cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברברים (מונח)
ברברים (מיוונית עתיקה: βάρβαρος, בארבארוס) הוא מונח מן העת העתיקה, המתייחס בזלזול כנגד עם הנחות בעיני הדובר. אז התייחס לעמים הגרמאניים, קלטיים וסלאביים שהיו במגע עם רומא העתיקה, ובמידה פחותה עם יוון העתיקה. מקור המילה בחיקוי לעגני של לשונם הזרה והלא-מובנת של בני העם האחר (בדומה לביטוי "פטפטן" או אולי לביטויי הסלנג העברי "צ'חצ'ח" וווזווז"). מקובל שהשימוש המקורי במושג התייחס, בעיקר, להיותם של בני הקבוצה שכונתה "ברברית" כאנשים שאינם דוברים את השפה היוונית.
כיום, מתייחס המונח לנוכרי אשר איננו בעל המאפיינים התרבותיים של הדובר, ומבטא לרוב יחס מזלזל ולעגני כלפי העם או הקבוצה האתנית אליה הוא שייך. עמים שונים עשו שימוש נרחב בכינוי "ברברים" על מנת לפטור את עצמם מהגדרת תרבויות זרות ולא מובנות.
קבוצות אתניות רבות, התייחסו לקבוצות שונות מהן בכינוי "ברברים", היוונים כינו כך את הגאלים המזרחים והסקיתים. הרומאים - את ההונים והשבטים הקלטים וגם את השבטים הגרמאנים. האחרונים כינו את שבטי הצפון הסקנדינבים והנורדים באותו הכינוי. הסינים התייחסו למונגולים, לטטארים, לטורקים ולאירופאים כאל ברברים. היפנים קראו לאירופאים "נאנבאן" שפירושו "ברברים הבאים מהדרום", מאחר שספינות הפורטוגזים הגיעו מכיוון דרום.
תרבויות יוון ורומא העתיקה, התייחסו לברברים כאל אנשים נחותים ופרועים, וכך התגלגל המונח לאורך השנים, וגם כיום הוא משמש לתיאור אדם אלים, פרימיטיבי, טיפש וחסר תרבות.
מגפת הקורונה בקוריאה הצפונית
מגפת הקורונה בקוריאה הצפונית התרחשה במקביל להתפרצות המגפה במדינות אחרות בשאר יבשת אסיה בתחילת 2020, ומאוחר יותר באירופה ואמריקה. בהיותה של קוריאה הצפונית מדינה מסוגרת וחסרת תקשורת חופשית, מעט מאוד ידוע על היקף התפרצות המגפה במדינה זו.
המשטר בקוריאה הצפונית פתח בקמפיין הסברה בקרב התושבים, המעודד אותם לשמור על היגיינה ושמירה על ניקיון. דיפלומטים זרים הוגבלו למגוריהם, וגבולות המדינה נסגרו. זרים המגיעים למדינה הושמו בבידוד לתקופה של 30 יום. בדיקות מדלת-לדלת נערכו לאזרחים.
דיווחים בתקשורת הדרום קוריאנית טוענים שמספר מקרי מוות ומספר הידבקויות כתוצאה ממחלת COVID-19 אירעו בקוריאה הצפונית, ואף שהחולה הראשון הוצא להורג בידי המשטר, כיוון שהפר את הבידוד והגיע למרחצאות ציבוריות. דיווח אחד העריך שכ-180 מחיילי צבא קוריאה הצפונית נפטרו כתוצאה מהידבקות בנגיף הקורונה, ועל מפקדי יחידות בצבא הוטלה אחריות לוודא שמקפידים על שמירת הנהלים למניעת התפשטות המחלה, וכי הם ייענשו במקרה מוות של חייל ביחידתם.
ב-13 במרץ העריך גנרל רוברט אברמס, מפקד הכוחות האמריקניים המוצבים בקוריאה הדרומית, בריאיון לעיתונאים, שהוא בטוח למדי שקוריאה הצפונית לא חמקה מהתפרצות הנגיף. לדבריו, צבא הצפון הפסיק את אימוניו למשך חודש, והפסיק את כל הטיסות הצבאיות למשך 24 ימים, אך לאחר מכן אלה חודשו.
ממשל קוריאה הצפונית הודיע ש-2,590 אזרחים, אשר הושמו בבידוד כפוי, שוחררו ב-19 במרץ, ורק שלושה אזרחים זרים נותרו בבידוד.
ביולי שהה במדינה ד"ר אדווין סלבדור, נציג ארגון הבריאות העולמי. הוא דיווח כי בקוריאה הצפונית בוצעו 922 בדיקות קורונה, וכולן נמצאו שליליות.
למרות כל הכחשותיו של הממשל בקוריאה הצפונית לגבי מקרי הקורונה שהתרחשו במדינה, ב-26 ביולי הודיע רשמית, שקיים חשש למקרה קורונה ראשון במדינה, בעיר קסונג. החשוד ובני משפחתו נבדקו ונמצאו שליליים.
בנובמבר הטיל המנהיג העליון עוצר על הבירה פיונגיאנג ואסר על דיג – במטרה להילחם בהתפשטות המגפה ובהשפעותיה הכלכליות. כמו כן, הורה על הוצאה להורג של שני אנשים.
בתחילת 2021 אמר נציג צפון-קוריאני רשמי אנונימי לרדיו אסיה החופשית, המופעל על ידי ממשלת ארצות הברית, שכ-5,400 חולים במחוז הצפוני המגיונג אובחנו עם תסמינים הדומים לתסמיני COVID-19, וכ-10 הלכו לעולמם מן המחלה. באופן דומה, נציג אנונימי אחר במחוז ראסון, בגבול רוסיה, דיווח לרדיו אסיה החופשית על כ-6,000 חולים ועשרות מתים עם תסמיני קורונה.
קוריאה הצפונית גם נמנעה משליחת משלחת לאולימפיאדת טוקיו 2020 (שעקב המגפה, נדחתה בשנה ל-2021), מחשש שהספורטאים ידבקו בנגיף הקורונה ויביאו אותו עמם בשובם.
בזמן זה כבר דרשה ממשלת קוריאה הצפונית מאזרחיה להשתמש במסכות פנים בכל עת.
במאי 2022 הודה המנהיג העליון על התפרצות זן האומיקרון של נגיף הקורונה לראשונה מאז שנת 2020. יומיים לפני כן דווח שכבר הוטל סגר על קוריאה הצפונית.
דגל רומניה
דגל רומניה (ברומנית: Drapelul României) הוא דגלה הרשמי של רומניה, המורכב משלושה פסים אנכיים בצבעים (טריקולור) כחול קובלט (צד התורן), צהוב כרום ואדום ורמיון. היחס בין האורך והרוחב הוא של 3 מול 2. הצבעים אמורים לייצג את הצבעים המסורתיים של שתי הנסיכויות הרומניות, שהרכיבו את רומניה בראשיתה - כחול וצהוב המייצגים את נסיכות ולאכיה (מונטניה), ואדום וצהוב המייצגים את נסיכות מולדובה. פרטים אלה נקבעו בחוקת רומניה (1991), בסעיף 12, תת-סעיף 1. המידות, גוני הצבעים ופרוטוקול הדגל נקבעו בחוק מספר 75 מיום 16 ביולי 1994.
במהלך הזמן, שחלף מאז צייר אותו לראשונה המהפכן היהודי רומני, ברבו איסקובסקו, ונשא אותו במהפכת 1848 ועד ימינו, הדגל עבר שינויים רבים, שביטאו תמורות שחלו על רומניה ומשטרה.
לפני הקמת רומניה
המדינה הקרויה "רומניה" נוסדה מאיחוד שתי נסיכויות, נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה. לנסיכויות האלה היו דגלים משלהן, ששימשו בעיקר כדגלי קרב במלחמה והם היו שונים האחד מחברו. דגלים אלה שימשו גם לסימון ספינות הנסיכויות, עם שינויים מסוימים.
הטריקולור, כסמל של האומה הרומנית, הופיע בתחילת המאה ה-19. מבחינים בנוכחות שלושת הצבעים על קישוטי החוטים בדגל המרד של טודור ולדימירסקו וכאן ניתן להם לראשונה פירוש: חופש (כחול השמים), צדק (צהוב כמו שדות הדגן הבשל) ואחווה (אדמומיות הדם). הטריקולור אומץ תחילה בנסיכות ולאכיה כדגל קרב על ידי השליט הרפורמטור אלכסנדרו דימיטריה גיקה, שביקש וקיבל אישור ממהמוט השני להניף את הדגל על ספינות המסחר של הנסיכות ודגל אחר להובלת חיילים. דגל השיט כלל שני צבעים, אדום וצהוב ודגל הקרב שלושה, כחול, צהוב ואדום ובמרכז, על רקע מגן לבן עם שוליים מוזהבים, דמות של עיט ולאכי עם כתר נסיכותי, הנושא צלב במקורו.
דגל מהפכת 1848
הטריקולור הרומני הונף לראשונה במהפכת 1848 כחלק ממאבק המהפכנים בנסיכות מולדובה ובנסיכות ולאכיה להשתחרר מהמשטר המושחת של השליטים הפנרים, משלטון האימפריה העות'מאנית ומחסותה של האימפריה הרוסית. בהפגנה שערכו המפגינים בבוקרשט נשא את הדגל בראש ההפגנה הצייר היהודי ברבו איסקובסקו (המעמד הונצח בציור של הצייר הרומני קוסטקה פטרסקו), שכנראה צייר בעצמו את הדגל. על הדגל, שנשא איסקובסקו, היו כתובות ברומנית המילים "צדק" ו"אחווה", כשהן כתובות באותיות האלפבית הקירילי הרומני.
אין מסמכים המעידים על השתייכותו של איסקובסקו לקבוצה הסודית האחווה, אולם מעצם היותה קבוצה סודית היא נמנעה משמירת רשימות חברים. יונל ז'יאנו (Ionel Jianu), שכתב ספר ביוגרפי על ברבו איסקובסקו, סבר שאיסקובסקו היה חבר האחווה, לכן הוטל עליו לצייר את דגל המהפכה עם הסיסמה Dreptate - Frăție (צדק - אחווה), דגל שאיסקובסקו עצמו נשא בעת שההמון הקיף את ארמון השליט ביבסקו ב-11 ביולי 1848. הממשלה הזמנית של נסיכות ולאכיה, שהוקמה כתוצאה מהמהפכה, החליטה שזה יהיה הדגל הלאומי, אלה יהיו צבעיו ואלה יהיו המילים הכתובות עליו וזו הייתה ההחלטה הראשונה של הממשלה הזמנית.
כעבור כמה שבועות הוציאה הממשלה הזמנית החלטה חדשה בנושא ובה נטען, שההחלטה הקודמת לא הובנה היטב, לכן מבהירים, שפסי הדגל צריכים להיות אנכיים, כשהצבע הכחול סמוך למוט ואחריו הצהוב ואחרי הצהוב האדום.
הטריקולור הרומני התקבל כסמל לאומי רומני בחבלים המיושבים ברומנים. הגל המהפכני של 1848 עבר על הנסיכויות הרומניות, אך זכה להצלחה זמנית רק בנסיכות ולאכיה. השלטונות הזרים, האוסטרו-הונגרים, הרוסים והעות'מאנים השקיעו מאמצים בהחרמת והשמדת הדגלים הרומנים, אותם ראו כסמל להתקוממות.
האגדות והציורים
רעיון הטריקולור הרומני שאוב מדגל צרפת, טריקולור דומה ושונה מהדגל הרומני רק בצבע הפס האמצעי. המשכילים הרומנים, שלמדו בצרפת, באופן טבעי שאבו ממנה את רעיון הטריקולור. האינטלקטואלים, שלמדו בצרפת, היו קבוצה קטנה, עלית בעלת השפעה, אולם כדי שהמוני העם הרומני יקבלו את הדגל החדש היה צורך לקשר אותו להיסטוריה של העם הרומני והיה למה לקשר בהיסטוריה.
השלטון הצבאי הרוסי, שניהל את הנסיכויות הרומניות במחצית הראשונה של המאה ה-19, הכתיב להן, באמצעות התקנון האורגני גם את צבעי דגליהן, אדום וכחול לנסיכות מולדובה, צהוב ותכלת לנסיכות ולאכיה.
הדוגלים באיחוד הנסיכויות הרומניות המציאו את אגדת שילוב שני דגלי הנסיכויות בטריקולור הרומני ורבים, גם בין האינטלקטואלים, האמינו בכך וציירים נתנו ביטוי לאמונתם ביצירת דגלי טריקולור בציורים היסטוריים, שקדמו לתקופה במאות שנים, כפי שעשה הצייר לקה או בשילוב הטריקולור בציורים ייצוגיים, כמו הציורים המהפכניים של קונסטנטין דניאל רוזנטל.
הדגל של הנסיכויות הרומניות המאוחדות
במחצית הראשונה של המאה ה-19 החל תהליך של איחוד בין שתי הנסיכויות הרומניות, נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה. התהליך התחיל בקבלת משקלות ומידות זהים, ביטול מכס בין שתי הנסיכויות והגיע לשיאו ב-1858, כאשר הסכמת פריז נתנה אישור לאיחוד מוגבל תחת השם נסיכויות הדנובה. הייתה בנקודה זו התנגשות אינטרסים בין חלק ממעצמות אירופה, שבחשו בענייני הנסיכויות ולא היו מעוניינות באיחוד, שהיה יכול להוביל למדינה חזקה, שתתנגד להתערבויות שלהן ובין נציגי העם הרומני בשתי הנסיכויות, ששאפו לאיחוד מהסיבות ההפוכות. בהסכמת פריז הייתה פשרה של איחוד ולא איחוד ובנושא הדגלים, סעיף 45 קבע שצבאות שתי הנסיכויות ימשיכו עם דגליהם, אך בעתיד יוסיפו לדגלים רצועה כחולה, שתסמל את האיחוד.
הרומנים לא כיבדו את כל הוראות הסכמת פריז, הם שאפו לאיחוד משמעותי יותר והוכיחו זאת, כששני בתי המחוקקים של שתי הנסיכויות הנפרדות בחרו לשליטם באותו אדם, באלכסנדרו יואן קוזה ויצרו כך אוניה פרסונלית, שתי נסיכויות עם אותו שליט - למעשה מדינה מאוחדת. קוזה עצמו, כשליט נסיכויות הדנובה, הכיר בטריקולור הרומני ונתן לו מעמד רשמי. ב-1 בספטמבר 1863 חילק קוזה ליחידות הצבא הרומניות דגלי קרב ובהזדמנות זו נשא נאום היסטורי בנושא הדגלים.
סמלי המדינה והשליט
במרכז הדגל הוצג סמל המדינה ובפינותיו אותיות המסמנות את שם השליט. בדגל הראשון של צבא רומניה במרכזו מופיע סמל רומניה ובפינותיו האות A המסמלת את האות הראשונה בשמו של אלכסנדרו יואן קוזה.
סמל המדינה הראשון ניסה לשקף ייצוג של החבלים העיקריים, שהרכיבו את המדינה. הסמל עצמו הוא ציור של מגן לבן, שחלקו העליון עטוף בבד אדום עם שוליים מוזהבים ובחלקו המרכזי-העליון יש כתר. במרכז המגן הלבן יש מגן קטן יותר הנתמך על ידי אריה מצד ימין וגבר לבוש בלבן וחמוש בחרב מצד שמאל. המגן הזה מחולק לארבעה שדות, השדה העליון הימני הוא בעל רקע כחול ויש בו ראש פר עם כוכב בין הקרניים, סמלה של נסיכות מולדובה. גם השדה העליון השמאלי הוא בעל רקע כחול, אך מאכלס אותו עיט עם צלב במקורו. שני השדות התחתונים מאוכלסים באותם סמלים, אך במהופך, הסמל המולדבי בצד שמאל והוולאכי בצד ימין והרקעים שלהם הם צהוב ואדום.
במפגש של ארבעת השדות יש מגן נוסף, עוד יותר קטן, גם הוא מחולק לארבעה שדות, בשחור לבן לסירוגין, צבעיו של בית הוהנצולרן, שאחד מבניו נבחר לשלוט בנסיכויות. בתחתית המגן הלבן נכתב באותיות זהב על רקע כחול NIHIL SINE DEO (שום דבר ללא אלוהים).
ב-1872 שונו כמה פרטים בסמל. הכתר שבראש הסמל קיבל רקע אדום, הגבר החמוש הוחלף באריה תאום לאריה שכבר היה, כפילות סמליהן של מולדובה ושל ולאכיה בוטלה - בשדה הימני התחתון שובץ זוג דולפינים על רקע כחול, סמלה של דוברוג'ה ובשדה השמאלי התחתון שובץ אריה מוכתר על רקע אדום, סמלה של אולטניה.
דגל רומניה
הרומנים ביקשו לקרוא למדינתם בשם "רומניה", אולם המעצמות המפקחות על הנסיכויות מאז מלחמת קרים לא הסכימו, כי היו ביניהן בעלות אינטרסים מנוגדים, שלא רצו באיחוד. אחרי שהרומנים כפו את האיחוד באמצעות בחירתו של קוזה בכל אחת מהנסיכויות בנפרד, נכפה על מדינתם השם "הנסיכויות המאוחדות של הדנובה", ששונה בהמשך ל"הנסיכויות הרומניות המאוחדות".
בחוקת רומניה 1866, החוקה הראשונה שחוקקו הרומנים לעצמם, בסעיף הראשון נקבע ששם המדינה יהיה "רומניה". את שליטם הראשון, אלכסנדרו יואן קוזה, הדיחו הרומנים ב-1866 ובחרו לעצמם שליט חדש, נסיך גרמני, שיתפרסם בעתיד כ-קרול הראשון, מלך רומניה. בעקבות בחירתו של קרול שונו סמלי רומניה, בהתאימם לסמלים של בית הוהנצולרן, סמלי משפחתו של קרול.
דגל המלוכה הרומנית
בעקבות השתתפות רומניה במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הוכרה רומניה כעצמאית ושליטה הוכר כמלך. ב-1881 הוכרזה ממלכת רומניה.
החל משלטונו של אלכסנדרו יואן קוזה ועד להדחותו של המלך האחרון, מיכאי הראשון, מלך רומניה, נהגו להוסיף לדגלי הקרב של רומניה את המונוגרמה המלכותית/נסיכותית בפינות הדגל ובמרכזו את סמל רומניה.
דגל המשטר הקומוניסטי
הרפובליקה העממית הרומנית (ברומנית: Republica Populară Romînă ובראשי תיבות RPR) הוא השם שניתן על ידי השלטונות המוסמכים לממלכת רומניה לאחר הדחתו של מיכאי הראשון, מלך רומניה, ב-30 בדצמבר 1947. בהתאם לכך שונה גם הדגל הרומני, על הטריקולור המסורתי נוסף סמל חדש, שהחליף את סמל המלוכה, בקצה העליון שלו היו ראשי התיבות RPR ובחלק התחתון שולבו המילים Republica Populară Romînă (הרפובליקה העממית הרומנית).
כעבור שלושה חודשים בלבד הוחלף הסמל החדש בסמל אחר, מעט יותר מורכב ובו ראשי התיבות RPR ירדו לחלק התחתון והמילים Republica Populară Romînă נמחקו. התמונה הייתה לתמונה מורכבת יותר, עם ייצוג לנופי הרים מיוערים. כעבור 4 שנים הוכנס שינוי נוסף, בקצה העליון שובץ כוכב מחומש אדום, סמל קומוניסטי.
הרפובליקה הסוציאליסטית רומניה (ברומנית: Republica Socialistă România) היה שמה הרשמי של רומניה בין השנים 1965–1989. עם עלייתו לשלטון ברומניה הקומוניסטית ב-1965 החליט ניקולאה צ'אושסקו להחליף את השם הקודם, "הרפובליקה העממית הרומנית" בשם "הרפובליקה הסוציאליסטית רומניה", כפי שהחליף וחידש גם את שם המפלגה השלטת. שינוי זה חייב גם שינוי בסמל רומניה המוצב במרכז הדגל, ראשי התיבות RPR כבר לא התאימו לשם החדש של המדינה, לכן נמחקו ראשי התיבות ועל הסמל, במרכז הדגל, נכתבו המילים Republica Socialistă România, באגפים Republica ו-Socialistă ולמטה במרכז România.
דגלים דומים
שלושה דגלים לאומיים דומים מאוד לדגל הרומני, דגל מולדובה, דגל אנדורה ודגל צ'אד. דגל מולדובה ודגל אנדורה משתמשים אומנם באותם צבעים, המוצבים באותו סדר, אך להבדיל מדגל רומניה הנוכחי, יש להם, לכל אחד מהם בנפרד, סמל במרכז הדגל. גם היחס בין הרוחב ובין הגובה שונה בכל אחד מהם, בדגל רומניה היחס הוא 2:3, בדגל מולדובה היחס הוא 1:2, בדגל אנדורה היחס הוא 7:10 - בדגל צ'אד זה אותו יחס כמו בדגל רומניה 2:3, אולם הצבע הכחול אצלם מעט שונה, בדגל הרומני הכחול הוא כחול קובלט ובדגל הצ'אדי הכחול הוא כחול אינדיגו.
גם לדגל ההיסטורי של מהפכת 1848 (ולאכיה), עם הפסים לרוחב, יש בעולם תאום, דגל חבל לוס סנטוס בפנמה
דגל מולדובה
רפובליקת מולדובה, שכנה קרובה שחולקת הרבה מתרבותה וההיסטוריה שלה עם רומניה, בחרה לעצמה דגל דומה מאוד.
מרבית השטח, עליו יש ריבונות לרפובליקת מולדובה, היה בעבר הרחוק חלק מנסיכות מולדובה. האימפריה הרוסית סיפחה לעצמה את השטח הזה בשני שלבים ונסיכות מולדובה הנותרת התאחדה עם נסיכות ולאכיה ויצרה את רומניה. רומניה ראתה תמיד במולדובה חלק ממולדתה ההיסטורית וכשהייתה לה הזדמנות סיפחה אותה אליה. אחרי מהפכת פברואר 1917 באימפריה הרוסית התפרקה האימפריה והאזור הזה הכריז תחילה עצמאות ולאחר מכן הסתפח מרצון לרומניה. המדינה שקמה על חורבותיה של האימפריה הרוסית, ברית המועצות, לא הכירה באיחוד מולדובה עם רומניה ובהזדמנות שנוצרה עם הסכם ריבנטרופ מולוטוב, הציגה לרומניה אולטימטום בו תבעה את יציאתה מהחבל והצבא האדום נכנס לחבל וסיפח אותו לברית המועצות. כעבור זמן קצר, עם פתיחת מבצע ברברוסה, צבאותיהם של גרמניה הנאצית ושל רומניה כבשו את החבל ורומניה השיבה עליו את ריבונותה. עם שינוי פני המלחמה לאחר קרב סטלינגרד וקרבות נוספים הובסו הצבאות הפולשים והצבא האדום כבש מחדש את החבל והשיב את הריבונות הסובייטית.
עם התפרקות ברית המועצות גם אזור זה הכריז על עצמאותו תחת השם "רפובליקת מולדובה", השיב לעצמו את הכתיב הלטיני, הכריז על הרומנית כשפתו ונטה לאיחוד עם רומניה. מרבית התושבים, דוברי הרומנית, רצו בכך וכך רצו גם הרומנים תושבי רומניה, אבל באזור יש גם מיעוטים שונים, שהתנגדו לאיחוד, בעיקר בחבל טרנסניסטריה, שהכריז על עצמאותו.
המחלוקת עם צ'אד
הדגל הרומני הנוכחי כמעט זהה לדגל צ'אד - הצבע הכחול בדגל צ'אד מעט כהה יותר מהצבע הכחול בדגל רומניה. דגל רומניה, לפני המהפכה הרומנית (1989) היה בעל אותם צבעים, אך היה לו גם סמל במרכז הצבע הצהוב וכך נוצר הבדל משמעותי. במהלך המהפכה הרומנית המהפכנים גזרו מתוך הדגל את הסמל, שזוהה עם המשטר הקומוניסטי וכך נוצר דגל עם חור באמצע. אחרי המהפכה החליטו הרומנים לשוב לדגל ללא סמל באמצע וכך נוצר דגל כמעט זהה לדגל הצ'אדי.
הרומנים היו מודעים לקיום הדגל הצ'אדי הדומה ולדברי מנהיגים רומנים, נשיא צרפת, פרנסואה מיטרן, ניסה לשכנע את הרומנים לשנות את דגלם, אך לדברי נשיא רומניה, יון איליאסקו, הם היו אז עסוקים בדברים חשובים יותר. לדברי פטרה רומאן הנשיא הצרפתי הציע לרומנים לשמר את החור במרכז הדגל וכך להבדיל אותו מדגל צ'אד, אולם הרומנים לא קיבלו את ההצעה, גם משום שהחור באמצע דגל מונע ממנו להתנפנף וגורם לקריעתו.
שגרירות צ'אד במוסקבה פנתה ב-2004, במחאה רשמית לאומות המאוחדות ותבעה לא להניף את דגל רומניה. התביעה הצ'אדית לא נענתה, כי רומניה בחרה בצבעי הדגל שלה קרוב למאה שנה לפני הקמת צ'אד.
חבר הפרלמנט הרומני מטין צ'רקז (Metin Cerchez) הציע ב-2001 להוסיף את סמל רומניה על הצבע הצהוב, כדי להבדיל את הדגל הרומני מדגלים דומים, אך הצעתו לא התקבלה.
הנפת הדגל הרומני בחקיקה המודרנית
בהתאם לחוק 75 מ-16 ביולי 1994, הסעיף השני, הדגל הרומני יונף בקביעות במקומות הבאים:
בהתאם לאותו חוק, הסעיף השלישי, הדגל הרומני יונף זמנית ב:
יום הדגל הרומני
התאריך 26 ביוני הוכרז כ"יום הדגל הרומני". ההכרזה בוצעה ביום 20 במאי 1998 באמצעות חוק מספר 96 בנוגע להכרזת יום הדגל הלאומי. המועד הזה נבחר לזכר היום בזמן מהפכת 1848 שבו הונף דגל שלושת הצבעים.
ביום הדגל הרומני הרשויות הציבוריות ויתר מוסדות המדינה ברומניה מחויבים ליזום תוכניות ואירועים תרבותיים-חינוכיים. במסגרת המשרד להגנה לאומית ומשרד הפנים נערכים טקסים מתאימים.
הדגל והירח
לקראת שילוח אפולו 11 אל הירח פנתה ארצות הברית למדינות שונות, בהן גם רומניה, וביקשה מהן מסר קצר להטמין בירח. ניקולאה צ'אושסקו כתב ברומנית ובאנגלית מסר בן שלוש שורות, צירף דגל של רומניה ומסר אותם. האמריקאים אספו את המסרים של 73 מדינות, צילמו אותם ומזערו אותם, את התוצאה הדפיסו על תקליטור זעיר ואותו טמנו בקרקע של ים השלווה.
זמן לא רב לאחר מכן, בתחילת אוגוסט 1969, הגיע ריצ'רד ניקסון לביקור ממלכתי ברומניה ובהזדמנות זו מסר לצ'אושסקו את הדגל הרומני, עם מכתב המעיד שהדגל היה על הירח והוחזר משם בצירוף כמה פירורים של קרקע הירח.
שיא גינס
ב-27 במאי 2013, בשדה התעופה קלינצ'ן (Clinceni), ברומניה הוצג דגל רומני בגודל של כמעט 80.000 מטרים רבועים. נציג ספר השיאים של גינס, Jack Brockbank, מדד את הדגל ומצא שגודלו הוא בדיוק 79.290,39 מטרים רבועים, שיא גינס עולמי חדש. השיא הקודם היה של דגל לבנון בגודל של 65.975 מטרים רבועים.
דגל מחאה ומחאות נגד הדגל
הדגל הרומני שימש בידי לאומנים רומנים כלי מחאה, בעיקר נגד שלטונות לא רומניים, כמו השלטון הסובייטי בשטחי בסרביה. דוגמה לכך היא הנפתו של דגל רומני מאולתר על ידי החשמלאי גאורגה מורוזיוק (Gheorghe Muruziuc) על ארובת בית החרושת לסוכר בעיירה אלקסנדרני (Alexăndreni) ביום 28 ביוני 1966.
ברפובליקת מולדובה מדינאים שונים הביעו התנגדות לדגל בגלל דמיונו הרב לדגל רומניה. איגור דודון, נשיא רפובליקת מולדובה, הציע ב-29 במרץ 2012 לארגן משאל עם לשם החלפת הדגל הלאומי, הטריקולור של מולדובה (שצבעיו זהים לצבעי הדגל הרומני), בדגל ביקולורי אדום-כחול כשבאמצע ראש של שור הבר בצהוב ללא העיט.
טיטילה, מלך מזרח אנגליה
טיטילה (באנגלית: Tytila; 533 לערך - 593 לערך) היה מלך ממלכת מזרח אנגליה משנת 578 לערך ועד מותו בשנת 593 לערך.
מקור שמו בשם הגותי "טוטילה" (Totila).
גבריאל תאמאש
גבריאל סבסטיאן תאמאש (ברומנית: Gabriel Sebastian Tamaș; נולד ב-9 בנובמבר 1983) הוא כדורגלן רומני.
קריירה
תאמאש התחיל את הקריירה שלו בבראשוב וטריקטורול בראשוב מהליגות הנמוכות ברומניה. בקיץ חתם בדינמו בוקרשט מהליגה הבכירה, וכעבר שנה חתם בגלאטסראיי מהליגה הטורקית. בינואר עבר לספרטק מוסקבה מהליגה הרוסית, אך מיעט לקבל הזדמנויות ולכן הושאל בחזרה לדינמו בוקרשט למשך עונה וחצי ובינואר  חזר לספרטק. בקיץ הושאל לסלטה ויגו מהליגה הספרדית עד לסיום העונה.
לקראת עונת חתם באוסר, ששיחקה אז בליגה הבכירה בצרפת, וכעבור שנה הושאל שוב לדינמו בוקרשט עד לסיום העונה. ב-12 ביולי 2009 האריכה דינמו את תקופת ההשאלה שלו בחצי עונה נוספת, והוא אף נבחר לקפטן הקבוצה. ב-1 בינואר 2010 חתם בווסט ברומיץ' האנגלית עד לסיום העונה. לאחר שעזר למועדון במאבקו לעלייה לפרמייר ליג, חתם לשלוש שנים נוספות במועדון. בספטמבר 2011 הורחק ל-3 משחקים לאחר שהכה במרפקו את שחקנה של נוריץ' סיטי ג'יימס ואהוגן במהלך המשחק בין שתי הקבוצות.
ב-9 באוקטובר 2013 חזר תאמאש לרומניה וחתם בקלוז' עד לסיום העונה, אך כעבור שבוע הופסק חוזהו כתוצאה מריב בפאב מקומי. ב-17 בינואר 2014 חתם בדונקסטר רוברס, ששיחקה אז בליגת המשנה באנגליה, ובתום העונה ירד עמה לליגה השלישית. ב-1 ביולי 2014 חתם בווטפורד, אך בעקבות פציעה ברצועה הצולבת עזב את המועדון בינואר. ב-15 בינואר 2015 חתם לשנתיים בסטיאווה בוקרשט, אך כעבור כמה חודשים הופסק חוזהו בשל התמכרותו לאלכוהול.
ב-26 באוגוסט 2015 חתם בקארדיף סיטי מליגת המשנה האנגלית עד לסיום העונה עם אופציה לעונה נוספת, אך בפברואר 2016 חזר לסטיוואה בוקרשט ושיחק עוד עונה וחצי במדיה.
ב-12 ביוני 2017 הגיע תאמאש לישראל וחתם בקבוצת הפועל חיפה. ב-6 בפברואר 2018 כבש את שער הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 בדרבי מול מכבי חיפה ברבע גמר גביע המדינה. גם את שערו היחיד בליגת העל בעונת 2017/2018 כבש מול מכבי חיפה, בניצחון 0–3 ב-5 במרץ 2018. תאמאש היה שותף להעפלתה של הקבוצה לפלייאוף העליון, עת סיימה במקום הרביעי בטבלה, ובתום העונה זכה עמה בגביע המדינה לאחר ששיחק 120 דקות בניצחון 3–1 במשחק הגמר מול בית"ר ירושלים. ב-18 ביולי 2019 האריך את חוזהו עד לסוף עונת 2019/2020.
ב-3 באוגוסט 2019 פורסם כי תאמאש חתם עם אסטרה ג'יורג'יו מליגת העל הרומנית.
ב-2 באוגוסט 2020 חתם תאמאש באוניברסיטטה קלוז' מהליגה הרומנית השנייה לעונה אחת.
בפברואר, תאמאש חתם בוולונטרי. ב-19 ביוני 2021 הודיע על פרישה ממשחק ומונה לנשיא הקבוצה.
קריירה נבחרות
ב-12 בפברואר 2003 ערך תאמאש את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רומניה, במשחק ידידות נגד. תאמאש שימש כקפטן הנבחרת הצעירה באליפות אירופה שנערכה ב-2006, וסיים עמה במקום השלישי בטורניר. ב-2 ביוני 2007 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, בניצחון 1–2 נגד. תאמאש נכלל בסגל הנבחרת ליורו 2008. את הופעתו האחרונה בנבחרת ערך ב-13 במאי 2015, במשחק מול במסגרת מוקדמות יורו 2016, ובסך הכל לזכותו 65 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש שלושה שערים.
מחוץ למגרש
תאמאש היה מעורב במספר פרשיות הקשורות להתמכרותו לאלכוהול: ב-14 בפברואר 2009, עת ששיחק בדינמו בוקרשט, הוא נשלח לקבוצת המילואים בשל תקרית שתיית אלכוהול באימונים. ב-10 באוגוסט 2011 בילה בפאב עם חברו לנבחרת אדריאן מוטו יום לפני המשחק של הנבחרת נגד, והשניים לא נכללו בסגל הנבחרת לקראת המשחק. ב-31 במאי 2013, כששיחק באנגליה, פרץ לבניין לאחר שהשתכר. בעונת שוחרר מסטיאווה בוקרשט לאחר שאיחר לאימון מכיוון ששתה אלכוהול.
ב-25 במרץ 2019 נעצר על ידי משטרת ישראל על נהיגה בשכרות במהירות 205 קמ"ש בכביש 2. ב-7 בינואר 2020 הרשיע אותו בית משפט השלום לענייני תעבורה בחיפה בנהיגה בשכרות. ב-8 בינואר נגזר דינו ל-36 חודשי שלילה וקנס של 2,000 שקלים.
חובת דנהם
חובת דנהם (שם מדעי: Neotis denhami) היא מין של עוף מדברי ממשפחת החובתיים. היא קרויה ע"ש החוקר דיקסון דנהם (1786 – 1828).
היא המין הגדול ביותר בסוג חובה זהובת-עורף ושוקלת עד 9–10 ק"ג בזכרים ו3–4 ק"ג בקבות המוסוות. אורכם 100–116 ס"מ בזכרים ו80–87 ס"מ בנקבות. החובה מזכירה מעט את חובת לודוויג וכמותה בעלת כתם כתום על העורף עם כנפיים חומות גדולות וצוואר וראש לבנים ומעט אפורים מלמטה. המקור קצר וצהוב והרגליים ארוכות ובעלות אותו צבע.
חובות אלה חיות באזורים חמים ויבשים של סוואנות עד מדבריות באפריקה שמדרום לסהרה. הם מחפשות ברחבי הערבות חרקים גדולים, חסרי חוליות אחרים, חולייתנים קטנים וצמחים שונים.
מישהו לרוץ אתו
מישהו לרוץ אִתו הוא ספר מאת דויד גרוסמן. הספר זכה בפרס ספיר לשנת 2001, ונקרא רבות על ידי בני נוער. הספר נבחר לרשימת הספרים האהובים ב"מצעד הספרים הארצי" של נערי ישראל לשנים 2003 ו-2007 עד 2010, מטעם משרד החינוך והתאחדות המו"לים.
הספר עובד למחזה, ומאוחר יותר גם לסרט ולמיני סדרת טלוויזיה. ב-2019 נאסר על הפצת הספר ברוסיה.
אסף
בהמשך החיפושים, מגיע אסף אל המסעדה של לאה, חברתה של תמר. לאחר שהיא מגלה בו אמון, היא מסיעה אותו יחד עם דינקה אל הנקודה ממנה מגיעים אל מקום המחבוא של תמר, שם הוא יורד אל הוואדי. בתחילה הוא מזהה מרחוק שני נערים, אחד גבוה וכחוש, והשני נער קצוץ שיער (ולא יודע שזו היא תמר). הנער הגבוה בורח מהשני, ואסף תופס אותו ומונע ממנו לברוח, אבל אז הוא מותקף בידי הדמות השנייה, תמר.
תמר
סיפורה של תמר מסופר במהלך חודש לפני שאסף ודינקה הכלבה מצאו זה את זה.
תמר בת ה-16, היא נערה חכמה, אמיצה, מציאותית, מלאת חיים ובוגרת לגילה. היא שרה במקהלה, ושירה היא חלק בלתי נפרד ממנה. חייה השתנו כאשר אחיה הגדול, שי, נגן גיטרה מוכשר, התמכר להרואין וברח מהבית. לאחר זמן רב של היעדרות, תמר קבלה שיחת טלפון משי, שבה הוא סיפר לה כי הוא נלקח למעון לאמני רחוב צעירים בניהול אדם מהמאפיה בשם פסח, שם ההתמכרות שלו להרואין התחזקה והוא שועבד לסם, בשיחה הוא ביקש מתמר להצילו.
במשך מספר חודשים לאחר שיחת הטלפון, תכננה תמר תוכנית להציל את שי מהמעון ולגמול אותו מהסם. היא ארגנה במערה בהרי ירושלים מחבוא, אליו היא תכננה להביא את שי לאחר שתברח אתו, ושם הם יעברו ביחד את תקופת הגמילה. היא ברחה מן הבית ביחד עם דינקה, והצליחה להגיע אל המעון, שם פגשה את העבריין המפוקפק שמנהל את המקום שמו - פסח. בימיה הראשונים היא לא ראתה זכר לשי, עד שלילה אחד הוא הוחזר למעון לאחר ניסיון בריחה, חבול ופגוע מידי פסח. היא יצרה איתו קשר כדי לתכנן את הבריחה. ביום המיועד, ברחה תמר עם שי במכוניתה של לאה, שהסיעה אותם אל המחבוא כמתוכנן.
המפגש בין אסף לתמר
לאחר אי ההבנה ביניהם, הם מתוודעים אחד לשני, ומגלים את החלקים החסרים בתמונה - תמר מגלה על אסף ועל מסעו עם דינקה, ואסף מגלה ששי הוא אחיה של תמר ולא החבר שלה. אסף מחליט להישאר במחבוא ולעזור לתמר לגמול את שי מהרואין. באחד הלילות הבאים בשעה שתמר ואסף יושבים ומשוחחים, הם מתגלים על ידי פסח ואנשיו. פסח מנסה לפתות את שי במנה נוספת ממש לאחר שהגמילה נגמרה, אך לאחר היסוס, שי מסרב. פסח הנדהם מחליט לנקום בשי ולשבור לו את האצבעות כדי שלא יוכל יותר לנגן, אולם בדיוק אז מגיחים קרנף (חברו של אסף) וכוח שוטרים. מתברר שקרנף הוא זה שהסגיר לפסח את מקום הימצאם של תמר ושי, על מנת לגרום ללכידתו של פסח על ידי המשטרה.
בסיום הספר שי חוזר הביתה אל הוריו, ותמר ואסף חוזרים אל המערה עם דינקה.
MTV רוסיה
MTV רוסיה (ברוסית: MTV Россия) הוא ערוץ מוזיקה הפועל 24 שעות ביממה והוא ערוץ לקליטה חופשית המהווה ערוץ בידור כללי שניתן לקלוט בכל שטחי הפדרציה הרוסית. במסגרת הסכם רישוי של ViacomCBS Networks EMEAA הערוץ הופעל על ידי חברת Profmedia. מיוני 2013, VIMN רוסיה הודיעה כי תפעיל את הערוץ לאחר שההסכם בין שני ארגוני התקשורת ייפסק. VIMN רוסיה השיקה מחדש את הערוץ בשם MTV Russia ב-1 באוקטובר 2013, שמפעילה גם את אתר האינטרנט mtv.ru.
בעלות
בשנת 1998 חתמה Viacom הבינלאומית ושלוחתה באירופה (VIMN Europe) על הסכם ארוך טווח עם Biz Enterprises להשקת ערוץ מוזיקה הפועל 24 שעות ביממה בפדרציה הרוסית.
MTV הפך למותג הטלוויזיה האמריקני הראשון שהתמקם ברוסיה. בשנת 2007 חתמה VIMN אירופה על הסכם חדש עם חברת פרופמדיה (Profmedia) להפעלת הערוץ יחד עם חברת VH1. תחת בעלותה של פרופמדיה הערוץ עבר משידור תוכניות מוכוונות למוזיקה לתוכניות נוער. מהלך זה התגלה כמצליח מאוד עבור בעליו החדשים שכן מחקר שערך VIMN הראה כי הצופים הרוסים מעדיפים תוכניות מוזיקה על פני תוכניות ריאליטי.
פרופמדיה הודיעה בדצמבר 2012 כי הם לא יפעילו עוד את MTV רוסיה החל מ-1 ביוני 2013 ויחליפו את הערוץ בערוץ בידור כללי חדש בשם "שישי!". ב-30 במאי 2013 הודיעה VIMA רוסיה, כי Viacom International Networks International Division היא שתפעיל מחדש את MTV ברוסיה החל מ-1 באוקטובר 2013 ותופעל לחלוטין על ידי VIMN רוסיה מלונדון. כחלק מההפעלה מחדש של MTV הושק 'הפנים של MTV רוסיה' כתחרות למציאת מגיש לערוץ שינחה את MTV News.
גרסת HD של MTV רוסיה הושקה גם היא ב-1 באוקטובר 2013. ויאקום מפעילה כיום את MTV רוסיה, VH1 רוסיה וניקלודיאון רוסיה.
פרסי המוזיקה והקולנוע של MTV רוסיה
בעקבות ההצלחה של פרסי המוזיקה של MTV אירופה, השיקה Viacom תוכנית פרסים מקומית לרוסיה בשם MTV Russia Awards. טקס הפרסים הראשון החל בשנת 2004 ושודר בערוץ מדי שנה עד 2009. הצגת הפרסים נערכה על ידי אמנים מקומיים ובינלאומיים. זוכה פרס 'אמן השנה' היה ממשיך לזכות גם בזוכה האמן הרוסי הטוב ביותר ב-MTV Europe Music Awards. רוסיה עדיין מיוצגת ב-MTV EMA.
בעקבות ההצלחה של פרסי המוזיקה המקומית ברוסיה, בשנת 2006 הושק MTV Russia Movie Awards והנחו אותו שחקנים מקומיים ובינלאומיים כמו פמלה אנדרסון בשנת 2007 ופריס הילטון בשנת 2008. הטקסים נערכו עד אפריל 2009.
אלי שרמייסטר
אליעזר (אלי) שרמייסטר (נולד ב-1961) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל שבתפקידו האחרון שירת כקצין החינוך הראשי ואף כיהן כמנכ"ל מדעטק - המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל.
קורות חייו
שרמייסטר התגייס לצה"ל ב-1979 ועשה את מרבית שירותו במערך הבקרה בחיל האוויר, שימש כבקר יירוט בעת מלחמת לבנון הראשונה, וקצין בקרה ומפקד גף מבצעים בטייסת הדיה בחצרים. ב-1994 מונה למפקד יחידת הבקרה הצפונית בהר מירון, וב-1999 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד מערך הבקרה. בשנת 2002 מונה לראש מחלקת תכנון באגף התכנון (אג"ת) במטה הכללי, ובשנת 2005 מונה לראש מחלקת בקרה ומעקב בלשכת סגן הרמטכ"ל.
בשנת 2007 מונה לקצין החינוך הראשי. לאחר כניסת הרב, תא"ל אביחי רונצקי לתפקידו כהרב הצבאי הראשי, סוגיית תוכני החינוך והזהות היהודית המוקנים לחיילים עוררה חיכוכים בין אנשי הרבנות הצבאית לאנשי חיל החינוך והנוער ובראשם שרמייסטר. בשנת 2009, במהלך מבצע עופרת יצוקה, ליוו אנשי הרבנות הצבאית, בהוראת הרבצ"ר, תא"ל רונצקי, את הכוחות הלוחמים, העבירו להם הרצאות ושיעורים וכן חילקו דפי מסרים. הדבר יצר חיכוך עם אנשי חיל החינוך והנוער וכן זכה לביקורת תקשורתית נרחבת. הרמטכ"ל דאז, גבי אשכנזי, קיים פגישה עם שרמייסטר ורונצקי כדי להסדיר את חלוקת התפקידים בין שני הגופים האחראים בצה"ל על הקניית תכנים ערכיים וחינוכיים לחיילים וללוחמים. בדצמבר 2011 מונה במקביל לתפקידו למפקד הזמני של גלי צה"ל עד 4 במרץ 2012. ביוני 2013 סיים את תקופת כהונתו.
לאחר שחרורו מצה"ל מונה למנכ"ל מדעטק - המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל, וכיהן בו עד ינואר 2020.
חיים אישיים
מתגורר בכפר מונש, נשוי ואב לארבעה.
דן ניגרו
דניאל לאונרד "דן" ניגרו (באנגלית: Daniel Leonard Nigro; נולד ב-14 במאי 1982) הוא מוזיקאי, פזמונאי, נגן ומפיק מוזיקלי אמריקאי, שהיה הסולן והגיטריסט של להקת האינדי רוק As Tall As Lions. ניגרו הפיק וכתב שירים לזמרים רבים, בהם קימברה, קיילי מינוג, קארלי ריי ג'פסן, קרוליין פולצ'ק, לואיס קפלדי, פיניאס או'קונל, אוליביה רודריגו וקונאן גריי. בשנת 2021 זכה בפרס גראמי על הפקת האלבום Sour של רודריגו.
ראשית חייו
ניגרו גדל בלונג איילנד, ניו יורק. אביו היה בעל חברה לייצור מוצרי משרד. בילדותו למד פסנתר וניגן בלהקה. בכיתה ו' למד לנגן בגיטרה והחל לאהוב מוזיקת פופ לאחר שהאזין לשיר "Smells Like Teen Spirit" של נירוונה, וזמן קצר לאחר מכן הכין עם חבריו קליפ משלהם בפארק Adventureland שבלונג איילנד. בגיל 15 הוא רצה להפוך לראש הלהקה שלו, למרות שלא הייתה לו הכשרה ווקאלית רשמית. כדי לפתח את קולו, הוא החל להקשיב לג'ף באקלי במשך שנתיים בניסיון לשיר כמוהו.
As Tall As Lions
ב-2004 הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה שלה, Lafcadio, ויצאה לסיבוב הופעות לקידום האלבום. שנתיים לאחר מכן הוציאו את האלבום השני שלהם, הנושא את שם הלהקה, החלו את סיבוב ההופעות השני, ועשו את הופעת הבכורה שלהם בטלוויזיה, בג'ימי קימל לייב. הקלטות האלבום השלישי של הלהקה, You can't take it with you, ארכו יותר משנה, והוא יצא לבסוף בשנת 2009. האלבום הגיע למקום ה-88 במצעד הבילבורד 200. בספטמבר 2010 הלהקה התפרקה, וניגרו החל לעבוד על פרויקט סולו בשם Blocks.
קריירת סולו וכתיבה
ניגרו הביע רבות את אהבתו ותשוקתו בכתיבת שירים. הוא החל לכתוב מוזיקה בערך בגיל 14–16. בזמן שהיה בלהקה, הוא כתב על מצב הרוח, העצבנות והלחצים של כתיבת כל שיר עם חבריו ללהקה. לפעמים היה כותב שיר פעם בחודשיים, או כשהיה מקבל השראה פתאומית. לאחר התפרקות הלהקה, הוא עבר ללוס אנג'לס, קליפורניה, והחל לכתוב שירים בעצמו וליצור פרסומות למחייתו. ניגרו המשיך לכתוב עם חבר ילדותו, ג'סטין רייזן, והחל לעבוד על רעיונות לשירים. לבסוף, הפריצה הגדולה ביותר שלו הגיעה כשכתב שירים לאלבומה הראשון של סקיי פררה. האלבום של פריירה זכה לשבחי המבקרים ופתח לו דלתות לעבודה עם זמרים ואמנים אחרים.
אל-ג'זירה
אלְ-גַ'זִירַה (ערבית: الجزيرة; תעתיק: אלג'זירה, תרגום: "האי", קיצור ל"חצי האי ערב") היא רשת שידור טלוויזיונית לוויינית המשדרת בשפה הערבית ובשפה האנגלית, שהוקמה על ידי האמיר חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני, שליט קטר, לאחר שהדיח את אביו מהשלטון במדינה, ומרכזה בדוחה בירת קטר.
הרשת זכתה לפרסום בינלאומי רב כאשר שידרה קלטות של הטרוריסט אוסאמה בן לאדן לאחר פיגועי 11 בספטמבר, ושל בכירים נוספים בארגון הטרור אל-קאעידה. הרשת מפעילה מספר ערוצים בנוסף לערוץ החדשות הראשי, כגון ערוץ ספורט, ערוץ חי המשדר ועדות וכנסים, ערוץ דוקומנטרי וערוץ מיוחד לילדים. בנוסף לערוצי טלוויזיה מפעילה הרשת מספר אתרי אינטרנט.
היסטוריה
אלג'זירה טוענת שהיא התחנה היחידה העצמאית מבחינה פוליטית במזרח התיכון. מספר צופיה מוערך ביותר מ-150 מיליון צופים ברחבי העולם. הרשת החלה את דרכה עם תקציב של כ־150 מיליון דולר, שאותו העניק לה אמיר קטר, חמד בן ח'ליפה, לאחר שתפס את השלטון במדינה. הרשת שאפה להתבסס רק על מכירת זמן פרסום, אך ניסיון זה נכשל, בעיקר משום שהבעלים הסעודיים של רשתות שידור ערביות אחרות איימו להפסיק לפרסם חברות שיפרסמו גם באל-ג'זירה. נכון ל-2004, תקציב הרשת הוא כ-120 מיליון דולר, מתוכם 40 או 50 מיליון מאמיר קטר.
הרשת החלה לשדר בשנת 1996. רבים מעובדיה של המחלקה לערבית של בי בי סי (רשת השידור הבריטית הציבורית), עברו לאלג'זירה, ביניהם פייסל אל-קאסם שמגיש כיום את אחת התוכניות הפופולריות ביותר של הרשת, הכיוון ההפוך. הרשת ניסתה להגדיל את מספר צופיה בעזרת הצגת תכנים שנויים במחלוקת בנוגע לממשלות המפרץ הפרסי, יחסי סוריה עם לבנון והרשות השופטת במצרים. שידור הקלטות של אוסאמה בן לאדן ואל-קאעידה הם שנתנו את הדחיפה המשמעותית לרשת, והגדילו את שיעורי הצפייה שלה.
רשת אלג'זירה חוללה שינוי דרמטי במפת ערוצי השידור הערביים. היא שברה את המונופול שהיה לערב הסעודית על ערוצי הלוויין הכלל-ערביים, והעלתה על סדר היום סוגיות מעוררות מחלוקת ובלתי-נעימות למנהיגים הערבים. קמו לה רשתות מתחרות והחשובה שבהן היא רשת אל ערביה ("הערבית") בבעלות ערב הסעודית. רשת נוספת שהוקמה כתחרות לאלג'זירה היא אל-אח'באריה ("החדשותית"). ממשלת ארצות הברית, שהייתה מודאגת מהפופולריות הרבה של אלג'זירה ומהסיקורים הביקורתיים שלה ביחס למלחמה באפגניסטן ובעיראק, הקימה את רשת אל-חורה ("החופשית") בשפה הערבית.
ב-4 ביולי 2005 הודיעה אלג'זירה על כוונתה להעלות שירות טלוויזיה בלוויין בשפה האנגלית, Al Jazeera International. הערוץ החדש עלה לאוויר ב-15 בנובמבר 2006 בשם Al Jazeera English. לערוץ זה מרכזי שידור בדוחה, אתונה, בואנוס איירס, לונדון, קואלה לומפור ווושינגטון והוא משדר 24 שעות ביממה, מהן 12 מדוחה וארבע שעות מכל אחד מהמקומות הבאים: לונדון, קואלה לומפור וושינגטון. בשנת 2006 מונה העיתונאי הפלסטיני ודאח חנפר, אשר שימש משנת 2003 כמנהל ערוץ אלג'זירה, למנכ"ל הרשת.
בתחילת שנת 2011 שימשה אל ג'זירה גורם מרכזי בדירבון ההמונים להפגנות במצרים ובתיאומן.
כיום נחשבת התחנה לאחד מערוצי התקשורת המרכזיים בעולם. היא נהנית ממוניטין גבוה והסיקורים שלה נחשבים ככלל לאמינים. היא מאופיינת ביכולתה לסקר ידיעות הישר מתוך השטח וזאת הודות לפריסתה הרחבה בעולם.
ב-3 בינואר 2013 הודיעה רשת אלג'זירה על רכישתה של תחנת הטלוויזיה האמריקנית Current TV, זאת כחלק מניסיונותיה בשנים האחרונות לחדור לשוק האמריקאי ולהשפיע על דעת הקהל שם. כעבור כשנתיים, עקב הפסדים מתמשכים, היא נאלצה לסגור את השלוחה האמריקאית.
אלג'זירה וישראל
אלג'זירה מסקרת את ישראל באופן ביקורתי מאוד, אבל אינה נרתעת מראיונות עם בכירים בממשלת ישראל ועם קצינים בצה"ל. מדיניות זו עוררה ביקורת בקרב רבים מצופיה בעולם הערבי. מאידך, רבים בישראל טוענים כי הסיקור של הרשת הוא חד צדדי ומגמתי. הטוענים כך מצביעים בין השאר על העובדה שבאתר האינטרנט של הרשת מפורסמות קריקטורות אנטישמיות התומכות בפלסטינים בהיטלר ובנאצים.
לרשת יש כמה כתבים בישראל, אחד מהם - אליאס כראם (إلياس كرام) - הוא ערבי ישראלי. כראם הוא בוגר אוניברסיטת חיפה והיה עורך בעיתון הערבי-הישראלי "כל אל-ערב". כראם מוצג כמי שנולד בפלסטין ב-1977, ולאומיותו מוגדרת "פלסטינית", אולם בתיאור תפקידו כתוב שהוא כתב אלג'זירה בצפון ישראל. מבחינת המינוח המקובל באלג'זירה, ישראל היא ישות קיימת ומוכרת, אולם הרשת נמנעת מהגדרת אחד מכתביה כישראלי. יש המבקשים ללמוד על מדיניות הסיקור של אלג'זירה כלפי ישראל מתוך אופן ההצגה האמור.
אלג'זירה הקימה חטיבה בשפה האנגלית, שנועדה בין היתר להראות את ישראל לעולם מנקודת המבט הפאן-ערבית, אשר רואה במזרח התיכון ובצפון אפריקה יחידה גאוגרפית אחת - "אלווטן אלערבי" (המולדת הערבית).
באוגוסט 2011 נעצר בישראל מנהל לשכת אלג'זירה באפגניסטן, סאמר עלאווי, והורשע בעקבות עסקת טיעון בסיוע לחמאס.
ב-8 באוגוסט 2017 הודיע משרד התקשורת בראשותו של השר איוב קרא שהוא יסגור את שידורי אל ג'זירה בישראל
באוגוסט 2017 שידר הערוץ בדיה עיתונאית בדמות ראיון שבו העידה מי ששירתה בצה"ל בתפקיד מנהלתי כי הרגה ילדים במסגרת שירותה. הראיון היה חלק מתוכנית בידור אוקראינית והיה ידוע כשקר, אך שודר באל-ג'זירה כאמת.
אלג'זירה ומצרים
מאז הדחת מוחמד מורסי מכס הנשיאות במצרים, פועלים השלטונות לצימצום השפעת התחנה במדינה, בתואנה כי היא חותרת תחת הנהגת ההפיכה הצבאית. ב-29 באוגוסט 2013 הודיעו גורמי ממשל מצריים כי לתחנה אין אישור לפעול במצרים ותבעו מהגורמים האחראים לאכוף את האיסור. ב-30 באוגוסט הודיעה הרשת כי 6 מעובדיה עצורים בידי שלטונות מצרים.
כריסטיאן נרלינגר
כריסטיאן נרלינגר (בגרמנית: Christian Nerlinger, נולד ב-21 במרץ 1973 בדורטמונד שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בבאיירן מינכן ובבורוסיה דורטמונד בעמדת הקשר.
קריירת מועדונים
נרלינגר הצטרף לבאיירן מינכן בגיל 13, ובשנת 1990 החל לשחק בקבוצת המילואים, ותוך שנתיים הוקפץ לקבוצה הבכירה. בשנותיו הראשונות בקבוצה שיתף פעולה בקישור עם אדולפו ולנסיה, כריסטיאן ציגה, מהמט שול וז'ורז'יניו. בשנת 1994 זכה באליפות הבונדסליגה, ובשנת 1996 זכה עם באיירן מינכן בגביע אופ"א, לאחר ניצחון כפול בגמר מול בורדו, בו לא שיחק. בשנת 1997 זכה באליפות נוספת על הקבוצה, ובשנת 1998, בעונתו האחרונה במדי הקבוצה, זכה עמה בגביע הגרמני. נרלינגר שיחק בסך הכל שש עונות בקבוצה הבכירה של באיירן מינכן, בהן צבר 156 הופעות והבקיע 27 שערים.
בשנת 1998 עבר נרלינגר לבורוסיה דורטמונד מעיר הולדתו. בדורטמונד הרבה נרלינגר לסבול מפציעות, והוא עזב את המועדון לאחר שלוש שנים בהן רשם 59 הופעות ושני שערים, ולא זכה בתארים משמעותיים.
בשנת 2001 עבר נרלינגר לגלאזגו ריינג'רס, עמה זכה בגביע בשנת 2002 ובאליפות סקוטלנד בשנת 2003. עם זאת, גם שם סבל מפציעות רבות, ורשם 25 הופעות בלבד בשלוש עונות, בהן כבש שני שערים.
בשנת 2004 עבר נרלינגר לקייזרסלאוטרן, שם חזר לשתף פעולה עם חברו בבאיירן מינכן, קארסטן יאנקר. גם בקייזרסלאוטרן נרלינגר מיעט לשחק עקב ריבוי פציעות, ובשנתיים שיחק תשעה משחקי בונדסליגה בלבד. בסופו של דבר, פרש נרלינגר בשנת 2006.
קריירה בינלאומית
לנרלינגר שש הופעות במדי נבחרת גרמניה, בהן הבקיע שער אחד, אך הוא מעולם לא שיחק בטורניר גדול.
קריירת ניהול
לאחר הפרישה, נרלינגר למד עסקים בינלאומיים באוניברסיטת מינכן לעסקים, ומונה למנהל בבאיירן מינכן בשנת 2010. נרלינגר ביצע תפקידים של מנכ"ל ומנהל טכני, ובתפקידו האחרון שימש כמנהל הספורטיבי של הקבוצה. בשנת 2012 פוטר והוחלף במתיאס זאמר, עקב כישלונות הקבוצה בשנתיים הקודמות.
תארים
עם באיירן מינכן:
עם גלאזגו ריינג'רס:
בולבול ההימלאיה
בּוּלְבּוּל ההימלאיה (שם מדעי: Pycnonotus leucogenys) הוא ציפור שיר מסוג בולבול.
תיאור
אורך גופו 18 ס"מ, מוטת כנפיו 25–28 ס"מ ומשקלו כ-30 גרם. ראש הציפור, גרונה וכרבולתה בצבעי שחור לבן. גבו וזנבו חום, תחתיתו צהובה. לשני המינים צבע זהה, מאפיים נפוץ פחות בקרב הציפורים. שריקתו היפה מלודית וגבוהה מחולקת ל-4 חלקים, דומה מאוד לשריקת הזהבן.
גידול
בולבול זה נפוץ ביערות, בנוסף הוא נפוץ מאוד בגינות שבשולי הדרכים. לעיתים ניתן גם למצוא אותו בגנים ובפארקים בהם מבקרים בני אדם, המשאירים אוכל. דבר זה מזמין זבובים ושאר חרקים אחרים, שהם המאכל העיקרי שלו. הוא מצוי, בין השאר, באפגניסטן, ערב הסעודית, בהוטן, הודו, נפאל, פקיסטן וטג'יקיסטן.
תזונה
בולבול זה ניזון מחרקים וחסרי חוליות קטנים אחרים, גרגרי יער, פירות, ירקות, זרעים, צוף וביצה חיה של ציפורים אחרות.
המוזיאון המרכזי של הכוחות המזוינים (רוסיה)
המוזיאון המרכזי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית (ברוסית: Центральный музей Вооружённых Сил Российской Федерации) הוא מוזיאון להיסטוריה צבאית במוסקבה ברחוב הצבא הסובייטי בעיר, שנוסד בשנת 1919. שטח המוזיאון הוא 5000 מ"ר, ומחולק ל-24 אולמות. בשטחו ישנה גם תצוגת רחוב של דגמי ציוד צבאי.
ישנן תוכניות להעברת המוזיאון לפארק פטריוט שבפרברי מוסקבה למתחם המוזיאון הראשי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
היסטוריה
המוזיאון נוסד ב-23 בדצמבר 1919 בהוראת המועצה הצבאית המהפכנית של הרפובליקה מספר 2207 ונקרא על שם הצבא האדום של הפועלים והאיכרים. זהו המוזיאון ההיסטורי והמהפכני הראשון שנוצר לאחר מהפכת אוקטובר. מועצת העיר מוסקבה העבירה למוזיאון את הקומות הראשונות של בית המסחר ומבנה בסמטת וטושני. בשנת 1920 נפתחה שם התערוכה הראשונה "חיי הצבא האדום וחיל הים", שהתקיימה בכיכר האדומה. ברחוב הוצגו תערוכות גדולות של מטוסים וציוד אספקה.
בקיץ 1921 שונה שמו של המוזיאון למוזיאון הצבא האדום וחיל הים, ובמרץ בשנה שלאחר מכן הוא הועבר לאחוזה ברחוב קרופוטקין (כיום פרצ'יסטנקה 12/2). השטח החדש לא היה מוכן בזמן, ולכן חלק מהמיצגים הוכנסו לסככה או הוחזרו לבעליהם לשעבר. המוזיאון היה כפוף למשרד לחקר ושימוש בחוויית המלחמה במטה הצבא האדום ובשנת 1923, לרגל יום השנה לצבא האדום, הכין המוזיאון את התערוכה "רכבת טרוצקי". לא היה מספיק מקום לתערוכה באחוזה, ולכן הוא אורגן בבניין האקדמיה הצבאית בווזדוויצ'נקה. בשנת 1924 עבר המוזיאון למתחם, במקביל הוא הועבר לכפיפות האקדמיה הצבאית של הצבא האדום, אך פחות משנה לאחר מכן הוחזר למקומו הקודם.
במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה פונו חלק מאוספי המוזיאון. צוות המוזיאון לא הפסיק לחפש שרידים צבאיים: בשנים 1943 עד 1945 נערכו 20 משלחות חיפוש לחזית. מנהיגי המוזיאון בשנות המלחמה היו הקומיסר הגדודי ולדימיר איוואנוביץ' פדיאנין (מ-17 בינואר 1940 עד נובמבר 1943), קולונל פיוטר ניקולאייביץ' לוגינוב (מנובמבר 1943 עד יולי 1944), קולונל איוואן אלכסייביץ' גוריושקין (מיולי 1944 עד מרץ 1949). דגל הניצחון - דגל תקיפה שהונף ב-1 במאי 1945 על בניין הרייכסטאג - הועבר לחזקת המוזיאון ב-10 ביולי.
בשנת 1957 הוחלט על בניית בניין דו קומתי נפרד עבור המוזיאון בשטח של 10–15 אלף מ"ר. הפרויקט הוכן על ידי האדריכלים בוריס בארחין וניקולאי גייגארוב, כמו גם המהנדסים אקסיונוב ובלוקורוב. הבנייה הסתיימה ב-8 במאי 1965. בשלב זה, אוסף המוזיאון הכיל יותר מ-500,000 פריטים. בשנת 1966 הוקמו במוזיאון קרן הקולנוע וקרן הנשק הזעיר, בשנה לאחר מכן נפתחה קרן החיות.
לאחר קריסת ברית המועצות, המוזיאון ערך תערוכת קבע בחדרים 22 ו-23, שתיאר את האירועים במדינה בתקופת הפרסטרויקה. כדי להשלים את האוספים, צוות המוזיאון נסע למחוזות צבאיים ולשורות הצי.
במאי 2021 סרגיי שויגו, שר ההגנה של רוסיה, חשף בפני נשיא רוסיה ולדימיר פוטין תוכנית לבניית המוזיאון הראשי של הכוחות המזוינים סמוך לפארק פטריוט בפרברי מוסקבה. המתחם יוקם בקובינקה שליד מוסקבה, בפארק פטריוט. לרגל 75 שנה לניצחון הגדול הוקמה במקום הקתדרלה הראשית של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית. המוזיאון יהפוך לחלק מפרויקט רחב היקף המוקדש להיסטוריה הצבאית הרוסית ושטחו יהיה 150 אלף מ"ר.
דובצק
דובצק (ביידיש: דיבעצק, באנגלית ופולנית Dubiecko), היא עיירה בגליציה (כיום דרום פולין), במחוז פשמישל. על הדרך בין קושיצה בסלובקיה לפשמישל. מיקומה כ-28 קילומטר מערבה מעיר הגבול פשמישל ו-36 קילומטר דרומית מזרחית לבירת המחוז ז'שוב. בשנת 2008 אוכלוסייתה מנתה 1150 נפש. ככל הידוע אין בה יהודים. לפני מלחמת העולם השנייה יותר ממחצית האוכלוסייה הייתה יהודית, וזו ברובה הושמדה בשואה בידי הצבא הגרמני, בסיועים של איכרים מקומיים וכן במחנות השמדה.
תולדות העיירה ויהודיה
לאחר חלוקת פולין על פי הסכם סנט פטרסבורג ביולי 1772, השטח עבר לשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית. בעיירה ייצרו חביות, כלי פורצלן ומוצרי עור, אך מכיוון שהייתה רחוקה מתחנת רכבת, העיירה עברה במהלך המאה ה-19 ניוון כלכלי.
יהודי העיירה, שמנו 666 נפש בשנת 1880, מעט פחות ממחצית האוכלוסייה בעיירה, גרו באזור הכיכר המרכזית סביב בית האציל והיו גובי המס, מוכרי היין וחלקם גם רוכלים בכפרי הסביבה הסוחרים בבדים ובגרוטאות.
מלחמת העולם הראשונה ובין המלחמות
בעת מלחמת העולם הראשונה, במהלך ראש השנה ה'תרע"ה (1915) האזור נכבש על ידי הצבא הרוסי. במהומות שפרצו במהלך הכיבוש נרצחו כמה מתושביה היהודים של העיירה.
בשנת 1918 היהודים הותקפו בידי איכרים מפאתי העיירה, רכוש רב נבזז, ויהודים הוכו ונפצעו.
בשנת 1927 פרצה שרפה גדולה בדובצק, ושלושים בתי יהודים נשרפו כליל. רבים מאלו היגרו מהעיירה, בהמשך לגל הגירה מתמשך של צעירים למקומות בהם הפרנסה מצויה יותר.
מלחמת העולם השנייה ותחילת השואה
בתחילת מלחמת העולם השנייה, בעיירה היו כ-1000 יהודים, שהיוו יותר ממחצית האוכלוסייה, רובם חסידים ומיעוטם מתנועת המזרחי - ציונים דתיים, או ציונים כלליים.
לפני המלחמה הממשלה הפולנית הטילה הגבלות רבות על יהודים, ביניהם מכסה של תלמידים יהודים באוניברסיטה, אי כיבוד תעודות מארצות זרות, וכן מיסוי כבד, שהוביל להתרוששות משפחות רבות בדובצק.
בעיירה היה רדיו אחד, בבית המרקחת. התושבים שמעו על תקיפת הגרמנים, וחזו במטוסים החולפים בשמי העיירה ומפציצים את הגשרים באזור פשמישל. עשרה ימים לאחר תחילת הקרבות הגרמנים נכנסו לדובצק. (במלחמת העולם הראשונה הם הגיעו לשם לאחר שלש שנים). הם התנהגו יפה ליהודים, קנו מהם סחורה, וקצין גרמני התעניין לגבי התפילה בבית הכנסת, שהיה מלא מפה לפה עם תושבי העיירה ופליטים רבים. היהודים, שומרי המצוות, לא האזינו לחדשות, ולא היו ערים לכך שיחידת ס.ס. פועלת בסביבה.
שבועיים לאחר תחילת הקרב על פולין, ביום חמישי, ראש השנה ה'ת"ש (14 בספטמבר 1939) הם החלו במסע רציחות בסאנוק, בשבת (ג' בתשרי ה'ת"ש, 16 בספטמבר 1939) הם הגיעו לדינוב הסמוכה ורצחו שם 150 יהודים (או 300) תוך שריפת בית הכנסת המרכזי על יושביו. במוצאי שבת הגרמנים פרצו לדובצק. חיילים אלו אסרו את רב העיר ואשתו, וכן את הכומר ואת ראש העיר, ששימשו כבני ערובה. הם תפסו 11 (יש גרסה שמדובר ב-20) מתפללים שהשכימו קום לתפילת צום גדליה ושלחו אותם למעצר "לצורך עבודה". הם התעללו בקבוצה ולאחר מכן ירו בהם. הגרמנים החלו לשרוף את בית המדרש החסידי (ה"קלויז") אך מכיוון שהיה צמוד לבתי נוצרים, אלו שכנעו את הגרמנים לחדול מכך. הם שרפו את בית הכנסת המרכזי, שכלל את ביתו של רב העיירה, תוך הכאת יהודים שניסו להציל את ספרי התורה, כולל השפלת רב העיירה ואשתו (הקירחת כמנהג החסידים באותה תקופה), והורדת כיפתו ופיאתה הנוכרית.
קבוצה של 20 גברים יהודים פליטים משלזיה הגיעה לדובצק, ראתה שהגרמנים כבשו אותה, והחליטו לחזור. במשך החג שהו בדובצק, וביום ראשון יצאו לדרך חזרה לביתם. סיור של הצבא הגרמני שפגש אותם רצח את כולם.
רוב הגברים בעיירה, הן יהודים והן נוצרים הוחבאו. חלק מהצעירים חצה את נהר הסן לצד הרוסי. שבוע לאחר מכן, בערב חג הסוכות 27 בספטמבר 1939, החיילים הודיעו לכל הגברים לצאת מהמחבוא ולפתוח את עסקיהם כרגיל, תוך הבטחה שלא יאונה להם כל רע. רוב הגברים בעיירה נענו לקריאה זו, אך למחרת בבוקר חג הסוכות, הורו לכל היהודים להאסף בכיכר העיר. התוכנית הייתה לירות בהם, אך ראש העיר הצליח לשכנע את הגרמנים לוותר, ולהסתפק בסילוקם לצד הרוסי של הנהר. ליהודים ניתנו שלש שעות להסתלק. היהודים לאחר זמן קצר, מי שלא הספיק לצאת בכוחות עצמו הובל אל הגבול, נהר הסן, תוך הכאות והשפלות, ומשם גורשו אל השטח הסובייטי. חלקם טבעו במהלך המעבר בנהר. איכרים משני צידי הנהר שדדו את הפליטים ממעט הדברים שהיו בידם. השלטונות הרוסים אסרו על היהודים להישאר באזור הגבול. חלק ניכר מהפליטים הגיע לצד הרוסי של פשמישל מעבר לנהר הסן, ואחרים ללבוב (למברג), ובכך הצטרפו לנהר הפליטים מערי הגבול. רבים נספו בדרך.
רב העיירה הצעיר, רבי שמואל אהרן פלאם, שזה עתה חזר מירושלים לפולין עם אשתו על מנת לקבל את המשרה הרמה, הגיע עם פליטי העיירה לפשמישל, ונתפס בה שוב כאשר הגרמנים כבשו את הצד המזרחי של העיר ב-1941 במסגרת מבצע ברברוסה ב-20 ביוני 1942 הגרמנים הקימו בעיר זו גטו אזורי לריכוז היהודים. זאת, לאחר עינוי הפליטים היהודים בעיר ומשלוח כ-1000 מתוך 22,000 הפליטים למחנה יאנוב, ותוך מעשי טבח (שנחשפו על ידי הרוסים מאוחר יותר). שרידים מהקהילה תיעדו את הריגתם בגטו זה של רב העיירה, יחד עם יהודים נוספים מקהילתו. רוב שארית יהודי דובצק נהרגו במשלוחים לאושוויץ ובלזץ שהחלו בראש חודש אב ה'תש"ב, ה-15 ביולי 1942, ונמשכו עד ספטמבר בשנה שלאחריה, כשכמעט ולא נותרו יהודים בפשמישל..
לאחר המלחמה היו ניצולים מדובצק שניסו לחזור לעיירתם. לפחות אחד מהם, ישעיה (שיה) בסן, נרצח בידי שכן נוצרי.
בשנת 2006 הוקמה בארצות הברית קרן לשיקום בית הקברות היהודי בדובצק ולאזכור 160 מיהודיה שנרצחו במקום. משפחה נוצרית אחת בדובצק הוכרה כחסידת אומות עולם בהסתירהּ יהודים.
מרילין רובינסון
מרילין סאמרס רובינסון (באנגלית: Marilynne Summers Robinson; נולדה ב-26 בנובמבר 1943) היא סופרת אמריקאית.
קורות חיים
רובינסון נולדה וגדלה בסנדפוינט, ארצות הברית. את התואר ראשון שלה קיבלה מפמברוק קולג', קולג' הנשים הראשון באוניברסיטת בראון וקיבלה את הדוקטורט שלה מאוניברסיטת וושינגטון ב-1977. היא התחנכה כפרסביטריאנית, אך בבגרותה המירה את דתה לקונגרגציונליזם. הקלוויניזם שלה השפיע עמוקות על עבודתה, ובמיוחד על ספרה "גלעד".
רובינסון כתבה שלושה ספרים שבזכותם התפרסמה: משמרת בית (1980), גלעד (2004) ובית (2008). משמרת בית עלה לגמר לפרס פוליצר לפרוזה, גלעד זכה בפוליצר ובית קיבל את פרס אורנג'. בית מהווה למעשה המשך לספר גלעד המתארים שניהם את משפחת ברואטון באותה תקופה.
רובינסון משמשת כפרופסור אורח באוניברסיטאות רבות ביניהן קנט, אמהרסט ובתוכנית לתואר שני באומנות לסופרים ומשוררים של אוניברסיטת מסצ'וסטס. ב-10 באפריל 2010 היא נבחרה כעמיתה באקדמיה האמריקאית לאמניות ולמדעים. כיום היא מלמדת בסדנת הכתיבה של אוניברסיטת איווה שבאיווה סיטי.
בשנת 2016 הוענק לה פרס דייטון לספרות שלום.
שמעון ברמן
שמעון בֶּרְמַן (בכתיב ארכאי: בערמאן; תקע"ח, 1818, קרקוב – כ"ח בטבת תרמ"ד, 26 בינואר 1884, טבריה) היה מחובבי ציון, מהראשונים שפעלו באופן מעשי להתיישבות יהודית חקלאית בארץ ישראל במאה ה-19. ספרו מסעות שמעון, העוסק בניסיונו זה, מהווה עדות חשובה למצב היישוב היהודי בארץ ישראל במאה ה-19.
ילדות, נישואין, וגישושים ראשונים
ברמן נולד בקרקוב שבגליציה, אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית. אביו שימש כמנהל עסקי היערות של הרב דב בר מייזלס, ראב"ד קראקא שהיה מפורסם גם כעשיר גדול. והתגורר עם משפחתו ביער. שמעון ברמן החל בגיל 18 לעבוד כפקיד באחד מיערותיו של הרב, בגיל 25 התחתן ובעקבות דרישת רעייתו עברו השניים להתגורר בקרקוב, בה ייסד ברמן בית מסחר לעץ.