cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רכס היי רוק
גאוגרפיה
הרכס הוא החלק הדרומי של הרכסים הקונטיננטליים, וממוקם על קו פרשת המים של אמריקה, צפונית למעבר קרואוזנסט, ודרומית למעבר הייווד. הרכס שוכן בחלקו באזור קאנאנאסקיס.
רכס מיסטי ורכסי גרינהילס הם תת-רכסים של רכס היי רוק.
שטחו של הרכס 2,172 קמ"ר (מהם 58% בשטח קולומביה הבריטית, ו-42% בשטח אלברטה), אורכו 117 ק"מ (מדרום לצפון) ורוחבו 37 ק"מ (ממזרח למערב).
אטוואלפה
אטוואלפה (1502 – 26 ביולי 1533; נקרא בעברית גם אטאהואלפה) הוא הסאפה אינקה (תואר המקביל לקיסר בתרבות האירופית) השלושה עשר והאחרון של אימפריית האינקה באמריקה הדרומית לפני שנכבשה על ידי האימפריה הספרדית המתפשטת. הוא היה הקיסר האחרון ששלט על אימפריית האינקה לפני אובדן כוחה כתוצאה מהמלחמה בספרדים.
אטוואלפה היה בנו של הקיסר ואיינה קאפאק מאחת מנשותיו, נסיכת ממלכת קיטו רבת העוצמה. עם מותו של ואיינה קאפאק, חולקה ממלכתו בין שני בניו, אטוואלפה עצמו וואסקאר אחיו. בשנת 1530 התחיל אטוואלפה בכיבוש ממלכת אחיו, ובשנת 1532, בתום מלחמת אזרחים עקובה מדם, ניצח את ואסקאר בקרב ליד קוסקו, כלא אותו ועלה לשלטון. שלטונו נמשך שנה בלבד, והסתיים עם בואם של הקונקיסטדורס, הכובשים הספרדים.
רקע
לאחר הגעת הספרדים ליבשת-העל של אמריקה בכלל ואמריקה הדרומית בפרט החלו אלו במסע כיבוש וביזה תוך רמיסת שבטים וממלכות, בעזרת הנשק החם, הפרשים וכלי הנשק מברזל שלא היו מוכרים לשבטי האינדיאנים, וכן העורמה הפוליטית והמגפות שהביאו איתם. הדבר הודגם היטב בכיבוש ממלכת האצטקים בידי הרנאן קורטס בשנת 1519, מעשה אשר שימש השראה לכיבוש פרו בידי פרנסיסקו פיסארו, ארבע עשרה שנים לאחר מכן.
לאחר שני מסעות ספרדיים כושלים בראשותו של פיסארו, אשר הגיעו רק עד חופיה הדרומיים של קולומביה ואל עיר הנמל טומבס בצפונה של פרו המודרנית, הצליח פיסארו להגיע שוב אל העיר טומבס החרבה, כתוצאה ממלחמת האזרחים שהתנהלה חודשים מספר לפני כן. משלחת בראשותו של ארננדו דה סוטו יצאה אל לב פרו וחזרה כעבור ימים אחדים עם תשורות זהב ושליחו של אטוואלפה, אשר הציע לספרדים להיפגש עם הקיסר בעיר המרפא קחאמרקה, בה נשאר מיד בסיומה של מלחמת האזרחים בשל פציעה ברגלו.
קרב קחאמרקה
בראשות 168 קונקיסטדורס, מהם כ-67 פרשים, יצא פיסארו אל קחאמרקה. בנקודות רבות לאורך הדרך יכול היה אטוואלפה לעצרו, אולם הניח לצבא הקונקיסטדורס הקטן להתקדם אל לב ארצו מתוך ביטחון עצמי מופרז. בתום מסע מתיש בן חודשיים ו-550 קילומטרים דרך הרי האנדים, הגיע פיסארו לעיר והחל במגעים לתיאום הפגישה. הוא שכנע את אטוואלפה לסור ולהיפגש איתו בכיכר המרכזית של קחאמרקה, אשר הייתה מוקפת משלושת צדדיה בבניינים ארוכים ונמוכים, בהם התחבאו הקונקיסטדורס הספרדים. ייתכן כי פיסארו הגה תוכנית זו משום שחשש מצבאו האדיר של אטוואלפה אשר חנה בקרבת קחאמרקה אותה העת, וייתכן שביקש מלכתחילה את הכופר העצום תמורת ראשו של האינקה. בין כך ובין כך, הגיע האינקה לפגישה בלוויית פמליה לא חמושה בת 6,000 איש, בהאמינו כי הספרדים לא יעזו לתקוף אותו בעירו ובארצו, מוקפים בצבא אדיר בן 200,000 איש.
כשהגיע אטוואלפה לכיכר, ציווה עליו הכומר של פיסארו לאמץ את הנצרות ולהכיר במרותו של קרל החמישי מלך ספרד. אטוואלפה, כצפוי, סירב לשתי הדרישות בזעם ודחה את כתבי הקודש שהוצעו לו בידי הכומר הדומיניקני. סירוב זה היווה את האמתלה בידיו של פיסארו וחבר מרעיו הספרדים להסתער על האינקה וצבאו. בקרב, שדמה יותר לטבח, נהרגו בין 2,000 ל-10,000 מבני האינקה מאש תותחים ורובים, ומחרבותיהם של הספרדים. בסיומו של הטבח נלקח אטוואלפה כבן ערובה בידיהם של הספרדים.
המשפט וההוצאה להורג
הספרדים, אשר ידעו היטב מה ערכו של האינקה כבן ערובה, דרשו תמורת ראשו כופר מלא. האגדה מספרת, כי אטוואלפה הציע לצפות את רצפת החדר בזהב תמורת שחרורו, וכאשר פיסארו לא הגיב, הציע האינקה למלא את החדר עד תקרתו בכלי זהב. בין כך ובין כך, כלי זהב זרמו מכל רחבי האימפריה ומילאו את החדר תוך שלושה חודשים. בינתיים, הורה אטוואלפה להוציא את אחיו השבוי ואסקאר להורג, מתוך חשש כי הספרדים ימליכו אותו כסאפה אינקה תחתיו.
כמות הזהב העצומה שקיבלו הספרדים הייתה לשווא: פיסארו סירב לשחרר את אטוואלפה לחופשי. בתום קבלת דמי הכופר, הועמד אטוואלפה למשפט חפוז ונלעג, בו הואשם בגילוי עריות (שכן מאז הקמת אימפריית האינקה היה למנהג שעל הקיסר להינשא לאחותו), בעבודת אלילים, בהדחת המלך החוקי ורציחתו, ובניאוף, "שכן הוא מתענג בגלוי על נשים מרובות". בית הדין החליט על הוצאתו להורג של אטוואלפה בשריפה. האינקה השבוי התחנן על חייו, והכומר הספרדי הציע לו עסקה: התנצרותו של האינקה תמורת המתקת העונש למוות בחניקה. אטוואלפה הסכים, וב-26 ביולי 1533 הוצא קיסר האינקה להורג.
מותו של אטוואלפה היה הרסני עבור אימפריית האינקה. בהיעדרו של מנהיג וברוח שבורה, הצליח פרנסיסקו פיסארו תוך מספר חודשים לכבוש את בירת האימפריה, קוסקו, ותוך דורות ספורים של התנגדות לא נותר דבר מממלכת האינקה. על אף שהמלך קרלוס הראשון גינה בחריפות את הוצאתו להורג של אטוואלפה, לדבריו כבר לא הייתה כל השפעה, שכן הוא שמע על הוצאתו להורג של קיסר האינקה רק חודשים מספר לאחר המעשה.
לואיס מורנו אוקמפו
חוסה לואיס מורנו אוקמפו (בספרדית: José Luis Moreno Ocampo; נולד ב-4 ביוני 1952 בבואנוס איירס) הוא עורך דין ארגנטינאי שכיהן כתובע בבית הדין הפלילי הבינלאומי מאז 2003 ועד יוני 2012, עת הוחלף על ידי סגניתו עד אותה עת, פאטו בנסודה. משרדו היה מעורב בעשרים מהמשברים הקשים ביותר של המאה ה -21, כולל עיראק, קוריאה, אפגניסטן ופלסטין. הוא ערך חקירות בשבע מדינות שונות, והציג אישומים נגד מועמר קדאפי בגין פשעים נגד האנושות שבוצעו בלוב, נשיא סודאן עומר אל באשיר בגין רצח עם בדארפור, הנשיא לשעבר של חוף השנהב לורן גבאגבו, ג'וזף קוני וסגן הנשיא לשעבר. של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ז'אן פייר במבה. קודם למינויו שימש כתובע בארגנטינה, ונודע במאבקו בשחיתות ובניהול התביעה במשפט החונטה, בו הועמדו לדין חברי החונטה הצבאית ששלטה בארגנטינה בין 1976 ל-1983, בשל פשעים שביצעו בתקופת המלחמה המלוכלכת. כן עסק זמן מה כעורך דין פרטי וכמרצה למשפט פלילי באוניברסיטת בואנוס איירס.
וטאפה
וַטָאפָּה (Vatapá) הוא תבשיל באהיאני טיפוסי, עשוי מעיסה של לחם, בוטנים ואגוזי קשיו קלויים, בצל, שום, מלח, זנגביל (ג'ינג'ר), קוקוס טחון, חלב קוקוס, שמן דקלים (דֶנדֶה) וצ'ילי. את העיסה מחממים בסיר על הכירה תוך כדי ערבוב בלתי פוסק, עד הרגע שבו היא הופכת לצמיגה. היא מוגשת עם חסילונים שלמים או נתחי בקלה או בשר עוף, ועם אורז.
יהושע כהן
יהושע כהן (22 ביוני 1922 – 8 באוגוסט 1986) היה איש הלח"י, ממייסדי שדה בוקר, שומר ראשו של דוד בן-גוריון ואיש חינוך.
וטאפה
דוריבאל קאיימי, המוזיקאי הגדול מבאהיה, כתב על הווטאפה שיר, שאותו ביצעה גל קוסטה.
יהושע כהן
ביוגרפיה
יהושע כהן נולד ב-1922 במושבה פתח תקווה, הבכור משני בניהם של בלומה ויעקב כהן. לאחר מספר שנים עבר עם משפחתו לכפר סבא. בנערותו הצטרף לאצ"ל ועם הפילוג עבר עם הפורשים ללח"י. ב-1942, אחרי שהבריטים עצרו את רוב מפקדי הארגון ורצחו את מפקדו והעומד בראשו אברהם שטרן (יאיר) עמד הארגון בפני סכנת פירוק. יהושע כהן ניהל את הארגון באותה התקופה, תוך שהוא מסתתר בפרדסי כפר סבא. בת זוגו באותם ימים, נחמה (נחה), לימים אשתו, סייעה לו באמצעות אספקת מים, מזון והעברת הודעות, אך רוב הזמן הוא חי רק מאכילת תפוזים שגדלו בפרדס. למרות התנאים הקשים, הוא גם ביצע בתקופה זו פעולות מרי, שבראשן מלכוד רכבו של מפכ"ל המשטרה הבריטי. המפכ"ל נתן למשרתו הערבי להתניע את הרכב והרכב התפוצץ. המשרת נהרג אך המפכ"ל ניצל. הבריטים הציעו פרס של 1,000 לא"י למי שיסייע בתפיסתו.
יהושע כהן עמד בראש הארגון וניהל אותו עד שהצליח יצחק שמיר להימלט מהכלא הבריטי ונטל את הפיקוד לידיו. גם אחיו,, שכונה "יחזקאל", הצטרף אליו לארגון ועסק בין השאר בקבלת פעילים חדשים. בין הפעילים אותם קיבל היה עזרא יכין, שמתאר בספרו את המפגש. מנחם נאסר בלטרון, ברח משם, נתפס בשנית, וגורש יחד עם גולי אצ"ל ולח"י למחנות המעצר באריתריאה. אחרי הכרזת העצמאות שוחרר מנחם, הצטרף לצה"ל, ונפל בקרב בבית ג'יברין במלחמת העצמאות.
בשנת 1944 פיקד על ניסיון התנקשות בחיי הנציב העליון הרולד מקמייקל. באוקטובר 1944 נעצר בידי הבריטים ונשלח למחנות המעצר באפריקה. עם קום המדינה שוחרר וחזר לישראל, והיה השותף העיקרי בפעולת ההתנקשות של אנשי הלח"י ברוזן פולקה ברנדוט, המתווך שבא לארץ מטעם האו"ם. בתקופה שלאחר קום המדינה התקשה להסתגל לחיים הלא-מחתרתיים, ועבד כפקיד בחברת "רסקו".
בשנת 1952, לאחר שהצבא לא אישר לו להמשיך בשירות קבע עקב השתייכותו בעבר ללח"י, הצטרף לקבוצה המייסדת של שדה בוקר יחד עם אשתו ובנו בן השלוש חמי. הקבוצה דגלה בהקמת קיבוץ א-פוליטי יחד עם בוגרים של כל המחתרות ללא הבדלים. הם התמודדו עם תנאי החיים הקשים ולמדו לנצל את משאבי הנגב ולהתמודד עם המחסור במים ובצרכי חיים בסיסיים נוספים. הוא אף עסק בביטחון היישוב ובקשר עם הבדואים שסביבו. כשבא דוד בן-גוריון להתיישב בשדה בוקר מונה יהושע כהן כאחראי על אבטחתו, חרף עברו בלח"י. בהליכותיו הארוכות של בן-גוריון בשבילים שסביב שדה בוקר, ליווה אותו יהושע כהן כשהוא נושא נשק ומקפיד להסתיר מעיני בן-גוריון את כוחות האבטחה הנוספים שפעלו מסביבם. הם אף שוחחו ארוכות והפכו לידידים קרובים.
על פי התיעוד של הביוגרף של בן-גוריון, מיכאל בר זהר, בן-גוריון ידע בוודאות וגם כתב ביומנו שיהושע כהן הוא זה שרצח את ברנדוט. הוא רק לא ידע שידידו ומאבטחו בשדה בוקר הוא אותו האדם. רק לאחר שבר זהר העמיד את בן-גוריון על הדבר, הוא זימן את כהן לשיחה ארוכה ובסופה שניהם בקשו מבר זהר לשמור על הסוד. בר זהר אכן שמר עליו, ופרסמו רק לאחר מותם של כהן ובן-גוריון.
היה ממקימי בית ספר שדה שדה בוקר, והשתתף בחפירות הארכאולוגיות במצדה ובעבדת. אחרי מלחמת ששת הימים היה ממייסדי בית ספר שדה כפר עציון והפך לאיש חינוך. בשיחותיו עם בני נוער התמקד בעיקר בשלושה סיפורים של גבורה יהודית: מצדה, הגנת גוש עציון ונפילתו והעמידה היהודית בשואה. כשהוחלט על הנסיגה מסיני שבת רעב במחאה על ההחלטה.
בשנת 1983 נמנה עם מדליקי המשואות בפתיחת חגיגות יום העצמאות.
יהושע כהן נפטר באופן פתאומי מדום לב בקיץ 1986, בגיל 64, כשנה אחרי מות אשתו נחמה. השאיר בן ובת. בנו, חמי כהן, יליד 1949, חקלאי בעין הבשור, התפרסם ב-2018 במחאת היחיד שקיים נגד המשך היאחזות האו"ם בארמון הנציב, המהווה לדעתו הפרה של הריבונות הישראלית בירושלים.
על שמו נקראו בית ספר שדה בשדה בוקר ורחוב בהתנחלות חוות יאיר שבשומרון.
נעמה שנדר
נעמה שנדר (נולדה ב-10 ביולי 1982) היא שחקנית ואמנית ישראלית. התפרסמה בשל תפקידה בסדרת הטלוויזיה "חשופים".
ביוגרפיה
שנדר נולדה בירושלים, בת לערן שנדר, לימים פרקליט המדינה, וגדלה במוצא עילית. שנדר למדה משחק ועיצוב בבית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים ובאקדמיה לאמנות ריטפלד באמסטרדם, שם התגוררה בין השנים 2005–2007.
ב-2005 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "קרוב לבית", בו גילמה לוחמת משמר הגבול המשרתת במזרח ירושלים. הסרט זכה לתשבחות מצד המבקרים, זכה בפרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל ירושלים ואף השתתף בפסטיבל ברלין. בשנת 2007, לאחר שובה לישראל, הופיעה שנדר בהצגות הפרינג' "אמה צונץ" ו-"הלא מחונכים", בתיאטרון תמונע, "גרילה", בתיאטרון החאן, ו"חוזר חלילה ומג'נון" בתיאטרון המעבדה. היא עבדה בין היתר עם הבמאים: אריאל אפרים אשבל, נאוה פרנקל, עינת גנץ ובן בוכנבכר, לוי זיני ואוהב פלנץ. שנדר הופיעה בתפקיד ראשי בטלנובלה "חשופים" בערוץ הוט 3, בה גילמה את דמותה של שירה מזור.
ב-2010 עבודה הראשונה, ׳תיאטרון מסך׳ כבמאית עלתה בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר וזכתה בפרס ראש העיר. ב-2012 עבודתה "ערימת ילידים" הוצגה בתיאטרון תמונע בתל אביב. ב-2013 עלתה עבודה "בית חינוך עיוורים" בירושלים כחלק מהפקות המקור של פסטיבל בבית, עונת התרבות הירושלמית. כמו כן בשנת 2013 השתתפה בסרט "כפויים במחלוקת".
שנדר משלבת בעבודותיה לעיתים קרובות מופיעים לא מקצועיים ועולמה האסתטי משלב בין המדיום התאטרוני לקולנועי.
השיבה לחיפה
השיבה לחיפה (בערבית: عائد إلى حيفا, עאא'ד אלא חיפה; בתרגום מילולי: "חוזר לחיפה") היא נובלה של הסופר הפלסטיני ע'סאן כנפאני, הנחשבת לאחת היצירות הבולטות בספרות הפלסטינית. הסיפור עוסק במפגש בין פליטים ערבים החוזרים לביתם שבחיפה לאחר מלחמת ששת הימים, ובין משפחה יהודית ניצולת שואה המתגוררת בביתם. הוא נכתב בסוף שנת 1967. המהדורה המודפסת הראשונה ראתה אור ב-1969, וזה היה ספרו האחרון של כנפאני. הנובלה תורגמה לשפות רבות, בהן אנגלית, יפנית, עברית, פרסית ורוסית.
תקציר העלילה
סעיד וצפיה הם זוג פלסטינים שנאלצו לנטוש את ביתם ואת תינוקם, בן חמישה חודשים, בשכונת חליסה בחיפה במאורעות 1948. זוג מניצולי השואה נכנס לגור בביתם, והם מאמצים את התינוק ומגדלים אותו כיהודי. בשנת 1967, לאחר כיבוש הגדה המערבית במלחמת ששת הימים, מחליטים בני הזוג הפלסטינים לחזור לבקר בדירתם בחליסה ולבדוק מה עלה בגורל התינוק. בדירתם מקבלת את פניהם מרים, בעלת הבית החדשה. היא מקבלת את פניהם בלבביות ואף מבטיחה שהם יוכלו לפגוש את בנם, ח'לדון-דוב, ולאפשר לו לבחור עם מי לחיות: עם משפחתו הביולוגית או עם משפחתו המאמצת. כאשר ח'לדון-דוב מגיע לדירה, הוא מתעמת עם הוריו על כך שהפקירו אותו ואת ביתם ועל שלא נשאו נשק ונלחמו. במקביל לעלילה המרכזית מתקיימת עלילת משנה שבמרכזה עומד פארס אללבדה, שעזב את ביתו ביפו ב-1948. גם הוא חוזר לבקר בביתו הישן, ולהפתעתו הוא מגלה שמשפחה ערבית גרה בביתו, והיא שמרה על תמונתו של אחיו השאהיד בדר, וקראה לאחד הילדים על שמו.
הערכה
בספר "מרחב ספרותי ערבי-עברי" פורסם מאמר של מחמוד כיאל אודות היצירה, והוא מציין שהיא מן החשובות שביצירות הפלסטיניות, והיא עוסקת במספר סוגיות המעסיקות את החברה הפלסטינית לאחר 1948. הסוגיה הראשונה היא "התבוסה" במלחמת העצמאות ואובדן הבית, נושא זה בא לידי ביטוי בעלילה בעימותים של סעיד עם בניו, ח'לדון-דוב וח'אלד, המאשימים את דור הוריהם בכניעה. הסוגיה השנייה היא המאבק על ארץ ישראל, הבאה לידי ביטוי בעלילה בדמותו של ח'לדון-דוב, ילדם הפלסטיני של ציפה וסעיד שגדל וחונך כיהודי במשפחה יהודית ומשרת בצה"ל. הסוגיה השלישית, המשתקפת מדמותו של אללבדה, דנה בקשר בין הפזורה הפלסטינית לבין אלו שנשארו לגור בתוך מדינת ישראל.
תרגומים לעברית
הנובלה עוררה עניין רב אצל חוגים ספרותיים בישראל, עקב עיסוקה בנושאים רגישים וטעונים בסכסוך הישראלי-פלסטיני. החל משנות ה-70 של המאה ה-20 פורסמו תרגומים חלקיים מהנובלה בכתבי עת ספרותיים בעברית. רק בשנת 2001 פורסם תרגום מלא בספר "החדרים האחרים".
תרגומים חלקיים
בשנת 1972 פרסם ששון סומך מאמר אודות הנובלה, בה הפחית מערכה וטען כי היא תעמולתית במהותה. במאמר נכלל הפרק החמישי בנובלה, שתורגם לעברית על ידי שמואל רגולנט.
בשנת 1978 פרסם שמעון בלס, שתרגם יצירות אחרות של כנפאני, מאמר אודות הנובלה בספרו "הספרות הערבית בצל המלחמה".
בשנת 1983 פורסמו חלקים מהנובלה בכתב העת מאזנים, בתרגומן של חנה עמית-כוכבי ופורטונה שפירו.
בשנת 1987 פורסם הפרק הראשון מהנובלה בכתב העת מפגש-לקאא', בתרגומה של מירב חופי.
תרגום מלא
בשנת 1983 תרגמה פורטונה שפירו את הנובלה כולה עבור עבודת הגמר שלה באוניברסיטה העברית, אך תרגום זה לא ראה אור.
הנובלה פורסמה בתרגום מלא לעברית בשנת 2001, בתרגומו של גדעון שילה, כחלק מהאוסף "החדרים האחרים" בעריכת עמי אלעד-בוסקילה.
קולנוע
הסיפור עובד לסרט קולנוע בבימויו של קאסם האוולי, שצולם בלבנון בשנת 1981. עיבוד זה זכה בארבעה פרסים בפסטיבלי קולנוע בינלאומיים.
"הנותרים", סרט נוסף המבוסס על הסיפור, ראה אור בשנת 1994 בהפקה איראנית-סורית. בסרט זה נעשו שינויים משמעותיים בעלילה. לדוגמה, שמו של הילד שנותר מאחור שונה לשם "פרחאן" והוא נמסר למשמורת אצל משפחה ערבית-נוצרית, ולאחר זמן מה חיילי צה"ל מגרשים את המשפחה הנוצרית מחיפה ומוסרים את הילד לאימוץ לבני זוג יהודים חשוכי ילדים שהגיעו מפולין. עיבוד זה מציג את הישראלים באור שלילי במיוחד.
סדרת טלוויזיה
בשנת 2004 הופקה בסוריה סדרת טלוויזיה המבוססת על הספר, בבימויו של, במאי סורי ממוצא פלסטיני. סדרת הטלוויזיה הרחיבה את עלילת הסיפור והציגה את קורותיה של המשפחה הפלסטינית כחלק מאפוס לאומי רחב ועתיר אירועים, בהם הנכבה והקרב על חיפה.
תיאטרון
בשנת 2008 הומחזה היצירה ועלתה על במת התיאטרון הקאמרי. את ההצגה עיבד לבמה בעז גאון וביים סיני פתר. המחאה נגד ההצגה החלה עוד בזמן החזרות. העיתונאית ציפי שוחט כתבה: "ההצגה 'השיבה לחיפה' היא השערורייה התיאטרלית הבאה." פעילי ימין קיימו הפגנות מחאה בפתח התיאטרון במשך חודשים רבים. על אף זאת, היא זכתה לשבחי המבקרים ולאהדת הקהל.
ההצגה הוצגה בתיאטרון הקאמרי במשך שנה, במהלכה קראו ארגוני ימין להחרים את ההצגה ואת התיאטרון. הם אף העמידו, במשך כחודש, מפגינים חמושים ברובי פלסטיק בכניסה לתיאטרון.
בשנת 2010 הועלה בתיאטרון בשיקגו עיבוד של המחזה המבוסס על העיבוד של בעז גאון, אך נוספו לו שינויים משמעותיים. אחד השינויים החשובים בגרסה זו היה שההורים היהודים שעלו מפולין איבדו בן שנספה בשואה לפני שעלו לישראל. גרסה זו הוצגה פעם אחת בלבד, בשל הפרת זכויות יוצרים. בחילופי דברים בין נציג התיאטרון לבעז גאון הובהר שההצגה עלתה ללא אישור כלשהו מגאון או מנציגיו של כנפאני, והיא לא הוצגה שוב. הבמאי והמחזאית שעיבדו את הגרסה שהוצגה בשיקגו הואשמו בגנבה ספרותית.
בשנת 2011 הוצגה בת'יאטר ג'יי הגרסה של התיאטרון הקאמרי, בעיבודו של בעז גאון וביומו של סיני פתר. המנהל האמנותי של התיאטרון, שיזם את ההצגה, היה. בהצגה השתתפו סוהיל חדאד, ראידה אדון (ההורים הפלסטינים), רוזינה קמבוס, נסים זוהר (ההורים הישראלים) וארז כהנא (דוב). בביקורת בוושינגטון פוסט כתב המבקר פיטר מרקס כי "ת'יאטר ג'יי השכיל לראות כי טיפולו של גאון ביצירתו של כנפאני מהווה אמצעי לשלום וחמלה, ולא לעוינות ופילוג."
על תפקידה בהצגה הייתה רוזינה קמבוס מועמדת לפרס הלן הייז. ה"וושינגטון פוסט" הכתיר את ההצגה כאחת מעשר ההצגות הטובות לשנת 2011. גרסה זו הועלתה באותה שנה גם בוושינגטון די. סי., במרכז היהודי. ההצגה, באורך 95 דקות, הוצגה בעברית ובערבית בליווי כתוביות באנגלית.
בשנת 2011 הוצג בירדן עיבוד לתיאטרון של "השיבה לחיפה", במרכז התרבות המלכותי בעמאן .את המחזה ביים יחיא אל-בשתאווי, ואף הוא ביצע שינויים בעלילה. בגרסה זו ח'אלד, בנו השני של סעיד, מצטרף לפדאיון. הוא נתקל בהתנגדות מצד חבריו ברמאללה, אבל הוא עומד על רצונו, יוצא להילחם בחיילים הישראלים ומת כשאהיד.
גרסה בערבית הוצגה בביירות ב-2011.
בשנת 2015 יזם הפקה של מחזה המבוסס על עיבוד חדש של הספר, אך לאחר תחילת העבודה על המחזה הופעל לחץ פוליטי על ההפקה מצד חברי הדירקטוריון, והפרויקט בוטל.
תיאטרון בית הגפן בחיפה העלה את ההצגה בערבית בשנת 2017, בעריכה ובימוי של מכרם ח'ורי.
המחזה הוצג בלונדון בשנת 2018. הוא עובד מחדש להצגה שעלתה בניו יורק באוקטובר 2019 ובינואר 2020 הוצג עיבוד נוסף בתיאטרון בשיקגו.
סרט תיעודי
בשנת 2015 הופק הסרט התיעודי "השיבה לחיפה – הסיפור האחר" בבימויו של דייוויד גולדנברג, שהוקרן בפסטיבל הסרטים בחיפה. הסרט מתעד את ההפקה של ת'יאטר ג'יי, שהציג את עיבודו של בעז גאון לנובלה, וכן את תגובות הקהל. הוא משלב ראיונות עם היוצרים, וכן עם דוברים שהכירו את כנפאני ועם היסטוריונים המתארים את מורכבות הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
ייחוס ספרותי
בשנת 2005 פרסם הסופר סמי מיכאל את הספר "יונים בטרפלגר" שהוא מעין ספר המשך של "השיבה לחיפה" ומנהל איתו דיאלוג ספרותי ואידאולוגי.
חברת המטלורגיה של הרי אורל
חברת המטלורגיה של הרי אורל (ברוסית: Ура́льская го́рно-металлурги́ческая компа́ния, בראשי תיבות УГМК) היא חברת כרייה רוסית, המהווה ליצרנית הגדולה ביותר של נחושת ברוסיה והתשיעית בגודלה בעולם. מטה החברה נמצא בעיר פישמה עילית בסברדלובסק.
היסטוריה
החברה הוקמה כחברת החזקות, הכוללת כ-50 חברות בענף הכרייה, והמטלורגיה, ייצור מכונות בניין, בנייה, חקלאות ותקשורת ב-12 אזורים ברוסיה, צ'כיה וליטא, שהוקם ב-7 באוקטובר 1999, על בסיס מפעל של אורלאלקטרומד. ב-20 באוקטובר 1999 הונפקה תעודת רישום ממלכתית של חברת המניות המשולבת.
בעלות וניהול
הבעלים של החברה הם: נשיא החברה איסקנדר מחמודוב (המחזיק ב-50,0004% ממניות החברה), המנכ"ל אנדריי קוזיצין (המחזיק ב-34,9996%), המנהל המסחרי איגור קודריאשין (7,5%), מנכ"ל בית מסחר UGMK" אדוארד צ'וחלבוב (7,5%).
ספונסר
החברה מממנת מספר קבוצות ספורט, ביניהן קבוצת כדורסל הנשים אוגמ"ק יקטרינבורג שאף נקראת על שם החברה וקבוצת ההוקי קרח אבטומוביליסט יקטרינבורג.
נאור גלילי
נאור גלילי (נולד ב-5 בינואר 1967), הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ, ומזוהה בעיקר עם מכבי עירוני אשדוד.
קריירה
גלילי, שהתחיל את הקריירה כילד דתי, שברח בשבתות מהישיבה אל מגרש הכדורגל, צבר במהלך הקריירה שלו 121 שערים.
אחדים משעריו של גלילי, ששיתף פעולה עם יגאל זריהן בחוליית ההתקפה של הקבוצה, היו ציוני דרך בהיסטוריה של מכבי עירוני אשדוד. והחשובים בהם היו: שער הניצחון מול הפועל קריית שמונה שהעלה את הקבוצה לליגה הראשונה בעונת 1996–1997. והשער הראשון בניצחון 0-2 מול הפועל פתח תקווה ברבע הגמר בעונת 1997–1998 שהעלה את הקבוצה לראשונה בתולדותיה לחצי גמר גביע המדינה. גלילי הוא היחידי שהבקיע במשחקי הדרבי של אשדוד גם במדי עירוני וגם במדי הפועל.
בעונת 1989–1990 חזר מהשאלה של שנתיים במכבי יבנה והעפיל עם עירוני אשדוד מליגה א' לליגה הארצית וסיים כמלך השערים של ליגות א'. בעונת 1990–1991 במהלך משחק חוץ מול הפועל חדרה בליגה הארצית (הליגה השנייה דאז) שבר גלילי את ידו והושבת עד סוף העונה. את עונת 1991–1992 התחיל במדי עירוני אשדוד ובאמצע העונה הצטרף ליריבה העירונית הפועל אשדוד עד סוף העונה. בנוסף שיחק במהלך השנים גם במכבי יבנה, בית"ר תל אביב, הפועל באר שבע ובני יהודה תל אביב.
לאחר הפרישה השלים תואר שני ושימש כמנכ"ל מועדון ספורט אשדוד עד שנת 2004. לאחר מכן שימש כיו"ר קבוצת מכבי בנות אשדוד, במקביל לתפקידו כסמנכ"ל הכספים של עיריית אשדוד. כיום משמש כמנכ"ל מכבי ישראל. חבר הנהלת הוועד האולימפי בישראל.
ריצ'רד גדזה
ריצ'רד גדזה (באנגלית: Richard Gadze; נולד ב-23 באוגוסט 1994) הוא כדורגלן גנאי, המשחק בעמדת החלוץ בסומאגיט.
קריירה
גדזה, התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל אבוסוה דווארפס. ב-7 באוקטובר 2012, גדזה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד ברקום ארסנל.
ב-25 בינואר 2016, גדזה הושאל לה.י.ק. הלסינקי מליגת העל הפינית, במדיה שיחק עד ל-7 בספטמבר. ב-1 בפברואר 2017, גדזה הושאל לזירה מליגת העל האזרית עד לסיום העונה, אז חתם על חוזה בקבוצה.
ב-11 ביולי 2018, גדזה חתם בוולנטר מליגת העל הרומנית. כעבור שנה, גדזה חזר לקדנציה שנייה בזירה וחתם לחמש שנים במועדון.
ב-7 באוגוסט 2020, גדזה חתם בשריף טירספול מליגת העל המולדובית.
בינואר חתם בשייח ראסל מליגת העל הבנגלית.
ב-30 באוגוסט 2013, גדזה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה, בהפסד 1-0 ל.
דער איזראעליט
היסטוריה
השבועון נוסד ב-15 במאי 1860 במיינץ על ידי הרב והסופר מאיר מרכוס להמן. בשנת 1870 הוא התאחד עם כתב העת "ישורון" (במהדורתו הישנה, שהוקם בשנת 1854). החל משנת 1871 ועד שנת 1882 הופיע העיתון יחד עם נספח שבועי בלשון הקודש (כלומר בעברית) בשם "הלבנון", אשר יצא לאור קודם לכן כעיתון עצמאי בפריז. בין השנים 1873-1879 הופיע "דער איזראעליט" במהדורה מקבילה ביידיש.
לאחר מות מייסד העיתון עבר תפקיד העורך לידי בנו, אוסקר להמן (1858-1928). בשנת 1906 העביר להמן את ההוצאה לאור של העיתון ממיינץ לפרנקפורט. באותה עת, רכש יעקב רוזנהיים את העיתון, וקידם בו את השקפותיו שלו ושל אגודת ישראל לגבי דרכה של האורתודוקסיה היהודית. בשנת 1908 מונה הסופר זליג שכנוביץ לעורך העיתון.
העיתון היה, כהגדרתו, "ביטאון מרכזי של היהדות האורתודוקסית". הוא נקט בגישה דתית שמרנית-מסורתית, והיווה תגובת-נגד לכתב העת הרפורמי-ליברלי, "אַלגֶמַיינֶה צַייטוּנג דֶס יוּדֶנטוּמס" עם הזמן הפך "דער איזראעליט" לדובר החשוב ביותר בתחום העיתונות של היהדות האורתודוקסית בגרמניה.
בעיתון הופיעו סיפורים עלילתיים-היסטוריים בהמשכים מאת הרב מאיר להמן, שנועדו למשוך את לב בני הנוער והיו שזורים בטענות נגד "המחדשים". הסיפורים, המשמשים כראי היסטורי לחיי יהדות מרכז אירופה במאה ה-19, כונסו ויצאו לאור בין השנים תשט"ז - ותשי"ח בסדרה בת עשרה כרכים, שהודפסה מאז כמה פעמים. הסיפורים אף עובדו מחדש בשנות ה-90 של המאה ה-20 על ידי הסופרת ר. פרידמן, וזכו להצלחה מחודשת בציבור החרדי.
בתחילת נובמבר 1938 פסק העיתון לצאת לאור, לאחר שהמשטר הנאצי אסר על הפצתו.
קישורים חיצוניים
ארכיון גליונות סרוקים של ה Der Israelit באתר אוניברסיטת גתה.
לונגן
לונגן (שם מדעי: Dimocarpus longan) הוא עץ פרי ירוק וחזק, בעל תפרחת נאה. קרוב משפחה של הליצ'י.
מוצאו של הלונגן הוא מדרום מזרח אסיה. פריו חום, קטן ובעל גלעין גדול. יתרונו של הלונגן שהוא משמש גם כעץ נוי. תפרחתו הצהבהבה, הריחנית והיפה משווה לו צורה נאה בחודשי האביב. הצימוח הירוק אדמדם שלו גם הוא מוסיף נוי. העץ מתנשא לגובה של כארבעה מטרים, והוא קל לגיזום ולעיצוב.
בישראל הלונגן גדל במספר משתלות מצומצם, והוא ניטע כעץ נוי בלבד, ולא כעץ מטע מסחרי.
ג'יין יולן
ג'יין היאט יולן (באנגלית: Jane Hyatt Yolen, נולדה ב-11 בפברואר 1939) היא סופרת מדע בדיוני ופנטסיה ומשוררת יהודיה-אמריקאית. ידועה יותר מכל בשל ספרה חשבון השטן (The Devil's Arithmetic, 1988) והסרט שנעשה על פיו. זוכת פרס נבולה פעמיים, ופרסים רבים נוספים בגין ספריה וסיפוריה. ב-2017 הייתה הסופר ה-33 (הסופרת החמישית בלבד, אחרי אורסולה לה גווין, אן מק'קפרי, קוני ויליס וסי. ג'יי. צ'רי), שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים, המחולק החל מ-1975 לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה או שנתיים, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה. כותבת גם לילדים ולנוער. כתבה וערכה עד כה יותר מ-300 ספרים, אשר חלקם תורגמו לכעשר שפות ויותר.
קורות חיים
יולן נולדה ב-1939 בניו יורק, ארצות הברית, בתם הבכורה של איזבל (לבית ברלין), עובדת סוציאלית וויל היאט יולן, עיתונאי. יש לה אח אחד, צעיר ממנה בשלוש שנים. כשהייתה בת 14 עברה המשפחה לקונטיקט ושם יולן סיימה בית ספר תיכון, כאשר בתקופת לימודיה היא משמשת כעורכת החדשות של עיתון בית הספר ובמקביל גם קפטיין נבחרת הכדורסל לנערות.
למדה במכללת סמית', מסצ'וסטס, שם קיבלה תואר ראשון בספרות אנגלית, דתות ולימודי רוסיה, ב-1960. בקולג' הייתה נשיאת מועצת העיתונות, זכתה בפרסים בגין כתיבה עיתונאית וכתיבת שירים, ופרסמה בכוחות עצמה את ספר השירים הראשון שלה. אחדים מהשירים שבספר התפרסמו גם בבמות עיתונאיות שונות כמו The Grecourt Review, Chicago Jewish Forum ועוד.
ב-1962, כשנתיים לאחר סיום הקולג' נישאה לדייוויד סטמפל, לימים פרופסור למדעי המחשב וראש המחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת מסצ'וסטס. הנישואין החזיקו מעמד 44 שנים, עד פטירתו ב-2006. נולדו להם שלושה ילדים.
ב-1976 סיימה יולן תואר שני בחינוך, באוניברסיטת מסצ'וסטס וב-1980 קיבלה לראשונה תואר דוקטור לשם כבוד מקולג' במסצ'וסטס. בהמשך היא קיבלה עוד חמישה תוארי דוקטור לשם כבוד נוספים, ממכללות ואוניברסיטאות שונות במסצ'וסטס ובניו המפשייר ושנים אחדות גם לימדה בקולג'.
מ-1986 עד 1988 כיהנה כנשיאת "אגודת סופרי המדע הבדיוני של אמריקה" וכמו כן, כיהנה וממשיכה לכהן מזה עשרות שנים, בדירקטוריון אגודת סופרי ומאיירי ספרי הילדים האמריקאית. בנוסף, היא לימדה סופרים חדשים, כתיבה לילדים ולנוער, בסדנת כתיבה מיוחדת שניהלה במשך למעלה מעשרים שנה.
נכון ל-2014 היא מתגוררת לסירוגין, במסצ'וסטס ובסקוטלנד, משמשת כעורכת בכמה מגזינים וממשיכה לכתוב וללמד כתיבה.
כתיבתה
הספר הראשון של יולן, שיצא לאור בהוצאה מסחרית, היה Pirates in Petticoats, בשנה שלאחר סיום לימודיה בקולג', 1961. הספר היה דוקומנטרי ועסק בנשים פיראטיות. את ספרה ה-300 היא כתבה ב-2010 וגם לאחר מכן המשיכה וממשיכה לכתוב.
ספרה המפורסם ביותר The Devil's Arithmetic (חשבון השטן) יצא לאור ב-1988 והיה מועמד לפרס נבולה לאותה שנה. הספר זכה בשנה שלאחר מכן בפרס הלאומי לספרים יהודיים בקטגוריית ספרי ילדים ונוער ועשר שנים לאחר מכן, ב-1999 עובד לסרט טלוויזיה באותו שם, בכיכובן של קירסטן דנסט, בריטני מרפי, מימי רוג'רס ולואיז פלטשר. דסטין הופמן היה המפיק בפועל וגם קריין בהקדמה לסרט. התסריטאי רוברט אברך זכה בפרס אמי על כתיבת התסריט.
ספריה של יולן תורגמו לשפות רבות, ובין השאר: אפריקנס, גרמנית, דנית, יפנית, נורווגית, סינית, ספרדית, פורטוגזית, צרפתית, שוודית, וכן לשפת ברייל. בעברית יצאו לאור רק שני ספרי ילדים שלה, אותם אייר מרק טיג - איך דינוזאורים אומרים לילה טוב?, הוצאת בבל, תרגום: דינה זוהר, 2001 ואיך דינוזאורים אוכלים?, בהוצאת מודן, תרגום: חגי ברקת, 2007. כמו כן, בגיליון 19 (אוקטובר 2003) של מגזין האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה "המימד העשירי" הופיע סיפור קצר פרי עטה בתרגומו של רמי שלהבת, גברת רגליים - קרות היקרה.
פרסים
יולן זכתה בפרסים רבים על כתיבתה. בין השאר, ניתן למנות בהם את:
שני פרסי נבולה (Nebula Award), פרס ריזלינג (Rhysling), פרס משאל הקוראים של המגזין של אסימוב (Asimov’s Magazine Reader’s Poll award), פרס עולם הפנטסיה (World Fantasy Award), מועמדות לפרס הלאומי לספרים (National Book Award nomination), פרס סקיילרק (Skylark Award), פרס הספר היהודי (Jewish Book Award), פרס התאחדות הספריות היהודיות (Association of Jewish Libraries Award), מדליית רג'ינה (the Regina Medal), פרס קרלן (Kerlan Award), פרס אגודת הסופרים לילדים (Society of Children's Book Writers Award), פרס אסלן מטעם האגודה המיתופואטית (Mythopoetic Society's Aslan Award) שלוש פעמים, מדליית כריסטופר (Christopher Medal) פעמיים, פרס דדאלוס (Daedalus Award) ועוד פרסים רבים, לרבות פרסים בגין מפעל חיים, מאוניברסיטת מינסוטה, התאחדות המדע הבדיוני של ניו אינגלנד (New England Science Fiction Association) ועוד.
ה"ניוזוויק" כינה את יולן - "הנס כריסטיאן אנדרסן האמריקאית" ואילו "הניו יורק טיימס" כינה אותה "המקבילה המודרנית של איזופוס".
חוקי צ'רגף
חוקי צ'רגף (באנגלית: Chargaff's rules) קובעים כי DNA של כל תא מכל אורגניזם יכלול בסיסי פירימידין ופורין ביחס של 1:1. באופן יותר ספציפי, כמות הגואנין (G) שווה לכמות הציטוזין (C) וכמות האדנין (A) שווה לכמות התימין (T). החוקים קרויים על שם הביוכימאי היהודי אמריקאי ארווין צ'רגף, שגילה אותם בעת עבודתו באוניברסיטת קולומביה. ווטסון וקריק נעזרו בחוקי צ'רגף בגילוי מבנה ה-DNA ב-1952.
השמירה על חוקי צ'רגף ברחבי עולם החי מודגמת בטבלה הבאה, המציינת את האחוז של כל בסיס ב-DNA של אורגניזמים שונים:
בסיסט
בסיסט (או בסיסטית) הוא כינוי למוזיקאי המנגן בכלי בעל מנעד נמוך (בס) כגון קונטרבס, גיטרה בס, קלידי בס (keyboard bass) סינתי-בס (synthbass) ולעיתים גם למי שמנגן בכלי נשיפה נמוך כגון טובה או טרומבון.
קיימת נטייה לקשר סוגות מוזיקליות שונות בכלי בס מסוימים. מאז שנות ה-60, גיטרה בס היא כלי הבס הסטנדרטי בפאנק, רית'ם אנג בלוז, מוזיקת נשמה, רוקנרול, רגאיי, פיוז'ן, הבי מטאל, קאנטרי ופופ. ואילו קונטרבס הוא כלי הבס הסטנדרטי במוזיקה קלאסית, בלוגראס, רוקבילי וברוב תתי-הז'אנר של הג'אז. כלי נשיפה נמוכים כגון טובה או סוסאפון הם כלי הבס הסטנדרטי בלהקות ג'אז בסגנון דיקסילנד ג'אז וניו אורלינס-סטייל.
למרות הקישור הסטנדרטי בין כלי בס שונים לסוגות מסוימות, ישנם יוצאי דופן. כמה בסיסטים ניגנו בקונטרבס בהרכבי רוק, למשל לי רוקר בסיסט להקת סטריי קאטס. חלק מנגני הפאנק, R&B, ג'אז, פיוז'ן, משתמשים בבס סינת'י או מקלדת בס במקום בס חשמלי. הקלידן ריי מנזרק מלהקת הרוק The Doors השתמש בקלידים כדי להפיק את תפקיד הבס. בכמה הרכבי ג'אז את תפקידי הבס מנגן נגן אורגן האמונד. כמה להקות דיקסילנד ג'אז משתמשות בקונטרבס או בס חשמלי במקום בטובה. בישראל, בסיסט להקת בום פם, יובל זולוטוב ("טובי"), מנגן בטובה.
נגני גיטרה בס
ברוב סוגות הרוק, הפופ, המטאל והקאנטרי, נגני הבס מנגנים בגיטרה בס חשמלית, כאשר תפקיד הבס מבטא את ההרמוניה של המוזיקה המבוצעת, ובו בזמן מכתיב את הריתמיקה ואת הגרוב. בנוסף, קיימים סוגי גיטרה בס סטנדרטיים רבים ושונים לז'אנרים מסוימים. לרוב, תפקיד הבס מדגיש את תו השורש של האקורד, כאשר תפקיד משני ניתן להדגשת דרגות נוספות, לרבות החמישית (קווינטה) או השלישית (טרצה). בנוסף, נקודת עוגב, אוסטינאטו וריפים משמשים גם בתור תפקידי בס. בעוד שרוב נגני הבס החשמלי ממעטים לנגן אקורדים (שלושה או יותר צלילים כולם נשמעו בו-זמנית), נעשה בהם שימוש בסגנונות מסוימים, במיוחד פאנק, R&B, ג'אז, והבי מטאל. בסיסטים רבים משתמשים בטכניקת ה"סלאפינג" כדי להדגיש את תקפיד הבס וכדי להגביר את קצב נגינתם.
פאוליניה
פאוליניה (בפורטוגזית: Paulínia) היא עיר במדינת סאו פאולו שבברזיל, ובה מתגוררים כ-81,000 תושבים.
רוחמה וייס
ביוגרפיה
נולדה וגדלה בירושלים. למדה באולפנת חורב, שירתה בשירות לאומי כקומונרית בבני עקיבא.
בתואר הראשון למדה תלמוד ומחשבת ישראל באוניברסיטה העברית, את התואר השני במדעי היהדות השלימה בבית המדרש ללימודי היהדות של התנועה המסורתית בירושלים. את עבודת הדוקטורט כתבה באוניברסיטה העברית בירושלים בנושא המזון והסעודה בספרות חז"ל, בהנחיית פרופ' מנחם הירשמן.
הייתה מורה לתלמוד בבתי ספר תיכוניים בירושלים. יזמה והקימה כיתת לימוד במגמת יהדות מוגברת בבית הספר התיכון המסורתי. הייתה המנהלת של בית המדרש בית שמואל - מרכז שמשון מבית האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת. הקימה וניהלה את "חידוש – יוזמות בחינוך ובתרבות יהודית בע"מ".
לאורך השנים מילאה תפקידים שונים כמרצה לתלמוד באוניברסיטה העברית, בבית המדרש קולות, בהיברו יוניון קולג', במכון שכטר, בבית המדרש בית שמואל ובישיבה החילונית.
פעילותה והשקפתה
טוריה השבועיים של פרופסור וייס עוסקים במגוון נושאים אקטואליים, כגון פמיניזם בראי פרשת השבוע ובהקשר לאירועים עכשוויים, יהדות מנקודת מבט ביקורתית ובבחינה מחודשת. באחד מטוריה הצהירה וייס כי היא "שמחה להשתייך ליהדות הרפורמית".
וייס משלבת בטוריה מעקב אחר תפקוד נבחרי הציבור בישראל, ואינה מהססת להפנות ביקורת אליהם או לתופעות חברתיות. כך, לדוגמה, כתיבתה עוסקת בביקורת על ההנהגה החרדית מחד, ועל הנטייה של החברה הישראלית לדחוק את הציבור החרדי לשוליים, מאידך.
סביב הריגת איאד אל-חלאק, שיתפה וייס כי היא אם לבחורה עם צרכים מיוחדים, וליוותה את משפחת אל-חלאק מאז האירוע. קשר קרוב נרקם בינה לבין אימו של איאד.
פעילות בתחום פגיעות מיניות
סביב פרשת החשד לאונס בקפריסין, כתבה וייס מספר טורים בנושא, ואף ארגנה נסיעה קבוצתית של ישראליות וישראלים לתמיכה בתיירת הבריטית שהעידה כי נאנסה. בראיון עם שובה הסבירה וייס כי "הדאגה לצעירה מבריטניה שהפכה ברגע אכזרי וארוך לאחותנו, הייתה בראש סולם הדאגות".
בפברואר 2020 שיתפה וייס בראיון לחן ארצי-סרור כי בתור ילדה עברה פגיעה מינית וגילוי עריות על ידי אביה. כותרת הראיון: "אבא שלי גנב אותי מעצמי", ובין הדברים אמרה: "גם היום, בעידן המי-טו, אין הגנה. גילוי עריות הוא ממש לא טאבו, הטאבו הוא לדבר על גילוי עריות". כשנתיים קודם לכן, באפריל 2018, חלקה עדות זו בתוכנית "בין השמשות" בהגשת דב אלבוים.
חיים אישיים
וייס מתגוררת בירושלים עם בנה ובתה.
סרג'יו חאובל
סרג'יו חאובל (חוואל) (נולד ב-19 באוגוסט 1960) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ארגנטינאי–ישראלי.
קריירת משחק
חאובל גדל בואנוס איירס ושיחק בקבוצת ולס סארספילד ובארחנטינוס ג'וניורס. הובא לישראל בתחילת עונת 1982–1983 על ידי שלמה שרף, שאימן את קבוצת בני יהודה תל אביב ונסע לארגנטינה כדי לחפש בלם ארגנטינאי-יהודי לקבוצה. לאחר שקיבל תעודת עולה, שיחק חאובל בבני יהודה במשך עונה וחצי. באמצע עונת 1983–1984 עבר בהשאלה לבית"ר תל אביב עד סיום העונה בעסקת חילופין עם הבלם ירון אדיב. את עונת 1984–1985 התחיל במכבי יבנה וסיים בהכח רמת גן שירדה סוף העונה לליגה הארצית. חאובל החל את עונת 1985–1986 בבני יהודה וסיים אותה בהעפלה עם הפועל לוד לליגה הבכירה. בעונות 1986–1988 שיחק בהפועל חדרה מצמרת הליגה הארצית. את עונת 1988–1989 התחיל בהפועל טירה מליגה א' צפון ובינואר עבר לקבוצת הפועל קריית אונו מליגה א' דרום, בה שיחק עד אמצע עונת 1989–1990.
קריירת אימון
חאובל הוא בעל תואר ראשון בחינוך גופני מסמינר הקיבוצים. אימן בוגרים בסקציה נס ציונה, בית"ר אריאל ובהפועל גדרה, אימן במחלקת הנוער של מכבי קריית גת, בני אילת והפועל מרמורק,שימש כעוזר מאמן בהפועל קטמון ירושלים ומועדון ספורט כפר קאסם וכמאמן כושר בהפועל פתח תקווה ובית"ר נורדיה ירושלים. מאז 2018 משמש כמנהל מקצועי של החטיבה הצעירה במכבי עירוני אשדוד. כיום מאמן קבוצת ילדות של מכבי פנתרות אשדוד
בנבחרת האולימפית
בשנת 1983 הוזמן חאובל על ידי מאמן נבחרת ישראל בכדורגל יוסף מרימוביץ' ושיחק במוקדמות אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
חיים אישיים
סרג'יו נשוי לליאורה ואב לאדריאנו חאובל, ג'וליאן, סטפאני, גרמי וסמואל. ומתגורר ביבנה.
מוריץ דסאואר
ביוגרפיה
מוריץ דסאואר היה בנו של הרב גבריאל דסאואר. למד תחילה בישיבות בסקשפהרוואר ותלמוד בווארפלוטה, אחר כך קיבל סמיכה לרבנות בבית המדרש לרבנים בברסלאו ודוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטה. תחילה הפך לרב מחוזי בקטן ומשנת 1881 במיינינגן.
טינטין בקונגו
טינטין בקונגו (בצרפתית: Tintin au Congo) הוא הספר השני בסדרת הקומיקס "טינטין" אשר נכתב ואויר על ידי הסופר והצייר הבלגי ארז'ה. רצועות הקומיקס של עלילת הספר הוצגו לראשונה במהלך שנת 1931 בשחור לבן. הספר לא תורגם לעברית. הספר ספג ביקורת כספר גזעני.
עלילת הספר
הנער והכתב הבלגי טינטין, וכלבו הנאמן שלגי נוסעים לקונגו. שם הזוג מתקבל בהערצה על ידי הילידים, טינטין שוכר למסעו נער אפריקאי בשם קוקו. טינטין מציל את שלגי מתנין, לקראת הפגישה שלהם עם הנוסע הסמוי שהיה על סיפון הספינה, שהביא אותם אל היבשת. הנוסע הסמוי מנסה להרוג את טינטין, אשר ניצל בעזרת קופים שזרקו קוקוסים על הנוסע.
לאחר 3 ימים, אריה כמעט מצליח להרוג את טינטין אך שלגי מציל אותו. וועל ידי כל ילידי השבט מעריצים אותם, רופא האליל, באבארום מוגנגה, מקנא בטינטין, ובעזרת הנוסע הסמוי הם מפלילים את טינטין באשמה שהרס את האליל הקדוש שלהם. הם נכלאים, אך קוקו משחרר אותם ומראה להם שהמכשף והנוסע הסמוי קשורים להריסות האליל. טינטין נהיה שוב כוכב בכפר, והילידים משתחווים אליו ואומרים "אדם לבן גדול מאוד! האם רוח טוב ... אדון לבן גדול גבר ג'וג'ו!".
זעמו של המכשף גורם למלחמה בין השבט שלהם באבארום כנגד השבט השכן, מהת'ובו, אשר מלכו מוביל התקפה על שבט הבאבארום. טינטין מצליח לגרום להפסקת אש, ואז השבט השכן גם מעריץ אותו. המכשף והנוסע מנסים להרוג את טינטין שוב פעם אך לשווא. בסופו של דבר הנוסע וטינטין נלחמים על פני מפל המים, והנוסע נופל ונאכל על ידי תנינים.
טינטין מבין שאל קפונה הורה שטינטין יהרג, לאל קפונה היה מפעל יהלומים באפריקה, והוא חשב שטינטין יצליח לסכל את המשימה שלו. טינטין קורא למשטרה והם עוצרים את מבריחי היהלומים, אחר-כך טינטין צילם סרט תעודי בסוואנה, ובסרט הוא הורג בופאלו בטענה שהבופאלו הפריע לשלג. המשפחה של השור מעוניינת בטינטין, אך שני טייסים מצליחים להצילו, טינטין שוכח את ציוד הצילום שלו שם, ויליד משבט מהת'ובו מוצא את הציוד.
קולוניאליזם וגזענות
קיימת ביקורת כלפי האופן הגזעני בו הרז'ה בחר להתייחס לתושבי קונגו בספר "טינטין בקונגו". הספר מתאר את תושבי קונגו השחורים כנבערים, טפשים, עצלנים וילדותיים. מעבר למלל מצוירות כל דמויות האנשים השחורים בסיפור באופן סטראוטיפי שכיום נחשב כפוגעני ביותר ובלתי תקין פוליטית.
בין השאר מתוארות בספר קריקטורות של אישה שחורה, הכורעת ומנשקת את רגליו של טינטין ואומרת באופן נלעג "אדם לבן הוא גדול". בקריקטורה אחרת אחד המלכים המקומיים, שאינו לובש חולצה, מגלה שהארטילריה שלו - העשויה מרובה מוזר היורה באמצעות הצתת פתיל בצידו האחורי - מתפוצצת בפניו. בתגובה הוא מנתר בזעם ילדותי, ומודיע שהוא בעצמו ינסה להרוג את טינטין, ניסיון שמסוכל בקלות אחר כך.
בשנות ה-2000 גברה הביקורת על הספר. גברה הטענה כי ילדים שייחשפו לספר כיום, מבלי יכולת לסנן את הדברים כמבוגרים, עלולים לפתח עמדות גזעניות. בבלגיה הוגשה בשנת 2007 תביעה משפטית מצד סטודנט יליד הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו כנגד הוצאת הספרים בדרישה להפסיק את הדפסת הספר ולהסירו מהמדפים. בית המשפט לא קיבל את התביעה, אולם בחלק גדול מחנויות הספרים באירופה הועבר הספר ממדף ספרי הילדים וממדף ספרי הקומיקס, למדף החומר למבוגרים, על מנת למנוע חשיפה לא מבוקרת של ילדים אליו. עם זאת, הספר לא הורד מהמדפים.
המתנגדים לביקורת על הספר מציינים כי הוא נכתב בתקופה בה היו עמדות גזעניות אלה מקובלות. הטענה היא כי בספרי לימוד בבלגיה ובאירופה בכלל, עוד ניתן היה למצוא עד שנות ה-60, משפטים בעיתונות ובספרי לימוד, כדוגמת "ההתפתחות האינטלקטואלית של הילד השחור איטית ומסתיימת בשלב מוקדם", או "כושים הם עצלנים, חסרי סקרנות או עניין בלמידה, וחסרי חוש מוסרי". עד כמה שהדברים נשמעים כיום מטרידים, לא נוחים, וגזעניים, הטענה היא כי הספר נכתב באווירה בה היו דברים אלה מקובלים.
בהמשך סדרת הספרים, ניכר שינוי בדעותיו של ארז'ה, והוא אינו מתייחס עוד לגזענות כלגטימית. בספר הלוטוס הכחול, ארז'ה מציג את סבלם של הסינים תחת הכיבוש היפני, כאשר טינטין משמש כמושיע של הילידים כנגד הזרים. ספר אחר בסדרה, תעלומת תכשיטי הזמרת, מוקדש למאבק בגזענות. שם יוצא ארז'ה כנגד שנאת צוענים.
היחס בספר לבעלי חיים
הביקורת על הספר "טינטין בקונגו" היא גם בנוגע לאופן בו מתואר היחס לבעלי חיים בשטחי הבר האפריקאים. טינטין עצמו לוקח חלק בירי והמתה של מספר אנטילופות, כאשר הוא מנסה לצוד אחת לצורך מזון. כמו כן הוא הורג קוף על מנת לפשוט את עורו, פוצע במכוון פיל, רוגם באבנים בופאלו ומפוצץ קרנף באמצעות דינמיט. ארז'ה עצמו הרגיש אשמה על היחס לבעלי חיים המתואר בספר זה, ובספר הסיגרים של פרעה (1934) הוא יצר תמונת מצב הפוכה. שם טינטין מתיידד עם עדר של פילים החיים בג'ונגל ההודי, והוא משמש כרופא שלהם.
המשפחה המטיילת
"המשפחה המטיילת" היא סדרת מדריכי טיולים בעולם, מאת שלומית יפת-ביאליק, המיועדת בעיקר למשפחות המטיילות בחו"ל.
בסדרה נכללים עד המדריכים הבאים:
פרט למדריכים אלו יצאו מספר חוברות הפעלה לילדים לפי האזורים הגאוגרפיים.
ייחודה של הסדרה הוא בדגש על טיולים בהרכב משפחתי, עם ילדים ומבוגרים בני כל הגילים. בספרים יש מסלולי טיול מגוונים ומפורטים, טיפים לטיול משפחתי, הצעות להפעלות לכל המשפחה ומידע רלוונטי למטיילים. בנוסף למדריכי הטיולים, יצרה יפת-ביאליק חוברות הפעלה עם מגוון הפעלות ויומן מסע לטיולים להולנד ולאיטליה, המיועדות לילדים וכוללות מידע ופעילויות הקשורות לארץ היעד. בשנת 2011 חולקו חוברות הפעלה לילדים של "המשפחה המטיילת" בטיסות אל על.
שלומית יפת-ביאליק היא אם לשלושה ילדים שלאחר שגילתה שטיול עם ילדים שונה מטיול 'רגיל', החליטה לכתוב את הסדרה המיועדת במיוחד למשפחות מטיילות אשר זקוקות למידע מפורט הממוקד בצרכים של טיול משפחתי. באתר האינטרנט של "המשפחה המטיילת" משתפת המחברת את הקוראים באחת החוויות האישיות שלה, שהובילה לכתיבת מדריכי הנסיעות: '...לא חלפו חמש דקות של מדרגות צרות וכבישים מרוצפים באבנים עתיקות כשתהינו איך זה שאף אחד ממדריכי הטיולים שבידינו לא הזהיר אותנו מן הרעיון להביא עגלה, וכי היה עלינו לקחת במקומה מנשא'.
במדריכי הנסיעות של "המשפחה המטיילת" מידע עדכני על האתרים החשובים בכל יעד, מסלולי טיול מומלצים והתייחסות לבני הגילאים השונים. מאחר שמשפחות רבות בוחרות לטייל בשיטת ה'כוכב' – לינה בבסיס אחד או שניים ועריכת טיולי יום, המדריכים מציעים מסלולים יומיים המתאימים למטיילים בשיטה זו. המדריך בנוי בצורה המאפשרת גם להסתמך על המסלולים המוצעים וגם לשנותם בקלות, ולבנות מסלולים אישיים המתאימים להעדפותיהם של המטיילים. בנוסף למידע על האתרים השונים, המדריך מכיל גם מידע כללי, כגון: רשימה של ציוד שכדאי להכין לנסיעה, טיפים לתכנון המסלול ושיחוני שפות שבהם משפטים ומילים שימושיות. במדריך אפשר למצוא גם עצות מאת אנשי מקצוע כמו המאמן האישי אלון גל, דיאטנית וצלמים מקצועיים. במדריכים תמונות צבעוניות, מפות, טבלאות השוואה ודירוג של האתרים השונים, ועוד. חוברות ההפעלה המאוירות נועדו להעצים את החוויה של הילדים באמצעות מגוון הפעלות, משחקים ויומן מסע, שאפשר לכתוב בו ולהדביק בו מזכרות.
תור הזהב של המדע הבדיוני
תור הזהב הראשון של המדע הבדיוני, שהוכר לעיתים קרובות בארצות הברית כתקופה שבין 1938 ל-1946, היה עידן שבו ז'אנר המדע הבדיוני זכה לתשומת לב ציבורית רחבה וסיפורי מדע בדיוני קלאסיים רבים פורסמו. בהיסטוריית המדע הבדיוני, תור הזהב הגיע לאחר "עידן ההוזלה" של שנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה ה-20, וקדם לגל החדש של המדע הבדיוני של שנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20. שנות ה-50 של המאה ה-20 הן תקופת מעבר בתרשים זה; עם זאת, רוברט סילברברג, שהתבגר בשנות ה-50, ראה בעשור ההוא כתור הזהב האמיתי.
לדברי ההיסטוריון אדם רוברטס, "הביטוי תור הזהב מתייחס לסוג מסוים של כתיבה: 'מדע בדיוני קשה', נרטיבים ליניאריים, גיבורים הפותרים בעיות או התמודדות עם איומים באופרת חלל או הרפתקאות טכנולוגית".
מגרנסבק לקמפבל
אחת ההשפעות המובילות על יצירת תור הזהב היה ג'ון קמפבל, שהפך לאגדי בז'אנר כעורך וכמו"ל של כתבי עת של מדע בדיוני, כולל Astounding Science Fiction, עד כדי כך שאייזק אסימוב הצהיר כי "...בשנות הארבעים, (קמפבל) שלט בתחום עד כדי כך שרבים ראו את כל שאר הכותבים כמדע בדיוני." תחת מערכת העורכים של קמפבל, המדע הבדיוני פיתח יותר ריאליזם ועומק פסיכולוגי לאפיון הדמויות ממה שהוצג בעידן "מדע העל" של גרנסבק. המיקוד עבר מהגיזמו עצמו לדמויות המשתמשות בגיזמו.
רוב המעריצים מסכימים שתור הזהב החל בסביבות 1938-39, מעט מאוחר יותר מתור הזהב של הבלשות הבדיונית, ז'אנר נוסף המבוסס על ספרות זולה. הגיליון של Astounding Science Fiction מיולי 1939 מוזכר לעיתים כתחילתו של תור הזהב. הוא כלל את "ההורס השחור", הסיפור הראשון שפורסם של א. א. ווגט, והופעתו הראשונה של אייזק אסימוב ("מגמות") במגזין. סופר המדע הבדיוני ג'ון סי. רייט אמר על סיפורו של ואן ווגט, "הוא התחיל הכל." גיליון אוגוסט הכיל את הסיפור הראשון שפורסם מאת רוברט היינליין ("Life-Line")
בחיבור משנת 2010, רוברט סילברברג טען שתור הזהב האמיתי הוא שנות החמישים, ואמר ש"תור הזהב" של שנות הארבעים היה סוג של "שחר כוזב". "עד עשור שנות החמישים", כתב סילברברג, "למעשה לא היה בכלל שוק לספרי מדע בדיוני"; הקהל תמך והביע עניין רק במספר קטן של קומיקסים מיוחדים. בשנות החמישים של המאה העשרים התרחשה "השתפכות מרהיבה של סיפורים ורומנים שעברו במהירות הן בכמות והן באיכות ההישג הניכר של תור הזהב של קמפבליאן", כשחברות המיינסטרים כמו סיימון אנד שוסטר ודובלדיי החליפו את המוציאים לאור המתמחים כמו Arkham House ו-Gnome Press.
התפתחויות בז'אנר
רבים מהטרופים המתמשכות ביותר במדע הבדיוני הוקמו בספרות תור הזהב. אופרות החלל הפכו לבולטות בגלל יצירותיו של אדוארד אלמר סמית'; אייזק אסימוב הקים את שלושת חוקי הרובוטיקה הקנונית החל מהסיפור הקצר משנת 1941 "סחור סחור"; באותה תקופה נכתבו קלאסיקות ז'אנריות כמו סדרת המוסד של אסימוב וסדרת העדשאי של סמית'. מאפיין תכוף נוסף של תור הזהב של המדע בדיוני הוא חגיגת ההישגים המדעיים ותחושת הפליאה; הסיפור הקצר של אסימוב "שקיעה" מדגים זאת, שכן בלילה אחד הציוויליזציה של כוכב לכת המומה מגילוי גודל היקום. הרומנים של רוברט היינליין משנות החמישים של המאה הקודמת, כמו השליטים, הכוכב הכפול ולוחמי החלל, מבטאים את האידאולוגיה הליברטריאנית שעוברת חלק ניכר ממדע הבדיוני של תור הזהב.
אלגיס בודריס בשנת 1965 כתב על "המתח החוזר ב'תור הזהב' במדע הבדיוני של שנות הארבעים - המשמעות שההישג הטכנולוגי העצום יפתור את כל הבעיות, הידד, וכי כל הבעיות היו על פני השטח". תור הזהב ראה גם את הופעתם מחדש של הנושאים הדתיים או הרוחניים — עיקרי לכל כך הרבה פרוטו-מדע בדיוני לפני תקופת הזולות — שהוגו גרנסבק ניסה לחסל בחזונו של "scientifiction". בין הנרטיבים המשמעותיים ביותר של תור הזהב ניתן למנות את הסרט The Martian Chronicles של ברדבורי, Childhood's End של קלארק, A Case of Conscience של בליש, ואת A Canticle for Leibowitz של מילר.
ארמיית הטנקים השמינית (ברית המועצות)
ארמיית הטנקים השמינית (ברוסית: танковая армия я-8 ) הייתה ארמיית שריון של הצבא האדום שהוקמה לאחר מלחמת העולם השנייה ופורקה בשנת 1993.
תור הזהב של המדע הבדיוני
משמעות תרבותית
כתופעה שהשפיעה על נפשם של הרבה מאוד מתבגרים במהלך מלחמת העולם השנייה ובמלחמה הקרה שלאחר מכן, תור הזהב של המדע הבדיוני הותיר רושם מתמשך על החברה. תחילת תקופת הזהב התרחשה באותה זמן כמו הוורלד-קון הראשון בשנת 1939, ובמיוחד עבור מעריציו המעורבים ביותר, מדע בדיוני הפך לכוח חברתי חזק. לז'אנר, במיוחד בתור הזהב שלו, היו השפעות משמעותיות, אם לא מעט עקיפות, על מנהיגי הצבא, טכנולוגיית המידע, הוליווד והמדע עצמו, במיוחד הביוטכנולוגיה ותעשיית התרופות.
סופרים בולטים של תור הזהב
מספר סופרי מדע בדיוני רבי השפעה צמחו בראשית תור הזהב (1938–1946), כולל אלה: ובתקופת הזהב המאוחרת יותר (1947–1959):
ארמיית הטנקים השמינית (ברית המועצות)
היסטוריה
ארמיית הטנקים השמינית הוקמה ב-6 ביוני 1946 בז'יטומיר שבאוקראינה על בסיס הארמייה ה-18 והארמייה ה-52. היא הופקדה על הגנת המחוז הצבאי הקרפטי. בשנת 1956 הארמייה הייתה חלק מכוח פלישה סובייטי שפלש להונגריה דרך רומניה ודיכא את המרד ההונגרי. בשנת 1967 הארמייה השתתפה בפלישה לצ'כוסלובקיה והושארה בפראג. באותה תקופה מפקדה היה ויקטור מרימסקי.
תור הזהב של המדע הבדיוני
סוף תור הזהב
אסימוב אמר כי "הטלת פצצת האטום בשנת 1945 הפכה את המדע הבדיוני למכובד" לקהל הרחב. הוא השיב בשנת 1969 "לעולם לא אשכח את ההלם ששרר ברחבי עולם הפאנדום המדע הבדיוני כאשר... היינליין שבר את מחסום ה"סליקים" בכך שסיפור מדע בדיוני לא מדולל שלו פורסם בסאטרדיי איבנינג פוסט". כניסת חברות המיינסטרים הגדולות לשוק ספרי המדע הבדיוני בסביבות 1950 הייתה דומה לאופן בו פרסמו פשע בדיוני במהלך מלחמת העולם השנייה; מחברים כבר לא יכלו לפרסם רק באמצעות כתבי עת. אסימוב אמר, עם זאת, כי
ארמיית הטנקים השמינית (ברית המועצות)
היסטוריה
הארמייה פורקה ב-1 בדצמבר 1993 עם התפרקות ברית המועצות. על בסיסה הוקם הקורפוס השמיני של צבא אוקראינה.
מצבת כוחות
עם הקמתה כללה הארמייה את היחידות הבאות:
תור הזהב של המדע הבדיוני
סוף תור הזהב
הוא המשיך, "למעשה, הייתה לידה של משהו שקראתי לו 'מחר בדיוני'; סיפור המדע הבדיוני שלא היה חדש יותר מכותרות המחר. האמינו לי, לא יכול להיות דבר משעמם יותר מכותרות המחר במדע בדיוני", וציטט את הספר על החוף של נוויל שוט כדוגמה.
קשה יותר לציין את סוף תקופת הזהב של המדע הבדיוני מאשר את תחילתו, אך כמה גורמים שינו את שוק המדע הבדיוני במגזינים באמצע שנות ה-50 המאוחרות. החשוב ביותר היה צמצום מהיר של שוק המדע הבדיוני: Fantastic Adventures וספרי מסתורין פנטסטי מפורסמים התקפלו בשנת 1953,Planet Stories, Startling Stories, Thriller Wonder Stories והלאה בשנת 1955, Other Worlds ו-Science Fiction Quarterly בשנת 1957, Imagination, Imaginative Tales, ו-Infinity בשנת 1958. באוקטובר 1957, השיגור המוצלח של הלוויין הסובייטי ספוטניק 1 צימצם את הפער בין העולם האמיתי לעולם המדע הבדיוני, ושלח את המערב למירוץ חלל עם המזרח. אסימוב עבר לכתיבת ספרי עיון שהוא קיווה שימשוך מוחות צעירים למדע, בעוד שרוברט א. היינליין נעשה דוגמטי יותר בהבעת השקפות פוליטיות וחברתיות בסיפוריו. סופרים בריטים מתפתחים, כמו בריאן אולדיס וג'יימס באלארד, טיפחו סגנון ספרותי יותר, דבר המצביע על הכיוון שכותבים אחרים ילכו בקרוב. סופרות כמו ג'ואנה ראס וג'ודית מריל הופיעו. כאשר המגזין המוביל של תור הזהב, Astounding Stories of Super-Science, שינה את הכותרת שלו ל-Analog Science Fiction and Fact בשנת 1960, היה ברור שתור הזהב של מדע בדיוני הסתיים.
אשרף פואח'רי
אשרף פואח'רי (בערבית: أشرف فواخري; נולד בשנת 1974) הוא אמן פלסטיני-ישראלי, החי ויוצר בחיפה. בעבודותיו, פואח'רי נע בין זהותו הפלסטינית ושורשיה ובין המרחב הישראלי-יהודי בו הוא חי, דרך חקר ושימוש בסמלים חזותיים מוכרים בהם הוא עושה שימוש בהדפס, ציור, מיצג, ווידאו ורקמה. פואח'רי מוכר בעיקר עם דימוי החמור אותו שילב במעל 1,000 עבודות בפורמטים וטכניקות שונות. עבודותיו מוצגות בתערוכות בגלריות ומוזיאונים בישראל ובשאר העולם.
פעילותו האמנותית
אשרף פואח'רי נולד בכפר מזרעה. ב-1992 החל את לימודיו בעיצוב גרפי במכללת הגליל המערבי ומשם עבר ללמוד בויצו חיפה. פרויקט הסיום של פואח'רי הוצג בתערוכה בה הציג 15 עבודות קטנות, ספר ועוד שלוש עבודות גדולות. בעבודה הופיע מוטיב החמור כאלמנט מרכזי, שהפך לסימן היכר של האמן שיחזור על עצמו בתערוכותיו העתידיות, לדברי האמן "החמור, בעל החיים הכי קרוב לאדמה, שגם קשורה לפלאח הערבי... הסטיגמה של החמור מתארת בדיוק את המצב שלי בתור ערבי במדינה הזו". פואח'רי טוען שהמילה "ערבי" הפכה לקללה הן בחברה הישראלית והן בחברה הערבית, כך הוא מוצא את עצמו בדיסוננס כמו החמור שמיוחסות לו תכונות של טיפשות ונחיתות אך לעומת זאת "החמור הוא חיה חכמה, סובלנית ועקשנית". עבודתו הגדולה ביותר נעשתה על בד ממנה מייצרים שמלות כלה, אורך העבודה כארבע מטר ובמרכזה מופיע חמור שחלקו נבלע בחושך. ב-1996 מציג פואח'רי בגלריית כברי את תערוכתו "אנא חמאר", אשר ממשיכה את מוטיב החמור. ב-1999 מציג פואח'רי תערוכה בשם "Made in Palestine" המוצגת בעזה ושנה לאחר מכן תוצג בבית לחם. בתערוכה זו דמות החמור חוזרת על עצמה בווריאציות שונות. שם התערוכה "Made in Palestine" מאזכר תוצרים תיירות כמו גמלי עץ שחתום עליהם "Made in Israel" או "Made in the Holyland" ומתקשר להיעדר, שאין מוצרים שכתוב עליהם "Made in Palestine" ולכן לפי פואח'רי החמור הוא המוצר המתאים להיות המיוצר בפלסטין.