cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היאדות
מאפיינים
צביר ההיאדות נמצא במרחק של כ-150 שנות אור ממערכת השמש, מסתו מוערכת בכ-400 מסות שמש והוא מכיל כ-200 כוכבים, שלפחות מחציתם הם כוכבים כפולים או מערכות מרובות כוכבים כך שלמעשה בצביר לפחות 300 כוכבים. יחסית לצבירים פתוחים, הצביר מכיל מספר גדול של ענקים ותת-ענקים ואין בו כלל כוכבים צעירים וחמים מסוג ספקטרלי B ו-O. בצביר מספר ענקים כתומים שמסתם מוערכת בכ-2.5 מסות שמש כך שמדובר כוכבי הסדרה הראשית מסוג A שסיימו את היתוך המימן בליבתם. מכך ניתן להסיק שגילו של הצביר הוא קרוב ל-800 מיליוני שנים - גיל מבוגר למדי, שכן צבירים פתוחים מתפרקים לרוב בתוך מאות ספורות של מיליוני שנים. ככל הנראה, מסתו של הצביר הייתה גדולה בהרבה כאשר נוצר, לפחות פי שניים ממסתו כיום. הצביר דומה בגילו לצביר הפתוח M44 וייתכן שנוצרו ממקור משותף.
גודלו הזוויתי הנראה של הצביר הוא כ-5 מעלות, כך שגודלו האמיתי הוא כ-15 שנות אור אך השפעתו הכבידתית נמשכת למרחק של למעלה מ-60 שנות אור.
חזה ושוק
בהלכה היהודית, חזה ושוק הם חלקים של קורבן שלמים המונפים בעזרה וניתנים במתנה לכהן. החזה והשוק הם מכ"ד מתנות כהונה שניתנות לכהנים מאת בני ישראל.
הגדרת החזה והשוק
החזה הוא הבשר שנמצא מתחת לצלעות (כאשר הבהמה עומדת על רגליה), מהכרס ועד הצוואר. השוק היא ברגל הימנית האחורית. רגלי הבהמה מורכבות משלוש עצמות (בניגוד לרגל האדם, שמורכבת מעצם הירך עד הברך ועצם השוק מהברך ועד הקרסול), ונחלקו תנאים איזו מהן נכללת בשוק הניתנת לכהנים: הדעה הסתמית במשנה היא שמדובר על הבשר שבשתי העצמות העליונות (ולהבנת הרמב"ם בפירושו למשנה שם, הכוונה היא לשתי העצמות התחתונות). דעת רבי יהודה שרק בשרה של עצם אחת ניתן לכהן ונחלקו המפרשים האם כוונתו לעצם האמצעית (רש"י) או התחתונה (תוספות).
אכילתם
בשונה מקורבנות כמו קורבן חטאת וקורבן אשם שנאכלים על ידי כהנים זכרים בלבד ורק בעזרה - חזה ושוק נאכלים לכהנים זכרים ונקבות: "לך נתתים לבניך ולבנותיך" (לפי ההלכה גם אשת הכהן ועבדו) ונאכלים בכל העיר ירושלים, שנאמר "וְאֵת חֲזֵה הַתְּנוּפָה וְאֵת שׁוֹק הַתְּרוּמָה תֹּאכְלוּ בְּמָקוֹם טָהוֹר". התורה מבחינה בין "מקום קדוש" שהוא העזרה, לבין "מקום טהור" שהוא כל מחנה ישראל במשכן, שהמקביל לו בזמן בית המקדש הוא כל ירושלים.
הסיבה העיקרית להבדל זה היא שהחזה והשוק הם תרומה מ"זבחי שלמי בני ישראל" - כלומר מהחלק של בעל הקורבן שאינו כהן, ואילו בשר קדשי קדשים ניתן לכהן "מאישי ה'" - כלומר מהחלק שהופרש לה' ובהם אכילת הכהן היא כדי להשלים את הקורבן ולכפר על המקריב.
מרדכי אדלר
ביוגרפיה
נולד בעיר דונאיסקה סטרדה באוסטרו-הונגריה (כיום בסלובקיה) למשה ושרה אדלר. משפחתו הייתה אמידה, בעלת בית דפוס. בילדותו למד בחדר ובישיבה, בנוסף ללימודים בבית ספר כללי ותיכון. כשהיה בן 17 הורע מצבה הכלכלי של המשפחה עקב המשבר הכלכלי העולמי של 1929. בעקבות זאת עזב מרדכי את הישיבה והחל לעבוד בבית הדפוס המשפחתי. בנוסף החל ללמוד את המקצוע הדפוס בברטיסלאבה.
בזמן מלחמת העולם השנייה
עם סיפוח העיירה להונגריה בבוררות וינה הראשונה התגברה בה האנטישמיות. ב-1942 החל גירוש היהודים שלא היו אזרחי הונגריה. בתקופה זו היה אדלר פעיל במחתרת החלוצית בהונגריה ועסק בהצלת עשרות רבות של יהודים והברחתם מאזור ברטיסלבה לאזור בודפשט. ב-30 באפריל 1942 גילו הגרמנים את כתובתו, והוא נעצר על ידי המשטרה והובא לחקירה. הוא נחקר בעינויים על פעילותו כמבריח גבולות ובחשד להיותו קומוניסט עקב הימצאות מטפחת אדומה שהייתה בתיקו. למרות העינויים הקשים שעבר שתק אדלר בחקירתו. כשנשאל היכן הסתיר את הבורחים ענה שהם העבירו את הלילה בבית הכנסת לאחר תפילת הערבית אך לא יודע מה עלה בגורלם לאחר מכן. הוא שוחרר אך נעצר שוב כעבור כמה ימים בדרך למרכז של השומר הצעיר בבודפשט ונחקר במשך ארבעה ימים ולילות. אביו נלקח לחקירה אף הוא, אך לא ידע פרטים מכיוון שלא היה שותף פעיל בהברחות. השניים נפגשו שוב כעבור כמה ימים בבית המאסר. למרות הלשנות של אחרים, ביניהם שמש בית הכנסת שאמר שהוא משקר, הגרמנים האמינו לו מאחר שעמד זמן רב בעינויים, שבמהלכם נקרע עור התוף באחת מאוזניו, ולא סיפר דבר על פעילות חברי התנועה.
אדלר היה האחרון מחברי התנועה שנעצר, והוא הועבר יחד עם אביו למחנה גאראני, שם אוזנו קיבלה טיפול מרופא יהודי שהיה בין העצורים. הוא שהה במחנה כ-3 חודשים, במהלכם עבד בשדה ירקות ולמד עברית מרופא פולני שלימד אותו ואת חבריו.
כעבור 3 חודשים הועבר למחנה קומארנו שהכיל כ-500 אסירים יהודים בלבד, שם הועבד בעבודות פרך. אדלר, שהיה למוד ניסיון ממחנה גאראני, הדריך את האסירים האחרים איך לשרוד ולאכול גם אם האוכל לא כשר. הוא שהה במחנה כשנה ושוחרר עקב החורף לשלושה חודשים, כי היה קר מדי להעביד את האסירים בחוץ. לאחר שלושה חודשים, חזר אל המחנה ושהה בו עד קיץ 1943. בשלושת החודשים שהיה מחוץ למחנה נפגש מדי יום ראשון עם חברי המחתרת בהרים בזכות ניירות אריים מזויפים בהם החזיק. קשר זה עם חברי המחתרת עזר לו לעבור את התקופה הקשה.
לאחר מכן הועבר לנמל בודפשט ועבד שם בסבלות. בנמל התקיימה מעין אוטונומיה יהודית שניהלה את החיים של האסירים. בכל יום ראשון הוא היה מתגנב החוצה מהנמל ונפגש עם חברי המחתרת למרות האיסור החמור. אז הוא גם קיבל את הכינוי "תלך" שבעברית שלהם משמעותו אחד שבא והולך. כינויו המחתרתי היה "תלך מתיאש" (מתיאש הוא שמו בהונגרית).
בריחה ועלייה לארץ ישראל
המצב נהיה גרוע יותר עם כניסת הגרמנים להונגריה במרץ 1944 ונהיה קשה יותר לברוח ולהיפגש עם חברי המחתרת. הקשר איתם נעשה דרך בת דודתו אילונה באום שיכלה להסתובב בחופשיות מכיוון שהייתה בלונדינית. ביולי 1944 הוחלט שהוא צריך לברוח במסגרת פרויקט להברחת יהודים מהונגריה לרומניה שנקרא "הטיול". אדלר קיבל מסמכים מזויפים חדשים עם השם שליסל. בתחנת הרכבת חיכה לו ולשניים מחבריו רפי בנשלום, ממנהיגי המחתרת, ומסר להם את כרטיסי הרכבת. כשהגיעו לגבול רומניה חיכה להם איכר הונגרי עם עגלה, אצלו שהו יומיים שאחריהם העביר אותם את הגבול לרומניה. אחרי יום הליכה גשום ביער נעצרו על ידי חייל רומני ששיחרר אותם אחרי שקיבל שעון כשוחד. הם מצאו מקום בו הרכבת מאטה עקב סיבוב מסוכן וקפצו עליה כל הדרך לבוקרשט, שם פגש עוד אנשים שחיכו לעלות לארץ ישראל.
מבוקרשט, אדלר הגיע לנמל קונסטנצה שלחוף הים השחור ומשם היה אמור להפליג באחת הספינות שאורגנו על ידי המוסד לעליה ב'. הוא היה מיועד להפליג ב-3 באוגוסט בספינה בשם מפקורה (שבהמשך נודע לו שהוטבעה על ידי פגזים מצוללת גרמנית ורק 5 מנוסעיה ניצלו), אבל במקרה הוא פגש שם אחד ממארגני העלייה שהיה אדם שאדלר העביר מסלובקיה להונגריה ובתור הכרת תודה קיצר לו את התור והעלה אותו על האונייה קזבק שהפליגה ב-6 ביולי האונייה עגנה כעבור יומיים באיסטנבול, שם התקבלה על ידי אנשים מהקהילה היהודית במקום. מטורקיה נסע ברכבת דרך סוריה ולבנון למעבר ראש הנקרה.
בארץ ישראל
לאחר הגיעו לגבול נעצר על ידי הבריטים וב-17 ביולי 1944 הועבר למחנה עתלית בו שהה כשבועיים עד להגיעו לקיבוץ העוגן. בקיבוץ הכיר את אשתו הדסה לבית רוזנקרנץ, שעלתה לארץ כמה שנים לפניו. הם עזבו את הקיבוץ במאי 1946 ועברו לתל אביב, שם גם נישאו ביוני של אותה השנה. בתל אביב השניים גרו בדירת מרתף בעלת חדר אחד ביחד עם שלוש אחיותיו. באוקטובר 1946 עבר לחולון.
שירות צבאי
אדלר הצטרף לארגון ההגנה והיה חבר פעיל עד פירוקו. במלחמת השחרור צורף לחטיבת אלכסנדרוני. בשנת 1948, בהיותו בשירות פעיל, שבר את ידו והועבר מתפקיד לחימה לתפקיד של תומך לחימה בסדנת הרכב החטיבתית. השתתף גם במבצע קדש כאיש מילואים. שירת מספר שנים במילואים בדפוס הצבאי ואחר כך בהג"א (לימים פיקוד העורף).
קריירה
לאחר שעזב את הקיבוץ החל לעבוד במקצוע הדפוס. בתחילה עבד בשני בתי דפוס בתל אביב ובשלב מאוחר יותר עזב את העבודה בבית דפוס אחד בו עבד בשעות הערב והחל לעבוד בעיתון ההונגרי "אוי קלט" (Új Kelet). בשנת 1952 פתח בית דפוס שהיה ידוע בהדפסות המיוחדות שנעשו שם בעזרת מכונה ייעודית שהובאה מארצות הברית. התמחות מיוחדת הייתה בתחום הייעול המשרדי בתקופה טרם המצאת המחשב.
אדלר עבד בבית הדפוס עד פרישתו לגמלאות בגיל 81. עם יציאתו לגמלאות התמסר לתחביב שפיתח בעשר השנים האחרונות לחייו, הכנת תמונות תבליט בשיטה שפיתח.
שיוך מפלגתי
בנערותו היה חבר בתנועת המזרחי. לאחר עזיבתו את הדת הצטרף לשומר הצעיר. בארץ ישראל הוא המשיך להיות חבר במפלגת פועלים השומר הצעיר עד לאיחודה בשנת 1948 עם התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון, איחוד שהביא להקמת מפלגת מפ"ם. בשנות ה-50, כאשר כבר היה בעל עסק משלו, הוא היה לחבר במפלגה הפרוגרסיבית. בהמשך הוא תמך במפלגה הליברלית הישראלית והיה שייך לזרם המרכזי במפלגת גח"ל.
חיים אישיים
היה נשוי להדסה (הדוויג Hedwig) לבית רוזנקרנץ. הזוג התגורר בחולון ולו שני ילדים. אדלר נפטר ב-7 במאי 2000 מקריש דם במוח ונקבר בחלקת ההגנה בבית העלמין הדרום בחולון.
אריאנה, נסיכת הולנד
אריאנה וילהלמינה מקסימה אינס (בהולנדית: Ariane Wilhelmina Máxima Ines; נולדה ב-10 באפריל 2007) היא נסיכת הולנד. בתם השלישית של וילם-אלכסנדר, מלך הולנד ומקסימה, מלכת הולנד, והשלישית בסדר הירושה לכתר ממלכת ארצות השפלה.
חיים
הנסיכה אריאנה נולדה ב-10 באפריל 2007 בשעה 15.45 (שעון מקומי), בבית החולים ברונובו שבהאג, הולנד. בבית חולים זה נולדו גם שתי אחיותיה. ראש ממשלת הולנד יאן פיטר בלקנאנדה בירך את הלידה, ולמחרת הופיע אביה בטלוויזיה ההולנדית אוחז את התינוקת. אביה רשם את לידתה ב-13 באפריל בבניין העירייה הישן בהאג. הנסיכה אריאנה היא בת של וילם-אלכסנדר, מלך הולנד ומקסימה, מלכת הולנד. מצד אביה היא נצר לשושלת אורנג'-נסאו ונכדה לביאטריקס, מלכת הולנד. מוצאה של אמה הוא מארגנטינה. ב-20 באוקטובר הוטבלה לנצרות בכנסייה בהאג, תוך שימוש במי נהר הירדן מארץ ישראל. בין סנדקיה נמנה גיום, נסיך הכתר של לוקסמבורג. זמן קצר לאחר לידתה היא אושפזה בגלל דלקת ריאות, ושוחררה כעבור כמה ימים.
אריאנה היא בתם השלישית של המלך והמלכה. יש לה שתי אחיות גדולות: קתרינה אמליה ואלכסיה. קתרינה אמליה היא יורשת הכתר הנוכחית. אריאנה מתגוררת בטירה מלכותית הממוקמת בעיירה במערב הולנד ביחד עם הוריה ואחיותיה. הנסיכה דוברת הולנדית, אנגלית וקצת ספרדית. היא מתעניינת בנגינה בפסנתר, בלט, שחייה וג'ודו.
שם
הוריה רצו שכל בנותיהם יקראו בשמות המתחילים באות A, והשם "אריאנה" מצא חן בעיניהם. היא קרויה גם "וילהלמינה" - על שם וילהלמינה, מלכת הולנד, "מקסימה" - על שם אמה, ו"אינס" על שם אחותה הצעירה של אמה.
צ'ק פרייליך
צ'ארלס ("צ'ק") דוד פרייליך (נולד בשנת 1955) הוא איש מערכת הביטחון בדימוס וסגן ראש המטה לביטחון לאומי (מל"ל) לשעבר.
ביוגרפיה
ד"ר צ'ארלס ("צ'ק") דוד פרייליך נולד בניו יורק ובצעירותו עלה לישראל. אביו רופא ואמו הייתה עורכת דין. הוא שירת במשך יותר משני עשורים במערכת הביטחון. קודם למינויו למטה לביטחון לאומי (2000–2005) שימש חוקר בכיר לעניינים אסטרטגיים במשרד הביטחון (2000-1992), נציג במשלחת ישראל לאו"ם (1983) ובתפקידי מחקר מדיני ותכנון אסטרטגי בצה"ל (1982-1977).
הוא בעל תואר ראשון במדע המדינה מהאוניברסיטה העברית ובעל תואר שני בהתנהגות ארגונית מאוניברסיטת תל אביב. לאחר מכן למד תואר שני במדע המדינה וקיבל דוקטורט מאוניברסיטת קולומביה. כתב עבודת דוקטור (שהפכה מאז לספר) על ההשלכות המעשיות של הקמת המל"ל בישראל לתהליך קבלת ההחלטות הישראלי.
פרייליך הצטרף למל"ל עם הקמתו ושירת בו בשנותיו המעצבות הראשונות. בין השאר, עסק במל"ל בסוגיות כגון יחסי ארצות הברית-ישראל, איראן ואיום הגרעין, עיראק, לבנון, הודו ועוד. פרייליך השתתף בדיאלוגים האסטרטגיים הראשונים עם רוסיה והודו, הדיאלוג הנמשך עם ארצות הברית ובצוות המיוחד ששוגר לוושינגטון להתייעצות האסטרטגית האחרונה ערב מלחמת המפרץ השנייה.
מאז פרש משירות המדינה, פרייליך מחלק את זמנו בין ישראל וארצות הברית. החל משנות ה-90 הוא מרצה באוניברסיטת תל אביב ומרצה אורח באוניברסיטת קולומביה. בעבר שימש גם כמרצה ועמית בכיר בבית הספר ע"ש קנדי באוניברסיטת הרווארד.
פרייליך מלמד קורסים על סוגיות מדיניות וביטחוניות מרכזיות במזרח התיכון, הסכסוך הערבי-ישראלי, מדיניות הביטחון הלאומי של ישראל, תהליכי קבלת החלטות בענייני חוץ וביטחון בישראל ובכלל, וכן תהליכי תכנון אסטרטגי. נוסף על עיסוקו האקדמי כותב פרייליך ספרים ומאמרים אקדמיים על סוגיות של הביטחון הלאומי של ישראל, מאמרי דעה ומרצה בפני קהלים בישראל ומחוצה לה.
בין השאר, הופיע פרייליך בפני מכון INSS ומכון ירושלים לאסטרטגיה ולביטחון, כנס הרצליה, כנס תפיסת הביטחון באוניברסיטת תל אביב, משרד ראש הממשלה, המל"ל, מרכז דדו לחשיבה צבאית בינתחומית, המועצה הישראלית לקשרי חוץ ועוד. בארצות הברית הופיע, בין השאר, בפני מגוון ארגונים יהודים, כגון איפא"ק, הוועד היהודי-אמריקאי, אגודת ידידי צה"ל וקק"ל, כמו גם מכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון, מכון ברוקינגס ומכון ראנד, המועצה ליחסי חוץ, המועצות לסוגיות גלובליות של בוסטון, שיקגו ויוסטון, האוניברסיטה לביטחון לאומי, MIT, פורום הקנדי סקול, בית הספר לממשל פלטשר ועוד.
פרייליך היה חבר הנהלת התנועה למען איכות השלטון בישראל ותנועת מפקדים למען ביטחון ישראל.
פרייליך מופיע תדיר בתקשורת, בין היתר הופיע במגוון תחנות טלוויזיה ורדיו בישראל ומחוצה לה, לרבות NBC, ABC, CNN, NPR, Al Jazeera, France 24 ו-CCTG הסינית.
הוא פרסם עד היום למעלה מ-170 מאמרי דעה בעיתונות הישראלית ובארצות הברית. מאמריו הופיעו בהארץ, ידיעות אחרונות ו-ynet, ג'רוזלם פוסט ו- The Times of Israel, הניו יורק טיימס, Foreign Policy, האמריקן אינטרסט, נשיונל אינטרסט ועוד.
הוא נשוי, אב לשניים ומתגורר בהוד השרון.
מיהאי סנדראי
מיהאי סנדראי (במקור שטרסנוף, בהונגרית: Szendrey Mihály; מאטסלקה, 26 במרץ 1866 – בודפשט, 7 באוקטובר 1956) היה שחקן יהודי-הונגרי, במאי תיאטרון, מחזאי, כותב ביוגרפיות. הוא אחיו של הנוכל האגדי איגנץ שטרסנוף.
ביוגרפיה
מיהאי שטרסנוף נולד במשפחה יהודית זעיר בורגנית, אביו היה מור שטרסנוף, אמו הייתה רוז'ה גולדשטיין. המשפחה שינתה את שמה לסנדראי בשנת 1902, רק אחיו הצעיר איגנץ נשאר עם שם משפחתו המקורי. מיהאי למד באקדמיה לאמנויות הבמה (כיום שמה האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע), שם היה תלמידו של גרגיי צ'יקי. ב-1886, לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה לאמנויות הבמה עלה לבמה לראשונה בסקשפהרוואר. ב-1899 הפך למנהל התיאטרון של קושיצה. מ-1903 עד 1905 סייר בתיאטראות רייקה - ברטיסלאבה - שופרון (אז כולם בהונגריה כחלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית). בשנת 1905 עבר לארד כמזכיר ולאחר מכן כמנהל התיאטרון. הוא הקים את מחלקות האופרה, האופרטה והדרמה של התיאטרון. סנדראי חגג שם בארד את יובל ה-25 שלו כשחקן ב-30 בנובמבר 1911 וגם את יום השנה ה-40 שלו כעלייתו לבמה כשחקן ב-27 בינואר 1926. בהזדמנות זו הופיע במחזהו של פרנץ מולנר "ברבור" בתפקיד הכומר יאצינט. הוא היה יועץ איגוד המשחק הלאומי במשך כמה שנים. אחרי ארד עד 1940 ניהל תיאטראות בערים אחרות בטרנסילבניה; ב: טארגו מורש, סיביו, סאטו מארה, טימישוארה ואוראדיה.
הוא עצמו כתב מחזה בשם "האב יאנוש", וכן כתב את זיכרונותיו מהתיאטראות (חמישים שנות משחק. ארד, 1932). מיהאי סנדראי היה גם יועץ של איגוד השחקנים הלאומי. הוא בילה את שנותיו האחרונות לפני מותו בבית אבות לשחקנים על שם מרי יאסאי בבודפשט.
יורם לקס
יורם (לונגו) לקס (נולד ב- 1963) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. בתפקידו האחרון שימש כראש מספן המודיעין בחיל הים.
ביוגרפיה
יורם לקס נולד וגדל בשכונת רמות רמז שבחיפה. בוגר תיכון עיוני עירוני ג' בנווה שאנן חיפה. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1981 התנדב לקורס חובלים בחיל הים, אותו סיים בשנת 1983. בקורס זכה לכינוי "לונגו הקטן" (להבדילו מ"לונגו הגדול" זאב ינובסקי). שירת כקצין בשייטת הסטי"לים ומילא מספר תפקידי פיקוד בחיל ובהם מפקד אח"י רומח (סער 4.5), מפקד פלגה 914, מפקד בסיס אשדוד ונספח חיל הים בארצות הברית. בנובמבר 2011 הוחלט על מינויו לראש מספן המודיעין, ובמהלך שנת 2012 נכנס לתפקידו. לקס שימש בתפקיד זה בין היתר במבצע חשיפה מלאה. בספטמבר 2015 סיים את תפקידו.
בעל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת חיפה (1993), בוגר מכללת המלחמה של הצי (2005), ובעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת סלבה ר'גינה ברוד איילנד (2011).
ארכאובטרכיה
ארכאובטרכיה (שם מדעי: Archaeobatrachia) היא תת-סדרה בסדרת חסרי הזנב.
זוהי תת-הסדרה הפרימיטיבית ביותר של צפרדעים וקרפדות, שהתפתחו כבר בתקופת היורה. הם בעלי מאפיינים החסרים אצל שאר חסרי הזנב (למשל זנב קצר) ולחלקם לסת מעוגלת, הם שטוחים ולחלקם בלוטות רעל על גופם.
מיון
במשפחה ישנם 4 משפחות ו-28 מינים:
רפלקס בבקין
רֶפְלֶקְס בֶּבְּקִין (באנגלית: Babkin reflex) מתאר תופעה נוירולוגית השכיחה אצל תינוקות, שבה לחיצה קלה בכפות ידיהם גורמת למספר תנועות ידועות בגופם, כמו פתיחה הפה, עצימת עיניים, והטיית הראש וכיפופו כלפי פנים כאשר הם במצב פרקדן (שכיבה על הגב). פעמים שרק אחד מהסימנים מופיע (בדרך כלל פתיחת הפה), ופעמים שכל אלה מופיעים.
רפלקס בבקין, בדומה לרפלקסים רבים אחרים אצל תינוקות, הוא רפלקס פיזיולוגי מולד, שנעלם בחודשים הראשונים לחייו של התינוק, בדרך כלל עד שלושה או ארבעה חודשים (כ-12 שבועות).
הערות שוליים
Primitive reflexes
אלישע הלברשטאם
אלישע הלברשטאם (ה'תר"ך - ט"ו בניסן ה'תש"א) היה רב בעיר גורליץ שבפולין ונכדו של רבי חיים הלברשטאם (הדברי חיים) שהיה מייסד שושלת חסידות צאנז.
תולדותיו
רבי אלישע נולד בשנת ה'תר"ך לרבי ברוך הלברשטאם (בנו של "הדברי חיים" מצאנז; רבה של רודניק ולאחמ"כ רב ואדמו"ר מגורליץ) ולפעסיל בתו של רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים (הייטב לב; האדמו"ר הראשון בשושלת סיגעט). נישא ליוכבד רבקה בתו של רבי מרדכי דב טברסקי מהורניסטייפול אצלו גם למד כחמש עשרה שנה. כל ימיו היה נוסע לצדיקי החסידות ולרבנים בעלי שם באירופה. בין רבותיו נמנו רבי ארי' לייבוש הלברשטאם מצאנז, רבי חיים איסר הורוביץ מביטקוב, רבי נפתלי צבי גולדברג מטרנוב, רבי נתן גולדברג מלימנוב ורבי שמואל אנגל מראדשמיל.
את דרכו ברבנות החל בשנת ה'תרס"א אז נתמנה לרבה של העיר קרוס-קרוסנו. לאחר פטירת אביו סירב רבי אלישע לנהוג באדמו"רות והסתייג מכך שהחסידים מביאים לו "פתקאות", אך חלק מחסידי גורליץ פנו אליו והתייחסו אליו כממלא מקום אביו. לאחר פטירת אחיו רבי צבי הירש הלברשטאם בשנת ה'תרע"ח נתמנה רבי אלישע לכהן כראב"ד בגורליץ. ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט רבי אלישע לסאמבור ממנה הוגלה מאוחר יותר לסיביר שברוסיה.
ע"פ המסופר, נפטר רבי אלישע בליל הסדר ה'תש"א בעת ששר את הפיוט "ויהי בחצי הלילה" בעודו יושב אל שולחן ליל הסדר. אשתו נפטרה כחצי שנה קודם לכן בי"ט בתשרי ה'תש"א.
דנקן מקארתור
דנקן מקארתור (באנגלית: Duncan McArthur; 14 בינואר, או 14 ביוני 1772 - 29 באפריל 1839) היה קצין צבא ופוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, חבר המפלגה הפדרליסטית והמפלגה הלאומית-רפובליקנית, שכיהן כמושל אוהיו ה-11.
ראשית חייו
דנקן מקארתור נולד למהגרים סקוטים במחוז דאצ'ס שבפרובינציית ניו יורק, וגדל במערב פנסילבניה ומאוחר יותר עבר לקנטקי, שם הוא הועסק כפקח לענייני האינדיאנים.
ב-1790 התנדבו מקארתור וידידו אלכסנדר מקגאפי בפורט פיט להיות סיירים ולוחמים במשלחות נגד האינדיאנים במהלך מלחמת האינדיאנים הצפון-מערבית. ב-1793 הוא עבד אצל נתניאל מאסי ופעל יחד עמו במשלחות סקר בטריטוריה הצפון-מערבית. ב-1796 הוא פעם יחד עם מאסי לייסוד העיירה החדשה צ'יליקות'י, שב-1803 הייתה לבירתה של אוהיו. ב-1797 עבר מקארתור את נהר אוהיו אל צ'יליקות'י, שם הוא צבר עושר באמצעות עסקאות הקרקעות שביצע בטריטוריה הצפון-מערבית.
קריירה פוליטית
עוד בעת שירותו במיליציה של אוהיו במלחמת 1812, נבחר מקארתור לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה השלישי של אוהיו. הוא לא אייש את מושבו, שכן הוא העדיף להמשיך בשירותו הצבאי.
הוא מונה כקולונל של רגימנט המתנדבים של אוהיו והיה השני בסולם הפיקוד לאחר הגנרל ויליאם האל בפורט דטרויט. מקארתור וקולונל לואיס קאס לא נכחו בדטרויט כאשר האל נכנע, וזעמו זעם רב לשמוע שהאל כלל את שניהם במהלך הכניעה. כאשר הודיע לו קצין בריטי על הכניעה, נאמר על מקארתור שהוא תלש את כותפותיו ושבר את חרבו בחמת זעם, אם כי היסטוריונים מביאים סיפורים דומים על קצינים אחרים. הבריטים חננו אותו והוא שב לאוהיו.
מקארתור מונה כבריגדיר גנרל בצבא ארצות הברית. זמן קצר לאחר מכן הוא קיבל את הפיקוד על ארמיית הצפון-מערב בעקבות התפטרותו של הריסון.
לאחר מכן לא היה מקארתור טרוד בפעילות מבצעית רבה, אך הוא עסק בניהול משא ומתן על ההסכמים עם האינדיאנים. ב-1817 הוא היה אחד מהנציבים, יחד עם לואיס קאס, שניהלו את המשא ומתן על הסכם פורט מייגס, שנחתם ב-29 בספטמבר אותה שנה עם כמה משבטי האינדיאנים.
לאחר מכן כיהן מקארתור לסירוגין בבית הנבחרים ובסנאט של אוהיו. ב-1823–1825 הוא נבחר לתקופת כהונה אחת בבית הנבחרים של ארצות הברית, וב-1830 הוא ניצח בבחירות למשרת מושל אוהיו. בתפקיד זה הוא כיהן תקופת כהונה אחת בלבד ולא ביקש להיבחר לתקופה נוספת.
מותו
הכפר מקארתור שבאוהיו, מקום מושב מחוז וינטון, קרוי על שמו.
ב-1799 ייסד מקארתור את העיר גרינפילד שבאוהיו, ששוכנת במרחק של כ-34 ק"מ ממערב לצ'יליקות'י. שמו של הכביש המדינתי מספר 28, שמחבר את גרינפילד עם צ'יליקות'י, נקרא ב-1973 "כביש גנרל דנקן מקארתור", על פי חוק של מדינת אוהיו.
רעות אסימיני
רעות אסימיני (נולדה ב-3 ביוני 1983) היא אמנית ישראלית רב־תחומית, המציגה בתערוכות בישראל ובעולם. חיה ויוצרת בתל אביב.
ביוגרפיה
אסימיני נולדה בטירת הכרמל. היא בוגרת תואר ראשון באמנות בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים, וסיימה תואר שני במכללת האנטר, ניו יורק. כמו כן, למדה בתוכנית לציורי קיר בפילדלפיה.
קופטוס
קופטוס (בערבית: قفط, קיפט; בקופטית: Ⲕⲉϥⲧ, קפט וגם קבּטוֹ; ביוונית עתיקה: Κόπτος, קופטוס) היא עיירה קטנה במחוז קינא במצרים, השוכנת 43 קילומטרים צפונה ללוקסור. העיירה התקיימה כבר באלף החמישי לפנה"ס ושימשה כמרכז לנתיבי השיירות שחיברו בין עמק הנילוס לבין ים סוף וכן לדרך שהוליכה דרומה לארץ פונט הקדומה (סומליה ואריתריאה של ימינו).
היסטוריה
העיירה הייתה בעלת חשיבות רבה בתקופות מצרים העתיקה בשל קרבתה למכרות זהב וקוורציט במדבר המזרחי. המקום היה קשור לאל המצרי מין ולאלה איזיס, שעל פי האגדה מצאה בו חלק מגופתו של אוסיריס. חשיבותה לא פחתה בתקופת מצרים התלמיית. הקיסר הרומי אוגוסטוס אף תרם לבניינה. היא נהרסה בשנת 292 לספירה על ידי דיוקלטיאנוס. במאה ה-6 נקראה בשם יוסטיניאנופוליס, לכבוד יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית. קופטוס הייתה מרכז לקהילה נוצרית, שהשאילה את שמה לנוצרים הקופטים. במאה ה-13 עדיין פעלו בסביבתה מנזרים נוצרים. העיירה איבדה מכוחה אחרי הכיבוש עות'מאני בתחילת מאה ה-16.
חשיבותה של העיירה בזמננו היא בעיקר בשרידי המקדשים של מצרים העתיקה ובשל הכביש הסלול (256) ממנה לקוסייר בחוף הים האדום. אוכלוסייתה של העיירה הוערכה ב-2021 בכ-22,000 נפש.
מפת בינטינג
מפת בינטינג (בגרמנית: Bünting), שמכונה פעמים רבות "מפת התלתן", היא מפת עולם שצוירה על ידי הכומר, התאולוג והקרטוגרף הפרוטסטנטי היינריך בינטינג ופורסמה בספרו "מסע דרך ספרי הקודש" (Itinerarium Sacrae Scripturae) בשנת 1581. המפה זכתה לפופולריות רבה ולגרסאות רבות. עותק מקורי אחד שלה שמור בספרייה הלאומית בירושלים, באוסף המפות על שם ערן לאור.
תיאור המפה
המפה היא מפה פיגורטיבית, המתארת את העולם בדמות עלה תלתן, שעליו מייצגים את שלוש היבשות: אסיה, אירופה, ואפריקה, ובמרכזן ירושלים. התלתן הוא חלק מסמלה של העיר הגרמנית הנובר, שבה נולד בינטינג, שגם ציין זאת בראש המפה ( בגרמנית, בכתב גותי): "העולם כולו בצורת עלה תלתן, שהוא סמלה של העיר הנובר, מולדתי האהובה".
בראש המפה מופיעים איים המסמלים את אנגליה ודנמרק (כנראה הכוונה לסקנדינביה) למול חופי צרפת, ובקצה השמאלי התחתון של המפה מצויה יבשת אמריקה, עם הכיתוב: "אמריקה - העולם החדש". קיומה של יבשת אמריקה נודע לאירופים קרוב למאה שנים לפני יצירת המפה, אך גודלה וצורתה לא היו ידועים והבלטתה היתה פוגעת בסמליות של הצבת ירושלים במרכז העולם. בשטח הים של המפה מצוירים ספינה, בן ובת ים ומפלצות ימיות.
בהתאם להתפתחות טכנולוגית הדפוס בעת פרסום הספר, המפה הודפסה ללא צבעים. רוכשים בעלי אמצעים הזמינו צביעה ביד של המפות והתמונות שבספר, ומספר קטן מתוך עותקי הספר ששרדו עד היום כוללים מפות צבועות. העותק שבאוסף לאור הוא אחד האיכותיים שבהם. לרוב המפות הצבועות מאפיינים דומים, ונראה שהושפעו אלו מאלו: לכל יבשת צבע שונה - אירופה באדום (או ורוד), אסיה (ואמריקה) בירוק ואפריקה בצהוב. בין אפריקה ואסיה מצוי הים האדום הצבוע אף הוא לרוב באדום ולא בכחול.
גודל המפה 38 על 30 ס"מ.
דגם פסיפס של המפה מותקן על גדר כיכר ספרא, היא כיכר עיריית ירושלים. הדגם נוצר על ידי האמן ארמאן דריאן והוקדש לכבודו של עזריאל זליג הויזדורף, חלוץ ופילנתרופ ירושלמי במאה ה-19, על ידי הקרן החדשה לירושלים לטובת תושביה. דגם נוסף של המפה מצויר על הרצפה שמתחת לפסל גלובוס המתכת בפארק טדי בירושלים.
שון דינגוול
טלוויזיה
דינגוול שיחק בתפקידים ראשיים בסדרות רבות בטלוויזיה. הוא גילם את תומאס אוסבורן, רוזן דנבי במיני-סדרה זוכת פרס באפט"א "Charles II: The Power and The Passion" של ערוץ BBC One בבימויו של ג'ו רייט. בסדרה "The Long Firm", שכתב ג'ו פנהול, הופיע בתפקיד לני, קרימינולוג היפי. הוא השתתף בסדרה האפית "In A Land of Plenty" והופיע בתפקיד ג'יימס פרימן. עוד שיחק בדרמה "החטא ועונשו" עיבוד של ה-BBC לרומן באותו שם בתפקיד רזומיחין. דינגוול הופיע בתפקיד פיט טיילר (אביה של רוז טיילר) בפרקים אחדים בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו". הוא גילם את הבלש בסדרה "In A Land of Plenty" מאת פול אבוט . אחד מתפקידיו הראשונים היה לאנס-קורפורל סטיב אוונס בסדרה "Soldier Soldier". הוא שוב שיחק בתפקיד חייל, מייג'ור גודבר, בסדרה נוספת זוכת פרס באפט"א "Mark of Cain" של ערוץ 4 הבריטי.
בין השנים 1997 ו-1999 שיחק דינגוול בתפקיד קבוע בסדרה "Touching Evil" של רשת ITV. ב-2000 הופיע בתפקיד ג'יימס פרימן במיני-סדרה "In A Land Of Plenty". ב-2004 השתתף בתפקיד אורח בעיבוד של BBC Two לספר "The Long Firm" ובתפקיד סקיפיו אפריקנוס בדוקו-דרמה "Hannibal - Rome's Worst Nightmare" בהפקת ה-BBC.
ב-2007 הופיע דינגוול בסרט הטלוויזיה "Learners" לצדו של דייוויד טננט. ב-2008 שיחק בתפקיד דייוויד גרנט, בעלה של אבי, בסדרה המחודשת של ה-BBC "ניצולים".
באוגוסט 2011 הופיע בתפקיד פקד בילוש סטיוארט ברלו בפרק בסדרה "תחבולות חדשות" של BBC One. ב-2014 השתתף בסדרת הדרמה-קומית "The Driver".
קולנוע
תחילת הקריירה הקולנועית של דינגוול הייתה בסרט "Second Best" בו גילם אותה דמות כמו ויליאם הרט רק צעיר יותר. דינגוול שיחק בתפקיד גרהאם במספר סצנות פלאשבק. את הסרט ביים כריס מנגס וכיכב בו ג'ון הרט. בהמשך שיחק דינגוול בסרט "Villa Des Roses" בתפקיד ריצ'רד גרונוולד, אמן גרמני שכובש את ליבה של לואיז קרטור, בגילומה של ז'ולי דלפי. הסרט הוא עיבוד לרומן בלגי ידוע, והוא זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של הוליווד בשנת 2002.
דינגוול שיחק בתפקיד קווין סרט של ה-BBC "מחר לה-סקלה!". הסרט היה ללהיט בפסטיבל הקולנוע בקאן, אבל לא הוקרן בבתי הקולנוע. פרנצ'סקה ג'וזף ביימה את הסרט, ואתה עבד דינגוול אחרי כך בסרט "Learners". עוד הופיע דינגוול בסרטים "איזה יום יפה", "משחק אותה קובריק", "Someone Else" ו-"Hush".
תיאטרון
דינגוול הרבה לשחק בתיאטרון הבריטי ובין השאר הופיע בווסט אנד הלונדוני. הוא שיחק בדונמאר ורהאוס במחזה "The Man Who Had All the Luck" בתפקיד גאס, מכונאי אוסטרי השואף לממש את החלום האמריקאי. ב-1995 הופיע גם בתיאטרון דונמאר במחזה "Beautiful Thing" בתפקיד סטי (Ste). תפקידים נוספים שלו בתיאטרון היו ג'ואי במחזה "Random Acts of Kindness" בתיאטרון רויאל קורט, ואכילס במחזה "טרוילוס וקרסידה" בתיאטרון האולד ויק. ב-2004 הגשים דינגוול שאיפה ישנה שלו ושיחק בתפקיד הוטספור במחזה "הנרי הרביעי, חלק 1" בתיאטרון אולד ויק בבריסטול.
עוד
דינגוול היה חבר בצוות השופטים הבינלאומי בפסטיבל הסרטים רד רוק של 2009 ו-2010. ב-2011 ביים והופיע בווידאו קליפ של הסינגל "Fingertip" של Paper Crows. ב-1998 הופיע בתפקיד דארן בפרומו לשיר "I Started a Joke", גרסת הכיסוי של להקת פיית' נו מור.
מסגד שייח' זאיד
מסגד שייח' זאיד (או מסגד שייח' זאיד הגדול, בערבית: جامع الشيخ زايد الكبير; בתעתיק מדויק: ג'אמע אלשיח' זאיד אלכביר) ממוקם באבו דאבי, בירת איחוד האמירויות, והוא נחשב לאחד המסגדים המרכזיים במדינה, ולאחד מעשרת המסגדים הגדולים והמפוארים בעולם.
היסטוריה
הקמת המסגד הייתה יוזמתו של נשיא המדינה הקודם זאיד בן סולטאן אאל נהיאן שביקש להקים מבנה שיאחד בין המגוון התרבותי של העולם המוסלמי, עם זיקה היסטורית ומודרנית של אדריכלות ואומנות.
מקום קבורתו של זאיד בן סולטאן אאל נהיאן נקבע בסמוך למסגד.
מלאכת התכנון והבנייה של המסגד הוטלה על מספר רב של אומנים ובעלי מקצוע מרחבי העולם למשל מהודו, איטליה, גרמניה, מרוקו, פקיסטן, טורקיה, מלזיה, איראן, סין, בריטניה, ניו זילנד והרפובליקה של מקדוניה.
יותר מ 3,000 עובדים הועסקו בבניית המסגד, ו-38 חברות קבלניות השתתפו בבנייתו. חומרי הגלם העיקריים בבניית המסגד היו שיש, אבן, זהב, קריסטל וחרס עקב תכונותיהם של החומרים ועמידותם לאורך זמן. מעצם היותו המסגד הגדול ביותר במדינה מתקיימות בו התפילות המרכזיות במדינה בימי שישי ובחגים מוסלמיים, ואף פוקדים אותו במהלך תקופות אלו יותר מ-41,000 מבקרים בכל תפילה.
ורטבורג 311
ורטבורג 311 (בגרמנית: Wartburg 311) היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרנית הרכב המזרח גרמנית Automobilwerk Eisenach (שם מלא: "VEB Automobilwerk Eisenach AW") אשר יוצרה בין השנים 1956–1965.
מסגד שייח' זאיד
היסטוריה
בצריח הצפוני והמזרחי של המסגד ישנה ספרייה המכילה פרסומים עתיקי יומין בנושאי דת האסלאם, אך גם בנושאי אמנות, קליגרפיה, מדעים ותרבות ואף כוללת כמה פרסומים בני יותר מ-200 שנים.
כמו כן החומר הדתי מופיע בספריה במספר שפות כגון ערבית, אנגלית, צרפתית, איטלקית, ספרדית, גרמנית וקוריאנית.
בשנת 2013 עלה המסגד לדיון בינלאומי בעקבות תמונה שצילמה בעת ביקורה במדינה הזמרת ריהאנה עם המסגד ברקע. התמונה גררה תגובות שליליות שעיקרן יחסו לתמונה אופי פוגעני ופרובוקטיבי הפוגע ברגשות הדת, ובשנת 2015 עלה שוב המסגד לכותרות כאשר העלתה הזמרת סלינה גומז לחשבון האינסטגרם שלה תמונה בה היא מצולמת על רקע המסגד, אירוע אשר קיבל תגובות שליליות גם כן.
בסוף אוקטובר 2018 ביקרה במסגד שרת התרבות והספורט של ישראל, מירי רגב, במסגרת השתתפותה במשלחת הישראלית לתחרות הגראנד סלאם שנערכה באותה העת באבו דאבי. רגב, שקיבלה הזמנה רשמית למסגד על ידי בכירים באמירויות, סיירה בו עם מארחיה ואף חתמה בספר האורחים במקום בעברית. רגב, הנחשבת לאישיות הבכירה הראשונה מישראל שזכתה לבקר במסגד ולחתום בספר האורחים שבו, התייחסה לביקור כאל צעד של שלום ואחווה בין העם היהודי לעם המוסלמי. בנוסף, בסוף יוני 2019, במהלך ביקורו באבו דאבי במסגרת ועידה של האו"ם, ביקר במסגד שר החוץ הישראלי, ישראל כץ. בינואר 2022 ביקר נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג במסגד במסגרת ביקורו באיחוד האמירויות הערביות.
שתילי זיתים
שתילי זיתים הוא חיבור הלכתי, שנכתב בידי הרב דוד משרקי, מחכמי תימן. ספר זה זכה לתפוצה גדולה ביהדות תימן, בעיקר בקרב הקהילות מתפללי הנוסח השאמי.
שיטת הפסיקה
בספר, הרב מבאר את דעת השולחן ערוך, גם אם אין מנהג תימן תואם אותה, ומביא בקצרה דינים ומנהגים נוספים המתאימים לשיטת מרן השולחן ערוך, מדברי הפוסקים או מדעת עצמו, ומכריע בין הפוסקים מי דבריו עולים בקנה אחד עם השולחן ערוך. לצורך חיבורו השתמש הרב בשולחן ערוך ללא הגהות הרמ"א ונהג להוסיף את הגהות הרמ"א רק במקום שבו הם מסכימות לשיטת השולחן ערוך ולמנהגי תימן, על מנת להקל על הלומד. לעיתים מצוין בספר במפורש מנהג תימן, אך מטרתו העיקרית הייתה לפרש את דעת השולחן ערוך כדי ליישב את המחלוקות ההלכתיות שהתעוררו בתימן עקב השפעתו של השולחן ערוך שכבר הייתה גדולה.
תיאור הספר
הספר הוא פירוש על שולחן ערוך אורח חיים. סגנונו של פירוש זה שונה מפרשנים אחרים של השולחן ערוך, הספר נכתב כהמשך ללשונות הרב יוסף קארו והרמ"א, כדי להקל על הלומד. הספר נדפס לראשונה בשנת תרמ"ה בתוספת הערות "שושנת המלך" למארי סאלם חבשוש, משו"ת "פעולת צדיק" למהרי"ץ.
השמטת הגהות הרמ"א
מהרד"ם השמיט חלק מהגהות הרמ"א במקרה ולא תאמו לשיטת השולחן ערוך ולמנהג תימן מכמה סיבות: אלה דבריו של מהרד"ם בהקדמה: מהרד"ם לא המעיט מערכו של הרמ"א, אלא דאג לנוחות הלומד, וכן רואים מדבריו על הרמ"א:
שאר חלקי השולחן ערוך
מהרד"ם חיבר פירוש לחלק יורה דעה הנקרא "ראשי בשמים" והוא עד סימן ק"י בשולחן ערוך יורה דעה.
כיום ישנן מהדורות שונות לספר שתילי זיתים שבחלקן הוספות:
גאטסון בורגלם
ג'ון גאטסון דה לה מות' בורגלם (באנגלית: John Gutzon de la Mothe Borglum; 25 במרץ 1867 – 6 במרץ 1941) היה אמן ופסל אמריקני, הידוע בשל הקמת הפסלים המונומנטליים לזכר ארבעה מנשיאי ארצות הברית בהר ראשמור שבדקוטה הדרומית. ידוע גם בשל פיסול הר סטון ליד אטלנטה שבג'ורג'יה.
ביוגרפיה
בורגלם נולד בסנט צ'ארלס שבאיידהו לזוג מהגרים מדנמרק. אביו היה מורמוני ובנישואים פוליגמיים.
אימו הייתה אשתו השנייה של אביו של בורגלם. כשאביו של בורגלם החליט לעזוב את זרם המורמונים, הוא עבר עם המשפחה לאומהה, נברסקה שם פוליגמיה הייתה בלתי חוקית וטאבו. אביו עזב את אמו הביולוגית של ובורגלם גדל על ידי אביו ואשתו הראשונה. בגיל שבע עבר עם משפחתו לנברסקה, שם סיים את בית הספר קרייטון. הוא למד באקדמיה ז'וליאן (Académie Julian) שבפריז, הכיר שם את אוגוסט רודן והושפע מהמשטחים תופסי האור האימפרסיוניסטיים שלו.
פעילותו האומנותית
ב-1901 לאחר שחזר לניו יורק, פיסל בורגלם קדושים ושליחים עבור קתדרלת יוחנן הקדוש השמימי החדשה ברחוב 110. הוא הצליח למכור פסל למוזיאון המטרופוליטן לאמנות. זו הייתה הפעם הראשונה שיצירת אמנות התקבלה כאשר האמן היה עדיין בחיים. צייר מספר דיוקנאות. הוא זכה גם במדליית לוגן לאמנויות מטעם מוסד האמנויות של שיקגו.
בשנת 1915 פנו לבורגלם אגודת אמריקאית של נשים שעסקו בהנצחת חיילי מלחמת האזרחים בקונפדרציה בשם "הבנות המאוחדות של הקונפדרציה" (The United Daughters of the Confederacy (UDC)) כדי להתחיל לעבוד על מה שהפך לאנדרטת הר האבן.
בעשור הבא בורגלם עבד על הפרויקט שמומן ברובו על ידי קו קלוקס קלאן (KKK). אשר שיערו כי בורגלם, יצטרף בשל כך לארגון. בורגלם עצמו הכחיש את הדבר. אין זה משנה אם בורגלם היה חבר ב- KKK, הלחימה בארגון הובילה לכך שבורגלם נקלע לעין הסערה.
בשנת 1925 הרס בורגלם את דגמי החימר והטיח שלו וזנח את הפרויקט. הוא הוחלף על ידי אמן אחר שהשמיד, בדינמיט, את כל העבודות שבורגלם ביצע בסטון מאונטיין.
פרויקט הר ראשמור
עבודה זו שעשה בורגלם על אנדרטת הר האבן, העניקה לו כישורים וכלים אשר עזרו לו מאוחר יותר בפרויקט הר ראשמור. זה כלל את מה שכינה בורגלם "פנס הקסמים" שלו שאפשר לו להקרין תמונות על פני הסלע לצורך גילוף.
בשנת 1927 החל בורגלם לעבוד על פרויקט הר ראשמור. הוא עבד על כך עד סוף ימיו. הניסיון הראשון שלו להציב את דמותו של תומאס ג'פרסון על ראשמור היה כישלון והוא פוצץ כדי לפנות מקום לפיסול החדש.
בסופו של דבר הוצבו דמויותיהם של ג'ורג' וושינגטון ותומאס ג'פרסון במקום ואחריהם הונחו אברהם לינקולן וטדי רוזוולט, שהיה ממעריצי עבודתו של בורגלם.
ב-1928 הוא תכנן להקים לחופי מפרץ קורפוס כריסטי שבטקסס פסל של ישו בגובה של כ-6 מ'. הפרויקט לא יצא אל הפועל.
בורגלם נפטר ב־6 במרץ 1941 עקב סיבוכים מניתוח.
בורגלם היה אח במסדר הבונים החופשים בלשכת בהווארד מספר 35 בעיר ניו יורק, ניו יורק. הוא קודש ב־10 ביוני 1904 ושימש מאוחר יותר כנשיא הלשכה. הוא הצטרף לנוסח הסקוטי בשנת 1907.
מאיה יוסף
מאיה יוסף היא מוזיקאית סורית שמנגנת בקאנון. הופיעה ב- BBC Proms וב- WOMAD. פעילה נגד סקסיזם במוזיקה וכונתה 'מלכת הקאנון'.
ראשית חיים
נולדה בדמשק, סוריה, למדה לנגן בכינור בילדותה, לפני שעברה לקאנון. היגרה לבריטניה ב-2012 עקב מלחמת האזרחים בסוריה.
מפת נולין
מפת נולין היא מפה היסטורית של ארץ ישראל והעיר ירושלים שצוירה על ידי הקרטוגרף והגאוגרף הצרפתי ז'אן-בטיסט נולין.
המפה מצויה כיום באוסף המפות ע"ש ערן לאור שבספרייה הלאומית בירושלים.
תיאור המפה
המפה מורכבת מארבעה גיליונות, כאשר במרכז המפה ניתן לראות את מרכז ארץ ישראל. בקצה השמאלי העליון של המפה ניתן לראות את הים התיכון ובימין המפה את ים המלח. בצד ימין של המפה איורים של אתרים, ובחלקה הימני התחתון של המפה מצויה מפה קטנה של העיר העתיקה של ירושלים בה ניתן לראות את רחובות העיר העתיקה ואת הר הבית.
המפה יצאה לאור בשנת 1700.
גודלה של המפה 97.8 ס"מ על 125 ס"מ.
לילה טוב
לילה טוב, את ממש פרה (Bona nox, bist a rechta Ochs) הוא קאנון בלה לארבעה קולות א קפלה מאת המלחין האוסטרי וולפגנג אמדאוס מוצרט ומספרו 561 ברשימת קכל. מוצרט הכניס את היצירה לקטלוג יצירותיו ב-2 בספטמבר 1788 כאחד מעשרה קאנונים. היצירה בת 16 תיבות כאשר כל 4 תיבות מצטרף קול נוסף לשיר.
כתב היד של הקאנון שמור בספרייה היאגֶלֹונית (Biblioteka Jagiellonska) בקרקוב.
מילות השיר
מילות השיר הן ככל הנראה מאת מוצרט עצמו. ישנו דמיון רב בינו לבין טקסט ממכתב שכתבה אימו של מוצרט לאביו ב-26 בספטמבר 1777. טקסט דומה נמצא במכתבו של מוצרט לאחותו משנת 1770. השיר נכתב בגרמנית עם ברכות לילה טוב במספר שפות. השיר מכיל שפה גסה ביותר ולכן חוברה לו גרסה מרוככת בגרמנית (זו המובאת בהמשך), כאשר שימש כשיר ערש.
קליף רוברטסון
קליפורד פארקר "קליף" רוברטסון השלישי (באנגלית:  Clifford Parker "Cliff" Robertson III; 9 בספטמבר 1923 – 10 בספטמבר 2011), היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי זוכה פרס אמי ופרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 1968 על תפקידו בסרט "צ'ארלי".
ביוגרפיה
רוברטסון נולד בשכונת לה הויה שבסן דייגו, קליפורניה לאודרי אולגה וילינגהאם ולקליפורד פארקר רוברטסון האב. הוריו התגרשו כאשר היה בן שנה ואמו נפטרה כשנה לאחר מכן מדלקת הצפק. גדל בילדותו בעיקר אצל סבתו מרי אלינור וילינגהאם וכמעט ולא התראה עם אביו.
שירת כחייל בצבא ארצות הברית בצי סוחר בתקופת מלחמת העולם השנייה. לאחר שחזר מהשירות למד ב"מכללת אנטוייץ'" שבאוהיו ועסק בעיתונות למשך תקופה קצרה.
קולנוע
רוברטסון התפרסם לראשונה באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 בדרמות "פיקניק" (1955) בתפקיד אלן בנסון חברו ללימודים של הנווד הכריזמטי האל קרטר (ויליאם הולדן) ו"העלים מתים" לצידה של כוכבת הקולנוע ג'ואן קרופורד. זכה להערצה רבה על הופעותיו בתפקיד הגולש קהונה בדרמת הגלישה "גידג'ט" ובדרמת המלחמה "הערומים והמתים".
בתחילת שנות ה-60 כשהוא במעמד של כוכב קולנוע הופיע רוברטסון בדרמות "הטוב מכולם" בתפקיד הסנטור שמרן והאמביציוזי ג'ו קנטוול, "הרופאים הצעירים" בתפקיד ד"ר ג'ון אוטיס, בקומדיה "יום ראשון בניו יורק" לצידה של ג'יין פונדה ובסרטי המלחמה "טרפדת 109" בו שיחק בתור ג'ון פיצג'רלד קנדי בתקופת שירותו בצבאי, "כיתת האלימים" בתור מייג'ור אלן קראוון, "טייסת 633" ו"במעלה החוף". בשנת 1968 זכה רוברטסון בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר והועמד לפרס גלובוס הזהב על הופעתו בדרמה "צ'ארלי" בה שיחק בתפקיד צ'ארלי גורדון, בחור בוגר עם מנת משכל של ילד קטן.
ב-1970 שיחק לצידם של מייקל קיין ודנהולם אליוט בסרט המלחמה "גיבור מאוחר" בתפקיד קצין אמריקאי המשתתף בפשיטת כוח קומנדו בריטי בפיליפינים בזמן מלחמת העולם השנייה. ב-1975 הופיע במותחן הפוליטי של סידני פולאק "שלושת ימי הקונדור" בתפקיד היגינס, ראש סוכנות ה-CIA בניו יורק. ב-1976 שיחק בתפקיד הראשי במותחן של בריאן דה פלמה "ההזדמנות השנייה" ע"פ המותחן הקלאסי "ורטיגו" ובסרט המלחמה "מידווי".
בשנת 1983 הופיע בסרטים "סטאר 80" בתפקיד יו הפנר, "סערת מוחין" בתור מפקד צוות החוקרים אלכס טרסון ובקומדיית ההתבגרות "בוגרים" בתפקיד אביו של סקיפ בורגוס (רוב לאו). בשנת 1996 שיחק בסרט הפעולה "הבריחה מלוס אנג'לס" בתפקיד הנשיא. התפרסם בפעם האחרונה בסרטים "ספיידרמן", "ספיידרמן 2" ו"ספיידרמן 3" בתפקיד בן פארקר ובעיבוד הקולנועי לספר האימה של סטיבן קינג "לרכב על קליע".
טלוויזיה
בשנת 1966 זכה רוברטסון בפרס אמי על תפקידו בסדרה "בו הופ מציג: ההצגה בתיאטרון קרייזלר". בשנת 1983 הופיע בעונה השלישית של אופרת הסבון "פלקון קרסט" בתפקיד ד"ר מייקל רנסון.
מערכות יחסים
בשנת 1957 נישא רוברטסון לשחקנית סינתיה סטון שהייתה אז גרושתו הטרייה של כוכב הקולנוע ג'ק למון. לזוג נולדה ילדה אחת לפני שנפרדו לאחר שנתיים בלבד של נישואים. בשנת 1966 נישא לשחקנית דינה מירלי, לרוברטסון ולמירלי נולדה ילדה אחת ממערכת נישואיהם שנגמרה בגירושין בשנת 1989.
הסקנדל עם אולפני קולומביה
בשנת 1977 נכנס רוברטסון אל הרשימה השחורה של אולפני הוליווד לאחר שחשף שחתימתו זויפה על גבי צ'ק. מנכ"ל אולפני "סרטי קולומביה" דייוויד ביגלמן שהואשם בזיוף נזרק מהחברה ונשלח לעונש מאסר בפועל. הפרשה הייתה לאחד הסקנדלים הגדולים של הוליווד בשנות ה-70. החשיפה גררה ביקורת קשה על רוברטסון מצד ראשי הוליווד שראו בו כמלשין והחרימו אותו. לאחר מספר שנים קיבל "חנינה" וחזר בשנת 1983 להופיע בקולנוע.
ה-11 בספטמבר
בבוקר ה-11 בספטמבר 2001 טס רוברטסון שהיה טייס חובב טיסה פרטית מעל מרכז הסחר העולמי בדיוק בזמן הפגיעה הראשונה. לאחר הפגיעה הראשונה של המטוס בבניין התבקש רוברטסון להנחית את מטוסו מיידית.
מוות
רוברטסון נפטר ב-10 בספטמבר 2011 מנסיבות טבעיות בניו יורק, יום לאחר יום הולדתו ה-88.
מרי בורדן
מרי בורדן (באנגלית: Mary Borden; 15 במאי 1886, שיקגו, אילינוי, ארצות הברית - 2 בדצמבר 1968, וורפילד, בארקשייר, הממלכה המאוחדת) הייתה סופרת אמריקאית-בריטית במחצית הראשונה של המאה ה-20.
ביוגרפיה
מרי בורדן נולדה למשפחה אמידה בשיקגו. היא למדה במכללת ואסאר, והשלימה תואר ראשון בשנת 1907. שנה לאחר מכן, נישאה בורדן לג'ורג' דאגלס טרנר. לזוג נולדו שלושה ילדים: ג'ויס (1909), קאמפרט (1910), ומרי (1914). בורדן התגוררה באנגליה בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, והקימה וציידה מכספה שלה בית חולים שדה קרוב לחזית, ושימשה בו אחות רחמניה בעצמה, משנת 1915 עד תום המלחמה.
שם פגשה בבריגדיר גנרל אדוארד לואיס ספירס, ונישאה לו בינואר 1918, זמן קצר לאחר תום נישואיה הראשונים. על אף מחויבויותיה החברתיות כאשתו של דיפלומט בכיר, המשיכה בורדן בקריירת כתיבה מצליחה. בזמן המלחמה חיברה שירה כגון "The Song of the Mud" ("שיר הבוץ"). יצירתה מאותה תקופה כוללת רשימות וסיפורים קצרים שקובצו תחת השם The Forbidden Zone ופורסמו בשנת 1929, שבה פורסמו שני ספרים נוספים על מלחמת העולם הראשונה שהטביעו חותם: שלום ולא להתראות (Goodbye to All That) מאת רוברט גרייבס, ובמערב אין כל חדש מאת אריך מריה רמרק. אפילו בהקשר של התקופה ושל היצירות הללו, לא מעט קוראים בני הזמן הזדעזעו מן העובדה שטקסטים בעלי אופי כה מפורש ולעיתים מסויט נכתבו בידי אשה.
בשנת 1937 פרסמה רומן בשם Action for Slander, שעובד לסרט קולנוע באותה שנה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נמשכה בורדן לצרפת, שם קיוותה להקים מרכז סיוע דומה לזה שהפעילה במלחמת העולם הראשונה. בעזרת כסף שתרם סר רוברט האדפילד באמצעות אשתו, הקימה בורדן את יחידת האמבולנסים האדפילד-ספירס, ששכנה בחבל לורן עד שהבליצקריג הגרמני אילץ אותם לסגת לאורך צרפת עד שפונו מארקשון ביוני 1940. היחידה התארגנה מחדש באנגליה וזכתה למימון נוסף מאגודה בניו יורק בשם British War Relief Society. במאי 1941 סופחה יחידת האמבולנסים לצבא צרפת החופשית במזרח התיכון, וליוותה אותו לאורך צפון אפריקה, איטליה, וצרפת. לאחר שובה של בורדן לפריז, בשנת 1946, חיברה ספר בשם Journey Down a Blind Alley ("מסע בסמטה ללא מוצא"), על תולדות יחידת האמבולנסים ועל אכזבתה מכך שהצרפתים לא הצליחו להתנגד לפלישה ולכיבוש הגרמני.
מאוחר יותר, ביקרה בארצות הברית וסייעה לקרוב משפחתה עדלי סטיבנסון במרוץ לנשיאות ארצות הברית, ואף חיברה כמה מנאומיו.
היא הלכה לעולמה בדצמבר 1968, באנגליה.
יש לי אהבה (לה קוסטה)
"יש לי אהבה (לָה קוׂסטה)" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל. הוא יצא לאור ב-13 באוגוסט 2017, על ידי חברת התקליטים NMC, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן. הוא נכתב והולחן על ידי אינטרנשיונל והופק על ידי אורי גלילי.
רקע
ב-27 ביולי הכריזה אינטרנשיונל על הוצאת הסינגל. המפיק המוזיקלי שלו הוא אורי "Ori-O" גלילי, שעבד עם הזמרת גם בשירה הקודם, "רותי". פירושה העברי של המילה "לה קוסטה" מהשפה הספרדית הוא חוף ים. בכתבה שפורסמה באתר נענע10 נכתב כי:.
כשבוע לאחר צאתו סיפרה אינטרנשיונל בעמוד הפייסבוק כי את ההשראה לכתיבת השיר קיבלה מ-"Whole Lotta Love" של להקת הרוק האנגלית לד זפלין. בשיר עונה אינטרנשיונל באמצעות השורה "ביאליק, יש תשובה מה זאת אהבה" לשאלתו של חיים נחמן ביאליק בשירו "הכניסיני תחת כנפך" – "אומרים אהבה יש בעולם – מה זאת אהבה?".
כוח זהוב
כוח זהוב (שם מדעי: Varanus flavescens) הוא מין של לטאת כוח גדולה החיה בתת-היבשת ההודית ובדרום-מזרח אסיה. אורכו מגיע ל-150 ס"מ, עם זנב באורך של 100 ס"מ.
כוח זה הוא מין בצבע זהוב כהה עם עור מקומט מעט וחוטם קצר. הוא מצוי ביערות וגדות נהרות (לרבות האינדוס, הגנגס והבראהמאפוטרה) בהודו, פקיסטן, נפאל ובנגלדש.
פארון
פארון (בשפות נורסתאניות: پارون), המכונה גם פארסון ו-פראסונגול, היא עיירה קטנה המשמשת כבירת מחוז נורסטאן באפגניסטן.
כוח זהוב
הכוח מחפש את מזונו על הקרקע, במים וגם מטפס על עצים. הוא ניזון מיצורים קטנים שונים הכוללים חרקים, דגים, דוחיים, זוחלים קטנים, עופות ויונקים קטנים. לכוח הבוגר אין טורפים טבעיים.
פארון
בעיירה עצמה מתגוררים 1,647 תושבים על שטח של 3.5 קמ"ר. בכל רחבי העיירה יש 183 דירות בסך הכל.
בתאריך 15 באוגוסט 2021, פארון נכבשה על ידי לוחמי הטליבאן והפכה לבירת המחוז השלושים ושתיים שנפלה לידי הטליבאן, כחלק מהשתלטות הטליבאן על אפגניסטן ב-2021.
שימוש בקרקע
מרבית שטחה של פארון הוא יערות (54%) ואזורים חקלאיים (33%). רק 7% משטח העיירה משמש לבנייה.
יעקב יהושע רוס
יעקב יהושע רוס (16 בנובמבר 1929 - 31 באוקטובר 2021) היה פילוסוף ישראלי וחוקר המחשבה הדתית והיהודית. שימש נשיא מכללת ליפשיץ, סגן נשיא ה-Jew's College בלונדון, ראש החוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב (וקודם לכן באוניברסיטת בר-אילן) ועורך כתב העת 'הגות בחינוך היהודי'.
ביוגרפיה
יעקב רוס נולד בעיר בולאוואיו, רודזיה. בילדותו עקרה משפחתו לדרום אפריקה, שם ניהלה אמו חנה אכסניה כשרה ושם מצויה הייתה קהילה יהודית. את השכלתו היהודית קנה באמצעות מורים פרטיים. השלים (בהצטיינות יתרה) את תאריו האקדמיים הראשונים בפילוסופיה ובלימודים קלאסיים באוניברסיטה המקומית בקייפטאון (עבודת התיזה שלו הוקדשה להגותו של המטפיזיקאי הבריטי שמואל אלכסנדר), ואז (בשנת 1950 לערך) עלה ארצה כרווק על מנת ללמוד תורה. תחילה למד בישיבת פוניבז' שם נעשה מקורב מאוד לראש הישיבה הרב יוסף שלמה כהנמן. כעבור כשנתיים מימש את זכייתו במלגת לימודים יוקרתית (EBDEN) באוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה, שם השלים תואר שלישי בפילוסופיה.
בשנה שלאחר מלחמת ששת הימים חזרה המשפחה לירושלים. בשנת 1972 היו בין ראשוני תושביה של שכונת גבעת המבתר וממייסדי בית הכנסת המקומי (ע"ש רייך) שאיחד לתפילה משותפת אשכנזים וספרדים. יעקב רוס הצטרף לסגל המרצים לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, ולימים שימש בה ראש החוג, הדריך בה שורה ארוכה של תלמידי מחקר ודוקטורט, ובין השאר התמחה בתחומי האתיקה, האתיקה המעשית, ובפילוסופיה של הדת. במשך השנים עבד גם במוסדות חינוך דתיים (מדרשיית נועם), ובהוראת מחשבת ישראל במכללות דתיות אקדמיות (מכללה ירושלים, טורו קולג' וכן במכללת ליפשיץ שם כיהן גם כנשיא המכללה). תחת כנפיה של מכללת ליפשיץ, ערך רוס את כתב העת 'הגות בחינוך היהודי'. שנים אחדות שימש מרצה לפילוסופיה גם באוניברסיטאות בארצות הברית: אוניברסיטת בראון (1963), אוניברסיטת ממפיס (1995-1996), ולתקופה קצרה (1987) אף במכורתו, דרום אפריקה באוניברסיטת ויטווטרסראנד.
הגותו ומחקריו
השילוב הקבוע של עיסוקו ארוך השנים בפילוסופיה מקצועית מכאן, ובהגות היהודית לדורותיה מכאן ניכר גם במאמריו בעברית ובאנגלית. רעייתו תמר כתבה גם על "כפל הזהויות" שבאישיותו, "תלמיד ישיבה, מחד גיסא, ואיש אקדמיה, מאידך גיסא" אשר ליווה אותו שנים רבות, ותרם תרומה ייחודית לצביון אישיותו והגותו האינטלקטואלית".
יעקב רוס התייחס גם אל התחום של מחשבת ישראל כאל מורשת פילוסופית לכל דבר ועניין, וניתח אותה באותם כלי ניתוח מקצועיים השמורים ללימודי פילוסופיה כללית. עניינו הפילוסופי היה בתורת ההכרה, הפילוסופיה של הדת, המחשבה המדינית ואתיקה יישומית. פרסומיו בתחום הפילוסופיה משקפים, בין השאר, את עניינו המתמשך בטיבה של השפה הדתית ואת זיקתו להלך מחשבתו של הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין ולהשלכותיה הדתיות.
התעניינותו של יעקב רוס בשאלות ייחודיות של אתיקה יישומית הניבה, בין השאר, את ספרו (באנגלית) על ערכי המשפחה (ניו יורק 1994). בחיבור זה יוצא רוס להגנתם הפילוסופית של הערכים המסורתיים של מוסד המשפחה, ומציג את הערכים הללו כמכשיר תרבותי חיוני לקידום השגשוג האנושי גם בעידן המהפכה המינית וחידושי הטכנולוגיה הרפואית בתחום ההפריה של ימינו.
פרסומיו במחשבת ישראל עסקו בהוגים חשובים מימי הביניים והעת החדשה, כגון רב סעדיה גאון, הרמב"ם, ר' יהודה הלוי, ברוך שפינוזה, הרב קוק וישעיהו ליבוביץ בין מחקריו במחשבה היהודית בולט במיוחד עיסוקו בזיקה שבין דת ומוסר.
תרומה בולטת נוספת לשדה מחשבת ישראל היא מהדורתו החדשה לספר "בחינת הדת" של ר' אליהו דלמדיגו - מהדורה ביקורתית ומבוארת בלוויית מבוא והערות, תל אביב 1984. מחקר זה מסגיר את עניינו של רוס בפיתוח דרך ייחודית לפתרון שאלות דת ומדע שאינה נשענת על שילוב הרמוניסטי בין שני מקורות דעת אלה, ומעדיפה את תפיסתן כממלאות תפקידים נבדלים בחיי הרוח והידע.
קהילת יהודי פיטרסבורג
יהודים נכחו בפיטרסבורג [ פולוקוואנה], דרום אפריקה מאז הקמתה בשנת 1868. הם הגיעו מליטא, אנגליה וגרמניה. הם נמשכו לאזור בגלל זהב, אדמה לחקלאות והזדמנויות תעסוקה. בית הקברות היהודי הראשון הוקם על אדמה שהעניק הנשיא פול קרוגר בשנת 1895. הקהילה העברית, שכללה את פיטרסבורג ולואי טריכרדט הוקמה בסביבות 1897. בשנת 1912 ייסדה פיטרסבורג קהילה משלה, הקהילה העברית פיטרסבורג. הוקמה חברה קדישא יהודית, חברה למען הציבור, והחברה הציונית פיטרסבורג-זוטפנסברג. אולם קהילתי נבנה בשנת 1921 ובית כנסת בשנת 1953. יהודים תרמו לפיתוח פיטרסבורג ומילאו תפקידים בכירים בעיירה. היהודים סבלו ממעט מאד אנטישמיות. משנות ה-60 של המאה ה-20 החלו היהודים לעבור לערים הגדולות באזור. האולם הקהילתי ובית השר נמכרו בשנת 1994 ו בית הכנסת נמכר בשנת 2003. בפיטרסבורג נותר רק בית הקברות היהודי.
רקע
פולוקוואנה (Polokwane, בסותו צפונית "מקום מבטחים") היא בירת פרובינציית לימפופו שבדרום אפריקה. העיירה, הנקראת על שמו של קומנדנט-גנרל ווטרקר, פיטר יעקבוס ז'וברט, הוקמה בשנת 1886 על ידי מהגרים ממושבת הכף אשר תרו אחר זהב. בעבר נקראה העיר פיטרסבורג (Pietersburg, באפריקנס פיטרסבורך), אך שמה שונה ב-2005 ללשון השבטים המקומיים (סותו צפונית, השייכת למשפחת שפות הבנטו).
היסטוריה
.במסמך שנחתם ב-1886 נרשם שהחווה סטרקלופ נמכרה לממשלה, מה שאפשר להקים במקום עיירה. בין השמות על המסמך היו אלה של ל.ס. קאופמן א.ג מרקוס, שהיו ככל הנראה יהודים. זו הייתה אולי ההתייחסות הראשונה לקיומם של יהודים באזור.
המתיישבים היהודים הראשונים הגיעו בין השנים 1890 עד 1900 מליטא, רוסיה ולטביה, הם נמשכו לאזור על ידי גילוי הזהב בעיירה איסטגוד שנמצאת כ-20 קילומטרים משם. עם זאת, מרבצי הזהב לא הוכיחו את עצמם, ולכן רבים מהיהודים פתחו במקום חנויות מסחר, כמו גם בתי מלון. הקרקע הזולה משכה אליה מתיישבים חדשים. הצעירים הרווקים החלו לקיים עמדות מסחר באזורים מרוחקים שבהם היו לעיתים קרובות הלבנים היחידים. הם מכרו מוצרי יסוד כמו קמח תירס וסוכר לאוכלוסייה השחורה ומוצרי בית וכלים חקלאיים לחקלאים, שנסעו מרחקים ארוכים לחנויות הללו. חלק מהיהודים הקימו מלונות כתחנות ביניים למטיילים. לאחר שהמתיישבים החדשים התבססו ומצבם הכלכלי השתפר, הם שלחו כסף בחזרה למדינות מוצאם, כדי שיוכלו להביא את משפחותיהם לדרום אפריקה. רוב היהודים הגיעו אפוא לאזור פיטרסבורג בגלל הזדמנויות עסקיות או בגלל שכבר התגוררו שם בני משפחה שיכולים לעזור לתמוך בהם.
המתיישבים היהודים הראשונים בצפון הפרובינציה טרנסוואל כללו את פטסי כהן, בארני הרמן, הרמן הירשמן, וולף ומקס ישראלסון, בן לוי, הרמן אייכלץ, סולי מרקוס ומרקוס רוזנבורג. יהודים נמצאו באזורים הכפריים שסביב העיירות פיטרסבורג, ביניהם סועקמוז (שם היו מניינים), ניוסמיטסדורפ, קלקבנק, הוטבוסדורפ וגרוטספלונקן.
בשנת 1895 א. וילנסקי היה היהודי הראשון שנקבר בבית הקברות היהודי בפיטרסבורג. בערך באותה תקופה פול קרוגר, נשיא רפובליקת דרום אפריקה, ביקר בפיטרסבורג. משלחת מהקהילה היהודית, בראשות פטסי כהן וברני הרמן (לימים יושב ראש הקהילה במשך 35 שנה), פנו לנשיא קרוגר בבקשה לקבל מקום קבורה והסבירו כי ההלכה מחייבת כי ליהודים יהיה בית קברות משלהם. למרות שבית הקברות הנוצרי באותה תקופה השתרע על שטח של ארבעה דונם, קרוגר הקצה ליהודים רק שני דונם. כשכהן שאל מדוע בית הקברות היהודי יכול להיות רק חצי מגודלו של בית הקברות הנוצרי, קרוגר לא היסס להסביר שכפי שהיהודים מאמינים רק בחצי מהתנ"ך הם זכאים רק למחצית האדמה. אולם לאחר מחאה רבה של כהן, התרצה הנשיא ונתן ליהודים את ארבעת הדונמים הזהים.
במהלך מלחמת האנגלו-בורים 1899-1902 חלק מהיהודים באזור פיטרסבורג, במיוחד אלה ממוצא בריטי, עזבו לכף. עם זאת, הרוב נשארו אך שמרו על נייטרליות. ניסיונות היהודים לתבוע פיצויים מהבריטים לאחר המלחמה לא צלחו ברובם. הבריטים השתמשו בפרצה בחוק כדי להתחמק מתשלום פיצויים ליהודים. הם השתמשו בעובדה שהיהודים מרוסיה לא יכלו להציג הוכחה לאזרחות רוסית כדי למנוע מהם כל תשלום. למרות זאת, הצליחו היהודים לשקם את עסקיהם לאחר המלחמה גם ללא כספי הפיצויים שקיבלו שכניהם הבורים (אפריקאים לבנים) מהבריטים.