cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיתוסים של מבול
במיתולוגיה היוונית
מספר סיפורים נוספים הוגדרו על ידי בני יוון ורומי עצמם כסיפורי מבול (לטינית: diluvium). העתיק שבהם מתואר כ"סיפור המבול של אוגיגס" ומתוארך לשנת 2136 לפנה"ס על ידי מרקוס טרנטיוס וארו, לשנת 1796 לפנה"ס על ידי יוליוס אפריקנוס, ול-250 שנה לפני דאוקליון על ידי אוסביוס מקיסריה, שגם כותב כי התרחש 2,200 שנה לאחר המבול של נח. שני סיפורים נוספים שאינם מוכרים היטב הם של נאנאקוס מלך פריגיה ודרדנוס מצפון יוון. שלושת הסיפורים האלו הוצגו במפורש כאירועי מבול מקומיים, ולא כמבול עולמי. סיפור נוסף במיתולוגיות היוונית והרומית שהוגדר כסיפור מבול מקומי הוא סיפור באוקיס ופילמון, שאף הוא מוכר בעיקר מן המטמורפוזות של אובידיוס. בסיפור זה מתחפשים האלים יופיטר ומרקוריוס (המקבילים הרומים לזאוס והרמס במיתולוגיה היוונית) לאנשים פשוטים, ומבקשים מאנשי עיר מקום ללון בו בלילה. הם נדחים על ידי כל אנשי העיר הרשעים, עד שהם מתקבלים בביתם של באוקיס ופילמון, זוג עני, קשיש וחשוך ילדים, המתחלקים עם האורחים בארוחתם הדלה. כגמול מורים האלים לבאוקיס ופילמון לטפס על ההר הסמוך, ולא להביט לאחור עד שיגיעו לפסגתו. כאשר הזוג מגיע לפסגה, הם מגלים שהעיר החטאה נמחתה במבול, ורק ביתם שרד והפך למקדש. האלים נענים למשאלות הזוג: לשרת במקדש עד סוף חייהם, ולמות יחד באותה שעה. עם מותם הם הופכים ביחד לאלון ולתרזה. חוקרי מיתולוגיה השוואתית סבורים שסיפור זה מקביל לסיפור סדום ועמורה במקרא. לפי אובידיוס סופר מעשה באוקיס ופילמון באזור העיר טיאנה בפריגיה, וייתכן שבמקורו חובר כמיתוס אטיולוגי להסברת קיומם של מקדש ואגם באזור.
סיפור אטלנטיס מופיע בשני דיאלוגים של הפילוסוף היווני אפלטון: טימיאוס וקריטיאס, שבהם סוקרטס משוחח עם קריטיאס. קריטיאס מייחס את הסיפור דרך המדינאי האתונאי סולון לכוהן מצרי אלמוני מן העיר סאיס. הסיפור היה ככל הנראה משל אלגורי שהציג אפלטון, בדומה למשל המערה, אך ייתכן שהוא התבסס על מיתוסים שרווחו בזמנו במצרים או ביוון. יש בסיפור מספר מוטיבים של מיתוס מבול, ואף אפלטון עצמו ערך בדיאלוגים הקבלה מפורשת בין סיפור אטלנטיס למספר סיפורי מבול במיתולוגיה היוונית. בסיפור מתואר אי קדום ב"ים האטלנטי", מעבר ל"עמודי הרקולס", שהיה "גדול יותר מאשר לוב ואסיה ביחד". סביר שאפלטון התכוון רק לאסיה הקטנה ולא לכל יבשת אסיה. קריטיאס מפרט כי לפי המקורות המצריים אורכו של האי היה 3,000 סטדיות (כ-550 קילומטרים) ורוחבו 2,000 סטדיות (כ-370 קילומטרים). עוד מספר קריטיאס כי אל הים פוסידון היה פטרונה של אטלנטיס, ויישב אותה בצאצאיו: שישה זוגות בנים תאומים מקלייטו, בת המלך המיתי אבנור, שהבכור בהם נקרא אטלס. ממלכת אטלנטיס הייתה רבת עוצמה, ואנשיה היו יראי-שמיים וחכמים שקידשו מידות טובות ושליטה עצמית, ותיעבו זהב, רכוש ומותרות. אך בחלוף הדורות, ככל שדולל המרכיב האלוהי בבני אטלנטיס והתערבב עם בני התמותה, גברו טבע האדם ותאוות הבצע שלהם, עד שזאוס החליט להחריבם. לפי הסיפור, תשעת אלפי שנים לפני זמנו של אפלטון נלחמה אטלנטיס נגד ברית מדינות שמצידם המזרחי של עמודי הרקולס בראשות אתונה. אך לאחר מכן התרחשו רעידות אדמה אדירות ושיטפונות, והאי אטלנטיס שקע ונעלם במעמקי הים תוך יום אחד ולילה אחד. סיפור חורבנה של אטלנטיס לא סופר בפירוט משום שהדיאלוג קריטיאס לא הושלם, ודיאלוג שלישי היפותטי שאמור לתאר את סופה ככל הנראה לא נכתב. בדומה לסיפור המבול המקראי ותיבת נח, רבים במהלך ההיסטוריה החשיבו את הסיפור לעובדתי לפחות בחלקו, וניסו לגלות את שרידי אטלנטיס במקומות שונים, ולקשר אותה לאירועים היסטוריים, כמו חורבן האי האגאי סנטוריני בהתפרצות געשית. ואולם אין הסכמה מדעית על עדות כלשהי שהאי או הממלכה אכן התקיימו במציאות.
במסורת האסלאם
מקורו של סיפור המבול המוסלמי בסיפור המקראי, בשינויים שונים. נוּח איבּן לוּמיכּ איבּן מוּתוּשלח (ערבית: נח בן למך בן מתושלח) מזוהה באסלאם כנביא, ואחד משליחיו הראשונים של אללה. הוא נזכר פעמים רבות בקוראן, ואף סורא שלמה נקראת על שמו. לפי הסיפור בקוראן, שליחותו העיקרית של נוח הייתה להזהיר את בני-דורו החטאים לזנוח עבודת אלילים וניאוף, לעבוד את האל האחד ולחיות חיים טהורים וישרים. רק לאחר 950 שנות הטפה, כאשר האנשים עדיין סירבו לחזור בהם מדרכם, ירד המבול. במסורת המוסלמית יש מחלוקת אם המבול היה כלל-עולמי או מקומי. נוח הצטווה על ידי אללה לבנות ספינה (ערבית: سفينة, בתעתיק: "סאפינה"), ולהכניס אליה את המאמינים וזוגות מבעלי החיים. הקוראן מתאר כי בני-דורו של נוח לעגו לו על בניית הספינה וחשבו אותו למטורף, ואפילו אשתו ואחד מבניו סירבו לעלות על הספינה, ונספו במבול. הקוראן עורך הקבלה מפורשת בין אשת נוח לאשת לוט.
מספר אתרים במסורת המוסלמית זוהו כקברו של נוח, אחד מהם סלע אנדרומדה הנקרא גם "סלעו של נוח" בחוף יפו. לפי מסורת זו נבנתה יפו על ידי יפת בן-נוח עוד לפני המבול.
במיתולוגיה הנורדית
לפי המיתולוגיה הנורדית, אבי האלים אודין ואחיו הרגו את הענק יימיר, ויצרו את העולם מגופתו: את הארץ מבשרו, את הים מדמו, וכן הלאה. הוצע כי יימיר קשור אטימולוגית ליימה במיתולוגיה הפרסית-זורואסטרית וליאמה במיתולוגיה ההינדית, שניהם דמויות מפתח הקשורות לסיפורי מבול במסורות הודו-אירופיות. בסיפור יימה מתואר המבול כחורף קטסטרופלי, וייתכן שהוא מקבילה של פימבולווינטר, החורף האדיר שלפי האדה הפואטית יתרחש לפני הראגנרוק, ורק שני בני-אדם יינצלו ממנו.
באדה הפרוזאית מסופר שהריגת יימיר יצרה מבול אדיר של דם, ממנו הניצולים היחידים היו זוג ענקים: בלגרמיר שהיה נכדו של יימיר, ואשתו ששמה לא מובא באדה. הם ניצלו באמצעות טיפוס על עצם כלשהו (lúðr) שטיבו איננו מובהר באדה, ומהם נולד דור חדש של ענקים. האדה הפרוזאית חוברה על ידי הסופר האיסלנדי הנוצרי סנורי סטורלוסון במאה ה-13, ונראה שהוא ניסה ליישב את סיפור הבריאה של המיתולוגיה הנורדית עם סיפור המבול המקראי.
מבול דם חוזר באחת הגרסאות של אפוס הקאלוואלה הפיני: בשיר השמיני, הדם השותת מן הפצע בברכו של הגיבור ויינומיינן מתואר כשיטפון המציף אפילו את ההרים הגבוהים ביותר. פולקלוריסטים פינים דנו בשאלה אם שיטפון הדם הוא מוטיב פינו-אוגרי מקורי או שאול ממיתולוגיות אחרות.
במיתולוגיה הקלטית
במיתולוגיה הוולשית מוכר סיפור דווייפן ודווייפץ', הקרויים על שם נהרות בווילס. הם שרדו במבול שהציף את כל פריידן (ולשית: בריטניה), באמצעות סירה או תיבה שאליה העלו זוגות של בעלי חיים. כמה גרסאות של הסיפור הופיעו בטריאדות הוולשיות מימי-הביניים, ואחרות נאספו במאות ה-18 וה-19 על ידי המשורר הוולשי איילו מורגאנוג. נפוצה בהן מפלצת המים המיתית אפנק ששכנה כמסופר באגם בוויילס שזהותו משתנה בגרסאות שונות, והיא הגורמת למבול.
במיתולוגיה הוולשית יש גם סיפור ממלכה ששקעה בים, קאנטרר גוויילוד, המזכיר את סיפור אטלנטיס. איים, ערים וארצות אגדיות ששוקעים בים נפוצים בפולקלור הקלטי, למשל ממלכת ליונס, שלפי המחזור הארתוריאני שכנה בחוף קורנוול, והעיר איס לחופי ברטאן. הם שימשו השראה לסיפור נומנור בעולם הארץ התיכונה של הסופר הבריטי ג'ון רונלד רעואל טולקין.
במיתולוגיה האנגלו-סקסונית
כך עשו גם העמים האנגלו-סקסונים באנגליה לאחר שקיבלו עליהם את הנצרות במאה השביעית לספירה. תפקיד חשוב בתהליך זה מילאו המסיונר יליד דבון בוניפציוס הקדוש והנזיר הנורת'מברי בדה ונרביליס. הסיפור התבסס על מלך מיתי מרשימת המלכים הלומברדית בשם סיפה  או סקיף, אשר לפי האגדה הופיע בינקותו בסירה (באנגלית עתיקה: skiff) שנסחפה מן הים. במיתוס הגרמאני המוקדם, סיפה בדרך כלל נחשב לצאצא של אודין. ואולם הכרוניקה האנגלו-סקסונית מספרת סיפור חלופי כי סיפה נולד על תיבת נח. גרסאות שונות של הכרוניקה מציגות את סיפה מצד אחד כבן או צאצא של נח, ומצד שני כאב קדמון של אלפרד הגדול, מלך וסקס שבחצרו נתחברה ככל הנראה הכרוניקה.
ביאוולף, שיר אפי מן היצירות החשובות באנגלית עתיקה, מזכיר כי הענקים נספו במבול, סיפור אשר קרוב לוודאי מושפע גם מן המיתולוגיה הגרמאנית וגם מן הסיפור המקראי.
במיתולוגיות אמריקה הפרה-קולומביאנית
במיתוסים של עמים ילידים ביבשת אמריקה ניתן לפעמים למצוא מוטיבים המזכירים מאוד את מיתוס המבול המקראי, ובמספר מקרים תיבה, שילוח יונה ואף את השם "נוח". ואולם דמיון כזה הוא בדרך-כלל תוצאה ברורה של השפעת התרבות האירופאית והדת הנוצרית של "האדם הלבן". זאת מכיוון שמרבית הסיפורים האלו תועדו בפירוט רק לאחר השתלטות האימפריאליזם האירופי על אמריקה, שהייתה מלווה במסיונריות והתנצרות. למשל, במיתוס המבול של בני עם הפופולוקה במקסיקו מסופר כי האל שהוריד את המבול והושיע את הגיבור הוא חסוקריסטו, ישו הנוצרי בספרדית. סיפור מבול אחר באמריקה המרכזית נוקב בשמו של מיכאל הקדוש כאל, וסיפור שלישי מספר כי המבול הורד כעונש על רצח הבל בידי קין. אפילו מחקר אתנוגרפי זהיר ומפורט כיום מתקשה מאוד להתחקות אחר המיתולוגיה הפרה-קולומביאנית המקורית. רק פיענוח ארכאולוגי של כתובות ויצירות אמנות שנעשו בתקופה הפרה-קולומביאנית נקי בביטחון מהשפעות אירופיות, אך הוא מוגבל לעמים ותרבויות שהיו להם כתב ואמנות דתית מפותחת, כמו המאיה, האצטקים והאינקה.
באמריקה הצפונית
מיתוסי מבול באמריקה הצפונית מתאפיינים בשימוש רב מאוד בארכיטיפ צולל האדמה. למשל, באחד המיתוסים של בני אנישינאבה, הגיבור התעלולן נאנאבוזו הוריד מבול על האדמה בכדי להטביע את אויבו, מנהיג רוחות המים. נאנאבוזו הציל את עצמו כשטיפס לצמרת עץ אורן גבוה. כדי ליצור אדמה לעמוד עליה, הוא ביקש מן הטבלן, ולאחריו מן הלוטרה, ולאחריה מן האונדטרה, לצלול לתוך המים ולהביא לו מעט אדמה. שלושתם טבעו ומתו בניסיון זה, אבל גופתה של האונדטרה צפה על פני המים, ובכפותיה היה מעט חול, ממנו הצמיח נאנאבוזו אי קטן שהפך ליבשת חדשה.
נאנאבוזו, בשמות מקומיים שונים, הוא גיבור תרבות במיתולוגיות של מרבית העמים האינדיאנים של אמריקה הצפונית מזרחית. במיתולוגיה של עמי הלנאפי, הוא נקרא נאפוש. כאשר האל הבורא הוריד מבול כדי להשמיד את הארץ שהפכה לזירת מאבק בין אלים רעים, הציל נאפוש מספר בני אדם וחיות על ידי הסתרתם בתוך חולצתו בעת שטיפס לצמרת עץ ארז גבוה. מענפי הארז הוא בנה רפסודה שעליה צפו הוא ושאר הניצולים. כאשר שכך הגשם, החליט נאפוש להשתמש בכוחות שניתנו לו על ידי הבורא כדי ליצור ארץ חדשה. גם בסיפור זה הוא שלח מספר חיות לצלול לתוך המים, והאונדטרה הייתה זו שהצליחה לחזור עם קומץ עפר בכפותיה. את קומץ העפר הניח נאפוש על שיריונו של הצב, וזה גדל ליבשה חדשה. אף שסיפור המבול קרוב לוודאי מושפע מסיפור המבול היהודי-נוצרי, דמות נאנאבוזו/נאפוש וסיפור צלילת החיות לתוך המים להביא קומץ אדמה הם בסבירות גבוהה סיפור אינדיאני מקורי.
אצל שבטי הסו מסופר כי האנשים הראשונים הותקפו על ידי מפלצת מים שהורידה מבול להרוג אותם. רק נערה יפה אחת ניצלה על ידי עיט, שנשא אותה בכנפיו לביתו בצמרת עץ גבוה בראש גבעה. הנערה הייתה לאשתו של העיט, וילדה לו בן ובת תאומים, האבות המייסדים של הסו. אנשי הסו כינו את עצמם "אנשי עיט".
באמריקה המרכזית
במחקר אתנולוגי של סיפורי מבול אצל עמי אינדיאנים בתרבויות מסו-אמריקה, נמצא שרובם לא הזכירו כלל סיבות למבול. רק במיעוטם מסופר שהאל הוריד אותו בעקבות "חטאים" כלליים שאינם מפורטים, וייתכן שזו השפעת הנצרות. בכמה סיפורים וביניהם בפופול ווך, האפוס החשוב ביותר במיתולוגיה של המאיה, נאמר שהיה זה משום שבני האדם שכחו את האל הבורא, ובאחרים נאמר שמבול הורד "משום שהעולם היה ישן מאוד".
תפיסה זו לפיה העולם הוא עתיק מאוד וקיים במחזורים של בריאה והשמדה היא קרוב לוודאי פרה-קולומביאנית מקורית. האלים הבוראים במיתולוגיות המרכז אמריקניות תכופות מחריבים את העולם כולו ובוראים חדש. מספרם של מחזורי הבריאה מחדש משתנה במיתולוגיות שונות, ומוזכרות צורות שונות של חורבן: מבול, חיות טרף, סופות או גשם של אש. בסיפורים מסוימים נאמר שאוכלוסיית העולמות שהוחרבו הייתה שונה מזו של בני האדם הנוכחיים, למשל שהם היו ענקים או גמדים, והם הושמדו לחלוטין.
עם הטולטק ייסדו במאה העשירית לספירה את עיר הבירה טולה. התרבות שלהם השפיעה רבות גם על התרבות האצטקית המאוחרת לה. הבורא במיתולוגיה הטולטקית ברא חמישה עולמות בזה אחר זה: עולמות העפר, האש, האוויר, המים והסלע. אנשי העולם הראשון היו מרושעים ונטרפו על ידי אוצלוטים. אנשי העולם השני היו טפשים ונהפכו לקופים. האנשים בעולם השלישי לא היו יראי שמים, ולכן עולמם הושמד באש. העולם הרביעי הוטבע במבול. כל עולם שהושמד, השמש שלו מתה. העולם החמישי הוא העולם הנוכחי. מיתוס דומה מאוד הנקרא כיום חמש השמשות חוזר גם במיתולוגיה האצטקית, ואצל שאר עמי הנאוואטל ילידי מקסיקו. במיתוס האצטקי, מבול השמיד את העולם הרביעי, עולם המים, כאשר פטרוניתו, אלת הפריון והמים צ'לוויטלקו, בכתה במשך 52 שנים רצופות משום שבעלה, האל טלאלוק, התאכזר אליה. צ'לוויטלקו בנתה גשר בין הארץ והשמיים, שחסידיה הורשו לעבור בו, וכל שאר אנשי עולם המים הפכו לדגים.
באמריקה הדרומית
אצל העמים דוברי השפות האיימריות בהרי האנדים בבוליביה, האל הבורא היה אל השלג קון. במיתוס המבול המסופר אצלם, קון כיסה את העולם בשלג וקרח. אלי הפוריות שלחו את בנם איש הנשר לברוא עם חדש, הילידים החיים כיום ליד אגם טיטיקקה.
המיתולוגיה של האינקה סיפרה כי האל הבורא ויראקוצ'ה ברא בתחילה גזע של ענקים עשויים מאבן לאכלס את העולם. אבל הענקים היו מרדניים וקשים לשליטה, ולכן השמיד אותם ויראקוצ'ה במבול. לאחר המבול ברא ויראקוצ'ה את בני האדם. בגרסאות אחרות של הסיפור, ויראקוצ'ה השמיד את התרבות האנושית שקדמה לאינקה במבול הנקרא בשפת הקצ'ואה "אונו פאצ'אקוטי", מילולית "המהפך של הזמן והמרחב באמצעות מים", והותיר רק זוג אחד של איש ואשה, אשר בכמה מן הגרסאות צפו אל אגם טיטיקקה בתוך תיבת עץ. פאצ'אקוטי הוא גם תוארו של הקיסר התשיעי של האינקה, שמלך במאה ה-15.
השבטים הקניארים, תושבי אקודור ונתינים של אימפריית האינקה, סיפרו שרק שני ילדים, בנים אחים, הצליחו להסתתר ולהימלט מן המבול. הם הואכלו על ידי שני תוכים, שהפכו לילדות. האחים רדפו אחרי הילדות, אך הצליחו לתפוס רק אחת מהן. ממנה מוצאם של כל השבטים הקניארים.
במיתולוגיה של המפוצ'ה בצ'ילה של היום, מבול נגרם על-ידי המאבק הקוסמולוגי בין "נחש האדמה" לנחש הים. כתוצאה מן המבול נוצר ארכיפלג האיים חואן פרננדס.
היאמנה תושבי ארץ האש סיפרו שמבול הורד על-ידי הירח, משום שבני-האדם ידעו יותר מדי על "מסתרי הנקביות".
במיתולוגיות אפריקה
חוקרים אירופים סברו זמן רב כי בתרבויות אפריקה שמדרום לסהרה אין מיתוסי מבול, או רק כאלו שמקורם בהשפעות של סיפור המבול המקראי-נוצרי-מוסלמי. סברה זו מופיעה למשל אצל ג'יימס ג'ורג' פרייזר, בספרו המפורסם "ענף הזהב". אך בעשרות השנים האחרונות מתועדים עוד ועוד סיפורי מבול אפריקאים.
לפי מיתוס הבריאה בדת היורובה, בראשית היו רק השמים ממעל, שנשלטו על ידי חבורת אלים בראשות האל העליון אולורון, והמים מלמטה, שנשלטו על ידי האלה אולוקון לבדה. אובטלה, האל השני במדרג השמים, ברא יבשה ואנשים שימלאו אותה. אולוקון רגזה על שחלק גדול מנחלתה אבד לה, ובהתקף של זעם הורידה מבול ששטף את היבשה והטביע כמעט את כל תושביה. אורונמילה, אל הגורל והחוכמה, ירד מן השמים והחזיר את היבשה.
בדת הקונגו מסופר על אשה קשישה שעורה מכוסה בפצעים, שהגיעה לעיירה בעמק. היא ביקשה מחסה אך נדחתה בכל הבתים, עד שהתקבלה בבית האחרון, שם טיפלו בה עד שהבריאה. כשהגיעה שעתה לעזוב, היא אמרה למארחיה לבוא איתה. יום לאחר שעזבו, האל העליון נזאמבי הוריד על העיירה גשם כבד, עד שהמקום הפך לאגם וכל תושביו טבעו.
אצל המבוטי, עם ציידים-לקטים פיגמים שכיום הוא חלק מן הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מסופר על זיקית ששמעה רעשים מוזרים מתוך עץ. היא כרתה את גזעו, ומשם בקע מבול אדיר שהציף את כל הארץ. מתוך מי המבול הופיעו האיש והאישה הראשונים. הזיקית במיתולוגיה של המבוטי היא התגלמות טיפוסית של האל הראשי קונובואום. אל זה גם מתואר כבעליה של קשת עשויה משני נחשים, המתגלית לבני האדם כקשת בענן.
במיתוס הבריאה של עם האקואי בניגריה נאמר כי בתחילה לא היו כלל מים על האדמה. האדם הראשון אטים נה ביקש מים מאל השמיים אובאסי אוסאו. האל העניק לו דלעת שבתוכה שבע אבנים שקופות. בכל מקום שבו קבר האדם הראשון אבן באדמה פרצו מים ונוצר אגם. כאשר נפוצו צאצאיו של האדם הראשון על פני האדמה, הוא אמר להם לקחת אבנים שקופות מן האגמים, ולקבור אותן בנחלותיהם כדי ליצור אגמים נוספים. אך אחד מנכדיו אסף אבנים רבות וקבר את כולן במקום אחד בנחלתו. מהן פרץ שיטפון שאיים להטביע את הארץ כולה. האדם הראשון התפלל לאל שייבש את השיטפון, אך השאיר את האגם שהציף את כל נחלתו של הנכד הסורר.
מיתוס המבול של שבט המסאי בקניה מושפע בבירור מסיפור המבול המקראי, קרוב לוודאי דרך כתבי קודש מוסלמים או נוצרים. יש בו אל בורא הזועם על חטאיהם של בני האדם ומוריד מבול על האדמה, שממנו ניצלים בתיבה רק צדיק אחד, בני משפחתו ובעלי-חיים מכל מין. האל הבורא נקרא אצל המסאים אן-קאי, הצדיק טומבאינוט, והציפורים שהוא משלח כדי לבדוק אם קלו המים הם בתחילה יונה ולאחריה נשר.
במיתוס הבריאה של עמי המאנדה במערב אפריקה יש מספר גרסאות של סיפור מבול. במרכזן עומד המאבק בין שני אחים תאומים: האל הטוב פארו והאל המרושע פמבה. פארו, שהוא אל פריון המגלם את נהר הניז'ר, מציף את הארץ בכדי למחות את הרוע של אחיו, ורק האנשים הטובים ניצלים.
במיתולוגיות אוקיאניה
בהוואי תועד סיפור הגיבור נוּ'אוּ-פוּלה, שפירושו בהוואית "נו'או המתפלל", אשר ניצל ממבול בספינה גדולה שעליה בית. הספינה נחה בפסגת הר מאונה קיאה ונו'או הקריב חזיר לירח, אך האל הבורא במיתולוגיה ההוואית, קאנה, ירד משמים על קשת בענן והסביר כי הוא שאחראי למבול ולהצלה. סיפור זה תועד לראשונה רק במאה ה-19, ובסבירות גבוהה מתפלמס עם דמות נוח וסיפור המבול המקראי, שהגיעו להוואי באמצעות מסיונרים נוצרים.
לפי סיפור שסופר באיי פיג'י, לאל נדנגאי הייתה ציפור חביבה עליו. שניים מנכדיו הרגו אותה וקברו בהסתר את פגרה, אך אוטו, שליחו של נדנגאי, חשף את פשעם. במקום להתנצל הם נמלטו להרים, ומצאו מקלט אצל נגרים שבנו מבצר עץ כדי לעצור את נדנגאי. המבצר עמד בפני התקפות צבאותיו של נדנגאי במשך שלושה חודשים, אך אז הציף נדנגאי את האיים במבול של גשם. המורדים התפללו לאלים אחרים שיעזרו להם, ואל הנגרים רוקורו לימד אותם לבנות סירות קאנו. הם שטו ואספו ניצולים נוספים. שמונה מהם שרדו על אי אחד, המוצג גם היום כמקור לשאר תושבי פיג'י.
על שני גיבורים במסורת המאורית, רואטאפו וטאווהאקי, נוספו סיפורים נפרדים שבהם גרמו למבול בשל קנאתם באחים שנואים. זוהי כנראה השפעה מאוחרת של סיפור המבול המקראי דרך הנצרות בניו זילנד. במסגרת השפעות אלו, סבו של טאווהאקי, ששמו המקורי במסורת המאורית הוא המא, פורש כשם בן נח מן המקרא.
במיתולוגיות אוסטרליה
תאורי שיטפונות גדולים נדירים מאוד במיתולוגיות של הילידים האבוריג'ינים באוסטרליה. אך נפוצה בהם דמות מיתית שאתנולוגים כינו "נחש הקשת", בשמות מקומיים שונים. נחש הקשת לעיתים מוצג כאל הבורא, ובדרך-כלל הוא מתואר כחי בבורות מים. כאשר הוא עובר מבור אחד למשנהו הוא נראה בדמות הקשת בענן. ציורי סלע של נחש הקשת בארץ ארנהם בטריטוריה הצפונית מתוארכים לתקופה של 4,000 עד 6,000 שנה לפני זמננו ולפיכך תוארו כ"דת העתיקה בעולם". ארכאולוגים שיערו שראשית הופעתם קשורה להצפת אזורי החוף באוסטרליה בראשית ההולוקן.
האחיות וואווילאק הן שתי דמויות בוראות במיתולוגיה של אנשי היונגור  בארץ ארנהם. מסופר כי דם הווסת (או בגרסה חלופית של הסיפור, דם הלידה) של אחת מהן זיהם בור מים שבו חי יורלונגור, שמו המקומי של נחש הקשת. יורלונגור זעם על כך והוריד מבול אשר שטף את הארץ ובלע את האחיות ואת בניהן התינוקות. לאחר מכן הפך יורלונגור לקשת בענן, ירד לאדמה והקיא את האחיות ואת בניהן כשהם בחיים. סיפור זה שימש כבסיס לטקסי בגרות אצל בני היונגור. אנתרופולוגים מאוניברסיטת אוטגו תיעדו את היווצרותו והתפתחותו של סיפור מבול אצל ילידים אוסטרלים באזור נהר פיצרוי בקימברלי, מאז שנות ה-40 של המאה ה-20, כתגובה לסיפור המבול המקראי שסופר על ידי מיסיונרים נוצרים, ובדומה להיווצרות דתות מטען באיים אחרים באוקיינוס השקט. כמה מן הילידים סיפרו כי מצאו את שרידי תיבת נח באזור בשולי המדבר האוסטרלי. לפי אחת ההשערות, הילידים למעשה נתקלו במטוס אוסטרלי או יפני שהתרסק במקום בזמן מלחמת העולם השנייה, אך לא זיהו אותו ככזה עקב חוסר הכרותם עם מטוסים. לפי הסיפור, גרסת "האדם הלבן" לפיה תיבת נח סיימה את מסעה במצרים (נראה שיבוש הגרסה המקראית על ידי הילידים), היא חלק מן המזימה לדיכוי הילידים, שכן התיבה למעשה סיימה את מסעה באוסטרליה. המבול התרחש בתקופת זמן החלום, כאשר לבנים וילידים חיו יחד באוסטרליה. אך לתיבה עלו רק האנשים הטובים, שהיו ילידים, ולכן נעלמו הלבנים מאוסטרליה עד חזרתם לשם במאה ה-18.
מצב חירום אקלימי
מצב חירום אקלימי הוא מצב חירום המוכרז על ידי רשות מחוקקת, כמו פרלמנט או רשות מקומית, וכולל רשימת פעולות שיש לנקוט כדי להאט את קצב התחממות כדור הארץ. הכרזה כזו היא קריאה לגופי הרשות המבצעת, בהם הממשלה, לנקוט באמצעים מעשיים מעבר למה שנעשה עד כה, הן ברמה הארצית והן ברמה האזורית או העירונית.
מצב חירום אקלימי הוכרז על ידי מספר מדינות בעולם, וכן על ידי מאות עיריות ומחוזות.
הביטוי הוכרז כמילת השנה לשנת 2019 על ידי מנהלי מילון אוקספורד.
היסטוריה
המונח "מצב חירום אקלימי" נטבע בהפגנות נגד שינויי האקלים. אחד המקרים הראשונים בהם נעשה שימוש במונח היה במצעד האקלים שנערך ב-13 ביוני 2009 במלבורן.
עיריות ומחוזות רבים בעולם החלו לנקוט בפעולות לשינוי האקלים בעקבות פעילותה של גרטה טונברי בנושא זה, ובעקבות המחאה הציבורית של ארגוני חברה אזרחית אקלימיים, שהבולט בהם הוא המרד בהכחדה.
תוכן ההכרזה
בדרך כלל הכרזת מצב חירום אקלימי כוללת רשימת פעולות לביצוע שעשויות להאט את שינויי האקלים. לדוגמה, העיר קונסטנץ בגרמניה הכריזה על מצב חירום אקלימי בתחילת מאי 2019, ובהכרזה נכללו קווים מנחים לתכנון מבנים חדשים תוך התחשבות בשינויי האקלים, ניהול האנרגיה במבנים עירוניים והקצאת משאבים לשיקום עירוני.
הכרזת מצב חירום אקלימי בערים ובמחוזות
באוסטרליה חלה התחממות משמעותית באקלים משנת 2000 ואילך. בחודש מאי 2016 הציעה מועצת העיר דרבין, במדינת ויקטוריה (אוסטרליה) להכריז על מצב חירום אקלימי. ב-21 באוגוסט 2017 הודיעה מועצת העיר:
לאחר הודעה זו מאות ערים ומחוזות בעולם הכריזו אף הן על מצב חירום אקלימי.
באוסטרליה 20 עיריות ומחוזות הכריזו עד כה על מצב חירום אקלימי, בהן טריטוריית הבירה האוסטרלית, הכוללת את קנברה, בירת אוסטרליה.
בממלכה המאוחדת 111 עיריות ומחוזות הכריזו על מצב חירום אקלימי, בהן לונדון, דיבון, לסטרשייר ומחוזות נוספים בהם מתגוררים כמחצית מתושבי המדינה.
תימור מרגולין
תימור מרגולין (נולד ב-27 באוקטובר 1983) הוא שחקן פוקר מקצועני ישראלי. זכה בשני צמידי אליפות העולם בפוקר.
קריירה
נולד וגדל ברמלה. כאשר קיבל אחד מחבריו ערכת פוקר במתנה ליום הולדתו, החל יחד עם חבריו לשחק פוקר בטורנירים ביתיים בסוכמים של 20 ש"ח. עם הזמן, עבר מרגולין לשחק בשולחנות נוספים על סכומים גבוהים יותר ויותר. תחילה נחל מרגולין חוסר הצלחה, אולם בעקבות הליך של התמקצעות ולימוד שכללו קריאת ספרי פוקר וחומרים באינטרנט - החל להשתפר יותר ויותר ולהרוויח סכומים גדולים.
מצב חירום אקלימי
הכרזת מצב חירום אקלימי בערים ובמחוזות
בקנדה 387 עיריות ומחוזות הכריזו על מצב חירום אקלימי.
בארצות הברית 17 עיריות ומחוזות הכריזו על מצב חירום אקלימי, בהן לוס אנג'לס וסן פרנסיסקו.
תימור מרגולין
קריירה
בשנת 2014, עוד שכעבד בעבודה נוספת לפוקר, נסע לראשונה ללאס וגאס, לקח חלק באירוע המרכזי של אליפות העולם בפוקר, סיים במקום ה-120 מתוך 6,683 שחקנים וזכה בסך של 52,141 דולר.
בשנת 2015 עבר מרגולין לשחק פוקר באופן מקצועני. באותה שנה, היה מרחק נגיעה מצמיד ראשון באליפות העולם בפוקר, כאשר סיים מקום שני באחד מהטורנירים הצדדים וזכה בסך של 341,338 דולר.
מצב חירום אקלימי
הכרזת מצב חירום אקלימי בערים ובמחוזות
הכרזות דומות יצאו מערים ומחוזות אחדים באיטליה, אירלנד, בלגיה, גרמניה, ניו זילנד, ספרד, צ'כיה, צרפת ושווייץ.
תימור מרגולין
קריירה
ב-22 באוקטובר 2018 זכה מרגולין בצמיד אליפות העולם השני שלו, כאשר ניצח בטורניר שנערך בעיר רוזבדוב שבצ'כיה, וזכה ב-154,468 דולר, השחקן השני בעולם שזכה בצמיד בווגאס וברוזבדוב באותה השנה.
מצב חירום אקלימי
הכרזת מצב חירום אקלימי במדינה
הממלכה המאוחדת הכריזה על מצב חירום אקלימי ב-1 במאי 2019, בעקבות "שבוע המרד" של תנועת המרד בהכחדה שהחל ב-15 באפריל, ובעקבות הצהרות דומות של גופי ממשל בסקוטלנד ובוויילס.
האי ג'רזי הכריז על מצב חירום אקלימי ב-2 במאי 2019.
תימור מרגולין
סטטיסטיקות
נכון ליולי 2022, מרגולין זכה בסך של כ-2.1 מיליון דולר מטורנירי פוקר, כשמתוכם כ-1.3 מיליון דולר בסבב אליפות העולם.
מצב חירום אקלימי
הכרזת מצב חירום אקלימי במדינה
אירלנד הכריזה על מצב חירום אקלימי ב-9 במאי 2019.
תימור מרגולין
חיים אישיים
מתגורר ברמלה. נשוי ואב לשני ילדים.
מצב חירום אקלימי
הכרזת מצב חירום אקלימי במדינה
צרפת הכריזה על מצב חירום אקלימי ב-14 ביוני 2019.
הפרלמנט האירופי הכריזה על מצב חירום אקלימי ב-28 בנובמבר 2019. הכרזה זו תקפה לכל מדינות האיחוד האירופי, בהן גם הממלכה המאוחדת, שפרשה בתחילת 2020 מהאיחוד אך לא ביטלה את ההכרזה. במהלך שנת 2019 הכריזו על מצב חירום אקלימי גם ארגנטינה ובנגלדש.
בישראל
מספר ארגונים למען איכות הסביבה בישראל, בהם המרד בהכחדה, מגמה ירוקה, ושומרי הבית, קראו לממשלה להכריז על מצב חירום אקלימי.
ב-15 במאי 2019, בעת נאומה בכנסת, קראה חברת הכנסת מיקי חיימוביץ' להכריז על מצב חירום אקלימי בישראל.
ב-21 במאי 2019 נערכה מחאה של מאות תלמידים ליד משכן הכנסת בירושלים בנושא זה. במחאה השתתפו גם חברי הכנסת מיקי חיימוביץ', אלון שוסטר ורם שפע, וכן חברת הכנסת לשעבר יעל כהן-פארן.
בפברואר 2020, הודיעו תנועות השומר הצעיר ותנועת הצופים כי הן תומכות במאבק במשבר האקלים ומבקשות מהמדינה להכריז על מצב חירום אקלימי.
בפברואר 2022, דווח על קידום החלטת ממשלה בטיפול במניעת שריפות ענק ובניית מפות סיכונים ייעודיות לישראל, שיאפשרו החלטות מבוססות ידע
צביר הכוכבים (פברז'ה)
צְבִיר כּוֹכָבִים היא אחת משתי ביצי הפברז'ה שהוכנו על ידי בית פברז'ה - בית המלאכה של פטר קארל פברז'ה בשנת 1917 עבור ניקולאי השני, הצאר האחרון של רוסיה (הביצה השנייה היא התרזה הקארליאנית). שתי ביצים אלה לא הושלמו בשל פרוץ מהפכת פברואר והלאמת בית המלאכה. ביצת "צביר הכוכבים" היא הביצה האחרונה שהוכנה על ידי פברז'ה.
רקע
ביצי פברז'ה נוצרו בהזמנת הצאר אלכסנדר השלישי והוענקו כמתנת חג הפסחא לאשתו הצאריצה מריה פיודרובנה מאז שנת 1885. יורשו, הצאר ניקולאי השני, המשיך את המנהג והעניק מדי שנה מתנה לאשתו אלכסנדרה פיודורובנה, ולאימו האלמנה.
היסטוריה
במשך שנים רבות הביצה נחשבה כביצה אבודה. בשנת 2001 הוצגה ביצה במוזיאון פרסמן למינרלוגיה שבמוסקבה כביצה הלא גמורה של פברז'ה (בביצה לא משובצים היהלומים).
בעקבות זאת טען המיליונר הרוסי אלכסנדר איוואנוב כי הוא הבעלים של הביצה המקורית, וכי רכש אותה בשנות ה-90 של המאה ה-20. ביצה זו מוצגת כיום במוזיאון פברז'ה שבבאדן-באדן.
חמישה לילות אצל פרדי (סרט)
חמישה לילות אצל פרדי (באנגלית: Five Nights at Freddy's) הוא סרט אימה על-טבעי אמריקאי המבוסס על סדרת משחקי הווידאו באותו השם מאת סקוט קות'ון. הסרט בוים על ידי אמה טאמי ונכתב על ידי קות'ון יחד עם טאמי וסת' קאדלבאק. בסרט מככבים ג'וש האצ'רסון, אליזבת לייל, פייפר רוביו, קאט קונר סטרלינג, מרי סטיוארט מסטרסון ומת'יו לילארד.
הסרט עתיד לצאת לבתי הקולנוע ולשירות הסטרימינג Peacock בהפצת סרטי יוניברסל ב-27 באוקטובר 2023.
תקציר העלילה
מייק שמידט (האצ'רסון), שומר אבטחה, מתחיל עבודה חדשה במשמרת לילה ב"הפיצה של פרדי פאזבר", פיצרייה ומשחקייה לילדים. להפתעתו, הוא מגלה שהבובות המכניות של הפיצרייה מתעוררות לחיים בלילה ותוקפות את כל מי שמעז להיכנס.
אולפני האחים וורנר (2015–2017)
הסרט הוכרז ב-2015 על ידי אולפני האחים וורנר, שרכשו את זכויות ההסרטה לסדרת הסרטים "חמישה לילות אצל פרדי" מיוצר המשחקים סקוט קות'ון. הבמאי הבריטי-ישראלי גיל קינן הוחתם לביים ולכתוב את הסרט. ב-2017, קות'ון אמר שהסרט נקלע לגיהנום פיתוחי. קינן עזב את הפרויקט ואולפני האחים וורנר העלו את זכויות ההסרטה למכירה.
בלאמהאוס הפקות וסרטי יוניברסל (2018–2021)
ב-2018, סרטי יוניברסל רכשו את הזכויות מהאחים וורנר והעבירו את הסרט להפקת בלאמהאוס הפקות של המפיק ג'ייסון בלאם. הבמאי האמריקאי כריס קולומבוס הוחתם לביים ולכתוב את הסרט. באוגוסט של אותה שנה, קות'ון הכריז שהוא החליט להתחיל את כתיבת התסריט מההתחלה, מה שדחה את הפקת הסרט. ב-2021, בשל העיכובים בהפקה, קולומבוס עזב את הפרויקט.
(2022-2023) - ליהוק
בדצמבר 2022, ג'וש האצ'רסון ומת'יו לילארד לוהקו לסרט. היוטיובר הפופולרי דאוקו חשף מאוחר יותר במהלך שידור חי שהאצ'רסון יגלם את הפרוטגוניסט מייק שמידט ולילארד יגלם את האנטגוניסט וויליאם אפטון. הוא גם חשף כי מרי סטיוארט מסטרסון ופייפר רוביו הצטרפו לצוות השחקנים בתפקידים לא ידועים. במרץ 2023, דווח כי קאט קונר סטרלינג ואליזבת לייל לוהקו לסרט. ללוקאס גרנט וג'סיקה בלקמור לוהקו לתפקידים לא ידועים.
בלאם הכריז שהבובות המכניות שבסרט יעוצבו על ידי Jim Henson's Creature Shop, חברת בובנאות ואפקטים מיוחדים שייסד ג'ים הנסון. בהמשך אותה שנה, הוכרז שאמה טאמי הוחתמה לביים את הסרט.
קדימון הסרט שוחרר ב-16 במאי 2023.
הפצה
הסרט מתוכנן לצאת לאקרנים בארצות הברית ב-27 באוקטובר 2023 על ידי סרטי יוניברסל. יחד עם יצאתו לקולנוע הוא יהיה זמין גם בשירות הסטרימינג Peacock.
בישראל הסרט יהיה זמין ב-26 באוקטובר 2023.
ניקולינה גורה
ניקולינה גורה (ברוסית: Николина Гора) הוא יישוב דאצ'ות במחוז מוסקבה שברוסיה. נכון ל-2010, גרים ביישוב 509 איש.
ניקולינה גורה הוא אחד מיישובי הדאצ'ות המפורסמים ביותר במחוז מוסקבה. ממוקם בק"מ ה-22 של הכביש רובליובו-אוספנסקויה.
בשנים שלפני המלחמה ובתחילת המלחמה גרו ביישוב מפורסמים רבים, ביניהם: אלכסיי באך, מיכאל בוטביניק, ולדימיר קומארוב, פיוטר קפיצה, סרגיי פרוקופייב, ניקולאי מיאסקובסקי, סרגיי מיכאלקוב, אנטונינה נז'דאנובה ועוד.
נכון לעכשיו בניקולינה גורה גרים משפחותיהם של אנשי עסקים מפורסמים, המפיקים והבמאים ניקיטה מיכאלקוב ואנדריי קונצ'לובסקי.
אריק בלשר
אריק בלשר - רדיולוג, מומחה לדימות מחלות הבטן והאגן, פרופסור לרדיולוגיה בבית הספר לרפואה, אוניברסיטת תל אביב, מנהל אגף הדימות במרכז הרפואי איכילוב (משנת 2016), סא"ל (מיל.) בצה"ל.
ביוגרפיה
בלשר, בנם של אסתר ויורם בלשר, אח לדורון ומיכל, למד בבית הספר היסודי "הכרמל" בתל אביב, משם המשיך בתיכון עירוני א' ועם מעבר המשפחה לרחובות סיים את "תיכון דה שליט".
לאחר שירותו הצבאי, התקבל בשנת 1985 לפקולטה למדעי הבריאות, בית הספר לרפואה, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 1992 סיים בלשר את לימודי הרפואה.
בין השנים 1992–1993 היה בלשר סטאג'ר במרכז רפואי מאיר בכפר סבא.
בין השנים 1993–1998 התמחה בלשר ברדיולוגיה, במכון הדימות, בית החולים הדסה עין כרם, בירושלים, בניהולו של הפרופ' יעקב בר-זיו.
בין השנים 1998–1999 עבד בלשר כרופא בכיר במכון הדמיה, שיבא.
בשנת 2000 השתלם בלשר בנושא MRI של הבטן והאגן במרכז הרפואי של אוניברסיטת פנסילבניה, פילדלפיה, ארצות הברית. בין השנים 1999–2001 השתלם בלשר בדימות של מחלות הבטן והאגן, כולל מחקר בנושא דימות מחלות כבד במרכז הרפואי של אוניברסיטת פיטסבורג, פיטסבורג, ארצות הברית.
ביו השנים 2001–2003 עבד בלשר כרופא בכיר במכון הדמיה איכילוב.
בין השנים 2001–2005 כיהן בלשר כאסיסטנט פרופסור (adjunct) מרכז רפואי של אוניברסיטת פיטסבורג, פיטסבורג, ארצות הברית.
בשנת 2002 עבר בלשר תקופת השתלמות בנושא קולונוסקופיה וירטואלית, מרכז רפואי בית ישראל-דיקונס, אוניברסיטת הרווארד, בוסטון, ארצות הברית.
בשנת 2003 הוענק לבלשר תואר "מרצה בכיר" בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
משנת 2003 ועד היום בלשר מנהל את יחידת הטומוגרפיה הממוחשבת, במרכז הרפואי רמת-אביב.,
בין השנים 2003–2016 היה בלשר מנהל יחידת ה -טומוגרפיה ממוחשבת (CT), מרכז רפואי תל אביב.
בין השנים 2005–2007 כיהן בלשר כ- פרופסור חבר (adjunct) מרכז רפואי של אוניברסיטת פיטסבורג, פיטסבורג, ארצות הברית.
בשנת 2006 עבר בלשר תקופת השתלמות בנושא דימות פרפוזיה של אברי הבטן והאגן, המרכז הרפואי של אוניברסיטת שיקגו, ארצות הברית.
בשנת 2010 סיים בלשר קורס דימות מתקדם של מחלות הבטן והאגן (IDKD), דאבוס, שווייץ.
משנת 2010 בלשר מכהן כפרופסור חבר קליני בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 2010–2016 היה בלשר מנהל מנהל המכון לדימות תהודה מגנטית (MRI), במרכז הרפואי תל אביב.
בשנת 2011 סיים בלשר קורס MRI מתקדם של מחלות הבטן והאגן (ESGAR) סביליה, ספרד.
בשנת 2012 סיים בלשר קורס מתקדם של MRI של מחלות הבטן והאגן של האיגוד האמריקאי לרדיולוגיה (ACR) רסטון, וירגיניה, ארצות הברית.
משנת 2016 מנהל בלשר את אגף הדימות באיכילוב לאחר יציאתו לגמלאות של הפרופ' משה גרייף.
בשנים 2011, 2012, 2013 דורג בלשר על ידי מעריב "מהמובילים בתחומו בארץ".
המגזין "פורבס" דירג את בלשר "מהמובילים בתחומו בארץ" לשנים 2014, 2015, 2016, 2017 2018, 2019, ו-2020.
איגודים מקצועיים וסריקת עיתונים מדעיים
בלשר חבר במספר איגודים מקצועיים: ההסתדרות הרפואית בישראל, איגוד הרדיולוגים בישראל, החברה הצפון אמריקאית לרדיולוגיה, החברה האירופאית למחלות גסטרואינטסטינליות.
בלשר ייסד את החוג לדימות מחלות הבטן והאגן.
בלשר סוקר של עיתונים מדעיים: AJR- AMERICAN J OF ROENTGENOLOGY, ABDOMINAL IMAGING, JACR- J OF THE AMERICAN COLLEGE OF RADIOLOGY, CLINICAL ANATOMY, EUROPEAN RADIOLOGY, IMAJ, CLINICAL RADIOLOGY,  EURPOEAN J OF RADIOLOGY, ACTA RADIOLOGICA, LIVER INTERNATIONAL, PEDIATRICS, ANNALS OF GASTROENTEROLOGY, WORLD J OF SURGERICAL ONCOLOGY.
ממחקריו
לבלשר כ-70 פרסומים מדעיים
צה"ל
שירת בצה"ל בחיל השריון ובחיל הרפואה. משרת בהתנדבות במילואים בדרגת סא"ל.
משפחה
בלשר נשוי, אב לשלושה ילדים. רעייתו נורית, תרפיסטית באמנות, מומחית תחום הפרעות נפשיות, מתי"א, (מרכז תמיכה יישובי או אזורי), משרד החינוך.
אמו, אסתר בלשר יועצת חינוכית, לשעבר מפקחת על היועצות בעיריית נס ציונה, רחובות וראשון לציון מטעם השירות הפסיכולוגי העירוני
אביו, הפרופ' יורם בלשר לשעבר יו"ר ההסתדרות הרפואית בישראל ונשיא ההסתדרות הרפואית העולמית, מכהן כיום כראש התוכנית למינהל מערכות בריאות (BA) במרכז האקדמי פרס, ברחובות.
יוסף יהודה חכים
שמאל|220px|ממוזער| שלט בכניסה למערת הקבורה שבה קבור הרב חכים הרב יוסף יהודה (יאודה) חכים (ה'תק"ף, 1820 - י"ח בכסלו ה'תרנ"ז, 23 בנובמבר 1896) היה רב ומקובל, שכיהן במשרת החכם באשי של איזמיר לתקופה קצרה ולאחר מכן היה חכם באשי בצפת ורבה הראשי של העדה הספרדית בעיר.
תולדות חייו
נולד בשנת ה'תק"ף (1820) בטורקיה. הרב חיים פלאג'י מינה אותו ליורשו במשרת החכם באשי של איזמיר, ואכן בשנת ה'תרכ"ח (1868), לאחר פטירת הרב פלאג'י הוא התמנה לתפקיד, מינוי שהוכר על ידי הסולטאן אבדילאזיז. אולם, הרב חכים פרש מתפקידו זמן קצר לאחר מכן, משום שהתנגד לשורת רפורמות בהנהגת הקהילה שביקש לבצע מושל המחוז ביד אחת עם ראשי הקהילה, בהם הכנסת לימודי שפות לבתי הספר היהודיים. הוא עלה עם משפחתו לארץ ישראל, והתיישב בצפת. על פי המסופר, בתחילה התבודד במרתף בית הכנסת בנאה ועסק בתורה, ובהמשך התמנה לרב ראשי של העדה הספרדית וחכם באשי, עד לפטירתו בי"ח בכסלו ה'תרנ"ז, 23 בנובמבר 1896. נקבר בבית הקברות היהודי העתיק בצפת, במערת רבי משה אלשיך.
משפחתו
נשא את גרסיא. בסמיכות לקברו בצפת נתגלתה מצבה של אשה בשם גרסיא, אשר תוארה כ"רבנית" ו"מסתופפת בצל הרב". משפחת חכים זיהתה אותה עם גרסיא חכים, ואף ציינה זאת במצבה חדשה שהקימה לצד המצבה הקדומה. אמנם, ניתוח פלאוגרפי של הכיתוב שעל גבי המצבה וכן מיקומו של הקבר בבית העלמין מלמדים כי המצבה קדומה יותר, ככל הנראה מהמאה ה-16. לאור זאת, מספר חוקרים הציעו שזו מצבתה של אשת הרב יוסף מטראני, שנטמן בסמוך.
בנו רבי שלמה, שכיהן בחייו כדיין בבית הדין בצפת, התמנה לממלא מקומו. נהרג בתאונת רכבת במצרים בשנת 1907.
בו (סרט)
בו (באנגלית: Boo) הוא סרט אימה אמריקאי, אשר בוים על ידי אנתוני סי פרנטה.
עלילה
ג'סי הולדן מוזמנת על ידי החבר שלה, קווין, ושני חברים, פרדי ומארי, לבלות את ליל כל הקדושים בבית החולים סנטה מירה, שננטש לפני שנים בגלל שרפה. חברם, אמט, מכין את האביזרים כדי להפחיד את ג'סי אך הוא וכלבו מותקפים על ידי רוח רפאים. בינתיים אלן מחפש את אחותו, מג, שנעלמה עם חברתה, קתלין, בבית החולים לפני כמה ימים. חברו הוותיק של אביו, ארלו ריי ביינס, שהפך לשוטר לשעבר, מסרב בתחילה לבקשתו להתלוות אליו לבית החולים, אך משנה את דעתו ובכל זאת עוקב אחריו. אלן מוצא את הכלב שהושחת בצורה מחרידה, אך הוא פתאום קם לתחייה ותוקף את אלן עד שהוא יורה בו והורג אותו. כשנכנס לקומה השלישית, הוא מתאחד עם מג, שאומרת שהיא וקתלין התפצלו.
כשהם מגיעים לבית החולים, ארבעת החברים מתחילים לחפש את אמט. כשהם לבד, קווין בוגד בג'סי על ידי קיום יחסי מין עם מארי. בינתיים, ג'סי, שמתגלה כמישהי שעוסקת במודעות רוחנית, מספרת לפרדי את סיפורה של אמה המנוחה, שמתה בגלל מחלה לפני שנים, אך עדיין מתקשרת איתה בכל ליל כל הקדושים. השניים נקלעים אל אמט המבוהל בחדר ההלבשה. כאשר החמישה נפגשים, אמט מתחיל לפתע לתקוף אותם. אלן ומג מגיעים בזמן ומג משתמשת באקדחו של אלן כדי לירות באמבט. היא מספרת לקבוצה כי כל מי שמת בבית החולים זוכה לתחייה מחדש, אמט והכלב הם ביניהם. קווין פרנואידי, שחושד שמארי הופכת לרוח רפאים, תופס את האקדח של אלן ויורה בה למוות.
מכיוון שמג מסרבת להשתמש במעלית, הקבוצה התפצלה, כשג'סי, קווין ופרדי לוקחים את גופתה של מארי למעלית ואלן ומג משתמשים במדרגות. הם מגיעים לקומה השלישית, שם יש לג'סי תחושות הקשורות לרוצח ילדים בשם ג'ייקוב. ג'ייקוב התחייב לשמור על הקומה השלישית של בית החולים ששמורה במיוחד לחולי נפש. למרות זאת, הוא רוצח ילדה קטנה בשטח בית החולים. לאחר מכן הוא שרף את בית החולים וניסה לברוח כהסחת דעת, אך האח ראסל השליך את מפתחות הדלת ולכד את שניהם באש. ג'ייקוב הרג והשיב בחזרה לחיים אנשים בבית החולים כדי שיוכל להחזיק אותם, אך כולם נכשלו עד כה. במהלך בדיקת הרצפה קווין נעלם.
ג'סי ופרדי מתאחדים עם אלן, מג וארלו, שהרגו את קתלין שקמה לתחייה והחליטו להציל את כולם. הם מוצאים את קווין לכוד ברוח הילדה הקטנה ומצליחים לשחרר אותו, אך תוך כדי כך מתגלה שפרדי מת, הוחזר לחיים והכריח את ארלו לירות בו. השאר מנסים להימלט דרך המדרגות, אולם בסופו של דבר ג'סי מבינה שעד שלא יצליחו לנצח את ג'ייקוב, הוא לעולם לא יאפשר להם לעזוב. לשם כך היא מתחזה לאח ראסל, ומתכוונת להפחיד אותו מהעולם החי. התוכנית עובדת. עם זאת, ג'ייקוב משתמש במארי שקמה לתחייה כדי להרוג את קווין. קווין קם לתחייה מחדש, אך לא מראה שום סימפטום של רוח רפאים רגילה. לאחר מכן מתגלה כי הוא מוחזק ישירות על ידי ג'ייקוב, שמוצא את קווין כסוציופת ולכן הוא מושלם עבורו. עם זאת, מג קמה לתחייה גם היא. עם זאת, היא מוחזקת על ידי ראסל אך היא נמצאת בשליטה. ראסל אומר לקבוצה לעזוב בזמן שהוא מתעמת ומכניע את ג'ייקוב בהצלחה.
ג'סי, אלן וארלו עוזבים את המקום בבטחה, ומגלים שכבר שהיום הוא כבר יום כל הקדושים והשעה היא שעת צהריים. לאחר מכן חוזרים חזרה לבית החולים, שם ג'ייקוב נשבע להימלט, אך ראסל קובע כלאחר יד שהוא יצטרך לעבור אותו קודם לפני שהוא מכבה את האורות.
יחסי ניז'ר–שווייץ
יחסי ניז'ר–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של ניז'ר לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
בין הרפובליקה של ניז'ר לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ השווייצרי, היחסים שבין הרפובליקה של ניז'ר לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים דיפלומטיים חמים, עקב היותה של ניז'ר מדינה מועדפת של שווייץ לשיתוף פעולה בקידום ההתפתחות של המדינה.
שווייץ הכירה בעצמאותה של ניז'ר ב-1960 וכוננה עמה יחסים דיפלומטיים רשמיים כבר באותה העת. אף על פי שנחתמו בין שתי המדינות הסכמים שונים בנושאים: מסחר, הגנה על השקעות ושיתוף פעולה טכנולוגי בין השנים 1962–1978, שווי הסחר שבין שתי המדינות נשאר נמוך לאורך השנים.
אוניברסיטת דרום אפריקה
האוניברסיטה היא אוניברסיטה ציבורית ושמה דגש על אפשרות למידה מרחוק. רשומים בה מעל ל-300,000 סטודנטים מאפריקה ומ-130 מדינות ברחבי הגלובוס, עובדה שמציבה אותה בין עשר האוניברסיטאות הגדולות בתבל.
בעבר נקראה האוניברסיטה, אוניברסיטת כף התקווה הטובה.
פקולטות ומחלקות
באוניברסיטת דרום אפריקה שמונה קולג'ים :
בוגרים ידועים
בין בוגריה הידועים של אוניברסיטת דרום אפריקה:
ארנה סלוט
ארנה מרטין סלוט (בהולנדית: Arend Martijn Slot; נולד ב-17 בספטמבר 1978) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל הולנדי, המאמן את קבוצת פיינורד.
קריירה
סלוט החל לשחק כדורגל ב-VV Bergentheim מעיר הולדתו. מאוחר יותר נבחן והוחתם על ידי זוולה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בזוולה בהפסד 1–2 לדן בוס ב-14 באוקטובר 1995.
לאחר שבע עונות בזוולה, חתם סלוט בנאק ברדה בקיץ 2002. הוא שיחק במועדון במשך חמש עונות, לפני שעבר לשחק בספרטה רוטרדם.
לאחר שלוש עונות בספרטה רוטרדם חזר סלוט לזוולה. בסיום עונת 2012/2013 פרש ממשחק פעיל.
קריירת אימון
סלוט החל את קריירת האימון שלו ב-2013, כששימש כמאמן קבוצת הנוער של זוולה במשך שנה, בטרם מונה לעוזר מאמן של קמבור, תפקיד אותו מילא עד 2017. לאחר מכן עבר לשמש כעוזר מאמן בא.ז. אלקמאר, בטרם קודם לתפקיד המאמן הראשי ב-2019.
בעונתו הראשונה כמאמן הגיעה הקבוצה למקום השני בליגה כשהיא בשוויון נקודות עם אייאקס מהמקום הראשון, אך הליגה הופסקה ובוטלה בעקבות מגפת הקורונה בהולנד. ב-5 בדצמבר 2020 הוא פוטר מתפקידו לאחר שניהל משא ומתן עם פיינורד אף על פי שהיה תחת חוזה. סלוט השיג ממוצע של 2.11 נקודות למשחק בא.ז. אלקמאר, הגבוה ביותר מכל מאמן בהיסטוריית המועדון.
ב-15 בדצמבר 2020 חתם בפיינורד אותה צפוי היה להתחיל לאמן עם פתיחת עונת 2021/2022. הקבוצה שיחקה בעונת 2021/2022 גם בליגה האזורית לאחר שסיימה עונה קודם לכן במקום החמישי. היא הוגרלה בשלב הבתים יחד עם סלביה פראג, אוניון ברלין ומכבי חיפה. פיינורד העפילה מהבית המוקדם והגיעה עד לגמר כשהיא גוברת בדרך על פרטיזן בלגרד, סלביה פראג ומרסיי. במשחק הגמר נכנעה פיינורד לרומא בתוצאה 0–1. בליגה סיימה הקבוצה במקום השלישי.
חנניה גבריאל
הרב חנניה גבריאל יהושע (ה'תרל"ה, 1875 - ה'תשט"ז, 1955) אב בית דין ונשיא מועצת הרבנות בקהיר שבמצרים, אב בית דין העדה הספרדית בירושלים, ומחבר שו"ת מנחת הח"ג. כמו כן, היה שד"ר ואיש ציבור, חבר הסתדרות המזרחי וציר אספת הנבחרים הראשונה, וממייסדי בית היתומים הספרדי.
ביוגרפיה
נולד בסלוניקי שביוון ב-31 בינואר 1875 (כ"ה בשבט ה'תרל"ה) כבן יחיד לרב גבריאל שבתי. בגיל שנה עלו עמו הוריו לישראל. מילדותו ועד גיל 19 למד בבית הספר דורש ציון, ומשם עבר ללמוד בבית מדרשו של הרב מנחם בכר יצחק. לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת תפארת ירושלים, לצד הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, הרב יוסף מרדכי הלוי והרב נסים יהודה דאנון.
בגיל 18 נישא לרחל בת הרב אברהם אופלטקה, נכדתו של הרב יצחק אופלטקה מפראג, והחל ללמוד בישיבתו הפרטית של הרב יעקב שאול אלישר.
בשנת 1901 (ה'תרס"א) ייסד יחד עם הרב יוסף מרדכי הלוי והרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל את בית היתומים הספרדי, ושימש כסוכן המוסד במשך 15 שנים.
בשנת 1906 (ה'תרס"ו) נבחר לשמש כחבר ועד העדה הספרדית, לצד הרב יצחק אשכנזי והרב מרדכי שירזלי. בשנה זו החל לשמש כחבר בית הדין של הרב דוד פאפו בירושלים, ויצא במקביל בשנה זו לשליחות כשד"ר מטעם כוללות ירושלים לטריפולי שבלוב. בשנת 1909 (ה'תרס"ט) יצא בשליחות נוספת למצרים.
בשנת 1914 (ה'תרע"ד) ייצג את הקהילה היהודית בירושלים בוועדת הגיוס (וועדת הרמת הצבא), ובא כוח הקהילה היהודית בעיר במועצת המחוז "מג'לס אדארה" של "מותצרפת אל קודס".
בין השנים 1920–1925 (ה'תר"ף - ה'תרפ"ה) יצא למספר שליחויות נוספות כשד"ר במדינות שונות.
בחודש אפריל 1925 (ניסן ה'תרפ"ה) סיים את תפקידו כחבר בית הדין בירושלים, ועבר להתגורר בקהיר שבמצרים, שם נבחר לסגנו של הרב חיים נחום אפנדי, ושימש כנשיא מועצת הרבנות ואב בית הדין של הקהילה היהודית בעיר עד לשנת 1929 (ה'תרפ"ט). בתקופת שהותו בקהיר ועד שובו לירושלים, ייסד בעיר סניף של הסתדרות המזרחי וייסד את חברת "דגל תורה" שמטרתה הייתה הפצת חינוך ותרבות, ופתיחת שעורי ערב לבעלי מלאכה.
בתקופה שלפני מאורעות תרפ"ט אסר קאדי ירושלמי שהתגורר בסמוך לכותל המערבי להציב במתחם ספסלים למתפללים היהודים. הרב חנניה נשלח אליו כנציג היהודים כדי לבטל את האיסור, ולאחר פגישה ממושכת השתכנע הקאדי ופעל לביטול האיסור.
שימש כחבר בית הדין של העדה הספרדית בירושלים, ובשנת 1935 (ה'תרצ"ה) נבחר לשמש כאב בית הדין של העדה בעיר.
בפעילותו הציבורית לקח חלק בוועדות של שכונות ירושלים, בהן קריית משה ובית וגן, ובהקמת מועצת הרבנות הראשית בתחילת שלטון המנדט הבריטי. כן שימש כציר אספת הנבחרים הראשונה, ציר הוועד הלאומי, חבר ועד העיר ליהודי ירושלים, חבר מועצת "הסתדרות המזרחי", חבר הוועד הפועל וחבר וועדת הבחירות למועצת הרבנות הראשית. בשנת 1944 (ה'תש"ד) נסע כשליח לערי סוריה בשליחות וועד פליטי רוסיה.
בשנת 1939 היה מועמד למשרת הרב הראשי לתל אביב, אך לבסוף לא נבחר.
הלך לעולמו ב-11 בנובמבר 1955 (כ"ו בחשוון ה'תשט"ז) לאחר מחלה ממאירה.
דודו היה הרב חזקיה שבתי, בנו היה יעקב יהושע, ונכדו היה אברהם ב. יהושע.
יחסי אנגולה–הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו
יחסי אנגולה–הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הם יחסי החוץ דו-צדדיים בין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לאנגולה. שתי המדינות חולקות גבול של 2,646 ק"מ.
אנגולה הייתה מעורבת מקרוב בפוליטיקה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, ולקחה חלק במלחמת קונגו הראשונה ב-1997 שבמהלכה הודח שליט קונגו מובוטו ססה סקו. השלטון החדש בקונגו קיבל תמיכה משמעותית מצד ממשלת אנגולה.
מאז ששליט קונגו ז'וזף קבילה דחה את הבחירות בדצמבר 2016 וניסה להיאחז בשלטון היחסים בין המדינות נחלשו מעט. מן הצד השני, בשל המצב הפוליטי האנגולה, ברחו ממנה עשרות אלפי פליטים לקונגו.
1812 בארצות הברית
1812 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 36 שנה מיום היווסדה.
פרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר
פרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר (Academy Award for Best Original Song) הוא אחד מהפרסים הניתנים מדי שנה לאנשים שעובדים בתעשיית הקולנוע על ידי האקדמיה האמריקאית לקולנוע (AMPAS). הפרס ניתן לכותבי השירים שהלחינו וכתבו את השיר המקורי הטוב ביותר שנכתב במיוחד עבור סרט מסוים. מבצעי השיר אינם זוכים בפרס האוסקר, אלא אם כן הם כתבו את המילים או את הלחן.
הפרס ניתן לראשונה בטקס פרסי אוסקר ה-7, על סרטי שנת 1934. המועמדויות מוצעות על ידי חברי האקדמיה העוסקים במוזיקה (כותבי שירים ומלחינים) והזוכים נבחרים על ידי כלל חברי האקדמיה.
דרישה למועמדות
הדרישה המקורית הייתה רק שהשיר הופיע בסרט מהשנה שקדמה לטקס. כלל זה שונה לאחר טקס פרסי אוסקר ה-14 (1941), כאשר השיר "הפעם האחרונה שראיתי בפריז", מתוך הסרט "Lady Be Good", עם מוזיקה מאת ג'רום קרן ומילותיו של אוסקר המרשטיין, זכה בפרס. קרן היה נסער שהשיר שלו ניצח, מפני שהשיר נכתב למעשה בשנת 1940, לאחר שהגרמנים כבשו את פריז בתחילת מלחמת העולם השנייה. הוא הוקלט על ידי קייט סמית' והגיע למקום השמיני ברשימת רבי המכר לפני שהוא היה בשימוש בסרט. קרן שכנע את האקדמיה לשנות את הכלל, כך שהשירים היחידים שהם "מקוריים ונכתבו במיוחד עבור הסרט" זכאים לזכות.
כללים ומספר המועמדויות
עד טקס פרסי אוסקר ה-17 (1944) מספר המועמדויות היה בלתי-מוגבל. בשנה זו היו 14 שירים מועמדים. מאותה השנה יש רק חמישה שירים מועמדים, למעט מקרים מיוחדים: שנת 2011, שבה היו רק שני מועמדים; בשנים 1988, 2005, ו-2008, אז רק שלושה שירים היו מועמדים; ובשנים 2010 ו-2013, כאשר רק ארבעה היו מועמדים.
בשנים האחרונות, מספר המועמדויות שונה בין שניים לחמש. שינויים אלו נבעו מכללי האקדמיה, שקבעו כי כל אחד מחברי סניף המוזיקה של האקדמיה התבקש להצביע לשירים האהובים עליו, באמצעות מערכת נקודות מיוחדת (מתן ניקוד 10, 9.5, 9, 8.5, 8, 7.5, 7, 6.5 או 6 נקודות לשיר). רק שירים שקיבלו ציון ממוצע של 8.25 או יותר היו זכאים למועמדות. אם רק שיר אחד השיג ציון זה, שיר זה והשיר שקיבל את הציון הגבוה ביותר הבא אחריו יהיו שני המועמדים.
לא כל שיר שמושמע בסרט יכול להיות מועמד לפרס. על פי כללי אקדמיה, שיר צריך להיות "מקורי ונכתב במיוחד עבור הסרט. חייב להיות ביצוע שנשמע היטב, מובן, מהותי (לא בהכרח מוצג באופן חזותי) של מילים ומנגינה, המשמש בגוף הסרט או בתחילת הצגת הקרדיטים".
אמנם הפרס הוא חלק מכמה קטגוריות שבהן סרט יכול לקבל מועמדויות מרובות, הסרט הראשון שעשה זאת היה הסרט תהילה בשנת 1980. ארבעה סרטים בלבד השיגו שלוש מועמדויות לפרס. ביוני 2008 הוחלט כי לסרט לא יהיו יותר משתי מועמדויות.
מלחמת האזרחים באורוגוואי
מלחמת האזרחים באורוגוואי, הידועה בספרדית גם בשם Guerra Grande ("המלחמה הגדולה"), הייתה סדרה של סכסוכים מזוינים בין מנהיגי העצמאות של אורוגוואי. בעוד שרשמית המלחמה נמשכה מ-1839 עד 1851, היא הייתה חלק מעימותים מזוינים שהחלו ב-1832 ונמשכו עד לתבוסה הצבאית הסופית של סיעת "הבלאנקוס" ב-1904.
תומכי שני הנשיאים המתנגדים ריברה ואוריבה הקימו שתי מפלגות פוליטיות: מפלגת קולורדו והמפלגה הלאומית, שתיהן קיבלו גיבוי ותמיכה ממקורות זרים, כולל האימפריה הברזילאית השכנה, הקונפדרציה הארגנטינאית, מחוז בואנוס איירס וכן מעצמות אירופה, בעיקר האימפריה הבריטית וממלכת צרפת, אבל גם לגיון של מתנדבים איטלקים כולל ג'וזפה גריבלדי. המגוון הגדול של הלאומים בקרב כוחות הצבא התומכים במפלגת קולורדו העמיד קשיים בטענה למאבקם במונחים של "שחרור לאומי"; במקום זאת, הצד של מפלגת קולורדו טען שהם מגנים על "האנושות" וה"ציוויליזציה" מפני "עריצות".
ריברה נגד אוריבה
ב-1 במרץ 1835, מנואל אוריבה, עוד אחד משלושים ושלושה המזרחים, נבחר לנשיא השני של אורוגוואי בעוד ריברה נשאר כמפקד הצבא. אוריבה המשיך במדיניות משלו ובינואר 1836 הוציא את ריברה מהפיקוד ונתן חנינה לחברו הוותיק לאוואלחה.
בלאנקוס נגד קולורדו
ב-16 ביולי 1836, ריברה מרד באוריבה. כדי לייחד את חייליו, אוריבה הורה להם לענוד סרט זרוע לבן. לאחר מכן הורה ריברה לתומכיו ללבוש כחול, אך כשהיא דעכה במהירות, הם החלו להשתמש בסרטי זרוע אדומים. מתוך סימני ההבחנה הצבאיים הללו צצו במהירות "הבלאנקוס" השמרנים ("לבנים") ו"הקולורדו" הליברליים ("אדומים"). "הקולורדו" הונהגו על ידי פרוקטואוס ריברה וייצגו את האינטרסים העסקיים של מונטווידאו; בראש "הבלאנקוס" עמד מנואל אוריבה, שדאג לאינטרסים החקלאיים של הכפריים וקידם פרוטקציוניזם.
תבוסת אוריבה
על מנת לתמוך באוריבה, ארגן לאוואלחה צבא בארגנטינה ונע נגד ריברה, שנעזר על ידי אוניטרים ארגנטינאים בראשות הגנרל חואן לאוואלה. ב-19 בספטמבר 1836, ריברה הובס בקרב קרפינטריה ונמלט לברזיל, שם הצטרפו חייליו לרפובליקת ריוגרנדה שהוכרזה לאחרונה. בעזרת רפובליקה זו פלש ריברה לאורוגוואי ב-1837 וב-22 באוקטובר הביס את כוחותיו של אוריבה בקרב יוקוטוחה וריסק לחלוטין את אוריבה ב-15 ביוני 1838 בקרב פלמאר.
בשנת 1838 החלה צרפת בחסימה ימית על נמל בואנוס איירס לתמיכה בבעלי בריתה הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית שהיו מעורבים במלחמת הקונפדרציה עם הקונפדרציה הארגנטינאית וצ'ילה. משלא הצליחה לפרוס כוחות יבשה, צרפת חיפשה כוחות בעלות ברית כדי להילחם במנהיג בואנוס איירס החזק חואן מנואל דה רוסאס בשמם. לשם כך הם תמכו בפרוקטואוזו ריברה ועזרו לו להביס את אוריבה, שהיה ביחסים טובים עם רוסאס. ב-24 באוקטובר 1838 התפטר אוריבה ונמלט לבואנוס איירס, וריברה תפס את השלטון.
חזרתו של אוריבה
ב-6 בדצמבר 1842, "הבלאנקוס" בפיקודו של מנואל אוריבה ו"הקולורדוס" בפיקודו של פרוקטואוזו ריברה נלחמו בקרב ארויו גרנדה. כוחותיו של ריברה הובסו לחלוטין, ואוריבה הטיל מצור על מונטווידאו.
המצור הגדול על מונטווידאו
עם השמדת צבא אורוגוואי בקרב ארויו גרנדה, ההנחה הייתה שבירת המדינה, מונטווידאו, תיפול בידי הכוחות המשולבים של מושל בואנוס איירס חואן מנואל דה רוסאס ונשיא אורוגוואי לשעבר מנואל אוריבה. עם זאת, המצור של אוריבה על מונטווידאו נמשך תשע שנים. העבדים החדשים ששוחררו, שיצרו קבוצה של 5,000 איש, וקהילת הגולים הזרים היו אחראים בעיקר להגנת העיר. עד 1843 אוכלוסיית מונטווידאו, שמנתה שלושים אלף תושבים, הייתה קוסמופוליטית ביותר, כאשר אורוגוואים היוו רק שליש ממנה. הנותרים היו בעיקר איטלקים (4205), ספרדים (3406), ארגנטינאים (2,553), פורטוגזים (659), אנגלים (606) וברזילאים (492).
במהלך תקופה זו היו לאורוגוואי שתי ממשלות מקבילות: