cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חתימת למפורט
דוגמה
לפי דוגמה זו נניח שהחותם חתם עם אותו מפתח על תמצית שני מסמכים שונים d_1=(1,0,1) ו-d_2=(1,1,0) כעת בידי המאמת המפתחות אותם הוא השיג משילוב המידע משתי החתימות. כעת הוא יכול להשתמש במידע זה כדי לחתום על תמצית של מסמך אחר נניח d_3=(1,1,1) והחתימה תהיה לגיטימית כי בידיו למעשה מספיק מפתחות כדי לשכנע אחרים שהמסמך חתום על ידי הבעלים של X בעוד שלמעשה הוא החותם. אולם יש לשים לב שהוא אינו יכול לחתום על תמצית מסמך d=(0,0,1) כי חסר לו הערך x_2[0] אותו לא קיבל מהחותם הלגיטימי. אם ברצונו לזייף חתימה על המסמך האמור עליו לחשב את x_2[0] מתוך y_2[0] שבידו כלומר להפוך את הפונקציה החד כיוונית, כל עוד היא בטוחה הדבר לא יעלה בידו. כלומר התוקף יכול לזייף חתימה רק עבור מסמכים מסוימים ולא עבור כל מסמך שירצה. אפשר לעקוף בעיה זו על ידי הוספת בדיקת זוגיות.
גרסת וינטרניץ
רוברט וינטרניץ (Robert Steven Winternitz) הציע לקצר את מפתחות החתימה של אלגוריתם למפורט באופן משמעותי על חשבון עלייה בסיבוכיות זמן. הרעיון הוא לחתום על מספר סיביות של תמצית המסר בבת אחת. ההצעה של וינטרניץ הובאה לראשונה בתזה של רלף מרקל והיא פועלת כדלהלן:
נתון פרמטר ביטחון n ופונקציה חד כיוונית f בדיוק כמו בחתימת למפורט, בנוסף נתון פרמטר w\ge 2 המייצג את מספר הסיביות שאפשר לחתום עליהן בו-זמנית ושלושה פרמטרים נוספים t, t_1,t_2 כך שמתקיים: מפתח החתימה הוא: כלומר המפתח הפרטי מורכב מ-t מחרוזות אקראיות באורך n סיביות. מפתח האימות הציבורי הוא: שים לב שבניגוד לחתימת למפורט כאן הפונקציה f מופעלת באופן רקורסיבי (הפונקציה מופעלת שוב ושוב על התוצאה שלה) 2^w-1 פעמים עבור כל x_i ובסך הכול מופעלת t(2^w-1) פעמים. הרווח כאן הוא שהמפתחות X ו-Y קצרים יותר, ליתר דיוק באורך t\cdot n סיביות כל אחד. אם t קטן הושג כאן שיפור משמעותי לעומת n\cdot 2n סיביות בחתימת למפורט.
תהליך החתימה
כמו בתהליך ההכנה לעיל, נתונה תמצית המסר באורך n סיביות. תחילה מרפדים את d באפסים מובילים לפי הצורך כדי שאורך המחרוזת יתחלק ב-w ומחלקים את התוצאה ל-t_1 מחרוזות באורך w סיביות כל אחת. מתייחסים למחרוזות b_i כאל מספרים שלמים בטווח ומחשבים ספרת ביקורת כך: היות ש-c\le t_12^w אורך הייצוג הבינארי של השלם c אינו עולה על סיביות. מוסיפים ל-c אפסים מובילים כנדרש כדי להשלימו למחרוזת באורך t_2 כניסות באורך w סיביות כל אחת. המחרוזת המורחבת המתקבלת משרשור המחרוזות d ו-c יחד, מומרת למערך שלמים המכיל t_1+t_2 מספרים באורך w סיביות כל אחד. לבסוף החתימה היא: כלומר על כל x_i מפעילים את הפונקציה f ברקורסיה b_i פעמים. במקרה הגרוע כגון אם המסר מכיל מחרוזת של אחדים, הכנת החתימה דורשת t(2^w-1) הפעלות של הפונקציה f ואורך החתימה הוא t\cdot n סיביות.
אימות החתימה
כאשר המאמת מקבל את תמצית המסמך d והחתימה \sigma תחילה מכין את מערך השלמים בדיוק כמו בהתליך החתימה ואז בודק אם מתקיים: ביתר פירוט, היות שאם החתימה תקפה מתקיים מזה נובע ש-. לדוגמה אם w=4 מפתח האימות Y_i הופק על ידי קריאה רקורסיבית לפונקציה f בסך הכול 2^4-1=15 פעמים. כעת אם b_i=5 החתימה על x_i היא מזה נובע ש-.
סיבוכיות האימות זהה לסיבוכיות החתימה.
דוגמה במספרים קטנים
נניח שנקבעו הפרמטרים הבאים:. נתונה הפונקציה החד כיוונית המחזירה עבור x את (x+1) מודולו 8. נניח שהחותם בחר את המפתח:
אם נתונה תמצית המסמך תחילה מוסיפים אפס בראש המחרוזת (משמאל) ומקבלים מחרוזת באורך 4 סיביות המחולקת לשני בלוקים באורך w=2 כדלהלן: ספרת הביקורת לפי הנוסחה לעיל היא c=(4-1)+4=7 שהוא "111" בייצוג בינארי. את המחרוזת הזו מרפדים באפס מוביל ומתקבלת מחרוזת באורך 4 סיביות המחולקת לשני בלוקים: כעת ממירים את ארבעת הבלוקים שהתקבלו למערך b באורך 4 כניסות כאשר כל כניסה מכילה מספר שלם בין 0 ל-3 ומתקבל: את החתימה מחשבים על ידי הפעלה של הפונקציה f על כל x_i במספר פעמים לפי הערך b_i. כלומר החתימה היא: (הערה: אם b_i=0 הפירוש הוא שהפונקציה f אינה מופעלת כלל, במקום זאת מעתיקים את x_i כמו שהוא). לאימות החתימה בודקים שמתקיים:
למשל היות ש-b_3=1 בדיקת החתימה \sigma_3 מתבצעת על ידי חישוב הפונקציה f שלה בדיוק 2^w-1-b_3=2 פעמים. לכן.
בדומה לחתימת למפורט הבסיסית גם כאן אם החותם ישתמש באותו מפתח כדי לחתום על מסמכים נוספים נניח למשל שהוא חתם על תמצית המסמך d_1=(1,0,0), d_2=(1,1,1) לכן לפי הדוגמה המובאת החתימות שהצטברו בידי המאמת הן:. עם חתימות אילו הוא יכול לחתום על מסמך d_3=(1,1,0). כלומר תוקף פוטנציאלי שמקבל מספר מרובה של חתימות על מסמכים שונים יכול להפיק חתימה שתראה אותנטית על מסמך אחר, גם אם לא בהכרח מסמך בעל משמעות כלשהי. בשל עובדה זו אין לחתום על מסמכים נוספים עם אותו מפתח.
חתימת למפרוט וחתימת וינטרניץ אינן פרקטיות כמו שהן משתי סיבות. כל חתימה מתאימה רק למסמך אחד ולכן יש צורך לאחסן כמות גדולה של חתימות וכן לנהל מעקב אחר חתימות שכבר נעשה בהן שימוש. ומלבד זאת מפתחות החתימה והאימות גדולים מאוד. למשל בדוגמה שהובאה לעיל כדי לחתום על מסמך באורך שלוש סיביות נדרשו מפתחות חתימה ואימות באורך 12 סיביות כל אחד, שזה פי ארבעה מאורך המסמך עצמו. ביישומים מעשיים כגון חתימה על חבילות מידע ברשת האינטרנט או על קבצים של עדכוני תוכנה לא תיתכן חתימה כל כך גדולה. לשם השוואה חתימה דיגיטלית DSA על מסמך באורך 256 סיביות היא באורך לכל היותר 512 סיביות. מצד שני היות שתהליך החתימה עצמה מאוד יעיל ובטוח, המחקר עדיין בעיצומו לנסות למצוא דרכים לייעול חתימה דיגיטלית מבוססת פונקציית גיבוב כך שתהיה קומפקטית ויעילה במידת האפשר.
יחסי קטר–קיריבטי
יחסי קטר–קיריבטי הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מדינת קטר ובין הרפובליקה של קיריבטי.
היסטוריה
בין מדינת קטר לבין הרפובליקה של קיריבטי מתקיימים יחסים דיפלומטיים. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שתי המדינות כוננו ב-29 במרץ בשנת 2016 בחתימה על הצהרה משותפת לכינון יחסים דיפלומטיים. ההצהרה המשותפת נחתמה על ידי הנציגה הקבועה של אמיר קטר לשגרירות באו"ם, שייח'ה עליאא בנת אחמד אאל ת'אני מטעם מדינת קטר, בזמן שהרפובליקה של קיריבטי שלחה את שגרירת האו"ם שלה מטואוריקה בארו לחתום על ההצהרה.
החתימה התקיימה עקב הרצון של קיריבטי וקטר לשתף פעולה בנושאים כלכליים, פוליטיים, מסחריים, מדעיים ובתחומים טכנולוגיים ותרבותיים.
כמו כן הוצהרו התנאים הללו ליחסים: "היחסים יכוננו על פי עקרונותיה של מגילת האומות המאוחדות ועל בסיס של דו-קיום בשלום, שוויון, כבוד הדדי עבור ריבונותה של האחרת ואי-התערבות בנושאים פנימיים שלא קשורים למדינה השנייה." ההצהרה נחתמה במטה משלחת קטר לאו"ם ברובע מנהטן שבניו יורק סיטי.
הצניחה הגדולה
הצניחה הגדולה (באנגלית: Operation Dumbo Drop) הוא סרט דרמה ופעולה משפחתי משנת 1995 בכיכובם של דני גלובר וריי ליוטה.
עלילה
עלילת הסרט מתרחשת בשנת 1968 במהלך מלחמת וייטנאם. קצין הכומתות הירוקות, סרן ת.ס. דויל (בגילומו של ריי ליוטה), נשלח להחליף את קצין הכומתות הירוקות סאם קייהיל (אותו מגלם דני גלובר) המוצב בכפר דאק-נה שבצפון וייטנאם, שמשתחרר מן הצבא. הכפר משמש עבור קייהיל ואנשי הכוחות המיוחדים שבפיקודו ככבסיס תצפית קדמי על נתיב הו צ'י מין, נתיב הברחת אמצעי לחימה ותחמושת מצפון וייטנאם לטובת הווייטנקונג בדרום. כוחות מצבא צפון וייטנאם הורגים את הפיל של הכפר כפעולת עונשין על שהכפר מסייע לכוחות צבא אמריקניים, נדרשים קייהיל ודויל לספק פיל חדש לכפר בתוך שבוע במטרה להבטיח את תמיכת הכפר במאמץ הצבאי האמריקני. דויל, קייהיל, קצין האספקה דייוויד פול (בגילומו של דניס לירי) ושני צנחנים נוספים מההדיוויזיה המוטסת ה-101 מלווים את הפילה בו-טאט ואת הנער הנוהג בה, לין, במסעם על פני וייטנאם שסועת הקרבות. בשל העובדה שהקבוצה נרדפת על ידי הווייטקונג וצבא צפון וייטנאם נדרשים קייהיל ודויל לתכנן כיצד להצניח את הפילה, שמשקלה כשני טון, מעבר לקווי האויב.
הנרי אברי
הנרי אברי(אנגלית: Henry Every; 20 באוגוסט 1659 – זמן המוות לא ידוע) היה פיראט אנגלי, שפעל באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס ההודי בסוף המאה 17. הוא ככל הנראה השתמש בכמה כינויים לאורך הקריירה שלו, כולל בנג'מין ברידג'מן והיה ידוע בתור לונג בן לאנשי צוותו ומקורביו.
בני זמנו כינו אותו "ארכי-פיראט" (ראש הפיראטים, בדומה לארכיבישוף) ו"מלך הפיראטים", והוא היה ידוע לשמצה בכך שהיה אחד ממפקדי הפיראטים הגדולים הבודדים שברחו עם השלל מבלי שנעצר או נהרג בקרב. הוא כנראה היה הפיראט "הרווחי" ביותר בהיסטוריה. אף על פי שהקריירה של אברי כפיראט נמשכה שנתיים בלבד, עלילותיו לכדו את דמיונו של הציבור, עוררו השראה לאחרים לעסוק בפיראטיות והולידו יצירות ספרות.
אברי התחיל בקריירת הפיראטים שלו כשהיה קצין ראשון בספינת המלחמה "צ'ארלס השני". כאשר הספינה עגנה בנמל קורונה בצפון ספרד, הצוות לא היה מרוצה מכיוון ולא הצליחו לשלם את שכרם, והם התמרדו. "צ'ארלס השני" קיבלה את השם "הפנסי" ואברי נבחר לתפקיד הקפטן החדש.
הפשיטה המפורסמת ביותר שלו הייתה על שיירה של 25 ספינות של הקיסר המוגולי הגדול של הודו, שיירה ימית שליוותה את העלייה לרגל השנתית אל מכה. הוא איחוד כוחות עם מספר פירטים נוספים, והצליחו לשדוד כ-600,000 ליש״ט במתכות יקרות ותכשיטים, שווה ערך לכ-89.6 מיליון לירה שטרלינג ב-2019, הפשיטה הפכה אותו לפיראט העשיר ביותר בעולם. הפשיטה גרמה לנזק רב ביחסים של אנגליה עם המוגולים, והוצע פרס של 1,000 ליש"ט – סכום עצום באותה התקופה – על לכידתו. הוא נודע כניצוד הראשון ברמה העולמית שנרשם בהיסטוריה.
אף כי נעצרו מספר אנשים מצוותו, כל אחד בפני עצמו חמק מהמעצר ונעלם. מקום הימצאו ופעילויותיו לאחר תקופה זו אינם ידועים. בדווחים שלא אושרו נאמר כי ייתכן שהוא שינה את שמו ופרש, בשקט לשארית חייו בבריטניה או באי טרופי לא מזוהה, בעוד שדיווחים אלטרנטיביים מתייחסים לאברי שאולי בזבז את עושרו. הוא נפטר כנראה בין 1699 ל־1714 והאוצר שלו מעולם לא הוחזר.
רקע כללי
התיעוד הביוגרפי המוקדם ביותר של האיש, חייו והרפתקאותיו של קפטן ג'ון אברי (לונדון: ג'יי בייקר, 1709) קובע שהוא נולד בשנת 1653 בקאטטאון, פלימות'. אף שכעת ידוע כי מיקום ותאריך זה אינם נכונים, הם צוטטו לעיתים קרובות בספרות. מחבר הספרים ההולנדי, שכתב את ספרו קצת יותר מעשור לאחר שהפיראט נעלם, משתמש בשם אדריאן ואן ברוק, אך זה נראה כשם בדוי. הדיווח מספר על השבי הקצר של ואן ברוק על ידי צוותו של אברי על סיפונה של הפנסי, וטען כי אביו של אברי היה קפטן ששירת בצי המלכותי בפיקוד האדמירל רוברט בלייק. מספר דיווחים מאוחרים יותר על חייו של אברי, ובמיוחד הבולט ביותר של מלך הפיראטים של דניאל דפו (1720), התייחסו ליצירה הקודמת, אך מדובר ב"אמיתות מפוקפקות".
אף שקיימת תאוריה כי שם הולדתו של אברי היה למעשה בנימין ברידג'מן (במיוחד לאור הכינוי שלו "לונג בן"), וכי "הנרי אברי" היה למעשה כינוי. לעומת זאת טוענים "הנרי אברי" היה שמו האמיתי של הפיראט, בהתחשב בכך שהוא השתמש בשם זה כשנכנס לצי המלכותי. מכיוון שזה היה לפני תחילת הקריירה הפיראטית שלו, הוא לא היה צריך שום כינוי; כלומר, אברי השתמש בשם "ברידג'מן" לאחר שביצע פעולות פיראטיות.
שירות בצי המלכותי
אברי היה כנראה מלח מימי נעוריו, שירת באוניות הצי המלכותי. על פי דיווחים פופולריים, אברי שירת על סיפונה של אוניית הצי האנגלי שהפציצה את אלג'יר בשנת 1671. לאחר מכן שטה בים הקריבי, ואף הצליח להוביל מטען עצים במפרץ קמפצ'ה. עובדות אלה מקורם בספר הזכרונות הבדיוני של אדריאן ואן ברוק. עובדות אלה מיוחסות לתקופה שלאחר מרץ 1689, אז פרצה מלחמת תשע השנים. קואליציה רחבה של מדינות כולל אנגליה, הולנד, בוואריה וספרד, ניהלה מלחמה נגד לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, בניסיון לעצור את התפשטותו. בתקופה זו, אברי בשנות השלושים המוקדמות שלו, עובד כאיש - צוות על סיפון ספינת הקרב עם שישים וארבעה תותחים האוניה ״רופרט״ בפיקודו של סר פרנסיס ווילר. מהרישומים הימיים של אברי עולה כי הוא היה בן משפחה מסור, שהוציא "מעט משכרו על תוספות כמו טבק והעביר באופן קבוע את שכרו למשפחתו".
באמצע שנת 1689 עזרה האוניה "רופרט" ללכוד שיירה צרפתית גדולה מחוץ לברסט שבצרפת. הניצחון הזה נתן לאברי הזדמנות לשפר את הונו ובסוף יולי הועלה בדרגת פיקוד גבוה באוניה, אם כי הוא ככל הנראה היה הצעיר ביותר מבין שלושת המועמדים האחרים. בסוף יוני 1690 הוא הוזמן להצטרף לקפטן וילר באוניה חדשה, "אלבמארלה" עם תשעים תותחים. סביר להניח שהוא השתתף בקרב על החוף כנגד הצרפתים כשבועיים לאחר מכן, אף על פי שהקרב הזה הסתיים בצורה הרת אסון עבור האנגלים. ב־29 באוגוסט באותה שנה, אברי השתחרר מהצי המלכותי.
סחר עבדים
לאחר השחרור מחיל הים, אברי נכנס לסחר העבדים האטלנטי. בין 1690 ל־1698 שמרה החברה המלכותית האפריקאית על מונופול על כל סחר העבדים האנגלי, מה שהפך לחוקי למכור עבדים. כדי להבטיח ציות, חיל הים המלכותי הגן על האינטרסים של החברה לאורך חופי מערב אפריקה. למרות העבדות הבלתי חוקית, סחר עבדים ללא רישיון יכול היה להיות עסק משתלם מאוד.
בשנת 1693, אברי מוזכר ביומן שערך סוכן של החברה האפריקאית המלכותית, קפטן תומאס פיליפס מ"חניבאל", שהייתה במשימת סחר עבדים בחוף גינאה, הוא כתב כי אברי (שנקרא אצלו "לונג בן") היה מפתה את סוחרי העבדים על ידי שימוש מתוחכם בדגלי ספינתו כדגלים אנגליים, וכשהם עלו על הסיפון הוא אסר אותם ושבה את העבדים שהביאו. קפטן פיליפס, אשר על פי כתביו נתקל באברי יותר מפעם אחת - וייתכן שאף הכיר אותו באופן אישי - אף רמז שאברי סחר בעבדים בניהולו של איסק ריצ'ייר, מושל ברמודה הלא פופולרי, שהורחק מאוחר יותר מתפקידו.
המשלחת הספרדית
באביב 1693 התכנסו כמה משקיעים בלונדון בראשות סר ג'יימס הובלון, סוחר עשיר, בתקווה להחיות מחדש את הכלכלה האנגלית השוממת. הם הקימו מיזם שאפתני המכונה ״המשלוח הספרדי״. המיזם כלל ארבע ספינות מלחמה. המיזם הוזמן על ידי בעל בריתה של אנגליה, צ'ארלס השני מספרד, לפגוע בכלי השיט הצרפתים באיי הודו המערבית. משימת המיזם הייתה להפליג לאיי הודו המערבית הספרדית, שם המשלחת תנהל סחר, תספק לספרדים נשק ותחזיר אוצרות תוך שוד רכושם של הצרפתים באזור. המשקיעים הבטיחו לשלם היטב למלחים: בחוזה נקבע שכר חודשי מובטח שישולם כל שישה חודשים לאורך המסע, כאשר שכר החודש הראשון ישולם מראש לפני תחילת המשימה. הובלון עלה באופן אישי על הספינות ופגש את אנשי הצוות והבטיח להם את שכרם. אכן, השכר עד ה -1 באוגוסט 1693, זמן לא רב לפני תחילת המשימה, שולם באותו מועד.
כתוצאה מניסיונו הקודם בחיל הים, אברי הועלה לדרגה של קצין ראשון לאחר שהצטרף למשלחת הספרדית. על ארבע ספינות השיירה פיקד האדמירל סר דון ארטורו אובירן, אציל אירי ששירת בעבר במרינס הצי הספרדי. ההפלגה נקלעה במהרה לבעיה, שכן קפטן אוניית הדגל, ג'ון סטרונג, איש קריירה ששירת בעבר עם סר ויליאם פשיפס, נפטר בזמן שהספינה עדיין הייתה בנמל. במקומו מונה קפטן צ'ארלס גיבסון. האירוע לא היה המזל הרע האחרון של המיזם.
בתחילת אוגוסט 1693 שטו ארבע ספינות המלחמה לאורך נהר התמזה בדרך לעיר קורונה הצפונית של ספרד. המסע לקורוניה היה אמור לארוך שבועיים, אך משום מה הספינות לא הגיעו לספרד רק לאחר חמישה חודשים. גרוע מכך, ככל הנראה המסמכים המשפטיים הנחוצים לא הצליחו להגיע ממדריד, כך שהאוניות נאלצו להמתין. ככל שחלפו חודשים והמסמכים עדיין לא הגיעו, המלחים נקלעו למצב שלא ניתן היה לחזות: בלי כסף לשלוח הביתה לפרנס את משפחותיהם, והם לא היו מסוגלים למצוא מקורות תעסוקה חלופיים, והפכו ל״אסירים״ בקורונה.
לאחר מספר חודשים בנמל, עתרו הגברים לקברניט לתשלום שהיה עליהם לקבל מאז תחילת עבודתם. אם בקשה זו הייתה נענית, המלחים כבר לא היו קשורים לספינה והיו יכולים בקלות לעזוב אותה, מהלך שניתן היה לחזות אותו. לאחר שנכשלה גם עתירה דומה לג'יימס הובלון מצד נשות המלחים, רבים מהם הפכו לנואשים, מתוך אמונה שהם נמכרו לעבדות לספרדים.
ב -1 במאי, כשהצי התכונן סוף סוף לעזוב את קורונה, דרשו המלחים את השכר של ששת החודשים שלהם ואיימו לשבות. הובלון סירב להיכנע לדרישות אלה, אולם האדמירל אובראן, כשראה את רצינות המצב, כתב לאנגליה וביקש את הכסף המגיע לאנשיו. עם זאת, ב־6 במאי היו חלק מהמלחים מעורבים בוויכוח עם האדמירל אובראן, ונראה שתוך כדי כך הם הגו תוכנית למרוד והחלו בגיוס אחרים. אחד הגברים שגייסו אחרים היה הנרי אברי. כפי שהעיד מאוחר יותר ויליאם פיליפס. אברי הלך "מעלה ומטה מספינה לספינה ושכנע את הגברים לעלות אליו, והוא היה סוחב אותם לאן שהם היו יכולים להשיג מספיק כסף". מכיוון שלאברי היה ניסיון רב וגם נולד בדרגה חברתית נמוכה יותר, הוא היה הבחירה הטבעית לפקד על המרד, מכיוון שהצוות האמין לו.
מרד
ביום שני, 7 במאי 1694, אמור היה האדמירל אובראן לישון בחוף, מה שהעניק למורדים את ההזדמנות שחיכו לה. סמוך לשעה 21:00 בערב, כל המורדים ואנשים נוספים מיהרו לעלות על האוניה "צ'ארלס השני" והפתיעו את הצוות שעל סיפונה. הקפטן גיבסון היה מרותק למיטה, והמרד הסתיים ללא דם. רב החובל של הספינה השנייה "ג'יימס", קפטן המפריס, הבין מה קרה וירה על אוניית המורדים "צ׳ארלס השני", שהצליחה להתחמק בחסות החשיכה מהנמל אל האוקיינוס.
לאחר שהפליג מספיק רחוק למען בטיחותם, אברי נתן אפשרות לעלות לחוף למלחים שלא השתתפו במרד, ואף הציע לקפטן גיבסון להישאר ולפקד על הספינה אם יצטרף אליהם. הקברניט סירב וירד לחוף עם כמה מלחים אחרים. האיש היחיד שנמנע מלעזוב מרצונו היה המנתח של הספינה, ששירותיו נחשבו חשובים מכדי לוותר עליהם. כל הגברים שנשארו על סיפונה של ״צ'ארלס השני״ בחרו פה אחד באברי כרב חובל בספינה. חלק מהדיווחים אומרים כי אברי היה הרבה יותר שקט בהתנהלותו מקפטן גיבסון, אך מסכימים כי לפחות הציע לו את תפקיד הקצין השני. בשני המקרים, כל אחד הפגין מידה של נדיבות בשעת המרד מה שמעיד שמניעיו לא היו הרפתקה גרידא.
אברי יכול היה בקלות לשכנע את אנשיו להפליג לאוקיינוס ההודי כפיראטים, מכיוון שמשימתם המקורית דמתה מאוד לפיראטיות ואברי נודע בכוחות השכנוע שלו. ייתכן שהוא הזכיר את הצלחתו של תומאס טי להשיג פרס עצום בים האדום רק שנה קודם לכן. הצוות הסדיר במהירות את נושא התשלום בכך שהחליט שכל חבר יקבל חלק אחד מהאוצר, והקברניט יקבל שניים. נקבע מסלול לכף התקווה הטובה.
שלב הפיראטיות
באי מאיו, המזרחי בכף ורדה, אברי ביצע את פעולת הפיראטיות הראשונה שלו, ושדד שלוש ספינות סוחר אנגליות מברבדוס שהובילו אספקה. תשעה מהאנשים שהגיעו מהספינות הללו שוכנעו במהירות להצטרף לצוות של אברי, שמנה כעת כתשעים וארבעה אנשים. אברי הפליג לחוף גינאה, שם הוא שכנע מפקד מקומי לעלות ל״פנסי״ תוך העמדת פנים שמדובר באוניית סחר, ואז שדד בכוח את עושרו ואנשיו, והשאיר אותם כעבדים. הם המשיכו לסובב את קו החוף האפריקאי, ועצרו ביוקו במפרץ בנין, שבו ״פנסי״ נכנסה לשיפוצים ותיקונים. הם הורידו חלק מהמבנה העליון של הספינה כדי לשפר את מהירותה. הפנסי הפכה לאחת מהספינות המהירות ביותר ששטו אז באוקיינוס האטלנטי. באוקטובר 1694 תפסה ״הפנסי״ שתי ספינות דניות סמוך לאי פרינסיפה, ושדדו מהן שנהב וזהב וקבלו בברכה כשבע-עשרה עריקים דנים שהיו על סיפונה.
בתחילת 1695, פנסי סוף סוף הקיפה את כף התקווה הטובה, ועצרה במדגסקר שם הצוות חידש את האספקה, ככל הנראה באזור מפרץ סנט אוגוסטין. העצירה הבאה הייתה באיי קומורו, כאן הצוותו של אברי נח וחידש אספקה, ותפס ספינת פיראטים צרפתית חולפת. הוא בזז את הספינה וגייס כארבעים אנשים נוספים מהצוות להצטרף לחבורה שלו. כוחו הכולל היה כעת כ-150 גברים.
בג'והנה כתב אברי מכתב שהופנה למפקדי הספינות האנגליות באוקיינוס ההודי, ובו טען כי הוא לא תקף אף ספינה אנגלית. במכתבו הוא מתאר דגלון מסוים שנווטים אנגלים צריכים להשתמש על ספינתם כדי להזדהות, ומזהיר אותם כי ייתכן שהוא לא יוכל לרסן את אנשיו לבזוז את ספינותיהם אם הם לא יתמידו להשתמש בדגלון הזה. לא ברור אם המסמך הזה היה נכון, אך ייתכן שהיה זה תכסיס של אברי כדי להימנע מתשומת לבה של חברת הודו המזרחית, שספינותיה הגדולות והחזקות היו האיום היחיד כנגדו התמודדה ״פנסי״ באוקיינוס ההודי. כך או כך, המכתב לא הצליח למנוע את האנגלים מלרדוף אחריו.
הצי של המוגול
בשנת 1695, אברי הפליג לאי הגעשי פארים להמתין לצי ההודי שיעבור במקום. (הצי הפליג לרגל העלייה לרגל השנתית אל מכה, לכן שיערו את הזמן שבו הם יחזרו הביתה). הצי הזה נחשב כמוליך את העושר הגדול באסיה - אולי בעולם כולו. פיראט שיצליח לכבוש את השיירה הזאת, היה מבצע את הפשיטה הפיראטית הרווחית ביותר בעולם. בחודש אוגוסט 1695, ״פנסי״, הגיעה למיצרי באב אל-מנדב, שם אברי איחד כוחות עם חמישה פיראטים אחרים: ספינה מלחמתית בשם "אמיטי״, עם צוות של כשישים אנשים. ג׳וזף פארו עם "פורטסמות", גם עם ששים גברים. ריצ'רד וואנט עם ״הדולפין״, גם עם שישים גברים. ויליאם מייס על ״הפנינה״, עם שלושים או ארבעים גברים. ותומאס וואק על "סוזנה", עם שבעים גברים. תומאס טאו עם "איימי", וכשבעים גברים. כל הקברניטים האלה נשאו רישיונות לעמלות פרטיות לשוד ימי בחוף הים המזרחי של צפון אמריקה. אברי נבחר לאדמירל של משט הפיראטים החדש בן שש הספינות מצא את עצמו כמפקדם של למעלה מ-440 גברים בזמן שהם חיכו לצי ההודי. שיירה של עשרים וחמש ספינות המוגול, כולל הספינה "גאנג-סוואי" הענקית בגודל של 1,600 טון ושמונים תותחים. וספינת "פאתה מוחמד" בת 600 הטונות. השיירה אותרה כשהם עברו את המצרים בדרך לסוראט. אף על פי שהשיירה הצליחה לחמוק מצי הפיראטים במהלך הלילה, הפיראטים רדפו אחריהם.
ה"דולפין" הייתה איטית מדי, מפגרת אחרי שאר ספינות הפיראטים, לכן העלו אותה באש והצוות הצטרף אל אברי. הספינות "אמיטי" ו"סוזנה" גם הן היו ספינות גרועות: "אמיטי" פיגרה, ולא הצטרפה יותר לצי הפירטים. רב החובל שלה נהרג בקרב עם הצי ההודי. "סוזנה" בסופו של דבר הצטרפה לקבוצת הפיראטים. הפיראטים השיגו את ״הפאתה מוחמד״ ארבעה או חמישה ימים לאחר מכן. אולי האיום על ידי ארבעים וששה התותחים של ה״פנסי״ או עקב חולשה מהקרב הקודם עם טיו, הצוות של "פאתה מוחמד" גילה התנגדות קטנה. הפיראטים של אברי חילקו את הספינה, שהייתה שייכת לעבדול עפור - סוחר העשיר ביותר בסוראט. למעשה, הוא היה כה חזק ועשירותואר כך: "עבדול עפור, מהומטאן נהג לסחור בגודל המסחר השווה לזה של "חברת הודו המזרחית האנגלית", הוא מילא בשנה, מעל עשרים אוניות מפרש, בין 300 ל 800 טון סחורות". בעוד האוצר שנתפס היה עצום - בין 50,000 ל-60,000 ליש"ט, היה ביכולתו של הסכום בכדי לקנות 50 אוניות בגודלה של "הפנסי". אבל ברגע שהאוצר חולק בין צי הפיראטים הגדול, צוותה של כל ספינה קיבל סכום קטן.
הם המשיכו במרדף אחרי הספינה המוגולית השנייה, "גאנג-סוואי" כמה ימים לאחר ההתקפה על "פאתה מוחמד" כאשר שתי הספינות האיטיות נשארו מאחור, רק ה"פנסי", ה״פרל״, ו"פורטסמות" התייצבו לקראת הקרב הגדול.
"גאנג--סוואי", בפיקודו של מוחמד איברהים, היה יריב מפחיד, היו לרשותו שמונים תותחים, גדוד צבא חמוש ברובי מוסקט עם ארבע מאות חיילים, וכן שש מאות נוסעים אחרים. אבל מטח הפתיחה השווה את הסיכויים לניצחון. מכיוון שהמוגולית לא הצליחה להימלט, ה״פנסי״ התקרבה לצידה. בהתחלה - מטח אש הרובים ההודית מנע מהפיראטים לטפס על סיפונה, אולם אחד התותחים של הגאנג-סוויאי התפוצץ, והרג חיילים רבים מהצוות ההודי, שנמלט מתחת לסיפון או נלחם בשריפות שהתפשטו על האוניה. אנשיו של אברי ניצלו את הבלבול, וטיפסו במהירות על צדדי הספינה המוגולית. צוות ״הפנינה״, שחשש בתחילה לתקוף את ההודים, התעשת והצטרף לצוות של אברי ותקף את סיפון הספינה ההודית. לאחר מכן התחולל קרב אכזרי פנים אל פנים שנמשך שעתיים-שלוש.
היסטוריון הודי בן זמנו שהיה באותה עת בסוראט, כתב שאנשיו של אברי עלו על הספינה, רב החובל של ״גאנגי-סוויאי״ רץ מתחת לסיפון שם חימש את העבדים שהיו באוניה, ושלח אותם להילחם בפיראטים. תיאורו של ההיסטוריון ההודי חפי חאן על הקרב, מופיע ביצירתו "ההיסטוריה של הודו, כפי שנכתב על ידי היסטוריונים משלה". הספר מטיל את האשמה של הכישלון בקרב על קפטן איברהים. הוא כתב: "הנוצרים אינם מורגלים להשתמש בחרבות, והיו כל כך הרבה כלי נשק על סיפון כלי השייט המלכותי, שאם הקברניט היה מגלה התנגדות ראשונית, הנוצרים היו מובסים". בכל מקרה, לאחר מספר שעות של התנגדות אך חסרת מנהיגים, נכנעה הספינה. להגנתו, הקברניט איברהים דווח אחר כך כי "רבים מהאויבים נשלחו לגיהנום". אכן, מספר הנפגעים מאנשי הצוות של אברי הגיע למעלה ממאה אם כי נתונים אלה אינם בטוחים.
לדברי חפי חאן, הפיראטים המנצחים הכניעו את שוביהם באורגיה של אימה שנמשכה מספר ימים. הם אנסו והרגו את אסיריהם המפוחדים סיפון אחר סיפון. על פי הדיווחים, הפיראטים השתמשו בעינויים כדי לחלץ מידע מאסיריהם, שהסתירו את האוצר שהיה מוחבא בקורות הספינה. כמה מהנשים המוסלמיות ככל הנראה התאבדו כדי להימנע מאונס, ואילו הנשים שלא הרגו את עצמן או מתו מאכזריותם של הפיראטים נלקחו אל סיפונה של הפנסי.
אף על פי שסיפורי האכזריות של הפיראטים נדחו על ידי אוהדי הפיראטים כסנסציונים, הם אושרו על ידי עדויות שאנשים סיפקו בעקבות לכידתם. ג'ון ספארקס העיד ב"מילים גוססות וידוי אחרונים כי היחס הלא אנושי והעינויים חסרי הרחמים שנגרמו להודים העניים ונשותיהם עדיין משפיעות על נשמתו". זאת, אף על פי שהוא כנראה לא השתתף בביצוע מעשי הפיראטים, "הוא בכל זאת חזר והעיד על הברבריות הנוראית שהוא עצמו ביצע, אם כי רק על גופותיהם של המתים". פיליפ מידלטון העיד כי כמה מהגברים ההודים נרצחו, לאחר שעברו עינויים. בעדויות מוזכרים כי כל הפירטים "שכבו עם הנשים שהיו על סיפונה, והיו כמה מהן שנראו נשים מכובדות ועשירות, על פי התכשיטים על רגליהן, שהיו באיכות טובה יותר מאצל האחרות". יתר על כן, ב־12 באוקטובר 1695 שלח מושל בומבי ונשיא חברת הודו המזרחית מכתב שבו ציין כי כל הפיראטים שהתקיפו את הצי ההודי היו אנגלים, והתנהגו בברבריות, עינו את השבויים כדי שיגלו היכן התכשיטים והכסף, וגרמו לנשים ולבעלים לאבד עצמן לדעת מרב צער ואימה.
מכל מקום, הניצולים הושארו על סיפון ספינותיהם המרוקנות, כשהפיראטים שיחררו אותן להמשיך במסעם חזרה להודו. השלל מגאני-סוויאי, הספינה הגדולה ביותר בצי המוסלמי, הסתכם בין 200,000 ל-600,000 ליש"ט, כולל 500,000 בכלי זהב וכסף. על פי כל האמור, ייתכן שזאת הייתה הספינה העשירה ביותר שנשדדה אי פעם על ידי שודדי ים. כל הדברים האלה יחד הפכו את אברי ואנשיו לפיראטים העשירים בעולם.
חלוקת השלל
הפיראטים העסיקו את עצמם כעת בחלוקת האוצר שלהם. מקורות אמינים מעידים שהיו חילופי דברים בין צוותי ה"פרל" וה"פנסי" על חלוקת השלל. האוניות כמו "פורסמות'" שלא השתתפו בקרב, לא קיבלו כלום.
פנסי הפליגה לאי ריוניון באוקיינוס ההודי, הגיעה לשם בנובמבר 1695. כאן כל איש צוות קיבל סכום של כ־1000 £ (בערך 93,300 לירה שטרלינג ל-128,000 לירה שטלינג נוכחיים). סכום גדול יותר מאשר רוב המלחים עשו בימי חייהם. נוסף על כך, כל אחד קיבל חלק נוסף באבני חן. כפי שהבטיח אברי, אנשיו מצאו את עצמם כעת מרופדים ב"זהב מספיק כדי לסנוור את העיניים". עם זאת, הניצחון העצום גרם למעשה לאברי ואנשיו לגאווה מופרזת, והייתה מחלוקת רבה בקרב אנשי הצוות לגבי המקום הטוב ביותר להמשיך לשייט אליו.
הפירטים הצרפתים והדנים החליטו לעזוב את הצוות של אברי, והעדיפו להישאר בריוניון. הפיראטים הנותרים לאחר ישוב המחלוקת עברו לנסאו באיי בהאמה, כולל כמאה עבדים שהם תפסו במשך ההפלגות שלהם. לאורך הדרך, העבדים נוצלו לעבודה הקשה ביותר של הספינה, ובהיותם "פריט עובר לסוחר", ניתן היה לסחור בהם בהמשך. בדרך זו, האנשים של אברי נמנעו משימוש במטבעות ששדדו, שעלולים היו לחשוף את זהותם.
הפלגה מהאוקיינוס ההודי לבהאמה הייתה מסע ארוך, וה"פנסי" נאלצה לעצור בדרך בכמה איים נוספים, הממוקמים באוקיינוס האטלנטי. האי העיקר לא היה מיושב, אך הפיראטים הצליחו לתפוס חמישים צבי ים שזחלו כדי להטיל את ביציהם על החוף - מה שנתן להם מספיק מזון לשאר ההפלגה. עם זאת, שבעה-עשר מאנשי הצוות של אברי סירבו להמשיך הלאה ונשארו באי.
אחרית דבר
לשוד ספינת האוצרות של המלך המוגולי אורנגזב היו השלכות חמורות על האנגלים - נוצר משבר עם "חברת הודו המזרחית" שמצבה עדיין לא התאושש מהמלחמה שלה נגד המלך המוגולי בשנים 1686–1690. החברה ראתה את צניחת הייבוא השנתי שלה משיא של 800,000 ליש"ט בשנת 1684, ל-30,000 ליש"ט בלבד בשנת 1695, וההתקפה של אברי איימה כעת על עצם קיום של הסחר האנגלי בהודו. כאשר ניזוקה הספינה המלכותית גאנג-סוואי ועשתה דרכה אל נמל סוראט, התפרסמו בהודו הידיעות על הפיגוע של הפיראטים שהוגדר כחילול הקודש בגלל אונס הנשים המוסלמיות. מעשה שנחשב לעבירה בלתי נסלחת של בתקופת החג'.
המושל ההודי המקומי, איתמאד חאן, עצר מיד את האזרחים והסוחרים האנגליים בסוראט, כעונש על מעשי הפיראטים מארצם וכן להגנתם מפני התושבים ההודים המתפרעים. המלך אוראנגזב סגר מייד ארבעה מנציגויות "החברה לסחר בהודו" וכלא את העובדים והקצינים, וכמעט הורה על מתקפה חמושה נגד העיר בומביי האנגלית במטרה לגרש את האנגלים מהודו.
כדי לפייס את אוראנגזב, הבטיחה "חברת הסחר להודו" לשלם את כל הפיצויים הכספיים, ואילו הפרלמנט הבריטי הכריז על הפיראטים "אויבי המין האנושי". באמצע שנת 1696 הציעה הממשלה האנגלית פרס של 500 ליש"ט על ראשו של אברי והציעה חנינה לכל מלשין שיחשוף את מקום הימצאו. ״חברת הודו המזרחית״ הכפילה את הפרס מאוחר יותר. כך נוצר התיעוד על המירדף הראשון בהיסטוריה העולמית אחרי פושע. הכתר האנגלי, הבטיח שלא יעניק לאברי חנינה שתינתן לפיראטים אחרים. כפי שמשערים עכשיו, אברי הסתתר אי שם במושבות האטלנטיות, שם הוא מצא ביטחון בקרב מושלים קולוניאליים מושחתים. שם הוא היה מחוץ לסמכות השיפוט של חברת הודו המזרחית. המקרה של אברי הפך אותו לבעיה לאומית. כיוון שכך, הוטל על מועצת המסחר לתאם את הפעולות למציאת אברי ואנשי הצוות שלו.
בריחה לניו פרובידאנס
בינתיים, הפנסי הגיע לסנט תומאס, שם מכרו הפיראטים חלק מהאוצר שלהם. במרץ 1696 עגנה הפנסי באי המלכותי כ-80 ק"מ מצפון לפרובידנס בבהאמה. ארבעה מאנשיו של אברי יצאו בסירה קטנה לנסאו, עיר הבירה הגדולה של האי, עם מכתב שהופנה למושל האי, סר ניקולס טרוט. במכתב הסבירו כי אוניית המלחמה עם ארבעים וששה תותחים, ה"פנסי", חזרה בדיוק מחופי אפריקה, עם עבדים בלתי חוקיים. בתמורה לאפשרות לאוניה להיכנס לנמל ושמירה על הסוד בעניין העבדים הלא חוקיים, שמנוגד למונופול של ״חברת הודו המזרחית״, הצוות ישלם למושל סך כולל של 860 ליש"ט. רב החובל שלהם, אדם בשם "הנרי ברידג'מן", הבטיח גם הוא לתת את הספינה למושל במתנה ברגע שצוותו יפרוק את המטען.
עבור המושל טרוט, ההצעה הייתה מפתה. באותה העת, מלחמת תשע השנים השתוללה והאי, שהצי המלכותי לא ביקר בו כמה שנים, היה בסכנה קיומית. טרוט ידע כי הצרפתים כבשו את אקסומה, 230 קילומטרים מדרום-מזרח, וכעת פנו לעבר ניו פרובידנס. רק שישים או שבעים חיילים התגוררו בעיירה, שמחציתם היו בשמירה בכל עת. לא הייתה שום דרך מעשית להפעיל את עשרים ושמונה התותחים של המבצר בעיר נסאו באופן מלא. עם זאת, אילו אנשי הצוות של ה״פנסי״ היו נשארים בנסאו, למעשה הוא היה מכפיל את אוכלוסיית החיילים באי, בעוד שעצם נוכחותה של הפנסי בנמל עשויה להרתיע מתקפה צרפתית.
מצד שני, פניית קפטן ברידג'מן עלולה להיות אסון אם כוונותיו הסמויות יהפכו למעשי אלימות. שכן בצוותו היו 113 איש ועוד תשעים עבדים, שיביסו בקלות את תושבי האי. לבסוף, היה גם עניין השוחד שצריך לקחת בחשבון, שהיה פי שלושה מהמשכורת השנתית של טרוט בסך 300 ליש"ט.
טרוט התקשר למועצה העיר של נסאו, ואמר שאין סיבה מספקת לסלק את הפנסי, שנוכחותה תסייעה כעת לביטחונה של נסאו. המועצה הסכימה לאפשר לפנסי להיכנס לנמל, ככל הנראה מעולם לא נמסר למועצה על השוחד הפרטי. טרוט שלח מכתב לקפטן ברידג'מן ובו הורה כי צוותו "מוזמן לבוא וללכת כרצונם." זמן קצר לאחר מכן, טרוט פגש את אברי באופן אישי ביבשה בפגישה בדלתיים סגורות. פנסי נמסרה אז למושל, שמצא בה שוחד בדולרים וחמישים טונות של חטי שנהב, מאה חביות של אבק שרפה, מספר גדול של כלי נשק ותחמושת, וכן מבחר פריטים שהושאר בתא המטען בשבילו.
עושר המטבעות הזרים לא יכול היה להיות בר שימוש לטרוט. הוא בוודאי הבין שצוות הספינה לא היה מורכב רק מעבדים ללא רישיון, והוא ראה את נזקי הקרב בפנסי. כאשר הגיעה בסוף הידיעה כי הצי המלכותי וחברת הודו המזרחית מחפשים אחרי הפנסי וכי "קפטן ברידג'מן" היה אברי בעצמו, טרוט הכחיש שאי פעם ידע דבר על ההיסטוריה של הפיראטים מלבד מה שהם אמרו לו. זאת הוא טען חרף העובדה שהכרזה על חיפוש הפיראטים כללה אזהרה כי צוותו של אברי יכול "להיות מוכר ומזוהה בעזרת הכמויות הגדולות של זהב וכסף שלהם״.
בינתיים, הפיראטים מצאו את עצמם במהרה מאוכזבים ומשועממים מאיי בהאמה. האיים היו מאוכלסים בדלילות, כלומר כמעט ולא היה מקום להוציא את הכסף שהם שדדו. במשך החודשים הבאים הפיראטים בילו את רוב זמנם בשעמום יחסי. בשלב זה טרוט רוקן את הפנסי מכל דבר בעל ערך, והטביע את הספינה במכוון כי היה רצה להיפטר מחומר ראיות נגדו.
הבריחה
כאשר ההכרזה על החיפוש אחרי אברי ואנשיו הגיעה לטרוט, הוא נאלץ להוציא צו מעצר לכולם, אך לא חשף את הקשר שלו עם הפיראטים. כשהוא העדיף את הסגרתם למען המוניטין שלו, והתריע בפני הרשויות על מקום הימצאם של הפיראטים. לפיראטים נודע כי הם התגלו, וכל הצוות של 113 איש ארגן את בריחתו החפוזה, ונעלם מהאי. בסופו של דבר, במשך השנים, רק עשרים וארבעה פיראטים מהצוות נלכדו, חמישה מהם הוצאו להורג. אברי עצמו לא נראה שוב. דבריו האחרונים לאנשיו היו מלאים בדיווחים סותרים על תוכניותיו.
הוצע כי מכיוון שאברי לא יכול היה לקבל חנינה מטרוט או ממושל ג'מייקה, צוותו התפצל, חלקם נותרו באיי הודו המערבית, הרוב פנה לצפון אמריקה, והשאר, כולל אברי, חזרו כנראה לבריטניה. מתוכם, חלק הפליג על סיפון הספינה ״אייזק״, ואילו עשרים פיראטים נוספים הפליגו ב״פרח הים״(עם הקפטן ג'וזף פארו ) לאירלנד בסוף יוני 1696. הם עוררו חשדות תוך כדי פריקת המטען שלהם, ושניים מהם נתפסו.
גורל
הסופר והביוגרף הבריטי, צ'ארלס ג'ונסון, הציע כי לאחר שניסה למכור את היהלומים שלו, אברי מת בעוני בדבון לאחר שהפסיד את עושרו על ידי סוחרי בריסטול. עם זאת, לא ברור כיצד ג'ונסון יכול היה לגלות זאת. אם היה ידוע על אברי שהוא חי בעוני, סביר להניח שהוא היה נתפס. ייחוס גורל כזה לאברי היה אולי תוצר של אמונה מוסרית מצידו של ג'ונסון. אחרים הציעו שאחרי שאברי שינה את שמו, הוא התיישב בדבון וחי את שארית חייו בשלווה, ונפטר ב־10 ביוני 1714 עם זאת, המקור למידע זה הוא הספר "ההיסטוריה וחייהם של כל הפיראטים הידועים לשמצה ביותר וצוותיהם" (לונדון: Edw. Midwinter, 1732), הנחשב כמקור לא מהימן (ומעט מורחב) של ההיסטוריה הכללית של ג'ונסון. באוקטובר 1781 קיים ג'ון קניל בקורנוול פגישה עם צאצאיו של אברי של מי שהצהיר שאביו אמר לו כי הוא קפטן אברי. הוא הודיע למתכנסים כי אברי סיים חייו בעוני ובמצוקה גדולה ומת".
מכיוון שהספקולציות על אברי נמשכו בעשורים שלאחר היעלמותו, היו דיווחים לעיתים קרובות על מקום המצאו. אך אף אחד מהם לא הוכח כאמין. לאחר פרסום ספר זיכרון בדיוני בשנת 1709, שטען שאברי היה מלך השולט באוטופיה פיראטית במדגסקר, התפרסמו סיפורים פופולריים עליו. אלה נוצרו בסגנון אגדי ורומנטי יותר. לסיפורים כאלה היה קהל מעריצים שהאמין בהם, אך לא היה להם שום בסיס במציאות. לא פורסם מידע אמין אודות מקום הימצאו או פעילויותיו של אברי לאחר יוני 1696.
במהלך הקריירה של אברי, הממשלה הבריטית השתמשה בתקשורת כדי להציגו כעבריין ידוע לשמצה במאמץ להניע את דעת הקהל מלתמוך בפיראטיות, אך התוצאה הייתה "כישלון כמעט מוחלט". חלק גדול מהציבור המשיך להיות אוהד את מטרות הפיראטים.
ההשפעה על הפיראטים
עלילותיו של אברי כבשו את דמיונו של הציבור, וחלקם ראו בו סוג של רובין הוד נועז שהדגים את הרעיון של מעמד הפועלים, לפיו מרד ופיראטיות היו דרכים מקובלות להילחם נגד מנהיגים וחברות לא הוגנות. על ידי הצטרפותו לפנתאון של "שודדי ים אצילים אחרים", כולל פרנסיס דרייק והנרי מורגן, אברי ללא ספק נתן השראה לרבים אחרים להצטרף לפיראטים. עלילותיו של אברי הקדימו שודדי ים רבים הידועים לשמצה מהתקופה שלאחריו כמו שחור הזקן, בארתולומיאו רוברטס, קליקו ג'ק, סמואל בלמי, אדוארד לואו ואחרים. אלה היו עדיין ילדים כשמעלליו הפכו לאגדיים. הפיראט האירי אדוארד אנגלנד, קצין אצל צ'ארלס ויין, בילה את מרבית הקריירה שלו באוקיינוס ההודי ופשט על ספינות מוגוליות באותה צורה שבה אברי עשה זאת שני עשורים קודם לכן. לאחר שנפרד מויין, אנגלנד פשט על ספינות עבדים לחופי מערב אפריקה. בשנת 1720, הוא תפס ספינה של 300 טון, עם 34 תותחים ושינה את שמה לספינת הדגל החדשה שלו ״פנסי״. לרוע המזל של אנגלנד, הוא הודח על ידי צוותו והורד במאוריציוס לאחר שסירב לתת להם אישור לענות את שבוייהם. לאחר שבנה רפסודה מאולתרת, הוא נסחף אל האי שהוא האמין שהוא נשלט על ידי מלך הפיראטים עצמו. עם זאת, שום אוטופיה פיראטית לא חיכתה לו, והוא מת כקבצן אלכוהוליסט. למרבה האירוניה, זה היה הגורל הבדיוני אך המוסרי שצ׳ארלס ג'ונסון ייחס לכל אחד בהיסטוריה הכללית שלו. הוצע כי כמו כל אחד לפניו, לאדוארד אנגלנד הייתה "קריירה קצרה ועם זאת מרהיבה", וייתכן שהוא הגיע "הכי קרוב לחיות כמו באגדה".
בספרות עכשווית
מספר דיווחים בדיוניים וחצי-ביוגרפיים של אברי התפרסמו בעשורים שלאחר היעלמותו. בשנת 1709 הופיע התיאור הראשון כקונטרס בן שישה עשר עמודים שכותרתו "חייו והרפתקאותיו של הקפטן ג'ון אברי"; הפיראט האנגלי המפורסם שנמצא כעת במדגסקר (לונדון: ג'יי בייקר, 1709). הספר נכתב על ידי סופר אנונימי שהשתמש בשם הבדוי אדריאן ואן ברוק, שטען שהוא הולנדי שסבל מהשבי בידי צוותו של אברי. בספר, אברי מתואר כפיראט בוגדני וגם כמאהב רומנטי. לאחר שפשט על ספינת המוגול הוא ברח עם בת המלך והתחתן איתה. לאחר מכן הזוג ברח מהצבא המוגול לאי סנט מרי, שם אברי הקים אוטופיה פיראטית הדומה למדינת הפיראטים הבדיונית. לפי הסיפור, לאברי היו כמה ילדים עם הנסיכה והוא הקים מלוכה חדשה. הוא היה מלך מדגסקר, שפיקד על צבא של 15,000 שודדי ים, עם צי של ארבעים אוניות מלחמה. עוד מסופר שהוא חי במותרות פנטסטיות במבצר בלתי ניתן לכיבוש על ידי יריביו האנגלים והמוגולים. יתר על כן, אברי הטביע את דמותו על מטבעות הזהב שלו.
שמועות פרועות על גורלו של אברי הסתובבו במשך השנים. הביוגרפיה הבדיונית של אדריאן ואן ברוק סיפקה את האגדה הפופולרית של אברי שהושאלה על ידי פרסומים מאוחרים יותר. עם הזמן, רבים מהציבור האנגלי האמינו לטענות הסנסציוניות של ספר הזכרונות הזה. ממשלות אירופה קיבלו עד מהרה אנשים שטענו כי הם שגרירים של אברי מסנט מרי, וככל שהאגדה התנפחה, אפילו ראשי מדינות החלו להאמין לסיפורים המדהימים.
סופר, כי אברי היה יחד עם שחור הזקן, אחד הפיראטים הבודדים שחייהם הועלו על הבמה. בשנת 1712 פרסם המחזאי צ'ארלס ג'ונסון את הטרגי-קומדיה הרומנטית ביותר שלו, ״הפיראט המצליח״. המחזה הוכיח את עצמו כמוצלח, אבל גם הותקף בבקורת, והוצג בפני קהל רב בתיאטרון בלונדון. הוא הופיע גם בדפוס בשנה שלאחר מכן. למרות הביקורות המוסריות על המחזה והספר - הוא הופיע במהדורות אחדות.
בשנת 1720 אברי הופיע כדמות ראשית של מלך הפיראטים אצל דניאל דפו וכדמות מינורית ברומן "קפטן סינגלטון". שני הסיפורים הנציחו את הרעיון של הרפובליקה הפיראטית של אברי. הספר "ההיסטוריה הכללית.." (1724) של ג'ונסון, שנכתב למעלה מעשור לאחר ספר הזיכרונות של אדריאן ואן ברוק, טען כי אברי ירד מנכסיו, לאחר שניסה למכור את האוצרות שלו ולא היה מי שיקנה, ובסוף הוא "לא היה שווה אפילו לקנות ארון קבורה." סיפור נוסף הופיע ב"הרפתקאותיו המפורסמות של קפטן ג'ון אייברי מפלימות', שודד ידוע לשמצה״ (לונדון: ט. ג'ונסטון, 1809), ככל הנראה מדובר בהדפסה מחדש של פרסומים קודמים.
בנוסף למחזה ולספרים שנכתבו על הנרי אברי, הודפסה בלדה במהלך הקריירה שלו. כותרתה "העתק של פסוקים, שחוברו על ידי קפטן הנרי אברי...", היא פורסמה לראשונה בין מאי ליולי 1694 על ידי המדפיס הלונדוני תיאופילוס לואיס לאחר מכן הבלדה נאספה על ידי סמיואל פיפס ונוספה לספריית פיפס. לפחות תשע מהדורות שונות של הבלדה הופיעו בין השנים 1694–1907. לאחרונה, הודפסה הבלדה בספר ״שירי הים של אוקספורד״ של רוי פאלמר (ניו יורק: אוניברסיטת אוקספורד, 1986).
גנזי קדם (שנתון)
גנזי קדם הוא שנתון לחקר הגניזה הקהירית בעברית ובאנגלית. החל לצאת לאור בשנת תשס"ה 2005, במסגרת יד יצחק בן-צבי.בגניזה הקהירית מקורות רבים וחשובים לחקר היהדות במרחב הערבי והמוסלמי בימי הביניים, ובמיוחד יהדות צפון אפריקה וקהילות היהודים במצרים וארץ ישראל. ב"גנזי קדם" מתפרסמות תעודות מפוענחות ומבוארות שנמצאו בגניזה, ומחקרים מקיפים על התעודות שבגניזה. השנתון הוא אכסניה גם למחקר בין-תחומי של תעודות מגניזות נוספות ברחבי העולם, ומקבילותיהן בחברה הכללית. נושאי המחקר המתפרסמים ב"גנזי קדם" הם מגוונים, וכוללים את מכלול תחומי הידע בזמן שנכתבו התעודות: שירה, היסטוריוגרפיה, פילוסופיה, חוק ומשפט, רפואה ומדעים. "גנזי קדם" נוסד על ידי פרופ' ירחמיאל ברודי ודוד סקליר. נכון ל-2023 כתב העת נערך בידי פרופ' מרים פרנקל. בקובץ פרסמו בין השאר החוקרים: שולמית אליצור, דליה מרקס, יהושע גרנט, גדעון בוהק, יוסף יהלום, פנחס רוט, חגי בן-שמאי, אבי שמידמן, ג'פרי חאן, בנימין קצוף ושרה סטרומזה.
תנאי אמת
תנאי אמת הם התנאים אותם יש לדעת כדי שמשפט מסוים ישפט כאמיתי.
המשפט "הדלת סגורה", למשל, יחשב כאמיתי רק במצב עניינים בו יש דלת סגורה, ללא קשר לשאר העובדות במצב עניינים זה. בין אם המדובר בדלת מעץ או מנחושת, כל עוד הדלת סגורה המשפט ישפט כאמת.
תנאי האמת של המשפט, "האיש איים על הילד עם הרובה" הם מסובכים קצת יותר, מכיוון שמשפט זה הוא דו-משמעי. המשפט יהא נכון אם ורק אם מצב העניינים אותו הוא מתאר מכיל אדם, שמאיים עם רובה על ילד, או לחלופין אדם המאיים על ילד, שנושא רובה.
משפט יכול להיות אמיתי גם אם אחד ממרכיביו הוא שקרי. המשפט "דן מת או שדינה מתה" מאפשר שאחד מחלקיו יהא שקר, כל עוד חלקו השני יהא אמיתי.
לעיתים ידיעת אמיתותו של משפט אחד גוררת את אמיתותו של משפט אחר. כך, למשל, אם המשפט "הכלב שלי חולה" הוא אמיתי, אז גם המשפטים "יש לי כלב" ו"קיים כלב חולה" הם אמיתיים.
Rainbows
Rainbows (בעברית: קשתות בעננים) הוא אלבום האולפן החמישי של הזמרת-יוצרת הרומניה אלכסנדרה סטאן. הוא יצא לאור ב-29 באפריל 2022 בהוצאת חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק רומניה. את האלבום הוציאו על גבי תקליטורים ובפורמטים דיגיטליים במטרה לעזור בקידום שלו ברחבי העולם.
מתוך האלבום יצאו שמונה סינגלים בסך הכול, ביניהם: "I Think I Love It" ו-"Obsesii" שזכו להצלחה כאשר יצאו בין 2019–2020.
הצבע ארגמן (סרט, 2023)
הצבע ארגמן (באנגלית: The Colour Purple) הוא סרט דרמה מוזיקלי אמריקאי שמבוים על ידי בליז בזאוול ועובד למסך על ידי מרקוס גרדלי על פי מחזמר באותו שם משנת 2005, המבוסס בתורו על רומן המכתבים באותו השם זוכה פרס פוליצר של אליס ווקר משנת 1982. סרט זה הוא גם העיבוד הקולנועי השני לרומן, לאחר עיבודו הקולנועי של סטיבן ספילברג משנת 1985. אל הפקת הסרט שבו ספילברג וקווינסי ג'ונס, יחד עם מפיקי המחזמר סקוט סנדרס ואופרה וינפרי, שאף גילמה את דמותה של סופיה בעיבוד הקולנועי המקורי.
הסרט עתיד לעלות לאקרנים בארצות הברית ב-20 בדצמבר 2023.
רקע עלילתי
עלילת הסרט מגוללת את סיפור חייה ומאבקיה של אישה אפרו-אמריקאית שחיה בדרום ארצות הברית בתחילת המאה ה-20.
פיתוח
ב-2 בנובמבר 2018, הוכרז כי אולפני "האחים וורנר" ו"אמבלין אנטרטיינמנט" שוקדים על פיתוח עיבוד קולנועי למחזמר המבוסס על רומן המכתבים המצליח "הצבע ארגמן", לאחר שכבר עיבדו לראשונה את הרומן לקולנוע בשנת 1985, וכי על הפקת העיבוד יהיו אמונים סטיבן שפילברג, קווינסי ג'ונס, סקוט סנדרס ואופרה וינפרי. ב-24 באוגוסט 2020, נמסר כי על כתיבת התסריט יהיה אמון התסריטאי מרקוס גרדלי ועל הבימוי, בליז בזאוול. וינפרי שיבחה את הבחירה בבזאוול כבמאי, לאחר שהיא והמפיקים ראו את עבודתו על הסרט "The Burial of Kojo", ואמרה כי "כולם נדהמו מחזונו הייחודי של בליז כבמאי ומצפים לראות כיצד הוא יביא את הדור הבא של הסיפור האהוב הזה לחיים." כמו כן, הוכרז כי להפקת הסרט יצטרפו אליס ווקר, רבקה ווקר, קריסטי מקוסקו קריגר, קרלה גרדיני ומרה ג'ייקובס.
ליהוק
באוגוסט 2021, נמסר על ליהוקו של קורי הוקינס לתפקיד ראשי בסרט. באותו חודש, נמסר כי הזמרת תופיע בסרט בהופעת בכורתה כשחקנית. בפברואר 2022, נמסר על ליהוקם של טראג'י פ. הנסון, פנטסיה בארינו, דניאל ברוקס, קולמן דומינגו והאלי ביילי. במרץ 2022, נמסר על ליהוקם של לואיס גוסט ג'וניור, דייוויד אלן גריר, טמלה ג'יי מאן, פלישיה מפאסי, דיון קול, סטיבן היל וסיארה לצוות השחקנים. באפריל 2022, נמסר על ליהוקם של אונג'אנו אליס, אליזבת מארוול וג'ון באטיסט לצוות השחקנים.
צילומים
צילומי הסרט החלו במרץ 2022. הצילומים התקיימו בין היתר בחוף דריפטווד שבאי ג'קיל בין ה-16 במרץ ל-25 במרץ.
מוזיקה
על הלחנת המוזיקה עבור הסרט יהיו אמונים מלחיני המחזמר המקוריים, ברנדה ראסל וסטיבן בריי, וסיידה גארט (שמחליפה את המלחינה אלי ויליס, שנפטרה).
יוני וולף
ג'ונת'ן אברם "יוני" וולף (נולד ב-30 באפריל 1979) הוא מוזיקאי היפ הופ אלטרנטיבי ואינדי רוק וממקימי חברת התקליטים "אנטיקון". בשנים 1997–2004 וולף פרסם מוזיקה תחת שם הבמה Why?. ב-2004 הוא העביר את השם הנ"ל ללהקה החדשה שהקים. מנקודה זו ואילך הוא נודע כיוני וולף בעבודת הסולו שלו.
לפני הקמת Why? ב-2004, וולף היה חבר בהרכבים רבים אחרים, כולל צמד האינדי רוק Hymie's Basement, הרכב ההיפ הופ הנסיוני Clouddead וצמד ההיפ הופ האלטרנטיבי Reaching Quiet.
ביוגרפיה
וולף נולד בעיר סינסינטי אשר במדינת אוהיו, להורים יהודים משיחיים. טרם שנתו הראשונה בבית הספר התיכון החל וולף בהתנסויות מוזיקליות עם טייפ ארבעה ערוצים ישן, ובהמשך גם התנסה בראפ, בתיפוף ובכתיבת שירה.
ב-1997 פגש וולף את הראפר Doseone שאיתו הקים הרכב אלתור בשם Apogge. שיתוף הפעולה בין השניים המשיך לאורך שנים רבות. ב-1998 שחררו השניים אלבום תחת השם Greenthink. ב-1999 הם שחררו אלבום נוסף. לאחר מכן שינו את שם ההרכב לClouddead, וצירפו אליו את המפיק Odd Nosdam. באותה השנה שחרר וולף את אלבום הסולו הראשון שלו תחת השם Why?, שכותרתו Part Time People Cage... or Part Time Key?. בשנת 2000 שחררו Clouddead מספר סינגלים שב-2001 אוחדו ופורסמו כאלבום הבכורה של ההרכב.
הלהקה פרסמה אלבום שני בשם Alopecia ב-2008 וב-2009 אלבום נוסף שנקרא Eskimo Snow. ב-2012 הם שחררו את אלבומם הרביעי שנקרא Mumps, Etc.
וולף מרבה לשתף פעולה עם הראפר דייוויד כהן, הידוע בכינויו סרנגטי. וולף הפיק שניים מאלבומיו של כהן. ב-2016 הוציאו וולף וכהן אלבום משותף שנקרא Testarossa. ב-2017 שחררה Why? אלבום חמישי ששמו Moh Lkean וב-2019 אלבום נוסף: AOKOHIO.
וולף מקליט ומפרסם פודקאסט, ששמו The Wandering Wolf.
יעל זרובבל
יעל זרובבל (נולדה ב-ספטמבר 1949) היא פרופסור (אמריטה) ללימודי יהדות והיסטוריה באוניברסיטת ראטגרס, ניו ג'רזי.
ביוגרפיה
נולדה בירושלים בספטמבר 1949, לצילה ויעקב גרנות, נכדתם של ד"ר אברהם גרנות ושל יעקב פת.
נשואה לפרופסור אביתר זרובבל.
מחקר ופרסומים
מחקריה עוסקים בהיסטוריה, בתרבות, בזיכרון ובהיסטוריוגרפיה ישראלית מודרנית.
עבודתה המוקדמת של זרובבל על זיכרון לאומי בישראל התמקדה בעלייתם ובהתפתחותם של שלושה מיתוסים מרכזיים של החברה הישראלית: מצדה, מרד בר כוכבא ותל חי. שלושת אירועים אלו, שהסתיימו במוות או בתבוסה, עלו כמיתוסים של גבורה בחברה היהודית הציונית בסוף התקופה העות׳מאנית ובתקופת המנדט והמשיכו להתבסס בעשורים הראשונים לאחר קום המדינה. לאורך תהליך זה, צצו גם פולמוסים ציבוריים שונים סביב פרשנותם של האירועים אלה והנצחתם. ניתוחה מציג את התגבשותו של הזיכרון הקולקטיבי דרך ייצור טקסטים וטקסים ברבדים תרבותיים שונים ובוחן את קשרי הגומלין בין תפיסת העבר וההווה, השינויים שחלו בתפיסת העבר מהמסורת היהודית לזיכרון שהתפתח בחברה היהודית בשלהי התקופה העות׳מאנית ובתקופת המנדט, והתפתחותם של זיכרונות נגדיים שמעידים על השינויים שעברה החברה הישראלית במהלך השנים, משנות השבעים של המאה העשרים ואילך.
מאמריה שפורסמו באנגלית ובעברית וספרה,"Recovered Roots: Collective Memory and the Making of Israeli National Tradition" (אוניברסיטת שיקגו, 1995), שזכה בפרס סאלו בארון של האקדמיה האמריקנית ללימודי יהדות, השפיעו על המחקר הרב-תחומי בתחום הזיכרון הקולקטיבי ותרמו להתפתחות המחקר על תרבות הזיכרון בישראל.
זרובבל המשיכה במחקריה על הזהות העברית והישראלית ותרבות הזיכרון הישראלית בזיקה לשינויים שחלו בחברה הישראלית ובתגובה לסכסוך הישראלי-פלסטיני. פרסומים אלה כללו, בין השאר, מאמרים על דמותו של הצבר המיתולוגי, דמותו הספרותית של הבדואי-העברי, דמותה של אלמנת המלחמה בספרות ובקולנוע ישראליים, חילופי זהויות בין יהודים ופלסטינים בקולנוע היהודי, ותנועות המחאה בשנות השמונים והשינוי ביחס ל'קרב, הקרבה, קורבן'. פרויקט מחקרי נוסף של זרובבל התמקד בזיהוי דפוס הנצחה ישראלי שמתמקד במספר הכולל של החללים שנפלו באירוע מסוים, אותו כינתה 'הנצחה מספרית'. הדיון התמקד בהתפתחותו של דפוס הנצחה זה, שהיה גם בסיס לשיום מרחבי (לדוגמה: נתיב הל"ה, רחוב הארבעה) ומציג את אפיוניו והאתגרים שהוא מציג כמו גם את השלכותיהם על זיכרון העבר.
קובץ המאמרים "תל חי 1920-2020: היסטוריה וזיכרון", שערכו יעל זרובבל ואמיר גולדשטיין, יצא לאור לרגל יובל המאה לאירוע ההיסטורי בתל חי. המאמרים הכלולים בקובץ זה בוחנים את משמעות האירוע ופרשנותו מנקודות מבט שונות וחדשניות. מאמרה של זרובבל התמקד בניתוח השינויים בייצוגיו של טרומפלדור בתרבות הפופולרית בישראל בעשורים האחרונים, תוך התכתבות עם מוטיבים שהיו מרכזיים להאדרתו כ"גיבור הגידם" ואמרתו "טוב למות בעד ארצנו", אותם ניתחה בעבודתה הקודמת. גולדשטיין וזרובבל אף ערכו חוברת מיוחדת של כתבהעת Journal of Israeli History, שכללה מבחר מאמרים באנגלית מהקובץ העברי.
זרובבל הרחיבה את התעניינותה המחקרית לקשרי הגומלין בין מרחב וזיכרון בהבניית הזהות העברית והקשר בין תפיסת המרחב והמקום. מאמרה המוקדם על החורשה כסמל לאומי בתרבות הישראלית דן במוטיב שריפת היערות בספרות ובמציאות הפוליטית של הסכסוך הישראלי-פלסטיני. במאמר אחר היא בחנה סיפורי ילדים על מפגשים בין ילדי ישראל לגיבורי העבר הקדמונים תוך הדגשת תפקידם המשולב של המרחב הארץ-ישראלי וזמן מקודש בהבניית זהות עברית. פרסומים נוספים עסקו במקומו של התנ"ך בתרבות הטיולים הישראלית והמחשת הזיקה בין העבר וההווה באמצעות מופעים המבוססים על סיפורי המקרא, ובשימוש הסאטירי בסיפורי המקרא כעדשה ביקורתית על המציאות הישראלית העכשווית בספרו של מאיר שלו, "תנ"ך עכשיו", בדיון רחב יותר זרובבל כתבה על עיצוב הזיכרון הלאומי באמצעות קביעתם של גבולות הנרטיב ההיסטורי (התחלתם וסופם של אירועים), הכנסת זמן מחזורי ויצירת "גשרים סמליים" בין תקופות נפרדות והשימוש במטפורות היסטוריות.
מחקרה של זרובבל על משמעויותיו המורכבות והמנוגדות של מרחב המדבר כאזור גאוגרפי וכנוף סמלי בתרבות העברית הלאומית ובחברה הישראלית, "Desert in the Promised Land", יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת סטנפורד בשנת 2019 ובמהדורה בעברית – "מדבר, אי, חומה: נופים סמליים והפוליטיקה של המרחב בתרבות הישראלית" – בהוצאת "מכון בן-גוריון" לחקר ישראל והציונות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב והוצאת מרכז זלמן שזר. הדיון פותח ביחס המתיישבים הציונים אל המדבר כאל נוף שמייצג קשרים שונים בין מרחב ובין זיכרון ומשלב בין העבר הקולקטיבי ובין החזון הלאומי. דימויי המדבר אצרו בחובם את דמויותיהם של האבות המקראיים וגילמו את שורשי האומה במזרח, אך בה התפיסה של הנוף הארץ-ישראלי כ"מדבר" ייצגה את השלכותיה של תקופת הגלות. השניות ביחס למדבר באה לידי ביטוי בתפיסתו כמקור היקסמות והשראה לדמות היהודי החדש וליצירת פולקלור לאומי, אך גם כמרחב עוין המאיים על היישוב היהודי, שראה עצמו כאי מוקף במדבר. לאחר 1948 המשיכו זירות תרבות ומעגלי שיח ועשייה שונים לבטא את ריבוי משמעויותיו של מרחבי המדבר בנגב, ששטחו במדינת ישראל היה גדול ממחציתה. מדיניות הממשלה באזור הנגב תרמה לשניוּת בתפיסתו כאזור ספר וכפריפריה מוזנחת ועיצבה את היחס כלפי תושביו הבדואים. השיח הסביבתי הופך את היוצרות בתפיסתו את תנופת הבנייה של היישוב כמציבה סכנת כליה למדבר ולסביבתו האקולוגית ובדרישתו להגן על המדבר מפניה. בשיח התיירות המדברית שהתפתח בישראל בעשורים האחרונים הגישות המנוגדות הללו מתקיימות זו לצד זו תוך כדי התעלמות מהסתירות ביניהן. עם זאת, התחזקותו של שיח ההתיישבות העצים את דימויה של המדינה כולה כאי של קידמה במזרח התיכון שיש להגן עליו מן המרחב הנחשל שבסביבו. זרובבל בוחנת את הקשרים התרבותיים והמנטליים שיצרו המושגים מדבר, אי וחומה, ודנה בהשפעתם על תפיסת מקומה של ישראל במרחב הים־תיכוני.
מספריה
פרסומים נבחרים:
צורות
צורות הוא כותר ספר שיריה של המשוררת יונה וולך, אשר ראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1985.
פרידריך, נסיך הסן-קאסל
ביוגרפיה
פרידריך נולד ב-11 בספטמבר 1747 בקאסל לפרידריך, נסיך הכתר של הסן-קאסל, שהיה מאוחר יותר רוזן הסן-קאסל, ולמרי, נסיכת בריטניה הגדולה, בתו של ג'ורג' השני, מלך בריטניה. בתקופת לידתו נטש אביו את המשפחה וחזר לנצרות הקתולית, ובשנת 1755 בוטלו נישואי הוריו באופן רשמי. לאחר פרידתם של הוריו, עברו פרידריך, אמו ואחיו לדנמרק, שם התגוררה אחות אמם לואיז, נסיכת בריטניה, אשת פרדריק החמישי, מלך דנמרק. פרידריך למד באקדמיה הצבאית בקופנהגן, ובשנת 1769 הועלה לדרגת גנרל בצבא הדני.
בשנת 1781 קנה פרידריך את טירת רומפנהיים מאחיו קרל, נסיך הסן-קאסל, והקים את בית הסן-קאסל-רומפנהיים.
ב-2 בדצמבר 1786 התחתן פרידריך קרולינה, נסיכת נסאו-אוזינגן, בתם של קרל וילהלם, נסיך נסאו-אוזינגן וקרולינה פליציטס, רוזנת ליינינגן-דאגסבורג.
ב-20 במאי 1837 מת פרידריך באחוזתו שבקאסל, כשבעת מותו הוא היה הנכד האחרון של ג'ורג' השני, מלך בריטניה ששרד בחיים.
משפחתו
בשנת 1786 התחתן פרידריך עם קרולינה, נסיכת נסאו-אוזינגן, בתם של קרל וילהלם, נסיך נסאו-אוזינגן וקרולינה פליציטס, רוזנת ליינינגן-דאגסבורג, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
אביתר זרובבל
אביתר זרובבל (נולד ב-1948) הוא סוציולוג ישראלי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת ראטגרס, ניו ג'רזי. מחקריו עוסקים במגוון רחב של נושאים בתחומי הסוציולוגיה הקוגניטיבית והסוציולוגיה של הזמן.
ששת ספריו האחרונים התמקדו בצורתו הסוציו-מנטלית של העבר, הארגון החברתי של השתיקה וההכחשה, ההבניה החברתית של קשר גנאלוגי, הסוציולוגיה של חוסר תשומת לב, הפנומנולוגיה והסמיוטיקה של המובן מאליו, ורעיון הסוציולוגיה המוּנַעַת על ידי מושגים.
ביוגרפיה
נולד בישראל, בנו של בר (ברלה) זרובבל ונכדו של יעקב זרובבל.
בשנת 1971 סיים תואר ראשון בסוציולוגיה, אנתרופולוגיה ומדע המדינה באוניברסיטת תל אביב. כעבור שנתיים השלים תואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה. שם גם למד לדוקטורט תחת הנחייתו של ארווינג גופמן, וקיבל את התואר דוקטור בשנת 1976.
קריירה אקדמית
בשנות השמונים המוקדמות לימד במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת קולומביה.
בין השנים 1988-1986 היה ראש התכנית ללימודים מתקדמים במחלקה לסוציולוגיה של אוניברסיטת מדינת ניו יורק (State University of New York at Stony Brook).