cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חיי דני הקדוש
עיטורים בכתב היד
קישוטים דמויי פיליגרן מעטרים את אותיות כתב היד. עיטורים מסוג זה היו נפוצים באנגליה ולאורך הריין העליון, אולם לסדנאות הפריזאיות הגיעו רק לקראת סוף המאה ה-13. הקישוטים היוקרתיים ביותר בטקסט הלטיני והצרפתי הן האותיות הרישיות המשמשות לפתיחת העמוד (איניציאל). לעיתים האיניציאל יהיה בגובה של 8 שורות ומלא בענפים דמויי קיסוס משתרגים בצבעי אדום, כחול, לבן וזהב. כמו כן, ניתן למצוא גם כמה ראשי גרוטסקים בכתב היד.
פליקס סלטקין
פליקס סלטקין (אנגלית: Felix Slatkin; 22 בדצמבר 1915 - 8 בפברואר 1963) היה כנר ומנצח אמריקאי.
חייו
סלטקין נולד בסנט לואיס, מיזורי והחל ללמוד נגינה בכינור בגיל תשע, אצל איזדור גרוסמן. הוא החל לעבוד באופן מקצועי בגיל עשר וזכה במלגה למכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, שם למד כינור אצל אפרם צימבליסט וניצוח אצל פריץ ריינר.
בגיל 17 הצטרף לתזמורת סנט לואיס והקים תזמורת קאמרית של נגנים צעירים. בשנת 1935 זכה בתחרות, שכללה הופעת סולו עם התזמורת הסימפונית של אגן הוליווד וחוסה איטורבי. בערך בתקופה זו פגש את הצ'לנית אלינור אלר, ובהמשך נשא אותה לאישה. בשנות מלחמת העולם השנייה שירת את ארצו כנגן בבסיס חיל האוויר "סנטה אנה" וכמנצח תזמורת הפיקוד הטקטי של חיל האוויר, ארגון שגייס יותר מ-100 מיליון דולר באגרות מלחמה.
סלטקין השתקע בלוס אנג'לס וקיבל את משרת הכנר הראשי באולפני פוקס המאה העשרים, שם ביצע אין-ספור תפקידי סולו לכינור בסרטי קולנוע כמו "מה יפית עמק נוי" ו"איך להתחתן עם מיליונר". בשנת 1939 ייסד את רביעיית הוליווד ידועת השם, שהוציאה 21 אלבומים בחברת קפיטול רקורדס ויצאה למסעות הופעות בארצות הברית, אירופה, אוסטרליה וניו זילנד, ובכלל זה הופעה מיוחדת בפסטיבל אדינבורו בשנת 1957. בשנת 1958 זכתה הרביעייה בפרס גראמי על ביצוע מצטיין של רביעיות המיתרים המאוחרות של בטהובן.
קריירת הניצוח שלו כללה את ייסוד "תזמורת אמנויות הקונצרט" והופעות עם תזמורת אגן הוליווד. הוא היה הכנר הראשי והמנצח הנבחר של פרנק סינטרה בהקלטות לחברת קפיטול בשנות ה-50'. בסך הכול הקליט יותר מ-25 הקלטות עם תזמורות אלה, גם הן בחברת קפיטול, ביניהן הקלטה של "עליצות פריזאית" מאת אופנבך, שזיכתה אותו בפרס גראמי לשנת 1958.
פליקס סלטקין מת מהתקף לב בגיל 48.
בנו של פליקס, ליאונרד סלטקין, הוא מנצח התזמורת הסימפונית הלאומית ובנו השני, פרדריק זלוטקין (הוא משתמש בצורה הרוסית המקורית של שם המשפחה) הוא צ'לן ראשי בבלט ניו יורק והצ'לן של רביעיית הפסנתר הלירית.
אופל רקורד E
אופל רקורד E (בגרמנית: Opel Rekord Series E) היא מכונית משפחית גדולה מתוצרת יצרן הרכב הגרמני אופל (בגרמנית: Opel Automobile GmbH), חברת בת של קונצרן הרכב ג'נרל מוטורס, שיוצרה בין השנים 1977–1986.
במקביל, ייצרה ווקסהול מוטורס, חברת הבת הבריטית של ג'נרל מוטורס את ה-ווקסהול קרלטון.
דגם דייהו רויאל, דור שני, אשר יוצר בקוריאה הדרומית פותח על בסיס "אופל רקורד E".
יאן אובה ולדנר
יאן אובה ולדנר (בשוודית: Jan-Ove Waldner; נולד ב-3 באוקטובר 1965) הוא שחקן טניס שולחן שוודי. הוא אלוף אולימפי ואלוף עולם בעל 15 מדליות מהן 5 מדליות זהב.
דרך מבוא השמש
דרך מבוא השמש היא דרך המתוארת במקרא, במסלול זריחת השמש, ממזרח למערב, מעבר הירדן לארץ ישראל. מסלולה הקדום עובר לצדו הצפוני של נחל תרצה. הוא עולה עד עין בידאן בשיפוע מתון ומשם בעלייה חדה לעיר שכם. כיום מזהים את תוואי הדרך בקירוב עם חלקו המזרחי של כביש 57. דרך מבוא השמש מתחברת בפאתי שכם עם דרך האבות, המובילה לבית אל ולירושלים.
הדרך מוזכרת במקרא פעם אחת בלבד, כמכוונת למקום בו נכרתה הברית עם עם ישראל בהר גריזים ובהר עיבל לאחר הכנסו לארץ כנען, בספר דברים:
סעיפה המזרחי של דרך זו, המוביל מעבר הירדן אל המדבר, נקרא.
על פי המסורת יש להניח כי כל הכניסות של האבות ושל עם ישראל לארץ ישראל היו בדרך זו. המקום הראשון אליו הגיע אברהם בבואו מחרן לארץ ישראל היה שכם:. במסלול זה הלך גם יעקב בשובו מחרן, כפי שנאמר:. גם כשנכנסו בני ישראל לארץ ישראל בזמן יהושע בן נון הם עברו בדרך מבוא השמש, ככתוב בציווי לעיל.
משמעות השם
במקרא משמעות הביטוי "בוא השמש" היא שקיעת השמש, כי לשם השמש באה, דוגמאות לכך במקרא:
"וְזָרַח הַשֶּׁמֶשׁ וּבָא הַשָּׁמֶשׁ וְאֶל־מְקוֹמוֹ, שׁוֹאֵף זוֹרֵחַ הוּא שָׁם"
הדרך נקראת דרך מבוא השמש משום שזאת דרך רוחבית ההולכת ממזרח למערב.
נמל התעופה קאי טאק
נמל התעופה קאי טאק (באנגלית: Kai Tak Airport, בסינית: 啟德機場) היה נמל תעופה בינלאומי בהונג קונג. ב-6 ביולי 1998 נסגר הנמל, קודי יאט"א ו-ICAO שלו וכל הפעילות בו הועתקו לנמל התעופה צ'ק לפ קוק שהחליף אותו. השדה זכה לפרסום הן בשל נפח התנועה הגדול בו טיפל והן בשל מאפייני הגישה לנחיתה במסלול היחיד שבו, שהיו ייחודיים לנמל בסדר גודל כזה. בשיאו שימש השדה כמרכז הפעילות (Hub) של מספר חברות תעופה, העיקרית ביניהן קת'אי פסיפיק, חברת התעופה של הונג קונג.
סביבה פיזית
לנמל היה מסלול המראה ונחיתה יחיד שכיוונו 136/316, ומכאן שמו - 13/31. גם מאפיין זה היה חריג לנמל תעופה בסדר גודל כזה. חלק מהמסלול נסלל על שטח שיובש מתוך מפרץ קאולון. המסלול הוארך מספר פעמים ולבסוף הגיע לאורך של 3,390 מטרים.
הנחיתה בנמל היוותה אתגר לטייסים ומחזה מלהיב ומרשים עבור חובבי תעופה. עקב משטר הרוחות האופייני לאזור, היה כיוון הנחיתה השכיח 13, והדבר הצריך טיסה לתוך צלע ההר ופניה ברגע האחרון כדי להתיישר עם מסלול הנחיתה, תוך מעבר בגובה נמוך מאוד מעל לבתי אזור קאולון. מעבר לדרך שבקצהו הצפוני של המסלול עמדו בנייני מגורים ומשרדים שגובהם עד 6 קומות. שלושת צדדיו האחרים של המסלול גבלו במי המפרץ. נוסעים אחדים טענו כי יכלו להבחין בהבהוב מכשירי הטלוויזיה בתוך הבתים בעת הנחיתה.
בנוסף לגישה הקשה והמסוכנת לנחיתה גרם הגידול המהיר של המטרופולין של הונג קונג לעומס רב על נמל התעופה. הנמל תוכנן לתנועה שנתית בהיקף של 24 מיליון נוסעים, אולם טיפל בפועל בעד 28 מיליון נוסעים, וכן בכמיליון וחצי טונות של מטען בשנה. בנוסף לכך הגבילה נוכחות נמל התעופה בקרבה רבה כל כך לבתי העיר את גובה המבנים באזור, וגרמה לניצול נמוך של שטחי קרקע יקרים. הנמל גרם גם לזיהום אוויר ורעש גדול בסביבתו. עקב כך היה השדה נסגר בין חצות הלילה לשש וחצי בבוקר, דבר שהקשה על הפעילות בנמל תעופה בינלאומי חשוב כל כך.
היסטוריה
נמל התעופה הוקם בשנת 1924. השטח היה שייך לשני עשירים סינים - "הו קאי" ו"או טאק", שבשמם נודע מאז ועד היום. הממשלה קיבלה את השטח לאחר שמיזם בניה שתוכנן בו לא יצא אל הפועל. בראשיתו שימש השדה כשדה תעופה של חיל האוויר המלכותי וכן כמועדון טייס ובית ספר לטיסה אזרחי. טיסות סדירות הופעלו החל משנת 1936, אז הוקמה חברת התעופה הראשונה בהונג קונג.
הונג קונג נכבשה על ידי יפן בשנת 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1943 החל צבא יפן להרחיב את שדה התעופה תוך שימוש בשבויי מלחמה קנדים כפועלים. בעבודות ההרחבה השתמשו בין היתר בחומרים מהגדר ההיסטורית של העיר המגודרת קאולון, וכן מאנדרטה לשליט האחרון משושלת סונג, סונג וונג טואי, תוך החרבתם. זמן קצר לאחר השלמת העבודות, בשנת 1945, נכנעה יפן והשלטון בהונג קונג הושב לבריטים.
בשנת 1954 התפרסמו לראשונה התוכניות להפיכת קאי טאק לנמל תעופה מודרני. המסלול ששימש את הנמל עד לסגירתו, 13/31, נפתח בשנת 1957 כשאורכו במקור 2,194 מטר, וחלקו הדרום מזרחי חודר למפרץ, על גבי שטח שיובש. המסלול הוארך ל-2,529 מטרים בשנת 1970 ושוב, לאורך של 3,390 מטרים בשנת 1975. מסוף הנוסעים הושלם בשנת 1962, ובאותה שנה שונה שמו של השדה ל"נמל התעופה הבינלאומי של הונג קונג".
מערכת נחיתת מכשירים (ILS) הותקנה בשדה בשנת 1974 כעזר לנחיתה במסלול 13, והביאה לעלייה ניכרת ביכולת השימוש בשדה בתנאי מזג אוויר וראות קשים.
כאשר הוקם היה השדה מרוחק יחסית מאזורי המגורים של קאולון, אולם בחלוף הזמן נבנו בניינים על גבול השדה. הנמל פעל בעומס תנועה גבוה, שחרג לעיתים מהעומס אליו תוכנן. במשך שנים רבות היה ברור כי יש צורך בהעתקת הנמל אך לא נעשה דבר בנידון.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 החלה ממשלת הונג קונג לחפש אלטרנטיבה לשדה במיקום אחר במושבה. לאחר דיונים הוחלט לבחור באי "צ'ק לאפ קוק" הסמוך לאי לנטאו בטריטוריות החדשות, מערבית לקאולון. בניית השדה הצריכה משאבים אדירים וייבוש של שטחי ים גדולים. השדה החדש נפתח ב-6 יולי 1998 וכלל הפעילות של נמל התעופה הבינלאומי של הונג קונג הועברה אליו במבצע לוגיסטי מרשים תוך לילה אחד בלבד. המטוס האחרון נחת בנמל התעופה קאי טאק בשעה 1:28 לפנות בוקר, ובשעה 6:25 נחת המטוס הראשון בנמל התעופה החדש. בשעות שבין לבין העבירה רשות שדות התעופה של הונג קונג את כלל הציוד הדרוש לנמל החדש, והנמל הישן נסגר.
לאחר סגירת הנמל בשנת 1998 הפך טרמינל הנוסעים למתחם משרדים ומסחר, וכן מתקני נופש ביניהם מסלול גולף ומסלול קרטינג. טרמינל המטען הופעל שוב לתקופה קצרה לאחר סגירת השדה בגלל תקלת תוכנה בטרמינל המטען שבנמל החדש. טרמינל הנוסעים נהרס בסוף שנת 2003 על מנת לפנות מקום לפרויקטים חדשים בשטח הנמל.
חובבי תעופה רבים הביעו צער על סגירתו של הנמל בשל הגישה המיוחדת למסלול 13. הואיל והנמל החדש, צ'ק לפ קוק, סגור לתעופה כללית הוצע להשאיר כקילומטר ממסלול ההמראה של שדה קאי טאק פתוח כשדה לתעופה כללית.
הגישה למסלול 13
שדה התעופה קאי טאק התאפיין בגישה הייחודית למסלול הנחיתה 13. על מנת לנחות, הנמיכו המטוסים תוך טיסה בכיוון צפון מזרחי, חלפו מעל נמל ויקטוריה ומערב קאולון. משנת 1974 הייתה הטיסה בקטע זה מוכוונת על ידי מערכת הנחיית מכשירים (ILS). המטוסים היו פונים בחדות ימינה לאחר שחלפו מעל גבעה מסומנת בתמרור משובץ אדום לבן, פנייה של 47 מעלות שבסיומה היה המטוס בכיוון המתאים לנחיתה, כשקצה מסלול הנחיתה מרוחק ממנו פחות מארבעה קילומטרים ובגובה של פחות מ-300 מטר. בגישה אופיינית של מטוס נוסעים גדול הייתה הפניה מתחילה בגובה של כ-200 מטר ומסתיימת בגובה של פחות משישים מטר. עוד הקשו על הגישה משבי רוח עזים בניצב למסלול שהיו שכיחים באזור. ההרים שמצפון לשדה גרמו תכופות לרוחות משתנות באזור השדה, הן בעוצמתן והן בכיוונן. עקב משטר הרוחות באזור הונג קונג, הנחיתה בשדה הייתה לרוב במסלול זה. כיוון שהנחיתה הסופית הייתה מבוססת על קשר עין עם המסלול, לא ניתן היה לנחות בתנאי ראות נמוכה.
מסלול 31
הנחיתה במסלול 31 הייתה שגרתית למדי, אולם ההמראה ממנו הצריכה פניה חדה מיד לאחר ההמראה, בהיפוך של הנדרש בנחיתה על מסלול 13. בשל מבנה השדה, מטוסים שנחתו במסלול זה יכלו לצאת ממנו רק בקצה המסלול היות שמסלול ההסעה המקביל למסלול הנחיתה היה חסום על ידי מטוסים שהסיעו לעמדת ההמראה, וזאת בניגוד למקובל בשדות תעופה מודרניים גדולים.
תאונות
למרות מאפייני הגישה הקשים לשדה ותנאי מזג האוויר הבעיתיים ששררו בו לעיתים קרובות אירעו בשדה תאונות מעטות, באופן יחסי. במהלך 74 שנות פעילות השדה אירעו רק חמישה מקרים של התרסקות בים לאחר כישלון בעצירה.
צילומים של נחיתות קשות
מתוך אתר Airliners.net
דרום-מערב אנגליה
דרום-מערב אנגליה (באנגלית: South West England) הוא אחד מתשעת אזורי אנגליה. זהו האזור הגדול ביותר מבחינת שטחו מבין אזורי אנגליה - 23,829 קמ"ר. מתגוררת בו אוכלוסייה של יותר מ-5 מיליון איש. העיר הגדולה באזור היא בריסטול.
האזור כולל את האזור המערבי של אנגליה, וכן חלקים מהאזור שנקרא בעבר ממלכת וסקס. נכללים בו שני פארקים לאומיים, דארטמור ואקסמור; וארבעה אתרי מורשת עולמית, בהם סטונהנג' וחוף היורה. קו החוף של האזור הוא הארוך ביותר באנגליה, ולאורכו פזורות עיירות דייגים רבות.
שלטון מקומי
אזור דרום-מערב כולל את המחוזות הבאים:
בקיה (צמח)
בַּקְיָה או בִּקְיָה (שם מדעי: Vicia) הוא סוג גדול בתת-משפחת הפרפרניים, המונה כ-250 מינים, שרובם מטפסים עשבוניים בעלי פרחים ממשפחת הקטניות.
עם סוג זה נמנה בין היתר המין בקית הגינה, המוכר בשם פול. בארץ ישראל גדלים בר 24 מינים.
שם הסוג מצוי בארמית: "בִּיקְיָא‎" מושאל מיוונית-עתיקה בהגיית: בּיקייה βῐκία לטינית vicia.
גרסה לשם הצמח שמקורה עממי מצויה בערבית-מצרית, וערבית-דרומית בצורה: بيقية (ביקיה) או باقية (באקיה) שנוצרו כנראה בהשפעת (בַאקילא) بَاقِلّاء‎ בהוראת פול. בעברית ההגייה המקורית היא עם פתח (בַּקיה).
תיאור כללי
בסוג זה נכללים עשבים חד או רב-שנתיים, שרובם מטפסים בעזרת קנוקנות. למינים בסוג זה חשיבות כלכלית – בעיקר לפול, הנאכל לאחר בישול או טרי, ובנוסף למינים בקיה תרבותית, בקיה שעירה ובקיה ארגמנית, המשמשים כצמחי מספוא (מזון לבהמות), בייחוד למטרת הכנת שחת.
הפרחים מפרישי צוף, ומותאמים להאבקת חרקים, בעיקר הפרפר כחליל הבקיה, דבורים.
עם סוג זה נמנים כ-120–150 מינים, שתפוצתם רחבה בייחוד בחצי הכדור הצפוני ובדרום אמריקה. אזור המזרח התיכון מהווה מוקד התמיינות משני עבור המין. 24 מינים מסוג זה מצויים בארץ ישראל.
מאפיינים מורפולוגיים
טופח הוא סוג של צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים.
הגבעולים חסרי כנפיים (בשונה מטופח).
העלים מנוצים פעם אחת (תכונה האופיינית לסוג) והם בעלי 2 עד הרבה זוגות עלעלים תמימים או פגומים במקצת בקציהם. לעיתים רחוקות העלעלים משוננים ואז התרמיל בעל שפה ריסנית- גבשושית. לעיתים מספר העלעלים מועט והעלה נראה כעלה תלתני, כמו במין בקיה צרפתית.
ציר העלה מסתיים לרוב בקנוקנת ברורה – חלק דק של טרף העלה, שלרוב נכרך על עצמים, ובכך מסייע לצמח לטפס מעלה או להשתרג. לעיתים הקנוקנת מנוונת לזיף.
הלוואים קצרים מהעלעלים, שפתם תמימה או לעיתים רחוקות משוננת (בשונה מטופח) ואז יש עליהם כתם כהה. הלוואים בעלי או חסרי צופן כהה. אם
התפרחת חיקית מסוג אשכול. בכל תפרחת מספר פרחים או פרח בודד.
מבנה הפרח וגביע הפרח אופייניים למשפחה.
הגביע בעל שיניים שוות וצינור אלכסוני או גביע דו-שפתני ששפתו אלכסונית עם שיניים עליונות ארוכות מהתחתונות.
הכותרת הפרפרנית בגוון כחול, או ארגמן עד סגול או לבן עד צהוב.
מספר האבקנים 10. 9 מהם זיריהם מאוחים לצינור ואחד חופשי. משוטי הסירה מעורים בסירה. צינור האבקנים מסתיים בקו אלכסוני (בשונה מטופח).
השחלה עלילת בת עלה שחלה אחד והיא נישאת על עוקץ קצר. עמוד השחלה שעיר או קירח בראשו, סמוך לצלקת.
הפרי הוא תרמיל סרגלי עד מאורך, שאורכו גדול לפחות פי 2 מרוחבו. הוא פחוס על פי רוב, לפעמים גלילי וללא עורקי אורך בולטים בקשוות. בהשוואה לסוגי פרפרניים אחרים, בסוג זה נפוצה האמפיקרפיה – יצירת פירות תת-אדמתיים – כאשר מינים רבים (בקיה תרבותית, למשל) יוצרים פירות תת-אדמתיים לצד פירות על-אדמתיים רגילים.
הזרעים כדוריים על פי רוב, לעיתים רחוקות מצולעים ומספרם 2 או הרבה.
הסוג בארץ ישראל
בארץ ישראל גדלים 24 מינים בסוג זה; מרביתם אופייניים לחבל הצומח הים-תיכוני של הארץ, ומספרם עולה ככל שמצפינים. הם מופיעים בבתי גידול שונים: 10 מינים מצויים בנופי צומח עשבוני, 11 מיני אופייניים לחורשים ובתות, 8 מינים נוטים להופיע באדמות כבדות ומעובדות ו-7 מינים אופייניים לבתי גידול לחים כדוגמת גדות נחלים וביצות. רק שני מינים מופיעים בבתי גידול יובשניים כדוגמת ערבות ומדבריות.
4 מינים נחשבים למינים "אדומים" – כלומר, הנמצאים בסכנת הכחדה ממשית בארץ: בקיית הבזלת, בקית החולה ובקית יזרעאל – שלושתם אנדמיים (בלעדיים) לארץ. המין בקיית קפריסין הוא מין אדום נוסף, המופיע באופן נדיר בגליל, והוא אנדמי למזרח הים התיכון.
דייוויד קריין
דייוויד קריין (באנגלית: David Crane; נולד ב-13 באוגוסט 1957 בפילדלפיה) הוא תסריטאי ומפיק טלוויזיה אמריקאי-יהודי.
הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה מאוניברסיטת ברנדייס והיה אחד מהיוצרים של קומדיית המצבים "חברים" ביחד עם שותפתו מרתה קאופמן. הוא ידוע בעיקר בזכות התסריטים לקומדיות שכתב.
קריין חי עם חברו לחיים, ג'פרי קלאריק. ביחד הם יצרו את קומדיית המצבים The Class.
רשימת הפרסים והמועמדויות של לאונרדו דיקפריו
לאונרדו דיקפריו היה מועמד לפרסים רבים לאורך השנים, וזכה בחלקם. היה מועמד שש פעמים לפרס האוסקר; על הופעתו בסרט: "מה עובר על גילברט" (1993) ועל כיכובו בסרטים: "הטייס", "לגעת ביהלום", מה עובר על גילברט וכן היה מועמד על הפקה ומשחק בסרט "הזאב מוול סטריט". לבסוף הוא זכה בפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 2015 על תפקידו בסרט "האיש שנולד מחדש". כן היה מועמד 11 פעמים לפרס גלובוס הזהב. הוא זכה בפרס זה שלוש פעמים, על משחקו בסרטיו של מרטין סקורסזה "הטייס" ו"הזאב מוול סטריט" ובסרטו של אלחנדרו גונסלס איניאריטו, "האיש שנולד מחדש". על משחקו ב"האיש שנולד מחדש" זכה גם בפרס גילדת שחקני המסך ובפרס באפט"א לקולנוע.
28 באוקטובר
28 באוקטובר הוא היום ה-301 בשנה, (302 בשנה מעוברת) בשבוע ה-44 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 64 ימים.
אידניבה
אידניבה (בערבית, إدنبّة) היה כפר ערבי בשפלת יהודה כ-22 קילומטרים דרומית לרמלה וכ-2 קילומטרים צפונית מזרחית לכפר מנחם בגובה 150 מטרים מעל פני הים. במהלך מלחמת העצמאות נמלטו רוב תושביו ממנו ולאחר שצה"ל כבש את האזור הוא גירש את הנותרים והרס מספר בתים. על אדמות הכפר שוכן הקיבוץ כפר מנחם.
בשנת 1596, בתקופת השלטון העות'מאני, מנו תושבי הכפר 198 נפשות ועסקו בחקלאות ובגידול בעלי חיים. תושבי אידניבה היו מוסלמים בני חמולת חימור שמוצאה מתימן. בתקופת המנדט הכפר היה שייך לנפת רמלה במחוז לוד. ב-1935 הוקם מושב ארגון מנחם על אדמות שנקנו מהכפר (במעין מובלעת בתוך שטחו). המושב הוחרב ב-1936 במהלך המרד הערבי הגדול, ב-28 ביולי 1937 הוקם מחדש המושב במסגרת יישובי חומה ומגדל אך לא החזיק מעמד. ב-6 בדצמבר 1939 נערך חג עלייתו של קיבוץ במקום שנקרא הפעם "כפר מנחם" המייסדים החדשים היו מבני הארץ וחברי "קבוצת כרית" בסקר הכפרים המנדטורי משנת 1945 השתרע הכפר על פני 8,103 דונם (מתוכם 1,082 בבעלות יהודית) ואוכלוסייתו נאמדה ב-490 נפשות
במהלך מלחמת העצמאות, בתחילת חודש יולי 1948, נמלטו רוב תושבי אידניבה מכפרם (יחד עם רוב הערבים תושבי האזור) לאחר נפילת הכפר הגדול הסמוך תל א-צאפי במסגרת מבצע אנ-פאר של צה"ל. ב-17 ביולי כבש כוח צה"ל את הכפר, גירש את התושבים שנותרו בכפרים אידניבה, ג'יליא, קזאזה, ומע'לס ופוצץ מספר בתים.
לאחר קום מדינת ישראל התרחב קיבוץ כפר מנחם על חלק מאדמות אידניבה. חורבות החלק הבנוי של הכפר מצויות על גבעה מדרום לכביש 383 בקרבת "יער חרובית", מול הפנייה לבסיס צבאי סמוך. שרידי הכפר מצויים כיום בתוך סבך צמחייה שמקשה על מציאתם, מלבד כניסה מקושתת למערה או חורבה.
ראאד אל-כרמי
ראאד אל-כרמי (בערבית: رائد الكرمي; 1974 - 14 בינואר 2002) היה טרוריסט בכיר בגדודי חללי אל-אקצא מטולכרם, רוצח סדרתי אשר עמד בראש חוליית תנזים, האחראית לעשרות פיגועים בהם נרצחו ונפצעו אזרחים וחיילים ישראלים רבים. פעל תחת אחריותו הישירה של מרואן ברגותי, ראש התנזים ביהודה ושומרון. חוסל בינואר 2002 במהלך האינתיפאדה השנייה.
פעילותו
אל-כרמי היה פעיל טרור עוד באינתיפאדה הראשונה ונעצר על ידי ישראל בתחילת שנות התשעים.
בינואר 2001, קצת אחרי תחילת האינתיפאדה השנייה, רצח אל-כרמי במו ידיו את המסעדנים מוטי דיין ואתגר זיתוני, לאחר שחטף אותם. ביולי של אותה השנה רצח גם את תושב פתח תקווה אלי נעמן. הוא אחראי לרצח שישה ישראלים נוספים וניסיונות פיגוע נוספים.
בספטמבר 2001 הצליח לשרוד ירי טילים אל מכוניתו, אף על פי שכמעט התעוור. ב-14 בינואר 2002 חוסל על ידי ישראל בפיצוץ מטען בעת שהלך ברחוב.
המחלוקת על עיתוי חיסולו
לעומת זאת, ישראל טענה כי אל-כרמי תכנן "מגה-פיגוע" וחיסולו מבעוד מועד, מנע זאת. לדברי שר הביטחון, בנימין בן אליעזר, "האיש עמד לבצע פעולות גדולות נגד ישראל תוך ימים ספורים". גם בראיונות וכתבות בעיתונות הכתובה, בהם התראיין ראאד אל-כרמי עצמו, הוא הבהיר כי הוא נחוש בדעתו להמשיך בפעולות הטרור נגד ישראל ואף להרחיבן. בריאיון ל-CNN ב-23 באוגוסט 2001, כחצי שנה לפני חיסולו הוא הצהיר: "אנו מאמנים את הנוער לבצע פעולות בתוך ישראל. אנו מאמנים בני 17–18 לתקוף מתנחלים, לחטוף חיילים בתוך שטח ישראל".
רק בחודשיים האחרונים שלפני חיסולו היה אל-כרמי אחראי לשלוש פעולות טרור שונות, אשר שתיים מהן לפחות, אילו התממשו, היו עלולות לגרום למותם של אזרחים רבים:
ח'רבת אל-דיר
ח'רבת אל-דיר הוא כפר פלסטיני הממוקם בנפת חברון, כ-16 ק"מ דרומית-מערבית לבית לחם וסמוך לקו הירוק ולתוואי גדר ההפרדה.
מאז מלחמת ששת הימים ב -1967, הכפר נמצא תחת שליטה ישראלית. במפקד 1967 שנערך על ידי הרשויות הישראליות נמצא כי האוכלוסייה במקום הייתה 301 נפש. במפקד האוכלוסין שערכה הרשות הפלסטינית ב-2007 נמנו בכפר 267 תושבים.
התושבים עוסקים בעיקר בחקלאות ובעבודות שונות בתחומי ישראל.
בנפת בית לחם קיים כפר בשם "ח'רבת א-דיר" המהווה חלק מהעיירה תוקוע.
בלי בג"ץ ובלי בצלם
בלי בג"ץ ובלי בצלם הוא ביטוי שטבע ראש ממשלת ישראל, יצחק רבין, לאחר חתימת הסכם אוסלו. משמעות הביטוי היא שאמצעים לא דמוקרטיים כשרים בדיכוי התנגדות. בנאום טלוויזיוני בערוץ הראשון ב-1 במרץ 1994 אמר רבין: "המשטרה הפלסטינית תילחם בחמאס בלי בצלם, בלי בג"ץ ובלי אמהות נגד שתיקה". הביטוי נאמר כנימוק לתמיכה בהסכם השלום עם הפלסטינים, ושיקף דעה שיאסר ערפאת יפעיל עינויים, יפגע בקבוצות אוכלוסייה ואף יהרוג את מתנגדיו בכל אמצעי, ובכך יילחם בטרור טוב יותר מישראל, מאחר שאינו מתמודד עם ביקורתם של גופים כדוגמת בג"ץ ובצלם, המחויבים לזכויות האדם.
זהבה גלאון, מראשי מרצ ובצלם, כינתה אמירה זאת "אמירה אומללה". ח"כים מהימין נהגו לצטט את הביטוי. אהוד ברק טען בראיון שהאמירה מראה על העוינות מצד כל אנשי השלטון, כולל הוא עצמו, נגד ארגונים אלו, עם ההכרה בצורך לכבד אותם ותוך ניסיון לעקוף אותם.
ארגונים עוינים לישראל, וכן ארגוני שמאל טענו שביטוי זה מוכיח את מדיניות ההפרדה (הקשורה לדעתם למדיניות אפרטהייד פושעת) ואת חוסר הכנות הישראלית לשלום שוויוני עם הערבים. היו שראו בביטוי המשך למדיניותו האלימה של רבין, כשר ביטחון בעת האינתיפאדה כשקרא להשתמש באלות (אך לא בנשק חם) ו"לשבור להם ת'ידיים ות'רגליים".
בשנים האחרונות משתמשים בביטוי באופן מושאל משמאל ומימין. בימין השתמשו בביטוי כדי לתקוף פינוי מאחז שבוצע בניגוד לפסיקת בג"ץ וללא כיבוד זכויות האדם של תושביו. וכן על מנת להצביע על התנהגותם האלימה של קבוצות לוחמה מוסלמיות קיצוניות כמו החמאס ואחרים נגד מוסלמים אחרים. שימוש שונה בביטוי נעשה בפנייה לציבור לפעולה ישירה, ללא הסתייעות בגופים רשמיים.
דאר סלאח
דאר סלאח (ערבית: دار صلاح) הוא כפר פלסטיני הנמצא 6 ק"מ ממזרח לבית לחם. הכפר נמצא בנפת בית לחם בצפון חבל יהודה. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, האוכלוסייה בכפר מנתה 3,373 תושבים בשנת 2007. נכון לחודש פברואר 2015, בדאר סלאח הייתה חוות גידול היענים היחידה בשטחים הפלסטיניים, אשר מנוהלת על ידי חקלאי מקומי.
מיסקיטו
המיסקיטו הם קבוצה אתנית של ילידים ממרכז אמריקה. תחום מושבם משתרע מכף קמרון בהונדורס עד לריו גרנדה שבניקרגואה. אזור הקרוי בצורה משובשת על שמם חוף מוסקיטו (חוף היתושים). לקבוצה זו שפה ייחודית שפת מיסקיטו, עם זאת רבים מהם דוברי שפת שבט ראמה, ספרדית, אנגלית קראולית, ועוד. הניב האנגלי הקראולי נולד כתוצאה ממפגשים תכופים עם הבריטים. רבים מהם הם נוצרים.
מספרם כיום בין 150,000 ל-200,000. נותרו כיום מעט מאוד (אם בכלל) מיסקיטו טהורי דם, תוצאה של נישואי תערובת בינם לבין עבדים נמלטים שחיפשו מקלט ביניהם במשך מאות השנים האחרונות. הגישה לאזורים בהם הם מתגוררים קשה מאוד ולכן הם כמעט שלא הושפעו מהכיבוש הספרדי.
המבנה הפוליטי של החברה המסורתית של המיסקיטו מחולק למעמדות מוגדרים היטב. עמד בראשם מלך, אך לא היה בידיו שלטון מוחלט. השלטון התחלק בינו למושל, גנרל וב-1750 אף אדמירל. העובדה כי רבים מהמלכים היו מיתיים למחצה מטילה צל על המידע ההיסטורי על המלכים ורק ב-1687 החל רישום מסודר על המלכים החל במלך ג'רמי הראשון.
מערכת זו אפשרה לעם המיסקיטו לשמר את עצמאותם בכל זמן השלטון הספרדי וגם בתקופת קיומה של מדינת הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה. בסופו של דבר הם נטמעו בניקרגואה ב-1894.
היסטוריה
מדינת המיסקיטו נוסדה זמן מה לפני 1625. המלך הראשון עליו יש מידע הוא אולדמן, בנו של מלך המיסקיטו ששמו אינו ידוע. המגע הראשון עם הבריטים נעשה בתקופת שלטונו של אביו של המלך אולדמן, ששלח אותו לבריטניה שם פגש אולדמן במלך צ'ארלס הראשון.
מלך המיסקיטו והבריטים חתמו על ברית ידידות ב-1740 ולאחריה מונה נציג בריטי בדרגת רב-מפקח ב-1749. מדינת המיסיקטו הפכה ארץ חסות (פרוטקטורט) של הבריטים.
ממלכת מיסקיטו שרתה את הבריטים בזמן מלחמת העצמאות של ארצות הברית. כוחות של המיסקיטו בשיתוף פעולה עם הצבא הבריטי תקפו את המושבות של הספרדים והשיגו ניצחונות אחדים. אך, עם חתימת הסכם השלום ב-1783 נאלצו הבריטים לוותר על השליטה על אזור החוף. הנסיגה הבריטית הושלמה בסוף יוני 1787. למרות הנסיגה, שמרה בריטניה על מעמד של נותנת חסות בלתי רשמית לממלכה, והתערבה לעיתים קרובות על מנת להגן על האינטרסים של המיסקיטו בפני הכיתור הספרדי.
בשל העניין הכלכלי של בריטניה באמריקה המרכזית (במיוחד בהונדורס הבריטית, כיום בליז) היו המיסקיטו מסוגלים לרכוש רובים וכלי נשק מודרניים אחרים. התמיכה הבריטית גם גרמה להקמתה של ניקרגואה, מדינה שיועדה למיסקיטו. במהרה החלו כוחות מיסקיטו-סמבו מאוחדים לפשוט על יישובים ספרדיים בהונדורס, לעיתים על מנת לשחרר עבדים מעם המיסקיטו לפני שהובלו לאירופה, אבל לרוב על מנת לשעבד אינדיאנים אחרים (המיסקיטו החשיבו עצמם במשך תקופה ארוכה כעולים על שבטים אחרים באזור, שאליהם התייחסו כ"פראים". ההיסטוריונים מלמדים כי המיסקיטו חפשו אחר הזהות הבריטית. למעשה היה הביגוד האירופאי פופולרי בין המיסקיטו והאנגלים אף קראו למלכים של המיסקיטו בשם) על מנת למכור לבריטים לעבודה בג'מייקה. הם גם חטפו נשים משבטים אחרים. פשיטות אלה נמשכו זמן רב אחרי שפסקו מעשי האיבה בין בריטניה לספרד.
האוכלוסייה של המיסקיטו גדלה מאוד בשל השגשוג הכלכלי שגרם הסחר עם הבריטים ובשל התרת מנהג הפוליגמיה ומספר הנשים הרב מהפשיטות של המיסקיטו על השבטים הסמוכים לצורכי חטיפת עבדים.
מאמצע המאה ה-19 והלאה הלך ופחת העניין של בריטניה באזור. המדינה חדלה להתקיים ב-1894 כשנכבשה על ידי ניקרגואה. הבריטים החזירו את המלך לשלטון ביולי של אותה שנה אבל באוגוסט שבה ניקרגואה וכבשה את המדינה.
בשנות ה-70 ובשנות ה-80 ניסיון לרצח עם של משטר הסנדיניסטה הקומוניסטי שכלל פינוי בכוח של 8,500 מבני המיסקיטו והרס של כ-100 כפרים דחף את המיסקיטו יחד עם בני בריתם, משבטי הסוּמוּ והראמה להקים את "מיסורסטה" (MISURASTA) ארגון גרילה אנטי-ממשלתי שהיה בן ברית של הקונטראס.
תל שרע
תל שֶׁרַע (בערבית: תַל אַ-שַרִיעַה) הוא תל גדול בנגב הצפוני, בגדתו הצפונית של נחל גרר, מדרום-מזרח לנתיבות ליד העיר הבדואית רהט, צפונית לבאר שבע. התל מתנשא על גבעת כורכר לרום של 169 מטרים, וכולל בשטחו כ-20 דונם. תל שרע נחרץ על ידי מדרונות תלולים רבים, ובינו לבין תל הרור נובעים מעיינות רבים.
חפירות ארכאולוגיות
באתר נערכו חפירות ארכאולוגיות על ידי החוג לארכאולוגיה של אוניברסיטת בן-גוריון בראשות א' אורן ובסיוע החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה. החפירות נערכו במשך שש עונות חפירה רצופות בין השנים 1979-1972. באתר נחפרו 13 שכבות ארכאולוגיות ונמצא רצף התיישבותי מהתקופה הכלקוליתית ועד התקופה הביזנטית. הממצאים באתר כוללים מבנים רבים, כגון אסמים מהתקופה הפרסית, ארמון (משערים שהארמון הוא מתקופתו של אסא מלך יהודה), ומבנה גדול מהתקופה הרומית. על פסגת התל קיים בית קברות מוסלמי.
התל בתקופת מלחמת העולם הראשונה
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נבנו בסביבת התל מחנות של הצבא העות'מאני כחלק מהערכותם לבלימת הכוחות הבריטים. מסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה עברה למרגלות התל ולשם כך נחפר חפיר ממערב לתל ובהמשכו נבנה גשר בן 7 קשתות מעל נחל גרר. מדרום לגדת הנחל, בנו הטורקים תחנת רכבת ששירתה את הכוחות. במהלך נסיגתם פוצצו הטורקים חלק מהגשר אך הוא שוקם על ידי הבריטים והמשיך לשרת אותם. בהמשך הוסט קו הרכבת לבאר שבע מזרחה והאתר נזנח.
נכון ל-2016 הגישה לערוץ הנחל חסומה על ידי צמחייה עבותה ולא ניתן לחפש את שרידי הגשר. ניתן עדיין לראות את הסוללה משני צידי הנחל וכן את החפיר. על הגדה הדרומית של הנחל ממצאים הקשורים לגשר ולתחנת הרכבת.
חורבת אלערק
חורבת אלערק או ח'רבת ערק, היא חורבה של עיירה גדולה מן התקופה הרומית ומן התקופה הביזנטית, מצפון-מערב לאופקים, ליד היישוב הבדואי אלהוזיל, על גדותיו של נחל גרר.
על פי אחת הסברות, במקום זה שכנה העיר אורדה, בירת סלטוס גרריתיקוס (מחוז גרר) בזמן התקופה הביזנטית. עיר הבירה אורדה שימשה לתחנת משמר בתקופה הרומית, ואף למקום מושבו של הנציב האזרחי של סלטוס גרריתיקוס.
ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו בחורבת אלערק הם: אבני פסיפס, בורות מים ובארות, אבני ריחיים, שרידי בית מרחץ שבו נמצאו שרידי תנורים, כותרות ובסיסים של עמודים, ברכות, יסודות מבנים ושרידי בית בד.
קורסה
קוּרְסָה או β בארידנוס הוא אחד הכוכבים הבולטים בקבוצת הכוכבים ארידנוס עם בהירות נראית מדרגה 2.79. מקור שמו הוא מערבית - الكرسي الجوزاء "אַל-קוּרְסִי אַל-גַ'אוּזָה", שפירושו הוא ההדום של המרכזי (אחד משמותיו של אוריון), בהתאם למיקומו ליד הרגל של אוריון. למעשה השם התייחס במקור לארבעת הכוכבים הסמוכים לריג'ל, β בארידנוס, λ בארידנוס, ψ בארידנוס ו-τ באוריון שהרכיבו את ההדום שלמרגלות אוריון, אבל השם דבק בכוכב הבהיר מביניהם. כיום הכוכב מייצג את תחילתו של הנהר ארידנוס כאשר אכרנר (α בארידנוס) מייצג את סופו.
תכונות
קורסה הוא תת-ענק לבן מסוג ספקטרלי A3 IV (לפעמים מסווג כענק לבן מסוג ספקטרלי A3 III, אבל סיווג זה לא תואם את רדיוסו ואת עוצמת הארתו), שנמצא במרחק של כ-89 שנות אור ממערכת השמש. מסתו כפולה ממסת השמש, רדיוסו קרוב לפי 3.5 מרדיוס השמש, טמפרטורת פניו כ-8,350 קלווין והוא מאיר בעוצמה של קרוב לפי 50 מעוצמת ההארה של השמש. גילו של קורסה מוערך בכ-390 מיליון שנים והוא נמצא לקראת סיום שלב היתוך המימן בליבתו להליום, מה שיגרום להתקררות ולהתנפחות של שכבותיו החיצוניות עד שיהפוך לענק כתום. בעבר דווח שבהירותו של קורסה משתנה במספר מאיות של דרגת בהירות והוא סווג כחשוד ככוכב משתנה, אבל בשנת 1985 דווח שבהירותו עלתה באופן פתאומי בכ-3 דרגות בהירות למשך של כשעתיים לפני שחזרה לדרגתה הרגילה. לא ידוע מה גרם לשינוי החד בבהירות ואם שינויים מסוג זה צפויים לקרות שוב בעתיד.
מעורר השאול
מעורר השאול (באנגלית: Hellraiser) הוא סרט אימה בריטי משנת 1987, העוסק בסאדו מאזוכיזם, כאב כמקור להנאה, ומוסר תחת כאב ואימה. הסרט מבוסס על הנובלה The Hellbound Heart מאת קלייב בארקר שגם ביים וכתב את התסריט לסרט. לסרט יצאו 8 המשכים ורימייק שהוכרז בשנת 2007.
קורסה
תכונות
על פי המהירות הרדיאלית והתנועה העצמית של קורסה, הוא נע במהירות שגודלה וכיוונה דומים למהירות התנועה של כוכבים רבים בסביבת מערכת השמש ובפרט לכוכבי הקבוצה הנעה של הדובה הגדולה. לעומת זה, גילו של הכוכב לא תואם לגילם של רוב חברי הקבוצה, כך שלא ברור אם הוא שייך אליה או לא.
מעורר השאול
עלילת הסרטים עוסקת בדמות ששמה פינהד (ראש סיכה), יצור מהשאול שעל ראשו מסמרים רבים. הוא משתמש בקופסת חידות מסתורית כדי לפתוח את שערי הגיהנום ולשחרר את השדים שלו ולהטיל אימה על בני האדם. פינהד מגולם בכל אחד מסרטי הסדרה על ידי דאג בראדלי, חוץ מאשר בסרט "מעורר השאול: התגלות" משנת 2011, בו הוא מגולם על ידי סטיבן סמית' קולינס.
עלילה
הסרט מספר על פרנק קוטון, טיפוס אגואיסט והדוניסט, אדם שרוצה הכל ולא בוחל בדבר. יום אחד, פרנק קונה קופסת פלאים שדרכה אפשר להגיע לתענוגות שלא מן העולם הזה, אשר פותחת שער לגיהנום וסנובייטים עולים ממנו ולוקחים אותו איתם, לחוות את הסבל וההנאה שכל כך חיפש. אחרי היעלמותו של פרנק, עוברים אחיו לארי, אשתו ג'וליה, אישה בוגדנית ואגואיסטית, ובתו המתבגרת כריסטי, לגור בביתו (בעוד הם חושבים שפרנק נמצא באחת מהרפתקאותיו). כאשר הם מגיעים לבית, לארי נפצע בידו על ידי מסמר, ודמו פוגע בנקודה שבה מת פרנק. כתוצאה מכך, חוזר פרנק לחיים. עם עזרתה של ג'וליה, פרנק מתחיל לבנות את גופו מחדש, בעזרת דמם של הקורבנות שג'וליה מספקת לו. כריסטי, בתו של לארי, משחררת בטעות את הסנובייטים אך עושה עסקה איתם, שאם הם לא יהרגו אותה, היא תביא להם את פרנק. אחרי שהסנובייטים תופסים את פרנק, הם משנים את דעתם ומנסים לקחת גם את כריסטי, שמצליחה לפתור את הפאזל ושולחת אותם בחזרה לגיהנום.
רימייק
עיבוד מחודש לסרט זה הוכרז כבר בשנת 2007, כאשר אלכסנדר בוסטילו וג'וליאן מורי נשכרו לביים. אך ההפקה נדחתה ל-2009, ופטריק מלטון ומרקוס דאנסטן (המסור 4, המסור 5) נשכרו לכתוב את התסריט. בוסטילו ומורי לאחר מכן עזבו את הפרויקט ובמקומם נשכר פסקל לוגייר. ב-4 ביוני 2009, לוגייר עזב את הפרויקט וההפקה נעצרה.
הערות שוליים
Hellraiser Hellraiser
אורי שרף
אורי שרף (נולד ב-1937) הוא מייסד ויו"ר הוועד המנהל של מט"י, המרכז לטיפוח יזמות עסקית בירושלים. הוא כיהן כמנכ"ל מט"י וכנשיא פורום מט"י. שימש כחבר מערכת וסופרו הכלכלי של הארץ בירושלים. היה מנכ"ל חברת פרוות שרף בע"מ וחברת עודד גרא בע"מ. עומד בראש הדירקטוריון של טימי לעסקים בע"מ, חברת בת של מילגם בע"מ ומט"י ירושלים, מכהן כיו"ר הוועד המנהל של זק"א, וכחבר בוועד המנהל של תיאטרון החאן הירושלמי, ונמנה עם חבר הנאמנים בבצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב. שרף מכהן גם כיו"ר ועדת הביקורת של תוכנית אב לתחבורה ירושלים, גוף המפעיל עבור משרד התחבורה ועיריית ירושלים תוכניות פיתוח הרכבת הקלה והתחבורה העירונית.
ראשית חייו והשכלה
אורי שרף נולד בירושלים וחי בה עד 2013, עת עבר להתגורר בתל אביב. הוריו, שלמה ולאה, עלו מגרמניה בשנת 1933. הם הקימו חנות לפרוות, שעברה תהפוכות ומעברים בתקופת המנדט הבריטי. שרף שירת בצה"ל בפלוגה מבצעית ביחידת הנדסה קרבית.
קריירה
שרף שימש כחבר מערכת עיתון הארץ  בשנים 1962–1970, תחילה כ'רפורטר' לנושאי משרדי הממשלה וכתב עירוני, ואחר כך כסופרו הכלכלי של "הארץ" בירושלים.
בשנים 1970–1989 כיהן שרף כמנכ"ל ובעל מניות עיקרי בחברת פרוות שרף בע"מ ובחברת עודד גרא בע"מ. החברה הפכה למובילה בישראל לייצור ויצוא פרוות. היא העסיקה כ-100 עובדים, וכללה מערכי שיווק ונציגויות ב-14 מדינות באירופה ואמריקה.
מייסד ומנכ"ל מט"י ירושלים
שרף הוא המייסד והמנכ"ל הראשון של המרכז לטיפוח עסקים בירושלים. הקמת המרכז הראשון של מט"י בישראל בשנת 1991, וההתייחסות הרצינית הראשונה לנושא העסקים הקטנים והבינוניים, היו בגדר פריצת דרך. המרכז הירושלמי היווה מודל לחיקוי ובעקבותיו קמו, על פי אותה מתכונת, מרכזי מט"י ב-23 ערים ברחבי המדינה. מרכזים אלה הקימו גוף משותף – "פורום מט"י – ושרף כיהן כיושב הראש הראשון שלו. בשנים 1991–2020, פנו אל מט"י ירושלים כ-50,000 יזמים ובעלי עסקים. בעזרת המרכז הוקמו או הורחבו בירושלים וסביבתה 15,500 עסקים ונוצרו למעלה מ-40,000 מקומות עבודה חדשים. המרכז סייע לעסקים החדשים והמתרחבים בגיוס של כמיליארד שקלים. תשומת לב מיוחדת מוקדשת בעבודת המרכז לאוכלוסיות הזקוקות לעזרה והתייחסות מיוחדת, בהן עולים חדשים, חרדים, תושבי מזרח ירושלים ותושבי שכונות עוני בעיר. לפעילות מט"י בירושלים הייתה חשיבות מיוחדת בתקופת פיגועי האינתיפאדה השנייה כשקרסו מאות עסקים במרכז ירושלים.
שרף גם הפעיל את קרן ההלוואות לעסקים קטנים בירושלים מיסודה של הפדרציה של ניו יורק, תחילה בשיתוף הבנק לפיתוח התעשייה וכעבור מספר שנים בהשתתפות בנק אוצר החייל והסוכנות היהודית.
בשנת 2001 הקים שרף את המרכז לקידום זכיינות בישראל כמחלקה במט"י ירושלים, ובהמשך כחברת בת עסקית ששימשה את היזמים העסקיים ומקימי רשתות זכיינות בישראל. בהמשך הופרטה החברה. בתקופה זו הקים שרף את המועצה הישראלית לזכיינות ושימש כיושב הראש שלה. המועצה עסקה בהתוויית כללים שמטרתם להגן על זכיינים חדשים בהתמודדותם מול חברות גדולות וחזקות.
פעילות ציבורית ועסקית
החל משנת 2009 כיהן שרף כיושב ראש ועדת הביקורת של העמותה לתכנון, פיתוח ושימור אורבני בירושלים. החל מ-2008 הוא חבר הוועד המנהל ויו"ר ועדת הכספים של תיאטרון החאן הירושלמי. הוא היה חבר בוועד המנהל של בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, בשנים 1999–2013. בשנים 2003–2008 היה חבר ההנהלה הבינלאומית, ועדת המענקים וועדת הכספים של הקרן החדשה לישראל. מ-2003 הוא מכהן כחבר הוועד המנהל בעמותת Start Up Jerusalem, שייסד ניר ברקת. שרף הוא סגן נשיא לשכת המסחר ירושלים. בנוסף, הוא נציג ציבור בבית הדין לעבודה בירושלים.
חיים אישיים
בשנת 2020 התאלמן שרף מרעייתו, תמי, שהייתה פסיכולוגית תעסוקתית. לאורי ותמי שרף שלושה ילדים.
מלילות
מְלִילוֹת הוא מושב דתי בנגב הצפוני-מערבי, ליד נתיבות. המושב משתייך לארגון הפועל המזרחי, והוא חלק מגוש התיישבות הכולל גם את גבעולים, מעגלים, שיבולים ושרשרת, המשתייך למועצה האזורית שדות נגב. שם המושב הוא סמלי, ומשמעותו - שיבולים בשלות שגרעיניהן יוצאים בקלות כשמוללים אותן.
המושב נוסד בשנת 1953 על ידי עולים מאיראן ומכורדיסטן, ונקרא בתחילה "שרשרת ג'". שטחו של המושב – 4,000 דונם, ותושביו עוסקים בעיקר בחקלאות.
רוק נגד גזענות
רוק נגד גזענות (באנגלית: Rock Against Racism; בראשי תיבות: RAR) הייתה תנועה חברתית וקמפיין שהוקם והושק בבריטניה ב-1970, כתגובת-נגד גילויי גזענות שנשמעו מצד אמנים מפורסמים וכן מעלייתם של ארגונים לאומניים כדוגמת National Front. הקמפיין כלל אמנים לא רק מתחום הרוק, אלא גם מז'אנרים נוספים כגון פופ, רגאיי ופאנק שערכו הופעות בעלי מסרים אנטי-גזעניים.
היסטוריה
יוזם הקמפיין היה הצלם הבריטי רד סאונדרס (Red Saunders). בתחילה תוכנן הקמפיין להיות מופע חד פעמי שיהיה מלווה במסרים אנטי-גזעניים. לדברי רוג'ר הודל, אחד מיוזמי הרעיון, המניע העיקרי שתרם ליצירת הקמפיין היו דברי תמיכה שהביע בגילופין אריק קלפטון בפוליטיקאי הבריטי מהמפלגה השמרנית הבריטית אנוך פאוול שהיה ידוע בדעותיו הנחרצות והקיצוניות כנגד גלי ההגירה, ובעיקר בנאומו הידוע לשמצה נהרות הדם. במהלך הופעה בברמינגהאם גילה קלפטון את דעותיו בפני הנוכחים ואמר כי אנגליה הפכה להיות 'צפופה', וכי על התושבים להצביע עבור פאוול, על מנת למנוע מבריטניה להפוך ל"קולוניה שחורה". בהמשך התבטא קלפטון בקיצוניות נגד הזרים בבריטניה ועשה שימוש במילות סלנג פוגעניות ואף צעק את הסלוגן של הארגון הלאומני-קיצוני "National Front" "שמור על בריטניה לבנה" ("Keep Britain White").
סאונדרס, הודל ומספר חברים נוספים שלחו מכתב זועם למגזין המוזיקה NME, בו הביעו את מורת רוחם מהערותיו של קלפטון, ופנו במכתב ישירות לקלפטון כשציינו את גרסת הכיסוי שערך לשיר I Shot the Sheriff של בוב מארלי, שיר העוסק בשוויון, צדק, אהבה ושלום, וכתבו "בחייך אריק, חצי מהמוזיקה שלך היא שחורה..." בהתייחסותם למוזיקת הבלוז, ששורשיה נטועים בשירת העבדים השחורים, ומהווה בסיס מרכזי ביצירותיו של קלפטון. בסיום המכתב קראו להקמת תנועה בשם "רוק נגד גזענות". לטענתם, לאחר פרסום המכתב קיבלו מאות תגובות. קלפטון עצמו טען מאוחר יותר כי דבריו נאמרו בבדיחות הדעת. עם זאת, בראיון שהעניק לתוכנית הטלוויזיה "The South Bank Show" נותר קלפטון בשלו וצידד בפאוול, וציין כי הוא אינו רואה את פאוול כגזען.
שלושים הטיראנים
שלושים הטיראנים (ביוונית: οἱ Τριάκοντα Τύραννοι, "הוי טריאקונטה טיראנוי") הוא השם שניתן לוועדה בת שלושים איש, נציגי הסיעה האוליגרכית באתונה, ששלטה בעיר אחרי הכישלון במלחמה הפלופונסית והפלת המשטר הדמוקרטי (404 לפנה"ס).
רוק נגד גזענות
היסטוריה
תמיכה משמעותית קיבל הקמפיין בעקבות אמירותיו של דייוויד בואי בעד הפשיזם והערות היכולות להתפרש כהערצה לאדולף היטלר, בראיונות שהעניק למגזינים פלייבוי ו-NME. באותם ראיונות אמר בואי בין היתר: "בריטניה מוכנה למנהיג פשיסטי... אני סבור שהיא תשיג תועלת ממנהיג פשיסט. אחרי הכל, פשיזם זה בסך הכל לאומנות... אני מאמין בפשיזם, ובני אדם תמיד התנהגו בצורה יעילה תחת משטר רודני". בראיון אחר אמר: "אדולף היטלר היה אחד מה'רוק סטארים' הראשונים". מאוחר יותר, חזר בואי מדבריו והתנצל על הערותיו הפוגעניות.
שלושים הטיראנים
בין המעורבים בהפיכה היו המנהיג האתונאי תראמנס ושניים מבני דודיו של אפלטון, כארמידס וקריטיאס. הייתה זו הפיכה שנתמכה על ידי ספרטה שניצחה את אתונה בסוף המלחמה הפלופונסית.
רוק נגד גזענות
היסטוריה
באביב 1978, צעדו כ-100,000 בני אדם מכיכר טרפלגר ל-" East End" שבלונדון כחלק מפסטיבל מוזיקה שהתקיים בפארק ויקטוריה ברובע האקני, שאורגן על ידי תנועת "רוק נגד גזענות" וארגון "Anti-Nazi League" (ה"ליגה האנטי-נאצית"). המצעד נערך על מנת להיאבק ולהשמיע קול מחאה כנגד האלימות על רקע גזעני שפשה בבריטניה. בפסטיבל התקיימו הופעות חיות שבוצעו על ידי אמנים שונים כשהמפורסמים שביניהם היו להקת הקלאש ולהקת באזקוקס.
שלושים הטיראנים
שלושים הטיראנים ביטלו במידה רבה את זכויות אזרחי אתונה והטילו עליהם הגבלות. זכות ההצבעה הוגבלה לעשירים בלבד, והוגבלה הזכות לשמש בתפקידים משפטיים. צומצם מספר האתונאים שהורשו לשאת נשק, ומספרם של אלה שהיו זכאים למשפט באמצעות חבר מושבעים.
תראמנס, שבתחילה תמך בקריטיאס, מחה נגד ההוצאות להורג אך ללא הצלחה. עד מהרה הוא עצמו הפך לנאשם והוכרח לשתות את כוס התרעלה בפקודת קריטיאס.
ב-403 לפנה"ס עמד תראסיבולוס, שהיה מנהיגה של העיר תבאי שמצפון לאתונה, בראש קבוצת גולים אתונאים שתקפו את חיל המצב הספרטני של אתונה. הוא כבש את פיראוס, עיר הנמל של אתונה, ובקרב שהתפתח נהרג קריטיאס. הדמוקרטיה הושבה על כנה באתונה, אך תראסיבולוס דאג לכך שרוב הרודנים יקבלו מחילה כדי למנוע מעשי נקם ושפך דם, ובשל כך זכה לתודתם של אזרחי יוון.
דונה דיקסון
דונה לין דיקסון (באנגלית: Donna Lynn Dixon; נולדה ב-20 ביולי 1957) היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית.
ביוגרפיה
דיקסון נולדה באלכסנדריה שבווירג'יניה, ארצות הברית. ב-1975 סיימה תיכון, והחלה ללמוד באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון אך לאחר מכן עזבה את הלימודים, היא החלה בקריירת דוגמנות ונבחרה ל"מיס וירג'יניה" 1976, והתמודדה בתחרות מיס ארצות הברית באותה שנה. היא גם נבחרה ל"מיס וושינגטון הבירה", בתחרות הבוחרת את נציגת ארצות הברית למיס עולם.
ב-1981 הופיעה בשני פרקים של ספינת האהבה.
מ-1980 ועד 1982 שיחקה את מושא אהבתו של טום הנקס בקומדיית המצבים "Bosom Buddies".
ב-1983 שיחקה בסרט "דוקטור דטרויט" שם הכירה את בעלה לעתיד דן אקרויד, באותה שנה שיחקה גם בסרט "אזור הדמדומים: הסרט" המבוסס על הסדרה באותו שם.
ב-1992 הופיעה בסרט עולמו של ויין, ב-1995 שיחקה בפרק של הסדרה נני.
ב-1983 נישאה לדן אקרויד ולהם שלוש בנות.
טופול (מיקרונזיה)
טופול (באנגלית: Tofol) היא עיירה במיקרונזיה.
גאוגרפיה
העיירה ממוקמת על החוף הצפון-מזרחי של האי קוסראה. כ-6.5 ק"מ מטופול נמצא נמל התעופה הבינלאומי של קוסראה . העיירה נמצאת כ-565 ק"מ מבירת מיקרונזיה פליקיר.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 15 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא מרץ (24 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא ינואר (0 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 4,319 מילימטרים בשנה. חודש יולי הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (515 מ"מ גשם), וחודש מרץ הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (262 מ"מ גשם).
חינוך ותרבות
בנוסף לשלטונות הפוליטיים והמשפטיים במדינה, לטופול יש בית ספר תיכון, בית חולים, מוזיאון ומשרד תיירות של קוסרא. ספריית רוז מקוולונג היא חלק ממתחם בית הספר התיכון והיא כוללת אוסף מעניין של עבודות ייחוס על מיקרונזיה וממנה, כמו גם מסמכים ממשלתיים.
Aus der Tiefen rufe ich, Herr, zu dir, רי"ב 131
היסטוריה ומילים
בסוף דפי התווים הוסיף באך הערה לפיה הקנטטה נכתבה על פי הזמנתו של העומד בראש כנסיית מריה הקדושה במילהאוזן, גאורג כריסטיאן אילמר (Georg Christian Eilmar). הערה זו מאפשרת לקבוע שבאך הלחין אותה בעת ששהה בעיר, בה עבד כנגן עוגב בכנסייה אחרת שם, כנסיית דיוי בלאסי (Divi Blasii).
מזמור ק"ל עליו מבוסס הטקסט הוא אחד משישה מזמורי תהלים שמכונים "מזמורי סליחות" בנצרות כי הם עוסקים בחרטה על חטאים. האירוע שלכבודו הוזמנה הקנטטה אינו ידוע, אולם אופייה מרמז על טקס חזרה בתשובה. יש המקשרים זאת עם שרפה גדולה שהתחוללה בעיר במאי 1707, ומשערים שהקנטטה נכתבה לאירוע זיכרון לנספים. שם הקנטטה הוא האינציפיט של הפרק ובין פסוקי הפרק משובצים קטעים ממזמור לותרני שנכתב על ידי ברתולומיאוס רינגוואלדט ב-1588 ומושרים כליווי לסולנים בסגנון קנטוס פירמוס. חלקים מהמזמור הזה שימשו את באך בקנטטות נוספות (113, 168, 334).
הקלטות
היצירה בוצעה והוקלטה רבות על ידי מנצחים ידועים, בהם רוברט שו (ב-1949), ג'ון אליוט גרדינר (ב-1980), ניקולאוס הרנונקור (ב-1981), טון קופמן (ב-1994) ותומאס הנגלברוק (ב-2007).
רי"ב 131a
רי"ב 131a היא פוגה בסול מינור לעוגב, שעתוק של החלק האחרון של הקנטטה. לא ידוע האם באך הוא זה שיצר את השעתוק.
הנדאזה
הִנְדאזַה (בערבית: هندازة) הוא כפר פלסטיני הממוקם שישה ק"מ דרומית מזרחית לבית לחם. הכפר נמצא בנפת בית לחם בצפון חבל יהודה. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2016 מנתה אוכלוסיית הכפר 6,040 תושבים.
Fight Fire with Fire
Fight Fire with Fire (בתרגום חופשי לעברית: להילחם באש עם אש) הוא השיר הפותח את אלבומה השני של להקת הת'ראש מטאל, מטאליקה, Ride the Lightning משנת 1984.
השיר מעודד בעיקר את גישת העין תחת עין, ומילותיו עוסקות בנקמה ובארמגדון, שמסתמיימים בסוף העולם. בסוף השיר נשמע קול של רעם, שמוביל במעבר חד לשיר הבא באלבום, Ride the Lightning.
לשיר נעשו גרסאות כיסוי רבות ביניהן של להקת אפוקליפטה באלבומם Cult, להקת Therion באלבום המחווה למטאליקה, "A Tribute to the Four Horsemen", להקת הדת' מטאל הפולנית ויידר, הקליטה גרסת כיסוי לשיר המופיעה כרצועת בונוס באלבום Necropolis. להקת הבלאק מטאל, Abigail Williams, גם הקליטה גרסת כיסוי שהופיעה כרצועת בונוס באלבומם משנת 2010, In the Absence of Light.
השיר נשמע בסרט האינדי, Hesher ובמשחק הווידאו Guitar Hero: Metallica, יחד עם For Whom the Bell Tolls, Fade to Black ו-Creeping Death.
Black Panther (פסקול)
הפסקול עבור סרט גיבורי-העל האמריקאי "הפנתר השחור" משנת 2018, המבוסס על דמות מארוול קומיקס באותו השם והופק על ידי אולפני מארוול, מכיל תזמור מקורי שהולחן על ידי לודוויג גורנסון ושירים מקוריים שבוצעו או נבחרו על ידי קנדריק לאמאר. גורנסון עבד עם הבמאי ראיין קוגלר בכל סרטיו הקודמים, בעוד שלמאר וקוגלר שוחחו בעבר על שיתוף פעולה והמוזיקאי הסכים לבצע מספר שירים לסרט לאחר שראה גרסה מוקדמת שלו.
רקע
ראיין קוגלר חתם על בימוי הסרט "הפנתר השחור" עבור אולפני מארוול בינואר 2016, והתעקש להביא משתפי פעולה מסרטיו הקודמים לעבודה על הסרט, כדי להבדיל את הסרט מאחרים ביקום הקולנועי של מארוול. משתפי פעולה אלו כללו את המלחין לודוויג גורנסון, שהחל לעבוד עם קוגלר באוניברסיטת דרום קליפורניה והלחין את פסקול סרטיו הקודמים "תחנת פרוטווייל" ו"קריד".
קוגלר נפגש בעבר עם המוזיקאי קנדריק לאמאר ואנתוני טיפית' מטופ דואוג אנטרטיינמנט כדי לדון זה בעבודתו של זה ובפוטנציאל עבורם לשיתוף פעולה עתידי. קוגלר רצה שהסרט "הפנתר השחור" יכלול כמה שירים מקוריים של לאמאר, רעיון שמארוול תמכה בו, ופנה למוזיקאי עם קטעים מהסרט לאחר שלאמאר השלים את העבודה על אלבומו Damn. לאמאר והמפיק סאונווייב "נמשכו לסצנת הפתיחה והמסר העמוק של הסרט". הם רצו להתאים את "האנרגיה והרגשות הגולמיים" של הסרט, אך הרגישו קושי עם השירים המעטים שקוגלר ביקש ובמקום זאת החליטו ליצור אלבום מלא. הפסקול כולל שירים המושמעים בסרט וכן שירים נוספים בהשראתו.
סינגלים
לאמאר הוציא את הסינגל הראשון מתוך הפסקול, "All the Stars", ב-4 בינואר 2018, בו שיתף פעולה עם חברתו לטופ דואוג אנטרטיינמנט סיזה. זמן קצר לאחר מכן, טריילר לסרט הכיל את "Opps" של לאמאר ווינס סטייפלס. הסינגל השני של לאמאר, "King's Dead" עם ג'יי רוק, פיוצ'ר וג'יימס בלייק, יצא לאור מאוחר יותר באותו החודש. ב-2 בפברואר, "Pray for Me" של לאמאר ודה ויקנד יצא כסינגל השלישי והאחרון מהאלבום.
Black Panther: The Album
הפסקול של לאמאר יצא בשם Black Panther: The Album ב-9 בפברואר 2018. האלבום כולל עטיפה מאת ניקולס דרייפר-איווי, אמן הידוע באינטרנט בזכות אמנות המבוססת על קניין רוחני של דיסני כמו הפנתר השחור וספיידרמן. דרייפר-איווי הופתע כשפנו אליו מאינטרסקופ רקורדס בנוגע ליצירת עטיפה לאלבום, אך התרגש להצטרף לפרויקט והפיק מודל ראשוני תוך יום. לאחר מכן, חידד את היצירה באולפן, וציין שהיא הרבה יותר מינימליסטית מהעבודה הרגילה שלו, עם התמקדות ברמז לעוצמה ולא בהגזמה. גרסת ויניל לאלבום יצאה לאור בתחילת מאי 2018.
Black Panther (Original Score)
אלבום המכיל את התזמור של גורנסון יצא דיגיטלית באמצעות הוליווד רקורדס ב-16 בפברואר 2018. מהדורת ויניל לאלבום יצאה לאור ב-18 במאי.
האריה מבלפור
האַרְיֵה מבֶּלְפוֹר (בצרפתית: Lion de Belfort) הוא פסל מונומנטלי שפוסל על ידי פרדריק ברתולדי, שפיסל את פסל החירות בניו יורק. הפסל ממוקם בבלפור, צרפת מתחת לטירת בלפור.
תיאור
הפיסול הסתיים בשנת 1880 והוא עשוי כולו מאבן חול אדומה. הבלוקים מהם הפסל מורכב פוסלו בנפרד והועברו מתחת לטירת בלפור, שם הורכבו. אורך המונומנט הוא 22 מטר, גובהו 11 מטר, והוא בולט בנוף המקומי בזכות ממדיו המרשימים.
האריה מסמל את הגבורה של ההתנגדות הצרפתית במהלך המצור על בלפור. המצור ארך כ-103 ימים כחלק מהתקפה פרוסית (מדצמבר 1870 ועד פברואר 1871). על העיר הגנו כ-17,000 גברים (רק 3,500 מתוכם היו אנשי צבא) כנגד 40,000 פרוסים.
במקום להיות מכוון למזרח, לכיוון פרוסיה, כפי שנועד מלכתחילה, האריה מכוון לכיוון אחר בעקבות מחאות גרמניות.
מהדורות קטנות יותר של הפסל מוצגות בפריז ובמונטריאול.
לקסינגטון
לקסינגטון (באנגלית: Lexington), המכנה עצמה "בירת הסוסים העולמית", היא עיר במדינת קנטקי בארצות הברית. העיר השנייה בגודלה במדינה אחרי לואיוויל וממוקמת במקום ה-70 ברשימת הערים הגדולות בארצות הברית, אוכלוסייתה מנתה 308,428 נפש בשנת 2013.
בין האתרים המרכזיים בעיר: פארק הסוסים של קנטקי (Kentucky Horse Park), מסלולי מרוצי הסוסים "קינלנד" ו"רד מייל"; מפעל חמאת הבוטנים "ג'יף" (המייצר יותר חמאת בוטנים מכל מפעל אחר בעולם), אוניברסיטת טרנסילבניה ואוניברסיטת קנטקי.
בכל שנה ביוני מתקיים בעיר פסטיבל מוזיקת בלוגראס. בשנת 2010 נערכו משחקי הרכיבה העולמיים בלקסינגטון.
היסטוריה
לקסינגטון הוקמה ביוני 1775 בווירג'יניה (17 שנים לפני שקנטקי הפכה למדינה). קבוצה של חלוצים בראשות ויליאם מק'קונל חנתה ביובלי ערוץ האלקהורן (נקרא "הזרם העירוני" ומוטה תחת רח' ויין), באזור "מעיינות מק'קונל" על שמו. לאחר ששמעו על ניצחונם של המתיישבים בקרבות לקסינגטון וקונקורד ב-19 באפריל 1775, הם קראו למחנה שלהם "לקסינגטון", על שם לקסינגטון, מסטוצ'סטס. בגלל החשש ממתקפות אינדיאנים, התיישבות הקבע נדחתה בארבע שנים נוספות. ב-1779 קולונל רוברט פטרסון ו-25 איש נוספים הגיעו מפורט הארוד והקימו מבני קבע. העיר לקסינגטון הוקמה ב-6 במאי 1782, בהחלטה של המועצה הכללית של וירג'יניה.
העיר התפתחה וב-1820 כבר הייתה אחת הערים הגדולות והעשירות ממערב להרי האלגהני, וזכתה לכינוי "אתונה של המערב". אחד מהתושבים המפורסמים של העיר באותן שנים היה ג'ון ווזלי האנט, שהפך למליונר הראשון ממערב להרי האלגהני. הכלכלה הסתמכה על עבדות וב-1850 חמישית מתושבי המדינה היו עבדים ובלקסינגטון היה הריכוז הגבוה ביותר של עבדים בכל קנטקי. המדינה ניסתה להפגין נייטרליות בתחילת מלחמת האזרחים האמריקנית. גם אברהם לינקולן וגם ג'פרסון דייוויס נולדו בקנטקי (כשרק שנה אחת ו-100 מילין מפרידים ביניהם) ושניהם גם התגוררו תקופת מה בלקסינגטון: דייוויס למד באוניברסיטת טרנסילבניה ב-1824-1823. רעייתו של לינקולן, מרי טוד לינקולן נולדה וגדלה בעיר והזוג ביקר בעיר מספר פעמים לאחר נישואיהם ב-1842.
מרפאת הגמילה מסמים הראשונה בעולם, "המרכז למחקר התמכרויות", הוקמה ב-1935 בלקסינגטון; הבניין משמש ככלא פדרלי. בעיר התקיים ב-1947 המפגש הראשון של מכורים אנונימיים. בנוסף, מספר חברות גדולות מחזיקות מרכזים בלקסינגטון:
יוסף יוסלביץ'
הרב יוסף יוסלביץ' (ה'תרל"ט 1879 – ה'תרצ"ה 1935) היה רב ליטאי שפעל בפולין במחצית הראשונה של המאה ה-20. רבה של סובאלק.
ביוגרפיה
בשנת ה'תרנ"ו נכנס ללמוד בישיבת כנסת ישראל בסלבודקה, אצל הרב משה מרדכי אפשטיין והרב איסר זלמן מלצר. היה מקורב גם לסבא מסלבודקה, הרב נתן צבי פינקל. בסיום לימודיו קירב אותו הרב יצחק בלאזר ("ר' איצל פטרבורגר").
בשנת ה'תרס"ד נשא את שרה רבקה בתו של הרב חיים אברהם ש"ס רבה של זאסלע.
בשנת ה'תרס"ז מונה לרבה של אבל, הסמוכה לדווינסק, בתקופה זו התקרב לרבני דווינסק הרב יוסף רוזין ורבי מאיר שמחה הכהן. בתרע"ב הוכתר לרבה של טרסטינה, בתרפ"א או בתרפ"ב מונה לרב העיירה סמיאטיץ'. שמו יצא למרחקים, ולאחר שעזב רבי אהרן באקשט את רבנות סובאלק לטובת לומז'א, וכיסא הרבנות נותר מיותם, נסעה משלחת מטעם הקהילה לרבי יוסף יוסלביץ להציע לו את המינוי, אולם הוא התנה זאת בכך שלא יידרש להגיע לסובאלק כדי להשמיע דרשות לניסיון, רק שכתב הרבנות יובא אליו לסמיאטיץ. נציגי הקהילה הסכימו, לאחר שעמדו על טיבו במשך שבע שעות רצופות של משא ומתן הלכתי, ובקיץ תרפ"ו החל לכהן כרב העיר סובאלק. בתקופה זו מסר שיעורים לתלמידים בישיבתו של הרב חבר.
הרב יוסלביץ היה אחת הדמויות הרבניות הראשיות בפולין, דרשן גדול ונואם, הצטיין בחיבת ציון ואהבת ישראל, היה חבר הוועד הפועל של אגודת הרבנים בפולין, השתתף לעיתים תכופות בוועידות רבנים בוורשה ובווילנא, והיה בין הדוברים הראשיים. כמו כן, הצטרף לתנועת המזרחי, הטיף לציונות והשתתף בוועידות המזרחי והיה ציר מטעמו לקונגרס הציוני ה-13.
הרב יוסלביץ' התפרסם בשנות מלחמת העולם הראשונה, בעת כהונתו ברבנות טרסטינה שליד ביאליסטוק, כאשר ארגן סיוע לעשרות אלפי הפליטים היהודים שעברו מצד לצד של גבולות רוסיה, פולין, ליטא ופרוסיה המזרחית. באותן שנים גם כתב את חיבורו התורני המקיף "מנחת יוסף", הכולל ביאורים וחידושים על התלמוד והרמב"ם וכן הראשונים והאחרונים, על סדר זרעים. הספר יצא לאור בירושלים בשנת תשמ"ט, 1989.זכה להכרה נרחבת ורבנים רבים פנו אליו בשאלות ותשובות בנושאים הלכתיים. חידושי תורה ממנו פורסמו בכתבי עת תורניים שונים: יגדיל תורה (סלוצק), שערי ציון (ירושלים), וכנסת ישראל (וילנא).
נפטר בפתאומיות בעת כהונתו ברבנות העיר סובאלק, בי"ט שבט שנת תרצ"ה, בגיל 56 בלבד. אחרי פטירתו מונה כרבה של סובאלק חתנו רבי דוד ליפשיץ, שכיהן בה עד לשואה, ולימים חבר נשיאות אגודת הרבנים בארצות הברית וקנדה.