cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גיורא איילנד
פעילות ציבורית לאחר פרישתו מהמועצה
לאיילנד תואר ראשון בכלכלה ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן.
חיים אישיים
בשנת 2017 עבר ניתוח פרוסטטה, שבו נפגעה מערכת העצבים. בריאיון לעיתון "ידיעות אחרונות" במאי 2018 סיפר על התאבדותו של אביו ב-2004, בגיל 81.
מתגורר במושב צור משה.
קרולינה, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך
שנותיה הראשונות
וילהמינה שרלוטה קרולינה, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך נולדה ב-1 במרץ בעיר אנסבך שבגרמניה ליוהאן פרידריך, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך ואשתו השנייה אלאונורה, נסיכת סקסוניה-אייזנך. קרולינה, שהתייתמה מאביה בגיל 3 ומאמה בגיל 13, גדלה להיות אשה אינטליגנטית, מתורבתת ומושכת, ותכונות אלו הפכו אותה למבוקשת מאוד בקרב נסיכי אירופה שחיפשו לעצמם כלה.
נישואים וילדים
קרולינה ויתרה על הצעת נישואים שקיבלה מפליפה החמישי, מלך ספרד, משום שלא רצתה לוותר על דתה הפרוטסטנטית. זמן קצר לאחר מכן היא פגשה את גאורג אוגוסט, נסיך הנובר, והשניים נישאו ב-22 באוגוסט 1705. שנה לאחר מכן גאורג קיבל אזרחות בריטית ואת התואר "דוכס קיימברידג'", והיה השלישי בתור לרשת את כס המלוכה האנגלי, אחרי אביו גאורג וסבתו סופיה.
קרולינה ילדה תשעה ילדים בין השנים 1707 ל-1724, מתוכם שבעה הגיעו לבגרות:
נסיכת ויילס
עם עלייתו של ג'ורג' הראשון לכס המלוכה הבריטי בשנת 1714 קיבל בנו גאורג, בעלה של קרולינה, את התואר דוכס קורנוול, ומספר חודשים לאחר מכן הוא הוכתר כיורש העצר הרשמי לכתר הבריטי והוענק לו התואר נסיך ויילס. קרולין הפכה לנסיכת ויילס והזוג עבר להתגורר באנגליה.
משום שהמלך החדש היה גרוש, הנסיכה קרולינה הייתה האישה החשובה ביותר בממלכה. אולם למלך היו יחסים מאוד רעועים עם בנו הנסיך, שהגיעו לשיאם בשנת 1717 עם טקס הטבלתו של ג'ורג' ויליאם, בנם החמישי של גאורג וקרולינה. הנסיך, בניגוד להוראת המלך, לא הסכים לתת לדודו להיות הסנדק של בנו, ונענש על כך במעצר זמני ובגירוש מארמון סנט ג'יימס ומטקסים ציבוריים. למרות זאת, בעיקר בזכות יחסיה הקרובים של קרולינה עם סר רוברט וולפול, שהיה ראש ממשלת בריטניה דה פקטו באותה התקופה, הזוג הצליח לשמור על מעמדם ועל אורח חייהם ולהתפייס עם המלך בשנת 1720.
קרולינה נחשבה לאינטליגנטית הרבה יותר מבעלה. בצעירותה היא נהגה להתכתב עם ידידה גוטפריד לייבניץ, איש האשכולות הגרמני שהועסק בחצר בית הנובר. היא גם עזרה ליזום את ההתכתבות בין לייבניץ לסמואל קלארק, הנחשבת כיום לאחת ההתכתבויות החשובות ביותר של המאה ה-18 בנושא פילוסופיית המדע.
חיי הנישואים של גאורג וקרולינה נחשבו למוצלחים, אף על פי שנסיך ויילס החזיק מספר פילגשים, בהן אחת המשרתות האישיות של הנסיכה.
מלכת בריטניה
הנסיכה קרולינה הפכה למלכה עם מותו של חמיה בשנת 1727 ועלייתו של בעלה לשלטון. במהלך השנים הבאות הזוג המלכותי היה במאבקים תמידיים מול בנם הבכור, הנסיך פרדריק. פרדריק, שיועד על ידי סבו להיות הנסיך הבוחר של הנובר, נשאר בגרמניה כשהוריו עברו לאנגליה בעודו בן שבע בלבד. כאשר זומן לבסוף לנסוע לבריטניה כיורש העצר לממלכה הוא היה כבר אדם בוגר, עם דעות משלו, שלא הכיר כמעט את הוריו. הוא התנגד לדעותיו הפוליטיות, האמנותיות והמדעיות של אביו ואף ניסה לשכנע את הפרלמנט להקצות לו קצבה גדולה מזו שאביו נתן לו.
למלכה קרולינה היה כח רב בממלכה; היא קיבלה את התואר מגנת ממלכת בריטניה הגדולה, ושימשה למעשה כעוצרת הממלכה כאשר המלך יצא מהמדינה. היא סובבה עצמה באמנים, סופרים ואינטלקטואלים רבים והזמינה יצירות אמנות ומבנים רבים. לצד מרי, נסיכת מודנה, אשתו של ג'יימס השני, ואלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה, בעלה של המלכה ויקטוריה, היא נחשבת לאחת מבנות הזוג החשובות והמשפיעות ביותר בהיסטוריה של המונרכיה הבריטית.
מותה
מספר חודשים לפני מותה של קרולינה היא שוב רבה עם בנה, והשניים לא דיברו שוב. היא מתה כתוצאה מסיבוכים שנגרמו מבקע טבורי ב-20 בנובמבר 1737 ונקברה במנזר וסטמינסטר שבלונדון. היא נקברה בארון קבורה כפול, בו 23 שנים מאוחר יותר נקבר גם המלך ג'ורג'. המלחין הנודע גאורג פרידריך הנדל כתב המנון ללווייתה.
חושן (פירושונים)
אישים ששם משפחתם חושן
}}
גונן גינת
גונן גינת (נולד ב-20 באוקטובר 1956) הוא עיתונאי, בעל טור ופובליציסט ישראלי, עורך מוסף השבת של העיתון ישראל היום. לשעבר העורך הראשי של "הצופה".
ביוגרפיה
גינת נולד וגדל בפתח תקווה כבנם הבכור של שולמית וליפא גינת, יוצאי קיבוץ סעד. למד בתיכון עירוני ב'-ג' (צייטלין) בתל אביב. שירת בצה"ל בחיל המודיעין. לאחר שהשתחרר מצה"ל, ובמקביל ללימודיו בחוגים לפסיכולוגיה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטת בר-אילן, החל את דרכו העיתונאית כמגיה בעיתון הצופה. בהמשך עבר לעיתון מעריב, שם שימש עורך חדשות והתקדם לתפקיד ראש הדסק וסגן עורך מוסף השבת.
לאחר כ-11 שנות עבודה ב"מעריב" מונה גינת לעורך הראשי של "הצופה". הוא שינה את מראה העיתון, הוסיף צבע לעמודיו והדפיסו בפורמט טבלואיד.
היה ממייסדי החינמון "ישראלי" ועורכו הראשון. כיום הוא בעל טור אקטואלי בעיתון "ישראל היום". בעקבות הפיגועים בבריסל כתב בטורו:
מ־1 באפריל 2017 גינת כותב בטורו בעיקר ביקורת טלוויזיה. בעקבות שידור פרק ראשון מתוך סדרה על המחזאי חנוך לוין כתב בטורו: גינת הוא אב לארבעה ותושב בית חורון.
פוג'יז
הפוג'יז (באנגלית: Fugees) הם להקה אמריקאית פופולרית, שפעלה באמצע שנות ה-90. שיריה התאפיינו בסגנונות ההיפ-הופ וה-R&B ובנוסף שילוב ייחודי של מוזיקת נשמה ורגאיי. הלהקה הקליטה שני אלבומים - אחד מהם, The Score, נחשב לאלבום משפיע וחשוב ביותר על עולם ההיפ-הופ ולאחד המצליחים שבהם - 18 מיליון עותקים נמכרו ברחבי העולם עד היום.
הקמה
לורין היל למדה בסוף שנות ה-80 באותו תיכון עם פראז, בניו ג'רזי. השניים שרו יחד ובשלב מסוים הצטרף אליהם בן דודו של פראז, וייקלף. השלושה כינו עצמם The Trazlator Crew והחלו מפתחים אט אט את הסאונד והסגנון שיפרסם אותם בעוד שנים: שילוב סגנונות ההיפ-הופ ומוזיקת הנשמה.
בשנת 1993 חתמו על חוזה עם חברת תקליטים והחליפו את שמם ל-The Fugees - קיצור ל-Refugees (פליטים), כינוי לפליטים מהאיטי, ארץ הולדתם של וייקלף ופראז.
קריירה מוזיקלית
ב-1994 הוציאו השלושה את אלבומם הראשון, Blunted on Reality, שלא נחל הצלחה מרובה ואף היווה אכזבה מסוימת למעריצי הלהקה, אף על פי ששני סינגלים מתוך האלבום זכו להצלחה - Nappy Heads ו-Vocab. על אף הכישלון היחסי של האלבום הראשון, הפוג'יז לא התייאשו והוציאו בשנת 1996 את אלבומם המפורסם והטוב ביותר - The Score.
האלבום זכה להצלחה מידית ושהה במקום הראשון בטבלת המגזין "בילבורד" למשך 4 שבועות. האלבום חשף בפני העולם את ייחודם וכישרונם של הפוג'יז בכתיבה ובעיקר בחידוש ובעריכת גרסאות ישנות לשירים. שני חידושים התפרסמו יותר מכל - הגרסה ל-No Woman, No Cry של בוב מארלי עם מילים שנערכו מחדש על ידי וייקלף, והשיר שזכה לפרסום הרב מכולם - Killing Me Softly, חידוש ללהיטה הישן של רוברטה פלאק. השיר הציג שוב את יכולותיה הקוליות המרשימות של לורין היל וחיזק מעמדה כאחת מזמרות ה-R&B הטובות של זמננו. שירים בולטים נוספים מהאלבום שאף הם יצאו כסינגלים הם Ready or Not ו-Fu-Gee-La, שזכה למספר גרסאות שונות בדיסק.
בנוסף להצלחה המסחרית המסחררת של האלבום, הלהקה זכתה בשני פרסי גראמי בשנת 1997 - אלבום הראפ הטוב ביותר ופרס נוסף על השיר Killing Me Softly.
פירוק וקריירות עצמאיות
מיד לאחר הדיסק המצליח, שלושת חברי הלהקה פצחו בקריירות סולו משלהם והפסיקו להקליט ולהתאמן במשותף. הסברה הרווחת היא שווייקלף ולורין הסתכסכו על רקע אישי ולכן לא רצו להמשיך לעבוד יותר.
וייקלף הוציא את אלבומו The Carnival כ-4 חודשים לאחר The Score. באלבום התארחו אמנים רבים ממגוון סגנונות והוא זכה להצלחה. וייקלף הוציא אלבומים נוספים, אך התפרסם בעיקר כמפיק מוצלח. בין האמנים אשר הפיק להם שירים נמצאים מיסי אליוט, דסטניז צ'יילד, בלאק אייד פיז ואפילו סאבלימינל. לורין היל אף היא הצליחה באופן מיידי, עם האלבום The Misseducation of Lauryn Hill שיצא בשנת 1998. האלבום היה מועמד ל-11 פרסי גראמי וזכה ב-5, ביניהם פרס האלבום הטוב ביותר. האלבום מהווה עד היום שם דבר בעולם המוזיקה השחורה והוביל את לורין לקריירה מצליחה לאחר מכן. בניגוד לשני האחרים, אלבום הבכורה של פראז, Ghetto Superstar, לא הוביל אותו לקריירה מצליחה כפי שציפה. פראז המשיך בעיקר כמפיק ועבד על מספר פסקולים בשנים האחרונות.
איחוד
השלושה התאחדו לראשונה ב-18 בספטמבר 2004, כחלק מסבב הופעות שתועדו בסרטו של דייב שאפל על מוזיקת ההיפ-הופ. בנוסף, הופיעו בטקס פרסי המוזיקה של ערוץ הבידור השחור ביוני 2005, כשפתחו את הטקס עם מספר שירים. בין התאריכים 30 בנובמבר 2005 עד 20 בדצמבר 2005 הם שהו במסע הופעות באירופה, הראשון שלהם מאז 1997. לאחר מסע ההופעות ניסתה הלהקה להקליט אלבום. ניסיון זה הסתיים בעימותים בין חברי הלהקה והעבודה על האלבום לא הושלמה. סינגל אחד בשם Take It Easy הודלף לאינטרנט ובסוף הוציאה אותו הלהקה רשמית.
קפיר
קֵפִיר הוא משקה חלב שמקורו בקווקז ומופק בתסיסה הומולקטית בדומה ליוגורט.
מבנהו של הקפיר
גרגירי קפיר הם למעשה מושבה סימביוטית של חיידקים מהסוג לקטובצילוס אצידופילוס ושמרים במטריצה של חלבונים, ליפידים וסוכרים. הצירוף המדויק של חיידקים ושמרים משתנה מתערובת לתערובת. כשמשרים את הגרגירים בחלב הם מתחילים את תהליך התסיסה והמשקה שנוצר, הקרוי גם הוא קפיר, הוא מוגז קלות וקצת אלכוהולי.
כדי להבטיח אחידות, במוצרים מסחריים משתמשים באבקת בסיס במקום בגרעינים. עם זאת, אבקה אינה יוצרת גרעיני גיבוש או ממשיכה לצמוח ללא סוף.
את חיידקי הקפיר מגדלים בחלב (בעיקר חלב פרה או עז הבית) למשך יום או יותר בטמפרטורת החדר. התוצאה דומה מאוד ליוגורט.
בצ'ילה משקה זה מכונה "Yoghurt de Pajaritos".
בשל כמות האלכוהול הנמוכה בקפיר, במזרח אירופה יש המשתמשים בו לטיפול בחמרמורת ("האנג אובר").
יאנובה
יאנובה (גם ינבה; ביידיש: יאנאווא; בליטאית: Jonava; בפולנית: Janów; ברוסית: Йонава או Ионава; לעיתים נכתב Jonawa) היא עיר בת כ-35,000 תושבים במרכז ליטא, במחוז קובנה. לפני השואה הייתה זו עיירה יהודית מובהקת: ב-1893 היה אחוז היהודים מבין תושביה 92%, וערב שואת יהודי ליטא - כ-65% (2,700 יהודים).
היסטוריה
העיר הוקמה בשנת 1750 על גדות הנהר נריס. עוד במאה ה-17 היה יישוב יהודי בכפר על גדתו השמאלית של הנהר ובין שרידיו בית קברות יהודי עתיק. במאה ה-18 החל היישוב היהודי לעבור לגדתו הימנית של הנהר, לאחוזותיו של האציל קוסקובסקי (Kosakovski). מרכז העיירה היה בנוי בתי-אבן וכולו אוכלס ביהודים. גויים חיו בפאתי העיירה בבתי עץ. העיירה היוותה מרכז מסחרי ומנהלי לסביבה כפרית גדולה.
כלכלת העיירה התבססה על עצי היערות הסמוכים, ששונעו על גבי הנהר לגרמניה. במאה ה-19 הוקמה בעיירה תחנת רכבת מרכזית ותעשיית רהיטים, עיבוד עור, מסגרות ובניית קרונות רכבת. כן עסקו רבים מתושבי העיירה, השוכנת בצומת-דרכים מפותח כעגלונים ולאחר מכן כנהגים.
חיים יהודיים
בניגוד לעיירות רבות ב"תחום המושב", יאנובה הייתה עיר בעלת מעמד כלכלי איתן ורוב יהודיה עבדו והתפרנסו. רבים מהם גם יצרו קשרי מסחר עם ליטאים, פולנים, רוסים וגרמנים וכך הכירו היטב את הסביבה הלא-יהודית. בעיר היו מספר בתי כנסת (רובם קלויז לפי משלח-יד: הקלויז של החייטים, של הבורסקאים, של העגלונים וכדומה), בית כנסת מרכזי "בית הכנסת הגדול" ובית מדרש ("בית המדרש הגדול"), חברת "מעות חיטים" לגמילות חסדים ושטיבל של חב"ד. כן פעל בה בית חולים יהודי.
במאה ה-20 היו ביאנובה נציגויות לכל המפלגות הפוליטיות הארציות והיהודיות ובכלל זה כל תנועות הנוער היהודיות הציוניות, בונדיסטים, קומוניסטים ועוד. במקום הוקם "בית החלוץ" של תנועת החלוץ להכשרה לצורך עלייה לארץ ישראל וגרעין גדול מיאנובה ("אחוה") עלה במסגרת העלייה השלישית והצטרף ל"גדוד העבודה".
בין הרבנים שנולדו או התגוררו ביאנובה: רבי צבי הירש (חותנו של יהושע צייטלין) ורבי אהרן הגדול מקרלין. במחצית השנייה של המאה ה-19 כיהן בה כרב ואב"ד הרב משה אריה הלוי (שהיה בין הרבנים שנתנו הסכמה לספר חפץ חיים). אחריו כיהנו בה הרבנים חיים סגל ויצחק ליפקין. רבה האחרון היה הרב נחום ברוך גינצבורג, בעל "מקור ברוך". עוד מילידי העיר הרב דב זוכובסקי (הנקרא על שמה "ר' בערל יאנובר"), שכיהן כמשגיח בישיבת לומז'ה בפתח תקווה, האחים הדיינים רבי אליעזר ורבי ישעיהו גולדשמידט.
בתקופת השואה
בשנת 1939, לאחר כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית נמלטה ליאנובה ישיבת סלוצק - קלעצק ופעלה בה מספר חודשים עד לסגירתה. בשנת 1940 נכבשה יאנובה, יחד עם כל ליטא על ידי ברית המועצות. במסגרת הישות המדינית החדשה, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית, הולאמו כל מקורות הפרנסה בעיר, המפלגות ותנועות הנוער פוזרו, ומוסדות החינוך היהודי נסגרו. ב-1941 הוגלו חלק מיהודי העיר לסיביר.
ב-23 ביוני 1941 החלה הפלישה הגרמנית במסגרת מבצע ברברוסה. העיר הופצצה קשות וכמעט נהרסה כליל. הדרכים החסומות וההפצצות הכבדות מנעו מרבים להימלט מזרחה לתוככי ברית המועצות, אך חלק מהיהודים נמלטו ליערות והצטרפו לפרטיזנים.
הגרמנים נכנסו לעיירה ב-26 ביוני. משטרת העזר הליטאית, שפעלה בחסות הנאצים, החלה בחטיפת גברים יהודים, ובביזה. ביולי חויבו היהודים לשאת טלאי צהוב ונדרש מהם כופר בסך 150,000 רובל, רב העיר והנשיא האחרון של אגודת הרבנים בליטא, הרב נחום ברוך גינזבורג, הסביר שלאחר השנתיים של הכיבוש הרוסי לא נותר בידי היהודים כסף ולפיכך נלקח כבן ערובה.
בראשית אוגוסט נלקחו 500 גברים יהודים ונורו למוות בחורשה סמוך לעיירה. בעיירה נותרו אז בעיקר נשים, ילדים וקשישים, הם נורו באותה חורשה ב-23 באוגוסט. בסה"כ, נרצחו שם 2180 גברים, נשים וילדים. באתר הטבח הוקם גן זיכרון ואנדרטאות עם כיתוב בעברית וביידיש.
כ-150 יהודים נוספים מהעיירה ומסביבותיה הועסקו בעבודות כפייה וגורשו לגטו קובנה באוקטובר. רובם ככולם נספו ב-28 באוקטובר בפורט התשיעי.
יאנובה לאחר המלחמה
יאנובה ידועה בשל מפעל הדשנים Achema, הגדול ביותר במדינות הבלטיות. ב-20 במרץ 1989 אירעה תקלה במפעל (אז נקרא Azot) במסגרתה נפלטו 7,500 טונות של אמוניה וכן חמצן דו-חנקני וכלור. ענן הזיהום השתרע על פני רוחב של 7 קילומטרים ואורך של 50 קילומטרים וגרם למותם של שבעה ול-29 מקרי נכות.
טיפאני ת'ורנטון
טיפאני דון ת'ורנטון (באנגלית : Tiffany Dawn Thornton; נולדה ב-14 בפברואר 1986) היא שחקנית וזמרת עבר אמריקאית. היא ידועה בעיקר בזכות משחקה בתור טוני הארט בסדרות הטלוויזיה "תנו לסוני צ'אנס" ו"לגמרי במקרה!" בערוץ דיסני.
ביוגרפיה
ת'ורנטון נולדה בעיר קולג' סטיישן, בטקסס, ארצות הברית. היא בוגרת אוניברסיטת טקסס A&M, שם שרה את ההמנון הלאומי במספר טקסי ספורט.
קריירה
בשנת 2004, כשהייתה בת 18, החלה לשחק בטלוויזיה בתפקידי אורח בין היתר בסדרות הטלוויזיה "חמישיות" ברשת פוקס, "8 כללים פשוטים" ברשת ABC, "חלומות אמריקאים" ברשת NBC, "The O.C." ברשת פוקס, "עקרות בית נואשות" ברשת ABC, שיחקה גם בפרק הפיילוט של סדרת הדרמה "יריחו" ששודרה ברשת CBS ושיחקה בסדרות "כל כך רייבן", "המכשפים מווייברלי פלייס" ו-"האנה מונטנה" ששודרו בערוץ דיסני. בשנת 2009 גילמה את ג'יימי בסרט מקורי של ערוץ דיסני "פיט בוקע מהביצה" לצד מיטשל מוסו, כמו כן ביצעה את השיר "Magic Mirror" מתוך פסקול הסרט "טינקרבל והאוצר האבוד", אשר הופיע גם באלבום האוסף "Disney Fairies: Faith, Trust, and Pixie Dust". עוד באותה שנה, נבחרה לשחק בתפקיד ראשי את טוני הארט בסדרת הטלוויזיה של ערוץ דיסני "תנו לסוני צ'אנס" בכיכובה של דמי לובאטו במשך שתי עונות. היא גילמה את הדמות גם בסדרת ההמשך "לגמרי במקרה!" ששודרה החל משנת 2011 עד שנת 2012.
בשנת 2013 שיחקה בסרטה הראשון "Unlucky Charms" בדמותה של אודרי, ובשנת 2014 שיחקה בסרט הילדים "The Dog Who Saved Easter" בדמותה של קארן, לצדם של דין קיין ומריו לופז.
בין השנים 2015 ו-2016, הגישה ת'ורנטון תוכנית רדיו בתחנת הרדיו KLAZ 105.9 שממוקמת בהוט ספרינגס, ארקנסו. היא הגישה תוכנית בוקר בשם "קרמר וטיפאני", וכן הנחתה תוכנית יומית משלה. היא גם בלוגרית באתר DisneyBaby.com.
החל מאמצע שנת 2016, ת'ורנטון עובדת כרכזת גיוס בקולג' צ'מפיון הנוצרי.
חיים אישיים
ב-14 באוגוסט 2012 ילדה את בנה הראשון, קנת' ג'יימס. הסנדקים של הילד הם השחקנים קייסי סקרבו ווילמר ולדראמה. ב-1 במרץ 2014 ילדה את בנם השני, בנטלי קאש. ב-4 בדצמבר 2015 נהרג בעלה בתאונת דרכים.
בינואר 2017 החלה מערכת יחסים עם חבר המשפחה והכומר ג'וסיה קאפאסי. הזוג התארס ב-8 באפריל 2017, ונישאו לאחר כחצי שנה ב-7 באוקטובר 2017. ב-9 בנובמבר 2018 הביאה לעולם את ילדה השלישי (הראשון עם קאפאסי), בת בשם ג'ולייט "ג'ולס" ג'וי. ב-21 ביולי 2021 נולדה בתם השנייה של הזוג; קימבר ג'ו.
אדם דימארקו
אדם דימארקו (באנגלית: Adam DiMarco; נולד ב-14 באפריל 1990) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה וזמר קנדי.
ביוגרפיה
דימארקו נולד באפריל 1990 באוקוויל, אונטריו. הוא למד בבית הספר לקולנוע של ונקובר. דימארקו מתגורר לסירוגין בוונקובר ובילונייף. הוא עוסק גם במוזיקה. אפשר לשמוע אותו הוא שר כמה שירים בסרט "רדיו רבל" בו הוא משתתף בהם השירים "Turn It All Around", "We So Fly" ו-"Now I Can Be The Real Me".
קריירה
דימארקו החל את הקריירה שלו כשהשתתף בשני סרטים קצרים בשנת 2010. שנה לאחר מכן הופיע לראשונה על מסך הקולנוע בסרט "Do Something with Your Life" ובפרק בסדרה "שעה מכושפת" בה הופיע גם בשנת 2012.
בשנת 2013 הופיע בסרט "מילים ותמונות" לצד ג'ולייט בינוש. בשנת 2014 הופיע דימארקו הופיע בסרט האימה "Girlhouse". באותה שנה גילם את אדם כוכב נבחרת הכדורסל בסרט "זאפד", בהפקת ערוץ דיסני.
בין השנים 2013–2016 הופיע דימארקו במספר סרטי טלוויזיה והופיע בכמה סדרות טלוויזיה בתפקידי אורח. בשנת 2016 הופיע בסרט "סטארטרק: אל האינסוף". באותה שנה החל לשחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "הקוסמים".
בין השנים 2019–2020 הופיע דימארקו בסדרת הטלוויזיה "המסדר". בשנת 2022 שיחק בסדרה "Pillow Talk". בשנת 2022 שיחק בתפקיד ראשי בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "הלוטוס הלבן".
לורי פני
לורי פני (באנגלית: Laurie Penny; נולדה ב-28 בספטמבר 1986) היא בעלת טור ומחברת ספרים אנגלייה. היא כותבת על פמיניזם בעיתונים וכתבי עת כגון הגרדיאן וניו סטייטסמן.
תחילת דרכה
פני נולדה בלונדון. היא ממוצא אירי, יהודי ומלטזי, ומתארת את עצמה כ"ילדתם האתאיסטית של יהודים וקתולים לשעבר". היא גדלה בברייטון ולוז, והתאשפזה בשל אנורקסיה בגיל 17.
פני השלימה תואר ראשון באנגלית באוניברסיטת אוקספורד ב-2008. בעת לימודיה, היא הצטרפה ללהקת בורלסק, והופיעה בהפקות דרמה חובבניות במועדון באוניברסיטה. לאחר התואר, היא השלימה תעודה לאומית בעיתונאות.
קריירה
הבלוג של פני, "פני רד", הושק בשנת 2007 והיה מועמד לפרס אורוול ב-2010. היא החלה את הקריירה שלה בתור כתבת במגזין One in Four ולאחר מכן עבד בתור עיתונאית ועוזרת-עורכת בעיתון הסוציאליסטי Morning Star. היא כתבה טורים ומאמרים עבור מספר פרסומים, ויש לה טור בכתב העת New Statesman והיא גם תורמת קבועה בעיתון "הגרדיאן".
באפריל 2011 אירחה פני את התוכנית של ערוץ 4 "Cashing In on Degrees", והופיעה גם בתוכנית האקטואליה הסטירית של אותו ערוץ, 10 O'Clock Live, וב- Newsnight של BBC2.
באוקטובר 2012 היא הפכה גם לעורכת תורמת ב-New Statesman.
פני כתבה את הספרים Meat Market: Female Flesh Under Capitalism (שוק הבשר: בשר נשים תחת הקפיטליזם, 2011) ו-Penny Red: Notes from a New Age of Dissent (פני רד: הערות מעידן חדש של התנגדות, 2011)''. ב-Meat Marketהיא תוקפת את הפמיניזם הליברלי, אשר היא מתארת כמחבק את צרכנות הבחירה המוצעת על ידי הקפיטליזם כמסלול לשחרור נשים. Penny Red''היה מועמד לפרס הבכורה של Bread and Roses (לחם ושושנים) להוצאה לאור רדיקלית ב-2012. ספרה Unspeakable Things: Sex, Lies and Revolution (דברים שבל יתוארו: סקס, שקרים ומהפכה) יצא בחודש יולי 2014. זמן קצר לאחר מכן, פני דיווחה שהיא הייתה נתונה ל "זרם של התעמרות סקסיסטית ואנטישמית" בעקבות הפרסום של הספר.
פני נבחרה על ידי אתר החדשות Truthdig כ-"Truthdigger (כורה האמת) של השבוע" לשבוע של 25 נובמבר 2011. ב-2012, כלל אותה המגזין Tatler ברשימת הטופ 100 'האנשים החשובים'. בחודש אוקטובר 2012, דירג העיתון "דיילי טלגרף" את פני במקום 55 ברשימת השמאלנים המשפיעים ביותר בבריטניה, ודיווח כי היא "ללא ספק האישה הקולנית והשנויה במחלוקת ביותר של השמאל הרדיקלי". באפריל 2014 הוכרזה פני כעמיתה בתוכנית נימן הבינלאומית באוניברסיטת הרווארד.
באוגוסט 2015 הביעה פני תמיכה במועמדותו של ג'רמי קורבין בבחירות למנהיגות מפלגת הלייבור. היא כתבה: "קורבין נבחר שוב ושוב על ידי אנשי צפון איזלינגטון באופן עקבי מאז 1983, וכמו ברני סנדרס בארצות הברית, נראה מופתע כמו כולם שהוא פתאום קוצר את הפירות של חיים שלמים של דבקות בעקרונות..."
בינואר 2018, הגיבה פני למחלוקת שקמה סביב ג'יימס דאמור, מהנדס שפוטר מ-Google לאחר שפרסם מניפסט הקובע שנשים פחות מוצלחות מגברים בתחומים טכנולוגיים, וקראה למזכר המפורסם שלו "סקסיסטי באופן מפוצץ", ותמכה בפיטוריו כאקט של "הגינות בסיסית".
במרץ 2018 פרסמה פני מאמר בשם "Who Does She Think She Is" (מי היא חושבת שהיא) באתר Longreads.com. המאמר מפרט את הניסיון שלה עם שנאת נשים והשנאה המופנית כלפי נשים באינטרנט.
התאגדות מהנדסי חשמל ואלקטרוניקה בישראל
מוסדות האיגוד
האיגוד הוא מוסד ללא כוונת רווח והוא פועל על פי עקרונות דמוקרטיים. בראש האיגוד עומדת ועד המנהל (מועצת המנהלים) והנהלה, המהווים סמכות עליונה. הנהלת האיגוד כוללת, בין השאר, יושב ראש (כיום דר׳ אהרון בר-דב), סגני יושב הראש וגזבר ההתאגדות. בהתאם לתקנון משנת 2019, להתאגדות נבחר נשיא ההתאגדות, המהנדס אמיל קויפמן.
באיגוד פועלת המועצה ההנדסית, כגוף המקצועי הבכיר של ההתאגדות, שעוסק בנושאים אקטואליים שונים הקשורים להנדסת חשמל, במטרה להגיע לעמדה מקצועית משותפת ולייעץ לדרג מקבלי ההחלטות במשק הישראלי. דיוני המועצה מתמקדים בנושאים הנמצאים בסדר היום של העשייה ההנדסית, כגון: דרכי פיתוח משק החשמל, שימוש באנרגיות מתחדשות ליצירת החשמל, אספקת חשמל איכותית ואמינה, השפעת מתקני החשמל על הסביבה, שינוי מבנה משק החשמל בישראל, רישוי והכשרה מקצועית של העוסקים בהנדסת חשמל, תקינה והסמכת בודקים, ועוד.התחום של מיזוג האוויר צורף באופן טבעי לתחום החשמל והאלקטרוניקה, בשל היותו אחד השימושים הנפוצים ביותר של החשמל, במיוחד בתוך הבניינים השונים המודרניים, בהם הקשר בין חשמל להמרת אנרגיה חשמלית לאנרגיית חום הוא אדוק ביותר.
בהתאגדות קיימת ועדה להענקת אותות ותעודות בראשות הפרופסור האמריטוס אברהם אלכסנדרוביץ.
היסטוריה של הרפובליקה הדומיניקנית: עם הטאינו וכיליונו
ההיסטוריה של הרפובליקה הדומיניקנית התחילה זמן רב לפני שהגיע קולומבוס אל אדמת האי שכונה בדיעבד היספניולה ב-1492. תושבי האי, עם הטאינו, שבט אינדיאני מעם הארוואק הגיעו אל האי במהלך המאה ה-7. נחיתתו של קולומבוס החלה את יישוב האי על ידי אירופים ועבדיהם האפריקנים, תהליך שהביא להשמדת עם הטאינו ברעב, במחלות ובעבודות כפייה.
התקופה שלפני הגעת האירופים
שם האי, היספניולה (La Española - האי הספרדי), ניתן לו על ידי כריסטופר קולומבוס כאשר גילה אותו בשליחות ספרד. האי, בעל האקלים הטרופי הוא השני בגודלו באיים האנטילים. האי ידע גלי הגירה של בני שבטי האראוואק, עמי אינדיאנים שהיגרו צפונה מהדלתה של נהר האורינוקו, ויישבו את איי הים הקאריבי. מעריכים כי בתחילת המאה ה-7 הגיע לאי עם הטאינו, אחד משבטי הארוואק, שתרבותו הייתה תרבות של תקופת האבן המאוחרת. העם השתלט על האי ואוכלוסייתו החליפה את אוכלוסיית הארוואק הקיימת. העם אורגן בשבטים שכונו בידי הספרדים "קסיקסגו", והונהגו על ידי "קאסיקה" (cacique), מונח, שמקורו בשפת הארוואק, המשמש עד היום לתיאור מנהיג בארצות אמריקה הלטינית. גל נוסף של הגירת ארוואק, שבטי הקאריב פלשו אל האנטילים הקטנים במהלך המאה ה-12, ומעת לעת היו בני הקאריב פושטים על כפרי הטאינו בחופה המזרחי של היספניולה.
הגעתם של הגואמיקנה (האנשים הלבושים)
במסעו הראשון אל העולם החדש, נחת כריסטופר קולומבוס על אדמת האי היספניולה ב-5 בדצמבר 1492, וכינה אותו בשם "לה היספניולה". בני הטאינו שפגשו במשלחת האירופית האמינו כי הם פוגשים ביצורים על טבעיים, וכיבדו אותם בכבוד גדול. חברת הטאינו הייתה שונה מאוד מן החברה האירופית. האירופים, למשל, היו לבושים בבגדים רבים, יותר מן הנדרש בהתחשב באקלימו הטרופי של האי. בשל כך כינו אותם הטאינו "גואמיקנה", הלבושים. הקאסיקה המקומי, גואקנאגאריקס, אירח את קולומבוס ואנשיו, והעניק להם את כל רצונם. עם זאת, ההתנגשות בין התרבות המקומית השוויונית ובין התרבות הספרדית שעדיין הייתה במידה רבה פאודלית לא איחרה לבוא. הספרדים סברו כי המבנה החברתי השוויוני של הטאינו, שלא ניכרו בו הבדלי מעמדות, מלמד על חולשת החברה, ועל האפשרות לנצלה. הם התייחסו אל הטאינו באלימות. קולומבוס ניסה ליישב את ההדורים, בשעה שהחל במסעו בחזרה לאירופה, ועזב את המקום ברוח טובה, כשהוא מכריז על ברית עם גואקנאגאריקס, שהיה אחד מהמנהיגים החשובים באי. לאחר שאונייתו של קולומבוס, הסנטה מריה, עלתה על שרטון, החליט קולומבוס לבנות באי מבצר קטן מעץ הספינה ולהציב בו חיל מצב, שיסייע לתביעתה הטריטוריאלית של ספרד על האי. 39 מאנשיו של קולומבוס נותרו במבצר, שכונה "לה נאווידד" (חג המולד), בשל התאריך שבו טבעה הספינה והחלה בניית המצודה.
לא חלף זמן רב והאירופאים שנותרו לבדם על אדמת האי, נחלקו לסיעות יריבות. אחת הסיעות החלה להתייחס בגסות אל המקומיים, ולנסות לגנוב את נשותיהם. גואקאנאגאריקס, שנתפס כחלש על ידי האירופים, ועתה אף על ידי אנשיו, ניסה להגיע להבנה עם הספרדים, אשר ראו אותו עתה ככפוף להם. הם התייחסו אליו בבוז, ואף לקחו כמה מנשותיו. קאסיקה מקומי אחר בשם קאונאבו לא יכול היה עוד להבליג, תקף את הספרדים, הרג אותם עד האחרון שבהם, והשמיד את מבצר לה נאווידד. גואקאנאגאריקס לא ניסה לסייע לספרדים, וקיווה כי הם לא ישובו עוד, אך הם אכן שבו.
רצח עם הטאינו
ב-1493 שב קולומבוס לאי, במסעו השני, וייסד את המושבה הספרדית הראשונה בעולם החדש, העיר איזבלה. ב-1496 ייסד ברתולומיאו קולומבוס אחיו של כריסטופר קולומבוס, את היישוב סנטו דומינגו על חופו הדרומי של האי, שהפך לבירתו החדשה של האי. ברתולומיאו קולומבוס שיעבד את 400,000 בני הטאינו, תושבי האי, והעבידם במכרות הזהב. כתוצאה מדיכוי, עבדות, רעב, מחלות והרג המוני, הצטמצמה אוכלוסיית הטאינו באי לכדי 60,000 איש עד לשנת 1508. ב-1535 חיו על אדמת האי בני טאינו בודדים.
במהלך תקופה זו המנהיגות הספרדית באי התחלפה פעמים מספר. כאשר יצא קולומבוס למסע נוסף פרנסיסקו דה בובאדייה הפך למושל. המתיישבים האשימו את קולומבוס בכך שלא ניהל כהלכה את ענייני האי. בובאדייה אסר את האחים קולומבוס, ושלחם בחזרה באזיקים לספרד. ב-1502 ניקולס דה-אובאנדו החליף את בובאדייה כמושל. דה-אובאנדו היה מושל אמביציוזי שרצה להרחיב את ההשפעה הספרדית ככל האפשר. היה זה דה-אובאנדו שבתקופתו זכו עם הטאינו ליחס הברוטאלי ביותר.
שיעבוד האפריקנים
בשנת 1501 הכריזו מלכי ספרד, פרננדו השני, מלך אראגון ואשתו איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה כי הם מתירים את ייבואם של עבדים אפריקנים לארצות העולם החדש. העבדים החלו להגיע לאדמת היספניולה ב-1503. הם הביאו עמם תרבות עשירה ועתיקה שהייתה בעלת השפעה קרובה לזו של האירופים על התרבות, הפוליטיקה, הדת והיחסים הגזעיים באי, ואף ברפובליקה הדומיניקנית כיום. ב-1510 הגיע משלוח שהביא עמו 250 "לאדינוס שחורים", עבדים אפריקנים דוברי ספרדית שבילו זמן מה על אדמת ספרד, בטרם נשלחו אל העולם החדש. שמונה שנים לאחר מכן הגיעו עבדים שחורים שנולדו באפריקה אל איי הודו המערבית. הספרדים הביאו עמם מהאיים הקנריים את קנה הסוכר, והקימו את המטע הראשון בעולם החדש ב-1516. השמדת האוכלוסייה המקומית, ובצידה הצמיחה הכלכלית של התעשיות החדשות הביאו לצורך בידיים עובדות, ואוכלוסיית העבדים גדלה מאוד במהלך העשורים הבאים. בעלי מטעי הסוכר הפכו לאליטה הקולוניאלית החדשה, ושכנעו את המלך הספרדי להכריז עליהם כמחוז שלטוני (אודיינסיה) ולבחור מקרבם את ה"אודיינסיה", בית הדין לו סמכות שיפוט במחוזם, בשנת 1526. מתיישבים עניים יותר התפרנסו מציד עדרי בהמות הפרא שנדדו באי באופן חופשי, ומכירת עורותיהם.
מרידת העבדים הראשונה מני רבות, אירעה בסנטו דומינגו ב-1522, עת עבדים מוסלמים בני עם הוולוף, אוכלוסייה מקומית מוסלמית המצויה ברובה בסנגל, התמרדו במטעיו של דון דייגו קולון בנו של כריסטופר קולומבוס. רבים מהם הצליחו להימלט להרים, שם ייסדו קהילות עצמאיות.
מיטומיצין
מיטומיצינים (Mitomycin) הם משפחה של חומרים כימיים המופקים מהחיידק Streptomyces lavendulae. המוכר שבהם הוא (Mitomycin C (MMC - מיטומיצין C, המשמש ככימותרפיה בטיפול בסרטן השד, סרטן המעי, סרטן שלפוחית השתן ועוד; כמו כן משמש כאנטיביוטיקה בניתוחי עיניים. מחקרים קליניים מוכיחים את יעילותו של המיטומיצין בטיפול בסרטן כאשר הגידול חשוף למיטומיצין בזמן העולה על 6 שעות.
בנוסף, מיטומיצין משמש גם בניתוחי עיניים, בעיקר בהסרת פטריגומים.
מנגנון פעולה
בגלל מבנהו הכימי ותכונותיו הכימיות-פיזיקליות (הדמיון בינו לבין חומצות הגרעין ממשפחת הפורין) מיטומיצין גורם להצלבות בחומר התורשתי (DNA). כאשר נוצרת הצלבה זו, מופעלים מערכות של הרג עצמי בתא.
אנלוגים
משפחת מיטומיצין מכילה גם את מיטומיצין A, מיטומיצין K, מיטומיצין F ועוד. ההבדל הוא בקבוצות הפונקציונליות, ברם, לכולם אותו בסיס מיטומיצין.
במחקר, משתמשים לפעמים במולקולה דומה בעלת שלד מיטומיצין הנקראת פרופירומיצין.
נבחרת סנט לוסיה בכדורגל
נבחרת סנט לוסיה בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של סנט לוסיה. נחשבת לאחת הנבחרות החלשות בעולם. מעולם לא העפילה לגביע העולם או לגביע הזהב של CONCACAF.
עידו ועינם
עידו ועינם הוא סיפור קצר מאת הסופר הישראלי ש"י עגנון. הסיפור פורסם לראשונה בשנת 1950, ונכלל בכרך "עד הנה" בתוך מהדורת הוצאת שוקן בשנת 1962. הסיפור נחשב כשייך לז'אנר "סיפורי המעשים" של עגנון, ז'אנר שבו פועלים מבנים לא ריאליסטיים ברובד הגלוי של הסיפור. הביקורת הספרותית על הסיפור היא ענפה ופולמוסים משמעותיים הקשורים ליצירת עגנון בכללה יצאו דווקא מהדיון על סיפור זה.
תקציר מקוצר
הסיפור מתרחש בירושלים בסוף תקופת המנדט. המספר יושב בבית ידידיו, שיצאו לחופשה בחו"ל. הוא מאזין לסיפוריו של גבריאל גמזו על גמולה, אשתו הסהרורית, על נדודיו בין קהילות נידחות ועל חיפושיו אחר כתבי יד ופיוטים קדומים. לאחר שהסיפור מסופר מתברר שגמולה נמצאת בחדר הסמוך עם דוקטור גינת, חוקר מודרני המתעניין בפזמוניה ובשפתה המיוחדת של גמולה, שבאה מאחת מהקהילות הנידחות. גמולה מגלה שיחסיה עם בעלה מעולם לא התממשו. אחרי כחודש מתים גמולה וגינת.
סימבוליות אלגורית (חלק מהאפשרויות שונות לכל דמות)
הדמויות השונות מתקשרות עם המוטיבים בקשרים שונים ולכן מעמיקות הן את דמותן שלהן והן את מורכבות המוטיבים.
מאמרים פענחניים
משולם טוכנר, עדי צמח, חיים ברנדויין וישראל רוזנברג מעלים פרשנות מפענחת לכל אחד מהפרטים הסימבוליים, בסגנון רשימת הסמלים לעיל. התאמת המסמל ביצירה למסומל בעולם המציאות מאפשרת להבין חלקים נרחבים מהסיפור כטענות על טיבם של אירועים היסטוריים בעיקר בתולדות עם ישראל. את הביקורת על גישה זו מציגים פרשנים שונים, בהם דן מירון. הטענות הן שגישה כזו היא לרוב חסרת ביסוס מספיק, מתייחסת רק לפרטים המתאימים למערכת שנקבעה מראש על ידי המבקר ומתעלמת מפרטים שאינם מתאימים לה, ואינה מקשרת בין הרובד הסמוי לבין הרובד הגלוי ביצירה.
מאמרים המנסים לגעת במכלול
מאמרים אלו אינם מפענחים כל פרט ופרט ביצירה, אלא מנסים להסביר את מכלול היצירה, בהנחה שהפרטים המוצפנים בסמלים אינם הכרחיים כדי להבין את היצירה. ביקורות כגון אלו נתנו לאה גולדברג וברוך קורצווייל. הם הבחינו בכמה שיותר מוטיבים ביצירה ודיברו על הרושם הכללי שהיא יוצרת ועל המשמעות הכללית שלה, אם כי לא ירדו לפרטי הפרטים.
מאמרי השגה תאורטיים
מאמרים אלו מנסים לציין מהן הדרכים הנכונות לפענח את יצירת עגנון. מאמרו של מירון שהוזכר לעיל, כנגד שיטת הפענוח, הוא אחד ממאמרים אלו. גם גרשון שקד ועמיהוד גלעד עסקו בדיונים מסוג זה.
מאמרים ספציפיים
מאמרים מסוימים מתמקדים בנקודות ספציפיות ומתעלמים משאר היצירה. כך מאמרה של מיכל אורון הדן ברמזים קבליים, ומאמרו של יעקב בהט הדן במוטיב החלום.
מחקר מקיף
הפרופסור הלל ויס ערך מחקר מקיף בנושא "עידו ועינם", הכולל דיון בכל מאמרי הביקורת החשובים על היצירה. המחקר יצא לאור במסגרת הקורס "עגונות" ו"עידו ועינם", מקורות-מבנים-משמעויות במסגרת האוניברסיטה הפתוחה.
זיהוי הדמויות עם ידידיו של עגנון
הגאוגרף אברהם יעקב ברור היה ידידו של עגנון וכתב לו אגרות ממסעותיו בעולם. תיאוריו של גמזו ב"עידו ועינם" מתאימים לדמותו של ברור: "בן תורה ומכיר את רוב העולם וסייר ארצות רחוקות והגיע למקומות שלא קדמו שם שום תייר"; "קרא הרבה ושנה הרבה ושימש תלמידי חכמים הרבה וסיבב את חצי העולם. ממש אין ישוב של יהודים שלא היה גמזו שם... הביא מכל המקומות סיפורי אגדות ומנהגות ומשלי חכמים ופתגמים ושיחות עוברי דרכים ועל כל מאורע ומאורע היה מספר מעין המאורע" וכן "לימים התחיל נוסע לארצות הרחוקות. לימים התחיל נוסע למקומות שלא עבר בהם אדם אירופי. עד לקדקדו של מדבר הגיע".
היו שסברו כי בבסיס הסיפור עומדת דמותו של חוקר הקבלה גרשם שלום, ידידו של עגנון, שככל הנראה בביתו נכתב הסיפור. אילנה פרדס זיהתה את גינת עם שלמה דב גויטיין.
לקריאה נוספת
עבודות גמר ודוקטורט
מאמרים
מחזור סינודי
מחזור סינודי הוא פרק הזמן הדרוש לעצם שמימי כדי לחזור לאותו מופע יחסית לשמש, כפי שהוא נראה מכדור הארץ.
מחזור (זמן) סינודי אינו זהה לזמן ההקפה של העצם, הואיל והוא נקבע ביחס לשלושת הגופים - השמש, העצם השמימי המקיף אותה, וכדור הארץ, שממנו רואים את העצם השמימי. כך למשל, הירח מקיף את כדור הארץ בכל 27.5 ימים בקירוב, אולם במשך זמן זה כדור הארץ עצמו, והירח המקיף אותו, ממשיכים במסעם מסביב לשמש. על מנת שהירח ייראה לצופה מכדור הארץ כאילו חזר לאותה נקודה ביחס לשמש, על הירח להמשיך להסתובב סביב כדור הארץ מעל יומיים נוספים. לכן לצופה בכדור הארץ, הרואה בשמש כנקודת ייחוס, נראה שהקפה של הירח סביב כדור הארץ לוקחת כ-29.5 יום. פרק זמן זה נקרא חודש סינודי, שהוא הזמן החולף בין שני אירועים בהם נראה "ירח מלא".
באופן דומה יום סינודי הוא הזמן שלוקח לעצם שמסתובב סביב עצמו לחזור למופע זהה ביחס לשמש. לדוגמה הזמן שחולף בן שתי זריחות של השמש.
מקור השם הוא במילה היוונית סינודוס (Σύνοδος) שמשמעה "מפגש", לציון "צירוף" או "ישור" של שני גרמי שמיים או יותר.
דניל קרוגובוי
דניל ולדיסלבוביץ' קרוגובוי (ברוסית: Дани́л Владисла́вович Кругово́й; נולד ב-28 במאי 1998, בגטצ'ינה) הוא כדורגלן רוסי, שמשחק כקשר בקבוצת זניט סנקט פטרבורג.
זניט
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת הבוגרים בליגה הלאומית במדי זניט-2 ב-9 בנובמבר 2016 במשחק נגד טיומן.
אופה
ב-18 ביוני 2018 הוא חתם על חוזה ל-4 שנים עם אופה.
קריירה בנבחרת
הוא זומן לנבחרת לנבחרת רוסיה עד גיל 17 לאליפות אירופה עד גיל 17 והופיע בארבעה משחקים במדי הנבחרת בגביע העולם עד גיל 17 בשנת 2015.
דמוקרטיה
מרבית המדינות הדמוקרטיות המודרניות משתדלות לאפשר השפעה שלטונית שווה של כלל האזרחים, בלא תלות במוצא וגזע, מעמד חברתי וכלכלי, דת, מין ומגדר.
שיטות דמוקרטיה
בדמוקרטיה ישירה כל אזרח בעל זכות הצבעה יכול להשתתף ולהצביע בכל דיון המתנהל על כל החלטה שלטונית (למעט החלטות יוצאות דופן כמו אלה הקשורות בסודות צבאיים). סוג כזה של דמוקרטיה קל יותר לביצוע במדינה בעלת אזרחים מעטים, שכן דיון עם מיליוני דוברים והצבעה עם מיליוני מצביעים על כל סוגיה וסוגיה הוא דבר קשה לביצוע לאור הקושי הטכני, ואף בעייתי מכיוון שרוב האזרחים בעלי זכות ההצבעה חסרים את הידע והמקצועיות הדרושים לצורך קבלת החלטות בעלות השפעה ומשמעויות כה רבות. סוג כזה של דמוקרטיה היה מקובל בפוליס, ערי-מדינה ביוון העתיקה. סממן דמוקרטי נוסף שהיה בפוליס ואינו אפשרי במדינות דמוקרטיות גדולות יותר הוא תורנות של כלל האזרחים במילוי תפקידי הפקידות הממלכתיים. ישנן מדינות שמרבות בקיום משאלי עם כאמצעי לביטוי של דמוקרטיה ישירה. כיום נהוגה שיטה הדומה לדמוקרטיה ישירה רק בשני קנטונים של שווייץ: גלרוס ואפנצל אינר-רודן. שווייץ היא אחת המדינות המודרניות הידועה בשימוש בכלים המקושרים לדמוקרטיה ישירה. מ-1884 ועד 2005 נערכו בשווייץ 533 משאלי עם. בין הנושאים שעלו ניתן למצוא חוקים רבים בנושא הגבלת כניסת זרים למדינה, חוקי עבודה, הצטרפות לאיחוד האירופאי ועוד. גם בארצות הברית ישנן מדינות הידועות בתדירות בה נערכים בהן משאלי עם בצורות שונות.
בדמוקרטיה ייצוגית, שהיא השיטה הדמוקרטית המקובלת בעולם המודרני, נבחרים נציגי הציבור בבחירות כלליות, חופשיות, שוויוניות, חשאיות ובלתי תלויות. זאת כדי ליישם את המדיניות השלטונית עבורה נבחרו. במקומות מסוימים, כגון שווייץ וחלק מהמדינות בארצות הברית מקובלת שיטה מעורבת שבה נבחרים נציגים, אך מתקיימים גם משאלי עם באופן תדיר בנוגע לענייני ציבור שונים. המדינה הדמוקרטית היא לרוב רפובליקה, אך קיימות גם מונרכיות דמוקרטיות, שבהן סמכותו של המלך היא סמלית בלבד, כמו בממלכה המאוחדת, הולנד, בלגיה וקנדה.
דמוקרטיה אל-זמנית או דמוקרטיה המשכית היא שיטה שבה ישנו משקל משמעותי להחלטות שהתקבלו בעבר ברוב, כך שהחוק הגובר הוא החוק שאושרר לאורך התקופה הארוכה ביותר. מונח זה מתייחס בדרך כלל לחוקי יסוד ולא לרוב החוקים. שיטת משטר זו נחשבת לשמרנית על אף שאיננה ידועה כשכיחה בימים עברו.
דמוקרטיה בעולם העתיק
הדמוקרטיה העתיקה המפורסמת ביותר התקיימה באתונה. במשך מאתיים השנים אחרי שנת 500 לפנה"ס, נשלטה העיר היוונית על ידי אספה כללית של האזרחים הגברים. זו הייתה רחוקה מאוד מלהיות דמוקרטיה במובנה המודרנית משום שכדי להיחשב אזרח באתונה היה צריך להיות זכר, בן להורים אזרחים ובן חורין, בן 20 שנה ומעלה, כך שזכות ההשתתפות וההצבעה הוגבלה למיעוט מתוך אוכלוסיית הפוליס. הדמוקרטיה היוונית הייתה ישירה - רוב ההחלטות היו מתקבלות באספה עצמה, (שכללה כ-3,000 איש) ולא דרך באי כוח נבחרים. תפקידים מסוימים כן הוטלו על נציגי ציבור, אך רק מיעוטם של אלו היו נבחרים - רובם נקבעו בהטלת גורל. באתונה כובד חופש הביטוי של האזרחים (ועל כן התפתחה שם הרטוריקה ולצידה גם הדמגוגיה) והשוויון ביניהם. אומנם התקיים בה מנגנון כמו ה"אוסטרקיסמוס", שאפשר גירושם של אזרחים מהעיר לעשר שנים, אם רוב האזרחים הצביעו על כך בהצבעה חשאית, ויש הרואים בקיומו עדות להיעדר הגנה על המיעוט בדמוקרטיה האתונאית, אולם הפעלתו לא הייתה שכיחה.
ברומא העתיקה התקיימה רפובליקה בין השנים 49-509 לפנה"ס, עד שבוטלה למעשה אבל לא להלכה על ידי יוליוס קיסר. אף על פי שכל העם היה זה שבחר את המגיסטראטות באספת הקנטוריות בפועל כמעט כל ההצבעות היו החלטות של המעמדות הגבוהים בעלי הרכוש הרב כתוצאה מהמבנה הטימוקרטי של האספה ושיטת ההצבעה בה, בנוסף לכך הזכות להיבחר למגיסטראטות הייתה מוגבלת לשכבה קטנה של אצולה, הנוביליטאס, אף על פי שבאופן רשמי כל אזרח רומאי היה יכול להתמודד.
הדמוקרטיה המודרנית
על פי סמואל הנטינגטון, ניתן להסתכל על התפשטותה והתפתחותה של הדמוקרטיה המודרנית כמספר גלים של דמוקרטיזציה. כל גל מתחיל בעלייה הדרגתית בדמוקרטיזציה העולמית שמגיעה לשיא מסוים, שאחריו נסיגה מסוימת של המגמה.
הגל הראשון של הדמוקרטיה, על פי הנטינגטון, החל משנת 1828 ונמשך עד שנת 1926. גל זה היה איטי לעומת אלו שיבואו אחריו ובמהלכו היו תהליכים מתמשכים של הרחבת זכות הבחירה, שהחלה להיכנס לתוקף בכמה מדינות. בראשיתה זכות הבחירה הייתה רלוונטית רק למיעוט קטן של גברים בעלי מעמד. במהלך הגל הראשון נמתח בהדרגה הרף המאפשר זכות בחירה, בין השאר בזכות המאבק הסופרג'יסטי בבריטניה ובארצות הברית שבסופו הוענקה זכות בחירה לנשים, עד שבסוף הגל הראשון במספר מדינות כבר הייתה זכות בחירה לכלל האזרחים.
הגל השני החל אחרי מלחמת העולם השנייה וניצחון של בעלות הברית, ובהן המעצמות הדמוקרטיות-ליברליות. במהלך אותה תקופה גם נחקק בארצות הברית חוק זכות ההצבעה (1965), אשר מטרתו הייתה לתת כלים לאכיפת איסור האפליה במתן זכות בחירה על רקע גזעי. החוק הועבר בקונגרס למחרת סיומה של צעדת מחאה בת ארבעה ימים בהנהגת מרטין לותר קינג ו-25,000 צועדים מסלמה (Selma) למונטגומרי.
הגל השלישי החל בשנות ה-70 בדרום אירופה, המשיך לאמריקה הדרומית וחלק ממדינות אסיה ואפריקה, והגיע לשיאו בדמוקרטיזציה של המדינות הקומוניסטיות לשעבר בגוש הסובייטי.
לאחר כל אחד משני הגלים הראשונים היה גל-נגדי ובו חלק מהמדינות שהפכו לדמוקרטיות בגל הקודם חזרו למשטר דיקטטורי. בדרך כלל חזרה זו ממשטר דמוקרטי לדיקטטורי מתבצעת באחת משני אופנים - או הפיכה צבאית בה הודחו מנהיגים שנבחרו באופן דמוקרטי, או שינוי משטר שבוצע על ידי מנהיגים שנבחרו באופן דמוקרטי והשתמשו בכוח השלטון שבידם כדי לשנות את המשטר לדיקטטורי, בדרך כלל תחת הכרזה על מצב חירום או על צורך צבאי לאומי. בכל אחד משני הגל-הנגדיים שהיו במאה ה-20 הייתה צורת שלטון חדשנית שקראה תיגר על הדמוקרטיה. בסוף הגל הראשון היה זה הפשיזם, ובסוף הגל השני היה זה מודל של סמכותנות ביורוקרטית שהושפע מהקומוניזם.
הדמוקרטיה בגלגולה המודרני
פירוש המילה דמוקרטיה הוא "שלטון העם", אך כיום מבטאת המילה משמעויות נוספות, ויש המפרשים את המילה הזאת כדמוקרטיה ליברלית, המבטיחה לאזרח זכויות מסוימות, כגון חופש ביטוי, חופש תנועה וחופש התאגדות. בכך נוספה למילה משמעות אפשרית נוספת שלא הייתה לה בדמוקרטיה האתונאית הקדומה.
בדמוקרטיה המודרנית יכול הציבור להחליף ממשלות ללא צורך לשנות את ההסדרים החוקיים העומדים בבסיס מערכת השלטון. כך מוקטנים למינימום אי-הוודאות הפוליטית והעדר היציבות, ומובטח שלציבור תהיה הזכות לשוב בו מבחירתו, אם ימצא זאת לנכון. בנוסף מגנים הסדרים חוקיים אלו על המיעוט, ומבטיחים שגם אם הרוב יהיה עוין לו, יכולתו לפגוע בו תוגבל.
בנוסף להיותה שיטת משטר יש הרואים בדמוקרטיה דרך חיים שמשמעותה שכל אדם המאמין בדמוקרטיה יפעל מתוך מטרה ליצור עולם שבו כל אדם ישפיע מתוך בחירה בכך על החברה שבה הוא חי בצורה יומיומית ובעצם התנהגותו יקיים את ערכי הדמוקרטיה (שוויון ועוד מספר זכויות הרשומות למעלה).
ישנן הגדרות שונות לדמוקרטיה, ומגוון צורות, כשכל צורת שלטון מדגישה היבט ועיקרון אחר. אולם ניתן למנות מספר עקרונות המשותפים לכל הדמוקרטיות המערביות: שלטון העם, פלורליזם, עקרון הכרעת הרוב, זכויות האדם והאזרח ושמירה על זכויות המיעוט, הגבלת השלטון, שלטון החוק ושוויון בפני החוק, הפרדת רשויות, חופש הביטוי וחופש העיתונות, וחילופי שלטון (בחירות).
בדמוקרטיה מודרנית יש מנעד רחב ביחס לתפיסת תפקיד המדינה כמדינת רווחה, המעניקה זכויות סוציאליות. הדעות חלוקת ביחס למידת אחריותו של השלטון על רמת החיים של כלל האזרחים ומכך נגזרים סוגי מדיניות כלכלית-חברתית שונים: ליברלית או סוציאל-דמוקרטית.
עקרונות הדמוקרטיה
המודלים הדמוקרטיים בעת המודרנית התגבשו והתחדדו בהתבסס על מספר עקרונות.
עקרון שלטון העם
בין האמצעים לקיים את עקרון שלטון העם:
עקרון הכרעת הרוב
עקרון הכרעת הרוב קשור לעקרון שלטון העם והפלורליזם. על פיו החלטות מתקבלות על ידי הרוב בלבד, והן מחייבות את הציבור כולו. הכרעת הרוב באה לידי ביטוי בבחירות, בהצבעות בפרלמנט ובממשלה ובפסיקות של בית המשפט.
בדמוקרטיה מודרנית להכרעת רוב יש צורך בשני תנאים הכרחיים:
א. תנאי פורמלי: ההחלטה מתקבלת על-ידי רוב הקולות של המצביעים.
ב. תנאי מהותי: החלטת הרוב לא תפגע בזכויות של המיעוט ובעקרונות הדמוקרטיה האחרים.
עקרון הכרעת הרוב מחייב את כלל האזרחים במדינה – הרוב והמיעוט כאחד, והוא גם משקף את עקרון ההסכמיות במדינה הדמוקרטית.
הסיבות בשלהן נדרשת במשטר דמוקרטי הכרעת הרוב הן: אחידות דעים לא תיתכן, והכרעת המיעוט מנוגדת להיגיון, לפיכך רק הכרעת הרוב יכולה להתקבל כדי למנוע אנרכיה. החלטת הרוב הכי קרובה להחלטת העם, כי מספרית הרוב קרוב יותר לסך כל האזרחים שמרכיבים את העם. החלטת הרוב תורמת ליציבות השלטון הדמוקרטי, שכן הרוב תומך בתוצאה.
מדינה המקיימת רק את התנאי הפורמלי מכונה "דמוקרטיה פורמלית", ״דמוקרטיה תהליכית״ או ״דמוקרטיה חלולה״. מדינה שבה מתקיים התנאי המהותי מכונה ״דמוקרטיה מהותית״.
עקרון הסובלנות
עקרון הסובלנות מבטא את הנכונות של כל פרט לקבל את האחר ואת השונה ממנו ולנהוג בכבוד כלפי כל אדם או כלפי כל קבוצה השונים במראה פניהם, במינם, בדתם, באמונתם ובהשקפתם. יש לנהוג כלפיהם בכבוד גם אם דעותיהם ואמונותיהם שונות וגם אם הם שונים מבחינה תרבותית, לאומית, מינית, או דתית.
עקרון זכויות אדם ואזרח
לאזרח במדינה דמוקרטית קיימים זכויות אזרח שונות, הן טבעיות והן פוליטיות.
בין זכויות האזרח הטבעיות: בלי חופש הביטוי להתבטא ולהשפיע, אין בבחירות טעם. ניתן לראות את התגשמות החלטת הרוב כמימוש אמיתי של דמוקרטיה, רק אם למיעוט ניתנה ההזדמנות להשיג תמיכה לדעותיו. בסינגפור מתקיימות בחירות, והאופוזיציה אף זוכה בהן בדרך כלל לשליש מן הקולות, אך חופש הביטוי בה מוגבל כל כך, שקשה לראות בה דמוקרטיה אמיתית.
בין הזכויות אזרחיות נכללות חופש ההתאספות וחופש ההתאגדות.
עקרון שלטון החוק
שלטון החוק הוא עיקרון משטרי ומשפטי, המכפיף את כולם לחוק. המובן הבסיסי של העיקרון הוא שלילי: אין אדם שהוא מעל החוק. עקרון שלטון החוק מצמצם את שיקול הדעת של השלטון, כך שהאזרח מוגן מפני שיקול דעת ויישום שרירותיים. אולם, החוק עצמו עשוי להיות שרירותי לפי חלק מהמובנים, כך שבמדינה בה החוק עצמו שרירותי אך מיושם בלי שרירותיות מתקיים שלטון החוק בחלק ממובניו.
העיקרון דומה ואולי אף זהה לפי מובנים מסוימים לעקרון החוקיות, שכן משמעותו מתן סמכות לרשות מדינית לפעול רק לפי החוק.
העיקרון מיושם במשפט הקונטיננטלי בדמות ה־ ("מדינת הצדק" או "מדינת החוק").
לון פולר מנה שמונה מאפיינים לחוק, שבלעדי כל אחד מהם לא יהיה מוסרי (ובלי חלקם אף בלתי אפשרי) לדרוש ציות לחוק:
חוקה
החוקה מגדירה את מבנה השלטון ובעיקר מגבילה את כוחו. גם במדינות שאין להן למעשה חוקה, כמו הממלכה המאוחדת, קיימת "חוקה בלתי כתובה", כללים המקובעים בהסכמה כללית או בחוקים רגילים, שמבחינת תוכנם הם בעלי ערך קונסטיטוציוני. ישראל מצויה במצב ביניים מבחינה זו, מאחר שמעמדו של חוק יסוד בה עולה על זה של חוק רגיל, אך נמוך מזה של חוקה. גם בימים שקדמו לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו נהג בית המשפט העליון לעיתים להגן על זכויות האדם באמצעות מה שכונה בידי שופטיו: "החוקים שאינם כתובים עלי ספר".
עקרון הגבלת השלטון
במשטר דמוקרטי מתקיים עקרון הגבלת השלטון. העיקרון קובע שלשלטון אסור לעשות דבר מלבד תחום הסמכות שניתנה לו בחוק. מטרת העיקרון למנוע ניצול לרעה של הכוח השלטוני או עריצות ושרירותיות מצד השלטון, שעלולה לבוא לידי ביטוי בפגיעה בזכויות האדם והאזרח, בפגיעה במיעוטים, ואפילו בפגיעה בעצם הדמוקרטיה על ידי ביטול הבחירות וכיוצ"ב (כפי שעשה המשטר הנאצי שנבחר בבחירות דמוקרטיות).
עקרון הפרדת רשויות
יישום עקרון הפרדת הרשויות משמש לשמירה על איזון הכוח בין רשויות השלטון השונות, הרשות המחוקקת, הרשות המבצעת והרשות השופטת. בנוסף, יש סמכות אוטונומית לשלטון המקומי. בדמוקרטיה פרלמנטרית, עקרון ההפרדה בין הרשות המבצעת למחוקקת מיטשטש, כיוון שהרשות המבצעת תלויה באמון הרשות המחוקקת, באופן שמשפיע על הפעילות הפרלמנטרית של חברי הממשלה שהם חברי הפרלמנט בעצמם.
חילופי שלטון
במשטר דמוקרטי חייבת להיות אפשרות לחילופי שלטון באמצעות בחירות. עצם קיומה של אפשרות זו, מקטין את החשש לעריצות שלטונית, שכן השלטון תלוי כל העת בבוחריו שבתמיכת קולותיהם הוא מקווה לחזור ולהיבחר. ברוב המשטרים הדמוקרטים, מתבצעים מדי פעם חילופי שלטון בין הדמוקרטים לרפובליקנים וכו', כך אף מפלגה לא יכולה לצבור כוח רב מדי בזמן המוגבל בו היא בשלטון. במשטרים נשיאותיים נשיא אינו יכול לכהן יותר משתי קדנציות, מחשש שהוא יצבור כוח רב מדי, שעלול להביא לעריצות שלטונית.
השימוש במילה דמוקרטיה
שימוש לשוני נפוץ זה, בנוסף להתגברות התודעה הדמוקרטית אצל אזרחים, תחילה בעיקר בעולם המערבי ואחרי כן במדינות נוספות, יצרו למילה "דמוקרטיה" ונגזרותיה תווית של מכובדות, לעיתים תוך שימוש במושג זה או מושגים נגזרים (כגון "זכויות האדם") גם על–ידי משטרים דיקטטוריים למיניהם, או על ידי תנועות ומפלגות בעלות אופי אנטי-דמוקרטי. כפי שציין יעקב טלמון, לעיתים קרובות מובילות תנועות הדוגלות בדמוקרטיה, אך משוכנעות ללא עוררין בצדקתם המוחלטת של רעיונותיהן, להתנהגות שאינה דמוקרטית. את תופעה זו כינה בשם דמוקרטיה טוטליטרית.
השימוש הרב במילה דמוקרטיה והתגברות התודעה הדמוקרטית יצרו גם צורך מסוים לענות על השאלה "מיהו דמוקרטי?" או "מהו דמוקרטי?" לגבי אנשים פרטיים, תנועות, מפלגות, מדינות ואף מוסדות וארגונים בינלאומיים. גם בנושא זה חלוקות הדעות בין האנשים, אולם על מנת שמדינה תוגדר כדמוקרטית, למצער על ידי תושביה, חשוב שתשרור בקרב התושבים הרגשה כללית כי מדינתם נוטה, באופן עקרוני, להיות דמוקרטית ושואפת לכך - מה שמתבטא לפעמים במשפט הנפוץ בפי האזרחים: "זאת מדינה דמוקרטית". דומה גם, כי לפחות עבור רוב האנשים, קיומן של בחירות וזכות ההצבעה וההתמודדות הוא תנאי ראשוני, אם כי לא בהכרח מספיק להגדרת המדינה כדמוקרטית. קיימים אף גופים בינלאומיים שונים, אשר עוסקים במדידת הדמוקרטיה במדינות העולם לפי מדדים שהגדרתם אובייקטיבית.
לגבי אנשים ומפלגות, נראה כי ההגדרה המקובלת ביותר להיותם של אדם או תנועה פוליטית דמוקרטיים, היא היעדר נכונות לנקוט אמצעים הנחשבים כפסולים במדינות דמוקרטיות (כגון שקרים והשמצות, בעיקר ברמות חומרה מסוימות, אלימות ומקורות מימון בלתי תקינים) ללא קשר למטרות וכן מטרות שעומדות במסגרת מאפייני הדמוקרטיה, או שאינן נחשבות, בפני עצמן או במצטבר, כחריגה ניכרת מדי ממאפייני הדמוקרטיה.
בין מדינות שונות, כמו גם בין אנשים שונים באותה מדינה, ייתכנו סדרי עדיפויות שונים בין מאפיינים דמוקרטיים שונים, ולצד זאת מקובל בקרב מדינות דמוקרטיות שונות, כי סטייה ממאפיינים מסוימים ייחשבו חריגה חמורה מהדמוקרטיה ואילו במאפיינים אחרים ישנה חריגה "מותרת".
דילמות וקשיים בדמוקרטיה
במדינות לא דמוקרטיות אין השליט או רשויות המדינה חשים מחויבים למאפיינים אלו, כולם או חלקם. מתחים ביניהם יתעוררו רק לעיתים רחוקות. במדינות דמוקרטיות, לעומת זאת, הניגודים בין מאפייני הדמוקרטיה צפויים לעורר התחבטויות בבחירת אמצעים להשגת מטרות ובשאלות ערכיות.
דמוקרטיות מול אוטוריטאריות
דמוקרטיה היא שיטת ממשל בה לאזרחים היכולת להשפיע על המדיניות הציבורית במדינתם באמצעות: הצבעה, השתתפות בדיונים או בדרכים ממוסדות אחרות. יכולת ההשפעה של האזרחים אמורה להיות בלתי תלויה במוצא, מעמד חברתי, מין, גזע, דת וכיוצא באלה. משטר אוטוריטרי לא יכול להיות דמוקרטי ומתאפיין בפיקוח חברתי הדוק וציפייה מצד האוכלוסייה לציות למשטר, תוך שימוש לעיתים קרובות באמצעים מדכאים. במשטרים אלה קיימת בדרך כלל היררכיה שלטונית וחברתית ברורה. במשטר זה לא קיימים איזונים ובלמים של מוסדות השלטון בדר"כ וכמו כן לא קיימת מערכת של מתן לגיטימציה לשלטון על ידי בחירות חופשיות. כמו כן זכויות האדם מוגבלות במשטר זה יחד עם הגבלות נרחבות על חופש הביטוי וההתארגנות.
נקודות השקפה על הדמוקרטיה
ג'יימס מדיסון, מאבות החוקה האמריקאית, סבר כי "דמוקרטיה" מהווה "שלטון הרוב" ואינה כוללת הגנה על זכויות הקניין ועל על הזכות לחיים של הפרט. כפועל יוצא גם מדיסון המליץ ליצור משטר מעורב, שלצד העקרונות הדמוקרטיים יכלול גם עקרונות שאינם דמוקרטיים אך חיוניים כדי למניעת הפיכת המדינה "זירות לסערה ולמדון".
בספרו המדינה ביקר אפלטון את הדמוקרטיה בכללותה. דוגמה לכך, היא ביקורתו על "האדם הדמוקרטי": כך כתב גם דה טוקוויל ברשמיו מביקורו באמריקה: בימי מלחמת האזרחים האמריקאית, נקודת מבחן עבור הדמוקרטיה, טען אברהם לינקולן בנאום גטיסברג כי הדמוקרטיה היא: "שלטון העם, על ידי העם, למען העם".
במחציתה הראשונה של המאה ה-20, כאשר הדמוקרטיה אותגרה על ידי אלטרנטיבות בהן הקומוניזם והפשיזם, עמד וינסטון צ'רצ'יל בנימה סרקסטית על הערכת טיבה של הדמוקרטיה: "דמוקרטיה היא צורת הממשל הגרועה ביותר פרט לכל האחרות שנוסו".
בימי המלחמה הקרה, בהן הדמוקרטיה הליברלית התמודדה על מעמדה מול הקומוניזם, פיארו רבים מנשיאי ארצות הברית את ערכי הדמוקרטיה, למשל, עם נאומו, אני ברלינאי, של ג'ון קנדי, בו התבטא "לחירות יש מגרעות רבות והדמוקרטיה שלנו אינה מושלמת, אבל מעולם לא נדרשנו לבנות חומה על מנת למנוע מאזרחינו לברוח". בהמשך התבטא רונלד רייגן, "דמוקרטיה היא דבר שראוי למות למענו, מכיוון שזו שיטת הממשל המכובדת באופן העמוק ביותר, מבין אלו שעיצב האדם", וכן נהג להקריא בדיחות שהדגישו את עליונתה של הדמוקרטיה הליברלית על פני הקומוניזם.
לדעת הפילוסוף ישעיהו ליבוביץ, הגדרת הדמוקרטיה כ"שלטון הרוב" מחמיצה את המהות של השיטה:
אלסנדרו נסטה
אלסנדרו ג'ובאני פקוטיו נסטה (באיטלקית: Alessandro Giovanni Faccutio Nesta; נולד ב-19 במרץ 1976 ברומא) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הבלם וכיום מאמן את קבוצת רג'אנה. הוא זכה במונדיאל 2006 עם נבחרת איטליה ופעמיים בליגת האלופות, בנוסף לתארים אישיים רבים, בהם ארבע בחירות לנבחרת השנה של אופ"א - שני רק לתיירי הנרי במספר הזכיות - וארבע בחירות לשחקן ההגנה המצטיין בסרייה א'. הוא נבחר לאחד מ-125 הכדורגלנים החיים הטובים בעולם ב-2004.
ראשית הקריירה
נסטה גדל באזור צ'ינצ'יטה שברומא, והחל לשחק כדורגל לראשונה כבר בגיל 9, עת למד בבית הספר "מרגריטה בוסקו". בצעירותו הוא הגיע לעיתים רבות לצפות באימוני הכדורגל של אחיו, אבדין, אשר נרשם למועדון כדורגל מקומי באותו זמן. בלחצו של אלסנדרו, רשם אביו גם אותו למשחק במועדון, במה שסימן את תחילת הקריירה של נסטה.