cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוסף זכריה
ביוגרפיה
זכריה נולד ברומניה ועלה לישראל בשנת 1963. בשנת 1964 התגייס למשמר הגבול ושירת בגזרת חברון כמפקד מחלקה, קצין מבצעים ומפקד פלוגה ב'. בשנת 1975 עבר למשטרת ישראל והיה מראשוני השוטרים באגף המבצעים של מרחב הנגב. לאחר שירות כראש לשכת מבצעים וקצין מבצעים מונה בשנת 1981 למפקד תחנת באר שבע.
בשנת 1984 מונה זכריה למפקד נפת עזה ובשנים 1984–1987 היה מפקד מרחב לכיש. בתקופה זו הוקמה יחידת המשמר האזרחי הראשונה בקרב החסידות באשדוד. בשנת 1989 מונה זכריה לקצין המבצעים של המחוז הדרומי ובשנת 1990 לסגן מפקד מחוז מרכז. בשנת 1993 הועלה לדרגת ניצב ומונה למפקד המשמר האזרחי, בראשו עמד עד 1996. בראשות המשמר האזרחי ליווה את הקמת השלוחות הראשונות ביהודה ושומרון, כתיבת ועדכון נוהלי המשמר האזרחי והקמת זק"א.
בשנת 1998 סיים את שירותו ולאחר מכן התמנה למנכ"ל חברת אבטחה והיה חבר ועדות קרואות בלוד ובערערה.
EA Canada
EA Canada היא חברה לפיתוח משחקי וידאו הממוקמת בברנבי שבקולומביה הבריטית שבקנדה. החברה היא חברת בת של Electronic Arts.
קופינג (אדריכלות)
קופינג (מלטינית: cope, capa - כיסוי; בעברית: "נדבך ראש" או "נדבך עליון") הוא שכבת הכיסוי העליונה בראש רכיב אדריכלי כדוגמת מעקה, קיר או מסביב לגג. הקופינג מונע הצטברות מים בראש הרכיב, משמש כשכבת האיטום העליונה ומהווה פרט גמר אדריכלי.
כיסוי עשוי להיות עשוי מאבן (אבן קצה), לבנים, חימר או טרקוטה, בטון או, אריחים, צפחה, עץ, סכך או מתכות שונות, לרבות אלומיניום, נחושת, נירוסטה, פלדה ואבץ. בכל המקרים יש לשפע אותו (בעל משטח עליון משופע או מעוקל) כדי ל את המים.
באדריכלות רומנסקית בוצעו קופינגים פשוטים, שטוחים ובולטים ממישור הקיר כדי ליצור סגנון ייחודי. בעבודות אדריכליות מאוחרות יותר בוצעו שיפועים תלולים (בעיקר בצד החיצוני), שהחלו בחלק העליון כ; בסגנון גותי מקושט היו שתיים או שלוש הופעות; ובסגנון גותי ניצב המאוחר עוצבו אלה בצורת חתך גלי, ו הקופינג נמשכו מסביב לצדדים, כמו גם בחלק העליון והתחתון, כשהם מחוברים ב, כמו ברבים ממבני הקולג'ים באוניברסיטת אוקספורד.
קישורים חיצוניים
* Ripor Chandra Malo, A detailed overview of coping in construction, Howtocivil.com, 14.2.2021 * Copper Development Association Inc., Architectural Details, 9. Flashings and Copings, 9.3. Coping Covers, copper.org
שמואל פינקלשטיין
שמואל פינקלשטיין (בפולנית: Samuel Finkelstein; 1895 – 1942) היה צייר יהודי בפולין שבין מלחמות העולם, שנספה במחנה ההשמדה טרבלינקה.
ביוגרפיה
פינקלשטיין נולד בסנדומייז', במחוז רדום בפולין הקונגרסאית. הוא סיים לראשונה בית ספר למסחר, אך לא היה מרוצה מהמקצוע אותו למד והחל לצייר. חבריו ובני משפחתו הציעו לו ללמוד שיעורי אמנות, ובשנים 1913–1914 הוא נרשם לאקדמיה לאמנויות בקרקוב שם למד בהוראתו של וויצ'יך וייס מתנועת פולין הצעירה. לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא התיישב בלודז', שם הציג תערוכות.
הוא הפך לחבר בעמותת הציירים "סטארט" ובאגודת האמנים בעיר לודז'. הוא גם נסע בקביעות לאזורים שונים בפולין ולכפר האמנים קז'ימייז' דולני. הוא התחיל להיות פעיל בסצנת האמנות בקרקוב כשהצטרף ל"גילדת האמנים Jednoróg" - קבוצת בוגרי האקדמיה בקרקוב - והציג איתם תערוכות משותפות. הוא גם השתתף בפעילות הקהילה היהודית וצייר סצנות מחיי היומיום. הוא נכלל בתערוכת התרבות היהודית "העולם התעורר" שארגן מוזיאון מחוז נובי סאץ'.
אף שהיה מזוהה בעירו עם הקונסטרוקטיביסט אוונגרד והיה מיודד עם אמנים כמו ולדיסלב סטרזמנסקי, קטרינה קוברו וקרול הילר, ציוריו נשאו את הסגנון המסורתי האימפרסיוניסטי במוטיבים, בצבעים ובעבודת המכחול שלו. כשפינקלשטיין נסע לקז'ימייז' דולני, הוא צייר את חיי היהודים בחוץ כפי שראה אותם. חיים גולדברג, צייר יהודי-פולני יליד קז'ימייז', נזכר באמן כשעמד לבדו וצייר בשדה.
שמואל פינקלשטיין נספה בשנת 1942 בטרבלינקה.
פיליפה יורק
פיליפה יורק (באנגלית: Philippa York; נולדה בשם רוברט מילאר ב-13 בספטמבר 1958) היא עיתונאית ולשעבר רוכבת אופני כביש סקוטית. יורק נולדה כזכר, בשם רוברט מילאר והתחרתה תחת שם זה ברכיבת אופני כביש ונחשבה לאחת מהרוכבים הבריטיים הטובים במאה ה-20, כשניצחה את קטגוריית ההרים בטור דה פראנס בשנת 1984 ואת קטגוריית ההרים בג'ירו ד'איטליה בשנת 1987, כשבאותו המרוץ גם סיימה שנייה. בגרנד טור השלישי, הוואלטה אספנייה, היא סיימה שנייה ב-1985 ו-1986. עוד הישגים גדולים שצברה בקריירה שלה הם: ניצחון בדופינה ליברה ב-1990, ניצחון בוולטה אה קטלוניה ב-1985 וניצחון ב ב-1989.
ראשית חייה
יורק נולדה בגלאזגו, סקוטלנד, כרוברט מילאר. בריאיון לעיתון הגארדיאן סיפרה שכבר בגיל חמש הרגישה "שונה", אך לא שייכה את זה דווקא לעניינים מגדריים. היא התחילה להתחרות במרוצי אופני כביש בתור רוברט מילאר, במהלך שנות השביעים והתחרתה בעיקר במרוצים מקומיים בסקוטלנד ובריטניה. היא הייתה רוכבת קטנה יחסית ולא שקלה הרבה, מה שנתן לה יתרון במרוצים עם גבעות והרים. ב-1976, ניצחה את אליפות סקוטלנד עד גיל 19. בשנים הבאות היא המשיכה להתחרות כחובבנית, ואף סיימה במקום הרביעי באליפות העולם לחובבנים ב-1979.
שנות ה-80
יורק הפכה למקצוענית ב-1980 כרוברט מילאר, עם הצטרפותה לקבוצת "פג'ו" הצרפתית, בה רכבה עד סוף עונת 1985. ב-1980, התוצאה הבולטת שלה בעונה זו היה המקום השני שלה במרוץ הקטעים "Tour du Vaucluse" בצרפת, אחרי מישל לורן הצרפתי, שגם הוא מקבוצת פג'ו. ב-31 בספטמבר השתתפה באליפות העולם שהתקיימה בסלנש, וסיימה במקום ה-11, 8:34 דקות אחרי ברנאר אינו המנצח. באליפות בריטניה, סיימה יורק במקום החמישי. ב-1981, סיימה יורק במקום העשירי באליפות בריטניה ובמקום ה-11 בטור דה ל'אווניר, 16:23 דקות מפסקל סימון המנצח, בן קבוצתה. בנוסף לכך סיימה במקום השישי בדופינה ליברה, 14:57 דקות מברנאר הוא המנצח. היא השתתפה באליפות העולם שהתקיימה בשנה זאת בפראג וסיימה במקום ה-14 בספרינט רב משתתפים, כשהמנצח הוא פרדי מרטנס המנצח. ב-1982, סיימה יורק במקום השביעי בטור דה רומאנדי ובמקום השני בטור דה ל'אווניר, 10:18 דקות אחרי גרג למונד המנצח.
1983: הופעת בכורה בטור דה פראנס ומקום שני בדופינה
ב-1983, השתתפה יורק במרוץ ההכנה לטור דה פראנס, קריטריום דו דופינה ליברה, בו השתתפה גם ב-1981. יורק סיימה את המרוץ במקום השני, 2:53 דקות מגרג למונד המנצח, ובזכות הופעה זו נכללה בסגל פג'ו לטור דה פראנס. יורק התחילה את הטור עם מקום 73, ובקטע ה-3 איבדה לא פחות מ-17 דקות לאחר התרסקות, שחיסלה את תקוותיה למקום גבוה בדירוג הכללי ומוביל הקבוצה עבר להיות פיל אנדרסון. בקטע ה-10 שעבר דרך העליות המיתולוגיות של הטור, כמו הטורמלא ועוד, ניצחה יורק, כשהיא מקדימה את פדרו דלגדו בשש שניות. לבסוף סיימה את הטור במקום ה-14, 23:29 דקות מלורן פיניון המנצח. יורק סיימה את קטגוריית מלך ההרים במרוץ במקום השלישי, כשמקדימים אותה חוסה פטרוצ'יניו חימנס ולוסיין ואן אימפה המנצח. באליפות העולם שהתקיימה באלטנרהיין שבשווייץ, סיימה יורק במקום ה-37.
1985: מקום שני בוואלטה אספנייה
ב-1985 יורק החליטה לעשות את הופעת הבכורה שלה בוואלטה אספנייה, שהתקיימה אז לקראת סוף אפריל. יורק נראתה טוב לאורך כל המרוץ כמעט, כשסיימה שנייה בקטע ה-6 וה-7 והובילה את המרוץ מהקטע ה-10 עד הקטע ה-18. המרוץ כלל 19 קטעים, כשהקטע ה-19 נחשב לטקסי ובלי מאבקים על הדירוג הכללי. אך הקטע ה-18 של אותה הוואלטה נחשב לאחד הקטעים הידועים לשמצה בתולדות המרוץ. יורק התחילה את היום עם 10 שניות יתרון על פרנצ'סקו רודריגז, ו-65 שניות יתרון על פלו רואיז קאבסטני. בתחילת הקטע רודריגז וקאבסטני לא הצליחו לנער מעליהם את יורק, שנשאר צמוד לגלגלים שלהם ולא נתן להם לברוח. אך בטיפוס השני של הקטע, סבלה יורק מפאנצ'ר והצליחה לחזור לקבוצה של רואיז ורודריגז ולא רק זה, אלא גם קיבלה מהם את ברכותיהם על הניצחון במרוץ, אך לא היה לה מושג ואף אחד מהרוכבים שהיו איתה באותה קבוצה על המסלול הודיע לה שפדרו דלגאדו (שדורג במקום השישי בתחילת הקטע במקום השישי עם פער של 6 דקות מיורק) התקיף, לדלגאדו היה רוכב אחד איתו, חוסה רקיו, ששיתפו פעולה אף על פי שלא היו מאותה קבוצה. לבסוף רקיו ניצח את השלב, כשדלגדו מסיים שני ויורק מסיימת את הקטע במקום ה-14, 6:50 דקות מדלגדו. בעקבות כך עבר דלגדו להוביל את המרוץ ושמר על ההובלה גם בקטע ה-19 וניצח את הוואלטה, כשיורק שנייה. אירועי הקטע זיכו את המרוץ בכינוי "הוואלטה הגנובה", כשיורק אמרה אחר כך שלעולם לא תחזור עוד לספרד. הדירקטור ספורטיב של קבוצת פג'ו, רולאן ברלאן, אמר שמה שקרה במרוץ היה רקוב, ושכל הפלוטון היה נגד קבוצתו ושזה היה נראה כאילו רוכב ספרדי חייב לנצח.
לאחר מכן חזרה יורק להתמקד בטור דה פראנס וסיימה את המרוץ במקום ה-11, 15:10 דקות מברנאר אינו המנצח וסיימה שלישית בקטגוריית ההרים. היא סיימה עשירית בקלאסיקה סאן סבסטיאן ובאליפות העולם, שלישית בגראן פיימונטה, רביעית בגראנד פרי דה וואלני וניצחה לראשונה את הוולטה אה קטלוניה.
1986: מקום שני בוואלטה אספנייה
ב-1986, היא עברה לקבוצת פאנאסוניק. למרות הצהרתה על כך שלא תחזור לספרד, היא חזרה והשתתפה שוב בוואלטה אספנייה. יורק ניצחה את הקטע השישי ותפסה את ההובלה במרוץ. היא איבדה את ההובלה במרוץ במרוץ ה-11 שהיה נגד שעון, לאלבארו פינו המקומי. בקטעים הבאים לא הצליחה יורק להחזיר לעצמה את ההובלה ופינו ניצח את המרוץ, 1:06 דקות מיורק שסיימה שוב במקום השני. לאחר מכן סיימה שנייה גם בטור דה רומאנדי. בטור דה פראנס, לא הצליחה יורק להיות חלק ממאבקי הדירוג הכללי ופרשה מהמרוץ בקטע ה-21, לאחר שבקטע ה-20 שהיה נגד השעון סיימה במקום ה-112.
1987: מקום שני בג'ירו ד'איטליה
ב-1987, סיימה יורק במקום החמישי במונומנט לייז'–בסטון–לייז', לאחר שהפסידה בספרינט מתוך קבוצה של חמישה משתתפים למורנו ארנטין המנצח ולארבעה רוכבים נוספים. לאחר מכן סיימה רביעית בטור דה רומאנדי וערכה את הופעת הבכורה שלה בג'ירו ד'איטליה, בעוד המאבק המרכזי היה בין ניקולס רוש לרוברטו ויסנטיני. גם אריק ברוקינק ההולנדי, שגם רכב בקבוצה של יורק, היה חלק מהמאבק על הדירוג הכללי. באחד מהקטעים האחרונים, התרסק ויסנטיני, שבר את מפרק היד והפסיד שש דקות ובעקבות כך יצא מתמונת הפודיום. בקטע ה-21, ניצחה יורק את הקטע ועלתה למקום השני הכללי על חשבונו של בן קבוצתו ברוקנינק. בקטע ה-22 והאחרון רוש הגדיל את הפער כשניצח את הקטע, שהיה נגד השעון, אך תמונת הפודיום לא השתנתה. כשרוש ניצח את הג'ירו, יורק שנייה בפער של 3:40 דקות ושלישי אריק ברוקנינק, בן קבוצתו. יורק גם ניצחה את קטגוריית ההרים במרוץ, לאחר שהקדימה את ז'אן קלוד באגו ואת יוהאן ואן דר ולדה. בטור דה פראנס, סיימה יורק במקום ה-19, בפער של יותר מ-50 דקות מסטפן רוש המנצח. התוצאה הטובה ביותר שלה הייתה מקום שביעי בקטע ה-14.
1988: שלישית בלייז'–בסטון–לייז' ושישית בוואלטה
ב-1988 עברה יורק לקבוצת Fagor. היא סיימה תחילה יורק במקום השלישי בקריטריום אינטרנשיונל והתשיעי בפריז - ניס. היא חזרה לוואלטה אספנייה לאחר שנת היעדרות וסיימה שישית, 3:22 דקות משון קלי המנצח. יורק גם סיימה שנייה בקטע ה-14 שהסתיים באנדורה, לאחר אינקאי גאסטון בספרינט רב משתתפים. לאחר מכן סיימה יורק שלישית ברוט דו סוד ושנייה ב-Euskal Bizikleta. לאחר מכן זינקה יורק בפעם השישית לטור דה פראנס, היא התקשתה לעמוד בקצב של רוכבי הדירוג הכללי בהרים ובקטע ה-15 הייתה בקבוצה בריחה, הקבוצה שרדה עד הסיום אך יורק ופיליפה בווטייר לקחו פנייה לא נכונה וכתוצאה מזה, מסימו ג'ירוטו ניצח את השלב. היא פרשה מהטור במהלך הקטע ה-19.
1989: ניצחון שלישי בקטע בטור דה פראנס
ב-1989 חזרה יורק לקבוצת פג'ו, שעכשיו שמה הרשמי היה Z-Peugeot. היא סיימה שני לתומאס ווגמולר בגרנד פרי דה וואלני. לאחר מכן ניצחה קטע וסיימה שלישי בטור דה רומאנדי, וסיימה שני בקריטריום אינטרנשיונל, שגם שם ניצחה קטע. בטור דה פראנס, ניצחה יורק את הקטע ה-10 לאחר שגברה על פדרו דלגדו בספרינט הסיום. בעקבות כך עלתה יורק היישר מהמקום ה-26 למקום השמיני, בסופו של דבר הדרדרה עד המקום ה-10, 18:46 דקות משון קלי המנצח. היא ניצחה את הטור של בריטניה, כשהקדימה את מאורו ג'יאנטי בשמונה שניות ואת רמיג סטומפף ב-4:22 דקות. בקטע הרביעי והאחרון שהסתיים בקארדיף, ג'יאנטי ניצח את הקטע אך יורק סיימה שנייה, ובעקבות כך ניצחה את המרוץ.
1991–1995
ב-1991, סיימה בפעם השנייה ברציפות במקום השני בטור דה רומאנדי. היא סיימה במקום השני גם במרוץ החד יומי Classique des Alpes ולא הצליחה לשחזר את הישגה בדופינה ליברה, כשסיימה רביעית. היא ניצחה את קטע נגד השעון בטור דה סוויס וסיימה חמישית כללית. היא התחרתה בטור דה פראנס בפעם התשיעית ולא התבלטה, כשסיימה במקום ה-72, ועזרה לגרג למונד לסיים שביעי.
ב-1992, עברה יורק לקבוצת TVM–Sanyo. היא סיימה תחילה במקום התשיעי במונומנט לייז'–בסטון–לייז'. במהלך הוואלטה אספנייה, יצאה יורק חיובית לטסטוסטרון וספגה קנס כספי של 1,100 אלף יורו, קנס זמן של 10 דקות ופסילה של המקום השלישי שלה בקטע ה-18. היא סיימה במקום ה-18 בטור דה פראנס ובמקום השביעי בגראן פימונטה.
ספירת בלוך
במכניקת הקוונטים, ספירת בלוך היא הצגה גאומטרית של מרחב המצבים הטהורים של מערכת שתי רמות קוונטית (קיוביט), הקרויה על שם הפיזיקאי פליקס בלוך.
פיליפה יורק
חיים אישיים ולאחר הפרישה
יורק, עדיין כגבר ובשם רוברט מילאר, נישאה לסילבי טרנסלר, אישה צרפתייה, בדצמבר 1985. בחתונה בה אף אחד מבני משפחתה של יורק או בני קבוצתה השונים נכחו ולא ידעו אפילו על הזוגיות ביניהן. בן קבוצתו לשעבר, פיל אנדרסון, אמר שלא היו לה כישורים רומנטיים עם גברים או נשים.
ספירת בלוך
ספירת בלוך היא ספירת יחידה דו־ממדית, בה כל שתי נקודות נגדיות מתאימות למצבים אורתוגונליים. הקטבים הצפוני והדרומי של הספירה נבחרים כמצבי הבסיס של המערכת, |0\rangle ו- |1\rangle, המתאימים למשל לספין של אלקטרון, אך בחירה זו היא שרירותית. הנקודות על הספירה מתאימות למצבים טהורים של המערכת, בעוד נקודות בתוך הספירה מייצגות מצבים מעורבים. ספירת בלוך ניתנת להכללה למערכת קוונטית N-ממדית, אך ההצגה שלה פחות שימושית.
באופטיקה, ספירת בלוך ידועה גם כספירת פואנקרה, המייצגת את הסוגים השונים של הקיטוב.
הגדרה
בהינתן בסיס אורתונורמלי, כל מצב טהור של מערכת שתי רמות קוונטית יכול להיכתב כסופרפוזיציה קוונטית של וקטורי הבסיס |0 \rangle ו- |1 \rangle, כאשר המקדמים יכולים להיות מספרים מרוכבים. היות שרק לפאזה היחסית בין המקדמים יש משמעות פיזיקלית, ניתן לקבוע כי המקדם של |0 \rangle יהיה ממשי אי-שלילי. כמו כן, מכניקת הקוונטים אומרת כי ההסתברות הכוללת של מערכת היא 1, כלומר. בהינתן מגבלה זו, ניתן לכתוב את באמצעות הייצוג הבא:
פיליפה יורק
חיים אישיים ולאחר הפרישה
בתור מילאר כרוכב אופניים, הייתה ידועה יורק כאחת שלא משתפת פעולה עם התקשורת. ואף קיללה את ג'ף קונור, כתב של עיתון, לאחר שביקש ממנה ראיון במהלך טור דה פראנס 1987.
ספירת בלוך
הגדרה
כאשר וכן.
פיליפה יורק
חיים אישיים ולאחר הפרישה
בשנת 2007 כתב העיתונאי הסקוטי ריצ'רד מור ביוגרפיה תחת הכותרת "In search of Robert Millar". יורק ענתה על כמה שאלות בודדות של מור דרך דואר אלקטרוני. ומור אמר לאחר יציאת הביוגרפיה שמקום הימצאה הוא תעלומה, ושהתאריך בה נעלמה לא ברור. במהלך השנים רצו הרבה שמועות על שינוי המגדר שיורק עשתה, והיא אישרה את השמועות ב-6 ביולי 2017 לאתר cyclingnews.
ספירת בלוך
הגדרה
פרט למקרה שבו היא אחת ממצבי הבסיס |0 \rangle או |1 \rangle, הייצוג הוא יחיד. ניתן לחשוב על הפרמטרים \theta \, ו- \phi \, כעל אפיון של הנקודה
בספירת היחידה ב.
עבור מצב מעורב, יש צורך להתחשב באופרטור הצפיפות. כל אופרטור צפיפות דו־ממדי \rho ניתן להרחבה על ידי אופרטור הזהות ומטריצות פאולי הרמיטיות וחסרות עקבה:
כאשר נקרא וקטור בלוך של המערכת. זהו הווקטור שמצביע על הנקודה בספירה שמתאימה למצב המעורב. הערכים העצמיים של אופרטור הצפיפות הם. ומתכונות אופרטור הצפיפות נקבל. כמו כן, עבור מצב טהור מתקיים:
בהתאמה לתוצאה הקודמת. על כן, המשטח של ספירת בלוך מייצג את כל המצבים הטהורים של מערכת קוונטית דו־ממדית, בעוד שפנים הספירה מייצג את כל המצבים המעורבים.
וינסנט רוצה לים
וינסנט רוצה לים (בגרמנית: Vincent will Meer) הוא שמו של סרט קולנוע, דרמה קומית גרמנית בבימויו של ראלף היוטנר.
עלילת הסרט מספרת על וינסנט, בחור צעיר הסובל מתסמונת טורט. לאחר מות אימו הוא נשלח למורת רוחו למרפאה טיפולית – אך מחליט למלא את משאלתה האחרונה של אימו טרם מותה – לבקר בים באיטליה. הוא גונב מכונית ויחד עם מארי האנורקטית ושותפו לחדר האובססיבי הם יוצאים למסע אל מעבר להרים ואל הים האיטלקי. בדרך הם ישדדו תחנת דלק, יחצו מעברי גבול, יברחו אחד לשני, יריבו ויאלצו להתמודד בפעם הראשונה גם עם בעיות של מישהו אחר מלבדם.
תקציר עלילת הסרט
וינסנט, בחור בן 27, הוא אדם עם תסמונת טורט שנלקח לבית חולים פסיכיאטרי על ידי רוברט, אביו הפוליטיקאי לאחר מותה של אימו. עם שותפו לחדר אלכסנדר, ששיש לו הפרעה אובססיבית-כפייתית, והאנורקסית החבר החדש, מארי, הם גונבים מכונית השייכת לאחת הפסיכיאטריות של המקום הם נוסעים לאיטליה כדי להגשים את רצונה האחרון של אמו: לזרוק את אפרה בים התיכון במקום שבו היא ואביו של וינסנט יצאו לירח הדבש שלהם. ד"ר רוזה, הבעלים של הרכב הגנוב, יוצאת עם אביו של וינסנט כדי למצוא ולהחזיר אותם. במהלך הטיול, וינסנט ומארי מפתחים מערכת יחסים ורוברט מבין עד כמה הוא טיפל לא טוב בבנו.
כאשר וינסנט, אלכסנדר ומארי מגיעים לים, מארי מתמוטטת מדום לב שנגרם לה עקב האנורקסיה בה היא לוקה. וינסנט ואלכסנדר מסיקים כי הטיול היה ניסיון התאבדות מצידה - היא זו שגנבה את המכונית והיא שיזמה את רעיון העזיבה. ד"ר רוז ורוברט לוקחים אלכסנדר ווינסנט הביתה בעוד מארי נלקחת לאשפוז. בדרך חזרה, וינסנט מחליט להחזיר את האפר של אמא שלו לאביו וחוזר אל העיר היכן שמארי מאושפזת כשאלכסנדר מלווה אותו.
הפקה
צילומי הסרט נערכו בבוואריה, גרמניה ובאיטליה מ-28 ביולי 2009 עד ל-15 בספטמבר 2009.
רימייק
ביוני 2014 נערכה הקרנת הבכורה של סרט קולנוע אמריקאי, המהווה עיבוד ישיר. עלילת הסרט בשם "The Road Within" מתרחשת במדינת קליפורניה ומככבים בו רוברט שיהאן כווינסנט, דב פאטל כאלכס, זואי קרביץ כמארי, רוברט פטריק כרוברט וקירה סדג'וויק כד"ר מיה רוז. לדברי הבמאית, גרן וולס, היא הושפעה מקדימון הסרט הגרמני בלבד ושהיא הפיקה את הסרט בעקבות הפרעות אכילה שהיו לה. קרביץ השילה ממשקלה 40 קילוגרם עבור הסרט. הסרט הוקרן בהקרנה מסחרית החל מאפריל 2015.
וולטר יוסטון
וולטר תומאס יוסטון (באנגלית: Walter Thomas Huston; 5 באפריל 1883 – 7 באפריל 1950) היה שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה אמריקאי- קנדי. יוסטון הוא זוכה פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1948 על תפקידו בסרט "האוצר מסיירה מדרה". הוא היה מועמד ל-3 פרסי אוסקר נוספים על תפקידיו בסרטים "דודסוורת'", "השטן ודניאל וובסטר" ו"יאנקי דודל דנדי". הוא היה אביו של במאי הקולנוע ג'ון יוסטון וסבם של השחקנים אנג'ליקה יוסטון ודני יוסטון.
ביוגרפיה
יוסטון נולד בטורונטו, בנם של אליזבת ורוברט מור יוסטון, חוואי שהקים חברת בנייה. בנעוריו עבד יוסטון בבנייה ובשעות הפנאי למד משחק ב"בית ספר למשחק שואו". הוא החל לשחק במחזות בתיאטרון בראשית המאה ה-20 אך נאלץ לוותר על קריירה מקצוענית לטובת רווחת משפחתו. בהגיעו לארצות הברית עבד כמנהל תחנות חשמל בנבדה.
קריירת משחק
יוסטון החל את דרכו כשחקן בתעשיית הסרטים בשנת 1929 במערבון של ויקטור פלמינג "הוירג'ינאי" בתפקיד ראשי לצידו של הכוכב גרי קופר.
בתחילת שנות ה-30 התגלה כשחקן ראשי בזכות תפקידו בתור הנשיא אברהם לינקולן בדרמה הביוגרפית של ד. וו. גריפית' "אברהם לינקולן" ובזכות תפקידיו בתור הסוהר מארק בריידי בסרט הפשע "הקוד הקרימינלי" של הווארד הוקס, התובע המחוזי ויטלוק בסרט הפשע "העד הכוכב" של ויליאם ולמן ובזכות משחקו בסרטים "החטא המוסרי" סרטו השני של ג'ורג' קיוקור ו"שיגעון אמריקאי" של פרנק קפרה.
יוסטון הגיע לראשונה למעמד של כוכב בהוליווד בשנת 1936 בזכת משחקו בדרמה של ויליאם ויילר "דודוורת'", על תפקיד יצרן המכוניות סם דודסוורת' הועמד יוסטון לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
בראשית שנות ה-40 המשיך יוסטון לבסס את מעמדו ככוכב דומיננטי בזכות הופעות מרשימות בפנטזיה של ויליאם דייטרל "השטן ודניאל וובסטר" בתפקיד השטן מר סטראץ' בעבורו הועמד בפעם השנייה לפרס האוסקר לתפקיד הראשי ובדרמה המוזיקלית "יאנקי דודל דנדי" של מייקל קורטיז בתפקיד ג'רי קוהאן עליו היה מועמד יוסטון לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
יוסטון השתתף בעשור זה בסרטים משפיעים רבים, מהם בדרמות "כוכב הצפון" של לואיס מיילסטון בתפקיד הרופא הרוסי המפורסם ד"ר פאבל קורין, "מחוות שנחאי" של יוזף פון שטרנברג בתור סר גיא צ'ארטריס, "זרע הדרקון" בתפקיד לינג חמה של ג'ייד טאן (קתרין הפבורן), "דרגונוויק" של ג'וזף ל. מנקייביץ', במערבונים "האקדוחנים" של האוורד יוז בתפקיד המהמר דוק הולידיי ו"דו-קרב בשמש" של קינג וידור בתפקיד המטיף ג'ובל קרייב ובמותחן של רנה קלייר "עשרה כושים קטנים" בתור ד"ר אדווארד ארמסטרונג.
יוסטון זכה בפרס האוסקר ובפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 1948 על הופעתו בתפקיד הפרוספקטור המבוגר האוורד בדרמה של בנו ג'ון יוסטון "האוצר מסיירה מדרה".
את תפקידו האחרון כשחקן עשה יוסטון בשנת 1950 במערבון של אנתוני מאן "הזועמים".
חיים אישיים
יוסטון נפטר ב-7 באפריל 1950 מסיבוכים שהתגלו אצלו במפרצת אבי העורקים, יומיים לאחר יום הולדתו ה-67. גופתו נשרפה ואפרו נקבר ב"פארק הזיכרון בלמונט" שבקליפורניה.
על שמו של יוסטון הונצח כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ינה שימוני
ינה שימוני (במקור שטיינר, בהונגרית: Simonyi Jenő; וספרם, 12 במאי 1860 – בודפשט, 21 בנובמבר 1944) היה דוקטור במדע המדינה, פרופסור באקדמיה למסחר, גאוגרף, סופר ספרי עיון בגאוגרפיה. אחיו הצעיר של ז'יגמונד שימוני, בלשן ופרופסור באוניברסיטה.
ביוגרפיה
ינה שטיינר נולד במשפחה יהודית כבנם של שמעון שטיינר, סוחר ושל נטי מנזל. הוא סיים את שתי הכיתות הראשונות של בית הספר התיכון במקום הולדתו, ואת השאר בגימנסיה להכשרת מורים בבודפשט. בשנת 1882 קיבל תעודת הוראה ובשנים 1882–1883 בילה את שנת הלימודים בבית הספר התיכון של המכון להכשרת מורים כמורה בפועל. לאחר מכן, לתקופה של שלוש שנים לימד תחילה במשך שנתיים גאוגרפיה וטבע בגימנסיה הממלכתית הריאלית הראשית לבנים ברובע 7 בבודפשט ולאחר מכן לימד בגימנסיה ברובע 5 במשך שנה. בשנת 1888, לאחר מותו של פרופסור פרל, הוא נבחר כפרופסור לגאוגרפיה על ידי ועדת ההיגוי של האקדמיה למסחר.
בשנת 1881 זכה שימוני בפרס בחברה הגאוגרפית על עבודת הגמר בשם באקון (על הרי הבקון), בשנת 1882 זכה בפרס על מחקרו על Ceratophyllum submersum מטעם האוניברסיטה ובאותה שנה זכה בפרס נוסף על עבודתו קלוצ'ה וסביבתה והשפעת ההרים על האקלים, שוב בחברה הגאוגרפית.
מספר רב של מאמרים שלו הופיעו ב:
Dun Dun
השיר הגיע למקום השלישי במצעד שירי העולם הדיגיטליים.
רקע וכתיבה
ב-20 בינואר 2020, חברת התקליטים יואואה אנטרטיינמנט חשפה כי להקת הבנות אוורגלו תוציא את המיני-אלבום הראשון שלה, Reminiscence. תמונות קונספט והצצות פורסמו בין התאריכים 22 בינואר עד 24 בינואר. רשימת הרצועות הופצה ב-25 בינואר ואז נודע כי השיר הזה יהיה הסינגל הראשון מתוך המיני-אלבום.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-55 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-3 בפברואר 2020, ביום צאתו של השיר כסינגל. בתחילת הקליפ, ניתן לראות מתחם חשוך ואפל בו יורד שלג. בהמשך, האורות נדלקים וניתן לראות את כל חברות הלהקה כשהן רוקדות על רחבה דמוית קרחת ומסביבן ניצבים שלל קרחונים בגדלים שונים.
נכון לאוקטובר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-155 מיליון צפיות.
כפר איזון
כפר איזון הוא כפר טיפולי לצעירים הממוקם בסמוך לקיבוץ שדות ים. הכפר מיועד לצעירים שעברו משבר נפשי חד-פעמי וקצר מועד. בדרך כלל, על רקע "הטיול שאחרי הצבא", במזרח הרחוק או בדרום אמריקה, ומתוך רצון לחוות חוויות רוחניות. לעיתים רבות מדובר בתחלואה כפולה כלומר במשבר נפשי שמלווה בשימוש בסמים.
הרציונל להקמת הכפר
הכפר נוסד ב-2001 על ידי מטפלים, מתנדבים ואנשי-צבא במילואים שזיהו את התופעה החדשה של עלייה בהיקף המשברים הנפשיים אצל צעירים שיוצאים לטיולים ארוכים אחרי שירותם הצבאי. בין היוזמים את הקמת הכפר היו עמרי פריש (מנהל הכפר במשך תקופה ארוכה) וחיליק מגנוס. עד להקמת הכפר פעלו שני סוגי מוסדות בלבד בחברה הישראלית: מצד אחד, בתי חולים לבריאות נפש ומרפאות לבריאות נפש, ומצד אחר, מוסדות לגמילה מסמים. כבר בשנות ה-80 של המאה ה-20, התחילה להתפתח תופעת התרמילאות בקרב צעירים אחרי צבא. הסתבר, כי רבים מהתרמילאים משתמשים בסמים מסוגים שונים וכמה מאות מהם, מדי שנה, נזקקים לטיפול ואף לאשפוז. כמו כן, קיימת אוכלוסייה נוספת של משתתפים במסיבות טבע ובמועדונים, שגם בקרבה משתמשים בסמי הזיה, שחלקם נפגעים ונזקקים לטיפול. לכן, עלה הרעיון להקים מסגרת טיפולית מיוחדת שאינה מתמקדת בנפגעי נפש שזקוקים לטיפול ארוך טווח ואינה מטפלת במכורים לסמים שזקוקים לגמילה, והיא - כפר איזון.
הטיפול בכפר איזון מתבסס על שהייה קצרת-מועד של צעירים בכפר, שאחריה משתלבים הצעירים שוב ב"זרם המרכזי" של החברה. מדובר על תקופה של כ-4–5 חודשים. הכפר הוא מסגרת טיפולית פתוחה, שמבוססת על רצונם של המטופלים לשהות בו. המדריכים הכפר הם צעירים שמכירים מניסיונם הם את החוויות שעברו המטופלים לפני פרוץ המשבר הנפשי. תפיסת הטיפול היא תפיסה הוליסטית המשלבת גישות טיפול מערביות וגישות טיפול מזרחיות, ומנסה לפעול בו-זמנית על הגוף ועל הנפש.
העקרונות של הטיפול בכפר
לטיפול בכפר איזון יש ייחודיות לעומת הטיפול במסגרות אחרות:
הצד הכלכלי של פעילות הכפר
הכפר פועל במימון חלקי של משרדי הרווחה, הבריאות והביטחון, וכן נתמך על ידי הרשות הלאומית למלחמה בסמים. בנוסף, קיימת אגודת ידידים של הכפר המונה כמה עשרות אנשי-עסקים, אישי ציבור ואנשים ממקצועות בריאות הנפש, שתפקידה הוא סיוע בגיוס תרומות לפעילות בכפר. השהות בכפר ממומנת בדרך-כלל על ידי משפחותיהם של המטופלים, אך בכפר פועלת ועדת הנחות המעניקה הנחות במחיר האשפוז למשפחות מעוטות אמצעים.
הסהר המלכותי
היסטוריה
ווד עיצב את החזית המעוקלת של כ-30 בתים תלת-קומתיים עם עמודים איוניים על קומת קרקע הבנויה בסיתות גס. קוטרו של כל אחד מ-114 העמודים הוא כ-76 סנטימטרים, גובהו 14.3 מטרים, ויש בו אנטבלטורה בעומק 1.5 מטר. בבית המרכזי יש שתי סדרות של זוגות עמודים. כל אחד מן הרוכשים קנה חלק מחזית הרחוב, והעסיק באופן עצמאי אדריכל על מנת לבנות את הבית מאחוריה, כך שלעיתים מה שנראה כמו שני בתים הוא למעשה בית אחד. צורה זו של תכנון לא תפסה לגבי החלק האחורי של הסהר: חזית הקטע אחידה וסימטרית לחלוטין, אך הבניינים שמאחוריה הם תערובת מבחינת גובה הגג, הסמיכות ביניהם והחלונות שלהם. סגנון אדריכלי זה נפוץ מאוד בבאת'.
בחזית הסהר המלכותי נמצא הא-הא, שהוא סוג של חפיר שצדו הפנימי אנכי ומצופה באבן, והצד החיצוני נטוי ומכוסה באדמת עשב, כך שהחפיר הוא למעשה גדר שקועה או קיר תמיכה. ההא-הא תוכנן כך שלא יפריע לנוף מפארק ויקטוריה המלכותי, ושניתן יהיה להבחין בו רק מקרוב.
במשך מאות השנים מאז בנייתו שימשו בתי הרחוב כמקום מגוריהם של מפורסמים רבים. הדייר הראשון של בית 1 היה תומאס ברוק, חתנו של ג'ון ווד הבן ופקיד העיירה של צ'סטר. לאחר מותו ב-1785 עבר הבית לרשות מארי-לואיז, נסיכת דה למבל, שהייתה בת לוויה למארי אנטואנט. ב-1796 נרכש הבית על ידי הנסיך פרדריק, הדוכס מיורק ואולבני, ובערך באותה תקופה החל הרחוב להיקרא הסהר המלכותי ולא רק הסהר. כריסטופר אנסטיי, שהיה משורר ידוע בשלהי המאה ה-18, התגורר בבית מספר 4 בין 1770 ל-1805, אם כי לוח הזיכרון שלו נמצא בבית מספר 5. הבית המרכזי של הסהר המלכותי שימש את אליזבת מונטגיו כבית מגורים וכמקום לעריכת אירועים חברתיים. היא אירחה בבית זה מפגשים של מעגל הבלוסטוקינג.
במאה ה-19 הצטמקה אוכלוסיית הרחוב, עד שהפופולריות של המרחצאות הרומיים עלתה מחדש. בין הדיירים המפורסמים באותה תקופה ניתן למנות את האדמירל בדימוס ויליאם הארגוד, שהתגורר בבית מספר 9 בין 1834 ל-1839, והסופר הפוליטיקאי אדוארד בולוור-ליטון שהתגורר באותו בית החל מ-1866. בערך באמצע שנות ה-80 של המאה ה-19 התגורר בבית מספר 17 אייזק פיטמן, שנודע כמפתח שיטת הקצרנות הקרויה כיום על שמו.
ב-1916 עבר הפרופסור האנגלי בדימוס ג'ורג' סיינטסברי לבית מספר 1A. במהלך הבליץ על באת' במלחמת העולם השנייה נפגע הרחוב מהפצצות הלופטוואפה הנאצי, כשהנזקים הכבדים ביותר נגרמו לבית מספר 2 ולבית מספר 17 כתוצאה מפצצות תבערה. במהלך המאה ה-20 חולקו בתים רבים ששימשו בעבר משפחות יחידות עם צוות משרתים. כיום נמצאים בתי הסהר בבעלות של מגוון אנשים - חלק מהם שייכים לאנשים פרטיים או משמשים כמשרדים, ומיעוטם נמצאים בבעלות של קבוצות דיור. בית מספר 1 משמש כמוזיאון, המתוחזק על ידי הקרן לשימור באת' ומתאר כיצד בעלים עשירים מכל תקופה היו מרהטים את הבית. ב-1967 נרכש הבית על ידי מייג'ור ברנרד קייזר, ונתרם לקרן ביחד עם סכום כסף לשיקום ולריהוט. בית מספר 16 הפך לבית הארחה ב-1950. הוא אחד עם בית מספר 15 ב-1971, והפך לבית מלון. ב-1978 נמכר בית המלון ושופץ. במשך שנים רבות נאלצו דיירי הרחוב להתמודד עם הרעש של אוטובוסי התיירים, אך כיום סגור הרחוב לתנועת כרכרות ואוטובוסים.
הרחוב שימש גם לצורך צילום סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע.
לקריאה נוספת
Lowndes, William (1981). The Royal Crescent in Bath. Redcliffe Press. ISBN 978-0905459349
ראובן חזק
ראובן מרדכי חזק (נולד ב-29 בינואר 1938) הוא איש מערכת הביטחון לשעבר, שכיהן כסגן ראש השב"כ וכמנכ"ל עיריית ירושלים, ונודע בזכות חלקו בפרשת קו 300. כיום עוסק בפיסול.
ביוגרפיה
נולד ביפו לצייר אברהם חזק ולפרידה לבית חילביץ, ילידי אסטוניה שעלו לארץ ב-1933. אחיו הבכור היה איש העסקים הישראלי-אמריקאי נחמיה חזק.
את לימודיו התיכוניים עשה בבית חינוך תיכון (לימים עירוני ד') והיה פעיל בתנועה המאוחדת. עם סיום לימודיו הצטרף לגרעין נח"ל ואת שירותו הצבאי ביצע בחטיבת הצנחנים.
את שירותו בשב"כ החל לאחר קריירה אקדמית קצרה. אחרי שירותו הצבאי למד סוציולוגיה וגאוגרפיה באוניברסיטה העברית, המשיך לתואר שני בגאוגרפיה עירונית, והיה למרצה זוטר. התגייס לשב"כ בשנת 1964, החל את שירותו ביחידה למניעת ריגול סובייטי והתקדם בסולם הדרגות הארגוני. ב–1979 פרש מהשירות, ובשנים 1980–1981 כיהן כמנכ"ל עיריית ירושלים. לאחר מכן שב לשב"כ, והתמנה לסגן ראש השירות וממלא מקומו. בתקופה זו השתתף בלכידת המחתרת היהודית.
בנובמבר 1985, פנה חזק, יחד עם חבריו לשירות פלג רדי ורפי מלכא, לראש השירות אברהם שלום בדרישה לחשוף את פרטי פרשת קו 300 או להתפטר מתפקידו. שלום סירב והשלושה הורחקו מהשירות. בפברואר 1986 פנה חזק עם פרטי הפרשה למשנׇה לפרקליט המדינה, דורית ביניש, ולאחר מכן ליועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר – מה שהוביל, לאחר אי-אילו השתלשלויות, לפתיחת חקירה פלילית של הפרשה.
לאחר פרישתם של השלושה מהשב"כ, הקימו יחד את חברת האבטחה "שפרן".
בשנת 1988 מונה חזק לראש מטה הבחירות של רשימתו של טדי קולק, "ירושלים אחת", ואף הוזכר כמי שעשוי להחליף את קולק כראש העירייה בעתיד. בשנת 1996 הושאל מחברת "שפרן" לחברת NDS שם עסק בתחום ההגנה האקטיבית, ולימים הפך לסגן נשיא החברה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החל חזק לעסוק בפיסול באבן והציג מעבודותיו בסימפוזיונים בינלאומיים לפיסול במעלות-תרשיחא ובאשדוד. בדצמבר 2019 הציג את תערוכת הבכורה שלו, "ראש ולענה", במוזיאון "על התפר" בירושלים.
בעשור השני של המאה ה-21, התנדב חזק בעמותת "בדרך להחלמה", העוסקת בהעברת חולים פלסטינים לבתי חולים בארץ, ובשנת 2021 השתתף עם חבריו רדי ומלכא בסרט "הרעות" של הבמאי יונתן פז.
לכידת אדולף אייכמן
לכידת אדולף אייכמן - מבצע פינאלה היה מבצע חשאי שהוצא לפועל בארגנטינה על ידי המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים במאי 1960. אדולף אייכמן היה מהאחראים הראשיים לביצועה בפועל של תוכנית של הפתרון הסופי של גרמניה הנאצית בימי השואה. לאחר כניעת גרמניה הנאצית ותום מלחמת העולם השנייה הוא נמלט לארגנטינה, נתגלה שם, נלכד בפעולה חשאית על ידי אנשי "המוסד" והובא לישראל, בה נשפט על מעשיו. הפעולה נחשבת לאחת המורכבות והנועזות שנעשו על ידי המוסד, לאור המרחק הרב מישראל והצורך להוציאה לפועל בחשאי וללא ידיעת שלטונות ארגנטינה.
אייכמן נלכד ב-11 במאי 1960, אך דבר לכידתו הותר לפרסום רק ב-23 במאי, עת הודיע על כך בכנסת ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון.
איתורו של אייכמן
אייכמן נאסר לאחר המלחמה בגרמניה בידי צבא ארצות הברית אך ברח ממחנה המעצר. הוא הסתתר בגרמניה מספר שנים. ב-1950 יצא בחשאי בסיוע אנשי דת נוצרים בספינה מאירופה לבואנוס איירס שבארגנטינה והשתקע בה. מאוחר יותר הצטרפו אליו שם אשתו ושלושת בניו. שם נולד לאייכמן ולאשתו בן נוסף.
ידיעה ראשונה על האפשרות שאייכמן נמצא בבואנוס איירס הגיעה למוסד ב-1953 משמעון ויזנטל, אך המכתב ששלח ויזנטל נגנז ולא פעלו בעקבותיו. ידיעה נוספת על מקום הימצאו של אייכמן הגיעה לישראל בחודש אוקטובר 1957 באמצעות ד"ר פריץ באואר, משפטן יהודי-גרמני ששימש כתובע הכללי של מדינת הסן בגרמניה. הידיעה הועברה אל הממונה על שירותי הביטחון, איסר הראל. הוא שיגר אל באואר את איש המוסד שלמה כהן-אברבנאל, שקיבל ממנו מידע מפורט ומסמכים על אייכמן, אך לא את פרטי המקור ממנו הגיעה הידיעה. באואר איפשר למוסד לפרוץ למשרדו, ומיכאל מאור, הצלם של המוסד, הוא שנכנס למשרד וצילם את המסמכים. מן השיחה עם באואר התברר כי הוא נואש מן האפשרות שגרמניה תבקש להסגיר את אייכמן לידיה ולשפוט אותו, וסבר כי מוטב שהמידע על מקום הימצאו יועבר לידי ישראל, הצפויה לפעול ביתר נחרצות ללכידתו ולשפיטתו.
עמנואל טלמור, חוקר ששלח הראל בעקבות זאת לבואנוס איירס, תצפת על כתובת מגוריו המשוערת של אייכמן כפי שנמסרה על ידי באואר, אך התרשם כי לא היה זה מקום מגוריו, שכן הבית היה דל ושכן בשכונה מוזנחת, שלא תאמו לאמצעים הכספיים הרבים שנמצאו כמשוער בידי אייכמן ובידיהם של נאצים אחרים שנמלטו לארגנטינה לאחר המלחמה.
בעקבות החקירה הראשונית שלח הראל שנית את כהן-אברבנאל אל באואר בינואר 1958. הפעם ניאות באואר לגלות את פרטי המקור ממנו הגיעה אליו הידיעה על מקום הימצאו של אייכמן. היה זה גרמני יהודי למחצה בשם לותר הרמן, שהיגר לארגנטינה בשנת 1938, לאחר שנרדף על ידי הנאצים ונאסר במחנה ריכוז. מקור נוסף שהעביר את המידע לבאואר באמצעות סדרת מתווכים, ואשר שמו נחשף לראשונה בשנת 2021, הוא הגאולוג ד"ר גרהרד קלמר, שעבד יחד עם אייכמן בחברת הבנייה "קאפרי" בארגנטינה.
אלרום, שפעל במסווה של גרמני שליחו של באואר, תשאל את הרמן אודות המידע שבידו, ביקש כי יוסיף לחקור בדבר, וקבע דרכי התקשרות עמו. בחודשים הבאים העביר הרמן מידע נוסף (מבלי דעת כי הוא עומד בקשר עם אנשי המוסד), אך בדיקת המידע העלתה ספקות כבדים בנוגע לאמינות המידע שהעביר ופרשנותו לו. על כן הוחלט באוגוסט 1958 להפסיק את המגע עם הרמן, אף שהראל הוסיף להאמין כי יש גרעין של אמת במידע שהעביר.
בדצמבר 1959 בא ד"ר באואר לביקור בישראל והביא עמו ידיעות חדשות ומפורטות אודות אייכמן, ממקור – שלא היה לותר הרמן - שאותו סירב בתוקף לחשוף. בין השאר מסר כי אייכמן שינה את שמו לריקרדו קלמנט. לפרט זה הייתה חשיבות רבה שכן אותו שם נכלל גם במידע שהעביר הרמן. לפיכך החליט הראל לשלוח לבואנוס איירס חוקר בניסיון נוסף לאתר את מקום מגוריו של אייכמן.
במקביל הורה הראל לערוך חקירה סמויה בסביבתם של בני משפחות אייכמן ואשתו באוסטריה ובגרמניה אודות הקורה אותם. יעקב גת, שערך חקירה זו, גילה כי אשת אייכמן ובניה עזבו את גרמניה ונתקל בחומה של שתיקה אודות הקורה אותם. עובדה זו חיזקה את החשד שאייכמן ומשפחתו נמצאים בארגנטינה.
באותה עת העביר הראל דיווח ראשוני לראש הממשלה דוד בן-גוריון כי אפשר שנתגלה מקומו של אייכמן. גם שרת החוץ גולדה מאיר הובאה בסוד העניין. בנוסף נפגש הראל עם היועץ המשפטי לממשלה חיים כהן כדי לברר אם תהיה ישראל מוסמכת לשפוט את אייכמן על פשעיו בקשר לשואה. כהן חיווה את דעתו שהדבר יהיה אפשרי.
החוקר, איש השב"כ צבי אהרוני, הגיע לבואנוס איירס ב-29 בפברואר 1960. פעולתו שם התנהלה בסיועם של ארבעה אנשים שהועמדו לרשותו, ובכללם הנספח הצבאי של ישראל בארגנטינה, יצחק אלרון, ואשתו שרה. בין היתר הוא ערך חקירות סמויות באמצעות משרד חקירות מקומי. פעולותיו נעשו תוך נקיטת אמצעי זהירות מפני גילוין.
אהרוני ועוזריו קיימו סיורים ותצפיות סמויים רבים באזור הבית, שבמהלכם אירעה להם תאונת דרכים קלה, שלא עוררה תשומת לב. ב-19 במרץ נצפה לראשונה בחצר הבית אדם שתיאורו הפיזי דמה לשל אייכמן, ותצפיות בימים הבאים הראו כי הוא מדיירי הבית. לקראת סיום תקופת החקירה הצליח אחד מעוזריו של אהרוני לצלם אותו באמצעות מצלמה שהוסתרה בתוך תיק. הצילומים הושוו לצילומי אייכמן במדי אס אס על ידי חוקר המשטרה אלי אילן, שמסקנתו הייתה שמדובר באייכמן במידה רבה של ודאות. בעקבות דיווחיו על החקירה נצטווה אהרוני בראשית אפריל לשוב לישראל והוא עזב את בואנוס איירס ב-7 באפריל.
ההכנות בישראל ללכידת אייכמן
הראל החליט כי יש לגשת לפעולה ללכידת אייכמן. נסיבות הפעולה היו מסובכות - המרחק מישראל היה עצום, לא היו אמצעי קשר מהירים בינה לבין ארגנטינה והיה צורך לפעול בחשאי וללא ידיעת השלטונות הארגנטיניים, על מנת למנוע כל אפשרות שאייכמן יוזהר ויימלט. לכן החליט הראל כי יהיה עליו להיות נוכח בבואנוס איירס בעת הפעולה, על מנת שיוכל להכריע במהירות בכל שאלה או משבר מבצעיים או דיפלומטיים העלולים להתעורר במהלך הפעולה.
הראל מינה לראש צוות החטיפה את איש המוסד רפי איתן, איש הפלמ"ח בעברו ומפקד היחידה המבצעית של השב"כ והמוסד. הוא קבע את זהות יתר אנשי הצוות, מהם מהמוסד ומהם מהשב"כ. בהם נמנו אברהם שלום (לימים יהיה ראש השב"כ), צבי מלחין, צבי אהרוני, יעקב גת, משה תבור (מומחה לעניינים טכניים), אפרים אילני, יהודית נסיהו, שלום וייס "דני" (מומחה לזיוף מסמכים) וכן יעקב מידד (שטיפל בארגנטינה בעניינים הלוגיסטיים - שכירת דירות, מכוניות וכו', והתנהל בתקופה זו תוך שימוש בחמישה דרכונים שונים). הצטרף אליהם הרופא המרדים ד"ר יונה אליאן מבית החולים תל השומר. נוכחותו נדרשה על מנת שניתן יהיה לטשטש או להרדים את אייכמן בעת הצורך, כמו גם כאמצעי גיבוי רפואי לצוות העוסק בפעולה חשאית. לאנשי הצוות הוכנו כרטיסי טיסה לארגנטינה וזהויות בדויות לכיסוי עם תיעוד הולם. כמו כן הוכן עבורם ציוד הדרוש לצורכי הפעולה.
זיהויו של ריקרדו קלמנט כאייכמן היה מקורב אך לא ודאי, ולכן נקבע כי יידרש זיהוי נוסף לאחר הגעת הצוות המבצעי לארגנטינה ובמקביל להכנות הסופיות ללכידה. לפיכך הוחלט כי קבוצת חלוץ של הצוות המבצעי, בראשותו של אברהם שלום, תצא לארגנטינה לפני יתר הצוות. היא יועדה לטפל שם בסידורים הלוגיסטיים הדרושים – שכירת מכוניות ודירות מסתור וציודן - ובהמשך התצפיות והמעקב אחרי קלמנט במטרה להשלים את גיבוש תוכנית הלכידה.
ההכנות ללכידה בארגנטינה
אנשי הצוות המבצעי יצאו לארגנטינה בנפרד זה מזה במסגרת טיסות נוסעים מסחריות שעברו בתחנות ביניים. הראשון באנשי קבוצת החלוץ הגיע לבואנוס איירס ב-22 באפריל. מיד החלו בשכירת מכוניות ובחיפוש אחר דירות מתאימות להשכרה שישמשו את הצוות. חלק זה של הפעולה התגלה כבעייתי ביותר, ודירות רבות התגלו כלא מתאימות מסיבות שונות. לאחר מאמצים רבים נשכרו עד למועד לכידתו של אייכמן שבעה בתים ודירות, ואנשי הצוות המבצעי השתכנו בהדרגה בחלקם. גם שכירת מכוניות מתאימות התגלתה כבעיה, שכן מצבן המכני של המכוניות להשכרה בבואנוס איירס היה ירוד בדרך כלל, והיה על הצוות לערוך בהן תיקונים מכניים.
במקביל לטיפול בסידורים הלוגיסטיים יצאה הקבוצה במהרה לסיור ראשון ליד ביתו של קלמנט בסן פרננדו וכבר במהלכו נצפה קלמנט ליד ביתו. סדרה של תצפיות נוספות שנערכו בימים שלאחר כן העלתה כי הוא מהלך בנתיב קבוע דמוי האות ר' אל ביתו מתחנת אוטובוס הסמוכה אליו, בשעה 19:40 מדי ערב. הוחלט שהוא ייתפס בנתיב זה על ידי הצוות. אנשי הקבוצה ערכו תצפיות יומיות על ביתו של קלמנט וערכו סיורים שמטרתם היכרות עם רשת הכבישים שבין ביתו של קלמנט לבין מרכזה של בואנוס איירס. ממצאי כל הסיורים והתצפיות נדונו בישיבות של אנשי הצוות שנערכו בבתי המסתור.
בימים הבאים חילק הראל את זמנו בין ביקורים בבתי המסתור שנשכרו לבין ישיבה בחלק משעות היום בבתי קפה שונים בעיר (כאמצעי זהירות), ושם נפגש לדיווח ועדכון עם אנשי הצוות המבצעי, עם עובדים של חברת אל על, שהגיעו לבואנוס איירס לטפל בטיסה המיוחדת של מטוס החברה, ועם גורמים נוספים.
נקבע כי המטוס יגיע לבואנוס איירס ב-12 במאי ויעזוב אותה יום או יומיים לאחר מכן, אך ב-3 במאי התברר שהשלטונות הארגנטינים ביקשו לדחות את קבלת הפנים למשלחת הדיפלומטית הישראלית ל-19 במאי. פירושו של דבר היה דחייה של שבוע ימים בהגעת המטוס. למרות זאת החליט הראל להוציא לפועל את לכידת קלמנט במועד שתוכנן על פי מועד הגעת המטוס במקור, 10 במאי. היה זה מתוך רצון להימנע מהסיכון של החמצת האפשרות לתפוס את אייכמן, גם אם הדבר יחייב את החזקתו הסמויה בארגנטינה במשך מספר ימים, דבר שהיה כרוך כשלעצמו בסיכונים.
ב-8 במאי נערכה באחד מבתי המסתור ישיבה מסכמת של הצוות המבצעי, שבה נקבעה תוכנית הלכידה הסופית. הוחלט באיזה בית מסתור יוחזק אייכמן לאחר שייתפס ונקבעו דרכי נסיגה חלופיות אליו לאחר הלכידה. הוחלט לדחות את יום הלכידה ליום רביעי, 11 במאי. למחרת אישר הראל את ההחלטות שנתקבלו.
בימים הבאים תרגלו אנשי הצוות המבצעי את ההשתלטות על אייכמן והכנסתו למכונית עד שהגיעו לרמת ביצוע שהניחה את דעתו של רפי איתן. כמו כן נעשו ההכנות הסופיות האחרות לפעולת הלכידה, כולל התקנתו על ידי משה תבור של חדר מסתור להחזקתו של אייכמן, שנועד להיות מוגן מגילוי על ידי חיפוש משטרתי.
פעולת הלכידה
ב-11 במאי לפנות ערב יצאו שתי מכוניות של הצוות המבצעי לסן פרננדו. מכונית הלכידה ובה ארבעה אנשים - רפי איתן, צבי מלחין (שנועד לתפוס בקלמנט), משה תבור וצבי אהרוני, ששימש כנהג - המתינה לבואו של קלמנט בקרבת ביתו, לאורך צלע אחת של נתיב הליכתו. המכונית האחרת ובה אברהם שלום, יעקב גת והרופא נועדה לשמש כגיבוי. היא חנתה כשלושים מטרים מהשנייה, על הצלע האחרת של נתיבו של קלמנט, ותוכנן שתסנוור אותו בפנסיה כדי שלא יבחין במכונית הלכידה עד הרגע האחרון. חופות המנוע של שתי המכוניות היו פתוחות ונהגיהן העמידו פנים שהם מטפלים במנועים.
קלמנט היה אמור להופיע בשעה 19:40, והצוות קבע מראש שימתין לו רק עד 20:00, כדי להימנע משהות ארוכה ומעוררת חשד במקום. הוא לא הופיע עד 20:00 אך רפי איתן החליט להמתין עוד. קלמנט הופיע בשעה 20:05. בעת שהתקרב למכונית הלכידה חשדו אנשיה שהוא מחזיק אקדח בכיסו. על כן לא נהג צבי מלחין לפי התוכנית שנקבעה – לאחוז בקלמנט מאחור – אלא קפץ עליו והפילו, כאשר קלמנט פולט צעקה חדה. איתן ותבור הצטרפו אליו וכולם הטילו את קלמנט לתוך המכונית, כשארבעתם במושב האחורי. קלמנט לא גילה התנגדות. תבור טיפס למושב הקדמי. אהרוני סגר את מכסה המנוע, התיישב ליד ההגה ונסע מן המקום. שלב הלכידה הסתיים בתוך פחות מדקה.
אנשי הצוות כפתו את קלמנט, חסמו את פיו, כיסו את עיניו והשכיבו אותו על רצפת המכונית כשהוא מכוסה בשמיכה. אהרוני הזהיר אותו בגרמנית כי אם לא ישב בשקט גמור - יירה. קלמנט ציית. כאשר מכונית הגיבוי מובילה נסעו המכוניות אל הבית שנקבע להחזקת קלמנט והגיעו לשם לאחר 45 דקות.
קלמנט הוכנס לחדר הכליאה שהוכן לו וחיפוש נערך מיד על גופו, בגדיו וחפציו נלקחו והוא הושכב לבוש בפיג'מה ובכיסוי עיניים על מיטה ורגלו נקשרה אליה באזיקים. במצב זה בילה את מרבית ימי החזקתו במעצר. מיד החל אהרוני את חקירתו הראשונה. לשאלותיו מסר קלמנט פרטי זיהוי שונים שהיו ידועים כשייכים לאייכמן, כולל מספר כרטיס החבר שלו במפלגה הנאצית. כאשר נשאל לזהותו מסר בתחילה שני שמות בדויים אך לאחר מכן הודה כי הוא אייכמן. למחרת העביר הראל דיווח על כך לישראל – לראש הממשלה, לשרת החוץ ולרמטכ"ל חיים לסקוב. בן-גוריון דרש למצוא מישהו שהכיר את אייכמן בעבר, כדי לזהותו בוודאות, והראל מצא את משה אגמי, שהיה נציג הסוכנות היהודית בווינה ונפגש עם אייכמן ב-1938. אגמי זיהה אותו.
בימים הבאים, עד 21 במאי, הוחזק אייכמן במעצר בבית, כשאנשי הצוות מתחלפים בשמירה מתמדת עליו ובתצפית על סביבות הבית. הוכנה ותורגלה תוכנית פעולה מפורטת למקרה חירום של חיפוש בבית. יהודית נסיהו הגיעה אל הבית על מנת לשוות לו כלפי חוץ מראה של בית מגורים רגיל. היא טיפלה בתחזוקתו ובהאכלת כל אנשי הצוות. הצורך להחזיק במעצר רוצח המונים במשך ימים התגלה כמכביד מאוד על מורל הצוות.
נאסר על אנשי הצוות לדבר עם אייכמן אך הוא נחקר פעמים אחדות בעת מעצרו. הוא שיתף פעולה עם שוביו באופן מלא. כאשר זיהה שחוטפיו ישראלים, אמר להם שהוא יודע עברית והחל לדקלם את התנ"ך: "בראשית ברא אלהים את השמים ואת הארץ". הוא אף ידע לומר את קריאת "שמע ישראל".
לבקשת הראל הוצע לאייכמן להסכים להעברתו לישראל ולשפיטתו בה והוא שקל זאת ונתן את הסכמתו לכך בכתב.
הטסת אייכמן לישראל
250px|ממוזער|שמאל|פקודת המאסר הראשונה נגד אייכמן.תוכן המסמך:פקודת מאסר עד 14 יום התובע: היועץ המשפטי לממשלה הנתבע: אדולף אייכמן בית משפט: השלום תל אביבמספר המשפט: מעצרים 1250/60 האשמה: הריגת אנשים הנמנים לקבוץ לאומי יהודי, לפי סעיף 1(א)(1) ו-2 לחוק בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם 1950 חתימת שופט שלום ראשי [-בראש המשלחת לחגיגות העצמאות של ארגנטינה עמד השר בלי תיק אבא אבן (שלא ידע על המבצע) ונכלל בה גם אלוף פיקוד הצפון מאיר זורע. מטוס "אל על" ובו המשלחת הגיע לבואנוס איירס ב-19 במאי. שלא כרגיל התלווה אליו מכונאי לגיבוי, אריה פרידמן. כמו כן הגיע במטוס איש השב"כ יהודה כרמל, שנבחר משום דמיונו הפיזי לאייכמן ואימוניו המתאימים. הוא נשא את הזהות הבדויה של "זאב זכרוני" ולבש מדי צוות של "אל על". לאחר הגעתו לארגנטינה נלקחו ממנו מדיו ותעודותיו והועברו לשימושו של אייכמן, כדי להוציאו מארגנטינה בזהות זו.
הוכנה גם תוכנית חליפית, שלא היה בה צורך לבסוף, לפיה התחזה ישראלי לאדם המיועד לחזור לישראל בטיסה המיוחדת לאחר שנפצע בתאונת דרכים ולקה בזעזוע מוח. לצורך כך הוא גם התאשפז למספר ימים בבית חולים מקומי. בעת הצורך היו מציגים את אייכמן כ"פצוע" זה, במחשבה שביקורת הגבולות עליו תהיה רופפת יותר.
לקראת הטיסה התוו הראל ואנשי הצוות המבצעי תוכניות פעולה חלופיות להעברת אייכמן לשדה התעופה, בהתאם לקשיים שעלולים היו להתעורר בקשר לכך, כולל חיפושים אפשריים אחרי אייכמן ביוזמת משפחתו. ככל הידוע יזמה משפחתו של אייכמן חיפושים אחריו, אך בשל עברה נמנעה מלפנות בעניין זה למשטרה המקומית.
מכונית ובה אייכמן וארבעה אנשים אחרים ובכללם הרופא עזבה את בית המסתור והגיעה לשדה התעופה של בואנוס איירס ב-20 במאי בשעה 23:00. כל יושביה היו לבושים במדי "אל על". לאייכמן ניתנו תרופות טשטוש, שאיפשרו לו להלך על רגליו אך לא לדבר. המכונית ושתיים נוספות עמה עברו את מחסום הביקורת, נכנסו לשטח השדה והגיעו אל רחבת החנייה שבה חנה המטוס. אייכמן הועלה על המטוס ללא קושי. בהחלטה של הרגע האחרון הצטרף גם הראל אל הטיסה והיא המריאה לדרכה בשעה 00:05, בהובלת הקברניטים צבי טוהר (מפקד הטיסה) ושמואל ודלס. אליאן השגיח על מצבו של אייכמן לאורך הטיסה, ובניגוד למבצע ברן, הטיסה עברה ללא אירועים מיוחדים. השר אבא אבן לא חזר באותו מטוס.
ב-23 במאי הודיע ראש הממשלה בן-גוריון לכנסת על לכידתו של אייכמן והבאתו לישראל. ד"ר פריץ באואר קיבל הודעה אישית על הלכידה שעתיים לפני ההודעה הרשמית. בן-גוריון אמר:
לאחר הלכידה
לאחר פינוי דירות המסתור וסילוק עקבות המבצע שבו משתתפי מבצע הלכידה לישראל מארגנטינה כפי שהגיעו אליה, באמצעות טיסות נוסעים מסחריות ובנפרד זה מזה. בדרך זו נאלצו לשוב לישראל גם חלק מחברי המשלחת הדיפלומטית הישראלית לחגיגות העצמאות של ארגנטינה, אשר נועדו לשוב לישראל במטוס שהביאם לארגנטינה, אך הושארו מאחור.
בעקבות פרסום דבר מעצרו של אייכמן בישראל במבצע של המוסד, התפרסמו ברחבי העולם השערות שונות ומשונות על דרך הגעתו של אייכמן לישראל, החל מכך שאייכמן הגיע לישראל לביקור בזהות בדויה ונעצר בה, דרך הסגרה על ידי כווית וכלה בפילגשים שהסגירו אותו. יוסף נחמיאס הודיע בראיון כי לעולם לא תתפרסם הדרך בה הגיע אייכמן לישראל. ב-25 במאי 1960 הודיע הממונה על שירותי הביטחון בישראל שהמבצע בוצע מתחילתו ועד סופו על ידי המוסד ללא סיוע גורמים זרים.
תוך מספר ימים נפוצו שמועות שאייכמן נחטף מארגנטינה ובעקבותיהם פתחה משטרת ארגנטינה בחקירה. ממשלת ארגנטינה הכריזה על שגריר ישראל אצלה, אריה לבבי, כאישיות בלתי רצויה והוא עזב את המדינה. הנספח הצבאי אלרון הורשה להישאר בארגנטינה. בחודש יוני 1960 הגישה ארגנטינה תלונה למועצת הביטחון של האו"ם על הפגיעה בריבונותה. המועצה דנה בתלונה וקיבלה ב-23 ביוני את החלטה 138. ההחלטה קבעה כי הופרה ריבונותה של ארגנטינה וכי מעשים שכאלו, אם יישנו, יסכנו את השלום והביטחון הבינלאומיים וביקשה את ישראל לתת פיצוי מתאים (appropriate reparation) על מעשיה. עם זאת קבעה ההחלטה כי אין לראות בה משום מחילה על הפשעים החמורים המיוחסים לאייכמן וכי כל עמי העולם מעוניינים כי הוא יועמד למשפט כראוי בשל פשעים אלו. ב-3 באוגוסט, לאחר דיונים ביניהן, פרסמו ארגנטינה וישראל הודעה משותפת כי התקרית ביניהן נחשבת כמחוסלת, תוך הודאה כי הופרה ריבונותה של ארגנטינה.
משפט אייכמן בפני בית המשפט המחוזי בירושלים החל ב-11 באפריל 1961. ב-11 בדצמבר ניתן פסק הדין, שהרשיע את אייכמן בעבירות שיוחסו לו, וב-15 בדצמבר הוא נידון למוות. ב-29 במאי 1962 דחה בית המשפט העליון את ערעורו של אייכמן על ההרשעה והעונש. ב-31 במאי דחה נשיא המדינה יצחק בן-צבי את בקשת החנינה של אייכמן, והוא הוצא להורג בתלייה בו בלילה. גופתו נשרפה ואפרו פוזר במימי הים התיכון.
פרסום פרטי המבצע
בשנת 1960 ניצל העיתונאי זאב גלילי את סדרת סיפורי ההרפתקאות לילדים "דן טרזן" שאותה כתב, כדי לפרסם לראשונה פרטים, כסיפור בדיוני בשם "דן טרזן והפושע הנאצי" אודות "אודלוף אייכמן", על נסיבות לכידתו של אדולף אייכמן והבאתו למשפט בישראל.
באופן גלוי פורסמו לראשונה בהרחבה פרטי מבצע איתורו ולכידתו של אייכמן בספרו של איסר הראל הבית ברחוב גריבלדי, שיצא לאור ב-1975. מהדורה מעודכנת של הספר יצאה לאור ב-1990, ובה נכללו פרטים שהיו חסויים בעת פרסום הספר לראשונה.
בתרבות
ב-2006 פרסם הבמאי החרדי יהודה גרובייס את סרטו "חטיפת אייכמן" המתאר את לכידתו של אייכמן.
ב-2018 יצא הסרט מבצע פינאלה על המבצע ללכידת אייכמן.
איסר הראל פירסם ב-1975 את ספרו הבית ברחוב גריבלדי העוסק במצבע מנקודת מבטו, הספר צונזר ויצא במהדורה נוספת ללא צנזור, הספר עובד לסרט בשם "The House on Garibaldi Street".
האומן ג'קי ירחי פירסם קומיקס בשם המצוד העוסק בלכידת אייכמן, אברהם אוחיון פירסם סידרת ספרי קומיקס העוסקים בלכידת אייכמן בהקשר קלוש.
ז'יגמונד קמני
זִ'יגְמוֹנְד קֶמֵנִי (בהונגרית: Kemény Zsigmond; 27 באוקטובר 1759 – 23 באוגוסט 1831) היה סופר הונגרי.
ביוגרפיה
לאחר מכן הוא ערך את העיתון פשטי נפלו. בעיתון זה קמני קידם את. הוא גם פרסם מספר חיבורים פוליטיים (למשל "שני הווסלני", ו"אישטוואן סצ'ני"). במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19 נטל קמני חלק פעיל בתנועה הפוליטית בראשות המדינאי פרנץ דיאק, היה יד ימינו, ופעל להפוך את הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867, שדיאק עזר להוביל, לפופולרית; אולם מאוחר יותר הוא גינה אותה. קמני נבחר לדיאט של 1867 עבור אחת מרובעי פשט, אך לא לקח חלק בוויכוחים. השנים האחרונות לחייו עברו בהתבודדות בטרנסילבניה.
סגנון ספרותי
על שמו הוקמה האגודה לספרות הונגרית של טרנסילבניה,.
פולה צ'ודס
פולה צ'ודס (ברוסית: Поле чудес, שדה הפלאים) הוא משחק טלוויזיה סובייטי ורוסי, המשודר מדי יום שישי בערב בערוץ הראשון. מ-1990 ועד 2021, התוכנית הייתה אנלוגית לא-רשמית לתוכנית האמריקאית "גלגל המזל" והופקה ללא הסכם מול בעלי הזכויות המקוריים. מאז ינואר 2022, מהווה גרסה רוסית רשמית לתוכנית הטלוויזיה האמריקאית. .
מנהל אמנותי ומגיש התוכנית הוא ליאוניד יעקובוביץ'.
התוכנית משודרת בערוץ הראשון בימי שישי בשעה 19:45.
מפיק התוכנית משנת 1990 עד סוף 2021 הייתה חברת הטלוויזיה "VIDgital". בשנת 2021 היה נודע שהערוץ הראשון הפסיק את התקשרותו עם VIDgital משיקולים כלכליים, ובחר לרכוש את הזכויות המלאות לתוכנית האמריקאית. בהתחלה חשבו לשנות את שם התוכנית ל-"נאשה פולה צ'ודס" מ-1 בינואר 2022 ולאמץ את הפורמט האמריקאי המקורי, אך בסוף הוחלט רק להעביר את ההפקה לידי מחלקת ההפקות הפנימית של הערוץ. ארכיון התוכנית גם הוא יעבור לידי הערוץ הראשון. יעקובוביץ' ענה לשאלת העיתונאים לגבי המעבר להפקה פנימית והכריז שהכל יישאר כמו שהוא. למרות האמירה הזו, עדיין לא ידוע האם יהיו שינויים וכמה.
EA Black Box
EA Black Box היא חברה לפיתוח משחקי וידאו הממוקמת בברנבי שבקולומביה הבריטית שבקנדה. החברה היא חברת בת של Electronic Arts.
החברה היא גם השותפה של החברה EA Canada.
המכביה האחת-עשרה
המכביה האחת-עשרה הייתה אירוע ספורט המוני יהודי, שנערך בישראל, ביולי 1981, כחלק מסדרת אירועי המכביה.
במכביה זו השתתפו כ-3,450 ספורטאים מ-34 מדינות.
לראשונה השתתפו ספורטאים מהמדינות הבאות:
שלושה ענפי ספורט חדשים נוספו למסגרת התחרויות:
ג'ודו
- מרק ברגר
טניס
- שלמה גליקשטיין - בראד גילברט
טניס שולחן
- איריס שטיין - לאה הרשקוביץ - איריס שטיין ולאה הרשקוביץ - בן סניור וטאלס - דרור פולק - יוסי בוגן - דרור פולק ועדי רוזנבאום - רוטנברג וסארלה - יוסי בוגן ואיריס שטיין - רונה האתם ובלנקה רוהאן
ירי ספורטיבי
- רנדי שוורץ 555 נקודות - יעקב ריטוב 552 נקודות - פיל קורמן 545 נקודות - 2159 נקודות - 2137 נקודות - קבוצה מעורבת 1771 נקודות
כדורת
- מיני רובין ( דרום אפריקה) - מרים סאלס - מייסי קיי - דרום אפריקה - דרום אפריקה - -  דרום אפריקה - דרום אפריקה - -  דרום אפריקה - דרום אפריקה - -  דרום אפריקה - -   -   -  דרום אפריקה - דרום אפריקה - דרום אפריקה -  -  דרום אפריקה - -  -  דרום אפריקה
שחייה
תחרויות השחייה של המכביה נערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב