cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דון יוסף נשיא
חייו בחצר העות'מאנית
בתקופת שלטונו של סלים השני, היה דון יוסף נשיא מעורב ביחסים הבינלאומיים של הסולטנות עם מדינות אירופה והשפיע על מהלכה בנושאים שונים. כך מנע נשיא מהסולטאן להלוות כסף למלך צרפת אנרי השני, ביודעו כי הלה אינו מסוגל להחזיר את החוב. נשיא ארגן את כיבוש קפריסין בידי העות'מאנים וקיבל את תואר דוכס האי נקסוס ב-1566. כמו כן, נשיא ניהל מגעים עם האצילים ההולנדים בתחילת ההתמרדות ההולנדית נגד הספרדים ב-1566, שביקשו את תמיכת העות'מאנים. מגעים אלו הם שגרמו לתמיכתה של האימפריה העות'מאנית ב-1569 במלחמת האצילים מול המלך הספרדי-הבסבורגי, פיליפ השני. בנוסף לאי נקסוס, אף האי קפריסין הובטח לו, דבר שנמנע עם הפסדם המוחץ של העות'מאנים לספרדים ולוונציאנים בקרב לפנטו ב-1571. ייתכן שבהשפעת הפסד זה ירדה קרנו של נשיא, ובזמנו של הסולטאן הבא, מוראד השלישי, הוא הודח מתפקידו (על אף שהותר לו לשמור על תארו) ולאחר מותו ב-1579 אף הוחרם רכושו.
השפעתו של נשיא בארמון הסולטאן גרמה לסולטנות להעניק את חסותה ליהודי ממלכתה, ואף לבני חסותה היהודיים מחוצה לה. דוגמה בולטת להשפעתו של נשיא היא תקרית אנקונה ב-1556, הנוגעת לנמל ימי שהשתייך למדינות הכנסייה והיה מרכז חשוב למסחר עם המזרח. בעקבות התקבצות בנמל של יהודים אנוסים רבים שחזרו ליהדותם, כינס האפיפיור פאולוס הרביעי את האינקוויזיציה המקומית לשם החזרתם לנצרות. היהודים נעצרו, רכושם הוחרם, והם היו מועמדים להוצאה להורג, אלא אם כן יחזרו לנצרות. בהשפעתו של נשיא, הצליחה התערבותו הישירה של הסולטאן סולימאן להשיג חנינה ליהודים שהגיעו מן הסולטנות. עשרים וארבעה יהודים שסירבו 'להביע חרטה' על כך שנותרו יהודים בסתר, הועלו על המוקד. בעקבות המעשה, הכריז נשיא חרם על נמל אנקונה ובכך פתח במלחמה כלכלית מול האפיפיור. החרם קיבל את הסכמתם של ר' יוסף קארו ואחרים. לאחר פגיעה כלכלית חמורה בעיר הנמל וחששם של יהודי אנקונה לנקמת האפיפיור בהם, בוטל החרם על העיר.
שיקום היישוב היהודי בטבריה
משפחת נשיא פעלה רבות לחידוש ושיקום היישוב היהודי בטבריה. בתחילת המאה השש עשרה התקיים בטבריה יישוב זעיר של דייגים ובו מספר מועט של יהודים. על פי בקשת החכירה שנמצאה בפנקסי האוצר העות'מאני, כוונתם של משפחת נשיא הייתה לפתח את הפוטנציאל החקלאי שבו תוך גידול דקלים, קני סוכר ועצי תות לייצור משי. טבריה שהייתה רשומה עד כה כתימאר, הפכה ב-1563 להיות הקדש שהכנסותיו מיועדות לבית תמחוי שהקים הסולטאן סולימאן הראשון במערב דמשק.
ניתן לראות כי לפחות אצל הקהילות היהודיות באיטליה, פירשו בני הדור את הקמתה של טבריה מחדש כפעמי גאולה, ודון יוסף נשיא, בעל ההשפעה באיסטנבול, הצטייר כמבשרה. הוא אף הוציא "קול מבשר" בו הוא קורא ליהודים ובעיקר לבעלי מלאכה לבוא ליישב את טבריה והעמיד ספינות לשם הבאתם בוונציה ואנקונה. במכתביה של קהילת קורי מאיטליה בין השנים 8–1557, נכתב: "...וקבלה היא שבטבריא עתידים לחזור תחילה ומשם נעתקים למקדש". עדות לתחושת היהודים לגבי חידוש ההתיישבות בטבריה, מובאת מידי הנוסע הפורטוגזי פנטלאו דה אביירו, שביקר בארץ ישראל סמוך לשנת 1565: "חדשות אלו הביאו שמחה גדולה לכל היהודים היושבים בארץ ישראל, מכיוון שאלה האמינו, שעם התיישבותם שם, חייב גם המשיח לבוא. בזמן שהותי בוונציה ביקרתי, מתוך סקרנות, כמעט מדי שבת בשבתו, את בית הכנסת שלהם...הבינותי מהם, שהיו בטוחים ביותר בעצמם, כי תוך שבע או שמונה שנים יבוא המשיח... ובדרך כזו הלכו שולל כל האנשים הנקלים האלה, אחרי רעיון ודמיון זה, בכל הארץ הקדושה כולה".
אלא שעם תום כהונתו של הסולטאן סלים השני ב-1574 ואיבוד כוחו של יוסף נשיא, הקיץ הקץ על היישוב בטבריה. אף לא עזרה התערבותו של יהודי נוסף בעל השפעה בחצר הסולטאן, דון שלמה אבן יעיש, שניסה לקחת את טבריה תחת חסותו. היהודים שבו לצפת ולישוביהם הקודמים ונוסעים שונים מתארים כי טבריה חזרה להיות שוממה. כך מתארים דבריו של הנוסע הגרמני סלומון שווייגר ב-1587: "טבריה המפורסמת בלתי מאוכלסת כולה, מחמת הריבוי הגדול של נחשים ארסיים השולטים כאן". לאחר מכן ב-1599, מתאר אקווילנטה רוקטה, כי "הלאה, במרחק ארבעה מילים בערך, לצד שמאל, בכיוון דרום, מצוי המקום שם עמדה העיר טבריה שממנה לא נותר שריד, מאחר שהיא קבורה בתוך המים ובתוך החול של אגם זה".
יעל עמית
יעל עמית (נולדה בשם יעל סלוצקי ב-7 באוקטובר 1958) היא שחקנית קולנוע ותיאטרון, קומיקאית ומדבבת ישראלית.
ביוגרפיה
במהלך שירותה הצבאי שיחקה ושרה בלהקת פיקוד מרכז (1977).
מיד עם תום לימודיה ב"בית צבי" השתלבה בתיאטרון, בטלוויזיה ובקולנוע.
תיאטרון
עמית שיחקה בתיאטראות הרפרטואריים: הבימה, הקאמרי, תיאטרון באר שבע, ציפי מייזלר הפקות, תיאטרון חיפה ותיאטרון בית ליסין, ולקחה חלק בהצגות רבות: "פילומנה", "מכולת", "המתלבט", "סאלח שבתי", "קופסה שחורה", "מועדון האלמנות העליזות", "הלם קרב", "מהומה רבה על לא דבר", "פטריית הרעל", "תמונות ציד מבוואריה התחתית", "תזמורת על תנאי", "מקהלת אי הסכמה", "על קלות דעת וצביעות", "דון ז'ואן חוזר מהמלחמה", "פאל ג'ואי", "אוליבר!", "בילבי", "שמריהו - הילד מקופסאת השימורים", "מעלה קרחות", "חתונה מושלמת", "גבעת חלפון אינה עונה" ועוד.
בפסטיבל עכו 1985 זכתה עם ההצגה "זהבה ושלושת בעליה" בציון לשבח וב"תיאטרונטו" 1999 שיחקה ב"חבר" - מחזה יחיד פרי עטה. ההצגה המשיכה לרוץ בתיאטרון הבימה משך 3 עונות.
דיבוב
עמית דיבבה בגרסאות בעברית של עשרות סרטים מבית היוצר של דיסני, פיקסאר, דרימוורקס והאחים וורנר, כמו כן סדרות טלוויזיה, ביניהם: "אצבעונית", "בילבי", "היפהפייה הנרדמת", "חתולים בצמרת", "אצבעונית", "סינדרלה", "הארי פוטר ואבן החכמים", "פיטר פן", "מכושפת", "קובי קובי", "הטירה הנעה", "אמיצה", "שרק השלישי", "בית ספר למפלצות", "מדגסקר 2", "שרק לנצח", "הארי פוטר וחדר הסודות", "תפוס ת'גלים", "סטיוארט ליטל", "הקסם של אלה", "משפחת סופר-על", "לרדת מהפסים", "הארי פוטר והאביר מאזקבאן", "הקיסר נפל על הראש", "מרי פופינס חוזרת", "סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים", "קונג פו פנדה 3", "חיים בזרם", "טינקרבל", "טינקרבל והאוצר האבוד", "טינקרבל וסוד הכנפיים", "טינקרבל: תחרות אפייה", "המחנה הקסום", "הסנדקית הקסומה" ועוד.
קולנוע וטלוויזיה
בטלוויזיה החינוכית לקחה חלק בתוכנית "זהו זה!" בפינה "סערה בכוס תה", ובערוץ הראשון נמנתה עם צוות תוכנית הסאטירה "מוצ"ש", לצידם של ספי ריבלין, אלי יצפאן ודב רייזר. בתוכנית זו יצרה עם ריבלין את הזוג הקומי "יעל ויוסף", שם תפקדה כזוגתו השתלטנית וטבעה את הקריאה המיתולוגית: "יוס-הף!".
בקולנוע שיחקה עמית בשנת 1983 בתפקיד אורח בסרט "סבבה". בשנת 1987 שיחקה בסרט "אבא גנוב 1" לצד יהודה ברקן, וכן בסרטים: "תושב"ע בקריית שמונה", "מזל דגים" ועוד. כמו כן, השתתפה בתפקידי אורח בסדרות "שמש" (כמנהלת בית ספר), "לחיי האהבה" (כעוזרת בית), "איצ'ה", "הבורר", "בטי בן בסט", "דני הוליווד", "סטרייט ולעניין", "החברים של נאור", "קופה ראשית", וגם שיחקה את אשתו של מר אפל בסדרה "עממיות". בשנת 2011 השתתפה בסדרת הנוער "מה בכריש?" בתפקיד קפטן גבי וב-2012 גילמה את חיותה בסדרת הילדים "מקס ומוזה". ב-2013 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "בלתי הפיך". בשנת 2014 שיחקה בעונה השנייה של "שנות ה-80".
חיים אישיים
דודה, אח אביה היה רס"ן אשר עליו ועל יוסף "יוסל'ה" רגב (גרבר) כתבה נעמי שמר את השיר "אנחנו שנינו מאותו הכפר".
Dmesg
dmesg (קיצור של "display message" - הצגת הודעות) היא פקודה ברוב מערכות ההפעלה של לינוקס ויוניקס המציגה את ההודעות המתקבלות מליבת מערכת ההפעלה.
באתחול
כאשר מערכת המחשב מאותחלת תחילה נטענת הליבה לזיכרון. בשלב זה מנהלי התקנים המצויים בליבה מוגדרים לנהוג בהתאם לחומרה הקיימת במחשב הרלוונטי, ומנפקים פלטים אודות הצלחת התהליך. אלמנטים אחרים בתוך הליבה יכולים גם לייצר פלט דומה המדווח אודות הצלחת טעינת מודולים ורכיבים נוספים.
בחלק מהמקרים ניתן לציין פרמטרי אתחול, השולטים על רמת פירוט ההודעות המתקבלות. הדבר נוח במקרים בהם פלט ארוך מידי גולל את מסוף ההודעות מעלה, ובגלל מהירות התהליך לא מתאפשרת קריאתם. בנוסף חלק ממקשי המקלדת עשויים להשהות את הפלט על המסך. פקודת dmesg מאפשרת לבדוק הודעות אלו בצורה מבוקרת, לאחר שהמערכת הופעלה.
לאחר האתחול
ההודעות נשמרות בחוצץ מעגלי בליבת מערכת ההפעלה. אם הוא מתמלא, הודעות ישנות ידרסו. גם לאחר טעינת המערכת הליבה עשויה לייצר הודעות אבחון נוספות. הדבר קורה בין היתר כשהתקני קלט/פלט נתקלים בתקלות, וכן כאשר התקני USB מבצעים החלפה חמה.
עקיבא אלדר
עקיבא אלדר (נולד ב-27 בנובמבר 1945) הוא עיתונאי ופובליציסט ישראלי. בעברו כתב אלדר בעיתון "הארץ" והיה חבר בהנהלת מערכת העיתון.
ביוגרפיה
עקיבא אלדר הוא בן למשפחה ציונית שעלתה לישראל מפולין בשנות השלושים. הוריו, ישראל וציפורה אנגלרד, השתקעו בחיפה, שם נולד וגדל. למד בבית הספר היסודי ליאו בק ובתיכון בבית הספר הריאלי. עשה חלק משירותו הצבאי בממשל הצבאי בגליל. לאחר שחרורו החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים. בוגר תואר ראשון בפסיכולוגיה ומדעי המדינה וכן למד כלכלה. בתקופת לימודיו (1970–1968) שימש קצין מטה לסטטיסטיקה במפקדת יהודה ושומרון והיה אחראי למספר סקרים בשטחים, בהם סקר החקלאות הראשון שנעשה בשטחים. באותה תקופה נבחר ליו"ר ארגון הסטודנטים לכלכלה ומנהל עסקים (אייאס"ק) שעוסק בין השאר בחילופי סטודנטים. בשנים 1972–1973 שימש עוזר לדובר ראש עיריית ירושלים טדי קולק. בשנת 1974 החל לעבוד בקול ישראל תוך כדי לימוד בקורס כתבים ועורכים. שימש כתב לעניינים מוניציפליים ופליליים וכן ערך והגיש יומני חדשות.
אלדר עבר לעיתון הארץ ב-1978, ושימש ככתב בשורת נושאים - לענייני פלילים, לענייני ירושלים, רשות השידור, דתיים וחרדים. בקיץ 1983 מונה לכתב מדיני, תפקיד שבו שימש עשר שנים, וחשף, בין היתר, את הסכמתה של סוריה להשתתף בועידת מדריד ב-1991. במחצית השנייה של שנות ה-80 מונה לחבר הנהלת העיתון וכתב מאמרי מערכת. בשנת 1993 מונה לכתב הארץ ב וושינגטון, תפקיד שבו שימש במשך שלוש שנים. באותה תקופה הופיע בתוכניות אירוח כמו נייטליין, תוכניתו של צ'ארלי רוז, מקניל-לרר ועוד.
מאז שובו ארצה החל לכתוב טור שבועי ומאמרי מערכת וכן מאמרי פרשנות וראיונות. בין השאר היה העיתונאי הישראלי האחרון שראיין את יאסר ערפאת. כמו כן ראיין את עבדאללה מלך ירדן, את קרלוס מנם נשיא ארגנטינה, את ג'ימי קרטר נשיא ארצות הברית לשעבר, את מזכ"לי האו"ם בוטרוס בוטרוס ראלי, קופי אנאן ובאן קי-מון, את נשיא הרשות הפלסטינית אבו מאזן, וכן את שרי החוץ של צרפת, ספרד וירדן ואת מזכיר הליגה הערבית עמר מוסא. אלדר חשף את נוסח הצעת הנשיא ביל קלינטון להסכם שלום בין ישראל לסוריה, שהוגשה בינואר 2000 לראש הממשלה אהוד ברק ולשר החוץ הסורי פארוק א-שרע בועידת שפרדסטאון. בשנת 2004 פרסם תחקיר עיתונאי מקיף על ועידת קמפ דייוויד ואירועי האינתיפאדה השנייה, שבו כתב שראשי קהילת המודיעין ערערו על התזה שלפיה ערפאת תכנן את המהומות ולא התכוון להגיע להסדר.
אלדר הוא אורח קבוע בתוכניות טלוויזיה של CNN ,BBC, אל ג'זירה וכן בתחנות רדיו בארצות הברית, באירופה ובישראל. ב-1994 סייע לאבא אבן בהכנת סדרת הטלוויזיה "Israel: A Nation is Born" ששודרה בתחנות טלוויזיה ברחבי העולם. כמו כן יעץ לחיים יבין בהכנת סדרת הטלוויזיה "ארץ המתנחלים" ששודרה בערוץ 2. הִרצה בחוגים לתקשורת באוניברסיטת תל אביב ובמרכז הבינתחומי הרצליה.
מאמריו התפרסמו בכמה כתבי עת מקצועיים, בין השאר מאמר בנושא סיקור הטרור בכתב העת של אוניברסיטת קולומביה ומאמר בספר "אור לגויים? מדיניות החוץ של ישראל וזכויות אדם" שערכה דפנה שרפמן. הוא מפרסם מאמרים בעיתונות העולמית כמו הניו יורק טיימס, לוס אנג'לס טיימס, The Nation, וושינגטון טיימס, לה מונד דיפלומטיק, ובעיתונים בספרד וביפן.
אלדר משתתף בכנסים בינלאומיים ובקבוצות עבודה משותפות עם פלסטינים באירופה מטעם ארגוני שלום לגיבוש הבנות בנושאי ירושלים, פליטים, אסטרטגיית משא ומתן וחינוך לשלום.
ב-13 בנובמבר 2012, בהגיעו לגיל פרישה פרסם את טורו האחרון בעיתון הארץ, טור פרידה אותו הקדיש ל"רשע הכיבוש".
נשוי לד"ר דורית אלדר, חוקרת ומרצה לעבודה סוציאלית ומחברת הספר "בוחרות בחיים", על נשים מוכות בישראל. אב לבן ושתי בנות. מתגורר בעיר ימים בנתניה.
דעותיו
אלדר תומך בפתרון של שתי מדינות לשני עמים, בהגדרת ישראל כמדינת היהודים ומדינת כל אזרחיה, בהסדר ברוח יוזמת השלום הערבית אך ללא מימוש זכות שיבה לפליטים. הוא מאמין שהשלום הוא המפתח לביטחון, דוגל בחלוקת ירושלים ובעמדות עיר עמים, תומך בהפרדת דת ומדינה, בשוויון לכל הזרמים ביהדות, ובצמצום פערים בין חלשים לחזקים.
אלדר מאמין ש"הכיבוש לא רק פוגע בשכנים הפלסטינים שעמם נגזר עלינו לחיות, אלא גם משחית אותנו", בהתייחסו ליהודים תושבי ישראל. לדעתו, לא ניתן לשמור לאורך שנים על צביונה היהודי של ישראל וגם לקיים משטר דמוקרטי שוויוני, ולהגביר את המאמצים לשלב את ערביי ישראל בחיי החברה והכלכלה, אך גם לאפשר להם אוטונומיה תרבותית. במאמר בהגרדיאן הבריטי ב-14 בדצמבר 2010, הזהיר מהצהרתו של סאיב עריקאת על מימוש זכות השיבה, שמשמעותה המעשית חיסול מדינת ישראל כמדינת העם היהודי: "עריקאת אינו יכול לומר בתום לב שהדבר 'לא יביא למשבר קיומי עבור ישראל', שכן הוא רומז שבעבור הזמן, ישראל תיעלם ולא תהיה עוד מולדת ליהודים, שכן מעבר לנקודה מסוימת יהיו היהודים מיעוט בגבולות שלפני 1967."
אלדר סבור שהשלום עם מצרים הוכיח שסיוע כלכלי של המערב מצמצם את האינטרס של מדינות ערב להפר את השלום ולפתוח במלחמה עם ישראל. הרחבת מעגל השלום תסייע לדעתו לארצות הברית ללחוץ על איראן להצטרף להסכם (שיכלול את ישראל) של מזרח תיכון נקי מנשק להשמדה המונית.
אלדר סבור שעוצמתה של ישראל תלויה ברכישת השכלה, לא פחות ואולי אף יותר מאשר ברכש ביטחוני. הוא מאמין שיש לחייב את מערכת החינוך החרדית לצרף לתוכנית הלימודים לימודי אנגלית ומתמטיקה, ושהמגזר החילוני לא יוכל לאורך ימים לפרנס מאות אלפי תלמידי ישיבות מרובי ילדים.
ביחס לתופעת ההסתננות מאפריקה לישראל, הוא תופס את המסתננים לא כמהגרי עבודה לא חוקיים, אלא כשווי ערך במצוקתם לפליטים היהודים מאירופה ערב מלחמת העולם השנייה. בתור שכאלו מאמין אלדר כי יש לאפשר את כניסתם לישראל ולאשרר את זכויות אזרחי ישראל. הוא מתנגד חריף למדיניות הממשלתית בהתמודדות עם תופעת ההסתננויות לישראל.
ביחס לתנועת ה-BDS כתב כי על שוחרי שלום ופיוס לא לתמוך בה, מאחר שהוא סבור כי פעילי התנועה אינם רוצים בשלום עם מדינת ישראל, אלא בהחלפתה עם מדינה אחת לא יהודית מהים עד הירדן.
תביעה משפטית
אלדר הפסיד בתביעה על לשון הרע שהגיש נגדו אריה קינג על שהציג אותו כמי שאמר שהוא יאכלס שכונה במזרח ירושלים עם או בלי אישור, אף על פי שבמקור הוא אמר שהוא יאכלס את השכונה גם אם היא לא תחובר לרשת החשמל. בעקבות זאת, חויבו אלדר ועיתון הארץ בתשלום פיצויים של 8,000 ש"ח, על ידי השופט נעם סולברג. כאשר שמו של סולברג עלה כמועמד לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה כתב עליו אלדר: "הפרשנות שלו לחופש הביטוי הפכה את סולברג, שהתמחה בחוק לשון הרע, לאימת התקשורת" וציין: "כותב שורות אלה היה אחד מקורבנותיו".
פרסים והכרה
2007 – פרס על שם אליאב סרטאווי Middle East Award, שהוענק לאלדר בטקס באוניברסיטת קולומביה מטעם ארגון - Search for Common Ground – ארגון בינלאומי לקידום שלום ופיוס. הפרס ניתן לו ביחד עם העיתונאי הערבי סלאמה נעמת בזכות חילופי מכתבים בין השניים שפורסמו ב"הארץ" באנגלית, בעיתון הפלסטיני אל-קודס וכן בבולטימור סאן ובאתרי אינטרנט רבים בשפה הערבית.
2006 – אלדר נבחר לאחד העיתונאים המשפיעים בעולם בסקר שערך העיתון Financial Times.
ספריו
זהו ספרו הראשון של אלדר שראה אור במסגרת מכון ירושלים לחקר ישראל בשנת 2002, אותו כתב בצוותא עם נמרוד גורן, שהיה חוקר במכון. הספר דן ביחסי ארצות הברית–ישראל - קהילה יהודית ומשתמש במקרה הבוחן של סוגיית העברת השגרירות האמריקאית לירושלים כדי להמחיש את יחסי הגומלין ביניהם. ספר זה כתב אלדר ביחד עם עדית זרטל והוא ראה אור בשנת 2004 בהוצאת כנרת (זמורה-ביתן-דביר). הספר הופיע ברשימת רבי-המכר בישראל ויצא לאור באנגלית, גרמנית וערבית. הספר סוקר את תולדות תנועת ההתנחלות מראשיתה. התזה המרכזית של הספר היא שמיעוט קטן של מתנחלים והממסד הישראלי שמשרתם מרצון, נהפכו אדונים לגורלה של המדינה. הספר מצביע על היחסים הסימביוטיים בין המתנחלים לחברה הישראלית לגווניה.
אברהם מיכאל קרדוזו
אברהם מיכאל (מיגֶל) קרדוזו (Abraham Miguel Cardozo; 1627 – 1706) היה רופא ומקובל יהודי, יליד ספרד, מהוגי הדעות הגדולים והמרכזיים של התנועה השבתאית, שפעל בעיקר בצפון אפריקה ובטורקיה במחצית השנייה של המאה ה-17.
תולדות חייו
עם התגלותו של שבתי צבי ב-1665 התייצב קרדוזו בראש התנועה השבתאית בצפון אפריקה והטיף לה. התאסלמותו של שבתי צבי בסוף 1666 לא הרתיעה אותו, והוא הוסיף לתמוך בשבתי צבי בטענה כי נגזר על המשיח "לרדת לעמקי הקליפות" של האסלאם על מנת להביא את הגאולה. מכתביו של קרדוזו משתקף כי הוא ראה בעצמו משיח בן יוסף ובשבתי צבי משיח בן דוד. למרות הצדקת ההתאסלמות התנגד קרדוזו בריש גלי להתאסלמות של מאמיני שבתי צבי, וטען שגזרת ההמרה נגזרה רק על המשיח עצמו. תלמידים רבים התאספו סביב קרדוזו, שפיתח שיטה מיוחדת בתורת האלוהות השבתאית. הוא לא נרתע מלחלוק על תלמידיו הקרובים של שבתי צבי כנתן העזתי ושמואל פרימו בנושאים קבליים, ונקלע בשל כך לעימותים קשים מולם ומול תלמידיהם.
ב-1673 גברה יד מתנגדי השבתאים על קרדוזו והוא גורש מטריפולי, נדד לתוניס וגורש גם משם. הוא חזר לליבורנו ומשם המשיך לאיזמיר בה שהה שש שנים עד ל-1681 וגורש גם ממנה. הוא נסע לקושטא ושם טען כי התגלה לו כי הגאולה תבוא בחג הפסח של שנת ה'תמ"ב (1682). לאחר שנבואתו התבדתה ברח מהעיר, ועבר לגליפולי.
ב-1686 חזר לקושטא והתגורר בה תחת חסותם של נוצרים כעשר שנים, וב-1696 עבר לעיר רודוסטו שבטורקיה. הוא ניסה להתגורר באדריאנופול, בה התגוררו שבתאים רבים, אך תלמידו של שבתי צבי, שמואל פרימו, שקרדוזו היה ראש מתנגדיו בשל אמונתו של פרימו בהאלהת שבתי צבי אחרי מותו, הביא לגירושו מהעיר. הוא שב לרודוסטו, ועבר בכיוס שביוון ובקנדיה שבכרתים בדרכו לארץ ישראל.
על פי עדותו של נחמיה חייא חיון, הגיע קרדוזו לארץ ישראל בשנת 1703 ונפגש עמו בצפת בחורף של ה'תס"ג. לעדות זו לא נמצאו תימוכין היסטוריים, ולעומתה מספר אליהו הכהן בספרו 'מריבת קדש' כי קרדוזו אכן ניסה להגיע לארץ ישראל בשנת 1703 דרך יפו, אך רבני יפו וצפת מנעו ממנו את הכניסה והוא המשיך את דרכו למצרים, שם ישב תחילה באלכסנדריה ואחרי כן בקהיר ועסק בה ברפואה. ושם סיים את חייו הסוערים באופן טרגי, כאשר נרצח בשל סכסוך כספי בידי בן-אחותו בשנת 1706.
בחייו היווה קרדוזו אוטוריטה חשובה בקרב השבתאים ברחבי אירופה כולה, וניהל תכתובות קבליות ענפות עם שבתי צבי עצמו (אין בידינו תשובה בכתב מש"צ אליו), משה פיניירו בליבורנו, העשיל צורף מווילנה, יהודה חסיד (אותו תקף בכתביו), חיים מלאך, ועוד רבים. גם ספרותם של השבתאים מהזרמים החלוקים עליו, דוגמת כת הדונמה, מתייחסת אליו בכבוד גדול.
משנתו וספריו
קרדוזו היה גדול ההוגים השבתאיים לצד נתן העזתי, ולא נמנע מלחלוק על נביא התנועה בצורה נחרצת. בעוד העזתי ומרבית תלמידי שבתי צבי האמינו בהאלהתו של שבתי צבי ובאיחודו עם אלוהיו, ספירת התפארת, יצא קרדוזו חוצץ נגד גישה זו. קרדוזו טען כי חלילה לומר שהמשיח מייצג אלוהות בעצמו, והשווה גישה זו לגישה הנוצרית כלפי ישו. הוא טען בתוקף שתפקידו של המשיח הוא גילוי סוד האלוהות, אבל הוא אדם ככל האדם ואיננו אלוהות בעצמו. בשל כך, התנגד קרדוזו נחרצות להמרות הדת של שבתאים רבים בעקבות משיחם, וטען כי גם אם נגזר על המשיח לרדת לעמקי הקליפות על מנת להביא לתיקון, אין הדבר אומר כי אנשים אחרים רשאים לעזוב את הדת. את דרישתו של שבתי צבי מהסובבים אותו להתאסלם בעקבותיו פירש קרדוזו כחלק מנפילתו של המשיח.
קרדוזו מצא עצמו בעמדת נחיתות מול נתן העזתי ותלמידי שבתי צבי. בעוד הם מסתמכים על הדברים ששמעו מפי שבתי צבי עצמו, הרי ששיטתו של קרדוזו, שמעולם לא ראה את שבתי צבי, הייתה בנויה כולה על הגיונו הוא. קרדוזו החזיק בידו ספר קטן בשם "רזא דמהימנותא", המתאר את תורת האלוהות השבתאית על פי שיטתו של קרדוזו, וטען כי חיבור זה נכתב בידי שבתי צבי עצמו בימיו האחרונים והובא אליו בידי אדם שנפגש עמו. פרופסור יהודה ליבס מביא ראיות מכריעות שהספר נכתב בידי קרדוזו עצמו על מנת לתת אסמכתא לדבריו, והוא נמצא בכתבי היד של דרושי קרדוזו.
טענה מקובלת במחקר רואה את נחמיה חייא חיון כתלמידו המובהק של קרדוזו, אולם מכמה בחינות קשה לראות בחיון תלמיד של קרדוזו או ממשיך דרכו. קרדוזו אימץ את תורת הצמצום שלא כפשוטו ואת הפרשנות המטפורית של קבלת האר"י לפי משנת אברהם כהן דה-הירירה (ואף האשים את מתנגדי משנת הצמצום שלא כפשוטו בעיכוב הגאולה), אולם חיון בספרו 'שלהבתיה' תוקף בחריפות את הירירה על תפיסת הקבלה כמשנה נאופלאטונית, ובספרו 'עז לאלהים' הוא תוקף את קרדוזו על שנעזר בהסברים פילוסופיים. טענה זו מבוססת על דברי רבי דוד ניטו מלונדון, מהבולטים שבמתנגדי השבתאות, ששם לו למטרה בספרו אש דת את קרדוזו וחיון, שתי הדמויות השבתאיות הבולטות בימיו. על סמך דברי ניטו קבע משה גסטר כי חיון היה תלמידו של קרדוזו, וטעות זו אומצה גם בידי חוקרים במאה העשרים כיהודה ליבס ואחרים.
קרדוזו היה סופר פורה וכתב קרוב לשישים דרושים. בודדים מהם נדפסו בשלמותם או בחלקם במאמרים שונים. ד"ר נסים יושע הכין לדפוס טרם מותו בשנת 2011 ארבעים דרושים שלא נדפסו או שנדפסו רק בחלקם עם מבוא ואלה יצאו לאור כספר בפני עצמו בשם 'אנוס בחבלי משיח' על שתי משמעויות המילה 'חבלים': עבותות וייסורים.
הרמן בונדי
הרמן (נפתלי) בונדי (בגרמנית: Hermann Bondi; 1 בנובמבר 1919 – 10 בספטמבר 2005) היה פיזיקאי, קוסמולוג ומתמטיקאי יהודי-אוסטרי אשר חי באוסטריה ובאנגליה. הוא מוכר בזכות פיתוח תאוריית המצב היציב יחד עם פרד הויל ותומאס גולד כאלטרנטיבה למודל המפץ הגדול. בנוסף ביצע תרומות חשובות לתורת היחסות הכללית.
ביוגרפיה
נולד בווינה למשפחה יהודית. אביו היה רופא. למד ב-Realgymnasium בווינה. כבר בנעוריו הראה יכולות יוצאות דופן במתמטיקה. המתמטיקאי אברהם הלוי פרנקל, קרוב משפחה רחוק של בונדי (שניהם צאצאים למשפחת אוירבך), נפגש עמו בהמלצת אימו של הרמן, והוא הפגיש בינו לאסטרופיזיקאי ארתור אדינגטון. אדינגטון המליץ לבונדי ללמוד בטריניטי קולג' בקיימברידג', לונדון. בונדי החל את לימודיו שם בשנת 1937. הוריו הצליחו להימלט מהנאצים בכך שברחו לשווייץ לפני האנשלוס ואחר כך התיישבו בניו יורק.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הוא הוחזק באי מאן, ואחר כך בקנדה, כאזרח של מדינת אויב. הוא שוחרר לקראת סוף שנת 1941 יחד עם תומאס גולד שהוחזק גם הוא והם החלו לעבוד עם פרד הויל על פיתוחי ראדר. בשנת 1946 קיבל אזרחות בריטית.
בין השנים 8–1945 שימש כמרצה למתמטיקה באוניברסיטת קיימברידג'.
תרומתו המחקרית
בשנת 1948 ניסח יחד עם פרד הויל ותומאס גולד את תאוריית המצב היציב כאלטרנטיבה למודל המפץ הגדול. לפי התאוריה שלהם, היקום מתרחב באופן תמידי, אולם כל הזמן נוצר חומר חדש מכוכבים וגלקסיות כך שצפיפות הממוצעת ביקום נשארת.
התאוריה הייתה אחת משתי ההשערות המקובלות עד לגילויה של קרינת הרקע הקוסמית אשר היטתה את הכף לטובת מודל המפץ הגדול.
בונדי תורם רבות להבנת נושא גלי הכבידה, והציג מושגים כמו קואורדינטות הכבידה של בונדי, חשבון חדו"א-K של בונדי (Bondi k-calculus), ואת מסת בונדי.
בשנת 1977 מונה כמדען הראשי למשרד האנרגיה האנגלי ושימש בתפקיד כשלוש שנים. בשנים 7–1971 שימש כיועץ מדעי למשרד הביטחון. שימש כמנהל של European Space Research Organization.
על עבודתו זכה במדליית אלברט איינשטיין.
בונדי נפטר בשנת 2005 בקיימברידג'.
חיים אישיים
בונדי, שנולד למשפחה יהודית, היה אתאיסט והומניסט חילוני בדעותיו. הוא שימש כנשיא אגודת ההומניסטים הבריטית בין השנים 1982 ל-1999 והיה נשיא ההוצאה לאור Rationalist Press Association.
הוא נישא לאשתו כריסטינה בשנת 1947, אותה הכיר כשהייתה חוקרת אצלו. לזוג היו שני בנים ושלוש בנות.
אלגברה בסיסית
"אלגברה בסיסית" הוא שמו המודרני של הענף המתמטי מתחום האלגברה העוסק בביטויים מתמטיים שבהם מיוצגות כמויות שערכן המספרי אינו ידוע באמצעות סמלים, ובביצוע מניפולציות אלגבריות של ביטויים כאלה. הביטויים האמורים מורכבים בעזרת פעולות מתמטיות כמו ארבע פעולות החשבון, חזקה, שורש ולוגריתם ומסמלי היסוד, שהם "משתנים" ו"פרמטרים". תכליתן של המניפולציות האלגבריות עשויה להיות העברת ביטוי לצורה פשוטה יותר, או פתרון משוואות העשויות לייצג בעיות תאורטיות או מעשיות.
בימינו, האלגברה הבסיסית נלמדת בחטיבת ביניים או סמוך לכך, מיד לאחר שהתלמידים רוכשים מיומנות מסוימת באריתמטיקה. עם זאת, התפתחותו ההיסטורית של התחום התעכבה למשך מאות רבות, בעיקר משום הזמן שחלף עד שהוכרה האפשרות לבצע פעולות במשתנים במקום במספרים מסוימים.
היסטוריה
עוד בימי הקדמונים, נפתרו בעיות שונות מן התחום שנקרא היום "אלגברה". הבבלים הקדומים פתרו בעיות מספריות שונות שבכלים מודרניים נפתרות באמצעות משוואה ריבועית, הגם שעקרון המשוואה היה זר להם. אוקלידס, שרעיונות המשוואה והנעלמים היו זרים אף לו, פתר בעיות ממעלה שנייה באמצעות כלים גאומטריים, זאת כחלק מהמגמה השלטת במתמטיקה היוונית דאז, ששמה דגש רב על יסודות גאומטריים.
דיופנטוס בחיבוריו היה הראשון לעסוק במשוואות ובסימונים מייצגים בצורה הקרובה רעיונית לזו בה נעשה שימוש כיום ועל כך הוא מכונה לעיתים "אבי האלגברה". בספרו "אריתמטיקה" ניתח משוואות דיופנטיות ומערכות משוואות, כאשר בכתביו מופיעים אזכורים לניתוח של משוואות פשוטות עד מעלה שישית.
בימיו של בראהמגופטה שוכללו השיטות הבבליות וכללו אף אזכור למספרים שליליים.
ראשיתה של האלגברה, כפי שהיא מוכרת היום, בפעולותיו של המתמטיקאי המוסלמי אל ח'ואריזמי. המילה "אלגברה" עצמה נגזרת משמו של אחד מספריו: "הספר התמציתי לחישוב על ידי השלמה ואיזון", בערבית: الكتاب المختصر في حساب الجبر والمقابلة ובתעתיק לעברית: "חיסאב אל-ג'אבר ואל-מוקאבלה". בספר מתוארות באופן רטורי וללא שימוש בסימונים מתמטיים בעיות הניתנות לפתרון בעזרת כלים של משוואות ממעלה ראשונה ושנייה. הספר בנוי משני חלקים: בראשון ניתנים הסברים טכניים-פרקטיים לפתרון בעיות מסוגים שונים, ובחלק השני מופיעות הוכחות לשיטות אלו המבוססות על עקרונות גאומטריים.
ניתוחים של בעיות הקשורות להתרת משוואות ממעלה שלישית ומעלות גבוהות יותר ניתנו אף הם על ידי מתמטיקאים מוסלמים, כשבפרט ידועות תרומותיהם של עומר ח'יאם ושל איבן אל-היית'ם שעשו שימוש בכלים גאומטריים של חיתוך עקומות.
אנשי המאה ה-13, פיבונאצ'י וכן יורדנוס נמוראיוס, תרמו תרומה מכרעת לשימוש באותיות לצורך סימונן של כמויות. "ספר החשבונייה" של לאונרדו מפיזה תרם רבות לאלגברה ואף פרץ דרך בכך שהביא לאירופה את השימוש בשיטה העשרונית, הנוחה יותר לביצוע חישובים מאשר השיטה הרומית שהייתה מקובלת באותה התקופה.
שיפיונה דל פרו, ראש המחלקה לאריתמטיקה וגאומטריה באוניברסיטת בולוניה, ידוע בהיותו הראשון למצוא דרכים אלגבריות לפתרונן של משוואות ממעלה שלישית. סביב עבודותיו ועבודות ממשיכיו התעוררו סכסוכים בנוגע לזכויות הראשונים עליהם כשבפרט ידוע המאבק בין ניקולו טרטליה לג'ירולמו קרדאנו. בספרו "האמנות הגדולה" (Ars magna), שפורסם ב-1545, סיכם קרדאנו את עבודתו באלגברה, והוא כלל בה לא רק תוצאות שהגיע אליהן בעצמו, אלא גם את שיטת הפתרון של טרטליה למשוואה מעוקבת ואת פתרונו של משרתו שהפך לתלמיד המבריק ביותר שלו, לודוביקו פרארי, למשוואה ממעלה רביעית. כשניסה קרדאנו לפתור את המשוואה, הגיע לביטוי שכלל את המספר. בספרו לעיל פרסם פתרון הכולל התייחסות ראשונה לרעיון כי ייתכן מספר שהוא שורש ריבועי של מספר שלילי, אך קרדאנו לא הבין את גודל תגליתו וראה במספרים אלו "מספרים חסרי תועלת".
מתמטיקאים, וביניהם פרנסואה וייט, לאונרד אוילר, תומאס הריוט ורנה דקארט, המשיכו לחקור משוואות ממעלה גבוהה. הריוט גילה כי הפולינום שפתרונותיו הם b,a ו- c, הוא. רפאל בומבלי פרסם בשנת 1572 סדרת כללים לעבודה עם מספרים מרוכבים. בשנת 1637 קבע דקארט כי לכל פולינום ניתן "לדמיין", כלשונו, שורשים שמספרם כמעלת הפולינום, אך אינם מהווים גדלים כמותיים בעלי משמעות.
הגדלים והכלים בהם נעשה שימוש בתורה
המשתנה והפרמטר, המציינים גדלים שערכם המספרי לא ידוע, עומדים בבסיס התורה האלגברית הבסיסית.
המשתנה הוא אחד המושגים הבסיסיים ביותר באלגברה הבסיסית. המשתנה הוא אובייקט מתמטי המבטא כמות כלשהי שערכה המספרי לא ידוע או איננו קבוע, ומכאן שמו. אחת ממטרות האלגברה הבסיסית היא מציאת ערכם של משתנים על סמך קשרים ידועים בינם לבינם ובינם לבין כמויות שערכן ידוע. המשתנים מיוצגים בכתיב המתמטי המקובל באופן סמלי על ידי אותיות, לעיתים בעלי אותיות הקשורות לאובייקט אותו המשתנה מכמת (כמו שימוש באות t לציון זמן בביטויים מתחום הפיזיקה). לרוב, כאשר המשתנים הם משתנים בעלי משמעות "כללית" ולא משמעות ספציפית חשובה (למשל, בביטויים אלגבריים המשמשים לצרכים לימודיים או לביטויים של אובייקטים מתמטיים כלליים) נעשה שימוש באותיות הלטיניות y,x ו-z לצורך סימונם של המשתנים.
מקובלת ההבחנה האלגברית בין שני סוגי משתנים: משתנה "תלוי" ומשתנה "בלתי-תלוי" או "חופשי". כאשר המשתנה התלוי, כפי שרומז שמו, תלוי בערכו במשתנים החופשיים, שבין ערכיהם לא קיימת תלות. להתאמה חד-ערכית בין משתנה תלוי למספר משתנים בלתי-תלויים קוראים בשפה המתמטית "פונקציה".
הפרמטר, אובייקט אלגברי בסיסי נוסף, הוא ביטוי סמלי לכמות שגודלה איננו ידוע, אך איננה הכמות שנדרשת להמצא במסגרת הבעיה. אובייקטים אלו מסומנים אף הם על ידי אותיות. לרוב, כאשר הבעיה הנדרשת היא מציאת ערכו של משתנה, הערך הנמצא תלוי בפרמטרים המאפיינים את הבעיה. הקביעה איזה אובייקט אלגברי משתנה ואיזה הוא פרמטר היא תלוית בעיה.
גדלים אלה נקשרים, לעיתים עם גדלים ידועים, במסגרת הביטויים האלגבריים, המהווים רצפי סימנים הקושרים גדלים אלגבריים ואריתמטיים באמצעות אופרטורים וסוגריים שונים. מטרתה הבסיסית של האלגברה היא חקר, ניתוח ופישוט של ביטויים אלגבריים. בפרט, שני סוגי ביטויים שימושיים במיוחד הם המשוואה ואי השוויון.
משוואה היא פסוק מתמטי הקובע שוויון בין שני גדלים. משוואה המכילה משתנים ופרמטרים היא אובייקט מתמטי חשוב ושימושי. המשוואה האלגברית מהווה את אחד מהכלים הבסיסיים ביותר בכל המדעים המדויקים, ובמסגרת האלגברה נחקרות הדרכים לפשט ולפתור משוואות, קרי — למצוא את ערכי המשתנים שעבורם תהפוך המשוואה לפסוק אמת. פרט לכך, המשוואה מהווה כלי יעיל במיוחד לתיאורן של מערכות או אובייקטים באמצעות נוסחה.
אי-שוויון הוא פסוק מתמטי הקובע אי-שוויוניות בין שני גדלים. בפרט, במונח "אי-שוויוניות" נכללים בהקשר זה היחסים "לא שווה", "גדול", "קטן", "גדול או שווה" או "קטן או שווה" בין גדלים שונים. האלגברה מטפלת אף בסוג זה של יחסים במטרה למצוא עבור איזה ערכי המשתנים יהפוך הפסוק לפסוק אמת.
תורות עוקבות
כפי שרומז שמה של התורה, האלגברה הבסיסית היא אך חלק קטן מתורה גדולה יותר, האלגברה, במסגרתה נחקרים מבנים מתמטיים כלליים ובעיות חישוביות שונות. אלגברה ליניארית חוקרת אף היא מערכות של משוואות ליניאריות כחלק מעיסוקה הכולל במבנים אלגבריים ליניאריים, הנחקרים במסגרת האלגברה המופשטת.
החשבון האינפיניטסימלי, שהתפתח מהאלגברה הבסיסית ומגאומטריה, עוסק בחקר ההשתנות של פונקציות.
שימושי התורה
לאלגברה הבסיסית שימוש רב במתמטיקה ובכל יתר המדעים המדויקים. באמצעות הכלים שמספקת האלגברה הבסיסית, מתוארות מערכות מתמטיות וטבעיות רבות על ידי משתנים ופרמטרים המרכיבים משוואות המתארות את הקשרים הכמותיים המאפיינים את המערכות. לפיכך, נלמדת התורה בבתי הספר העל-יסודיים ככלי המתמטי העוקב לאריתמטיקה, שכן בלעדיה לא ניתן להתקדם ולהעמיק בלימודי המתמטיקה והמדעים המדויקים. המעבר בין לימודי האריתמטיקה העוסקים בכמויות "מוגדרות" לבין לימודי האלגברה העוסקים בכמויות "מופשטות" מהווה נקודה קריטית ברכישת הידע המתמטי שכן תלמידים רבים מתקשים בהבנת הרעיונות המופשטים לעיל, דבר המקשה עליהם במשך לימודים המתמטיים והמדעיים.
לקריאה נוספת
בתחום האלגברה ענפים מתמטיים נוספים
ענת לוין (משוררת)
ביוגרפיה
ענת לוין נולדה וגדלה בראשון לציון. שירתה בצבא כמורה חיילת. לוין למדה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים והשלימה לימודיה במכללת האנטר בניו יורק. קובץ השירים הראשון שכתבה לוין, "אנה מסתובבת לאט", זיכה אותה בשנת 2002 בפרס שר התרבות למשוררים בראשית דרכם ובשנת 2006 במקום הראשון בתחרות "שירה על הדרך" של עיריית תל אביב-יפו. הספר יצא לאור בשנת 2007 וזכה בפרס שר המדע, התרבות והספורט לספר ביכורים לשנת תשס"ח.
ספר שיריה השני, "מפה לפה", אשר יצא לאור בשנת 2013, זיכה אותה בפרס אקו"ם לשנת 2011 ובמלגת קרן רבינוביץ לשנת 2010. הספר הוא מחזור של שירי אהבה של בת לאמה, שגדלה בצילם של הורים נוקשים ומצייר בעדינות את הקשר המורכב בין אם ובתה.
בעשור השני של המאה ה-21 לוין מלמדת כתיבת שירה בבית הספר לכתיבה יוצרת של "הליקון" ובמסגרות נוספות. נוסף על כך, היא עורכת ספרי שירה ופרוזה ומלווה כותבים בתהליכי כתיבה.
בשנת 2015 יצא ספר פרוזה ראשון פרי עטה, "האריכברית", בהוצאת אפיק. הרומן זכה טרם פרסומו בפרס אקו"ם על שם אהרון אשמן ליצירה המוגשת בעילום שם לשנת 2014, בפרס לסופרים בראשית דרכם, 2014 וכן במלגת תרגום לאנגלית של קרן עם הספר.
שיריה התפרסמו באנתולוגיות וכתבי עת בארץ וברחבי העולם ותורגמו לאנגלית, גרמנית, ספרדית, רומנית וערבית.
חיים אישיים
לוין מתגוררת בתל אביב, נשואה למשורר עדי עסיס ואם לבת.
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
על ״הארכיברית״
כריית מידע בחינוך
כריית מידע בחינוך או כריית נתונים בחינוך (באנגלית: Educational Data Mining או EDM) מיישמת שיטות של כריית מידע, למידת מכונה וסטטיסטיקה על מנת לענות על צרכים שונים של מערכות חינוך (לדוגמה אוניברסיטאות ובתי ספר), ובהם הערכת חומרי הלמידה והתאמתם, הערכת תהליכי למידה, זיהוי התנהגויות של לומדים ועוד. מטרת התחום היא לפתח ולשפר את השיטות לחקר הנתונים הללו על מנת לגלות תובנות חדשות על האופן שבו אנשים לומדים.
הגדרה
כריית מידע בתחום החינוך היא שיטת מחקר המשמשת לאפיון והבנת התנהגות הלומדים בסביבות מתוקשבות. המושג מתייחס לטכניקות, כלים ומחקרים שמטרתם איסוף וניתוח אוטומטי של מידע ממאגרים גדולים של נתונים שנוצרו על ידי או הקשורים לפעילות של אנשים במסגרות חינוכיות. כריית נתונים מתבצעת על ידי הפעלה של שיטות סטטיסטיות על מאגרי נתונים גדולים ברשת, על מנת לגלות בעזרתם מידע חבוי ובעל ערך. בשיטה זו, פעולות התלמידים בסביבות הלמידה נאספות ומתועדות בקבצים ממוחשבים, הנקראים קובצי יומן (Log Files), והן מנותחות באמצעות שיטות סטטיסטיות שונות.
תהליך כריית המידע
לשם כריית המידע מפעילות ממוחשבת או מקוונת נעשה שימוש בקובצי יומן. פעילות הלומדים או המלמדים (לחיצות העכבר או המקשים) מתועדים בקבצים ממוחשבים הנקראים 'קובצי יומן' (log files). קבצים אלה מכילים נתונים גולמיים המציגים איזו פעולה בוצעה, מתי היא בוצעה ומי ביצע אותה וכן מאיזו כתובת IP בוצעה. כדי לעבד נתונים אלה נערך תהליך של ניקוי וקידוד. לאחר מכן מופעלים על המשתנים אלגוריתמים ושיטות סטטיסיות שונות.
דוגמאות
ניתן להשתמש בכריית נתונים בחינוך על מנת לנתח את הנתונים הרבים שמגיעים ממערכות ניהול למידה (LMSs). המערכות האלה אוספות מידע על כניסות של תלמיד למערכת, ניסיונות ההגשה של עבודה מסוימת, הזמן שלקח לתלמיד לענות שעל שאלה וכו'. באמצעות נתונים אלה ניתן לנתח תהליכי למידה, ליצור פרופילים של לומדים. שימוש נוסף לכריית נתונים בחינוך הוא עבור למידה מותאמת אישית. באמצעות איסוף המידע בזמן אמת מפעילות הלומד במערכת והתאמת המערכת ללומד באופן אישי.
יישומים
רשימה של היישומים העיקריים של כריית מידע בחינוך מסופקת על ידי Ventura & Romero בטקסונומיה שלהם, תחומי יישום כריית מידע בחינוך הם:
מקורות לפיתוח כריית מידע בחינוך
נתונים רלוונטיים לכריית מידע בחינוך עשויים להגיע ממקורות שונים ומגוונים, כגון:
דילמות אתיות
דילמות אתיות רבות מתייחסות לשמירה על פרטיות של תלמידים ומשתתפים בפעילות חינוכית. היכולת לפתח מערכות שעוקבות ומנתחות נתונים רגשיים, פיזיולוגיים ואחרים מעלה חששות לגבי האתיקה של כריית נתונים בחינוך. לכן יש להשתמש בסוגי נתונים שנבחרו בקפידה ולהשתמש באמצעים המגנים על הפרטיות של המשתמשים. בנוסף על הנחקרים להיות מיודעים על היותם מושאי מחקר, ובמידה ואין זה אפשרי יש להסיר סממנים מזהים של הנחקרים לפני תחילת תהליך כריית הנתונים.
פרנץ הלטאי
פרנץ הלטאי (1861-1913) (בהונגרית: Heltai Ferenc) היה ראש עיר, עורך דין, כלכלן, עיתונאי ופוליטיקאי יהודי הונגרי. נודע בעיקר בשל היותו ראש העיר של בודפשט.
ביוגרפיה
פרנץ הלטאי נולד בסנטש שבהונגריה (אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית).
את השכלתו רכש באוניברסיטאות בבודפשט ובלייפציג.
בשנים 1886-1887 ערך את העיתון של הוועדה, "הסקירה הכלכלית" (בהונגרית: "Nemzetgazdasági Szemle").
הוא נעשה עורך כלכלי בכתבי העת "Ellenőr" ו-"Magyar Nemzet" ולאחר מכן שימש כעורך ראשי בעיתון התחבורה "Vasúti es Közlekedési Közlöny".
בשנת 1891, הלטאי התמנה לחבר במועצת העיר של בודפשט, ולאחר מכן חבר בוועדת העבודות הציבוריות.
הוא סייע בארגון מחדש מוחלט של הממשל המחוזי של בודפשט.
בשנים 1896-1913 כיהן הלטאי בבית הנבחרים של הונגריה. הוא שיחק תפקיד חשוב בעלייה במצב הכלכלי של הונגריה כאחראי על כמה תשתיות ציבוריות ומחוקק.
הוא פרסם מאמרים רבים בנושא הכלכלה ואף הציג מספר הצעות מטעם ועדות פרלמנטריות כלכליות ופיננסיות.
בשנת 1913 התפטר הלטאי מחברותו בבית הנבחרים כאשר נבחר להיות ראש העיר של בודפשט. הקיסר פרנץ יוזף מינה אותו אז להיות חבר באולם העליון.
הלטאי נפטר בבאד אישל שבאוסטריה בשנת 1913.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1940
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1940 היו מערכת הבחירות הנשיאותיות ה-39 בתולדות ארצות הברית, ונערכו ב-5 בנובמבר 1940. הבחירות נערכו בצִלה של מלחמת העולם השנייה באירופה, כשארצות הברית מתאוששת לאיטה מהשפל הגדול. הנשיא המכהן, פרנקלין דלאנו רוזוולט מהמפלגה הדמוקרטית, שבר את המסורת ורץ לתקופת כהונה שלישית, דבר שהיה נושא מרכזי במערכת הבחירות. המועמד הרפובליקני המפתיע היה איש העסקים ונדל וילקי, "סוס שחור" שיצא כנגד מה שלדבריו היה חוסר הצלחתו של רוזוולט לסיים את השפל וכנגד תשוקתו, לכאורה, ליציאה למלחמה. רוזוולט, שהיה מודע לחוזקה של התנועה הבדלנית בארצות הברית, הבטיח שאם יבחר מחדש, הוא לא יתערב במלחמות מחוץ לגבולות ארצות הברית. וילקי ניהל מסע בחירות אנרגטי והצליח להעיר את בסיס התמיכה הרפובליקני במערב התיכון ובצפון-מזרח ארצות הברית. אך רוזוולט זכה בניצחון נוח, בגלל התמיכה החזקה שקיבל מאיגודי העובדים, מהערים הגדולות, מהמיעוטים ומהדרום הדמוקרטי. הוא הפך לנשיא הראשון והיחיד שנבחר לכהונה שלישית מלאה.
רוזוולט נבחר מחדש ב-1940 בעזרת ניצחונות בהפרשים גדולים בערים הגדולות. בצפון, הערים עם אוכלוסייה של מעל 100,000 אזרחים העניקו לרוזוולט 60% מהקולות, והערים הקטנות יותר, הכפריות והפרוורים תמכו בווילקי בשיעור של 52%.
העברת התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית ב-1947 קבע את מערכת בחירות זו בתור מערכת הבחירות היחידה בה נבחר נשיא אמריקני לכהונה שלישית. רוזוולט נבחר גם לכהונה רביעית במערכת הבחירות הבאה.
מועמדים דמוקרטיים
במהלך חורף, אביב וקיץ 1940, היו שמועות שרוזוולט מתכנן לשבור את המסורת ולרוץ לתקופת כהונה שלישית. מסורת של שתי כהונות, למרות שלא עוגנה בחוקה, הייתה מקובלת מאז שג'ורג' וושינגטון בחר לא לרוץ לכהונה שלישית, ולמרות ששני נשיאים שכיהנו שתי כהונות (יוליסס ס. גרנט ותיאודור רוזוולט) ניסו להיבחר לכהונה שלישית, שנים מספר לאחר שסיימו את כהונתם, אף נשיא מכהן לא ניסה לעשות זאת. רוזוולט לא אישר זאת ואפילו רמז לכמה דמוקרטים שהוא יפרוש ושכדאי שהם ינסו להתמודד. אך כשמערב אירופה נכבש בידי גרמניה הנאצית ובריטניה אוימה בידי הנאצים באביב ובקיץ, החליט רוזוולט שרק הוא יכול לנווט את האומה בבטחה מול האיום הנאצי. מנהיגי המפלגה גם חששו שאין דמוקרט אחר שיצליח לנצח את וילקי.
בוועידה הדמוקרטית בשיקגו בחודש יולי, רוזוולט ניצח בקלות את פארלי וגארנר, סגן הנשיא שלו. גארנר היה שמרן מטקסס שלא חיבב את מדיניותו הכלכלית והחברתית של רוזוולט. לכן רוזוולט בחר בהנרי וולאס מאיווה, מזכיר החקלאות וליברל מובהק, בתור המועמד לתפקיד סגן הנשיא. אך כמה שמרנים במפלגה ראו את וולאס כיותר מדי רדיקלי ומוזר- הוא תמך בניו אייג' והתכתב עם הגורו הרוסי ניקולאי רוריך. רוזוולט התעקש לשים את וולאס בתפקיד ואלינור רוזוולט באה לשיקגו כדי לתמוך בוולאס בעצמה, והנרי וולאס נבחר להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא עם 626 קולות מול 329 לדובר בית הנבחרים, ויליאם בנקהד.
מועמדים רפובליקניים
בחודשים שלפני הוועידה הרפובליקנית הלאומית בפילדלפיה ב-1940, הייתה המפלגה הרפובליקנית חלוקה בין בדלנים, שרצו להתרחק מהמלחמה בכל מחיר, לחסידי ההתערבות, שהרגישו שבריטניה ובעלות הברית צריכות את עזרתם כדי למנוע מהגרמנים לשלוט באירופה. כל שלושת המועמדים המובילים - הסנאטור רוברט טאפט מאוהיו, הסנאטור ארתור וונדנבורג ממישיגן והתובע המחוזי תומאס דיואי מניו יורק - היו בדלנים בדרגות שונות. טאפט היה המנהיג של האגף השמרני, הבדלני, שכוחו היה במערב התיכון ובחלקים מהדרום. דיואי, התובע המחוזי של מנהטן, עלה לגדולה בזכות כך ששלח לכלא כמה דמויות מפורסמות מהמאפיה, ובעיקר את לאקי לוצ'יאנו. הוא זכה ברוב הבחירות המקדימות באביב 1940, והגיע לוועידה ביוני עם המספר הגבוה ביותר של צירים, אך עדיין לא הגיע למספר שנזקק לו כדי לנצח. וונדנבורג, הרפובליקני המבוגר ביותר בסנאט, היה מועמד שנתמך בעיקר במישיגן ונחשב למועמד פשרה אם דיואי או טאפט ייכשלו. הנשיא לשעבר הרברט הובר נחשב למועמד פשרה גם כן. אך לכל אחד מהם הייתה חולשה שאפשר היה לנצלה: הבדלנות של טאפט והתנגדותו לכל מעורבות במלחמת העולם, שכנעה את מנהיגי הרפובליקנים שלא יזכה בבחירות הכלליות, במיוחד לאחר נפילת צרפת במאי 1940 והאיום הגרמני על בריטניה. גילו הצעיר של דיואי (38) וחוסר הידע שלו במדיניות חוץ גרמו למועמדותו להיחלש עם עלייתם של הנאצים. ב-1940, וונדנבורג גם היה בדלן (עד ששינה את מדיניותו במלחמת העולם השנייה) ומסע הבחירות העצל והמנומנם שלו לא הלהיב את הבוחרים. הובר עדיין נחשב למי שהיה אחראי לנפילת הבורסה ב-1929 ולשפל הגדול. לכן היה מקום למועמד לא מוכר להתגלות ולתפוס את תפקיד המועמד.
תעשיין מוול סטריט בשם ונדל וילקי, שמעולם לא רץ למשרה ציבורית לפני כן, היה למועמד המפתיע. וילקי, יליד אינדיאנה ודמוקרט לשעבר שתמך ברוזוולט ב-1932, נחשב לבחירה בלתי סבירה. וילקי הגיע לתודעת הציבור כשביקר את ניסיונותיו של רוזוולט להילחם במונופולים בתעשיית החשמל. וילקי היה המנכ"ל של חברת חשמל שסיפקה כוח חשמלי ל-11 מדינות. ב-1933, רוזוולט יצר את רשות עמק טנסי, שהבטיחה שליטה על שיטפונות ולספק כוח חשמלי זול לאוכלוסייה החלשה בעמק טנסי. אך רשות עמק טנסי התחרתה בחברה של וילקי וגרמה לווילקי להפוך למבקר חריף של התוכנית. הוא אמר שלממשלה יש יתרונות לא הוגנים מול בעלי חברות פרטיות, ולכן הממשלה לא יכולה להתחרות נגדם באופן ישיר. אך וילקי לא ביקר את כל תוכניות הרווחה, ולמעשה הוא תמך באלו שהאמין שמתקנות כשלים במערכת השוק החופשי. זאת ועוד, בניגוד למועמדים המובילים, וילקי תמך במתן עזרה לבריטים במלחמה ללא התערבות מעשית במלחמה, וכך זכה בתמיכת רפובליקנים מהחוף המזרחי שלא אהבו את עמדת מנהיגי מפלגתם. רבים מהרפובליקנים האמינו שווילקי יוכל למשוך מצביעים, ואילי התקשורת הרפובליקנים תמכו בו. אך נראה היה שוילקי לא יצליח, כיוון שסקרים הראו שדיואי יקבל 67% מהקולות ואילו ווילקי 3% בלבד.
מאות אלפי, ואולי מיליוני מברקים נשלחו והודיעו על תמיכה בווילקי. מיליונים חתמו על עצומות. בוועידה הלאומית, הרולד סטאסן, שהיה מושל מינסוטה, הכריז על תמיכה בווילקי. מאות תומכי וילקי נכנסו אל אולם הוועידה. הרעננות שלו משכה את הצירים ואת הבוחרים. רבים מהצירים לא נבחרו בבחירות מקדימות אלא בידי מנהיגי המפלגה מכל מדינה, והם ידעו על דעת הקהל. הסקרים הראו שווילקי יזכה ב-44% מהצירים. הצירים החלו להצביע. דיואי הוביל בסיבוב הראשון אך איבד כוח במהירות בעוד שווילקי וטאפט קיבלו כוח בכל סיבוב. בסיבוב הרביעי היה ברור שוילקי וטאפט הם המובילים. בסופו של דבר, הצירים מהמדינות הגדולות כמו ניו יורק, מישיגן ופנסילבניה תמכו בווילקי, והבטיחו את ניצחונו בסיבוב השישי.
זכייתו של וילקי נחשבת לאחד מהרגעים הדרמטיים בוועידות הפוליטיות. כיוון שווילקי לא חשב על מי שיבחר בתור מועמד לתפקיד סגן הנשיא, הוא נתן לרפובליקנים לבחור זאת בעצמם, ומי שנבחר היה מנהיג המיעוט בסנאט, צ'ארלס מקנרי מאורגון, למרות שמקנרי התנגד למועמדותו של וילקי.
סקרים
סקר של גאלופ חזה בדיוק את תוצאות הבחירות, אולם נמנע מלהכריז על התוצאות בגלל סטיית התקן של ארבעה אחוזים. הסקרים טענו שללא מלחמה, וילקי היה מנצח.
מסע הבחירות בסתיו
וילקי יצא כנגד רצונו של רוזוולט לשבור את מסורת שתי הכהונות, וטען שיש להחליפו. אפילו כמה דמוקרטים תומכי רוזוולט התנגדו לכך שרוזוולט ירוץ לתקופת כהונה נוספת, וגרמו לכך שווילקי יקווה שיוכל לזכות בקולותיהם. וילקי גם ביקר את מה שהיה, לדעתו, בזבוז כספים במסגרת הניו דיל, והציע את ייעול התוכניות. אך הרבה אמריקאים האשימו את מנהיגי העסקים בשפל הגדול, והעובדה שווילקי ייצג את אותם אנשים פגעה בו בקרב הפועלים. וילקי לא חשש לבקר במקומות שבהם התמיכה ברוזוולט הייתה גבוהה במיוחד, מקומות שבהם האשימו את הרפובליקנים בשפל הגדול, למרות שהמון זועם התפרע כשראה אותו וזרק עליו פירות וירקות רקובים.
תוצאות
רוזוולט הוביל בכל הסקרים בהפרשים משתנים. ביום הבחירות, 5 בנובמבר, רוזוולט קיבל 27 מיליון קולות לעומת 22 מיליון לווילקי, וניצח אותו בחבר האלקטורים עם 449 אלקטורים לעומת 82. וילקי היה מועמד רפובליקני יותר טוב מקודמיו, השיג שישה מיליון קולות יותר מאלף לנדון והיה חזק במערב התיכון, כשהשיג 57% מקולות החקלאים. רוזוולט, לעומת זאת, ניצח בערים הגדולות עם 61%. בדרום, הוא השיג 73% מהקולות. בשאר המדינה, השיג וילקי 53%. בערים, מעמדות הביניים תמכו בווילקי, ואילו הפועלים תמכו ברוזוולט. בצפון, השיג רוזוולט 87% מקולות היהודים, 73% מהקתולים ו-61% מהקולות הלא מפלגתיים. הפרוטסטנטים תמכו בווילקי.
בסך הכל זכה רוזוולט בבחירות הללו לתמיכת 90% מהמצביעים היהודים. שיעור ההצבעה עבורו בקרב היהודים לא השתנה גם במערכת הבחירות הבאה.
נכון ל-2021, הייתה זאת הפעם האחרונה בה המפלגה הדמוקרטית זכתה בנשיאות יותר מפעמיים רצופות.
רוזוולט ניצח ב-1,947 מחוזות ואילו וילקי ב-1,147.
רוזוולט הפך לנשיא השני מבין שלושה בהיסטוריה שנבחר מחדש עם תמיכה נמוכה יותר מצד האלקטורים והציבור, כשלפניו היה ג'יימס מדיסון ב-1812, ואחריו ברק אובמה ב-2012. אנדרו ג'קסון ב-1832 וגרובר קליבלנד ב-1892 השיגו יותר אלקטורים אבל פחות קולות, ואילו וודרו וילסון ב-1916 קיבל יותר קולות אולם פחות אלקטורים.
יצחק אנגלנדר
יצחק (איציק) אנגלנדר (נולד ב-30 באוגוסט 1946) הוא כדורגלן עבר ישראלי, מהבולטים בשחקני הפועל חיפה בכל הזמנים, ושחקנה של נבחרת ישראל. לאחר פרישתו ממשחק פעיל עסק באימון ואף שימש יו"ר הפועל חיפה.
קריירה
אנגלנדר נולד בהונגריה, בגיל שנתיים עבר עם משפחתו לאוסטריה, וכעבור חצי שנה עלה לישראל והשתכנה בשכונת בת גלים שבחיפה.
אנגלנדר שיחק בהפועל חיפה בשנים 1963–1977 כקשר התקפי וניחן בראיית משחק יוצאת דופן, במסירות מדויקות ובבעיטה שמאלית חזקה ומצוינת. שימש שנים רבות כמנהיג החברתי של הקבוצה וכעוגן שלה. כיהן שנים רבות כקפטן הפועל חיפה וזכה לכינוי "המהנדס". אנגלנדר הוביל את הפועל חיפה לזכייה בשני גביעי מדינה, המפורסם בהם בשנת 1974, תחת הדרכתו של יעקב גרונדמן, לימים מאמן נבחרת ישראל.
אנגלנדר, הדובר ערבית, סיים בזמנו תואר M.A במזרחנות ובלט בכישוריו המנהליים. בשנת 1977, משלא הסכימו עם החלטות ניהוליות שהתקבלו במועצת הפועלים ונדחתה דרישתם של אנגלנדר ויוחנן וולך לנהל את הקבוצה בצוותא, עברו וולך ואנגלנדר, שכונו ה"קוסמים של חיפה", שניהם כבר מעל עשור מהכוכבים הגדולים של הכדורגל הישראלי, אל היריבה העירונית מכבי חיפה ששיחקה דאז בליגת המשנה. בשנת 1979, לאחר שנתיים ששיחק במדיה של מכבי חיפה, פרש ממשחק.
נבחרת ישראל
היה מכוכבי נבחרת הנוער של ישראל, בה הופיע 25 פעמים וזכה בשלוש אליפויות אסיה רצופות לנוער.
אנגלנדר זומן לנבחרת ישראל על ידי המאמן, מילובן צ'יריץ', וערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בנובמבר 1965, במשחק בו נוצחה ישראל 0–5 על ידי נבחרת בלגיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1966. אנגלנדר שיחק במשחקי אולימפיאדת מקסיקו (1968), עת הגיעה הנבחרת לרבע גמר והודחה בהגרלה, והופעתו האחרונה בנבחרת הייתה במסגרת זו, בתיקו 1-1 מול נבחרת בולגריה. לזכותו שבע הופעות בינלאומית בנבחרת ישראל. אנגלנדר הופיע 360 פעמים בליגה במדי הפועל חיפה והבקיע 46 שערים, כמו גם הופיע עשרות פעמים במשחקי גביע.
אחרי הפרישה
לאחר פרישתו אימן את הפועל חיפה ועשה קריירה קצרה באימון קבוצות. בשנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 שימש כיו"ר הפועל חיפה. אנגלנדר נבחר לנבחרת היובל של חיפה.
אנגלנדר נשוי לזלמה ולהם שלושה ילדים. כיום עוסק בעיקר בעסק המשפחתי כבעלים ומנכ"ל חברת ברזל.
שמעון בכר
שמעון בכר (1 באוקטובר 1923 - 23 באפריל 1995) היה לוחם לח"י וחבר "מחתרת צריפין".
חייו
בכר נולד בסופיה, בולגריה להוריו יוסף וסולטנה. בילדותו התצרף לארגון בית"ר בשנת 1940 עלה לארץ ישראל, והצטרף לארגון לח"י, בלחי צורף למחלקת הידיעות (מחלקה ו').
עם קום המדינה וגיוס חטיבת לח"י לצה"ל, התגייס גם שמעון, שרת בחטיבה 8, והשתתף בכל קרבותיה עד סוף המלחמה.
מספר שנים לאחר פירוק הארגון, נפגש בכר עם ידידו, יעקב חרותי, והשניים הקימו את הגוף המכונה "מחתרת צריפין". המחתרת קמה על רקע האירועים האנטישמיים והאנטי ישראליים שהתרחשו בגוש המזרחי בשנים 1952 ו-1953, ששיאם היו משפטי פראג, שבהם הועמדו לדין בפראג אחד עשר יהודים, ובהם שני ישראלים.
במסגרת פעילות המחתרת, הוטמנה פצצה בשגרירות ברית המועצות בשדרות רוטשילד בתל אביב. בעקבות הפיצוץ, ניתקה ברית המועצות את הקשרים הדיפלומטיים עם ישראל. ביוני 1953, נעצרו חברי המחתרת ובישיבת ממשלה ב-8 ביוני 1953 הכריזה הממשלה על מחתרת זו כעל ארגון טרור, על פי פקודת מניעת טרור.
זמן קצר לאחר מעצרו, הצליח שמעון בכר לברוח מתא המעצר בבית דגן. המשטרה פתחה במצוד, והודיעה שבכר ייתפס בתוך 24 שעות. במשך שישה חודשים, הצליח בכר להימלט מהמשטרה כאשר העיתונות המקומית מפרסמת מדי פעם מידע על מקומות מסתור אפשריים, אנשים שראו את בכר, ושמועות על כך שבכר הצליח להימלט לצרפת. שישה חודשים לאחר בריחתו, לכדה המשטרה את בכר במרתף בית בתל אביב. מאחר שהיה זה יום שישי לאחר צאת העיתונים המקומיים, טסו בשמי תל אביב מטוסים קלים שהשליכו כרוזים בדבר לכידתו.
בזמן הימלטו, נידון בכר ל-12 שנות מאסר בפועל, יותר מכל חבר אחר בארגון, והחל לרצות את עונשו בכלא תל מונד. בשנת 1955 העניק שר המשפטים, פנחס רוזן, חנינה לאסירים.
בכר חזר לצה"ל ונלחם בכול מלחמות ישראל עד למלחמת יום הכיפורים.
חיים אישיים
לאחר שהשתחרר מהכלא, הכיר את אשתו לימים, תמר, ולזוג נולדו שלושה בנים.
ארנסט קליין
הרב OC ד"ר אֶרְנֶסְט דוד קליין (Ernest David Klein; 26 ביולי 1899, סאטו מארה – 4 בפברואר 1983, טורונטו) היה בלשן פוליגלוט יהודי-קנדי ממוצא רומני, מחבר ספרים ורב. עסק באטימולוגיה של מילים בעברית ובאנגלית.
תולדות חייו
נולד בסאטו מארה, במזרח האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בשטח רומניה). בנו של הרב יצחק איגנאץ (Isaac Ignaz) קליין, שחיבר למעלה מעשרים ספרים רבניים. אמו רחל (רוזה, Rose) קליין (שם משפחתה הקודם היה פרידריך, Friedrich) התייחסה לשושלת רבנית (נפטרה בסאטו מארה ב-1940).
ב-1920 הוסמך לרב, בעידוד אביו, ופנה ללמוד על הלשונות השמיות והרומאניות באוניברסיטת וינה. כעבור חמש שנים, ב־1925, קיבל בה את הסמכתו לדוקטור לפילוסופיה. משנת 1931 כיהן כרבהּ של העיירה נובה זמקי שבצ'כוסלובקיה (כיום בדרום-מערב סלובקיה) עד שנת 1938. ב-1935 נשא לאישה את אלה שאטין (Ella Schattin).
בשואה גורש קליין בידי הנאצים לאושוויץ בשנת 1944, ומשם הועבר למחנה הריכוז דכאו. עם הגעת הצבא האמריקאי ב-29 באפריל 1945, ומששוחרר מחנה הריכוז, יצא לחופשי. הוא חזר אל עיר מולדתו סאטו מארה (סאטמר), שבה היו חיי תרבות יהודיים שוקקים. בשובו גילה כי חרבה העיר וכי אביו, אשתו, בנו יחידו (יוסף חיים ישראל, Joseph Hayyim Israel) ושתי אחיותיו נרצחו בשנה זו במחנה ההשמדה אושוויץ. אחת משלוש אחיותיו, פאול חורבת' (? Paul Horvath, שם נעוריה אליזבת' קליין, Elizabeth Klein), ובעלה הם היחידים ששרדו ממשפחתו. היגר לצרפת והיה לרב בבית הכנסת "Rue de Montevideo" שבפריז בשנים 1950–1951.
ב־1951 היגר עם אחותו ובעלה לטורונטו שבקנדה (רחוב Barse מס' 119), ונבחר להיות רבה של קהילה קטנה של יהודים מהגרים דוברי הונגרית עד יום מותו. קהילה זו, "בית יצחק" (Beth Yitshak), נקראה על שם אביו.
במקום מושבו החדש בקנדה עלה בידו של קליין לשקע את עצמו בחקר הלשונות, כעצתה של אחותו, שביקשה להקהות את צערו ומכאובו. קליין פנה לחקר ההיסטוריה של השפה האנגלית, שפה שאהב והתפעל ממנה עוד מילדותו, והיה מקצה לעבודתו שישה ימים בשבוע, ובכל אחד מהם עבד עשר עד 11 שעות. היות שבאנגלית נטועות השפעותיהן של לא פחות מ-40 לשונות, היה על קליין להיות בקיא בכולן, ובפרט בלשונות שכבר נכחדו (כמו יוונית עתיקה). את ידיעותיו בעברית, ביידיש ובארמית רכש מתוקף היותו נער שגדל בבית יהודי, ובבית הספר למד גרמנית, לטינית ויוונית. משיכתו לשפות ליוותה אותו בכל חייו: בהפסקות שבין השיעורים בבית הספר למד שפות בגפו; בן תשע ידע לדקלם את ספר תהלים בעל פה, ובן 15 שלט היטב ברזי השפה האנגלית רק בזכות ספרי הלימוד שקרא.
את שלושת מילוניו האטימולוגיים חיבר קליין בעליית הגג רחבת הידיים של בית הכנסת שהתגורר בו.