cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אור דדיה
חזרה להפועל באר שבע
בעונת 2019/2020 חזר דדיה לסגל של הפועל באר שבע מליגת העל. ב-21 ביולי 2019 ערך את הופעתו המחודשת בהפועל באר שבע ברבע גמר גביע הטוטו בניצחון 0–1 על מכבי חיפה באצטדיון סמי עופר. ב-24 בדצמבר השלים לראשונה משחק מלא בליגת העל בניצחון 0–1 על הפועל חדרה באצטדיון נתניה. ב-9 במרץ 2020 דדיה בישל שער לבן שהר בניצחון 1–2 ברבע גמר גביע המדינה על מכבי חיפה, באצטדיון סמי עופר. ב-4 ביולי כבש דדיה את שער הבכורה שלו במדי הפועל באר שבע בניצחון 1–3 על הפועל חיפה באצטדיון הי"א. ב-13 ביולי שותף דדיה בזכייה של קבוצתו בגביע המדינה לאחר שניכנס בדקה 67 כמחליף במקומו של תומר יוספי בניצחון 0–2 על מכבי פתח תקווה באצטדיון בלומפילד.
בעונת 2020/2021 הפך דדיה לשחקן הרכב קבוע בהפועל באר שבע לאחר השאלתו של בן ביטון למכבי תל אביב. ב-27 באוגוסט 2020 ערך דדיה את הופעת הבכורה שלו במסגרת הליגה האירופית בניצחון 3–0 על דינמו בתומי כאשר במהלך המשחק בישל שער לז'וזואה פשקיירה. ב-22 באוקטובר דדיה בישל שער לג'ונתן אגודלו בניצחון 3–1 על סלביה פראג במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית. ב-5 בנובמבר דדיה בישל שער לאלטון אקולטסה בהפסד 2–4 לבאייר לברקוזן במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית.
אברדין
ב-21 ביולי 2023 הושאל דדיה לאברדין לעונה אחת.
נבחרת ישראל
ב-9 בנובמבר 2020 דדיה זומן לראשונה לנבחרת ישראל הבוגרת על-ידי המאמן האוסטרי וילי רוטנשטיינר, לקראת משחק הידידות מול, ולקראת המשחקים בליגת האומות 2020/2021 מול ומול.
ב-27 בספטמבר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד במשחק הידידות בחוץ 2–1 ל.
חיים אישיים
ב-19 במאי 2022 נישא לחברתו הישראלית פז שמול.
מועדונים
(נכון ל-27 באפריל 2021):
ללכת על המים
ללכת על המים הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של איתן פוקס, שיצא להקרנה בבתי הקולנוע בשנת 2004.
עלילה
מנחם (גדעון שמר) הוא ניצול שואה, העובד כמפעיל סוכני מוסד, שתפקידם הוא סיכולים ממוקדים. הוא מנצל רגע של חולשה אצל סוכן שלו, אייל (ליאור אשכנזי), שהוא בן לניצולי שואה ושולח אותו למשימה, שמדינת ישראל לא מעוניינת בה כלל. אייל נשלח לתפוס ולכלוא פושע נאצי גרמני, קשיש מופלג, בשם אלפרד הימלמן, עליו קיימות עדויות, שהוא עדיין חי. בניגוד לייצוגים רבים של ניצולי שואה בקולנוע הישראלי, מנחם ניצול השואה ממלא תפקיד מפתח במוסד ומייצג זרם מרכזי בחברה. תפקידו מחייב תעצומות נפש וכישרון והצלחותיו מעידות כי הוא מבצע את תפקידו כהלכה. לא עוד דמות סהרורית הנעה מסיוט לסיוט ללא יכולת לתפקד באופן נורמלי, אלא אדם שלו ובוטח, המנהל את עסקי המוסד ביד רמה. בניגוד לדימוי הסטראוטיפי של הניצול, אין הוא מטופל אלא מטפל – משמש לאייל משענת נפשית.
כדי למצוא את הפושע הנאצי אייל מתקרב לנכדיו, פיה (קרולינה פיטרס), השוהה בישראל כמתנדבת בקיבוץ ואחיה אקסל הימלמן (קנוט ברגר), המגיע לארץ לבקר את אחותו. במהלך פעילותו של אייל, המתבצעת ברחבי ישראל וברלין, הוא מתקרב אל שני האחים, מפגש היוצר שאלות ותשובות, חיפוש אחר משמעויות וגילוי תרבויות ואישויות. השהייה עם אקסל לא נעימה לאייל. היותו של אקסל הומוסקסואל, מביכה אותו וההטפות של אקסל לסובלנות מוחלטת כלפי אויבי ישראל, מחד ולחוסר סובלנות מוחלט כלפי הומופובים, מאידך, מרגיזות את אייל. בדיעבד, מתברר, שבדיוק בגלל חוסר הסובלנות של אקסל להומופובים, משפחתו מסתירה גם ממנו את העובדה, שסבא שלו, הנאצי, עדיין חי.
הסרט דן ביחסים המסובכים בין ישראלים לגרמנים ודן בטראומת השואה, בתולדות ישראל ואף בסכסוך היהודי-פלסטיני, בהומוסקסואליות ובמורכבות המוסרית הקיימת בשרות המוסד, ביחידת חיסולים של השירותים החשאיים. הוא גם בוחן את השאלת ההזנחה של הרדיפה אחרי הנאצים - הכיצד המרדף אחריהם מעניין רק ניצולי שואה, כמו דמותו של מנחם וקיצונים פוליטיים, כמו דמותו של אקסל? כמו כן, מציג הסרט מהפך שחל באישיותו של אייל ואת המעבר מחייו הראשונים, כמחסל קר של המוסד בעל רגשות מודחקים, אל חייו החדשים כאדם "שאינו מסוגל להרוג יותר".
הפצת הסרט ופרסים
ב-5 בפברואר 2004, הסרט פתח את פסטיבל ברלין וזכה לאהדה רבה בקרב מבקרי הפסטיבל. בהמשך הופץ "ללכת על המים" בארצות הברית, אוסטרליה, מדינות אירופה המובילות (בהן צרפת, איטליה ואנגליה) ומספר מדינות באסיה, בהן סין. הוא השתתף בפסטיבל הקולנוע בקאן, פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, בגנט, ובמספר נוסף של פסטיבלים לקולנוע. נכון להיום, הסרט הוא אחד הסרטים הישראליים המצליחים ביותר, הן בארץ והן בעולם, ונחשב לסרט הישראלי הרווחי ביותר אי-פעם, עם הכנסות של מיליוני דולרים ברחבי העולם, מתוכם כמעט 3 מיליון דולרים בארצות הברית בלבד.
הסרט השתתף בטקס פרס אופיר וזכה בקטגוריות הסאונד והמוזיקה המקורית (עברי לידר), השתתף בטקס פרסי הסזאר בצרפת, טקס פרסי נבחרי מבקרי הקולנוע, טקס פרסי הסרטים ההומו-לסביים וזכה בטקס פרסי הסרטים היהודיים באמריקה בקטגוריית הבמאי.
באוגוסט 2006, פסטיבל הקולנוע ההומו-לסבי בדבלין סירב להקרין את הסרט, אם לא תוסר ממנו חסות משרד החוץ הישראלי. זאת כמחאה על חלקה של ישראל במלחמת לבנון השנייה. הסרט הוקרן בסופו של דבר ללא חסות המשרד.
ב-15 באוקטובר 2006 שודר הסרט בערוץ 2.
יוז'ף סן
יוז'ף סן (בהונגרית: József Szén; 9 ביולי 1805, בודפשט - 13 בינואר 1857), היה שחמטאי הונגרי.
חייו
סן סיים לימודי משפטים ולאחר מכן היה לארכיבאי של העיר פשט. כינויו היה פילידור ההונגרי. בשנת 1836 ניצח את לואי שארל דה לה בורדונה בתוצאה 12–13 ללא תיקו אם כי לה בורדונה נתן לו בכל המשחקים יתרון של רגלי ושני מסעים.
בשנת 1839 ייסד סן את מועדון השחמט של בודפשט Pesti Sakk-kör. באותה שנה הפסיד בדו-קרב לקארל מאיה +2 -3 =1 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
בין השנים 1842 ו-1846 הוביל סן קבוצת שחקני שחמט בהתכתבות שניצחה קבוצה מקבילה מפריז בתוצאה 0–2. הקבוצה ההונגרית הציגה חידוש תאורטי שמאז נקרא ההגנה ההונגרית 1. ה4 ה5 2. פו3 פג6 3. רג4 רה7.
סן הגיע למקום החמישי בתחרות הבינלאומית הראשונה שהתקיימה בלונדון, בשנת 1851. בשנת 1852 סיים בתיקו דו-קרב מול ארנסט פלקבר +9 -9 =2 בווינה. בשנת 1853 הפסיד דו-קרב לדניאל הארוויץ +1 -3 =1 בלונדון.
ניקי טיילור
ביוגרפיה
טיילור נולדה בפלורודיה כאמצעית מבין שלוש בנות (אחות צעירה לג'ואל (לימים ג'ואל בולין) (ילידת 1970/1971, וגדולה לקריסטן "קריסי" (1978-1995)). בגיל שלוש עשרה זכתה בתחרות "הפנים הרעננות" שערכה סוכנות דוגמנות בניו יורק והפרס היה חוזה בשווי 500,000 ובכך נכנסה לספר השיאים של גינס כ"דוגמנית הצעירה ביותר שזכתה בחוזה גדול עם חברת קוסמטיקה".
טיילור הופיעה בתחילת הקריירה שלה במגזין "סוונטין" ולאחר מכן במגזין ווג ובכך הפכה לצעירה ביותר שהופיעה על שער המגזין, לאחר ברוק שילדס.
ב-1991 נכנסה לרשימה של מגזין פיפל של "50 האנשים היפים ביותר" ושנה לאחר מכן החלה לשמש כדוגמנית הבית וכדוברת של חברת "קאוור גירל", ובכך הפכה לראשונה מתחת לגיל שמונה עשרה להחזיק בתפקיד זה. בנוסף היא גם לקחה חלק בקמפיינים של לוריאל וגאפ.
ב-1996 היא הופיעה בשער של שישה מגזיני אופנה שונים ובשנים 1997 ו-1998 הופיעה בגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד, וב-1998 הופיעה גם על לוח השנה של ספורטס אילוסטרייטד.
ב-2008 הנחתה את העונה הראשונה של התוכנית "סופרמודל" (Make Me a Supermodel), ב-2010 הייתה שופטת בתחרות היופי הבינלאומית מיס תבל, וב-2011 השתתפה בגרסת המפורסמים של התוכנית "המתמחה".
Tha Carter V
Tha Carter V הוא אלבום האולפן השנים עשר של הראפר האמריקאי ליל ויין. האלבום יצא לאור ב-28 בספטמבר 2018, על ידי חברות התקליטים יאנג מאני אנטרטיינמנט וריפבליק רקורדס. באלבום משתתפים סוויז ביטז, קנדריק לאמאר, סוסאמן, בתו של ליל ויין רגינה קרטר, סנופ דוג, ניקי מינאז', אשנטי, מאק מיין, טראוויס סקוט, ניביי ו-XXXTentacion המנוח.
האלבום תוכנן לצאת במקור ב-2014. הוא חווה עיכובים רבים כתוצאה ממחלוקת בין ליל ויין לחברת התקליטים קאש מאני רקורדס, כמו גם מהמחלוקות האישיות הרבות שלו עם ראש החברה בירדמן. לאחר מאבק משפטי ממושך, אושר כי ליל ויין השתחרר מהחוזה שלו עם קאש מאני ביוני 2018 והודיע על יציאת האלבום בספטמבר. האלבום זכה לשבחי המבקרים, והגיע היישר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200, עם שבוע הסטרימינג השני בגודלו עבור אלבום בכל הזמנים ועם 480,000 יחידות שנמכרו.
ב-13 בספטמבר 2019, 20 שירים מתוך הגרסה המקורית של האלבום הודלפו ברשת, בהם רצועות רבות שלא פורסמו בגרסה הרשמית של האלבום שיצאה ב-2018.
מהדורת הדלוקס של האלבום יצאה לאור ב-25 בספטמבר 2020, שנתיים לאחר צאתו המקורית של האלבום, לכבוד חגיגות השנתיים לאלבום; היא מכילה שירים שלא נכללו בגרסה הסופית של האלבום.
אליזבת איידנבנץ
אליזבת איידנבנץ (בגרמנית: Elisabeth Eidenbenz; 12 ביוני 1913, ווילה – 23 במאי 2011, ציריך) הייתה מורה ואחות שווייצרית. איידנבנץ היא חסידת אומות העולם על פעילותה להצלת ילדים בתקופת מלחמת העולם השנייה מאימת הנאצים. ייסדה את בית היולדות של אלנא (בקטלנית: "La Maternitat d’Elna"; בצרפתית: "La Maternité Suisse d'Elne") בקרבת העיר פרפיניאן. בין השנים 1936–1944 הצילה איידנבנץ בערך שש מאות תינוקות, רובם ילדים של רפובליקנים ספרדים, פליטים יהודים וצוענים שברחו מפלישת הנאצים.
ביוגרפיה
איידנבנץ הייתה מורה בשווייץ ובדנמרק, עד הצטרפותה אל "Asociación de Ayuda a los Niños en Guerra", אגודה לסיוע לילדים במלחמה.
לאחר התמוטטות הרפובליקה הספרדית השנייה, ברחו גולים רפובליקנים רבים לצרפת, במיוחד לרוסיון, המחוז המכונה "קטלוניה הצפונית". רבים מהם מתו מתת-תזונה או ממחלות; נשים הרות רבות הפילו את עובריהן לפני הלידה או מתו בלידה. איידנבנץ הגיעה למדריד ב-24 באפריל 1937 כמתנדבת באגודת הסיוע, ובהמשך עברה לדרום צרפת. היא הושפעה ממצבם של הנשים והילדים הפליטים, והחליטה להפוך אחוזה נטושה בעיר אלנא (Elna) לבית יולדות.
בתחילה הסתמכה הקבוצה על תרומות מאירופה, אך לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה תרומות אלו הופסקו, ופליטים רבים המשיכו להגיע לאלנא מצרפת ומרחבי אירופה. רוב הפליטים היו נשים יהודיות שברחו מכיבוש הנאצים. לכן, ממשלת צרפת של וישי הכריחה את הקבוצה להצטרף אל הצלב האדום ולשמור את מדיניות הנייטרליות. משום כך, בית היולדות של אלנא לא היה יכול לגונן על פליטים מדיניים, שחלקם היו יהודים. אך איידנבנץ החליטה להסתיר את זהותם של הפליטים, כדי לעקוף את החוק. איידנבנץ ועמיתיה הוטרדו על ידי הגסטאפו ופעם אחת אף נאסרו. בתקופה זו כ-600 ילדים ספרדים ו-200 יהודים מרחבי אירופה ניצלו בבית היולדות של איידנבנץ.
לאחר פרישתה לגמלאות, עברה איידנבנץ להתגורר באוסטריה, סמוך לווינה. מאז 2002 ממשלות של כמה מדינות החלו להכיר בפועלה של איידנבנץ. פורסמו מספר ספרים על בית החולים שלה. בפסחא של שנת 2002 נפגשו מחדש כשישים ניצולים שאיידנבנץ סייעה להם, על מנת לכבד את "La Senyoreta" (הגברת).
ב-2002 קיבלה את תואר חסיד אומות העולם מממשלת ישראל. כמו כן קיבלה אזרחות כבוד מהעיר אלנא. ב-2006 זכתה בפרס של צלב ג'ורג' הקדוש מממשלת קטלוניה, וב-2007 זכתה בכוכב לגיון הכבוד מממשלת צרפת.
יצחק וידרקר
יצחק וידרקר (1909 – 18 באוקטובר 1974) היה ראש העיר השני של חדרה בשנים 1954–1965.
חייו
וידרקר, נולד בפולין והיה פעיל החלוץ בפולין. בשנת 1935 עלה לארץ ישראל והתיישב בחדרה.
הוא שימש כמנהל לשכת המס, מזכיר מועצת הפועלים וחבר מועצת העיר החל מכהונתה הראשונה לאחר שהוכרזה חדרה כעיר. בשנת 1954 נבחר לראשות העיר והחליף בתפקיד את ראש העירייה הראשון דוד ברמן.
בשלוש הקדנציות בהן כיהן וידרקר (עד 1965) התפתחה העיר משמעותית. בבחירות בשנת 1965 זכה המערך בארבעה מושבים בלבד במועצת העיר אל מול שישה של גח"ל, והניסיונות של וידרקר להקים קואליציה בראשותו לא צלחו. דב ברזילי החליף את וידרקר כראש עיר ב-1 בדצמבר 1965. וידרקר המשיך לכהן במועצה ועמד בראש האופוזיציה, עד 1969.
בתקופת כהונתו הוקמו בעיר בית יד לבנים, הספרייה העירונית, תחנת הרכבת, בנק לאומי, סניף מגן דוד אדום, המרכז הרפואי הלל יפה במשכנו הנוכחי, בניין העירייה ותחנת אגד. כמו כן נוסד קו החשמל הראשון לשכונת העולים "גבעת אולגה" והוקמו כעשר שכונות חדשות.
מנגד הואשם וידרקר בכרסום הדרגתי באופייה הישן של חדרה המושבה ובהריסת מבנים ישנים.
וידרקר נפטר בשנת 1974 ונקבר בבית העלמין הישן בעיר. בעירייה הנציחו את זכרו וקראו על שמו רחוב. אלמנתו, בלומה, האריכה ימים ונפטרה באפריל 2006.
בצק שוקולד
בצק שוקולד (באנגלית קרוי Chocolate Clay; "חימר שוקולד") הוא בצק מיוחד ללא קמח העשוי מתערובת של שוקולד מומס בשילוב עם גלוקוזה מומסת, כגון סוכר תירס, והוא משמש בעיקר לקישוט של עוגות או דברי קונדיטוריה.
בדומה לבצק סוכר, הוא משמש לרוב לפיסול במזון, אם כי העבודה איתו נחשבת לפשוטה יותר, ונקיה יותר. מאידך הוא מתקשה מהר יותר. בצק שוקולד אינו נמס לעולם ויכול להחזיק מעמד שנים רבות. כדי להמיסו מחדש ליצירת צורות חדשות לקישוט צריך לחממו במכונת שוקולד בטמפרטורה של עד 25 מעלות צלזיוס או על אש נמוכה מאוד.
ניתן לייצר בצק שוקולד משוקולד מריר, חלב או שוקולד לבן. המריר הוא המתאים ביותר לפיסול, כיוון שהוא נהיה הכי קשיח, בעוד שבשוקולד חלב ולבן משתמשים לרוב כדי לצפות עוגות, או לקישוטים עדינים.
גלעד קרני
גלעד קרני (נולד ב-1968) הוא ויולן ישראלי, שניגן בפילהרמונית של ניו יורק ובתזמורת דויטשה אופר ברלין, שם ניגן גם עם התזמורת הממלכתית של ברלין בניצוח דניאל בארנבוים. כיום הוא ויולן ראשי בתזמורת טונהאלה שבציריך. בנוסף להיותו סולן ונגן בהרכבי מוזיקה קאמרית, קרני נמנה עם מייסדי רביעיית הוברמן, שעמה הופיע לראשונה בקרנגי הול. מאז הופיע קרני בקרנגי הול עם רביעיית גוארנרי.
קרני ניגן עם תזמורות רבות באירופה, בדרום אפריקה, בארצות הברית ובישראל והשתתף בפסטיבלי מוזיקה קאמרית ברחבי העולם וכן בפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים ובפסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון.
משפחת כלי בית ירח
כלי בית־ירח, לעיתים כלי חִ'רְבֵּת־קֶרָךּ (Khirbet Kerak Ware), משפחה קרמית של כלי חרס מתקופת הברונזה הקדומה ג' (2300-2700 לפנה"ס).
המשפחה נקראת על שם בית ירח, עיר מוקפת חומה מתקופת הברונזה הקדומה שנמצאת בסמוך לכנרת, מצדו המערבי של נהר הירדן. בשנת 1920 נתגלו לראשונה, באתר זה, החרסים. החרסים אופייניים לאגן הים התיכון. דגמים שונים של כלים ממשפחה זאת נמצאו בארץ ישראל ובסוריה. חשיבותם המרכזית היא באבחון תקופת הברונזה המוקדמת.
מקור הקדרות
"כלי־החרס האלה מעבירים אותנו לעולם שונה בתכלית מעולם הקרמיקה הארצישראלית של תקופת ־הברונזה הקדומה שהכרנו עד כה", כתבה רות עמירן. יחודה של משפחת בית ירח מהתוצרת המקומית מעיד כי מקורה באתר חיצוני לארץ ישראל. ברם, שכיחותם מוכיחה כי לא היו תוצאת מסחר, אלא נדודי עמים זרים לתוך כנען.
אין לדעת מה היה אופי ההגירה, וניתן לשקול אפשרות של חדירה שליוה ובלתי־המונית, אם מדובר בקבוצת הנוודים הטרנס־קווקזית שייבאה את אחד האבות החשודים של משפחת בית ירח, קדרות קָרַז (Karaz) או פּוּלוּר (Pulur), המיוצגת היטב בעמקי קוּרָה (Kura) ואָרַקְסֶס. חקר מקור המשפחה ריתק מספר ארכאולוגים בעשורים קודמים, והעלה מספר תיזות עיקריות למקור הקדרות. הראשונה היא זאת שהוזכרה לעיל, קדרות טרנס־קווקזית, ומתקבלת מאוד על דעת רוב החוקרים. עמירן הבחינה בסמיכות בין סוגי החומרים שהיו בשימוש תרבות אנטולית לחומרי הח'ירבת־קרך, ויתרה מכך החפירות בעמק עָמוּק (Amuq), הנמצא בדרום טורקיה, סמוך לגבול הסורי וקרוב לים התיכון, העלה דוגמאות קדרות מסוג ה'כלים מלוטשים אדומים ושחורים' (Red Black Burnished Ware) הדומים להפליא למשפחת בית־ירח. עמירן טענה כי הן "תרבות הנחושת" האנטולית והן התרבות שהביאה את משפחת בית־ירח ארצה קושרו על ידי אב קדמון משותף, התרבות הקווקזית. גם אפשר שהתרבות שנדדה לכנען יצאה מאנטוליה. רקע נוסף לזיהוי ניתן על ידי עמירן, זהו הרקע הצריפתי (ראו המשך מאמר). את הצריפה הייחודית שאופיינית למשפחה ניתן למצוא בשתי משפחות נוספות: משפחת ה־Black Topped, B ומשפחה קפריסאית, שכנראה מקורבת במידה מסוימת למשפחת בית־ירח.
מאפיינים
את מאפייני משפחת הכלים, וייחודם מיתר הקדרות הארצישראלית ניתן לחלק למספר תחומים, ואותם לשתי קבוצות כלליות : תהליכי היצור והמאפיינים הפיזיים־חיצוניים.
תפוצה בארץ ישראל
כלי בית ירח נמצאו באתרים רבים ברחבי הארץ כאשר מוקדי התעשייה העיקריים הם באתרים חצור, בית ירח, בית שאן, אליהם היגרו הנוודים הטרנס-קווקזים. באתרים אלה התגלו כל טיפוסי הכלים וגם כלים להכנת אוכל, דבר המעיד על אוכלוסייה בעלת תרבות ואורח חיים זר. בקרבת אתרים אלה, אותם כינה פייר דה-מירושדג'י "אתרי גרעין", קיימים אתרים נוספים, אשר הימצאות הכלים בהם מעידה על סחר אפשרי עם אתרי הגרעין הסמוכים או על הגירה פנימית של בעלי מלאכה אשר יצרו את הכלים באתר. אתרים אלה המכונים "אתרים פריפריאלים" כוללים בין השאר את מגידו, יקנעם, יזרעאל ואתרים נוספים בעמק הירדן, עמק יזרעאל והגליל התחתון. בנוסף לאתרים אלה, התגלו במספר אתרים במרכז הארץ ודרומה כלים מהמשפחה אשר על-פי מחקר פטרוגרפי הוכח כי מקורם באתרי הגרעין בצפון, ומכאן שהתקיים סחר בכלים אלה, והם נחשבו לפריט יוקרה.
קרלהיינץ רידלה
קרל-היינץ רידלה (גרמנית: Karl-Heinz Riedle; נולד ב-16 בספטמבר 1965) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת החלוץ והיה שותף לזכיות באליפויות גרמניה, בליגת האלופות ובמונדיאל.
קריירה
רידלה החל לשחק באופן מקצועי ב-1984 בקבוצת אאוגסבורג וב-1987 קיבל את ההזדמנות הראשונה לשחק במועדון גדול, ורדר ברמן. כבר בעונת 1987/1988 הבקיע 18 שערים ב-33 הופעות וזכה יחד עם ברמן באליפות הבונדסליגה. באותה עת הבקיע שער בהופעת הבכורה הבינלאומית שלו, נגד פינלנד במסגרת מוקדמות גביע העולם.
יחד עם נבחרת מערב גרמניה בכדורגל הוא השתתף במונדיאל 1990 באיטליה וזכה בגביע. לאחר מכן הוא עבר לשחק במדי אס אס לאציו בסריה א, לאחר שזו שילמה עליו 5.5 מיליון לירות שטרלינג. ב-1993 שב לגרמניה והוחתם בבורוסיה דורטמונד.
ב-13 ביוני 1993 הבקיע שלושער במדי הנבחרת נגד נבחרת ארצות הברית. שנה לאחר מכן, שוב בארצות הברית הוא השתתף עם הנבחרת במונדיאל 1994 והבקיע את שערו היחיד במסגרת זו, במשחק נגד קוריאה הדרומית שנערך בדאלאס.
יחד עם דורטמונד זכה בשתי אליפויות גרמניה נוספות (1995 ו-1996) והוסיף לארון הגביעים שלו גם את ליגת האלופות 1997. במשחק הגמר, רגע השיא בקריירה שלו, הבקיע צמד שערים ודורטמונד גברה במפתיע על יובנטוס 3:1.
בקיץ 1997 עבר רידלה המנוסה, תמורת 1.8 מיליון לירות שטרלינג לליברפול, שהביאה אותו כדי להחליף את סטן קולימור שעזב. רידלה העניק מניסיונו לצעירי ליברפול, אך מבחינה מקצועית כבר היה מעבר לשיא. הוא לא שיחק הרבה במדי ליברפול אך הבקיע כמות מפתיעה של שערים (15) בהופעותיו המעטות.
ב-1999 הוא עבר לפולהאם מליגת המשנה, בחיפוש אחר מקום בהרכב הראשון. כשפוטר פול ברייסוול מאימון הקבוצה ב-2000, אימן אותה רידלה באופן זמני, יחד עם רוי אוונס שהיה מאמנו בליברפול. באותה שנה פרש לבסוף מכדורגל.
בסך הכול הבקיע רידלה 16 שערים ב-42 הופעות במדי גרמניה המערבית/גרמניה.
סופי ז'רמן
סופי ז'רמן (בצרפתית: Sophie Germain; ) הייתה מתמטיקאית ופיזיקאית צרפתייה.
ביוגרפיה
ז'רמן נולדה בפריז למשפחה מהמעמד הבינוני, בת של סוחר משי מוצלח. בנעוריה, כאשר שמעה את הסיפור אודות מות ארכימדס, אשר נכתב בספרו של ז'אן אטיין מונטוקלה:"ההיסטוריה של המתמטיקה", החלה להתעניין במתמטיקה, והדבר עורר חרדה בלב הוריה, שפעלו בלא הצלחה להניאה מכך. בשל העובדה שהייתה אישה לא קיבלה אישור ללימודים גבוהים, לכן היא נרשמה ללימודים גבוהים במכון הפוליטכני בפריז בשם בדוי "מסיה לה בלאן" של אחד הסטודנטים שלמדו בו. ז'וזף לואי לגראנז', מרצהו של מסיה לה בלאן, בתורת המספרים הכיר אותו כתלמיד גרוע, והופתע לגלות שלאחר שפרש מלימודיו, חזר עם ידע רחב הרבה יותר ועם יצירתיות מיוחדת לפתרון בעיות מסובכות, ועל כן, ביקש להיפגש איתו. ז'רמן לא יכלה לסרב להצעת מרצה והופתעה לגלות כי לגראנז' אינו מתנגד כלל להיותה אישה מתמטיקאית. לאחר תקופה מסוימת בה לימד לגראנז' את תלמידתו האהובה ז'רמן, הצהיר כי אין הוא יכול ללמד אותה עוד מפאת רמתה הגבוהה המשתווה לשלו והציע לה להכיר מתמטיקאי גדול עוד יותר ממנו - קרל פרידריך גאוס.
על מכתביה לגאוס בנושאים מתורת המספרים חתמה בשם "מסיה לה-בלאן", עקב חששה שמכתב מאישה לא יזכה ליחס רציני. לאחר כיבוש נפוליאון, שלחה ז'רמן מכתב לגנרל צרפתי ובו מתוארת בקשה לא לפגוע בגאוס כאשר הצבא הצרפתי יפלוש לפרוסיה. רק לאחר שלוש שנות התכתבות, הגיע הגנרל לגאוס, ואמר לו כי אישה צרפתית ביקשה לא לפגוע בו. גאוס הבין כי למעשה מסיה לה בלאן הוא אישה ולהפתעתה של ז'רמן, תגובתו של גאוס תמכה בהיותה אישה מתמטיקאית. עבודתה הוצגה בפני האקדמיה הצרפתית למדעים על ידי לז'נדר, משום שהאקדמיה מנעה מנשים להופיע בפניה.
בין הענפים להם תרמה נמנים תורת המספרים, בה הוכיחה את המשפט האחרון של פרמה עבור ראשוני ז'רמן והגתה שיטה חדשה להוכחת המשפט האחרון של פרמה בעבור מספרים מסוימים, ותורת האלסטיות. עבודתה על האלסטיות של חומרים איפשרה את בנייתו של מגדל אייפל. קובעי השלט עם רשימת התורמים לבניית המגדל לא ציינו את שמה של ז'רמן.
בהמלצתו של גאוס (אותו מעולם לא פגשה), תכננה אוניברסיטת גטינגן להעניק לז'רמן תואר של כבוד, אך לפני שהספיקה לקבלו מתה ממחלת סרטן השד, בגיל 55.
בתעודת פטירתה, נכתב כי עליה: "אישה רווקה חסרת מקצוע" (rentiere annitant).
משפט סטון-ויירשטראס
משפט סטון-ויירשטראס הוא תוצאה חשובה באנליזה פונקציונלית, המאפיינת באופן מלא את כל האלגבראות שצפופות במרחב הפונקציות הרציפות על קבוצה קומפקטית.
המשפט מהווה הכללה למשפט הקירוב של ויירשטראס שעוסק באלגברת הפולינומים על קטע ממשי סגור וחסום. משפט סטון-ויירשטראס מאפיין את התכונה היסודית שהופכת את אלגברת הפולינומים לצפופה במרחב הפונקציות הרציפות: הפרדת נקודות.
למשפט תפקיד מרכזי בפיתוח תורת טורי פורייה.
המשפט
אם K הוא מרחב מטרי קומפקטי כלשהו, מסמנים ב-C(K) את מרחב הפונקציות הרציפות, שמהווה מרחב וקטורי ביחס לפעולות הסכום והכפל בסקלר המוגדרות נקודתית. זהו מרחב בנך (כלומר מרחב נורמי שלם) תחת "נורמת L-אינסוף":.
כמו כן, אלגברה היא מרחב וקטורי שמוגדרת בו גם פעולת כפל בין ווקטורים. בפרט באלגבראות במרחב C(K) הכפל הווקטורי מוגדר ככפל נקודתי של הפונקציות.
הוכחה
הכיוון שבו אם A צפופה אז מתקיימים שני תנאי המשפט הוא פשוט יחסית: אם A \in C(K) אלגברה צפופה, אז יש בה פונקציה קרובה כרצוננו לפונקציה הקבועה f=1. קל לראות שפונקציה מספיק קרובה ל-f לא תתאפס באף נקודה ולכן מתקיים התנאי הראשון. כמו כן, בהינתן זוג נקודות a,b \in K ניתן להגדיר למשל את הפונקציה, כאשר d היא המטריקה המוגדרת ב-K. קל לראות שפונקציה זו מפרידה את הנקודות הנ"ל, ומצפיפות A נובע שקיימת בה פונקציה קרובה כרצוננו ל-g, ופונקציה קרובה מספיק תפריד את הנקודות.
הכיוון שבו מראים כי אם מתקיימים שני תנאי המשפט אז האלגברה צפופה, הוא מורכב יותר וזה עיקר המשפט.
במסגרת ההוכחה נעשה שימוש במונח סגירות סריגית: קבוצה כלשהי נקראת "סגורה סריגית", אם לכל f,g \in B הפונקציות, המוגדרות נקודתית, שייכות גם הן ל--B.
נוכיח את המשפט: נניח כי A \in C(K) אלגברה כלשהי המקיימת את שני התנאים הנתונים. נתבונן בסגוֹר שלה \bar{A}, שגם הוא אלגברה סגורה. מטענת העזר הראשונה נובע כי היא סגורה סריגית. נראה שמתקיים גם התנאי המופיע בטענת העזר השנייה, ומכך נסיק על-פי הטענה הנ"ל כי \bar{A} קבוצה צפופה ב-C(K).
יהיו a,b \in K זוג נקודות שונות ויהיו. נחפש שתקיים. מהנתון כי A "מפרידה נקודות" נובע שקיימת f \in A המקיימת. נשים לב שמהיות A אלגברה נובע כי היא מכילה כל פולינום ריבועי ב-f מהצורה. אם-כך כדי שיתקיים התנאי המבוקש נצטרך לפתור את מערכת המשוואות:
אלו שתי משוואות בשני נעלמים ולכן קיים להן פתרון אם ורק אם הדטרמיננטה שונה מ-0. כלומר. נתון כי ולכן מספיק לדרוש שיתקיים f(a) \ne 0 וגם f(b) \ne 0. נניח ללא הגבלת הכלליות כי f(a) = 0. מקיום התנאי הראשון במשפט נובע שקיימת g \in A המקיימת g(a) \ne 0, ולכן לכל 0 < r מתקיים כי, ונבחר r מספיק קטן כדי שיתקיים במקביל גם. אם כך מצאנו פונקציה ב-\bar{A} המקיימת את תנאי טענת העזר השנייה, ולכן מטענה זו נובע כי \bar{A} צפופה במרחב C(K).
קל לראות כי קבוצה סגורה שצפופה במרחב שווה למרחב כולו, ולכן, ומכאן כי A צפופה ב-C(K).
Stone–Weierstrass theorem
אנבל לי
אנבל לי (באנגלית: Annabel Lee) הוא השיר האחרון שכתב המשורר והסופר האמריקאי אדגר אלן פו. השיר נכתב בשנת 1849 ופורסם לאחר מותו של פו באותה השנה.
תקציר השיר
השיר מתאר בלשון סיפורית ואגדתית את אהבתו של המשורר לאנבל לי. מקום ההתרחשות של העלילה אינו ברור, והוא מתרחש ב"ממלכה ליד הים" ("kingdom by the sea") ששמה אינה מצוין בשיר המקורי (ראו תרגום השיר). המשורר ואנבל לי התאהבו זה בזו על אף גילם הצעיר, ואהבתם הייתה כה גדולה עד שהשרפים החליטו בקנאתם להענישם, והמשורר מאמין שדלקת הריאות שממנה נפטרה אנבל לי נגרמה על ידי רוח שנשלחה על ידי השרפים. לאחר מותה של אנבל לי היא נלקחה מהמשורר על ידי בני משפחתה ונקברה ליד הים, אולם המשורר מאמין שאהבתם נמשכת גם מעבר למוות, ורואה את עיניה של אנבל לי בכל לילה בכוכבים, בעודו שוכב לצידה בקבר שליד הים.
פרשנות
הדובר מתאר את אהבתם שלו ושל אנבל-לי כאהבה נשגבת שאין כמותה בעולם. אהבתם עוררה קנאה וזעם בקרב המלאכים שראו את הזוג כאחוז "היבריס", חטא הגאווה, מאחר שהם חושבים שהם שווים באהבתם למלאכים, ואף מעבר להם. על פי המיתולוגיה היוונית על הלוקים בהיבריס להיענש מאחר שלא ייתכן שבני האדם יחושו מעל האלים, ולכן הענישו המלאכים את הזוג בכך שגרמו לאנבל-לי לחלות ולמות.
בדומה לשיריו האחרים של פו (כמו העורב ואולאלום) גם שיר זה מתאר את רגשות המשורר לאחר מותה של אהובתו. ההסבר שניתן בשיר למות האהובה (קנאת השרפים) אינו הסבר רציונלי, ומעיד על כך שרגשות המשורר מונעים ממנו לראות את ההסבר ההגיוני. ניתן להסביר העדר רציונליזציה זו בכך שהאהבה בין המשורר לאנבל לי התרחשה בעודם ילדים, והדמות שנתקבעה בזכרונות המשורר, כמו גם הרציונליזציות של אירועים אלה נתקבעו בעודו צעיר.
ככל הנראה האירועים בשיר זה מתארים את תחושות המשורר לאחר מותה משחפת של דודניתו-אשתו, וירג'יניה קלם, שבעת נישואיהם ב-22 בספטמבר 1835 הייתה בת שלוש-עשרה.
שיר זה שונה מאוד מ"העורב". בעוד שב"העורב" מאמין המשורר שלעולם לא ישוב ויפגוש את אהובתו, בשיר זה (המאוחר יותר), מאמין המשורר שאהבתם נצחית ולא תינתק אף במותם.
אנבל-לי הוא בלדה טרגדית (סיפור טרגי בו שוררת אווירה קודרת ועצובה), הכוללת מספר שורות אופייני (5 או 7 שורות במקרה זה) לכל בית, וחזרות אופייניות. בכל בית חוזר המיקום האגדתי (ממלכה לחוף הים), ומופיע פעם אחת שמה של אנבל לי (בבית האחרון הוא מופיע פעמיים). חזרות נוספות המופיעות בשיר הן קנאת השרפים ועוצמת האהבה.
האלמנטים האגדתיים / מיתולוגיים המופיעים בשיר מודגשים על ידי החזרות וכן על ידי אלמנטים כמו תיאורי הזמן: "זה היה לפנים ולפני שנים" והמיקום הערטילאי.
פרסום השיר
השיר נכתב במאי 1849, ועותק ממנו נמסר לרופוס וילמוט גריזוולד לפרסום. השיר הודפס לראשונה על ידי גריזוולד ב-9 באוקטובר 1849 - לאחר מותו של פו, כחלק מההספד שהופיע על מותו ב"דילי טריביון" של ניו יורק.
תרגום
אנבל-לי תורגם לשפות רבות. לעברית הוא תורגם על ידי זאב ז'בוטינסקי ששמר על המצלול ועל השם המקורי. תרגומו פורסם בעיתון "הארץ" ב-7.11.1919 תחת ראשי התיבות של שם המתרגם (ז.ז.). ז'בוטינסקי העצים את האלמנט האגדתי של השיר בבוחרו מונח שלא הופיע קודם לכן בשירה ובספרות העברית "ים ערפַּלי" (ולא, כפי שרבים סבורים - "ים ערפילי"). בכך בחר ז'בוטינסקי במקום שאינו קיים.
תרגום נוסף לעברית הוא של המשוררת דליה רביקוביץ, אשר לא פורסם בתקופת חייה, אלא נמצא בעיזבונה ופורסם לאחר מותה.
אזכורים תרבותיים
דמותה של אנבל לי מוזכרת בספרו של ולדימיר נבוקוב "לוליטה" ובספרה של קסנדרה קלייר "גבירת חצות".
לחנים
השיר בתרגומו של זאב ז'בוטינסקי זכה לכמה לחנים, בהם של יוחנן זראי (בביצועים של יוסי בנאי, שלמה ארצי ואחרים), ויוני בלוך (שהופיע באלבומו "הרגלים רעים").
כמו כן, לחנו של שלמה ארצי למילים המקוריות בשפה האנגלית של השיר הופיע באלבום "פתאום אחר ימים רבים".
השיר זכה ללחן עיבוד וביצוע בשפה האנגלית של הזמר גלעד הישג
אולמקים
האולמקים היו אומה קדומה שהתקיימה במרכז אמריקה בתקופה הטרום קולומביאנית, מסביבות 1500 לפנה"ס עד לשנת 400 לפנה"ס. האולמקים חיו באזור השפלה הטרופית של דרום-מרכז מקסיקו, בעיקר באזורים שמהווים היום את מדינת וראקרוס ומדינת טבסקו במצר היבשה טהואנטפק (Tehuantepec). השפעתם התרבותית הייתה נרחבת יותר, ויצירות אמנות של האולמקים נמצאו אפילו באל סלוודור.
כנראה היו האולמקים אלה שהמציאו את הטלאצ'טלי, משחקי הכדור הקדומים באמריקה המרכזית, הנפוצים בתרבויות שונות של האזור, ושימשו למטרות בידור ודת – ניתן לקבוע בוודאות שהם הראשונים שתיעדו משחקים כאלה.
אטימולוגיה
פירוש השם אולמקים בשפתם של האצטקים, הוא "אנשי הגומי". היה זה השם השגור בפי האצטקים לאנשים שחיו באזור זה בזמן קדום יותר, בתקופת שלטון האצטקים. תרבויות אמריקאיות קדומות, מהתרבות האולמקית ועד לתרבות האצטקית, סחטו שרף גומי מעץ בשם Castilla elastica שהוא עץ המפיק גומי המצוי באזור. המיץ של הגפן המקומי Ipomoea alba עורבב עם שרף הגומי לייצור גומי כבר לפני 3,600 שנה. המילה אולמק (Olmec) מיוחסת גם לכדורי הגומי שהם השתמשו בהם במשחק הכדור הקדום שלהם.
חוקרים מודרניים ייחסו את השם אולמק להריסות הגלויות ויצירות אמנות באזור זה, קודם שידעו שממצאים אלו היו נטושים למעלה מאלף שנים לפני זמנם של האנשים שהאצטקים כינו בשם אולמקים. לא ידוע מהו השם שבו האולמקים כינו את עצמם; בתיאורים של תרבויות אמריקאיות קדומות מכנים את האולמקים בשם טאמואנצ'ן (Tamoanchan).
אזור מחיה
אזור המחיה המרכזי של האולמקים מאופיין בשפלות ביצתיות המופרדות על ידי רכסים מתונים והרי געש. הרי טוקסטלה (Tuxtla) נמצאים בצפון, ביחד עם מפרץ קאמפץ' (Campeche). האולמקים בנו ערים ומקדשי קבע במספר אזורים, בהם סן לורנסו (San Lorenzo), טנוצ'טיטלאן (Tenochtitlan), לה ונטה (La Venta), טרס זאפוטס (Tres Zapotes), לגונה דה לוס קרוס (Laguna de Los Cerros), ולה מוחארה (La Mojarra). השפעתם ניכרה מעבר למרכז הטריטוריה שלהם: החל מצ'אלקאטזינגו (Chalcatzingo), עד למערב האזורים ההררים של מקסיקו, ועד ללזאפה (Lzapa), שנמצאה לחופי האוקיינוס השקט (כיום חלק מגואטמלה). יצירות האולמקיות נמצאו לאורך בכל אמריקה הלטינית בתקופה זו.
היסטוריה
תרבותם של האולמקים צמחה באזור סן לורנסו טאנוצ'טיטלאן (San Lorenzo Tenochtitlan), שבה החלו להופיע מאפיינים אולמקיים ייחודים בסביבות המאה ה-16 לפנה"ס. האדמה הפורייה באזור זה עם קרקעות סחף, שעודדה תפוקה של תירס. תנאי סביבה אלו דומים לאלה של מרכזי תרבויות קדומות אחרות: מסופוטמיה ועמק הנילוס. ריכוז האוכלוסייה הצפוף בסן לורנסו עודד את עלייתם של מעמדות חזקים שהבטיחו לבסוף את שליטת האולמקים באזור, וסיפקו את הבסיס החברתי שהוביל ליצירת פרטי האמנות היוקרתיים המתוחכמים והסמליים שהגדירו את תרבות האולמקים.
חומרים שנמצאו בסן לורנסו ומקורם בוודאות ממקומות רחוקים, רומזים על כך שלאליטת האולמקים הייתה גישה לרשת מסחר נרחבת במרכז אמריקה. נראה שהגנו על המסחר על ידי מערכת צבאית כלשהי. אתרים כמו טיאופאנטאקואנטילן מראים שהאולמקים חיו גם באזור גווארו.
חורבן
לא ידוע בוודאות מה קרה לתרבות זו. מרכזם העיקרי, סן לורנסו, היה כמעט נטוש בשנת 900 לפנה"ס, ולה ונטה נהפכה לעיר הבירה. נראה ששינויים במזג האוויר הם שגרמו למעבר זה, וגם מספר נהרות ששינו את מסלול זרימתם. עם זאת, ישנן עדויות המעידות על פלישה והרס האזור של האולמקים בזמן זה. בסביבות שנת 400 לפנה"ס, גם לה ונטה נחרבה, אם כי החשיבות של מערכת הטקסים המורכבת שלהם כנראה המשיכה להתקיים אחר תרבות ומדינת האולמקים. כמה מאות שנים לאחר שהם נטשו את הערים העיקריות שלהם, הגיעו תרבויות אחרות כדי לרשת את מקומם ולהתבסס באדמותיהם – הבולטת בהן היא תרבות בני המאיה ממזרח, הזאפוטק מדרום-מערב, ותרבות הטיאוטיהואקאן ממערב.
דת ואמונה
הדת האולמקית לא מתועדת בשום מסמך שניתן להשוות אותו למסמכים שנמצאו על המיתולוגיה של בני המאיה, ולכן כל הצגה של המיתולוגיה האולמקית מסתמכות על פרשנויות שניתנו לפסלים וליצירות האמנות והשוואות עם מיתולוגיות קדם-אמריקאיות אחרות. האמנות האולמקית מראה שאלילים כמו "הנחש בעל הנוצות" ו"רוח הגשם" כבר היו קיימים במקדש האלים של אמריקה הקדומה בימי האולמקים.
הדת של האולמקים פיתחה את כל המוטיבים העיקריים שנמצאו בתרבויות הבת שלהם: עיסוק רב במתמטיקה ולוחות שנה, והתמקדות רוחנית במוות על ידי הקרבת קורבנות אדם. בנוסף ההסדרים הפוליטיים של ממלכות בעלות היררכיה נוקשה הופיעו כמעט בכל תרבות מקסיקנית ומרכז אמריקאית שבאה אחריהם.
כתב ומספרים
ישנה הסכמה כללית שהאולמקים דיברו בשפה השייכת למשפחת השפות Mixe-Zoquean, אף על פי שהעדות לכך היא מוגבלת. ייתכן שהאולמקים היו הראשונים באמריקה המרכזית שפיתחו שיטת כתב, אבל לא נמצאו עדויות לכך. בימינו, ישנו ויכוח האם סדרת סמלים שנמצאה בשנת 2002 ותוארכה כשייכת לשנת 650 לפנה"ס שייכת לכתב האולמקי, ובכך קדמה לכתב של שבט הזאפוטק (Zapotec) משנת 500 לפנה"ס. ישנו כתב נוסף הידוע בשם אפי-אולמק (פירוש השם אפי-אולמק הוא "לאחר האולמקים"), ויש שמשערים שהאפי-אולמק מייצג כתב מעבר, בין שיטת הכתב הלא ידועה של האולמקים לזו של בני המאיה, אך אין ודאות בכך.
אחרוני האולמקים כבר החלו להשתמש בספרה אפס, מספר מאות לפני תלמי (כנראה במאה הרביעית שלפני הספירה). לימים, הייתה הספרה אפס לחלק אינטגרלי מספירת בני המאיה.
אמנות
צורות האמנות של האולמקים מאופיינות בפיסול מונומנטלי ובתגליפים קטנים ומרהיבים. רוב האמנות האולמקית מעוצבת בסגנון מיוחד ומשתמשת באיקונוגרפיה כדי לשקף את המשמעות הדתית של יצירות האמנות. עם זאת, ישנן גם יצירות אמנות אולמקיות שמחקות את הטבע, ומציגות תיאור מדויק של אנטומיית גוף האדם, המשתוות כנראה רק ליצירות האמנות הקלאסיות של תקופת בני המאיה. מוטיבים נפוצים ביצירות הם פיות הפונים כלפי מטה וחריצים באזורי העיניים, שאת שניהם ניתן לראות במצגות של לוחמים המחופשים ליגוארים. פסלונים של האולמקים נמצאו בשפע באתרים הנמצאים לאורך תקופת התפתחותם.
בנוסף לנושאים הקשורים לבני אדם, האומנים האולמקים היו מומחים ביצירת גילומים של בעלי חיים. כלי חרס נוצרים בתנורים שיכולים להפיק טמפרטורה שעולה על 900 מעלות צלזיוס.
הפירמידות
פירמידות שבנו האולמקים בלה-ונטה מתוארכות למאה ה-8 לפנה"ס. הפירמידה הגדולה של לה-ונטה הייתה הגדולה ביותר במרכז אמריקה בתקופה זו. עד היום, אחרי 2,500 שנים של שחיקה, היא מתנשאת לגובה של 34 מטרים (112 רגלים) מעל לקרקע.
פסלי הראש הענקיים
נראה שהאמנות האולמקית הידועה ביותר הם הפסלים הענקיים שלהם בצורות ראשים שחובשים קסדות. מפני שאין מקור פרה-קולומביאני המסביר אותם, פסלים מרהיבים אלו היו הנושא להרבה ספקולציות. אם מתחשבים בייחודיות של כל פסל, נראה שהפסלים הללו הם דיוקנים של שחקני כדור מפורסמים או מלכים שלובשים את בגדי המשחק. נכון להיום נתגלו 17 פסלי ענק בדמות ראשים השייכים לאולמקים. עשרה פסלים נמצאו בסן לורנסו, ארבעה בלה ונטה, שניים בטרס זאפוטס, ופסל אחד בראנצ'ו לה קורבטה שליד טרס זאפוטס.
טווח גודלם של הראשים משתנה מאלו שנמצאים בראנצ'ו לה קורבטה וגובהם 3.4 מטרים עד ל-1.47 מטרים בפסלים שנמצאים בטראס זאפוטס. ישנם מקורות שרומזים על כך שהפסל הגדול ביותר שוקל 40 טונות, אף על פי שרוב הדיווחים מעריכים שהראשים הגדולים ביותר שוקלים 20 טונות.
הראשים גולפו מגושים בודדים או מאבנים גדולות שהן התוצר של התפרצות געשית, שנחצבו בהרי טוקסטלה. סביר שראשים אלו נישאו על רפסודות מהמחצבה בללאנו דל גיקארו עד ליעדן הסופי. כדי להגיע ללה ונטה, מרחק של כ-80 קילומטר, היו הרפסודות צריכות לעבור דרך הגלים הרוגשים של מפרץ קאמפאץ'.
בהסתמך על Grove, האלמנטים הייחודים בכובע יכולים להיות מזוהים בכיסויי הראש של דמויות אדם בפסלים אחרים הנמצאים באזור מפרץ החוף, הרומזים על כך שאלו הם סמלים אישיים או קבוצתיים. כמה מהראשים, ואנדרטאות רבות אחדות, הושחתו בדרכים שונות, נקברו ונחשפו, הוצבו במקומות חדשים או נקברו מחדש. לא ידוע אם הפעולות האלו היו חלק מפולחן דתי או שהם תוצאה של סכסוך או סכסוכים.
כלי חרס ומסחר
בחודש מרץ 2005, צוות של ארכאולוגים השתמש בניתוח המבוסס על נייטרונים, כדי להשוות בין 1,000 יצירות אמנות מקרמיקה בסגנון אולמקי עם 275 דוגמיות כדי לגלות את מקורם. הם מצאו ש"האולמקים ארזו וייצאו את האמונה שלהם ברחבי האזור בצורה של צורות ועיצובים קרמיים ייחודים, שנהפכו במהירות לחותמת-איכות של מעמד האליטה באזורים שונים של מקסיקו העתיקה".
בתגובה, באוגוסט שנת 2005 נערך מחקר נוסף, שהתבסס על פטרוגרפיה ובו נמצא כי: "החלפות של כלי חרס בין מרכזי השפלה ומרכזי האזורים ההררים היו הדדיים, או דו-כיווניים. חמש מהדוגמיות שנתגלו בסן לורנסו היו "באופן שאינו משתמע לשתי פנים" מווחאקה. על פי הארכאולוגים שערכו את המחקר, הדבר "סותר טענות קודמות שאזור המפרץ היה המקור היחידי לקדרות באמריקה הקדומה".
ספקולציות נוספות
היו חוקרים שהצביעו על השפתיים הבשרניות והאף הרחב הניכרים בפסלי האולמקים כעדות לכך שמוצא האולמקים הוא ממערב אפריקה, אבל טענה זו נפסלה על ידי מרבית החוקרים שציינו כי זו מסמלת את האמונה ב"אדם-יגואר" (חצי אדם וחצי חתול) שהייתה נפוצה באמונות הקדם אמריקאיות. לטענתם, שפתיים מלאות ואפים קטנים ורחבים הם חזות נפוצה בקרב תרבויות קדם-אמריקאיות ועמים טרופיים באופן כללי.
כמה מחברי המורמונים טענו שייתכן שהאולמקים מוזכרים בספר מורמון בגלל קווי הדמיון לארכאולוגיה האולמקית. עם זאת, הספר של המורמונים מציין דברים שאינם ידועים כחלק מהתרבות האולמקית, כמו השימוש בברזל, במשי ובפילים. ספקולציה זו אינה נתמכת על ידי אף קבוצה מלומדת בתחום של אמריקה הקדומה.
Not Fair
Not Fair (בעברית: לא הוגן) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הבריטית לילי אלן, מתוך אלבומה השני, It's Not Me, It's You. השיר יצא לאור ב-20 במרץ 2009, כסינגל השני מתוך האלבום.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום הראשון במצעד של מדיה פורסט, והחמישי במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי לילי אלן עצמה, ביחד עם גרג קורסטין שהפיק את השיר לבדו. איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי העניק לשיר את מעמד הזהב על סך מכירות של 450,000 עותקים בבריטניה בלבד, מה שהופך אותו לאחד משיריה הנמכרים ביותר של אלן במדינה.
בסמוך לצאתו על השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
עיט נחשים פיליפיני
עיט נחשים פיליפיני (שם מדעי: Spilornis holospilus) הוא מין של עוף דורס ממשפחת הנציים השייך לסוג עיט נחשים אסייתי והוא קרובו הרחוק של החיוויאי. הוא מצוי רק בפיליפינים.
מאפיינים
אורכו של עיט הנחשים 47–53 ס"מ, מוטת כנפיו 105–120 ס"מ ומשקלו 600–670 גרם בזכרים ו־690–1,600 גרם בנקבות. העיט חום עם כנפיים כהות, זנבו ארוך וראשו מצויץ בעל פנים ערומות צהובות ומקור מעוקל גדול. עיניו צהובות והטפריו חדים. החזה ורוד והראש אפור. במראהו הוא מזכיר את המין עיט נחשים מצויץ (Spilornis cheela) המצוי באותו אזור.
העיט מעופף מעל יערות גשם, ביצות פתוחות והרים מיוערים ברחבי הפיליפינים. הוא צייד יומי המחפש בעיקר נחשים ולטאות וכן דו־חיים. הוא יאכל גם מכרסמים ועופות אם ייתקל בהם, אך הוא מעופף איטי יחסית.
מקסימיליאן פרטר-פיקו
גנרל מקסימיליאן פרטר-פיקו (בגרמנית: Maximilian Fretter-Pico; 6 בפברואר 1892 – 4 באפריל 1984) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
פרטר-פיקו נולד ב-6 בפברואר 1892 בקרלסרוהה, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1910 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-14 (באדן ה-1), ולחם בשורותיו בפרוץ מלחמת העולם הראשונה. בהמשך המלחמה שירת בתפקידים שונים ביחידות לאנדווהר, ונפצע כמה פעמים במהלך הקרבות. ב-18 בספטמבר 1915 הועלה לדרגת אובר-לויטננט, וב-18 באוקטובר 1918 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פרטר-פיקו ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1927 מונה למפקד סוללה 8 ברגימנט הארטילריה ה-6 (הפרוסי), וב-1 באוקטובר 1930 מונה לקצין מטה בדיוויזיית הפרשים ה-1. ב-1 באפריל 1932 הועלה לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1933 מונה לקצין אג"ם בדיוויזיה ה-3 של הרייכסווהר. ב-1 במרץ 1935 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, ובסתיו 1935 מונה לקצין מטה בOKH. ב-1 באוגוסט 1937 הועלה לדרגת אוברסט, וב-10 בנובמבר 1938 מונה לראש המטה פיקוד משמר הגבולות בסאר-פפאלץ.
מלחמת העולם השנייה
בפרוץ המלחמה היה פרטר-פיקו ראש המטה פיקוד משמר הגבולות בסאר-פפאלץ, שהפך לקורפוס ה-24, והיה חלק מהארמייה הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות C, ובמהלך המערכה על צרפת השתתף עם הקורפוס כחלק מהארמייה הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות C. ב-1 במרץ 1941 הועלה לדרגת גנרל-מיור, ובאפריל 1941 מונה למפקד הדיוויזיה הקלה ה-97.
במהלך מבצע ברברוסה לחם פרטר-פיקו עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-52, ולאחר מכן כחלק מהקורפוסים ה-4 וה-49 לסירוגין במסגרת הארמייה ה-17, והשתתף עמה בקרב אומן, ובקרב קייב, ועל פעולותיו בקרבות קיבל ב-26 בדצמבר 1941 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 בינואר 1943 הוגדר הקורפוס ה-30 כפלגת הארמייה פרטר-פיקו, והוכפף לקבוצת ארמיות דון, עמה השתתף בקרבות הקשים באזור הדון והדונייץ. בפברואר הועמד הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הראשונה, שפעלה כחלק מקבוצת ארמיות דרום, והשתתף עמה בקרב חרקוב השלישי. בינואר 1944 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השישית, שפעלה כחלק מקבוצת ארמיות A ולאחר מכן כחלק מקבוצת ארמיות דרום אוקראינה, והשתתף עמה במבצע דנייפר-קרפטי, וב-16 בינואר קיבל פרטר-פיקו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-17 ביולי 1944 מונה פרטר-פיקו למפקד הארמייה השישית, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות דרום אוקראינה, ולאחר מכן חלק מקבוצת ארמיות דרום, ובנובמבר 1944 מונה למפקד קבוצת הארמייה פרטר-פיקו שכללה גם את הארמייה ההונגרית השנייה, ופיקד עליה בקרב דברצן, שבו השמידו כוחותיו שלושה קורפוסי טנקים סובייטים. ב-23 בדצמבר 1944 פרש פרטר-פיקו מתפקידו, וב-30 במרץ 1945 מונה למפקד המחוז הצבאי התשיעי, ופיקד עליו עד סוף המלחמה. ב-22 באפריל 1945 נפל פרטר-פיקו בשבי האמריקני.
לאחר המלחמה
פרטר-פיקו שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר בעיר קרויט, עד למותו ב-4 באפריל 1984, והוא בן 92 שנים.
טבת
טבת (מאכדית: ṭebētu), הוא חודש בלוח הבבלי ובלוח העברי, החודש העשירי במספר לפי המסורת המקראית והרביעי לפי המסורת החז"לית. חודש זה חל בתחילת החורף בארץ ישראל.
בלוח הקבוע
בחודש טבת 29 יום. א' בטבת יכול לחול בימים ראשון, שני, שלישי, רביעי ושישי. החודש מתחיל בשניים או שלושת הימים האחרונים של חג החנוכה: אם כסלו היה חודש מלא - שניים, ואם חסר - שלושה.
שם החודש וסמליו
החודש מוזכר בשמו בתנ"ך, במגילת אסתר, המאוחרת לתקופת שיבת ציון: "בַּחֹדֶשׁ הָעֲשִׂירִי הוּא חֹדֶשׁ טֵבֵת" . מקור שמו של החודש, כשמותיהם של שאר החודשים בלוח העברי, בגלות בבל. בשפה האכדית, ממנה הגיעו שמות כל החודשים בלוח העברי, שם החודש היה טביתו – tebitu – שפירושו משהו שטובעים בו, השם נובע מהגשמים והבוץ העמוק אשר מאפיינים את החודש. בביתא ישראל החודש נקרא טבית.
4 באוקטובר
4 באוקטובר הוא היום ה-277 בשנה בלוח הגרגוריאני (278 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה נשארו עוד 88 ימים.
מדינה יהודית ודמוקרטית
מדינה יהודית ודמוקרטית היא הגדרה לאופייה של מדינת ישראל. בהכרזת העצמאות שלה ב-1948, הוגדרה המדינה כ"מדינה יהודית", ללא המילה "דמוקרטית", על אף שההכרזה כללה מאפיינים דמוקרטיים מובהקים. ההגדרה "מדינה יהודית" גם נמצא בתוכנית החלוקה ב-1947. ההגדרה "מדינה יהודית ודמוקרטית" נוסחה לראשונה באופן רשמי בחוק יסוד: חופש העיסוק ובחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו שהתקבלו בשנת 1992. נוסח קודם של ההגדרה הופיע כבר ב-1985 בחוק יסוד: הכנסת, ושונה לנוסח העדכני בשנת 2002. הצהרת בלפור הכרזה על "בית לאומי לעם היהודי", מושג מפתח בתולדות התנועה הציונית.
שאלת אופייה של מדינת ישראל
מפאת ריבוי המחלוקות במדינת ישראל, וחוסר היכולת להגיע להסכמה לגבי הגדרתו של המושג "מדינה יהודית", התפתחו גישות רבות לגבי אופייה של מדינת ישראל. עם הגישות הקיימות באשר להגדרת מדינת ישראל כמדינה יהודית נמנות: "מדינת הלכה", "מדינה דתית-לאומית","מדינה ישראלית קפיטליסטית יהודית ודמוקרטית", "מדינת לאום תרבותית", "מדינת העם היהודי", "מדינת לאום יהודית" ו"מדינת כלל אזרחיה". הגדרת המדינה היא, נכון להווה, עירוב בין הגישות השונות, כאשר ניתנת אפשרות לכל אזרח במדינה לפרש את המושג לפי מידת השגתו.
התייחסות לאופי היהודי ולאופי הדמוקרטי במגילת העצמאות
אופייה של מדינת ישראל הותווה כבר במגילת העצמאות, שנקראה בטקס הכרזת המדינה בה' באייר תש"ח, 14 במאי 1948. במסמך זה מוגדרת מדינת ישראל כ"מדינה יהודית בארץ-ישראל". המילה "דמוקרטיה" נעדרת מהמסמך, אולם בהמשך המסמך מופיעים יסודות דמוקרטיים רבים כגון התחייבות לקיים שוויון זכויות מלא, ללא הבדל דת גזע ומין, הבטחת חופש דת, מצפון, לשון, חינוך ותרבות וכן שמירה על נציגות הולמת לאזרחים לא-יהודים במוסדות המדינה הזמניים והקבועים.
כל הטיוטות של מגילת העצמאות, וגם הנוסח הסופי, כללו התייחסות להיותה של המדינה "מדינה יהודית" וכן התייחסות כל שהיא למאפיינים דמוקרטיים שיהיו במדינה. בטיוטה הראשונה וגם בטיוטה הסופית לא הוזכר במפורש המונח "דמוקרטיה", אף על פי שהוא נכלל בחלק מהטיוטות.
למעשה קיימות ארבע אפשרויות עיקריות לאפיין את היחס בין האופי היהודי של המדינה לאופייה הדמוקרטי: לפי ניתוח של דב אלבוים ועזרא ברום, הנוסח הסופי של מגילת העצמאות מבוסס על תפיסה של "דמוקרטיה הנובעת מן היהדות", הטיוטה הראשונה אותה הכין המשפטן מרדכי בעהם מבוססת על תפיסה כי "היהדות עליונה על הדמוקרטיה", הטיוטה של צבי ברנזון מבוססת על תפיסה של "שוויון בין יהדות לדמוקרטיה" ואילו הטיוטה של משה שרת דגלה בקיומה של "מדינה דמוקרטית בעלת מאפיינים יהודיים"
לפי ניתוחו האקדמי של ד"ר יהודה כהן, בספרו "מי מפחד ממדינה יהודית?", מעמדה של מגילת העצמאות גובר לא רק על חוקי הכנסת, אלא אף על כל חוקה, ככל שתתקבל, היות שבמגילת העצמאות קבעו מייסדי המדינה "עקרונות חוקתיים, כמו גם דרך אפשרית לקבלת חוקה, דרך שאינה ניתנת לשינוי בידי בית המחוקקים — קל וחומר בידי השופטים". עוד הוא מציין כי "בהכרזת העצמאות אין כל אזכור ל'מדינה דמוקרטית', אף כי המושג והעיקרון 'מדינה יהודית' מופיע שם כמה פעמים", וכי היסודות הדמוקרטיים המופיעים במגילת העצמאות אינם מושלמים (למשל, שוויון זכויות מוגדר בלי הבדל דת, גזע ומין, אבל ללא אזכור "עם" או "לאום") וכי הם מוגבלים "באיסור לפגוע ביסודות ההכרזה, שהם: היות ישראל מדינה יהודית, והיותה פתוחה לעלייה חופשית של יהודים".
התפתחויות בחקיקה
כיוון שלא התקבלה חוקה למדינת ישראל, לא הוגדר אופייה באופן משפטי (למגילת העצמאות אין תוקף משפטי). הצורך להגדיר את אופייה של המדינה באופן משפטי התעורר לאחר הבחירות לכנסת האחת עשרה שנערכו ב־1984, שבהן זכתה מפלגת כ"ך במושב אחד בכנסת. מפלגת כ"ך שאפה לביטול אופייה הדמוקרטי של המדינה, ולהחליפו במשטר המבוסס על ההלכה היהודית, תוך שלילת חלק ניכר מזכויות הלא-יהודים במדינה. ועדת הבחירות המרכזית אמנם פסלה את רשימת כ"ך מהתמודדות בבחירות לכנסת ה-11, אולם כ"ך עתרה לבג"ץ, וזה קבע כי אין עילה משפטית לפסול את הרשימה. תיקון מס' 9 לחוק יסוד: הכנסת שהתקבל בשנת 1985 בכנסת ה-11 (ונכנס לתוקפו בבחירות לכנסת ה-12) קבע שלא תתמודד בבחירות רשימה השוללת את קיומה של מדינת ישראל כ"מדינתו של העם היהודי", וכן רשימה ששוללת את "האופי הדמוקרטי של המדינה".
המונח "מדינה יהודית ודמוקרטית" בנוסחו המוכר הופיע לראשונה בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק יסוד: חופש העיסוק, שנחקקו ב־1992 ותוקנו ב־1994. בחוקים אלו נאמר במפורש שמטרתם "לעגן בחוק יסוד את ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית". בשנת 2002 תוקנה גם ההגדרה בחוק יסוד: הכנסת בהתאם לנוסח זה. ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית מוזכרים בחוקים נוספים: חוק התרבות והאמנות, חוק חינוך ממלכתי, חוק מוסדות חינוך תרבותיים ייחודיים, חוק יסודות התקציב, חוק שירות אזרחי, חוק שירות לאומי-אזרחי, חוק המפלגות, חוק השידור הציבורי הישראלי וחוק החולה הנוטה למות.
בעקבות חקיקת חוקי היסוד והפיכת ההגדרה לרשמית, התעוררה ב-1994 השאלה האם ממשלת ישראל רשאית להגביל ייבוא בשר לא-כשר למרות חוק יסוד: חופש העיסוק. תחילה פסק בג"ץ שהממשלה אינה רשאית להגביל את ייבוא הבשר, אולם לאחר שהכנסת ערכה תיקונים בחוק היסוד, התקבלה ההגבלה. במשך הזמן התעוררו סוגיות נוספות תחת השאלה מהי הדרך הראויה ביותר לתווך בין אופייה היהודי והדמוקרטי של המדינה. למשל בסוגיית החכרת אדמות לאום, האם מותר למדינה יהודית להגבילן ליהודים בלבד, באזורים מסוימים בארץ, באופן שלא יסתור את היותה מדינה דמוקרטית?
ביטוי הלאום היהודי
מאפייניה של מדינת ישראל וכן הכרזת העצמאות מזהים אותה כ"מדינת לאום יהודית" כלומר כמדינה המושפעת מהזיקה למסורת והמורשת היהודית. אופייה היהודי של מדינת ישראל מגיע לביטוי בארבעה מרכיבים.
המרכיב הראשון הציונות, במובנה הראשוני והבסיסי ביותר, הייתה תנועת שחרור לאומית שחתרה לחלץ את היהודים מן ההסתמכות על גורמים חיצוניים לקביעת גורלם, והיא שאפה להשיג אמצעים ריבוניים הכוללים בין השאר עוצמה פוליטית, צבאית וכלכלית, שיאפשרו ליהודים להגדיר את עצמם ואת גורלם.
המרכיב השני המגדיר את ישראל כמדינה יהודית הוא חוק השבות. חוק זה, הקשור באופן הדוק למרכיב הראשון של הגדרה עצמית לאומית, קובע שלכל היהודים, באשר הם, יש זכות לאזרחות במדינת ישראל והם יכולים להפוך את מדינת ישראל לביתם אם יחפצו בכך. ישראל קמה בין השאר כדי למנוע מצב שבו יהודים המבקשים מקלט מתדפקים על דלתותיהן של מדינות שאינן מעוניינות בנוכחותם. הצידוק לחוק שבות בישראל אינו תלוי רק בטיעונים של מצוקה אפשרית. לקבוצות אתנו־תרבותיות יש זכות להגדרה עצמית, דהיינו הזכות לקיים מרחב ריבוני שבו הן רוב האוכלוסייה ובו מתפתחת ופורחת תרבותם.
המרכיב השלישי המגדיר את ישראל כמדינה יהודית נוגע לממדים של הפרהסיה – כמו סמלי המדינה, השפה הרשמית שלה ולוח השנה. מאפיינים אלה קשורים לתכנים של סמלי התרבות והמסורת היהודית, כמו המנורה, המגן־דוד והשפה העברית. לוח השנה הממלכתי יעוצב בהתאם ללוח העברי והשבת וחגי ישראל יהיו ימי המנוחה הרשמיים.
המרכיב הרביעי והחשוב ביותר קשור במערכת החינוך הציבורית. במדינת ישראל, כמדינה יהודית, למערכת החינוך הציבורית אמורה להיות מחויבות להמשכיות ולפריחה של תרבויות יהודיות. תרבויות יהודיות בריבוי, משום שבקרב הלאום היהודי מגוון רחב של גישות אודות אופי החיים היהודיים ומשמעותו של חינוך יהודי.
במדינת ישראל נחקקו חוקים רבים עם מאפיינים יהודיים, חוקים אלו מתחלקים לשלוש קטגוריות עיקריות:
הדגשת אופייה היהודי של המדינה, על חשבון אופייה הדמוקרטי, באה לידי ביטוי בדיון הציבורי על נושאים מגוונים כגון פתיחת עסקים בשבת, סמכות בתי הדין הרבנים ופינוי שטחים בהסכמי שלום.
פרשנות בג"ץ
הכנסת ה-15 תיקנה שוב את חוק יסוד: הכנסת, כך שהתנאי לקבלת אופייה היהודי והדמוקרטי של המדינה יחול לא רק על רשימה המועמדת לכנסת, אלא גם על כל אחד מהמועמדים ברשימה בנפרד. על פי סעיף 7א החדש לחוק יסוד: הכנסת:
לקראת הבחירות לכנסת ה-16 פסלה ועדת הבחירות המרכזית, על-פי סעיף זה של החוק, את מועמדותם של עזמי בשארה ושל אחמד טיבי. הצעה לפסול את מועמדותו של ברוך מרזל לא התקבלה. בעקבות זאת הוגשו עתירות לבג"ץ נגד שלוש ההחלטות. הסעיף בחוק יסוד: הכנסת עמד, לפיכך, בבחינה מעמיקה של בית המשפט העליון, ובסופו של דבר החליט בג"ץ להפוך את שתי ההחלטות הראשונות של ועדת הבחירות, ולאשר את ההחלטה האחרונה, כלומר להתיר לכל שלושת המועמדים הנ"ל להשתתף בבחירות.
על משמעות "מדינה יהודית ודמוקרטית" בסעיף זה כתב נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, שיש להעניק לה פירוש מצמצם, מאחר שהיא מגבילה זכות יסוד. זאת בניגוד לפירוש המרחיב שיש לתת לחוקים העוסקים בזכויות האדם.
השופט ברק קבע בפסק הדין שהפירוש המינימלי ביותר למושג "מדינה יהודית" הוא כדלקמן:
לפי ברק, הפירוש המינימלי ל"מדינה דמוקרטית" הוא:
לפיכך: "רשימת מועמדים או מועמד לא ישתתפו בבחירות אם ביטולם או שלילתם של מאפיינים אלה היא מרכזית ודומיננטית בשאיפותיהם ופעולותיהם; והם פועלים נמרצות להגשמת שאיפות אלה; וניתן להוכיח כל זאת בראיות משכנעות, ברורות וחד משמעיות".
ברק תהה האם פסילת רשימה המתנגדת להיותה של ישראל יהודית ודמוקרטית תיעשה בכל מצב, או שתאומץ "אמת מידה הסתברותית" שלפיה רשימה תיפסל רק אם קיים סיכוי ממשי שתצליח לקדם בפועל מטרות הסותרות את אופייה של ישראל כיהודית וכדמוקרטית. לבסוף הותיר ברק שאלה זו ב"צריך עיון".
בבג"ץ חוק הלאום ציינה נשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות, בדונה במגבלות החלות על חקיקת חוקי היסוד, כי "בשלב זה של המפעל החוקתי הישראלי קיימת מגבלה אחת, צרה ביותר, החלה על הכנסת בכובעה כרשות מכוננת והיא כי אין ביכולתה לשלול בחוק יסוד את עצם היותה של ישראל מדינה יהודית ודמוקרטית."