cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עקיבה פרוש
תולדותיו
פרוש נפטר בכ"ז בחשוון תרפ"ב, בגיל 41, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים. בהספד בהלווייתו אמר עליו הרב זוננפלד שהיה ראוי שתשרה עליו השכינה, אלא שאין הדור ראוי לכך. לפני פטירתו הפקיד את מפתח הארון של כתביו בידי אחיו, אהרן יעקב, עמו היה בקשר תורני הדוק. אחיו ערך את הכתבים והוציאם לאור בשנת תשט"ו (1955), בספר "משנת ר' עקיבה".
בשנת תרנ"ט (1899) נישא לשרה ביילה, בת מיכלה וצבי הירש ילין, שהיה סופר סת"ם. לאחר פטירת אשתו, נישא בשנית בשנת תרע"ח לחיה רייזל ברקוביץ. היה אב לשתי בנות. חתניו הם הרב שלום יעקב שמחה רוטמן, מחבר הספר "אבני שיש", והרב משה יהושע לנדא, מתלמידי החזון איש.
פרשת קול השופר
פרוש היה נאמן לדרכם של מהרי"ל דיסקין והרב יוסף חיים זוננפלד. בשנת תרע"ט, כשהחלו ניסיונות הוועד הכללי של יהודי ירושלים ומשרד הרבנות בעיר בראשותו של הרב צבי פסח פרנק להכתיר את הרב אברהם יצחק הכהן קוק לרבה האשכנזי של העיר, התקבצו הוא הרב משה יוסף הופמן, הרב משה סמניצר (אביו של הרב מאיר הלר-סמניצר), הרב שמואל הלל שינקר ועוד, והקימו את "אגודת הקודש" במטרה להילחם כנגד הדבר.
בשלהי שנת תר"פ (1920) פרסם פרוש בעילום שם את הקונטרס "קול השופר", ובו התבטא בחריפות נגד הספר "אורות" של הרב קוק שיצא לאור באותם ימים, וקרא לאסור את הקריאה בו, בטענה כי הוא מכיל דברי כפירה וגילוי פנים בתורה שלא כהלכה. לדבריו צירף "פסקים" שונים כנגד הראי"ה קוק ועמדותיו, המסתמכים על דברים שפורסמו שנים קודם לכן.
בתגובה לקונטרס התכנסו כשמונים מרבני ירושלים, ראשי בתי הדין, המוסדות, השכונות וקהילות בעיר, בחול המועד של חג סוכות תרפ"א לאספת מחאה. בסופה הוציאו הנאספים כרזה חריפה תחת הכותרת "תרוממנה קרנות צדיק", בה הביעו שאט נפש מ"קול השופר". בין הרבנים והאישים החתומים: ליפמן דוד שובקס, צבי פסח פרנק, יונה ראם, יוסף גרשון הורביץ, פישל ברנשטיין, יצחק צבי ריבלין, מנחם נתן נטע אוירבך, יחיאל מיכל טוקצינסקי, חיים יהודה ליב אוירבך, שמעון הורביץ, נחמן גדליהו ברודר, יהושע מאיר רייכמן, חיים סלומון, אברהם יוחנן בלומנטל, ועוד רבים.
עוד הוחלט להקים ועד מיוחד בן 13 אישים לטיפול בפרשה. הוועד התכנס והחליט לשלול את התמיכה הכלכלית שקיבלו מפיצי "קול שופר" מקרנות צדקה בירושלים. בתגובה ביקש הראי"ה קוק שלא להטיל סנקציות כספיות כלשהן על מפיצי החוברת.
באביב תרפ"א (1921) הגיע ארצה האדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר, ובין השאר ביקש לפשר בין רבני ירושלים בראשם הראי"ה קוק, ובין קנאי העיר ורבניהם. כשנפגש עם הרב יוסף חיים זוננפלד והרב יצחק ירוחם דיסקין אמרו הם כי מכתביהם נגד ספר "אורות" נדפסו שלא בידיעתם בתוך "קול שופר", ו"בלתי ידיעתם נדפס סביב למכתבם את קול השופר והחרם. אולם גם למחות באלו [=עקיבא פרוש] לא חפצו, כל זמן שלא נתבטלו לשונות הזרים והמרים" שקיימים לפי דעתם בספר אורות.
טוסון
טוסון (באנגלית: Tucson, נהגה ) היא עיר במדינת אריזונה שבארצות הברית. העיר, שמוכרת גם בשם אולד פואבלו (Old Pueblo), הוקמה בשנת 1775.
טוסון היא העיר השנייה בגודלה ובחשיבותה באריזונה אחרי הבירה פיניקס. שטח העיר הוא 611.8 קילומטר ריבועי. במרכז העיר עובר נחל סנטה קרוז אשר יבש רוב הזמן ורק במקרים של שיטפונות זורמים בו מים. טוסון נמצאת 184 קילומטר דרומית מפניקס ו-101 ק"מ צפונית מהגבול עם מקסיקו. נכון ל-2015 ממוקמת טוסון במקום ה-33 בכמות התושבים בין ערי ארצות הברית. לפי מפקד התושבים בשנת 2010, גרים בטוסון עצמה כ-520,000 תושבים ומעל 900 אלף במטרופולין שלה.
אטימולוגיה
שם העיר הנוכחי, טוסון הגיע דרך שם המקום בספרדית Tucsón, משם המקום Cuk Ṣon בשפת הילידים אאודנם. משמעות המילה היא: 'לרגלי ההר השחור', והכוונה להר געש סמוך.
ליצרנית כלי הרכב יונדאי מוטור ישנו דגם קרוסאובר שנקרא על שם העיר.
היסטוריה
קרוב לוודאי שפלאו-אינדיאנים ששכנו באזור מלפני 12,000 שנים היו הראשונים לבקר באתר. חפירות ארכאולוגיות שנערכו ליד נחל סנטה קרוז חשפו אתר של כפר שתוארך לשנת 2100 לפני הספירה. בתחילת העידן החקלאי, בין 1200 לפני הספירה ל-150 לספירה, התקיימה פעילות חקלאית נרחבת במישור ההצפה של נחל סנטה קרוז. תושבים קדומים אלו חפרו תעלות השקיה וגידלו תירס, שעועית ויבולים אחרים ובמקביל ליקטו צמחי בר וצדו. מהתקופה הקרמית המוקדמת באזור נתגלו כלי חרס ששימשו לבישול ואחסון. בני תרבות הוהוקם חיו באזור בין שנת 600 לשנת 1450 וידועים במערכת תעלות ההשקיה הנרחבות שלהם ובקדרות של כלי חרס בגוון אדום על חום.
בשנת 1880 הגיעה לטוסון מסילת הרכבת של חברת הרכבות סאותרן פסיפיק (The Southern Pacific Railroad). הדבר תרם לגידול במספר התושבים בעיר. בסוף אותה שנה חיו בעיר כ-8,000 תושבים. בשנת 1950 הגיעה אוכלוסיית טוסון ל-120,000 איש וב-1960 לכ-220,000 תושבים.
בשנת 2010 אירע בעיר ניסיון התנקשות בחברת הקונגרס גבריאל גיפורדס, המייצגת את העיר בבית הנבחרים. גיפורדס ניצלה, אך שישה עוברי אורח, בהם שופט פדרלי וילדה בת שמונה, נהרגו.
גאוגרפיה
העיר נמצאת באזור מדברי, מוקפת בהרים. מצידה הצפון-מערבי נמצאים הרי סנטה קטלינה שהגבוה בהם הוא הר למון, מדרום נמצאים הרי סנטה ריטה המשתרעים למרחק של 65 קילומטרים מצפון לדרום. הגבוה בין ההרים ליד טוסון הוא הר ריגטסון שפסגתו היא 2,881 מטר. ממערב נמצאים הרי טוסון וממזרח הרי רינקון. למרות הימצאותה באזור מדברי הנוף בטוסון ומסביב לה הוא מגוון באזורים ליד טוסון אפשר למצוא כל סוג של נוף שקיים בין מקסיקו לקנדה: מדבר יבש, גבעות מדבריות, הרים (שבחלקם יורד שלג בפסגות), יערות וסוגים רבים של קקטוסים (סמלה הלאומי של אריזונה). גובה העיר הוא כ-800 מטר מעל פני הים, כך שהאוויר בה צלול ומתאים מאוד לחולי אסתמה, ורבים מגיעים לטוסון כדי לטפל בבעיות האסתמה שלהם.
אתרים בעיר ומסביבה
אוניברסיטת אריזונה היא האוניברסיטה הגדולה והחשובה באריזונה, והיא נמצאת בלבה של טוסון. אוניברסיטה זו נחשבת למכובדת מאוד ונמנית עם האוניברסיטאות הטובות בארצות הברית - תלמידים מרחבי ארצות הברית מגיעים ללמוד בה.
ליד טוסון נמצא מוזיאון חיל האוויר (Pima Air And Space Museum) שבו ניתן לראות מטוסים חדישים לצד מטוסים מתקופת מלחמת העולם השנייה. המקום הוא גם בסיס פעיל של חיל האוויר.
אטרקציה נוספת ליד טוסון היא קיט פיק (Kitt Peak). זהו מצפה כוכבים ובו נמצאים הטלסקופים הגדולים בעולם.
ברחבי העיר פזורים עשרות מוזיאונים כגון מוזיאון טוסון לאמנות (Tucson Museum Of Art) במרכז העיר, מוזיאון אריזונה (Arizona State Museum) שמספר על תולדות המדינה, ו"מוזיאון מדבר סונורה" (Sonora Desert Museum) שהוא החשוב והפופולרי שבמוזאונים. הוא נקרא על שם המדבר שבו נמצאת טוסון. המוזיאון מכיל כל מה שקשור למדבר וכולל גן חיות שבו בעלי חיים מדבריים בסביבה שהותאמה אישית להם: קיפודים, דובים, נמרי הרים, עקרבים, ארנבים ונחשים שונים.
בעיר נמצא גם גן חיות שמשלב בין גן חיות, מוזיאון טבע וגן בוטני.
עירא גבעול
עירא גבעול (נולד ב־4 באפריל 1979), צ'לן ישראלי, חבר בשלישיית תל אביב.
הוא בוגר בית הספר התיכון על שם תלמה ילין, למד נגינה אצל הלל צרי ולמד בבית הספר הגבוה למוזיקה בקלן, גרמניה. גבעול חבר ברביעייה הישראלית העכשווית, המבצעת מוזיקה ישראלית בת זמננו ומשתפת פעולה עם אמנים בתחומים שונים.
עירא גבעול ניגן כסולן עם התזמורת הסימפונית ירושלים ואחרות. הוא זכה בתחרות על שם פאול בן-חיים. גבעול הוזמן לנגן בפסטיבל המוזיקה הבינלאומי באינטרלאקן, שווייץ, במסגרת פסטיבל "קרונברג" וברסיטלים בקוריאה, בטאיוון ובקרואטיה.
בית הספר לשירת מקהלה
בית הספר לשירת מקהלה על שם גארי ברתיני נוסד בשנת 1987, ביוזמתם של המנצחים אבנר איתי, סטנלי ספרבר ומיכאל שני, שלושתם מנצחי מקהלות עתירי ניסיון וידועי שם בישראל. בית הספר, היחיד במינו בארץ, בא לענות על הצורך בזמרי מקהלה מיומנים, שנוצר עם העלייה במספר המקהלות, הקונצרטים והפסטיבלים למוזיקה ווקאלית בישראל.
בית הספר לשירת מקהלה פעל במכללת לווינסקי בתל אביב, לצד המדרשה למוזיקה. בוגריו השתלבו במקהלות השונות בארץ. רבים מהם ממשיכים בלימודים אקדמיים בתחום המוזיקה והזמרה ויש בהם גם המפתחים קריירה כזמרי סולו מקצועיים או כמנצחי מקהלות.
המוסד נסגר בשנת 2013 מחוסר תקציב.
מאזינים גרמנים!
מאזינים גרמנים! (בגרמנית: !Deutsche Hörer; בתרגום חופשי מקובל: שמעי, גרמניה!), הוא קובץ מכתבים שפורסמו על ידי הסופר הגרמני תומאס מאן בעת שהותו בגלות בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, אשר יועדו לתושבי גרמניה הנאצית, אליה לא חזר מאז 1933.
במקור, הקובץ ראה אור בבית ההוצאה אלפרד א. קנופף (Alfred A. Knopf) בשנת 1943. באותו הזמן שודרו מן הקובץ עשרים וחמישה מכתבים בגלי רדיו ארוכים ובינוניים בידי הבי בי סי (BBC) לגרמניה הנאצית כחלק ממאמצי התעמולה של בעלות הברית מאוקטובר 1940 עד לאוגוסט 1943.
שם המקבץ נקרא בשפה הגרמנית, "!Deutsche Hörer" ("מאזינים גרמנים!") שכן במילים אלו נפתחו המכתבים. על אף שהקובץ פורסם לראשונה בשנת 1943 בניו יורק והיה מיועד לתושבי גרמניה הנאצית, הוא לא הגיע לשם בשל החרם שהוטל על כתבי מאן. מהדורה שנייה פורסמה בשנת 1945 לאחר תום המלחמה בסטוקהולם, אף כללה בתוכה את תכתובתו של מאן בנוגע למלחמה נכון ל-8 בנובמבר 1945.
מכבי גדרה
מכבי הבילו"יים גדרה היא קבוצת כדורסל ישראלית מהמושבה גדרה, המתמודדת בליגה ב'.
היסטוריה
מחלקת הכדורסל של מכבי גדרה החלה את דרכה בשנת 1955 בליגה ב', שהייתה אז הליגה השנייה, כשנה לאחר פתיחת הליגה הישראלית (1954), במגרש הפתוח שליד בית ספר "פינס". עם שחקני העבר אלי לסל, אהרון אונטרשטיין, גדעון הנקין ונחום הנקין. ובהמשך גם דוד פריש, ששיחק במכבי תל אביב ובנבחרת ישראל.
ציוני דרך
בתאריך 6 בנובמבר 2012 נהרג שחקן הקבוצה דרור פחימה בתאונת צלילה.
מחלקת הנוער
המועדון מפעיל מחלקת נוער גדולה בשם "מכבי הבילויים גדרה".
הקבוצה מארחת באולם הספורט "כצנלסון" ברחוב כצנלסון, המכיל 498 מקומות ישיבה. ב-2018 הוקם אולם ספורט רב תכליתי חדש במתחם בית הספר "רמון".
למועדון קבוצות המייצגות את גדרה ברמות הגבוהות
קבוצות ילדים א׳, נערים ב׳ ונוער בליגה הלאומית ונערים א׳ בליגה הארצית
כרטיס קול
כרטיס קול הוא התקן המקשר את המחשב לאמצעי קלט-פלט ואחראי על עיבוד רוב המידע הקולי במחשב. עיבוד הקול בכרטיס מתבצע בעזרת שבב המרה אנלוגי-דיגיטלי (לדגימת קול ממיקרופון) או דיגיטלי-אנלוגי (ליצירת קול באמצעות רמקול).
נכון לשנת 2010, מכילים רוב כרטיסי הקול החדישים גם מיקרו-מעבד שמבצע את עיבוד האות (בעבר התבצע עיבוד זה במעבד המרכזי של המחשב). הם מכילים גם חומרה המאפשרת הקלטה קולית שממתינה לעיבוד במועד מאוחר יותר.
במחשבים רבים קיים "כרטיס קול מובנה" (באנגלית: OnBoard) שהוא שילוב הרכיבים הדרושים לעיבוד הקול על לוח האם של המחשב. במחשבים שבהם לוח האם אינו מכיל כרטיס מובנה, דרוש כרטיס קול נפרד (כרטיס הרחבה) כדי לשמוע ולהשמיע אותות קול. בעבר כרטיסי קול מובנים היו בדרך כלל כרטיסים בעלי יכולות מוגבלות יחסית, שהתאימו למשתמש ביתי בעל דרישות צנועות, למשל צליל סטריאופוני בעומק 16 ביט. כרטיסי הקול המקצועיים נרכשים בנפרד מהמחשב כרכיב חומרה נפרד, ומסוגלים לתמוך בשמונה ועד עשרים וארבעה ערוצי קול בעומק של 24 ביט ו-32 ביט. חלק מכרטיסי הקול המקצועיים מגיעים יחד עם תוכנות לעריכה וליצירת מוזיקה, עיבוד וערבול צליל. כרטיס קול מקצועי יכול להיות מורכב בחריצי ה-PCI של המחשב, או להיות כרטיס קול חיצוני, שמתחבר למחשב באמצעות USB או FireWire.
לבד מכרטיס הקול, יש אזור קטן בלוח האם המעבד קול באופן מוגבל ומכיל גם רמקול קטן. בשנות ה-80 ותחילת שנות ה-90, היה אזור זה הרמקול הפנימי של המחשב (PC Speaker), ששימש אז בעיקר להשמעת צלילים ומוזיקה במשחקי מחשב וצפצופי התרעה בתוכנות ובמערכת ההפעלה עצמה. כיום משמש אזור זה בלוח האם רק למתן משוב קולי בצפצופים לגבי תקינותו של המחשב בעת הדלקת המחשב. בנוסף, החל מ-Windows XP, מערכת ההפעלה עושה שימוש ברמקול זה, כחלופה רזרבית לרמקולים חיצוניים, במידה ואין אף התקן צליל כלשהו המחובר למחשב (התכונה קיימת גם במחשבי מקינטוש).
מקורי וחבורתו
מקורי וחבורתו (בהולנדית: Ovide en zijn vriendjes) היא סדרת אנימציה הולנדית בת 65 פרקים שהופקה לטלוויזיה בשנים 1987- 1989 בשיתוף-פעולה בלגי-קנדי. השידור הראשון של הסדרה בישראל היה בערוץ הראשון ב-1992 ולאחר מכן שודר גם בערוץ הילדים ב-1993.
את שיר הפתיחה של הסדרה בגרסה העברית ביצעה לימור שפירא.
עלילת הסדרה
הסדרה עוסקת בהרפתקאותיהם של מקורי הברווזן וחבריו אשר גרים באי טרופי מבודד.
הנבל של הסדרה הוא חשי, נחש ערמומי אשר גר גם כן באי ומנסה כל הזמן להיפטר ממקורי כדי להשתלט על האי, ויש לו עוזר בשם לוקי.
גיברלטר המוסלמית
המונח גיברלטר המוסלמית מתייחס לחצי האי גיברלטר, בתקופה שבין נחיתתם הראשונה של מוסלמים בהיספניה ונפילתה של הממלכה הוויזיגותית בשנת 711 ועד לכיבושה של גיברלטר בידי ממלכת קסטיליה הנוצרית בשנת 1462, מלבד תקופה קצרה בתחילת המאה ה-13 בה שלטו נוצרים בגיברלטר.
הנוכחות המוסלמית בגיברלטר החלה ב-27 באפריל 711 כאשר המצביא הברברי טאריק בן זיאד הנהיג את הפלישה הראשונית של הכוחות המוריים מצפון אפריקה אל חצי האי האיברי. על פי המסורת, טאריק נחת לראשונה בצוק גיברלטר ומשם החל את כיבושו, אם כי סביר יותר להניח כי הוא נחת במקום סמוך אחר; שמה של גיברלטר בימים ההם, Mons Calpe, שונה ל"ג'בל אל טאריק" ("הר טאריק"); במהלך השנים נשתבש השם והפך ל"גיברלטר". גיברלטר בוצרה לראשונה בשנת 1160 על ידי הסולטאן משושלת אל-מוואחידון, עבד אל-מואמין, במטרה למנוע פלישה מהחוף על ידי המלכים הנוצריים של אראגון וקסטיליה. שמה של גיברלטר שונה שוב ל"ג'בל אל-פאת" (הר הניצחון), אך השם לא תפס. יישוב מבוצר, "מדינת אל-פאת" (עיר הניצחון), נבנה במדרונות העליונים של הצוק. לא ברור עד לאיזו רמה התפתח יישוב זה, כיוון שהממצאים הארכאולוגיים ששרדו ממנו הם מעטים.
רקע
בשנת 681 יצאו צבאות בית אומיה מחצי האי ערב במטרה לכבוש את צפון אפריקה, המזרח התיכון וחלקים גדולים של מערב אסיה; תושבים מקומיים רבים התאסלמו, למשל הברברים בצפון אפריקה. באותו הזמן שלטו בספרד הויזיגותים. המורים ניסו לכבוש את סאוטה שבצפון אפריקה, עליה שלט יוליאנוס שהיה נשוי לבתו של המלך הוויזיגותי ויטיזה, אך ללא הצלחה. במקום זאת, הם כבשו בשנת 707 עיר אחרת של יוליאנוס - טנג'יר, גם היא בצפון אפריקה. מצר גיברלטר נעשו לגבול שבין צפון אפריקה המוסלמית והיספניה הנוצרית, וכך קיבלו משמעות אסטרטגית נוספת. היספניה התדרדרה למלחמת אזרחים במאה ה-8 כאשר סיעות ויזיגותיות מתמרדות נלחמו על הכתר, והדבר נתן למוסלמים הזדמנות לפלוש להיספניה
למעשה, קיימות מספר מסורות ואגדות שונות לגבי נסיבות הפלישה המורית לספרד; אחת מהן מספרת שהמלך הוויזיגותי של ספרד, רודריק, שעלה על כס המלכות לאחר מות המלך הוויזיגותי הקודם ויטיזה בשנת 710, אנס את הנסיכה פלורינדה - בתו היפהפייה של יוליאנוס (ויש הטוענים שהוא לא אנס אותה, אלא פיתה אותה להיות פילגשו). יוליאנוס, כך על פי אותה האגדה, ביקש לנקום על את הפגיעה בבתו, ולכן כרת ברית עם המורים ושכנע אותם לפלוש לספרד במקום להתקדם שוב לכיוון סאוטה.
אך הסיבה היא כנראה יותר פרוזאית; כאשר עלה רודריק לשלטון, בניו של המלך ויטיזה ברחו לצפון אפריקה, שם הם תכננו כיצד להביס את רודריק, בעזרת יוליאנוס והמורים. המורים, שהבינו במהרה שהממלכה הוויזיגותית מפולגת ומסוכסכת, החליטו שזהו הזמן האידיאלי לתקוף. המצביא הערבי מוסא אבן נציר, שהוביל את הצבא המורי, לא היה יכול להסכים להצעותיהם של יוליאנוס ושל בני ויטיזה ללא אישור של הח'ליף שישב בדמשק. הח'ליף אישר את הפלישה לגיברלטר בתנאי שייעשו סיורים מקדימים בטרם יסתכנו בפלישה משמעותית.
הפלישה
התקופה המוסלמית של גיברלטר מתחילה עם הגעתו של טאריק בן זיאד מצפון אפריקה ב-27 באפריל 711 כשהחל בכיבוש המוסלמי של ספרד. על פי המסורת, המקום הראשון בו נחת טאריק היה גיברלטר ולפיכך נקרא המקום על שמו ("ג'בל אל-טאריק" [جبل طارق], בעברית: "הר טאריק"; השם שובש בהמשך על ידי הספרדים והפך ל"גיברלטר"). אך על פי דיווח של מקור מוסלמי אחד, טאריק "הטיל עוגן בסמוך להר שנקרא על שמו", ולאו דווקא בגיברלטר עצמה. איבן עבד אל-חקם, היסטוריון מצרי בן המאה ה-9, מתאר את גיברלטר כנקודת האמצע בין מקום הנחיתה לבין מקום העזיבה של טאריק, ולא כמקום הנחיתה הממשי. על פי דיווח זה, השליט הנוצרי האגדי יוליאנוס, דוכס סאוטה שהיה בעל בריתו של טאריק והתנכר לרודריק, מלכה הוויזיגותי של היספניה, העביר את הכוחות המוסלמיים בספינות ש"לא נראו שונות בשום אופן" מספינות אחרות ש"הפליגו באופן סדיר במצר למטרות מסחר". דיווח זה מתאמת ממקורות ספרדיים אחרים שדיווחו כי כוחות הפלישה המוסלמיים הועברו ב"ספינות מסחר, כך שהסיבה האמיתית להפלגתם לא תתגלה". גיברלטר הייתה מקום בלתי מתאים לנחות בו הודות לבידודה היחסי ולשטחה ההררי הקשה, ויותר מתקבל על הדעת שטאריק נחת בסמוך לקולוניה הרומית הקדומה קרטייה (Carteia) שבקדמת מפרץ גיברלטר או בחוף האלבוראני צפונית לגיברלטר, באזור לה טונרה (La Tunara; לימים באזור העיירה הספרדית לה לינאה דה לה קונספסיון), שם תהיה הנחיתה של הצבא המוסלמי פחות בולטת.
אבן אל-אתיר, היסטוריון כורדי בן המאה ה-13, כתב כי טאריק בנה מבצר על הצוק אך היה זה "רק באופן זמני, ולאחר שכבש את האזור של אלחסירס הוא נטש אותו". "מבצר" זה הכיל כנראה לא יותר מאשר עמדת תצפית על הצוק לשם מעקב אחר התנועות בתוך ומסביב למפרץ, והשימוש בו נעשה בפרק הזמן של נחיתת הכוחות המוסלמיים. אין אזכור להתיישבות קבועה בגיברלטר בתקופה זו במקורות הערביים או הנוצריים, ועל פי הממצאים הארכאולוגיים החלה התיישבות קבועה במקום רק במאה ה-12.
כשאר שטחי אל-אנדלוס, גם גיברלטר הייתה בתחילה חלק משטחי ח'ליפות אומיה לפני שעברה לידי הענף הספרדי של ח'ליפות אומיה שנתפלג מהח'ליפות לאחר המרידות והקמת הח'ליפות של בית עבאס. בסביבות 1035 נתפצלה אמירות קורדובה לעשרות ממלכות עצמאיות קטנות, ממלכות הטאיפה, שהיו נתונות למאבקי כוח בלתי פוסקים ביניהן. גיברלטר הייתה חלק מטאיפת אלחסירס, שהצליחה לשמור על עצמאותה רק עד לשנת 1056, אז נכבשה על ידי טאיפת סביליה. באמצע שנות ה-60 של המאה ה-11, גבר האיום על טאיפת סביליה מצד המוראביטון של צפון אפריקה. שליט הממלכה, עבד השני אל-מעתדד, היה ער לכך שהיה באפשרותם של המוראביטון לחזור על מעשיו של טאריק ולהעביר כוחות צבא דרך מצר גיברלטר בטרם יהיה סיפק בידי חיל המצב באלחסירס להגיב. בשנת 1068 הורה מושל אלחסירס "לבנות מבצר בגיברלטר, לעמוד על המשמר ולצפות בנעשה בצד השני של המצר".
ככל הנראה דבר לא נעשה לפני מותו של עבד השני, בשנת 1069. המוראביטון אמנם הגיעו, בשנת 1086, אך דווקא בהזמנה ממלכי הטאיפות שלממלכותיהם נשקפה סכנה מכיבושיו של השליט הנוצרי אלפונסו השישי, מלך לאון. יוסוף בן תאשפין, השליט הרביעי של המוראביטון, הביס את הקסטיליאנים בקרב א-זלאקה באותה השנה, ובשנת 1090 סיפח את ממלכות הטאיפות לתוך אימפריית המוראביטון. ברם, עם התפוררותה של אימפריית המוראביטון כחצי מאה לאחר מכן, צצו הטאיפות ועלו שוב. יורשיהם של המוראביטון, שושלת אל-מוואחידון, שבו לספרד בשנת 1146 וכבשו את הטאיפות בשנית. מתקפותיהם של אלפונסו השביעי, מלך לאון ושל אלפונסו הראשון, מלך אראגון על הטריטוריות המוסלמיות של אל-אנדלוס לימדו כי האזורים שמסביב לאלחסירס לא היו מוגנים כראוי; הח'ליף הראשון של אל-מוואחידון, עבד אל-מואמין, הורה לפיכך על בנייתה של עיר מבוצרת בגיברלטר שתיקרא "מדינת אל-פאת'" ("עיר הניצחון").
מדינת אל-פאת'
ב-19 במרץ 1160 הטיל עבד אל-מואמין על שניים מחשובי האדריכלים של דורו את המשימה לבנות את מדינת אל-פאת'. עבד אל-מואמין ציווה שבעיר יוקמו מסגד וארמונות לו ולבניו, וכן שייחצב מאגר תת-קרקעי; על העיר להיות מוגנת על ידי חומות בהם ייקבע שער יחיד, באב אל-פאת' ("שער הניצחון"), הפונה לכיוון מצר היבשה המחבר את גיברלטר ליבשת. בנוסף, עבד אל-מואמין ציווה על בניית נמל בגיברלטר וכן על בנייתן טחנות רוח על הצוק.
לא ברור עד כמה נבנתה מדינת אל-פאת' בפועל, מאחר שמיד לאחר מותו של עבד אל-מואמין בשנת 1163, ביכר בנו ויורשו אבו יעקוב יוסוף את סביליה כעיר בירתו. חומה באורך של 500 מטרים בערך עדיין קיימת מדרום לחלקה המרכזי של העיר, הדומה בסגנון בנייתה לחומות ההגנה שנבנו במרוקו. הדבר אפשרי שחומה זו הגנה על יישוב כלשהו שהתקיים בחלקו העליון של הצוק, באזור דרך המלכה (Queen's Road) של היום, אך אין בנמצא ראיות ארכאולוגיות מוצקות שיאששו זאת. למעשה, לא קיים אף אזכור על התיישבות כלשהי בגיברלטר במקורות הערביים או הספרדיים בני זמנם, בתקופה שבין התכנון של מדינת אל-פאת' ועד לכיבוש הנוצרי של גיברלטר בשנת 1309.
הקרב על המצר
במהלך סוף המאה ה-13 ותחילת המאה ה-14 נלחמו הקסטיליאנים, המרינים ממרוקו והנאסרים מגרנדה על השליטה במצר גיברלטר. קרב זה (בספרדית: la Cuestión del Estrecho) מהווה פרק ראשי בהיסטוריה של הרקונקיסטה הנוצרית בספרד.
עם קריסתה של ח'ליפות אל-מוואחידון והתגברותן של המתקפות הנוצריות על חצי האי האיברי בין העשור השני לעשור הרביעי של המאה ה-13, עברה הגדה הצפונית של מצר גיברלטר לשליטתה של האמירות הנאסרית של גרנדה. בשנת 1274 (או 1275) העניק הסולטאן הנאסרי מוחמד השני את הערים אלחסירס וטריפה, וככל הנראה גם את גיברלטר יחד איתם, לח'ליף המריני אבו יוסף יעקוב כתשלום על תמיכתו בגרנדה נגד ניסיונות פלישה קסטיליאניים. המרינים ניסו להשיג לעצמם דריסת רגל בחצי האי האיברי ושליטה מוחלטת על הסחר במצר גיברלטר, ושלושת הערים הללו יועדו לשמש כבסיסים ימיים. בשנת 1292, כחלק ממאמציו להשיג את השליטה במצר גיברלטר, הטיל סנצ'ו הרביעי, מלך קסטיליה מצור על העיר טריפה וכבשהּ. שנתיים לאחר מכן, ב-1294, הטילו המרינים מצור על העיר אך העיר, תחת פיקודו של אלונסו פרז דה גוזמן, הצליחה לעמוד במצור ונותרה בידיים נוצריות. כתוצאה מכך החליטו המרינים לסגת למגרב ומכרו את הערים הנותרות, אלחסירס וגיברלטר, לגרנדה.
על אף שאין בנמצא מסמכים המתעדים את התקופה שלאחר פרויקט מדינת אל-פאת', יש סיבה להאמין כי עיירה מבוצרת קטנה התקיימה בגיברלטר, וכי עובדת קיומה היא תוצאה ישירה של נפילתה של טריפה בשנת 1292. המרינים ציפו שלאחר שכבש את העיר, ימשיך סנצ'ו השני מלך קסטיליה ויטיל מצור על אלחסירס (דבר שבפועל לא התרחש) במטרה לנתק את קווי האחיזה הישירים שלהם בחצי האי האיברי. קיומו המאיים של מבצר נוצרי ממערב הוביל לייסוד מבצר וחיל מצב ממזרח לאלחסירס. כך תוכל גיברלטר להגן על המשמר העורפי הנמצא באלחסירס ולהוות כוח עתודה אם אלחסירס תותקף. בד בבד, ועם הנוכחות הגוברת של ספינות נוצריות במצר, תוכל גיברלטר להוות נקודת תצפית מצוינת על המצר.
בשנים 1309–1310 איחדו פרננדו הרביעי, מלך קסטיליה וחיימה השני, מלך אראגון את צבאותיהם על מנת לתקוף את אמירות קורדובה. המאמץ העיקרי שלהם התרכז באלמריה במזרח ובאלחסירס, ובמקביל הטילו הקסטיליאנים גם מצור על גיברלטר. המצור היה קצר ונמשך מיולי ועד ל-12 בספטמבר 1309. המצור על גיברלטר אמנם צלח, אך המתקפה העיקרית של קסטיליה על אלחסירס כשלה. על פי הדו"ח הקסטיליאני שנמסר על המצור בגיברלטר, בעת ההתקפה שהו בגיברלטר רק 1,125 חיילים מוסלמים. לאחר שכבשהּ וגירש את אוכלוסייתהּ, הורה פרדיננד הרביעי לחזק את החומות בגיברלטר, לבנות מגדל עוז מעל העיר וכן מספנה בה יוצבו גליאות.
נפילתה של גיברלטר הביאה להדחתו של הסולטאן הנאסרי של גרנדה בידי אחיו נאסר. הסולטאן החדש הכריז על "ג'יהאד" נגד הנוצרים בחצי האי האיברי, אך במהלך תקופת שלטונו איבדו הנאסרים זמנית את השליטה באלחסירס וברונדה, ובשנת 1314 הודח נאסר על ידי אחיינו איסמעיל הראשון. בשנת 1315 הטיל איסמעיל הראשון מצור על גיברלטר, אך הוא נאלץ לסגת מאחר שכוחות קסטיליאניים התקיפו באותו הזמן את גרנדה, וכך נותרה גיברלטר בידיים נוצריות.
ממלכת קסטיליה אחזה בגיברלטר למעלה מ-20 שנה, עד ל-1333, אז נרקמה ברית בין מוחמד הרביעי, סולטאן גרנדה ובין השליט המריני אבו אל-חסן עלי איבן עותמאן. צבא שמנה 7,000 חיילים בפיקודו של עבד אל-מליק, בנו של אבו אל חסן, הועבר בחשאיות דרך מצר גיברלטר ונפגש עם כוחותיו של הסולטאן הנאסרי מוחמד הרביעי בעיר אלחסירס בפברואר 1333. באותו הזמן הייתה ממלכת קסטיליה עסוקה בהכתרתו של אלפונסו האחד עשר כך שצבאותיה לא היו זמינים, וכן אוצרות המזון בגיברלטר היו מרוקנים עקב שחיתותו של המושל, דון וסקו פרז דה מיירה. המצור השלישי על גיברלטר נמשך 4 וחצי חודשים, וב-17 ביוני 1333 נכנע חיל המצב הנוצרי של גיברלטר.
מייד לאחר מכן, הותקפה גיברלטר על ידי צבא קסטיליאני גדול בניסיון להשיב את השליטה הנוצרית שם. לאחר חודשיים של מצור בהם לא הצליח אף אחד מהצדדים להגיע להכרעה, התפשרו הקסטיליאנים והמוסלמים וחתמו על הסכם הפסקת אש שאיפשר לשני הצדדים לסגת בכבוד מהמצור. על אף שגיברלטר נותרה בידיים (ב-24 באוגוסט 1333) מוסלמיות על פי הסכם זה, הדבר עלה למוחמד הרביעי בחייו; ביום שלאחר חתימת ההסכם נרצח מוחמד הרביעי על ידי אצילים מוריים שכעסו על כך שהסולטאן אכל עם נוצרים וחששו שמא הוא התנצר.
לאחר שהשקט הושב, הורה אבו אל-חסן לבצר את גיברלטר. פרטים רבים על העיר החדשה של גיברלטר ידועים מעבודתו של הכרוניקאי המורי איבן מרזוק, "מוסנד" (נכתבה בשנים 1370–1371), המתארת את בנייתה מחדש של גיברלטר. העיר נתרחבה, חומות הגנה חדשות נבנו על מנת להגן מדרום וממערב ולהם נתווספו מגדלים ומעברים. גם הביצורים שכבר היו קיימים שופצו וחוזקו. הנקודות החלשות בגיברלטר אותן ניצלו הקסטיליאנים במתקפתם בוצרו גם הן.
המאה האחרונה של גיברלטר המוסלמית
העיר המבוצרת החדשה של גיברלטר, שלמעשה הייתה הגלגול האחרון של גיברלטר המוסלמית, הייתה ממוקמת בחלק הצפון-מזרחי של גיברלטר המודרנית, והיא חולקה לשלושה רבעים עיקריים. החלק העליון נקרא "מגדל הכבוד", שאמנם היה רק חלק אחד מהמצודה המורית אך שמו מתייחס לרובע כולו, ומתחתיו הייתה קסבה גדולה. מגדל הכבוד הוא המגדל הגבוה ביותר שנבנה באל-אנדלוס (320 מ"ר), והוא נבנה על בסיסו של מגדל מתקופה מוקדמת יותר; ניתן עדיין להבחין בסימני ירי בחומה המזרחית שלו, שנגרמו מקליעים שירו הקסטיליאנים בזמן המצור ב-1333. לקסבה ניתן היה להיכנס דרך שער יחיד ששרד עד היום; הקדשה מהמאה ה-18 מייחסת את בנייתו ליוסוף הראשון, סולטאן גרנדה.
מתחת לקסבה היה אזור שנקרא לאחר מכן על ידי הספרדים "וילה וייחה" (בספרדית: Villa Vieja; תרגום: "העיר הישנה"), והגישה אליו הייתה דרך באב אל-גרנדה ("שער גרנדה"). מתחת לוילה וייחה היה אזור הנמל שנקרא מאוחר יותר על ידי הספרדים "לה ברקינה" (La Barcina). לחלק זה הייתה אפשרות גישה מ-3 שערים שונים.
טלסקופ שובר-אור
טלסקופ שובר-אור הוא טלסקופ המשתמש בעדשה מרכזת ועינית מסוג כלשהו ליצירת דמות. הטלסקופים הראשונים ששימשו לתצפיות היו טלסקופים שוברי אור. כיום טלסקופים שוברי אור בעלי קוטר קטן (עד 17 סנטימטרים) נמצאים בעיקר בשימוש על ידי אסטרונומים חובבים, שכן בגלל מגבלות פיזיות לא ניתן לייצר עדשה בעלת קוטר העולה על מטר, בעוד שטלסקופי המראות (טלסקופים מחזירי-אור) הגדולים בעולם הם בקוטר של 10 מטרים. עיצובו של הטלסקופ שובר האור נמצא בשימוש גם במשקפות רבות ועדשות מצלמה.
סוגים שונים של טלסקופים שוברי אור
כל הטלסקופים שוברי אור עובדים על אותו עיקרון בסיסי. שילוב של עצמית ועינית משמשים לאיסוף אור, מיקוד האור והצגת תמונה בהירה, חדה ומוגדלת לצופה. יתרונו המשמעותי ביותר של הטלסקופ הוא היכולת לאסוף אור רב בהרבה בהשוואה לעין האנושית. בטלסקופ שובר אור, העצמית היא עדשה מרכזת. עדשה מרכזת שוברת את קרני האור המגיעות לעדשה ומכאן שמו של הטלסקופ. במקרה והקרניים מקבילות, העדשה המרכזת גורמת להן להישבר לאותה הנקודה הנקראת מוקד העדשה.
יכולת ההגדלה של הטלסקופ היא באופן בסיסי היחס בין אורך המוקד של העצמית לבין אורך המוקד של העינית. לכן, ברוב הטלסקופים ניתן להחליף עיניות שונות ועל ידי כך לצפות בהגדלות שונות. לעצמית בעלת קוטר גדול יותר יתרונות שונים הנובעים מסיבות אופטיות, אולם היתרון החשוב ביותר הוא היכולת לאסוף כמות אור הגדולה מזו שנראית בעין הבלתי מזוינת.
שבירת האור גורמת לאברציות אופטיות (עיוותים). לכן, ממציאים שונים שיפרו ושינו את הטלסקופ שובר האור וכיום ישנם עיצובים הנבדלים באיכותם ובעלותם. סוגים שונים של טלסקופים שוברי אור הם:
הטלסקופ הגלילאי
הטלסקופ המקורי אותו גליליאו שכלל ב-1609, נקרא טלסקופ גליליאי. בטלסקופ, העצמית היא עדשה מרכזת והעינית היא עדשה מפזרת. הדמות המתקבלת היא דמות ישרה.
הטלסקופ המשוכלל ביותר של גלילאו הגדיל את האובייקט הנצפה פי 30. בעקבות פגמים בעיצובו, הדמות שהתקבלה הייתה מטושטשת ומעוותת. בכל זאת, איכות התמונה הספיקה לגלילאו כדי להתחיל לחקור את השמים.
בין תגליותיו:
טלסקופ קפלרי
הטלסקופ הקפלרי, שהומצא על ידי יוהאנס קפלר הוא שכלול של הטלסקופ הגלילאי. במקום עדשה מפזרת כעינית, קפלר השתמש בעדשה מרכזת. כתוצאה מכך, הקרניים היוצאות מהעינית הן קרניים מתכנסות. היתרונות בקרניים מתכנסות הם ששדה הראיה המתקבל רחב יותר והצופה יכול למקם את עינו רחוק יותר מהעינית. כמו כן, בטלסקופ של קפלר ניתן להגיע להגדלה חזקה בהרבה מהטלסקופ של גלילאי. החיסרון בטלסקופ של קפלר הוא שכדי להימנע מאברציה כרומטית בתמונה, נדרש אורך מוקד גדול מאוד של העצמית ולכן הטלסקופ כולו יהיה גדול בהרבה.
טלסקופ אכרומטי
הטלסקופ האכרומטי הומצא על ידי צ'סטר מור הול (Chester Moore Hall) בשנת 1733 ובאופן בלתי תלוי, ג'ון דולונד המציא אותו ורשם עליו פטנט.
עד הטלסקופ האכרומטי, לטלסקופים שוברי אור הייתה בעיה של אברציה כרומטית. בגלל הנפיצה, אורכי גל שונים היו בעלי אורך מוקד שונה. למשל, הטלסקופ היה ממוקד לצבע האדום, והצבע הכחול היה לא מפוקס. התוצאה הייתה דמות בעלת הילה אופיינית. טלסקופ אכרומטי מנסה להתגבר על אברציה כרומטית ואברציה כדורית על ידי עצמית מיוחדת: במקום להשתמש בעדשה מרכזת בלבד, משתמשים בשתי עדשות צמודות - עדשה מרכזת ועדשה מפזרת כאשר שתיהן עשויות מסוגי זכוכית שונים. בסידור כזה, ישנה עדשה מרכזת חזקה שצמודה לעדשה מפזרת חלשה יותר. כך, העדשה המפזרת, בעלת אברציה משל עצמה, מפצה על האברציה של העדשה המרכזת. התוצאה היא עדשה מרכזת חלשה בעלת אברציה מופחתת. עצמית כזו תרכז את אורך הגל האדום ואת הכחול לאותו המישור וטלסקופ עם עצמית כזו לא זקוק לאורך מוקד גדול במיוחד כמו בטלסקופ הקפלרי.
טלסקופ אפוכרומטי
טלסקופ אפוכרומטי הוא טלסקופ בעל עצמית מחומרים מיוחדים בעלי נפיצה מופחתת. עצמית כזו תביא את אורך הגל האדום, הכחול והירוק למיקוד באותו המישור. שגיאת הצבע של טלסקופ כזה קטנה פי 10 משגיאת הצבע של טלסקופ אכרומטי. החומרים בעדשת הטלסקופ האפוכרומטי יקרים מאוד ובעת העיבוד וליטוש העדשה אין לחשוף אותם לחמצן, ועל כן סוג הטלסקופ היקר ביותר לקוטר נתון. מצד שני זהו גם הטלסקופ המספק את האיכות הגבוהה ביותר של דמות לקוטר נתון.
אנדרי ברודר
קורות חיים
ברודר נולד ברומניה ב-1953, ועלה לישראל בשנת 1973, לאחר שכבר החל בלימודי הנדסת חשמל בבוקרשט. בארץ החל ללמוד לתואר ראשון להנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון, וכעבור שנה עבר לתחום מדעי המחשב בפקולטה למדעי המחשב. לאחר שירותו הצבאי כחובש בחיל הרפואה המשיך לתואר שני ודוקטורט (1985) באוניברסיטת סטנפורד, אותו עשה בהנחיית פרופ' דונלד קנות'.
לאחר לימודיו החל לעבוד במעבדות חברת "DEC" בפאלו אלטו, והיה מעורב בפיתוח מנוע החיפוש "אלטה ויסטה". לאחר רכישת DEC בידי "קומפאק" והפיכת "אלטה ויסטה" לחברה עצמאית, המשיך לעבוד בחברת החיפוש כמדען הראשי, ושקד על פיתוח אלגוריתם החיפוש של מנוע החיפוש שלה. בין השאר פיתח יחד עם צוותו מנגנון CAPTCHA, והם היו לראשונים שרשמו פטנט בנושא. בשנת 2002 עבר לחברת "IBM", ובנובמבר 2005 מונה לסגן נשיא לטכנולוגיות חיפוש עתידיות ב"יאהו".
נשוי ליפה ומתגורר בקליפורניה.
יחסים פתוחים (אלבום)
יחסים פתוחים הוא אלבומה השני של להקת הרוק "מוניקה סקס", שיצא בשנת 2001, כשהלהקה התאחדה 6 שנים לאחר הוצאת האלבום הראשון. השירים באלבום היו ברובם שקטים ומלודיים יותר מאשר בתקליט הראשון, ומביניהם זכו להצלחה "איש קש" ששר הסולן יהלי סובול ו"גשם חזק" ששר המתופף שחר אבן צור.
נחלה
{{פירושונים|נַחֲלָה - פירושה הוא אחוזת קרקע, ירושת אבות בקרקעות בתקופת המקרא
ישובים ושכונות
אחר
ראו גם
}}
רובה M4
רובה ה-M4 הוא רובה סער שפותח כגרסה מקוצרת (קרבין) של רובה הסער האמריקאי M-16A2. לקרבין יש 2 גרסאות: הגרסה המקורית, M4, שהיא בעלת נצרה בוררת בעלת 3 מצבים: נצור (safe), חצי־אוטומטי (ירי בבודדות) וצרור של 3 כדורים. והגרסה השנייה שפותחה לצורך לוחמה בטרור, M4A1, בה מצב הצרורות מוחלף בירי אוטומטי מלא על מנת להגדיל את כוח האש של הנשק. ה-M4 נמצא בשימוש נרחב גם במערכת הביטחון של ישראל, בעיקר בדגם ה-M4A1 פלאט-טופ.
היסטוריה
בשנת 1984 החלה Colt לעבוד על עיצוב קרבין חדש, שבתחילה נקרא XM4, המשלב את התכונות הטובות ביותר של ה־Colt Commando ומאוחר יותר של ה-M16A2. בתחילה היה עם קנה של ומאוחר יותר הוחלף לקנה, בשביל יכולת התקנת כידון רובה ומטול רימונים M203. במאי 1991 השם XM4 שונה ל-M4.
הדגם שאנו מכירים פותח במרץ 1994 על ידי חברת קולט האמריקנית. הנשק יועד במקור לשימוש כוחות מיוחדים, ותוכנן כך שיהיה ניתן להתקין עליו מגוון רב של עזרים טקטיים כמו פנס, כוונות מתקדמות, ציין לייזר ואף מטול רימונים. לשם כך הותקנו על המעצה והמתפסים מסילות פיקטיני המאפשרות התקנת אמצעים טקטיים רבים בצורה אחידה. בנוסף, הקנה הוחלף בקנה קצר יותר (לאור יתרונו של נשק קצר בלחימה בשטח בנוי) עם מעלה סלילים שונה כדי לשפר את דיוק הנשק ולאפשר ירי בתחמושת חזקה יותר, בהתאם לניסיון המבצעי שנצבר בצבא ארצות הברית. הנשק הוכיח את עצמו ככלי נשק יעיל, ועד מהרה אומץ לשימוש גם על ידי כוחות חיל רגלים רגילים.
שימוש בצה"ל
רובי ה-M4 ו-M4A1 קרבין נמצא בשירות צה"ל החל משנת 2001. ה-M4A1 החליף את דגמי M-16 הישנים והארוכים ואת המקוצרים CAR-15 הישנים כרובה השירות של רוב יחידות החי"ר. ב־2011 הוחלף בחלק מחטיבות וגדודי חיל הרגלים על ידי התבור והמיקרו-תבור – רובה בולפאפ ישראלי. כיום ה-M4A1 משמש כרובה השירות העיקרי של היחידות המיוחדות (בהן חטיבת הקומנדו), חטיבות כפיר והצנחנים, ולוחמי חיל ההנדסה הקרבית. ניתן למצוא אותו בכמויות מצומצמות יותר בחיל השריון, חיל התותחנים, פיקוד העורף חילוץ והצלה ובחיל האיסוף הקרבי (בעיקר אצל קלעים ויחידות מיוחדות) וביחידות נוספות של חילות השדה. הנשק העיקרי בשימוש הוא רובי M-16 מנוסרים, מקוצרים או מקוצררים.
תצורות ה־M4A1 בצה"ל
ל-M4A1 קרבין יש שני דגמים עיקריים: M4A1 בעל ידית נשיאה קבועה, ו-M4A1 המוכר בצה"ל כ"פלאט־טופ" (Flat-Top), דגם מאוחר יותר בעל מסילת פיקטיני במקום ידית נשיאה. כיום רוב הרובים בצה"ל הם מהדגם השני כאשר נדיר לראות M4A1 עם ידית נשיאה.
אמצעי עזר מקובלים: עבור קלעים:
במשטרת ישראל
לוחמי משמר הגבול – ובעיקר הסדירים שבהם – חמושים ברובה M16 מנוסר וברובי M4 קרבין, שרובם צה"ליים.
גם שוטרים־לוחמים במשטרת ישראל (כגון ביס"מ) מצוידים ב-M4. משטרת ישראל קונה את כלי הנשק האלה מקולט בנפרד מצה"ל, למעט רובי השירות של שוטרי מג"ב סדירים שרובם צה"ליים. ב-2010 החליפה משטרת ישראל את הנשק הארוך של כלל השוטרים מ-M1 קרבין ל-M4 קרבין.
לוחמי הימ"מ, היחידה הלאומית מיוחדת ללוחמה בטרור, חמושים ב-M4A1 קרבין פלאט-טופ וקולט קומנדו מותאמים אישית עם עזרים טקטיים מגוונים כרובה הסער הראשי שלהם. ב-2022 החל הימ"מ בקליטת ה-IWI ערד - רובה קרבין ישראלי, שנועד להחליף את ה-M4A1 הוותיק.
יתרונותיו על פני הדגמים הישנים
עקב היותם של הרובים ממשפחת ה-AR15/M16 גמישים במיוחד מבחינת התאמה אישית (משפחת רובי ה-M16 וה-AR15 של ארמלייט וקולט ידועה בתכונות ה"לגו" שלה ובאפשרות להרכיב רובה מעוצב־אישית מחלקים של רובים שונים) ידעו בצה"ל לנצל את היתרון הזה גם עבור ה-M16 המקוצרים לכן ניתן למצוא בצה"ל המון רובי M16 מקוצרים בעלי תכונות של M4: קנה מעובה עם מעלה סלילים 1:7, נועלן עגול, מתפסים חדישים, אפשרות לחיבור כוונת מפרו ועוד.
בתרבות הפופולרית
בגלל תפוצתו הרבה בקרב כוחות צבא ומשטרה של מדינות העולם המערבי וברית נאט"ו הרובה מופיע במשחקי מחשב רבים מסוג משחק יריות בגוף ראשון, בעיקר ככלי נשק של יחידות הלוחמה בטרור (לוט"ר, או Counter-terrorists (בקיצור CT)) בעוד שהטרוריסטים חמושים בדרך כלל ב-AK-47 או נגזרותיו. ועוד הרבה משחקי מחשב עם רובה זה.
דבורה אסתרין
דבורה אסתרין (באנגלית: Deborah Estrin; נולדה ב-6 בדצמבר 1959) היא מדענית אמריקאית בתחום מדעי המחשב, ופרופסור בקורנל טק. היא פורצת דרך בתחום הנקרא רשתות חיישנים מוטמעות (באנגלית: Embedded Networked Sensors), ומחקריה הרבים צוטטו יותר מ-126,000 פעמים. בשנת 2011, היא השיקה את Open mHealth לצד אידה סים. היא זכתה במספר פרסים במהלך חייה בשל תרומתה המדעית.
אסתרין עוסקת במספר תחומים נוספים, ביניהם בריאות דיגיטלית, "סמול דאטה", וחישה שיתופית.
קורות חיים
דבורה אסתרין נולדה בשנת 1959 בלוס אנג'לס לג'רלד ותלמה אסתרין, למשפחה בת שלושה ילדים. לאסתרין שתי אחיות: אחותה יהודית אסתרין היא יזמית מוצלחת, ואחותה מרגו אסתרין היא רופאה העוסקת ברפואה פנימית. הוריה היו פרופסורים למדעי המחשב באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, דבר אשר השפיע על התעניינותה בתחום. מגיל צעיר היא רצתה להמציא דברים, והתעניינה במדעים, טכנולוגיה ומתמטיקה.
לאחר סיום הלימודים, אסתרין החלה ללמוד לתואר בוגר במדעים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, וסיימה ב-1980. לאחר מכן ב-1982 השלימה תואר שני בניהול טכנולוגיה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, ושלוש שנים לאחר מכן השלימה דוקטורט למדעי המחשב באותו מקום. בשנת 1986, היא החלה ללמד ולחקור באוניברסיטת דרום קליפורניה. בשנת 2000, היא עברה לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, שם קיבלה תואר פרופסור למדעי המחשב. באוגוסט 2002, אסתרין קיבלה סך של 40 מיליון דולר מהקרן הלאומית למדע של ארצות הברית כדי להמשיך במחקרה על רשתות חיישנים, והקימה את המרכז לרשתות חיישנים מוטמעות (CENS). אסתרין נבחרה לכהן כמנהלתו הראשונה. בשנת 2007, היא נבחרה כחברה באקדמיה האמריקאית לאומניות ולמדעים. בשנת 2011, אסתרין השיקה את Open mHealth, תוכנת קוד פתוח חדשנית.
בשנת 2012 אסתרין הצטרפה לקורנל טק, תחת אוניברסיטת קורנל, שם היא פועלת עד היום.
תרומתה המדעית
אסתרין ערכה מחקרים במספר תחומים, אך תרומתה הבולטת ביותר היא בתחום הנקרא רשתות חיישנים מוטמעות. כל רשת חיישנים מורכבת ממספר מחשבים זעירים המצוידים בחיישנים הממוקמים באזורים שונים. בעזרת החיישנים, מחשבים אלה עורכים מדידות ועוקבים אחר שינויים בסביבה בה הם נמצאים. המחשבים מעבדים את המידע שמצאו, ומעבירים אותו ואל המחשבים של החוקרים. כך ניתן לאסוף מידע מדויק על כל ההיבטים השונים של האזור בו הם ממוקמים.
בשנות התשעים, אסתרין החלה לחקור את התחום, וניסתה למצוא שימושים חדשים ומועילים לטכנולוגיה. ב-1999, כשהייתה בחופשה בקוסטה ריקה, היא נדהמה ממגוון החיות והצמחים במדינה, והבינה שביולוגים יכולים להשתמש ברשתות חיישנים כדי לחקור ולעקוב אחר תופעות ביולוגיות מורכבות. כשחזרה מקוסטה ריקה, היא החלה לחקור כיצד אפשר להשתמש ברשתות חיישנים מוטמעות בהקשר ביולוגי וסביבתי. היא ערכה מספר מחקרים וניסויים שעשו שימוש ברשתות חיישנים מוטמעות, בהם החיישנים אספו מידע על ההשפעות של שינוי האקלים על הסביבה, על הכמות של חומרים מזהמים באדמה במקומות שונים ועל המיקרו-אקלים של שמורות טבע שונות.
נוסף על כך, אסתרין השתמשה ברשתות חיישנים כדי לבדוק את היציבות של מבנים. למשל, בזמן רעידת אדמה, החיישנים שאסתרין פרסה אספו מידע על ההשפעות של הרעידה על אזורים שונים בבניין, בתקווה שבעתיד אפשר יהיה להשתמש במידע הזה כדי לבנות מבנים יציבים וחזקים יותר.
לאחרונה, אסתרין חוקרת את השימושים האפשריים של פיסות המידע הדיגיטלי שאנחנו מותירים אחרינו בחיי היום יום, וכיצד ניתן לזהות בעזרתן דפוסי התנהגות שחוזרים על עצמם. אסתרין מאמינה שבעזרת דפוסי התנהגות אלה, אפשר לזהות מחלות בצורה יעילה יותר, או לעזור לאנשים הסובלים ממחלות. אסתרין קוראת למידע הדיגיטלי הזה "סמול דאטה". Open mHealth, התוכנה שאסתרין יצרה, עוזרת להנגיש את ה"סמול דאטה" כדי שאפליקציות רפואיות יוכלו לטפל בבעיות בריאותיות ספציפיות באופן טוב, יעיל ומותאם אישית.
השגריר
את התוכנית הפיקה חברת "קופרמן הפקות", אשר הפיקה תוכניות ריאליטי נוספות ובהן "קחי אותי שרון", "אמא מחליפה", "משפחה חורגת" ו"האח הגדול".
העונה הראשונה
העונה הראשונה שודרה ב-2005. את 14 המתמודדים שפטו שלושה שופטים: דובר צה"ל לשעבר נחמן שי, ראש השב"כ לשעבר יעקב פרי והכתבת הפוליטית של חברת החדשות, רינה מצליח.
העונה השנייה
ב-4 במרץ 2006 עלתה לאוויר העונה השנייה של "השגריר" בשם החדש "השגריר - חמש יבשות". החידוש העיקרי בעונה זו היה הפרס החדש: המנצח בתוכנית יזכה להיות נציג ההסברה הבינלאומי של ארגון Israel At Heart ויישלח לפעילויות הסברה מסביב לעולם. במהלך העונה נשלחו המתמודדים לאוסטרליה, אסיה, אירופה, אמריקה ואפריקה לביצוע המשימות השונות. <BR> חידוש נוסף היה החלפת השופט יעקב פרי בראש אגף כוח אדם בצה"ל לשעבר, גיל רגב. למרות זאת, פרי התארח בפרק מיוחד לבחינת המתמודדים. כמו כן, שודרו מספר תוכניות מיוחדות בהן נבחנו המתמודדים בשאלות ידע כללי בהנחייתו של ארז טל. המנצחת, מלודי סוכרביץ, סיימה לבסוף את תפקידה אחרי ארבעה חודשים ושבה לישראל.
דב גזית
קורות חיים
לאחר פרישתו מצה"ל ב-1996 מונה גזית כראש המִנהל לשירותי חירום ותפקידים מיוחדים במשרד הפנים. בתפקיד זה עסק בסיוע לרשויות המקומיות ובשיפור התיאום ושיתוף הפעולה בין משרד הפנים, הרשויות המקומיות, משרד הממשלה הנוגעים בדבר וגופי החירום השונים. במסגרת תפקידו היה ממונה על האגף לרישוי כלי ירייה ועל רשות פס"ח (פינוי התושבים בשעת חירום וקבורת חללים), על רישוי עסקים ועל יחידת רשם העמותות (בטרם הועברה למשרד המשפטים). גזית עמד בראש ועדה בין-משרדית שבחנה את נושא הבנייה הבלתי חוקית והגישה את המלצותיה לוועדת שרים. היה חבר בוועדה בין-משרדית שעסקה בבעיית האלימות במשפחה והיה יושב ראש ועדת משנה שטיפלה בנושא הגברת הפיקוח על נשיאת נשק בידי אזרחים. כמו כן היה נציג משרד הפנים בוועדה הבין-משרדית שעסקה בהיערכות לקראת רעידות אדמה. בעת מבצע ענבי זעם היה גזית מופקד מטעם משרד ראש הממשלה על פינוי אוכלוסייה מאזור הצפון, ואחרי המבצע היה שותף, עם פיקוד העורף ומשרד ראש הממשלה, בגיבוש נוהל "שעת פינוי", שעניינו קביעת הנהלים וההיערכות לקליטת מפונים לכשתידרש. ב-2000–2001 כיהן גזית בתפקיד מנכ"ל משרד הפנים. עם פרישתו הופקד על מיזמים מיוחדים ועסק בייעוץ ארגוני בתחום החירום והביטחון וכן בנושאי שלטון מקומי; במסגרת זו פעל עם משרד ממשלה, גופי חירום, רשויות מקומיות וחברות העוסקות בכך. בין היתר השתתף בצוות שעסק בהיערכות לשיקום לאומי בעקבות רעידת אדמה, בהיערכות לחירום בתחומי אספקת מים וכן בהקמת מטות הפעלה ומרכזי שליטה ברשויות מקומיות ובמשרדי ממשלה ובהגדרת מעמדו ושיפור דרכי עבודתו של הממונה על נושא החירום ברשות המקומית. גזית עמד בראש ועדות מטעם משרד הפנים, ובהן הוועדה לאיחוד רשויות מקומיות במחוז הצפון, ועדת גבולות, ועדת הענקת מעמד עיר, וועדה לבחינת תקציבי מערך הכבאות. בד בבד סיים גזית לימודי תואר שני נוסף בלימודי דמוקרטיה באוניברסיטה הפתוחה (במגמת שלטון מקומי).
הוועד הפועל הערבי
הוועד הפועל הערבי (בערבית: اللجنة التنفيذية العربية, אל־לג'נה אל־תנפיד'יה אל־ערביה) היה המוסד הפוליטי העליון של הפלסטינים מראשית שנות ה-20 ועד אמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 וייצג את ערביי ארץ ישראל אל מול שלטונות המנדט הבריטי.
הוועד הוקם ב-13 בדצמבר 1920 במהלך הקונגרס הערבי-פלסטיני השלישי בחיפה ובראשו עמד מוסא כאזם אל-חוסייני. תפקידו של הגוף היה ליישם את החלטות הוועידה הערבית פלסטינית. קריאתו המרכזית הייתה מימוש זכות ההגדרה העצמית של הערבים (לאור ארבע עשרה הנקודות של וילסון) וכינונה של מדינה ערבית עצמאית עם בית מחוקקים נבחר. הוועד הפועל הוביל את ההתנגדות לכינונו של בית לאומי לעם היהודי על חשבון בית לאומי לערבים תושבי ארץ ישראל. הוועד דגל במאבק חוקי ולא אלים, שכלל כתיבת עצומות, משלחות לוועידות השלום וללונדון והשפעה על דעת הקהל הערבית דרך עיתונות וכינוסים. הוועד התפרק בשנת 1934, זמן קצר לאחר פטירתו של מוסא כאזם אל-חוסייני.
המנהיגים הפוליטיים העדיפו בתקופה זו לכנות את הוועד הפועל "ערבי", ללא התייחסות למונח "פלסטין", משום שבהגדרה "ערבי" לא היה מימד טריטוריאלי מחייב.
הוועידות 1920–1928
חברי הוועד הפועל ניסו להשפיע על המדיניות הבריטית ולשנותה לטובת הציבור הערבי באמצעות פגישות עם נציגים של ממשלת המנדט הבריטית, קיום ועידות ארציות ושיגור משלחות לאנגליה, לחבר הלאומים ולארצות שונות. בשל סכסוכים פנימיים בציבור הערבי וקשיים כלכליים, פעילות הוועד הייתה מועטת במחצית השנייה של שנות העשרים.
הועידות הערביות פלסטיניות הן למעשה המשך להתכנסויות הלאומיות של האגודות המוסלמיות-נוצריות שקמו עם ראשית הכיבוש הבריטי של הארץ. הוועידה הלאומית הראשונה של אגודות אלה נערכה ב-1919 והשנייה נקבעה ל-1920, אך לא נערכה משום שהבריטים אסרו על קיומה. כאשר הוחלט לכנס ועידה נוספת בדצמבר 1920, היא נקראה הוועידה הערבית פלסטינית השלישית. הוועד הפועל שימש מסגרת להפיכת האגודות הלאומיות השונות ברחבי הארץ לתנועה אחת.
הוועידה השלישית
ב-13 בדצמבר 1920 התקיימה "הוועידה הערבית פלסטינית השלישית" בחיפה בהשתתפות 46 נציגים, מנהיגי הציבור הערבי בארץ ישראל. חשיבותה של הוועידה השלישית, הייתה בכך שלראשונה הוקמה מסגרת כלל ארצית ששמה לה למטרה לאגד בתוכה את התנועה הלאומית. הוועידה הייתה בעלות אופי עירוני מובהק עם דומיננטיות לחיפה, ירושלים ושכם. מתוך 46 נציגים, 18 היו מחיפה, 9 ירושלמים ו-6 משכם.
כאשר נפתחה הוועידה, היה זה מחמד מוראד, מופתי חיפה, אשר נשא את נאום הפתיחה. הוא ברך את הנציגים, דיבר בשבח האחדות הנוצרית-מוסלמית והכריז על נושאי הדיון: הדרישה להקים ממשלה לאומית, הסירוב לרעיון הבית הלאומי ליהודים וארגון וביצור האיגוד הלאומי. מוראד הציע כי מוסא כאזם אל-חוסייני, זקן הנציגים, יהיה הנשיא. בוועידה הונח המצע שהיווה את הבסיס לתביעות ולמדיניות של התנועה הלאומית הפלסטינית עד מותו של אל-חוסייני. מעבר להתנגדות למדיניות הבריטית, הונחו שם גם היסודות לפעולת התנועה הלאומית. ממרכז הוועידה נשלחו שני מברקים: אחד לממשלה הבריטית והשני לשריף חוסיין בבקשת תמיכה בסוגיה הפלסטינית. התשובות לשני המברקים היו מאכזבות. הבריטים השיבו כי למרות המחאה הם ימשיכו לדבוק במדיניותם והשריף חוסיין הביע כאב וצער על מצבם של הערבים בפלסטין.
חברי הוועד הפועל שנבחר: ירושלים: מוסא כאזם אל-חוסייני (נשיא), עארף א-דג'אני (סגן-נשיא), אבראהים שמאס (אורתודוקסי). יפו: יעקוב ברתקוש (אורתודוקסי). טולכרם: שיח' עבד אל-לטיף אל-חג' אבראהים. שכם: אל-חג' תופיק חמאד. עכו: עבד אל-פתאח אל-סעדי. חיפה: מועין אל-מאדי. רמלה: שיח' סולימאן אל-תאג'י אל-פארוקי. המזכיר: אסחאק דרויש (לזמן קצר); ג'מאל אל-חוסייני.
הוועידה הרביעית
הוועידה הרביעית התכנסה בירושלים ב-29 במאי 1921 שלושה שבועות לאחר תום אירועי הדמים של ראשית החודש (מאורעות תרפ"א). מוסא כאזם נבחר לנשיא של ועד פועל חדש, שמנה 13 נציגים. גם בוועידה זו הייצוג היה בעל אופי עירוני מובהק ודומיננטיות חיפאית (11 נציגים), ירושלמית (12 נציגים) ושכמית (17 נציגים) מתוך 82 הנציגים. הוועידה אישרה את החלטות הוועידה השלישית והחליטה להקצות 1000 לירות מצריות לצורך הקמת עיתון בשפה הערבית והאנגלית לעשיית נפשות למען הרעיון הלאומי. השם הנבחר היה "אל-צבאח". ההחלטה המרכזית הייתה לשלוח משלחת לבריטניה כדי להמשיך את המאמצים לשינוי המדיניות הבריטית בארץ.
הוועד הפועל של ועידה זו נבחר לניהול הפעולה בארץ בעת שהייתה של המשלחת הראשונה בלונדון, ולכן חברי המשלחת לא נכללו בו: ירושלים: עארף א-דג'אני (כיהן כנשיא בזמן שחוסייני שהה עם המשלחת בלונדון). יפו: עומר אל-ביטאר. עזה: שוכּרי אל-חוסייני. טולכרם: סלים עבד אל-רחמן אל-חג' אבראהים. ג'נין: חידר עבד אל-האדי. שכם: עזת דרוזה, חאפז אע'א טוקאן (ממלא-מקום הצירים), מוסטפא בושנאק. צפת: נאיף אל-צובח. טבריה: שיח' טאהר אל-טברי. עכו: חסן בדר. חיפה: שיח' מוחמד מראד, תיופיל בותאג'י (נוצרי). בית שאן: ג'בראן אסכנדר כזמא (אורתודוקסי). חברון: אל-חג' סלים שנייתר חג'אזי. המזכיר: ג'מאל אל-חוסייני.
בספטמבר 1921 החל "אל-צבאח" להתפרסם ושימש כביטאון הוועד הפועל והתנועה הלאומית. הוא תרם תרומה חשובה לקשר בין האגודות השונות, משום שבאמצעותו יכול היה הציבור כולו לדעת על הנעשה באזוריהן. אלא שהוא נתקל בקשיים כספיים וב-1923 הופעתו נפסקה.
הוועידה החמישית
הוועידה החמישית התקיימה ב-22 באוגוסט 1922 בשכם וכונסה עם שיבת המשלחת מלונדון בראשותו של כאזם, לאחר שזו נכשלה בניסיונות לשנות את כתב המנדט. אישורו הסופי של המנדט בסוף יולי היווה אכזבה קשה ללאומיים הפלסטינים ובמשך הדיונים בחבר הלאומים נערכו בארץ הפגנות ושביתות נגד המנדט על-בסיס הצהרת בלפור.
המשלחת הגיעה לנמל חיפה ב-21 באוגוסט וזכתה לקבלת פנים חגיגית ומשם המשיכה לקבלות פנים בעכו, צפת, טבריה, נצרת, ביסאן ושכם. אלפים מתושבי העיר והכפרים הסמוכים לשכם יצאו אל העיר לקבל את פני המשלחת ברוב התלהבות. ב-22 באוגוסט 1921 החלו דיוני הוועידה הערבית הפלסטינית החמישית באולם העירייה בשכם בנוכחות 104 נציגים. וועידה זו עסקה בעיקר בדיווחי המשלחות השונות, לונדון, ז'נבה, חג'אז ובמדיניות העתידית בארץ. השייח' סלימאן אלתאג'י אלפרוקי השביע את הנוכחים "באל, בהיסטוריה ובאומה", "כי ימשיכו במאמציהם למען עצמאות ארצנו והשגתה של האחדות הערבית באמצעים לגיטימיים וחוקיים, ולא נקבל את רעיון הבית הלאומי היהודי ואת ההגירה הציונית". בקרב נואמיה בלטו חברי המשלחת ממכה, אשר סיפרו על פעולתם בקרב עולי הרגל והתמיכה הגדולה לה זכו בקרבם.
חברי הוועד הפועל שנבחר: ירושלים: מוסא כאזם אל-חוסייני (נשיא, חבר "טבעי" בתוקף היבחרותו למשלחת ללונדון), שיח' עבד אל-קאדר אל-מוט'פר (בתוקף היותו חבר המשלחת לחג'אז), אבראהים שמאס. יפו: עומר אל-ביטאר, שבלי אל-ג'מל (פרוטסטנטי, בתוקף היבחרותו למשלחת ללונדון). עזה: מוחמד אל-צוראני. טולכרם: עבד אל-לטיף אל-חג' אבראהים. ג'נין: עווני עבד אל-האדי. שכם: אל-חג' תופיק חמאד, אמין אל-תמימי (בתוקף היבחרותם למשלחת ללונדון). צפת: שיח' אסעד אל-חג' יוסף קדורה. טבריה: שיח' טאהר אל-טברי. נצרת: חוסיין אל-עובייד אל-זועבי. חיפה: פואד סעד (יווני קתולי), מועין אל-מאדי (בתוקף היבחרותו למשלחת ללונדון). בית שאן: עבדאללה אל-חוסיין, שיח' בשיר חסן. רמלה: שיח' סלימאן אל-תאג'י אל-פארוקי (לא השתתף בפעולות ובישיבות). חברון: עליאן אבו ע'רביה. בית לחם: אבראהים ג'אסר (נוצרי). באר שבע: שיח' ג'דוע אל-צופי. מזכיר: ג'מאל אל-חוסייני.
הוועידה השישית
הוועידה השישית התכנסה ב-16 ביוני 1923 ביפו וכללה נציגות נרחבת יותר מרחבי הארץ, מבחינת מספר המקומות המיוצגים. 63 נציגים נכחו בוועידה ולמרות נוכחות ירושלמית (9 נציגים) ושכמית (7 נציגים) דומיננטית מלבד נציגי הערים הגדולות, נכחו גם נציגים מביר א-סבע, סמח', ביסאן, בית לחם, טנטורה ומג'דל. כוחה של התנועה בקרב העם הלך וגבר. התנועה הלאומית ובמרכזה הועה"פ בראשותו של כאזם הצליחו להחרים את היוזמה הבריטית למועצה (על ידי החרמת הבחירות) והוכיחו בכך כושר גיוס והשפעה על רבים מתושבי הארץ. על סדר היום של הוועידה היה ההסכם המתגבש בין הבריטים למלך חוסיין אודות הפדרציה הערבית.
במחצית הראשונה של 1923, חיים מרגליות קלווריסקי, שעמד בראש המחלקה הערבית של ההנהלה הציונית בירושלים, הידק את קשריו עם חוסייני, כדי למתן את עמדתו כלפי הציונות. המגעים ביניהם הביאו לכך שחוסייני החל להטיף באותה תקופה לשיתוף פעולה בין היהודים, הנוצרים והמוסלמים. לדברי קלוורסקי, חוסייני אף עשה עצמו חולה כדי להביא לדחיית הוועידה השישית. היהודים היו מעוניינים בדחייה זו של הוועידה שעלולה הייתה לגרום לסערת רוחות ולמהומות במהלך עונת החגים שהחלה באפריל. על פי מכתביו של קלוורסקי, נראה כי עמדתו החדשה של חוסייני נבעה משיחודו על ידי קלוורסקי.
חודש לפני כינוסה של הוועידה, נדמה היה לרגע שהבריטים הכתירו את חוסין למלך על פדרציה ערבית הכוללת גם את פלסטין. ערב חג הקורבן שלח חוסין מברק לכאזם בו סיפר לו על התפתחויות אלה וכאזם מיהר לאשר לו כי קיבל את ההודעה המשמחת. חגיגות החלו ברחבי פלסטין ובעבר הירדן. אך השמחה שוב הייתה מוקדמת מדי. הרברט סמואל, הנציב העליון, מיהר להכריז כי לא יהיה שום שינוי במנדט וחוסין הועמד על טעותו בקריאתו הסלקטיבית של המסרים שקיבל מלונדון. החגיגות נפסקו, אך המשא ומתן בין חוסין לבריטים המשיך וכך גם הלחץ מצד הועה"פ שלא יוותר על פלסטין בתביעותיו. חוסין, בניגוד לשני בניו, נותר נאמן לסוגיה הפלסטינית ולא הסכים לשאת ולתת על עצמאותה של פלסטין. הוויתור על פלסטין היה הרה אסון גם מבחינתו וגם מבחינת הפלסטינים, הוא היה שומט את הקרקע תחת טיעון ההבטחה של מקמהון לחוסין.
הדיונים בוועידה התלהטו כאשר נידונה מידת האמון בחוסין ובנאמנותו לסוגיה הפלסטינית. החלוקה הייתה בין אלה שקראו להמשיך וללחוץ על המלך לא לשאת ולתת על עתידה של פלסטין בתוך המנדט הנוכחי, לבין אלה שקראו לתמוך במלך עם נכונות רבה יותר לפשרה. אמין אל-תמימי היה מנאמני בית האשם וודיע אלבסתאני מחיפה (1954-1888, נוצרי מרוני ממוצא לבנוני מיוחס, עו"ד במקצועו) היה ממטילי הספק בנאמנותו של חוסין.
סוגיית המנדט בפלסטין הייתה לאבן הנגף המרכזית בדיונים בין חוסין ושליחו (נאג'י אלאציל) לבין הבריטים. לו היו מוכנים הפלסטינים להתפשר בנושא כתב המנדט בפלסטין, ייתכן כי רעיון הפדרציה תחת הכתר ההאשמי היה מתאפשר. אך מה שקרה בסופו של דבר היה חיסול רעיון הפדרציה, עם הכרזת הח'ליפות וכיבוש החג'אז על ידי אבן סעוד. חוסין פינה את מקומו לבעל ברית חזק ונמרץ הרבה יותר ממנו לבריטניה (בית סעוד) וכאזם ניצח בקרב אבל הפסיד במערכה. פדרציה ערבית הכוללת את הצהרת בלפור לא הוקמה, וכאזם נכשל שוב בניסיון להפוך לבעל בריתם של הבריטים.
לדברי קלוורסקי, חוסייני הבטיח לו כי כל זמן שהוא יהיה לצד הציונים, הוא יוודא כי ההחלטות הקיצוניות שנתקבלו בוועידה השישית לא תוצאנה אל הפועל. אלא שכאשר לא היה לו כבר מספיק כסף לשלם, נעלמה עמדתו המתונה של חוסייני.
הוועידה השביעית
העיתון אלג'אמעה אלערביה ביום כינוס הוועידה הכריז: "סוף סוף נערכת הוועידה הערבית הפלסטינית השביעית אשר האומה ציפתה לה בסבלנות", והזהיר את הנוכחים מפני פלגנות וויכוחים היכולים לקלקל את מפגן האחדות הלאומית. העיתון הרחיב גם על האווירה הטובה השוררת בארץ בגלל כינוס הוועידה. אלג'אמעה תמלל לאורך השבוע את דיוני הוועידה וסיכמה בשיר הלל לוועידה, לאחדות האומה ולאחדות הרצון של כל המפלגות בעצמאות האומה וחירותה.