cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמיר כוכבי
ביוגרפיה
בשנת 2008 הקים כוכבי את סיעת קצב – תנועה עירונית חברתית במסגרתה נבחר למועצת העיר בשתי מערכות בחירות. בין 2008–2018 כיהן כיו"ר הסיעה, כסגן ראש העירייה וכחבר מועצת העיר. בבחירות 2013 התאחד עם סיעת מרצ בעיר והסיעות רצו יחדיו ברשימת "קצב-מרצ". בבחירות 2018 התאחדה הסיעה המשותפת עם סניף יש עתיד בעיר ורצו יחדיו ברשימת "קצב-מרצ-יש עתיד".
כראש עיריית הוד השרון
אמיר כוכבי היה מראשוני ראשי הערים שפעלו להפחתת השימוש בכלים חד פעמיים מזהמים, כאשר יזם את המעבר של הגנים והצהרונים בהוד השרון לשימוש בכלים רב פעמיים. הוביל את שימור הריאה הירוקה במתחם "בית הנערה" בעיר והסתייגות שהגישה העירייה בתקופתו כנגד תוכנית הבניה במתחם התקבלה.
כוכבי הודיע על התנגדותו לתוכנית המתאר הארצית נוף הירקון (תמ"א 48/1), שצפויה הייתה להוסיף 20 אלף יחידות דיור להוד השרון, כל עוד לא תכלול אזורי תעסוקה והתחייבות להקמת תשתיות תחבורה במקביל לבנייה למגורים דבר שתרם להחלטת המועצה הארצית לתכנון ובנייה באוגוסט 2020 לבטלה. במקביל עצר כוכבי את קידום תוכנית המתאר העירונית והביא לאישורה של תוכנית מתאר חדשה הכולל פיתוח וחיזוק התשתיות העירוניות.
עם כניסתו לתפקיד, החליט כוכבי כי עיריית הוד השרון תוותר על ההעלאה האוטומטית בתשלומי הארנונה של התושבים. לאחר אישור משרדי הפנים והאוצר למהלך, הוד השרון הייתה העיר היחידה בישראל בה לא הועלו תשלומי הארנונה ב־2019 וב־2020, בסך כולל של למעלה מ־8 מיליון ש"ח. בנוסף הודיע כוכבי על ביטול אגרת השמירה העירונית בסך כולל של כ-6 מיליון ש"ח בשנה.
בתקופת הקורונה הוביל כוכבי מדיניות של ייזום שירותים עירוניים לתושבות ולתושבים, בהם שמרטפיות לילדי צוותי הרפואה והחינוך המיוחד ושורה של מענים מהירים לצורכי התושבים, בהם סגירת הגינות הציבוריות טרם החלטת הממשלה בנושא, הקמת "ערוץ הבידוד", הראשון בארץ עם תכנים ייעודיים לקבוצות האוכלוסייה השונות ועוד.
כוכבי פעל לשינוי התוואי הרכבת הקלה המתוכנן, על מנת שמיקום התחנות יהיה בסמיכות למרכזי מגורים ותעסוקה. במקביל קידם תוכניות להרחבת אזורי המסחר והתעסוקה בעיר בהם הרחבת אזור התעשייה נווה נאמן והקמת מתחם התעסוקה הר/2/1400/א, בשטח של כ-175 דונם, הכולל כ-130,000 מ"ר של שטחי תעסוקה המיועדים לשימושי תעשייה עתירת ידע. לאחר השיטפונות בשנת 2020 קידם כוכבי תוכנית לשדרוג מערכי הניקוז העירוניים על מנת לאפשר התמודדות מיטבית עם אירועי קיצון.
ב-22 בפברואר 2021 הצטרף כוכבי למפלגת יש עתיד.
אמיר כוכבי הוא אחד מראשי הערים המזוהים עם המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים ושבע, כמו גם כנגד תוכנית האוצר להקים "קרן ארנונה".
בתקופתו כראש העירייה, זכתה הוד השרון בשורה של פרסים ותארים, בהם "העיר החופשית בישראל" במדד החופש העירוני של ארגון ישראל חופשית, פרס החינוך המחוזי והארצי לשנת תשפ"ג, ציון לשבח על שקיפות והנגשת מעמותת "שבי"ל" (שקיפות בינלאומית) ועוד.
פרס וולפסון להיסטוריה
פרס וולפסון להיסטוריה הוא פרס ספרותי המוענק מדי שנה בממלכה המאוחדת על מנת לקדם ולעודד מצוינות בכתיבת היסטוריה עבור הציבור הרחב. מדי שנה מוענק הפרס עבור שתיים או שלוש יצירות יוצאות דופן שראו אור במהלך השנה; לעיתים מוענק גם פרס מפעל חיים (פרס כללי על תרומתו הנכבדה של אדם לכתיבת היסטוריה). הם מוענקים ומנוהלים על ידי קרן וולפסון, והספרים הזוכים נבחרים על ידי חבר שופטים המורכב מהיסטוריונים בולטים.
לפי תקנון הפרס, כדי שספר יוכל להיות מועמד לפרס, עליו לראות אור בממלכה המאוחדת ועל המחבר להיות נתין בריטי בזמן מתן הפרס, ותושב קבע בממלכה המאוחדת. על הספר להיות שוטף ומלומד, ונגיש להדיוטות.
הפרס נוסד בשנת 1972 על ידי קרן וולפסון, קרן פילנתרופית בממלכה המאוחדת, ותחילה נקרא כפרס הספרות של וולפסון.
זוכי הפרס
מאז 2016 יש זוכה יחיד (מודגש) ורשימה קצרה של חמישה מועמדים סופיים.
שנות ה־20 של המאה ה־21
2021
2020
רוטנבורג על הטאובר
רוטנברג על הטאובר (בגרמנית Rothenburg ob der Tauber) היא עיירה על הדרך הרומנטית, נמצאת במחוז אנסבך שבפרנקוניה במדינת בוואריה שבגרמניה.
העיירה מפורסמת ברובע השמור מימי הביניים, המהווה יעד תיירות חשוב.
העיר מחולקת ל-39 שכונות.
שם העיר
השם הגרמני מתורגם כ"המבצר האדום מעל הטאובר" וזאת כי העיירה נמצאת על רמה המשקיפה על נהר הטאובר (Tauber) במרחק של כ-60 ק"מ מערבית לנירנברג.
משפחת האצולה המקומית ייסדה ערים נוספות בשם רוטנבורג, אחת מהן נמצאת היום בשטח פולין, אחת בשווייץ וארבע בגרמניה.
היסטוריה
שושלת הגרפים המקומית לבית קומבורג-רוטנבורג (Comburg-Rothenburg) נכחדה ב-1116 עם מותו של היינריך לבית רוטנבורג-קומבורג, שהוריש את אדמות המבצר למנזר של קומבורג (Kloster Comburg). הקיסר היינריך לא אישר תרומה זו ומסר את הנחלות של שושלת קומבורג-רוטנבורג לידי אחיינו קונרד לבית הוהנשטאופן, לימים קונרד השלישי, מלך גרמניה. קונרד בנה ב-1137 על הקרקע את הטירה הקיסרית, שם היה בית המשפט הקיסרי והכריז על היישוב כעל עיר, בימיו נבנו חומות העיר. בנו של קונרד, פרידריך הרביעי, דוכס שוואביה, קיבל ב-1157 את תואר האבירות "פרידריך מרוטנבורג" מידי פרידריך ברברוסה.
ב-1274 זכתה העיר למעמד עיר חופשית מידי רודולף הראשון, מלך גרמניה והשתייכה למעגל הפרנקוני, עד ה-25 בפברואר 1803 שאז הפכה לחלק מבוואריה.
ב-1544 הגיעה הרפורמציה הפרוטסטנטית לרוטנברג. ב-1579 חתמו ראש העיר וחברי המועצה של רוטנברג על עקרון האמונה הלותרנית (Formula concordiae) של 1577.
לפי האגדה הסכים גנרל טילי לא להרוס את העיר אם אחד מחברי מועצת העיר יוכל לשתות בפעם אחת מחבית שהכילה 3.25 ליטר יין. ראש העיר הסכים לכך ותוך עשר דקות גמר ללגום את כל היין מהחבית, כך ניצלה העיר מחורבן. מ-1881 נערך מדי שנה פסטיבל לציון אירוע זה הכולל תלבושות מסורתיות, מצעדים ושתיית יין ובירה. השעון בכיכר העיר מצלצל מדי שעה ואז נפתחים שני חלונות. באחד נראה גנרל טילי ובשני - ראש העיר שותה יין.
כבר בתחילת המאה ה-20 הייתה רוטנברג יעד תיירות, הן גרמנית והן מארצות אחרות ובעיקר אנגליה וצרפת.
חלק ממבני העיר נפגעו בהפצצה אווירית שנערכה ב-31 במרץ 1945 על ידי מטוסי חיל האוויר האמריקאי שהתכוונו לפגוע במאגר דלק של הצבא הנאצי. המבנים שוקמו אחרי המלחמה בין היתר בעזרת תרומות אמריקאיות.
יהודי העיר
הקהילה היהודית של רוטנבורג הייתה אחת הקהילות העתיקות ביותר בגרמניה, האזכור הראשון בכתובים של יהודי שהתגורר בעיר הוא מ-1180. במאה ה-13 חי בעיר הרב מאיר מרוטנבורג. במהלך פרעות רינדפלייש של 1298 כמעט כל הקהילה, כ-450 בני אדם נהרגו. קהילה חדשה שהוקמה בעיר נרדפה במהלך המגפה השחורה של 1349, הואשמה בהפצת המחלה ורבים מבני הקהילה נהרגו. הקהילה נחרבה פעם נוספת בשנת 1379. גם לאחר פוגרום זה התיישבו שוב יהודים בעיר. בשנת 1520 היה גירוש סופי. הנכסים של הקהילה הוחרמו. רק במאה ה-19, התאפשר ליהודים להתיישב מחדש ברוטנבורג.
באוקטובר 1938 אספו הנאצים את שארית יהודי העיר ושלחו אותם למחנות ההשמדה, במקביל הרס הנוער ההיטלראי את בית הכנסת.
בית הרמן שטרוק
בית הרמן שטרוק הוא מוזיאון בשכונת הדר הכרמל בחיפה, ברח' ארלוזורוב 23. הבית נבנה כבית מגורים וסטודיו של הצייר ואמן ההדפס הרמן שטרוק. המבנה משמש כמוזיאון המנציח את פועלו של שטרוק ומציג תערוכות מתחלפות בתחום ההדפס.
פעילות המוזיאון
המוזיאון מציג אוסף יצירות שכולל כ-500 יצירות מאת הרמן שטרוק ותלמידיו מהארץ ומחוץ לארץ, כמו לוויס קורינת, מכס סלבוגט, מכס ליברמן ואחרים. באוסף יצירות הכוללות דיוקנאות, נופים מרחבי העולם, דימויי מלחמת העולם הראשונה, ונופי ארץ ישראל, שנעשו בטכניקות שונות, לרבות תחריטים, הדפסי אבן ומשי, חיתוכי עץ, ציורי שמן ואחרים.
במוזיאון ניתן להתרשם מהריהוט המקורי של האמן, חפציו וממכונת ההדפס המקורית ששוקמה. בקומה השנייה של המוזיאון מוצגת תערוכות הדפס ותחריט הכוללות הדגמה בתיאום מראש.
בתוך המוזיאון הוקמה גם סדנת הדפס קטנה לשימוש המבקרים. המוזיאון מציע מגוון רחב של קורסים וסדנאות: תחריט, לינולאום, דפוס משי, כריכה אקולוגית, כריכה יפנית ועוד.
היסטוריה
המבנה המקורי היה בעל קומה אחת ומרתף, עם השנים נוספה לבניין קומה נוספת עם גרם מדרגות חיצוני. בעת שיפוץ ושימור המבנה נבנה לצדו גרם מדרגות מודרני ומעלית.
לאחר מותו של שטרוק רכש ארגון נשי מזרחי את הבית כדי לקיים בו בית חלוצות של המזרחי. במשך שנים רבות. לאחר מכן הבית נמכר לקבלן פרטי שביקש להרסו ולהקים במקומו מבנה בן עשר קומות. בעקבות מאבק ציבורי לשימור הבית, רכשה עיריית חיפה את הבית מידי הקבלן תמורת מגרש אחר. הבית נותר סגור לזמן מה בהיעדר גוף שהסכים להשקיע כספים להפעילו כמבנה ציבור והוחלט לשכן בו מוזיאון למוזיקה. בשנת 1967 שוכן בו מוזיאון של אוסף כלי נגינה שהיה למוזיאון למוזיקולוגיה ואתנולוגיה. בהמשך מוקמה בו ספרית אמל"י למוזיקה; הספרייה הייתה היחידה מסוגה באזור הצפון ושירתה מורים, תלמידים ומוזיקאים. בספרייה הוקדש מדור מיוחד למוזיקה יהודית. בשנים שלאחר מכן ירדה קרנה של הספרייה, המבקרים התמעטו וחצר המבנה הפכה למקום מפגש לנרקומנים ושתיינים. העירייה העבירה את הספרייה למרכז פסג"ה בעיר והבניין עבר שימור. עוד בשנת 1983 הוחלט לקיים בבית שטרוק בית להנצחת האמן והבית הוסב למוזיאון ליצירתו של הרמן שטרוק ואומנות ההדפס בכלל.
You're Mine (Eternal)
(בעברית: אתה שלי (לנצח)) הוא סינגל של הזמרת-יוצרת האמריקאית מריה קארי, מתוך אלבומה השנים עשר, Me. I Am Mariah... The Elusive Chanteuse. השיר יצא כסינגל השלישי מהאלבום ב-12 בפברואר 2014.
השיר הגיע למקום ה-88 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מריה קארי עצמה, ביחד עם רודני ג'רקינס, והופק על ידה ועל ידי דארק-צ'יילד. השיר בדומה לשירים נוספים מתוך Me. I Am Mariah... The Elusive Chanteuse, הוא שיר בסגנון הרית'ם אנד בלוז.
כמו כן, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בסמוך לצאתו של האלבום בו נכלל.
Bitches Broken Hearts
Bitches Broken Hearts הוא סינגל שהקליטה הזמרת-יוצרת האמריקאית בילי אייליש, מתוך מיני-אלבום הראשון שלה, Don't Smile at Me. השיר יצא לאור ב-30 במרץ 2018, על ידי חברות התקליטים דארק-רום רקורדס ואינטרסקופ רקורדס, כסינגל השמיני מתוך המיני-אלבום.
בארצות הברית קיבל השיר את תואר הפלטינה על מכירות של למעלה מ-1,000,000 עותקים.
רקע וכתיבה
השיר בדומה ל-"", "" ו-"Wish You Were Gay" נכתב על ידי בילי אייליש, ביחד עם פיניאס או'קונל שגם הפיק אותו. איגוד תעשיית ההקלטות הקנדי (Music Canada) העניק לשיר את תואר הפלטינה על מכירות של למעלה מ-80,000 עותקים במדינה.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-340 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
האודיו הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של בילי אייליש ב-29 במרץ 2018, יום לפני צאתו כסינגל. ביממה הראשונה, הצליח האודיו לצבור למעלה מ-180,000 אלף צפיות, ובמרוצת השנים הצליח לצבור למעלה מ-44 מיליון צפיות.
ביולי 2018, העלתה אייליש לערוץ היוטיוב שלה את ההופעה של עם השיר, אשר צברה למעלה מ-20 מיליון צפיות.
קורפוס הפאנצר ה-40 (ורמאכט)
קורפוס הפאנצר ה-40 (בגרמנית: XXXX. Panzerkorps) היה קורפוס שריון של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
הקמת הקורפוס
הקורפוס הוקם בליבק ב-26 בינואר 1940 בשם "הקורפוס ה-40", והועמד תחת פיקוד גאורג שטומה.
המערכה על צרפת
במהלך המערכה על צרפת נותר הקורפוס בעתודת קבוצת ארמיות A, והוא לחם רק במהלך השלב השני של המערכה.
המערכה בבלקן
באביב 1941 השתתף הקורפוס בפיקודו של שטומה במערכה בבלקן, כחלק מהארמייה ה-12, ואף לחם במהלך המערכה על יוון.
מבצע ברברוסה
בתחילת מבצע ברברוסה, היה הקורפוס חלק מעתודת הOKH כחלק מהארמייה השנייה, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם הקורפוס כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית.
המערכה על צרפת
במערכה על צרפת כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
המערכה בבלקן
במערכה בבלקן כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
מבצע ברברוסה
במהלך מבצע ברברוסה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הקרב על מוסקבה
במהלך הקרב על מוסקבה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
מוסיכף
מוסיכף היא תוכנית טלוויזיה מוזיקלית לילדים בהנחייתה של ניצה שאול ובהשתתפות תזמורת סימפונט רעננה בניצוחו של ירוחם שרובסקי.
התוכנית הפגישה ילדים עם המוזיקה הקלאסית באמצעות התזמורת, שחקנים, ליצנים ורקדנים, אשר הפכו את המוזיקה לחוויה משעשעת ומעניינת במיוחד.
כל פרק בתוכנית עסק בנושא אחר כגון: חיות, צעצועים, סיפורים, ריקודים וכו' ובמהלכו הושמעו קטעים מיצירות קלאסיות שהותאמו לנושא הפרק.
כמו כן הופצו קלטות וידאו של התוכנית על ידי חברת קלסיקלטת המציגות שני פרקים נבחרים מתוך התוכנית.
ארקדי פומרנץ
ארקדי פומרנץ (נולד ב-6 בפברואר 1970) הוא ראש עיריית מעלות תרשיחא.
ביוגרפיה
נולד וגדל באזרבייג'ן ועלה לישראל בשנת 1990 והתגורר בחיפה. למד לתעודת הנדסאי מכונות בקרית הטכניון בחיפה. בנוסף הינו בעל תואר ראשון במינהל עסקים משלוחת אוניברסיטת דרבי בישראל. בשנת 1995 החל לעבוד ברכבת ישראל כמנהל עבודה והנדסאי מכונות.
שימש כחבר מועצת העיר, סגן ומ"מ ראש עיריית מעלות-תרשיחא בשנים 2008–2013.
דורג במקום ה-19 ברשימת ישראל ביתנו בבחירות לכנסת השמונה עשרה ובמקום ה-13 בבחירות לכנסת העשרים, אך לא נבחר לכנסת.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל (2013) התמודד על ראשות עיריית מעלות תרשיחא מול שלמה בוחבוט והפסיד לאחר שזכה ב-44.7 אחוזים מן הקולות לעומת 48.7 אחוזים בהם זכה בוחבוט. לאחר שהפסיד פנה פומרנץ לבית המשפט בטענה שהבחירות זויפו אך בית המשפט לא קיבל את טענתו. למרות פסיקת בית המשפט לעניינים מנהליים, בשנת 2018 הרשיע בית המשפט השלום בעכו את שמעון זגורי, שהיה המועמד השלישי בבחירות 2013 במעלות, בעבירה על טוהר הבחירות משום ש"קנה קולות" בבחירות אלו.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל (2018) התמודד בשנית על תפקיד ראש העיר וזכה בסיבוב הראשון ב-32 אחוזים מן הקולות ובסיבוב השני ניצח את ראש העיר המכהן בוחבוט ברוב של 65 אחוזים.
כמו כן משמש כחבר דירקטוריון באשכול גליל מערבי ויו"ר דירקטוריון החברה הכלכלית למעלות תרשיחא ויו"ר דירקטוריון משותף בחברת אגם המונפורט. פומרנץ חבר מרכז במפלגת ישראל ביתנו ומכהן כיו"ר מפלגת ישראל ביתנו במעלות תרשיחא.
בשנת 2019, בעקבות פנייה של ארגון "בצלמו" ושרת התרבות מירי רגב, הורה על ביטול הקרנת הסרט "לאה צמל, עורכת דין" בהיכל התרבות במעלות. המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, דינה זילבר, קבעה שביטול הקרנת הסרט אינו חוקי, ומהווה פגיעה בחופש הביטוי.
חיים אישיים
נשוי לגרטה ואב לשלושה.
הארי ברלי
"הארי" הנרי תאקר בֶּרְלי (באנגלית: Henry Thacker "Harry" Burleigh 2 בדצמבר 1866 - 12 בספטמבר 1949) היה מלחין מעבד וזמר אפרו-אמריקאי, שנודע בקול הבריטון שלו. ברלי, המלחין השחור הראשון שמילא תפקיד חשוב בפיתוח מוזיקה אמריקאית אופיינית, יצר מוזיקה שחורה זמינה לאמנים בעלי הכשרה קלאסית, הן בכך שהציג לפניהם ספיריטואלז והן בעיבודם לצורה קלאסית יותר.
ילדות ונעורים
הנרי תאקר ברלי נולד באירי, פנסילבניה, ב-1866 להנרי תאקר ואליזבת ברלי. סבו, המילטון ווטרס, זכה בשחרור מעבדות במחוז סומרסט מרילנד, אחרי שפדה ב-$55 את אמו ואת עצמו (50 תמורתו ו-5 תמורת אמו) בשנת 1832 וקיבל כתב שחרור בשנת 1835. הם נסעו לאית'קה (ניו יורק), שם חיו שניים מאחיו למחצה של ווטרס. אחרי מות אמו, נשא ווטרס לאישה את לוסינדה דנקנסון. בתם הראשונה, אליזבת לאבי ווטרס (שתהיה לאמו של ברלי) נולדה בלנסינג, מדינת ניו יורק ב-1838. בהמשך אותה שנה עברה המשפחה לאירי, פנסילבניה, שם חיו עד שנות ה-20' של המאה ה-20. אליזבת, שסיימה את אברי קולג' בפיטסברג ב-1855, סורבה כשניסתה לקבל משרת הוראה בבתי הספר הציבוריים של אירי, אבל לימדה שנים רבות בבית הספר לצבעוניים.
אביו של ברלי, הנרי תאקר ברלי הראשון, ששירת בצי במלחמת האזרחים, היה המושבע השחור הראשון במחוז אירי בשנת 1871. אחרי מות אביו ב-1873, נישאה אמו בשנית ב-1875. בעלה השני, ג'ון אלמנדורף, היה גם הוא ותיק הצי של צפון ארצות הברית.
סבו של ברלי, שנודע ב"קולו המלודי באופן יוצא מגדר הרגיל", לימד את ברלי הצעיר ואת אחיו רג'ינלד ספיריטואלז מסורתיים ושירי עבדים. ברלי עזר בפרנסת משפחתו בעבודות מזדמנות שונות: הדלקת פנסי גז, מכירת עיתונים ושליחויות בבית דפוס, עבודה כרכב וכדייל בספינות קיטור על ימת אירי. כמו כן למד ראיית חשבון במכללת קלארק לעסקים במקביל ללימודיו בתיכון. אמו עבדה מדי פעם בשירות בתו של המעסיק של ברלי האב, כשזו קיימה ערביות מוזיקליות בביתה. ברלי עבד כשוער כשמוזיקאים ידועי שם הופיעו בערביות אלה, בהם הפסנתרנית הוונצואלית טרזה קארפיו והטנור האיטלקי איטאלו קמפאניני. ברלי למד פיתוח קול אצל ג'ורג' בריירלי, ובשנות לימודיו בתיכון ואחריהן עשה לו שם כאחד הזמרים הקלאסיים המוכשרים ביותר באירי. כמה כנסיות ובי כנסת אחד באירי שכרו את שירותיו כסולן, והוא שר גם כסולן בהרבה אירועים קהילתיים ועירוניים.
בקונסרבטוריון הלאומי, קשר עם דבוז'אק
ברלי התקבל במלגה לקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה היוקרתי בניו יורק בגיל 26. הוא השיג את המלגה בעזרת פרנסס מקדואל, אמו של המלחין אדוארד מקדואל, ובהמשך ניגן בקונטרבס בתזמורת הקונסרבטוריון. בתחילה דחתה הנהלת הקונסרבטוריון את בקשתו של ברלי להתקבל ללימודים, בטענה שציוניו נמוכים, עמדה הגב' מקדואל, (הממונה על הרישום), על כך שינסה לגשת שוב לבחינת הכניסה, והפעם קיבל את המלגה.
לפרנסתו בתקופ ת הלימודים, עבד ברלי אצל הגב' מקדואל כאיש תחזוקה. על פי השמועה, נהג ברלי, שעשה לו שם עולמי בשנים הבאות בקול הבריטון המעולה שלו, לשיר ספיריטואלז בזמן שניקה את חדרי הקונסרבטוריון, ושירתו משכה את תשומת לבו של מנהל המוסד, המלחיון הצ'כי אנטונין דבוז'אק, שביקש מברלי לשיר לפניו. ברלי אמר: "שרתי לו את שירי השחורים שלנו לעיתים קרובות מאוד, ולפני שכתב את הנושאים שלו, התמלא ברוח הספיריטואלז הישנים." דבוז'אק אמר: "במלודיות של אנשיה השחורים של אמריקה גיליתי את כל הדרוש לאסכולה גדולה ואצילה של מוזיקה." ממה שכינה "מלודיות של שחורים" ומוזיקה של אמריקאים ילידים, לקח דבוז'אק את הסולם הפנטטוני, המופיע בכמה מקומות בסימפוניה התשיעית, "מן העולם החדש", ובראשית כל פרק של רביעיית המיתרים "האמריקאית" שלו. בסימפוניה, נושא לחליל דומה לספיריטואל "Swing Low, Sweet Chariot", שייתכן מאוד שהיה בין אלה שברלי שר לדבוז'אק.
ב-1922 כתב תלמיד אחר של דבוז'אק, ויליאם ארמס פישר את השיר דמוי-הספיריטואל "Goin' Home", המבוסס על נעימה לקרן אנגלית מתוך הפרק השני (לארגו) של הסימפוניה. אין כל ראיה לכך, שהשיר היה קיים לפני 1922, או שהמלודיה קדמה לסימפוניה (1893), אף כי שתי ההנחות הוזמו. בשנת 1893 עזר ברלי לדבוז'אק להעתיק תפקידי תווים לנגני הסימפוניה.
בשנה שלאחריה, השתתף ברלי בביצוע העיבוד של דבוז'אק לקלאסיקה של בן פנסילבניה סטיבן ק. פוסטר, "Old Folks at Home". הוא סיים את לימודיו ב-1896.
קריירת שירה
ברלי החל את קריירת השירה שלו כבריטון ברביעייה המשפחתית שלו. עד שעזב את אירי בינואר 1892, הופיע ברלי בשירה עם טובי הזמרים של העיר באירועים עירוניים ובמפגשי כנסייה. בשלהי קיץ 1892, הופיע ברלי בנורת' האדסון שבאדירונדאקס, מדינת ניו יורק, כסולן ראשון במעלה ב"בית ספר קיץ לפועלים נוצרים". תשעה חודשים אחרי הגיעו לניו יורק, הופע ברלי בשני קונצרטים של הכנסייה המטרופוליטנית בוושינגטון הבירה,
ב-1894 היה לסולן בכנסייה האפיסקופאלית סנט ג'ורג' במנהטן. היו בקהילה מי שהתנגדו להעסקת ברלי מחמת גזעו, בכנסייה שכל באיה לבנים, בתקופה שכנסיות אפיסקופליות אחרות בניו יורק אסרו על שחורים להשתתף בתפילות. ג'יי. פי. מורגן, שהיה אז חבר בכנסיית סנט ג'ורג', היה הקול המכריע בקבלת ברלי לעבודה. על אף הקשיים הראשוניים בקבלת המינוי, התקרב ברלי לרבים מן החברים במשך כהונתו הארוכה בכנסייה. הוא פרש מתפקידו זה לאחר 52 שנים, ב-1946. היה לו חלק בקביעת המסורת שהנהיגה שירת ספיריטואלז בטקס שהתקיים מדי חודש מאי, מ-1924 עד 1955. שירתו את "כפות תמר" מאת פורה הייתה למסורת של יום ראשון של הדקלים במשך 560 שנה, וראש עיריית ניו יורק, פיורלו לה גוארדיה ארגן שידור רדיו ממשרדו בשנת 1944.
בסוף שנות ה-90' של המאה ה-19 יצא לברלי שם של סולן קונצרטים, ששר לידר ואריות מתוך אופרות נוסף לשירי עם אפרו-אמריקאים. הוא שר לפני המלך אדוארד השביעי בלונדון בשנת 1908, ובקונצרטים חשובים אחרים באירופה. מ-1990 עד 1925, היה ברלי חבר גם במקהלת בית כנסת בטמפל עמנואל בניו יורק, האפרו-אמריקאי היחיד ששר שם.
הקלטות
ברלי הסתייג מהקלטות ובמשך שנים סברו, בטעות, שאין שום הקלטה של קולו. הוא הקליט פעם אחת ב-1919, לחברה קטנה שניהל חברו ג'ורג' ברום, ושוב ב-1944 לכנסיית סנט ג'ורג'. ההקלטה מ-1919 קיימת, אבל ההקלטות המאוחרות יותר לא נמצאו מעולם.
עיבודים ויצירות מקור
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19, החל ברלי לפרסם עיבודים משלו לשירים קלאסיים. בסביבות 1898 החל להלחין שירים משלו, ובשלהי העשור השני של המאה ה-20 היה ברלי אחד המלחינים הנודעים ביותר באמריקה לשירים קלאסיים. החל ב-1910 עבד ברלי גם בעריכת מוזיקה לג'וליו ריקורדי, מו"ל מוזיקה איטלקי, שהחזיק משרדים בניו יורק.
ברלי פרסם כמה גרסאות לספיריטואל השחור "Deep River" ב-1916 וב-1917, ותוך זמן קצר נודע בעיבודיו לספיריטואלז לקול ופסנתר. בזכות עיבודיו היו הספייריטואלז לסוגה פופולרית בקרב זמרי קונצרטים, ותוך שנים ספורות, נהגו זמרים רבים ידועי-שם לבצע את עיבודיו של ברלי. הפופולריות של עיבודי ברלי הגיעה לשיא בשנות ה-20' של המאה ה-20. הוא כתב מוזיקה לכמה פואמות של וולט ויטמן, וכן הוציא לאור מוזיקה לפסנתר וכינור.
ההערכות לתפוקת המוזיקה המקורית של ברלי נעות בין 200 ל-300 שירים. ב-1914 היה בין החברים המייסדים של האגודה האמריקאית למלחינים, מחברים ומוציאים לאור (ASCAP), וב-1941 קיבל מושב בחבר המנהלים שלה.
מוות
במהלך שנות ה-20 וה-30, המשיך ברלי לקדם במיוחד את הספיריטואלז, באמצעות פרסומים, הרצאות ועיבודים. תמיכתו בספיריטואלז העיבה על קריירת השירה שלו, כמו גם על עיבודי השירים הקלאסיים שעשה. הוא פרש בשנת 1946 בגלל בעיות בריאות, ובנו העביר אותו מלונג איילנד אל דיור מוגן בסטנפורד, קונטיקט, שם הלך לעולמו בגיל 82 בגלל דום לב, ב-12 בספטמבר 1949. יותר מ-2,000 אנשים באו ללוותו בדרכו האחרונה בכנסיית סנט ג'ורג'. גופתו הובאה לקבורה באירי, פנסילבניה.
לנוכח הצלחתם של רולנד הייס, מריאן אנדרסון, פול רובסון ואחרים, שברלי הדריך רבים מהם, מתעמעם תפקידו הראשוני כמי שהציב סולנים אפרו-אמריקאים על בימות הרסיטל באמריקה. רבים משיריו הקלאסיים הפופולריים מראשית המאה ה-20 אזלו ולא הודפסו שוב מאז מותו. אף על פי כן, הארי ברלי היה ונשאר אחד המלחינים החשובים ביותר של אמריקה מראשית המאה ה-20.
כוחות הצבא של טורקמניסטן
כוחות הצבא של טורקמניסטן (בטורקמנית: Turkmenistanyň Ýaragly Güýçleri) הם עיקר הכוחות החמושים בטורקמניסטן. תפקידם להגן מפלישות חוץ ולסיוע בביטחון פנים. העומד בראש כוחות נשיא המדינה, ולצידו מזכיר המועצה לביטחון המדינה שהוא גם שר הביטחון. בטורקמניסטן יש גיוס חובה לשנתיים.
מבנה ארגוני
הכוחות מחולקים לכוח יבשה, חיל ים וחיל האוויר עם הגנה אווירית, ובנוסף לאלה כפופים לצבא גם ארגונים עצמאים כמשמר לאומי, משמר גבול, וכוחות פנים. כוח האדם של הכוחות הצבאיים מוערך בכ-36,500.
צבא היבשה
הצבא מחולק לחמישה פיקודים על פי מחוזות המדינה. וציודו כולל: כ-2,000 כלי רכב, כ-700, ומספר התותח הוא בסביבות 560. הרובה הסדרתי של הצבא הוא הקלשניקוב לגרסאותיו השונות ולצידו נשק יותר חדש כדוגמת התבור.
חיל האוויר
לחיל האוויר כוח אדם של 3,000 איש וכ-120 כלי טיס ומתוכם 94 חמושים. החיל מחזיק גם בלטים תוצרת ישראל
חיל הים
חיל הים היא זרוע קטנה במיוחד עם עשורת כלי שיט מסוגים שונים.
החרם על אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984)
החרם על אולימפיאדת לוס אנג'לס שהתקיימה ב-1984 הוטל בעקבות החרם על אולימפיאדת מוסקבה שהוטל ב-1980. בחרם היו מעורבות 14 מדינות הגוש המזרחי ובעלות בריתן בהנהגת ברית המועצות, שיזמה את הטלת החרם ב-8 במאי 1984. החרם השפיע על מספר רב של אירועי האולימפיאדה שבאופן רגיל בלטו בהן נציגי המדינות הנעדרות. המדינות המחרימות ארגנו אירוע נפרד, שכונה "משחקי הידידות" ונערך ביולי ואוגוסט אותה שנה.
ההכרזה על החרם
ברית המועצות הודיעה על כוונותיה להחרים את אולימפיאדת לוס אנג'לס ב-8 במאי 1984, בציינה את דאגותיה בסוגיות ביטחוניות ואת "הרגשות הלאומניים והיסטריה אנטי-סובייטית שהתעוררו בארצות הברית". פקיד בממשל האמריקאי אמר שארצו התעלמה מהרמזים של הסובייטים בשבועות שלפני ההכרזה ושלמרות כל הסימנים, ארצות הברית הייתה "המומה לחלוטין" כאשר פורסמה ההכרזה.
לאחר פרסום הודעתה של ברית המועצות הצטרפו לחרם שש מדינות נוספות, כולל בולגריה, גרמניה המזרחית, שהודיעו על כך ב-10 במאי; מונגוליה ווייטנאם, שהצטרפו ב-11 במאי; ולאוס וצ'כוסלובקיה ב-13 במאי. באותו יום הודיעה סין על כוונתה להשתתף במשחקים.
מאוחר יותר החליטה אפגניסטן להחרים גם היא את המשחקים והייתה למדינה השמינית שהודיעה על כך. ב-16 במאי הודיעה הונגריה על הצטרפותה לחרם ופולין הצטרפה אליה למחרת והן היו המדינות התשיעית והעשירית מהגוש המזרחי שהצטרפו לחרם. הונגריה טענה שחיי הספורטאים שלה עלולים להיות בסכנה בזמן שבו הם ישהו בלוס אנג'לס. פולין מאידך, טענה שארצות הברית מעורבת ב"מערכה שמטרתה לשבש את המשחקים".
ב-24 במאי הייתה קובה למדינה ה-11 שהודיעה על הצטרפותה לחרם וגרמה לכותרות ראשיות בתקשורת האמריקאית בשל ההשפעה של פרישתה מהמשחקים על ענפי הבייסבול והכדורסל. ב-27 במאי הייתה דרום תימן למדינה ה-12 שהצטרפה לחרם. אחריה הייתה קוריאה הצפונית למדינה ה-13 שהצטרפה לחרם. שתי המדינות האפריקאיות הראשונות שהצטרפו לחרם היו אתיופיה ואנגולה.
איראן קיבלה שנה קודם לכן החלטה להחרים אולימפיאדת לוס אנג'לס בשל "התערבותה של ארצות הברית במזרח התיכון, תמיכתה במשטר הכיבוש בירושלים והפשעים שבוצעו על ידי ארצות הברית באמריקה הלטינית, במיוחד באל סלוודור". איראן ואלבניה היו שתי המדינות היחידות שהחרימו הן את אולימפיאדת מוסקבה והן את האולימפיאדה בלוס אנג'לס. לוב הודיעה על החרמת המשחקים לאחר שארצות הברית סירבה לאשר את כניסתם לשטחה של עיתונאים לובים ביולי, בנוסף לאיסור היצוא של סחורות מארצות הברית ללוב שהוטל ב-1983 וחידוש איסור הנסיעה ללוב על נושאי דרכונים אמריקאים. לוב ואתיופיה היו שתי המדינות היחידות שהחרימו הן את אולימפיאדת מונטריאול ב-1976 והן את המשחקים בלוס אנג'לס.
ההשערות בנוגע לסיבות לחרם
ב-1980 הודיע נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר על החרמת המשחקים שנערכו אז במוסקבה ו-59 מדינות הצטרפו לחרם. היה זה החרם רחב הממדים ביותר בהיסטוריה האולימפית המודרנית. ב-1984, שלושה חודשים לפני פתיחת המשחקים בלוס אנג'לס, הכריזה ברית המועצות על "אי השתתפותה במשחקים", עקב ההתמסחרות של המשחקים והעדר אמצעי ביטחון מספקים עבור הספורטאים. בעקבות הכרזתה של ברית המועצות הצטרפו אליה 13 מדינות. הווארד א. טינר מהשיקגו טריביון אמר ש"ביסודו של דבר היה זה ללא ספק הכאב והמבוכה של 1980 שעמדו מאחורי ההחלטה של ברית המועצות שלא להשתתף במשחקים".
בין אלה שתמכו ב"השערת הנקמה" היה פיטר אוברות', ראש הוועדה המארגנת של משחקי לוס אנג'לס, שהביע את דעתו במסיבת עיתונאים שהתקיימה לאחר הכרזת החרם, באותו יום בו החל מסע הלפיד האולימפי בניו יורק. נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן ציין מאוחר יותר שהוא מאמין שהסובייטים חששו מעריקות של הספורטאים שלהם למערב. כמו כן הנשיא וממשלו עמדו בכל הדרישות שברית המועצות העמידה כתנאי להשתתפות של מדינות הגוש המזרחי להשתתפות באולימפיאדה, וזאת בניגוד מוחלט לגישתו הניצית של הנשיא רייגן במדיניות החוץ שלו במסגרת המלחמה הקרה. ככל שיותר ויותר מדינות הודיעו על החרמת האולימפיאדה, הודיע הוועד האולימפי הבינלאומי על דחיית המועד האחרון להודעה על השתתפות במשחקים. שלוש המדינות שהיו בראש רשימת הזוכים במדליות באולימפיאדת מוסקבה (שכאמור התקיימה תחת חרם של יותר משישים מדינות), היו בין אלו שהודיעו על החרמת אולימפיאדת לוס אנג'לס ועל פי ניתוחי התקשורת מצב כזה אמור היה להוריד את רמת המתחרים בכמה ענפי ספורט.
המדינות המחרימות
רשימת המדינות שהצטרפו לחרם (על פי סדר הצטרפותן להודעת החרם): שלוש מדינות נוספות החרימו את המשחקים, בציינן סיבות פוליטיות שונות, אך הן לא היו חלק מהחרם הסובייטי: מדינה אחת לא זכתה אז להכרה דיפלומטית ולפיכך לא הייתה יכולה להשתתף במשחקים, גם אם הייתה רוצה בכך:
מדינות בעלות משטר סוציאליסטי שלא החרימו את המשחקים
עשר מדינות שבאותה עת היו בעלות משטר סוציאליסטי, מתוכן שש מאפריקה, לא הצטרפו לחרם בהנהגת ברית המועצות והשתתפו באולימפיאדת לוס אנג'לס:
אנטיפריסטזיס
אנטיפריסטזיס (מיוונית: άντιπερίστασὶς), בפילוסופיה, הוא מונח כללי עבור מספר תהליכים, אמתיים או מבוימים, שבהם תכונה אחת מחזקת תכונה אחרת הופכית. היסטורית, הסבר זה יוחס למספר תופעות, החל מתגובת סיד למים קרים, למקורם של הרעם והברק.
מקור המונח ביוונית הוא ἀντί ("מתנגד") ו-περίστασις ("עומד סביב").
המונח שימש להסביר את טענת הפילוסופים שקור, במקרים רבים, מגביר את טמפרטורת הגוף, ויובש מגביר את לחותו. לפיכך, נאמר, סיד (תחמוצת סידן) לוהט כאשר מוסיפים לו מים (תופעה שהוסברה אחר כך כתגובה אקסותרמית). רעיון זה שימש גם כהסבר לכך מדוע מי הבארות חמים יותר בחורף מאשר בקיץ (תופעה המוסברת כהסתגלות עצבית). גם הרעם והברק הוסברו כתגובה לקרירות הרקיע.
פילוסופים מן האסכולה הפריפטטית, כדוגמת תלמידי אריסטו, עשו שימוש נרחב ברעיון זה.
רוברט בויל בחן רעיון זה בעבודתו "New Experiments and Observations upon Cold", ומצא אותה לא תקפה מדעית.
תל דעוך
תֵּל דַעוּךְ הוא תל קטן בעמק עכו השוכן כקילומטר ממזרח לאפיק נחל נעמן, ליד קיבוץ כפר מסריק. הוא שוכן על רכס כורכר נמוך בגובה של כ-19 מטר מעל פני הים, ושטחו כ-10 דונם. בתֵּל ובסביבתו נמצאו שרידים מימי התקופה הכנענית (ברונזה) הקדומה ועד התקופה העות'מאנית, ובעיקר ניכרים בו שרידי נחלה צלבנית של המסדר הטמפלרי - נחלת דוק (Doc). תֵּל דַעוּךְ הוא אחד מהזיהויים שהוצעו לעיר המקראית אַלַמֶּלֶךְ הנזכרת בספר יהושע ( ברשימת ערי שבט אשר. כיום שוכן במורדות המערביים של התל בית הקברות של כפר מסריק.
השרידים בתל
ב-1263 נכבש היישוב (יחד עם רוב הממלכה הצלבנית) על ידי הסולטאן הממלוכי בַּיְבַּרְס, אך אחר כך נחתם חוזה בין הצלבנים הפרנקים המעטים הנותרים לבין הסולטאן קלאוון ולפיו הנחלה והטחנה שלה (ראו להלן) הושארו בידי הצלבנים בתמורה לתשלום מס. מאוחר יותר שימש האתר כח'אן ונקרא "בורג' דעוך" או "בורג' דהוך". מבנה הח'אן, אשר שרידיו עוד נראים כיום על התל, היה רבוע ומוקף חדרי אחסון. בצפון-מערב התל פעלה באר אנטילית ולידה בריכה, שכנראה נבנתה בתקופה הצלבנית והמשיכה לשמש גם בתקופה העות'מאנית.
פרשת טחנת דוק הצלבנית וזיהויה
במהלך המאה ה-12 התיישבו צלבנים בני מסדר האבירים ההוספיטלרי באזור מקורות נחל הנעמן שבעיינות אפק (בשמורת עין אפק של היום) והקימו במקום טחנת קמח (טחנת רכורדנא) שהופעלה במי הנחל. בראשית המאה השלוש-עשרה בנו הצלבנים בני מסדר האבירים הטמפלרים המתחרה גם הם טחנת קמח בנקודה נמוכה יותר במורד הנחל (טחנת דוק), והתפתח סכסוך בין חברי שני המסדרים על ניצול מי הנחל בטחנות ועל זכויות השיט בנחל.
תולדות הסכסוך הממושך תועדו במספר מסמכים ששרדו בארכיון ההוספיטלרי ובארכיון הווטיקן, ולפיהם הריב נגרר להצקות ולפעולות תגמול הדדיות שהדאיגו את ההנהגה הצלבנית, אשר הסתמכה להגנתה על כוחם הצבאי של חברי שני המסדרים. כך, ההוספיטלרים סכרו את הנחל ושחררו את המים בפתאומיות אל הטחנה הטמפלרית, והטמפלרים היו סוכרים את הנחל באזור הנמוך שלהם ובכך גורמים להצפות אצל ההוספיטלרים. בנוסף הטמפלרים גם היו משבשים את התנועה במעלה הנחל אל הטחנה ההוספיטלרית. שורה של הסכמים נחתמו והופרו על ידי הצדדים ברבות השנים (1201, 1235, 1262), וגם האפיפיור עצמו התערב בשלב מסוים בסכסוך וכפה הסכם על הצדדים.
את טחנת רכורדנא ההוספיטלרית היה מקובל לזהות עם מבנה הטחנה הצלבנית המבוצרת "כורדאני", העומדת גם כיום (נכון למרץ 2021) בשמורת עין אפק בסמוך לגשר החוצה את הנחל, והשערה הייתה שטחנת דוק הטמפלרית פעלה במורד הנחל בסמוך לתֵּל דַעוּךְ כ-3 ק"מ צפונית משם, ושהשם "דַעוּךְ" משמר את שם הטחנה "דוק". אך לא נמצאו שרידי טחנה באזור התל, וגם משיקולים גאוגרפים נראה שהמקום אינו מתאים להקמת טחנה שכזאת. בעיית הזיהוי נפתרה כשנתגלו בשנת 1999 שרידי טחנה צלבנית בתוך הביצות במרחק של כ-370 מטר במעלה הנחל, כלומר דרום-מזרחית, לטחנת כורדני. בעקבות גילוי זה מקובל לזהות דווקא את הטחנה שנתגלתה בביצות כטחנת רכורדנא ההוספיטלרית, ואת טחנת כורדני המבוצרת כטחנת דוק הטמפלרית, שנקראה על שם הנחלה הטמפלרית שבתל דַעוּךְ.
שהבז שריף
מיאן מוחמד שהבז שריף (בפנג'אבי ואורדו: میاں محمد شہباز شریف; נולד ב-23 בספטמבר 1951) הוא פוליטיקאי פקיסטני המכהן כראש הממשלה ה-23 של פקיסטן, החל מ-11 באפריל 2022. הוא הנשיא הנוכחי של מפלגת. הוא כיהן כמושל פנג'אב שלוש פעמים, זמן רב יותר מכל מושל אחר.
ביוגרפיה
הוא בן לשושלת שריף העשירה, שצברה מיליונים על ידי ייצור פלדה. אחיו, נוואז שריף, היה ראש ממשלה שלוש פעמים בין השנים 1990–2017.
סימונה בראון
סימונה בראון-זיבקובסקה (באנגלית: Simona Brown-Zivkovska; נולדה ב-24 ביוני 1994) היא שחקנית אנגלייה.
שהבז שריף
ביוגרפיה
אביו, מוחמד שריף, היה איש עסקים ותעשיין מהמעמד הבינוני-גבוה, שמשפחתו היגרה מ בקשמיר למטרות עסקים, ולאחר זמן מה התיישבה בכפר ג'טי אומרה במחוז אמריצר בפנג'אב בתחילת המאה העשרים. משפחתה של אמו הגיעה מפולוואמה. בעקבות חלוקת הודו ב-1947, הוריו היגרו מאמריצר ללאהור, שם גדל. שהבז קיבל תואר ראשון באמנות מאוניברסיטה בלאהור.
סימונה בראון
ביוגרפיה
בראון-זיבקובסקה נולדה בעיר סקופיה שבמקדוניה הצפונית. מוצאה מעורב ממקדוניה ומסנט מארטן שבקריביים. ב-2001 עברה עם משפחתה לגור בממלכה המאוחדת. היא למדה משחק ב-Identity School of Acting שבלונדון.
שהבז שריף
ביוגרפיה
שהבז שריף עבד בתחילה בעסק התעשייתי המשפחתי, ומשנת 1988 החל לעסוק בפוליטיקה.
סימונה בראון
ביוגרפיה
בראון הופיעה במיני-סדרות טלוויזיה כגון בתפקיד גאיה בסדרה "כיסא פנוי", ובתפקיד גרייס בסדרה "מנהל הלילה". ב-2016 שיחקה בתפקיד פיית' בסדרה "HIM", ובתפקיד רוז בסדרה הבריטית-אמריקאית "Guilt". עוד בטלוויזיה הופיעה ברימייק של המיני-סדרה "שורשים", ובדרמה "Murdered by My Boyfriend". ב-2018 שיחקה בתפקיד ראשי, טס, בסדרה "נשקי אותי קודם" של ערוץ 4 / נטפליקס.
שהבז שריף
ביוגרפיה
שהבז היה מועמד לנשיא הליגה המוסלמית הפקיסטנית לאחר שאחיו נוואז שריף נפסל מלכהן בתפקיד. הוא היה מועמד לראש האופוזיציה לאחר הבחירות ב-2018. במאי 2021, במהלך מבצע שומר החומות, כינה שהבז שריף את ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו "אדולף היטלר החדש", וטען שכתוצאה מתקיפות צה"ל האזרחים הפלסטינים "נמצאים באותו המקום שבו היו בעבר נשים, ילדים וקשישים יהודים".
בשנת 2017 נחשף במסמכי פנמה כי אחיו נוואז שריף היה מעורב במספר פרשיות שחיתות בעסקי ייצור פלדה. הוא נשפט והורשע בשנת 2018 ונדון ל-10 שנות מאסר ולקנס של 10.5 מיליון דולר.
בדצמבר 2019 הוקפאו 23 נכסים השייכים לשהבז ולבנו חמזה שריף, והם הואשמו בהלבנת הון על ידי הלשכה הלאומית לאחריותיות, שמטרתה העיקרית היא ביעור השחיתות בפקיסטן. בספטמבר 2020 הוא נעצר עד תום ההליכים באשמת הלבנת הון. באפריל 2021 הוא שוחרר בערבות על ידי בית המשפט העליון של לאהור.
ב-11 באפריל 2022 נבחר שהבז לתפקיד ראש הממשלה, לאחר שעימראן ח'אן הודח בהצבעת אי-אמון. בתעמולת הבחירות טען שהבז שיש להחליף את ח'אן בגלל ניהול כלכלי כושל וממשל לקוי. לאחר מינויו, הכריז על העלאת שכרם של עובדי מדינה והעלאת שכר המינימום.
המוזיאון הלאומי לנשים באמנויות
המוזיאון הלאומי לנשים באמנויות (באנגלית: National Museum of Women in the Arts, בקיצור: NMWA) ממוקם בוושינגטון די. סי., ארצות הברית והוא "המוזיאון המרכזי היחיד בעולם המוקדש אך ורק לחגיגת הישגי נשים באמנות החזותית, הספרותית ואמנות הבמה". המוזיאון התאגד בשנת 1981 על ידי אספני ופטרוני האומנות וואלאס ווילהלמינה הולאדיי. מאז שפתח את שעריו בשנת 1987, רכש המוזיאון אוסף של למעלה מ-4,500 ציורים, פסלים, עבודות נייר ואמנות דקורטיבית. בין היצירות הבולטות באוסף כלולות יצירות של מארי קאסאט, פרידה קאלו ואליזבט ויז'ה-לה ברן. המוזיאון מאכלס את היכל הבונים החופשיים הישן, מבנה הכלול ברשימה הלאומית האמריקנית של מקומות היסטוריים.
היסטוריה
המוזיאון נוסד במטרה לתקן את הסיפור ההיסטורי של האמנות. הוא מוקדש לחשיפתן של אמניות שהתעלמו מהן או שלא זכו להכרה, ולהבטיח את מקומן של נשים באמנות העכשווית. מייסדת המוזיאון, וילהלמינה קול הולאדיי, ובעלה וואלאס פ. הולאדיי החלו באיסוף אמנות בשנות ה-60, בעת שחוקרים החלו לדון בתת-הייצוג של נשים באוספי מוזיאונים ובתערוכות אמנות מרכזיות. תוך שהתרשמו מציורי הטבע הדומם הפלמי מהמאה ה-17 של קלרה פיטרס שראו באירופה, הם חיפשו מידע על פיטרס וגילו כי הטקסטים בתולדות האמנות לא התייחסו אליה ולא אזכרו אותה כלל ואף לא כל אישה אחרת. לאור זאת, הם קיבלו על עצמם מחויבות לאסוף יצירות אמנות של נשים ובסופו של דבר הקימו מוזיאון ומרכז מחקר המוקדש לנושא.
המוזיאון הלאומי לנשים באמנויות התאגד בדצמבר 1981 כמוזיאון פרטי ללא מטרות רווח, ותרומתם של הולאדיי הפכה לליבת האוסף הקבוע של המוסד. לאחר שרכשו וערכו שיפוץ נרחב בהיכל לשעבר של הבונים החופשיים, נפתח המוזיאון הלאומי לנשים באמנויות (NMWA) באפריל 1987 בתערוכת "נשים אמניות אמריקאיות, 1830–1930". על מנת להדגיש את מחויבותו להגדלת תשומת הלב הניתנת לנשים בכל התחומים, הזמין המוזיאון את המלחין הזוכה בפרס פוליצר אלן טאפה זוויליך לכתוב לאירוע הפתיחה קונצ'רטו לשני פסנתרים ותזמורת בהשראת חמישה ציורים מהאוסף הקבוע. בנובמבר 1997 נפתח אגף אליזבת' א. קאסר שכלל שתי גלריות חדשות, חנות מוזיאון גדולה יותר ואולם קבלה. נכון לעכשיו, המנהלת סוזן פישר סטרלינג עומדת בראש צוות של יותר משלושים איש.
המבנה
בשנת 1983 רכש המוזיאון את היכל הבונים החופשיים הישן, מבנה הנחשב נקודת ציון אדריכלית בסגנון תחיית הרנסאנס המשתרע על פני, כדי לשכן בו את יצירותיו. לאחר שיפוצים נרחבים שכללו תוספת של שני גרמי מדרגות שיש דרמטיות המחברות בין הקומה הראשונה וקומת הביניים, המוזיאון נפתח לקהל הרחב ב-7 באפריל 1987. אגף אליזבת' א. קאסר נפתח ב-8 בנובמבר 1997 והרחיב את המבנה כולו לשטח של.
וילהלמינה קול הולאדיי
וילהלמינה קול הולאדיי היא המייסדת והיו"ר של מועצת המוזיאון הלאומי לנשים באמנויות. מעת שגילתה כי נשים אמניות הושמטו באופן היסטורי מטקסטים של תולדות האמנות, היא הפכה זאת למשימתה להביא לקדמת הבמה את הישגיהן של נשים באמצעות איסוף, תצוגה ומחקר של נשים אמניות מכל הלאומים ותקופות הזמן.
הולאדיי הקימה ועדות אינדיבידואליות של למעלה מ-1,000 מתנדבים מ-27 מדינות בארצות הברית ו-7 מדינות בעולם, כדי לתת הזדמנויות חינוכיות לילדים באמצעות שיתופי פעולה עם בתי ספר וקבוצות קהילתיות אחרות (למשל ארגון הנערות חברות הצופים של ארצות הברית), בנוסף הם סיפקו הזדמנויות למבוגרים להשתתף ולעודד אמנות בקהילות מקומיות ברחבי העולם.
התעניינותה של וילהלמינה קול הולאדיי באמנות החלה בהיותה סטודנטית במכללת אלמירה בניו יורק, שם למדה תולדות האמנות, ובהמשך בעת שלמדה לתואר מתקדם בסורבון. שמה נכלל ברשימות "מי ומי בין נשים אמריקאיות", "מי מי באמנות אמריקאית" ו"מי ומי בעולם", והיא מחזיקה בתוארי כבוד רבים ופרסי הישגים על עבודתה בקהילה האמנותית. בשנת 2006 הוענקו לה המדליה הלאומית לאמנויות של ארצות הברית ותואר לגיון הכבוד מטעם ממשלת צרפת. בשנת 2007 היא קיבלה את מדליית הזהב לאמנויות מטעם מועדון האומנויות הלאומי של העיר ניו יורק.
פרויקט הפיסול של שדרת ניו יורק
בשנת 2015 הוצב מבחר של פסלים לאורך שדרת ניו יורק בעיר וושינגטון די.סי. מרחוב 13 לרחוב 9, בלב כיכר הר ורנון. מאמצי המוזיאון נועדו בין היתר להביא "אופי" לאזור שבו "קורים הרבה דברים טובים", לאור תוכניות ההתחדשות של השכונה.
עבודותיה של ניקי דה סן פאל, ארבע בסך הכל, היו הראשונות בסדרת הפסלים שהוצבו בשדרה. עבודות הפופ האייקוניות שלה נועדו להוות ניגוד לפיסול המסורתי המעטר את רחובותיה וכיכרותיה של וושינגטון. כל חמש הרצועות התיכוניות העיקריות הפכו בסופו של דבר ל"אי של פיסול", כמתואר על ידי מנהלת המוזיאון הלאומי לנשים באמנויות סוזן פישר סטרלינג. השראה נוספת לפרויקט נובעת מהיעדר חדשנות באמנות העכשווית בוושינגטון, שתעודד את התפתחותו של אזור הזקוק להפוך לתוסס. האמנית השנייה שהוצגה, בין 8 במרץ 2012 – 9 במרץ 2014 הייתה צ'אקאייה בוקר.
הפרויקט נערך בחסותם של מדה גודלסקי, העמותה להתחדשות מרכז וושינגטון, קרן פיליפ ל. גרהם, הקרן המשפחתית ע"ש הומר ומרתה גודלסקי, חברי המוזיאון, מחלקת התחבורה של וושינגטון, ונוספים.
עבודות אלה הוצבו במרחב הציבורי לאורך שנה, ואז הוחזרו לקרן האמנים.
אוסף
האוסף מכיל כיום יותר מ-4,500 יצירות במגוון סגנונות ומדיה, שמתפרשים מהמאה ה-16 ועד ימינו. בין העבודות המוקדמות ביותר הוא דיוקן של אשה אצילה, פרי יצירתה של לוויניה פונטנה, המתוארך לשנת 1580 בערך. יש גם מספר אוספים מיוחדים, כולל הדפסים בוטניים מהמאה ה-18, יצירות של נשים צורפות בריטיות ואיריות מהמאות ה-17-19, ולמעלה מ-1,000 ספרי אמנים ייחודיים במהדורה מוגבלת.
כמעט 1,000 אמניות מיוצגות במוזיאון, ביניהם מגדלנה אבקאנוביץ', לינדה בנגליס, רוזה בונר, צ'אקאייה בוקר, לואיז בורז'ואה, לולה אלווארז בראבו, רוזלבה קריארה, מארי קאסאט, אליזבת' קטלט, ג'ודי שיקגו, קאמי קלודל, לואיזה קורטאולד, פתה קווין, לואיז דאהל- וולף, אליין דה קונינג, לסלי דיל, הלן פרנקנטלר, סוניה גכטוף, מרגריט ג'רארד, נאן גולדין, ננסי גרייבס, גרייס הרטיגן, פרידה קאלו, אנג'ליקה קאופמן, קתה קולוויץ, לי קרסנר, ג'סטין קורלנד, בטי ליין, מארי לורנסן, האנג ליו, יודית לייסטר, מריה מרטינז, מריה סיבילה מריאן, ג'ואן מיטשל, גבריאלה מונטר, אליזבת' מוריי, אליס ניל, לואיז נבלסון, שרה מרים פיאלה, קלרה פיטרס, לילה קאבוט פרי, ג'ון קוויק-טו-סי סמית', רחל ראוש, אליזבטה סיראני, ג'ואן סניידר, לילי מרטין ספנסר, עלמה תומאס, סוזן ואלאדון ואליזבט ויז'ה-לה ברן.
מרכז הספרייה והמחקר על שם בטי בוי דטר
מרכז הספרייה והמחקר על שם בטי בויד דטר (LRC) מספק לחוקרים מידע על אמניות ויזואליות מכל התקופות והלאומים. הוא פתוח למלומדים, סטודנטים, חוקרים, אוצרים, מוזיאולוגים ולקהל הרחב. אוסף המרכז כולל 18,500 כרכים של ספרים וקטלוגים של תערוכות, 50 כותרות תקופתיות וקובצי מחקר על 18,000 נשים אמניות שונות. קבצים אלה כוללים קורות חיים, התכתבויות, רפרודוקציות, מאמרים וחומרים בני חלוף אחרים. ספריית המדיה ברשת האמנויות והבידור כוללת כ -500 סרטוני וידאו, DVD, קלטות שמע וחומרים אורקוליים אחרים, כולל דוגמאות לאמנות וידאו, ראיונות עם נשים אמניות, סרטים תיעודיים וסרטים בבימוי נשים.
עוד זמינים לחוקרים אוסף נלקה ניקס ומריאן הובר: הניירת של פרידה קאלו הכוללת למעלה מ-360 מכתבים שלא פורסמו, גלויות, פתקים, קליפים, חומרי דפוס וציורים הנוגעים לחייה ועבודתה של האמנית.
תוכניות ציבוריות
המוזיאון הלאומי לנשים באמנויות מארח תוכניות חינוכיות לכל קבוצות הגילאים כדי ללמד את הציבור על ההישגים האמנותיים של נשים. התוכניות כוללות ימי קהילה חודשיים עם כניסה חופשית למוזיאון, וסדנאות "מודל לחיקוי" המקשרות בין בני נוער לנשים מוכשרות העובדות בעולם האמנות. ימים אלו כוללים סיורים בהדרכת אוצרים ואמניות. מחלקת החינוך מעורבת גם בתוכניות שונות המיועדות למחנכי האזור. לדוגמה, תוכנית "מורים מתחברים" משנת 2010 תוכננה סביב קידום תוכנית הלימודים לאמנות, ספרים ויצירתיות של המוזיאון.
קונצרטים חופשיים של מוזיקה קאמרית תומכים במשימת המוזיאון לתת ביטוי לנשים בכל תחומי האמנויות על ידי הצגת נשים מוזיקאיות לאורך כל השנה. מבצעי עבר כוללים את שלישיית אהן, אריאנה ואאוג'ניה צוקרמן, אינגריד פליטר, שרון איבסין ורחל ברטון פיין. התוכניות הספרותיות של המוזיאון מציגות נשים סופרות על ידי הבאת סופרות כמו סוזן ורילנד, ליסה סיי, מקסין הונג קינגסטון, נעמי שיהאב נאי, ג'ויס קרול אוטס, ומיריל גואיליאנו. בנוסף, חברת NMWA הציעה הקרנות קולנוע של יצירות של במאות ותסריטאיות מכובדות כולל מאיה אנג'לו, ברברה האמר, שריל דאניה, אווה לופז סאנצ'ס, מירנדה יולי, בט גורדון וג'ולי תאמור.
בטיחות מזון
בטיחות מזון הוא תחום בטיחות העוסק במניעת פגיעות הנגרמות עקב צריכת מזון, בעיקר הרעלת מזון, אלרגיה למזון, ופגיעות חומרים מסוכנים.
היקף התחום
תחום בטיחות המזון מקיף את כל שרשרת האספקה של המזון, החל בגידולו, איסוף, אחסון, שינוע, אריזה, הכנה, טיפול והגשה של מזון.
התחום מערב את כל הגורמים בשרשרת זו ואף גורמים מחוצה לה: אסדרה, יצרנים, מפיצים, סיטונאים, קמעונאים, תחומי ההסעדה והמסעדנות על כל חלקיהם וכן הצרכנים הסופיים - משקי הבית.
גורמי סיכון במזון
במזון ישנם גורמים העלולים להיות מסוכנים לאדם מבחינה בריאותית. קיימים שלושה מקורות לגורמי סיכון במזון: גורמים ביולוגיים, גורמים כימיים וגורמים פיזיקליים (עצמים זרים).
גורמים פיזיקליים
גורמים פיזיקליים הם גופים זרים שמקורם בחומרי הגלם. אלו עשויים לכלול אבנים, עצמות, שערות, נוצות, זרדים ועלים. הגופים יכולים להגיע ממספר מקורות. גופים המגיעים מחומרי האריזה ומפסי הייצור עשויים להכיל שברים וחלקי מתכת. גורמים שמקורם בעובדי פס הייצור עשויים לכלול צפורניים, שיער ותכשיטים. גורמים שמקורם בסביבה עשויים להיות חלקי בעלי חיים - חרקים, זוחלים, מכרסמים וציפורים.
גורמים כימיים שמקורם חיצוני למזון
גורמים כימיים שמקורם חיצוני למזון כוללים חומרים שאינם חלק מהמרכיבים הטבעיים של המזון. הקבוצה כוללת חומרים שונים שניתן לחלק לתתי-קבוצות על פי הפונקציונליות שלהם.
מיקוטוקסינים
מיקוטוקסינים הם קבוצה של חומרים רעילים הנוצרים על ידי עובשים השייכים בעיקר למשפחת האספרגילוס  וגם למשפחות נוספות: פניציליום, אלטרנריה, ופוזריום. המשותף לעובשים אלה, בניגוד למרבית העובשים, טמון ביכולתם ליצור מיקוטוקסינים על ידי תפטירים בהיותם במצבי עקה של יובש וטמפרטורות גבוהות הקיימים בשדות, או בתנאים של לחות יתר וטמפרטורות גבוהות השוררים בממגורות אחסון. הרעלנים מופרשים לתוך חלקי הצמח הנגועים. מזון ממקור צמחי הנגוע במיקוטוקסינים עלול לזהם בעלי חיים הניזונים ממזון זה (בקר, צאן, עופות) וגם את תוצריהם שמשמשים למאכל אדם, כמו חלב וביצים. דרך הרעלה נוספת בבני אדם היא על ידי צריכה של פירות וירקות נגועים במיקוטוקסינים, או על ידי צריכת בשר וחלקים פנימיים של בעלי חיים שניזונו ממזון בהמות נגוע, או מצריכת תוצרת של בהמות אלה. המיקוטוקסינים נחשבים לרעלנים מסוכנים מאוד, והם עשויים לגרום להפרעות נוירולוגיות חמורות, לסרטן מסוגים שונים ולעקה גנוטוקסית. עמידותם לטמפרטורות גבוהות, כמו גם רעילותם הגבוהה מעמידה את המיקוטוקסינים בשורה הראשונה של חומרים רעילים המצויים בצורה נרחבת מאוד במזונות יסוד של האדם.
המיקוטוקסינים נחלקים למספר קבוצות עיקריות: אפלטוקסינים, אוכרטוקסינים, פטולין, טריכוצטנים, זארכנונים (ZEN) ופומינוזן.
מתכות כבדות
מתכות כבדות הן מתכות בעלות משקל מולקולרי גבוה יחסית שהאורגניזם אינו זקוק להן לתפקודו התקין. בקבוצה זו נכללות המתכות: עופרת, כספית, ארסן (אי אורגני וכללי), וקדמיום. מקור המתכות הכבדות במזון הוא בעיקר בקרקעות מזוהמות, בזיהומים תעשייתיים ובמים. דרכי המניעה המקובלות הן על ידי חקיקה, פיקוח ובקרה על ידי הרשויות.
מזהמים תעשייתיים
מזהמים תעשייתיים כוללים תרכובות אורגניות נדיפות (VOC) - כגון ממסים אורגניים (כוהלים שונים, אתר, אצטון) המשמשים לתעשיית הדטרגנטים. חומרים אלה גורמים לנזקים בריאותיים שונים בייחוד בדרכי הנשימה, וידועים כחומרים מסרטנים. קבוצה נוספת השייכת לקבוצה זו הם חומרי סיכה (שמנים מינרליים) המשמשים לתחזוקה של ציוד תעשייתי, ועלולים לזהם מזון בתהליך הייצור. גם חומרים אלו נחשבים למסרטנים.
תוספי מזון
תוספי מזון הם חומרים המוספים למזון באופן ישיר בתהליך הייצור, על מנת לשפר את התכונות החושיות (טעם, ריח, מראה ומרקם) ולהארכת חיי המדף שלו, וכן חומרים שהוכנסו למזון באופן עקיף במהלך תהליך עיבודו, אריזתו או הובלתו שמקורם טבעי או סינתטי. החקיקה הבין לאומית כמו גם החקיקה בישראל מחייבת לציין את תוספי מזון על התווית על ידי שימוש במספר E או על ידי כתיבת שמו המלא. השיקולים להוספת חומרים למזון עלולים שלא להתחשב בהשפעות בריאותיות על צרכני המזון ולכן מהווים גורם סיכון. במקרה של סיכון בריאותי כגון מחלת הפנילקטואוריה, אלרגיה או אי-סבילות למזון חלה חובה לכתוב את שמו המלא של תוסף המזון על תווית המזון. בישראל נמצאים תוספי המזון בפיקוח של משרד הבריאות.
מוצרים וטרינריים
מוצרים וטרינריים כוללים מוצרים שאריתיים במזון מן החי, המשתייכים לשלוש קבוצות עיקריות: אנטיביוטיקה, חומרי הרגעה והורמונים,  המיועדים לטיפול רפואי בבעלי חיים המיועדים למאכל אדם (בקר, צאן, עופות, דגים, פירות ים ודבורים), כולל מטבוליטים שלהם המצטברים ברקמות. בקבוצה זו כלולים גם תוספי מזון לבעלי חיים.
בין החומרים האנטימיקרוביאליים נמצאים גם חומרים המשמשים לטיפול נגד חיידקים, טפילים חד-תאיים, תולעים וחרקים. לעיתים ניתן למצוא במזון הורמוני גדילה, חומרי הרדמה וחומרי הרגעה, וחומרי חיסון.
היחשפות ממושכת למוצרים ווטרינריים עלולה לגרום להתפתחות של מוטנטים של חיידקים עמידים לאנטיביוטיקה, שינויים בפלורה המיקרוביאלית הטבעית, התפתחות של אלרגיות, קרצינוגניות והפרעות ברבייה.
הפיקוח על נוכחות חומרים אלה במוצרים מן החי נעשה על ידי השירותים הווטרינריים. הפיקוח הישראלי עומד בתקני האיחוד האירופי.
רדיונוקלידים
רדיונוקלידים הם חומרים הגורמים לקרינה רדיואקטיבית. חומרים רדיואקטיביים נחשבים לחומרים מסרטנים. מקורם של הרדיונוקלידים במזון הוא מקרקעות עם ריכוז חומרים רדיואקטיביים גבוה וממים שבאו במגע עם חומרים רדיואקטיביים ממקורות זיהום שונים: זליגה מקרקעות מזוהמות, קרבת שטח חקלאי למכוני מחקר, בתי חולים וריאקטורים רדיואקטיביים.
אריזות מזון
במכלי זכוכית וקרטון לא קיימים גורמי סיכון כימיים, אך קיימת סכנה מגורמים פיזיקליים, כגון שברי זכוכית היכולים לגרום לפציעות.
מכלי מזון עשויים מפלסטיק עלולים להוות מקור לגורמי סיכון כימיים שונים. מקור גורם הסיכון הראשי נובע מפרוק פולימרים למונומרים וזליגתם למזון, לדוגמה, ביספנול A שנוצר כתוצאה מפרוק הפולימר פוליקרבונט. גורם נוסף הוא זליגה של חומרים מקבוצת הפתלאטיים מקבוצת הפלסטיסייזרים ומפולימרים על בסיס פוליוויניל כלוריד, עקב מחשיפת יתר לחום.
אלקלואידים
אלקלואידים הם חומרים טבעיים המצויים בירקות שונים, בעיקר בעלים ובפקעות של צמחים ממשפחת הסולניים (תפוח אדמה, עגבנייה, פלפל). חומרים אלה, כדוגמת סולנין וצ'קונין משמשים כחומר הגנה לצמח כנגד מזיקים (חרקים, מכרסמים, ציפורים). טעמם מריר, והם מתפתחים בחלקים המוריקים הנחשפים לאור שמש, קרוב לקליפה ולמוקדי ההנצה.
האלקלואידים הטבעיים נפוצים מאוד בצמחי מאכל שונים ומגוונים ורמתם אינה גבוהה עד כדי סיכון בריאותי. התסמינים העיקריים הנגרמים על ידי האלקלואידים הם כאבי בטן והפרעות נוירולוגיות.
החקיקה הבין-לאומית לא מצאה לנכון לקבוע רמות אלקלואידים מקסימליות מותרות, אלא רק לתת המלצות לטיפול בירקות שבקבוצת הסיכון: לכסות את הפקעות היטב באדמה בעת הזריעה, לאחסנן במקום אפל וקריר עד השימוש, ובעת עיבוד הירק להרחיק חלקים ירוקים על ידי קילוף.
פיטוטוקסינים
פיטוטוקסינים מתפתחים בזרעי עדשים שצמחו באזורים צחיחים, ועלולים לגרום למחלות נוירולוגיות ולנכויות.
ציאנגלוקוזידים
ציאנוגליקוזידים מתפתחים בצמחים שונים, כמו הקסאבה. צמחים אלה מהווים מקור לפחמימות באוכלוסיות נרחבות באפריקה ובמזרח הרחוק, על כן חשוב הפיקוח על רמתם בצמחים אלה. הרעילות מתבטאת בפירוק המולקולות הציאנוגליקוזידיות ושחרור מימן ציאנידי הנחשב לחומר המעכב נשימה במעגל קרבס. התופעות הנפוצות ביותר של נפגעי הרעלה מסוג זה הן פגיעות נוירולוגיות ועיכוב התפתחותי של ילדים הניזונים מזנים לא מתאימים של קסאבה. באותה המידה, קיימת סכנה בהרעלה של מעלי גירה.
רעלנים טבעיים
רעלנים טבעיים הם רעלנים המתפתחים ברקמות של בעלי חיים או צמחים כגון, דגים, פטריות, ואצות כחוליות. הרעלנים הטבעיים אינם מזיקים לאורגניזם של בעל החיים או של הצמח המייצר את הרעלן, ותפקידם הוא להגן עליו מפני מזיקים, כגון, חרקים וציפורים. עיקר הסכנה של רעלנים אלה מתבטאת בנזקים נוירולוגיים. הסכנה ברעלנים ימיים טמונה באכילה של דגים ופירות ים הניזונים מפלנקטון של אצות כחוליות.
היסטמין
היסטמין הוא תוצר פרוק של חומצת האמינו היסטידין המצויה ברקמת השריר. הוא עלול להיווצר בתהליך הניקוי והאחסון של דגים מיד לאחר הדייג, ובתהליך הפירוק, הניקוי, האחסון והשינוע של הדגה למפעלים לעיבוד דגים. היווצרות ההיסטמין מתרחשת עקב פירוק מהיר של רקמת השריר בעקבות אילוח עם חיידקי מעיים. גם תנאי קירור ושינוע לא נאותים, עלולים לגרום לתהליך פירוק חלבוני השריר העשירים בחומצת האמינו היסטידין וליצירת היסטמין, בתהליך של דה-קרבוקסילציה. ההיסטמין המצטבר בשריר הדג גורם להרעלת מזון סקומברואידית המתבטאת בהופעה של תפרחת עורית.