cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מהמט החמישי
ביוגרפיה
מהמט החמישי נפטר כשהיה בן 73, ב-3 ביולי 1918, ארבעה חודשים בלבד לפני כניעת מעצמות המרכז, ולפיכך הוא לא נאלץ לחזות בהתפרקות האימפריה העות'מאנית. הוא בילה את מרבית חייו בארמונות דולמאבהצ'ה (Dolmabahçe) וילדז (Yıldız) באיסטנבול, ונקבר בעיר זו.
יורגן הברמאס
הגותו
מטרתו העיקרית של האברמאס הייתה יצירת תאוריה חברתית שהיא גם מסגרת מוסרית אוניברסלית בלתי מדכאת וכוללנית. המסגרת נשענת על הטיעון כי לכל מעשי הדיבר יש מהות פנימית - המטרה של הבנה הדדית, ושלישויות אנושיות יש את היכולת התקשורתית לגרום לכזו הבנה. האברמאס בנה מסגרת זו מתוך תאוריית מעשה הדיבר של אוסטין וסרל, התאוריות על התפתחות מוסרית של ז'אן פיאז'ה ולורנס קוהלברג, ומוסר השיח של עמיתו מהיידלברג, קרל-אוטו אפל.
בתחום הסוציולוגי, תרומתו העיקרית של האברמאס היא פיתוח של תאוריה מקיפה לאבולוציה חברתית ולמודרניזציה, המתמקדת בהבדל שבין רציונליות ורציונליזציה תקשורתיות מצד אחד ובין רציונליות ורציונליזציה אסטרטגית\אינסטרומנטלית מצד שני. מסגרת זו כוללת ביקורת מנקודת מבט תקשורתית על תאוריית המערכות החברתיות המבוססת על בידול, שפותחה על ידי ניקולס לוהמן, תלמידו של פרסונס.
האברמאס רואה את הרציונליזציה, הומניזציה (הפיכה להומני) ודמוקרטיזציה של החברה במונחים של מיסוד הפוטנציאל הרציונלי הטבוע ביכולת התקשורתית שהיא מיוחדת למין האנושי, התפתחה במהלך האבולוציה, אך מדוכאת או מוחלשת בחברה העכשווית בידי הדרך בה חלקים נרחבים מהחיים החברתיים, כמו השוק, המדינה וארגונים, נתפסו על ידי רציונליות אסטרטגית\אינסטרומנטלית, כך שההיגיון של המערכת דוחק את רגליו של הגיון העולם החי.
האברמאס מפורסם כמורה וכמנחה. בין תלמידיו הבולטים היו הסוציולוג הפוליטי קלאוס אופה, התאורטיקן הסוציולוגי הנס יואז, והתאורטיקן של האבולוציה החברתית, קלאוס אדר, הפילוסוף החברתי אקסל הונת, הפילוסוף האמריקאי תומאס מקארתי והסופר האוסטרי פטר הנדקה.
פרסומו של האברמאס הוא כאינטלקטואל ציבורי, לא פחות מאשר כחוקר, והוא השתמש בעיתונות העממית על מנת לתקוף היסטוריונים, שלדעתו נקטו בעמדה אפולוגטית כלפי מבצעי השואה וניסו להציב אותה בפרספקטיבה יחסית או להפחית מערכה. מחוץ לגרמניה, פרסומו העיקרי בא לו, יש להניח, בשל ההמשגה של הספרה הציבורית.
הספרה הציבורית
יורגן האברמאס כתב רבות על רעיון הספרה הציבורית, כשהוא משתמש בתיאורים של דיאלוגים שהתרחשו בבתי קפה בצרפת של המאה ה-18. ספרה ציבורית זו של דיון רציונלי על נושאים של חשיבות פוליטית, שהתאפשרה בעקבות ההתפתחות של תרבות בורגנית סביב בתי קפה, סלונים אינלקטואליים וספרותיים, והמדיה המודפסת, היא שעזרה לאפשר את הדמוקרטיה הפרלמנטרית, וקידמה את האידיאלים של הנאורות - שוויון, זכויות אדם וצדק. הספרה הציבורית הודרכה על ידי נורמה של ויכוח רציונלי ודיון ביקורתי שבו העוצמה של טענתו של אדם הייתה חשובה יותר מאשר זהותו
לפי האברמאס, מגוון גורמים הביאו לקריסה של הספרה הציבורית הבורגנית של הנאורות. החשוב מביניהם, כוחות מבניים, ובעיקר הצמיחה של מדית-המונים מסחרית, הביאה למצב שבו המדיה נעשתה יותר למוצר - משהו אותו צורכים - ופחות מכשיר לדיון ציבורי.
בחיבורו העיקרי, "תאוריה של פעולה תקשורתית" (1984), הוא מבקר את התהליך החד-צדדי של מודרניזציה, המקובל בידי כוחות של רציונליזציה כלכלית ומנהלית. האברמאס משרטט את המעורבות הגדלה של מערכות פורמליות בחיים היומיומיים שלנו כמקבילה להתפתחות של מדינת הרווחה, קפיטליזם קואופרטיבי ותרבות צריכה המונית. מגמות אלה, המחזקות זו את זו, עושות רציונליזציה לתחומים נרחבים של החיים הציבוריים, ומשליטות עליהם את הלוגיקה של יעילות ושליטה. מפלגות פוליטיות וקבוצות אינטרסים מחליפות את הדמוקרטיה ההשתתפותית, והחברה נשלטת ממקום מרוחק יותר ויותר מהאזרחים. כתוצאה מכך, הגבולות בין הציבורי והפרטי, היחיד והחברה, המערכת ועולם-החיים מתמסמסות. חיים ציבוריים דמוקרטיים פורחים רק כאשר מוסדות נותנים לאזרחים את הכוח לדון בנושאים של חשיבות ציבורית. הוא מתאר טיפוס אידיאלי של "מצב דיבור אידיאלי", שבו הגורמים השונים הם בעלי עוצמה זהה ביחס ליכולת השיח שלהם, מכירים בשוויון החברתי הבסיסי זה של זה, והדיבור אינו מופרע או מעוות בידי אידאולוגיה או הבנה מוטעית.
האברמאס אופטימי לגבי האפשרות של תחייה של הספרה הציבורית. הוא מקווה לעתיד שבו תתפתח קהילה ציבורית שתתעלה מעל למדינת-הלאום המבוססת על דמיון אתני ותרבותי, לכזו המבוססת על זכויות וחובות שוות של אזרחים. זוהי תאוריה דמוקרטית של שיח, שמחייבת קהילה פוליטית שתוכל להגדיר באופן קולקטיבי את הרצון הפוליטי שלה, וליישם אותה כמדיניות ברמה של מערכת משפטית. מערכת פוליטית זו מצריכה ספרה פוליטית אקטיביסטית, שבה ניתן יהיה לדון בנושאים בעלי עניין משותף ונושאים פוליטיים, והעוצמה של דעת הקהל תוכל להשפיע על תהליך קבלת ההחלטות.
הכביש האירופי E30
הכביש האירופי E30 (באנגלית: European route E30) הוא כביש מהיר בכיוון מערב-מזרח המשתרע לרוחב אירופה, מקורק שבאירלנד ועד אומסק שברוסיה. הנתיב מתבסס על כבישים מדינתיים בארצות שבהן הוא חולף, אשר סומנו בשלטים במספרו של הכביש. אורכו הכולל הוא 6,530 קילומטר.
הכביש מהווה חלק מרשת כבישי ה-E הבינלאומית, אשר פותחה על ידי הנציבות הכלכלית של האו"ם לאירופה (UNECE).
תוואי הכביש
תוואי הכביש חולף בתחומיהן של שבע מדינות אירופיות. להלן היישובים העיקריים שלאורך נתיבו: למעלה ממחצית אורכו של הכביש מצויה בתחומי רוסיה: אורכו מקורק ועד מוסקבה 3,300 קילומטר, וממוסקבה ועד אומסק 3,230 קילומטר. ממוסקבה מזרחה ועד אומסק חופף תוואי הכביש לתוואי הכביש האסייתי 6, המסתיים בבוסאן שבקוריאה הדרומית.
במהלך נתיבו פוגש תוואי הכביש בתוואי עשרות כבישים אחרים ברשת כבישי ה-E הבינלאומית.
קטעי הכביש בתחומי בריטניה אינם מסומנים בסמלו של הכביש.
שוער
שוער הוא אחד התפקידים במערך של קבוצות ספורט במשחקי כדור שבהם המטרה היא הבקעת שער, כגון כדורגל, כדוריד, כדורמים, לקרוס, הוקי (הוקי קרח, הוקי רולר, הוקי גלגיליות (קואד), הוקי שדה) ועוד.
השוער הוא השחקן האחראי על מניעת הבקעת שער קבוצתו על ידי הקבוצה היריבה, והוא משחק לרוב סמוך לשערו ובדרך כלל לא משתתף במהלכי ההתקפה של קבוצתו. זהו תפקיד שונה באופן מהותי משאר התפקידים במגרש ולכן מחייב התמחות מיוחדת, עד כדי כך שבקבוצות רבות קיים מאמן מיוחד לשוערים. ישנם בדרך כלל בחוקי המשחק סעיפים הנוגעים רק לשוערים ומתירים להם פעולות האסורות על שאר השחקנים, או להפך, אוסרות עליהם פעולות המותרות לשאר השחקנים.
שוער כדורגל
בכדורגל, השוער מגן על שער קבוצתו ולו הרשאות מיוחדות במשחק. הבולטת בהן, המבדילה אותו מיתר השחקנים, היא היותו היחיד הרשאי לגעת בידיו בכדור (למעט בעת ביצוע הוצאת חוץ), בתנאי שהוא נמצא בתוך רחבת ה-16 מטר הסמוכה לשער קבוצתו, כשהכדור לא הגיע אליו מרגל שחקן קבוצתו. נהוג ששוער בקבוצה לובש חולצה שעליה המספר 1.
שוערים נוהגים ללבוש כפפות, כדי שיגנו על ידיהם מבעיטות כדור עוצמתיות.
תפקיד השוער בכדורגל הומצא באנגליה ב-1870. תחילה נאסר עליו לנגוע בכדור בידו, לאחר מכן הותר לו בכל המגרש, אחר כך נקבעה הגבלה לחצי המגרש של הקבוצה, ובהמשך הזכות צומצמה לרחבת 16 המטרים.
שוער כדורמים
לשוערי כדורמים שלוש פריבילגיות מיוחדות כשהם נמצאים באזור ארבעה המטרים:
לשוערים גם הגבלה אחת שלשחקנים רגילים במשחק אין: אסור להם לעבור את קו חצי המגרש.
חנה אזולאי-הספרי
חנה אזולאי-הספרי (נולדה ב-29 ביוני 1960) היא שחקנית, תסריטאית, מחזאית ובמאית קולנוע ישראלית, זוכת פרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר ופרס תור הזהב לשנת 2018.
ביוגרפיה
אזולאי-הספרי נולדה בשכונה ד' בבאר שבע בשם חנה אזולאי להורים עולים ממרוקו. בנעוריה עברה לגור בפנימייה ולמדה בבית הספר התיכון על שם מיי בויאר בירושלים. לאחר שהפכה לשחקנית תועדה (יחד עם אחרות) בסרט "מחוננות" ובו חזרה לאותה תקופה בחייה בביקורת. בצבא שירתה בתיאטרון צה"ל. לאחר שירותה הצבאי למדה משחק לתואר ראשון בחוג לתיאטרון ובחוג לקולנוע של אוניברסיטת תל אביב.
בתיאטרון
אזולאי-הספרי הייתה ממקימי "קבוצת התיאטרון הפשוט", שבה הופיעה בהצגות רבות ובהן בהצגה "תשמ"ד", שזכתה במקום ראשון בפסטיבל עכו, ועל משחקה קיבלה אף את פרס "השחקנית הטובה ביותר" 1983.
שיחקה בתיאטרון הקאמרי, בתיאטרון חיפה, בתיאטרון באר שבע ובתיאטרון בית ליסין וגילמה תפקידים רבים ומרכזיים. עלמה ב"תשמ"ד" (שמואל הספרי), ג'ולי ב"שקרים" (יו וויטמור), אמליה ב"בית ברנרדה אלבה" (לורקה), מרי והודא ב"חצוצרה בוואדי" (עיבוד של שמואל הספרי לספרו של סמי מיכאל), תפקידים שונים ב"הזמן הצהוב" (עיבוד לספרו של דויד גרוסמן), תפקידים שונים ב"המלך" (שמואל הספרי), פוק ב"חלום ליל קיץ" (שייקספיר), מירנדה ב"הסערה" (שיקספיר), שולמית ב"נתניה" (מאת שמואל הספרי), רחל ב"ולנטינו" (רמי דנון ואמנון לוי).
כתבה את המחזות: "בטולות שידוך" שהוצג בתיאטרון הקאמרי ובתיאטרון "The Red Lion" בלונדון; את "סליחות" שהוצג בבית ליסין ב-2001 ושוב ב-2015, בתיאטרון העברי ובתיאטרון "נוטארה" (NOTTARAׂ) בבוקרשט, רומניה, ובתיאטרון סאטו מארה ברומניה. ואת "מימונה" שהוצג אף הוא בתיאטרון בית ליסין. אזולאי-הספרי כתבה ושיחקה במחזה "דינה" לראשונה בתיאטרון הישראלי The Israeli Theater בבוסטון ועלה בתיאטרון דימונה ב-2019.
בקולנוע
שיחקה בסרטים ישראלים רבים, בהם: "זעם ותהילה" (דפנה), "נאדיה" (בתפקיד נאדיה), "כביש ללא מוצא" (בתפקיד אילנה), "המחצבה" (בתפקיד אסתר), "בנות" (בתפקיד שולי חזן), "שחור" (בתפקיד חלי), "חולה אהבה בשיכון ג'" (בתפקיד לבנה), "שושלת שוורץ" (בתפקיד רונית), "שבעה" (בתפקיד סימונה), ובסרטים האמריקאים "מחץ הדלתא-3","מגן אנושי", ו"אהבה אסורה".
כתבה את התסריט האוטוביוגרפי לסרט "שחור". כתבה, ביימה, הפיקה, ושיחקה בסרט "אנשים כתומים" שעלה לאקרנים ב-2014.
בטלוויזיה
שיחקה בסדרות טלוויזיה רבות ובהן "אסתי המכוערת" (בתפקיד מיכל קצב), "אהבה מדרגה ראשונה" (בתפקיד נאוה עבאדי), "צמות" ו"הבורר" (בתפקיד גילה אסולין), "פולישוק" (בתפקיד סולי ברזל הרל"שית) וכן במספר סדרות טלוויזיה גרמניות. כמו כן, שיחקה בתפקיד מרכזי בעונה השנייה של הסדרה "כפולים".
יצרה והנחתה את הסדרות הדוקומנטריות "הפועלות" ו"אימפריה קטנה שלי", על העצמת נשים באמצעות יזמות עסקית. כמו כן, כתבה את התסריט של מספר פרקים בסדרת הטלוויזיה "מעורב ירושלמי".
משנה חברתית
אזולאי-הספרי היא יוצרת פמיניסטית מזרחית. הדמויות אותן היא משחקת, יוצרת ומציגה בסרטיה הקולנועיים והתיעודיים, מעלות סוגיות הנוגעות במגדר, זהות ומעמד בחברה הישראלית. סרטיה "שחור" ו"אנשים כתומים", וסרטי תעודה אותם היא מנחה ומובילה, כגון הסדרות "הפועלות" ו"אימפריה קטנה שלי" בה מככבות נשים מהפריפריה, מעלים לסדר היום הציבורי סוגיות של צדק חברתי. בחודש מרץ 2015 הציגה קטעים מסרטה "אנשים כתומים" בוועידה הבינלאומית למעמד האישה באו"ם ונשאה נאום בגנות התופעה של נישואי ילדות בעולם.
מכהנת כיו"ר המועצה הציבורית "בית רות" לנערות בסיכון.
נמנית בין מייסדי מפלגת גשר בראשות אורלי לוי-אבקסיס.
חיים אישיים
אזולאי-הספרי מתגוררת כיום ביפו, נשואה לבמאי והמחזאי שמואל הספרי ולהם שלושה ילדים. בנה הבכור אריה הוא שחקן ומוזיקאי, בנה הצעיר, אבשלום גם הוא מוזיקאי וחבר יחד עם אריה בצמד המוזיקלי WC.
אדי ואסקס
אדי רפאל ואסקס אנדרדה (בספרדית: Edy Rafael Vásquez Andrade; 31 באוקטובר 1983 – 12 במאי 2007) היה כדורגלן הונדורי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה בינלאומית
ב-16 באוגוסט 2006 ערך ואסקס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הונדורס, בתיקו 0-0 נגד נבחרת ונצואלה במשחק ידידות. הוא ערך שלוש הופעות במדי הנבחרת, כולן במשחקי ידידות.
מותו
ב-12 במאי 2007 מת ואסקס בגיל 23, לאחר שרכב בו נסע התנגש בקיר. נהג הרכב ונוסע נוסף נפצעו. המשטרה מסרה כי כל השלושה היו תחת השפעת אלכוהול.
לשם הנצחתו, מוטגואה הפסיקה את השימוש בחולצה מספר 16, אותה לבש, למשך שתי עונות.
מרי אלן בייטס
מרי אלן בייטס (באנגלית: Mary Ellen Bates) היא מידענית עצמאית והנשיאה של חברת Bates Information Services לייעוץ והדרכה בתחום המידענות.
בייטס סיימה תואר שני במידענות באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 1981, ובשנים 1984–1991 שימשה כמנהלת הספרייה של חברת MCI, תפקיד אשר כלל איתור מידע עבור עובדי החברה. בשנת 1991 הקימה בייטס את החברה לשירותי מידענות אותה היא מנהלת עד היום. בנוסף, כיהנה בייטס פעמיים כיושבת ראש אגודת המידענים העצמאיים האמריקנית (AIIP).
בזמנה הפנוי, עוסקת בייטס בצילום חובבני ובאימוני ריצת מרתון.
האימפריה שהשמש אינה שוקעת בה לעולם
הביטוי "האימפריה שהשמש אינה שוקעת בה לעולם" נועד לתאר את גודלה העצום של אימפריה המשתרעת על פני מקומות רבים בכדור הארץ, כך שבכל זמן נתון השמש זורחת לפחות באחד משטחיה. הביטוי שימש במהלך השנים לתיאורן של שתי אימפריות: האימפריה הספרדית והאימפריה הבריטית.
האימפריה הספרדית
הביטוי "האימפריה שהשמש אינה שוקעת בה לעולם" (ספרדית: El imperio en el que nunca se pone el sol) נאמר לראשונה במאה ה-16 על ידי קרלוס הראשון, מלך ספרד כדי לתאר את האימפריה הספרדית שלו: "בממלכתי השמש אינה שוקעת לעולם".
בתקופת מלכותו של קרלוס הייתה ספרד אימפריה עצומה שכללה את ממלכת קסטיליה ולאון (כולל האימפריה האמריקאית שלהן), ממלכת אראגון (כולל האימפריה הים-תיכונית שלה - סיציליה, האיים הבלאריים, סרדיניה, וממלכת נאפולי), ארצות השפלה ועוד.
האימפריה הבריטית
במאה ה-19 נעשה שימוש בביטוי כדי לתאר את האימפריה הבריטית, במיוחד בתקופה הוויקטוריאנית, כאשר מפת העולם הבריטית נצבעה בוורוד או באדום כדי להדגיש את כוחה.
הגם שהמשפט אינו בשימוש עוד בפוליטיקה הבריטית, עד היום עוד לא שקעה השמש על שרידי האימפריה הבריטית - "הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים" ו"ממלכות חבר העמים הבריטי" - שצ'ארלס השלישי עומד בראשן.
ישנו קוצר ומוות שמו
ישנו קוצר ומוות שמו (בגרמנית: Es ist ein Schnitter, heißt der Tod) הוא מזמור גרמני עממי מן המאה ה-17. המזמור מתאר את עוצמתו המיידית של המוות (המואנש בדמותו של קוֹצֵר) אל מול אפסותם והבלותם הארעית של בני האנוש.
רקע היסטורי
על פי זיגפריד בֶּקֶר מהפקולטה למדעי החברה והפילוסופיה באוניברסיטת מרבורג, המזמור נכתב על רקע זוועות מלחמת שלושים השנים והמגפות שהתפשטו ברחבי אירופה ההרוסה בשנים שבמהלכה ולאחריה, כתוצאה מתנועות מאסיביות של אוכלוסייה מוכת רעב ומחלות מידבקות מאזורים שנכבשו לאזורים אחרים. תנועות אוכלוסייה מאסיביות אלה גרמו להמשך הפצה של המגפות בערים הצפופות, חסרות אמצעי היגיינה, וקיבועו בתודעה של המוות כנמצא בכל מקום ובכל זמן. תיאורים של מלאך המוות כאוחז בחרמש וקוצר פרחים כאלגוריה לבני האדם משלבת תיאורי כתבים מן המאה ה-14 עם תיאורים מן המקרא והברית החדשה.
תיאורים תקופתיים של גופות מרוטשות אכולות רימה וחולדות שימשו בסיס לטקסט המפורש והקשה המופיע במזמור. עם זאת, בסופו של המזמור מובעת התקווה לעתיד של ניצחון החיים על המוות במהלך הדורות הבאים.
גרסאות
הגרסה המוקדמת ביותר של המזמור הוא עלון כנסייתי מודפס משנת 1638 שנכתב לכבוד מותו של אציל צעיר מרגנסבורג בשנת 1637, אשר הכיל 16 בתים. כבכל הפואמות העממיות, אורך הטקסט משתנה, וכך גם מספר הבתים במזמור בהתאם לגרסאות שונות של המשכתבים. כך למשל הגרסה משנת 1640 מחזיקה שמונים בתים. הטקסט מופיע גם בספרי מזמורים קתוליים מן המאה ה-17 וה-18 בעיקר בספרי המזמורים של הכומר מרטין מקוכם אך גם של אחרים ובשמות שונים ("המוות של הקוצר", "שיר הקוצר" – "Schnitterlied").
פרסום המזמור בשנת 1806 באסופה הספרותית של שירה גרמנית עממית, קרן הפלא של הנער החזירה אותו לתודעה הציבורית במהלך המאה ה-19, ובמהלכה פרסמו מתרגמים נוספים גרסאות ועיבודים נוספים של הטקסט המקורי. מוזיקאים רבים ובהם מנדלסון, שומאן בראהמס ואחרים, חיברו לחנים למילות המזמור.
בסקירתו אודות קרן הפלא של הנער מתאר גתה את המזמור כ"שירת מוות של הכנסייה הקתולית שראויה להיות פרוטסטנטית". המשורר והסופר הגרמני בן התקופה הרומנטית קלמנס ברנטנו הרבה לצטט את המזמור בעבודותיו כבר בתחילת המאה ה-19, תוך ביצוע עריכה ושיכתוב משמעותיים של הטקסט אך בשנים שלאחר מכן חזר להשתמש בגרסאות מדויקות יותר של המקור.
קטעים מן המזמור ממשיכים להיות מצוטטים גם ביצירות מודרניות מו למשל ב"ברלין אלכסנדרפלאץ" של ריינר ורנר פאסבינדר משנת 1980 או בסדרת ספרי הפשע הגרמנית "המפקח קלופטינגר" משנות האלפיים.
המזמור תורגם לעברית על ידי יוסף אחאי וגרסה שלו על פי לחן של יוהנס בראהמס בוצעה בשנת 1954 על ידי מקהלת קיבוץ בארי.
אברהם דנציג
רבי אברהם דאנציג (ה'תק"ח, 1748 – ד' בתשרי ה'תקפ"א, 1820) היה מחברם של ספרי ההלכה חיי אדם, חכמת אדם ובינת אדם.
ביוגרפיה
נולד בשנת תק"ח לרב יחיאל מיכל בעיר דנציג (בימינו גדנסק שבפולין). בצעירותו למד אצל הרב יוסף ליברמן מפראג. בסביבות גיל שמונה עשרה עבר ללמוד אצל הנודע ביהודה ובאותה תקופה גם התחתן. לאחר חתונתו עבר לווילנה ועבד כסוחר ובאופן לא רשמי שימש כרב, כאידיאל שאין ליהנות מן התורה. לאחר שירד מנכסיו בסביבות שנת תק"ע שימש באופן רשמי כרב ודיין בווילנה.
הרב אברהם דנציג בא בקשרי משפחה עם משפחת הגאון מווילנה אחר שבנו רבי יצחק נשא את בתו של רבי יהודה לייב קרמר (בנו של הגר"א). הוא גילה הערצה רבה לגאון וקרא לו "יחיד בדורו" ופירט את סדר לימודו בתחילת ספרו "זכרו תורת משה".
בשנת 1804 פרצה שרפה בסמוך לבית משפחת דנציג במחסן אבק שרפה, ושלושים ואחד אנשים נספו בה. לעומת זאת מבני המשפחה רק נפצעו. הרב אברהם דנציג תיקן לזכר הנס יום חג קבוע וכינהו פולווערפורים - "פורים של אבק שרפה".
ספרו "חיי אדם" נחשב כספר הפסיקה הנחשב ביותר במזרח אירופה עד התפשטות הספר משנה ברורה. ברחבי ליטא ובלארוס התקיימו בריכוזים היהודיים חבורות מיוחדות בשם "חיי אדם", שמטרתם לימוד משותף, בדרך כלל עם רב או מגיד שיעור בספר "חיי אדם" הלכה למעשה. בערים רבות היו אפילו בתי כנסת מיוחדים - "קלויז חיי אדם".
נפטר בד' בתשרי ה'תקפ"א בגיל שבעים ושלוש, היו שמצאו בזה רמז לספרו העיקרי שחיבר (חיי אדם בגימטריה שבעים ושלוש). נקבר בבית הקברות של שניפישוק בווילנה, בו טמון גם מחותנו הגר"א.
הזמר אהרן רזאל הוציא שיר בשם "דעתי עליה", מתוך הקדמתו של הרב דנציג לספרו "חכמת אדם", שאף כשהיה סוחר, הייתה דעתו על התורה.
ספריו
היה בכוונתו להוציא גם קיצור הלכות על דיני ממונות בשם משפטי צדק וקיצור הלכות באבן העזר בשם בית הנשים הוא לא סיים את הספרים הללו והחלקים שסיים צורפו לספרו חכמת אדם.
וסילי לבדב-קומאץ'
וסילי איבנוביץ' לבדב-קומאץ' (ברוסית: Василий Иванович Лебедев-Кумач; 5 באוגוסט 1898 – 20 בפברואר 1949) היה משורר רוסי סובייטי, שנודע בעיקר כמחבר המילים לשירים פטריוטיים ואידאולוגיים של תקופת סטלין.
לבדב נולד במוסקבה במשפחתו של סנדלר. את שיריו הראשונים הוציא לאור בשנת 1916, ובשל תמיכתו בקומוניזם הוסיף לשם משפחתו את הסיומת "קוּמָאץ'" – כינוי רוסי לדגל הקומוניסטי האדום וחיבר שירים רבים שתומכים בצבא האדום. משנת 1918 עבד בעיתונים הקומוניסטיים החדשים. בין השנים 1919–1921 למד בפקולטה להיסטוריה ופילולוגיה באוניברסיטת מוסקבה, ובאותו זמן עבד במחלקת הדפוס של מועצת המלחמה המהפכנית (Реввоенсовет) ושל סוכנות הטלגרף של רוסיה (РОСТА).
לבדב חיבר את המילים לשירים במספר סרטים סובייטים ידועים, בהם "החֶבְרֶה השמחים" (Весёлые ребята) ו"קרקס" (Цирк). כמו כן, חיבר שירים פטריוטיים סובייטיים, אשר מפארים את הגדולה והעוצמה של ברית המועצות, את החופש והשפע שהשלטון הסובייטי מעניק לאזרחיו, את מעמד הפועלים ואת המנהיג סטלין. כמה משיריו עסקו גם בספורט – נושא שטופח על ידי השלטון הסובייטי.
לבדב-קומאץ' חיבר את מילות "המנון מפלגת הבולשביקים" (Гимн партии большевиков). למרות שמו, שיר זה לא החליף את האינטרנציונל בתור ההמנון הרשמי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. עם זאת, לאחר שהוכנסו בו שינויים רבים, השיר הפך להמנון ברית המועצות – אך לבדב-קומאץ' כבר לא נרשם כמחברו. לאחר הכנסת שינויים נוספים שיר בעל אותו לחן היה להמנון הפדרציה הרוסית.
משנת 1937 היה חבר במועצה העליונה של ברית המועצות. בשנת 1941 הוענק לו פרס סטלין. בעת מלחמת העולם השנייה שירת בצי הסובייטי הלוחם בתפקיד פוליטרוק ועבד בעיתוני חיילים. הגיע לדרגת אלוף-משנה (полковник). חיבר את השיר "מלחמה קדושה" (Священная война), שהפך לאחד השירים הרוסיים הפטריוטיים המזוהים ביותר עם המלחמה. קיימת טענה שהשיר חובר על ידי משורר רוסי אחר בתקופת מלחמת העולם הראשונה, אך לרוב הדעות, גם אם לבדב-קומאץ' התבסס על שיר אחר, הוא ערך אותו לבלי הכר וכתב את רוב הטקסט בעצמו.
לאחר מותו של סטלין שירים רבים של לבדב-קומאץ' נשארו ידועים ואהובים בקרב תושבי רוסיה, אך המילים שמפארות את סטלין שונו כאשר השירים הושמעו בציבור.
Made in Germany
Made in Germany (עברית תוצרת גרמניה; גרמנית Hergestellt in Deutschland) הוא כיתוב באנגלית המופיע על סחורות ומציין כי הן יוצרו בגרמניה.
היסטוריה
התווית המכילה כיתוב זה הופיעה לראשונה בבריטניה לפי "חוק סימון הסחורות 1887" (באנגלית: "Merchandise Marks Act 1887") במטרה לסמן בבירור תוצרת חוץ. בתקופה זו סחורה תוצרת חוץ נחשבה לנחותה מזו המקומית, ובאמצעות סימון זה קיוו השלטונות הבריטים שהצרכנים ידבקו ברכישת מוצרים מתוצרת בריטית.
בשנת 1894 הרייכסטאג הגרמני הודיע כי על אף שבתחילה חלה ירידה קלה ברווחים, היצרנים הגרמניים סבורים שהתווית היא בעלת יתרון כלכלי שכן היא מאפשרת להבחין בין התוצרת הגרמנית לבין שאר התוצרת הבריטית. למעשה בסימון הסחורה בתווית "Made in Germany", הפכה הסחורה למותג ייחודי. בעקבות הודעה זו יצרנים גרמנים רבים הוסיפו את התווית למוצריהם ואפילו מלחמת העולם הראשונה לא גרמה להם להסיר אותה, חרף החרם הכלכלי שהטילה בריטניה על מעצמות הציר. ברבות השנים המונח "Made in Germany" נקשר לאמינות גבוהה ולאיכות של המוצר, ואף לשלמותו.
מעמד חוקי בגרמניה
Made in Germany אינו נשלט על ידי רגולטור או גוף מרכזי אחד ומעמדו נקבע על ידי שרשרת פסיקות של בית המשפט הגרמני. בשנת 1974 יצא פסק דין הקובע שהסימון אינו מאפשר להבחין בין המוצרים שיוצרו בגרמניה המערבית לבין אלו שיוצרו בגרמניה המזרחית ולכן הוכנסו לשימוש הכיתובים Made in Western Germany ו-Made in GDR.
בשנת 1995 קבע בית המשפט בשטוטגרט שבמקרה שרוב המוצר אינו תוצרת גרמניה הכיתוב Made in Germany מטעה ולכן אין להשתמש בו.
ישראל
כמחאה על השואה ועל השותפות של החברות הגרמניות הגדולות בה, שנים רבות לאחר הקמת מדינת ישראל חוגים רחבים הקפידו להחרים תוצרת גרמנית שסומנה על ידי תווית זו. החרם מעולם לא הוכרז רשמית ואין אומדן להיקפו הממשי.
שלוש עשרה
שלוש עשרה (באנגלית: Thirteen) הוא סרט דרמה משנת 2003. הסרט בוים ונכתב על ידי קתרין הארדוויק, וגם על ידי ניקי ריד. זהו סרט אוטוביוגרפי שמתבסס על חייה של השחקנית ניקי ריד (אשר משחקת בסרט את "איבי זאמורה") בגילאים 12–13. התסריט של הסרט נכתב תוך שישה ימים בלבד, ובמקור היה מכוון להיות סרט קומדיה. הסרט שנוי במחלוקת בשל יחסו לנושאים כמו מיניות, סמים, אלכוהול ופגיעה עצמית.
עלילה
טרייסי היא ילדה בת 13 החיה עם אמה החד-הורית מלאני, מכורה לסמים לשעבר, ואחיה הבכור מייסון. טרייסי מוזמנת על ידי איבי זאמורה, ילדה פופולרית בבית ספרה לבילוי משותף. השמחה שבקבלה לחברה מוחלפת במהרה בעצב לאחר שטרייסי מגלה שאיבי ביקשה רק ללעוג לה ולא התכוונה לממש את הצעתה. טרייסי מחליטה לצאת לבלות לבד, ובעודה מטיילת בשדרות הוליווד היא רואה את איבי וחברה נוספת גונבות בגדים מחנות. טרייסי, המבקשת לנשוא חן בעיני איבי, מחקה את מעשיה וגונבת ארנק מאישה זרה. תוכניתה מצליחה ועד מהרה איבי הופכת לחברתה ואף עוברת לגור בביתה של טרייסי.
עם החשיפה לתרבות הנהנתנות של איבי התנהגותה של טרייסי מתחילה להדרדר. היא מתלוננת בפני הוריה הגרושים על מצבם הכספי, שמונע ממנה לקנות מוצרים ובגדים אופנתיים, זונחת את חברותיה הקודמות, מדרדרת בלימודים, נוהגת בהפקרות מינית, משתמשת בסמים ומתייחסת בגסות לסובבים אותה.
מלאני, אמה של טרייסי, שמה לב להידרדרות אשר חלה בבתה ומבינה כי מקור השינוי הוא חברתה החדשה. מלאני מחליטה להוציא את איבי מביתה ובכך לנסות ולהקטין את השפעתה על טרייסי. איבי נשלחת לדודתה ברוק, שם היא טוענת כי דווקא טרייסי היא זו שאחראית להתנהגות השתיים.
הסרט מגיע לשיאו בעימות בביתן של מלאני וטרייסי לבין ברוק ואיבי. אלו האחרונות מאשימות את טרייסי בהידרדרות של איבי, בעוד שמלאני מגנה על בתה וטוענת כי הייתה ילדה נורמטיבית בטרם פגשה באיבי. לבסוף מגלה מלאני צלקות על ידה של טרייסי - עדות לניסיון התאבדות שביצעה ומגרשת את ברוק ואיבי מהבית. הסרט מסתיים באופן אופטימי ומראה קרבה חדשה בין האם לבתה ואת טרייסי נהנית וצוחקת כילדה רגילה.
ביקורות ופרסים
הסרט זכה לביקורות חיוביות. באתר Rotten Tomatoes הוא מדורג ב-81 אחוזי טריות, וב-76 אחוזים לפי ביקורות הקהל.
הולי האנטר זכתה למועמדות לפרס אוסקר עבור שחקנית המשנה הטובה ביותר. הן האנטר והן אוון רייצ'ל ווד זכו למועמדויות לפרס גלובוס הזהב, כאשר האנטר הייתה מועמדת לפרס שחקנית המשנה ורייצ'ל ווד לשחקנית הראשית בסוגת הדרמה.
אברהם פטוקה
אברהם פטוקה (28 בדצמבר 1922 - 3 במרץ 2014) היה ראש אגף התנועה במחוז הצפון של משטרת ישראל, בין השנים 1979 ו-1984.
ביוגרפיה
אברהם פטוקה נולד בעיר סארני שבמזרח פולין בשנת 1922. בגיל 6 החל ללמוד בבית ספר עממי פולני עד גיל 12, ובשנת 1934 התחיל את לימודיו בבית הספר התיכון בעיר. בשנת 1939 התחיל ללמוד טכנאות שניים, במקביל ללימודיו, ובמאי 1940 גויס לצבא האדום ונשלח לעיר חרקוב. בשנת 1941, עת פרצה מלחמת העולם השנייה, נשלח לחזית באזור הוולגה, נלחם בנאצים ונפצע בקרב סטלינגרד. משפחתו הושמדה בשואה. לאחר המלחמה שימש כקצין הרווחה של אונרר"א במחנה מעבר בגרמניה ועזר לאלפי פליטים יהודים לעלות לישראל.
ב-1948 עלה לישראל והיה בין מקימי משטרת חיפה. התחיל כשוטר סיור והמשיך כקצין. לאחר שחרורו מהמשטרה ניהל את אגף הפיקוח העירוני והחופים בעיריית חיפה.
באוגוסט 2013 קיבל אברהם פטוקה את עיטור יקיר חיפה.
חייו האישיים
פטוקה היה בעלה של מלכה פטוקה, בכירה במשרד הרישוי בחיפה ואב לבן, סגן-אלוף בחיל הים.
פטוקה נפטר ב-3 במרץ 2014 ונקבר בבית העלמין שדה יהושע שבחיפה.
פרסיבל
פרסיבל (או פרסבל; אנגלית: Percival) הוא אביר אגדי, אחד מחברי מסדר אבירי השולחן העגול של המלך ארתור. בספרות הוולשית שמו הוא פרדור (Peredur). ידוע במיוחד על שום מעורבותו בחיפוש אחר הגביע הקדוש.
עלילותיו
ישנן גרסאות רבות לסיפור לידתו. ברוב הסיפורים דמו דם אצילים; אביו הוא המלך פלינור או אביר נחשב אחר. שמה של אמו לרוב אינו מצוין, אך היא ממלאת תפקיד מרכזי בעלילה. אחותו היא שומרת הגביע הקדוש, ולעיתים נזכר שמה - דינדריין. בסיפורים בהם הוא בנו של פלינור, אחיו הם סר טור, סר אגלובייל, סר למוראק וסר דורנאר.
לאחר מותו של אביו, אמו של פרסיבל לוקחת אותו עמה אל יערות ויילס, שם היא מגדלת אותו בחברת נשים, עד גיל 15. לבסוף, חבורת אבירים עוברת דרך היער ופרסיבל נותר מוכה-סנוורים ממראם ההרואי. ברצותו להיות אביר בעצמו, הנער עורך מסע לחצר המלך ארתור, ולאחר שהוא מוכיח את ערכו כלוחם הוא מוכתר לאבירות ומוזמן להצטרף אל מסדר אבירי השולחן העגול.
אף במסורות הקדומות ביותר שמו נקשר בחיפוש אחר הגביע הקדוש. ב-"פרסבל, סיפורו של הגביע הקדוש" של כרטיאן מטרואה, הוא פוגש במלך הדייגים בעל-המום ומבחין בגביע הקדוש, אך לא שואל את השאלה שתביא מזור לפצעי השליט. כאשר הוא עומד על משגהו, הוא נודר למצוא את טירת-הגביע בשנית ולהשלים את החיפוש.
בגרסאות מוקדמות, מאהבתו של פרסיבל היא בלאנשפלור, והוא נהיה למלך קרבונק לאחר שהוא מביא מזור למלך הדייגים, אך בגרסאות מאוחרות יותר הוא היה לבתול שנפטר לאחר מציאת הגביע הקדוש. בגרסתו של וולפראם פון אשנבך, בנו של פרסיבל הוא לוהנגרין, אביר הברבור.
עיבודים מודרניים
בתקופה המודרנית נעשה שימוש בסיפורו לעיבודים רבים, דוגמת הפואמה המודרניסטית "ארץ השממה" של ת"ס אליוט, האופרה "פארסיפל" של ריכרד וגנר, הסרט "אקסקליבר" של ג'ון בורמן והספר "הנטורל", שעובד מאוחר יותר לסרט באותו השם.
כרטיאן מטרואה כתב את הסיפור הראשון על אודות פרסיבל; "פארזיבל" לוולפראם פון-אשנבך, "מות ארתור" לסר תומאס מלורי ו"פרסבל" התאורטי לרוברט דה-בורון הן יצירות ידועות אחרות המגוללות את עלילותיו.
Firestarter (שיר של סמנתה ג'ייד)
Firestarter הוא סינגל של הזמרת-יוצרת האוסטרלית, סמנתה ג'ייד.
רקע והוצאה
"Firestarter" נכתב על ידי סמנתה ג'ייד ו-DNA Songs והופק על ידי DNA Songs. ג'ייד הצהירה כי השיר נועד להתחיל את המסיבה ולהנות.
השיר, באמצעות סוני מיוזיק אוסטרליה, יצא ב-28 ביוני 2013. גרסה אקוסטית של השיר יצא ב-iTunes ב-9 באוגוסט 2013.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר, שיצא ב-13 ביולי 2013, בוים על ידי כריסטופר פריינד. באותה שנה, השיר זכה בקטגוריית וידאו קליפ השנה בפרסי המוזיקה ARIA.
הופעות חיות
ג'ייד ביצעה את השיר לראשונה בתוכנית הבוקר האוסטרלית, Sunrise, ב-28 ביוני 2013. היא ביצעה את השיר גם בתוכנית הראשונה של העונה החמישית של The X Factor האוסטרלי ב-26 באוגוסט 2013.
מורשת
השיר הוכרז כהמנון גאה ב-2019, לאחר שג'ייד הביעה את הפתעתה והודתה על אתר המעריצים הגאה שלה.
בויאן שראנוב
בויאן שראנוב (בסרבית: Бojaн Шapaнoв; נולד ב-22 בספטמבר 1987 בורשאץ שבסרביה) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת השוער בקבוצת לאמיה מליגת העל היוונית.
קריירה
שראנוב התחיל את הקריירה שלו בקבוצת OFK בלגרד, ובתחילה הושאל למ'אצבה שבאק שבליגה השלישית של מערב סרביה, בה שיחק בשנים 2005 - 2007 ורשם 18 הופעות. בעונת הושאל לבז'אנייה הסרבית, בה רשם 2 הופעות בלבד. בהמשך הפך שראנוב לשוער השני של OFK בלגרד. רק בחלק השני של עונת, החל לשחק בשל פציעתו של השוער הראשון, ומאז הפך לשוער הראשון של הקבוצה. השוער המשיך לסייע לקבוצתו, והיווה חלק משמעותי בעונת, בה הקבוצה סיימה במקום השלישי אשר הוביל לליגה האירופאית. בעונת ספג 24 שערים ב-27 משחקים, אך למרות זאת נבחר לשחקן העונה בליגה הסרבית.
ביוני 2011 עבר למכבי חיפה בהעברה חופשית. בעונתו הראשונה בקבוצה התחרה על חולצת ההרכב עם ניר דוידוביץ'. באותה העונה העפיל עם הקבוצה לגמר גביע המדינה, אך לא שותף בהפסד קבוצתו 2–1 להפועל תל אביב. בעונתו השנייה הפך לשוער הראשון של הקבוצה, עקב פציעתו של דוידוביץ', וערך 30 הופעות בליגה. בעונת העפיל עם הקבוצה לשלב הבתים של הליגה האירופית. ב-17 במאי 2014 שוחרר מהמועדון.
ב-30 בדצמבר 2014 חתם בארגוטליס היוונית. בינואר 2016 חתם בפרטיזן בלגרד. ב-1 בספטמבר 2016 חתם בקרבאך האזרית. ב-16 בספטמבר 2017 חתם בזמון הסרבית.
לזכותו של שראנוב 7 הופעות בנבחרת הצעירה של סרביה, וב-3 ביוני 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סרביה הבוגרת, במשחק ידידות מול נבחרת קוריאה הדרומית.
סהר קליזו
סהר קליזו הוא יוטיובר ישראלי בעל ערוץ היוטיוב - "MyVibe - Sahar Calizo". הערוץ עוסק בוולוגים יום-יומיים, סרטוני קומדיה, אתגרים חברתיים ומערכונים. נכון לאפריל 2023, הערוץ עומד על כ-278,000 רשומים.
ביוגרפיה
באוקטובר 2017, כחלק מפרויקט "MyVibe" עבר להתגורר בוילה באשקלון יחד עם חבריו לפרויקט אך ב-2018 עזבו את הוילה.
קריירת סרטונים באינטרנט
קליזו התחיל לפעול בעמוד אינסטגרם שלו, שם נהג להעלות סרטונים מבדרים ומשעשעים ולאחר זמן מה החליט לעבור ליוטיוב. בערוץ היוטיוב החליט להעלות סרטונים מבדרים ואז עבר לשחק במערכונים וולוגים. הוולוגים של קליזו מבוססי אתגרים, מערכוני קומדיה ונוספים שהוא מבצע בתוך מקום מגוריו - וילת "My Vibe" - ולפעמים מחוצה לה. לאורך הפרויקט, לצידו של קליזו השתתפו חבריו ואף התגוררו עמו בווילה שלושת חבריו: ליזה ביך, הדוגמנית אמילי גומברג ואלכס סמולקין. בעבר התגורר עמם חבר נוסף, קורן סגל. בהמשך הצטרפו חברים נוספים להתגורר בווילה, בהם היוטיוברים בן רצון וקווין רובין (""). במהלך צילומי הסרטונים לערוץ, פרסם קליזו כי חבר הווילה, סמולקין פתח ערוץ. בהמשך, הצטרפה ליזה, חברת הצוות, לערוץ שלו.
בשנת 2015 החל קליזו להכין סרטונים יחד עם אושיות הרשת מישל טרוני, דניס צ'רקוב וסמיון גרפמן בבת ים. הם נהגו להעלות סרטונים לפייסבוק ויוטיוב בהם מוצגים מערכונים ואתגרים משעשעים.
בשנת 2016 פתח את הערוץ שלו "Sahar Calizo"; לערוץ העלה סרטוני קומדיה בהם הוא מופיע עם חבריו, ביניהם: סמולקין, ליזה, אמילי וקורן אשר עזב את הוילה מאוחר יותר. אחד המערכונים הנצפים ביותר שלו היה "כולנו מכירים את החבר החרטטן!", שעומד על 600,000 צפיות ביוטיוב. ביולי 2017 עבר קליזו להתגורר באשקלון. בווילה הפיק ולוגים יומיומיים ומתיחות עם חברי הצוות שלו; אחת מהן זכתה ל-700,000 צפיות ואף הופיעה בתוכנית הטלוויזיה "חי בלילה".
ב-3 ביולי 2018 הודיע כי הוא חוזר למתכונת הרגילה של העלאת ולוגים באופן יומיומי.
בנובמבר 2018 עלתה סדרת הדוקו-ריאליטי "פרויקט קליזו" בHOT בידור, העוסקת בחייו של סהר וחבריו בתור ולוגרים. בסדרה משתתפים סהר קליזו, מתן פרץ וניר קשאני.
נכון לשנת 2023 סהר קליזו אינו פעיל ברשתות החברתיות כלל.
דמיטרי נאגייב
דמיטרי ולדימירוביץ' נאגייב (נולד ב-4 באפריל 1967 בלנינגרד, שבברית המועצות) הוא שחקן רוסי, מגיש טלוויזיה, מוזיקאי, מנחה ומגיש רדיו. בשנת 1991 סיים את לימודיו במכון הממלכתי לתיאטרון, מוזיקה וקולנוע של לנינגרד.
קריירה
לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה לאמנות התיאטרון של סנקט פטרבורג בשנת 1991, הוא עבד בתיאטרון "ורמיה", ואז הנחה את "רדיו-מודרני" ו-4 פעמים הוכתר בהצבעת המאזינים לשדרן הרדיו הטוב ביותר במדינה. כמו כן, הוא עבד במועדונים ובתחרויות יופי. בשנת 1997 יצר דמיטרי מופע מחברים באולם הריקודים בסנקט פטרבורג "יבשת". הוא הציג חדרי איפור ותיאטרון וארגן מכירות פומביות קומיות עם אמנים שונים. בשנת 1997 הוא קיבל את התפקיד הראשי הראשון שלו בסרט "גיא".
בשנים 2010 ו-2011 היה מנחה בטקס הענקת פרמיה של פיטר FM.
מריו פאצ'י
מריו פאצ'י (באיטלקית: Mario Paci; בסינית: 梅帕器; 4 ביוני 1878 - 3 באוגוסט 1946) היה פסנתרן ומנצח איטלקי, שמילא תפקיד חשוב בהבאת מוזיקה קלאסית אירופאית לסין.
חייו
פאצ'י נולד בפירנצה. הוא למד בקונסרבטוריון של נאפולי ובשנת 1895 זכה פרס פרנץ ליסט. לאחר זאת יצא לסיורים ממושכים על פני אירופה כולה. בעזרת ג'אקומו פוצ'יני התקבל ללימודי הלחנה וניצוח בקונסרבטוריון של מילאנו.
בדצמבר 1918 נסע פאצ'י לשאנגחאי, לכמה הופכות בתיאטרון האולימפי. הוא חלה במידה כזאת, שנאלץ להתאשפז בבית חולים, ומסיבות שונות, נשאר בסופו של דבר בשאנגחאי. בשנת 1919, קיבל עליו את הנהלת מה שהפכה ברבות הימים להתזמורת הסימפונית של שאנגחאי, התזמורת הסימפונית הוותיקה ביותר באסיה, שנוסדה בשנת 1879 כתזמורת צבאית של כלי נשיפה מעץ. פאצ'י הצליח להגדיל את התזמורת מ-22 ל-37 נגנים וב-23 בנובמבר 1919 נתן את הקונצרט הסימפוני הראשון באסיה. התוכנית כללה את הסימפוניה החמישית של בטהובן, הסרנדה לכלי מיתר "המערב הרחוק" מאת גראנוויל באנטוק, ו"סוויטת פר גינט" מס' 1 מאת אדוורד גריג.
בשנת 1992 שונה שמה של התזמורת והיא נקראה "התזמורת הסימפונית של המועצה העירונית של שאנגחאי". בזמן הראשון, היה הקהל כל-כולו זרים שהתגוררו בשאנגחאי, כ-20,000 במספר; בשלב זה נאסר על הסינים להאזין לקונצרטים. עתירות חוזרות ונשנות מצד פאצ'י אל השלטונות הביאו להרפיית הגבלות אלה. כך קרה גם עם התזמורת עצמה, שבמקור כללה זרים בלבד, אך מאוחר יותר השתלבו בה גם נגנים סינים.
תמיכתו של פאצ'י תרמה גם לייסוד בית הספר הלאומי המיוחד למוזיקה (國立上海音樂專科學校), שהיה מאז 1956 לקונסרבטוריון של שאנגחאי, מייסודם של קאי יואנפיי ושאו יומיי. בין המורים, שהיו גם נגנים בתזמורת, היה המלחין הגרמני וולפגנג פרנקל (1983-1897), שנמלט מגרמניה ב-1938, והכנר טאן שוז'ן.
אירוע שיא בתולדות התזמורת היה ביצוע הבכורה הסיני של הסימפוניה התשיעית של בטהובן ב-14 באפריל 1936, בניצוחו של פאצ'י; בשלב זה היו סינים רבים בין נגני התזמורת, אם כי לא בין הזמרים.
עם תחילת פלישת יפן לסין ומלחמת העולם השנייה, הורע מצב התזמורת. בתנאים אלה, נאלץ פאצ'י לבסוף להיפרד מן התזמורת בקונצרט אחרון ב-31 במאי 1942, שאחריו התפרקה התזמורת. היא התגבשה מחדש באוקטובר 1950, אבל במועד זה כבר מת פאצ'י בשאנגחאי.
חסידות קוברין-ביאליסטוק
חסידות קוברין-ביאליסטוק היא חסידות ליטאית מיסודו של רבי מנחם נחום עפשטיין.
תולדות החסידות
רבי מנחם נחום עפשטיין נולד לרב יהודה לייב בשנת תר"ו. אביו היה חתנו של רבי ישראל מבהפלי נכדו של רבי מנחם נחום טברסקי מצ'רנוביל ודודו של רבי אהרן מצ'רנוביל. אביו והוא היו חסידי קוצק. לאחר נישואיו לאשתו מרת ביילא רחל בתו של חמיו ר' משה אפלבוים ומרת חנה אסתר שהיתה נינתו של רבי נחמן מברסלב התגורר בקוברין שם נהיה תלמידו של רבי אברהם מסלונים בעל ה'יסוד העבודה'. אחר פטירתו של ה'יסוד העבודה' בשנת תרמ"ד, היו חילוקי דעות בחסידות לגבי הממשיך, היו שצידדו בנכדו רבי שמואל מסלונים והיו שצידדו בחתנו ואחיינו רבי משה מרדכי מקוברין, בן אחיו רבי הלל. זמן רב לא הייתה החלטה ובינתיים תלמידו רבי מנחם נחום עפשטיין החל לנהל עדה בקוברין. בשנת תרנ"ו עבר לביאליסטוק (שם גם ניהל מאוחר יותר רבי אברהם השני מסלונים ה'בית אברהם' את חצרו). בנו היה רבי מרדכי יהודה עפשטיין חתן רבי יעקב ליינער מאיזביצא. חתניו היו: הרב שמחה מנדלבאום (שהגיע מארץ ישראל להשתדך איתו), רבי מאיר שלום שצדרוביצקי ממשיכו באדמו"רות, ורבי יצחק אהרן וינגרטן מיאנוב-קוברין. נפטר בא' באב תרע"ח.
חתנו רבי מאיר שלום בן הרב דב שצדרוביצקי כיהן אחריו באדמו"רות. רבי מאיר שלום שימש כסגן הרב בביאליסטוק 30 שנה. לאחר פטירת חמיו החל לנהל את חצירו. נפטר בכ"ב באב ת"ש.
בנו של רבי מאיר שלום, רבי שמואל אהרן מילא את מקומו. היה חתנו של רבי פנחס יששכר מסוסנוביץ מגזע ראדושיץ. רבי שמואל אהרן היה מגדולי עסקני אגודת ישראל באירופה. לאחר המלחמה עלה לארץ ישראל והתגורר בתל אביב, שם כיהן סגן יו"ר הוועד הפועל של אגודת ישראל בארץ ישראל, ויו"ר סניף אגודת ישראל בתל אביב. על אף תפקידיו התנהג בפשטות ובצניעות. חתניו היו רבי ישראל דן טאוב ממודז'יץ ורבי דוד מתתיהו רבינוביץ מביאלה בני ברק. בניו האחרים של רבי מאיר שלום היו הרב משה זאב חתן רבי יהושע עוזיאל וינטרוב ממרקישוב בוורשה והרב יצחק צבי חתן רבי ישראל יצחק קאליש מסקרנביץ.
המגדל הישראלי
המגדל הישראלי הוא שמו של אתר ארכאולוגי, השוכן ברובע היהודי בעיר העתיקה של ירושלים (רחוב פלוגת הכותל, פינת שוני הלכות). האתר מציג שני מגדלים בחומות ירושלים: האחד מתקופת בית ראשון והשני מתקופת הבית השני. שם האתר מתייחס למגדל הראשון, שהוא מן התקופה הישראלית. ייחודו של האתר הוא בממצא הקדום שהשתמר בו להפליא, וכן בסמיכותם הגדולה של שני קטעי ביצור יהודיים, שבנייתם הייתה במרחק של כ-500 שנה זה מזה.
המגדל הישראלי
המגדל הקדום מבין השניים תוארך לשלהי ימי בית ראשון, וזאת על סמך סגנון בנייתו ומיקומו: המגדל השתמר לגובה של 8 מטרים, ועומק קירותיו מגיע ל-4 מטרים. הוא נבנה באבני גוויל (אבני שדה גדולות ולא מהוקצעות), ונראה כי שימש כחלק ממגדל שער בימי הבית הראשון. במרחק של כמה מטרים מן המגדל הישראלי נתגלו שרידיה של החומה הרחבה - קו ביצור מאסיבי, שנבנה על ידי חזקיהו המלך, כחלק מההכנות לקראת מצור סנחריב מלך אשור בשנת 701 לפנה"ס. האירוע מתואר בפרוטרוט ב: "וַיַּרְא יְחִזְקִיָּהוּ כִּי בָא סַנְחֵרִיב וּפָנָיו לַמִּלְחָמָה עַל יְרוּשָׁלִָם... וַיִּתְחַזַּק וַיִּבֶן אֶת כָּל הַחוֹמָה הַפְּרוּצָה וַיַּעַל עַל הַמִּגְדָּלוֹת וְלַחוּצָה הַחוֹמָה אַחֶרֶת.".
פרופסור נחמן אביגד זיהה את שער גינת במגדל הישראלי.
המגדל החשמונאי
המגדל השני, הצמוד למגדל הישראלי, תוארך לימי הממלכה החשמונאית, וזוהה חלק מ"החומה הראשונה" של ירושלים. חומה זו מוזכרת לראשונה אצל יוסף בן מתתיהו בתיאור העיר במאה הראשונה לספירה. החומה הראשונה, שהוקמה על ידי החשמונאים, הקיפה את עיר דוד ואת הר ציון מדרום, והסתיימה בגבולה הצפוני של ירושלים באותה עת, לאורך נחל צולב (רחוב דוד של ימינו). מיקומה של החומה שם ניצל את הטופוגרפיה הטבעית, ולא פלא אפוא ששני צבאות שונים, במרחק של כ-500 שנה זה מזה, העמידו מגדל שמירה בנקודה זו דווקא. המגדל החשמונאי השתמר להפליא לרוחב 9 מטרים. הוא נבנה באבני גזית (אבנים יפות ומסותתות, בעלות מסגרת מעוצבת), המאפיינות את כל שרידי 'החומה הראשונה' בירושלים.
חשיפת האתר
המגדל הישראלי נתגלה במקרה, בעת חפירת יסודות לבית מגורים מודרני במהלך שיקום הרובע היהודי לאחר מלחמת ששת הימים. בשל מחסור בתקציב ובכוח אדם, הוחלט שלא לבצע חפירות הצלה במקום, אך הבניין נבנה באופן שלא יהרוס את הממצאים הקבורים תחתיו. רק לאחר כמה שנים גויס הכסף והתקיימה באתר חפירה ארכאולוגית מסודרת. בתחילה נחשף רק המגדל הישראלי, ומכאן שמו של האתר, אך מאוחר יותר נתגלה גם המגדל החשמונאי.
בראשית שנות ה-2000 נתגלו עקבות של גז רדון באתר, ובשל כך סגרה החברה לפיתוח הרובע את האתר לקהל. בשנת 2015 נפתח האתר מחדש לביקור קהל.
בית הכנסת הגדול של גיברלטר
בית הכנסת הגדול של גיברלטר, הנקרא גם קהל קדוש שער השמים, הוא בית כנסת ותיק בגיברלטר, שהוקם בשנת 1724. בית הכנסת ממוקם בטריטוריה הבריטית מעבר לים גיברלטר, והוא בית הכנסת העתיק ביותר בחצי האי האיברי שעדיין נמצא בשימוש. הוא הוקם בשנת 1724 על ידי אייזיק ניטו מלונדון. לאחר שנבנה מחדש מספר פעמים, הבניין הנוכחי מתוארך לשנת 1812. היא חולק מאפיינים משותפים עם בית הכנסת הפורטוגלי באמסטרדם - 1675 ובית הכנסת בוויס מארקס בלונדון, 1701.
השוד בבנק אפ"ק
השוד בבנק אפ"ק הוא פעולה של מחתרת הלח"י בתקופתה המוקדמת, בעת שנקראה עדיין "אצ"ל בישראל". הפעולה התקיימה ב-16 בספטמבר 1940, ובמסגרתה שדדו אנשי הלח"י, לאור היום, סכום כסף רב בבנק אנגלו-פלשתינה (כיום בנק לאומי לישראל), בסניף הבנק ברחוב בן-יהודה בתל אביב. השוד היה הראשון משלושה מעשי שוד מרכזיים שביצע ארגון הלח"י.
תיאור השוד
השוד בבנק אפ"ק היה הפעולה הראשונה של הלח"י, לאחר שהתפלג מהאצ"ל באוגוסט 1940. בשעה 12:25 בצהרי היום, נעצרה על יד סניף הבנק מכונית שחורה וממנה יצאו חמישה אנשי לח"י חמושים ורעולי פנים ונכנסו לבנק. בה בעת נזרקו מגגות הבתים שלושה מטעני נפץ בסמוך לבנק, כפעולת הסחה, על מנת לעורר רושם של הפצצה אווירית. היה זה שבוע לאחר הפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב, שארעה ב-9 באוגוסט 1940, בה נהרגו כ-130 איש ונגרמו נזקים לבניינים ולרכוש. בהישמע קולות ההפצצה המדומה נמלטו האנשים במרכז וצפון תל אביב למקלטים ואף סביבת הבנק התרוקנה מאנשים.
בהיכנסם לבנק היו פניהם של השודדים עטויים במסכות. בראשם עמד, כפי שיתברר לימים, יהושע זטלר. הם כיוונו אקדחים שלופים לעבר ארבעת פקידי הבנק שישבו מעבר לדלפק, ופקדו עליהם לפנות לכיוון הקיר שאם לא כן יקבלו "כדור בבטן". הקופאי שלף אקדח אך השודדים אילצו אותו באיומים לחדול מכל התנגדות. השודדים ירו לעבר הקופה, חדרו אל תא הקופה והוציאו מן הקופה סכום של 4,406 וחצי לירות ארץ ישראליות, שהיה סכום עתק באותם הימים.
מנהל הסניף הצליח להימלט מן הפתח האחורי וניסה להזעיק עזרה, אך הרחוב היה ריק מאחר שהתושבים ישבו במקלטים. השודדים נחפזו לצאת מן הבנק והניחו ליד הדלת חבילה עטופה, בהודיעם לפקידי הבנק כי זו פצצה ואם יתקרבו לדלת היא תתפוצץ. הפקידים יצאו מן הדלת האחורית, אך השודדים כבר הסתלקו.
מונית שעמדה בקרן הרחובות - בן יהודה וגורדון דלקה אחרי מכונית השודדים. השודדים ירו לעברם. המכונית ובה הנהג וחמשת השודדים המשיכה במנוסה. למרדף הצטרפו בינתיים גם שוטרים בריטים. בדרכה פגעה המכונית בעגלת נפט, מסוג עגלות המטען שבהן היה נהוג למכור באותה עת נפט לבתי התושבים. העגלה נשברה אך המכונית לא עצרה. ברחוב החשמונאים האטה המכונית את מהירותה ואחד המשתתפים (יעקב אליאב) ובידו התיק עם הכסף קפץ ממנה. הוא קפץ במהירות על אחורי אופנוע, שהמתין ונהג האופנוע זינק ממקומו. תוך כדי כך נשמטו מן התיק מספר שטרי כסף בסכום כולל של למעלה מ-40 לירות, שנאספו על ידי העוברים והשבים. מכונית השודדים הגיע לרחוב המגיד וננטשה על ידי השודדים. נתברר כי נגנבה יום קודם לכן מתושב תל אביב.
בסמוך למקום המנוסה נמצא אקדח ובמכונית נמצאו מספר כדורים. השודדים לא נתפסו, אך המשטרה הצליחה לזהות את האופנוע כשייך ליהושע זטלר. יהושע זטלר נתפס על ידי הבריטים ב-2 בדצמבר 1941 ונדון ל-16 שנות מאסר, והיה בין האסירים שנמלטו מכלא עכו במהלך הפריצה לכלא עכו ב-4 במאי 1947. זטלר נודע לימים כאיש לח"י, אשר היה המתכנן והמפקד על רצח הרוזן פולקה ברנדוט על ידי הלח"י בירושלים בימי מלחמת העצמאות.
בעקבות השוד
לאחר שוד זה בוצעו עוד שני מעשי שוד מרכזיים על ידי הארגון.
השוד השני: "הבנק הערבי" בירושלים
בקיץ 1941 אזלו כספי השוד בבנק אפ"ק. חלקם הוצאו לקיום מנגנון הלח"י וחלקם לאימונים ולמבצעים. הלח"י החליט על ביצוע שוד נוסף. היעד היה "הבנק הערבי" בירושלים. ב-15 ביולי 1941, בשעה 1:00 אחר חצות הופיעה חוליה של חמישה אנשי הלח"י בביתו של מנהל הבנק, שנים מהם מחופשים לשוטרים בריטיים, כשאחד מהם עונד דרגות של קצין. הם הציגו למנהל מסמך שנחזה להיות צו חיפוש אחר זהב ומטבע זר. בנו של המנהל יצא עמם אל הבנק, אולם נתברר כי כדי לפתוח את הקופה היה צורך בשני מפתחות, שרק אחד מהם היה בידי המנהל, והשני נמצא בידי גזבר הבנק שהתגורר באחד הכפרים הערבים בסביבות ירושלים. בעוד כמה מאנשי החוליה יצאו להביא את הגזבר, הגיעה למקום חוליית שוטרים בריטים, שהוזעקה על ידי שומר שנמצא בקרבת מקום, ושמה מצור על הבנק. ארבעה מאנשי החוליה הצליחו להימלט בשני כלי רכב, תוך חלופי יריות. מפקדם אליה קשאק, זה שענד את דרגות הקצין, שנשאר בתוך הבנק, נתפס ונדון ל-15 שנות מאסר.
השוד השלישי: השוד ברחוב הרצל (1942)
לא חלף זמן רב ואנשי הלח"י ניסו כוחם בשוד נוסף. התכנון היה לבצע שוד במרכז תל אביב. ב-9 בינואר 1942 התנפלו שני אנשי לח"י על פקיד המשביר המרכזי, בשעה שיצא מסניף בנק הפועלים ברחוב הרצל בתל אביב, חטפו מידיו תיק עם ובו 1,000 לירות וניסו להימלט. הקהל שהיה במקום פתח במרדף אחרי השודדים. אחד מהם, שנמלט לסמטאות נוה צדק, נתפס על ידי שוטרים בריטים. השני נמלט אל תוך המחסן של קולנוע עדן. שנים מן הרודפים היהודים קראו אליו לצאת והוא ירה עליהם והרגם, ונמלט לסמטאות, אך נתפס על ידי הרודפים כשאזלה לו התחמושת. השניים הועמדו לדין. האחד נדון ל-14 שנות מאסר ועל השני הוטל עונש מוות, אך עונשו הומר אחר כך למאסר עולם.
קישורים חיצוניים
,
מיניסטרי
מיניסטרי (Ministry) היא להקת אינדסטריאל מטאל אמריקאית שהוקמה בשנות השמונים ונחשבת לחלוצה בתחומה.
שנות השמונים
אלן יורגנסן הקים את מיניסטרי בשיקגו, אילינוי ב-1981. ההרכב המקורי הורכב בעיקר מיורגנסן (שירה וקלידים) וסטפן ג'ורג' (תופים), והצליל המקורי של מיניסטרי היה במקור סינת' פופ שהיה מלודי יותר מהמוזיקה שיורגנסן יתפרסם בזכותה. הצמד יורגנסן/ג'ורג' יצר תחת השם מיניסטרי ארבעה סינגלים בחברת !Wax Trax במהלך 1984 (נאספו לאלבום ששמו Twelve-Inch Singles). ארך-הנגן הראשון שלהם, With Sympathy, יצא בחברת אריסטה רקורדס ב-1984 ומכר מעט. המוזיקה באלבום זה והסינגלים שליוו אותו היו בסגנון פופ מלודי, שלא דומה לשום דבר שמיניסטרי הוציאה לאחר מכן. יורגנסן הביע מאז חרטה על המוזיקה שיצר במיניסטרי בימים המוקדמים ההם, כשהוא מכנה את With Sympathy בתואר "הפלה בדמות אלבום". כמה מההקלטות המועדפות עליו מאותה תקופה נאספו לאלבום Early Trax שיצא בחברת ריקודיסק מיוזיק ב-2004.
עד לאמצע שנות השמונים מוזיקת פופ עניינה פחות את יורגנסן, וכתוצאה מכך הוא נפרד מג'ורג' תוך שהוא שוקל מחדש את דרכה המוזיקלית של מיניסטרי. יורגנסן הקליט כמעט לבדו את האלבום השני מ-1986, Twitch, שגם הוא לא מכר היטב. המוזיקה הייתה אלקטרונית ורקידה, אך רחוקה ממוזיקת פופ והצליל היה נוקשה ואגרסיבי יותר מההקלטות הקודמות של מיניסטרי.
לאחר Twitch, יורגנסן ביצע את שינוי חשוב בלהקה כשחזר אל כלי הנגינה שזנח שנים לפני כן: הגיטרה החשמלית. הוא גם הביא את פול בארקר למיניסטרי כדי לנגן בה גיטרה בס; בארקר יישאר חברו לצמד של יורגנסן במהלך מה שתיחשב תקופת הזהב של מיניסטרי. לאחר צירופו של המתופף ויליאם ריפקין, מיניסטרי הקליטה את The Land of Rape and Honey ב-1988. האלבום היה הצלחה בסצנת השוליים של הרוק והיום נחשב ליצירה קלאסית ולאחד מהאלבומים החשובים בתת-הז'אנר "אינדסטריאל מטאל" ("רוק כבד תעשייתי"). "ארץ האונס והדבש" מורכב מסינתיסייזרים, קלידים, מכונות-תופים רועשות ומהירות, דוגמיות-קול משונות, דיאלוגים מתוך סרטים, עיבודים אלקטרוניים בלתי-שגרתיים, ומדי פעם צלילים כבדים ומעוותים של גיטרה חשמלית וגיטרה בס. האלבום נתמך בסיבוב-הופעות ב-1988 ובווידאו-קליפים לשיר "סטיגמטה" ולשיר הנושא של האלבום. על עטיפת האלבום יש צילום מטושטש של ראש של גופה ששרועה על האדמה.
האלבום הבא, The Mind Is a Terrible Thing to Taste, היה דומה לאלבום הקודם באווירתו הכבדה והדחוסה, אך "הדעת היא דבר נורא לטעום" היה מעט כבד יותר עם דגש על הגיטרה של יורגנסן. האלבום נתמך בסיבוב-הופעות ב-1990 ובסינגלים Burning Inside (שגם צולם לו וידאו-קליפ) ו-So What.
במשך שנות השמונים יורגנסן ובארקר הרחיבו את רעיונותיהם מעבר למיניסטרי במסגרת מה שנראה כמצעד אינסופי של פרויקטים צדדיים ושיתופי-פעולה. רבים מהם נשאו את חותמה המוזיקלי של מיניסטרי ושל צמד המפיקים "היפו לוקסה" (כינויו של יורגנסן כמפיק)/"הרמס פן" (בארקר). החשוב מכולם הייתה האלטר-אגו של מיניסטרי, ריבולטינג קוקס. הלהקה, שמכונה בקיצור RevCo, הייתה למעשה מיניסטרי בצירוף הסולן הבלגי לוק ון-אקר. יורגנסן ובארקר הקימו גם את Lard, עם סולן להקת הפאנק דד קנדיז ג'לו ביאפרה, את Acid Horse כשיתוף-פעולה עם להקת האינדסטריאל "קברט וולטייר", את "1000 הומו די-ג'ייז" עם טרנט רנזור מלהקת האינדסטריאל ניין אינץ' ניילס, את PTP עם כריס קונלי, ואת Pailhead עם איאן מק'קיי מלהקת הפאנק מיינור ת'רט. בארקר הוציא לאור חומר מקורי תחת השם Lead Into Gold ויורגנסן הפיק וניגן בגיטרה באלבום של להקת האינדסטריאל סקיני פאפי. ההקלטות הנדירות ביותר מתוך הפרויקטים האלה נאספו לאלבום Side Trax שיצא בחברת ריקודיסק מיוזיק ב-2004.
שנות התשעים
מיניסטרי פרצה אל הזרם המרכזי של שוק המוזיקה ב-1991 עם השיר Jesus Built My Hotrod (שנכתב בשיתוף עם גיבי היינס מלהקת האינדי/פאנק באטהול סרפרס) ועם הווידאו-קליפ לשיר שהיה להיט ב-MTV. כפי שהצליל של הסינגל ניבא, האלבום שבא בעקבותיו ב-1992 ונקרא Psalm 69: The Way to Succeed and the Way to Suck Eggs היה האלבום הכבד והנוקשה ביותר שמיניסטרי הוציאה עד אז, כשהנקודה המשמעותית הייתה עבודת הגיטרות החשמליות של יורגנסן ושל חברי ההרכב החדשים מייק סקצ'יה ולואיס סוויטק. Psalm 69 הפך ללהיטה הגדול ביותר של מיניסטרי, והוא לווה בסינגלים (ובווידאו-קליפים שליוו אותם) .N.W.O ("סדר עולמי חדש", שיר שכלל מחאה נגד מלחמת המפרץ והתקפה שכוונה על ג'ורג' בוש האב), ו-Just One Fix (שיתוף-פעולה עם המשורר והסופר ויליאם ס. בורואוז) בתוספת ל-Jesus Built My Hotrod. חלקו הראשון של שם האלבום, Psalm 69, הודפס על עטיפתו כשהוא מיוצג על ידי המילה "ראש" ביוונית כשהיא כתובה באותיות רוניות (כתב צפון-אירופאי עתיק), כך: ΚΕΦΑΛΗΞΘ.
חברי מינסטרי ספגו אבדה קשה כשהגיטריסט לשעבר ויליאם טאקר התאבד ב-1999. לאחר שיורגנסן ובארקר התגברו על בעיות ההתמכרות שלהם להרואין, מיניסטרי הוציאה לבסוף את אלבומם הבא מ-1999, Dark Side of the Spoon, שאותו הם הקדישו לטאקר. באלבום זה מיניסטרי ניסתה לגוון את הצליל שלה על ידי הוספת נגיעות מלודיות יותר וסינתטיות, בדומה לצליל הישן של הצמד יורגנסן/ג'ורג', אל צליל האלקטרו-מטאל הרגיל שלהם. שם האלבום הוא בחלקו פרודיה על שמו של האלבום הקלאסי Dark Side Of The Moon של פינק פלויד, ובחלקו מכוון אל הצד ה"אפל" של כף שמחממים לשם המסת הרואין, כשהלהקה סבלה מבעיות התמכרות לסם זה באותה התקופה. האלבום לא התקבל היטב, אך לעומת זאת, השיר Bad Blood הופיע בפסקול הסרט מטריקס והיה מועמד לפרס גראמי בשנת 2000.
שנות האלפיים
הלהקה הוציאה אלבום אוסף בשם Greatest Fits ב-2001 עם הלהיט ?What About Us שנכלל גם בפסקול הסרט אינטליגנציה מלאכותית של סטיבן ספילברג.
בארקר עזב את מיניסטרי ב-2003 על דעת עצמו ומסיבות מסתוריות, אך יורגנסן המשיך את דרכה של מיניסטרי עם סקאצ'יה ועוד מגוון של מוזיקאים, ולקראת האלבום הבא הוא יצר מחדש את השיר .N.W.O תחת השם .NO W, כשהפעם הוא מכוון את הטקסט כנגד בנו של הנתקף המקורי, ג'ורג' וו. בוש. האלבום כונה Houses of the Molé והוא מכיל את הטקסטים הפוליטיים המפורשים ביותר שיורגנסן כתב מעולם, בסגנון הפאנקי האלקטרו-מטאלי המוכר של מיניסטרי, אך בהגשה פרועה ואלימה יותר מאי-פעם. במהלך סיבוב ההופעות של 2004 שנקרא Evil Doer Tour, יורגנסן העניק לקהל מידע שלילי על הנשיא ג'ורג' וו. בוש ועבד עם ארגונים שעודדו בני-נוער אמריקאים להצביע בבחירות הקרובות לנשיאות ארצות הברית.
אלבומה העשירי של מיניסטרי, Rio Grande Blood (פרודיה על שם אלבום של להקת זי זי טופ) יצא ב-2006. גם אלבום זה מוקדש כולו לתקיפת ממשל ג'ורג' בוש. לדוגמה, השיר "Señor Peligro" ("מר סכנה" בספרדית) מביע תמיכה בהתקפה של נשיא ונצואלה הוגו צ'אווס על בוש ומצטט אותו, והשיר "Lieslieslies" מאשים את בוש במעורבות במאורעות ה-11 בספטמבר. אלבום נוסף שעוסק בנושא זה יצא ב-2007 תחת השם "The Last Sucker". יורגנסן הודיע שלאחר שהטרילוגיה כולה תצא לאור הוא יתרכז בהחתמת להקות חדשות בחברת התקליטים שהקים (13th Planet Records), מפני שאינו מעוניין להמשיך ולהוציא אלבומים גרועים שלושים שנה לאחר שהגיע לשיא הצלחתו, בדומה ללהקות כמו אירוסמית' והרולינג סטונז (כך לדבריו).
קשת רובינסון
קשת רובינסון היא כינויו של מחלף מדורג ששכן בכניסה להר הבית בירושלים, בימי בית המקדש השני. המחלף אפשר להולכים מחוץ להר הבית, במפלס הרחוב הנמוך, לעלות ולהיכנס למפלס הר הבית הגבוה. קשת רובינסון נחשבת לאחד המֶחְלָפִים הראשונים בעולם. היא נקראת על שם המגלה שלה בשנת 1838, החוקר האמריקאי אדוארד רובינסון, שאיתר את שרידי הקשת הגדולה ששולבה במחלף.
מיקום ותיאור
שרידי קשת רובינסון שוכנים בתחום הגן הארכאולוגי ירושלים, כ-12 מטרים מצפון לפינה הדרומית-מערבית של הר הבית, מימין לשער המוגרבים. המחלף חרב כמעט לגמרי עם חורבן הבית השני בשנת 70 לספירה, בעקבות המרד הגדול. למרות זאת, ניתן לשער את גודלו ומראהו על פי שרידיו המצויים עדיין בתחומי הגן הארכאולוגי.