cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אתיופיה הכבושה
מוסוליני: הרס המורשת האתיופית
מוסוליני שרצה לנקום על חרפת עדווה ולמחוק את זכרה של האימפריה האתיופית החל לסלק את כל סמליה ההיסטוריים של אתיופיה. הוא דרש להוריד את הפסל של מנליק השני ופסל של גור אריה יהודה. האיטלקים בזזו אוצרות אתיופים כגון כתרים רבים שנשלחו לאיטליה והוצגו במוזיאונים, ובהם גם אובליסק אקסום, סמל ממלכת אקסום האתיופית שהוחזר לאתיופיה רק ב-2004. הראשונים שסבלו מהרס המורשת האתיופית היו האמהרים, שדגלו באידאולוגית האימפריה האתיופית והיו הקבוצה המרדנית ביותר, ולכן האיטלקים עודד שימוש בכתב לטיני וערבי לשפות השונות באתיופיה ועודדו את דת האסלאם על חשבון התרבות הנוצרית האמהרית. מעמד של השפה האמהרית כשפה המדינה הרשמית ירד לטובת שפת האורומו והקאפית שנלמדו בבתי הספר באופן רשמי.
החלוקה המנהלית: ביטול אתיופיה
חמישה ימים לאחר הכיבוש האיטלקי של אדיס אבבה ב-5 במאי 1936, פורסם צו שגרם למעשה לפירוק סופי של אתיופיה כיחידה מדינית אחת, אשר עברה לריבונות מלאה של ממלכת איטליה. האיטלקים החלו לבתר את אתיופיה למספר מחוזות על פי מוצא אתני, לרוב כמעין זכות להגדרה עצמית. בראש כל מחוז עמד מושל, והמחוזות חולקו לנציבויות. ביוני 1936 קבע מוסוליני חוק יסוד לאתיופיה הכבושה, מעיין צ'רטר או חוקה, שחילק את מזרח אפריקה האיטלקית לשישה מחוזות:
מקום בשמש: תוכנית ההגירה
התוכנית האיטלקית שנקראה "מקום בשמש" החלה לפעול. תוכנית גדולה זו של מוסוליני כללה בינוי רב באתיופיה למען אוכלוסייה איטלקית עתידית, השאיפה של מוסוליני הייתה ליישב כעשרה מיליון איטלקים באתיופיה משום שבאיטליה ישנה 'אוכלוסיית עודף'. תוכניות התנחלות היו בעיקר במרכז אתיופיה ומערבה, אך תוכניות אלו הוכיחו כישלון עגום. השירותים הסוציאלים ושרותי הרווחה כוונו בעיקר לאוכלוסייה האיטלקית. נבנו גם מספר בתי חולים חדשים, בעיקר לאירופאים. בניסיון להצדיק את הפלישה לאתיופיה בעיני העולם, החלה איטליה בתוכניות גדולות של פיתוח. המאבק בפטריוטים אתיופים העמיד קושי גדול בפני התוכניות, אך מוסוליני היה מוכן להשקיע אמצעים חדשים ורבים שיצדיקו את הפלישה. תחילת הפיתוח הייתה בתשתיות כגון כבישים ורכבות. ב-1936 כ-60,000 פועלים איטלקיים עבדו בפיתוח התשתיות והדרכים, וב-1939 מספרם פחת ל-12,000 פועלים איטלקים לצד כ-52,000 בני המקום. רשת הדרכים הקדם מלחמתית האתיופית הייתה בעיקר באזור אדיס אבבה, האיטלקים הרחיבו את הרשת לנמלי הים שבשליטתם - מאסאווה, אסאב ומוגדישו.
האיטלקים: היחס לנכבשים
עד כיבושה של אדיס אבבה גילה הפאשיזם האיטלקי עניין מועט בנושא הגזע, אך בעקבות הכיבוש החלה העיתונות האיטלקית להקדיש תשומת לב ניכרת לעניין. באחד מהעיתונים האיטלקים ב-21 במאי 1936 הוכרז ש"האימפריה הפאשיסטית לא תהיה אימפריה מעורבת". עיתונאים רבים טענו שיהיה קשה להפריד בין אוכלוסיית הילידים לבין המתנחלים האירופאים. בחודשים הבאים נעשו אמצעי התקשורת באיטליה יותר ויותר גזענים, ודרשו ליישם הפרדה גזעית בכדי למנוע הידרדרות של הגזע האיטלקי. בעקבות דרישות אלו החלה באיטליה חקיקה של סדרת חוקי הפרדה. הראשון, שנחתם על ידי המלך האיטלקי, ויטוריו אמנואלה השלישי, ב-19 באפריל 1937, אסר על קשרי נישואים בין איטלקים וילידים. הוצאו מספר פקודות המקיימות הפרדה גזעית ברמה עירונית, כגון הפרדה בתחבורה ציבורית, בבתי הספר ובבתי החולים. אידאולוגית הגזע של גרמניה הנאצית השפיעה גם היא על איטליה, ובסתיו 1938 נוסד מגזין נוער שנקרא "ההגנה על הגזע". ב-5 בספטמבר הוצא צו מלכותי אנטישמי, שמנע נישואים בין ארים איטלקיים ליהודים. בהמשך נקבעו ב-29 ביוני מספר סנקציות על אנשים שיערבבו את דמם האיטלקי עם ילידי מזרח אפריקה. גברים איטלקיים שהגיעו לאפריקה ללא נשים ונישאו לבנות המקום גורשו ונענשו על עבירה זו. למרות היחס הגזעני אתיופים רבים שירתו בצבא הקולוניאלי, ולמדו את השפה והתרבות האיטלקית.
חוקי הגזע: היהודים
לא נמצאו ראיות התומכות בטענות לפיהן הגיעו פקודות מרומא להוציא לפועל תוכנית להשמדת יהודי אתיופיה או כי חוסלו כ-44 ממנהיגי יהדות אתיופיה, שהואשמו בבגידה והמרדה, אולם ישנן ראיות לתעמולה אנטישמית שכוונה נגד היהודים באתיופיה.
לאחר השחרור, יהודים מאתיופיה פנו לקיסר היילה סילאסי בבקשה שיסייע ליהודים באירופה, אשר סבלו בשואה.
הפטריוטים: ההתנגדות המוקדמת
חרף ההתמוטטות הצבאית של אתיופיה ב-1935, פטריוטים אתיופים רבים המשיכו את המאבק כנגד הכיבוש האיטלקי. הראשון היה ליג' היילה מארים מאמו מהעיר דברה ברהן. היילה החל להילחם כנגד האיטלקים יום לפני שהגיעו לאדיס אבבה ב-4 במאי 1936, ובעקבות פעולתו זכה לכינוי ארבגנה הראשון. בניסיון לדכא את ההתנגדות, רודולפו גרציאני, שזה עתה מונה למושל הכללי של מזרח אפריקה האיטלקית, הסכים עם מוסוליני שכל מתנגד יוצא להורג מידית וללא שום היסוס. האתיופים שלא נרתעו מהצו המשיכו להילחם, ובחורף 1936 הוכנה תוכנית לשחרור אדיס אבבה. ב-28 ביולי אותה שנה, תחת הדאג'זמץ אבררה קאסה, תקפו האתיופים את אזור שאווה מצפון-מערב, אך סופם שנהרגו מירי מטוסים. חודש לאחר מכן, ב-26 באוגוסט, אחד מהגנרלים הבולטים של מנליק השני הדאג'זמץ באלצ'ה סאפו, שיגר התקפה על האיטלקים מדרום-מערב שאווה, אך גם כוחותיו הובסו הודות לשליטה האווירית האיטלקית בשמי אתיופיה. חודש לאחר המתקפה המשיכו האתיופים להפגין התנגדות באזורים כגון סינג, שאווה, לסתה, צ'ארכהאר, יארגאלאם ועוד.
הניסיון לחיסול גרציאני: התגובה
ב-19 בפברואר 1937 ניסו שני אריתראים, אברה דאבוץ' ומוגס אסגדום, להתנקש בחיי המושל האיטלקי גרציאני. ניסיון ההתנקשות פתח תקופה חדשה במאבק, והאיטלקים הגיבו באלימות קשה: במשך שלושה ימים רצופים, בין 19 ו-21 בפברואר, נטבחו אלפי אתיופים בבירה אדיס אבבה. שלושה חודשים לאחר מכן, ב-20 במאי, הורה גרציאני לטבוח בנזירי מנזר דברה ליבאנוס. 297 נזירים נטבחו על ידי האיטלקים בנוסף ל-129 כמרים שנורו כמה ימים לאחר מכן. גרציאני שלח הודעה למוסוליני שכתב שבמנזר לא נשאר איש ושהוא מחץ את ההתנגדות.
למרות מעשי הטבח והרציחות האתיופים המשיכו בהתנגדותם. במהלך חורף 1937 הובילו את המאבק הדאג'זמץ היילו קבדה בלסתה, הדאג'זמץ מנגשה בגוג'אם, וראס אבבה ארגאי בבלאי זלקה ושאווה. לנוכח התמשכותה של ההתנגדות התיר מוסוליני לגרציאני להשתמש בכל האמצעים, כולל בגז. גרציאני הגביר את שלטון הטרור, אך לא הצליח לדכא את המרד בשאווה, ולבסוף פתח במשא ומתן עם מנהיג הפטריוטים ראס אבבה ארגאי. האתיופים ידעו שגורל המאבק תלוי במתרחש בין המעצמות באירופה, ולכן חתרו לסיוע אירופאי. האתיופים היו חייבים להתאחד תחת שלושת המנהיגים השוואנים ליג' זאווד אספאוו, בלטה תקלה, וולדה הוואריט ושי-אלקה מספן סאלשי, ודרשו ממנהיגי הפטריוטים בגוג'אם להישמע להוראותיהם. גרציאני בתגובה המשיך להילחם בשוואנים בתקיפות יתרה.
הפטריוטים: החרפת ההתנגדות
תנועת המרד המשיכה לפעול בעיקר בשאווה, באגמדיר וגוג'אם, אך נראה כי הייתה תמיכה מכל חלקי אתיופיה. כמה מקבוצות הלוחמים הברוטאליות ביותר כללו עריקים אריתראים מהצבא הקולוניאלי האיטלקי. התקיימה גם תנועות מחתרת באדיס אבבה ובמספר ערים אחרות, ביניהם המחתרת של וואסט ארבאגנה שסיפקה תרופות ומידע על תנועות אויב. גם נשים אתיופיות רבות בלטו בתחום זה. המשך ההתנגדות האתיופית היה הסיבה העיקרית לפיטוריו של גרציאני ומינויו של אמדיאו די סאבויה, דוכס ד'אוסטה וחבר מבית המלוכה האיטלקי, ב-26 בדצמבר 1937. בפגישתו עם מפקד הכוחות האיטלקים באתיופיה שמע סאבויה כי חלקים נרחבים משאווה ואמהרה פרצו במרד ובהתנגדות מסיבית גם בדרום-מערב אתיופיה.
תנועות ההתנגדות לפולשים נתמכו על ידי הקיסר הגולה היילה סלאסי. בן נינו של מנליק השני ליג' יוהנס ייאסו היה בין מנהיגי הפטריוטים ששלט על ערים רבות באתיופיה וידעו שאין בידיהם של הפטריוטים לכבוש את אתיופיה כולה.
עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה האיטלקים כשלו בנסיונותיהם לדכא את המרידות. קונט כיאנו, בנו של מוסוליני שהיה גנרל בצבא איטליה באתיופיה, הצהיר ב-1 בינואר 1940 שמחוז אמהרה תחת שליטה מלאה של הפטריוטים, ו-65 גדודים איטלקים הוכרחו לסגת ממנו. בחודש מאי כל מזרח אפריקה האיטלקית כבר הייתה תחת מרד. המצב היה כל כך חמור עד שאמדיאו ייעץ למוסוליני להימנע מהצטרפות למלחמה האירופאית, שתביא לכיבוש אתיופיה על ידי בעלות הברית. הגנרלים האיטלקים חששו שכניסת איטליה למלחמה לצד גרמניה תביא את צרפת ובריטניה לשלוח צבא לכיבוש אתיופיה, תוך העזרות צבאית ולוגיסטית מצד בפטריוטים האתיופים.
רקע: כניסת איטליה למלחמה
עם פרוץ המלחמה באירופה ב-3 בספטמבר 1939 נמנע מוסוליני מלערב את איטליה במלחמה, אף שהצהיר שאיטליה היא בעלת בריתה של גרמניה הנאצית, וכן היה במצב כוננות. אחת הסיבות שנמנע מלהיכנס ללחימה שהייתה בתחילתה היא מניעת הצורך בלחימה עם צרפת ובריטניה ובכך להימנע מהתקפה של בעלות הברית במזרח אפריקה האיטלקית, היכן שמתקפותיהם של הפטריוטים האתיופיים היו מוצלחות כנגד הצבא האיטלקי. אחרי הניצחון של היטלר על צרפת בקיץ 1940 מוסוליני החליט להשתתף בלחימה והכריז מלחמה על צרפת ובריטניה ב-10 ביוני 1940. הכניסה של איטליה למלחמה האירופאית גרמה לשמחה בקרב הפטריוטים האתיופיים שחיכו למפנה זה, הכניסה האיטלקית ללחימה גרמה לבריטניה לתמוך בפטריוטים ולזנוח את האימפריאליזם. בריטניה שתמכה בכיבושה של עיר הנמל מאסאווה ובכך למעשה עודדה את האיטלקים להשתלט על אתיופיה בהסכמים כגון הסכם חלוקת אתיופיה מ-1906 והסכם הגבול של 1915 ולבסוף בכיבוש אתיופיה עצמה במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה. כניסתה של איטליה ללחימה הכלל עלמית בקיץ 1940 סיכנה את השליטה הבריטית בים סוף שהיא הדרך להודו, קניה, סומלילנד הבריטית וסודאן בנוסף לכך האיטלקים ששלטו בלוב באותה התקופה סיכנו גם את השליטה הבריטית במצרים ובסודאן.
המלחמה: הזירה האפריקנית
מרבית הלחימה באפריקה התרחשה בצד הים תיכוני. הכוחות הלוחמים העיקריים היו איטליה וגרמניה כנגד בריטניה בתמיכת כוחות חבר העמים הבריטי (בעיקר מהודו ואוסטרליה) ולאחר מכן, כוחות אמריקאיים. מערכה זו בצפון אפריקה התחלקה לשלושה חלקים: הראשונה - המערכה במדבר המערבי שהתרחשה במצרים ובלוב; השנייה - מבצע לפיד של הכוחות הבריטים והאמריקאיים שהתרחש במרוקו ואלג'יריה כנגד צרפת של וישי; והשלישית שהתרחשה בתוניסיה. מחוץ לקרבות בים התיכון ובצפון אפריקה, היו גם קרבות נוספים כנגד צרפת של וישי במערב אפריקה הצרפתית (הקרב על דקר), באפריקה המשוונית הצרפתית (הקרב על גבון) ומדגסקר (הקרב על מדגסקר). לפני תחילת מלחמת השחרור האתיופית כנגד האיטלקים ששלטו באתיופיה, אריתריאה וסומלילנד האיטלקית תחת השם מזרח אפריקה האיטלקית, פלשו האיטלקים למושבה הבריטית בסומלילנד ולאזורי הגבול בסודאן האנגלו-מצרית ומזרח אפריקה הבריטית.
אתיופיה: מלחמת השחרור
שיתוף הפעולה האתיופי-בריטי החל לקראת סוף ינואר 1941 כאשר כוחות בעלות הברית התחלקו לשלושה כוחות עיקריים שיתקפו יחד את מזרח אפריקה האיטלקית. הכוח הראשון החל לתקוף ב-19 בינואר, כאשר חיילים הודיים ובריטיים עברו את הגבול מאנגלו-סודאן המצרית לתוך אריתריאה, כוחות אלו החלו במתקפה מהירה דרך העיר כרן לתוך צפונה של תיגראי. הכוח השני תקף כ-500 קילומטרים דרומה. כוח זה כלל כוח אתיופי הנקרא כוח גדעון שגובה עם חיילים סודאניים ובריטיים, שהובלו על ידי הקיסר הגולה היילה סלאסי, כוח זה יצר קשר עם הפטריוטים בגוג'אם והתקדם יחד איתם לעבר הנילוס הכחול בדרך לאדיס אבבה. הכוח השלישי תקף כ-750 קילומטרים מדרום ב-24 בינואר יחד עם חיילים בריטים ודרום-אפריקניים שהחלו לנוע מקניה לתוך מחוז סומליה שבמזרח אפריקה האיטלקית, כוח זה חדר ראשונה לעיר מוגדישו לאחר מכן להרר ומשם התקדם לאדיס אבבה והתאסף שם ב-6 באפריל. ההתקדמות של כוחות בעלות הברית אל עבר הבירה האתיופית אדיס אבבה נמשכה כ-6 חודשים.
הפטריוטים האתיופיים שיחקו תפקיד עיקרי תחת הכיבוש האיטלקי אך לא תפקדו ככוח העיקרי במלחמת השחרור, אחרי ארבע שנים של מאבק כנגד האיטלקים הפטריוטים עייפו. הפטריוטים שקיבלו עזרה צבאית בריטית החלו לקחת את המתקפה לידיהם יחד עם גיבוי אווירי בריטי והתקדמו מגוג'אם אל עבר אדיס אבבה. במקביל בשאווה המנהיג הפטריוטי ראס אבבה אראגאי, נלחם עם כל כוחותיו ברחבי האזור כולל העיר אדיס אבבה. ב-4 באפריל כוחות דרום אפריקניים נכנסו לאדיס אבבה כאשר ההתנגדות האיטלקית בעיר קרסה. הקיסר, יחד עם הפטריוטים, נכנסו לאדיס אבבה ב-5 במאי 1941 חמש שנים בדיוק מאז שהאיטלקים כבשו אותה ב-1936. לאחר מכן הפטריוטים ניקו את אתיופיה מכוחות איטלקים שנותרו מאפריל ועד 27 בנובמבר 1941 שבו התרחש הקרב האחרון של המלחמה קרב גונדר.
לאחר השחרור: בעיות פנימיות
אתיופיה שכעת משוחררת מהאיטלקים הפשיסטים, נשארה עם חיילים קולוניאליים איטלקים רבים, התמוטטות כלכלית שיצרו בעיות עקריות למדינה המשוחררת. נראה שמאמצי הקיסר לכונן מחדש שלטון יציב אבוד מכיוון שרבים מהמשכילים האתיופים שלפני הפלישה האיטלקית נהרגו כשהתנגדו לכובשים האיטלקים, לקיסר לא הייתה ברירה אלא להשתמש באלו שקיבלו חינוך איטלקי. אחד מהבעיות הראשונות היו אי היכולת לאסוף מיסים ואי נכונות של כ-40,000 אזרחים איטלקיים לתמוך בשלטון ושעדיין דגלו באידאולוגיה גזענית.
אזרחי אתיופיה היו מחולקים לאחר השחרור לשלושה מעמדות שונים: החוזרים: אנשי הקיסר היילה סלאסי שהיו יחד איתו בגלות בבריטניה ולא הבינו היטב את המצב באתיופיה, משתפי הפעולה: האתיופים שעבדו עם הפולשים האיטלקים והיו בעלי מודעות גבוהה למצב האוכלוסייה האתיופית אך הוצגו כבוגדים בידי הפטריוטים והפטריוטים: אנשי תנועת ההתנגדות לאיטלקים ששיחקו תפקיד עיקרי בשחרור אתיופיה אך לא היו בקיאים במודרניזציה. כל שלוש הקבוצות קיבלו עמדות בממשלה החדשה. מתחים בין הממשלה המרכזית והמחוזות נוצרו בשל שינוי החזרת המבנה המדיני והמחוזי ובלא התחשבות במחוזות אתניים לקבוצות האתניות באתיופיה. האיטלקים ששיפרו את אתיופיה השאירו אחריהם דרכים וכבישים משופרים, תחנות רדיו בערים הראשיות שהעירו את חוש הפטריוטיות האתיופית. הכוח הפוליטי של הממשלה המרכזית ושל הקיסר הייתה חזקה בגלל הגיבוי הצבאי שקיבל מהאימפריה הבריטית.
האימפריה האתיופית: ההגמוניה הבריטית
לאחר שהקיסר חזר לאדיס אבבה הייתה מתיחות בין האתיופים והבריטים. שר החוץ הבריטי באותה התקופה אנתוני אידן הכריז ב-4 בפברואר 1941 שממשלתו "מקבלת את הדרישה למדינה אתיופית עצמאית ומכיר בהיילה סלאסי כקיסר האימפריה האתיופית". אך הבריטים הפכו את אתיופיה למנהל השטחים שנכבשו מהאויב וראש המנהל היה פיליף מיצ'ל שיישב בניירובי. האתיופים שכעסו על היחס לאתיופיה שהיה שונה כלפי מדינות אחרות ששוחררו על ידי הבריטים נכנסו למאבק פוליטי ודרשו שהבריטים יעניקו להם ריבונות מלאה ללא שום דיחוי, הבריטים הסכימו עם ריבונות אתיופית בעתיד ולא כעת ולראות איך המצב יתמשך באתיופיה. העימות ראשון בשאלה הזאת קרה ב-11 במאי 1941 כאשר הקיסר מינה את הקבינט הראשון לאחר השחרור, הקצין הפוליטי הראשי באתיופיה מוריס לוש הודיע לקיסר שהוא לא יוכל לבצע פגישות קבינט עד שאתיופיה ואיטליה לא יחתמו על הסכם שלום. אך בסופו של דבר הושגה פשרה שבה הקצין הבריטי הראשי יהיה נוכח בפגישות הקבינט.
אתיופיה כעת תחת שליטה כלכלית ופוליטית בריטית, הבריטים השתמשו בשטרלינג מזרח אפריקני כמטבע האתיופי, הייתה תלות אתיופית בבנק הבריטי, ובתאגידי התעופה הבריטים ולמעשה כל הכוח פוליטי היה בידיים של הצבא בריטי. כמה פוליטיקאים בריטיים בתקופה זו ועד איחוד אתיופיה עם אריתריאה בשנת 1952 הציעו לחלק את אתיופיה. בצפון היו תוכניות לאחד חלקים מתיגראי עם אזורי הגבול הסמוכים של אריתריאה וליצור מדינה חדשה תחת שליטה בריטית. בדרום מזרח אתיופיה הממשלה הבריטית הציע לכלול את אוגדן יחד עם סומליה שנכבשה לא מכבר על ידי הבריטים וליצור סומליה גדולה תחת מנהל בריטי. אך בריטניה הרשמית רצתה לחלק את אריתריאה, עם חלקה המערבי שיסופח לאנגלו-סודאן המצרית והחלק המזרחי לאתיופיה.
הריבונות: ההסכם האנגלו-אתיופי
לאחר הרבה ויכוחים ועימותים דיפלומטיים הסכם אנגלו-אתיופי (ידוע גם כהסכם הריבונות האתיופית) נחתם ב-31 בינואר 1942. ההסכם הכיר באתיופיה כמדינה ריבונית-עצמאית והקיסר יוכל למנות את ממשלתו ללא מפריע למורת רוחם של הבריטים, למרות זאת הסכם זה הטיל מגבלות רבות על הריבונות האתיופית:
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;">
האתיופים לא נשארו בידיים ריקות ועל פי ההסכם הבריטים יספקו לאתיופיה סובסידיה שנתית, בסך מיליון וחצי לירות שטרלינג לשנה הראשונה, מיליון לשנייה, חצי מיליון לשלישית ורבע מיליון לרביעית. הסכם זה חותם את תקופת הכיבוש ואתיופיה עברה לשליטת הקיסר היילה סלאסי שימשיך במאמצי הקיסרים הקודמים בפיתוח אתיופיה, חזרה לאידאולוגיה של האימפריה האתיופית ומאמצים בלהיות שחקן מוביל במערכת האפריקנית.
לקריאה נוספת
פנינת הקיסרות האיטלקית, המשקיף, 10 ביוני 1940
הקשת הדמוקרטית המזרחית
היסטוריה
עם מייסדי התנועה וחבריה הבולטים במשך השנים נמנים בין היתר: סמי שלום שטרית, דר' ויקי שירן, שוש גבאי, יהודה שנהב, יוסי דהאן, יוסי יונה, יצחק ספורטא, משה קריף, הנרייט דהאן כלב, חנה אזולאי הספרי, גל לוי,  דודי מחלב, פנינה מוצפי האלר, שלמה ואזנה והני זובידה.
התנועה מגדירה עצמה כתנועה חברתית הפועלת לצמצום פערים בחברה הישראלית, אשר מותירים, לדעת התנועה, מזרחים.ות ואוכלוסיות אחרות בשולי השיח הכלכלי, החברתי והפוליטי בישראל, ומחוץ למוקדי ההשפעה והכוח של החברה הישראלית. לאחרונה החלה התנועה לפעול גם למען קידום האינטרסים של ערביי ישראל ושילובם בחברה.
כמנכ"ל התנועה בין השנים 1999–2001 כיהנה גלית ספורטה, אחריה נורית חג'אג' עד 2006, אחריה יעל בן יפת, שהייתה חברת מועצת עיריית תל אביב מטעם סיעת עיר לכולנו. שתי האחרונות חברות בתנועת התחברות-תראבוט ובחד"ש.
בין השנים 1999–2009 הייתה הקרן החדשה לישראל התורמת העיקרית לארגון.
מפעולותיה
בשנת 2000 הגישה הקשת המזרחית עתירה לבג"ץ בשם "בג"ץ הקרקעות", בייצוגו של עו"ד אביגדור פלדמן בדרישה למה שהיא הגדירה כ"צדק חלוקתי" בנושא קרקעות המדינה. פסק הדין התקדימי לטובת הקשת ביסס את עקרון הצדק החלוקתי בשיח החברתי והמשפטי בישראל. הישג בולט נוסף של התנועה היה קידום חוק הדיור הציבורי, עם חבר הכנסת רן כהן.
בשנת 2001 חברה הקשת הדמוקרטית המזרחית לתושבי שכונת הקטמונים בירושלים, למאבק נגד בנייה מסיבית של מגדלים שתוכננה ב"עמק הצבאים", ביוזמת עורך הדין שרגא בירן בעסקת קומבינציה עם הקיבוצים מעלה החמישה וקרית ענבים. למאבק חברו ארגונים נוספים כמו סינגור קהילתי, אדם טבע ודין ועוד. המאבק נחל הצלחה ותוכניות הבנייה שאושרו בוטלו. במאי 2008 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ובניה בירושלים להפקדה את התוכנית שהגישו התושבים והחברה להגנת הטבע. בהתאם לתוכנית זו, הוקם בעמק פארק טבע עירוני שחלקו גודר ובו חיים הצבאים, ובחלקו האחר הוקם מרכז מבקרים, בית קפה, ושבילי הליכה.
בשנת 2003, החלו במאבק לשיפור הייצוג של מזרחים בלימודי הספרות וההיסטוריה בישראל.
בשנת 2007, דרשה ממועצת הרשות השנייה לנקוט צעדים נגד הזכייניות קשת ורשת, בשל הימנעותן משידור "תוכניות דגל" שהתחייבו לשדר כחלק מהמכרז להפעלת ערוץ 2. בין השאר מתייחסת הקשת הדמוקרטית לתוכנית "עמוד האש החרדי" שקשת הייתה אמורה להעלות על המסך ב־2006 ולתוכנית "עמוד האש המזרחי" שרשת הייתה אמורה לשדר באותה תקופה.
ב־2010 הייתה התנועה ממארגני ההפגנה במלאת שנה למבצע עופרת יצוקה שבה קראו המשתתפים "להסרה מיידית של המצור על עזה ולהעמדה לדין של האחראים לביצוע פשעי מלחמה".
התנועה תמכה במחאת האוהלים בקיץ 2011, אך התמקדה במאבק של המזרחים בשכונות ובעיירות הפיתוח, בין השאר תמכה בהקמת מאהלי מחאה במקמות אלו על ידי מחוסרי דיור, והייתה חברה מרכזית ובין המקימות של פורום גוש הפריפריות.
הקשת המזרחית היא חלק מפורום הדיור הציבורי ופועלת למען מה שהיא תופסת כצדק חלוקתי בקרקעות, לאור החלטות של מינהל מקרקעי ישראל שלטענתה מיטיבות עם הקיבוצים ועם המגזר החקלאי כולו – כגון הסכמי פדיון קרקע חקלאית, לצורך בנייה רוויה למגורים, וההחלטה על הגדלת שטחי מיזמים סולאריים בקיבוצים ובמושבים.
באוגוסט 2015 נפגשו נציגי "הקשת הדמוקרטית המזרחית" עם הנשיא הפלסטיני מחמוד עבאס במוקטעה ברמאללה, כחלק ממאמצים להידברות ישירה בין המזרחים והפלסטינים לקידום השלום.
מארק מרון
מארק מרון (באנגלית: Marc Maron: נולד ב-27 בספטמבר 1963) הוא קומיקאי, סטנדאפיסט, תסריטאי, סופר, שחקן ומנחה טלוויזיה אמריקאי-יהודי.
ביוגרפיה
מארק מרון נולד בג'רזי סיטי למשפחה יהודית. הוריו הגיעו לארצות הברית מפולין ומאוקראינה. לאחר מספר שנים, אביו הצטרף לחיל האוויר של ארצות הברית וכל המשפחה עברה לאלסקה. לאחר סיום השרות הם עברו לאלבקרקי בה מארק מרון סיים את בית הספר. בשנת 1986 הוא קיבל תואר בספרות אנגלית מאוניברסיטת בוסטון.
את הופעת סטנד-אפ הראשונה מארק מרון עשה בשנת 1987. הוא החל להופיע בלוס אנגלס ועבר לניו יורק. לאחר קבלת פרסום, הוא הופיע במספר תוכניות טלוויזיה. מארק מרון הופיע מספר רב של פעמים אצל דייוויד לטרמן ב-CBS. הופעת היחיד הראשונה שלו, Jerusalem Syndrome, הוצגה בשנת 2000 ובשנת 2001 הוא כתב ספר על בסיסה.
החל משנת 2004 הייתה למארק מרון תוכנית ברשת רדיו Air America.
בשנת 2009 השתתף מארק מרון בסבב הופעות לצד קומיקאים אמריקאים נוספים. בשנת 2009 הוא החל לשדר פודקסט בשם WTF with Marc Maron, בו הוא מראיין דמות אחת לשבוע - קומיקאים, יוצרים, שחקנים, מוזיקאים ופוליטיקאים. מעל אלף פרקים שודרו בפודקסט, שנחשב לאחד הוותיקים והיציבים ביותר. הנשיא ברק אובמה התראיין לWTF. גלגאגר עזב את התוכנית במהלך הראיון לאור אי-הסכמה עם מארק מרון על השאילות.
בשנת 2020 שיחק בסרט "סטארדאסט", ביוגרפיה אודות חיו של המוזיקאי דייוויד בואי.
בשנת 2021 שיחק בסרט הדרמה הביוגרפי "ריספקט" המבוסס על חייה של הזמרת האמריקאית אריתה פרנקלין, מרון גילם את דמותו של העיתונאי והמפיק המוזיקלי ג'רי וקסלר. בהמשך השנה שיחק בסרט ביוגרפי אחר, "מחיר החיים", אודות פיגועי 11 בספטמבר לצד השחקן מייקל קיטון.
בשנת 2022 דיבב את מר נחש בסרט "לא רעים בכלל", ושיחק בסרט הדרמה העצמאי "לזלי היקרה".
חיים אישיים
מרון התגרש פעמיים, ללא ילדים. הוא מתבטא רבות על כך שמעולם לא רצה להיות אב.
בשנת 2020, החל בזוגיות עם הבמאית לין שלטון שנפטרה במפתיע פחות משנה לתוך יחסיהם. מרון סיפר על ההתמודדות עם האבל בפודקסט WTF.
Signed Sealed Delivered
Signed Sealed Delivered הוא אלבום הסולו החמישי של הזמר קרייג דייוויד. האלבום יצא לאור ב-29 במרץ 2010 על ידי חברת התקליטים יוניברסל. זהו האלבום הראשון של דייוויד ביוניברסל, בה חתם בסוף 2009, אחרי שעזב את האחים וורנר.
האלבום הוא אלבום קאברים לשירי מוטאון והוא כולל 9 קאברים ו-3 שירים חדשים לגמרי. הסינגל הראשון מהאלבום הוא "One More Lie- Standing In The Shadows" והוא יצא לאור שבוע לפני האלבום, ב-22 במרץ 2010. השיר מסמפל את הלהיט "Standing In The Shadows Of Love" של Four Stops. השיר הגיע למקום ה-76 במצעד הבריטי. הסינגל השני מהאלבום "All Alone Tonight- Stop, Look, Listen" יצא לאור ב-31 במאי. האלבום כולל קאברים ללהיטים של מרווין גיי, סטיבי וונדר, אל גרין, קורטיס סטייגרס ועוד.
האלבום דורג במקום ה-13 במצעד האלבומים הבריטי.
דלי (קבוצת כוכבים)
דלי הוא המזל ה-11 בגלגל המזלות, בין גדי לדגים והשמש עוברת בו בין אמצע פברואר לאמצע מרץ. סמלו הוא ♒︎ - זרם מים והוא בדרך כלל מתואר כאיש השופך מים מתוך כד. זהו אחד המזלות המוכרים העתיקים ביותר, והאזור בו הוא ממוקם נקרא לעיתים 'הים' הודות למזלות המימיים האחרים שנמצאים בו: ארידנוס, לווייתן, דגים ועוד. לעיתים מתואר נהר הארידנוס כנובע מהדלי של נושא המים.
מיתולוגיה
במיתולוגיה היוונית זוהתה הקבוצה כגנימדס - נער יפה תואר שזאוס חשק בו וחטף אותו לאולימפוס, שם הוא מונה להיות מגיש המים (או הנקטר) לאלים.
הילטון מקריי
הילטון מקריי (באנגלית: Hilton McRae; נולד ב-28 בדצמבר 1949) הוא שחקן סקוטי שמופיע בתיאטרון, בקולנוע ובטלוויזיה.
ביוגרפיה
מקריי נולד בדנדי. לפני שסיים את לימודיו באוניברסיטת אדינבורו היה מקריי חבר בלהקת התיאטרון הרדיקלית 7:84. ב-1977 הצטרף ללהקה השייקספירית המלכותית. הוא התרכז בעיקר באוונגרד ובתיאטרון פוליטי.
ב-1983 הופיע מקריי ללא קרדיט בתפקיד ארוול קריניד בסרט האמריקאי "מלחמת הכוכבים - פרק 6: שובו של הג'דיי". בקולנוע הבריטי שיחק בין השאר בסרטים "אהובת הקצין הצרפתי" ו"גרייסטוק: אגדת טרזן".
מקריי שיחק במחזות זמר אחדים על במות התיאטרון בלונדון בהם "מאמה מיה!" ו"מיס סייגון" בו גילם את דמות המהנדס. בהפקת הבכורה בבריטניה של המחזה "Caroline, or Change" שיחק מקריי בתפקיד מר סטופניק בתיאטרון המלכותי הלאומי, שזכה בפרס המחזמר הטוב ביותר של עיתון האיבנינג סטנדרד. ב-2008 גילם מקריי את הדחליל בהפקה של "הקוסם מארץ עוץ" שהוצגה בסאות'בנק סנטר.
ב-2006 שיחק מקריי במחזה "Rabbit" מאת נינה ריין, שעלתה בתיאטרון אולד רד ליון, ואחר כך הועברה לטרפלגר סטודיוס בוייטהול.
ב-2009 קיבל מקריי ביקורות נלהבות על הופעתו בדרמה הטלוויזיונית "The Execution of Gary Glitter".
מקריי כיכב במחזה "סונאטת קרויצר" המבוססת על הנובלה מאת טולסטוי. ההצגה עלתה ב-2009 בתיאטרון גייט בלונדון עם מקריי בהופעת סולו, והוצגה שוב בשנת 2012. ההפקה הוצגה גם בעיר ניו יורק. הופעתו זכתה לשבחים הן בממלכה המאוחדת והן בארצות הברית בין השאר בניו יורק טיימס.
חיים אישיים
מקריי שהיה חבר קרוב וחבר ללימודים באוניברסיטה של איאן צ'ארלסון, כתב פרק בספר לזכרו "For Ian Charleson: A Tribute" שיצא לאור ב-1990.
יחסי אוקראינה–דרום אפריקה
יחסי אוקראינה–דרום אפריקה הם היחסים הדו-צדדיים בין דרום אפריקה לאוקראינה.
סקירה כללית
דרום אפריקה הקימה שגרירות בקייב באוקטובר 1992 ואילו אוקראינה הקימה שגרירות בפרטוריה ב-1995.
בשנת 2008 דרום אפריקה דורגה במקום השני (אחרי גאנה) בין כל מדינות אפריקה מבחינת המוצרים שיוצאו לאוקראינה. באותה שנה, הסחר בין שתי המדינות גדל פי 5.4 ל-375.1 מיליון דולר.
טייסת 303 (חיל האוויר המלכותי)
טייסת 303 הייתה טייסת מטוסי קרב בחיל האוויר המלכותי שפעלה מבריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה ואוישה על ידי טייסים פולנים.
תולדות הטייסת
לאחר כיבוש פולין בסתיו 1939 ונפילת צרפת באביב 1940 הגיעו לבריטניה רבבות חיילים פולנים, לרבות טייסים מנוסים רבים. מקרבם הוקמו עוצבות צבאיות שונות וביניהן 14 טייסות מטוסי קרב ומפציצים, ששירתו במסגרת חיל האוויר המלכותי. בסך הכל שירתו בחיל במהלך המלחמה יותר מ-17 אלף אוויראים פולנים.
טייסת 303 הייתה בין הטייסות הפולניות הראשונות שהוקמו. היא הוקמה בבלקפול ב-2 באוגוסט 1940 והפכה למבצעית בסוף אותו חודש. בהרכבה הראשוני כללה הטייסת 21 טייסים, מהם 13 קצינים ושמונה חוגרים, וכן 135 אנשי צוות קרקע. מפקדה הראשון היה בריטי, רונלד קלט (Ronald Kellett), וכך גם שני מפקדי הגפים. בהמשך פיקדו על הטייסת עוד 15 קצינים, כולם פולנים. כמה מהם נפלו בקרב.
הכינוי שנבחר לטייסת על ידי אנשיה היה טייסת קושצ'ושקו, לכבוד יחידות אוויר פולניות שנקראו בעבר על שמו של הגנרל הפולני תדיאוש קושצ'ושקו. אחדים מטייסי טייסת 303 שירתו באותן יחידות. אותיות הטייסת שצוירו על גבי מטוסיה היו RF.
בקרב על בריטניה
מרשל האוויר יו דאודינג, מפקד פיקוד מטוסי הקרב של חיל האוויר המלכותי במהלך הקרב על בריטניה, כתב כי ייתכן שתוצאת הקרב הייתה שונה אלמלא תרומתן וגבורתן של הטייסות הפולניות במהלכו.
1941-1945
בהמשך המלחמה השתתפה הטייסת בפעולות הקרביות של חיל האוויר המלכותי בשמי בריטניה ומערב אירופה, כשהיא פועלת מבסיסי טיסה שונים בבריטניה בלבד. בינואר 1941 הוסבה לשימוש במטוסי ספיטפייר, אשר בשנים הבאות הוחלפו מספר פעמים לדגמים מתקדמים יותר. במהלך השנה השתתפה הטייסת בליווי מפציצים, בגיחות תקיפת קרקע בצרפת ובקרבות אוויר רבים, ואיבדה לפחות שישה טייסים שנהרגו ועשרים מטוסים.
ב-1942 ערכה הטייסת מבצעים רבים של סיור מעל אירופה ובשמי האוקיינוס האטלנטי וקרבות אוויר. בין היתר חיפתה על הפשיטה על דייפ באוגוסט 1942. במהלך השנה איבדה שישה טייסים וארבעה נפלו בשבי.
במהלך 1943 ניהלה הטייסת קרבות אוויר מעל צרפת הכבושה והשתתפה מספר פעמים בליווי מפציצים אמריקאים בגיחות הפצצה נגד גרמניה, לרבות ההפצצה בשווינפורט ב-17 באוגוסט. בשלהי השנה הוצבה הטייסת בצפון אירלנד ועסקה בגיחות סיור בשמי האוקיינוס האטלנטי.
במהלך 1944 ליוותה הטייסת מפציצים שתקפו בסיסי שיגור של טילי V-1 ו-V-2, השתתפה בחיפוי על מבצעי הנחיתה בנורמנדי ועסקה בהגנה אווירית על בריטניה ובהתקפה על מטרות אויב בהולנד הכבושה. באפריל 1945 הוסבה לשימוש במטוסי מוסטנג. פעולתה הקרבית האחרונה - ליווי מפציצי לנקסטר להתקפה על ברכטסגאדן - נערכה ב-25 באפריל.
בסך הכל ערכה הטייסת במהלך שנות המלחמה כ-9,900 גיחות וטייסיה צברו 15,866 שעות טיסה. לטענת אנשיה השמידה לפחות 297 מטוסי אויב, אם כי המספר האמיתי הוא ככל הנראה נמוך יותר. עשרות מטייסיה נפלו בקרב או בתאונות.
הטייסת פורקה ב-11 בדצמבר 1946.
הנצחה
חללי הטייסת מונצחים עם יתר חללי הטייסות הפולניות במערב אירופה באנדרטת הטייסים הפולנים בלונדון.
אודות הטייסת פורסם ספר, שיצא לאור בפולנית ב-1942 ובו שמות בדויים על מנת להגן על הטייסים ובני משפחותיהם. ב-2010 יצא הספר שוב לאור במהדורה מחודשת באנגלית.
על הטייסת הופקו גם סרט תיעודי - The Polish Battle of Britain (ב-2010), וסרט הקולנוע Hurricane (ב-2018).
אביגדור קפלן
אביגדור קפלן (נולד ב-23 ביולי 1939) הוא מנהל ישראלי. כיהן כמנכ"ל המרכז הרפואי הדסה בשנים 2013–2014, כיו"ר כלל עסקי ביטוח ממרץ 2008 ועד יוני 2013, כמנכ"ל כלל עסקי ביטוח במשך 11 שנים, כמנכ"ל קופת חולים כללית במשך כ-4 שנים, כראש מינהל כוח האדם במשטרת ישראל, משנה למנכ"ל התעשייה האווירית לישראל וכמנכ"ל משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים במשך כ-5 שנים.
ביוגרפיה
קפלן נולד בישראל. שירת בצה"ל בחיל הקשר. לאחר שחרורו מהצבא, עבד בתעשייה האווירית לישראל, במשך השנים התקדם בתפקידים, עד ששימש ראש אגף תכנון כוח אדם. בשנת 1976 עבר לשרת במשטרת ישראל כראש מינהל כוח האדם בדרגת תת-ניצב. חזר לתעשייה האווירית ב-1978 ושימש סמנכ"ל כוח אדם ומינהל, סמנכ"ל לתכנון ומערכות מידע, משנה למנכ"ל לכוח אדם ומינהל ומנכ"ל חברת-הבת של התעשייה האווירית בארצות הברית.
ביוני 2013 נבחר למנכ"ל מרכז רפואי הדסה והתפטר מתפקיד יו"ר כלל ביטוח. בתקופתו כמנכ"ל התפוצץ המשבר בהדסה בעקבות גירעון גבוה שנצבר לאורך שנים, ההנהלה בראשותו פנתה לבית המשפט בבקשה שהתקבלה להקפאת הליכים ועובדי בית החולים פתחו בשביתה ומחאה חריפה. ביוני 2014 התפטר מתפקידו לאחר מינוי חשב מלווה למרכז הרפואי.
בתחילת 2015 מונה קפלן למנכ"ל של קבוצת אלון במקומו של דודי ויסמן. בתקופת ניהולו נקלעה חברת הבת מגה קמעונאות למשבר עסקי והגישה בקשה הקפאת הליכים עקב חדלות פרעון.
משנת 2021, מכהן כיו"ר איילון חברה לביטוח. בנו ראובן קפלן כיהן כמנכ"ל עמידר, מנכ"ל כלל בריאות ומנכ"ל פסגות בית השקעות.
השכלה ואקדמיה
קפלן בעל תואר ראשון בכלכלה ובסטטיסטיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1964), תואר מוסמך מהאוניברסיטה במנהל עסקים ותואר מוסמך בהנדסת תעשייה וניהול מהטכניון (1973). ביוני 2011 הוענק לו תואר דוקטור מהפקולטה למדעי הבריאות שבאוניברסיטת בן-גוריון, נושא עבודת הדוקטורט שלו, אותה כתב בהנחייתן של פרופסור שפרה שורץ וד"ר רויטל גרוס, היה "התפתחות שוק ביטוח הבריאות הפרטי בישראל לצידו של ביטוח הבריאות הציבורי - בעידן חוק ביטוח בריאות חובה". הוא כיהן כפרופסור באוניברסיטת חיפה, ועמד בראש תוכנית לימודים חדשה בתחום ההתמחות בביטוח וניהול סיכונים במסגרת לימודי MBA בבית הספר לניהול של האוניברסיטה.
אליפות ישראל בהיאבקות חופשית 2019
אליפות ישראל בהיאבקות חופשית נערכה בבאר שבע ב-21 בדצמבר 2019.
ראו גם
אליפות ישראל בהיאבקות יוונית-רומית
רוברט לנגדון
טום הנקס גילם את לנגדון בסדרת הסרטים אודות הדמות, החל מהעיבוד הקולנועי משנת 2006 של צופן דה וינצ'י, כשהוא מגלם מחדש את התפקיד בעיבוד הקולנועי משנת 2009 של "מלאכים ושדים", ושוב בעיבוד הקולנועי של "התופת" בשנת 2016.
פיתוח
דן בראון יצר את הדמות כאלטר אגו בדיוני של עצמו או "האיש שהוא דמיין שהוא יכול להיות". בראון עצמו נולד ב-22 ביוני 1964 באקסטר, ניו המפשייר, ולנגדון הבדיוני מתואר כמי שנולד ב-22 ביוני, גם הוא באקסטר ולמד באותו בית ספר כמו בראון, אקדמיית פיליפס אקסטר. בתחילה נקבע כי לנגדון הוא חוקר מצליח שבראון קרא על שם ג'ון לנגדון, פרופסור לטיפוגרפיה באוניברסיטת דרקסל, הידוע ביצירת האמביגרמות שלו. דוגמה לאמביגרמות של לנגדון הופיעה על שער המהדורה הראשונה של הרומן של בראון "מלאכים ושדים", ואמביגרמות אחרות שהוצגו לאורך אותו הרומן תוכננו גם על ידי לנגדון. בעמוד ההכרות, בראון מכנה את לנגדון "אחד האמנים המחוננים ביותר בחיים ... שהתמודד בצורה מבריקה לאתגר הבלתי אפשרי שלי ויצר את האמביגרמות לרומן הזה". ג'ון לנגדון יצר גם את הלוגו עבור בנק הפיקדון הפיקטיבי של ציריך, המופיע בסרט "צופן דה וינצ'י".
ביוגרפיה
רוברט לנגדון, יליד אקסטר, ניו המפשייר, ארצות הברית, מתואר כמי שנראה כמו "האריסון פורד בטוויד האריס", כשהלבוש הסטנדרטי שלו הוא צווארון גולף, ז'קט של האריס טוויד, חאקי, שהוא לובש לכל אירוע, מהרצאות ועד אירועים חברתיים. אביזר המתואר לעיתים קרובות הוא שעון מיקי מאוס שלו, מתנה מהוריו ביום הולדתו התשיעי. הוא נוהג בסאאב 900S אוטומטית.
ידוע במוחו המדהים ובפתרון בעיות ובגאונותו, לנגדון הוא בעל זיכרון אידטי. כפרופסור בהרווארד, הוא מלמד איקונולוגיה דתית ותחום בדיוני של סימבולוגיה. שלנגדון הוא שחיין חובב ומבצע הקפות (50) מדי יום, כ"טקס בוקר", במתקני האתלטיקה של הרווארד (ומכאן סצנת השחייה במלאכים ושדים""). לנגדון גם מזכיר שהוא גדל כקתולי, אבל שהוא לעולם לא יבין את אלוהים; ב"אלוהים ושדים" הוא מזכיר לקמרלנגו כי אמונה היא מתנה שהוא עדיין לא קיבל.
בספרים, אירועי "צופן דה וינצ'י" עוקבים אחר האירועים של "מלאכים ושדים"; זה התהפך בסרטים, שם העיבוד של האחרון נכתב כהמשך לזה הראשון.
מלאכים ושדים
במלאכים ושדים, רוברט לנגדון נקרא למטה CERN בשווייץ כדי לברר על ההשלכות הסימבולוגיות הדתיות של מותו של הפיזיקאי המשובח והמוכר ביותר של CERN, לאונרדו וטרה, כומר קתולי שסומן בסמל אילומינטי. כשהוא מתחיל לחקור את הרצח, האובססיה שלו להיסטוריה של הנושא נכנסת לתמונה. מאוחר יותר מצטרפת לחקירה ויטוריה וטרה (בתו המאומצת של לאונרדו) והם מתחילים את המסע שלהם לוותיקן כדי לפתור את התעלומה שמאחורי האילומינטי, חברה סודית אנטי-קתולית, שעל פי העלילה חדרה עמוקות למוסדות גלובליים רבים. פוליטית, כלכלית ודתית. לנגדון ו-וטרה פותרים את תעלומת האילומינטי באמצעות מסלול ההארה ובכך מסבירים את היעלמותם של ארבעה קרדינלים במהלך קונקלווה של האפיפיור, רצח לאונרדו וטרה וגניבת חומר אנטי-חומר (חומר שיכול להיות המשמש להשמדה המונית). בסוף הרומן, בסופו של דבר לנגדון מנהל מערכת יחסים עם ויטוריה וטרה. במשפטים האחרונים של מלאכים ושדים, ויטוריה וטרה שואלת אותו אם חווה אי פעם חוויה אלוהית. כשהוא משיב בשלילה, ויטוריה מחליקה את גלימת האמבטיה ואומרת: "מעולם לא הלכת לישון עם מאסטר ליוגה, נכון?" עם זאת, היחסים ביניהם מתייחסים רק ל"צופן דה וינצ'י", כשהוא מזכיר את העובדה שלנגדון ראה לאחרונה את ויטוריה שנה קודם לכן.
צופן דה וינצ'י
בצופן דה וינצ'י, בתחילת 2003, רוברט לנגדון נמצא בפריז כדי להרצות על עבודותיו. לאחר שקבע תור לפגישה עם ז'אק סונייר, אוצר הלובר, הוא נבהל למצוא את המשטרה הצרפתית בדלת חדר המלון שלו. הם מודיעים לו שסונייר נרצח והם זקוקים לסיוע המיידי שלו בלובר כדי לעזור להם לפתור את הפשע. מבלי לדעת לנגדון הוא למעשה החשוד העיקרי ברצח והוזעק לזירת הפשע כדי שהמשטרה תוכל לחלץ ממנו הודאה. בזמן שהוא נמצא בלובר, הוא פוגש את סופי נבו, קריפטולוגית צעירה מ-DCPJ. כאשר לנגדון וסופי מקבלים הזדמנות לדבר באופן פרטי, הוא מגלה שז'אק סונייר הוא סבה. סונייר מורה לסופי 'למצוא את רוברט לנגדון', על פי הודעה שהשאיר לה ברצפה. לפיכך, סופי מאמינה שהוא חף מפשע ברצח סבה.
את שאר הרומן הוא מבלה בהימלטות מהמשטרה ומנסה לפתור את התעלומה של חברה סודית עתיקה, "מסדר ציון", שבראשה עמד פעם לאונרדו דה וינצ'י. בסוף הרומן, לנגדון חושף את המסתורין שמאחורי מרים המגדלית והגביע הקדוש שנקרא גם סנגריאל, שמקורו בסן "סריאל" (הגביע הקדוש) הספרדי, או ב"סנג ריאל" הצרפתי (דם מלכותי).
הסמל האבוד
בסמל האבוד, רוברט לנגדון חווה הרפתקה עם הבונים החופשיים בוושינגטון הבירה. רוברט לנגדון מגיע לביקור בקפיטול ומבלה שנים עשר שעות במירוץ דרך האנדרטאות והמבנים של האבות המייסדים של ארצות הברית, בחיפוש אחר האמת על החברה הסודית של הבונים החופשיים. מאחורי דלתות חדשות מסתתרים סודות שמבטיחים לשנות את האופן בו אנשים רואים מדע ופוליטיקה, המאוימים כעת על ידי זכרי סולומון, בנו המנוכר של חברו של רוברט לנגדון, פיטר סולומון, שנחטף בעצמו על ידי זכרי נקרא בשם מלאך. רוברט לנגדון הוא קו ההגנה האחרון. בעזרתם של קתרין סולומון (אחותו הצעירה של פיטר), וורן בלמי (אדריכל הקפיטול) ואינואו סאטו (מנהל משרד הביטחון).
התופת
בהתופת, לנגדון מתעורר בבית חולים איטלקי ללא זיכרון מהאירועים שהובילו אותו לאיטליה. עד מהרה הוא מבין שמישהו מנסה להרוג אותו. לנגדון נוסע מפירנצה לוונציה ואיסטנבול עם דוקטור סיינה ברוקס כדי למנוע התקפה ביולוגית בכך שהוא מחפש וירוס קטלני שהושתל על ידי לקוח של קבוצת ייעוץ צללים בשם "הקונסורציום". במהלך האירועים, על לנגדון לפענח רמזים המשתמשים ברמיזות ליצירותיהם של סנדרו בוטיצ'לי, ג'ורג'יו וזארי ודנטה אליגיירי, כותב התופת, הפרק הראשון של השיר האפי הקומדיה האלוהית, שסביבו הרבה מהעלילה סובבת.
מקור
הספר החמישי בסדרה, מקור יצא לאקרנים ב-3 באוקטובר 2017. רוברט לנגדון מגיע למוזיאון גוגנהיים האולטימטיבי בבילבאו כדי להשתתף בהודעה גדולה - חשיפת תגלית ש"תשנה את פני המדע לנצח". מארח הערב הוא אדמונד קירש, מיליארדר ועתידן בן ארבעים שהמצאותיו ההיי-טקיות המסנוורות ותחזיות נועזות הפכו אותו לדמות עולמית ידועה. קירש, שהיה אחד התלמידים הראשונים של לנגדון בהרווארד שני עשורים קודם לכן, עומד לחשוף פריצת דרך מדהימה. כזו שתענה על שתיים משאלות היסוד של הקיום האנושי.
עם תחילת האירוע, לנגדון וכמה מאות מוזמנים מוצאים עצמם מרותקים למצגת מקורית לחלוטין, שלנגדון מבין שתהיה הרבה יותר שנויה במחלוקת ממה שאי פעם תיאר לעצמו. אבל הערב המתוזמר בקפידה פורץ לפתע בתוהו ובוהו והתגלית היקרה של קירש מתנדנדת על סף אבדה לנצח. לנגדון נאלץ להתמודד עם איום קרוב ונאלץ נואשות לברוח מבילבאו. איתו אמברה וידאל, מנהלת המוזיאון המהודרת שעבדה עם קירש כדי להעלות את האירוע הפרובוקטיבי. יחד הם בורחים לברצלונה במסע מסוכן לאיתור סיסמה מוצפנת שתפתח את סודו של קירש.
בשיטוט במסדרונות ההיסטוריה הנסתרת והדת הקיצונית, לנגדון וידאל חייבים להתחמק מאויב שנראה כי כוחו מגיע מהארמון המלכותי בספרד ושלא יבחול באמצעים כדי להשתיק את אדמונד קירש. על שביל המסומן באמנות מודרנית וסמלים אניגמטיים, לנגדון ו-וידאל חושפים רמזים שבסופו של דבר מפנים אותם פנים אל פנים להתמודדות עם התגלית המדהימה של קירש.
ביבליוגרפיה
באותה נקודה בטרילוגיה, לנגדון מכין את כתב היד לספרו החמישי, שכותרתו "סמלים של הנשיות הקדושה האבודה". מאוחר יותר נחשף בספר סמל האבוד ש"סמלים של הנשיות הקדושה האבודה" פורסמה ויצרה "שערורייה". הספר "הנצרות והנקבה הקדושה", שהוזכר בספר "מקור", הוקע על פי הדיווחים על ידי הוותיקן, "שבעקבותיו הפך מיד לרב מכר", כפי שצוטט על ידי עוזר הבינה המלאכותית ווינסטון.
שימור עצמי
שימור עצמי הוא אינסטינקט של בעלי חיים המתבטא ברצון לשרוד. כאב ופחד הם חלק מהמנגנון הזה. כאב גורם לאי־נוחות כך שבעל החיים יחויב לפעול להפסקתו. פחד גורם לבעל החיים לחפש מקום מבטחים, ויכול גם לגרום לשחרור אדרנלין שהשפעתו היא גידול בכוח וחיזוק חושים כמו ריח וראייה.
יחידת המתאבדים (סרט, 2021)
יחידת המתאבדים (באנגלית: The Suicide Squad) הוא סרט קולנוע אמריקאי בהפקת האחים וורנר, המבוסס על חוברות הקומיקס "יחידת המתאבדים" מבית DC קומיקס. זהו הסרט העשירי ביקום הקולנועי של DC.
הסרט יצא לאקרנים ב-6 באוגוסט 2021 בבימויו של ג'יימס גאן ובכיכובם של אנסמבל שחקנים כדוגמת דייוויד דסתמלסיאן, ג'ון סינה, מרגו רובי, ג'ואל קינמן, ג'יי קורטני, ויולה דייוויס, טאיקה וואטיטי, חואקין קוסיו, נייתן פיליון, פיטר קפלדי, מייקל רוקר, דניאלה מלשיור ואידריס אלבה. צילומי הסרט יצאו לדרך ב-23 בספטמבר 2019. הסרט זכה לביקורות חיוביות ממבקרים, אשר ראו בסרט שיפור משמעותי ביחס לקודמו ושיבחו את הבימוי של גאן, הסגנון החזותי וההומור הפרוע.
עלילה
כוח המשימה X, יחידה צבאית חשאית המורכבת מאסירים בבית הכלא "בל ריב" בעלי כוחות-על, נשלחים אל קורטו מלטיז, מדינת אי בדרום אמריקה שלאחר הפיכה צבאית הוקמה בה ממשלה אנטי-אמריקאית. בהוראת קצינת המודיעין אמנדה וולר (ויולה דייוויס), היחידה נשלחת להשמיד את "יוטנהיים" - מעבדה שהוקמה במהלך המלחמה הקרה על ידי נאצים שנמלטו לאחר מלחמת העולם השנייה, בה נערך ניסוי חשאי המכונה "פרויקט כוכב ים". עם נחיתתה על האי, רוב חברי היחידה, בהם וויזל הסמור, בלאקגארד ואחרים, בראשות קולונל ריק פלאג (ג'ואל קינמן). הקבוצה נהרגת באכזריות אך חברת הכוח הארלי קווין (מרגו רובי) נופלת בשבי צבא קורטו מלטיז. עם זאת, משימתם מתגלה כפעולת הסחה, שמטרתה לאפשר הגעה בביטחה לאי של צוות אחר, הכולל את (אידריס אלבה), פיסמייקר (ג'ון סינה), קינג שארק (מדובב על ידי סילבסטר סטאלון),  (דייוויד דסטמלצ'יאן) ו - ( דניאלה מלשיור). הצוות נשלח לחלץ את פלאג מתוך מחנה של חיילים מורדים בראשותה של סול סוֹריה (אליס בראגה), שמשכנעת אותם לסייע להם. אחרי שהארלי הייתה בשבי לוקחים אותה אל הנשיא אשר "מאוהב" בה. לאחר זמן מה הם מתאהבים אחד בשניה, הנשיא מסביר לה על הפרויקט, אך הנשיא נורה על ידי הארלי, כאשר הצהיר שב-פרויקט יהרוג ילדים ואנשים. הארלי חוזרת לשבי ובה מענים אותה ומנסים לספוג ממנה מידע אשר היא סובלת מכאבים. היחידה מנסה להציל אותה אשר היא הורגת באכזריות את כל השומרים אשר היותה בשבי, והארלי קווין מצטרפת אליהם לקבוצה.
היחידה לוכדת את (פיטר קפלדי), מדען מטא-אנושי האחראי על "פרויקט כוכב ים", לאחר שנמלטה מהשבי של צבא קורטו מלטיז. הם פורצים אל תוך יוטנהיים ומגלים כי "פרויקט כוכב ים" עוסק בחוצן רב-עוצמה בשם "סטארו". החושב חושף שסטארו נלכד על ידי אסטרונאוטים אמריקאים והוא הובא לכדור הארץ והוחבא ביוטנהיים על ידי הממשלה האמריקאית, שמממנת בסתר את הניסויים מזה עשרות שנים. פיסמייקר מתוודה שמשימתם האמיתית הייתה להסתיר את מעורבותה של ארצות הברית בפרויקט והורג את פלאג לאחר שהאחרון לקח לידיו כונן מחשב עליו ראיות מפלילות נגד הממשל האמריקאי במטרה להעבירו לתקשורת. ראטקאצ'ר תופסת את הכונן ובורחת ופיסמייקר רודף אחריה. בלאדספורט הורג את פיסמייקר ומציל את ראטקאצ'ר, בעוד סטארו נמלט מהמעבדה, הורג את "החושב" ומשעבד רבים מחיילי צבא קורטו מלטיז אשר שולח אליהם כוכבי ים קטנים אשר גורם לו לשליטה באנשים.
כאשר סטארו מתחיל לשעבד את גם אוכלוסיית האי האזרחית, וולר מודיעה ליחידה שמשימתם הסתיימה. עם זאת, בלאדספורט מוביל את חבריו למאבק בסטארו, בניגוד להוראתה של וולר. האיש המנוקד נהרג, אך היחידה מחלישה את בעזרת ראטקאצ'ר "סטארו" ומאפשרת להארלי קווין לנקב את עינו ולראטצ'ר להחדיר לגופו חולדות רבות, הלועסות את גופו מבפנים והורגות אותו. במהלך הקרב, סוריה והמורדים משתלטים על הממשלה ומכריזים על בחירות חופשיות. בלאדספורט משתמש בכונן שברשותו על מנת לאלץ את וולר לשחרר מהכלא את עצמו, את בתו ואת שאר חברי היחידה ששרדו.
בסצנה שאחרי הכתוביות נחשף כי וויזל הסמור ופיסמייקר שרדו את הקרבות.
שחקנים ודמויות
עוד לוהקו סטורם ריד כטיילה, בתו של בלאדספורט; חואקין קוסיו כמתאו סוארז; חואן דייגו בוטו כסילביו לונה; ג'ניפר הולנד כאמיליה הרקורט, עוזרתה של אמנדה וולר; חוליו רואיז כמילטון; טינאשי קאג'סי כפלו קרולי; וטאיקה ואיטיטי כאביה של ראטקצ'ר בסצנות פלאשבק.
הפקה
בספטמבר 2018 נודע כי התסריט לסרט על הג'וקר והארלי קווין הושלם. ג'ארד לטו ומרגו רובי לוהקו לגלם את הדמויות. התסריט נכתב בהשראת קשת הסיפור Mad Love על ידי גלן פיקארה וג'ון רקה. באוקטובר 2018 נודע כי האחים וורנר מתנערים מהתוכניות הראשוניות ושכרו את ג'יימס גאן (שביים את סרטי שומרי הגלקסיה ושומרי הגלקסיה 2) כתסריטאי לסרט ההמשך. בהמשך הוא צורף גם כבמאי לסרט.
בספטמבר 2019 הוכרזה רשימת השחקנים וההפקה יצאה לדרך באולפני פיינווד שבאטלנטה וכללה צילומי חוץ גם בפנמה. הצילומים הושלמו בפברואר 2020.
באוגוסט 2020, במהלך אירוע המעריצים DC FanDome נחשפה רשימת הדמויות, הצצה לסרט וכן פורסמה כרזה ראשונית לסרט.
הפצה
בחודש דצמבר 2020 נודע כי הסרט יצא לאור גם בשירות הסטרימינג HBO Max במקביל ליציאתו לאקרנים. כרזה וקדימון רשמי פורסמו במרץ 2021.
קישורים חיצוניים
ביקורות
יחסי מרוקו–שוודיה
יחסי מרוקו–שוודיה הם יחסי החוץ בין מרוקו וממלכת שוודיה.
סקירה כללית
בשנת 1763 חתמו שתי המדינות על הסכם ידידות, סחר וניווט, ובשנת 1958 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים, לאחר שמרוקו קיבלה את עצמאותה מצרפת. באותה שנה פתחה שוודיה את שגרירותה ברבאט, ובשנת 2012 פתחה מרוקו את שגרירותה בסטוקהולם. בשנת 2015 התדרדרו היחסים בין המדינות לאחר ששוודיה רצתה להכיר בעצמאותה של סהרה המערבית, אולם בינואר 2016 חזרה שוודיה מכוונה זאת.
יהודה שנהב-שהרבני
יהודה שנהב-שהרבני (נולד ב-26 בפברואר 1952) הוא סוציולוג ישראלי, הפועל במסורת של הסוציולוגיה הביקורתית. עוסק בסוציולוגיה של בירוקרטיה, ניהול וקפיטליזם אמריקני וכן בנושאי ריבוד ואתניות בישראל. פרופסור אמריטוס בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ממייסדי הקשת הדמוקרטית המזרחית. בנוסף משמש עמית מחקר בכיר במכון ון ליר בירושלים ומייסד שותף של מפעל התרגומים מערבית "מכתוב".
ביוגרפיה
שנהב-שהרבני נולד כיהודה שהרבני בבאר שבע, שם שירת אביו כאיש מודיעין. בגיל שלוש עבר עם הוריו לשכונת נווה משכן (הסמוכה לצהלה) בתל אביב, וכשהיה בן עשר עברה המשפחה לפתח תקווה.
בשנים האחרונות הוא מזדהה כיהודה שנהב-שהרבני (במקום יהודה שנהב). השם שהרבני מתייחס לעיר בצפון עיראק שנשאה את השם שהרבאן. על הוספת שם המשפחה המקורי לשם המעוברת הוא אמר ב-2021:
למד סוציולוגיה ולימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1977 קיבל תואר בוגר, ולאחר ארבע שנים קיבל תואר מוסמך בניהול תעשייתי מהטכניון. המשיך בלימודיו באוניברסיטת סטנפורד ושם קיבל ב-1983 תואר מוסמך נוסף ובשנת 1985 תואר דוקטור, שניהם בסוציולוגיה.
עיקר פעילותו האקדמית היא במסגרת החוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב, שם הוא מכהן כפרופסור מן המניין. בין השנים 1986–1989 שימש מרצה בחוג, במסגרת מלגת אלון. המשיך בדרגת מרצה בכיר במהלך 1989–1994, פרופסור חבר בשנים 1994–2006 ופרופסור מן המניין החל מ-2006. בין השנים 1995–1998 הוא שימש כראש החוג. כיהן כפרופסור אורח ולימד במספר אוניברסיטאות מובילות בארצות הברית: בבית הספר למנהל עסקים שבאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ב-1992–1993; בחוג לסוציולוגיה באוניברסיטת סטנפורד ב-1994 ו-1995; בחוג לסוציולוגיה באוניברסיטת פרינסטון במהלך 2003; ובחוג לסוציולוגיה באוניברסיטת קולומביה בין השנים 2002–2004.
משמש גם כעמית מחקר בכיר במכון ון ליר בירושלים החל מ-1999. כיהן כעורך כתב העת "תיאוריה וביקורת" מ-2000 עד 2010; משמש כעורך בכיר בכתב העת האירופאי "Organizational studies" (החל מ-2003). מאז כניסתו לתפקידו כעורך "תיאוריה וביקורת", החל כתב העת לעסוק יותר ויותר בשאלות של אתניות ומזרחיות, כלכלה פוליטית, ובאתגר הפוסטקולוניאלי לייצור ידע. כחוקר, כמנחה וכעורך כתב העת "תיאוריה וביקורת", לשנהב-שהרבני תרומה לתאוריה הפוסט-קולוניאלית ולדיון בפוסטקולוניאליזם במסגרת השיח הסוציולוגי הישראלי.
בנוסף, שנהב-שהרבני עורך סדרת ספרי עיון ומחקר בנושאי תרבות וחברה הנקראת "הקשרי עיון וביקורת".
בשנת 2014, ייסד יחד עם סלמאן נאטור, יוני מנדל ואחרים במכון ון ליר את "מכתוב - חוג המתרגמים מערבית לעברית", ואת סדרת הספרים "מַכְּתוּבּ مكتوب" המפרסמת את פועלם.
זכה במספר פרסים, בהם The Dorothy Harlow Award מטעם האקדמיה לניהול עבור המאמר התחרותי הטוב ביותר ב-1987; ב-1990 זכה שוב בפרס זה עבור מצוינות במחקר; וביוני 2004 זכה בפרס מטעם Association for Israeli Studies עבור ספרו "היהודים-הערבים".
פעילות חברתית ופוליטית
שנהב-שהרבני ידוע גם בפעילותו החברתית, בהיותו ממייסדי הקשת הדמוקרטית המזרחית - תנועה חברתית שנוסדה ב-1996 על ידי צאצאי עולים מארצות ערב והמזרח בישראל, ופועלת לצמצום פערים בחברה הישראלית. שנהב-שהרבני תלה את הזרז לייסודה של "הקשת" בהסכם אוסלו: "הייתה לנו תחושה שהעניין המדיני נפתר, וכי העניין המזרחי-החברתי, שנדחק לשוליים, צריך לעבור מתיחת פנים". אחד ממאבקי הדגל של הקשת הדמוקרטית המזרחית היה בג"ץ הקרקעות, שבו טענה התנועה שישנה חלוקה לא צודקת של קרקעות המדינה, ושהחלטותיו של מינהל מקרקעי ישראל אף מחמירות את המצב. שופטי בג"ץ פסקו בסוגיה זו לטובת "הקשת". הישג נוסף של "הקשת", יחד עם קבוצות אחרות, הוא חקיקת חוק הדיור הציבורי.
בסוף שנת 1996 פרסם שנהב-שהרבני במוסף "הארץ" מאמר בשם "קשר השתיקה" שבו טען כי קיים קשר שתיקה "בין הקומיסרים האידאולוגיים של הציונות המגשימה לבין האינטלקטואלים של השמאל הישראלי בן ימינו", וסיכם כי "זו הסכמה שבשתיקה בין שני דורות של הגמוניה אשכנזית – כלפי הבעיה המזרחית". כן טען שנהב-שהרבני כי הוקעת העוול שנעשה לפלסטינים על ידי השמאל הציוני וההכרה (לכאורה) בסבלם נעשו משום שהדבר אינו מסכן את מעמד האינטלקטואלים האשכנזים כקבוצה תרבותית הגמונית בתוך החברה הישראלית ולא כמעמד כלכלי. לפי שנהב-שהרבני, "העיסוק בעוול, שנעשה לפלסטינים, מספק את זרי הדפנה של ההומניזם, את העמדה היוקרתית של שוחטי פרות קדושות ושואפי שלום", אך מסומן כ"אחר" שניתן להרחיקו מחוץ לגדר. זאת בניגוד למזרחים, שאותם "אי אפשר להפוך ל'אחר' או להוציא אל מחוץ לגדר. לכל היותר, אפשר לבנות כבישים עוקפי עיירות פיתוח ושכונות עוני". הכרה בעוולות שנעשו למזרחים הייתה מחייבת את שינוי ההסדרים החברתיים, התרבותיים והפוליטיים במדינה, שינוי שההגמוניה לא הייתה מוכנה לשאת. משום כך, טען שנהב-שהרבני, נובע פֶרץ ההתכחשות לנושא העדתי והניסיון לגמדו, עד כדי הפיכתו לטאבו.
טענה זו נקשרה אצל מבקריו של שנהב-שהרבני להשתתפותו במאבקים נגד הכיבוש ובעד פתרון שתי המדינות. שנהב-שהרבני הבהיר כי אף על פי שאין ספק שליהודים מגיעה זכות להגדרה עצמית קולקטיבית בישראל, המדינה צריכה להגיע להסדר עם הפלסטינים אזרחי ישראל על הגדרתם כקולקטיב בתוכה.
הוצב במקום ה-101 ברשימה המשותפת בבחירות לכנסת העשרים.
במאי 2019, השתתף בקבלת פנים חגיגית שנערכה לכבוד אמיר מח'ול לאחר שישב בכלא באשמת ריגול לטובת חזבאללה.
על בירוקרטיה ורציונליות
שנהב-שהרבני הרחיב את מושג הרציונליות ואת המחקר העוסק במושג, על ידי התייחסות לרציונליות כאל אידאולוגיה ושיח תרבותי. בספרו אידאולוגיות ניהול בעידן הרציונליות (1991) טען שנהב-שהרבני כי תפישת הבירוקרטיה אותה פיתח מקס ובר, שהחלה לתפוס תאוצה במאה ה-19 והשתכללה במאה ה-20, אינה רציונלית במובן האונטולוגי, אלא דווקא להפך. למרות האתוס שכונן את הבירוקרטיה כמדויקת, יעילה, חסרת שרירותיות ואוניברסלית, שנהב-שהרבני טען שיסודותיה של מערכת זו אינם בהכרח יעילים ממערכות אחרות ובוודאי שאינם אוניברסליים, אלא בעלי הקשר חברתי, כלכלי והיסטורי פרטיקולריסטי.
ספרו מכונת הארגון משנת 1995 הראה כיצד הרציונליות הפכה לאידאולוגיה בידי מומחי ניהול (כדוגמת פרדריק וינסלאו טיילור) במאה ה-19 ולאחר המהפכה התעשייתית. בזמן המהפכה התעשייתית קמו מפעלים גדולים מאוד, וקשה היה לבעלי ההון לשלוט בעובדיהם. בתקופה זו החלו המנהלים לקחת תפקיד בולט יותר בסביבה הארגונית, ומאחר שמקצוע זה לא היה ממוסד דיו, השתמשו המנהלים באידאולוגיה של רציונליות ויעילות כדי לבסס את כוחם והונם.
טענתו הבסיסית של שנהב-שהרבני ב"מכונת הארגון" היא שהאלימות ביחסי העבודה בין עובדים ומעסיקים בארצות הברית בין השנים 1880–1936 סייעה למנהלים לקבל לגיטימציה לתפקידם ולהפוך לחלק מהנוף הארגוני שנשלט עד אז על ידי קפיטליזם משפחתי שהתנגד לכניסת המנהלים לתוך הארגון. המנהלים החדשים השתמשו ברטוריקה שיצרה קשר בין ניהול לפתרון סכסוכי עבודה והציגו עצמם כ"מתווכים הוגנים" בסכסוכים אלו. שנהב-שהרבני מצביע על קשר סטטיסטי בין עוצמת סכסוכי העבודה וגידול במספרם של מנהלים בארגונים במערב, במיוחד בארצות הברית.
בספרו Manufacturing Rationality, שהתפרסם בשנת 1999 בהוצאת אוקספורד העמיד שנהב-שהרבני את מושג "המהפכה הניהולית" לבחינה ביקורתית. הוא הראה כיצד התפתחו השפה הניהולית והאקטיביזם הניהולי תוך יצירת שפה ופרקטיקות המעלימות את ההקשר הכוחני והאלים של צמיחתם. בתוספת למחקריו הקודמים בהם הראה כיצד נלחמה הפרופסיה הניהולית כנגד העובדים והפעילה עליהם אלימות פרקטית וסימבולית, הוא הראה גם שצמיחת הניהול הייתה כרוכה במאבק גם עם הקפיטליזם הגדול. בכך הוא הראה כיצד המציא הניהול את עצמו ואת השפה שלו יש מאין, תוך מאבק עם הקפיטליסטים והעובדים גם יחד.
ריבוד ואתניות
לאורך השנים פרסם שנהב-שהרבני מספר מאמרים בנוגע לשסע העדתי בישראל, וערך מספר ספרים בנושא. ב-2003 יצא לאור ספרו היהודים-הערבים: לאומיות, דת ואתניות, וב-2006 יצא לאור ספרו The Arab Jews - A Postcolonial Reading of Nationalism, Religion, and Ethnicity. בשני ספרים אלו, יחד עם עבודות אחרות כ"מזרחים בישראל" שערך עם חבר ומוצפי-הלר, או "קולוניאליות והמצב הפוסטקולניאלי", מבקש שנהב-שהרבני להעמיד את הדיון ביהודים הערבים בקונטקסט של הדיון גם בפליטים הפלסטינים ובנרטיב הפלסטיני. בכך הוא מבקש להעמיד מראה מול מבנה הידע על החברה הישראלית המפריד באופן מלאכותי בין שתי הסוגיות הללו.