cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טורי איימוס
ביוגרפיה
איימוס ידועה גם בהערות שנויות במחלוקת ולעיתים גסות במהלך ראיונות והופעות.
ב-21 ביולי 2007 הופיעה איימוס באמפי-פארק רעננה. זה היה הביקור השני שלה בישראל לאחר שהופיעה בתל אביב ב-28 ביוני 1992. הופעתה אז הייתה מצומצמת מאוד ומיועדת למוזמנים בלבד.
נכון לשנת 2017 הוציאה איימוס 15 אלבומי אולפן, מהם נמכרו מיליוני עותקים ברחבי העולם.
שפות סיניות
סינית או השפות הסיניות הן קבוצת שפות המשתייכת לקבוצת השפות הסינו-טיבטיות – קבוצת השפות המדוברות השנייה בגודלה בעולם (אחרי השפות ההודו-אירופיות). אלו הן השפות אותן דובר הרוב האתני בסין - ההאן. 95% מאוכלוסיית סין דוברים שפות אלו, וכמו כן, גם רבים בקרב אוכלוסיות מהגרים במזרח אסיה, ביבשת אמריקה ובהוואי. השפות הסיניות דומיננטיות מאוד בסביבת סין, והיו גורם בעל השפעה רבה על שפות בחלק מהמדינות השכנות (כמו קוריאה ויפן).
השימוש במילה "סינית" עלול להיות מבלבל: מחד גיסא, אף שמקובל להתייחס לסינית כאל שפה אחת, ההבדלים בין הניבים השונים יכולים להגיע לרמת ההבדלים שבין הלשונות במשפחת השפות הרומאניות. מאידך גיסא, רוב השפות הסיניות המדוברות חולקות כתב כמעט אחיד. אחידות השימוש בכתב הסיני יצרה, איפוא, הבחנה ברורה בין השפה המדוברת (חְוָה - 话\話) לבין השפה הכתובה (ווֶן - 文).
השפות הסיניות המדוברות
רוב השפות הסיניות אינן מובנות הדדית, עקב העובדה שהפערים כה גדולים, עד שהם מזכירים הבדלים בין השפות הרומאניות, אך רוב דוברי השפות הסיניות, שאינם דוברי מנדרינית כשפת אם, מכירים שפה זו ודוברים אותה כשפה שנייה. ישנם דוברי שפות סיניות, שאינם דוברי מנדרינית, המתקשרים עם דוברי שפות סיניות אחרות באנגלית; לדוגמה, תושבי הונג קונג ומקאו, שרובם אינם דוברי מנדרינית.
ישנן 14 שפות סיניות שונות, כאשר המנדרינית היא המדוברת ביותר. אולם, לכל שפה סינית ישנם דיאלקטים (ניבים) רבים. כך, לדוגמה, למנדרינית יש דיאלקט מנדריני צפוני, דיאלקט מנדריני דרומי ודיאלקט מנדריני דרום מערבי, שהם, פחות או יותר, מובנים הדדית. ייתכן כי הגורם שעודד את היווצרות ההבדלים התרבותיים ואת ריבוי השפות באזור הדרום - דווקא בתחום שטח גאוגרפי צר יחסית - הוא הבידוד היחסי שנוצר כתוצאה מהחיים באזור הררי.
השפות הסיניות התפתחו, ככל הנראה, משפה פרוטו-סינית אחת, שהייתה קיימת לפני כמה אלפי שנים. לפעמים, עקב האיחוד הפוליטי הקיים בין כל דוברי השפות הסיניות, הן נתפשות כשפה סינית אחת, אך עקב הפערים העמוקים בהגייה ובאוצר המילים בין השפות הסיניות השונות, ומכיוון שהשפות הסיניות השונות אינן מובנות הדדית, ברור כי אין מדובר בדיאלקטים שונים של אותה השפה, אלא בשפות שונות השייכות לאותה משפחת שפות.
הדקדוק הסיני
בשונה מהשפות השמיות ומהשפות ההודו-אירופאיות, בשפות הסיניות כמעט שאין כלל הטיות של חלקי משפט (באנגלית: Inflective – התמרת מילים על מנת לייחסן זו לזו ולמשמעות משפט), והמילים אף נעדרות כמעט סימנים צורניים שיעידו על תפקידן הדקדוקי. תחת זאת, יש חשיבות רבה לסידור המילים במשפט.
השפות הסיניות נבדלות פחות בדקדוק ויותר באוצר המילים ובהגייה. בדומה לשאר השפות הסינו-טיבטיות, השפות הסיניות השונות הן שפות טונאליות – כלומר, קיימות מילים בעלות משמעויות שונות, שנבדלות רק בטון ההגייה; לדוגמה: במנדרינית ארבעה טונים, בקנטונזית בין שישה לתשעה טונים, ובטייוונית כשבעה טונים.
השפות הסיניות הן חד-הברתיות במקור – כלומר, כל מילה היא בת הברה אחת. אך עקב שינויים מודרניים שחלו בשפות הסיניות, כיום נעשה שימוש נרחב במילים בנות שתי הברות או יותר. מאחר שהכתב הסיני אינו פונטי, עברה השפה שינויים רבים. לאורך אלפי שנותיה המתועדות, אין כמעט כל קשר בין הכתב להגייה, ואותו הסימן ייקָרֵא באופן שונה בכל שפה סינית.
בסינית הקלאסית ובעיקר בספרות האלף הראשון שלפני הספירה, מודגש השימוש בחד-הברתיות. בתקופת סין הקיסרית, התרחקה השפה המדוברת מהשפה הספרותית (言文– וון-ין) והתפתחה לכיוון דו-הברתי. מאוחר יותר, באמצע המאה ה-19, החלו להתווסף לשפה המדוברת מילים המרכיבות 3 הברות ויותר.
המבנה הבסיסי של המשפט בסינית הוא של נושא-פועל-מושא, אך קיים גם מבנה משפט נטול פועל, בדומה למשפטים השמניים בעברית. הבדל משמעותי נוסף הבולט לעין הוא העובדה שמשפטי זיקה מופיעים לפני המשפט העיקרי ולא אחריו. כמו כן, הדקדוק מאפשר בניית משפט בסינית ללא נושא. הטיית פעלים לפי זמנים כמעט ואינה קיימת אף היא. עם זאת, קיימות מספר מיליות של אספקט ומודוס (בשפות שאינן עברית, משמשות לסימון של פעולה מתמשכת, מושלמת וכו'), המצטרפות בדרך כלל לפועל.
קנטונזית תקנית
קנטונזית תקנית (בסינית מפושטת: 广东话, יוטפנג: Gwong2dung1 waa2, פין-יין: Guǎngdōnghuà) היא שפה סינית הנחשבת לשפה השנייה המדוברת ביותר בסין, אחרי מנדרינית. בנוסף, היא השפה המדוברת ביותר באזורים המיוחדים בסין, הונג קונג ומקאו. קנטונזית נחשבת ללינגואה פרנקה של מחוזות ואזורים מסוימים בדרום סין, המרכזי שבהם הוא גואנגדונג (הקרוי גם קנטון, ומכאן שם השפה) ובמחוזות נוספים בדרום סין, דוגמת גואנגשי. השפה מדוברת במדינות נוספות בדרום מזרח אסיה (בעיקר בווייטנאם ובמלזיה, כמו גם בסינגפור ובקמבודיה במידה פחותה) ונחשבת לשפה המדוברת ביותר בקרב סינים שהיגרו למערב.
הקנטונזית היא הניב הנפוץ ביותר ממשפחת הניבים המכונה יוּאֵה (粵). בסין היא מדוברת על ידי 52 מיליון אזרחים שהם 4.5% מאזרחי סין.
ישנן מספר שיטות ליטון של קנטונזית, המרכזיות שבהן הן יוטפנג ותעתיק ייל.
קנטונזית כשפה סינית
על אף שקנטונזית חולקת אוצר מילים נרחב עם השפה המנדרינית, שתי השפות הסיניות אינן מובנות הדדית, בעיקר בשל הבדלים פונולוגיים ודקדוקיים. הבדל בולט נוסף בין קנטונזית למנדרינית הוא אופן כתיבת המילה המדוברת. מעט מאוד דוברי קנטונזית בקיאים באוצר המילים הקנטונזי המלא בכתב. כתוצאה מכך, מילים רבות כתובות בצורה הדומה למנדרינית תקנית.
ואולם, בשנים האחרונות פועל הממשל בסין למזער את השימוש בקנטונזית במדינה. כך למשל, בשנת 2010 הוצע על ידי השלטון ששידורי הטלוויזיה במחוז גואנגג'ואו יגדילו את כמות התכנים המשודרים במנדרינית, על חשבון תוכניות קנטונזית. עצם הניסיון לקדם זאת, הוביל להפגנות במחוז, שבסופו של דבר הניאו את הרשויות מלהתקדם עם ההצעה. פעולות מסוג זה חיזקו את הזהות הלשונית של דוברי הקנטונזית ביחס לדוברי שפות סיניות אחרות.
בינה - התנועה ליהדות חברתית
בינה - הבית של היהדות הישראלית (גם: בינ"ה, ראשי תיבות של "בית יוצר נשמת האומה", ביטוי שטבע חיים נחמן ביאליק) הוא ארגון שעוסק בחינוך לזהות יהודית ותרבות ישראלית. הארגון הוקם ב-1995 על ידי חברים מהתנועה הקיבוצית לאחר רצח יצחק רבין, כדי לגבש תפישות של יהדות הומניסטית וליצור שפה משותפת שתוכל לגשר בין ציבורים בחברה הישראלית. בראש הארגון עומד ניר ברוידא.
בינ”ה מקדמת זהות יהודית חילונית עבור יהודים בישראל ובעולם הרואים ביהדות חלק חשוב מזהותם ומרכיב משמעותי בעיצוב תפיסת עולמם. תפיסת העולם של בינ״ה מקדמת יהדות עכשווית, מגוונת ופלורליסטית, וחיבור בין ארון הספרים היהודי ובין צדק ואקטיביזם חברתי ושאיפה לתיקון עולם. בינ״ה מקדמת חיבור בין לימוד תורה שוויוני ובין עשייה חברתית, התנדבות, ובניין קהילתי כביטוי מעשי ליהדות. בבינ״ה רואים בלימוד כערך מרכזי ופועלים להגדלת האוריינות היהודית של הציבור הישראלי הרחב. בבינ״ה מקדמים לימוד המוביל ללקיחת אחריות על הזהות היהודית, מעגל השנה, טקסי החיים והמסורות במרחב הציבורי, בקהילה ובמשפחה.
הארגון שואף לצמצם את הפערים הכלכליים בישראל ולהקים חברה צודקת יותר. הוא מפעיל גרעיני מתנדבים ופעילים מהמכינה הקדם צבאית. הארגון היה בין המייסדים של מרכז הוויה - טקס ישראלי ב-2006, ובין השותפים להקמת "ברית חושך לגרש" למאבק בגזענות בישראל ב-2009. בנוסף, לקחו פעילי בינה חלק פעיל במחאה החברתית בשנת 2011, והם משתתפים בפעילויות למען פליטים ומבקשי מקלט בישראל.
הארגון חבר באיגוד ההתחדשות היהודית.
קמפוס גני טבע ובית בינ"ה בתל אביב
קמפוס גני הטבע בתל אביב מאכלס את מטה בינ"ה, את בית בינ"ה תל אביב, מכינת בינ"ה למנהיגות ע"ש אריה לובה אליאב, שנת השירות ע"ש אריה (בודה) בודנהיימר וכמרכז לימוד להשתלמויות וקורסים של הארגון. הקמפוס מאכלס גם את הישיבה החילונית של בינ"ה בראשות אילה דקל.
במתחם, לומדים את ארון הספרים היהודי הכולל מקרא, משנה, גמרא, פילוסופיה יהודית, שירה עברית ועוד במסגרת תוכניות הלימוד "קדמה" (למתחילים), "ימה" (למתקדמים) ו"בינה און ליין" ללימוד מקוון. בין המורים: רמי פורת, אילה דקל, אליוט וייסרוב גלסנברג, מוקי צור, ערן ברוך, ד"ר שוש שפירא, ליאור טל ועוד.
הקמפוס מהווה גם את מתחם הלימוד של מכינת בינ"ה למנהיגות - בה חברים צעירים לפני גיוס יחד עם בני נוער יהודיים מחו"ל הלומדים ומתנדבים למען הקהילה, וכן שנת השירות של בינ"ה - "בארות" העוסקת בנושאים חברתיים בדרום ת"א.
בית בינ"ה ת"א בראשות לינור פיינשטיין מקיים אירועים ומפגשים בקהילה לאורך כל השנה, כדוגמת קבלות שבת, אירועי חגים ותרבות עברית לקהל הרחב.
בית בינ"ה בבאר-שבע
בית בינ"ה בבאר שבע הוקם בשנת 2013 ובראשו עומדת נעמי צורף. בית ממוקם בעיר העתיקה בבאר שבע ומקיים אירועים ומפגשים בקהילה לאורך כל השנה, כדוגמת קבלות שבת, אירועי חגים, מפגשי זהות יהודית, ותרבות עברית לקהל הרחב.
בתי בינ"ה נוספים בארץ ובעולם
בתי בינ"ה נוספים ניתן למצוא בארץ בקיבוץ הזורע ובקיבוץ רמת רחל ובחו"ל בפאלו אלטו קליפורניה. בתים אלו מקיימים מפגשים ואירועים לקהילה בנושאי זהות יהודית ותרבות עברית. סוג נוסף של בתי בינ"ה ניתן למצוא בדרמסאללה בהודו ובקוסקו בפרו. בתים אלו נפתחים לקראת חגי תשרי ופסח ומהווים בית למטיילים ולתרמילאים ישראליים המעוניינים לפגוש יהדות ישראלית שוויונית, מכבדת ומכילה גם בחו"ל. בטווח הקרוב צפוי להיפתח בתי בינ"ה בארצות נוספות.
המכינה הקדם צבאית ע"ש אריה לובה אליאב
המכינה פעילה מאז שנת 2006, ולומדים בה למעלה ממאה תלמידים בשנה. תלמידי המכינה מתגוררים בקומונות בשכונת שפירא, ומשנת 2020 גם בשלוחה חדשה ברמת גן, סמוך לבית הספר למשחק בית צבי, החניכים מתגוררים עם הסטודנטים של בית הספר ומתנדבים תחת רווחת רמת גן. מייסדת המכינה היא עורכת הדין טל שקד, אשר עמדה בראשה עד שנת 2008. עד לשנת 2013 מילא את התפקיד ליאור טל. מתשע"ה משמש יובל לינדן כראש המכינה.
פעמיים בשבוע עוסקים התלמידים בעשייה חברתית בשכונות דרום תל אביב-יפו, מפעילים מועדוניות, חונכים ילדים, מסייעים למהגרי עבודה ומלווים קשישים.
חיי הקבוצה השיתופיים כוללים את חלוקת החניכים לקבוצות המנהלות תקציב ומשק בית משותף. הקבוצות משתתפות באירועים קהילתיים של הישיבה החילונית בדגש על שבתות וחגים. המכינה מבוססת על עצמאות החניכים והשתתפותם בקבלת ההחלטות במכינה.
המכינה שואפת להגביר את המוטיבציה לשירות משמעותי בצה"ל יחד עם חינוך לשמירה על ערכי כבוד האדם במהלך השירות ולאחריו. במסגרת ההכנה לצה"ל פוגשים החניכים דמויות מהצבא ומחוצה לו. חניכי המכינה בסדרות משתתפים בסיורים בישראל, טיולים ואירועי תרבות.
שנת השירות בארות ע"ש אריה (בודה) בודנהיימר
המסלול מציע שילוב של למידה משמעותית, חיי קבוצה עצמאיים, ועשייה חברתית וחינוכית משמעותית, ובראשו עומד אורי רביב. העשייה החברתית היא לב ליבה של שנת השירות ואנו משקיעים בה זמן רב בכל ימות השבוע. החניכים מתנדבים ופועלים במוקדי משימה הפרושים בעיר ועובדים עם מגוון אוכלוסיות לפי הצורך ולפי בחירה ונטייה אישית ככל האפשר. חניכי שנת השירות עובדים בבתי ספר יסודיים ותיכונים בעיר, מרכזי נוער, מרכזי קשישים, מרכזי יום לפגועי נפש, מסגרות לאנשים עם צרכים מיוחדים, עבודה חקלאית ועוד. לצד מוקדי המשימה הקומונות פעילות ושותפות בהפקת וארגון אירועים קהילתיים בישיבות החילוניות כמו קבלות שבת, אירועי חגים לקהילה ועוד.
אנו מאמינים שהלימוד הוא המצע לגיבוש הזהות האישית והערכים, והוא ההשראה לעשייה החברתית. בשנת השירות של בינ”ה אנו לומדים במסגרת הקומונות כיום וחצי בשבוע, לצד העבודה החינוכית. בלימוד אנו פוגשים את ארון הספרים היהודי על כל גווניו, היסטוריה, ספרות עברית, ציונות, מגדר ועוד נושאים רבים אחרים, במטרה שילוו את שנת השירות על כל היבטיה ופעילויותיה.
המכינה הנודדת מסבח"ה - מסע בחברה הישראלית
מכינת מסבח"ה היא מסלול ייחודי, נודד של חצי שנה. המכינה מגוונת ומעורבת (חילוניים ודתיים) היוצאת למסע בין יישובים וקהילות שונות בחברה הישראלית המספרות את הסיפור הישראלי של כולנו. במסגרת התוכנית תחוו לימוד על נושאים הקשורים לקהילות בפרט ולחברה הישראלית בלבד, תתנסו בחיי קהילה ייחודיים ותפגשו את האחר ואת עצמכם במקומות שונים ומגוונים. כל זאת לצד חיי קבוצה, שיתוף וניהול עצמאי, תכנים ופעילויות כהכנה לקראת שירות משמעותי בצה”ל, סדרות טיולים ועוד
עבודה עם בתי ספר ועם צה"ל
מחלקת החינוך של בינ"ה בראשות ורד פרמון, מקיימת פעילות עניפה לבתי ספר (יסודי, חטיבת ביניים ותיכון), מוסדות חינוך, סגלי הדרכה למורים וכן פעילויות מגוונות למוסדות וארגונים בנושאים: זהות יהודית, יהדות חברתית ויהדות כתרבות.
אנו מגיעים לעשרות בתי ספר, ואלפי תלמידים ומורים בשנה, לפעילויות המשלבות את ארון הספרים היהודי והחברה הישראלית. הפעילות כוללת מגוון רחב מאוד של מופעים מוזיקליים לחגים, סיורים חברתיים, ימי עיון וסדנאות, הכשרות והשתלמויות מורים. פעילויות בינ"ה ניתנות הן במסגרת סל החוויות, התל"ן ואף מערכת הגפ"ן של משרד החינוך.
במסגרת עבודת המחלקה עם צה"ל, מקיימת המחלקה שבתות חינוך למפקדים בנושאים: יהדות חברתית וזהות יהודית. המחלקה מקיימת ימי עיון, סמינרים, הרצאות, סיורים וסדנאות לקצינים בדרגות בכירות בצה"ל.
מנחי הסדנאות נפגשים אחת לשבועיים ליום לימודים הכולל לימודי יהדות בגישה פלורליסטית וכן לימוד מיומנויות הנחיה וליווי ההנחיה בשטח.
מיזמים נוספים
בעבר התקיימו דיונים פתוחים לכלל הציבור בנושא פרשת השבוע מזוויות שונות במרכז הקהילתי של שכונת שפירא. החל משנת 2013 כותבים אנשי הארגון פרשנות שבועית באתר בינ"ה וברשתות החברתיות.
פרסים והישגים
בינ"ה זכתה בפרס קונסטנטין בחינוך היהודי מאוניברסיטת תל אביב על הצלחתה בשימוש בערכים יהודיים לקידום שירות קהילתי וצדק חברתי בקרב בני הנוער.
בשנים 2009–2010 זכתה בינ"ה בקו קרן ג'רלד בפינת השלום על עבודתה למען פלורליזם יהודי ופעילות חברתית בבאר שבע.
בשנת 2013 רכשה בינ"ה מכרז פומבי להוראת קורס לקציני צה"ל שנועד לחזק את הערכים והאופי היהודיים והישראליים.
גל חום
גל חום הוא שם המתאר ימים אחדים של מזג אוויר חם במיוחד, יחסית למזג האוויר השגרתי באותו מקום ובאותה עונה. היחסיות של תופעה זו פירושה שטמפרטורות שנחשבות כגל חום בעיני תושבי אזור מסוים, לא ייחשבו ככאלה בעיני מי שמתגורר באזור אחר, חם יותר. המונח "גל חום" מתייחס גם לחריגות המתרחשות מדי שנה, וגם לחריגות המתרחשות לעיתים נדירות, אחת לעשרות שנים.
מודלים אקלימיים צופים עלייה בתדירותם, עוצמתם ואורכם של גלי חום כתוצאה מההתחממות העולמית.
גל חום מלווה לעיתים גם בלחות גבוהה, המגבירה את המועקה שגורם גל החום לבעלי החיים ולאדם. בישראל ידועים גלי חום בשם שרב, המלווים ביובש רב.
באקלים מתון, גל חום נחשב לתקופה של שלושה ימים לפחות שבהם הטמפרטורה היא 30 מעלות צלזיוס לפחות. באוסטרליה זו טמפרטורה שגרתית ביום קיץ, ואינה נחשבת לגל חום. בתחילת 2006 פקד את אדלייד שבאוסטרליה גל חום שנמשך חמישה ימים, שבהם עלתה הטמפרטורה על 40 מעלות צלזיוס.
אזורים מסוימים בכדור הארץ חשופים יותר לגלי חום. כאלה הם, למשל, אזורי אקלים ים תיכוני.
גלי חום חמורים עלולים לגרום למוות, בעיקר של זקנים. במהלך גל חום גדל הסיכון שפעילות גופנית תגרום למכת חום. גל חום המלווה ביובש עשוי לגרום לגל שרפות.
בגל חום כבד שפקד את אירופה בקיץ 2003, נספו אלפי אנשים, מרביתם בצרפת, שם נספו יותר מ-15,000 אנשים.
גל החום הממושך ביותר שנרשם פקד את מערב אוסטרליה ב-31 באוקטובר 1923, והוא נמשך 160 יום, שבהם נמדדה טמפרטורה העולה על 37 מעלות צלזיוס.
בקיץ 2010 פקד גל חום כבד את חצי הכדור הצפוני, ותוצאותיו ההרסניות ניכרו במיוחד ברוסיה.
בגל חום מתמשך שפקד את הודו במאי 2015 נספו כאלפיים אנשים.
אימרה מונטאג
אימרה מונטאג (בהונגרית: Montágh Imre; בודפשט, 29 ביולי 1935 – בודפשט, 14 באוגוסט 1986) היה מרצה יהודי-הונגרי לחינוך מיוחד, קלינאי תקשורת, פרופסור חבר באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע. משתתף מפורסם בתוכניות אימון דיבור/נאום פופולריות. מונטאג היה המומחה החשוב ביותר בהונגריה בדיבור, רטוריקה וקלינאות תקשורת אחרי שאנדור פישר שהיה מבוגר ממנו ב-20 שנה.
הוא נהג לומר:
ביוגרפיה
אימרה מונטאג נולד בבודפשט במשפחה יהודית אמידה בעלת אחוזות. לאחר שכמעט גורש למחנה ריכוז בילדותו וניצל בנס, נעקרה וגורשה משפחתו על ידי הממשלה הקומוניסטית שלאחר מלחמת העולם השנייה בשל היותם בעלי רכוש אחוזות גדול. הוא נאלץ לעבוד מגיל חמש עשרה. למד בשתי הכיתות האחרונות של בית הספר התיכון בשיעורי הערב. סיים את לימודיו במכללה לחינוך מיוחד ב-1959. באותה תקופה, הקשיב לעיתים קרובות להרצאות האנתרופוסופיות של הסופר שאנדור טרק שנערכו בדירות. בתום לימודיו עבד בעיר ואץ עם ילדים חירשים ואז החל ללמד טכניקת דיבור להכשרת שחקנים חובבים. לא ניתן היה להגשים את חלומו הישן להיות שחקן, אך משנת 1962 הרצה באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע. באותה שנה פורסם ספר התרגול שלו תחת השם "מיומנויות טכניקת דיבור". הוא נתן הרצאות וכתב מאמרים על דיבור ורטוריקה הונגרית, שהפך לנציג המצוין והמומחה שלהן. משנת 1969 לימד גם ב"מכון לטיפול וריפוי בדיבור" בבודפשט. הוא לימד שביטוי מילולי והתנהגותי הוא האדם עצמו. משנת 1973 היה פרופסור חבר באוניברסיטה לאמנויות הבמה. במקביל לימד במכללה לחינוך מיוחד, וכן לקח על עצמו את הוראתם של שחקנים ומשוררים הונגרים שהתגוררו במדינות שכנות. בשנות ה-80 של המאה ה-20 הופיע במספר תוכניות רדיו וטלוויזיה כמומחה ומנחה, מה שזיכה אותו בהכרה לאומית. ב-1987, הוא קיבל פרס (לאחר מותו) על סדרת הטלוויזיה שלו "צידה לדרך" (Útravaló), שיצאה גם ב-VHS. כיום ניתן לצפות ברבות מעבודותיו באתר שיתוף הקבצים של יוטיוב.
מותו
ב-1 באוגוסט 1986 נסעה כל המשפחה לבקר את הוריה של אשתו בקישמרוש. הוא לא איבטח כנראה את מכוניתו עם בלם היד כמו שצריך והמכונית התחילה להתדרדר במדרון. מונטאג ניסה לעצור אותה בגופו, אך לא הצליח, הוא נפל לתוך תעלה של שלושה מטרים, והמכונית התנגשה בו. סדרת פעולות לא הצליחה להציל אותו, פציעותיו הפנימיות גרמו למותו שבועיים לאחר מכן בגיל 51.
הוקרה
חלק משמעותי מחייו בילה בשירות השפה ההונגרית. לפי אמנות הפיוט (Ars poetica) שלו, העתיד שייך לפדגוגיה הממוקדת באישיות. זה לא הגדלת מערכי הידע, אלא האידיאל האנושי שחשוב. הוא לימד את התופעה המסובכת ביותר, דיבור ווקאלי, בעיקר באמצעות ניתוח פסיכולוגי. מטרתו הייתה תיקון הדיבור וכן ללמד את עולם המחוות המטאקומוניקטיביות. הוא לימד בתיאטרון, בתיאטרון בובות, בפסיכודרמות, הראה כיצד לחיות את החיים עם הסתירות שלהם. מונטאג שיתף את הקהל המקצועי ואת הקוראים המתעניינים בפיתוח דיבור בחוויותיו ובמחשבותיו החשובות במספר ספרים.
אימרה מונטאג היה איש מקצוע מעולה ומורה, showman, הומניסט ובעיקר בן אדם. הוא תמיד התייחס לתלמידיו, לעמיתיו ולחבריו באותה אנושיות, מונטאג היה אדם אדיב, ידידותי ופתוח להפליא.
כתב סיני
הכתב הסיני (漢字/汉字) הוא כתב לוגוגרפי המשמש לכתיבת שפות סיניות. הכתב התפתח כבר לפני למעלה מ-3,000 שנה. התיעודים המוקדמים ביותר של כתב סיני מתוארכים לכ-1200 לפני הספירה בעת שגשוג שושלת שאנג. השפה הכתובה מהווה גורם מאחד, שכן גם אם ישנו דמיון בין השפות הסיניות השונות, הן אינן מובנות הדדית בדיבור. הוא נמצא בשימוש גם ביפנית וברמה מוגבלת גם בקוריאנית. בעבר שימש אף לכתיבת וייטנאמית.
באופן מסורתי, הכתב הסיני נכתב בעמודות הנקראות מלמעלה למטה מימין לשמאל, אך כיום נכתב הכתב הסיני בעיקר בשורות אופקיות משמאל לימין, אם כי לעיתים הוא נכתב עדיין מלמעלה למטה, ולעיתים אף מימין לשמאל. כל תו מייצג צליל ולרוב אף מילה או רעיון (מורפמה); מכיוון שהסימנים משמשים בשפות שונות, הרי שהם נהגים בצורות שונות בהתאם לשפה או לניב. עם זאת, כאשר הם משמשים בסינית (או בקוריאנית), הם תמיד חד-הברתיים. לכל סימן בכתב הסיני יכולות להיות משמעויות רבות ומגוונות, ולסימנים רבים יש אף יותר מצורת הגייה אחת בהתאם למשמעות שלהם.
כתובות עצמות הניחוש
כתובות עצמות הניחוש (甲骨文 - ג'יא-גו-וון) נתגלו באתר הארכאולוגי חורבות יין (殷墟 - יִין שׂוּ) ליד העיר אניאנג שבמחוז חנאן בתחילת המאה ה-20. הן מהוות את המסמך הסיני הקדום ביותר שהתגלה עד כה ותוארכו לסביבות שנת 1200 לפנה"ס. כ-100,000 כתובות על גבי עצמות ושריונות צבים נמצאו באתר. בין השאר נכתב בהן על קיום רישומים נוספים על גבי ענפי חזרן (במבוק). מכיוון שכך, ומאחר ומדובר בכתב מפותח, נעשה ניסיון למצוא כיתובים עתיקים יותר, אולם, אם התקיימו רישומים כאלו הם לא נמצאו עדיין או שנתכלו. כלי חרס נאוליתיים, עם סימנים חרוטים וצבועים עליהם, שנמצאו, לא הודגמו כקשורים לשפה הסינית. רוב סימני עצמות הניחוש הם פיקטוגרפיים (ציוריים) בעלי אוריינטציה פיגורטיבית (דמויות) או רעיונית מופשטת. כמו כן קיימים סימנים מושאלים על בסיס דמיון בין צלילים ואף סימנים המורכבים משורש משמעי וחלק פונטי, המזכירים סימנים מודרניים.
התפתחות הכתב
מכתובות עצמות הניחוש בסוף האלף השני לפנה"ס, ועד סוף האלף הראשון לספירה כשנחתם גיבושו, עבר הכתב הסיני הפשטה והאחדה סגנונית. הסימנים רובעו בתקופת מלכות שאנג. בכתובות הברונזה (金文- גִּ'ין-וֶן) מראשית תקופת שושלת ג'ואו כל הסימנים הם בערך באותו גודל. מאוחר יותר, בכתובות חזרן, אבן, חימר וירקן שנמצאו ותוארכו לתקופות המגיעות עד למאה ה-5 לפנה"ס, מודגמים תהליכי שינוי - מציורים לצורות גאומטריות – באותיות.
ב-221 לפנה"ס הוכנסה הרפורמה בכתב של הקיסר צִ'ין שְׁה חְוַאנְגּ משושלת צ'ין - כתב החותם (篆書- ג'ואן שו), או כתב החותם הקטן (小篆- שיאו ג'ואן), אשר כלל צורה אחידה לסימנים בעלי וריאציות שונות, "ריבוע" נוסף של האותיות והפשטה של הסימנים. מכתב זה התפתח כתב הפקידים (隸書- לי-שו), אשר עליו התבסס הכתב הרגיל (楷書- קאי-שואו). הכתב הרגיל הוא זה שנמצא בשימוש מתקופת שושלת האן (漢- 206 לפנה"ס עד 220 לספירה) ועד היום, למעט הפשטתם של כשליש מהסימנים בין השנים 1956 ל-1964 בידי ממשלת הרפובליקה העממית. הסימנים הפשוטים (簡體字– גְּ'יֶן-טי-דְזְה) נהוגים כיום ברפובליקה העממית של סין, אך לא ברפובליקת סין (טאיוואן). הסימנים המורכבים (繁體字- פאן-טי-דְזְה) עדיין משמשים בטאיוואן ובהונג קונג; כמו כן הם עודם בשימוש ברחבי סין, למשל בספרות האקדמית.
סימני הכתב הסיני
הכתב הסיני אינו אלפביתי. קיים ויכוח בין מלומדים בנושא קיטלוגו ככתב לוגוגרפי (בו האותיות מחזיקות משמעות ולא צלילים) או כתב המשלב משמעות וצליל. בפועל, מרבית הסימנים בסינית מפושטת משלבים מרכיב פונטי ומרכיב סמנטי. האותיות הסיניות מורכבות מקווים אשר יוצרים "שורשים" (部首- בו-שואו) בסיסיים. שורשים אלו מצטרפים ויוצרים סימנים. סימן מודרני מורכב בדרך כלל משני שורשים. בחלק גדול מהסימנים שורש אחד קשור למשמעות הסימן והשורש השני לצורת ההגייה. אולם לא תמיד כך הדבר עקב הבדלים שנוצרו בצורות הגייתם הסימנים בשפות שונות.
ישנה טענה כי כל סימני הכתב הסיני מבוססים בעיקרם על כמאה איורים, שלושים גרסאות-רכיב ושלושים רכיבים נתמכים. עשרות אלפי האותיות הסיניות הן הרכבים של הסימנים הבסיסיים הללו, ובנויות באופן הגיוני. למשל: "דמעה" היא מים-עין, "לנוח" הוא אדם-עץ, "מדינה" היא מתחם-מלך, "חלב" הוא כוח-אישה, "פרח" הוא עשבים-אדם-סכין (עשבים שהאדם חותך).
סינית מפושטת
בשנת 1956 ערך ממשל הרפובליקה העממית של סין רפורמה בסימנים רבים, מתוך מטרה להקל על לימוד וכתיבת סימנים רבים, שבמהלך ההיסטוריה הלכו ונהיו מורכבים. במסגרת שיטה זו, המכונה סינית מפושטת פושטו סימנים רבים באמצעות פישוט השורשים מהם מורכבים הסימנים. כך למשל השורש 貝 הפך ל-贝, גם לבדו וגם כחלק מסימן אחר: 贪<=貪 ,员<=員 ,贴<=貼 וכו'. פישוטים אחרים היו פחות שיטתיים, למשל הפיכת הסימן 體 ל-体, 寫 ל-写 ו-護 ל-护. שינויים אלה התבססו פעמים רבות על גרסאות שונות של סימנים שהיו קיימים כבר, בעיקר בקליגרפיה. מטבע הדברים הממשלה היריבה היושבת בטאיוואן, כמו גם תושבי הונג קונג ומקאו לא אימצו את הרפורמה, וממשיכים להשתמש בכתב הקודם, המכונה סינית מסורתית, עד היום. סינגפור, לעומתן, אימצה את הכתב המפושט, וכמוה גם חלק מן הקהילות הסיניות ברחבי העולם.
תרבות הכתב הסיני
חשיבות השפה הכתובה המרכזית נובעת מריבוי הדיאלקטים. היא מאפשרת אחסון ותקשורת של מידע בצורה אחידה ברחבי שטח עצום ומגשרת על הפער שיוצרים הדיאלקטים. כבר ב-221 לפנה"ס, עם האיחוד הראשון של הממלכות בשושלת צ'ין, הקיסר הראשון צִ'ין שְׁה-חְוַאנְגּ קבע סגנון כתב אחיד.
התרבות הסינית מאוחדת על ידי הכתב ולפיכך, במידה מסוימת, מוגדרת על ידו. קריאה, שינון וכתיבה קליגרפית של שירה היו הכרחיים לעילית המשכילה והשלטת בסין הקיסרית. באמנות הסינית הקליגרפיה זכתה ליחס מועדף מזה שהוענק לה באירופה. שימוש דתי בכתב נעשה על מנת לתקשר עם רוחות האבות, והאלים. כמו כן, בעבר היה הכתב הסיני, ולא הדיבור, ה"לינגואה פרנקה" של מזרח אסיה ושימש את האליטות והשלטונות בכל מזרח אסיה. ביפן, בקוריאה ובווייטנאם נהגו לכתוב בעבר בכתב סיני. הדבר משתקף עד היום ביפנית ובקוריאנית, המשלבות עד היום סימנים סיניים בכתיבתם והשפעתו של הכתב הסיני ניכרת בצורות הכתב העצמאיות שפיתחו לעצמם שני העמים (בניגוד לוייטנאמית הנכתבת כיום באותיות לטיניות). דבר זה הביא לאחידות מסוימת בין התרבויות באזור כולו.
לאורך השנים נכתבו בסין הרבה יצירות כתובות. עד המאה ה-18 יותר ממחצית הספרים בעולם הודפסו בסינית. מהתקופות הטרום-קיסרית והקיסרית בלבד נשתמרו כ-50,000 ספרים. ממצאי מחקרים ששייכו ופענחו כתבים קדומים שנמצאו בסין הדגימו בעזרת השפה הסינית המשכיות תרבותית באזור. דוגמאות אחדות לכך ניתן לראות בכתבי עצמות הניחוש שנמצאו בסוף המאה ה-19 והוכחו כבעלי קשר לכתב הסיני המודרני, כמו גם בכתובות על גבי מקלות במבוק, בדי משי וכלי ברונזה שנמצאו בשנים האחרונות.
מילונים
תיעוד של השפה החל בעידן-הפרה קיסרי עם יציאתו של ה-אר-יא (爾雅) – ספר ובו אוצר מילים ומונחים ממוינים לפי סוגים ותחומים. במאה ה-1 לספירה כתב שׂו-שֶן (許慎) את ה-שְווֹ וֶן גְּ'יֵה דְזְה (說文解字), המילון הקדום ביותר בסין. אולם רק בנו זכה להגישו לקיסר ב-121 לספירה. מילון זה כלל פירושים ל-9,353 סימנים ו-450 שורשים ומהווה את המחקר הראשון על התחביר הסיני. הוא היה הראשון להסביר את דרכי היווצרותם של הסמנים, ערך דיון במרכיביהם הפונטיים והגדיר את ה"שורשים"(בו-שואו). לפי האמור לעיל, מובן כי הוא משמש מקור חשוב בחקר השפה הסינית גם היום, אף כי חלק ממסקנותיו בתחום מוטלות כיום בספק.
מילונים מפורסמים נוספים הם המילון הקיסרי של תקופת קאנג-שׂי (康熙字典 – פורסם ב-1716) שפירש 46,964 סמנים וסידרם לפי 214 שורשים וכן גם המילון הגדול של הסינית (漢語大字典 - פורסם ב-1990) המכיל 54,678 פירושים מסודרים לפי חלוקה ל-200 שורשים. למרות ריבוים של הסימנים ניתן להעריך כי משכיל סיני בן-ימינו לא נזקק ליותר מ-5,000 סמנים, ומילון עדכני נורמלי מכיל כ-7,000 סמנים בלבד, זאת עקב העובדה שסימנים רבים הם היסטוריים (או משמשים בניבים אחרים, וכדומה) ואינם בשימוש במנדרינית מודרנית. החלוקה לשורשים בסימנים הסיניים אינה מדויקת, נתונה לשינויים וכמו כן אינה תופסת לגבי כל הסמנים בשפה. לפיכך קשה מאוד לקטלגם או ללמדם בצורה שתיתפס כאלפביתית או אנליטית.
שיטות תעתיק
בשנת 1892 פרסם הרברט ג'יילס מילון אנגלי-סיני ובו שיטת תעתיק לכתב לטיני של ניב בייג'ינג של מנדרינית אותה פיתח על סמך שיטה ישנה יותר, המכונה שיטת וייד. השיטה החדשה קיבלה את השם וייד-ג'יילס ושימשה באופן נרחב בסין ובעולם המערבי, עד שהוחלפה על ידי שיטת פין-יין המבוססת על ההגיה הנהוגה במנדרינית תקנית. הפין-יין הפכה לשיטת הליטון הרשמית של הרפובליקה העממית של סין בשנת 1958 ולשיטת הליטון המועדפת על ידי האומות המאוחדות בשנת 1979.
ישנן מספר שיטות ליטון של קנטונזית תקנית. זו הנהוגה בסין מכונה יוטפנג, אך במערב נהוג תעתיק ייל.
תהליך ההפשטה של הצלילים בשפה המדוברת לאורך ההיסטוריה יצר כפלי משמעות בהברות רבות בשפה הקלאסית, שכאשר נכתבו בפונטיקה כלשהי לא ניתן היה להבינם. מסיבה זו אין ערך רב לתיעתוק פונטי של כתבים עתיקים לפי שיטות תעתיק מודרניות.
כתב סיני בשפות שונות
פרט למנדרינית ולקנטונזית, הכתב הסיני משמש כיום גם בכתיבת יפנית ובמידה מוגבלת גם בקוריאנית. עם זאת קיימים הבדלים משמעותיים הן בצורת הסימנים עצמם והם בצורת השימוש בהם.
יפנית
ביפנית מכונה הכתב הסיני "קאנג'י" והוא משמש לכתיבת היפנית בשילוב עם הכתבים הפונטיים קאטאקאנה והיראגאנה. הקאנג'י משמש בשני אופנים שונים. האחד מכונה "קוּנְיוֹמִי" והשני "אוֹנְיוֹמִי", והם נבדלים זה מזה בצורת ההגייה. שני השימושים זהים זה לזה בצורתם, וניתן להבחין ביניהם אך ורק לפי ההקשר במשפט. מרבית הסימנים משמשים בשני האופנים, כך שלמרבית הסימנים יש שתי הגיות שונות לפחות.
ההגייה של האוֹנְיוֹמי מבוססת על הגייה סינית כלשהי, ומשמשת ככלל לכתיבת מילים שמקורן בסינית, או מילים יפניות שנוצרו על בסיס סימנים סיניים. עם זאת, בניגוד לסינית, ההגייה אינה בהכרח חד-הברתית, ויכולה להיות גם דו-הברתית.
לעומת זאת: קוּנְיוֹמִי עושה שימוש רק במשמעות של הסימן כדי לכתוב מילים שמקורם יפני, ולכן הגייתו אינה מוגבלת במספר ההברות. על-פי רוב נכתב הקוניומי בצירוף עם אותיות היראגאנה, במיוחד בכתיבת פעלים ושמות תואר, מכיוון שההטיה של המלה אינה ניתנת לכתיבת בקאנג'י. לדוגמה, הסימן 売 מופיע במלה 販売 (הַאמְ-בַּאי - "מכירה") כאוֹנְיוֹמי, ובמילה 売れる (אוּרֶרוּ - "יכול למכור") כקוניומי. האוניומי במקרה זה הוא "בַּאי", ואילו הקוניומי הוא "אוּר (וּ)". ניתן לראות שהסימן משמש במשמעות דומה בשני המילים, אך ההגייה שונה לחלוטין.
שימוש נוסף של הסימנים הסיניים ביפנית הוא במתן שמות. גם כאן לסימנים משמעות דומה, אך לעיתים קרובות הגיית הסימנים שונה בשמות פרטיים הן מהאוניומי והן מהקוניומי. למשל האוניומי הנפוץ של הסימן 和 הוא ווָה, כמו למשל במילה 平和 (הֵייווָה - שלום), הקוניומי הנפוץ שלו הוא נָגוֹמ (וּ) כמו במילה 和む (נָגוֹמוּ - להרגיע), אך בשמות הוא יבוטא בדרך כלל קָזוּ, כמו בשם 和子 (קָזוּקוֹ).
פרט לאופן השימוש השונה, קיימים הבדלים מהותיים גם בצורת הסימן בין הסינית ליפנית. במהלך ההיסטוריה עברו סימנים רבים הפשטות שונות, ולאחר מלחמת העולם השנייה נערכה רפורמה רשמית, כשממשלת יפן אימצה באופן רשמי הפשטות שונות ואף הרחיבה אותן. סין אף אימצה אחדות מההפשטות היפניות כשערכה את הרפורמה בכתב בשנת 1956 (ראו לעיל), אך ככלל, הרפורמה היפנית בכתב שונה מהותית מזו הסינית, כפי שממחישה הטבלה הנתונה להלן:
קוריאנית
בגלל הבדלי הגייה (בין היתר בשל היעדר טונים בקוריאנית), קיימים רבים בקרב מילים שמקורן בסינית. לכן, לעיתים נעשה גם שימוש בסימנים הסיניים כדי לבאר משמעות של מילים קשות בטקסט.
הסימנים הסיניים משמשים בקוריאה גם במתן שמות. ככלל, למרבית השמות הקוריאניים יש משמעות הנגזרת מהסימנים הסיניים של שמו, ובמובן זה השמות הקוריאניים דומים בתבניתם לאלו הסיניים (כלומר, שם משפחה המורכב מסימן אחד, ושם פרטי המורכב משני סימנים בדרך-כלל). כך למשל, שמו של באן קי-מון נכתב בקוריאנית כך: 반기문, ובכתב סיני הוא נכתב כך: 潘基文.
בקוריאה הצפונית השימוש בסימנים סיניים כמעט שלא קיים. הסיבה נעוצה בכך שהמשטר נוהג במדיניות של העצמת הזהות הקוריאנית, ומשתדל ככל האפשר לצמצם השימוש במילים שאולות, כולל מילים סיניות, ולהעדיף חלופות קוריאניות.
פארק ליידי בירד ג'ונסון
פארק ליידי בירד ג'ונסון (באנגלית: Lady Bird Johnson Park) ממוקם על האי קולומביה שבנהר הפוטומק בשטח העיר וושינגטון בירת ארצות הברית. בשנת 1968 נקרא הפארק על שמה של ליידי בירד ג'ונסון, הגברת הראשונה, בשל פעילותה לייפוי העיר וושינגטון בכלל והאי עצמו בפרט בשנת 1965 במסגרתה ארגנה נטיעות בכל האי.
האי מקושר למרכז וושינגטון באמצעות גשר הזיכרון ארלינגטון.
באי ממוקמת חורשת הזיכרון ללינדון ביינס ג'ונסון שעל הפוטומק, אנדרטת הצי - צי הסוחר ומרינה. שבילי הליכה מקיפים את האי ומאפשרים צפייה באי רוזוולט הסמוך ובפנטגון.
בובי דארין
בובי דארין (באנגלית: Bobby Darin; נולד בשם Walden Robert Cassotto; 14 במאי 1936 – 20 בדצמבר 1973) היה זמר, שחקן ומוזיקאי אמריקאי. כזמר, דארין ביצע שירים במגוון סגנונות, בהם פופ, ג'אז, וקאנטרי.
ילדותו
בובי דארין נולד למשפחה ענייה ממוצא איטלקי, ברובע הברונקס, ניו יורק. האדם אשר נחשב כאביו (ולמעשה היה סבו) נפטר בבית כלא חודשים ספורים לפני לידתו. הוא גודל על ידי אמו פולי ואחותו נינה, אשר התקיימו בסיוע רשויות הרווחה עד אשר אחותו התחתנה. רק לאחר שהתבגר גילה דארין כי מי שחשב לאחותו נינה, אשר הייתה מבוגרת ממנו ב-17 שנים, היא למעשה אמו, וכי פולי, אותה חשב לאמו, היא למעשה סבתו. את זהות אביו הביולוגי מעולם לא גילה, זולת העובדה כי לאותו אב מעולם לא נודע על הריונה של נינה ולכן אף לא ידע כי נולד לו בן. סבתו פולי דאגה לחינוכו המוזיקלי ולקחה אותו להופעות מוזיקליות שונות.
דארין היה תינוק שברירי וחולה והחל מגיל שמונה לקה בהתפרצויות חוזרות של קדחת שגרונית. מחלתו פגעה קשות בתפקוד לבו ובזכרונותיו סיפר כי יום אחד שמע רופא אומר לאמו כי יהיה בר-מזל אם יגיע לגיל 16. התחושה לפיה חייו יהיו קצרים ליוותה אותו לכל ימיו ויצרה בו את הרצון העז לנצל את כשרונותיו המוזיקליים. כבר כנער ידע לנגן במספר כלי נגינה, בהם פסנתר, תופים וגיטרה. מאוחר יותר למד לנגן אף במפוחית וקסילופון.
דארין סיים בהצטיינות את לימודיו בתיכון ברונקס למדעים. בזכות הצטיינותו הוא התקבל ללימודים במכללת הנטר. כיוון שחפץ בקריירה מוזיקלית הפסיק את לימודיו במכללה והחל להופיע במועדוני לילה קטנים בעיר ניו יורק. בחופשת הקיץ הוא עבד באתרי נופש בהרי קטסקיל כמדיח כלים ובדרן.
כפי שנהגו ילדי מהגרים רבים, דארין שינה את שמו האיטלקי לשם פחות אתני. לטענתו, בחר את שמו באופן מקרי מתוך מדריך הטלפון.
קריירה
אחד הגורמים הראשונים להצלחת דארין כמבצע היה שיתוף הפעולה שהחל בשנת 1955 עם חברו ללימודים בבית הספר התיכון דון קירשנר. בשנת 1956 חתם סוכנו המוזיקלי על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים דקה. דארין פגש באותה תקופה בקוני פרנסיס, ובעזרת מנהלו היה צריך לכתוב שירים לזמרת. הקשר בין דארין לקוני פרנסיס נקטע באחת לאחר שאביה גילה כי השניים התאהבו ומתכננים להינשא בחשאי. השירים שהקליט דארין בחברת דקה זכו להצלחה מועטה בלבד.
בסוף שנות ה-50 עזב דארין את חברת דקה לטובת חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס שם כתב ועיבד שירים לעצמו ולאחרים. לאחר שלושה שירים שלא זכו אלא להצלחה בינונית, הקליט בשנת 1958 את השיר Splish Splash. השיר הפך ללהיט מיידי והסינגל נמכר ביותר ממיליון עותקים. לאחר הצלחת שיר זה הקליט דארין שירים נוספים באותו סגנון.
בשנת 1959 הקליט דארין את השיר Dream Lover, הקלטת בלדה זו נמכרה במיליוני עותקים. לאור הצלחתו הכלכלית גברה שליטתו של דארין בסגנון הפקת שיריו. להיטו הבא היה "מקי סכינאי" (Mack the Knife) מתוך אופרה בגרוש בהלחנתו של קורט וייל. השיר, בביצועו של דארין, הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים בארצות הברית ונותר שם במשך תשעה שבועות. תקליט זה זכה בפרס גראמי כ"תקליט השנה לשנת 1960". הקלטה זו נמצאת בהיכל התהילה של פרסי גראמי. הקלטתו הבאה הייתה השיר Beyond the Sea, ביצוע אנגלי ללהיט הצרפתי La Mer בביצועו של שארל טרנה (Charles Trenet). בשנת 1960 נשא לאישה את השחקנית סנדרה די, אותה פגש במהלך הסרטת הסרט "בבוא ספטמבר". הוא הופיעה אתה גם בסרטים "שיעור בנישואין" (1962) ו"דירת הפגישות" (1965).
בזכות הלהיטים שהקליט הפך דארין לכוכב זמר מבוקש והופיע בפני קהלי שיא במועדון הלילה הניו יורקי הנודע, קופקבנה, ובכל בתי הקזינו הגדולים בלאס וגס. לאחר שצפה בו בהופעה בלאס וגס, העיר הבדרן סמי דייוויס ג'וניור כי בובי דארין הוא "האדם היחיד אשר לעולם לא ארצה להופיע אחריו". בשנות ה-60 היה דארין אף בעלים ומנהל של חברת הפקה והוצאה לאור.
בשנת 1962 החל דארין לכתוב ולהקליט מוזיקה בסגנון קאנטרי, ובין להיטיו היו השיר Things, You're the Reason I'm Living, וכן. בשנת 1962 עבר להקליט בחברת התקליטים קפיטול רקורדס.
ב-1963 היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על משחקו בסרט קפטן ניומן לצידו של גרגורי פק.
ב-1969 שיחק בסרט הסוף המאושר בבימויו של ריצ'רד ברוקס.
מותו
בשנת 1973 התדרדרה בריאותו של דארין. לאחר שלא נטל תרופות למחלת הלב ממנה סבל מילדותו, לפני טיפול שיניים, הוא לקה באלח דם, אשר גרם לפגיעה בשסתומי הלב. דארין אושפז ב-11 בדצמבר במרכז הרפואי סידר-סיני בלוס אנג'לס לצורך ניתוח לתיקון שסתומים מלאכותיים שהושתלו בליבו בניתוח קודם. הוא מת ב-20 בדצמבר, דקות לאחר תום הניתוח. על פי צוואתו נתרם גופו למדע ולא נערך לו טקס הלוויה.
עין הנמר
עין הנמר (תרגום מקובל ל-Tiger's eye – עין הטיגריס) הוא כינויה של אבן חן, אחת מצורות המינרל קוורץ. עין הנמר שייכת לקבוצת המינרלים הטקטוסיליקטיים - (סיליקטים במבנה מרחבי), ונוסחתה הכימית הבסיסית היא בעיקר SiO2. עין הנמר היא אבן חן בגוונים של חום-אדום עד חום-צהוב, בעלת ברק משיי ובולטת בה תופעת עין החתול. עין הנמר נוצרת כתוצאה מהתמרה של קרוקידוליט (תצורה סיבית של המינרל ריבקיט הידועה גם כ"אזבסט כחול") שעובר סיליפיקציה (צירור או הצטוררות), דוגמה קלאסית של החלפה פסאודומורפית שבסיומה שומרת עין הנמר על המבנה הסיבי המקורי של הקרוקידוליט. כשתהליך הצירור אינו מושלם, נוצר סוג של עין הנמר שגונו כחול המכונה "עין הנץ" (Hawk's eye). עין הנמר הוא מינרל השייך לקבוצת הקוורץ, ותכונותיו הפיזיקליות והאופטיות זהות או כמעט זהות לקוורץ שקוף.
את אבני החן חותכים בדרך כלל בצורת קבושון במטרה להציג בצורה המיטבית את תופעת עין החתול שבה ניחנו. חימום מתון משנה את צבע האבנים לאדום. נעשה ניסיון להשתמש באבני עין הנמר בגווני דבש על מנת לחקות סימופאן, אבן חן יקרת ערך בהרבה המכונה "עין החתול", אבל התוצאה הסופית אינה משכנעת. זכוכית פיברואופטית סינתטית היא חיקוי נפוץ לעין הנמר ומיוצרת במגוון צבעים.
בימי הביניים האמינו שהאבן מעניקה הגנה בפני עין הרע וכישוף. הצלבנים וחוקרי הארצות הראשונים הקפידו לענוד תכשיט מאבן זו תמיד כדי להתגונן מסכנות.
המקורות העיקריים לעין הנמר הם כאמור דרום אפריקה ואוסטרליה. מקורות נוספים של עין הנמר הם הודו, סין, בורמה, נמיביה, קנדה, ארצות הברית וברזיל.
אלפבית קירילי
האלפבית הקירילי (Кириллица) הוא מערכת אותיות המכילה בבסיסה 32 אותיות, לכל אות יש שתי צורות - האות הגדולה (заглавные буквы) והאות הקטנה. כללי השימוש באותיות הגדולות והקטנות זהים לכללים אלו באנגלית. האלפבית הקירילי אומץ לכתיבה בכ-50 שפות, רובן בתחומי רוסיה, מרכז אסיה, ומזרח אירופה.
אלפבית זה נוצר במקור לכתיבת השפה הסלאבית הכנסייתית העתיקה בכתבי דת, ואומץ במהרה על ידי מספר שפות סלאביות אחרות. באימפריה הרוסית ובברית המועצות, שפות ילידיות ולא-סלאביות רבות נכתבות בו, בהן צ'וקצ'ית, קזחית, אוזבקית, טורקמנית, טג'יקית ומונגולית באסיה, אזרית, מולדובנית, קרלית, ואבחזית במזרח אירופה.
עם זאת, אחרי נפילת המשטר הסובייטי, רוב השפות הללו עברו לשימוש באלפבית הלטיני, ואילו במונגוליה, אחרי ניסיונות רפורמה שלא היו פופולריים, נשאר האלפבית הקירילי הכתב הרשמי במדינה. כיום משתמשות באלפבית זה שפות הודו-אירופיות: שפות סלאביות, איראניות, ורומאניות, ובנוסף, גם שפות אורליות, טורקיות, מונגוליות וקווקזיות.
מקור האלפבית הקירילי
מקובל להניח כי האלפבית הקירילי הומצא במהלך המאה ה-10 עבור השפה הסלובנית העתיקה ונקרא על שמו של המיסיונר הביזנטי הקדוש קירילוס. הוא מתבסס בחלקו על האלפבית היווני. ההיסטוריון שלמה אברהם רוזאניס ציין שהאחים קירילוס ומתודיוס שאלו אותיות מהכתב העברי כשפיתחו את הכתב הקירילי, כגון האותיות ש (Ш בכתב קירילי) ו -צ (Ц בכתב קירילי).
האלפבית הקירילי עוצב לצורתו המודרנית בשנת 1708 ברוסיה, בזמן שלטונו של פיוטר הגדול.
אותיות ותווים הנוספים על האלפבית הקירילי הבסיסי
А́ - משמשת ברוסית, בטג'יקית, בבלארוסית ובבולגרית.<BR> А̀ - משמשת ברוסית, בבולגרית ובסרבית.<BR> А̄ - משמשת באלאוטית, באבנקית, בצ’צ’נית, בבולגרית ובסרבית.<BR> Ӓ - משמשת בגגאוזית ובסרבית.<BR> Ґ - משמשת באוקראינית וברוסינית.<BR> Ђ - משמשת בסרבית, במונטנגרית ובסרבו-קרואטית.<BR> Ѓ - משמשת במקדונית.<BR> Е́ - משמשת ברוסית, בבלארוסית, באוקראינית וברוסינית.<BR> Ѐ - משמשת במקדונית.<BR> Е̄ - משמשת באלאוטית, באבנקית, בצ’צ’נית, בבולגרית ובסרבית.<BR> Ё - משמשת ברוסית ובבלארוסית.<BR> Є - משמשת באוקראינית וברוסינית.<BR> З́ - משמשת במונטנגרית.<BR> Ѕ - משמשת במקדונית.<BR> І - בעבר שימשה ברוסית. כיום משמשת בבלארוסית, בקזחית, ברוסינית ובאוקראינית.<BR> Ї - משמשת באוקראינית וברוסינית.<BR> И́ - משמשת ברוסית ובמקדונית.<BR> Ѝ - בעבר שימשה ברוסית. כיום משמשת באוקראינית.<BR> Ӣ - משמשת בטג'יקית, באלאוטית, בבולגרית ובסרבית.<BR> Ј - משמשת בסרבית, במקדונית ובמונטנגרית.<BR> Љ - משמשת בסרבית, בבוסנית, במונטנגרית ובמקדונית.<BR> Њ - משמשת בסרבית, בבוסנית, במונטנגרית ובמקדונית.<BR> О́ - משמשת ברוסית, בבלארוסית, באוקראינית וברוסינית.<BR> О̀ - משמשת בבולגרית.<BR> Ō - משמשת באבנקית ובצ'צ'נית.<BR> С́ - משמשת במונטנגרית.<BR> Ћ - משמשת בסרבית.<BR> Ќ - משמשת במקדונית.<BR> У́ - משמשת ברוסית, בבלארוסית, באוקראינית וברוסינית.<BR> Ӯ - משמשת בטג'יקית, בקרלית, באלאוטית וברוסינית.<BR> Ў - משמשת בבלארוסית, באלאוטית, בדונגאן, בניבחית, באוסטית ובאוזבקית.<BR> Џ - משמשת במקדונית, בבוסנית, במונטנגרית ובסרבית.<BR>
פוהרבישצ'ה
פוהרבישצ'ה (באוקראינית וברוסית: Погребище, ברוסית נהגה: פוגרבישצ'ה; ביידיש: פּאָרעבישטש) היא עיירה במחוז ויניצה שבאוקראינה, בסמוך למוצא נהר רוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
יישוב במקום מושבה של העיירה נזכר לראשונה בשנת 1148, ובתחילת המאה ה-13 נקרא היישוב בשמו הנוכחי. במאה ה-16 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
אלפבית קירילי
אותיות שנשמטו ברפורמה של 1917–1918
יאט Ять, הוחלפה על ידי Ее ברפורמות של 1917–1918:
פוהרבישצ'ה
יהודי פוהרבישצ'ה
ב-21 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הוציאו בה להורג תוך מספר ימים כמה עשרות יהודים, בסיוע שוטרים אוקראינים. ב-18 באוקטובר 1941 ריכזו שוטרים אוקראינים וגרמנים כ-1,300 מיהודי העיירה, ורצחו אותם בבורות ירי ביער סמוך. בימים שלאחר מכן נרצחו כ-400 יהודים נוספים שהסתתרו בעיירה ובכפרי הסביבה.
אלפבית קירילי
אותיות ארכאיות
האות פְּסִי:
פוהרבישצ'ה
יהודי פוהרבישצ'ה
כ-200 יהודים מסביבת העיירה, ויהודים שהצליחו להימלט מהאקציה בה, רוכזו בגטו קטן שהוקם ביישוב, בו הועסקו בעבודות כפייה, וסבלו מרעב ומקור. ביוני 1942 נרצחו כל יושבי גטו זה.
אלפבית קירילי
אותיות ארכאיות
האות קְסִי:
האות קופא:
יאס פשוטה:
יאס מורכבת:
צירוף של יאס קטנה ו-I:
יאס מורכבת בצירוף I:
צלצל
צִלְצָל (בלעז: הַרְפּוּן) הוא מכשיר דמוי-חנית המשמש לדיג, ולציד בעלי חיים ימיים גדולים כדוגמת לווייתנאים. הוא ממלא את תפקידו בכך שהוא ננעץ בחיה הניצודה, ומאפשר לדייג למשוך אותה אליו באמצעות חבל או שרשרת המחוברים אליו.
במראה החיצוני שלו הוא דומה לחנית. כלומר מוט ארוך שבקצה שלו ראש מחודד. אך בניגוד לראש החנית ראש הצלצל אינו מחובר למוט, אלא רק מולבש עליו. כאשר הצלצל פוגע בבעל חיים, ראשו המחודד חודר מתחת לעור, מתנתק ממוט הזריקה ומסתובב על צידו. כך הוא נשאר תפוס מתחת לעור. ראש הצלצל, שהתנתק מן המוט, מחובר לחבל. הקצה השני של החבל מוחזק על ידי הציד או קשור למצוף.
בני האינואיט צדו באמצעות צלצלים מגוון של יונקים ימיים כמו כלבי ים, ניבתנים, חדשן-חדקרן, בלוגות וליוויתנים קשותי ראש. בכל מקום צדו יונקים שהיו נפוצים באזור. צדו הן מהקרח, הן מקיאקים, וליוותנים גדולים צדו בדרך כלל בצוותים מסירות גדולות יותר שנקראות אומיאק.
שושן
{{פירושונים| אישים ששמם שושן: אמנים ששמם שושן:
ראו גם
}}
דין משמעתי
דין משמעתי (בראשי תיבות: דמ"ש) הוא הליך פורמלי שבו נדונה אשמתו של אדם השייך לארגון מסוים שאינו מדינה. דין משמעתי דן בהפרת התקנות, הכללים או החוקים הנהוגים באותו הארגון.
בניגוד לבית משפט אזרחי רגיל, תוצאת ההליך השיפוטי היא בדרך כלל: זיכוי או ענישה. הדין המשמעתי אינו עוסק, בדרך כלל, בדיונים בעלי אופי של בוררות בין שני צדדים או בין אדם לרשות שלטונית.
הליך הדין המשמעתי מתקיים בניהולו של מי שהוסמך לכך על ידי הארגון, ובדרך כלל יש לו גם סמכות ענישה או לחלופין סמכות להמליץ על ענישה.
עונשים מקובלים בדין משמעתי הם הערה, התראה, נזיפה, קנס, הורדה בדרגה, השעיה ופיטורים.
גבעת אורנים (ירושלים)
גבעת אורנים היא שכונה קטנה בדרום מרכז ירושלים הגובלת בשכונות קטמון הישנה, רסקו, גוננים וקריית שמואל. האוכלוסייה בשכונה היא ברובה דתית לאומית וחילונית.
היסטוריה
הקמת גבעת אורנים החלה בשנת 1978 על ידי חברת אזורים. למרגלות מנזר סן סימון בשטח עליו התנהל חלק מהקרב על מנזר סן סימון במהלך מלחמת העצמאות. על קרקע שנחכרה מהפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים, (עליה גם הוקמה חוות הנוער הציוני הסמוכה ב-1950 ומושב הזקנים הכללי המאוחד ב-1966). חלק מקרקעות באזור נרכשו על ידי איש העסקים חיים שיף שקידם את תוכניות הבנייה באזור בשותפות עם חבר הכנסת ואיש העסקים יוסף קרמרמן באמצעות חברת עץ לבוד תעשיות והשקעות שהייתה בבעלותו. הסופר והעיתונאי יהודה האזרחי הוביל מאבק נגד תוכניות הבנייה באזור ובעד שימור השטח הפתוח וחורשת האורנים שהקיפה את מנזר סן סימון. לבסוף חלק קטן מחורשת האורנים הצמוד למנזר מדרום וממערב לו נשמר ופותח כגן ציבורי. כמו כן, הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה ביטלה תוכנית להקמת מגדל בן 14 קומות כחלק מהפרויקט.
השכונה אוכלסה בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 ושווקה כ"השכונה המבוקשת בלב ירושלים" עם דירות פאר. בשלב הראשון נבנו 78 דירות בבתים טוריים דו קומתיים, עם קירות משותפים, נסללו "שדרות ש"י עגנון" ונבנה מרכז מסחרי בו מספר חנויות וסופרמרקט של קו אופ ירושלים. בהמשך נבנו בתי דירות בבנייני ארבע קומות, ובאמצע שנות ה-80 נבנו הפרויקטים "מקום בצמרת" ו"רמת סלים" מצדו השני של "שדרות ש"י עגנון" שיצרו רצף בנוי עם שכונת רסקו.
קהילת מבקשי דרך
בסוף שנות ה-80 הוקם בשכונה בית כנסת ומרכז קהילתי של התנועה ליהדות מתחדשת (היהדות הרקונסטרוקציוניסטית) - "קהילת מבקשי דרך".
פרס המוזיקה של בילבורד לזמר המוביל
שיאני זכיות ומועמדויות
האנשים הבאים קיבלו שני פרסים או יותר:
האנשים הבאים קיבלו שתי מועמדויות או יותר:
בובה של לילה
בובה של לילה היא תוכנית ספורט סאטירית ישראלית, המשודרת בערוץ הספורט משנת 2011. בתוכנית מככבות, כנרמז משמה, בובות בנוסח "החרצופים", שמהוות סאטירה על דמויות בולטות שונות מעולם הספורט בישראל, ובעיקר מתחום הכדורגל. התוכניות בנויות לפי תבנית קבועה, עם פינות, דמויות ואלמנטים חוזרים. בשנת 2012 עלתה העונה השנייה, בשנת 2014 עלתה העונה השלישית ובאפריל 2016 החל שידורה של העונה הרביעית.
בעבר שודרה גם סדרת ספין אוף בערוץ 10 בשם "בובה של מדינה" שעוסקת בפוליטיקה.
עונה חמישית לתוכנית שהייתה אמורה לעלות במרץ 2018 נדחתה למועד בלתי ידוע, שלושה ימים לפני עלייתה המיועדת לשידור.
באפריל 2020 הודיע ערוץ הספורט כי התכנית תחזור לעונה חדשה לרגל המלחמה בנגיף הקורונה, והפרק הראשון שודר ב-19 באפריל. לבסוף שודר פרק אחד נוסף ועוד שניים ביולי 2020, והם אינם מהווים עונה חדשה אלא רק מספר פרקים מיוחדים.
יצירת התוכנית
לצורך יצירת התוכנית פנה תומר תורג'מן, סמנכ"ל התוכן והעורך הראשי בערוץ הספורט, אל יוצר התוכנית "החרצופים", איתן אבוט, כדי לברר לגבי האפשרות להפקת תוכנית בכיכובן של בובות. הרעיון נגנז לאחר מספר פגישות, בשל בעיות תקציב. עם זאת, הרעיון עלה מחדש בשנת 2010 וצולם פרק פיילוט, שכלל את דמותו של "שוקו ויצמן" בגילומו של אלי בן דוד, לצד בובה של אבי לוזון.
תוכן
את מרבית הבובות מדבב מיקו ג'מאל ("מיקו החקיין"), ובהן בובות של שלמה שרף (שנוצרה לאחר שהוצמדה מסכת גבס לפניו של שרף), אבי לוזון, אלי אוחנה, שייע פייגנבוים, מרדכי שפיגלר, רן בן שמעון, צביקה שרף, יוסי מזרחי, אייל ברקוביץ' ודרור קשטן. בעונה השנייה הצטרפו בובות חדשות של יצחק שום ואלישע לוי, ובשלישית בובות של אבי נמני, מאיר איינשטיין, אופירה אסייג (מדובבת על ידי תמר ורון), יורם ארבל ואבי מלר (מדובב על ידי דורון ביטון), וגרסאות חדשות לבובותיהם של ברקוביץ' (בדיבובו של אורן זוזל), שרף ולוזון. בעונה הרביעית הוצגו בובות חדשות של יוסי בניון (מדובב על ידי דורון ביטון) וראובן עטר וגרסאות חדשות לבובותיהם של אוחנה ופייגנבוים, בתוכניות המיוחדות ב-2020 נוספו בובות חדשות של אלי אילדיס (בדיבובו של לירון ברנס) ועמיחי שפיגלר (בדיבובו של אור גבאי), ובעונה השביעית בובה חדשה של רון קופמן.
ג'מאל מחקה דמויות נוספות שמופיעות בתוכנית בקולן בלבד - דייוויד בלאט, גוסטבו בוקולי, זוהיר בהלול ודני דבורין. את התוכנית מגיש אלי בן דוד, שהוא גם התסריטאי הראשי, בדמות המכונה "שוקו", שהופיעה לראשונה בתוכנית "החיים על פי שוקו" ששודרה בערוץ הספורט. חלקה העיקרי מתנהל בפאנל בהנחייתו של "שוקו", בו משתתפות גם הבובות השונות וכן דמויות נוספות בגילומם של קומיקאים קבועים. כמו כן, בפאנל התוכנית משתתף באופן קבוע אורח, שהוא אישיות מתחום הספורט.
בנוסף ישנם מספר דמויות המגולמות על ידי שחקנים קבועים:
שחקנים שהשתתפו בתפקידי אורח
פינות התוכנית כוללות את "בובה של חדשות" – מקבץ חדשות בהגשתה של "ליאורה חושן" (בשתי העונות הראשונות) ואבי נוסבאום (החל מהעונה השלישית), הכולל ידיעות ספורט אמיתיות בשילוב עם הרחבות בדויות לסיקור האירוע, הנאמרות באופן ציני; בשתי העונות הראשונות מהדורת "בובה של חדשות" כללה גם קטעי "וידאו פפראצי" המציגים כביכול תיעוד פפראצי להתנהלותם היומיומית של אישי ספורט ישראלים, יחד עם בובות התוכנית. פינה נוספת בעונות הראשונות הייתה "פסים", בה מראיינת בובתו של שייע פייגנבוים אורח מתחום כלשהו, ראיון שמסתיים תמיד בעזיבתו של המרואיין בכעס, לאחר שנעלב מאופן התנהלות הראיון (בחלק השני של העונה השנייה הוחלפה על ידי הפינה "מתנפחים", עם רון קופמן בגילומו של ירון ברלד, פרודיה על תוכניתו של קופמן "מתמסרים"). לרוב התוכנית מסתיימת בשיר. בעונות הראשונות היה זה שיר בסגנון קלאסי או שיר שקט, הנקטע על ידי שיר מזרחי בביצועו של זמר ים-תיכוני פופולרי.
במהלך התוכנית התארחו בה כמה אישים להם נעשה חיקוי, לרבות נאור ציון, שייע פייגנבוים, רן בן שמעון, ערן לוי ואפי בירנבוים.
התוכנית הפכה לקאלט והיא זוכה לנתוני מדרוג גבוהים יחסית לרצועה קומית. כן יצרה מטבעות לשון כגון "ווסחאב" שהיא אמרת כנף של דמותו של פרוספר אזגי, "קזז, קזז ת'מסך" שאומרת דמותו של אבי לוזון, "ימינה ת'צלם" שאומרת דמותו של נאור ציון (בגילומו של ירון ברלד)או "מי שלא רוצה להיות פה, וולקאם" מפי בובתו של שייע פייגנבוים. מטבעות הלשון המפורסמים ביותר שיצרה התוכנית הם "ציון 3", שאומרת דמותו של משה פרימו בגילומו של אלי יצפאן, ששימשה מאז בפרודיות נוספות בכלל ועל פרימו בפרט, ו"תיקו תיקו שוויון" שאומרת דמותו של פאדי מוסטפא בגילומו של שלום מיכאלשווילי.
בעונה הראשונה, שהסתיימה ביוני 2011, שודרו 12 פרקים, בימי ראשון לאחר המהדורה המרכזית של "חדשות הספורט". לאחר העונה הראשונה הוחתמו אנשי "בובה של לילה" לשתי עונות נוספות. העונה השנייה שודרה בשני חלקים - בין אוגוסט ונובמבר 2011, ובמהלך 2012. ב-2014 שודרה העונה השלישית, ובאפריל 2016 החל שידור העונה הרביעית.
עונה חמישית לתוכנית שהייתה אמורה לעלות במרץ 2018 נדחתה במפתיע למועד בלתי ידוע, שלושה ימים לפני עלייתה המיועדת לשידור. הדחייה פורסמה בעמוד הפייסבוק של התוכנית ונומקה ב"סיבות אישיות" שלא פורטו. לבסוף עלו שתי תוכניות מיוחדות באפריל 2020, לרגל המלחמה בנגיף הקורונה, ותוכניות נוספות ביולי 2020 עם התפרצותה המחודשת של המגפה.
עונה נוספת, בת 4 פרקים בלבד, שודרה ב-2021.
שם התוכנית שימש כנושא לשיר בשם זהה של ליאור פרחי, שיצא לאור בנובמבר 2011. פרחי ביצע את השיר מספר פעמים בתוכנית, בין השאר בתוכניות חגיגיות של פתיחת עונה או סיומה.
ביקורות
בכתבה בנענע 10 הוגדרה התוכנית כ"מפגש מבריק למדי בין 'החרצופים', 'ארץ נהדרת' ותוכנית ספורט מהסוג שלא הכרתם עדיין". באתר גלובס שובחה התוכנית והובאה כדוגמה ליכולתו של ערוץ הספורט "לחשוב מחוץ לקופסה"; בכתבתו של טל וולק באתר נכתב "התוכנית 'בובה של לילה', ראיתם? למען האמת הייתי סקפטי מאוד עם ההעלאה של התוכנית הזו, גרסה של חרצופים ספורטיבית. אבל שוב, לדאבוני הרב, מצאתי את עצמי רואה את התוכנית, מקליט וצופה בה שוב. ומי שלא ראה, פשוט חייב את זה לעצמו." בביקורת באתר הארץ ממאי 2011 כתב משה הרוש כי "תוכנית החרצופים של ערוץ הספורט, מצליחה להיות ברובה מצחיקה אפילו יותר מהכדורגל הישראלי"; עם זאת, כתב גם כי "בהיבט טלוויזיוני מדובר בעולל שטרם נעמד על רגליו, אבל החל לזחול. ברגעים רבים נזרקות לחלל האולפן בדיחות ילדותיות, ולפעמים חולפות דקות עד שמתפוצצת לה מחווה מחוכמת או אימרה מבריקה." לעומת זאת, פז חסדאי בביקורת באתר וואלה!, כתב כי התוכנית "הייתה קורעת, אבל בסופו של דבר היא פשוט קידשה את כל מה שרע בספורט הישראלי".
פחמה (עיירה)
פחמה (בערבית: فحمة) היא עיירה פלסטינית במערב השומרון. היא ממוקמת בנפת ג'נין של הרשות הפלסטינית ביהודה ושומרון, 15 קילומטרים דרומית-מערבית לעיר ג'נין. על פי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, נכון לשנת 2006, התגוררו בעיירה 2,439 תושבים.
היסטוריה
בכפר נתגלו חרסים מהתקופה הרומית הקדומה והמאוחרת, מהתקופה הביזנטית ומהתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל.
בשנת 1941 התגלתה אבן מגולפת עם תבליט של ארון קודש ליד מסגד, שידוע שהיה בעבר כנסייה צלבנית. בעקבות ממצא זה, הציעו החוקרים כי פחמה הייתה יישוב שומרוני בשלהי העת העתיקה, וכי הכנסייה והמסגד ניצבים במקומו של בית כנסת שומרוני קדום.