הבאבא ברוך, והקהילה החרדית-ספרדית, שהתנגדו לו. בבחירות בשנת 2018, ניצח את משה בנימין פרץ. זוהר זכה ב-11,029 קולות (63.85%) ונבחר לקדנציה שביעית ברציפות.
זוהר נשוי לריקי, ילידת אשקלון, ולהם 4 ילדים.
קתרין אופנהיימר
קתרין " קיטי " אופנהיימר (באנגלית: Katherine "Kitty" Oppenheimer 8 באוגוסט 1910 - 27 באוקטובר 1972) הייתה ביולוגית ובוטנאית גרמנייה אמריקאית וחברה לשעבר במפלגה הקומוניסטית של אמריקה. היא מוכרת בעיקר כידועה בציבור של האקטיביסט ג'ו דאלט, ולאחר מכן כאשתו של הפיזיקאי ג'יי רוברט אופנהיימר, שהקים וניהל את מעבדת לוס אלמוס של פרויקט מנהטן במהלך מלחמת העולם השנייה.
ילדותה ונעוריה
קתרין "קיטי" ויסרינג פונינג נולדה ברקלינגהאוזן, וסטפאליה, פרוסיה, גרמניה, ב-8 באוגוסט 1910, בתם היחידה של פרנץ פונינג ואשתו קתה ויסרינג. היא טענה שאביה היה נסיך ושאמה הייתה קרובת משפחה של המלכה ויקטוריה, אך אין בכך אמת. אמה הייתה בת דודתו של וילהלם קייטל, שלימים הפך לפלדמרשל בצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה, ונתלה ב-1946.
כאשר הייתה בת 3, היגרה משפחתה לארצות הברית, בעקבות העבודה שקיבל אביה, מהנדס מתכות שהמציא סוג חדש של תנור רם, בחברת פלדה בפיטסבורג. המשפחה התיישבה בפרבר של אספינוול, פנסילבניה. למרות ששפת אימה הייתה גרמנית, היא שלטה עד מהרה באנגלית, ודיברה בשתי השפות ללא מבטא, והתלוותה בקביעות להוריה לביקורי קיץ בגרמניה.
לאחר סיום לימודיה בבית הספר התיכון אספינוול ביוני 1928, היא נרשמה לאוניברסיטת פיטסבורג, והמשיכה להתגורר עם הוריה בזמן שלמדה את הקורסים של שנה א' במתמטיקה, ביולוגיה וכימיה. בהמשך, שכנעה את הוריה כי לימודים בגרמניה יהיו טובים עבורה, והפליגה לאירופה במרץ 1930. ספק אם היא אכן נרשמה לקורסים, אך היא פגשה את פרנק רמזייר, אמריקאי שלמד מוזיקה בפריז אצל נדיה בולנג'ר, טרם שהפליגה לביתה ב-19 במאי
קיטי סיימה את לימודי השנה הראשונה לתואר, אך נישאה לרמזייר בפיטסבורג ב-24 בדצמבר 1932. בני הזוג עברו לדירה ליד אוניברסיטת הרווארד, שם קיווה רמזייר להמשיך לתואר שני במוזיקה. היא נרשמה מחדש לאוניברסיטת פיטסבורג בינואר 1933, וחזרה לבית הוריה באספינוול. בחודש יוני 1933, היא שוב הפליגה לאירופה, הפעם עם בעלה. כשחזרה, היא נרשמה לאוניברסיטת ויסקונסין, אם כי אין כל תיעוד שהיא סיימה קורסים כלשהם.
ב- 20 בדצמבר 1933 היא קיבלה מבית המשפט העליון של ויסקונסין החלטה בדבר בטלות נישואיה. מאוחר יותר סיפרה לחברים שגילתה ראיות לכך שרמזייר היה הומוסקסואל ומכור לסמים. עוד ידוע כי היא עברה הפלה.
פעילות קומוניסטית
במסיבת סילבסטר בשנת 1933, פגשה קיטי את ג'וזף דאלט ג'וניור, בנו של איש עסקים עשיר מלונג איילנד, שלמד בקולג' דארטמות'. דעותיו של דאלט הקצינו בעקבות הוצאתם להורג של סאקו וונצטי ב-1927, והוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של אמריקה ב-1929. הוא היה מעורב גם במחאת יום האבטלה הבינלאומי בשיקגו ב-6 במרץ 1930, שדוכאה באכזריות על ידי השלטונות, ובעת פגישתו עם קיטי עבד כמרכז ההתאגדות של עובדי הפלדה ביאנגסטאון, אוהיו. בשלב מסוים הוא התמודד על ראשות העיר יאנגסטאון מטעם המפלגה הקומוניסטית, אך לא נבחר.
הוריה של קיטי עברו לקלייגייט, דרומית-מערבית ללונדון, שם עבד אביה כנציג של חברה משיקגו. היא עצמה חזרה לארצות הברית ב-3 באוגוסט 1934 לאחר ביקור משפחתי באירופה, ועברה לגור עם דאלט כידועה בציבור שלו, בחדר בפנסיון רעוע בעלות של 5 דולר לחודש. הם התקיימו מדמי אבטלה בגובה של 12.50 דולר לחודש כל אחד. כאשתו של חבר מפלגה, הורשתה קיטי להצטרף למפלגה הקומוניסטית, אך רק לאחר שהוכיחה את נאמנותה באמצעות חלוקת עותקים של ה- Daily Worker ברחובות. דמי החבר שלה עמדו על 10 סנט לשבוע.
בני הזוג נפרדו ביוני 1936, וקיטי חזרה לגור עם הוריה בקלייגייט, שם עבדה כמתרגמת מגרמנית לאנגלית. חודשים חלפו בלי ששמעה דבר מדאלט, עד שגילתה כי אמה הסתירה את מכתביו אליה.
במכתבו האחרון, הודיע לה דאלט כי הוא נוסע לספרד על מנת להצטרף לבריגדות הבינלאומיות הנלחמות במלחמת האזרחים בספרד. קיטי נסעה אליו ופגשה אותו יחד עם חברו הטוב סטיב נלסון בשרבורג, משם נסעו שלושתם יחד לפריז. כעבור מספר ימים, חזרה קיטי ללונדון בעוד דאלט ונלסון חצו את הגבול לספרד והצטרפו לגדוד מקנזי-פפינו, שהורכב ממתנדבים אמריקאים וקנדים.
קיטי רצתה להצטרף אל דאלט בספרד, והשיגה בסופו של דבר אישור לעשות כן, אך נסיעתה לספרד התעכבה עקב אשפוזה בבית חולים לצורך ניתוח ב-26 באוגוסט 1937. בתחילה חשבו כי היא סובלת מדלקת בתוספתן, אך בהמשך התברר כי מדובר בציסטות בשחלות, שהוסרו על ידי הרופאים הגרמנים. בתום האשפוז, היא חזרה לאנגליה כדי להתאושש, ולפני שהספיקה לצאת לספרד, הגיעה הידיעה שדאלט נהרג בפעולה ב-17 באוקטובר 1937. מכתביו אליה פורסמו בקובץ - "מכתבים מספרד מאת ג'ו דאלט, מתנדב אריקאי, לאשתו" (1938).
קיטי נסעה לבקר את את נלסון ששהה בפריז לאחר שנפצע. יחד איתו היא חזרה לניו יורק, שם שהתה איתו ועם אשתו מרגרט בביתם בברוקלין במשך חודשיים. לאחר מכן היא נסעה לפילדלפיה כדי לבקר חברה שלה שעבדה במכון לחקר הסרטן באוניברסיטת פנסילבניה, ונרשמה ללימודים שם, במהלכם פגשה את ריצ'רד סטיוארט הריסון, רופא בעל תואר מאוניברסיטת אוקספורד, שהיה באותה עת בהשלמת ההתמחות שלו בארה"ב. השניים נישאו ב-23 בנובמבר 1938, ולאחר מכן עזבה קיטי את המפלגה הקומוניסטית.
נישואיה לאופנהיימר
זמן קצר לאחר נישואיהם, עזב הריסון לפסדינה, קליפורניה, לטובת התמחותו במכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech), בזמן שקיטי נשארה בפילדלפיה והשלימה את התואר הראשון שלה בבוטניקה באוניברסיטת פנסילבניה, כאשר הוצעה לה מלגת מחקר באוניברסיטת קליפורניה, לוס אנג'לס. ב-Caltech, עבדה קיטי עם הפיזיקאי צ'רלס לאוריצן. במסיבת גן שערכו לאוריצן ואשתו סיגריד באוגוסט 1939 היא פגשה את רוברט אופנהיימר, שהיה גם הוא פיזיקאי שלימד ב-Caltech במשך חלק מהשנה. זמן קצר לאחר מכן, החלו השניים לנהל רומן ונראו לעתים קרובות בעיר במכונית הקרייזלר שלו. אופנהיימר יצא עם כמה נשים מאז הפרידה מחברתו ז'אן טטלוק, שחלקן היו נשואות, לרבות קיטי הריסון. בחג המולד של אותה שנה נסעה קיטי בגפה לברקלי, על מנת לבלות את החג עם אופנהיימר, ופגשה גם בחבריו, ביניהם הוקון שבלייר והפסנתרנית אסטל קאן, שהייתה בעצמה אחת מחברותיו לשעבר של אופנהיימר.
אופנהיימר הזמין את הריסון וקיטי לבלות את הקיץ בחווה שלו "פרו קליינטה" בניו מקסיקו. הריסון סירב, כיוון שהיה עסוק במחקר שלו, אבל קיטי הסכימה. רוברט סרבר ואשתו שרלוט, שהיו מכרים של קיטי כבר משנת 1938, אספו את קיטי והסיעו אותה לחווה, שם נפגשו עם אופנהיימר, אחיו פרנק ואשתו ג'קי. אופנהיימר אהב לרכב בין חורשות עצי האורן והצפצפה וכרי הדשא הפרחוניים של הרי סנגרה דה קריסטו, בטיולי קמפינג שכללו אוכל וציוד מינימליים. קיטי הרשימה ביכולת הרכיבה שלה, שהייתה רגילה לנשים מהמעמד החברתי שלה. כנערה, היא למדה לרכוב בשבילי הרכיבה סביב אספינוול. קיטי ורוברט רכבו ללינת לילה אצל ידידתו של אופנהיימר, קייטי פייג', בלוס פינוס, ניו מקסיקו. למחרת רכבה פייג' על סוסה אל חוות פרו קליינטה, כדי להשיב לקיטי את כתונת הלילה שלה, שנשכחה מתחת לכרית של אופנהיימר.
פרויקט מנהטן
בנם של הזוג, פיטר, נולד בפסדינה, ב-12 במאי 1941, במהלך ביקורו הקבוע של אופנהיימר ב-Caltech. כשחזרו לברקלי, קנה אופנהיימר בית חדש ב-One Eagle Hill עם נוף לשער הזהב. קיטי עבדה באוניברסיטת קליפורניה כעוזרת מעבדה. הם השאירו את פיטר עם בני הזוג שבלייר ומינקת גרמניה, ויצאו לחוות פרו קליינטה למהלך הקיץ. חופשתם נקטעה כאשר אופנהיימר נפגע מדריסת סוס, וקיטי נפצעה בתאונת דרכים ברכב הקדילק שלהם. בדצמבר 1941, כאשר ארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה, החל אופנהיימר לגייס עובדים לפרויקט מנהטן.
ב-16 במרץ 1943 עלו בני הזוג על רכבת לסנטה פה, ניו מקסיקו. עד סוף אותו חודש הם השלימו את המעבר ללוס אלמוס, שם השתמשו באחד הבניינים שהיה שייך בעבר לבית הספר החווה במקום. לוס אלאמוס נודעה לדיירים כ"הגבעה" ובפרויקט מנהטן, כ'אתר Y'. אופנהיימר הפך למנהל פרויקט Y. קיטי ויתרה על תפקידיה כאשת מפקד המוצב לטובת מרתה פרסונס, אשתו של סגנו של אופנהיימר, קפטן הצי ויליאם ס. פרסונס. במקום זאת היא עשתה שימוש בלימודיה כביולוגית ועבדה עבור מנהל קבוצת הבריאות בלוס אלמוס, לואי המפלמן, בביצוע בדיקות דם כדי להעריך את הסכנה שבקרינה.
בשנת 1944, קיטי הרתה שוב, וילדה את בתה ב-7 בדצמבר 1944. היא נתנה לה את השם קתרין, על שם אמה, אבל קראה לה טוני. כפי שנעשה גם לתינוקות אחרים שנולדו בלוס אלמוס בתקופת המלחמה, בתעודת הלידה של טוני נרשם מקום הלידה כ"ת.ד. 1663". באפריל 1945, סבלה קיטי מדיכאון בעקבות הבדידות בלוס אלמוס, והשאירה את טוני אצל פט שר, אשתו של הפיזיקאי רובי שר, אשר בנה, מייקל, נפטר זמן קצר קודם לכן ממוות בעריסה. קיטי חזרה עם אופנהיימר לבית לחם, פנסילבניה, כדי לגור עם הוריה. השניים חזרו ללוס אלמוס ביולי 1945.
לאחר המלחמה
עם תום המלחמה באוגוסט 1945 הפך אופנהיימר לסלבריטאי, וקיטי הפכה לאלכוהוליסטית. היא סבלה מסדרה של שברים בעצמות שנגרמו כתוצאה מנפילה עקב שיכרות ותאונות דרכים. בנובמבר 1945, עזב אופנהיימר את לוס אלמוס כדי לחזור לקאלטק, אך גילה עד מהרה כי אינו מעוניין עוד בהוראה. בשנת 1947, הוא קיבל את הצעתו של לואיס שטראוס להיכנס לתפקיד מנהל המכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון, ניו ג'רזי. תנאי העבודה כללו מגורים חינם בבית המנהל שבאחוזת אולדן, בית אחוזה מהמאה ה-17 שבו עשרה חדרי שינה, טבח ושומר, המוקף ב-265 אקרים של חורשות. אופנהיימר הקים שם עבור קיטי חממה, בה גידלה סחלבים; בימי הולדתה, אופנהיימר דאג כי יוטסו עבורה מינים נדירים מהוואי. האחוזה נודעה לעיתים כ"אחוזת בורבון" שכן בני הזוג אהבו לשמור את ארון המשקאות שלהם מצויד היטב, וכמו רבים מבני דורם, אהבו לחגוג את שעת הקוקטיילים עם מרטיני, מנהטן, אולד פאשן וערבובי משקאות אחרים. שניהם אהבו גם לעשן, וקיטי הייתה משלבת שתיית אלכוהול עם עישון במיטתה, כשהיא גורמת לאינספור חורים במצעים ובמקרה אחד לפחות, גם לשריפה. בנוסף, היא נטלה מדי פעם כדורים במינון מופרז וסבלה מכאבי בטן בעקבות דלקת בלבלב. הכאב שסבלה ממנו עורר אצלה לעתים קרובות התפרצויות כעס.
בשנת 1952 חלתה טוני בפוליו, והרופאים הציעו להעבירה לאקלים חם יותר. המשפחה טסה לאיים הקריביים, שם שכרו מפרשית באורך 22 מטר. בני הזוג גילו אהבה משותפת לשייט, בעוד טוני מחלימה. המשפחה בילתה בכל קיץ בסנט ג'ון שבאיי הבתולה, ולבסוף בנתה שם בית חוף בחוף גיבני. ב-6 בינואר 1967, אובחן אופנהיימר כחולה בסרטן בלתי ניתן לניתוח, והוא נפטר ב-18 בפברואר 1967. קיטי הורתה על שריפת גופתו, ולקחה את הכד עם אפרו לסנט ג'ון, שם פיזרה אותו מול החוף, בטווח ראייה מביתם.
היא התחברה עם רוברט סרבר, מכרם הותיק, שאשתו התאבדה במאי 1967, ושיכנעה אותו לרכוש יחד איתה מפרשית של 16 מטר, איתה הפליגו מניו יורק לגרנדה. בשנת 1972, הם רכשו מפרשית נוספת, מתוך כוונה להפליג בה דרך תעלת פנמה ליפן, דרך איי גלפגוס וטהיטי. לאחר שיצאו לדרך, קיטי חלתה ונלקחה לבית החולים גורגאס בפנמה סיטי, בו נפטרה כתוצאה מתסחיף ב-27 באוקטובר 1972. סרבר וטוני שרפו את גופתה ופיזרו את אפרה בסמוך למקום בו פיזרה את אפרו של רוברט.
אזכורים בתרבות
במיני סדרה "אופנהיימר" שהפיק ה- BBC ב- 1980, גולמה דמותה על ידי השחקנית יאנה שלדן.
בסרט הדרמטי "איש שמן וילד קטן" ("Fat Man and Little Boy" - כינוין של הפצצות האטומיות שהופלו במלחמת העולם השניה) משנת 1989, גילמה אותה השחקנית בוני בדליה.
ביולי 2023 יצא לאקרנים סרטו של כריסטופר נולאן, אופנהיימר, שיצא לאקרנים בחודש יולי 2023, בו נכנסה לדמותה השחקנית אמילי בלאנט.
יפיע מלך לכיש
יָפִיעַ היה מלך לכיש הכנענית נמנה עם חמשת מלכי האמורי שהביס יהושע בן נון כשנחלץ לעזרתם של תושבי העיר גבעון בני בריתו, כפי שכתוב: "וַיִּשְׁלַח אֲדֹנִי צֶדֶק מֶלֶךְ יְרוּשָׁלַ‍ִם אֶל הוֹהָם מֶלֶךְ חֶבְרוֹן וְאֶל פִּרְאָם מֶלֶךְ יַרְמוּת וְאֶל יָפִיעַ מֶלֶךְ לָכִישׁ וְאֶל דְּבִיר מֶלֶךְ עֶגְלוֹן לֵאמֹר. עֲלוּ אֵלַי וְעִזְרֻנִי וְנַכֶּה אֶת גִּבְעוֹן...".
הסיפור המקראי
לפי המסופר בספר יהושע, עלה יפיע עם יתר מלכי האמורי על העיר גבעון, בה חנה ונלחם בתושבים המקומיים שכרתו ברית עם עם ישראל המתכוונים לכבוש את כנען כדי למנוע את השמדתם, לאחר התערבות הצבא הישראלי שעלה מן הגלגל בהנהגת יהושע חולל ה' נס לשבטי ישראל כאשר הכה את מלכי האמורי וצבאותיהם במפולת ברד של אבנים מן השמים שלפי המתואר במקרא הרגו יותר חיילים כנעניים מאשר הרגו בני ישראל בחרב, לאחר המפלה האדירה שכללה את נס שמש בגבעון דום יפיע ברח ביחד עם 4 מלכי האמורי הנותרים אל בית חורון, משם אל עזקה ולבסוף למקדה בה הם התחבאו מהעברים במערה.
יש המשערים כי שמו של המלך מבטא את האמונה שהאל יופיע וימזל מזלו של האדם הנושא את שמו. בשפה האוגריתית ישנו דמיון לשם יפעבעל.
חברים על הכוונת
חברים על הכוונת (באנגלית: Open Season) הוא סרט אנימציה תלת־ממדית של חברת סרטי סוני הנפשה משנת 2006. הסרט הוא סרט האנימציה התלת־ממדית הראשון של החברה. בעקבות הצלחת הסרט יצאו לו שלושה סרטי המשך ישירות ל-DVD: "חברים על הכוונת 2", "חברים על הכוונת 3" ו"חברים על הכוונת: להפחיד את הדוב". הסרט הועמד ל-6 פרסי אנני, כאשר אחד מהם הוא סרט האנימציה הטוב ביותר.
תקציר העלילה
בוג הוא דוב גריזלי שאומץ בילדותו על ידי היערנית בת'. לאחר שהוא מעורר מהומות בעיר, בת' מחזירה אותו ליער שלושה ימים לפני פתיחת עונת הציד. הוא פוגש את אליוט, אייל פטפטן שנזרק מהעדר שלו. השניים נאלצים לסמוך אחד על השני ולאחד את כל חיות היער למלחמה נגד הציידים.
דלעת הנחש הסורית
דלעת-נחש סורית (שם מדעי: Bryonia syriaca) היא מטפס עשבוני רב-שנתי ממשפחת הדלועיים הנפוצה בישראל, ירדן, לבנון, ובחצי האי סיני. הפרחים חד-מיניים, ירוקים צהובים, מעורקים בעורקים שקועים בצבע ירוק כהה, ובעלי חמישה עלי כותרת. לפרח הזכרי חמישה אבקנים, ולפרח הניקבי עמוד עלי אחד. לרוב הצמח דו-ביתי. העלה משולש ושעיר בשני צדדיו, וכן הגבעול. הפרי הוא ענבה ירוקה בקוטר כסנטימטר אחד המבשיל בקיץ. הפרי רעיל לאדם.
דלעת-נחש סורית היא אחד מבין שני מינים בסוג דלעת-נחש הגדלים בר בישראל. המין השני הוא דלעת-נחש מצויה בעלת עלים שמחולקים כעין כף יד ל-5 עד 7 אונות עמוקות, ולעיתים האונה האמצעית של העלה מאורכת ומסתיימת בחוד. בסוף שנת 2022 נמצא מין נוסף ונדיר בחרמון - דלעת-נחש רחבת עלים. מין זה גדל בר בטורקיה, באיראן, בעיראק, בלבנון (?) ובסוריה. החרמון מהווה עבור דלעת-נחש רחבת עלים את גבול תפוצתה הדרומי בעולם.
התפתחות העלווה היא מתחילת נובמבר עד אמצע מאי. הפריחה מסוף נובמבר עד תחילת מאי. פרי בהפצת זרעים מספטמבר ועד דצמבר.
תפוצה ובית גידול
משרעת התפוצה העולמית היא מזרח הים התיכון: סוריה, לבנון, ירדן, סיני וישראל. בישראל מין זה נפוץ בגליל העליון, בגליל התחתון, בכרמל, בגלבוע, בחוף הגליל, בעמק עכו, בחוף הכרמל ובגלעד; מצוי בגולן, בבקעת כנרות, בעמק יזרעאל, בבקעת בית שאן, בשפלה, בהרי יהודה, בעמון; נדיר בשרון; נדיר מאוד בבקעת חולה, בערבות הירדן ובאדום.
מין זה גדל בבתי גידול טבעיים בלבד בחורש וביער ים-תיכוני וגם בבתות הספר.
ברגפארק וילהלמסהוהה
ברגפארק וילהלמסהוהה (גרמנית: Bergpark Wilhelmshöhe) הוא פארק בארוקי עצום ממדים הנמצא בעיר קאסל שבגרמניה ומהווה אתר מורשת עולמית מ-23 ביולי 2013. העבודות על הפארק החלו ב-1689 (ונמשכו סך הכל כ-150 שנים) על ידי קרל, רוזן הסן-קאסל ומכיל אתרים חשובים בהם מפלים וגנים מרובים, כשהחשובה מביניהם היא אנדרטת הרקולס שמהווה את סמל העיר. מהאנדרטה מובלת דרך מרוצפת אבנים המלווה במפל במרכזה לכל אורך המדרון (אורכה עומד על כ-350 מטרים) עד לבריכה המכילה את המזרקה בעלת היכולות הביצועיות הגבוהות בעולם באותה התקופה (מגיעה לגובה של כ-50 מטרים, נפתחה בשנת 1767). בקצה האנדרטה עומד פסלו של הרקולס המגיע לגובה של 11.5 מטרים.
ברגפארק וילהלמסהוהה הוא הפארק השני בגודלו בעולם לצד גבעה בעולם, בשטח כולל של כ-2.4 קילומטרים רבועים וכולל יותר מלמעלה מ-500 זני עצים שונים. הארמון הראשי העומד בשטח הפארק הוא ארמון וילהלמסהוהה (Wilhelmshöhe) המהווה את אחד מהארמונות החשובים בקאסל והיום משמש כמוזיאון. מטרתו הראשונית של הפארק הייתה לשמש כגן תענוגות וקיץ לנסיכים הבוחרים של הסן קאסל.
כיום מושך הפארק כ-2 מיליון מבקרים מדי שנה ואורכן של סך כל תעלות המים בפארק הוא כ-12 קיטלומטרים.
על פי היסטוריון האומנות האסטוני ג'ורג' גוטפריד יוליוס דהייו (Georg Gottfried Julius Dehio) הפארק הוא:
על פי אונסק"ו
ברגפארק וילהלמסוהה נבחר להיות אתר מורשת עולמית עקב הקריטריונים הבאים:
המפלים הראשיים בפארק
בפארק כמה וכמה מפלי מים גדולים ומרשימים במיוחד, המתאפיינים בסגנון הבארוקי בעל האבן האפורה הנפוץ בפארק. את המפלים הוסיף לפארק וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מהסן לפארק. להלן רשימת המפלים המרכזיים בפארק:
רשימת מוזיאונים בפארק
להלן רשימת המוזיאונים בפארק:
גמלדה גאלרי (קאסל)
בתוך טירת וילהלמסהוהה בקאסל נמצא אוסף עשיר של ציורים, בעיקר מסביבות המאה ה-18, שחלק רב ממנו נאסף על ידי וילהלם השמיני, רוזן הסן-קאסל והיום מהווה את הגלריה החשובה בכל קאסל ומהחשובות בהסן כולה. בשלוש קומות מציגה הטירה אוספים חשובים בסגנון הרנסאנס האיטלקי, הצרפתי ואף בסגנון הבארוק ההולנדי והפלמי בו מככבים ציוריו של רמברנדט. האוסף עצמו עומד על כתריסר אלפי ציורים. בנוסף לציורים המאוחרים יותר של המוזיאון, מוצגים גם ציורים בסגנון הגותיקה המאוחרת כאחד.
יחידת אלפא (בלארוס)
יחידת אלפא (Група «А» пры Камітэце дзяржаўнай бяспекі Рэспублікі Беларусь, רשמית: קבוצת "A" של הק.ד.ב של בלארוס) היא היחידה למלחמה בטרור של הק.ג.ב של בלארוס. זהו אחד הכוחות המיוחדים החשאיים ביותר של השירותים המיוחדים וסוכנויות אכיפת החוק בבלארוס.
היסטוריה
קבוצת אלפא הוקמה בשנת 1974 תחת הק.ג.ב של ברית המועצות כדי לאתר ולדכא את פעילותם של ארגוני טרור וקיצונים, כמו גם גילויי פשע מסוכנים במיוחד.
וילה פורני צ'ראטו
וילה פורני-צ'ראטו (איטלקית: Villa Forni-Cerato) היא אחת הווילות הכפריות שבנייתה מיוחסת לאדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה. מאחר שווילה פורני-צ'ראטו איננה נזכרת בספרו של פלאדיו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות", ייחוסה לפלאדיו איננו ודאי. היא ממוקמת במונטקיו-פרקלצ'ינו (Montecchio Precalcino) ליד העיר ויצ'נצה. ייתכן שמשפחת פורני הייתה הראשונה להזמין את בניית הווילה, ומאוחר יותר עברה לחזקתה של משפחת צ'ראטו. למרות אי הביטחון בייחוסה לפלאדיו הוכרזה וילה פיובנה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית במסגרת ההכרזה על הווילות הפלדיאניות בוונטו.
יחידת אלפא (בלארוס)
היסטוריה
ב-3 במרץ 1990 הורמה יחידה 11 של הכוחות המיוחדים במינסק ופעלה בתחילה, בנוסף לבלארוס הסובייטית, גם באזור הבלטי.
עד ינואר 1992 עמדה יחידת אלפא לרשות מחלקת האבטחה הראשית של נשיא ברית המועצות, לאחר מכן היא הפכה לחלק מהק.ג.ב של הרפובליקה של בלארוס.
וילה פורני צ'ראטו
אדריכלות
בניין הווילה הוא רבוע וקטן למדי. בחזיתה מבואה המובלטת על ידי קשת סרליאנית, וגרם מדרגות צר עולה אל הקשת המרכזית, בדומה למה שתכנן פלאדיו בווילה גודי. המבואה מסתיימת בראשה בגמלון שבו שרד סמל המשפחה (כיום העתק מאוחר). מעל שני החלונות הצדדיים של הקשת נקבעו שני תבליטים (כיום העתקים מאוחרים) המראים אלי נהר. עיצוב דומה מצוי במקביל בחזיתה האחורית של הוילה, אלא ששם במקום פתח מרכזי עם גרם מדרגות, מצויה מרפסת במרכז הקשת הסרליאנית.
יחידת אלפא (בלארוס)
היסטוריה
משנת 1992 עד 1994 היחידה הייתה מעורבת במשימות שנועדו להבטיח את ההגנה על הנהגת המדינה ועל חברי משלחות זרות. בשנות ה-90 המשימות של אלפא כללו את המאבק בפשע המאורגן, ייצוא בלתי חוקי של מתכות יקרות, חומרים וערכים היסטוריים מחוץ לבלארוס.
באוקטובר 1999 נחתמו פרוטוקולים על שיתוף פעולה בין יחידת אלפא של הק.ג.ב של בלארוס לבין מקבילתה הרוסית של הפ.ס.ב. של רוסיה.
בשנת 2008, הנשיא לוקשנקו ערך ביקורת על פעילותם של כל היחידות למלחמה בטרור. תוצאות הביקורת היו חיוביות.
בשנת 2012, על פי החלטת הנהגת הק.ג.ב, לראשונה מאז הקמתה, יחידת אלפא אפשרה לעיתונאים לבקר במרכזי האימון שלה.
גיוס הלוחמים
הקריטריונים שעל חברי יחידת אלפא לעמוד בהם לקראת גיוסם:
סליטה איבנקס
סליטה איבנקס (באנגלית: Selita Ebanks; נולדה ב-15 בפברואר 1983) היא דוגמנית מאיי קיימן. היא ידועה בייחוד בשל עבודתה עבור ויקטוריה'ס סיקרט וכאנג'ל של ויקטוריה'ס סיקרט בשנים 2005–2008.
שנותיה הראשונות
סליטה איבנקס נולדה בג'ורג' טאון, גראנד קיימן, איי קיימן שהייתה חלק מהטריטוריות הבריטיות שמעבר לים. היא גדלה במשפחה גדולה שכללה שבעה אחים. משפחתה, אמה במיוחד עודדה את התפתחותה דרך חינוך משלים.
אינדקס עברה לארצות הברית, היא התיישבה בסטטן איילנד, ניו יורק. אחרי שהיא עברה לעיר ניו יורק היא התקבלה לקולג' ספלמן, אוניברסיטת קולומביה ואוניברסיטת ניו יורק.
קריירה
בגיל 17 הבחין באיבנקס סוכן הדוגמניות של סוכנות עלית כשטיילה בפארק. איבנקס עבדה עם כמה מהצלמים הנודעים בעולם, בכללם פיטר לינדברג, ברוס וובר, סטיבן קליין, קרטר סמית ומיקאל ג'נסון, ודיגמנה בכמה בפרסומות האופנה למותגים מובילים בכללם לראלף לורן, אברקרומבי אנד פיץ', לוי'ס, וטומי הילפיגר.
איבנקס דיגמנה לראשונה עבור ויקטוריה'ס סיקרט עבור קו חזיות Ipex שלהם, לפני שהיא הוחתמה כמלאכית. היא ואיזבל גולארט הופיעו לראשונה בתוכנית האופנה של ויקטוריה'ס סיקרט ב-2005, היא עבדה כאנג'ל עד ראשית 2009. היא הופיעה לראשונה בגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד ב-2007.
איבנקס הופיעה בתפקיד אורח מיוחד באיך פגשתי את אמא (בפרק "The Yips" ב-26 בנובמבר 2007 ביחד עם עמיתותיה מוויקטוריה'ס סיקרט דוגמניות העל (מירנדה קר, היידי קלום, אדריאנה לימה, מריסה מילר ואלסנדרה אמברוזיו). היא הקליטה מוזיקה והופיעה בסדרה South Beach של רשת UPN. היא הופיעה בעונה השלישית (עונת VIP) של תוכנית המציאות "המתמחה", אבל הועפה אחרי חמישה שבועות ב-11 באפריל, ודורגה במקום התשיעי.
חייה האישיים
איבנקס הייתה מאורסת לראפר, השחקן והקומיקאי ניק קאנון. ב-4 באוקטובר 2007, מגזין פיפל פרסם שהזוג סיים את אירוסיהם.
אנדריאה ארנולד
אנדריאה ארנולד (באנגלית: Andrea Arnold; נולדה ב-5 באפריל 1961) היא יוצרת קולנוע וטלוויזיה אנגלייה. זוכת פרס האוסקר לסרט הקצר ופרס חבר השופטים בפסטיבל קאן.
ביוגרפיה
ארנולד נולדה בדרטפורד, קנט, לאם יחידנית שהייתה בת 16. אשר גידלה אותה ואת שלושת אחיה הצעירים בדיור ציבורי. בילדותה מצאה מפלט במחול, בגיל 17 התקבלה לבית ספר למחול בלונדון, אולם בשל היעדר הכשרה פורמלית בבלט לא הצליחה לקבל מלגה למימון לימודיה ולא המשיכה בהם.
בגיל 18 עברה לבדה ללונדון והצטרפה ללהקת מחול. יחד עם הלהקה הופיעה בתוכניות טלוויזיה ובהן "טופ אוף דה פופס". זכתה להכרה כשחקנית ומנחה בתוכנית הילדים הפופולרית "מספר 73" (No. 73) ששילבה בין קומדיה וראיונות. בתחילת שנות התשעים החליטה למקד את מאמציה בכתיבה ובימוי. היא עברה להתגורר בלוס אנג'לס ולמדה קולנוע במכון הסרטים האמריקאי.
קריירה
ארנולד עוסקת בסרטיה באוכלוסיות שוליים, לרוב בני ובנות מעמד הפועלים. היא מתארת דמויות של נשים צעירות ורגישות שמבקשות למצוא את מקומן במציאות מגבילה וקשה. בסרטים היא יוצרת תחושת הזדהות חזקה עם אותן דמויות נשיות, בניית הדמויות היא חוייתית ופנומנולוגית ולעיתים קרובות נעשית דרך ייצוג הגוף הנשי, וכן ייצוגים של אימהות ומיניות נשית.
סרטה הקצר הראשון, "חלב", משנת 1998 מתאר את סיפורה של אם שעוברת לידה שקטה.
הסרט הקצר "צרעה" יצא בשנת 2003. העלילה עוקבת אחרי אם חד הורית שנאלצת לקחת את ילדיה הקטנים איתה לדייט, ומשאירה אותם לחכות לה מחוץ לבר. הסרט מומן על ידי מועצת הסרטים הבריטית וערוץ 4 הבריטי.
"דרך אדומה" משנת 2006 הוא סרטה הראשון של ארנולד באורך מלא. העלילה מתמקדת במפעילת מצלמות במעגל סגור בחברת אבטחה, שמבחינה באחד הימים באדם שאחראי לטראומה בעברה ומחליטה להמשיך לעקוב אחריו ולחפש נקמה. שם הסרט לקוח משמו של מתחם דיור ציבורי בגלאזגו, שבו גם צולם מרבית הסרט. הסרט שובר מוסכמות של ז'אנר המותחן בכך שהדמות המציצנית היא זו של אישה אשר עוקבת וצופה אחר גבר.
הסרט הופק כחלק מפרויקט בשם "Advanced Party" שיזם היוצר לארס פון טרייר, שמטרתו הפקת שלושה סרטים דלי תקציב של במאים ובמאיות בראשית דרכם. הסרטים הופקו בשיתוף פעולה של חברות הפקה בסקוטלנד ובדנמרק. שלושת הסרטים בפרויקט הופקו בהתאם לרשימת כללים שיצרו חברות ההפקה וטרייר, במסגרתם על העלילה להתרחש בסקוטלנד וכן הדמויות צריכות להופיע בכל שלושת הסרטים ולהיות מגולמות על ידי אותם שחקנים.
מחוץ למים, משנת 2009, הוא סרטה העלילתי הבא של ארנולד. העלילה מתמקדת בנערה מנותקת חברתית והאופן שבו חייה משתנים לאחר שבן הזוג החדש של אימה עובר להתגורר בבית המשפחה. לאורך הסרט משתמשת הגיבורה בריקוד כמקור מפלט ואמצעי לביטוי עצמי ולתקווה להיחלץ מהמציאות הקשה שבה היא חיה.
"אנקת גבהים" משנת 2011 הוא עיבוד לספרה של אמילי ברונטה. בעיבוד מוסיפה ארנולד משמעויות חברתיות חדשות ובנות זמננו לסיפור של ברונטה, זהו גם העיבוד הראשון למסך של הספר שבו שחקן שחור מגלם את דמותו של היתקליף.
סרטה "אמריקן האני" מתאר את המסע שעוברת נערה שברחה ממשפחה מפורקת ואת הצטרפותה לחבורת נערים שנוסעים ברחבי המערב התיכון בארצות הברית ועוסקים במכירות.
בשנת 2021 יצא לאקרנים סרטה התיעודי "פרה" שבו מתועדים חייה של פרה במשק חלב תעשייתי.
פרסים
בשנת 2005 זכתה בפרס האוסקר על סרטה הקצר "צרעה".
ארנולד זכתה פעמיים בפרס באפטא לקולנוע, בשנת 2007 זכתה בפרס לבמאים בבכורתם, ובשנת 2010 זכה סרטה "מחוץ למים" בפרס באפט"א לסרט הבריטי הטוב ביותר. סרטה "אמריקן האני" היה מועמד לפרס באפט"א לסרט הטוב ביותר בשנת 2017.
זכתה שלוש פעמים בפרס חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע בקאן, בשנת 2006 על סרטה "דרך אדומה", בשנת 2009 על "מחוץ למים" ובשנת 2016 על "אמריקן האני".
זכתה בפרס הבימוי של פרסי הקולנוע הבריטי העצמאי על סרטיה "אמריקן האני" ו"מחוץ למים".
בשנת 2010 קיבלה את אות מסדר האימפריה הבריטית (OBE).
טירת בנטון
טירת בנטון (באנגלית: Benton Castle) היא ביצור קטן בעיירה ברטון, פמברוקשייר, ויילס, המשמש כיום כבית פרטי, באזור מיוער המשקיף על נהר קלדאו.
היסטוריה
הטירה נבנתה ככל הנראה במאה ה-13, כאחת ממספר טירות שהגנו על גבולות מאה רו הקדומים. מקורותיה לא ברורים, אם כי ידוע שבמאה ה-14 הטירה הייתה בבעלות תומאס דה רוש, לורד מלנגוום. במפה של פמברוקשייר משנת 1583 הופיעה הטירה בגדה המערבית של קלדאו,
מסופר כי מספר טירות נפגעו במלחמת האזרחים האנגלית, כאשר חלקן, בהן בנטון, נהרסה כמעט לחלוטין.
שיפוץ
הטירה נותרה בלתי מיושבת עד לשנת 1930, ולאחר מכן שופצה. החצר הוקרה בשנת 1954, והמבנה נמכר בשנות השישים. בהמשך, הוכרזה הטירה כבניין רשום "בשל החשיבות ההיסטורית, והייחודיות שלה כטירה קטנה ששוחזרה מתקופת ימי הביניים".
קישורים חיצוניים
קישורים ומקורות היסטוריים ב-GENUKI
אהרן ארולייא
הרב אהרן אברהם ארולייא (? - י"ח סיון ה'תקע"ט) יליד אדירנה, כיהן כרב ופוסק בעיר פיליפופוליס.
יחוסו וקורות חייו
מעט ידוע על חייו הפרטיים וכפי הנראה  שפסקיו ההלכתיים הובאו על ידי הרב חיים פלג'י ובנו הרב אברהם מסתבר שהרב אהרן היה מקובל כפוסק אמין ומוסמך בדורו. כמו כן, הרב חזקיה די מדינה מצטט דבריו בחיבורו ההלכתי שדי חמד.
יחסי אירלנד–צ'ילה
יחסי אירלנד–צ'ילה הם יחסי החוץ בין צ'ילה לאירלנד. כ-120,000 אזרחי צ'ילה הם ממוצא אירי. שתי המדינות חברות בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי ובאו"ם.
היסטוריה
האירים הראשונים שהגיעו לצ'ילה של ימינו היו חלק ממאבק של חיילים אירים שעזבו את אירלנד לשרת בעיקר במדינות קתוליות ונודעו כ"אווזי הבר". חיילים אירים היוו חלק מהפמליה הספרדית במהלך כיבושה של צ'ילה במהלך המאה ה-16. בשנת 1763 הגיע האציל יליד אירלנד אמברוסיו או'היגינס לצ'ילה בשירות ספרד. בין השנים 1788–1796, אמברוסיו כיהן כמושל המלכותי של צ'ילה ובהמשך הועלה לדרגת המשנה למלך פרו (שכלל את צ'ילה) בין השנים 1796–1801. בשנת 1778 נולד בצ'ילה בנו של אמברוסיו, ברנרדו או'היגינס. ברנרדו היה ידוע לימים כמנהיג העצמאות של צ'ילה וראש המדינה של צ'ילה העצמאית בין השנים 1817–1823. קצין הצבא הצ'יליאני ממוצא אירי, חואן מק'נה, נחשב גם לגיבור העצמאות הצ'יליאנית והיה מופקד על יצירתו של חיל ההנדסה הצבאית של הצבא הצ'יליאני.
זמן קצר לאחר מלחמת העצמאות האירית מבריטניה, אירלנד החלה לפתח את קשריה הדיפלומטיים עם אמריקה הלטינית ושלחה תחילה את נציג הרפובליקה האירית פרנק וו. איגן ובהמשך פטריק ליטל בשנת 1921 לצ'ילה כדי לסייע בגיוס כספים ממשפחות איריות בולטות במדינה עבור אירלנד.
בין השנים 1973–1990 צ'ילה הייתה תחת דיקטטורה צבאית המנוהלת על ידי הגנרל אוגוסטו פינושה. במהלך תקופה זו, אזרחים צ'יליאנים רבים שהתנגדו לממשלה ביקשו מקלט במדינות אחרות, כולל אירלנד אליה 120 אזרחים צ'יליאנים הגישו בקשה למקלט. בשנת 1988 הגיע נשיא אירלנד לעתיד, מייקל היגינס, לצ'ילה כמשקיף בבחירות בינלאומיות במהלך משאל העם בצ'ילה (1988). בשנת 1990, הנשיא הראשון שנבחר באופן דמוקרטי של צ'ילה מאז לפני הדיקטטורה הצבאית היה הנשיא פטריסיו איילווין ממוצא אירי. בתחילת שנות ה-90 כוננו צ'ילה ואירלנד יחסים דיפלומטיים ובשנת 2002 פתחה צ'ילה את שגרירותה בבירת אירלנד. בשנת 2019 פתחה אירלנד את שגרירותה שלה בסנטיאגו.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רמי דרג מצ'ילה לאירלנד
ביקורים רמי דרג מאירלנד בצ'ילה
הסכמים דו צדדיים
בשנת 2005, צ'ילה ואירלנד חתמו על הסכם בדבר הימנעות ממיסוי כפול. בשנת 2016 נחתם הסכם אשרת עבודה וחופשה על ידי שתי המדינות.
יחסי סחר
בשנת 2002 חתמה צ'ילה על הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי (הכולל את אירלנד). בשנת 2017 הסתכם הסחר בין צ'ילה לאירלנד ב-400 מיליון אירו. מוצרי הייצוא העיקריים של צ'ילה לאירלנד כוללים: יין צ'יליאני; מזון חיות; כימיקלים ומוצרים נלווים. הייצוא העיקרי של אירלנד לצ'ילה כולל: מכונות וציוד תובלה; ביטוח; שירותי מחשוב ומידע; ואלכוהול.
פאבל שרמט
פאבל גריגורייביץ' שרמט (בבלארוסית: Павел Рыгоравіч Шарамет; 28 בנובמבר 1971 – 20 ביולי 2016) היה עיתונאי רוסי-אוקראיני יליד בלארוס, שנכלא על ידי ממשלת בלארוס בשנת 1997, והצית אירוע בינלאומי בין בלארוס לרוסיה. הניו יורק טיימס תיאר אותו כ"ידוע בגלל דיווחיו על התעללות פוליטית בבלארוס" וכ"קוץ בעבור הממשל האוטוקרטי של לוקשנקו". הוענק לו פרס חופש העיתונות הבינלאומי לעיתונאים בשנת 1999 והארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה העניק לו פרס לעיתונאות ודמוקרטיה בשנת 2002.
פאבל שרמט מת בקייב ב-20 ביולי 2016 בפיצוץ מכונית תופת. משרד התובע הכללי של אוקראינה הצהיר ביולי 2016 כי הפיצוץ נגרם על ידי פצצה ותייג את מות שרמט כרצח.
קריירה מוקדמת
משנת 1994 ועד אפריל 1995, היה שרמט המנחה והמפיק של "Prospekt", תוכנית חדשות וניתוח שבועית בטלוויזיה הממלכתית בבלארוס. התוכנית נאסרה על ידי נשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו שבוע לפני משאל עם להגדלת סמכויות הנשיא.
לאחר מכן הפך שרמט לעורך הראשי של העיתון הבלארוסי "Belorusskaya Delovaya Gazeta" (העיתון העסקי הבלארוסי). באותה שנה הוא החל גם לעבוד בחברת הטלוויזיה הציבורית הרוסית "ORT", והוא נבחר כראש לשכת מינסק של הערוץ בשנת 1996. בשל הגברת השליטה בתקשורת הבלארוסית על ידי ממשלת לוקשנקו, הטלוויזיה הרוסית הייתה לרוב המשאב העיקרי של אזרחי בלארוס לחדשות אלטרנטיביות.
אירוע מעבר הגבול
ב-22 ביולי 1997, שרמט, יחד עם מצלמה של ORT ונהגי הערוץ, צילמו את עצמם חוצים באופן לא חוקי מבלארוס לליטא וחזרו שוב כדי להראות את הקלות בה יכולים מבריחים לעבור את הגבול. ממשלתו של לוקשנקו הייתה בעיצומה של יוזמה נגד הברחות, ורק באחרונה הורתה על הזרמת כוחות חדשים לגבולות. שרמט וחבריו עוכבו על ידי משמר הגבול הבלארוסי לאחר שקפצו על הגדר לצלם אזורים לא מוגנים. שרמט ואיש צוות אחד, דמיטרי זאוודסקי, הואשמו לאחר מכן בחציית גבול בלתי חוקי, "חריגה מזכויותיהם המקצועיות כעיתונאים" והשתתפות בקונספירציה.
המשך הקריירה העיתונאית
בשנת 1999 הוא קיים ריאיון טלוויזיוני נדיר עם נאינה ילצינה, שהניו יורק טיימס מתח עליו ביקורת כ"מפנק" ו"עושה את המיטב כדי להציג את הגברת ילצין באור אוהד"; ORT, בה עבד שרמט, נשלטה ברובה על ידי האוליגרך בוריס ברזובסקי, בעל ברית של ילצין.
בשנת 2012 שרמט החל לעבוד באתר "אוקראינסקה פראבדה", שם השיק בלוג עיתונאים. בשנת 2015 הוביל תוכנית רדיו אוקראינית בשם, תחילה בסופי שבוע בתוכנית "המופע של פאבל שרמט". ואחר כך בימי חול ב"בוקר של פאבל שרמט".
שרמט התפטר מהטלוויזיה הציבורית של רוסיה (OTR) ביולי 2014, ואמר כי עיתונאים שלא עקבו אחר "סגנון התעמולה של הקרמלין" בזמן שסיקרו את המשבר המתמשך באוקראינה "סומנו".
הוא היה מבקרו החריף של הנשיא הבלארוסי אלכסנדר לוקשנקו, של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, ומאוחר יותר, של הנשיא אוקראיני פטרו פורושנקו, כמו גם ידיד אישי של פוליטיקאים מהאופוזיציה הרוסים כמו בוריס נמצוב. הוא מתח ביקורת פומבית על סיפוח קרים על ידי הפדרציה הרוסית ואת ההתערבות הצבאית הרוסית באוקראינה בפוסט האחרון בבלוג שלו, ב-17 ביולי 2016, הוא טען שהפוליטיקאים האוקראינים של היום, שבעבר שירתו בפלוגות מתנדבים אוקראיניות, יוכלו לנסות הפיכה באוקראינה והאשים אותם שהם חושבים שהם מעל לחוק ומקיימים בריתות עם ארגוני פשע.
חיים אישיים
שרמט היה נשוי עם שני ילדים, בן ובת. בשנותיו האחרונות התגורר עם אולנה פריטולה בקייב.
מותו
שרמט מת בפיצוץ מכוניות במרכז העיר קייב (רובע שבצ'נקו), ב-20 ביולי 2016. מספר דיווחים התייחסו לפיצוץ כמכונית תופת, והתובע הכללי יורי לוצנקו תיאר זאת כרצח. הוא היה בסובארו XV אדומה שהייתה שייכת לאשתו הידועה בציבור ובן זוגה, העורך הראשי לשעבר של "אוקראיינסקה פראבדה", אולנה פריטולה. היא לא הייתה באותה שעה במכונית. על פי "נובאיה גזטה", שרמט ופריטולה אמרו לאחרונה לחברים שהם חשים שהם נמצאים תחת מעקב. מיד לאחר מותו אמר גורם רשמי במשרד הפנים באוקראינה כי "איננו יכולים לשלול השתתפות אפשרית של השירותים החשאיים ברוסיה בפשע זה".
שרמט נקבר במינסק ב-23 ביולי 2016. יום לפני שהתקיימה עבורו תהלוכה דרך קייב בה השתתפו חברים, עמיתים, מחוקקים ואנשי ממשל - ביניהם הנשיא פטרו פורושנקו. סרט בשם Killing Pavel פורסם ביוטיוב וכולל חקירה עצמאית של עיתונאים שפורסמה כסרט תיעודי שחשפה חסרונות קשים בחקירה הרשמית והביאה למעורבות של שירות הביטחון האוקראיני.
תגובה
נשיא אוקראינה פטרו פורושנקו כינה את מותו של שרמט "טרגדיה נוראה". ראש הממשלה וולודימיר גרויסמן כינה את מותו של שרמט "חדשות נוראיות" בהצהרה בפייסבוק.
מעצרים בשנת 2019
מאז 2016 ארגונים אוקראינים ובינלאומיים דחקו שוב ושוב להתקדם בחקירת הרצח של פאבל שרמט. המשטרה הלאומית באוקראינה סיווגה את כל החלטות בית המשפט בעניינו של שרמט מאז 24 ביולי 2017 כעניינים ביטחוניים. ב-23 ביולי 2019 אמר ראש המשטרה הלאומית סרהיי קניאזב כי רצח פאבל שרמט עדיין נותר בלתי פתור, ונשיא אוקראינה החדש וולודימיר זלנסקי אמר כי יימצאו האחראים לרציחתו של פאבל שרמט. בדצמבר 2019 נעצרו חמישה לוחמים, ותיקי המלחמה בדונבאס בחשד למעורבות. ב-12 בדצמבר 2019 שודרה מסיבת עיתונאים טלוויזיונית של משרד הפנים האוקראיני, בנוכחות גורמים בכירים ובהם הנשיא וולודימיר זלנסקי, שדיווחה על "סיום מוצלח של חקירת רצח פאבל שרמט". כתבים ללא גבולות הצביעים על כך שלשר הפנים מר אבקוב היו סיבות אישית להיחפז עם ההודעה. לפי הרשויות באוקראינה המטרה לרצח הייתה "לערער את היציבות והמצב הפוליטי באוקראינה". ב-13 בדצמבר 2019, שניים מהחשודים, דהיינו מר אנדרי אנטוננקו, ותיק ומוזיקאי רוק ממלחמת דונבאס, וד"ר יוליה קוזמנקו, מתנדבת אזרחית ומנתחת ילדים, הוחזקו במעצר עד 8 בפברואר 2020. עיתונאים אוקראינים היו סקפטיים לגבי הראיות שנחשפו והמניע לכאורה. עם חשיפת החקירה באוקראינה, ב-10 בינואר 2020 הביעו עיתונאים ללא גבולות את דאגתם מפני "חוסר עקביות בראיות לטענת הרשויות באוקראינה כי פתרו (...) את רצח 2016 של העורך פאבל שרמט בשנת 2016" והצביעו על "סדרה של גילויים (...) שהטילו ספק נוסף בחקירה".
ב-30 בינואר 2020, התובע הכללי של אוקראינה רוסלן ריבושאפקה הודה שלתביעה אין מספיק ראיות הדרושות לתיק הרצח של העיתונאי פאבל שרמט כדי להעמיד לדין. "היקף הראיות לא מספיק", אמר בריאיון לסוכנות הידיעות אינטרפקס. בעבר ויליאם טיילור, המפקח האמריקני לשעבר באוקראינה, הציע ששר הפנים ארסן אבקוב אינו בטוח שהאנשים שהואשמו ברצח- כלומר קוזמנקו, אנטוננקו ודוגר אשמים. עם זאת הרשויות האריכו את תקופת מעצרם של ד"ר קוזמנקו ומר אנטוננקו עד ל-30 במאי 2020.
מורשתו
בשנת 2016 הוקם פרס פאבל שרמט על ידי פורום החברה האזרחית לשותפות מזרחית במטרה להכיר באומץ בעיתונאות ובהישגים יוצאי דופן בגין חופש התקשורת במזרח אירופה.
מפלי קון פאפנג
מפלי קון פאפנג (בלאית: ນ້ຳຕົກຕາດຄອນພະເພັງ; בחמרית: ល្បាក់ខោន) הוא מפל מים הממוקם בארכיפלג סי פאן דון, בנהר מקונג במחוז צ'אמפסאק, דרום לאוס, על הגבול עם קמבודיה. רוחב המפל הוא, והוא נחשב למפל הרחב ביותר בעולם.
המפל הוא מפל המים הגדול ביותר בדרום-מזרח אסיה.
המפלים הגבוהים ביותר מתנשאים לגובה של 21 מטרים; רצף המפלים נמתח על פני 9.7 קילומטרים לאורכו של הנהר. הספיקה הממוצעת של המפלים היא כמעט 11,000m3/s. הספיקה הגבוהה ביותר שתועדה עמדה על 49,000m3/s.
מאמצי ניווט
מפל זה הוא הסיבה העיקרית לכך שלא ניתן לשייט לכל אורכו של נהר המקונג לתוך סין. בסוף המאה ה-19, הקולוניאליסטים הצרפתים עשו ניסיונות חוזרים ונשנים לנווט במפלים אך מאמציהם כשלו. קושי זה הוביל להקמת מסילת הרכבת דון דט–דון קון בין האיים דון דט  ודון קון.
חיות בר
הדג ממשפחת הבליטורידיים, Hemimyzon khonensis ידוע מדגימה בודדת שנאספה במפלים. המפלים הם ביתו של השבלון, מין של שפמנון בסכנת הכחדה שנאמר כי הוא דג המים המתוקים הגדול ביותר בעולם. על פי ההערכות, הדג מגיע לאורכים של שלושה מטרים, ומסה של עד 293 קילוגרמים.
פייאנטים (מועדון)
חברת ידידי החוקה היושבת אצל הפייַאנְטִים (צרפתית: Société des amis de la Constitution séante aux Feuillants, בכתיב ארכאי גם Feuillans) הייתה מועדון פוליטי בימי המהפכה הצרפתית, שהיה פעיל מ-16 יולי 1791 עד הפיכת ה-10 באוגוסט 1792. היא מנתה את רוב צירי היעקובינים המתונים והוותיקים ששאפו לכינון מלוכה חוקתית עם מערכת בלמים ואיזונים ורשות מחוקקת חזקה, ולכן התנתקו מהמועדון היעקוביני כשזה הקצין שמאלה ועברו להתכנס במנזר הפייאנטי הסמוך. הפייאנטים נטלו את שמו המקורי, "ידידי החוקה", וטענו להיות יורשיו הלגיטימיים, אם כי רק עשירית מ-800 סניפיו הצטרפו אליהם לבסוף. בהנהגת אישים כאנטואן ברנאב ולה פאייט, הם היו הסיעה הדומיננטית בצרפת ממאורעות טבח שאן דה מארס ביולי והצליחו להעביר את חוקת 1791. אך סירובו של המלך לואי השישה עשר לשתף אתם פעולה ופילוג פנימי בשאלת המלחמה עם אוסטריה הביא להיחלשותם. הכח עבר לז'ירונדינים עוד בדצמבר, ולאחר ה-10 באוגוסט הפייאנטים התפוגגו. רבים הוצאו להורג בימי שלטון הטרור.
רקע
שורשי הפייאנטים נעוצים כבר באביב 1790. חבריו המייסדים של המועדון היעקוביני, אנשים כעמנואל-ז'וזף סיאייס ואדריאן דופור, היו גורם מדרבן שדחף את המהפכה הלאה בראשיתה לכיוון של פירוק הסדר הישן. אבל לאחר שרוב דרישותיהם התקבלו, גורמים חדשים שעלו משמאל האפילו עליהם בתוך היעקובינים והעלו דרישות שנראו דמוקרטיות ופופוליסטיות מדי. אלה מנו את מי שאונורה מירבו כינה בדיעבד "שלושים הקולות", בראשות רובספייר הצעיר; בין היתר, תבעו זכות בחירה לכל – זו הוגבלה ל"אזרחים פעילים" בעלי סף הכנסה ולתהליך מדורג שהיה כרוך בבחירת אלקטורים בכל מחוז – ופנו למעמדות הנמוכים. גם פעילי השטח הרדיקלים של פריז, כאנשי "מועדון הקורדליירים" של ז'ורז' דנטון, התבלטו בקיצוניותם. החשש מערעור הבלמים והאיזונים בסדר החוקתי שביקשו לגבש הניעו את סיאס, מירבו, טליראן, לה פאייט ויעקובינים ותיקים אחרים להקים ב-13 במאי 1790 את "חברת 1789". זו לא הייתה סיעה נפרדת, אלא מעין קבוצה מתונה שהוסיפה לשבת עם חברי המועדון בספסליהם באספה המכוננת הלאומית. "חברת 1789" ביקשה להבטיח את המטרות שבשמן פעלו המהפכנים בשנה הראשונה למאורעות, בעיקר מלוכה חוקתית יציבה.
התנהלותו הפסיבית של המלך, שסוכך על כמרים שסירבו להישבע לחוקה האזרחית והואשם בקשירת קשר עם המהגרים האנטי-מהפכניים בראשות אחיו הדוכס מארטואה, עוררה את ההמונים הפריזאים נגדו והובילה להפגנות סמוך לארמונותיו והטרדת משפחתו. התפרעויות והשחתת רכוש מצד איכרים באזורי הכפר ומרידות חיילים הובילו גם את המרכז היעקוביני להתמתנות ושמרנות דומות לאלו של "1789". שלושת מנהיגיו, דופור, אנטואן ברנאב ואלכסנדר דה לאמט נודעו כ"טריומווירט" ואותתו על הכיוון החדש בעמידה על הקיים ובהתייצבות לצד המלך מול התביעות לשינויים נוספים. הם סברו שיוכלו לחבור לימין המלוכני באספה ולבודד את רובספייר ודומיו, אך תקוותם נכזבה. תומכי הכתר המושבעים שניסו לבלום את המהפכה משלב מוקדם, אנשי מועדון הקפוצ'ינים לשעבר כז'אק קזאלס, תיעבו אותם ותמכו בשמאל בתקווה שלחץ מהאגפים ימוטט לחלוטין את הסדר החדש. ב-7 באפריל וב-16 במאי הנחילו להם אויביהם שתי מהלומות חשובות באספה. עברו חוקים שאסרו על צירי המכוננת להתמנות לשרים או לעמוד לבחירות לרשות המחוקקת שהייתה אמורה לפעול לאחר ניסוח החוקה. היעקובינים המתונים פעלו גם, ללא הצלחה, נגד האגודות הפוליטיות העממיות שצברו כוח גובר. הם ראו בהן גורם מסוכן, מחוץ למסגרות החוקיות, שיכל להתסיס את דעת הקהל והביע עמדות קיצוניות. הם פעלו גם בצל המתיחות והחשדנות בין הטריומווירים במרכז ללה פאייט איש "1789" בימין.
הקמת המועדון ושלטון
שעתם הגדולה של המתונים הגיעה עם מנוסת המלך לווארן בין ה-20 ל-22 ביוני. באספה הנפחדת, הטריומווירט ולה פאייט העבירו בקלות מדיניות של הונאה בפני הציבור כדי למנוע התמוטטות. הוחלט פשוט לשקר ולטעון שהמלך נחטף על ידי אויבי המהפכה. הם גם השעו את סמכויותיו הביצועיות כשחזר, ולואי השישה-עשר הנפחד והנבוך היה להוט לשתף פעולה עמם מפחד התגובה הציבורית הנזעמת. ב-15 ביולי החליטה האספה לפטור את השליט מכל אחריות לבריחתו. הרדיקלים התקוממו על העמדת הפנים והחלו בניסוח עצומה להדיח את לואי, בארגון דנטון והיעקוביני ז'אן-פייר בריסו. בערב ה-16 התכנסו היעקובינים לדיון סוער. רובספייר נשא נאום קשה נגד העצומה והצהיר כי שאלת המלך כלל איננה עומדת לדיון ולא מעניינת את העם, אך המתונים בחלו בשמאל לחלוטין. עתה, החוקה החדשה הייתה קרובה להשלמה, המלך נראה כעומד לצדם ואויביהם הגדישו את הסאה. אף על פי שמנו את הרוב בקרב הצירים, יריביהם אחזו בכוח רב במועדון עצמו ובעיקר בדעת הקהל של תומכיו מן השורה. הטריומווירט ואנשי "מועדון 1789" בחרו לפעול, ונטשו בסערה את האולם עם אנשיהם.
הם התכנסו מחדש במנזר הפייאנטי (ענף ציסטרסיאני) ברח' סן אונורה. בערך 200 צירים מן האספה המכוננת, כמעט כל נציגי היעקובינים בה למעט רובספייר וז'רום פטיון, נענו למנהיגי המתונים. המועדון החדש נקרא, כקודמו, על שם המנזר. הפייאנטים החלו כמעט מיד בשילוח אגרות לכל רחבי צרפת, ל-800 הסניפים היעקוביניים במחוזות, כשהם מכריזים על עצמם כמנהיגיה הלגיטימיים היחידים של התנועה. אף שמם הרשמי היה זה של המועדון המקורי, "חברת ידידי החוקה." ראשיהם חלשו על עמדות כוח רבות: לבד מלה פאייט מפקד המשמר הלאומי וז'אן ביי, ראש העיר של פריז, עמדו לצדם גם ראשי רבות מהוועדות באספה. ברנאב תפקד כיועץ סתרים של מארי אנטואנט והיה לו קשר ישיר למשפחת המלוכה.
ב-17 ביולי התכנסו רבבות פריזאים לחתום על העצומה נגד המלך בשאן דה מארס. כשנערך לינץ' בשני אנשים שנמצאו מסתתרים במקום, סיפק הדבר עילה לרשויות הפייאנטיות של פריז להכריז על מצב חירום ומשטר צבאי. לה פאייט ו-4,000 אנשי משמר פיזרו באש את הנאספים והרגו עשרות. עתה ביססו הפייאנטים את כוחם ומחצו את הרדיקלים השונים, שהסיתו ועוררו מהומות מזה חודשים ארוכים. "ידיד העם" של ז'אן-פול מארה ועיתונים קיצוניים אחרים נסגרו, בפתח מועדון הקורדליירים הוצבו תותחים והוא פוזר, ומאות נעצרו. דנטון ומארה נמלטו לאנגליה. מחצית מהסניפים היעקוביניים הביעו נכונות להצטרף למועדון הפורש, ונראה היה שרובספייר נותר ללא בסיס כוח של ממש.
ב-29 באוגוסט החלו הבחירות לאספה המחוקקת החדשה. ב-3 בספטמבר נחתם הנוסח הסופי של החוקה הראשונה של צרפת, "חוקת 1791", שנראתה כעומדת בכל ציפיות הפייאנטים. הרשות המחוקקת הייתה חזקה והמבצעת, בראשות המלך, חלשה עם וטו מוגבל על חוקים. הליך הבחירות היה מדורג ומרוסן וכרוך באלקטורים. המלך אשרר את החוקה ב-13. ב-15 הוכרזה חנינה כללית שכיוונה למהגרים המלוכנים ולרדיקלים גם יחד, וגולים החלו לשוב. ב-30 בספטמבר פוזרה המכוננת. הפייאנטים היו משוכנעים שהצליחו וסיימו את המהפכה בהסדר פוליטי יציב.