cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בלוק איטונג
הרכב כימי ותהליך הייצור
בטון תאי מאושפר באוטוקלב מיוצר על ידי ערבוב של חול, סיד וחומר התפחה (בדרך-כלל אבקת אלומיניום או מגנזיום) ולפעמים גם צמנט אשר מעורבבים עם מים ונוצקים לתבנית גדולה. לאחר מספר דקות נוצרת ריאקציה המתפיחה את החומר לנפח כפול. לאחר כשעה וחצי נחתך החומר למידת הבלוק הרצויה באמצעות חוט או מסור פלדה. לאחר חיתוכם עוברים הבלוקים אשפרה באוטוקלב (אשפרה בחום ולחץ) בטמפרטורה של 180 מעלות צלזיוס ובלחץ של 10 אטמוספירות למשך 10 שעות. בתהליך האשפרה, מתקשר הסיד החופשי עם גרגרי החול תוך יצירת "הידרוסיליקטים" יציבים. בשנות ה-30 בגרמניה פותחו לבנים דומות לאיטונג שתהליך ייצורן אינו דורש אשפרה באוטוקלב.
פיתוח הבלוק
בלוקי האיטונג פותחו לראשונה בשוודיה בשנת 1924. השימוש בבלוק זה היה עד לשנות השמונים בעיקר ביציקות תקרה, במטרה להפחית את משקלה העצמי. החל משנות התשעים נפוץ השימוש בבלוק איטונג גם בבניית קירות חוץ לשם יצירת בידוד תרמי משום שיש בו בועות אוויר המבודדות תרמית. הבלוק בתצורתו הסופית נקבובי (מכיל כ-50% אוויר), בעל פאות ודפנות ישרים, קל משקל ופריך.
ייצור בישראל
בלוק האיטונג הובא לישראל בשנת 1950 על ידי יצחק מנדלבליט (1903-1953), יהודי ישראלי יליד אוקראינה, שרכש את הידע והטכנולוגיה להקמת מפעל איטונג בישראל ישירות ממנהלי מפעל איטונג השוודי. מנדלבליט גייס מממנים מקרב יהדות ארצות הברית ויסד את המפעל שנמצא בפארק תעשייה קיסריה שליד פרדס חנה. כיום בישראל שלושה יצרנים של בלוק איטונג, איטונג בע"מ ו-"אשקלית" (באזה"ת עד הלום) ו- ״בי. בי. מדיום לעסקים בע״מ״ אשר מייצרים אותם על פי תקן ישראלי מספר 268.
תקן
בלוק האיטונג, עשוי מחומרים טבעיים שאינם פולטים קרינה, כמו: אגרגטים, חול, צמנט, סיד, מים ואוויר. בנוסף איטונג עומד בתקן שמירה על הסביבה, לאורך כל חיי המוצר, משלב הייצור ועד לשלבי הריסת המבנה, במגוון פרמטרים: שימוש מינימלי במחצבים ומשאבי טבע. מחזור חומרי גלם בכל שלבי הייצור. בשריפה לא נפלטים גזים רעילים, אין צורך במיגון מיוחד בעבודה עם החומר. תהליך הייצור, ההובלה והשינוע, חוסך באנרגיה. ניתן למחזר בלוקים ושאריות מאתר הבנייה. עומד בכל התקנים הנדרשים בארץ (התו הירוק ומכון התקנים) וכן בתקן IBU מגרמניה להגנת הסביבה.
שרון קם
שרון קם (נולדה ב-11 באוגוסט 1971) היא נגנית קלרינט ישראלית בעלת קריירה בינלאומית.
ביוגרפיה
קם נולדה בחיפה למשפחה מוזיקלית וגדלה בסן דייגו, רחובות ותל אביב, שם למדה בתיכון תלמה ילין. אמה, רחל קם, היא ויולנית בתזמורת הפילהרמונית הישראלית ואחיה, אורי קם, אף הוא נגן ויולה בעל קריירה בינלאומית וחבר הרביעייה הירושלמית. אביה, צבי קם, הוא פרופסור לביופיזיקה במכון ויצמן למדע.
לאחר שניגנה בכינור ובפסנתר בילדותה, העדיפה קם בגיל 12 לאמץ את הקלרינט. בגיל 16 כבר הופיעה כסולנית עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בקונצ'רטו לקלרינט מאת מוצרט תחת שרביטו של זובין מהטה, שהזמין אותה לצאת עם התזמורת לסיבוב הופעות בקנדה. בשנת 1990 (בגיל 18) הייתה סולנית בקונצרט היסטורי משותף של התזמורת הפילהרמונית הישראלית ושל הפילהרמונית של ברלין בחגיגות לציון נפילת חומת ברלין.
קם למדה שלוש שנים בבית הספר ג'וליארד למוזיקה בניו יורק עם מלגה מלאה. בשנת 1992 זכתה בפרס ראשון בתחרות ARD לסולנים צעירים במינכן. הזכייה חייבה אותה בקיום סדרת קונצרטים באירופה, שם הכירה את בעלה, המנצח הגרמני גרגור בוהל. בין היתר ניגנה כסולנית עם התזמורת הסימפונית של שיקגו, התזמורת הפילהרמונית של ברלין, תזמורת הגוונדהאוס, תזמורת הרדיו של פרנקפורט, התזמורת הסימפונית NHK, התזמורת הסימפונית של טורונטו והתזמורת הסימפונית של לונדון. כמו כן שיתפה פעולה בהרכבים קאמריים עם רביעיית גוארנרי, עם הויולנית טביאה צימרמן, הכנר כריסטיאן טצלאף, הפסנתרנים יפים ברונפמן, מתן פורת ואיתמר גולן, זמרת הסופרן ברברה בוני ואחיה, אורי קם.
בשנת 1998 זכתה בפרס ההקלטה הגרמני ECHO Klassik למבצע הטוב ביותר של השנה עבור הקלטת הקונצ'רטי לקלרינט של קרל מריה פון ובר. בשנת 2006 זכתה שנית בפרס עבור הקלטותיה יחד עם תזמורת הגוונדהאוס ליצירות מאת שפור, ובר, רוסיני ומנדלסון.
ויטמין A
ויטמין A הוא ויטמין כוהלי, הנמצא בצורת כמה תרכובות אורגניות ליפופיליות ובלתי רוויות, ביניהן: רטינול, רטינל, וכמה קרוטנואידים הפועלים כפרו-ויטמינים A (שהחשוב ביניהם הוא הבטא-קרוטן).
הוויטמין A חיוני לתפקודו התקין של הגוף ומשפיע על ראיית לילה ומערכת הראייה, על תפקוד מערכת החיסון, על תפקוד העור והרקמות הריריות המצפות את מערכת העיכול ומערכת השתן, על תפקוד מערכת הרבייה ועל תהליכי הגדילה של הגוף. מחקרים שנעשו על עכברים מצאו גם השפעה של ויטמין A על אזורים במוח האחראים על למידה וזיכרון.
מקורות לוויטמין A
ויטמין A יכול להגיע מהחי או מהצומח והוא נמצא בירקות ופירות המכילים בטא-קרוטן - אשר הופך בגוף לוויטמין A (בטא-קרוטן מקנה צבע כתום והוא נמצא בירקות ופירות כמו גזר, בטטה, משמש, מנגו, אפרסמון או מלון, אך גם בירקות ירוקים כמו כרוב או תרד), וכן בכבד (המקור העשיר ביותר), דגים, חמאה ומוצרי חלב, ביצים ועוד.
כמות מותרת לצריכה והגבלות רפואיות
הכמות המרבית המומלצת לצריכה היא 3 מיליגרם רֵטִינוֹל ליממה (אין הגבלה על צריכת בטא-קרוטן). כמות הגדולה פי 10 מהמנה היומית המומלצת יכולה לגרום להרעלה שמתבטאת בכאבי ראש, בחילה, טשטוש ואף לחץ תוך־גולגולתי.
ויטמין A הוא חומר טרטוגני, לכן אסור לנשים בהריון לקחת ממנו כמות עודפת, שמא תגרם פגיעה בהתפתחות העובר.
היסטוריה
תהליך גילויו של ויטמין A נמשך כ-130 שנה. בשנת 1816 הפיזיולוג הצרפתי פרנסואה מז'נדי ערך ניסויים באמצעות יצירת חסכים תזונתיים אצל כלבים. כלבים שאכלו למשך שבועות אחדים רק מים וסוכר או גומי ערבי או דברי מזון אחרים שלא כללו חנקן לקו בכיבים בקרנית, איבדו משקל ורבים מהם מתו (תמונה קלינית זו דמתה למה שנודע מאוחר יותר כתסמונת חוסר הוויטמין A אצל בני אדם). הוא ייחס זאת לחסך בחלבונים.
בשנת 1911 החוקר הגרמני וילהלם סטפ יצר מקמח וחלב בצק שכלל תערובת שהוא כינה אותה "לחם חלב". מזון זה עזר לגדילת העכברים. אחרי שבעזרת אלכוהול ואתר נמשך ממנו "לחם החלב", תוך שלושה שבועות העכברים שניזונו מהבצק מתו. אם "לחם החלב" הוצא ואחר כך נוסף מחדש למזון, העכברים שרדו באופן נורמלי. מכאן הסיק סטפ שקיים חומר מסיס בשומן שהוא חיוני לחיים. הוא הסיק כי "חומרים שומניים מסוימים הנמצאים בחלב, והנמסים באלכוהול-אתר- הם חיוניים להישרדות העכברים".
בשנת 1912 מצא פרדריק גואולנד הופקינס שעכברים צעירים אינם גדלים היטב אם ניזונים רק ממנה בסיסית של חלבון, שמרים, סוכר קנה, שומן ומינרלים. רק הוספת כמות קטנה של חלב לאותו מזון אפשרה גדילה נורמלית. יש בחלב, הסיק הופקינס "גורמי מזון נלווים" (accessory food factors) במינון קטן להפליא, האחראיים להשפעה זו. את הגורמים האלה כינה קזימיר פונק "ויטמינים".
ב-1913 שיער אישיהארה כי "חומר שומני" בדם הוא הכרחי בסינתזת הרודופסין ובהיווצרות השכבה השטחית של הקרנית וסבר שחוסר בחומר זה גורם לעוורון הלילה ולקראטומלציה.
בשנת 1913 הוכיחו אלמר מקקולום ומרגריט דייוויס מאוניברסיטת ויסקונסין וכמעט בו זמנית, תומאס אוסבורן ולפאייט מנדל מאוניברסיטת ייל, שלא לכל השומנים יש אותו הערך תזונתי. חמאה וחלמון של ביצה שווים יותר משומן בעל חיים ושמן זית בתמיכת הגדילה והישרדותם של עכברים.
בשנת 1918 "גורם המזון הנלווה התומך גדילה" כונה "הגורם המסיס בשומן A" ובשנת 1920 "ויטמין A".
לקריאה נוספת
R.D.Semba - On the discovery of vitamin A, Ann.Nutr Metab.2012 61 (3) :192-8, doi:10.1159/00034343124, Epub - S.Kager AG, Basel 2012 26 November
Sing a song
Sing a Song היא תוכנית טלוויזיה ישראלית ללימוד אנגלית לכיתות ה' - ו' ששודרה לראשונה בטלוויזיה החינוכית בחופש הגדול בקיץ 1978. התוכנית, אותה הנחו סוזי מילר וג'רי היימן, נועדה להביא לחזרה על חומר הלימוד באמצעות השירים שכתבה והלחינה ברברה גרוס עבור תוכנית אחרת של הטלוויזיה החינוכית שהופקה באותה תקופה, "Neighbours". מילות השירים הופיעו על מסך הטלוויזיה בכל פרק.
בקיץ 1979 הופקה סדרה נוספת בשם "Rent a song", שהייתה מיועדת לכיתות גבוהות יותר.
שישה משבעת פרקי "Sing a Song", וכל פרקי "Rent a song", נחשבו כאבודים, אך אותרו בשנים האחרונות במסגרת פרויקט הדיגיטציה של הטלוויזיה החינוכית.
גומי
גומי הוא פולימר אלסטי המורכב מתת יחידות של איזופרן ומכיל גם כמות קטנה של חלבונים, שומנים, סוכרים ומינרלים. גומי טבעי מיוצר משרף של עצים טרופיים שונים ומספר צמחים נוספים. ראיות ראשונות לשימוש בגומי טבעי נמצאו בחפירות ארכאולוגיות במרכז אמריקה ודרום מקסיקו ומתוארכות לתקופה של 1500 לפנה"ס. לגומי טבעי שימושים רבים בתחום תעשיית הרכב, המכשור הרפואי, תעשיות איטום ובידוד ותעשיות רבות נוספות, והוא מהווה חומר גלם חשוב ביותר. גומי טבעי הוא בין מוצרי היצוא של תאילנד, ניגריה, אינדונזיה, קמרון ומקומות שונים על גדות האמזונאס. הגומי מסמל גמישות והשימוש במונח גומי מתייחס גם לאדם גמיש (איש גומי, נערת גומי) בגלל גמישותו.
גומי טבעי
גומי טבעי מיוצר בכ-7,500 מיני צמחים המשתייכים לכ-300 סוגים ושמונה משפחות. המוהל החלבי הנובע מפצעים בצמחים ממשפחת החלבלוביים, התותיים, ההרדופיים, המורכבים, האסקלפיים והפרגיים הוא למעשה צֶמֶג (לטקס) – תרחיף של חלקיקי גומי בתמיסה מימית. התפקיד הביולוגי של צמג בצמח אינו לגמרי ברור, אך חוקרים סבורים שהוא משמש כחומר קרישה בפצעים כדי למנוע חדירה של חרקים אל תוך רקמת השיפה של הצמח. מתוך מגוון הצמחים המייצרים צמג רק מעטים שימשו במהלך ההיסטוריה להפקה של גומי טבעי, כאשר המקור העיקרי להפקת גומי מהמאה התשע עשרה ואילך הוא עץ הגומי הוואה ברזילאית Hevea brasiliens. מקורות נוספים להפקת גומי הם העץ פיקוס הגומי Ficus elastica, עץ הגוטה-פרצ'ה, צמח הַוּוַאיוּלִי Parthenium argentatum וצמח השינן הרוסי Taraxacum koksaghyz.
גומי בתקופה הפרה-קולומביאנית
הראיות הקדומות ביותר לשימוש בגומי נמצאו בחפירות ארכאולוגיות במרכז אמריקה. באזור דרום מקסיקו של היום נמצאו הממצאים הראשונים המתוארכים לתקופת תרבות האולמק (Olmec), תרבות ששגשגה בין השנים 1500-400 לפנה"ס. בני האולמק הפיקו גומי טבעי מעץ הגומי באמצעות ביצוע חתכים חוזרים ונשנים בקליפת העץ בגרזן אבן, והצמג שטפטף מן הפצע בקליפה נאסף בכלים מחרס או בעלים שהוצמדו לגזע. יש לציין שבאזור מרכז אמריקה ודרום מקסיקו גומי הטבעי הופק בתחילה מעץ הגומי המקסיקני Castilla elastica ממשפחת התותיים, היות שהתפוצה הטבעית של הסוג Hevea מוגבלת לאגן האמזונאס.
לגומי הטבעי היו שימושים רבים בקרב התרבויות העתיקות של ארצות מרכז אמריקה: הגומי הטבעי היווה חומר בסיס לתמיסות ומשחות רפואיות, שימש כחומר בערה בדומה לשומן מן החי באירופה ושימש כמנחה בטקסים דתיים. על מנת להקנות לגומי עמידות רבה יותר הוסף לגומי לאחר הפקתו מהעץ מוהל מצמח מטפס ממשפחת החבלבליים (Morning glory), ולאחר תהליך ייצוב זה הגומי שימש גם לעיצוב פסלונים. עם זאת השימוש החשוב ביותר של גומי טבעי היה בייצור כדורי גומי למשחק הכדור הטקסי טלאצ'טלי. למשחק הכדור היה מעמד מקודש בתרבות בני האולמק וארכאולוגים סבורים כי הוא שימש חלק מפולחן אל הגשם. זירות משחק הכדור מוקמו באזורים פוריים ושופעי מים, בהם נמצאו גם עצמותיהם של קורבנות לאל הגשם ומנחות טקסיות שונות. בקרקעית ביצה באזור El Manati שבדרום מקסיקו נמצאו מנחות המתוארכות לשנים 1500-1700 לפנה"ס המכילות עצמות ילדים, גרזני אבן, חרוזים וגם כדורי גומי בקוטר 15 ס"מ. באופן רגיל גומי טבעי מתפרק במהירות לאחר חשיפה לאוויר, אך התנאים האנאירובים בקרקעית הביצה סייעו לשימורו במשך אלפי שנים.
הגעת הגומי לאירופה
לקראת סוף המאה השמונה עשרה ותחילת המאה התשע עשרה התווספו עוד כמה שימושים לגומי טבעי. האחים ז'וזף מישל וז'ק אטיין מונגולפייה (Montgolfier) ערכו בשנת 1783 בוורסאי את ניסיונות התעופה הראשונים המתועדים באמצעות כדור פורח העשוי מבד משי מצופה בגומי טבעי. גומי טבעי שימש גם לראשונה ליצירת בדים אלסטיים והחליף באופן חלקי את מחוכי עצמות הלווייתן שהיו אופנתיים בפריז של המאה השמונה עשרה ותחילת המאה התשע עשרה. שימוש נוסף לגומי היה ייצור נעליים גמישות ורכות: נעלי כותנה נשלחו לברזיל, שם צופו בצמג נוזלי ונשלחו חזרה לאירופה. עם זאת מספר בעיות הגבילו מאוד את השימוש בגומי טבעי באותה תקופה. גומי טבעי לא מעובד נוטה להיות נוקשה ושביר בטמפרטורות נמוכות ודביק מאוד בטמפרטורות גבוהות. תכונות אלו גרמו לכך שנעליים ובדים שהכילו גומי נטו להידבק אל הגוף במזג אוויר חם או בחשיפה לשמש, וסחורות גומי שאוחסנו באזורים בעלי אקלים חם מדי נהרסו לחלוטין. בעיה נוספת היא שגומי טבעי מתחיל להתפרק ימים ספורים לאחר חשיפה לחמצן ומדיף ריח חריף בתהליך, דבר המהווה בעיה בייחוד בתחום ההלבשה.
גילוי תהליך הגיפור (וולקניזציה)
תהליך הגיפור נתגלה לראשונה בשנת 1839, אז ערך הממציא האמריקני צ'ארלס גודייר סדרת ניסיונות שמטרתם הייתה שיפור תכונות הגומי הטבעי באמצעות הוספת חומרים כימיים שונים. במהלך אחד הניסויים נשכחה תערובת של גומי טבעי וגופרית בכבשן למשך הלילה ולמחרת בבוקר החומר שנמצא היה עמיד בטמפרטורות גבוהות, עמיד באור ובעל אורך חיים ממושך בהרבה מגומי לא מעובד. גודייר ערך ניסויים נוספים בכיוון זה עד שהושג תהליך תעשייתי - הוולקניזציה. התהליך נקרא וולקניזציה על שם הנפח ואל האש במיתולוגיה הרומית וולקן בזכות החום הרב שהוא דורש. לאחר תהליך הוולקניזציה גומי נשאר מקובע בצורה בה הוא נתון וניתן לעצב אותו רק באמצעות חיתוך או שיוף. גילוי תהליך הוולקניזציה גרם לתנופת מחקר ופיתוח של שימושים חדשים לגומי כאשר ביניהם המצאת הצמיג והבידוד החשמלי שחוללו מהפכה של ממש בתחום התחבורה והתעשייה העולמית.
מעבר לייצור תעשייתי של גומי
עד ראשית המאה העשרים, גומי נאסף ברובו מעצים שגדלו באופן טבעי ביערות הגשם בברזיל ובדרום מקסיקו, ולא נעשו ניסיונות מוצלחים לגדל אותו במטעים. בשנת 1876 נשלח איש העסקים הבריטי-ברזילאי הנרי וויקהאם (Henry Wickham) מטעם הממשלה הבריטית להשיג זרעים מעץ הגומי על מנת להתחיל לפתח גידול תרבותי של עץ הגומי מחוץ לאגן האמזונס. וויקהאם חכר ספינת משא בריטית והצליח לאסוף כ-70,000 זרעים של Hevea brasiliensis, כולם מעצים בריאים המניבים כמות גדולה של גומי, מאזור הנמצא במעלה נהר הטפז'וס שבברזיל. על מנת להימנע מעיכובים ביורוקרטים הנוגעים להוצאה של צמחים מברזיל, וויקהאם טען בפני מושל המחוז שמטען הספינה הוא צמחים אקזוטיים המיועדים לגני קיו שבלונדון, וכך הצליח להבריח את הזרעים אל מחוץ לברזיל. מתוך אותם 70,000 זרעים שנאספו ונשלחו לגני קיו בלונדון, 2,700 נבטו ונשלחו לסינגפור, מלזיה, אינדונזיה, דרום הודו ומספר אתרים נוספים בעלי אקלים טרופי במזרח אסיה.
במקביל לנטיעת מטעי עץ הגומי בארצות מזרח אסיה פותחו שיטות חדשות ויעילות יותר להפקת הגומי מהעץ שהעלו את התפוקה מכל עץ והאריכו משמעותית את חיי העצים. בראשית המאה העשרים היו גם מספר ניסיונות כושלים לנטיעה של מטעי עץ הגומי באגן האמזונס. הסיבה העיקרית לכישלון הייתה התפרצות של מחלת כמשון העלים הדרום אמריקאית (South American Leaf Blight – SALB) שהשמידה את כל היבול במטעים. כל הזרעים שוויקהאם העביר לגני קיו לא הכילו נבגים של הפטריה Microcyclus ulei גורמת המחלה, וכך תפוצת המחלה נשארה בגבולות דרום ומרכז אמריקה. בזכות שיטת הגידול המרוכז ושיטות ההפקה היעילות יותר עלה במהירות ייצור הגומי במטעי המזרח הרחוק, בעוד שכמות הגומי שנאספה מעצי בר באגן האמזונס נשארה זהה. בשנת 1913 עלה לראשונה ייצור הגומי במטעים על הכמות שנאספה באגן האמזונס בברזיל, עובדה שציינה את תחילת השקיעה של ברזיל כאימפריית הגומי העולמית.
גומי במאה העשרים
מטעי הגומי במזרח הרחוק היו יעד אסטרטגי חשוב עבור יפן על מנת ליצור לחץ כלכלי על בעלות הברית. עד שנת 1942 יפן כבשה את רובם המוחלט של מטעי הגומי במזרח אסיה מלבד המטעים בסרי לנקה. נוכח המחסור הקשה בגומי טבעי בארצות הברית ובבריטניה הואץ מאוד פיתוח תחליפים סינתטיים לגומי טבעי, ובשנת 1945 כבר הופקו כמויות עצומות של כ-866,069 טונות של גומי סינתטי בשנה בארצות הברית. מתוך כמות זו 756,040 טונות היו חומר חדש, קופולימר של בוטאדיאן וסטירן הידוע בשם GR-S (ראשי תיבות של Government Rubber Styrene) ומשמש כיום בייצור של מוצרים כגון צינורות גמישים לתעשייה, צמיגי מכוניות ועוד.
תעשיית הגומי הסינתטי לא החליפה את תעשיית הגומי הטבעי, משום שלגומי טבעי תכונות עדיפות במקרים רבים על גומי סינתטי, ורוב מוצרי הגומי מכילים תערובת של גומי טבעי וגומי סינתטי. למרות זאת הקמת תעשיית הגומי הסינתטי הנחיתה מכת מחץ על תעשיית גידול הגומי הדרום אמריקאית. בתום מלחמת העולם השנייה כאשר נפתחו נתיבי מסחר הגומי ממזרח אסיה ירד שוב מחיר הגומי, ובשילוב עם הגידול בתעשיית הגומי הסינתטי איסוף הגומי מיערות הגשם באמזונס נעשה לא כדאי מבחינה כלכלית.
כיום למעלה מ-50% מהגומי הטבעי המיוצר בעולם מגיע לתעשיית הצמיגים לרכבים כבדים. צמיגים לרכבים פרטיים ואופניים מיוצרים מפולימר סינתטי כגון GR-S או פוליבוטאדיאן מעורב באחוז קטן של גומי טבעי. צמיגים לרכבים כבדים כגון אוטובוסים ומשאיות שצריכים לעמוד בעומסים גבוהים יותר מורכבים מאחוז גבוה יותר של גומי טבעי. כל הצמיגים היום מכילים גם פחם, סיבים פלסטיים וסיבי פלדה לחיזוק הצמיג, וכן חומרים כימיים נוספים כגון אנטיאוקסידנטים ואנטיאוזודנטים המגבירים את העמידות בטמפרטורות קיצוניות ומקטינים את השחיקה. שימושים נוספים לגומי טבעי הם רצועות ממסר במנועים, בולמי זעזועים סייסמיים ביסודות בניינים ומתלים בגשרים. במגזר הפרטי משמש הגומי לייצור של כדורי משחק שונים, מוצרי הלבשה והנעלה, מוצרי איטום ועוד. בתחום הרפואי גומי משמש לייצור של כפפות לטקס למעבדות, לייצור של צנתרים, שקיות לאחסון דם ופלזמה, משאבות, מזרקים ואמצעי מניעה.
הפקת הגומי מעץ הגומי הוואה ברזילאית
הפקת הגומי מעץ הגומי מתבצעת באמצעות חריצת הקליפה ואיסוף הצֶמֶג הניגר מן הפצע. רקמת השיפה בקליפת העץ מכילה תאים מיוחדים הנקראים תאי Laticifer שמייצרים בתוכם את הגומי, וכאשר תאים אלו נפגעים הם מפרישים את תכולתם החוצה. לאחר איסוף הצמג הוא עובר סדרה של עיבודים הכוללים הוספה של חומרי הקרשה, חומרים מייצבים וגיפור. כל חתך בגזע העץ מגיר צמג במשך כ-7–8 ימים ולאחר פרק זמן זה יש לבצע חתך נוסף באותו אתר. חריצת הגזעים ואיסוף הצמג מתבצעת באופן ידני במטעי עצי הגומי.
מקורות חלופיים לגומי טבעי
עץ הגומי Hevea brasiliensis הוא המקור לרוב תפוקת הגומי הטבעי בעולם. ישנה דרישה הולכת וגוברת למציאה של מקורות חלופיים לגומי טבעי מכמה סיבות עיקריות, כאשר הסיבה המובילה היא מחלת כימשון העלים הדרום-אמריקני (SALB – South American Leaf Blight). כימשון זה נגרם על ידי הפטריה Microcyclus ulei ממערכת האסקומיקוטה ופוגעת בעצי גומי שנכנסים לשלב הבגרות, 6-7 שנים לאחר הנביטה. הכימשון גורם נזק קשה לעלים, הגבעולים והפרות הצעירים ותוך פרק זמן קצר גורמת לתמותת העץ. כימשון העלים הדרום-אמריקני עדיין לא התפשט מחוץ לגבולות דרום ומרכז אמריקה, הודות לסגר ביולוגי מחמיר ביותר, אך עם הזמן גוברת הסכנה המצטברת להעברה של נבגים של הפטריה. מטעי הגומי במזרח אסיה פגיעים במיוחד למחלה משום שהגיוון התורשתי שלהם מצומצם מאוד. העברה של נבגי Microcyclus ulei למזרח אסיה עשויה להתרחש בכל נתיב מסחר שמקשר בין דרום אמריקה לבין מזרח אסיה, והיא עלולה לגרום לקריסה של כל תעשיית הגומי הטבעי בעולם.
סיבה שלישית היא תנאי הגידול הייחודיים של עץ הגומי. עץ הגומי גדל רק באזורים טרופיים בעלי חורף חם וריבוי משקעים. על מנת לענות על דרישות השוק יש צורך להרחיב את תחומי הגידול, ולמצוא מינים שניתן לגדל גם באקלים קר יותר או לחלופין באזור עם מיעוט משקעים. בגלל עליית מחירי הנפט הגולמי הביקוש העולמי לביו-דיזל הולך וגובר, ומסיבה זו מטעי גומי בחלק נרחב מהאזורים במזרח אסיה נעקרים ומגדלים בהם כיום את דקל השמן עבור הפקה של ביו דיזל. בניגוד לדקל השמן, לא ניתן להיעזר במכונות עבור הפקת הגומי מעץ הגומי והעבודה מתבצעת באופן ידני בלבד, תהליך יקר משמעותית מאיסוף ממוכן. בנוסף לכך מחירי הנפט הגולמי העולים מייקרים את ייצור הגומי הסינתטי. חוסר הוודאות לגבי כמות הנפט שעוד ניתן להפיק מבארות ברחבי העולם תורמת גם היא למאמצים לחיפוש מקורות חלופיים לגומי טבעי.
הדרישות ממקור חלופי לגומי טבעי הן ייצור כמות גדולה של גומי בעל משקל מולקולרי גבוה, כמות גדולה של ביומסה וקצב גידול מהיר. מתוך כל מגוון המינים שידוע שמייצרים גומי רק שני צמחים נחקרו לעומק כמקור פוטנציאלי לגומי: השינן הרוסי ושיח הוּוַאיוּלִי. צמח הַוּוַאיוּלִי Parthenium argentatum or GUAYULE נהגה (why-YOU-lee) הוא שיח רב שנתי ממשפחת המורכבים הגדל באזורים צחיחים למחצה במקסיקו ובדרום ארצות הברית. מלבד עץ הגומי, שיח הַוּוַאיוּלִי הוא הצמח היחיד בו השתמשו בראשית המאה העשרים לייצור תעשייתי של גומי טבעי. הגומי המופק מהצמח הוא באיכות גבוהה המתבטאת במשקל מולקולרי גבוה, ובתכולת חלבונים אלרגניים נמוכה משמעותית זו של עץ הגומי. בזכות תכונות אלו גומי המופק מצמח הַוּוַאיוּלִי משמש לייצור של אמצעים היפואלרגניים לתעשיית הרפואה כגון כפפות גומי וצנתרים.
הפקת הגומי מצמח הַוּוַאיוּלִי מתבצעת באמצעות קציר של הצמח, ריסוק הענפים והעלים, מיצוי הצמג באמצעות כבישה והוספת ממיסים אורגניים. היתרונות הבולטים של צמח הַוּוַאיוּלִי על פני עץ הגומי כגידול תעשייתי הם יכולת הצמח לגדול באזורי אקלים יבשים (אם כי הצמח לא שורד טמפרטורות נמוכות בחורף), והאפשרות לקצור ולעבד את היבול במכונות. החיסרון העיקרי הוא העלות הגבוהה של המכשור והחומרים הכימיים הדרושים להפקת הגומי.
בשנות השלושים של המאה העשרים ממשלת ברית המועצות פיתחה תוכנית לייצור של גומי טבעי ממקור שאינו עץ הגומי – השינן הרוסי. השינן הרוסי Taraxacum koksaghyz הוא צמח ממשפחת המורכבים שגדל בקזחסטן ומכיל כמויות גבוהות של גומי במשקל מולקולרי גבוה המרוכז בשורש. יש לשינן הרוסי יתרון על פני עץ הגומי בכך שהוא צמח חד-שנתי בעל קצב גידול מהיר במיוחד וניתן לגדל אותו בתנאים דומים לאלו שבהם גדלים גידולים אחרים ממשפחת המורכבים כגון עולש וחסה. קצב הגידול המהיר מאפשר ברירה מהירה של זנים מניבים, וביצוע של מספר רב של הכלאות עם מינים אחרים של שינן כגון שינן רפואי ושינן עב שורש לקבלת כלאיים בעלי תכונות עדיפות.
בנוסף לכך מתבצע מחקר שמטרתו ליצור צמחי שינן מהונדסים גנטית המייצרים כמות גדולה יותר של גומי. חיסרון אפשרי של גומי המופק מהשינן הוא תכולת החלבון הגבוהה שלו העלולה לגרום לתגובה אלרגית קשה אף יותר מהתגובה שמחולל גומי מהעץ הוואה ברזילאית. מנגנון הפרשת הצמג בצמח השינן דומה לזה של עץ הגומי, ומתנהל בתוך תאים ייעודיים (תאי Laticifer). עם זאת לא ניתן להפיק את הצמג על ידי חריצה של קליפת הצמח משום שהגומי מתרכז בשורש. הפקת הצמג מתבצעת על ידי עקירה של כלל היבול, ריסוק שורשי הצמח וכבישה להפקת הגומי. בדומה להפקת הגומי מצמח הַוּוַאיוּלִי, יש לשינן הרוסי יתרון בכך שניתן להשתמש במכונות בכל תהליך הפקת הגומי. החסרון המשותף לצמח השינן ולצמח הַוּוַאיוּלִי הוא העלות הגבוהה של תהליך הפקת הגומי הנובעת מהעיבוד הכימי הדרוש כדי להפיק את הגומי מהצמג לאחר הפקתו מהצמח.
גומי טבעי כמקור לאנרגיה מתחדשת
גומי טבעי הוא פחמימן, ולכן בדומה לגידולים כמו תירס ודקל השמן הוא עשוי לשמש כמקור לדלק ביולוגי. ארצות הברית כיום דוגלת בהקטנת התלות במאגרי הדלק המאובן, מה שיוצר ביקוש הולך וגובר בעולם כולו לדלק ביולוגי.
רוח הוורד
רוח הוורד (בצרפתית: Le Spectre de la rose) הוא מופע בלט קצר שנוצר בלהקת הבלט רוס עם כוריאוגרפיה של מיכאיל פוקין בהתבסס על שיר של תאופיל גוטייה ומוזיקה: "הזמנה למחול" מאת קרל מריה פון ובר עם תזמור של הקטור ברליוז ועיצוב תפאורה ותלבושות של ליאון באקסט. הופעת הבכורה התקיימה בתיאטרון מונטה קרלו בתאריך: 19 באפריל 1911.
בתפקידים הראשיים בהופעת הבכורה: הנערה: תמרה קרסבינה; הוורד: ואצלב ניז'ינסקי.
הפקות נוספות
המחול הועלה מספר פעמים בביצועו של רודולף נורייב צמוד לתאריך עריקתו למערב וכן במסגרת ערב שהוקדש לדיאגילב על ידי להקת ג'ופרי בלט בניו יורק וכן היה גם המחול האחרון של הצמד רודולף נורייב והבלרינה מרגוט פונטיין.
המחול הועלה גם בהפקת בלט ירושלים בשנת 2016 על ידי הרקדנים מוריאל דבי ומריה סלקטור, בשם "חזיון של מחול".
בסרט הקולנוע "ניז'ינסקי" בבימויו של הרברט רוס משנת 1980 מוקדש מקום לשחזור ההופעה המקורית.
ריקוד זה מונצח במלואו בקלטת וידאו של בלט האופרה של פריז בשם פריז רוקדת דיאגילב.
נקודת דייקמן
דייקמן נקודה (באנגלית: Dykeman Point) היא לשון יבשה מכוסה שלג, בין מפרצון ראמו ומפרצון ורדי, בקצה המערבי של חצי האי פשה, בצידו הצפוני של חצי האי בטהובן, בדרום-מערב האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
גילוי ומיפוי הכף
הכף מופתה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1967–1968, ובהתבסס על תצלומי לווין שצולמו על ידי לאנדסאט בשנים 1972–1973.
מקור השם
שמה של לשון היבשה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
לשון היבשה נקראת על שמו של קומנדר פול ר. דייקמן (Paul R. Dykeman) מצי ארצות הברית, שהיה מפקד טייסת VXE-6 בין מאי 1981 למאי 1982.
אגם גארדה
אגם גארדה (באיטלקית: Lago di Garda) הוא האגם הגדול באיטליה והוא יעד תיירותי פופולרי. אגם גארדה נמצא בצפון איטליה, בערך באמצע הדרך בין מילאנו לוונציה ובין הרי האלפים לעמק הפו. אזור אלפיני זה, נוצר כתוצאה מתנועת קרחונים, בסופו של עידן הקרח האחרון. האגם וקו החוף שלו מחולקים בין הפרובינציות ורונה (בדרום מזרח), ברשה (דרום מערב) וטרנטו (צפון). צידו הצפוני של האגם הוא הררי.
בדרום האגם מצויה העיירה העתיקה סירמיונה המהווה יעד תיירותי פופולרי. בעיירה נמצאת מצודת סקאליג'רו מהמאה ה-13. בעיירה הייתה וילה של המשורר הרומאי גאיוס ולריוס קאטולוס, ותיירים מבקרים בשרידי ספא רומית הנקראת Grotte di Catullo אף על פי שאין ראייה המקשרת את קאטולוס לבניין זה. בעיירה נמצאים מעיינות חמים של גופרית. בצפון האגם נמצאת עיירת הנופש ריבה דל גארדה ועל שפת האגם טיילת יפה העוברת לאורך החלק הדרומי של העיירה. סמוך לאגם נמצא גם פארק השעשועים גארדלנד, אחד הפארקים המפורסמים באיטליה.
האגם נגיש מצפון דרך מעבר ברנר, מדרום חולפת מסילת הרכבת ונציה-מילאנו ולה תחנת רכבת בדסנצאנו דל גארדה. לגדות האגם חולפות שתי אוטוסטרדות (22 ו-4). על האגם קיים שירות מעבורות המקשר בין נקודות מרכזיות בו ואף שרות רחפות. מצפון לאגם נמצאים מפלי ורונה.
נפטונליה
נפטונליה היה פסטיבל שנחגג במשך יומיים ברומא העתיקה לכבוד נפטון, אל המים והימים, בימי הקיץ החמים והיבשים, ככל הנראה ב-23 ביולי.
הפסטיבל היה אחד מה"דיאס קומיטיאלס" (dies comitiales), ימים שבהם יכלו ועדות של אזרחים להצביע על עניינים אזרחיים ומשפטיים. בלוח השנה העתיק סומנו ימים אלו כ-"Nept. ludi et feriae", או "Nept. ludi", כינוי המעיד כנראה על קיומם של משחקים ציבוריים (בלטינית: Ludi) במסגרת הפסטיבל.
מעט מאוד ידוע על הטקסים של פסטיבל זה, מלבד העובדה שאנשים נהגו לבנות בקתות מענפים ועלווה, ובתוכם כנראה אכלו, שתו והשתעשעו.
סרט ניסיוני
לעיתים קרובות, סרט ניסיוני מאופיין על ידי היעדר נרטיב ליניארי, שימוש בטכניקות הפשטה שונות (למשל: צילום לא בפוקוס, ציור או גירוד של הפילם, עריכה לא אנליטית), שימוש בקולות ובצלילים א-סינכרונים ואקס-דיאגטיים, או אף היעדר כל קול או צליל.
לפחות עד 1960, ובמידה מסוימת לאחר, סרטים ניסיוניים רבים לקחו עמדת התנגדות כלפי תרבות המיינסטרים. סרטים כאלה לרוב מופקים עם תקציבים נמוכים מאוד, במימון עצמי או במימון באמצעות מענק קטן, עם צוות מינימלי או, לעיתים קרובות למדי, צוות של אדם אחד בלבד – יוצר הסרט.
יורט דה מאר
יורט דה מאר (בספרדית: Lloret de Mar) היא עיירת חוף וקיט השוכנת לחופיה המזרחיים של ספרד, עיירה זו היא אחת מעיירות הנופש הגדולות באזור קוסטה בראווה בחבל קטלוניה וממוקמת כ-60 ק"מ צפונית-מזרחית לברצלונה ו-34 ק"מ מג'ירונה.
היסטוריה
מספר אתרים ארכאולוגיים מצביעים על עקבות איבריים ביורט דה מאר. בתקופת ימי הביניים סבלה יורט משודדי-ים מוסלמים ולכן הייתה ממוקמת כקילומטר פנימה מהחוף על מנת להתגונן בעת הצורך מתקיפות השודדים הימיים. מאוחר יותר בין השנים 1509–1522 נבנתה הכנסייה הגותית בהשפעת הרנסאנס, ולקראת סוף המאה העשרים גילו התיירים עניין בעיירה זו ומאז צמחה העיירה גם מבחינה דמוגרפית וגם כלכלית.
כלכלה
הדייג והחקלאות הן מקור העושר המסורתי אך כיום רוב כלכלתה של יורט מתבססת על התיירות הפורחת בשנים האחרונות, בהיותה עיירת תיירות פופולרית ביותר בקוסטה בראווה ומספר התיירים המגיעים בעונת הקיץ הוא כרבע מתושבי העיירה עצמה.
הוגו פרנד
הוגו מוריס פרנד (באנגלית: Hugo Morris Friend ; 21 ביולי 1882 - 29 באפריל 1966) היה אתלט אמריקאי יהודי. אלוף ארצות הברית (1905) ובעל מדליית ארד (אתונה 1906) בקפיצה לרוחק ואלוף ארצות הברית בריצת 110 מטר משוכות (1905).
ביוגרפיה
פרנד נולד בפראג, צ'כיה. בגיל שנתיים היגר עם משפחתו לשיקגו, ארצות הברית. בשנת 1901 החל ללמוד באוניברסיטת שיקגו.
אלוף ארצות הברית
באליפות ארצות הברית שנערכה בפורטלנד ביוני 1905 זכה פרנד בשתי מדליות זהב, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.02 מטר ובריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 16.2 שניות. הוא קבע בשלבים המוקדמים בריצת 110 מטר משוכות שיא אישי חדש של 15.8 שניות.
מדליית ארד אולימפית
באולימפיאדת אתונה (1906)זכה פרנד במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.96 מטר אחרי בן ארצו מאיר פרינסטיין (7.20 מטר) ופיטר אוקונור מבריטניה (7.025 מטר). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בריצת 110 מטר משוכות.
בשנת 1908 הוסמך פרנד לעריכת דין ו-12 שנים מאוחר יותר התמנה לשופט.
נמשים (אלבום)
נמשים הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת אמילי קרפל. האלבום יצא לאור ב-15 באוגוסט 2008. ונבחר לאלבום השנה של ערוץ 24 וראש 1. את האלבום הפיקו מוזיקלית תומר אדם לנצינגר, שעבד ביחד עם עופר מאירי על האלבום הראשון של מטרופולין, וניר אוורבוך.
הפקה
קדמו ליציאתו הסינגלים "טיפה", "כאן אני עומדת" ו"נמשים". הסינגל "טיפה" זכה להצלחה גדולה בתחנות הרדיו ובטלוויזיה, ו"נמשים" להצלחה גדולה עוד יותר. הסינגל הגיע למקומות גבוהים במצעדים השבועיים בתחנות הרדיו (ביניהן גלגלצ ורשת ג') ואף בתוכנית "המבוקשים" של ערוץ 24. לשירים "טיפה" ו"נמשים" צולמו גם קליפים.
השיר "חוץ ממך" המופיע באלבום, תורגם והוקלט לגרסה נוספת בשפה האנגלית NO ONE ELSE, והוא מושמע בפרסומת של בר רפאלי ונועם טור לחברת "פוקס". עוד נכלל באלבום, השיר "אינך מבקש דבר" ("למי שאינו מאמין") שכתבה לאה גולדברג וכן גרסת כיסוי לשירה של להקת בוטן מתוק בקרקס "יום עדין".
על כל העיבודים באלבום היו אחראים אמילי קרפל, תומר אדם לנצינגר וניר אוורבוך.
אמנים משתתפים
הפקה מוזיקלית ועיבודים: תומר אדם לנצינגר וניר אוורבוך - סינתים, מקלדות, פסנתר, תכנות תופים, תכנות מחשב. אלי נחום - גיטרה חשמלית, בס. ניר מנצור - תופים אמן אורח: אסף אמדורסקי דואט "בין השורות". אמן אורח: סמי בירנבך "עונות". יונתן לוי - בס.
הדרין השחור
הדרין השחור (באלבנית: Drini i Zi; במקדונית: Црн Дрим) הוא נהר הזורם במקדוניה ובאלבניה. אורכו של הנהר 149 ק"מ, מהם 56 בתחומה של מקדוניה ו-93 בתחומי אלבניה. ראשיתו בצפון אגם אוחריד, בתחומי העיר סטרוגה. הוא מנקז את מימי האגם וזורם צפונה, ובחלקו מהווה גבול טבעי בין מקדוניה לאלבניה. הוא מתמזג עם נהר הדרין הלבן בצפון-מזרח אלבניה, בסמוך לעיר קוקס, ושני הנהרות יוצרים את נהר דרין.
בין 1966 ל-1968 הקימה ממשלת יוגוסלביה סכרים בחלקו המקדוני של הנהר, לשם הפקת אנרגיה הידרואלקטרית. כתוצאה מכך, נוצרו לאורך חלק מתוואי הנהר אגם גלובוצ'יצה ואגם דבאר, האחרון הוא האגם המלאכותי הגדול במקדוניה.
במימי הנהר חיים קרפיונים וצלופחים.
הרב ריטס
הרברט "הרב" ריטס ג'וניור (באנגלית: .Herbert "Herb" Ritts Jr; 13 באוגוסט 1952 – 26 בדצמבר 2002) היה צלם אופנה ובמאי יהודי-אמריקאי שנודע בצילומי ידוענים, דוגמניות ואנשי תרבות אחרים לאורך שנות ה-80 וה-90. עבודתו התמקדה בצילום שחור-לבן ובפורטרטים, לרוב בסגנון הפיסול היווני הקלאסי, שהדגיש את צורת האדם.
במרוצת השנים, צילם מספר וידאו קליפים כדוגמת "Cherish" של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה.
ביוגרפיה
ריטס נולד בלוס אנג'לס, למשפחה יהודית. הוא החל את הקריירה שלו בעבודה בעסקי הרהיטים המשפחתיים של משפחתו. אביו, הרב ריטס האב, היה איש עסקים, ואילו אמו, שירלי ריטס, הייתה מעצבת פנים. הוא עבר לחוף המזרחי כדי ללמוד בבארד קולג' בניו יורק, שם התמחה בכלכלה ותולדות האמנות, וסיים את לימודיו ב-1975.
קריירה
מאוחר יותר, בעודו מתגורר בלוס אנג'לס, הוא החל להתעניין בצילום כאשר הוא וחברו ריצ'רד גיר, אז שחקן שאפתן, החליטו לצלם כמה תמונות. כתוצאה מכך, החליט שהוא רוצה להתמקד בעיקר בצילום. הוא צילם את ברוק שילדס עבור השער של מהדורת Elle ב-12 באוקטובר 1981 וצילם את אוליביה ניוטון-ג'ון עבור אלבומה Physical ב-1981. חמש שנים לאחר מכן הוא שיחזר את עיצוב העטיפה הזו עם מדונה, באלבומה True Blue שיצא לאור ב-1986. באותה שנה הוא צילם את טינה טרנר לאלבום Break Every Rule.
במהלך שנות ה-80 וה-90, צילם ריטס ידוענים במקומות שונים ברחבי קליפורניה. חלק מפועליו בתקופה זו כללו עבודה משותפת עם אמנים מוזיקליים. הוא גם צילם שערי אופנה וצילומי עירום של הדוגמניות נעמי קמפבל, סטפני סימור, טטיאנה פטיץ, כריסטי טרלינגטון וסינדי קרופורד. בין יצירותיו הידועות, נמנתה Tatjana Veiled Head (Tight View), Joshua Tree 1988.
הוא עבד גם עבור אינטרוויו, אסקווייר, מדמואזל, גלמור, GQ, ניוזוויק, הרפרס בזאר, רולינג סטון, טיים, ווג, אלור, ואניטי פייר, דיטיילז ו -"Elle". ריטס עבד על דיוקנאות פרסומיים עבור "באטמן", "באטמן לנצח" ו"באטמן ורובין" שהופיעו על שערי מגזינים וסחורות שונות לאורך שנות ה-90. כמו כן, פרסם ספרים על צילום עבור מעצבי אופנה שונים.
בין השנים 1996 ל-1997 הוצגה עבודתו של ריט במוזיאון בוסטון לאמנויות יפות בבוסטון, שם נכחו למעלה מ-250,000 אנשים.
חיים אישיים
ריטס היה הומוסקסואל מוצהר. הוא היה במערכת יחסים עם עורך דין והבדרן אריק היימן מ-1996 ועד מותו ב-2002.
מותו
ב-26 בדצמבר 2002, ריטס מת בלוס אנג'לס מסיבוכים מדלקת ריאות בגיל 50. לדברי היחצן של ריטס, "הרב היה חיובי ל-HIV, אך דלקת ריאות מסוימת זו לא הייתה מסוג PCP (pneumocystis pneumonia), זיהום אופורטוניסטי שכיח של איידס. אבל בסופו של יום, מערכת החיסון שלו נפגעה".
ויטמין B1
ויטמין B1 (תיאמין) - ויטמין שמשתתף במטבוליזם הפחמימות ובתהליכי הפקת אנרגיה בגוף, וכן משתתף ביצירת חומר מתווך במערכת העצבים. תיאמין התגלה לראשונה בשנת 1897, והיה לוויטמין הראשון מקבוצת B להיות מבודד בשנת 1936.
מזון ממנו ניתן להפיק את הוויטמין:
תסמינים של מחסור בוויטמין וטיפול
מחסור בוויטמין B1, (או TPP) גורם לפגיעה באנזים Pyruvate Dehydrogenase) PDH); אנזים, שללא תפקודו נפגע ניצול הגלוקוז כמקור אנרגיה. המחסור מונע כניסה של הפירובט למעגל קרבס, ונוצרת פגיעה חמורה במאזן האנרגטי של התא. ויטמין B1 בתינוקות נאגר בכבד, אך זה מידלדל במהרה. הנזק מתבטא באגירת כמויות גדולות של חומרי הגלם פירובט ולאקטט, שמביאים לחמצת מטבולית ומחסור ב-Acetyl CoA. רקמת המוח, שיודעת לנצל בטווח המיידי רק גלוקוז כמקור אנרגיה, היא הראשונה שנפגעת – גם כתוצאה מחוסר האנרגיה וגם מהצטברות הלאקטט.
התסמינים הם: תשישות, רגזנות, פגמים בזיכרון, חוסר תיאבון, הפרעות שינה, תחושת מועקה בבטן, ירידה במשקל, בחילה, כאבי שרירים, רעד בגפיים, ירידה במהירות הרפלקסים ובלבול. מחסור בוויטמין B1 יכול לגרום למחלת בריברי.
המעבדה
בסדרה השתתפו חוקרים ומרצים בולטים, ובהם חוקר האקלים פרופ' פנחס אלפר, חוקרת המוח פרופ' דפנה יואל, הסוציולוגית והמשפטנית פרופ' דפנה הקר, חוקר ומשקם השוניות פרופ' נדב ששר, הארכאולוג פרופ' ישראל פינקלשטיין, המשוררת וחוקרת הספרות פרופ' חביבה פדיה והבלשן ומחיה השפות פרופ' גלעד צוקרמן, חוקר התיאטרון פרופ' יהודה מורלי, חוקר הצחוק וההומור פרופ' אריה סובר, כמעט כולם חברי הסגל האקדמי באוניברסיטאות ובמכללות בישראל.
נושאי "המעבדה" נבחרו מכל תחומי הדעת, למשל פיזיקה, מדעי המוח, פסיכולוגיה, ביולוגיה, ספרות, אמנות, וסוציולוגיה. הנושאים מתמטיקה, כימיה, מדעי המחשב וכלכלה כוסו פחות.
את כל המשדרים עדיין ניתן גם לשמוע בפודקאסט (תוכן שמע on demand) בעמוד הפודקאסטים של רשת כאן תרבות.
ז'יל פרו
מרקדן למנהל בלט
פרו נולד בליון שבצרפת. הוא הרבה לרקוד עם מארי טליוני, אך שותפותם לא האריכה ימים. לאחר זמן מה סירבה טליוני לרקוד עמו מחשש, שיעיב עליה. הוא עזב את האופרה של פריז ב-1835 לתור מרכזי ריקוד אירופאים כגון לונדון, מילאנו, וינה ונאפולי, שם פגש את קרלוטה גריזי ועמד על כשרונה. הוא אימן אותה והציג אותה לפני העולם כבלרינה הגדולה הבאה בהופעה בלונדון בשנת 1836, כשהוא עצמו רוקד כבן-זוגה.
בעקבות הצלחת תרומותיו לכוריאוגרפיה של ז'יזל, המשיך פרו וכתב את Alma ou La Fille du Feu ("אלמה" או "עלמת האש") (לונדון 1842) לפאני צ'ריטו. הכוריאוגרפיה זכתה להצלחה רבתי. במהלך שש השנים הבאות יצר בקביעות בלטים ב"תיאטרון הוד מלכותה" בלונדון, בהם "אונדין" (1843), "אסמרלדה" (1844), "משפט פאריס" (1846) ו"פה דה קאטר" (12 ביולי 1845). בבלט הזה, הצליח במשימה הקשה, לשכנע את ארבע הבלרינות המובילות באותם ימים להופיע יחד על במת תיאטרון הוד מלכותה בלונדון. רבים מן הבלטים שיצר פרו נכתבו למוזיקה של צ'זארה פוני.
פרו הוזמן לרקוד בבלט האימפריאלי בסנקט פטרבורג ובהמשך התמנה למנהל הבלט שם. הוא נשאר עם הבלט הרוסי האימפריאלי עד 1858. בתקופת שהותו שם, נישא לקפיטולינה סמובסקאיה, תלמידה בבית הספר של התיאטרון האימפריאלי. לזוג נולדו שני ילדים. הוא חזר לפריז לחיים של בטלה יחסית.
פרו מת בעת חופשה בפאראמה, ב-29 באוגוסט 1892.
הים הכספי
הים הכספי או ים מזנדראן (בחלק מן השפות המקומיות: הים הכוזרי), על אף שמו, הוא אגם מלוח המצוי בין אסיה לאירופה. הים הכספי הוא האגם הגדול בעולם, ושטחו 371,000 קמ"ר (דומה לשטחה של יפן).
הים הכספי נמצא בין המדינות: רוסיה, אזרבייג'ן, איראן, טורקמניסטן וקזחסטן, וממערב לו נמצאים הרי הקווקז. אין ממנו יציאה כלשהי למקור מים אחר, ומפלס המים בו נשמר על ידי התאדות בלבד. המליחות בים הכספי היא 1.2% (12 גרם לליטר), בערך כשליש מהמליחות הממוצעת של מי ים.
היסטוריה
הים הכספי, בדומה לים השחור ולימת אורמיה, הוא שארית מהים העתיק פארטתיס. לפני כ-5.5 מיליון שנים, בעקבות התרוממות טקטונית וירידה בגובה הים הפך הים למוקף יבשה.
מפה מדויקת ראשונה של האגם נוצרה ב-1716 על ידי אלכסנדר בקוביץ'-צ'רקסקי, שנשלח לאזור בפקודת פיוטר הגדול. הוא אף הקים שלושה מבצרים על גדות האגם, כבסיס להתפשטות האימפריה הרוסית מזרחה, לאזור ה"טרנס-כספי", כלומר מרכז אסיה.
תוכניות סובייטיות שאפתניות לחיבור הים הכספי לים האזובי, חלקו הצפוני של הים השחור, באמצעות פרויקט תעלת אירואסיה המכונה לעיתים "תעלת מניץ'", החלו במרץ רב משנת 1932, אך העבודה מעולם לא הושלמה בפועל. כיום ברוסיה נחשבת התוכנית לבלתי כדאית מבחינה כלכלית, אם כי הנושא חוזר ועולה מדי פעם.
בשנת 1980, על רקע דאגה מירידת מפלס מי הים הכספי עקב אידוי, נחסמה התעלה שהוליכה מים ממנו אל לגונת גאראבוגאזקול, וזו התייבשה כליל עד 1984. ביוני 1992, לאחר שמפלס מי הים הכספי שב לעלות, נפרץ המחסום בתעלה שבינו לבין הלגונה והיא הוצפה שוב.
בשנת 2003 נחתם הסכם בין רוסיה, אזרבייג'ן וקזחסטן לחלוקת חלקו הצפוני של הים הכספי (64% מהאגם) ביניהן. איראן וטורקמניסטן לא הסכימו לחלוקה זו.
בעלי חיים ודגה
בים הכספי גדל החידקן הרוסי, שהוא דג אשר מביציו מופק הקוויאר. דיג יתר הביא לסכנת הכחדה של דגי החידקן באזור, וכיום פעילי איכות הסביבה פועלים להפסקת הדיג בים הכספי. בנוסף, שכן באזור זה, עד לאמצע המאה ה-20, הטיגריס הכספי.
אקולוגיה
הים הכספי מהווה למעשה אגם סגור. נהר הוולגה ונהר האורל מהווים 80% מהזרימה לאגם. אין לים הכספי מוצא, והוא מאבד את מימיו בהתאיידות בלבד. גובה פני הים משתנה באופן קיצוני במהלך השנים.
תחבורה
מספר מעבורות חוצות את הים הכספי.
תיאטרון
תיאטרון (מיוונית עתיקה: θέατρον) הוא ענף של אמנויות הבמה, שעניינו הצגת סיפורים (נרטיב) בפני קהל, בעזרת שילוב אמצעי תקשורת, כדיבור, תנועה, שפת גוף, מוזיקה, קול, תאורה, או מיצג חזותי (כמו תפאורה או וידאו ארט). למעשה, כל אחד מהאמצעים המקובלים באמנויות הבמה משמש בתיאטרון. הופעה על בימת-תיאטרון נקראת משחק.
בנוסף לסגנון המוכר של הצגת עלילה (מחזה) באמצעות דו-שיח על הבמה, תיאטרון עשוי ללבוש גם צורות אחרות, כמו אופרה, בלט, פנטומימה, מחזמר, תיאטרון בובות, קבוקי ואופרה סינית.
מלבד השחקנים, בהפקה לוקחים חלק גם במאי תיאטרון (אשר אמון על הניהול האמנותי של כלל ההפקה), המפיק (אשר מנהל את הפן הטכני של ההפקה), מעצבי התפאורה, התלבושות והתאורה, ולעיתים אף דרמטורג, וכן המחזאי או המעבד הטקסטואלי.
בהגדרתו הרחבה אירוע תאטרוני מתרחש כאשר א' מגלם את ב' בפני ג', שחקן המגלם דמות בפני קהל. ערך זה עוסק בעיקר בתיאטרון בהגדרתו המצומצמת, כלומר, הצגתם של מחזות עלילתיים כאוסף תמונות (סצנות) עוקבות של דו-שיח, רב-שיח או מונולוג, שהשחקנים מנהלים על הבמה.
התיאטרון ביוון העתיקה
ההופעות בחגיגות הדיוניסיה נעשו בפני קהל בתיאטרון גדול שהכיל בין 10,000 ל-20,000 מושבים. מכיוון שהמילים הנאמרות בהצגה היו עיקר המופע, להגשה נכונה ולאקוסטיקה טובה הייתה חשיבות עליונה. השחקנים (רק גברים) חבשו על פניהם מסכות אשר הולמות את הדמות, השחקנים באותה עת שיחקו מספר דמויות באותה ההצגה. המרכיב הדומיננטי בהצגות היווניות היה המקהלה. עם התפתחות הסוגה, נוסף שחקן - ואחריו גם שחקני משנה.
מהצגות אלו התחילו להתפצל ולפרוח שלושת סוגי המחזות - הטרגדיה, הקומדיה והסאטירה. בנוסף למחזות הגדולים הראשונים, הנחילו היוונים לתרבות המערב גם את העקרונות הראשונים של ביקורת תיאטרון ומבנה דרמטי. אריסטו, פילוסוף ומורה שפעל במאה הרביעית לפנה"ס, היה לא רק ראשון למבקרים, אלא גם אחת מהדמויות המשפיעות ביותר בהיסטוריה של הספרות. הוא ניתח את המחזות שנכתבו במאה החמישית לפנה"ס ובתקופתו, אפיין את סוגי הדרמה השונים והגדיר חוקים למבנה הטרגדיה (בספרו "פואטיקה"). ייתכן שגם הירצה על הקומדיה אך כתבים אלה לא שרדו.
התיאטרון הרומאי
התיאטרון המשיך להתפתח ולהשתכלל גם ברומא העתיקה. התיאטרון הרומאי שגשג וכלל צורות אומנות מגוונות: הופעות רחוב בפסטיבלים, ריקודים בעירום, אקרובטיקה, כמו כן, כלל את מחזות הקומדיה המוצלחים של טיטוס מאקיוס פלאוטוס ואת הטרגדיות המורכבות של סנקה.
על אף שלרומאים הייתה מסורת משלהם באשר להצגות ומופעים, להתייוונות שעברה התרבות הרומאית במאה השלישית לפני הספירה הייתה השפעה עמוקה ומרעננת על התיאטרון הרומאי. ההתייוונות גם עודדה את פיתוחה של הספרות הלטינית לאיכות גבוהה ביותר עבור הבמה.
מהיורשת האימפריה הרומית - האימפריה הביזנטית (האימפריה הרומית המזרחית) לא השתמר תיעוד המצביע על אמנות התיאטרון, אך יש אזכור לאומניות במה שונות כמו פנטומימה, ריקוד, הקראה של קטעי דרמה וקומדיה וכדומה היו פופולריים באותה תקופה. למען האמת, החשיבות האמיתית של האימפריה הביזנטית בהיסטוריה של התיאטרון היא שמירתם של טקסטים וקלאסיקות יווניים רבים, זאת על ידי חיבור הסודא, מעין לקסיקון כתוב יוונית. החיבור מחזיק למעלה מ-31,000 ערכים, ובכך הוא מהווה את הלקסיקון הגדול ביותר ששרד מן העת העתיקה.
התיאטרון בימי הביניים
התיאטרון בימי הביניים, כולל את כל היצירות שנוצרו באירופה בין נפילת האימפריה הרומית ותחילת הרנסאנס. התיאטרון בימי הביניים כלל סוגות רבות, והיה בעל השפעה דתית חזקה ועם מוסר השכל בעיקרו.
לאחר נפילת האימפריה הרומית, הכנסיות אסרו על קיום תיאטראות מאורגנים ומה שנשאר מן התיאטרון אלו אמנים ובדרנים אשר נדדו מעיר לעיר.
במאה ה-12 התחילו לצאת המופעים אל מחוץ לכותלי הכנסיות, בתחילה אל חצר הכנסייה ומשם, לדוכנים נודדים שעברו בשווקים ובחוצות העיר ומעלים את הופעות בפני הקהל הרחב. המחזות בימי הביניים נחלקו לשני סוגים עיקריים, סוג ראשון אלו המיסטריות - מחזות שעוסקים באירועי התנ"ך ובכתובים - ומחזות הנס - שעוסקים בקדושי הכנסייה ובסיפורה. סוג שני של מחזות, אלו מחזות המוסר - מחזה אלגורי, שבה חווה הפרוטגוניסט (הדמות המרכזית) דילמות מוסריות, בהן הוא נדרש לבחור בין היושר והטוּב האלוהי, לבין הרוע.
בימי הביניים התפתחה הפארסה - סוג של מערכון שפותח בימי הביניים, ועושה שימוש בכל האמצעים האפשריים בשביל להצחיק את הקהל. הדמויות בפארסה היו מאוד קיצוניות ומוגזמות. התפתחו גם המימיקה והפנטומימה - משחק דרך הבעות פנים.
התיאטרון בתקופת הרנסאנס
תקופת הרנסאנס, אשר מביאה עימה פריחה מדעית, פילוסופית ואמנותית, לא פסחה על התיאטרון. התיאטרון זוכה לעדנה מחודשת במדינות הרנסאנס, הן מבחינת תכנים והן מבחינת מקום המופע וההצגות.
התיאטרון האנגלי החל לשגשג ולפרוח החל מתחילת הרנסאנס האנגלי. בתקופה האליזבתנית, התרבו להקות שחקנים נודדות התיאטרון היה מאוד נחשב, ובשנת 1570 קיבל המשחק הכרה מקצועית בחוקי המדינה. התלבושות במחזה ייצגו סטריאוטיפים ומעמדות. בתקופה זאת, התיאטרון היה גם בילוי פופולרי ביותר, והמחזות הנצפים ביותר היו אלו של ויליאם שייקספיר. תיאטראות רבים נבנו באותה התקופה בסביבות לונדון, כמו תיאטרון הגלוב ותיאטרון הברבור.
באיטליה, ערש הרנסאנס, יוצאת לעולם הקומדיה דל'ארטה, סוג של קומדיה שהייתה נפוצה במאות ה-16 וה-17, והייתה מבוססת על האטלן הרומאי. את הצגות הקומדיה דל'ארטה העלו שחקנים אשר אלתרו את דבריהם במהלך ההצגה, תוך התבססות על עלילה קבועה ועל מספר דמויות סטריאוטיפיות ומוכרות. כל דמות אופיינה בעזרת שפת גוף ובעזרת מסכה משל עצמה. הקומדיה דל'ארטה שילבה מוטיבים שונים ומגוונים מתקופות רבות בהיסטוריה, החל ברומא העתיקה וכלה בקרנבל המסכות של ונציה.
התיאטרון במאה התשע עשרה
התיאטרון במאה ה-19 מתחלק לשתי תקופות, מוקדמת ומאוחרת.
הרומנטיקה, הייתה תנועה אינטלקטואלית ואמנותית שהתפתחה באירופה בשלהי המאה ה-18 והיא מתבטא ברצון לתת ביטוי לייחודי ולאותנטי שברוח העם. בגרמניה, הרומנטיקה הגרמנית הייתה השולטת, ויוצרי התיאטרון הושפעו מכך ביצירותיהם.
בצרפת במהלך המאה ה-19, נהיה לנפוץ בקרב מחזאים וציבור הצופים "המחזה העשוי היטב", סגנון אשר פותח על ידי אז'ן סקריב. סגנון זה ידוע על כך שהוא בנוי על פי חוקים ובאופן הגיוני, ובמהלך העלילה ישנו סוד אשר מוסתר מחלק מהדמויות, אך לא מהקהל.
הריאליזם הוביל לנטורליזם, שעניינו היה בתיאור הטבע כאמיתי, ריאליסטי ומדויק ביותר, מדובר בפירוט מדויק של כל פרטי התפאורה. הבמה הנטורליסטית כוללת בתוכה את כל מרכיבי הבית (לדוגמה), בלי להחסיר אף לא פרט אחד. לפעמים עד כדי שימוש במרכיבים טבעיים כמו חול, מים ואש.
התיאטרון במאה העשרים
במאה ה-20 המשיך התיאטרון להתפתח, הן בהמשכם של הריאליזם ונטורליזם, עלייתו של האקספרסיוניזם אשר למעשה מנוגד בתפיסתו לשניהם. ועלייתן של סוגות נוספות, בסמוך לעלייתו של הפוסט-מודרניזם בפילוסופיה, כמו התיאטרון האפי, תיאטרון האכזריות ותיאטרון האבסורד.
האקספרסיוניזם בתיאטרון הוא זרם בגרמניה שפותח לאחר מלחמת העולם הראשונה. האקספרסיוניזם היה בעיקרו מבוסס על זעקה, האשמה ועל פציפיזם. המחזות האקספרסיוניסטים רצו להראות את המתרחש בעולמו בפנימי של האדם, ולא את החוץ מסביבו. האקספרסיוניזם לא עסק בתיאור המציאות כפי שעשו הריאליזם והנטורליזם.
תיאטרון האכזריות ניסה לחזור למקור הפולחני של התיאטרון, שבו הטקס, המחוות, השירה, ולא הספרות הם העיקר. לפי עקרונותיו, התיאטרון צריך להכות בצופה כמו מגפת הדבר, הוא צריך להיות מטורף ומידבק. והוא כולל שינוי וחידוש אומנות התיאטרון במוגע בכל מרכיבי ההצגה, כולל חלל ההצגה, התאורה, והיחסים בין שחקנים לצופים.
התיאטרון האפי הונהג על ידי המחזאי הגרמני ברטולט ברכט בתחילת המאה ה-20. השם אפי נגזר מהמילה הלועזית אפוס. התיאטרון האפי הוא תיאטרון סיפורי-לירי המשמש בסיס לדיון פוליטי. הסוגה פרחה בגרמניה בתקופה שבין המשטר קיסרי לשלטון הנאצי.
תיאטרון האבסורד הוא מונח המתייחס לסוגת תיאטרון אשר החלה להבשיל בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 וצמחה בצרפת. המונח מתייחס למספר מחזות שהופיעו בשנות ה-40, ה-50 וה-60 באירופה ולסגנון באופן כללי. מחזאים שחוו את התפרקות הסדר וההיגיון המוכרים בזמן מלחמת העולם השנייה, החלו ליצור לאחריה תיאטרון שידבר על החוויה של עולם ללא אלוהים - עולם ללא משמעות, ללא מטרה שמכוונת את חיי האדם. העולם נראה כעומד על סף השמדה מוחלטת, והמחזאים ניסו לתת ביטוי לאימה שחש האדם ברגעים שעוד נותרו לו להעביר את חייו בהם.
קומדיה
קומדיה היא יצירה דרמטית עם שימוש בהומור באמנויות הבמה. המונח משמש גם לתיאור הופעה הנשענת ברובה על הומור. מאפייניה הבולטים הם: שימוש בדמויות בעלי התנהגות פחותה, בעלות חוסר אינטליגנציה וחוסר מודעות, או כשלים פיזיים או לשוניים בולטים ובשילוב אווירה של קלות דעת, סלחנות לנזקים והיתר.
טרגדיה
הטרגדיה היא מחזה - יצירה ספרותית בעלת עלילה, אירועים וחוויות עזות. הטרגדיה התפתחה ביוון הקדומה מן המזמורים שבהם ליוו את קורבן התיש בחגו של דיוניסוס. שני הסוגים הספרותיים העיקריים בדרמה היוונית הם הקומדיה והטרגדיה, שמהוות ניגוד אחת לשנייה.
הטרגדיה דנה בשאלות יסוד של הקיום האנושי: מה הם גבולות הסבל והייסורים שבהם יכול האדם לעמוד? מדוע העולם הוא כה בלתי צודק? הטרגדיה עוסקת ביצרים אנושיים בלתי נשלטים כגון: גאווה, תשוקה ושנאה. הטרגדיה מסתיימת באסון צפוי מראש, ועלילתה רצופה במשברים, עליות ונפילות של הגיבור כנגד הגורל והאלים.
הטרגדיה שואבת את נושאיה מן האגדה וההיסטוריה ועלילתה רבת עניין.
הטרגדיות מתחלקות לשתי קבוצות: הטרגדיה הקלאסית והטרגדיה המודרנית. בטרגדיה הקלאסית הדמויות הן בדרך כלל מבני המעמדות העליונים בחברה, לעומת הטרגדיה המודרנית שבה הגיבורים הם בני אדם מהשורה.
שורשי הטרגדיה בפולחנים לאלים היוונים בעת העתיקה. היא נוצרה כענף משנה של הדרמה, יחד עם הקומדיה.
מחזמר
מחזמר או תיאטרון מוזיקלי הוא סוג שלהצגת תיאטרון שמשלבת שירים, דיאלוגים, משחק וריקוד. הסיפור והתוכן הרגשי של המחזמר – הומור, פאתוס, אהבה, כעס - מתקשרים ומשתלבים באמצעות המילים, המוזיקה, התנועה והיבטים טכניים של הבידור. תיאטרון מוזיקלי חופף לצורות תאטרליות אחרות כמו אופרה ומחול, אך נותן חשיבות שווה למוזיקה בהשוואה לדיאלוג, לתנועה ולאלמנטים האחרים. מאז תחילת המאה ה-20, הפקות תיאטרון מוזיקליות נקראות בדרך כלל, בפשטות, מחזות זמר (המילה היא הלחם של המילים מחזה וזמר).
על אף שהמוזיקה הייתה חלק מההצגות הדרמטיות מאז ימי קדם, תיאטרון מוזיקלי מערבי מודרני התפתח במהלך המאה ה-19, עם אלמנטים מבניים רבים שנוסדו מיצירותיהם של גילברט וסאליבן בבריטניה ואלה של האריגן והארט באמריקה. הם התפתחו על ידי מספר רב של קומדיות מוזיקליות ויצירות תיאטרון מוזיקליות של יוצרים אמריקאים כמו ג'ורג' מ. קוהאן ומופעים אחרים (כמו המחזמר "בשבילך אני שר" מ-1931), שהצעידו קדימה את הז'אנר מעבר לבידור בעל שירים מתקתקים שרווח בתחילת המאה ה-20, והובילו ליצירות פורצות דרך כגון "ספינת השעשועים" (1927) ו"אוקלהומה!" (1943). חלק ממחזות הזמר המפורסמים והחשובים ביותר בעשורים שלאחר מכן כוללים את "סיפור הפרברים" (1957) ,"פנטסטיקס" (1960), "שיער" (1967), "שורת המקהלה" (1975), "עלובי החיים" (1985), "פנטום האופרה" (1986), "רנט" (1994) ו"המפיקים" (2001).
היבטים טכניים
הפקת המחזה הכתוב אל הבמה כרוכה לרוב בשיתוף פעולה של בעלי מקצוע ומומחים רבים כגון: המחזאי, הבמאי, צוות השחקנים ואנשי הצוות הטכני אשר כוללים את התפאורנים, מעצבי התאורה, מעצבי תלבושות, אנשי סאונד ואחראי הבמה. לפי הצורך, יכולים להיות שותפים בהכנת ההצגה גם דרמטורג, עורך וידאו, אנשי פעלולים וכריאוגרפים.
עיצוב הבמה הוא תחום דומה ומשיק להיבטים הטכניים של התיאטרון, הסרטים והפקת הווידאו. זה כולל בין השאר בניית ועיצוב התפאורה, כיונון של התאורה, עיצוב ותפירת התלבושות, איפור, רכישת אביזרים, ניהול הבמה, הקלטה והפעלה נכונה של הסאונד בהצגה.
במקרים פשוטים ובסיסיים, ניהול הבמה נעשה בידי אדם אחד אשר מקיף את כל הצרכים בהפקה כגון התפאורה, התלבושות, התאורה, הסאונד וניהול הצוות. במקרים מסובכים יותר, לדוגמה בתיאטראות המודרניים של ברודוויי, עיצוב הבמה מנוהל על ידי מאות אנשי מקצוע כמו נגרים, ציירים, חשמלאים, פועלי במה וכדומה. צורה מודרנית זו של עיצוב במה דורשת יכולת טכנית גבוהה ומקצועית.
מסגרות להפעלת תיאטרון
תיאטראות פועלים במסגרות אחדות, המשפיעות על אופי הפעילות המתקיימת בתיאטרון:
לעיתים הקטגוריות חופפות - תיאטראות ממוסדים הם לרוב תיאטראות מסחריים, ניתן להגדיר הפקות של תיאטראות סטודנטים כהפקות פרינג' - הן מבחינת המסגרת ההפקתית והן מבחינת התכנים.
תיאטרון בישראל
בשנת 1925 נוסד תיאטרון הפועלים ההסתדרותי "האהל" שפעל עד לשנות ה-60. ב-1927 נוסד התיאטרון הסאטירי "הקומקום" בניהולו של אביגדור המאירי שהציג מערכונים בנושאים אקטואליים וחברתיים. את תיאטרון הקומקום החליף תיאטרון המטאטא שפעל עד לשנת 1954.
בשנת 1928 הגיע לישראל תיאטרון הבימה, שפעל במוסקבה וערך מסע הופעות בעולם. התיאטרון השתקע בארץ והתאחד עם התיאטרון הארץ ישראלי. בהמשך בלט התיאטרון בהעלאת הצגות קלאסיות, ובסוף שנות החמישים הפך ל"תיאטרון הלאומי" של ישראל. הכוכבת הגדולה שלו, שזכתה לכינוי "מלכת התיאטרון הישראלי", הייתה חנה רובינא.
בשנת 1943 נוסד התיאטרון לי-לה-לו שהעלה הצגות רוויו - שורת שירים ופזמונים וביניהם קטעי קישור קלים. את מרבית הפזמונים לתיאטרון כתב נתן אלתרמן, וביצעו אותם מספר זמרות יוצאות תימן, בהן שושנה דמארי. ב-1945 הוקם התיאטרון הקאמרי ביוזמתו של יוסף מילוא, שמטרתו הייתה להציג מחזות ברוח צעירה ובעברית "צברית", בניגוד למכובדות הקלאסית של "תיאטרון הבימה". מילוא גם הקים ב-1961 את התיאטרון העירוני חיפה ששם דגש על מחזות ישראליים מקוריים.
בראשית שנות השבעים הוקמו תיאטראות עירוניים נוספים: תיאטרון באר שבע ותיאטרון החאן בירושלים. בשנת 1980 הקימה ההסתדרות את תיאטרון בית ליסין.
בראשית שנות התשעים הוקם ביפו תיאטרון גשר, שהורכב ברובו משחקנים עולי ברית המועצות לשעבר, בניצוחו של הבמאי יבגני אריה והמנהל אורי לוי. התיאטרון העלה מחזות קלאסיים, ישראלים והתמקד במחזות על אירועים היסטוריים בחיי העם היהודי, שזכו לשבחי הקהל והביקורת.
תיאטרון יידישפיל המציג מחזות בשפת היידיש הוקם בשנת 1987 על ידי שמואל עצמון. כיום מועלות בהפקות פרטיות גם הצגות בשפה המרוקאית. בקרב ערביי ישראל פועלות מספר קבוצות תיאטרון, כגון "התיאטרון הערבי-עברי ביפו".