cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טוקלאו
טוקלאו (באנגלית: Tokelau) היא מושבה של ניו זילנד המורכבת משלושה אטולים טרופיים המצויים באוקיינוס השקט.
שמם הקולוניאלי של האיים היה "איי האיחוד" (The Union Islands), ושמם הרשמי של האיים עד שנת 1976 היה "איי טוקלאו" (Tokelau Islands). ארגון האומות המאוחדות כולל איים אלה במסגרת רשמית: הוועדה לדה-קולוניזציה, כטריטוריה ללא ממשל עצמי. טוקלאו היא חלק מממלכת ניו זילנד.
היסטוריה
הראשונים שהתיישבו באיים היו פולינזים שהיגרו מקבוצות איים אחרות. האיים הפכו לפרוטקטורט בריטי בשנת 1889. בשנת 1916 סופחו האיים למושבה הבריטית איי גילברט ואליס, ובשנת 1926 הועברו לשליטת ניו זילנד.
חוק טוקלאו של הפרלמנט הבריטי משנת 1948, העביר את הריבונית באיים מבריטניה לניו זילנד, וכן את האחריות על הגנת האיים.
פוליטיקה
בראש האיים עומד מלך ניו זילנד - המלך צ'ארלס השלישי המיוצג באיים על ידי המנהלן ג'ונתן קינגס. בראש ממשלת האי עומד פיו טואיאה העומד בראש מועצת הפאייפול - מועצה של שלושה מנהיגים נבחרים - האחד מכל אטול, המשמשים כממשלה. ראש הממשלה נבחר מבין חברי המועצה לתקופה של שנה.
בית הנבחרים של האי הוא בית אחד בן 45 חברים, כאשר בכל אטול בוחרת מועצת זקני האטול (הטאופולגה) את 15 הנציגים לתקופה של שלוש שנים.
ב-11 בנובמבר 2004, טוקלאו וניו זילנד ערכו הסכם (שטרם אושר), המרחיב את מעמד האי מטריטוריה למדינה משויכת חופשית (Associated state), במעמד דומה לזה של איי קוק. במשאל עם שנערך על ידי האו"ם בפברואר 2006 תמכו באישור ההסכם 349 מתוך 581 מצביעים ולא התקבל הרוב הדרוש (שני שלישים) לאישור הסכם. משאל נוסף נערך באוקטובר 2007 ושוב מעט פחות משני שלישים תמכו בהסכם.
גאוגרפיה
האיים הם אטאפו, נוקונונו ופקאופו, ושטחם הכולל 10.8 קמ"ר.
אין באיים נמלים בעלי חשיבות.
גובהם המקסימלי של האיונים הוא 2 מטרים מעל פני הים, ולכן הם חשופים לסערות וגלים גבוהים.
תביעה טריטוריאלית
אי נוסף השייך לאיים מבחינה היסטורית וגאוגרפית הוא האי סוואן, המהווה חלק מסמואה האמריקאית מאז 1935, עת הוכרז שטח אמריקאי מכוח חוק איי הגואנו. החוקה המוצעת לאיים ומשאל העם של האו"ם רואים באי זה חלק מאיי טוקלאו.
כלכלה
כלכלת האי מתבססת על סובסידיות מניו זילנד. ההכנסות השנתיות של הממשלה הם בשיעור של €410,000 (פחות מ-US$500,000) והוצאותיה עולות על €2.3 מיליון (כ-US$2.8 מיליון). הגירעון משולם על ידי סיוע כלכלי ניו זילנדי.
כלכלת האיים מתבססת על ייצוא בולי דואר ומלאכת יד בשיעור של כ-€80,000 (לערך US$100,000). האיים מייבאים מזון ודלק בשווי €245,000 (כ-US$300,000).
הגידולים החקלאיים באי כוללים קוקוס, קופרה, פרי הלחם, פפאיה, תאנים, בננות, וכן גידול עופות ועזים.
אוכלוסין
באיים מתגוררים כ-1,100 פולינזים בשלושה כפרים. השפות המדוברות הן טוקלאוית ואנגלית. בשל בידוד האיים, הפיתוח הכלכלי של האיים איטי ביותר, ובשל המחסור במשאבים, לאיים הגירה שלילית (בעיקר לניו זילנד) בשיעור 0.9% בשנה. באי אטאפו כל התושבים הם חברי הכנסייה של סמואה (Congregational Christian Church), בנוקונונו כל התושבים קתולים, ובפקאופו האוכלוסייה מחולקת בין שתי כתות נוצריות אלה.
החלוקה הכוללת היא 70% כנסיית סמואה, 28% קתולים ו-2% אחרים.
תקשורת
האיים מקושרים זה לזה וכן לסמואה באמצעות טלפון רדיו וטלפון לווייני. לכל אחד מהאטולים תחנת רדיו המדווחת על תנאי מזג האוויר.
מאז ספטמבר 2003 מקושר האטול פקאופו לרשת אינטרנט מהירה.
סיומת האינטרנט של טוקלאו היא tk.
תחבורה
בהיעדר נמלים, עוגנות ספינות בצד האיים המרוחק מהרוח, ואנשים מגיעים לאיים באמצעות סירות.
פליפה אוגוסטו
תחילת הקריירה
פליפה נולד במוז'י דס קרוזיס שבמדינת סאו פאולו, ברזיל. במהלך ילדותו התאמן במועדון הכדורגל קורינתיאנס. בהיותו נער המשחק בקבוצת הכדורגל ולטרה, היה נוהג פליפה לעזור לאימו בעבודתה, כאשר היה מוביל פטריות בין מסעדות ומוכר אותן. בשנת 2009 חתם על חוזה רשמי עם קבוצת הכדורגל הברזילאית אוניון. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בשנת 2009, במסגרת הליגה השנייה בברזיל בה קבוצתו שיחקה. במהלך משחק ידידות שנערך בין אוניון לברגנטינו ראשי המועדון של ברגנטינו, התרשמו מיכולותיו והחתימו אותו לחוזה השאלה לשנתיים.
במהלך תקופת ההשאלה זכה לדקות משחק רבות כששיחק למעלה מ-30 משחקי ליגה, בהם כבש שער אחד.
קורינתיאנס
בעונת 2015/2016 ערך 26 משחקי ליגה והיה שותף לזכייה של קורינתיאנס באליפות הליגה הברזילאית הראשונה. את שערו הראשון בליגה הבכירה כבש ב-26 ביולי 2015, בתיקו 1-1 שנערך מול קוריטיבה.
פורטו
ב-15 ביוני 2016 חתם על חוזה לחמש עונות עם פורטו. את הופעת הבכורה שלו ערך כבר במשחק הראשון של הליגה הפורטוגלית, בניצחון קבוצתו 1–3. ב-23 באוגוסט אותה השנה כבש את שערו הראשון במועדון, במהלך ניצחון קבוצתו 0–3 על רומא במסגרת מוקדמות ליגת האלופות. חמישה ימים לאחר מכן כבש את שער הליגה הראשון שלו, בהפסדה של פורטו 2-1.
בעונת 2017/2018 היה שותף בכיר בזכייתה של פורטו באליפות הליגה הפורטוגלית, כשהוא לצד ארבעה שחקני פורטו נוספים נכללו בקבוצת השנה של הליגה הפורטוגלית.
ב-2 באפריל 2019 הוא הורחק ממשחק חצי הגמר הגביע הפורטוגלי מול בראגה. פורטו הצליחה להעפיל לגמר לאחר שניצחה 1–4 בסיכום שני המשחקים. בגמר שנערך ב-25 במאי הוא כבש שער מכריע בתוספת הזמן וכפה בעיטות הכרעה, אך פורטו הפסידה בהן לספורטינג ליסבון.
אתלטיקו מדריד
ב-27 במאי 2019, לאחר ארבע עונות מוצלחות בפורטו, חתם על חוזה באתלטיקו מדריד תמורת 20 מיליון אירו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הספרדית ב-25 באוגוסט 2019, במשחק הליגה מול לגנס. הוא כבש את שערו הראשון במועדון בניצחון קבוצתו בליגת האלופות על לוקומוטיב מוסקבה, ובכך עזר לקבוצתו להעפיל לשלב שמינית הגמר.
נוטינגהאם פורסט
ב-31 בינואר חתם פליפה בנוטינגהאם פורסט לשנה בסכום של שלושה מיליון אירו.
נבחרת ברזיל
פליפה זומן לראשונה לנבחרת ברזיל לקראת מוקדמות גביע העולם לשנת 2018. הוא ערך את הופעתו הראשונה בנבחרת ב-11 בספטמבר 2018, במהלך משחק הידידות מול אל סלוודור, בה ניצחה ברזיל 0–5. באותו משחק הוא שיתף פעולה עם עמיתו לקבוצה מפורטו אדר מיליטאו אשר ערך גם הוא הופעת בכורה.
עין אבל
עין אִבל (בערבית: عين إبل) הוא כפר בדרום לבנון, בנפת בינת ג'בייל שבמחוז אל-נבטיה. אוכלוסיית הכפר מורכבת מנוצרים המשתייכים לכנסייה הקתולית; מרונים, מלכיתים ומספר משפחות ארמניות. הכפר ממוקם בלב הגזרה המרכזית בדרום לבנון ומשתרע על גבעות שגובהן נע בין 750 ל-850 מטר מעל פני הים. אקלים הכפר ים תיכוני, ונע ממזג אוויר יבש בקיץ ועד למזג אוויר מושלג בחורף.
עין אבל מהווה מרכז דתי ובו שלוש כנסיות, שתי קפלות ומנזר. מדי שנה, ב-15 באוגוסט מתקיימת בכפר תהלוכה לזכר עלייתה לשמיים של מרים אם ישו, וכמנהג הנצרות ביום זה מתקיימות מיסות בכנסיות.
במלחמת לבנון השנייה השתלט החזבאללה על הכפר וירה ממנו רקטות קטיושה בניגוד לרצון התושבים. תושבי הכפר התבקשו לעזוב את בתיהם, ובתקיפת חיל האוויר מספר בתים נפגעו.
יוסף מניס
יוסף מניס (נולד ב-1944) האו פרופסור אמריטוס בבית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן. כיהן כרקטור ה-15 של האוניברסיטה החל מ-1 באוקטובר 2006, כשהחליף את פרופסור יוסף ישורון ועד 4 באוקטובר 2010, עת החליפו פרופסור חיים טייטלבאום.
מניס מחזיק בתואר ראשון בכימיה מטעם אוניברסיטת בר-אילן, בתואר שני בהוראת המדעים מן האוניברסיטה העברית, ובתואר שלישי בחינוך ובהוראת המדעים, מבר-אילן. פרופסור מניס הוא חבר הועדה הלאומית לחינוך יהודי בישראל, קרן רש"י, והמועצה להשכלה גבוהה. בתפקידו הקודם היה דיקן הפקולטה למדעי החברה בבר-אילן.
אד ולוריין וורן
אדוארד וורן מיני (7 בספטמבר 1926 – 23 באוגוסט 2006) ולוריין ריטה וורן (לבית מוראן; 31 בינואר 1927 - 18 באפריל 2019) היו זוג חוקרים אמריקאיים אשר עסקו בחקירת תופעות על טבעיות שונות. אדוארד היה דמונולוג, ומרצה. בנוסף לכך, לוריין שאפה להיות מגדת עתידות.
חלק מן המקרים של הזוג וורן זכו לסיקורים בכל אמצעי התקשורת, תוך שיצאו עשרות סרטים אשר התבססו עליהם. בין היתר, 17 מסרטי "אימה באמטוויל" התבססו על מקרים שקרו לזוג וורן. בשנת 2013, קם היקום הקולנועי של לזמן את הרוע, שהתבסס על סיפוריהם של הזוג וורן, ואף הפך לזיכיון סרטי האימה הרווחי ביותר בכל הזמנים.
לאורך הקריירה של הזוג וורן, קמו כאלה שהטילו ספק בסיפורים שלהם, כדוגמת פרי דיאנג'ליס וסטיבן נובלה, אשר חקרו כמה מסיפוריהם תוך שכינו אותם כלא אמינים. ג'ו ניקל ובנימין רדפורד שהטילו ספק בזוג וורן גם כן, הגיעו למסקנה כי הרוחות המפורסמות אותם חקר הזוג הן לא יותר מהמצאה.
משפחת פרון
בשנת 1971, טען הזוג וורן כי בהאריסוויל שברוד איילנד, יש בית רדוף רוחות. באותה התקופה שכנה בבית משפחת פרון. הזוג וורן חקר את המקרה וקבע כי באותו הבית שכנה מכשפה בתחילת המאה ה-18. לדבריהם של אד ולוריין וורן, בת שבע, מכשפה שהייתה תלמידה של מארי טאון אסתי (אישה שהואשמה בציד המכשפות בסיילם בעיסוק בכישוף והוצאה להורג) ואשר שכנה באותו הבית קיללה אותו, ואת האדמה עליה הוא ניצב, כך שכל מי שיגור שם ימות בצורה מזוויעה. על הסיפור מתבסס אחד מסרטי האימה המצליחים ביותר בכל הזמנים; "לזמן את הרוע", שיצא בשנת 2013.
פולטרגייסט
בשנת 1977, חקרו אד ולוריין וורן מקרה של משפחה אשר שכנה בפרבר באנפילד שבצפון לונדון. במקרה נטען כי בבית המשפחה מתקיימת פעילות פולטרגיסטית. מספר חוקרים טענו כי המקרה הוא בסך הכל מתיחה של ילדים. מנגד, טענו אד ולוריין וורן כי מדובר בפעילות שטנית. על הסיפור התבסס סרט האימה שובר הקופות "לזמן את הרוע 2" שיצא בשנת 2016.
היקום הקולנועי של לזמן את הרוע
על גבי סיפוריהם של אד ולוריין וורן קם היקום הקולנועי של לזמן את הרוע. בשנת 2013, יצא לאור הסרט הראשון ביקום "לזמן את הרוע". הסרט התבסס על מקרה אותו חקרו אד ולוריין וורן בשנת 1971. במהרה הפך הסרט לשובר קופות, ולאחד מסרטי האימה הרווחיים בהיסטוריה. בהמשך, יצא הסרט "אנאבל", אשר התבסס על מקרה אותו חקרו אד ולוריין וורן בשנת 1968. הסרט זכה להצלחה חסרת תקדים, ואף הצליח לשחזר את הצלחת קודמו. בשנת 2016, עלה לאקרנים הסרט "לזמן את הרוע 2", אשר התבסס על אחד מסיפוריהם המוכרים ביותר של אד ולוריין וורן; "אנפילד פולטרגייסט". הסרט גרף למעלה מ-320 מיליון דולר, ובעקבות הצלחתו הרבה הוחלט להוציא את הסרט "לזמן את הרוע 3: בשליחות השטן".
בעקבות הצלחת שני סרטי אנאבל, עלה לאקרנים בשנת 2019, הסרט "אנאבל 3", אשר מתבסס על המפגש של אד ולוריין וורן עם אנאבל.
ספינת רפאים (סרט, 2002)
ספינת רפאים (באנגלית: Ghost Ship) הוא סרט אימה אמריקאי-אוסטרלי שיצא לאקרנים בשנת 2002. בוים על ידי סטיב בק ותסריטו נכתב על ידי מארק הנלון. הסרט הוא הסרט המקורי הראשון של חברת הסרטים "Dark Castle". הסרט גרף כ-68.3 מיליון דולר.
עלילת הסרט
בתחילתו של הסרט הצופים נחשפים למראה של ספינת פאר איטלקית ששמה "אנטוניה גראזה" השטה באוקיינוס ועל סיפונה נערך נשף יוקרתי. בעוד האורחים רוקדים לצלילי קולה של הזמרת האיטלקייה ששרה את השיר "Senza Fine" על הסיפון העליון, חוט מתכת חוצה במהירות דרך רחבת הריקודים. החוט חותך את הנוסעים לשניים וכולם מתים מיידית, מלבד ילדה קטנה שניצלה ולא נפגעה. לאחר מכן הסרט עובר למאורעות בזמן הווה.
בהווה מוצג צוות חילוץ אוניות על גוררת בשם ארקטיק וורייר באמצע תהליך של חילוץ וגרירת ספינה ישנה. הם מגלים שיש חור בספינה ובסופו של דבר אוטמים אותו, גוררים את הספינה לחוף וחוגגים בבר שנמצא במעגן את הרווחים שלהם מהחילוץ. בעוד הם חוגגים ג'ק, בחור שמציג את עצמו כטייס סיור מזג אוויר, מספר לצוות החילוץ שמזה תקופה הוא מבחין מהאוויר בספינה נטושה בים, ואף מראה להם תצלומים שלה מהאוויר. הוא מציע להם לגרור אותה לנמל ובתמורה להתחלק בשווי שלה. הצוות מסכים והם יוצאים לדרך.
כאשר הם מוצאים את הספינה מרפי, קברניט הגוררת, מגלה שזו ה"אנטוניה גראזה" האגדית שנעלמה בשנת 1962 ומאז כל קפטן מנסה למצוא אותה. חברי הצוות מחליטים לעלות על הספינה ולסרוק אותה. במהלך הסריקה מאנדר, אחד מחברי הצוות, כמעט ונופל דרך תקרת אולם הנשפים אך אפס, חברת הצוות היחידה והסגנית של מרפי, מצליחה לתפוס אותו ברגע האחרון ומצילה אותו, בעוד שהיא תופסת אותו היא רואה על המדרגות של אולם הנשפים ילדה קטנה שמביטה היישר אליה ונעלמת לאחר מס' שניות.
לאחר שהם חוזרים לגוררת אפס מספרת לג'ק שהיא ראתה בספינה ילדה קטנה והוא מסביר לה שזה רק בדמיון. בבוקר הצוות מגלה שלספינה יש חור גדול שגורם לה לאט לאט לטבוע והם צריכים לתקן אותה כדי לגרור אותה ולהרוויח עליה כ64 מיליון דולר שהוא הסכום שהיא שווה בהווה.
במהלך שהותם בספינה, חברי הצוות מוצאים ארגזים של מטילי זהב גנוב השווים 300 מיליון דולר והם מחליטים לעזוב את הספינה עם הזהב אך הגוררת שלהם לפתע מתפוצצת, שוקעת וכתוצאה מהפיצוץ נהרג סאנטוס, טכנאי המנועים של הגוררת. לאחר מכן הצוות חוזר לספינה ודודג', אחד מחברי הצוות, מאשים את ג'ק בכך שהספינה מקוללת וכמעט שמתחילה קטטה אך אפס מפרידה בניהם.
לאחר שמרפי נחשף לתמונה הוא מנסה לאסוף את כולם כדי לספר להם מה הוא גילה, וגם מספר להם על תופעות דומות של ספינות רפאים בהיסטוריה כגון תעלומת ספינת המרי סלסט, אך חלקם מתייחסים לכך בביטול. הוא רוצה לנטוש את הספינה אך הרוח של סאנטוס מופיעה והוא מעביר לו מסר שהוא רוצה שמרפי יצטרף אליו לעולם המתים. הרוח של סאנטוס מתלבשת על גופה של אפס ומרפי חושב שאפס היא סאנטוס. מרפי מנסה להרוג את אפס אך ג'ק נותן אגרוף למרפי ומציל אותה ברגע האחרון. ג'ק ואפס מספרים לחברי הצוות על מה שקרה וכולם מחליטים להכניס את מרפי לתוך אקווריום שלא יהווה סיכון.
אפס שנחשפה לרוח של הילדה מחליטה לחפש מידע על אודות ילדה על הסיפון במסמכים שבגשר הפיקוד, היא מגלה שהצטרפה לאותה הפלגה רק ילדה אחת ושמה הוא קייטי. אפס יורדת לבטן הספינה ומגיעה לחדר של קייטי, היא רואה שם ציורים על הארון כאשר לפתע הוא נפתח והיא נחשפת לשלד רקוב של ילדה. אפס צורחת ואז הרוח של קייטי מופיעה, קייטי מספרת לה על כך שחבריה להפלגה והיא כלואים על ידי כוח זדוני ששולט על הספינה והיא אומרת לאפס שהיא חייבת לברוח מהספינה, להציל את עצמה לפני שיהיה מאוחר.
אפס בוחרת להתעלם מכך וחושבת שהיא פשוט יוצאת מדעתה. היא מחליטה ביחד עם חברי הצוות הנותרים לתקן את הספינה והם מצליחים. אפס מחפשת את גריר, כאשר לפתע רואה את קייטי ליד פיר המעלית, היא מתקרבת ומגלה את גופתו של גריר. קייטי בוחרת לחשוף בפני אפס את האמת, משיטה את ידה ולוקחת אותה אחורה בזמן לראות מה קרה בערב שהספינה נעלמה.
קייטי מראה לאפס שחברי הצוות של ה"אנטוניה גראזה" החליטו להרוג את האורחים במטרה להשיג את הזהב, הם הרעילו אותם והפעילו את המערכת של חוט המתכת לחתוך את האורחים שעל הסיפון. לאחר שחברי הצוות חיסלו את השורדים ביריות אקדח בבריכה של הספינה, הם התחילו לרצוח אחד את השני עד שלבסוף נותרו פרנצ'סקה ועוד בחור מסתורי. הבחור נישק את פרנצ'סקה ואז הרג אותה. קייטי חושפת בפני אפס שהבחור המסתורי הוא בעצם ג'ק, האחד שהביא אותם לספינה מלכתחילה והשורד היחיד מהספינה שה"אנטוניה גראזה" הייתה מעורבת בחילוץ שלה.
בבוקר מוצאת ספינת נופש שעוברת באזור את אפס ששרדה את הטביעה של ה"אנטוניה גראזה". הספינה עוגנת בנמל, אנשי צוות מורידים את אפס מהספינה ומכניסים אותה לאמבולנס. בעוד אפס שוכבת באמבולנס היא רואה אנשי צוות אחרים של הספינה אוחזים בארגזים שנראים בדיוק כמו ארגזי מטילי הזהב שנמצאו על ה"אנטוניה גראזה", הם מתחילים להעלות אותם בזה אחר זה ולפתע אפס רואה גם את ג'ק עולה על הספינה. אפס מנסה לצעוק שיעצרו אותו אך הוא סוגר את דלתות האמבולנס בעזרת כוחותיו העל טבעיים.
עיתונות עברית
עיתונות עברית, כלומר עיתונות כתובה בשפה העברית, החלה עם הוצאת כתב העת העברי הראשון, פרי עץ חיים, שיצא לאור באמסטרדם, החל מ-1691 ובמשך יותר ממאה שנים וכלל בעיקר קובץ שו"ת תורני. כתב העת העברי הראשון, הדומה בצורתו ובאופיו לכתבי העת של היום ואיננו תורני דווקא, יצא לאור רק כמאה שנה אחרי "פרי עץ חיים". היה זה המאסף, שראה אור בקניגסברג ב-1784.
במהלך המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 נדפסו עיתונים עבריים בתפוצות, בעיקר במזרח אירופה, שהביאו לקוראי עברית מידע, חדשות, דברי ספרות והגות מקוריים ומתורגמים, דיווחים וסקירות בנושאים מגוונים. העיתונות העברית שימשה במה לדיון בנושאים פנים-יהודיים וכלל-יהודיים, בהם (החל בשלהי המאה ה-19) הציונות. היא הייתה כלי ראשון במעלה בתחיית הלשון העברית, הן כזרז לצורך לחדש מילים לשם דיווח על העולם המודרני והן כבמה לפרסום תחדישים. כותבים רבים השתמשו במאמריהם העיתונאיים על מנת להנחיל לציבור מתחדישיהם. מאז יציאת הלבנון בעריכת יחיאל ברי"ל ואחריו חבצלת על ידי ישראל ב"ק, שניהם בירושלים ב-1863, ראו אור עיתונים עבריים באופן סדיר בארץ ישראל. במפנה המאה העשרים ירד מאוד מספר העיתונים העבריים במזרח אירופה עקב דלדול קהל היעד של עיתונות זו, ומרכז הכובד של העיתונות העברית עבר לארץ ישראל. עיתונות היישוב היוותה שופר אידאולוגי והתפלגה ברובה לפי קווים מפלגתיים (ע"ע עיתונות מפלגתית בישראל). מגמה זו המשיכה גם בעשורים הראשונים של מדינת ישראל. הליברליזם והאכזבה מהאידאולוגיות לאחר מלחמת יום כיפור הובילו לדעיכת העיתונות המפלגתית ולעלייתה של העיתונות המסחרית, שהובילה לפריחת כתיבה בסגנון ניו-ג'ורנליזם ועיתונות חוקרת לחשיפת שחיתות. פריחת העיתונות הכתובה נבלמה במחצית השנייה של שנות ה-90 עם עליית האינטרנט וההתמודדות עמה בצורת חינמונים.
רבים מראשי הציונות היו גם עיתונאים עבריים, בהם: דוד בן-גוריון, אליעזר בן-יהודה, ברל כצנלסון, נחום סוקולוב, משה שרת, זאב ז'בוטינסקי ורבים אחרים. בישראל קיים חוק שהספרייה הלאומית מחויבת לשמר כל עותק של עיתון שיצא בשפה העברית.
כתבי עת עבריים מוקדמים
כמאה שנים לאחר כתב העת העברי הראשון, פרי עץ חיים, החלו לצאת לאור במרחב הדובר-גרמנית, ובפרט בממלכת פרוסיה, כתבי עת עבריים נוספים, כבמה לחוג האינטלקטואלי של תנועת ההשכלה היהודית (שאף מכונה "דור המאספים"). העיקרי והחשוב שבהם היה המאסף, שראה אור בקניגסברג בשנים 1784–1797, 1809–1811, ומטרתו הייתה להפיץ ידע והשכלה בעולם היהודי תוך שימוש בשפה העברית. רוב הגברים היהודים ידעו עברית מלימודיהם בתלמוד תורה אך לא שלטו בשפת המדינה (גרמנית, רוסית, פולנית וכיוצא באלו), וכתב עת בעברית היה נגיש להם. מנגד, ביקשו אנשי ההשכלה לנתק את היהודים משימוש ב"ז'רגון" (כלומר יידיש) המדובר בפיהם, שנתפס אז כדיאלקט משובש של הגרמנית התקנית, ולהחיות את שפת המקרא הצחה. כך שימשו כתבי העת המשכיליים צינור שדרכו קנו יהודים השכלה, חדשות מן העולם וידיעות בתחומים שלא נחשפו ולא יכלו להיחשף אליהם קודם, כגון חידושי המדע והטכנולוגיה. בנוסף לאתגר הקיום הכלכלי, שאיים תמיד על העיתונות העברית, ניצבה בפני מחברי כתבי העת המשכיליים השאלה האם השפה העברית, שמזה מאות שנים לא שימשה כשפת היומיום, מתאימה במצבה למסור את כל הנדרש מדיווח עיתונאי מודרני, וכיצד יש לחדש אותה. בכתבי העת הראשונים הובאו מונחים לועזיים בגרמנית באותיות עבריות, בתעתיק היידי המקובל. כתב עת משכילי מוקדם חשוב נוסף היה ביכורי העתים (וינה, 1820–1831), ובנוסף ראו אור "הצפירה" של מאיר הלוי לטריס (גליציה, 1823); "ביכורי השנה" (אמסטרדם, 1844) ו"כוכבי יצחק" (וינה, 1845–1869).
קהל היעד של כתבי העת המשכיליים המוקדמים היה קטן ביותר ולא יכול לתמוך בהם כלכלית, ולפיכך רבים מהם יצאו במתכונת מצומצמת ובלתי סדירה ונסגרו בתוך זמן קצר. צורה נוספת להפצת כתב עת עברי הייתה "לוחות שנה", כלומר תקופון היוצא אחת לשנה ומרכז מאמרי הגות, דברי ספרות, סיכום אירועים בעולם היהודי והכללי ותוכן שימושי. כתבי העת המשכיליים בעברית דעכו במחצית הראשונה של המאה ה-19, כאשר, דווקא עקב הצלחת מגמת ההשכלה, נחשפו יהודים חפצי-דעת לשפת המדינה וצרכו את ידיעותיהם ישירות מן העיתונות הכללית בלשונה, והצורך בעיתונות עברית התייתר. בעיקר נכון הדבר בגרמניה, שהייתה ערש כתבי העת המשכיליים, אך החל בשנות ה-20 של המאה ה-19 עברו יהודיה לשפה הגרמנית.
עיתונות התפוצות במאה ה-19
במזרח אירופה, מקום מושבם של רוב יהודי העולם בראשית המאה ה-19, התקיימה אוכלוסייה יהודית גדולה שלא נטמעה בסביבתה ודיברה בשפתה שלה, יידיש, על ניביה. בשנות ה-50 של המאה ה-19 החלו לצאת באימפריה האוסטרו-הונגרית (בפרט בגליציה – השטח שעבר לידי אוסטריה בחלוקת פולין, שם ישבו מרבית יהודי האימפריה) ובאימפריה הרוסית כתבי עת שזכו לתפוצה רחבה ולאריכות ימים. העיתונות העברית, בזכות השפה המשותפת, שימשה כלי ייחודי ליצירת תקשורת בין הקהילות היהודיות ויהודים בודדים בתפוצות לשיתוף מידע, העברת ידיעות ובקשות לסיוע, ואִפשרה יצירת תנועות יהודיות כלליות לא-מקומיות. העיתונים הגיעו גם לקהילות יהודיות מחוץ לאירופה, שלא דיברו כלל יידיש או גרמנית, ואִפשרו חשיפה שלהן ומעורבות של בניהן בעולם היהודי האירופי. העיתונים יצאו בהוצאות פרטיות וללא תמיכה ארגונית או תנועתית. כל הוצאת עיתון, הן בשטחי האימפריה הרוסית והן באימפריה האוסטרו-הונגרית, נזקקה לרישיון מאת השלטונות וחויבה לעבור ביקורת של הצנזורה. תהפוכות הזמן פגעו בהוצאה הסדירה של העיתונים וגרמו להעברת מושבם מעיר לעיר, להפסקות ניכרות בהפצה ולשינויים בלתי מתוכננים בתדירותה. החומר העיתונאי התקבל מידי שליחים מיוחדים ששלחו למערכת מברקים (טלגרמות) או מתרגום ידיעות של סוכנויות ידיעות.
הראשונים, החשובים ומאריכי הימים בהם היו השבועונים המגיד (ליק ואחר-כך קרקוב, 1856–1903); המליץ (אודסה, 1860–1904) והצפירה (ורשה, 1862–1931). ב-1886 ראה אור בסנקט פטרבורג היומון העברי הראשון בהיסטוריה – היום; על אף שלא האריך ימים ונסגר כעבור שנתיים, הוא הוביל לראשית הופעתם של "המליץ" ו"הצפירה" כעיתונים יומיים. הדבר פיתח במידה רבה את לשון הדיווח העברית העניינית, התמציתית והמדויקת. הציונות, שהחלה לצמוח בעשורים האחרונים של המאה, הציבה לעיתונים העבריים אתגר, והם נעו בין דיווח נייטרלי ונימה של פלורליזם רעיוני בקשר לפתרון השאלה היהודית תוך סקירה ומתן פתחון פה לכל הזרמים, לבין תמיכה נלהבת ברעיון הציוני. שלושת כתבי העת החשובים, "המגיד", "המליץ" ו"הצפירה", תמכו משנות ה-80 של המאה ה-19 בתנועת חיבת ציון ובציונות, ודיווחו בהרחבה מן הקונגרסים הציוניים. על רקע צמיחתם מתוך עולם ההשכלה, ראו עורכי העיתונים חשיבות להקניית מושגים מדעיים לקוראי העברית ועשו שימוש בעיתונות כבמה למדע פופולרי ולדיווח על תגליות וחידושים טכנולוגיים. בין הכותבים החשובים בשדה זה נמנו כמה מחשובי העוסקים בעיתונות התקופה, כגון חיים זליג סלונימסקי, מייסדו ועורכו הראשון של "הצפירה", מנדלי מוכר ספרים (שלום אבּרמוביץ'), שלמה רובין ואהרון ברנשטיין. ברומניה, שבה היה ריכוז גדול של חובבי ציון, יצא לאור ב-1856 ביאשי "עדות העתים"; בבוקרשט פורסם בעברית המוסף "ההולך", וב-1882 פורסם בבוטושאן "האור". ברומניה יצא לאור גם כתב העת הספרותי "זמרת הארץ" בעריכת הרב מתתיהו שמחה רבנר.
רוח הלאומיות ועליית הציונות הובילו לתסיסה חברתית בקרב צעירים יהודים במזרח אירופה, לרצון ללימודי עברית ולשאיפה לקבלת ידיעות ממושבות ארץ ישראל ומצעירים יהודים דומים להם. גם פריחת הספרות העברית ויצירת "רפובליקה ספרותית" של קוראים ומחברים כמנדלי מוכר ספרים, חיים נחמן ביאליק, פרץ סמולנסקין, י"ל פרץ, אחד העם, דוד פרישמן, יהושע ברזילי, י"ל גורדון, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי ואחרים, שפרסמו דברי ספרות וביקורת בעיתונים העבריים, יצרה סביבם קהל תוסס. כתבי עת עבריים משכיליים חשובים נוספים מאותה עת הם הכרמל (וילנה, 1860–1880); עברי אנוכי (לבוב ומאוחר יותר ברודי, 1865–1890) והשחר (וינה, 1868–1885) בעל הגוון הסוציאליסטי. יוצא דופן הוא העיתון החרדי העברי "מחזיקי הדת" (לבוב, 1879–1915). בתקופת התחייה הופיע כתב העת השילוח (אודסה, 1896–1926, ומ-1919 גם בירושלים). לצדם ראו אור האלמנכים האסיף (ורשה, 1884–1889, 1893) ולוח אחיאסף (ורשה, 1893–1904, 1923).
העיתונות העברית הצמיחה עורכים מוכשרים ומנוסים כיהודה לייב קנטור (עורך "היום" וביטאונים אחרים), אלכסנדר הלוי צדרבוים (עורך ומו"ל "המליץ"), דוד גורדון (עורך "המגיד"), ובראש ובראשונה אבי העיתונות העברית המודרנית, נחום סוקולוב (עורך "הצפירה", ו"האסיף" והרוח החיה ב"עברי אנוכי"), שבמידה רבה יצר את דמותה של העיתונות העברית המודרנית והעמידה על סטנדרטים אירופיים. סוקולוב, מתוך הכרה בחשיבותו של מידע עובדתי מעודכן ומדויק, הפך את "הצפירה" לכלי חדשותי מהימן ומעמיק. הוא יצר את צורתה ולשונה של הכתבה החדשותית (הרפורטז'ה) העברית, וטבע נוסח לשוני ייחודי המורכב מפסיפס של כל רובדי הלשון העברית המשובץ בתחדישים משלו למילים לועזיות. סוקולוב העביר לעברית את הפיליטון היידישאי, ביסס את סוגת רשימות-המסע והיה הראשון שצירף לעיתונו מוסף ספרותי שבועי סדיר. כמו כן, היה העיתונאי העברי הראשון שהגדיר אתיקה עיתונאית שבמרכזה חתירה לאמת ולדיוק תוך הימנעות מסנסציוניות צעקנית. על שמו נקראים בית העיתונאים על שם סוקולוב בתל אביב והפרס החשוב ביותר לעיתונאים בישראל, פרס סוקולוב.
עיתונים עבריים אחדים יצאו לאור גם מחוץ למרחב האירופי. בארצות האסלאם היו מספר ניסיונות להוציא לאור עיתונים עבריים ומהדורות עבריות לעיתונים יהודיים בשפות זרות. אחד הניסיונות המוקדמים והממושכים ביותר היה העיתון הדו-שבועי "הדובר" (1863–1871), שיצא לאור בבגדאד. עם זאת, רוב הניסיונות האלה היו קצרי-ימים עקב גודלן הקטן של הקהילות ומיעוט המשאבים, וקהל קוראי העברית הסתמך בעיקר על עיתונות ההשכלה שהופצה מאירופה.
עיתונות התפוצות במאה ה-20
עם מפנה המאה העשרים ירד מאוד מספר העיתונים העבריים במזרח אירופה. ההגירה המסיבית ממזרח אירופה (בעיקר לארצות הברית), שהחלה עוד בשליש האחרון של המאה ה-19, דלדלה מאוד את קהל היעד של עיתונות זו. בקרב רוב היהודים, שנותרו באירופה, רבים פנו לתנועת הבונד והפנו עורף לעברית לטובת פיתוח תרבות היידיש; ואחרים פנו לנתיבי התבוללות וביקשו להיטמע בתרבותה ובשפתה של ארצם, ולא נזקקו לעיתונות עברית.
"הצפירה" המשיך לצאת באופן סדיר במרכז היהודי בוורשה עד 1921 ובאופן בלתי סדיר עד 1931, אך העיתון הסב עורף לציונות. בשנת 1903 ייסד אברהם לודויפול את עיתון הצופה בוורשה, שהיווה תחליף ציוני ל"הצפירה" וינק את מקורותיו בעיקר מצרפת; העיתון נסגר כעבור שנתיים. בקרקוב ראה אור המצפה (1904–1915, 1917–1921), שבועון ציוני-דתי שהיווה מעין עיתון המשך ל"המגיד". במוסקבה ראה אור העיתון העם (שבועון (1916–1918), יומון (1917–1918)), שהיה העיתון העברי היחידי שראה אור ברוסיה בזמן מהפכת אוקטובר.
כן ראו אור היומון הזמן (סנקט פטרבורג ואחר כך וילנה, 1903–1915), השבועון האורתודוקסי "המודיע" (פולטבה, 1910–1915), ובניו יורק השבועון (ולאחר מכן ירחון) התורן (1914–1925) והשבועון הדואר (1921–2005). בוורשה ראה אור היום הציוני (1925–1939), שהיה בשעתו היומון העברי הסדיר היחיד בתפוצות. מרכז הכובד של העיתונות העברית עבר לארץ ישראל.
כתבי עת ארץ-ישראליים במאה ה-19
בירושלים של היישוב הישן ראו אור ב-1863 שני עיתונים יריבים. ביטאון המתנגדים (האשכנזים-פרושים) היה הדו-שבועון הלבנון (הגיליון הראשון ראה אור בירושלים, ולאחר מכן עבר להידפס בפריז, במיינץ ובלונדון, 1863–1886) בעריכת יחיאל ברי"ל ובהשתתפות מיכל הכהן ויואל משה סלומון. העיתון ייצג עמדה אנטי-משכילית, אך לפחות בסוף ימיו תמך בחיבת ציון. יריבו, שנוסד כמה חודשים אחריו, היה עיתונם של החסידים והספרדים, חבצלת (ירושלים, 1863–1911), שנוסד ונדפס על ידי ישראל ב"ק יחד עם חתנו, ישראל דב פרומקין. בשנת 1882 התמנה אליעזר בן-יהודה לעורך העיתון. עיתון ארץ-ישראלי נוסף היה השבועון של חיים פרס "שערי ציון" (ירושלים, 1876–1884), שייצג זרם אורתודוקסי המצדד ביישוב ארץ ישראל, ו"האריאל" (1874–1877), ממשיך דרכו של הלבנון.
בשנת 1884 ראה אור גיליונו הראשון של הצבי, עיתונו של אליעזר בן-יהודה והיומון הראשון בעברית בארץ ישראל (העיתון נקרא גם "האור", 1890–1893). בן-יהודה ערך במקביל את כתב העת "השקפה" (1896–1908). עיתוניו של בן-יהודה ייצגו עיתונות אזרחית ועירונית מודרנית המוּנעת מסיפורים עיתונאיים עסיסיים (ואף "צהובים"), כשופר מרכזי להבעת עמדותיו של בן-יהודה בענייני השעה וכבמה לתחדישיו. העיתון ביטא עמדה נחרצת של התנגדות ליישוב הישן. עם הכותבים בעיתון נמנו דוד ילין, זאב יעבץ ויחיאל מיכל פינס. גם בן-יהודה טיפח מתוך התלהבות את תחום המדע הפופולרי והתגליות, שאף סיפקו צורך מתמיד לתחדישים לשוניים. על תחום זה בעיתוניו היו אמונים מנשה מאירוביץ ודוד יודילוביץ.
ב-1893 הוציא בן-יהודה את העיתון "עולם קטֹן", עיתון הילדים הראשון בעברית, שממנו ראו אור רק שבעה גיליונות.
עיתונות היישוב
מספר העיתונים היומיים ביישוב היהודי שיצאו על ידי כל פלג אידאולוגי, היה בלתי-פרופורציונלי לגודלו הזעיר (כעשרות אלפי בני אדם עד מאות אלפים ספורים). יתרה מזו, חלק מן העיתונים הופיעו בשתי מהדורות במהלך היום (בוקר וצהריים) ולעיתים אף במהדורה מיוחדת לעת ערב. על דפי העיתונות סערו ויכוחים בנוגע לדמות המדינה שבדרך, ארגון העבודה, התנדבות היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, תגובות לשואה, היחס לערבים, המאבק בבריטים ועוד. השפה העיתונאית האידאולוגית נטתה לארכנות, ומאמרים פרוגרמטיים ואקדמיים ארוכים היו נפוצים מאוד. הטון והגישה ברוב העיתונות האידאולוגית הושפעו ממסורת העיתונות המזרח אירופית הכבדה וממורשת העיתונות היהודית הדתית-כיתתית בגולה, והיו לפיכך חד-צדדיים, כבעיתוני התקופה באירופה, שהתפצלה באופן חד בין אידאולוגיות יריבות. יוצאי דופן מבחינת השפה היו עיתוני משפחת בן-יהודה, שכיוונו למכנה המשותף הנמוך והפופוליסטי הן בשפתם והן בתכניהם.
עד מלחמת העולם הראשונה
מראשית העלייה השנייה (1904) ועד מלחמת העולם הראשונה (1914) צמחה בארץ ישראל עיתונות עברית מקורית ואידאולוגית. את עיתונות עידן היישוב הישן המשיכו היומון מוריה (ירושלים, 1910–1915), שהחליף את "חבצלת" שנסגר ב-1911, והחרות (ירושלים, 1909–1917) של קהל עדת הספרדים, שראה אור פעמיים בשבוע עד 1912 ומאז ראה אור כעיתון יומי. במקביל נדפסו בירושלים שני שבועונים בעלי תודעה ציונית-סוציאליסטית – הפועל הצעיר, ביטאון מפלגת הפועל הצעיר (ראה אור מ-1907 ועד 1970 והיה בכך לשבועון העברי בעל אורך החיים הרב ביותר), שעם מעצבי דרכו נמנו דוד שמעוני, אז"ר וש"י עגנון, והאחדות, ביטאונה של מפלגת פועלי ציון (1910–1915), שעם אנשיו נמנו יצחק ורחל ינאית בן-צבי, דוד בן-גוריון ויעקב זרובבל. יוסף חיים ברנר, באופן יוצא דופן, כתב בשני השבועונים. "האחדות" הצטיין בכך ששילב בקואופרטיב את מלאכת העיתונאות עם מלאכת הדפסת העיתון ב"דפוס אחדות". שני עיתוני הפועלים התפלמסו זה נגד זה והיו מאוחדים בבוז שרחשו לעיתוניו של בן-יהודה. ב-1915 הוציא השלטון העות'מאני בארץ ישראל צו סגירה לעיתונים העבריים, פרט ל"החרות", שהמשיך להופיע עד 1917. בשנת 1918 הוציא חיל המשלוח המצרי בפיקודו של אדמונד אלנבי עיתון מיוחד בעברית בשם "חדשות מהארץ", שביקש לחבר את הכוחות הבריטים לאוכלוסייה היהודית בארץ ישראל; בין היתר כתבו בו משה סמילנסקי ומרדכי בן הלל הכהן.
לגבי עיתונות היישוב בתקופה העות'מאנית מציין הסוציולוג עוז אלמוג: "בשעה שעיתונות המערב יצאה במיליוני עותקים מדי יום והודפסה במכונות רוטציה חשמליות, יצאו עיתוני ארץ ישראל פעם בשבוע בכמה מאות עותקים והודפסו במכונות ידניות; בשעה שעיתונות המערב יצאה בפורמט פוליו גדול ובכמה עשרות עמודים לגיליון, שמרה העיתונות הארץ ישראלית על פורמט קוורטו צנוע וגיליונותיה כללו בדרך כלל בין ארבעה לשמונה עמודים"
ימי המנדט הבריטי
תחילת המנדט הבריטי בישרה לראשונה על חופש עיתונות יחסי בארץ ישראל. ב-1919 נפתחו שני עיתונים "בורגניים": הארץ, שקם על בסיס "חדשות מהארץ", ביטא קו ציוני כללי ודגל בדיווח מאופק ומאוזן; ודואר היום (1919–1936), בעריכתו של איתמר בן-אב"י, שהמשיך את הקו ה"צהוב" יחסית של עיתוניו של אביו, אליעזר בן-יהודה, וייצג את הימין הפוליטי. שני העיתונים הופיעו בירושלים, אך ב-1923 עבר "הארץ" לתל אביב. בשנת 1934 ראה אור עיתון הציונים הכלליים הבוקר. כן יצא במסגרת החוג הציוני-כללי השבועון בוסתנאי (רחובות, 1929–1939), ביטאונה של התאחדות האיכרים. ב-1937 החלה תנועת המזרחי להוציא את היומון הצופה.
ב-1925 החלה ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל להוציא את ביטאונה, דבר, בעריכתו של ברל כצנלסון, וזה הפך ליומון הנפוץ ביישוב והיווה למעשה שופרה של הנהגת היישוב, כלומר תנועת העבודה ובראשן מפא"י. עוז אלמוג מציין כי העיתון "עוצב בעיקרו במתכונת העיתונות המודרנית, אך היה שונה ממנה בחד-צדדיות המובהקת שלו שהתבטאה בנאמנות כמעט עיוורת למפא"י ולתנועה הציונית, בתקיפת יריבים מבית ומחוץ, ובטשטוש גבולות שכיח ובלתי מוסתר בין דיווח להבעת דעה". העיתון ידע מאבקים רבים בין כותבים שביקשו חופש פעולה וסיקור לבין עסקני התנועה שהכתיבו את הקו. מוספיו השבועיים של "דבר" – "דבר לילדים" (צורף לראשונה ב-1931 כמוסף לעיתון), "דְּבר הפועלת" (החל מ-1934), "הגה" בעברית קלה לעולים חדשים (שבועון, 1940–1950) ו"דְּבר השבוע" (החל מ-1946) – נתנו כיסוי מלא לתחומי המשפחה והחיים, בפרט בקרב אנשי ההתיישבות העובדת, שליבנו מעל דפי "דבר" את פולמוסיהם, בתחומים שונים, מנושאי התיישבות וכלכלה ועד ספרות ותיאטרון. בין 1946 ל-1948 תמכה מפא"י בעיתון ערב בשם "חדשות הערב" במטרה להתחרות בעיתון "ידיעות אחרונות". בשנים 1919–1930 ו-1943–1945 הוציאה מפלגת אחדות העבודה את השבועון "קוּנטרֵס". ב-1943 הוציאה תנועת השומר הצעיר את עיתונה "משמר", שב-1948 שונה שמו לעל המשמר; העיתון הופץ במשקי הקיבוץ הארצי והחל ב-1945 צורף לו גם שבועון הילדים "משמר לילדים". ב-1937 נוסד יומון מק"י, "קול העם" – הביטאון הקומוניסטי הראשון בעברית.
התנועה הרוויזיוניסטית, אשר יוצגה על ידי "דואר היום", החלה להוציא יומונים משלה – החלוץ שבהם היה חזית העם (1931–1934) בעריכתו של יהושע השל ייבין, ואחריו יצאו הירדן (1934–1939) והמשקיף (1938–1940) בעריכת אייזיק רמבה. במקביל ראה אור שבועונו של אלכסנדר זאובר, עיתון מיוחד (1933–1952), שבניגוד ליומונים, שבהם התפרסמו מאמרים פרוגרמטיים ופולמוסיים מול ההסתדרות ותנועת העבודה, התאפיין בעיסוק ברכילות ובכתבות צבע. שבועון רכילותי נוסף היה תשע בערב של העיתונאי אורי קיסרי, שראה אור לראשונה ב-1937 ושינה את שמו ב-1946 להעולם הזה. השינויים בשמות העיתונים נועדו לסכל צווי איסור וצנזורה שהטיל שלטון המנדט.
ב-1922 נוסד שבועונה של אגודת ישראל "קול ישראל" (1922–1950; נקרא גם "הקול"), וב-1932 החל לצאת באופן בלתי סדיר ביטאונה של מפלגת פועלי אגודת ישראל, "שערים", שב-1951 הפך ליומון.
התקופה שבין 1932 ל-1934 מכונה בפי חוקרי התקופה "מלחמת האזרחים ביישוב" על רקע ארגון העבודה בין הרוויזיוניסטים להסתדרות. חלק ניכר מהמלחמה התבטא מעל דפי העיתונות המפלגתית, במאמרים נוקבים משני צדי המתרס לפני רצח ארלוזורוב ובעקבותיו.
בשנת 1933 חוקק השלטון המנדטורי את פקודת העיתונות, במטרה לתת לו מכשיר פיקוח יעיל על העיתונות היהודית והערבית כאחת ובכך לדכא גילויים של מחאה ומרי נגד השלטון. פקודה זו היוותה את אחת הפגיעות הקשות בחופש הביטוי ובחופש העיתונות. היא קבעה כי על מנת להוציא עיתון נדרש רישיון מהממשל, והעניקה לשלטון את הסמכות לסגור עיתון אם פורסם בו חומר כלשהו העלול לדעתו "לסכן את שלום הציבור", וכן את בית הדפוס שבו הודפס העיתון. עם קום מדינת ישראל אומצה פקודת העיתונות לספר החוקים הישראלי והיא עודנה בתוקף; הסמכות למתן רישיונות או לסגירת עיתונים נמסרה לשר הפנים.
ב-1936 רכש זלמן שוקן את "הארץ" ממשה גליקסון והפך אותו, בעריכת בנו, גרשום שוקן, לעיתון מודרני, מהימן ופתוח ברוח העיתונות האנגלית, בעל קו ליברלי ואף קפיטליסטי, אך פחות מחויב ומגויס מפלגתית משאר עיתוני היישוב. כיוון שביקורתו של "הארץ" על הנהגת היישוב בנושאים כלכליים נמסרה באורח מאופק ומאוזן, היא התקבלה בהערכה, בניגוד לפופוליזם ולבוז שיוחסו ב"דבר" ובתנועת הפועלים ל"דואר היום" ולעיתוני הרוויזיוניסטים.
ב-1939 ראה אור העיתון הבלתי-מפלגתי ועיתון הערב הראשון בעברית, ידיעות אחרונות, בשליטתו של יהודה מוזס ובעריכת עזריאל קרליבך. ב-14 בפברואר 1948, ללא כל הודעה מוקדמת, נטשה קבוצת עיתונאים עם צוות ההנהלה והדפוס הבכיר של העיתון, בהנהגתו של קרליבך, והקימה עיתון ערב מתחרה בשם "ידיעות מעריב", שהפך עד מהרה למעריב והיה לעיתון הנפוץ ביותר בראשית המדינה. משפחת מוזס הצליחה לשקם את "ידיעות אחרונות", אך לא סלחה מעולם על הקמת "מעריב".
העיתונות העברית ביישוב יצרה את אחת הסוגות הייחודיות ורבות ההשפעה – הטור המחורז בענייני השעה. אהרון צפנת ("בעל הטורים") פרסם טורים כבר ב-1925 ב"היום" הוורשאי, וכן פִּרסמו טורים אלכסנדר פן (תחת שם העט "תנו רבנן"), קדיש יהודה סילמן ויהודה קרני; אולם הבולט והחשוב במסגרת סוגה זו היה נתן אלתרמן, מחברם של הטורים "סקיצות תל אביביות", ב"דבר" (יולי–נובמבר 1934) ו"רגעים", ("הארץ", מנובמבר 1934 עד ינואר 1943) ומאז ינואר 1943 "הטור השביעי", שראה אור במשך 24 שנים. הטורים נטלו ידיעה חדשותית, לעיתים שולית, והפנו אליה זרקור, לרוב אישי, שנתן במה לדיון ציבורי. הטורים זכו להד עצום בציבור, נקראו על ידי הציבור הרחב ומנהיגי היישוב וזכו לתגובות רציניות אף מצד מתנגדיו של אלתרמן (כמו "טור מול טור" של מרדכי שלו, שהתפרסם בביטאון הלח"י, "המעש"). טורי עיתון ספציפיים רבים זכו להתייחסות שחרגה ממקומם העיתונאי ("מכל העמים", "הלשון השוודית", "נאום תשובה לרב-חובלים איטלקי", "על זאת" ו"מגש הכסף").
בעת המצור על ירושלים במלחמת העצמאות הייתה העיר מנותקת ולא קיבלה עיתונים מתל אביב, ולפיכך ראו בה אור עיתונים עצמאיים: "ידיעות ירושלים", "חדשות הצהרים", "חדשות הערב", "ידיעות אחרונות" (מהדורת ירושלים) ו"ידיעות חדשות" (בגרמנית).
עיתונות המחתרות
בעת המאבק בבריטים, בעיקר בימי המאבק בספר הלבן ראה אור מספר גדול של ביטאונים מחתרתיים ובהם חומר הסברתי ותעמולתי, על אף הצנזורה הצבאית החריפה והעונשים הכבדים שהטיל השלטון.
החל בדצמבר 1934 הוציא ארגון "ההגנה" עיתון מחתרתי בשם במחנה. ב-1947 הפך העיתון לביטאונה הרשמי של ההגנה ולאחר מכן היה לעיתון הרשמי של צה"ל. ב-24 באוגוסט 1941 ראה אור גיליונו הראשון של אשנב – העיתון המחתרתי הנפוץ ביותר ביישוב. העיתון הודפס בדפוס אחדות כדו-שבועון עד שלהי 1947 על ידי ארגון "ההגנה" וביטא את הזרם האקטיביסטי של מפא"י. מטרתו הייתה לפרסם ידיעות שנפסלו על ידי הצנזורה, בהן ידיעות על המפעל הציוני שאלמלא הצנזורה היו מוצאות את מקומן בעיתונות היומית הרגילה. מייסדו ועורכו הראשון של העיתון, ומי שקבע את שמו, היה ברל כצנלסון. כיוון שהעיתון לא היה חוקי, עריכתו והדפסתו נעשו בסתר, ובחלק מהמקרים הוצאו גיליונות בשם "א–ב" לאחר שהבריטים הטילו איסור לפרסומו ואחזקתו. בסך הכול הופיעו 157 גיליונות, כאשר 42 גיליונות הופיעו בשם "א–ב". מקיץ 1945 ועד קום המדינה הופץ על ידי "ההגנה" עלון-הקיר החומה. העלון, שהודבק בלילות על קירות ביישוב היהודי על ידי נערי גדנ"ע, כלל הודעות בנושאים בלתי-לגאליים כגון העפלה, "יזכור" ללוחמים שנהרגו, הוראות לפעולה אזרחית ודברי הסברה ותעמולה, ולחם נגד מחתרות "הפורשים" (אצ"ל ולח"י).
ביטאון האצ"ל הראשון נקרא "המצודה" וראה אור בשנים 1932–1933. מ-10 במרץ 1942 ועד קום המדינה היה ביטאון האצ"ל הירחון חרות. הירחון, שכלל ארבעה עמודים, הופץ לרשימת כתובות של אנשים פרטים ומוסדות ובנוסף הודבק על קירות באתרים מרכזיים ברחובות הערים והמושבות בארץ ישראל, בידי נערי "חיל תעמולה" (חת"ם) של אצ"ל. לאחר קום המדינה המשיך כעיתון יומי וביטאונה של תנועת החרות עד 1965. הלח"י הפיץ מ-1942 ועד 1945 ביטאון תעמולתי בשם "החזית", שאותו החליף בין 1945 ל-1947 הביטאון המחתרתי "המעש" שהופץ בקרב תומכיו ועל הקירות. בין דצמבר 1947 לספטמבר 1948 פרסמה תנועת הלח"י את היומון מברק כעיתון תנועתי גלוי. בניגוד לשאר עיתוני המחתרות, שהיו תכליתיים וממוקדים בהסברה והנעה לפעולה, היו בעיתוני לח"י דברי ספרות, הגות ושירה (שהיוותה משקל-נגד ל"טור השביעי" של אלתרמן) מאת יוצרים כנתן ילין-מור, יונתן רטוש, ישראל אלדד ומרדכי שלו.
עיתוני המחתרת של ההגנה: "החומה", "אשנב", "המגן", "העברי" והירחון "מערכות" נוצרו על ידי מחלקת התרבות (המחת"ר) של ההגנה שמשרדיה היו ברחוב נחלת בנימין 57. עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון לכך באותו מקום.
מקום המדינה ועד מלחמת יום כיפור
עם הקמת המדינה התקיימו בה 11 יומונים עבריים (פרט ל"מברק", שנסגר על ידי מועצת המדינה הזמנית בעקבות הפעלת הפקודה למניעת טרור לאחר רצח ברנדוט בספטמבר 1948) – 8 מהם עיתונים מפלגתיים, שהמשיכו את עיתונות היישוב ("דבר" ו"הדור" של מפא"י, "הצופה" של תנועת המזרחי, "על המשמר" של מפ"ם, "הבוקר" של הציונים הכלליים ו"חרות" של תנועת החרות (שהתאחדו ב-1965 ל"היום", עם איחוד מסגרותיהם המפלגתיות ויצירת גח"ל), "המודיע" של אגודת ישראל (החליף את "הקול" ב-1950) ו"קול העם" של מק"י), ובנוסף העיתונים המסחריים "הארץ", "מעריב" ו"ידיעות אחרונות". העיתונות האידאולוגית-מפלגתית התקבלה בקרב השלטון כאתית, רצינית ומהימנה יותר מה"עסקים הפרטיים" שהעיתונאים בהם אינם אלא עט-להשכיר. ב-4 באפריל 1951 אמר ראש הממשלה בן-גוריון בכנסת: "חבר הכנסת בגין הביא נימוק מעיתון "הארץ". אבל מה זה עיתון? מי שיש לו כסף, עושה עסק, שוכר פועלים וכותב מה שהוא רוצה לכתוב", ובמזכירות המפלגה אמר: "עיתון בשביל מפלגה חיוני. כי לא ייתכן קיום מפלגה ללא עיתון". ואכן, העיתונות והמפלגתיות הלכו בשנות ה-50 יד ביד. אל עיתוני היישוב נוספו יומון המפלגה הפרוגרסיבית "זמנים" (1953–1955) ו"למרחב" (1954–1971) של מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון, שהתפצלה ממפא"י. בית "דבר" של מפא"י, שלוֹ היה עיתון לכל מגזר, קידם את העלייה ההמונית בהחלפת השבועון "הגה" ביומון מנוקד בעברית קלה בשם "אוֹמֶר". (ראה אור עד 1986). חשיבותה של העיתונות הייתה כה גדולה בעיני השלטון עד כי ראש הממשלה עצמו, בן-גוריון, פרסם מאמרים ב"דבר" תחת שם העט "ס. ש. יריב" (לאמור: סבא של יריב). החוקרת דינה גורן מציינת ש"עיקר מאמציהם [של העיתונאים בעיתונות המפלגתית] היה נתון לקידומן של מטרות אידאולוגיות, בין שהיו אלה מטרות המשותפות לכלל התנועה הציונית ובין שהיו של התנועות הפוליטיות שאליהן הם השתייכו. דפוסים אלה של עבודה עיתונאית גם הלמו את המקובל בארצות מוצאם של רוב העיתונאים ורוב הקוראים, כלומר, את הגישה המקצועית כפי שהתפתחה במזרח ובמרכז אירופה, שעיקרה הדגשת הצד האידאולוגי והפובליציסטי בעבודה העיתונאית, שבהשוואה אליו נחשבו הדיווח מן השטח ומלאכת הרפורטז'ה למלאכות פחותות בערכן".
הפולמוסים החשובים של התקופה, כגון שביתת הימאים (1951), יחסי גרמניה–ישראל, השילומים, קליטת העלייה והעלייה הסלקטיבית, יחסי דת ומדינה ועוד התנהלו מעל דפי העיתונות ונחלקו אף הם לפי הקו המפלגתי. כמו בתקופת היישוב, הוקדש מקום נכבד לתיאור ארכני ומליצי של אספות-עם ומעמדים ציבוריים אחרים (בעיתונות תנועת העבודה, בפרט, נחגגו בפרטנות ובאריכות אירועי הקמת יישובים חדשים, קליטת עלייה, מפעלי משק וכלכלה והישגים אחרים של המדינה הצעירה). כמו כן נכתבו בכל העיתונים מאמרים ארוכים בשאלות שברומה של האומה ועתידה. בד בבד מיעטו עיתוני הזרם המרכזי, הקונפורמי, בדיווחים אקטואליים ובעבודה עיתונאית חוקרת לחשיפת עוולות חברתיות. עיתונאי העיתונות המפלגתית ראו בעבודתם קודם כל שליחות אידאולוגית ורק לאחר מכן מחויבות עיתונאית מקצועית, ביקורתית ופלורליסטית.
עם זאת, כבר בתקופה זו החלו ניצנים של עיתונות אחרת, נשכנית וביקורתית. אחד הטורים הביקורתיים הראשונים היה טורם של בנימין תמוז ועמוס קינן "עוזי ושות'" ב"הארץ" (וב"יום-יום", מהדורת הערב של "הארץ", שראתה אור ב-1948), שהגיב על ענייני דיומא כביכול מנקודת מבטו של ילד ובלשון סלנג "צברית" ו"פלמ"חניקית" שהייתה חריגה בעיתונות התקופה, שהקפידה על שפה גבוהה ומצוחצחת. הטור ביקר את שלטון מפא"י ואת הממסד הדתי וחשף עוולות חברתיות ופוליטיות מנקודת מבט שמאלית. ב-1953 נעצר קינן והטור חדל להתפרסם. את מגמת הטור המשיך כבר באותה שנה דן בן אמוץ (שכתב בעילום שם ובלשון רבים) בטורו "מה נשמע", שפורסם בתחילה ב"דבר השבוע" ולאחר מכן ב"מעריב". הטור הושפע מ"שיחת העיר" של "הניו יורקר" ונכתב באופן קליל ועוקצני ועל נושאי שוליים, בניגוד לכבדות ששרתה על העיתונות העברית וקשיי המדינה הצעירה. ב-1952 החל אפרים קישון לכתוב טור ביקורת עוקצני ב"מעריב" בשם "חד גדיא", שהגדיר את הפיליטון העברי למשך שנים רבות (הטור פורסם ברציפות במשך 30 שנה, מספר פעמים בשבוע), המציא דמויות, הפנה זרקור אל חיי היחיד ולעג לבירוקרטיה המפא"יניקית.
לעיתונים מפלגתיים מסוימים נודעה חשיבות תרבותית רחבה יותר מאשר בתחום המפלגתי הצר. כך, למשל מוספו הספרותי של "למרחב", "משא", בעריכתו של אהרן מגד, היה אחד המוספים הספרותיים החשובים במדינה והבמה המרכזית של סופרי דור תש"ח; "הטור השביעי" של אלתרמן המשיך להופיע ב"דבר" וזכה לתהודה ציבורית ניכרת; ו"על המשמר" ועיתון הילדים שלו "משמר לילדים" היו במה שבה פרסמו משוררים כלאה גולדברג, אברהם שלונסקי, דן פגיס, ויהודה עמיחי. כן צמחה פובליציסטיקה עברית מקורית בעמודים שיוחדו לכך, בעיקר בעיתוני הערב ("מעריב" ו"ידיעות אחרונות") וב"הארץ". עם הפובליציסטים הבולטים נמנו ישעיהו אברך, שמואל שניצר, שלום רוזנפלד, הרצל רוזנבלום, אליעזר ליבנה, יוסף נדבה, עזריאל קרליבך, דב סדן וגבריאל שטרסמן. מוספי השבת – בפרט "דבר השבוע" (שצורף משנת 1961 לכל עיתוני "דבר" ולא רק למנויים), "מוסף הארץ" (שהחל לצאת ב-1963), "חוֹתָם" (מוסף "על המשמר", החל לצאת ב-1964) ומוספי השבת של "מעריב" ("סופשבוע") ו"ידיעות אחרונות" ("7 ימים") – הפכו לחלק מחוויית הקריאה הישראלית בשבת ולבסיס שסביבו נערכו שיחות הסלון, והיו לכלי מרכזי של העיתונות בעיצוב דעת הקהל וסדר היום הציבורי.
תל אביב הפכה באופן מובהק לבירת העיתונות העברית, שהשפיעה על הגאוגרפיה שלה. העיתונים הגדולים רכשו והקימו בה את בנייני המטה שלהם כגון בית מעריב (ברחוב קרליבך, שנקרא על שם מייסד העיתון), בית "הארץ" ברחוב שוקן ובית "ידיעות אחרונות" ברחוב מוזס (שנקראו אף הם על שמות מייסדי העיתונים).
על מנת להסדיר את יחסי הממשל והעיתונות, תוך אימוץ מדיניות של "צנזורה עצמית מרצון", גובשה ועדת העורכים, שכללה נציגות של עורכי העיתונים, אשר הסכימו לא למסור לציבור ידיעות העלולות לפגוע בביטחון המדינה, ובתמורה קיבלו תדרוכים לא-לפרסום מבכירי השלטון. השלטון התחייב לצמצם את השימוש בתקנות שעת חירום, והעיתונים התחייבו לפתור מחלוקות עם הצנזורה הצבאית באופן דיסקרטי באמצעות הוועדה. הדבר פיתח שפה ייחודית של רמזים, שבה הילכו העיתונאים על חבל דק בין פרסום לגיטימי לבין עבירה על ההסכמות. הדבר הגיע לשיאו בדיווחים על "הפרשה" ("העסק הביש"), שבהם כיכבו דמויות ורמזים כגון "האדם השלישי", "המזכירה" וכדומה. במשך כחמש שנים (1960–1965) העסיקה "הפרשה" את העיתונות ואת המערכת הפוליטית בישראל כמעט מדי יום. העיתונים נחלקו בין מצדדי שר הביטחון פנחס לבון, גישה שאותה הוביל "מעריב", לבין מצדדי ראש הממשלה בן-גוריון, גישה שאותה הוביל באופן נחרץ "הארץ". עיתונאי "דבר" נחלקו בין מצדדי לבון, ובהם בכירי המערכת והעורך הראשי חיים שורר, לבין מיטב הפובליציסטים, בראשות נתן אלתרמן, שתמכו בבן-גוריון. פוליטיקאים רבים הופתעו מהעיסוק האינטנסיבי בפרשה בעיתונות וראו בה גורם מזיק, מעכב ומתסיס בעיקר ערב הבחירות לכנסת השישית. "הפרשה" הייתה הקו שממנו החלה בישראל צמיחת עיתונות פתוחה יותר, ספקנית וחוקרת. היא העניקה לעיתונות חשיבות ראשונה במעלה בציבור ולגיטימציה לעיתונות הבלתי-מפלגתית ובראש ובראשונה ל"מעריב", שנחשב לפני כן לנחות. בתגובה חוקקה הכנסת את חוק איסור לשון הרע (1965), שהגביל את הפרסום בעיתונות וחולל סערה ציבורית ושביתות.
השבועון שהוביל את העיתונות החוקרת היה העולם הזה (1937–1993) של אורי אבנרי, ששילב רכילות ותצלומים פרובוקטיביים עם עיתונות לוחמנית ועוקצנית, והיה שנוא במידה שווה על ידי ראשי השלטון שנגדם יצא ועל ידי העיתונים היומיים, שראו בו איוּם. "העולם הזה" חידש את הלשון העיתונאית והוריד את המשלב הלשוני העיתונאי לרמה דיבורית כמעט; הוא שבר את היררכיית הנושאים "הראויים לסיקור" וסיקר תרבות פופולרית יחד עם אירועי-חברה, ובמסגרת זו טיפח לראשונה תרבות של ידוענים; כן סיקר בהרחבה מעשי פשע, שלא נדונו בעיתונות העברית בהרחבה לפני כן, ופיתח ביקורתיות וספקנות לגבי כל שלטון וממסד (הממשלה, המשטרה, הצבא, הש"ב ועוד). ב-1968 כתב עיתונאי "העולם הזה" אהרן בכר: "אין אולי עיתון בארץ שחיוב ושלילה מתרוצצים בו בצורה כל-כך קיצונית. "העולם הזה" מילא תפקיד ציבורי ראשון במעלה בשבירת קשר השתיקה סביב נושאים שהשלטון החליט כי השתיקה יפה להם, אך אותה שעה עצמה מילא תפקיד לא קטן בגיבוש הווי חברתי מסוים ובהפיכת רחוב דיזנגוף לסמל של ישראל... הוא המציא סגנון עיתונאי חדש, מקורי ותוסס, אך הפך ברבות הימים לשבועון הכתוב בחלקו בשפת נערות מספרה".
ערב מלחמת ששת הימים ארגנו חלק מהעיתונים, ובפרט "הארץ", מסע נגד ראש הממשלה לוי אשכול, שנתפס כהססן – סטריאוטיפ שהודגש ונופח על ידי העיתונות – בקריאה למנות את משה דיין לשר הביטחון. לא ברור האם המסע העיתונאי שיקף דעה ציבורית או עורר אותה; כך או כך, העיתונות של סוף שנות ה-60 הייתה כבר בעלת כוח ציבורי ניכר ויכולת השפעה על החלטות הדרג המדיני. לאחר מלחמת ששת הימים שקעה העיתונות הישראלית באופוריה ובאמונה ש"הכול בסדר". בשנת 1974, זמן קצר לאחר מלחמת יום הכיפורים, כתב דניאל בלוך כי באותה עת שררה בעיתונות אווירה שבה "אין מצביעים על פגמים, הכל מלא שירים ותשבחות, קושרים כתרים למצביאים ומשתחווים לפני הממסד."
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 הגיעה העיתונות המפלגתית למשבר. מחסור באמצעים ובפרסום ותפוצה דלה הכריעו את "היום" של גח"ל ב-1969, והליכוד נותר ללא ביטאון רשמי. המפלגה הקומוניסטית התפצלה ב-1965, ובנוסף ל"קול העם" נוסד שבועונה של רק"ח, "זו הדרך"; "קול העם" גסס עד שנסגר ב-1975. ב-1971 התמזג "למרחב" עם "דבר". נתח העיתונות העצמאית עלה לכדי 3 יומונים מתוך 8 (כ-40% לעומת פחות מ-30% בראשית שנות ה-50). "דבר" אמנם התחזק עקב קליטת כותבי "למרחב" ומינויה של העורכת חנה זמר, אך מאבקים פנימיים בהסתדרות וירידת קרנה של מפלגת השלטון בלמו את שגשוגו.
ממלחמת יום כיפור ועד שנת 2000
לאחר מלחמת יום הכיפורים החל בישראל גל של ביקורת. העיתונות הלקתה את עצמה הן על הסיקור האופטימי והכנוע לפני המלחמה והן על הרמה העיתונאית בזמן המלחמה, שבה צורפו עיתונאים למטות האלופים, ניזונו מהם כמקור יחיד, דבררו אותם ואף ליבּוּ את "מלחמת הגנרלים" (המקרה הקיצוני ביותר, אך לא היחיד, היה עיתונאי "מעריב" אורי דן, שהצטרף לאריאל שרון). במקביל חסם דובר צה"ל פרסום מידע אליו התוודעו כתבים צבאיים בשטח, דבר שעורר זעם רב בקרב כתבים אלה. לאחר המלחמה חש חלק ניכר מהעיתונאים, כמו הציבור בכללותו, נבוך ומרומה, וזעמם על הממסד הפוליטי והצבאי היה גדול. אווירת "אנחנו אשמים" בקרב העיתונאים, שחשו שהיו כלי שרת בידי השלטון, הובילה לשינוי יסודי במערכת היחסים בין העיתונאים לממסד הפוליטי והצבאי. זרעי מהפכת העיתונות שהתחוללה כעשור לאחר מכן נזרעו אז, בדיונים פנימיים במועצת העיתונות בישראל שנועדו לליבון המחדל העיתונאי. טראומת המלחמה הולידה דור חדש של עיתונאים, שעבורם הייתה זו חוויית בגרות מעצבת, בהם אדם ברוך, אמנון דנקנר, אמנון אברמוביץ', יעקב ארז, יגאל לב, יגאל סרנה, אמנון לוי, תום שגב, נחום ברנע, אפרים סידון, יהונתן גפן, ב. מיכאל, גדעון לוי, דורון רוזנבלום, מאיר שלו, דן מרגלית, ירון לונדון, אהרון ברנע, גדעון סאמט, עלי מוהר, מאיר שניצר, חנוך מרמרי, רינו צרור ויוסי קליין.
אחת התופעות של עידן זה הייתה גידול הנפח של העיתונים, שאליהם התווספו מוספים יומיים ושבועונים רבים, עשירים בחומר עיתונאי, עיתונאי-למחצה (כגון תוכן ממומן) ופרסומי). לכך גרמו הן מימון התוכן על ידי פרסומות והן הוזלת אמצעי הייצור וההפצה. בשנת 1991 נערך סקר משווה שבדק את מספר העמודים של ארבעת היומונים המרכזיים ("הארץ", "דבר", "ידיעות אחרונות" ו"מעריב") ב-1961 וכעבור 30 שנה. לדברי העיתונאי והחוקר מרדכי נאור,
העיתונות המפלגתית הגיעה לקִצהּ עם סגירתם של "על המשמר" (נסגר ב-1995) ו"דבר" (1996). העיתונים היחידים שנותרו מפלגתיים היו "הצופה" (שהתמזג ב-2007 עם "מקור ראשון", כבית אידאולוגי לציונות הדתית ולאו דווקא כשופרה של המפד"ל) והעיתונים החרדיים.
ניו-ג'ורנליזם בעברית
בעקבות חידושים בתהליכי הדפוס, שהוזילו את ההפקה, החלו לצאת בסוף שנות ה-70 בישראל שלל ירחוני כרומו, על ידי גורמים פרטיים שונים. רובם לא האריכו ימים. הירחון מוניטין (1994-1978) נוסד ב-1978 על ידי קבוצת אנשי עסקים. עורכו הראשון היה אדם ברוך, והוא התווה את המדיניות התוכנית והצורנית. את ברוך החליף תלמידו המובהק, רון מיברג. בראש הגיליון הובלטו לראשונה הכותבים, עם תמונתם, כנהוג בירחונים מקבילים בעולם המערבי ובניגוד לצניעות ואף הסתתרות הכותבים תחת שמות עט שאִפיינה את העיתונות העברית עד אז. ברוך הביא ל"מוניטין" את מקורות ההשראה שלו – המגזינים האמריקאים כגון "אסקווייר", "ניו יורק מגזין" ו"רולינג סטון". סגנונו השפיע על דור העיתונאים שלאחר מלחמת יום כיפור, שהפנה עורף לכתיבה המפלגתית המגויסת ופנה לעיצוב שפה אישית וכתיבה אינדיבידואליסטית ("אני" במקום "אנחנו"). לדברי עוז אלמוג, סגנון הכתיבה העיתונאי שפיתח ברוך בכתבותיו ובמאמרים שערך היו חדשניים ופורצי דרך וכללו מאפיינים כשפה רזה, תמציתית ומלוטשת, עמוסת רמזים, מטפורות ואסוציאציות מתוך העולם האינטלקטואלי המערבי ובקיאותו של ברוך בחברה ובתרבות היהודית והישראלית. רון מיברג תיאר את לשונו הניו-ג'ורנליסטית של ברוך כ"נעה בבת אחת מהנורמטיבי לתיאורי. שפה שבנתה יחס מדויק בין פני השטח לעומק. שפה הפונה לעם הארץ ולבני המעלה באותו תחביר. [...] מלים שנעו באחת משפע לרזון, מפרט לכלל, מ"סיפור" ל"הלכה", מנקודתי לפנורמי, ממקור לציטוט". השפה העיתונאית השתדלה להיות ייחודית, גבוהה ומתוחכמת משפת עיתוני הערב, אך לא אקדמית, ארכנית וכבדה בסגנון שאפיין את הכתיבה המפלגתית, ושזורה בטון אירוני שהתבונן גם על מושגים "מורמים מעם" באורח משועשע, לא מעריץ וגם לא מתלהם. בנוסף לשפה העיתונאית קידם "מוניטין" את הפרסום העברי בעיתונות. מגזין נוסף ששאב מאותה רוח היה השבועון "כותרת ראשית" (1982–1988) בעריכת נחום ברנע ותום שגב.