cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ספורט
היסטוריה
הפעילות הספורטיבית הפכה במידה הולכת וגוברת למאורגנת ומסודרת מתקופת האולימפיאדה העתיקה ועד המאה הנוכחית. פעילויות שהיו הכרחיות להשגת אוכל ולהישרדות, הפכו לפעילויות סדירות המתקיימות לבידור או לתחרות, כגון ציד, דיג וגננות. המהפכה התעשייתית והייצור ההמוני יצרו עלייה בשעות הפנאי ואפשרו עלייה בענפי ספורט שמיועדים לצפייה, הפחתה במובחרות בענפי הספורט השונים ונגישות גדולה יותר. מגמות אלו נמשכו ואף גברו בעקבות ביאת תקשורת ההמונים ותקשורת גלובלית. ההתמקצעות בספורט הפכה לשכיחה ובכך הוסיפה לעלייה בפופולריות של הספורט. כמו כן, בעידן המודרני הספורט מאפשר נטילת הפסקה מחיי השגרה העמוסים, המתוחים והתובעניים של העובד המודרני, על מנת להוביל להקלה או לשיפור התפקוד היומיומי. מסיבה זו מרכזי עבודה גדולים לעיתים משלבים מרכז ספורט לרווחת העובד.
הרוח הספורטיבית
ספורטיביות מוגדרת כ-"התנהגות ויחס הוגן של המשתתף, לרבות משחק הוגן, אדיבות כלפי חברי הקבוצה והיריבים, עידוד השאיפה למצוינות, והפסד בכבוד".
מעניין לראות כי המוטיבציה לספורט הוא גורם חמקמק לעיתים קרובות. לדוגמה, למשייטים מתחילים נאמר לעיתים כי מרוצי סירות קטנות הם אמצעי טוב לשיפור היכולת והכישרון של הלומד. לעומת זאת, נראה כי לעיתים קרובות משפרים את הכישרונות על מנת להגדיל את הביצועים וההישגים במרוצים, ולא להפך. הספורטיביות מבטאת את הרצון לגרום לספורט להיות מהנה כמו שהוא. הדעה המוכרת של העיתונאי גרנטלנד רייס, "לא חשוב אם נצחת או לאו, אלא איך שיחקת את המשחק", היא דוגמה טובה ליחס הספורטיבי. דוגמה נוספת לדעה דומה, היא של מייסד האולימפיאדה המודרנית פייר דה קוברטן: "הדבר החשוב ביותר הוא ... לא ניצחון, אלא ההשתתפות".
אולם, לעיתים קרובות הלחץ מהתחרות או האובססיה להישג עצמי או אף ההתקדמות הטכנולוגית יכולה לפעול נגד ההנאה והמשחק ההוגן של המשתתפים.
הספורטיביות, בכל משחק נתון, הוא כיצד כל שחקן מתנהג לפני, בזמן ואחרי תחרות או אירוע. חשוב לשמור על רוח ספורטיבית גם כאשר מפסידים. לדוגמה, במשחק הכדורגל הדבר נחשב לרוח ספורטיבית להוציא את הכדור ולהפסיק את המשחק אם שחקן יריב נפצע במהלכו. ובצורה הדדית, מצפים מהקבוצה היריבה להחזיר את הכדור כאשר המשחק ממשיך.
שימוש בסמים בספורט מנוגד לרוח הספורטיבית, ולכן הוועד האולימפי הבינלאומי וארגוני ספורט בינלאומיים רבים נלחמים בתופעה זו, ונוהגים לבצע בדיקות לגילוי סמים אצל ספורטאים המתחרים בתחרויות שונות.
אלימות בספורט היא למעשה חציית הגבול שבין משחק הוגן לבין אלימות תוקפנית. ספורטאים, מאמנים, אוהדים והורים מתנהגים לעיתים בתוקפנית ובאלימות כלפי בני אדם או רכוש אחר במפגנים מוטעים של נאמנות, שליטה, כעס או חגיגה.
מקצוענות ותקינה בספורט
הצלחת אירוע ספורט מחייבת הסכמה כללית של המשתתפים לגבי החוקים והתקנות. דבר זה הוביל להקמה של גופים המארגנים את האירועים וקובעים את כלליהם.
ספורט ופוליטיקה
הקשר בין ספורט ופוליטיקה היה קיים עוד מימי קדם. ניתן לתלות קשר זה בהסבר שאדם בעל כושר וחוזק הוא בעל כושר הישרדות גבוה יותר ועם הזמן יהיה מנהיגה של קבוצה. עוד במסופוטמיה ובמצרים העתיקה נערכו הפעילויות הספורטיביות בחסותם של האצילים והמלכים שהיו בעלי אמצעים וזמן לפתח תרבות פנאי שכזאת. במקרים רבים הנציחו עצמם האליטות החברתיות בתבליטים, ציורים וריקועים המראים את האצילים בפעילויות ספורטיביות נועזות וקשות. רבות מהנצחות אלו היו מפוברקות ונועדו רק להלל ולשבח את האצילים ולהאדיר בכך את מעמדם. עובדה זאת מראה את המעמד החברתי שנקשר לספורט.
גם ביוון העתיקה, שאירועי הספורט שבה נדמים כלקוחים מעולם תמים ומיופה, הפכו המתחרים האתלטים לאמצעים פוליטיים, למגויסי הפוליטיקה במאבקים הבינעירוניים. תופעות דומות מתחוללות בימי הביניים, כמו כל מה שכרוך בספורט האבירי (ה"טורניר" או ה"בוהורט"), ששרת היטב את המאבקים האישיים בין האצילים ואת היריבות הקלאסית של מלחמת האינווסטיטורה-הירושה: למלוכה או לכנסייה.
כאשר מדיניות האפרטהייד הייתה תקפה בדרום אפריקה, ספורטאים רבים אימצו את הגישה המצפונית על פיה לא ישתתפו באירועי ספורט במדינה זו. יש המרגישים כי גישה זו תרמה לחיסול המדיניות הזו כאשר אחרים מרגישים כי הגישה האריכה וחיזקה את ההשפעות של מדיניות זו.
אולימפיאדת 1936 אשר נערכה בברלין הייתה המחשה, כנראה יותר מזוהה כך במבט לאחור, בה האידאולוגיה המתפתחת באותו תקופה השתמשה באירוע על מנת לחזק ולהפיץ את עצמה בדרכי תעמולה.
בתולדות אירלנד, ספורט גאלי היה מקושר ללאומניות תרבותית. גם עד אמצע שנות המאה ה-20, היה נאסר על אדם לשחק כדורגל גאלי, הרלינג או ענף ספורט אחר המנוהל על ידי התאחדות האתלטיקה הגאלית (GAA), אם אותו אדם שיחק או תמך בכדורגל או משחק אחר ממוצא אנגלי. ההתאחדות המשיכה לאסור לשחק ראגבי באירועים גאליים תחת חוק 42 השנוי במחלוקת, זאת אף על פי שמשחקים גאליים שוחקו במגרשי הכדורגל וראגבי, בעיקר מחוץ לאירלנד. עד לאחרונה, תחת חוק 21, ההתאחדות אסרה על חברי האבטחה הבריטית ועל חברי כוח השיטור המלכותי של אלסטר (RUC), הידועים כיום כמשטרת צפון אירלנד (PSNI), לשחק משחקים גאליים, אולם בעקבות הסכם יום שישי הטוב ב-1998, הוסר בסופו של דבר האיסור.
לאומניות בכלליות ניכרת לעיתים קרובות בספורט, או בדיווחו: משתתפים מתחרים בקבוצות לאומיות או פרשנים ואוהדים יכולים לאמץ השקפה פרטיזנית. ישנם הרואים במגמות אלו ניגוד לעקרון תכונת הספורט על פי הן מטרתו היא ההנאה של המשתתפים.
אמנות וספורט
לספורט קרבה רבה לאמנות. החלקה על הקרח, לדוגמה, היא ענף ספורט בו המחזה הוא סוג של אמנות בעצמו: הצפייה בפעילות זו קרובה מאוד לחוויה המורגשת בזמן צפייה בבלט. כמו כן, ישנן פעילויות אחרות שקיימים בהן אלמנטים של ספורט ואמנות, כגון אמנות המשחק, התעמלות אמנותית, עיצוב הגוף, פארקור, רכיבה אמנותית וכדומה.
העובדה כי אמנות קרובה מאוד לספורט במצבים מסוימים, כנראה קשורה לטיב הספורט. הגדרת הספורט לעיל מקדמת את הרעיון לפיה הפעילות נעשית לא רק לשם המטרות הרגילות, כגון ריצה שלא במטרה להגיע למקומות מסוימים, אלא ריצה כשלעצמה, ריצה בצורה הטובה ביותר האפשרית.
הגדרה זו דומה להשקפה המצויה של ערך אסתטי, הנחשב בעיני אחדים כמעל ומעבר לערך השימושי היוצא מהחפץ. כך, מכונית יפה ומשביעת רצון במיוחד היא אינה מכונית הנוסעת ממקום אחד לאחר בלבד, אלא גם המרשימה אותנו עם חן, יציבות וכריזמה.
באופן זהה, עשייה ספורטיבית כגון קפיצה, אינה מרשימה את הצופים בה רק בגלל ההצלחה להתחמק ממכשולים או לעבור נחלים, אלא גם בגלל היכולת, המיומנות והסגנון שהקופץ מציג.
אמנות וספורט היו ככל הנראה מקושרים בצורה ברורה יותר בתקופת יוון העתיקה, כאשר ההתעמלות יצרה התפעלות, הערצה והערכה אסתטית למבנה הגוף, וכן גם למיומנויות אותן המשתתפים הציגו. הקרבה של האמנות והספורט באותה תקופה נוצרה מטבעם של משחקי האולימפיאדה אשר, כמו שראינו, היו חגיגה של הספורט והישגים אמנותיים, פיוט, פיסול ואדריכלות.
אתלטיקה
אתלטיקה היא ענף ספורט הכולל תחרויות ריצה, הליכה, קפיצה והטלה, ושילוב ביניהם בצורת קרב רב. האתלטיקה, המכונה "מלכת הספורט", הייתה חלק מרכזי בתרבות יוון העתיקה. התחרויות באתלטיקה הן אישיות לרוב, אך ישנן תחרויות בין קבוצות כמו מרוצי שליחים. יש הנוהגים לכנות את האתלטיקה "אתלטיקה קלה" ולהשתמש במונח "אתלטיקה כבדה" לענפי ההיאבקות, איגרוף והרמת משקולות.
ג'ודו
ג'ודו היא ספורט לחימה ואמנות לחימה יפנית מודרנית, (גנדאי בודו) שנוסדה בסוף המאה ה-19 ביפן על ידי פרופ' ג'יגורו קאנו המשתייכת לסוגת הגראפלינג. אדם המתאמן בג'ודו נקרא ג'ודוקא. הג'ודוקא הראשון במערב שהביא את האמנות לאירופה (צרפת) ואחר כך לישראל הוא ד"ר משה פלדנקרייז, המדען שפיתח את שיטת פלדנקרייז לשכלול היכולת התנועתית.
היאבקות
היאבקות היא ספורט לחימה המבוסס על גראפלינג, כשמטרת הקרב היא הצמדת שכמות היריב לקרקע באופן בו לא יוכל לזוז, ללא שימוש בהכאה. המתאבקים חייבים ללבוש בגד גוף צמוד, כך שאי אפשר לתפוס את הבגד של היריב במהלך הקרב (בניגוד לג'ודו). משיכת שיער היריב אסורה. גם בעיטות, סטירות והפעלת אגרופים אסורות (זהו ההבדל העיקרי בין היאבקות לבין ענפי ספורט אחרים המדמים קרבות, כמו סוגים שונים של איגרוף).
התעמלות
התעמלות היא ענף ספורט המשלב תרגילי כוח, גמישות, שיווי משקל, אקרובטיקה. התעמלות אמנותית, הנכללת בענף זה, דורשת גם עמידה בקריטריונים נוספים כמו כוריאוגרפיה (לדוגמה, שמירה על קצב). רוב התחרויות הן תחרויות אישיות, בעוד שבהתעמלות אמנותית יש תחרויות קבוצתיות.
טאקוונדו
טאקוונדו הוא ספורט לחימה קוראני המאופיין בבעיטות גבוהות ומהירות. הטאקוונדו בישראל הוא ענף ספורט פופולרי שהחל בשנת 1977 עם פתיחתו של המעדון הראשון בירושלים על ידי מישל מדר, כיום מנכ"ל ההתאחדות, וכולל היום אלפי ספורטאים, מקצוענים וחובבנים ברחבי ישראל.
טניס
טניס הוא משחק כדור הנערך בין שני שחקנים (משחק יחידים) או שני זוגות (משחק זוגות) באמצעות מחבט וכדור במגרש פתוח. הטניס הוא ספורט אולימפי ומשוחק במדינות רבות ברחבי העולם. המשחק מכונה גם "הספורט הלבן".
כדורגל
כדורגל הוא ענף קבוצתי פופולרי הנפוץ ברחבי העולם, בו משתתפות שתי קבוצות, שמטרת כל אחת היא להעביר את כדור המשחק לתוך שערה של השנייה. הקבוצות הן לרוב בנות 11 שחקנים, אם כי ישנן גרסאות בנות מספר נמוך יותר של משתתפים ובין מקורות המשחק גם גרסאות המוניות. הכדורגל נחשב לספורט הפופולרי ביותר בעולם, עם כ-240 מיליון איש ברחבי העולם המשחקים כדורגל באופן סדיר. במסגרת הענף פועלים כ-300,000 מועדונים מקצועיים הרשומים בגופים הרשמיים המנהלים אותו.
טיפוס
טיפוס הוא ספורט תחרותי יחידני המחולק למספר סגנונות: טיפוס הרים, טיפוס הובלה, טיפוס בולדרינג, טיפוס מצוקים, וטיפוס קירות. במדינת ישראל מועדוני טיפוס מאוגדים על ידי התאחדות הטיפוס הספורטיבי והאתגרי בישראל החברה באיגוד הטיפוס עולמי (ה-IFSC).
כדוריד
כדוריד הוא משחק כדור קבוצתי תחרותי. במשחק משתתפות שתי קבוצות, בכל אחת מהן שישה שחקני שדה ושוער אחד. מטרת כל קבוצה היא להכניס את הכדור לשער הקבוצה היריבה ולהגן על שערה מפני הקבוצה היריבה (בדומה לכדורגל). תנועת הכדור במגרש בין השחקנים ובידי שחקן יחיד וכן זריקתו לשער, מתבצעות באמצעות הידיים (בדומה לכדורסל).
כדורסל
כדורסל הוא ענף ספורט תחרותי, משחק כדור אותו משחקות זו כנגד זו שתי קבוצות בנות חמישה שחקנים כל אחת. מטרת המשחק היא לקלוע יותר נקודות לסל הקבוצה היריבה. הנקודות מושגות על ידי השחלת הכדור דרך חישוק הסל, בזריקה או בהטבעה. משחק הכדורסל הוא אחד המשחקים הנפוצים והפופולריים בעולם המערבי, ונחשב לענף הספורט השני בפופולריותו בעולם אחרי הכדורגל.
קשתות
מקצוע הקשתות הוא מקצוע אולימפי ופראלימפי. במדינת ישראל קימים מספר מועדונים המאוגדים תחת איגוד הקשתות הישראלי, המסונף לפדרציית הקשתות העולמית "FITA".
שחייה
שחייה היא התקדמות בתוך המים (צלילה) או ציפה על פני המים באמצעות הגפיים ובאמצעות תנועת הגוף. השחייה היא פעילות פנאי פופולרית. שחייה היא גם ספורט תחרותי (שחייה תחרותית) ופעילות גופנית מהמעלה הראשונה ועוזרת לפתח את כלל שרירי הגוף, כמו גם סיבולת לב-ריאה וקיבולת ריאתית.
שחמט
שחמט הוא משחק לוח אסטרטגי המיועד לשני שחקנים. זהו אחד מהמשחקים השכיחים והמורכבים ביותר הקיימים בתרבות האנושית; ההערכה למספר המצבים החוקיים בשחמט היא 10120. המשחק מקובל ברחבי העולם כתחביב וכספורט תחרותי כאחד. אדם העוסק במשחק שחמט באופן מקצועי נקרא שחמטאי.
שיט
שיט תחרותי הוא ספורט תחרותי המתנהל בין סירות מפרש מדגם זהה. תחרויות משפיעות רבות על רצון השייט לשפר את ביצועיו הפיזיים והטכניים כאחד. שיט תחרותי השפיע רבות על התפתחות ענף סירות המפרש בכל המובנים, החל מעיצוב גוף הסירה, חומרי ותכנון המפרש ועד לטכניקות חדשות של טרפז והפלגה בפלנינג.
פטר קמנצינד
פטר קמנצינד (גרמנית: Peter Camenzind) הוא הרומן הראשון שפרסם הרמן הסה, ושראה אור בשנת 1904.
התמות ברומן יופיעו ברבות מהעבודות הבאות של הסה ובעיקר חיפוש היחיד אחר זהות רוחנית ופיזית ייחודית על רקע הטבע והציוויליזציה המודרנית וכן תפקיד האומנות בעיצוב האישיות של הפרט. הסגנון של הרומן קליל אף כי הוא רומן חניכה לא טיפוסי לז'אנר.
תקציר העלילה
פטר קמנצינד הנער עוזב את עיירתו בהרים בשאיפה לחוות את העולם ולהפוך לאיש העולם הגדול. הוא פונה ללימודים באוניברסיטה. במהלך לימודיו הוא פוגש ברוזי גירטאנר ומתאהב בה. הוא מתיידד עם ריכרד שמת מאוחר יותר. אבל מהאובדן הנורא מחל פטר לשוטט על מנת לחוות את הדברים השונים שיש לחיים להציע.
בעודו מתעמת עם קשיי החיים הוא משתמש באלכוהול כאמצעי להתעמת עם קשיי החיים ומוזרותם. הוא מתאהב באליזבת אף על פי שהיא לבסוף תתחתן עם גבר אחר. ברם מסעו באיטליה משנה אותו ומשפר את יכולתו לאהוב את החיים ולראות את היופי שבהם. כאשר הוא מתיידד עם בופי האינווליד הוא מבין את המשמעות האמיתית של אהבת הזולת. במהלך הזמן הוא יחל לראות שיקוף מופלא של האנושות בבופי והידידות ביניהם תתחזק. לאחר מותו של בופי חוזר פיטר לעיירתו על מנת לטפל באביו המזדקן.
פטר קמנצינד עובר סבל עמוק ומסעות רבים במישור האינטלקטואלי הפיזי והרוחני. מסעותיו לוקחים אותו לגרמניה, איטליה, צרפת ושווייץ. במהלכם הוא יחווה מנעד רחב של רגשות אשר חווים אנשים בשלבים שונים של חייהם. באחרית חייו הוא יגלם את האידיאל של פרנציסקוס מאסיזי בעודו מטפל בנכה.
תום אבני
תום אבני (נולד ב-20 באפריל 1986 באילת) הוא שחקן טלוויזיה, תיאטרון וקולנוע, מנחה טלוויזיה, במאי ומדבב ישראלי.
ביוגרפיה
אבני נולד באילת. אביו, ניר אבני, היה יליד הארץ ממוצא ליטאי ופולני, עסק בצלילה והיה ממקימי ריף הדולפינים המקומי, ואמו, עופרה בר ציון, היא ילידת הארץ ממוצא אלג'יראי, שהייתה מורה למחול.
הופעתו הראשונה של אבני על מסכי הטלוויזיה הייתה ב-1990, בגיל 4, בתוכנית "מסיבת גן".
בשנת 1996 זכה לחשיפה משמעותית ראשונה, כשהוא בן 10, כשגילם את מוגלי, התפקיד הראשי במחזמר "ספר הג'ונגל", לצד טוביה צפיר וחנוך רוזן. ב-1997 הוא כיכב והנחה את מופע הפסטיגל, ואף הגיע למקום השני בתחרות עם השיר "לונה פארק", אותו ביצע ביחד עם נליה צמחמן.
שנה אחר כך, יצא לאקרנים סרט הקולנוע "סופר בוי", בו גילם אבני את התפקיד הראשי. בשנים שלאחר מכן, השתתף אבני במחזות הזמר "מלך סיאם" (2000), "קטנטנות" (2002), "תום סוייר והאקלברי פין" (2003) ו"אלאדין" (2004).
בשנת 2002 הצטרף לצוות מנחי ערוץ הילדים, בגיל 16 בלבד.
במהלך השנים 2008-2005 עשה אבני את שירותו בצה"ל בלהקה צבאית של חיל החינוך. בשנת 2005 השתתף במופע "שיר נולד", והחל לככב בסדרת הילדים של ערוץ הילדים "השמיניה" שם גילם את דמותו של דניאל האריס. בהמשך השנה דיבב בסרט "לרדת מהפסים". בשנת 2007 עלתה בערוץ הילדים ובהוט 3 תוכנית מוקומנטרית שעוקבת אחר חייו בשם "24/7 - תום אבני", שזכתה לשבחים רבים. באותה שנה אף השתתף בפסטיגל.
אבני השתתף בטלנובלות "האלופה" ו"בובות", שתיהן בערוץ "הוט 3", בשנים 2007–2008. ב-2008 הצטרף לצוות השחקנים של העונה השנייה בסדרה "האי", בתפקיד ריק ברודי.
ב-24 ביוני 2009 עזב את ערוץ הילדים.
בשנת 2010 שיחק לצד ליאור אשכנזי וגל זייד בסרטה של סיגל אבין "לא תדעו עוד צער", אשר נעשה כחלק מ-48 שעות.
בשנת 2011 שיחק בסדרת הדרמה של yes, "אורים ותומים" בתפקיד ביני מלצר, נער הפוסטר של ישיבת הר צור. באותה שנה השתתף בפאנל המומחים בתוכנית "האיש הכי מטומטם בעולם".
החל מאוגוסט 2011 הופיע אבני בתפקיד אדם רוזן, אחיהם של שי ואיתמר, בכל שמונה העונות של הסדרה הקומית "סברי מרנן", המשודרת במסגרת שידורי קשת.
בשנת 2016 שיחק בסרטו של אבי נשר "החטאים" בתפקיד ג'רמי קוטלר, בעלה של ננה מילר, אותה מגלמת נלי תגר.
בשנת 2018 גילם את דמותו של יניר נחושתן בסדרת הדרמה "שלטון הצללים" ששודרה ב-HOT, בנוסף שיחק גם בסדרה "יש לה את זה". באותה שנה ביים את פרק הסיום של הסדרה "שכונה".
בשנת 2019 גילם את אדוניה בנו של דוד בהצגה "הבא אחריו", מותחן פוליטי מאת שחר פנקס ובבימויה של שיר גולדברג.
בשנת 2020 שיחק בסדרה "שעת נעילה" ששודרה בכאן 11 את סרן תמיר, קצין במחנה נפח. בשנה זאת גם השתתף בפסטיגל בפעם השלישית, בתור "הפתעת הפסטיגל".
בשנת 2021 שיחק בסרטו של אבי נשר "תמונת הניצחון", בתפקיד ירח בלייברג.
בשנת 2022 ביים את "תעודות הזהות" ב"האח הגדול". כמו כן, שיחק בתיאטרון הקאמרי בהצגה "אני סבתא שלךָ", שכתב איתי סונטג.
בשנת 2023 שודרה ב"כאן 11" הסדרה "מלאך משחית", בה גילם אבני את דמותו של הפיזיקאי דב באר.
אבני נשוי לזמרת והשחקנית לירז צ'רכי והשניים הורים לשתי בנות.
ישעיהו בן-אהרן
ישעיהו בן-אהרן (נולד בשנת 1955) הוא פילוסוף, סופר, מחנך ופעיל חברתי ישראלי.
תוגרמה (דמות מקראית)
תוגרמה (ניתן לרשום: תֹּגַרְמָה) הוא דמות ב"לוח העמים" בספר בראשית פרק י', ברשימת צאצאי נח שמייצגת את העמים הידועים לעברים הקדמונים. תוגרמה הוא בין צאצאי יפת והוא נחשב למייצג של מספר אנשים שנמצאו באנטוליה. מסורת מימי הביניים טענה כי תוגרמה הוא האב הקדמון של העמים בקווקז ובמערב אסיה, כולל הגאורגים, הארמנים וכמה עמים טורקים (למשל, אוע'וזים וכוזרים).
ישעיהו בן-אהרן
ביוגרפיה
ישעיהו בן אהרן נולד בקיבוץ גבעת חיים מאוחד, כבנם הצעיר של מרים ויצחק בן-אהרן, ממייסדי הקיבוץ. אחיו הבכור הוא הסופר והפרשן יריב בן אהרון. את שרותו הצבאי עשה כסמל בשריון לאחר מלחמת יום כיפור. למד ביולוגיה באורנים ופילוסופיה לתואר שני ושלישי באוניברסיטת חיפה.
תוגרמה (דמות מקראית)
עדויות מקראיות וגאוגרפיה היסטורית
מרבית החוקרים מזהים את תוגרמה עם עיר הבירה שנקראה תגרמה על ידי החיתים וטיל-גארימו על ידי האשורים. ו.ר גורני מיקמה את תגרמה בדרום מזרח אנטוליה.
ישעיהו בן-אהרן
ביוגרפיה
בשנת 1982 בן-אהרן ייסד את קיבוץ הרדוף. בן-אהרן תרם במשך שנים רבות לפיתוח בית הספר החופשי למדע הרוח, מיסודו של רודולף שטיינר, ונחשב לאחד החוקרים המובילים בעולם במחקר והוראה של הזיקות בין מדע, אמנות ודת, פילוסופיה, ושאלות חברתיות בזמננו. ב-2010 החלו להיחשף מקרים רבים של שימוש במעמדו הרוחני והחברתי של בן-אהרן לצורך קשרים מיניים עם נשים בהרדוף ומחוצה לה, מקרים אשר היו ידועים לרוב חברי הרדוף עוד קודם לכן אך ברובם נשארו סגורים בתוך הקהילה. מקרים אלו, על אף שלא הובילו לכדי אישומים פליליים - הן בשל התיישנות והן משום שבן-אהרן לא החזיק בתפקיד ברור שעל פיו אפשר להגדיר את מעשיו כניצול יחסי מרות - הובילו לכך שבן-אהרן עזב את הקיבוץ ולאחר מכן את ישראל, ומעמדו כמורה רוחני נפגע באופן משמעותי בקרב רבים מתלמידיו ומעריציו בעבר.
תוגרמה (דמות מקראית)
מסורות מאוחרות יותר
מספר מסורות אתנולוגיות מאוחרות יותר טענו כי תוגרמה הוא האב הקדמון של עמים שונים הממוקמים במערב אסיה ובקווקז. ההיסטוריון היהודי יוסף בן מתתיהו (37 – בערך 100 לספירה) והתאולוגים הנוצרים הירונימוס (בערך 347 – 420 לספירה) ואיזידורוס מסביליה (בערך 560 – 636 לספירה) החשיבו את תוגרמה כאביהם של הפריגים. כמה סופרים נוצרים קדומים, ביניהם היפוליטוס הקדוש (בערך 170 – בערך 236 לספירה), אוסביוס מקיסריה (בערך 263 – בערך 339 לספירה) והבישוף ת'יאודורת (בערך 393 – בערך 457 לספירה), ראו בו כאב קדמון לארמנים. מסורות יהודיות מימי הביניים קישרו אותו עם עמים טורקים כולל הכוזרים.
מסורות ארמניות וגאורגיות
תוגרמה אחר, האחד שהוא בנם של תירס וגומר כאחד, מוזכר על ידי מובסס חורנאצי הארמני ולאונטי מרובלי הגאורגי, אשר ראו את תוגרמה כמייסד אומותיהם יחד עם אנשים קווקזים אחרים.
על פי ספרו של מובסס חורנאצי, ההיסטוריה של ארמניה ועל פי הרשומות הגאורגיות מימי הביניים שנכתבו על ידי לאונטי מרובלי, "תרגמוס" חי בבבל לפני שקיבל לרשותו את "הארץ שבין שני ים ושני הרים" (כלומר הקווקז). לאחר מכן התיישב בסמוך להר אררט וחילק את אדמתו בין בניו:
מסורות יהודיות
תוגרמה נקשר לעמים טורקיים מימי הביניים בידי מסורות יהודיות-כוזריות. שליט הכוזר יוסף בן אהרון (בערך 960) כותב במכתביו:
ישעיהו בן-אהרן
יוזמות חברתיות
בשנת 1982 בן-אהרן ייסד את קיבוץ הרדוף בגליל המערבי, כמרכז למוסדות חינוכיים, שיקומיים, אקולוגים, ואמנותיים משלימים ברוח האנתרופוסופיה. בשנת 2000 הקים את ארגון חא"י - פעילים למען חברה אזרחית בישראל, שמטרתו לתמוך בארגון העצמי, הלא פוליטי, של החברה האזרחית בישראל, כמקום מפגש, הכרות ופעולה אזרחית של זרמים אידאולוגיים, דתיים, וחברתיים שונים במדינת ישראל.
בשנת 2000 הקים עם, מהפיליפינים, חתן פרס הקיום הנכון וממנהיגי החברה האזרחית העולמית הלוחמת למען גלובליזציה צודקת, וביחד עם קבוצת פעילים חברתיים מ-15 ארצות, את "הרשת העולמית לתלת-מגזריות", Global Network For Threefolding שמטרתו לפתח את רעיון החברה התלת-מגזרית בעולם.
תוגרמה (דמות מקראית)
מסורות יהודיות
הספר מימי ביניים יוסיפון מפרט את עשרת הבנים של תוגרמה כדלקמן:
בדברי הימים לירחמיאל הם רשומים כ:
ישעיהו בן-אהרן
יוזמות רוחניות
בן אהרן מבסס את עבודתו על בית הספר למדע הרוח מיסודו של רודולף שטיינר. בשל מותו המוקדם של שטיינר, בית הספר החדש נותר כזרע הממתין לפעילות היוצרת כדי להתעורר לחיים חדשים בצורה המתאימה לזמננו.
תוגרמה (דמות מקראית)
מסורות יהודיות
יצירה נוספת מימי הביניים, ספר הישר שהוא חלק מספרות חז"ל, מספק את השמות:
ישעיהו בן-אהרן
יוזמות רוחניות
לפי בן אהרן, תפקיד בית הספר הוא ליצור את היסודות והאקלים האנושי החיוניים להתפתחותה של קהילה כזו. תרומתו לחידוש בית הספר החופשי למדע הרוח מתרחשת בישראל, צפון אמריקה, סקנדינביה ואירופה.
הקולג' העולמי לחקר מחשבת האירוע
הקולג' העולמי לחקר האירוע נוצר על ידי בן אהרן עם אנשים שיוצרים בתחומי המדעים, הגות ופילוסופיה, חינוך, רפואה, אמנויות ופעילות חברתית ברחבי העולם. מרכז פעילות הקולג' הוא המחקר המתמיד של מקור ההתהוות החי ממנו נובעים הכוחות היוצרים של זמננו. הקולג' שותף למה שבן אהרן מכנה "הרפתקה היצירתית של זמננו", ועל ידי מעורבות נמשכת בהתהוות מיטב הרעיונות, הגילויים וההמצאות הנוצרים בימינו במדעים, אמנויות ובחיים החברתיים.
תוגרמה (דמות מקראית)
מסורות אחרות
במאה ה-18, הנזירים הבנדיקטינים הצרפתים ואנטואן אוגוסטין קלמט הציבו את תוגרמה בסקיתיה (מזרח אסיה ומזרח אירופה) וטורקסטן (בערבות האירואסייתיות וומרכז אסיה).
עכבר בלש
עכבר בלש (באנגלית: Danger Mouse, "עכבר הסכנה") היא סדרת אנימציה בריטית ששודרה בערוץ ITV בהפקת חברת קוסגרוב הול. בסדרה מופיע דיינג'ר מאוס, סוכן חשאי בריטי שהוא עכבר. הסדרה היא פרודיה על ספרות הבדיון הבריטית העוסקת בסוכנים חשאיים, במיוחד ג'יימס בונד ו-Danger Man - סדרה בכיכובו של פטריק מקגוהן. העכבר חובש רטייה לעינו והאותיות DM (ראשי התיבות של שמו) נישאות בגאון על חזהו (דבר שיצר בעיות כשהסדרה תורגמה לשפות אחרות).
עכבר בלש הייתה סדרת האנימציה הבריטית הראשונה אשר נחלה הצלחה גם בארצות הברית, והוקרנה בערוץ ניקלודאון בשנות השמונים ואספה סביבה קהל מעריצים נרחב. מאז שירדה מהאקרנים שבה הסדרה לשידורים חוזרים ויצאה גם ב-DVD. בישראל היא שודרה בערוץ הראשון בסוף שנות השמונים.
קלאימור
הקלאימור הדו-ידנית (היילנדס)
הקלאימור הדו-ידנית היא חרב גדולה ששימושה העיקרי היה בימי הביניים ובתחילת העת החדשה. הסקוטים נעזרו בה בלוחמה השבטית וגם בעימותי גבול עם אנגליה בערך מ-1500 ל-1700 לספירה. הקרב האחרון הידוע בו שימשה הקלאימור נשק למספר רב של לוחמים היה הקרב על קיליקראנקי (Killiecrankie) ב-1689. היא הייתה קטנה במידת מה משאר החרבות הדו ידניות באותה תקופה. אורך הקלאימור הממוצע הוא בערך 140 ס"מ אורך כולל עם ניצב של 33 ס"מ ולהב של 107 ס"מ. משקלה בקירוב הוא 2.5 ק"ג. קלאימור שנעטת עם מדים רשמיים בדרך כלל מכילה גולת ניצב בצורת גלגל מכוסה באגוז בעל צורת סהר.
הקלאימור הרחבה
הגרסה העדכנית קצרה הרבה יותר, חד ידנית, ששימשה בעיקר את היחידות הסקוטיות ומספר קצינים בריטים מהמאה השבע עשרה והלאה, ואפילו שימשה במספר קרבות במלחמת העולם השנייה. היא מיוצרת גם עם להב חד צדדי וגם עם דו צדדי. בדרך כלל שקלה הקלאימור בין קילו לקילו וחצי עם להב רחב בסביבות 75 עד 90 ס"מ אורך. הניצב עוצב כסלסלה על מנת להגן על יד הלוחם בקרב. החרבות הסקוטיות דמויות הסלסלה מובדלות בדרך כלל משאר החרבות דמויות הסלסלה על ידי קטיפה בצד הפנימי של הסל (בדרך כלל אדומה) ולפעמים גם ציציות קישוט קשורות מגולת הניצב. חרב זו, כמו קרובת משפחתה השיאוונה האיטלקית, בדרך כלל באה עם מגן עגול. סוג זה של קלאימור ניתן לראות בריקודים סקוטים מסורתיים. חרב זו נענדת על ידי הגדודים המלכותיים של סקוטלנד בניגוד לחרבות הקצרות שעונדים שאר הקצינים בצבא הבריטי.
מפעל המלח בסדום
מפעל המלח בסדום או בשמו הידוע יותר מחנה העובדים בסדום של חברת האשלג, הוא המפעל הדרומי והמאוחר מבין שני המפעלים שהוקמו לחופי ים המלח לפני קום המדינה. המפעל הוקם בשנת 1934 באגנו הדרומי של ים המלח ביחד עם מחנה העובדים שלרגלי הר סדום על ידי משה נובומייסקי והמהנדס הבריטי תומאס גריגורי טולוק. המפעל הוקם על-מנת להרחיב את ניצול המינרלים שבים המלח ולהפיקם הפקה מסחרית בשיטת האידוי בבריכות רדודות. למרות הקמתו המאוחרת, הפך המפעל בשנת הייצור האחרונה של חברת האשלג הארץ ישראלית לריווחי וייצר כ־80% מתפוקת האשלג הכוללת של שני המפעלים.
רקע
חברת אשלג ארץ-ישראלית החלה את פעילותה בצפון ים המלח, באתר שקרוב יותר לירושלים ולמקומות ישוב. אולם, תנאי לשימוש באנרגיית השמש לצורך הפקת אשלג היא קרינת שמש מקסימלית בהינתן תכסית עננות נדירה, לחות נמוכה (35%) וטופוגרפיה מתאימה – אזור שטוח המתאים להתקנת בריכות אידוי. תנאים אלו קיימים בצורה טובה יותר באגן הדרומי של ים המלח, באזור הנקרא מלחת סדום - מישור רחב של כ־100 קמ"ר המתאים לבניית בריכות אידוי רחבות ממדים. אדמת המלחה ספוגת המלח אטימה למים וחוסכת איטום מלאכותי של הבריכות. נוסף לזה, ריכוז המלחים גבוה יותר במי האגן הדרומי של ים המלח משלוש סיבות:
מנגד, האתר הדרומי היה מרוחק כ-80 ק"מ מהמפעל הצפוני בים המלח, כשהקשר הבלעדי הוא באמצעות הפלגה בת 8-12 שעות בכפוף למשטר של סערות קשות בשל כובד המים. המרחק גרם לעלות גבוהה של הובלת המתקנים לבניית בית החרושת ותפעולו ושל הובלת התוצרת לשיווק. המרחק ניתק את העובדים ממשפחותיהם, הביא לתחלופה גבוהה שמנעה גיבוש צוות קבוע. החום הכבד יותר בדרום תרם אף הוא לתנאי המחיה והעבודה הקשים. סכנת השיטפונות ונזקיהם לבריכות מוחשית יותר בדרום בשל נחל צין ונחל הערבה שמתנקזים למלחה באה על פתרונה הבעייתי (ברבות השנים התייבשה המלחה, מערכת אקולוגית ייחודית ברמה עולמית, כדי 90% משטחה המקורי) עם הקמת סכר צין. ובנוסף, הייתה גם בעיית המים המתוקים - הן לשתייה והן לצורך התעשייתי של הפרדת המינרליים ולשטיפת הבריכות מהמלחים ששקעו בהן - שהייתה קשה יותר בדרום מאשר בצפון.
הקמת המפעל הדרומי ומחנה העובדים בסדום
ב-1934 הוקם המפעל הדרומי ולצדו מחנה העובדים שלרגלי הר-סדום. נובומייסקי בחר את משה (מוסיה) לנגוצקי כדי שירד לסדום לבדוק את אפשרות בניית בריכות האידוי. ב-1 במאי 1934 הפליגה סירה ובה עשרים עובדים מהחוף הצפוני של ים המלח אל חופו הדרומי, לרגלי הר סדום, כדי להקים שם מחנה עבודה. הסירה גררה אסדות משא שעליהן חומרי בניין, מכוניות, מזון ומים. חלק מהאסדות אבדו במהלך סערה בים, והעובדים הגיעו לחוף סדום אחרי שלושים שעות. זו הייתה דרך התחבורה היחידה בין המפעל הדרומי שעמד לקום לבין המפעל הצפוני- מקור האספקה ודרך ייצוא האשלג. וכך נבנה המזח לפריקת המשאות והוכנו בריכות האידוי.
בסוף 1936 הבריכות הגדולות ובהן מלחי ים המלח היו מוכנות, הוקם בית החרושת, 6 ק"מ דרומית-מערבית למחנה העובדים, נבנה נמל חדש לאחר שהישן יצא מכלל שימוש בשל ירידת מפלס המים, נסללה מסילת הברזל מהנמל לבית החרושת ולבריכות, הושלמה אספקת המים לבית החרושת והועברו אליו המחסנים לבתי המלאכה. פעולות אלה הביאו את המפעל ליכולת הפקה מיטבית ולמשלוח לשוקי אירופה. על הקמת המפעל בסדום היה ממונה המהנדס הבריטי טולוק שהיה אחד מבעלי המניות בחברה.
אספקת מי השתייה למחנה העובדים
את בעיות המחסור במים מתוקים פתר משה נובומייסקי באמצעות שיתוף פעולה עם שליט עבר הירדן, האמיר עבדאללה. נובומייסקי שכנע את עבדאללה כי הצלחת המפעל הציוני תביא להקמת תעשייה דומה בצד הירדני. עד 1936 הייתה סירת מנוע שהביאה יום-יום מים מבקעת צוער (העיירה א-צאפי הירדנית) שבפינה הדרומית-מזרחית של ים-המלח. עם ירידת מפלס המים התגלה מעיין בשולי הבקעה בסמוך לחוף. בתחילה היו מסיעים את פחי המים על גבי דוברה, אך אחר כך החליטה חברת האשלג להעביר את מי-המעיין בצינורות עשויים עץ. השמירה על המעיין, על המשאבה ועל הצינור הייתה נתונה בידי ע'ורני בשם חוח'אן. המעיין נקרא עד היום "עין ח'וח'אן".
כוח אדם, מגורים והתיישבות
בהתחלה גרו העובדים בצפון באוהלים, בתנאים קשים מאוד ורק אחר כך נבנו צריפים וחדר אוכל וכן נפתחו ספריה וחדר קריאה. בעקבות דרישה להקים מבני קבע לעובדים ומשפחותיהם הוחל ב-1933 בבניית שכונה בת 4 בניינים ובהם 24 דירות. בדרום ים המלח היו התנאים קשים עוד יותר. נובומייסקי הציע לאנשי גדוד העבודה ברמת רחל להענות לאתגר שהוא מציע להם בים המלח. הם צירפו אליהם חברים נוספים מהקיבוץ המאוחד. מטרת הקיבוץ המאוחד הייתה לכבוש את העבודה הקבועה במפעל התעשייתי, ליצור חיי חברה במקום שיובילו להקמת ישוב קיבוצי בערבה. גם בסדום גרו בתחילה באוהלים. מספר היהודים עלה מ-30 איש ב-1934 לשיא של כ־650 איש ב-1938. מהם כ־380 חברי פלוגת הקיבוץ. הפלוגה הצליחה להחדיר למפעל ערכים קיבוציים כגון: מטבח משותף, עקרון הכלכלה השווה לכל, דבר שהביא לגיבוש הפועלים, הפקידים והמנהלים לציבור אחד.
לאחר מאבק קשה של אנשי הקיבוץ בוטל האיסור של הנהלת החברה על עבודת נשים בסדום. בתחילה הגיעו בודדות ובהמשך הגיע מספרן ל-100. אמנם החלומות להקים יישוב קיבוצי בסדום על ידי גרעין קבוע לא מומשו, אך באוגוסט 1939 קם על אדמות הזיכיון של חברת האשלג בצפון ים המלח קיבוץ בית הערבה, חרף איסור ממשלת המנדט למסור קרקע מהזיכיון ללא רשות ובעיקר בזכות הסיכון שלקח על עצמו משה נובומייסקי.
הפועלים הערביים וההתמודדות הביטחונית
הפועלים הערביים הגיעו ממקומות רבים למפעל. סעיף 22 בזיכיון חברת האשלג חייב העסקת עובדים מארץ ישראל המערבית ומעבר הירדן. נובומייסקי פיתח קשרים אישיים עם האמיר עבדאללה והעסיק את הפועלים ששלח.
הרבה מהפועלים היו ע'ורנים. הם היו נלהבים מהעבודה ממנה השתכרו סכום זעום שנחשב בעיניהם הון-עתק.
הפועלים הערביים גרו במחנה נפרד במרחק כק"מ מהמחנה הכללי. היחסים בין היהודים לערבים היו טובים ומסירות הערבים למפעל הייתה גדולה בשל הקשר הטוב בינם לבין משה לנגוצקי. הם התריעו על כל כוונת תקיפה נגד המפעל ופועליו. לנגוצקי, כאמור, יצר קשר עם מבריחים ורכש כמויות נשק גדולות ל"הגנה".
במאורעות 1936 - 1939 הפועלים הערבים היו נאמנים למפעל והביאו לתפיסה מידית של אנשי כנופיות שביקשו להסתנן לשורות הפועלים. ועדיין תקפו הכנופיות את שיירות האשלג, שלוו על ידי אנשי "ההגנה" והצבא הבריטי, מירושלים ואליה.
המאבק בין הפועלים לחברה
הבעיה העיקרית הייתה המחיר הגבוה של הובלת התוצרת מסדום אל נמלי הארץ. המסלול היה כדלהלן: על ידי רכבת הובילו את התוצרת למזח שבסדום, העלו אותה על סירות (מעונות) שהובילוה לחוף הצפוני משם הטעינו את התוצרת על משאיות והעלוה לירושלים. משם העבירו את התוצרת לרכבת שהייתה מובילה אותה לנמל בחיפה. מנגנון הובלה זה חייב מחסנים בתחנות הרכבת ובנמלים, בזבז אנרגיה וזמן וגרם שדמי ההובלה היו למעלה מ-20% מעלות הייצור. ההתקפות על משאיות האשלג וחבלות במסילות הברזל שאירעו בימי מאורעות, גרמו לעיכובים בהובלה ולהוצאות נוספות.
המשך פעילות המפעל
בזכות קשריו הטובים עם הירדנים הגיע נובומייסקי ב-13 במאי 1948, לסיכום עם משלחת ירדנית על יצירת אזור נייטרלי שיבטיח את הגנת המפעלים. ב-17 במאי 1948, הוחתמו שני נציגים (של המפעל ושל "ההגנה"), על הסכם שמסר את מפעלי חברת האשלג (באתר הצפוני ובאתר הדרומי), בניגוד לסיכום שהושג עם נובומייסקי, לחסות ירדנית. ב-19 וב-20 במאי פונה האתר הצפוני בצי של 17 כלי שיט קטנים מכמה מאות אנשים (עובדי המפעל, חברי בית הערבה ולוחמי פלמ"ח) אל מפעל המלח בסדום. ב-22 במאי נכנסו למפעל הצפוני חיילי הלגיון הערבי ומצאו את המקום נטוש לאחר שנבזז על ידי ערבים מקומיים. המפעל, שחובל על ידי המפונים לפני נטישתו נהרס כליל בידי אנשי הלגיון הערבי.
המפעל הדרומי בסדום היה נתון במצור, ובמשך חודשים רבים הועברה אליו אספקה במטוסים. ביוני 1948 הפגיז הלגיון הירדני את המפעל ואנשיו נאלצו להסתתר במערות. פרט לכך, לא הייתה הלוחמה הפעילה אינטנסיבית. ב-23 בנובמבר 1948, במסגרת מבצע לוט, חודש הקשר היבשתי עם סדום. כתוצאה מן המלחמה המפעל הדרומי נותק ממקורות המים המתוקים שלו ורק חלק מבריכות האידוי נשאר בשטח מדינת ישראל. במשך מספר שנים המפעל נותר ללא פעילות, אך באופן כללי המתקנים של המפעל לא נזוקו קשה. בשנת 1950 הוצא מהמפעל כמויות קטנות של אשלג למכירה בשוק הישראלי.
לאחר המלחמה, ביקש דוד בן-גוריון להפעיל מחדש את המפעל מאחר שראה בו פוטנציאל כלכלי מצוין. קודם סלילת כביש דימונה-סדום שהקל על הגישה לאזור וקוים משא ומתן עם החברה כדי להניעה אותו להפעיל את המפעל. לאחר שניסיונות לקדם את הפעלת המפעל לא צלחו, ב-1952 הקימה ממשלת ישראל את חברת "מפעלי ים המלח בע"מ", והעבירה לחברה את המפעל שהולאם. במשך מספר שנים צבר המפעל חובות כבדים שכוסו בידי משרד הפיתוח.
בליל ה-19 בינואר 1970, קצת אחרי חצות הופגז המפעל בטילי קטיושה משטח ירדן, ונגרמו לו נזקים, אך לא הייתה פגיעה בנפש. בתגובה, פשט כח ישראלי שכלל זחל"מים על האזור הירדני ממנו נורו הטילים והתעמת עם אנשי גרילה פלסטינים ועם כוחות מצבא ירדן. ימים ספורים לאחר מכן, בליל ה-23 בינואר חדרה חוליית מחבלים לישראל במטרה לתקוף את מפעל האשלג, הם נתקלו בחיילים ישראלים וכל עשרת המחבלים מצאו את מותם בתקרית.
אחרית הדבר
בתחילת פברואר 2010 חברו מפעלי ים המלח והמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל לשם הצלת ושימור מבני מחנה העובדים. במקביל נשלמות ההכנות והתוכניות לקדם את עיצוב מחנה העובדים כאתר מבקרים לנושא האשלג, ים המלח וסביבתו, כשאחת האטרקציות המתוכננות - שחזור הרכבת שהסיעה הן את העובדים והן את האשלג למזח הטעינה והפריקה.
ספרינגפילד (מסצ'וסטס)
ספרינגפילד (באנגלית: Springfield) היא עיר במחוז המפדן שבמדינת מסצ'וסטס, ארצות הברית. אוכלוסיית העיר מונה 149,938 תושבים (נכון ל-2007). העיר היא השלישית בגודלה במסצ'סוטס, והרביעית בגודלה בניו אינגלנד (לאחר בוסטון, ווסטר ופרובידנס).
העיר היא הוותיקה ביותר מבין הערים ששמן הוא, והיא גם העיר הגדולה ביותר השוכנת על גדות הנהר קונטיקט.
היסטוריה
המתיישבים הראשונים באזור ספרינגפילד של ימינו היו אנגלים, שפנו מערבה מבוסטון ובשנת 1635 הקימו צריף על גדות אחד הנהרות באזור. העיר נקראה ספרינגפילד על שם עיירה בריטית בשם זה, הסמוכה לעיר צ'למספורד, עיר הולדתו של אחד ממייסדי ספרינגפילד.
המתיישבים רכשו את האדמה מהמקומיים (האינדיאנים) והחל מסחר ביניהם לבין המתיישבים, שהתבסס על בעיקר על פרוות של בונה.
ב-1675 התקיפו אינדיאנים משבט הפוקומטוק את העיר והרסו מחצית ממנה.
תעשייה ומסחר
בשנות השבעים של המאה ה-18 בחר ג'ורג' וושינגטון למקם את הנשקיה הלאומית בספרינגפילד, בה פותח בין היתר הרובה מסוג ספרינגפילד.
במהלך המאה ה-19 הוקמה בעיר מסילת רכבת שהובילה לכיוון קונטיקט. לקראת סוף המאה נבנו בעיר בתים רבים בסגנון ויקטוריאני, מה שנתן לעיר את הכינוי "עיר הבתים" (City of Homes).
ב-1856 הוקם בעיר מפעל הנשק סמית' אנד וסון. המפעל הראשי קיים בעיר עד ימינו.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 היה בעיר מפעל של רולס-רויס שנסגר בעקבות השפל הגדול.
הצפות
בשנים 1936 ו-1938 עלה על גדותיו נהר קונטיקט וגרם לנזקים של מאות מיליוני דולרים באזור ספרינגפילד.
המצאת הכדורסל
תהילתה של ספרינגפילד בא לה מהיותה מקום המצאת משחק הכדורסל על ידי ג'יימס נייסמית', מורה לחינוך גופני, שהמציא אותו בעיר בשנת 1891. בשל כך היכל התהילה של הכדורסל הוקם בעיר בשנת 1968. בשנת 2002 נפתח הבניין החדש, הבנוי בצורת כדורסל.
הקהילה היהודית
בספרינגפילד רבתי קיימת קהילה יהודית קטנה ובה בית ספר יסודי (ובו כיתות מגן ועד כיתה ח').
הבפטיסטריום של פירנצה
הבפטיסטריום של פירנצה (באיטלקית: Battistero di San Giovanni - הבפטיסטריום של יוחנן הקדוש) הוא בפטיסטריום (בית טבילה) נוצרי הניצב בכיכר ה"דואומו" של פירנצה, ממערב לקתדרלת סנטה מריה דל פיורה. המבנה, הנחשב לאחד המבנים העתיקים בעיר, ידוע גם בזכות שלוש דלתות הברונזה המעוטרות שנוצרו בראשית תקופת הרנסאנס ומהוות עדות להתפתחות סגנון הפיסול של תקופה זו.
היסטוריה של המבנה
במשך זמן רב נטען כי מקורו של מבנה הבפטיסטריום בפירנצה בתקופת האימפריה הרומית, אז שימש כמקדש לאל מרס. מקורו של רעיון זה באגדה שהפיץ המחבר וההיסטוריון הפלורנטיני ג'ובאני וילאני (Giovanni Villani) במאה ה-14. אולם חפירות ארכאולוגיות שנערכו בבניין במאה ה-20 חשפו קיר מהתקופה הרומית, שעובר בכיכר ומשולב גם במבנה הבניין. מכך הסיקו החוקרים כי מבנה הבפטיסטריום הוקם על שטחו של מבנה קדום, ייתכן שעל גבי שרידי מגדל שמירה רומי.
מבנה בית הטבילה המקורי הוקם בסוף המאה הרביעית או בתחילת המאה החמישית. מבנה זה הוחלף או שופץ במהלך המאה השישית. בנייתו מיוחסת לתאודלינדה (Theodelinda), מלכת הלומברדים ובתו של דוכס בוואריה. בעת בניית המבנה הוא שימש כבזיליקה השנייה בעיר, לאחר בנייתה של "סן לורנצו" (San Lorenzo), שנבנתה מחוץ לחומה הצפונית של העיר. התיעוד הראשון של המבנה הוא מ-4 במרץ 897, אז שימש המקום לעריכת משפטים בפני רוזן ההיכל (Count Palatine), שליח של האימפריה הרומית הקדושה. עמודי הגרניט במבנה נלקחו, כנראה, משטחו של הפורום הרומאי בפירנצה. פורום זה עמד במקום שבו נמצאת כיום "כיכר הרפובליקה". באותה תקופה הוקף בית הטבילה בבית קברות רומאי ובו היו פזורים סרקופאגים ששימשו את המשפחות הפלורנטיניות העשירות.
מבנה גדול יותר בצורת מתומן - צורה מקובלת במבני בפטיסטריה - נבנה בשנת 1059 בסגנון רומנסקי. בנייתו היא עדות לפריחה הכלכלית של העיר בתקופה זו. האפיפיור הפלורנטיני ניקולאוס השני קידש את המבנה ב-6 בנובמבר 1059. על פי אגדה, השיש לבנייה הובא מהעיר פייזולה (Fiesole), שעתידה הייתה להיכבש בידי כוחות פירנצה בשנת 1078. שיש נוסף הובא משרידי מבנים עתיקים שפורקו (שימוש משני). בניית המבנה הושלמה בשנת 1128. הגג בעל הצורה המתומנת הוסף בסביבות שנת 1150. הוא הורחב לאחר בניית אפסיס בחלקו המערבי של המבנה בשנת 1202.
בין המאה ה-14 למאה ה-16 עוצבו ועוטרו עבור הבפטיסטריום שלוש דלתות ברונזה ועליהן תבליטים. מעל הדלתות נוספו במשך שנים אלו פסלי שיש. העיטור המורכב של המבנה מעיד על חשיבותו הרבה של הבפטיסטריום בתקופה זו. עדות נוספת לכך אפשר למצוא בקורותיה של משפחת מדיצ'י, שליטי העיר, שמרבית בניה הוטבלו במבנה זה.
אדריכלות
הבפטיסטריום בנוי כמבנה מתומן בקוטר 27 מטר. שמונה הצלעות של המבנה מסמלות את שמונת הימים בין הלידה לבין הטבילה הנוצרית וכן את היום השמיני שבו עלה ישו לשמים. הנחת החוקרים היא שמקורה של צורה זו הוא האדריכלות הרומית-ביזנטית, כדוגמת מבנים כגון כנסיית הקבר, המאוזוליאום של סנטה קונסטנצה ואחרים. קירות הבפטיסטריום עשויים מאבן חול מצופה בשיש לבן וירוק. הדגם העיטורי נעשה בתקופה הרומנסקית, בין 1059 ל-1128. בכל אחת מפאות המבנה נקבעו שלושה חלונות המסודרים בדגם מתחלף בין חלונות העשויים בעזרת קשתות או חלונות מרובעים ועליהם גמלון. בפינות המבנה הוצבו עמודים מאבן אפורה, שצופו אף הם בדגם עיטורי ירוק-לבן. תוספת זו נעשתה בשנת 1239. על פאות המבנה הותקן מעין תוף, הנראה כהמשכו של המבנה, ועליו נשען גג מתומן, המתנשא לגובה 31 מטרים. בראשו הוצב פנס גג.
בצידו המערבי של המבנה נוספה בשנת 1202 קפלה, שנבנתה בתחילה בצורת חצי עיגול (כאפסיס). אולם במשך השנים שופצה והקיר החיצוני של הקפלה הוא ישר ועליו דגם עיטורי של שתי קשתות גדולות. מעליו מותקן גג ובו גמלון נוסף.
עיצובו הפנימי של המבנה מזכיר את עיצובו של הפנתאון ברומא. החלל התחתון של המבנה מחולק על ידי עמודים ועל ידי עמודים מדומים ("פילסטר"). קירות החלל מעוטרים בדגם גאומטרי עשוי שיש לבן ושחור, ובין העמודים מוצגים פסלים, מצבות קבורה ומזבחות. החלק העליון של החלל בנוי כאמבולטוריום המשקיף על החלל התחתון של המבנה.
הדלתות הדרומיות
ב-1329 הוזמן הפסל אנדראה פיזאנו (Andrea Pisano) ליצור זוג דלתות מעוטרות עבור הכניסה למבנה. פיזאנו הומלץ לעבודה על ידי ג'וטו די בונדונה. דלתות אלו הותקנו בחזית המזרחית של המבנה, לכיוון הדואומו, אולם בשנת 1452 הועתקו הדלתות אל צידו הדרומי של הבפטיסטריום. את יציקת המודל לברונזה ואת הזהבתה ביצע החרש הוונציאני לאונרדו ד'אוונצאנו (Leonardo d'Avanzano), שנחשב לאחד מחרשי הברונזה הידועים של אותה תקופה. יצירת הדלתות נמשכה כשש שנים והושלמה בשנת 1336.
הדלתות מורכבות מעשרים ושמונה פנלים בצורת "קווטרופוליו" (באנגלית: quatrefoil - פרח ארבע-עלי) המעוטרים בתבליטים מוזהבים. הפנלים, ברוחב של 43 ס"מ ובאורך של 50 ס"מ, מסודרים בארבעה טורים (שניים בכל דלת). עשרים הפנלים העליונים מתארים אירועים מחייו של יוחנן המטביל, שעל שמו נקרא המבנה, ואילו שמונת העיטורים הנוספים מתארים מידות טובות (virtue) - "תקווה", "אמונה", "חסד", ענווה", "אומץ-לב", "איפוק", "צדק" ו"זהירות". בעיצוב התבליטים ניכרת השפעת "הסגנון הגותי הבינלאומי" בעיצוב מסגרת הפנלים ובעיצוב הרקע השטוח והמרומז של התבליטים, בהם גם מבנים בעלי עיצוב בסגנון גותי. גם בעיצוב הדמויות עצמן ניכר סגנון בתיאור השיער ותנוחות הגוף.
בראש הפתח מופיעה הכתובת "Andreas Ugolini Nini de Pisis me fecit A.D. MCCCXXX" ("אנדריאה פיזאנו יצר אותי 1330"). סביב הפנלים רצועות תבליטים שהוסיף לורנצו גיברטי בתקופה מאוחרת יותר. מעל הפתח הוצבה קבוצת פסלים המתארת את עריפת ראשו של יוחנן בידי הרומאים. את הקבוצה יצר הפסל וינצ'נצו דנטי (Vincenzo Danti) בשנת 1571.
הדלתות הצפוניות
בשנת 1401 ערכה גילדת הסוחרים בפירנצה תחרות לעיצוב זוג דלתות נוסף למבנה. היוזמה לתחרות באה כאמצעי לשיפור תדמיתה של הגילדה לאחר מגפת המוות השחור. מסגרת התחרות קבעה כי נושאי העיטורים יהיו סיפורי הברית הישנה. כל אחד מן המתמודדים בתחרות קיבל ברונזה במשקל של 34 ק"ג ונדרש ליצור ממנה תבליט בנושא עקדת יצחק, אשר יוצג לבחינה בפני ועדת השיפוט, שמנתה 34 חברים. פרק הזמן שניתן למתחרים לעבודה היה כשנה, ולתחרות הוגשו עבודותיהם של שבעה פסלים, בהם פיליפו ברונלסקי, יאקופו דלה קוורצ'ה, דונטלו, פרנצ'סקו ואלדאמברינה, סימונה דה קולה, ניקולו ד'אריצו ולורנצו גיברטי, שזכה בתחרות. מבין תבליטים אלו נשמרו רק תבליטיהם של ברונלסקי וגיברטי, והם מוצגים כיום במוזיאון הלאומי ברג'לו בעיר.
על פי המתואר בחיבור "חיי ברונלסקי", שנכתב כשמונים שנה לאחר מכן, הציעו חברי ועדת השיפוט את העבודה במשותף לברונלסקי ולגיברטי, שניהם אמנים צעירים בתחילת דרכם האמנותית, אולם ברונלסקי סירב להצעה זו ודרש בלעדיות על הפרויקט המורכב.
גיברטי נזקק לשנים רבות כדי להשלים את המלאכה. הוא החל במלאכה ב-1404 והמשיך בה עד שנת 1424. את המלאכה ביצע בחדר ששכר ממול לכנסיית סנטה מריה נובלה בפירנצה. את הכבשן ליציקת הדלתות הקים גיברטי בשטח שעליו נבנה לאחר מכן בית חולים של גילדת האורגים.
הדלתות שעיצב הכילו עשרים ושמונה פנלים, ברוחב של 46.15 ס"מ ובאורך של 53.3 ס"מ, ועוצבו בצורה דומה לדלתות שעיצב פיזאנו. עשרים התבליטים העליונים של דלתות אלו מתארים אירועים מחייו של ישו. בשמונה הפנלים התחתונים תיאר גיברטי את ארבעת האוונגליסטים - מחברי ה"בשורות" של הברית החדשה - וכן ארבע דמויות מאבות הכנסייה הנוצרית - אמברוזיוס, הירונימוס, גרגוריוס הראשון ואוגוסטינוס. סביב הפנלים עיצב גיברטי רצועות של תבליטים המכילים את דמויותיהם של נביאים וסיבילות (sibylla) - נביאות מן העת העתיקה. בכמה מהפנלים עיצוב התבליט אינו מתאים למסגרת הדקורטיבית של התיאורים, על כן נעשו בכמה מהם התאמות שפגמו בתבליטים או במסגרות.
בתבליטים המוקדמים מדלתות אלו מושפע גיברטי מסגנון הגותיקה הבינלאומי, אולם סגנון זה הולך וננטש לטובת עיצוב בעל מאפיינים רנסאנסיים יותר. בתבליט מוקדם כגון "הבשורה למריה" ניצבות הדמויות בתוך תיאור של מרחב סמלי, נקי מהתייחסויות לתיאור סביבה ספציפית. מריה יוצאת מפתחו של מבנה בעל קשת וגומחה. בצד התיאור מופיע המלאך המבשר על לידת ישו. הוא מתואר בתנועה כאילו הוא נוחת מן האוויר, אולם אין בתיאור דמותו התייחסות שלמה לתיאור התנועה. מעליו מופיע אלוהים המשלח את רוח הקודש בדמותה של יונה.
לעומת תבליט זה, הפנל שנושאו "ישו הילד בבית המקדש" מציג התפתחות משמעותית בתיאור החלל. ישו הילד מופיע במרכז הקומפוזיציה וסביבו קהל מתפללים. בית המקדש מתואר כמבנה פתוח, המתואר בעזרת שימוש בפרספקטיבה מדעית חד-מגוזית. גם תיאור תנוחות הגוף השונות הוא יותר נטורליסטי, תיאור המתבטא בעיצוב קפלי בגדי הדמויות.
שער גן העדן
את ההזמנה לעיצוב הדלתות קיבל גיברטי ב-2 בינואר 1425, לאחר הצלחתו בעיצוב הדלתות הצפוניות בבפטיסטריום. נושא התבליטים נבחר, כנראה, בהתייעצות של תאולוג פלורנטיני ובהנחייתו. הכינוי "שער גן העדן" דבק ביצירה בעקבות התפעלותו של מיכלאנג'לו מן היצירה, אשר קשר בין הדלתות אל אזור ה"פרדיסו" (Paradiso) שבמבנה בית הטבילה.
השער מורכב מעשרה תבליטים ריבועיים המתארים סיפורים מהברית הישנה (הכינוי הנוצרי לתנ"ך). בעיצוב זה זנח גיברטי את הקומפוזיציה של שתי הדלתות הקודמות של בית הטבילה, והעדיף מערך אחר, שבו סודרו התבליטים בשני טורים (חמישה על כל דלת). מידת התבליטים הריבועיים היא כ-82 ס"מ. סביב התבליטים עיצב גיברטי רצועות או מעין משקופים ועליהם 20 דמויות ו-24 ראשים של דמויות, אף הן מן התנ"ך.
השימוש בנושאים אלו הוא עדות לפרשנות שהעניקו בני הרנסאנס לשער. הדמויות התנ"כיות שימשו כ"רמז מקדים" (פרה פיגורציה) לסיפורי הברית החדשה, והמערך כולו מסמל את ניצחונו של ישו על המוות. נושא זה מקבל משנה תוקף בשל מיקום הדלתות בבפטיסטריום, המשמש כמקום הטבילה לנצרות, פעולה סמלית המקבילה לניצחונו של ישו על המוות.
כל תבליט מציג כמה אירועים הקשורים לנושא או, כמו בתבליט "שלמה ומלכת שבא", מערך המכיל דמויות רבות. גיברטי השתמש בשיטות שונות לעיצוב הקומפוזיציות מרובות המשתתפים והאירועים. האלמנט המרכזי המאחד את אותם אירועים שונים הוא תיאור המרחב. חלק מהאירועים מתרחשים בנוף פתוח. אולם, שלא כמו באמנות ימי הביניים, הנוף המתואר אינו נוף סמלי, כי אם מכיל אלמנטים שונים של תיאורי נוף כגון עצים, הרים, נהר וכדומה. בתיאור חללים אדריכליים בולט השימוש בפרספקטיבה קווית לשם יצירת עומק תיאורי. גם הדמויות השונות בתיאורים אלו מוכפפות לאותו קנה מידה ובכך תורמות לתחושת העומק. אלמנט נוסף המאחד את הדמויות הוא השימוש בצבע זהב לכיסוי התבליט, שימוש אשר תורם אף הוא לתחושת החלל ולהדגשת הדמויות בעזרת האור והצל.
בשנת 1990 הוחלט להעתיק את הדלתות, וההעתקים הותקנו בבפטיסטריום. ולהעביר את הדלתות המקוריות לשחזור, לאחר שסבלו מפגעי הזמן ומזיהום האוויר. עבודת השחזור המורכבת ארכה כמעט 22 שנים, ובספטמבר 2012 הם החזרו למקומם.
תקרת הבפטיסטריום
תקרת הבפטיסטריום מעוטרת בפסיפס גדול. את החלקים המוקדמים בפסיפס יצרו, כנראה, כמה אמנים ונציאנים, והם מתוארכים לשנת 1225. ייתכן שבין אמנים אלו היה גם הצייר הפלורנטיני צ'ימבואה (Cimabue). העבודה על התקרה החלה תחת פיקוחו של הנזיר הפרנציסקני יאקופו דה טוריטה (Jacopo da Torrita) ולא נשלמה עד המאה ה-14.
חלק התקרה שמעל המזבח מתאר את נושא יום הדין הנוצרי. ישו מופיע בתוך מסגרת סגלגלה ומוזהבת, עטוי זקן, לבוש בבגד אדום וכחול. הוא פורש את ידיו בתנוחת "אורנס". מימינו של ישו מופיעים הנושעים, שמתוארים כקמים מקברם בתחיית המתים. מצד שמאל מופיעים הנידונים לגיהנום. חלק זה צויר על ידי קופו די מרקוולדו (Coppo di Marcovaldo), צייר פיורנטיני בן המאה ה-13.
התקרה המתומנת מחולקת לשישה מעגלים המתכנסים אל מרכז התקרה. במקומות אלו מתוארים נושאים שונים הלקוחים בעיקר מן הברית הישנה. במרכז התקרה דגם עיטורי המכיל עלי אקנתוס ובעלי חיים היכולים לסמל את גן העדן. עוד מופיעים (מן המרכז החוצה) מקהלת מלאכים, תיאורים מספר בראשית, תיאורים מחיי יוסף, סיפורים אודות מריה וישו וכן תיאורים מחייו של יוחנן המטביל.
הסמינר הרוחני של טביליסי
הסמינר הרוחני של טביליסי (בגאורגית: თბილისის სასულიერო სემინარია, תבּיליסיס סַסוּליאֵרוֹ סֵמינַריַה) היה בית ספר לחינוך נוצרי אורתודוקסי ולהכשרת מורים במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, שהוקם מחדש בשנת 1993.
התלמיד המפורסם ביותר של הסמינר הרוחני של טביליסי היה יוסף ג'וּרַ'שווילי (סטלין); הוא התקבל למוסד בשנת 1894. סטלין הושפע מאוד מהאופי המדכא של המוסד; הוא התקרב לתלמידים בעלי נטיות מרקסיסטיות וגם לקבוצות של פועלי טביליסי, שהחלו להתארגן באותה תקופה למאבק על זכויותיהם; בשנת 1898, בעודו תלמיד, הוא הצטרף ל"קבוצה השלישית" - הארגון המרקסיסטי הראשון בגאורגיה. בשנת 1899, בשנת הלימודים האחרונה שלו בסמינר הרוחני של טביליסי, סטלין הורחק מהלימודים עקב "אי-הופעה לבחינות מסיבה לא ידועה".
היסטוריה
הסמינר הרוחני של טביליסי הוקם בשנת 1817 (בתקופת שלטונה של האימפריה הרוסית בגאורגיה) על ידי האגזרכיה הגאורגית של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית; תחילה הייתה בו רק קתדרה לרטוריקה, שבה נלמד גם שפה וספרות רוסית, היסטוריה של רוסיה והיסטוריה של העולם.
בשנת 1823, בסמינר הרוחני של טביליסי נפתחה הקתדרה לפילוסופיה, שבה לימדו גם לוגיקה, מתמטיקה, פיזיקה ומדעי טבע. בשנת 1827, לסמינר נוספה הקתדרה לתאולוגיה, שבה נלמדו גם תולדות הכנסייה וסלאבית כנסייתית עתיקה.
הלימודים בסמינר הרוחני נמשכו שש שנים, עד תעודת הגמר; במהלך כל השנים הללו, בסמינר לימדו שפות אירופאיות (גרמנית וצרפתית), שפות קלאסיות (לטינית ויוונית), ופדגוגיה. בוגרי הסמינר יכלו לשמש כמורים בבתי ספר ציבוריים או כנסייתיים בכפרים; הם גם יכלו להמשיך את לימודיהם באקדמיה תאולוגית (שהכשירה כמרים) או לאוניברסיטה.
בסמינר הרוחני של טביליסי הונהגה משמעת כמו-צבאית, שנאכפה באמצעות עונשים משפילים, פולשנות לפרטיותם של התלמידים והלשנות הדדיות מצדם; המוסד הגביל מאוד את נגישותם של התלמידים לספרות לא-לימודית. הרקטור של הסמינר משנת 1883, פאבל צ'ודצקי, אסר ללמד במוסד בשפה הגאורגית ואף כינה אותה "שפת כלבים"; בשנת 1886 הוא נרצח בדקירת חרב על ידי התלמיד י' לַר'יאשווילי.
חלק מתלמידי הסמינר הגיבו על צעדי הדיכוי של ההנהלה והמורים בהתארגנות חשאית - הם הקימו "עיתון", שאותו הם כתבו במו ידיהם, וחיברו גם כרוזים חתרניים; כתבי היד הללו הופצו על ידם בסמינר הרוחני ובקרב צעירי טביליסי, מה שהפך את המוסד החינוכי לאחד ממוקדי המאבק של הפעילות המחתרתית נגד המשטר הצארי.
בדצמבר של שנת 1893, תלמידי הסמינר הרוחני התארגנו להפגנה גדולה בהובלתם של לאדוֹ קֵצחוֹבֵלי, אלֵכסַנדרֵה צוּלוּקידזֵה ומיחַה צחַקאיַה (מהפכנים לעתיד); הם דרשו לבטל את משטר המשמעת של בית הספר, ללמד את השפה הגאורגית, להקים קתדרה לשפה ולספרות גאורגית, לאפשר גישה חופשית לספרות לא-לימודית ולפטר מורים, שהתעקשו על רוסיפיקציה של התלמידים ונהגו בעריצות.
המשטרה פיזרה את ההפגנה של תלמידי הסמינר הרוחני, 67 מהם הורחקו מהלימודים והמוסד נסגר זמנית; גם אחרי פתיחתו מחדש, הפעילות החתרנית של התלמידים העלתה לא אחת את השאלה, להעביר את הסמינר לדרום רוסיה - לסטברופול או אֵקֶַטֵרינוֹדַר (קרסנודר של היום). עד סגירתו הסופית בשנת 1917, המוסד בכל זאת נשאר בטביליסי.
מבנים
ב-23 שנות קיומו הראשונות, לסמינר הרוחני של טביליסי לא היה משכן עצמאי. בשנת 1840 הסמינר עבר למשכנו החדש; היה זה בניין, שנבנה בשנים 1838-1835 על ידי האדריכלים האחים השווייצרים בֵּרנַרדוֹצי; הבניין הוקם בהזמנתו של איש העסקים הגאורגי יאקוֹבּ זוּבַּלַשווילי, ושימש כבית מלון עד רכישתו על ידי הכנסייה הרוסית.
בשנת 1903 החלה בניית משכנו החדש של הסמינר הרוחני של טביליסי ברובע ואקֵה; אדריכל המבנה החדש היה הרוסי אלכסנדר רוֹגוֹיסקי. בשנת 1912, הסמינר עבר למשכנו החדש.
הבניין הישן של הסמינר הרוחני התחיל לשמש כמלוֹן "צארסקיֵה נוֹמֵרַה" - עד תחילת תקופת עצמאותה הקצרה של גאורגיה בשנת 1918. בשנת 1921 המבנה שוקם ולמשך תקופה קצרה שימש כמלון "פאלאס". בתקופה הסובייטית, בשנת 1950, הבניין שוקם שוב, ומאז שוכן בו מוזיאון האמנות של גאורגיה.
עם סגירתו של הסמינר הרוחני של טביליסי בשנת 1917, המשכן החדש עוקל; בתקופה הסובייטית בבניין נחנך בית-חולים עירוני מס' 9, שקיים עד היום.
עם פתיחתו מחדש של הסמינר הרוחני בשנת 1993, הוא פועל במבנים שונים ברחבי העיר טביליסי.
שרון אס
שרון אס (נולדה בי"ט באייר ה'תשכ"ו, 9 במאי 1966) היא משוררת, מסאית ומורה ישראלית.
ביוגרפיה
שרון אס היא בעלת תואר שני בלימודים קלאסיים באוניברסיטת תל אביב. היא בוגרת כיתת השירה של הליקון. בנוסף הנחתה סדנאות כתיבה במסגרת מתא"ן וכיום מנחה סדנאות ומרצה בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת בן-גוריון וב"מכון כרם" להכשרת מורים בירושלים. אס היא כלת פרס ראש הממשלה לשירה לשנת 2003, כלת פרס ביאליק לשנת 2012 על ספרה "האוריום", וכלת פרס יהודה עמיחי לשירה עברית לשנת תשע"ח על ספרה "מוזיקת הנתיב הרחב".
קישורים חיצוניים
משיריה
יהדות לוקסמבורג
יהדות לוקסמבורג היא קהילה יהודית שתיעוד לקיומה קיים החל משנת 1276. בית הכנסת הראשון הוקם בשנת 1823. במשך הזמן צמחה הקהילה הקטנה והגיעה, בערב מלחמת העולם השנייה, לכ-3,500 חברים. מתוכם רק 1,555 שרדו את השואה.
ימי הביניים
בתחילת המאה ה-13 מתחיל האזכור הראשון של יהדות בלוקסמבורג. יהודי טריר יצרו קהילות חדשות וישנם מסמכים משנת 1367, המעידים על קיומו של רחוב יהודי בעיר לוקסמבורג. היהודים במחוז לוקסמבורג חיו בחסות הקיסר קרל הרביעי, אך הואשמו ונטבחו במהלך המוות השחור ולאחר מכן גורשו ב-1391. חלקם התיישבו שם מחדש כבר ב-1405, אך ב-1478 הם הותקפו ונבזזו, הוצתו בתי יהודים. ונותרו רק שתי משפחות, אך מספר זה גדל לחמש עשרה עד לשנת 1515. בשנת 1530 גורשו שוב יהודים. איסור זה נאכף בקפדנות, ויהודים לא חזרו ללוקסמבורג עד סוף המאה ה-18.