cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פורטלנד טרייל בלייזרס
תמיכת האוהדים וה"בלייזרמאניה"
התופעה המוכרת בכינוי ה"בלייזרמאניה" החלה במהלך עונת 77–1976, כאשר הקבוצה הצליחה להשיג את המאזן החיובי הראשון בתולדותיה, והעפילה לראשונה למשחקי הפלייאוף – והשיגה את אליפות ה-NBA היחידה שלה, כשהם גוברים על הפילדלפיה 76' הפייבוריטית בגמר ה-NBA; הקבוצה הפכה לפופולרית ביותר באזור פורטלנד לאחר מכן. באותה עונה, החלה הקבוצה את רצף משחקי הבית בהם היה אולמם מלא עד לאפס מקום, רצף שהמשיך עד למעבר המועדון לאולם החדש, הרוז גארדן, בשנת 1995. המועדון המשיך למשוך 19,000 צופים בממוצע למשחקי הבית עד לעונת 04–2003, כאשר כמות הצופים החלה לאחר שהמועדון סבל מבעיות תדמית קשות, עקב מוניטין ה"ג'ייל בלייזר" שדבק במועדון, ולא הייתה תחרותית יותר על המגרש. לאחר שבחרה את ברנדון רוי שהפך לרוקי השנה ונבחר 3 פעמים למשחק האולסטאר בשנת 2006, החלה כמות הצופים לעלות במהלך עונת 07–2006 והמשיכה גם בעונת 08–2007. ב-27 משחקי הבית האחרונים של עונת 08–2007 היו בתפוסה מלאה, רצף שהמשיך לאורך עונת 09–2008 ולא נשבר עד עתה בעונת 11–2010.
מאמני הקבוצה
הנתונים מעודכנים לסוף עונת :
שיאים למשחק בודד
נקודות: 71, דמיאן לילארד מול יוסטון רוקטס, 27 בפבואר 2023.
ריבאונדים: 30, אנס קאנטר מול דטרויט פיסטונס, 11 באפריל 2021.
אסיסטים: 20, רוד סטריקלנד מול פיניקס סאנס (1994) ומול יוסטון רוקטס (1996).
חטיפות: 10, לארי סטיל (1974), קלייד דרקסלר (1986) וברנדון רוי (2009).
המוזיאון הטכני של וינה
המוזיאון הטכני של וינה (גרמנית: Technisches Museum Wien) הוא מוזיאון המתעד את תרומתה של אוסטריה להתפתחות הטכנולוגיה, החל במוצרים תוצרת בית כגון מכונת כתיבה חובבנית מעץ, ועד להמצאת המכונית.
פרנץ יוזף ייסד את המוזיאון הטכני של וינה ב-1908, והשתמש באוספים הפרטיים של שושלת הבסבורג כתצוגה מרכזית; המוזיאון פתח את שעריו 10 שנים לאחר מכן, והוא מתעד את כל הצדדים של התעשייה הטכנולוגית, ממכשירים ביתיים ועד לטורבינות גדולות, וכולל תערוכות של תעשייה כבדה, אנרגיה, פיזיקה וכלי נגינה.
חלק נכבד של המוזיאון כולל תצוגות אינטראקטיביות על טכנולוגיית מחשבים, קידוח נפט וגז וזיקוקם, וכמו כן שחזור מבנה של מכרה פחם.
מוזיאון הרכבת מהווה חלק אינטגרלי של המוזיאון הטכני. הוא מכיל אוסף נרחב של קרונות ומנועי רכבת מלכותיים. אחת מגולות הכותרת הוא הקרון המלכותי בו השתמשה אשתו של פרנץ יוזף, המלכה אליזבת.
כריסטיאן גונזאלס
כריסטיאן מריו גונזאלס איידינוביץ' (בספרדית: Cristian Mario González Aidinovich; נולד ב-19 בדצמבר 1976) הוא כדורגלן עבר אורוגוואי ששיחק בעמדת הבלם והמגן הימני.
גונזאלס שיחק במהלך הקריירה שלו במספר קבוצות באורוגוואי, ביניהן ליברפול ופניארול, ובשנת 2005 הגיע לישראל וחתם במכבי תל אביב. לאחר עונה אחת עבר למועדון ספורט אשדוד, במדיה שיחק שתי קדנציות עד שנת 2010, אז עבר לבית"ר ירושלים.
בשנת 2011 חזר לאורוגוואי, וחתם בקבוצת ריבר פלייט מונטווידאו.
2018 VG18
(שם כינוי: "הרחוק ביותר" - Farout) הוא גוף טרנס-נפטוני, המרוחק בממוצע מרחק של 95.2 יחידות אסטרונומיות. בזמן גילויו ב-2018 הוא היה במרחק של כ-120 יחידות אסטרונומיות, והוא הגוף הרחוק ביותר במערכת השמש אשר נצפה, והגוף הראשון שהתגלה מעבר למרחק של 100 יחידות אסטרונומיות (ומכאן כינויו). עם זאת הוא לא הגוף עם המסלול הכי רחוק, כיוון שחצי הציר הגדול הממוצע שלו הוא רק 95.2 יחידות אסטרונומיות.
מקדש השמיים
מקדש השמיים (סינית מסורתית: 天壇, בפין-יין: Tiāntán - "טְייֵנְטָאן", מילולית "מזבח השמיים") הוא אתר נרחב של גנים, חורש נטוע ומכלול מבנים בחלק הדרום-מזרחי של מרכז בייג'ינג. המקום שימש החל מהמאה ה-15 מרכז פולחן דאואיסטי לקיסרי סין משושלות מינג וצ'ינג, שנהגו להתפלל במקום פעמיים בשנה בבקשה לשפע יבולים. בניית המבנים במכלול החלה בשנת 1406 והסתיימה ב-1420. מאז עבר האתר במהלך השנים שינויים ושיפוצים, ונעשה בו שימוש רצוף עד 1911, כששושלת צ'ינג נפלה. בשנת 1998, הוכרז האתר כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
2018 VG18
התגלה על ידי סקוט שפרד, צ'אד טרוחיו ודייוויד ת'ולן בנובמבר 2018 במהלך החיפוש של כוכב לכת התשיעי המשוער.
גרוסגלוקנר
גרוסגלוקנר (Großglockner) הוא הגבוה בהרי אוסטריה והגבוה ביותר ברכס הרי ההוהה טאורן (Hohe Tauern) ובאלפים ממזרח למעבר ברנר. פסגתו מגיעה ל-3,798 מטרים מעל גובה פני הים.
2018 VG18
מאפיינים
מוערך להיות בעל קוטר של 500 ק"מ. מגודלו ייתכן שיהיה מוגדר ככוכב לכת ננסי. מהאור הנראה המוחזר הוא נראה בצבע ורדרד, דבר שמצביע על ריכוז גבוה של על משטח קרח.
גרוסגלוקנר
הוא מאופיין בפסגה בצורת פירמידה ושוכן במחוז טירול המזרחי (Osttirol), על הגבול עם מחוז קרינתיה.
מקדש השמיים
היסטוריה
הנוהג של קיסרי סין, שכינויים "בני השמיים", לסגוד לשמיים ולארץ, הוא מסורת עתיקה בסין. המקורות הכתובים מתעדים פולחן קורבנות שהוא שילוב בין אמונה אנימיסטית ופילוסופית שלטון כבר בתקופת שושלת שיה (2200 עד 1760 לפנה"ס). מרכזים פולחניים שבהם נהגו שליטי סין לערוך טקסי סגידה לשמיים ולארץ היו בדרך כלל המבנים הבולטים ביותר בערי הבירה, ושיקפו את שיא האדריכלות והאמנות של התקופה.
2018 VG18
שם והגדרה רשמית
עקב אי ודאות במסלול הגוף טרם קיבל אישור רשמי על ידי האיגוד האסטרונומי הבינלאומי. נכון לדצמבר 2018 הוא קיבל שם זמני על ידי המרכז לכוכבי לכת מינוריים (ה־MPC) שהעניק לו את ההגדרה.
גרוסגלוקנר
פאסטארזה הוא הקרחון הגדול ביותר באוסטריה והוא שוכן למרגלות ההר.
מקדש השמיים
היסטוריה
בתקופה הקלאסית של סין נקבע הר טאי (泰山, בפין-יין Tài Shān) כאתר היחיד בו יכלו קיסרי סין לקיים את פולחן הסגידה לשמיים ולארץ, ואפילו עליהם הוטלו מגבלות. על מנת שיותר לקיסר לערוך את הטקס הקדוש, נדרש תחילה אישור מהשמיים בדמות אירועים מבשרי טובות. גם אצילים הורשו לערוך את הטקס, אולם רק על הר בתחום הפייף שלהם. הטקס עצמו היה יקר במשאבים, ולכן היו קיסרים שהחליטו לוותר עליו לחלוטין. הבולט שבהם היה הקיסר טָאידְזונְג משושלת טאנג (שלט 649-626), שנחשב לאחד מגדולי הקיסרים בתולדות סין. הוא האמין כי חובתו החשובה ביותר של מנהיג היא להביא שגשוג לעמו, ופולחנים דתיים הם נושא בלתי רלוונטי. האחרון שקיים טקס יקר זה באופן קבוע היה הקיסר גֶ'נְדְזונְג משושלת סונג (שלט 1022-997) ואחריו נערך הפולחן לעיתים רחוקות.
2018 VG18
גילוי ומסלול
האסטרונומים גילו את הגוף במהלך החיפושים אחר עדויות לכוכב לכת תשיעי. נצפה לראשונה בנובמבר 2018 על ידי טלסקופ סובארו, ואושר לאחר מכן באמצעות תצפיות שערך טלסקופ מגלן הענק בצ'ילה הגילוי נעשה בשיתוף פעולה של אוניברסיטאות בארצות הברית, טלסקופים בהוואי וצ'ילה המתופעלים ביפן.
גרוסגלוקנר
כביש Hochalpenstraße
בין השנים 1930 ל-1935 נסלל כביש הנקרא Großglockner-Hochalpenstraße או בשמו הנוסף הכביש האלפיני הגבוה של גרוסגלוקנר (מגיע לגובה 2,572 מטר), ממנו ניתן לראות נופים מרהיבים ביופיים ועל כן משמש כנתיב תחבורה אטרקטיבי עבור תיירים המגיעים לאוסטריה. כביש זה הוא כביש אגרה וכולל מספר נקודות עצירה ובהן אטרקציות לתיירים, רובן בעלות אופי חינוכי המלמדות על המקום.
מקדש השמיים
היסטוריה
ב-1403 החליט יונג לה, הקיסר השלישי של שושלת מינג (שלט 1403–1424), להעביר את בירת הקיסרות מנאנג'ינג לבייג'ינג. הוא החל בשורת מפעלי בנייה בעיר ששיאם היה העיר האסורה. בין השאר הוחלט על הקמת אתר פולחן לשמיים ולארץ שיחליף את הר טאי. המקום שנבחר שכן כ-3.5 קילומטרים דרומית-מזרחית לשער גֶ'נְגְיָאנְג (前門, בפין-יין Zhèngyángmén), השער הראשי בחומת בייג'ינג. הבנייה במקום החלה ב-1406 והסתיימה ב-1420, השנה ה-18 לכהונתו של יונג לה. האתר נקרא "מקדש השמיים והארץ" (ליתר דיוק מזבח השמיים והארץ), והמבנה המרכזי בו היה בניין ריבועי הקרוי "ההיכל הגדול של הקורבן" אשר נועד ל"העלאת מנחה לשמיים ולארץ". דרומית-מערבית להיכל הגדול של הקורבן נבנה ארמון הפרישות. בשטח המקדש נשתלו עצי אורן, שנועדו להדגיש את הקשר בין האדם לטבע, והמתחם הוקף בחומה. הקשר לאתר הפולחן בהר טאי מוזכר במקום בדמות "קבוצת האבנים שבעה כוכבים", כיום מזרחית למיקומו של "היכל התפילות ליבולי שפע", המייצגים את שבע הפסגות של הר טאי.
2018 VG18
גילוי ומסלול
בזמן גילויו, היה במרחק של 120 יחידות אסטרונומיות, יותר מפי שלושה מהמרחק הממוצע של פלוטו מהשמש, וכפול מהמרחק הממוצע של אריס עם זאת, חצי הציר הגדול שלו משוערך ב-92.5 יחידות אסטרונומיות. נראה כי המסלול אינו מושפע ממסלולם של נפטון ואורנוס, ומכאן שהאליפטיות נובעת מכוכב הלכת התשיעי המשוער. אי הוודאות המסלולית שלו עולה על 100% ובשל תנועתו האיטית, והעובדה שלוקח לו קרוב ל-1000 שנים להקיף את השמש, ידרשו מספר שנים של תצפיות כדי לקבע את מסלולו.
מקדש השמיים
היסטוריה
ב-1749, השנה הארבע-עשרה לכהונתו של צ'יינלונג, הקיסר החמישי של שושלת צ'ינג (שלט 1795-1736) הורחב התל העגול, ונעשה שימוש בשיש לבן במקום זיגוג כחול. שנתיים אחר כך, ב-1751, שופץ היכל דָאשְׂיָאנְג, והרעפים, שהיו בגוון שונה לכל גגון (כחול, צהוב וירוק), הוחלפו על ידי רעפים מזוגגים בצבע כחול. שם ההיכל שונה ל"היכל התפילות ליבולי שפע".
ב-1889 נשרף היכל התפילות ליבולי שפע, שהיה עשוי, כמו שאר המבנים המקורים, מעץ. המבנה נבנה מחדש תוך שמירה דקדקנית על הסגנון והחומרים המקוריים. מאז ועד 1911, עת נפלה ממשלת צ'ינג, וממשלת הרפובליקה של סין שבאה במקומה אסרה על קיום הפולחן במקום, התקיים טקס פעמיים בשנה. ב-490 השנים שחלפו מאז הוקם האתר, ערכו בו 22 קיסרי סין משושלות מינג וצ'ינג 654 פעמים טקס סגידה לשמיים.
ב-23 בדצמבר 1914 ביצע יְוֵּאן שְׁה-קָאי, נשיא הרפובליקה הסינית, טקס תפילה בנוסח שושלת מינג במקדש, כחלק מניסיונו הכושל להכריז על עצמו כקיסר סין.
ב-1913 נפתח המקום כפארק ציבורי, ומאז הוא תוחזק כיאות, להוציא שתי תקופות: בזמן הכיבוש היפני של העיר מ-1937 ועד 1945, כאשר המקום הוזנח, ובתקופת מהפכת התרבות (1976-1966) שעה שהמקום הפך בכוונה תחילה למזבלה. ב-1990 פונו כ-800,000 ממ"ק של אשפה מהאתר.
ב-1998 הוכרז מקדש השמיים על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית. בנימוקי ההחלטה האתר מתואר כך:
וגם משום ש:
בתחילת שנת 2005 נסגר המקום לרגל שיפוצים בעלות של 47 מיליון יואן (כ-6 מיליון דולר) כהכנה לאולימפיאדת בייג'ינג. האתר נפתח מחדש לקהל ב-1 במאי 2006.
הפארק סביב החלק המרכזי של המקדש משמש כיום מרכז לפעילות פנאי. בבקרים נוהגים רבים לבצע במקום תרגילי טאי צ'י, ובמהלך היום והערב מתנהלים במקום משחקים (מבדמינטון ועד שחמט) וכן מתבצעים בו הופעות של מוזיקאים, זמרים ורקדנים.
תיאור כללי
מקדש השמיים שוכן כ-3.5 קילומטרים דרומית מזרחית לשער גֶ'נְגְיָאנְג (前門, בפין-יין Zhèngyángmén), השער הראשי בחומת בייג'ינג. צורת האתר היא כמעט ריבועית: שתי הפינות הדרומיות ישרות ושתי הפינות הצפוניות מעוגלות, ושטחו 2.73 קמ"ר (יותר מכפול משטחה של העיר האסורה). האתר כולו מוקף בשתי חגורות של חומות. היקפה של החומה החיצונית הוא מעל לחמישה קילומטרים, אורכה 1,650 מטרים מצפון לדרום ו-1,725 מטרים ממזרח למערב. החומה החיצונית מקיפה את "המזבח החיצוני" ובה חמישה שערים. החומה הפנימית מקבילה לה, ואורכה 1,243 מטרים מצפון לדרום ו-1,046 ממזרח למערב. היא מקיפה את "המזבח הפנימי" ובה שישה שערים. רוב השטח נטוע בכ-4,000 עצים, מרביתם מהמינים Platycladus orientalis ו-sabina chinesis (עצים ממשפחת הברושיים).
מבני הפולחן העיקרים באתר מרוכזים לאורך ציר דרום צפון במזבח הפנימי, המחולק לשני חלקים על ידי חומה שכיוונה ממזרח למערב. שטחו של החלק הדרומי, המכונה "מזבח התל העגול", הוא 446 דונם, ושטחו של החלק הצפוני, הגדול יותר, המכונה "מזבח אלוהי התבואה" הוא 723 דונם. שני החלקים מחוברים על ידי דרך שאורכה 360 מטרים המכונה "גשר מדרגות השני".
הטקסים
קיסר סין נחשב בסין הקדומה כבן השמיים, שניהל את ענייני היום-יום על פני האדמה בשם הסמכות השמימית וכמייצגה. הייתה חשיבות גדולה לכך שהקיסר יפגין כבוד למקור סמכותו בצורת הקרבת קורבנות לשמיים. המקדש נבנה עבור טקסי פולחן אלו, שעיקרם תפילה לשפע יבולים.
שני טקסי דת חשובים נערכו במקדש השמיים מדי שנה. הראשון התרחש בנקודת ההיפוך החורפית (היום הקצר בשנה, בדרך כלל בין 21 ל-22 בדצמבר), המכונה בסינית דונְגְגְ'ה. ההכנות לטקס במקום התנהלו שבועות לפני הטקס עצמו. יום לפני מפנה החורף יצא הקיסר מהעיר האסורה בתהלוכה שכללה אלפי אנשים, סריסים, מכובדים, שומרים, מוזיקאים, זמרים, רקדנים ונושאי דגלים. כך למשל השתתפו בתהלוכה שיצאה בשנה ה-13 לכהונתו של הקיסר צ'יינלונג 3,500 צועדים כשבראשם תשעה פילים. התהלוכה שהשתרעה על פני כמה קילומטרים, עברה דרך בייג'ינג והגיעה לשער גָ'אוֹחֶנְג, השער הדרומי בחומה החיצונית של מקדש השמיים. כאן ירד הקיסר מסוסו, בחן את ההכנות לטקס ופרש לארמון הפרישות.
הקיסר שהה בארמון הפרישות לשם מדיטציה במשך שלושה ימים בהם נמנע מאכילת בשר, שתיית אלכוהול ובידור, וכן הרבה להתרחץ. ההוצאות להורג נדחו, והפילגשים נותרו בעיר האסורה. נוהגים אלו השתנו לפי רוח הזמן. אחד הקיסרים שחשש מהתנקשות בחייו ביצע את מנהגי הפרישות בעיר האסורה ויצא ממנה רק ביום השלישי.
הטקס עצמו החל ב-4 לפנות בוקר. הקיסר, מלווה בעשרה שרים, טיפס אל ראש מזבח השמיים. כשהוא מפזם תפילות העלה ראש הטקס באש על המזבח עגל שנשחט מבעוד מועד, ושמסביב בערו שנים-עשר מזבחות נוספים בהם נשרפו ענפי אורן. על מזבח השמיים הקיסר היה מתפלל לשמיים, מסכם את השנה הקודמת, מתוודה על חטאיו ומבקש מחילה, מתחנן מהשמיים כי יקבלו את הקורבן ויברכו את העולם הארצי בשנה הבאה. שלושה לפידים בוערים שהוצבו על תרנים בגובה 36 מטרים ונראו למרחוק, סִמלו לפשוטי העם שבעיר כי הקיסר סוגד לשמיים באדיקות.
הטקס השני התנהל בחודש מרץ, הפעם בפחות פאר, והוא התנהל בהיכל התפילות ליבולי שפע.
על פשוטי העם נאסר לחזות בתהלוכה או להשתתף בטקס עצמו. הטקס היה חייב להתבצע בדקדקנות משום שהסינים האמינו כי הטעות הקטנה ביותר מהווה אות מבשר רע לאומה בשנה הבאה. החדשות על קיום הטקס פורסמו בכל רחבי סין.
סמליות
האדריכלות ועיצוב האתר מבוססים על מסורות סיניות של סמלים ונומרולוגיה. במיתולוגיה הסינית השמיים מיוצגים על ידי עיגול (כפי שנתפסת כיפת השמיים לצופים מלמטה) והארץ, השטוחה לכאורה, על ידי מרובע. אלמנטים שונים במקדש מפגישים בין הארץ לשמיים. החל בצורת האתר עצמו שפינותיו הדרומיות ישרות, רמז לארץ, ופינותיו הצפוניות מעוגלות, רמז לשמיים. מזבח השמיים והיכל התפילות ליבולי שפע הם מבנים עגולים ושניהם ניצבים במרכזה של חצר מרובעת, שוב רמז למפגש בין שמיים וארץ. רמז נוסף נמצא בחומה החוצה את המזבח הפנימי לשניים ממזרח למערב. החומה ישרה לגמרי למעט הקטע שבו היא עוקפת את הבניין המקומר הקיסרי שבו היא עגולה.
המספר 9 מייצג את הקיסר והוא בולט בתכנון של מזבח השמיים. אבן שיש עגולה במרכזה של הבימה העליונה מוקפת בטבעת של תשעה אריחים, המוקפים ב-18 אריחים וכך הלאה עד הטבעת התשיעית המכילה 81 אריחים. גם בבימה האמצעית והתחתונה יש תשע טבעות של אריחים. העלייה לבימה המרכזית אפשרית בארבעה גרמי מדרגות המחולקים לשלושה קטעים (עבור כל בימה) שבכל אחד מהם תשע מדרגות.במעקות המקיפות את שלוש הבימות יש 360 עמודים המייצגים את 360 ימי השנה בלוח שנת הירח הסיני.
"היכל התפילות ליבולי שפע" נשען על 28 עמודים. ארבעה עמודי הדרקון הפנימיים מייצגים את עונות השנה, שנים-עשר עמודים באמצע מייצגים את שנים-עשר החודשים ושנים עשר עמודים חיצוניים מייצגים את חלוקת היממה לשתים עשרה יחידות בנות שעתיים על פי חלוקת הזמן הסינית. 24 העמודים הפנימיים והחיצוניים מסמלים את חלוקת שנת השמש ליחידות זמן ששימשו כבסיס לחקלאות, ענף חשוב מאוד בסין.
כל המבנים בתוך אתר המקדש מחופים ברעפים כחולים כהים מיוחדים, שכן הצבע הכחול מייצג את השמיים.
לסמלים במקדש השמיים הייתה חשיבות בהיותם במקום בו הקיסר התחנן מהשמיים לקבלת שפע יבולים. החקלאות הייתה הענף הכלכלי החשוב ביותר בתקופה זו והייתה הבסיס לעושר של סין. לחלופין שימש האתר כאמצעי לחיזוק הלגיטימציה של הקיסר כעומד ראש המדינה. תוך כדי תפילה והקרבת קורבנות הפגין הקיסר את מקור הסמכות לשלטונו.
מעצמות המרכז
מעצמות המרכז (באנגלית: Central Powers) היו מספר מעצמות בתקופת מלחמת העולם הראשונה. מעצמות המרכז כללו תחילה את האימפריה האוסטרו-הונגרית והקיסרות הגרמנית, שכרתו ברית ביניהן עוד ב-7 באוקטובר 1879 וצירפו לברית הזאת את ממלכת איטליה ב-20 במאי 1882, במה שכונה "הברית המשולשת". האימפריה העות'מאנית הצטרפה למעצמות המרכז באוקטובר-נובמבר 1914. ממלכת בולגריה הצטרפה באוקטובר 1915. השם "מעצמות המרכז" משקף את העובדה שמדינות אלה נמצאו במרכז אזור הלחימה, בין יריבותיהן: האימפריה הרוסית במזרח וצרפת והאימפריה הבריטית במערב.
כנגד מעצמות המרכז נלחמו מדינות ההסכמה, שכללו 24 מדינות, ובראשן האימפריה הבריטית, צרפת, האימפריה הרוסית ובהמשך גם ארצות הברית והאימפריה היפנית.
ממלכת איטליה, שהייתה מאז 1882 בעלת ברית לאימפריה הגרמנית והאוסטרו-הונגרית, כרתה ברית סודית, עם צרפת, בשנת 1902, ברית שבה התחייבה שלא לכבד את התחייבויותיה לפי הברית עם גרמניה ואוסטרו-הונגריה. לממלכת איטליה היו תוכניות משלה כנגד שטחים אוסטרים בדרום טירול, איסטריה ודלמטיה, לכן הצטרפה למדינות ההסכמה במאי 1915, והכריזה מלחמה כנגד גרמניה 15 חודשים לאחר מכן.
סומאנוס
במיתולוגיה הרומית, סומאנוס (בלטינית: Summānus) היה אל הרעם הלילי, בניגוד ליופיטר שהיה אל הרעם בשעות היום. לכבודו הוקם מקדש בסירקוס מקסימוס. המקדש נחנך ב-20 ביוני, והפסטיבל לכבודו נערך ביום זה. לדבריו של אוגוסטינוס, סומאנוס היה בעבר בעל מעמד גבוה יותר מיופיטר, עד שלכבודו של יופיטר נבנה מקדש מפואר יותר וקרנו עלתה.
אדוארד חיל
אדוארד אנטולייביץ' חיל (ברוסית: Эдуард Анатольевич Хиль; 4 בספטמבר 1934 – 4 ביוני 2012) היה זמר בריטון רוסי, בעל תואר אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה. חיל היה זמר נודע ברוסיה הסובייטית טרם נפילת המשטר הקומוניסטי. עם נפילת הגוש הקומוניסטי, דעכה הפופולריות של חיל, אשר לבסוף פרש מקריירת הזמרה במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20. בשנת 2010 זכה לפרסום בינלאומי עצום כאשר הפך לכוכב של תופעת אינטרנט, לאחר שהופץ לראשונה באתר יוטיוב סרטון וידאו שלו משנת 1976 בה ביצע גרסה ווקאלית, ללא מילים, לשיר "אני ממש שמח, כי אני חוזר סוף סוף הביתה" (Я очень рад, ведь я, наконец, возвращаюсь домой). תופעת האינטרנט זכתה לכינוי "Trololo" (טרולולו), ובעקבותיה אימץ חיל בעצמו את השם שניתן לו באינטרנט כשם במה: "מר טרולולו".
ביוגרפיה
אדוארד חיל נולד ב-4 בספטמבר 1934 בעיר סמולנסק. במהלך ילדותו הוריו התגרשו ואמו גידלה אותו לבדה. במהלך מלחמת העולם השנייה הגן שאליו נהג ללכת הופצץ, ובהמשך הוא הופרד מאמו ופונה ליישוב בקוב שבאובלסט פנזה שם הועבר לבית ילדים. באותה העת נהג לשיר בקביעות עבור החיילים הפצועים בבית החולים הסמוך. הוא זכה לפגוש שוב את אמו בשנת 1943, לאחר שהעיר סמולנסק שוחררה מהשלטון של גרמניה הנאצית. בשנת 1949 עבר ללנינגרד, שם למד דפוס במכללה מקומית. במחצית השנייה של שנות ה-50 למד בקונסרבטוריום של לנינגרד.
לאחר לימודיו התאהב במוזיקת פופ והחל לבצע בעיקר שירים בסגנון מוזיקת פופ.
בשנים 1977 - 1979 למד שירה באקדמיה הממלכתית לאמנויות הבמה בסנט פטרסבורג.
התהילה בעקבות פרסום הסרטון טרולולו
בעשור הראשון של המאה ה-21 חיל חי בצניעות יחד עם משפחתו בסנט פטרסבורג עד אשר בשנת 2010 סרטון וידאו שלו משנת 1976 הועלה לאתר שיתוף הווידאו יוטיוב. בסרטון זה חיל מבצע גרסה ווקאלית, ללא מילים, לשיר "אני ממש שמח, כי אני חוזר סוף סוף הביתה" (Я очень рад, ведь я, наконец, возвращаюсь домой), שהולחן על ידי ארקדי אוסטרובסקי (Аркадий Островский). במקור, נכתבו מילים לשיר אשר עסקו בקאובוי ששב לביתו על גב סוס, אך טרם פרסום השיר החליטו יחד אדוארד וארקדי כי המילים אינן טובות מספיק וכי כדאי לפרסם אותו כקטע ווקאלי, ללא מילים, כאשר רק שם השיר המקורי נשמר. הסרטון העליז והקליט הפך ללהיט ותופעת אינטרנט ויראלית, שנודעה בשם "Trololololololololololo" או "Trololo" (שם אשר הוא אונומטופיה לדרך הייחודית שבה חיל ביצע את השיר בסרטון), כאשר בתחילה היא פורסמה באתרי אינטרנט רבים ובשל כך המוני גולשי אינטרנט ברחבי העולם, אשר מעולם לא שמעו על חיל, התוודעו לראשונה לזמר. ב-3 במרץ 2010 סרטון הטרולולו זכה לראשונה לחשיפה מאסיבית במיוחד כאשר שולב בתוכנית הלייט נייט הסאטירית האמריקנית הקולבר ריפור. זמן קצר לאחר מכן הסרטון זכה לחשיפה משמעותית בשנית כאשר בוצעה פרודיה לסרטון בתוכנית האירוח של ג'ימי קימל. הפופולריות והפרסום המאסיביים להם זכה אדוארד חיל בין לילה ברחבי העולם בזכות פרסום הסרטון ביוטיוב הובילו להתעניינות מחודשת עצומה בקריירת השירה של חיל ברחבי העולם כאשר פרודיות רבות בוצעו לשיר באתרים ובמדיות שונות באינטרנט, כמו גם בטלוויזיה בסדרות שונות כגון "איש משפחה". כמו כן גם אתר מעריצים לאדוארד בו גולשי האתר חתמו על עצומה הקוראת לאדוארד לקיים סבב הופעות בינלאומי. בעקבות הפרסום הרב של תופעת האינטרנט הפך אדוארד חיל לסלבריטאי מבוקש כאשר החל לקבל הצעות רבות לבצע את השיר "טרולולו" באירועים שונים ובתוכניות טלוויזיה שונות.
ב-4 בספטמבר 2017 במלאת 83 שנה ללידתו, הופיע דודל לזכרו, הכולל סרטון המראה את חיל מבצע את השיר טרולולו.
מותו
ב-8 באפריל 2012 עבר חיל אירוע מוחי ואושפז בבית החולים מרינסקי שבסנט פטרסבורג עם נזק מוחי חמור. במהלך האשפוז נכנס לתרדמת. חיל מת בבית החולים בסנט פטרבורג ב-4 ביוני 2012, בהיותו בן 77.
קרוול (מטוס)
קרוול (בצרפתית: Sud Aviation SE 210 Caravelle) היה מטוס הנוסעים הסילוני הראשון לטווח קצר-בינוני. המטוס יוצר על ידי חברת המטוסים הצרפתית סוד אויאסיו (Sud Aviation) החל משנת 1955 (אז עדיין נקראה החברה בראשי התיבות SNCASE). דגם מטוס זה הפך לאחד ממטוסי הנוסעים הסילוניים האירופיים הנמכרים ביותר, ונמכר לחברות תעופה אירופיות שונות ו-20 מטוסים אף נמכרו לחברת יונייטד איירליינס בארצות הברית.
הקרוול היה מטוס הנוסעים אשר ביסס את תצורת המנועים המורכבים בזנב, עם עיצוב כנפיים נקיות מהתקנים, עיצוב שזכה לחיקויים במגוון מטוסי נוסעים מאוחרים יותר.
עיצוב ופיתוח
ב-12 באוקטובר 1951 פרסמה הוועדה לתעופה אזרחית בצרפת (בצרפתית: Comité du Matériel Civil) מפרט המבקש הצעות למטוס נוסעים לטווח בינוני אשר הופץ בין יצרני המטוסים על ידי מנהל התעשייה הצרפתי. המטוס, על פי המפרט, היה צריך להיות מתוכנן ל-55-65 נוסעים ומטען של טון אחד, לטווח של עד 2,000 ק"מ, במהירות שיוט של 600 קמ"ש. המפרט לא פירט את מספר המנועים. מספר עיצובים שונים למטוס בעל תכונות דומות היו בשלבי תכנון שונים החל משנת 1946 על ידי יצרני מטוסים צרפתיים שונים, אולם לאף אחד מהם לא היה את המימון הנדרש לתחילת הבניה.
התגובה למפרט הייתה נלהבת וכל יצרני המטוסים הגדולים בצרפת הגישו לפחות הצעה אחת, סך הכל הוגשו 20 הצעות שונות העונות למפרט. רוב ההצעות הכילו מטוס בעל מנועי סילון. בסופו של תהליך בחירה בין ההצעות השונות זכתה הצעתה של חברת SNCASE (מאוחר יותר נקראה Sud Aviation) למטוס בעל זוג מנועי סילון המותקנים בזנב המטוס, עיצוב התורם באופן ניכר להפחתת הרעש בתא הנוסעים. בחודש ספטמבר 1952 נבחרה הצעתה של SNCASE. ב-6 ביולי 1953 הזמינה המזכירות הכללית של רשות התעופה האזרחית הצרפתית (בצרפתית: Le Secrétariat Général à l'Aviation Civile et Commerciale, ר"ת SGACC) שני מטוסי אבטיפוס ושני גופי מטוסים לצורך בדיקות עייפות החומר. חברת סוד אויאסיו הזמינה חלק מחלקי הגוף מהיצרנית הבריטית דה הבילנד. עיצוב אף המטוס ועיצוב פנים תא הטייס נלקחו ישירות ממטוס דה הבילנד קומט, בעוד ששאר המטוס עוצב בצרפת.
אבטיפוס ראשון של מטוס הקרוול (סימונו F-WHHH) נחנך ב-21 באפריל 1955 על ידי אשת נשיא צרפת איבון דה גול. טיסת הבכורה נערכה ב-27 במאי. לטיסת הבכורה צויד המטוס בצמד מנועי רולס-רויס מדגם RA-26 Mk.522 שלהם 4,536 ק"ג דחף. טיסת הבכורה ארכה 41 דקות. אבטיפוס שני של הקרוול המריא לראשונה ב-6 במאי 1956. הזמנה ראשונה למטוס התקבלה בשנת 1956 מחברת אייר פראנס ואחריה הזמינה את המטוס חברת סקנדינביאן איירליינס בשנת 1957. באותה שנה התמזגה חברת SNCASE עם חברת Sud-Ouest ונוצרה חברת סוד אויאסיו. הזמנות נוספות זרמו לחברה בעיקר לאחר הופעות ותצוגות תכלית של המטוס בתערוכות מטוסים והדגמות ללקוחות פוטנציאליים. בחודש מאי 1959 קיבל המטוס את אישור רשויות התעופה ונכנס לשירות באייר פראנס ובסקנדינביין, זמן קצר אחר כך.
במהלך יצורו של המטוס עוצבו מספר דגמים, ככל שכוח המנועים גדל ואיפשר משקל המראה גדול יותר. בשלב זה החלה מחלקת העיצוב של סוד אויאסיו לעסוק בעיצוב מטוס נוסעים על-קולי בגודל ובטווח דומים למטוס הקרוול, וכינויו סופר-קרוול, אולם מאמצי עיצוב אלה מוזגו לבסוף עם עבודה דומה שנעשתה אצל יצרנית המטוסים הבריטית בריסטול (Bristol Aeroplane Company) כדי ליצור את מטוס הקונקורד. בחלק מגרסאות המטוס, חלק ממושבי הנוסעים פונים לאחור, פרט עיצובי נדיר במטוסי נוסעים.
סך הכל יוצרו 282 מטוסי קרוול מגרסאות שונות (שני מטוסי אבטיפוס ו-280 מטוסי נוסעים). נקודת האיזון של חברת סוד אויאסיו הייתה לאחר יצור 200 מטוסים.
גרסת Caravelle I
גרסה דומה לאבטיפוס אשר המריא לראשונה ב-14 במאי 1958. גרסה זו הונעה בצמד מנועי רולס-רויס RA-29 Avon Mk.522 בדחף 4,763 ק"ג ותא נוסעים ל-80 איש. אישור רשות התעופה הצרפתית לשימוש מסחרי במטוס ניתן ב-2 באפריל 1959 ואישור רשות התעופה האמריקאית ניתן שישה ימים אחר כך. הטיסה המסחרית הראשונה הייתה בשרות חברת אייר פראנס בקו פריז-רומא-אתונה-איסטנבול. 20 מטוסים מגרסה זו נמכרו: 10 לאייר פראנס, 6 לסקנדינביין איירלינס, 2 לאייר אלג'יר, 2 לואריג. אחד ממטוסיה של ואריג הוחכר לוייטנאם איירליינס ולמידל איסט איירליינס בטרם נמכר לרויאל אייר מרוק.
גרסת Caravelle IA
גרסה זו הייתה זהה לגרסה I אלא שצוידה במנועים חזקים יותר, מנועי רולס-רויס RA-29/1 Mk.526, ולכן גם ביצועי גרסה זו היו טובים יותר. מטוס ראשון מגרסה זו המריא ב-11 בפברואר 1960. המטוסים מגרסאות I ו-IA עברו הסבה לגרסה III בשלב מאוחר יותר. 12 מטוסים מגרסה זו נמכרו לחברות אייר פראנס, סקנדינביאן, פינאייר, ורויאל אייר מרוק.
גרסת Caravelle III
שיפורים נוספים במנועי Avon של רולס-רויס הובילו ליצירת גרסה נוספת. מטוס מגרסה זו המריא לראשונה ב-30 בדצמבר 1959, והחל בטיסות מסחריות בחברת אליטליה באפריל 1960. בגרסה זו הותקנו מנועי רולס-רויס מדגם RA-29/3 Mk.527 וכן RA-29/3 Mk.527B, שניהם בדחף 5,170 ק"ג. זוהי הגרסה הנמכרת ביותר של הקרוול. 78 מטוסים נבנו. מתוך 32 המטוסים בגרסה I ו-IA, 31 הוסבו לגרסה III. 16 מטוסים שמשו את חברת אייר אינטר הצרפתית לטיסות פנים. רוב המטוסים מגרסה זו נמכרו לאייר פראנס, סוויסאייר, אליטליה, סקנדינביין, ורויאל אייר מרוק.
גרסת Caravelle VI-N
גרסה שבה מנועים חזקים יותר מסדרת Avon מדגמים RA-29/6 Mk.531 ו- RA 29/6 Mk.531B עם דחף של 5,535 ק"ג. מנועים אלה הביאו לשיפור נוסף בביצועי המטוס ואפשרו את הגדלת המשקל המותר בהמראה. מטוס ראשון מגרסה זו המריא ב-10 בספטמבר 1960 והחל שרותו בחברת סבנה בחודש ינואר 1961. 5 ממטוסי גרסה III הוסבו לגרסה זו. סך הכל נבנו 53 מטוסים בגרסה זו.
גרסת Caravelle VI-R
גרסה זו הביאה לשיפורים משמעותיים בהיסטורית התעופה האזרחית, היה זה מטוס הנוסעים הראשון בעולם עם היפוך דחף ועם ספוילרים. הקרוול מגרסאות מוקדמות יותר היה מצויד במצנחי בלימה. הוגדלו חלונות תא הטייס ועיצובו שופר, כמו כן צויד המטוס בבלמים חזקים יותר. מטוס ראשון בגרסה זו טס ב-6 בפברואר 1961 וקיבל אישור מנהל התעופה האמריקאי ב-5 ביוני באותה שנה. ב-14 ביולי החל שימוש במטוסים בגרסה זו בשירות יונייטד איירליינס. המטוס צויד במנועי RA-29 Mk.533R, כאשר האות R מסמלת היפוך דחף, עם כוח דחף של 5,715 ק"ג. 56 מטוסים בגרסה זו נבנו, 20 עבור חברת התעופה האמריקאית יונייטד. מטוסים אחרים נמכרו לאינדיאן איירליינס (9), לחברות תעופה שונות בדרום אמריקה, איבריה, וטאפ פורטוגל.
גרסת Caravelle VII
זוהי גרסה משופרת של גרסה III אשר נרכשה על ידי ג'נרל אלקטריק וצוידה במנועי GE CJ-805. הזמנה של 20 מטוסים מחברת TWA בוטלה לטובת מטוסי DC-9.
גרסת Caravelle 10A
גרסה זו מבוססת על גרסה VII, אבל נועדה לשוק האמריקאי. מטוס זה היה ארוך במטר אחד מגרסה VI, עם חלונות הממוקמים 20 ס"מ גבוה יותר בתא הנוסעים, המטוס צויד במנוע עזר (APU) בזנבו. עיצוב הכנפיים שונה והמדפים שופרו כדי לעמוד בדרישות מנהל התעופה האמריקאי. TWA אשר הזמינה מטוסים אלה, נאלצה לבטל ההזמנה בגלל קשיים כספיים. נבנה רק מטוס אחד מגרסה זו.
גרסת Caravelle 10B - Super Caravelle
גרסה זו מבוססת על 10A ומציגה שינויים רבים ביחס לשאר גרסאות הקרוול. במטוס זה נוספה הארכת השפה המובילה (Leading edge extension) על הכנפיים. על הכנפיים הותקנו אף מדפים חצויים וגוף המטוס הוארך ב-1.4 מטר, עם הגדלת קיבולת הנוסעים ל-105. המנועים בגרסה זו היו מנועי טורבו-מניפה מתוצרת פראט אנד ויטני מדגם JT8D עם 6,350 ק"ג דחף, אשר נכנסו לשימוש מאוחר יותר במטוסי DC-9 ובואינג 727. מטוס מגרסה זו טס לראשונה ב-31 באוגוסט 1964. סך הכל נבנו 22 מטוסים בגרסה זו, 8 מתוכם נמכרו לפינאייר.
גרסת Caravelle 10R
מטוס זה הוא צירוף של מנועי גרסת 10B עם גוף מגרסת VI-R, היוצר מטוס קטן יותר עם מנועים רבי עוצמה. משקלו המקסימלי בהמראה היה 52 טון. הוא טס לראשונה ב-8 בינואר 1965 ואושר על ידי מינהל התעופה האמריקאי ב-23 במאי. בגרסה זו נבנו 20 מטוסים, הראשון בהם נמכר לרויאל ג'ורדניאן (אז נקראה "עליה") והחל לטוס ב-31 ביולי 1965.
גרסת Caravelle 11R
לגרסה זו גוף באורך 31.7 מטר (70 ס"מ יותר מכל גרסה קודמת) ולו דלת מטען גדולה (3.32X1.84 מטר) בצד שמאל של הגוף. הדלת איפשרה למטוס להטיס נוסעים יחד עם מטען. המטוס הראשון בגרסה זו טס לראשונה ב-21 באפריל 1967. 6 מטוסים מגרסה זו נבנו ונמכרו לאייר אפריק, אייר קונגו, וטרנסאירופה הספרדית.
יחסי אוזבקיסטן–קזחסטן
יחסי אוזבקיסטן–קזחסטן הם היחסים הדו-צדדיים בין רפובליקת אוזבקיסטן לבין רפובליקת קזחסטן.
נשיא אוזבקיסטן לשעבר, אסלאם קרימוב, ביקר בקזחסטן מספר פעמים.
היסטוריה
גם אוזבקיסטן וגם קזחסטן היו חלק מברית המועצות עד פירוק ברית המועצות ב-1991. רק בתחילת המאה ה-21, נקבע 96% מקו הגבול הבינלאומי המשותף בין שתי המדינות. רק בשנת 2001, לאחר הסכמים הדדיים בין אוזבקיסטן לקזחסטן נקבע קו הגבול בין שתי המדינות בשלושה אזורים שנויים במחלוקת. בספטמבר 2002, קזחסטן ואוזבקיסטן פתרו לחלוטין את מסלול הגבול המשותף שלהן, שאורכו 2,440 ק"מ.
מכשול גבול קזחסטן-אוזבקיסטן
ב-19 באוקטובר 2006, קזחסטן בנתה 45 ק"מ של מכשול לאורך חלק מגבולה עם אוזבקיסטן. מכשול אוזבקיסטן-קזחסטן משתרע על פני המחוזות המנהליים של סריגאש ומקרטל בדרום קזחסטן, והוא מורכב מגדר תיל בגובה 2.5 מטרים הכוללת זרקורים.
יחסים דיפלומטים
אוזבקיסטן מחזיקה בשגרירות באלמטי. מאידך, קזחסטן מחזיקה בשגרירות בטשקנט.
יחסים כלכליים
המדינות מקיימות שיתוף פעולה כלכלי נרחב:
אורלנדו בלום
אורלנדו ג'ונתן בלאנצ'ארד קופלנד בלום (באנגלית: Orlando Jonathan Blanchard Copeland Bloom; נולד ב-13 בינואר 1977) הוא שחקן אנגלי. שיחק במספר סרטים שוברי קופות כגון בטרילוגיית "שר הטבעות" בתור לגולאס ובשני סרטי ההמשך מתוך טרילוגיית "ההוביט". בהמשך שיחק בדמותו של וויל טרנר (אנ') בסרטי "שודדי הקאריביים: קללת הפנינה השחורה" (2003), "שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת" (2006) ו"שודדי הקאריביים: סוף העולם" (2007). בהמשך שיחק בסרט המלחמה "בלאק הוק דאון" (2001), גילם את פאריס בסרט האפוס ההיסטורי "טרויה" (2004), גילם את באליאן מאיבלין באפוס היסטורי נוסף "ממלכת גן עדן" (2005) וגילם את הדוכס ג'ורג' וילרס בסרט "שלושת המוסקטרים" (2011).
ביוגרפיה
בלום נולד בעיר קנטרברי, בקנט שבאנגליה, לאם אנגלייה-נוצרייה שנולדה בהודו, ושמה סוניה קונסטנס ג'וספין (לבית קופלנד). הבעל של אמו (אביו החורג), הארי סול בלום, היה שותף בעברו במאבק נגד האפרטהייד בדרום אפריקה והיה אחד מעורכי הדין של נלסון מנדלה. על אף שאביו החורג היה יהודי, בלום גדל כנוצרי-אנגליקני. אביו החורג נפטר משבץ לב כשבלום היה בן ארבע. לאחר מכן, הוא ואחותו הגדולה סמנת'ה גדלו עם אמו ועם בן זוגה, קולין סטון, וכשהיה בן 13 חשפה בפניו אמו את העובדה כי אביו הביולוגי הוא בעצם אותו בן זוג.
בילדותו למד בבית ספר יסודי מתודיסטי ע"ש סנט פיטר. לאחר מכן, למד בחטיבת הביניים האנגליקנית ע"ש סנט אדמונד. בלום התקשה בלימודיו עקב דיסלקסיה, ועל כן אמו עודדה אותו ללמוד אמנות ודרמה. השתתף במספר הפקות תיאטרון בבית ספרו. בגיל 14 ניגש לאודישן הראשון שלו לסרט. ב-1993, כשהיה בן 16, נסע ללונדון על מנת ללמוד שנתיים במכללה למשחק "פיין ארטס קולג'" שבאזור המפסטד. לאחר מכן הצטרף לתיאטרון הלאומי לנוער (אנ'), בילה שם שתי עונות והרוויח מלגה ללימודים באקדמיה הבריטית האמריקאית לדרמה (אנ') בלונדון.
בלום החל לשחק בצורה מקצועית בגיל 17, כאשר לוהק לתפקידי טלוויזיה בפרקים של "נפגעים" ו"רציחות במידסומר", ולאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בסרט "חייו של וילד" (1997), לצד סטיבן פריי, לפני שהחל ללמוד לבית הספר למוזיקה ודרמה של גילדהול בלונדון, שם סיים את לימודיו בשנת 2000.
קריירה
הקריירה הקולנועית של בלום החלה בבריטניה כאשר בשנת 1997 גילם זוֹנֶה ממין זכר בסרט "חייו של וילד"
בשנת 2001, לאחר שגילם מספר תפקידים בסדרות טלוויזיה כגון "רציחות במידסומר", ניגש בלום למבחן בד לתפקיד בטרילוגיית סרטי "שר הטבעות" של הבמאי פיטר ג'קסון המבוססת על ספריו של ג'.ר.ר. טולקין. בלום ניגש בתחילה למבחן עבור תפקידו של פאראמיר, אך ג'קסון החליט לבסוף כי בלום יתאים לגלם את תפקידו של לגולאס האלף. בעקבות כך בלום הפך לאחד מהגיבורים העיקריים בשלושה סרטי שר הטבעות אשר הצילומים אליהם נמשכו 18 חודשים בניו זילנד. באותה שנה הוא שיחק בסרטו של רידלי סקוט "בלק הוק דאון".
ליגווה
בלטביה העתיקה, ליגווה (Līgo, נקרא גם יאני -Jāņi) היה פסטיבל שנערך ב-20 ביוני. הנשים והילדות אספו עשבים ופרחים וארגו מהם זרים. חוואים חתכו ענפי תרזה ושמו אותם במתבנים, כדי למנוע מעכברים וממכרסמים אחרים מלאכול את היבול. הפרות הוזנו ב-John's Grass וחול נבזק על ראשיהן כדי שיניבו חלב מתוק. נערות נתנו כתרי פרחים למחזריהן הפוטנציאליים. ועם כתרים אלו הלכו הבנים והבנות לישון, ואם חלמו זה על זו, הם היו מיועדים להינשא.
אורלנדו בלום
קריירה
בשנת 2003 שיחק בסרט ההרפתקאות "שודדי הקאריביים: קללת הפנינה השחורה" בתפקיד ויליאם טרנר, ובסרט "כנופיית נד קלי" לצידו של הית' לדגר.
ב-2004 שיחק בשובר הקופות "טרויה", וכיכב בקומדיה "חברים לזירה".
בשנת 2005 שיחק בסרט "ממלכת גן עדן" לצד אווה גרין ובקומדיה הרומנטית "אליזבת טאון". כמו כן חזר לשחק את תפקידו של ויליאם טרנר בסרטי ההמשך של שודדי הקאריביים - "שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת" (2006) ו"שודדי הקאריביים: סוף העולם" (2007).
בשנת 2009, שיחק בקומדיה הרומנטית "אוהב אותך, ניו יורק".
בשנת 2011 שיחק בתפקיד האנטגוניסט הרוזן מבקינגהאם בסרט "שלושת המוסקטרים".
ב-2014, שיחק בסרט ההמשך "ההוביט: קרב חמשת הצבאות". באותה שנה, הודיע בלום כי הוא יככב באחד מסרטי היקום הקולנועי של מארוול. באפריל 2014 קיבל אורלנדו בלום כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בשנת 2017 השתתף בסרט "שודדי הקאריביים: נקמתו של סלזאר". באותה שנה שיחק במותחן הפעולה "המתקפה" של הבמאי מייקל אפטד. באותה שנה שיחק בסרט אשר צולם בסין, "מרדף חכם", שם הוא צבע את השיער לבלונד כחלק מהתפקיד.
בשנת 2020 כיכב בסרט המלחמה "לכודים תחת אש" שביים הבמאי הישראלי-אמריקאי רוד לוריא על פי ספרו של ג'ייק טאפר על קרב במלחמת אפגניסטן.
חיים אישיים
בין השנים 2002–2006, יצא בלום עם השחקנית האמריקאית קייט בוסוורת' לאחר שהכירו בפרסומת של חברת הביגוד "גאפ". בשנת 2007, החל לצאת עם הדוגמנית האוסטרלית מירנדה קר; הם נישאו ב-22 ביולי 2010. ב-6 בינואר 2011 נולד בנם. בשנת 2013 השניים נפרדו.
ב-2014 היה במערכת יחסים עם השחקנית הצרפתייה-יהודייה נורה ארנזדר.
מינואר 2016 נמצא בלום במערכת יחסים עם זמרת הפופ האמריקאית קייטי פרי. ב-15 בפברואר 2019 הודיע הזוג על אירוסיהם. ב-27 באוגוסט 2020, נולדה בתם.
ב-2010, קיבל בלום תואר לשם כבוד בקתדרלת קנטרברי מאוניברסיטת קנט. בלום משייך עצמו לזרם בודהיסטי.
בשנת 2022 הוענק לבלום פרס האיגוד הבינלאומי של מנהלי אתרי צילום  לפעילות הומניטרית, בזכות פעילותו להפניית תשומת הלב הציבורית למצוקתם של ילדי אוקראינה במלחמת רוסיה-אוקראינה. זאת, בהיותו שגריר של רצון טוב מטעם קרן יוניצ"ף.
האולימפיאדה הבין-לאומית במדעי המחשב
האולימפיאדה הבין-לאומית במדעי המחשב או האולימפיאדה הבין-לאומית באינפורמטיקה (באנגלית: The International Olympiad in Informatics או בראשי תיבות: IOI) היא תחרות ידע לנוער במדעי המחשב. התחרות נמשכת שבוע, במהלכו ישנם שני ימי תכנות ופתרון בעיות בהם על המתחרים בתחרות לפתור בעיות בעלות אופי אלגוריתמי ולממש את הפתרון. כל מדינה רשאית לשלוח נבחרת בת ארבעה מתחרים ושני מאמנים. התחרות מתקיימת מדי שנה במדינה אחרת.
היסטוריה
האולימפיאדה הראשונה התקיימה בשנת 1989 בבולגריה והשתתפו בה נבחרות מ-13 מדינות. ישראל הצטרפה בשנת 1996. נכון לשנת 2020 משתתפות נבחרות מ-88 מדינות (בנוסף יש 12 מדינות חברות לשעבר). המטרה העיקרית של האולימפיאדה היא לעורר עניין במידע אינפורמטיקה (מדעי המחשוב) וטכנולוגיית המידע. מטרה חשובה נוספת היא להפגיש תלמידים מוכשרים במיוחד ממדינות שונות ולגרום להם לחלוק חוויות מדעיות ותרבותיות.
את נבחרת ישראל הוביל בשנתה הראשונה פרופ' מאיר קומר. החל משנת 1997, הוביל ד"ר דוד גינת את הצוות המקצועי ואת ההכנות של הנבחרת הישראלית, ובשנת 2019 נכנס לתפקיד המאמן הראשי, רון ריבצ'ין.
רשימת המדינות המארחות
להלן רשימת המדינות והערים המארחות את התחרויות:
יעקב מצנר
יעקב מצנר (17 ביוני 1947 - 24 בנובמבר 2001) היה רופא המטולוג ישראלי, פרופסור לרפואה, אשר כיהן כדיקן בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
האולימפיאדה הבין-לאומית במדעי המחשב
לוח מדליות שיאי כל הזמנים
להלן רשימת שיאי מס' המדליות ל-10 הדירוגים הראשונים, נכון לשנת 2022:
יעקב מצנר
מצנר, יליד צ'כוסלובקיה, עלה לישראל בגיל שנתיים. לאחר שירותו הצבאי למד רפואה באוניברסיטה העברית והשלים את לימודיו ב-1973. הוא התמחה בהמטולוגיה במרכז הרפואי הדסה, ולאחר מכן עשה שנתיים באוניברסיטת טאפטס בבוסטון, במעבדתו של פרופסור ברנרד בביור. לאחר שובו לישראל ב-1982 היה לרופא בכיר במחלקה ההמטולוגית בהדסה.
מצנר עסק במחקר והרצה בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית ובשנת 1994 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. אז היה לראש השירות ההמטולוגי בבית החולים הדסה הר הצופים. מצנר רכש מוניטין בינלאומיים בזכות מחקרו אודות מחלת הקדחת הים תיכונית המשפחתית. ב-1995 הוציא לאור את ספרו "דם ומחלות דם". בשנת 2000 נכנס לתפקיד דיקן בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית.
מצנר נהרג בהתרסקות מטוס נוסעים בשווייץ בעת שהיה בדרכו חזרה מכנס מדעי בברלין. באותה תאונה אווירית נספו 24 אנשים וביניהם פרופ עמירם אלדור שחזר יחד עם מצנר מהכנס.
מצנר היה נשוי ואב לשניים.
לאחר מותו של מצנר ייסדו הדסה והאוניברסיטה העברית מלגה ופרסים המוענקים לזכרו.
קיליה
היסטוריה
העיר בגדה הרומנית, מכונה קיליה הישנה Chilia Veche והוקמה על ידי הביזנטים. מקור השם מהמילה ממגורה או אסם. העיר מתועדת לראשונה, בשנת 1241, בכתביו של ההיסטוריון הפרסי-יהודי רשיד א דין חָמָדַנִי, (1247-1318). העיר בגדה האוקראינית מכונה קיליה החדשה (Novo Kiliya) והיא הוקמה על ידי שטפן הגדול שליט נסיכות מולדובה, (1432-1504), כאקט נגדי להשתלטות מהמט השני על קיליה הישנה.
בשנת 1484 נכבשה גם קיליה החדשה, על ידי צבאותיו של באיזיט השני ונותרה בשליטה עות'מאנית עד שנת 1790, מועד בו נכבשה על ידי הצבא הרוסי במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית ברוסיה (1787-1792), אך הוחזרה לעות'מאנים בשנת 1792 במסגרת החוזה שסיים את המלחמה. בשנת 1806 נכבשה העיר שוב על ידי רוסיה. במהלך מלחמת קרים, ביולי 1854, הופגזה העיר על ידי צי אנגלו-צרפתי וניזוקה קשות. לאחר המלחמה, במסגרת חוזה פריז (1856), אשר סיים את המלחמה, הועברה לרומניה. בשנת 1878 הועברה קיליה, יחד עם כל מחוז בוג'אק לחזקה רוסית. לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1918 הוחזרה לרומניה ונותרה בשליטתה עד שנת 1940.
בשנת 1940 נכבשה על ידי ברית המועצות ושנה מאוחר יותר, הוחזרה שוב לרומניה, על ידי גרמניה הנאצית. העיר נותרה בחזקתה של רומניה עד שנת 1944, מועד בו נכבשה שוב על ידי ברית המועצות והייתה בשליטתה, משנת 1944 ועד ל-16 בדצמבר 1991, עת התפרקה ברית המועצות. לאחר פירוק ברית המועצות הועברה העיר לאוקראינה.
הקהילה היהודית
תעוד לנוכחות יהודים בעיר קיימת מ-1545 עת נשלטה על ידי העות'מאנים. ב-1827 התגוררו בקיליה 249 יהודים. במהלך המאה ה-19 היגרו יהודים רבים לבסרביה ובכלל זה לקיליה וב-1897 נמנו בקיליה 2,153 יהודים. לקהילה היו בית כנסת מרכזי ובית עלמין. ב-1930 נמנו בעיר 1,969 יהודים והקהילה הפעילה בית ספר יסודי וגן ילדים. במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה העיר על ידי כוחות הצבא האדום ובהמשך סופחה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית. מרבית בני הקהילה גורשו לבולגראד ולאחר תחילת מבצע ברברוסה והכיבוש הגרמני, נרצחו בידי הגרמנים והרומנים.
בטי פורד
אליזבת אן בלומר וורן "בטי" פורד (באנגלית: Elizabeth Ann Bloomer Warren "Betty" Ford; 8 באפריל 1918 – 8 ביולי 2011) הייתה אשתו של נשיא ארצות הברית ג'רלד פורד והגברת הראשונה של ארצות הברית בשנים 1974–1977.
ביוגרפיה
בטי בלומר (Betty Bloomer) היא ילדתם השלישית ובתם היחידה של הורטנס ניהר (Hortense Neahr) וויליאם סטפנסון בלומר (William Stephenson Bloomer), סוחר ציוד תעשייתי. בטי נולדה בשיקגו שבמדינת אילינוי ולה שני אחים גדולים: רוברט (Robert) וויליאם הבן (William, Jr).
בטי גדלה בגרנד רפידס שבמדינת מישיגן, לשם עברה המשפחה בהיות בטי בת 3. בהיותה בת 16 מת אביה בתאונה בשל הרעלת פחמן חד-חמצני. היא למדה ריקוד, ולאחר סיום לימודיה התיכוניים, בשנת 1936 החליטה לנסוע לניו יורק וללמוד שם מחול, אולם בשל סירובה של אמה למדה בבית הספר למחול בבנינגטון שבורמונט, שם למדה תחת מרתה גרהאם.
לאחר סיום לימודיה קיבלה אותה מרתה גרהאם ללהקתה.
לאחר סיום לימודיה עברה להתגורר במנהטן שבעיר ניו יורק שם עבדה כדוגמנית עבור ג'ון רוברט פאוורס, ובמקביל הופיעה בלהקתה של מרתה גראהם.
אמה של בטי התנגדה לעבודתה ודרשה כי תשוב לביתה. לבסוף הגיעו לפשרה לפיה בטי תשוב לבית אמה לתקופה של שישה חודשים, ואם לא תמצא עבודה, תשוב לניו יורק. היא שבה לגרנד רפידס בשנת 1941 ועבדה בחנות בגדים מקומית, וכן עבדה כמורה למחול בקבוצת מחול שהקימה.
כמו כן השקיעה מזמנה בעבודה עם ילדים נכים.
נישואיה
בטי התאהבה בויליאם ג. "ביל" וורן (William G. (Bill) Warren) יצרן רהיטים שאותו הכירה בהיותם בני 12. אמה ואביה החורג, ארתור גודווין (Arthur Godwin) התנגדו לקשר רומנטי זה, אולם בטי וביל נישאו בשנת 1942 - על אף התנגדות זו, בחתונה שנערכה בבית הוריה.
בני הזוג התגרשו בשנת 1947, וזמן קצר לאחר מכן החלה בטי לצאת עם ג'רלד פורד, שהיה אז שחקן פוטבול פופולרי, ובוגר אוניברסיטת מישיגן ובית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל.
זמן קצר לאחר מכן רץ פורד כמועמד לבית הנבחרים.
בטי וג'רלד נישאו ב-15 באוקטובר 1948 בכנסייה האפיסקופלית גרייס בגרנד רפידס, בהיותה בת 30 ובהיותו בן 35, וזמן קצר לאחר נישואיהם נבחר פורד לבית הנבחרים לכהונה הראשונה שלו מתוך 14 כהונות.
בני הזוג עברו לפרבר של וושינגטון, במדינת וירג'יניה.
לאחר בחירתו של פורד לסגן נשיא, ועם התפטרותו של ריצ'רד ניקסון מתפקיד הנשיא, הושבע פורד לנשיא ארצות הברית ובני הזוג עברו לבית הלבן.
לבטי וג'רלד פורד נולדו שלושה בנים ובת אחת:
הגברת הראשונה של ארצות הברית
בהיותה גברת ראשונה, נודעה בטי פורד כשותפה פעילה ומעורבת, אשר הביעה עמדותיה והשפיעה בנושאים רבים, בין פוליטיים ובין אחרים. היא התאפיינה בגישה פתוחה וליברלית וסיפרה בגלוי על טיפולים פסיכולוגיים שעברה בצעירותה, וכן לא התנגדה לשימוש במריחואנה ולקיום יחסי מין לפני נישואין.
היא נאמה בפומבי בזכות זכויות נשים, תמכה בהצעת תיקון לחוקה שהייתה מעניקה שוויון זכויות בלא התחשבות במין ודיברה בעד חוקיות ההפלות. הנשיא, שהסכים עם אשתו, ספג ביקורת מצד מפלגתו - המפלגה הרפובליקנית.
זמן קצר לאחר שבני הזוג עברו לבית הלבן, עברה בטי פורד כריתת שד בשל סרטן השד. בתוכניות טלוויזיה ובעיתונות דיברה בטי פורד על הניתוחים שעברה ועל חשיבות גילוי מוקדם של סרטן.
בהיותה גברת ראשונה תמכה באמנויות, ובזכותה הוענקה למרתה גרהם מדליית החירות הנשיאותית, הרקדנית הראשונה שקיבלה כבוד זה.
מרכז בטי פורד
בשנת 1978 גברה תלותה באלכוהול ובתרופות הרגעה והיא נאלצה לעבור טיפולי גמילה. עם סיום הגמילה והתאוששותה, הקימה בטי בשנת 1982 את מרכז בטי פורד בראנצ'ו מיראז' שבמדינת קליפורניה לגמילה, וכיהנה כיו"ר חבר המנהלים של המרכז.
תיאור גמילתה מתלות בתרופות ובאלכוהול מתואר בספרה משנת 1987: "בטי: התעוררות שמחה" ("Betty: A Glad Awakening").
בשנת 2003 פרסמה את ספרה: "מרפא ותקווה: שש נשים ממרכז בטי פורד חולקות את מסען מהתמכרות להתאוששות" ("Healing and Hope: Six Women from the Betty Ford Center Share Their Powerful Journeys of Addiction and Recovery").
לאחר עזיבת הבית הלבן
בשנת 1978 פרסמה בטי פורד את האוטוביוגרפיה שלה "The Times of My Life".
ב-1987 הוכנסה ל"היכל התהילה של נשות מישיגן", וב-1999 זכו בטי וג'ראלד פורד, יחדיו, למדליית הזהב של הקונגרס, לאות הוקרה על פעילותם הציבורית וההומניטרית.
פורד הלכה לעולמה ב-8 ביולי 2011 בגיל 93, בביתה שבראנצ'ו מיראז' שבקליפורניה.
יואב רוזנבוים
תולדות חייו
בנם של רייזל (רייצל) והרב ירמיהו רוזנבוים, שהיה רב במטרסדורף וסאנטוב, בנו של הרב יצחק אייזיק רוזנבוים, רבה של אושפיצין. למד בישיבתו של אביו במטרסדורף (שעל שמה נקרא), וכבר בגיל צעיר אביו מינה אותו ללמד בישיבתו ולמסור בה שיעורים. נשא לאשה את בילא.
בשנת ה'תקמ"ח התמנה לרב בזרנופצי שבפולין, ובשנת ה'תקנ"א נקרא למלא את מקום הרב לוי פולק ברבנות העיר צעהלים שבבורגנלנד, שם עמד בראשות ישיבה. בשנת ה'תקנ"ח עבר להתגורר בקרולי, בה כיהן ככל הנראה כראש בית מדרש. בשנת ה'תקס"א החל לכהן כרבה של אונסדורף, וגם שם עמד בראשות ישיבה. משבקשתו להעלאה במשכורתו לא נענתה, עבר בשנת ה'תקס"ח לכהן בסאנטוב, למלא את מקום אביו. בתפקיד זה כיהן עד לפטירתו בד' בסיון ה'תק"ע. החת"ם סופר הספיד אותו.
משפחתו ותלמידיו
יש אומרים שלאחר פטירתו נשא הרב מאיר אייזנשטטר את אלמנתו, ויש אומרים שנשא את בתו לאחר פטירת חתנו.
בנו הרב משה שמואל יצחק - אב"ד סיסקא.
מתלמידיו היה הרב דוד יהודה רוטנברג רבה של סנפטר (מחבר "תהלה לדוד").
מאיר חזנוביץ
מאיר "מאירק'ה" חזנוביץ' (1890 - 20 במאי 1913) - מאנשי העלייה השנייה וממייסדי הארגונים בר גיורא והשומר.
ביוגרפיה
חזנוביץ' נולד ב-1890 במינסק שברוסיה למשפחה ענייה. אם המשפחה עסקה בהכנת סיגריות. למד בתלמוד תורה ובהתבגרותו עבר לבאקו שבקווקז שם עבד כשוליה בבתי מלאכה לסנדלרות ולחייטות. בעיר פגש את יחזקאל ניסנוב וצבי בקר שגם הם באו ללמוד מלאכה בעיר. בבאקו החל להיות פעיל בתנועת נוער ציונית ובמקביל הצטרף לקבוצת הגנה יהודית. בפרעות שפרצו לאחר מהפכת 1905 הגן עם הקבוצה על יהודי העיר. ב-1906 עלה ארצה במסגרת העלייה השנייה והחל לעבוד בחקלאות במושבות במרכז והצפון.
בספטמבר 1907 נערכה פגישה חשאית בביתו של יצחק בן-צבי שביפו והוחלט בה על יסוד ארגון בר גיורא וחזנוביץ' נכלל בין החברים בו. לראש הארגון נבחר ישראל שוחט והוא וחבריו עברו ל"קולקטיב" שבחוות סג'רה שם פעלו על מנת להחליף את השמירה. חזנוביץ עצתו נשלח משם לשמור בחוות כנרת. ב-1908 נשלח לשמור במצפה.
ב-12 באפריל 1909 נוסד ארגון השומר וחזנוביץ' היה בין מייסדיו. לאחר הקמת הארגון עבר לשמור על סג'רה. באותן שנים למד את השפה הערבית ואת מנהגי ערביי הגליל ואף התלבש כמותם וזכה על כך להערכה רבה מהם.
בתחילת 1910 מונה לנהל את השמירה בסג'רה ובית-גן ולקראת סופה עבר לשמור בחדרה. ב-1911, לאחר כשנה בחדרה, עבר לשמור ברחובות. ב-14 בספטמבר 1912 נערכה ברחובות האספה הרביעית של ארגון השומר ואחריה נערכה חתונה למספר חברי השומר ובניהם גם לחזנוביץ ובחירת ליבו סוניה גורדין.
לאחר החתונה עבר הזוג לשמור במרחביה. ב-18 במאי 1913, במהלך אחת מהפעולות נגד ערביי הסביבה נפגע מירי של שומר אחר (משה שר) נפצע קשה, הובא לבית חולים בנצרת שם נפטר. הובא לקבורה במרחביה ולאחר שנים הועבר ארונו לבית הקברות בכפר גלעדי.
כשנפטר הייתה אשתו בחודש השמיני וכששמעה על מותו הפילה את הוולד.
מורשתו
בתקופת פעילותו בארגון השומר הוכיח חזנוביץ אומץ לב רב, מצד אחד, ורצון עז לשמור של רוחם של אנשי הארגון, מצד שני. תכונותיו אלו הקנו לו מקום מרכזי בארגון והשאירו רושם רב על אלו שהכירוהו.
עוקץ (זואולוגיה)
עוקץ הוא איבר בגופם של חלק ממיני בעלי־החיים, המשמש לדקירת בעלי חיים אחרים ולהחדרת ארס אל גופם. מרבית בעלי העוקץ הם פרוקי-רגליים, לדוגמה דבורים, צרעות, נמלים, נדלים ועקרבים, אך גם אצל מספר חולייתנים כמו הברווזן, ואצל דגים מסוימים כמו הטריגונים, העוקצנוניים והאבנוניים. ליצורים רכים כמו מדוזות וצרעות ים ישנם איברים דמויי עוקץ בעלי תאים צורבים.
עוקץ דבורת הדבש
דבורת הדבש הפועלת משתמשת בעוקץ לצורכי הגנה והתקפה. אצל מלכת הדבורים העוקץ הוא צינור ההטלה. הארס פעיל מאוד והורג מיד זבובים וחרקים קטנים. גם על בעלי חוליות השפעתו של הארס חזקה.
העוקץ של הדבורה נמצא בקצה הבטן, ובנוי משלושה חלקים:
הדבורה יכולה לעקוץ דבורים אחרות וגם חרקים אחרים מבלי שהיא תיפגע. בעקיצת בעלי חוליות דבורת הדבש אינה יכולה למשוך את העוקץ המשונן חזרה מגוף בעל החיים. כאשר היא מנסה לעשות כן, העוקץ נשאר תקוע בתוך הגוף הנעקץ, נקרע מגוף הדבורה ויחד עמו חלק מן האיברים הפנימיים. הדבורה מתה כעבור מספר רגעים. כאשר הנדן נקרע הארס המחובר לו נשאר בגוף הנעקץ.
השפעת עקיצת הדבורה על האדם
תופעות אפשריות בעקבות עקיצת דבורה: כאב, נפיחות וגרד במקום העקיצה; תגובה אלרגית ברמות שונות המתבטאת בחום, אודם בעור או הופעת בהרות אדומות, צמרמורת בעקבות החום, הכבדת הנשימה, עילפון.
עוקץ העקרב
כל העקרבים (בני סדרת העקרבאים) נושאים עוקץ בולט בפרק האחרון של הבטן האחורית הצרה דמוית ה"זנב". פרק העוקץ בא מיד לאחר שלפוחית העוקץ שנושאת את הארס. ארס העקרב נועד לשתק ולעיתים גם להמית את הטרף שלו ובכך להקל על הציד ועל האכילה. הארס של חלק מהעקרבים מסוכן גם לאדם והארסיים שבהם יכולים אף להמיתו. העקצן הצהוב, שחי בישראל, נחשב לאחד העקרבים הארסיים והמסוכנים ביותר בעולם, ועקיצתו יכולה לקטול גם בני אדם.
ב-2011 הרשות האמריקנית לתרופות ומזון (FDA) אישרה טיפול בשם Anascorp לטיפול בעקיצות עקרב.
תומאס רייטר
תומאס ארתור רייטר (גרמנית: Thomas Reiter; ) הוא אסטרונאוט לשעבר מטעם סוכנות החלל האירופית, ואחראי על תחום טיסות החלל המאוישות בסוכנות ועל המבצעים שלה. רייטר, טייס לשעבר בחיל האוויר הגרמני ובעל דרגת בריגדיר גנרל, מחזיק בשיא השהייה בחלל לאסטרונאוט שאינו מתוכנית החלל הרוסית או האמריקנית. שיא זה עומד על 350 ימי שהיה בחלל.
השכלה
רייטר, יליד פרנקפורט, גרמניה, הוא בוגר תואר בהנדסה אווירונאוטית מהאוניברסיטה הצבאית של גרמניה במינכן. בשנת 2010 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטה זו. רייטר הוסמך כטייס בחיל האוויר הגרמני וכן השתלם בטיסה בטקסס, ארצות הברית.
קריירה כאסטרונאוט
רייטר התאמן למשימה בת חצי שנה על תחנת החלל הבינלאומית ושוגר אליה ב-4 ביולי 2006 במעבורת החלל דיסקברי (במשימת STS-121) והצטרף למשלחת ה-13 בתחנת החלל. רייטר היה גם חלק מהמשלחת ה-14 לתחנת החלל, ושב לכדור הארץ במעבורת החלל דיסקאברי במשימת STS-116. שם המשימה שלו בתחנת החלל, כפי שנקבע על ידי סוכנות החלל האירופית היה אסטרולאב.
באוגוסט 2007 מונה רייטר לחבר הנהלת סוכנות החלל הגרמנית - DLR.
במרץ 2011, מונה רייטר למנהל תחום הטיסות המאוישות לחלל והמבצעים בסוכנות החלל האירופית. במסגרת אחריותו - טיסות חלל של אסטרונאוטים אירופים, ניהול משימות רכב האספקה החללית מסוג ATV, ניהול מרכז האסטרונאוטים של אירופה, וניהול המקטע הקרקעי של משימות החלל הבלתי מאוישות של סוכנות החלל האירופית, באמצעות מרכז הבקרה (ESOC) הממוקם בדארמשטאט, גרמניה.
חיים קלוגמן
חיים קלוגמן (נולד ב-1935), הוא משפטן שכיהן כמנכ"ל משרד המשפטים בין השנים 1987-1996, תחת השרים אברהם שריר, דן מרידור ודוד ליבאי.
ביוגרפיה
בשירותו הצבאי מילא תפקיד אב בית דין בבית הדין הצבאי, בדרגת סגן-אלוף. שימש במשך עשרים שנה כאב בית הדין למשמעת של רשות השידור.
משנת 1963 ועד למינויו לתפקיד מנכ"ל משרד המשפטים כיהן כיועץ מקצועי לשרי המשפטים חיים צדוק, שמואל תמיר, משה ניסים ויצחק מודעי.
בפעילותו המקצועית עסק רבות בנושאי חקיקה. קידם את חוק הגנת הפרטיות בישראל שנחקק בשנת 1981. כיהן כיושב ראש המועצה הציבורית להגנת הפרטיות בין השנים 1986 עד 2008. בהודעת המועצה הציבורית להגנת הפרטיות ליו"ר ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת מיום 1 באפריל 2008 נאמר: "חברי המועצה מבקשים לנצל הזדמנות זו ולהודות לעו"ד קלוגמן על פעילותו החלוצית והמרשימה, רבת השנים, בנושא הגנת הפרטיות. עו"ד קלוגמן היה שותף לחקיקת חוק הגנת הפרטיות, לתיקונים משמעותיים שנעשו בו (למשל פרק ד לחוק שהוא תוצאה של ועדה בראשותו), והוא ליווה את החוק - ואת הגנת הפרטיות בישראל מראשיתם. תרומתו לקידום הנושא בישראל ולהגנת האזרח היא תרומה רבה וחשובה עד מאד."
בשנת 1992 עמד בראש ועדת היגוי שהוקמה על ידי שרי המשפטים והמשטרה, והמליצה על הקמת מחלקה ארצית לחקירת חשדות לביצוע עבירות פליליות שבביצוען חשודים אנשי משטרה. היחידה (מח"ש) הוקמה באותה שנה במשרד המשפטים בכפיפות לפרקליטות המדינה.
בשנת 1994 עמד בראש הוועדה שהמליצה על הקמת הסנגוריה הציבורית במשרד המשפטים, שמטרתה לתת לחסרי אמצעים ייצוג משפטי בהליכים פליליים. הסנגוריה הציבורית החלה בפעילותה בחודש יוני 1996.
בעקבות פרסום דו"ח ועדת דוד ליבאי, לעניין עקורי הכפרים איקרית ובירעם שפונו במלחמת השחרור, נתמנה בינואר 1996 לעמוד בראש ועדת מנכל"ים לקידום יישום ההמלצות. פעילות זו נפסקה עם פרישתו ממשרד המשפטים.