cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניסוי אליצור-ויידמן
מהלך הניסוי
נתקין את הניסוי הבא: פוטון בודד נשלח ממקור אור (A) ונפגש במפצל קרניים (שניתן לדמותו כמראה כסופה-למחצה שמעבירה חצי מהאור ומחזירה את החצי השני בזווית של 90 מעלות). בשל תכונת הסופרפוזיציה הקוונטית, הפוטון יעבור הן במסלול התחתון המוביל לגלאי שעל הפצצה (B), והן במסלול העליון העוקף אותו. שני המסלולים נפגשים שוב במפצל הקרניים השני, הזהה לראשון, וממנו ממשיכים אל שני גלאים נוספים (C ו-D). המסלולים המובילים לגלאי C הם באותו אורך, ולכן על הגלאי C יש התאבכות בונה בין פונקציות-הגל של הפוטון משני המסלולים. לעומת זאת, המסלולים המובילים לגלאי D נבדלים באורכם - במסלול אחד הפוטון מבצע שני מעברים דרך מפצל, ובשני הוא מוחזר פעמיים ואינו עובר דרך המפצלים. האינטרפרומטר בנוי כך שההפרש בין אורכי המסלולים שקול לחצי מאורך הגל של הפוטון, כך שעל הגלאי D תיווצר התאבכות הורסת בין פונקציות-הגל משני המסלולים. עוצמת פונקציית-הגל היא ההסתברות לגילוי הפוטון בגלאי.
כאשר הפצצה היא נפל, הפוטון אינו מבצע אינטראקציה עם הגלאי התקול, ועובר בשני המסלולים "במקביל" ללא העדפה, ולכן הוא ייקלט בגלאי C בהסתברות 1 (ולעולם לא בגלאי D). אך מה יקרה כאשר הפצצה תקינה? במקרה כזה הגלאי שעל הפצצה פועל כמכשיר מדידה (ראה בעיית המדידה) וכתוצאה מכך פונקציית הגל "קורסת" לאירוע עם שתי תוצאות אפשריות. אם הפוטון "בוחר" במסלול העובר דרך גלאי B הוא ייבלע בו והפצצה תתפוצץ; אם נבחר המסלול העוקף את B, הפוטון יגיע אל מפצל הקרניים השני, ומשם הוא יכול להגיע בהסתברות שווה אל C או אל D - שלא כמו במקרה של נפל, אין התאבכות הורסת עם פונקציית הגל במסלול התחתון. אם הפוטון נקלט בגלאי D, נדע בוודאות שהפצצה איננה נפל, שכן מצב כזה לא ייתכן כאשר לא מתקיימת מדידה והפוטון נמצא בסופרפוזיציה של שני מסלולים. אם הפוטון נקלט בגלאי C לא נוכל לדעת בוודאות.
לסיכום, בניסוי יש שלוש תוצאות אפשריות:
ב-1994 ביצע אנטון ציילינגר באופן ממשי ניסוי שקול לניסוי זה. מאז פורסם המאמר המקורי של אליצור וויידמן, הצליחו אחרים להראות כיצד ניתן לתכנן מנגנון ניסויי מורכב יותר, אשר באמצעותו ניתן להוריד את שיעור אובדן הפצצות התקינות לערך השואף לאפס.
הניסוי הוכתר בידי כתב העת "New Scientist" בשנת 2010 כאחד משבעת הפלאים של תורת הקוונטים.
פרנציסקוס (שם פרטי)
פרנציסקוס (לטינית: Franciscus) הוא שם פרטי לטיני, שגרסאותיו הרבות נפוצות בכל השפות האירופאיות, לרוב כשם פרטי לגבר.
מקור השם הוא משמו-כינויו של פרנציסקוס מאסיזי, נזיר וקדוש איטלקי, מייסד מסדר הפרנציסקנים.
פרנציסקוס כונה פרנצ'סקו (Francesco) על ידי אביו, על שם מסחרו עם המדינה והאומה הצרפתית (French). משמעות השם היא "איש צרפתי". מקור שמה הלטיני של צרפת, הוא מן השבטים הפרנקים, שהיו נפוצים באזור במאות הראשונות לספירה. שמם שאוב מן המילה "חופשי" בלטינית.
גרסאות השם
לשם גרסאות רבות מאוד, והוא מהווה בגרסאותיו השונות מן השמות הנפוצים ביותר בעולם המערבי. גרסתו האיטלקית פרנצ'סקו היא השם הפרטי הנפוץ ביותר באיטליה. בגרמנית, השם הפרטי הנפוץ פרנץ, אף הוא גרסה של שם זה. במדינות דוברות אנגלית, גרסת השם היא פרנסיס (Francis) לגבר או לאשה פרנסיס (Frances). השם הצרפתי הנפוץ פרנסואה, אף הוא וריאציה של השם הלטיני.
ג'רונימו סטילטון (סדרת טלוויזיה)
ג'רונימו סטילטון (באיטלקית: Geronimo Stilton) היא סדרת אנימציה איטלקית משנת 2009, שמבוססת על סדרת ספרים באותו שם. הסדרה משודרת בישראל בערוץ לוגי מאז פברואר 2010 ומרץ 2012, ובערוץ החל מ-2017.
גז קלוש
זרימה של גז קלוש (באנגלית: Rarefied Gas), כחלק מהפיזיקה של מכניקת הזורמים, מתאר את הזרימה של גזים המצויים הרבה מתחת ללחץ אטמוספירי. במצב זה המהלך החופשי הממוצע של החלקיקים במערכת גדול מסקלת הגודל האופיינית של המערכת עצמה. כלומר, מכיוון שהמהלך החופשי הממוצע במערכת גדול יותר מהגודל של המערכת, החלקיק הממוצע בקירוב אינו מתנגש עם חלקיקים אחרים במערכת ואינו חש בנוכחותם.
לדוגמה, עבור גז המצוי בלחץ של 10^{-6} atm בטמפרטורת החדר המהלך החופשי הממוצע, \lambda, של מולקולות הגז הוא מסדר גודל של 25 cm. סקלת מערכת מסוג זה ניתנת לשחזור במעבדה.
בניגוד לגז קלוש, בלחץ גבוהה מאוד מהלחץ האטמוספירי מתקבלת תופעה של זרימה צמיגית.
ההתפלגות של צפיפות ההסתברות של חלקיקים בגז קלוש ניתנים לתיאור באמצעות משוואת בולצמן.
הגדרה
גז קלוש מתקבל במערכת שמספר קנודסן שלה, Kn, מקיים:
Kn \gg 1.
כאשר מספק קנודסן מתאר את היחס בין המהלך החופשי הממוצע, \lambda, לבין הסקלה האופיינית במערכת, a:
הסקלה האופיינית במערכת יכולה להיות, לדוגמה, אורך התיבה בה מצוי הגז.
גז קלוש דרך חריץ
נניח מערכת בה יש גז קלוש כך שהמולקולות במערכת זורמות דרך חריץ, או פתח צר. כדי לחשב את צפיפות שטף החליקים, במקום לחלץ ערך זה על ידי פתרונות של משוואות הידרודינמיקה, מספיק לחשב את קצב המעבר של החלקיקים דרך משטח החריץ. ניתן לבצע הנחה מקלה זאת מכיוון שהגז קלוש ולכן מבחינה אפקטיבית חלקיק במערכת לא חש ביתר החלקיקים, ולכן בקירוב אין השפעה פנימית של יתר החלקיקים על צפיפות השטף.
כלומר, צפיפות השטף, J_n, דרך החריץ נתון לפי
כאשר \mu מתאר את צפיפות החלקיקים ו-\bar{c} הוא המהירות הממוצעת של החלקיקים במערכת.
רקע היסטורי
יש עדויות לעיסוק בתחום זה עוד משנת 1934, אך מחקר מעמיק החל רק לאחר מלחמת העולם השנייה כיוון שגבר העניין בתעופה בחלל ובגבהים בהם האוויר נהיה קלוש. בשנת 1960 החלו ניסיונות לפתרון באופן נומרי של בעיות זרימה עם גז קלוש.
קתרין מונביוט
קתרין מונביוט (באנגלית: Katherine Monbiot; 1964–1997) הייתה ספורטאית אנגלייה שעסקה בענף הורדת הידיים, אלופת העולם בהורדת ידיים לשנת 1993.
מונביוט הייתה תזונאית טבעונית שעסקה בניקוי מעיים, וכיהנה בתפקיד יו"ר האיגוד הבינלאומי לטיפולי מעיים (The International Colonic Association). כמו כן, עבדה כהידרותרפיסטית בקליניקת הייל בלונדון.
בשנת 1993 השתתפה במספר תחרויות להורדת ידיים. באליפות בריטניה שנערכה באילפורד, היא הגיעה למקום שלישי בקטגוריה 60 ק"ג, יד ימין. כמו כן השתתפה באליפות אירופה להורדת ידיים שנערכה בלונדון, וזכתה במקום שני.
באוקטובר 1993, השתתפה באליפות העולם להורדת ידיים שנערכה באדמונטון, קנדה וזכתה באליפות בקטגוריית משקל 55 ק"ג.
בשנת 1997, בגיל 33, החליקה באמבטיה ומתה מפציעה.
ליז רובין יעקבסן
אליזבת "ליז" יעקבסן (בדנית: Lis Jacobsen) (לבית רובין) הייתה פילולוגית, ארכאולוגית וסופרת דנית. היא חקרה את תולדות השפה הדנית והתמחתה גם ברונות. הייתה לה השפעה מרכזית על מגוון תחומי המחקר העוסקים בשפה הדנית.
יעקבסן נולדה למשפחה יהודית אמידה: אביה היה מרכוס רובין (1854–1923), מנהל הבנק הלאומי של דנמרק, ואמה הייתה קאיה דוידסן (1854–1909). לאחר שסיימה את לימודיה פנתה ללימודי הוראה ב-1903. באותה השנה גם התחתנה עם ההיסטוריון פטר יעקבסן. בשנת 1904 החלה ללמוד פילולגיה סקנדינבית באוניברסיטת קופנהגן, שם זכתה בשנת 1907 במדליית זהב עבור מאמרה "מתי וכיצד נפרדה השפה הנורדית לענפיה השונים" (Naar og hvorledes har det fællesnordiske Sprog spaltet sig i forskellige Grene). היא השלימה את הלימודים למוסמך ב-1908, ובשנת 1910 הייתה לאישה הראשונה בדנמרק לקבל תואר דוקטור בבלשנות נורדית. הדוקטורט שלה נקרא "מחקרים בהיסטוריה של השפה הדנית מחוק אריק ועד התנ"ך של כריסטיאן השלישי" (Studier til det danske Rigssprogs Historie fra Eriks Lov til Chr. III.s Bibel).
לאחר שהבינה את המגבלות על חקר השפה הדנית בשל היעדר טקסטים ומילונים נאותים, היא ייסדה בשנת 1911, בתמיכתם של כריסטיאן ארסלב וקארל ס' פטרסן, את החברה לשפה וספרות דנית (Det danske sprog- og litteraturselskab או DSL) שבראשה עמדה עד 1931, ולאחר מכן שימשה שם כמנהלנית. דרך החברה פורסמו מחקריה הרבים של יעקובסן.
אחרי מלחמת העולם השנייה, יעקבסן המשיכה לארגן וליזום מפעלים נוספים, כדוגמת "התרבות הנורדית" (Nordisk Kultur) ו"הלקסיקון הנורדי של ימי הביניים" (Kulturhistorisk Leksikon for nordisk Middelalder) שהושלמו ב-1979. במהלך שנות החמישים של המאה ה-20 עבדה על מילון הדנית המודרנית (Nudansk Ordbog) ועל מילון המילים הנרדפות (Synonymordbogen).
הערות שוליים
קט:פילולוגיות
ג'ון גריי (פילוסוף)
ג'ון גריי (באנגלית: John Nicholas Gray; נולד ב-17 באפריל 1948) הוא פילוסוף אנגלי העוסק בפילוסופיה פוליטית, בפילוסופיה אנליטית ובהיסטוריה של הרעיונות. הוא פרש בשנת 2008 ממשרתו כפרופסור לפילוסופיה בית הספר למחשבה אירופית, בבית הספר לכלכלה ומדע המדינה של לונדון. גריי כותב בקביעות ב"גרדיאן", במוסף הספרות של "הטיימס" ובשבועון "ניו סטייטסמן", שם הוא משמש כסוקר הספרים הראשי. גריי הוא אתאיסט.
גריי כתב כמה ספרים משפיעים, ביניהם "שחר כוזב: האשליות של הקפיטליזם העולמי" - " False Dawn: The Delusions of Global Capitalism" (1998), הטוען כי הגלובליזציה של השוק החופשי הוא פרויקט של עידן הנאורות שהפך לא יציב, ונמצא כעת בתהליך של התפוררות. "כלבי קש: מחשבות על בני אדם ובעלי חיים אחרים" -"Straw Dogs: Thoughts on Humans and Other Animals" (2002), שתוקף את ההומניזם הפילוסופי, תפיסת עולם שגריי טוען שמקורה בדתות; ו"מיסה שחורה: דת אפוקליפטית ומות האוטופיה" (2007), ביקורת על החשיבה האוטופית בעולם המודרני.
גריי רואה ברצון, ומכאן מוסר, אשליה, ומציג את האנושות כמין רעב העוסק במחיקת צורות חיים אחרות. גריי כתב כי "בני אדם ... אינם יכולים להרוס את כדור הארץ, אך הם יכולים להרוס בקלות את הסביבה המקיימת אותם".
ביוגרפיה
גריי נולד בסאות' שילדס שבמחוז דורהאם, למשפחה ממעמד הפועלים, אביו היה עובד נמל ואחר כך נגר. הוא למד בבית ספר טכני לבנים משנת 1959 ועד 1967, ואז למד באקסטר קולג', אוניברסיטת אוקספורד, פילוסופיה, מדע המדינה וכלכלה, והשלים את תואר ראשון ודוקטורט בפילוסופיה.
בעבר מילא תפקידים כמרצה לתיאוריה פוליטית באוניברסיטת אסקס, עמית ומורה לפוליטיקה בג'יזס קולג', אוקספורד, כמרצה ואז פרופסור לפוליטיקה באוניברסיטת אוקספורד. הוא שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד (1985–86) ועמית סטראנהאן במרכז לפילוסופיה חברתית ומדיניות, באוניברסיטת בולינג גרין סטייט (1990–1994), וכן פרופסור אורח במכון מרפי באוניברסיטת טוליין (1991). ואוניברסיטת ייל (1994). הוא היה פרופסור למחשבה אירופית בבית הספר לכלכלה ומדעי המדינה בלונדון עד לפרישתו בתחילת 2008.
מחשבה פוליטית ופילוסופית
בקרב הפילוסופים, הוא ידוע בדחייה יסודית של תפיסת הפילוסופיה של המוסר הליברלית-קנטיאנית של הפילוסוף ג'ון רולס, ובחקירת היחסים הלא פשוטים בין פלורליזם ערכי לליברליזם בעבודתו של ישעיהו ברלין.
המחשבה הפוליטית של גריי נודעת בזכות ניידותה ברחבי הקשת הפוליטית לאורך השנים. כסטודנט, גריי היה פעיל שמאל והמשיך להצביע למפלגת הלייבור עד אמצע שנות השבעים. בשנת 1976 הוא עבר לתמוך בעמדת הימין הליברלי החדש, לטענתו על בסיס העובדה שהעולם משתנה באופן בלתי הפיך באמצעות המצאות טכנולוגיות, התפתחות שווקים פיננסיים וגושי כוח כלכליים חדשים, וכי השמאל לא הצליח להבין את גודל ואופי השינוי הזה. בשנות התשעים הפך גריי לפעיל איכות הסביבה ותומך מפלגת הניו לייבור בראשות טוני בלייר. גריי רואה בספקטרום הפוליטי המקובל (שמאל/ימין) של שמרנות מול סוציאל-דמוקרטיה כבר לא רלוונטי.
ביקורת הליברליזם
בשנת ה-2000, החל למתוח ביקורת על הנאו-ליברליזם, על השוק החופשי העולמי ועל כמה מהזרמים המרכזיים בחשיבה המערבית, כמו הומניזם, תוך שהוא נע לעבר היבטים של מחשבה ירוקה, תוך התבססות על השערת גאיה של ג'יימס לאבלוק.
המחשבה המרכזית בתורת ההומניזם, לדעת גריי, היא האמונה האוטופית מטבעה במליאוריזם; כלומר שבני אדם אינם מוגבלים על ידי טבעם הביולוגי וכי ההתקדמות באתיקה ובפוליטיקה מצטברת וכי הם יכולים לשנות או לשפר את המצב האנושי, באותו אופן שההתקדמות במדע ובטכנולוגיה שינו או שיפרו את רמת החיים. גריי טוען, בניגוד לתפיסה זו, ההיסטוריה אינה פרוגרסיבית, אלא מחזורית. הטבע האנושי, לטענתו, מהווה מכשול מובנה להתקדמות אתית או פוליטית מצטברת. ניתן בקלות להפוך שיפורים למראית עין, אם ישנם כאלה. דוגמה אחת שהביא הייתה שימוש בעינויים של ארצות הברית נגד חשודים בטרור. "מה שמעניין", אמר גריי בראיון, "הוא שעינויים לא רק חזרו, אלא חובקו על ידי ליברלים, והוגנו על ידי ליברלים. עכשיו יש הרבה אנשים, גם ליברלים וגם שמרנים, שאומרים, 'ובכן, זה נושא מסובך מאוד.' אבל זה לא היה מסובך עד לאחרונה. הם לא אמרו את זה לפני חמש או עשר שנים". יתר על כן, הוא טוען כי אמונה זו בקידמה, הנחשבת בדרך כלל כחילונית וליברלית, נגזרת למעשה מתפיסה נוצרית שגויה של בני אדם כיצורים אוטונומיים מבחינה מוסרית השונים באופן מוחלט מבעלי חיים אחרים. אמונה זו, והרעיון המתאים לכך שההיסטוריה הגיונית, או מתקדמת לקראת משהו, היא לדעתו של גריי רק דעה קדומה נוצרית.
גריי מזהה את הנאורות כנקודה שבה תורת הגאולה הנוצרית השתלטה על ידי האידיאליזם החילוני והפכה לדת פוליטית שמטרתה האמנציפציה האוניברסלית. קומוניזם, פשיזם ו"קפיטליזם דמוקרטי גלובלי "מאופיינים על ידי גריי כ"פרויקטים" של נאורות שהובילו לסבל מיותר, לדעתו של גריי, כתוצאה מהנאמנות האידאולוגית שלהם לדת זו.
האדם ומקומו בטבע
בספרו "כלבי קש" טוען גריי שהרעיון שבני אדם הם גורמים הקובעים את גורלם, אינו עומד במבחן התוצאה של הניסיון. אותם הוגים דרוויניסטים המאמינים שבני אדם יכולים לקחת על עצמם את גורלם כדי למנוע משבר סביבתי, הם לטענתו, לא חוקרי טבע, אלא שליחי הומניזם.
בספרו "שתיקת החיות" מסה פואטית על המצב האנושי, ו"החיה האנושית" כתב: “פילוסופים יגידו שבני האדם לעולם לא יוכלו לשתוק כי הנפש עשויה ממילים. עבור הלוגיקנים חסרי הבינה האלה, ‘שקט’ אינו יותר ממילה. להתגבר על השפה באמצעות השפה זה כמובן בלתי אפשרי. כשתפנו פנימה, תמצאו רק מילים ותמונות שהן חלקים מעצמכם. אבל אם תפנו אל מחוץ לעצמכם - לציפורים ולבעלי החיים ולמקומות המחיה המשתנים במהירות שלהם - אולי תשמעו משהו מעבר למילים”.
תפיסת האמונה והדת
גריי העלה טענה לפיה קיים קשר קטן בלבד, אם בכלל, בין האמונה באלוהים לבין דת.
גריי מדגיש את העובדה שבמקרה של דתות רבות, כגון בהינדואיזם ובבודהיזם, או לחלופין, בפלגים של היהדות ומסורות שונות של הנצרות והאסלאם, לאמונה עצמה יש חשיבות מועטה. לעומת זאת, "הפרקטיקה - במובן של הריטואל, ההתבוננות הפנימית וקיום אורח חיים דתי - הם מה שחשוב באמת". גריי אף מוסיף ואומר כי "רק קנאים דתיים ורציונליסטים אדוקים הנוקטים עמדה מתוך בורות, מתייחסים למיתוסים דתיים כאילו היו אמיתות בעד עצמן, כאשר למעשה, מה שמשנה באמת הוא האופן בו אנו חיים".
עיטור פאדמה שרי
עיטור פאדמה שרי (Padma Shri) הוא הפרס האזרחי הרביעי בחשיבותו המוענק על ידי ממשלת הודו. הקודמים לו הם פרסי בהרט ראטנה, פאדמה ויבהושאן, ופאדמה בהושאן. הפרס מוכרז כל שנה ביום הרפובליקה של הודו.
היסטוריה
פרסי הפאדמה נוסדו בשנת 1954 כדי לתת הכרה לאזרחי הודו על תרומתם בתחומים שונים של פעילות, כולל אמנות, חינוך, תעשייה, ספרות, מדע, ספורט, רפואה, עבודה סוציאלית ורווחה ותקשורת. מדי פעם הפרס מוענק לאנשים שאינם אזרחי הודו כאשר עשייתם תורמת להודו באופן משמעותי.
לזוכי הפרס מוענקת מדליה, ועל פניה מוטבעות המילים "פאדמה" (בסנסקריט - פרח הלוטוס) ו"שרי" (תואר כבוד בסנסקריט), מעל פרח לוטוס, המוקף בדגם גאומטרי.
נכון לשנת 2017, 2,913 אנשים קיבלו את הפרס.
הסימפוניה השלישית של ברנשטיין, "קדיש"
הסימפוניה השלישית של ליאונרד ברנשטיין, "קדיש", נכתבה בשנת 1963, באיחור ניכר, לקרן קוסביצקי והתזמורת הסימפונית של בוסטון, שהזמינו אותה לחגיגות ה-75 לתזמורת בשנת 1955. כשהושלמה מלאכת ההלחנה, נענתה תזמורת בוסטון לבקשתו של ברנשטיין, וויתרה על זכות השמעת הבכורה של הסימפוניה למען התזמורת הפילהרמונית הישראלית. ביצוע הבכורה העולמי התקיים ב-10 בדצמבר 1963 בהיכל התרבות בתל אביב בניצוח המלחין, עם זמרת הסופרן ג'ני טוראל והקריינית חנה רובינא. הקריינות האנגלית המקורית תורגמה לעברית בידי דן מירון. הפסנתרנית רות מנזה הייתה הפסנתרנית ביצירה וכן המאמנת שעבדה עם סולנית המצו-סופרן ג'ני טורל, והמספרת, השחקנית חנה רובינא. השתתפו בביצוע מקהלה מעורבת, שהורכבה לצורך הביצוע מחברי המקהלה הפילהרמונית תל אביב ואחרים, ומקהלת הילדים צדיקוב.
היסטוריה
ראשית העבודה על ה"קדיש" הייתה במרתה'ס ויניארד בקיץ של שנת 1961, המשכה במושבת מקדואל בניו המפשייר בקיץ 1962 וסיומה ב-19 באוגוסט 1963 בפיירפילד, קונטיקט. מלאכת התזמור הושלמה תוך שלושה שבועות בנובמבר 1963. העבודה על הפרק השלישי, האחרון, הסתיימה ב-22 בנובמבר, והתווים הועברו לתזמורת ולמקהלה, שהיו בעיצומן של החזרות, כשהם נושאים את ההקדשה "מוקדש באהבה לזכרו של ג'ון פיצג'רלד קנדי".
הגרסה המתוקנת
בשנת 1977 ערך ברנשטיין תיקונים אחדים ביצירה. הוא הוציא קטעים מסוימים, שינה אחרים ואף שיכתב את הקריינות. במסגרת שינויים אלה נתן גם אפשרות בחירה בין קריין לקריינית, תוך ויתור מודע על הבחירה המשמעותית באישה לזמר את מילות התפילה, שנועדו לגברים בלבד. שלושים ושש שנים קודם לכן נקט ברנשטיין בגישה זו גם בסימפוניה הראשונה, "ירמיהו", שם שרה מצו-סופרן את קינת הנביא. הגרסה המתוקנת בוצעה לראשונה ב-25 באוגוסט 1977 במיינץ, גרמניה, בניצוחו של ברנשטיין ובהשתתפות זמרת הסופרן מונסראט קאבאייה והקריין מייקל וייג'ר.
את עוצמת הסבל והטחת האשמה באלוהים, בטקסט של הפרק השני "דין תורה", מבטא המלחין במוזיקה אטונאלית, שאחריה קדנצה מורכבת למקהלה בשמונה קולות. מיד לאחר בקשת המחילה של הקריין, מופיע שיר ערש טונאלי עדין. בקטע הסקרצו, שהוא שיאה של הסימפוניה, מלווה התזמורת את הקריינות הכואבת במוטיבים קשים וקיצוניים, שבשיאם מכריז הקריין "יתגדל... ויתקדש... שם האדם!
אחרי השיא הזה בא הפורקן בסולם סול במול מז'ור במוזיקה שכולה טונאלית, המלווה את קריאת הקריין "תאמין... תאמין." בהמשך לקריאה נרגשת זו נכנסת מקהלת הילדים ומלווה בקולות צלולים את תיאור "מלכות השמים" לאור הקשת הקורנת באור מסמא עיניים, אותה מלכות שמיים שתוארה בסקרצו כמקום שטוח, נטול-חיים ותקווה, אך אזכורה כאן מוביל ליקיצה אל השחר החדש, אל העולם שבו בוראים מחדש האל והאדם זה את זה, לפי הברית שנכרתה ביניהם.
הסימפוניה מסתיימת בשירה משותפת של הסופרן, המקהלה הבוגרת ומקהלת הילדים, בחלקה האחרון של תפילת הקדיש, המסתיים במילים "עושה שלום במרומיו הוא יעשה שלום עלינו ועל כל ישראל ואמרו אמן."
לואיזה זיידלר
לואיזה זיידלר (בגרמנית: Louise Seidler; 15 במאי 1786 – 7 באוקטובר 1866) הייתה ציירת גרמנית בחצרם של הדוכסים הגדולים של ויימאר ושומרת אוסף האמנות שלהם, וחברה קרובה של המשורר גתה.
ראשית חייה
לואיזה זיידלר נולדה ב-15 במאי 1786 נולדה לאקדמאי באוניברסיטת ינה. היא בילתה את נעוריה עם סבתה (שלימדה אותה מוזיקה וציור) ואז במות סבתה אומצה על ידי אשתו של רופא בגותה. אהבתה לאמנות פותחה רק על ידי הפסל, שחזר לגותה לאחר שהות בת אחת עשרה שנים ברומא.
חזרה לינה
היא חזרה לינה וגרה בבית אביה, בסמוך לביתו של גתה והכירה אותו מילדותה. בינה התיידדה גם עם סילבי פון ציגזאר ופאולינה גוטר, לימים רעייתו של פרידריך וילהלם שלינג. לואיזה זיידלר התקבלה לחוגים האינטלקטואליים בעיר, שכללו את פרידריך שילר, יוהאן גוטליב פיכטה, פרידריך וילהלם שלינג, גאורג וילהלם פרידריך הגל, האחים אלכסנדר ווילהלם פון הומבולדט ואחרים. גתה פגש אותה בעיקר בביתו של המו"ל קרל פרידריך ארנסט פרומן, והחל להתעניין בה מאוד.
נישואים
ב-14 באוקטובר 1806 ניצחו הצרפתים בקרב בינה וב-1806 ו-1807 כבשו את ינה, וחשפו את תושביה לשוד וגזל. במהלך תקופה זו לואיזה התאהבה ונישאה לרופא הצבאי ג'פרוי. בפקודות שקיבל לפני חתונתו הוא הועבר לספרד, שם נפטר מחום בבית חולים צבאי. לאחר מכן הוריה שלחו את לואיזה האלמנה לדרזדן כדי להסיט אותה מהאבל.
קריירת ציור מוקדמת
בביקורה בגלריה בדרזדן, שהרשימה גם את גתה, היא החליטה להיות ציירת והתקדמה במהירות, לאחר שהפכה לתלמידה של הצייר והמורה כריסטיאן לברכט פוגל, שלימד אותה בחינם. גתה שהה בדרזדן במשך 10 ימים בנסיעתו חזרה מקרלסבאד, והיה כל כך מרוצה מההעתק של לואיזה ל"סנט ססיליה" של קרלו דולצ'ה, שהוא הזמין אותה לוויימאר, שם ציירה את דיוקנו.
עד למות אמה ב-23 בספטמבר 1814 היא בילתה את חודשי החורף בוויימאר ובינה ובחודשי הקיץ בדרזדן, ועברה הכשרה נוספת בציור. בחורף 1811 היא הוזמנה לגותה על ידי הדוכס אוגוסטוס לצייר אותו, אשתו השנייה קרולין אמאלי והנסיכה לואיזה (בתו מנישואיו הראשונים).
מות אמה ב-23 בספטמבר 1814 סימן שבר בחייה, והיא חזרה לאביה בינה, כראש משק הבית שלו, אף על פי שהיא עדיין ראתה הצלחה בעבודתה האמנותית.
מינכן (1817–1818)
בזכות גתה היא קיבלה מלגה לשנה מהדוכס קרל אוגוסטוס כדי לנסוע למינכן לשנה נוספת להכשרה בציור. ב-4 ביולי 1817 נסעה למינכן, ועם מכתבי המלצה של גתה. במינכן פגשה שוב את חברתה פאולינה גוטר, שבשנת 1812 התחתנה עם הפילוסוף פרידריך וילהלם שלינג, ובביתה פגשה את המשורר השוודי פר דניאל אמדאוס אטרבום.
בהשפעתו של מנהל האקדמיה לנגר, סגנון הציור של לואיזה הפך לעצמאי יותר ככל שעברה מהעתקת יצירות האמנות של אחרים ללימוד הטבע (שאותו הזניחה בעבר). למרות זאת, היא עדיין העתיקה ציור של רפאל במינכן עבור הדוכס והפיקה רישום בארמון נימפנבורג עבור גתה. הדוכס נעתר לבקשתה למלגה נוספת לאיטליה.
איטליה (1818-23)
באביב 1819 היא בילתה חודשים רבים בנאפולי ובסתיו 1820 בפירנצה, על מנת להעתיק את "מדונה דל גרנדוקה" ו"מדונה דל קרדלינו" של רפאל (שניהם במוזיאון אופיצי) עבור הדוכס הגדול קרל אוגוסטוס. הצייר פרידריך פרלר התרשם כל כך מהעותקים שלה שהוא כינה אותם "העותקים הטובים ביותר שאני מכיר". עותק נוסף, נקנה על ידי המלך לואי הראשון מבוואריה בשנת 1826 במינכן. בסוף הסתיו 1821 היא עזבה את פירנצה לרומא.
באפריל ובמאי 1822 היא העתיקה את "נגני הכינור", כאשר העותק לימים היה חלק מהאוסף בארמון בפוטסדאם. במקביל החלה בציור משלה "אליזבת הקדושה מחלקת נדבות". לואיזה אמרה כי זמנה באיטליה היה המאושר בחייה, אך תקופה זו הגיעה לסיומה כאשר בשנת 1823 קיבלה ידיעה כי אביה חלה קשה והיא נאלצה לחזור לגרמניה.
חזרה לוויימאר
רק בשובה לוויימאר היא מצאה זמן להשלים את עבודתה "אליזבת הקדושה מחלקת נדבות". בהמלצתם של גתה ויוהאן היינריך מאייר. הדוכס קרל אוגוסטוס, העמיד אותה בראש אנשי החינוך של בתו.
בשנת 1824 מינה אותה קרל אוגוסטוס כאחראית לאוסף האמנות הגדול בוויימאר. למעט כמה מסעות לואיזה נשארה בוויימאר וזכתה להערכה רבה בחוגי החברה. היא ניהלה התכתבות ערה עם אישים שונים. ממש עד מותו בשנת 1832 גתה היה אסיר תודה ללואיזה על קידומה בקריירה שלו (ולהפך) ומותו הכניס אותה לאבל עמוק.
בסתיו 1832, היא נסעה לנסיעה שנייה לאיטליה, שנמשכה קצת יותר משנה. מעל לכל היא שמרה על יחסיה עם הצייר פרידריך פרלר, אשר נתן לה השראה לצייר ציורי דת, שהסיטו אותה מהיצירה האמנותית לאחר חזרתה מאיטליה.
עיוורון שפגע בה והתגבר לקראת סוף חייה, מנע גם השלמת רבים מעבודותיה.
אהרון דולב
אהרון דולב (דומניץ) (נולד ב-1 בינואר 1928, ח' בטבת ה'תרפ"ח) הוא עיתונאי וסופר ישראלי, עיתונאי בכיר לשעבר בעיתון "מעריב" במשך עשרות שנים, שהתמקד ברפורטז'ות וכתבות שטח. זוכה "פרס שלמה מרץ לעיתונאות" מטעם מסדר ז'בוטינסקי.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב, בנם של דוד וג'ניה דומיניץ. לאחר קום המדינה, נסע לארצות הברית ללימודי עיתונאות באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. בתקופת שהותו בארצות הברית, שיגר רשימות ורפורטז'ות לעיתון "העולם הזה".
בשנת 1951 התמנה לכתב הראשי של "העולם הזה". כעבור תקופה התמנה לכתב בעיתון "מעריב". אורי אבנרי, עורך "העולם הזה", סיפר שעזריאל קרליבך הביא את דולב מעיתונו, ובמסמך פנימי של מערכת "מעריב" כתב על יד שמו של דולב: "הוא בא מבית ספר מאוד טוב" (="העולם הזה").
תחילת פרסומו של דולב כעיתונאי שטח הייתה באירועי ואדי סאליב, שהיו ציון דרך בסיקור הנושא החברתי בעיתון "מעריב". דולב סיקר את האירועים מהשטח.
עבד כעיתונאי בכיר בעיתון במשך כארבעים שנה ופרסם מאות ואלפי רפורטז'ות וכתבות שטח, בעיתון ובמוסף השבועי שלו.
זכה ב-"פרס שלמה מרץ לעיתונאות" מטעם מסדר ז'בוטינסקי.
סלבטורה מרנזנו
סלבטורה מרנזנו (באנגלית: Salvatore Maranzano; 31 ביולי 1886 – 10 בספטמבר 1931) היה מאפיונר אמריקני ממוצא סיציליאני, אשר הנהיג את כנופיית הקסטלמארזים בניו יורק. ב-1930 הוא פתח במלחמה נגד כנופיית "הפיטים המשופמים" שבהנהגת ג'וזפה מסרייה - אירוע שנודע לימים בתור "מלחמת הקסטלמארזים". מרנזנו ניצח במלחמה והפך למשך תקופה קצרה לשליט עולם הפשע הניו-יורקי. הוא נרצח בידי כנופייתו של לאקי לוצ'יאנו.
ביוגרפיה
מרנזנו נולד ב-31 ביולי 1886 בעיירה קסטלמארה דל גולפו על החוף הצפון-מערבי של סיציליה. בעיירה זו נולדו עוד מאפיונרים בולטים רבים. הוא שאף להיות כומר, אולם בסופו של דבר הפך הצטרף לארגון הפשע של ויטו קשופרו. הוא בלט בעולם הפשע הסיציליאני בשל השכלתו הרחבה, ונודע בהערצתו ליוליוס קיסר. בשל כך, זכה לכינוי "קיסר הקטן".
בתחילת שנות ה-20 שלח קשופרו את מרנזנו לברוקלין במטרה להרחיב את פעילות הארגון גם לשם. מרנזנו הקים חברה חוקית שעסקה בתיווך נדל"ן. חברה זו שימשה כמלבנה עבור עסקי הברחת הסמים שמרנזנו החל לנהל. מרנזנו גייס לארגון את ג'וזף בוננו הצעיר והפך אותו לסגנו.
ב-27 ביוני 1930 נידון קשופרו למאסר עולם באיטליה על אשמת רצח ישנה. מרנזנו ואנשיו נותרו ללא הנהגה והוראות. ג'וזפה מסרייה, שהיה אז בוס הפשע הגדול ביותר בניו יורק, החליט שהגיעה השעה להיפטר מהארגון. מסרייה היה מנהיג המאפיונרים מהדור הקודם אשר כונו "הפיטים המשופמים", והוא ראה בעין רעה את חדירת המאפיונרים החדשים אשר נמלטו מאימת מוסוליני ונגסו בשלטונו. מעשי האיבה בין אנשי מרנזנו, אשר כונו "קסטלמארזים", לבין אנשי מסרייה, החלו בשנת 1930 וכונו "מלחמת הקסטלמארזים".
בסיועו של בוננו, נרקמו קשרים בין הקסטלמארזים לבין קבוצה שלישית בהנהגתו של לאקי לוצ'יאנו אשר כונתה "הטורקים הצעירים". אנשיו של לוצ'יאנו היו בעיקר יהודים ואירים, אולם לוצ'יאנו רצה מאוד לשלב אותם בתוך עולם הפשע האיטלקי. ב-15 באפריל 1931 רצחו אנשיו של לוצ'יאנו את מסרייה, ובכך הסתיימה המלחמה ומרנזנו נהפך לבוס הפשע החזק ביותר בניו יורק. מרנזנו התווה תוכנית שנועדה לרכז תחת שליטתו את הפשע המאורגן הסיציליאני-איטלקי בארצות הברית כולה. על פי תוכניתו, יחולקו ארגוני הפשע ל-24 כנופיות אשר כונו "משפחות", אשר בראש כל אחת מהן יעמוד בוס. בראש הארגון כולו יעמוד ה"קאפו די טוטי קאפי" ("הבוס של כל הבוסים") כלומר מרנזנו עצמו.
בהתאם להערצתו ליוליוס קיסר, מרנזנו נהג להשוות את הארגון שהקים לאימפריה הרומית, וניסה שהיררכיית הפיקוד שלו תהיה זהה לזו שבצבאו של קיסר. הוא הקפיד לשמור את כל עמדות הכוח בידיהם של מאפיונרים איטלקים ומנע את כניסתם של מאפיונרים יהודים כמו מאיר לנסקי ובאגסי סיגל. המאפיונרים הצעירים בארגון ראו במרנזנו עוד נציג של האסכולה הישנה ושאפו להחליף אותו במנהיג צעיר יותר. הממורמר מכולם היה לוצ'יאנו, שלא תוגמל על שירותיו ולא זכה למקום בסדר החדש של מרנזנו.
מרנזנו הבין שלוצ'יאנו מהווה איום. הוא שכר את המתנקש האירי וינסנט קול ("מד דוג קול") כדי שיחסל את לוצ'יאנו. התכנית הודלפה ללוצ'יאנו בידי טומי לוצ'זה. ב-10 בספטמבר זימן מרנזנו את לוצ'יאנו למשרדו בבניין הלמסלי בפארק אווניו שבמנהטן. לוצ'יאנו סבר שמדובר במלכודת, והחליט לתקוף ראשון. בסיועם של לנסקי וסיגל, הוא שלח למשרדו של מרנזנו ארבעה גנגסטרים יהודים מחופשים לשוטרים. שניים מהם השתלטו על השומרים של מרנזנו ופרקו אותם מנשקם, בזמן שהשניים האחרים דקרו את מרנזנו מספר פעמים לפני שירו בו למוות. ככל הנראה בוננו ידע על הרצח, וייתכן שאפילו השתתף בתכנונו.
הבחירות לנשיאות טוגו 2020
הבחירות לנשיאות נערכו בטוגו ב-22 בפברואר 2020. הנשיא המכהן פור ניאסנגבה מטעם מפלגת האיחוד למען הרפובליקה  (UPR) נבחר מחדש לכהונתו הרביעית עם 71% מהקולות בסיבוב הראשון. המתמודד הכי קרוב אליו היה אגביומה קודג'ו, ראש ממשלה לשעבר ומנהיג המפלגה שנוסדה בסמוך לבחירות, התנועה הפטריוטית לדמוקרטיה ופיתוח, שקיבלה 19% מהקולות.
מערכת הבחירות
תיקוני חוקה שאושרו במאי 2019 שינו את שיטת הבחירות לנשיאות לשיטת שני הסיבובים, והחליפה את שיטת הבחירות הרובנית שהייתה קיימת עד אז.
התיקונים בוצעו בעקבות הבחירות לפרלמנט בדצמבר 2018, שהוחרמו על ידי ארבע עשרה מפלגות אופוזיציה במחאה נגד 'הטיה', סירוב לחזור לחוקת 1992 ושימוש בגבולות אזורי בחירה שהעדיפו את UPR. כתוצאה מכך, UPR זכתה ב-59 מתוך 91 מושבים בפרלמנט.
התיקונים לחוקה הכניסו מחדש את מגבלות הכהונה שבוטלו ב-2002. השינויים מגבילים נשיא לכהן שתי כהונות של חמש שנים. עם זאת, המגבלות לא חלו רטרוספקטיבית, ואיפשרו לפור ניאסנגבה לכהן שתי כהונות עתידיות בנוסף לשלוש שכבר כיהן.
קמפיין
באוקטובר 2019 מפלגת האופוזיציה העיקרית, הברית הלאומית לשינוי, אישרה שמנהיגה ז'אן-פייר פברה יהיה המועמד שלה.
בינואר 2020, הארכיבישוף האמריטוס של לומה, פיליפ פנוקו קפודזרו, קרא להשהות את הבחירות כדי לאפשר ביצוע רפורמות בבחירות. קפודזרו תמך בקמפיין ופעל עבור אגביומה קודג'ו, וכאשר התפרסמה בבוקר הבחירות חדשות כי קודג'ו מוביל בסקרים, דווח כי שניהם הושמו במעצר בית.
התנהלות הבחירות
ביום הבחירות הקיף הצבא את ביתו של קודג'ו בעקבות דיווחים שהוא מוביל בספירה.
לאחר תצפית על הבחירות, הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה קבעה שהן חופשיות ושקופות, ושיבחה את האוכלוסייה על השתתפותה השלווה כשיפור מההפגנות בשנים הקודמות נגד שלטונה הארוך של משפחת ניאסנגבה. עם זאת, השבתות אינטרנט פזורות נרשמו ברחבי הבירה ובערים גדולות אחרות, מה שגרם הן לארגונים בינלאומיים והן למפלגות האופוזיציה להטיל ספק בתוצאות.
ביקורת
ב-25 בפברואר הגיש קודג'ו עתירה לבית המשפט לחוקה בבקשה לבטל את התוצאות. הוא האשים את הרשויות על הצבה של קלפיות מזויפות, מילוי מעטפות בפתקים ובמתן אישור לאזרחים להצביע מספר פעמים עבור ניאסנגבה. שלושה ימים לאחר מכן, הוא וקפודזרו קראו להפגנות ציבוריות, וכתוצאה מכך הצבא הקיף את בתיהם והמשרד למנהל השטחים קבע שהמחאות יהיו בלתי חוקיות. חברי האספה הלאומית הגיבו בהאשמת קודג'ו בתכנון הפיכה. שר ההגנה, יארק דמהאם, טען כי ההקפה סביב בתיהם של קודג'ו וקפודזרו נבעו לצורך הגנה עליהם. מנגד טען קודג'ו כי לא ניתן לו כל הסבר על כך ושהוא סבור שפעולה זו נועדה להקנות לשלטון זמן לזיוף הקולות.
ג'יימס ס. הולמס
ביוגרפיה
הולמס נולד ב-2 במאי 1924 בעיירה קולינס, במדינת איווה שבארצות הברית וגדל שם בחווה חקלאית עם שלושת אחיו הגדולים. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון הוא למד בקווייקר קולג' באוסקלוסה, איווה. אחרי שתי שנות לימוד בקולג' הוא לימד שנתיים בחטיבת-ביניים בבארנסוויל, אוהיו כמתמחה. הוא נמנע מגיוס לצבא מתוך עיקרון, סירב גם לשירות לאומי ולכן נכלא לשישה חודשים. לאחר מכן הוא המשיך בלימודיו, תחילה בוויליאם פן קולג' ולאחר מכן בקולג' האוורפורד בפנסילבניה.
ב-1948, לאחר שקיבל תואר מאסטר באנגלית והיסטוריה, הוא המשיך ללימודים מתקדמים באוניברסיטת בראון בפרובידנס, רוד איילנד, אחת מהחברות בליגת הקיסוס; הוא למד שם במשך שנה לקראת הדוקטורט. בתוך כך התפרסמו לראשונה שירים מפרי עטו, ופה ושם הוא עסק גם בעריכה. עם הזמן הפכה השירה לעיסוקו המועדף.
מעבר להולנד
ב-1949 הוא זכה במלגת פולברייט שאפשרה לו לעבור ללמֵד בהולנד במשך שנה. הוא לימד בבית הספר של הקווייקרים בטירת אֵרְדֶה ליד העיירה אוֹמֶן. בתום השנה הוא החליט להישאר מעט בהולנד ואז פגש בחור בשם האנס ון מארלה, שהפך לאהבת חייו הגדולה; בגללו הוא חזר בו מכוונתו לחזור לארצות הברית ובמקום זאת השתקע באמסטרדם. במהלך השנתיים הבאות למד הולמס בקורס להולנדית אצל ניקו דוֹנְקֶרסְלוֹט באוניברסיטת אמסטרדם וב-1951 כבר הופיעו תרגומיו הראשונים לשירים מהולנדית.
תרגום שירה הפך לעיסוקו העיקרי ועד למינויו כחבר בכיר במכון למדע הספרות הכללי של אוניברסיטת אמסטרדם הוא הניח שבזאת תהיה פרנסתו. נוסף לשירה, הוא תרגם לאנגלית גם פרסומים על אינדונזיה ועל שירה אינדונזית, ביחד עם בן זוגו האנס ון מארלה. עד מהרה יצאו לו מוניטין כמתרגם חשוב וב-1956 הוא היה לזוכה הלא-הולנדי הראשון בפרס מרטינוס נייהוף לתרגום עבור תרגומיו לאנגלית. משנוסד ב-1958 "דלתא", כתב עת בשפה האנגלית המוקדש לתרבות הולנדית ופלמית, היה הולמס לעורך השירה בו ותרגומיו לשירה הולנדית מודרנית הופיעו בו בקביעות. בין השאר הוא התפרסם בשל תרגומיו לשירי קבוצת "החמישים", שירים מודרניים וקשים במיוחד לתרגום.
אחד מהישגיו המרשימים ביותר של הולמס היה התרגום שלו לפואמה של מרטינוס נייהוף אוואטר (Awater), אחת היצירות הקאנוניות בשירה ההולנדית המודרנית. בזכות התרגום זכו גם הולמס וגם נייהוף עצמו לפרסום רב; שני זוכי פרס נובל לספרות, ת"ס אליוט ויוסיף ברודסקי ראו לנכון לציין לשבח את התרגום ואת השיר. ברודסקי העיר כי זהו אחד השירים הטובים שקרא מימיו ואליוט אמר כי לו כתב נייהוף את השיר באנגלית ולא בהולנדית, הוא היה מפורסם בעולם כולו.
מחקר תאורטי
משהחליטה הפקולטה למדע הספרות הכללי באוניברסיטת אמסטרדם להקים ב-1964 מחלקה לחקר התרגום, הוזמן הולמס לעבוד בה כחבר בכיר והוא נענה בהתלהבות. לא זו בלבד שהיה לו הרקע המחקרי הנחוץ, אלא גם ניסיון בלתי-אמצעי רב וידע תאורטי נרחב בתחום. הוא יצר תוכנית להכשרת מתרגמים ומתורגמנים, שבסופו של דבר הפכה למכון לחקר התרגום באוניברסיטה. במידה רבה הולמס הוא שהפך את חקר התרגום לדיסציפלינה בפני עצמה, המכון שלו הכשיר ועדיין מכשיר דורות של מתרגמים ומעשיר אותם בידע תאורטי. ב-1972 נשא הרצאה בכותרת: "השם והאופי של חקר התרגום" (The Name and Nature of Translation Studies). הייתה זו הרצאה פרוגרמטית שהתוותה את מסגרת המחקר של חקר התרגום כתחום מחקר תיאורי, פנומנולוגי. ההרצאה לא פורסמה בכתב, אלא שנתיים לאחר מותו של הולמס ולפיכך השפעתה הייתה תחילה מועטה. ב-1988 פורסמה ההרצאה כמאמר באנגלית והפכה לטקסט מכונן של תחום המחקר החדש.
הולמס היה אחד הראשונים שפיתחו את תחום המחקר "לימודים הומוסקסואליים". ב-1978 הוא החל להעביר סדנאות באוניברסיטת אמסטרדם בנושא ספרות הומוסקסואלית והיה פעיל גם מחוץ לאקדמיה למען שוויון זכויות להומוסקסואלים.
הולמס חלה באיידס ונאלץ לפרוש מעבודתו בשנת 1985. הוא נפטר מהמחלה כעבור כמה חודשים, ב-6 בנובמבר 1986 ונקבר באמסטרדם.
יחידה 61398
יחידה 61398 היא יחידה ללוחמה קיברנטית בצבא הסיני.
במסמך שכותרתו "APT1 - Exposing One of China’s Cyber Espionage Units" נחשפה היחידה לכאורה. המסמך הוכן על ידי חברת "Mandiant" האמריקאית, העוסקת באבטחת מידע, בשנת 2013. רוב המידע לכאורה הידוע לציבור הרחב נשען על דו"ח זה. עם זאת, לטענת גורמים אמריקאיים, היחידה מוכרת ל-CIA עוד משנת 2002.
פעילות לכאורה
ביולי 2014 פרסמה חברת האבטחה "CyberESI" כי היחידה הסינית פרצה למערכות המחשוב של רפאל, התעשייה האווירית ואלישרא בין 10 באוקטובר 2011 ל-13 באוגוסט 2012, וגנבה מידע מסווג הקשור למערכת "כיפת ברזל", לטילי "חץ 3", לפיתוחי מל"טים וטילים בליסטיים.
יובל דגים
יובל דגים (נולד ב־13 בדצמבר 1962) הוא מנהל ישראלי. שימש כמנכ"ל בחברות אחדות, בהן אבן קיסר (2018–2023), שיכון ובינוי, קימברלי קלארק והנסון.
ביוגרפיה
משפחות הוריו הגיעו לארץ ישראל בעלייה השלישית והתיישבו בתל אביב, בה נולדו הוריו. יובל דגים נולד באשקלון, לאחר שהוריו עברו לשם לאחר נישואיהם. בשנת 1968 עבר עם משפחתו לרמת השרון. אביו היה סמנכ"ל בחברת מהדרין-פריאור ואמו הייתה מורה.
שירות צבאי
דגים התגייס לחיל השריון ושירת בשנים 1981–1985. בשנת 1982, במהלך מלחמת לבנון הראשונה, היה בקורס מפקדי טנקים. בשנים 1984–1985 היה מפקד פלוגה בגדוד 82 בחטיבה 7, והשתחרר משירות סדיר בדרגת סרן. תוך כדי שירות המילואים עלה לדרגת סא"ל ופיקד על גדוד שריון, ולאחר מכן היה סמח"ט בחטיבת קרייתי.
לימודים
בשנים 1987–1991 למד הנדסת מכונות בטכניון וקיבל תואר ראשון. בשנת 1997 למד בבית הספר לעסקים של לונדון. בין השנים 1999–2000 למד לתואר מוסמך EMBA במנהל עסקים במסלול מנהלים בתעשייה, באוניברסיטת בר-אילן.
משפחה
דגים נשוי לרחלי, אמנית (ציור) ומטפלת באמנות, להם שלושה בנים והם גרים בזכרון יעקב.
קריירה עסקית
בין השנים 2002–2008 היה מנהל מרחב וסמנכ"ל של חברת הנסון ישראל.
לאחר חזרתו לישראל, בשנים 2011–2016 היה מנכ"ל חוגלה-קימברלי, נציגת קימברלי קלארק בישראל.
בשנים 2016–2017 שהה עם משפחתו בסידני, אוסטרליה, וכיהן כמנכ"ל קימברלי קלארק (אוסטרליה וניו זילנד).
בשנת 2018 מונה למנכ"ל חברת שיכון ובינוי, אך כעבור כחצי שנה, עם העברת השליטה בחברה, התפטר, ובאוגוסט 2018 מונה למנכ"ל חברת אבן קיסר במקום רענן זילברמן, שפרש מהחברה במרץ 2018 כיהן בתפקיד עד 2023.
דגים כיהן כיו"ר הדירקטוריון של חברת Lioli Ceramica Pvt, מ-2020. בשנים 2019–2022 כיהן כדירקטור חיצוני בחברת נשר מפעלי מלט ישראליים וכדירקטור בחברת "משאב".
וינס מקמהן
וינסנט קנדי מקמהן (באנגלית: Vincent Kennedy McMahon; 24 באוגוסט 1945) הוא איש עסקים אמריקאי, היושב ראש והמנכ"ל לשעבר של ה-WWE, החברה הגדולה בעולם בתחום ההיאבקות מקצועית.
ביוגרפיה
כשמקמהן נכנס לעסקי ההיאבקות עם אביו, הוא רצה בתחילה להיות מתאבק, אך אביו לא איפשר לו זאת, ומקמהן הבן הפך לכרוז של הארגון ולאחר מכן לקריין. בזמן זה שם הארגון שונה ל-WWF (World Wrestling Federation). בשנת 1982, פרש אביו ומקמהן הבן, בגיל 37, רכש את הארגון ומאז הוא משמש כיושב ראש ומנכ"ל החברה.
לאחר שקנה את השליטה ב-WWF, ובניגוד למקובל אז, פנה מקמהן לכוכבים הגדולים של ארגוני ההיאבקות האחרים בארצות הברית וקנדה והציע להם חוזי העסקה גבוהים. גולת הכותרת הייתה החתמת כוכב ה-GCW, האלק הוגאן; וכן החתים את רנדי סאבאג' מ-ICW; את טד דיביאסי מ-Mid-South Wrestling; בהמשך הוא גם החתים את כוכב "סטמפיד" הקנדי, ברט הארט. בשלב הבא, החל מקמהן לקנות משבצות שידור בתחנות טלוויזיה שונות על מנת שיוכל לשדר בהן את מופעיו. לאחר מכן, יצר את רסלמניה - מופע היאבקות מיוחד ששודר בשיטת שלם וצפה (המודל שמוכר היום בתור Pay Per View, או PPV) ושילב בין קרבות שכללו את כל המתאבקים הפופולריים ברוח התקופה לצד כוכבים אחרים כמו מוחמד עלי וזמרת הפופ סינדי לאופר. לקראת סוף שנות השמונים, בין היתר כתוצאה מהמהלכים של מקמהן, לא מעט ארגוני היאבקות נסגרו, וה-WWF הפך לארגון הפופולרי ביותר.
בשנת 1994 נתבע מקמהן – בשל החשד שנתן סמים וממריצים לעובדים שלו. מקמהן הצליח לצאת בלא אחריות מההליך המשפטי, אבל אז התחילה התקופה הקשה בארגון, כשהמוניטין שלו נפגע. קושי נוסף היה שהכוכבים גדולים, ביניהם הוגאן, עזבו לארגון המתחרה שהחל לצמוח, ה-WCW. ארגון זה פעל בצורה שונה, כשנפטר מהדמויות הצבעוניות ומהגיבורים העל אנושיים, ועבר לקווי עלילה מציאותיים, שמשכו את הקהל לכיוונם. מקמהן הגיב בשינוי גישה של ה-WWF והעביר את הארגון לתקופה, שנקראה "עידן האטיטיוד", שמטרתה הייתה לשנות את התדמית הילדותית שהייתה ל-WWF. דמויות הליצנים וגיבורי העל הוחלפו בדמויות של כנופיות ודמויות מציאותיות יותר. קו עלילה זה הצליח לגרום לכך שבפעם הראשונה מזה 18 חודשים ה-WWF הביסו את ה-WCW ברייטינג. הפופולריות של ה-WWF המשיכה לעלות ובסופו של דבר ארגון ה-WCW נסגר בשנת 2001, כשמקמהן רכש אותו ב-2.5 מיליון דולר.
מקמהן משתתף גם כדמות בתוכנית עצמה, "Mr. McMahon" ואף זכה באליפות העולם של ה-WWF בצורה שנויה במחלוקת.
בעקבות התביעה המשפטית של הקרן העולמית לשימור חיות הבר, הידועה גם כ-WWF, פדרציית ההיאבקות שינתה את שמה ל-World Wrestling Entertainment, או בקיצור WWE. ה-WWE החליטו לפצל את סגל המתאבקים לשתי תוכניות מרכזיות: Raw וסמאקדאון.
כיום, מקמהן משמש כמנכ"ל והיו"ר של ה-WWE, אימפריית ההיאבקות הבינלאומית ששוויה מוערך ב-2.3 מיליארד דולר. בשנת 2014 העריך המגזין פורבס, את הונו ב-1.4 מיליארד דולר, מה שהציב אותו במקום ה-1,372 ברשימת עשירי העולם ו-437 ברשימת עשירי ארצות הברית. בנוסף, מקמהן נשוי משנת 1966 ללינדה מקמהן והוא אביהם של שיין מקמהן וסטפני מקמהן.
ישיבת שער התורה
ישיבת שער התורה הייתה ישיבה שהתקיימה בעיר גרודנו שבבלארוס של היום משנת 1915 ונסגרה בשנת 1939. מזוהה בעיקר עם הרב שמעון שקופ.
היסטוריה
הישיבה נוסדה על ידי חבורת תלמידים שנלכדו בעיר גרודנא שבליטא, על ידי עזרתו של הרב יעקב אריה ליפשיץ, בנו של בעל ה"עולת שלמה", על ידי הצבא הגרמני בעת מלחמת העולם הראשונה; אלו התמקמו בבית המדרש "יסוד ושורש העבודה", ולשם נקבצו בחורי ישיבה מפליטי המלחמה. בתחילה נבחר ועד מארגן, וכדמות מרכזית (של מעביר שיעור) נבחר הרב אלתר שמואלביץ. בהמשך מונה הרב יוסף לייב ננדיק כמשגיח. בסיום המלחמה עזב הרב שמואלביץ את הישיבה, וגם התרומות פחתו בצורה ניכרת (בעיקר עקב הפסקת התמיכה של אגודת עזרה). בהמלצת הרב יוסף שלמה כהנמן מונה הרב שמעון שקופ לכהן כראש ישיבה (תר"פ), ובכך היה ראש הישיבה הראשון של ישיבת שער התורה, כשהוא נמנע מטיפול בצד הכלכלי של הישיבה.
בשנת תרפ"ב הונהגה בישיבה שיטת המוסר. באותה תקופה מונה הרב שלמה הרכבי למשגיח, והוא כיהן בתפקידו עד פרוץ מלחמת העולם השנייה. לאחר פרוץ המלחמה עזבו את הישיבה רוב תלמידיה, וגם הפעם נשאר קומץ הכולל את הרב שקופ שלא יכל לעזוב מפאת גילו. לאחר פטירת הרב שקופ עזבו גם קומץ התלמידים, ורוב הגרעין עבר לווילנה.
חתנו של הרב שקופ, הרב שרגא פייבל הינדס, היה ר"מ ומנהל כספים בישיבה.
סדרי הישיבה
בתקנות הישיבה היו כללים שנגעו לסדרי הלימוד. בסדר הלימוד היה חיוב על כל תלמיד ללמוד 11 דפי גמרא בשבוע, כאשר מתוכם שישה דפים בסגנון בקיאותי וחמישה בסגנון עיוני. מלבד זאת התקיימו בישיבה מבחנים על החומר הנלמד אחת לשבועיים.
אקיהיטו, קיסר יפן
אָקִיהִיטוֹ, קיסר יפן (ביפנית: 明仁; נולד ב-23 בדצמבר 1933) הוא קיסר יפן לשעבר וה-125 במספר של יפן. הקיסר, שהוא נצר לשושלת יאמטו, ירש את התואר עם מות אביו, הירוהיטו. ידוע כבעל תחומי עניין רבים, בהם זואולוגיה והיסטוריה יפנית.
ב-30 באפריל 2019 פרש אקיהיטו מתפקידו, ויום לאחר מכן, ב-1 במאי, ירש בנו נארוהיטו את כס החרצית. לאחר פרישתו, כנהוג, קיבל תואר של קיסר פורש (דאיג'ו טנו: 太上天皇).
ראשית חייו
אקיהיטו, החמישי מבין ילדיו של הקיסר הקודם הירוהיטו ובנו הראשון, כונה בילדותו צוּגוּ נוֹ מִיאַה (מילולית: הנסיך צוגו), וכבר בגיל שלוש הופרד מהוריו. הוא חונך וגודל על ידי מחנכים פרטיים ולמד בבתי ספר פרטיים.
מלחמת העולם השנייה
במהלך הפצצות האמריקאים על טוקיו במהלך מלחמת העולם השנייה, הוברח אקיהיטו יחד עם אחיו הצעיר מאשאהיטו (כיום הנסיך היטאצ'י) אל מחוץ לעיר. בתקופת הכיבוש האמריקאי הוצמדה לנסיך אקיהיטו בן ה-12 מורה פרטית לאנגלית, אליזבת וינינג, פעילה בקהילת הקוויקרים המיסיונרית.
לאחר המלחמה
הוא החל ללמוד בפקולטה למדע המדינה באוניברסיטת גאקושוין בטוקיו, אולם לא השלים את לימודיו ולכן אינו נושא תואר אקדמי כלשהו. על אף היותו יורש העצר של יפן מיום היוולדו, הוא הוכתר רשמית לנסיך וליורש עצר ב-10 בנובמבר 1951 בגיל 17.
ביוני 1953 ייצג הנסיך אקיהיטו את יפן בטקס ההכתרה של מלכת הממלכה המאוחדת, אליזבת השנייה.
מלכותו
לאחר מות אביו ב-7 בינואר 1989, הוכתר אקיהיטו רשמית לקיסר ב-12 בנובמבר 1990.
לאחר הכתרתו הביע אקיהיטו התנצלות רשמית בפני אזרחי קוריאה וסין על הסבל שנגרם להם בתקופת הכיבוש היפני, ואף יצא למסע דיפלומטי בסין באפריל 1989, שלושה חודשים לאחר מותו של אביו, שהנהיג את יפן בתקופת הכיבוש.
תקופת שלטונו של הקיסר אקיהיטו מכונה ביפן תקופת הייסי.
רוב רכושה של משפחת הקיסר הולאם לאחר מלחמת העולם השנייה, ואפילו הארמונות ובתי הנופש של הקיסר ומשפחתו נמצאים בבעלות המדינה. עם זאת, בספר שפורסם ב־2003 נטען כי אקיהיטו ירש מאביו 22 מיליון דולר.
התקציב השנתי הכולל של בית הקיסר מנוהל על ידי סוכנות ממשלתית מיוחדת בשם סוכנות משק הבית הקיסרי, ומחולק לשלוש קטגוריות: הוצאות אישיות של הקיסר (3 מיליון דולר), הוצאות שוטפות הכרוכות במילוי תפקידו (58 מיליון דולר) ומימון הוצאותיה של יתר משפחת הקיסר (2.6 מיליון דולר).
הקיסר מתגורר בארמון הקיסרי בעיר טוקיו.
פרישתו
באוגוסט 2016 הודיע הקיסר אקיהיטו כי בשל הדאגה מפני גילו המתקדם ובריאותו המידרדרת הוא מעוניין לפרוש בעודו בחיים כשהוא כשיר וכשמצבו טוב יחסית, ולהעביר את הכתר לבנו נארוהיטו.
אקיהיטו הוא הקיסר הראשון זה 200 שנה שפורש מתפקידו בעודו בחיים. מכיוון שאין בחוקי בית המלוכה היפני התייחסות להעברת הכתר על ידי קיסר חי ושולט, ועל פיהם העברת הכתר יכולה להתבצע רק כשהקיסר מת, הממשלה הכניסה לתוקף חוק חד-פעמי שיאפשר לאקיהיטו להעביר את הכתר לבנו.
ב-30 באפריל 2019 נערך טקס פרישה בארמון המלכותי, והקיסר כיהן עד לחצות הלילה. ב-1 במאי נכנסה לתוקף כהונתו של הנסיך נארוהיטו כקיסר.
אקיהיטו הוא גם הקיסר הראשון שביקש שגופתו תישרף לאחר מותו, בניגוד למסורת שהייתה נהוגה עד אז.
משפחתו
באפריל 1959 הוא התחתן בארמון בטקס שינטואיסטי עם שוֹדה מיצ'יקו, בתו של תעשיין יפני חשוב. נישואיו של אקיהיטו היוו פריצת דרך בחצר הקיסרית של יפן מאחר שאשתו הייתה פשוטת-העם הראשונה בהיסטוריה שהתחתנה עם נסיך קיסרי. לזוג נולדו שלושה ילדים: יורש העצר הנסיך נארוהיטו, הנסיך פומיהיטו והנסיכה סאיאקו.
אופססס! בול הגיע המבול...
'''אופססס! בול הגיע המבול... (באנגלית: ...Ooops! Noah Is Gone''', "אופס! נח נעלם...") הוא סרט קומדיה והרפתקאות בהנפשה ממוחשבת גרמני-לוקסמבורגי-בלגי-אירלנדי-אמריקאי משנת 2015. הסרט בוים ונכתב על ידי טובי גנקל, יחד עם בימויו של שון מקורמק, וכתיבתם של ריצ'י קונרוי, מארק הודקינסון ומרטין תוריסון. הסרט עוקב אחר החיות שהחמיצו את תיבת נח.
תקציר העלילה
הסרט עוקב אחר דייב ובנו פיני, שני נאסטריאנים שלא הוזמנו להצטרף לתיבת נח. כשכל החיות התחילו להיכנס לתיבה, הם ניסו להתגנב פנימה בעזרתן של הייזל וליאה, ואם וביתה ממשפחת חתולי הבר. הילדים ביחד יוצאים להסתובב בתיבה, ומביטים במבול המתקרב. מפני שהם הביטו קרוב מידי במבול, שהמים שטפו את הארץ התיבה זזה ושני הילדים מצאו את עצמם מחוץ לתיבה. בזמן שההורים שלהם עושים הכל בשביל לסובב את התיבה לאחור ולהחזיר אותה, עוברים הילדים הרפתקת הישרדות בניסיון לחזור לתיבה. הילדים פגשו חברים חדשים, חיות נוספות שמצאו את עצמן מחוץ לתיבה, ומתחמקים מאויבים רשעים. בדרך הילדים לומדים על העולם ועל עצמם.
קבלה
הסרט קיבל מהאתר "Rotten Tomatoes" דירוג של 36%, מה שהופך את קבלת הפנים של הסרט באתר לשלילית.
הסרט הכניס כ-10.8 מיליון רנמינבי ממכירות הכרטיסים.
אמדאוס (סדרת טלוויזיה)
אמדאוס (בגרמנית: Die Abenteuer des jungen Mozart, "הרפתקאותיו של מוצרט הצעיר") היא סדרת טלוויזיה מונפשת גרמנית, שעוקבת אחר הרפתקאות דמיוניות שעבר המלחין וולפגנג אמדאוס מוצרט בילדותו. הסדרה נוצרה על ידי ווינפריד דברטין והופקה על ידי LAR Little Amadeus Realisierungsgesellschaft mbH & Co. KG, KiKa ו-ARD, לציון יום הולדתו ה-250 של מוצרט.
הסדרה שודרה במקור בגרמניה בערוץ KiKa החל מ-16 בינואר 2006 עד 30 בנובמבר באותה שנה. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בשנת 2008 בדיבוב עברי בערוץ לוגי, כאשר באותה שנה הסדרה שודרה בארצות הברית בהפצת American Public Television. לסדרה הופקה עונה אחת הכוללת 26 פרקים באורך 24 דקות.
הסדרה זכתה במספר פרסים ובהשראתה הופקו מחזות, פסקולים, ספרים ומשחקים.
תקציר העלילה
הסדרה מתרחשת בזלצבורג שבאוסטריה במהלך המאה ה-18, ועוקבת אחר אמדאוס, ילד בן 7 עם כישרון מוזיקלי. בכל פרק אמדאוס עובר הרפתקה חדשה ומוזיקלית יחד עם משפחתו וחבריו, כמו כן הוא יוצא מצרות שגורם לו דביליוס, המזכיר הפרטי של הארכיבישוף, שמקנא בו.
מדבבים בעברית
הדיבוב העברי בוים על ידי אורנה כץ, והופק על ידי מיכל בשירי בוידאופילם אינטרנשיונל. את שיר הפתיחה של הסדרה ביצע בדיבוב העברי מיכאל עינב.
הפקה והצלחה
הסדרה נוצרה על ידי ווינפריד דברטין, יוצר הסדרה "הלו ספנסר", לכבוד יום הולדתו ה-250 של המלחין וולפגנג אמדאוס מוצרט. הסדרה נועדה לגרום לילדים צעירים להתעניין במוזיקה קלאסית. קהל היעד של הסדרה הוא ילדים בני 4 עד 8, אך הסטטיסטיקה הראתה שגם בוגרים יותר צופים בה.
הסדרה זכתה להצלחה רבה ברחבי העולם, ובהשראתה הופקו מחזות, פסקולים, ספרים ומשחקים, כמו כן היא זכתה במספר פרסים.
דקר בולבוסין
דַּקַּר בֻּלְבּוּסִין (שם מדעי: Epinephelus tukula) הוא מין של דג מקבוצת הדקרים שבמשפחת הדקריים החי במימי האזור האינדו פסיפי בין חופי אפריקה הדרומית, מזרח אפריקה ומדגסקר עד לחופי אוסטרליה ויפן במזרח. הדג מצוי גם בים סוף.
מאפיינים
הדקר מצוי רוב זמנו בשוניות אלמוגים ובחוליות בקרבת החוף. זהו דג טורף הניזון מלהקות דגים קטנים, סרטנים, רכיכות כמו דיונונים וגם מבטאים קטנים. הוא פוער את לסתו כדי לחטוף טרף במהירות. לעיתים דקרים ממתינים לטורפים נוספים כמו כרישונים לבני קצוות הדוחקים דגים החוצה מחרכי אלמוגים ועט על הדגים. הדקר מצוי ביחסי הדדיות עם דגי נקאי המנקים את שיניו.
הדקר נידוג בידי אנשים למאכל, בעיקר לחופי דרום-מזרח אסיה. לא ברור כמה הדיג משפיע על אוכלוסייתו. נכון להיום, מצב שימורו הוא: "ללא חשש".
אמיליה קובאצ'ובה
אמיליה קובאצ'ובה (בסלובקית: Emília Kováčová; נולדה ב-8 בפברואר 1931 - 31 בדצמבר 2020) הייתה כלכלנית סלובקית, לשעבר הגברת הראשונה של סלובקיה.
ביוגרפיה
קובאצ'ובה נולדה בברטיסלבה, היא נישאה למיכל קובאץ' ונולדו להם שני ילדים, היא שימשה כפרופסור להתפתחות חברתית ויחסי עובד-מעביד באוניברסיטת ברטיסלבה לכלכלה (Ekonomická univerzita v Bratislave).
ב-1993 עם פירוק צ'כוסלובקיה התמנה בעלה לנשיא המדינה והיא נהפכה לגברת הראשונה, עקב היותה הראשונה לכהן בתפקיד זה במדינה היא יצרה כללי הטקס מקובלים לתואר הגברת הראשונה.
היא גם פיקחה על שחזורו ושיקומו של ארמון גרסאלקוביץ', מעון הנשיאות הרשמי בזמן שגרה בביתה הפרטי, בנוסף היא ייסדה קרן ששמה לה למטרה לקדם הזדמנויות בתחום החינוך בסלובקיה.
בזמן כהונתה היא המשיכה ללמד באוניברסיטה עד לפרישתה מ-1998.
מעבר דיאטלוב
מעבר דיאטלוב (ברוסית: Перева́л Дя́тлова) הוא מעבר הרים בצפון אורל בין ההר חולטאצ'אחל (1,096.7 מטר) בגובה 905 ללא סימון הפונה מזרחה, קצת מלבד רכס אורל הראשי. הוא ממוקם בקצה הצפון מערבי של מחוז סברדלובסק ברובע העירוני איבדל, 128 ק"מ צפונית מערבית לעיר איבדל. הוא מחבר את העמק של היובל הרביעי הימני של נהר לוזבה עם החלקים העליונים של נהר אוספיה (גם היובל הימני של לוזבה).
מקור השם
המעבר קיבל את שמו בקשר לטרגדיה שהתרחשה בפברואר 1959, כאשר לא הרחק ממנה, על המדרון המזרחי של הר חולטאצ'אחל, קבוצת תיירים בראשות איגור דיאטלוב מתו בנסיבות לא ידועות.
שוג'ו
עלילת הז'אנר, בשונה מהשונן, היא ברובה פנטזית, רומנטית וקסומה. גיבורת הז'אנר הן לרוב ילדות, נערות או בחורות צעירות.
השוג'ו בישראל
בישראל שודרו מספר סדרות שוג'ו ובהן:
אדמה פראית (ספר)
אדמה פראית הוא ספר הרפתקאות מאת הסופרת מיה קינן, שפורסם תחילה בהמשכים בשבועון 'קטיפה לבית' בגרסה מקוצרת מעט, ויצא לאור בשנת 2018. הספר התפרסם בעיקר בציבור החרדי והדתי, שם זכה להצלחה גדולה והודפס בתוך זמן קצר במהדורות רבות.
עלילה
במהלך שהותו במרפאה נרקמים יחסים מיוחדים בין גדליה לבין הרופא עד שזה האחרון מציע לו את משרת עוזר הרופא. במהלך שהותו של גדליה במחנה הוא נחשף לנתונים בדבר מחלת השחפת המאפשרים לו להגות תוכנית חילוץ לכמה ילדים יהודיים ולחלץ אותם מן המסגרת הצבאית. כדי להוציא אל הפועל את התוכנית הוא זקוק לאשתו חווה שתסייע לו והיא אכן מגיעה. התוכנית מתבצעת בשלמותה וחמישה צעירים מצליחים להינצל, בהם ארבעה יהודים.
במהלך הביקורים השבועיים שלו בבית הילדים, מנסה גדליה ככל יכולתו להשפיע על הילדים שנחטפו כקנטוניסטים לדבוק בדתם ולסרב להמירה. כנגדו ניצב הקצין הממונה עליהם, פיוטר טרומפימוביץ' ברנוב, המתיימר ליזום טקס המרת דת המוני לעיניי הנסיך אלכסנדר. לאחר שהילדים מסרבים בטקס להמרת הדת וגורמים להשפלתו של ברנוב בפומבי, הוא מכה את גדליה כמעט עד מוות. כשגדליה חסר הכרה הוא מטביל אותו בעל-כרחו לנצרות ושולח אותו אל חזית מלחמת-קרים - כאשר גדליה משוכנע כי המיר את דתו מרצונו, ועסוק בתשובה והלקאה עצמית. לאחר הישלחו לחזית נפוצו השמועות במחנה על התנצרותו של גדליה וכאשר חווה אשתו שומעת אותן היא עוזבת את אזור המחנה ועוברת יחד עם בתה נחמה לפטרבורג הבירה, בה מוצעת לה משרה רשמית כאומנת בבית ארנברג ובנוסף עבודת שתדלנות צדדית אצל בנות האצולה הרוסית.
כאשר נשלח גדליה אל אזור הטרק נמצאים איתו שני יהודים נוספים- וולדימיר המכונה גם וולודיה, ויולי. שניהם פורשים עליו את חסותם ומסייעים לו להתאושש מהמשבר הנפשי הקשה בו הוא מצוי בעקבות המרת הדת.
בחזית מתגלה כישרונו כצלף, ולאחר שהוא מציל את הנסיך אלכסנדר ממוות בעת התקפת צ'צ'נים (טורקים) ממונה גדליה לאחד משומרי ראשו של הנסיך ומועבר לפטבורג הבירה, שם הוא פוגש את אשתו ובתו הקטנה, אותה לא ראה מעולם. בתקופה זו נולד גם בנו מנדל, הקרוי על שם אביו. בהמשך גם אמו של גדליה מצטרפת אל הזוג וילדיהם.
באחת השמירות שלו הוא שר וסרגיי אנדרייביץ'- מנצח האופרה שומע אותו ומתרשם מיכולותיו הווקאליות הגבוהות. לאחר זמן מה השניים נפגשים שוב וגדליה מתחיל בקריירת שירה קצרה הנגדעת באיבה כאשר מפקדו במשמר המלכותי דורש שיחזור לתפקידו. החזרה לתפקיד מאפשרת לגדליה לקבל תנאים מועדפים שמקלים עליו משמעותית בהיבט הדתי: את יום השבת כיום חופשי ופטור מאבטחת הנסיך באירועים דתיים בתחום הכנסייה.