cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מריו קורסו
נבחרת איטליה
במוקדמות מונדיאל 1962 הייתה איטליה צריכה לפגוש את בלבד, לאחר שבית המוקדמות שוחק בשיטת פלייאוף. איטליה העפילה אוטומטית מהסיבוב הראשון, וכן צלחה את הסיבוב השני בעקבות פרישתה של. במשחק הראשון מול ישראל, ב-15 באוקטובר 1961 באצטדיון רמת גן, כבש קורסו צמד בדרך לניצחון 4–2, מה שהיו לשעריו הראשונים במדי הנבחרת. מאמן נבחרת ישראל, גיולה מאנדי, התייחס לקורסו לאחר המשחק כשאמר כי ישראל שיחקה היטב, אך נכנעה לרגלו השמאלית של אלוהים. קורסו כבש גם במשחק הגומלין בניצחון 6–0 ששלח את איטליה לטורניר הגמר, אך קורסו לא זומן לסגל הנבחרת לקראת הטורניר. אחת הסיבות הייתה התנגדותו של ג'אני ריברה, מהשחקנים החשובים בסגל וקשרה של יריבתה העירונית של אינטר, מילאן. לאחר הטורניר, במשחק ידידות בין אינטר ל, כבש קורסו וכשזיהה את פרארי ביציע חגג מולו בהתרסה תוך שהוא מסמן תנועה מגונה לעברו.
קורסו לא שב לשחק עוד תחת פרארי, וחזר לנבחרת רק ב-1963, תחת המאמן אדמונדו פאברי. קורסו נטל חלק בשני משחקים בלבד במוקדמות מונדיאל 1966, והסתכסך גם עם הצוות המקצועי החדש, פאברי ועוזרו פרוצ'ו ולקארג'י, מה שהוביל לאי-זימונו לסגל לקראת מונדיאל 1966, וכן ליורו 1968, בו זכתה איטליה בטורניר אותו אירחה, תחת שרביטו של ולקארג'י כמאמן ראשי.
את הופעתו האחרונה בנבחרת ערך ב-9 באוקטובר 1971, כשעלה מהספסל בניצחון 3–0 על במוקדמות יורו 1972. הוא סיים את דרכו הבינלאומית עם ארבעה שערים בלבד ב-23 הופעות, וללא זימון לטורניר גדול.
קריירת אימון
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, עבר קורסו לימודי אימון בפירנצה, וזכה לתעודת מאמן בשנת 1977. בעונת החל לאמן את קבוצת הנוער של נאפולי, אותה הוביל לזכייה באליפות איטליה לנוער.
לקראת עונת התמנה קורסו לתפקיד מאמן לצ'ה, ששיחקה אז בסרייה ב'. הוא הצליח להוביל את הקבוצה להישרדות בליגה השנייה, ולאחר עונה בלבד עבר לאמן את קטנזארו, היורדת הטרייה מהסרייה א'. הקדנציה בקטנזארו הייתה קצרה ולא מוצלחת. הוא אימן את הקבוצה בתשעה משחקי ליגה בלבד, בהם השיג ניצחון בודד לצד חמישה הפסדים, עד שפוטר מתפקידו כבר בתחילת נובמבר 1983.
קורסו חזר לאמן קבוצה בוגרת בעונת, אז התמנה לתפקיד מאמן מנטובה מהליגה הרביעית. הוא הוביל אותה למקום הראשון בטבלת בית ב' (הליגה חולקה לארבעה בתים בני 18 קבוצות כל אחד), ולהעפלה לליגה השלישית. הוא המשיך בקבוצה לעונה נוספת, בה הוביל אותה למקום התשיעי, במרכז טבלת הבית. בדצמבר 1989, לאחר שפתח את עונת ללא קבוצה, התמנה קורסו לתפקיד מאמן בארלטה מליגת המשנה. הוא הצליח להוביל את הקבוצה להישרדות בליגת המשנה מהמקום ה-15 בטבלה (מתוך עשרים). בשלהי הקריירה אימן למשך תקופה קצרה בהלאס ורונה, בצוותא עם נילס לידהולם.
ב-20 ביוני 2020, בגיל 78, הלך קורסו לעולמו.
משה אדדי
משה אדדי (17 במאי 1953 – 8 באוקטובר 1973) היה חייל ביחידת נח"ל מוצנח, שלחם בחזית המצרית במלחמת יום הכיפורים ונפל בקרב. על פעולתו בימי המלחמה עוטר אדדי בעיטור העוז.
ביוגרפיה
משה אדדי נולד בתל אביב ובהמשך התגורר עם משפחתו בגבעתיים. למד שם בבתי ספר תיכוניים. היה חניך בתנועת הנוער העובד והלומד. היה חבר בגרעין שנועד להצטרף לקיבוץ אפיק ברמת הגולן.
ביולי 1971 התגייס אדדי לצה"ל ושירת בנח"ל המוצנח. שם הודבק לו הכינוי לץ בשל אופיו המבודח.
שלום (אונייה)
שלום הייתה אוניית נוסעים מפוארת של חברת "צים" בהנע טורבינות קיטור, שהושקה בתחילת שנות ה-60. האונייה נבנתה במתכונת אוניות הפאר הגדולות בעולם, והייתה אמורה לפתוח תקופה חדשה בשיט הימי המפואר ולשמש חלון ראווה של הספנות הישראלית. היא הספיקה לפעול שלוש שנים בלבד, שבמהלכן עוררה עניין ציבורי, הייתה מעורבת בתאונה ימית, ועמדה במרכזן של שערוריות פוליטיות בישראל.
משה אדדי
במלחמת יום הכיפורים
בעת שפרצה המלחמה הייתה יחידתו של אדדי מוצבת במעוז מפצח שעל גדת תעלת סואץ. הוא וחבריו הגנו על המעוז, שהותקף על ידי חיילי קומנדו וטנקים מצריים.
שלום (אונייה)
הרקע לבניית האונייה
בשנות ה-60 החליטה חברת הספנות "צים" לפתח קווי נוסעים טרנס-אטלנטיים. החברה, שהייתה בבעלות ממשלתית, החזיקה כבר חמש אוניות קטנות שנקנו בכספי השילומים מגרמניה. אוניות אלה הפליגו בעיקר לשיט חופים לאורך חופי ישראל, ומעט לנמלי אירופה. החזון של "צים" היה לפתח קווי נוסעים ליבשות רחוקות, להפוך את הענף למקור גאווה ישראלית, ולהביא למדינה תיירים בעלי ממון מכל רחבי העולם. להגשמת החזון נדרשה אונייה בסדר גודל אחר, והמודלים היו ה"פראנס". שתיהן נבנו במספנות "לה שאנטייה ד'אטלנטיק" בעיר סנט נזר בחבל ברטני בשפך הנהר לואר בקצה הצפוני של מפרץ ביסקאיה בצרפת. "שלום", שהייתה העתק מוקטן של ה"פראנס", החלה להיבנות במספנות אלה, והעבודה השתלבה במערכת היחסים המלבלבת אשר שררה בין ישראל וצרפת, וסיפקה תעסוקה למספנה שהייתה נתונה במשבר כלכלי.
משה אדדי
במלחמת יום הכיפורים
ביום השני למלחמה פגע פגז בעמדה שבה נמצא והיא נהרסה. אדדי נשאר בעמדה ההרוסה ירה פצצות ררנ"ט לעבר טנק מצרי ממרחק של 100 מטר. הפצצה השלישית שירה פגעה בטנק ועצרה אותו. חיילי הרגלים המצרים המשיכו להתקדם לעבר העמדה. אדדי ירה לעברם במקלע מטווח קצר ובסיועו של חייל נוסף שהשליך רימונים נבלמה התקפתם.
בהמשך הלחימה נהרג אדדי. במשך זמן מה הוגדר כחלל שמקום קבורתו לא נודע. בהמשך נמצאה גופתו.
משה אדדי היה בן 20 במותו. הניח הורים וארבעה אחים ואחיות. הוא הובא לקבורה בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
על פעולתו בקרב עוטר אדדי בעיטור העוז.
שלום (אונייה)
עיצוב האונייה
פנים האונייה התמלא בעבודות אמנות: כיסאות של צ'ארלס אימס, ציורים של רופינו טאמאיו ובן שאן, עבודות זכוכית של שרטרז וטפטים של אובוסון. את הקירות קישטו ציורים ועבודות מעשי ידיהם של טובי האמנים בעולם בשילוב עם האמנים הישראלים דני קרוון, יעקב אגם ודב פייגין. על העיצוב, שאמור היה להפוך את האונייה ל"מוזיאון צף של אמנות", היו אחראים צבי הרמן והאדריכלים דורה גד, אל מנספלד ואריה נוי. דורה גד הסבירה כי "לעיצוב טוב אין גבולות כספיים כאן. הוא ניכר לעין בתאי מחלקת התיירים ובאולמות הציבוריים, ממש כמו במחלקה הראשונה". בחוברת פרסומית של האונייה נכתב: "סגנון החיים של האונייה, החל מתאי המגורים על מתקניהם הנוחים, וגמור באולמי הציבור האלגנטיים והסיפונים רחבי הידיים, פותח תקופה חדשה בשיט הימי המפואר, להנאתו של הנוסע".
משה אדדי
הנצחה
שמו של אדדי הונצח על גבי מספר אנדרטאות, וביניהן אתר ההנצחה לחללי הנח"ל וחיל החינוך, אנדרטה בקיבוץ אפיק ואנדרטאות בבתי הספר שבהם למד.
שלום (אונייה)
עיצוב האונייה
במקביל להפלגות הראשונות הוציאה צים ספרון קריקטורות הומוריסטי בשם "חיוכו של נפטון", אשר תיאר את הווי הנוסעים והצוות במהלך ההפלגות, והופץ בקרב הנוסעים. אפרים קישון כתב הקדמה משעשעת לספרון, והאמן פריץ מאוריבר אייר את הקריקטורות בו.
הפלגות ראשונות
בסופו של דבר התברר כבר בשנה הראשונה להפעלתה כי "שלום" אינה מצליחה למלא את סיפוניה, ומעט תיירים ונופשים הסכימו לשלם את מחיר ההפלגה היקרה. בשלב זה הוחלט בחברת "צים" להעביר את האונייה לשוט בקו פנימי בין ניו יורק לאיים הקריביים.
ב-26 בנובמבר 1964, בלילה ערפילי במיוחד, יצאה "שלום" לשיט הבכורה בקו החדש בפיקודו של רב חובל אבנר פרוידנברג וסגנו רב חובל ראובן סדנאי והתנגשה במכלית הנורווגית "Stolt Dagali". המכלית נחתכה לשתיים, 19 מאנשי צוותה נספו, והאונייה ניזוקה קשה. רב החובל אבנר פרוידנברג הורה לקצין גדעון דונסקי לרדת בסירת מנוע עם שישה אנשים שמיכות ומכשיר קשר ולחפש ניצולים במים. גלים בגובה של ארבעה מטר טלטלו את הסירה. המלחים מיששו בחשיכה ולבסוף מצאו על מעין רפסודה שישה ניצולים שהועלו ל"שלום" היו אלה שני נורווגים שני פורטוגזים ובן טרינידד.
לאחר מאבק משפטי ממושך נקבע כי המכלית שייטה במהירות גבוהה מהמותר בתנאי מזג אוויר קשים. למרות המסקנות, המוניטין של האונייה ושל חברת "צים" נפגעו קשות - היא נאלצה לשלם סכומי עתק כפיצוי לנוסעים, לעורכי הדין ולתיקון האונייה.
סופה של האונייה
האונייה "שלום" הוחזרה לחיפה, ונמכרה ב-1967, לחברה גרמנית בהמבורג לאחר שפונתה מפריטי האומנות היהודית. שמה הוסב לשם 'האנזאטיק'. ב-1973 נמכרה שוב לחברה פנמית, ומאז עברה גלגולים בין חברות ספנות שונות ברחבי העולם. ב-2001 הועברה לגריטה (הפיכתה לגרוטאה) בעיר אלאנג בהודו. בדרכה לשם נגררה האונייה דרך האוקיינוס האטלנטי שכן לא היה לה יותר מנוע, ובהגיעה לאזור כף התקווה הטובה מול פורט אליזבת טבעה האונייה "שלום" ב-25 ביולי 2001 (תחת שמה החדש "ריג'נט סאן") ושקעה במצולות הים. סיבת הטביעה הייתה חדירת מים בגלל תחזוקה לקויה של שנים ללא הספנה ועלייה על מבדוק עת שימשה מלון צף בפנמה.
האונייה שלום וקורותיה בציבור הישראלי
האונייה א.ק. שלום עוררה עניין רב בציבור הישראלי, מיום שהגיעה לנמל חיפה. בישראל כבר חיכו לבואה בהתרגשות, והוקמה ועדה מיוחדת שתבחר את שמה. הוועדה, בראשות נשיא המדינה יצחק בן-צבי בחרה בשם שהציע המשורר אברהם שלונסקי – "שלום". שם שנועד לייצג את פניה היפות והנאורות של ישראל ברחבי העולם. השקתה לוותה בהשתתפותם של אנשי ציבור וחברי כנסת, השירות הבולאי הנפיק לכבודה בול מיוחד, ושלישיית גשר הירקון שרה את השיר "שלום על הגלים" שחיבר חיים חפר והלחינה נעמי שמר במיוחד לאירוע החגיגי. תיאורי הפאר והעושר המסוקרים בדיווחי העיתונות בלטו במיוחד על רקע המצב הכלכלי הקשה ששרר בארץ.
"שלום" הייתה מקור לשתי שערוריות פוליטיות:
בנימין שפירא
בנימין שפירא (10 ביוני 1913–30 באוקטובר 1993) היה פרופסור לביוכימיה, חתן פרס ישראל למדעי הרפואה.
שפירא נולד בגרמניה ובשנת 1926 עלה עם הוריו לארץ ישראל והתיישב עמם בעפולה. את לימודיו התיכוניים סיים בבית הספר הריאלי ובין השנים 1933–1937 למד לתואר ראשון במדעי הטבע באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1940 הוענק לו תואר דוקטור והוא החל בעבודה כעוזר מחקר במעבדה לחקר הורמונים ולפיזיולוגיה פתולוגית, בין היתר תחת ברנרד צונדק. במהלך לימודיו היה תלמידו של חיים ארנסט ורטהיימר, עמו החל לעבוד במהלך שנות הארבעים ומחקרם המשותף בנוגע לתפקיד הליפיד בבני אדם ובצמחים הביא לקביעה בנוגע להיות אדיפוציטים מקור להתפתחות שומן. בשנת 1948 קודם לדרגת מרצה והחל לעבוד במעבדה לפיזיולוגיה פתולוגית וכמרצה לפיזיולוגיה כימית. בשנת 1953 הוענקה לו דרגת פרופסור חבר ובשנת 1958 דרגת פרופסור מן המניין.
שפירא היה פרופסור לביוכימיה רפואית ונמנה עם סגל ההוראה של הפקולטה לרפואה ובית החולים הדסה. עבודתו העיקרית נגעה לחקר חילוף חומרים בגוף האדם. מחקרו המשותף עם שרה הסטרין-לרנר בנושא ספיגת גלוקוז זיכה אותם בפרס ישראל למדעי הרפואה לשנת 1955.
שפירא הלך לעולמו בשנת 1993. הוא הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים. שפירא היה נשוי לשולמית אבינרי (אחותו של הבלשן יצחק אבינרי) ואב לשניים.
בוטרימוניס
בוטרימוניס (בליטאית: Butrimonys, בפולנית: Butrymańce, ביידיש: בוטרימאַנץ או באַלטרעמאַנץ) היא עיירה במחוז משנה אליטא במחוז אליטא בדרום ליטא. כלכלתה מתבססת על חקלאות, מסחר ומלאכה.
היסטוריה
היישוב מוזכר לראשונה בכתובים בתקופתו של ויטאוטאס הגדול, מלך ליטא בתקופת הדוכסות הגדולה של ליטא בין השנים 1392–1430. יש סברה שהיישוב הוקם על דרך וילנה - פוניה לשם הגנה על ליטא בתקופת פלישות הטטרים.
בשנת 1782 נבנתה בעיירה הכנסייה הראשונה.
במאה ה-19 התפתח המסחר בעיירה, למרות מספר שרפות שפגעו קשה בעיירה. התקיימו בה ירידי מסחר וירידי בהמות משק, ירידים אותם פקדו סוחרים מרוסיה ומפולין. רוב תושבי העיירה עסקו במסחר ובמלאכה.
ביוני 1940, עם סיפוח ליטא לברית המועצות, סופחה בוטרימנץ, עם כל ליטא, לברית-המועצות.
במהלך מלחמת העולם השנייה שרפו הגרמנים את מרכז העיירה.
בתקופת השלטון הקומוניסטי שאחרי מלחמת העולם השנייה הייתה בעיירה חווה קולקטיבית. משנת 1978 מהווה העיירה מרכז לתוצרת עוף.
יהודים
באמצע המאה ה-19 ישבו בעיירה כ-60 משפחות יהודיות. ערב פלישת הגרמנים לברית המועצות ביוני 1941 חיו בבוטרימנץ כ-750 יהודים. באוגוסט 1941 נרצחו כ-200 מיהודי העיירה באליטא. בסוף אותו חודש רוכזו בגטו היהודים שנותרו בעיירה. יהודים מעיירות הסביבה הובאו לגטו, ומספר היהודים בו הגיע ל-1,400. בספטמבר רצחו אותם בירי ליטאים חמושים.
שלומית, תלמידת ישו
שלומית (בלטינית: Salome) היא אחת מתלמידותיו של ישו, המתוארת בקצרה בבשורות ובפירוט רב יותר בבשורות האפוקריפיות. שלומית הייתה אשתו של זבדי ואמם של השליחים יעקב ויוחנן בן זבדי. על פי פרשנויות מסוימות, היא הייתה אחותה הצעירה של מרים, אם ישו. לעיתים היא מכונה "מרים-שלומית" או "שלומית נושאת המור".
על פי המתואר בבשורה על-פי מרקוס, שלומית הייתה בין העדים לצליבת ישו, וכן בין הראשונות שהגיעו לקברו על מנת למשחו בשמנים ובבשמים, וגילו כי הוא קם לתחייה. היא מוזכרת פעם נוספת, כשהיא פונה לישו בבקשה שייתן לבניה לשבת לצדו בשמיים. בבשורה על-פי מתי היא לא מוזכרת בשמה, אלא כאשת זבדי ואמם של יעקב ויוחנן; בבשורה על-פי יוחנן מוזכרת "אחות מרים", והפרשנות המקובלת היא כי מדובר בשלומית ושהיא אחות מרים ודודתו של ישו.
בכתבים חיצוניים לנצרות יש תיאורים מפורטים יותר של שלומית, המצביעים על אפשרות שהיא הייתה דמות חשובה בין מקורבי ישו, אך תפקידה צומצם בכתבים הקאנוניים. היא מוזכרת בבשורה הסודית על פי מרקוס ; ובבשורה על פי תומאס, כמו גם בבשורה היוונית של המצרים, מתוארים שני דיאלוגים של שלומית עם ישו, המציגים אותה כתלמידתו.
מנחם מנדל פוטרפס
קורות חייו
פוטרפס נולד בעיר פלשצניץ בפלך מינסק שהיה אז בשליטת האימפריה הרוסית. בתיק החקירה מופיע כתוב, מקום לידה: חרקוב. למריאשא בדאנא ולמנחם מנדל פוטרפס. נקרא על שם אביו שנפטר קודם לידתו. בשנת ה'תרע"ה (1915) ביקר לראשונה את האדמו"ר רבי שלום דובער שניאורסון, ובשנת ה'תר"פ (1920) התקבל ללימודים בישיבת תומכי תמימים בעיר קרמנצ'וג. מאוחר יותר עבר לסניפי הישיבה בערים חרקוב, ויטבסק ונעוול. בשנת ה'תר"צ (1930) מונה למשפיע ומשגיח בישיבת חב"ד ביקטרינוסלב, בתפקיד זה כיהן עד לנישואיו עם לאה לבית רובינסון בחודש תמוז ה'תרצ"ג (1933). לאחר נישואיו החל לעסוק במסחר ובגיוס כספים עבור ישיבת תומכי תמימים.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה בשנת ה'תש"ה (1945), בעקבות חתימת הסכם בין ממשלות ברית המועצות ופולין שאיפשר לכל נתיני פולין שברחו לברית המועצות לשוב לפולין, הוקם בעיר לבוב ועד חב"די מחתרתי שעסק בזיוף מסמכים ודרכונים פולניים עבור חסידי חב"ד שרצו להימלט מברית המועצות. פוטרפס מונה לחבר הוועד וסייע לחסידי חב"ד רבים, ביניהם אשתו וילדיו לעזוב את ברית המועצות.
פוטרפס עצמו ניסה לברוח ברכבת האחרונה אך נעצר בידי הסובייטים ונשפט בעוון בגידה ל-8 שנות מאסר, אותן ריצה במחנות עבודה בסיביר. לאחר שחרורו בשנת ה'תשט"ו (1955) עבר לעיר צ'רנוביץ שם התגורר עד לשנת ה'תש"ך (1960) אז עבר לסמרקנד. במשך תקופה זו הגיש בקשות חוזרות ונשנות להיתר יציאה על מנת להתאחד עם משפחתו שהתגוררה בלונדון אך נענה בשלילה. בשנת ה'תשכ"ד (1964), לאחר בקשת ראש ממשלת בריטניה הרולד וילסון מנשיא ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב לאפשר איחוד משפחות של 5 משפחות שהתגוררו בבריטניה, בהן משפחתו של פוטרפס, קיבל פוטרפס היתר יציאה והיגר לבריטניה שם עסק במסחר בדים.
בשנת ה'תשל"ב (1972), לאחר פטירתו של משפיע ישיבת תומכי תמימים בכפר חב"ד הרב שלמה חיים קסלמן, מונה למלא את מקומו בהוראת הרבי מילובביץ'.
בשנה האחרונה לחייו של הרבי, תמך בעמדה המרכזית בחב"ד באותה תקופה ופרסם את משיחיותו, וגם לאחר פטירת הרבי, הכריז ועודד אחרים להמשיך ולהכריז "יחי אדוננו מורנו ורבינו מלך המשיח לעולם ועד".
בתפקיד משפיע הישיבה בכפר חב"ד כיהן עד אלול ה'תשנ"ד (1994). לקראת חודש תשרי תשנ"ה, בדרכו לנסוע אל מרכז חב"ד בניו יורק, עצר אצל בנו בלונדון. שם חש שלא בטוב ונפטר ביום ראשון ד' בתמוז תשנ"ה. נקבר בבית הקברות בלונדון.
הדגיש את חשיבות אידיאל התפילה הקונטמפלטיבית.
משפחתו
לרב פוטרפס נולדו שישה ילדים, מהם שיכל חמישה בחייו. בנו הרב שלום דובער גר בשכונת קראון הייטס וחבר הנהלת "מחנה ישראל". אחיו היה הצייר הנדל ליברמן.
תומסון-CSF
תומסון-CSF (בצרפתית: Thomson-CSF) היא חברה צרפתית שהתמחתה במוצרי רדיו, אוויוניקה, מכ"ם ותקשורת. החברה שינתה את שמה ל-קבוצת תאלס אחרי רכישה של "ראקאל אלקטרוניקס" בשנת 2000. החברה נוסדה בשנת 1968 עקב מיזוג של קבוצת תומסון אלקטרוניקה (בצרפתית: Groupe Electronique Thomson) – חברת בת של תומסון-בראנט וחברת CSF ( Compagnie Générale de Télégraphie Sans Fil).
מתקפות הטילים הרוסיות באוקראינה (2022)
בתחילת חודש אוקטובר 2022, כחלק ממלחמת רוסיה-אוקראינה, החלה רוסיה לבצע גלי תקיפות של וטילי שיוט ברחבי אוקראינה, רובן בין התאריכים 10–12, 21–22 ו-31 באוקטובר. רוב המטרות שנפגעו היו מבנים אזרחיים ותשתיות אנרגיה חיוניות, כולל דיווחים על פגיעות בתוך הערים, בין היתר בקייב הבירה, לאחר שלא בוצעו בה תקיפות מאז יוני 2022. ב-15 בנובמבר החלו גלי תקיפה נוספים. לקראת סוף נובמבר 2022 ציין ראש ממשלת אוקראינה, דניס שמיהל, שכמחצית מתשתיות האנרגיה האוקראיניות הושמדו, דבר שהותיר מיליוני אזרחים אוקראינים ללא חשמל.
במהלך התקיפות נהרגו כמה עשרות אזרחים ונפצעו מאות, בהם נשים וילדים. לפי מינהל המודיעין הכללי של משרד ההגנה האוקראיני, כוחות רוסיים קיבלו פקודות מהקרמלין להתכונן למתקפת טילים מסיבית על תשתיות אוקראיניות אזרחיות ב-2 וב-3 באוקטובר.
ההתקפות החוזרות ונשנות על תחנות הכוח באוקראינה גרמו לפגיעה כלכלית ותשתיתית באוקראינה, דבר המשפיע על מיליוני אזרחים בתקופת החורף. הייתה הנחה שהאסטרטגיה הרוסית כוונה לשבירת המוראל של אזרחי אוקראינה, ועל ידי כך להביא לכך שהמלחמה תסתיים.
ההתקפות הרוסיות גררו גינויים מהקהילה הבינלאומית, כשהנציבות האירופית כינתה את ההתקפות "ברבריות" ב-10 באוקטובר, ואף הכריזה על רוסיה כעל "מדינה תומכת טרור" ב-23 בנובמבר. המזכיר הכללי של נאט"ו, ינס סטולטנברג, תיאר את המתקפות ב-11 באוקטובר כ"מחרידות וחסרות הבחנה". נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי תיאר את ההתקפות כ"רוע מוחלט" ו"טרוריזם". בעקבות הישנות התקיפות, החלו מדינות ברית נאט"ו להעביר מערכות הגנה אוויריות חדשות לאוקראינה. ראש ממשלת ישראל, יאיר לפיד, "גינה בחריפות" את הפגיעה באזרחים.
במהלך התקיפות פגעו שני טילים בדרום-מזרח פולין בסמוך לגבול האוקראיני. ככל הנראה מדובר בטילי יירוט אוקראיני מסוג s-300 שמערכת ההשמדה העצמית שלהם לא פעלה לאחר שהחטיאו את מטרתם. בנוסף, מספר טילים רוסיים פגעו בשטחה של מולדובה.
רוזן פואטייה
רוזן פואטייה (בצרפתית: comté de Poitiers) הוא תואר אצולה שהוענק בצרפת החל מהמאה השביעית. בעל תואר זה שלט על הפרובינציה פואטון (כיום מחוזות ונדה, דה-סוור וויין) וישב בעיר פואטייה.
החל מהמאה העשירית בעל תואר זה החזיק בתואר דוכס אקיטן אך המשיך לשבת בעיר פואטייה. אלינור, דוכסית אקוויטניה שהייתה גם רוזנת פואטייה, התחתנה עם מלך אנגליה הנרי השני וכדי למנוע מלחמות ירושה באנגליה נשלחו ילדיהם להיות רוזני פואטייה עד לקבלת תואר המלוכה בבריטניה. תואר זה הוחזק על ידי מלכי אנגליה עד המלך ג'ון שבעקבות הפסדו בקרב בובין ב-1214 ויתר על כל תביעותיו בצרפת. לאחר מכן תואר זה חולק ליורשי עצר של אצולת צרפת בתחילה לבית קאפה ולאחריה לבית ולואה. תואר זה הוחזק על ידי שארל השביעי עד שנת 1422 שבו הוכתר למלך צרפת, לאחריו הפסיקו לחלק תואר זה.
היסטוריה קדומה של אירלנד
ההיסטוריה הקדומה של אירלנד - המעט הידוע על אירלנד לפני קבלת הנצרות בא מן ההתייחסויות המועטות לאי בכתבים רומיים, שירה ומיתולוגיה אירית, וארכאולוגיה.
התקופה המזוליתית
במהלך רובן של מאות אלפי השנים בהן קיים המין האנושי, לא הייתה אירלנד מיושבת בבני אדם. עידן הקרח גרם לכך שרובו של האי היה מכוסה בקרחונים, אשר האחרון שבהם נסוג כ-8,500 שנים לפני ספירת הנוצרים. ייתכן כי במהלך תקופות קצרות בהן נסוגו הקרחונים הגיעו לאי (שהיה אז מחובר לאנגליה בגשר יבשתי, ואילו אנגליה הייתה מחוברת לאירופה) ציידים נודדים בני התקופה הפלאוליתית, אך שובם של הקרחונים גרם לכך כי אלו לא הותירו אחריהם כל שרידים.
האנשים הראשונים אשר יישבו את האי בקביעות היו בני התקופה המזוליתית, אשר הגיעו אל האי בסביבות שנת 8000 לפני הספירה. עדויות ארכאולוגיות מראות כי היו אלו ציידים נוודים, אשר הגיעו כפי הנראה על פני גשרי יבשה מהאי האנגלי, אם בצפון, דרך סקוטלנד במחוז אנטרים, או בדרום, על פני גשר אשר הותיר מאחוריו כשריד את האי מאן. במרוצת הזמן כיסה הים את גשרי היבשה, והציידים המזוליתיים נותרו כלואים באי, מנותקים מבני גזעם אשר נותרו באנגליה, אשר הפכה אף היא למנותקת מן היבשת.
רוב המושבות המזוליתיות היו על חופיה של אירלנד, והתושבים היו כפי הנראה תלויים בים לפרנסתם. אין בכך פלא, שכן תחלופנה מאות שנים רבות בטרם יכסו היערות שצמחו לאחר תקופת הקרח את שטחה היבשתי של אירלנד.
התקופה הנאוליתית
בסביבות שנת 4000 לפני ספירת הנוצרים, החל גל של פולשים מן המזרח לשוב ולפקוד את אירלנד. היו אלו אנשים שהביאו עמם תרבויות נאוליתיות מתקדמות. חקלאות, מגורי קבע (לעיתים במתחמי עפר על ראשי ההרים), וגרזני אבן העשויים בטכניקה מתקדמת היו סימן ההיכר העיקרי של התרבות החדשה, שעד מהרה העלימה את אנשי התרבויות המזוליתיות. אל מול אלה הסבורים כי המדובר בפולשים מן המזרח, קיימים אלה הסבורים כי "המהפכה הנאוליתית" הייתה איטית, וחדרה אל האי לאיטה בצורה של קשרי תרבות עם האנשים שמעבר לים, באנגליה ובאירופה היבשתית.
החקלאות הייתה השינוי המהותי ביותר באורח החיים בין התקופה הנאוליתית והתקופה המזוליתית. כבשים, עיזים, בקר ודגנים, שהובאו מאנגליה הפכו למוצרי היסוד בכלכלה הנאוליתית, והאוכלוסייה גדלה בהתאם. מערכת של שדות חקלאיים, שהשתמרה בסייד (Céide) שבמחוז מאיו היא עדות לתחכום של התרבות הנאוליתית אל מול קודמתה המסוליתית.
סימן ההיכר של התרבות החדשה היה הדאגה למתים. עם המתים בקבריהם נמצאו אוצרותיהם הגשמיים של אנשי התקופה - כלי נשק, תכשיטים, כדים מחמר. הקברים הם השריד הבולט ביותר לתקופה זו, ומאות מצבות אבן מגליתיות (עשויות מאבני ענק) פזורות לאורכה ולרוחבה של אירלנד. אלו מאופיינים בארבע צורות עיקריות: גל החצר, הדולמן, קבר המעבר וקבר היתד. ארכאולוגים חלוקים בדעותיהם האם ארבע צורות קבורה אלו מציינות ארבעה גלי פלישה, או שמא זוהי תוצאה של התפתחות תרבותית טבעית, ומגוון שנוצר עקב ריבוי האוכלוסייה. בשיאה של התקופה מנתה אוכלוסיית האי בין 100,000 ל-200,000 נפש. לקראת סיום התקופה הדלדלה האוכלוסייה במקצת, בין היתר בשל העובדה שמאמצים רבים הושקעו ביצירת מצבות אבן גרנדיוזיות ופחות בחקלאות.
גל החצר (Court Cairn)
צורת הקבורה הקדומה המועדפת באירלנד הייתה השריפה של הגווייה והטמנתה בתוך גל אבנים (Cairn). באירלנד התפתחה צורה ייחודית של גל האבנים הנאוליתי המוכר מאתרים נאוליתיים אחרים באנגליה ובסקוטלנד. זהו "גל החצר" או "Court Cairn". צורה זו של קבורה מצויה בצפון באירלנד ובמקומות מסוימים בדרום מזרח סקוטלנד. שם אחר לגלי אבנים אלו הוא "מערות קלייד קרלינגפורד". רוב גלי האבנים הללו הוקמו בסביבות 3500 לפני הספירה, אך נעשה בהם שימוש עד תקופת הברונזה המאוחרת, כ-2200 לפני הספירה. צורה זו נחשבת לצורת הקבורה העתיקה ביותר מבין ארבע הצורות.
המדובר במספר גלי אבנים ארוכים ומלבניים, או בצורת טרפז, אשר בקירותיהם מספר חדרי קבורה, והם יוצאים החוצה אל חצר גדולה ופתוחה. מניחים כי החצר שימשה לטקסי הקבורה, שלאחריהם היה המת נקבר (לאחר שריפתו) בתוך אולמות האבן. בכניסה מן החצר אל אולמות הקבורה אשר בתוך גלי האבנים, היו בדרך כלל שתי אבנים גדולות מאונכות, כשעליהן אבן מאוזנת. הגג עצמו של אולמות הקבורה היה שטוח, והחצר הפנימית פתוחה לרוחות השמים. כשלוש מאות מבנים מסוג זה פזורים ברחבי אירלנד.
הדולמנים
גל-עד נוסף ומתקדם יותר היה ה"דולמן", המורכב ממספר "אבנים מגליתיות" (מיוונית מגאליתוס – "אבן גדולה"), שהן אבני ענק מן הסוג המוכר לנו מאתר סטונהנג' באנגליה. הסוג שהתפתח באירלנד נקרא "דולמן השער" שכן הוא נראה כשער ענק אל רקע השמים.
דולמן השער עשוי משתי אבנים מגליתיות מאונכות העומדות זו אל מול זו, כשעליהן אבן נוספת, מאוזנת. ויוצרות שער, אשר שימש במקורו ככניסה לתא הקבורה. תא הקבורה עצמו נעלם עם הזמן, ורק מבנה ה"שער" נותר. לעיתים ישנה אבן נוספת בין אבני ה"שער" אשר שימשה במקורה על מנת לחסום את הכניסה לתא הקבורה לאחר סיומו של הטקס. נראה כי מאחורי הדולמן היה גל אבנים עגול או מרובע, ולאחר סיום טקס הקבורה הייתה הדלת "ננעלת" באמצעות אבן מגליתית נוספת שחסמה את הכניסה ושמרה על מנוחת המת.
השערים פונים לרוב למזרח, וכאשר מצוי הדולמן במעלה גבעה ולא בראשה, פונה השער אל ראש הגבעה. דולמנים אלה הם מבנים רבי הוד ומעוררי השתאות. עד היום לא ניתן לספק תשובה מלאה לשאלה כיצד הצליח האדם הנאוליתי, באמצעות הטכנולוגיה המינימלית שהייתה לו, להעלות את אבן הראשה הענקית אל גובהו של הדולמן. כמאה ושישים ממבנים אלו מצויים בכל רחבי אירלנד.
קבר המעבר
רבים הם הארכאולוגים הסבורים כי במהלך התקופה הנאוליתית הגיע גל חדש של מהגרים אשר הביא עמו צורת קבורה חדשה - "קבר המעבר" (Passage Grave). המדובר במערת קבורה שאליה מוביל מבנה בצורת פסאז'. לקברים אלה ישנם לרוב גגות בשיטות בניה מורכבות יותר מלוח האבן המגליתי המונח על הדולמן. על גגות אלה ועל קירות המעבר נמצאים לרוב שרטוטים וחריתות של צורות אבסטרקטיות, או אף של דמויות אנושיות. המעבר עצמו נבנה כך שבתאריך משמעותי בשנה תזרח השמש ותאיר אל תוך המעבר. כשלוש מאות קברים מסוג זה מצויים באירלנד. לעיתים כמה עשרות קברים מסוג זה יוצרים "בית קברות" במורד גבעה.
מניחים כי מבנים אלה שימשו את הקהילה לאורך זמן רב. מכיוון ששריפת המתים הייתה נהוגה באירלנד, היה תא הקבורה המקום בו הוכנס אפרו של המת. בקברים אלו נמצאו כלי חרס מתקדמים אשר שימשו לעיתים כתשורה למת, ולעיתים כדי לשמור את אפרו. מכאן מסיקים הארכאולוגים כי תרבות זו (אשר הגיעה כפי הנראה מאזור בריטני בצרפת, שם נמצאו כלים דומים) היא מתקדמת יותר מן התרבות שיצרה את הדולמנים ואת גלי החצר.
המפורסם שבקברי המעבר מצוי בניוגריינג' (Newgrange), והוא הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית. זהו אחד המבנים העתיקים בעולם הערוך בצורה אסטרונומית והוא נבנה בערך ב-3200 לפני הספירה. באמצע החורף קרניה הראשונות של השמש הזורחת חודרים דרך פתח הקרוי "קופסת אור" מעל לכניסה אל הקבר ומאירים את תא הקבורה.
קברי יתד
זוהי הקבוצה הגדולה והנפוצה ביותר של קברים. קברי יתד מצויים בדרך כלל במערב ובדרום מערב, ובמיוחד במחוז קלייר. אלה הם המאוחרים ביותר בין הקברים מן התקופה הנאוליתית, ומסמנים למעשה את סופה של התקופה. ישנם המייחסים את הקברים לתקופת הברונזה. הם נקראים כך מכיוון שלתאי הקבורה צורת יתד, או טריז.
תקופת הברונזה
הברונזה חדרה לאירופה ומשם לבריטניה ולאירלנד, מן המזרח הקדום. המחוז המערבי קורק עשיר בנחושת, ולעומתו את הבדיל ייבאו לאירלנד מקורנוול, ושילמו תמורתו בזהב שנמצא בערוצי הנחלים. תקופת הברונזה באירלנד נמשכה בין השנים 2,400 ל-600 או 700 לפני הספירה.
מכרה הנחושת העתיק ביותר מצוי באי רוס במחוז קרי. המכרה פעל בין 2,400 ל-1,800 לפני הספירה. בהר גבריאל במחוז קורק נמצא מכרה משומר היטב שפעל באותה התקופה.
הברונזה שימשה לייצור כלי נשק וכלי עבודה - חרבות, גרזנים, פגיונות, קופיצים, אתים, כלי שתייה, וחצוצרות בצורת קרן נחפרו מאתרי תקופת הברונזה מאירלנד. חצוצרות איריות אלו היו מוצר ייצוא, וכמותן נמצאו בחפירות ארכאולוגיות באירופה כולה, ואף ביוון. תכשיטי זהב שיוצרו באירלנד נמצאו אף הם בחפירות בגרמניה ובסקנדינביה. בתקופת הברונזה המוקדמת היו תכשיטים אלו סהרוני זהב פשוטים. דוגמאות מורכבות יותר נוצרו ככל שהתקדמה התרבות. כן נוצרו כלי חרס מתקדמים, שהיו מתקדמים בהרבה מכלי החרס דמויי הדלי של התקופה הנאוליתית.
הקבורה המגליתית נוסח התקופה הנאוליתית ננטשה לטובת "קברי יתד" מפוארים פחות, אשר לבסוף הפכו לארונות אבן שהוטמנו באדמה.
הממצאים הארכאולוגיים מראים על אוכלוסייה שהתגוררה בכפרים קטנים, שמסביבם שדות מעובדים, ועסקה בחקלאות ובגידול בהמות. באוכלוסייה זו שלט מעמד אצולה רכוב על סוסים, אשר נשא חרבות, ושלט במיומנויות הטכנולוגיות ובמקורות הייצור. ייתכן שהמדובר באוכלוסייה של פולשים מן החוץ אשר הגיעו עם חרבות ברונזה והשתלטו על האוכלוסייה הנאוליתית באי. אין לדעת אם ניתן כבר לכנות אנשים אלו כקלטים. יש הסבורים כי היו בני הגזע שאכלס באותה התקופה אף את אנגליה וסקוטלנד, בני העם הפיקטי, אשר התאפיין בשיער שחור, ובצבע עור כהה, אל מול הקלטים שהיו בהירי עור ושיער.
דתם של אנשים אלה אינה ידועה, אך הם השאירו את חותמם בצורת מעגלי אבן וסוללות עפר גדולות הפזורים לאורכה ולרוחבה של אירלנד, ו"גאלאן" עמודי אבן גדולים ובודדים. הגדול ביניהם הוא "טבעת הענק" במחוז דאון, דרום מזרחית לבלפסט, שהוא סוללת עפר גדולה ומעגלית בגובה של כארבעה מטר ובקוטר של 180 מטר, המקיפה דולמן נאוליתי. מרשימים בצורתם החיצונית הם מעגלי האבנים - חלקן מסותתות וחלקן פשוט גושי אבן בלתי מעובדים, חלקן גבוהות וחלקן נמוכות, הפזורות באי. אין לדעת למה שמשו מבנים אלו, וייתכן כי המדובר בפולחן השמש. אין לטעות בפולחן זה ובפולחן הקלטי וכוהניהם הדרואידים, שהוא מאוחר בהרבה. תרבותם של הפיקטים הייתה תרבות מטריארכלית.
הקלטים
תקופת הברזל היא התקופה בה חדרו לאירלנד שבטי הקלטים, החמושים בכלי נשק מברזל, שהיו עדיפים על כלי הברונזה. עד מהרה הצליחה תרבות הברזל לרשת את מקומה של תרבות הברונזה, והקלטים הפכו לעמה של אירלנד.
קאפקום
קאפקום (ביפנית: 株式会社カプコン, באנגלית: Capcom) היא חברת פיתוח והפצת משחקי וידאו יפנית. החברה ידועה ביצירת זיכיונות מוצלחים ורבי-מכר כגון מגה מן, מונסטר האנטר,, וסטריט פייטר. קאפקום נוסדה בשנת 1983, והפכה למפעל בינלאומי עם סניפים וחברות-בת באמריקה הצפונית, באירופה ובמזרח אסיה.
אריארי
אריארי הוא ההילך החוקי של מדגסקר. הוא החליף ב-1 בינואר 2005 את הפרנק המלגשי, שהיה המטבע הרשמי מאז הקמתה של המדינה. האריארי הוא המטבע היחידי בעולם לבד מהאוגויה של מאוריטניה שאינו מבוסס על יחידות עשרוניות: כל אריארי מורכב מחמישה איראימבילאנג'ה (ביחיד וברבים). השמות "אריארי" ו"איראימבילאנג'ה" מבוססים על מטבעות טרום-קולוניאליים.
היסטוריה קדומה של אירלנד
הקלטים
הקלטים נבדלו מיושבי אירלנד בתקופת הברונזה בשני מאפיינים עיקריים - כלי הנשק מברזל, והשפה האינדו אירופית אותה דיברו. אין לדעת מנין הגיעו הפולשים החדשים. השפה הקלטית נחלקת לשני דיאלקטים - על פי דרך הביטוי של אחד העיצורים. השפה הגאלית המדוברת באירלנד מבטאת את העיצור כ-P ואילו השפה הוולשית מבטאת אותו כ-Q. מכאן שיש להניח כי קלטים דוברי הניב הגאלי פלשו לאירלנד ואילו קלטים דוברי הניב הוולשי פלשו לבריטניה. גישה זו נחשבת לפשטנית, והמדובר בכמה גלי פלישות שונות, והשפעות גומלין מורכבות בין היבשת האירופית, בריטניה ואירלנד. מחקרים שנערכו באמצעות DNA מראים כי תושבי אירלנד בתקופה זו היו אולי דוברי קלטית, אך לא היו קלטים מבחינה גנטית, ולמעשה היו זהים לאירים של תקופת הברונזה, וקרובים לבסקים. המדובר כפי הנראה באוכלוסייה שאינה אינדו-אירופית, והשאריות האחרונות של תושביהם המקוריים של האיים הבריטיים ושל מערב אירופה, אשר נכבשו על ידי הקלטים ונטמעו בקרבם.
קאפקום
המשחקים
קאפקום יצרה את זיכיון "סטריט פייטר" בשנת 1987. סדרה זו היא בין הסדרות הידועות ביותר בסוגת משחקי הלחימה, ומכרה למעלה מ-30 מיליון יחידות. באותה שנה יצרה החברה את סדרת "מגה מן". סדרה זו, שאף היא מכרה למעלה מ-30 מיליון יחידות, משמשת כזיכיון הדגל של קאפקום.
היסטוריה קדומה של אירלנד
הקלטים
בין אם היו הקלטים אך שכבה שלטת עליונה על העם האירי הקדום, ובין אם היו כובשים אשר ירשו את אותו העם, הדעה המקובלת מבדילה בין ארבעה גלים של פלישה:
קאפקום
המשחקים
החברה פיתחה את הכותר הראשון בסדרת האימה "Resident Evil" בשנת 1996. סדרה זו נחלה הצלחה רבה, ומכרה כמעט 50 מיליון יחידות. לאחר שעבדה על הכותר השלישי בסדרת "Resident Evil" החלה קאפקום לעבוד על המשחק הרביעי לקונסולת פלייסטיישן 2. משחק זה היה שונה מאוד מקודמיו, וקאפקום החליטה להעביר את המשחק לסדרה חדשה בשם "Devil May Cry". כן החלה קאפקום את סדרת "Monster Hunter" בשנת 2004. המשחקים מכרו למעלה מ-20 מיליון יחידות עבור מגוון רחב של קונסולות.
היסטוריה קדומה של אירלנד
הטאין
היו אלו עמים הידועים כלוחמים נועזים, אשר השאירו מאחוריהם את האפוס הידוע כ: "Táin Bó Cúailnge", המשמש כחלון (מעומעם) אל חייהם ותרבותם. האפוס "טאין בו קואלינז'" (או פשיטת הבקר של קולי), עבר מספר עריכות, האחרונה שבהן במאה ה-12, אך מקורו הוא ללא ספק קדום בהרבה. הוא משרטט תמונה של חברת לוחמים הֶרוֹאִים בעולם קדם־נוצרי. המלחמה היא סדרה של קרבות בין יחידים החמושים בחרבות וחניתות, ומתנייעים באמצעות מרכבות רתומות לסוסים. מקור העושר העיקרי בעולם אותו מתאר הטאין הוא הבקר. מעניין כי בעולם זה אישה יכולה להתמנות למלכה ולצבור עושר רב באופן נפרד מבעלה, ואף לגייס צבא ולהילחם באמצעותו כנגד בעלה.
קאפקום
המשחקים
כן יצרה החברה גם את סדרת הרומנים החזותיים "Ace Attorney" בשנת 2001, עם צאתו של המשחק "Phoenix Wright: Ace Attorney". סדרה זו נחלה מעט הצלחה בקרב מעריצים ומכרה למעלה מ-6 מיליון עותקים מכל כותר.
היסטוריה קדומה של אירלנד
הטאין
על פי הטאין הייתה אירלנד מחולקת לארבעה מחוזות. אלסטר בצפון, קונכט במערב, לנסטר במזרח, ומנסטר בדרום. לכל פרובינציה כזו היה מלך המכונה "Ri Ruirech" או "מלך המלכים העליון", ולו כס מלכות בראש גבעה נישאה ששימש כמקום ההכתרה וכן כמקום להתכנסות. מלך זה שלט בהמון של מלכים בדרג נמוך יותר (כמאה וחמישים באירלנד כולה) אשר כונו "Ri Tuaithe" מלכי השבט. דרגת ביניים בין מלך המלכים העליון למלך השבט היה ה"Ri rig" או בפשטות מלך המלכים. נאמנותם של שליטים אלו זה לזה הייתה מתבטאת בדרך כלל בהעמדתם של בניהם של המלכים כבני ערובה לשליט העליון. היחידה הבסיסית הייתה ה"שבט" או ה"Tuaithe" שכללה כמה אלפי אנשים. הסמכות הרוחנית של הטואט הייתה לדרואיד, מכשף השבט, אשר שימש אף כשופט, וכהיסטוריון המשמר את ההיסטוריה של השבט, בחרוזים שהועברו בעל פה מדור לדור.
אירלנד והרומאים
הרומאים אשר שלטו באנגליה מימי יוליוס קיסר במשך למעלה מארבע מאות שנה, לא חצו את התעלה לאירלנד, ורגלו של חייל רומאי לא דרכה מעולם על אדמת האי. עם זאת, קשרי מסחר ותרבות הפרו את התרבות האירית בשנים אלו, וניתן לומר כי אירלנד הייתה במעגל החיצוני של ההשפעה הרומית. הרומאים הכירו את אירלנד וקראו לה "היברניה". הגאוגרף תלמי תיאר בערך בשנת 100 לספירה את הגאוגרפיה של האי ואת שבטיו השונים. אירלנד מוזכרת בכתבי טקיטוס ויובנליס. עם זאת, הנצרות הגיעה לאירלנד רק לאחר עזיבתם של הרומים את אנגליה, בתחילת המאה החמישית.
כיבושה של אלסטר
בסמוך לתחילתה של התקופה הנוצרית, התבססה ממלכת טארה, אשר היוותה מעין ממלכה אמצעית, חמישית, ובה שלט המלך האגדי "ניאל של תשעת בני הערובה" שצאצאיו נקראים עד היום או'ניל. כמאתיים שנה לאחר כתיבתו של הטאין, בתחילת המאה החמישית לספירה, היה ניאל של תשעת בני הערובה הדמות הראשונה בהיסטוריה האירית ששמה ומעשיה ניתנים לאימות היסטורי ממקורות עצמאיים. ניאל נולד בממלכה המערבית של קונכט, וקנה את תהילתו בפשיטות על אנגליה, אשר הייתה בשלבים אחרונים של הכיבוש הרומי בטרם תינטש סופית על ידי הרומאים בשנת 410. ניאל ירש את אביו ומלך עשרים ושבע שנים בממלכת טארה, אשר הפכה לממלכה החשובה ביותר באירלנד. מעשהו החשוב ביותר היה כיבושה של אלסטר, וחלוקתה לשלושה מחוזות שנמסרו לשלושת בניו.
לאחר מותו ירש את ניאל בנו לוגייר, ובתקופתו החלה הנצרות לחדור לאי. הייתה זו תחילתה של שושלת שתמלוך באירלנד עד למאה ה-11.
קישורים חיצוניים
Early history of Ireland
ארמניה באירוויזיון
ארמניה השתתפה באירוויזיון 15 פעמים החל מהצטרפותה לתחרות ב-2006.
הישגים בתחרות
ארמניה הצטרפה לתחרות בשנת 2006 עם השיר "Without Your Love" ("בלי אהבתך") בביצוע הזמר אנדריי. השיר העפיל לשלב הגמר, בו הוא סיים במקום השמיני. לאור המיקום הגבוה בו סיימה ארמניה ב-2006, היא העפילה אוטומטית לגמר באירוויזיון 2007. השיר "Anytime You Need" ("בכל פעם שתזדקקי") שבוצע על ידי הזמר האיקו, סיים גם כן במקום השמיני.
לאירוויזיון 2008 שלחה ארמניה את הזמרת סירושו, זמרת פופ ארמנית מצליחה ובתה של זמרת מפורסמת גם היא. השיר "Qele Qele" ("בוא, נלך"), שיר פופ אתני סוחף, נבחר בתחרות מוקדמת מבין ארבעה שירים שאת כל מילותיהם כתבה סירושו בעצמה והלחינו מלחינים שונים. הקהל בחר בשיר זה בהפרש ניכר על פני שאר השירים (86.5% מקולות המצביעים). בגלל שינוי כללי התחרות וחלוקה לשני חצאי גמר, כאשר רק חמש מדינות (ארבע הגדולות + המארחת) מבטיחות את מקומן בגמר, נאלצה ארמניה להתמודד בשלב חצי הגמר. היא העפילה לשלב הגמר וסיימה במקום הרביעי, הישגה הטוב ביותר של ארמניה בתחרות עד כה.
יחסי ארמניה ואזרבייג'ן באירוויזיון
יחסי ארמניה ואזרבייג'ן היו עוינים משהחלו שתי המדינות להשתתף בתחרות ב-2006 (ארמניה) ו-2008 (אזרבייג'ן). שתי המדינות נמנעו מלהצביע אחת לשנייה עקב הסכסוך הקיים ביניהן על חבל הארץ נגורנו קרבאך, הנמצא תחת שלטון ארמני דה פקטו משנת 1993, אך נמצא תחת שלטון אזרי דה יורה. חבל הארץ נגורנו קרבאך מהווה מקור מתמיד למחלוקת ומתח צבאי בין אזרבייג'ן לארמניה, מאבק שהסלים והחריף בעקבות התפרקות ברית המועצות ב-1991.
אליעזר שוסטק
ביוגרפיה
נולד בעיר ולדימירץ שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) ולמד בישיבה. בשנת 1930 הצטרף לתנועת בית"ר ובמסגרתה שימש כראש קן ברובנה. לאחר מכן עלה לארץ ישראל, למד באוניברסיטה העברית והיה חבר בפלוגת עבודה של בית"ר בהרצליה.
בשנת 1936 נבחר למזכיר הסתדרות העובדים הלאומית ובהמשך היה חבר בהנהגת ברית הציונים הרוויזיוניסטים (הצה"ר). במהלך כהונת הכנסת השנייה נכנס שוסטק לכנסת, לאחר איחוד תנועת הצה"ר עם תנועת החרות. במסגרת תנועת החרות כיהן שוסטק בכנסת עד 1966, אז חבר לשמואל תמיר באופוזיציה הפנימית נגד בגין ופרש מתנועת החרות על מנת להקים את מפלגת המרכז החופשי ביחד עם תמיר. בבחירות לכנסת השביעית זכה המרכז החופשי בשני מנדטים, ושוסטק ותמיר נכנסו שוב לכנסת. לאחר מלחמת ששת הימים פרסמה המפלגה מודעת תמיכה בסיפוח יהודה ושומרון למדינת ישראל, ובה הסיסמה "שטח משוחרר לא יוחזר", אותה הגה שוסטק. לימים סיפר: "ישבנו במשרד של שמואל תמיר בשדרות רוטשילד, חיפשתי משהו שיהיה קצר, ממצה וחרוזי קצת. הנה - שטח משוחרר... לא יוחזר. חרוז."
בין השנים 1977–1984 כיהן כשר הבריאות, בממשלות ה-18 וה-19 של בגין וב-20 של שמיר, ובמסגרת תפקידו זה הטיל לראשונה איסור גורף על הפעלת שירותי רפואה פרטיים בבתי החולים הציבוריים. בכנסת ה-11 כיהן כסגן יו"ר הכנסת.
שוסטק הוא חבר הכנסת בעל משך הכהונה השלישי הארוך בכל הזמנים (אחרי שמעון פרס ותופיק טובי).
בשנת 1994 הוענק לו תואר יקיר העיר רמת גן.
נפטר בשנת 2001, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק. בשכונת מרום נווה ברמת גן, עיר מגוריו, יש כיכר על שמו.
דבורה קארה אונגר
דבורה קארה אונגר (באנגלית: Deborah Kara Unger; נולדה ב-12 במאי 1966) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה קנדית. ידועה בהופעותיה בסרטים "איש הנצח 3" (1994), "קראש" (1996), "המשחק" (1997), "ההוריקן" (1999), "רעש לבן" (2005) ו"88 דקות" (2008) והסרו "The way (2010)".
ביוגרפיה
נולדה בוונקובר, לאם מדענית אטום ולאבא גינקולוג. כילדה, היא השתתפה בהופעות מוסיקליות בית הספר שחלקם שודרו בטלוויזיה הקנדית.
היא השחקנית הקנדית הראשונה שהתקבלה למוסד ללימודי דרמה האוסטרלי.
למדה לתארים בפילוסופיה וכלכלה באוניברסיטת קולומביה הבריטית.
דבורה קארה אונגר הייתה השחקנית הראשונה שזכתה בפרס ליברטס.
בשנת 2022 השתתפה בסרט האימה "הלילה הארוך", לצד נולן ג'רארד פאנק.
המאוזוליאום של גאלא פלקידיה
המאוזוליאום של גאלא פלקידיה (באיטלקית: Mausoleo di Galla Placidia) הנמצא ברוונה שבאיטליה הוא מבנה המאוזוליאום בו שוכן הקבר של גאלא פלקידיה, בתו של הקיסר הרומי תאודוסיוס הראשון מאשתו השנייה, גאלא. המבנה נבנה בין השנים 425 - 430 לספירה. האתר נחשב לאחד המבנים החשובים בראשית התקופה הביזנטית, בזכות חשיבות הפסיפסים שבו להבנת האמנות של ראשית ימי הביניים. המבנה נכלל ברשימת אתרי המורשת העולמית של ארגון אונסק"ו החל משנת 1996.
המבנה
המאוזוליאום נבנה בשוליה של כנסיית סנטה קרוצה (Santa Croce) והוקדש לכבוד הקדוש לורנס (בלטינית: Laurentius). לצד גאלא פלקידיה נקברו במאוזוליאום הקיסר הונוריוס, אחיה של גאלא, הקיסר קונסטנטיוס השלישי, בעלה של גאלא והקיסר ולנטיניאנוס השלישי, בנה. יש הסוברים כי אין זה מקום הקבורה של גאלא פלקידיה כיוון שידוע כי היא נפטרה ברומא. צורת המבנה משלבת בין קפלת מרטירים לבין קבר אימפריאלי לכדי יצירת מבנה מרכזני. צורתו של מבנה עשוי לבנים זה, היא כשל צלב, אשר שתיים מזרועותיו מעט ארוכות יותר בהתאמה. בהצטלבות הזרועות הוקם מבנה גובה הנשען על קשתות ועל פנדינטיבים. קירותיו הפנימיים של המבנה מצופים שיש ואילו הקשתות והלונטות (צורות של חצי-עיגול הצמודות לקיר) מחופות בפסיפסים. פסיפסים אלו, אשר הקנו למבנה את פרסומו, עשויים ברמה טכנית גבוהה מאוד, ומתארים נושאים המשקפים את האיקונוגרפיה של האמנות הנוצרית המוקדמת. בין הפסיפסים ובהם נושאים פיגורטיביים, מופיעים פסיפסים הנושאים דגמים גאומטריים, באופן דומה לפסיפסים במאוזוליאום של סנטה קונסטנצה.
בכיפת המבנה מופיע פסיפס המתאר שמיים כחולים ובמרכזם צלב מוקף במעגלים של כוכבים. בכל אחד מארבעת שולי הכיפה מתוארים ארבעת האוונגליסטים, אשר חיברו את ספרי הבשורה השונים. האוונגליסטים מתוארים בצורה סמלית כבעלי חיים מכונפים.
באחת הלונטות מופיע המרטיר לורנס מרומא (San Lorenzo). הוא מתואר בימין הקומפוזיציה כקדוש בעל הילה. הוא אוחז בצלב ובספר כסימן לאמנותו הנוצרית. במרכז מתוארת סבכת ברזל ומתחתיה אש, שעליה הוא עונה. הקומפוזיציה של תיאור זה מכילה חלון ממשי המופיע במרכז הלונטה. יש שראו תיאור זה כעדות לכך שהמבנה שימש כמקום המרטיריום של הקדוש, אולם לפי סברה מהימנה יותר, הייתה לקדוש זה משמעות מיוחדת בעיני גאלא פלקידיה.
פסיפס נוסף המופיע בלונטה, מראה נושא בעל משמעות איקונוגרפית נוצרית ואשר מכונה הרועה הטוב (Buon Pastore). בפסיפס מתואר גבר צעיר הלובש טוניקה מוזהבת ונועל סנדלים. הוא אוחז צלב מוזהב וסביב ראשו הילה. הרועה יושב בתוך תיאור נוף וסביבו חמש כבשים. ג'נסין בספרה אודות האיקונוגרפיה הנוצרית מתארת משמעותיות שונות העולות מתיאור זה. פרשנות אחת היא כי התיאור בעיני המתבונן בן התקופה היה, כנראה, סמל לביטחון הנוצרי כשהוא מופיע לצידו של הכוח החילוני. משמעות אחרת, הנסמכת על ספרות מן התקופה, רואה ברועה סמל לישו אשר הקריב את חייו למען האנושות.
מועצת פועלים
מועצת פועלים היא מוסד מתחום התאגדות העובדים. מועצת פועלים היא גוף המורכב מחברי מעמד העובדים, אשר מנהל את האינטרסים של העובדים במרחב מסוים, לעיתים תוך שליטה במקום העבודה (ר' גם: דמוקרטיה במקום העבודה).
מועצות פועלים קמו במקומות רבים בעולם על ידי כוחות מהפכניים: הסובייטים (cове́т) באימפריה הרוסית; "מועצות הפועלים והחיילים" (Arbeiter- und Soldatenrat) שהוקמו במסגרת מהפכת נובמבר בגרמניה, והיו מושפעות מקומוניזם של מועצות ומן הרעיון של רפובליקת מועצות.
בישראל, מועצת פועלים היא הנציגות של ההסתדרות החדשה בכל יישוב בו היא ממוקמת. מועצת הפועלים של היישוב מחזיקה בסמכות לחתום על הסכמים קיבוציים בתחומה הגאוגרפי. בחירות למועצות הפועלים מתקיימות כל ארבע שנים. בראש מועצת הפועלים עומד מזכיר מועצת הפועלים, משרה אשר שימשה למספר אישים קרש קפיצה לקריירה פוליטית (בעיקר בשנים שבהן מפא"י הייתה המפלגה הדומיננטית בישראל). מועצות פועלים מחולקות לאגפים המקבילים לאלה של הוועד הפועל של ההסתדרות: בעבר היו מועצות הפועלים אחראיות גם לתחומים אחרים, כמו הוראת עברית לעובדים שלא שלטו בשפה ואחריות על קבוצות הספורט המקומיות של הפועל.
סורוטי
סורוטי היא בירת נפת סורוטי באוגנדה השוכנת בסמוך לאגם קיוגה. העיר מוכרת בגאוגרפיה הסלעית הסובבת אותה ובמגוון המסגדים, המקדשים ההינדים והכנסיות שבה.
מבנה העיר
בניינים רבים בעיירה בנויים בסגנון הודי שנבנו על ידי אוכלוסיית הסוחרים ההודים שהגיעו בתקופת השלטון הקולוניאליסטי הבריטי. מבנים אלו סבלו מהזנחה כאשר אידי אמין גירש את הסוחרים ההודים מאוגנדה בשנות ה-70 של המאה ה-20. בשנים האחרונות, עם חזרת היציבות לאזור, העיירה משגשגת בשנית וסוחרים רבים חזרו אליה.
ניתן לטפס על הסלע הגדול שנמצא מחוץ לעיר ונצפה מכל מקום בה. הטיפוס דורש אישור של העירייה, אך מראש הסלע ניתן לצפות על העיר כולה והאזורים הסובבים לה. ביום בהיר ניתן לראות את הר אלגון באופק הדרום מזרחי ואת אגם קיוגה. הסלע עצמו הוא פקק געשי, תופעה נפוצה באזור.
שדה התעופה של סורוטי הוא השני בגודלו באוגנדה. המסלול שלו בנוי להתמודד עם מטוסי סילון בגודל בואינג 737. שדה התעופה הוקם במקור עבור חברת התעופה הבריטית (British Overseas Airways Corporation) כבסיס אימונים לאימון טייסים בטכניקות תעופה טרופיות. מאוחר יותר השתמשה בו האקדמיה המזרח אפריקאית לתעופה לאמן טייסים מהקהילייה המזרח-אפריקנית. כיום שדה התעופה הוא ביתו של בית הספר לטיסה של סורוטי.
הקרב על סורוטי
בקיץ 2003 סורוטי הותקפה על ידי חיילי צבא ההתנגדות של האל (LRA)בפיקודו של ג'וזף קוני. ההתקפה על סורוטי נתפסה בעיני ממשלת אוגנדה כעליית מדרגה באיום שהיוו כוחות ה-LRA למדינה בגלל הקרבה לשדה התעופה של העיר. קרבות קשים בין המיליציה לבין הממשלה הצליחו לדחוק את המיליציה חזרה אל אזורי הכפר. במהלך קרבות אלו הצטרפו רבים מבני העיר לצד הצבא וסייעו בלחימה נגד אנשיו של קוני.
דמיון משפחתי
דמיון משפחתי הוא מושג שהגה הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין במטרה לנמק מיון של עצמים לקבוצות במקרים בהם אין לעצמים הגדרה משותפת. על פי הסיווג לקבוצות בעזרת דמיון משפחתי, שני עצמים שאין להם לכאורה דבר במשותף יכולים להתמיין לאותה קבוצה בזכות העובדה שלכל אחד מהם יש מן המשותף עם עצם שלישי בקבוצה.
דוגמאות:
ויטגנשטיין כינה מושג זה בשם "דמיון משפחתי" בטענה שאנו אומרים על שני קרובי משפחה שהם דומים כאשר הם מזכירים לנו בן משפחה שלישי. לבד מהיותו של מושג הדמיון המשפחתי חשוב בתורתו של ויטגנשטיין, מושג זה חשוב גם להסברת תהליכי ההמשגה עצמם בפסיכולוגיה קוגניטיבית. מעבר לזאת, ניתן להבחין במושגים רבים שמוגדרים בעזרת דמיון משפחתי בדיסיפלינות מדעיות שונות, במיוחד במדעי החברה.
דוד לוי-פאור
דוד לוי-פאור (באנגלית: David Levi-Faur; נולד ב-6 במאי 1961) הוא פרופסור מן המניין למדע המדינה ומדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית בירושלים, החל משנת 2014 משמש בתור ראש בית הספר ע"ש פדרמן למדיניות ציבורית וממשל באוניברסיטה העברית בירושלים. לוי-פאור הוא עורך-שותף ומייסד שותף בשני המגזינים האקדמאים: "Regulation & Governance - Wiley Online Library" ו-"Jerusalem Papers on Regulation & Governance".
ביוגרפיה
לוי-פאור נולד בחיפה וגדל בקריית חיים. למד בבית הספר היסודי דגניה, בחטיבת הביניים של תיכון קריית חיים ובמגמת אלקטרוניקה בבית הספר בסמ"ת שליד הטכניון בחיפה. במהלך שירותו הצבאי למד לקראת תואר ראשון בתחום מדעי החברה באוניברסיטה הפתוחה. את לימודי התואר השני והשלישי עשה בחוג למדע המדינה באוניברסיטת חיפה. את עבודת התזה לתואר השני כתב על הרפורמה בחינוך של שנת 1968 ואת עבודת הדוקטורט, בהדרכת פרופ' יעל ישי, כתב על מדיניות הפיתוח התעשייתי של ישראל ב-20 השנים הראשונות לקום המדינה.
פעילות מקצועית
לוי-פאור בין מרכזי הפורום הירושלמי לרגולציה וממשליות. בשנת 2005 יזם את "כנס פרחי מחקר" הבינלאומי; לתלמידי מחקר במדע המדינה, יחסים בינלאומיים ומדיניות ציבורית, המתקיים תדיר באוניברסיטה העברית מדי שנה.
פעילות ציבורית
עם שחרורו מהצבא הצטרף לשלום עכשיו, והקים עם עמיתיו את תא הסטודנטים צוותא של השמאל הציוני באוניברסיטת חיפה. לוי-פאור כיהן בשנת 1985 לזמן קצר כסגן יו"ר אגודת הסטודנטים בחיפה ואז התפטר ועבר לכהן כמקשר של הקרן הבינלאומית לחינוך, באוניברסיטת חיפה. בתפקיד זה הקים את התוכנית לתלמידים מתקדמים של הקרן. בשנת 2005 חזר לפעילות בקרן הבינלאומית לחינוך והפעם כחבר הוועד המנהל וכראש תוכנית הדוקטורט והפוסט דוקטורט בקרן.
אדריאן דלמאו
אדריאן דלמאו ואקר (בספרדית: Adrián Dalmau Vaquer; נולד ב-23 במרץ 1994) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת החלוץ באלקורקון.
קריירה
דלמאו נולד בפלמה דה מיורקה שבאיים הבלאריים, ובשנת 2011, בגיל 17, הצטרף למחלקת הנוער של ריאל מדריד.
בשנה שלאחריה עבר למחלקת הנוער של היריבה העירונית, ראיו ואיקאנו, וב-25 בנובמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי קבוצת המילואים הבוגרת של המועדון המשחקת בליגה הספרדית השלישית.
לאחר תום החוזה שלו בראיו ואיקאנו, ב-8 ביולי 2014, חתם על חוזה לעונה אחת בראסינג פרול, גם היא מהליגה הספרדית השלישית. הוא כבש 8 שערים ב-38 משחקים והיה שותף בהפסד הקבוצה במשחקי הפלייאוף על העלייה לליגה השנייה.
ב-19 ביוני 2015 עבר לקבוצת המילואים אספניול ב' מהליגה השלישית.
ב-26 בפברואר 2016, לאחר שכבש 12 שערים ב-25 משחקים, הושאל לחצי עונה לנומנסיה מהליגה השנייה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-6 במרץ 2016. הוא שיחק תשעה משחקים במדי הקבוצה, בהם לא כבש.
ב-12 באוגוסט 2016 הושאל לעונה אחת למיורקה מהליגה השנייה, בה שיחק שבעה משחקים בלבד ולא כבש, ובסוף העונה ירד עם הקבוצה לליגה השלישית.
ב-15 ביולי 2017 ביטל את חוזהו באספניול, וחתם בקבוצת המילואים של ויאריאל.
ב-2018 עבר ללא תשלום להראקלס אלמלו מליגת העל ההולנדית, וחתם על חוזה לשנתיים עם אופציה לשנה נוספת. ב-16 בפברואר כבש רביעייה בניצחון קבוצתו 6–0 על פורטונה סיטארד, והפך לשחקן הספרדי הראשון שכובש רביעייה בליגת העל ההולנדית. הוא סיים את עונת 2018/2019 במקום השלישי בטבלת מלכי השערים של הליגה, עם 19 שערים ב-31 משחקים, בישל חמישה שערים נוספים וסייע לקבוצתו לסיים את העונה במקום השביעי בליגה, המוביל למשחקי מוקדמות הליגה האירופית.
ב-28 ביוני 2019 הודיע המועדון כי השחקן סירב להצטרף לתמונה הקבוצתית של שחקני הקבוצה, והודיע על רצונו לעזוב את המועדון בשל משכורתו הנמוכה, ולעבור למכבי תל אביב, אך סוכנו של דלמאו הכחיש את הטענות והסביר כי דלמאו נעדר מהתמונה משום שחש לחץ בחזה.
לאחר משא ומתן ארוך עם מכבי תל אביב, החליטה הראקלס כי הסכום שמציעה מכבי נמוך מדי, וב-9 ביולי 2019 עבר דלמאו לאוטרכט עד 2022 תמורת שלוש מיליון אירו. ב-24 בדצמבר 2021 עבר לספרטה רוטרדם עד לתום העונה. ב-11 באוגוסט 2022 הצטרף לאלקורקון מהליגה הספרדית השלישית.
קלי הבישול
בהלכות שבת המושג קלי הבישול הוא כינוי לקבוצת מאכלים שמתבשלים בקלות, ואסורים לבשל בשבת גם בכלי שני, בניגוד לשאר המאכלים שלגביהם נאמר "כלי שני אינו מבשל".
מעבר לדינו המיוחד של קולייס האיספנין, בקהילות אשכנז התפתח מנהג להחמיר ולהימנע מבישול בכלי שני, בשל החשש מפני מאכלים שעלולים להתבשל בקלות וכן בשל חשש שהכנסת מאכל לכלי שני נראית כבישול.
מלאכת מבשל
מְלֶאכֶת הַמְּבַשֵּל (במקורה במשנה נקראת מְלֶאכֶת הָאוֹפֶה) היא אחת מל"ט המלאכות האסורות בשבת וביום הכיפורים על פי ההלכה. מלאכה זו כוללת הכשרת מזון חי לאכילה באמצעות חימום, כדוגמת בישול, אפייה, צלייה וטיגון. במלאכת המשכן, מלאכת מבשל נעשתה בבישול הסממנים לצביעת הבדים.
תולדת מלאכת מבשל הן ריכוך או הקשיית חומרים באמצעות חום ללא קשר למזון, כגון המסת שעווה או ריכוך והקשיית מתכת.
הכלל הבסיסי בהלכה הוא שמלאכת בישול נעשית רק כשמכניסים את המאכל לכלי ראשון, היינו הכלי שבו הורתחו המים על האש, אך כאשר הועבר תוכן הכלי לכלי אחר, - היינו כלי שני - מותר להניח בתוכו גם מאכלים שאינם מבושלים, מאחר ש'כלי שני אינו מבשל'.
כלי ראשון וכלי שני
במשנה מבואר שאין להכניס בשבת תבלין חי למאכל שנמצא עדיין בכלי ראשון (הכלי שהיה על האש) אך מותר להכניסו לכלי שני, והתבלין לא מתבשל מכך:
בעלי התוספות מבארים שכלי שני אינו מבשל על אף שהיד סולדת בו, כיוון שדפנותיו קרות.
קולייס האיספנין
המקור לכך שישנם דברים שמתבשלים גם מעבר להיתר לבשל מאכל מבושל בשבת, המשנה מתירה לערות מים חמים על מאכל שאינו מבושל, למעט מקרים חריגים: לפי רשב"ם המשנה מתירה לערות מים חמים אפילו מכלי ראשון. אמנם, לפי רבנו תם עירוי מכלי ראשון מבשל את הקליפה החיצונית של המאכל שעירו עליו, וההיתר של המשנה הוא דווקא לערות מכלי שני. לפי פירוש זה, האיסור בקולייס האיספנין כולל עירוי אפילו מכלי שני. המגן אברהם, ובבעקבתיו המשנה ברורה ופוסקים נוספים פסקו כדעת רבנו תם.
הכנת קולייס האיספנין בכלי שלישי
נחלקו האחרונים האם מותר לבשל את המינים המוזכרים בכלי שלישי: לדעת ערוך השולחן וחזון איש אסור לבשל קולייס האיספנין גם בכלי שלישי שהיד סולדת בו. ויש שפסקו שכלי שלישי לא מבשל כלל, גם לא את קולייס האיספנין.
זיהויו של קולייס האספנין
רבי מנחם די לונזנו מזהה את קולייס האספנין כדג שנקרא קיליוס שבא מאזור ספרד (איספניול).
יש שזיהו אותו עם המקרל הספרדי על פי מה שכתב בספר תפארת ישראל - "וקוליס האיספנין - מאקרעל, והוא דג שעורו דק, דבהדחה מועטת מתבשל". היו שזיהו את הדג עם המין טונה אטלנטית.
ד"ר משה רענן כתב שכיוון שהמינים השונים במשפחת הקולייסים דומים מאוד זה לזה וההבחנה ביניהם דורשת מומחיות רבה, ניתן לשער שקוליאס האיספנין איננו שמו של מין ספציפי אלא שמם של כמה ממיני המקרל או מינים דומים.
מנהג אשכנז להחמיר בכלי שני
בדברי התלמוד נזכרו רק דג מליח וקולייס האספנין כ'קלי בישול' שמתבשלים בכלי שני, התפתח באשכנז מנהג להימנע מהכנסת מאכלים למים רותחים או לתבשיל רותח שנמצא בכלי שני. למנהג זה 2 טעמים:
החשש למאכלים שמתבשלים בקלות
בתלמוד מובאת מחלוקת אמוראים לגבי דינו של מלח: רב יוסף סבר שדין המלח כדין תבלין לעיל, שמותר לתת אותו בכלי שני ולא בכלי ראשון. רבי חייא סבר לעומת זאת שדין המלח שונה מדין תבלין, ונחלקו הגרסאות אם לחומרא או לקולא: לפי הגרסה הראשונה רבי חייא סובר שדין מלח חמור יותר ואסור לתת אותו אפילו בכלי שני, כיוון שהמלח מתבשל בקלות, ואילו לפי הגרסה השנייה רבי חייא סובר שדין המלח קל יותר ומותר לתת מלח אפילו בכלי ראשון שירד מהאש, כיוון שהמלח הוא מוצר קשה במיוחד לבישול.