cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משפט לוסטרניק-שנירלמן
המקרה הסגור מתוך בורסוק-אולם
במרחב מטרי, המרחק בין נקודה x לקבוצה A, d(x,A), מוגדר כאינפימום של אוסף המרחקים בין x לכל אחת מנקודות A. לפי הגדרת הסגור, אם d(x,A)=0 אז.
f בבירור רציפה ולכן לפי משפט בורסוק-אולם קיים x^* \in S^n כך ש-. בפרט אם קיים 1\le i\le n כך ש- אז גם. אולם F_i סגורה ושווה לסגור שלה, ולכן במקרה כזה x^*,-x^* הן זוג נקודות אנטיפודיות הנמצאות ב-F_i.
נותר המקרה בו לכל 1\le i\le n. במקרה כזה x^*,-x^* לא נמצאות באף אחת מן הקבוצות  (כי מרחקן מכל אחת מהן חיובי) ולכן הן חייבות להימצא יחדיו ב-F_{n+1}.
המקרה הפתוח מתוך המקרה הסגור
יהי אוסף של n+1 קבוצות פתוחות המכסות את S^n. לכל ולכל x \in U_i נבחר סביבה פתוחה קטנה מספיק V_x כך ש-. איחוד כל הסביבות V_x^i לכל ה-x וה-i הוא כיסוי פתוח של S^n. הספירה היא קבוצה קומפקטית ולכן יש לכיסוי תת-כיסוי סופי. נאחד את כל הקבוצות \bar{V_j} המוכלות באותה קבוצה U_i. זהו איחוד סופי של קבוצות סגורות ולכן לכל i נקבל קבוצה סגורה. קיבלנו כיסוי של הספירה, ולכן לפי המקרה הסגור קיימים l ונקודה x^*\in S^n כך ש- כפי שרצינו להוכיח.
המקרה הכללי מתוך המקרה הפתוח
יהי אוסף של n+1 קבוצות סגורות או פתוחות המכסות את S^n. לכל A_i סגורה נגדיר. ולכל A_i פתוחה נגדיר U_i^k=A_i. לכל k, כיסוי פתוח של S^n, ולכן לפי הגרסה הפתוחה קיימים l_k וזוג נקודות. אם ל-k כלשהו A_{l_k} פתוחה סיימנו, כי. לכן נניח שלכל k A_{l_k} סגורה. הסדרה \{l_k\} היא סדרה אינסופית שמקבלת מספר סופי של ערכים (שלמים ) ולכן יש מספר l שמופיע בה אינסוף פעמים. נסתכל על תת-סדרה מתכנסת של הסדרה (x_k)_k שאיבריה מקיימים l_k = l. נסמן את גבולה x^*. מתקיים. ולכן, מכיוון שהנחנו ש-A_l סגורה, מתקיים x^* \in A_l. מאותה סיבה מתקיים.
בורסוק-אולם מתוך המקרה הסגור
למה. ניתן לכסות את S^{n-1} באמצעות n+1 קבוצות סגורות שלא מכילות אנטיפודים.
הוכחת בורסוק-אולם. נניח בשלילה שקיימת פונקציה כך שלכל x\in S^n מתקיים. אזי הפונקציה המוגדרת לפי  מוגדרת היטב (כי המכנה לא מתאפס) ורציפה. נשים לב כי לכל x\in S^n מתקיים g(x)=-g(-x).
יהי כיסוי של S^{n-1} באמצעות קבוצות סגורות שלא מכילות אנטיפודים. הוא כיסוי של S^n באמצעות קבוצות סגורות, ולכן לפי משפט לוסטרניק-שנירלמן קיימים. אולם אז וגם  בסתירה לטענה ש-F_l אינה מכילה אנטיפודים.
שימושים
משפט לוסטרניק-שנירלמן עומד בבסיס הוכחה פשוטה למשפט לובאס-קנזר בתורת הגרפים, מה שמדגים את היותו כלי חשוב בקומבינטוריקה טופולוגית.
Playground Politica
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הישראלי של מדיה פורסט TV.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי פורסם ב-31 באוגוסט 2022, יום צאת השיר. הוא בוים ועובד על ידי אדם ג'יימס ותומר חיימן. נכון לספטמבר 2022 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-348 אלף צפיות.
דברה קר
סרטים
לפי כמה מקורות, בשנת 1969, הלחץ להתחרות עם הכוכבות הצעירות הניע אותה להצטלם בעירום בסרטו של ג'ון פרנקנהיימר "שכר האומץ". ואילו מקורות אחרים ובכללם קר עצמה טענו שהשתמשו בכפילה. קר הכריזה, "הסיבה שלא עשיתי זאת היא שהדבר היה מיותר לחלוטין. אם הדבר היה נחוץ לצורך התוכן הדרמטי, הייתי עושה זאת." למעשה היא הצטלמה בעירום לסצנה בסרט "הסדר" (1969), אלא שהקטע לא נכנס לסרט הסופי. "שם סצנת העירום הייתה הכרחית, בעל ואישה במיטה יחדיו," היא מסבירה. מכיוון שהייתה מודאגת בשל הקטעים שהציעו לה לצלם, כמו גם בשל הכמויות הגדולות של העירום בסרטים באופן כללי, החליטה לנטוש את עבודתה בתעשיית הסרטים בשנות השישים לטובת עבודה בטלוויזיה ובתיאטרון.
תיאטרון
דברה קר הופיעה בהצגת הבכורה שלה כשחקנית תיאטרון מעל במת ברודוויי במחזהו של רוברט אנדרסון Tea and Sympathy בשנת 1953, שעליו היא קיבלה מועמדות לפרס הטוני. קר חזרה על תפקידה לצד עמיתה לבמה ג'ון קר (John Kerr, אינו קרוב משפחה) בסרטו של וינסנט מינלי, שהוא עיבוד של המחזה. קר זכתה בפרס שרה סידונס (Sarah Siddons Award) בשנת 1955 בשל הופעתה בשיקגו במהלך סיבוב הופעות של המחזה ברחבי הארץ. היא שבה לברודוויי ב-1975 ויצרה את התפקיד של ננסי במחזהו זוכה פרס הפוליצר של אדוארד אלבי Seascape.
למרות הצלחתה הרבה בסרטים, התיאטרון תמיד נשאר אהבתה הראשונה של קר, אם כי היא סבלה מפחד קהל.
טלוויזיה
הקריירה של דברה קר נעורה לתחייה בראשית שנות השמונים כשהופיעה בסרט הטלוויזיה Witness for the Prosecution בתפקיד אחות (אותה שיחקה אלזה לנצ'סטר, בגרסה המוקדמת יותר של הסרט משנת 1957). אחרי כן קר לוהקה לצידו של רוברט מיצ'ם ב-Reunion at Fairborough. בתקופה זו קר גם גילמה את אילת ההון אמה הארט בבגרותה, בעיבוד טלוויזיוני של הרומן A Woman of Substance פרי עטה של ברברה טיילור. עבור הופעתה זו הייתה קר מועמדת לפרס אמי.
חייה האישיים
נישואיה הראשונים של קר היו לאנתוני בארטלי (Anthony Bartley), רב-סרן בחיל האוויר המלכותי, לו היא נישאה ב-29 בנובמבר 1945. להם שתי בנות, מלאני ג'יין, אשר נולדה ב-27 בדצמבר 1947 ופרנססקה אן, רעייתו של השחקן ג'ון שרפנל. הנישואים עלו על שרטון, והשניים התגרשו ב-1959.
מספר שחקנים ששיחקו לצדה של קר כתבו באוטוביוגרפיות שלהם שהם ניהלו עמה רומן או התאהבו בה. השחקן סטיוארט גריינג'ר (Stewart Granger) טען שקר פיתתה אותו בירכתי מכוניתו בעת שהם שיחקו בסרט "קיסר וקלאופטרה". באופן דומה טען ברט לנקסטר שהוא ניהל עמה רומן במהלך צילומי הסרט מעתה ועד עולם ב-1953. אין שום עדות אחרת שמאששת את טענותיהם של השחקנים.
אותות כבוד
דברה קר זכתה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסרט מוזיקלי או בקומדיה עבור משחקה ב"המלך ואני" ב-1957, ובפרס הנרייטה. אם כי היא מעולם לא זכתה בפרס באפט"א, אוסקר, או קאן, כל שלוש האקדמיות הללו העניקו לה פרסי כבוד. היא זכתה באות הוקרה בפסטיבל קאן ב-1984. באפט"א העניק לה פרס מיוחד ב-1991, וב-1994 היא זכתה בפרס אוסקר של כבוד לאות הוקרה על היותה "אמנית בעלת חן ויופי חסרי רבב, שחקנית מסורה שקריירת הקולנוע שלה תמיד הפגינה שלמות, משמעת ואלגנטיות."
מועמדויות
דברה קר הייתה מועמדת שש פעמים לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, בסרטים: Edward, My Son (1949), מעתה ועד עולם (1953), המלך ואני (1956),  רק אלוהים יודע, מר אליסון (1957),  "שולחנות נפרדים" (1958) ו"אנשי השקיעה" (1960).
היא גם הייתה מועמדת ארבע פעמים לפרס באפט"א לשחקנית הבריטית הטובה ביותר, בסרטים: The End of the Affair (1955), תה וסימפתיה (1956), "אנשי השקיעה" (1961) ו-"גן הגיר" (1964).
ב-1985 הייתה מועמדת לפרס אמי כשחקנית המשנה הטובה ביותר במיני-סדרה A Woman of Substance. היא הייתה גם מועמדת לפרס גלובוס הזהב כשחקנית הטובה ביותר בסרט דרמה בסרטים: Edward, My Son (1949), Heaven Knows, Mr. Allison (1957) ו"שולחנות נפרדים" (1958).
תומאס טראנסטרמר
תומאס טראנסטרמר (Tomas Tranströmer; 15 באפריל 1931 - 26 במרץ 2015) היה סופר, משורר ומתרגם שוודי, ששירתו השפיעה רבות בשוודיה וברחבי תבל. זוכה פרס נובל לספרות לשנת 2011.
חייו ועבודתו
טראנסטרמר עשה את חוק לימודיו בתיכון הלטיני סֶדְרָה בסטוקהולם וקיבל תואר ראשון בפסיכולוגיה מאוניברסיטת סטוקהולם ב-1956. הוא החל לכתוב בגיל שלוש עשרה, ופרסם את אסופת השירים הראשונה שלו, 17dikter ("שבעה עשר שירים") בשנת 1954. האסופה האחרונה (נכון ל-2008) פרי עטו, Den stora gåtan ("החידה הגדולה"), ראתה אור ב-2004, ותרגום אנגלי שלה "The Great Enigma: New Collected Poems" (החידה הגדולה: אסופת שירים חדשה) יצאה לאור ב-2006. הוא פרסם אוטוביוגרפיה קצרה, Minnena ser mig ("הזכרונות מתבוננים בי"), ב-1993.
טראנסטרמר והמשורר האמריקאי רוברט בליי היו חברים קרובים והתכתבויותיהם פורסמו בספר Air Mail.
בנוסף להיותו סופר, היה טראנסטרמר גם פסיכולוג במקצועו בטרם נפגע משבץ. הוא עבד עם בני נוער אסירים, ועם נכים, פושעים ומכורים לסמים. הוא נחשב גם כפסנתרן מוכשר, מה שלעיתים עלה בידו להמשיך לאחר השבץ, אם כי ביד אחת בלבד.
אנדרה ספשי
אנדרה ספשי (במקור שיסהולץ-Süszholz, בהונגרית: Szepesi Endre; שאטוראליאויהיי, 14 באוקטובר 1906 – בודפשט, 26 ביוני 1977) היה מהנדס חשמל יהודי-הונגרי, פרופסור, דוקטור למדעים טכניים (1952).
ביוגרפיה
אשתו, אליס ריכטר (1908–1954), הייתה בעלת סלון אופנה. הם נישאו ב-21 בדצמבר 1940 בבודפשט.
קברו ממוקם בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה. (22-3-39)
ברהאמס: הילד 2
ברהאמס: הילד 2 (באנגלית: Brahms: The Boy II) הוא סרט אימה אמריקאי אשר בוים על ידי ויליאם ברנט בל, לפי תסריט שכתב סטייסי מנאר. את הדמויות הראשיות מגלמים קייטי הולמס, ראלף אינסון, אווין יומן וכריסטופר קונברי.
הסרט יצא לאקרנים ב-21 בפברואר 2020, בהפצת STX Entertainment.
עלילה
עלילת הסרט עוסקת במשפחה שעוברת לאחוזה עתיקה. במהלך הסרט, מוצא הבן ג'וד (כריסטופר קונברי) בובת חרסינה לה קוראים "ברהאמס". לאחר שמספר תופעות מוזרות פוקדות את הבית, מתחילה האם ליזה (קייטי הולמס) להבין שברהאמס הוא לא עוד סתם בובת חרסינה.
צוער (עיר מקראית)
צֹעַר (מוכרת גם בשם הרומאי Zoara) היא עיר הנזכרת במקרא כעיר היחידה מערי כיכר הירדן ששרדה במהפכת סדום ועמורה, ונזכרת במקורות רבים לאורך תקופות ההיסטוריה.
מיקומה המשוער הוא קילומטרים אחדים מדרום-מערב לעיירה הירדנית ע'ור א-צאפי (غور الصافي), לחופו הדרום מזרחי של ים המלח. אם כי מהמקרא עולה שהיא שכנה לצפון ים המלח.
אזכורים מקראיים
בספר בראשית העיר מתוארת כגבול תחומו של לוט:.
יחד עם שאר מלכי כיכר סדום, יצא מלך צוער למלחמה נגד כְּדָרְלָעֹמֶר, אשר שיעבד את העיר במשך 14 שנה:. צוער או "מצער" היא גם עיר מקלטו של לוט ומשפחתו:.
צוער הייתה אחת מחמש ערי הכיכר של מישור סדום, בנוסף לסדום, עמורה, אדמה וצבויים. השורש "צער" קשור ל"זעיר", ל"קטן", ל"קרוב" ו"מעט" בשפות שמיות, והוא מעיד כנראה על קוטנה של העיר בהשוואה לארבע הערים הסמוכות או קרבתה למקום המצאם של לוט ומשפחתו.
על פי הסיפור התנ"כי צוער הייתה העיר היחידה מבין החמש שניצלה מהחורבן שהמיט אלוהים על האזור, כעונש על חטאיהם של בני המקום. אחיינו של אברהם, לוט, היה הצדיק היחיד שחי באזור. ה' שלח שני מלאכים על מנת שילוו את לוט ומשפחתו במסעם מסדום לצוער. בדרכם למקלט, עצרה אשתו של לוט והביטה לאחור לעבר סדום, למרות האיסור האלוהי, ועל כן הפכה נציב מלח. לוט ובנותיו הצליחו להגיע לצוער, שהחורבן פסח עליה. בהמשך הם עברו למערה בהר סמוך, שם אירע מעשה לוט ובנותיו - מקור המסורת על מיקומה של צוער, כמתואר להלן.
כמו כן, נזכרת העיר בתיאור משה רבנו המשקיף על ארץ ישראל מהר נבו:.
בתקופת המשנה והתלמוד
בסמוך לאתרה של העיר נמצאו במהלך המאה העשרים מצבות יהודיות רבות, המכונות מצבות צוער, אשר מתוארכות לפי המניין לחורבן הבית מהמאה ה-4 עד המאה ה-6 לספירה (חלקן מוצגות כיום במוזיאון ישראל).
חז"ל מזכירים את העיר מספר פעמים, וכך מובא:.
בתקופות מסוימות, העיר הייתה גם אתר עלייה לרגל, כיוון שלירושלים נאסרה הגישה ליהודים.
בתקופה הביזנטית
במפת מידבא, מפת פסיפס גדולה הניצבת בכנסייה הקדוש ג'ורג' הביזנטית בעיר מידבא בירדן, מופיע תיאור מצויר של צוער, עם הכתובת "בלע היא צוער", המבוססת על הפסוק מהמקרא. המפה נוצרה בשנים 542-570 לספירה לערך (התקופה הביזנטית בארץ ישראל), והיא מהווה את התיאור הקרטוגרפי המוקדם ביותר של ירושלים וארץ הקודש. צוער מוצגת כעיירה המוקפת בשישה עצי דקל ובה ניצב שער מקומר בין שלושה מגדלים בולטים.
העיר שימשה מרכז מנהלי ומושב הבישוף וכס טיטולרי של הכנסייה הקתולית. בין הבישופים האחראיים האזור ניתן למנות את מוסוניוס ואפסוס בשנת 449, קאלסדו בשנת 451, איסידור בשנת 518 וג'ון בשנת 536 . כן נודעה בפירותיה ובצמחי הבושם שלה.
אזכורים נוספים של צוער
צוער משכה את תשומת לבם של מספר מבקרים והיסטוריונים של התקופה הביזנטית. במסמך הגנזך של האימפריה הרומית, Notitia Dignitatum, מסוף המאה ה-4 לספירה, מצוין חיל המשמר של הרומי שניצב בצוער, בתקופה שהעיר הייתה מרכז אדמיניסטרטיבי שהגן על רכוש האימפריה.
במאה הרביעית לספירה התפתחה, כנראה צוער לעיר חשובה למדי. אוסביוס מקיסריה, בעל האונומסטיקון, מציין בה אוכלוסין מרובים וכן מחנה או משמר צבאי רומאי. לפי רשימת התחנות הצבאיות הרומאיות "נוטיציה דיגניטטום" היה חיל המצב בצוער מורכב מ - Equites sagitarii indigenae היינו מ-"פרשים רובי-קשת ילידי המקום". על חשיבותה של צוער כמקום מרכזי בדרום ים המלח תעיד דרכו של אוסביוס להגדיר את מקומם של שמות מקראיים שונים על פי מרחקם או כיוונם לגבי צוער. למשל את לוחית (ישעיהו ט"ו, ה') הוא קובע בין ער-מואב ובין צוער, את פונון (במדבר ל"ג, מ"ב) מקום בו התיכו נחושת בזמנו, בין פטרה ובין צוער, ואת ים המלח בין יריחו וצוער..
יוסף בן-מתתיהו הזכיר את צוער בספרו קדמוניות היהודים בין יישובי עמק ים המלח בתקופה הרומית המוקדמת, וכן ציינה בספרו תולדות מלחמת היהודים ברומאים כעיר השוכנת בקצהו הדרומי של ים המלח, וגובלת ב"ארץ ערב" (פרק ד, 482).
בנוסף, אזכורים של צוער מופיעים בכתביו של אוסביוס מקיסריה, שציין כי ים המלח נמתח בין צוער ויריחו, ובכתבים של גאוגרפיים מוסלמים שציינו שצוער היוותה תחנה בנתיב המסחר בין עקבה ויריחו.
מחקרים ארכאולוגיים
חפירות ארכאולוגיות שנערכו בדרום ים המלח החל משנות ה-80, בראשות ב. מקדונלד ולאחר מכן בניהולו של ק.ד. פולייטס, גילו את אתר דיר עין עבאטה (בערבית: "מנזר מעיין עבאטה") בע'ור א-צאפי .
כנסיית בזיליקה שנבנתה סמוך למערה טבעית במקום, ובה נמצאו שתי אבנים עם כיתוב, זוהתה כמקדש הקדוש לוט, שגם הוא מוצג במפת מידבא. המערה מזוהה כמערה המוזכרת בספר בראשית. מיקום המקדש תואם את המיקום המשוער של צוער על סמך מפת מידבא, מדרום מערב למקדש בוואדי אל-קראחי במישור ים המלח. כתובת ביוונית מהתקופה הביזנטית מהמאה ה-7 לספירה מופיעה על רצפת הפסיפס של הכנסייה, וכמו כן כלי חרס מהתקופה הנבטית ומצבות קבורה מתקופת הברונזה, מאשרים שהמקום היה מיושב עוד לפני העידן הנוצרי.
אתרי חפירות נוספים באזור, סביב רובע ח'רבת שייח' עיסא וא-נאק בע'ור א-צאפי נחקרו לעומק במטרה לגלות את מיקומה המדויק של צוער. מספר משכילים, ביניהם טריסטראם (1873), אָבֶּל (1938) ומקדונלד (1986) טענו שממצאים ארכיטקטוניים מעידים על כך שצוער הביזנטית ניצבה במקום. במהלך בניית תעלות מים תת-קרקעיות בשנות ה-70 וה-80 התגלו מספר ממצאים נוספים שתומכים בהנחה זו.
החוקר יוסף ברסלבי מתאר : "עקבות צוער הרומאית-הביזנטית שרדו בתל ח'רבת-שייח'-עיסה, מהלך ק"מ וחצי מן הכפר הנוכחי צאפיה דרומה-מזרחה. התל אינו עומד על אפיקו הראשי של נחל זרד, אלא על אחת מזרועות הדלתא, מערבה-דרומה לו, אורכו 300 מ', רחבו 160 מ', וגובהו 3-4 מטרים. חרסים שנלקטו על פניו, וחפירה ארעית וקצרה שנעשתה בו הוכיחו, כי היישוב באותו מקום התחיל בתקופה הרומית ונפסק בתחילת התקופה הערבית. השרידים הרומאים-הביזנטיים נתונים על קרקע בתולה. התל נשתמר משום ריחוקו מסכנת הגאות של ים-המלח ומסכנת השיטפונות העצומים הפורצים מאפיקו הראשי של נחל-זרד".
ברסלבי ממשיך : "בין החורבות והאפר שנחשפו, ניכרים יסודות של חומות ובניינים, בסיסים, כותרות ופרקים של עמודים, העשויים אבן חול נובית מאבני הסביבה נוחה לסיתות, וכן חרסים רומאיים, ביזנטיים וערביים מוקדמים. בחלקו הצפוני של התל נמצאו סיגי מתכות המעידים על התכת נחושת וברזל ממכרות הערבה. בין התל ובין בניין המשטרה העברירדנית הרחוקים 300 מ' זה מזה, בולטים שרידי חומות חזקות, קברים גדולים וכיסוייהם העשויים אבן. בקרבת המשטרה פרקי עמודים ובסיסים העשויים גם הם אבן חול נובית. במרחק 150 מ' מח'רבת-שייח-עיסה מזרחה-מזרחה-דרומה נמצאות חרבת קצר-א-טוב (ארמון או מבצר) או טוואחין-אסוכר. השם טוואחין-אסוכר, מעיד על גידול קני סוכר ועל תעשיית סוכר לפנים, ואילו סגנון הבניינים, העשויים לבנים ברובם מעיד כי הם שייכים לימי הביניים. תעלות האבן להזרמת המים לטחנות, היורדות שם משפת הגבעות, בנויות על גבי קשתות רחבות. אחת מהן עדיין שומרת על הטיח. הע'ווארנה נוהגים לקבור בהן את מתיהם. כאמור נתגלו שם הכתובות הארמיות-העבריות, שהפיצו אור על היישוב היהודי בצוער בתקופה הביזנטית. השכבה הערבית בח'רבת-שייח'-עיסה דלה וחרסיה מועטים. צוער נעזבה, מתושביה כבר בתחילת התקופה הערבית המוקדמת, אולם היישוב בבקעת-צוער לא בטל. הוא נתחדש במקום הנקרא ח'רבת-שייח'-עלי, היושבת על הגדה השמאלית של נחל-זרד. היא קרובה לים המלח גם מצוער הרומאית-הביזנטית-הערבית המוקדמת וגם מן הכפר צאפיה של ימינו"...
..
ב-1995 במהלך החפירות בח'רבת שייח' עיסא וא-נאק התגלה מבנה גדול שאולי קשור לשלושת הבניינים שמייצגים את צוער במפת מידבא. כמו כן, התגלו במקום יותר מ-300 מצבות קבורה מאבן. רוב המצבות כללו כיתובים ביוונית ועוטרו בצלבים וסימנים נוצריים נוספים, ועל כן הוסק שהן מצבות קבורה נוצריות. עם זאת, נמצאו במקום גם למעלה משבעים מצבות הכתובות בארמית (מיוחסות למאות ה-4 עד ה-6 לספירה) - מצבות שהיו שייכות לקברי יהודים, ועוטרו בסמלים יהודיים מובהקים, תוך מניין השנים לחורבן בית המקדש השני ולשנות השמיטה.
ממצאים אלו תואמים לעדויות לגבי צוער בתקופה הביזנטית, בכך שבמאות ה-4-6 לספירה העיר היוותה מרכז יהודי חשוב, לאחר שהשלטון הרומי אסר על יהודים לבקר באתרים הקדושים בירושלים.
למרות העדויות הרבות אודות מיקומה של צוער והכתבים שתיארו אותה, לא ברור מתי וכיצד נחרבה העיר.
זיהויה בצפון ים המלח
על אף המחקר הארכאולוגי המזהה את צוער בדרום ים המלח, מהמקרא עולה שצוער, יחד עם כל ערי כיכר הירדן, ישבה דווקא בצפון ים המלח.
מהפסוק: עולה שלוט השקיף על סדום וראה שהיא מקום פורה, וזאת בעת שישב בבית אל שבהרי בנימין, דבר שלא ייתכן אלא אם מקומה בחלקו הצפוני של ים המלח, סמוך להרי בנימין.
מלבד זאת, נאמר בתורה שהעיר יריחו, המזוהה ללא ספק מצפון לים המלח, שוכנת בכיכר הירדן, שבה יושבת צוער: . כמו כן, עצם השם כיכר הירדן מעיד על כך שאזור זה קשור לנהר הירדן הנשפך אל חלקו הצפוני של ים המלח.
יקום ספיידרמן של סוני
יקום ספיידרמן של סוני (באנגלית Sony's Spider-Man Universe) הוא זיכיון תקשורתי אמריקני ויקום משותף, שבמרכזו סדרה של סרטי גיבורי על שהופקו על ידי סרטי קולומביה בשיתוף מארוול והופצו על ידי Sony Pictures Releasing, המבוססים על דמויות המופיעות בספרי קומיקס בהוצאת מארוול קומיקס.
סוני מחשיבה את היקום כנוסף לסרטי ספיידרמן שהופקו בשיתוף עם אולפני מארוול, המתרחשים בסרטי היקום הקולנועי של מארוול (MCU). יקום מארוול של סוני הושק עם יציאתו לאקרנים של הסרט "ונום" באוקטובר 2018.
היסטוריה
העבודה על יקום מורחב תוך שימוש בדמויות משניות מסרטי ספיידרמן החלה עוד דצמבר 2013. סוני תכננה להשתמש ב"ספיידרמן המופלא 2" (2014) כדי להשיק כמה סרטי ספין אוף שהתמקדו בנבלי ספיידרמן מסורתיים מהקומיקס, כולל סרט על ונום. לאחר הכישלון הביקורתי והכספי היחסי של "ספיידרמן המופלא 2", התוכניות הללו ננטשו ובפברואר 2015 הודיעה סוני על תוכנית שבמסגרתה תשתף פעולה עם אולפני מארוול בסרטי ספיידרמן עתידיים ושילוב הדמות ביקום הקולנועי של מארוול. ונום פותח מחדש כסרט עצמאי נפרד והוכרז כסרט הראשון ביקום מארוול של סוני במאי 2017. אחריו יצא הסרט "ונום 2" בספטמבר 2021, ובמרץ 2022 יצא לאקרנים גם הסרט "מורביוס".
מספר רב של סרטים אחרים נמצאים בפיתוח, כמו גם סדרות טלוויזיה בהפקת Sony Pictures Television. ביוני 2017 הסבירה המפיקה איימי פסקל כי סוני לא עובדת עם אולפני מארוול כדי לשלב סרטים אלה ביקום הקולנועי שלה, אך אכן רואה אותם כחלק מאותו היקום ואמרה כי קרוסאובר בין השניים יכול לקרות. בנוסף, סוני הוציאה את "ספיידרמן: ממד העכביש" בשנת 2018, שהציג את הרעיון של ריבוי יקומים המחבר בין היקומים השונים – כולל יקום מארוול של סוני.
סרטים נוספים בפיתוח
ששת המרושעים: התוכניות של סוני מדצמבר 2013 ליקום המשותף של ספיידרמן המופלא משלהם כללו סרט המבוסס על קבוצת הנבלים של ספיידרמן, עם דרו גודארד בתסריט. אושר כי הוא גם יביים את הסרט באפריל 2014, אך ההערכה היא שהוא בוטל עד נובמבר 2015 כאשר סוני התמקדה באתחול החדש שלה עם מארוול. פסקל אמרה שהסרט "חי" שוב בדצמבר 2018 בעקבות הצלחתו של ונום, והיא חיכתה שגודארד יהיה מוכן לביים אותו לפני שתמשיך עם הפרויקט.
נייטוואץ': בספטמבר 2017, סוני פיתחה סרט המבוסס על הדמות נייטוואץ', עם תסריט מאת אדוארד ריקור. סוני רצתה שספייק לי יביים את הסרט, והוא אושר כמעוניין בפרויקט במרץ 2018, כאשר צ'ו הודרי קוקר כתב מחדש את התסריט. לי כבר לא היה מעורב באוקטובר.
פרויקט בכתיבתו של רוברטו אורקי: במרץ 2020, סוני שכרה את השותף לכתיבה בספיידרמן המופלא 2 כדי לכתוב את התסריט לסרט של מארוול שיתרחש ביקום המשותף של סוני. העלילה תתבסס על "פינה אחרת ביקום מארוול שיש לסוני גישה אליה" ולא על דמות המזוהה עם ספיידרמן כמו סרטי מארוול אחרים של סוני.
פרויקט בכיכובה של אוליביה ווילד: באוגוסט 2020, אוליביה ווילד חתמה על פיתוח ובימוי של סרט מארוול המתמקד בנשים של סוני עם שותפתה לכתיבה קייטי זילברמן. הפרויקט היה בעדיפות גבוהה באולפן מאז תחילת 2020, והאמינו שהוא מציג את הדמות ספיידר-וומן.
פרוייקט על היפנו-האסטלר: בדצמבר 2022, סוני התגלתה כמפתחת סרט שבמרכזו הדמות היפנו-האסטלר, כאשר דונלד גלובר אמור לככב ולהפיק, ומיילס מרפי אמור לכתוב. גלובר גילם בעבר את ארון דייויס בספיידרמן: השיבה הביתה.
פרויקטים נוספים: סוני שקלה סרט בכיכוב מיסטריו ביוני 2017, כאשר ג'ייק ג'ילנהול לוהק לתפקיד מהסרט רחוק מהבית. בדצמבר 2018 הוצע סרט ספין-אוף מסרטי ספיידרמן של היקום הקולנועי של מארוול או מסרטי האנימציה של ספיידרמן בכיכובה של דודתו של ספיידרמן מיי, רעיון שסוני כינתה בעבר כ"טיפשי".
ניב (סיווג שפה)
נִיב, דִּיאָלֵקְט או לַהַג הוא וריאציה נבדלת של השפה המשמשת קבוצה מסוימת באוכלוסייה.
הבחנה בין ניב לשפה
הגבול שבין לשונות נפרדות לשני ניבים של אותה השפה הוא מטושטש, ולא קיימת הגדרה בלשנית מקובלת. ההבדל תלוי לעיתים קרובות בגורמים חוץ-לשוניים (פוליטיקה, חברה וכדומה); על־כך קיים הביטוי "שפה היא דיאלקט שיש לו צבא וצי" (הופיע לראשונה במאמר מאת חוקר היידיש מקס ויינרייך).
הבנה הדדית בין דוברים של ניבים שונים (Mutual Intelligibility) יכולה להוות קריטריון בלשני לכך ששני ניבים שייכים לשפה אחת, אולם לעיתים קרובות הדוברים עצמם אינם משתמשים בקריטריון הזה. לדוגמה, הינדי ואורדו יכולות להיחשב כניבים של שפה אחת לפי קריטריון ההבנה ההדדית, אולם הדוברים רואים אותן כשפות נפרדות מטעמים היסטוריים, תרבותיים ופוליטיים. לעומת זאת דובר ערבית מרוקאית יתקשה להבין דובר ערבית עיראקית, אף כי שניהם יאמרו כי הם דוברי ערבית.
פרופ' בלשן מאוניברסיטת קולומביה בשם ג'ון מקוורטר טען כי אין הבדל מהותי בין שפה ובין ניב. לדבריו, הצורה הפשטנית להבדיל בין שפה ובין ניב תהיה מושתתת על הבנה. הוא הסביר שאם אדם יכול להבין את השפה האחרת ללא הכשרה, הרי שהיא נחשבת לניב של השפה שלו. אם הוא לא, הרי שהיא שפה אחרת.
הגדרה חלופית
מערכת דיבור א' תחשב לניב של שפה ב' אם יתקיימו שלושת התנאים הבאים:
ניבים והאבולוציה של השפה
כיום, מדוברות ברחבי עולם כ-10,000 שפות אנושיות ואין ספור ניבים מקומיים. ניבים נוצרים בדרך כלל כאשר שפה מתפצלת למערכות לשוניות אחדות עקב התפצלות הקהילה הדוברת אותה לקהילות-משנה.
גורמים אפשריים לפיצול קהילות הדוברות שפה מסוימת:
השפעה גאוגרפית על היווצרות ניבים
פיצול של קהילה הדוברת שפה מסוימת לקהילות משנה יכול להתרחש עקב התפשטות האוכלוסייה על פני אזור גאוגרפי גדול יותר, והיווצרות נתק בין חלקיה השונים. בשל הניתוק מתפתחים הבדלים בהגייה של צלילים מסוימים, נוצרות מילים חדשות שאינן מוכרות לאוכלוסייה אחרת שדוברת את השפה וכך הלאה.
דיסטרביה
דיסטרביה (באנגלית: Disturbia) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת מתח, שביים די. ג'יי. קארוסו, בכיכובו של שיה לה-באף. הסרט שואב השראה, באופן חלקי, מסרטו של אלפרד היצ'קוק, "חלון אחורי". הסרט יצא לאקרנים ב-13 באפריל 2007.
ניב (סיווג שפה)
השפעה גאוגרפית על היווצרות ניבים
התחום הגאוגרפי שבו מדובר ניב מסוים, או הגבול בין שני תחומים כאלה, מכונה איזוגלוסה (למונח זה יש גם משמעויות נוספות בבלשנות). גבול-איזוגלוסה ידוע הוא האוקיינוס האטלנטי - התיישבות האירופים ביבשת אמריקה, הביאה להתפשטות שפות אירופיות כגון אנגלית, צרפתית, ספרדית ופורטוגזית ביבשת אמריקה, אולם כיום הניבים המדוברים באמריקה שונים במידה ניכרת ממקביליהם באירופה.
דיסטרביה
תקציר העלילה
לאחר שאביו של קייל (שיה לה-באף) נהרג בתאונת דרכים, הוא מדרדר עד כדי כך שהוא מכה את המורה שלו לספרדית. בעקבות זאת, הוא נשלח למעצר בית לשלושה חודשים. בעקבות השיעמום הוא עוקב אחרי השכנים שלו ובייחוד אחרי השכנה החדשה, אשלי (שרה רומר). הוא עוקב גם אחרי שכן נוסף שלו, רוברט טרנר (דייוויד מורס), ומתחיל לחשוד שהוא רוצח סדרתי.
בעקבות "חלון אחורי"?
הרעיון של הסרט מזכיר בקווים כלליים את זה של סרטו של אלפרד היצ'קוק משנת 1954, "חלון אחורי", שהתסריט שלו נכתב על פי סיפור קצר מאת קורנל וולריץ'. בסרט "חלון אחורי", הגיבור, ג'ף, מרותק לביתו לאחר ששבר רגל, והוא מעביר את הזמן בצפייה בשכניו. הוא חושד שאחד השכנים, לארס ת'ורוואלד, רצח את אשתו ופועל להסתרת הפשע. דמיון זה בקווי העלילה הוביל את בעלי זכויות היוצרים בסיפורו של וולריץ' להגיש תביעה על הפרת זכויות יוצרים נגד יוצרי "דיסטרביה". התביעה נדחתה, בנימוק ש"דיסטרביה" מכיל עלילות משנה רבות שאינן בסיפור המקורי.
ניב (סיווג שפה)
השפעה גאוגרפית על היווצרות ניבים
באנגלית למשל מבחינים בהבדלים באוצר המילים (למשל: "מדרכה" נקראת Pavement באנגליה ו-Sidewalk באמריקה), בפונולוגיה (למשל: אופן הגיית העיצור /r/), ואף בכתיב (המילה "צבע" נכתבת colour באנגליה ו-color בארצות הברית).
ניב תקני/רשמי של שפה
בשפות רבות, שבהן יש הרבה ניבים, קיים ניב מסוים, שמוכר על ידי השלטונות המנהליים ועל ידי מערכת החינוך כניב הרשמי או התקני של אותה השפה. חלק מהסיבות לכך הן טכניות לחלוטין. קשה לנהל מדינה, כאשר המסמכים הרשמיים כתובים באופן בו אזרחים מאזורים שונים עשויים להבין את המסמכים באופן שונה. קשה גם להדפיס ספרי לימוד בגרסאות רבות על פי הניבים המקומיים. על כן, טבעי להכריז כניב הרשמי של השפה על ניב המקיים אחת (או יותר) מהדרישות הבאות: הניב הוא הנפוץ ביותר, הוא הקל ביותר להבנה על ידי דוברי ניבים אחרים, הוא הניב בו נכתבו יצירות הספרות החשובות של אותה שפה או שהוא הניב המקובל באזור עיר הבירה. לדוגמה, ניב האיטלקית של פירנצה מוכר כניב הרשמי של השפה הן על ידי ממשלת איטליה והן על ידי ממשלת שווייץ (כעשירית מאזרחי שווייץ הם דוברי איטלקית), על אף שרבים מאזרחיהן דוברי האיטלקית מדברים ניב אחר של איטלקית בחיי היום יום.
גיל קלעי
גיל קלעי (נולד ב-1955 בתל אביב) הוא פרופסור אמריטוס למתמטיקה במכון למתמטיקה ובמרכז לחקר הרציונליות באוניברסיטה העברית בירושלים, פרופסור למדעי המחשב במרכז הבינתחומי הרצליה, ופרופסור משותף במחלקה למתמטיקה ובמחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת ייל בארצות הברית.
קורות חיים
גיל קלעי הוא בנו של חנוך קלעי, שהיה חבר מפקדת האצ״ל והלח״י.
קלעי קיבל דוקטורט מהאוניברסיטה העברית ב-1983, בהנחיית מיכה פרלס. הוא הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית ב-1985 לאחר פוסט-דוקטורט ב-MIT. תחומי העניין העיקריים שלו הם קומבינטוריקה, גאומטריה ושימושיהן. בין השאר, הוכיח שיש גרסאות של שיטת הסימפלקס לתכנון ליניארי שזמן הריצה שלהן (במקרה הגרוע) הוא תת-מעריכי; פתר לשלילה את בעיית Borsuk (שואלת האם כל קבוצה חסומה במרחב האוקלידי ה-n-ממדי ניתנת לחלוקה ל-n+1 קבוצות מקוטר קטן יותר); והתקדם בפתרון השערת Hirsch (טוענת שקוטר גרף הקודקודים והמקצועות של פאון d-ממדי עם n פאות הוא לכל היותר n − d).
קלעי זכה במספר פרסים במתמטיקה: פרס פוליה (1992); פרס ארדש (1993); פרס פולקרסון (1994); פרס רוטשילד לשנת ה'תשע"ב (2012) במתמטיקה / מדעי המחשב ובהנדסה.
הוא חבר מערכת של כתב העת Israel Journal of Mathematics.
בין תלמידיו אהוד פרידגוט, איזבלה נוביק, רון עדין ועודד שרם.
קלעי מרצה וכותב על רעיונות במתמטיקה לציבור הרחב וכמו כן הוא מפרסם לעיתים בהארץ.
בסוף שנת 2016 צורף לאקדמיה הלאומית למדעים.
ג'רמי פיבן
ג'רמי סמואל פיבן (באנגלית: Jeremy Samuel Piven; נולד ב-26 ביולי 1965) הוא שחקן וקומיקאי יהודי-אמריקאי, זוכה שלושה פרסי אמי ופרס גלובוס הזהב עבור תפקידו בתור סוכן השחקנים ארי גולד בסדרה "הפמליה" של HBO.
ביוגרפיה
פיבן נולד במנהטן, ניו יורק, וגדל באוונסטון, אילינוי למשפחה יהודית רקונסטרוקטיבית ממוצא אוקראיני. אביו היה ברנרד "ביירן" פיבן (אנ') (1929–2002), ואימו היא ג'ויס הילר פיבן (אנ') (לבית גולדשטיין), ילידת 1930. שני הוריו היו שחקנים וגם מורים למשחק. בצעירותו לקח חלק בבית הספר למשחק שהקימו הוריו, ה-"Piven Theatre Workshop". אחותו הגדולה היא במאית הקולנוע שירה פיבן (אנ'), אותה תיאר כאחת ממורותיו הראשונות למשחק; גיסו הוא הבמאי אדם מקיי.
בצעירותו השתתף במחנה קיץ ללימודי דרמה באגם אלקהרט, ויסקונסין, שם הוא גילם את ברנרדו בהפקה של "סיפור הפרברים". הוא גם למד באוניברסיטת דרייק בעיר דה מוין, איווה; ממנה פרש לאחר שנתו הראשונה כדי ללמוד בבית הספר לאמנויות ע"ש טיש של אוניברסיטת ניו יורק. הוא עזב גם את אוניברסיטת ניו יורק במהלך שנתו האחרונה כדי לקדם את קריירת המשחק שלו.
קריירה
בשנת 1986, הופיע לראשונה בקולנוע בסרט "לוקאס" כאשר שיחק את דמותו של ספייק. ב-1989, שיחק את דמותו של מארק בסרט "אמרי לי כן". ב-1991, הופיע בפרק בסדרת האנימציה "ראגרטס". בין השנים 1992–1998, שיחק במספר פרקים במופע של לארי סנדרס. ב-1993, הופיע בפרק בסדרה סיינפלד, בו גילם שחקן המגלם את דמותו של ג'ורג' קוסטנזה. בשנת 1995, הופיע בשני פרקים בסדרה "שיקגו הופ". באותה שנה החל לשחקבקומדיית המצבים "אלן" לצד השחקנית והקומיקאית אלן דג'נרס. בשנת 1997, התארח בפרק בקומדיית המצבים "מופע של דרו קארי". בין השנים 1998 - 1999, הופיע בסדרה "קופידון", אך היא שרדה רק עונה אחת. בשנת 2000, התארח בפרק בסדרות "ויל וגרייס" ו"באז שנות אור ממפקדת הכוכב". ב-2001, שיחק בסרט "בלאק הוק דאון" את דמותו של קליפטון "אלביס" וולקט, טייס מסוק הבלק הוק שמתרסק בלב סומליה.
בין השנים 2004–2011, פיבן כיכב בתוכנית של HBO, "הפמליה", כסוכן האישי של וינס צ'ייס, ארי גולד (דמות שאף היא ממוצא יהודי). ב-2006, 2007 וב-2008, זכה פיבן בפרס אמי בקטגוריית שחקן המשנה על משחקו בסדרה. בנוסף הוא זכה ב-2008 בפרס גלובוס הזהב. ב-2006, שיחק בסרט "לחסל את האס" וב-2007, שיחק את דמותו של דמון שמידט בסרט "הממלכה". ב-2009 כיכב בסרט הקומדיה "לספק ת'סחורה" בו הוא מגלם את סוכן הרכב דון.
בשנת 2011, שיחק בסרט "ספיי קידס 4: כל הזמן שבעולם". בשנת 2013 החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה הבריטית "מר סלפרידג'" בדמותו של הארי גורדון סלפרידג', למשך 4 עונות עד 2016. בשנת 2014, שיחק בסרטים "קצה המחר" בכיכובו של טום קרוז וב"עיר החטאים: עלמה להרוג" בכיכובה של ג'סיקה אלבה.
בשנת 2017 החל לשחק בסדרת הדרמה "חוכמת ההמונים", ברשת CBS, לצידם של מוניקה פוטר ונטליה טנה על פי תסריט מאת+ הסופרים הישראלים דרור משעני ושירה חדד. בנובמבר 2017 בוטלה הסדרה לאחר עונה אחת.
חיים אישיים
בשנת 2014 פיבן כיכב בספיישל של ערוץ הטיולים "מסע חייו של ג'רמי פיבן", אשר פירט את מסעו ברחבי הודו. פיבן מתגורר במאליבו, קליפורניה.
בשנת 2016, פיבן הביע את תמיכתו בפוליטיקאי ברני סנדרס לנשיאות ארצות הברית במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016.
פיבן הוא אוהד מושבע וידוע של קבוצת הפוטבול שיקגו ברס, ובשנת 1998 הופיע בפרסומת של שיקגו בלאקהוקס.
טענות לתקיפות מיניות
ב-30 באוקטובר 2017, שחקנית הפורנו אריאן בלאמר האשימה את פיבן שמישש את גופה, אולם הוא הכחיש זאת. השחקנית קאסידי פרימן יצאה להגנתה של בלאמר. בפוסט באינסטגרם היא כתבה כי פיבן עסק ב"התנהגות דורסנית" כלפיה כשהייתה "הרבה יותר מדי צעירה". ב-9 בנובמבר, מנהלת הפרסום טיפאני בייקון סקורבי טענה כי פיבן תקף אותה ב-2003, והצהירה כי הוא "קפץ" עליה, "חשף את איבר המין שלו, החזיק את ידיה למטה והחל להתחכך בגופה עד שפלט". פיבן הגיב להאשמות וכינה אותן "שגויות לחלוטין ומומצאות לגמרי". ב-13 בנובמבר 2017 ערך פיבן מרצונו בדיקת פוליגרף בה נשאל שורה של שאלות לגבי כל טענה ושוב הכחיש אותן. הוא עבר את המבחן בכך שהוא דובר אמת. מאוחר יותר באותו החודש, אנסטסיה טאני, לשעבר ניצבת ב"הפמליה" טענה כי פיבן "התעמת איתה במסדרון חשוך וגישש את חזה ואיבר המין שלה כשהוא דחף אותה בכוח אל מול קיר". ב-27 בנובמבר 2017, רשת CBS החליטה שלא להזמין עונה שנייה של הסדרה "חוכמת ההמונים" עקב רייטינג נמוך וההאשמות נגד פיבן.
בינואר 2018, BuzzFeed פרסמה מאמר שבו שלוש נשים נוספות האשימו את פיבן בהתנהגות בלתי הולמת. הם טענו כי בשנת 1985 עקב אחרי אישה לרכבה על הסט של סרט והצמיד אותה לספה. עם אישה אחרת הוא התנהג בצורה "תוקפנית פיזית" בזמן דייט, וניסה לכפות את עצמו על האישה השלישית בחדר מלון בסביבות 1994. פיבן הכחיש את כל ההאשמות. הוא אמר כי מדובר במאמצים אופורטוניסטיים "להשיג תשומת לב ו/או כסף". פיבן הגיש הצהרה כתובה ל-BuzzFeed בה התייחס לבדיקת הפוליגרף שעבר וטען שמעולם לא כפה את עצמו על אף אחת.
טקס הדלקת המשואות
הפקת הטקס וארגונו
את הטקס מפיק מרכז ההסברה. במשך שנים רבות (1958–1983) היה יהודה אילן האחראי על הפקת הטקס; החל משנת 2015 האחראי על הפקת הטקס הוא מנהל מרכז ההסברה מושיק אביב. חלקו הצבאי של הטקס, שהורחב עם ביטול מצעד צה"ל, נוהל במשך שנים רבות (עד לשנת 2016) על ידי אלוף-משנה (במיל') דוד רוקני ובשנת 2017 החליפו סגן-אלוף (במיל') שמעון דרעי.
מדי שנה מוקמים סביב הרחבה בהר הרצל שלושה יציעים זמניים לאורחי הטקס עבור כחמשת אלפים צופים.
בחירת מדליקי המשואות
במרכז הטקס עומדת הדלקת 12 משואות, המסמלות את 12 השבטים. בכל שנה עוסק הטקס בנושא מרכזי אחר, כפי שנבחר על ידי ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים. בין השנים 1951 ו-1959 משיאי המשואות היו נציגי הגלויות והעדות השונות מכל אזורי המדינה. כמה חודשים לפני יום העצמאות מתפרסמת באמצעי התקשורת הזמנה לציבור להציע מועמדים להדלקת המשואות, המייצגים בפועלם את הנושא השנתי של הטקס. ועדה ציבורית בראשה עומד מנהל מרכז ההסברה בוחנת את ההצעות ובוחרת את מדליקי המשואות לאותה שנה. הוועדה כוללת 8 או 10 חברים ובהם: נציג יושב ראש ועדת השרים, נציג הכנסת ונציג ראש הממשלה. הדלקת המשואות היא ביטוי להכרת תודה וכבוד למדליקי המשואות. הקריטריונים לבחירת מדליקי המשואות מעוגנים בתקנון בעל תוקף של החלטת ממשלה. על פי תקנון זה מדליקי המשואות חייבים להיות תושבי ישראל (אלא אם יושב ראש ועדת השרים הציע לוועדה מועמד שהוא תושב חוץ). אמות המידה לבחירת מדליקי המשואות כוללות:
מהלך הטקס
לטקס תבנית קבועה, אבל במהלך הטקס מוכנסים מדי פעם בפעם שינויים. את הטקס ניתן לחלק לשניים: החלק הטקסי-רשמי והחלק החגיגי.
תחילת הטקס
הטקס נפתח בשעה 19:45. תחילה נכנס משמר הכנסת לרחבת הטקס כדי לקבל את פני פמליית יושב ראש הכנסת. כניסת פמלייתו של יושב ראש הכנסת מתבצעת לקול תרועת הקשב המנוגנת על ידי שלושה נגני חצוצרה מתזמורת צה"ל והנפת דגל יו"ר הכנסת.
לאחר שהפמליה מתיישבת במקומה, מגיע מפקד הטקס ומבקש את רשות יו"ר הכנסת להמשיך בטקס. כשניתן האישור תופס משמר הכנסת את מקומו. את תפקיד מפקד הטקס ממלא קצין מפיקוד העורף אשר מגויס מדי שנה למילואים במיוחד לצורך כך. מאז 1983 ועד 2016 מילא את התפקיד אלוף-משנה דוד רוקני, והחל משנת 2017 ממלא את התפקיד אלוף-משנה (במיל') שמעון דרעי.
תחילת הטקס בתרועת אבל והקראת תפילת יזכור, בנוסח מיוחד לחללי מערכות ישראל. את התפילה, כמו גם את קטע התנ"ך, הקריא עמיקם גורביץ' במשך שנים רבות. בעשור השני של המאה ה-21, מקריאים את תפילת יזכור אישים שונים הקשורים לפעולות צבאיות וביטחוניות שאירעו בחודשים שקדמו למועד הטקס. לאחר מכן בשעה 20:00 בדיוק, מונף דגל ישראל מחצי התורן לראש התורן לקול תרועת הנפת הדגל, דבר המסמל את המעבר מיום הזיכרון ליום העצמאות. לאחר הנפת הדגל מושר לרוב שיר נוגה המלווה בריקוד הקשור עדיין ביום הזיכרון. לאחר מכן מוקראים פסוקי תנ"ך הקשורים בנושא המרכזי ומוצג קטע מוזיקלי נוסף הקשור לכך. בסיום קטע היזכור וקטע התנ"ך עולה יו"ר הכנסת לשאת את דברי ברכתו. זהו הנאום היחיד המושמע בטקס, למעט בשנים מסוימות בהן ראש הממשלה נואם נאום אשר הוקלט מראש (כדוגמת שנת היובל ושנת השישים למדינה). בסיום נאומו מתכבד יו"ר הכנסת להשיא את המשואה המרכזית (אשר אינה נכללת בסך 12 המשואות).
את הטקס הנחו שנים רבות (עד לשנת 2014) הקריינים שמירה אימבר ואריה אורגד. החל משנת 2015 מנחים את הטקס הקריינים נעמי רביע ויגאל רביד.
מעמד השאת 12 המשואות
12 המשואות מושאות בזו אחר זו על ידי הנציגים הנבחרים. בשנים האחרונות מלווים את מעמד הדלקת המשואות זוג שחקנים אשר מציגים את משיאי המשואות ואת פועלם. בסיום הצגתו קורא משיא המשואה (לעיתים, משואה מודלקת על ידי שני אנשים): "אני פלוני, יליד (מקום הולדתו) בן אלמוני ואלמונית, מתכבד להשיא משואה זו של יום העצמאות ה-(מספר שנות קיום המדינה) של מדינת ישראל לכבוד..." כל משיא מקריא שלושה משפטים המתחילים ב"לכבוד". הנאום מסתיים במילים "ולתפארת מדינת ישראל!". את הדלקת המשואות מלווה תזמורת צה"ל ביחד עם להקות זמר בשיר "אנו נושאים לפידים" ובשירים ישראליים נוספים. בסיום הדלקת כל המשואות מנחי הטקס מכריזים: "גבירותי ורבותי, שתים עשרה משואות כנגד שנים עשר שבטי ישראל!". בשנים האחרונות נוסף קטע עם סיום הדלקת המשואות בו מוזמנים המשיאים לשיר יחד עם להקות הזמר שיר ומוגש להם זר פרחים.
תרגילי הסדר
בתום הדלקת המשואות נערכים תרגילי סדר, על ידי חוליית דגלנים המורכבת מכוח משותף של חיילי צה"ל מהחילות השונים וכן דגלנים ממשטרת ישראל ומערך הכבאות. מספר הדגלנים המשתתפים בתרגילי הסדר הוא כמספר שנות המדינה באותה השנה. מפקד הטקס מצעיד את חוליית הדגלנים לרחבת הטקס, בליווי תזמורת צה"ל המנגנת שירי לכת שונים. במהלך תרגילי הסדר הדגלנים יוצרים מבנים מרשימים בתיאום ודיוק רב, המסמלים דברים שונים וקשורים ברובם לנושא הטקס המרכזי. בין היתר הם יוצרים מגן דוד, אותיות או ספרות המסמלות את מספר שנות קיום המדינה ואת מנורת שבעת הקנים. במספר מופעים השתלבו ביצירת המבנים קבוצות נוספות כגון ילדי להקות מחול או 120 חיילים נוספים – מצטייני הנשיא לאותה השנה.
בסיום תרגילי הסדר מוצגים שני קטעים נוספים הכוללים שיר או מחרוזת שירים ומופע של ילדי להקת המחול. הקטע הראשון מעלה על נס את הנושא המרכזי לשנה זו, בעוד הקטע השני הוא קטע כללי המעלה על נס את יום העצמאות הישראלי.
מעמד העברת הדגלים הראשיים
בתום תרגילי הסדר נערך טקס שבו מועברים דגל המדינה הראשי ודגל צבא הגנה לישראל הראשי, למשמרת לאחד מזרועות, פיקודי, או אגפי צה"ל, מהיחידה ששמרה עליהם בשנה הקודמת. חוליות הדגלים הראשיים נכנסות בליווי קצבי של מתופפי תזמורת צה"ל, ומסתדרות כאשר דגלני היחידה שמקבלת ודגלני היחידה שמוסרת את הדגלים נערכים זה מול זה. הדגלנים הראשיים מתייצבים זה מול זה, הדגלים נפרשים ומועברים תוך שברקע נשמעת תרועת העברת הדגלים המנוגנת על ידי תזמורת צה"ל.
סיום הטקס
בסיום מעמד העברת הדגל, חוליות הדגלים הראשיים, חוליות הדגלנים ומשמר הכנסת מסתדרים בראש חץ והכל שרים את התקווה. לאחר שירת ההמנון, עוברים חוליות הדגלים הראשיים, דגלני היחידות ומשמר הכנסת, לפקודת מפקד הטקס ולנגינת מרש צה"ל, בשדרת מסע, אחת אחת אל מול פמליית הכבוד כאשר בראשן חוליית הדגלים הראשיים. כל חוליה מצדיעה לעבר הפמליה (לאחר הישמע הפקודה: "לימין, שור!"), ומפנה את הרחבה. את מצעד ההצדעה נועל נגד היחידה. לאחר פינוי הרחבה ניגש מפקד הטקס אל יו"ר הכנסת, מצדיע ומודיע לו "אדוני/גברתי/מכובדי, תם הטקס! אדוני/גברתי/מכובדי".
בתום הטקס, שר לרוב זמר מפורסם שיר סיום. נערכים מופע זיקוקין די-נור ומופע של להקות מחול. בשנת 2022 הוחלט לעשות שימוש בזיקוקים שקטים, כדי לא לגרום לחץ אצל הלומי קרב עקב קולות הפיצוצים.
אירועים מיוחדים
בשנת 1968 שינתה רחל ינאית בן-צבי את סיום נאומה טרם הדלקת המשואה למילים "לתפארת מדינת ארץ ישראל השלמה".
בטקס של שנת 2003 נמנתה עם משיאי המשואות נעמי נלבנדיאן, בת לעדה הארמנית בישראל, בזכות פעילותה כאחות במחלקת שיקום בבית החולים "הדסה". נלבנדיאן רצתה להזכיר את רצח העם הארמני בטקס, אולם הופעל עליה לחץ להצניע זאת, כדי שלא לפגוע ביחסי טורקיה–ישראל.
בשנת 2004 הוחלט שהטקס ייערך בסימן הישגי הספורט הישראלי. הוועדה לבחירת משיאי המשואות בחרה 11 משיאי משואות והחליטה להשאיר לבחירת הציבור את זהות משיא המשואה הנוספת, באמצעות מסרונים (SMS). שיטת בחירה זו עוררה ביקורת על הוועדה. הציבור בחר באלי אוחנה להדליק את המשואה. משהתברר שמיקי ברקוביץ' אינו בין משיאי המשואות התעוררה על כך ביקורת ציבורית ולבסוף הוחלט לצרף אותו לרשימת משיאי המשואות.
בשנת 2005 נערך הטקס בעיצומו של המאבק סביב תוכנית ההתנתקות. יו"ר הכנסת ראובן ריבלין, שהיה ממתנגדי התוכנית נשא במחאה נאום בעל אופי פוליטי. דבר זה הקים עליו ביקורת על כך שהוא מנצל את הבימה שניתנה לו מתוקף תפקידו בטקס ממלכתי לצרכים פוליטיים.
בשנת 2011, במהלך טקס יום העצמאות ה-63, התפרצו לבמה המרכזית יואל שליט, אחיו של גלעד שליט וחברתו יערה וינקלר בצעקות "גלעד עדיין חי". שוטרים פינו אותם מהבמה. בין הצועקים היו גם כמה פעילי ארגון "מטה החברים של גלעד". באותו טקס הדליק משואה הרב שמעון רוזנברג, סבו של מוישי הולצברג שהיה ניצול מתקפת הטרור בבית חב"ד במומבאי. הדלקת המשואה נעשתה בניגוד לדעת בית דין רבני חב"ד. בצעד שעורר מחלוקת שינה הרב רוזנברג את סיום נוסח הדלקת המשואה המקובל ואמר "ולתפארת מדינת ארץ ישראל". כמו כן הזכיר את עניין משיחיותו של הרבי מלובביץ'.
ב-18 באפריל 2012, במהלך החזרות לטקס, קרס גשר התאורה שהקיף את הרחבה וכתוצאה מכך נהרגה סגן, דגלנית מחיל הרפואה ונפצעו שבעה חיילים. הוריה של סגן הילה בצלאלי הדליקו בטקס באותה שנה משואה לזכרה, בצוותא עם יושב ראש הכנסת ריבלין. הדגלנים הוצבו במעמד הצגת הדגלים במבנה חסר, לזכרה של בצלאלי.
בשנת 2014 בחרה הוועדה לטקסים וסמלים בראשות שרת התרבות והספורט לימור לבנת בנשים בלבד להדליק את המשואות באותה שנה. גם בחלק האומנותי של הטקס הופיעו נשים בלבד.
בשנת 2016 נגרמה מבוכה כאשר במהלך תרגילי הסדר יצרו הדגלנים את הסיסמה "עם אחד – מדינה אחת" אשר הזכירה לרבים, כולל לניצולי שואה, את הסיסמה הנאצית "עם אחד, רייך אחד, מנהיג אחד" (בגרמנית: Ein Volk, ein Reich, ein Führer)".
בשנת 2018 התעורר ויכוח מתוקשר בין יו"ר הכנסת, יולי אדלשטיין, לשרת התרבות מירי רגב, בשאלת הנואמים בטקס יום העצמאות השבעים. רגב דרשה לשלב בטקס נאום של ראש הממשלה בנימין נתניהו, ואילו אדלשטיין התנגד לכך ודרש לשמור על המתכונת הקבועה של הטקס, בה הנואם היחיד הוא יו"ר הכנסת. אדלשטיין הודיע שאם ישולב בטקס נאום של ראש הממשלה, הוא ומשמר הכנסת לא יגיעו לטקס. לקראת יום העצמאות הסתמנה פשרה לפיה ראש הממשלה יישא דברי ברכה קצרים בטקס וידליק משואה יחד עם יושב ראש הכנסת, אך לא ינאם. לקראת הטקס התקבלה החלטה שנתניהו ינאם וידליק משואה, ואף יישב לצידו של יו"ר הכנסת, מה שהצריך שינוי בנוסח המקובל בו פונה מפקד הטקס ליושב ראש הכנסת: בדרך כלל הפנייה היא בתואר "אדוני", למשל "אדוני תם הטקס, אדוני", ואילו בטקס זה פנה הקצין ליושב ראש הכנסת ולראש הממשלה בתואר "מכובדיי". נוסף על אירוע זה, ב-5 באפריל פורסם כי נשיא הונדורס חואן אורלנדו ארננדס ידליק משואה בטקס. הדבר גרר ביקורת ציבורית על רקע הרג מפגינים בהונדורס, וב-9 באפריל ביטל הנשיא את בואו.
באפריל 2019 פרסם מבקר המדינה דו"ח אשר העביר ביקורת על שרת התרבות והספורט מירי רגב, וחשף ליקויים בדרך בחירת המועמדים להשיא את המשואות בטקס, כמו גם על חלוקת רובם המכריע של כרטיסי הצופים למקורבים או לפי מפתח פוליטי.
בשנת 2020, לנוכח התפרצות נגיף הקורונה בישראל ותקנות שעת חירום האוסרות על התכנסות, התקיים הטקס בפעם הראשונה ללא קהל ורובו הוקלט מראש והוכן כמופע טלוויזיוני, ולראשונה לא נערכו בו תרגילי סדר. בשנת 2020, לקראת טקס המשואות, נבחרה חני ליפשיץ, שליחת חב"ד בנפאל, להשיא משואה. כשבוע לאחר מכן ביטלה ליפשיץ את השתתפותה על פי דרישת בית דין רבני חב"ד בנימוק ש"אני בורחת ממחלוקות". ביטול ההשתתפות עורר סערה בתקשורת.
תנועות אחוריות
תנועות אחוריות הן תנועות אשר בעת הפקתן מיקום הלשון הוא הקרוב ביותר לגב חלל הפה. בתוך התנועות האחוריות קיימת קבוצה של תנועות כמעט אחוריות אשר בעת הגייתן הלשון ממוקמת כמו בתנועות האחוריות רק מעט קדימה יותר.
עונת 2014/2015 בליגת האלופות
עונת 2014/2015 של ליגת האלופות היא העונה ה-60 של הטורניר וה-23 במתכונת החדשה של ליגת האלופות משנת 1992. משחק הגמר נערך באצטדיון האולימפי של ברלין בגרמניה ובו ברצלונה ניצחה את יובנטוס 1-3. מחזיקת התואר בעונה הקודמת היא, שזכתה בו 10 פעמים. זאת השנה הראשונה בה גיברלטר שלחה נציגה לטורניר, בהיותה החברה ה-54 של אופ"א, והשנה הראשונה בה ישתמשו בספריי לסימון על כר הדשא.
מכבי תל אביב הייתה הקבוצה הישראלית היחידה שהשתתפה בטורניר. הקבוצה הגיעה עד לשלב המוקדמות השלישי בו הודחה על ידי מריבור מסלובניה.
שלב המוקדמות הראשון
ההגרלה נערכה ב-24 ביוני 2014.
שלב המוקדמות השני
המשחקים נערכו ב-15 ביולי, 16 ביולי, 22 ביולי וב-23 ביולי 2014.
שלב המוקדמות השלישי
הסיבוב הראשון נערך ב־29–30 ביולי, והסיבוב השני נערך ב־5–6 באוגוסט
שלב הפלייאוף
ההגרלה הייתה ב-8 באוגוסט 2014, הסיבוב הראשון שוחק ב-19 וב-20 באוגוסט, והסיבוב השני שוחק ב-26 וב-27 באוגוסט 2014
שלב הבתים
32 קבוצות הוגרלו ל-8 בתים וישחקו בשיטת בית-חוץ, כאשר שתי הראשונות מכל בית מעפילות לשלב שמינית הגמר. שתי קבוצות עושות את הופעת הבכורה שלהם בשלב זה, לודוגורץ ראזגרד הבולגרית, ומאלמו השוודית.
שמינית הגמר
הסיבוב הראשון נערך ב-17, ב-18, ב-24 וב-25 בפברואר, והסיבוב השני נערך ב-10, ב-11, ב-17 וב-18 במרץ.
''3–3 בסיכום שני המשחקים. פריס סן-ז'רמן ניצחה בזכות שערי חוץ.''
ברצלונה ניצחה 3–1 בסיכום שני המשחקים.
''1–1 בסיכום שני המשחקים. אתלטיקו מדריד ניצחה 3–2 בפנדלים.''
יובנטוס ניצחה 5–1 בסיכום שני המשחקים.
ריאל מדריד ניצחה 5–4 בסיכום שני המשחקים.
באיירן מינכן ניצחה 7–0 בסיכום שני המשחקים.
3–3 בסיכום שני המשחקים. מונקו ניצחה בזכות שערי חוץ.''
פורטו ניצחה 5–1 בסיכום שני המשחקים.
רבע הגמר
הסיבוב הראשון נערך ב-14 וב-15 באפריל והסיבוב השני נערך ב-21 וב-22 באפריל 2015.
ברצלונה ניצחה 5–1 בסיכום שני המשחקים.
באיירן מינכן ניצחה 7–4 בסיכום שני המשחקים.
יובנטוס ניצחה 1–0 בסיכום שני המשחקים.
חצי הגמר
הסיבוב הראשון נערך ב-5 וב-6 במאי והסיבוב השני נערך ב-12 וב-13 במאי 2015.
ברצלונה ניצחה 5–3 בסיכום שני המשחקים.
יובנטוס ניצחה 3–2 בסיכום שני המשחקים.
הגמר
הגמר נערך ב-6 ביוני 2015 באצטדיון האולימפי של ברלין בגרמניה.
נבחרת העונה
אופ"א בחרה את 18 השחקנים הבאים כנבחרת הטורניר.
דליה לביא
דליה לביא (12 באוקטובר 1942 – 3 במאי 2017) הייתה שחקנית קולנוע וזמרת ישראלית.
שנותיה המוקדמות
לביא נולדה לרות, שעלתה מגרמניה בשנות ה-30 ולראובן לוינבוק, שעלה מרוסיה, במושב שבי ציון הסמוך לנהריה למשפחה בת שלושה ילדים. כשהייתה בת 10 התגלתה על ידי השחקן האמריקני קירק דאגלס, אשר התרשם מכישוריה בעת שביקר בישראל לצורך הופעה בסרט "עושה הלהטים". דאגלס מימן ללביא לימודי מחול באופרה המלכותית בסטוקהולם אך היא נאלצה להפסיקם ולשוב לישראל, לאחר כארבע שנים, בשל בעיות בריאותיות של אביה ופטירתו.
קריירה אמנותית והמשך חייה
בשנת 1955 הופיעה בסרטה הראשון, סרט שוודי בשם "Hemsöborna" ("אנשי המזו"), מבוסס על הרומן של הסופר השוודי אוגוסט סטרינדברג. לאחר מכן שבה לישראל, והחלה בקריירת דוגמנות. בשנת 1960 הופיעה לצדם של אורי זוהר, עודד קוטלר וגילה אלמגור בסרט "חולות לוהטים" שהיה הפקה ישראלית-גרמנית. נישאה לראשונה בישראל, לז'אק ז'ראר (Jacques Gerard), בעל חנות כלבו בצרפת. בעקבות הנישואים עברה לפריז, שם שיחקה במספר סרטים צרפתיים. השניים התגרשו לאחר כשנתיים. לאחר מכן התגוררה ברומא והשתתפה, בזכות כשרונה לשפות, במספר סרטים גרמניים ואיטלקיים.
בשנת 1962 הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב על משחקה בסרט "שבועיים בעיר זרה" לצדו של קירק דאגלס. באוקטובר 1964 הייתה לדוגמנית הישראלית הראשונה שהופיעה הצטלמה על שער המגזין "ווג" הבריטי (תצלום דיוקן של דייוויד ביילי). בשנת 1969 הופיעה שוב ב"ווג", הפעם בכתבת אופנה על פני 12 עמודים בגיליון שהוקדש למדינת ישראל.
היא הופיעה לצדם של שחקנים כפיטר או'טול בסרט "לורד ג'ים" (1965), דין מרטין בסרט "המשתיקים" (1966) ופיטר סלרס (בפרודיית ג'יימס בונד "קזינו רויאל" משנת 1967). סרטה האחרון היה מערבון בשם "קאטלו" משנת 1971 בו שיחקה לצד יול ברינר. במהלך צילומי הסרט "לורד ג'ים" היא הכירה את בעלה השני, שחקן (כפיל) ועוזר הבמאי האירי ג'ון סאליבן. השניים נישאו בשנת 1967 וב-1969 נולד הבן הבכור ראובן. בראשית שנות השבעים התגרשו בני הזוג.
בשנת 1969 השתתפה באקראי בתוכנית אירוח ב-BBC בהשתתפות חיים טופול, ושרה מספר שירים ישראלים. מפיק מטעם חברה בשם "פסטיבל רקורדס" התרשם מקולה והחתים אותה על חוזה הקלטות. לאחר מכן לקח אותה תחת חסותו מפיק גרמני בשם ג'ימי בוויאן, שעבד עבור חברת "פולידור" בגרמניה. לביא הקליטה להיט בשם "שיר אהבה בליל קיץ" (Liebeslied jener Sommernacht) שזכה במקום השני בפסטיבל שירים בטוקיו. השיר הוקלט גם באנגלית ובצרפתית והיה ללהיט באירופה. בתחילת שנות ה-70 התמקדה בתחום השירה והקליטה מספר אלבומים, חלקם הצליחו בעיקר בגרמניה. באותה עת הכירה בלונדון את פיטר ריטמאסטר, בונה סירות. היא נישאה לו ועברה עמו למיאמי ביץ'. לשניים נולד ב-1974 הבן אלכסנדר, אולם, הזוג נפרד ב-1975.
במהלך השנים הקליטה לביא שירים בגרמנית, בצרפתית, באנגלית, בעברית, באיטלקית ובספרדית. הופיעה בטלוויזיה הגרמנית, ויצאה למסעות הופעות בגרמניה, באוסטריה, באנגליה ובשווייץ.
שנותיה האחרונות
דליה לביא נפטרה בביתה ב-3 במאי 2017. הובאה למנוחות בישראל, במושב שבי ציון. הותירה אחריה בת, שלושה בנים ונכדים.
ב-2018 זכתה בפרס מפעל חיים מטעם הערוץ הראשון של הטלוויזיה הגרמנית על יצירתה בתחום מוזיקת השלאגר.
אורסו פרטיצ'יפאציו הראשון
אורסו פרטיצ'יפאציו הראשון (באיטלקית: Orso I Participazio; מת בשנת 881) היה הדוכס ה-14 של העיר ונציה. אורסו כיהן כדוג'ה בין שנת 864 ועד פטירתו.
אורסו נבחר בבחירות לאחר הרצחו של קודמו פייטרו טראדוניקו. אורסו הורה על תפיסת הרוצחים, הרשיע אותם והוציא אותם להרוג בכריתת ראשם.
במהלך כהונתו המשיך אורסו בפעולותיו של טראדוניקו להגנה על הסחר של העיר - נאבק בשוד הימי, ובפושטים הסלאבים או המוסלמים אשר תקפו את ספינות הסוחר הוונציאניות.
אורסו העניק לקיסר האימפריה הביזנטית בסיליוס הראשון במתנה פעמון עבור בזיליקת האגיה סופיה.
אורסו מת בשיבה טובה. לאחר מותו עלה לשלטון בנו, ג'ובאני פרטיצ'יפאציו השני.
פנחס פישלר
פנחס (פיני) פישלר (נולד ב-10 ביוני 1955) הוא עורך דין ישראלי, לשעבר מנהל לשכת ראש הממשלה.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב לאביגדור וד"ר מרים (גרטן) פישלר. שירת כקצין בגולני בגדוד 13 ובחטיבה והוא רס"ן (מיל'). בוגר ומוסמך אוניברסיטת תל אביב, בעל תואר ראשון במשפטים (בהצטיינות) בכלכלה ובמדע המדינה ותואר שני במשפטים (בהצטיינות) ובמנהל עסקים (בהצטיינות). את התמחותו עשה אצל עו"ד נחמן גולדברג. במשך תקופה שירת כקצין חקירות ביחידה הארצית לחקירות הונאה של משטרת ישראל.
במהלך השנים כיהן בתפקידי ניהול שונים, ובהם: מנכ"ל קבוצת "יכין", מנכ"ל חברת "ביפאקול תקשורת", מנכ"ל חברת "גידרון תעשיות" מקבוצת "שופרסל", מנכ"ל חברת "פוני שיווק", מנהל השיווק של "גוטקס" בבעלות משפחת גוטליב, מנהל שיווק של "שמטן - דלקול" מקבוצת "דלק".
פישלר הוא חבר הפורום הפלילי של לשכת עורכי הדין בישראל. היה חבר הנהלת אומ"ץ וחבר הצוות המשפטי, וכיהן כחבר המועצה הציבורית של אומ"ץ ועמד בראש הוועדה להגנה על חושפי שחיתות במגזר הציבורי. בשנת 2011 קיבל עיטור כבוד מטעם תנועת אומ"ץ. בחודש יוני 2015 קיבל עיטור הוקרה מתנועת אומ"ץ. פישלר ידוע כ"מבקר המשטרה" והחוברת שהוא מפיק, מדי חודש בחודשו, זה שנים רבות, תחת השם "משטרת לואי דה פינס" מכילה ביקורת מקיפה, פרטנית יסודית ונוקבת על פעילות משטרת ישראל. החוברת מחזיקה כיום אלפי עמודים והיא משמשת כ"כלי עבודה", גם סטודנטים באקדמיה ואנשי מחקר באקדמיה ללימוד, להרצאות ולהוראה, למאמרים ולמחקרים שונים וכן משמשת עיתונאים וציבור גדול של קוראים בישראל ומחוצה לה.
פישלר כיהן כחבר בית הדין למשמעת של מפלגת צומת. כיהן גם כיו"ר ועדת המשטרה בלשכת עורכי הדין בישראל.