cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שלדון אדלסון
עמדותיו ותרומותיו הפוליטיות
במהלך הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הרפובליקנית ב-2012 תמך אדלסון תחילה בניוט גינגריץ' ואחר כך במועמד הסופי מיט רומני. סך תרומותיו למועמדי המפלגה הרפובליקנית בשנה זו עמד על 92 מיליון דולר. ב-2012 תרם עם אשתו כעשרה מיליון דולר עבור ניוט גינגריץ'. אדלסון השתתף בהקמת קואליציית היהודים הרפובליקנים והוא היה יושב ראש ועד המנהלים שלה. הקואליציה תמכה במיט רומני והשיקה קמפיין בשם "חרטת הקונה" (Buyer's remorse) שיועד לקהל המצביעים היהודי, התומך ברובו באופן מסורתי במפלגה הדמוקרטית. בקמפיין הועברה ביקורת על עמדות ברק אובמה בכל הנוגע לישראל ולמזרח התיכון. במהלך המירוץ לנשיאות, באוגוסט 2012 התנצלה המפלגה הדמוקרטית בפני אדלסון ובני משפחתו, על שפרסמה נגדו האשמות חסרות בסיס. באותה שנה הגיש אדלסון תביעת דיבה נגד ארגון יהודי המזוהה עם המפלגה הדמוקרטית, מפני שקרא למיט רומני לסרב לקבל את "כספו המלוכלך" של אדלסון, וזאת על רקע ידיעה שבית הימורים בבעלותו מאפשר פעילות של זנות בתחומיו. ב-2013 דחה בית משפט פדרלי את התביעה מפני חופש הביטוי. ערעורו לבית המשפט העליון של נבדה נדחה.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 הודיע אדלסון על תמיכתו במרקו רוביו לראשות המפלגה הרפובליקנית. לאחר שדונלד טראמפ נותר המועמד הרפובליקני היחיד עבר אדלסון לתמוך בו, והיה לתורם הגדול ביותר לקמפיין של טראמפ (מלבד טראמפ עצמו), עם תרומה של 20.5 מיליון דולר. לטקס אירועי ההשבעה של טראמפ תרם אדלסון חמישה מיליון דולר.
על אף עיסוקו בתחום בתי-ההימורים, אדלסון התנגד להימורים באינטרנט בנימוק שהם גוזלים את כספם של הצעירים והעניים.
אדלסון התנגד להקמת מדינה פלסטינית. בשלהי כהונתם של ג'ורג' בוש ואהוד אולמרט, הביע התנגדות לקיום ועידת אנאפוליס.
מעורבות בישראל
שלדון ומרים אדלסון תרמו מעל 50 מיליון דולר ל"יד ושם". בני הזוג הם תורמים בולטים של פרויקט תגלית, המממן ביקורי בני נוער בישראל. מאז 2007 תרמו בני הזוג יותר מ-100 מיליון דולר לפרויקט. באפריל 2018 תרמו בני הזוג אדלסון 70 מיליון דולר ל"פרויקט תגלית", לרגל שנת ה-70 לעצמאות ישראל ולציון 18 שנים לפרויקט.
ב-1996 תרם אדלסון לעמותות למען בנימין נתניהו, ומאז המשיך לקיים קשרים הדוקים עם נתניהו. בעקבות עתירה של העיתונאי רביב דרוקר וחדשות ערוץ 10 בבקשה לחשוף את מועדי שיחות הטלפון שנערכו בין אדלסון לנתניהו בין השנים 2012–2015 וערעור שהתקבל בבג"ץ, פרסם נתניהו הודעה שבה נאמר כי הם שוחחו כ-40 פעם בשנה בממוצע.
בספטמבר 2011 הודיע אדלסון על כוונתו להגיש תביעת דיבה נגד ערוץ 10 בעקבות כתבה עליו ששודרה מספר חודשים לפני כן. בעקבות זאת שודרה ביומן חדשות שישי "השבוע" של ערוץ 10 התנצלות באורך דקה וחצי על פרסום כזבים ואי בדיקת עובדות בכתבה האמורה. בעקבות ההתנצלות התפטרו כמחאה מנכ"ל חברת "חדשות 10" ראודור בנזימן ועורכת "השבוע" רותי יובל, והמגיש גיא זהר פרש מהגשת "השבוע".
פילנתרופיה
אדלסון מימן קרן מחקר רפואית השוכנת בבוסטון למחקרים של מחלות מסכנות חיים.
אדלסון היה אחד התורמים הגדולים לארגונים יהודיים. הוא ואשתו מרים תרמו 25 מיליון דולר להקמה בלאס וגאס קמפוס חינוכי יהודי מהגן ועד התיכון. באפריל 2014 תרם 16.4 מיליון דולר לעמותת SpaceIL הישראלית. באותה שנה תרמו בני הזוג אדלסון 5 מיליון דולר לפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת אריאל. ביוני 2017 תרמו בני הזוג אדלסון 20 מיליון דולר להקמת פקולטה לרפואה באוניברסיטת אריאל, וזו נקראה על שמם. במרץ 2015 תרם 12 מיליון דולר לארגון IAC וב-2018 עוד כ-13 מיליון דולר.
אפונסו השישי, מלך פורטוגל
ביוגרפיה
אפונסו השישי נולד בליסבון ב-21 באוגוסט 1643, לז'ואאו הרביעי, מלך פורטוגל ולואיסה דה גוסמן, בתם של חואן מנואל פרס דה גוסמן, דוכס מדינה-סידוניה השמיני וחואנה לורנצה גומז דה סנדובל אי לה סרדה.
בגיל שלוש אפונסו, שהיה ידוע בילדותו כדוכס ברגנסה, חלה במחלה שהשאירה אותו משותק בכל הצד השמאלי של גופו ומעורער נפשית לשארית חייו. בגיל 10, עם מותו של אחיו הבכור תאודוסיו, אפונסו הפך ליורש העצר לכס המלוכה הפורטוגלי וקיבל את התואר נסיך ברזיל.
בשנת 1656, כשאפונסו היה בן 13, מת אביו, ז'ואאו הרביעי, מלך פורטוגל, אך משום גילו הצעיר אימו, לואיסה דה גוסמן, מלכה במקומו כעוצרת. אולם גם כאשר אפונסו הגיע לבגרות אימו המשיכה למלוך בשמו בשל מצבו הנפשי ואי התעניינותו בפוליטיקה. אולם בשנת 1662 הפוליטיקאי לואיש, רוזן קסטלו מלור, ניסה להגביר את כוחו על ידי התחברות עם אפונסו. הוא הצליח לשכנע את המלך הצעיר שאמו מנסה לגזול ממנו את הכתר ולהגלות אותו מפורטוגל. כתוצאה מכך אפונסו גירש את אמו למנזר והחל למלוך בעצמו, בעודו ממנה את לואיש לראש הממשלה.
במהלך תקופת שלטונו הפורטוגלים השיגו שני ניצחונות חשובים על הספרדים שגרמו לספרד להכיר לראשונה בעצמאותה של פורטוגל בשנת 1668. באותה תקופה פורטוגל הפסידה את מושבותיה בבומביי וטנג'יר לידי האנגלים, כחלק מהנדוניה של אחותו של אפונסו, קתרינה, עם הינשאה לצ'ארלס השני, מלך אנגליה. עם עזרתם של האנגלים ההולנדים הכירו בשלטון הפורטוגלי בברזיל בתמורה ליציאתה של פורטוגל מסרי לנקה.
אפונסו נישא בשנת 1666 למריה פרנצ'סקה מסבויה, בתו של קרלו אמדאו, דוכס נמור, אך לאחר שנה בלבד מריה ביקשה מהכנסייה לבטל את הנישואים בשל אי-אונו של המלך. הכנסייה העניקה למארי את הביטול והיא נישאה לאחיו הצעיר של אפונסו, פדרו (לימים פדרו השני, מלך פורטוגל). באותה השנה פדרו השיג מספיק תמיכה כדי להכריח את המלך לוותר על השלטון ולהגלות אותו לאיים האזוריים לשבע שנים. פדרו מונה לעוצר הממלכה עד למותו של אפונסו בשנת 1683.
רמת שרת
רמת שרת היא שכונה בדרום-מערב ירושלים. גבולה הדרומי הוא ציר גולומב ושכונת מלחה, גבולה הצפוני הוא שכונת בית וגן. ממערב היא גובלת בשכונת רמת דניה וממזרח במתחם הולילנד וכביש בגין. השכונה נקראת ע"ש משה שרת, ראש ממשלת ישראל בין השנים 1953-1955.
היסטוריה
הסכם על הקמת שכונה, על אדמות הכפר הערבי הנטוש אל-מאלחה, נחתם בשנת 1964, על ידי חברת "שיכון ופיתוח", חברת "וולפסון קלור מאיר" בנק ירושלים ומשרד השיכון. תחילה ניתן לשכונה השם "מנחת", אך מספר שנים לאחר מותו של משה שרת (שנפטר בשנת 1965) הוחלט לקרוא לשכונה על שמו "רמות שרת" (ובהמשך "רמת שרת"). הקמת השכונה בפועל החלה בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, בשלב א' הוקמו כ-450 יחידות דיור. התושבים הראשונים התגוררו בבנייני דירות שלושה חדרים (ברח' קדיש לוז), שנועדו לזוגות צעירים, ליוצאי שכונות עולים בירושלים ולזכאי דיור אחרים. בשנת 1976 השכונה כבר הייתה מאוכלסת אך התשתיות והפיתוח הסביבתי לא הושלמו והיא עוד לא חוברה לרשת הטלפון.
החל משנת 2003 ניכר רישומה של עליית יהודי צרפת. בעשר השנים האחרונות ניכר רישומם של משפחות חרדיות רבות שמתאכלסות בשכונה וזאת עקב הסמיכות לשכונת בית וגן החרדית.
רוב הבתים בשכונה הם בתי דירות ובהם אחד ממגדלי הדירות הגבוהים בירושלים עד שנות ה-90 של המאה ה-20 - "בניין הכוכב". חלק קטן מבתי השכונה הן וילות וקוטג'ים בסגנון "בנה ביתך".
עם השלמת פרויקט "סביוני רמת שרת" על ידי חברת אפריקה ישראל מגורים בשנת 2018 מוצו כמעט עתודות הקרקע לבינוי בשכונה.
רב השכונה הוא הרב ישעיה שטיינברגר.
רחובות והנצחה בשכונה
רחובות השכונה מנציחים מנהיגים ציוניים כמשה שרת, פרץ ברנשטיין, פנחס רוזן, קדיש לוז, דוד מרץ, משה נובומייסקי, משה זילברג, פרץ ברנשטיין, רחמים ישראלי, הרב יוסף חיים שרים, אינו שאקי, ימימה אבידר-טשרנוביץ, ברכה צפירה, ואישים נוספים הקשורים בעיר ירושלים. רחוב שיר לשלמה נקרא על שם שלמה קרליבך.
אתגרים
השכונה נמצאת בהקמה הדרגתית במשך שנים רבות, חלק מהמגרשים הריקים בה הם מגרשים של "בנה ביתך" שלא כולם בנויים וחלק מהם מיועדים לבנייה רוויה. לצד חלק מכבישיה הראשיים (דוד מרץ, פרץ ברנשטיין) אין מדרכות לכל אורכם. מאידך, קיום מספר שטחים פתוחים בשכונה וקרבה לשטחים פתוחים כעמק הצבאים מזמנים לשוכנים בה מפגשים עם בעלי חיים כדורבנים וקיפודים ומגוון רחב של ציפורים.
לשם קבלת שירותים עירוניים וציבוריים שונים (בריאות, דואר, מרכז מסחרי מקומי, בית ספר תיכון וכדומה) השכונה נסמכת על שכונת קריית היובל וכן על שכונת בית וגן הסמוכה.
גדליה שור
הרב גדליהו הלוי שור (בכתיב יידי: שארר; תר"ע, 1910 – ז' בתמוז תשל"ט, 2 ביולי 1979) היה ראש ישיבת תורה ודעת בארצות הברית.
תולדותיו
נולד בפשמישל שבגליציה, למשפחה מחסידות סדיגורה. סבו, שעל שמו נקרא, הוא הרב גדליה שור מאוסטריק. על פי המקובל במשפחה, הם נכדי רבי גדליה מליניץ, מתלמידי המגיד ממזריטש.
בצעירותו היגרה משפחתו לניו יורק. היה מתלמידיה הראשונים של ישיבת תורה ודעת. לאחר נישואיו נסע לישיבת קלצק ובמשך תקופה למד אצל הרב אהרן קוטלר והיה לתלמידו המובהק.
לאחר חזרתו לארצות הברית התמנה לר"מ בישיבת תורה ודעת. במשך עשרות שנים כיהן כראש הישיבה. כמו כן שימש כראש ישיבת בית מדרש עליון. בהשפעתו קיבלו חלק מתלמידי ישיבות אלו השפעה חסידית, בהם בולט הרב משה וולפסון.
היה ממנהיגי הציבור החרדי בארצות הברית, מראשי אגודת הרבנים, מראשי אגודת ישראל בארצות הברית ופעיל למען החינוך העצמאי.
נפטר בשנת תשל"ט, באמצע סעודת שבע ברכות של תלמיד, דקות ספורות לאחר שסיים את נאומו לכבוד החתן. ארונו הועלה לארץ ישראל והוא נקבר בהר הזיתים בירושלים.
לאחר פטירתו יצאה סדרת ספריו "אור גדליהו" - על התורה, על מסכתות הש"ס וכן שיחות מוסר, שנערכו מתוך שיעוריו ושיחותיו בישיבה.
גרי וורד
ג'רלד "גרי" וורד (אנגלית: Gerald "Gerry" Ward; 5 באוקטובר 1936 - 13 בינואר 1994) היה כדורגלן אנגלי ששיחק בעמדות הקישור.
קריירה
וורד נולד בשכונת סטפני שבלונדון, והצטרף לארסנל כשחקן נוער ב-1952, כשתוך זמן קצר זכה לקידום לקבוצה הבגירה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו כקיצוני שמאלי במשחק הבית נגד האדרספילד טאון ב-22 באוגוסט 1953, כשהיה רק בן 16 שנים ו-321 ימים; במשך שנים רבות הוא היה בזכות כך השחקן הצעיר ביותר ששיחק במדי הקבוצה הבוגרת, עד שנעקף על ידי ג'רמיין פנאנט וססק פברגאס, ובשנת 2008 נשבר שיאו כשחקן הליגה הצעיר ביותר של ארסנל על ידי ג'ק וילשר. מאחר שהופעתו של וילשר הייתה כמחליף, וורד נותר השחקן הצעיר ביותר בהיסטוריה של ארסנל שפתח במשחק ליגה. בתקופה זו היה וורד משחקני נבחרות הנוער של אנגליה.
וורד חתם על חוזה המקצוען שלו זמן קצר לאחר הופעת הבכורה, ועד לסיום עונת 1953/1954 השתתף בשני משחקים. עם זאת, בארבע השנים שלאחר מכן הוא לא שיחק כלל עבור ארסנל; חלק ניכר מהתקופה הוא שהה בשירות לאומי שמנע ממנו לשחק. הוא שוחרר מהשירות בפברואר 1957, ובעונת 1957/1958 זכה מחדש במקום בהרכב, שהפך למקום קבוע בעמדת הקיצוני השמאלי בעונת 1958/1959 שבה קבע שיא קריירה מקצוענית עם 34 הופעות בהרכב הפותח של ארסנל ואף זכה להשתתף במשחק של נבחרת התאחדות הכדורגל האנגלית. אולם, בין 1960 ל-1963 הוא השתתף רק בחלק מהמשחקים מאחר שהתחרה על המקום בהרכב עם טומי דוקרטי, ובשלוש עונות צבר רק 21 הופעות. מאידך, במהלך השנים שלו בארסנל השתתף במשחקים רבים במדי קבוצת המילואים של המועדון, וצבר לזכותו 158 הופעות במדיה. הוא עזב את ארסנל ביולי 1963 ועבר ללייטון אוריינט תמורת 8,000 לירות שטרלינג, בה שיחק עונה אחת שבמהלכה השתתף ב-44 משחקים והבקיע שני שערים.
לאחר מכן עבר לשחק בכדורגל מחוץ לליגה, ושיחק למשך תקופה קצרה בקיימברידג' סיטי ובבארנט, אותה אימן למשך תקופה קצרה בין 1973 ל-1974. הוא הוחלף על ידי שחקן ארסנל לשעבר, גורדון פרי. לאחר מכן פרש כליל מכדורגל.
תיכון הנדסאים הרצליה
בית הספר להנדסאים, בשמו הרשמי תיכון הנדסאים הרצליה ליד אוניברסיטת ת"א, הוא בית ספר תיכון השוכן בהרצליה, סמוך לקניון שבעת הכוכבים. בבית הספר לומדים תלמידים מכארבעים ערים בישראל. המנהלת הנוכחית של בית הספר היא אורית רוזן.
במשך שנים בית הספר להנדסאים הוא בית ספר מוביל בישראל מבחינה מדעית וטכנולוגית שתלמידיו מגיעים להישגים רבים בתחרויות. בית הספר ידוע גם בכך שמספר המתגייסים למסלול העתודה האקדמית שיוצאים ממנו מדי שנה הוא בין הגבוהים בארץ.
בתל אביב
"תיכון הנדסאים" הוקם בשנת 1962, בעזרת תרומה של בני משפחת מיירהוף מברזיל, בחסות ובסמוך לאוניברסיטת תל אביב. איש החינוך הוותיק אינג' בצלאל זריצקי נבחר להוביל ולנהל את ביתה ספר במהלך 15 שנותיו הראשונות. זריצקי הצליח בתוך זמן קצר להופך את המוסד החדש לאחד הבולטים והמובילים בתל אביב, ולהעניק לו מוניטין יוקרתי. כמו כן, הוקמו בתקופתו בנייני בית הספר שתוכננו כמתחם אחוד תחילה בידי האדריכלים נחום זלקינד ומשה הראל ועם פטירת זלקינד המשיך הראל במלאכה לבדו.
במבנה בית הספר המקורי התקיימה גם מסגרת של כיתות מקצועיות י"ג וי"ד לתואר הנדסאי, אך זו בוטלה לאחר המעבר להרצליה.
בהרצליה
המאבק הסתיים במכירתו של בית הספר לעיריית הרצליה, שהעבירה אותו למתחם בהרצליה בסמוך לתיכון "חדש" ולחטיבת הביניים יד-גיורא. בית הספר עבר לתחומי הרצליה בשנת הלימודים 2007–2008, דבר שעורר התנגדות בקרב חלק ממוסדות החינוך בהרצליה, משום שעיריית הרצליה פעלה להעברת תלמידים בעלי יכולות גבוהות לתיכון זה.
בשנת 2007 הוקמה בתיכון קבוצת הרובוטיקה "General Angles" (מספר 2230) המתחרה בתחרות ה-FRC של ארגון FIRST. כבר בשנת 2009 זכתה הקבוצה במקום הראשון בתחרות הארצית וטסה לייצג את ישראל באליפות העולם בארצות הברית. הקבוצה ממשיכה לפעול בימים אלו ונחשבת לאחת מהקבוצות הוותיקות והמוכרות בישראל. בנוסף, באותה שנה זכתה קבוצת רובוטיקה נוספת - "Spirit #52" בקטגוריית ה-FLL בתחרות הארצית וטסה אף היא לייצג את ישראל באליפות העולם.
בסמוך לבית הספר נבנה מרכז מדעים בעלות של כ-12 מיליון ש"ח, המרכז הוא מרכז המדעים הגדול ביותר בישראל הנמצא בתוך מתחם בית-ספר תיכוני, והוא משמש בעיקר את תיכון הנדסאים, אך גם את חטיבת הביניים יד גיורא ואת תיכון חדש הרצליה.
ביוני 2014 הושלמה במרכז המדעים בנייתו של לוויין הקיובסאט דוכיפת 1 על ידי תלמידי בית הספר, והוא שוגר לחלל.
בשנת 2019 הודיעה הנהלת תיכון הנדסאים כי תרחיב את פעילות בית הספר גם ללימודי חטיבה, וכי תפתח בתחילה שכבת לימוד אחת לכיתות ז'.
בתחילת שנת הלימודים תש"ף נפתחה בבית הספר שכבת ז' ובה שתי כיתות.
בשנת תשפ"א השלים בית ספר את המעבר מתיכון רגיל לתיכון שש שנתי, וכלל בתוכו שש שכבות.
ראו גם
רשימת בוגרי בית הספר
שומר פשוט
שֻׁמָּר פשוט (שם מדעי: Foeniculum vulgare) הוא צמח רב-שנתי ממשפחת הסוככיים. גובהו בין מטר אחד לשלושה מטרים.
מוצאו באזור אגן הים התיכון. תפוצתו כוללת מקומות בהם ניקוז המים גרוע, ליד מקורות מים (כגון נחלים ומעיינות) וליד הים. השומר הפשוט מעדיף מורדות אבניים וסלעיים.
עליו מנוצים, חתוכים לאונות דקות בצבע ירוק כהה. בחורף עליו נובלים ונהפכים אפורים. עליו של השומר מזוהים לעיתים בטעות כעלי שבת ריחני, הידועים גם בשמם העממי, שמיר. פריחתו איננה סדירה, ונמשכת מאפריל ועד נובמבר.
שימושים
זן מתורבת של השומר הפשוט מצטיין בגבעול תחתון מעובה שצורתו מעין פקעת (אין זו פקעת אמיתית, כיוון שהיא נמצאת מעל האדמה). "פקעת" זו נמכרת מסחרית כירק, המשמש הן בסלטים והן בבישול.
מהשומר הגדל בר בישראל אפשר לאכול את העלים, שהם בעלי טעם אניס עדין. גבעוליו דקים וקשים; יש המשתמשים בהם כשיפודים לצלייה.
בקוסמטיקה נחשב כמועיל בבעיות עור ומונע הזדקנות מוקדמת.
אולגה רז
אולגה רז (נולדה בשנת 1948) היא תזונאית קלינית, ניהלה את היחידה לתזונה ודיאטה במרכז הרפואי איכילוב בתל אביב. מייסדת ומנהלת מרכז רז להרזיה ולתזונה בריאה בתל אביב בין השנים 1983 לבין 2016 ומייסדת בית הספר לתזונה באוניברסיטת אריאל, ואף אותו ניהלה עד 2015. היו"ר הראשון של עמותת "עתיד" לדיאטנים בישראל.
ביוגרפיה
אולגה רז נולדה במוסקבה. אביה הוא הסופר עמנואל קזקביץ'. ב-1966 סיימה במוסקבה תואר ראשון בביולוגיה וב-1969 תואר מוסמך בביולוגיה ובחינוך.
בשנת 1973 עלתה לישראל. ב-1983 סיימה תואר מוסמך נוסף בביוכימיה ובתזונה בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית. מ-1983 היא מנהלת את היחידה לתזונה ודיאטה במרכז הרפואי תל אביב איכילוב.
ב-1990 ערכה את הפרק בענייני תזונה באנציקלופדיה "החיים הטובים" של Larousse בהוצאת מעריב. ב-1993 השתתפה במחקר על השפעות מרכיבי ארוחות על מעבירים עצביים ועל התנהגות אכילה, שבעקבותיו עלה אצלה הרעיון ההתחלתי לפיתוח "דיאטת הלחם". בין השנים 1987–1989 הייתה במקביל גם יועצת לקצין רפואה ראשי בנושאי אוכל בריא בצה"ל.
ב-1999 ייסדה את בית הספר לתזונה במכללה האקדמית יהודה ושומרון, אותו היא מנהלת.
בשנים 1995–1998 הוציאה לאור ארבעה ספרים קצרים: "מינראלים", "ויטאמינים", "כולסטרול" ו"קלוריות".
ב-2000 נמנתה עם מייסדי עמותת הדיאטנים בישראל, "עתיד", והייתה יושבת הראש הראשונה של העמותה.
ב-2001 הוציאה לאור את הספר "לאכול לחם ולרזות", שהפך לרב מכר, וב-2003 את "מרזים עם אולגה רז". ב-2005 סיכמה מחדש את תורתה בספר באנגלית, "The Bread for Life Diet", שיצא לאור בארצות הברית.
ב-2006 ייסדה ומאז היא מנהלת גם את מרכז רז להרזיה ולתזונה בריאה בתל אביב, עם סניפים נוספים בארץ, המספקים ייעוצים אישיים ומעבירים קבוצות להרזיה ולתזונה בריאה, תוך שימוש בדיאטת הלחם ובאימון תזונתי.
בעלת דוקטורט בתזונה מהאוניברסיטה העברית. משתתפת במאמרים ובכנסים מדעיים רבים, מרצה באוניברסיטאות ולקהל הרחב, כותבת מאמרים בעיתונות ובמגזינים ומתארחת לעיתים ברדיו ובטלוויזיה.
רז הגישה מדי שישי בצהריים תוכנית ייעוץ בענייני תזונה ברדיו ללא הפסקה עד מאי 2016.
בשנת 2012 הופיעה בתוכנית הטלוויזיה "תהיו בריאים" בהנחיית דנה רון, בה המליצה להמעיט באכילת גבינות ומוצרי חלב, מכיוון שהם גורמים להשמנה ולהתפתחות אוסטאופורוזיס. גם לאחר שנתנה ייעוץ מקצועי למועצת החלב ומועצת הלול, המשיכה דר' רז להמליץ על חלב ומוצריו בהגבלה, כפי שעשתה גם בספריה שנכתבו לפני הייעוץ ולאחריו.
פיתוח שיטות תזונתיות
רז פיתחה שיטות תזונתיות כמו "דיאטת הלחם" ו"אימון תזונתי".
"דיאטת הלחם" היא דיאטה המבוססת על פחמימות מורכבות (כמו בלחם, אורז ופסטה). בכך היא נבדלת מדיאטות אחרות, שמגבילות אכילת מאכלים אלו או אוסרות לחלוטין על אכילתם. הדיאטה מתוכננת לסייע בהעלאת רמת הסרוטונין במוח, ובכך למנוע תחושת רעב, לשפר את מצב הרוח ולאפשר ירידה במשקל ושמירה עליו.
"אימון תזונתי" (nutritional coaching) נועד לטיפול בקשיים תזונתיים כמו השמנה. האימון התזונתי כולל שילוב של אימון אישי (personal coaching) עם ידע תזונתי קליני. שיטת אימון זו נועדה למנוע כישלונות ונזקים הנובעים מאימון ללא קורלציה לתזונה.
ספריה
כמו כן, הוציאה את הספרים הקצרים "כולסטרול", "קלוריות", "ויטמינים" -"מינראלים" בהוצאת פרולוג בשנים 1995–1998.
מפעלי המלח המלכותיים בארק-א-סנאן
מפעלי המלח המלכותיים בארק-א-סנאן (בצרפתית: Saline royale d'Arc-et-Senans) הם מתחם של מבנים בשטחה של הקומונה במחוז דו בחבל פראנש-קונטה במזרח צרפת. המפעלים, ששימשו לייצור מלח בישול, הושלמו ב-1779. הם תוכננו על ידי האדריכל (1736–1806), אדריכל פריזאי בולט באותה תקופה, בהוראת לואי החמישה עשר, מלך צרפת. אבן היסוד הונחה ב-15 באפריל 1775. העבודה ארכה שלוש שנים. המתחם הוא דוגמה חשובה לפרויקט מוקדם של עידן הנאורות בו האדריכל ביסס את תכנונו על פילוסופיה שהעדיפה סידור מבנים על פי גאומטריה רציונלית ויחס היררכי בין חלקי הפרויקט. מאוחר יותר, תכנן לדו להפוך את מפעלי המלח שקמו לבסיס ל בשם שו (Chaux) - אולם פרויקט עיר אידיאלית זה מעולם לא יושם.
מכון קלוד-ניקולה לדו (Institut Claude-Nicolas Ledoux) נטל על עצמו את משימת השימור ומנהל את האתר כמונומנט. בשנת 1982 נוספו המפעלים לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו. בשנת 2009 הורחב אתר המורשת התרבותית ונכללו בו מפעלי המלח בסאלן-לה-בן.
כיום האתר פתוח לרוב לקהל הרחב. הוא כולל, בבניין שבו ייצרו חביות עץ תצוגות של מוזיאון לדו על פרויקטים עתידניים אחרים שלא נבנו מעולם. כמו כן, בבנייני ייצור המלח מוצגות תערוכות זמניות.
מיקום
הקומונה ארק-א-סנאן שוכנת בחבל בורגון-פראנש-קונטה, 35 קילומטרים דרומית-מערבית לבירת החבל בזאנסון. הנוף הררי שמתמזג לכיוון דרום-מזרח עם הרי היורה התלולים חלקית. מצפון מערב, לעומת זאת, משתרע העמק השטוח של הנהר ויובליו. העמק הוא חלק מ, המשתרעת מפרנקפורט כמעט עד מרסיי ולכן הייתה תמיד דרך חשובה למרחקים ארוכים. במרחק בינוני, סביב ארק-א-סנאן, ישנן ערי מסחר חשובות כמו בזל, דיז'ון, ליון, לוזאן וז'נבה.
בפראנש-קונטה התושבים חיים מעסקים תעשייתיים קטנים, גידול פירות, ייצור יין וגבינות ותיירות. הבסיס לאתרי הספא הרבים הם מקורות מים מלוחים, שבעבר היו גם הבסיס למפעלים רבים להפקת מלח.
רקע
אזור פראנש-קונטה ניחן יחסית בכמות גדולה של מעיינות מים מלוחים בגלל עורקים תת-קרקעיים של הליט. מלח הופק בלון-לה-סונייה (Lons-le-Saunier) ובסאלן-לה-בן (Salins-les-Bains), למשל, עוד מתקופת הרומאים. כתוצאה מכך, היו מספר מפעלי מלח קטנים, כמו אלה ב וב, שהפיקו מלח על ידי אידוי המים מעל מדורות עצים. מפעלי המלח הוקמו קרוב למעיינות והסתמכו על עצים שהובאו מיערות סמוכים. מפעלי המלח הורחבו ונבנו כל העת. הגידול יצר בעיה, שכן מפעלי המלח היו מוקפים תמיד בחומה כדי למנוע את גניבת המלח. התוצאה הייתה תנאי היגיינה ואוורור לקויים, הסיכון לשריפה היה גדול ותהליכי העבודה הפכו קשים יותר ויותר. לאחר שנים רבות של ניצול, הלכו שטחי היערות ונחשפו, וכתוצאה מכך היה צריך להביא עצים ממרחק גדול יותר ויותר, ובמחיר גדול שהלך ועלה. יתר על כן, עם הזמן תכולת המלח של מי המעיין הולכת וצונחת. זה הביא את מומחי של הפרם ז'נרל לשקול לנצל אפילו מעיינות קטנים, יוזמה שמועצת המלך עצרה באפריל 1773. חלק מהבעיה היה שאי אפשר לבנות בנייני אידוי מכיוון שסאלן-לה-בן שוכנת בעמק קטן.
ב-2 בספטמבר 1771 מינה לואי החמישה עשר, מלך צרפת את האדריכל קלוד-ניקולה לדו למפקח על מפעלי המלח של לורן ופרנאש-קונטה. כמפקח כללי היה לדו אחראי על בדיקת מפעלי המלח השונים במזרח צרפת. בתפקיד זה הוא יצא לסיור פיקוח בשנת 1771. הבעיות העצומות של מפעלי המלח לא נעלמו מעיניו, אדריכלות המפעל, "ערימה של רכיבים לא מתאימים (...), שהודבקו באופן שרירותי מחומרים עלובים", לא סיפקה אותו. חלק לא מבוטל מחוסר הפרודוקטיביות נגרם מהדרך המסובכת שבה סופקו עצים למפעלים. כל היערות סביב מפעלי המלח של סלין נכרתו, ואת חומר הגלם היה צריך להביא ממרחק של כמה קילומטרים. לדו הציע אפוא בנייה של מפעלי מלח חדשים במרחק של 17 קילומטרים ממקור התמלחת, בחזית יער שו (Forêt de Chaux) בוואל ד'אמור (Val d'Amour), כאשר התמלחת הייתה אמורה לזרום למפעל בתעלה שתיחפר, מכיוון ש"קל יותר לשלוח את המים למסע מאשר לשנע יער באזור בול עץ אחר בול עץ".
שנתיים לאחר מכן תמכה מאדאם דו בארי במועמדותו של לדו לחברות באקדמיה המלכותית לאדריכלות. זה העניק לו מעמד של אדריכל מלכותי (הוא כבר היה האדריכל של הפרם ז'נרל, סוכנות המכס והבלו הפרטית שגבתה מיסים רבים מטעם המלך, תחת חוזים ל-6 שנים). היה זה על בסיס מעמדו כמפקח על מפעלי המלח וכאדריכל מלכותי שהוא קיבל באפריל 1773 את המינוי מהמלך לואי ה-15, הבעלים של כל מפעלי המלח, לתכנן את מפעלי המלח המלכותי בארק-א-סנאן. שנה לאחר מכן, באפריל 1774, הציג לדו למלך את התוכנית הראשונה למפעל המוצע.
התוכנית הראשונה
הפרויקט לא היה מוגבל מכל שיקול מעשי, היה שאפתני, חדשני ומנותק מהגישות המסורתיות. מה שלדו עשה היה לכפות גאומטריה נוקשה על העיצוב הכללי. הבניינים הוצבו סביב חצר פנימית ריבועית עצומה, ונקשרו זה לזה על ידי פורטיקו, אף בניין לא היה מבודד. כדי לזרז את החיבורים בין בניינים, הוסיף לדו ארקדות מקורות שקישרו את נקודות האמצע של הצדדים הסמוכים ויצרו ריבוע בתוך הכיכר. עמודים היו בשפע. הבניינים עצמם היו מלאים בהם, ו-144 עמודים דוריים תמכו בארקדות המקורות.
התוכנית של לדו חזתה שהחצר המרובעת המרכזית תהיה המקום בו המפעל ישמור על עצי הסקה שלו. בכל פינה בכיכר ובמוקדי האמצע של כל צד ניצבו מבנים מרובעים דו-קומתיים שיאכלסו את חלקי המפעל השונים. מלפנים היו מגורי השומרים, קפלה ומאפייה. בצדדים היו סדנאות לנפחים ולעובדים אחרים. מול השער נמצא מפעל המלח עצמו. באגפים יש דירות למגורי עובדים בצורה של חדרים בודדים הפונים לחדר משותף עם אח מרכזי. גנים היו אמורים להקיף את האתר כדי לספק לעובדים תוספת להכנסותיהם. לבסוף, חומה תקיף את כל המתחם כדי להגן עליו מפני גניבה.
החזון הגרנדיוזי של הפרויקט הוא שבלם את מימושו. שום בניין תעשייתי של התקופה לא היה מרשים באותה מידה. המלך דחה את הפרויקט. הוא התנגד במיוחד לשימוש הנרחב בעמודים, פרט אדריכלי שלדעתו מתאים יותר לכנסיות ולארמונות. הוא גם התנגד לכך שהקפלה תידחק לפינה.
בסקירתו הביקורתית של הפרויקט, הצהיר לדו כי הוא שם משקל רב מדי על מוסכמות, והוא הזניח את ההיבטים הסמליים. התוצאה הייתה עיצוב אחיד שטוח המבוסס על סימטריה, ולא כזה שיהיה לו מרכז כובד מוחשי. התכנון גם הזכיר את המבנים הקהילתיים המסורתיים של אז כמו מנזרים, בתי חולים, חוות גדולות וכדומה. יתר על כן, מאז ימי קדם אדריכלים הכירו בכך שתוכניות כמו זו של לדו פגיעות להתפשטות האש ולא היגייניות במיוחד, כאשר לאורך כל היום חלק מהאתר נמצא בצל. לבסוף ציינו המבקרים כי הפרויקט לא לקח בחשבון את האילוצים הגאוגרפיים או הגאולוגיים.
התוכנית השנייה
בשנת 1774 שרטט לדו את התוכנית השנייה שלו. רק עכשיו תוקן אתר הבנייה המדויק והוא עסק שוב בפירוט בתהליכי העבודה של מפעלי מלח. נראה שגם לדיון על שיקום בית החולים בפריס, אוטל דיה (Hôtel-Dieu), שנשרף בשנת 1772, היה השפעה רבה. נדרש תכנון שיפחית את הסיכון לשריפה וישפר את האוורור. הרופא פרסם תוכנית בסיסית לבניית בתי חולים בשנת 1774. הוא תכנן מערכת מעגלית, עם מבנים שהיו מסודרים כמו חישורי גלגלים סביב ביתן מרכזי עם מטבח וקפלה. פטי היה כנגד צורה מרובעת, שלא רק שאווררה בצורה גרועה, אלא גם הקשתה על האספקה. משום כך תכנן לדו מתחם חצי-מעגלי כך שישקף ארגון עבודה היררכי. התוכנית השלמה כללה בנייה של עיר אידיאלית המהווה מעגל מושלם, כמו השמש. לואי החמישה עשר חתם על הצו המאשר את בניית מפעלי המלח ב-29 באפריל 1773, ולאחר אישור התוכנית השנייה של לדו, החלה הבנייה בשנת 1775. העיר המתוכננת מעולם לא הוקמה. כל מה שהושלם היה הקוטר ומחצית המעגל של הבניינים של מפעל המלח.
תיאור האתר
התוכנית הכוללת הסופית של מפעלי המלח החדשים של שו שהוקמו בין הכפרים ארק וסנאן בשנים 1775–1779, מבוססת על חצר חצי עגולה בקוטר 225 מטר. עשרה מבנים בודדים, שכבר אינם מחוברים כדי ליצור חזית סגורה, מקיפים אותה, כמו גם אורוות וגנים. המתקן כולו מוקף חומה. בניין השער היחיד וארבעה בניינים אחרים בעלי מבנה דומה עוקבים אחר הקו המעגלי בדרום, ואילו בנייני הייצור והמנהלה גובלים בחצר בצפון. הם מקיפים את בית המנהל, המהווה את מרכז המתחם כולו. בעיקרו של דבר, לדו מציגה עיירת מפעל אשר פורקה למרכיביה, אשר בתורם מסודרים בצורה גאומטרית ברורה.
מבנה השער: בניין הכניסה שוכן בנקודת האמצע של חצי העיגול בדרום המתחם ומהווה את הגישה היחידה למתקן. דרך ישרה מה, הנהר הסמוך, מובילה לכאן. כאן ניתן לשלוט על כל התעבורה, גניבת המלח ממוזערת גם בכך שהעובדים אינם מורשים לעזוב את מפעלי המלח. בנוסף לתפקידי השמירה, נמצאים בבניין גם חדר שופטים, בית הסוהר ומאגר המים המתוקים. הפורטיקו החיצוני מורכב משישה עמודים דוריים ללא בסיסים התומכים בארכיטרב כבד. זה מזכיר את היחסים בפרופילאה באקרופוליס באתונה, שלדו בהחלט הכיר. מאחורי הפורטיקו, המעבר דרך הבניין מעוצב כחיקוי של מערה, האגף המרכזי של הבניין הוא דו קומתי ומכוסה בגג פירמידה, האגפים הם חד קומתיים ומכוסים בגג דמוי פירמידה.
בית המנהל: אם ממשיכים בדרך המגיעה מהנהר לו דרך השער צפונה יותר, השביל מוביל בדיוק לשער של בית המנהל. זהו המרכז הגאומטרי של המתקן ומוקף על ידי בנייני הייצור בפועל. הבניין הראשי קובייתי עם גג בצורת פירמידה ולפניו פורטיקו עם עמודים שלאורכם טבעות בצורת ריבוע היוצרים משחקי אור וצל. בטימפנון יש חלון עגול (אוקולוס), המסמן את המוקד של חצי המעגל של מפעלי המלח, ומסמל את עינו של המנהל שכמייצג הישיר של המלך מפקח על כל ההתרחשויות בחצר. הרעיון של הפנאופטיקון, מגדל המעקב, הוא אלמנט ידוע שכעבור כמה שנים שימש את ג'רמי בנת'ם כבסיס לתכנון בית כלא. מאחורי הפורטיקו והכניסה יש גרם מדרגות מונומנטלי המוביל לקפלה עם המזבח שלה המותקן בנקודה הגבוהה ביותר. המשתתפים בטקסים דתיים היו צריכים לקיים את התפילה כשהם עומדים על המדרגות ומסתכלים למעלה, המנהל עקב אחר הפעולה מאחוריהם בגלריה. הקפלה נהרסה בשריפה בשנת 1918, בעקבות מכת ברק. בצד אזור זה נמצאים חדרי המגורים והמנהל. מאחורי בית המנהל יש אורוות אלגנטיות וקטנות לסוסי המנהל.
בנייני מס המלח: נמצאים ממערב וממזרח לבית המנהל. כאן שכנו חדרי המנהל והמגורים למנהלי העבודה ולבנאים הראשיים. חזיתות הכניסה מצביעות לעבר מרכז המתחם, הבניינים, כמו כל הבניינים, בנויים בבנייה מאבני גוויל למחצה. מוטיב הכניסה דומה לזה של אורוות המנהל: קשת למחצה מונחת על שני עמודים, המעבר השקוע מתחת לכרכוב בולט שבגובה הכותרת רחב יותר מרוחב הקשת.
מפעלי המלח: שני בנייני הפקת המלח שוכנים משמאל ומימין לבית המנהל הם מבנים פשוטים ומלבניים בתוכנית של 81 × 28 מטר, הם מכילים את תנורי הייבוש, קלחות החימום, אולמות האריזה ומחסני המלח. הכניסות מסומנות שוב על ידי פורטיקו עם גמלון. עם זאת, אין להם עמודים, שלושה פתחים מקושתים גדולים יותר ושתי דלתות בגובה האדם יוצרים את המעברים.
מגורים וסדנאות: שניים מארבעת הבניינים האחרים בחצי המעגל שמורים לבתי מלאכה, שניים נוספים מכילים שתים עשרה דירות לארבעה אנשים כל אחד באגפי הצד החד-קומתיים, שכל אחד מהם מורכב מחדר יחיד אליו מגיעים דרך מסדרון מרכזי. לדו תכנן את המטבח המשותף, המשתרע על פני שתי קומות עם גלריה שנועד גם לחמם את הבית כולו, כמרחב המחיה בפועל של העובדים. כאן הוא מממש את אידיאל חייו בקהילה על פי חוקי הטבע. הכניסה הראשית של הבית נמצאת באגף המרכזי הגבוה יותר, מודגש עם גמלון משולש, הוא פונה לבית המנהל ומורכב רק משער מקושת עגול.
התמיכה במפעלי המלח על ידי מונופול ממלכתי כנראה מסבירה מדוע מתחם זה כה מפואר. מס המלח, הגאבלה, היה מאוד לא פופולרי והיה אחת התלונות שהובילו למהפכה הצרפתית. המהפכה עצמה ביטלה כנראה את הקמת העיר האידיאלית המתוכננת.
סקירה אדריכלית
לדו לא רק בנה מפעל מלח פשוט בשו. המטרה הייתה נעלה יותר. בנוסף לחלוקה הרציונלית לתפקודים בודדים, שדרוג משימת הבנייה שנתפסה בעבר כנחותה והארכיטקטורה החדשה עם המוטיבים הכפריים שלה והצורה הגדולה המאופיינת בגופים פשוטים, מבוסס מפעל המלח גם על רעיונות חברתיים ופוליטיים. ניתן לראות בו את צורת השלטון והאבסולוטיזם. בית המנהל במרכז מייצג גם את מרכז הכוח הבלתי מוגבל. כל התהליכים מתואמים ומפוקחים מכאן בצורה טוטליטרית, העובדים כנתינים אינם כפופים למנהל כשליט רק פיזית, מכיוון שהם אינם מורשים לעזוב את המתחם, אלא גם ברמה הרוחנית: התפילות, מתקיימות בפיקוח המנהל, בביתו ובתנאים משפילים מרחבית. ההתמקדות אינה בידיעה של העובדים שהם אינם מלח הארץ, אלא משרתי המלח.
העיצוב המורכב יותר ויותר של השערים חושף היררכיה של חלקי מפעל המלח: מנהל - שומרים - מנהל - ייצור - עובדים.
מפעלי המלח לאחר סיום פעילותם
מפעלי המלח ייצרו בשיאם 4,000 טון מלח בשנה, כולם יוצאו לשווייץ. כל הייצור נפסק בשנת 1895 בעקבות תביעה שיזמו תושבי ארק-א-סנאן, שהביעו מחאה על זיהום הבארות הסמוכות. במקביל, מפעלי המלח התקשו מול התחרות ממלח ים שהובא ברכבת. עם התמוטטות מונופול המלח ומס המלח, לא יכלו עוד מפעלי המלח להיות רווחיים כלכלית. תכולת המלח במי המעיינות בשימוש הייתה נמוכה מכדי להפיק מלח במחירים תחרותיים.
חזיריים
חֲזִירִיִּים (שם מדעי: Suidae) היא משפחה בתת-סדרת דמויי חזיר בקבוצת מכפילי פרסה.
מפעלי המלח המלכותיים בארק-א-סנאן
מפעלי המלח לאחר סיום פעילותם
במהלך שנת 1938 שכן במקום מחנה לפליטים מהרפובליקה הספרדית השנייה. ואז, במהלך אוקטובר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התקין הצבא הצרפתי התקין סוללה נגד מטוסים באזור החצר. כמו כן, יחידת מהנדסים תפסה חלק מהבניינים. ובכל זאת, ב-20 בפברואר 1940 התפרסמה ההודעה הרשמית על הכרזת מפעלי המלח והחומה סביבם כמונומנטים היסטוריים.
חזיריים
מיון
מיני החזיריים נפוצים ברחבי אירופה, אסיה עד הפיליפינים, ואפריקה. חזיר הבית, הופץ בידי האדם לאזורים רבים בעולם בהם לא היו חזירים ובחלקם הפך למין פולש. תיעוד המאובנים של המשפחה מרחיק עד לאוליגוקן באירופה ובאסיה, ולמיוקן באפריקה.
מפעלי המלח המלכותיים בארק-א-סנאן
מפעלי המלח לאחר סיום פעילותם
ביוני 1940 השתכנו באתר חיילים גרמנים. ממאי 1941 עד ספטמבר 1943 הקימו השלטונות הצרפתיים מממשל וישי מחנה לצוענים מהאזור ואחרים ללא כתובת קבועה (Centre de Rassemblement des tziganes et nomades).
חזיריים
מיון
המינים החיים כיום מחולקים לשישה סוגים:
מפעלי המלח המלכותיים בארק-א-סנאן
מפעלי המלח לאחר סיום פעילותם
לאחר המלחמה התקיימה מערכה ציבורית נרחבת של אמנים, עיתונאים וסופרים מהאזור לעידוד הרשויות להגן על האתר.
ב-1965 השתמש הבמאי מרסל בלוול (Marcel Bluwa) בבית המנהל לקברו של המפקד בעיבוד לטלוויזיה של המחזה דון ז'ואן מאת מולייר.
מאז 1973, חברים מפעלי המלח המלכותיים ומכון קלוד-ניקולה לדו ברשת אתרי התרבות האירופית. ואז בשנת 1982, צרפה אונסק"ו את מפעלי המלח לרשימת אתרי המורשת העולמית. כיום פועל באתר מרכז מחקר על שם לדו, מוזיאון על מיצוי מלח ומוזיאון על עבודותיו ורעיונותיו של האדריכל קלוד-ניקולה לדו, כמו גם חדרי אירוח כנכס תרבותי עולמי. שני מבני סדנאות המלח לשעבר משמשים כיום כמרכז אירועים לתערוכות וכדומה.
חזיריים
אנטומיה
למשפחת החזיריים גודל גוף בינוני בצורת חבית ומשקל המגיע עד ל-350 ק"ג. עורם עבה ובעל שיער דליל. עיניהם קטנות וממוקמות במרום הגולגולת. האוזניים בינוניות ומחודדות, לעיתים בעלות שיער. האף, שהוא בר־תנועה, ומצויד בדיסקית סחוס עגולה ושטוחה מלפנים בה פתחי הנחיריים, משמש לנבירה באדמה ולכן הוא גרמי בקצהו. במינים אחדים מצויים קרניים. לחזירים ארבע אצבעות ככל מכפילי הפרסה — השלישית והרביעית, הגדולות במקצת, אינן מחוברות יחד כפרסה ואף מתרחבות בהליכה על קרקע בוצית.
התנהגות
החזיריים אוכלי כל. מזונם כולל פטריות, עלים, שורשים, פירות, חלזונות, תולעים וביצים. הם מחפשים ומוצאים את מזונם באמצעות אפם הגמיש וגפיהם הקדמיות. הדעות הקדומות הנפוצות על המשפחה, על היותם גרגרנים ומלוכלכים, אינן נכונות: החזיריים אוכלים את הנחוץ להם בלבד ו"מתלכלכים" רק בעת אמבטיות הבוץ החביבות עליהם.
ימת ברדוויל
ימת ברדוויל (ערבית: بحيرة البردويل, בחירת אל-ברדויל או سبخة البردويل סבחת אל-ברדוויל; מזוהה עם מקום הנקרא "הימה הסירבונית") היא לגונה של הים התיכון, הנמצאת בצפון חצי האי סיני. מקור שם הימה הוא במלך הצלבני בלדווין הראשון, שעל פי המסופר מת באזור לאחר אכילת דג רעיל מתוך הימה.
גאוגרפיה
הימה מופרדת מהים על ידי שרטון שמקיף אותה משלושה צדדים (מכל כיוון למעט הדרומי). מספר פתחים צרים מקשרים בין הימה לים. עומקה של הלגונה אינו עולה על שלושה מטרים. רוחב השרטון המקיף את הלגונה נע בין עשרות מטרים לקילומטר וחצי, וגובהו מגיע עד לשישים מטרים מעל פני הים בהר קסיוס. הימה נוצרה כאשר סיים העולם לצאת מעידן הקרח האחרון. המים שהיו לכודים בקרחונים בעשרות אלפי השנים הקודמות נמסו, וגובה פני הים, שהיה נמוך ביותר ממאה מטרים בעידנים הקודמים, מתייצב. התייצבות אקלימית זו מביאה גם לשינוי פני החוף, מתחילה הצטברות של חול לאורך החופים, שמקורו בסחף של הנילוס. סחף זה הוא זה שיוצר את הימה, שקודם לכן הייתה מפרץ פתוח, שהפתח שלו נסגר על ידי שרטוני חול. רמת המליחות בתוכו עלתה בהדרגה והימה הפכה לאזור בעל תנאים אקולוגיים ייחודיים.
בעבר היוותה הימה את חלקה המזרחי של דלתת הנילוס. בזמנים קדומים מתוארת הימה כביצה טובענית או אדמת בוץ שגרמה לצבאות רבים לשקוע ולהיעלם - דבר שאף הפך לביטוי באנגלית "Serbonian Bog".
היסטוריה
במחקר שערך המכון לחקר ימים ואגמים לישראל, בראשות גיא סיסמה-ונטורה, התגלה כי ימת ברדוויל הייתה אחד המקומות הראשונים בעולם בו החלה חקלאות ימית לצורכי מסחר. לצורך המחקר ניתחו החוקרים שיניים של דגי ספרוס זהוב (דניס) שנמצאו בחפירות מאתרים ארכאולוגיים שונים בישראל, חלקם לאורך החוף וחלקם מפנים הארץ, המכסים תקופה של יותר מ-10,000 שנה, מראשית התקופה הנאוליתית ועד התקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל. באמצעות בדיקת הרכב האיזוטופים של החמצן בעצמות ושיני הדגים מצאו שבסוף תקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל, הרכב הדגים שנמצאו בחפירות משתנה לחלוטין, וכ-90% מהדגים שנמצאו ביישובים השונים באזור, מתמנע שליד אילת ועד יישובים לחופי הכנרת, מקורם בימת ברדוויל.
דרך הים, דרך עתיקה בימי קדם שחיברה את מצרים עם סוריה, אנטוליה, ומסופוטמיה, החלה בדלתה של הנילוס במצרים ופנתה צפונה לאורך חופי סיני וימת ברדוויל דרך אל עריש ורפיח. משם צפונה דרך החוף של כנען לעזה. בסמוך לצידה המערבי של הימה שוכנת העיר העתיקה פלוסיום שוקמה באלף ה-3 לפנה"ס כעיר נמל לחוף הים התיכון והדלתא של הנילוס, אך סחף החולות באזור ייבש את זרוע הנילוס והרחיק את חוף הים התיכון. בתקופה הרומית הייתה העיר חלק מפרובינקית ערביה.
בשנת 1956, במהלך מבצע קדש, הוטלה על יהודה בן-צור, מפקד שייטת הנחתות, הנחתת פלוגת שריון וצנחנים בפיקודו של מוטה גור בחוף רומאני, מערבית לאל עריש, אך עם שינוי התכנון ל'קדש קטן' הנחיתה בוטלה. בסיום המבצע חילצה השייטת מיג 15 מצרי שיורט ללגונה 'ימת ברדוויל'.
ב-1967 הוקמה לגדת הימה היאחזות נח"ל בשם "נח"ל ים" המוזכרת בשירו של שלמה ארצי 'נח"ל ים' כסביבת דייגים שלווה. נח"ל ים אוזרחה ב-1973, אחרי שנה נעזבה והייתה לבסיס צבאי עד לפינויה באפריל 1979.
ב-1967 ערך הארכאולוג משה דותן מאוניברסיטת חיפה, סקר ארכאולוגי באזור הימה.
ב-1977 נתן משרד האנרגיה זיכיון לחיפושי נפט באזור, כאשר במקביל כבר החלו שיחות השלום עם מצרים ודיונים על החזרת סיני למצרים.
גיירמו לאסו
גיירמו אלברטו סנטיאגו לאסו מנדוסה (בספרדית: Guillermo Alberto Santiago Lasso Mendoza; נולד ב-16 בנובמבר 1955) הוא איש עסקים ופוליטיקאי אקוודורי, אשר נבחר להיות נשיאה ה-47 של אקוודור החל מ-24 במאי 2021. לאסו התמודד לנשיאות גם ב-2013 וב-2017, אך הפסיד.
ביוגרפיה
בשנת 1970, בגיל 15 בלבד, קיבל לאסו את תפקידו הראשון, משרה חלקית בבורסת גואיאקיל ולאחר מכן בקאסה מולר מרטינס, כעוזר סוכנות איסוף. בשנת 1972, בגיל 16, החל לעבוד בחברה הפיננסית Cofiec ולאחר מכן ב-Finansa בקיטו. החברה הראשונה שלו הייתה קונסטרוקטורה אלפא אי אומגה, אותה הקים יחד עם אחיו הבכור אנריקה לאסו בשנת 1978, כשהיה בן 23.
במהלך שנות ה-90 מונה לאסו לראש הפעילות באקוודור של חברת קוקה-קולה, בעקבות פשיטת הרגל המקומית של החברה באזור זה. בתפקיד זה הוטל על לאסו לבנות מחדש את החברה ולהחזירה לבריאות כלכלית. מאז ישב בדירקטוריונים של קוקה-קולה ומבסה, וכיהן גם כיו"ר הדירקטוריון של ועדת המעבר בגואיאס וכן היה חבר בוועד המנהל של התאגיד לפיתוח האנדים.
ברקיע החמישי
ברקיע החמישי הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויה של דינה צבי-ריקליס, על-פי ספר באותו השם פרי עטה של רחל איתן (עם עובד, 1962), עליו זכתה בפרס ברנר.
גיירמו לאסו
ביוגרפיה
בשנת 1994 מונה לאסו למנכ"ל בנקו גואיאקיל. כחלק מתקופת כהונתו ייסד את תוכנית בנקוס דל באריו, יוזמה בנקאית קהילתית שהביאה חנוונים מקומיים כשותפים כלכליים עם הבנק בתכנון ובאסטרטגיה. התוכנית צוטטה על ידי הבנק הבין-אמריקאי לפיתוח כפורצת דרך באסטרטגיית הבנקאות העממית. הוא התפטר מתפקידו בשנת 2012. לאסו הוא גם מייסד חברת Fundacion del Barrio.
ברקיע החמישי
תקציר העלילה
העלילה מתחילה בקיץ ואורכת כשנה, בארץ ישראל של תקופת המנדט הבריטי. הסרט מספר על דמויות שונות, שנפגשות במקום אחד, חשות בדידות ומחפשות אהבה. הגיבורה הראשית, מאיה חרמוני בת ה-13 מובאת בידי קצ'קה חרמוני, אביה, למעון לילדות עזובות, אחרי שאמה נעלמה באמריקה. אביה התחתן בשנית וכיוון שאשתו החדשה אינה מסתדרת עם בתו, הוא אינו מעוניין לגדל אותה. הוא מפקיד אותה בידי ד"ר דב מרקובסקי, מנהל המעון, שהיה חברו בימים עברו. מרקובסקי ניהל בעבר רומן עם אשתו של האב ונרמז כי ייתכן שהוא אביה האמיתי של מאיה. מרקובסקי מנסה להתקרב אל מאיה, אבל היא אינה מאפשרת לו ומתאהבת בדוצ'ה, חבר לח"י וארוסה של שושנה. שושנה היא בת קיבוץ שמתנדבת בבית היתומים. ברטה, המנקה שברחה מבית דתי, מנהלת רומן אסור עם ג'ימי, הקצין הבריטי ומצפה שייקח אותה עמה לאנגליה כשישוב לארצו. וולפסון, הוא קבלן מצליח, בנה של הנדבנית שמממנת את בית היתומות, ורוצה לסגור את בית היתומות, כדי להפוך את המבנה לבית חרושת לנייר טואלט. פרידה היא המדריכה הראשית במעון, קשוחה ועצורה מאוד, בינה לבין מרקובסקי יש משיכה שאיננה ממומשת. פאני פולה, הטבחית, היא אישה למודת אכזבות, המשקיעה את כל כולה ביתומות. כולם ממתינים לסוף מלחמת העולם השנייה שתביא את השינוי, לו הם מצפים.
גיירמו לאסו
קריירה פוליטית
בשנת 1998 מונה לאסו למושל מחוז גואייס, במהלך כהונתו עברה הממשלה הלאומית הפרטה המונית של חברות ותעשיות ציבוריות.
ברקיע החמישי
על אודות הסרט
הספר והסרט מבוססים על ספרה האוטוביוגרפי "ברקיע החמישי" של רחל איתן, שראה אור לראשונה ב-1962 ונהפך מייד עם יציאתו לרב-מכר, נמכר בשמונים אלף עותקים והודפס בשבע מהדורות. מאיה, גיבורת הספר היא בת דמותה של איתן, שחוותה ילדות קשה בבתי יתומים למיניהם.
גיירמו לאסו
קריירה פוליטית
אקוודור עברה קריסה כלכלית בשנת 1999, ובעקבותיה מונה לאסו באופן זמני לתפקיד החדש שנוצר "שר העל" - מפקח - לכלכלה, במקומה של אנה לוסיה ארמיגוס שהתפטרה. כשר אוצר הוא כיהן בתפקיד תחת הנשיא ג'מיל מוואד והיה אחראי על משא ומתן עם קרן המטבע הבינלאומית על מנת לזכות בתמיכה כלכלית. כמו כן, הוטל עליו לתאם את מדיניות הממשלה כתגובה למשבר הכלכלי במדינה.
ברקיע החמישי
על אודות הסרט
דינה צבי-ריקליס, במאית הסרט, עלתה עם הוריה מעיראק בגיל שנה ומספרת שהתביישה בהוריה ובמקום שמהם הגיעו והדחיקה את ילדותה. בשנות השישים קראה את ספרה של איתן והיא אימצה בדמיונה את זהותה של מאיה גיבורת הספר. היא סיפרה על-כך בריאיון לנירית אנדרמן מעיתון הארץ:
גיירמו לאסו
קריירה פוליטית
בבחירות הכלליות בשנת 2013 הוא היה המועמד לנשיאות מטעם מפלגת יצירת הזדמנויות אותה הקים. הוא סיים במקום השני עם 22.68% מהקולות, והפסיד לנשיא המכהן רפאל קוראה שקיבל יותר מכפול מכמות זו (57.17%).
בתחילת 2017, פתח שוב לאסו בקמפיין השני שלו בניסיון לרשת את הנשיא המכהן קוראה. נושא הקמפיין שלו היה "שינוי" והוא התחייב ליצור מיליון מקומות עבודה נוספים באקוודור. לאסו קיבל 48.84% והפסיד ללנין מורנו. לאחר התוצאות האשים לאסו את מתנגדיו בהונאת בחירות וכינה את הממשל הנכנס "לא לגיטימי".
לאסו התמודד שוב לנשיאות בבחירות הכלליות בשנת 2021. לאסו זכה בבחירות שהתקיימו בחודש אפריל 2021 כשגרף 52.4% מהקולות ואילו יריבו אנדרס אראוס זכה ב-47.6% מהקולות. הניצחון של לאסו נתפס גם כזכייה של תומכי השוק החופשי במדינה. כמה מגופי החדשות תיארו את זכייתו של לאסו כ"ניצחון נסער".
ברקיע החמישי
על אודות הסרט
בחלוף השנים חברו לריקליס המפיקה יפעת פרסטלניק והתסריטאית עלמה גניהר ויחד הן זכו בתמיכתה של קרן יהושע רבינוביץ והשיגו גם את תמיכתם של המפיקים משה אדרי ולאון אדרי.
גיירמו לאסו
קריירה פוליטית
במאי 2023 התרחש משבר פוליטי, כאשר החל נגדו הליך הדחה באספה הלאומית של אקוודור ב-9 במאי. המשבר נמשך עד 17 במאי, כאשר לאסו פיזר את האספה הלאומית, והכריז הקדמת הבחירות הכלליות, שבהן לא יתמודד.
ברקיע החמישי
על אודות הסרט
בקיץ 2010 החלו צילומי הסרט. הסרט צולם במשך 18 יום באתר אחד בבית ספר שדה בניצנים, בבניין שהיה בית המושל הטורקי ובמקוה ישראל.
גיירמו לאסו
חיים אישיים
לאסו נולד בגואיאקיל למשפחה ממעמד הביניים. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, החל ללמוד כלכלה באוניברסיטה הקתולית האפיפיורית של אקוודור בקיטו, אך עזב ללא תואר.
ברקיע החמישי
על אודות הסרט
הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים הישראלי, לוס אנג'לס, ב-15 במרץ 2011 ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי בהמפטונס, לונג איילנד, ניו יורק, ב-13 באוקטובר 2011, בקטגוריית קולנוע עולמי, בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי סירקוז, ניו יורק באוקטובר 2012, שם זכתה רותם זיסמן – כהן בפרס המשחק. הסרט הוקרן בפסטיבל היהודי של אטלנטה, בוסטון, וושינגטון, ורשה ומוסקבה ובפסטיבל הסרטים הישראלי הראשון בלונדון. הסרט השתתף גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה באוקטובר 2011 ובפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות.
גיירמו לאסו
חיים אישיים
בשנת 1977 פגש לאסו את מריה קרספו, איתה התחתן בשנת 1981. יש להם חמישה ילדים.
ברקיע החמישי
על אודות הסרט
ריקליס סיפרה בתקציר העלילה ובריאיון לנירית אנדרמן כיצד היא רואה את הסרט:
פרסים
הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אופיר בשנת 2011 וזכה באחד – פרס על עיצוב התלבושות לרונה דורון.
רותם זיסמן-כהן זכתה בפרס המשחק על תפקידה כברטה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי 2012 בסירקוז.
קריפטוגרפיה
קריפטוגרפיה (בעברית: תּוֹרַת כְּתִיבַת הַסֵּתֶר) היא ענף במתמטיקה ובמדעי המחשב העוסק במחקר ופיתוח שיטות אבטחת מידע ותקשורת נתונים על רובדיהם השונים, בסביבה פתוחה הנגישה לצד שלישי המכונה "אויב", או "יריב" פוטנציאלי. התחום מאגד תחתיו פיתוח ואנליזה של פרוטוקולים המתמודדים בהיבטים שונים של אבטחת מידע בנוכחות צד שלישי, מהם בנוסף לסודיות, הרשאת גישה, סיסמה, הוכחת ידיעה, פרוטוקול אתגר-מענה, מנגנוני חתימה דיגיטלית, חלוקת סוד, חישוב רב משתתפים בטוח, אימות זהויות, מניעת הכחשה ועוד.
מערכת הצפנה משתמשת באבני בניין קריפטולוגיות כגון צופן סימטרי, צופן זרם, מפתח פומבי, פונקציות גיבוב, קוד אימות מסרים, מחולל פסבדו אקראי וכדומה.
קריפטוגרפיה מודרנית משתלבת בתחומי מחקר אחרים כמו מתמטיקה, סטטיסטיקה והסתברות, תורת האינפורמציה, מדעי מחשב והנדסת אלקטרוניקה. יישומיה רבים ומגוונים וכוללים בין היתר, אבטחת רשתות תקשורת, תקשורת סלולרית, חומת אש, מסופי משיכה, כרטיסי אשראי, דואר אלקטרוני, מסחר אלקטרוני, הצבעה ממוחשבת ועוד.
השם "קריפטוגרפיה" מקורו במילה היוונית "קריפטו" (κρυπτός) שמשמעותה נסתר או אומנות ההסתרה, ו"גרפיה" (γράφω) שמשמעותה "כתיבה". בתרגום חופשי נעשה שימוש בשם באופן חליפי למונח קריפטולוגיה שפירושו תורת ההסתרה (Crypto-logia, κρυπτός-λογία), אם כי משמעותו רחבה יותר מתחום ההצפנה בלבד.
מונחים כלליים
במובן הבסיסי, המונח הצפנה (באנגלית: encryption) מתאר הסתרת משמעותו של מסר קריא באמצעות פונקציה שמקבלת כפרמטר מפתח הצפנה והופכת את המסר לרצף של סימנים בלתי מובן לאיש. שחזור הטקסט המוצפן למצבו הקריא באמצעות פונקציה הופכית מתאימה עם מפתח הפענוח, קרוי פענוח (באנגלית: decryption). המונח צופן (Cipher) מתייחס לאלגוריתם הצפנה בדרך כלל במחשב, כאשר קלט האלגוריתם נקרא תַּמְלִיל פָּשׁוּט או טקסט גלוי (באנגלית: Plaintext) ואילו פלט האלגוריתם נקרא תַּמְלִיל מֻצְפָּן או טקסט מוצפן (באנגלית: Ciphertext). פעולת אלגוריתם ההצפנה נשלטת על ידי מפתח ההצפנה הסודי הידוע רק לשולח ולמקבל. בשפה העברית משמשת המילה צופן גם כשם עצם לכתב סתר או קוד. שיטות הסתרת מידע שאינן עושות שימוש במפתח הצפנה קרויות סטגנוגרפיה.
בעבר שימש המונח קריפטוגרפיה כמעט באופן בלעדי לתיאור הצפנת מסרים. אולם בעידן המודרני התחום הלך והתרחב והוא משמש כיום לתיאור ענף מדעי רחב היקף העוסק בהיבטים השונים של אבטחת המידע, אלגוריתמים קריפטוגרפיים, פרוטוקולים ומנגנוני אבטחת מידע, פרוטקולי אימות זהויות, שיטות הבטחת שלמות ופסבדו-אקראיות. בניסוח פורמלי, משמשת המילה קריפטוגרפיה לתיאור שיטות יישום ההצפנה ואילו קריפטואנליזה מתמקדת בחקר השיטות לשבירתה. את תחום המחקר המאגד את שניהם מכנים קריפטולוגיה. בניסוח לא פורמלי, ניתן לעשות שימוש במילה קריפטוגרפיה כדי לתאר את הענף כולו.
במערכת תקשורת טיפוסית כמו רשת האינטרנט הקריפטוגרפיה משתלבת יחד עם רכיבי תקשורת נוספים כמו איפנון, תיקון שגיאות ודחיסה. התרשים משמאל מתאר באופן כללי את השלבים בהם עובר מידע הזורם בערוץ תקשורת מצד אחד לצד השני ואת מיקומה של הקריפטוגרפיה במערכת כזו, בדרך כלל בין שלב קידוד המידע (כגון דחיסה) לבין קידוד הערוץ (תיקון שגיאות). קריפטוגרפיה מודרנית מטפלת בשלושה נושאים עיקריים:
בנוסף קיימים תהליכים נלווים כגון מחולל פסאודו-אקראי המשמש בין היתר להכנת מפתחות הצפנה, פונקציות גיבוב וכדומה ותהליכים נוספים שאינם בהכרח קריפטוגרפיים. השאיפה היא שתהליכים אלו יהיו שקופים מבחינת המשתמש, כאשר משתמש מתחבר לשרת או מבצע עסקה מקוונת, ההכנות הדרושות נעשות ברקע מבלי שיחוש בכך, מלבד הדרישה מעת לעת לספק פרטי זיהוי כלשהם כמו סיסמה, מספר כרטיס וכדומה.
רקע היסטורי
הצפנה ככלי לקידוד והסתרת מידע הייתה קיימת משחר ההיסטוריה. עד לעשורים האחרונים מקובל להתייחס אליה כאל הצפנה קלאסית או הצפנת 'עט ונייר'. כלומר שיטות הצפנה לקסיקוגרפיות הפועלות על סימנים כגון אותיות וספרות ומיושמות ידנית או באמצעים מכניים פרימיטיביים כמו גליל או מכונת כתיבה או בשיטות סטגנוגרפיות. התפתחותה של הקריפטוגרפיה הואצה בראשית המאה העשרים עם הופעת מנגנוני הצפנה מכניים ואלקטרו-מכניים מורכבים ומסובכים יותר ויותר, הנקראים מכונות הצפנה מבוססות רוטור, בראשן האניגמה. הקריפטוגרפיה המודרנית המוכרת לנו כיום החלה עם המצאת המחשבים, שיטות ההצפנה הפכו למתמטיות יותר ויותר באופיין ומורכבותן הפכה למסובכת מדי לביצוע באופן ידני, עד שהפכה נחלתם הבלעדית של המחשבים.
במקביל התפתחה הקריפטואנליזה. מה שהחל כאמנות פיצוח קודים והמשיך עם גילוי הניתוח הסטטיסטי ככלי יעיל לשבירת צפנים. היכולת לקרוא תשדורות מוצפנות השפיע רבות על מהלך ההיסטוריה. אפשר לציין כדוגמה את מברק צימרמן שגרם להתערבותה של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה. או השפעת פיצוח הצפנים הנאציים בידי הבריטים, על מאזן הכוחות במלחמת העולם השנייה.
בעבר שימשה הקריפטוגרפיה הקלאסית בעיקר ממשלות, צבאות, דיפלומטים ומרגלים. שני אירועים לכאורה לא קשורים שאירעו בשנות השבעים של המאה העשרים בסמיכות רבה, הביאו למפנה העיקרי ותרמו יותר מכל להפיכתה למודרנית כפי שהיא מוכרת כיום; הפצת DES כתקן הצפנה והמצאת RSA. קריפטוגרפיה מודרנית התפתחה בשני מישורים מקבילים אילו: הצפנה סימטרית והצפנה א-סימטרית.
בעשורים האחרונים של המאה העשרים ההצפנה עברה מהפך משמעותי מסוג של מיומנות שהיא נחלתם של מעטים, שבעיקרה הייתה אוסף פעולות אד הוק שמסתמכות על התחכום של מפתח הצופן למדע מבוסס היטב שנשען על יסודות תאורטיים מוצקים. אפשר לחלק את הפרדיגמות המייחדות פיתוח צופן בקריפטוגרפיה המודרנית לעומת הקלאסית לשלושה צעדים עיקריים:
לצעדים אילו חשיבות הן בפיתוח הצופן כדי להבהיר מה בעצם מנסים להשיג באמצעות האלגוריתם. הן בשימוש בו, כיצד ואיפה להשתמש בו בצורה בטוחה מבלי להיכשל בשימוש לא ראוי או שימוש שלא יועד לו והן במחקר ובדיקת טיב האלגוריתם לעומת אחרים.
הצפנה סימטרית
הצפנה סימטרית היא הוותיקה ביותר ושורשיה החלו עם ההצפנה הקלאסית לפני מאות שנים. הצפנה סימטרית היא אלגוריתם הצפנה שעושה שימוש באותו מפתח הן להצפנת המידע והן לפענוחו. כלומר בשיטה הסימטרית כדי שניתן יהיה להעביר מידע סודי בין הצדדים המתקשרים, שניהם נדרשים להחזיק באותו מפתח הצפנה. צופן סימטרי יכול להיות מבוסס על שתי הגישות העיקריות להצפנה סימטרית צופן זרם או צופן בלוקים כשלכל אחת מהן יתרונות וחסרונות והן מתאימות לצרכים שונים. באופן כללי יתרונותיה של ההצפנה הסימטרית הם ביעילות החישובית ובכוח המחשוב הנמוך יחסית הדרוש ליישומה לעומת הצפנה אסימטרית. למשל נכון לשנת 2015 תקן ההצפנה המתקדם נחשב לאלגוריתם הסימטרי המועדף הן מהיבט של ביטחון והן מהיבט של יעילות אף על פי שקיימים אלגוריתמים מהירים מעט יותר. ביישום ממוטב בחומרה תפוקתו היא כמעט 700 MB לשנייה לליבה אחת. התקן מגדיר מפתח הצפנה באורך של 256 סיביות כבטוח לכל צורך מעשי לתקופה הקרובה.
אף על פי שקיימים אלגוריתמים סימטריים רבים, אלגוריתם DES הוא הדוגמה הקלאסית הטובה ביותר לצופן סימטרי מודרני. DES היה לאלגוריתם הסימטרי הראשון שהופץ בקנה מידה גדול ואף הפך לתקן הצפנה רשמי, שימש בעיקר בתחום הבנקאות והוא עדיין בשימוש מוגבל בגרסה המשולשת. אף על פי שכיום לא נחשב לאלגוריתם בטוח, חשיבותו ההיסטורית נותרה בעינה מאחר שהטכניקות שיושמו בו נלמדות כיום באקדמיה ומשמשות השראה ובסיס לאלגוריתמים סימטריים מודרניים רבים.
אלגוריתמים נוספים הם 3DES, IDEA, FEAL, SAFER, RC5, RC4, Blowfish, ARIA וסרפנט.
להצפנה סימטרית מספר חסרונות:
הצפנה מודרנית מטפלת בבעיות המנויות בכמה אופנים. פתרון מקובל אחד, הוא העברה בטוחה של מפתח הצפנה חד פעמי (המוצפן באמצעים אסימטריים כגון RSA) לידי המקבל יחד עם המידע המוצפן, בכך אין צורך באחסון כלל ובגמר השימוש בו המפתח יכול להיות מושמד. טכניקה נפוצה היא שילוב של שיטות סימטריות עם אסימטריות, תוך ניצול היתרונות שבכל אחת מהן להשגת בטיחות אופטימלית. קיים מגוון גדול של פרוטוקולים קריפטוגרפיים למטרות של העברה בטוחה, אימות והבטחת שלמות של מפתחות הצפנה. חלקם נשענים על שיטות סימטריות בלבד, חלקם נעזרים בסיוע צד-שלישי נאמן (TTP) וחלקם משלבים גם שיטות אסימטריות. בעוד אחרים מספקים גם אימות והוכחת זהות חד כיוונית או דו כיוונית (שרת מול לקוח ולקוח מול שרת). פרוטוקול דיפי-הלמן היה לאלגוריתם הראשון שהתמודד עם בעיית העברת המפתחות בשיטה האסימטרית. פרוטוקול זה מאפשר העברת מפתח הצפנה סימטרי בצורה מאובטחת בתשתית גלויה מבלי שהמשתתפים יאלצו להיפגש כלל. אולם אינו פותר את בעיית האימות. חתימה דיגיטלית בשילוב עם אלמנטים בסיסיים אחרים כגון מחולל אקראי בטוח, פונקציית גיבוב וכדומה, יכולים לספק הגנה כוללת ופתרון מלא לבעיות המנויות.