cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דרגומיר זקוב
ביוגרפיה
ב-1 במרץ 2022 ראש ממשלת בולגריה קיריל פטקוב פיטר את שר ההגנה המכהן סטפן יאנב בשל קשריו עם ולדימיר פוטין. פטקוב המליץ על זקוב כמחליף והגיש את המועמדות בפני האספה הלאומית. מתוך 240 חברי האספה 184 הביעו תמיכה במועמדות ו-47 נמנעו.
דאקה
דאקה (בבנגלית: ঢাকা; מבוטא דְהָאקָה) היא בירת בנגלדש והעיר הגדולה בה. לפי תוצאות מפקד האוכלוסין האחרון שבוצע בשנת 2022, אוכלוסיית העיר מנתה כ-10.279 מיליון בני אדם, בעוד שבמטרופולין שלה, לפי המפקד הקודם משנת 2011, התגוררו מעל 11 מיליון תושבים.
מיקום העיר
העיר ממוקמת על נהר בוריגנגה, אחד מזרועותיו של נהר דהלשווארי (בבנגלית: דְהוֹלֶשּׁורִי), במחוז דאקה שבמרכז המדינה.
היסטוריה
תחילת ההתיישבות באזור הייתה במאה ה-7 לספירה. במהלך המאות שלאחר מכן היא נשלטה בידי ממלכות וסולטנויות שונות עד לשלטון יציב של סולטנות בנגל, אם כי באותה תקופה היו גם הפרעות על ידי מושלים של סולטנות דלהי.
ב-1576 רוב בנגל הייתה תחת שלטון האימפריה המוגולית. באותה תקופה דאקה הייתה בסיס צבאי מוגולי, בעוד שצ'יטגונג הייתה העיר הראשית בבנגל. פיתוח העיירה הביא לצמיחה משמעותית באוכלוסייה, והעיר הוכרזה כבירת בנגל תחת השלטון המוגולי ב-1608. במהלך הזמן הזה המוסלמים בנו בעיר מסגדים, מבצרים ואוניברסיטאות והמוסלמים היו פטורים ממס, מה שאפשר למוסלמים רבים מהאזור להתיישב בעיירה ובמהלך הזה להפוך אותה לעיר. באותה עת נקראה העיר ג'האנגיר נגר (בנגלית: ג'האנגיר נוֹגוֹר) על שם הקיסר המוגולי ג'האנגיר, אף על פי שהשם הוחלף לאחר זמן קצר עקב מות הקיסר.
התרחבות משמעותית של העיר קרתה בפקודת הקיסר אורנגזב במאה ה-17. בעיר הייתה אז אוכלוסייה של קרוב למיליון איש עם למעלה מ-100 אוניברסיטאות ומאות מסגדים. חברת הודו המזרחית הבריטית קיבלה ב-1765 זכות לאסוף מיסים בעיר בשם הקיסר המוגולי. כשהשפעת החברה גדלה, החברה התחילה למשול באזור ב-1793, לאחר שהכריחה את השליטים המקומיים להעביר לה את הסמכויות השלטוניות על בנגל, אודיסה וביהר, והעיר עברה לשליטה מלאה של חברת הודו המזרחית. אוכלוסיית העיר הצטמצמה במהלך התקופה הזו, כשחשיבות קולקטה עלתה, אך לאחר מכן החל פיתוח ממשי ותהליך מודרניזציה. מערכת מים עירונית נחנכה ב-1874 ומערכת חשמלית החלה לפעול ב-1878. במהלך הניסיון הכושל של חלוקת בנגל ב-1905, הוכרז שדאקה תהיה בירת מזרח בנגל ואסאם, אבל בנגל אוחדה מחדש ב-1911.
לאחר חלוקת הודו ב-1947, דאקה הפכה לבירת מזרח פקיסטן. העיר הייתה עדה לפעילות קהילתית אלימה עקב חלוקת הודו. חלק גדול יחסית מהאוכלוסייה ההינדית עזב להודו בעוד מוסלמים רבים זרמו אל העיר. כמרכז אזורי פוליטי, גברו בעיר מספר השביתות הפוליטיות והתקריות האלימות. אימוץ האורדו כשפה הרשמית היחידה של פקיסטן גרם להפגנות גדולות. ב-1970 סופת ציקלון הרסנית הרגה, לפי ההערכות, כ-500,000 בני אדם באזור. רוב העיר הוצפה ומיליוני אנשים נותרו חסרי בית. עם כעס ציבורי גדל כנגד האפליה האתנית, ובנוסף מעט מאוד כספים שהושקעו בשיקום הרס הציקלון, החלה התאספות לאומנית ב-7 במרץ 1971 שהובילה בסופו של דבר להכרזת העצמאות של בנגלדש ב־26 במרץ. בתגובה הצבא הפקיסטני החל את "מבצע זרקור", שבמהלכו נעצרו, עונו ונהרגו אלפי אנשים. לאחר תשעה חודשים של מאבק אלים בין הכוחות ההודים והבנגלדשים נגד הצבא הפקיסטני, האחרון נכנע ב-16 בדצמבר וסיים את מלחמת העצמאות הבנגלדשית. כבירה הלאומית דאקה גדלה במהירות עצומה, כשמהגרי עבודה מאזורים כפריים בכל רחבי בנגלדש הגיעו לעיר. גדילת המסחר והתעשייה יחד עם גדילת העיר, יצרו אתגרים לשירותים העירוניים ולתשתיות.
באפריל 2013 התרחש בעיר אסון כבד כשבניין בן שמונה קומות קרס וקבר תחתיו אלפי אנשים. באירוע נהרגו למעלה מאלף בני אדם.
תחבורה
דאקה היא עיר צפופה עם תשתית תחבורה גרועה, ועומס התנועה בה הוא מהקשים בעולם. ב-2022 נחנכה בעיר מערכת הסעת המונים ראשונה, קו רכבת תחתית ראשון מתוך שלושה שבנייתם החלה, ועתידים לפי התכנון להסיע יחד 2 מיליון נוסעים ביום.
דאקה ידועה כבירת הריקשה של העולם. זוהי דרך התחבורה העיקרית ובערך כ-400,000 ריקשות, ידניות וממוכנות, מופעלות בה בכל יום - מס' הריקשות הגדול ביותר לעיר אחת בכל העולם. למרות זאת, רק ל-85,000 ריקשות יש רישיון מהרשויות להפעלתן. מערכת האוטובוסים הציבורית בעיר מופעלת על ידי חברה ממשלתית, ובנוסף יש חברות ומפעילים פרטיים.
ב-1986 היו בעיר 1,868 ק"מ של כבישים סלולים. כבישים מהירים ומסילות מקשרים את העיר לחלקים אחרים במדינה ולערים בהודו.
בעיר יש גם נמל על גדות נהר הבוריגנגה שמשרת להובלת סחורה ונוסעים במעלה הנהר לנמלים אחרים במדינה.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי שָׁאהְגָ'לַל, הממוקם כ-15 ק"מ מצפון למרכז העיר. הוא מטפל בכ-52% מהטיסות הנכנסות והיוצאות במדינה. יוצאות ממנו טיסות פנים וגם טיסות ליעדים בינלאומיים באסיה, המזרח התיכון, צפון אמריקה ומערב אירופה.
השכלה
בעיר נמצאים יותר בתי ספר ואוניברסיטאות מאשר כל עיר בנגלדשית אחרת. בעיר נמצאות 52 אוניברסיטאות. אוניברסיטת דאקה היא אחת האוניברסיטאות הציבוריות הגדולות במדינה עם למעלה מ-30,000 תלמידים ויותר מ-1,300 אנשי סגל.
שישי עם מיכל
שישי עם מיכל היא תוכנית אירוח בהנחיית מיכל זוארץ ובעריכת יוסי אשדות, אשר שודרה בערוץ הראשון בשנים 2002–2006.
על התוכנית
פורמט התוכנית עבד כך שבכל פרק התארחו מספר אורחים, על פי רוב ידוענים, ובהם מוזיקאים, סטנדאפיסטים, אנשי תקשורת ופוליטיקאים. על פי רוב, האורחים ישבו כולם יחד באולפן על ספות והראיונות היו קלילים, כאשר האורחים מתערבים מדי פעם זה בדבריו של זה. התוכנית זכתה בדרך כלל לנתוני מדרוג חד-ספרתיים ולעיתים הגיעה לשיא צפייה של כ-10% מתוך כל משקי הבית. נתוני המדרוג של התוכנית היו הישג יפה, בהתאם למשאבי ההפקה ולשעת שידור התוכנית, אשר הייתה בכל יום שישי בשעה שבע, ביחס לנתוני המדרוג בערוצים 2 ו-10 והיו גבוהים מאוד ביחס לתוכניות אחרות של הערוץ הראשון.
הביקורת על התוכנית
נראה כי מאז תחילתו של העידן הרב-ערוצי בישראל, לא הייתה תוכנית אשר ספגה חצי ארס ולעג כה רבים ממבקרי הטלוויזיה כמו תוכנית זו. במשך שלוש שנות קיומה, לא היססו מבקרי הטלוויזיה בישראל לחבוט בתוכנית בכלל ובמנחת התוכנית בפרט. המבקרים הטילו ספק בכישורי האירוח של זוארץ וציינו לרעה את עודף עליצותה, שאלותיה הרדודות לכאורה ושימושה הרב בכרטיסי עזר. כישורי ההנחיה השנויים במחלוקת של זוארץ אף זכו לחיקויים בתוכניותיו של אדיר מילר, "ערב אדיר" ו"היכל התרבות". אולם, ככל שהביקורות קטלו כך זכתה התוכנית לפופולריות רבה יותר ויותר שבא לידי ביטוי, בעליה מתמדת בנתוני המדרוג, ובבקשות חוזרות ונשנות של ידוענים רבים בהם אף סופרים משוררים שבקשו להתארח בתוכנית. במהלך עונתה השנייה של התוכנית ניסו הערוצים המסחריים 10 ו-2 להציב מול 'שישי עם מיכל' תוכניות מתחרות אולם תוכניות אלה לא שרדו וירדו מלוח השידורים כעבור זמן קצר. גם תוכנית אירוח דומה שהופקה במיוחד בערוץ 2 בהנחייתו של יהורם גאון והוצבה מול התוכנית 'שישי עם מיכל' לא הצליחה לזכות בפופולריות ובנתוני המדרוג הגבוהים לה זכתה 'שישי עם מיכל'. למרות זאת, מצאו בערוץ 2 דרך מפתיעה להתחרות עם הצלחת התוכנית 'שישי עם מיכל' ובחרו לשדר מול התוכנית של הערוץ הראשון תוכניות סוגה עילית בשידורים חוזרים של עונות עבר. שידורים חוזרים אלו, של תוכניות מתוך מאגר התוכניות שהופק בערוץ 2, זכו לנתוני מדרוג קרובים לאלה של התוכנית 'שישי עם מיכל' וזאת, למעשה, ללא הוצאות בעבור הפקה.
בקיץ 2006, למרות נתוני המדרוג הגבוהים והפופולריות הרבה, עם מינויו של מוטי שקלאר למנכ"ל רשות השידור הודיע הוועד המנהל של הערוץ הראשון על הפסקת המימון לתוכניות בידור ובכללם "שישי עם מיכל" והתמקדות בחדשות ותעודה. מאז לא זכתה אף תוכנית אירוח או כל תוכנית מקור אחרת, בשידור שבועי, של הערוץ הראשון לנתוני מדרוג גבוהים כפי שהיו לו בתוכנית "שישי עם מיכל".
קונרד פון הצנדורף
קונרד פון הצנדורף (בגרמנית: Conrad von Hötzendorf; 11 בנובמבר 1852 – 25 באוגוסט 1925) היה ראש המטה הכללי בצבא האוסטרו-הונגרי בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
קריירה מוקדמת
פון הצנדורף נולד בווינה לאב שהיה הוסר בדרגת קולונל. הוא למד באקדמיה הצבאית בווינה על שם מריה תרזה ובשנת 1871 הצטרף לחיל הרגלים בדרגת סגן. לאחר שסיים את בית הספר לקצינים - "Kriegschule", בווינה בשנת 1876 הצטרף למטכ"ל האוסטרו-הונגרי ושירת בבוסניה ודלמטיה. ב-1888 הוא נתמנה לפרופסור לטקטיקה בבית הספר לקצינים לאחר שערך מחקר על מלחמת צרפת–פרוסיה.
בנובמבר 1906 התמנה לרמטכ"ל. הוא פעל רבות לצייד את הצבא בנשק מודרני. במשבר יולי 1914 הוא היה אחד המצדדים העיקריים בהכרזת מלחמה על סרביה.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
ערכו של פון הצנדורף ירד, קרל הראשון, קיסר אוסטריה לא העריך אותו וכשעלה לשלטון בנובמבר 1916 לאחר מותו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, הוא לקח על עצמו את תפקיד המפקד העליון של הצבא וב-1 במרץ 1917 הוא פיטר את פון הצנדורף מתפקיד הרמטכ"ל אך ביקש ממנו להישאר בצבא. פון הצנדורף הסכים להמשיך בצבא בתפקיד מפקד הצבא בדרום טירול.
בתפקידו זה נכשל פון הצנדורף במתקפה באביב 1918 בקרב מונטה גראפה ולצבאו נגרמו אבדות כבדות. ב-15 ביולי 1918 הודח פון הצנדורף מתפקידו, ומונה למפקד הראשי של חיל המשמר הקיסרי.
לאחר המלחמה עבר פון הצנדורף להתגורר בגרמניה, וב-25 באוגוסט 1925 נפטר בעיר מרגנטיים.
נחשולים
נַחְשׁוֹלִים הוא קיבוץ באזור הצפון ליד זכרון יעקב השייך למועצה אזורית חוף הכרמל.
היסטוריה
היישוב הוקם ב-ז' סיוון תש"ח 14 ביוני שנת 1948 על ידי עולים מטורקיה ועל ידי ילידי הארץ מדרום לאדמותיו של הכפר הערבי טנטורה, שתושביו ברחו אל פוריידיס בעקבות  קרב שהתקיים בכפר במהלך מלחמת העצמאות. שמו של היישוב (נחשול) מסמל את רצון המתיישבים לעסוק בדיג.
ניסיונות קודמים להתיישבות יהודית באזור זה, החלו בשנת 1891, אז הקים הברון רוטשילד בכפר הערבי טנטורה את "המזגגה" - מפעל לייצור בקבוקי זכוכית עבור יינות כרמל מזרחי, שנוהל על ידי מאיר דיזנגוף. המפעל סבל מקשיים טכניים, בגלל אי התאמה בין תהליך היצור שיובא מצרפת, לחול המקומי ששימש את המפעל ועל כן המפעל נסגר לאחר פחות מ-5 שנים והיהודים עזבו את המקום. המבנה היה נטוש במשך 85 שנה; לאחר עריכת הסקרים התת-ימיים באזור והחפירות היבשתיות בתל דור, הוחלט להקים במבנה מוזיאון לארכאולוגיה (1980). כיום הוא מרכז מוזיאון המזגגה ממצאים מהחפירות בתל, ומתעשיית הזכוכית במקום: שברי בקבוקים, חלקי רעפים, לבני תנורים, רעפים ועששיות נפט.
ניסיון שני להחיות את היישוב העתיק במקום עשתה ועדת המים של היישוב בארץ ישראל בשנת 1920, שוב בעזרת משפחת רוטשילד. ב-1920 עלתה התיישבות עברית להקמת כפר דיג עברי ראשון. הייתה זו תפיסה חדשה ל"כיבוש הים" מלבד "כיבוש האדמה" של המפעל הציוני. ג'יימס דה רוטשילד מסר זיכיון על 200 דונם במקום, לידי חברו מהגדודים העבריים יו"ר ועדת המים ד"ר מאיר גורביץ, על מנת שזה יוכל ליישב במקום 'קבוצת דיג' של סובוטניקים מאסטרחן. יישובם היה חלק מתוכנית רחבה ליישב כפרי דיג לאורך חופי ארץ ישראל ליד נמלי הים העתיקים לנצלם ולהרחיבם למעגני דיג. הברירה הייתה לקרוא לסובוטניקים ואף לגיירם ובלבד שניתן יהיה ללמד את העברים להתפרנס מענף הדיג בארץ ישראל להתבססותם ולפתוח הכלכלי של היישוב בארץ.
לאחר קום המדינה, בחודש יוני 1948, הוקם היישוב הנוכחי, לאחר שתושבי הכפר הערבי טנטורה גורשו או עזבו לפוריידיס. ההיסטוריון בני מוריס מצא לנכון להדגיש את העובדה שיישוב יהודים בכפר - בו לטענתו ביצעו לוחמי חטיבת אלכסנדרוני פשעי מלחמה - נעשה במהירות שיא של שישה ימים בלבד.
תושביו הראשונים היו עולים מטורקיה ששירתו בפלמ"ח, משרתי פלמ"ח נוספים שהיו ותיקים בארץ, וניצולי השואה מפולין ששהו במחנות מעבר בקפריסין ועלו לישראל. בית המוכתר של הכפר שימש כחדר האוכל בקיבוץ. עד שנות ה-60 נהרסו מרבית בתי הכפר הערבי ששימשו את התושבים, ונבנו במקומם בתים חדשים.
פעילות כיום
משנת 2000 הקיבוץ מופרט, ומתקיים כיישוב קהילתי עם שכונת הרחבה גדולה. כחלק מתהליך ההפרטה, קמו בתחומי היישוב עסקים פרטיים של חבריו כדוגמת מתפרה, מוסך, קונדיטוריה, בית קפה, משרד אדריכלות בנין, חברת שרטוט, מסגריה, דיר כבשים, סטודיו מסחרי לציור ומועדון צלילה. הקיבוץ מפעיל בשטחו בית מלון הכולל חדרי הארחה וכן מלון בוטיק עם בריכות פרטיות בחלק מהחדרים. בנוסף, ממשיכים חלק מתושבי הקיבוץ לעסוק בחקלאות, ומגדלים בננות, אבוקדו, כותנה, ודגים בבריכות דגים. כן פועל בקיבוץ מפעל פלסטיק.
מונה מספר לכוכבים
מונה מספר לכוכבים (באנגלית: Number the Stars) הוא ספר ילדים מאת הסופרת האמריקאית לויס לאורי. הסיפור מבוסס על אירוע אמיתי: הצלת יהודי דנמרק בתקופת השואה.
הספר זכה במדליית ניוברי, פרס ספרותי אמריקאי יוקרתי. שם הספר לקוח מפסוק בספר תהילים (קמז, ד). עיטור אנדרסן הוענק למתרגם על התרגום המופתי.
עלילה
הספר מתמקד באנמארי, ילדה בגיל 10 מקופנהגן, בירת דנמרק. עלילת הספר מתרחשת ב-1943, בזמן מלחמת העולם השנייה. הספר מתחיל כשאנמארי חזרה לביתה מבית הספר יחד עם אחותה קירסטי ושכנתה היהודייה אלן. הן נעצרו על ידי חיילים גרמנים. החיילים החליטו לשחרר אותן, והילדות חזרו לביתן וספרו להורים על המקרה.
לאחר זמן מה, בחודש ספטמבר, אלן הגיעה לישון אצל אנמארי. אלן סיפרה שהוריה ברחו מקופנהגן בעקבות הגזירות שהטילו הנאצים. בלילה, הנאצים הגיעו לבית של משפחת אנמארי, וביקשו שיסגירו לידיהם את היהודים המתחבאים בבית. הנאצים קיבלו מידע שבבית זה מסתתרים יהודים, לפי רשימות שמצאו בבית הכנסת בו התפללו אלן והוריה. הוריה של אנמארי הכחישו שיש יהודים בביתם, וסיפרו שאלן היא בתם.
לפני ההלוויה הגיעו יהודים רבים לבית הדוד של אנמארי, ואמרו תהילים, למקרה שהנאצים ישאלו אותם מה הם עושים. כשהנאצים נכנסו לבית כדי לבדוק אם אכן מתקיימת שם הלוויה, הם רצו לראות את גופת המנוחה. אמה של אנמארי שיקרה לגרמנים, ואמרה שהדודה בירדה מתה ממחלה, ושקיימת סכנה לכך שהמחלה תתפשט אם תפתח את ארון הקבורה. הגרמנים נרתעו מלפתוח את ארון הקבורה ולהסתכן בהידבקות במחלה, ועזבו את הבית.
לאחר שהגרמנים הלכו, היהודים עלו יחד עם הדוד של אנמארי לספינת הדיג שלו, וברחו מהמלחמה לשוודיה. הסיפור נגמר כשאנמארי מבקשת מאביה שישמור על שרשרת מגן דוד שהייתה שייכת לאלן, ושנשארה אצל אנמארי.
יוני חן
יוני חן (נולד בשם יונתן חנונו; 10 באוגוסט 1953 – 27 ביוני 1995) היה שחקן, במאי, בובנאי ומדבב ישראלי.
ביוגרפיה
חן נולד ב-1953 בישראל למשפחה יוצאת חלב. עד גיל שבע חי עם משפחתו חמש שנים בקובה. הוא בוגר בית הספר לאמנויות תלמה ילין בגבעתיים. בצה"ל שירת בלהקת גייסות השריון. לאחר מכן למד בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב. שיחק בתיאטרון המרתף, בקבוצת התיאטרון של המרכז התיאטרוני בנווה צדק, בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער, בתיאטרון הקאמרי ועוד. השתתף בסרטים "הלהקה" (1978), "דיזנגוף 99" (1979) ו"חמש חמש" (1980), ובתוכנית "פרפר נחמד", בה דיבב את בץ ואת שבי, והיה ידוע בהשתתפותו בצמד "פיט ופיתגורס" לצד עוזי חיטמן.
חן הקים את אולפן הדיבוב "אולפנטו" ב-1991 במרתף בצפון רחוב בן-יהודה בתל אביב.
חן היה שותף, בין השאר, בדיבוב התוכניות "נילס הולגרסון" (מולי, גורגו וגוסטב), "הקוסם מארץ עוץ" (איש הפח), "הנעלולים" (נעליז ונעל חרש), "הדרדסים" (רגזני, גנדרני, זללני, ישנוני, חלמני ופה גדול), "הדוד טוביה הטוב" (כל הדמויות), "קיסמון הקוסם", "בארץ הקטקטים", "קיד וידאו" (קיד), "דן-דין השופט" (בינו), "עמיקו וחבריו", "כח וידאו", "ממלכת כיעורוניה" (גרנלון), "נחשון", "לוני טונס" (אלמר פאד, סילבסטר החתול וטאז השד הטסמני), "תיאודור החמור", "איפה אפי?" ו"באטמן", והסרטים "מסיכת התעתועים" ו"הרוח בערבי הנחל".
מותו
יוני חן נפטר ב-27 ביוני 1995 ממחלת האיידס. הותיר אחריו את בן זוגו, ארי.
לאחר מותו רכשו אולפני אלרום את אולפן הדיבוב שהקים.
פטרה
פטרה (ביוונית Πέτρα, "פטרוס" - אבן, בערבית: اَلْبَتْرَاء או اَلْبَتْرَا) היא עיר נבטית קדומה המפורסמת בארמונות הקבורה שלה החצובים באבן החול של הרי אדום, ומכאן שמה בעברית "הסלע האדום". העיר הייתה בירת הנבטים וביוזמה פרטית נבחרה בשנת 2007 באינטרנט כאחד משבעת פלאי תבל החדשים.
פטרה שוכנת בדרום ירדן, כמאה ק"מ צפונית לאילת. היא מכונה גם "העיר הוורודה" בפי התושבים המקומיים בשל גוון המסלע.
האתר
פטרה נמצאת בדרום ירדן בגובה של 885 מטר מעל פני הים. הדרך המקובלת להגיע לפטרה היא מהכפר הסמוך ואדי מוסא דרך קניון ה"סיק". הקניון עצמו צר למדי, ורוחבו אינו עולה על מטרים ספורים, בעוד שקירותיו מגיעים לגובה של כמאה מטרים. צלעות הקניון עשויות אבן חול נובית בצבע אדמדם, ועל קירותיו ניתן למצוא תבליטים של אלילים נבטים, כתבים ופסלים. לאורך צלעות הקניון ניתן למצוא שרידים של אקוודוקטים שנועדו להעביר מים לעיר.
פטרה מפורסמת כיום בזכות המבנים החצובים במורדות ההר שנשתמרו היטב עד ימינו. הידוע מכולם הוא קבר מלכותי מפואר בשם "אוצר פרעה" (אלחזנה), שלצורך פיסולו הוזמנו אומנים מאלכסנדריה. גובהו 33.77 מטר ורוחבו 24.90 מטר, והוא נחצב מלמעלה כלפי מטה. את הרווח שבין העמודים הצדדיים מפארים פסלי ענק של רוכבי סוסים.
מוזיאון הנבטים
בשנת 1994 נפתח במקום "מוזיאון הנבטים" המתאר את חייהם ואת נדודיהם. בשנת 2019 נפתח מוזיאון חדיש במרכז המבקרים באתר בתרומת ממשלת יפן, המציג ממצאים שונים שנמצאו באתר, כמו כן הסבר היסטורי על העיר פטרה והתרבות הנבטית.
מוטיבים אדריכליים
בפטרה השתנו דגשים אמנותיים ודתיים, אולי בכיוון הסגנוני (כטענת מקנזי) ואולי בתהליך הפוך, בכיוון הנטורליסטי. אולי הזרמים אף התקיימו במקביל זה לזה. למשל, דמות איסיס מופיעה בפטרה במאה הראשונה לפני הספירה, ובגומחה אחרת מופיעה אלה שעיצובה אנתרופומורפי במאה הראשונה לספירה. לא ברור אם כיוון ההתפתחות היה מריאליסטי למסוגנן. ייתכן שמדובר בפעולה מקבילה של זרמים אמנותיים שונים: נון-פיגורטיביזם מול אנתרופומורפיזם, ולצדם הפשטות סגנוניות סימבוליסטיות. קשה לעמוד על התפתחות ליניארית בכיוון של נטישת התיאור המצבתי הגולמי ואימוץ של תיאור אנתרופומורפי. פטריך מציע שחלה תמורה דומה, מפיסול נון-פיגורטיבי לפיסול אנתרופומורפי בתיאור האלים בתקופת שלטונה של האימפריה הרומית בפטרה. עם זאת, ייתכן שתהליך זה קדם לתקופת היותה של פטרה חלק מפרובינקיה ערביה של האימפריה הרומית, שכן הקשרים הנבטיים עם רומא היו מבוססים דיים כדי לאפשר תהליך כזה של השפעה אמנותית.
היצירה הנבטית המקורית בעבר הירדן עולה בכמותה על זו ההלניסטית. חזיתות הקברים מטיפוס רומי בפטרה מונים כאחוז אחד מחזיתות הקברים בפטרה. זו עדות לדומיננטיות של ההשפעות המזרחיות באדריכלות ובפיסול הנבטיים. בפרטיה האדריכליים, החזנה היא מונומנט הלניסטי מובהק, ונבדלת בכך משאר חזיתות הקברים בפטרה, אך בחלק מהפרטים העיטוריים ניכרת השפעה מקומית. ייתכן שלאמן האלכסנדרוני שפיסל את החזנה סייעו אמנים מקומיים. בעבודתם במקביל, במשך שנים, על משטחים שונים, ייתכן שמיזגו השפעות שונות באותה יצירה, לבטח כשמדובר ביצירת-ענק כחזנה, גם אם היצירה היא תחת שרביטו של אמן אחד. גם שהותו הממושכת בפטרה במשך מעשה היצירה לבטח חשפה את האמן להשפעות הסביבה. "כשהעשירים נטו לתכנון מונומנטים של אמנות הלניסטית, אמנים מקומיים עדיין פסעו בעקבות מסורות המזרח בהחלטתם על ביצוע פרטים דקורטיביים".
זיהויה במחקר המקרא
עד העת האחרונה זוהתה פטרה כקדש המקראית. הזיהוי התבסס על התרגום לארמית בו נקראה קדש בשם רקם וקדש ברנע בשם רקם גיאה או רקם גיעה: "מהלך חד עשר יומין מחורב אורח טורא דשעיר עד רקם גיאה" (תרגום אונקלוס על דברים א' ב: "אַחַד עָשָׂר יוֹם מֵחֹרֵב דֶּרֶךְ הַר שֵׂעִיר עַד קָדֵשׁ בַּרְנֵעַ").
יוסף בן מתתיהו המשיך את גלגול השם רקם לפטרה: "ורקם (מלך מדין), אשר שמו היה כשם העיר, המרכז והבירה של כל ערב, אשר עדיין נקראת על ידי האומה הערבית בשם א-רקם על שם המלך שבנה אותה. אבל היוונים כינוה פטרה". מכאן שקדש היא פטרה, הסלע האדום בירדן. ('סלע' או 'צור' מתורגם ליוונית: πετρα - פטרה). במקום אחר מציין יוסף בן מתתיהו שפטרה נקראה לפני לכן בשם "ארקי" או "ערקא".
בשנת 1840 חשבו החוקרים כי מצאו מיקום חדש לקדש לפי הדמיון בשם לעין גדייס בנגב. אולם כשהתברר שאין קשר בין השמות ו"גדייס" היא "שוקת" בערבית, על שם השוקת שהייתה במקום, "העבירו" את המיקום לעין קודיראת הסמוכה ופטרה נעלמה מן התנ"ך. כיום עין קודיראת מסומנת במפות כקדש ברנע.
היסטוריה
בין 1924 ל-1947 טיילו בפטרה מטיילים ארץ-ישראלים ובהם יוסף ברסלבי, שהתפעם במיוחד מהמקום ותיאוריו משכו לשם רבים, זאב וילנאי, דב הוז, ארתור רופין, רחל ינאית בן-צבי, דוד בנבנישתי ואחרים שחיברו רשמי מסע נלהבים.
ב-1985 הכריזה אונסק"ו על פטרה כאתר מורשת עולמית. ב-7 ביולי 2007 נבחרה פטרה כאחד משבעת פלאי תבל החדשים.
מחלוקת היסטוריוגרפית
ארכאולוגים ירדניים טוענים שבפטרה החלו הנבטים לבנות ולהתיישב, והשקיעו בה את העושר שצברו במסחר ועם הכיבוש הרומאי "חזר המקום לשקט המקורי. ציפורים וחיות בר שבו ללכת ברחובות שפעם היו עמוסי תנועה, תעלות המים יבשו".
בהיסטוריוגרפיה הירדנית מוקדש מקום רב לממצאים המעידים על ההתיישבות בפטרה, לצד אזכור הממצאים המעידים על הפולחן בה. הארכאולוג אברהם נגב ערער על פרשנות זו, בטענה שהממצאים המעידים על קבורה, פולחן והנצחה (מאות חזיתות הקברים, המקדשים) רבים בהרבה מאלו המעידים על מגורים.
מסעות של ישראלים לפטרה
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 ניסו צעירים בישראל לחצות את הגבול לשטח ירדן, אז מדינת אויב לישראל, כדי לטייל בפטרה. רוב המטיילים - עשרה, מתוך שבעה עשר - נהרגו בדרך. באותה תקופה נאסרה השמעת השיר "הסלע האדום" מאת חיים חפר, בביצוע אריק לביא, כדי לא לעודד מטיילים נוספים לסכן את חייהם. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 היו עוד כמה מקרים של חציית הגבול במטרה להגיע לפטרה.
נאו-אורתודוקסיה (יהדות)
נאו-אורתודוקסיה, או תורה עם דרך ארץ, היא זרם אידאולוגי ביהדות האורתודוקסית שהתפתח בתחילת המאה ה-19 בעיקר בקרב יהדות גרמניה, אך גם בכמה ממדינות מערב אירופה ובחלקים של הונגריה. בין מייסדי הזרם ניתן למנות את רש"ר הירש ורבי עזריאל הילדסהיימר.
היסטוריה
התגובה האורתודוקסית למצב החדש הייתה מגוונת וחוקרים מחלקים אותה לרוב לשלוש: האולטרה-אורתודוקסיה שיצאה מבית מדרשו של החת"ם סופר ובעיקר תלמידיו הקיצוניים בהונגריה רבתי וסביבותיה; התגובה האורתודוקסית המאוחרת והמתונה שרווחה ביהדות מזרח אירופה; והנאו-אורתודוקסיה.
את האחרונה גילם רש"ר הירש, הוגה הראשי, בכמה ססמאות שטבע: תורה עם דרך ארץ ו-Mensch-Jisroel ("אדם-ישראל"), משמע אין סתירה בין חיים על פי התורה וההלכה לבין ההתפתחויות המודרניות בחיים והעיסוק במדעים ובמלאכה ועולם החומר. הרב הירש טען כי בניגוד לרפורמים, המבקשים לשנות את היהדות בהתאם לרוח המודרנית, הרי שלדעתו מראש אין סתירה בין החיים בעולם הגשמי לתורה וניתן לשלבם יחד. בכך עומדת גישתו גם מול גישת החת"ם סופר השוללת את הקידמה – "חדש אסור מן התורה".
מבחינת ההשקפה לגבי חינוך, הנאו-אורתודוקסיה הייתה נטועה בתוכנית של תנועת ההשכלה המוקדמת על שילוב של לימודי חול עם לימודי קודש, וראשי "תורה עם דרך ארץ" ייחסו כבוד רב לנפתלי הירץ וייזל ולמשה מנדלסון. כותבים מאוחרים מטעם האסכולה אף התקשו להסביר את ההתנגדות הרבנית החריפה לבתי-הספר המתוקנים הראשונים שהחליפו את תלמודי התורה.
רש"ר הירש אימץ שינויים אסתטיים שונים, מהסוג שהונהג עוד על ידי רבו חכם יצחק ברנייס ודומים לו בהתאמת ארחות בית-הכנסת לתרבות הסביבה. אף כי אלה היו מקובלים מזה זמן רב כמעט בכל גרמניה, הם הובילו להתנגשויות בינו לגורמים שמרניים כשכיהן במוראביה המסורתית יותר. בין היתר, לבושו הרבני היה מודרני ומעוצב בדומה ללבושם של הרפורמים. נשא את דרשותיו בגרמנית ולא בניב היהודי (יידיש) וליווה את התפילות בשירת מקהלת גברים. את החופה המשמשת בחתונות העמיד בתוך מבנה בית-הכנסת ולא מחוצה לו. השינוי הרדיקלי ביותר שערך, וממנו חזר במהירות, היה השמטת תפילת כל נדרי, שנתפשה על ידי הנוצרים כהיתר להפרת שבועות ועילה לשבועת היהודים, ביום הכיפורים של 1840.
אחד ההבדלים המשמעותיים שבין הנאו-אורתודוקסיה לבין התגובות האורתודוקסיות האחרות נגעה לשאלת המטרה הבסיסית. בעוד האורתודוקסיה ביקשה שיניחו לה לנפשה, הנאו-אורתודוקסיה ביקשה בדיעבד, ובהמשך לכתחילה (ולפי הרב יצחק ברויאר זו הייתה כוונת הרש"ר הירש מתחילה), לנצל את המודרניות עבור קידום החיים היהודיים והדת היהודית. עבור הירש, לתרבות אירופה היה ערך מכשירי שיוכל להשתמש בה כאמצעי לפתח את התורה כפי שהיא באמת. הנאו-אורתודוקסיה שמה משקל רב במחשבה ובפרקטיקה שהיה בהם משום עמדה חיובית כלפי המודרנה, ושמה דגש על טקסים, נימוסים ואסתטיקה של בית הכנסת.
מרדכי ברויאר מציין כי הנאו-אורתודוקסים "דקדקו לרוב עד מאוד בקיום דינים בתחום הריטואלי, כגון דיני הכשרות והצומות. החמרה זו בלטה על רקע ההקלות שנהגו בתחומים אחרים, שההלכה מחמירה בהם, כגון בעניין הפרדת המינים". ברויאר מטעים כי בכך השתקפה המגמה "לאזן ויתורים לדרישות העידן החדש בספירה החברתית על ידי הדגשת יתר של מנהגים בספירה הריטואלית". הדבקות המחמירה במסורת הייתה דווקא תוצאה של אופיו המודרני של הזרם הנאו-אורתודוקסי, ולא תוצר של שמרנותו ורצונו ביציבות. בניגוד לאורתודוקסיה ההונגרית שביצרה את המנהג הרווח, הדגישו הגרמנים את ההבדל בינו להלכה המפורשת.
הסינתזה שהירש הוביל בין גרמניות לאדיקות דתית החלה להתערער עוד בטרם מלחמת העולם הראשונה, ובמיוחד אחריה. דור חדש של צעירים הוקסם ממה שתפשו כאותנטיות של יהדות מזרח אירופה המופלית שטרם עברה תירבות משמעותי. האורתודוקסים הגרמנים והגורמים המסורתיים במזרח התקשרו במסגרת אגודת ישראל החדשה. התגברות האנטישמיות חיזקה מגמה זו. יצחק ברויאר ודומיו העלו סוגיות שלא עלו על דעתם של הוריהם וסביהם: ביקורת על האמנציפציה, משיחיות, דחיית הפטריוטיות הגרמנית והאפשרות לקיומה של לאומיות יהודית, גם אם מסוג דתי לחלוטין.
עליית הנאצים לשלטון חידדה נטיות אלה. ב-1934 פרסם שמעון שוואב ספר בשם "Heimkehr ins Judentum" (שיבה ליהדות), בו פירש את האימוץ הנלהב של תרבות כללית ולימודי חול כצורך שעה שנכפה על הרש"ר בשל המצב בימיו, וקבע שהאתוס הלמדני הוא הדרך. לאחר המלחמה, נטמעו חלק מהנאו-אורתודוקסים בציונות הדתית בישראל ובאורתודוקסיה המודרנית בארצות הברית. אחרים, כשוואב עצמו, הצטרפו למזרח-אירופאים וכמה מהם הפכו לאידאולוגים חרדים ליטאים.
קיעור וקימור
קיעור או קעירות הם עיקום כלפי פנים. קימור או קמירות הם עיקום כלפי חוץ.
אולג קונוננקו
אולג דמיטרייביץ' קונוננקו (נולד ב-21 ביוני 1964, טורקמניסטן) הוא קוסמונאוט רוסי ממוצא טורקמני. הוא טס לתחנת החלל הבינלאומית ארבע פעמים, כמהנדס טיסה למשלחת 17 על סיפון סויוז TMA-12, כמהנדס טיסה במשלחת 30 ומפקד משלחת 31 על סיפון סויוז TMA-03M, כמהנדס טיסה במשלחת 44 ובמשלחת 45 על סיפון סויוז TMA-17M וכמפקד משלחת 58 ומשלחת 59 על סיפון סויוז MS-11. קונוננקו צבר 736 יום בחלל במהלך ארבע טיסותיו לתחנת החלל הבינלאומית. כיום הוא מנהל את יחידת הקוסמונאוטים במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
חיים אישיים
קונוננקו למד בבית ספר מיוחד לכדורעף, היה חבר בנבחרת הנוער של טורקמניסטן.
חינוך
לאחר הלימודים אולג קונוננקו לא הצליח להתקבל למכון התעופה חרקוב בפעם הראשונה. הוא חזר לביתו, עבד במשך שנה בחנות הכלים של מוסך התעופה בשדה התעופה טורקמנבט. הניסיון השני להתקבל הצליח. קונוננקו סיים את לימודיו במכון התעופה על שם ניקולאי ז'וקובסקי בחרקוב בשנת 1988 כמהנדס מכונות.
ניסיון
לאחר סיום לימודיו עבד קונוננקו בלשכת העיצוב המרכזית של סוכנות החלל הרוסית TsSKB-Progress בקויבישב, החל כמהנדס והתקדם עד למהנדס העיצוב המוביל בלשכה. אחריותו כללה תכנון מערכות, ניתוח ופיתוח מערכות חשמל לחלליות.
טייס חלל
ב-29 במרץ 1996 נבחר אולג כמועמד לטוס לחלל על ידי הוועדה הבין-משרדית של משרד המדע ומיוני 1996 עד מרץ 1998 עבר הכשרה במרכז ההדרכה לקוסמונאוטים על שם גגארין וב-20 במרץ 1998 הוענק לו תואר קוסמונאוט מבחן. על ידי ועדת ההסמכה הבין-משרדית. באוקטובר 1998 החל להתאמן כחלק מקבוצת הקוסמונאוטים שנבחרה לטוס לתוכנית תחנת החלל הבינלאומית.
מדצמבר 2001 ועד אפריל 2002 הוכשר קונוננקו כמהנדס טיסות גיבוי לחללית סויוז TM-34 כצוות טיסה שלישי לתחנת החלל הבינלאומית. ממרץ 2002, ועד פברואר 2004, הוכשר כמהנדס טיסה בסויוז TMA ובצוותים הראשיים של משלחת 9 ושל משלחת 11. ממרץ 2004 עד מרץ 2006 התאמן כחלק מקבוצת הקוסמונאוטים שנבחרה לתתחנת החלל. במרץ 2006 החל קונוננקו להתאמן כמהנדס טיסה ברכב סויוז TMA-12 וצוות משלחת 17.
משלחת 17
קונוננקו היה מהנדס טיסה הן במשלחת 17 לתחנת החלל הבינלאומית והן במשימת סויוז TMA-12 שהטיסו אותו לשם. הצוות שוגר ב-8 באפריל 2008 ונחת ב-24 באוקטובר 2008 בכדור הארץ. קונוננקו בילה 199 יום בחלל.
קונוננקו חזר לכדור הארץ עם מפקד משלחת 17 סרגיי וולקוב וטייס החלל ריצ'רד גריוט (ששוגר על סיפון סויוז TMA-13 ב-12 באוקטובר 2008 עם צוות משלחת 18). הם נחתו בשעה 23:37 באזור הזמן המזרחי, 55 קילומטרים צפונית לארקליק, קזחסטן. הם הוטסו לקוסמודרום באיקונור במסוק, ואז המשיכו לעיר הכוכבים, שבפרברי מוסקבה.
משלחת 30/31
ב-21 בדצמבר 2011 שוגר קונוננקו יחד עם אנדרה קויפרס ודונלד פטיט אל תחנת החלל הבינלאומית כדי להצטרף לצוות משלחת 30. הוא, יחד עם חבריו לצוות, הגיעו לתחנת החלל ב-23 בדצמבר. הם חזרו לכדור הארץ ב-1 ביולי 2012.
הליכות חלל
קונוננקו ערך את הליכת החלל הראשונה שלו ב-10 ביולי 2008, כאשר יצא לחלל מתא העגינה של מודול פירס. הוא והקוסמונאוט וולקוב בדקו את חלליות הסויוז TMA-12 שלהם ושלפו ממנה בורג פירו. הליכת חלל זו ארכה 6 שעות ו-18 דקות.
ב-15 ביולי 2008 שוב יצא קונוננקו החוצה ממודול פירס לנהל את הליכת החלל השנייה שלו. קונוננקו ו-ולקוב התקינו ניסוי אחד וערכו ניסוי אחר. הם גם המשיכו לסרוק את החלק החיצוני של התחנה, כולל התקנת יעד עגינה במודול השירות זבזדה <i id="mwnA">.</i> הליכת החלל הייתה בחליפות אורלן רוסיות וקונוננקו לבש חליפת אורלן עם פסים כחולים. הליכת החלל נמשכה 5 שעות ו-54 דקות.
משלחת 44/45
ב-22 ביולי 2015 שוגר קונוננקו לתחנת החלל הבינלאומית כמפקד סויוז, יחד עם האסטרונאוט מנאס"א קג'ל לינדגרן וקימיה יואי מהסוכנות היפנית לחקר החלל (JAXA) בסויוז-TMA-17M. הם בילו 5 חודשים בתחנת החלל הבינלאומית כחברי משלחת 44 ומשלחת 45. השלישייה חזרה לכדור הארץ בנחיתה נדירה בלילה ב-11 בדצמבר 2015, כאשר הסויוז TMA-17M שלהם נחת בשלום על ערבות קזחסטן. קונוננקו בילה 142 יום בחלל במשימתו השלישית.
משלחת 58/59
קונוננקו שוגר בפעם הרביעית לתחנת החלל הבינלאומית כמפקד סויוז MS-11 ב-3 בדצמבר 2018. במקור הוא אמור היה לשמש כמהנדס טיסה במשלחת 58 ומפקד במשלחת 59, אם כי עקב כישלון השיגור של סויוז MS-10 ב-11 באוקטובר 2018, מפקד המשלחת המקורית 58, אלכסיי אובצ'ינין, כבר לא היה על סיפונה של משלחת 58, ולכן קונוננקו פיקד גם על משלחת 58 וגם על משלחת 59. משלחת 58 החלה ב-20 בדצמבר 2018 עם עזיבת סויוז MS-09. קונוננקו וחברי הצוות האחרים אן מקליין ודייוויד סן ז'אק חזרו לכדור הארץ ב-24 ביוני 2019, לאחר 203 יום 15 שעות ו-16 דקות בחלל.
קונוננקו תמיד זוכר בחום את שהותו במולדתו - טורקמניסטן. ב-31 בדצמבר 2018 קונוננקו הראה את דגל טורקמניסטן ואת הספר "טורקמניסטן הוא לב דרך המשי הגדולה" של גורבנגולי ברדימוחמדוב מתחנת החלל הבינלאומית ואיחל שנה טובה מהחלל לכל אזרחי טורקמניסטן. האסטרונאוט גם ציין כי יש לו רגשות מיוחדים כלפי המדינה בה נולד וגדל, גאה ושמח על הישגיה.
ביוני 2020 הודיע קונוננקו כי הוא צפוי לחזור לתחנת החלל הבינלאומית בסוף 2022, יחד עם אנה קיקינה. בהנחה שמשימה זו תימשך 180 ימים, קונוננקו ישהה בסך הכל 916 יום בחלל, שיעלה על השיא הנוכחי, 878 ימים, שמחזיק גנאדי פדאלקה.
יוסף ואשת פוטיפר
מעשה יוסף ואשת פוטיפר הוא סיפור מקראי המהווה חלק ממחזור סיפורי יוסף ואחיו שבספר בראשית. על פי הכתוב בבראשית, לאחר שנמכר יוסף כעבד לפוטיפר המצרי ועשה שם חיל, ניסתה אשת אדוניו לפתותו למשכב. משלא נענה לחיזוריה, העלילה עליו כי הוא ניסה לשכב עמה. בעקבות זאת הושלך יוסף אל בית הסוהר. הסיפור המקראי, שבעצמו מדגים מוטיב פולקלורי אוניברסלי רווח מאוד, זכה במהלך הדורות לפופולריות יוצאת דופן בעולם היהודי ומחוצה לו, כשהוא פושט ולובש שלל צורות.
הסיפור המקראי בהקשרו
סיפורי יוסף ואחיו מהווים יחדיו חטיבה ספרותית רחבת יריעה המצטיינת בשכלולה האמנותי. סיפור יוסף ואשת פוטיפר הוא חוליה מובחנת בשרשרת סיפורים זו. הסיפור בא לאחר סיפור יהודה ותמר ומגלה זיקה ספרותית אליו, אך מבחינה עלילתית הוא ממשיך דווקא את סיפור מכירת יוסף לעבדות, שהסתיים בקנייתו על ידי פוטיפר, סריס פרעה שר הטבחים. המספר ממשיך את הסיפור מהנקודה בה נפסק בטכניקה של חזרה מקשרת, ומתאר את קורותיו של יוסף בבית פוטיפר. בפתיח הסיפור (בראשית, פרק ל"ט, פסוקים א-ו) מתואר יוסף כמי שה' עמו והוא עושה חיל בבית פוטיפר אדוניו, הנותן בו אמון מלא ומפקידו על כל משק ביתו. בסוף הפתיח מצוין יפי מראהו של יוסף, פרט שחשיבותו לעלילה מתבארת מיד בגוף המעשה (ז-כ).
על פי הכתוב, אשת פוטיפר ניסתה לפתות את יוסף לשכב עמה, לאחר שהוקסמה מיופיו. יוסף סירב להצעותיה, בנימוק שהדבר נחשב לבגידה באמון פוטיפר ומהווה חטא לאלוהים. באחד הימים, בהגיע שעת כושר, תפסה אשת פוטיפר את יוסף בבגדו כדי לשדל אותו לשכב עימה. יוסף הסיר את בגדו שאחזה בו, והוא נשאר בידה, ונמלט אל מחוץ לבית. בראותה זאת, קראה אשת פוטיפר לבני ביתה, שלא היו בבית באותה שעה. כשהגיעו, היא שיקרה להם שיוסף ניסה לאנוס אותה, ובעודו פושט את בגדיו זעקה בקול שיבואו לעזרתה, ומשראה כך - נמלט. את אותו הסיפור סיפרה גם לבעלה כששב מעבודתו. פוטיפר כעס על יוסף, הביא לתפיסתו, וכלא אותו בבית הסוהר.
הסיפור נחתם (פסוקים כא-כג) בתיאור עלייתו והצלחתו של יוסף בבית הסוהר, המקביל להצלחתו בבית אדוניו בראשית הסיפור. חתימה זו מקשרת את סיפור יוסף ואשת פוטיפר לסיפור חלום שר המשקים ושר האופים שבפרק שלאחר מכן (מ), ואפשר לראות בה גם פתיחה לסיפור זה.
הרקע למעשה
מעשה יוסף ואשת פוטיפר מובא בספר בראשית בפרשת וישב. הכתוב מתאר תחילה את הרקע להימשכות אשת פוטיפר אל יוסף, שמורכבת מארבעה מניעים:
ניסיון הפיתוי היומיומי שקדם לשידול
לאחר שהתעוררה באשת פוטיפר תשוקה אל יוסף, היא ניצלה את עובדת העדרו של בעלה מהבית, כדי לפתות את יוסף לשכב עימה. אולם יוסף סירב בתוקף פעם אחר פעם, בטענה שמשכב עם אשת אדוניו מהווה מעילה מצידו במחויבותו כלפי אדוניו, שהתיר לו גישה ורשות לעסוק בכל דבר בבית, מלבד באשתו, ומעבר לכך זהו חטא חמור כלפי האלוהים. בתלמוד הבבלי, במסגרת הסיפור עני ועשיר ורשע באין לדין, מתוארים מאמציה של אשת פוטיפר להתייפות כדי למצוא חן בעיני יוסף:.
פרשני המקרא, וכן דרשות חז"ל מצביעים על הכפילות כמרמזת על כך שלא רק למשכב של ממש סירב יוסף, אלא גם לשכב לצידה, להתייחד עמה באותו החדר ואף לשוחח עמה.
בסדר הדורות נכתב שיוסף אפילו לא הסכים להביט בה. סדר הדורות מספר שלאחר זמן רב שמאמציה לשכנעו לא הועילו, היא חלתה מרוב תאוותה אליו. כשנשי מצרים באו לבקרה ותמהו על מה החולי, היא נתנה בידיהן אתרוגים וסכינים והורתה להם לחתוך את האתרוגים. לאחר מכן ציוותה להכניס את יוסף לבוש בגדים יקרים. כשנשי מצרים ראו אותו הן לא הזיזו עיניהן ממנו לרגע, וכך הן לא שמו לב שהן חותכות את ידיהן ודם רב זב מהן. כך המחישה להם אשת פוטיפר את יופיו של יוסף ואת תאוותה אליו.
מעשה השידול ותגובת יוסף
באחד הימים, כאשר הגיעה שעת כושר בה נעדרו כל בני הבית לזמן ממושך, ויוסף שהה זמן מה בבית לשם ביצוע מטלות שהטיל עליו אדוניו, החליטה אשת פוטיפר לשדל את יוסף למשכב בצורה יותר אקטיבית, ובעודה אוחזת בבגדו ניסתה שוב לשדלו להסכים לשכב עימה. משראה יוסף שהפעם סירוב רגיל לא יועיל כי היא נחושה בדעתה ואף נוקטת בפעולות של ממש, מיהר להסיר את הבגד שאותו אחזה, ונמלט אל מחוץ לבית: במדרשי חז"ל מובא שבאותו היום עלה הנילוס על גדותיו והשקה את שדות מצרים. והנוהַג של המצרים היה לצאת מבתיהם באותו היום כדי לצפות במחזה שקיבל גם אופי פולחני של יום איד, מאחר שהנילוס נחשב לאלוהי מצרים. בתלמוד הבבלי אף מובא שאשת פוטיפר עשתה עצמה חולה כדי שתוכל להישאר ביחידות עם יוסף ולפתותו:.
בתלמוד הבבלי נחלקו האמוראים רב ושמואל בפירוש המילים:, האם הכוונה כפשט הפסוק, לעסוק בצרכי הבית, או שיש כאן גם רמיזה של הכתוב לכך שיוסף ידע שהוא מכניס עצמו כעת לניסיון שהוא לא יוכל לעמוד בו:.
עלילת השקר לבני ביתה
כאשר ראתה אשת פוטיפר את תגובת יוסף, נפגעה מכך, ואף חששה שהדבר יתפרסם ויגיע לאוזניו של בעלה שעלול להענישה קשות על רצון לבגידה. לכן, כדי ליצור סיפור כיסוי שגם יציל אותה וגם יביא להענשתו, צעקה בקול רם כדי להזעיק את בני ביתה שישובו מהרה לבית. משהגיעו, סיפרה להם סיפור בדוי ומתנער מאחריות (ומפנה את האחריות על בעלה), על כך שהעבד העברי שהביא פוטיפר לביתם, ניסה לאנוס אותה, ולכן זעקה כדי שיבואו להצילה. מששמע זאת העבד, שהחל כבר לפשוט את בגדיו למשכב, מיהר להימלט על נפשו לבל ייתפס, ובגדו שפשט מעליו נותר אצלה: המלבי"ם מבאר שבני ביתה אלו שפחותיה, שכדי שדברי השקר שלה יתקבלו על לבן, היא הפחידה אותן שאם העבד ניסה לאנוס אותה, על אף שהיא גבירתו, בוודאי שינסה לעשות כך לשפחותיה.
עלילת השקר לבעלה ותגובתו
לאחר מכן המתינה שבעלה יחזור מעבודתו, ואז סיפרה גם לו את מצג השוא שבדתה מליבה. בשמעו זאת חרה אפו, והוא דאג שיוסף ייתפס וייאסר בבית הסוהר, שפוטיפר עצמו היה מופקד עליו כחלק מתפקידו כשר הטבחים (האחראי על ההוצאה להורג): חז"ל למדו מהמילים שכדי לעורר את חמתו של בעלה על יוסף, סיפרה אשת פוטיפר את שאירע עם יוסף בעת יחסי האישות עם בעלה.
ברכת ה' בבית הסוהר
בבית הסוהר המשיכה ברכת ה' ללוות את יוסף, כפי שהיה בבית פוטיפר, ויוסף מצא חן בעיני שר בית הסוהר שהחליט להפקיד את יוסף על האסירים, כך שיוסף הוא זה שהיה אחראי עליהם בפועל:
הסיבה לניסיון
אם כי הכתוב באר את סיבת הימשכותה של אשת פוטיפר אל יוסף, מחמת יופיו והצלחתו, ובשל העדר פיקוח של בעלה על מעשיה; פרשני המקרא, הן פרשני הפשט והן פרשני הדרש, חיפשו סיבות רוחניות להעמדת יוסף בניסיון זה. כמה ממדרשי חז"ל מייחסים למילה: "אַחַר הַדְּבָרִים הָאֵלֶּה" רמז לכך שבלבו של יוסף עלו 'הרהורי דברים' והבעת רצון לעמוד בניסיון כפי שהעמיד ה' את אבותיו בניסיונות, כדי להביאם לקרבת ה', ומתוך כך העמיד אותו ה' בניסיון קשה מהם:.
הרד"ק באר שהניסיון נועד כדי להביא להשלכתו של יוסף לבית הסוהר, כדי שבבוא העת יפתור את החלומות לשר המשקים ושר האופים וכך יעלה לגדולה כאשר שר המשקים יספר זאת לפרעה ויוסף יפתור לפרעה את חלומותיו. הסבר נוסף שמובא ברד"ק וברבנו בחיי הוא העצמת אישיותו של יוסף, שהצליח להתגבר על פיתוי גדול, שכל עבד אחר לא היה מצליח לעמוד בו. ומוסיף הרד"ק שכתיבת מעשה זה בתורה נועדה ללמד על ביטחון האדם בה', שיסבב צרותיו לטובה, על יכולת האיפוק וההתגברות של האדם על יצריו, ועל מחויבותו לעמוד בהתחייבויותיו:.
רש"י בשם המדרש מביא הסבר נוסף, שהניסיון היה כעונש על זחיחות דעתו של יוסף בהצלחתו, ועיסוקו הרב בטיפוח עצמו בשעה שאביו מתאבל על אובדנו:.
מקבילות
המוטיב המוצג בסיפור, של אשה המנסה לפתות גבר צעיר, ולאחר שזה דוחה את הצעותיה, מעלילה עליו שניסה לפתות או לאנוס אותה, הוא מוטיב עלילתי רווח בפולקלור העולמי (K2111: Potiphar's wife במפתח המוטיבים של תומפסון). גם בהיקרויותיו החוץ-מקראיות, מוטיב זה לבדו אינו מכונן בדרך כלל סיפור שלם (ולכן אין לו מקבילה במפתח טיפוסי הסיפורים) אלא מהווה חלק ממארג סיפורי רחב יותר.
הדוגמה הקדומה ביותר למוטיב זה מופיעה בסיפור המצרי מעשה בשני אחים, המתוארך למאה ה-13 לפני הספירה, ויש הטוענים להשפעה ישירה שלו על הסיפור המקראי. בחלקו הראשון של הסיפור מסופר על שני אחים שגרו יחדיו, אנפו, איש נשוי, ואחיו הצעיר והרווק באתא. אשתו של אנפו חשקה באחיו יפה התואר, ובאחד הימים, כשנקרתה לה הזדמנות מתאימה, ניסתה לשדל אותו לשכב עמה. באתא סירב והוכיח אותה קשות על בוגדנותה. האישה, שפחדה שמא יוודע הדבר לבעלה ויעלה לה בחייה, מיהרה לספר לבעלה שבאתא ניסה לפתות אותה, ומשסירבה הכה אותה. אנפו הזועם רדף אחרי באתא, שנס על נפשו והתפלל להגנת האל רע. רע יצר אגם שורץ תנינים שחצץ בין השניים, ואפשר לבאתא למסור לאנפו ממרחק את הדברים כהווייתם.
וריאציה הפוכה של מוטיב זה, מופיעה גם במעשה שושנה, שנכלל בתוספות לדניאל שבתרגום השבעים, בו מסופר על שני גברים המפתים ומעלילים ואילו האישה חפה מפשע.
יוסף הצדיק
בשל התגברותו של יוסף על ניסיונותיה של אשת פוטיפר לשדלו למשכב (התגברות המכונה בלשון הקבלה שמירת הברית), דבר שנחשב לניסיון קשה מנשוא, בפרט ביחס לעבד רווק שגבירתו משדלת אותו לכך, זכה יוסף, בספרות התורנית שמתקופת האמוראים ואילך, לתואר הייחודי יוסף הצדיק. למשל בתלמוד הבבלי:
הכינוי מוזכר גם בספר הזוהר, בתוספת הסבר טעמו של הכינוי:
חפסה בנת עומר
נישואים
היה נישאה לח'ניס בן חד'יפה, אך התאלמנה באוגוסט של שנת 624.
ברגע שהסתיימה תקופת ההמתנה לאחר התאלמנותה, ניסה עומר לשדך בינה לבין אבו בכר, ולאחר מכן בינה לבין עות'מאן, אך שניהם סרבו. כשעומר הלך אל מוחמד לדבר איתו על הנושא, מוחמד ענה: "אללה יחתן את עות'מאן לטובה מבתך, ויחתן את בתך לטוב מעות'מאן".
מוחמד נישא לחפסה בחודש שעבאן.
פטירתה
חפסה נפטרה בשנה ה-45 לאחר ההג'רה, באוקטובר או נובמבר בשנת 665. אף על פי שהסברה הרווחת היא שהיא נפטרה בשנת 665, ישנה דעת מיעוט שהיא נפטרה ארבע שנים קודם לכן, בשנת 661.
הר ליסטר
הר ליסטר (באנגלית: Mount Lister) הוא הר גבוה, שגובהו 4,025 מטרים מעל פני הים, והוא הגבוה בהרי רכס החברה המלכותית, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
היסטוריה ומקור השם
ההר התגלה על ידי משלחת דיסקברי (אשר פעלה בין השנים 1901-1904) ההר נקרא על שם  ג'וזף ליסטר, שכיהן כנשיא החברה המלכותית בין השנים 1895-1900.
חקיקה נגד חרם (ארצות הברית)
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 נעשו בארצות הברית שני צעדי חקיקה נגד השתתפות בחרם כלכלי. אף שהחקיקה מנוסחת בצורה כללית, כמקובל, היא נועדה בעיקר למנוע חרם על ישראל.
סילביין סילביין
סילביין סילביין (באנגלית: Sylvain Sylvain; 1949 – 13 בינואר 2021) היה גיטריסט וחבר בלהקת הפאנק "ניו יורק דולס".
סילביין, במקור סילביין מזרחי, נולד בקהיר למשפחה יהודית. בילדותו היגרה משפחתו לניו יורק שם גדל. סילביין זכה לפרסום עולמי כחבר להקת ניו יורק דולס, בה ניגן עד לפירוק הלהקה בשנת 1977.
נפטר מסרטן ב-13 בינואר 2021.
סטפנוס הראשון
סטפנוס הראשון (בלטינית: Stephanus I; מת ב-2 באוגוסט 257) היה אפיפיור בין 12 במאי 254 ו-2 באוגוסט 257. לפי התיעוד המוקדם ביותר היה סטפנוס רומאי מלידה, בנו של יוביוס שמוצאו היה אולי יווני.
חייו
מרבית הידע על סטפנוס מקושר ישירות או בעקיפין למחלוקת עם נובטוס, שהתנגד לגישה הסלחנית של הבישוף קיפריאנוס והאפיפיורים שבחסותו, קורנליוס ולוקיוס הראשון לטבילה מחדש של נוצרים שהתכחשו לנצרות בזמן רדיפות דקיוס (המכונים "לפסי", lapsi). המנהג העתיק כאן היה שללפסי לא תוענק טבילה חוזרת כלל אלא רק רשות להנחת הידיים בעת התפילה. סטפנוס גרס שכדי להתקבל חזרה לכנסייה באופן מלא אין צורך כלל בטבילה.
עמדתו זו של סטפנוס הייתה מנוגדת לזו של הנובטיאנים, שגרסו שאין צורך בטבילה ואין לקבל חזרה את הכופרים, ולדעתם של קיפריאנוס ודיוניסיוס מאלכסנדריה, שגרסו כי יש לקבל חזרה את הכופרים אחרי טבילה מחדש. בסופו של דבר, עמדתו של סטפנוס היא שנתקבלה על דעת רוב הבישופים. הנצרות הקתולית קיבלה גישה זו, אולם בנצרות האורתודוקסית הנושא עדיין תחת מחלוקת.
המסורת הנוצרית טוענת כי סטפנוס מת כמרטיר, כאשר חיילים רומיים ערפו את ראשו כאשר ישב על כיסא האפיפיור. לסיפור זה אין ככל הנראה אחיזה במציאות.
סדקים (אלבום)
סדקים הוא אלבומו ה-13 (כולל האוסף "ירח מלא") של הזמר הישראלי אביב גפן, אשר יצא לאור ב-12 בספטמבר 2014.
הפקה
מהאלבום יצאו שני סינגלים: "עולם חדש", שהקליפ שלו צולם בטוקיו, יפן, ודואט עם מתי כספי בשם "מסתובב". השיר הגיע בשנת 2015 לעשרת המושמעים של אקו"ם, ואף נכנס למקום 8 במצעד הפזמונים של רשת ג' ומקום 24 במצעד הפזמונים של גלגלצ באותה השנה.
תוך מספר שבועות, זכה האלבום במעמד "אלבום זהב".
אנה מריה גרארדי
אנה מריה גרארדי (באיטלקית: Anna Maria Gherardi  15 באוקטובר 1939, בולוניה – 5 באוקטובר 2014, רומא) הייתה שחקנית איטלקייה.
גרארדי, שנולדה בבולוניה, למדה בבית הספר לדרמה של "התיאטרון הקטן" במילאנו, ועלתה לראשונה על הבמה בשנת 1960, בגיל 20, בטרגדיה "אדלקי" לצד ויטוריו גסמן.
בהמשך הייתה פעילה בתיאטרון ניסיוני, ועבדה עם במאים בולטים כמו לוקה רונקוני ומאוריציו סקאפרו. בסרטים היא לוהקה לעיתים קרובות לתפקידי דמות, והיא עבדה בין היתר עם ברנרדו ברטולוצ'י, פרנקו בטיאטו ופסקוולה פסטה קמפניל. היא הייתה פעילה גם כשחקנית קולית בסרטים תיעודיים ודרמות רדיו, ובדיבוב שורות בסרטים זרים.
גביע המדינה בכדורגל נשים 2022/2023
גביע המדינה בכדורגל נשים לעונת 2022/2023 הייתה התחרות ה־25 מאז היווסדה. משחקי התחרות החלו ב־13 בדצמבר 2022 ומשחק הגמר נערך ב-29 במאי 2023 והסתיים בניצחון של מ.כ. רמת השרון על אס״א ת״א. זו הזכייה השנייה של מ.כ. רמת השרון בגביע המדינה בעונה בה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית.
לתחרות נרשמו 20 קבוצות, 8 מהן מליגת העל, 10 מהן מהליגה הלאומית ושתיים מהליגה הארצית.
סיבוב ראשון
בהגרלת הסיבוב הראשון השתתפו 2 קבוצות מהליגה הארצית ו-10 קבוצות הליגה הלאומית. 4 קבוצות הוגרלו לעבור לשלב שמינית הגמר. 3 משחקים נערכו ב-13 בדצמבר 2022 והמשחק באילת נערך ב-3 בפברואר 2023.
שמינית הגמר
אל שמינית הגמר העפילו 4 הקבוצות שניצחו בסיבוב הראשון, 4 הקבוצות שהוגרלו לעלות לשלב זה ו-8 קבוצות ליגת העל שהצטרפו בשלב זה. המשחקים נערכו ב-2 וב-3 במרץ 2023.
רבע הגמר
אל רבע הגמר העפילו 8 הקבוצות שניצחו בשמינית הגמר. סיבוב גביע זה נערך ב-29 ו-30 במרץ 2023.
חצי הגמר
אל חצי הגמר העפילו 4 הקבוצות שניצחו ברבע הגמר. משחקי חצי הגמר התקיימו ב-30 באפריל 2023 במתכונת של הצגה כפולה באצטדיון המושבה בפתח תקווה.
אנליזה ספקטרוגרפית
בספקטרוסקופיה, אנליזה ספקטרוגרפית (נקראת גם ספקטרומטריה) היא שיטה לקביעת יסודות כימיים על ידי השוואה בין ספקטרום המתקבל בהשפעת קרני X, אינפרה אדום ועוד שלל אמצעים, לבין ספקטרום ידוע מראש של יסודות.
ראו גם
Spektralfotometer
רפי עמרם
רפאל (רפי) דוד עמרם (6 ביולי 1946 – 19 בדצמבר 1997) היה איש חינוך ישראלי אשר הקים את מתא"ן, העמותה למצוינות בחינוך והתיכון הישראלי למדעים ולאמנויות.
ביוגרפיה
עמרם נולד בשנת 1946 בווזאן שבמרוקו למסעודה ואברהם. הוא היה הבן הצעיר במשפחה בת שמונה ילדים. בגיל עשר עלה עם משפחתו לישראל, והתגורר בתחילה במעברה בחצור הגלילית ואחר כך בעכו. מגיל צעיר התבלט כילד חריף, סקרן ובעל רצון עז.
בשנת 1980 הקים יחד עם בוב ומרי-ג'ין אשר את מתא"ן.
בשנת 1987 הקים וניהל עמרם את העמותה למצוינות בחינוך, וב-1990 את התיכון הישראלי למדעים ולאמנויות. במהלך השנים שימש גם כמנהל בית הספר.
עמרם נפטר בשנת 1997, בגיל 51, ממחלת הסרטן. על מצבתו צוטט מצוואתו "יש צורך לעשות, על כן עשו בשמחה ובאהבה כי זה כל האדם".
פרימה פראטיקה
המונח פרימה פראטיקה (Prima pratica, "נוהג ראשוני") מתייחס למוזיקה מתקופת הבארוק המוקדם, המזכירה יותר את סגנונו של פלסטרינה, או את הסגנון שגיבש ג'וזפו צארלינו, מאשר את הסגנונות ה"מודרניים" יותר. עיקר שימושו בהשוואה למוזיקה ב"סקונדה פראטיקה", ("נוהג משני") ואפשר להשתמש בו בטקסטים מודרניים כמונח נרדף ל"סגנון העתיק" (stile antico), שאותו אפשר להציג מול "הסגנון המודרני" (stile moderno), שהוא בר-חילופין עם ה"סקונדה פראטיקה". השימוש הראשון במונח "פרימה פראטיקה" נעשה במהלך המחלוקת בין ג'ובאני ארטוזי וקלאודיו מונטוורדי בנושא הסגנון המוזיקלי החדש.
בתחילה התייחסה ה"פרימה פראטיקה" רק לסגנון ההכנה והפתרון של דיסוננסים. בספרו Seconda parte dell'Artusi משנת 1603 כותב ארטוזי על הסגנון החדש של יחב לדיסוננסים, תוך התייחסות ספציפית לנוהג של הימנעות מהכנה נאותה של דיסוננסים (ראו קונטרפונקט), ועלייה אחרי במול או ירידה אחרי דיאז. בספר אחר שלו, L'Artusi, overo Delle imperfettioni della moderna musica משנת 1600 ("הארטוזי, או פגמי המוזיקה המודרנית") גם תקף ארטוזי במפורש את מונטוורדי ונעזר בדוגמאות מן המדריגל שלו "קרודה אמארילי" לשלילת הסגנון החדש.
מונטוורדי ענה בהקדמה לספר המדריגלים החמישי שלו להתקפות של ארטוזי על המוזיקה של מונטוורדי כשהביע את השקפתו ואת השקפת אחיו, ג'וליו צ'זארה מונטוורדי, שהמוזיקה הקודמת הכפיפה את הטקסט למוזיקה בעוד שבמוזיקה החדשה הטקסט עליון על המוזיקה. הפרה של כללי קונטרפונקט ישנים מותרת, אם היא משרתת ביתר הצלחה את הטקסט. לדברי ג'וליו צ'זארה, מקורן של תפיסות אלה הרחק בעבר, בנהלים המוזיקליים של יוון העתיקה.
אליה סולימאן
אליה סולימאן (בערבית: إيليا سليمان; נולד ב-28 ביולי 1960 בנצרת) הוא במאי קולנוע ישראלי-פלסטיני. מלמד קולנוע ב-European Graduate School בשווייץ. סולימאן נשוי לזמרת הלבנונית יסמין חמדאן.
ביוגרפיה
סולימאן נולד בנצרת ב-1960 לאב חרט ואם מורה. בסוף שנות העשרה שלו עזב ללונדון וצרפת ולאחר מכן חזר לנצרת. עם שובו התחיל להתעניין בקולנוע, לקרוא ספרים ולצלם במצלמה ביתית. בין השנים 1982 ל-1993 התגורר סולימאן בניו יורק בה פיתח התעניינות באופן בו מוצגים הערבים בתקשורת המערבית והישראלית. בניו יורק ביים שני סרטים קצרים "הקדמה לסוף הוויכוח", שזכה בפרס הסרט הניסיוני הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע של אטלנטה באותה שנה, ו"מחווה על ידי התנקשות" בו מופיע גיבור בשם "E.S" (ראשי התיבות של אליה סולימאן) והוא מתבונן בשקט בהתרחשות. דמות זו חוזרת גם בסרטיו המלאים.
בשנת 1994 עבר להתגורר בירושלים על מנת ללמד קולנוע ותקשורת באוניברסיטת ביר זית. בשנת 1996 ביים את סרטו הארוך הראשון, "כרוניקה של העלמות", שזכה בפרס סרט הביכורים בפסטיבל הסרטים של ונציה אך התקבל בתגובות נסערות והוחרם בעולם הערבי כולו. הביקורת האשימה את הבמאי בבגידה, בעמדה ציונית ובשיתוף פעולה עם האויב.
בשנת 2002 ביים את הסרט "התערבות אלוהית", אשר זכה בפרס חבר השופטים ופרס פיפרסקי בפסטיבל הקולנוע בקאן ובפרס הסרט הזר בטקס פרסי הקולנוע האירופאי.
בשנת 2009 ביים את הסרט "הזמן שנותר". זהו סרט אוטוביוגרפי למחצה, בהשראת יומני אביו ואימו, אשר פרוסים על פני ארבע תקופות משנת 1948 ועד לימינו. הסרט השתתף בתחרות הרשמית על פרס דקל הזהב.
ב-2019 סרטו "It Must Be Heaven" (כנראה שזה גן עדן) התחרה על פרס דקל הזהב וזכה בציון לשבח מיוחד.
יום טוב ראשון של סוכות
יום טוב ראשון של סוכות חל בט"ו בתשרי והוא היום הראשון לשבעת ימי חג הסוכות.
יום זה נחשב למועד וכתבה בו התורה מצוות עשה לשבות ממלאכה, ומצוות לא תעשה שלא לעשות בו מלאכת עבודה: לכן, ביום זה יש לשבות ממלאכה, להדליק נרות ולשמוח בסעודות כבשאר השבתות והחגים וכן ללמוד תורה כמחצית מהיום.
ביום זה מזמינים לאושפיזין את אברהם אבינו.
פיוטים
בנוסח אשכנז (המערבי והמזרחי כאחד), נאמרת המערבית "אוחזי בידם ארבעה מינים" מאת רבי יוסף טוב עלם. כאשר חל בשבת, יש האומרים מערבית כרגיל, יש שאין אומרים כלל, ויש האומרים מערבית של ליל שני. אומרים יוצר "אַכְתִּיר זֵר תְּהִלָּה", אופן 'אאמיר אותך סלה', זולת 'אנא הושיעה נא'. לא ידוע בבירור מחברם, אך הם מיוחסים לרבי אלעזר הקליר. הקדושתא ליום א' של סוכות היא "אֻיַּמְתִּי בְּחִיל כִּפּוּר", וכשחל בשבת, נוהגים לומר "ארחץ בניקיון כפות" (הקרובה של יו"ט שני בחו"ל). שתי הקרובות נתחברו על ידי רבי אלעזר הקליר. בהושענות אומרים במנהג אשכנז המזרחי "למען אמתך", ובמנהג אשכנז המערבי אומרים "אערך שועי", ואם חל בשבת אומרים בשני המנהגים "אֹם נצורה". אף ההושענות מיוחסות לקליר. לפי מנהג וורמייזא אומרים פיוטי קדושה במוסף.
ביום טוב שני בחו"ל, במנהג אשכנז המזרחי אומרים את המערבית 'ישמחו בחגיהם ידידים ונעימים' לר' יחיאל בן יצחק, ובמנהג אשכנז המערבי אומרים 'חג האסיף תקופת השנה' לר' אלעזר בר' שמשון. ביוצר אומרים בשני המנהגים 'אאמיץ לנורא ואיום', אופן 'אאמיר אותך סלה', זולת במנהג המערבי 'אנא הושיעה נא' (כדאתמול) ובמנהג המזרחי 'אנא תרב עליצותיך'. פיוטים אלו מיוחסים לרבי אלעזר הקליר. הקדושתא היא "ארחץ בניקיון כפות", ואם חל יום ראשון של סוכות בשבת שאמרו "ארחץ בניקיון כפות" אתמול, אומרים "אֻיַּמְתִּי בְּחִיל כִּפּוּר". בהושענות, אומרים במנהג המזרחי "אבן שתייה", ובמנהג המערבי "אל למושעות"; אם אתמול היה שבת, אומרים "למען אמתך" ו"אערך שועי" (בהתאמה) כמו שעושים ברוב השנים ביום הראשון.
המשלחת הנורווגית-בריטית-שוודית לאנטארקטיקה
המשלחת הנורווגית-בריטית-שוודית לאנטארקטיקה (באנגלית: Norwegian–British–Swedish Antarctic Expedition) שיצאה לחקור את היבשת בשנים 1952-1949 הייתה המשלחת האנטארקטית הראשונה שהורכבה מצוות בינלאומי של מדענים. חברי הצוות באו מנורווגיה, משוודיה ומחבר העמים הבריטי.
היסטוריה
בראשות המשלחת עמד יוֹן שֶלְדֶרוּפּ יֵיבֶר (John Schjelderup Giæver), מדען נורווגי. מטרתה הייתה לקבוע, אם תנודות אקלים שנצפו בחוג הארקטי מופיעות גם באנטארקטיקה. בסיס שנודע בשם מאודהיים הוקם על מדף הקרח קואר בפברואר 1950. המשלחת הזאת הניחה את התשתית למשלחות האוסטרליות לאנטארקטיקה משנת 1954 עד ראשית שנות ה-60'.
תעבורה
המשלחת הגיעה לאנטארקטיקה על ספינה בת 600 טון של ציידי כלבי-ים בשם "נורסל", שצוידה במנוע דיזל של צוללת גרמנית. במקביל אליה השתמשה המשלחת באונייה בת 24,000 טון, משום ש"נורסל" הייתה קטנה מכדי לשאת את כל הציוד והאספקה שנדרשו למשלחת האנטארקטית.
נוסף לשתי האוניות, נכללו במשלחת שני מטוסי אוסטר קלים, שנועדו לטיסות סיור, וצוות של חמישה טייסים מחיל האוויר המלכותי הצטרף למשלחת לאייש אותם. ה"נורסל" יצאה לשלוש הפלגות הלוך-ושוב לאנטארקטיקה, בלוויית יחידה מוטסת נורווגית ושוודית לסייע בצילומי אוויר.
סגל המשלחת
חברים נוספים שהצרטפו במועד מאוחר יותר:
צ'ילה
היסטוריה
חבל הארץ שעליו משתרעת הרפובליקה של צ׳ילה, בקצה הדרום-מערבי של אמריקה הדרומית, תחום בין הרי האנדים במזרח, האוקיינוס השקט במערב ומדבר אטקמה בצפון. צ׳ילה ממוקמת באזור פורה ועשיר במשאבים, הנמצא בבידוד יחסי משאר חלקי אמריקה הדרומית. בתנאים אלו שגשגו במקום חברות עצמאיות.