cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יעקב הרפז
ביוגרפיה
הרפז מתגורר בכפר ורדים, נשוי ואב לשלושה.
ויליאם סטיירון
ויליאם קלרק סטיירון (באנגלית: William Clark Styron; 11 ביוני 1925 - 1 בנובמבר 2006) היה סופר אמריקאי. ידוע ביותר בשל ספריו "וידויו של נאט טרנר" (1967), השנוי במחלוקת, העוסק במרד העבדים בווירג'יניה ב-1831, אשר זיכה את סטיירון בפרס פוליצר ו"בחירתה של סופי" (1979) העוסק בנושא השואה, שעובד לסרט מצליח בכיכובה של מריל סטריפ. סטיירון סבל ממחלת הדיכאון לה נתן ביטוי ספרותי בספרו "חשיכה נראית" (1990).
נעוריו ותחילת דרכו
סטיירון נולד בעיירה ניופורט ניוז במדינת וירג'יניה, לא רחוק מן המקום שבו הניף נאט טרנר את נס המרד נגד העבדות, מרד שהיווה השראה ליצירתו המפורסמת ביותר של סטיירון, גם אם השנויה ביותר במחלוקת. על אף שמשפחתו מצד אביו הייתה בעברה בעלת עבדים, מצד אמו היה צאצא למשפחה מצפון ארצות הברית, בעלת מסורת ליברלית. רקע משפחתי זה העניק לסטיירון פרספקטיבה רחבה על בעיית הגזע בארצות הברית.
ילדותו של סטיירון הייתה קשה. אביו, שהיה מהנדס במספנה, סבל מדיכאון קליני, מחלה שתתקוף אף את סטיירון עצמו, ואמו מתה מסרטן בטרם מלאו לו ארבע עשרה שנים. סטיירון הצעיר, בעל האופי המרדני, נשלח לשורה של פנימיות.
עם סיום בית הספר התיכון, נרשם סטיירון למכללת דוידסון, אך לבסוף נשר על מנת להצטרף למארינס, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה. הוא סיים את שירותו בדרגת לויטננט (דרגת קצונה המקבילה לסגן בצה"ל), אך לא הספיק להשתתף בקרבות. לאחר השחרור החל סטיירון בלימודים באוניברסיטת דיוק, וסיים תואר ראשון. אז פרסם את יצירתו הראשונה, סיפור קצר, המושפע מאוד מויליאם פוקנר, שהופיע באנתולוגיה של יצירות סטודנטים.
ספריו הראשונים
לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1947, החל סטיירון לעבוד כעורך בבית ההוצאה לאור מקגרו-היל בניו יורק. סטיירון תיעד לימים את הייסורים שנגרמו לו בעבודה זו בפסקאות אוטוביוגרפיות ב"בחירתה של סופי". לאחר שהצליח לגרום למעסיקיו לפטרו, החל לכתוב את ספרו הראשון. שלוש שנים לאחר מכן פורסם הספר, סיפורה של משפחה בלתי מתפקדת מווירג'יניה, ששיאה בהתאבדות של אישה צעירה. הספר "לשכב בחשיכה" (1951) קיבל ביקורות נלהבות, אך אז גויס סטיירון להילחם במלחמת קוריאה, ונמנע ממנו לקדם את הקריירה הספרותית שלו. בשנת 1952 שוחרר בשל בעיה בעינו, ופרסם את הנובלה המלחמתית "המצעד הארוך" בשנת 1953.
סטיירון עבר להתגורר בפריז, שם התיידד עם רומן גארי, ג'ורג' פלימפטון, פיטר מתיסן, ג'יימס ג'ונס, אירווין שו ואחרים. קבוצה זו ייסדה את המגזין הספרותי "פריס רוויו" ב-1953. בעת ביקור ברומא חידש את היכרותו עם משוררת צעירה בשם רוז בורגונדר, והשניים נישאו ב-1953, ונותרו נשואים עד למותו של סטיירון. לזוג נולדו ארבעה ילדים.
התנסויותיו של סטיירון מחוץ לארצות הברית השפיעו על יצירת הספר "שרוף בית זה" בשנת 1960, שעסק בחיי אינטלקטואלים אמריקנים בריביירה הצרפתית. הספר התקבל בביקורות מעורבות, וחלק מן המבקרים טענו כי מדובר במלודרמה וכי המבנה הספרותי אינו מהודק דיו.
המחלוקת בדבר נאט טרנר
סטיירון נפגע מהביקורות שאותן ספג ספרו "שרוף בית זה", ובמשך שנים עסק במחקר לכתיבת ספרו הבא, זכרונותיה הפיקטיביים של דמות אמיתית בשם נאט טרנר, מנהיגו שחום העור של מרד עבדים בווירג'יניה בשנת 1831, מרד שנכשל והסתיים בתלייתם הפומבית של טרנר ושישה עשר מאנשיו. כאשר יצא "הווידויים של נאט טרנר" לאור, ספג ביקורת מצד מבקרים אפרו-אמריקאים, בשל היותו תיאור סטריאוטיפי של שחור עור, וכי סטיירון הלבן, שמשפחתו הייתה בעלת עבדים, אינו יכול לכתוב בגוף ראשון את סיפורו של טרנר, העבד השחור.
במיוחד הייתה שנויה במחלוקת פסקה בה מפנטז טרנר על אונס של אישה לבנה. כמה מהמבקרים טענו כי פסקה זו היא חזרה מסוכנת על צידוק דרומי מסורתי לביצוע לינץ'.
מבקרים רבים אחרים טענו כי על אף פגמיו, טרנר נותר דמות חזקה, אהודה והרואית במהלך כל היצירה. על אף המחלוקת הפכה היצירה להצלחה ביקורתית ומסחרית גדולה, ובשנת 1968 הביא הספר לזכייתו של סטיירון בפרס פוליצר.
יצירותיו המאוחרות
ספרו הבא של סטיירון, "בחירתה של סופי" (1979) עסק בניצולת שואה לא יהודייה. בחירה זו בעיסוק בשואה דרך עיניו של קורבן שאינו יהודי עוררה אף היא מחלוקת. הספר, המתאר משולש אהבים בין סופי, אהובה היהודי המבריק נתן, ומעריצה הצעיר סטינגו, הפך לרב-מכר, אך עורר מחלוקת דומה לזו שעורר הספר "וידויו של נאט טרנר", שכן נטען כי סטיירון אינו בעל היכולת להבין את ניצולי השואה, ולהעביר את חוויותיהם בצורה אותנטית. ב-1982 יצאה לאור גרסה קולנועית, בבימויו של אלאן ג'יי פאקולה ובכיכובה של מריל סטריפ, שזכתה בחמישה פרסי אוסקר. הייתה זו יצירתו הבדיונית האחרונה של סטיירון.
בשנת 1985, עת היה בשיא הצלחתו הספרותית, לקה סטיירון בהתקף חמור של מחלת הדיכאון, ואף אושפז. התקף זה הביא לכתיבת ספרו "חשיכה נראית" (1990), שבו התמודד עם מחלתו באומץ ובכנות. בין יצירותיו האחרות מחזה בשם "In the Clap Shack" שעלה על הבמה בשנת 1973, ואוסף של מאמרים בשם "This Quiet Dust" שיצא לאור בשנת 1982.
בנוסף ליצירותיו הספרותיות היה סטיירון גם פעיל פוליטי. סטיירון היה ליברל בדעותיו, ובין היתר היה פעיל לזכויות היהודים בברית המועצות. בשנת 2000 ערך ביקור בקובה ביחד עם גבריאל גרסיה מרקס וארתור מילר, במהלכו נפגש עם פידל קסטרו. לטענתו, לא היה הביקור פוליטי, אלא נועד לעמוד מגוף ראשון על המצב בקובה, ולהביע התנגדות לבידודה.
בוצ'י אמצ'טה
פלורנס אוניבוצ'י "בוצ'י" אמצ'טה (באנגלית: Florence Onyebuchi 'Buchi' Emecheta; 21 ביולי 1944 - 25 בינואר 2017) הייתה סופרת ילידת ניגריה, שהתגוררה באנגליה משנת 1962. אמצ'טה כתבה פרוזה, מחזות, אוטוביוגרפיה וכן יצירות לילדים. היא כתבה למעלה מעשרים ספרים, המוכרים ביניהם "אזרח סוג ב'" (1974), "מחיר הכלה" (1976), "ילדת העבדים" (1977) ו"שמחת האמהות" (1979). מרבית הרומנים המוקדמים שלה פורסמו על ידי החברה אליסון ובוסבי, הלונדונית ונערכו על ידי מרגרט בוסבי.
מרבית יצירות הפרוזה שכתבה מתמקדות באפליה על בסיס מגדרי ובדעות קדומות גזעניות על פי ניסיונה האישי כהורה יחידנית וכאישה שחורה המתגוררת בבריטניה. היא נחשבת כ"סופרת הנשים השחורה הראשונה המצליחה שחיה בבריטניה אחרי 1948". והיא אחת מהשמות המרכזיים בקרב השיח הפמיניסטי הפוסט-קולוניאלי.
ביוגרפיה והשכלה
אמצ'טה נולדה ב -21 ביולי 1944, בלאגוס, ניגריה, להורים מהקבוצה האתנית איגבו. בגלל האפליה המגדרית באותה תקופה, בוצ'י אמצ'טה הצעירה נשארה בבית בזמן שאחיה הצעיר נשלח לבית הספר; אך לאחר ששכנעה את הוריה לשקול את היתרונות של השכלתה, בילתה את ילדותה המוקדמת בבית ספר מיסיונרי לבנות. כשהייתה בת תשע אביה נפטר (הוא נפצע בביצות בורמה, שם גויס כדי להילחם למען לורד לואי מאונטבאטן ושרידי האימפריה הבריטית). שנה לאחר מכן קיבלה אמצ'טה מלגה מלאה לבית הספר לבנות של הכנסייה המתודיסטית שם היא נשארה עד אשר בשנת 1960 כשהיא בת 16 בלבד נישאה לסילבסטר אונוורדי, אליו הייתה מאורסת מאז שהייתה בת 11. בהמשך אותה שנה היא ילדה בת, ובשנת 1961 נולד בנם הצעיר.
בעלה אונוודי היגר ללונדון כדי ללמוד באוניברסיטה, ואמצ'טה הצטרפה אליו לשם עם שני ילדיהם הראשונים בשנת 1962. היא ילדה חמישה ילדים בשש שנים, שלוש בנות ושני בנים. נישואיה היו אומללים ולעיתים אלימים, כפי שעולה מספריה האוטוביוגרפים, למשל "אזרחים סוג ב'" (באנגלית: "Second class citizens"). בזמנה הפנוי כתבה אמצ'טה למורת רוחו של בעלה ששרף את כתב היד הראשון שלה, כפי שנחשף ב"מחיר הכלה", שפורסם בסופו של דבר בשנת 1976. זה היה ספרה הראשון, אבל היא נאלצה לשכתב אותו לאחר שהגרסה הראשונה הושחתה. בגיל 22, בהריון עם ילדה החמישי, עזבה אמצ'טה את בעלה. בזמן שעבדה על מנת לפרנס את ילדיה לבדה, היא השלימה תואר (B.Sc Hons) בסוציולוגיה בשנת 1972 מאוניברסיטת לונדון ובהמשך השיגה גם דוקטורט מהאוניברסיטה בשנת 1991.
אמצ'טה לקתה באירוע מוחי בשנת 2010. היא נפטרה בלונדון ב־25 בינואר 2017, בגיל 72.
קריירה
אמצ'טה החלה לכתוב על חוויות חייה כבריטית שחורה בטור קבוע במגזין התרבותי-פוליטי הבריטי "ניו סטייטמן" ואוסף של קטעים אלו הפך לספרה הראשון שיצא לאור בשנת 1972, "בתעלה" (באנגלית: "In the ditch"). הרומן האוטוביוגרפי למחצה הזה תיאר את המאבקים של דמות ראשית בשם אדה, שנאלצת להתגורר בקומפלקס דירות תוך כדי עבודה כספרנית לפרנסת חמשת ילדיה. הרומן השני שלה שפורסם שנתיים לאחר מכן, "אזרחים סוג ב '" התבסס אף הוא על פרטים אוטוביוגרפיים של אמצ'טה ושני הספרים פורסמו בסופו של דבר בכרך אחד שיצא לאור ב-1983 בשם "סיפורה של עדה". שלושת הספרים הללו הציגו את שלושת הנושאים העיקריים בכתיבתה של אמצ'טה שהיו החיפוש אחר יחס שוויוני, ביטחון עצמי וכבוד כאישה. יצירותיה "גוונדולין" (1989) שפורסמה גם בשם "המשפחה", קהינדה (1994) ו-"השבט החדש" (2000) שונות זו מזו אך כולן עוסקות בסוגיות חיי המהגרים בבריטניה.
בעקבות הצלחתה כסופרת, נסעה אמצ'טה רבות כפרופסור ומרצה אורחת. היא ביקרה בכמה אוניברסיטאות אמריקאיות, ביניהן אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה, אוניברסיטת ראטגרס, אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ואוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין. בשנים 1980–1981 הייתה חברת סגל בכירה ופרופסור אורחת לאנגלית באוניברסיטת קלבר בניגריה. בשנים 1982–1983 ניהלה אמצ'טה, יחד עם בנה סילבסטר, את ההוצאה לאור Ogwugwu Afor, אשר דרכה גם הוציאה לאור את יצירותיה שלה עצמה. בשנת 1982 הרצתה באוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת לונדון. היא הפכה לחברת סגל באוניברסיטת לונדון בשנת 1986.
לאורך השנים עבדה אמצ'טה עם ארגוני תרבות וספרות רבים, כולל מרכז אפריקה, לונדון ועם פרס קין לכתיבה אפריקאית כחברה במועצה המייעצת.
ספריה של בוצ'י אמ'צטה לא תורגמו עדיין לעברית ובשפה העברית ניתן לקרוא יצירה שלה באוסף "מכתבים לאזרח השישה-מיליארד" שיצא ב-1999 בספרית מעריב שבו השתתפו סופרים רבים ביניהם סלמאן רושדי, מאיר שלו, נוואל א-סעדאווי ודובראבקה אוגרשיץ' שכל אחד מהם כתב לילד שעתיד היה, בעת יציאת הספר להוולד באוקטובר 1999.
פרסים והוקרה
בין הפרסים ואותות ההצטיינות שזכתה במהלך הקריירה הספרותית שלה, זכתה אמצ'טה בפרס ג'וק קמפבל של ה"ניו סטייטמן" בשנת 1978 על הרומן שלה "ילדת העבדים". היא הופיעה ברשימת "20 הסופרים הבריטיים הצעירים" בשנת 1983 של מגזין גרנטה.
בספטמבר 2004 היא הופיעה בתצלום "יום נהדר בלונדון" שצולם בספרייה הבריטית, ובו 50 סופרים שחורים ואסיאתיים שתרמו תרומה משמעותית לספרות הבריטית העכשווית. בשנת 2005, קיבלה אותו "קצין" של המסדר האימפריה הבריטית זכות תרומתה לספרות.
היא קיבלה את התואר דוקטור לשם כבוד לספרות מאוניברסיטת פארלי דיקינסון בשנת 1992.
מורשת
בשנת 2018 הושקה בלונדון "קרן בוצ'י אמטטה" - ארגון צדקה המקדם פרויקטים ספרותיים וחינוכיים בבריטניה ובאפריקה שהקים בנה של אמצ'טה, סילבסטר אונוודי לזכר אמו. באירוע ההשקה נכחו סופרים, מבקרים, אמנים, מוציאים לאור, חובבי ספרות ופעילי תרבות מכל העולם.
בוצ'י אמטטה מופיעה במקום 98 ברשימה של 100 הנשים שהוכרו באוגוסט 2018 על ידי מגזין ההיסטוריה של ה-BBC כאנשים ששינו את העולם.
ב־21 ביולי 2019, הופיע גוגל דודל בראש מנוע החיפוש גוגל לכבוד יום הולדתה ה-75 של אמצ'טה.
בנק חבר העמים של אוסטרליה
בנק חבר העמים של אוסטרליה (באנגלית: Commonwealth Bank; מכונה גם Commbank, מסחר ASX: CBA) הוא בנק אוסטרלי בינלאומי עם סניפים בניו זילנד, בפיג'י, ברחבי אסיה, בארצות הברית ובאנגליה.
הבנק הוא החברה השנייה בגודלה הנסחרת (מאז 1991) ב ASX (Australian Securities Exchange).הבנק, שנוסד ב-1911, הוא אחד מ"ארבעת הגדולים" יחד עם הבנקים "National Australia Bank", "ANZ" ו "Westpac". הוא נוסד על ידי ממשלת אוסטרליה והגיע להפרטה מלאה בשנת 1996.
תהליך ההפרטה כלל שלושה שלבים של מכירת מניות לציבור - בהנפקה הראשונה כל מניה עמדה על שווי של 5.40$, בהליך מכירת נתח המניות השני ב-1993 השווי עמד על סכום של 9.50$ ובפעימה האחרונה ב-1996 השווי היה 10$. סה"כ התמורה משלושת השלבים הגיעה ל-7.8 מיליארד דולר.
ביצועי שוק המניות לטווח הארוך של הבנק השתפרו ככל ששיעור הבעלות הממשלתית ירד, התשואות החריגות המצטברות של הבנק היו גבוהות ב-50% מאלו של יריביו ב-1999.
מודל מיקור ה-IT בענן העביר את ה-CBA ל-IT לפי שיטת תשלום, צמצם את עלויות אספקת התשתית והתחזוקה ב-40%, וצמצם את זמן היציאה של יישומים חדשים לשוק במספר שבועות. פלטפורמת ה"ענן" הראשונה של CBA הייתה פלטפורמת רשת פנימית של אורקל.
בספטמבר 2014 היה שווי הבנק 115.4 מיליארד דולר ורווחיו היו 7.7 מיליארד דולר.
המרכז הלאומי למידע ביוטכנולוגי
המרכז הלאומי למידע ביוטכנולוגי (באנגלית: National Center for Biotechnology Information; בראשי תיבות: NCBI) הוא חלק מהספרייה הלאומית לרפואה של ארצות הברית (NLM), שהיא בעצמה חלק מהמכונים הלאומיים לבריאות (NIH).
היסטוריה
המרכז הוקם ב-1988 בהתאם לחקיקה ביוזמתו של הסנטור קלאוד פפר ונמצא בבת'סדה, מרילנד. NCBI מתפעל GenBank המכיל מידע של ריצוף גנומי, PubMed Central ו-PubMed הכוללים אינדקס של מאמרי מחקר בנושאים ביורפואיים, ומחזיק במאגרי מידע נוספים הרלוונטיים למחקר בנושא ביוטכנולוגיה. כל מאגרי מידע אלו זמינים באינטרנט באמצעות מנוע החיפוש Entrez.
NCBI מנוהל על ידי הביולוג היהודי אמריקאי דייוויד ליפמן (David J. Lipman), ממציאי ה-BLAST (אלגוריתם להשוואה של רצפי DNA של גנים שונים או רצפי חומצות אמינו של חלבונים שונים) ואישיות מוכרת בתחום הביואינפורמטיקה.
ארגון NCBI אחראי מאז 1992 להפיכת מאגר המידע של DNA מרוצף לזמין לציבור. בנק הגנים מפותח באמצעות שיתוף פעולה של מעבדות שונות ותוך שיתוף פעולה עם מאגרי ריצוף DNA אחרים כמו המעבדה האירופית לביולוגיה מולקולרית (EMBL) ומאגר ה-DNA היפני (DDBJ).
מאז 1992 הוסיף המרכז לספק מאגרי מידע נוסף על בנק הגנים, בהם OMIM (תורשה מנדלית באדם) (מספק מידע על מחלות תורשתיות), מאגר מודולים מולקולרי (מודולים תלת־ממדים של מבני חלבונים), מפת גנים של גנום האדם,מאגר מידע טקסונומי ופרויקט משותף עם המכון הלאומי לסרטן (NCI). לכל מין של אורגניזם מקצה NCBI מזהה ייחודי.
בנוסף למאגרי המידע הזמינים באינטרנט מאפשר המרכז הורדה לתוכנות היכולות לשמש ככלי עזר למחקר, כמו תוכנית לחיפוש דמיון בין רצפים (מבוסס על אלגוריתם BLAST).
באתר NCBI מפורסמים גם עשרות ספרים העוסקים בביולוגיה מולקולרית, בביוכימיה, בביולוגיה של התא, בגנטיקה, במיקרוביולוגיה, במחלות, בשיטות מחקר ובווירולוגיה. חלק מספרים אלו פורסמו בעבר בדפוס, ואילו אחרים הם ספרים שנכתבו על ידי צוות NCBI.
כל ישראל בני מלכים הם
כל ישראל בני מלכים הם הוא כלל הלכתי שמקורו במספר תנאים, ולפיו כל יהודי חשוב כמו בנו של מלך המשופע בעושר, ולפיכך בעניינים שבהם דינו של אדם רם במעלה שונה מדינו של אדם מהשורה, ניתן להתייחס לכל יהודי כבן מלך גם אם הוא בפועל עני ונצרך.
כלל זה משמש גם בהגות היהודית המעלה קרנו של כל יהודי באשר הוא, עקב הגדרתו כבנו של מלך מלכי המלכים הקדוש ברוך הוא, כפי שנאמר על עם ישראל בתורה "בנים אתם לה' אלוהיכם", ומשום התייחסותו לאבות האומה הישראלית, אברהם יצחק ויעקב.
רבן שמעון בן גמליאל
מכך ששנו במשנה שאין מטלטלין בשבת משום איסור מוקצה לא את הלוף ולא את החרדל (שאי אפשר לבשלם ולטוחנם בשבת, ואפילו לעופות אינם ראויים. רש"י) ורשב"ג חולק ומתיר בלוף מפני שהוא מאכל לעורבין (כלומר, מניחים שכל יהודי מגדל עורבים לנוי כדרכם של בני מלכים, ולפיכך הלוף אינו מוקצה שראוי למאכל העורבין שברשותו. רש"י).
רבי שמעון
מכך ששנו במשנה, בני מלכים סכין שמן וורד על גבי מכותיהן בשבת שכן דרכן לסוך בחול (לשם תענוג גרידא, רש"י), רבי שמעון אומר כל ישראל בני מלכים הן, ומתיר לכל ישראל לסוך שמן וורד על המכה בשבת, שכולם בני מלכים הם ורגילים בכך.
רבי ישמעאל ורבי עקיבא
מכך ששנו בברייתא בעניין גבייה מבעל חוב; הרי שהיו נושין בו אלף זוז ולבוש איצטלא (-בגד) בת מאה מנה מפשיטין אותה ממנו ומלבישים אותו איצטלא הראויה לו, ולמדו משום רבי ישמעאל ומשום רבי עקיבא "כל ישראל ראוין לאותה איצטלא" עקב היותם בני מלכים ולפיכך אין מפשיטים אותו מהבגד היקר שלובש כדי לגבות ממנו החוב.
רבי יוחנן בן מתיא
המחשת הכלל של כל ישראל בני מלכים מופיעה במשנה במסכת בבא מציעא:
בהגות היהודית
המהר"ל מפראג בספרו גבורות ה' כותב:
משפחת כיאט
משפחת כַֿיָאט (בערבית: خَيَّاط) היא משפחה ערבית נוצרית-יוונית-קתולית עשירה מחיפה. מוצא המשפחה מצור בלבנון, והיא יושבת בחיפה מסוף המאה ה-19. בני המשפחה עוסקים, בין השאר, במסחר ובמקרקעין ולהם נכסים וקרקעות רבים בעיר. בני משפחה שונים נושאים בתואר דיפלומטי מטעם ספרד.
לבני המשפחה היו זיכיונות להפעלת ארבעה קווי אוטובוס בחיפה וסביבתה, שניים אל חוף-הים שבבעלותם. הקווים הפסיקו לפעול במלחמת העצמאות ובשנת 1960 הם העבירו את הזיכיון לידי אגד תמורת פיצוי.
בני המשפחה
הערה: רשימות הצאצאים אינן מלאות בהכרח.
חביב
חביב (נולד ב-1848 בחאצביא). ב-1860 בזמן הטבח שביצעו הדרוזים בנוצרים, ברח עם אמו ואחיו הצעיר לצור. עבד כסנדלר. אב לשלושה בנים ובת. נפטר ב-1954.
עזיז
עזיז (חביב) כיאט (נולד ב-1 בינואר 1875 בצור) בנו השני של חביב. ב-1887 סיים את לימודיו והחל לעבוד לפרנסת המשפחה. את שם המשפחה כיאט אימץ עקב מקצועו של אביו. ב-1892, כשהיה בן 17 בלבד, היגר לארצות הברית ופתח גלריה לעתיקות במנהטן. עסק בחיפוש, איסוף וסחר בינלאומי בעתיקות מהמזרח התיכון, עם התמחות בחפצי זכוכית. ביצע חפירות במאות אתרים בסביבות צור, נצרת וחיפה, וכן בסוריה ובמצרים, עם מאות פועלים בכל אתר.
ב-1896 נישא למֶרי והשתקע בחיפה, אך המשיך את עסקיו בניו יורק. בנה בחיפה את המרכז המסחרי "בתי כיאט", וב-1932 את "בית חברת הנפט" (כיום מוסד סיעודי "נוף הגפן"). עשרות פועלי בניין הכריזו על שביתה בדרישה לקיצור יום העבודה מ-12 וחצי שעות לשמונה שעות; כולם פוטרו ונמצא להם מחליף. בשנת 1936 הקים את בוסתן כיאט שבנחל שיח, כמקום נופש למשפחתו.
אב ללוסי, סוזט, מָרי, ויקטור, פרד (פואד), ליליאן, אליזבת ואוולין. נפטר ב-9 באוקטובר 1943 בחיפה. אחרי מותו התגלע סכסוך ירושה בין בנותיו לבין בניו.
ויקטור
ויקטור (עזיז) כיאט (נולד ב-1901 בניו יורק) בנו של עזיז, הצטרף אליו בביצוע החפירות. היה מהסוחרים העשירים בחיפה. ב-1944 היה לסגן קונסול של כבוד מטעם ספרד בחיפה וצפון הארץ.
נבחר ב-1947 לראש "האגודה הנוצרית" בחיפה. היה חבר בוועד הערבי הזמני בחיפה. היה ראש הוועדה הלאומית הערבית בחיפה בזמן מלחמת העצמאות, ותיווך בין היהודים והבריטים בעניין ההגנה על ערביי חיפה, ועזיבתם את העיר לבסוף. לאחר מכן כיהן בוועדת אספקה לשעת חירום עבור ערביי חיפה שנותרו בעיר.
הקים יחד עם אחיו הצעיר פרד שותפות עסקית: "אחים כיאט", ובהמשך הצטרפו אליה בני משפחה נוספים. מטרת השותפות היא: "לנהל, לחכור ולהשכיר כל נכסי דניידי ודלא ניידי בחיפה ובסביבותיה; להלוות כספים, להתעסק בעבודות בניין, הובלה, שירות אוטובוסים וכל עסק אחר...".
נישא לקלותילד חבש. אב לד"ר עזיז ויקטור, סלים, ג'ון ו'. מת מהתקף לב ב-10 בספטמבר 1962.
סלים
סלים ר' כיאט (14 בנובמבר 1930 - 2020), בנו של ויקטור, היה איל-נדל"ן. נמצא בין 500 האנשים העשירים בישראל בשנת 2008. סגן קונסול של כבוד מטעם ספרד.
נשוי לפאולה. אב לטניה, אדגר וכריסטינה.
אתרים על-שם המשפחה
בתקופת המנדט הבריטי היה בבעלות המשפחה חוף רחצה - חוף כיאט, אותו פתחה, באזור בו היום בנויים "מגדלי חוף הכרמל". החוף נקרא כיאט ביץ' Khayat Beach; ולאחר הקמת מדינת ישראל נמכר לחברה יהודית והופעל כחוף בתשלום. שם זה השתמר בשמו של בית הקברות הצבאי הבריטי הממוקם שם. על שמה של המשפחה נקרא רחוב כיאט בעיר התחתית של חיפה, הסמוך למתחם "בתי כיאט" המקיפים את "כיכר כיאט". למרכז לקידום למידה בחיפה קיימת שלוחה ערבית ע"ש כיאט (לזכר חביב כיאט).
אנדריי טיחונוב (מתמטיקאי)
אנדריי ניקולאיביץ' טיחונוב (ברוסית: Андрей Николаевич Тихонов; 30 באוקטובר 1906 - 7 באוקטובר 1993) היה מתמטיקאי רוסי, נודע בשל תרומתו הרבה לטופולוגיה, אנליזה פונקציונלית, ופיזיקה מתמטית.
עיסוק מדעי
טיחונוב עסק במספר תחומים שונים במתמטיקה. הוא תרם תרומה משמעותית לטופולוגיה, אנליזה פונקציונלית, ופיזיקה מתמטית. הוא נודע בעיקר בשל עיסוקו בטופולוגיה, שכלל הוכחה למשפט אוריסון בשנת 1926, ואת משפט טיכונוף, שקובע שכל מכפלה של מרחבים טופולוגים קומפקטים היא קומפקטית. לכבודו, מרחב רגולרי לחלוטין נקרא גם "מרחב טיכונוף".
בפיזיקה מתמטית, הוא הוכיח את משפט אוריסון למשוואת החום ולמד את משוואת האינטגרל של וולטרה.
באנליזה אסימפטוטית, הוא החל את תאוריית האנליזה האסימפטוטית למשוואות דיפרנציאליות עם מקדם קטן.
פעילות
טיחונוב היה הגורם המרכזי לייסודה של הפקולטה למתמטיקה חישובית וקיברנטיקה באוניברסיטת מוסקבה ושימש כדיקן הראשון שלה בין השנים 1970–1990.
פרסים
טיחונוב קיבל מספר פרסים על עבודתו, כולל פרס לנין (1966) וגיבור המפלגה הסוציאליסטית (1954, 1986).
תמחיר
תמחיר הוא מערכת חשבונאית-ניהולית, שנועדה לסייע לארגון במעקב, רישום וניתוח עלויות במסגרת תהליכי הייצור, וקביעת אופן העמסתן למלאי. מערכת תמחירית יעילה אמורה לספק מידע שוטף ומדויק על רווחיותו של כל מוצר שהחברה מספקת ללקוחותיה.
היסטוריה
בתחילת המהפכה התעשייתית, עיקר ההוצאות במפעל היו הוצאות משתנות, כחומרי גלם ושכר עבודה, ששולם על פי רוב לפי תפוקה. הדבר הקל על בעלי מפעלים לקבוע את מחיר המוצר, והחלטות היצור היו פשוטות יחסית. עם הזמן, עלתה מידת השימוש במיכון, גדל הצורך בשטחי ייצור ואחסון, וגדל חלקן של העלויות הקבועות. תהליך זה הצריך שיפור בזרימת המידע, הן בניהול השוטף והן בהחלטות על התרחבות המפעל. התמחיר, שתפקידו העיקרי הוא קביעת עלות הייצור, התפתח עם השנים והפך לחלק בלתי נפרד מתהליך הייצור. במאה העשרים עלה עוד יותר משקלן של העלויות הקבועות, ופעילויות שבעבר לא היו קיימות, כמו מחקר ופיתוח, הנדסה ותחזוקה, רווחת עובדים ועוד, נוספו למכלול ההוצאות.
תיאור והגדרות מערכת התמחיר
מערכת התמחיר עוסקת במספר תחומים:
המערכת התמחירית מסווגת את ההוצאות השונות לתת-הוצאות, שחלוקתן בין המוצרים השונים עומדת ביסודה. הסיווגים העיקריים הם:
יחסי אינדונזיה–בחריין
יחסי אינדונזיה–בחריין (באינדונזית: Hubungan Bahrain dengan Indonesia, ערבית: علاقات بحرينية إندونيسية) הם היחסים הדו-צדדיים בין רפובליקת אינדונזיה ובין ממלכת בחריין.
היחסים בין שתי המדינות כוננו ב-1976.
בחריין רואה באינדונזיה כלכלה חשובה באסיה, ואילו אינדונזיה רואה בבחריין כשער לשיתוף פעולה עם מדינות המפרץ. נוסף על כך, שתי המדינות חברות בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
שיתוף פעולה
שתי המדינות הסכימו לטפח שיתוף פעולה במגזרים שונים, כולל שיתוף פעולה בין-פרלמנטרי, מסחרי, תעשייתי, טכנולוגי ופיתוח מפעלים קטנים ובינוניים. בחריין בפרט מעוניינית להבטיח את ביטחון המזון שלה והביעה אינטרס להשקיע בסחורות מזון אינדונזיות.
ביקורים ממלכתיים
נשיא אינדונזיה עבד א-רחמן וחיד ביקר בבחריין ביוני 2000.
יחסים דיפלומטים
אינדונזיה מחזיקה בשגרירות במנאמה. מאידך, בחריין לא מחזיקה בשום נציגות באינדונזיה.
החזית העממית הכל-רוסית
החזית העממית הכל-רוסית או חזית העם הכל-רוסית (ברוסית: Общероссийский народный фронт) היא תנועה על מפלגתית, שהוקמה ב-2011 על ידי ראש ממשלת רוסיה ולדימיר פוטין, שכיהן באותה העת כיו"ר מפלגת רוסיה המאוחדת. מטרת הקמת החזית הייתה להכליל בתוך רשימה אחת מועמדים עצמאיים יחד עם רשימת רוסיה המאוחדת לקראת בחירות הפרלמנטריות ברוסיה בדצמבר 2011.
הקמת החזית נתפסת כניסיונה של מפלגת השלטון ברוסיה (רוסיה המאוחדת) לצבור פופולריות לקראת הבחירות הפרלמנטריות, לאחר הנסיגה בתמיכתה בבחירות לשלטון המקומי שנערכו ב-13 במרץ 2011, אף שנותרה המפלגה הפופולרית ביותר ניכרה נסיגות בתמיכת האזרחים בה.
את ההצעה להקים חזית עממית עבור תומכי מפלגת השלטון שאינם חברי המפלגה באה מפיו של ראש הממשלה פוטין, בעת הכינוס האזורי של המפלגה בוולגוגרד, ב-6 במאי 2011. עוד באותו היום, דובר ראש הממשלה הרוסי, דמיטרי פסקוב, הבהיר את עקרונות הסיעה ולפיה:
יש המשווים את החזית לחזית עממית אחרת, החזית הלאומית של מזרח גרמניה - שאיגדה שורת מפלגות וארגונים שתמכו במפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, אחרים טוענים כי החזית היא קורפורטיזם בדמות איטליה הפשיסטית.
ב-7 במאי 2011, בעת פגישת פוטין עם מנהיגי הארגונים החברתיים בנובו-אוגריובו שלאחר מכן היו לחברים בחזית החדשה, הוכרזו עקרונות הסיעה וב-13 במאי אותה שנה כבר פורסמה הצהרת ההקמה של התנועה.
כבר מיום ההכרזה להקמת התנועה הכריזו ראשי המפלגות הגדולות ברוסיה (רוסיה הוגנת, המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית) כי לא יתמכו בתנועה החדשה, מאחר שמטרת החזית היא לשמור על הרוב של רוסיה המאוחדת בפרלמנט וכי החזית נשענת במידה רבה על פולחן האישיות של ולדימיר פוטין עצמו.
בתגובה להקמת החזית, הקימו תנועות האופוזיציה ברוסיה, מקבילות משלהן; כך למשל, הלאומנים הקימו איחוד המעצמה של רוסיה, המאגד 13 ארגונים לאומניים. ב-22 במאי 2011 מפלגות השמאל הרוסיות הקימו את הוועד להצלה לאומית (Комитет национального спасения), קואליציה של ארגונים פוליטיים אופוזיציוניים, כשבראשן תנועת רוסיה אחרת, בהנהגת אדוארד לימונוב, לשעבר מנהיג המפלגה הנציונל בולשביקית. ב-5 ביוני הכריז גם גנאדי זיוגאנוב - מנהיג המפלגה הקומוניסטית - על הקמת חזית יריבה לזו שהקים פוטין.
סאו טומה (עיר)
העיר קרויה על שם השליח הנוצרי תומאס הקדוש.
היסטוריה
העיר נוסדה על ידי מתיישבים פורטוגזים בשנת 1485 שחיפשו אדמה לגידול סוכר. לפניהם האי עליו יושבת העיר לא היה מיושב. במאה ה-16 נוסדה בעיר קתדרלה. בשנת 1575 נבנתה בעיר מצודת סאו סבסטיאאו המשמשת כיום כמוזיאון הלאומי של סאו טומה.
בשנת 1599 נכבשו שני האיים (והעיר) על ידי ההולנדים למשך יומיים, ובשנת 1641 למשך שנה שלמה. העיר היוותה בירת המושבה עד שנת 1753. החל משנת 1852 שבה העיר להיות בירת המדינה.
אתרים בעלי חשיבות
מבין האתרים החשובים בעיר נמנים ארמון הנשיאות וכנסיית הדייגים.
בעיר שני שווקים.
תחבורה
בעיר נמצא נמל התעופה הבינלאומי של סאו טומה. כמו כן העיר מהווה עיר הנמל המרכזית של המדינה. נמל העיר נמצא במפרץ אנה שאבס בצפון מזרח האי סאו טומה.
אקלים
הטמפרטורות נשמרות יציבות לאורך חודשי השנה, הטמפרטורה הממוצעת עומדת על סביב ה-30 מעלות צלזיוס.
נתי לנגרמן
נתנאל (נתי) לנגרמן (נולד ב-20 בפברואר 2000) הוא עיתונאי ישראלי, שליח ערוץ עכשיו 14 לאירופה.
ביוגרפיה
נולד בירושלים וגדל ביישוב מצפה נטופה. לאחר לימודיו בישיבת בני עקיבא בשדה יעקב התנדב לשנת שירות דרך גרעין צמר"ת בערד, שם עבד עם נוער בסיכון. בדצמבר 2018 התגייס ליחידת דובר צה"ל, בה שירת כדובר חיל המשטרה הצבאית, וכראש תחום תקשורת חרדית.
לנגרמן מתח ביקורת על תנועת ההתנגדות לחיסונים בישראל, ועל ההתנגדות לחיסוני הקורונה בפרט. בעקבות שורת פרסומים ותחקירים שערך אודות גורמים שונים בתנועה, הגיעו אליו יותר מעשרה מכתבי התראה לפני תביעת לשון הרע. כמו כן, לנגרמן העיד שקיבל איומים שונים על חייו בעקבות הפרסומים, עליהם התלונן במשטרה - בהם מכתב שנשלח לביתו. בעקבות תביעת לשון הרע שהוגשה נגדו עקב ציוץ שלו בטוויטר הוסכם ביולי 2023 שהוא יפרסם התנצלות ונפסק שעליו לשלם לתובע 18 אלף ש"ח.
לנגרמן שהה באוקראינה בזמן הפלישה הרוסית למדינה במשך יותר מחודש; בנוסף, הביא תיעוד בלעדי מאזורי מלחמה כמו קוסובו, דרום סודאן, ועוד.
חשיפות עיתונאיות
בדצמבר 2021 חשף לנגרמן כי שרת החינוך ויו"ר ועדת הקורונה ד"ר יפעת שאשא-ביטון קיימה סדרת התייעצויות מקצועיות בנושא ההתמודדות עם הנגיף עם מכחישי קורונה ומתנגדי חיסונים. בעקבות הפרסום שיגרה שאשא ביטון ללנגרמן מכתב התראה לפני תביעת לשון הרע בו דרשה התנצלות ופיצוי של 288 אלף ש"ח. השרה לא הכחישה כי קיימה את השיחות, אך טענה כי בפרסום הן הוצגו כייעוץ שקיבלה בתשלום.
בפברואר 2022 פרסם לנגרמן חשש לניגוד עניינים של חברת הכנסת עידית סילמן, שהתכוונה לנהל דיון בנושא הפרות החוק, לכאורה, של מערך גיוס הלקוחות של קופת החולים כללית, בעוד היא עבדה כמנהלת השיווק של הקופה בזמן בו בוצעו המעשים המדוברים.
באותה שנה פרסם לנגרמן שורת דרישות שהגיעו לישראל מאוקראינה, כמו קבלת פצועי מלחמה אוקראיניים לטיפול רפואי בשטחה, העברת מערכות לגילוי מוקשים, מערכות התראה, ועוד - שאכן קרו.
פרסום נוסף של לנגרמן בהתייחס לפלישה הרוסית לאוקראינה, נגע בסירוב של ראש הממשלה יאיר לפיד לבקר בקייב, על אף שקיבל שתי הזמנות, מכיוון שלדבריו "אין סיבה מספיק טובה" לכך.
בזמן שסיקר את העצרת הכללית של האומות המאוחדות בניו יורק בשנת 2022, חשף חילופי האשמות קשים בין ראש הממשלה יאיר לפיד, מנכ"ל משרד החוץ אלון אושפיז וועד עובדי משרד החוץ. בין השאר, מהפרסום של לנגרמן עלה כי הוועד, במסגרת סכסוך העבודה אותו הוא מנהל, ניסה לטרפד הוצאה של קלפיות הצבעה לבחירות בישראל לשגרירויות ברחבי העולם, דבר המהווה לכאורה עבירה פלילית. לאחר הפרסום, שלח מנכ"ל משרד החוץ מכתב בהול לוועדת הבחירות המרכזית, במטרה למנוע את המהלך.
חיים אישיים
בעל אזרחות אמריקנית וישראלית.
אביו הוא פרופ' צבי לנגרמן, לשעבר ראש המחלקה לערבית באוניברסיטת בר-אילן. לנגרמן הוא חלק משלישייה, רווק, יוצא בשאלה ומתגורר בפריז.
עבדוללה גול
חייו
גול גדל במשפחה דתית בעיר קייסרי שבמרכז טורקיה. אף שלא הלך בדרכו של אביו האימאם, הוא נותר אדם מסורתי. הוא למד כלכלה באוניברסיטת איסטנבול, ואת השנתיים האחרונות ללימודיו השלים בבריטניה. עם שובו לטורקיה סייע בהקמתה של אוניברסיטת סקריה באדאפזרי, והיה בין מקימיו של בית הספר להנדסת תעשייה וניהול. לאחר שקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת איסטנבול, ב-1983, החל לעבוד בבנק לפיתוח איסלאמי בג'דה בערב הסעודית, עד לבחירתו לאספה הלאומית הגדולה של טורקיה ב-1991.
הקריירה הפוליטית
מעורבותו הפוליטית של גול החלה כבר בתקופת לימודיו. הוא היה חבר באיגוד הסטודנטים הטורקי הלאומי (Millî Türk Talebe Birliği), המזוהה עם הימין האיסלאמי הלאומני.
גול נבחר לראשונה לאספה הלאומית ב-1991, מטעם מפלגת הרווחה (Refah Partisi). ב-1995 שימש כיו"ר ועדת החוץ של האספה הלאומית, ובין 1996 ל-1997 כיהן כשר וכדובר הממשלה. ב-1999 עבר גול למפלגת המידות הטובות (Fazilet Partisi) ומאוחר יותר היה בין מקימיה של מפלגת הצדק והפיתוח (Adalet ve Kalkınma Partisi) בשנת 2001. המפלגה ניצחה בבחירות שנערכו ב-3 בנובמבר 2002, אך מנהיגה, רג'פ טאיפ ארדואן היה מנוע מלכהן כראש הממשלה מטעמה, בשל הרשעתו בהסתה לשנאה דתית. גול מונה לראש הממשלה, עד שהאספה הלאומית תיקנה את החוק כך שיאפשר את כהונתו של ארדואן. ב-14 במרץ 2003 מונה ארדואן לראש הממשלה, וגול היה לסגן ראש הממשלה ולשר החוץ.
כשר חוץ, עסק גול במאמץ לפתיחת שיחות עם האיחוד האירופי על כניסתה של טורקיה לאיחוד, בשיפור היחסים עם סוריה ובחיזוק הקשרים עם המדינות האסיאתיות דוברות השפות הטורקיות.
ב-24 באפריל 2007 הודיע ארדואן כי גול הוא מועמד מפלגת הצדק והפיתוח לנשיאות טורקיה. לחץ הציבור והצבא שחששו ממינויו של נשיא ראשון בטורקיה ממפלגה איסלאמית, הביא לכך שלמרות הרוב הגדול של המפלגה באספה הלאומית, לא הושג הרוב הדרוש לבחירתו (שני שלישים). ב-6 במאי 2007 הודיע גול על הסרת מועמדותו. מספר ימים אחר כך, הודיעה הממשלה כי בכוונתה ליזום תיקון בחוקה שיעביר את הליך בחירת הנשיא מהאספה לעם. עקב כך, הודיע גול כי הוא חוזר בו מהסרת מועמדותו. אולם המשבר הפוליטי החריף שנוצר בעקבות הפרשה הביא את ארדואן להודיע ב-10 במאי 2007 על הקדמת הבחירות לאספה הלאומית. בבחירות שהתקיימו קודם מועדן, ב-22 ביולי 2007, שוב ניצחה מפלגת הצדק והפיתוח, ומועמדותו של גול לנשיאות טורקיה הובאה בפני האספה הלאומית בפעם השלישית ביום 28 באוגוסט 2007. בסבב בחירה זה, בו נדרש רוב רגיל, נבחר גול על ידי 339 מחברי האספה הלאומית לנשיאה האחד-עשר של טורקיה והושבע בו ביום.
ב-28 באוגוסט 2014 סיים את כהונתו, והוחלף על ידי רג'פ טאיפ ארדואן.
Wired Equivalent Privacy
WEP (באנגלית: Wired Equivalent Privacy), הוא אלגוריתם אבטחה לרשתות נתונים אלחוטיות העומדות בתקן IEEE 802.11. מטרת פיתוחו של האלגוריתם הייתה, לספק פרוטוקול אבטחה לרשתות אלחוטיות באותה רמת אבטחה שסופקה לרשתות נתונים קוויות. תפישת הפעולה מתבססת על הצפנת הנתונים לצורך העברתם בצורה מאובטחת. כשלי אבטחה שנתגלו בפרוטוקול הקריפטוגרפי הובילו בהמשך לפיתוח ה-WPA. השמועה גורסת שארגון ה-NSA הוא זה שהתערב במטרה להחליש את WEP במכוון למרות שאין עדויות לכך. ממסמכים שנחשפו בעקבות פרשת סנודן עולה שבמקרה הטוב הם ידעו על החולשות הקיימות בפרוטוקול והסתירו זאת מנימוקים השמורים עמם.
סוזוקי GSX-1300R היאבוסה
סוזוקי GSX-1300R היאבוסה הוא אופנוע ספורט שהוצג על ידי חברת סוזוקי בשנת 1999. האופנוע הוצג עם מנוע בנפח של 1,299 סמ"ק ובשנת הדגם 2008 הוגדל ל-1,340 סמ"ק. עד לשנת 2001 היה זה האופנוע המהיר בעולם בייצור סדרתי, אז הסכימה חברת סוזוקי להתקין הגבלה אלקטרונית על מהירות האופנוע.
היסטוריה
מקור שם הדגם הוא בשמה היפני של ציפור בז נודד, הידועה במהירות תעופתה. כאשר הוצג האופנוע בשנת 1999 הוא נטל את כתר "האופנוע המהיר ביותר בעולם בייצור המוני" מאופנוע הונדה מדגם CBR1100XX, שנודע בשם Super Blackbird (סופר-שַחֲרוּר). היו שטענו כי בחירתה של סוזוקי בשם בז נודד לא הייתה מקרית היות שהבז טורף שחרורים. הדור הראשון של אופנועי היאבוסה צויד במנוע 1,299 סמ"ק מקורר מים עם 4 בוכנות לרוחב בעל הספק של 175 כוח סוס. מנוע זה המשיך לשמש את האופנוע, בשינויים מועטים, עד לדגם של שנת 2007. מהירותו המקסימלית המדודה של האופנוע, בדגמים בהם לא הותקנה מגבלת מהירות אלקטרונית, הייתה 306 קמ"ש, אף שעל מד המהירות המותקן על האופנוע נמדדה מהירות של 322 קמ"ש ויותר.
בשנת 2001, על רקע דאגות של יצרני אופנועי הספורט מן ההיבטים המשפטיים שבייצור אופנועים מהירים ביותר, הושג הסכם בין היצרנים כי מהירות אופנועיהם תוגבל באופן אלקטרוני ל-300 קמ"ש.
דגם 2008
על רקע תחרות עזה בין יצרני אופנועי הספורט המהירים ביותר ויציאת דגמים חדשים של אופנועי BMW K1200S, קוואסקי ZX-12R ו-ZX-14, הכניסה חברת סוזוקי שינויים משמעותיים בדגם 2008 של ההיאבוסה. האופנוע צויד במנוע חדש וגדול יותר, בנפח 1,340 סמ"ק, שתפוקת הכוח שלו גדולה ב-11% מן המנוע הקודם. שופרה אף מערכת הזרקת הדלק באופנוע וכן מערכת הפליטה שופרה כדי לעמוד בתקנים האירופאיים המחמירים לזיהום אוויר. דגם זה עדיין לא נבחן במבחנים בלתי תלויים, על ידי עיתונאי רכב וחברת סוזוקי טרם פרסמה נתונים רשמיים על ביצועיו.
סוזוקי היאבוסה נמכר לראשונה בישראל כדגם 2008.
האופנוע במחלוקת
לאחר שסוזוקי היאבוסה החל להימכר בשוק החופשי הבינו יצרני האופנועים היפניים המובילים כי מלחמת הביצועים בין אופנועי הספורט המהירים ביותר עלולה לגרום להתערבות ממשלתית בחקיקה המגבילה את ביצועי האופנועים, לגרום לירידה בתדמיתם של אופנועים אלה בציבור לאחר תאונות קטלניות עקב מהירות מופרזת וכן לעליה חדה במחירי ביטוח הרכב. לכן, החל מדגמי 2001 הוגבלה מהירותם של אופנועי הספורט המהירים ביותר, הנמכרים לציבור לצורך נסיעה בכביש, לכ-300 קמ"ש. ההגבלה האלקטרונית קובעת רף לצריכת הדלק של האופנוע בהילוך חמישי. מגבלת מהירות זו ניתנת לביטול, אולם הדבר יכול להתבצע באופן חוקי אך ורק לצורכי מרוץ.
אווירון (חברה)
אווירון (במקור: אוירון חברה ארצישראלית לתעופה בע"מ או Aviron Aviation Company LTD) הייתה חברת התעופה הראשונה שהוקמה ביישוב למטרת טיסות פנים ולמעשה כזרוע האוויר הביטחונית של היישוב. החברה נוסדה בשנת 1936, במהלך מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט, כחברת תעופה ראשונה ביישוב, שהפעילה טיסות בקווי פנים בארץ בין תל אביב, חיפה וטבריה. מקימי החברה - הסוכנות היהודית, ההסתדרות הכללית והוועד הלאומי, ראו בה חברת תעופה בשירות משימות הביטחון של היישוב.
החברה הקימה בשנת 1938 בית ספר לטייס בקיבוץ אפיקים שבעמק הירדן, וב-20 ביולי 1939 נערך טקס ענידת הכנפיים לתשעת הבוגרים הראשונים. במהלך מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט הופעלו מטוסי החברה במשימות סיור וקישור, התרעה מפני מתקפות של כנופיות ערבים, העברת ידיעות ליישובים מבודדים ופינוי נפגעים.
בנובמבר 1947 הועברו מטוסי החברה לרשות "שירות האוויר" של ההגנה, היחידה שהיוותה יסוד לחיל האוויר, והוטסו משדה התעופה בלוד לשדה דב שבתל אביב.
הקמת החברה
ביוני 1936 יצא מייג'ור דז'מבינסקי, טייס פולני שהיה מיודד עם איש הקלוב הארצישראלי לתעופה צבי הלברשטט, מפולין במטוסו הפרטי כדי להגיע לארץ ישראל ולהתעניין בנושא התעופה האזרחית המתפתחת במקום. תחת זאת, דווקא אצל תושבי הארץ התעורר עניין בנושא בזכות נחיתתו רבת-הרושם בפאתי תל אביב. דז'מבינסקי הופגש עם ראשי 'ההגנה' אליהו גולומב ודב הוז, שהתרשמו מאוד מיכולתו של האווירון לגמוא מרחק רב ולנחות במגרש שהוכן עבורו בזריזות. גולומב והוז התרשמו עד כדי כך שבאותו החודש חתמו על חוזה רכישה של שני דאונים ומטוס קל מתוצרת פולנית.
לאחר הזמנת המטוס, על רקע מאורעות תרצ"ו, דב הוז ויצחק בן-יעקב, שני אנשי 'ההגנה' שהתעניינו בתעופה, רשמו תוכנית להקמת חברת תעופה עברית שתפעל בחסות המוסדות הלאומיים. למעשה תהיה החברה המסחרית רק כיסוי למטרתה האמיתית, שהיא סיוע אווירי במצבי חירום ליישובים מנותקים (כאמור, החשאיות הייתה נחוצה מתוקף היותה של ארץ ישראל שטח מנדט בריטי). בעיצומם של המאורעות, ביולי 1936, המוסדות הלאומיים אישרו את תוכניתם של הוז ובן יעקב, והוקמה חברת 'אווירון' בראשותם. למעשה, הייתה זו התגשמות תוכניתו של יצחק צ'יזיק, שנפסלה שנתיים קודם לכן נוכח עדיפותה הכלכלית של תוכניתו של רוטנברג. באופן סמלי המטוס שרכש צ'יזיק עם דב הוז ונותר בלונדון יובא לארץ ישראל עם הקמת 'אווירון', והוא עמד לרשות החברה יחד עם המטוס הפולני שנרכש לאחר נחיתתו של דז'מבינסקי בתל אביב.
קורסי הטיס
יצחק בן-יעקב, שותפו של דב הוז להנהלת 'אווירון', הבין עם הקמת החברה כי ההון החומרי שיועמד לרשותו לא יהיה גדול, ולכן פנה להון האנושי של החברה - כלומר, הכשרת טייסים. קורס הטיס הראשון של החברה נפתח במרץ 1938 ליד קיבוץ אפיקים שבעמק הירדן (הרחק מעיניהם הבולשות של השלטונות), וחניכיו היו חברי הקלוב הארצישראלי לתעופה שעסקו בדאייה כהכנה להכשרתם כטייסים (בכך באה לידי מימוש אסטרטגיית השלבים של נדב - דאייה, ואחריה טיסה - ומוצה הקשר בין הקלוב לבין 'אווירון'). חרף קשיים לוגיסטיים ופיננסיים שפקדו את הקורס, ביולי 1939 סיימו תשעה חניכים את קורס הטיס העברי הראשון. ההצלחה הביאה לפתיחתו של הקורס השני, שבמהלכו פרצה מלחמת העולם השנייה והוצאה פקודה מטעם ממשלת המנדט שאסרה כל טיסה אזרחית בשמי הארץ (למרות האיסור התירו הבריטים לקורס להסתיים). קורסי הטיס של 'אווירון' התחדשו רק בשנת 1943 בשדה התעופה רמלה, ונמשכו עד פירוק החברה בשנת 1948, ובסיכומם הוכשרו כ-140 טייסים ארצישראליים.
משימות לאומיות
מלבד קורס הטיס של 'אווירון', הופעלו מטוסי החברה גם במשימות אחרות. כאמור, מראשית דרכה היו לחברה יעדים לאומיים, והרווח הכלכלי היה יעד משני בחשיבותו. הצד המסחרי של החברה כלל רק קו סדיר אחד בין לוד לבין חיפה, וכן שירות 'טקסי אווירי' (שירות טיסות מיוחדות, ששימש אף הוא למשימה לאומית - הטסת מנהיגי היישוב ליעדים שונים בעולם). לעומת זאת, הצד הביטחוני של 'אווירון' היה ענף - מטוסי החברה היו חגים מעל קבוצות חקלאים ופועלים במקומות מרוחקים ושומרים עליהם (למשל, מפעל הקמת 'גדר הצפון' שחצצה בין שטח המנדט הבריטי על ארץ ישראל לבין שטח המנדט הצרפתי על סוריה ולבנון), מקשרים יישובים מרוחקים למרכז היישוב היהודי בדרך האוויר על ידי אספקת מזון, תחמושת וכוח אדם או פינוי פצוע לבית חולים בעיר, מלווים את העלייה לקרקע בימי 'חומה ומגדל' (בייחוד בהקמת חניתה במרץ 1938) ומסייעים בתצפית למבצעי 'פלוגות השדה' שהוקמו כי לעמוד אל מול ההתקפות הערביות.
מלחמת העולם השנייה
עם שכוך המאורעות בשנת 1939, חברת התעופה נדרשה פחות להגנת היישוב. בנוסף, התפרקותן של חברות התעופה הביא להגדלת צי המטוסים של 'אווירון'. שני הגורמים הללו אפשרו לחברה לפתח יותר את הצד המסחרי שלה. מנהליה, אנשי 'ההגנה' דב הוז ויצחק בן-יעקב, הגישו בקשות שונות לממשלת המנדט - העברת בסיס החברה מלוד לשדה התעופה בתל אביב, פתיחת נתיבי אוויר בינלאומיים והפעלת קו טיסה לצמח - כדי להגדיל את היצע הטיסות. מלבד פתיחת הקו לצמח (שהחל לפעול באפריל 1940 בטיסות סדירות פעמיים בשבוע) בקשותיהם לא אושרו. בחלוף הזמן, עם התקרבות מלחמת העולם השנייה לאזור המזרח התיכון, נסגר חלון ההזדמנויות העסקי שנפתח בפני החברה עם היפסקות המאורעות. החזית התקרבה ביותר לשטח המנדט ביוני 1940, כאשר איטליה שחלשה על לוב הכריזה מלחמה על בעלות הברית, והצבא הבריטי נערך בהתאם והעביר את כל תחום התעופה בארץ ישראל לשליטתה של מפקדת חיל האוויר הבריטי בירושלים. טיסות החברה הופסקו, וקורס הטיס השני שפתחה נמשך תחת תנאים מגבילים.
בשלהי שנת 1940 נהרגו הוז ובן יעקב, חלוצי התעופה העברית, בתאונת דרכים. את מקומו של יצחק בן-יעקב, המנהל למעשה של החברה, מילא אורי מיכאלי. עד תום המלחמה מיכאלי נפגש כמה פעמים עם מייג'ור גמבלי, ראש מחלקת התעופה האזרחית בממשלת המנדט, כדי לאפשר את חידוש טיסות החברה. השבתת הטיסות הופסקה לסירוגין, ובכל פעם שמיכאלי ביקש לחדש את הפעילות הוא נאלץ לשוב למייג'ור גמבלי למשא-ומתן חוזר ונשנה. במקביל לקיפאון בפן המסחרי של החברה שרר קיפאון גם בפעילותה הביטחונית, ובפרט בתהליך אימון הטייסים העבריים שהופסק עד שנת 1943.
בנובמבר 1947 הועברו מטוסי החברה לרשות "שירות האוויר" של ההגנה, היחידה שהוותה יסוד לחיל האוויר, והוטסו משדה התעופה בלוד לשדה דב בתל אביב. החברה פורקה סופית ב-1948.
עיריית תל אביב הציבה לוחית זיכרון בכניסה לבית בו היה משרד חברה אווירון ברחוב אחד העם 70 בתל אביב.
נקמת המורד
נקמת המורד הוא חלק מרומן שכתב ז'ול ורן בשם: מתיאס סנדור (Mathias Sandorf). גיבור הרומן הוא הגְרַף מַטִיס שַׁנְדוּר. לאחר ניסיון מרד כושל בשלטון האוסטרי לשחרור מולדתו הונגריה, נחשב הגרף למת, אך למעשה הוא נמלט בחוסר כל לאיטליה, ממנה המשיך למזרח התיכון, שם למד רפואה, שינה את שמו לדוקטור אַנְטֶקִירְט, וריפא אישיות עשירה בעיר חַלֶבּ שבסוריה. האיש ציווה לו את כל רכושו לאחר מותו. הוא זכה בירושה ובעזרת ההון שקיבל בנה מושבה מבוצרת באי השוכן בין צפון אפריקה לבין סיציליה. מהאי הוא תכנן את מסע הנקמה במלשינים שגרמו למות חבריו והיו עלולים לגרום למותו.
לספר המקורי חמישה חלקים. שני החלקים הראשונים הופיעו בעברית כספר נפרד בשם "שלושת המורדים" בתרגום ג. בן-חנה. "נקמת המורד", בתרגום של א.ב. צבי, מתחיל בחלק השלישי.
הרקע לרומן
ז'ול ורן טען כי הגרף שנדור הוא בן דמותו של המוציא לאור שלו, אֵצֶל, שגם הוא גלה ממולדתו. שנדור הוא פטריוט נלהב ובעל חוש צדק מפותח. דוקטור אנטקירט הוא שילוב של אצל ובִיקסיוֹ - אחד מידידי המוציא לאור. אחרים מצאו דמיון לדמויות של לוחם החופש ההונגרי לאיוש קושוט ושל הנסיך האוסטרי לואי סלוואטור.
העלילה מתחילה בטריאסטה לחוף הים האדריאטי, עוברת לאי סיציליה ולחופי צפון אפריקה. ז'ול ורן הסביר לאצל מדוע העלילה מתפרשת על פני עשרים מקומות בים התיכון: "אני מקווה כי קוראי ילמדו כל מה שניתן לדעת על ארצות אגן הים התיכון". שיאי העלילה הם: הבריחה מהאי מלטה תוך כדי סערה חזקה על ידי אונייה, החולפת במקרה ליד ספינתם הטרופה, ובה הם מגלים ידיד שחיפשו, הטיפוס על הר האטנה בסיציליה, במרדף אחרי כנופיית פושעים, בראשות אחד המלשינים, כאשר הלוע הלוהט של הר הגעש נוטל חלק במסע הנקמה והקרב על האי המבוצר, המותקף על ידי צבא שכיר, המאורגן על ידי המלשין האחרון שנותר בחיים ונהדף למעמקי הים.
תמצית כל העלילה
תוכן שני החלקים הראשונים, המופיעים ב"שלושת המורדים", הוא כדלקמן:
בשנת 1867 בטריאסטה מוצאים שני פושעים, סַרְקָנִי וזִירוֹנֵה, יונת דואר על חוף הים. הם מגלים כי היא נושאת איגרת ובה תוכנית של קבוצת מורדים לשחרר את הונגריה מעול שלטון בית הבסבורג. הם פוגשים בבנקאי מושחת, בשם סִילַס טוֹרוֹנְטַל. שלושתם מחליטים למסור את האיגרת לשלטונות כדי שהמשטרה תוכל לתפוס את הקושרים והם יזכו בפרס נכבד. התוכנית יוצאת לפועל. שלושה קושרים נלכדים: הגרף מטיס שנדור, אישטוון בַּטוֹרִי ולַדִיסלַס סַטְמַר. לאחר שנודע להם על ההלשנה, הם נשבעים לנקום במלשינים ומנסים להימלט, אך שניים מהם נתפסים. רק הגרף לא נתפס, אך הוא נורה ונחשב למת. חבריו מוצאים להורג. המלשינים זוכים בחצי מרכושו הרב של הגרף. החצי השני הוקצה על ידי השלטונות לבתו התינוקת של הגרף, לכשימלאו לה 18, אך התינוקת נעלמה.
חמש עשרה שנה אחר כך, ד"ר אנטקירט, רופא עשיר בעל רקע מסתורי, מגיע לעיר רַגוּז (כיום דוברובניק שבקרואטיה), שם ניצלת ספינתו מתאונה בזכות שני לוליינים צרפתים, פֵּסְקַד ומַטִיפוּ. הד"ר מתרשם מן השניים ומגייס אותם לשירותו. בעיר מתגוררות שתי משפחות המוכרות מתחילת העלילה, טורונטל ובטורי. פטר בטורי (בנו של אישטוון המורד) וסַוָה טורונטל (בתו של סילס המלשין) מאוהבים, אך סילס טורונטל מתנגד לקשר זה ומתכנן להשיא את בתו לשותפו לשעבר סרקני. פטר בטורי נדקר בקטטה וד"ר אנטקירט נקרא להצילו. הוא מטפל בו בדרך מסתורית, אך למרות זאת, מת פטר בטורי. בעקבות מסע הלוויה שלו, מתמוטטת סווה טורונטל, ונישואיה עם סרקני מתבטלים. הד"ר, יחד עם פסקד ומטיפו, מחלצים את גופתו של פטר מהקבר ועוזבים בחשאי על ספינתו המהירה. הד"ר מעיר את פטר (שלמעשה רק הופנט על ידיו כדי שייחשב למת) ומגלה לו את זהותו האמיתית - מטיס שנדור.
קים יו-ג'ונג (פוליטיקאית)
קים יו-ג'ונג (בקוריאנית: 김여정; נולדה ב-26 בספטמבר 1987) היא פוליטיקאית צפון-קוריאנית, אחותו הצעירה של המנהיג העליון של קוריאה הצפונית קים ג'ונג-און ובתו של המנהיג המנוח קים ג'ונג-איל. לפי דיווחים שונים, יש לה השפעה רבה בפוליטיקה הצפון-קוריאנית, ובפרט על אחיה, מנהיג קוריאה הצפונית. גורמים בדרום קוריאה טענו באוגוסט 2020 שעקב מצבו הבריאותי של אחיה מנהלת בפועל יו-ג'ונג את המדינה מזה מספר חודשים.
נקמת המורד
תמצית כל העלילה
בשלב זה של העלילה נפתח הספר "נקמת המורד" - הנמשך מהחלק השלישי עד החלק החמישי של הספר המקורי, וכולל 17 פרקים.
העלילה בתרגום העברי
הספר מתחיל בציטוט מתיאור של ז'ול מישלה (Michelet) על סגולות הים התיכון, אשר בחופיו היא תתרחש (מימין).
קים יו-ג'ונג (פוליטיקאית)
בינואר 2017 היא הוצבה ברשימת האזרחים הפרטיים של משרד האוצר של ארצות הברית שעליהם הוטלו סנקציות אישיות, בשל תפקידה בפגיעה בזכויות האדם של קוריאה הצפונית.
ביוגרפיה
קים יו-ג'ונג נולדה כבתם של קים ג'ונג-איל ואשתו קו יונג-הו. לפי דיווחים שונים תאריך לידתה המדויק הוא 26 בספטמבר 1987. היא וקים ג'ונג-און אמרו שיש להם יחסים קרובים, בשל שנים מבודדות משותפות בזמן שלמדו יחד בשווייץ בין השנים 1996 ל-2000, ובצפון קוריאה, "שבו נראה שהבידוד החברתי והרגשי הוא כוח מכריע בחייהם המוקדמים". ייתכן שלמדה באוניברסיטה הצבאית קים איל-סונג לאחר שובה. עובד בפנימייה בה התגוררה בשווייץ סיפר כי קים לנה במגורים פרטיים מוקפת באנשי צוות ומאבטחים. במטרה להקל על בדידותה שלח אביה מוזיקאים צפון-קוריאנים שיארחו לה חברה במדינה הרחוקה. בנוסף, היא למדה מדעי המחשב באוניברסיטת קים איל-סונג.
נקמת המורד
העלילה בתרגום העברי
באחד הפינות הנדחות של דרום הים, 30 ק"מ מבנגאזי, מצוי אי בו בנה הגרף מטיס שנדור מושבה לו ולאנשים אשר קיבץ מרחבי העולם - 300 משפחות אירופאיות וערביות - סך הכול 2,000 נפש. הוא קרא לאי בשמו החדש, שם שבו הכירו אותו כולם והוא אימצו לפני 15 שנה: אנטקירט.
העלילה נפתחת על האי. פטר בטורי (בנו של אישטוון בטורי המורד שהוצא להורג) מגיע לאי מעולף. אנטקירט הצליח, בעזרת היפנוזה, לגרום לו להראות כמת ולאחר שנקבר, הוא הוצא מהקבר, הועלה לספינה והגיע לאי. לאחר שהוא משיב את פטר לחיים, מגלה הד"ר את זהותו האמיתית ומספר כי הוא מתכנן לנקום את הסגרתם של המורדים.
קים יו-ג'ונג (פוליטיקאית)
ביוגרפיה
בחודש ינואר 2015 דווח כי היא נשואה לצ'ו סונג, בנו של צ'ו ריונג-הי, פקיד ממשלתי בכיר. למרות זאת, מקורות ממשלתיים בדרום קוריאה הכחישו את הדיוק של דיווחים אלה. לפי דיווחים שונים, קים יו-ג'ונג הייתה בהריון במאי 2015. האבא, לא מזוהה, נחשב לבוגר עמית של אוניברסיטת קים איל-סונג, או עובד ביחידה צבאית האחראית לשמירת מנהיג המדינה.
נקמת המורד
העלילה בתרגום העברי
תחילה הוא מספר לפטר את תולדות חייו ומגלה כי הוא יהיה היחידי אשר יידע את שמו האמיתי - הגרף מטיס שנדור - בכל מהלך מסע הנקמה. הוא מגלה לו כי אביה של כלתו העתידה הוא זה אשר גרם להסגרת אביו.
ברגוז נשארו אמו של פטר ואהובתו סווה בידיעה שפטר קבור באדמה. אמה של סווה, גברת טורונטל, עומדת למות, היא קוראת לסווה, מבקשת ממנה סליחה על מה שעוללו לה, ומודיעה לה כי היא למעשה אינה בתה. סווה מבקשת לעזוב את הבית, אך סילס טורונטל מבקש ממנה להמתין עד אשר תגיע לגיל 18.
קים יו-ג'ונג (פוליטיקאית)
קריירה
קים זוהתה לראשונה בכלי התקשורת הבינלאומיים בעת שנכחה בפגישה עם הוועידה השלישית של מפלגת הפועלים של קוריאה (WPK) בספטמבר 2010, כשתועדה ניצבת ליד המזכירה האישית של אביה, ומי שלכאורה הייתה אמורה להיות אשתו הרביעית, קים אוקי.
יו-ג'ונג זכתה לפרסום רב במהלך טקס הלוויה של קים ג'ונג-איל בדצמבר 2011, כאשר הופיעה פעמים אחדות לצד אחיה קים ג'ונג-און, שהיה אז מוביל תהלוכות הלוויה של פקידים מרכזיים אף על פי שלא היה אפילו חבר ועדת הלוויות, והיא לעומת זאת מעולם לא נקראה. לאחר מכן היא הוצבה בוועדת ההגנה הלאומית של קוריאה הצפונית בתחילת 2012 בתור מנהלת הסיור של קים ג'ונג-און, אולם לא הופיע בדיווחים חדשותיים פרט לחודש נובמבר 2012, כאשר הטלוויזיה המרכזית של קוריאה הראתה את קים ג'ונג-און במגרש רכיבה צבאי. היא הוזכרה באופן רשמי בפעם הראשונה ב -9 במרץ 2014, כשליוותה את אחיה בהצבעה עבור האספה העממית העליונה. קים יו-ג'ונג זוהתה כ"פקידה בכירה" של הוועד המרכזי של ה- WPK.
נקמת המורד
העלילה בתרגום העברי
בהמשך הספר מתואר המרדף של אנטקירט ואנשיו אחרי המלשינים, הנפרש על פני הים התיכון, עד לנקמה. בסופו של דבר נודע כי סווה היא למעשה בתו הנעלמת של שנדור-אנטקירט, שאומצה על ידי משפחת טורונטל, כך שהיא ופטר יכולים לממש את אהבתם.
לקריאה נוספת
מכונה באתר צבי הראל בשמות אלה:
קים יו-ג'ונג (פוליטיקאית)
קריירה
ב-28 בנובמבר 2014 מונתה לסגן מנהל מחלקת התעמולה וההסתה של מפלגת הפועלים, ומאז מרץ 2015 היא מכהנת כראש המחלקה. היא גם מחזיקה בתפקיד סגן שר, אולם התיק שלה אינו ידוע בציבור. היא מלווה בקביעות את קים ג'ונג-און בטיולי הדרכה בשטח.
ב-24 ביולי 2015, קים יו-ג'ונג הופקדה על מחלקת התעמולה וההסתה של צפון קוריאה (PAD). כסגנית מנהל זרוע התעמולה של המדינה, במקום קים קי-נאם. נאמר לה שהיא הכוח המניע מאחורי התפתחות פולחן האישיות של אחיה, על פי הדגם של סבו, קים איל-סונג. הדבר מסייע להסביר שינויים באופן שבו מתוארת מדיניות המדינה בתקשורת המקומית, כמו גם הבדלים בדיווח. היא מילאה את מקומו של דה יונג-הו, עריק צפון קוריאני ודיפלומט לשעבר, שאמר בשנת 2017, כי קים יו ג'ונג מארגנת את כל האירועים הציבוריים הגדולים בצפון קוריאה. לפי דיווחים שונים נאמר כי יו-ג'ונג עודדה את אחיה להציג דימוי של "איש העם", למשל, מטייל באטרקציות של היריד וידידותו עם כוכב הכדורסל דניס רודמן.
בשנת 2017, קים יו ג'ונג נעשתה חבר חלופי של הפוליטבורו. עלייתה לגוף העליון של המדינה עשויה להצביע על כך שקים ג'ונג-און רואה בה תחליף לדודתו קים קיונג-הוי, שאינה ממלאת תפקיד פעיל במשטרו.
בטקס פתיחת אולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) שהתקיימה ב-9 בפברואר 2018 בדרום קוריאה, תועדה קים כשהיא צועדת בראשות המשלחת מצפון קוריאה כששתי המשלחות צעדו לראשונה עם דגל משותף. בטקס נוכח אף סגן נשיא ארצות הברית מייק פנס שתועד כשהוא יושב בסמוך אליה, אך לא נוצר קשר ביניהם. עוד דווח כי קים העבירה מסר כי ג'ונג-און מוכן להיפגש למפגש פסגה עם הנשיא מון ג'יאה-אין, בעתיד הקרוב, פגישה אשר לא התרחשה מאז 2007. קים היא הראשונה מבין בני משפחת קים שמבקרת במדינה מדרום מאז מלחמת קוריאה שהתרחשה בשנות ה-50.
באפריל 2018 השתתפה בשיחות שנערכו בדרום קוריאה בין אחיה לנשיא קוריאה הדרומית בפסגה הבין-קוריאנית, שהובילו לחתימה על הצהרת פנמונג'ום, שמביאה למפנה ביחסי קוריאה הדרומית-קוריאה הצפונית.
באוגוסט 2020 גורמים בקוריאה הדרומית העריכו שקים ג'ונג און אינו בתפקוד ממשי ושייתכן שאף נמצא בתרדמת, ומסרו שקים יו ג'ונג היא זו שמנהלת בפועל את המדינה הצפונית מזה מספר חודשים.
הקרן למורשת אנטארקטיקה
הקרן למורשת אנטארקטיקה (באנגלית: Antarctic Heritage Trust) כוללת כיום שתי שותפות, קרן מורשת אנטארקטיקה (ניו זילנד), שנוצרה בשנת 1987 וקרן מורשת אנטארקטיקה של הממלכה המאוחדת, שנוצרה בשנת 1993. הקרן היא קואליציה שנוסדה לקידום המטרות המוצהרות הבאות:
חוזה ורסאי
חוזה ורסאי (או אמנת ורסאי) הוא הסכם שלום בין גרמניה למדינות ההסכמה, והוא גם החוזה הראשון שנחתם במסגרת ועידת השלום בפריז לאחר מלחמת העולם הראשונה, ב-28 ביוני 1919. חוזה ורסאי נחתם באולם המראות שבארמון ורסאי, אותו האולם בו הוכרז ב-1871 על איחוד גרמניה.
ההסכם הופר זמן קצר לאחר שנכנס לתוקף, על ידי רפובליקת ויימאר. באופן גלוי הופר ההסכם לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה.
רקע היסטורי
מלחמת העולם הראשונה הסתיימה בהתמוטטות צבאית וכלכלית של גרמניה, אולם מבלי שגרמניה עצמה נכבשה. הגרמנים ביקשו הפסקת אש ביער קומפיין שבצרפת ב-11 בנובמבר 1918. ההסכם נכתב ברובו על בסיס תוכנית ארבע עשרה הנקודות של וודרו וילסון, שקרא ל"שלום ללא מנצחים ומנוצחים".
ועידת השלום נפתחה ב-18 בינואר 1919, בפריז. במהלך הוועידה היו התכנסויות רבות משתתפים, פעלו 16 ועדות מומחים, אך הסמכות העליונה ניתנה לוועד ה-10 שכלל את ראשי המדינות ושרי החוץ של ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, צרפת, איטליה ויפן. במהלך הוועידה גובשו ההסכמים במשא ומתן בין "ארבעת הגדולים", נשיא ארצות הברית וודרו וילסון, ראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו, ראש ממשלת איטליה ויטוריו אורלנדו וראש ממשלת בריטניה דייוויד לויד ג'ורג'.