cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוניות המערכה מסדרת איווה
סוללה משנית ומערכות נ"מ
הסוללה המשנית של הספינה כללה תותחים בקוטר 5 אינץ'\38-קליבר בסדרה של צריחים כפולים. בתחילה יועדה הסוללה המשנית להיות חלק ממערכת הנ"מ של האונייה, אך עם הגידול במהירות ובכושר התמרון של המטוסים קטנה יעילות התותחים בתפקיד זה. השימוש בתותחים אלה התרבה שוב לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, עם פיתוחם של פגזי 5 אינץ' בעלי מרעום קרבה שהתפוצצו ליד המטרה ולא דרשו פגיעה ישירה בה. עם הזמן, תפקידה של הסוללה המשנית עבר בעיקר להפגזת חוף מטווח קצר וכן להגנה מפני כלי שיט קטנים. עד למודרניזציה בתחילת שנות ה-80 היו מוצבים על האונייה עשרה צריחים כפולים של תותחי ה-5 אינץ', חמישה בכל צד של האונייה. במהלך תהליך המודרניזציה הוסרו מכל צד שני צריחים שנמצאו בירכתי מבנה העל על מנת לפנות מקום לטילים, וכך נשארו על האוניות שישה צריחים בלבד. התותחים הם בעלי טווח אפקטיבי של 14 ק"מ, וקצב הירי שלהם מוגבל על ידי ביצועי הצוות. צוות טוב יכול לשחרר בין 16 ל-23 פגזים בדקה.
התקיפה הבריטית בטרנטו והתקיפה היפנית על פרל הארבור הבהירו שכוח אווירי עומד לשחק תפקיד חשוב במלחמה. האוניות מסדרת איווה תוכננו להיות פלטפורמות נ"מ מטילות אימה. כל אחת מהאוניות נשאה 20 צריחים של תותחי "בופורס" בקוטר 40 מ"מ, ובכל צריח הוצבו ארבעה תותחים. כמו כן הוצבו גם 49 תותחי "אורליקון" 20 מ"מ על כל אונייה. עד סוף מלחמת העולם השנייה הפסיקו תותחי ה-20 מ"מ להיות נשק נ"מ יעיל, מכיוון שכוח העצירה שלהם לא הספיק כנגד המטוסים הכבדים והמהירים יותר שפותחו לקראת סוף המלחמה. הבעיה הייתה חמורה אף יותר בכל הקשור לעצירת מתקפות הקמיקזה. עד לשנת 1950 הוסרו מהאוניות כמעט כל תותחי ה-20 מ"מ. במהלך תהליך המודרניזציה של שנות ה-80 הבין הצי שלא ניתן יהיה לפגוע במטוס קרב סילוני מהיר בעזרת תותחי ה-40 מ"מ. על כן הוסרו מהאוניות כל תותחי ה-40 מ"מ, והמקלעים האחרונים בקוטר 20 מ"מ. במקומם התקין הצי בכל אונייה ארבע מערכות נ"מ מדגם "פלנקס".
טילים
במהלך תהליך המודרניזציה של שנות ה-80 הותקנו על האוניות שלוש מערכות נשק חשובות. הראשונה היא מערכת ה-"פלנקס". שתי המערכות האחרות הן טילים המסוגלים לפגוע הן במטרות יבשה והן במטרות ימיות.
כל אחת מהאוניות בסדרת איווה צוידה ב-16 טילי שיוט ים-ים מדגם AGM-84 הרפון. צינורות השיגור נמצאים בצמוד לארובה האחורית, בכל צד שלה נמצאים שמונה צינורות - ארבעה בכל פוד. טווח טיל ההרפון הוא 85 מיילים ימיים (157 ק"מ). כדי להגדיל את הטווח והדיוק כנגד מטרות יבשתיות נוספו לאוניות האיווה 32 טילי שיוט ים-חוף מדגם BGM-109 טומהוק, שנמצאים בשמונה משגרי תיבות משוריינות.
במהלך מלחמת המפרץ השתמשו האוניות מיזורי וויסקונסין בטילי הטומהוק באופן נרחב. במהלך המלחמה שימשה הוויסקונסין כמפקדת התקיפה בטילי הטומהוק, ותזמנה את רצף השיגורים שסימנו את תחילתו של מבצע "סופה במדבר". כדי לפנות מקום למערכות הנשק החדשות היה צורך להסיר ארבעה מצריחי התותחים בקוטר 5 אינץ'\38-קליבר של האוניות.
מטוסים וכלי טיס
כמו רוב אוניות המערכה האחרונות, גם האוניות מסדרת איווה צוידו בכלי טיס למטרות סיור והכוונת תותחים.
המטוסים המוקדמים היו מטוסי ים ששוגרו בעזרת מעוטים שהיו מותקנים על סיפון הירכתיים של האונייה. לאחר השלמת משימתם היו המטוסים נוחתים על פני המים, שטים אל ירכתי האונייה, ומורמים בעזרת עגורן חזרה אל המעוט. בתחילה נשאו האוניות מטוסים מדגם OS2U "קינגפישר" (Kingfisher). מטוסי סיור ימיים אלו היו בעלי חימוש מועט ושימשו אך ורק למטרות תצפית והכוונת תותחים. בדרך כלל נשאו האוניות מסדרת האיווה שלושה מטוסים כל אחת, שניים על המעוטים ועוד אחד על משטח קרוב. בתחילת 1945 הוחלפו מטוסי ה"קינגפישר" במטוסי SC "סי-הוק" (Seahawk).
לקראת סוף שנות ה-40 לא היה עוד צורך בשימוש בשיטה הלא בטיחותית של שיגור והחזרת מטוסי הים, שכן מסוקים הובאו על מנת להחליף את המטוסים. המסוקים יכולים היו לבצע את כל משימות הסיור וההכוונה ואף לנהל משימות חיפוש והצלה. המסוקים הראשונים פעלו מראש צריח מספר 2, שכן סיפון הירכתיים היה עדיין עמוס מדי. לאחר זמן קצר הוסרו המעוטים והפעלת המסוקים עברה לירכתי האונייה.
בתחילת שנות ה-90 קיבלו אוניות סדרת איווה כלי טיס חדש למטרות סיור והכוונת תותחים. כל אחת מהאוניות יכולה הייתה להחזיק עד שמונה כלי טיס בלתי מאוישים מדגם RQ-2 פיוניר שפותחו במשותף על ידי התעשייה האווירית לישראל ותאגיד AAI. כלי טיס אלו שוגרו מסיפון הירכתיים בעזרת רקטות עזר, שפעלו לזמן קצר והושלכו למים מיד לאחר השיגור. ה"פיוניר" היה מסוגל להגיע למהירות של 144 קמ"ש ולשהות באוויר יותר מארבע שעות. מכיוון שהנחתת ה"פיוניר" על האונייה ללא הסבת נזק לכלי עצמו קשה גם בנסיבות הטובות ביותר, מותחים רשת גדולה בירכתיים והמל"ט מוטס ישירות לתוכה.
ה"פיוניר" נושא מצלמת וידאו בפוד מתחת לגחון, ומשדר בזמן אמת תמונות וידאו חזרה אל האונייה כדי שהמפעילים יוכלו לראות את עמדות האויב, או להבחין בפגיעות הפגזים המשוגרים מהתותחים הכבדים. כלי טיס אלו שימשו באופן מקיף את האוניות מיזורי וויסקונסין במהלך מבצע "סופה במדבר". הרתעתם של אמצעים אלו היא כה רבה, עד כי הוויסקונסין הייתה האונייה הראשונה בהיסטוריה, שכוחות אויב נכנעו לה בעקבות טיסה של המל"ט שלה מעליהם. זאת גם הייתה הכניעה הראשונה בהיסטוריה לכלי טיס בלתי מאויש כלשהו.
אפשרות להפעלה מחדש
ארצות הברית החזיקה במשך זמן רב באופציה להפעיל מחדש את האוניות איווה וויסקונסין. מחיר ההפעלה מחדש תומחר ב-430 מיליון דולר לתוכנית הפעלה שתארך כ-14 חודשים, ו-500 מיליון דולר לתוכנית של 10 חודשים. עלות שדרוג האוניות ביכולת לשגר טילי "טומהוק" תהיה גבוהה, שכן הצי הפסיק להשתמש בתיבות השיגור המשוריינות שנמצאות על האוניות. את טילי ה-"טומהוק" החדשים אי אפשר לירות מהתיבות, ויהיה צורך להתקין מערכות שיגור אנכיות לשם הפעלתם.
הצי מחזיק ביותר מ-15,000 פגזים בקוטר 16 אינץ', אך לא יצר חדשים מאז שנות ה-60.
שתי האוניות תוחזקו בהתאם לחוק ההגנה הלאומית של שנת 1996, הכולל את דרישות המוכנות הבאות מאוניות המערכה:
הצי האמריקאי תכנן בתחילה להחזיק את שתי האוניות ברשומות עד שתותחים וטילים חדשים לסיוע אש יכנסו לשירות בין השנים 2003 ו-2008. ב-17 במרץ 2006 מחק מזכיר הצי, שפעל תחת חוק הקצבת ההגנה לשנת 2006, את האיווה והוויסקונסין מהרשומות. האוניות הועברו לאיגודים מוזיאוניים, כמו אחיותיהן, המיזורי והניו ג'רזי.
ויכוח על כדאיות ההפעלה מחדש
ישנם הטוענים שצבא ארצות הברית זקוק לאוניות ולתותחי ה-16 אינץ' שלהן.
חלק ממפקדי חיל הנחתים האמריקאי נלחמו כדי להחזיר את האוניות לשירות. לטענתם כלי נשק קיימים אינם יכולים לספק כוח אש הולם לתקיפה אמפיבית או לפעולות חוף, ותוכניות ההצטיידות של הצי במשחתות מסדרת זומוואלט שיוכלו להעניק סיוע זה התעכבו.
טענות המתנגדים:
Yesterday Once More
Yesterday Once More (בעברית: אתמול שוב), שנכתב על ידי ריצ'רד קרפנטר וג'ון בטיס, היה להיט משנת 1973 של הקרפנטרז מאלבומם "Now & Then". בגרסת האלבום משולבת בשיר מחרוזת של שירים משנות ה-60 של המאה ה-20, המושמעת בתוכנית רדיו של שירים ישנים. היצירה תופסת את כל צד ב' של האלבום.
הסינגל הגיע למקום השני במצעד בילבורד הוט 100, כשבמקום הראשון היה השיר "Bad, Bad Leroy Brown" של ג'ים קרוצ'י. השיר הגיע למקום ראשון במצעד easy listening, והיה הלהיט השמיני שהגיע למקום הראשון במצעד זה. זה היה התקליט הנמכר ביותר של הקרפנטרס ברחבי העולם. הסינגל הגיע למקום השני במצעד בממלכה המאוחדת.
בתי הכנסת של לבוב
בית הכנסת העתיק ביותר המוכר כיום היה עשוי עץ, הוא היה קיים לפני 1441 ושרידיו, עמודי אלון עם כיתובים בעברית שעמדו במקור בקומת המרתף שלו, נמצאו בחפירות לקראת בניית בית דירות מודרני ב-1904 ברחוב בלכרסקה (כיום: רחוב פדורובה) 29 בעיר.
עד מלחמת העולם הראשונה וחורבן יהדות גליציה שימשו רבים מבתי הכנסת גם כ"חדרים" וישיבות.
בפנקסי הקהילה היהודית בלבוב היו רשומים קרוב ל-400 בתי כנסת רשמיים ובכללם כמה עשרות בתי כנסת ובתי מדרש גדולים, ועשרות רבות של בתי תפילה קטנים, "קלויזים". לפי זאב זוהר, נוסדו רוב בתי הכנסת של לבוב ביוזמתו של הרב יוסף שאול נתנזון שיזם הקמת קהילות קטנות בתוך הקהילה הגדולה, לפי משלח יד משותף של המתפללים, על בסיס דברי חז"ל במסכת סוכה. חלק מבתי כנסת אלו התפתחו וגדלו, והקטנים שבהם השתמשו תחילה במבני עץ, ולאחר שפסק השימוש במבני עץ, בחדרים ייעודיים במבנה בית הכנסת הגדול בעיר, במבנה בית הכנסת הגדול "מחוץ לעיר", ובמבני בתי המדרש הגדולים. מלבד בתי הכנסת הרשמיים התקיימו בעיר עשרות מנייני תפילה של אדמו"רים ונכדי אדמו"רים (בנש"קים).
בבתי הכנסת היה שפע גדול של ספרי תורה ותשמישי קדושה, כתרים ורימונים, פרוכות ומעילים מפוארים. ברשימה של חפצי קודש שנבזזו בפרעות ב-1664 מופיעים 72 ספרי תורה, 24 כתרים ו-60 פרוכות שנלקחו מבית הכנסת הגדול "מחוץ לעיר" ו-65 ספרי תורה, 34 כתרים, 12 פרוכות ו-136 מעילים לספר תורה מבית הכנסת של נחמנוביץ', הוא בית הכנסת "שושנת הזהב". מספרים אלו ממחישים את היקף האוצרות בבתי הכנסת בלבוב.
יהדות צרפת
יהדות צרפת היא כיום הקהילה היהודית השלישית בגודלה בעולם, אחרי ישראל וארצות הברית. נחשבת לאחת העתיקות והמפוארות מקהילות היהודים באירופה. תולדות הקהילה כוללות עליות ומורדות ביחס השלטון והחברה ליהודים, לאורך תקופות של סובלנות ושגשוג לצד תקופות של אנטישמיות וגלי הגירה החוצה ממנה. במאה ה-21, רוב יהודי צרפת הם יהודים-ספרדים בעיקר מצפון אפריקה (יהדות המגרב).
לא פחות מחמישה יהודים או ממוצא יהודי כיהנו בתקופות שונות בתפקיד ראש ממשלת צרפת: לאון בלום (1936–1937, 1938, 1945), רנה מאייר (1953), פייר מנדס פראנס (1954–1955), מישל דברה (1959–1962), ולורן פביוס (1984–1986). ניקולא סרקוזי, שהוא ממוצא יהודי, כיהן כנשיא צרפת בשנים 2007-2012.
נכון ל-2022, בצרפת יש כ-442 אלף יהודים, המהווים כ-0.67% מהאוכלוסייה במדינה.
העת העתיקה
ראשית ההתיישבות היהודית בגאליה, שמה ההיסטורי של אזור צרפת של ימינו, לוט בערפל. המונח "צרפת" הוזכר במקרא וזוהה על ידי חוקרים כעיר בצידון. אך גאליה – צרפת של ימינו – אינה מוזכרת במקרא, ורק בימי הביניים נעשה זיהוי אנכרוניסטי בין "צרפת" לבין France. על פי מקורות רומיים קדומים, ניתן להסיק כי במאה הראשונה לספירה הוגלו לגאליה שני מלכים מארץ יהודה: ארכלאוס והורדוס-אנטיפס, שתי דמויות מזרע המלכות המשתייכות לעם היהודי. הקיסר הרומי אוגוסטוס הדיח והגלה לגאליה את נשיא ארכלאוס בן הורדוס יחד עם פמלייתו אחרי שנציגי היהודים ביהודה פנו אליו בבקשה להחליפו. ארכלאוס מת בגלות בגאליה בשנת 16 לספירה והוא בן 39. האגדה מספרת כי קליגולה הגלה את הורדוס אנטיפס לגאליה, אחרי שקליגולה חשד בו בבגידה.
לאחר חורבן בית המקדש השני על ידי טיטוס בשנת 70 לספירה, עזבו יהודים רבים את ארץ ישראל, וביניהם גם גל של יהודים שנמלטו דרך הים התיכון ל"ארץ הגאלים". עדויות היסטוריות טוענות כי גם לאחר חורבנה של רומי המשיכו יהודים רבים להשתכן באזור המוגדר היום כדרום צרפת. קו שיכונם של היהודים נמשך עד לאזור בו נוסדה בירתה של צרפת, פריז.
עדויות ברורות על התיישבות יהודית של ממש בגאליה יש בידינו רק מהמאה הרביעית לספירה.
התקופה הקרולינגית
עם ירידת שושלת המלכים המרובינגים באמצע המאה השמינית ועליית השושלת הקרולינגית, רבות העדויות שמעמדם של היהודים בתפוצות בכלל השתפר באופן חד, ומעמדם של יהודי גאליה (צרפת) בפרט, הן מבחינה חברתית והן מבחינה חומרית. במאות השמינית עד העשירית יצאו יהודי בבל רבים למסעות מסחר סביב העולם כולו, ובין נקודות המסחר העיקריות של אלה התבלט אזור צרפת-גרמניה – "אשכנז" בלשונם. על מנת שיישארו על אדמת גאליה, הציעו הקרולינגים לסוחרים היהודים כתבי זכויות אישיים מרחיקי לכת בנדיבותם. בראשית המאה התשיעית היו יהודים אשר הועסקו על ידי חצר הקיסר וראו ברכה רבה בעמלם. עושרם הרב של הסוחרים היהודים לא פגם באיזון של יחסיהם עם סביבתם הנוצרית, והם הצליחו לשמור על יחסים אלה תוך הקפדה על דתם. זאת הייתה תקופה בה לא הייתה חציצה תרבותית בין בני הדתות השונות ואורח חייהם החברתי של היהודי ושל הנוצרי היו זהים כמעט לחלוטין. השכבה העליונה של החברה הקרולינגית אף ניסתה לחקות את היהודים, שנתפסו כאנשי העולם הגדול. חשיבות הדבר הייתה בשל מעמדה הרם של שכבה זו, שהשתייכה לשושלת השנייה של המלכים הפרנקים, שושלת ששלטה באזור גאליה (צרפת) במשך 987 שנים. מערכת של סיוע הדדי בין יהודי צרפת וגרמניה, איפשרה את פריחתה התרבותית והקהילתית של יהדות אשכנז. העיר שטרסבורג, אשר שוכנת בסמוך לגבול המזרחי של צרפת עם גרמניה, התפרסמה כבר אז כמרכז יהודי רוחני ותרבותי חשוב ביותר.
במאה ה-11 החלו להתפתח בצרפת ישיבות ומרכזי תורה רוחניים, וראשיהם החלו להתפרסם בעולם היהודי. בין השאר פעלו בה הפוסק והפייטן רבי יוסף טוב עלם, ורבי אליהו הזקן ממאנש ומשפחתו. באמצע המאה חל זינוק נוסף במעמדה של היהדות בצרפת, כשרבי שלמה יצחקי (רש"י), בן צרפת שנסע ללמוד בישיבות גרמניה (בקהילות שו"ם) שב לצרפת והקים בה את בית מדרשו. בישיבתו למדו תלמידים רבים, והפירושים שחיבר למקרא ולתלמוד הבבלי התפשטו עד מהרה בכל העולם היהודי, והפכו תוך שנים ספורות לאבן יסוד של לימוד התורה.
מסעי הצלב
האידיליה של התקופה הקרולינגית הסתיימה בעקבות סכסוכים פנימיים בשושלת המלוכה, דבר שנתן לגיטימציה לכנסייה הנוצרית לצמוח ולהכפיל את כוחה פי כמה וכמה. בתקופת מסעי הצלב התגברה האנטישמיות הנוצרית בכל רחבי צרפת, וכמרים אשר הטיפו ל"שחרורה של ירושלים מידי הכופרים" הסיתו לעיתים קרובות נגד היהודים. הכנסייה הנוצרית דרשה לסווג את האדם על פי השתייכות גזעית או דתית, והטילה על היהודים את החובה לשאת טלאי על בגדיהם במקומות ציבוריים. נקודה זו הייתה מכרעת במצבם של יהודי צרפת; דרכי מסחר נסגרו בפני יהודים רבים, אפיקי הפעילות היהודית בחקלאות פחתו בצורה דרסטית, והממשל ומקצועות המלאכה לא ביקשו כוח עבודה מידי יהודים. המגבלות הרבות הביאו את חלקם לזנוח את עסקי המסחר והייעוץ לטובת עיסוקים כמו ספסרות, חלפנות והלוואה בריבית. אחת הדוגמאות הבולטות להתנכלויות מהן סבלו היהודים היא הפצתה של שמועה בכל רחבי העיר אורליאן, לפיה היהודים בארץ ישראל מסייעים לסולטן אל-חאכם לפגוע בכנסיית הקבר בירושלים. בעקבות העלילה הזאת גורשו יהודי אורליאן מהעיר. בין מסע הצלב השני ומסע הצלב השלישי נערכו פוגרומים בקהילות היהודיות בצרפת. לשם דוגמה עלילת הדם בבלואה ב-1171.
תהליך הריכוזיות שעבר על צרפת במרוצת המאה השלוש עשרה שהגביר את שליטתם של המלכים החמיר את מצבם של היהודים והגדיל את השפעתם של הכמרים המקומיים, שהיו בדרך כלל אנטישמים. ב-1236 ושוב ב-1239 התגברו הרגשות האנטישמיים יחד עם הקריאה לצאת למסע הצלב השביעי. הקהילות היהודיות באנז'ו, פואטו וברטאן הותקפו, וזאת אף על פי שהאפיפיור גרגוריוס התשיעי שבדרך כלל היה עוין ליהודים, הורה לבישופים בצרפת לגנות תקיפות אלה. אדיקותו הרבה של לואי התשיעי, מלך צרפת השפיעה על יחסו ליהודים. הוא הסכים לשתף פעולה עם דרישותיו של האפיפיור גרגוריוס התשיעי שלפיהן יוחרמו כל ספרי היהודים מבתי הכנסת, בתנאי שתינתן ליהודים האפשרות ללמד סנגוריה עליהם. בחודש יוני 1240 נערך משפט פריז לעיני המלך לואי התשיעי. בראש חבר השופטים ישבה המלכה בלאנש מקסטיליה ולצידה אנשי כמורה קתולים. בעקבות משפט זה הועלו באש כ־12,000 עותקים של כתבי יד של התלמוד בכיכר קתדרלת נוטרדאם בפריז (17 ביוני 1242) והיהודים חויבו לשאת טלאי מיוחד על בגדיהם. בעת מסע הצלב השמיני (1270) הוציא לואי התשיעי צו גירוש על כל יהודי צרפת, אך צו זה נשמר רק בנחלותיו של המלך.
בשנת 1276 אסרה ועידת הכמרים בבורז' על היהודים לגור בכפרים, ובשנת 1283 הם אולצו לשבת בערים. כמו כן, חל איסור על בניית בתי כנסת חדשים. בשנת 1288 נרקמה בטרוא עלילת דם, שבעקבותיה 13 יהודים הועלו על המוקד לאחר שהואשמו בהריגת נוצרי.
ב-1289 היהודים גורשו מאנז'ו, מיין, נוור וגסקוניה. רובם של יהודים אלה עברו להתגורר בפריז התקבלו על ידי פיליפ הרביעי, מלך צרפת, אם כי הוטלו הגבלות על עסקיהם. אולם, גירוש היהודים מאנגליה ב-1290 הותיר את רישומו על צרפת, ועד מהרה פיליפ הרביעי שינה את דעתו. ב-1291 ושוב ב-6 ביוני 1299 הוא פקד על גירוש היהודים מצרפת, אך הוראותיו לא יצאו אל הפועל. באוגוסט 1306 הוא פרסם שוב צו אשר אסר על יהודים להתגורר על אדמת ממלכתו, וזאת על מנת לזכות בממונם וברכושם. בעקבות צו זה נמלטו כ-100,000 יהודים בבהלה מן המדינה כדי לחפש מקלט במדינות אירופה השכנות. רוב היהודים נמלטו לפלנדריה, פרובאנס, אראגון ולממלכת נווארה. אחרי שהיהודים גורשו הוא מינה פקידים מלכותיים כדי לגבות את ההלוואות שניתנו על ידי היהודים והכסף עבר לאוצר הכתר הצרפתי. אולם תוכניתו זו לא עלתה יפה כי הלווים לא היו מרוצים מפקידיו של המלך וביקשו להחזיר את היהודים.
ב-1315 לואי העשירי, מלך צרפת שהיה בנו של פיליפ הרביעי, החזיר את היהודים לצרפת תמורת תשלום חד פעמי לתקופה של שתים עשרה שנה שבה הם היו אמורים להיות חופשיים מכל התערבות ממשלתית בעסקיהם. אולם למעשה הם לא הורשו להלוות כספים, אם כי הותר להם לעסוק במשכון. הם הוכרחו לענוד טלאי שהעיד על יהדותם. ב-1322 היהודים גורשו שוב על ידי שארל הרביעי, מלך צרפת (בנו הצעיר של פיליפ הרביעי) שלא היה מרוצה מן ההכנסות שקיבל מן הקהילות היהודיות. היהודים הספורים שנותרו סבלו מרדיפות, וב-1348–1349 בוצע בהם טבח המוני אחרי שכמרים בכל רחבי צרפת האשימו את היהודים בהפצת המגפה השחורה אשר הפילה מיליוני חללים באירופה. הטבח התרחש על אף שהאפיפיור קלמנס השישי, שישב באביניון, דחה את ההאשמות הללו ואף פרס על היהודים את חסותו.
בתקופתו של ז'אן השני, מלך צרפת ב-1359 ושוב ב-1361 נעשו ניסיונות לאפשר ליהודים להתיישב שוב בצרפת. ניתנה להם ערובה לביטחונם למשך עשרים שנה, והם הורשו אפילו לגבות ריבית גבוהה על הלוואות. בנו של ז'אן השני, שארל החמישי, מלך צרפת ניסה להגן על היהודים במשך כל ימי מלכותו, ואף האריך בעשרים שנה את הערובה לביטחונם ואת זכותם להתגורר בצרפת - זכויות שניתנו לראשונה בתקופתו של אביו. אך ב-1365–1366 חוגים מסוימים ניסו להשפיע עליו לגרש את היהודים. ב-6 בינואר 1367 הוא נאלץ לחתום על צו גירוש שלא יצא לפועל, וציווה לערוך רשימה של נכסי היהודים. (צווים דומים הוצאו על ידו ב-1368 וב-1370). אחרי מותו של שארל החמישי ב-1380, ההמון תקף את היהודים. רבים מהם נרצחו וילדים יהודים נחטפו. ראש עיריית פריז איג אובריו ניסה למנוע את הפוגרום ביהודים, ואפילו החזיר מספר ילדים להוריהם, אך הוא פוטר והושם בכלא. ב-1382, איג אובריו והיהודים היו קורבנות של מהומות "מרד הפטישאים" נגד הכתר הצרפתי.
שארל השישי, מלך צרפת נכנע ללחץ ההמון, וב-17 בספטמבר 1394 (שבע שנים לפני שפקעה התקופה של עשרים שנה שבה ניתנה ליהודים ערבות לביטחונם על ידי אביו שארל החמישי) הוציא צו לגירושם המוחלט של היהודים מכל נחלותיו. הוא הכריז כי הגיעו לאוזניו תלונות על היהודים שביצעו עבירות נגד הנוצרים וכי התובעים מטעמו שחקרו בעניין מצאו כי היהודים לא עמדו בהסכם שנחתם בינם לבינו. ניתנה ליהודים שהות כדי למכור את רכושם ולשלם את חובותיהם. כמו כן הוטל על כל אלה שלוו מן היהודים להשיב להם את ההלוואות. הוא נתן להם שומרים שליוו אותם בדרכם עד שחצו את גבול צרפת במשך החורף של 1395. אחרי הגירוש המלך שחרר את הנוצרים מכל התחייבות ליהודים. הלחץ לגרש יהודים הלך וגדל גם במחוזות עצמאיים, שהיו נוחים באופן מסורתי ליהודים הגרים בהם, דוגמת פרובאנס. ב-1498 בוצע הגירוש האחרון של יהודים ממחוזות אלה, ויהודים נותרו רק באיים בודדים של סובלנות במזרח צרפת ובדרומה, בעיקר בעיר הגדולה אביניון, השייכת לאפיפיור -ולא לממלכת צרפת.
יהדות פרובאנס
בימי הביניים צרפת הייתה רק חלקו הצפוני של האזור המכונה בשם זה בימינו, בעוד שחלקו הדרומי כונה פרובאנס ובפי היהודים כונה פרובינצא. צרפת ופרובאנס היו ארצות שונות לחלוטין הן מבחינה פוליטית, תרבותית ולשונית. יהודי פרובאנס דיברו בשפה מקומית - פרובנסלית יהודית. שפה זו קרובה מאוד לצרפתית אך כוללת גם אלמנטים רבים מספרדית. פרובאנס קרובה מבחינה גאוגרפית הן לצרפת והן לספרד, ובשל כך המנהגים של יהודי פרובאנס ובעיקר נוסח התפילה שלהם הושפע באופן שווה משתי המדינות. ישנה גם השפעה איטלקית מסוימת. יהודי צרפת התפללו בנוסח צרפת הקרוב יותר לנוסח אשכנז, ומנהגיהם (שהמקורות העיקריים לתיעודם הם מחזור ויטרי, סידור רש"י ומקורות נוספים) היו דומים בעיקר למנהגי יהדות אשכנז, אם כי היו הבדלים לא מבוטלים.
באותה תקופה, פרחה קהילה יהודית גדולה ותוססת בפרובאנס, וכבר בתחילת האלף השני לספירה התקיימה בה יצירה יהודית מקורית. באותה העת התגורר בפרובאנס בעיר נרבונה רבי משה הדרשן אשר לקט ואף יצר ספרי מדרשים על התורה. יהדות פרובאנס יצרה הגות ופרשנות מקרא מיוחדת, עסקה בפילוסופיה וגם בקבלה. עם יוצריה המרכזיים, שזכו לשם הכולל חכמי פרובנס, נמנים המאירי, הרד"ק, רלב"ג, רבי יהונתן הכהן מלוניל, רבנו זרחיה הלוי (בעל המאור), הראב"ד, בנו רבי יצחק סגי נהור ועוד רבים. בהקדמתו למסכת אבות כותב המאירי שחיו בנרבונה חכמים לאלפים. בחיבורי חכמי צרפת ואשכנז מצויים אזכורים שונים לחכמי נרבונה.
בניגוד ליהודי צרפת שגורשו ממנה באופן סופי בשנת 1394, יהודי פרובאנס, שהשתייכה לבית אנז'ו, המשיכו להתגורר שם, אך סבלו מרדיפות קשות. על כך מעידים הפוגרומים שנערכו ביהודי קאוויון (1456), קרפנטרה (1459) (ראו גם הקהילה היהודית בקרפנטרה) ואביניון (1471). ב-1481 כאשר לואי האחד עשר, מלך צרפת הצליח לספח את פרובאנס לנחלותיו צו הגירוש של 1394 נכנס לתוקפו גם שם. אולם המלך שעה לתחנוניהם של יהודי מרסיי, ארל, אקס-אן-פרובאנס, טאראסקון וסלון-דה-פרובאנס וחידש את זכותם להתגורר בפרובאנס. ב-1484 פרצו פוגרומים נגד היהודים בערי פרובאנס, ובהן טאראסקון וארל.
המנהגים ונוסח התפילה של יהודי פרובאנס השתמרו בארבע ערים אלו עד לדור האחרון. רבים ממגורשי ספרד היגרו לפרובאנס (למשל משפחתו של ההיסטוריון היהודי ר' יוסף הכהן הרופא) דבר שהפר את האיזון בין ההשפעה הספרדית והצרפתית על המנהגים של היהודים שנשארו וקרב אותם יותר למנהגים הספרדיים. אף על פי כן, מנהגים עתיקים רבים נשתמרו בקרב יהודים אלו.
תקופת הרנסאנס
כחלק מהרנסאנס הכללי, השתפר גם מצבם של היהודים והם ניצלו את הפריחה התרבותית והכלכלית לשיפור מצבם. בתקופה זו הצליחו היהודים להשתלב בתחומים ומקצועות שהיו חסומים בפניהם עד אותה עת. היהודים נהנו גם מירידת מרכזיותה של הדת ומחילון שעבר על צרפת, אם כי מנהיגי היהדות המסורתית חששו מתוצאות שבירת המחסומים. מהרנסאנס ועד למהפכה צמחו בצרפת משכילים, סופרים, מוזיקאים, אנשי רוח, ואף מנהיגים פוליטיים יהודים.
המהפכה הצרפתית
המהפכה התעשייתית אשר התחוללה בטרם המהפכה הצרפתית העניקה ליהודים רבים הצלחה בתחום המשקי וסיפקה להם את ההזדמנות להיכנס למקצועות שהיו חסומים בפניהם לפניה. ברמה הפוליטית, עיקרון הסובלנות התקדם בתקופת לואי ה-16. בעיר מץ, האקדמיה המלכותית לאמנויות ומדעים תרמה להתקדמות על ידי נושא שאלת הדסרטציה שהציגה לתחרותה השנתית ב-1787 : "האם יש דרכים להפוך יהודים למאושרים יותר ויעילים יותר בצרפת". "אפולגיאת היהודים" מאת זלקינד הורוויץ הייתה אחת משלוש התרומות עטורת הפרסים. ברחבי צרפת התפתחה אווירה אנטי-דתית שסנוורה את ההמון באידיליה של שוויון חברתי ודתי כאחד. המהפכה הצרפתית אשר פרצה ב-14 ביולי 1789 שינתה את מעמד היהודים בצרפת מהקצה אל הקצה. בזכות החוקים החדשים לחירות, שוויון ואחווה אשר חוקקה האספה הלאומית של המהפכנים, זכו היהודים לשוויון זכויות מלא והוכרו כאזרחיה של הרפובליקה החדשה. ביטול סמכויותיהם של אנשי כמורה והוצאתם להורג של מסיתים דתיים תרמו אף הם לירידת האנטישמיות.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית התגוררו בצרפת 40,000 יהודים, 35,000 מהם אשכנזים אשר התגוררו ברובם במחוז אלזס-לורן שבצפון מזרח צרפת, ו-5,000 בדרום צרפת ובעיר בורדו, רובם ככולם ספרדים מצאצאי האנוסים. לא היה שום קשר בין שתי הקהילות וסופר המסעות היהודי יצחק דה פינטו כתב באותה התקופה ביומנו: "יהודי פורטוגלי מבורדו ויהודי גרמני ממץ נראים כשני בני אנוש שונים לגמרי".
יהודי פריז עשו רבות למען השגת שוויון זכויות עבור הקהילה היהודית. טיעוניהם היו כדלהלן:
המאה ה-19
בשנת 1806, תחת שלטונו של נפוליאון, הועלתה מחדש השאלה בקשר למעמדם של היהודים. לנוכח שאלה זו, כינס נפוליאון אספה שנקראה "אספת הנכבדים" או בשמה המלא "אספת נכבדי היהודים". נפוליאון שאל את משתתפי האספה 12 שאלות שהועלו כדי לבחון את יחסם של היהודים לאומה הצרפתית, ולבדוק האם האמונה הדתית סותרת את החוק הצרפתי. הנכבדים השיבו לשאלותיו של נפוליאון תשובות שהניחו את דעתו, אך נפוליאון החליט לתת לתשובותיהם של הנכבדים תוקף ולכנס בשנת 1807 את מועצת חכמי הדור (הסנהדרין). לפתיחת הסנהדרין הגיעו נציגים יהודים מצרפת, ממערב גרמניה ומצפון איטליה. החלטותיה של אספת נכבדי היהודים עברו לסנהדרין, שאישרה אותם.
במרץ 1808 התפרסמו שתי פקודות של נפוליאון. הראשונה הסדירה את המבנה הקהילתי היהודי בצרפת וקבעה כי בכל עיר המונה 2,000 יהודים לפחות, יוקם ועד שנקרא קונסיסטוריה (מועצה דתית קהילתית). על כל הקונסיסטוריות פיקחה הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת, קונסיסטוריה מרכזית שישבה בפריז. בדרך זו, השלטון הצליח לפקח כמעט על כל היהודים. שנית, "הפקודה המחפירה" קבעה מגבלות ברורות לפעילות יהודית בתחומים רבים. יהודי שרצה לעסוק במסחר, למשל, צריך היה לקבל אישור שתוקפו שנה אחת בלבד. יהודים חויבו, כשאר האזרחים, לשרת בצבא, אך נאסר עליהם לגור בכל מקום שירצו. תוקפה של "הפקודה המחפירה" נקבע לכ–10 שנים.
הארגון היהודי העולמי הראשון, כל ישראל חברים (בצרפתית: אליאנס), הוקם בפריז ב-1860 כדי להגן על זכויות היהודים ומעמדם, בעיקר בנושאי החינוך. באותה תקופה החלו לגבור בצרפת מגמות לאומניות, אליהן נלוותה אנטישמיות הולכת וגוברת בשורות הימין הקתולי. פריחת האנטישמיות מוסברת בגל הלאומני שהתעורר בצרפת בעקבות תבוסת האוסטרים בקרב קניגגרץ ועליית כוחה של פרוסיה השכנה השנואה, וכן אובדן מחוזות אלזס ולורן באמנת פרנקפורט שסיימה את מלחמת צרפת–פרוסיה. לכך נוספו האשמות כי יהודים התעשרו כתוצאה ממתן הלוואות לממשלת צרפת, הלוואות שנועדו לממן את תשלום הפיצויים לגרמנים, לו התחייבו הצרפתים בהסכם פרנקפורט. אחרי אובדן שטחי אלזס-לורן (מזרח צרפת) לגרמניה, הקהילה היהודית ששכנה שם במשך מאות שנים ופיתחה חיי תרבות וחברה משגשגים, נאלצה להגר מערבה מתוך נאמנות כלפי צרפת וזאת כדי שלא להיראות כבוגדים. היהודים מטבעם היו שותפים לאווירת האחדות הלאומית, ואף שנאתם לגרמניה תרמה להם לקבל החלטה על פיה לא היה טעם להישאר בביתם במזרח כאשר הוא תחת שלטון פרוסי כובש.
פרשת דרייפוס שהתחוללה בשנת 1894 סימלה יותר מכל את הפער והבעייתיות שבין השתלבות מלאה של היהודים בחיי האומה הצרפתית, לבין האנטישמיות העמוקה שפעפעה. הפרשה נתנה לעיתונות האנטישמית את הלגיטימציה לפרוח ולהפיץ קריאות כי היהדות היא מחלה שמתפתחת על בסיס "מצע גידול" אותו מהווה צרפת עצמה. משפטו של דרייפוס לא נוהל באורח תקין, ולא הוצגו בו ראיות של ממש לאשמתו של דרייפוס (שכן לא היו כאלה), אולם גורמים אנטישמיים בצבא ובציבור הרחב הסיתו את דעת הקהל נגדו. הקהילה היהודית ניסתה לשכנע את עצמה כי הסיבה להפללתו של דרייפוס נובעת מחוסר מזל. למרות זאת, השכבה המשכילה של הקהילה ובראשה סופרים מהציבור היהודי, בין היתר ברנר לזר, הרימו את לפיד המאבק וקראו בקול מחאה כי הסיבה להפללתו של דרייפוס היא על רקע היותו בן הדת היהודית.
גם הסופר והפובליציסט אמיל זולא נרתם למאבק זה בעקבות החומר שאסף לזר בנושא.
עד מהרה התפלגה האוכלוסייה הצרפתית כולה לזרם של תומכי דרייפוס שהתנגדו לענישתו, ולזרם מתנגדיו של הקצין היהודי שהביאו תמיכה בעונשו. לפני שגורש לכליאה באי, דרגותיו של דרייפוס הורדו ממנו בטקס משפיל, בפני המון צרפתי משתולל שקרא: "מוות ליהודים".
לקראת סוף המאה ה-19 הגיעו לאי קורסיקה יהודים שהתישבו בעיר בסטיה. זו הייתה תחילתה של הקהילה היהודית באי וכיום היא מונה סביבות 200 יהודים. את הקהילה באי נהוג להחשיב כחלק מיהדות צרפת הכוללת.
המאה ה-20
המאה ה-20 נפתחה בסימן טיהור שמו של אלפרד דרייפוס והכרה חלקית של החברה הצרפתית והממסד בעוול שנגרם ליהודים. לצרפת החלו להגר יהודים ממזרח אירופה שביקשו להיחלץ מקשיי הקיום שם.
בראשית המאה חיו בצרפת 90,000 יהודים. לאחר מלחמת העולם הראשונה והתמוטטות האימפריה העות'מאנית הגיעו לצרפת גלים גדולים של מהגרים יהודים מאגן הים התיכון. גל מהגרים נוסף הגיע ממרכז אירופה לאחר עלייתו של היטלר לשלטון ב-1933, וב-1935 הגיע מספרם ל-260,000. מנהיגי יהדות צרפת לרבות ישראל ויליאם ואליד פעלו לקליטת מהגרים אלו.
יהודים השתתפו בחיי המדינה בכל התחומים, והיו גם מיוצגים בפרלמנט ובסנאט הצרפתיים. צרפת הייתה המדינה הראשונה באירופה בעת החדשה שבה כיהן ראש ממשלה יהודי (לאון בלום).
ערב מלחמת העולם השנייה גדלה האוכלוסייה היהודית בצרפת לכ-300,000, כאשר שני שלישים מהם בפריז ויהדות צרפת המקורית, שהשתלבה בחברה, מהווה מיעוט בקרבם. באמצע 1939 היו כמחצית מתושביה היהודים של פריז צרפתים ומחציתם השנייה זרים; רק מחצית מכלל יהודי צרפת היו ילידי הארץ. 80% מן היהודים הזרים באזור פריז היו ממוצא מזרח אירופי, מחציתם מפולין.
מלחמת העולם השנייה
עם כיבושה של צרפת בידי הגרמנים במאי 1940 חולקה צרפת לשני חלקים: האזור הצפון-מערבי תחת כיבוש גרמני, והאזור הדרום-מזרחי כמדינה "ריבונית" – צרפת של וישי, בת ברית לגרמנים. במאי 1941 החלו השלטונות הגרמנים בצרפת הכבושה, בסיוע המשטרה המקומית, במעצר המוני של יהודים ונישולם מרכושם. בנובמבר 1942 פלשו הגרמנים לחלקה ה"חופשי" של צרפת, וגם באזורים אלה החלו מעצרים של יהודים. מחנה דראנסי שליד פריז שימש כמקום ריכוז ותחנת מעבר, עד לשליחתם של היהודים למחנות המוות במזרח.
גם לאחר נפילת צרפת סלד נשיא ה"קונסיסטואר" מן היהודים הזרים. יחסו של אלברונר השתנה רק בשנת 1943, אולם זמן קצר לאחר מכן השיגו הנאצים גם אותו. באוקטובר אותה שנה נאסר וגורש לאושוויץ, שם נרצח.
כ-76,000 מיהודי צרפת (כרבע מיהודי המדינה) נשלחו למחנות ההשמדה. מתוכם ניצלו כ-2500 בלבד. מתוך אלו שנשלחו להשמדה היו כ-23,000 יהודים בעלי אזרחות צרפתית.
אחרי המלחמה
צרפת הייתה המדינה היחידה ביבשת אירופה אליה היגרו יהודים במספרים גדולים לאחר המלחמה. כ-80,000 עקורים ממזרח אירופה ומרכזה התיישבו בה מיד לאחר המלחמה. בשנות ה-50 הגיעו כ-19,000 יהודים ממצרים עם הרעת מצב היהודים שם. בשנים 1956–1967, סיום הקולוניאליזם הצרפתי בצפון אפריקה כמו גם מלחמת ששת הימים הביאו להגירה המונית של כ-250,000 יהודים מתוניסיה, אלג'יריה ומרוקו. בכך הפכו יהודי צפון אפריקה לרוב בקהילה היהודית בצרפת.
ארגונים יהודיים בצרפת מאוגדים תחת קריף המהווה ארגון גג שהוקם בשנת 1944. בשנת 1949 הוקם הארגון FSJF הפועל בתחומי החברה והתרבות, ומוסדותיו מילאו תפקיד חשוב בהטמעת מהגרים יהודים חדשים.
בשנים 1974–1975 ביצע הטרוריסט איליץ' רמירס סאנצ'ס מספר פיגועים באתרים יהודיים ופרו ישראליים. בסוף שנות ה-70 פרץ גל של תקריות גזעניות ואנטישמיות אלימות נגד יהודים ואתרים ובתי קברות יהודיים. בליל שמחת תורה ב-3 באוקטובר 1980 נרצחו 4 אנשים, בהן עליזה שגריר אשת העיתונאי מיכה שגריר, בהתפוצצות מכונית תופת מחוץ לבית כנסת רפורמי בפריז. באוגוסט 1981 נרצחו 6 אנשים במסעדה היהודית "גולדברג" ברובע המארה בעיר. בסוף שנות ה-2000 זיהו רשויות צרפת את האחראים לשני אירועים אלה, כולם קשורים לארגוני טרור פלסטיניים. אירועי טרור ותקריות אנטישמיות המשיכו להכות בקהילה במהלך שנות ה-80 וה-90, במהלכם נפגעו מסעדות, בתי כנסת, וחוללו בתי קברות, כאשר רק מיעוט מהאחראים לתקריות אותרו.
בשנות ה-80 החלה תסיסה יהודית אינטלקטואלית ותרבותית שבאה לידי ביטוי בין היתר בהקמת מסעדות, תחנות רדיו וכתבי עת יהודיים, ובפיתוח מחלקות ללימודים יהודיים באוניברסיטאות. בסוף שנות ה-90 התמודדה הקהילה עם עליית מפלגת הימין הקיצוני החזית הלאומית שהפיצה רעיונות אנטישמיים ונגד ההגירה לצרפת.
במאה ה-21
מאז התמוטטות ברית המועצות הפכה יהדות צרפת לאחת מהגדולות בקהילות ישראל בתפוצות וקודמת לה יהדות ארצות הברית. ליבת הקהילה היהודית הוערכה בשנת 2013 על ידי בנק המידע היהודי בצפון אמריקה ב-478 אלף יהודים. הקהילה היהודית המורחבת, שכוללת בני זוג של יהודים, מונה כ-600 אלף איש, וזכאי חוק השבות מונים כ-700 אלף.
הגן
הגן, הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1977 בבימויו של ויקטור נורד, עם תסריט של יוסף אבישר.
יהדות צרפת
במאה ה-21
מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 הקהילה היא ספרדית ברובה, בעיקרה יוצאת צפון אפריקה, כשמתוך קבוצה זו אחוז ניכר הם יוצאי אלג'יריה, ומיעוטם מיהודי תוניסיה ומרוקו. קיימים גם יסודות ספרדיים אחרים כגון מהגרים מטורקיה והבלקן וכן צאצאי הקהילה הספרדית הוותיקה של צרפת, בנוסף ליהודים ממוצא אשכנזי.
הגן
בתפקידים ראשיים מופיעים שייקה אופיר, שושנה דואר ומלאני גריפית שמופיעה בסרט בעירום ואינה מוציאה מילה מפיה.
יהדות צרפת
במאה ה-21
הקהילה היהודית מעורה היטב בחברה ובכלכלה, וב-2013 כיהנו במדינה 13 חברי פרלמנט יהודים מתוך 925, בהם מאיר חביב. עם זאת, היא מתמודדת עם שתי בעיות מרכזיות, התבוללות מחד ותופעת האנטישמיות החדשה מאידך, שקיימת בצרפת מעבר למקובל במדינות מערביות אחרות. במובנים רבים נמצאים יהודי צרפת בין הפטיש לסדן: מחד, הם שנואים על ידי הימין הקיצוני הנוצרי בצרפת, הרואה בהם חלק מקהילות ה"זרים" שיש להצר את צעדיהם; מאידך, מצד "קהילות זרים" אחרות, המורכבות בעיקר ממהגרים מוסלמים יוצאי צפון אפריקה, הם נתקלים בהתנכלויות על רקע הסכסוך הישראלי-ערבי.
לרבים בקהילה זיקה חזקה לדת היהודית ולישראל ומשום כך היא נתפסת כקהילה המסורתית והציונית ביותר בתפוצות. מחקר שביצע משרד העלייה והקליטה העלה כי כ-200 אלף איש מהקהילה הם בעלי זיקה חזקה לישראל וליהדות וכ-300 אלף הם בעלי זיקה תרבותית יהודית ללא חיבור לקהילה המקומית. מחקר שנערך בראשית שנת 2002 מצא כי כ-30 אלף תלמידים יהודים התחנכו בבתי ספר יהודיים, כגון אלו של חב"ד ואוצר התורה, המהווים כ-30 אחוז בלבד מכלל תלמידי הקהילה. כ-30% נוספים ביקרו בבתי ספר פרטיים לא-יהודיים וכ-40% למדו בבתי ספר ציבוריים. המחקר הצביע על התחזקות מגמת התבוללות בקרב יהודי צרפת, עם מעל 40% של נישואי התערובת בקרב צעירים עד גיל 30. בסקר שנערך בשנת 2009 בקרב מהגרים ישראלים בפריז, עלה כי רבים מהם מקיימים קשר חזק בינם לבין עצמם לעומת קשר רופף עם קבוצות מקומיות - יהודיות ולא יהודיות, אך צאצאיהם נמצאים בתהליך מתמיד של היטמעות בחברה הלא-יהודית.
הגן
הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן אך לא נכנס לתחרות, והוא זכה לביקורות שליליות.
תקציר העלילה
אברהם (שייקה אופיר) ואשתו שרה (שושנה דואר) הם זוג קשישים שמעבדים גן עצי פרי למרגלות חומת העיר העתיקה. הם מגדלים שם ענבים ותפוחים ואברהם יוצא מדי פעם לשווק אותם בירושלים ברכב המיושן שלו. אברהם משוכנע שקדושה שוכנת בגן הזה ששרד את היריות וההפגזות של מלחמת העצמאות.
יהדות צרפת
במאה ה-21
בתקופת האינתיפאדה השנייה בתחילת שנות ה-2000, ובהמשך במהלך המבצעים והמלחמות שניהל צה"ל בארגוני טרור מוסלמים, חלה לסירוגין עלייה בתקריות האנטישמיות כנגד יהודים בצרפת, שהתבטאה בהשחתת בתי קברות ובתי כנסת לצד תקיפות אלימות כנגד יהודים, בעיקר מצד מוסלמים. התקריות החמורות ביותר בתקופה זו היו חטיפתו ורציחתו באכזריות של אילן חלימי בידי כנופיית מהגרים מוסלמים בשנת 2006, רציחתם של מורה ושלשת תלמידים בבית הספר בטולוז בידי צעיר מוסלמי בשנת 2012, ורציחת ארבעה יהודים בפיגוע במרכול יהודי בפריז בשנת 2015.
הגן
תקציר העלילה
משה (ראובן אדיב) הוא קבלן עשיר שרוצה לקנות את שטח הגן ולבנות עליו מגדל מגורים. משה שולח את עוזרו לואיס (לואיס רוזנברג) לשכנע את אברהם למכור את השטח עבור 1.5 מיליון ל"י "מזומן ביד" אך הוא מסרב. משה מדבר איתו בנועם וגם זה לא עוזר. הם מחליטים לדבר עם הבן יצחק. יצחק (טוביה טבי) נשוי לרינה (אהובה יובל), להם שני ילדים ומצבם הכלכלי לא טוב. משה ועוזרו מדברים איתם ורינה לוחצת על יצחק לשכנע את אביו למכור את הגן. אך גם זה לא עוזר ומביא למריבה קשה בין שני בני הזוג.
יהדות צרפת
במאה ה-21
התנכלויות אלו הובילו לגלי הגירה של יהודי צרפת, חלקם פנו לארצות הברית, בריטניה, קנדה, וחלקם, בליווי עידוד גורמים ציוניים ופרו-ישראלים שונים עלו לישראל ובחרו להתיישב על פי רוב במרכזי הערים הגדולות בהם כבר הייתה קיימת אוכלוסייה מיוצאי צרפת, בעיקר: רעננה, נתניה, אשדוד, אך גם בירושלים ממניעים דתיים. בניגוד לעליות הקודמות שהורכבו בעיקר מגמלאים, גלי העלייה הללו שהחלו בשנת 2001 ושבמסגרתם הגיעו לישראל בממוצע כ-2,000 עולים בשנה (נכון ל-2013), כוללים בעיקר צעירים בעלי מקצוע (כמחציתם בעלי תואר אקדמי), מונעי מוטיבציה דתית או לאומית מוצהרת עם רצון לגדל ילדים במדינה יהודית. זאת, לצד דאגתם מההתנכלויות נגד יהודים כמו גם שיקולים כלכליים וחשש מאבטלה. עם זאת, כ-10% מהם שבים לצרפת במהלך שלוש השנים הראשונות שלהם בארץ, בעיקר בשל קשיי קליטה ומציאת תעסוקה שמובילים לקשיים כלכליים. נכון ל-2015 חיים בישראל כ-210,000 יהודים ממוצא צרפתי, כ־78 אלף מהם עלו לארץ בין השנים 1972–2013.
הגן
תקציר העלילה
בחורה תמהונית (מלאני גריפית) משוטטת במרכז ירושלים, לוקחת תפוח מדוכן של ירקן (זכריה טובי) שרודף אחריה אך היא מתחמקת. היא מוצאת חן בעיני שלושה אופנוענים צעירים, רמי (צחי נוי), אבי (רן קובלנץ) וניסים (יגאל דניאל). היא נמלטת מהם ונכנסת לחורבה ליד הגן. כשהם מנסים לתקוף ולאונס אותה היא נמלטת במערומיה לגן, וכאן אברהם מגרש אותם.
למחרת מתעורר אברהם ומגלה בגן בחורה עירומה שהוא מחשיב למלאך שאלוהים שלח אליו. הוא מכין לה אוכל בתור "מנחה לשליח אלוהים" ומסתיר זאת מאשתו שרה. הוא מגלה זאת ל"חכם יפרח" (סעדיה דמארי) ומבקש ממנו לשמור זאת בסוד אך החכם מוסר זאת לזקני בית הכנסת. הם מגיעים "להציץ" ואברהם מגרש אותם ונוזף בחכם, אך לבסוף סולח לו ומכניס אותו לצפות ב"מלאך". החכם פורץ בצחוק ואומר שזו פשוט בחורה עירומה. הוא מפיץ זאת בבית הכנסת וכולם מנדים את אברהם שמנהל לדעתם בית זונות בגנו.
יצחק מגיע לגן לאחר ריב עם אשתו ומגלה את שלושת האופנוענים שפרצו לגן. הוא מגרש אותם ופוגע באופנועים, אך רמי זורק עליו אבן והוא נפגע בראש ומאבד את הכרתו. כשהכרתו חוזרת הוא רואה בחורה עירומה גוחנת לידו ומנסה לטפל בו.
טמפרטורת מעבר זכוכיתי
טמפרטורת מעבר זכוכיתי (Tg) היא טמפרטורה בה מוצק אמורפי (לדוגמה, זכוכית או פולימר אמורפי) עובר ממצב מוצק למצב רך בו הוא ניתן לעיבוד: מתיחה אלסטית או פלסטית ללא שבר. מתחת לטמפרטורה זו החומר נוקשה (דמוי זכוכית), ואילו מעל לטמפרטורה זו החומר מתאפיין ברכות. עבור פולימרים, טמפרטורת המעבר מתייחסת לכושר התנועה והפיתול של האזורים האמורפיים בפולימר. ברוב המקרים המעבר הזכוכיתי רלוונטי לזכוכית ופולימרים, אולם תחת תנאים מתאימים ניתן לייצר מבנה זכוכיתי גם בחומרים אחרים, כמו מתכות, ובמקרה זה גם להם תהיה טמפרטורת מעבר זכוכיתי.
מעבר זכוכיתי הוא מעבר פאזה מסדר שני. מעבר מסדר ראשון הוא מעבר ממוצק (גבישי) לנוזל - התכה, ממוצק לגז - המראה או מנוזל לגז - אידוי (וגם מעברים בין צורות גיבוש שונות במוצק). במעבר מסדר ראשון ניתן להבחין באי רציפות של פונקציית קיבול החום כפונקציה של הטמפרטורה: כשמתיכים קרח, למשל, ב-0°C נצפה קיבול חום "אינסופי" תערובת המים-קרח בולעת חום בלי לעלות בטמפרטורה (זהו החום הכמוס, שייצרך כל עוד לא הושלמה הפשרת הקרח). במעבר זכוכיתי אין "חום כמוס" - אין אי רציפות בקיבול החום ביחס לטמפרטורה. אי הרציפות היא בנגזרת הראשונה של קיבול החום. בטמפרטורה זו יש מספיק אנרגיה לשרשראות להתגבר על כוחות משיכה בין שרשראות (קשרים לא קוולנטים, כמו קשרי ואן דר ואלס) כך ששרשרת פולימרית (או שרשרת של טטראדרות סיליקטיות בזכוכית) יכולה "לזרום" או לנוע ביחס לשרשראות השכנות וכך מתאפשר עיבוד של החומר. למשל: כדי לנפח זכוכית יש לחמם אותה מעל ל-Tg וכאשר היא מתקררת המבנה החדש נשמר.
הגורמים המשפיעים על טמפרטורת המעבר הזכוכיתית הם אותם הגורמים המשפיעים על גבישיות הפולימר (קשרים בין-מולקולריים, קבוצות קשיחות לאורך השרשרת וקבוצות צדדיות). עם זאת, ישנם מספר פולימרים בהם יש לבדוק את מאפייני הפולימר בצורה דקדקנית, כמו פוליסטירן ופוליאתילן גבה צפיפות.
פוליסטירן
לפוליסטירן קבוצה צדדית נפחית המונעת פיתול, וגורמת לשרשראות להיות ישרות יותר. הקבוצה הצדדית נפחית, ולכן מונעת את התקרבות השרשראות (ראו אפקט סטרי). מכיוון שהשרשראות רחוקות, הפולימר מתאפיין באמורפיות. הציפייה היא שפולימר אמורפי יהיה עם טמפרטורת מעבר זכוכיתית נמוכה. במקרה זה הטמפרטורה גבוהה (כ-80°C), מכיוון שכושר התנועה והפיתול באזורים האמורפיים מוגבל מאוד.
פוליאתילן גבה צפיפות
פוליאתילן, שמתקבל בפילמור על ידי סיפוח בנוכחות זרזי ציגלר-נטה, ומתאפיין בגבישיות רבה (כתוצאה מתנאי הפילמור: טמפרטורה ולחץ נמוכים ושימוש בזרזים). למרות הגבישיות הרבה, במקרה זה הטמפרטורה תהיה נמוכה, מכיוון שבאותם אזורים אמורפיים מעטים שיש לו, כושר התנועה והפיתול בהם הוא מיידי.
תא ההדחות (2023)
תא ההדחות 2023 (המכונה No Escape בגרמניה) היה אירוע השלם וצפה ה-13 בסדרת אירועי תא ההדחות של ארגון ההיאבקות האמריקאית, WWE. הוא כלל מתאבקים משני המותגים (Raw וסמאקדאון) ונערך ב-18 בפברואר 2023, באולם הסנטר בל, שבמונטריאול, קוויבק, קנדה. זה היה אירוע תא ההדחות הראשון שהתקיים בקנדה והשני שהתקיים מחוץ לארצות הברית, לאחר האירוע של 2022. זה גם ציין את אירוע ה-WWE הגדול הראשון שנערך במונטריאול מאז נקודת הפריצה בספטמבר 2009, כמו גם את אירוע תא ההדחות הראשון ששודר בשידור חי באתר Binge באוסטרליה.
רקע
תא ההדחות הוא אירוע שלם וצפה שנערך לראשונה בשנת 2010. האירוע התקיים בכל שנה חוץ משנת 2016, כאירוע של חודש פברואר. הרעיון שעומד מאחורי האירוע הוא שיהיו לו שני קרבות מרכזיים שיתקיימו בתוך מבנה "תא ההדחות" כאשר חגורת האליפות תהיה מוגנת במסגרת קרב זה או שקרב זה יקבע את הטוען לכתר במועד עתידי. האירוע היה האירוע ה-12 בסדרת אירועי תא ההדחות והוא כלל מתאבקים משני המותגים: Raw וסמאקדאון. זה יהיה אירוע התא ההדחות הראשון שמתקיים בקנדה, והשני שמתקיים מחוץ לארצות הברית, לאחר האירוע של 2022, שנערך בערב סעודית. זהו גם אירוע ה-WWE הגדול הראשון שנערך במונטריאול מאז נקודת הפריצה בספטמבר 2009. בנוסף לשידור בתשלום לפי צפייה ברחבי העולם ושירותי השידור החי Peacock בארצות הברית ורשת WWE ברוב השווקים הבינלאומיים, בנוסף, האירוע יהיה הראשון שישודר בשידור חי ב-Binge באוסטרליה לאחר שהגרסה האוסטרלית של רשת WWE התמזגה תחת הערוץ Binge של Foxtel בינואר. כמו כן, הוכרז שהפרק של סמאקדאון ב-17 בפברואר ישודר בשידור חי מאותו אולם. חבילות אירוח פרימיום יצאו למכירה ב-28 באוקטובר לפני שכרטיסים לציבור הרחב היו זמינים ב-18 בנובמבר.
בתחילת שנת 2018, ה-WWE החלו בהסכם חוצה פלטפורמות של עשר שנים בינם לבין רשות הספורט הסעודית כאות תמיכה בתוכנית הרפורמית החברתית והכלכלית של המדינה, הנקראת "החזון הסעודי 2030". ב-17 בינואר 2022, האירוע השביעי תחת הסכם זה הוכרז לתא ההדחות, ביום שבת, ה-19 בפברואר 2022 באולם ג'דה סופרדום שבג'דה, ערב הסעודית. אירוע זה היה אירוע תא ההדחות הראשון אשר התקיים בערב הסעודית, מחוץ לארצות הברית, והראשון אשר נערך ביום שבת.
מאז שנת 2011, האירוע משווק בגרמניה בשם "אין יציאה" (בגרמנית: Kein Entkommen), כדי למנוע כל דמיון ואזכור של תאי הגזים ששומשו במהלך השואה במסגרת מלחמת העולם השנייה.
עלילות
האירוע כלל קרבות שנבעו מעלילות מתוסרטות גם מ-Raw וגם מסמאקדאון.
ב-30 בינואר בפרק של התוכנית Raw, הוכרז כי אוסטין ת'יאורי יגן על אליפות ארצות הברית בתוך קרב תא ההדחות המסורתי, הכרזה שהפכה זאת לפעם הראשונה שבו תואר זה מוגן בתוך התא. קרבות ההעפלה החלו בפרק של אותו הלילה, כאשר סת' "פריקין" רולינס, ג'וני גרגאנו וברונסון ריד הרוויחו את מקומם לאחר שניצחו את צ'אד גייבל, ברון קורבין ודולף זיגלר. קרבות ההעפלה האחרונים התרחשו בפרק של השבוע שלאחר מכן, שבו דמיאן פריסט ומונטז פורד נוספו לקרב תא ההדחות לאחר שגברו על אנג'לו דוקינס ואליאס, בהתאמה.
ב-30 בינואר בפרק של התוכנית Raw, בכיר הנהלת ה-WWE, אדם פירס הודיע כי עקב העובדה שהמנצחת של קרב הרויאל ראמבל, ריאה ריפלי, הודיעה שתתמודד בקרב על אליפות הנשים של סמאקדאון ברסלמניה 39, מי שתתמודד נגד ביאנקה בלאייר בקרב על אליפות הנשים של Raw תיקבע על ידי קיום קרב תא ההדחות, שיכלול שלוש מתאבקות מהמותג Raw ושלוש מתאבקות מהמותג סמאקדאון. המעפילות הראשונות אושרו שיהיו ארבע הנשים האחרונות מקרב הרויאל ראמבל: אסקה וניקי קרוס מהמותג Raw, וליב מורגן וראקל רודריגז מהמותג סמאקדאון. המקומות שנותרו בקרב תא ההדחות הוכרעו בשני קרבות מרובעים. הראשון התקיים ב-3 בפברואר בבפרק של התוכנית סמאקדאון, ובו נטליה ניצחה את שיינה בייזלר, שוטצי וזלינה וגה, ואילו הקרב המרובע השני התרחש ב-6 בפברואר בתוכנית Raw, בו כרמלה, שחזרה שבוע לפני כן, ניצחה את קנדיס לאריי, מיה יים, ופייפר ניבן. בשבוע שלאחר מכן, גם בקי לינץ' וגם ביילי הביעו את רצונם להיכנס לתא ההדחות, אולם בלאייר קטעה את דבריהם והצהירה שאם הן רוצות להיכנס לקרב, עליהן לנצח אותה קודם. לפיכך, אדם פירס קבע קרב משולש לאותו הלילה, שבו אם ביילי או לינץ' תנצחנה, אז הן תתווספנה לקרב, אולם אם בלאייר תנצח, אף אחת מהן לא תתווספנה; באותו הקרב, בלאייר יצאה עם ידה על העליונה.
לאחר שרומן ריינס שמר על אליפות ה-WWE האוניברסלית הבלתי מעורערת באירוע הרויאל ראמבל, האוסוס (ג'יי אוסו וג'ימי אוסו) וסולו סיקואה תקפו את יריבו של ריינס, קווין אואנס, בעוד שחבר קבוצת הבלודליין, סמי זיין צפה במתרחש כחסר אונים, שכן אואנס היה חברו משכבר הימים של זיין. בעוד ריינס עמד לתקוף את אואנס חסר ההגנה בעזרת כיסא, זיין התחנן בפני ריינס להפסיק. ריינס הורה לאחרון לתקוף את אואנס עם הכיסא כדי להוכיח את נאמנותו לקבוצה. לאחר שגבו של ריינס הופנה, זיין תקף את האלוף הבלתי מעורער עם הכיסא. זיין התנצל בפני ג'יי על מעשיו רק בשביל שג'ימי, סיקואה וריינס יתקפו את זיין. ג'יי המבולבל רגשית, שחיבב את זיין, צפה לפני שעזב את הזירה כששאר חברי קבוצת הבלודליין המשיכו את התקיפה שלהם על זיין ואואנס. בפרק העוקב של התוכנית סמאקדאון, כשריינס ניסה להתייחס לאירועים ברויאל ראמבל, זיין תקף את ריינס מאחור והצהיר שהוא בתחילה הוא לא רצה שום דבר מריינס, אבל לאחר מה שקרה לו, הוא רוצה את אליפות ה-WWE האוניברסלית הבלתי מעורערת. ג'יי נעדר באותו הלילה, כשג'ימי וסיקואה תקפו את זיין, ולאחר מכן, ריינס נענה לאתגר שלו, וקבע שמכיוון שזיין פגע במשפחתו, הוא יפגע בזיין מול משפחתו במונטריאול.
ברויאל ראמבל 2022, בובי לאשלי ניצח את ברוק לסנר, הודות להפרעתו של רומן ריינס (שהיה מעורב בפיוד עם לסנר באותה תקופה). לשניים היה קרב חוזר באירוע היהלום שבכתר בחודש נובמבר, בו ניצח לסנר. בפרק הספיישל Raw is XXX, שהתקיים ב-23 בינואר 2023, לסנר חזר מהפסקה מן המרקע והפריע ללאשלי בקרב על אליפות ארצות הברית, שבעקבותיו, לאשלי הפסיד. לאחר מכן, השניים התחרו בקרב הרויאל ראמבל, בו לאשלי הדיח את לסנר. ב-6 בפברואר בפרק של התוכנית Raw, לסנר הופיע עם חוזה לקרב מול לאשלי באירוע תא ההדחות. לאשלי יצא והצהיר כי יתן ללסנר תשובה מאוחר יותר לאחר עיון בחוזה. זה גרם ללסנר לתקוף את לאשלי עם שני מהלכי F-5. חתימת החוזה לקרב התרחשה בשבוע שלאחר מכן, ולאחר שלאשלי תקף את לסנר, הוא חתם על החוזה בצעד שהפך את הקרב ביניהם לרשמי.
אלכסנדר ליובימוב
אלכסנדר ליובימוב (ברוסית: Алекса́ндр Люби́мов; 25 בפברואר 1879- 1955) היה אמן ומורה לאמנות. הוא היה חבר באיגוד האמנים של לנינגרד ונחשב לאחד המייסדים והנציגים המבריקים של אסכולת הציור של לנינגרד, התפרסם בעיקר בזכות ציורי הדיוקנאות והרישומים הסאטיריים שלו.
ביוגרפיה
אלכסנדר ליובימוב נולד ב-25 בפברואר 1879 בכפר פלצבו, מחוז קורסק, האימפריה הרוסית. אביו היה אציל, אמו נולדה ממשפחת איכרים.
מאז 1892 הוא חי בסנט פטרסבורג. בשנים 1895–1901 למד אלכסנדר ליובימוב בבית הספר המרכזי לרישום טכני (=האקדמיה הלאומית לאמנות ותעשייה של סנט פטרבורג על שם אלכסנדר פון שטיגליץ), אז בית הספר לציור של החברה האימפריאלית לעידוד האמנויות.
מאז 1901 עבד אלכסנדר ליובימוב בבית הספר הגבוה לאמנויות באקדמיה האימפריאלית לאמנויות יפות בסטודיו של איליה רפין. לאחר סיום לימודיו ב-1909, נסע אלכסנדר ליובימוב לחרקוב, אוקראינה, שם בהמלצת איליה רפין עמד בראש המכללה לאמנות חרקוב בשנים 1912–1919, שם תלמידו היה אלכסנדר דיינקה.
מאז 1900, אלכסנדר ליובימוב השתתף בתערוכות אמנות. הוא צייר פורטרטים, ציורי ז'אנר, נופים, סקיצות מהחיים. אלכסנדר ליובימוב עבד כצייר, גרפיקאי, מאייר ואמן סאטירי בשחור-לבן. תערוכותיו האישיות היו ב-1949 בלנינגרד, וב-1998 בסנט פטרסבורג.
ב-1927 חזר אלכסנדר ליובימוב ללנינגרד. משנת 1934 עד 1941 הוא לימד במכון לנינגרד לציור, פיסול ואדריכלות, וניהל בשיתוף עם יצחק ברודסקי סדנה אישית וסטודנטים לתארים מתקדמים. הוא היה פרופסור לציור משנת 1939. תלמידיו היו הציירים הרוסים הנודעים אלכסנדר לקצינוב, יורי נפרינצב, אלכסנדר גריצאי, פיוטר בלוסוב, ניקולאי טימקוב, מיכאיל קוזל, אלכסיי מוז'ייב ואחרים.
אלכסנדר ליובימוב היה חבר באיגוד האמנים של לנינגרד מאז 1932.
אלכסנדר מיכאילוביץ' ליובימוב נפטר בלנינגרד בשנת 1955.
ציורים של אלכסנדר ליובימוב נמצאים במוזיאון הרוסי הממלכתי, גלריית טרטיאקוב הממלכתית, במוזיאונים לאמנות ובאוספים פרטיים ברוסיה, צרפת, ארצות הברית, איטליה, אנגליה ואחרים.
עשו
עֵשָׂו (נכתב לעיתים גם כעשיו ומכונה גם אֱדוֹם) הוא דמות מקראית המופיעה בספר בראשית. עשו הוא בנם של יצחק ורבקה, אחיו התאום של יעקב ואביהם הקדמון של האֱדוֹמים.
משמעות השם
את משמעות השם עשו מסביר רש"י בפירושו על פרשת הולדת עשו בכך שעשו נולד כשהוא עָשוּי, ושער ראשו היה כשל אדם בוגר. כך כותב גם תרגום יונתן לתורה. בערבית יש מילה קרובה שמשמעותה: בעל שיער רב, גס ומחוספס. מדרש שמו מתייחס לאדום ולשעיר: עשו נולד אדמוני כולו כאדרת שיער, ונזיד העדשים שקנה מיעקב בתמורה לבכורה היה גם אדום (כ"ה 30).
דמותו של עשו
בתיאורו של עשו במקרא קיימת התייחסות מרובה למראהו החיצוני. שעירותו של עשו מתוארת כבר בעת לידתו: "וַיֵּצֵא הָרִאשׁוֹן אַדְמוֹנִי כֻּלּוֹ כְּאַדֶּרֶת שֵׂעָר". ההנגדה עם מראהו החלק של יעקב מובאת על ידי יעקב עצמו בתגובה לתוכניתה של רבקה להשגת הברכה מיצחק: "הֵן עֵשָׂו אָחִי אִישׁ שָׂעִר וְאָנֹכִי אִישׁ חָלָק". ניסוח הפסוק מעמיד את שני האחים זה כנגד זה. תיאורי השעירות והחלקות חשובים לצורכי העלילה - להבנת חששו של יעקב מביצוע תוכנית אמו ולהבנת הצלחת המזימה באמצעות פתרון עורות גדיי העזים המונחים על ידיו ועל צווארו של יעקב.
המראה החיצוני של האחים משקף את השונה והמנוגד באפיון אישיותם. ההנגדה בין עשו ליעקב מקיפה את כלל תיאורם של האחים: מראה חיצוני, אופי, עיסוק, מעשים, דיבורים ומחשבות. עשו השעיר מתואר כדמות פראית ואימפולסיבית החי את חיי השעה ומוכן למכור את בכורתו עבור נזיד עדשים, כלומר - את עתידו עבור הנאה רגעית. לעומתו, יעקב החלק מאופיין בתחכום, מורכבות וחשיבה ארוכת טווח המסוגלת לפתח תרבות מעמיקה ולהמשיך את מורשת אברהם. המטרה העיקרית של ההנגדה היא לנמק מדוע עשו הבכור אינו ראוי לברכה, ואילו יעקב הצעיר זוכה בה.
שעירותו של עשו רומזת לפראותו ולעצמתו הפיזית של הצייד, איש השדה. אפשר למצוא מקבילה לתיאור מעצב זה של עשו בספרות המזרח הקדום. עשו, איש השדה, מזכיר את אנכידו, פרא האדם מעלילות גילגמש. תיאורו של אנכידו המכוסה שער מלווה בתיאורי פראותו והיעדר תרבותו. כך גם עשו השעיר חי על חרבו חיי פרא בשדה ללא פיתוח חיי תרבות מעמיקים.
עשו ויעקב
סיפורם של יעקב ועשיו התאומים מתואר בהרחבה ב.
עשו נולד לאחר עשר שנות עקרות של רבקה ובתום היריון קשה, בו התרוצצו שני הבנים בבטנה של האם. במהלך ההריון רבקה הלכה "לדרוש את ה'", על פי המדרשים, כאשר עברה ליד בתי כנסת רצה העובר לצאת, וגם כאשר עברה על פתח בתי עבודה זרה, רצה העובר לצאת. מאחר שחשבה שמדובר בעובר אחד, הלכה לשאול בישיבת שם ועבר לפשר הדבר. התשובה שקיבלה כמתואר בתורה היא: "שני גויים בביטנך ושני לאומים ממעייך ייפרדו..." - רבקה מתבשרת כי היא נושאת ברחמה תאומים.
בתורה מתואר שבעת לידת עשו הבכור, יעקב אוחז בעקבו על מנת למנוע ממנו לצאת לפניו. הרבה מהסיפורים על עשו עוסקים ביחסיו עם אחיו יעקב. על אף שעשו הוא הבכור, יעקב הוא זה שנבחר להמשיך את שושלת האבות לאחר אברהם ויצחק.
לפי חז"ל, המאבק בין עשיו ליעקב החל עוד בבטן אמם. יעקב שעל פי חז"ל צריך היה להחוולד ראשון, תופס את עשיו על מנת לעכבו שלא יוולד לפניו. יש שסבורים שבעקבות כך הוא אף נקרא יעקב.
כאשר נולד עשו, היה "אדמוני כולו, כאדרת שער".
כאשר גדל עשו היה "איש שדה", ועסק בציד. באחד מן הימים חזר עשו מן השדה עייף, וראה שיעקב הכין נזיד, וביקש ממנו שילעיט אותו מהתבשיל: "מן האדום האדום הזה". יש פרשנות מן המדרש שביקש שני אדומים האדום הראשון זהו הנזיד עדשים והאדום השני זהו יין שממנו השתכר עשו ומכר לו את הבכורה. בתמורה ביקש יעקב מעשו שימכור לו את הבכורה - וקיבלהּ.
גנבת הברכות
כאשר זקן יצחק וחש כי קרבו ימיו, רצה לברך את בנו האהוב - עשו, וביקש ממנו להכין לו ציד כדי שיצדיק את ברכתו. רבקה שמעה את בקשת יצחק, ואמרה ליעקב שיכין מהר את הציד. כדי להסוות את עצמו, העטה יעקב על עצמו את בגדי עשו, אך יצחק חש שמשהו לא כשורה, וחיווה את דעתו במשפט "הַקֹּל קוֹל יַעֲקֹב וְהַיָּדַיִם יְדֵי עֵשָׂו". הוא מתלבט ולבסוף מריח בו את ריח הציד והשדה הפתוח ומשתכנע. הוא בירך את יעקב בברכה שהיה אמור לקבל עשו.
כאשר חזר עשו מהציד וראה כי יעקב גנב לו את הברכה, "וַיִּצְעַק צְעָקָה גְּדֹלָה וּמָרָה עַד מְאֹד", קבל על כך ששוב נפל קרבן לעורמתו של יעקב, וביקש מאביו שיברך אותו ברכה נוספת בכל זאת. יצחק בירך גם אותו, בין השאר אמר לו: "ועל חרבך תחיה". עשו נטר ליעקב טינה קשה על כך ואף רצה להורגו, ויעקב ברח ללבן בעצת אימו.
לאחר סיפור גניבת הברכה מופיע סיפור ברכה נוסף.. יצחק מברך את יעקב ושולח אותו לפדן ארם לקחת לו אישה מבנות לבן. בסיפור זה מתגלה דמות שונה של עשו. הוא יודע שיצחק מברך את יעקב ואינו מוחה על כך. יתר על כן, עשו מתגלה כבן נאמן המנסה לרצות את הוריו על ידי לקיחת אישה בת ישמעאל. מקובל בחקר המקרא לראות בסיפור זה חלק מן המקור הכהני של התורה.
פגישה מחודשת
בתום שנות הגלות של יעקב בבית לבן, מעוניין יעקב לחזור לביתו. כיוון שהוא חושש מזעמו של אחיו, הוא שולח לו מתנות רבות ואף דואג לאמצעי בטיחות. הוא מחלק את מחנהו לשניים. בחלוקה זו ניכר כי הוא מבקש להרחיק מהסכנה בעיקר את אשתו האהובה רחל וילדיה, ואחר כך את לאה וילדיה, ולכן הוא מעמיד את השפחות וילדיהן מלפנים:.
בפגישתם, יעקב ומשפחתו השתחוו לעשו, ולאחר מכן האחים התחבקו ובכו, ועשו ברך את יעקב על משפחתו הגדולה.