cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארט בלייקי
כמוביל שליחי הג'אז
לאחר שעזב סילבר, עוד בשנים המוקדמות של הלהקה, כלל ההרכב את בלייקי, בראון, האנק מובלי (סקסופון טנור) וג'קי מקלין (סקסופון אלט). מאוחר יותר הצטרף גם סקסופוניסט הטנור בני גולסון, וההרכב החל להקליט. ההרכב החל להשתנות ולהתחלף, ולבסוף נגנו סקסופוניסט הטנור ווין שורטר, החצוצרן לי מורגן, הפסנתרן בובי טימונס, הטרומבוניסט קרטיס פולר והבסיסט ג'יימי מריט. הרכב זה של השליחים הוא כנראה ההרכב המפורסם ביותר שלהם, כששורטר ומורגן נחשבים לשתי התגליות הגדולות ביותר של בלייקי, שכן הם הקליטו במספר אלבומים של השליחים, ולאחר מכן יצאו לקריירות מרשימות משל עצמם בתחום ההארד בופ.
בהמשך הדרך הנגנים התחלפו, אך הסגנון נשמר, וההצלחה והכבוד גם כן. בלייקי הוביל את הלהקה לאירופה, לאפריקה ואף ליפן, שם היא הייתה להקת הג'אז האמריקאית הראשונה שהגיעה לסבב הופעות. במשך השנים היו חברים בלהקה מוזיקאים כגון קית' ג'ארט (פסנתר), צ'אק מנג'יון (פלוגלהורן), סידר ולטון (פסנתר), רג'י וורקמן (קונטרבס), סטיב דייוויס (טרומבון) ולאקי תומפסון (סקסופון).
סוף הדרך
עד אמצע שנות השישים ניגן בלייקי גם כמלווה, למוזיקאים כגון מיילס דייוויס, גראנט גרין, וקנונבול אדרלי. אך החל בסוף העשור הוא התרכז כמעט אך ורק בעבודתו כמוביל השליחים.
בלייקי נודע מאוד ביכולתו לגלות מוזיקאים צעירים ומוכשרים. הוא אף הוקלט באמרו בתקליט "לילה בבירד לנד": "אני אשאר עם הצעירים. כאשר אלו יזדקנו מדי אני אמצא לי צעירים מהם. זה מחזיק את המוח פעיל." לאחר שהשליחים צלחו את תקופת הפיוז'ן של שנות השישים והשבעים, בה נעשו הקלטות פחות מפורסמות שלהם, הכוללות גם ניסיונות בכלים כגון פסנתר חשמלי, ספגה הלהקה מהלומה קשה. בתחילת שנות השמונים היה זרם חזק של חידוש הג'אז הישן, וכל הרכב שעסק בג'אז שהתפתח לאחר הבי בופ המסורתי נתקל בקשיים כלכליים. אך גם את התקופה הזו צלח ארט בלייקי, והמשיך לגלות לעולם מוזיקאים חדשים. הוא המשיך לנגן ולהופיע ממש עד סוף ימיו.
סדרת רדוול
רדוול (אנגלית: Redwall) היא סדרה של ספרי פנטזיה מאת הסופר בראיין ג'ייקס, הספר הראשון יצא לאור ב-1986. על אף שלספרים מעריצים בכל הגילאים, הם נכתבו במקור לקהל יעד של ילדים. ב-1999 נוצרה סדרת טלוויזיה בשם רדוול המבוססת על הספרים. לאחר מכן נוצרו עוד שתי עונות, שמבוססות על הספרים מטימאו ומרטין הלוחם. כרגע מתוכננת עונה נוספת לסדרת הטלוויזיה שמבוססת על הספר מוספלאואר. כרגע תורגם לעברית רק ספר אחד - רדוול.
אלי גבע
אלי גבע (נולד ב-1950) הוא אלוף-משנה במילואים בצה"ל, ששימש בתפקידו האחרון כמפקד חטיבה 211.
גבע עמד במרכזה של סערה ציבורית במהלך מבצע שלום הגליל, כאשר במהלך המצור על ביירות ביקש להשתחרר מהפיקוד על החטיבה, מחשש לפגיעה נרחבת באוכלוסייה אזרחית ומוות מיותר של חיילים.
ביוגרפיה
גבע נולד בנהלל, לשושנה זמל ואלוף יוסף גבע (אלוף פיקוד מרכז בעברו). ויש לו שני אחים ואחות. עם גיוסו לצה"ל שובץ בחיל השריון, ועבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. בהמשך השלים קורס קציני שריון ושימש מפקד מחלקת טנקים. שירת כמ"מ במלחמת ההתשה, נחשב לקצין מצטיין וכבר בגיל 28 מונה לאלוף-משנה. בשנה שלפני מלחמת יום הכיפורים היה מפקד פלוגת שריון בגדוד 82 של חטיבה 7. פלוגתו התמחתה בגרירת גשר הגלילים ויועדה לגרור את הגשר במקרה של מלחמה. ערב המלחמה הועלתה חטיבה 7 לרמת הגולן ומפקד החטיבה, יאנוש בן גל, העלה את הפלוגה של גבע איתו, בניגוד לפקודה מפורשת שקיבל. בן גל הסביר את מעשהו בכך שהעריך שלא תהיה מלחמה בסיני אלא רק ברמת הגולן.
פלוגתו של גבע סופחה במלחמה לחטיבה 188. בין היתר לחם גבע בקרב הבלימה באזור מוצב 116, בו השמידה פלוגתו גדוד סורי ממוכן על כל ארבעים הטנקים והנגמ"שים שכלל. ביום שני, 8 באוקטובר, לחם גבע תחת פיקודו של המג"ד חיים ברק באזור סינדיאנה ונאפח. לאחר שהמג"ד נפצע ופונה ופלוגתו סבלה מאבדות כבדות, עלה בקשר מול יאנוש בן גל ושאל אותו מה לעשות. בן גל, שלא היה מודע לתמונת המערכה באזור נאפח, אמר לגבע לחבור אליו בגזרה הצפונית. ביום שלישי בבוקר, בעת שהטנקים שלו התחמשו, נשלח גבע בבהילות לסייע בלחימה בקרב עמק הבכא והשתתף בבלימת הסורים. לאחר מכן עמד בראש פלוגתו בקרב ההבקעה לסוריה. במהלך הקרב על מזרעת בית ג'אן סייעה פלוגתו של גבע ללוחמי גדוד 12 (ברק) של חטיבת גולני. הכוח המשולב הדף בהצלחה התקפות קומנדו ושריון סוריים והרג רבים מהתוקפים.
לאחר מלחמת יום הכיפורים לחם גבע במלחמת ההתשה במובלעת הסורית. שימש מפקד גדוד 196 (קורס קציני שריון). בשנים 1979 עד 1981 שירת כמפקד חטיבה 679, חטיבת שריון במילואים, ובתקופה זו שימש ראש מחלקת פיתוח אמצעי לחימה של השריון ופעל למען פיתוח מערכת ממחושבת לבקרת ירי לטנק.
במבצע שלום הגליל
במבצע שלום הגליל היה גבע מח"ט חטיבה 211 בשריון (עוצבת יש"י). החטיבה שלו הייתה אמורה לחבור לצנחנים שהונחתו בשפך האוואלי תוך 48 שעות ולהגיע תוך 96 שעות לפאתי ביירות. גבע עמד בראש חייליו בזמן הפריצה ללבנון מראש הנקרה לכיוון ביירות. ביום הראשון ללחימה טעה אחד הכוחות שלו ונכנס בטעות לפאתי צור. בקרב שנוצר נהרגו כ-10 לוחמים, כולל אחד המג"דים, אורי גייגר. למרות זאת, החטיבה התקדמה כמתוכנן ועמדה ביעדיה, ליום הראשון. אולם, במהלך הלילה נעצרה התקדמות החטיבה. לקראת היום השני ללחימה, הועברה החטיבה לאחריות עוצבת געש. החטיבה התקדמה באיטיות ונמנעה מתנועה בלילה. בבוקר היום השלישי הוטל על החטיבה להשתתף בכיבוש צידון במקום לעקוף את העיר כפי שהייתה אמורה לעשות על פי התוכנית המקורית. הלחימה בצידון התעכבה זמן רב בגלל התנגדות במחנות הפליטים שבפאתי העיר. לאחר שעברו את צידון, חברה החטיבה לכוחות הצנחנים שהונחתו מהים ביום רביעי, כ-65 שעות משעת השי"ן, בעוד החבירה הייתה אמורה להיות 48 שעות משעת השי"ן. החטיבה התקדמה ופרצה קדימה אך בכפר סיל היא נתקעה, נסוגה והוחלפה על ידי חטיבה 188. קצין אג"ם של העוצבה שהונחתה מהים תיאר כך את הבעיה בכפר סיל: "החטיבה עשתה כאן את אחת הטעויות האופייניות בחטיבת טנקים במצב הזה, שחטיבת חי"ר לא עשתה אף פעם: התחילה לרוץ. זאת אומרת, הרגישו שאין התנגדות, רצו, רצו, רצו. הגיעו [לאזור כפר סיל], עברו אותו קצת, רצו עוד טיפה צפונה - וחטפו בבת אחת מכת אש RPG או מטולים ... טנק אחד התהפך, שני טנקים נדלקו, כל החטיבה נעצרה. היה כאן שלב מאוד לא נעים ... נגמ"ש ושני טנקים נדפקו. שלושה כלים - וכל ההתקפה הנוראית הזו נעצרה. החטיבה לדעתי נכנסה פה לאיזה תת-מורל כזה. רצו אחורה, התקבצו והתכנסו; החלטנו לעצור אותה ולהתארגן להתקפה מחדש."
פרשת פרישתו / הדחתו
עוד לפני פרוץ המלחמה, ובשלבי תכנונה, הביע גבע בפני ראשי הדרג הצבאי את הסתייגויותיו ממטרות המלחמה ומהיכולת להשיג תוצאות בעקבותיה. עם התקדמות הלחימה ובמהלך המצור על ביירות, טען גבע כי אין לפרוץ לתוך ביירות מחשש לפגיעה נרחבת באוכלוסייה אזרחית ומוות מיותר של חיילים. במהלך תדריך שערך אלוף הפיקוד אמיר דרורי, הוצגה תוכנית לכיבוש מערב ביירות במהלך 48 שעות. קצינים בכירים רבים הסתייגו מן התוכנית והדובר העיקרי ביניהם היה גבע, שחטיבת השריון שלו אמורה הייתה לפרוץ באחד הצירים הקשים ביותר. גבע אמר שיש לו "השגות והרהורים" אך הדגיש כי אינו רוצה להתוכח עם האלוף וביקש שהדרג המדיני יבוא ללבנון "להסביר ולשמוע". כשהגיע הרמטכ"ל, רפאל איתן, לדיון, טען גבע כי "זה קרב לא לנו" והזהיר מפני אבדות רבות לחיילי צה"ל ופגיעה בהמוני אזרחים. גבע אמר: "אל לנו להיגרר לענייניה הפנימיים של לבנון. זה לא ענייננו. טוב שיהיה כאן שלטון יציב שישתלט על המחבלים, אך אין לנו זכות לכפות זאת במחיר שזה יעלה לנו ולתושבים האזרחים". גבע הוסיף גם לגבי ההשלכות המדיניות של הכניסה לביירות: "המעשים שלנו דוחפים את הבעיה הפלסטינית לפינה. אנו דוחפים את האמריקאים למודעות יתירה לבעיה הפלסטינית, ואנחנו עלולים למצוא עצמנו מול פתרונות שאינם לפי רוחנו". איתן טען בפניו שאין כל כוונה להיכנס למערב ביירות, אולם גבע לא השתכנע וביקש להשתחרר מפיקוד על החטיבה והציע להמשיך ללחום לצד פקודיו אך לא לפקד עליהם, מאחר שעמד על דעתו שהלחימה בלבנון אינה תכליתית ולא תוביל לתוצאות.
במשך מספר ימים שקל גבע את התפטרותו מהפיקוד על החטיבה. רוב הקצינים שנועץ בהם ניסו להניאו מהתפטרות וגם יצחק רבין יעץ לו לחזור בו, מאחר שממילא תוכנית כיבוש מערב ביירות תתבטל. את טענותיו והסתייגותיו המוסריות והמקצועיות ממהלכי המלחמה, שנוסחו במסמך בן 23 שאלות, העלה גבע במספר שיחות בפני ראשי הדרג הצבאי והדרג המדיני. גבע נפגש עם האלוף דרורי בלשכת הרמטכ"ל וקרא מתוך פנקס דברים שהכין מראש. בין היתר טען כי ניתן להסכים לנוכחות הסורית בבקעת הלבנון ושגישתו של שר הביטחון אריאל שרון עלולה להוביל למלחמה נוספת עם סוריה: "על-פי תפיסתו של שר הביטחון, האם נלך גם על טריפולי? גם שם יש מחבלים. מדוע ניעצר בביירות?". למחרת, בפגישה נוספת עם האלוף, הסכים גבע להצעתו להישאר כמפקד טנק, אולם שר הביטחון דחה את ההצעה. גבע נפגש עם הרמטכ"ל וטען בפניו כי "כניסה לביירות היא רצח משפחות", אולם הרמטכ"ל סירב לדון עמו בנושא מדיני והפציר בו להישאר בתפקידו כדי לא לגרום ל"בקע" בצבא. לאחר מכן נפגש גבע עם שרון. בפגישה זו, בה רשם שרון את דבריו, הציע גבע לאפשר למחבלים בביירות לצאת לבקעת הלבנון, ליזום הידברות עם אש"ף ולהכריז שצה"ל מוכן לסגת לקו 40 הקילומטרים, ורק אם כל ההצעות הללו לא יתקבלו, "יש להמשיך במצור מתוך הכרה שלנו שלא ניכנס פנימה". שרון שלח את גבע להיפגש עם ראש הממשלה מנחם בגין בכנסת וגבע התריע בפניו על הקרבנות הצפויים מכיבוש ביירות, אותם העריך ב"עשרות". בגין ציין כי הערכה זו נוגדת את הערכת הרמטכ"ל בדבר "אבדות מעטות" ולשאלתו אם הוא חולק על הרמטכ"ל ענה גבע בחיוב. לדברי אביו של גבע, שאל ראש הממשלה את גבע האם אינו סומך על הרמטכ"ל, וכשענה בשלילה אמר בגין שאין לגבע מקום בצה"ל. כעבור פחות מ-48 שעות קיבל גבע הודעה על פיטוריו מצה"ל. לא ניתנה לו האפשרות להיפרד מחייליו והוא סורב לתפקיד במילואים.
לימים הסביר גבע את צעדו: "האמירה כי יש לסרב רק כאשר "דגל שחור" מתנוסס מעל הפקודה, היא סיסמה ריקנית ולא רצינית. נושא רגיש וסבוך זה מחייב דיון מורכב ומעמיק יותר. ברוב המקרים, מצבים ומשמעויות של פקודות והחלטות הם חוקיים במובנם היבש והראשוני. הקושי הוא, שבהתפתחותם הם גורמים למעשים הנעים לכאן ולכאן על גבול אי-החוקיות, עד שגם עליהם יתנוסס דגל אפור עד שחור".
גבע לא הוזמן לקבל את אות מערכת שלום הגליל. לאחר מספר שנים סורבה גם בקשתו לשוב להשתלב בתפקיד במילואים.
תגובות לפרשה
היו שהציגו את צעדו של גבע כצעד אישי. אחרים, כמו זאב שיף ואהוד יערי טענו שלגבע הייתה מטרה להשפיע על מהלכי המלחמה, בכותבם: "גבע שאף להוציא את הביקורת מכלל "שיחות על המרפסת" (של הצבא) לכלל התבטאות ברורה מול הדרג המדיני כדי לסכל את הכוונה לפרוץ למערב ביירות".
הגם שגבע טען שהוא לא סירב פקודה אלא יצר אווירה שהקשתה על מתן פקודה, צעדו אומץ בידי סרבנים משמאל, כמו דוד זונשיין, שהציגו אותו כמופת.
באזרחות
גבע הוא בעל תואר ראשון בחוג המשולב לכלכלה ולמדעי המדינה מאוניברסיטת בר-אילן, ובעל תואר שני במנהל עסקים (אוניברסיטת תל אביב).
גבע מילא מגוון של תפקידי ניהול במפעלים שונים. באפריל 1983 התמנה למנהל תפעול של וולקן. בשנת 1987 ניהל את מפעל אופק לנייר רציף במצפה רמון. בראשית המאה ה-21 ניהל גבע את חברת קום נט בדייטון, אוהיו למשך מספר שנים.
גבע נשוי לליאורה ולהם ארבעה ילדים.
צביקה חיימוביץ'
צביקה חיימוביץ' (נולד ב-7 במאי 1966) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. בתפקידו האחרון שירת כמפקד מערך ההגנה האווירית בחיל האוויר.
ביוגרפיה
חיימוביץ' בוגר תואר ראשון בלימודי מזרח התיכון מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים, בוגר לימודי דיפלומה באסטרטגיה מטעם ה-Air War College בארצות הברית ובעל תואר שני מטעם המכללה לביטחון לאומי ואוניברסיטת חיפה.
קריירה צבאית
חיימוביץ' התגייס לצה"ל ב-1985 וביצע מגוון תפקידים בחיל האוויר. בין היתר, שימש כמפקד גדוד 946, מפקד מגמת פיקוד בבית הספר להגנה אווירית, ראש ענף תורה והדרכה במפקדת הגנה אווירית, מפקד אגד נ"מ צפון ומפקד כנף 167. באוגוסט 2015 מונה למפקד מערך ההגנה האווירית ושירת בתפקיד עד ספטמבר 2018. בתקופתו, כמפקד המערך, הוכפפו היחידות המבצעיות תחת פיקודו הישיר, פורקו הכנפות, הוקם גדוד קלע דוד וגדוד נוסף של כיפת ברזל. בפעילות מבצעית של החיל נערך יירוט ראשון על ידי טיל החץ 2 שהפיל טיל S-200 סורי וכן הופלו מטוס קרב סורי וכלי-טיס בלתי-מאוישים.
השתחרר מהצבא אחרי 33 שנות שירות, ב-ספטמבר 2018.
קריירה לאחר השחרור מהצבא
בנובמבר 2021, שמונה לסמנכ"ל פיתוח עסקי חו"ל בחברת KERNELiOS. הפעילות: הכשרת לוחמי סייבר.
חיים אישיים
חיימוביץ מתגורר בצור יגאל, נשוי לסיגל ואב לשניים.
הוא חבר הוועד המייעץ בתנועת הביטחוניסטים.
טדאוש ברד
טדאוש ברד (בפולנית: Tadeusz Baird; 26 ביולי 1928 – 2 בספטמבר 1981) היה מלחין פולני.
קרפ (פירושונים)
{{פירושונים|* קרפ {{אנ|Crêpe}} – סוג של חביתית (פנקייק), עוגה הנוצרת מבלילה מטוגנת
טדאוש ברד
פעילותו
החל משנת 1974 לימד הלחנה בבית הספר הגבוה למוזיקה בוורשה, משנת 1977 כפרופסור. זכה מספר פעמים באותות הכרה מטעם הארגון אונסק"ו על יצירותיו. ב-1979 התקבל כחבר באקדמיה לאמנויות של ברלין. מ-1976 נבחר כיושב ראש הסניף הפולני של החברה הבינלאומית למוזיקה בת זמננו.
קרפ (פירושונים)
אישים:
ראו גם
}}
טדאוש ברד
פעילותו
ביצירותיו סגנונו התגוון עם השנים, אחרי 1956 השתמש לעיתים בטכניקה דודקפונית לפי המסורת של אלבן ברג, או בחר באופציות הדומות לשוסטקוביץ' המאוחר. מוזיקה של ברד מתאפיינת בליריזם בולט בדרכו של שופן, שוברט, מאהלר ברג, קרלוביץ' ונחשב על ידי מבקרים רבים מעין יורש של קרול שימנובסקי.
אחרי מותו ב-2 בספטמבר 1981 בוורשה, נקראו על שמו התזמורת הפילהרמונית של העיר ז'לונה גורה, והתחרות למלחינים פולנים צעירים, בה הפרס הראשון ממומן באמצעות קרן שהוקמה על ידי אלמנתו אלינה סביצקה-ברד.
תותיים
תותיים (שם מדעי: Moraceae) היא משפחה של צמחים בעלי פרחים. היא כוללת 40 סוגים וכאלף מינים. מיני התותיים פורחים באזורים בעלי אקלים טרופי וסובטרופי. המאפיין הבולט של משפחת התותיים הוא קיומו של שרף דביק בכל מיניה. מאפיין אחר שחוזר במינים רבים הוא תפרחות המורכבות מעשרות פרחים מקובצים, ופירות מקובצים. על פי שיטת המיון APG II מ-2003 משפחה זו משויכת לוורדנאים.
בישראל
בישראל צומחים בר שני סוגים ממשפחה זו:
שארל ז'וזף, נסיך לינייה השביעי
שארל ז'וזף, נסיך לינייה השביעי (בצרפתית: Charles-Joseph, Prince de Ligne; 12 במאי 1735 - 13 בדצמבר 1814) היה סופר ואיש צבא.
ביוגרפיה
שארל ז'וזף נולד בבריסל לקלוד למוראל, נסיך לינייה השישי ולאליזבת, נסיכת זאלם, בתם של לודוויג אוטו, נסיך זאלם ואלברטינה יוהנה, נסיכת נסאו-האדאמר. אמו נפטרה כשהיה בן ארבע שנים בלבד, והוא קיבל את חינוכו ממורה פרטי שהטביע בו חותמו. בהיותו בן חמש עשרה שנה כתב את יצירתו הראשונה: "מאמר על מקצוע הלחימה". ב-1751 אביו, קלוד למוראל הנסיך דה לין, לקח אותו לווינה והציגו בפני הקיסר פרנץ הראשון ובפני אשתו מריה תרזה, שהעסיקה אותו בחצרה. ב-6 באוגוסט 1755 הוא נשא לאישה בווינה את פרנסואז-מארי כיסאבייר, נסיכת ליכטנשטיין. כאזרח אוסטרי התגייס לצבא האימפריאלי של אוסטריה ולחם בגבורה במלחמת שבע השנים (1756–1763) בקרבות בגרמניה. אחרי המלחמה נתמנה לסגן שר הצבא, והפך לידידו של הקיסר יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
שארל דה לין ירש מאביו נחלות רבות, וחי בהוד ובהדר עד שחזר לשירות פעיל במלחמת הירושה הבווארית. הייתה זו מלחמה קצרה, שלאחריה ערך מסעות באנגליה, גרמניה, איטליה, שווייץ וצרפת, ובילה את זמנו בחצרות מלכים, במחנות צבא, בסלונים ספרותיים ובחברתם של מדענים ופילוסופים. בין היתר, נפגש לעיתים קרובות עם וולטר ועם ז'אן-ז'אק רוסו. הוא ליווה את יקטרינה הגדולה מלכת רוסיה במסעה לחצי האי קרים, והיא העניקה לו תואר של מרשל רוסי. זמן קצר אחרי כן נתבקש לעמוד בראשה של תנועת השחרור הבלגית, שבה לקחו חלק בנו וקרוביו, אך הוא סירב בנימוס. הקיסר יוזף השני חשד בו כתומך במורדים הבלגים, אך הם המשיכו להיות ידידים. אחרי מות הקיסר יוזף השני, שארל דה לין נשאר בווינה. נחלותיו בחבל בראבנט נפלו בידי הצרפתים ב-1792–1793. בנו בכורו נהרג במערכה נגד הצרפתים, אך הם העניקו לשארל דה לין תואר כבוד של מרשל, והוא הקדיש את זמנו לכתיבה.
שארל דה לין נפטר בווינה בדצמבר 1814. הוא הוריש את כתב ידו לחיל המשמר של קיסר אוסטריה, שבו שימש כקצין.
מעבר יצחק רבין
מעבר יצחק רבין הידוע בשמו הקודם מעבר ערבה (בערבית: تقاطع وادي عربة - "מעבר ואדי ערבה") הוא מעבר גבול המחבר בין ישראל וירדן, כשלושה קילומטר מצפון לערים אילת ועקבה.
שארל ז'וזף, נסיך לינייה השביעי
יצירותיו
יצירותיו הופיעו ב-34 כרכים במשך שנות חייו האחרונות. יצירתו החשובה על נושאים צבאיים היא: "דעות קדומות וחזיונות שווא צבאיים", שהופיעה לראשונה ב-1780. ביצירה זו הוא מציע, בין היתר, להקים אקדמיה בינלאומית לאמנות הלחימה שבאמצעותה ניתן יהיה להעריך נכונה את פעולותיהם הצבאיות של גנרלים.
מעבר יצחק רבין
היסטוריה
ב-25 ביולי 1994 נחתם בוושינגטון הסכם הצהרת כוונות בין ראש ממשלת ישראל יצחק רבין לבין חוסיין, מלך ירדן, ובו הוצהר כי תוך שבועיים יפתח מעבר הגבול הראשון בין שתי המדינות. השטח בו שוכן המסוף הוכשר בתוך שבועיים בלבד, וב-8 באוגוסט 1994 נערך טקס פתיחת מעבר הגבול. ב-26 באוקטובר 1994 נחתם במקום הסכם השלום בין ישראל לירדן. שנה לאחר מכן, בספטמבר 1995 נחנך המסוף החדש, וביוני 1996 נחנך גם מסוף המטענים. בפברואר 2002 שונה שמו של המעבר ל"מעבר יצחק רבין".
שארל ז'וזף, נסיך לינייה השביעי
יצירותיו
יצירותיו החשובות שהופיעו בשפה הצרפתית:
הופיע בשפה הגרמנית:
מעבר יצחק רבין
שירותי המסוף
המסוף מיועד עבור אזרחים ישראלים ואזרחים זרים, למעט תושבי השטחים. במסוף אולם לנוסעים נכנסים המגיעים אל ישראל שלא באמצעות רכבם ואשר קיבולתו עד 100 איש. נוסעים הנכנסים לישראל באמצעות רכבם מופנים תחילה לביתן אשר נועד לשם כך. אולם נוסעים היוצאים הוא למעשה סככה.
המסוף פעיל בכל ימות השנה, למעט ביום הכיפורים ובראש השנה המוסלמי, ומסוף המטענים אינו פעיל גם ביתר החגים ובסופי שבוע. למעט מוניות, אין שירותי תחבורה ציבורית אל המסוף, ולא פעלו בו חנויות פטורות ממס עד שנת 2013, אך ניתן להחליף בו כספים.
נכון ליוני 2011, היו דמי המעבר 101 שקלים חדשים בעת יציאה מהצד הישראלי, ו-8 דינר ירדני בעת יציאה מהצד הירדני. תנועת הנוסעים וכלי הרכב הפרטיים במעבר נמצאת במגמת גידול כמעט מתמיד בשנים האחרונות:
כביש 109
כביש 109 הוא דרך רוחב אזורית המחברת בין כביש 90 למעבר יצחק רבין. הכביש מתחיל במפגש עם כביש 90 במחלף אילות ומסתיים בכניסה למעבר הגבול ומשם לעקבה.
סוף היהדות בארצות האסלאם (ספר)
סוף היהדות בארצות האסלאם הוא ספר בעריכת פרופ' שמואל טריגנו העוסק בחיסול הקהילות היהודיות בארצות ערב באמצע המאה ה-20 ומורכב מ-11 מאמרים של חוקרים בתחום.
הספר יצא לאור לראשונה בצרפתית בשנת 2009 בהוצאת Denoël, פריז. בשנת 2018 יצאה לאור מהדורת הספר בעברית בהוצאת כרמל (בשיתוף עמותת דיאלוגיה) ונערך אירוע השקה בבית התפוצות
העורכים ומאמריהם
הספר מורכב מ-11 מאמרים של חוקרים שונים, המתייחסים לכלל ההיבטים בנושא חיסול יהדות ארצות ערב והתקופה שקדמה לכך:
תוכן הספר
הספר כולל מחקרים רבים על כ-900,000 יהודי ארצות ערב ב־11 מדינות מוסלמיות, נאלצו לעזוב את ארצם שלא ברצונם בשנות הארבעים והחמישים ועל התופעות שקדמו לכך, זאת לצד הגירה מרצון לארץ ישראל של מיעוט מיהודי ארצות ערב.
חלק מהמאמרים מתמקדים בתהליך ההיסטורי של הנגישה ביהודים בארצות האסלאם, חלקם מתמקדים בתקופה של אמצע המאה העשרים. המחקרים מעלים כי במחצית מהמדינות היהודים "גורשו" באופן מוחלט, אך גם במדינות הנותרות הופעלה כלפי היהודים "הדרה" ו"נידוי" שהוביל לעזיבת היהודים. במקביל המחקרים שבספר מובילים למסקנה שהנרטיב לפיו "הגירוש" הוא תוצאת של הקמת מדינת ישראל, הוא נרטיב "מופרך לחלוטין".
מאמרו של פרופ' שמואל טריגנו אשר בוחן את היחס כלפי היהודים בארצות ערב והאסלאם, מראה כי באימפריה העות'מאנית נהג "משטר הד'ימה" שראה ביהודים בני חסות הראויים להשפלה וכי היווצרות מדינות ערב העצמאיות מתוך הקולוניאליזם המערבי עוררה מחדש את האנטישמיות האסלאמית הישנה שהובילה, בין היתר, לנְהִייה הפרו-נאצית של אחדות מהתנועות הלאומיות הערביות. בהקשר של הקמת מדינת ישראל ביחס לעוינות בארצות ערב כלפי היהודים הגרים בהם, רואה טריגנו תירוץ וכלי תעמולתי יותר מאשר גורם. מאמר אחר מראה כי בחלק מארצות ערב, כגון מצריים, חיסול הקהילה היהודית בוצע באופן מתוכנן בכלים משפטיים ועל פי אמות מידה גזעניות ומפלות מוצהרות.
הספר כולל חומר גם ארכיוני רב, לדוגמה מכתב מארכיון כל ישראל חברים המתאר אירוע במרוקו בשנת 1907: "חיילי הסולטן הסתערו על המלח (הרובע היהודי) ההמון בעקבותיהם והחלו בביזה. חמשת או ששת אלפי הגברים שהמתינו בשערי העיר חדרו אל הרובע התפזרו במלח והתחילו לבזוז, לשדוד, לאנוס, לטבוח, ולשרוף ובמשך שלושה ימים עד להגעתם של הגייסות הצרפתיים. אין בית, משפחה או אדם שניצל מידם".
בין מסקנות הספר, נמתחת ביקורת על מדינת ישראל ועל התנועה הציונית ש"הדחיקו" את הנושא.
הטרור והקבב
הטרור והקבב (בערבית: الإرهاب والكباب, בתעתיק מדויק: אלארהאב ואלכבאב) הוא סרט קולנוע קומי מצרי משנת 1992, בכיכובו של עאדל אמאם ובבימויו של שריף עראפה. סרט זה, הלועג הן לטרוריסטים האסלאמיים והן למנגנון הממשלתי במצרים (כולל כוחות הביטחון), נחשב לסרט המצרי הפופולרי ביותר בכל הזמנים, ומשמש חומר לימוד בקורסים אקדמיים.
עלילה
עאדל אמאם מגלם בסרט אזרח מצרי בשם אחמד שנכשל שוב ושוב בניסיונותיו להתמודד עם הבירוקרטיה, ונקלע לסיטואציה שבה הוא חוטף נשק משוטר ומחזיק (עם כמה שותפים שהצטרפו אליו) בבני ערובה בבניין ממשלתי. כוחות הביטחון סבורים שטרוריסטים אסלאמיים השתלטו על הבניין, ומנהלים עם אחמד משא ומתן. דרישתו הראשונה היא לספק מנות קבב לכל הנמצאים בבניין, ולאחר מכן הוא מעלה גם דרישות פוליטיות.
בנגל (פירושונים)
{{פירושונים| מקומות ואזורים אישים
ראו גם
}}
רופאים נאצים
זוהי רשימה של רופאים נאצים.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 החלו אנשי המפלגה הנאצית בטיהור גרמניה הנאצית מ-6,000 עד 7,000 הרופאים היהודים בגרמניה. על פי הדיווחים, יותר מ-7% מכלל הרופאים הגרמנים הפכו לחברים במפלגה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה, אחוז גבוה בהרבה מהאוכלוסייה הכללית. ב-1942 יותר מ-38,000 רופאים גרמנים, מחצית ממספר הרופאים הכולל, הצטרפו למפלגה הנאצית. בעוד שרוב הרופאים הללו החזיקו בדוקטורט (PhDs) בביולוגיה, אנתרופולוגיה או תחומים קשורים.
בן גל
{{פירושונים|
רופאים נאצים
רופאים שעבדו למען גרמניה, ולא למען מטופליהם, תוך שימוש בחוקי התורשה של מנדל, ראו בהשמדה של מטופליהם את הפתרון הנכון לבעיית מחלות הנפש והפגומים גנטית.
בן גל
ראו גם
}}
רופאים נאצים
"היה בסיס רחב בתוך מקצוע הרפואה הגרמני. ללא העזרה הפעילה של הרופאים, השואה לא הייתה יכולה להתרחש". כתב אדזארד ארנסט בכתב העת הבינלאומי לאפידמיולוגיה.
הפסיכיאטר ארנסט רודין היה מייסד תחום הגנטיקה הפסיכיאטרית והיה גם מייסד תנועת ההיגיינה הגזעית הגרמנית.
הרג וניסויים הפכו להליכים רפואיים כפי שהם בוצעו על ידי רופאים מורשים. רופא נכח בכל הרציחות ההמוניות מסיבות משפטיות. במהלך משפט הרופאים בגרמניה טענה ההגנה כי אין חוק בינלאומי להבחין בין ניסויים חוקיים ובלתי חוקיים בבני אדם, מה שהוביל ליצירת קוד נירנברג (1947).
לאחר המלחמה האשימה ההסתדרות הרפואית הגרמנית את הזוועות הנאציות על יצירת קבוצה קטנה של 350 רופאים פושעים.
בהמה וחיה בהלכה
בהלכה, היונקים היבשתיים הגדולים מתחלקים לשתי תת-קטגוריות, חיה ובהמה, השונות זו מזו בהלכותיהן.
הגדרות ומיון
למונחים "בהמה" ו"חיה" משמעות מורחבת ומשמעות מצמצמת.
במשמעות המורחבת "בהמה" ו"חיה" הן מילים נרדפות, המשמשות לעיתים קרובות כשם לקטגוריה הכוללת את כל מיני היונקים היבשתיים הגדולים, למעט האדם., וברוב המקומות בתורה שבכתב, "חיה" ו"בהמה" הם שמות כללים ומתחלפים, כמאמר חכמים: "הבהמה בכלל חיה" ולהפך.
במשמעות המצמצמת חיה ובהמה הן תת-קטגוריות שונות:
"בהמה" היא בעל חיים מקטגוריה זו המשתייך למיני החיות המבויתות ולבעלי החיים המשמשים לצורכי המשק: לחלב, לבשר, לרכיבה ולביגוד, כגון בקר הבית, צאן, חמור הבית, גמל וחזיר הבית. גם חתול מסווג בתלמוד כבהמה.
חיה היא בעל חיים שאינו חלק ממשק הבית, וגדל שלא במקום יישוב כגון צבי, אייל, ערוד ופיל.
אף בעלי חיים שיכולים להתרבות אלה עם אלה עשויים להשתייך לתת-קטגוריות נפרדות, כגון חזיר הבר (חיה) וחזיר הבית (בהמה), חמור הבית (בהמה) וערוד (חיה).
בעלי חיים מסופקים
במשנה, נחלקו התנאים האם הכלב משתייך לבהמה או לחיה: לשיטת חכמים כלב הוא מין חיה, ולשיטת רבי מאיר הוא מין בהמה. כמו כן נחלקו על בופאלו, מחלוקת שהגיעה עד האחרונים.
כמו כן, במשנה ובתלמוד נחלקו הדעות בעניין בעל החיים המכונה כוי, האם הוא חיה, בהמה או שאינו מסווג לאף לא אחת מקטגוריות אלה. יש אומרים שכוי זה הוא בן כלאיים של בהמה וחיה, ולכן לא ניתן לסווגו בוודאות לאחת מהקטגוריות.
סימני כשרות
סימני הטהרה שעל פיהם נקבע אם בעל החיים כשר או אינו כשר משותפים לקבוצות הבהמות והחיות, ומבדילות אותן משאר בעלי החיים. חיות ובהמות כשרות רק אם הם מעלות גירה, מפריסות פרסה ושוסעות שסע.
התורה מציינת 10 מיני יונקים טהורים, כולם אוכלי צמחים. מתוך רשימת היונקים הטהורים המופרטת בתורה, 3 מוגדרים בהמה בהלכה ו-7, לא מבויתים, מוגדרים חיה טהורה.
בהמות הכשרות לאכילה
עם הבהמות הכשרות לאכילה נמנים שלושה סוגים בלבד: הפרים, הכבשים והעיזים
חיות הכשרות לאכילה
החיות הכשרות היחידות הן שבע כפי שנכתב בתורה:
הלכות שבהן החיה והבהמה נבדלות זו מזו
לחלוקה זו ביהדות בין חיה לבהמה השלכות הלכתיות רבות ומגוונות.
הלכות שבהמה וחיה שוות
מלבד סימני הכשרות, שאמרנו כבר שאינם תלויים בחלוקה בין חיה לבהמה, ישנן הלכות נוספות שבהמה וחיה שוות כלפיהן:
סטיבן פלאוט
סטיבן (אליעזר) פְּלַאוּט (1951 – 17 בינואר 2017) היה פרופסור חבר לכלכלה ומנהל עסקים בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת חיפה, פובליציסט ופעיל ציבורי.
ביוגרפיה
פלאוט נולד בפילדלפיה למשפחה יהודית, בבית ציוני-קונסרבטיבי. ב-1981 עלה עם משפחתו לישראל.
פלאוט חלה בסרטן הכליה בשנת 2000 והתאושש. בשנת 2002 פרסם ספר בשם "The Scout" על התמודדותו עם המחלה. בשנת 2011 התגלה אצלו גידול סרטני ליד הריאה, והוא טופל והתאושש חלקית. פלאוט נפטר ב-17 בינואר 2017. הותיר אחריו אישה, פנינה, ושלושה ילדים.
פעילות ציבורית
פלאוט נמנה עם מייסדי אתר האינטרנט "isracampus", המנהל מעקב אחר פעילותם של אנשי אקדמיה בישראל, שלדברי מנהלי האתר חותרים במסווה של חופש אקדמי תחת קיומה של מדינת ישראל. כתבות וטורים שלו התפרסמו לעיתים קרובות בעיתונים ובכתבי עת בשפה האנגלית.
במאמר של פלאוט מ-2001, נכתב בתגובה לעמדותיו של ד"ר ניב גורדון ולאחר ביקורו אצל יאסר ערפאת במוקטעה, שהיה בניגוד לצו אלוף, כי גורדון "שואף להיות יודנראט". גורדון תבע את פלאוט בגין הוצאת דיבה, ופלאוט חויב בתשלום פיצוי בסך 10,000 ש"ח.
ארנסט אורלאו
ביוגרפיה
לאחר שהשלים את לימודיו בבית הספר התיכון, החל אורלאו בשנת 1967 בלימודי מדע המדינה, סוציולוגיה וכלכלה באוניברסיטת המבורג. בשנת 1974 התמנה למרצה במוסד ההכשרה לשוטרים בהמבורג ואחר כך החזיק בתפקידים שונים במשרד הפנים של המבורג (שהיא גם מדינת מחוז גרמנית). בשנים 1981-1991 היה סגן מנהל המשרד להגנת החוקה בהמבורג, ובשנים 1991-1996 עמד בראש הסניף המקומי. בשנת 1996 התמנה למפקד משטרת המבורג, תפקיד שבו החזיק שנתיים, עד שמונה למנהל מחלקה VI (האחראית על ה-BND ועל התיאום בין גופי הביון הפדרליים השונים) במשרד הקנצלר. בתור מתאם שירותי הביטחון היה אחראי על הקשר בין הממשלה הגרמנית הפדרלית, ה-BND, המשרד להגנת החוקה, והמודיעין הצבאי הגרמני.
ב-1 בדצמבר 2005 התמנה אורלאו לנשיא ה-BND, במקומו של אוגוסט האנינג.
אורלאו נשוי ואב לשני בנים בוגרים.
שמו של אורלאו הוזכר לאורך השנים שוב ושוב כמתווך אפשרי מטעם ממשלת גרמניה בין ישראל לחזבאללה בעסקות חילופי שבויים. לאורלאו היה תפקיד מכריע בתיווך בעסקת חילופי השבויים שבה הוחזרו לישראל גופותיהם של שלושת חטופי הר דב ואלחנן טננבוים. ב-7 בדצמבר 2009 דיווחה רשת אלג'זירה כי אורלאו משמש כמתווך בין ישראל לחמאס בעסקת שחרורו של גלעד שליט תמורת שחרור מחבלים.
הלילה השנים עשר
הלילה השנים עשר (באנגלית: Twelfth Night; נקרא לעיתים גם What You Will) הוא מחזה שנכתב על ידי ויליאם שייקספיר.
המחזה מגולל את סיפורם של אח ואחות תאומים (סבסטיאן וויולה) שהופרדו על ידי סערה בים כאשר כל אחד מהם משוכנע כי השני נהרג בסערה, את סיפורם של רוזנת (אוליביה) האבלה על מות אחיה, ודוכס (אורסינו) המנסה בכל כוחו לחזר אחריה, וכן את סיפורו של משרת (מלווליו) אשר נופל קורבן למעלליהם של אנשי החצר (סר טובי בלץ', סר אנדרו אגיצ'יק, הליצן ומריה) בבית הרוזנת.
הלילה השנים עשר נדפס לראשונה לאחר מות שייקספיר ב"מהדורת הפוליו הראשונה" משנת 1623. אך כבר בתאריך 2 בפברואר 1602 כתב ביומנו פרקליט לונדוני בשם ג'ון מאנינגהאם כי "בחגיגתנו ראינו הצגה בשם הלילה השנים עשר או כרצונכם..."
ההצגה הייתה הראשונה מיצירותיו של שייקספיר שהועלתה על הבמה בעברית, ב-15 בספטמבר 1930, בתרגום שאול טשרניחובסקי. בהמשך, נערכו גרסאות עבריות נוספות על ידי אהוד מנור, דורי פרנס ורפאל אליעז.
שם המחזה
המחזה נכתב לחג הלילה ה-12 הנחוג בליל ערב חג ההתגלות.
עלילה
במחזה מסופר על דוכס איליריה - אורסינו, אשר מאוהב ברוזנת - אוליביה. אולם, אוליביה נדרה נדר כי בעקבות מות אחיה היא תתאבל ולא תאהב שום גבר, ולכן לא מחזירה לאורסינו אהבה. במקביל מסופר על אונייה שנטרפה בלב ים בעקבות סערה ועל ויולה, אחת מהניצולות. ויולה אינה יודעת מה עלה בגורל אחיה התאום סבסטיאן, אף לפי רב החובל שהציל אותה, יש סיכוי שהוא עדיין בחיים. ויולה מחליטה להתחפש לגבר וללכת לשרת את הדוכס. הדוכס מבקש מויולה (אשר קרויה בפיו סזריו- כיוון שהיא גבר) ללכת ולהפציר באהובתו אוליביה שתענה לחיזוריו.
מאותה הנקודה מתפתלת העלילה משום שלאחר שוויולה, אשר מאוהבת בדוכס, מגיעה לאוליביה, הלה מתאהבת בה בחושבה שהיא גבר.
גם סר אנדרו אגיצ'יק מנסה לכבוש את ליבה של אוליביה בעזרת חברו, סר טובי בלץ'- דודה של אוליביה, ובעזרת הליצן שלה, פסטה. אנדרו רואה בוויולה המחופשת לגבר מתחרה על ליבה של אוליביה. טובי, אנדרו, פסטה הליצן, פביאן (משרת של אוליביה) ומריה (משרתת של אוליביה) מפילים את מלווליו (סוכן הבית של אוליביה) בפח - הם גורמים לו לחשוב שגברתו, אוליביה, מאוהבת בו, וגורמים לו לעשות דברים מגוחכים ולהיראות כמשוגע בפני גבירתו.
באותה העת נכנס סבאסטיאן לעיר יחד עם אנטוניו - רב החובל שהציל אותו. סבסטיאן זהה לחלוטין במראהו לוויולה המחופשת ומכאן מתחיל הבלבול. אנדרו וויולה נפגשים ונלחמים ואנטוניו רב החובל בא לעזרתה של ויולה- בחושבו כי זהו סבסטיאן. שוטרים שהגיעו לזירת הדו-קרב עוצרים את אנטוניו על מעשה שעשה בעבר. אנטוניו מבקש אז את ארנקו מוויולה, אותו ארנק אותו הביא לתאומה כשהגיעו לעיר, אולם בשל הבלבול, נלקח אנטוניו על ידי השוטרים ונאסר כשהוא כועס על סבסטיאן מבלי לדעת שהוא זה עתה דיבר עם אחותו התאומה.
במקביל משוטט סבסטיאן בעיר ופוגש בסר אנדרו שמתחיל להכות אותו. סבסטיאן לא נשאר חייב ומחזיר וכך מתפתחת תגרה (בה מעורב גם סר טובי). אוליביה מגיעה ולוקחת את סבסטיאן המבולבל לביתה, שם היא מציעה לו נישואין בחושבה שזהו סזריו (וויולה), הוא מסכים והם יוצאים לכנסייה.
בתוך הבית בינתיים, מוכנס מלווליו לבידוד, וגם שם לא מפסיקים לשטות בו.
באותה עת מגיע הבלבול לשיאו - אנטוניו מובא בפני הדוכס וויולה מכחישה כל קשר אליו, ופתאום, כשאוליביה מופיעה, היא לא מעוניינת לשמוע את דברי הדוכס וטוענת שהיא התחתנה עם סזריו (ויולה). הדוכס מכנה את סזריו בוגד וסר אנדרו נכנס ומאשים את סזריו בכך שהוא פגע בו ובסר טובי. סבסטיאן נכנס אל התמונה וכולם מבולבלים ומבינים כי כל האנדרלמוסיה קרתה בעקבות החילופים בין שני התאומים. ויולה וסבסטיאן מאמתים כי אכן הם אחים. אוליביה וסבסטיאן נשארים זוג והדוכס מעוניין כעת בוויולה ומבקש ממנה ללכת ולהחליף לבגדי אישה. אוליביה מזמנת את מלווליו כדי שיסביר את אשר עבר עליו. מתגלה מעשה הקונדס אשר עשו למלווליו אשר יוצא פגוע וכעוס. כולם חוץ מפסטה יוצאים לנחם את מלווליו ולהתכונן לחגיגה הכפולה של הזוגות. פסטה הליצן שר אפילוג שמסכם את המחזה וסוגר אותו.
הפקות הלילה השנים עשר בעברית
תזמורת: קלידים - אבי בנימין, כלי הקשה - אלכסנדר דון, קונטרבס - קונסטנטין איידלקינד.
הקו הירוק
הקו הירוק הוא קו שביתת-הנשק של מדינת ישראל עם מצרים, עם ירדן, עם סוריה ועם לבנון, כפי שנקבע בהסכמי שביתת הנשק שנחתמו בשנת 1949, לאחר מלחמת העצמאות ועד מלחמת ששת הימים בשנת 1967. שמו ניתן לו מכך שבמפות המודפסות שלפני מלחמת ששת הימים, הוא סומן בצבע ירוק. כינויים נוספים לקו הירוק הם "גבולות 4 ביוני 1967", "גבולות 67" וגם "גבולות 48".
במפה הרשמית של מדינת ישראל, עליה החליטה ועדת השרים לענייני ביטחון של ממשלת ישראל באוקטובר 1967, על בסיס קווי הפסקת האש של מלחמת ששת הימים, הקו הירוק אינו מסומן.
גבולותיה של ישראל לפני 1967 שיקפו את פרישׂת הכוחות הישראלים והערבים בעקבות הסכמי שביתת הנשק לאחר מלחמת העצמאות. רשמית לא היה זה קו גבול אלא קו הפרדת הכוחות בין ישראל לשכנותיה.
יחסי בלגיה–סן מרינו
יחסי בלגיה–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים שבין ממלכת בלגיה לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
סקירה כללית
על פי משרד החוץ הבלגי, התחום היחיד בו נעשה שיתוף פעולה ארוך טווח עם סן מרינו הוא תחום התיירות. בכל שנה מספר קטן של תיירים בלגים מגיע לבקר במיקרו המדינה של סן מרינו, בדרך כלל כחלק מטיול באזורים אמיליה-רומאניה, מארקה וטוסקנה.
הקו הירוק
רוב חלקי הקו הירוק משמשים היום כגבול מינהלי בין השטחים עליהם חלה ריבונות ישראל, לבין שטחים המנוהלים על-ידה באמצעות ממשל צבאי או על-פי הסכמים עם הרשות הפלסטינית. לדוגמה, בהסכם לשיתוף פעולה שנחתם בין ארגון מגן דוד אדום ומקבילו הסהר האדום הפלסטיני בדצמבר 2005 נקבע כי הקו הירוק יגדיר את הגבול בין תחומי הפעילות הגאוגרפיים של הארגונים.
תוואי הקו הירוק
"הקו הירוק" הקיף 78% משטחו המערבי של המנדט הבריטי שהחל מ-1922 כבר לא כלל את עבר הירדן המזרחי. הוא חפף פחות או יותר את הגבול של שטח המנדט עם סוריה ולבנון, את רוב הגבול עם מצרים, ואת הגבול עם ירדן בערבה ומטירת צבי ועד חמת גדר. חלק גדול מאזור ההר במרכז הארץ נכבש על ידי ירדן ב-1948. שטח זה סופח על ידי ירדן וכונה "הגדה המערבית" (בערבית: الضّفّة الغربيّة), כלומר, השטח שממערב לנהר הירדן, כדי להבדילו מיתר ממלכת ירדן דאז שנמצאה ממזרח לנהר הירדן. בישראל השטח נקרא "יהודה ושומרון". רצועה צרה לאורך מישור החוף הדרומי עברה לשליטה צבאית מצרית, וכונתה "רצועת עזה" (בערבית: قطاع غزّة).
בהסכם שביתת הנשק בין ישראל לממלכת ירדן בשנת 1949 נאמר מפורשות שקו זה אינו גבול. הנה שני ציטוטים מההסכם: מדינת ישראל לא הכריזה עם הקמתה על גבולותיה באופן רשמי ולפיכך שימש הקו הירוק כגבול דה-פקטו של ריבונותה. כיום רואות רוב מדינות העולם והארגונים הבינלאומיים את הקו הירוק בקטעים התוחמים את "יהודה ושומרון" ואת "רצועת עזה" כגבולות הריבונות של ישראל.
הבעיות הצבאיות של התוואי
הקו הירוק, בקטעים התוחמים את "יהודה ושומרון" (הגדה המערבית) ואת "רצועת עזה" יצר מחסום סגור בתוך אזור שהיה מיושב בצפיפות, ואשר לא היה בו כל גבול לפני כן. לפיכך, קביעת התוואי המדויק שלו הייתה מסובכת, ופגיעתו ביישובי הסְפר הייתה גדולה. לאורך רוב התוואי קיבע הקו הירוק את מצב החזית בתום מלחמת העצמאות.
קווי שביתת הנשק היו בעלי אופי צבאי טהור, הוכנו בחופזה כשהדאגה העיקרית הייתה שימת קץ לשפיכות הדמים בהקדם האפשרי ונועדו לספק שלב מעבר רגוע להסכם שלום סופי. כתוצאה מכך קווי שביתת הנשק נקבעו בלי התחשבות בגבולות הכפרים או בזכויות המים. הם מהווים, למעשה, הסכמים לאי התקפה לפרק זמן בלתי מוגבל, אך אינם מכילים בתוכם שום הוראה לכינון יחסים נורמליים בין מדינות שכנות.
תחילת התקופה מאוגוסט 1949 עד יוני 1956 הייתה כאוטית, אך במהרה עברו ועדות שביתת הנשק שהוקמו על ידי האו"ם לשגרה של תלונות הדדיות בין ישראל לבין שכנותיה. בתחילה יכלו אנשי האו"ם להתמודד עם תלונות על הפרות של שביתת הנשק ברמת המפקדים המקומיים. אולם הגדרת "קווי הפוגה" המעורפלת תרמה לכך שככל שהזמן עבר נוצרה תרבות של תביעה ותביעה נגדית בין הצדדים בלי קשר לכוונה אמיתית של הוועדות ועוצמת התקריות גברה.
אי לכך התרומה של ועדות שביתת הנשק ליצירת קיום בשלום הייתה מוגבלת, מה גם שהסנקציות שהן היו מסוגלות להטיל (גינוי רשמי על ידי מועצת הביטחון) לא היו חזקות. במשך כ־18 שנים, משנת 1949 עד לאחר מלחמת ששת הימים, חוסר הרמוניה בתוך הוועדות היווה שיקוף של מערכת היחסים הקיימת בין המדינות, כך שלמעט המקרה של הוועדה בין ישראל ולבנון סכסוכים והתנגשויות בוועדות הפכו לנפוצים.
החדירה לתוך ישראל מירדן הביאה לפשיטות תגמול על ידי יחידות צבאיות כגון פעולת קיביה ופעולת נחלין. חוסר שביעות רצונה של ישראל מהתנהגות האו"ם הוביל אותה לפרוש מהוועדה עם סוריה בשנת 1951 ומהוועדה עם ירדן בשנת 1954. לעומת זאת המחלוקות בוועדת ישראל-לבנון היו קטנות יותר בשל היחס הפחות נוקשה של סיורים ישראליים כלפי המסתננים.
פגיעה ברציפות טריטוריאלית של יישובים קיימים
השיקולים שהנחו את הצדדים בעת המשא ומתן על התוואי היו בעיקר צבאיים, אולם בעת שסומן הקו בשטח התגלה כי במקומות רבים הוא חוצה כפרים, או מפריד בין בתי חקלאים לשדותיהם. עקב כך נעשו בו תיקונים קלים, ונקבעו סידורים מיוחדים למעבר מוגבל בין צדיו במקומות מסוימים.
יישובים שנפגעו באופן מיוחד מסימון הקו הירוק הם העיר ירושלים, שהגבול חצה אותה במרכזה, קיבוץ רמת רחל, שהגבול הקיף אותו מכל עבר, העיר הערבית קלקיליה שהגבול עבר בפאתיה, והכפר הערבי ברטעה שהגבול חילק אותו לשניים. כל היהודים שישבו מעברו המזרחי של הקו הירוק, באזור גוש עציון וברובע היהודי של ירושלים העתיקה, נלקחו במהלך המלחמה בשבי הירדנים, והועברו בתום המלחמה לישראל.
פרידריך השלישי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
הקו הירוק
פגיעה ברציפות טריטוריאלית של יישובים קיימים
כפר דרום ונהריים פונו במהלך המלחמה על ידי תושביהם היהודיים בעקבות לחץ צבאי של מצרים וירדן בהתאמה. רוב הערבים שישבו באזור שהפך לצד הישראלי של הקו הירוק נמלטו או גורשו במהלך המלחמה. ערבים שנותרו בתחומי הקו הירוק אחרי סגירת הגבול, קיבלו אזרחות ישראלית. אזור טייבה-אום אל-פחם-באקה-טירה, המכונה "המשולש" היה אמור לעבור לשליטה ירדנית, אולם ישראל התעקשה לכלול אותו בשטחה, משיקולים צבאיים, ובשל כביש ואדי עארה (נחל עירון) שמשמש עורק תחבורה לצפון הארץ. ירדן הסכימה לכך, מתוך הנחה שמדובר בקו גבול זמני בלבד, ולפיכך הועבר האזור כולו על תושביו לידי ישראל. תושבי האזור הערבים הם כיום אזרחי ישראל.
טשטוש הקו הירוק
בנובמבר 1967 אישרה ועדת השרים לענייני ביטחון את עמדתו של יגאל אלון להפסיק לסמן במפות את הקו הירוק, ובמקומו לסמן את קווי הפסקת האש החדשים, שיסומנו בצבע סגול. מאז 1967 ניכרת מגמה הדרגתית של טשטוש הקו בשטח, בספרי לימוד, ובמפות. הגבול בין ישראל וירדן, מים המלח ועד אילת נותר הקו הירוק, למעט תיקונים קלים שנעשו בהסכמה בין המדינות. בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים ונסיגת צה"ל מסיני חזר הקו הירוק להיות גבול ישראל-מצרים.
באתר המפות הממשלתי Govmap מוצגת מפת מדינת ישראל ללא הקו הירוק.
מלחמת העצמאות
ב-29 בנובמבר 1947 (כ"ט בנובמבר) קיבלה העצרת הכללית של האו"ם את הצעת ועדת UNSCOP לחלוקת שטח המנדט הבריטי לשתי מדינות עצמאיות ושטח נייטרלי בירושלים ובבית לחם. ההצעה כללה פירוט של תוואי הגבול בין המדינות. אי-מימוש התוכנית ביטל למעשה את תוואי הגבול שהוצע בתוכנית, אך במהלך מלחמת העצמאות הוא נלקח בחשבון במידה מסוימת בעיקר על ידי ישראל וירדן. ביום הקמתה שלטה ממשלת ישראל רק בחלק קטן של השטחים שנועדו לה בתוכנית החלוקה, אולם במסגרת הכרזת העצמאות נמנע בן-גוריון מתיאור גבולות המדינה מתוך הנחה שנושא זה עדיין פתוח למשא ומתן. על אף העובדה שכוחות היישוב נאלצו לסגת מחלקים גדולים של מישור החוף הדרומי ושל אזור ההר, בסופה של המלחמה הצליח צה"ל להדוף את צבאות מצרים וירדן ולהשתלט על מרבית שטחי המנדט הבריטי. במסגרת המשא ומתן שנערך באי היווני רודוס עם תום המלחמה ב-1949 שימש קו החזית בתום המלחמה כבסיס לקו הירוק, אולם נערכו בו כמה שינויים - המובלעת שכונתה כיס פלוג'ה (כיום: אזור צומת פלוגות), שהייתה בשליטת הצבא המצרי, עברה לישראל. ישראל מצדה נסוגה משטחים קטנים בסיני שצה"ל הצליח להשתלט עליהם. רצועת עזה עברה לשליטה צבאית מצרית. אזור יהודה ושומרון עבר לשליטת ירדן, למעט אזור ואדי עארה (נחל עירון) שהעבירה ירדן לישראל. בנוסף על כך נסוגה ישראל מכפרים בגליל העליון הלבנוני שנכבשו על ידה במלחמה וסוריה נסוגה ממשמר הירדן ומשטחים ממזרח לכנרת שכבשה במלחמה. כל השטחים הללו נשארו מפורזים.
במהלך סימון הגבול התברר שהתוואי המתוכנן יוצר בעיות קשות במקומות מסוימים. עקב כך, שונה תחום רצועת עזה. הקו הירוק הוסט מעט דרומה, אולם נוספו לרצועת עזה הגבעות בדרום מערב הרצועה. בקטע התוחם את יהודה ושומרון הוכנסו תיקונים רבים שנועדו למנוע ביתור יישובים או ניתוק חקלאים מאדמותיהם, ובכל זאת תושבי אזור הספר החדש נפגעו במידה רבה. הפגיעה הרבה ביותר הייתה בעיר ירושלים שנחצתה בלב השטח הבנוי. גם הכפר ברטעה נחצה באופן שהשאיר שליש ממנו בתחום ישראל ושני שלישים בתחום ירדן. חציית הכפר נבעה מטעות במפות שעליהם סומן הגבול, וכיוון שהצדדים לא הצליחו להסכים על פתרון במקום. העיר קלקיליה הפכה למעין מובלעת ירדנית בתוך ישראל (עם חיבור צר לשטח יהודה ושומרון). קיבוץ רמת רחל בפאתי ירושלים נפגע קשות מהעובדה שהגבול החדש עבר כמעט מכל עבריו.
הקו הירוק בין ישראל לסוריה היה אמור לחפוף את הגבול הבינלאומי של המנדט הבריטי, אולם סוריה לא כיבדה אותו והשתלטה על שטחים קטנים אך משמעותיים (חמת גדר, רמת הבניאס ועוד) ועל כול השטח ממזרח לנהר הירדן ואף על חלק בצפון מזרח אגם הכנרת.
בנוסף, הקו הירוק יצר מצב בו מרבית מקורות המים של ישראל (חלק ממקורות הירדן, אקוויפר ההר והכנרת) נמצאו בשליטה ערבית. מכיוון שלא הושג סיכום מפורש על כך, החליטו מדינות ערב לבצע הטיה של המים, מה שהביא בסופו למלחמה על המים באמצע שנות השישים.
לטענת ההיסטוריון אלעד בן-דרור, מתווך האו"ם ראלף באנץ' העריך שהקו-הירוק שאותו שרטט יישאר קו הגבול של ישראל לתקופה ארוכה. ולכן הוא התאמץ לערוך את הסכמי שביתת הנשק באופן שיאפשר למדינת ישראל ולמדינות ערב להתבסס עליהם לטווח הארוך. בכך הוא תרם שלא במתכוון למגמה של ישראל ומדינות ערב להסתפק בהסכמי שביתת הנשק ולהימנע מלהתקדם במהלכים מדיניים שיובילו להסכמי שלום.
מלחמת ששת הימים
עד מלחמת ששת הימים גרסה תורת הלחימה של צה"ל כי בעת מלחמה כוללת יש להעביר את הלחימה מהר ככל האפשר לשטחו של האויב. ההנחה הייתה שישראל אינה יכולה להרשות לחימה בשטחה, בייחוד באזור השרון שבו המרחק בין חוף הים לקו הירוק עומד על 15 - 20 קילומטר בלבד. תורת הלחימה הזו הוכחה כיעילה - כשלושה שבועות לאחר היווצרות האיומים הראשונים, וכשנראה כי המלחמה אינה נמנעת, פתח צה"ל במתקפת מנע ופלש אל השטחים שמעבר לקו הירוק.
במלחמת ששת הימים כבשה ישראל שטחים נרחבים בכל החזיתות, הרבה מעבר לקו הירוק:
כיבושים אלה יצרו בעיה מורכבת עבור ישראל והתושבים הפלסטינים כאחד: בתום המלחמה, שלטה ישראל על שטח גדול פי כמה משטחה המקורי, ועל אוכלוסייה של כ-3 מיליון פלסטינים. הפלסטינים, תושבי יהודה ושומרון והרצועה (חלקם היו אזרחים ירדנים וחלקם ללא אזרחות) נאלצו לקבל משטר צבאי זר.
ישראל החליטה שלא לספח את רוב השטח הכבוש, שכן צעד כזה היה עלול ליצור משבר ביחסי החוץ של המדינה, וכמו כן צעד כזה היה מחייב אותה להעניק אזרחות לתושבי השטחים המסופחים, מהלך שהיה מקטין במידה ניכרת את שיעור היהודים באוכלוסיית המדינה, עד כדי איום על הרוב היהודי. מצד שני, ישראל לא רצתה לסגת מהשטחים, הן מטעמים ביטחוניים-אסטרטגיים, הן מטעמים מדיניים (השטחים עתידים להפוך לקלף מיקוח עבור ישראל) והן מטעמים אידאולוגיים. ישראל הנהיגה ממשל צבאי בשטח הכבוש, ברוח אמנת ז'נבה הרביעית, אך במקביל סיפחה את שטח מזרח ירושלים בצו שפורסם חודשים ספורים לאחר המלחמה, על-פי חוק של הכנסת. הצו הורה על החלת החוק הישראלי על שטח שכלל את החלק הירדני של ירושלים וכן כמה כפרים ועיירות בסביבתה. שטח זה מכונה מזרח ירושלים והוא שייך לשטח המוניציפלי של עיריית ירושלים. לתושבי האזור הוענק מעמד של תושבי קבע. כמו כן החלה ממשלת ישראל בהקמת יישובים ישראליים בשטחים שנכבשו. תחילה הוקמו יישובים על-פי תוכנית אלון, שגרסה כי יש להחזיק בשטחי בקעת הירדן ואזורים אסטרטגיים אחרים, ולהחזיר את היתר. מאוחר יותר הוקמו יישובים גם באזורים אחרים.
הקו הירוק נשאר גבול אדמיניסטרטיבי בין השטחים שנתונים למרות ישראל. החוק הישראלי חל על השטחים שבגבולות הקו הירוק, אך לא על השטחים שמעבר לו. בשטחים אלה המשיך לחול החוק של המדינות ששלטו בהם לפני מלחמת ששת הימים וצווים של הממשל הצבאי הישראלי. <BR> זמן קצר אחרי המלחמה הנהיג שר הביטחון דאז, משה דיין, מדיניות שכונתה "הגשרים הפתוחים". במסגרת המדיניות הזאת, נשארו גשרי נהר הירדן (בייחוד גשר אלנבי) פתוחים למעבר אנשים וסחורות, כך שנשמר הקשר בין ממלכת ירדן לבין יהודה ושומרון (הגדה המערבית). במקביל נפתח הקו הירוק לתנועה חופשית, ובוטלה הדרישה מן הפלסטינים להצטייד באישור מיוחד לשם ביקור בישראל גופא. לפיכך, נוצר קשר עקיף אך רצוף בין ישראל לירדן. המדיניות הזאת החזיקה מעמד עד האינתיפאדה הראשונה (שפרצה בדצמבר 1987). עם התמשכות האינתיפאדה ובגלל הסכנה לביטחון ישראל הוטלו עוד ועוד מגבלות על מעבר פלסטינים אל תוך תחומי הקו הירוק, עד שלבסוף נסגר הקו הירוק לתנועת פלסטינים כמעט לגמרי. תנועה חופשית של ישראלים מעבר לקו הירוק נמשכה עד קריסת הסכמי אוסלו (ראו להלן) כעשר שנים מאוחר יותר. ישראל ממשיכה לספק שירותי חשמל, מים, טלפון ודואר לפלסטינים, אם כי באופן פחות סדיר מכפי שנהגה בעבר. <BR> הקו הירוק בין רמת הגולן לגליל נשאר פתוח לגמרי מאז מלחמת ששת הימים. עם קבלת חוק הגולן בכנסת ב-1981 החלה ישראל להתייחס לרמת הגולן כאל חלק בלתי נפרד משטחה.
פינוי סיני
בשנת 1979 נחתם הסכם שלום בין ישראל למצרים, אשר במסגרתו החזירה ישראל למצרים את כל חצי האי סיני והרסה את כל היישובים הישראליים שנבנו בו אחרי מלחמת ששת הימים, כולל חבל ימית. במשא ומתן שקדם לחתימת ההסכם, דרשה מצרים לקבל לידיה בחזרה את כל שטח חצי האי סיני, אך לא את שטח רצועת עזה. בהסכם השלום לא הוזכר הקו הירוק, אלא הגבול הבינלאומי האחרון שסומן - קו הגבול שקבעו האימפריה הבריטית והאימפריה העות'מאנית ב-1906. קו גבול זה זהה לתוואי הקו הירוק, למעט הקטע הצפוני שלו - הקו הירוק מכליל את רצועת עזה בתחומי מצרים, בעוד הסכמי השלום, כאמור, הותירו אותה בשליטה ישראלית. זו הייתה הפעם הראשונה שישראל נסוגה משטחים שכבשה במלחמת ששת הימים.
חוק ירושלים וחוק רמת הגולן
בשנת 1981 התקבל בכנסת חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל. החוק מגדיר את בירת ישראל כ"ירושלים השלמה והמאוחדת". באותה שנה התקבל בכנסת חוק רמת הגולן שמחיל את החוק והמשפט הישראלי על רמת הגולן. רוב מדינות העולם אינן מכירות בסיפוח מזרח ירושלים למדינת ישראל, ומחשיבות את השכונות הישראליות שנבנו שם כהתנחלויות.
הסכמי אוסלו
בשנת 1993 נחתם ההסכם אשר היה הראשון בסדרת הסכמים, אשר כונו הסכמי אוסלו. במסגרת הסכמי אוסלו הוקמה הרשות הפלסטינית ושטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה חולקו לשלושה אזורי שליטה:
מנהלה מיוחדת, מנהלת התיאום והקישור (מת"ק), המתפקדת למעשה כיחידה של צה"ל, מופקדת על תיאום בין פעולות צה"ל לפעולות המשטרה הפלסטינית.
הסכם השלום והגבול עם ירדן
גם בהסכם השלום בין ישראל לירדן לא מוזכר הקו הירוק, אלא קו הגבול שקבעו רשויות האימפריה הבריטית בין שטח המנדט הבריטי לשטח אמירות עבר הירדן (מאוחר יותר: ממלכת עבר הירדן). כיוון ששתי הישויות היו בהשפעה בריטית, קו הגבול לא סומן בפועל אלא תואר ושורטט על מפות בלבד. הסכם השלום קובע שחלק מתוואי הגבול בין ישראל לירדן בשטח שבין חמת גדר וטירת צבי הוא הנהרות הירמוך והירדן, ובמקרה של שינוי זרימתם באופן טבעי, הוא יקבע מחדש לפי התוואי. בהסכם נאמר במפורש שאין בהסכם כדי לשנות את מעמדם של שטחי יהודה ושומרון (הגדה המערבית). הגבול בערבה סומן לראשונה בעקבות ההסכם. פירוש הגדרת תוואי הגבול במסמכים הבריטיים הישנים הייתה שנויה במחלוקת, ולבסוף קיבלה ישראל את הפרשנות הירדנית, והעבירה אליה בחזרה 300 קמ"ר, בהם שלטה החל משנות החמישים ועד לחתימת הסכם השלום. עם זאת, שונה קו הגבול כך שכ 14 אלף דונמים של אדמה שעובדה מעבר לקו הגבול המנדטורי לאורך נחל ערבה, הועברו לשטח ישראל ותמורתם העבירה ישראל שטחים בגודל דומה לאורך הערבה. שני שטחים, מול צופר שבערבה וליד נהריים, "אי השלום", הם שטחים בריבונות ירדנית המעובדים בהיתר על ידי חקלאים ישראליים. קטע הגבול מעין גדי ועד בית שאן לא סומן, מפני שלטעמה של ירדן אין כול ישות עצמאית השוכנת ממערב לקו זה כי הרשות הפלסטינית איננה מדינה עצמאית ומדינת ישראל לא סיפחה אליה שטח זה. בכול מקרה, קו הגבול בקטע זה עובר בתוך ים המלח ובמרכז נהר הירדן ולכן אין כול צורך לסמנו בפועל.
תמיכה
עד אמצע שנות ה-80 התמיכה בחזרה לגבולות הקו הירוק בקרב הציבור בישראל הייתה מצומצמת, אולם היא הייתה נחלתם של כמה אישים בולטים. דוד בן-גוריון, שהיה ראש הממשלה בעת קביעת הקו הירוק, הביע לאחר המלחמה את עמדתו שיש לחזור לקו הירוק ברוב חלקיו, למעט בירושלים וברמת הגולן, ובלבד שמדינות ערב השכנות יסכימו לשלום מלא עם ישראל. בתקופה ההיא בן-גוריון כבר לא כיהן בשום תפקיד רשמי, ועל כן דבריו שיקפו את דעתו האישית בלבד. ב-16 באוגוסט 1972 דיווח זאב שיף בעיתון הארץ כי בן-גוריון שינה את דעתו וכי אין הוא תומך עוד בנסיגת ישראל לקו הירוק. שיף ציטט מקורבים לבן-גוריון שטענו כי חל שינוי בעמדתו כיוון שהתאכזב מהסיכוי לכונן שלום עם מדינות ערב, וכיוון שהתרשם מהצלחת ההתנחלויות. אישי ציבור אחרים שתמכו בחזרה לקו הירוק היו פרופסור ישעיהו ליבוביץ, אורי אבנרי, העיתונאי ירון לונדון ואחרים, כולם מזוהים כאנשי שמאל. האינתיפאדה הראשונה, שפרצה בדצמבר 1987, עוררה ביתר שאת את המחלוקת הציבורית בעניין שליטת ישראל בשטחים שמעבר לקו הירוק. בתחילת שנות התשעים, התמיכה בפינוי השטחים, או לפחות חלקם, החלה לצבור תאוצה, מה שאפשר לרבין לחתום על הסכמי אוסלו, על אף התנגדות עזה של הימין. בבחירות לכנסת ולראשות הממשלה שנערכו בשנת 1996, הובס השמאל ובנימין נתניהו זכה ברוב יחסי, שהבהיר כי חלק משמעותי בישראל התנגד להמשך הנסיגות. נתניהו השאיר את עמדתו בסוגיה זו בערפל מסוים - מחד הוא הביע התנגדות לנסיגה לקו הירוק, מאידך הוא הודיע כי ימשיך את ביצוע הסכמי אוסלו.
כישלון שיחות השלום בקמפ דייוויד ופרוץ האינתיפאדה השנייה בספטמבר 2000 הביאו להקפאת הדיון בנושא, מתוך תפיסה ש"אין פרטנר" בצד הפלסטיני שאיתו ניתן להגיע להסכם שלום. פיגועי הטרור הבלתי פוסקים בעורף ישראל, הביאו להתפשטות ההשקפה כי כל עוד לא ניתן להגיע להסכם, יש להתחיל ולבצע "התנתקות חד צדדית", כלומר נסיגה ישראלית חד-צדדית מחלק מהשטחים מעבר לקו הירוק, ויצירת מכשול פיזי, גדר ההפרדה, שימנע מעבר של פלסטינים לתוך תחומי הקו הירוק. הדבר התבטא בתוכנית ההתנתקות מרצועת עזה של ראש הממשלה אריאל שרון (אף על פי שביצע משאל חברים בתוך מפלגתו והפסיד), שזכתה לאהדה בקרב השמאל, אך בהתנגדות עזה מקרב הימין. קביעת קו הנסיגה כקו הירוק לא הייתה מובנת מאליה - היו הצעות לתיקונים בקו זה, אולם בסופו של דבר התקבל הקו הירוק מטעמים בינלאומיים. ההנחה הייתה שהקהילה הבינלאומית לא תראה את הנסיגה הישראלית כמושלמת אלא אם תהיה אל הקו הירוק, כולל ביטול הנוכחות הצבאית ברצועה. מאידך, תוואי גדר ההפרדה ביהודה ושומרון נקבע כך שגושי התיישבות ישראליים יכללו בצדה המערבי של הגדר, והגדר לא תחפוף את הקו הירוק באופן מוחלט.
התנגדות
המתנגדים לנסיגת ישראל אל הקו הירוק באים מחוגים שונים בציבור היהודי בישראל, וגם טענותיהם שונות. יש המתנגדים לנסיגה מתוך אמונה כי אין לוותר על חלקים מארץ ישראל, כיוון שהיא שייכת לעם היהודי - אם מסיבות היסטוריות, ציוניות או דתיות (ראו גם "ארץ ישראל השלמה"). חלק ניכר מבין אלו הם דתיים לאומיים. רבים אחרים מתנגדים לנסיגה מסיבות ביטחוניות, וסבורים כי שטחים אלה חיוניים לגבולות בני הגנה על מדינת ישראל, טענה זו נשמעת גם בפי המתנגדים מסיבות היסטוריות או דתיות.
עד לאמצע שנות ה-80 נטו רוב חוגי המרכז הפוליטי וחלקים בשמאל המתון להתנגד לרעיון הנסיגה אל עבר הקו הירוק במסגרת הסכם עתידי, אולם השקפה זו השתנתה בהדרגה, וכיום מרבית הזרמים הפוליטיים והמפלגות חולקים את ההשקפה כי ההסכם יביא להקמת מדינה פלסטינית על מרבית שטחי יהודה ושומרון, למעט גושי ההתנחלויות ותיקוני גבול נוספים, והשאלה העיקרית היא לא על עצם הנסיגה אלא על היקפה. עם זאת, רבים אינם מאמינים כי השלטון הפלסטיני הנוכחי, בעיקר לאור עליית חמאס, מסוגל להגיע להסכם שלום שייאכף ויוסכם על כל חלקי העם הפלסטיני. ישנם גם המצדדים בנסיגה ישראלית חלקית מהשטח, תוך הכללת גושי התיישבות בתחומי ישראל, כמו גם את בקעת הירדן וצפון ים המלח.
בצד הפלסטיני
הפלסטינים לא היו שותפים לקביעת הקו הירוק, והאינטרסים שלהם כמעט לא נלקחו בחשבון בעת קביעת הקו. למרות זאת, השפעת הקו הירוק עליהם הייתה מרחיקת לכת. פלסטינים, בדואים, נוצרים ודרוזים שנותרו בתוך תחומי הקו הירוק קיבלו אזרחות ישראלית, והשתלבו במידה כזאת או אחרת במדינת ישראל. פלסטינים ובדואים שנותרו בתחומי יהודה ושומרון (הגדה המערבית) קיבלו אזרחות ירדנית ושולבו בממלכת ירדן. גם בין השנים 1967 - 1988 היו קשרים הדוקים בין תושבי יהודה ושומרון לבין ממלכת ירדן, קשרים שישראל אפשרה ואף עודדה. ב-1988 הודיע מלך ירדן דאז, המלך חוסיין, על ניתוק הקשרים בין ירדן לגדה המערבית, ובכך קיבל את עמדת הארגונים הפלסטינים, בעיקר אש"ף, כי באזור זה צריכה לקום מדינה פלסטינית.ברצועת עזה נותרו התושבים חסרי אזרחות. הם לא קיבלו אזרחות מצרית ולא אזרחות ישראלית. מעמדו של השטח נותר לא-ברור מבחינה משפטית, ולעניין זה היו השלכות על תושביו. הארגונים הפלסטינים, ובייחוד אש"ף שהוקם ב-1964, סירבו במשך שנים רבות להכיר בקו הירוק כקו גבול, כשם שסירבו להכיר במדינת ישראל או בזכות קיומה. עמדה זו התרככה בהדרגה - ב"הכרזת העצמאות" הפלסטינית שהוקראה באלג'יריה ב-1988 נרמז כי הפלסטינים מקבלים את קווי החלוקה שהתווה האו"ם ב-1947.