cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוברט גסקוין ססיל
ראש ממשלה: 1885–1886
סולסברי התמנה לראשות ממשלת מיעוט ב-1885, וכיהן בתפקיד כשנה. מוקדם יותר, בנובמבר 1883, תקף סולסברי את המציאות הקשה ואת תנאי החיים הקשים שבהם חיו בני המעמד הנמוך. במאמר שפרסם מתח ביקורת חריפה על מפעלי בנייה גדולים בלונדון אותם אישר הפרלמנט, ושבגללם פונו אלפי פועלים מבתיהם ואולצו לעבור לדיור צפוף וקשה עוד יותר. סולסברי טען שתנאי החיים הקשים פוגעים במוסר ובבריאות, וכי מדיניות הלסה פר, חופש כלכלי, על פיה הממשלה אינה אמורה להתערב בפעילות הכלכלית, היא מדיניות "ראויה להערכה", אך יש להפעילה "בשני הצדדים". במילים אחרות, סולסברי דרש שהממשלה תפעל לטובת השכבות החלשות. עיתונים בבריטניה האשימו אותו כי הוא צועד לעידן של סוציאליזם מונהג בידי המדינה. ביולי 1885 עבר בבית הנבחרים ובבית הלורדים חוק הדיור של מעמדות העובדים, ועל פיו ניתן סיוע כלכלי לבניית דיור לפועלים וכן כלים משפטיים כנגד בעלי בתים שהשכירו בתים שלא היו ראויים למגורים. החוק הותקף בבית הלורדים כ"חונק את רוח העצמאות וההסתמכות העצמית של העם, והורס את המרקם המוסרי של הגזע שלנו בעניבת חנק של סוציאליזם של המדינה". סולסברי השיב כי מתנגדיו לא יוכלו לעצור מהלך חקיקתי דגול, הנובע מהמניעים הנאצלים ביותר של נדיבות ודת, על ידי הדבקת תוויות של 'סוציאליזם'.
ראש ממשלה: 1886–1892
כראש ממשלת מיעוט התקשה סולסברי לפעול ולקדם חקיקה. ואולם, בבחירות שנערכו ב-1886 התפצלה המפלגה הליברלית סביב שאלת השלטון העצמי באירלנד, וכתוצאה מכך זכה סולסברי לרוב שאיפשר לו להישען על רוב מוצק ולזכות שוב בראשות הממשלה.
ב-1889 הקים סולסברי את מועצת מחוז לונדון, ולה ניתנו הסמכויות לבצע את העבודות הציבוריות במחוז לונדון, וכן סמכויות נוספות בתחום החינוך, התכנון העירוני והבנייה. ב-1890 אישר סולסברי למועצה לבנות בתים, היתר שעליו התחרט עד מהרה, באומרו: "זהו המקום שבן נעשים ניסויים סוציאליסטיים וקולקטיביסטיים. זהו המקום שבו רוח מהפכנית חדשה מוצאת את בסיסה וכלי נשקה".
ב-1888 עמד סולסברי במרכזה של סערה ציבורית. באותה שנה זכה גיינספורד ברוס, מועמד היוניוניסטים (שהיו חלק מהמפלגה השמרנית), בבחירות משנה בהולבורן. הוא ניצח את המועמד הליברלי, לורד קומפטון, אך בהפרש קטן מזה שבו זכה המועמד השמרני הקודם, פרנסיס דאנקן, בבחירות ב-1885. סולסברי הסביר את הפער בכך שדאנקן התחרה מול אדם "שחור", כהגדרתו סולסברי אמר: "...ככל שהתקדם מין האדם, וככל שהתקדמנו בהתגברות על דעות קדומות, מסופקני אם כבר הגענו למצב שבו ציבור בוחרים בריטי יבחר מועמד שחור לייצג אותם..." סולסברי הסביר כי כינה את המועמד המתחרה "שחור" באופן כללי ולא במדויק, שכן "...אני מאמין שצבעו אינו לגמרי שחור, אך בכל מקרה הוא אדם מגזע אחר". האדם השחור המדובר היה דאדאבחי נאורוג'י, אדם ממוצא הודי, בן העדה הפארסית.
המלכה והליברלים מתחו ביקורת על דבריו של סולסברי, מהם הבינו כי אמר שרק לבנים יכולים לייצג בוחרים בריטיים. סולסברי הכחיש כי התכוון במילה "שחור" להתייחסות מזלזלת ומגנה; אמירה כזו, לדבריו, היא עלבון חריף לחלק גדול מאוד של הגזע האנושי. עם זאת, סולסברי טען שבית הנבחרים הבריטי, על מסורותיו הרבות, הוא מוסד מורכב ויוצא דופן, ולפיכך מועמדים שלא נולדו באיים הבריטיים לא יצליחו בו. ב-1892 נבחר נאורוג'י כחבר בית הנבחרים הראשון ממוצא הודי, ובהזמנת סולסברי התמנה לראש המכון האימפריאלי, מוסד למחקר ופיתוח מדעי וטכנולוגי.
עיקר הבעיות בתחום מדיניות החוץ היה בים התיכון, מוקד לאינטרסים הבריטיים למעלה ממאה שנים. עם פתיחת תעלת סואץ בסוף 1869 התמקדו הבריטים בהגנת התעלה, מעבר חיוני להודו ולשאר אסיה. סולסברי סיים למעשה את מדיניות הבדידות המזהירה של בריטניה כאשר חתם בדצמבר 1887 על הסכמים עם איטליה ואוסטריה שנועדו להגן על התעלה. ב-1889 העביר סולסברי את חוק ההגנה הימית, במסגרתו הוגדל תקציב הצי המלכותי הבריטי ב-20 מיליון לירות שטרלינג לאורך ארבע השנים שלאחריו. תקציב זה איפשר לצי לבנות אוניות חדשות: עשר אוניות מערכה, שלושים ושמונה סיירות, שמונה עשרה ספינות טורפדו וארבע ספינות תותחים מהירות. הייתה זו ההרחבה הגדולה ביותר של הצי בעיתות שלום. מאז קרב טרפלגר ב-1805 נקבעה מדיניות בריטית על פיה הצי המלכותי יהיה גדול בשליש מהצי הבא בגודלו. כעת נקבע עיקרון חדש לשמירת גודלו של הצי, שנקרא "עקרון שתי המעצמות" (Two-Power Standard): על פי עיקרון זה יהיה גודלו של הצי הבריטי כגודלם של שני הציים הבאים אחריו גם יחד". הכוונה הייתה לצי הצרפתי ולצי הרוסי הקיסרי, אויבותיה המסורתיות של בריטניה.
ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, הציעה לסולסברי פעמיים תואר דוכס, אך הוא סירב, בטענה שלא יוכל לעמוד בעלות הגבוהה של סגנון החיים המקובל והמצופה מדוכסים.
מנהיג האופוזיציה: 1892–1895
בבחירות הכלליות שנערכו ב-1892 זכתה המפלגה השמרנית ברוב, אך פחות מזה שזכתה בו בבחירות ב-1886. ארתור בלפור, ממנהיגי המפלגה, וג'וזף צ'מברלין, שלא היה חלק מן המפלגה השמרנית אך היה בעל בריתה, רצו לקדם מדיניות של רפורמה חברתית. סולסברי האמין כי ביצוע רפורמה כזו תרחיק רבים מתומכי המפלגה וחשש שקידום מדיניות חברתית תביא לפיצולה. הרוב שהיה לשמרנים היה קטן, אך לליברלים לא היו די קולות כדי להפיל את הממשלה. עם זאת, בהצבעת אי אמון שהתקיימה כחודשיים לאחר הבחירות הצליחו הליברלים ונציגי האירים להתאחד ולהביא לרוב שתמך בהצעת אי האמון. סולסברי התפטר ב-12 באוגוסט. לדברי מזכירו האישי של סולסברי במשרד החוץ, הפגין סולסברי שמחה בלתי מרוסנת על שחרורו מהתפקיד.
כמה חודשים לאחר מכן טען סולסברי כי לממשלה החדשה, בראשות גלאדסטון, אין רוב באנגליה ובסקוטלנד, ובשל כך אין לה מנדט להנהיג שלטון עצמי באירלנד, ומכיוון שלא התקיים משאל עם רק בית הלורדים יוכל לתת את הבסיס לשינויים פוליטיים מהותיים. בספטמבר 1893 דחה בית הלורדים את ההצעה למתן שלטון עצמי לאירלנד ברוב של 419 מול 41, אך סולסברי מנע מבית הלורדים לדחות גם את הצעת החוק להטלת מיסי ירושה ב-1894. בבחירות ב-1895 זכו השמרנים ברוב גדול.
ראש ממשלה: 1895–1902
סולסברי התמחה בעיקר בענייני חוץ, ובשל כך התמקד בתחום זה ולא במשרד האוצר, כפי שהיה מקובל עד אז. בראייתו של סולסברי נותרה צרפת יריבתה המשמעותית של בריטניה, ואילו גרמניה נתפסה אצלו כמדינה קרובה יותר. למרות החוזים עליהם חתם עם אוסטריה ואיטליה, עמד סולסברי על עקרונות הבדידות המזהירה, והתנגד לחתימת בריתות עם מעצמות אירופיות אחרות. במרכז מדיניות החוץ הבריטית אותה הוביל עמדה שאלת חלוקת אפריקה בין המעצמות השונות - מאבק בין המעצמות האירופיות על השליטה ביבשת. מאבק זה כמעט והביא למלחמה בין בריטניה לצרפת בעת תקרית פשודה ב-1898. אירוע מרכזי נוסף באפריקה בזמן כהונתו של סולסברי הייתה מלחמת הבורים, בין 1899 ל-1902. סולסברי התנגד למתן שלטון עצמי לאירלנד, אך יזם רפורמת קרקעות נרחבת, שאיפשרה למאות אלפי כפריים אירים לזכות בבעלות על קרקע. חוקים נוספים שהעביר כראש ממשלה כללו חוק שאיפשר למורים לשלם אנונה ובכך לחסוך לגמלאות, וחוק שיצר מסגרות חינוכיות לילדים בעלי נכות פיזית ונפשית, ולילדים אפילפטיים.
ב-1895 מונה סולסברי כלורד חמשת הנמלים, משרה סמלית שנועדה להביע אמון והערכה מצד הכתר.
ב-11 ביולי 1902 החליט סולסברי לפרוש מתפקידו. ליבו היה שבור לאחר פטירת אשתו, ומצבו הבריאותי היה גרוע. את מקומו תפס אחיינו, ארתור בלפור.
שנת חייו האחרונה: 1903
סולסברי סבל ממשקל יתר שגרם לקשיי נשימה. מצבו החמיר, והוא נאלץ לישון בכיסא בביתו. עד אוגוסט 1903 החמיר מצבו, והוא סבל מבעיות לב ומהרעלת דם שנגרמה מכיב ברגלו. הוא נפל בשנתו מהכיסא שעליו ישן, ומצבו הבריאותי הרעוע הביא להחמרה מיידית ולמותו.
אישיותו, הערכת פועלו והנצחתו
סולסברי היה אדם גבוה, וכבר מצעירותו כפוף מעט. הוא היה קצר ראייה, ובנערותו היה ביישן ומופנם. הוא המרה את רצון אביו, ונשא לאשה את ג'ורג'ינה אלדרסון, שהייתה - לדעת אביו - ממעמד נחות יותר. הנישואין עלו יפה, ולזוג היו שמונה ילדים (אחת מהן נפטרה בגיל ינקות). סולסברי היה אב סובלני, ששאף למנוע מילדיו את הילדות הקשה שהוא עצמו עבר. הוא קיצר את שעות הלימוד של ילדיו, מתוך ההנחה שפחות שיעורים יניבו תוצר אינטלקטואלי טוב יותר. עם זאת, אשתו אמרה עליו ש"ייתכן שהוא מסוגל למשול במדינה, אך הוא לא ניתן לסמוך עליו שיהיה אחראי על ילדיו".
אף שהתגבר על התמוטטות העצבים ממנה סבל בצעירותו, סבל לכל אורך חייו מתופעות להן קרא "סערת עצבים". אלו באו בתקופות של מתח, דאגה ותשישות, וכללו מיגרנות חריפות, דיכאון, בעיות עיכול, לאות ותשישות, ובשיא המשבר רגישות קיצונית לאור, צליל ומגע. סולסברי נודע גם בפיזור דעתו, וייתכן שהיה זה קושי נוירולוגי, שבא לידי ביטוי כאשר לא זיהה אנשים קרובים אליו, פעם אחת אפילו את בנו. במקרה אחד שאל סולסברי בלחש את מי שישב לידו במהלך ארוחת בוקר, מיהו האדם היושב מצידו השני. הוא נענה שהמדובר באחד מידידיו הקרובים ביותר, ששימש באותה עת כשר בממשלתו. סולסברי הסביר את טעותו בכך שבישיבות הממשלה הוא רואה את פניו, אך כעת הוא רואה אותו בפרופיל ולכן לא זיהה אותו.
סגנון הניהול של סולסברי היה שונה מזה של קודמיו, לורד ביקונספילד וויליאם גלאדסטון. בניגוד לשניהם, שהטילו משמעת על השרים בממשלותיהם וניהלו אותם ביד רמה, הנהיג סולסברי צורת עבודה חופשית יותר, ואיפשר לכל שר אוטונומיה רחבה יותר. כך נהג גם מול שגרירי האימפריה ברחבי העולם, עמם ניהל דו-שיח של אמון והתייעצות. הוא העדיף תמיד לעבוד לבדו במשך שעות. סולסברי הסביר שלו היה לו זמן היה מעביר חלק מן העבודה לכפופים לו, אך מכיוון ששעתו דוחקת הוא עושה הכל בעצמו. הוא לא התעניין כלל בענפי הספורט שהיו תחביבם הנלהב של בני האצולה בזמנו: רכיבה על סוסים, ציד, שיט יאכטות ומרוצי סוסים. פעם התלונן באוזני אשתו שעליו להמתין לשובו של אחד משותפיו לממשלה ממירוץ שבו צפה אותו אדם, באמרו: "התארגנותנו הפוליטית נאלצת להמתין עד שבעל ארבע רגליים מסוים ירוץ עבור דבר מה". במקום זאת העדיף קריאה ועריכת ניסויים כמדען חובב.
הערכת פועלו
רוב ההיסטוריונים רואים בסולסברי אדם מוכשר, שהנהיג מדיניות מעין ריאקציונרית, שבלמה כוחות של ליברליזם ושינוי למשך כמה עשורים. היסטוריונים שונים רואים בו את הוגה הדעות החשוב ביותר שהמפלגה השמרנית בבריטניה העמידה מבין שורותיה. ב-1977 הוקמה בבריטניה "קבוצת סולסברי", בראשות רוברט גסקוין ססיל, המרקיז השישי מסולסברי, נינו של המרקיז השלישי. קבוצת סולסברי קרויה על שמו של המרקיז השלישי, ועוסקת בהוצאה לאור של כתבים המקדמים חשיבה ומדיניות שמרנית. גם הרבעון האקדמי "סולסברי רוויו", שנוסד ב-1982 ונקרא גם הוא על שם המרקיז השלישי, עוסק בחשיבה שמרנית.
העיר הרארה, עיר הבירה של זימבבואה, נקראה בעבר סולסברי. העיר הוקמה ב-1890 על ידי ססיל רודס כמבצר, ונקראה על שמו של ראש הממשלה סולסברי. העיר הייתה בירתה של דרום רודזיה בשנים 1923–1953, של הפדרציה של רודזיה וניאסלנד בשנים 1953 - 1963, ולאחר מכן של רודזיה העצמאית החל מ-1965. שנתיים לאחר הקמתה של זימבבואה שונה שמה של העיר לשמה הנוכחי.
ארון אחירם
ארון אחירם (פיניקית: 𐤀𐤓𐤍 𐤀𐤇𐤓𐤌 ארן אחרם) הוא סרקופג שהתגלה בנקרופוליס המלכותי של העיר הקדומה גבל שבלבנון. על הסרקופג נמצאה כתובת חקוקה בכתב פיניקי המציינת את שמו של מלך פיניקי בשם אחירם. הכתובת מתוארכת לשנת 1000 לפנה"ס לערך.
הסרקופג
הסרקופג התגלה בשנת 1923 על ידי הארכאולוג הצרפתי פייר מונטה בקבר פיר מס' V בנקרופוליס המלכותי של מלכי גבל בסמוך לשפת הים. הסרקופג התגלה ביחד עם קבוצת קברים של מלכי גבל. שמו של אחירם נודע רק בעקבות מציאת הסרקופג - אין אזכור לשמו כמלך בתעודות עתיקות אחרות. את אחירם ירש בנו "אתבעל" שהיה הראשון אשר היה זכאי במפורש לתואר מלך גבל.
התבליט המגולף התחתון של הסרקופג נחשב אחד התבליטים האומנותיים החשובים מתחילת תקופת הברזל שנמצאו באזור חוף לבנון הפיניקי. בקרבת הסרקופג נמצאו ממצאים שתוארכו לתקופת הברונזה המאוחרת המאה ה-13 לפנה"ס. ממצאים אלה העלו דיונים בשאלה האם יש לתארך את הסרקופג לתקופה זו או לתארך למאה ה-11 לפנה"ס או המאה ה-10 לפנה"ס וזאת משיקולים פלאוגרפיים. הסרקופג מעוטר בתבליטי סצנות שונות הקשורות כנראה לחיי המלך ומותו. הסצנה העיקרית מתארת מלך היושב על כס עשתרת מלכותי מגולף בכרובים, כשבידו הימנית הוא מחזיק כוס, ובידו השמאלית שבט המשפט, או פרח לוטוס. לפני המלך שולחן, ולפניו עוברים גברים המברכים אותו תוך הנפת ידיהם או מביאים לו מתנות. סצנה דומה מאוד התגלתה על לוחית שנהב ממגידו מהמאה ה-13 לפנה"ס. על מכסה הסרקופג מגולפות שתי דמויות גבריות המתעמתות אחת עם השנייה, כאשר ביניהן גולפו זוג אריות המפנים את גבם זה לזה. סצנה אחרת מראה נשים מקוננות, חשופות חזה, וכנראה פרועות שיער. שתיים מניפות את ידן, ושתיים ידיהן על ירכיהן. סצנה זאת מופיעה בדופן הצרה משני הצדדים.
הכתובת
הכתובת מכילה 38 מילים, ובהם 19 או 20 אותיות המקבילות לאותיות העברית בלא האות ק' האות צ' ואולי גם בלא האות ד'. היא כתובה בשורה אחת ארוכה בשני חלקים על שתי השפות לאורך מכסה הסרקופג. הכתובת נכתבה בניב קדום של השפה הפיניקית וזה הטקסט הקדום ביותר של האלפבית הפיניקי שהתגלה עד כה. הניב הפיניקי בכתובת הוא מהניבים הקרובים ביותר של פיניקיה ללשון המקרא. על פי הכתובת, הסרקופג הוכן על-ידי אתבעל מלך גבל לאביו אחירם. 𐤀𐤓𐤍 | 𐤆𐤐𐤏𐤋 ///[𐤀] 𐤕𐤁𐤏𐤋 | 𐤁𐤍𐤀𐤇𐤓𐤌 | 𐤌𐤋𐤊𐤂𐤁𐤋 | 𐤋𐤀𐤇𐤓𐤌 | 𐤀𐤁𐤄 | 𐤊𐤔𐤕𐤄 | 𐤁𐤏𐤋𐤌 | 𐤅𐤀𐤋 | 𐤌𐤋𐤊 | 𐤁𐤌𐤋𐤊𐤌 | 𐤅𐤎𐤊𐤍 | 𐤁𐤎𐤍𐤌 | 𐤅𐤕𐤌𐤀 | 𐤌𐤇𐤍𐤕 | 𐤏𐤋𐤉 | 𐤂𐤁𐤋 | 𐤅𐤉𐤂𐤋 | 𐤀𐤓𐤍 | 𐤆𐤍 | 𐤕𐤇𐤕𐤎𐤐 | 𐤇𐤈𐤓 | 𐤌𐤔𐤐𐤈𐤄 | 𐤕𐤄𐤕𐤐𐤊 | 𐤊𐤎𐤀 | 𐤌𐤋𐤊𐤄 | 𐤅𐤍𐤇𐤕 | 𐤕𐤁𐤓𐤇 | 𐤏𐤋 | 𐤂𐤁𐤋 | 𐤅𐤄𐤀 | 𐤉𐤌𐤇 𐤎𐤐𐤓𐤄 / 𐤋𐤏𐤃 | 𐤔𐤓𐤋 ארנ | זֶפּעל ///[א] תבעל | בנאחרמ | מלכגבל | לאחרמ | אבה | כשִתֹה | בעלמ | ואל | מלכ | במלכמ | וסכנ | בסנמ | ותמא | מחנת | עלי | גבל | ויגל | ארנ | זנ | תחתסף | חטר | משפטה | תהתפכ | כיסא | מלכה | ונחת | תברח | על | גבל | והא | ימח ספרה / לעד | שרל
בעברית ארון זה פעלעשה> אתבעל בן-אחירם מלך-גבל לאחירם אביהו איווה לשיתוביקש לָשִׂים אותו בעולםהמתים ואזהרה אל מלך במלכים ושכן בשוכנים וְכל מי ששָׁם חונה עֲלֵי גבל - ויגלוהיה אם יִפתח ארון זה: תיחשףייקצץ חוטרענף, עליו נשען משפטו, תתהפך כיסא מָלכוֹ, ובפחד תברח מפני גבל, והוא ימח ספרו ימחק הכתוב לגביו, או: מיספרו - צבאו ... לְעֵד: שָׂרֵל
Remember December
Remember December (בעברית: לזכור את דצמבר) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית דמי לובאטו לאלבום האולפן השני שלה, Here We Go Again. הוא נכתב על ידי ג'ון פילדס, לובאטו ואן פרבן, והופק על ידי פילדס. השיר פורסם באירופה, כסינגל השני והאחרון של האלבום ב-18 בינואר 2010 דרך הוליווד רקורדס. סגנונות השיר הן פאוור פופ - סינת'פופ, השונים מסגנון הפופ-רוק הרגיל של לובאטו. המילים מתארות את ניסיונו של הגיבור להזכיר לחבר שלה את הזמנים הטובים של מערכת היחסים שלהם. לובאטו תיארה את השיר כדוגמה לצורה בה רצתה שתישמע המוזיקה העתידית שלה.
השיר זכה לרוב לביקורות חיוביות של מבקרי המוזיקה; הרוב המכריע שלהם שיבח את ההוק והפזמון. כמה מבקרים גם ציינו כי הוא אחד מן השירים הבולטים באלבום. השיר נכשל מבחינה מסחרית, וכן הגיע למקום ה-80 במצעד הסינגלים הבריטי בלבד. נמכרו בארצות הברית 144,000 עותקים של השיר על פי נילסן סאונדסקאן. לובאטו ביצעה את השיר פעמים רבות, בסיבוב ההופעות שלה Summer Tour 2009 וגם במופע של אלן טיצ'רמש.
במצטבר, הצליח השיר לצבור 50 מיליון צפיות ביוטיוב.
וידאו קליפ
הקליפ הנלווה ל"Remember December" הופק על ידי טים ווילר, אשר ביים גם את הקליפים הקודמים של לובאטו, "Here We Go Again" ו-"La La Land". לובאטו התראיינה על ידי חדשות MTV על הסט של הקליפ, שבו היא הצהירה כי נשארה נאמנה לנושא השיר: "הקליפ מתייחס לשיר באופן כלשהו... ולכן במקום שיש עניין של אהבה בקליפ הזה, הרעיון הוא להיות אכזרי, כמו לקחת שליטה כבחורה, בדומה להעצמת נערה. כן, דיוות!". היא תיארה את הסרטון כ-"גלאם רוק אמיתי". הסרטון הועלה לראשונה ב-12 בנובמבר 2009 והיה זמין להורדה באייטונס החל מה-1 בדצמבר 2009.
הקליפ כולל שלוש סצנות לפי הסדר הבא: בסצנה הראשונה לובאטו להופיע עם הלהקה שלה על הבמה כאשר היא לבושה בז'קט עור שחור וכפפות. הסצנה השנייה היא לובאטו עם חבריה (בגילומם של מייג'ן מרטין, אנה מריה פרז דה טגל וקלואי ברידג'ס (השחקנים של "קאמפ רוק 2: הג'אם האחרון") "לוקחות" את הלילה החוצה אל רחובות לוס אנג'לס. השלישית והאחרונה הייתה סצנה בה לובאטו לובשת חולצה נוצצת ושרה.
מדליית חייל חיל האוויר
מדליית חיל חיל האוויר (באנגלית: Airman's Medal) היא העיטור הגבוה ביותר המוענק לחיילי חיל האוויר של ארצות הברית על גבורה שלא במהלך קרב. העיטור יכול להיות מוענק גם לאנשי צבא ידידותי עבור מעשה גבורה במהלך תמיכה במבצעי חיל האוויר של ארצות הברית אך לא במהלך קרב, כמו כן יכול להינתן לאנשי כוחות המילואים של חיל האוויר שלא היו בשירות פעיל בזמן מעשה הגבורה.
העיטור נוסד בהתאם להחלטת הקונגרס של ארצות הברית מה-6 ביולי 1960. על פי הקריטריונים מעשה הגבורה צריך לכלול סיכון עצמי והתנדבות לסיכון החיים שלא במהלך עימות עם כוחות צבא אויב. העיטור לא יוענק רק על בסיס הצלת חיים או הצלחת מעשה הגבורה. העיטור לא יוענק לחיילים הממלאים את תפקידם באופן שגרתי הכולל סיכון חיים כגון לוחמי אש, לוחמי חילוץ וחיילי אבטחה.
בחזית המדליה ציור של הרמס המשחרר עיטם לבן-ראש. סרט המדליה כולל 13 פסים בצבעי חיל האוויר: צהוב וכחול עז (Ultramarine).
דורודונטידים
דורודונטידים (שם מדעי: Dorudontidae) היא תת-משפחה נכחדת של לווייתנים קדומים ממשפחת הבסילוזאוריים (לעיתים נחשבת למשפחה עצמאית). הם חיו בתקופת האאוקן, לפני כ-35 עד 40 מיליוני שנים. כמו האחרונים, קודמיהם בשרשרת האבולוציונית של הלווייתנאים המודרניים, גם הדורודונטידים בילו את כל חייהם במים, וכך השלימו את המעבר חזרה מן היבשה למים. הם קרובים מאוד גם לשתי סדרות הלווייתנאים המודרניים החיים כיום: לווייתני השיניים ולווייתני המזיפות, וכנראה שהם היו אבותיהם הקדומים.
מאובני הדורודונטידים נמצאו בכל העולם, מה שמעיד על תפוצה רחבה והסתגלות מוחלטת למים מלוחים.
סוגים
בתת-המשפחה הסוגים הבאים:
רנאן (1998)
רנאן קרבאליו ארייאס (בפורטוגזית: Renan Carvalho Areias; נולד ב-18 בינואר 1998) הוא כדורגלן ברזילאי, המשחק בעמדת הקשר בקריקיומה.
קריירה
ב-13 באוגוסט 2019, רנאן חתם ברוסלארה מהליגה הברזילאית השנייה. ב-31 באוגוסט 2019, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד לומל. ב-17 בנובמבר 2019, רנאן הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 3–5 לוסטרלו.
ב-3 בפברואר 2020, רנאן הושאל למ.ס. אשדוד מליגת העל עד לסיום העונה.
ב-14 בפברואר 2021, רנאן חתם בקונפיאנצ'ה.
מכון סמולני
מכון סמולני (ברוסית: Смольный институт; תעתיק: סמול'ני אינסטיטוט) הוא מבנה היסטורי הבנוי בסגנון פלדיאני בסנקט פטרסבורג שברוסיה. במקור תוכנן הבניין לשכן מרכז חינוכי לבנות אצולה, אך לאורך השנים שימש בין השאר כמקום מגוריו הזמני של לנין וכמטה המפלגה הקומוניסטית בעיר. כיום זהו מקום עבודתו של מושל סנקט פטרבורג, והוא מאכלס גם מוזיאון המוקדש ללנין.
היסטוריה
תכנון הבניין הוזמן מג'קומו קברנגי על ידי החברה לחינוך עלמות אצילות והוא נבנה בשנים 1806–1808 ושיכן את מכון סמולני לעלמות, שהוקם בעידודו של איוון בצקוי ועל פי צו של יקתרינה השנייה (הגדולה) ב-1764, כששמו מושאל ממנזר סמולני הסמוך. הקמת המכון הייתה צעד משמעותי בהפיכת החינוך לזמין עבור נשים ברוסיה: "מתן השכלה לנשים החל רק בשנים 1764-1765 כאשר יקתרינה השנייה הקימה לראשונה את מכון סמולני לבנות האצולה בסנקט פטרבורג ולאחר מכן את מכון נובודוויצ'י עבור בנות פשוטי העם."
סמולני היה המוסד החינוכי הראשון של רוסיה לנשים, והמשיך לתפקד ככזה תחת חסותם האישית של השליטים הרוסים עד זמן קצר לפני מהפכת 1917. גינה וסורגי ברזל הקיפו את המכון למן תחילת המאה ה-19.
בשנת 1917, הבניין נבחר על ידי ולדימיר לנין, כמטה הבולשביקים במהלך מהפכת אוקטובר. המקום שימש כמעון המגורים של לנין במשך מספר חודשים, עד שהממשלה עברה לקרמלין במוסקבה במרץ 1918. לאחר מכן הפך סמולני למטה המקומי של המפלגה הקומוניסטית, שפעלה כעירייה לכל דבר. בשנת 1927, הוצבה אנדרטת לנין בחזית הבניין, שתוכננה על ידי הפסל וסילי קוזלוב והאדריכלים ולדימיר שוצ'קו וולדימיר גלפרייך.
ב-1934 התבצעה במקום ההתנקשות בסרגיי קירוב, ראש העיר וממקורביו של יוסיף סטלין. אחרי 1991 שימש סמולני כמקום מושבו של ראש העיר (מאז 1996 - המושל) ומועצת העיר. ולדימיר פוטין עבד במבנה בשנים 1991–1997 תחת אנטולי סובצ'ק, ראש העיר דאז.
כיום משמש הבניין ההיסטורי כמקום עבודתו הרשמי של מושל סנקט פטרבורג, ונמצא בו גם מוזיאון המוקדש ללנין. המבקרים במוזיאון יכולים לסייר בחדרי המגורים ובמשרדיו של לנין ולראות את אולם האספות שבו הוכרז על ניצחון מהפכת אוקטובר בשנת 1917.
השם "סמולני" הוא שם היסטורי הנובע מהמיקום. בימיה הראשונים של העיר סנקט פטרבורג היה המקום בקצה העיר, היכן שהיה המגרש ששימש לבניית ספינות ותחזוקה, ועשו בו שימוש רב בזפת (Смола, "סמולה" ברוסית). כתוצאה מכך, האזור נקרא "סמולני" - "מקום הזפת". השם גם נחשב למילה נרדפת לממשל העירוני ולעיריית סנקט פטרבורג.
עדה ואלרי טל
עדה ואלרי טל (15 באוגוסט 1936 – 14 באוקטובר 1994) הייתה שחקנית קולנוע ישראלית, מחלוצות הטרנסג'נדריות בישראל. נחשבת לשחקנית הקולנוע הטרנסג'נדרית הראשונה בישראל.
ביוגרפיה
ואלרי טל נולדה בבוקרשט שברומניה בשם סרג'ו ואלרי. בשנת 1964 עלתה לבדה לישראל ושם הזדהתה כגבר הומוסקסואל והשתלבה בקהילה הלהט"בית בישראל. היא נהגה לארח בדירתה ארוחות שישי מדי שבוע, אליהן היו מגיעים להט"בים רבים שלא היה להם מקום אחר לאכול בו.
בשנת 1970 עברה ניתוח להתאמה מגדרית בבית החולים אסותא ובחרה בשם עדה ואלרי טל, ששילב את שם המשפחה עמו נולדה יחד עם שמה של אחת משחקניות התיאטרון הנערצות עליה, עדה טל. לאורך חייה, מיעטה ואלרי טל לדבר על עברה והייתה מגיבה בזעם לשאלות בנושא על מנת שאלו לא יוציאו אותה מהארון ללא הסכמתה.
ואלרי טל עבדה כחשפנית וכמארחת בבר 51 בתל אביב תחת שם הבמה "לולה פרו פרו", ושם הכירה בשנת 1984 את הבמאי עמוס גוטמן והמחזאית עדנה מזי"א. השניים ליהקו אותה לדמותה של אפולוניה גולדשטיין בסרט בר 51, שהתבססה בחלקה על דמותה של ואלרי טל, ודירתה גם שימשה לצילומי הסצנות בכיכובה . ואלרי טל עבדה עם גוטמן, שהעריץ אותה וקרא לה "דיווה", גם בסרטיו חימו מלך ירושלים וחסד מופלא.
גרה
גרה (בגרמנית: Gera) היא עיר עצמאית (Kreisfreie Städte, עיר שאינה כפופה למחוז) במדינת תורינגיה שבגרמניה. זוהי העיר השלישית בגודלה בתוריגניה והיא שוכנת במרחק של 55 ק"מ מדרום ללייפציג, 75 ק"מ ממזרח לבירת המדינה ארפורט ו-120 ק"מ ממערב לדרזדן. יחד עם שכנותיה קמניץ, צוויקאו ופלאואן, היא מהווה את המרכז של אזור ייצור הטקסטיל והמתכות שבו מתגוררים מעל מיליון תושבים.
עדה ואלרי טל
ביוגרפיה
בנוסף השתתפה ב-1986 בתוכניות האירוח "סיבה למסיבה" עם לילית נגר וב"סופשבוע" בהנחייתה של רבקה מיכאלי, ששודרו ב.
עם השנים, ולאחר פרסומה בקולנוע, הפכה ואלרי טל לאושיית תרבות תל אביבית, כיכבה בסרטי סטודנטים רבים, ואף הופיעה בתיאטרון הסמטה ביפו.
חיים אישיים
באוגוסט 1970 נישאה ואלרי טל ליעקב ארוך, טכנאי שיניים ממשפחה ממוצא יווני צעיר ממנה בעשור, שהכירה במועדון שבו הופיעה. בכתבה שפרסמה ואלרי טל במגזין העולם הזה תחת השם עדה ארוך באותה שנה היא גוללה בגוף ראשון את סיפור היכרותם. לדברי ואלרי טל בעלה היה "הומוסקסואל מסוג ביסקסואלי", ואף על פי שקיבל בהתחלה את זהותה המגדרית כאישה, לאחר שעברה את הניתוח להתאמה מגדרית וכן בלחץ משפחתו, שלא ידעה לא על נטיותיו המיניות ולא על עברה של ואלרי טל, חזר בו מדעתו. לאחר גירושיה חזרה עדה לשם משפחתה המקורי ולא שבה לדבר על עברה וחייה האישיים.
הנצחה
ואלרי טל מונצחת במסגרת פרויקט לולה, ששמו הוא מחווה לשם הבמה בו נודעה בתקופת עבודתה בבר 51.
כלבם של בני בסקרוויל (סרט, 1983)
כלבם של בני בסקרוויל (באנגלית: The Hound of the Baskervilles) הוא סרט טלוויזיה בריטי משנת 1983 בבימויו של דאגלס היקוקס ובכיכובם של איאן ריצ'רדסון בתפקיד שרלוק הולמס ודונלד צ'רצ'יל בתפקיד דוקטור ג'ון ווטסון. הסרט מבוסס על הרומן "כלבם של בני בסקרוויל" מאת ארתור קונאן דויל.
הפקה
ב-1982 המפיק האמריקאי סיי ויינטרוב שיתף פעולה עם המפיק האנגלי אוטו פלסצ'קס כדי ליצור שישה עיבודים לטלוויזיה של סיפורי שרלוק הולמס. צ'ארלס אדוארד פוגו גויס לכתיבת התסריטים. אבל נוצרו סרטים רק לשניים מהסיפורים "חותם הארבעה" ו"כלבם של בני בסקרוויל", לפני שהחלו שידורי סדרת הטלוויזיה "שרלוק הולמס" של טלוויזיית גרנדה ב-1984. סרט שלישי בשם "Hands of a Murderer" צולם בסופו של דבר בכיכובו של אדוארד וודוורד בדמות שרלוק הולמס וג'ון הילרמן בדמות דוקטור ווטסון.
דנהולם אליוט שגילם בסרט זה את ד"ר מורטימר שיחק לפני כן בתפקיד סטפלטון בקומדיה הפרודית של הסיפור בכיכובם של דאדלי מור ופיטר קוק. הוא הופיע עם קוני בות' גם בסרט "The Strange Case of the End of Civilization as We Know It". בות' עצמה שיחקה ב-1987 בסרט "שובו של שרלוק הולמס".
חלק גדול מהמבטא האמריקאי של מרטין שו הוא דיבוב של שחקן אחר שנוסף בפוסט-פרודקשן
גרה
גרה מוזכרת לראשונה בשנת 995 והיא התפתחה להיות עיר במאה ה-13. בהמשך היא הייתה מקום משכנם של כמה שליטים מבית ראוס (Reuß), עד לסיום המלוכה בגרמניה ב-1918. במהלך המאה ה-19 הפכה גרה למרכז תעשיית הטקסטיל וחוותה תהליך של צמיחה מהירה. ב-1952 הפכה העיר למרכז מנהלי של מחוז הנושא את שמה בגרמניה המזרחית. מאז 1990 גרה היא שוב חלק ממדינת תורינגיה. אובדן תפקידיה המנהליים יחד עם צמצום הפעילות התעשייתית שלה, גרם לשקיעה של המצב הכלכלי שנמשכת עד היום.
מאז 1990 שופצו רבים מהמבנים בעיר והוכנו תוכניות רבות לשיקום העירוני שלה, וזאת כדי לשקם את כלכלתה. ניתן לראות בניינים ציבוריים ופרטיים, במיוחד מעונות מלכותיים מתקופת הפריחה של העיר בשנים 1870–1930, ששינו את חזותם. הצייר המפורסם אוטו דיקס נולד בגרה בשנת 1891.
גרה שוכנת בשטח של גבעות במזרח תורינגיה, בתוך העמק הרחב של וייסה-אלסטר (Weisse Elster).
גאוגרפיה
גרה ממוקמת באזור של גבעות במזרח תורינגיה על גדות נהר וייסה-אלסטר, בין רמות תורינגיה (Thüringer Schiefergebirge) שבמרחק 50 ק"מ לערך מדרום-מערב לה, הרי הארצבירגה (Erzgebirge) במרחק 50 ק"מ מדרום-מזרח לה ומפרץ לייפציג (Leipziger Tieflandsbucht) שבמרחק 50 ק"מ מצפון לה. גבולה המוניציפלי מסומן על ידי עמק נהר האלסטר שחוצה אותה בכיוון צפון-דרום. ממערב לעמק הנוף יותר גבעתי ומיוער ואילו הצד המזרחי יותר שטוח והקרקעות בו יותר בשימוש חקלאי. גובה פני הקרקע נע בין 180 ל-354 מטרים מעל פני הים, אך רוב שטחיה של העיר נמצאים בגובה של כ-200 מטרים מעל פני הים. בתחומיה של העיר זורמים יובלים קטנים של הוייסה-אלסטר.
ימי הביניים
המקום הקרוי גרה מתייחס במקור לאזור בעמק הנהר אלסטר בו ניצב העיר כיום. מקור השם ככל הנראה בתקופה שלפני נדידת העמים. הסלאבים הראשונים שהתיישבו באזור במהלך המאה ה-8 אימצו את השם. התיעוד הראשון לשם גרה הוא משנת 995.
ב-999 העניק אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את המחוז של גרה למנזר קוודלינבורג (Quedlinburg). ב-1209 העבירה הכנסייה את השלטון באזור לידי הווגט של ויידה (Weida). הווגטים של ויידה היו אבותיהם של בית ראוס ששלטו בגרה עד ל-1918. גרה מוזכרת לראשונה כעיר ב-1237, למרות שלא ברור מתי היא קיבל את זכויותיה כעיר. העיר הקטנה הוקפה בחומות במאה ה-13, אורכה היה 350 מטרים ורוחבה 350 מטרים. מצודתו של הווגט נבנה בפינה הדרום-מערבית של העיר באזור של רחוב המבצר (Burgstraße) של היום. החותם של העיר היה בשימוש לראשונה ב-1350, מועצה מונתה לראשונה ב-1360 ובניין מועצת העיר מוזכר לראשונה ב-1426. אם המנזר של קוודלינבורג נותרה השליטה הרשמית של העיר עד 1358 ואז עבר לידי בית וטין. הווגטים לא יכלו להשתחרר משלטונו של בית וטין. ב-1450 נחרבה גרה כמעט לחלוטין במהלך מלחמת האחים הסקסונית (Sächsischer Bruderkrieg), אך היא הצליחה להשתקם במהירות מאחר שענף הטקסטיל שהחל להתפתח בה הביא רווחה לעיר.
ראשית העת החדשה
הרפורמציה הפרוטסטנטית הגיעה לגרה ב-1533 בניגוד לרצונם של הווגטים של בית וטין. לאחר המלחמה השמלקלדית ב-1546 איבד בית וטין את גרה לטובת מלכי בוהמיה, שלא השפיעו רבות על העיר ובית ראוס המשיך למשול בעיר. במהלך המאה ה-16 היגרו לגרה כמה יצרני טקסטיל מהולנד הספרדית שנמלטו ממנה כפליטים דתיים, הגיעו לגרמניה בהזמנתו של היינריך השני, רוזן ראוס-גרה ופיתחו את ענף הטקסטיל בעיר. במאה ה-18 נבנו בתי חרושת לטקסטיל שאותם ניתן לראות בעיר עד היום.
ב-1673 הפכו שליטי בית ראוס לרוזנים של האימפריה הרומית הקדושה וגרה הפכה להיות מקום משכנם המלכותי. ב-1686 וב-1780 נחרבה העיר בשריפות גדולות. לאחר כל אחת מהשריפות נבנתה העיר מחדש ובשנות השמונים של המאה ה-18 עוצבו בתי העיר בסגנון הבארוק המאפיין את מרכז העיר עד היום.
לאחר 1815
השליט האחרון לבית ראוס מת ב-1802 כך שמכאן והלאה לא הייתה העיר מקום משכן מלכותי עד אשר שליט חדש עקר לכאן משליץ (Schleiz) ב-1848. מאז ועד ל-1918 שימשה גרה כמקום מושב הנסיכים של הענף הצעיר של בית ראוס. עם פרוץ המהפכה התעשייתית באמצע המאה ה-19, נהנתה גרה מצמיחה מהירה בתעשיית הטקסטיל שלה וב-1836 הופעל בה הנול הממוכן הראשון. ב-1859 קושרה גרה לראשונה לרשת מסילות הברזל. בעשורים הבאים הפכה העיר לצומת רכבות חשוב והתעשייה בה המשיכה להתפתח. בשנת 1892 הייתה גרה לעיר השנייה בגרמניה שהופעלה בה חשמלית.
במהלך המהפכה הגרמנית של 1918–1919 נאלץ הנסיך של בית ראוס להתפטר והנסיכות הפכה להיות מדינה דמוקרטית, המדינה העממית רויס, שהצטרפה למדינת תורינגיה ב-1920. לאחר שצורפו אליה כמה יישובים שכנים בעשור השני של המאה ה-20 ובעשור שאחריו, גדלה אוכלוסיית העיר ל-80,000 תושבים והייתה לעיר הגדולה ביותר בגבולות תורינגיה של אז, ללא ארפורט. למרות זאת, ויימאר בעלת המיקום המרכזי יותר, הפכה להיות בירת המדינה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, חרבה הקהילה היהודית של העיר, בליל הבדולח נשרף בית הכנסת של העיר והיהודים היגרו ממנה או נרצחו במחנות הריכוז. הפצצות אוויריות החריבו כמה חלקים של העיר ב-6 באפריל 1945. 300 בניינים נפגעו, כולל כמה מבנים היסטוריים, רבים מהם לא שוקמו לאחר המלחמה. גרה נכבשה על ידי האמריקאים ב-14 באפריל 1945 והיא הועברה לידי הסובייטים ב-1 ביולי 1945.
ב-1949 הפכה גרה להיות חלק מגרמניה המזרחית והיא הייתה מרכזו של המרד המזרח-גרמני ב-1953, כאשר אלפי פועלים, כולל כורי אורניום רבים, דרשו העלאת שכר ובחירות חופשיות. רק התערבותם של כוחות שריון סובייטיים הצליחה לדכא את המרד. העיר נעשתה לבירת מחוז שנשא את שמה ב-1952. כתוצאה מכך רוכזו בעיר פונקציות מנהליות רבות והעיר זכתה לתנופת פיתוח. אוכלוסיית העיר ושטחה גדלו במהלך השלטון הקומוניסטי ונבנו פרברים חדשים מצפון ומדרום לה.
לאחר איחוד גרמניה ב-1990 גרה הייתה שוב לחלק ממדינת תורינגיה שהוקמה מחדש. יחד עם זאת איבדה מרבית תפקידיה המנהליים ורוב בתי החרושת בעיר נסגרו. כתוצאה מכך התחולל בעיר משבר כלכלי, שכלל עלייה של שיעורי האבטלה, ממנו לא התאוששה גרה עד היום.
סדר כוחות הצבא הגרמני במערכה בפולין
סדר הכוחות של הצבא הגרמני במערכה בפולין כלל שתי קבוצות ארמיות: קבוצת ארמיות צפון, שכללה את הארמיות השלישית והרביעית, וקבוצת ארמיות דרום, שכללה את הארמיות השמינית, העשירית וה-14, ואליהן התווסף כוח סלובקי. 450px|שמאל
קבוצת ארמיות צפון
קבוצת ארמיות צפון הייתה בפיקודו של גנרל-אוברסט פדור פון בוק. מטרות קבוצת הארמיות היו ללכוד את "המסדרון הפולני" (הארמייה הרביעית), ולהתקדם דרומה לכיוון ורשה מפרוסיה המזרחית (הארמייה השלישית).
הארמייה הרביעית
הארמייה הרביעית הייתה בפיקודו של גנרל חיל התותחנים גינטר פון קלוגה, ושהתה במערב פומרניה.
הארמייה השלישית
הארמייה השלישית הייתה בפיקודו של גנרל חיל התותחנים גאורג פון קיכלר, ושהתה בפרוסיה המזרחית.
הארמייה השמינית
הארמייה השמינית הייתה בפיקודו של גנרל-אוברסט יוהנס בלסקוביץ, ושהתה בצפון שלזיה.
הארמייה העשירית
הארמייה העשירית הייתה בפיקודו של גנרל חיל התותחנים ולטר פון רייכנאו, ושהתה בדרום שלזיה.
הארמייה ה-14
הארמייה ה-14 הייתה בפיקודו של גנרל-אוברסט וילהלם ליסט, ושהתה במוראביה ובסלובקיה.
פרויקט מחויבות אישית
תוכנית המחויבות האישית עוסקת בחינוך להתנדבות בקהילה (community service) ומטרתו הגברת המוכנות לתרומה ולהתנדבות בקהילה.
היסטוריה
בסוף שנות ה-70 החל המחנך אברהם אורן, מנהל בית הספר רוגוזין מגדל העמק, ליישם בבית ספרו תוכנית יוצאת דופן של מעורבות בקהילה. התוכנית התרחבה מרוגוזין למקומות נוספים, והפכה לתוכנית אזורית. בשנת 1980 הכיר משרד החינוך בתוכנית החינוכית הקהילתית יע"ף – יעדי עיירות פיתוח, והחל ליישמה ברחבי הארץ. בעקבות היוזמות הללו שפעלו בשטח ומסקנות ועדת שילד משנת 1979, פורסם חוזר המנכ"ל הראשון בנושא (חוזר מנכ"ל מב/3, 1981). כיום, על יסודות תוכנית יע"ף ודומותיה, נהוגה בכלל בתי הספר בישראל התוכנית למחויבות אישית. שמבוססת על גישה חינוכית של "שירות לקהילה" (Community service) ששמה במרכז את צורכי הקהילה ואחריות התלמיד לעזרה לקהילה למלא את צרכיה.
תחומי פעילות
על פי הנחיות משרד החינוך על פעילות המחויבות האישית לענות על צורך ממשי בקהילה, להתבצע במסגרת מוסדות ולארגונים המבטיחים פיקוח יעיל על התלמידים, לאפשר התנסות בתפקידים הדורשים אחריות ועקביות, ולהעניק למשתתף "חוויה של נתינה". הפעילויות בפרויקט כוללות:
דרישות פורמליות
על כל תלמיד בהגיעו לכיתה י' להתנדב בקהילה לפחות 60 שעות (שעתיים בשבוע) במסגרת התרומה לקהילה על התלמיד מוטלת האחריות להתמיד בנתינה במקום אחד, על הפעילות להיות ללא מטרת רווח כספי. תוכנית המחויבות האישית אינה מחייבת את כלל מוסדות החינוך והיא המלצה בלבד לכל מוסד שמעוניין להפעילה. החל משנת 2006 הורחבה התכנית כתוכנית לבחירת התלמידים בי"א ובי"ב, כשבכל שנה יכלו התלמידים לבחור לבצע עוד 120 שעות לפחות בתרומה לקהילה ומי שהשלים 180 שעות (י'-י"ב) והוכשר לתפקיד במשך כ-90 שעות בשלוש שנים יכול היה לקבל תעודת גמר בי"ב שכונתה "תעודת בגרות חברתית".
בגרות חברתית
החל משנת 2005 החלה תוכנית מורחבת של המחויבות האישית שאיפשרה לתלמידי יא -יב לבחור להמשיך להתנדב בקהילה. ולקבל תעודת בגרות חברתית בצד תעודת הבגרות.
התפתחות אישית ומעורבות חברתית-קהילתית
החל משנת 2014 החל משרד החינוך תוכנית רב שנתית בתיכונים המכונה "התפתחות אישית ומעורבות חברתית-קהילתית" המבוססת על גישה חינוכית המכונה "למידת שירות" (SERVICE LEARNING). התכנית מכוונת לפתח בקרב בני הילדים והנוער ערכים מיומנויות וכישורים באמצעות שירות בקהילה. תוך כדי חיבור בין הנלמד בהיבטים העיוניים בבית הספר ליישום מעשי הנותן מענה לצורכי הקהילה. וזאת כחלק בלתי ניפרד ממדיניות הלמידה המשמעותית של המשרד. לפי טענת משרד החינוך מעורבות חברתית מחזקת את ה-SEL ותורמת חוסן הנפשי, לצמצום התנהגויות סיכוניות, מעוררת בקרב התלמיד שאיפות להשכלה גבוהה, מביאות לשיפור בהישגים ולהעלאת הדימוי העצמי והמוטיבציה. המעשה בקהילה הופך להיות האמצעי לפיתוח הפרט לחיזוק הרלוונטיות של הלמידה לחיים האמיתיים וליצירת חברת מופת.
חובות התכנית - התפתחות אישית ומעורבות חברתית
התנסות אישית התלמיד בוחר מתוך מאגר נתון של אפשרויות לפעול בקהילה בהיקף של 90 ש' (60 בי + 30 בי"ב).
בנוסף התנסות קבוצתית בפיתוח מיזם שמטרתו לאפשר לתלמידי לחוות חוויה של אקטיביזם חברתי והשפעה על שינוי חברתי בקהילה בהיקף של 56 שעות לאורך השנים (י- 9 ש' + יא- 21 ש' + יב - 26 ש'). בנוסף התלמיד אמור להגיש עבודת סיכום רפלקטיבית מדי שנה.
תלמידים שבוחרים להצטיין כלומר לפעול מעבר לחובות הרשומות מעלה, יפעלו במשך 3 שנים בהתנסות אישית של 180 ש' + 90 שעות הכשרה.
ביקורת
לצד השבחים הרבים שלהם זכה המיזם בעקבות הגדלת מעורבות בני הנוער בקהילה הסובבת אותם, נשמעו גם ביקורות רבות ובהן הטענה שהעובדה שמשרד החינוך אינו מאפשר בחירה חופשית האם להשתתף במיזם או לא למעשה גורמת למשתתפים במיזם להירתע מהשתתפות בו ובכך משיגה תוצאה הפוכה מן המטרה והתלמידים מפתחים אדישות לסובב אותם. נכון למועד כתיבת שורות אלה, במהלך 3 השנים הראשונות התבצע מחקר מלווה של ראמ"ה, שזיהה השגים בהשפעת התכנית בצד חסמים שהמערכת לא הצליחה להפנים את השינוי בנושא.
נטען כי כפייה על התלמידים לעזור לזולת כתנאי לקבלת תעודת בגרות, גורמת לאנטגוניזם בקרב תלמידים המוכרחים בניגוד לרצונם להשתתף בפרויקט, ובכך למעשה הפרויקט משיג את המטרה ההפוכה שלו, וגורם לחלק מן התלמידים לפתח עוינות בהקשר של תרומה והתנדבות אמיתית למען הקהילה.
מחקר שערך משרד החינוך בשנת 2017 העלה כי כמחצית מהתלמידים היו שבעי רצון מהתוכנית ודיווחו כי ההשתתפות חיזקה את רצונם לתרום לחברה וסייעה להם בפיתוח יזמות ועבודת צוות. לעומתם, כשליש מהתלמידים בבתי ספר דוברי עברית וכרבע מהתלמידים הערבים דיווחו שהתוכנית היא "עומס שהיו רוצים להסיר מעליהם". נמצא כי מורים רבים אינם יוזמים שיעורים בהם מדברים התלמידים על הפעילות שביצעו. העדר התייחסות מילולית וכתובה לפעילות שבוצעה (אינטרוספקציה, או: רפלקציה) מקטין את התרומה של הפעילות לתלמיד. החוקרים קבעו כי "המרכיב העוסק בעיבוד ההתנסות ובביצוע הרפלקציה ממשיך להיות עקב אכילס של התוכנית. בתי הספר מתקשים בביצוע מטלה זו מכיוון שהיא מסתמכת על רצונם הטוב של המחנכים וגם בשל הקושי הנובע מהיעדר הכשרה וידע לביצוע המשימה" מקור הכשל לפי המחקר הוא העדר תגמול נאות למחנכים עבור הפעילות הנוספת שדורש הפרויקט והעדר נחישות מצד הנהלות בתי הספר.
גלאס GT
גלאס GT (בגרמנית: Glas GT) היא מכונית ספורט בתצורת קופה מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית Hans Glas GmbH אשר יוצרה בין השנים 1964–1968 בגרמניה המערבית.
מיוני 1967, לאחר השתלטות יצרנית הרכב הגרמנית BMW על היצרנית Hans Glas GmbH, המשיכה BMW לייצר את הדגם עד מאי 1968.
קישורים חיצוניים
(דגמי גלאס GT) (דגמי BMW 1600 GT)
MBTI
MBTI (קיצור של Myers-Briggs Type Indicator) הוא שאלון אישיות שנועד לבחון את ההעדפות של המשיבים בראיית העולם וקבלת החלטות. השאלון כולל 94 שאלות. בכל שאלה הנבדקים והנבדקות צריכים לבחור בין אחת משתי דיכוטומיות: מוחצנות-מופנמות (E-I), חושים-אינטואיציה (S-N), חשיבה-רגשות (T-F) ושיפוט-תפיסה (J-P). על בסיס התכונה שנבחרה יותר פעמים בכל דיכוטומיה, המשיבים משויכים לאחד מ-16 דפוסי אישיות, לדוגמה: INFJ. מקור הדיכוטומיות הללו מבוסס על תאוריית האישיות של הפסיכולוג קרל גוסטב יונג. נכון לשנת 2020, השאלון קיים בארבע גרסאות שונות ומתורגם ל-29 שפות.
השאלון פופולרי בהקשרים ארגוניים וייעוציים, אך כושל בביקורת מדעית. רוב המחקרים התומכים בשימוש בשאלון נערכו על-ידי 'המרכז לאפליקציות של טיפוסים פסיכולוגיים'. ארגון זה פועל מטעם המרכז ל-MBTI וגם מוציא לאור "כתב עת" שמפרסם את מאמריו. התנהלות זו מעלה ספקות לגבי מידת ההטיה וניגוד העניינים העומדים מאחורי המאמרים הללו. השאלון נחשב בעיני רבים לפסאודו-מדע, והוא אינו מקבל תמיכה מדעית רחבה. חלק מהכשלים המדעיים (פסיכומטריים) בשאלון כוללים תוקף נמוך (השאלון לא מודד את מה שהוא אמור למדוד) ומהימנות נמוכה (חוסר עקביות). קיים קשר מסוים בין ארבעת הסולמות של ה-MBTI ושאלון האישיות Big-Five המקובל יותר בקהילה המדעית.
היסטוריה
בשנת 1921, קרל גוסטב יונג כתב בספרו "Psychological Types" שתכונות אישיות אינן תכונות רציפות, אלא שאנשים מתחלקים לטיפוסים מולדים. יונג טען שהאישיות היא קודם כל מוחצנת או מופנמת, ולאחר מכן היא מוגדרת על ידי שני זוגות פונקציות נוספות: חושים לעומת אינטואיציה וחשיבה לעומת רגשות. עשרים שנה לאחר מכן, קתרין קוק בריגס ולאחר מכן בתה, איזבל בריגס מיירס, הרחיבו את התיאוריה של יונג והוסיפו מימד רביעי של שיפוט לעומת תפיסה. בזמן מלחמת העולם השנייה, בריגס ומיירס החלו לפתח שאלון דיווח עצמי אשר יחשוף את טיפוס האישיות של האדם על בסיס התאוריה של יונג, מתוך האמונה כי ידע זה יוכל לסייע לנשים, אשר נכנסו לראשונה בחייהן לשוק העבודה בתעשייה האמריקנית. השאלון התפתח לאורך השנים ופורסם לראשונה בשנת 1962.
בריגס ומיירס חברו לחברת CPP (Consulting Psychologists Press) על מנת להפיץ את השאלון באופן מקצועי. בשנת 2019 שינתה חברת CPP את שמה ל-The Myers Briggs Company. במקביל לבריגס ומיירס, פותחה בשנות ה-70 בברית המועצות שיטת סוציוניקה בעלת מודל 16 טיפוסי אישיות דומה ביותר המבוסס על יונג, אך תוך מתן דגש על יחסים בין טיפוסים. איזבל בריגס מיירס (1897–1980) פיתחה את השאלון כך שלא רק יזהה את טיפוס האישיות של האדם מתוך 16 האפשרויות, אלא גם יבדיל בין שני אנשים מאותו טיפוס ויזהה את המאפיינים הייחודיים של כל אחד. במילים אחרות, שהאבחון יראה לא רק מה דומה ביניהם, אלא גם מה שונה. הגרסה המעודכנת של אבחון MBTI Step II יצאה לאור בשלהי שנות ה-90 וכללה 144 שאלות. גרסה זו ממפה את האדם על גבי 20 מרכיבי אישיות אשר כל חמישה מהם מהווים תתי התנהגויות בתוך כל אחת מהדיכוטומיות של דפוסי ההתנהגות.
דפוסי ההתנהגות
מודל ה-MBTI מציג שמונה דפוסי התנהגות, כאשר לכל אדם יש נטייה לדפוס התנהגות טבעי אחד מבין שניים, על ארבע דיכוטומיות שונות. האדם משתמש בשני הקטבים של כל אחת מהדיכוטומיות, אך לא בשניהם בו-זמנית ולא באותה מידה של ביטחון. המודל טוען שכאשר האדם משתמש בשיטות המותאמות ל'טיפוס האמיתי' שלו, הוא מרגיש כשיר, טבעי ונמרץ.
טיפוס אישיות
כל השילובים האפשריים של דפוסי ההתנהגות (שני קטבים עבור כל אחת מארבע הדיכוטומיות) מייצרים 16 צירופים המהווים טיפוס אישיות ייחודי שמתבטא בדפוסי חשיבה והתנהגות (לדוגמה ISTJ או ENFP).
פונקציות המנטליות
קרל יונג האמין שאנשים חיים בשני עולמות, הפנימי והחיצוני, הוא טען כי אנו מחצינים או מפנימים כל אחת מהפונקציות המנטליות. לכל פונקציה מנטלית תפקיד אחר בחיינו, אנו משתמשים בכולן אולם בסדר זמינות שונה. הפונקציה הזמינה ביותר אצל האדם נקראת פונקציה הדומיננטית, השנייה אחריה נקראת הפונקציה התומכת, השלישית נקראת 'השלישית', והרביעית נקראת הפונקציה האחרונה או הנחותה (the inferior function). אלו 8 הפונקציות המנטליות: הפונקציות מסודרות בצירים להלן:
מוחצנות מופנמות: מוחצנים מונעים על ידי דברים ואנשים, הם ידועים כפעלתנים. מופנמים מונעים מרעיונות מושגים ודברים מופשטים. הם פועלים בחברה, אך לוקח להם זמן יותר מלמוחצן על מנת להיכנס לפעילות חברתית.
חושים-אינטואיציה: אנשים הממוקמים קרוב לקוטב החוש הם אנשים המתמקדים בפרטים. הם מסתפקים בעובדות כשלעצמן. אנשים אינטואיטיבים נוטים יותר לתחור אחר דפוסים וקשרים בין עובדות שלמדו. הם סומכים על האינטואיציה שלהם, ומחפשים אחר התמונה הגדולה, אחר הפרשנות והוספת רבדים.
חשיבה-רגש: אנשים הקרובים לקוטב החשיבה נוטים להעריך יושרה, ומחליטים לגבי דברים באופן עקבי וממעט בהכנסת רגשות לשיקולים. ההפך, הם נוטים להשתמש בהיגיון וקריטריונים אובייקטיביים על מנת לקבל החלטות. אנשים הקרובים לקוטב הרגש לעומת זאת מעריכים הרמוניה, ומתמקדים בערכים ובצרכים אנושיים כשהם באים לקבל החלטות.
שפיטה-תפיסה: אנשים הקרובים יותר לקוטב השפיטה נוטים לתכנן את פעולותיהם, והם מאופיינים בהחלטיות. הם ממוקדים בהשלמת מטלות, בפעולה מהירה ורוצים לדעת מה חיוני. הם מתכננים פעילויות ופועלים לפיהן, ונוטים לעמוד בדד ליינים. אנשים הקרובים לקוטב התפיסה נוטים ליכולת הסתגלות, ספונטניות ולסקרנות. הם מתחילים הרבה מטלות בו זמנית, ומתקשים לסיים אותן. הם נוטית למתוח את הדד ליינים אותם הם צריכים למלא.
דוגמאות
ESFP - ארבע הפונקציות של טיפוס זה הן: הפונקציה הדומיננטית Se, הפונקציה התומכת Fi, הפונקציה השלישית T, הפונקציה האחרונה Ne. במקרה זה, האדם מחצין ומראה לעולם את הפונקציה הזמינה והטבעית לו ביותר Se.
INTP - ארבע הפונקציות של טיפוס זה הן: הפונקציה הדומיננטית Ti, הפונקציה התומכת Ne, הפונקציה השלישית S, הפונקציה האחרונה Fe. במקרה זה, האדם מחצין ומראה לעולם את הפונקציה התומכת Ne בעוד הפונקציה הדומיננטית והטבעית ביותר Ti נמצאת בשימוש בעיקר בעולם הפנימי.
התאמה לידע קיים
התיאוריה היוניגאנית בכללותה, אינה תיאוריה מבוססת עדויות. התיאוריות של יונג, כמו אלה של פרויד, נוסחו לפני ההבניה המודרנית למושגים של הפרכה ובדיקה אמפירית של קרל פופר. רעיונותיו של יונג התבססו על טיעונים לוגיים ועל תצפיות אנקדוטליות, ולא על בחינה שיטתית של עדויות. יש שהציעו שהפופולריות של דמויות כמו יונג ופרויד נובע מ'אפקט הגורו', כאשר אנשים מייחסים אמת עמוקה לאמירות מבלבלות מצד דמויות סמכות. התיאוריה מאחורי ה-MBTI נשענת גם היא על הנחות לא מבוססות, למשל, ההנחה שקיימים "טיפוסים אמיתיים" שאינם מודעים לנו, או ההנחה שזוגות הפונקציות הן אכן דיכוטומיות.
מהימנות
אחת הבעיות בשאלון ה-MBTI קשורה לקביעת הטיפוס האמיתי של המשתמשת. לפי ההנחיות, אם המשתמשת אינה מסכימה עם הטיפוס שיצא לה לפי הסולם, היא יכולה לבחור עבור עצמה טיפוס אחר. צעד זו הוא בעייתי מכמה סיבות. ראשית, קביעת הטיפוס בצורה זו אינה אובייקטיבית ואינה ניתנת לשחזור. שנית, קביעת הטיפוס בצורה זו אינה עומדת בקנה אחד עם הטענה שהשאלון יכול לזהות את הטיפוס האמיתי הלא מודע של המשתמשת, שכן היא מתבקשת לשפוט באופן מודע אם הטיפוס שהתקבל מתאים לה או לא. שלישית, חברת MBTI משתמשת ברמת ההתאמה עליה מדווחים המשתמשים כמדד לאיכות השאלון. אם המשתמשים יכולים לשנות את התוצאה אותה קיבלו בשאלון, צעד זה יעלה באופן מלאכותי את רמת ההתאמה המתקבלת. ניתן להבין את ההחלטה לאפשר למשתמשת לשנות את הטיפוס אותו קיבלה כהחלטה בעלת שיקולים כלכליים שנועדה לספק את הצרכנית.
יונג ומאייר-בריגס טוענים שהטיפוס האמיתי הוא מולד והוא מתבסס לפני הבגרות. לכן, יש להניח שאדם העונה על השאלון פעמיים, יקבל את אותה התשובה לגבי הטיפוס האמיתי שלו. השוואה בין שתי בדיקות נקראת מהימנות של בדיקות חוזרות, ובמקרה של MBTI היא נמוכה מהמצופה. אפילו מחקר שפורסם בכתב העת של החברה דיווח על כך שבבדיקה חוזרת לאחר 5 שבועות, 50% מהנבדקים קיבלו טיפוס אחר.
תוקף
נשאלת השאלה עד כמה שאלון MBTI אכן מעריך בצורה נכונה את הטיפוס האישיותי של האדם. מלכתחילה, השאלון מתחיל מעמדה חלשה מכיוון שהשאלות שבו מבוססות על בחירה כפויה בין שתי אפשרויות. בחירה כפויה אינה נפוצה בשאלונים פסיכולוגיים מבוססים, והיא פוגעת ביכולת הניבוי של שאלונים כאלה. פגיעה זו היא כה משמעותית, שיש הממליצים שלא להתבסס על כלים כאלה לקבלת החלטות חשובות. תוקף של שאלון נבחן גם במידה בה המבנה הסטטיסטי שלו תואם את המבנה התאורטי. מחקרים רבים ניתחו את המבנה הסטטיסטי של השאלון ומצאו שהוא אינו תואם למבנה התאורטי שהוצע על-ידי מאייר-בריגס.
יישומים
למרות היעדר הביסוס המדעי, שאלון MBTI נפוץ בתחומים שונים. נכון לשנת 2013, כ-2.5 מיליון איש מוערכים בארצות הברית מדי שנה על פי השיטה. 89 מתוך 100 החברות המובילות בארצות הברית, על פי מגזין פורצ'ן, משתמשות בשיטה זו להערכה במודל לפיתוח מנהלים וצוותים. השאלון קיים ב-115 מדינות ותורגם ל-29 שפות.
למרות הפופולריות של השאלון, מאמר סקירה משנת 1996 סיכם:
פיאטזקזאוריים
פיאטקזאוריים (שם מדעי: Piatnitzkysauridae) היא משפחה של דינוזאורים תרופודים שחיו ביורה באמריקה הדרומית ואמריקה הצפונית והיו מבין הגדולים שבבני תקופתם, בייחוד בדרום אמריקה.
מינים אלה היו בעלי גוף מגושם, רגליים קצרות יחסית ולסתות קצרות שהזכירו לסתות של אבליזאוריים, אך הם לא היו קרובים אליהם. הם גם הזכירו מעט אלוזאוריים בעיקר בצורת הגולגולת, אם כי מחשיבים אותם לקרובי המגלוזאוריים האירואסייתים.
דינוזאורים אלה היו מטורפי העל בתקופתם והם ניזונו מטרף איטי ולעיתים גם נמצאו לצד חופי ימים או נהרות. הגדול שבהם היה הפיאטניצקיזאורוס שהגיע לאורך 4.3 מטר ולמשקל של 400 ק"ג.
סוגים
במשפחה זו קיימים רק שלושה סוגים שחלקם נמצאים במחלוקת מדעית:
ז'אן בודן
ז'אן בודן (בצרפתית: Jean Bodin; 1596–1530), פילוסוף, משפטן צרפתי ואיש מדע המדינה, נטל חלק ב"אספת המעמדות הצרפתית" (États généraux) וכיהן כפרופסור למשפטים בטולוז (Toulouse).
בודן התפרסם בעיקר הודות ליצירתו "שישה ספרים על הרפובליקה" (Les six livres de la République) ועקב חדשנותו בכל הקשור לסמכות הריבון.
ביוגרפיה
ז'אן בודן נולד למשפחה בורגנית קתולית מן העיר אנז'ה, כיום במחוז מן ולואר שבצפון מערב צרפת. בנעוריו התחנך במנזר של המסדר הכרמליתי באנז'ה, ואחרי כן באוניברסיטה ובקולז' דה פראנס בפריז. הוא הושפע מן הסכולסטיקה של ימי הביניים וההומניזם של תקופת הרנסאנס.
בשנת 1549 השתחרר משבועת האמונים שלו כנזיר, והפך לסטודנט לחוק הרומי באוניברסיטה של טולוז. שב לפריז ב-1561, עם תחילתן של מלחמות הדת בצרפת, ושימש שם כפרקליט, אולם ללא הצלחה. בודן התמסר ללימוד הפילוסופיה וההיסטוריה, למד עברית, יוונית איטלקית וגרמנית, קרא את התנ"ך, את ליוויוס, טקיטוס וקיקרו, וחקר את חוקותיהן של מדינות מערב אירופה.
בודן השתייך לחבורת כותבים שטענו כי הפיצול הדתי הוא בלתי נמנע, ושהמלחמה כנגד בני הדת החדשה עלולה להחריב את המדינה כולה. בתקופה זו חיבר מספר ספרים שנאסרו לקריאה על ידי האינקוויזיציה, כנראה מכיוון שהפגין בהם סימפתיה כלפי תאוריות קלוויניסטיות. חבורת ההוגים הפרגמטים (ה-Politiques), שבודן היה המפורסם שביניהם, העלו את מושג הגיון המדינה (Raison d'Etat) שהעמיד את טובת המדינה, אליה התייחסו כאל ישות מקודשת, מעל הכל.
בודן מונה על ידי אנרי השלישי מלך צרפת לאחד מנציגי המעמד השלישי באספת המעמדות הצרפתית שהתכנסה בעיר בלואה בשנים 1576–1577. באספה זו התנגד לעמדתו של המלך, שביקש לבטל חלק מן הזכויות שניתנו להוגנוטים, ובשל כך נאלץ לפרוש מתפקידו והפך לבן חסותו של פרנסואה דוכס אנז'ו, אחי המלך, שנפטר ב-1584. ז'אן בודן עקר אל העיר לאן בחבל פיקרדי שבצפון צרפת ושימש שם כתובע הכללי מטעם המלך.
ז'אן בודן נפטר בעיר לאן ב-1596 לאחר שנדבק במגפת דבר שפקדה את האזור.
המתודה של ההיסטוריה (La Méthode de l’Histoire - 1566)
בהיותו בן 36 כתב את ספרו הראשון, "המתודה" שיצא לאור ב-1566 וזכה להוצאה שנייה ב-1572. הספר נכתב בלטינית, ויועד כנראה לקריאת מלומדים בלבד. בספר מציג בודן את חשיבותה של ההיסטוריה, שנחשבה בעיניו, בטרמינולוגיה מודרנית, כמעין מדע שימושי. לשיטתו ניתן ללמוד רבות מספרי ההיסטוריה, שכן אלה מכילים את אורחות חיי העמים, מקורותיהם והתפתחותם, ומעניקים מבט כוללני על שלל העניינים המדיניים של מגוון ארצות. את הטוב האוניברסלי סבר כי ניתן לדלות מלימודי ההיסטוריה. לדבריו, יש ללמוד משלל סיפורי הקדמונים ובאמצעותם להגיע לסינתזה רעיונית אודות המצב האופטימלי.
הפרדוקס של האדון דה-מאלסטרואה (Paradoxes de M. de Malestroit - 1568)
בודן המשיך להפתיע את קוראיו במנעד הידע העצום שלו, וב"פרדוקס של האדון דה-מאלסטרואה", הסביר את תפיסותיו בענייני כלכלה ופיננסים.
רעיונותיו המקוריים על הסחר החופשי, התועלת הטמונה ביצוא והשוק בכללו, היו חדשניים וזרים לכתיבה הכלכלית של תקופתו. ספר זה היה הראשון שהעניק הסבר שלם והגיוני לתופעת האינפלציה שהחלה משתוללת במערב אירופה, והצביע על הקשר בין היצע הסחורות במשק הלאומי לבין כמות הכסף שבמחזור. היה זה בודן שקשר את עליית המחירים המתמשכת בכמות מטילי הזהב שהגיעו לספרד מן המכרות ב"עולם החדש". טענתו המרכזית הייתה כי האינפלציה נובעת, בראש ובראשונה, מהעדר גידול ריאלי בתוצר במקביל לגידול בהיצע המתכות היקרות. חלוציות זו של בודן הניחה את היסודות לפיתוחה של "תיאורית כמות הכסף" בלימוד הכלכלה המדינית (השפעת כמות הכסף על רמת המחירים).
הרפובליקה (1576 - Six Livres de la République )
לאחר שהבהיר את מושג הריבון, הוא פונה להסביר את פעולותיו. הוא מציע רשימה ארוכה של סמכויות אך מסכם לבסוף שכל סמכויותיו של הריבון מסתכמות ביכולת לחוקק עבור הקהילה ועבור כל פרט בה. בודן מציג עצמו כמונרכיסט, והוא אכן נודע בתמיכתו הבלתי מסויגת במלוכה הצרפתית כסמכות עליונה בתקופתה, אולם הוא מבדיל בין מונרכיה סניוריאלית - מלוכה בנוסח המזרח, שבה המלך רשאי לפעול באופן שרירותי, נתיניו הם עבדיו ורכושם הוא רכושו, לבין מונרכיה מלכותית - המושתתת על מערך חוקי אשר מעניק לנתינים את זכויותיהם אך גם קובע את חובותיהם.
ביצירה זו הוא מתחקה אחר החוקים הקובעים את מהלך ההיסטוריה האנושית. לדעתו תנאי הגאוגרפיה, כמו סוג הקרקע, הטופוגרפיה, המשקעים והאקלים קובעים את אופי האדם, ואופי זה הוא הקובע את מהלך ההיסטוריה.
אס
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
מרכז לבריאות הנפש ירושלים
מרכז לבריאות הנפש ירושלים או המרכז הירושלמי לבריאות הנפש, הוא בית חולים פסיכיאטרי שנוצר בעקבות איחודם של בית חולים לחולי נפש כפר שאול ובית חולים איתנים, בשנת 2005. בשנת 2006 מוזגו הנהלות בתי החולים להנהלה אחת.
המרכז משרת את כלל האוכלוסייה באזור ירושלים, וכולל כ-450 מיטות אשפוז בשני המתחמים של בית החולים, בכפר שאול ובאיתנים. המרכז מסונף לפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית ומוכר להתמחות בפסיכיאטריה ופסיכולוגיה קלינית.
המרכז הירושלמי כולל שלושה קמפוסים לאשפוז וכן מרפאות קהילתיות לבריאות הנפש הפרושות ברחבי העיר ובסביבותיה. המרכז כולל המרפאות הקהילתיות נועד להעניק רצף טיפולי למגוון הפרעות נפשיות ובכל הגילים, כולל הגיל הרך, התחום השיקומי ותחום ההתמכרויות והתחלואה הכפולה. מערך הטיפול כולל מגוון טיפולים ביולוגיים (טיפול תרופתי, חדר סנוזלן לגרייה רב-חושית, ונזעי חשמל), טיפול זוגי ומשפחתי, טיפול פסיכולוגי פרטני וקבוצתי, טיפול באמנויות וריפוי בעיסוק.
מפלגת ריספקט
מפלגת ריספקט (בתרגום מאנגלית: כבוד) הייתה מפלגת שמאל מרקסיסטית שהקים חבר בית הנבחרים הבריטי ג'ורג' גאלאוויי בשנת 2004, לאחר שסולק ממפלגת הלייבור בעקבות התנגדותו לראש המפלגה וראש הממשלה טוני בלייר ולמעורבות בריטניה במלחמת עיראק. עיקר מצעה של המפלגה היה התנגדות למלחמת עיראק ולמעורבות הכוחות המזוינים של בריטניה במלחמה. מייסד המפלגה ביקש "לאחד בין אדומים (קומוניסטים), ירוקים (פעילי איכות הסביבה), מתנגדים למלחמות ומוסלמים הנפגעים מהמדיניות של בלייר". המפלגה הפתיעה רבים כאשר זכתה במושב אחד בפרלמנט בבחירות 2005. בבחירות 2010 איבדו גאלאוויי והמפלגה את המושב. גאלאוויי והמפלגה זכו שוב במושב בפרלמנט בבחירות בשנת 2012. בבחירות 2015 המפלגה איבדה את המושב שלה בפרלמנט וכן את כל המושבים המקומיים שזכתה בהם. בדצמבר 2015 פורסם כי אחת ממייסדות המפלגה, סלמה יעקוב, פנתה להתקבל למפלגת הלייבור, אך נדחתה בשל המתקפות הציבוריות שלה על חברי המפלגה בשנים בהן הייתה פעילה במפלגת ריספקט. באוגוסט 2016 המפלגה התפרקה מרצון.
יחס עוין לישראל
בנובמבר 2012 הודיעה המפלגה על מינויה של איבון רידלי (Yvonne Ridley) לעמוד בראש מערך הבחירות ברות'רהאם. רידלי תיארה את ישראל כ"מדינה קטנה ורשעה" ואמרה כי "במפלגת הכבוד ציונים יהיו ניצודים וייבעטו החוצה, לנו אין מקום לציונים".