cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ראמן פארימלה
ראמן פארימלה (בהינדית: रमन परिमिला; נולדה ב-21 בנובמבר 1948) היא מתמטיקאית הודית המתמחה באלגברה. זוכת פרס שאנטי סוורהופ באטניגר למדע וטכנולוגיה (1987). משנת 2005 מכהנת כפרופסורית בתחום המתמטיקה באוניברסיטת אמורי לאומנויות ולמדעים שנמצאת באטלנטה, ג'ורג'יה, ארצות הברית.
קורות חיים
ראמן פארימלה נולדה בשנת במאדראס (כיום טאמיל נאדו) בדרום הודו. היא למדה בתיכון סרדה וידיילדה לבנות בהודו ולאחר מכן המשיכה את לימודיה בסטלה מאריס (1965), קולג' קתולי לנשים שנמצא בשאנגחאי, טאמיל נאדו, הודו. את התואר השני שלה, קיבלה מהאוניברסיטה של מאדראס בשנת 1970, ולאחר מכן את הדוקטורט שלה במתמטיקה בשנת 1976 מאוניברסיטת בומבי בהודו.
כאות הערכה על מחקריה, היא קיבלה בשנת 1999 תואר "דוקטור של כבוד" מאוניברסיטת לואיזיאנה שבארצות הברית. בשנת 2005, הוענק לה פרס הtwas (the world academi of science), פרס שניתן למדענים ממדינות מתפתחות, אשר הישגיהם המדעיים תרמו לקידום המדע במדינות הללו. את הפרס היא קיבלה על מחקרה בנושא אנלוגיות ריבועיות, שנחשב למוביל לפיתוחים עוקבים בתחום. פארימלה היא האישה הראשונה שזכתה בפרס זה בנושאי הפיזיקה והמתמטיקה ב20 שנות קיומו. כיום היא פרופסורית מן המניין באוניברסיטה הפרטית אמורי לאומנויות ומדע באטלנטה, ג'ורג'יה, שם היא מלמדת קורסים בנושאי האלגברה בשדה הלא ממשי והגאומטריה.
מחקריה בתחומי האלגברה
בשלב מוקדם בקריירה האקדמאית שלה, הצליחה פארימלה הצליחה למצוא דוגמה לא טריוויאלית לקבוצה ריבועית במישור נקודות, דבר שעד מערך המחקר הנ"ל לא היה נחשב לאפשרי. לאחר שהיא גילתה את הדוגמה הזו, היא השתמשה בה כדי להפריח ולאמת תאוריות מתמטיות שונות שקשורות לתחום האנלוגיות הריבועיות והתבניות הריבועיות. מחקריה בתחומים אלו הובילו אותה לחקור גם אלגברה גאומטרית של השדה הממשי ובשדה המרוכב (הלא ממשי), תאוריות בתחום הקוהומולוגיה והקשר ביניהם . מחקרה בתחום משוואות ריבועיות מדרגה נמוכה הוביל אותה לגילוי של הגדרה חדשה לדיסקרימננטיה של פולינום ריבועי. פולינום ריבועי זה, שניתן לפתור בעזרת נוסחאת השורשים, אינו משתנה תחת אינוולציה. כלומר, אינו משתנה תחת טרנספורמציה של משתנה אחד במשוואה, כיוון שזה משתנה חזרה למצב הקודם, וחוזר בפתרון לצורתו המקורית במשוואה ההתחלתית. גילוי של דיסקרימננטיה זו, הוביל לאפשרות ליישב ויכוחים שונים על שאלות שנוגעות לקבוצות אלגבריות ריבועיות. שאלות אלו היו קיימות עוד בשנות ה-30 של המאה ה-19 וגילוייה של פארימלה בתחום זה הובילו למחקר נוסף ומעמיק יותר שקשור לשאלות הללו ולפולינומים ריבועיים.
בנוסף למחקרים אלו, במחקריה בתחום הקהומולוגיה הצליחה פארימלה למצוא תשובה להשערתו השנייה של המתמטיקאי ז'אן-פייר סר. השערה זו שפותחה בשנת 1963 הייתה משוואה בנושא הגדרת סופיות של שדות מקומיים. עד מחקרה של פארימלה היה נהוג לחשוב, על סמך מחקרים קודמים, שהתשובה היא 8. לאחר שחקרה גם היא את אותה משוואה, היא מצאה כי התשובה היא בעצם 10 או פחות, כלומר השדה אינו סופי לגמרי.
עידו וולף
עידו וולף (נולד ב-12 בדצמבר 1966) הוא רופא אונקולוג, פרופסור לאונקולוגיה, מנהל המערך האונקולוגי בבית החולים איכילוב וראש בית הספר לרפואה בפקולטה לרפואה ע״ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב, עוסק וחוקר בנושא גידולי מערכת העיכול וגידולים נוירו-אנדוקריניים, וחקר אספקטים אנדוקריניים של מחלת הסרטן.
ראמן פארימלה
מחקריה בתחומי האלגברה
גילוייה בתחומים אלו הובילו אותה לזכייה בפרס ה-TWAS למתמטיקה בשנת 2005.
עידו וולף
ביוגרפיה
וולף התקבל בשנת 1984 במסגרת העתודה האקדמית לפקולטה למדעי הבריאות - אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. הוא בוגר בית הספר לרפואה שם (1990).
בין השנים 1992–1997 שירת בצה״ל כרופא צבאי.
בהמשך סיים תואר שני במסגרת החוג ללימודי המשך, הפקולטה לרפואה על שם סאקלר, באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1997–2001 התמחה ברפואה פנימית, במחלקה פנימית ה' בבית החולים שיבא.
בין השנים 2002–2008 התמחה באונקולוגיה בבית החולים שיבא.
בין השנים 2003–2006 השתלם בארצות הברית באוניברסיטת UCLA, בחקר מנגנונים חדישים בהתפתחות הסרטן.
בין השנים 1999–2000 השתלם במכון ויצמן בחקר מסלול התמרת אותות.
בין השנים 2008–2012 ניהל את המחלקה האונקולוגית בבית החולים שיבא.
בין השנים 2012–2016 ניהל את המחלקה האונקולוגית בבית החולים איכילוב.
במילואים שירת וולף כמפקד גדוד רפואה, בדרגת סא"ל.
אוניברסיטת תל אביב, הפקולטה לרפואה
משנת 2006 - וולף מנחה תלמידי מחקר לתואר שני ושלישי, הפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר, אוניברסיטת ת"א
משנת 2008- וולף מרכז תוכנית לימודי ההמשך באונקולוגיה
משנת 2011 - מרצה בכיר
משנת 2012 - חבר וועדת הוראה, בית הספר ללימודי המשך
משנת 2012 - חבר וועדת קרנות המחקר, הפקולטה לרפואה
משנת 2012 - מ"מ יו"ר וועדת בחינות ההתמחות באונקולוגיה, המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית
משנת 2016 - פרופסור חבר בחוג לאונקולוגיה
ממחקריו: זיהוי חלבון המונע גידולים סרטניים בלבלב (בעכברים) (13 ביולי 2011, דן אבן, הארץ)
וולף חבר באיגוד האמריקאי לאונקולוגיה קלינית ASCO, ובאיגוד האמריקאי לחקר הסרטן AACR
משנת 2023 מונה להיות ראש בית הספר לרפואה שבפקולטה לרפואה על שם סאקלר באוניברסיטת תל אביב
Microsoft Biztalk Server
Microsoft Biztalk Server שמכונה גם "Biztalk" הוא פלטפורמת אינטגרציה מבית היוצר של מיקרוסופט. הוא מתפקד כמוצר Enterprise Service Bus.
המוצר מכיל Adapters שונים שיכולים לתקשר עם מערכות שונות בארגון ובין שותפים חיצוניים לארגון. על ידי כך הוא מאפשר להפוך תהליכים עסקיים לאוטומטיים ולבצע תקשורת B2B. בתרחיש בטיפוסי, BizTalk מאפשר לחברות לשלב ולנהל תהליכים עסקיים אוטומטיים על ידי החלפת מסמכים עסקיים כגון הזמנות רכש וחשבוניות בין יישומים שונים, בתוך או מעבר לגבולות הארגון.
ל Biztalk כפלטפורמת אינטגרציה יש יכולות ניתוב מתקדמות, יכולת המרת פורמטים, יכולת התממשקות עם מערכות כגון SAP, Oracle, DB2, FTP, HTTP, SOAP ועוד. הפיתוח של BizTalk Server נעשה באמצעות Microsoft Visual Studio. ההודעות בתוך ה Biztalk מיושמות באמצעות XML. באמצעות מפות (Maps) המפתח יכול לבצע טרנספורמציה לפורמטים שונים של XML. סכמות, מפות, אורכסטרציות ו Pipeline שונים נוצרים באמצעות כלים גרפיים ב Visual Studio.
ספינת הקיטור וילי
ספינת הקיטור וילי (באנגלית: Steamboat Willie) הוא סרט אנימציה קצר משנת 1928, בבימוים של וולט דיסני ואַבּ אָיְוֵרְקְס (Ub Iwerks). זהו סרט שחור-לבן שהופק באולפני וולט דיסני והופץ על ידי חברת Celebrity Productions. סרט קצר זה נחשב כזה שבו הוצגו לראשונה דמויותיהם של מיקי מאוס, ושל חברתו מיני, אך שתי הדמויות נחשפו לראשונה לעין הצופים מספר חודשים קודם לכן, בהקרנות ניסיון. "ספינת הקיטור וילי" הוא הסרט השלישי שהופק בכיכובו של מיקי מאוס, אך הוא היה הראשון מבין הסרטים בכיכובו שהופץ מסחרית.
את הפסקול יצרו מעצבי הפסקולים וילפרד ג'קסון (Wilfred Jackson) וברט לואיס (Bert Lewis), והוא כולל נעימות כדוגמת "Steamboat Bill", שהוא שירו של ארתור קולינס (Arthur Collins) מ-1911, ושיר העם האמריקני "Turkey in the Straw". שמו של הסרט מהווה פארודיה על סרטו של באסטר קיטון "Steamboat Bill Jr." (1928), שבתורו ביסס את שמו על שירו של קולינס "Steamboat Bill". את כל עבודת הדיבוב בסרט ביצע וולט דיסני, אם כי הפסקול כולל מעט מאוד צלילי דיבור בעלי משמעות.
לצד ביקורת מסוימת שנמתחה על הסרט על כך שהציג את נושא ההתעללות בבעלי חיים באור הומוריסטי, הורעפו עליו תשבחות רבות מצד המבקרים, לא רק על שום שהציג לעולם את דמותו של מיקי מאוס - אחת הדמויות הקלאסיות והמצליחות ביותר בהיסטוריה של האנימציה, אלא גם על שום חדשנותו. ב-1994 נבחר "ספינת הקיטור וילי" על ידי קבוצה של אלף מאנשי תעשיית האנימציה, במקום ה-13 ברשימת "50 הסרטים המונפשים הטובים ביותר". ב-1998 נבחר כסרט לשימור בידי ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית, בשל החשבתו כסרט "בעל חשיבות תרבותית, היסטורית או אסתטית".
עלילה
מיקי מאוס מנווט ספינת קיטור ששטה בנהר, ומכך ניתן להסיק כי הוא רב-החובל של הספינה. הוא שורק בעליצות את נעימת "Steamboat Bill" ומשתמש בשלוש המשרוקיות של הספינה ככלי נגינה בשירו. תוך זמן קצר מגיע רב-החובל האמיתי (פיט), המגרש את מיקי בכעס מגשר הספינה. מיקי מפגין מחווה של זלזול כלפי פיט, ופיט בועט בו וגורם לו ליפול ולהתגלגל על גרם המדרגות המוביל אל סיפון הספינה, להחליק על גוש סבון על הסיפון ולנחות בתוך דלי מים. תוכי הנמצא על הסיפון לועג לו, ומיקי משליך עליו בתגובה את דלי המים.
כעת פיט מנווט את הספינה בעצמו, ובמהלך כך הוא לועס טבק ויורק אותו כלפי הרוח. הטבק שהוא יורק עף לאחור, פוגע בפעמון הספינה וגורם לו לצלצל. פיט משתעשע מכך ויורק שוב, אך הפעם הטבק עף אל פניו.
הספינה עוצרת בנקודת איסוף של מטען, ומיקי מעלה לסיפון חיות משק שונות. כאשר הספינה יוצאת שוב לדרכה, מופיעה מיני מאוס בריצה, ומנסה להספיק לעלות על הספינה לפני שהיא מתרחקת. מיקי לא מבחין בה בזמן, אך היא רצה אחרי הספינה על החוף ומיקי מעלה אותה לסיפון בעזרת המנוף המשמש להעלאת מטען לספינה.
מיני אוחזת בגיטרה ובדפים הכוללים תווי נגינה לשיר "Turkey in the Straw", ובנחיתתה על הסיפון, נופלים אלו מידיה ונאכלים על ידי עז שהועלתה לסיפון. מיקי ומיני מסובבים את זנבה של העז כאילו היה זרוע פטיפון, ומתוכה בוקעים קולות השיר שאת דפי התווים שלו זללה. מיקי משתמש בחפצים שונים על הספינה ככלי הקשה, ו"מנגן" בבעלי החיים שעל הסיפון כאילו היו כלי נגינה.
רקע
ביוני 1927 ניסה איש העסקים פאט פאוורס (Pat Powers) לרכוש את חברת "פונופילם" ("Phonofilm") של לי דה פורסט, ששיווקה את המצאתו של דה פורסט לטכניקה להוספת ערוץ שמע לסרטים, אך פאוורס לא הצליח לרכוש אותה. בעקבות זאת שכר פאוורס את שירותיו של אחד מעובדיו לשעבר של דה פורסט, ויליאם גריטי (William Garrity), על מנת שיעתיק את מערכת הפונופילם עבורו, בגרסה שאותה כינה פאוורס "הסינפון של פאוורס" ("Powers Cinephone"). באותו שלב היה דה פורסט במצב כלכלי רעוע מכדי שיוכל לפתוח בהליך משפטי כנגד פאוורס, על הפרת זכויות היוצרים שלו. פאוורס שכנע את דיסני להשתמש במערכת הסינפון ב"ספינת הקיטור וילי", זאת לפני שהתגלע בין השניים ויכוח כספי, שסב גם סביב כך שפאוורס שכר את שירותיו של האנימטור אב אייוורקס ב-1930, בעת שזה עבד באולפניו של דיסני.
הפקה
הסרט "ספינת הקיטור וילי" הופק בין יולי לספטמבר 1928, בתקציב משוער של 4,986$. תחילה היו האנימטורים של הסרט בספק כי סרט מונפש עם פסקול ייראה מספיק אמין, ועל כן לפני שהופק לסרט פסקול, דיסני ערך הקרנת מבחן של הסרט מול קהל צופים, כשאת הסרט מלווה פסקול המנוגן על ידי להקה חיה. ההקרנה נערכה ב-29 ביולי, כשהסרט עדיין אינו גמור. קהל הצופים ישב בחדר הסמוך למשרדו של דיסני. רוי אחיו מיקם את המקרן מחוץ לבניין, והסרט הוקרן דרך חלון, כך שרחש המקרן לא יפריע לפסקול החי. אב אייוורקס פרש סדין מאחורי המסך, ומאחוריו הוא הציב מיקרופון שחובר לרמקולים שהוצבו לצד הקהל. המוזיקה החיה נוגנה על ידי נגנים שישבו מאחורי הסדין. וילפרד ג'קסון ניגן על מפוחית פה, אב אייוורקס הקיש על סירים ומחבתות בקטע שבו מיקי מקיש על החפצים בספינה וג'וני קאנון (Johnny Cannon) הפיק קולות מגוונים באמצעות כלים שונים, למשל השתמש במשרוקית מגופה ובמרקקה כדי להפיק קולות פעמון. וולט דיסני היה אמון על דיבוב הדיאלוג הדל שהיה בסרט, בעיקר נהמות, קולות צחוק וצווחות. לאחר כמה חזרות, הם היו מוכנים להופעה מול קהל, שהורכב מעובדי האולפן של דיסני ומנשותיהם.
תגובת הקהל הייתה חיובית ביותר, וההקרנה נסכה בוולט דיסני ביטחון להמשיך ולסיים את הסרט. בהעלותו את זיכרונותיו מהקרנה ראשונה זו, אמר אייוורקס כי "ההשפעה שהייתה לסרט על הקהל הקטן שלנו הייתה לא פחות ממחשמלת. הם הגיבו כמעט באופן אינסטינקטיבי לשילוב זה של קול ותנועה. חשבתי שהם צוחקים עליי. אז הם הביאו אותי לצפות במופע מהקהל, וההקרנה החלה מחדש. זה היה פשוט נוראי, אבל נהדר! וזה היה משהו חדש! לעולם לא התרגשתי כך לפני כן בחיי. שום חוויה שחוויתי לאחר מכן לא השתוותה לכך."
בחפשו חברה שתפיק את פסקול הסרט, נסע דיסני לניו יורק. לבסוף החליט להשתמש במערכת הסינפון של פאט פאוורס, שאותה ביסס פאוורס על המצאתו של לי דה פורסט, הפונופילם (מבלי להעניק לדה פורסט קרדיט על כך).
את הפסקול של הסרט בגרסתו הסופית ניגנה להקת "גרין בראדרס נובלטי באנד" ("Green Brothers Novelty Band"), בניצוחו של קרל אדוארדה (Carl Edouarde). האחים ג'ו וליו גרין מהלהקה אף סייעו בתזמון של המוזיקה ביחס לתמונה בסרט. הניסיון הראשון לסנכרן את הפסקול עם התמונה היה לכישלון חרוץ. דיסני נאלץ למכור את מכוניתו כדי לממן ניסיון שני להקליט את הפסקול. הפעם הניסיון עלה יפה, בזכות השימוש בטכניקת "קליק טראק", שבה נוסף לסרט "כדור קופץ" (טכניקת 'Bouncing ball'), שעזר לשמור על הקצב המתאים בעת הקלטת הקול.
הקרנה מסחרית ותהודה
הקרנת הבכורה של "ספינת הקיטור וילי" נערכה ב-18 בנובמבר 1928 ב"תיאטרון קולוני של יוניברסל" ("Universal's Colony Theatre"; כיום הברודוויי ת'יאטר) בניו יורק. הסרט הופץ על ידי חברת "Celebrity Productions" ותקופת ההקרנה המסחרית הראשונה שלו ארכה שבועיים. דיסני קיבל על הסרט 500$ בשבוע, סכום כסף שנחשב סכום גדול באותה תקופה. הסרט הוקרן לפני "Gang War" ("מלחמת כנופיות"), סרט גנגסטרים באורך מלא שהופק עצמאית. "ספינת הקיטור וילי" היה להצלחה מיידית, בעוד ש-"Gang War" לא זכה להצלחה מרובה ושקע בתהום הנשייה.
מידת ההצלחה שלה זכה "ספינת הקיטור וילי" הביאה פרסום עולמי לא רק לוולט דיסני, אלא גם לדמותו של מיקי מאוס. ב-21 בנובמבר פרסם המגזין וראייטי ביקורת על הסרט, ובה נכתב "אין זה הסרט המונפש הראשון שבו התמונה מסונכרנת עם פסקול, אך הוא הראשון שגורף את אהדת הקהל. [ספינת הקיטור וילי] מציג מידה גדושה של חדשנות והמצאה בתחום האנימציה, שמשולבת בצורה חכמה עם צלילי הפסקול. השילוב של שניהם סוחט צחוק מתגלגל. פרצי צחוק נשמעו ב'קולוני' במהירות כזו, שהם נדחקו ונדחסו באולם."
בעקבות הצלחת הסרט, הופקו לשני סרטיו הקודמים של מיקי מאוס גרסאות עם פסקול נלווה, שהוקרנו בתפוצה נרחבת.
ב-28 ביולי 2023 הופץ בדיסני+ ספיישל מתוך הסדרה "העולם המופלא של מיקי מאוס", אשר נקרא "ספינת הקיטור סילי-וילי" ומשמש כמחווה לסרט זה.
צנזורה
30 שניות הוסרו מהסרט בחלק מגרסאותיו, מאחר שהוצגו בהם תכנים שעלולים להיתפס כהתעללות בוטה בבעלי חיים, למשל קטע המציג את מיקי מאוס מושך בזנבו של חתול תוך דריכה עליו, ולאחר מכן מסובב אותו מעל לראשו כשהוא אוחז בזנבו, וכן קטע המציג אותו מושך חזירים צעירים מעטיניה של אמם המיניקה אותם, ומותח את צווארו של ברווז, כל זאת כחלק מהשעשוע שלו בנגינה לצלילי השיר "Turkey in the Straw". הסרט בגרסתו המלאה נכלל בין היתר במארז ה-DVD "Mickey Mouse in Black and White" ("מיקי מאוס בשחור-לבן") מתוך סדרת "Walt Disney Treasures" ("אוצרות וולט דיסני"). בסרט המלא ניתן לצפות גם ברשת, בחשבון YouTube רשמי של דיסני (ראו כאן).
זכויות יוצרים
הסרט היה מושאן של מספר מחלוקות הנוגעות לזכויות יוצרים. תוקפן של זכויות היוצרים על הסרט התארך מספר פעמים לפי חוקים שנחקקו בקונגרס האמריקאי. עם זאת, הועלתה הטענה שהסרט נמצא ברשות הציבור, בשל עניינים טכניים הנוגעים להצהרת זכויות היוצרים המקורית של הסרט.
מספר פעמים היה "ספינת הקיטור וילי" קרוב לעבור לרשות הציבור בארצות הברית. בכל פעם, הוארך תוקפן של זכויות היוצרים. במהלך השנים היו 4 תאריכים שונים שבהם היה הסרט צפוי לעבור לרשות הציבור: לראשונה ב-1956, לאחר מכן התאריך חודש ל-1984, אז ל-2003 לפי חוק זכויות היוצרים של 1976, ולבסוף ל-2023 (התאריך הנוכחי שבו צפויות זכויות היוצרים עליו לפוג), לפי חוק הארכת זכויות היוצרים של 1998 (שכונה גם "חוק ההגנה על מיקי מאוס"). זכויות היוצרים של הסרט בארצות הברית יהיו בתוקפן עד סיום 2023, אלא אם כן יועבר חוק נוסף שיאריך את תוקף זכויות היוצרים.
נטען כי הארכות אלו של תוקף זכויות היוצרים היו תוצאה של פעילות אינטנסיבית של שדלנים מטעם חברת וולט דיסני. אחרים טענו כי חוקי הקונגרס שהאריכו את זכויות היוצרים, נחקקו בתגובה לשינויים במוסכמות בינלאומיות הנוגעות לתוקף זכויות יוצרים, מוסכמות שאליהן מחויבת ארצות הברית.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 קבע גרגורי ס. בראון (Gregory S. Brown), שערך בעבר מחקרים בעבור דיסני, כי הסרט נמצא כבר ככל הנראה ברשות הציבור בארצות הברית, בשל טעויות בניסוח הודעת זכויות היוצרים המקורית. בפרט, הוא טען כי הודעת זכויות היוצרים המקורית של הסרט ציינה שני שמות נוספים לאחר "דיסני" ולפני הצהרת זכויות היוצרים, ועל כן, לפי חוק זכויות היוצרים של 1909, כל תביעה להכרה בזכויות יוצרים היא בטלה וחסרת תוקף. פרופסור דניס קרג'לה (Dennis Karjala) מאוניברסיטת המדינה של אריזונה הציע שאחד מתלמידיו בפקולטה למשפטים ייקח על עצמו כמטלת קורס לבדוק האם יש בטענותיו של בראון ממש. לורן ונפלט (Lauren Vanpelt) לקחה על עצמה לבדוק את הנושא, וחיברה מאמר שבו היא אישרה את טענותיו של בראון. היא פרסמה את הפרויקט שלה ברשת ב-1999. אחריה חיבר סטודנט למשפטים מאוניברסיטת ג'ורג'טאון מאמר המאשר את מסקנותיו של בראון, שעליו הגיבה חברת דיסני באיום בתביעה על אותו סטודנט.
הפצה בישראל
הסרט נכלל בקלטת האוסף "דיסני וידאו: סדרת הזהב - מיקי מאוס", שאותה הפיצה בישראל חברת פורום פילם כקלטת וידאו, שכוללת דיבובים בעברית לכמה מקטעיו הקלאסיים של מיקי מאוס. האוסף כולל את הגרסה הלא-מצונזרת של "ספינת הקיטור וילי", וכולל משפט אחד בעברית - כאשר מיקי מקלף תפוחי אדמה בתא הקילוף, שואל אותו התוכי בלעג "להביא לך עוד תפוחי אדמה?".
תרגול כיבוי אש
תרגול כיבוי אש (באנגלית: fire drill) או תרגול התנהגות בזמן שרפה, היא שיטה לתרגל כיצד יפונה בניין במקרה של שריפה או במצבי חירום אחרים. ברוב המקרים מופעלת מערכת אזעקת האש הקיימת בבניין והמבנה מפונה מהיציאה הפנויה הקרובה ביותר. בהתאם לסוג הבניין יש להתאים את נוהלי כיבוי האש בבניין, כגון בתי חולים, בתי ספר או בניינים רבי קומות, שבהם הדיירים עשויים להיות ממוקמים בתוך הבניין, בשעה שפרצה שרפה. ככלל, תרגיל הפינוי בא להבטיח שהפינוי בשעת אמת יהיה מספיק מהיר, ולזהות בעיות במערכת החירום או בתהליכי הפינוי שיש לתקנם. ככלל היערכות מראש מונעת אסון. זמן התגובה ואיכותה מהווים פרמטרים חיוניים במניעת נזק בחיים או ברכוש. הדרכת בטיחות וכיבוי אש מקצועית הכרחית בכל מקום עבודה. תרגול התנהגות בזמן שרפה צריכה לכלול: מודעות העובדים להשפעות החום והעשן, הגורמים שלהם פוטנציאל להוביל לשרפה ואיך להתמודד עם שריפות תוך נקיטת אמצעי זהירות.
שרפה במקום העבודה יכולה להתרחש בכל רגע נתון. לעובדים צריכה להיות המודעות, הידע וההבנה איך מגיבים. תגובת העובדים תציל חיים ותמנע שריפת רכוש. בשביל זה, על העובדים ללמוד איך לזהות אזורים מסוכנים, שיכולים להוות בסיס להתפרצותה של שרפה. מעבר לכך הדרכת כיבוי האש לעובדים כוללת הליך מבוקר ויעיל של פינוי קהל בזמן אש.
בנוסף לתרגולי העובדים בכיבוי האש, תוך כדי התרגול נבדקות מערכות אזעקת האש על בסיס קבוע כדי לוודא שהמערכות פועלת באופן תקין. בדיקות אזעקת האש נעשות לרוב מחוץ לשעות העבודה הרגילות על מנת למזער את ההפרעה בתפקודי הבניין; בבתי ספר, הם נעשים לעיתים קרובות כאשר התלמידים והצוות לא נמצאים בסביבה או במהלך החגים שבהם מהנדסי גילוי אש בודקים את האזעקות בבניין לצורך תיקון במידת הצורך.
היסטוריה של תרגילי כיבוי אש
ממטרות תרגילי כיבוי האש בבניינים, להבטיח שכול הדיירים או העובדים בו ידעו לצאת בבטחה ובמהירות האפשרית במקרה של שרפה, עשן, פחמן חד-חמצני או כל אירוע חירום אחר ולהכיר את קול אזעקת השרפה.
באירוע שרפה בשנת 1958 שפרצה בבית הספר הקתולי הפרטי "גבירת המלאכים" בשיקגו עוד בטרם שהייתה החובה לתרגל אירועי שרפה, ילדים נלכדו בקומה השנייה, בזמן שהמורים והתלמידים לא ידעו איך לצאת בשלום מהבניין. ילדים רבים קפצו מהחלונות ורבים נהרגו מכיוון שלא יכלו למצוא את דרכם ליציאה. חודשיים לפני האירוע בית הספר עבר בדיקת ציוד לכיבוי שריפות והיו בו את מספר היציאות והמטפים הנדרשים באותה עת, היו חסרים בו גלאי עשן או אזעקות אש מתאימות. מעבר לכך בבית הספר הייתה צפיפות רבה.
לאחר האירוע הקשה בבית הספר "גבירת המלאכים" הוכר הצורך בתרגולי כיבוי אש חודשיים בבתי הספר ובבנייני מגורים. במחקר שבוצע מאוחר יותר נמצא שחינוך להתנהגות בשעת שרפות ותהליכי כיבוי אש להצלת חיי אדם בשעת אירועי חירום כגון אלה. התושבים בבניינים התחילו ללמוד יותר על הגורמים המשפיעים על הצתת שריפות, ומה לעשות במקרה של התלקחות אש. כמו כן, הם היו מודעים לסכנות המאפשרות להתלקחות שרפה. בתוך שנה מהשרפה בבית הספר "גבירת המלאכים", רוב הגורמים המסוכנים שנמצאו בו חוסלו כמו כן גם באלפי בתי ספר ברחבי ארצות הברית.
ארצות הברית
רשויות מוניציפליות רבות בארצות הברית דורשות לערוך תרגילי כיבוי במרווחי זמן קבועים במוסדות חינוך, במקומות עבודה ומבנים אחרים. בתקנות נקבע מעבר לתזמון תרגולי כיבוי האש גם ואת הבדיקות שיש לבצע במהלך התרגולים. ברוב מדינות ארצות הברית נקבע שבבתי הספר יש לתרגל פעולות כיבוי אש לפחות פעם בחודש.
עד ששונו התקנות ב-1 בנובמבר 2010, ניו ג'רזי הייתה ייחודית בדרישה שבתי ספר יערכו שני תרגילי כיבוי בחודש. לפי דרישות מאוחרות יותר, אחד משני תרגילי האש הוחלף בתרגיל אבטחה חודשי.
בריטניה
הסתדרות המורים הלאומית הבריטית דורשת מכל בתי הספר, המכללות והאוניברסיטאות וכל מוסד חינוך אחר לבצע תרגיל פינוי וכיבוי אש בכל שנת לימודים. נדרש שרוב בתי הספר יבצעו תרגיל כיבוי אש בתחילת שנת הלימודים. על פי תקנות האש בבריטניה, כל הבניינים החדשים שנבנו לאחר שהשתנו תקנות בטיחות האש ב-2005, שבכל חדר יותקן לפחות מכשיר אזעקת אש אחד כמו פעמון, צפירה (צפירה) או אזעקת עשן/חום. בדיקות בטיחות סדירות כגון בדיקת מערכות גילוי אש ועשן ומטפים צריכות להתבצע מדי שבוע ואינן מצריכות פינוי המבנים בשעת הבדיקות. על פי צו הרפורמה הרגולטורית (בטיחות אש) משנת 2005, בכל מקומות העבודה חייבת להיות תוכנית חירום המפרטת את פעולות צוות החרום, תוכניות פינוי והסדרים ליצירת קשר עם מכבי האש.
ניו זילנד
שירות הכבאות של ניו זילנד דורש מכל בתי הספר והמוסדות החינוכיים לבצע תרגיל כיבוי אש (המכונה "ניסיון פינוי") לפחות אחת לשישה חודשים, אלא אם צוין תקופה קצרה יותר בתוכנית הפינוי המאושרת של בית הספר. בתי ספר צריכים לתת לשירותי הכבאות הודעה מוקדמת של 7–10 ימי עבודה לפני ביצוע תרגיל כיבוי אש, ועליהם להגיש דיווח לכבאות תוך 7–10 ימי עבודה ממועד סיום התרגיל; הפעלת אזעקה לא מתוכננת אינה נחשבת כתרגיל כיבוי אש.
סולצי
סולצי (ברוסית: Сольцы) היא עיירה במחוז נובגורוד ברוסיה ובירתו של הראיון סולצי. העיר שוכנת על הגדה השמאלית של נהר שלון, במקום בו נשפך אליו נחל קרוטץ, במרחק של כ-80 קילומטרים דרום-מערבית לנובגורוד, בירת המחוז. בעיירה מתגוררים כ-9,000 תושבים (נכון ל-2017).
בקרבת סולצי נמצא בסיס הטיסה סולצי-2 של חיל האוויר הרוסי.
היסטוריה
האזכור הראשון של סולצי הוא משנת 1390, אז הוא מוזכר ככפר שתושביו עסקו בהפקת מלח, הקרוי ברוסית "סול" (соль), וזהו מקור שמה של העיירה. היישוב היה נקודת עצירה חשובה על הדרך בין נובגורוד ופסקוב בתקופת רפובליקת נובגורוד. ב-1471 כוחותיה של נסיכות מוסקבה הביסו בקרב שלון שנערך בקרבת מקום את כוחות רפובליקת נובגורוד, מה שהוביל לסיפוח הרפובליקה לנסיכות.
במאה ה-16 הצאר איוואן הרביעי הקים במקום מפעל לייצור כרכרות עבור הצבא הרוסי הקיסרי במשך 200 שנה. ב-1781, בעקבות צו של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה, היישוב קיבל מעמד של פוסאד. בערך באותה תקופה היישוב והאזור נכללו בפלך פסקוב של האימפריה הרוסית.
ב-23 במאי 1914 היישוב קיבל מעמד עירוני. זמן קצר לאחר מכן נפתח בו בית הבראה מצליח. ב-1927, לאחר ההקמה וההתייצבות של ברית המועצות, סולצי נכללה במחוז לנינגרד.
ב-13 ביולי 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, סולצי נכבשה על ידי קורפוס הפאנצר ה-56 של הוורמאכט. באופן נדיר בשלב הזה של המלחמה הצבא האדום הצליח לכבוש מחדש את העיירה למספר ימים. התקיפה נוצלה בעיקר כדי לאפשר נסיגה מסודרת יותר וכדי להרוויח זמן ליצירת הגנות על לנינגרד וב-22 ביולי הגרמנים כבשו את העיירה מחדש. ב-21 בפברואר 1944 העיירה שוחררה על ידי הצבא האדום במסגרת מבצע לנינגרד-נובגורוד.
ב-5 ביולי באותה שנה נוצר מחוז נובגורוד וסולצי נכללה בו. העיירה שוקמה לאחר מלחמת העולם השנייה וב-1975 סופחו אליה כמה כפרים שהיו בסביבתה.
הקהילה היהודית
ב-1939 נמנו בעיירה 156 יהודים, פחות משני אחוזים מהאוכלוסייה הכללית.
השואה
עד הכיבוש הסופי של הגרמנים ב-22 ביולי 1941 כמה עשרות יהודים הצליחו להימלט מזרחה או שהם גויסו לצבא האדום. לכל היותר נותרו בעיירה עם הכיבוש הגרמני 100 יהודים. תוך זמן קצר נעשה רישום של יהודי העיירה והם חויבו לשאת טלאי צהוב וסרט לבן על זרועם. כמו כן הם נאלצו לבצע סוגים שונים של עבודות כפייה ורכושם הוחרם.
כעבור חודשים ספורים היהודים רוכזו במעין גטו מבודד, שאליו הובאו גם יהודים שהתגוררו ביישובים קטנים בקרבת סולצי. בשלב מסוים ב-1941 כל היהודים נלקחו ליער סמוך ונורו למוות.
פטרו
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ג'יימס ואט (מזכיר הפנים)
ראשית חייו
ג'יימס ואט נולד בעיירה לסק שבוויומינג, כבנם של לויס מיי (לבית ויליאמס) וויליאם גאיוס ואט. הוא למד באוניברסיטת ויומינג, וב-1960 קיבל תואר בוגר אוניברסיטה וב-1962 תואר במשפטים. תפקידו הפוליטי הראשון של ואט היה עוזר לסנאטור הרפובליקני מילוורד סימפסון מוויומינג, שאותו הוא הכיר דרך בנו אלן סימפסון, גם הוא לימים סנאטור וחבר בית הנבחרים.
כרפובליקני כל ימי חייו, שירת ואט כמזכיר הוועדה למשאבי טבע וכמזכיר פאנל היועצים לזיהום סביבתי של לשכת המסחר של ארצות הברית (United States Chamber of Commerce), ארגון לקידום המגזר העסקי שתומך בעיקר במועמדים רפובליקנים למשרות ציבוריות. ב-1969 מונה ואט כסגן עוזר מזכיר הפנים לפיתוח חשמל ומים. ב-1975 הוא מונה כסגן יושב הראש של נציבות החשמל הפדרלית. ב-1977 היה ואט לנשיא הראשון וליועץ המשפטי של "המוסד המשפטי של המדינות ההרריות", חברת משפטית ציבורית "שמקדישה את פעילותה לחירות הפרט, זכות הקניין, ממשלה מוגבלת ואתית וחירות כלכלית". כמה מעורכי הדין שעבדו תחת ואט במוסד זה היו לימים פקידי ממשל בכירים, כולל אן ונמן וגייל נורטון.
מזכיר הפנים של ארצות הברית
ב-1980 מינה הנשיא הנבחר רונלד רייגן את ואט כמזכיר הפנים בממשלו. המינוי אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית.
תקופת כהונתו של ואט כמזכיר הפנים הייתה שנויה במחלוקת, בעיקר בשל העובדה שהוא נחשב עוין לסביבתנות, וקידם פיתוח של קרקעות פדרליות באמצעות יערנות וחוואות ואינטרסים כלכליים נוספים.
על פי המרכז למגוון ביולוגי (Center for Biological Diversity), מכל מזכיר הפנים לדורותיהם, ואט הוא המזכיר שבתקופתו נרשם המספר הנמוך ביותר של מינים המוגנים על ידי חוק המינים בסכנת הכחדה. שיאו זה של ואט נשבר באוגוסט 2007 על ידי דירק קמפת'ורן מזכיר הפנים של ג'ורג' ווקר בוש, כאשר לא נרשם שום מין בסכנת הכחדה ב-15 החודשים הראשונים לכהונתו.
גרג וטסטון, יועץ הסביבה הראשי של ועדת האנרגיה והמסחר של בית הנבחרים בתקופת נשיאותו של רייגן, שלאחר מכן שימש כמנהל הייעוץ המשפטי של המועצה להגנה על משאבי הטבע, טען שואט היה אחד משני "המינויים הפוליטיים השנויים במחלוקת והאנטי-סביבתנים הגלויים ביותר" בהיסטוריה האמריקאית. המינוי השני היה זה של אן גורסץ', מנהלת הסוכנות להגנת הסביבה באותה תקופה. קבוצות סביבתניות האשימו את ואט בהפחתת המימון לתוכניות להגנת הסביבה, ארגון מחדש של מחלקת הפנים כך שצומצמו סמכויות הפיקוח הפדרליות שלה, רצון לחסל את הקרן לשימור קרקע ומים שנועדה להרחיב את שטחי שמורות הטבע ושאר האזורים המוגנים, הקלה בתקנות לקידוחי נפט וכרייה, הנחיית שירות הפארקים הלאומיים לנסח כללים שיובילו לסגירתם של פארקים לאומיים שהוקמו על ידי הקונגרס, והמלצה למתן זיכיונות לקידוחי נפט וגז אזורי טבע בראשיתיים וחופים כמו מפרץ סנטה מוניקה.
ואט התנגד לקבלת קרקעות פרטיות לטובת שימור. הוא הציע ששטח של 80 מיליון אקר (320,000 קמ"ר) של קרקעות בלתי מפותחות בארצות הברית ייפתחו לקידוחים ולכרייה עד שנת 2000. השטחים שהוחכרו לכריית פחם הכפילו את עצמם פי חמישה במהלך תקופת כהונתו של ואט כמזכיר הפנים. הוא התפאר בכך שהוא החכיר "מיליארד אקרים" (4 מילון קמ"ר) של מימי חופים, אם כי רק בחלק קטן של שטחים אלו בוצעו אי פעם קידוחים. ואט הכריז פעם "נכרה יותר, נקדח יותר ונכרות יותר עצים".
מעת לעת הזכיר ואט את אמונתו הנוצרית הדיספרנציאליסטית כאשר דן על שיטתו בניהול הסביבה. בדברו בפני הקונגרס, הוא אמר פעם, "אני לא יודע כמה דורות עתידיים נוכל למנות לפני הביאה השנייה, בכל מקרה עלינו להתנהל כך שנשאיר את המשאבים הנחוצים לדורות הבאים".
ציטוט מפוקפק שיוחס בטעות לוואט הוא: "אחרי שהעץ האחרון ייגדע, ישו ישוב". גלן שירר, שכתב עבור עבור המגזין "גריסט" (Grist), ייחס הערה זו בטעות לעדות שמסר ואט בפני הקונגרס ב-1981. העיתונאי ביל מויירס, שהסתמך על המאמר בגריסט, ייחס גם הוא את האמירה לוואט. לאחר שהתברר שאמירה זו לא נאמרה כלל, פרסם הגריסט תיקון טעות ומויירס התנצל.
ההופעה של הביץ' בויז
בשנים 1980–1982, קיימו להקות הביץ' בויז ושורשי העשב הופעות נפרדות ביום העצמאות של ארצות הברית במול בפני קהל רב. באפריל 1983 אסר ואט על קיומן של ההופעות, על רקע טענתו ש"להקות רוק" שהופיעו במול ביום העצמאות ב-1981 וב-1982 עודדו שימוש בסמים ובאלכוהול, ומשכו את "האלמנטים הלא רצויים", שכתוצאה מכך שדדו את המשתתפים באירועים דומים. לאחר מכן הודיע ואט שהזמר, ידיד ותומך של הנשיא רייגן ותורם למפלגה הרפובליקנית, יקיים הופעה ביום העצמאות של 1983 במול. במהלך הוויכוח שהתנהל לאחר מכן, אמר סולן להקת שורשי העשב, רוב גריל, שהוא חש "עלבון חזק" מהערותיו של ואט, שאותם הוא הגדיר "שום דבר מלבד לא-אמריקאי".
חברי הביץ' בויז הצהירו שברית המועצות, שהזמינו אותם ב-1978 להופיע בלנינגרד, "כמובן... לא חשו שהלהקה משכה אלמנטים לא רצויים". סגן הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש אמר על הביץ' בויז, "הם ידידי, ואני אוהב את המוזיקה שלהם". ואט התנצל בפני הביץ' בויז לאחר שהבין שהנשיא רייגן והגברת הראשונה ננסי רייגן היו מעריצי הלהקה. ננסי רייגן התנצלה גם היא על דבריו של ואט. צוות הבית הלבן העניק לוואט אגד מדבק עם חור על כך ש"ירה לעצמו ברגל".
מחלוקות נוספות
המגזין מד פרסם רשימה של עשר מחלוקות הקשורות לוואט בעמוד הגב של גיליונו מאוקטובר 1982, תחת הכותרת "ואט... אנחנו דואגים!" (!Watt... We Worry, משחק מילים על המשפט "ממה אנחנו דואגים", What We Worry). ברשימה צוינו בין שאר הציטוטים והפעולות של ואט, הצהרתו ש"מחלקת הפנים... חייבת להיות... ידידת בית המשפט של תעשיית המינרלים... במדיניות הפדרלית".
בראיון ברשת הטלוויזיה בכבלים SPN, אמר ואט, "אם אתה רוצה דוגמה לכישלון הסוציאליזם, אל תלך לרוסיה, בוא לאמריקה ולך לשמורות האינדיאנים".
התפטרותו
לאחר נאום שנשא בפני לשכת הסחר של ארצות הברית בספטמבר 1983, פרצה שערורייה על כך שוואט לגלג בנאומו על גישת ההעדפה המתקנת כאשר תיאר את צוות ההחכרה לכריית פחם של מחלקת הפנים: "יש לי שם שחור, אישה, שני יהודים ונכה. ויש לנו גם אנשים מוכשרים".
תוך שלושה שבועות לאחר שנאמרו דברים אלו, ב-9 באוקטובר 1983, הודיע ואט על התפטרותו.
לאחר פרישתו
לאחר התפטרותו מתפקיד מזכיר הפנים, היה ואט שדלן מול מחלקת השיכון והפיתוח העירוני. עשר שנים לאחר מכן הוא הוגש נגדו כתב אישום על 18 סעיפים של עדות שקר ושיבוש מהלכי משפט והוא הואשם במסירת הצהרות כוזבות בפני חבר מושבעים גדול פדרלי שחקר קבלת טובות הנאה במחלקת השיכון והפיתוח העירוני באותה תקופה. ב-2 בינואר 1996 הודה ואט באשמה בסעיף אחד של אי מסירת מסמכים. ב-12 במרץ אותה שנה הוא נדון לחמש שנות מאסר על תנאי, קנס של 5,000 דולר ו-500 שעות שירות לתועלת הציבור.
סוזן לנדאו
לימודים ושנים ראשונות
סוזן לנדאו למדה בבית הספר התיכון לאמנויות בברטיסלאבה. בשנת 1966 התחילה את לימודיה בחוג לתולדות אמנות באוניברסיטת Comenius, ברטיסלאבה. בעת ביקורה בישראל בשנת 1968 עם קבוצת סטודנטים, פלש הצבא הרוסי לצ'כוסלובקיה ולנדאו לא שבה לארצה. היא המשיכה את לימודיה באוניברסיטה העברית, ירושלים, ועבדה כמאיירת באנציקלופדיה העברית. בשנת 1978 החלה לעבוד במוזיאון ישראל בירושלים. התערוכה הראשונה שלה הייתה "אדריכלות במנורת החנוכה".
קריירה
לנדאו הקימה ובנתה את המחלקה לאמנות עכשווית במוזיאון ישראל, ירושלים. בתקופתה כאוצרת לאמנות עכשווית וכאוצרת ראשית אצרה לנדאו תוכנית רזידנסי שנתית של אמנים אורחים, ביניהם ג'יימס טורל (James Turrell), מריו מרץ (Mario Merz), ג'וליאן אופי (Julian Opie), ריצ'רד דיקון (Richard Deacon), נדקו סולקוב (Nedko Solakov), קיקי סמית, רוזמרי טרוקל (Rosemarie Trockel) ועוד. תוך כדי הקמה ובנייה של המחלקה לאמנות עכשווית במוזיאון ישראל זיהתה לנדאו ורכשה יצירות של אמנים צעירים בתחילת דרכם אז, כמו ז'אן-מישל בסקיה, דמיאן הירסט, מאוריציו קטלאן ורבים נוספים.
לנדאו הובילה את אגף האמנויות בפרויקט הדגל של חידוש המוזיאון שהסתיים בשנת 2010, והייתה אחראית על הצבה ומיקום אוסף הפיסול בשטחים הציבוריים של המוזיאון (מנשה קדישמן בכניסה למוזיאון והצבתו של הפסל נמרוד מאת יצחק דנציגר מול אוסף האמנות הישראלית בין היתר).
לנדאו אצרה בשנת 2003, יחד עם יגאל צלמונה, את הביאנלה ארט פוקוס 4 בירושלים ובשנת 2007 אצרה את תערוכתה של יהודית סספורטס בביתן הישראלי בביאנלה בוונציה.
בשנת 2012, אחרי 34 שנים במוזיאון ישראל, מונתה לנדאו למנכ"לית מוזיאון תל אביב ולאוצרת הראשית. במהלך כהונתה יזמה לנדאו תערוכות רבות, ביניהן תערוכות יחיד של אמנים כמו יעל ברתנא, אבשלום, דייוויד קלרבו (David Claerbout), פיונה טאן (Fiona Tan), מיכאל בורמנס (Michael Borremans), אלמגרין ודרגסט (Elmgreen & Dragset), אלינה סאפוצ'ניקוב (Alina Szapocznikow), טרין סימון (Taryn Simon), ר.ה. קווייטמן (R. H. Quaytman), הירושי סוגימוטו (Hiroshi Sugimoto) והתערוכה מאוספי המוזיאון – מוזיאון תל אביב לאמנות מבקר בברלין, גרופיוס באו (Gropius Bau).
לנדאו השיקה פרויקטים מיוחדים במפל האור באגף החדש של המוזיאון, לרבות דאגלס גורדון, ג'ואנה ושקונסלוש (Joanna Vasconselos), טום פרידמן (Tom Friedman) ואיברהים מהמה (Ibrahim Mahama). לנדאו אצרה את התערוכות דובב שפתי ישנים (Sleep From Her Wooden) של אידסה הנדלס (Ydessa Hendeles), השעון (The Clock) של כריסטיאן מרקליי (Christian Marclay), שניים (Twosome) של לואיז בורז'ואה עם ג'רי גורובוי (Jerry Gorovoy), וכן התערוכה זמנים מודרניים של יצירות מופת ממוזיאון פילדלפיה.
לנדאו יזמה את המיתוג מחדש של המוזיאון וייסדה את המחלקה לאמנות עכשווית. בהמשך הקימה את אגודת ידידי מוזיאון תל אביב לאמנות, את קבוצת רכישה של אמנות ישראלית ואת ארגון המתנדבים. בין יוזמותיה האחרות היה יצירת משרה חדשה של אוצר ראשי. גולת הכותרת היה חידוש הבניין ההיסטורי שכלל שחזור העיצוב המקורי לרבות הסרת התוספת המאוחרת, הקמת בית קפה סטודיו בחזית הפונה אל גן הפסלים ששודרג קודם לכן, הרחבת חנות המוזיאון, שדרוג מתחם הקבלה והקופות. במסגרת החידוש הוקם המרכז החווייתי ע"ש יונס וסוריאה נזריאן, שכולל גלריה לתערוכות לכל המשפחה וסדנאות יצירה והפעלות אינטראקטיביות לילדים ולמבוגרים.
לנדאו סיימה את תפקידה במוזיאון תל אביב לאמנות בדצמבר 2018, בשנה בה המוזיאון הגיע לראשונה ליותר ממיליון מבקרים.
לנדאו שימשה אוצרת חיצונית בתערוכתה של האמנית היפנית יאיוי קוסאמה שנערכה במוזיאון תל אביב מנובמבר 2021 עד מאי 2022.
לנדאו נשואה ליורם פלדחי; אמא לבן ובת.
פעילות בפורומים מוזיאליים בין לאומיים
עסקה בפעילות בין לאומית בוועידות ECOM (איגוד המוזיאונים הבין לאומי, תחת חסות אונסק"ו) והייתה חברה פעילה בתת-הוועדה CIMAM לאומנות עכשווית.
היוזמה הגלובלית לאסתמה
היוזמה הגלובלית לאסתמה (GINA, ג'ינה) היא ארגון שמטרתו המוצהרת היא כתיבת הנחיות רפואיות במשותף עם פקידי בריאות ציבור ואנשי מקצועות בריאות בעולם לצמצום שכיחות אסתמה, תחלואת אסתמה ותמותה מהמחלה. GINA הושק בשנת 1993 כשיתוף פעולה בין המכון הלאומי (האמריקאי) ללב, ריאות ודם, המכונים הלאומיים (האמריקאיים) לבריאות, וארגון הבריאות העולמי.
פעולה
GINA עורכת ביקורת מתמדת של פרסומים מדעיים על אסתמה והיא מובילה בהפצת מידע על הטיפול בחולים עם אסתמה. GINA מפרסמת מקורות מידע כגון הנחיות מבוססות ראיות לניהול אסתמה, ומפעילה אירועים מיוחדים כגון יום האסתמה העולמי. הנחיות GINA, המעודכנות מדי שנה, משמשות את הרופאים ברחבי העולם.
הצהרת ניגוד העניינים
מהצהרת ניגוד העניינים באתר הארגון עולים קשרים פיננסיים אישיים ומחקריים של מרבית אנשי GINA עם יצרני תרופות לאסתמה.
הקורפוס ה-15 (ורמאכט)
הקורפוס ה-15 (בגרמנית: XV. Armeekorps) היה קורפוס שריון של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הקורפוס הוקם בינה ב-10 באוקטובר 1938 בשם "הקורפוס ה-15", והועמד תחת פיקוד הרמן הות.
במהלך המערכה על צרפת, פעל הקורפוס כחלק מהארמייה הרביעית בפיקודו של גינתר פון קלוגה, וכלל את דיוויזיות הפאנצר ה-5 וה-7. הקורפוס השתתף בצליחת נהר המז, ובהתקדמות לעבר תעלת למאנש. בהמשך פעל הקורפוס במהלך מבצע אדום, כחלק מקבוצת הפאנצר קלייסט בפיקודו של אוואלד פון קלייסט.
ב-16 בנובמבר 1940 הפך הקורפוס לארמיית הפאנצר השלישית.
המערכה בפולין
במערכה בפולין כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
המערכה בצרפת
במערכה על צרפת כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
מערכת התיעוד האוניברסיטאית (צרפת)
מערכת התיעוד האוניברסיטאית (בצרפתית: Système Universitaire de Documentation, SUDOC) היא בקרת זהויות, מסד הנתונים (קטלוג) ביבליוגרפי של האוניברסיטאות והמוסדות אחרים להשכלה גבוהה בצרפת, ספריות מחקר מדעיות וכ-3,400 מרכזים למשאבי תיעוד. הקטלוג החל לפעול בשנת 1999.
נכון לספטמבר 2011 הקטלוג כלל כ-10 מיליון רשומות ביבליוגרפיות, המתארות את כל הסוגים של מסמכים, מונוגרפיות, תזות, כתבי-עת בכללותם, מאמרים, כתבי-יד, חומרים אורקוליים, מפות, תווים מוזיקליים, ספרים ישנים, ומשאבים אלקטרוניים העוסקים בביליוגרפיה.
נמצא תחת ניהולה של הסוכנות הביבליוגרפית להשכלה גבוהה (ABES). מהווה חלק של המיזם הווירטואלי VIAF.
משה שילת
הרב משה שילת (נולד בכ"א בכסלו תשל"ו, 15 בנובמבר 1975) הוא מחבר ספרים, עסקן ומרצה חב"די. מנהל את "חב"ד בקמפוס - ישראל" ו"חב"ד לנוער - ישראל", יו"ר ארגון תורת חב"ד לבני הישיבות, הוצאת הספרים מעיינותיך ועוד.
ביוגרפיה
נולד בשכונת קריית משה בירושלים, לרב יצחק וליהודית שילת. בשנת תשל"ז היה אביו ממקימי ישיבת ברכת משה והמשפחה עברה לגור במעלה אדומים. למד בתלמוד תורה מורשה בקריית משה וישיבת ירושלים לצעירים שעל ידי מרכז הרב.
בילדותו נחשף לשליח חב"ד במעלה אדומים. לקראת הבר מצווה שלו שלח הזמנה לרבי מנחם מנדל שניאורסון וקיבל ממנו מכתב ברכה. בשנת תש"נ כשהיה בכיתה י', נסע לביקור אצל הרבי והיה לחסיד חב"ד. בשנת תשנ"א עבר ללמוד בישיבת תומכי תמימים בקריית גת. בתשנ"ו נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים המרכזית 770 בניו יורק. התגייס לחטיבה 7 של השריון במסגרת 'הסדר מרכז'.
בשנת תשנ"ט נישא לברכה ליבי לבית קירשנבאום ולמד בכולל בנתניה. בשנים תשנ"ט-תשס"ג היה מחנך בתלמוד תורה חב"ד בעיר נתניה. מתשס"ד מתגורר בכפר חב"ד. נשוי ואב לשמונה.
פעילותו
בתשס"א הקים את ארגון תורת חב"ד לבני הישיבות, במטרה להפיץ את תורת החסידות בעיקר בציבור הציוני דתי, בעזרת שיעורים והוצאה לאור של עלונים וספרים. הארגון מקיים גם התוועדויות, בפרט בי"ט בכסלו, שבו מקיים הארגון התוועדויות רבות בישראל לצד התוועדות מרכזית רבת משתתפים במסגרת יריד החסידות ומופעי צמאה בבנייני האומה בירושלים.
שילת יזם את הוצאת סדרת האלבומים "צמאה" שבהם מבוצעים ניגוני חב"ד. משנת תש"ע מפעיל הארגון תוכנית רב-שנתית ללימוד עצמאי בתורת החסידות בשם "לב לדעת". התוכנית כוללת מבחנים שעל פיהם מקבלים המשתתפים מלגות לקניית ספרים ועוד. בתוכנית זו מופעלת גם רשת כוללי ערב ארצית לאברכים ללימוד חסידות בעיון. בשנת תשע"ב מינהו הנגיד יצחק מירילשוילי לנהל את קרן מרומים, המסייעת למוסדות תורה והחזרה בתשובה.
בתשע"ג הקים את פרויקט "חב"ד בקמפוס" המקיים פעילות ב-36 אוניברסיטאות ומכללות בישראל. השלוחים עורכים סעודות שבת, מפעילים מערך לימודי נושא מלגות, ומקיימים שלל פעילויות חברתיות.
במקביל הקים את ארגון "חב"ד לנוער - ישראל", ובו פועלים קרוב ל-40 שלוחי חב"ד בעשרות ערים בישראל. הארגון כולל פעילות לנוער, מיזמים חברתיים והעשרת הזהות היהודית וערכיה בקרב הנוער הישראלי.
בתשע"ב התחיל לכתוב טור שבועי ברעיונות מתורת החסידות, בעלון "שבת בשבתו". בשנת תשע"ד יסד את הוצאת עלון "קרוב אליך". בכסלו תשע"ט החל להוציא את העיתון "כי קרוב" בעריכת בנימין ליפקין. העיתונים נפוצים כיום בעשרות אלפי עותקים מדי שבוע, בכל רחבי הארץ.
ספרי ליקוט
הרב שילת פרסם גם חומרי לימוד וכן השתתף בעריכת ספרים נוספים.
גור אלרואי
גור אלרואי (תל אביב, 10 בספטמבר 1968), הוא היסטוריון ישראלי, המתמחה בתולדות העם היהודי בעת החדשה, ובמיוחד בחקר ההגירה היהודית. פרופסור מן המניין בחוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה, מייסד ועומד בראש תוכנית רודרמן ללימודי יהדות ארצות הברית. הוא כיהן כדיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת חיפה מאוקטובר 2016 עד אוקטובר 2019. מאפריל 2021 הוא מכהן כרקטור אוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה
גור אלרואי נולד בתל אביב, בילדותו ונעוריו התגורר עם הוריו ושני אחיו בשכונת רמת אשכול בירושלים. אביו, יואש אלרואי, שימש שנים רבות כמנהל מחלקת הספורט של הטלוויזיה הישראלית. את לימודיו התיכוניים השלים בבית הספר רנה קסין בירושלים. בשנת 1987 התגייס ושירת כלוחם בחטיבת גבעתי. הוא השתחרר מצה"ל בשנת 1991 בדרגת סגן.
מסלולו האקדמי של אלרואי החל באוניברסיטה העברית בירושלים. את לימודיו לתואר ראשון סיים בשנת 1995 בחוג לתולדות עם ישראל ובחוג להיסטוריה כללית. בשנת 1997 סיים בהצטיינות יתרה את לימודיו לתואר מוסמך במכון ליהדות זמננו ע"ש אברהם הרמן באוניברסיטה העברית. עבודת המוסמך שלו עסקה בסוגיית ההתאבדות בתקופות העלייה השנייה והעלייה השלישית. אלרואי המשיך ללימודי תואר שלישי במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית בירושלים וכתב עבודת דוקטורט על ההגירה היהודית לארץ ישראל בראשית המאה ה-20: המקרה של העלייה השנייה בהנחיית פרופ' חגית לבסקי ופרופ' גדעון שמעוני. בשנת 2002 התקבל אלרואי כמרצה בחוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה. בשנת 2010 פרופסור חבר. בשנת 2014 פרופסור מן המניין. בשנים 2009–2011 שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטת קולומביה בארצות הברית. עם חזרתו לישראל התמנה לראש בית הספר להיסטוריה באוניברסיטת חיפה עד שנת 2016. בין השנים 2006–2009 שיש גם כראש החוג ללימודי ארץ ישראל ובשנת 2016 נבחר לדיקן הפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת חיפה.
בשנת 2013 יזם והקים אלרואי את תוכנית רודרמן ללימודי יהדות ארצות הברית, תוכנית ייחודית וחלוצית באקדמיה הישראלית בשותפות עם קרן משפחת רודרמן. תוכנית רודרמן מכסה מגוון רחב של נושאים הנוגעים לחיים היהודיים בארצות הברית, לחברה האמריקנית ולקשר ארוך הטווח והחשוב בין הקהילה היהודית אמריקנית, מדינת ישראל והחברה הישראלית.
פרופסור אלרואי פרסם שישה ספרים על ההגירה היהודית בראשית המאה ה-20 ועל האידאולוגיה הטריטוריאליסטית ומאמרים רבים בכתבי עת מובילים בישראל ומחוצה לה. הוא מלמד באוניברסיטת חיפה קורסים בנושאים מגוונים, ביניהם: "ההגירה היהודית לארצות הברית ולארץ ישראל", "הציונות ומתנגדיה" ו"ארץ ישראל המנדטורית". לצד עבודת המחקר הפורה שלו שימש כיועץ מוזיאון ההגירה באנטוורפן, בלגיה. אלרואי משרת במילואים כחוקר ביחידת אית"ן, המערך לאיתור נעדרים בצה"ל והצליח לפענח שלושה תיקי נעדרים ממלחמת העצמאות. ביולי 2023 הוא הודיע על הפסקת התנדבותו למילואים במסגרת המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים ושבע.
מחקריו
מחקריו הרבים של אלרואי הטביעו את חותמם בחקר ההגירה היהודית בכלל ובחקר ההגירה היהודית לארץ ישראל בפרט ונחשבים לפורצי דרך הן בזכות המתודולוגיה הייחודית שפיתח והן בזכות מסקנותיו המקוריות.
תרומתו למחקר סבה על ארבעה צירים עיקריים:
הציר האינדיבידואלי
הנחת היסוד של אלרואי היא שהגירה היא בראש ובראשונה חוויה אינדיבידואלית וכי יש לבחון אותה מנקודת המבט של המהגר על מנת לעמוד על טיבה. במחקריו של אלרואי משמשים המהגר היחידני ומשפחתו כקטגוריה אנליטית מרכזית. באמצעות ניתוח מקורות ראשוניים חדשניים בהיסטוריוגרפיה הציונית והיהודית של חקר ההגירה נחשפים לבטיו ומהלכיו של המהגר היהודי החל מקבלת ההחלטה להגר ועד הגעתו לארץ היעד. ברוב מחקרי ההגירה נתפס שלב ראשוני זה כמובן מאליו ולא הוקדשו מאמצים לפענחו, בעוד במחקריו של אלרואי נחשף שלב זה כמכריע ומהותי לצורך הבנת תהליך ההגירה בשלמותו.
הציר ההשוואתי והרב תחומיות
במחקריו של אלרואי נעשה שימוש בפרספקטיבה ההשוואתית לצורך בחינת הרכב המהגרים, גלי ההגירה, ארצות המוצא של המהגרים היהודים ועוד. אחת התרומות המחקריות העיקריות של אלרואי בהקשר זה היא חשיפת קבוצות מהגרים אשר הגיעו לארץ ישראל אך לא זכו להכרה בהיסטוריוגרפיה הציונית.
הציר המגדרי
כדי להבין את החברה הכללית וחברת המהגרים בפרט אלרואי בוחן את החוויה המגדרית כמעורבות האקטיבית והפסיבית של נשים בתהליכי הגירה וחוקר תופעות חברתיות שליליות הנלוות לתהליך ההגירה, כגון: נטישת נשים, אונס, זנות וסחר בנשים.
ההבחנה הטיפולוגית בין עולים ומהגרים
בציר זה מתגלמת במחקריו של אלרואי הבחנה טיפולוגית בין עולים ומהגרים המבוססת על ניתוח סמנטי של מונחים אלה במחשבה הציונית. אלרואי יצא נגד טענה רווחת בהיסטוריוגרפיה, לפיה 'עלייה' הוא מונח נייטרלי. לטענתו המונח חדור תוכן ערכי ואידאולוגי אשר מצד אחד מייחס לכל יהודי שמגיע לארץ ישראל מוטיבציה לאומית ומצד אחר מטשטש, עד כדי מעלים, גורמי הגירה אחרים. לפי אלרואי זוהי דוגמה מובהקת המעידה על גיוס השפה למטרותיה של תנועה לאומית. על כן הוא סבור כי אין ההיסטוריון נדרש לקבל את המינוח הלאומי ללא ערעור ועליו לבחון את ההגירה לארץ ישראל באותן אמות מידה המקובלות בחקר ההגירה הכללי. כפתרון וכאתגר מציע אלרואי הבחנה טיפולוגית בין שני המונחים המגדירים כניסה לארץ חדשה, בין אם זו ארץ ישראל ובין אם ארץ יעד אחרת: "עלייה" ו"הגירה".
ספריו
ספר זה ראה אור בשנת 2004 בהוצאת יד בן-צבי. הספר מבקש לבחון, באמצעות סיפוריהם של מהגרים מן השורה, את שלביה והשתלשלותה של ההגירה היהודית. הספר בוחן מנקודת מבט השוואתית את הרכב המהגרים שהגיעו לארץ ישראל בתקופת העלייה השנייה (1914-1904) וממצאיו מצביעים, בין היתר, על מספר קווי דמיון בין המהגרים שהגיעו לארץ ישראל לבין אלו שהיגרו לאמריקה, כמו גם על קבוצות מהגרים שהגיעו לארץ ישראל אך לא זכו להכרה בהיסטוריוגרפיה הציונית. בשנת 2014 התפרסמה גרסה אנגלית של הספר בהוצאת סטנפורד המרחיבה את היריעה בהיבטים מסוימים, כגון ההיבט המגדרי.
ספר זה יצא לאור בשנת 2008 על ידי מרכז שזר. ספר זה הוא אחד החשובים שנכתבו על ההגירה היהודית הגדולה ממזרח אירופה. הספר שופך אור על "המהפכה השקטה" שבמהלכה עזבו את מזרח אירופה כשליש מכלל היהודים אל עבר העולם החדש. פרופסור אלרואי ביקש להתחקות אחר מגוון לבטיו וקשייו של המהגר היהודי היחידני משך כל תהליך הגירתו ועד הגעתו לנמלי היעד בניו יורק, בואנוס איירס או יפו. הספר בוחן גם את השפעת תהליך ההגירה על המשפחה היהודית ואת יחס החברה היהודית המזרח אירופאית להגירה היהודית ההמונית.
עוסק בהיסטוריה אינטלקטואלית בשונה מקודמיו אשר עסקו בהיסטוריה חברתית. בספר מתחקה אלרואי אחר נבכי המחשבה הטריטוריאליסטית מראשיתה, עם פרסום ה"אוטואמנציפציה" של פינסקר ועד התפרקות יט"א ודעיכת הרעיון שעמד בבסיסה. הספר מספר את קורות מסע החיפושים אחר ה'מולדת' ובוחן את האירועים הדרמטיים שקדמו להקמת יט"א, את פולמוס אוגנדה בימי הרצל ולאחר מותו, את פרישתם של מייסדי יט"א מההסתדרות הציונית והקמת ארגונם ואת האידאולוגיה של הארגון ומאבקו עם ההסתדרות הציונית. הספר מציג היבט חשוב בשיח האידאולוגי שרחש בתנועה הציונית בעשור שקדם למלחמת העולם הראשונה ומהווה תרומה חשובה להבנת תולדות העם היהודי והתנועה הציונית בעידן שקדם להכרה הבין-לאומית בזכויותיו של העם היהודי בארץ ישראל. גרסתו האנגלית של הספר יצאה לאור בשנת 2016 בהוצאת אוניברסיטת ויין מדטרויט.
ספר זה יצא בשנת 2011 בהוצאת אוניברסיטת ויין. חלקו הראשון של הספר כולל מבוא נרחב המתאר את היקף ההגירה היהודית ומאפייניה הייחודיים, דן בהקמת לשכות המודיעין שהקימו ארגונים יהודים בינלאומיים ומנתח היבטים שונים של ההגירה היהודית כפי שהם משתקפים במכתבי המהגרים. חלקו השני של הספר כולל 66 מכתבים פרי עטם של יהודים ממזרח אירופה. מכתבים אלה מעידים על התהליך המורכב של ההגירה, על הצורך העז של המהגרים במידע, על מצבם העגום של הנשים היהודיות שנותרו מאחור, על הפוגרומים מהם סבלו היהודים ועל מכשולים נוספים שעמם התמודדו המהגרים בדרכם לארץ היעד.
חיים אישיים
אלרואי מתגורר בחיפה ואב לשניים.
היחידה לחקירות פנים
היחידה לחקירות פנים (בראשי תיבות: יחק"פ) היא יחידה מיוחדת בצה"ל אשר עוסקת בחקירות פליליות כנגד שוטרים צבאיים המבצעים עבירות עקב תפקידם. בראש היחידה עומד קצין במילואים בדרגת אלוף-משנה.
מבנה כללי
כאשר מסתיימת חקירת יחק"פ, תיק החקירה מועבר לפרקליטות הצבאית, אשר מחליטה על הגשת כתב אישום על ידה לבית דין צבאי, על העמדה לדין משמעתי או על סגירת התיק ללא נקיטת צעדים משפטיים כלל.
From Janet to Damita Jo: The Videos
From Janet to Damita Jo: The Videos (בעברית: מג'נט לדמיטה ג'ו: הקליפים) הוא אלבום וידאו של הזמרת-יוצרת האמריקאית, ג'נט ג'קסון. אלבום הווידאו יצא לאור ב-6 בספטמבר 2004 על ידי חברת התקליטים וירג'ין רקורדס בעקבות יציאת אלבומה השמיני Damita Jo.
אלבום הווידאו מכיל קליפים של ג'קסון אשר צולמו במהלך תקופת שהותה בוירג'ין רקורדס כולל קטעים נוספים כמו קטעי ראיונות ומאחורי הקלעים.
רקע
אלבום הווידאו יצא לאחר שג'נט הוציאה אלבומים ויזואליים נוספים בעלי אופי דומה. לטענת הצוות של ג'קסון האלבום מהווה את דרך שעשתה מלהיות אחותו הקטנה של מייקל ג'קסון להיות זמרת שמצליחה בזכות עצמה, מציג את יכולות הריקוד שלה אשר התאפיינו בביצוע של תנועות מסובכות ובאופן תיאטרלי ואת הדרך ה היא הנציחה את המוזיקה שלה בהיסטוריה.
ביקורת
האלבום קיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים אשר החמיאו לאבולוציה הוויזואלית שג'קסון הציגה באלבום זה ואף אמרו כי האלבום מציג את ההשפעה האדירה שהייתה לג'נט על אמנים צעירים יותר ואת הניסיון שלהם לחקות אותה.
עוד סיפור אחד
עוד סיפור אחד הוא סרט קומדיה רומנטית ישראלי, שבוים, הופק ונכתב על ידי גורי אלפי. הסרט מבוסס על הספר "לחוץ חתונה" שנכתב על ידי העיתונאי עומר ברק, שהיה שותף לכתיבת התסריט, ויצא לאור בשנת 2017; ומככבים בו דינה סנדרסון, גורי אלפי, מעיין בלום ודניאל גל בתפקידים הראשיים.
הסרט עלה לאקרנים ב-23 בספטמבר 2021.
תקציר העלילה
העלילה בנויה בצורה של סיפור בתוך סיפור. ירדן גת היא עיתונאית צעירה, מבריקה וחריפה העובדת בעיתון גדול, שאינה מאמינה באהבה; אך כשהיא בכל זאת מחליטה לצאת לבליינד דייט, היא מוצאת את עצמה חושפת את כל הקלפים מול הבחור שיושב מולה ומספרת לו על התקופה שבה הרסה לאדם לפיד, חברה הטוב ביותר הרווק והרומנטיקן, את סיכוייו למצוא את האחת, בעודה שולחת אותו לצאת כל יום עם אישה אחרת במשך חודש שלם, רק במטרה להוציא מכך כתבה בעיתון, אך מגלה שתוכניותיה משתבשות לאחר שאדם מתאהב.
כתב קרי
כתב קרי הוא כתב הברות המשמש לכתיבת שפות ילידיות בקנדה, ביניהן שפת קרי. הכתב כולל כמה גרסאות, ובהן כתב ההברות המקורי שהומצא עבור שפת קרי ועבור שפת אוג'יבווה. שתי הגרסאות העיקריות הן הגרסה שהותאמה לניבי קרי המערביים וזו עבור ניבי קרי המזרחיים. מאוחר יותר, הכתב הותאם גם לכמה שפות ילידיות אחרות. ההערכה היא שמעל 70,000 דוברי שפות אלגונקוויות משתמשים בכתב קרי, מפרובינציית ססקצ'ואן במערב קנדה ועד מפרץ הדסון במזרחה, ועד הטריטוריות הצפון-מערביות ונונאווט בצפון.
היסטוריה
כתב ההברות קרי פותח עבור שפת אוג'יבווה על ידי האנגלי-הקנדי ג'יימס אוונס, מיסיונר ובלשן שעבד באזור שכיום הוא מניטובה בשנות ה-30 של המאה ה-19. במקור, אוונס שקד על התאמת האלפבית הלטיני לשפת אוג'יבווה, אך לאחר שנודע על הצלחתו של כתב ההברות של שפת צ'רוקי, הוא עבר להתנסות בהמצאת כתב בהתבסס על היכרותו עם כתב הקצרנות האנגלי ועם האלפבית הדוונאגרי.
מאוחר יותר עבר אוונס לעבוד על פיתוח כתב עבור שפת קרי, הקרובה מאוד לאוג'יבווה, אך נתקל בבעיות כשניסה להתאים לקרי את האלפבית הלטיני. בנקודה זו, בחר לחזור לכתב שפיתח עבור אוג'יבווה, ובשנת 1840 התאים אותו בהצלחה עבור קרי. כתב קרי שיצר כלל רק תשע צורות-יסוד (גליפים), כל צורת-יסוד מייצגת עיצור, ואילו סיבוב הצורה בכיוון מסוים קובע את התנועה המצטרפת לעיצור. לאחר פרסום ספר מזמורים בכתב ההברות החדש ב-1841, התפשט השימוש בכתב במהירות. אנשי הקרי העריכו אותו כי ניתן היה ללמוד אותו תוך שעות ספורות וכי הוא היה מובחן מבחינה חזותית מהכתב הלטיני של השפות הקולוניאליות. כמעט כל בן-קרי הפך יודע קרוא וכתוב בכתב ההברות החדש תוך כמה שנים. אוונס לימד את כתיבתו על קליפת עץ שדר באמצעות פיח, והוא נודע בתור "האדם שגרם לעץ השדר לדבר".
מבנה הכתב
כתבי ההברות הקנדיים-הילידיים ייחודיים בין כתבי האבוגידה בעולם בכך שהכיוון של הסמל – ולא שינויים בצורתו או בסימנים הדיאקריטיים שלו – קובע את התנועה בהברה. כל צורה בסיסית מתאימה לעיצור מסוים; זה מתהפך או מסוּבב לציון התנועה הנלווית.
כמו באלפבית הלטיני, כתב קרי נכתב משמאל לימין, שורה מתחת לשורה.