cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוליוס רודל
ביוגרפיה
רודל נולד בווינה שבאוסטריה, והתחיל את לימודיו באקדמיה למוזיקה שם, אבל עזב את אוסטריה בשנת 1938, בגיל 17, אחרי הסיפוח לגרמניה הנאצית והיגר לארצות הברית ללמוד בבית ספר מאנס למוזיקה בניו יורק. אחרי סיום לימודיו הצטרף לאופרה של ניו יורק בשנת 1944 ונשאר שם למשך 35 שנים, עד 1979. אחרי שהתמנה למנצח ראשי ולמנהל כללי, יצר שותפות עם בוורלי סילס, שהייתה לסופרן הראשונה במעלה באופרה של ניו יורק. והיה מנהל מוזיקלי של הפילהרמונית של באפאלו. ב-1978 ניצח לראשונה על המטרופוליטן אופרה, על "ורתר".
יוליוס רודל ניצח על תזמורות ולהקות אופרה חשובות ברחבי העולם. ב-1979 הסכים למינוי של מנהל מוזיקלי של הפילהרמונית של באפאלו, כמחליפו של מייקל טילסון תומאס. הוא ניצח על התזמורת הסימפונית של בוסטון בעונת 1985 והיה המנהל המוזיקלי הראשון הן של מרכז קנדי בוושינגטון והן של "פסטיבל מלכודת הזאבים".
נפטר במנהטן, ניו יורק, ב-26 ביוני 2014, בגיל 93.
Bad as the Boys
Bad As The Boys (בעברית: רע כמו הבנים) הוא שיר של הזמרת-יוצרת השוודית טובה לו, בשיתוף הזמרת אלמה. השיר פורסם כרצועה השלישית באלבומה הרביעי, Sunshine Kitty. השיר יצא לאור ב-2 באוגוסט 2019, כסינגל השני מתוך האלבום.
טרי יוראת'
טרנס צ'ארלס "טרי" יוראת' (נולד ב-27 במרץ 1950 בגראנגטאון, קארדיף, ויילס) הוא כדורגלן עבר, והיה מאמן של קבוצות ונבחרות.
יוראת' שיחק עבור לידס יונייטד, קובנטרי סיטי, טוטנהאם הוטספור, ברדפורד סיטי, סוונסי סיטי והנבחרת הולשית. לאחר פרישתו הפך למאמנם של המועדונים ברדפורד סיטי, סוונסי סיטי, קארדיף סיטי, שפילד ונסדיי, וכן עוזר מאמן בהאדרספילד טאון. בנוסף אימן את נבחרת ויילס ונבחרת לבנון.
Bad as the Boys
רקע והפקה
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
טרי יוראת'
קריירת משחק
יוראת' החל כחניך בלידס יונייטד, וחתם על חוזה מקצועני במועדון בגיל 17. יחד עם שחקנים נוספים בקישור של לידס באותה תקופה, כגון מיק בייטס וטרי היביט, הוא התקשה לבסס את עצמו אל מול הציוות המועדף על מאמנה של לידס דאז, דון ריווי בקישור הקבוצה בדמותם של בילי ברמנר וג'וני ג'יילס. בין השנים 1967 ל-1972 רשם יוראת' כ-14 הופעות ליגה בלבד במדיה של לידס.
Bad as the Boys
קידום
לו הכריזה על הסינגל ברשתות החברתיות שלה ב-30 ביולי, כשהיא מציגה את עצמה שרה קטע מתוך השיר. למחרת, חשפה לו את ארבע הרצועות הראשונות מתוך האלבום שלה "Sunshine Kitty", שכלל את הסינגל "Bad as the Boys", בשיתוף אלמה.
טרי יוראת'
לידס יונייטד
בעונת 1972/1973 בשל פציעות והרחקות, הצליח יוראת' לבסס את עצמו כשחקן הרכב קבוע. עונתו הראשונה כשחקן הרכב הסתיימה כשלידס סיימה פעמיים כסגנית, פעם בהפסד בגמר הגביע האנגלי, 1-0 מול סנדרלנד, ובהפסד נוסף, גם הוא בתוצאה 1-0 למילאן בגמר גביע מחזיקות הגביע השנוי במחלוקת שהתקיים בסלוניקי ביוון. יוראת' זכה לבסוף בתואר האליפות עם לידס בעונה העוקבת, בה היה שחקן מפתח בקבוצה. הוא היה השחקן הולשי הראשון ששיחק בגמר גביע אירופה לאלופות בו הפסידה לידס 2-0 לבאיירן מינכן במשחק שנסיבותיו שנויות במחלוקת.
Bad as the Boys
וידאו קליפ
טרם יצא הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה לו לערוץ היוטיוב שלה ב-2 באוגוסט 2019, בסמוך לצאתו של השיר כסינגל את האודיו שלו. באודיו ניתן לראות את לו ואלמה מבצעות תנועות ריקוד שונות.
טרי יוראת'
לידס יונייטד
דון ריווי עזב את לידס בתום עונת האליפות והתמנה למאמן נבחרת אנגליה, ומחליפו בתפקיד, ג'ימי ארמפילד החליט לוותר על שירותיו של יוראת' ב-1976, והוא נמכר לקובנטרי סיטי תמורת כ-125,000 ליש"ט. יוראת' הופיע במדי לידס כ-120 פעמים בהן הבקיע 10 שערים.
קובנטרי סיטי
יוראת' שיחק במדי קובנטרי במשך 3 שנים, במהלכן הופיע במדיה כ-99 פעמים והבקיע 3 שערים. במשך רוב תקופה זו הוא שימש כקפטן. ב-1979 עבר יוראת' לטוטנהאם תמורת כ-300,000 ליש"ט, ואז עבר ב-1981 לתקופה קצרה לקבוצת ונקובר וייטקאפס בה ערך כ-59 הופעות והבקיע 4 שערים בשתי עונותיו במועדון.
קריירת אימון
יוראת' הצטרף לקארדיף סיטי כמנכ"ל ב-1994, אך פוטר במרץ 1995 כאשר המועדון היה בדרך לירידת ליגה. לאחר מכן התמנה למאמן נבחרת לבנון, ועזר לה לעלות כ-60 מקומות בדירוג פיפ"א העולמי לפני שעזב ב-1997. בין השנים 1997 ל-2000 שימש כמאמן בהאדרספילד טאון וב-ברדפורד סיטי, ואז הצטרף כעוזר מאמן לשפילד ונסדיי. בעקבות פיטורי מאמן הקבוצה, פול ג'ול, הפך יוראת' למאמנה ב-2001, אך התפטר ב-2002 לאחר רצף של 5 הפסדים ב-6 משחקים שהציב את המועדון באזור הירידה. ביוני 2008 חזר יוראת' לכדורגל כשמונה למנהל בקבוצה החצי מקצוענית, מרגייט, שבה שיחקו אחיו דאי ואחיינו, דין. בנובמבר 2008 מונה יוראת' למאמן הקבוצה, אך התפטר בספטמבר 2009 עקב רצף תוצאות מאכזבות.
לואי השמיני, מלך צרפת
לואי השמיני, מלך צרפת (בצרפתית: Louis VIII de France; 5 בספטמבר 1187 – 8 בנובמבר 1226), הידוע גם בכינוי "האריה" (בצרפתית: Louis VIII le Lion) היה מלך צרפת השמיני משושלת הקאפטינגים.
ילדותו ונישואיו
לואי נולד ב-5 בספטמבר 1187 בפריז, בנם הבכור של פיליפ השני מלך צרפת ורעייתו הראשונה של איזבל ואן הנגובן. ב-23 במאי 1200, כשהיה בן 12 בלבד, נישא לבת גילו בלנקה, נסיכת קסטיליה לאחר משא ומתן ממושך בין אביו לדודה של בלנקה, ג'ון, מלך אנגליה. לזוג נולדו כ-13 ילדים, אולם רק חלקם שרדו את שנותיהם הראשונות:
המלחמה באנגליה
ב-1216 מרדו הברונים האנגליים במלכם וקראו לנסיך לואי לפלוש לאנגליה כדי להגן עליהם כתמורה לכתר ממלכת אנגליה. הוא נשלח לאנגליה על ידי אביו, המלך פיליפ, עמד בראש הצבא המלכותי של צרפת, לחם במלך ג'ון, ובאפריל 1216 הוכרז בלונדון כמלך אנגליה למרות התנגדותו של האפיפיור אינוקנטיוס השלישי. חודשים מספר לאחר מכן הייתה בידו יותר ממחצית הממלכה, אולם לאחר שנה וחצי של מלחמה, ואחרי מותו של המלך ג'ון, ערקו רוב הברונים המורדים בחזרה לצד האנגלי. לואי ניסה לכבוש את דובר ולהגן על מאחזו בטירת לינקולן, אך ידם של הצרפתים הייתה על התחתונה. לואי נאלץ לסגת ללונדון ולקרוא לעזרת צרפת, אך צי האניות שנשלח לעזרתו הושמד בידי האנגלים ליד חופי דובר, והוא נאלץ לחתום על הסכם למבת' (ספטמבר 1217) שלפיו ויתר על כל תביעותיו לכתר האנגלי תמורת פיצוי כספי.
קבוצות כוכבים מבוטלות
קבוצות כוכבים מבוטלות או קבוצות כוכבים לשעבר הן קבוצות כוכבים שנקבעו במהלך ההיסטוריה האנושית אך אינן מוכרות כאלו יותר על ידי האיגוד האסטרונומי הבינלאומי מסיבות שונות. רבות מהן היו מוכרות במשך שנים רבות ואף מאות ויש להן ערך היסטורי, תרבותי והן מוזכרות במפות הכוכבים שנוצרו טרם הופעת האיגוד.
לואי השמיני, מלך צרפת
מלך צרפת
ב-14 ביולי 1223 נפטר אביו של לואי, המלך פיליפ השני, וחודש לאחר מכן הוכתר בקתדרלת ריימס המלך החדש בשם לואי השמיני. כמו אביו המשיך לואי לחפש נקם בממלכה האנגלית האנגווינית וב-1224 הוא כבש את חבל פואטו ואת חבל סיינטונז', שהיו חלק מנחלתם של מלכי אנגליה בצרפת.
קבוצות כוכבים מבוטלות
ארגו נאביס
ארגו נאביס (אוניית "ארגו") היא קבוצת הכוכבים היחידה מ־48 קבוצות הכוכבים של תלמי שאיננה מוכרת יותר רשמית. הסיבה לכך נעוצה בכך שעקב גודלה הרב היא פורקה על ידי ניקולא לואי דה לאקאי לשדרית, מפרש וירכתי הספינה שכמו כן הכניס לשימוש קבוצת כוכבים מצפן בסמוך לארגו נאביס.
לואי השמיני, מלך צרפת
מלך צרפת
מספר חודשים לאחר עלייתו לשלטון אסר לואי השמיני על לקיחת הלוואות מיהודים, מנהג שהיה מקובל מאוד בימי הביניים בשל העובדה שהלוואה בריבית קצוצה הייתה אסורה על נוצרים על פי חוקי הדת. האציל היחיד שהתנגד לכך היה תאובאלד הרביעי, רוזן שמפן ולעתיד מלך נווארה, שהיה יריב גדול למלך בכל מהלך תקופת שלטונו.
קבוצות כוכבים מבוטלות
קוואדראנס מוראליס
קוואדראנס מוראליס נקבע ב־1795 והייתה ממוקמת בין קבוצות כוכבים רועה דובים לדרקון. מטר המטאורים קואדראנטידים קרוי על שמה.
לואי השמיני, מלך צרפת
מלך צרפת
בשנת 1225, הציע המלך לואי השמיני לאפיפיור הונוריוס השלישי לנשל מנחלותיו את הרוזן ריימונד השביעי מטולוז, שלא טרח לדכא את המינות הקתרית בדרום צרפת, תמורת הסכמתו של האפיפיור לספח את חבל לנגדוק שבדרום צרפת לנחלותיו של המלך. ב-1226 כבש לואי השמיני את העיר אביניון שבפרובאנס, ויצא למסע צלב נגד הקתרים שבלנגדוק.
קבוצות כוכבים מבוטלות
ראו גם
על קבוצות כוכבים מתרבויות שונות שכבר לא משתמשים בהם היום ראו: קבוצת כוכבים
לואי השמיני, מלך צרפת
מותו
בדרכו חזרה של המלך לפריז חלה המלך בדיזנטריה, ונפטר ב-8 בנובמבר 1226 בארמון מונפסייה שבחבל אוברן במרכז צרפת. הוא נקבר בקבר המלכותי שבבזיליקת סן-דני שליד פריז.
בנו לואי התשיעי ירש את כס המלוכה הצרפתי, אך מאחר שעם מות אביו היה בן 11 בלבד שימשה אימו, בלנקה, נסיכת קסטיליה, כעוצרת בשמו.
האמרפול
"האמרפול" (שוודית: Hammerfall) היא להקת פאוור מטאל מגטבורג, שוודיה, שהוקמה בשנת 1993. האמרפול הנחשבת למחיית ז'אנר הפאוור מטאל בסוף שנות ה-90 עם צאת אלבום הבכורה שלה Glory To The Brave בשנת 1997. הלהקה הוקמה על ידי הגיטריסט אוסקר דרוניאק (Oscar Dronjak) לאחר שעזב את להקתו הקודמת, Ceremonial Oath (שהייתה להקת דת' מטאל, ז'אנר שונה מאוד מהפאוור מטאל שהאמרפול מנגנים) בשנת 1993.
היסטוריה
בשנת 1993 לאחר שעזב את להקת הדת' מטאל סרמוניאל אות' (Ceremonial Oath) הקים הגיטריסט אוסקר דרוניאק עם חברו יספר סטרמבלאד את להקת האמרפול ובו בזמן המשיכו שניהם להשתתף בלהקות קריסטל אייג' (Crystal Age) ובאין פליימס (In Flames) בהתאמה כאשר הסולן היה מיכאל סטאנה מדארק טראנקיליטי מאז ההתקדם פרויקט הלהקה בעצלתיים.
ההתקדמות החלה בשנת 1996 כאשר השתתפה האמרפול בחצי הגמר של התחרות רוקסלאגט. להופעה הזאת לא הצליח מיכאל סטאנה להגיע ובמקומו הופיע יואקים קאנס שהפך לסולן הרשמי של הלהקה. האמרפול לא העפילו לגמר אך מספר רצועות שמע בביצוע חי הוקלטו ונשלחו לחברת התקליטים ההולנדית Vic Records שהחתימה את הלהקה שתכף נכנסה למשטר חזרות לקראת הקלטות אלבומם הראשון Glory To The Brave ("תהילה לאמיצים").
בינואר 1997 החליטו אוסקר ויואקים להתמסר ללהקת האמרפול במאת האחוזים כך שנדרש שינוי בהרכב, גלן ויספר פרשו על מנת להתמסר לאין פליימס והוחלפו על ידי סטפן אלמגרן ופטריק רפלינג. להקתו הקודמת של יואקים, קריסטל אייג', התפרקה ופרדריק חברו מהלהקה שימש באסיסט זמני בהאמרפול עד שנמצא באסיסט קבוע בדמותו של מאגנוס רוסן. חברת התקליטים הגרמנית ניוקליאר בלאסט (Nuclear Blast) רכשה את הלהקה מהחברה ההולנדית והחתימה אותה על חוזה ל-4 אלבומים נוספים. לפי הצעת החברה הוחלף המתופף באנדרס יוהנסן, בשלב זה מערך חברי ההרכב נשאר יציב.
חברי ההרכב לשעבר
מאגנוס רוסן (Magnus Rosén) - באסיסט
תעלת ביגל
תעלת ביגל (בספרדית: Canal Beagle) היא מצר ים בארכיפלג טיירה דל פואגו שבקצה הדרומי של דרום אמריקה. המצר מפריד בין האי הגדול בארכיפלג, הנקרא אף הוא טיירה דל פואגו ("ארץ האש") לבין האיים פיקטון, נווארינו , גורדון, או'בראיין, לונדונדרי וסטיוארט. בחלקו המזרחי, משמש המצר גבול טבעי בין ארגנטינה (מצפון) לבין צ'ילה (מדרום), ובחלקו המערבי הוא מצוי כולו בריבונות צ'ילה.
אורכו של המצר 240 ק"מ, ובנקודה הצרה ביותר רוחבו 5 ק"מ בלבד. לצדם של מצר מגלן ומעבר דרייק, הוא משמש למעבר בין האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט, אך בשל היותו צר, ובשל כך לא נוח למעבר אוניות גדולות, רוב התעבורה הימית מתבצעת דרך מעבר דרייק.
ב-1884 הוקמה העיר אושואיה לחופו הצפוני של המצר. עיר זו, שבה מתגוררים כיום למעלה מ-60 אלף תושבים, נחשבת לעיר הדרומית בעולם. על תואר זה מתחרה פוארטו ויליאמס, שבחופו הדרומי של המצר, על האי נווארינו. פוארטו ויליאמס, שהוקמה ב-1953, אמנם דרומית יותר, אך מתגוררים בה רק כ-2,000 תושבים.
עימות הביגל
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 נקלעו ארגנטינה וצ'ילה לסכסוך בדבר הריבונות בכמה מהאיים שלאורך תעלת ביגל (פיקטון, לנוקס ונואבה). הסכסוך גלש לעיתים לעימות צבאי, שכונה עימות הביגל. ב-1958 הרס צבא ארגנטינה מגדלור שהקימה צ'ילה על האי הקטן סנייפ. המשבר הסתיים כאשר צ'ילה הסכימה שלא לבנות מגדלור על האי וארגנטינה הסכימה להסיג את כוחותיה ממנו. ב-1967 התעורר משבר נוסף, כאשר צבא צ'ילה סילק ספינת דיג ארגנטינאית שפעלה במים הטריטוריאליים של צ'ילה. ב-1971 חתמו נשיאי המדינות, סלוודור איינדה ואלחנדרו לנוסה, על הסכם בוררות בחסותה של המלכה אליזבת השנייה. ב-1977 נפסק כי האיים שייכים לצ'ילה. החונטה הצבאית השלטת בארגנטינה לא השלימה עם ההחלטה, ויזמה פלישה לאיים ("מבצע סוברניה") ב-1978, שבוטלה ברגע האחרון, לאחר שהאפיפיור יוחנן פאולוס השני התערב במשבר, ושלח את הקרדינל אנטוניו סמורה לגשר בין הצדדים. ב-1979 חתמו צ'ילה וארגנטינה על הסכם המכיר בוותיקן כמגשר ביניהן, וב-1984 נחתם "הסכם השלום והידידות", שקבע, שוב, כי האיים יהיו בריבונות צ'ילה, אך הסדיר גם את זכויות השיט, הקים גוף ליישוב מחלוקות עתידיות וצמצם את תחום המים הטריטוריאליים של שתי המדינות ל-3 מייל ימי.
Definitely Maybe
Definitely Maybe הוא אלבומם הראשון והידוע של להקת אואזיס. האלבום יצא ב־1994. האלבום זכה לביקורות חיוביות ונהפך לאלבום הבכורה הנמכר ביותר בכל הזמנים באותה עת עד שארקטיק מאנקיז שברו את השיא עם אלבומם Whatever People Say I Am, That's What I'm Not.
האלבום נכנס היישר למקום הראשון במצעד הבריטי, דבר שהיה חסר תקדים ללהקת אינדי מחברה עצמאית שהחזיקה בתקציב פרסום אפסי. האלבום היה לסנסציה מיידית כשנבחר לאלבום הטוב ביותר הכל הזמנים שבוע אחד בלבד אחרי צאתו. בין השירים המוכרים באלבום ניתן למצוא את "Supersonic" ,"Cigarettes & Alcohol" ו-"Live Forever". הסגנונות המוזיקליים שבהם מתאפיין האלבום הם רוקנ'רול, רוק אלטרנטיבי, בריטפופ ובריטיש טראד רוק.
ב-2004, יצא גם DVD לסיבוב ההופעות של האלבום, בו חברי הלהקה מנתחים את כל שירי האלבום ואת הסגנון בו הוא התאפיין. ה-DVD נבחר לטוב ביותר של שנת 2004.
בשנת 2020 מגזין הרולינג סטון דירג האלבום במקום ה-217 ברשימת 500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים.
רשימת השירים
כל השירים נכתבו על ידי נואל גלאגר ובוצעו על ידי אחיו, ליאם.
הוצאה מחודשת ב-2014
כחלק מקמפיין שנקרא "Chasing The Sun" ומתוכנן לכלול את שני אלבומי הלהקה הבאים אחריו, שוחררה ב-19 במאי 2014 מהדורת דלוקס של האלבום המקורי מחודש, ארוז עם שני דיסקים הכוללים חומרים נוספים שלא ראו אור, כגון ביצועי דמו של שירי האלבום וגרסאות מהופעות חיות. בנוסף, הוצעה למכירה גם מהדורה מוגבלת של קלטת הדמו המקורית מ-1993.
מלון באב"ד
מלון באב"ד היה בית מלון שפעל בירושלים בזמן המנדט הבריטי.
היסטוריה
בעלי המלון היו יעקב וחנה באב"ד. המלון הוקם ברחוב יפו, פינת רחוב יהודית, מול תחנת המשטרה.
במלון השתכנו רבנים ואדמו"רים רבים, בהן רבי אברהם מרדכי אלתר, ה"אמרי אמת", רבי אליעזר הגר, ה"דמשק אליעזר", הרב חיים מרדכי רולר, האדמו"ר מצ'ורטקוב, "הרב מפוניבז'" ו"הרב מטשיבין". הרב יוסף צבי דושינסקי עבר למלון בזמן מלחמת השחרור, עקב מגוריו ליד הגבול ברחוב שמואל הנביא.
המלון שימש גם כאולם חתונות. במלון התחתנו הרב יחיאל מיכל פיינשטיין וליפשא סולובייצ'יק (בתו של הרב מבריסק).
היקשרות (ימאות)
היקשרות (באנגלית: Mooring, לפי האקדמיה ללשון העברית: רְתִיקָה) הוא תהליך האבטוח של כלי שיט אל נקודות קשירה, באמצעות חבלים (רְתוּקוֹת) לצורך פריקת מטען, הורדת או העלאת נוסעים, מילוי מאגרי הדלק או המים של כלי השיט וכדומה. ההיקשרות יכולה להתבצע אל רציף, עוגן, מצוף או כלי שיט אחר.
חבלי היקשרות עשויים לרוב מחומרים סינתטיים כגון ניילון, בגלל תכונותיו החזקות ועמידותו לאורך שנים. החבלים צריכים לעמוד בעיקר במאמצי מתיחה המופעלים עליהם מצד האונייה, הגאות והשפל, רוח וכוחות נוספים.
בקצוות חבלי ההיקשרות קיימים לרוב לולאות העשויות בטכניקה של איחוי קליעה כדי לאפשר חיבור מהיר לפיתה (זקף) או לנקודת ההיקשרות.
היקשרות לרציף
היקשרות לרציף היא פעולה הדורשת שיתוף פעולה בין אנשים הנמצאים על הרציף לבין אנשים הנמצאים על כלי השיט המבקש להיקשר. משום שכלי שיט כבדים משתמשים בחבלים כבדים ועבים הקשים למשיכה, כלי שיט אלו לרוב ישתמשו בחבלים דקים יותר (heaving line, בעברית: "חבל זריקה" או "חבל משיכה") על מנת להעביר את חבלי ההיקשרות לרציף. כאשר חבלי ההיקשרות עברו לרציף, והונחו מסביב לפיתה (זָקֵף), על ידי פועל נמל ייעודי או איש צוות מכלי השיט שהורד לרציף במיוחד לצורך משימה זו, החבל יימתח וייקשר לזקפים על כלי השייט עצמו, על מנת למנוע התרחקות או התקרבות של כלי השיט לרציף. בכלי שיט כבדים, חבלים אלו ימתחו על ידי כננות ייעודיות הנקראות כַּנָּן (קפסטן).
היקשרות לעוגן או מצוף
היקשרות לעוגן או מצוף תעשה על ידי התקרבות כלי השיט אל החפץ אליו הוא רוצה להיקשר. לרוב לחפץ זה יהיה מחובר חבל היקשרות עם לולאת עין בקצהו. מה שיאפשר לכלי השיט להושיט כידום (גאנג' - מקל ארוך עם וו בקצהו) ולתפוס את חבל ההיקשרות המחובר בקצהו למצוף או לעוגן. לאחר משיכת החבל מהמים, צוות כלי השיט יניח את לולאת העין מסביב לאחד הזקפים בכלי השיט.
מקרא מפורש
מקרא מפורש הוא הוצאה עממית של התנ"ך עם פירוש קצר שנכתב על ידי יוסף אליהו טריווש (שעשה את העבודה המדעית) והמורים דוד נוֹטיק וניסן לוין ויצא לאור בסוף העשור הראשון של המאה ה-20 בשלוש מהדורות – עברית, יידית ורוסית – בדפוס רוזנקרנץ ושריפטזצר בווילנה.
הספר מציג את נוסח התנ"ך מנוקד, אך ללא טעמי המקרא, עם פירוש קצר, המסביר בעיקר את המילים. הפירוש יצא גם במהדורת "ז'רגון", שבו נוסף על הפירוש העברי גם תרגום של חלק מהמילים ליידיש.
בשנת 1941 הוצאה מהדורה מתוקנת של מקרא מפורש בעריכת אברהם אריה עקביא ושיפורים שהוספו על ידו ועל ידי י' אמוראי, שלמה זלמן אריאל (תחת שם העט "ז' בהרב") וא"ל פאיאנס.
פירוש מקרא מפורש זכה להצלחה רבה ושימש כספר לימוד התנ"ך בבתי ספר עבריים רבים באירופה ובאמריקה. כבר בשנת 1941 צוין שחלק מחלקי הפירוש יצאו ביותר מעשרים מהדורות.
בשנת 1954 יצאה בשיתוף עם הוצאת מעריב מהדורה של מקרא מפורש בחמישה כרכים. בעקבות זאת פנתה מרים נוטיק לבית המשפט והוציאה צו מניעה נגד הפצת הספרים, מאחר שעקביא והמשפרים למהדורה המתוקנת צוינו בהם בתור הכותבים, במקום לציין את המפרשים המקוריים.
חאשורי
חאשוּרי (בגאורגית: ხაშური) היא עיר בנפת חאשורי שבמחוז כארתלי הפנימית, מרכז גאורגיה, למרגלות הרי הקווקז הקטן, על גדות נהר הסוּראמוּלה (სურამულა), בגובה 690 מטר מעל פני הים, ומשמשת כמרכז המנהלתי של הנפה. חאשורי הוכרזה כעיר בשנת 1921. אוכלוסיית העיר מונה 28,711 איש.
חאשורי נוסדה בשנת 1872, כתחנת רכבת צנועה בשם מיכאילוֹבוֹ (მიხაილოვო), וזה היה שמה עד לשנת 1917, ונכללה במחוז פותי-טביליסי. העיר התפתחה, עד לסוף אותה מאה למרכז תחבורתי חשוב. בשנת 1894 נסלל קו מסילת הברזל, חאשורי-בורג'ומי. בשנת 1896 הייתה לתחנת מעבר בקו צינור הנפט באקו-בתומי, שנבנתה לאורך קו מסילת הברזל, ושימש למעבר נפט לאוניות בים השחור. בשנים 1918–1928, נקרא העיר חאשורי, ובשנים 1928–1934, נקראה העיר סטליניסי (בתרגום חופשי מגאורגית: "של סטלין" או "ששייך לסטלין")
מפעלי התעשייה של חאשורי כוללים: מפעל למכלי זכוכית, מפעל לטיפול בנפט גולמי ותחנת כוח הידרואלקטרית, שעל נהר הסוראמולה, ונבנה בעזרת האיחוד האירופי.
העיר היא מקום מושבם של משפחת ג'וגשווילי (משפחתו של סטלין). במאי 2000 הוצב מחדש, במקום מרכזי בעיר, פסל בגובה 2.5 מטר של סטלין. 44 שנים לאחר שהוסר.
בעיר נמצאים שרידים של מצודה מהמאה ה-18. וקתדרלה ונציגות של האיפרכיה של רואיסי-אורבניסי.
חורב (ספר)
חורב: מאמרים אודות חובות ישראל בגלות (בגרמנית: חורב, Versuche über Jissroéls Pflichten in der Zerstreuung) הוא ספר השקפה והגות, שחובר על ידי רבי שמשון רפאל הירש בגרמניה, והודפס לראשונה בשנת ה'תקצ"ז, 1837.
כתיבת הספר
הספר 'חורב', פרי ביכוריו של רש"ר הירש, נכתב כניסיון להציע פילוסופיה יהודית שתמשוך את לב הדור הצעיר והמשכיל ביהדות גרמניה, בתקופה שבה התפרקות המבנים הקהילתיים ועליית הנאורות והספקנות הניעו המונים לאדישות וניהיליזם, להתנצרות אופורטוניסטית או לניסיונות לשנות את הדת באופן קיצוני. את הזמן לכתיבת הספר מצא הרב הירש לאחר מינויו (בשנת ה'תק"צ - 1830) לרב הכולל במדינת אולדנבורג. צרכיה של הקהילה הלא-גדולה הותירו בידיו שעות רבות, אותן השקיע בכתיבת ועריכת חיבור מקיף זה. מטרת החיבור הייתה בראש ובראשונה, כפי שהגדיר אותה, "לקרב את מחשבת היהדות מורשת האבות ואת מצוות התורה שבכתב ושבעל פה אל ליבות משכילי הצעירים והצעירות בעם ישראל".
בספרו "אגרות צפון" (איגרת י"ט) כותב הרב הירש כי בתכנון הראשוני היה בדעתו להוציא לאור את חיבורו בשני חלקים. חלק אחד שייקרא בשם 'מוריה', ויעסוק בהשקפת היהדות על הא-להים, בריאת העולם, עם ישראל ותורתו, וחלק שני שייקרא 'חורב', ובו ייכתב על המידה הנכונה המוטלת עלינו בקיום המצוות. לבסוף החליט להוציא ראשית את החלק השני, ומסביר זאת בלשונו:
הדפסתו
עם סיום כתיבת 'חורב' נתקל הרב הירש בקשיים למצוא בית דפוס כדי להדפיס את הספר. בית הוצאה לאור בעיר אלטונה (על ידי המבורג) הסכים להדפיס ולהפיץ את הספר, אולם התנה זאת בתנאי קודם שהרב יכתוב תחילה את תמצית רעיונותיו בקצרה, ובאם תהיה התעניינות לרעיונות אלו, יודפס החיבור המלא. רש"ר הירש הסכים לתנאי וחיבר את הספר 'אגרות צפון' (תקצ"ו - 1836). הוא רומז על תנאי זה בשער הספר: "והוא מעין משאל מוקדם בדבר פרסום מסות על ישראל וחובותיו". לאחר ש'אגרות צפון' זכה להצלחה ותפוצה ניכרת, יצא לאור לאחר שנה הספר "חורב".
שפת הספר
הספר נכתב בגרמנית, השפה היחידה שהייתה מתקבלת בקרב בני הנוער, לו נועד הספר. ספרות יהודית בגרמנית, בוודאי בקרב האורתודוקסים, הייתה אז בגדר חידוש אך אצל הדור הצעיר בגרמניה שליטה בעברית כבר הייתה נחלת העבר. הרב הירש נימק (אגרות צפון, י"ט) את החלטתו לכתוב בגרמנית, בכך שאם ייכתב הספר בעברית הצעירים יסתייגו ממנו ובכך יחטיא את מטרתו:.
נראה שגם ללא סיבה זו, יחס הרב הירש לשפה הגרמנית הערכה מרובה. הרב הירש התייחס אף לתפקידה של הלשון הגרמנית בספר עצמו, כשכתב בתוכניתו לחינוך לנוער כי יהיה עליהם ללמוד.
תפוצת הספר
"חורב" זכה לתפוצה רחבה ולביקוש רב, בגרמניה ומחוצה לה. לספר היה תפקיד מכריע בתהליך השיבה ליהדות המסורתית בגרמניה וגלילותיה. תקדים זה פתח שערים בפני רחוקים לשוב אל היהדות בשפתם, והביא בעקבותיו ספרים נוספים בהגות והשקפה יהודית בשפת המקום, בגרמניה ומחוצה לה. תפוצת הספר הביאה למינויו של הרב הירש לתפקיד רב הקהילה החדשה האותודוקסית בפרנקפורט, שם כיהן כרב עד לפטירתו בשנת ה'תרמ"ט (1888).
מהדורות נוספות ותרגום
הספר יצא לאור במהדורה שנייה בגרמנית זמן קצר לאחר פטירת הרב הירש. לעברית הספר תורגם לראשונה על ידי הרב משה זלמן אהרנסון מקובנא, ויצא לאור משנת ה'תרנ"ג ואילך, בדפוס האלמנה והאחים ראם שבווילנא. לספר צורפו הסכמותיהם של גדולי הדור, רבי יצחק אלחנן ספקטור ורבי חיים עוזר גרודזנסקי.
מצב היהדות באמריקה בראשית שנות הארבעים, דמה להפתיע לתקופת חיבור הספר 'חורב' בגרמניה, בהתפשטות התנועה הרפורמית. ביוזמת רבי לוי יוסף ברויאר, נכדו של הרב הירש, הודפס מחדש הספר בדפוס פלדהיים. לאנגלית תורגם הספר בשנת ה'תשכ"ב על ידי הרב הדיין ישי גרונפלד, ויצא לאור באנגליה בהוצאת סונסינו. בהמשך תורגם גם לצרפתית, ספרדית, גרמנית מודרנית ולשפות נוספות.
מהדורה נוספת של הספר בעברית (בתרגום אהרנסון) יצאה בסידור מחודש של הרב מרדכי שטרנברג בבני ברק בתשכ"ו.
התגלות מריה בזייתון
לפי טענותיהם של עדים שונים, התגלתה מריה הקדושה בצורות שונות מעל הכנסייה הקופטית הקרויה על שמה בא-זייתון אשר בקהיר במשך שנתיים-שלוש. ההתגלות הראשונה דווחה ב-2 באפריל 1968.
המראה אשר נגלה לעיני המתבוננים הרבים נראה כצללית אישה צעירה מוארת באור לבן כורעת ברך לפני הצלב אשר על גג הכנסייה. מאמינים רבים האמינו כי החיזיון שלנגד עיניהם הוא התגלות של מריה הקדושה, אשר לטענתם הייתה מסתכלת עליהם ברחמנות ומרימה ידיה כדי לברך את הבאים. עם התפרסמות ההתרחשות האתר הפך עד מהרה למוקד עלייה לרגל ומיליוני מצרים וזרים צפו בהתגלות, בהם קופטים, אורתודוקסים, קתולים, פרוטסטנטים, מוסלמים, יהודים ועוד. נטען כי חולים ועיוורים נרפאו.
ההתגלות
ככל הנראה, הראשון ששם לב לחיזיון היה גבר מוסלמי אשר עבד בקרבת מקום. הוא הבחין בגוף מואר וזוהר על פני גג הכנסייה והתחיל לצעוק: "אור מעל הגג!". אנשים שונים שנאספו למשמע הקריאות טענו כי ראו אישה צעירה כורעת על גג הכנסייה. בתחילה חששו הצופים כי מדובר בניסיון התאבדות, קראו לצעירה לרדת מהגג, והזעיקו את המשטרה.
עם הזמן הקהל התגבר. עוד ועוד ועדים טענו כי הדמות הייתה עטויה באור לבן, החזיקה בידה ענפי עץ זית ומסביבה חגו יונים לבנות. אותם עדים האמינו כי מדובר בחיזיון רוחני של מריה הקדושה. לאחר שגם כיבוי כל האורות באזור לא הפסיק את החיזיון, החלו מספר אנשים בקהל לצעוק: "זאת הבתולה מריה, זאת האם של האור!"
החיזיון המשיך להופיע מספר פעמים בלילות הבאים, במגוון צורות וצבעים, לפרקי זמן הנעים בין דקות לשעות ספורות. לעיתים נלווה לדמות המרכזית פלומות משניות או ענן אדום שהתנשא לגובה עשרה מטרים ויותר. אף כי לא זוהו כל תווי מתאר פנימיים לגופים המוארים, מצאו בהם העדים דמיון לדמויות נוצריות שונות - יונה, מלאך או ילד שזוהה כישו.
תגובת הכנסייה ומשרדי התקשורת
האפיפיור הקופטי קירילוס השישי, הפטריארך של אלכסנדריה, מינה ועדה של כמרים לחקור את המקרה. הוועדה החליטה כי ההתגלות היא אכן של מריה הקדושה, ופרסמה הצהרה רשמית בנושא.
ההתגלות גרמה לתהודה רבה ונדונה רבות בעיתונות המקומית והבינלאומית, ואף גמאל עבד אל נאצר, נשיא מצרים, בא לראות במו עיניו את החיזיון אשר ריתק רבים מאזרחי מדינתו ומבקריה.
הסברים לתופעה
חקירה ממשלתית בראשותו של מנהל המחלקה למידע כללי ולתלונות מצאה כי גוף בוהק ברור ובהיר נראה לעיני כל העומדים לפני הכנסייה הקופטית האורתודוקסית בזייתון, בין אם הם נוצרים או מוסלמים. במסגרת החקירה נבדקה האפשרות להונאה, למשל באמצעות מקרנים נסתרים, אך לא נמצא לה כל בסיס. האנתרופולוגית האמריקאית סינתייה נלסון, שחקרה את החברה המצרית במסגרת משרתה באוניברסיטת קהיר החל משנת 1963, ביקרה בכנסייה מספר פעמים אך ראתה רק הבזקי אור חולפים, אותם הסבירו ההמונים סביבה כהתגלויות של מריה. סטודנטים ומלומדים רבים שריאיינה פרופסור נלסון פטרו את החזיונות כתולדה של דמיונם המפותח של "כפריים בני המעמד הנמוך שטופי אמונות טפלות ונוחים לשכנוע". אולם נלסון ציינה כי רוב האנשים שהתקבצו בזייתון היו דווקא עובדים בני המעמד הבינוני, רבים מהם משכילים, שאמונותיהם זועזעו בעקבות תבוסת מצרים במלחמת ששת הימים. בפרט, המיעוט הנוצרי הקופטי במצרים מצא עצמו מנוכר מההוויה הציבורית המצרית, שתיארה את המלחמה בישראל כג'יהאד והחשידה את הקופטים כבוגדים. נכונותם של רבבות צופים להתפלל לעבר כתמי האור ולהעניק להם פירוש רוחני הוסבר כחלק מתהליך כולל של שיבה אל הדת כמקור סמכות ונחמה, לצד היסטריה המונית.
אשר למקורות האור עצמם, בשנת 1988 דווח כי הפעילות הטקטונית באתר סמוך גברה פי עשרה בשנה שאחרי הופעת האורות. נמצא מתאם משמעותי למדי, 0.56, בין דיווחים על אורות לבין פעילות טקטונית באותו חודש, או בחודש העוקב לו. לאור ממצאים אלה, הציעו החוקרים כי מאמץ מצטבר בקרקע הביא לפליטת האורות המזדמנת בזייתון. אורות דומים תועדו באזורים אחרים הפעילים טקטונית, אם כי המנגנון המחולל אותם עדיין אינו ברור.
סלבטור סיקורל
סלבטור סיקורל (Salvator Cicurel; 3 במרץ 1893 – 15 בפברואר 1975) היה סייף אולימפי (אמסטרדם 1928), היה איש עסקים יהודי-מצרי, ונשיא קהילת יהודי קהיר בשנים 1946–1956.
קורות חיים
בנעוריו נשלח סיקורל להתחנך בשווייץ. מגיל צעיר הביע עניין בספורט ועסק בסייף וגולף בצורה מקצועית. לאחר חזרתו למצרים היה חבר באגודת הספורט מכבי קהיר. בשנת 1928 נשלח בתור הקפטן של נבחרת הסייף המצרית לאולימפיאדת אמסטרדם. נבחרתו אמנם לא זכתה במדליות, אך נחלה הצלחות והגיעה להישגים מכובדים. באופן אישי הצליח סיקורל לעלות למקצה הגמר (ביחד עם מתחרה יהודי-מצרי נוסף, שאול מויאל) אך סיים במקום השביעי. הוא המשיך להיות פעיל בתחום הספורט גם לאחר האולימפיאדה וכיהן כנשיא אגודת מכבי קהיר.
מלבד עיסוקו הספורטיבי סיקורל ירש והיה למנהל של עסקי משפחתו. תחילה ביחד עם אחיו יוסף (ממנהלי ההסתדרות הציונית של קהיר) ושלמה, ולאחר פטירתם ביחד עם אחיינים ובני משפחה אחרים. הוא כיהן בתפקידים בכירים בקהילה היהודית בקהיר, והחל משנת 1946 כיהן כנשיא הקהילה. בזכות קשריו עם השלטון המצרי לא הופקעו ממנו נכסיו בשנת 1948, אך פצצות הוטמנו בשניים מהמרכזים המסחריים בבעלות המשפחה על ידי פעילי האחים המוסלמים. בשנת 1952 הוצת באש המרכז המסחרי המפואר של המשפחה בקהיר במהלך מהומות. סיקורל בנה את המרכז המסחרי מחדש, אך בשנת 1956, בעקבות מלחמת סיני, הופקע המרכז המסחרי ורוב רכושה של משפחת סיקורל על ידי המשטר המצרי. הוא עצמו נעצר באותה שנה, אך בזכות מאמציה של אחייניתו, שהייתה אשתו של המדינאי היהודי צרפתי פייר מנדס פראנס (לשעבר ראש ממשלת צרפת), התערב ראש ממשלת תוניסיה חביב בורגיבה כדי לשחררו מבית הכלא. לאחר שיחרורו עזב את מצרים לצרפת, שם חי במשך השנים הבאות. הוא נפטר בארצות הברית בשנת 1975.
פלוקס
פלוקס (באנגלית: Phlox) הוא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", המופיע ב"מסע בין כוכבים: אנטרפרייז" ומשרת כקצין הרפואה הראשי על ספינת החלל "אנטרפרייז". את דמותו מגלם השחקן האמריקאי ג'ון בילינגסלי.
ביוגרפיה של הדמות
פלוקס הוא יליד כוכב הלכת "דנוביולה" (Denobula) אשר הגיע לכדור הארץ במסגרת תוכנית חילופי מינים רפואית, כאשר נקרא לשרת על סיפון ספינת החלל אנטרפרייז. במסגרת תוכנית החילופים, הוא מתקשר באופן קבוע עם מקבילו האנושי שעל "דנוביולה טריקסה" (Denobula Triaxa), ד"ר לוקאס (לאחר התקפה של הקסינדי על כדור הארץ, לוקאס הוחזר מדנוביולה והועבר אל מתקן לאחסון קריוגני על כדור הארץ הידוע בשם "תחנה קרה 12").
בהתאם למסורת הדנוביולאנית, לפלוקס יש שלוש נשים, שלכל אחת מהן יש עוד שני בעלים נוספים אחרים. רק אחת מנשותיו, פיזאל, נראתה במהלך הסדרה "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז". לפלוקס חמישה ילדים משלוש נשותיו: 2 בנות, שכמוהו - עוסקות בתחום הרפואה, ועוד שלושה בנים (אחד מהם הוא אמן; עם השניים האחרים הוא איננו בקשר).
פלוקס הוא סקרן עם חוש הומור מעוות, ויש לו חיבה למטעמי מטבח כדור הארץ, ובפרט אוכל סיני (מרק טיפות ביצה במיוחד). הוא גם מתעניין בדת: פעם הוא התפלל עם קבוצה של נזירים שביקרו על סיפון האנטרפרייז, בילה שבוע עם נזירים במנזר טיבטי, השתתף במיסה בבזיליקת פטרוס הקדוש ברומא, וכן נצפה בטקס הטל-שנאר במתחם הוולקנים בסוסליטו.
היכולות הפיזיות של פלוקס נחשפות בהדרגה לאורך זמן. נראה כי הוא זקוק למעט מאוד שעות שינה ביום; במקום זאת הוא נכנס לתרדמת חורף אחת לשנה, למשך שישה ימים. לפלוקס יש שליטה רבה על שרירי הפנים שלו, כך שהוא מסוגל לפתוח את הפה שלו רחב יותר מאשר בני אדם, כפי שמודגם מדי פעם באמצעות חיוך בלתי אפשרי (למשל בפרקים: "Broken Bow", "These Are the Voyages..."). כאשר הוא חש מאוים, לפלוקס יש את היכולת לנפח את ראשו כמו שעושים דגים נפוחיתיים, על מנת להפחיד את התוקפים (הפרק "Home").
לפלוקס הוזרקו ננו-גשושים של הבורג, בפרק "Regeneration" על ידי זכר טרקליאני אשר הוטמע אל תוך הבורג. הטרקליאני היה על סיפון ספינת משא, כאשר זו הותקפה על ידי חיילי הבורג אשר עזבו את ספינת החלל הכדורית שלהם, אשר נורתה מעל הקוטב הצפוני על ידי האנטרפרייז-E, אשר חזרה אחורה בזמן, לתקופה שקדמה אל השימוש הראשון אי פעם שהאנושות עשתה במנוע עיוות ועקב כך יצרה מגע ראשון עם הוולקנים (כ-90 שנה לפני האירועים המתוארים בסדרה "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז"; ראו "מסע בין כוכבים: המפגש"). בשל מערכת החיסון החזקה שלו, תהליך הטמעתו היה איטי, והותיר לו די זמן על מנת לנטרל את התהליך על ידי הריגת הננו-גשושים עם רמות גבוהות של קרינת אומיקרון. השיטה תהיה קטלנית עבור בני-אדם, או לכל גזע אחר שאיננו דנוביולאני.
יקום המראה
ביקום המראה, ד"ר פלוקס היא לא דמות מרתקת, שלווה וידידותית, כפי שהיא ביקום "הנורמלי". פלוקס של יקום המראה לובש מדי עור שחורים, בניגוד לבגדים האזרחיים שלובש עמיתו. הוא דומה למדען הנאצי יוזף מנגלה בכך שבהיעדרו המוחלט של המוסר, הוא באופן שגרתי מבצע ניסויים בבעלי חיים או ביצורים חיים, בצורה נוראית, במרפאה שלו, שדומה ל"חדר אימים".
כאשר האנטרפרייז נהרסת על ידי הת'וליאנים, פלוקס וניצולים נוספים עוברים אל הדיפאיינט (NCC-1764), תחת פיקודו של קומנדר ג'ונתן ארצ'ר. בסופו של דבר, ט'פול וסובל מצליחים לשכנע את פלוקס להצטרף למרד נגד האימפריה הארצנית, ולנסות ולחבל בספינת, אולם הוא נעצר על ידי גרסת היקום המקביל של צ'ארלס טאקר.
יותם ברגר
יותם ברגר (יליד 1994) הוא עיתונאי ומשפטן ישראלי. שימש כתב "הארץ" בשטחים.
ביוגרפיה
ברגר נולד ב־1994. הוא למד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה. בשנותיו בתיכון כתב במגזין מעריב לנוער טור שבועי. כן היה חבר תנועת "חלום ומעשה", המאגדת בני נוער התומכים בתנועת שלום עכשיו. בסיום לימודיו גויס לגלי צה"ל שם שימש ככתב בירושלים ובדסק הפוליטי. לאחר שימש כתב גלי צה"ל לענייני כלכלה.
בסוף 2015 מונה לתפקיד כתב "הארץ" בשטחים ובכך החליף את חיים לוינסון בתפקידו.
ב"הארץ" הרבה ברגר לעסוק בסוגיות הקשורות בבניית התנחלויות ובקרקעות בשטחי יהודה ושומרון. הוא פרסם מספר תחקירים העוסקים במימון גופי ימין כאמנה ורגבים, באלימות כנגד פלסטינים וכוחות הביטחון ובהפרת זכויות של פעילי ימין בחקירות בשירות הביטחון הכללי.
ב־2016 פרסם תחקיר בנוגע למבקר תלונות נחקרים בשב"כ, ולפיו מעולם לא פתח הגוף בחקירה כנגד איש שב"כ. ב־2018 פרסם כי נפתחה חקירה כזו לראשונה.
בתחילת 2018 פרסם ברגר אירועים רבים המתעדים תקיפות אלימות מצד אזרחים ישראלים כלפי פלסטינים, בהם נוכחים גם חיילי צה"ל שאינם פועלים על מנת למנוע את הפגיעה. מקרים אלו לא נחקרים ואיש לא נעצר. ברגר מציין כי החיילים מחויבים להגן על הפלסטינים וקיים נוהל אוגדה המקנה להם סמכות לעכב את הפוגעים עד שתבוא המשטרה, אך הם אינם עושים זאת.
ב-2019 הודיע על עזיבתו את העיתון לצורך התמחות במשפטים.
ביקורת
על ברגר נמתחה ביקורת על ידי חברי כנסת וכותבים ימניים מספר פעמים. קלמן ליבסקינד האשים אותו בטורים במעריב בדיווח מוטה על הנעשה במזרח ירושלים בטוריו ובין השאר דיווח כי היה פעיל בארגון התומך בשלום עכשיו. בתגובה לתחקיר שביצע על האופן בו בנה חבר הכנסת בצלאל סמוטריץ' את ביתו, הגיב סמוטריץ׳ כי ברגר הוא "כתב שמנסה לייצג הפלסטינים". לאחר פרסום ידיעה על בניה ישראלית בחברון כתב עליו חבר הכנסת לשעבר ינון מגל: "לא הבנתי מי משלם לו, הארץ או הבית הלבן".
דינה דרייפוס
דינה דרייפוס (בצרפתית: Dina Dreyfus; 1 בפברואר 1911, מילאן – 25 בפברואר 1999, פריז), הידועה גם בשם דינה לוי-שטראוס (Dina Levi-Strauss), הייתה אתנולוגית, אנתרופולוגית, סוציולוגית ופילוסופית צרפתייה, שערכה מחקרים תרבותיים בדרום אמריקה, לימדה באוניברסיטת סאו פאולו בברזיל ובסורבון בפריז. בזמן שהותה בברזיל, ייסדה את החברה האתנולוגית הראשונה בברזיל ביחד עם המשורר והמוזיקולוג מריו דה אנדרדה. אחרי מלחמת העולם השנייה, החזיקה בתפקידי מפתח במערכת החינוך הצרפתית.
ביוגרפיה
דינה דרייפוס הגיעה עם משפחתה לפריז בגיל 13 והחלה שם את לימודי התיכון. ב-1929 התקבלה ללמודי פילוסופיה בסורבון ולמדה גם אנתרופולוגיה. בשנת 1932 דרייפוס נישאה לקולגה שלה קלוד לוי-שטראוס וסיימה את לימודי הפילוסופיה ב-1934. ב-1935 היא יצאה עם קבוצת חוקרים צרפתית ללמד באוניברסיטת סאו פאולו, שזה עתה נוסדה, במסגרת פעילות של משרד החוץ הצרפתי לקידום השפה והתרבות הצרפתית. היא לימדה קורס מעשי באתנולוגיה שמשך קהל גדול של משכילים דוברי צרפתית.
מחקר תרבותי בדרום אמריקה
בין השנים 38–1936 היא ביצעה עבודת שדה יחד עם לוי-שטראוס ולואיז דה קסטרו פאריה, אנתרופולוג ברזילאי, במאטו גרוסו וברונדוניה שביערות הגשם של האמזונס. הם למדו את התרבויות של שבטי ילידים בברזיל - Guaycuru ו-Bororo. במהלך עבודת השדה האחרונה והארוכה ביותר בשבט הילידים Nambikwara, דרייפוס נדבקה בזיהום בעין והיא נאלצה לחזור סאו פאולו ומשם לפריז.
חפצים שנאספו במהלך עבודת השדה במאטו גרוסו משבט Bororo, הוצגו בפריז במוזיאון האדם במהלך 1937, כותרת התערוכה הייתה: האינדיאנים של מאטו-גרוסו (מסעם של קלוד ודינה לוי-שטראוס). התערוכה הייתה ההכרה המדעית כמעט היחידה של דרייפוס לתרומתה למחקר עד שנות האלפיים.
הזוג נפרד ב-1939, והתגרש לכל המאוחר ב-1945, אז קלוד לוי-שטראוס נישא בשנית. היא חזרה לשם נעוריה, דרייפוס. לאחר פרידתם, דרייפוס לא פרסמה מחקרים נוספים באתנולוגיה ותרומתה למחקרים שערכה יחד עם לוי-שטראוס, לא הוקרה והיא נשכחה. קלוד לוי-שטראוס עצמו הפך לאנתרופולוג מוביל , הזכיר את דרייפוס רק פעם אחת בספרו "במחוזות טרופיים נוגים" (Tristes Tropiques, 1955) - בציינו שהיא נפרדה מהמשלחת בגלל דלקת בעין. באלבום התמונות, Saudades Do Brasil: A Photographic Memoir, שלוי-שטראוס הוציא ב-1994, הוא לא כלל תמונות שלה. רק ב-2001 התפרסמם תיעוד מצולם שלה כחוקרת במסעות אלו.
השפעתה על מערכת החינוך בצרפת
אחרי מלחמת העולם השנייה, דרייפוס חזרה ללמד פילוסופיה בוורסאי ובהמשך ב-Lycée Molière בית הספר התיכון בו למדה. במשך תקופה ארוכה שימשה כראש החוג לפילוסופיה במוסד החינוכי Lycée Fénelon בפריס. במקביל לימדה פילוסופיה בסורבון ביחד עם ולדימיר ינקלביץ.
ב-1962 דרייפוס התמנתה למפקחת על מערכת החינוך בפריז וב-1965 ביחד עם קלוד חודוס, קולגה שלה, פרסמה מאמר מכונן שהשפיע על פתיחת תוכניות לימוד חדשות בבתי ספר תיכוניים. היא הפכה לאישה הראשונה שמונתה לפקחת הכללית על לימוד הפילוסופיה בצרפת. במסגרת תפקידה שילבה בתוכניות הלימוד שימוש במדיה ואמצעי תקשורת.
בשנות החמישים דרייפוס פרסמה מאמרים על ז'ורז' ברנאנוס ו-סימון וייל; ובשנות השישים, היא תרגמה את יום ואת פרויד.
דקרים
דַּקָּרים (שם מדעי: Epinephelinae) היא תת-משפחה של דגים טורפי על המונה כ-160 מינים. מינים דגים אלה מכונים בשם דקר (שם עממי: לוֹקוּס). תפוצת הדקרים משתרעת בימים הטרופיים והסוב-טרופיים. הם חיים קרוב לקרקעית הים ומעדיפים אזורים סלעיים ושוניות אלמוגים. כדגי מאכל ערכם המסחרי גבוה מאוד וטעמם נחשב מהמשובחים בדגי הים.
תיאור
בתת-משפחה זו המינים רבים וקיים שוני במופע החיצוני ובגודל. מינים מסוימים חיים שנים רבות ויכולים להגיע לגודל מרשים, אחדים עשויים להגיע לאורך של כ-2.5 מטר ולמשקלי שיא של קרוב לרבע טון. המין הגדול ביותר של הדקרים הוא דקר ענקי ששוקל עד 600 קילוגרם ואורכו מעל 4 מטרים. הדקרים מאופיינים בגוף גרמי, פה ולוע גדולים. מבנה גופם לא בנוי לשחייה מהירה למרחקים ארוכים.
הדקרים הם פעילי יום, אך צדים את טרפם בערבים ובלילות. הם מעדיפים לארוב לטרפם ממקום מחבוא ועטים עליו בפרצי התקפה קצרים יחסית, ולא לרדוף אחריו במים פתוחים. הדקרים בולעים את טרפו בשלמותו ואינו נוגס ממנו חתיכות. הלוע והזימים הגדולים של הדקרים מהווים יחד מערכת אימתנית השואבת את הטרף פנימה ממרחק מה על ידי יצירת תת-לחץ בפיו. הם בעלי שיניים מעטות בקדמת הלסת ושיניים מרסקות חזקות בתוך הלוע. הטרף העיקרי שלהם מורכב מדגים אחרים, תמנונים, דיונונים ומיני סרטנים. המינים הגדולים ביותר יכולים לבלוע אפילו כרישים קטנים וצבי ים קטנים.
הדקרים משתמשים בפיהם כדי לחפור לעצמם מחסה בחול מתחת לסלעים גדולים, כאשר הם מעיפים בסילון מים דרך הזימים את החול הנחפר. שרירי הזימים כה חזקים כך שכמעט בלתי אפשרי לשלוף אותם החוצה ממחבואם: ברגע שהם חשים בהתקפה הם מפסקים את שרירי הזימים אל דפנות הכוך ונועלים את עצמם פנימה. כמו כן הם יפרשו את הקוצים בסנפירי הגב וינעצו אותם בסלע הכוך או המערה כדי לנעול את עצמם.
רבייה
רוב המינים יתבגרו רק כנקבות ויש להם את היכולת לשנות את מינם לאחר הבגרות המינית לזכרים, בתהליך הנקרא דיכוגמיה. רוב מיני הדקרים ישריצו בין החודשים מאי-אוגוסט. דגי הדקר יתקבצו, לרוב תלוי בירח, לצורך רבייה - מצב המאפשר לזכרים גדולים להתחרות בזכרים קטנים ולהוציאם ממעגל הרבייה.
דגי הדקר גדלים בקצב של כקילוגרם בשנה (משתנה ממין למין), ובדרך כלל יגיעו לבגרות מינית במשקל 3 ק"ג, כנקבה. הזכרים הגדולים ישלטו בהרמון המונה 3 עד 15 נקבות. אם נקבה קטנה יותר תשנה את מינה שלא ביחס להרמון, כזכר היא תאבד מחוסנה וגודלה הכללי אל מול זכרים אחרים. אם אין בנמצא זכר, הנקבה הגדולה ביותר בעלת הסיכויים הגדולים ביותר לשלוט תשנה מינה לזכר.
לאחר ההפריה הביצים צפות בשכבה העליונה של מי הים ומהן בוקעות פגיות בעלות כושר שחייה ובמשך תקופה של 25 עד 60 יום הם עשויים לעבור מאות קילומטרים בעמודת המים. בתום תקופה זו הם יתיישבו באתר אחד שישמש כבית גידול למשך כחמישה חודשים, ובמשך זמן זה יגדלו בשיעור של 0.3 מ"מ ליום.
תועלתו לאדם
מינים רבים של דקרים מהווים מקור תזונה מבוקש מאוד ומחירו גבוה, ובימינו מגדלים חלק מהמינים בחקלאות הימית. בניגוד למיני דגים אחרים הנמכרים קפואים או מצוננים, ניתן למכור את הדקר בשווקים כאשר הוא חי בשל העובדה שהוא שורד לאחר שהוצא מהמים כמה שעות. מינים רבים של דקרים פופולריים ביותר בספורט הדיג. בישראל מונפקים רישיונות דיג לחובבים על ידי האגף לדיג אולם חל איסור לדוג דגי קרקע, כשמיני הדקרים מסווגים כדגי קרקע מובהקים. מינים אחדים קטנים מספיק כדי לגדלם כדגי נוי באקווריומים ובעלי צבעים מרהיבים, אף על פי שגם המינים הקטנים נוטים לגדול במהרה.
מצב שימור
בשל התנהגותם הטריטוריאלית של הדקרים קל יחסית לצוד אותם באמצעות רובה תת-מימי. צרפת אסרה לחלוטין במשך עשור את שיטת הדיג הזו והדבר הביא לשיקומם מחדש של אוכלוסיות הדקרים. בשיטת דיג זו הדגים הצעירים, האמונים על המשכו של המין, חיים בקרבת החוף ולכן שיטת דיג זו, שמתבצעת בעיקר בחופים, כל כך הרסנית. דקרים ממוצעים הם בעלי קצב גדילה איטי, ומגיעים לבשלות מינית רק בגיל 3 שנים ובמשקל של 3 ק"ג, וגם אז מפיקים רק פחות ממחצית מכמות הביצים שפרטים בוגרים לחלוטים מסוגלים להפיק - מיליוני ביצים בהטלה אחת.
סוגים
ישנם 21 סוגי דקר ובהם מעל 160 מינים:
מיני דקריים בחופי ישראל
דקרים בים התיכון
כ-10 מינים ידועים בים התיכון:
מילוש פורמן
יאן תומאש פורמן (בצ'כית: Jan Tomáš Forman; 18 בפברואר 1932 – 13 באפריל 2018) שנודע יותר בשם מילוש פורמן (Miloš Forman) היה במאי קולנוע ותסריטאי אמריקאי, ממוצא צ'כי-יהודי.
סרטיו הראשונים, אשר נוצרו בצ'כוסלובקיה הקומוניסטית במסגרת הגל החדש בקולנוע הצ'כוסלובקי, הושפעו מזרם הנאו-ריאליזם האיטלקי בקולנוע. בתקופת יצירתו המאוחרת יותר, בארצות הברית, יצר מספר סרטים אשר זכו להצלחה רבה והתמחה במיוחד בסרטים ביוגרפיים. זכה פעמיים בפרס אוסקר בקטגוריית "הבמאי הטוב ביותר" בסרטים "קן הקוקייה" (1975) ו"אמדאוס" (1984). יוצר הסרט "שיער" (1979). פורמן הוא בין הבמאים הבודדים בהיסטוריה שהצליחו בארץ מולדתם, היגרו לארצות הברית, וזכו גם בארצות הברית להצלחה אמנותית ומסחרית.
המעבר לארצות הברית
באוגוסט 1968, בעת הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה, אשר סיימה את האביב של פראג, שהה פורמן בפריז וניהל משא ומתן במטרה להפיק סרט בארצות הברית. האולפן הצ'כי בו עבד פיטר אותו בטענה שעזב את גבולות צ'כוסלובקיה בניגוד לחוק ופורמן היגר לארצות הברית.
ב-1971 ביים פורמן את סרטו הראשון בארצות הברית: "התפשטות" (Taking Off). הסרט שהופק על ידי אולפני יוניברסל בתקציב נמוך וללא כוכבים בולטים, היה קומדיה אשר תארה את פער הדורות בחברה הבורגנית האמריקאית על רקע התנועה האנטי-ממסדית אשר סחפה חלק ניכר מהדור הצעיר בארצות הברית בשנות השישים. הסרט זכה לשבחי הביקורת, במיוחד האירופאית, אך לא זכה להצלחה מסחרית.
ב-1972 השתתף פורמן, יחד עם עוד שבעה במאים נודעים (בהם קון איצ'יקווה, ארתור פן, קלוד ללוש וג'ון סלזינג'ר) בפרויקט אשר תיעד את הפן הספורטיבי של אולימפיאדת מינכן ונקרא "Visions of Eight".
קן הקוקייה
ב-1975 זכה פורמן להצלחתו הגדולה הראשונה כאשר ביים את "קן הקוקייה" (One Flew Over the Cuckoo's Nest) על פי ספרו של קן קיזי. הסרט, המתרחש ברובו בין כותלי בית חולים פסיכיאטרי, היה דרמה אנטי-ממסדית, וזכה בחמישה פרסי אוסקר: הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, והתסריט המבוסס על הסיפור הטוב ביותר. שני השחקנים הראשיים, ג'ק ניקולסון ולואיז פלטשר, זכו בפרס על משחקם. הסרט זכה בפרסים רבים אחרים, כולל פרס גלובוס הזהב בשש הקטגוריות החשובות ביותר.
המשך היצירה כבמאי מפורסם
סרטו הבא של פורמן - "שיער" - הופק רק לאחר ארבע שנים, ב-1979. הייתה זו הגרסה הקולנועית למחזמר "שיער" (Hair). הסרט זכה להצלחה נאה, אם כי לא הצליח לשחזר את הצלחתו של המחזמר.
ב-1981 ביים את הסרט התקופתי הארוך "רגטיים" (Ragtime), על פי ספרו של א.ל. דוקטורוב. הסרט היה סרטו האחרון של כוכב העבר הוותיק ג'יימס קאגני ועלילתו עסקה במאבק בין גזעי על רקע החברה הגבוהה של ניו יורק בראשית המאה העשרים. הסרט הופק בתקציב גדול ולא עמד בציפיות ממנו. היה מועמד בשמונה קטגוריות של פרס אוסקר אך לא בקטגוריות הנחשבות כעיקריות.
ב-1984 זכה פורמן בהצלחתו הגדולה השנייה לאחר שביים שוב סרט תקופתי רחב יריעה. הפעם היה זה הסרט "אמדאוס" (Amadeus) אשר התבסס על מחזהו של פיטר שאפר (אשר כתב גם את התסריט) ונסב סביב הביוגרפיה של המלחין וולפגאנג אמאדאוס מוצרט. הסרט, אשר הציג את מוצרט כגאון ילדותי ומתוסבך, התמקד במיוחד ביחסי הגומלין שלו עם המלחין אנטוניו סליירי. הסרט זכה בשמונה פרסי אוסקר, בהם הפרס על הסרט הטוב ביותר והבימוי הטוב ביותר. פ. מוריי אברהם זכה בפרס השחקן הראשי הטוב ביותר לאחר שגם השחקן הראשי השני בסרט, טום הולסה היה מועמד באותה קטגוריה.
הסרט, אשר מתרחש בווינה, צולם בפראג. הייתה זו הפעם הראשונה מאז 1968 בה ביקר פורמן במולדתו. בסרט השתתפו מספר שחקנים צ'כים בתפקידי משנה פעוטים, בהם גם השחקנית הצ'כית חנה ברייכובה (אחות אשתו הראשונה של פורמן), אשר שיחקה בתפקיד הנשי הראשי בסרטו המפורסם הראשון של פורמן, "אהבותיה של בלונדינית".
ב-1989 יצא למסכים סרט תקופתי נוסף בבימויו של פורמן, "הפיתויים האסורים של ולמונט" (Valmont) על פי ספרו של שודרלו דה לאקלו, "יחסים מסוכנים". הסרט יצא בסמיכות לסרטו של סטיבן פרירס, "יחסים מסוכנים" אשר היה מבוסס על אותו ספר עצמו. למרות הביקורות החיוביות שקיבל סרטו של פורמן, נחל סרטו של פרירס הצלחה מסחרית רבה יותר, אולי גם משום שהגיע ראשון לבתי הקולנוע.
לאחר הפסקה של שבע שנים ביים פורמן ב-1996 את הסרט "לארי פלינט: האיש והסקנדל" (The People vs. Larry Flynt). הסרט, אשר עסק בביוגרפיה של לארי פלינט - מוציא לאור של מספר מגזינים פורנוגרפי שהבולט בהם האסלר, התמקד בגבולות חופש הביטוי ונקט עמדה אוהדת לפלינט ולטוענים לצורך בשמירה על חופש הביטוי בכל מחיר. הסרט אשר הופק על ידי הבמאי אוליבר סטון זכה בפרס דוב הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין בשנת 1997.
בשנת 2006 ביים את הסרט "הרוחות של גויה". הסרט הוא דרמה אודות חייו של הצייר הספרדי פרנסיסקו דה גויה ומתאר תקופה רבת תהפוכות מדיניות ובתוכה סיפור אנושי מרגש. השחקנים הראשיים בסרט הם נטלי פורטמן, חאווייר ברדם וסטלן סקרסגארד.
חייו האישיים
לפורמן אח שנולד לאביו הביולוגי לאחר פרידתו מאמו, המתמטיקאי ג'וזף קוהן.
ב-1958 נישא פורמן לשחקנית הצ'כית יאנה ברייכובה (אחות כוכבת סרטו "אהבותיה של בלונדינית") והיה נשוי לה עד 1962, ב-1964 נישא לשחקנית ורה קרסדלובה, והיה נשוי לה עד 1999. ב-1964 נולדו לזוג תאומים: מטיי ופטר, שעוסקים גם הם בקולנוע.
ב-1975 החל פורמן ללמד קולנוע באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק. אחת הסיבות למספר המועט יחסית של סרטים שביים היא התמקדותו בתקופות שונות בקריירה האקדמית שלו.
ב-1999 נישא למרטינה זבורילובה, ונולדו להם תאומים: אנדרו וג'ים.
ב-13 באפריל 2018 הוא מת ממחלה בביתו שבקונטיקט, בגיל 86.
קרונוסלב סימון
קרונוסלב סימון (בקרואטית: Krunoslav Simon; נולד ב-24 ביוני 1985) הוא כדורסלן קרואטי, המשחק בקבוצת אנאדולו אפס מליגת העל הטורקית והיורוליג. גובהו 1.97 מטרים, והוא משחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד.
ק.ק. זאגרב
סימון נולד בעיר זאגרב, אשר הייתה אז חלק מהרפובליקה הסוציאליסטית של קרואטיה ביוגוסלביה. בשנת 2002 החל לשחק בקבוצת ק.ק. זאגרב מליגת העל הקרואטית, במדיה שיחק בעשר עונותיו הראשונות כשחקן מקצועי. החל מעונת 2005/2006 ועד עונת 2011/2012 היה אחד השחקנים המובילים של הקבוצה, ולאורך התקופה רשם ממוצעים של 13.3 נקודות, 3.9 ריבאונדים ו-2.5 אסיסטים למשחק. בעונת 2010/2011 זכה עם ק.ק. זאגרב באליפות הליגה הקרואטית, לאחר שגברה בסדרת הגמר על צדביטה זאגרב, ובעונות 2008, 2010 ו-2011 זכה עם הקבוצה בגביע הקרואטי. בעונתו הראשונה בליגת היורוליג,, הוביל את קלעי קבוצתו עם ממוצע של 13.4 נקודות למשחק, אך זאגרב הודחה כבר בסיבוב הבתים הראשון.
לוקומוטיב קובאן
בין השנים 2013–2015 שיחק עבור לוקומוטיב קובאן הרוסית. בעונתו הראשונה בקבוצה הודחה קובאן מהיורוליג בשלב שמינית הגמר, ובעונה העוקבת השתתפה בליגת היורוקאפ, והודחה ממנו בשלב רבע הגמר. את שתי העונות סיימה הקבוצה במקומות החמישי והשלישי בליגת ה-VTB, בהתאמה.
אולימפיה מילאנו
ביולי 2015 חזר לשחק תחת המאמן יסמין רפשה, כאשר חתם על חוזה באולימפיה מילאנו האיטלקית. בעונת 2015/2016 זכה עם מילאנו באליפות הליגה האיטלקית, לאחר שגברה על פלקנסטרו רג'אנה בסדרת הגמר, בתוצאה 4–2. כמו כן זכה סימון עם הקבוצה פעמיים בגביע האיטלקי, בעונות 2016 ו-2017. כשחקן מילאנו ביורוליג הציג יכולת טובה עם ממוצעים של 10.9 נקודות, 3.7 ריבאונדים ו-3.5 אסיסטים למשחק, אולם בשתי העונות רשמה הקבוצה מאזן כולל של 11 ניצחונות ו-29 הפסדים (27.5%).
אנאדולו אפס
לקראת עונת חתם על חוזה באנאדולו אפס הטורקית. באותה עונה זכה עם אנאדולו בגביע הטורקי, ואף נבחר ל-MVP של משחק גמר הגביע מול טופאש בורסה, בו קלע 19 נקודות, אסף 5 ריבאונדים ומסר 7 אסיסטים. בעונת גברה הקבוצה על פנרבחצ'ה בסדרת גמר הליגה הטורקית (4–3), וזכתה באליפות הליגה. כמו כן העפילה אנאדולו למעמד גמר יורוליג, לראשונה בתולדותיה, אך הפסידה במשחק הגמר מול צסק"א מוסקבה בתוצאה 83–91. סימון עצמו קלע 15 נקודות והוריד 10 ריבאונדים במשחק הגמר, אולם רשם אחוזי קליעה נמוכים מהשדה (5 מ-16) ויצא מהמשחק לאחר שביצע 5 עבירות.
נבחרת קרואטיה
מאז שנת 2011 משחק סימון עבור נבחרת קרואטיה בכדורסל. בטורניר יורובאסקט 2013 סיימה קרואטיה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה מול נבחרת ליטא בשלב חצי הגמר. לאורך הטורניר היה סימון הקלעי השני של נבחרתו (אחרי בויאן בוגדנוביץ'), עם 9.3 נקודות בממוצע למשחק. ביורובאסקט 2015 הצטיין עם ממוצעים של 13.7 נקודות, 4.7 ריבאונדים ו-3.7 אסיסטים למשחק, אך נבחרתו סיימה במקום התשיעי בלבד.
בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הפסידה קרואטיה מול נבחרת סרביה בשלב רבע הגמר, וסיימה במקום החמישי.
קרלוס קלייבר
חייו
הוא נולד בשם קרל לודוויג בוניפציוס קלייבר (Karl Ludwig Bonifacius Kleiber) בברלין, בנו של המנצח אריך קלייבר. בשנת 1935 היגר עם אביו, שהתפטר ממשרתו באופרה של ברלין במחאה על מדיניות המפלגה הנאצית, לבואנוס איירס, ושמו שונה לקרלוס. הוא הלחין, שר וניגן בפסנתר וטימפני כנער, ואביו, שהיה ער לכשרונותיו המוזיקליים, ניסה בכל זאת להניא אותו מקריירה מוזיקלית. כאשר הודיע לאביו כי הוא רוצה להיות מנצח ענה לו האחרון במשפט קלייבר אחד זה מספיק והוא נאלץ ללמוד כימיה בציריך, לימודים מהם פרש לאחר שנה אחת בלבד, לטובת הניצוח. הוא המשיך בהשתלמות מוזיקלית בבואנוס איירס והיה מנצח חזרות בתיאטרון גרטנרפלאץ במינכן בשנת 1952 והתמנה לקאפלמייסטר בפוטסדאם בשנת 1954. בין 1958 ל-1964 כיהן כקאפלמייסטר בדויטשה אופר אם ריין בדיסלדורף-דואיסברג, ואחר באופרה בציריך, משנת 1964 עד 1966. בין 1966 ל-1973 היה קאפלמייסטר ראשון בשטוטגרט, ומאז לא החזיק עוד בשום משרה קבועה. במהלך השנים הבאות נראה לעיתים קרובות בדות של האופרה הממלכתית של בוואריה במינכן.
הופעתו הראשונה בבריטניה הייתה בשנת 1966 בניצוח על "וויצק" של אלבן ברג בפסטיבל אדינבורו. אביו ניצח על יצירה זו בהצגת הבכורה שלה בשנת 1925. בפסטיבל ביירוית ניצח לראשונה בשנת 1974, על "טריסטן ואיזולדה" של וגנר. הופעת הבכורה שלו בארצות הברית הייתה בשנת 1978 בקונצרט עם התזמורת הסימפונית של שיקגו, ובשנת 1988 הופיע עם המטרופוליטן אופרה ב"לה בוהם" של פוצ'יני, עם לוצ'אנו פאבארוטי ומירלה פרני בתפקידים הראשיים. בשנת 1989, לאחר פרישת הרברט פון קאראיין מן הפילהרמונית של ברלין, פנתה ההנהלה אל קלייבר בהצעה לתפוס את מקומו, אך הוא סירב.
קלייבר התרחק על פי רוב מעין הציבור. אחרי התפטרותו מן האופרה הממלכתית של בוואריה, פחתה תדירות הופעותיו יותר ויותר, והוא מיעט בהקלטות. עם זאת, כמעט כל ההקלטות שעשה נחשבות למעולות, בייחוד הגרסאות שלו לביצוע הסימפוניות החמישית והשביעית של בטהובן עם הפילהרמונית של וינה. הקלטות מרשימות אחרות הן הסימפוניה הרביעית של ברהמס והסימפוניות השלישית והשמינית ("הבלתי גמורה") של שוברט, גם הן עם הפילהרמונית הוינאית, הקלטות של "הקלע החופשי" מאת ובר, "העטלף" של יוהאן שטראוס, לה טרוויאטה של ורדי ו"טריסטן ואיזולדה" של וגנר.
סגנון הניצוח הייחודי של קלייבר הונצח בווידאו בכמה וכמה הופעות: הסימפוניות הרביעית והשביעית של בטהובן עם תזמורת הקונצרטחבאו באמסטרדם, "העטלף" ממינכן, "אביר הוורד" של ריכרד שטראוס הן ממינכן והן מווינה, הסימפוניה מס' 36 של מוצרט והשנייה של ברהמס עם המוזיקפריין בווינה והפתיחה "קוריולאן" של בטהובן, ה-33 של מוצרט והרביעית של ברהמס ממינכן. פעמיים ניצח על קונצרט השנה החדשה בווינה של הפילהרמונית הווינאית - ב-1989 וב-1992. שני הקונצרטים שמורים גם הם בווידאו.
קלייבר קבור בסלובניה לצד אשתו סטאנקה ברזובאר, רקדנית בלט, שמתה שבעה חודשים לפניו. השאיר אחריו בן ובת.
2023 בקולנוע
בערך זה מופיעה סקירה של שנת 2023 בקולנוע, הכוללת סיכומי אירועים בולטים, טבלת שוברי קופות לשנה זו בעולם ובארץ, אנשי קולנוע שנפטרו ופרסים.
יוסף פרס
יוסף פרס הוא רופא ישראלי מומחה ברפואת ילדים, ראומטולוגיה ורפואה דחופה. עד לפרישתו לגמלאות כיהן כמנהל מרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל, כיום משמש כנשיא עמותת למענכם.
ביוגרפיה
פרס למד רפואה באוניברסיטת קובנה בליטא בשנים 1971 עד 1977. ב-1978 החל בסבב התמחות במרכז רפואי סורוקה בבאר שבע. בשנים 1984 עד 1990 התמחה ברפואת ילדים בסורוקה. בשנים 1993 עד 1994 עשה התמחות-על בראומטולוגיה בבית החולים לילדים סיק-קידס בטורונטו שבקנדה. שימש מנהל המחלקה לרפואה דחופה בילדים בסורוקה וכיו"ר החטיבה לרפואת ילדים בסורוקה.
ב-2002 מונה לפרופסור חבר בפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון. בינואר 2008 מונה למנהל מרכז שניידר לרפואת ילדים. בשנת 2010 מונה לפרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
ב-2014 זכה בפרס "ליטא הגלובלית".
פרס נשוי לד"ר פרננדה פרס, מנהלת היחידה להריון בסיכון גבוה בסורוקה. אב לשתי בנות.