cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תשלום בנייד
מסרונים בשילוב כרטיסי חיוב
גם לאחר ששיטת התשלום באמצעות מסרונים דעכה כמעט לחלוטין, ישנן שיטות מבוססות ענן המאפשרות להמשיך להשתמש בהם לזיהוי הלקוח, שעה שהתשלום ממשיך להתבצע באמצעות כרטיס אשראי/חיוב. מאחר ששירותי המסרונים נעדרי אבטחה של ממש, השיטה מאפשרת להרחיב את ההגנה על הפרטים החסויים של הצדדים בעסקה על ידי הימנעות מהעברתם במסרונים.
חיוב מיידי באמצעות המפעיל הסלולרי
חיוב זה, כמו בשיטה הקודמת, דורש שימוש ברשת של המפעיל. מאחר שלמפעיל כבר יש התקשרות כספית עם המשתמש, החשבונית מוגדלת בסוף החודש. שירות זה פופולרי בעיקר במדינות בהן השימוש בכרטיסי תשלום נמוך.
תשלום מבוסס קרבה
תשלום מבוסס קרבה היא דרך פופולרית לתשלום בחנויות פיזיות או בתחבורה ציבורית. באופן זה, הלקוח מעביר את המכשיר או הכרטיס שלו בסמוך למסוף תואם ועל ידי כך מבצע את התשלום. בחלק מהמקרים נדרשת הזדהות לפני התשלום דרך החשבון שנבחר (יכול להיות ארנק דיגיטלי או חשבון בנק). אחד החסרונות הבולטים של הטכנולוגיה היא הצורך במכשירים תואמים משני הצדדים, דבר שמקשה על כניסתה לשימוש נרחב. חרף הקושי, בשנים האחרונות קיימת עלייה בתשלומים באמצעות קרבה, ושירותים שתומכים בטכנולוגיה הזו קיימים בכל העולם.
העברה בנקאית
בין שירותי ההעברה הבנקאית נמצא Swish, שירות תשלומים שוודי. השירות הוקם לאחר חבירה בין כמה מהבנקים הגדולים בשוודיה, ונכון ל-2018 כ-60% מהשוודים משתמשים בו. הוא משמש לרוב להעברת כספים בין משתמשים פרטיים וכן לתשלום לעסקים קטנים או כנסיות. ב-Swish, חשבון הבנק מקושר למספר הטלפון של המשתמש. העברות בנקאיות בזמן אמת משמשות במקומות נוספים בעולם.
ברקוד
קוד QR (באנגלית: Quick Response) מאפשרים סריקה מהירה ונמצאים בשימוש מאז שנות ה-90. בראשיתם יועדו הברקודים למחסנים לצורכי ניהול סחורה, אולם עם השנים הם הפכו למקובלים בענפים נוספים. עם התקדמות הטכנולוגיה פותח תקן ברקוד 2D שנועד להחליף את הברקוד מהדור הראשון שהשתמשו במספרים, בעוד הברקודים כיום משתמשים בצורה מרובעת.
תשלומים מבוססי ענן
גוגל, PayPal וחברות נוספות משתמשות במחשוב ענן לקידום התשלומים. ראשית, הלקוח משלם באופן רגיל על ידי אחת מהשיטות שהוצגה למעלה, ובהמשך מקבל התשלום מחייב אותו בפעם השנייה בגובה העמלה.
תשלום באמצעות גלי קול
הרמקול והמיקרופון שבמכשירים סלולריים מאפשרים גם כן לבצע תשלומים. קיימות מספר חברות שמשתמשות בכלים האלו כדי לבטל את הצורך בשבב מובנה במכשיר. בטכנולוגיה הזו המכשיר מייצר חתימה קולית ייחודית שהמיקרופון של מקבל התשלום יכול לקלוט.
בישראל
בשנת 2020 החל שוק התשלומים בנייד לצבור תאוצה, בהתאם לחובה שקבע בנק ישראל כי החל מסוף השנה בתי עסק גדולים יטמיעו מסופונים התומכים בתקן EMV לתשלום מבוסס קרבה. באמצע 2020 הושקו שירותים של ישראכרט, מקס, בנק לאומי, לצד אפליקציית Bit של בנק הפועלים שקיימת בישראל כבר מספר שנים. במאי 2021 החל לפעול בישראל גם שירות Apple Pay.
ברטון פינק
ברטון פינק (באנגלית: Barton Fink) הוא סרט מתח-קומי או דרמה מאת האחים כהן.
תקציר העלילה
הסרט מספר את סיפורו של ברטון פינק, מחזאי יהודי מניו יורק הנשכר על ידי חברת הפקת סרטים לכתוב תסריט לסרט היאבקות בשנת 1941.
פינק מגיע למלון זול ונרשם אצל פקיד הקבלה, שאומר שיהיה דייר קבוע במלון. בערב הראשון שלו במלון, לאחר שנפגש עם ראש אולפן ההפקות, ג'ק ליפניק, הוא מתכוון להתחיל לכתוב את התסריט, אך ברגע שמתחיל, שומע רעש מהחדר הסמוך ומתקשר לפקיד הקבלה, שמבקש מהדייר שבחדר הסמוך לא להרעיש. שניות ספורות לאחר מכן נוקש על דלתו של פינק בחור גדול ממדים הקורא לעצמו "צ'ארלי מאדוס", מאדוס נראה כועס בתחילה, אך לאחר שמתחיל להכיר את פינק, גם מתחיל לחבב אותו ולהתרשם מהמקצוע הנשגב בעיניו שבו פינק עוסק.
ביום שלמחרת פינק פונה לסופר אותו הוא מעריץ כדי שיסייע לו בכתיבת התסריט, אך מתברר כי הסופר הוא אלכוהוליסט המתייחס בזלזול לחברְתו ולסובבים אותו. בערוב אותו היום הוא שוב מנסה להתחיל את התסריט, אך שכנו דופק על דלתו ושוב מפריע לו. למרות זאת, פינק זקוק לאיש שיחה, ומשוחח עם מאדוס ואף נעזר בו מעט.
באותו הערב מדברים עם פינק שני בלשים החוקרים סדרת רציחות שלטענתם התבצעה על ידי מי שקורא לעצמו "צ'ארלי מאדוס", אך שמו האמיתי הוא קרל "המטורף" מונדט. פינק המום אך מספר להם פרטים מועטים אודות אותו אדם. ביום שלמחרת מתגבר פינק על מחסום הכתיבה שלו וכותב את כל התסריט בערב אחד. הוא נרגש ומתקשר לאחד מחבריו הוותיקים ומודיע לו שהוא כתב את העבודה החשובה ביותר שכתב אי פעם. פינק יוצא לנשף של חיילים וחוזר מוכה על ידי אחד החיילים. כאשר הוא חוזר לחדרו הוא מוצא את שני הבלשים קוראים את התסריט עד סופו, כאשר הם מסיימים, הוא מבקש מהם שיעזבו את התסריט, אך הם אומרים לו שהם מצאו גם את גופתו של הסופר הנערץ על פינק. הם מבקשים ממנו שיגלה להם היכן הראשים של הקורבנות שלו, והוא אומר שהוא אינו יודע. לפתע השלושה נתקפים בגל חום (דבר שהיה אופייני לאורך כל הסרט, כאשר צ'ארלי שהה במלון, ונפסק כאשר עזב) וחושדים שצ'ארלי חזר למלון. הבלשים כובלים את ברטון באזיקים למיטה ויוצאים מהחדר, הם מבחינים באש שיוצאת מפתח המעלית, ולאחר מספר שניות יוצא מהמעלית צ'ארלי. הם מורים לו להניח את התיק, וכן הוא עושה, אך מוציא מהתיק רובה ציד, יורה באחד הבלשים וצועק "אני אראה לכם את חיי התודעה!", המסדרון מתמלא אש בעקבות צעדיו של צ'ארלי. הוא חוזר על המשפט שוב ושוב תוך כדי רדיפת הבלש השני, הוא יורה לו ברגל ועוצר אותו. הוא הולך לכיוונו וטוען את הרובה, מצמיד אותו למצחו של הבלש, אומר "הייל היטלר" ויורה בו. מאדוס נכנס לחדר ואומר לברטון שהוא לא מטורף, ושהוא מרחם על רוב האנשים, במאמץ רב מצליח לעקם את הברזל אליו קשור ברטון, ואומר לו שאם יזדקק למשהו, הוא בחדר הסמוך.
שעבוד האישה
שעבוד האישה (אנגלית: The Subjection of Women; תורגם גם בשם: שעבוד הנשים) הוא ספר עיון פילוסופי, הטוען בעד שוויון בין המינים, שכתב הפילוסוף ג'ון סטיוארט מיל, ייתכן תוך כדי שיתוף עם אשתו הרייט טיילור מיל, בשנת 1869.
שעבוד האישה הניח את היסודות הפילוסופיים למהפכה הפמיניסטית, ולכן נחשב לאחד החיבורים החשובים ביותר בהגות הפמיניסטית. כאשר הספר יצא לאור לראשונה, הוא התקבל בסערה ועורר מחלוקת עזה, משום שהוא נתפס כפוגעני כלפי הנורמות המקובלות שהסדירו את מעמדם של הגברים והנשים בחברה האירופאית.
רקע
ג'ון סטיוארט מיל זקף לזכותה של אשתו, הרייט טיילור מיל, את השתתפותה בכתיבת הספר, ומספר טיעונים המופיעים בו, דומים לטיעונים שהעלתה הרייט טיילור מיל בספרה 'זכות בחירה לנשים' שפורסם בשנת 1851. עם זאת, מספר חוקרים טוענים כי ג'ון סטיוארט מיל היה מחברו היחיד של הספר.
במאה ה-19, הדמות הארכיטיפית של האישה האידיאלית כאמא, כרעיה וכעקרת בית הייתה מושרשת חזק מאוד בחברה המערבית. אישה הייתה כפופה לרצונו של אביה או של בעלה, בהתאם לתפיסות המקובלות לפיהן נשים נחותות מגברים פיזית ומנטלית, ולכן צריך לקחת עליהן אחריות ולדאוג להן כמו שיש לנהוג עם ילדים. תאוריות חברתיות שתרמו לתפיסות אלו הן 'הישרדותם של המתאימים ביותר' ודטרמיניזם ביולוגי. בנוסף, תפיסות דתיות תמכו גם הן במבנה משפחתי היררכי ופטריאכלי.
מיל טען כי אי שוויון לנשים הוא שריד מתפיסות עבר המקבלות את המצוי כראוי, אך אין להן עוד מקום בעולם המודרני.
פנייה אל הטבע
אחד הטיעונים ששימשו להצדקת שעבוד הנשים היה הפנייה אל הטבע: "נשים נחותות מגברים באופן טבעי, לכן שלטון הגברים על הנשים הוא טבעי, ומכאן – הוא ראוי". מיל תקף טיעון זה בטענה כי החברה לא יודעת את המסוגלות הנשית, מהסיבה הפשוטה שהיא מעולם לא אפשרה להן להדגים את כישוריהן. השאלה האם נשים כשירות או לא כשירות לביצוע פעולות מסוימות צריכה להיות מוכרעת על ידי הניסיון. למעשה, טוען מיל, אין אנו יודעים מהו טבען של הנשים משום שהוא עטוף בפרקטיקות הנורמטיביות עליהן גדלו. לא ניתן להכריע בנושא ללא ראיות אמפיריות, ואסור לעצור מבעדן של הנשים לנסות להפגין את כישוריהן, רק משום שאולי הן לא יוכלו להפגין אותם. טיעון המבוסס על פיזיולוגיה ספקולטיבית – הוא ספקולטיבי בעצמו.
לטענתו, גברים סותרים את עצמם משום שהם טוענים שנשים לא מסוגלות לעשות פעולות מסוימות, ועם זאת הם אוסרים עליהן מלעשותן. מיל מבקש להראות שהגברים למעשה מודים שנשים אכן מסוגלות לבצע פעולות שונות, אך הגברים אינם רוצים שהן יבצעו אותן.
מיל טען כי אפילו במדינות לא שיווניות כמו אנגליה וצרפת, בהינתן ההזדמנות, נשים יכולות להצטיין. כדוגמה הוא ציין את המלכה אליזבת הראשונה, המלכה ויקטוריה וז'אן ד'ארק. כאשר ההזדמנות לשוויון ניתנת, נשים מפגינות את כישוריהן, ולכן יש לאפשר להן שוויון הזדמנויות.
הטיעון התועלתני
כתועלתן, מיל היה משוכנע כי התפתחותה המוסרית והאינטלקטואלית של האנושות, תעלה בהכרח את רמת האושר של כלל החברה. העובדה שכמחצית מן האנושות לא תורמת לחברה במרחב הציבורי נתפסה על ידי מיל כמכשול להתפתחות האנושית. פתיחה של שערי מוסדות ההשכלה עבור נשים תוביל להתפתחות אינטלקטואלית של כלל החברה.
נשים מתחנכות להתנהג כחלשות, רגשניות וכנועות, לפי הדעות הקדומות המסורתיות. אם נאפשר חברה שוויונית, טוען מיל, אנו נראה שהנשים ירוויחו מכך כאינדיבידואליות. הן ישתחררו מהדיכוי לפיו הן צריכות לנהוג כפי שהגברים מצווים עליהן, ובכך החברה תרוויח מאוד. שוויון יכפיל את הכישורים המנטליים הזמינים לשירות האנושות. הפוטנציאל של חצי מהאוכלוסייה יבוא לידי ביטוי, ויתרום רבות להתפתחות ולקדמה האנושית.
מיל טען כי שחרור האישה יועיל גם לגברים. על ידי שחרור האישה, נשים יוכלו לתקשר ולהתחבר ברמה האינטלקטואלית טוב יותר עם בעליהן, דבר אשר ישפר את היחסים בין זוגות נשואים.
מוסד הנישואים
מיל תוקף את חוקי הנישואים, אותם הוא מקשר לשעבוד האישה, ותומך ברפורמות שיבטלו את ההגבלות על נשים נשואות. בין הצעותיו: שינוי חוק הירושה שיאפשר לנשים להחזיק ברכושן גם לאחר מות בעליהן, ופתיחת שוק העבודה גם לנשים על מנת שיוכלו להבטיח לעצמן יציבות ועצמאות כלכלית.
זכות הבחירה
מיל טען כי לאנשים צריכה להיות שמורה זכות הבחירה על מנת להגן על זכויותיהם ולהיות עצמאיים, הן מוסרית והן אינטלקטואלית. טיעון זה תקף לגברים ולנשים כאחד. נשים מהוות כמחצית מהאוכלוסייה, ומשום שהכרעות פוליטיות משפיעות גם על נשים, מגיע גם להן לקבל את זכות הבחירה. מיל מניח כי רוב הגברים מצביעים עבור מתמודדים לפרלמנט שתומכים בהמשך שעבוד האישה, ולכן נשים חייבות לקבל את זכות הבחירה כדי להגן על האינטרסים שלהן.
מיל לא עסק בשחרור האישה רק ברמה התאורטית אלא גם ברמה הפרקטית. הוא היה נשיא NSWS - הארגון הסופרג'יסטי הלאומי הראשון בבריטניה שדרש זכות בחירה לנשים, וניצל את מעמדו כחבר בפרלמנט הבריטי כדי לדרוש זכות זו. במותו, הוריש מחצית מהונו לקידום השכלת נשים.
תרגום לעברית
הספר תורגם במלואו לעברית: ג'ון סטיוארט מיל, שעבוד האישה (תרגום: שונמית ליפשיץ, עריכה מדעית והערות: עמוס הופמן, הקדמה: יופי תירוש וזהר כוכבי), הוצאת רסלינג, 2009.
חלקים מהספר תורגמו גם על ידי דפנה רוזנבלוט ופורסמו ב-2006 במסגרת מקראה בנושא פמיניזם.
האניבל המלין
האניבל המלין (באנגלית:  Hannibal Hamlin; 27 באוגוסט 1809 – 4 ביולי 1891) היה סגן נשיא ארצות הברית בשנים 1861–1865, תחת הנשיא אברהם לינקולן. קודם לתפקיד זה הוא כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית ובסנאט מטעם מיין, וכן היה מושל מיין.
ביוגרפיה
המלין נולד בפריס שבמיין, נכדו של סטפן אמרי שכיהן כתובע הכללי של מיין. הוא למד באקדמיית חברון ולאחר מכן ניהל את החווה המשפחתית של הוריו והחזיק בשורת תפקידים לתקופות קצרות, בהם מנהל בית ספר, טבח, חוטב עצים ועורך שבועון. בשנת 1833 סיים לימודי משפטים והוסמך לעריכת דין. הוא עסק בתחום בהאמפדן, שבה חי עד 1848, והחל בשנת 1836 החל לעסוק בפעילות ציבורית. באותה שנה החל המלין לכהן בבית הנבחרים של מיין וכיהן בו עד 1841. בשנת 1839 לחם המלין במלחמת ארוסטוק ולאחריה, בשנת 1840, התמודד ללא הצלחה לבית הנבחרים של ארצות הברית.
בשנים 1843–1847 כיהן המלין כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית. בשנת 1848 מונה לסנאט כממלא מקומו של הסנאטור ויימן מור. כהונתו נמשכה עד 1861, לאחר שהוא נבחר בשנת 1851 לכהונה שנייה. מראשית כהונתו הוא הביע התנגדות לעבדות והיה תומך נלהב בסיום מלחמת מקסיקו - ארצות הברית. כמו כן התנגד המלין לפשרת 1850 ולחוק קנזס נברסקה. במהלך תקופת כהונתו בסנאט, בשנת 1856, עבר המלין מהמפלגה הדמוקרטית לתמוך במפלגה הרפובליקנית. באותה שנה הוא התמודד למשרת מושל מיין ונבחר, אך בחר להתפטר כעבור כחודשיים מתפקידו וחזר לכהן בסנאט, לאחר שלא כיהן בו בין ינואר למרץ 1857.
בשנת 1860 נבחר המלין למשרת סגן נשיא ארצות הברית, לאחר שהתמודד יחד עם אברהם לינקולן. המלין היה בין הדוחפים לפרסום הכרזת האמנציפציה ומתן היתר לחימושם של אפרו-אמריקאים. למרות זאת, יחסיו המקצועיים עם הנשיא לינקולן היו מוגבלים ובשנת 1864 בחר לינקולן באנדרו ג'ונסון כמועמדו לתפקיד סגן הנשיא.
המלין כיהן כהונה נוספת בסנאט בין השנים 1869–1881. לאחר מכן הוא מונה לשגריר ארצות הברית בספרד (1881 - 1882) ולאחר שובו למדינה פרש מהחיים הציבוריים. המלין חי בבנגור שבמיין עד למותו.
המלין היה אביהם של הגנרלים צ'ארלס המלין וסיירוס המלין ושל התובע הכללי של מיין חניבעל אמרי המלין. אחיו, אלייז'ה המלין, כיהן כראש עיריית בנגור.
טוגולנד
טוגולנד הייתה פרוטקטורט של האימפריה הגרמנית במערב אפריקה בין השנים 1884–1914, והקיף את מה שהיא כיום מדינת טוגו ורוב מה שכיום הוא אזור וולטה בגאנה, כ-77,355 קמ"ר. בתקופה המכונה "המרוץ לאפריקה", המושבה הוקמה בשנת 1884 והורחבה בהדרגה לפנים הארץ.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 נכבשה המושבה במהירות על ידי כוחות בריטים וצרפתים במהלך כיבוש טוגולנד והועברה לשלטון צבאי. בשנת 1916 השטח חולק לאזורי מינהל נפרדים של בריטניה וצרפת, והחלוקה הפכה לרשמית בשנת 1922 עם הקמת טוגולנד הבריטית וטוגולנד הצרפתית.
היסטוריה
המושבה הוקמה לקראת סוף תקופת הקולוניזציה האירופית באפריקה המכונה בדרך כלל "המרוץ לאפריקה". שני אזורי חסות נפרדים הוקמו בשנת 1884. בפברואר 1884 נחטפו ראשי העיירה Aného על ידי חיילים גרמנים ונאלצו לחתום על אמנת הגנה. באזור לומה היה החוקר הגרמני, הרופא הרפואי, הקונסול הקיסרי והממונה על מערב אפריקה, גוסטב נכטיגל, הכוח המניע להקמת המושבות המערביות באפריקה של טוגולנד וכן קאמרון. מבסיסו על החזקה של האי הספרדי פרננדו פו במפרץ ביאפרה הוא נסע רבות ביבשת אפריקה. ב-5 ביולי 1884 חתם נכטיגאל על אמנה עם המפקד המקומי, Mlapa III, בו הכריז על פרוטקטורט גרמני על רצועת שטח לאורך חוף העבדים על מפרץ בנין. על ספינת התותחים הקטנה SMS Möwe הונף לראשונה דגל האימפריה ביבשת אפריקה. הקונסול היינריך לודוויג ראנדד הצעיר, סוכן תושב של חברת C. Goedelts באווירה, מונה כנציב הראשון עבור השטח.
בשנת 1899 גרמניה ובריטניה סחרו בשטחים באיי סמואה עבור איי שלמה הצפוניים והשליטה בטונגה, תוך שימוש באזור הנייטרלי של טוגולנד (ינדי) ובמשולש וולטה כקלפי מיקוח.
כלכלה וצמיחה
גרמניה הרחיבה בהדרגה את שליטתה בפנים הארץ. מנהלים ומתיישבים קולוניאליים הביאו גידול מדעי לגידולי הייצוא העיקריים במדינה (קקאו, קפה, כותנה. המספר הכולל של פקידים גרמנים במושבה היה 12 בלבד בשנת 1890. תשתית המושבה פותחה לאחת הרמות הגבוהות ביותר באפריקה. פקידי המושבות בנו כבישים וגשרים לכיוון רכסי ההרים בפנים הארץ וסללו שלושה קווי רכבת מהבירה, לומה: לאורך החוף עד Aného ב-1905, לעבר Palime (קפלימה המודרנית) ב-1907, ואת הקו הארוך ביותר, ה-Hinterlandbahn, לעבר אטקפאמה ב-1911 עד 1914, למעלה מ -1,000 ק"מ של כבישים הוקמו על ידי המשרד הקולוניאלי. בשנת 1888 אורגנה יחידת שיטור עם 25 בני האוסה אשר שימשה לאכוף סמכות קולוניאלית בטוגו. היא הורחבה ל-144 שוטרים בשנת 1894, והיא ביצעה פעולות נגד קפנדו, ו"מספר עיירות במרכז טוגו שהתנגדו לממשלה הותקפו והושמדו עד היסוד, רכושם של התושבים הוחרם והם נקנסו בסכומים שנעו בין 200 מארק ל-1,110 מארק." במהלך שארית העשור אושרו 35 משלחות נוספות על ידי הממשלה הקולוניאלית. בשנת 1895 מנתה הבירה לומה 31 גרמנים ו-2,084 ילידים. בשנת 1913 צמחה אוכלוסיית הילידים ל -7,042 נפשות יחד עם 194 גרמנים, כולל 33 נשים, ואילו במושבה כולה התגוררה 316 גרמנים, בהם 61 נשים ו-14 ילדים. בשנים שקדמו למלחמת העולם הראשונה, לומה הפכה ל"עיירה היפה ביותר במערב אפריקה". מכיוון שהייתה אחת משתי המושבות התומכות בעצמה בגרמניה, טוגולנד הוכרה כקניין קטן אך יקר. זה נמשך עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
כיבוש המושבה ופירוקה
לאחר שקראו למושבה הגרמנית להיכנע ב-6 באוגוסט 1914, פלשו חיילים צרפתים ובריטים ללא התנגדות למחרת. אנשי צבא לא הוצבו בפרוטקטורט. המשטרה כללה מפקד וסגן מפקד, 10 סמלים גרמנים, סמל יליד אחד ו-660 שוטרים טוגולזיים שנפרסו ברחבי השטח. כוחות מדינות ההסכמה כבשו את לומה, והתקדמו לעבר תחנת רדיו חדשה וחזקה ליד קאמינה, מזרחית לאטקפאמה. המושבה נכנעה ב-26 באוגוסט 1914, לאחר שהטכנאים הגרמנים שבנו את מתקן הרדיו השמידו את התחנה בלילה של ה-24/25 באוגוסט. בשבועות שלפני ההרס נשלחו לקמרון הגרמנית, דרום-מערב אפריקה הגרמנית, מזרח אפריקה הגרמנית ו-47 אוניות בים הפתוח דיווחים על פעולות בעלות הברית וכן אזהרות מפני צרות ממשמשות ובאות. ב-27 בדצמבר 1916 הופרדה טוגולנד לאזורי מינהל צרפתיים ובריטיים. לאחר תום מלחמת העולם הראשונה ניסתה צ'כוסלובקיה החדשה שהוקמה לרכוש את המושבה, אולם ללא הצלחה. לאחר אישור חוזה ורסאי, ב-20 ביולי 1922 הפכה טוגולנד רשמית למנדט מדרגה B של חבר הלאומים וחולקה לטוגולנד הצרפתית וטוגולנד הבריטית, שכיסו בהתאמה כשני שלישים ושליש מהשטח.
האזור הבריטי של המושבה הגרמנית לשעבר שולב בגאנה בשנת 1957 לאחר משאל עם במאי 1956, בו 58% מתושבי האזור הבריטי הצביעו להצטרף לגאנה עם עצמאותה, במקום להישאר תחת נאמנות האו"ם שנוהלה על ידי בריטניה.
האזור הנשלט על ידי צרפת הפך לרפובליקה של טוגו בשנת 1960 וכיום הוא מכונה טוגו. בשנת 1960 הזמינה המדינה החדשה את מושל גרמניה האחרון של טוגולנד, הדוכס אדולף פרידריך ממקלנבורג, לחגיגות העצמאות הרשמיות במדינה.
פרס יציב
פרס יציב לספרות הילדים, על שם עורכו הראשון של "דבר לילדים", יצחק יציב (1890–1947), נוסד בידי כתב העת "דבר לילדים" ובידי הקרן להנצחת מרי ויצחק יציב, למטרת עידוד סופרים מתחילים וצעירים עד גיל 30.
הפרס חולק לראשונה ב-2 בפברואר 1954, על שיר וסיפור שפורסמו ב"דבר לילדים" בשנת תשי"ג. החל משנת 1962 הורחבה יריעת הגיל לקבלת הפרס, והוסר התנאי של עד גיל 30. ב-1965 הוחלט על שינוי בשיטת הקביעה של הפרס, והוסכם שהפרס יינתן לסיפור שטרם ראה אור מחיי הארץ לסופר שגילו אינו עולה על ארבעים, ושסיפורו יימסר בעילום שם בלבד, וכי הפרס יכלול התחייבות לפרסם את הסיפור ב"דבר לילדים". על זוכי הפרס בעבר נאסר להשתתף שנית.
לאחר פטירת מרי יציב, אלמנתו של יצחק יציב, נקבע הפרס לזכר שניהם: "הפרס על שם מרי ויצחק יציב".
פורד פלקון XT
פורד פלקון XT (באנגלית: Ford Falcon (XT), קרוי גם: Ford Fairmont (XT)) היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרנית הרכב פורד אוסטרליה, חברת בת של פורד אשר יוצרה בין השנים 1968–1969 באוסטרליה.
הוגו הארדטל
הוגו הארדטל (בגרמנית: Hugo Haerdtl; 1846, קרניולה – 1918, ווינה) היה פסל אוסטרי.
ביוגרפיה
הארדטל נולד בקרניולה. הארדטל למד פיסול באקדמיה לאמנויות בווינה אצל פרנץ מלניצקי. איתו הוא גם עבד.
לאחר מותו של מלינצקי בשנת 1876 עבד הארדטל באופן עצמאי.
הארדטל נקבר בבית העלמין המרכזי בווינה.
BootCamp
דרישות מערכת
דרישות המערכת של התוכנה הם:
ניקוי יבש
ניקוי יבש הוא תהליך של ניקוי בגדים או בדים המתבסס על ניקוי בעזרת ממס אורגני במקום מים. הממס בו משתמשים בדרך כלל הוא טטרהכלורואתילן (Perchloroethylene או בקיצור Perc במינוח התעשייתי). ניקוי יבש נדרש לאריגים שיינזקו אם ינוקו באמצעות מים, סבון ודטרגנט. ניתן לעשות ניקוי יבש גם לבדים עדינים שעלולים להיפגע במכונת כביסה אך קשה לעשות להם כביסת ידנית מפאת גודלם. ניקוי יבש נקרא כך כי אינו משתמש במים במהלך הניקוי, אלא בממסים אורגניים שכונו פעם "ממסים יבשים". יתרונם של הממסים "היבשים" שאינם מתפיחים את סיבי האריג ואינם גורמים לשינוי ממדים של האריג לאחר הכיבוס, דבר המתבטא בקימוט והתכווצות האריג לאחר יבושו.
היסטוריה
'''תומאס ל. ג'נינגס (באנגלית: Thomas L. Jennings'''; 1 בינואר 1791 - 13 בפברואר 1856) היה ממציא, סוחר, יזם ופעיל למען ביטול העבדות בניו יורק. יש לו את התואר של בעל הפטנט האפרו-אמריקאי הראשון בהיסטוריה; הוא קיבל את הפטנט בשנת 1821 על השיטה החדשנית שלו לניקוי יבש. המצאתו של ג'נינגס, יחד עם מומחיותו העסקית, הניבו הון אישי משמעותי שאת רובו השקיע בתנועה לביטול העבדות בארצות הברית.
ראשית חייו ומשפחתו
תומאס ל. ג'נינגס נולד ב-1 בינואר 1791 למשפחה אפרו-אמריקאית חופשית בניו יורק. יותר נשא לאישה בשם אליזבת, שנולדה כשפחה בדלאוור ב-3 ומתה ב-1798 במרץ 5. על פי חוק הביטול ההדרגתי של ניו יורק משנת 4, היא הומרה למעמד של משרתת בכפייה ולא הייתה זכאית לאמנציפציה מלאה עד 1799. היא שחררה ילדי עבדים שנולדו אחרי 1827 ביולי 4, אך רק לאחר ששירתו "חניכות" של עשרים ושמונה שנים לגברים ועשרים וחמש לנשים (הרבה יותר זמן מהחניכות המסורתיות, שנועדו ללמד אדם צעיר מלאכה), ובכך פיצתה את הבעלים על אובדן עתידי של רכושם.
לג'נינגס ולאשתו נולדו שלושה ילדים: מטילדה ג'נינגס (נולדה ב-1824, נפטרה ב-1886), אליזבת ג'נינגס (נולדה במרץ 1827 - נפטרה ב-5 ביוני 1901) וג'יימס א. ג'נינגס (נולד ב-1832 ונפטר ב-5 במאי 1860). מטילדה ג'נינגס הייתה תופרת בגדים ואשתו של ג'יימס א. תומפסון, מייסון. אליזבת ג'נינגס הפכה למורה, אקטיביסטית ונגנית עוגב כנסייתית והייתה אשתו של צ'ארלס גרהאם, לו נישאה ב-18 ביוני 1860. ג'יימס א. ג'נינגס היה מורה ומוזיקאי בבית ספר ציבורי.
קריירה מקצועית
ג'נינגס היה חייט שמאוחר יותר פתח עסק לניקוי יבש בניו יורק. [דרוש מקור] בסופו של דבר הוא פתח חנות משלו ברחוב צ'רץ', שהפכה לאחת מחנויות הבגדים הגדולות בניו יורק.
תומאס פיתח את תהליך הניקוי היבש שלו שנקרא ניקוי יבש כחייט. לקוחותיו התלוננו לעיתים קרובות על כך שהבגדים שלהם נהרסים בגלל כתמים, אז הוא התחיל להתנסות בכימיקלים שונים שיכולים להגן על הבד תוך הסרת כתמים. תומאס ג'נינגס הרוויח סכום כסף גדול כחייט ועם המצאת הסריקה היבשה שלו הרוויח אפילו יותר. תומאס בזבז את רוב כספו על פעילות למען ביטול העבדות. ב-1831 התמנה תומאס ג'נינגס לעוזר המזכיר בוועידה השנתית הראשונה של אנשי הצבע בפילדלפיה, פנסילבניה.
פעילות למען זכויות האזרח ומורשת
ג'נינגס היה מנהיג למען ביטול העבדות וזכויות האזרח האפרו-אמריקניות בארצות הברית.
ב-1831 נבחר ג'נינגס כעוזר מזכיר לוועידה השנתית הראשונה של אנשי הצבע בפילדלפיה, פנסילבניה, שהתכנסה ביוני אותה שנה.
לאחר שבתו, אליזבת ג'נינגס, הוצאה בכוח מחשמלית בניו יורק "ללבנים בלבד" בשנת 1854, הוא ארגן תנועה נגד הפרדה גזעית בתחבורה הציבורית בעיר. הוא עזר לארגן את ההגנה המשפטית שלה, שכללה את הנשיא הצעיר לעתיד צ'סטר ארתור, וזכה במשפטה ב-1855. יחד עם ג'יימס מק'קון סמית' והכומר ג'יימס פנינגטון, הקים ג'נינגס את האגודה לזכויות משפטיות מאוחר יותר באותה שנה, ארגון חלוצי לזכויות מיעוטים. חבריה ארגנו אתגרים נוספים נגד אפליה והפרדה, וזכו בייצוג משפטי כדי להביא תיקים לבית המשפט. ב-1865, עשור לאחר שאליזבת ג'נינגס ניצחה במשפטה, הפסיקו חברות החשמליות בניו יורק לקיים הפרדה גזעית.
הוא היה פעיל בנושאים הקשורים להגירה למדינות אחרות; התנגדות לקולוניזציה באפריקה, כפי שהוצעה על ידי החברה האמריקנית להתיישבות; ותמיכה בהרחבת זכות הבחירה לגברים אפרו-אמריקאים.
הוא ייסד והיה נאמן של הכנסייה הבפטיסטית האתיופית, עמוד תווך בקהילה האפרו-אמריקאית בהארלם.
ניקוי יבש משתמש בממס ללא מים כדי לנקות בגדים מוכתמים. פוטנציאל הניקוי בעזרת ממס המבוסס על נפט התגלה בשנת 1855 על ידי צרפתי בשם ז'אן-בטיסט ז'ולי (Jean Baptiste Jolly) שהיה בעליה של סדנת צביעה לבדים. הוא גילה שמפת השולחן שלו התנקתה כאשר המשרתת שפכה עליה בטעות קרוסן מעששית. לאחר מכן הוא פתח שירות לניקוי בגדים באופן זה, הוא קרא לשיטה זו: “nettoyage à sec”, ניקוי יבש.
שיטות הניקוי היבש המוקדמות השתמשו בממס המבוסס על בנזין וקרוסין. דליקות שנגרמו עקב השימוש בחומרים דליקים אלו (בשילוב עם בדי הבגדים), גרמו בשנת 1924 לוויליאם ּּּּּּּּּּּּּּּּג׳וסף סטודארד שעבד בניקוי יבש באטלנטה, לפתח שיטת ניקוי באמצעות ספירט לבן שהיה דליק פחות מבנזין וקרוסין. בשנת 1928 החלו להשתמש לניקוי יבש בחומר, שנקרא גם "ממס סטודארד", על שם מפתחו. שיטת ניקוי יבש באמצעות ספירט לבן הייתה השיטה העיקרית לניקוי יבש בארצות הברית, משנות ה-20 המאוחרות של המאה ה-20, ועד לשנות ה-50 המאוחרות של אותה מאה. השימוש בחומרים דליקים לניקוי יבש גרם לשריפות ופיצוצים, וגרם לממשלה לפקח על מכוני הניקוי היבש.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, החלו להשתמש בממס כלוריד לניקוי יבש. ממסים אלו היו פחות דליקים מאשר ממסים מבוססי נפט, והיו בעלי כושר ניקוי טוב יותר. מאמצע שנות השלושים של המאה ה-20 החלה תעשיית הניקוי היבש לאמץ כממס אידיאלי את הטטרהכלורואתילן (פרכלורואתילן, שנקרא גם Perc). זהו חומר יציב ולא דליק, שמחד הוא בעל כושר ניקוי מצוין ומאידך הוא מספיק עדין לרוב הבדים. מאז שהטטרהכלורואתילן הוכרז כחומר מסרטן פוחת בו השימוש בהדרגה.
התהליך
מכונת ניקוי יבש נראית כמו הכלאה בין מכונת כביסה ביתית ומייבש כביסה גדולים. כלומר, הכביסה מוכנסת (ידנית) לתוך חלל הייבוש והסחיטה של המכונה (התוף) שנמצא במרכז המכונה. התוף של המכונה מחורר, והוא נתון בתוך מעטפת נוספת אטומה, מעטפת זו מתמלאת בממס ובתוכה נמצא התוף עם הכביסה, כאשר התוף יכול להכיל בין 9 ל-45 ק"ג כביסה.
במהלך תהליך הניקוי, כשליש מהתוף מתמלא בממס, והתוף מתחיל להסתובב. טמפרטורת הממס מבוקרת ל-29.4 מעלות צלזיוס (בניגוד למים, ממסים יבשים ממיסים את הזיהום בטמפרטורות נמוכות). טמפרטורה גבוהה יותר של הנוזל עלולה לגרום לדהיית הצבע מהבדים. במהלך עבודת המכונה, ממס חדש מוכנס לתוף ממכל הממס (הטנק), והממס המשומש מוצא החוצה ליחידת הסינון הכוללת זיקוק בחום ומערכת עיבוי, משם הוא חוזר למכל הממס (אם החומר לא יהיה נקי, הוא עלול ללכלך את הבדים לאחר מכן). כמות הנוזלים האידיאלית ביחס לכביסה היא כ-8 ליטר ממס לכל ק"ג כביסה בכל דקה, תלוי בגודל המכונה (לדוגמה, אם במכונה יש כעת 10 ק"ג כביסה, הרי שבכל דקה יכנסו 80 ליטר נוזל חדש וכנגדם יצאו 80 ליטר נוזל משומש).
לפני שהעובד מכניס את הכביסה לתוך המכונה, הוא בודק אם יש עליה לכלוך וכתמים. העובד מרסס את הכתם בזרז כימי בהתאם לסוג הכתם והבד (סבון נון-יוני או אנ-יוני או שילוב של שניהם). כתמים מבוססי שמן (כגון: שמן, גריז או שפתון) לא צריכים טיפול מוקדם, כיוון שהם מוסרים באמצעות הטטרהכלורואתילן שבמכונה. אך כתמים מבוססי מים (כגון: יין, קפה, זיעה או דם) זקוקים לטיפול מקדים באמצעות הזרז הכימי (שמתפקד כחומר מתחלב), כדי שהטטרהכלורואתילן יוכל להשפיע על הכתם. כתמי מזון שמנוניים מדורגים בין כתמי שמן ובין כתמי מים, ולכן, כדי להסיר אותם, יש לרסס אותם בזרז כימי חלש יחסית.
בנוסף לחיפוש מקדים אחר כתמים, יש לבדוק שאין בבגד חפצים שנשכחו. עטים מפלסטיק למשל, עלולים להתמוסס על ידי הטטרהכלורואתילן והדיו שבהם תלכלך את שאר הבגדים בצורה בלתי הפיכה.
נזק נוסף שעלול להיגרם לכביסה הוא מעבר צבעים בין בגדים (בעיקר צבע אדום), ולכן יש להפריד את הכביסה הצבעונית מהכביסה הלבנה. בנוסף נבדק סוג הבגד עצמו, שהוא מתאים לניקוי יבש (כולל הרוכסן). רוכסני קישוט עלולים להינזק מנוזל הניקוי (הממס) או מתהליך הכיבוס (סחיטה ושטיפה). ולכן, יש להסיר אותם לפני הכיבוס, או לחלופין להגן עליהם באמצעות ריפוד קטן. פריטים עדינים כגון כיסויי מיטה עטויי נוצות או שטיחים בעלי ציציות, יש להכניס למכונה שהם נתונים בתוך שקיות רשת רפויות.
לסוגי כביסה שונים, וברמות לכלוך שונות, יש להפעיל תוכניות כיבוס שונות במכונה. במהלך שלוש הדקות הראשונות של הכיבוס, מוסרים הכתמים שמצליחים להתמוסס עם הטטרהכלורואתילן. בעשר (או שתים עשרה) הדקות הבאות מוסרים כתמים עקשניים יותר. לאחר מכן, משתמשת המכונה בממס העשוי מפחמימן, למשך כ-25 דקות. משך הזמן הארוך נובע ממשך הזמן הדרוש לממס להפוך לתמיסה יחד עם הכתמים שלא הוסרו בעזרת הטטרהכלורואתילן. לאחר מכן, מוסיפים סבון לכביסה.
בסופו של מחזור הכביסה, הבגדים נשטפים בממס חדש שמגיע ממכל הממס המטוהר (טנק).
לאחר הייבוש בחום, מצננים את הכביסה באמצעות אוויר קר. בסופו של תהליך הקירור ניתן להוציא את הכביסה מהמכונה.
סינון הממס
לאחר שהממס המשומש יוצא מהתוף, הוא עובר מספר סינונים לפני שהוא מוכנס שוב כממס נקי חזרה לתוף. בשלב הראשון נעצרת הפסולת הגדולה: כפתורים, חלקי רוכסנים, סיבי בד ומטבעות. וזאת כדי למנוע חדירת עצמים אלו אל משאבת הממס (שאחראית לתחלופת הממס בתוף). לאחר מכן מסוננים מהנוזל הפסולת הדקה ושאריות הסיבים. בדרך כלל המסנן עשוי מרשת דקיקה המכילה שכבה של אבקה המסננת את הממס (אבקה מחומר פעיל, למשל). ישנן מכונות שמשתמשות במסננים ללא אבקה, מסננים אלו מסוגלים לסנן פסולת הגדולה מ-30 מיקרומטר.
במהלך הזמן, מצטברת שכבת לכלוך על המסנן. ולכן יש לנקותו בקביעות. הניקוי מתבצע, על פי רוב כל יום. בהרבה מכונות, יש מסנן שמתנקה באמצעות סיבוב ושטיפה של הממס (מופעל מלוח הפיקוד של המכונה).
לאחר מסנן הסיבים, עובר הממס דרך מסנן נוסף העשוי פחם וחומר פעיל. מסנן זה מנקה את הממס מהחומר המסיס (כולל צבע מהבגדים). כדי להשלים את תהליך הסינון, עובר הממס דרך מסנן נוסף שמנקה את כל שאר הלכלוך שלא הוסר. לאחר מכן, מוזרם הממס למכל הממס המטוהר.
כדי לשפר את ביצועי הממס, מוסיפים לו כמות קטנה של דטרגנט (0.5%-1.5%), וזאת כדי לטפל בלכלוך הידרופילי ולמנוע מלכלוך לחזור ולהידבק לבגדים. ישנן מכונות המשתמשות בדטרגנט אניוני, ויש המשתמשות בקטיוני.
פסולת ניקוי יבש
המשקע שמצטבר במסנן אחר פעולת המכונה מכיל מספר חומרים: סיבי בגדים, שאריות מאבקת המסנן עצמו, פחם, צבע, גריז ועוד. הבעיה היא, שכל הפסולת הזו ספוגה בממס, המוגדר כפסולת מסוכנת.
תהליך הניקוי במכבסה
כאשר מכבסה מקבלת בגד לניקוי, מצמידים לבגד תווית המכילה מספר סידורי או כיתוב לגבי בעל הפריט (התווית יכולה להיות מבד או מקרטון, וניתן להצמיד אותה בדבק בסיכות וכדומה). לאחר מכן ממיינים את סוגי הכביסה – כביסה לבנה וכהה. לאחר מכן בוחנים את הכביסה כדי למצוא כתמים. על כתמים אלו מרססים זרז כימי. לאחר מכן, מוכנסת הכביסה למכונת הכביסה, שם היא נשטפת ומתייבשת. כאשר המכונה מסיימת לפעול, הכביסה מוצאת ממנה ומועברת לגיהוץ. הגיהוץ מתבצע באמצעות מגהצי קיטור. לאחר הגיהוץ מועברת הכביסה לקיפול או לתלייה על קולב. על הכביסה הנקייה מרססים מבשם שמסתיר את הריח הכימי של הממס. את הבגד עוטפים בדרך כלל בשקית. על מנת להקל על מציאת הכביסה הנקייה, תולים את הבגדים על מסוע שיש בו תאים ממוספרים. כאשר רוצים לקחת את הכביסה מהמסוע מסובבים אותו (בצורה חשמלית) עד שמגיעים למספר התא המבוקש.
קישורים חיצוניים
Tintorería
ניקטינסטיה
ניקטינסטיה (nyctinasty) היא תנועת שינה של עלי צמחים בהתאם למקצב היממה.
בתגובה לקליטת אור חלים שינויים בלחץ טורגור בשני סוגי תאים בבסיס הפטוטרת בעלה: תאים מיישרים ותאים כופפים. גירוי של אור נראה באורך גל בתחום הכחול מעורר פתיחה של העלים, על ידי מעבר יוני כלור ואשלגן מהתאים הכופפים אל התאים המיישרים. עקב כך התאים המיישרים תופחים והתאים הכופפים מצטמקים. אור אדום ולאחריו חושך מפעילים מעבר יונים הפוך וכפיפה של העלים.
נפוץ בקטניות כמו מימוזה ביישנית או אלביציה וכן בצמחים ממשפחת החמציציים.
חגיגות העשור למדינת ישראל
חגיגות העשור היו שורת אירועים, חגיגות וטקסים שנערכו בישראל בשנת תשי"ח-1958, שהוכרזה כ"שנת העשור", במלאת עשר שנים למדינה. קדמה לחגיגות ועדת העשור, ועדה ממשלתית עליה הוטל תפקיד הכנת החגיגות.
הרקע
חגיגות העשור נערכו בארץ בתקופה של שקט בגבולות, ללא מעשי טרור של מסתננים ופדאינים, שחדלו לאחר הניצחון במלחמת סיני. המצב הכלכלי במדינה התייצב בתקופה זו. אוכלוסיית המדינה גדלה מ-650,000 איש בשנת 1948 לכ-1.8 מיליון בשנת 1958. המדינה יצאה לאיטה ממשטר הצנע. שכבות נרחבות זכו לרווחה כלכלית בזכות השילומים מגרמניה. שוכני המעברות החלו לעבור לשיכוני קבע והחלו להיווצר סממנים של חברת שפע ושל שכבה של אנשי עשירונים עליונים שקיבלה את הכינוי "החוג הנוצץ". המצב הפוליטי במדינה היה יציב, שלטונו של ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון, שנמשך זה כבר לכל אורך תקופת העשור היה לא עוררין ונשיא המדינה יצחק בן-צבי, שזה לו כבר 6 שנים בתפקיד, היה פופולרי ומקובל כנשיא עממי וצנוע. הייתה בעם הרגשה שמדינת ישראל הגיעה למנוחה ולנחלה. איש לא שיער את המבחנים שעוד צפויים למדינה בעשורים הבאים. בתחושה זו של אופוריה נערכו חגיגות העשור באווירה חגיגית במיוחד.
האירועים
העשור צוין במגוון דרכים, ובהן אירועים פומביים שבהם נטלו חלק מוסדות המדינה ונכבדיה.
תערוכת העשור
האירוע המרכזי של חגיגות העשור היה טקס הפתיחה של תערוכת העשור ב-5 ביוני 1958 בבנייני האומה בירושלים. התערוכה השתרעה על שטח של 120,000 מ"ר והוצגו בה הישגי המדינה מאז כינונה. התערוכה נפתחה כשנשיא המדינה, יצחק בן-צבי, משך במנוף תאורה ושטח התערוכה הוצף בשלל אורות. הנשיא וראש הממשלה דוד בן-גוריון נאמו ומקהלה ותזמורת השמיעו את האורטוריה "בריאת העולם" של היידן. לתערוכה הייתה נהירה המונית של צופים מכל רחבי הארץ ועד לנעילתה ב-22 באוגוסט 1958 ביקרו בה 600,000 איש. דואר ישראל הוציא בול מיוחד לרגל תערוכת העשור.
בתערוכה אירעה שערורייה זוטא כאשר ציורו של הצייר יוסף זריצקי שנוצר בסגנון האמנות המופשטת הוצג בה במקום בולט באולם הפתיחה. בציור ענק זה (בגובה 5 מ' וברוחב של 6 מ') ניסה זריצקי למזג עוצמה אמנותית עם עוצמת המפעל הציוני. יחידות צבע גאומטריות סימלו את נופי מבצר יחיעם ולתוך הציור שורבבו סימנים מופשטים. הציור עורר את רוגזו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון שסייר בתערוכה ערב פתיחתה, ודי היה בעצם גילוי מורת רוחו כדי שהציור יוסר מיד ויועבר לאגף נידח. ביום העצמאות בשנה שלאחר מכן, תשי"ט - 1959 זכה זריצקי בפרס ישראל לציור.
האולפן החי של קול ישראל
במסגרת תערוכת העשור הועבר אולפן רדיו שלם מאולפני קול ישראל ברחוב הלני המלכה בירושלים לבמה של האולם הקטן בבנייני האומה. יום יום בשעה 11 לפני הצהרים התמלא האולם בקהל מכל רחבי הארץ שבא לבקר בתערוכה. קבוצות מאורגנות של מבקרים שהגיעו באוטובוסים היו מכוונות את הגעתן לירושלים לשעת השידור של האולפן ורק לאחר צפייה והאזנה היו פותחות בביקור בתערוכה. על הבמה ערכו יצחק שמעוני, חגי פינסקר, מרדכי פרימן וצעיר בשם שבח וייס חידונים בשידור ישיר בהשתתפות הקהל. במסגרת השידור הופיעו בין היתר הדודאים, ולהקת הנח"ל ואריק איינשטיין. שידורי האולפן זכו להאזנת שיא ברחבי המדינה.
שחזור טקס הכרזת העצמאות
ביום שישי, ה' באייר תשי"ח, 25 באפריל 1958, נערך בבית דיזנגוף שבשדרות רוטשילד בתל אביב, המקום שבו הכריז דוד בן-גוריון ביום שישי ה' באייר תש"ח על הקמת המדינה, שחזור של טקס ההכרזה.
באולם שוחזרו הריהוט, הקישוטים ותמונות האמנות, כפי שהיו בטקס ההכרזה המקורי. משתתפי טקס ההכרזה מתש"ח ישבו בערך במושבים המקוריים בסדר בו ישבו בתש"ח, למעט אחדים שנפטרו כאליעזר קפלן ודוד רמז, שבמקומם ישבו אלמנותיהם. אחרים שלא השתתפו בטקס עצמו, אך חתמו על מגילת העצמאות, השתתפו גם הם - למשל הרב יצחק מאיר לוין, מנהיג אגודת ישראל, שלא נכח בהכרזה המקורית והשתתף בשחזור.
דוד בן-גוריון נאם מעל השולחן המקורי שלאורכו ישבו חברי מנהלת העם בטקס המקורי, כשלצדדיו חברי מנהלת העם היושבים בסדר המקורי. חנה רובינא קראה את מגילת העצמאות ואהרן מסקין קרא תפילת יזכור. בתום הטקס הסיר נשיא המדינה יצחק בן-צבי את הלוט מעל לוח זיכרון להכרזה המקורית שנקבע בפתח הבניין.
מצעד העשור
ביום העצמאות תשי"ח, 24 באפריל 1958, נערך מצעד צה"ל השנתי בירושלים, וכונה "מצעד העשור". במצעד נכללו טנקים מסוג "שרמן", ו-AMX 13. זה היה בניגוד להסכמי שביתת הנשק, ולפני המצעד גברה המתיחות בקו הגבול בירושלים בין ישראל לממלכת ירדן, בגלל מחאות ירדן על עריכת המצעד. ירדן הכריזה על מצב חירום במזרח ירושלים ואף פרסה כוח טנקים באזור. מחשש להתלקחות צבאית בין ישראל לירדן שקלה ארצות הברית לפנות את אזרחיה מישראל, אך בסופו של דבר עבר המצעד ללא אירועים מיוחדים.
מפגן צה"ל ברמת גן
מדי שנה במוצאי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל נערכת עצרת יום העצמאות, המסמלת את המעבר מיום הזיכרון ליום העצמאות. בעצרת מועבר דגל צה"ל מאחד החילות או הפיקודים לחיל או לפיקוד אחר. בשנות המדינה הראשונות הייתה העצרת כולה צבאית ורק ברבות השנים הפכה העצרת לאירוע משולב צבאי-אזרחי.
בערב יום העצמאות תשי"ח, לרגל שנת העשור, הייתה העצרת גדולה במיוחד, כולה צבאית ונקראה בשם מפגן צה"ל. המפגן נערך באצטדיון רמת גן. במפגן השתתפו אלפי חיילים וחיילות. דברי רקע והסבר בעברית ובאנגלית ניתנו לצופים מפי השחקן יוסף ידין. כאלפיים חיילים עמדו במסדר ליד שער האצטדיון. עמודי זרקור האירו את האצטדיון ומעל בימת הכבוד האירו את השמיים זרקורי ענק נגד מטוסים. מול הבימה, שעליה עמד הרמטכ"ל, חיים לסקוב, הועבר דגל צה"ל מידי דגלני גייסות השריון לידי דגלני פיקוד המרכז ולאחריהם חלפו במצעד חוליות דגלנים של כל חילות ופיקודי צה"ל. אחריהם עלו על המגרש חמש מאות חיילות ח"ן במפגן התעמלות ריקודית. לאחריהן עלו שמונה מאות חיילים שהפגינו תרגילי רובה. אחריהם הופיעו חיילי התותחנים שהפגינו תרגילי פירוק והרכבה של תותחים. לאחריהם נערכו על המגרש מרוץ מכשולים, תרגילי התעמלות ולבסוף תצוגת קרב של הצנחנים בלווית מסוק. חתמו את המפגן חיילות הח"ן שהפגינו התעמלות עם לפידים. בתום המפגן נורו זיקוקי דינור.
חידון התנ"ך
בשנת העשור נערך לראשונה חידון התנ"ך, בשלב ראשון כחידון ארצי ולאחריו חידון התנ"ך העולמי.
חידון התנ"ך הארצי הראשון עורר עניין עצום בציבור הישראלי. בחידון שנערך בבנייני האומה בירושלים ב-4 באוגוסט 1958, ושודר בקול ישראל בשידור ישיר, כיכב עמוס חכם, אדם ערירי בן 37 שבהיותו תינוק נפל, נפגע בידו ובראשו ולקה בדיבורו, שעבד כפקיד בבית חינוך עיוורים בירושלים, ואחרי שעות העבודה היה חוזר לחדרו, שבו היו ספריו הרבים כל רכושו. בחידון נחשף עמוס חכם לראשונה לציבור ולתקשורת, נתגלה כעילוי וזכה במקום הראשון. הרוח החיה בחידון היה ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, שנודע כחובב מקרא מושבע, והוא העניק בהתרגשות ניכרת את התואר "חתן התנ"ך הארצי" לעמוס חכם, כשהוא מלווה את הטקס בדברי שבח לאיש.
חידון התנ"ך העולמי, שבו לקחו חלק משתתפים מרחבי העולם, ובהם גם לא יהודים, נערך בבנייני האומה ב-19 באוגוסט, כשהמשתתפים מתקבלים בכבוד רב והופכים להיות גיבורי תקשורת בינלאומיים. באותו חידון בלטה נציגת צרפת סימון דימון, וכן אירנה סנטוש מברזיל. עמוס חכם גבר עליהן כמעט ללא קושי, והפך להיות "חתן התנ"ך הבינלאומי הראשון". שמו הפך לסמל של ידענות.
באותה עת טרם היו שידורי טלוויזיה בישראל ואף "קול ישראל" שידר בערוץ אחד בלבד. חידון התנ"ך העולמי, ששודר בו, זכה להאזנה המונית והפך לנושא שיחה מרכזי במדינה.
האירועים בחיפה
ביום העצמאות תשי"ח התקיים בחיפה מצעד מחולות שחלף ברחוב הרצל, רחובה הראשי של שכונת הדר הכרמל. במצעד הופיעו להקות ריקוד מקצועיות וכמאה להקות ריקוד של בתי ספר. כן הופיעה להקת ריקוד דרוזית בריקודי דבקה.
ביום העצמאות נפתחה בחיפה תערוכת הפרח בינלאומית שנערכה על הכרמל. התערוכה כללה תצוגה של סחלבים, סייפנים ופרחי ציפור גן עדן. שש מדינות חוץ השתתפו בתערוכה.
המקהלה הקאמרית של חיפה, יחד עם מקהלת קול ישראל בליווי תזמורת חיפה - ביצעה את היצירה "אורטוריה אליהו" מאת פליקס מנדלסון - באירוע מוזיקלי חגיגי ביותר, עבורו הכשירה עיריית חיפה אצטדיון רחב ידיים למרגלות "מערת אליהו". את המקהלות הכין המנצח איתן לוסטיג. הפסנתרן והמוזיקאי הנודע מיכאל טאובה הוזמן במיוחד מווינה, כדי לנצח על המופע החגיגי. אפיזודה מעניינת זכורה: בהכנות לקראת המופע, התקשו המעורבים בהפקה להשיג את דפי תווי הנגינה הדרושים לכל התפקידים המעורבים במקהלות ובתזמורת. מוזיקאי חיפאי צעיר בשם יוסף יהודה מרטון נטל על עצמו את המלאכה, ישב במשך ימים ולילות וכתב את כל התווים הדרושים עבור כל התפקידים השונים בהתאם לפרטיטורת היצירה שאכן נוגנה לתפארת מדינת ישראל.
אלבומי העשור
לרגל שנת העשור הופיעו שורה של אלבומים וספרי סיכום. בהוצאת מערכות ראה אור "אלבום העשור לצה"ל" בעריכת גרשון ריבלין; בהוצאת ידיעות אחרונות יצא "אלמנך העשור: (מאורעות תשע השנים הראשונות למדינה כפי שנשתקפו בכותרות העיתונות)" בעריכת בר-כוכבא שור; ובהוצאת "מסדה" הופיע האלבום "בעשור לישראל" בעריכת אברהם הרמן, יגאל ידין וא' גלבוע, ובו צילומים מנופי המדינה, אנשיה ומוסדותיה (שליש מן התצלומים היו בצבע, עם גלופות בצבע שהוכנו בשווייץ, והאלבום נדפס על נייר כרומו, דבר שלא היה שכיח באותה תקופה) – שלושתם בלוויית מבוא מאת ראש הממשלה דוד בן-גוריון.
העיתון היידי הישראלי "לעצטע נייעס" הוציא לאור את הספר "צען יאָר מדינת ישראל" ('עשר שנים למדינת ישראל'). ספר דומה יצא לאור על ידי ועד החינוך המרכזי של הקהילה היהודית בארגנטינה.
מטבע העשור
לרגל שנת העשור הנפיקה החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות את "מטבע העשור". המטבע מכסף נשאה על פניה את השם ישראל בעברית וערבית את השנה - תשי"ח ואת הערך - 5 לירות ישראליות. על גבה בתוך שקע בצורת טרפז בעל פינות מעוגלות טבועה מנורת שבעת הקנים מסוגננת. בנוסף הנפיקה החברה את מדליית עשור לחרות ישראל בזהב.
ילדי העשור
לילדים שנולדו ב-ה' באייר תש"ח מלאו ביום העצמאות תשי"ח עשר שנים. הנשיא יצחק בן-צבי ורעייתו רחל ינאית בן-צבי אירחו בבית הנשיא ביום העצמאות קבוצה של ילדים מכל רחבי הארץ שיום העצמאות העשירי היה יום הולדתם העשירי.
צ'יינה איסטרן איירליינס
צ'יינה איסטרן איירליינס (באנגלית: China Eastern Airlines, בסינית מפושטת: 中国东方航空股份有限公司, בסינית קלאסית: 中國東方航空, בפין-יין: zhōngguó dōngfāng hángkōng gǔfèn yǒuxiàn gōngsī) היא חברת תעופה סינית שבסיסה בעיר שאנגחאי. החברה מפעילה טיסות סדירות מקומיות ובינלאומיות בעיקר מנמלי התעופה של שנגחאי.
תולדות החברה
החברה נוסדה ב-25 ביוני 1988 לאחר החלטת ממשלת סין לפצל את חברת CAAC איירליינס לשש חברות שונות - אייר צ'יינה, צ'יינה איסטרן איירליינס, צ'יינה סאות'רן איירליינס, צ'יינה נורת'רן איירליינס, צ'יינה סאות'ווסט איירליינס, וצ'יינה נורת'ווסט איירליינס.
בשנת 1997 הייתה צ'יינה איסטרן איירליינס לחברת התעופה הסינית הראשונה בהיסטוריה שהנפיקה מניות סחירות. הם הונפקו ב ובארצות הברית הנפיקה החברה תעודות פיקדון אמריקאיות (American depositary receipt - ADR).
בתחילת שנות ה-2000 הסבה חטיבת בדק של התעשייה האווירית לישראל 5 מטוסי נוסעים מדגם 11-MD של החברה למטוסי מטען. לאחר שחתמה על הסכם עם יצרנית המטוס בואינג.
בשנת 2001 קנתה החברה את חברות התעופה צ'יינה נורת'ווסט איירליינס וצ'יינה יונאן איירליינס. שתי החברות מוזגו לתוך החברה בשנת 2003.
בשנת 2004 חתמה על הסכם לרכישת שישה מטוסי בואינג 737-700 תמורת כ-240 מיליון דולר, ועשרה מטוסי איירבוס A330. באותה שנה גם מונתה חברת טורבו תעופה ותיירות לנציגת החברה בישראל.
בשנת 2007 הציעה חברת סינגפור איירליינס לרכוש 25% מהחברה, אך העסקה בוטלה אחר כך, עקב התנגדות של חברת האם שלה אייר צ'יינה.
בינואר 2020, בעקבות מגפת הקורונה ביטלה החברה מאות טיסות. פעילות החברה שובשה אחר כך במשך כחצי שנה והחלה להתאושש רק בקיץ 2020.
ב-21 במרץ 2022, מטוס בטיסה 5735 של צ'יינה איסטרן איירליינס, שהיה בדרכו מקונמינג לגואנגג'ואו, התרסק במחוז טנג, ווג'ואו, גואנגשי ועלה באש, כל 132 הנוסעים ואנשי צוות שהיו בו נספו.
קסטרא (קניון)
קסטרא הוא שמו של מרכז קניות ואמנויות המצוי במבואות הדרומיים של חיפה. המבנה קרוי על שם חורבת קסטרא - אתר ארכאולוגי מהתקופה הביזנטית, שהתגלה בקרבת המקום בו מצוי מרכז הקניות.
היסטוריה
המרכז נחנך בספטמבר 2000 בהשקעה של 200 מיליון ש"ח. עם פתיחתו רכשה רשת קואופ הריבוע הכחול, כ-4,000 מ"ר תמורת 7 מיליון דולר, לטובת הקמת סופרמרקט במתחם. בשנים הראשונות לאחר הקמתו לא זכה הקניון להצלחה, באזור הוקמו שני קניונים סמוכים, קניון חיפה ומרכז הקונגרסים שבו גם חנויות ומסעדות, והוא סבל מרוויה בשטחי מסחר. חלק מבעלי העסקים במרכז תבעו את היזמים בטענה כי התרשלו בניהול הפרויקט. בשנת 2002, הוסבה קומת הכנסים של הקניון לחנויות והוא הפך למרכז עודפים של מוצרי חשמל ואלקטרוניקה בשותפות עם קבוצת סקאל. בשנת 2005 סגרה סקאל את החנות שלה בקניון.
ב-26 דצמבר 2012 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה חיפה את תוכנית "מגדלי קסטרא", הכוללת תוספת זכויות בנייה לשני מגדלים בשטח מגרש החנייה של הקניון. הפרויקט כולל שני מגדלים במגרש בשטח 3.8 דונם הצמוד למבנה הקניון: מגדל דיור מוגן לגובה 30 קומות ומגדל משרדים בגובה 17 קומות.
בנובמבר 2018 מכר היזם גיל דנקנר את הקניון לשותפות ש.מ.ר.פ השקעות נדל”ן, ביחד עם זכויות הבנייה לשני המגדלים, בעבור 50 מיליון ש"ח.
מבנה
את המרכז תכנן האדריכל עוזי גורדון. בניגוד למרכזי קניות אחרים, כמה משטחי המבנה מוקצים לגלריות ולשטחי מוזיאונים.
באמצע העשור השני של המאה ה-21 מעבר למקום המשמש גלריות אמנות, מתבצעת במרכז פעילות מגוונת. היא כולל משחקייה לילדים, מרכזים לטיפולים רפואיים וטיפולים אלטרנטיביים, מסעדות ומרכזי מכירה של חברות בניה שונות בהם מוצגות למכירה דירות שנבנו באזורים שונים בחיפה.
לאורך קירו החיצוני של המבנה תמונת קיר גדולה, עשויה מאריחי חרסינה, מעשה ידי האמן פרופסור אריק בראואר. ציור קיר זה מתאר את סיפורי התנ"ך ובהם: אדם וחוה, סולם יעקב, יוסף, שמשון הגיבור, דוד ובת שבע, דוד וגוליית ויהושוע בן נון. בתוך כיפת מרכז הקניות מצוי ציור קיר נוסף רחב ממדים, מהגדולים במדינת ישראל.
באתר מספר גלריות ושני מוזיאונים: הכניסה למוזיאונים היא בחינם.
רומא (נפה)
נפת רומא (באיטלקית: Provincia di Roma) הייתה נפה במרכזו של מחוז לאציו שבאיטליה. היא השתרעה על שטח של 5,352 קמ"ר, ובשנת 2007 התגוררו בה 4,044,995 נפש. בירתה של הנפה הייתה רומא.
הנפה גבלה בנפת ויטרבו ובנפת ריאטי במחוז לאציו בצפון, בנפת ל'אקווילה במחוז אברוצו במזרח, בנפת פרוזינונה במחוז לאציו במזרח, בנפת לאטינה במחוז לאציו בדרום ובים הטירני במערב.
ב-1 בינואר 2015 הוחלט לבטל את הנפה, ולשנות את מעמדה לשל עיר מטרופוליטנית.
שרדונה
יין לבן בעל כינוי המקור המבוקר מונראשה, המיוצר מענבי שרדונה נחשב על ידי רבים ליין הלבן היבש המשובח ביותר בעולם.
שרדונה הוא אחד משלושת הזנים המותרים (והלבן היחיד) לייצור שמפניה, לצד פינו נואר ופינו מונייה.
בישראל
השרדונה הוא אחד מזני האיכות הנפוצים ביותר ביינות לבנים בישראל, ומגדלים אותו מנאות סמדר שבערבה ועד לצפון הגליל ולצפון רמת הגולן. חלק גדול מיצרני השרדונה בארץ משתמשים בחביות עץ אלון, אולם קיימים מספר יקבים המייצרים שרדונה ללא מגע עץ, כמו יקב פלטר ויקב בנימינה.
זכויות להט"ב באוגנדה
ב-2014 נחקק "החוק נגד הומוסקסואליות באוגנדה, 2014", שכולל מאסר עולם על "הומוסקסואליות מחמירה". הצעת החוק כללה במקור עונש מוות על מעשים הומוסקסואליים, אולם בהמשך תוקנה כך שתכלול עונשי מאסר כבדים על "מעשים הומוסקסואליים קשים". החוק הביא את אוגנדה לזרקורים בינלאומיים ועורר זעם בינלאומי, כאשר ממשלות רבות סירבו לספק סיוע למדינה. באוגוסט 2014 ביטל בית המשפט החוקתי של אוגנדה את החוק. עם זאת, קהילת הלהט"ב במדינה ממשיכה להתמודד עם אפליה משמעותית שנתמכת באופן פעיל על ידי מנהיגים פוליטיים ודתיים, ותקיפות אלימות נגד להט"בים היא תופעה נפוצה באוגנדה.
החקיקה והרדיפה הרשמית של אוגנדה נגד להט"ב משמשת לשם הדגמת הסכנות של עריצות הרוב - בשנת 2023 עבר באוגנדה חוק ברוב של 99% (387 תומכים ושני מתנגדים) שמטיל עונשים כבדים כולל מאסר עולם על להט"ב. אך נחשב אנטי דמוקרטי בעיני רבים משום שהרוב משתמש בכוחו כדי לשלול זכוית אדם בסיסיות מהמיעוט.
היסטוריה להט"בית
ההומוסקסואליות הייתה מקובלת מבחינה חברתית באוגנדה הקדם-קולוניאלית. בדומה למדינות השכנות, הומוסקסואליות גברית הייתה שכיחה למדי בחברה הקדם-אירופאית של אוגנדה. המלך מוואנגה השני (Mwanga II of Buganda) של בוגנדה (הממלכה הגדולה מבין הממלכות המסורתיות הקדומות שנמצאות בתחום אוגנדה המודרנית) נודע בהיותו ביסקסואל, ואף התנגד לניסיונותיהם של מיסיונרים מוסלמים ונוצרים להמיר את עמו.
היסטורית, באזורים שאנו מכירים כיום כאוגנדה, בתקופה הקדם-קולוניאלית הומוסקסואליות לא טופחה אך גם לא דוכאה. לדוגמה, ה"Mudoko Dako" שחיו בצפון אוגנדה, באזור הלנגי, שנחשבו למגדר נפרד, אך לרוב התייחסו אליהם כאל נשים והם הורשו לקיים מערכות יחסים עם גברים. מערכות יחסים חד-מיניות נראו גם בשבטים אחרים באוגנדה, כולל ה-Bahima וה- Itso Banyoro. אקטים מיניים חד-מיניים באפריקה הטרום-קולוניאלית נראו לעיתים כ"משחק" או ככלי לסוציאליזציה, והיפך תפקידים מגדרי היה נפוץ גם כן.
כאשר הפכה אוגנדה למושבה בריטית, קבעה האימפריה הבריטית חוקים המענישים בני אדם בגין הומוסקסואליות. הקולוניאליזם ייצג את המיניות האפריקאית כמונחים הטרוסקסואליים "טבעיים" ובנה תמונה של אפריקה כיבשת הטרוסקסואלית. החוקים שאוסרים על הומוסקסואליות נשמרו גם אחרי שקיבלה אוגנדה עצמאות, והפכו למקובלים על ידי החברה המקומית באוגנדה, שכאמור טרם הקולוניאליזם היו סבלניים כלפי הומוסקסואליות. מנהיגים אפריקאים עשו אידיאליזציה להטרוסקסואליות כמסורת אפריקאית, כשבמקביל הפיצו פוליטיקאים, חוקרים וכמרים את הרעיון שהומוסקסואליות היא מבנה מערבי שנכפה על האוכלוסייה האפריקאית.
מנהיגים אפריקאים התעלמו מההיסטוריה של מערכות היחסים החד-מיניות באפריקה הקדם-קולוניאלית, וסיווגו את ההומוסקסואליות כלא אפריקאית. אמונה פופולרית באוגנדה היא שתמיכה בסגנון חיים להט"בי באפריקה השחורה היא אידאולוגיה שהושלטה על ידי הלבנים, שערערו את הכוח הגברי ואת ההיררכיה והיחסים המגדריים הקונבנציונליים בין המינים. מחקרים סותרים את אמונה זו, מכיוון שהבריטים הם אלה שחוקקו חוקים שאוסרים על מעשים הומוסקסואליים.
תפיסה של נישואין, משפחה וקהילה באוגנדה
עיקרון המשפחה באוגנדה הוא מרכזי. לטענתם של אנשי ממשל, החקיקה האנטי-הומוסקסואלית באה לבסס את המשפחה ולמנוע פגיעה במוסד זה. התרבות המסורתית רואה בילודה וביצירת דור המשך מרכיב חשוב, ולכן השבט רואה פגיעה קשה בכך שאדם אינו מביא ילדים לעולם, ובדרך כלל זה יוצר תחושת חרדה בשבט ומאלצים אותו או אותה להתחתן. מכיוון שהומוסקסואלים אינם יכולים להעמיד דור המשך, הם נתפשים כאיום על רווחת המשפחה והקהילה הרחבה.
עבור רבים מהאוגנדים, נישואין הם חובה מכיוון שהם מבטיחים הישרדות כלכלית וחברתית, במיוחד באמצעות הצאצאים. חיים משתלמים הם כאלה שמשכפלים את עצמם – ילדים נתפשים לא רק כברכה מהאל, אלא גם כערובה לרווחה כלכלית. אוגנדים רבים מחשיבים את השימור וההגנה על צורות המשפחה המסורתיות לדבר הכרחי כדי לשמר את ערכיהם ותרבותם.
כסף ומוסר באוגנדה
בתרבות האוגנדית, כסף הוא אידיאל מרכזי מאוד, כאשר תאוות בצע נחשבת לשורש הרוע. לקהילה הלהט"בית ובאופן ספציפי להומוסקסואלים נוצר דימוי שלילי בהקשר זה, והופצו לאורך השנים ידיעות שליליות אודות הקהילה ההומוסקסואלית על ידי הכנסייה והממשלה. לפי הידיעות, הקהילה הלהט"בית מנסה לשחד צעירים באמצעות כסף כדי שיצטרפו לקהילה ו"יהפכו" להומוסקסואלים.
הקהילה הלהט"בית נתפשה כמי שמנסה להבטיח דור המשך באמצעות כסף, כיוון שהם אינם יכולים להתרבות ולהבטיח משפחה. בכך, הם הוצגו ככאלה שכופים על צעירים עניים להצטרף אליהם, ובמיוחד ילדים קטנים ופגיעים. האשמה זו כלפי ההומוסקסואלים יוצרת חרדה בקרב הציבור, במחשבה שעלול להיווצר משבר קיומי לשבט ולמוסד המשפחה האוגנדית.
הומופוביה ככלי למאבק פוליטי ותרבותי נגד המערב
בעקבות החקיקה האנטי-הומוסקסואלית באוגנדה, מדינות וארגונים לא-ממשלתיים החלו לעתור נגד הממשלה כדי להביא לביטול הצעת החוק באמצעות איומים בהפסקת הסיוע הכלכלי למדינה. בתגובה, אמר שר המדינה לאתיקה ויושרה כי המדינה נחושה להעביר את החוק, גם אם פירושו הוא לפרוש מאמנות בינלאומיות ולאבד את המימון והעזרה ממדינות מערביות.
ניסיונות החקיקה האנטי-הומוסקסואלית גרמו לסכסוך עם גופים בינלאומיים ועם ארגוני זכויות אדם, שקראו לביטול החקיקה. האוגנדים הבהירו כי אף על פי שהיו כפופים ללחצים על ידי תורמים כלכליים שרצו לאפשר את ההומוסקסואליות במדינה, "הם יכולים לשמור על כספם, כי ההומוסקסואליות לא תתאפשר על חשבון הצדק המוסרי של העם האוגנדי".
ניתן לטעון כי ניסוח החוק נגד הומוסקסואליים מבטא ניסיון של אוגנדה לדחות קטגוריות של מוסר מערבי. חלק מהניסיון להילחם בהומוסקסואליות באוגנדה תבוע במערכת הגומלין בין זהות ומוסר. כלומר, ההתנגדות להומוסקסואליות במדינות אפריקאיות רבות מונעת מהעבר הקולוניאלי וממושגים כמו אוניברסליזם ורלטיביזם לאורך ההיסטוריה של היבשת. הניסיון של מדינות המערב להחדיר את ערכיהן למדינה נתקלו בחומה מצד אוגנדה. כלומר, החקיקה נגד הומוסקסואליות מבטאת מלחמה נגד הקולוניאליזם המערבי הכובש, שאינו יכול עוד לעצב ולכפות את עצמו ואת המוסר שלו על אוגנדה בכלל, ובפרט בשאלה על ההומוסקסואליות.
חוקים אנטי-להט"בים
חוקים שאסרו על פרקטיקות חד-מיניות נחקקו לראשונה תחת השלטון הקולוניאלי הבריטי במאה ה-19. חוקים אלה היו מעוגנים בחוק העונשין משנת 1950 שנשתמרו לאחר קבלת העצמאות. סעיפי החוק הרלוונטיים הם:
'''סעיף 145. עבירות לא טבעיות.''' כל מי ש-(א) יש לו מודעות חושנית כלפי אדם אחר כנגד סדר הטבע; [או] (ב) יש לו מודעות חושנית של בעל חיים; [או] (ג) שמתיר לגבר להחזיק במודעות חושנית כלפיו או כלפיה נגד סדר הטבע מבצע עבירה ודינו מאסר עולם.
'''סעיף 146. ניסיון לבצע עבירות לא-טבעיות.''' כל אדם שמנסה לבצע עבירה שצוינה בסעיף 145, מבצע עבירה פלילית; דינו – מאסר של שבע שנים.