cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פדורה (הפצת לינוקס)
סקירה כללית
התקנת פדורה נעשית, לרוב, באמצעות תקליטור אתחול במצב המחשה. מאגרי החבילות של ההפצה זמינים דרך רשת האינטרנט וכוללים תוכנות שמשלימות את ההפצה. קיימים גם מאגרי חבילות לא רשמיים, שמספקים חבילות נוספות שלא ניתנות על ידי ההפצה, בדרך כלל בגלל בעיית זכויות יוצרים ופטנטים במדינות מסוימות.
דרישות המערכת
נכון לגרסה 30, דרישות המערכת הן:
גרסאות
פרויקט פדורה הוציא 6 גרסאות של Fedora Core ו־24 של פדורה. גרסה חדשה יוצאת במחזוריות כל 6–9 חודשים. כל גרסה מופצת תחילה בשלוש גרסאות פיתוח (beta) - כך יכולים המשתמשים לנסות את ההפצה טרם יציאת גרסתה הרשמית ולהגיב על החידושים שהוכנסו לגרסאות הפיתוח. מאגר החבילות "רוֹהַיְיד" (Rawhide) מכיל חבילות שנמצאות תחת פיתוח - חבילות אלו מתווספות למאגר הראשי לאחר שהוגדרו כיציבות.
בעבר ניתנו עדכוני אבטחה עבור גרסאות ישנות יותר, אולם, החל מ־7 בפברואר 2007, בגלל מחסור בשיתוף פעולה מצד הקהילה ובכסף, הופסקו העדכונים. כעת ניתנים עדכונים רק ל־2 הגרסאות העדכניות ביותר. תמיכה בגרסה השלישית לפני האחרונה מופסקת חודש לאחר הוצאת גרסה חדשה.
הפצות מבוססות-פדורה
Red Hat Enterprise Linux, ההפצה המסחרית של "רד האט", מתבססת למעשה על גרסאות של פדורה. בשל כך, הושמעה ביקורת שלפיה משתמשי פדורה מהווים, למעשה, בודקי בטא (Beta Testers) עבור "רד האט".
כמו כן, גרסה מצומצמת של פדורה מיועדת לשמש כמערכת ההפעלה במחשבי XO-1 של פרויקט OLPC ("מחשב אחד לכל ילד").
הפצות נוספות המתבססות על פדורה כוללות את:
מישל סרדו
מישל סַרדוּ (בצרפתית: Michel Sardou, ; 26 בינואר 1947, פריז, צרפת) הוא זמר ופזמונאי צרפתי, שהחל את הקריירה שלו ב-1965 ולאורכה כתב והלחין כ-350 שירים והקליט 25 אלבומי אולפן ו-18 אלבומי הופעות, אשר נמכרו בקרוב ל-90 מיליון עותקים.
ביוגרפיה
מישל סרדו נולד בפריז למשפחה של אמני במה שנודעה בצרפת בתחום הקברט עוד מאמצע המאה ה-19. אביו פרננד (1910 – 1976) היה שחקן וזמר ואימו ז'אקי (1919 – 1998) הייתה שחקנית.
הוא החל את הקריירה ב-1965 עת פרסם את שירו "Le Madra" אשר נכתב במשותף עם מישל פוגאן. עד לשלהי שנות ה-60 לא זכו יצירותיו להצלחה רבה. ב-1970 הוציא לאור את אלבומו הראשון "J'habite en France" (מצרפתית: אני חי בצרפת) אשר זכה להצלחה מסחרית והגיע למקום השני ברשימת האלבומים הנמכרים בצרפת.
במהלך שנות ה-70 פרסם סרדו שורה ארוכה של להיטים אשר זכו להצלחה בצרפת ודורגו במקומות גבוהים במצעדי הפזמונים. סרדו הפך לאחד מבולטי האמנים הצרפתיים. חלק משיריו הביעו מחאה נגד הממסד השלטוני הצרפתי. במהלך שנות ה-80 התמסד סרדו ויצירתו מוצבה בזרם המרכזי של המוזיקה בצרפת. הוא זכה להכרה ממסדית ב-1990 ו-1999 זכה לפרס "Victoires de la Musique" מטעם משרד התרבות של צרפת על הישגים יוצאי דופן בתעשיית המוזיקה בצרפת.
ב-2001 הודיע סרדו על פרישתו משירה והחל לעסוק במשחק. ב-2004 שב מישל סרדו לתחום המוזיקה והוציא לאור את אלבומו "Du Plaisir". הוא המשיך בהופעות ברחבי אירופה. ב-2012 הוציא לאור אלבום אוסף משיריו.
ב-2005 שודרה בערוץ France 2 בצרפת התוכנית הצרפתים הדגולים ביותר ובה נשאלו אזרחי צרפת מיהם 100 הצרפתים הדגולים בהיסטוריה. מישל סרדו מוקם במקום ה-45 ברשימה.
חייו האישיים
בשנים 1965 – 1977 היה סרדו נשוי לרקדנית פרנסואז פטרה ולזוג נולדו שתי בנות סנדרין (1970) וסינתיה (1973). בשנים 1977 - 1999 היה סרדו נשוי לאליזבת האס ולזוג נולדו שני בנים. הסופר רומאן סרדו (1974), והשחקן דייוי סרדו (1978). ב-1999 נישא סרדו לאן-מארי פריה שהייתה העורכת של המגזין Elle.
כנסיית לורנצו הקדוש
כנסיית לורנצו הקדוש (במלטזית: Knisja kolleġġjata ta' San Lawrenz, באנגלית: St Lawrence Church) היא כנסייה בעיר בירגו בצפון-מזרחה של מלטה, המשמשת ככנסיית הרובע של העיר.
היסטוריה
הכנסייה הוקמה על ידי ההוספיטלרים עם הגעתם למלטה ב-1530, ושימשה ככנסייתם המרכזית עד להשלמת קון-קתדרלת יוחנן הקדוש בוולטה בשנת 1571. בעת המצור הגדול על מלטה ב-1565, שימשה הרחבה שלפני הכנסייה כבית קברות, אך מאוחר יותר הוקמו במקום קפלת הקרוסיפיקס וקפלת יוסף הקדוש. הכנסייה נודעה תחילה בשם "כנסיית סאן לורנצו על הים" (San Lorenzo-a-mare), והוכרזה ככנסיית הרובע ב-1574. בין השנים 1681-1697 הוקם המבנה החדש של הכנסייה בסגנון אדריכלות הבארוק. הוא תוכנן על ידי האדריכל לורנצו גאפה (Lorenzo Gafà), שהיה אחראי, בין היתר, גם לתוכניתה של קתדרלת פאולוס הקדוש במדינה, והיא הוקדשה ב-24 באוקטובר 1723. במהלך מלחמת העולם השנייה נפגע מבנה הכנסייה מהפצצות חילות האוויר של מדינות הציר, וספג נזקים קשים במיוחד ב-16 בינואר וב-22 במרץ 1941. הפצצה אווירית נוספת ב-4 באפריל 1942 הרסה את כיפת הכנסייה, והיא חדלה מלתפקד. הנזקים תוקנו בין השנים 1949-1952.
פסל לורנצו הקדוש
זהות האמן שפיסל את פסלו של לורנצו הקדוש הניצב בכנסייה אינה ידועה. עם זאת ברי שהיה ספרדי, וכי הפסל נוצר בראשית המאה ה-16, והגיע למלטה לפני בוא ההוספיטלרים אל האי. הקדוש לבוש בבגדי דיאקון מבד בצבעי שני, שבו משובצים חוטי זהב ואבנים טובות, ואשר הוכן ברומא ב-1903. הפסל ניצב על כן כסף ועץ מעוצב ומעוטר שמשקלו 64 ק"ג. העיטורים מסמלים ארבע מעלות - אמונה, תקווה, צדקה וטהרה, ושמונה פסלונים קטנים - שניים בכל צד - מסמלים בזיליקות המוקדשות לקדוש - שש באיטליה, אחת בצרפת ואחת בספרד. עוד נושא בסיס הפסל את מגניהם של ארבע דמויות הקשורות בדברי ימי העיר ואת סמליהן של בירגו ושל שלוש הערים הסמוכות לה. בכנסייה שמורים גם כובעו וחרבו של הגראנד מאסטר זא'ן דה לה ולט, ולצידה מוזיאון קטן.
חיים בהקיץ
חיים בהקיץ (באנגלית: Waking Life) הוא סרט אנימציה עצמאי אמריקאי שיצא בשנת 2001 בבימויו של ריצ'רד לינקלייטר. הסרט עוסק בטבעם של החלום, התודעה והאקזיסטנציאליזם.
הסרט כולו נעשה בשיטת הרוטוסקופיה - צילום וידאו של התרחשות עם שחקנים חיים, כשלאחריו צוות של אמנים עוברים על כל פריים במחשב ומציירים על הסצנה והדמויות, מוסיפים קווים מסוגננים וצבעים. הסרט מכיל מספר הקבלות לסרט "בטלנים בטקסס" (1991) של לינקלייטר. כמו כן באחת מהסצנות בסרט מופיעים ג'ולי דלפי ואית'ן הוק עם הדמויות של סלין וג'סי מהסרט "לפני הזריחה" גם הוא של לינקלייטר, מה שבסופו של דבר עורר את הרעיון לסרט ההמשך "לפני השקיעה".
עלילה
בהדרגה מתחיל הגיבור להבין שהוא חי בחלום נצחי שמדי פעם נשבר בהתעוררויות שווא. עד לרגע זה הוא בעיקר צופה מן הצד על הכל באופן פסיבי, אם כי זה משתנה במהלך שיחה עם אישה שבתחילה חלפה על פניו, אך חזרה בה והחלה לשתף אותו ברעיונותיה היצירתיים. הוא נזכר שמכורח הגילוי שלו חייבת היא איפוא להיות דמות בחלום שלו ואף שואל אותה על כך. בעקבות זאת הוא משוחח בפתיחות רבה יותר עם דמויות החלום שנקרות בדרכו. עם זאת הוא מתחיל לשקוע בייאוש בהיותו לכוד בתוך עולם החלומות הבלתי פוסקים ופתירים.
השיחה האחרונה של הגיבור היא עם דמות שנראית במקצת דומה לו עצמו, אשר פגש אותה בקצרה מוקדם יותר בסרט (הדמות היא הבמאי של הסרט, לינקלייטר). השיחה חושפת את תובנותיה של הדמות; המציאות עשויה להיות רגע יחיד שהאדם מפרש אותה בטעות כזמן (ובכך, חיים), שהחיים כפי שחיים אותם הם השלילה המתמדת של ההזמנה של אלוהים להיות אחד עם היקום. החלומות מציעים לנו הצצה אל הטבע האינסופי של המציאות, ועל מנת להיות חופשיים מההזייה ששמה חיים, האדם רק צריך לקבל את ההזמנה של אלוהים.
בסצנת הסיום של הסרט נראה הגיבור הולך לכיוון דרך פרטית של בית כשפתאום הוא מתחיל לרחף באוויר, שהיא מקבילה לסצנת הפתיחה של הסרט בה נראה ילד קטן צף באוויר בדיוק באותו מקום. שלא כמו הילד שתפס בחוזקה בידית של המכונית, הגיבור נוגע בהיסוס באותה ידית אך הוא מרפה ועולה מעלה מעל הרכב והעצים, מגיע למרחב הכחול האינסופי של השמיים עד שהוא נעלם לגמרי מן העין.
בנוסף, הסרט מציע הצעה שהחיים שלאחר המוות הם חלום אחד ארוך.
ליהוק
בסרט יש תפקידים קטנים רבים בהופעות משחק ובהופעות קמע:
הפקה
כדי להוסיף לסרט את אפקט דמוי החלום, נעשה שימוש בסרט בטכניקת ההנפשה רוטוסקופיה. התחושה של הסרט משתנה ללא הרף, ונעשית זרה יותר ככל שהסרט ממשיך. האנימטורים השתמשו במחשבי אפל מקינטוש off-the-shelf שהם זולים יותר.
הקרנות
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל סאנדנס בינואר 2001, והסרט יצא לאור במספר מוגבל של בתי קולנוע בארצות הברית ב-19 באוקטובר 2001.
ביקורות
תגובות הביקורות לסרט היו בעיקר חיוביות. על פי Rotten Tomatoes, 80% מהמבקרים נתנו ביקורת חיוביות בהתבסס על 143 ביקורות, ודעת הקונצנסוס היא שהסרט הוא "חוויית מוחין ייחודית". על פי Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע של 82/100 בהתבסס על 31 ביקורות. רוג'ר איברט משיקגו סאן-טיימס העניק לסרט ארבעה כוכבים מתוך ארבעה, כשהוא מתאר את חוויית הסרט כ"מקלחת קרה ומחזקת של הבהרת רעיונות". מאוחר יותר (ב-2009) כלל איבריט את הסרט ברשימת "הסרטים הגדולים שלו". ליסה שורצבאום מאנטרטיינמנט ויקלי העניקה לסרט ציון A כשהיא מתארת אותו כ"עבודת אמנות קולנועית שבה צורות ומבנים מנסים לתפוס את ההיגיון הפנימי של נושא החלומות וההליכה לקולנוע". סטפן הולדן מהניו יורק טיימס כתב על הסרט כי הוא "כה וירבלי זריז וחדשני מבחינה ויזואלית שאתה לא יכול לספוג את זה, אלא אם כן יש לך את כל השכל שלך עליך." דייב קר גם הוא מהניו יורק טיימס מצא כי הסרט "מקסים, נזיל, מצחיק" והצהיר כי "הסרט אף פעם לא הרגיש כבד מדי או בעל שאפתנות יתרה."
סרגיי גורשקוב
ביוגרפיה
גורשקוב נולד בעיר קמיינץ פודולסקי שבאימפריה הרוסית (כיום בשטח אוקראינה) בשנת 1910. לאחר סיום בית ספר תיכון התקבל ללימודים בפקולטה למתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת מוסקבה, אך כעבור שנה עזב את האוניברסיטה לטובת לימודים בבית ספר לקציני חיל הים בלנינגרד.
לאחר סיום לימודיו ב-1931 שירת בתפקידי פיקוד שונים בצי הים השחור. בשנת 1932 הועבר לצי האוקיינוס השקט, שם מילא שורה של תפקידים מנווט של משחתת ועד למפקד פלוגת סיירות.
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות קיבל פיקוד על שייטת משחתות בים השחור. הוא הצטיין בעת הגנת אודסה וחצי האי קרים. באותה שנה הועלה לדרגת אדמירל והיה לאדמירל הצעיר ביותר בחיל הים של ברית המועצות. בשנת 1942 שייטת בפיקודו השתתפה בהגנת עיר הנמל נובורוסיסק. בשנת 1944 הקים ופיקד על שייטת ספינות קלות, אשר לחמה על הנהר דנובה ברומניה והונגריה. לאחר סיום המלחמה מונה לראש מטה של צי הים השחור.
בשנים 1951 – 1955 היה מפקד צי הים השחור. בשנת 1955 מונה לסגן מפקד חיל הים של ברית המועצות. בשנת 1956 הוא מונה למפקד חיל הים הסובייטי על ידי ניקיטה חרושצ'וב. במסגרת תפקידו היה אחראי על הרחבתו המאסיבית של הצי הסובייטי מכוח שמשימתו העיקרית הייתה הגנת חופי המדינה לצי ימי מפואר ששייט בכל האוקיינוסים של העולם והיווה איום משמעותי על הציים של ברית נאט"ו והצי האמריקאי בראשם. הוא פרש מתפקידו בחיל הים ב-1985, לאחר כמעט 30 שנה בתפקיד.
סרגיי גורשקוב נפטר בשנת 1988 ונקבר במוסקבה.
בית חולים מרכזי של הצי הרוסי קרוי על שמו. כמו כן בצי הרוסי הייתה נושאת מטוסים אשר נקראה על שמו, אך בשנת 2004 היא נמכרה להודו.
קריאה נוספת
by Norman Polmar, Thomas A. Brooks, 2019
מני סקורה
מנשה קושנר (נולד ב-26 בדצמבר 1986), הידוע בשם הבמה מני סקורה (MENi SAKURA), הוא זמר-יוצר, מוזיקאי ומפיק ישראלי.
ביוגרפיה
סקורה נולד ב-1986 בסנקט פטרבורג, רוסיה, ולמד מוזיקה מגיל צעיר בבתי ספר מקצועיים. סבו הוא, משורר רוסי בעל שם עולמי. ב־1999, כשהיה בן 13 עלה לישראל עם משפחתו, התגורר בירושלים ולמד עברית באולפן. אביו יבגני, שהיה סופר ומתורגמן ברוסיה, השתלב כשדרן חדשות במהדורה המרכזית של רדיו כאן רק"ע.
אחרי התיכון למד במכינה הקדם-צבאית עטרת ירושלים. במהלך לימודיו שם הכיר את אשתו טל ובגיל עשרים התחתן, עוד לפני השירות הצבאי. לאחר מכן התגייס לתפקיד נהג קו. כיום הוא אב לארבעה וגר ביישוב איתמר בשומרון.
תחילת הדרך
בגיל 26 שבר סקורה את היד, בזמן עבודתו כנהג משאית. לאחר כמה שבועות, החל ללמוד הפקה מוזיקלית במכללת BPM בתל אביב בשנים 2013–2014. לאחר שסיים את הלימודים והקים אולפן ביתי. פציעה נוספת בגב, הפכה את העבודה הפיזית במשאית לבלתי אפשרית וגרמה לשינוי הכיוון שלו ובחירה להפוך למוזיקאי.
ב-2019 הוציא את אלבום הראפ בעברית – ״1Q86״. שירים מהאלבום הופיעו בערוצי טלוויזיה ישראלים (13, 24, MTV, ערוץ הכנסת ועוד), והושמעו בתחנות מובילות ברדיו (גלגלצ, 88, רדיוס, רק״ע).
פעילות בשפה הרוסית
ב-2019 נרתם לפרויקט הסברה לחג נובי גוד של עולי ברית המועצות, למרות היותו מסורתי, יחד עם יונתן דובוב, בעל מועדון הגולה בפתח תקווה. סקורה הוציא שיר בשת״פ עם הראפר ואדים מכונה, שקורא לכולם לחגוג אותו ללא חשש, כדי שיכירו את החג בציבור הכללי. הסינגל 'נובי גוד' צעד חמישה חודשים ב-mtv ישראל, פלייליסט היפ הופ ישראלי חדש, והגיע לעשרות אלפי צפיות ביוטיוב.
ב-2020 הוציא את השיר של אלכסנדר בלוק, "בְּבֵית מַרְזֵחַ", ושילב את המילים המקוריות ברוסית עם התרגום של בעברית של אברהם שלונסקי, במסגרת תחרות של פרויקט בן יהודה. זכה במקום השלישי בעיבוד ולחן חדש לשיר.
ב-2021 הוציא אלבום מקוצר ברוסית – ״רולטה רוסית״ (РАШан РУЛет), שהגיע ליותר מחצי מיליון האזנות בספוטיפי ובפלטפורמות השונות. עקב מלחמת אוקראינה–רוסיה, וההגבלות שהוטלו על מפיצי האלבום בעקבות המלחמה, התוכן הוסר מהשרת.
ב-2023 הוציא אלבום נוסף ברוסית בסגנון טראפ אפל, ״סוציאלי חברתי״, בשם Дом (דום-בית). האלבום מבקר תופעות בחברה הפוסט-סובייטית המודרנית.
דיסקוגרפיה
אלבומי אולפן
הלחנת מוזיקה לסרטים
סקורה הלחין מוזיקה למספר סרטים קצרים: קו הפרדה – סרט עלילתי קצר של הבמאי איגור רייזברג (בתמיכת קרן קולנוע שומרון); איתמר כמשל – סרט דוקו קצר של הבמאי יוחאי חדד (בתמיכת רשות השידור וקרן קולנוע שומרון); וש.ג. – סרט עלילתי קצר של הבמאית טל קושנר (בתמיכת קרן קולנוע שומרון). מועמד לתחרות פרסי אופיר 2023.
חיים משה שפירא
חיים משה בצלאל שפירא (26 במרץ 1902 – 16 ביולי 1970) היה חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
קורות חייו
משה שפירא נולד בגרודנה שברוסיה הלבנה (אז חלק מהאימפריה הרוסית; כיום בלארוס) בשם בצלאל לרב שלמה זלמן ושושנה. למד במוסדות חינוך דתיים ומספר שנים בישיבה המקומית אצל הרב שמעון שקאפ שנחשב לאחד מגדולי הדור. בשנים 1924–1925 למד בבית המדרש לרבנים בברלין. אחיו זליג היה בחור בולט בישיבת החפץ חיים בראדין.
היה פעיל בארגון צעירי מזרחי, ובזמן לימודיו בישיבה ארגן בעיר קבוצת נוער בשם ”בני-ציון”. בשנת 1925 עלה לארץ ישראל והשתמש בשם אחיו משה כדי לקבל סרטיפיקט. באותה שנה נבחר לוועד הפועל הציוני ומאז השתתף בכל הקונגרסים הציוניים. בשנים 1936–1946 שימש מנהל מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית, ובשנים 1946–1948 כיהן כראש המחלקה. במסגרת תפקידו זה נפגש עם אדולף אייכמן, והביא להצלת כמה אלפים מיהודי העיר וינה.
בשנת 1948 מונה לחבר מועצת העם ובעקבותיה מועצת המדינה הזמנית, ולחבר במנהלת העם, ובשל כך היה בין החותמים על מגילת העצמאות. המשיך לכהן בכנסת עד מותו ב-1970. עמד בראש הפועל המזרחי ומשנת 1951 עמד בראש תנועת המזרחי כולה.
עם איחודן של מפלגות המזרחי והפועל המזרחי למפד"ל ב-1956 ועד לפטירתו היה מנהיגה הפוליטי של הציונות הדתית.
כיהן כשר העלייה וכשר הבריאות בממשלה הזמנית (1948–1949), ושימש בממשלות ישראל בתפקיד שר הפנים (1949–1952, 1955 ובשלישית בין 1959–1970), שר העלייה (1949–1951), שר הדתות (1951–1958), שר הסעד (1953–1958) ושר הבריאות (1949–1951 ובשנית בין 1961–1965). כמו כן כיהן כיו"ר ועד המנהלים של אוניברסיטת בר-אילן וכיו"ר ועד המנהלים של בנק המזרחי.
שפירא, שמיעט לעסוק בהגות ובפובליציסטיקה, אך היה ידוע כמנהיג מפוכח ומציאותי, היה יריב בתחום הדתי ליוסף בורג, מנהיג סיעת "למפנה" בפועל המזרחי. אף על פי שנחשב למתון בנושאי דת, וגם הציג פשרנות מדינית עקבית, הוא שלל התקרבות יתרה לחוגי השמאל. התעקשותו שלא לרשום במרשם התושבים כיהודים את אלו שאינם יהודים על פי ההלכה הובילה למשבר בשאלת "מיהו יהודי", שדוד בן-גוריון ניסה לפותרו באמצעות שליחת מכתבים לעשרות מחכמי ישראל בישראל ומחוצה לה ובהם בקשה לחוות דעתם בנושא.
ב-29 באוקטובר 1957 נפצע קשה כאשר משה דואק יידה רימון יד במליאת הכנסת. בעקבות המקרה על פי החלטת הרבנים הראשיים נוסף השם "חיים" לשמו כסגולה לרפואה.
שפירא נפטר מהתקף לב ב-16 ביולי 1970.
שפירא בשאלות המדיניות
את שפירא ניתן לשייך בבירור לקו היוני בציונות הדתית. קו זה נדחק הצידה לאחר מלחמת ששת הימים לטובת תפיסה הקושרת בין ראיית הציונות כ"אתחלתא דגאולה" ובין תמיכה בהתיישבות ובשליטה ישראלית בכל חלקי ארץ ישראל, שמובילה הרוחני היה הרב צבי יהודה קוק.
שפירא התנגד לקיומם של הארגונים הפורשים, האצ"ל והלח"י, אף שהוא התפטר עקב ההתקפה על אניית הנשק והעולים אלטלנה.
על פרשיות דיר יאסין וקיביה אמר: "זוהי דרך פסולה מבחינה יהודית. יהודים אינם יכולים לעשות כך". זאת בניגוד לקולות אחרים ב"פועל המזרחי", למשל קולו של שלמה זלמן שרגאי. בטרם החליט האו"ם על חלוקת הארץ היה שפירא בעמדת מיעוט בתנועתו כשתמך בהצעת החלוקה וגם כשדובר במהלכים צבאיים במלחמת העצמאות צידד בעמדות מתונות ואמר "אל נלך בגדולות יותר מדי". לאחר הקמת המדינה תמך במתן זכות שיבה למאה אלף פליטים תמורת הסכם שלום.
שפירא צידד בנסיגה לאחר מבצע קדש ואמר "קצת יותר ענווה, קצת פחות התרברבות וגאווה לא יזיקו לנו". באותו הקשר הזכיר את החלטתו של רבן יוחנן בן זכאי להידבר עם הרומאים.
כפי שהעיד יצחק רבין, שפירא היה התקיף מבין המתנגדים לפתיחה ביוזמה התקפית במלחמת ששת הימים, כשאמר לו: "איך אתה מעז ללכת למלחמה כאשר כל התנאים הם לרעתנו?". בעמדה זו הצטרפו לשפירא גם שריה האחרים של המפד"ל. אחר כך התנגד ליוזמה התקפית ברמת הגולן. עם זאת, היה לו חלק חשוב בהכללת שרי גח"ל ורפ"י בממשלת הליכוד הלאומי טרם המלחמה.
בנאומיו של שפירא אחרי מלחמת ששת הימים הביע תמיכה מסוימת בתנועת ההתיישבות, אך אמר שפשרה בעתיד תתבסס על ויתורים טריטוריאליים. עם זאת, לדעתו לא היה טעם לדון בכך כל עוד הערבים מחזיקים בסרבנותם. דעה החלטית יותר הייתה לו בקשר לירושלים: "אין לעקור את בירת הנצח משלטונו של עם הנצח". כשהביעו תלמידי ישיבת מרכז הרב מורת רוח מגישתו המתונה, טען כי אין "להרחיקנו מעל ידידינו הספורים בעולם". הוא הסתייע בעמדתו המפורסמת של הרב יוסף דב סולובייצ'יק, שלפיה את ההכרעות המדיניות יש למסור למומחי הביטחון.
על רקע זה פרץ פולמוס בינו לבין משה דיין, שתבע לספח את יהודה ושומרון. שפירא התנגד ודיין תהה: "כיצד יכול יהודי דתי להיות ותרן כזה?". דיין אף טען שדעותיו של שפירא אינן משקפות את הדעה הכללית במפד"ל.
הנצחה
על שמו נקראים: היישוב מרכז שפירא, שכונת "קריית משה" ברחובות, שכונת הגבעה הצרפתית (ששמה הרשמי הוא "גבעת שפירא") בירושלים, רחובות בערים רבות בישראל בהן אשקלון, חיפה, חולון, אשדוד, רמת גן, בת ים, ראשון לציון, לוד, טבריה, קריית ים, באר שבע, עכו, קריית שמואל וחדרה, ואולפנית שח"ם, תיכון תורני לבנות בקריית אתא.
יחסי החוץ של ברוניי
ברוניי הצטרפה ל-ASEAN ב-7 בינואר 1984, שבוע לאחר הכרזת עצמאותה, ונתנה לחברות ASEAN את העדיפות הגבוהה ביותר ביחסי החוץ שלה. ברוניי הצטרפה לאו"ם בספטמבר 1984. היא אף חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי (OIC), הפורום לשיתוף פעולה כלכלי אסיה - האוקיינוס השקט (APEC) ובחבר העמים הבריטי. ברוניי אירחה את המפגש הכלכלי של מנהיגי APEC בנובמבר 2000, ובשנת 2005 היא השתתפה בפתיחת פסגת אסיה המזרחית.
ברוניי מחזיקה במספר שגרירויות ברחבי העולם, ויש לה קשרים דיפלומטיים קרובים עם סינגפור, וכן עם מספר מדינות איים שונות. מלבד היחסים הקרובים עם מדינות ASEAN, אשר הפיליפינים, אינדונזיה ומלזיה בראשן, ברוניי אף מקיימת קשרים נרחבים עם העולם האסלאמי והערבי שמחוצה לה.
ארגונים בינלאומיים
ברוניי הפכה לחברה של חבר העמים הבריטי בשנת 1984 4 וכן ב-ASEAN, באו"ם ובארגון לשיתוף פעולה אסלאמי בשנת 1984, את הארגון האיסלמי לשיתוף פעולה, ונחשבת לחברה מייסדת של ארגון הסחר העולמי (WTO) משנת 1995. בשנת 2009 חתמו ברוניי והפיליפינים על מזכר הבנות (MOU), אשר מסייע לחזק את שיתוף הפעולה הדו - צדדי בין שתי המדינות בתחומי החקלאות והמסחר.
ברוניי וחבר העמים
ברוניי, יחד עם לסוטו, מלזיה, סווזילנד וטונגה, היא מונרכיה עם מלך משלה, סולטן ברוניי.
ברונייאנים יכולים להגיש ערר לוועדה השיפוטית של המועצה הפרטית בלונדון, בתיקים אזרחיים בלבד. הוועדה השופטת של המועצה הפרטית חוזרת לסולטן במקרים שמקורם בבתי המשפט של ברוניי.
אוסטרליה
אוסטרליה וברוניי נהנות ממערכת יחסים דו-צדדית חמה ומגוונת. חיילים אוסטרלים שחררו את ברוניי מהכיבוש היפני ביוני 1945. אתר הנצחה של אירוע זה ניתן למצוא בחוף מוארה, והוא המקום לטקס יום "ANZAC" השנתי שאורגן על ידי הנציבות העליונה. שתי המדינות משתתפות גם במשא ומתן לשותפות מעבר לים (TPP) אשר החל בשנת 2010, כאשר המשתתפים נועדו להגיע להסכם אשר ישמש כחומה לאינטגרציה הכלכלית של המדינות הפסיפיות של אסיה,
לברוניי יש נציבות עליונה בקנברה, ולאוסטליה נציבות עליונה בבנדר סרי בגוואן. שתי המדינות הם חברים מלאים של חבר העמים. היחסים בין שתי המדינות הוקמו בשנת 1984, כאשר אוסטרליה הפכה לאחת המדינות הראשונות שכוננה יחסים דיפלומטיים עם ברוניי.
אינדונזיה
הרפובליקה של אינדונזיה כוננה יחסים דיפלומטיים עם אומת ברוניי ב-1 בינואר 1984. ברוניי הוכרה על ידי ג'קרטה בעצמאותה ב -1984.
ארמניה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-15 באפריל 2012.
ארצות הברית
ארצות הברית קיבלה בברכה את עצמאותה המלאה של אומת ברוניי מבריטניה ב -1 בינואר 1984, ופתחה שגרירות בבנדר סרי בגוואן באותו היום. ברוניי פתחה את בשגרירות בוושינגטון במרץ 1984. הכוחות המזוינים של ברוניי עוסקים בתרגילים משותפים, בהכשרות ובשיתופי פעולה צבאיים אחרים עם מזכר ההבנות של ארצות הברית בנושא שיתוף הפעולה הביטחוני אשר נחתם ב-29 בנובמבר 1994. סולטן ברוניי ביקר בוושינגטון, בחודש דצמבר 2002.
בנגלדש
ברוניי מנהלת יחסים דיפלומטיים טובים וקרובים עם בנגלדש. שתיהן חברות ב-OIC, בחבר העמים הבריטי ובמדינות הבלתי-מזדהות ואלו אף דנות יחד בבעיות בינלאומיות ואזוריות. ברוניי הכירה בבנגלדש במהירות יחד עם מדינות אחרות בדרום מזרח אסיה, ובנגלדש הקימה נציבות עליונה ב -1985, אם כי היא נסגרה בין השנים 1988 ל-1997 בשל אילוצים כלכליים. לברוניי יש שגרירות הממוקמת בדאקה. ברוניי תומכת באופן פעיל במועמדותה של בנגלדש לארגונים אזוריים ובינלאומיים שונים.
בורמה (מיאנמר)
ברוניי מחזיקה שגרירות ביאנגון, ובורמה מחזיקה שגרירות בגדונג. היחסים הוקמו ב-21 בספטמבר 1993.
גרמניה
ברוניי מחזיקה בשגרירות בברלין. השגרירות הגרמנית ממוקמת בבנדר סרי בגוואן. היחסים בין שתי המדינות הוקמו ב-1 במאי 1984.
הודו
לברוניי ישנה נציבות עליונה בניו דלהי, והודו יש נציבות עליונה בבנדר סרי בגאוואן. שתי המדינות הן חברות שלמות של חבר העמים. היחסים בין השתיים הוקמו ב-10 במאי 1984.
הממלכה המאוחדת
בשנת 1888 הפכה ברוניי לפרוטקטורט בריטי, וזכתה בעצמאותה מבריטניה בפחות מ-100 שנים מאוחר יותר ב-1984.
לבריטניה ולברוניי יש יחסים דו-צדדיים קרובים וחזקים, בעיקר בתחום שיתוף הפעולה, המסחר והחינוך. בריטניה ממשיכה למלא תפקיד חשוב בפיתוח ענף הנפט והגז של ברוניי, וסוכנות ההשקעות הברונייאנית היא משקיע משמעותי בבריטניה, עם הפעילות הגדולה ביותר שלהם בחו"ל, בעיר לונדון. בריטניה נותרה יעד הבחירה של סטודנטים בברוניי, עם כ-1,220 מהם אשר נרשמו למוסד להשכלה גבוהה בבריטניה 07–2006. גם משפחת המלוכה בברוניי מנהלת יחסים קרובים וידידותיים עם בריטניה..
לממלכה המאוחדת יש נציבות עליונה בבנדר סרי בגוואן, ולברוניי נציבות עליונה בלונדון. שתי המדינות הן חברות מלאות של חבר העמים הבריטי.
הפיליפינים
היחסים בין ברוניי לבין ילידי הפיליפינים שקוימו עוד בתקופה קלאסית החלו מאז המאה ה-10 עד ה-13 והמשיכו גם תחת המשטרים הקולוניאליים. היחסים נמשכו דרך סולטנות סולו. היחסים נמשכו לאחר מלחמת העולם השנייה, וחודשו בינואר 1984. בחודש אפריל 2009 חתמו ברוניי והפיליפינים על מזכר הבנות (MOU) אשר תומך בחיזוק שיתוף הפעולה הדו-צדדי בין שתי המדינות בתחומי החקלאות והמסחר וההשקעות. מזכר ההבנות חידד את שיתוף הפעולה הדו - צדדי בין שתי המדינות בדרום מזרח אסיה, בייחוד בתחומי החקלאות והמסחר וההשקעות. שתי המדינות הסכימו לשתף פעולה במדע הצמח, בטכנולוגיות של גידולי ירקות, שימור ירקות, שימור פירות, ביוטכנולוגיה, טכנולוגיות קציר ויבול, בעלי חיים, חקלאות אורגנית, השקיה, משאבי מים ותעשייה חלאלית. ברוניי נתפסת על ידי הפיליפינים בתור חברת ASEAN קרובה ובת ברית אסלאמית, בעוד ברוניי רואה בפיליפינים בת ברית ב-ASEAN ונוצרית עם מיעוט מוסלמי.
וייטנאם
היחסים בין שתי המדינות הוקמו ב-29 בפברואר 1992. ברוניי מחזיקה בשגרירות בהאנוי, ווייטנאם מחזיקה בשגרירות בבנדר סרי בגוואן. היחסים בין שתי המדינות היו תמיד ידידותיים, במיוחד בתחום הפוליטי.
לאוס
ברוניי מחזיקה בשגרירות בויינטיאן, ושגרירות לאוס ממוקמת בבנדר סרי בגוואן. היחסים הוקמו ב-27 ביולי 1993.
סין
ברוניי מחזיקה בשגרירות בבייג'ינג, וסין מחזיקה בשגרירות בבנדר סרי בגוואן. היחסים  בין השתיים בעלי היסטוריה של מעל ל-2,000 שנה כבר בתקופות שושלת האן.
סינגפור
באוגוסט 2005, שר החוץ והמשחר של ברוניי, הנסיך מוחמד בולקיה הגיע לסינגפור עבור ביקור בן שלושה ימים, במהלכו חתמו שתי המדינות על הסכם לחיסול המיסוי הכפול, ובכך סללו את הדרך להמשך הסחר וההשקעה.
עומאן
ברוניי מחזיקה בשגרירות במסקט, ועומאן מחזיקה בשגרירות בבנדר סרי בגוואן. היחסים הוקמו ב-24 במרץ 1984.
פקיסטן
לפקיסטן יש נציבות עליונה בבנדר סרי בגוואן ולברוניי יש נציבות עליונה באסלאמבאד. פקיסטן בתחילה היססה להכיר במדינה, מכיוון שמנהלת יחסים קרובים עם מלזיה, שממילא נחשבת ברוניי חלק מהפדרציה של מלזיה, אך מאוחר יותר החליטה להקים קשרים דיפלומטים ב-9 בפברואר 1984, לאחר שמלזיה כוננה יחסים דיפלומטיים עם המדינה.
צרפת
ברוניי מחזיקה בשגרירות בפריז, ושגרירות צרפת ממוקמת בבנדר סרי בגוואן. היחסים בין שתי המדינות הוקמו ב-8 במאי 1984.
קוריאה הדרומית
ברוניי מחזיקה בשגרורות סיאול, שבדרום קוריאה, אשר מחזיקה בשגרירות בבנדר סרי בגאוואן. דרום קוריאה הקימה יחסים דיפלומטיים עם ברוניי ב-1 ביוני 1984 מיד לאחר שהמדינה קיבלה את עצמאותה מבריטניה ב-1 בינואר באותה שנה.
קוריאה הצפונית
בחודש אוגוסט 2013 ביקרו שר החוץ של ברוניי וסגן שר החוץ, הנסיך מוחמד בולקיה, בפיונגיאנג. ברוניי מיוצגת בצפון קוריאה, דרך שגרירותה בקואלה לומפור, שבמלזיה. צפון קוריאה הקימה יחסים דיפלומטיים עם ברוניי ב-7 בינואר 1999.
קטר
ברוניי מחזיקה בשגרירות בדוחה, בעוד ששגרירות קטר ממוקמת בבנדר סרי בגאוואן. היחסים בין שתי המדינות הוקמו ב-2 באוקטובר 1991.
קמבודיה
ברוניי מחזיקה בשגרירות בפנום פן, ושגרירות קמבודיה ממוקמת בבנדר סרי בגוואן. היחסים הוקמו ב-9 ביוני 1992.
קנדה
קנדה וברוניי כוננו יחסים דיפלומטיים ב-7 במאי 1984, בעקבות עצמאותה של ברוניי. לברוניי ישנה נציבות עליונה באוטווה, ולקנדה נציבות עליונה בבנדר סרי בגוואן. כמו ברוניי, קנדה היא חברה מלאה של חבר העמים.
רוסיה
ברוניי מחזיקה בשגרירות במוסקבה. השגרירות הרוסית בברוניי קמה במרץ 2010.
תאילנד
ברוניי מחזיקה בשגרירות בבנגקוק. השגרירות התאילנדית ממוקמת בבנדר סרי בגוואן. מאז ומתמיד תוארו היחסים בין השתיים כקרובים וידידותיים.
עליזה עזיקרי
עליזה עָזיקְרי (28 בדצמבר 1941 – 25 בפברואר 2009) הייתה זמרת, שחקנית קולנוע ותיאטרון ישראלית.
ביוגרפיה
עזיקרי נולדה במרוקו בשם לוסי מלול לדוד ופאני מלול ולה אחות בשם גילה. הוריה עלו עמה ועם אחותה לישראל והתגוררו בירושלים. בהיותה בת חמש עוּברַת שמה בארץ לעליזה. בהיותה בת שנתיים הוריה נפרדו, ושנתיים לאחר מכן בזמן שאמה גיהצה במגהץ פחמים, אחד מהפחמים בו התלקח על שמלתה, וכתוצאה מכך נגרמו לאמה כוויות קטלניות מהן היא נפטרה לאחר מכן לאחר שהובאה לבית חולים. בעקבות המקרה הקשה עזיקרי שראתה מול עיניה את אמה נשרפת, נכנסה לטראומה והפסיקה לדבר למשך כשנה וחצי, ועברה לגור תחילה עם אביה ובת זוגו, ולאחר מכן עברה לגור אצל סבה וסבתה בירושלים, ולאחר מכן נשלחה למוסד ליתומים. בהמשך עזיקרי גדלה בכפר הנוער קריית יערים בניהולו של ישראל כץ ובקיבוץ בית אלפא.
בשירותה הצבאי הייתה עזיקרי תחילה מזכירתו של מפקד גייסות השריון חיים בר-לב, ולאחר מכן היא הוזמנה להצטרף ללהקת גייסות השריון על ידי שאול ביבר, ששימש אז כקצין החינוך של החיל והתרשם מקולה. בלהקה הכירה עזיקרי את מייסד הלהקה השחקן ניסים עזיקרי לו נישאה לאחר מכן.
לאחר שחרורה מהצבא נישאה לניסים עזיקרי והופיעה לראשונה בתיאטרון כמחליפה בהצגה "עושה הנפלאות מלובלין". לאחר מכן הופיעה יחד עם "להקת זרקור". היא הופיעה במחזמר "נאסר א־דין" ב"תיאטרון העממי" של פשנל בתפקיד הראשי עם חיים טופול ויהורם גאון. לאחר לידת בתה פאני ב-1964 החלה עזיקרי להופיע במועדון הלילה "עומר כיאם".
היא השתתפה בתוכניות "מועדון הזמר" של הרדיו, שם שרה לראשונה את "שיר סיאמי" של נעמי שמר. לאחר מכן פגשה את נחום היימן והקליטה כמה שירים ללחניו. התקליטון הראשון שלה שיצא ב-1963 ושנקרא "מכתב אהבה" כלל ארבעה שירים: "שיר סיאמי", "ציור בצבעים", "אגדת הפרח", ו"מכתב אהבה".
בפסטיבל הזמר 1966 שרה עזיקרי את שירו של היימן "הדודאים נתנו ריחם", שזכה להצלחה רבה.
באמצע שנות השישים הופיעה עזיקרי במועדוני הים התיכון, וכששמע אותה הזמר היווני אריס סאן, הזמין אותה להופיע במועדון שלו, "זורבה". סאן כתב לה מספר שירים שהפכו ללהיטים בישראל: "נערה ממש אוצר", "בחיים הכול עובר" ועוד. בתקופה זו הוציאה את אלבומה הראשון "נערה ממש אוצר". סאן ועזיקרי ניהלו רומן, שבעקבותיו נולדה להם ב-1968 בת משותפת בשם סאני (על שמו של סאן); הרומן הסתיים בפרידה בטרם נולדה הבת.
בשנים 1968 עד 1969 לאחר שסיימה את ההקלטות לאלבום הראשון, יצאה לסיבוב הופעות בדרום אפריקה. את בתה הבכורה שלחה לקיבוץ ואת בתה הקטנה (בגיל כחמישה חודשים) הפקידה בידי מטפלת. בתקופה זו שימש ששון רג'ואן כאמרגן שלה (והיה מאוחר יותר בן זוגה). לאחר מכן הקליטה את אלבומה השני "שירים שאהבתי", שכלל שירים ישראליים מוכרים וגם שירים חדשים נכתבו במיוחד עבורה, כמו "מי ההולך" ו"מכתב אהבה".
בשנת 1970 ייצגה את ישראל בפסטיבל הזמר הבינלאומי בברזיל עם השיר "מפרש בודד" של משה וילנסקי, ונבחרה בו לזמרת הפופולרית ביותר.
בשנת 1971 השתתפה בקומדיה המוזיקלית "במזל דגים" שנכתבה בידי הזוג חנה בן ארי ואברהם ניניו. באותה שנה עזבה עזיקרי את ישראל ועברה להתגורר בארצות הברית.
בשנת 1972 הגיעה לביקור בארץ, וביצעה בפסטיבל שירי הילדים את השיר "יקניטון כחול" שזכה במקום ה-11.
בשנת 1977 הגיעה לביקור בארץ, והשתתפה בפסטיבל הזמר המזרחי וביצעה עם נסים גרמה את השיר "כי רב להושיע" שזכה במקום השני.
עזיקרי שבה להתגורר בארץ בשנת 1983 והתגוררה תחילה בתל אביב ולאחר מכן באילת. באותה שנה ייצגה עזיקרי את ישראל בפסטיבל הבינלאומי ביוון.
בשנת 1985 שרה קולות רקע בתקליט של יהודה פוליקר, "עיניים שלי".
בשנת 1988 שרה במופע "דרור - חגיגת זמר ים תיכונית" את השיר "כעת חיה", שנכתב על סיפור חייה ואת מנגינתו היא הלחינה בעצמה.
באפריל 1989 נפצעה עזיקרי בתאונת דרכים כשנפגעה ממכונית בעת שחצתה כביש, ועקב כך שהתה תשעה חודשים בבית חולים ועברה שיקום, וחדלה להופיע למשך מספר שנים.
בשנת 1994 הקליטה יחד עם הזמר אורי פיינמן אלבום שירים שחלקם חידוש של כמה מלהיטיו של אריס סאן.
לקראת יום העצמאות של 1995 הקליטה עזיקרי עבור תחנת הרדיו רשת ג' את השיר "באור התכלת", למילים של יורם טהרלב וללחן של יוני רועה. השיר יצא על גבי תקליט שדרים, אך לא זכה להצלחה.
בשנת 2008 העלה הזמר ניסים אלחנטי עם להקתו "החוויה היוונית" מופע לזכרו ולכבודו של אריס סאן ששמו "נערה ממש אוצר" על שם הלהיט שהלחין סאן לעזיקרי (את המילים חיבר יהודה אופן) וכלל את מיטב הלהיטים של סאן שחלקם בוצעו במקור על ידי עזיקרי במופע אף השתתפה ביתם של סאן ועזיקרי סאני עזיקרי כרמל, אלחנטי וסאני הוציאו במסגרת המופע את הסינגל "סיגל" בעיבוד חדש של גדי גולדמן כשסאני מוקלטת לראשונה בחייה.
בשנת 2011 העלה תיאטרון הבימה את המחזמר "סיגל" שביים צדי צרפתי בהשראת סיפור האהבה בין עזיקרי לאריס סאן.
אירווין קוטלר
אירווין קוטלר (באנגלית: Irwin Cotler; נולד ב-8 במאי 1940) הוא משפטן ופרופסור יהודי-קנדי, שכיהן כשר המשפטים של קנדה בין השנים 2003–2006 וחבר הפרלמנט הקנדי בשנים 1999–2015, מטעם המפלגה הליברלית. עמית מחקר במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
קורות חיים
קוטלר נחשב למומחה בתחומי המשפט הבינלאומי וזכויות האדם. בין היתר, ייצג קוטלר את נתן שרנסקי, בעת שהיה כלוא בברית המועצות.
לתפקיד שר המשפטים מונה קוטלר על ידי ראש ממשלת קנדה, פול מרטין. בשנת 2004 המליץ קוטלר על מינויה של השופטת היהודיה רוזלי אבלה לכהונה בבית המשפט העליון של קנדה, כך שבשנת 2006 שלושה מבין תשעת שופטי בית המשפט העליון של קנדה היו יהודים. קוטלר ידוע בדעותיו הנחרצות נגד גזענות ופשעי מלחמה, ואף יזם הצעה להעמיד לדין את נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד, בגין הסתה לרצח עם.
ישראל
קוטלר נחשב לידיד מובהק של ישראל ופעל רבות בזירה הציבורית, התקשורתית והדיפלומטית, לסייע לישראל כנגד הניסיון לבצע לה דה-לגיטימציה וכנגד פעולות דיפלומטיות שניסו לפגוע בה. עומד בראש הוועדה האקדמית המייעצת של המכון לחקר אנטישמיות גלובלית ומדיניות, יחד עם פרופסור אלן דרשוביץ. ארווין קוטלר משמש גם כיושב ראש "מרכז ראול ולנברג לזכויות אדם".
קוטלר, לשעבר שר המשפטים הקנדי, מתנגד לרפורמת לוין במערכת המשפט, אותה הגדיר כ"מסוכנת". הוא הצביע על שינויים מהותיים בינה לבין השיטה הקנדית, בניגוד להשוואה שביצע נתניהו ביניהן.
בשנת 2023 נבחר על ידי הנשיא יצחק הרצוג לקבלת עיטור נשיא מדינת ישראל.
חיים אישיים
קוטלר נשוי לאריאלה לבית נזר, ילידת ירושלים ומורה במקור, ששימשה בין השנים 1967–1979 כמזכירת סיעת גח"ל ובהמשך הליכוד, תחת מנחם בגין. נישאו בשנת 1979, ומתגוררים במונטריאול. אריאלה חברה בוועד המנהל של "המכון לחקר אנטישמיות גלובלית ומדיניות" וארגון הלל, ועומדת בראש סניף הלל במונטריאול. ביתה של אריאלה, מיכל, רואה באירווין כאביה. היא הייתה חברת הכנסת מטעם מפלגת תל"ם ברשימת כחול לבן.
עביד צהוב
עַבְיָד צהוב (שם מדעי: Scorpio maurus palmatus) המכונה גם עביד זהוב, הוא תת-מין עביד צפון אפריקאי.
מאפיינים
גודל פרט בוגר נע בין 6 ל-7 סנטימטרים בממוצע. הוא נפוץ בדרום הארץ ובאזורים מדבריים, וארסו אינו מסוכן לאדם - למעט אלרגיים. עקיצתו של עקרב זה אינה כואבת יותר מכדי עקיצת דבורה. עקרב זה משמש חובבי טבע רבים בתחום התצפיות והגידול.
העביד הצהוב מצוי באזורים הדרומיים של ארץ ישראל, ובחלקים ממזרחה, בגבעות, הרים, ומישורים כאחד, באזורים מדבריים. תת-מין זה הוא אחד משני העקרבים היחידים בארץ ישראל החי במחילות קבועות: עומק המחילה נע בין 15 ל-30 סנטימטרים בדרך כלל, בהתאם לתנאים השוררים באדמה, ולעומק המחילה אין התחשבות בסוג הקרקע.
המחילה מתחילה בחפירה אופקית פחות או יותר, ולאחר מכן יורדת מטה, תוך כדי סילסול. בדרך כלל, אם המחילה נחפרה תחת אבן והעקרב נמצא מתחתיה מספיקה תזוזה קלה שבקלות והעקרב יצלול באותו הרגע לתחתית מחילתו. בגבור עליו הרעב, הוא ממתין בפתח מחילתו לחרק תועה. הוא נחשב לעקרב עצלן שכמעט ואינו יוצא מפתח מחילתו, אם כי פרטים משוטטים נצפים מפעם לפעם. אף אם החרק עבר רחוק מכדי השטת צבת, בדרך כלל העקרב לא ירדוף אחריו גם אם הדבר יעלה בעוד יום או יומיים של ציפייה.
תת מין נוסף, עביד שחום ("עביד כושי"), נפוץ בצפון הארץ ובמרכזה. עקרב זה נקרא עביד - לחם של שתי מילים - "עב" ו-"יד", על שום צבתותיו העבות וצבעו. לעביד הצהוב כמה וריאציות צבע באזורי הארץ השונים (לא כולל העביד השחום הנחשב לתת מין נפרד).
בטבע, העביד הצהוב הבוגר ניזון בעיקר מטחבנים, ואילו הצעירים ניזונים בעיקר מנמלים.
אין לבלבל בין העביד הצהוב לעקצן הצהוב, שעקיצתו עלולה לגרום למוות. ניתן להבדיל ביניהם לפי צבתותיו העבות של העביד. כמעט תמיד הוא יימצא במחילות שהוא חופר, ולעיתים רחוקות תחת אבנים. העקצן הצהוב נבדל ממנו בכך שלעקצן צבתות דקות מאוד, ופרק אחד לפני שלפוחית הארס כהה מיתר פרקי הגוף, אם כי סימן זה ייתכן בעוד עקרבים. הוא מתגורר מתחת לאבנים וסלעים, ולעולם לא במחילות, אלא אם מדובר בנקבה שהגיעה שעתה להשריץ. וגם אז, מחילתה עבה, אופקית, ואינה עולה על סנטימטרים ספורים, בעוד זו של העביד מגיעה לעיתים לעומק של 30 ס"מ ויותר, ופתחה קטן בהרבה.
איפיגניה באאוליס
איפיגניה בְּאָוּלִיס הוא מחזה יווני שנכתב בשנת 410 לפנה"ס על ידי המחזאי היווני אוריפידס. מחזה זה הוא האחרון במחזות שכתב, והוצג לראשונה ארבע שנים לאחר מותו במסגרת פסטיבל הדיוניסיה באתונה. המחזה זכה בפרס הראשון בתחרות שנערכה בפסטיבל.
רקע
עלילת המחזה מתרחשת בתקופת מלחמת טרויה. הצי היווני ממתין באוליס, אולם בהיעדר רוח הם אינם יכולים להפליג. מנהיג הצבא היווני אגממנון מתייעץ עם הנביא קלחס, המודיע לו שהיעדר הרוח נגרם בשל רצונה של האלה ארטמיס, הכועסת על אגממנון.
קלחאס מציע כי אגממנון יקריב את בתו הבכורה איפיגניה על מנת לפייס את האלה. אגממנון חושש שחייליו ימרדו בו, ועל כן שולח הודעה לאשתו, קליטמנסטרה המורה לה לשלוח את בתו למחנה הצבא בטענה שאכילס רוצה להינשא לה.
תקציר העלילה
בתחילת המחזה אגממנון מתלבט בשאלת הקרבת בתו, משנה את דעתו ושולח הודעה נוספת לאשתו המורה לה להתעלם מהודעתו הראשונה, אולם מנלאוס, אחיו של אגממנון מוצא את ההודעה ומונע ממנה להגיע לקליטמנסטרה.
מנלאוס נעלב מכך שאגממנון שינה את דעתו הן במישור האישי (הלנה היא אשתו של מנלאוס; חזרתו של אגממנון מהודעותו הראשונה, מעידה על העדפתו את טובת בתו על-פני טובת אחיו), והן מחשש שכוחות הצבא יתמרדו אם יגלו את הנבואה ואת סירובו של אגממנון להקריב את בתו.
אגממנון ומנלאוס מתווכחים, ובסוף הוויכוח משנים שני האחים את דעתם - אגממנון מוכן להקריב את איפיגניה, ומנלאוס מעדיף לפזר את הצבא במקום להוציא להורג את אחייניתו. עם תום הוויכוח מגיעים למחנה איפיגניה ואחיה התינוק אורסטס. איפיגניה מגיעה למחנה כשהיא שמחה לשאת לבעל את אכילס, אולם במהרה מגלה את האמת. אכילס זועם על אגממנון שהוא נוצל על מנת להביא את איפיגניה למקום מותה, ונשבע להגן עליה.
קליטמנסטרה ואיפיגניה מנסות לשכנע את אגממנון לשנות את דעתו בלא הצלחה, ואכילס מתחייב להגן עליה גם במחיר של קרב עם אביה, אבל אז איפיגניה משנה את דעתה ומחליטה כי עליה להקריב את עצמה לטובת יוון, ויוצאת למקום ההקרבה.
המחזה מסתיים כאשר שליח מספר כי כאשר אגממנון עמד להקריב את בתו, הגיעה האלה ארטמיס והחליפה את איפיגניה באייל שהוקרב במקום הנערה.
איפיגניה נלקחת למקדש ארטמיס כמסופר במחזה איפיגניה בטאוריס.
חוסר הבהירות של המחזה
המחזה "איפיגניה" בנוי באופן כזה שקשה לחלץ ממנו משמעות. הוא לא ברור באופן שבו הוא בנוי, איך הוא מסתיים, מי הן הדמויות. יש חילופי דעות בין הדמויות (אגממנון בוחר לרצוח ומתחרט), בסוף המחזה לקהל לא ברור אם איפיגניה מתה או לא. חוסר המשמעות של המחזה מנסה לרמוז על חוסר המשמעות של החיים בעולם.
פרולוגוס
בפרולוגס מתקיימת שיחה בין אגממנון למשרת הזקן. הקונפליקט המרכזי במחזה, האם לרצוח את איפיגניה, מוצג כבר בהתחלה כקונפליקט בין אגממנון לאחיו מנלאוס. ברקע המיתי של הסיפור זהו קונפליקט בין האדם לאלים. כל בחירה בידי אגממנון תוביל לקטסטרופה, לאכזבה את האלים (זאוס וארתמיס) או רציחת בתו. הבחירה הזו היא גורל רע שנפל על אגממנון ובכלל לא קשורה לו, מנלאוס הוא שהחליט לצאת עם המשלחת לטרויה. אגממנון מציג את עצמו כמי שחזר בו מההחלטה הראשונה להקריב את הבת שלו לכן הוא שולח איגרת שנייה לאשתו, שתבטל את האיגרת הראשונה. התנגדות זו של אגממנון שונה מכפי שמצוירת במחזה אגממנון. הוא טוען שלא רצה לעשות זאת אך מנלאוס שכנע אותו. חוסר העקביות בדמות של אגממנון ניכרת.
מוטיב הטירוף (ate)
המקהלה מספרת שאגממנון ברגע שהחליט, היה יכול לעשות את מעשיו, אבל המחזה מתמקד דווקא בחוסר היכולת להחליט. כאשר הזקן אומר לאגממנון שהוא העז לבצע מעשים מחרידים, אגממנון מעיד על עצמו כמי שיצא מדעתו ונפל אל טירוף (ate) שלאדם אין שליטה בו. הטירוף אצל אייסכילוס הוא טירוף ממנו לא ניתן לצאת, אצל אורפידס המצב הפוך, האדם יכול לצאת ממצב זה.
שיר המקהלה
המקהלה מתמקדת בתיאור של מה שרואות עיניה, אפיסודה שאינה קשורה לקטע הקודם של העלילה. שוב זו דוגמה לחוסר העקביות של המחזה. ההנחה היא שאוריפדס במכוון עשה זאת מאחר שתיאורים שכאלה אופייניים לקומדיה. המקהלה מעלה את הערך היווני העמוק של אחריות האדם בעולם, ללא עניין רב בכוונות שלו. המקהלה מתייחסת בדבריה לחטיפת הלנה ולמשפט פאריס. הלנה הובטחה לפאריס בידי אפרודיטה, אך הוא נענש מאחר שהלנה הייתה אישה נשואה. כלומר אפרודיטה היא זו שהניעה את פאריס לבצע היבריס אבל בסופו של דבר פאריס הוא זה שהחליט לממש את המתנה. פאריס היה קורבן לא פחות מהלנה. כל אלה שבה היה בוחר, הייתה מובילה לכך ששתים אחרות, היו כועסות אליו. במילים אחרות בני האדם הם קרבנות האלים אבל הם נשפטים על פי הקריטריונים האנושיים. בנוסף, המקהלה חושפת את הניגוד בין ציר האנכי למאזן, מצד אחד המקהלה מתפעלת מהצי היווני, שעומד לצאת ולנקום את נקמת הבעל הנבגד, אך מצד שני מתארת אותו כנמצא במצב של בטלה (מאחר שהצי תקוע כיוון שאין רוח). הפיצול (בין אלים לאדם, בין בטלה למשימה למלחמה) תחזור לאורך כל המחזה. המחזה הוא דיס-הרמוני השואף לפירוק וחוסר התאמה.
הוויכוח בין אגממנון לבין מנלאוס
אגממנון מצידו מאשים את מנלאוס בלשון ערמומית, בעל כושל, שמעוניין רק באשתו היפה. אגממנון גם מציין שהוא היחיד שיכול להנהיג את המשלחת, ואילו למנלאוס אין התכונות הדרושות לכך. הוא מוסיף שהוא לא מוכן לשחוט את בתו בשביל אישה כהלנה, מגדיר את ההחלטה לשחוט את איפיגניה כטעות, ואת ההחלטה המחודשת שלו כהתפכחות.
הדיון רווי במוטיב השיגעון שעולה שוב ושוב בוויכוח. בסוף הדיון טוען אגממנון שהאל הפך את מנלאוס לחולה שכן רק בעולם דתי נראה אב שמוכן להקריב את בתו בפעולה שפויה. לכן אגממנון מדגיש שהוא היה בטירוף אבל הוא כבר אינו. בסוף הוויכוח, נראה שאגממנון ניצח מבחינה רטורית, ואין הצדקה לשחוט את הבת לטובת אשתו של האח. אבל אז מופיע השליח שמבשר את הגעת הבת והאם.
אגממנון בוכה, מרגיש שעולמו חרב עליו ושהוא לכוד בין המקרה (Τύχη) לכורח (ατυχία). הדימוי שהוא מתאר על הרצח העתידי של בתו מזעזע והוא מאשים את פאריס בכל הסיפור. אבל, בשלב הבא, יש הפכפכות והיפוך מוחלט בתפקידים. אגממנון מתכנן לרצוח את בתו, ולא ברור מדוע הוא שינה את דעתו. עוד פחות מזה ברור מדוע מנלאוס מחליט לאמץ את העמדה נגד שחיטת הבת. כבר בשלב זה נראה, את מה שראה אריסטו כמאפיינים הגרועים ביותר במחזה לדמויות, חוסר עקביות.
מנלאוס מצהיר שהוא עבר ממש מהפך, וטוען שהוא שינה את דעתו בשל הקרבה המשפחתית בין השניים, אבל הטיעון אינו משכנע, לפתע הבין שמדובר על בני משפחה? אגממנון מתחיל להביא נימוקים רציונליים מדוע אין ברירה אלא לשחוט את איפיגניה. שיח רציונלי יכול לשכנע כאשר אנו מרגישים שהדמות היא דמות רציונלית, אבל במקרה הזה המעבר לשיח שכזה בא מיד לאחר השיח מעורר הרגשות של אגממנון ואין כל הסבר משכנע לשינוי זה.
שיר מקהלה
השיר נחלק לשניים חלקים. חלקו הראשון דן באפרודיטה ובארוס. חלקו השני מתייחס לאירועים המתרחשים לעיני המקהלה הופעת קליטיימסטרה, איפיגניה ואורסטס.
החלק הראשון שדן באפרודיטה ובארוס נראה כלא קשור למה שקדם לו. המקהלה מדגישה שתי תכונות חשובות, חוש המידה (metria), וחכמה חיים (sophrosune). המקהלה מבקשת שבני האדם יקבלו את ארוס ואפרודיטה במידה ובשליטה. מצד שני, כולם יודעים כי ארוס ואפרודיטה הם חסרי מידה או שליטה.
גם כאן מופיע מוטיב הטירוף והכמיהה להשתחרר ממנו. חלק זה מסתיים בקשר של פאריס לארוס. המילה "מריבה" (eros) חוזרת פעמים בשיר ואחריה מופיעה המילה אריס, אלת המלחמה (eris). כך נוצר קשר בין ארוס לפאריס, לא רק באמצעות צליל אלא גם באמצעות התפקיד שמגלם פאריס כמי שחטא לארוס (הלנה) והוביל למלחמה (אריס).
החלק השני של השיר שוב נראה כלא קשור לחלקו הראשון. הוא מתחיל בתיאור "האושר הגדול של האלים", מה שמאוד אירוני לנוכח מצבם של העגום של האחים. האירוניה ממשיכה כי בעוד בני האדם דנים על האושר העכשווי של איפיגניה (נישואים לאכילס), היא תובל לרצח שלה.
פגישת אגממנון עם קליטיימנסטרה ואיפגניה
האירוניה נמשכת בקטע שבו קליטיימסטרה ואיפיגניה פוגשות באגממנון ומתנהל דו-שיח סביב "אושרה הצפוי" של איפיגניה העומדת לשאת את אכילס. סיום החלק הזה של המחזה הוא בוויכוח בין אגממנון וקליטיימנסטרה בנוגע לנישואי איפיגניה. אגממנון, המנסה להיפטר מקליטיימנסטרה, נכשל בכך ומבין שהרצח של ביתו לא יהא כה קל. מילותיו האחרונות שוב אינן קשורות כלל למה שנאמר קודם לכן:. קליטיימנסטרה לא הוצגה עד עתה כאישה לא טובה, ומוקד הדיון הוא ממילא באיפיגניה. יש תחושה שמדובר באירועים מכריעים בעלי משמעות עמוקה הן מבחינת העולם (יוון וטרויה) והן מבחינת הנפשות הפועלות אך שוב אנו מוצאים דוגמאות של חוסר משמעות או אינפנטיליות או הפקר בדיון כה גורלי.
סוף המחזה
לאורך כל המחזה, עולה שאלת אמינות דבריהם של אנשים. לכן, כשהשליח מופיע, לא ברור אם הוא מדבר אמת, וקליטיימנסטרה עצמה לא בטוחה בכך. יש לפנינו עוד סיפור, כמו המיתוס על הברבור, שאי אפשר להכריע האם הוא אמת או לא. היחיד שראה היה החוזה, וכשהקהל הרים את ראשו, הם ראו משהו ש. השאלה האם איפיגניה ניצלה נשארת פתוחה.
מההתחלה ועד הסוף המחזה נבנה עולם של אי ודאות, חוסר יכולת להכריע והיעדר מורגש של "מוקד אמינות" שניתן להישען עליו. עולם שבו אין אלים (ויש רק סיפורים), הוא עולם חסר משמעות. בניגוד למחזות רבים אחרים, אין נוכחות של אלים במחזה, ואנו נשארים עם חוסר הוודאות ועם חוסר המשמעות בסיומו. המחזה עצמו מסתיים בחוסר הוודאות, האם יש אלים או לא?
השפעות תרבותיות
מחזה זה היווה השראה לאמנים רבים אשר ציירו סצנות מתוכו. הבמאי היווני מיכאל קאקויאניס ביסס על המחזה את סרטו איפיגניה.
המחזה שימש בסיס לרומן שיר המלכים מאת בארי אנסוורת'.
הבמאי היווני יורגוס לאטימוס ביסס על טרגדיה זו את סרטו האחרון להרוג אייל קדוש (2017).
השוואה לסיפורי התנ"ך
את עלילת המחזה ניתן להשוות לשני סיפורים מהתנ"ך - סיפור עקדת יצחק וסיפור בת יפתח.
בעוד שסיפור העלילה דומה מאוד לסיפור עקדת יצחק - בכך שהאבות (במחזה - אגממנון, בספר בראשית - אברהם) נדרשים להקריב את בכורם - הרי שבמחזה, אגממנון מתלבט ולבסוף מחליט משיקולים של טובת המדינה, ואילו אברהם מציית לצו האלוהי בלא היסוס. סיום שתי העלילות דומה בכך שהקורבן הוחלף באייל במחזה, ובאיל בספר בראשית. נקודת שוני נוספת בין המחזה לסיפור התנכי: בתנ"ך האל מצווה ישירות על אברהם, ואילו במחזה הנביא מבשר את הדבר לאגממנון רק אחרי שנועצו בו (ולא מיוזמתו). נקודת דמיון היא בסיום הסיפור - הן בתנ"ך (על פי חז"ל) והן במחזה, שליח מספר לאם מה אירע (חז"ל מציינים כי השטן סיפר לשרה את האירועים והביא בכך למותה).
ההשוואה לסיפור בת יפתח מראה נקודות דמיון - בשני המקרים מדובר בבתו של גיבור צבא. במחזה הבת מגיעה אל האב, ואילו בסיפור יפתח הגלעדי הוא מגיע אל בתו. הבדל נוסף בין הסיפורים הוא שבמחזה הבת ניצלת על ידי האלה, ואילו בסיפור בת יפתח אין הצלה (אף שעל פי חז"ל הבת לא הוקרבה, אלא הוקדשה ונאלצה לעבוד במקדש לשארית חייה - עלילה הדומה לסיפור ההמשך המסופר באיפיגניה בטאוריס). דמיון נוסף הוא ההסכמה של הבת להיות מוקרבת על מנת להציל את כבודו של אביה.
תרגומים לעברית
המחזה תורגם בידי אהרן שבתאי תרגום שיצא לאור בהוצאת שוקן, ובידי יגאל עזרתי, תרגום שיצא לאור בהוצאת חמו"ל בשנת 1985.
המחזה תורגם מיוונית בידי שמעון בוזגלו, בהוצאת אבן חושן, 2009.
רע"ש - זכויות הגבר במשפחה
רע"ש היא מפלגה שהוקמה בשנת 1986 על ידי יעקב שלוסר העומד מאז בראשה. מטרתה המוצהרת של המפלגה היא להשוות את הזכויות בין גברים לנשים בנושא דיני משפחה לטובת המשפחה כולה, וכן לחוקק חוקים למען זוגות צעירים, גמלאים, נהגי מוניות והסעים ופגועי נפש.
יו"ר המפלגה, שלוסר, טוען בספרו "זכויות הגבר במשפחה?", שלמעשה דיני המשפחה הקיימים כיום במדינת ישראל מפלים באופן חמור את הגברים, ושלגבר אין הגנה במערכת השיפוט האזרחית, כיוון שזו, מנסה "לאזן" וליצור אפליה מתקנת כנגד בתי הדין הרבניים. עוד מצביע שלוסר על חוקים ופסקי דין מפלים לכאורה, הקיימים כנגד הגבר בדיני משפחה. בהקשר למפלגתו, טוען שלוסר לצורך ב"מאבק בתוך בית המחוקקים לשינוי העוולות והחוקים." ובעצם ליישום פוליטי של ספרו.
אנשי המפלגה ריססו את שם המפלגה ביחד עם מספר טלפון על עשרות בניינים ברחבי הארץ.
מצע המפלגה
מצע מפלגת רע"ש הוא מצע חילוני העוסק בתחומים שונים, כאשר דגש המצע ניצב על התחום החברתי. המצע החברתי כולל בתוכו חוקים בעלי זיקה גברית – השואף לשוויון זכויות אזרחי וחוקתי בין נשים וגברים, לצד זכויות עובדים, חיקוק חוקים "ירוקים" למען איכות הסביבה וסעיפים חברתיים נוספים הלקוחים מקצוות שונות של הקשת הפוליטית.
התמודדות המפלגה בבחירות לכנסת
המפלגה התמודדה מאז הבחירות לכנסת ה-14 ועד הבחירות לכנסת ה-18, אך מעולם לא עברה את אחוז החסימה.
מערכת המים החמישית לירושלים
מערכת המים החמישית לירושלים היא מערכת לאספקת מים לירושלים שנחנכה בשנת 2022.
רע"ש - זכויות הגבר במשפחה
התמודדות המפלגה בבחירות לכנסת
המפלגה התמודדה לראשונה בבחירות לכנסת ה-14 בה קיבלה 2,388 קולות (פחות מעשירית האחוז מסך קולות המצביעים) בבחירות שלאחר מכן הושגו התוצאות הבאות:
מערכת המים החמישית לירושלים
מבנה
המערכת כוללת קטע מערבי מחולדה לצומת אשתאול וקטע מזרחי מצומת אשתאול לעמק מוצא, שם הוא מתחבר למערכת העירונית של ירושלים. הקטע המזרחי כולל מנהרה באורך של כ-13 ק"מ וקוטר של כ-4 מטר. המערכת כוללת 4 תחנות שאיבה, במקטע המערבי "כפר אוריה" ו"חולדה" ובמקטע המזרחי "כסלון" ו"עין כרם". קוטר הצינור הוא 100 אינץ' (2.54 מטר).
המערכת כוללת צנרת, משאבות, ברכות ותחנות חשמל. עלות הפרויקט כ-2.5 מיליארד דולר, ובשיאה, המערכת אמורה לספק 65 אלף קוב מים בשעה.
היסטוריה
בינואר 2007 הסמיכה הממשלה את מקורות להקים את מערכת המים החמישית לירושלים. באותה עת הוחלט להניח את הקו של הקטע המזרחי במנהרה והחלטה על הקמת המערכת נתקבלה על ידי רשות המים ביולי 2008. התכנית להקמת המקטע המערבי אושרה על ידי הוועדה לתשתיות לאומיות בשנת 2008.
הקטע המערבי הושלם עד שנת 2014.
במרץ 2020 נחנכה המנהרה של הקטע המזרחי.
המערכת נחנכה באוקטובר 2022. כושר העברת המים של המערכת בעת חניכתו היה כ-150 מיליון קוב לשנה. על פי התכנון, ניתן להגדיל את כושר העברת המים של המערכת עד לכ-420 מיליון קוב לשנה.
גביע מיטרופה
גביע מיטרופה (Mitropa Cup) היה אחד מטורנירי הכדורגל הראשונים שהפגישו קבוצות כדורגל אירופאיות בכירות ממספר מדינות במסגרת בינלאומית.
קודם להווסדו
הטורניר הבינלאומי הראשון למועדוני כדורגל הוקם בשנת 1897 בווינה שבאוסטריה. שמו היה "גביע האתגר" והוגה הרעיון היה ג'ון גראמליק האב, ממיסדי "מועדון הכדורגל והקריקט של וינה". בתחרות גביע זו השתתפו מועדוני כדורגל מכל רחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית, שלא היו נפגשות לולא נוסד הגביע. הטורניר לא היה פתוח לכל הקבוצות באוסטרו-הונגריה, ורוב הקבוצות שהשתתפו היו משלושת הערים: וינה, בודפשט ופראג. גביע האתגר שוחק עד לשנת 1911 והוא נחשב לטורניר שממנו צמח גביע מיטרופה ויורשיו המאוחרים, גביע אירופה לאלופות וליגת האלופות. הזוכה האחרון בטורניר הייתה "וינה ספורט קלאב", אחד ממועדוני הכדורגל הוותיקים ביותר באוסטריה, אשר ברשותו נמצא הגביע עד היום.
תור הזהב
בתחילה, שתי קבוצות מאוסטריה, מהונגריה, מצ'כוסלובקיה ומיוגוסלביה נכנסו לתחרות שנערכה בשיטת גביע (המפסיד יוצא). הקבוצה הראשונה שזכתה במפעל הייתה ספרטה פראג מצ'כוסלובקיה. בשנת 1929 החליפו קבוצות מאיטליה את הנציגות מיוגוסלביה. ב-1934 הורחבה התחרות לארבע קבוצות מכל מדינה. מדינות נוספות שהוזמנו להשתתף במפעל היו שווייץ בשנת 1936, ורומניה, שווייץ ויוגוסלביה בשנת 1937. אוסטריה פרשה מהמפעל בגלל האנשלוס בשנת 1938. המפעל התקיים בשנת 1939, בפורמט מצומצם של שמונה קבוצות בלבד (שתיים מהונגריה, מאיטליה ומצ'כוסלובקיה ואחת מרומניה וימוגוסלביה).
בשנת 1940 התקיימו דיונים על קיום המפעל, אך לא הושגו הסכמות, על רקע מלחמת העולם השנייה, והמשחקים התקיימו בהשתתפות שמונה קבוצות (שלוש מהונגריה ומיוגוסלביה ושתיים מרומניה) בלבד. באותה שנה הופסקה התחרות לפני משחק הגמר, בו היו אמורות להשתתף פרנצווארוש ההונגרית וראפיד בוקרשט הרומנית, עקב פלישת צבא הונגריה לצפון-מזרח רומניה.
שקיעה
לאחר מלחמת העולם השנייה חודש המפעל רק בשנת 1952, אך מכאן ואילך איבד מיוקרתו בשל הקמת גביעים אירופאים שונים לקבוצות בכל רחבי אירופה. מה שהיה בעבר מפעל הגביע החשוב ביותר ביבשת, הפך בשנות ה-80 לתחרות בין אלופות ליגות המשנה במדינות מרכז אירופה. ב-1992 סיים את פעילותו. הזוכה האחרונה הייתה קבוצת מיוגוסלביה, בוראץ באניה לוקה, כאשר במשחק הגמר האחרון צפו פחות מאלף צופים.
זוכות
הטורניר לא נערך בין השנים 1940 ו-1954 הטורניר לא נערך ב-1960 הטורניר לא נערך ב-1979