cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סידני בשה
תולדות חייו
ב-1923 הקליט את האלבום הראשון שלו כסולן. כמו כן הקליט עם ארמסטרונג את הקטע Clarence Williams Blue Five, אחד מהדואטים הראשונים של הג'אז. בסיגנונו שילב את הבלוז עם מזמורים ממקור קריאולי ויצר מרקם צלילי חדש. לאחר מכן השתתף בתזמורתו של דיוק אלינגטון והזמין אליה את תלמידו ג'וני הודג'ס (שיהפוך להיות אחד מהסקסופוניסטים הגדולים של הג'אז).
בשה הפליג לפריז ב-1925 והסתבך שם בתקרית מוזרה בה הואשם בירי לעבר אשה, בשעה שככל הנראה התכוון לפגוע בנגן יריב. הוא נכלא וגורש מצרפת והמשיך לנדוד באירופה והגיע לגרמניה ולרוסיה. ב-1929 חזר לארצות הברית והשתקע בברוקלין, ניו יורק. עקב המצב הכלכלי נאלץ לעבוד כחייט וקיים ג'אם סשנים עם חבריו לאחר שעות הפעילות. ב-1932 הקליט עם תזמורתו New Orleans Feetwarmers. הקלטת Summertime שלו מ-1938 הייתה ללהיט וכן ההקלטה של לחנו המקורי Petite Fleur ("פרח קטן") והוא הוזמן לנגן במועדון בירדלנד בניו יורק. למרות הצלחת לחניו ונגינת הסולו המבריקה שלו, הוא לא הצליח ליצור לעצמו תזמורת ונאלץ לעבוד בתזמורותיהם של אחרים.
ב-1940 החתים אותו הנרי לוין (מנצח "תזמורת הדיקסילנד ג'אז של הנרי לוין") לחברת התקליטים RCA Victor, לאחר ששמע אותו בתוכנית רדיו. בשנת 1941 היה בשה שותף לאחד הניסיונות הראשונים בהקלטת אובר-דאבינג. הוא ניגן את השיר הפופולרי "שייח' ערב" (Sheik of Araby) במספר כלי נגינה: בהתחלה בפסנתר, לאחר מכן בתופים, תוך האזנה לפסנתר המוקלט, אז הוסיף סקסופון סופרן, קונטרבס, סקסופון טנור ולבסוף קלרינט. טכניקה זו, הנשמעת כיום רגילה וסבירה, הייתה אז בבחינת חידוש מרעיש. בהמשך שנות הארבעים הנהיג בשה מספר תזמורות, בהן Sidney Bechet and his Creole Orchestra.
בשנת 1949 הוזמן לנגן בפסטיבל בפריז. הוא זכה לכבוד והערכה והחליט להשתקע בעיר. הוא נשא לאשה את אליזבת זיגלר והפך לדמות מוכרת ומוערכת באירופה, אך לא בארצות הברית. הוא היה נגן קבוע במועדון האולימפיה בפריז, הקליט מספר תקליטים והתקרב לחוגי האקזיסטנציאליסטים. בערוב ימיו כתב את האוטוביוגרפיה שלו Treat It Gentle. ביום הולדתו ה-62 נפטר מסרטן ריאות.
הוקרה והערכה
למאזין היום קשה להתרשם מכלי ראשון מיכולתו של בשה, עקב מצבן הטכני הירוד של ההקלטות משנות פעילותו. קיימים מספר CD שיצאו בהוצאת בלו נוט (למשל The Fabulous Sidney Bechet) המספקים חוויית האזנה משופרת עקב הקלטה טובה וניקוי דיגיטלי מודרני.
ב-1968 נבחר בשה להכלל בהיכל התהילה של הג'אז במשאל המבקרים של המגזין דאון ביט.
רעידת האדמה בדמשק (847)
רעידת האדמה של שנת 847 היא רעידת אדמה שהתרחשה באזור העיר דמשק שבסוריה ב-24 בנובמבר 847 בעוצמה של 7.3 בסולם מגניטודה לפי מומנט.
מחקרים שנערכו במהלך העשור השני של המאה ה-21 מלמדים שרעידת האדמה בחמה הייתה חלק מסדרת רעידות אדמה, שהתרחשו באזור שכלל את דמשק שבדרום, אנטיוכיה בצפון, ומוסול במזרח. לפי ההיסטוריון והסופר אל-דהאבי מהמאה ה-13 רעידת האדמה גרמה למותם של כ-20 אלף אנשים באנטיוכיה, וכ-50 אלף אנשים במוסול. רעידת האדמה נחשבת לאחד מרעידות האדמה החזקות ביותר שאירעו באזור בקע ים המלח.
רעידות אדמה הנוספות בשנת 847
אירעו רעידות אדמה נוספות במספר ערים ועיירות אחרות במזרח התיכון, גם כן בשנת 847 לספירה, כנראה אפילו באותו יום (24 בנובמבר).
רעידת האדמה באנטיוכיה ב-847 הייתה כנראה אותה רעידת האדמה שהחריבה את דמשק ב-24 בנובמבר 847. רעידת האדמה בדמשק החלה עם שחר ונמשכה עד הצהריים לפחות. חלק מהמסגד האומי נהרס ברעידת האדמה והמינרט שלו נפל. גשרים ובתים קרסו, ואבנים ענקיות נעקרו ממקומן.
רעידת האדמה גרמה גם נזקים בערים חומס שבלבנון, וגם באזור אל-ג'זירה שבמסופוטמיה. בנוסף לכך הייתה גם רעידת אדמה גדולה במוסול (שנמצאת כיום בעיראק), בה נהרגו עד 50,000 אנשים.
פרת (פירושונים)
{{פירושונים|* נהר פרת – נהר העובר בטורקיה, סוריה ועיראק. אישים:
יוסף דוד מיטלפונקט
יוסף דוד מיטלפונקט (פולין 1889- ישראל 1974) היה סופר יידיש, שכתב ופרסם ספרים וכתבות עיתונאיות בפולין ובישראל. הוא פרסם עשרה ספרים ביידיש ובעברית ומאמרים עיתונאיים רבים. ספריו "בבית וברחוב" ו"מי אשם" תורגמו לעברית על ידי לאה גולדברג, אברהם שלונסקי, דב סדן, ואחרים, ושלונסקי אף כתב הקדמה לספר "בבית וברחוב".
ביוגרפיה
מיטלפונקט נולד ב-1889, בעיירה איזביצה (בפולנית: Izbica; ביידיש: איזשביצא) במחוז לובלין בפולין, בה שכנה עד השואה קהילה יהודית גדולה. הוא נולד לאליעזר ואלקה מיטלפונקט (לבית ברמן).
בצעירותו למד בישיבת ראדזין בה קיבל היתר הוראה. בהמשך למד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת קייב והוסמך כעורך דין. מאוחר יותר, נמשך לחוגי ספרות היידיש שבתיאטרון הרוסי-פולני והפך למשתתף קבוע שלהם. בד בבד החל לפרסם את סיפוריו בעיתוני הפועלים היהודיים.
...And Justice for All
...And Justice for All (בתרגום חופשי: ...וצדק לכל) הוא אלבום האולפן הרביעי של להקת המטאל מטאליקה. האלבום יצא לאור בשנת 1988.שם האלבום נלקח מהמשפט האחרון בשבועת האמונים האמריקאית.
יוסף דוד מיטלפונקט
ביוגרפיה
מיטלפונקט נפטר ב-20 במרץ 1974 (כ"ו באדר ה'תשל"ד).
...And Justice for All
אלבום זה הוא הראשון שהוקלט ללא הבסיסט קליף ברטון, שנהרג בשנת 1986 בעקבות התהפכות אוטובוס הלהקה, בעת ששהתה בשוודיה במסגרת סיבוב הופעות. במקומו צורף ללהקה הבסיסט ג'ייסון ניוסטד, שנבחר בקפידה על ידי חברי הלהקה לאחר מבחנים רבים, והשתתף בהקלטת האלבום.
יוסף דוד מיטלפונקט
כתיבה עיתונאית וספרותית
לאחר עלייתו ארצה ב-1948, תרם מיטלפונקט רבות לעיתונות היידיש בכלל ולעיתון "יידישע צייטונג" בפרט, והיה בקשר הדוק עם ישראל חדש, אחד מעורכי העיתון. מיטלפונקט הוציא עשרה ספרים, אחד מהם הוקדש לזכר רעייתו הניה.
...And Justice for All
את המילים לשיר To Live Is to Die, כתב קליף ברטון לפני מותו, וסולן הלהקה, ג'יימס הטפילד, החליט להוסיף את השיר לאלבום לזכרו של ברטון.
מוזיקה
...And Justice for All הוא האלבום המורכב ביותר מבחינת הביצועים האינסטרומנטליים ונעשה בו שימוש בטכניקה של הקלטות כפולות (למשל התופים ב-Dyers Eve) מה שגרם לכך ששירים אחדים לא בוצעו מעולם או לעיתים נדירות בהופעות חיות. באלבום זה, לעומת אלבום קודמים, העוצמה של גיטרת הבאס הונמכה משמעותית במיקס, מה שגורם לצליל להשמע אטום ולא עוצמתי כמו באלבומים הקודמים. ג'ייסון ניוסטד טען כי פעולה זו נעשתה כחלק מה"זובור" ששאר חברי הלהקה עשו לו באותה התקופה, אך גם הטפילד וגם אולריך טענו שלא היו מרוצים במיוחד מאיכות ההפקה של האלבום.
יוסף דוד מיטלפונקט
כתיבה עיתונאית וספרותית
מיטלפונקט היה חבר באגודת סופרי ועיתונאי היידיש בישראל.
מיטלפונקט פרסם 10 ספרים. להלן חלק מהספרים והחוברות שכתב בעברית או שתורגמו מיידיש לעברית:
...And Justice for All
ליריקה
הטקסטים של השירים, בדומה למנגינה, הם קודרים ורציניים ועוסקים בשחיתות פוליטית ובהפרות זכויות אדם.
שיר הנושא של האלבום הוא אחד השירים הארוכים ביותר של מטאליקה (יחד עם To Live Is To Die מאותו אלבום, The Outlaw Torn מ-Load ו-Suicide & Redemption מ-Death Magnetic) אשר מגיע כמעט ל-10 דקות. השיר מדבר על כך שאין צדק בעולם, כיוון שהכסף הוא השולט בו. בשל מורכבותו הטכנית של השיר, המעיטה הלהקה לנגן את השיר בהופעות חיות. קירק האמט, גיטרה מובילה, טען שתוך כדי סיבוב ההופעות העוקב אחר האלבום, גילו חברי הלהקה כי האורך והמורכבות הטכנית של השירים בעייתית. אחרי אחד הביצועים של השיר "...And Justice For All" בהופעה חיה ב-1989, ירדה הלהקה אל מאחורי הקלעים, ושם אמר אחד מהם "We will never play this fucking song again!" ("לעולם לא נחזור לנגן את השיר המזוין הזה שוב"). למרות "הבטחה" נחרצת זו השיר נוגן שוב ב-2007 בהופעה בליסבון.
היצירה המפורסמת ביותר באלבום היא One ("אחד"), אשר מתחילה בתיפוף מהיר הנשמע כיריות. זוהי יצירה שברוב חלקיה היא איטית, מלודית ומלאת רגש, המתארת את ייסורי הגיהנום אשר עובר הדובר, נכה מלחמה אשר איבד את כל חושיו במלחמה. הוא מספר כיצד הוא שוכב על המיטה בבית-החולים מבלי לראות או לשמוע דבר, כל רצונו הוא למות, אך אפילו את זה הוא לא יכול לבקש, כיוון שאינו יכול לדבר. בסוף היצירה הוא זועק בלבו לאלוהים שיעזור לו ויושיע אותו מייסוריו על ידי המתה. תוכנה של היצירה מבוסס על הספר "ג'וני שב משדה הקרב" מאת דלטון טרמבו, המספר על חייל שהפך לנכה במלחמת העולם הראשונה. קטעים מתוך הסרט שנוצר כעיבוד לספר שולבו בקליפ לשיר והלהקה אף רכשה את הבעלות על הסרט, כדי למנוע תביעות זכויות יוצרים. הסולו לקראת סוף השיר הוא אחד הסולואים המהירים והטכניים ביותר של מטאליקה, והוא מנוגן בחלקו בטכניקת Tapping (מנוגנת על ידי הקשה על המיתרים במהירות באמצעות שתי הידיים).
יוסף דוד מיטלפונקט
כתיבה עיתונאית וספרותית
א. מעט מהרבה: סיפורים, תמונות, הרהורים, 1949, 32 עמ'.
ב. מאחורי הסורג, 1953, 130 עמ'. תורגם בידי מתרגמים שונים מיידיש. תיאור של אסירים בבתי סהר של יפו ותל מונד.
...And Justice for All
ליריקה
להלן קטע מהיצירה:
שתי יצירות בולטות נוספות מתוך האלבום הן היצירה האינסטרומנטלית To Live is To Die ("לחיות זה למות") ו-Dyers Eve, אשר באות ברצף בזו אחרי זו ומגיעים ביחד ל-15 דקות בדיוק. זו גם היצירה האחרונה אשר ברטון השתתף בהלחנתה והיא הוקדשה לזכרו. היצירה מתחילה בפריטה עדינה ומלאת רגש על גיטרה אקוסטית, אשר נקטעת בהדרגה על ידי תיפוף אגרסיבי של אולריך והגיטרה האקוסטית מתחלפת בחשמלית. שיאה של היצירה הוא בסולו מלודי, עדין ומלא רגש של גיטרה חשמלית, ללא ליווי שאר הכלים. לקראת הסוף מופיע קטע מילולי פילוסופי, אשר נכתב על ידי ברטון ומוקרא על ידי הטפילד בנימה של קריינות. בסוף היצירה, הגיטרות החשמליות והתופים נקטעים בהדרגה על ידי אותו קטע אקוסטי אשר הופיע בהתחלה. קטע זה שוב נקטע, אך הפעם בבת אחת, על ידי הפתיחה של השיר הבא, Dyers Eve, שהוא אחד השירים המהירים והטכניים ביותר של מטאליקה. הפעם, הדובר בשיר מותח ביקורת נוקבת על הוריו על כך שלא גידלו אותו כהלכה. השיר בוצע לראשונה בהופעה חיה רק ב-2004, 16 שנים לאחר יציאת האלבום.
יוסף דוד מיטלפונקט
כתיבה עיתונאית וספרותית
ג. בבית וברחוב, 1974, 160 עמ'. סיפורים קצרים מתורגמים מיידיש.
ד. מי אשם? הרהורים, יחד עם נחום בנארי. 1957. תורגם מיידיש על ידי נחום בנארי ואחרים. 207 עמ'.
ה. הזאת היא הדרך? הרהורים, הגיגים ואליגוריות. 1962, 255 עמ'.
כך כתב שלונסקי בהקדמה לספר "בבית וברחוב":
בספר זה כינס המחבר י.ד. מיטלפונקט חלק מיבולו הספרותי, מיצירותיו שנתפרסמו במשך כמה שנים בכתבי-עת בישראל ובגולה. זה כבר הספר החמישי של המחבר, סופר אידי שעלה עם העולים ומבקש להכות שרשים במולדת, וגם הוא כארבעה הקודמים לו, מצטיין במידות טובות של איש מתבונן ומרגיש, והעידו על כך גם הפרקים ממנו שנתפרסמו ברוב עיתוני הארץ. דמויותיו על שמחותיהן ותלאותיהן, תוארו בטביעת עין, והדברים אינם בדויים מן הלב, אלה עובדות מחיינו הצריכים תיקון, וכך מצטרף סך הכל מניסיון חייו והרהורים של המחבר.
התכתבויות עם נשיא המדינה זלמן שזר
בשנים 1963 עד 1972 התכתב מיטלפונקט עם נשיא המדינה זלמן שזר, בקשר להוצאת ספריו בארץ. כך, למשל, פנה לנשיא בבקשת סיוע להוצאת ספר ביידיש עבור העולים החדשים דוברי השפה, כאשר הוא מצידו מוותר על שכר סופרים. בתגובה, שלח לו הנשיא סיוע כספי.
בתי מחוקקים לפי מדינה
בית מחוקקים הוא מוסד פוליטי המורכב מנציגיהם של אזרחי המדינה, ומשמש כרשות המחוקקת. בערך זה מופיע פירוט של בתי המחוקקים לפי מדינה.
קאראגוז
קאראגוז (בטורקית Karagöz - "עין שחורה") הוא כינוי לז'אנר של תיאטרון צלליות בטורקיה.
קאראגוז והאג'יוואט (Hacivat) הם שני גיבורים של תיאטרון צלליות הטורקי הפופולרית בתקופה העות'מאנית. שתי הדמויות הם טיפוסים הפוכים זה מזה באופיים. קאראגוז מייצג את הטיפוס העממי והמחוספס, חסר השכלה, אנאלפבית, אבל בעל חכמת רחוב ופקיחות, בעד שהאג'יוואט הוא טיפוס עדין, המייצג את השכבה המשכילה, האינטלקטואלית ודובר בשפה גבוהה בטורקית עות'מאנית.
מחזות בהשתתפות הדמויות נפוצים במיוחד במהלך חודש הרמדאן. לפני תחילת השימוש ברדיו ובקולנוע, היו המחזות בהשתתפותם לאחת מצורות הבידור הפופולריות בטורקיה. כיום דעכה הפופולריות שלהם כבידור המוני, והם מופיעים בעיקר כדמויות בהצגות ילדים.
היסטוריה
הקאראגוז היה מוכר היטב באזור טורקיה במהלך המאה ה-16, אולם מצבו המפותח בתקופה זו הביא היסטוריונים למסקנה שראשיתו של תיאטרון זה מוקדמת בהרבה. ידוע כי הקאראגוז התפשט מאזור סוריה לצפון אפריקה ולאיי יוון. אמני הקאראגוז היו מבוקשים מאוד בחצר הסולטאן ובמקומות נוספים, ועם התפתחותה של האמנות התארגנו מבצעיו לגילדה מאורגנת. מכיוון שרק מסגרת ההצגה תוכננה בכתב, היה מקום להרבה מאוד שנינות מאולתרת, ומופעי הקאראגוז היו בהכרח סאטיריים.
עם הגעתם של סרטי הקולנוע למזרח התיכון, איבד הקאראגוז את מקומו המרכזי בתרבות, וההופעות הצטמצמו בהדרגה עד שהפכו מוגבלות בעיקר לחודש הרמדאן.
סוניה וולגר
סוניה וולגר (באנגלית: Sonya Walger; נולדה ב-6 ביוני 1974) היא שחקנית אנגלייה, שזכתה לפרסום בעיקר לאחר שגילמה את דמויותיהן של פנלופה 'פני' ווידמור בסדרת הטלוויזיה "אבודים" ושל אוליביה בנפורד בסדרה "הבזק לעתיד".
קריירת משחק
בשנת 2006 שיחקה בתפקיד קטן בסרט הקומי "קפאין" לצד מינה סוברי קתרין הייגל. ב-2008, שיחקה וולגר בתפקיד בקי, בפרק אחד של הסדרה "רציחות במידסומר". ב-2009 כיכבה בשני פרקים של סדרת הדרמה והפשע "הסגן". ב-2001 היא שיחקה את דמותה של דונה ברנס בסדרה של רשת HBO האמריקאית, "מוחו של הגבר הנשוי" וב-2002 שבה הסדרה לעונה שנייה.
בגרסה הבריטית של הסדרה המצליחה "זיווגים", ששודרה ב-2003, שיחקה את סאלי הרפר.
תפקידי משחק נוספים שלה כללו הופעות חוזרות בסדרה "Sleeper Cell" וב"CSI: ניו יורק". ב-2004 כיכבה וולגר כניקול נון בסרט "הספרן: החיפוש אחר החנית" לצד נואה ויילי. ב-2007 הופיעה במחזה "פרוסט/ניקסון" שהוצג בברודוויי, כשרלוט קושינג, זוגתו של דייוויד פרוסט.
מאוחר יותר באותה שנה הופיעה בסדרה השנויה במחלוקת של רשת HBO, "תגיד לי שאתה אוהב אותי" (Tell Me You Love Me). עוד לפני ששודר הפרק הראשון עוררה הסדרה פולמוס ציבורי, וזאת עקב התדירות והאופי הריאליסטי של סצינות המין המופיעות בה. למרות שמועות עקשניות שטענו כי הסצינות ובכללן אלו בהן שיחקה וולגר, אינן מבוימות, מקורבים להפקה אישרו במפורש שלא התקיימו בפועל יחסי מין מסוג כלשהו על סט הצילומים.
בשנת 2003 שיחקה בסיטקום "זיווגים" של רשת NBC, התכנית אשר מבוסס על סדרת טלוויזיה בריטית באותו שם ירדה מן המרקע לאחר עונה אחת.
תפקידי האורח של וולגר כללו גם את דמותה של מישל דיקסון, אשתו של ארוסה לשעבר של שרה קונור, בסדרה "שליחות קטלנית: יומני שרה קונור" המבוססת על סדרת סרטי הקולנוע "שליחות קטלנית". בסדרת הטלוויזיה המצליחה של רשת ABC, "אבודים", שיחקה את פנלופה 'פני' ווידמור, אהובתו של דזמונד דייוויד יום (הנרי איאן קיוזיק) ובתו של התעשיין צ'ארלס ווידמור. בהמשך, לוהקה וולגר לתפקיד דמותה של אוליביה בנפורד, מנתחת ואשתו של סוכן ה-FBI מארק בנפורד (ג'וזף פיינס), בסדרה "הבזק לעתיד" שבוטלה לאחר עונה אחת, במאי 2010.
בשנת 2016 החלה לשחק בסדרת הדרמה "תופסת" ב-ABC, מבית היוצר של שונדה ריימס. ב-2017 שבה לשחק בעונתה השנייה והאחרונה. ב-2018 שיחקה בסרט "ואז את הגעת". ב-2019 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "עבור כל האנושות" ברשת Apple TV.
ג'ל וורטון
ג'ל וורטון הוא הרקמה הפנימית דמוית הג'לטין של חבל הטבור העוטפת את וריד הטבור ושני עורקי הטבור שבחבל ומגינה עליהם. הרקמה מכילה שומן, סיבי קולגן וחלבונים שונים.
הבחירות לאספת הנבחרים הראשונה
הבחירות לאספת הנבחרים הראשונה התקיימו ב-19 באפריל 1920, א' באייר ה'תר"ף (מאורעות תר"פ הביאו לדחיית הבחירות בשמונה ימים בירושלים וביפו) ותוצאות הבחירות קבעו את הרכב הסיעות באספת הנבחרים הראשונה. אחדות העבודה בראשות דוד בן-גוריון התייצבה כמפלגה הגדולה ביותר וזכתה ב-70 מתוך 314 המושבים.
בסביבות 22,000 מתוך 26,000 המצביעים הרשומים השתתפו בבחירות הראשונות לאספה הנבחרים (בערך כ-84.62% הצבעה).
ג'ל וורטון
הרקמה נקראת על שם האנטומיסט האנגלי תומאס וורטון (1673-1614), אשר היה הראשון לתאר את הרקמה בספרו Adenographia, or "The Description of the Glands of the Entire Body", שפורסם לראשונה ב-1656.
הבחירות לאספת הנבחרים הראשונה
רקע
לאחר הניצחון של מדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה החל הכיבוש הבריטי בפלשתינה (א"י) ב-1917. בנובמבר 1917, נפגשו מנהיגי היישוב היהודי בארץ ישראל כדי לדון באפשרות לאמנה שתייצג את היישוב היהודי . לאחר שהבריטים כבשו את ירושלים החליטו קבוצת המנהיגים להיכנס בשנית, הפעם ביפו ובדיון על הקמת ארגון ליהודי ארץ ישראל. בשלב מסוים הקימו קבוצת המנהיגים היהודים ביחד עם אנשי המנדט הבריטי ועדה משותפת לקראת קיום הבחירות לאספה הנבחרים.
בעוד שצפון ארץ ישראל, עדיין הייתה תחת כיבוש עות'מאני, נערך ביפו כינוס נוסף, עוד ביולי 1918 ובו הוחלט כי עד סוף אותה שנה יתקיימו הבחירות. לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק בנובמבר, נדרשו הנציגים לבחור נציגים לועידת השלום בפריז והוחלט שלוועדה תשלח משלחת של ועד המשלחות היהודיות בראשות חיים ויצמן, ובהשתתפות נחום סוקולוב, מנחם אוסישקין, אהרון אהרנסון, אנדרה ספיר מצרפת, ואחרים והפקידה את מפת דרישותיו הטריטוריאליות של העם היהודי בידי ועידת השלום.
ג'ל וורטון
פגיעה חוזרת ברקמה גורמת להיצרות של חבל הטבור, אשר עלולה לגרום להפרעה באספקת הדם לעובר. פגיעה כזו עשויה להיגרם על ידי פיתולים בחבל הטבור הנוצרים כתוצאה מתנועות העובר. ניתן לשלול הפרעה בזרימת הדם בכלי הדם הטבוריים באמצעות בדיקות אולטרה סאונד חוזרות. בדיקות אלו, המבוססות על אפקט דופלר, מציגות את מהירות זרימת הדם.
הרקמה עשירה בתאי גזע איכותיים וקלים (יחסית) למניפולציה אך קשים להפרדה מהרקמה.
הבחירות לאספת הנבחרים הראשונה
רקע
הבחירות נדחו מאז מספר פעמים, בשלב מסוים שנקבעו הבחירות לאוקטובר 1919, ויצמן ביקש לדחות פעם נוספת את הבחירות וזאת לאחר שחשש שהפילוגים הפנימיים ביישוב יחלישו את העמדה היהודית במשא ומתן שנערך בפריז.
בסופו של דבר, הוחלט לקבוע את הבחירות ל-19 באפריל 1920.
אחרית דבר
דרישת הוועד הזמני לכנס את האספה לאחר בחירתה נתקלה בהתנגדותם של הבריטים. לאחר הגעתו של הנציב העליון הרברט סמואל הועלו בקשות הכינוס בפניו ואושרו על ידו באוקטובר 1920, שישה חודשים לאחר מועד הבחירות.
ארכיון אבלה
ארכיון אֶבְּלָה הוא אוסף של כ-1,800 לוחות חימר שלמים וכ-4,700 שברי לוחות חימר ואלפי שברים אחרים שנתגלו בארמון הארכיונים של עיר המדינה העתיקה אבלה, הנמצאת כיום בשטחה של סוריה. תגלית חשובה זו התגלתה על ידי הארכאולוג האיטלקי פאולו מטיאה (Matthiae) וצוותו בין השנים 1974-1975. לאחר כ-10 שנות מחקר שבוצע בעיר העתיקה על ידי אנשי מקצוע, נתגלו הלוחות על גבי מדפים שהתמוטטו, והם מתוארכים כולם לשנת 2500 לפנה"ס לערך. ארכיון אבלה הוא הארכיון הקדום ביותר שנמצא עד היום במזרח התיכון.
שפה
הלוחות שנמצאו כתובים בשתי שפות: שומרית, ושפה קדומה ובלתי ידועה הכתובה בכתב קרוב לכתב היתדות השומרי כייצוג פונטי של השפה המקומית. מטיאה סיווג שפה זו ככזו לראשונה, מאחר שהיא קדמה לשפות ידועות אחרות כמו עברית ואוגריתית. שפה זו נודעה מאוחר יותר בשם "אבלאית", ע"ש מקום מציאת הלוחות. השימוש בפונטיקה טהורה בלוחות אלה מהווה התקדמות שלב בהיסטוריה של הכתב האנושי.
ארכאולוגיה מקראית
ממצאי הארכיון עוררו מחלוקת בדבר הרלוונטיות שלהם לסיפורי המקרא. ג'ובאני פֶּטִּינָטוֹ, האשורולוג שהוביל את משלחת המחקר טען שבלוחות מוזכרים טקסי קורבן וחתונה אשר היו מקובלים ביהדות באלף הראשון לפנה"ס ומתוארים ב, וכן שבלוחות מצוינים שמות של אתרים מקראיים (כמו סדום ועמורה) ושמות הדומים לשמות תנכיים (כמו אברהם ודוד). בנוסף נטען ששמות הכתובים בלוחות כוללים את הסיומת התיאופורית "-יה" או "-יהו".
מאוחר יותר אותגרו השערות אלה על ידי חוקרים נוספים, בין השאר בעזרת הצעות פיענוח אחרות לכתב היתדות, וכיום הקונצנזוס הוא ש"לאבלה אין השלכות על נביאי תרי עשר, על הדיוק ההיסטורי בסיפורי האבות, על פולחן ה' או על סדום ועמורה."
בנוסף, לובתה המחלוקת ממניעים פוליטיים של שלטונות סוריה שהתערבו באופן ישיר בניסיון למנוע קישור בין החפירות לבין אמיתות המקרא. בלחצם פוטר פטינטו מן המשלחת הארכאולוגית ונאסר עליו להיכנס לסוריה, במקומו הובא מומחה אחר. העיתון הסורי "תשרין" פרסם ריאיון עם ד"ר עפיף בהנסי, שטען כי הקשר לתנ"ך הוא זיוף ציוני שנכפה על פטינטו, "אבלה תמשיך לספק את ההוכחות ההפוכות". ה-biblical archaeology כתב במרץ 1979 כי "ברור לנו שבאמצעות לחצים פוליטיים אנטי-ציוניים מנסים בסוריה להשפיע על הפירוש המדעי ללוחות אבלה". ואילו המלומד הסורי ד"ר צבאח קבאני סיפר בריאיון לאותו גיליון: "העניין חשוב לנו בגלל הצהרותיהם של מר בגין ומפלגת הליכוד, מר בגין מנסה להשתמש בתנ"ך הקדוש כברישום מקרקעין, הוא תובע את הגדה המערבית ועלול לתבוע לעצמו גם את סוריה". מחברי הספר "אבלה תעלומה ארכאולוגית" קובעים כי "מאז התערבותו של ד"ר בהנסי פחתו במדה ניכרת אזכורי הקשרים עבריים או תנ"כיים במחקריהם הנדפסים של המשלחת הארכאולוגית".
מצב אבלה כיום
מאז שנחסם לכניסת חוקרים מרחבי העולם, הממצאים באתר היו נתונים לביזה מתמדת, ובמהלך מלחמת האזרחים בסוריה האתר ניזוק בצורה משמעותית, ועלה חשש כבד שהארכיון הושמד כליל.
גירוש גרמנים בתום מלחמת העולם השנייה
עם תום מלחמת העולם השנייה גורשה, או ברחה, רוב האוכלוסייה הגרמנית מאזורים שנותרו מחוץ לטריטוריה של אזורי הכיבוש בגרמניה ובאוסטריה, כולל:
על פי הערכות, הועתקו לפחות 12 מיליון גרמנים ממקום מושבם הקבוע, אף שיש הערכות כי מספרם היה כ-14 מיליון נפש, או יותר. היה זה הטרנספר הגדול ביותר של אוכלוסייה אתנית אחת בהיסטוריה המודרנית, והגדול ביותר בין הגירושים לאחר תום מלחמת העולם השנייה במרכז ובמזרח אירופה (שם הועתקו ממקום מושבם יותר מ-20 מיליון נפש סך הכל).
האירועים שבהם אולצו גרמנים אתניים לעקור ממקומות מושבם ולהגר לגרמניה תוארו כטרנספר, או טיהור אתני, היו אף שהרחיקו לכת ותארו את האירועים כרצח עם.
מדיניות גירושם של הגרמנים האתניים לאזורי הכיבוש בגרמניה ובאוסטריה הייתה חלק מעיצובה מחדש של אירופה שלאחר המלחמה מבחינה גאופוליטית ואתנית, ובחלקה נבעה מצעדי תגמול על שגרמניה הנאצית פתחה במלחמה ועל הזוועות שחולל השלטון הנאצי, כולל טיהורים אתניים בשטחי אירופה שהיו בשליטת גרמניה הנאצית. מנהיגי בעלות הברית, ארצות הברית, בריטניה וברית המועצות, הסכימו באופן כללי עוד בטרם תום המלחמה כי הטריטוריה הפולנית תתפשט מערבה והאוכלוסייה הגרמנית בשטחים אלה תגורש, והבטיחו זאת למנהיגי הממשלה הפולנית הגולה והממשלה הצ'כוסלובקית הגולה.
הטרנספר של הגרמנים האתניים התרחש בשלושה שלבים חופפים בחלקם, הראשון היה בעת שהמיעוט האתני הגרמני נלחם ואחר פונה מן הטריטוריות המזרחיות עם התקדמות הצבא האדום, בין אמצע שנת 1944 ועד תחילת שנת 1945. השלב השני היה גירוש בלתי מאורגן של המיעוט הגרמני מיד לאחר תבוסת הוורמכט. השלב השלישי היה גירוש מאורגן יותר בעקבות הסכמות ועידת פוטסדאם, אשר הגדירו מחדש את הגבולות המינהליים במרכז אירופה והעניקו לגיטימיות לטרנספר "מסודר" ו"אנושי" של גרמנים מפולין, צ'כוסלובקיה והונגריה. גרמנים רבים נשלחו אף למחנות מעצר ועבודה זמניים. רוב הגירושים הסתיימו בשנת 1950. נתוני מפקד אוכלוסין שנערכו בשנת 1950 מראים כי מספרם הכולל של בני המיעוט הגרמני החיים עדיין במזרח אירופה הוא כ-2.6 מיליון איש, כ-12 אחוז ממספרם לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
רקע
בטרם פרוץ מלחמת העולם השנייה לא היו גבולות ברורים לריכוזי מיעוטים אתניים במרכז ומזרח אירופה. תחת זאת, מחוץ לחלק מן האזורים בהם ישב רוב אתני מסוים, היו אזורים נרחבים בהם היה ערב רב של תושבים ממגוון מוצאים אתניים וכיסים קטנים של מיעוטים אתניים הומוגניים. אזורים אלה של מגוון מוצאים אתניים כללו אף ערים מרכזיות במרכז ומזרח אירופה, בהן מגע יום-יומי בין תושבים ממוצא אתני שונה התקיים לאורך מאות שנים, במרקם עירוני וכלכלי אחד, אף שלא תמיד בהרמוניה.
עם עליית הלאומיות במאה ה-19, הפך מוצאם האתני של אזרחים שונים למוקד עניין בעת דיון בתביעות טריטוריאליות, בדמותה של המדינה, ובטענות בקשר לעליונות של מוצא אתני אחד על פני האחר. פרוסיה העלתה את רעיון ההתיישבות על בסיס אתני בניסיון להבטיח את שלמותה הטריטוריאלית. פרוסיה הייתה אף המדינה המודרנית הראשונה באירופה להציע טיהור אתני כאמצעי לפתרון קונפליקטים לאומיים. בכך התכוונה להרחקתם של פולנים ויהודים מרצועת הגבול הפולנית (בגרמנית: Polnische Grenzstreifen) שלאחר מלחמת העולם הראשונה וליישבה בגרמנים.
כתוצאה מחוזה ורסאי נוצרו, או נוצרו מחדש, מדינות רבות במרכז ומזרח אירופה. בטרם פרצה מלחמת העולם הראשונה, שטחי מדינות אלה היו חלק מן האימפריות האוסטרית, הרוסית, והגרמנית. אף שמדינות אלה קמו ונקראו על שם המוצא האתני של רוב תושביהן, אף אחת מהן לא הייתה הומוגנית מבחינה אתנית. נעשו ניסיונות לשנות את ההרכב האתני במדינות החדשות, כך למשל, ממשלת פולין ניסתה להפחית את מספר הגרמנים ב"מסדרון הפולני" (בפולנית: Korytarz polski) (אזור גדנסק).
בעת הכיבוש הנאצי של מזרח אירופה, אזרחים רבים ממוצא גרמני הזדהו באופן פעיל כגרמנים ונרשמו במרשם העם הגרמני (Deutsche Volksliste). חלקם נשאו במשרות בכירות במינהל הנאצי ורבים מהם נטלו חלק בפשעי המלחמה של המשטר הנאצי, ובכך עוררו את רגשי השנאה כלפי הגרמנים באופן כללי. בעובדה זו השתמשו מאוחר יותר מדינאים מבנות הברית כדי להצדיק את מעשי הגירוש.
פינוי לשטחי גרמניה
לקראת סוף המלחמה הכינו רשויות השלטון הנאצי תוכניות לפינוי מסודר של גרמנים אתנים ממזרח אירופה אל שטחי גרמניה. אולם, ברוב המקרים יישומן של תוכניות אלה נדחה עד אשר התקדמות בעלות הברית עשתה אותן לבלתי מעשיות. השלטון הגרמני מנע פינוי מוקדם של אזרחים גרמנים משטחי המזרח לגרמניה בראותו בפינוי כזה "תבוסתניות" ועל פי הוראותיו של היטלר לפיהן "אין נסיגה", נענשו בחומרה אזרחים שעברו משטחי המזרח לגרמניה.
יציאה המונית ראשונה של אזרחים גרמנים מן הטריטוריות המזרחיות הייתה מורכבת ממנוסה ספונטנית ומפינוי מאורגן, גם יחד. היא החלה בקיץ 1944 והמשיכה עד לתחילת האביב של 1945. החל מהמחצית השנייה של ינואר 1945, בעקבות ההתקדמות המהירה של כוחות הצבא האדום בשטח פולין (מבצע ויסלה-אודר ולאחר מכן המתקפות הסובייטיות בפרוסיה המזרחית, פומרניה ושלזיה) הפך הפינוי לכאוס מוחלט כאשר שיירות פליטים בעגלות רתומות לסוסים, לאורך קילומטרים, השתרכו בשלג, בניסיון להימלט מן הצבא הסובייטי המתקדם. בין 6 ל-8.35 מיליון גרמנים ברחו או פונו מן השטחים שממזרח לקו אודר-נייסה לפני שהצבא האדום השתלט על האזור. שיירות פליטים שימשו מטרה למטוסי תקיפה סובייטיים ולכוחות החלוץ של הצבא האדום, שהדביקו חלק מהן במהלך מנוסתם, וספגו אבדות כבדות במהלך הפינוי המבוהל.
רבים מן הפליטים הגרמנים ניסו לשוב לבתיהם במזרח כאשר תמה הלחימה. לפני 1 ביוני 1945 שבו וחצו כ-400,000 גרמנים את קו אודר-נייסה ופניהם מזרחה, בטרם סגרו השלטונות הסובייטים ושלטונות פולין את מעברי הנהר. כ-800,000 גרמנים שבו לשלזיה ולצ'כוסלובקיה.
פינוי ומנוסה לדנמרק
עם תום המלחמה נעצרו פליטים אלו בכמה מאות מחנות מעצר ברחבי דנמרק, כשהם נתונים תחת משמר של הצבא הדני. מצבם של הפליטים הוקל לאחר ש-60 אנשי כמורה דנים יצאו בפומבי להגנת הפליטים, במכתב שפרסמו, וב-6 בספטמבר 1945 נטלה לידיה ממשלת דנמרק את ניהול המחנות. בשנת 1945 מתו בדנמרק 13,492 פליטים גרמנים, בהם כ-7,000 ילדים מתחת לגיל חמש. על פי הרופא וההיסטוריון הדני קירסטן לילוף, מקרי מוות אלה אירעו בחלקם בגלל מחסור בסיוע רפואי, הסתדרות הרופאים הדנים והצלב האדום הדני סירבו להעניק טיפול רפואי לפליטים החל מחודש מרץ 1945. אחרוני הפליטים הגרמנים עזבו את אדמת דנמרק ב-15 בפברואר 1949. באמנת לונדון, שנחתמה בין גרמניה המערבית ודנמרק ב-26 בפברואר 1953, הוסכם כי גרמניה המערבית תפצה את דנמרק בעבור הוצאותיה בגין הפליטים בסך של 160 מיליון כתר דני, אותם שילמה גרמניה בין השנים 1953–1958.
ב-9 במאי 1945 כבשו כוחות הצבא האדום את האי הדני בורנהולם, ועד 1 ביוני הם העבירו כ-3,000 פליטים וכ-17,000 חיילי ורמכט לעיר קולברג בפומרניה.
גירושים בעקבות תבוסת גרמניה הנאצית
קרבות מלחמת העולם השנייה באירופה הסתיימו בתבוסת גרמניה הנאצית במאי 1945. בשלב זה היו כל שטחי מזרח אירופה ורוב שטחי מרכז אירופה תחת כיבוש סובייטי. שטחים אלה כללו את אזורי ההתיישבות ההיסטורית של הגרמנים, וכן את שטחה של גרמניה המזרחית. בוועידת פוטסדאם הסכימו ראשי בנות הברית על תנאי הכיבוש, על גבולותיה החדשים של גרמניה, ועל גירושם של הגרמנים האתניים משטחיהן של פולין, צ'כוסלובקיה, והונגריה, לשטחי בעלות הברית בגרמניה. הסכמות אלה נוסחו בין 17 ביולי ו-2 באוגוסט 1945. פיסקה 12 של ההסכם, המתייחסת לגירושים, קובעת:
על פי ההסכם, האוכלוסייה הגרמנית שתועבר צריכה להתחלק בחלקים שווים בין אזורי השליטה של ארצות הברית, בריטניה, צרפת, וברית המועצות, בשטחה של גרמניה.
ההתייחסות לגירושים אשר התבצעו בטרם הסכמות ועידת פוטסדאם, היא כאל גירושים "פראיים". אלה התבצעו על ידי השלטונות הצבאיים והאזרחיים בשטחים בשליטה סובייטית בפולין ובצ'כוסלובקיה באביב ובקיץ 1945. על פי הסכמות ועידת פוטסדאם מדינות אלה צריכות להפסיק באופן זמני את הגירושים, כיוון שיצרו בעיית פליטים בגרמניה. בעוד שקצב הגירושים מצ'כוסלובקיה הואט בעקבות הוועידה, הגירושים מפולין המשיכו באותו הקצב. ג'פרי האריסון, ממנסחי סעיף זה בהסכמות ועידת פוטסדאם, אמר כי מטרת הסעיף הייתה שלא לעודד או לתת גושפנקא חוקית לגירושים, אלא כדי ליצור בסיס למגע עם המדינות המגרשות ולבקש מהן לתאם את הטרנספר עם בנות הברית בגרמניה.
ברית המועצות ושטחים מסופחים
גרמנים-בלטים גרמנים-בסרבים וגרמנים אתנים באזורים שעברו לשליטת ברית המועצות בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בשנת 1939 יושבו מחדש בתחומי הרייך השלישי. רק מעטים מאלה שבו מזרחה בעקבות מבצע ברברוסה והועסקו על ידי כוחות הכיבוש הנאצים לצורך יצירת קשר בין המינהל הנאצי לאוכלוסייה המקומית.
בחודש ספטמבר 1941, לאחר הפלישה הנאצית לשטחי ברית המועצות, ציווה סטלין על ישובם מחדש של גרמנים החיים בשטחי ברית המועצות שנותרו בשליטה סובייטית, מן הנימוק שהם מהווים סכנה פוטנציאלית. מאגן נהר וולגה פונו כ-400,000 גרמנים ומלנינגרד ואזורים נוספים, כ-80,000 גרמנים. הם יושבו במזרח המדינה, בסיביר, קירגיזסטן, וקזחסטן, ואולצו להישאר שם עד תום המלחמה. רבים מהם איבדו חייהם במהלך תקופת היישוב מחדש. אותם גרמנים אשר נותרו במקומות ישובם למרות תוכנית הפינוי, ביישובים שנכבשו על ידי הכוחות הנאצים בטרם פונו, חיו שם עד 1943, כאשר הצבא האדום שחרר את שטחי ברית המועצות הכבושים והוורמכט נסוג מערבה. החל מינואר 1943 רוב הגרמנים הללו הועברו לשטחי שלזיה, שם היו צריכים להתיישב. בין 250,000-320,000 גרמנים שישבו בשטחי ברית המועצות הגיעו לשטח גרמניה הנאצית עד לסוף שנת 1944. עם הגיעם, הם הושמו במחנות ועברו "הערכת גזע" על ידי השלטונות הנאציים, אשר יישבו את אלה המשתייכים ל"גזע הרצוי" בחוות חקלאיות באזורים שסופחו לגרמניה, בעוד אלה שערכם עורר סימן שאלה נשלחו לעבודה בגרמניה גופה. בתחילת 1945 תפס הצבא האדום שטחים אלה, ובאותה עת היו בהם עדיין 200,000 גרמנים במהלך תהליך "הערכת גזע" ואשר לא פונו על ידי השלטונות הנאציים. הצבא האדום התייחס לגרמנים אלה כאל אזרחים סובייטים והם נשלחו מזרחה ליישוב מחדש. כ-70,000-80,000 גרמנים שמוצאם משטחי ברית המועצות, אשר היו בשטח מזרח גרמניה בעת הכיבוש הסובייטי, קיבלו יחס דומה ונשלחו בחזרה לברית המועצות. שיעור מקרי המוות בין המפונים הוערך ב-15%-30%, ומשפחות רבות הופרדו בתהליך זה. במסגרת ישובם מחדש בברית המועצות נאלצו הגרמנים לבצע עבודות כפייה עד לסוף שנת 1955. בשנת 1955 היו בברית המועצות כ-1.5 מיליון גרמנים אתנים בתנאי פיקוח. לאחר מותו של סטלין הוענקה להם חנינה בצו ממשלתי מיום 13 בספטמבר 1955, והאשמתם בשיתוף פעולה עם הנאצים בוטלה בצו אחר מיום 23 באוגוסט 1964, אולם רכושם לא הושב להם.
שונה היה מצבם של הגרמנים אשר חיו בצפון מזרח פרוסיה, באזור קניגסברג, ובממל הסמוכה. אזור קניגסברג סופח לברית המועצות והפך מובלעת רוסית, בעוד ממל שולבה בטריטוריה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית. גרמנים רבים פונו מאזור ממל על ידי הנאצים בעת מבצע חניבעל (ינואר-מאי 1945) ורבים ברחו בבהלה מפני הצבא האדום המתקרב. עם תום המלחמה רוב הגרמנים שנותרו במקום גורשו ובמקומם יושבו במקום בני משפחות אנשי הצבא האדום. ביוני 1946 נרשמו 114,700 גרמנים ו-41,029 אזרחים סובייטים כמתגוררים במחוז קלינינגרד, בעוד מספר לא ידוע של גרמנים לא נרשמו. אולם בין יוני 1945 לשנת 1947 כחצי מיליון גרמנים גורשו מן המחוז. בין 24 באוגוסט, ו-26 באוקטובר 1948, יצאו ממחוז קלינינגרד 21 משלוחים ובהם 42,094 גרמנים, שיעדם מזרח גרמניה שבשליטת הסובייטים. אחרוני הגרמנים גורשו מן המקום בנובמבר 1949 (1,401 איש) ובחודש ינואר 1950 (7 אנשים). אלפי ילדים גרמנים נטושים, אשר כונו "ילדי זאב" (בגרמנית: Wolfskinder), נותרו ללא השגחה, או עזרה, במזרח פרוסיה, לאחר שהוריהם נהרגו או ברחו, רבים מהם מתו. בין השנים 1945–1947 התיישבו במחוז קלינגרד כ-600,000 אזרחים סובייטים.
הולנד
כוחות הברית, אשר תפסו את חלקה המערבי של גרמניה, התנגדו למבצע זה, מתוך חשש כי אומות אחרות ינקטו בצעדים דומים. עקב מצבה הכלכלי הרעוע של גרמניה בחלקה המערבי, לא ניתן היה לקלוט מספרים גדולים של מגורשים באותה עת. כוחות בריטניה בתחום גרמניה הגיבו לצעדה של ממשלת הולנד בפינוי כ-100,000 הולנדים אתנים מתוך גרמניה אל הולנד. מבצע גירוש גרמנים מהולנד הסתיים רשמית בשנת 1948. ב-26 ביולי 1951 הוכרז על תום מצב מלחמה בין הולנד לגרמניה והמיעוט הגרמני במדינה לא נחשב עוד כאויב.
הונגריה
בניגוד לגירושים ממדינות אחרות, גירוש המיעוט הגרמני מהונגריה הוכתב להונגרים על ידי ברית המועצות. ב-22 בדצמבר 1944 ציווה מפקד הצבא האדום בהונגריה על גירוש המיעוט הגרמני. כ-3% מן המיעוט הגרמני בהונגריה (כ-20,000 איש) פונו לאוסטריה עוד בטרם תום המלחמה, אולם רבים מהם שבו להונגריה באביב. בחודש ינואר 1945 נאסרו 32,000 מבני המיעוט הגרמני והועברו לברית המועצות כדי לשמש כפועלי כפייה. בחלק מן הכפרים נלקחה כל האוכלוסייה בגיל העבודה למחנות עבודה במזרח אוקראינה. רבים מהם מתו במחנות אלה. סך הכל הועברו משטחי הונגריה לשטח ברית המועצות בין 100,000-170,000 גרמנים.
על פי נתונים רשמיים משנת 1945 בהונגריה חיו כ-477,000 תושבים דוברי גרמנית, 303,000 מתוכם הוכרזו כבעלי נתינות גרמנית. מתוך נתיני גרמניה, 33% היו ילדים מתחת לגיל 12, או קשישים מעל גיל 60. 51% מתוכם היו נשים. ב-29 בדצמבר 1945 ציוותה ממשלת הונגריה הקומוניסטית על גירוש כל מי שהכריז על עצמו כגרמני במפקד משנת 1941, או שהיה חלק מארגון צבאי גרמני כלשהו. בהתאם להוראה זו החל גירוש המוני. האוכלוסייה הכפרית הושפעה יותר מגירושים אלה מאשר האוכלוסייה העירונית, כיוון שבאזורים אלה היה צורך רב יותר בכוח העבודה המיומן שבין בני המיעוט הגרמני, כך למשל כורים. גרמנים שהיו נשואים להונגרים לא גורשו, ללא תלות במינם. 5,788 המגורשים הראשונים עזבו את הונגריה ב-19 בינואר 1946. במסגרת הגירוש נשללה אזרחותם ההונגרית של כ-180,000 דוברי גרמנית בהונגריה, רכושם הוחרם, והם גורשו לאזוריה המערביים של גרמניה. עד יולי 1948 גורשו 35,000 גרמנים נוספים מהונגריה לאזוריה המזרחיים של גרמניה. רוב המגורשים מהונגריה התיישבו בבאדן-וירטמברג, אחרים התיישבו בבוואריה, ובהסה. במהלך הגירושים התקיימו הפגנות מאורגנות רבות של האוכלוסייה ההונגרית נגד המגורשים.
אחת הסיבות העיקריות לגירוש הגרמנים מהונגריה הייתה הצורך במציאת אדמות לפליטים ההונגרים שחזרו להונגריה. בסיום הגירושים נותרו בהונגריה כ-200,000 גרמנים, אולם רק 22,445 הכריזו על עצמם כמשתייכים למיעוט הגרמני במפקד האוכלוסין בשנת 1949. ב-15 ביוני 1948 ניתנה הוראה לעצור את הגירושים, וב-25 מרץ 1950 ביטלה ממשלת הונגריה את כל הוראות הגירוש, והתירה למגורשים לשוב לביתם אם חפצם בכך. עם תום השלטון הקומוניסטי שונה החוק בהונגריה והמגורשים יכולים לקבל פיצוי על הרכוש שהותירו אחריהם, וכן לשוב ולקנות רכוש בהונגריה.
יוגוסלביה
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בתחום יוגוסלביה כ-500,000 מבני המיעוט הגרמני, בעיקר בעמק נהר הדנובה. רובם עזבו את שטח יוגוסלביה עם תום המלחמה, בעיקר לתחום אוסטריה וגרמניה המערבית. בגלל תמיכתם של בני המיעוט הגרמני בגרמניה הנאצית בעת המלחמה, כולל התנדבות לשירות בדיוויזיית אס אס הררית השביעית "הנסיך אויגן", כל הגרמנים ביוגוסלביה סבלו מרדיפות ופגיעות אישיות וכלכליות, מיד עם תום המלחמה. רבים מן הגרמנים שנותרו ביוגוסלביה נהרגו על ידי אזרחים ופרטיזנים, במעשי נקם על זוועות המשטר הנאצי. לפחות 5,800 גרמנים ביוגוסלביה נורו למוות עם תום המלחמה, ורבים נאלצו לבצע עבודות כפייה. בשלהי 1944 העבירו הסובייטים בין 27,000-30,000 גרמנים, 90% מהם נשים, לעבודות כפייה באוקראינה, 16% מביניהם נספו.
בסלובניה רוב האוכלוסייה הגרמנית בתום מלחמת העולם הראשונה היה באזור שטיריה התחתונה, בעיקר בערים מריבור, וצליה (Celje). בשנת 1931 הם מנו כ-31,000 איש. בשנת 1941 עלתה אוכלוסייתם בעת שדרום סלובניה הייתה בשליטת הצבא האיטלקי, אשר העביר צפונה גרמנים לשטח שטיריה שהייתה בשליטת הצבא הגרמני. כאשר נסוג הצבא הגרמני מפני הצבא האדום המתקדם, רבים מבני המיעוט הגרמני נסו עם הצבא הנסוג מפחד מעשי נקם. החזית לשחרור סלובניה גירשה את רוב הגרמנים שנותרו מאחור מיד לאחר שתפסה את השליטה באזור.
ב-21 בנובמבר 1944 הכריזה המועצה האנטי-פשיסטית לשחרור העממי של יוגוסלביה, בראשית טיטו "על החלטה להעביר את רכוש האויב לבעלות המדינה, על ניהול ממשלתי של רכוש נפקדים, ועל תפיסת רכוש שאותו תפסו שלטונות הכיבוש."
לאחר מרץ 1945 הושמו בני המיעוט הגרמני במה שכונה "מחנות כפר". מחנות נפרדים קמו לאלה המסוגלים לעבוד ואלה שאינם מסוגלים. במחנות שבהם ישבו אלה שלא היוו כוח עבודה, בעיקר ילדים וזקנים, הגיע שיעור התמותה לכ-50%. בשלב שני הועברו רוב הילדים מתחת לגיל 14 לבתי יתומים ממשלתיים, שם היו תנאים משופרים, אולם הדיבור בשפה הגרמנית נאסר על הילדים. אחר כך הועברו ילדים אלה לידי משפחות יוגוסלביות. ניסיונות של הורים גרמנים לקבל בחזרה את ילדיהם בשנות ה-50, לא תמיד עלו יפה.
מחנות העבודה נסגרו במרץ 1948. במחנות מתו 48,447 איש; 7,199 נורו על ידי פרטיזנים, ו-1,994 נלקחו למחנות בתחום ברית המועצות. אלה מן הגרמנים שעדיין נחשבו כאזרחים יוגוסלבים הועסקו בתעשייה, או בצבא, אולם יכלו לקנות את חירותם במחיר השווה לשלוש משכורות. עד לשנת 1950, 150,000 מבני המיעוט הגרמני מצאו את דרכם לגרמניה, 150,000 נוספים היגרו לאוסטריה, 10,000 לארצות הברית, ו-3,000 לצרפת. בשנת 1950 נותרו בשטח יוגוסלביה 82,000 גרמנים אתנים.
פולין וטריטוריות גרמניות לשעבר
במהלך 1944 ובחודשים הראשונים של 1945, ככל שהתקדם הצבא האדום במזרח אירופה ובפרובינציות של מזרח גרמניה, נפוצו מעשי נקם באוכלוסייה הגרמנית באזורים אלה, אשר בוצעו על ידי הסובייטים ועל ידי האוכלוסייה האזרחית המקומית. בעוד שרבים מן הגרמנים נמלטו מערבה מאימת הצבא האדום, מיליוני גרמנים נותרו מאחור בשטחים שנכבשו, ומיליון פליטים גרמנים שבו מזרחה לבתיהם מיד עם תום הקרבות. השליח הפולני יאן קרסקי הזהיר בשנת 1943 את נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט מן האפשרות של מעשי נקם על ידי פולנים, אותם תיאר כ"בלתי ניתנים למניעה" וכ"עידוד לכל הגרמנים בפולין ללכת מערבה, לגרמניה, לשם הם שייכים." מיד לאחר הכיבוש הסובייטי כמעט כל הגברים הגרמנים ממזרח לקו אודר-נייסה נעצרו בידי הנ.ק.ו.ד. כ"היטלריסטים". רק מיעוטם היו חברי המפלגה הנאצית.
בשנת 1945 הטריטוריות המזרחיות של גרמניה (רובה של שלזיה, פומרניה, מזרח ברנדנבורג, ומזרח פרוסיה), וכן שטחי פולין שסופחו על ידי גרמניה הנאצית, נתפסו על ידי הצבא האדום וכוחות הצבא הפולני. הגירושים הראשונים נעשו ביוזמת הרשויות הצבאיות הפולניות הקומוניסטיות, עוד בטרם קבעה ועידת פוטסדאם כי אזורים אלה יהיה בשליטה זמנית של המינהל הפולני, עד להסכם שלום סופי, זאת כדי להבטיח שישתלבו מבחינה אתנית באופן הומוגני בפולין, כפי ששאפו הקומוניסטים הפולנים. את ההיגיון בפעולותיהם הם מצאו בטענה: "אנחנו חייבים לגרש את כל הגרמנים כיוון שמדינות נבנות על קווים לאומיים ולא על בסיס בינלאומי.". כגרמנים הוגדרו אלה שהם "גרמנים מן הרייך" (Reichsdeutsche), אלה שהופיעו בקטגוריה הראשונה או השנייה של מפקד העם הגרמני (Deutsche Volksliste), או שהיו בעלי אזרחות גרמנית. כ-1.1 מיליון אזרחים גרמנים ממוצא סלאבי אותרו וזוהו. מאלה, רובם לא גורשו, אולם מאות אלפי מתוכם בחרו להגר לגרמניה לאחר 1950, כולל רוב בני המיעוט האתני המזורי (בפולנית: Mazurzy, בגרמנית: Masuren) ממזרח פרוסיה.
בוועידת פוטסדאם נקבע כי השטח ממזרח לקו אודר-נייסה יהיה תחת ניהול פולני וסובייטי עד להסכם השלום הסופי. רכושם של הגרמנים באזור זה הוחרם והם הושמו תחת ניהול מיוחד. הממונה הפולני על שלזיה, אלכסנדר צבאצקי החל בהחרמה חלקית של הרכוש הגרמני בשלזיה כבר ב-26 בינואר 1945, צו נוסף מ-2 במרץ הורה על החרמת כל הרכוש הגרמני מזרחה לקו אודר-נייסה, וצו מינהלי מיום 6 במאי קבע כי כל הרכוש "הנטוש" שייך למדינת פולין. בנוסף, נאסר על גרמנים להחזיק במטבע פולני, המטבע החוקי היחיד במדינה החל מחודש יולי 1945, להוציא את שכרם מעבודה. צעדים אלה יצרו מצב דה פקטו על פיו איבדה האוכלוסייה הגרמנית בשטח מדינת פולין את מרבית זכויותיה. אוכלוסייה זו אף התמודדה עם מעשי איבה, שוד, ביזה, ואף במקרים מסוימים מעשי אונס ורצח, על ידי אנשי מיליציה פולנים וכן מצד כנופיות פושעים. משטרת פולין לא חקרה ולא מנעה ביצוע פשעים אלה, ומבצעיהם לא הועמדו לדין.
בסופו של דבר, רוב האוכלוסייה הגרמנית שנותרה בשטחי המדינה הפולנית שלאחר המלחמה גורשה מפולין לשטחים שממערב לקו אודר-נייסה. בטרם גורשו הגרמנים, חלקם אולץ להשתתף בעבודות כפייה, במחנות עבודה קומוניסטים, חלקם באתרים ששימשו כמחנות ריכוז בעת הכיבוש הנאצי (כך למשל ביאבוז'נו).. כמעט 165,000 גרמנים נשלחו למחנות כפייה בשטח ברית המועצות, רבים מהם מתו במחנות אלה. גישת הציבור הפולני למיעוט הגרמני באותה תקופה, לא הייתה אחידה. מחד היו שעסקו בביצוע פשעים כנגד מיעוט זה, חלקם כנקם על יחסם של הגרמנים לעם הפולני בעת הכיבוש, אחרים הגנו על הגרמנים וסייעו להם.
על פי הערכות כ-7 מיליון בני המיעוט האתני הגרמני גורשו משטחי הטריטוריות הגרמניות המזרחיות אשר הפכו לשטחה של מדינת פולין לאחר תום מלחמת העולם השנייה, בגירושים "פראיים" ומאורגנים, בין השנים 1945–1948. בנוסף גורשו כ-700,000 גרמנים משטחה של פולין כפי שהיה בטרם פרוץ המלחמה. בין השנים 1944–1950 גורשו ממזרח פרוסיה כ-1.4 מיליון למערב גרמניה, וכ-609,000 למזרח גרמניה; ממערב פרוסיה גורשו כ-230,000 למערב גרמניה, ו-61,000 למזרח גרמניה; מן הפרובינציות הגרמניות מזרח לאודר-נייסה, כולל רוב שלזיה, פומרניה ומזרח ברנדנבורג - 3.2 מיליון למערב גרמניה, ו-2 מיליון למזרח גרמניה
צ'כוסלובקיה
בטרם יושמו הסכמות ועידת מינכן בשנת 1938 ולפיהן סופח חבל הסודטים לגרמניה, יותר מ-20% מאוכלוסיית צ'כוסלובקיה הייתה מבני המיעוט האתני הגרמני. במאי 1945 נותרו בסודטים, ובאזורים אחרים בצ'כוסלובקיה, כ-3.5 מיליון גרמנים. בעת הכיבוש הנאצי בצ'כוסלובקיה, ובמיוחד לאחר מעשי הנקם לאחר ההתנקשות בחיי ריינהרד היידריך, רוב קבוצות המחתרת הצ'כוסלובקיות תבעו כי "הבעיה הגרמנית" תיפתר בטרנספר. תביעות אלה אומצו על ידי הממשלה הצ'כוסלובקית הגולה אשר עמלה לגייס את תמיכת בנות הברית לרעיון החל משנת 1943. מאמצים אלה קיבלו ביטוי בהסכמות ועידת פוטסדאם.
על פי הערכות בין 700 ל-800 אלף גרמנים גורשו באופן "פראי" מצ'כוסלובקיה בין החודשים מאי עד אוגוסט 1945. גירושים אלה נעשו בעידוד מדינאים צ'כוסלובקים והוצאו לפועל בדרך כלל על ידי הרשויות המקומיות, באמצעות קבוצות של מתנדבים חמושים ובסיוע הצבא. טרנספר מאורגן על פי הסכמות ועידת פוטסדאם התנהל בין החודשים ינואר-אוקטובר 1946. 1.9 מיליון גרמנים גורשו לאזור האמריקאי בגרמניה, שהיה מאוחר יותר למדינת גרמניה המערבית. יותר ממיליון איש גורשו לאזור הסובייטי, אשר היה מאוחר יותר לגרמניה המזרחית. לכ-250,000 גרמנים אתנים שזוהו כאנטי-פשיסטים, וגרמנים אתנים שהיו חיוניים לתעשייה, הותר להישאר בצ'כוסלובקיה. עם זאת, משפחות רבות שלהן שמות משפחה גרמנים הוכרו כ"צ'כים" והותר להן להישאר בבתיהם. כך ואצלב קלאוס נשיאה השני של הרפובליקה הצ'כית, ורודולף שוסטר נשיאה השני של סלובקיה, נושאים שמות משפחה גרמנים.
על פי הערכות, מספר ההרוגים במהלך גירושים אלה נע בין 10,000 ל-250,000 נפש. בשנת 1995 קבעה ועדה גרמנית-צ'כית הערכה ולפיה מספר ההרוגים נע בין 15,000-30,000 נפש. מניין מקרי המוות כולל מקרי רצח, התאבדות, מוות ברעב, מחלות, מוות במחנות מעצר ומוות בנסיבות טבעיות.
רומניה
בריחת בני המיעוט האתני הגרמני מתחומי רומניה החלה בסתיו 1944. בתחילת 1945 החלו כוחות הכיבוש הסובייטי בגירוש של גרמנים מתחומי רומניה. כ-213,000 גרמנים פונו, גורשו, או היגרו מרומניה. כפי שקרה במדינות אחרות באירופה באותה תקופה, חלק מן המגורשים איבדו את חייהם במהלך פעולות הגירוש. בשנת 1945 נשלחו 67,332 גרמנים וגרמניות מרומניה לעבודות פרך בשטחי ברית המועצות, לפי מקורות אחרים - בין 70,000 ל-75,000. הם הוחזקו שם לכל היותר עד שנת 1950 ורוב רובם חזרו לרומניה. כ-15% מתו במחנות העבודה. מיעוט גורש לאוסטריה וגרמניה. אחרים גורשו למישור ברגאן יחד עם קבותות אתניות וחברתיות אחרותץ מתוך אוכלוסייה של כ-786,000 גרמנים שחיו ברומניה בטרם פרוץ המלחמה, נותרו בה כ-400,000 בשנת 1950. בשנת 1977 חיו כ-355,000 גרמנים ברומניה. אחרי שבשנת 1967 כוננה רומניה יחסים דיפלומטיים עם גרמניה המערבית, בשנות ה-80 של המאה ה-20 החלו רבים מן הגרמנים לעזוב את רומניה, יותר מ-160,000 גרמנים עזבו את המדינה בשנת 1989 לבדה. בשנת 2002 חיו ברומניה כ-60,000 מבני המיעוט הגרמני.
המגורשים בגרמניה ובאוסטריה
ב-29 באוקטובר 1946 היו בשטחי גרמניה הכבושים על ידי בנות הברית כ-9.5 מיליון פליטים ומגורשים גרמנים: 3.6 מיליון באזור הבריטי, 3.1 מיליון באזור האמריקאי, 2.7 מיליון באזור הסובייטי, 100,000 בברלין, ו-60,000 באזור הצרפתי.
מספרם של הפליטים שגורשו אל תוך גרמניה גדל, ובשנת 1950 נמנו בגרמניה המערבית 7.9 מיליון (16.3% מכלל האוכלוסייה). מוצא הפליטים הגרמנים שהגיעו לגרמניה המערבית היה ברובו משטח פולין שלאחר המלחמה, כ-5.5 מיליון איש, רובם מן הטריטוריות המזרחיות, שני מיליון פליטים מאזור הסודטים, ויתרתם מדרום מזרח אירופה, מן המדינות הבלטיות ומרוסיה.
באזור הסובייטי גדל עד 1948 מספר הפליטים ל-4.2 מיליון (24.2% מהאוכלוסייה), ובשנת 1950, שנה לאחר ייסוד גרמניה המזרחית, היו בה 4.4 מיליון פליטים.
בשנת 1950 היוו 12.2 מיליון המגורשים (בגרמנית: Heimatvertriebene) 18% מאוכלוסיית שתי מדינות גרמניה, בעוד 500,000 מגורשים נוספים מצאו מקלט באוסטריה ובמדינות אחרות. בגלל הגירה המונית זו אוכלוסיית גרמניה גדלה ב-9.3 מיליון איש (16%) בין השנים 1939 ל-1950, למרות מספר ההרוגים הגדול בימות המלחמה.
שמואל ברקוביץ
שמואל "שְמֶלֶק" ברקוביץ (נולד ב-14 בפברואר 1947, ירושלים) הוא דוקטור למשפטים, מומחה בנושא המקומות הקדושים לדתות השונות בישראל מבחינה היסטורית, דתית, מדינית ומשפטית. כמו כן, הוא מומחה בעל שם גם לענייני ירושלים (המזרחית והמערבית). ברקוביץ הוא מרצה, חוקר ויועץ בנושאים הנ"ל, וגם מדריך סיורים בירושלים. בנוסף, ברקוביץ הוא גם עו"ד פעיל, ובעל משרד עורכי דין בירושלים, העוסק בעיקר בתחום האזרחי, כולל הופעות בבתי משפט.
ביוגרפיה
שמואל ברקוביץ נולד בירושלים, כבנם היחיד של שאול וטובה ברקוביץ אשר עלו לארץ מפולין וליטא בהתאמה, ממניעים ציוניים. אביו של ברקוביץ היה מפקד בית"ר בעיירה איישישוק בליטא, עלה לארץ בשנת 1930, עבד בייבוש ביצות ובסלילת כבישים ולחם בשורות האצ"ל לפני קום המדינה. לאחר קום המדינה התפרנס מסוכנות למכירת דבקים וכימיקלים. היה חבר מרכז הליכוד. נפטר בשנת 2007 ונקבר בחלקת חללי האצ"ל בבית הקברות בגבעת שאול בירושלים. אמו של ברקוביץ עלתה בגפה לישראל בשנת 1936, והייתה דמות מרכזית בחייו. היא נפטרה בשנת 2003.
ברקוביץ עצמו גדל בשכונת נחלאות ובשכונת רחביה בירושלים, והתחנך בבית הספר "הגימנסיה העברית" בשכונת רחביה בירושלים. ברקוביץ שיחק כדורגל בקבוצת הנוער של בית"ר ירושלים. בנעוריו היה ברקוביץ פעיל בולט בתנועת הצופים בירושלים: מדריך, חבר משלחת הצופים לתנועת "יהודה הצעיר" בארצות הברית, מרכז וראש שבט "מודיעין" בירושלים. הוא יזם וקבע את סדרי טקס ערב יום הזיכרון של שבט "מודיעין" באתר ההנצחה של פלוגת התובלה היהודית 462 בצבא הבריטי, בבית הקברות הצבאי, בהר הרצל בירושלים, טקס שמתקיים באותה מתכונת מ-1966 עד היום.
את רוב שירותו הצבאי העביר ברקוביץ בחיל ההנדסה הקרבית. לאחר סיום שירותו הסדיר, התנדב ברקוביץ לקורס קצינים קרביים וחזר לשרת כמפקד פלוגה מבצעית ביחידתו. הוא סיים את שירותו בצה"ל בדרגת רס"ן. ברקוביץ לחם במלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים, מלחמת ההתשה, מלחמת לבנון הראשונה ובאינתיפאדה הראשונה.
ברקוביץ למד בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, במחזור הראשון בהר הצופים, וסיים את התואר הראשון בהצטיינות וכתלמיד המצטיין של מחזורו בשנת 1971. הוא הוסמך כעו"ד בפברואר 1973. כהמשך ישיר ללימודיו, הוא המשיך לתואר שני, "קפץ כיתה" ועבר למסלול הישיר לדוקטורט. סיים את התואר השלישי בהצטיינות יתרה בשנת 1978. נושא עבודת הדוקטורט היה: "המעמד המשפטי של המקומות הקדושים בארץ ישראל".
ברקוביץ נשוי לאילנה (צוקרמן), מנהלת המחלקה לגיל השלישי בעיריית ירושלים. לבני הזוג 2 ילדים: עופר וכרמל. עופר הוא יו"ר תנועת "התעוררות בירושלים", שימש סגן ראש העיר בין השנים 2013–2017 והתמודד על ראשות עיריית ירושלים ב-2018.
פעילות מקצועית
ברקוביץ עובד כעורך דין מאז שנת 1973 ועד היום (נכון ל-2020), בעל משרד עורכי דין העוסק בתחום המשפט האזרחי, ומתמחה בנזיקין, עבודה, ליקויי בנייה, חוזים, נדל"ן, סכסוכי ירושה, צוואות, חוזים, משפט מסחרי והופעות בבית המשפט בנושאים האלה.
עבודת הדוקטורט של ברקוביץ, "המעמד המשפטי של המקומות הקדושים בארץ ישראל", שימשה כמסמך עזר חשוב לצוות הישראלי בשיחות השלום בין ישראל לבין מצרים, בשנת 1978, בקמפ-דייוויד שבארצות הברית. צוות המשא ומתן של ישראל בוועידת קמפ-דייוויד השנייה (יולי 2000), התייעץ עם פרופ' רות לפידות וד"ר ברקוביץ בקשר לסעיפים של מתווה קלינטון, הנוגעים להצעה להסדר שלום בירושלים ובהר הבית.
בשנים 2003–2006 היה ברקוביץ חבר בצוות מחקר של מכון ירושלים לחקר ישראל, אשר גיבש מספר חלופות להסדר שלום בירושלים ובהר הבית, והגיש אותן בכתב לראש ממשלת ישראל.
בשנים 2006–2007 ייעץ ברקוביץ לעמותת "מרכז שמעון ויזנטאל", הבונה את מוזיאון הסובלנות בשכונת ממילא בירושלים, בעניין מעמדו המשפטי בהלכה המוסלמית של בית הקברות המוסלמי לשעבר בשכונת ממילא, בירושלים, אשר בתחומו נבנה מוזיאון הסובלנות. חוות הדעת, שכתב ברקוביץ בנדון, ואשר שללה את מעמדו של המתחם הנדון כ"בית קברות מוסלמי" לפי פסיקת חכמי האסלאם, הוגשה לבית המשפט העליון, וסייעה לדחיית העתירה שהגישו המוסלמים נגד בניית המוזיאון.
בעקבות מינוי מבקר המדינה לחקור את פעילות הרשויות השונות בעקבות הפגיעות החוזרות ונשנות של הפלסטינים בעתיקות בהר הבית, הגיש לו ברקוביץ, ביום 15.1.2008, דו"ח מקיף בנושא זה. הדוח הזה שימש בסיס לביקורת החריפה, שמתח מבקר המדינה, בדוח המסכם שלו בנידון, על פעולות הרשויות הישראליות בהר הבית, שהוגש לוועדת הכנסת לביקורת ענייני המדינה בסוף שנת 2010.
ברקוביץ היה חבר הנהלת "הוועד למניעת הרס העתיקות בהר הבית" במשך 14 שנה (2000–2014). בוועד הזה חברים אישי ציבור מכל קצווי הקשת הפוליטית. הוועד פעל לשכנע את ממשלת ישראל ואת משטרת ישראל להפסיק את הפגיעות החוזרות ונשנות של הפלסטינים בעתיקות הר הבית, ולפקח בקפדנות על העבודות הפלסטיניות באתר הקדוש.
בשנת 2015 הזמין הנשיא רובי ריבלין את ברקוביץ לשלוש פגישות ייעוץ: הראשונה בעניין תנאי החיים במזרח ירושלים, השנייה בעניין הר הבית והשלישית בעניין היחסים בין ישראל לבין הוותיקן.
בשנים 2016–2018 ייעץ ברקוביץ לעדה הנוצרית האתיופית בעניין הסכסוך שבינה לבין העדה הנוצרית, הקופטית לגבי שיפוץ מנזר הסולטאן שעל גג כנסיית הקבר הקדוש.
במרץ 2020 הגיש ברקוביץ לפרקליטות מחוז חיפה, חוות דעת בעניין העתקת בתי קברות או קברים בודדים לפי ההלכה המוסלמית וההלכה היהודית. חוות הדעת הזאת הוגשה לבית משפט השלום בחיפה במסגרת תביעה של רשות מקרקעי ישראל להעתקת 3 קברים של חמולה בדואית, שבהסתמך עליהם התנגדו הבדואים לבנייתו של פרויקט דירות למגורים ליד כרמיאל.
ברקוביץ הוא גם חוקר ידוע בענייני ירושלים והמקומות הקדושים בישראל. הוא כתב מאמרים רבים וחיבר ארבעה ספרים בנושאים הנ"ל. שניים מהספרים האלה: "מלחמות המקומות קדושים" ו- "מה נורא המקום הזה" הם ספרי יסוד בתחום הנ"ל, ומהווים ספרי לימוד בחוגים שונים באוניברסיטאות. הספר הראשון קיבל את הפרס הראשון של מרכז יפה למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת ת"א למחקר המצטיין בתחום ביטחון ישראל בשנת 2001.