cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יולי כהן
קורות חייה
מצד אביה, כהן היא דור שישי בארץ, נצר למשפחת שלוש שעלתה לארץ ישראל ממרוקו והתיישבה ביפו. בני המשפחה היו ממקימי שכונת נווה צדק ובין 66 המשפחות שהקימו את תל אביב.
לכהן אחות גדולה ממנה ואח צעיר ממנה. למדה בבית ספר יסודי צהלה ובתיכון חדש תל אביב. בצה"ל שירתה כקצינת ח"ן-חינוך ות"ש בחיל האוויר (1974- 1977).
למדה לתואר ראשון דו-חוגי בספרות עברית ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית וכעבור שנה עברה לאוניברסיטת תל אביב, בה השלימה תואר ראשון בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה (1982). בתום לימודיה שבה לצה"ל ושירתה בקבע במלחמת לבנון הראשונה. הייתה מנהלת קשרי חוץ לעיתונות בדרגת סרן בחיל האוויר.
היא עברה לארצות הברית להמשיך את לימודיה והתגוררה במשך חמש שנים בניו יורק. התחילה בברוקלין אקדמי, ניו יורק וסיימה תואר שני בתקשורת בהצטיינות במכון הטכנולוגי של ניו יורק (1985). בתקופת לימודיה עבדה במש"ן (משלחת משרד הביטחון בניו יורק).
עבודתה בתחום הקולנוע
החלה לעבוד בקולנוע בניו יורק. היא עבדה בקולנוע העצמאי בניו יורק ובלוס אנג'לס (1984 - 1988). עבודתה הראשונה הייתה כנהגת. היא עבדה בניהול תסריט בלוס אנג'לס בסרט עצמאי עם הבמאי פול ויליאמס והשחקנית קארן בלאק. בניו יורק עבדה עם המפיק הישראלי יורם מנדל כמנהלת תסריט ואחר-כך כמנהלת פוסט פרודקשן ומנהלת משרד בסרט The Big Blue בבימויו של אנדרו וורן. עבדה עם הבמאי ההונגרי פיטר גוטאר (Péter Gothár). עבדה גם בסרט תיעודי אודות פול ניומן.
ב-1988 שבה לישראל. במשך שנתיים הנחתה קורס פרויקט סיום בווידאו בחוג לצילום, שנה ד', ויצו חיפה (1991-1988). עבדה כעוזרת במאי של אברהם הפנר על סרטו "מה קרה?".
ב-1993 נהפכה כהן (אז, כהן-גרשטל) ליוצרת סרטים עצמאית. הסדרה הראשונה שיזמה והפיקה עבור הרשות השנייה – "עיניים שלי", הייתה בת שלושים פרקים של חמש דקות כל אחד על תחביבי ילדים מרחבי הארץ בצילום ובימוי איבון מיקלוש ואשר שודרה בחמש דקות לחמש בערוץ 2. הסרט התיעודי הראשון אותו הפיקה היה במסגרת "מקום קטן" בערוץ 2, בבימויה של איבון מיקלוש, אודות המושב "פטיש" בנגב.
בשנים 1993 – 1995 הפיקה חמישה סרטים תיעודיים נוספים בני חצי שעה עבור הרשות השנייה בבימוי מיקלוש, אורי רוזנווקס, יהלי ברגמן ואחד בבימויה (לראשונה): "חמדת ימים", על נקודת היישוב בהר מירון, בה חיה משפחת תוויאור המוזיקלית העורכת במקום קונצרטים.
ב-1995 הצטרפה לקבוצת העיתונאים למכרז על רדיו תל אביב (102FM) וזכתה, ביחד עם ראודור בנזימן, ארז טל ורפי רשף. בנזימן היה המנכ"ל וכהן (אז, כהן-גרשטל) הסמנכ"ל. כעבור שלוש שנים, ב-1998, מכרה את מניותיה ברדיו ועזבה. באותה שנה הייתה מפיקה שותפה של "קרקס פלשתינה", זוכה האוסקר הישראלי לסרט העלילתי בבימוי אייל חלפון והפקת מרק רוזנבאום.
ב-1999 ביימה והפיקה את הסרט התיעודי "כלוב זהב" (30 דק'), בהשתתפות עיתונאי הארץ גדעון לוי, עבור "שבת סלאם" של הרשות השנייה. הסרט מספר על גולה פלסטיני בהולנד, שהיה עציר מנהלי בישראל, אחרי שהואשם בחברות בחזית העממית לשחרור פלסטין וישראל הגלתה אותו. בשנת 2000 נבחרה לכהן בתפקיד יו"ר פורום היוצרים הדוקומנטריים. בשנים 2000 – 2001 הייתה מפיקה שותפה לסרטים "רמלה" (דוקומנטרי, 60 דק', ערוץ 2) ו"מכתב לילדים" (דוקומנטרי, 60 דק', ערוץ 8) של הבמאית מיכל אביעד.
ב-1999 כהן (אז, כהן-גרשטל) התחילה לעבוד על הסרט "המחבל שלי", בן 60 דקות, שהקרנת הבכורה שלו נערכה ב-2002. זהו הראשון בטרילוגיה של שלושה סרטים. הסרט מתאר את מסע הפיוס שלה עם פאהד מיהי, האיש שירה עליה בלונדון בקיץ 1978, בזמן לימודי התואר הראשון באוניברסיטה העברית כאשר עבדה כדיילת באל על ונפצעה קל בפיגוע של החזית העממית לשחרור פלסטין. במהלך הסרט עוזרת לו להשתחרר מהכלא כאקט פוליטי. הסרט, זוכה פרס חבר השופטים בפסטיבל ירושלים, היה מועמד לפרס Silver Wolf בפסטיבל אידפא (2002), זכה לציון לשבח של Provincia di Cuneo באיטליה (2003) ופרס אירופי Ilaria Alpi Journalistic Television (2004). הסרט. הוקרן במעל מאה פסטיבלי קולנוע ברחבי העולם, שודר במעל לעשרים מדינות, תורגם לעשרים שפות והוזמן יחד איתה לסבב הרצאות באוניברסיטאות הרווארד, ברקלי, מיין שיקגו, ועוד. המחבל שלי מוצג בתצוגת האון-ליין של המוזיאון הבינלאומי לנשים בסן פרנסיסקו.
סרטה הבא "ציון, אדמתי" (60 דק', 2004), השני בטרילוגיה. הסרט הוא מסע אישי בישראל באמצעות שלוש משפחות: הוריה הפלמ"חניקים – דור תש"ח - ובנותיה, שולה גולני – ניצולת שואה, בנה ההיסטוריון – מוטי גולני ורותי גיליס החיה בכרמי צור. הסרט יצא לאור בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות, הוקרן בעשרות פסטיבלי קולנוע ברחבי העולם ושודר במעל לעשר מדינות. ירון לונדון אמר על הסרט:
"האח שלי" (60 דק',2007), השלישי בטרילוגיה הוא מסע פיוס וניסיון להתקרב אל אחיה שחזר בתשובה בשנות השמונים וחי בבני ברק כיהודי חרדי עם ששת ילדיו ונכדיו ואין בינם קשר. הסרט זכה למענק פיתוח מקרן יהושע רבינוביץ, מומן על ידי רשת (ערוץ 2) ושם גם שודר ברייטינג גבוה. השתתף בתחרות פסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה, הוקרן בסינמטקים ברחבי הארץ ובכמה מדינות נוספות.
בקיץ 2009 יצרה את הוידאו ארט "ביבליוגרפיה" במסגרת תערוכה קבוצתית של ענבל במרכז סוזן דלל, בעזרתו של האמן יונתן ויניצקי. העבודה עוסקת בסבא-רבא שלה, יוסף אליהו שלוש.
כהן לוהקה לבימוי סרט דוקומנטרי ״זכותנו הטבעית״ לשידורי קשת בהפקת אודי ושגיא הפקות בע״מ. הסרט היה צפוי להיות מוקרן לראשונה בפסטיבל תל אביב לקולנוע וזכויות אדם בדצמבר 2020.
השתלמויות
בשנים 2000 - 2001 למדה באוניברסיטה העברית בירושלים, המכון למחקר ע"ש טרומן למען קידום השלום ומכון ון ליר בירושלים, קורס שנתי בנושא הפלסטינים במאה העשרים.
בשנים 2005 - 2007 למדה בקולות, בית מדרש פלורליסטי.
בשנים 2006 - 2010 למדה בעלמא בית לתרבות עברית.
הנחיה והוראה
בשנים 2009 - 2013 הייתה במאית מלווה בקורס רב מחלקתי: דוקומנטרי אישי בבית הספר לאמנות בצלאל לצד האנתרופולוגית ד"ר יונה וייץ והצלם מיקי קרצמן.
בשנים 2011- 2013 – הנחתה שני קורסים שנתיים של שנה ג': סדנת בימוי וקורס ייזום ופיתוח פרויקטים – סדנת הפקה מרכזית, במחלקה לקולנוע, במרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה.
בשנים 2013–2018 הנחתה סדנה ליצירת סרט דוקומנטרי אישי קצר במסגרת לימודי ה"וידאותרפיה" בבית הספר לקולנוע מעלה.
בשנים 2013–2018 לימדה קורס יסודות וסדנה יוצרת בשם "מה הסיפור שלי" בלימודי חוץ: מכינה לאדריכלות, עיצוב ואמנות, בבצלאל.
מאז 2014 ועד היום (2021) מלמדת קורס "מי אני?" במכינה לחברה הערבית במסגרת הדקנאט של בצלאל, אקדמיה לעיצוב ואמנות, ירושלים.
החל מ–2018 ועד היום (2021), במאית מלווה פרו-סמינריון "מי סטורי" של ד"ר יונה וייץ בבצלאל, אקדמיה לעיצוב ואמנות, ירושלים וב-2018 החלה ללמד את הקורס "דוקומנטציה אישית" בלימודי התואר השני של תקשורת חזותית בבצלאל, אקדמיה לעיצוב ואמנות, ירושלים.
ב-2020 זכתה בציון לשבח בגין מצוינות בהוראה.
עיסוקים נוספים
בשנים 1999 - 2008 הייתה חברה בפורום היוצרים הדוקומנטריים וכיהנה במשך שלוש שנים כיו"ר שלו (2003-2000). החל משנת 2007 ועד היום היא חברה באיגוד הבמאים.
מאז אפריל 2009 היא בעלת בלוג באתר "רשימות".
פרסים
ב-2005 זכתה בפרס אמנות הקולנוע בפסטיבל הקולנוע בירושלים; מלגת התפנות לשנה מטעם משרד החינוך.
חיים אישיים
הייתה נשואה למשה (צ'יקו) גרשטל עד לגירושיהם בשנת 2004 ונולדו להם שתי בנות. משנת 2006 היא במערכת יחסים זוגית עם אדם פרימן, ומתגוררת מאז שנת 2011 ביפו.
גביע האמירויות
גביע האמירויות (באנגלית: Emirates Cup) הוא טורניר כדורגל ידידותי שנתי, המשוחק לפני תחילת העונה הסדירה באצטדיונה הביתי של ארסנל - אצטדיון האמירויות בלונדון.
הטורניר מתקיים בחודשים יולי או אוגוסט ונמשך יומיים בדרך כלל, והוא כולל ארבעה משחקים המתקיימים באצטדיון האמירויות. שיטת הניקוד בטורניר דומה לשיטת ניקוד בטורניר אמסטרדם. בדומה למרבית תחרויות הכדורגל, ניצחון מזכה ב-3 נקודות, תיקו בנקודה אחת והפסד לא מזכה את הקבוצה בנקודות. עם זאת, הקבוצות מזוכות בנקודה נוספת עבור כל שער שהן מבקיעות. כך למשל, שוויון 3–3 וניצחון 1–0 יזכו כל אחת מהקבוצות (פרט למפסידה) ב-4 נקודות - שיטה שמטרתה לעודד משחק התקפי ופתוח יותר.
בשנת 2012 לא נערך הטורניר, בעקבות האולימפיאדה שנערכה בלונדון באותו הקיץ. גם בשנת 2016 לא נערך הטורניר, מכיוון שבאותו קיץ התקיים היורו 2016 ובשל עבודות הכרחיות באצטדיון האמיריות, ובקיץ 2018 לא נערך הטורניר בגלל המונדיאל.
פרנסואה דה נוויל, דוכס וילרואה
פרנסואה דה נוויל, דוכס וילרואה השני (בצרפתית: François de Neufville, 2ème duc de Villeroy; 7 באפריל 1644, ליון - 18 ביולי 1730, פריז) היה אציל ואיש צבא צרפתי.
ביוגרפיה
אביו של פרנסואה היה ניקולא דה נוויל, מרקיז וילרואה, שהיה מרשל של צרפת והאפוטרופוס של המלך הצעיר לואי ה-14, שמאוחר יותר העניק לו תואר דוכס. פרנסואה נהנה ממערכת יחסים הדוקה עם לואי, והיה לאחד מאנשי המעגל הפנימי שלו. וילרואה סומן כבעל פוטנציאל לקריירה צבאית מבטיחה, שהייתה מועדפת עליו, בין השאר בגלל קרבתו למלך, היותו אחד מהאנשים הבולטים בחצר המלוכה בכלל, כישוריו כמנהיג חברתי והתנהגותו בהתאם לכללי הנימוס. ב-1693, ללא ניסיון ממשי בפיקוד בעל חשיבות, הוא מונה למרשל של צרפת. ב-1695, לאחר מותו של דוכס לוקסמבורג, הוא קיבל את הפיקוד על צבא צרפת שבפלנדריה תוך כדי מלחמת תשע השנים; ויליאם השלישי ראה בו יריב נחות בהשוואה לדוכס לוקסמבורג. וילרואה היה אחראי להפצצה הנרחבת של בריסל ב-1695, שבגללה שופצה העיר במאה ה-18 וקיבלה את המראה הנוכחי שלה מבחינה אדריכלית (אם כי היא נפגעה גם במלחמות העולם).
ב-1701 נשלח וילרואה לאיטליה כמחליפו של ניקולא קאטינא, וזמן קצר לאחר מכן הובס על ידי צבאו של הנסיך אויגן מסבויה בקרב קיארי שהיה חלק ממלחמת הירושה הספרדית. בפברואר 1702 הוא הובס ונשבה לאחר שהופתע בקרב קרמונה, והוחלף על ידי הדוכס מוונדום.
בשנה שלאחר מכן התמודד וילרואה מול הדוכס ממרלבורו בארצות השפלה. בעיותיו של מרלבורו עם ההולנדים והנציגים האחרים של הברית הגדולה מנעו את האסון מבחינת וילרואה במשך זמן מה, אך ב-1706 תקף מרלבורו והביס את וילרואה ללא תנאי בקרב ראמיאי. לואי ניחם את ידידו הוותיק, אך בכל זאת החליף אותו בפיקוד על הצבא, ומאותה עת וילרואה חי חיים של איש חצר ושמר על ידידותו עם לואי אף על פי שנחשד במספר מזימות פוליטיות.
בתקופת העוצרות היה וילרואה האפוטרופוס של לואי ה-15, ובין 1717 ל-1722 כיהן במספר תפקידים ציבוריים בכירים. אולם, לאחר שניסה לפעול נגד העוצר פיליפ השני מאורליאן הוא נשלח לכהן כמושל ליון, ולמעשה לגלות. משפחתו של וילרואה ספגה חרפה נוספת לאחר ששניים מחבריה הצעירים, דוכס רץ והמרקיז ד'אלינקור, הוגלו לאחר שנתפסו מקיימים יחסי מין בגני ורסאי. לואי ה-15 החזיר את וילרואה לעמדת כוח כשהגיע לבגרות מבחינת החוק.
גילי ארגוב
גיל עובד (גילי) ארגוב (נולד ב-1 בספטמבר 1973) הוא זמר ישראלי. בנו של זוהר ארגוב.
ביוגרפיה
גילי הוא בנו היחיד של הזמר זוהר ארגוב, וגרושתו ברכה. הוא נולד כאשר אביו היה בן 18. בדומה לאביו, גם הוא הפך לזמר, וסבל מהתמכרות לסמים. במהלך חייו עבר תקופות של גמילה מסמים לצד משברים אישיים, ובמקביל המשיך לשיר ולהוציא אלבומים.
בשנת 1991 הוציא ארגוב את אלבומו השני, "נשיקה ראשונה", אשר כלל את הלהיטים "נשיקה ראשונה", "אין לי עוד מילים יפות אליך" ו"כל כך קר לי". האלבום יצר תהודה בישראל ומחוצה לה, בעקבות כך יצא ארגוב לסיבוב הופעות בלוס אנג'לס ובניו יורק.
בשנת 1992, בגיל 19, הוציא את האלבום "עגלה זוהרת", אלבום אוסף אשר כלל שני שירים חדשים ושני ביצועים מחודשים לשיריו של אביו ("עיניך החומות", "בעבר היו זמנים").
בשנת 1999 יצא האלבום הרביעי, "מתגעגע לאבא", כלל שמונה ביצועים מחודשים לשיריו של אביו ואת הלהיט "אבא שלי" מהאלבום הראשון. אף על פי שהוקלט באיכות ירודה, נמכר האלבום בעשרות אלפי עותקים.
בשנת 2003 הוציא ארגוב את אלבומו החמישי, "לא נולדתי מלך", תחת הפקתו המוזיקלית ועיבודיו של ננסי ברנדס. האלבום כלל עשרה שירים מקוריים, ביניהם שלושה שירים שכתב ארגוב בעצמו (שלושה טקסטים ושני לחנים). בסופה של אותה שנה, לאחר התייעצות עם רב מקובל, החליט גילי ארגוב לשנות את שמו ל "גיל" - כסגולה להצלחה במלחמתו בסמים, בתקליט החדש ובזוגיות.
בקיץ 2004 נשא לאישה את יעל, לאחר היכרות בת שנתיים וחצי, ובשנת 2005 נולד להם בן. בהמשך בני הזוג התגרשו.
בשנת 2014 השתתף בעונה השלישית של תוכנית הריאליטי "The Voice ישראל", אך לאחר שלא הופיע לחזרה הגנרלית ולצילומי שלב הדו-קרב, הופסקה השתתפותו בה.
The Incident
רשימת השירים
דיסק ראשון:
גילי ארגוב
ביוגרפיה
ב-22 בפברואר 2016, ביקשה ברכה ארגוב, אימו של גילי ארגוב, עזרה מהציבור בהצלתו מסמים. בעקבות הקריאה נרתם אייל גולן והחליט לממן לו אשפוז וגמילה.
The Incident
רשימת השירים
דיסק שני:
גילי ארגוב
ביוגרפיה
מאז שנגמל, ארגוב נוהג להתנדב למען הכלל, לספר על חייו ולהופיע בבסיסי צה"ל ובמסגרת ארגונים שונים.
דוד קאהן
רבי דוד קאהן (נולד בט' בטבת ה'תש"ז - 1 בינואר 1947) הוא האדמו"ר מתולדות אהרן משנת 1996, בנו השני של האדמו"ר הקודם רבי אברהם יצחק קאהן.
ביוגרפיה
נולד בירושלים לרבי אברהם יצחק קאהן מתולדות אהרן, וליענטא, בת רבי אהרן ראטה, מייסד השושלת. נשא את הינדא (נפטרה באדר א' תשפ"ב), בתו של רבי נפתלי צבי לאבין מזידיטשוב–ויליאמסבורג, ועבר להתגורר בארצות הברית סמוך לחמיו. סומן כיורש ההנהגה של החסידות בידי רוב החסידים עוד בימי חוליו של אביו, דבר שעורר התנגדות אצל תומכי אחיו הבכור, הרב שמואל יעקב קאהן. בסופו של דבר, לאחר פטירת האב חזר לישראל וקיבל את הנהגת חסידות תולדות אהרון. הרב שמואל יעקב הקים חצר משלו בשם תולדות אברהם יצחק. הרב דוד קאהן נחשב שמרן ביחס לאחיו הבכור. לצד דבקותו במורשת אבותיו הוא מתאפיין בדאגתו לכלל, גם אלה שאינם שייכים לחצרו ואינם דוגלים בהשקפותיו ומסייע להם כלכלית ומורלית. הוא עומד בראש ארגון חסד "שערי רחמים" לאלמנות ויתומים ותומך בהם בגלוי ובסתר לצד משלוחי מנות בפורים, מצות לליל הסדר וכדומה. לצדו עומדת בראש הארגון אחותו הרבנית רייזל רוטנברג.
חיבר ספר בשם "חסד נעוריך", המיועד לבחורים.
רבי דוד הלחין מספר ניגוני דבקות חסידיים, בהם "צמאה נפשי", "ואמונה כל זאת", "רחם בחסדך" ו"ניגון דביקות".
משפחתו
לרב קאהן שבעה בנים וחמש בנות. בניו:
סרגל כלים
סרגל כלים הוא רכיב בממשק משתמש גרפי, המופיע על מסך המחשב כשורה, טור או קובייה עם צלמיות המפעילות פונקציות בסיסיות בתוכנה.
סרגל הכלים הראשון הופיע בשנת 1973 על מחשב Xerox Alto.
הקונספט שעומד ביסוד סרגל הכלים הוא הנגשה של פונקציות שגרתיות באמצעות זמינות גבוהה וסימול ברור של הפונקציה. סרגל הכלים שהוא אחד מסימני ההיכר של מערכות הפעלה גרפיות, הצליח להוסיף כלי נוסף לשימוש נוח וקל בתוכנות השונות.
ניתן למצוא סרגלי כלים ברוב התוכנות בעלות ממשק משתמש הגרפי, כגון תוכנות משרדיות, תוכנות שרטוט ותכנון מכני ותוכנות עיבוד תמונה. כמו כן קיימות הרחבות לדפדפנים כגון אינטרנט אקספלורר ומוזילה פיירפוקס בצורת סרגל כלים. סרגלי כלים מתלווים גם למערכות הפעלה ולמנועי חיפוש מסוימים.
הבורסה לניירות ערך בניו יורק
הבורסה לניירות ערך בניו יורק (באנגלית: New York Stock Exchange; בראשי תיבות: NYSE), היא הבורסה לניירות ערך הגדולה ביותר בארצות הברית ובעולם בשווי החברות הכולל, והשנייה בגודלה במספר החברות הנסחרות בה אחרי בורסת נאסד"ק. כיום, רווח השימוש בשם הרחוב וול סטריט ככינוי לבורסה עצמה.
הבורסה נוסדה בפינת הרחובות וול סטריט וברוד ברובע מנהטן שבניו יורק, ב-8 במרץ 1817, על בסיס הסכם בטונווד שנחתם בוול סטריט על ידי 24 סוחרי מניות ב-17 במאי 1792. ב-4 באפריל 2007 התאחדה הבורסה עם בורסת Euronext מפריז והפכה בפועל לבורסה הגלובלית הראשונה בעולם.
הבורסה בבעלות חברת ההחזקות Intercontinental Exchange, או בקיצור ICE, הרשומה בה בעצמה ומפעילה 23 בורסות ברחבי העולם, בהן NYSE ו-Euronext.
הבורסה מנוהלת על ידי דירקטוריון הבורסה המטפל בתפעול השוטף של מערכות הבורסה, בטיפול בחברות הרשומות למסחר, ובאישורם של מועמדים חדשים כחברי בורסה.
נכון לשנת ,2022 נסחרות בבורסה של ניו יורק 2,400 חברות בעלות שווי כולל של כ-30 טריליון דולר. 28 מתוך 30 החברות שמרכיבות את מדד דאו ג'ונס (החברות הציבוריות הגדולות ביותר בארצות הברית), נסחרות בבורסת ניו יורק. כמחצית מהיקף המסחר נערך באופן ממוחשב. המנכ"ל הנוכחי של הבורסה הוא דאנקן ל. ניידראואר.
הבורסה של ניו יורק נוסדה בשנת 1792. מצפון-מזרח לבניין הבורסה כיום. במבנה המזכיר במראהו מקדש יווני, שוכן ה"פדרל הול" שממנו משקיף פסלו של ג'ורג' וושינגטון אשר הוצב במקום בשנת 1789, בעקבות השבעתו כנשיא הראשון של ארצות הברית. באולם המסחר העיקרי יש 12 "תאים", שכל אחד מהם מטפל בקרוב ל-75 ניירות ערך שונים.
חברות ישראליות בבורסה
מניות חברת נייר חדרה הונפקו בבורסה בניו יורק בסוף שנות ה-50, ובכך הייתה לחברה הישראלית הראשונה שמניותיה הונפקו בבורסה. ב-1960 הונפקו מניות חברת הצמיגים אליאנס. חברת טבע תעשיות פרמצבטיות החלה להיסחר בבורסת ניו יורק ב-2012, עד אז נסחרה בבורסת נאסד"ק.
הרברט ג'ורג' ולס
הרברט ג'ורג' וֵלס (באנגלית: Herbert George Wells; 21 בספטמבר 1866 – 13 באוגוסט 1946) היה סופר, הוגה דעות, עיתונאי, סוציולוג והיסטוריון אנגלי. נחשב לאחד האבות המייסדים של סוגת המדע הבדיוני וזכור בעיקר בעקבות ספריו המשויכים לתחום זה. בניגוד לבן זמנו ז'ול ורן, מוקד סיפוריו לא היה ההרפתקה והאופקים החדשים, כי אם ביקורת חברתית נוקבת.
ביוגרפיה
ולס נולד בברומלי (Bromley) במחוז קנט באנגליה. הבן הצעיר מבין שלושה אחים; אביו היה בעל חנות ושחקן קריקט ואמו הייתה עוזרת בית. כשנכשל אביו בעסקיו נאלץ ולס, כמו אחיו, להפסיק את לימודיו ולעבוד כשוליה של סוחר בדים. את עבודתו בשנים 1880 עד 1883 תיאר אחר-כך ברומן "קיפס" (Kipps).
בשנת 1883 החל ולס ללמוד וללמד בבית-ספר "מידהרסט". בגיל 18 קיבל מלגת לימודים בבית הספר למדעים בלונדון. הוא למד ביולוגיה אצל הביולוג הנודע תומאס הנרי האקסלי, השתתף בחוגי דיונים וכתב בעיתון מדעי של האוניברסיטה. בשנים אלה התחיל להתעניין ברפורמות חברתיות, ופנה לכיוון רעיונות סוציאליסטים. התעניינותו בלימודים דעכה והוא הפסיק את לימודיו ב-1887. במשך ארבע שנים לימד בבית ספר פרטיים וקיבל תואר ראשון רק בשנת 1890.
שנה אחר כך התיישב בלונדון ונשא לאישה את דודניתו איזבל. ולס המשיך לעסוק בהוראה עד שנת 1893, אז החל להקדיש את כל זמנו לכתיבה. ב-1894 עזב ולס את איזבל אשתו לטובת אחת מתלמידותיו לשעבר, איימי קתרין רובינס (Robbins), והתחתן איתה ב-1895. נולדו להם שני בנים - ג'ורג' פיליפ ופרנק ריצ'רד.
ספריו הראשונים היו ספרי מדע בדיוני. ב-1895 ראה אור ספרו הראשון "מכונת הזמן" שזכה להצלחה. ספרו השני היה "האי של ד"ר מורו" (1896), בו מסופר על מדען מטורף ההופך חיות ליצורים אנושיים. ב-1897 פרסם את "האיש הבלתי נראה" על מדען המצליח להפוך עצמו לבלתי נראה, ו"מלחמת העולמות" שראה אור ב-1898 הוא רומן העוסק בפלישת אנשי המאדים לכדור הארץ.
הספר "האנשים הראשונים על הירח" היה ספר נבואי על השיטות לטיסות לחלל, וספרו "מלחמה באוויר" (1908) מתאר את התוצאות הקטסטרופליות היכולות להיגרם ממלחמות אוויריות. הרומנים הבאים שכתב "Love and Mr. Lewisham" (אהבה ומר לווישם) ו"קיפס" לא השתייכו לז'אנר המדע הבדיוני והעלו את ההערכה אליו כסופר. בנוסף לרומנים פרסם ולס פמפלטים ביקורתיים על הסדר החברתי באנגליה הוויקטוריאנית, ביניהם Anticipations (ציפיות) (1901), ו"אוטופיה מודרנית" (1905).
מערכת יחסים שהייתה לו עם אמבר ריבס, בתם של פעילים מרכזיים באגודה הפביאנית, מצאה ביטויה ברומן "אן ורוניקה". הספר עורר סערה, והיו שכינו את "אן ורוניקה" רעל רוחני, בטענה שהוא ישחית את הנוער. ולס אמנם הוחרם, אך החרמתו העלתה את הפופולריות שלו בקרב הדור הצעיר כיוון שנתפס כמורד במוסכמות.
ולס הצטרף לתנועה הפביאנית בלונדון, אך במהרה הסתכסך עם ראשי האגודה, ביניהם ג'ורג' ברנרד שו. התנסות זו היוותה את הבסיס לספר "מקיאבלי החדש" (1911), בו הוא מתאר את הפביאנים הידועים. במשך נישואיו של ולס לאיימי היו לו קשרים עם נשים אחרות, בין השאר עם אמבר ריבס. מרומן זה נולדה להם בת; בשנת 1911 הייתה לו מערכת יחסים עם עיתונאית, רבקה וסט. רבקה הייתה צעירה ממנו ב-26 שנה, ולשניים נולד ילד מחוץ לנישואין - אנטוני וסט. נשותיו והמאהבות שלו היוו בסיס לדמויות הנשיות ברומנים שכתב. ביניהן היו כמה דמויות מרשימות כמו מורה באדברג, המתרגמת והמרגלת, מרגרט סאנגר - חלוצת ההפלות, הסופרת מרתה גלהורן (אשתו השלישית של המינגוויי), היורשת הנודעת קונסטאנס קולידג', ועוד רבות אחרות.
ב-1913 כתב את "העולם יוצא לחופשי" (The World Set Free) ספר המזהיר מפני סכנות המלחמה, ומנבא את מלחמת העולם הראשונה. מעבר לכך, ספר זה מנבא לראשונה את האפשרות לבניית נשק גרעיני. וולס הוא אשר הטביע את המונח "פצצת אטום", המופיע לראשונה בספר זה, למונח מקובל בכל שפות העולם. אם כי פרטי הפצצה שחזה וולס שונים מאלה של הפצצות הגרעיניות שנבנו בפועל (וולס חזה פצצה המבוססת על רדיום ולא על אורניום ופלוטוניום) הרי את תוצאותיה חזה בדייקנות (כלומר, פצצה אחת שמוטלת מהאוויר ומספיקה כדי להשמיד לחלוטין עיר שלמה). אחדים מן הפיזיקאים שנטלו בשנות השלושים והארבעים חלק במחקר שהביא ליצירת הפצצות הגרעיניות הראשונות הצהירו במפורש כי שאבו השראה מספר זה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה פרסם ספרות לא בדיונית. ספרו ההיסטורי "תולדות העולם", שמחברו חשש כי יכשל כישלון נחרץ, הפך לרב-מכר ולמצליח מבין ספריו. בהמשך פרסם את "מדעי החיים" (1929 - 1939), שכתב יחד עם ג'וליאן האקסלי וג'ורג' פיליפ ולס, ו"ניסיונות באוטוביוגרפיה" (1934).
ב-1914 ביקר ולס לראשונה ברוסיה. ביקורו הותיר בו רושם שלילי מאוד על הממשל, ובעיקר על השחיתות בו. למרות ההסתייגויות שהיו לולס מהשיטה הסובייטית, הוא הבין את מטרות המהפכה הרוסית. ב-1920 ביקר שוב ברוסיה והייתה לו פגישה ידידותית עם לנין. בשנות העשרים היה מועמד מטעם מפלגת הלייבור לפרלמנט הבריטי. בין השנים 1924 עד 1933 התגורר ולס בעיקר בצרפת. בשנים 1934–1946 שימש נשיא של אגודת הסופרים הבינלאומית PEN.
ב-1934 נפגש ולס עם סטלין ועם רוזוולט וניסה, ללא הצלחה, לעניין אותם ברעיונותיו. אחרי פגישתו עם סטלין התפכח ולס מאשליותיו בנוגע לקומוניזם. בספרו "The Holy Terror" משנת 1939 מתבונן ולס בהתפתחות הפסיכולוגית של רודן מודרני, ומתבסס על דרכם של סטלין, מוסוליני והיטלר.
בזמן מלחמת העולם השנייה חי ולס ברג'נטס פארק בלונדון וסירב לעזוב את העיר בתקופת הבליץ. ספרו האחרון "Mind At The End Of Its Tether" שראה אור ב-1945 מבטא פסימיות לגבי עתיד האנושות. ולס מת בלונדון ב-13 באוגוסט 1946.
מלחמת העולמות
הספר מלחמת העולמות הומחז בארצות הברית כתסכית בשנת 1938. חלקים מהתסכית מלחמת העולמות היו בסגנון של שידור אירוע חי (פקו-דומנטיה). תחילת התוכנית שודרה בטרם הסתיים שידור תוכנית פופולרית אחרת, כך שמרבית הקהל החל להקשיב לתוכנית "מלחמת העולמות" אחרי תחילת שידורה והחמיץ את העובדה שמדובר בתסכית. חלק גדול מהמאזינים האמין לאורסון ולס, ששיחק את תפקיד השדר באופן משכנע. לכן התעוררה היסטריה המונית ומנוסת רבים מבתיהם באזור ניו יורק וניו ג'רזי. השידור הפך למעין מיתוס היסטורי, שלא ברור אם אכן קרה בצורה מספרית משמעותית, או שולס הגדיל את הסיפור מעבר לממדיו האמיתיים. וודי אלן העלה את האירוע בסרטו "ימי הרדיו" משנת 1987.
מלחמת העולמות הועלה פעמיים על מסך הקולנוע. בשנת 1953 הופק מלחמת העולמות ובשנת 2005 הופק מלחמת העולמות בבימויו של סטיבן ספילברג ובכיכובו של טום קרוז. בנוסף לכך, הוקלטה לרומן גם גרסה מוזיקלית, האלבום מלחמת העולמות.
העולם יוצא לחופשי
ב"העולם יוצא לחופשי" (The World Set Free), רצה ולס להזהיר את הקוראים מפני סכנות המלחמה. הספר פורסם בתחילת 1914 כחצי שנה לפי פרוץ מלחמת העולם הראשונה. המדען ליאו סילארד, אחד מאבות פצצת האטום, טען כי ספר זה של ולס היווה השפעת מכרעת על בחירותיו. היבטים מסוימים המופיעים בספר קרו גם במלחמה, כמו חלק מהמקומות בהם התרחשה הלחימה עצמה. אחד ההבדלים המשמעותיים היה זמן פריצת המלחמה - ולס ניבא שהמלחמה תפרוץ ב-1956. אחרי ששמע הרצאה על אנרגיה אטומית ולס ניבא גם את אפשרות קיומה של פצצת האטום. ולס הושפע מספריו ומאמריו של הכימאי פרדריק סודי בנושא הרדיואקטיביות.
רנדי קוטור
רנדי דואן קוטור (באנגלית: Randy Duane Couture; נולד ב-22 ביוני 1963) הוא לוחם אמנויות לחימה משולבות, מתאבק בסגנון יווני רומי ושחקן קולנוע אמריקאי. הוא היה אלוף במשקל כבד שלוש פעמים, ופעמיים אלוף במשקל בינוני כבד בארגון ה-UFC. קוטור הוא אחד משלושת הלוחמים היחידים ב-UFC המחזיק תואר אליפות בשתי קטגוריות משקל שונות. קוטור הוא חבר בהיכל התהילה של UFC, ורבים מחשיבים אותו כלוחם הפופולרי ביותר בענף. הוא גם הלוחם המבוגר ביותר שזכה באליפות ב-UFC, בגיל 46. הוא בעל רשת מועדוני כושר בשם Xtreme Couture.
קוטור מזוהה בדרך כלל עם סגנון לחימה של היאבקות ולחימה על הקרקע. הוא מנצל את יכולתו להוריד מתחרים אל הקרקע, כחלק מהרקע הקודם שלו כמתאבק, ושם לשלוט בקרב מעמדה דומיננטית ולהכות את היריב (סגנון הנקרא ground and pound).
נתונים אישיים
רקורד
יחד עם עמיתו למקצוע, צ'אק לידל, נחשב קוטור לאדם אשר הביא את תחרויות אמנויות הלחימה המשולבות למיינסטרים של הספורט והבידור האמריקאי.
קריירה כשחקן
בשנת 2005 שיחק בסרט "בלי חוקים" לצידם של צ'ארלי האנם ואלייג'ה ווד. בשנת 2008 השתתף בסרט אמנויות הלחימה "חגורה אדומה" של הבמאי דייוויד מאמט.
בשנת 2010 גילם את רוד הגבוה בסרט הפעולה "בלתי נשכחים".
בשנת 2011 שיחק בסרט "בגידה בן חברים" לצידו של ברוס ויליס.
בשנת 2016 שיחק בסרט הקומי "החופשה הראשונה" (Good Kids) לצידם של זואי דויטש, דמיאן ביצ'יר ואשלי ג'אד.
בשנת 2019 כיכב לצד מייקל ג'יי וייט בסרט הפעולה "בדרך הקשה", בתפקיד של בריגס.
בשנת 2022 שב לגלם את דמותו בתור רוד הגבוה בסרט "בלתי נשכחים 4".
זמפר-אופרה
זמפר-אופרה (גרמנית: Semperoper), הידוע גם בשם "האופרה הממלכתית הסקסונית של דרזדן", הוא בית אופרה בדרזדן שבגרמניה, מן המפורסמים ביותר בעולם.
היסטוריה
את הבית בנה בשנת 1841 האדריכל גוטפריד זמפר בסגנון הרנסאנס המוקדם. הבניין נהרס בשריפה בשנת 1869 ונבנה מחדש. האזרחים דרשו שזמפר יבצע את מלאכת השחזור והשיקום, אם כי בתקופה זו שהה בגלות בגלל פעולותיו בהתקוממות של מאי בשנת 1849. בנו, מנפרד זמפר, השלים איפוא את בית האופרה השני על פי התוכניות של אביו. הבניין השני נבנה בסגנון נאו-רנסאנס בשנת 1878. בתקופת הבנייה, התקיימו ההצגות ב-Gewerbehausall, שנפתח בשנת 1870.
הבניין נחשב לדוגמה ראשונה במעלה לאדריכלות "הבארוק של דרזדן". הוא ניצב בכיכר התיאטרון במרכז דרזדן על גדת הנהר אלבה. מעל הפתח מתנוססת מרכבת ארבעה הנושאת את דיוניסוס. את פנים הבניין עיצבו אדריכלים מפורסמים באותה תקופה, ביניהם יוהנס שילינג. על גג הבניין עומדים פסליהם של יוצרים כמו יוהאן וולפגנג פון גתה ופרידריך שילר, ויליאם שייקספיר, סופוקלס, מולייר ואאוריפידס. עוד יש בבניין מיצירות ארנסט ריצ'ל וארנסט יוליוס הנל.
בשנים שלפני המלחמה, עלו על בימת בית האופרה הצגות בכורה של רבות מיצירות ריכרד שטראוס. בחלק מהם כסולנית הופיע זמרת ממצוה יהודי מרגיט בוקור שעזבה את האופרה לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933.
בשבועות האחרונים של מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945, נהרס הבניין שנית - הפעם בהפצצת דרזדן על ידי בעלות הברית ושריפות הענק שהשתוללו בעקבותיה. בדיוק כעבור 40 שנים, ב-13 בפברואר 1985, נבנה בית האופרה מחדש כמעט כפי שהיה לפני המלחמה. הוא נפתח מחדש בהצגת האופרה, שהייתה האחרונה לעלות על בימתו לפני החורבן ב-1945: "הקלע החופשי" של ובר.
בשיטפון של שנת 2002, כשנהר האלבה עלה על גדותיו, סבל הבניין נזקים כבדים מן המים. הודות לעזרה נכבדה מרחבי העולם, נפתח בית האופרה מחדש בדצמבר 2002. כיום מלווה את רוב האופרות התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן. האולם מלא כמעט תמיד עד אפס מקום. המנצח הראשי המיועד של התזמורת הוא דניאלה גאטי. מנהל מחלקת האופּרה מ־2010 הוא איתן פּסן. המנצחים הישראלים אשר פיש, עומר מאיר ולבר ורני קלדרון מופיעים בּדרזדן לעיתים קרובות.
יוסף רוזנפלד
יוסף רוזנפלד (1922-1858) היה רבה הראשי של צ'רנוביץ בשנים 1922-1893.
ביוגרפיה
רוזנפלד נולד ב-1858 בעיר ניישטדטל שבסלובקיה של ימינו, למאיר, אב בית דין בעיר הולדתו. בבגרותו עבר לבודפשט כדי ללמוד בבית מדרש לרבנים, שם למד בהנחיית בנימין זאב בכר. ב-1883 הוסמך לרבנות בברלין וקיבל תואר דוקטור לפילוספיה מטעם אוניברסיטת לייפציג. לאחר מכן עבר לכהן כרב אצל קהילת יהודי המבורג. חברי הקהילה המשכילים תפסו אותו כבעל השקפות מסורתיות יותר. בשל כך, הם השפיעו על הממשלה המקומית שלא להעניק לו נתינות גרמנית, דבר שהיה הכרחי באותם הימים לרב בגרמניה.
ז'ורז' דנטון
ז'ורז' ז'אק דנטון (בצרפתית: Georges Jacques Danton; 26 באוקטובר 1759 - 5 באפריל 1794) היה פרקליט ועיתונאי צרפתי, ממנהיגיה החשובים של המהפכה הצרפתית בשיאה. דנטון החל את דרכו הציבורית כראש מועדון הקורדליירים הרדיקלי בפריז, ועלה לגדולה כאחד ממארגניה של הפיכת ה-10 באוגוסט 1792, בה הופלה המלוכה והוקמה רפובליקה. אז מונה לשר המשפטים, וככזה היה אחראי לטביחות ספטמבר ולהקמת בית-הדין המהפכני המיוחד. תמך בהוצאתו להורג של לואי השישה עשר והיה האיש החזק בוועד לשלום הציבור בחודשיו הראשונים. דנטון סימן בהמשך קו מתון יחסית בוועידה הלאומית, וניסה לפשר בין הז'ירונדינים למונטניארדים. לבסוף התנגש עם מקסימיליאן רובספייר, והוסר מהדרך במשפט ראווה בו הואשם בקשירת קשר ובבגידה ולבסוף נערף בגיליוטינה עם תומכיו.
ביוגרפיה
דנטון נולד למשפחה בורגנית. בבגרותו למד משפטים, עבר לפריז והיה לעורך דין. בלשכת "הבונים החופשיים", שבה היה חבר, נפגש עם רבים מן המנהיגים העתידים של המהפכה. ביניהם העיתונאי הצעיר קאמי דמולן, אשר במהלך השנים הפך לידידו.
לדנטון ודמולן היה חלק ביוזמה להקמת "חברת ידידי זכויות האדם והאזרח" (מועדון הקורדליירים) אשר הפכה בסופו של דבר למרכז הרפובליקנים הקיצונים. בראשית 1790 היה דנטון זמן מה חבר בקומונה, וכן מפקד גדוד של המשמר הלאומי. אחרי ניסיון הבריחה של המלך, תבע דנטון בגלוי את הדחת המלך. לאחר זמן מה נסע לאנגליה. לאחר שובו בסוף 1791 התמנה לסגן פרקליט הקומונה. דנטון תרם רבות להתגברות על המשבר שפקד את צרפת במפלות בחזיתות המלחמה ובהתקדמות הפרוסים לעבר פריז. הוא התנגד לפינוי הממשלה מפריז, ועורר את רוח ההתנגדות על ידי הסיסמה המלהיבה שטבע "העזה, שוב העזה ותמיד העזה!"( "il nous faut de l'audace, et encore de l'audace, et toujours de l'audace").
דנטון נבחר לקונבנט כאחד מנציגי פריז. הוא ישב בשמאל והצביע בעד הוצאתו של המלך להורג. ב-6 באפריל 1792, נבחר דנטון כחבר ב"ועד לשלום הציבור" ועד יולי של אותה שנה היה האיש המרכזי בו. ב-4 בדצמבר 1793, הפך מנגנון הטרור הפך לאחד מסמליו של הוועד לשלום הציבור שבו שלטו היעקובינים.
חלק חשוב בחיסול סיעות אלו נטלה פרשה שהסעירה את צרפת כולה באותם ימים, אשר נקראה "פרשת החברה ההודית". הייתה זו חברה מסחרית גדולה אשר משכה אליה משקיעים רבים. שחיתויות רבות היו בחברה זו ובאוקטובר נחשפה פרשת השחיתות כאשר כל אחד הלשין על רעהו. אחד מהאנשים שהיו מעורבים בפרשייה היה פאבר. פאבר נתמך אז על ידי רובספייר ודנטון. הפרשה הסתעפה וסיבכה רבים שכיהנו בוועד לביטחון הכללי ובוועדת הכספים. הפרשה חשפה את מה שכונה "קשר הזרים".
קשר הזרים
מאז ראשית המהפכה זרמו פליטים לצרפת המהפכנית. בין הפליטים היו רבים שנכנסו לפעילות המהפכנית בעד הרפובליקה. כמו כן היו בנקאים עשירים שקשרו קשרים עם היעקובינים והז'ירונדינים, אך כל מטרתם הייתה לעשות הון על חשבון המהפכה. אותם "זרים" שנחשבו כתומכיה של המהפכה, הפכו לשונאי הרפובליקה ונחשדו כמרגלים אנטי פטריוטיים. הקונוונט עקב אחר פעילויותיהם ופרשת החברה ההודית גרמה למעצר המוני של רובם עד דצמבר 1793. משמעויותיו היותר עמוקות של קשר הזרים היו שהממשלה נתפסה כנגועה בשחיתות זו. התחושה כי קשר אריסטוקרטי במימון אנגלי מאיים על הרפובליקה החלה לקנן בליבם של האנשים. הוועד לשלום הציבור הופתע לא רק מהגילוי עצמו אלא מעוצמת ההד הציבורי שעורר דיון בשאלת הכרחיות הטרור, ובשאלת ההתנגדות לטרור שהחלה להיווצר.
המלחמה באברטיסטים
לאחר פרשה זו, החל הוועד לטפל בסכנה שאיימה עליו יותר מכל, האברטיסטים. האברטיסטים היו קבוצה גדולה ששלטה בקלוב הקורדליירים ובמשרד המלחמה. מצעם לא היה ברור, אך כלל את העקרונות הבאים: מלחמה בכנסייה בעד כלכלה לאומית ומעורבות המדינה בחיי הכלכלה, שנאת עשירים "מלוכלכים" ומדיניות נוקשה כלפי ספסרים ומפקיעי מחירים.
מול האברטיסטים התייצבו גם רובספייר וגם הדנטוניסטים. לאחר שדנטון עזב את הוועד לשלום, הוא החל לגלות נטייה הולכת וגוברת של התנגדות לטרור. דנטון שהיה אז עם אשתו הצעירה בת ה-22 (בארסיס סיר אוב), נאלץ לחזור לפריז ב-17 בנובמבר. דנטון לא חיכה זמן רב לפני שהחל לתקוף, יחד עם רובספייר, את האברטיסטים. את התקפתו על האברטיסטים פתח דנטון ב-3 בדצמבר 1793 כאשר תקף את ההצעה כי הקונוונט יממן את הקלובים הפופולריים על חשבון האוצר. רובספייר הצטרף לדנטון ושיבח אותו.
בזכות ידידם דמולן ועיתונו "הקורדלייר הזקן", תקפו רובספייר ודנטון את "האב דושן" של אבר. העיתון החל מפרסם מאמרים נגד הרעיון של שלטון הטרור ונראה היה כי ישנם סימנים להרגעת הטרור. ב-20 בדצמבר הסכים הקונוונט על הקמת "וועדת חנינות" אשר תבדוק שורה של אסירים "חשודים" ותוציא לחופשי את אלה החפים מפשע.
האברטיסטים החלו תוקפים מתקפת נגד בעזרת כתבי אישום מפרשת החברה ההודית. כך הצליחו לבטל את וועדת החנינות זמן קצר אחרי שנוסדה, ובכך נבלמה מתקפתם של הדנטוניסטים. לבסוף, ב-13 במרץ הואשמו ראשי האברטיסטים, וב-24 בחודש עלו לגיליוטינה. זאת הייתה הפעם הראשונה שבה נשלחו לגיליוטינה מנהיגי המהפכה העממית ובכך הוריד רובספייר את כוח מתנגדיו מהצד השמאלי.
סילוקו של דנטון
לאחר סילוק האברטיסטים מהשלטון, היה על רובספייר לסלק את דנטון, משימה קשה יותר מסילוקו של אבר מכיוון שלדנטוניסטים היו יותר אנשים בקונוונט שתמכו בהם. בנוסף, הייתה קיימת מערכת יחסים של אהדה בין רובספייר, דנטון ודמולן. רובספייר זכר כי דמולן היה אחד מאישיה החשובים של המהפכה, מנפילת הבסטיליה, דרך נאומו בדבר מותו של המלך ועד לפרסומיו נגד האברטיסטים ב"קורדלייר הזקן". למרות כל זאת, היה קשה לרובספייר להבליג על הדברים אשר אמר דמולן נגד מדיניות הוועד לשלום הציבור.
ב-22 במרץ נפגשו השניים לארוחת צהריים. דנטון, שהיה שיכור ביקש מרובספייר להתפייס, אך רובספייר נשאר אדיש ועמד על שלו. כעבור כמה ימים נראו שניהם בתיאטרון. כאשר בהצגה הושמעו המילים "מוות לעריץ", קמו דנטון וידידיו וכיוונו אגרופים לכיוון רובספייר. הצו למאסר דנטון הוצא ב-30 במרץ בישיבה משותפת של הוועד לשלום הציבור והוועד לביטחון הכללי. להוצאת הצו קדמו רגעים של היסוס, שכן דנטון היה פופולרי מאוד בקונוונט והשאלה הייתה האם קודם להאשימו בפני הקונוונט או קודם לעצרו. לבסוף הוחלט כי יש תחילה לעצור את דנטון. על הצו חתמו 18 מתוך 20 נציגי חברי הוועד. חתימתו של רובספייר הייתה בין האחרונות. השניים אשר סירבו לחתום היו ריהל, ידידו של דנטון ורובר לינדה אשר ראה בכך שחיתות לשמה.
דנטון לא רצה שיעצרו אותו אל מול אשתו, לכן יצא אל הרחוב והסגיר עצמו לידי רודפיו. הוא הועבר לכלא לוקסמבורג, שם פגש בדמולן ובעוד חבריו. המונים קראו לעבר הקונוונט כי יש לשמוע את טיעוניו של דנטון והקונוונט הסכים לשמוע טיעונים של חבריו. כאשר סיימו חלק מהם את נאומיהם, פרץ רובספייר לאולם ופתח בנאום. איש מתומכי דנטון לא העז להתנגד לו.
המשפט
דנטון וחבריו שהו בכלא לוקסמבורג כיומיים. ב-2 באפריל, הועברו לתא הנידונים למוות בכלא הקונסיירז'רי שממנו הלכו הנאשמים רק לגיליוטינה. שם גם שמע דנטון את כתב האישום הרשמי נגדו.
המשפט כמשפט ראווה
משפטו של דנטון היה מראשיתו משפט ראווה ולכך כמה ראיות:
מהלך המשפט
את היום הראשון למשפט העבירו האנשים בתיאור בעיית חברת הודו המזרחית, ולדנטון לא ניתנה שום הזדמנות להשמיע את קולו. למחרת דרש דנטון את רשות הדיבור. ההפרעות באולם המשפט הצפוף נמשכו בזו אחר זו עד שהושמעו לבסוף ההאשמות. דנטון הואשם שזמם להחזיר את המונרכיה ולהמליך את הדוכס מאורליאן. בסוף ההאשמות פנה דנטון לקהל הרב שהצטופף באולם. כל אותו יום (ה-3 באפריל), רותק הציבור לנאומו של דנטון ומחיאות הכפיים שקיבל הראו על האהדה לה זכו ביציעים. ארמן, נשיא בית המשפט, ניסה אומנם להשתיק את דנטון, אך קולו רעם בעוצמה עד שאף ההמון מחוץ לפאלה דה ז'וסטיס שמע אותו.
דנטון המשיך והוקיע את הקנוניה נגדו ותקף את הוועד ה"טמא". הוא המשיך בטיעונים ששכנעו את ההמון כי ההאשמות נגדו הן חסרות יסוד. ארמן הודיע לפוקייה-טינוויל כי הוא מתכוון למנוע למשך חצי שעה את דנטון מלהגן על עצמו. דנטון השתולל מכעס. השינוי החפוז בתוכנית חיסל את שמץ החוקיות האחרון במשפטו של דנטון. נשיא בית המשפט והתובע הוציאו את הנאשמים מהאולם לאחר השתוללויותיו הרבות של דנטון, והמושבעים יצאו כדי לקבל החלטה. אף על פי שהיו אלה שבעה מאויביו של דנטון שנבחרו בקפידה, חששו ארמן ופוקייה-טינוויל מפני זיכוי. בצעד אחרון של פאניקה, הם נכנסו, בניגוד לחוק, לחדר שבו התכנסו המושבעים, מוכנים לאיים על המהססים. המושבעים שבו עם פסק הדין הנדרש. ארמן הכריז על עונש מוות, והורה לקרוא אותו באוזני האסירים שעמדו להיות מובלים לגיליוטינה ביום המחרת. לאחר ששמע דנטון את פסק הדין, קרא בקול "רוצחים! הביטו בהם! הם רדפו אותנו עד מוות! רובספייר השפל! גם אתה תלך לגרדום. אתה תלך בעקבותיי, רובספייר".
סופו של דנטון
ב-6 באפריל הגיע השופט דיקרי והקריא בשנית בפני דנטון וחבריו את פסק הדין. בכלא נעשו עתה הכנות אחרונות. עוזרו של סנסון התליין, קרע את חולצותיהם סביב הצוואר וגזז את שערותיהם סביב המקום שעליו תיפול המערפת. כל ה-16 הועלו על שלושה קרונות והוסעו דרך רחובות פריז לעבר הגיליוטינה בכיכר המהפכה. בהגיעם לכיכר, כבר המתין להם קהל רב, דומם הפעם. דנטון הביט בבוז לעבר הקהל, במיוחד לעבר האנשים שבאו מטעם הוועד לשלום הציבור. דמולן עלה שלישי לגיליוטינה ודנטון היה האחרון. בהגיע תורו לעלות לגיליוטינה, הוא קרא לעבר סנסון התליין "הראה את ראשי לעם. הוא שווה את זה". דנטון היה בהישלחו לגיליוטינה בן שלושים וארבע. נבואתו בדבר גורלו של התובע שלו, התגשמה כעבור שלושה חודשים. רובספייר הלך בעקבות יריבו אל הגיליוטינה.
דנטון נותר אחד מסמליה ודמויותיה המפורסמות של המהפכה בזיכרון ובתרבות. ב-1835 פרסם גאורג ביכנר את המחזה מות דנטון. מחזה נוסף, "המקרה של דנטון", נכתב על ידי סטניסלבה פרזיביסגווסקה ב-1929. סרט הקולנוע "דנטון" הופק ב-1983, בכיכוב ז'ראר דפארדיה.
קולנוע אינטראקטיבי
קולנוע אינטראקטיבי הוא סוג של קולנוע, בו מתקיימים יחסי גומלין בין המתרחש על המסך והצופים. יחסים אלו יכולים להתבטא בצורות רבות ומגוונות כשהדגש הוא שהצופים מקבלים אפשרות להשפיע על התנהלות הסרט. הסרטים הללו בנויים כך שכל סצנה שתיבחר על ידי הצופה תוכל להתאים לסצנה הקודמת ולהניע את העלילה קדימה. ישנן דרכים מגוונות וכמו שימוש בטכנולוגיות שונות ליצירת סרט אינטראקטיבי.
היסטוריה
ניתן היה לראות סרטים אינטראקטיביים כבר משנת 1967. Kinoautomat של הבמאי הצ'כי ראדוז צ'ינצ'רה (Radúz Činčera), שהוצג בתערוכת אקספו 67' במונטריאול נחשב לסרט הקולנוע האינטראקטיבי הראשון שנוצר. בסרט זה היו תשע נקודות שבהן הסרט נעצר והיה עולה סדרן לבמה שמספר לקהל על שתי הסצנות הבאות האפשריות. לאחר מכן הקהל היה מצביע לסצנה הרצויה וזו שנבחרה על ידי רוב הקולות הייתה מוקרנת על חשבון השנייה. הסרט נפתח בסצנת הבזק לעתיד שבה הבית של הגיבור נשרף. סצנה זו מהווה גם את סופו של הסרט ללא קשר לבחירות שנעשו על ידי הקהל במהלכו, עקב מטרת הבמאי להציג סאטירה על הדמוקרטיה בסרטו זה.
במהלך השנים היו ניסיונות רבים ליצירת סרטים אינטראקטיביים, אך סוג זה של סרטים מעולם לא נכנס לזרם המרכזי של צפייה בקולנוע.
גם בישראל הופקו סרטים אינטראקטיביים כשהבולט שבהם הוא "מערבולת" של פרופסור ניצן בן שאול מהחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. בן שאול הקים חברה בשם Turbulence אשר פיתחה תכנות שמאפשרות יצירה והקרנה של סרטים אינטראקטיביים. בנקודות דרמטיות מסוימות בסרט, מופיעה מסגרת זוהרת על אחד האובייקטים שעליה הצופה יכול ללחוץ ובכך לגרום לפיצול נרטיבי. גם אם הצופה לא לוחץ על המסגרת הזוהרת הסרט ימשיך ולא יחכה לבחירה מצידו. אורך הסרט נע בין כ-60 דקות כשאין התערבות מצד הצופה, עד כ-90 דקות הכוללות את כל ההתערבויות האפשריות.
תחושת השתקעות בקולנוע אינטראקטיבי
ג'נט מוריי (Murray) מפרשת את המושג השתקעות כחוויה של מעבר למרחב דמיוני מפותח היוצר הנאה ללא קשר לתוכן. כל סרט קולנוע עלילתי מייצר אצל הצופים תחושת השתקעות ברמה מסוימת. סרטים בתלת־ממד למשל מעצימים את התחושה הזו, שכן העולם הקולנועי שבהם מפותח ועשיר יותר מכזה של סרט רגיל. סרטים אינטראקטיביים לרוב מייצרים תחושת השתקעות ברמה נמוכה יחסית, מכיוון שבכל פעם שהצופים אמורים לבחור פיצול עלילתי מסוים, הסרט נעצר והצופים מתנתקים מהעולם הדמיוני אליו היו מחוברים. סרטים כמו Last call למשל, לא פוגעים בתחושת ההשתקעות עקב כך שהסרט אינו מפסיק והבחירה מתבצעת במהלכו, דבר שיכול אף להגביר את הדרמה ואת החיבור לעולם הקולנועי המוצג.
תחושת סוכנות בקולנוע אינטראקטיבי
את המושג סוכנות מוריי מפרשת ככח שגורם לסיפוק, המאפשר לעשות בחירות משמעותיות ולראות את התוצאות שלהן לאחר מכן. תחושה זו לא מתקבלת מצפייה בסרט קולנוע רגיל אך לעומת זאת כן מתקבלת בעקבות צפייה בסרט אינטראקטיבי על ידי הבחירות הנרטיביות אותן מבצע הצופה, וכמובן על ידי התוצאות של בחירות אלו.
קולנוע אינטראקטיבי ומשחקי מחשב
ישנן נקודות דמיון רבות בין קולנוע אינטראקטיבי למשחקי מחשב. בתור התחלה, שתי המדיות הללו מייצרות הן תחושת השתקעות והן תחושת סוכנות ברמות שונות (תלוי במשחק או בסרט). בסרטים אינטראקטיביים לרוב הבחירה של הצופה היא די מוגבלת ואילו במשחקי מחשב רבים הבחירה של השחקן היא כמעט אינסופית (לא מבחינה עלילתית אלא מבחינה ויזואלית), לדוגמה: במשחקי "ארגז חול" כגון Grand theft auto השחקן יכול להניע את הדמות לכל אזור שירצה בתוך עולם המשחק וכל טיול שלו במרחב המשחקי יראה שונה מקודמו. דבר זה מעצים את תחושת הסוכנות שמתקבלת מהמשחק, בעוד ברוב הסרטים האינטראקטיביים הבחירות של הצופה ידועות מראש ולא ניתנות לשינוי, שכן הסצנות כבר צולמו ונערכו. דבר זה כמובן מנמיך בהתאם את תחושת הסוכנות המתקבלת בעת הצפייה בסרט האינטראקטיבי.
שצמן
שצמן הוא שם משפחה יהודי-אשכנזי, ככל הנראה נגזרת מהשם ש"ץ או המורכבת מן המילים הגרמניות "שאץ" שפירושה "אוצר" ו"מאן" שפירושה "אדם, גבר" (איש האוצר?)
טימו ק. מוקה
טימו ק' מוקה (בשם מלא בפינית: Timo Kustaa Mukka; 17 בדצמבר 1944 – 27 במרץ 1973), סופר פיני.
ביוגרפיה
טימו ק' מוקה נולד בבולנס שבשוודיה. במשך חייו הקצרים למד מוקה באקדמיה לאמנויות של הלסינקי והספיק לפרסם תשעה ספרים, שברובם כתב בלשון פיוטית על תנאי החיים הקשים בלפלנד, הסביבה שבה עברו עליו ילדותו ורוב שנות בגרותו. תשעת ספריו ראו אור בשש השנים שבין 1964 ו-1970, וחיי יוצרם היו מאבק עיקש ועגום של אדם, אשר לא ידע לבעור על אש קטנה, נגד זמנו ההולך וכלה.
בראשית שנות השישים של המאה העשרים התחיל להתפתח בספרות הפינית זרם הקרוי "סיפורת וידויית ספונטנית". זרם זה הושפע מכתיבת הנרי מילר, ושניים מנציגיו הבולטים ביותר בפינלנד הם "הילדים הנוראים" של הספרות הפינית – המשורר והמתרגם פנטי סאריקוסקי (Pentti Saarikoski) והסופר הנו סלמה (Hannu Salama). בקרב הכותבים המשויכים לזרם זה מתבלט מוקה, הנחשב ליוצר המקורי והעקבי ביותר בדרכו. יצירתו הייחודית מאופיינת בהתמקדות כותבהּ בנופי הטבע והאנוש החשוכים של צפון פינלנד, שלנכחם מצטיירים מעשיהם הנואשים של הגיבורים ותשוקותיהם העזות כאש המסרבת לכבות, מעֵין רעל המוסיף לפעפע על אף הרגעים הקצרים של הטוּב והאושר בין תהפוכות החיים.
תיאורם הלירי של ההיסטריה הארקטית, המוצאת פורקן באהבה האסורה, ושל הלהט הדתי החשוך, הגורם להתהוותן של תחושות אשם מייסרות, ניכר כבר ביצירתו הראשונה של מוקה, הרומן "האדמה היא שיר של חטא" (1964). ספרו השני, הרומן "טאבו" (1965), מתעד את המלכוד שנמצאת בו גיבורת הספר, נערה בראשית התבגרותה, הנסחפת למערכת יחסי רגש ומין עם גבר מבוגר, המקיים בו בזמן קשרים אינטימיים עם אמה. גם ספריו השלישי והרביעי של מוקה היו רומנים: "מאיזשהו מקום כאן" (1965) הוא רומן מחאה חברתית המגולל את סיפורו של חייל פיני צעיר, הסובל מהתמוטטות עצבים במהלך שירותו הצבאי, ואילו "השיר על ילדי סיביר" (1966), עוסק, בין השאר, בטיב התלות של היחיד בחֶברה ובאפשרות לסמן גבולות ברורים במסגרת אותם יחסי תלות. שני הרומנים הנוספים שהספיק מוקה לכתוב הם "שיבולת הקיץ מתה" (1968), יצירה אלגורית שכמסגרתה משמש סיפורו של אדם הנורה ביער ומתאמץ לשרוד למרות הכדור התקוע בבטנו, ו"היונה והפרג" (1970), הספר האחרון שכתב – תיעוד ארוטי, פיוטי ונועז של מערכת יחסים, הגורפת נערה צעירה ותמימה וגבר בשל ומתוסכל למערבולת מסחררת של כמיהה, תשוקה ואובדן על רקע נופי האגמים והיערות של לפלנד. בנוסף על הספרים הנזכרים לעיל פרסם מוקה גם את ספר השירים "אדום" (1966) ואת קובצי הסיפורים "מות הכלב" (1967) ו"פחד השלג" (1970). לספריו שמור מקום של כבוד בספרות פינלנד, והם משפיעים גם כיום על הסיפורת הנכתבת בארץ זו. שלושת ספרי מוקה שהתפרסמו בעברית, בתרגומו של רמי סערי, הם: "טאבו" (1998) בהוצאת ידיעות אחרונות, היונה והפרג (2002) ו- השיר על ילדי סִיבִּיר (2005) בהוצאת כרמל.
בית תאילנדי
בית תאילנדי היא מסעדה תל אביבית המתמחה במטבח התאילנדי.
אודות המסעדה
המסעדה נפתחה ב-1996 והיא נמצאת ברחוב בוגרשוב פינת בן-יהודה. במקום מגישים מאכלים בסגנון דרום תאילנד, שמתאפיינים בבישול בחלב קוקוס ומגוון מחיות, מאכלים בסגנון מחוז איסאן בצפון-מזרח תאילנד ומאכלי רחוב תאילנדים. למסעדה גן ירקות בו מגדלים ירקות תאילנדים לצרכיה, כגון: קפאו – בזיל תאי, מקואה פראו – חציל תאי, פאקנה (Chinese Broccoli) ופאק בונג (Morning Glory).
בעלי המסעדה הם הישראלי יריב מלילי ואשתו התאילנדית, לק סונן. מלילי הכיר את סונן בעת שעבד כדייג בתאילנד. הם הכירו כאשר מלילי טייל ברחוב, והתאהב בסונן שעבדה עם אביה באחד מדוכני האוכל במדינה. לאחר חתונתם, שב מלילי ביחד עם סונן לישראל, והשניים פתחו את המסעדה.
דירוג המסעדה
המסעדה זכתה לשבחים מצד כלי תקשורת ומביני עניין בישראל. מדריך Time Out תל אביב בחר בשנת 2007 את המסעדה כאחת מעשר המסעדות הטובות בתל אביב ובשנת 2014 בחר מדריך זה את המסעדה כמסעדה האסייתית הטובה ביותר בארץ וכתב:
כתב העת "על השולחן" בחר ב"בית תאילנדי" כאחת משש המסעדות האסייתיות הטובות בתל אביב ומעריב nrg בחר בשנת 2011 ב"בית תאילנדי" כאחת מעשר מסעדות היוקרה הטובות בישראל. עיתון "הארץ" הגדיר את "בית תיאלנדי" בשנת 2015, כאחת משבע המסעדות האסייתיות המומלצות בארץ.
בספר "מומלץ מפה" בשנת 2011 קיבלה "בית תאילנדי", ביחד עם עוד שתי מסעדות, דירוג 9.3 מתוך 10. רק 11 מסעדות בישראל קיבלו ציון גבוה ממנה.
בסקר שערך ב-2014 במגזין mako בקרב השפים הטובים בישראל, נבחרה בית תאילנדי כמסעדה השנייה בטיבה בישראל. עורכי הסקר כתבו על בחירה זו:
לואי פדרב
לואי פדרב או בשמו המלא: לואי לאון סזאר פדרב (בצרפתית: Louis Léon César Faidherbe; 3 ביוני 1818 - 29 בספטמבר 1889) היה גנרל מנהל כללי וקולוניאלי ופוליטיקאי צרפתי. הוא יצר את חיל הקלעים של סנגל כשהיה מושל סנגל. הוא פיקד את הארמייה הצפונית בימי מלחמת צרפת-פרוסיה בשנים 1871-1870. אחרי שנת 1871 נבחר לחבר בית הנבחרים ואחר כך כסנטור.
ראשית חייו
פדרב נולד למשפחה ממעמד הביניים הנמוך בעיר ליל. הוא היה הילד החמישי של לואי סזאר ז'וזף פדרב, ואשתו סופי מונייר. אביו נפטר בשנת 1826 כשהיה בן שבע והוא חונך על ידי אמו. הוא קיבל את השכלתו הצבאית באקול פוליטקניק ואחר כך בבית ספר בעיר מץ. בשנים 1843–1847 שירת באלג'יר, ושנה אחת בגוואדלופ, ושוב משנת 1849 עד 1852 באלג'יר.
מערב אפריקה
העבודה שעשה במערב אפריקה הצרפתית היא מורשתו החשובה ביותר. באותה תקופה צרפת שלטה בסנגל בעיקר בשטח מצומצם - שבמרכזו הייתה העיירה סן- לואי ורצועת החוף. עם זאת חוקרים צרפתיים גילו את שפע האפשרויות לאורך נהר הניז'ר, ופדרב יצר את המסגרת הפוליטית והצבאית להוסיף את השטחים האלה לחסות צרפת. הוא אפילו חלם ליצור אימפריה צרפתית אפריקאית המשתרעת מסנגל לים סוף.
כאשר התפטר מתפקידו, כבר הוקמה על ידו התשתית לשלטון צרפתי מסודר. חמישים השנים הראשונות של הקולוניאליזם הצרפתי בסנגל לא ייצר שליטה פוליטית איתנה ולא רווחים כלכליים. עם זאת, היא קבעה את העקרונות הבסיסיים לעתיד. סנגל הפכה לבסיס הצרפתי העיקרי במערב אפריקה, ולא גינאה. ההתרחבות הצרפתית כוונה אל פנים הארץ - מה שהיה חזונו של פדרב לאימפריה הצרפתית.
שליטה בנהר סנגל
מעשיו של פדרב לא היו רעיונות מקוריים שלו, אלא היו יישום של "התוכנית משנת 1854". התוכנית הייתה שורה של הוראות שניתנו למושל של סנגל, שנוצרו למעשה בחברת הספנות מורל בבורדו, שהיו לה אינטרסים גדולים בסחר הימי דרך סן-לואי. התוכנית פירטה הקמת מבצרים לאורך נהר סנגל לשם הפסקת השליטה האפריקאית בסחר גומי האקציאה מתוך הארץ. הדחיפה של פדרב לבנות ביצורים נוספים, הביאו אותו להתנגש עם המושל הצרפתי שהיה הקודם בסנגל, עד שהחליפו.
בתוך שלושה חודשים ממינויו למושל, החלו לעבוד על הקמת המבצר הראשון מסדרה המבצרים היבשתיים במעלה נהר סנגל ליד מפלי פילו (1855). בשנת 1860 בנה פדרב סדרה נוספת של מבצרים בין מדינה לסן-לואי, כשהוא עורך מבצעים צבאיים נגד שבטים מוריים צפונית לנהר סנגל, שגבו בעבר מיסים על סחורות שהגיעו לסן-לואי מתוך הארץ.
באותה העת, כוחות הצבא הצרפתי היו בעימותים חזקים עם שליטים מקומיים, לאורך נהר הניז'ר. באותה העת פדרב יצר מגע עם המדינות המקומיות ועל ידי שליחים, הצליח לחתום עם חלק מהן אמנות חסות, בעיקר עם החלשות יותר באזור צפון סנגל.
מלחמה עם הטוקולור
להשלמת משימתו, לפחות בחלקה הראשון, הוא היה צריך להתגבר על התנגדויות במיוחד של אל חאג' עומר טאל, השליט המוסלמי של מדינות מרכז נהר הניז'ר. על ידי הקמת המאחזים הצרפתים בחלק העליון של נהר הסנגל ובמיוחד על ידי שבירת המצור של עומר טאל על פורט מדינה, פדרב עצר את השפעת השליטים המוסלמים. הוא השיג יתרון על עומר בשנת 1860 והביא את הצרפתים למגע עם נהר הניז'ר. הוא גם הכניס תחת חסות צרפת את השטח השוכן בין נהר סנגל לנהר גמביה.
מלחמה עם אנשי עם הסרר
בקרב לוגנדם (18 במאי 1859), פדרב פתח במלחמה נגד אנשי שבט סרר. לאחר ניצחונו, הוא נתן את ההוראה לשרוף את כפרי אחת הפרובינציות. ממשלת צרפת בפריז מתחה עליו ביקורת על ביצוע מערכה צבאית ללא קבלת אישור. כדי לענות על הביקורת הוא טען כי הוא כבש שטחים שהיו שייכים לצרפת מאז 1679. היסטוריונים כמו מרטין א. קליין מציינים כי פדרב רק שיחק במילים וקיבל החלטות פוליטיות בסנגל בלי שום סמכות כלשהי. ממלכת סן ואף אחת ממחוזותיה מעולם לא הייתה שייכת לצרפת.
כלכלה
סן-לואי הועמדה תחת שלטון צבאי רשמי, והוקם משם קשר טלגרפי וחיבור למושבות צרפת האחרות באי גורה וברופיסק. בשנת 1857 צרפת הטילה מצור על האזור, ושיבצה מחדש את בירתו כעיר קולוניאלית החדשה שקבלה את השם דקר. לאחר מכן החלו העבודות בהקמת מסילת הברזל דקר - סן-לואי, לאורך נהר סנגל אל תוך פנים הארץ.
הפרויקטים הגדולים של פדרב כללו בניית גשרים ומציאת מים מתוקים. ייעודה של סן-לואי כפתח לסחר של צרפת אל פנים אפריקה החל לדעוך עם התרחבות השלטון הקולוניאלי הישיר. הגישה לנמל של סן-לואי הפכה לחשובה יותר בעידן ספינות הקיטור והשלמת מסילת הרכבת דקר-סן-לואי בשנת 1885. כלומר המדינה השכירה את הנמל שלה. חברות צרפתיות גדולות מהעיר בורדו, השתלטו על רשתות הסחר של פנים אפריקה, ונעזרו באנשי הביניים בסחר במעלה הזרם.
פדרב פיתח את השליטה הצרפתית על ​​עיבוד אדמה עונתי בקנה מידה גדול בסמוך למבצרים ולאחר מכן לאורך קווי הרכבת. מערכת זו פותחה לראשונה בקאיור, ואז התפשטה לאורך מסילות הברזל. כך נוצרה תבנית הגירה של כוח עבודה עונתי ברחבי מערב ומרכז אפריקה עד למאה העשרים.
חיים פוליטיים ופרישה
פדרב עוטר בחמש מדליות של לגיון הכבוד: בשנים: 1852, 1855,1861, 1871 ואת הצלב הגדול 1880.
פדרב מונה כמועמד לבית המחוקקים בבחירות של 8 בפברואר 1871 ונבחר. הוא החליט לא לקבל את בחירתו תוך שמירה על תפקידו הצבאי. לאחר שהתפטר מהצבא הוא נבחר מחדש ב־2 ביולי 1871 כנציג פא-דה-קאלה, אך התפטר לאחר כמה חודשים.
בין אוקטובר 1871 למאי 1872 לקח פדרב משלחת מדעית למצרים העילית שם סקר את האנדרטאות והכתובות. באותו מסע הוא ביקר בירושלים ובאיטליה. .פדרב נבחר ב־5 בינואר 1879 לסנאט אך שוב התפטר ב 1888.
דניאלה מונה
דניאלה מונה זוביק (באנגלית: Daniella Monet Zuvic; נולדה ב-1 במרץ 1989) היא שחקנית, רקדנית וזמרת אמריקאית. היא ידועה בעיקר בשל תפקידה כטרינה וגה בסדרת הטלוויזיה "ויקטוריוס" בניקלודיאון.
לואי פדרב
חיים פוליטיים ופרישה
פדרב היה גאוגרף, היסטוריון, פילולוג וארכאולוג חובב. הוא כתב עבודות רבות, כולל אוסף רשומות נומריות (1870), מסע הצבא הצפוני (1871), אפיגרפיה פיניקית (1873), הוא כתב גם על הגאוגרפיה וההיסטוריה של סנגל וסהרה.
דניאלה מונה
ביוגרפיה
מונה נולדה בסנטה מוניקה, קליפורניה שבארצות הברית. בילדותה השתתפה בפרסומות בטלוויזיה.
קריירה
בשנת 2001, בגיל 12, החלה לשיר לרקוד ולשחק במחזות והצגות בתיאטרון בלוס אנג'לס, היות שאמה הייתה מנהלת התיאטרון. 3 שנים לאחר מכן שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "8 כללים פשוטים" בערוץ ניקלודיאון.
לואי פדרב
מוות
פדרב נפטר ב־29 בספטמבר 1889.
פסלים ומונומנטים לזכרו הוקמו בליל, באפום, סן-קנטן בצרפת ובסן-לואי, סנגל. רחובות רבים נקראים על שמו, וגם תחנת הרכבת התחתית בפריס (פדרב-שאליני).
דניאלה מונה
קריירה
בין השנים 2010–2013 כיכבה מונה בסדרה הקומית של ניקלודיאון "ויקטוריוס" בתפקיד טרינה וגה, אחותה הגדולה של טורי וגה (ויקטוריה ג'סטיס) וסטודנטית בבית הספר לאומנויות הוליווד, אך אין לה כישרון באמת והיא מתוארת כ"מוזרה" ו"מעצבנת". היא גם החליפה את ג'נט מקארדי בתפקיד הדמות ברת'ה בסרטי ניקלודיאון "Fred 2: Night of the Living Fred" ו-"פרד 3:מחנה פרד".