cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שלמה זלמן אולמן (משכנות יעקב)
ביוגרפיה
בשנת תשכ"ה מונה לכהן כר"מ בישיבת חוג חתם סופר בה כיהן במשך 18 שנים, לאחר מכן כיהן תקופה קצרה כר"מ בישיבת לוצרן בשווייץ. בשנת ה'תשמ"ה מונה על ידי הרב נסים קרליץ לדיין בבית דין צדק בני ברק. בשנת תשמ"ו מונה כרב שכונת משכנות יעקב וכרב בית הכנסת המרכזי בשכונה, על מכתב המינוי היה חתום גם הרב שך. בשנת תשמ"ט אף מונה כחבר בוועדת הרבנים של תנועת דגל התורה.
בשנות חייו האחרונות מילא את מקומו בנו הרב ישראל, מינוי שהפך לקבוע לאחר פטירתו. בתו נשואה לרב יעקב סטפנסקי ראש ישיבת תורה בתפארתה, בת נוספת נשואה לרב אברהם יצחק הכהן רובין רב קהילת 'בני תורה' ברחובות וחבר בד"צ שארית ישראל.
בת-שבע שריף
בת-שבע שריף (28 ביוני 1937 - 14 ביולי 2009) הייתה משוררת ישראלית.
ביוגרפיה
שריף יזמה את "פרויקט שריף" שנקרא על שמה, בו הוקמה מסגרת העשרה ותרבות לעיירות פיתוח ושכונות מצוקה, שכללה ערבים ספרותיים עם סופרים ישראלים ביישובים אלו, ועוד.
שריף הייתה חברה בהנהלת אגודת הסופרים העבריים, באקדמיה העולמית לספרות, במועצה לתרבות ואמנות, במועצת האגודה למען החייל, במועצת העיתונות, ובוועד רשות השידור.
שריף הייתה המשוררת הישראלית הראשונה שספריה תורגמו לסינית.
עיריית תל אביב קבעה לוחית הנצחה בכניסה לבית בו גדלה עם אחיה נעם, ברחוב העבודה 28.
אלכסנדר וינוגרדוב
אלכסנדר וינוגרדוב (ברוסית: Александр Павлович Виноградов ; 9 באוגוסט (הלוח היוליאני, 21 באוגוסט הלוח הגרגוריאני) 1895 – 16 בנובמבר 1975) היה גאוכימאי סובייטי. במהלך עבודתו הוא היה בין היתר אחראי קבלת חומרים רדיואקטיביים בעלי טיהור גבוה לצורכי פצצה גרעינית. על פעילותו המדעית הוענקו לו עיטורי לנין (6 פעמים), עיטור הדגל האדום, גיבור העמל הסוציאליסטי (פעמיים), פרס לנין ו-3 פעמים פרס ברית המועצות.
אלכסנדר וינוגרדוב נולד בכפר בקרבת ירוסלבל למשפחה איכרים. בסוף המאה ה-19 המשפחה עברה לסנקט פטרבורג. אלכסנדר וינוגרדוב סיים לימודי בית הספר בשנת 1907. בשנת 1925 הוא סיים לימודי כימיה באוניברסיטת סנקט פטרבורג והיה בין עוזריו ותלמידיו של ולדימיר ורנדסקי. בעקבות מערב האקדמיה הסובייטית למדעים למוסקבה גם וינוגרדוב עבר למוסקבה. בשנת 1947 הוא הקים היה המנהל הראשון של מכון לגאוכימיה על שם ורנדסקי.
בסוף שנות ה-40 וינוגרדוב צורף לצוות שעבד על פצצה גרעינית סובייטית. בעקבות הצלחת הניסוי הראשון וינוגרדוב קיבל תואר גיבור העמל הסוציאליסטי, עיטור לנין ופרס סטלין.
בשנת 1953 וינוגרדוב הקים קתדרה לגאוכימיה באוניברסיטת מוסקבה. בשנת 1953 הוא נבחר לאקדמיה למדעים הסובייטית. בשנת 1967 הוא נבחר לסגן נשיא של האקדמיה.
וינוגרדוב תרם רבות לפיתוח תחום גאוכימיה בברית המועצות. הוא היה העורך הראשי של מספר אטלסים בתחום גאוכימיה וגאולוגיה וערך מחקרים רבים.
החל משנות ה-60 וינוגרדוב החל לבצע מחקרים בתחום כוכבי לכת על בסיס מידע שהיה מגיע מגשושיות סובייטיות. תחת פיקוחו בוצעו מחקרים של דגימות קרקעית הירח שהובאו למעבדות על ידי גשושית לונה 16.
וינוגרדוב נפטר בשנת 1975 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
על שם של וינוגרדוב נקראו:
אליעזר רפאלי
קורות חיים
ב-1957 יצא רפאלי ללימודים בארצות הברית, שם למד תחילה באוניברסיטת הניו סקול ולאחר מכן למד היסטוריה באוניברסיטת קולומביה וקיבל בה תואר שני. לאחר שחזר לישראל בשנת 1961, החל ללמד בסמינר הקיבוצים ובהדסים. בשנת 1962 מונה למנכ"ל המכון האוניברסיטאי של חיפה, שהפך לאוניברסיטת חיפה. בין 1973 ל-1977 שימש כנשיא האוניברסיטה ולאחר מכן, כיהן כנגיד המוסד למשך כל ימי חייו.
לאחר פרישתו מנשיאות אוניברסיטת חיפה (1978) מונה למנכ"ל פרויקט שיקום שכונות וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1981. לאחר מכן תכנן את מרכז השיקום של איל"ן בקריית חיים. היה סגן נשיא של NCLI וחבר במועצת נשיאי הארגונים היהודיים.
רפאלי היה יו"ר הוועד המנהל של המכון לחקר החינוך לשלום. ב-2002 הוענק לו עיטור ההוקרה "יקיר חיפה" וב-2003 קיבל תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת חיפה.
נפטר במאי 2018. הובא למנוחות בבית העלמין של קבוצת דגניה ב'.
יעקוב צנוע
יעקוב צנוע (בערבית: يعقوب صنوع, נולד ב-9 בינואר 1839 בקהיר, נפטר בשנת 1912 בפריז) היה עיתונאי ומחזאי יהודי מצרי ומי שהביא את התיאטרון המודרני לעולם הערבי. כונה ה"מולייר של מצרים" (« موليير مصر »). הקים כתב עת סאטירי בשם "אבו נדארה", לפי שם העט שלו, "שייח אבו נדארה".
קורות חיים
אמו של יעקב צנוע הייתה יהודייה מצריה ואביו, רפאל צנוע - יהודי איטלקי ששימש יועץ לאחד מבני משפחת משנה המלך המצרי, אחמד פאשה יגן, נכד של מוחמד עלי. יעקב צנוע למד בילדותו בתלמוד תורה אחר כך למד בבית ספר יסודי, תוך רכישת ידע בשפות ובכתבי הקודש של הנצרות והאסלאם. בגיל 13 דקלם שיר שהוא חיבר בפני האמיר אחמד פאשה יגן, שהתרשם מאוד מכישורי הילד ומימן לו לימודי ספרות ואמנות בליבורנו באיטליה, בשנים 1853 עד 1855. באיטליה התוודע צנוע לספרות ולתיאטרון האירופאי, והושפע גם מבחינה פוליטית על ידי תנועת הקרבונארי.
תיאטרון
בשנת 1869 עשה את ניסיונותיו הראשונים בתיאטרון. מירב ההצגות שהעלה, היו מחזות שהוא תרגם באנגלית, צרפתית ואיטלקית. הוא העלה את המחזות בתיאטרון ברובע אל־אזבקיה, צפון-מזרחית לכיכר תחריר. הוא היה הראשון שהעלה שחקניות על הבמה. פרסומו הלך וגדל, וגם השליט אסמאעיל פאשא ביקש ממנו להציג בארמונו וכינה אותו "מולייר המצרי". אבל כשהעלה שם מחזה סאטירי בשם "המולדת והחירות", שבו ביקר את שחיתות השלטון, זעם השליט וסגר את התיאטרון. צנוע ברח לצרפת למשך שנתיים.
צנוע כתב מחזות רבים, כמו " أبو ريدة وكعب الخير", " العليل ", " بورصة مصر ", " الأميرة الاسكندرانية ".
עיתונות ופעילות ציבורית
צנוע היה מקורב לג'מאל א-דין אל-אפגאני ולמוחמד עבדו. בשנת 1872 הקים שני מועדונים מדעיים - "מועדון הקדמה" ו"מועדון חובבי המדע" ונבחר לעמוד בראשם.. בשנת 1874 יצא לחו"ל למסע למשך 4 שנים באירופה, שם חקר את דרכי הממשלות, החברות והאנשים ביבשת. בשנת 1877 הוא ייסד עיתון סאטירי בשם "أبو نضارة" (אבו נדארה; "أبو نظارة" – "בעל המשקפיים"), עיתון שזכה לתפוצה רחבה ולפרסום רב. "אבו נדארה" היה העיתון הראשון בשפה הערבית ששילב קריקטורות, כמו גם העיתון הראשון שנכתב בערבית מצרית מדוברת (ולא בערבית ספרותית) כחלק מאופיו העממי והסטאירי. גם בעקבות פרסום עיתון זה התנגש צנוע עם השלטונות, ושוב הוא נאלץ לגלות ממצרים. הוא המשיך לפרסם תחת שמות שונים את העיתון, שהוברח למצרים והופץ גם בחלקים אחרים של העולם הערבי. כשכבשו הבריטים את המצרים, הוא המשיך את התקפותיו, הפעם נגד הבריטים, והוא זה שיצר את הסיסמה "מצרים למצרים" שנהפכה למטבע לשון נפוץ.
הוא מעולם לא חזר למצרים ואמר, שלא יחזור כל עוד יישלטו שם הבריטים. נפטר בשנת 1912 בפריז.
בשנת 2001 יצא ספר במצרים המנסה לערער על המיתוס של יעקוב צנוע כאבי התיאטרון המצרי, והספר יצר פולמוס רחב.
2015 במוזיקה
בערך זה מצוינים אירועים שהתרחשו במהלך שנת 2015 ונוגעים לעולם המוזיקה.
אופרה
פרמיירות מרכזיות
ג'אז
אלבומים מרכזיים שיצאו
מוזיקה קלאסית
יצירות\ אלבומים שיצאו
יונדאי i20 N ראלי1
יונדאי i20 N ראלי1 היא מכונית מרוץ בקטגוריית ראלי1 המיצרת על ידי קבוצת יונדאי מוטורספורט ומשמשת באליפות העולם בראלי החל מעונת 2022. אב הטיפוס של המכונית, המבוסס על הדגם יונדאי i20 N נחשב לראשונה במאי 2021.
היסטוריית מרוצים
הופעת הבכורה של המכונית הייתה בראלי מונטה קרלו מרוץ פתיחת העונה. במרוץ הבא, ראלי שוודיה, סיים תיירי נויביל במקום השני והשיג את הפודיום הראשון. אוט טאנק השיג את הניצחון הראשון בראלי סרדיניה. בהמשך העונה השיג טאנק שני ניצחונות נוספים, כמו גם נויביל. את העונה סיימה הקבוצה במקום השני באליפות היצרנים עם 5 ניצחונות ועשרה פודיומים נוספים.
בן שרפסטין
בנג'מין שרפסטין (באנגלית: Benjamin Sharpsteen; 4 בנובמבר 1895 – 20 בדצמבר 1980) היה במאי ומפיק קולנוע אמריקאי בחברת וולט דיסני. הוא ביים 31 סרטים במהלך הקריירה שלו, שהייתה בין השנים 1920–1980. כאשר הוא הצטרף לאולפני וולט דיסני בשנת 1929, הוא הפך במהירות ליד ימינו של וולט דיסני בהפקת סרטי הנפשה ולייב אקשן. כפי שכתב פעם וולט, "לגבי בן שרפסטין ותרומתו לפיתוח ארגון דיסני, אני רוצה לומר שהוא מילא תפקיד חשוב מאוד". על עשייתו בחברה הוא הוגדר בשנת 1998 כאגדת דיסני.
ביוגרפיה
שרפסטין נולד בטקומה, וושינגטון, ב-4 בנובמבר 1895 וגדל במחוז אלמידה, קליפורניה. הוא למד חקלאות באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס ובשנת 1917 הצטרף לחיל הנחתים האמריקאי במלחמת העולם הראשונה.
כאמן מוכשר, הוא זכה בעבודה לאחר המלחמה בשירות הסרטים הבינלאומי של חברת הרסט, ועבד על סדרות הנפשה מוקדמות כמו "Happy Hooligan". הוא המשיך לעבוד כאנימטור בסרטי פרמאונט, סרטי ג'פרסון ובאולפנים של מקס פליישר בניו יורק.
חבר משותף המליץ על בן לוולט דיסני, ששלח מכתב שהזמין אותו לבקר בסטודיו בלוס אנג'לס. ביום שבן הגיע, וולט הציג לעובד הפוטנציאלי שלו קרטונים של מיקי מאוס. "תגובתי הראשונה", נזכר בן מאוחר יותר, "הייתה שהם היו מצוינים, בהשוואה להנפשה שאני הכרתי..."
בשנה שלאחר מכן, בן ביים את הסרט הראשון מבין 21 סרטי ההנפשה הקצרים, "Two Gun Mickey", וכשהסטודיו עבר לסרטי הנפשה באורך מלא הוא שימש כבמאי רצף בסרט "שלגיה ושבעת הגמדים". הוא המשיך לשמש כמנהל מפקח ב"פינוקיו" וכמפיק בפועל של "פנטסיה", "סינדרלה" ו"עליסה בארץ הפלאות". בשנת 1947, בן הפיק את סרט הלייב אקשן הראשון שלו, "Seal Island". זה היה הראשון בסדרת הסרטים "הרפתקאות החיים האמיתיים", וזכה באוסקר עבור הסטודיו. הוא המשיך להפיק 12 מתוך 13 "הרפתקאות החיים האמיתיים", שמונה מהן זכו בפרסי אוסקר. במהלך שנות ה-50 הפיק בן גם את הסדרה "אנשים ומקומות"; שלושה מהם זכו באוסקר.
בשנת 1954 החל בן להפיק את סדרת הטלוויזיה של דיסנילנד, "עולמו המופלא של דיסני", והופיע בפרק הראשון שלה. לאחר 33 שנים בחברה, הוא פרש ב-1962.
בן שרפסטין נפטר ב-20 בדצמבר 1980 בקליסטוגה, קליפורניה, שם ייסד את מוזיאון שרפסטין המוקדש לחלוצי האזור ומתעד את חייו של המיליונר הראשון של קליפורניה, סמואל בראנן, את ההיסטוריה של מחוז נאפה וכן עוד על חייו ויצירתו של שרפסטין.
ענת גבריאל
ענת גבריאל היא מנהלת ישראלית, סגנית נשיא גלובלית בחברת יוניליוור, וקודם לכן מנכ"לית יוניליוור ישראל.
ביוגרפיה
ענת גבריאל נולדה בלונדון, שבאנגליה, גדלה בישראל ובארצות הברית. בוגרת תואר ראשון במדעי החיים מאוניברסיטת אמורי, שבאטלנטה, ארצות הברית ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב (בשנת 1989).
הייתה מנהלת חטיבה באלי לילי ומנהלת ארצית של חברת קונבטק מקבוצת בריסטול מאיירס סקוויב.
החלה לעבוד ביוניליוור ישראל בדצמבר 2006. שימשה כמנהלת שיווק וכמנהלת מכירות ארצית, כסמנכ"לית חטיבת השוק המקצועי, כסמנכ"לית המכירות וכסמנכ"לית חטיבת המותגים הבינלאומיים. כיהנה כמנכ"לית החברה ממרץ 2013 עד פברואר 2020, עת מונתה לסגנית נשיא גלובלית ביוניליוור.
נשואה לירון, שעוסק בתחום הטקסטיל ואם לשניים.
טראנאקי (חבל)
טרנאקי (Taranaki) הוא חבל במערב האי הצפוני של ניו זילנד הכולל את הר טראנאקי וסביבתו. שטחו של החבל הוא 7,257 ק"מ רבוע ומתגוררים בו 105,000 תושבים, כמחצית מהם בעיר ניו פלימות' (New Plymouth). רוב הקרקע באזור מורכבת מאדמת בזלת שנוצרה כתוצאה מפעילות געשית של הר טרנאקי. אדמה זו ביחד עם כמות משקעים גדולה יוצרים בחבל תנאים טובים לחקלאות, שהענף הבולט בה הוא גידול בקר לחלב.
בתחומי החבל ולחופיו נמצאים מספר שדות נפט וגז טבעי גדולים, כולל שדה הגז מאוי - הגדול ביותר בניו זילנד. בתחומו נמצא גם פארק לאומי אגמונט, הפארק הלאומי השני שהוכרז בניו זילנד.
חלוקה מנהלית
מבחינה מנהלית החבל מחולק לשלוש רשויות אזוריות, כולן מחוזות. את המחוז סטרטפורד טראנאקי חלוקת עם מנוואטו-ונגנאוי שממזרח.
זרמים ראשיים במיסטיקה היהודית
זרמים ראשיים במיסטיקה היהודית (באנגלית: Major trends in Jewish mysticism) הוא שם ספרו של חוקר הקבלה גרשם שלום, שיצא לאור לראשונה בשנת 1941. הספר עוסק בהיסטוריה של המיסטיקה היהודית על זרמיה העיקריים, למן יורדי המרכבה ועד לחסידות. הוא פורסם בשתים עשרה שפות ונחשב לאחד הספרים החשובים והמשפיעים ביותר בתחום חקר תורת הקבלה וחקר מדע הדתות.
פרטים כללים על הספר
פרקי הספר הם נוסח מורחב של ההרצאות שנשא שלום, בשפה האנגלית (למעט ההרצאה החמישית אותה נשא בעברית), ב"מכון היהודי ללימודי הדת", בקתדרה על שם שטרוּק, בניו־יורק, בשנת 1938. שלום הוזמן למכון כמרצה אורח בשנת 1937, על ידי סטפן וייז, מי שהיה מראשי הקהילה הרפורמית בארצות הברית ומאוחר יותר יושב־ראש ועד הפועל הציוני. את הספר הקדיש שלום לחברו הטוב, וולטר בנימין.
הספר נכתב במקור בגרמנית (למעט הפרק החמישי שנכתב בעברית), אך התפרסם לראשונה בשפה האנגלית, בתרגומו של ג'ורג' ליכטהיים (George Lichtheim). הוא היה אמור להִתרגם לעברית על ידי שלמה צוקר, מהמחלקה לכתבי יד וארכיונים בספריה הלאומית, אך הדבר לא יצא לפועל. במהלך השנים תורגמו לעברית פרקים מתוך הספר, ובשנת 2016 תורגם הספר כולו לעברית.
הספר נקרא בעברית: "זרמים עיקריים במיסטיקה היהודית", אולם שלום עצמו התעקש לקרוא לו: "זרמים ראשיים במיסטיקה היהודית". לדעת דניאל אברמס ההבדל בין "זרמים ראשיים" ל"זרמים עיקריים" היה עקרוני לשלום, ובא להדגיש שהוא ראה בחלוקה שערך בין הזרמים במיסטיקה היהודית חלוקה שרירותית ולא מהותית. אליעזר שביד קורא לספר "ראשי הזרמים במיסטיקה היהודית".
השפעת הספר
המהדורה השנייה של הספר (בשנת 1946) יצאה לאור מבלי שעשתה רושם רב. לדעת יוסף דן, עובדה זו - יחד עם מספר גורמים נוספים - הובילו את שלום לקחת חלק פעיל בחוג "ארנוס", שבאסקונה, בשנת 1949; וזאת על אף שראש החוג, קרל גוסטב יונג, היה אנטישמי בעל עמדות פרו־נאציות, והעובדה שחלפו שלוש שנים בלבד מתום מלחמת העולם השנייה והשואה. השתתפותו של שלום בחוג ארנוס הביאה לחשיפה בינלאומית לה קיווה ופרסומיו במסגרת זו הקנו לו שם עולמי כמומחה לקבלה. ספרו החל לקבל את תשומת הלב הראויה, הוא זכה לעשרות מאמרי בקורת ונכתבו עליו עשרות מאמרים וספרים. למעשה כמעט ולא קיים חיבור בנושא המיסטיקה היהודית שנכתב מאז, שאיננו נסמך עליו.
הסופר הארגנטיני המפורסם, חורחה לואיס בורחס, נהג לשלב ביצירותיו מוטיבים קבליים, וטען כי הושפע מאוד מהספר, שלדבריו הוא הטקסט הבהיר ביותר שנכתב על הקבלה.
בתאריך 29 בספטמבר 1991, פרסם דן את המאמר: "הספר שבו נפרדו דרכיהם של החוקר והמקובל: יובל להופעת הספר 'זרמים עיקריים במיסטיקה היהודית' לגרשם שלום", הארץ, תרבות וספרות, 29.9.1991, הדן בספר והשפעתו.
בתאריכים 17 - 19 בפברואר 1992, נערך כנס בינלאומי בברלין, לציון פרסומו הראשון של הספר. הרצאות הכנס פורסמו בספר, שיצא לאור בשנת 1993, ונושא את השם: Gershom Scholem's Major trends in Jewish mysticism 50 years after, P. Schäfer and Joseph Dan (eds.), Tübingen: J.C.B. Mohr (P. Siebeck), 1993.
בקיץ 2003 העבירה רחל אליאור סדרת הרצאות בנושא: Major Trends in Jewish Mysticism: A Reassessment, ב"ישיבה יוניברסיטי".
מהדורות הספר
ההרצאות נִשאו בשנת 1938, אך הספר יצא לאור לראשונה שלוש שנים מאוחר יותר. המהדורות הראשונה והשנייה לוו בהקדמה של שלום. המהדורה השלישית ומהדורת הכריכה הרכה (בשנת 1961) לוו בהערה מאת המוציא לאור. משנת 1995 נלווית לספר הקדמה מאת רוברט אורי אלטר. סדר המהדורות הוא כדלקמן:
בשנת 1941, יצאה לאור המהדורה הראשונה, בניו יורק, בהוצאת ספרים שוקן. הספר בן XIV + 440 עמודים, והרשימה הביבליוגרפית מופיעה בעמודים 417 - 428.
בשנת 1946, יצאה לאור המהדורה (השנייה) המתוקנת והמורחבת (כולל דף נפרד, המפרט את רשימת טעויות הדפוס שבספר), בניו יורק, בהוצאת שוקן. הספר בן XIV + 454 עמודים, והרשימה הביבליוגרפית מופיעה בעמודים 425 - 438.
בשנת 1954, יצאה לאור המהדורה השלישית, בניו יורק, בהוצאת שוקן. במהדורה זו תוקנו טעויות דפוס והוספו מחקרים חדשים לרשימה הביבליוגרפית, שיצאו לאחר פרסום הספר. הספר בן XIV + 456 עמודים, והרשימה הביבליוגרפית מופיעה בעמודים 423 - 440.
בשנת 1955, יצאה לאור המהדורה הבריטית, בלונדון, בהוצאת הספרים Thames and Hudson. הספר בן XIV + 456 עמודים.
בשנת 1961, יצאה לאור מהדורת הכריכה הרכה, בניו יורק, בהוצאת שוקן. המדובר בהדפסה חוזרת של המהדורה השלישית, עם תוספת מחקרים לרשימות הביבליוגרפיות. הספר בן XIV + 460 עמודים, והרשימה הביבליוגרפית מופיעה בעמודים 425 - 444.
בשנים 1965, 1967, 1969, 1971, 1972, 1973, 1974, 1977, 1978, 1985, 1988, יצאו לאור הדפסות נוספות.
בשנת 1995, יצאה לאור המהדורה עם ההקדמה שכתב רוברט אורי אלטר, בניו יורק, בהוצאת שוקן. הספר בן XXI + 460 עמודים, והרשימה הביבליוגרפית מופיעה בעמודים 425 - 444.
הדפסות נוספות של מהדורת 1995 הודפסו שוב החל משנת 1996, וכמעט בכל שנה לאחר מכן.
בשנת 2011, יצאה לאור מהדורת 1995 בגרסה אלקטרונית (eBook).
בשנת 2016, יצא לאור תרגום ראשון לעברית, בהוצאת ידיעות ספרים.
תרגומי הספר
שלום כתב את ההרצאות ופרקי הספר בגרמנית, למעט הפרק החמישי שנכתב בעברית, אך כל הפרקים תורגמו לאנגלית ובשפה זו יצא הספר לראשונה לאור. הספר תורגם לאחת עשרה שפות נוספות: צרפתית, גרמנית, איטלקית, פורטוגזית, יפנית, שוודית, ספרדית, סינית, סלובנית, פולנית ורוסית.
התרגום לעברית
במרץ 2016 ראה אור תרגום עברי מלא לספר בהוצאת משכל: זרמים ראשיים במיסטיקה היהודית. תרגום: סדריק כהן סקלי; הוסיפה אחרית דבר חביבה פדיה. עוד לפני צאת הספר השלם בעברית תורגמו כאמור שלושה פרקים מלאים וחלק מפרק נוסף.
לאחר הוצאת הספר באנגלית סירב שלום לעסוק בתרגומו לעברית, משום שחשב שהדבר יגזול זמן רב מזמנו. עם זאת הסמיך את אברהם שפירא ואת הוצאת עם עובד להוציא את הספר לאור על סמך תרגום מן המקור הגרמני, נוסח הערות השוליים כפי שהופיע במהדורה השלישית באנגלית והעותק האישי של שלום, בשוליו ציין את התיקונים שביקש לערוך בספר. עקב בעיות מימון לא ראה הפרויקט אור בעם עובד, אך שפירא המשיך להחזיק בזכויות ובכתב ההרשאה משלום וחתר להוציא את התרגום לפועל. התרגום הושלם ב-2007, הוא הותקן על ידי סדריק כהן סקלי בעריכתו של דב אלבוים ובסיועה של חביבה פדיה, שאף חיברה את אחרית הדבר. התרגום נעשה על סמך המקור הגרמני, התרגום האנגלי ועותקו האישי של שלום, תוך בחירת הניסוחים המדויקים ביותר של מראי המקום בעברית. על אף שהספר הושלם ב-2007, הוא ראה אור רק ב-2016, עקב בעיות מימון, בהוצאת ידיעות ספרים.
בטבאיאן
החאן בָּטְבַּאיָאן (בבולגרית: Батбаян; 640 משוער – 690), היה מנהיג שבטי בקרב הבולגרים (עם טורקי), שליט בולגריה הישנה ובנו בכורו של קובראט מייסדה של בולגריה הישנה ובולגריה של הוולגה. קובראט היה אחיהם של הנסיך אספרוך מייסד האימפריה הבולגרית הראשונה, קובר, קוטראג ואלצק ומוצאו מ שושלת דולו שמקורה בחבל גאנסו שבסין.
ב-665 הלך לעולמו קובראט מייסד בולגריה הישנה ובולגריה שעל הוולגה ובטבאיאן הבכור הפך לראש השבט המרכזי ומנהיג בולגריה הישנה. תחום שלטונו השתרע מפולטבה דרך השטחים צפונית לים השחור ועד ים אזוב. כשעלה לשלטון כבר היה נתונה הישות הבולגרית תחת פלישה מסיבית של שבטי כוזרים. בטבאיאן מתועד לראשונה ב-668 כאשר במהלך מלחמות שבטיות עם הכוזרים נאלץ לסגת לאזור חצי האי קרים. הכוזרים תקפו והשתלטו על השטח שבין הנהר דון לבין הרי אורל. בטבאיאן הובס ובהתאם להסכם השלום שנחתם עם הכגן הכוזרי קאבאן נלקחו בטבאיאן ואחותו חוּבָּה בשבי. לפי חלק מהמקורות הורשה בטבאיאן לשלוט על חלק מממלכתו המקורית תחת התואר אלטבר והיה וסל כוזרי. מ-671 פסק התיעוד הישיר לגבי בטבאיאן. לפי מקורות משניים מעריכים כי הלך לעולמו ב-690.
MHL
MHL היא ליגת ההוקי לצעירים של רוסיה (ברוסית: Молодёжная хоккейная лига) ולמעשה הליגה הצעירה של קבוצות ההוקי קרח הרוסיות.
הליגה הוקמה ב-26 במרץ 2009 ומנוהלת על ידי פדרציית ההוקי הרוסית. במשחקים משתתפים שחקנים עד לגיל 20. בפברואר 2010 הוענק לליגה מדליית זהב מטעם IIHF על תרומה משמעותית לקידום ההוקי קרח והתפתחות ההוקי קרח ברוסיה בקרב הנוער. אלופת הליגה זוכה בגביע חרלמוב.
מבנה הליגה
החל מ-2010 זהו מבנה הליגה: האליפות נערכת בשני שלבים, כשבשלב הראשון קבוצות מכל דיוויזיה משחקת משחק בית ומשחק חוץ מול יריבות אחרות כשהליגה נערכת במתכונת דומה לזו של ה-KHL. היא מחולקת לחטיבה מזרחית ולחטיבה מערבית שבכל אחד מהם דיוויזיה המכילה קבוצות מאזור מסוים.
ארבע הקבוצות הטובות מכל דיוויזיה משתתפות בשלב השני של האליפות הכולל שלבי הכרעה בכל חטיבה - רבע, חצי וגמר - כשמנצחת הפלייאוף היא אלופת החטיבה, אלופת המערב או, לחלופין, אלופת המזרח - אלופת כל חטיבה מתחרות בגביע חרלמוב, שהוא גמר הליגה וטורניר המכריע למי מוענק תואר אלופת הליגה הצעירה.
קבוצות הליגה
נכון לעונת 2021/2022
כתב מונגולי
כתב מונגולי (במונגולית - "מונגול ביצ'יג") הוא הכתב העתיק בו נכתבת השפה המונגולית מאז המאה ה-13 ונמצא בשימוש עד ימינו אלה (הכתב הרשמי כיום במונגוליה הוא הכתב הקירילי). הממצא הקדום ביותר בכתב זה הוא מצבת ג'ינגיס חאן המתוארכת לשנת 1224-1225.
היסטוריה
בשנת 1587 המלומד המונגולי איושי-גושי שעסק בתרגום הכתבים הבודהיסטיים, שינה קלות את צורתן הגרפית של כמה מהאותיות, וכן הכניס סימנים רבים על מנת להקל על התעתיק הפונטי של מונחים בסנסקריט בטיבטית ובסינית, האותיות החדשות שנוצרו על ידו מכונות "אלי-גלי".
כיום משמש כתב זה את המונגולים תושבי סין. לאחר התפרקות ברית המועצות, נטו מספר גופים פוליטיים-לאומיים במונגוליה לחזור לכתב זה, אך הרעיון נזנח עקב מורכבותו הרבה והצורך בשינוי בכל שטחי החיים. עם זאת, במידת מה כתב זה עדיין בשימוש כיום במונגוליה בחותמות רשמיות, טפסים שונים, ושלטים מעוטרים.
צורת הכתב
כיוון הכתיבה הוא בטורים מלמעלה למטה שכיוונם משמאל לימין. לרוב הסימניות ישנן שלוש צורות גרפיות בהתאם למיקומן במילה (תחיליות, אמצעיות, וסופיות). במקרים רבים קיימות צורות גרפיות נוספות המסייעות לחיבור האותיות בהתאם לצורתן עם האותיות שלפניהן ולאחריהן, ובכך להקנות לכתיבה מראה אסתטי והרמוני. למרות שממבט ראשון הכתב נראה מסובך למראה, הרי שלמעשה הוא פשוט ביותר, מורכב מאותיות בסיסיות מעטות בעלות צורה גרפית פשוטה למדי. ההנחה שעמדה למול עיני יוצרי הכתב היא שהכותב, השולט היטב בשפה המונגולית יוכל לכתוב כל מילה במינימום של הרמות ותנועות יד.
ישנם הגיים שונים המסומנים בכתב זה באותה האות ללא הבדל. כך למשל התנועות o/u, ö/ü, וכן a/e בסוף מילה, והעיצורים t/d, k/g, ובמקרים מסוימים גם ž/y. סיבת הדבר היא בחסרונם של הגיים אלו בשפה האויגורית ממנה הושאל הכתב.
10cc
הקמת הלהקה
ארבעת החברים המקוריים בלהקה עבדו יחד במסגרת מספר להקות רוק אנגליות כמו The Mindbenders, והיו בין המקימים של Strawberry Studios, שלימים הפך גם לסטודיו ההקלטות של הלהקה. חברי הלהקה הקליטו יחד במסגרת אלבומים של אמנים אחרים, וגם הקליטו עבודה מקורית משלהם, שפורסמה תחת מגוון שמות להקה. הצלחתם הייתה מוגבלת - הם היו מוכרים כמוזיקאים מוכשרים ועבדו באופן רציף, אך לא זכו לפרסום או למקום במצעדי הפזמונים.
ב-1972 החליטו הארבעה שניתן להפיק משהו מוצלח מהמוזיקה שכל אחד מהם עבד עליה בנפרד, וכך הקליטו את הסינגל "Waterfall", והציעו אותה לאפל רקורדס. אפל סברו כי אין לשיר פוטנציאל מסחרי, אך החברים לא ויתרו, והמשיכו לפנות למפיקים פחות מסחריים. בינתיים הם הקליטו שיר נוסף, "Donna" שרצו שיופק כצד ב' לשיר הראשון. השיר היה פרודיה על סגנון ה-doo-wop בסגנון פרנק זאפה, והוא מאוד מצא חן בעיני ג'ונתן קינג, הבעלים של UK Records, שהחתים את הלהקה ונתן להם את השם 10cc.
הצלחת הלהקה
השיר "Donna" זינק מיד למצעדי הפזמונים, ואף הגיע למספר 2. זמן לא רב לאחר מכן, "Rubber Bullets", שיר סאטירי נוסף, הפעם על "Jailhouse Rock" של אלביס פרסלי, נהיה ללהיט הבינלאומי הראשון של הלהקה. שיר שלישי של הלהקה הגיע למקום עשירי במצעד הפזמונים, וכך גובשה הצלחת הלהקה, שהמשיכה להפיק להיטים כמו "Wall Street Shuffle", "The Dean and I" ו-"Silly Love". האלבום הראשון שלהם, שנקרא "Sheet Music" היה הצלחה מסחררת, ונשאר במצעדים שישה חודשים, וסלל את הדרך לסבב הופעות בארצות הברית והופעות בתוכניות טלוויזיה פופולריות.
למרות הצלחת הלהקה, המוזיקאים עצמם לא זכו לתמורה כלכלית רבה, ולכן ב-1975 הם עזבו את קינג וחתמו חוזה לחמש שנים עם Mercury Records. באותו זמן, הלהקה כבר הקליטה את השיר "I'm Not In Love", שהיה צפוי להיות הלהיט הגדול ביותר שלהם, והם השתמשו בזה כדי להשיג תמורה נדיבה ממרקורי עבור חמשת האלבומים הבאים שלהם.
כשיצא האלבום הבא של 10cc, "The Original Soundtrack", נבואתם התגשמה. האלבום זכה להצלחה ביקורתית ומסחרית מסחררת, והשיר "I'm Not In Love" הגיע למקום ראשון במצעדים. גם האלבום הרביעי של הלהקה, "How Dare You!" כלל שירים שהפכו ללהיטים.
פירוק הלהקה
אך עד שנת 1976, כבר היו חיכוכים בין חברי הלהקה. מחלוקות מוזיקליות-אסתטיות גרמו לגודלי וקרם לעזוב את הלהקה כדי לעבוד על פרויקט עצמאי, וסטיוארט וגולדמן נשארו עם השם 10cc והמשיכו להפיק אלבומים מצליחים ולהיטים, ולהופיע ברחבי עולם.
בשנת 1978 סטיוארט נפצע בתאונת דרכים, ובין אם זו הייתה הסיבה או לא, בשנה זו חלה תפנית שלילית בקורות הלהקה. האלבומים שלהם כבר לא הגיעו למצעדים, כבר לא היה ברור אם זו להקה או צמד, והכיוון המוזיקלי של 10cc לא היה ברור. באופן אירוני, בתקופה זו פרסמה הלהקה את השיר השני שמזוהה איתם מבחינה היסטורית - "Dreadlock Holiday". האלבום בו הופיע השיר לא הצליח להגיע אפילו למקום נמוך במצעדים, ואולם השיר עצמו נהיה ללהיט מספר 1 השלישי (והאחרון) של הלהקה. הלהקה התפרקה ב-1983, וחבריה פנו לפרויקטים נפרדים, גם עצמאיים, וגם עם שמות מוכרים יותר ופחות בעולם המוזיקה, כמו אנייטה פלטסקוג מלהקת אבבא, הראמונס, פול מקרטני, ועוד.
הלהקה היום
מאז שנת 1999, גולדמן מופיע עם פול בורג'ס, שהיה למתופף של 10cc אחרי פרישתם של קרם וגודלי, ושני חברים חדשים, מייק סטיבנס ומיק וילסון. הלהקה כבר לא מוציאה מוזיקה בשמה, למרות שכל חבריה המקוריים עדיין פעילים בעולם המוזיקה והקליטו והפיקו עבודות רבות מאז. חברות התקליטים עדיין משחררות לשוק תקליטי אוסף ומיטב הלהיטים של 10cc. לכבוד השנה ה-40 להקמת הלהקה ב-2012, הופיעה 10cc העכשווית ברויאל אלברט הול, וגודלי הצטרף להופעה במספר שירים.
מזמור גרגוריאני
מזמור גרגוריאני (בלטינית: cantus choralis, "מזמור למקהלה", או cantus ecclesiasticus, "מזמור כנסייתי"; לעיתים מילולית, cantus gregorianus) היא המסורת המרכזית של הקנטוס פלאנוס המערבי, צורה של מזמור ליטורגי חד-קולי (מונופוני) בנצרות המערבית, שליווה את טקס המיסה וטקסי תפילות אחרים. הרפרטואר העצום הזה של מזמורים מהווה את המוזיקה העתיקה ביותר הידועה, בהיותו הרפרטואר הראשון שהונצח בכתב תווים בר-זיהוי במאה ה-10. באופן כללי, המזמורים נלמדו בשיטת ה"ויוה ווצ'ה", דהיינו, שירה משמיעה על פי הדגמה בעל פה, שדרשה שנים של ניסיון ב"סקולה קנטורום" - "בית הספר לשירה". מקור המזמור הגרגוריאני הוא בחיי המנזרים, שבהם הקפידו על שירת "עבודת האל" תשע פעמים ביום בשעות הקבועות מתוך דבקות בחוקי בנדיקטוס הקדוש. שירת מזמורי תהילים היוותה חלק גדול מחיי קהילת הנזירים, ואילו קבוצה קטנה יותר וסולנים שרו את המזמורים. במהלך חייו הארוכים עבר המזמור הגרגוריאני שינויים הדרגתיים רבים ורפורמות מסוימות.
היסטוריה
המזמור הגרגוריאני עבר ארגון, מיון וכתיבה בתווים בעיקר בארצות הפרנקים במערב ובמרכז אירופה במהלך המאות ה-11 וה-13, בעריכות וצמצומים מאוחרים יותר, אבל לטקסטים ולרבות מן המלודיות יש גרסאות קודמות לתקופה זו במאות שנים. אף כי סברה פופולרית מייחסת לאפיפיור גרגוריוס הגדול עצמו את המצאת המזמור הגרגוריאני, הרי חוקרים בני ימינו גורסים, שהמזמור הנושא את שמו מקורו בסינתזה קרולינגית מאוחרת יותר של המזמור הרומאי והגאלי, וכי הייחוס לגרגוריוס הראשון באותם ימים היה "תחבולה שיווקית", כדי להעלותו לדרגת השראה ברוח הקודש במאמץ ליצור פרוטוקול ליטורגי אחד, שיהיה בשימוש בכל רחבי האימפריה. אימפריה אחת, כנסייה אחת, מזמור אחד - אכיפת אחידות היוותה סוגיה מרכזית בימי השושלת הקרולינגית. במאות הבאות המשיכה מסורת המזמור הגרגוריאני לעמוד בלב המוזיקה הכנסייתית, שם התפתחה בכיוונים שונים, שהתבטאו בכך, שנוהלי ביצוע חדשים הצליחו לפלס את דרכם פנימה. מוזיקה חדשה נכתבה לטקסטים חדשים או שהטקסטים הקיימים הורחבו בכך שנכתבו כאורגנום. אפילו המוזיקה הפוליפונית, שצמחה מן המזמורים עתיקי היומין והמכובדים ב"אורגנה" מאת לאונין ופרוטין בפריז (1160-1240), הסתיימה במזמור מונופוני ובמסורות מאוחרות יותר הוצבו סגנונות חיבור חדשים צד בצד עם מזמור מונופוני. נוהל זה נמשך אל תקופת חייו של פרנסואה קופרן, שהמיסות שלו לעוגב נועדו לביצוע לסירוגין עם מזמור גרגוריאני הומופוני. אחרי תקופת הבארוק דעך השימוש במזמור כמעט עד היעלמו, אבל הוא זכה לתחייה מחודשת במאה ה-19 בכנסייה הקתולית ובטקס לחם הקודש של הכנסייה האנגליקנית.
ארגון
מזמורים גרגוריאניים מאורגנים בשמונה מודוסים. תווי היכר מלודיים טיפוסיים כוללים תחיליות וקדנצות אופייניות, שימוש בטונים דקלומיים, שסביבם חגים יתר צלילי המלודיה, ואוצר מילים של מוטיבים מוזיקליים הנשזרים יחדיו באמצעות תהליך הקרוי צנטוניזציה (מעשה טלאים) ליצירת משפחות של מזמורים קשורים זה בזה.
אף כי בין סולמות המז'ור והמינור המודרניים קיימת קרבה איתנה לשניים מן המודוסים הכנסייתיים הללו, הסולם המודרני בן שבעת הצלילים מבוסס על עקרונות הרמוניים שונים ומאורגן אחרת מסולמות המודוסים הכנסייתיים, המבוססים על תבניות בנות שישה צלילים, הקרויות הקסכורדים (hexachord). הצלילים העיקריים בהקסכורד הם הדומיננטה וצליל הסיום. מקומו של צליל הסיום ברצף ההקסכורד קובע את אפיון המודוס כאותנטי או פלגלי. מודוסים בעלי אותו צליל סיום שותפים למאפיינים מסוימים וקל לבצע מודולציות הלוך ושוב ביניהם, ומתוך כך שמונת המודוסים מסודרים בארבע הקבצות גדולות יותר, המבוססות על צלילי הסיום שלהם.
תיווי
מזמורים גרגוריאניים כתובים בתיווי גרפי, העושה שימוש ברפרטואר של סימנים ספציפיים בשם נוימות, שהדגימו מחווה מוזיקלית בסיסית. הואיל וספרים ייצגו רכוש גדול, ספרי המזמורים המוקדמים נכתבו בקיצורים בטקסט בכל מקום אפשרי, כשהנוימות כתובות מעל הטקסט. בתקופות מאוחרות יותר נוספו עוד קו או קווים אחדים ובמשך המאה ה-11 הצורך הזה להגדיר גם את המרווחים, התפתח לתיווי המרובע, שממנו התפתח תיווי החמשה המודרני במהלך המאה ה-16. המזמור הגרגוריאני היווה את המסורת המוזיקלית המרכזית והשלטת ברחבי אירופה וככזה הוא נמצא בשורש ההתפתחויות המוזיקליות שנבעו ממנו, כמו עליית הפוליפוניה במאה האחת-עשרה.
זמרי המזמור הגרגוריאני
מבצעיו המסורתיים של המזמור הגרגוריאני היו מקהלות גברים ונערים בכנסיות, או נשים וגברים במסדרים דתיים בקאפלות שבמנזריהם. זו המוזיקה של הפולחן הקתולי, המבוצעת כחלק מן המיסה ועבודת הקודש של הכמרים. אף כי המזמור הגרגוריאני דחק את רגלי מסורות הקנטוס פלאנוס המקומיות האחרות של המערב הנוצרי והיה למוזיקה הרשמית של הליטורגיה הנוצרית, המזמור האמברוזיאני עודנו בשימוש במילאנו ויש מוזיקולוגים החוקרים גם אותו וגם את המזמור המוסאראבי של ספרד הנוצרית. אומנם אין עוד חובה להשתמש במזמור הגרגוריאני, אך הכנסייה הקתולית ממשיכה להתייחס אליו באופן רשמי כמוזיקה המתאימה ביותר לטקסי הפולחן. בשלהי המאה ה-20 פקדה את המזמור הגרגוריאני התחדשות מוזיקולוגית ופופולרית כאחת, הן במסגרת הכנסייה הקתולית והן מחוצה לה.
אגיוס ניקולאוס
אגיוס ניקולאוס הוא שמה של סדרת הפלגות העפלה של שתי אוניות מעפילים שנשאו את אותו השם. אגיוס ניקולאוס א' - "פלש טרנספורט" שאורגנה על ידי הרמן פלש ואגיוס ניקולאוס ב', שאורגנה על ידי ד"ר ברוך קונפינו. סמיכות ההפלגות של שתי אוניות, שמן הזהה והעובדה שעגנו יחדיו בשלהי אפריל 1939 בנמל האי היווני קיאה, הוביל למחלוקת היסטוריוגפית לגבי פרטי ההפלגות, מספר ההפלגות ואף לניכוס פרטי הפלגות של האחת לרעותה.
אגיוס ניקולאוס א' - "פלש טרנספורט"
האגיוס ניקולאוס א' הפליגה לארץ ישראל במסגרת מפעל העפלה פרטי מצ'כוסלובקיה, אשר נוהל על ידי הרמן פלש יוצא התנועה הרוויזיוניסטית. במסעה הראשון הובילה 700 מעפילים רובם בני הקהילה היהודית בצ'כוסלובקיה ממעמד הביניים. מקצת מהמעפילים היו פליטים מאוסטריה שלאחר האנשלוס. ה"אגיוס ניקולאוס" הייתה במקורה ספינת משא בת 1,800 טונות שנחכרה מאיש עסקים יווני בשם וורדולקיס. היא הותאמה להעברת מעפילים אם כי בדוחק רב, כאשר לכל מעפיל הוקצה דרגש באורך 70 סנטימטרים. בשל נסיבותיה, מתוארת הפלגתה הראשונה בחלק מהמקורות הכתובים העוסקים בהעפלה כשתי הפלגות שונות, אך מדובר בהפלגה אחת בת שני חלקים של אותה קבוצת מעפילים. בהפלגתה השנייה של ה"אגיוס ניקולאוס א'" עלו לישראל 860 מעפילים שכללו את ניצולי אניית המעפילים רים אשר עלתה באש ליד רודוס וכן מקצת מבני הקהילה המקומית.
החלק הראשון של ההפלגה הראשונה
בבוקר יום שני, 12 במרץ 1939, יצאו ברכבת מברנו 700 מעפילים. לכל מעפיל סופקה חבילת מזון בת 5 קילוגרמים. הרכבת אובטחה על ידי המשטרה הצ'כוסלובקית ובשעות הערב המאוחרות הגיעו המעפילים לברטיסלאבה. בברטיסלאבה עלו המעפילים על שתי ספינות נהר בשם "מינרבה" ו"טולון" וב-13 במרץ בשעות הבוקר המוקדמות הפליגו הספינות במורד הדנובה. ב-16 במרץ עגנו הספינות בנמל רוסה בבולגריה ולאחר הצטיידות המשיכו לכוון נמל ג'יורג'יו שברומניה. למחרת, המשיכו הספינות לנמל טולצ'אה. המעפילים שהו בטולצ'אה מספר ימים וב-22 במרץ הועלו על סיפון ה"אגיוס ניקולאוס", אשר הפליגה מנמל טולצ'אה לנמל סולינה ומשם לים השחור. ב-25 במרץ עברה הספינה את הבוספורוס ובהמשך עגנה באיסטנבול להצטיידות. המעפילים ירדו מהספינה והתארחו בקרב בני הקהילה היהודית בעיר. למחרת הפליגה הספינה לכיוון הדרדנלים ובהמשך, בשל מזג אוויר סוער, נאלצה לעגון בנמל מיטילנה שבאי לסבוס. לאחר שוך הסערה, הפליגה הספינה וב-28 במרץ התקרבה לחופי רודוס. בשל הרעה בתנאי מזג האוויר ותנאי ים קשים, נאלצה האגיוס ניקולאוס לשנות כיוון ולעגון באי סאמוס.
ב-30 במרץ הפליגה הספינה ונעה בסמוך לאי קפריסין וצפונית לו. התוכנית הייתה להגיע לחופי ארץ ישראל ולהוריד את המעפילים באמצעות שתי סירות מנוע קטנות, אשר היו על ה"אגיוס ניקולאוס". ב-31 במרץ הגיעה הספינה לחופי ארץ ישראל והוחל בניסיונות הורדת המעפילים. הוברר, כי שתי סירות המנוע אינן תקינות. ב-1 באפריל, בשעה 00:45 הגיעו לקרבת הספינה, שתי ספינות משמר חופים בריטיות והחלו להאיר את האזור בפצצות תאורה. אש נורתה מספינות משמר החופים אל עבר הארובה וגשר הפיקוד של האגיוס ניקולאוס. האגיוס ניקולאוס התרחקה בכוח מנועים מלא מחופי ארץ ישראל לכיוון כרתים, כשהיא מלווה בספינות משמר החופים ולאחר התרחקותה ניתקו הספינות הבריטיות מגע. מירי הבריטים, נפצע קשה מעפיל אחד, ששמו אֶבֶּל, למחרת מת מפצעיו ונקבר בים. כן נפצעו קל שני מעפילים ואיש צוות אחד.
החלק השני של ההפלגה הראשונה
ב-4 באפריל עגנה האגיוס ניקולאוס בנמל הרקליון שבכרתים ונוסעיה חגגו את ליל הסדר. למחרת הפליגה לאי קיאה ובצהרי יום 6 באפריל עגנה הספינה בנמל האי. ב-7 באפריל, עזב צוות הספינה את האגיוס ניקולאוס. נוסעי הספינה היו במצב גופני קשה ורבים מהם חלו בדיזנטריה. המעפילים שהו באי קיאה במשך קרוב לשלושה חודשים, אשר במהלכם הלך מצבם והדרדר, תוך שנוצרו חיכוכים חברתיים. הנהגת הקבוצה שהורכבה מאנשי בית"ר, ניסתה לארגן את חיי המעפילים ובכלל זה הנהגת שיעורי עברית והפעלת מקהלה. המזון למעפילים סופק על ידי הקהילה היהודית באתונה. ב-24 באפריל עגנה בקיאה ה"אגיוס ניקלאוס ב'" שארגן ד"ר ברוך קונפינו וב-1 במאי הפליגה לארץ ישראל. השהות הממושכת הוביל לכעס גובר על אנשי הנהגת הקבוצה וב-6 במאי הודחו אנשי בית"ר שהנהיגו את המעפילים ובראשם ארווין פילגוט ונבחרה הנהלה חדשה. ההנהגה החדשה ניסתה ליצור קשר עם הרמן פלש כדי שירכוש ספינה נוספת אשר תוביל אותם לארץ ישראל. לבסוף חכר בעליה של האגיוס ניקולאוס ספינה בשם "סאלומיה" וב-19 ביוני היא עגנה בנמל קיאה. ה"סאלומיה" הייתה קטנה יותר מהאגיוס ניקולאוס ונפחה 1,600 טונות. ב-25 ביוני הפליגה ה"סאלומיה" לכיוון ארץ ישראל כשהיא גוררת אחריה סירה קטנה יותר וב-2 ביולי הגיעה לחופי הארץ.
ב-3 ביולי הורדו מעפילי ה"סאלומיה" לסירה המלווה ונחתו לחופי חיפה. המעפילים נעצרו על ידי הבריטים ונכלאו במחנה מעצר ליד בית החרושת שמן. מדיווחי משטרת המנדט עולה כי נעצרו 697 מעפילים, מתוכם 470 גברים, 190 נשים ו-37 ילדים. העצורים שוחררו מאוחר יותר ומספרם הופחת ממכסת אשרות הכניסה של יהודים לארץ ישראל באותה שנה. קיימת אי בהירות לגבי הכללת מעפילי "פלש טרנספורט" במכסות הכניסה המאושרות של יהודים לארץ ישראל באותה השנה. ישנן גרסאות הטוענות כי הוקצו על ידי הבריטים למעפילי אגיוס ניקולאוס א' 700 סרטיפיקטים.
ההפלגה השנייה של אגיוס ניקולאוס א'
בהפלגתה השנייה של "אגיוס ניקולאוס א'" הגיעו לישראל 860 מעפילים. 600 מהם היו ניצולי ספינת המעפילים רים שעלתה באש ליד האי רודוס ונוסעיה נאספו על ידי ספינה איטלקית וניצלו. בנוסף, עלו על הספינה 260 מעפילים נוספים, שכללו את בני הקהילה המקומית ופליטים נוספים שהתקבצו באי. ב-19 באוגוסט 1939, הורדו המעפילים לשתי ספינות מפרש וספינת מנוע אחת מול חופי נתניה. אחת מהספינות, ה"טאסו", ועליה 350 מעפילים עלתה על שירטון. בסיוע תושבי נתניה, הורדו המעפילים לחוף וקיבלו טיפול ראשוני. מאוחר יותר הובלו על ידי המשטרה הבריטית באוטובוסים לצריפין. שתי הספינות הנוספות, שנקראו "טאוס" ו"רוזטה" אותרו אף הן על ידי משמר החופים הבריטי והובלו לנמל חיפה בלווי ספינות בריטיות.
אגיוס ניקולאוס ב'
ספינת המעפילים אגיוס ניקולאוס ב' נשכרה על ידי ד"ר ברוך קונפינו והייתה ראשונת ספינות המעפילים במסגרת מפעל ההעפלה הפרטי שלו. ב-14 באפריל 1939, הפליגה הספינה מנמל בורגס שעל סיפונה 309 מעפילים. בכרתים הועברו המעפילים לספינה קטנה יותר בשם "קרליצה מריה" וב-19 במאי נחתו בחופי ארץ ישראל.
קונפינו חבר לאקוש אפשטיין, פעיל עלייה מהונגריה וחבר הציונים הכלליים א', ויחדיו פעלו להעלאת עולים מהונגריה ומבולגריה. הוא שכר את הספינה "אגיוס ניקולאוס" מסוכן ספנות יווני בשם ליקידיס, אשר היה נציג הבעלים. ה"אגיוס ניקולאוס" הייתה ספינת מטען בנפח של 1,500 טונות אשר הותאמה להובלת עד 600 מעפילים וכללה גם אביזרי בטיחות מינימליים. קונפינו ניצל את קשריו הטובים עם שירותי הביטחון הבולגריים והשיג את אישורם למעבר העולים מהונגריה לבולגריה. כמחצית מהמעפילים הגיעו מהונגריה ומחציתם מבולגריה. בגין ההפלגה שילמו המעפילים 1,000 פנגו הונגרי בהונגריה או 2,000 לבות בבולגריה והיה זה סכום שווה ערך ל-200 דולרים אמריקניים.
בשל אי בהירות לגבי אופן הורדת המעפילים בארץ ישראל התעכבה הפלגת הספינה, תוך שקונפינו נתון היה ללחץ של המעפילים מחד ושל המשטרה הבולגרית מאידך, להוציא את ההפלגה לפועל. למרות אי הבהירות החליט קונפינו ש"האגיוס ניקולאוס" תפליג, דבר שהוביל לקרע מיידי עם "אגודת הציונים הכלליים" בסופיה, אשר קונפינו היה סגן יושב ראשה. האגודה התנערה מקונפינו והודיעה שפעילותו נוגדת את החלטות ההסתדרות הציונית.
ב-14 באפריל יצאה האגיוס ניקולאוס לדרך והפליגה בים השחור לכוון הבוספורוס. ב-24 באפריל עגנה באי קיאה להצטיידות כאשר היא עוגנת לצד ה"אגיוס ניקולאוס א'" וב-1 במאי הפליגה לכוון כרתים. בכרתים הוברר כי קברניט הספינה מסרב לסכנה ולהפליג עימה לחופי ישראל. המעפילים והקברניט רכשו ושיפצו ספינת מפרשים בשם "קרליצה מריה" ועימה הפליגו לישראל, כאשר היא גוררת עימה ספינת דיג קטנה בת 200 טונות לצורך הורדת המעפילים. במהלך ההפלגה, הצליח קונפינו לתאם את הנחיתה מול אנשי ההגנה וסוכם שתתבצע בסמוך לבית-חנן. הצוות הסתבך בניווטה של הספינה ולאחר שהתקרבו לחופי אלכסנדריה, פנתה הספינה צפונה במטרה לאתר את החוף הקרוב לבית-חנן.
ב-18 במאי הגיעה ה"קרליצה מריה" אל מול חופי ישראל, מול הכפר מג'דל שמיקומו היה בין עזה לאשקלון המודרנית. הצוות סבר שהספינה ממוקמת בסמוך לבית-חנן, אך ניסיונותיהם ליצור קשר עם אנשי ההגנה ביישוב עלו בתוהו. ב-19 במאי, הורדו הנוסעים לחוף באמצעות ספינת הדיג. מטוס סיור בריטי איתר את הספינה ודיווח שהנוסעים הורדו לספינה קטנה יותר העושה דרכה צפונה. לאחר רדת המעפילים לחוף, הם נתקלו בתושבים ערבים שניסו לתקוף אותם. מקצת מהמעפילים אשר היו חמושים באקדחים ירו באוויר והניסו את התוקפים. למקום הגיעו כוחות צבא ומשטרה בריטיים אשר ליוו את המעפילים לתחנת הרכבת ברחובות. מטענם של הנוסעים הושאר במג'דל. ברחובות התקבלו המעפילים על ידי תושבי המקום שחילקו להם מזון ושתייה ובהמשך, הועלו על רכבת שהובילה אותם לבת גלים. לאחר חקירה משטרתית, שוחררו המעפילים ומספרם הופחת ממכסת רישיונות העלייה. אגיוס ניקולאוס ב' תועדה שוב בנמל האי קיאה ב-19 ביוני והיא הפליגה ממנו ב-24 ביוני. קיימת הנחה שהאגיוס ניקולאוס ב' קיימה הפלגה נוספת לארץ ישראל במועד זה ונוסעיה הזדהו כמעפילי אגיוס ניקולאוס א' - "פלש טרנספורט", בתיאום עם אנשי המוסד לעלייה ב' ובניסיון להוליך שולל את הבריטים בשל שמן הזהה של הספינות, וזאת משום שלמעפילי "פלש טרנספורט" כבר הוקצו 700 סרטיפיקטים. הנחה זו נותרה בגדר השערת מחקר. לאחר מסעה של האגיוס ניקולאוס ב', החליט קונפינו לרכוש ספינת מעפילים ולהקים חברת ספנות לצורך המשך מפעל ההעפלה הפרטי והוא רכש את הרודניצ'אר.
יחסי הודו–רוסיה
יחסי הודו–רוסיה הם היחסים דו-צדדיים בין הרפובליקה של הודו לבין הפדרציה הרוסית. במהלך המלחמה הקרה קיימו הודו וברית המועצות יחסים צבאיים, כלכליים ודיפלומטיים חזקים. לאחר קריסת ברית המועצות, רוסיה ירשה את היחסים ההדוקים עם הודו, והודו שיפרה את קשריה עם המערב. בשנת 2012 חלקה של רוסיה במחזור סחר החוץ ההודי היה 1% (מקום 32 בקרב השותפים לסחר חוץ בהודו). בשנת 2012 הייתה אחראית הודו ל-1.3% מסחר החוץ ברוסיה.
הודו היא השוק השני בגודלו בתעשיית הביטחון הרוסית. בשנת 2004 יותר מ-70% מהציוד הצבאי ההודי סופק מרוסיה, מה שהפך את רוסיה לספקית הציוד הצבאי העיקרי לצבא הודו.
היסטוריה
היחסים הקרובים עם הודו, שהחלו בשנות ה-50, מייצגים את הניסיון המוצלח ביותר של ברית המועצות לפתח קשרים הדוקים יותר עם מדינות העולם השלישי. היחסים החלו בביקורו של ראש ממשלת הודו, ג'ווהרלל נהרו, בברית המועצות ביוני 1955, ואז ביקורו של ניקיטה חרושצ'וב בהודו בסתיו 1955. בשלב זה הודיע חרושצ'וב כי ברית המועצות תומכת בריבונות הודית על שטחה של קשמיר הנתון במחלוקת ועל מובלעות החוף הפורטוגליות.
בתקופת המלחמה הקרה, הודו שמרה באופן רשמי על נייטרליות - אך נטתה לברית המועצות, בין השאר בשל תמיכת ארצות הברית בפקיסטן, יריבתה המושבעת של הודו. מטוסי קרב ראשונים, מסוג מיג-21, רכשה הודו מברית המועצות בשנת 1962.
היחסים הסובייטים עם הודו גם השפיעו רבות על היחסים עם סין. אז במהלך הסכסוך ההודי-סיני בשנת 1962, ברית המועצות הכריזה על נייטרליותה לכל מה שקורה. ברית המועצות העניקה להודו סיוע כלכלי וצבאי משמעותי בתקופת חרושצ'וב, ובשנת 1960 הסיוע הזה הפך גדול יותר מהסיוע לסין. אי התאמה זו הייתה נקודת מחלוקת נוספת ביחסי סין–ברית המועצות.
בשנת 1965 שימשה ברית המועצות בהצלחה כמתווכת שלום בין הודו לפקיסטן, לאחר סכסוך הגבול ההודי-פקיסטני. אלכסיי קוסיגין נפגש עם נציגי הודו ופקיסטן, וגם עזר להם לנהל משא ומתן על סיום הסכסוך הצבאי בקשמיר.
כפי שמציין פרופסור כריסטופר אנדרו, סוכנות הק.ג.ב בהודו בשנות ה-70 וה-80 הייתה הגדולה ביותר מחוץ לברית המועצות.
ממשלתו של נרנדרה מודי תיארה את רוסיה בשנת 2021 כ"ידידה ותיקה".
סחר סובייטי-הודי
בשנים הראשונות של עצמאות הודו, ברית המועצות כמעט ולא סחרה עימה. היקף היצוא ההודי לברית המועצות בשנים 1948–1953 פחת ביותר מ-23 פעמים: מ-16.2 מיליון דולר ל-0.7 מיליון דולר. היצוא הסובייטי להודו צנח כמעט פי עשרה: מ-9.8 מיליון דולר ל-0.9 מיליון דולר.
סחר רוסי-הודי
בשנות ה-90 חלה ירידה חדה בסחר הרוסי-הודי: בשנת 1995 רוסיה היוותה 3.1% מהיצוא ההודי ו-1.8% מהיבוא, ואילו ארצות הברית היוותה 19.1% ו-10.1% בהתאמה. המשבר הפיננסי העולמי הביא לירידה חדה בחלקה של רוסיה בסחר החוץ ההודי: בשנת 2008 רוסיה היוותה 1% מהיצוא ההודי ו-3.6% מהיבוא ובשנת 2013 היא היוותה רק 1% ו-0.9%, בהתאמה. הודו קונה בעיקר מטוסים, יהלומים, כלי נשק, מכוניות חשמליות, אוניות, דשנים מהפדרציה הרוסית, ומספקת מוצרי תרופות, חקלאות ומוצרי מזון (כולל תה), מכונות וציוד, טבק, בגדים מוכנים וסריגים לרוסיה. היקף הסחר בין המדינות נכון לשנת 2012 הסתכם ב-11 מיליארד דולר, כולל יצוא רוסי של 8 מיליארד דולר.
חוב הודי
בשנת 1993 נקבע על ידי ממשלות שתי המדינות סכום החוב של הודו לרוסיה על 10.2 מיליארד דולר (בעיקר הלוואות מדינה שקיבלה הודו לפני 1990). בשנת 2014 סכום החוב ההודי של רוסיה, בהתחשב בתשלומים שבוצעו, הסתכם בכ-1.3 מיליארד דולר, גודל התשלומים השנתיים של הודו על הלוואות מדינה של רוסיה הסתכם בכ-780 מיליון דולר, וההחזר הסופי של החוב ההודי צפוי להיות בשנת 2037.
השקעה רוסית בכלכלה ההודית
כחלק מפירעון החוב ההודי בהודו, נוצרו שני מיזמים משותפים שהצד הרוסי השקיע בכ-800 מיליון דולר.
השקעות הודיות ברוסיה
הודו משקיעה מעט יחסית ברוסיה: ההיקף המצטבר של ההשקעות ההודיות בכלכלה הרוסית החל מה-1 בינואר 2014 הסתכם ב-3.1 מיליארד דולר (כולל 1.7 מיליארד דולר בפרויקט סכלין-1). המיזמים המשותפים הרוסיים-הודיים כוללים את קומי אינטרנשיונל לימיטד לייצור חומרי שוחקים בוולז'סקי, אזור וולגוגרד, וחברת אורוספרמה לייצור תרופות במחוז פודולסקי באזור מוסקבה, בעיקר תרופות גנריות שאינם מכילים פניצילין וצפלוספורין.
שיתוף פעולה צבאי-טכני
בשנת 2013 הייתה אחראית הודו ל-35.6% מהיצוא הצבאי של רוסיה (4.7 מיליארד דולר מתוך 16.7 מיליארד דולר).
לימוד רוסית בהודו
הוראת השפה הרוסית בהודו החלה רק באמצע המאה ה-20, אך מאז לימודי רוסית זכו לפופולריות רבה במדינה. מספר הסטודנטים הרוסים גדל מדי שנה. לחלק משמעותי מהסטודנטים יש אינטרס עסקי ישיר במסחר עם רוסיה.
נציגויות דיפלומטיות
הודו מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה וארבע קונסוליות: באסטרחאן, בסנקט פטרבורג, בוולדיווסטוק וביקטרינבורג. מאידך, רוסיה מחזיקה בהודו שגרירות בניו דלהי ושש קונסוליות: בצ'נאי, בגואה, בהיידראבאד, בקולקטה, במומבאי ובטריוונדרום.
דל לאטה
דלברט לירוי לאטה (באנגלית: Delbert Leroy Latta; 5 במרץ 1920 – 12 במאי 2016) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של אוהיו בין השנים 1959–1989.
ביוגרפיה
לאטה נולד בעיר וסטון (Weston) שבאוהיו, בנם של בסי ויולה (לבית תומפסון) ולסטר לאטה. הוא למד בבתי הספר הציבוריים בצפון בולטימור שבאוהיו, והשלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון מקומב בשנת 1938. הוא למד במכללת פינדל בין השנים 1939–1940. ב-1943 השלים לימודי תואר ראשון במשפטים (L.L.B.) באוניברסיטת צפון אוהיו ובאותה האוניברסיטה הוסיף לקבל תואר אקדמי נוסף בשנת 1945. הוא שירת במשמר הלאומי של אוהיו ובדיוויזיה ה-37 של צבא ארצות הברית מ-1938 עד 1941. בשנים 1942–1943 שירת בכוחות המילואים של צי ארצות הברית.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של מדינת אוהיו בשנת 1944 והיה חבר בסנאט המדינתי בין השנים 1953–1958, שם מילא שלוש תקופות כהונה. לאטה עסק בעריכת דין ולימד באוניברסיטת צפון אוהיו. בבחירות 1958 נבחר לראשונה אל הקונגרס ה-86, והוסיף להיבחר 14 פעמים נוספות עד לראשית 1989. במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1968 היה ציר לכינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
בבית הנבחרים של ארצות הברית היה לאטה חבר בוועדת החקלאות ובוועדת הכללים, וכן מונה לכהונה בוועדת המשפט של בית הנבחרים בעת הדיונים על פרשת ווטרגייט. הוא נמנה בין עשרת חברי ועדת המשפט שתמכה בנשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון בעת הפרשה, והצביע נגד כל סעיפי ההדחה של ניקסון. עם זאת, משפורסמה "הקלטת האקדח המעשן", לאטה יצא חוצץ נגד הנשיא ניקסון והצהיר כי יצביע בעד ההדחה כאשר סעיפי ההדחה יעלו להצבעה במליאת בית הנבחרים, ואליו הצטרפו כל הרפובליקנים שתחילה התנגדו להדחה בוועדת המשפט. לאטה גרס כי ההאזנה לניקסון מסייע בטיוח הפרשה מעידה כי הבית הלבן שיקר לרפובליקנים ביודעין. משנת 1975 עד לפרישתו ב-1989 היה החבר הבכיר בוועדת התקציב של בית הנבחרים.
בשנת 1981 נתן את חסותו ל"חוק הפיוס הכוללני לאטה-גראם", אשר יישם את התוכנית הכלכלית של הנשיא רונלד רייגן, לרבות הגדלת ההוצאות הצבאיות וקיצוץ מסוים בהוצאות לפי שיקול דעת והוצאות חובה (Discretionary and mandatory spending). בבחירתו 1988 פרש לאטה מהחיים הפוליטיים.
חנניה רייכמן
חנניה רייכמן (16 במאי 1905 – 7 בנובמבר 1982) היה סופר, משורר ומתרגם עברי. ספריו ותרגומיו אופיינו במשחקי לשון ובשפה עשירה וקצבית. בלט בפתגמים ובמכתמים המחורזים שפרסם לאורך השנים.
קורות חייו
רייכמן נולד באוקראינה. בנעוריו היה פעיל בתנועת "צעירי ציון". לאחר המהפכה הקומוניסטית עבר ליקטרינוסלב, שם המשיך את פעילותו הציונית במחתרת, עד שנעצר על ידי המשטרה החשאית של המשטר הבולשביקי. בשנת 1926 עלה רייכמן לארץ ישראל והשתקע בתל אביב. לפרנסתו עבד כשכיר בחברה לייצוא פרי הדר, ועסק גם בתרגום. החל מ-1945 זנח את כל שאר עיסוקיו, והתמסר לכתיבה הספרותית.
במשך שנים היו לרייכמן שני מדורים שבועיים קבועים בעיתון "דבר". האחד: "פתגמים ומכתמים - מן הים הכללי, וטיפה משלי", עליו חתם בשמו, והשני: "מאוצר הבדיחה", עליו חתם בשם 'אבי אבשלום' (על שם בנו אבשלום). לעיתים נהג לחתום על יצירותיו בשם "רן" שהוא קיצור שמו.
רוב ספריו הם אוספים של פתגמים ומכתמים ו"חרוזי לצון" שנדפסו ב"דבר", ב"דבר לילדים" ובשבועון המצויר "דבר השבוע". בשבועון זה פרסם רייכמן גם את "צברינו חמודים ועוקצנים". בני העליות השונות כינו את ילידי הארץ "סאברע" (צבר ביידיש) בתערובת של גנאי וקנאה, וכינוי זה זכה לכבוד ולהערכה גם בזכות מדורו.
את עיקר פרסומו קנה רייכמן בזכות תרגום אוצר המשָלים הקלאסי משלי קרילוב של הסופר הרוסי איבן אנדרייביץ' קרילוב. אחד מתרגומיו הידועים של רייכמן הוא של השיר "אם" מאת רודיארד קיפלינג. השיר מופיע בספר תרגומיו "משירת העולם" שיצא ב-1942, ובו כ-250 יצירות שנכתבו ברוסית, אנגלית, צרפתית, גרמנית ויידיש. את כולן תרגם רייכמן משפת המקור.
רייכמן עסק רבות בתרגומי כתבי ז'בוטינסקי. את תרגומיו החל עוד בימי ז'בוטינסקי, שכינה אותן "מצוינות". בשנת 1940 הוציא רייכמן חוברת בשם 'משירי נעוריו של זאב ז'בוטינסקי' בתרגומו, החוברת לא נועדה כלל למכירה, והודפסו ממנה 100 עותקים בלבד. בין תרגומיו של רייכמן בכתבי ז'בוטינסקי: הרומן "חמישתם" (יחד עם י"ה יבין), המחזה "נכר", וכן שני אוספי סיפורים של ז'בוטינסקי: "סיפורים" (1949) ו"אספרתקוס וסיפורים אחרים" (1958). כמו כן תרגם שירים ופזמונים של ז'בוטינסקי, בהם "עיר שלום" ו"בא אביב".
כתיבתו התאפיינה בהומור קליל וסרקסטי, ובחתירה לשלמות במשקל, בחריזה ובחידודי הלשון. הסופר איתמר לוי כינה אותו "החרזן הלאומי".
בתרגומיו השתדל רייכמן, לדבריו, להשתמש בשפה פשוטה, ונזהר משימוש במילים נדירות, אך נזהר גם מלנקוט שפת דיבור נמוכה או, כדבריו, "סלנג לועזי למחצה המשעשע נפש צעירינו כתחליף ללשון עממית".
בנו, המתמטיקאי ד"ר אבשלום רן, עיברת את שמו בהשתמשו בשם העט של אביו - רן. רייכמן היה בן 77 במותו. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
משחקי לשון
להלן עצת השועל ממשל הכבשות המנומרות בתרגומו של רייכמן:
וכך תיאר רייכמן קונצרט מנקודת מבטו של ילד:
הנה הדין שחרץ על ספרות זולה:
אצל ריכמן נמצא פירוש מיוחד לפסוק "מענה רך ישיב חימה" :
לפי רייכמן "ישיב" פירושו יחזיר למצב הכעס, אך הפירוש המקראי המקובל הוא אחר: תשובה רכה מרגיעה את הכעס בדומה לחרב הנשלפת בשעת כעס, אך שבה לנדנהּ לאחר שהזעם שוכך.
ככל מתרגם התמודד רייכמן עם הצורך לגלות נאמנות כפולה – מצד אחד למקור ומצד שני לדרישותיה של השפה שאליה תרגם – העברית, וככל מתרגם היה עליו לבחור בפשרה כלשהי בין שני קטבים אלה. את סוגיית הנאמנות הכפולה של מלאכת התרגום ביטא היטב המשורר הצרפתי אנטול פראנס, גם בתרגומו של רייכמן:
קישורים חיצוניים
על יצירתו:
סרטן הקוקוס
סרטן הקוקוס (שם מדעי: Birgus latro) הידוע גם בתור הסרטן השודד (Robber crab) על פי שמועות כי הם נוהגים לעיתים לגנוב פריטים נוצצים כגון סירים וכלי כסף מבתים ואוהלים. סרטן הקוקוס הוא פרוק הרגליים היבשתי הגדול בעולם עם משקל של עד 4.1 ק"ג ויכול לגדול עד רוחב של 1 מטר. סרטן הקוקוס בעל צבתות חזקות וביכולתו לבקע באמצעותן אגוזי קוקוס על מנת לאכול את תוכנם.
תיאור פיזי
סרטן הקוקוס מגיע למשקל של עד 4 קילוגרמים, גוף באורך 60 סנטימטרים ומוטת רגליים של כמטר אחד, מה שעושה אותו לחסר החוליות היבשתי הגדול בעולם.
בדרך כלל הזכרים גדולים מן הנקבות. תוחלת החיים של סרטן הקוקוס עומדת על 30 עד 60 שנים. בדומה לסרטנים מעשירי רגליים אחרים (Decapoda), מחולק גוף סרטן הקוקוס לשני חלקים: החלק הקדמי (ראשחזה), אליו מחוברות עשר רגליים, והבטן. לזוג הרגליים הקדמיות ביותר מחוברות זוג צבתות גדולות המשמשות, בין השאר, לבקע אגוזי קוקוס. באמצעות צבתות אלו מסוגל סרטן הקוקוס להרים עצמים במשקל של עד 292 קילוגרמים. שני זוגות הרגליים הנוספים, בדומה למתרחש אצל הסרטנים הנזירים, משמשים להליכה ומאפשרים לסרטן לטפס על עצמים מאונכים כגון עצים. זוג הרגליים הרביעי קטן יותר ובסופו מחוברות צבתות קטנות דמויות פינצטה המשמשות את הסרטנים הצעירים לאחוז בחלק הפנימי של קונכייה או קליפת הקוקוס ולשאת אותם למטרות הגנה. הסרטנים הבוגרים משתמשים בזוג הרגליים הרביעי להליכה וטיפוס. הרגליים האחוריות ביותר קטנות מאוד, ומשמשות אך רק לניקוי איברי הנשימה. בדרך כלל מחזיק הסרטן את זוג הרגליים הללו בתוך השריון, בנקב המכיל את איברי הנשימה.
פרטים צעירים משתמשים בקונכיות של חלזונות כדי להגן על בטנם הרכה, בדומה להתנהגות של חלק מהסרטנים הנזיראים. בשונה מנזיראיים, סרטני הקוקוס הבוגרים אינם נושאים קונכיות, אלא מחזקים את שריון בטנם עם כיטין וקירטון (גיר). עם זאת, לעיתים ניתן למצוא סרטן קוקוס בוגר משתמש בקליפת קוקוס שבורה כדי להגן על בטנו. הבטן הקשה מגנה על הסרטן ומפחיתה את אובדן המים ביבשה. סרטן הקוקוס משיל את עורו במרווחים מחזוריים. השלת העור אורכת כ-30 ימים אשר במהלכם גוף הסרטן רך ופגיע.