cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ייסון ביגס
ביוגרפיה
ביגס למד זמן קצר באוניברסיטת ניו יורק ואז עבר לאוניברסיטה לאומית מונטקלייר בניו ג'רזי, אבל פרש ממנה לפני סיום הלימודים.
קריירה
ביגס התחיל לשחק בגיל 5. ב-1991, הוא הופיע לראשונה בטלוויזיה בסדרה "הכיתה של דרקסלס" ברשת FOX. בנוסף הופיע בתוכנית מיוחדת של HBO בשם "The Fotis Sevastakis Story", שבגלל ויכוחים על אישור התוכנית, היא לא עלתה לאוויר. באותה שנה ביצע את הופעת הבכורה שלו בברודוויי, במחזה "Conversations with My Father", אשר גרם לביגס להשתתף באופרת הסבון "כשהעולם מסתובב". הוא היה מועמד לפרס "השחקן הצעיר הטוב ביותר" בטקס פרסי אמי בשעות היום, על תפקידו בסדרה.
ב-1997, הוא הופיע בסרט "Camp Stories".
ב-1999 כיכב בתור ג'ים לוונסטיין בסרט הקומדיה הרומנטית "אמריקן פאי", אשר הפך ללהיט בינלאומי, והוא כיכב גם בשלושת סרטי ההמשך הישירים "אמריקן פאי 2", "אמריקן פאי: החתונה", ו"אמריקן פאי:האיחוד" - כשהאחרון מביניהם יצא לאקרנים ב-2012.
ב-2000, הופיע ביגס בסרט "לוזר". בשנת 2001 שב לדמותו כג'ים לוונסטיין בסרט ההמשך "אמריקן פאי 2", ובנוסף שיחק בסרט הקומי "רעה כלבבו" לצד אמנדה פיט, ג'ק בלאק וסטיב זאן וגם גילם את עצמו בסרטו של קווין סמית' "ג'יי ובוב השקט מכים שנית".
בשנת 2002, לאחר מספר שנים שב להופיע בברודוויי במחזה "הבוגר" המבוסס על הסרט באותו שם משנת 1967, שהוא עצמו מבוסס על רומן בעל אותו שם משנת 1963 מאת צ'ארלס ווב. במחזה הוא שיחק לצד אליסיה סילברסטון וקת'לין טרנר עד שזו פרשה (טרנר) והחליפה אותה לוריין בראקו. המופע רץ החל מאפריל 2002 עד למרץ 2003 במשך 380 הופעות.
בשנים 2004 ו-2005 הופיע ביגס כיהודי אורתודוקסי במחזה הקומי של דניאל גולדפרב, "אורתודוקס מודרני", אשר עלתה בתיאטרון "Dodger Stages", בניו יורק. בשנת 2006, הופיע ביגס בתוכנית המציאות של ערוץ MTV, אשר נקראה "Blowin' Up" עם ג'יימי קנדי וסטו סטון.
בשנת 2016 שיחק בסרט הקומדיה "Amateur Night", בכיכובה של אשלי טיסדייל.
ב-2020 שיחק בתפקיד משני בסרט הקומדיה "ג'יי ובוב השקט מההתחלה". בנוסף ב-2020, כיכב לצד מגי לוסון בסיטקום "Outmatched" ברשת FOX, אך הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת.
חיים אישיים
ב-2008, התארס ולאחר כמה חודשים נישא לשחקנית האמריקאית ממוצא יהודי ג'ני מולן, עמיתתו לסרט "החברה של החבר הכי טוב שלי". להם שני ילדים.
ביגס לעיתים קרובות מלוהק לדמויות יהודיות באופן מפורש או מרומז, כפי שהיה ב"אמריקן פאי", "רעה כלבבו", "כל דבר אחר", "אורתודוקס מודרני" ו"כתום זה השחור החדש", אף שהוא אינו-יהודי כלל, ולמעשה גדל כקתולי.
פרס היצירה לסופרים עבריים
פרס היצירה לסופרים עבריים על-שם ראש הממשלה לוי אשכול (ידוע גם כפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים, פרס היצירה לסופרים ומשוררים או פרס לוי אשכול) מוענק מדי שנה מאז 1969 לסופרים בשפה העברית.
מאפייני הפרס
מטרתו המוצהרת של הפרס היא "להוקיר את הספרות העברית ולעודד מצוינות בכתיבה הספרותית העברית", על ידי מתן מענק כספי לסופרים, שיאפשר להם להתפנות לכתיבה למשך שנה. הפרס נוסד על ידי ראש הממשלה לוי אשכול וביוזמתו של הסופר זליג לבון, אחיו של פנחס לבון.
הפרס ניתן בעשורים האחרונים על ידי משרד התרבות מתקציבו ובהתאם לתקנון שמנסח המשרד, לפיו אחת לשלוש שנים מתמנה ועד נאמנים בן שבעה חברים, מהם שלושה נציגי שר התרבות והספורט וארבעה מאגודת הסופרים העבריים, והיו"ר נבחר לפי המלצת השר. ועד זה בוחר מדי שנה את שלושת חברי ועדת השיפוט של הפרס שבוחרת 10-14 זוכים בהכרעת רוב, ובלבד שלא זכו בפרס בעשור האחרון או יותר מפעם אחת. בעבר ניתנו 14-18 פרסים בשנה וניתן היה לקבלו כל שבע שנים ולא יותר משלוש פעמים. יו"ר ועד הנאמנים הראשון של הפרס הראשון היה ד"ר מיכאל לנדאו ולאחר פטירתו החליפו ישראל קרגמן ב-1977. מאז 1986 מכהן אהרן ידלין, שר החינוך והתרבות לשעבר, כיו"ר ועד הנאמנים של הפרס.
עם החלת חלוקתו ב-1969 נקבע שיחולקו מדי שנה 5 פרסים בסך 12 אלף לירות ישראליות כל אחד, וועדת הפרס הורכבה מד"ר בנימין אליאב, פרופ' שמעון הלקין, ד"ר מיכאל לנדאו (יו"ר), בנימין יצחק מיכלי, פרופ' דב סדן, אבא קובנר ויעקב שריד. ועדת השופטים מנתה את אברהם שלונסקי (יו"ר), חיים גורי ויהודה עמיחי. בראשות ועדת השופטים השנייה של הפרס ב-1970 עמד חיים הזז.
לאורך השנים עמד הפרס במוקד מחלוקת וביקורת: דוד אבידן ויצחק בצלאל הלינו בשנים הראשונות לקיומו של הפרס על כך שזוכים מכהנים כשופטים ולהפך. במהלך הטקס ב-1970, שנערך בעיצומה של מלחמת ההתשה, נשא דברים אחד הזוכים, אורי צבי גרינברג וגרס כי החולקים על הקו של ממשלת האחדות הם "קוויזלינגים אנשי-תרעלה שאינם בקו האש". לעומת זאת, בעת הענקת הפרסים ב-1985 הדגיש רה"מ שמעון פרס שאין הפרס ניתן עבור "העלאת קטורת לממשלה".
תשכ"ט (1969)
שירה: אמיר גלבע. סיפורת: אהרן אפלפלד, דוד שחר ואליהו דוד שפיר. מסה וביקורת: אברהם קריב. גובה הפרס: 12,000 ל"י. חבר השופטים: אברהם שלונסקי (יו"ר), חיים גורי ויהודה עמיחי.
תש"ל (1970)
שירה: אורי צבי גרינברג ויונתן רטוש. סיפורת: נעמי פרנקל ואהרן אלמוג. מסה וביקורת: ישורון קשת. גובה הפרס: 12,000 ל"י. חבר השופטים: חיים הזז (יו"ר), זרובבל גלעד ואליהו דוד שפיר.
תשל"א (1971)
שירה: יהושע טן-פי, יהודה עמיחי, עוזר רבין וש. שלום. סיפורת: עמליה כהנא-כרמון. גובה הפרס: 12,000 ל"י. חבר השופטים: עזרא זוסמן (יו"ר), אהרן אפלפלד ואמיר גלבוע.
תשל"ב (1972)
שירה: דן פגיס ואסתר ראב. סיפורת: אורי אורלב ואברהם ב. יהושע. מסה וביקורת: דוד כנעני. חבר השופטים: ד"ר צבי לוז (יו"ר), מנחם ברינקר ומשה שמיר.
תשל"ג (1973)
דוד אבידן, ט. כרמי, אריה סיון, גצל קרסל, אהרן מגד ופנחס שדה.
תשל"ד (1974)
סופרים: חנוך ברטוב, יונת סנד ודן צלקה. משוררים: יאיר הורביץ, זלדה ודב חומסקי. גובה הפרס: 18,000 ל"י. חבר השופטים: יהושע טן-פי (יו"ר).
תשל"ה (1975)
שולמית הראבן, משה שמיר, נתן יונתן, אברהם חלפי, טוביה ריבנר ואהוד בן עזר. גובה הפרס: 24,000 ל"י.
תשל"ו (1976)
סופרים: יצחק אוורבוך-אורפז ויהודית הנדל. גובה הפרס: 24,000 ל"י. משוררים: זרובבל גלעד, אלי נצר וישראל פנקס. מבקר: יצחק עקביהו. חבר השופטים: אריה ליפשיץ (יו"ר).
תשל"ז (1977)
דליה רביקוביץ, בנימין תמוז, שמעון בלאס, מאיר ויזלטיר, יואב לויטס הלוי ויהושע קנז. גובה הפרס: 48,000 ל"י. חבר השופטים: אריה סיון (יו"ר), יונת סנד ואהרן אלמוג.
תשל"ט (1979)
משוררים: ש. שלום, חיים באר ורבקה מרים. מספרים: דבורה עומר ואמנון שמוש. מסאית: רבקה גורפיין. גובה הפרס: 100,000 ל"י. חבר השופטים: פרופ' יהודה פרידלנדר (יו"ר), פרופ' אליעזר שביד ושרגא קדרי.
תש"ם (1980)
משוררים: גבריאלה אלישע, יעקב בסר, נורית זרחי ואנטון שמאס. מספרים: עמליה כהנא-כרמון ואמציה פורת. גובה הפרס: 150,000 ל"י. חבר השופטים: פרופ' יוסף דן, פרופ' דן פגיס וד"ר עדה צמח.
תשמ"א (1981)
אמיר גלבע, אידה צורית ועוד.
תשד"ם (1984)
גיורא לשם ועוד.
תשמ"ז (1987)
יוסף שרון, שולמית אפפל, יאיר הורביץ, ש. שפרה, משה דור ועוד.
תשמ"ח (1988)
דודו ברק ועוד.
תשמ"ט (1989)
ארז ביטון, אהרן אמיר, פנחס שדה, ישראל הר, חיים נגיד, עודד סברדליק, דודו ברק, אורי אורלב, שמחה רז ואייל מגד. חבר השופטים: שלמה ניצן (יו"ר), פרופ' יהודה פרידלנדר ומשה סרטל.
ג'רי מגווייר
ג'רי מגווייר (באנגלית: Jerry Maguire), הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה וקומדיה משנת 1996.
פרס היצירה לסופרים עבריים
תש"ן (1990)
יוסף אורן, לאה איילון, מנחם בן, רחל חלפי, רוני סומק, דן בניה סרי, עזריאל קאופמן, אשר רייך, מאיר שלו ו-ש. שפרה. חבר השופטים: ארז ביטון, פרופ' הלל ברזל ושולמית לפיד.
תשנ"א (1991)
יצחק לאור, אהוד בן עזר, שמאי גולן, מרים איתן, נורית זרחי, יהודית מוסל-אליעזרוב ועוד.
ג'רי מגווייר
עלילה
ג'רי מגווייר (טום קרוז) הוא סוכן ספורטאים מצליח מאוד. יום אחד הוא מחליט לפרסם הצהרת כוונות לשותפיו בעבודה. בעקבות כך הוא מפוטר. מגווייר מגייס את דורותי בויד (רנה זלווגר), חשבונאית ואם חד הורית, ומקים סוכנות משלו. הוא משקיע מאמצים רבים בלקוח היחיד שלהם, שחקן הפוטבול המתוסכל רוד טידוול (קובה גודינג ג'וניור). במקביל מגווייר מפתח קשר רומנטי עם בויד, ומתחבר לבנה הקטן ריי.
פרס היצירה לסופרים עבריים
תשנ"ב (1992)
איתמר יעוז קסט ועוד.
תשנ"ג (1993)
יעקב בוצ'ן, חיים באר, מרים עקביא, יוסף עוזר ועוד.
תשנ"ד (1994)
לאה איני, ישראל אלירז, חנה בת שחר, בתיה גור, מאיה בז'רנו, רמי דיצני, יחזקאל יוסף, יוסף מונדי, רונית מטלון, אגי משעול, אריה סמו, עופרה עופר, דליה רביקוביץ ואמנון שמוש.
תשנ"ו (1996)
יונדב קפלון, שמעון שלוש, א.ב. יפה, רמי סערי, יהודית קציר, מאיה בז'רנו, נאוה סמל, ניצה בן-דב ועוד.
תשנ"ז (1997)
יוסף שרון, ש. שפרה ועוד.
תשנ"ט (1999)
אלאונורה לב ועוד.
תש"ס (2000)
דורית רביניאן ועוד.
תשס"א (2001)
אנדד אלדן, אלון אלטרס, יונתן בן נחום, יצחק גורמזאנו גורן, ורדה גנוסר, דליה הרץ, נתן זך, יחיאל חזק, אורציון ישי, יצחק לאור, רוני סומק, אידה צורית, אורלי קסטל-בלום ורועי רשקס.
תשס"ב (2002)
גבריאלה אביגור-רותם, תלמה אדמון, אסתר אטינגר, דרור אלימלך, יעקב בוצ'ן, תמיר גרינברג, יעל הדיה, יונה טפר, שלומית כהן-אסיף, אפרת מישורי, יורם מלצר, אמנון נבות, יזהר סמילנסקי, אלונה קמחי, דורית רביניאן, רבקה רז, אשר רייך ושלמה שבא.
תשס"ג (2003)
שרון אס, חיה אסתר, אלכס אפשטיין, מישקה בן דוד, אברהם בר-עוז, יצחק בר-יוסף, עליזה גרינברג, דורית ויסמן, אסתי ג. חיים, חיים לפיד, גיורא לשם, אלכסנדר סנד, אלי עמיר, דורית פלג, יהודית רותם, דן שביט, ציפי שחרור ולאה שניר.
תשס"ד (2004)
אריה אהרוני, יצחק אוורבוך-אורפז, לאה איני, חיים גורי, רמי דיצני, רפי וייכרט, גלי-דנה זינגר, שרה חפרי אפלל, רן יגיל, איריס לעאל, הלל מיטלפונקט, רמי סערי, אבשלום קווה ומיריק שניר.
תשס"ה (2005)
ירון אביטוב, אהרן אמיר, דודו בוסי, מקסים גילן, שפרה הורן, אמירה הס, חוה חבושי, תמיר להב רדלמסר, איל מגד, מירה מגן, מיכל סנונית, סייד קשוע, דליה רביקוביץ ויובל שמעוני.
תשס"ו (2006)
אסתר אייזן, דבורה אמיר, שמעון בוזגלו, רות בונדי, דרור בורשטיין, יצחק בן-נר, סמי ברדוגו, אביבה דורון, אליעז כהן, מירי ליטווק, יורם לוי פורת, לילי פרי, שמעון צימר וליאור שטרנברג.
תשס"ז (2007)
שמעון אדף, יהורם בן-מאיר (פיצ'י), מיכל בן-נפתלי, חנוך ברטוב, חגי דגן, אנה הרמן, דורי מנור, יעל משאלי, איתמר יעוז-קסט, שז, עודד פלד, יהודית קציר, טוביה ריבנר ונתן שחם.
תשס"ח (2008)
אהרן מגד, רות אלמוג, יואל הופמן, יוסי אבני לוי, סוזן אדם, תמר גלבץ, נירה הראל, גורן אגמון, משה דור, גלעד מאירי, דבי סער, ליאת קפלן, שלמה אביו ועורך הספרות זיסי סתוי.
תשס"ט (2009)
ישראל אלירז, מואיז בן הראש, יצחק בצלאל, אריאל הירשפלד, אלון חילו, הגר ינאי, עינת יקיר, חיים סבתו, שהם סמיט, נעים עריידי, ארנה קזין, אסף שור, צור שיזף ואילת שמיר.
תשע"א (2011)
אורלי קסטל-בלום, אלחנן ניר, אסף גברון, גבריאלה אלישע, יוסף אורן, יניב איצקוביץ', יעל הדיה, יצחק בר-יוסף, ישראל ויסלר (פוצ'ו), ישראל פנקס, מאיר ויזלטיר, מירה מאיר, עיינה ארדל, תמי שם-טוב.
תשע"ב (2012)
דנה אמיר, יקיר בן משה, בני ברבש, מיכאל בר-זוהר, אילנה ברנשטיין, יצחק גנוז, אורי הולנדר, סיון הר-שפי, נידאא חורי, יונתן יבין, גליה עוז, אפרים סידון, משה סקאל, נעמי שמואל.
תשע"ג (2013)
יהונתן גפן, מנחם פרי, עמיחי שלו, משה אוחיון, יהודה אטלס, שולמית אפפל, יערה בן דוד, אמיר גוטפרוינד, יחזקאל רחמים, עפרה גלברט אבני, ציפורה דולן, גיל הראבן, דן לאור, דרור משעני.
תשע"ה (2015)
אלי הירש, סבינה מסג, יגאל סרנה, שהרה בלאו, יערה שחורי, אמונה אלון, יעל נאמן, אילן שיינפלד, צביקה שטרנפלד, דידו (ש. דידובסקי), יעקב ביטון, יוסף עוזר, יוסי סוכרי.
תשע"ו (2016)
נגה אלבלך, ענת עינהר, אסתי ג. חיים, שגיא אלנקוה, הילה להב, רן יגיל, מנחם בן, אלכס אפשטיין, דוד טרבאי, יוסי גרנובסקי, סיגל בן יאיר, איריס אליה כהן, מירה קדר, יאיר אסולין. סכום הפרס: 65,000 ש"ח.
תשע"ז (2017)
יפתח אשכנזי, רחל אשד, איימן סיכסק, לאה פילובסקי, בנימין שבילי, נוית בראל, קציעה עלון, יודית שחר, יהודה עתי, עדי וולפסון, אביחי קמחי, רחלי אברהם איתן, דורית זילברמן ושחר-מריו מרדכי.
תשע"ח (2018)
בכל סרלואי, רפי וייכרט, שולה מודן, גלילה רון פדר עמית, דרור בורשטיין, נינה פינטו אבקסיס, זיוה שמיר, פיני רבנו, נעמי בן גור, סלין אסייג, חמוטל בר יוסף, ריקי דסקל, חיותה דויטש ויונתן ברג.
תש"ף (2019)
שי אספריל, עדי שורק, ענת שרון בלייס, אבנר הולצמן, מירב נקר סדי, יונית נעמן, משה פינטו, יעל גלוברמן, גדעון טיקוצקי, יעקב ברזילי, שגית אמת, קובי נסים, אורית וולפיילר ודקלה קידר.
תשפ"ב (2021)
הילה בלום, נורית גרץ, ירמי פינקוס, רועי חן, עמיחי חסון, נעה ידלין, ינץ לוי, יעקב צ. מאיר, רותו מודן, לבנה מושון, שירה סתיו, אתגר קרת, אלי שמואלי, שלום אילתי, תמר מרין..
תשפ"ג (2022)
יאיר אגמון, יהודה ויזן, שלומי חתוכה, עינת יקיר, אליעז כהן, מיטל נסים, יהושע סובול, שהם סמיט, גיורא פישר, תהל פרוש, ריטה קוגן, עילי ראונר, שרה שילה וישי שריד. סכום הפרס: 40,000 ש"ח.
קנאה
קנאה היא רגש המתעורר אצל אדם וכנראה גם אצל בעלי חיים מסוימים, בשל הצלחתו של פרט אחר ובשל תחושת נחיתות יחסית לפרט זה. זהו רגש המתעורר באדם כאשר לזולתו יש דבר מה שהמקנא סבור שמגיע לו או נלקח ממנו.
הקנאה מלווה לעיתים קרובות בהרגשת קיפוח, בתוקפנות וברצון לנקום. בהקשר של יחסים בין בני זוג, קנאה היא חשד בבגידה, שמתעורר במקרה שבו בן הזוג מביע סימני חיבה כלפי זרים.
בעברית, לפועל "לקנא ל־" יש משמעות אחרת. היא מציינת תמיכה בדבר מסוים או ברעיון מסוים, והתנגדות קשה לכל מי שמנסה לפגוע בדבר זה. שם הפעולה של פועל זה הוא קנאות.
Envy מול Jealousy
המילה "קנאה" בעברית היא שילוב של שני מושגים, שבשפות אחרות קיימות להן מילים נפרדות.
המילה Jealousy מוגדרת כ"חשש או דאגה מאובדן עמדה או סיטואציה לאדם אחר, במיוחד במערכת יחסים אינטימית". לדוגמה: בן זוג שמקנא לידיד של בת זוגו. אישה המקנאה בכך שבמשרד של בעלה יש בעיקר נשים. Jealousy מערבת רצון להחזיק ולשמור על מה ששלך, במיוחד במערכות יחסים. היא מרמזת על תחושת טינה כלפי האדם אשר מאיים על ששלך ומתארת בדרך כלל סוג של יריבות רגשית בין אנשים.
לעומת זאת, המילה Envy מוגדרת כ"רצון למשהו שיש אצל אדם אחר". זוהי קנאה באחר. לדוגמה: אני מקנא ביכולת שלך לשיר. אני מקנא במישהו עשיר ממני. Envy אחד משבעת החטאים בנצרות, ומתורגם לעיתים לעברית כחמדנות או צרות עין.
קנאה בזולת
רגש הקנאה יכול להתעורר בשל כל יתרון הקיים לאדם אחד על אחר. קנאה מתקיימת בעקבות הרצון להיות במצבו הקיים של אדם אחר. היא מתבססת על יתרון חומרי, גופני, שכלי, נפשי או רוחני, שאדם מוצא בזולתו.
קנאות נפוצות הן קנאה בפופולריות או ביחס שאדם אחר מקבל מן הסביבה או קנאה במצב רווחתי או בריאותי של אדם אחר (אדם, בדרך כלל הנחות במצבו הרווחתי או הבריאותי, מקנא באדם שני, מתוך שאיפה להיות במצבו של זה האחר).
רגש הקנאה כולל תחושת מועקה ותסכול של האדם ובמקרים קיצוניים יכול לבוא לידי ביטוי אף בהבעות הפנים. הדבר החיובי ברגש זה שהוא עשוי לדרבן את האדם להתפתח ולהשתכלל והוא עומד לא מעט בבסיס התחרותיות האנושית, אך מצד שני הוא יכול להוביל את האדם לפגיעה במושא קנאתו.
דניאל גולמן מציין כי רגש זה הוא למעשה רגש משני, המורכב משלושה רגשות בסיסיים: כעס, פחד ועצב. אפשר לראות בקנאה התעוררות של פחד מיתרונו של הזולת, יחד עם עצבות וכעס עצמי על כך שהמקנא איננו נהנה מן היתרון שיש לזולת.
תאוריות פסיכולוגיות עדכניות גורסות שעוצמת רגש הקנאה כרוכה בהערכה עצמית נמוכה, שאיננה מאפשרת לאדם המקנא להאמין ביכולתו לשדרג את מצבו.
תלמידתו של זיגמונד פרויד, הפסיכואנליטיקאית מלאני קליין הבדילה בין שני סוגי קנאה. היא טענה שרגש הקנאה הגלוי (jealousy) מתבטא תמיד במשולש - בין שלושה אנשים. אדם אוהב אובייקט אחד ומקנא באובייקט אחר, יריב, שעלול לקחת ממנו את מושא אהבתו. סוג קנאה זה מתבטא, למשל, ביחסים בין בני זוג או בתסביך אדיפוס. סוג הקנאה השני, על פי קליין, הוא גם סוג הקנאה הבסיסי והראשוני. קנאה זו, המכונה envy, היא בעצם רגש בסיסי שנמצא בתת מודע. הוא יוצא לידי ביטוי בתור רגש של כעס פנימי שמתעורר כאשר אדם מבין שאובייקט אחר מחזיק בדבר מה שהוא עצמו חושק בו. קליין טענה שרגש זה, המהווה כוח מניע לפעולות אנושיות רבות, מתפתח כבר בגיל הינקות כאשר התינוק לא מקבל באופן תמידי את השד שמעניק לו מזון וביטחון.
רגש הקנאה נחשב לחזק ומתסכל במיוחד, והוא מתואר בשיר השירים במילים הבאות:  - רגש זה, מתואר כעז במיוחד כמו השאול הבוער באש, והוא ממחיש את דמותו של המקנא, שניתזים מעיניו ניצוצות ורשפים של אש קנאה למראה מושא קנאתו.
קנאה המביאה לידי תחרות מאלצת בני אדם להתעלות על עצמם, לשקוד ביתר שאת על פיתוח יכולתם ולהגיע לשיאים שלא היה מגיעים אליהם אלמלא התחרות. אדם מקנא עשוי מצד אחד להתמודד עם רגש הקנאה על ידי שיפור עצמי; מאידך הוא עלול לנסות להכשיל את מושא קנאתו, להקטין את תדמיתו בעיני אחרים, ואפילו להרוס אותו.
יש המציינים כי רגש זה, בניגוד לרגשות אחרים, הוא רגש אנושי, שלא מצוי אצל בעלי חיים, אך בעלי חיים עשויים לגלות קנאה כלפי בני מינם בכל הנוגע למעמד השליטה בלהקה או בתחרות על נקבות. בעלי חיים מבויתים מתחרים על תשומת לבו של המטפל ומגלים קנאה ברורה כשהאדם הקרוב ללבם מתייחס לבעל חיים אחר ומתעלם מהם.
בנצרות, הקנאה (envey) נחשבת כאחד משבעת החטאים.
אובידיוס, המשורר הרומי, מתאר את הקנאה בספרו, מטמורפוזות. בתיאורו, הקנאה שוכנת בבית קודר וקר בבקעה. מקום בו השמש אינה מאירה, והרוח אינה נושבת. הקנאה אוכלת נחשים כדי להזין את ארסה. אולם מזונה העיקרי הוא - היא עצמה. "שנת לא תדע כי ערות בלבה דאגות יטרידוה/ אשר אנוש ידאיבנה תמיד, לא יתן לה מנוח: היא האוכלת אוכלה את עצמה - זה ענשה בחייה."
ביהדות
בתנ"ך אפשר לראות טיפוסים שונים של קנאה, החל מקנאה דתית וכלה בקנאה כלכלית.
תגובת הקנאה הראשונה המתוארת בתנ"ך היא קנאה דתית, של קין, המקנא באחיו הבל, על כך שאלוהים קיבל את קורבנו של הבל בעוד קורבנו שלו נדחה. המתוארת במילים: . קנאה זו הסתיימה ברצח של הבל בידי קין.
מאוחר יותר מסופר על האחים ששונאים את יוסף ומקנאים בו על תשומת הלב הרבה שהוא מקבל מאביהם, ועל חלומותיו השלטוניים, דבר המביא אותם לכדי ניסיון לרצוח אותו ולבסוף למכירתו לעבד.
קנאה נוספת הנגמרת בניסיון לרצח היא הקנאה שמקנא שאול בדוד, כאשר הם חוזרים מהמלחמה והנשים מהללות את דוד יותר משאול, שאול מקנא בכבוד הרב שנוחל דוד. קנאה זו גורמת לו להתנהג בעוינות כלפי דוד, ואף לנסות להרוג אותו למחרת בחנית אשר בידו. בקנאת שאול בדוד אפשר לראות את מרכיב הפחד הקיים בקנאה, שבו חושש שאול שדוד ינשל אותו ואת בניו מהמלכות.
סיפור קנאה נוסף במקרא, הוא קנאה כלכלית, פלשתים המקנאים בהצלחתו הכלכלית של יצחק ותגובתם היא סתימת הבארות אשר חפר:
עוד במקרא, מתוארת קנאתה של רחל בלאה, על פוריותה ותגובתה הקיצונית המסתכמת ברצונה למות בפסוק,
רבי אלעזר הקפר מנה במסכת אבות את הקנאה בין הדברים המוציאים את האדם מהעולם, על בסיס הפסוק  ואם כן מה שחכמים אחרים אמרו, מדובר בקנאה שלא באה להוריד את הזולת אלא נותנת שאיפה להשיג את אותן מעלות, אך לא במטרה להורידו. עם זאת, הראי"ה קוק כתב כי גם בקנאה הזאת יש בעיה, ולעתיד לבוא יתקיימו דברי חז"ל : "בעקבתא דמשיחא... חכמות סופרים תסרח", דהיינו: "תתבטל צורתה הקודמת, ויוחל להיות מאיר אור הנשמה של החכמה העליונה מכל קנאה, שהיא למעלה מחכמת סופרים".
עוד ציינו חז"ל ש. אך בניגוד לאימרה זו, יש הסוברים במדרש שאף משה רבנו כאשר פרש מתפקידו, קינא קנאה עזה ביהושע תלמידו, כאשר יהושע סירב לגלות לו מה דיבר אליו אלוהים, ובתגובה ביקש משה למות ואמר
המהר"ל מציין כי הקנאה קיימת בין שווים, אבל לא כאשר מדובר בשונים, כאשר אין אפשרות פוטנציאלית להגיע למעלת הזולת.
במגילת קהלת נאמר : "וְרָאִיתִי אֲנִי אֶת כָּל עָמָל וְאֵת כָּל כִּשְׁרוֹן הַמַּעֲשֶׂה – כִּי הִיא קִנְאַת אִישׁ מֵרֵעֵהוּ". חז"ל ראו בכך את הטוב שיש בקנאה בפרט, וביצר הרע בכלל, באומרם כי: "אלולי יצר הרע - לא בנה אדם בית ולא נשא אשה ולא הוליד ולא נשא ונתן". עם זאת, כתב הראי"ה קוק, כי לעתיד לבוא, כשיתקיים חזון הנביאים, ולא תהיינה עוד מלחמות ומריבות בין האנשים והעמים, לא תהיה עוד הקנאה הכוח המניע את העולם, וכי "גַּלְגַּל הַחַיִּים יָנוּעַ – לֹא בְּכֹחָהּ שֶׁל קִנְאַת אִישׁ מֵרֵעֵהוּ – כִּי אִם בְּכֹחַ עֹז אַהֲבַת שֵׁם ד' וּדְרָכָיו".
גסטון ביוט
גסטון אנרי ביוט (בצרפתית: Gaston Henry Billotte; 10 בפברואר 1875 - 21 במאי 1940) היה גנרל צרפתי במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
בשנת 1940, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הועמד ביוט בראש קבוצת הארמיות הראשונה של הצבא הצרפתי, שלה היה כפוף אף חיל המשלוח הבריטי. קבוצה זו נועדה להגן על גבול צרפת במקום שבו הפסיקה בניית קו מאז'ינו, דרומית לגבול הבלגי. תוכנית המערכה הצרפתית דרשה תזוזה של הארמיות צפונה, אל תוך בלגיה והולנד, ומפגש עם הגרמנים על אדמת בלגיה.
עם תחילת המערכה על צרפת, ב-10 במאי 1940 הבקיע השריון הגרמני מבקע עמוק בעורף קבוצת הארמיות של ביוט שנעה כמתוכנן אל תוך בלגיה, והצליח לחדור דרך יער הארדנים ומשם מערבה, בתנועת כיתור שאיימה לכתר את קבוצת הארמיות בשטח בלגיה.
בנו הוא איש הצבא והפוליטיקאי הצרפתי פייר ביוט.
בוני אם
בוני אם (באנגלית: Boney M) היא להקת פופ ודיסקו, שהורכבה בשנות ה-70 של המאה ה-20 מארבעה זמרים ורקדנים קריביים: בובי פארל, ליז מיטשל, מרשה בארט, מייזי ויליאמס ורג'י ציבו.
הלהקה, בראשות המפיק הגרמני פרנק פריאן, נחשבת לאחת מחלוצות הדיסקו והפופ של שנות ה-70 ולאחת הלהקות המצליחות ביותר בכל הזמנים. ההרכב והסגנון המיוחדים של הלהקה, הפכו אותה לאחת מהלהקות המוכרות בעולם בתחום הדיסקו עד היום.
1975 - 2010: הקמת הלהקה והצלחתה הגדולה
הלהקה הוקמה ב-1975 על ידי המפיק המערב גרמני פרנק פריאן, שגם שר בהקלטות האולפן של הלהקה. שמה של הלהקה נבחר על ידי פריאן לאחר שהקליט את השיר "Baby Do You Wanna Bump" בדצמבר 1974, אולם לא רצה להוציאו לאור תחת שמו האמיתי. הסינגל יצא לאור בפברואר 1975 עם השם "Boney M" כשם האמן.
לאורך השנים הלהקה הוציאה להיטים רבים שהפכו לקלאסיקות דיסקו של שנות ה-70, ביניהם: Ma Baker, Sunny, Rivers of Babylon, Rasputin ועוד רבים אחרים. הלהיט המוכר ביותר של הלהקה הוא השיר Daddy Cool. במרוצת השנים, בוני אם הוציאו להיטים רבים וזכתה להצלחה בכל העולם, כולל באפריקה, באיראן, בדרום-מזרח אסיה ובברית המועצות.
הצלחת הלהקה והשפעתה
כאמור, הלהקה הצליחה להשפיע רבות על הדיסקו בעולם, ולהיטיה הפכו לקלאסיקות בתחום. מכירות התקליטים של הלהקה נאמדות ביותר מ-150 מיליון עותקים, דבר שהפך אותה לאחת מהלהקות המצליחות ביותר בכל הזמנים. שיריה של הלהקה מושמעים עד היום בתחנות הרדיו השונות ברחבי העולם ובמסיבות דיסקו רבות.
בין שיריה המוכרים ביותר של הלהקה:
חוק דחיית שירות לתלמידי ישיבות שתורתם אומנותם
חוק דחיית שירות לתלמידי ישיבות שתורתם אומנותם, התשס"ב-2002 הוא חוק שהתקבל בכנסת בשנת 2002, ואיפשר המשך דחיית גיוס בחורי ישיבות בכפוף לתנאים המפורטים בו. החוק נודע בשם "חוק טל" על שם השופט בדימוס צבי טל, שעמד בראש ועדה ציבורית, ועדת טל, שהמליצה על חקיקתו. לחוק ניתן תוקף לחמש שנים, ותוקף זה הוארך בחמש שנים נוספות, עד לשנת 2012, אז פסק בג"ץ שהחוק אינו חוקתי ובכך מנע את הארכת תוקפו על ידי הכנסת.
ועדת טל
ועדת טל היא ועדה ציבורית בראשות השופט בדימוס צבי טל שמונתה ב-22 באוגוסט 1999 על ידי ראש הממשלה ושר הביטחון אהוד ברק. הוועדה עסקה בסוגיית גיוס בני ישיבות והדיחוי משירות בצה"ל הניתן להם, מתוקף הסדר תורתו אומנותו.
חברי הוועדה: עו"ד יצחק הרצוג - מזכיר הממשלה, עו"ד ד"ר יעקב וינרוט, הרב אשר טננבוים – מזכיר ועד הישיבות, אלוף (מיל') משה נתיב – ראש אכ"א לשעבר, ניצב (בדימוס) ישראל סדן – ראש עיריית חדרה ולשעבר מפקד מג"ב, מרדכי קרליץ - ראש עיריית בני ברק, חיים ישראלי - עוזר שר הביטחון והמשנה למנכ"ל המשרד, עו"ד רחל סטוביצקי - המשנה ליועצת המשפטית למערכת הביטחון ועו"ד יהושע שופמן - המשנה ליועץ המשפטי לממשלה (חקיקה). מזכיר הוועדה היה עו"ד אייל נון.
הרקע להקמת הוועדה
הוועדה מונתה לאחר שבג"ץ קבע כי אין בסמכות שר הביטחון לקבוע הסדר דחיית שירות גורף לבני ישיבות ללא הסמכה בחקיקה ראשית ("בג"ץ רובינשטיין"). בית המשפט העניק ארכה לממשלה על מנת לקבוע ולעגן בחוק הסדר מתן דחיית שירות לבני ישיבות, ולשם כך הקים ברק את ועדת טל. עוד קודם לכן עסקו בנושא ועדת הכהן וועדת ישראלי.
בשנת 1974 רק 2.4% משנתון הגיוס היו תחת הסדר "תורתו אומנותו". מספר זה הגיע ל-9.2% בשנת 1999 ול-14% בשנת 2007. בשנת 1999 היו 30,414 שוהים בהסדר תורתם אומנותם עד לגיל הפטור מגיוס, רובם הגדול חרדים, ואילו בשנת 2005 נמצאו 41,450 איש במסגרת הסדר זה. על פי מחקר של משרד התמ"ת היו בשנת 2010 62,700 בני אדם שגיוסם נדחה מתוקף הסדר תורתו אומנותו. כדי להיכלל בהסדר תורתו אומנותו על המבקש להיכלל להסדר להתחייב להקדיש את זמנו ללימוד ולא לעסוק בעבודה שמקובל לתת בגינה תמורה. משרד האוצר הציג נתונים המצביעים על עלייה מהירה במספר האברכים והשוהים תחת הסדר תורתו אומנותו. לפי נתונים אלו מספר התלמידים גדל בהיקף של 237% בין השנים 1985 – 1998, מספר האברכים גדל באותו פרק זמן בשיעור של 354%. על רקע גידול מואץ זה במגזר החרדי, הוקמה ועדת טל.
מטרות הוועדה
מטרות שהוועדה שמה לפניה תוך פרשנות של כתב מינויה:
יחס הרבנים החרדים לוועדת טל
הוועדה הוקמה על פי ההסכם הקואליציוני בין יהדות התורה ואהוד ברק. עם זאת בשל הסעיף שבו נקבע כי הוועדה תבחן גם הקמת מסלולים צבאיים לחרדים, התעוררו חילוקי דעות בין הרבנים הליטאיים על שיתוף הפעולה עימה. את הציבור החרדי ייצגו בוועדה אשר טננבוים, מרדכי קרליץ ויעקב ויינרוט. הרב שטינמן הוביל את העמדה התומכת בהשתתפות בוועדה. לפי מקורב לרב אלישיב, הרב אלישיב היה מתואם בנושא עם הרב שטינמן. במהלך עבודתם ביקרו חברי הוועדה בבתיהם של הרב שטינמן והרב וואזנר, שביקשו להמשיך את מתן הדיחוי לבני ישיבות. הרב וואזנר אמר לחברי הוועדה כי "אלה שאינם לומדים אין 'תורתם אומנותם' ורק הם אינם פטורים משירות". חברי הוועדה ביקרו גם בישיבת מיר ובישיבת פורת יוסף, שם שוחחו עם הרב שלום כהן. הרב ברוך מרדכי אזרחי הופיע בפני הוועדה בשליחות הרב אלישיב ואמר בין היתר:. בשנת תש"ס (2000), עם פרסום מסקנות הוועדה, שיגר הרב שטינמן מכתב תמיכה למרדכי קרליץ ובו כתב:. עשרים וחמישה רבנים, בהם הרב נסים קרליץ, הרב גרשון אדלשטיין, הרב ברוך דב פוברסקי, הרב משה מרדכי פרבשטין והרב דוד כהן צירפו את חתימתם למכתב.
לעומת זאת, קבוצה אחרת של רבנים הביעה התנגדות נחרצת לשיתוף פעולה עם הוועדה, בהם הרבנים מיכל יהודה ליפקוביץ, משה שמואל שפירא, שמואל אוירבך, יחיאל מיכל פיינשטיין ומשולם דוד הלוי סולובייצ'יק. בשנת תש"ס (2000) פרסמו שישה מחברי מועצת גדולי התורה של דגל התורה כרוז נגד כוונת ועדת טל לבצע שינויים בהסדר גיוס בני הישיבות, ובו נכתב: . בנוסף לרבנים ליפקוביץ, שפירא ואוירבך, חתמו על הכרוז הרבנים אברהם יעקב זלזניק, זלמן רוטברג וחיים פינחס שיינברג. מספר שבועות לאחר מכן פורסם גילוי דעת על ידי עשרים ראשי ישיבות, בהם שני חברים נוספים במועצת גדולי התורה של דגל התורה, הרב ברוך רוזנברג והרב יצחק שיינר, ובו הם מצטרפים להתנגדות לשינויים כלשהם בהסדרי הגיוס של בני הישיבות.
בהוראת רבנים נמנע חבר הוועדה הרב טננבוים מלחתום על החלטותיה, במקום זאת צירף "חוות דעת יחיד" ובה דרש שלא לבצע שום שינוי מההסדר שהיה קיים מאז קום המדינה. הוא אף סירב להשתתף בדיוני ועדת כץ שהכינה את החוק להצבעה בכנסת, בניגוד לחברי הכנסת משה גפני ואברהם רביץ שהשתתפו בדיונים בהוראת הרב שטיינמן והרב אלישיב. על רקע החלטות הוועדה נתגלעו חילוקי דעות בין הרב משה שמואל שפירא לבין הרב שטיינמן. הרב שפירא שלח אליו מכתב שבו ביקש ממנו לסרב לכל הצעת פשרה. ביולי 2002, ערב ההצבעה בכנסת על חוק טל, פרש הרב שפירא מחברותו במועצת גדולי התורה של דגל התורה, בנימוק שאינו יכול לקחת אחריות על הנעשה בתחום זה על ידי נציגי המפלגה.
חקיקת החוק
באפריל 2000 הוגש דו"ח הוועדה, וב-23 ביולי 2002 אושר בכנסת חוק דחיית שירות לתלמידי ישיבות שתורתם אומנותם, התשס"ב-2002, ברוב של 51 מול 41. החוק, שנודע בשם "חוק טל", איפשר המשך מתן דחיית גיוס לבחורי הישיבות בכפוף לתנאים המפורטים בו.
החוק קבע ששר הביטחון ידחה את מועד ההתייצבות של מיועד לשירות ביטחון לרישום, לבדיקות רפואיות או לשירות ביטחון, בתנאים הבאים:
החוק קבע שדחיית השירות תינתן למשך שנה אחת לכל היותר, ואחריה יהיה צורך לחדשה, ושהיא מותנית בהמשך התקיימותם של התנאים. החוק נתן סמכות לשר הביטחון שלא לדחות את מועד ההתייצבות, אם שוכנע שצורכי הביטחון של מדינת ישראל אינם מאפשרים זאת, אך השר לא עשה שימוש בסמכות זו. דחיית השירות הפכה בפועל לפטור משירות כאשר תלמיד הישיבה הגיע לגיל מבוגר מספיק, על פי חוק שירות ביטחון ומדיניות הגיוס.
בכך עוגן בחקיקה הנוהל שהופעל קודם לכן מתוקף צווים של שר הביטחון. החוק הנהיג שתי אפשרויות חדשות, וקבע ששתיהן יהיו זמינות רק לתלמידי ישיבות שנדחה שירותם ארבע שנים לפחות ומלאו להם 22 שנה:
החוק גם הסדיר את מעמד ישיבות ההסדר.
החוק פורסם ב"רשומות" ב-1 באוגוסט 2002, ותוקפו נקבע לחמש שנים מיום פרסומו. נקבע שניתן להאריכו לתקופות נוספות, שלא יעלו על חמש שנים כל אחת.
הפסיקה הראשונה של בג"ץ
ביולי 2005, שלוש שנים אחר החלת החוק, הודתה המדינה בתגובה לעתירה לבג"ץ כי חוק טל נכשל בעניין שינוי הסדרי הגיוס אצל החרדים. רק עשרות בודדות של חרדים התגייסו בעקבותיו לצה"ל. השופט צבי טל הגיב באומרו שהמדינה לא עשתה דבר לממש את החוק. גם נציגי המדינה הודו שהצעות שתוכננו לצאת לפועל, בעיקר אפשרות להחלפת שירות צבאי בשירות אזרחי עבור חרדים שירצו בכך, לא יושמו. שרת המשפטים מנתה את מחדלי יישום חוק טל במכתב לראש הממשלה.
ב־11 במאי 2006 פסק בג"ץ בדעת רוב (הנשיא אהרן ברק והשופטים דורית ביניש, אילה פרוקצ'יה, אדמונד לוי, מרים נאור, סלים ג'ובראן ואסתר חיות) שהחוק הולם אמנם את ערכיה של מדינת ישראל ונחקק לתכלית ראויה, שכוללת עיגון בחוק של הסדר דחיית שירות לתלמידי ישיבות, וכן שיפור ההסדר הזה (לעומת המצב שקדם לחקיקת החוק), הגדלת השוויון בחלוקת נטל השירות הצבאי והגברת השתתפות הגברים בני הציבור החרדי במעגל העבודה, וכל זאת בהדרגה וללא כפייה. מאידך, נקבע שנכון לאותה עת החוק פוגע באופן בלתי מידתי בכבוד האדם של המשרתים בצה"ל, בשל פגיעתו בזכותם לשוויון. החוק אינו עומד במבחן המשנה הראשון של המידתיות, "מבחן הקשר הרציונלי" בין האמצעי שנבחר לבין תכלית החוק, שכן הוא לא קידם בפועל את השוויון בנטל השירות ולא עזר לשלב גברים חרדים במשק העבודה, מלבד באופן שולי וזניח. עם זאת, נקבע שלא ניתן להגיע למסקנות סופיות ביחס למידתיות החוק כבר באותה עת, כיוון שמדובר בשאלה חברתית סבוכה ויש לתת הזדמנות לחוק להשיג את מטרותיו. עדיין לא ניתן לקבוע האם הבעיה בהשגת מטרות החוק נובעת מפגם "גנטי" בהסדרים הכלולים בו, או מתקלה מנהלית. לכן הוחלט לקבוע בשלב זה שהחוק אינו בלתי חוקתי (אם כי הוא עלול בעתיד להפוך לבלתי חוקתי, אם לא ייושם כהלכה), ולדחות את העתירות.
בדעת יחיד היה השופט אשר גרוניס, שהצטרף לדחיית העתירות בנימוק כי בית המשפט העליון אינו צריך לבטל חוק בגלל הפגיעה בזכויות האדם של הרוב, שכן הרוב הוא שנתן זכות יתר למיעוט. לפי עמדתו, הצידוק לביקורת שיפוטית על תוקפו של חוק קיים רק במקרה של פגיעה בזכויות האדם של המיעוט על ידי הרוב. בדעת מיעוט היה השופט מישאל חשין אשר קבע כי החוק פסול מיסודו וסותר כליל את ערכיה של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.
הפסיקה השנייה של בג"ץ
ב־21 בפברואר 2012 פסק בג"ץ בדעת רוב שהחוק אינו חוקתי. 6 שופטים (הנשיאה דורית ביניש והשופטים מרים נאור, אליקים רובינשטיין, אסתר חיות, חנן מלצר וניל הנדל) קבעו, כמו בפסק הדין משנת 2006, שחוק טל פוגע בכבוד האדם של המשרתים בצה"ל, אך הולם את ערכיה של מדינת ישראל ונחקק לתכלית ראויה. לפי פסק הדין, כעת ניתן לקבוע שהוא אינו עומד במבחן המשנה הראשון של המידתיות, "מבחן הקשר הרציונלי" בין האמצעי שנבחר לבין התכלית הראויה. נקבע ש"קיימים בחוק חסמים אינהרנטיים המשפיעים השפעה ניכרת על האפשרות ליישמו, עד כדי פגיעה ביכולת להגשים את תכליותיו". נקבע שמספר תלמידי הישיבות המתגייסים לצבא הוא נמוך ושמנגנון "שנת ההכרעה" נכשל. החוק אינו קובע אמות מידה או יעדים לביצועו והרשות המבצעת יכולה לבחור כרצונה האם וכיצד לקדמו. שני מאפיינים בולטים בחוק מכשילים את הגשמת מטרותיו: ראשית, דחיית שירות אוטומטית של ארבע שנים מגיל 18 עד גיל 22, שרק אחריהן ניתן לצאת ל"שנת הכרעה" או לשירות אזרחי, או להצטרף למסלולים המיוחדים בצבא; ושנית, חופש הפעולה המלא הניתן לתלמידי הישיבות, שיכולים לבחור בין המסלולים המותווים בחוק על פי רצונם. על כן קבעו השופטים שהחוק אינו חוקתי ואין להאריכו מעבר למועד פקיעתו הצפוי, 1 באוגוסט 2012. כך קבעה נשיאת בית המשפט העליון, השופטת דורית ביניש:
שני שופטים, השופטת עדנה ארבל והמשנה לנשיאה אליעזר ריבלין, סברו בדעת מיעוט כי יש להעניק לחוק שהות נוספת, להותיר את העתירה תלויה ועומדת ולקבל הודעות מעודכנות על יישומו העתידי של החוק. השופט אשר גרוניס חזר בדעת יחיד על עמדתו מ־2006 שלפיה יש לדחות את העתירות ואין להתערב במקרה כזה.
בעקבות פסיקת בג"ץ
רבנים, מנהיגים וח"כים חרדים הביעו התנגדות נחרצת לפסיקת בג"ץ. המפלגות קדימה, ישראל ביתנו, העבודה ומרצ בירכו על הפסיקה.
בחודש מאי 2012 הוקמה הוועדה לקידום השוויון בנטל ("ועדת פלסנר"), לשם גיבוש חלופה לחוק טל, באופן שיבטל את דחיית גיוסם של בני הישיבות ללא הגבלה במספרם. הוועדה הוקמה מתוקף ההסכם הקואליציוני בין הליכוד לקדימה להקמת ממשלת אחדות לאומית, ובראשה עמד ח"כ יוחנן פלסנר מקדימה.
ב־2 ביולי 2012, לאחר ששלושה נציגים פרשו מהוועדה, החליט ראש הממשלה, בנימין נתניהו לפרקה באמרו שבהרכב זה לא ניתן יהיה להשיג רוב למסקנותיה בכנסת. למרות זאת, פרסם יו"ר הוועדה פלסנר, ב־4 ביולי, דו"ח מטעמו. לאחר מכן התנהל משא ומתן בין קדימה לליכוד על יישום המסקנות. משלא הגיעו להסכמה פרשה ב־17 ביולי קדימה מהקואליציה. הצעה שהעלתה סיעת ישראל ביתנו להחלת חובת גיוס כללית לשירות צבאי או אזרחי מגיל 18 נדחתה בקריאה טרומית ב־18 ביולי בעקבות התנגדות הממשלה וסיעות האופוזיציה (מלבד קדימה שנחלקה בהצבעה, כאשר שאול מופז, יו"ר המפלגה, לא הביע עמדתו בנושא ונעדר מההצבעה).
גיוס חרדים לצה"ל לאחר תפוגת החוק
לפני תפוגת החוק שירתו בצה"ל כ-1,300 חרדים. לפי נתוני צה"ל התקיימה עלייה מתונה וקבועה במספר החרדים שהתגייסו למסגרות ייעודיות של הנח"ל החרדי ושח"ר (שילוב חרדים במקצועות טכנולוגיים). לפי תוכנית אגף כוח אדם בצה"ל, תוכנן לגייס ב-2015 כ-2,400 חרדים, אשר היו צפויים להתייצב מרצונם.
ב־1 באוגוסט 2012 פג תוקפו של חוק טל ועל פי חוק שירות ביטחון חלה פורמלית חובת גיוס גם על חרדים. צה"ל בדק אפשרות להעביר גם חרדים תהליך מיון מלא ואף גיבש תוכנית לגיוס כללי של חרדים, אשר תצריך תוספת תקציב בשל תשלומי המשפחה המגיעים לחיילים נשואים. בדיון בבג"ץ ב־15 בנובמבר 2012 הודיעה המדינה שהיא מתחילה בהליכים לגיוס תלמידי ישיבות עד גיל 19, והעתירות שהוגשו נותרו תלויות ועומדות לגבי גיוסם של תלמידים שגילם בין 19 ו־30.
בשל ביטול החוק הפסיקה מינהלת השירות הלאומי-אזרחי לגייס מתנדבים חרדים חדשים לשירות האזרחי שהתקיים מכוח החוק הישן, אך היועץ המשפטי לממשלה החליט שהמשרתים שכבר החלו בשירות אזרחי יוכלו לסיימו. ב־9 בדצמבר 2012 החליטה הממשלה לאפשר גיוס תלמידי ישיבות ל"שירות אזרחי משמר" לזמן מוגבל באופן שיאפשר את המשך קיומו של השירות האזרחי בתקופת הביניים, תוך שימוש בהסדרים חוקיים קיימים.
דימתיל פומרט
דימתיל פומרט (dimethyl fumarate; בקיצור: DMF) הוא מתיל אסטר של חומצה פומרית DMF, בשילוב עם שלושה אסטרים אחרים של חומצה פומרית (FAEs) אושר בגרמניה כטיפול פומי עבור פסוריאזיס (ספחת) בשם המסחרי פומדרם - fumaderm.
מאז 2013, DMF משמש לטיפול במבוגרים עם טרשת נפוצה נשנית, בשם המסחרי טקפידרה (tecfidera). ל- DMF יש תכונות אימונומודולטוריות, ללא דיכוי חיסוני משמעותי.
שימוש לא רפואי
בשימוש שאינו רפואי, DMF יושם כביוציד ברהיטים או בנעליים, כדי למנוע גידול של עובש במהלך אחסון או הובלה, באקלים לח. עם זאת, בשל מקרים של תגובות אלרגיות לאחר מגע עם העור, אסר האיחוד האירופי על הכללת DMF במוצרי צריכה מאז 1998, ומאז ינואר 2009 נאסר אף ייבוא של מוצרים המכילים DMF.
שימוש רפואי
דימתיל פומרט משמש לטיפול בספחת (פסוריאזיס) בפורמולציה פומית, המשלבת תרכובות דומות, כמו גם בפורמולציות פומיות טהורות. DMF נמצא בשימוש גם בפורמולציות פומיות, לטיפול במבוגרים עם טרשת נפוצה נשנית.
אין מידע לגבי השפעת DMF על העובר, במהלך ההיריון; בניסויים בבעלי חיים, חלה פגיעה עוברית במינונים רלוונטיים קלינית.
דימתיל פומרט אף פותח כ- heme oxygenase inducer, מצומד למולקולות המשחררות פחמן חד-חמצני.
היסטוריה
השימוש הרפואי הראשון של דימתיל פומרט תואר בשנת 1959 על ידי רופא גרמני, בשם וולטר שווקנדיק (Walter Schweckendiek), כפורמולציה לטיפול מקומי של ספחת (פסוריאזיס). חברה שווייצרית בשם פומפארם (Fumapharm) השיקה פורמולציה פומית של DMF (בשילוב עם מספר מונואסטרים) עבור ספחת (פסוריאזיס) בגרמניה בשנת 1994.
לחלק מהאנשים שהשתמשו בקרם לספחת (פסוריאזיס) הייתה גם טרשת נפוצה (MS), אשר השתפרה עם הטיפול; זה הוביל למחקרים קליניים למטרה זו. פומפארם הייתה אחת מחברות שביצעו את הניסויים וחברת ביוג'ן שיתפה פעולה איתה במחקר ולאחר מכן רכשה את פומפארם בשנת 2006. חברה נוספת, אדיטק פארמה (Aditech Pharma) בשוודיה, עסקה אף היא במחקר של פורמולציות פומיות של DMF עבור MS, ובשנת 2010 רכשה החברה הדנית פורוורד פרמה (Forward Pharma) את הפטנטים של אדיטק.
בינתיים, חברת ביוג'ן המשיכה לפתח פורמולציה פומית של DMF מפומפארם, תחת שם קוד BG-12; במרץ 2013 התרופה אושרה בארצות הברית, בשם המסחרי טקפידרה (Tecfidera), לטיפול במבוגרים עם צורות נשנות של טרשת נפוצה. באירופה, התרופה אושרה בשנת 2014.
החברות פורוורד וביוג'ן נכנסו להתדיינות משפטית בענייני פטנטים בתחומי שיפוט רבים; ב -2017 החליטו החברות להסדיר את ההתדיינות משפטית, כאשר חברת ביוג'ן שילמה לחברת פורוורד 1.25 מיליארד דולר, עם פוטנציאל של עד 10% תמלוגים, בהתאם למצב הפטנטים בתחומי השיפוט השונים.
פורמולציה פומית של DMF אושרה באירופה, בחודש יוני 2017, לטיפול בספחת רובדית (פסוריאזיס פלאק) במבוגרים, תחת שם המותג "סקילרנס" (Skilarence) מטעם חברת אלמירל (Almirall).
טרשת נפוצה
טרשת נפוצה היא מחלה אוטואימונית של מערכת העצבים המרכזית, עם מהלך מחלה מגוון הכולל דלקת וניוון של תאי עצב (נוירונים) וסיבי עצב (אקסונים).
תופעות לוואי
תווית התרופה כוללת אזהרות לגבי סיכון לאנפילקסיס ולאנגיואדמה, לחולי מוח מתקדם רב-מוקדי (PML), ללימפופניה ולנזק לכבד.
תופעות לוואי אחרות כוללות, הסמקה ואירועים במערכת העיכול, כגון שלשולים, בחילה וכאבי בטן עליונים.
פרמקולוגיה
דימתיל פומארט היא מולקולה ליפופילית, ניידת ביותר ברקמת אדם. כתרכובת אלקטרופילית, α, β -בלתי רוויה, DMF מותקפת במהירות על ידי מנטרל הרעלים, גלוטתיון (GSH) בתגובת מיכאל. ודרך תגובות אלה, DMF עוברת מטבוליזם למונומתיל פומרט (MMF), לפני הכניסה לפיזור סיסטמי; בניסויים קליניים של הפורמולציה של חברת ביוג'ן (Biogen), DMF לא ניתן לכימות בפלסמה, לאחר מתן פומי, וכל האנליזה הפרמקוקינטית נעשתהתוך מדידת MMF.DMF תוארה כקדם-תרופה (פרודרג).
מנגנון הפעולה המדויק של דימתיל פומארט אינו ידוע. DMF ו MMF מפעילים את מסלול גורם השעתוק Nrf2 (erythroid-derived 2)-like 2 וזוהו כאגוניסטים של הקולטן לחומצה ניקוטינית (ויטמין B3, בניסויי מבחנה.
סינתזה
מספר שיטות קיימות עבור סינתזה במעבדה של דימתיל פומרט. שיטות שדווחו כללו איזומריזציה אלקנית של דימתיל מליאט ואסטריפיקציה בשיטת פישר, של חומצה פומרית.
התרופה בישראל
התרופה טקפידרה מאושרת לשיווק בישראל, בצורת קפסולות קשות עמידות לפירוק בקיבה, ומיועדת לטיפול בטרשת נפוצה התקפית הפוגתית, בחולים מבוגרים. התרופה נכללת בסל הבריאות.
דיינה פלטו
דיינה מישל פלטו (באנגלית: Dana Michelle Plato; 7 בנובמבר 1964 - 8 במאי 1999) הייתה שחקנית אמריקאית שהתפרסמה בתפקיד קימברלי דראמונד בקומדיית המצבים "על טעם ועל ריח". לאחר שעזבה את התוכנית, ניסתה לקדם את עצמה כשחקנית רצינית, אך ללא הצלחה. היא עבדה באופן אקראי בסרטים לטלוויזיה ובסרטים עצמאיים, וכן בקריינות.
בגיל 34, לאחר מספר שנים שבהן חיה חיי עוני, פלטו התאבדה באמצעות נטילת מנת יתר של תרופה לשיכוך כאבים יחד עם תרופה להרפיית שרירים.
ילדותה
פלטו נולדה בשם דיינה מישל ב-7 בנובמבר 1964 בעיר מייווד, קליפורניה. אמה, זני לינדה, הייתה צעירה לא נשואה, מטפלת בתינוק בן שנה וחצי. היא בחרה למסור את התינוקת לאימוץ. דיקן ופלורין "קיי" פלטו, תושבי עמק סן פרננדו, אימצו את דיינה ביוני 1965. כשהייתה בת שלוש, הוריה המאמצים התגרשו, והיא נותרה להתגורר עם אמה המאמצת.
קריירה בטלוויזיה ובקולנוע
קיי פלטו התחילה לקחת את בתה בגיל צעיר למספר מבחני בד. בגיל שבע פלטו החלה להופיע בפרסומות בטלוויזיה. היא הופיעה כילדה בלמעלה מ-100 פרסומות לחברות שונות, ביניהן דול וKFC.
הופעת הבכורה הקולנועית של פלטו הייתה בשנת 1977, בגיל 13, בסרט האימה "Return to Boggy Creek". לאחר מכן הופיעה בסרטים רבים, ביניהם "High School U.S.A." וסרט המשך ל"מגרש השדים". כמו כן שיחקה בפרקים של הסדרות "ספינת האהבה" ו"סטיב אוסטין, האיש השווה מיליונים".
"על טעם ועל ריח"
בשנת 1978, הושקה הסדרה "על טעם ועל ריח", בה כיכב קונרד ביין בתפקיד פיליפ דראמונד, עשיר לבן אלמן מהעיר ניו יורק, המאמץ שני צעירים אפרו-אמריקאים לאחר מות הוריהם. פלטו שיחקה את קימברלי, בתו המתבגרת של דראמונד, שבתחילת הסדרה הופכת להיות אחותם של שני הילדים המאומצים, ויליס (טוד ברידג'ס) וארנולד (גארי קולמן). הסדרה הפכה מיד ללהיט.
פלטו הופיעה בסדרה מ-1978 עד 1986, עם הפסקה של שנה בשנת 1984 בשל הריונה למוזיקאי לני למברט ולידת בנה, טיילר אדוארד.
לאחר 1986
לאחר שעזבה את "על טעם ועל ריח" בשנת 1986, פלטו ניסתה לקדם את עצמה כשחקנית רצינית, אך התקשתה לקבל תפקידים החורגים מהדמות הקומית ששיחקה בסדרה. היא נאלצה להתפשר על תפקידים בסרטים מדרגה שנייה ("בי מובי") כמו "מרוץ ביקיני בחוף" ו"קאובוי קטלני".
בשנת 1992, פלטו זכתה להיות אחד השחקנים הראשונים שכיכב במשחק וידאו. המשחק, "Night Trap", לא זכה להצלחה גדולה, אבל נחשב למשחק פורץ דרך עקב היותו המשחק הראשון המשתמש בשחקנים אמיתיים, ובמיוחד בשחקנית ידועה כמו דיינה פלטו. המשחק הכיל תוכן מיני ואלים ועקב כך קיבל ביקורות שליליות.
לקראת סוף הקריירה שלה, פלטו כיכבה במספר סרטים ארוטיים, ובשנת 1989 דגמנה בעירום לעיתון פלייבוי. היא הופיעה בעירום חלקי בסרטים "החשוד העיקרי" (1988) ו"ראיות משכנעות" (1995), ובקומדיה בשם "סיפורם של ג'ק וג'יל ... וג'יל" (1997) שגם בה היה עירום חלקי. לאחר סרט זה היא הופיעה רק בסרט אחד נוסף.
חייה האישיים
פלטו החלה לצרוך סמים ואלכוהול בשלב מוקדם בחייה. בגיל 14 היא לקחה מנת יתר של כדורי וליום. היא הודתה ששתתה אלכוהול והשתמשה במריחואנה וקוקאין במהלך שנותיה בסדרה "על טעם ועל ריח".
בחודש דצמבר 1983 פלטו עברה לגור עם הגיטריסט לני למברט. בני הזוג נישאו באפריל 1984, וביולי 1984 נולד בנם טיילר אדוארד. הם נפרדו בשנת 1988 ולאחר מכן התגרשו. עקב התמכרותה לסמים, לני למברט קיבל משמורת ילדים מלאה, כאשר לדיינה פלטו היו רק זכויות ביקור.
בשנת 1991 פלטו עברה ללאס וגאס, שם חיה חיי עוני. לאחר תקופת אבטלה ארוכה נאלצה לעבוד, בחוסר חשק, בחנות לניקוי יבש. בפברואר 1991 פלטו שדדה ספריית וידאו באמצעות רובה אוויר. לאחר השוד, עובד החנות התקשר למשטרה ודיווח: "נשדדתי על ידי הבחורה ששיחקה את קימברלי בסדרה 'על טעם ועל ריח'". לאחר השוד היא נעצרה, שוחררה בערבות ונדונה לחמש שנות מאסר על תנאי. מעצרה עלה לכותרות ועורר מחדש את הדיון סביב הבעיות של ילדים-שחקנים, במיוחד לאור הקשיים של המשתתפים האחרים בסדרה "על טעם ועל ריח", גארי קולמן וטוד ברידג'ס. בינואר 1992 היא נעצרה שוב, הפעם על זיוף מרשם לתרופת הרגעה. לאחר המעצר היא שולבה בתוכנית גמילה מסמים.
ראיון אחרון
ב-7 במאי 1999 התראיינה פלטו בתוכנית הרדיו של הווארד סטרן, ודיברה בגלוי על חייה. היא טענה שהתדרדרה לחיי עוני מכיוון שרואה החשבון שלה גנב מיליונים מכספה. כמו כן הציגה את בן זוגה החדש, רוברט מנצ'קה. היא שוחחה בכנות על בעיותיה הכלכליות ועל התקריות שלה עם החוק. היא הודתה שהייתה מכורה לאלכוהול ולסמים, אך טענה שנגמלה מהם, פרט לשימוש בתרופות לשיכוך כאבים להן היא נזקקה עקב טיפולי שיניים. במהלך התוכנית נשאלה פלטו על קשריה עם בנה, נושא שהסב לה צער רב.
יום למחרת התוכנית פלטו ובן זוגה חזרו לקליפורניה. מנצ'קה ביקש לעצור בדרך בבית אמו באוקלהומה, לרגל יום האם שחל בקרוב. פלטו שכבה לנוח בקרוואן בחצר הבית, ולאחר מכן מתה ממנת יתר של תרופות לשיכוך כאבים ותרופות להרפיית שרירים. מותה נקבע כהתאבדות.
מות בנה
ב-6 במאי 2010, סמוך ליום האם שחל 11 שנה לאחר מותה של דיינה פלטו, בנה טיילר למברט התאבד כאשר ירה לעצמו בראש, בגיל 26. סבתו העידה שהוא נהג להשתמש בסמים ובאלכוהול, וייתכן שזה היה הגורם להתאבדותו. אחד מחברי המשפחה, ג'וני ויטאקר, אמר שלמברט תמיד אמר שהוא "רוצה להיות עם אמא". הוא הוסיף: "יום האם היה תמיד תקופה קשה עבורו, לא רק בגלל שזה יום האם, אלא גם יום השנה למותה של דיינה."
כתב עת מדעי
כתב עת מדעי, כתב עת אקדמי, או כתב עת שפיט הוא כתב עת אשר מפרסם מאמרים בנושאים הקשורים לתחום אקדמי מסוים, אשר עוברים ביקורת עמיתים.
פרסום מאמר בכתב עת מדעי
כתבי עת מדעיים הם זירה להצגת מחקר חדש וביקורת על מחקר קיים. רוב התוכן של כתבי העת האקדמיים הם מאמרים שעברו ביקורת עמיתים המדווחים על מחקר מקורי. כתבי עת מדעיים יכולים להכיל גם מאמרי ביקורת או ניתוח מחודש של מחקרים אחרים, סקירת ספרות או סיכום מחקרים בשאלה מסויימת, ביקורת על ספרים בתחום, הצעות לתאוריות חדשות שטרם נבדקו, מאמרי דעה ולעיתים גם מכתבי קוראים.
מחברים הרוצים לפרסם בכתב עת-מדעי בוחרים את כתב העת המדעי אליו בו הם מעוניינים. בחירה זו מבוצעת על סמך תוכן המאמר שלהם וקהל היעד המיועד. כתבי עת הם בעלי היררכיה של חשיבות, של כלליות ושל יוקרה- כותב של מאמר בעל פוטנציאל לעניין מדענים רבים יותר, ובעל חשיבות ואיכות גבוהים יותר ינסה להגיש את המאמר לכתב עת מרכזי יותר כמו Science או Nature. מאמרים בתחום צר יותר ינסו לפרסם בירחונים חשובים בתחומם לדוגמה Cell בביולוגיה. כתבי עת פחות מרכזיים מדווחים על מאמרים פחות פורצי-דרך או כאלה העוסקים בתת-תחומים הנוגעים לקבוצות קטנות יותר של מדענים. עורך כתב העת הוא לעיתים קרובות מדען בעל שם בתחומו, אם כי לכתבי עת רבים עורך מקצועי - אדם בעל דוקטורט בתחום, אך מתמחה בתחום העריכה ולא מבצע מחקר. הוא קובע אם כתב היד שהוגש נמצא בתחום העניין של כתב העת ונראה שהוא באיכות מתאימה. לאחר מכן הוא מגיש את המחקר לביקורת עמיתים - מומחים חיצוניים שקוראים את המאמר ומנסים להעריך את נכונותו וחשיבותו. בדרך כלל המומחים יודעים מי כותב המאמר, אם כי קיימים כתבי עת בהם השיפוט אנונימי, והמומחים אינם יודעים את זהות הכותבים. המומחים מגישים לעורך את חוות דעתם על המאמר, והעורך מחליט אם לדחות את המאמר או להמשיך בתהליך. בדרך כלל הערות חוזרות לכותב המאמר (שכמעט תמיד אינו יודע מי הם כותבי הביקורת) שנדרש לתקן את המאמר המקורי. תהליך זה נמשך עד לקבלת המאמר על ידי עורך כתב העת, או דחייתו.
כתבי עת אקדמיים ללא ביקורת עמיתים נקראים בדרך-כלל "כתבי עת מקצועיים".
תפקיד
המונח "כתב עת אקדמי" מתייחס לפרסומים מדעיים בכל התחומים. עם זאת, קיימים הבדלים בין כתבי עת בתחומים מדעיים או במחקרים כמותיים במדעי החברה לכתבי עת אקדמיים בתחומי מדעי הרוח ובמחקר איכותני במדעי החברה.
פיתוח טכנולוגיית המידע נתן אפשרות להופעת סוג חדש של כתבי עת המופיעים במדיה ממוחשבת בלבד. כך למשל Journal of Visualized Experiments הוא כתב העת המפרסם פרוטוקולים מדעיים בפורמט וידאו. הפורמט הייחודי מאפשר לתאר פרוצדורות של מחקר וניסוי שלעיתים מסובך להסביר אותן בכתב.
קיימת ביקורת כלפי כתבי העת המדעיים, ובפרט כלפי חוסר הנגישות שלהם לציבור הרחב.
דחיסות לקסיקלית
דחיסות לקסיקלית (Lexical Density) היא מונח מתחום הבלשנות המתאר את היחס שבין מילות התוכן (שמות ופעלים) לבין מילות התפקוד (כגון מילות יחס) בטקסט נתון.
המונח "דחיסות לקסיקלית" נטבע בשנת 1979 על ידי הבלשן מיכאל האלידיי (Halliday), שמצא כי אחד ההבדלים הבולטים המבחינים בין שפה דבורה לשפה כתובה הוא הדחיסות הלקסיקלית שבהן. חישוב הדחיסות נעשה במילות תבנית (מספר המילים השונות המופיעות בטקסט) ולא בתמניות (מספר המילים המופיעות בטקסט, כולל חזרות), מכיוון שקבוצת מילות התפקוד היא קבוצה קטנה וסגורה, ולכן מספר התבניות שבה קטן יחסית, לעומת קבוצת מילות התוכן, שהיא קבוצה פתוחה ויצרנית. עובדה זו יכולה להשפיע על תוצאות הבדיקה ולהטות את הכף לטובת מילות התוכן.
במחקרים נמצא כי מידת הדחיסות הלקסיקלית גבוהה בהתאם למידת הרשמיות של הטקסט והמשלב שלו. כלומר, השפה הכתובה דחוסה מן הדבורה, והיא מתאפיינת בשיעור גבוה של מילות תוכן לעומת מילות תפקוד. אחד ההסברים לתופעה זו הוא שבשיח הכתוב המבנים התחביריים מורכבים, ארוכים ודחוסים מבחינה רעיונית יותר מאשר בשפה הדבורה, וזאת משום שבניגוד לשיח הדבור, הכותב יוצא מנקודת הנחה שהנמען יכול לחזור ולקרוא בטקסט אם אינו מבין משהו. בניגוד לכך, השפה הדבורה מתאפיינת בהפקה מידית הנעשית באינטראקציה בין הדוברים, ולכן פעמים רבות משתמשים הדוברים במילות תפקוד שונות הקשורות לשמירה על תקשורת רציפה וקשרים בין-אישיים.
דוגמה
להלן דוגמה להמחשת הבדלים הדחיסות הלקסיקלית בין אופנויות השפה: שני משפטים בעלי תוכן זהה, הראשון מופיע בצורתו הכתובה, ואילו השני "תורגם" למקבילה הדבורה שלו (כלומר, השערה לניסוחו אילו נאמר בעל-פה בזמן שיחה):
לימון לימונרו
Limón limonero (לימון, עץ לימון) הוא פסודובלה ספרדי, שהוקלט בשנת 1936, וזכה גם לנוסח עברי בשנת 1952.
הגרסה הספרדית
השיר חובר על ידי סיקסטו קנטבראנה (Cantabrana Ruíz-Aguirre, Sixto 1890-1965) ורמון פרליו (Ramón Perelló y Ródenas 1903-1978),
הולחן בידי חואן מוסטאסו (Juan Mostazo Morales 1903-1938)
ובוצע לראשונה בפי קונצ'יטה פיקר (María de la Concepción Piquer López 1908-1990) .
ב-1938 נכלל ביצוע של השיר בפי אסטרלייטה קאסטרו (Estrellita Castro 1912-1983) בסרט בשם Mariquilla Terremoto (מריקיליה רעידת אדמה). הסרט אבד במהלך מלחמת האזרחים הספרדית והוקלט מחדש בפי הזמרת ב-1963 .
לשיר יש ביצועים נוספים שחלקם מושרים כמו הגרסה המקורית בגוף ראשון, וחלקם בשינויים המתבקשים - בגוף שלישי.
הגרסה העברית
הנוסח העברי נכתב בידי אברהם ברושי. לילית נגר ביצעה אותו לראשונה בשנת 1952. גם גבי ברלין ביצע אותו.
שם השיר מוזכר בשיר "תל אביב רומנסרו" (מילים: יורם טהרלב, לחן: נורית הירש) ששר חיים משה.
הריקוד
ריקוד הזוגות המקובל בהרקדות בארץ חובר בידי ספי אביב בשנת 1994 .
מצעד הפזמונים העברי השנתי (ה'תש"ן–ה'תשנ"ט)
ערך זה עוסק במצעדי הפזמונים העבריים השנתיים שנערכו בין שנת ה'תש"ן ל-ה'תשנ"ט.
ה'תשנ"ב-1992
השיר "אהבה קצרה" של מאיר בנאי, מתוך האלבום "וביניהם", קטף את תואר שיר השנה. בנאי זכה בתואר זמר השנה, וגבר על שלמה ארצי שהוציא את האלבום "ירח". זמרת השנה הייתה גלי עטרי, שהוציאה באותה שנה את אלבומה "ביום שאחרי". להקת אתניקס הוציאה את האלבום "יללת תן" ונבחרה ללהקת השנה. אלבומים בולטים נוספים מאותה השנה היו "שינויים בהרגלי הצריחה" של החברים של נטאשה, "אנשים זרים" של ירדנה ארזי, "זן נדיר" של קורין אלאל ואלבום הבכורה של יזהר אשדות. הדירוג של קול ישראל לשנה זו: