cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חשודים כג'ק המרטש
פרדריק ביילי דימינג
בשנת 2011 חוקר זיהוי פלילי ובלש הסקוטלנד יארד לשעבר, רובין נאפר, יחד עם צוות חוקרים, טענו כי רוצח אנגלי בשם פרדריק ביילי דימינג, שחי ונתפס פעמים אחדות על פשעים חמורים באוסטרליה, דרום אפריקה, ברזיל ואנגליה הוא ג'ק המרטש. בנוסף לפשעיו, היה דימינג נשוי לפחות לשתי נשים בו זמנית והיה בעל לפחות עשרים זהויות בדויות לאורך שנות חייו.
דימינג הורשע ברצח האשה שהייתה מוכרת למשפחתו כאשתו וארבעת ילדיהם. מספר חודשים לאחר מכן רצח דימינג גם את אשתו השנייה. הרציחות בוצעו לאחר שדימינג הוביל את הנשים מאנגליה לאוסטרליה. לדברי נאפר, משטרת אנגליה טעתה בכך שחשבה שדימינג היה עצור בעת ביצוע מעשי הרצח בווייטצ'אפל או בכך שהוא היה בדרום אפריקה שכן נטען כי חוקרים הוכיחו שהוא לא היה עצור בתקופה זו ונטען כי אף עדות כתובה המורה על כך שאכן חזר לאנגליה מדרום אפריקה באותה תקופה. אחיו ואחותו העידו במשפטו. בשנת 2012 ממשלת ויקטוריה (אחת מארבע המדינות של אוסטרליה) פתחה תערוכה עם ממצאים לגבי הרוצח, ובהן מכתבים, עדויות וגם תעודות מזויפות שנמצאו בידו כשנעצר באוסטרליה.
נאפר וצוותו טענו גם שהבול על "מכתב בוס יקר" הודבק ברוקה של אשה. נאפר גרס כי מדובר במכתב אותנטי של ג'ק המרטש ומאחר שלדבריו נשללה האפשרות שפקידת דואר תדביק את הבול עבורו, שיער נאפר שמדובר ברוקה של אשתו של דימינג אותה כאמור רצח כמה חודשים לאחר מכן.
ה.ה. הולמס
ה.ה הולמס היה רוצח סדרתי אמריקאי אשר הפעיל מלון עינויים בשיקגו, תאוריה שהועלתה ניסתה לראות בו את ג'ק המרטש. אם כי לדעת רוב החוקרים תאוריה זו לא סבירה.
מיקאדו
{{פירושונים|
תרבות
}}
אן גולון
אן גולון (בצרפתית: Anne Golon, 17 בדצמבר 1921 - 14 ביולי 2017) היה שם העט בו חתמה הסופרת הצרפתייה סימון שאנז'ה (בצרפתית: Simone Changeux) על סדרת רבי המכר אנג'ליק (Angélique - בצרפתית - אנז'ליק). הספרים הראשונים בסדרה נכתבו בשיתוף עם בעלה, וסבולוד סרגייביץ' גולובינוב, שחתם עליהם בשם סרז' גולון. ספרי הסדרה שתורגמו לאנגלית ולעברית חתומים בשם סרז'אן גולון. ספרים אחרים של גולון ומאמרים עיתונאיים שלה חתומים בשמות עט אחרים, כגון ז'ואל דנטרן (בצרפתית: Joëlle Danterne). גולון הוכרזה בשנת 1977 כסופרת החיה, הכותבת בצרפתית, שתרגומי ספריה הם הנמכרים ביותר. אולם, מאבקים על זכויות יוצרים הפסיקו את הדפסת תרגומי ספריה ובמקומות רבים בהם ספרים אלה היו רבי מכר, כולל בישראל, היא נשכחה כמעט כליל.
ביוגרפיה
גולון נולדה ב-19 בדצמבר 1921 בעיר טולון. אמהּ, הייתה פסנתרנית ובת למשפחת בדרנים ידועה. אביה, פייר שאנז'ה היה מדען וקצין בצי הצרפתי. גולון נמשכה לכתיבה ולציור מגיל צעיר. כילדה, היא סייעה לאביהּ בצביעת מפות ואיורים בספרי ההדרכה שהוא כתב עבור טייסים וכתבה סיפורים קצרים. היא השלימה את כתיבת הרומן הראשון פרי עטה, Au Pays de Derrière Mes Yeux ("בארצות שמאחורי עיני"), כשהייתה בת 18. הרומן ראה אור ב-1944, כשגולון הייתה בת עשרים ושלוש.
במהלך מלחמת העולם השנייה היא כתבה את הספר, Master Kouki ואת הספר The Patrol of the Saint Innocents. האחרון שבהם עובד למחזה וזיכה אותה בפרס הספרותי Le caillou d'or (אבן הזהב). במהלך המלחמה סייעה גולון בייסוד המגזין "France Magazine" ויצאה בשליחות המגזין למסע אופניים מצרפת הכבושה לספרד, שחדלה לשתף פעולה עם הפשיסטים, תוך שהיא מדווחת בשמות עט שונים. בכתיבתה היא עודדה את שוחרי עצמאות צרפת.
בשנת 1949, כששימשה גולון ככתבת בקונגו הצרפתית, היא הכירה את סרז' גולון, סופר וגאולוג שהיה גולה לבן רוסי. השנים נסעו לגוואדלופ, התחתנו שם והיגרו לצרפת, שם התגוררו בבית אמהּ של אן. אן סייעה לסרז' בניסוח ספרי הזיכרונות שלו Les Géants du Lac, le Cœur des Bêtes Sauvages, ופרסמה בתקופה זו שני ספרים משלה.
בני הזוג השקיעו כשנה בחקירת התקופה עליה כתבו את הרומן היסטורי המשותף שלהם, הספר הראשון בסדרת אנג'ליק, אנג'ליק, מרקיזת המלאכים (התרגום העברי קרוי "אנג'ליק"). תרגומו הגרמני של הספר ראה אור ב-1956, תחת חתימתה של אן גולון בלבד כספר בן יותר מ-900 עמודים. שנה מאוחר יותר, יצא לאור הספר המקורי בשפה הצרפתית, בחתימת שני בני הזוג, לאחר שחולק לשני ספרים. ב-1958 יצא הספר לאור באנגלית בחתימת "סרג'אן גולון". הספר תורגם ליותר מעשרים שפות והיה רב המכר הראשון של ההוצאה לאור הצעירה, "Hachette", אִתה החלו לעבוד בני הזוג. עם השנים הפכה הוצאה לאור זו לאחד מתאגידי התקשורת הגדולים בצרפת.
המוציא לאור שכנע את בני הזוג להכניס שינויים בכל ספר וספר שלהם בטענה שהדבר ישרת את המכירות. מעבר לזאת, המוציא לאור שינה פרטים נוספים בספרים מבלי לשאול את בני הזוג והשתמש בטכניקות שונות לטשטוש זהות הכותבים. מאוחר יותר השתמשה הוצאת הספרים בזהותם המטושטשת של הסופרים ובשינויים שהכניסה בספרים כאמתלה לנטילת זכויות היוצרים לעצמה. בשנת 1964 הופצו שני סרטים בבימויו של ברנאר בורדרי על פי סדרת הספרים. מישל מרסייה שיחקה את אנג'ליק לצד רובר אוסיין. עד לשנת 1968 הופצו עוד שלושה סרטים על פי סדרת ספריהם. הזוג גולון לא קיבל תמלוגים עבור הסרטים.
ארבעת ילדיהם של הזוג גולון נולדו בצרפת והמשפחה היגרה לעיירת הקיט האלפינית קראנס-מונטנה (Crans-Montana) שבשווייץ הצרפתית. בני הזוג המשיכו לכתוב את סדרת אנג'ליק והוציאו לאור גם ספר אומנות שהכיל את ציוריהם.
בשנות השישים, בעקבות התרבות הפרסומים על אודות השואה, שכנעה אן גולון את משפחתה להצטרף למפעל הציוני, ולמרות שלא היה למשפחה קשר לעם היהודי, הם עלו לישראל. אחרי העלייה לישראל, חלק מילדי המשפחה התגייר. הבן הצעיר במשפחה, שלימים התפרסם בתור הביוכימאי פייר גולובינוף וכסופר בעל שם העט דאוד חממי, היה ממארגני מבצע אסתר להעלאת שארית הפליטה מתימן. מלבד פייר, עוד שניים מילדי המשפחה פרסמו כתבים בתחומים שונים, ביניהם נדיה שעבדה חלק מספריה של גולון לקומיקס.
בשנת 1972 נסעו הזוג גולון לחבל קוויבק שבקנדה לצורך מחקר מקדים עבור ספר מסדרת אנג'ליק שתכננו לכתוב. סרז' נפטר בקוויבק ואן המשיכה את כתיבת סדרת אנג'ליק בעצמה. בשנת 1977 יצא לאור הספר Angélique et la démone (אנג'ליק ורוח המת) ואן גולון הוכרזה כסופרת הצרפתית החיה שתרגומי ספריה הם הנמכרים ביותר.
למרות ההצלחה הבינלאומית של ספריה, גולון קיבלה פחות ופחות תגמולים עבורם, באמתלות שונות, עד שההוצאה לאור הכריזה על עצמה כבעלת הזכויות הבלעדית על הספרים. ההוצאה חדלה גם את הפצת ספריה של גולון לשפות זרות, למעט שני הספרים הראשונים בסדרה, ובמשך עשר שנים מכרה את עותקיהם במחירים הולכים ועולים. במשך שנים אלו גם הוקרנו הסרטים שעובדו על פי הספרים פעמים רבות ברשתות טלוויזיה שונות. גולון מצאה שבממוצע מוקרן סרט אחד שלה בטלוויזיה פעם בחמישה עשר יום. הסרטים יצאו לאור גם ב-DVD.
בין השנים 1993 ל-2004 ניהלה גולון מאבק משפטי נגד הוצאת הספרים וזכתה בבלעדיות על זכויות היוצרים ובפיצויים על הלנת שכר. ההליך המשפטי רושש את גולון, שהגיעה לגיל 80, ומעריציהּ גיסו הון שאפשר את השלמתו. בזמן המאבק המשפטי בתהּ של גולון, נדיה, פרנסה אותה. נכון לשנת 2008, גולון עיבדה מחדש את ספרי הסדרה במטרה להסיר מהם את השינויים שהוכנסו על ידי הוצאת הספרים.
מירי לזר
מירי לזר (נולדה ב-4 ביוני 1985) היא במאית תיאטרון, מחזאית, דרמטורגית, מוזיקאית וכוריאוגרפית ישראלית.
קאהולואי
קאהולואי (באנגלית: Kahului) היא העיר הגדולה באי מאווי, נמצאת בצפון-מרכז האי מאווי, ולידה שוכן נמל תעופה בינלאומי קאולואי הנקרא על שמה של העיר.
מירי לזר
ביוגרפיה
לזר נולדה ב-1985 באשקלון לבית שלדבריה היה "ספוג במוזיקה". בילדותה ניגנה בפסנתר ואת לימודי התיכון סיימה במגמת תיאטרון בתיכון לאומנויות בעיר.
היא בעלת תואר ראשון בהצטיינות במסלול לתיאטרון-מחול בסמינר הקיבוצים מ-2009. ב-2013 נרשמה ללימודי תואר שני בתוכנית הבינתחומית לאומנויות באוניברסיטת תל אביב אותם סיימה כמצטיינת דיקאן. ב-2022 השלימה בנוסף גם לימודי הוראת בימוי בסמינר הקיבוצים.
בגיל 22 אובחנה לזר בסרטן השד והחלה בטיפולים שנמשכו שנתיים. לאחר שהחלימה מהמחלה העלתה, בשיתוף האגודה למלחמה בסרטן, את Distanz - מופע תיאטרון מחול בשילוב וידאו-ארט שעסק בזוויות שונות של ההתמודדות עם המחלה.
קריירה מקצועית
במהלך לימודיה בסמינר הקיבוצים הכירה לזר את היוצר והבמאי מאור זגורי ומאז 2009 שיתפו השניים פעולה פעמים רבות. בין היתר הייתה לזר אחראית לעיצוב פסקול ועריכה מוזיקלית לסרטיו של זגורי "בתולים" ו"טראפל", וכן לסדרה "זגורי אימפריה". לזר גם הייתה הכוריאוגרפית של הצגות רבות בבימויו של זגורי, ביניהן "אבסינט", "מישהו ימות בסוף", "המלט", "הומאז'", "נתתי לה חיי", "אושרי", "המחברת הגדולה", "שלג ויער", "הרדופים" ו"לשמור על הכדור".
ככוריאוגרפית ועורכת מוזיקלית עבדה לזר גם עם כמה מבמאי התיאטרון המובילים בישראל - אילן רונן (בהצגות "קרום", "לבד בברלין", "יחסים מסוכנים", "יהוא", "חשמלית ושמה תשוקה", "הסוחר מוונציה"), עמרי ניצן ("הילד חולם" ו"מקבת"), משה קפטן ("עלובי החיים" ו"המורדים" ) ואחרים.
ג'ובאני פלסטרינה
חייו
פלסטרינה נולד בעיר קטנה ליד רומא בשם פלסטרינה. משך קרוב לארבעים שנה הוא בילה ברומא, והשקיע את כל הכישרון והידע שלו בשירות בזיליקות חשובות – סן פייטרו, סן ג'ובאני אין לטרנו וסנטה מריה מג'ורה. כישרונו המוזיקלי התגלה מוקדם יחסית. כבר מגיל צעיר מאוד הוא שר במקהלה, ומגיל תשע-עשרה כיהן כנגן העוגב ומנהל המקהלה בקתדרלה בפלסטרינה (שגם העניקה לו את שמו). ב-1551 השתקע ברומא והתמנה לתפקיד מנהל מקהלת הילדים בקפלה ג'וליה סן פייטרו. ב-1554, במהלך כהונתו שם, פרסם את ספר המיסות הראשון שלו, שבו מוזכר האפיפיור יוליוס השלישי בתור פטרונו. ב-1555 התקבל פלסטרינה כחבר במקהלת האפיפיור בקפלה הסיסטינית, אך סולק ממנה מכיוון שהיה נשוי, כשהאפיפיור החדש החיל על המקהלה את תקנון הפרישות. פלסטרינה עבר לכהן כמנהל מוזיקלי בכנסיות אחרות ברומא. מ-1571 התמנה מחדש לתפקיד הקפלמייסטר (מנהל מוזיקלי) בקפלה ג'וליה סן פייטרו, ונשאר שם עד מותו.
פלסטרינה שימש כמלחין לדוגמה בכנסייה הקתולית בזכות כתיבתו המסודרת, השלווה והנקייה. לאחר התפלגות הזרם הפרוטסטנטי מהכנסייה באירופה, פותחו ז'אנרים חדשים התואמים את עקרונות הזרם (לדוגמה, הכוראל). כתגובה לכך, נדון נושא המוזיקה בוועידת טרנטו, על מנת למצוא תגובה הולמת. שם הוחלט בקרב מנהיגי הכנסייה הקתולית להשיב עטרה ליושנה, ולחדש את המוזיקה הדתית כפי שהייתה בתחילת ימי הביניים, בתקופת האפיפיור גרגוריוס הגדול. פלסטרינה נבחר לשמש נושא הדגל, ויצירותיו שימשו כמודל להלחנת מוזיקה קתולית.
פלסטרינה נחשב אחד מגדולי המלחינים של תקופת הרנסאנס. פסגת הישגיו היא המיסות שלו, שמספרן יותר ממאה. הבולטות בהן: "מיסה של האפיפיור מרצ'לו", "Assumpta est Maria" ואחרות. רוב המיסות של פלסטרינה מבוססות על שירה גריגוריאנית; לא פעם השתמש המלחין בבסיס השירה העממית.
מלבד מיסות כתב פלסטרינה יותר מ-180 מוטטים; אחד המוכרים מתוכם הוא "Stabat Mater".
פלסטרינה לא היה מלחין של מוזיקה כנסייתית דתית בלבד: הוא הלחין יותר ממאה מדריגלים חילוניים, שנושאם העיקרי היה אהבה, נושא אופייני לתקופתו.
ב-1551 יצא לאור ספר המדריגלים הראשון שלו וב-1584 יצא הספר השני.
מלחינים ותאורטיקנים ניתחו את יצירתו של פלסטרינה וניסחו את כללי הקונטרפונקט המשמשים עד היום כמערכת ההלחנה השלטת, "קונטרפונקט פלסטרינה".
הנצחה
קרחון פלסטרינה באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של ג'ובאני פלסטרינה.
קרחון מיקאדו
קרחון מיקאדו (באנגלית: Mikado Glacier) הוא קרחון בצפון האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
הקרחון ממוקם בצידו הצפונה של מצוק מאהלר.
הקרחון זורם לכיוון מערב - דרום-מערב ונשפך אל קרחון סאליבן, בסמוך למקום בו קרחון סאליבן נשפך אל קרחון גילברט.
גובהו של הקרחון 737 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
שמו של ההר נתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
ההר נקרא על שמה של האופרה "המיקאדו" מאת גילברט וסאליבן (שם הקרחון ניתן בו בעת שניתן שם לקרחון סאליבן - על שמו של המלחין האנגלי סר ארתור סאליבן - וקרחון גילברט - על שמו של הליבריתן (מחבר האופרות) האנגלי ויליאם שוונק גילברט שותפו של סאליבן); וזאת בדומה לאתרים סמוכים רבים באזור אשר נקראו על ידי הוועדה המייעצת על שמם של מלחינים ויצירות מוזיקליות.
קשר סיבתי עובדתי
דיני הנזיקין עוסקים בסיטואציה בה קיים מפגש בלתי רצוני בין שני צדדים, ובעקבותיו נגרם נזק לאחד מהצדדים. בהקשר זה עולה השאלה האם קיימת אחריות לצד הפוגע העלולה לחייבו בפיצוי הצד הנפגע. בטרם קביעת האחריות יש לבחון את שאלת הקשר הסיבתי בין ההתנהגות האסורה לנזק הנתבע.
הגדרת קשר סיבתי
הקשר הסיבתי הוא היחס של סיבה ומסובב בין שני מאורעות. המטרה של קביעת הקשר הסיבתי במשפט היא הטלת אחריות על אדם. יש לשאול מתי נחשבת התנהגותו של אדם כסיבה אחראית לנזק? הדרישה לקשר סיבתי קבועה בסעיף 64 לפקודת הנזיקין. הוראה זו פורשה ככוללת בחובה שתי דרישות: האחת לקשר סיבתי עובדתי והשנייה לקשר סיבתי משפטי. הקשר הסיבתי המשפטי נועד לבחון אלו מבין מכלול הנזקים שנגרמו עובדתית על ידי התנהגותו הרשלנית של הנתבע נופלים לתחום האחריות ואלו לא. מבחניו של הקשר הסיבתי המשפטי מבוססים בעיקרם על שיקולי מדיניות משפטית, וייעודם "לסנן" גורמים עובדתיים לנזק, אשר שיטת המשפט אינה חפצה להטיל אחריות בגינם.
הגדרת קשר סיבתי עובדתי
המחוקק קבע בסעיף 64, רישא: "אשם" הוא מעשהו או מחדלו של אדם, שהם עוולה לפי פקודה זו, או שהם עוולה כשיש בצדם נזק, או שהם התרשלות שהזיקה לעצמו, ורואים אדם כמי שגרם לנזק באשמו, אם היה האשם הסיבה או אחת הסיבות לנזק. מבחניו של הקשר הסיבתי העובדתי אינם מפורטים בפקודת הנזיקין. כל שנקבע הוא, כי אשמו של המזיק צריך שיהא "הסיבה או אחת הסיבות לנזק", כלומר - בהינתן אירוע פלוני ותוצאה פלונית יש לבחון האם האירוע היה הגורם או מן הגורמים לתוצאה.
המבחן הקלאסי – הסיבה בלעדיה אין (conditio sine qua non)
נקודת המוצא היא שהגורם העובדתי הוא הגורם ההכרחי לנזק ובלעדיו לא הייתה מתרחשת התוצאה המזיקה. המבחן מיושם במענה לשאלה האם היה הנזק מתרחש גם לולא אשמו של המזיק? על התובע להוכיח, על ידי מאזן ההסתברויות, שהאשם היה הגורם ההכרחי לנזק ושלולא הוא הנזק לא היה מתרחש. די בכך שרוב הסיכויים מלמדים על כך שהנזק לא היה נגרם. המבחן מופעל בצורה שונה אם מדובר במעשה (האם התוצאה הייתה מתרחשת לולא בוצע המעשה) או במחדל (האם התוצאה הייתה מתרחשת לו בוצע המעשה). כאשר התשובה לשאלות אלו היא שלילית הרי שהאשם הוא הגורם העובדתי ואחת הסיבות לנזק. בפרשת שיאון נגרם לנערה נזק חמור בבריכה לאחר שהופלה על ידי מדריכה במסגרת "מחויבות אישית" במד"א. מבחן 'הסיבה בלעדיה אין' יושם בה באופן הבא: " אלמלא התנהגותו הרשלנית של המדריך, לא היה נגרם הנזק שנגרם: המדריך הפיל את התובעת, גרם לאיבוד שיווי משקלה, ולנפילתה לפנים על ברכה שספגה מכה קשה. הנפילה גרמה לנפיחות זמנית בברך, כאבים בלתי פוסקים, פריקות חוזרות ונשנות וחוסר יציבות של הרגל אשר הביאה לנפילה ולפגיעה נוספת אוחרת". הבעייתיות במבחן 'הסיבה בלעדיה אין' מתעוררת משום שישנן סיטואציות מורכבות יותר, שבהתקיימותן לא יכול להינתן מענה לשאלת קיומו של קשר סיבתי עובדתי על ידי מציאת הגורם ההכרחי לאירוע הנזק. המכנה המשותף לסיטואציות אלה הוא "עמימות סיבתית".
ריבוי גורמים מספיקים Multiple Sufficient Causes
העמימות הסיבתית קיימת בכל ארבעת מרכיבי הסיטואציה הנזיקית: מזיק (הניזוק אינו יודע מי מבין ההתנהגויות העוולתיות גרמה לנזקו), ניזוק (לא ניתן לקבוע מי מהנושאים בנזק ניזוק על ידי ההתנהגות העוולתית ומי על ידי גורמים אחרים), גרימת הנזק (אין בידי הניזוק להוכיח על פי מאזן ההסתברויות כי התנהגותו העוולתית הנתונה של הנתבע היא שגרמה לנזק ולא אחר) וגודל הנזק (רק חלק מנזקו של הניזוק נגרם על ידי המעוול אך אין יודעים מהו חלק זה אל מול הגורמים האחרים, בין שהם עוולתיים ובין שלא). עמימות זו נובעת לרוב מסיטואציות שונות של ריבוי גורמים: משותפים, נוספים, מצטברים או חלופיים. סיטואציות אלו נגרמות בעיקר כאשר מס' מעוולים פועלים ביחד או בנפרד, כשהם פועלים בעת ובעונה אחת או בזה אחר זה, וגורמים לנזק אחד. הקושי מתעורר כאשר כל אחד מהמעוולים יכול היה להביא להיווצרות הנזק גם ללא פעולותיו של האחר. מבין אלו יש המגבירים את הנזק הראשוני, אחרים ה'בולעים' ומוחקים/מצמצמים את השפעתו של הנזק הראשוני על הניזוק (OVERTAKING CAUSE), וכאלו המבטלים/מנטרלים את פעולתו של המזיק הראשון (נחשבים כגורמים היפותטיים).
העקרונות הכללים בסוגיית יחוס האחריות והנזק במצבים של ריבוי מעוולים
הדרך ליישומן בפועל של עקרונות אלו, רצופה מכשולים במיוחד במקרים מורכבים אלו:
ריבוי גורמים – גרימה סימולטנית
מצב בו שני מעוולים גורמים לנזק אחד. אף אחד מהם אינו גורם הכרחי משום שהנזק היה נגרם בכל מקרה על ידי המעוול האחר. לדוגמה: שתי רשלנויות בכיבוי מדורות שכל אחת מהן גרמה עצמאית להתלקחות אש שהתפשטה ופגעה ברכוש התובע.
ריבוי גורמים – גרימה דו שלבית (בליעת נזק)
מצב בו ישנם שני גורמים הנפרדים זה מזה כשהאחרון גרם לנזק חמור יותר. ביהמ"ש נוהג לקבוע את חבות המזיקים בהתאם לשאלת האשם:
מזיק ראשון אשם, שני ללא אשם: כשנפגע אדם כתוצאה מרשלנותו של מזיק, והוא נפגע שוב לאחר מכן ולפני מתן פ"ד בפגיעה שנייה, שאינה תוצאת הפגיעה הראשונה אלא נובעת ממחלה או אירוע אחר שאין בגינו אחריות על מאן דהוא ("פגיעה בידי שמים" כלשונו של השופט זילברג), אין המזיק הראשון חייב לשאת בנזקים, שנגרמו כתוצאה מהפגיעה השנייה, שבגללה בלאו הכי נשלל מהניזוק כושר השתכרותו, זמנית או לצמיתות. כך הכריע ביהמ"ש בפרשת גבאי בה תבע עובד במפעל לעץ את מעסיקו בגין נזק גוף שנגרם כתוצאה משימוש במסור כשבשלב מאוחר יותר ובטרם מתן פ"ד, נגרם לו נזק חמור יותר כתוצאה ממחלה, שבלע את הנזק הראשון.
שני המזיקים אשמים: במקרה בו גם המזיק השני הוא בר חבות יש להבחין האם מדובר בנזק מתמשך או בנזק שהסתיים. אם הנזק הסתיים (כגון נזק לגוף או לרכוש) הרי שמעשהו של המזיק השני אינו משנה או מפחית מתוצאות מעשהו של המזיק הראשון. השני מוצא את הניזוק כמות שהוא, כשהוא כבר ניזוק על ידי הראשון. הוא רק מוסיף על הנזק שכבר נגרם לו, ויהיה אחראי רק לתוספת זו. אחריות המזיק הראשון קטנה רק אם המזיק השני הפחית את הנזק שגרם הראשון או קיצר את תקופתו. אך, אם מדובר בנזק מתמשך (כגון אובדן הכנסות הרכוש שניזוק או אובדן כושר השתכרות של מי שנפגע בגופו), הנזק של המזיק השני מצטרף לנזק של המזיק הראשון שעה שזה ממשיך להתרחש ולהצטבר. מבחינה משפטית טהורה המזיק השני מנע מהניזוק לתבוע את המזיק הראשון ולכן יש לחייב את המזיק השני לבדו בגין הנזק כולו. בפרשת חננשוילי נדון מקרה בו נהג נפגע בתאונה עצמית ראשונה, בגינה נגרמו לו 28 אחוזי נכות. בתאונה אוחרת הנהג נהרג, והתעוררה השאלה מי ישלם בעבור הנזק שנגרם לאחר התאונה השנייה. ביהמ"ש קבע שהמזיק השני ישא במלוא הנזק מכיוון שגרם לאובדן זכות התביעה בגין התאונה הראשונה. ואולם אפשר כי מבחינת המדיניות הרצויה עדיף פתרון אחר, פרגמאטי, המטיל את האחריות על שני המזיקים ונותן הגנה טובה יותר לניזוק (הושאר בצ"ע).
מזיק ראשון ללא אשם, שני אשם: במישור העקרוני המזיק שהוסיף והחמיר נזק קיים, יחויב בפיצוי רק על החלק מהנזק הסופי שהוחמר ברשלנותו:
THE DEFENDANT OF COURSE IS LIABLE ONLY FOR THE EXTENT TO WHICH THE" DEFENDANT'S CONDUCT HAS RESULTED IN AN AGGRAVATION OF THE PRE-EXISTING CONDITION, AND NOT FOR THE CONDITION AS IT WAS…".
ואולם, בפרשת נגר התעוררה השאלה מה הדין במקרה בו רשלנותו של המזיק השני גרמה לנזק ראייתי שאיננו מאפשר לניזוק להוכיח את היקף הנזק המאוחר שנגרם. באותו מקרה דובר בחולה שעבר שני ניתוחים, כשהניתוח השני הוא תולדה של רשלנות הרופא במהלך הניתוח הראשון. כתוצאה מהניתוחים סבל החולה מנזק נפשי, כאשר לא ניתן היה להפריד בין החלק שנגרם בשל הניתוח הראשון (גורם בלי אשם), לבין החלק שנגרם בשל הניתוח השני. ביהמ"ש קבע שבמקרים אלו יועבר נטל ההוכחה אל המזיק המאוחר, במידה ולא יעמוד בנטל, ייוחס לו כל הנזק (להלן בפרק הפתרונות).
ריבוי גורמים - אחריות קיבוצית?
הטלת אחריות קיבוצית פירושה חיובו של כל מי שמשתייך לקבוצה, אליה משתייך מעוול "אלמוני" לשאת בנזקיו של הניזוק. הכוונה היא למקרים בהם אין ביכולתו של הניזוק להוכיח: כי התנהגותו של המזיק היא בת אשם; כי התנהגות המזיק גרמה עובדתית לנזק; או את שני הגורמים הללו גם יחד, אך הוא יכול להצביע על קבוצת אנשים אשר אחד או יותר מתוכה, אך לא כל המשתייכים אליה, גרמו לנזקיו.
עמדת הפסיקה הישראלית: הפסיקה בישראל דחתה עד כה את רעיון האחריות הקיבוצית, בנימוק שאין לוותר על דרישת האשם האישי בדיני הנזיקין. במקביל, בפרשות שונות, הוגמשה באופן משמעותי הדרישה להוכיח סיבתיות עובדתית על פי מאזן הסתברויות. בנוסף, בפרשת עמיר נתבעו מספר גורמים שהיו מעורבים בבניית מבנה שהתמוטט, מבלי שניתן היה לקבוע מיהו הגורם הרשלן. השופטת נתניהו באמירת אגב, הביעה הדעה שאין לשלול התפתחות עתידית בפסיקה הישראלית, שבהתקיים נסיבות המצביעות בבירור על מעשה רשלני כשהתובע אינו מסוגל לזהות את האחראי המסוים לו, יעבור נטל ההוכחה לכל אחד מקבוצת האנשים שהנסיבות מצביעות עליו כעל האחראי האפשרי, להראות שאיננו אשם. אפשר היה להציע הצעה מתונה יותר, לפיה יועבר נטל ההוכחה כשיש אשם בכל אחד מהגורמים אבל לא יודע התרשלות מי מהם גרמה לנזק. הגם שסיטואציה זו טרם הוכרעה בפסיקה, בחרה נתניהו להתייחס למקרה קיצוני יותר בו תתאפשר העברת נטל ההוכחה על אף שייתכן שחלק מחברי הקבוצה כלל לא התרשלו.
מקרים העשויים להתאים להטלת אחריות קיבוצית
הוכח אשמו של הנתבע, אך לא הוכח כי הוא שגרם לנזק; עם זאת, ידועה קבוצת אנשים שעמה הוא נמנה, אשר מישהו מתוכה גרם לנזק באשמו. שתי סיטואציות אפשריות למקרה מסוג זה:
לא הוכח אשם:
הוכח כי הנתבע גרם לנזק, אך לא הוכח אשמו; עם זאת, ידועה קבוצת-אנשים שעמה הוא נמנה, אשר מישהו מתוכה גרם לנזק באשמו. אלו מקרים בהם יש שני נתבעים או יותר, אשר גרמו עובדתית לנזק אולם רק אחד מהם היה אשם בגרימתו ולא ניתן לקבוע זהותו. בפרשת פינס נקבע כי יש להבדיל בין ארבעה מצבים:
לא הוכח קשר סיבתי ולא הוכח אשם:
האם ראוי להכיר בעקרון האחריות הקיבוצית במשפט הישראלי?
אומנם, עקרון האחריות הקיבוצית מהווה סטייה מסוימת מהרעיון, שאשם אישי הוא תנאי לאחריות נזיקית. אולם, הכרה בו, לפחות בקבוצת המקרים הראשונה ובמקרים מסוימים הנמנים עם שתי הקבוצות האחרות, עולה בקנה אחד עם המטרות שדיני הנזיקין שואפים להגשים, אפילו אם אינה תואמת באופן מלא את הכללים הקיימים במשפט הנזיקין הפוזיטיבי.
ריבוי גורמים – זכאות קיבוצית?
מקרה ה"ראי" של אחריות קיבוצית. מצב בו ידועה זהות המעוול, ידועה קבוצת בני-אדם שעמה נמנה, או נמנים, הניזוקים, אך לא ידועה זהותם המדויקת. למעשה, ההתנהגות העוולתית גורמת נזק הנגרם גם על ידי גורמים אחרים (למשל סביבתיים) ואין יודעים מי מהנושאים בנזק ניזוק על ידי ההתנהגות העוולתית ומי ניזוק על ידי הגורמים האחרים. לדוגמה: מקרה של מעוול המזהם את סביבתו ומגדיל שכיחותה של מחלה הקיימת גם בהיעדר זיהום. במקרה כזה לא ניתן לקבוע מי מהחולים לקה במחלה עקב הזיהום ומי היה לוקה בה ממילא.
פתרונות אפשריים
כפי שראינו לעיל המבחן הקלאסי של 'גורם שבלעדיו אין' אינו מאפשר בכל המקרים הטלת האחריות בנזיקין (הכפופה גם לשיקולים של סיבתיות משפטית). די במקרה של מזיקים במשותף, המקרה הפשוט מבין הסיטואציות השונות של ריבוי גורמים מספיקים, כדי להמחיש, כי מבחן זה עלול להביא לדרך ללא מוצא: כל אחד מהגורמים יכול לטעון כי אלמלא מעשהו של האחר לא היה האירוע המזיק קורה, ובכך לנסות לגולל את האחריות מעצמו. הנפגע ייצא אז וידיו על ראשו. הדבר הביא פוסקים ומלומדים לחפש פתרונות אחרים, בין ברמה הרעיונית ובין בדרכים פרגמטיות כדי לענות על חסר זה:
המבחן האופציונלי – מבחן הדיוּת
מבחן הדיות מהווה חלופה אפשרית למבחן הקלאסי ('גורם בלעדיו אין') והושאר בצריך עיון בפרשת ועקנין: המבחן קובע כי אשמו של אדם הוא הגורם העובדתי של מאורע מסוים אם הוא הכרחי או היה הכרחי ללוא היה בנמצא מכלול גורמים בלתי תלוי אחר, שהיה בו לבדו כדי להביא לידי אותה התוצאה. כלומר, הכרחיותו של גורם מסוים איננה המבחן היחיד, במקומו עשויה לבוא דיוּתו (sufficiency) של האשם להביא לידי הנזק כגורם הכרחי במכלול הגורמים העובדתיים.
לדוגמה: במקרה שאדם סובל מנזק כתוצאה מתאונת דרכים שמנעה ממנו להגיע במכוניתו ליעדו בזמן, כשברור שממילא לא היה מגיע בזמן בשל פגם במכונית שנבע מרשלנותו של יצרן המכוניות (סיבתיות חלופית) הרי שהנזק היה קורה גם ללא הפגם וכביכול לפי המבחן הקלאסי אנו אמורים לפטור את שניהם. במצב שכזה נטיל עליהם את האחריות מכוח מבחן 'הדיות'.
פתרונות המיושמים בפסיקה
דיני הסיבתיות המסורתיים מטילים על התובע את הנטל להוכיח את קיומו של קשר סיבתי על פי מאזן ההסתברויות. על התובע להוכיח בהסתברות של לפחות 51% את טענותיו. משהוכחה הסתברות זו זכאי התובע למלוא נזקו. כאשר ההסתברות נמוכה יותר אין התובע עומד בנטל הוכחתו של הקשר הסיבתי ודין תביעתו להידחות. הכלל המסורתי הוא אפוא כלל של "הכול או לא כלום". ואולם, בפרשת פתאח, בה תבע חולה את רופאיו בטענה שאופן הטיפול הוביל לאובדן סיכויי החלמה בשיעור של 30 אחוזים, החיל ביהמ"ש הלכה חדשה שמשמעותה המעשית היא החלפת תפיסה מסורתית זו בגישה של אחריות יחסית הנקבעת לא על פי גרימה בפועל ex post אלא על פי הסיכון ex ante שיצר הנתבע בהתרשלותו. באופן נקודתי, קבע השופט לוין כי רשלנות הרופאים שהובילה לאובדן סיכוי החלמה היא בגדר מושא אינדיבידואלי של נזק בר-פיצוי. הניזוק זכאי לפיצויים בגינו על-פי שיעור אובדן הסיכוי, גם אם שיעור זה נמוך מ-50%. לכאורה, מדובר בדוקטרינה המוגבלת לתחום הרפואי ולמצבים מסוימים של 'אובדן סיכויי החלמה' אך לא כך הם הדברים לאשורם. אובדן סיכויים שלא להינזק אינו מאפיין אך ורק את מצבי הטיפול הרפואי הרשלני. קיימים אינספור מצבים שבהם ניתן להעלות טענה של "איבדתי סיכוי לא להינזק". משמעויות המעבר משיטה סיבתית של "הכול או לא כלום" לשיטה יחסית הן מרחיקות-לכת. אמנם, מבחינת נטל האחריות הכולל קיים בשיטה היחסית "איזון פנימי" – היא נותנת לתובע המצוי מתחת לרף ה-51% ונוטלת מהתובע המצוי מעל לרף זה – אך אפשר בהחלט שהנתינה תהיה גדולה משמעותית מהנטילה או ההפך, ונטל האחריות הכולל ישתנה מהותית כמו גם הקצאת הסיכונים בין מזיקים לניזוקים.
העברת נטל ההוכחה
השימוש בהעברת נטל השכנוע נעשה בעיקר בסיטואציות של רשלנות רפואית, כאשר הנתבע גורם לתובע "נזק ראייתי". נזק ראייתי המאפשר העברת נטל ההוכחה הוא "נזק ראייתי דיוני". למשל מצב שבו המזיק נמנע מלבצע בניזוקה בדיקה מתבקשת, אשר הייתה יכולה לתת תשובה לשאלה, אם בעת ביצועה הייתה שרויה כבר בתהליך שהסב לה את הנזק. משנמנע המזיק מלבצע את הבדיקה, גרם בכך נזק ראייתי והועבר אליו הנטל לשכנע שבאותו שלב, בו נמנע מלבצע את הבדיקה, הניזוקה לא הייתה שרויה עדיין בתהליך האמור. כלומר, אם קיימת מחלוקת לגבי עובדות אשר היה ניתן להוכיחן לולא התרשלות הנתבע - תקבענה העובדות כטענת התובע, אלא אם ישכנע הנתבע שהעובדות הן כטענתו. פתרון זה נועד לפתור את בעיית העמימות הסיבתית - על הנתבע להוכיח העדרה של הסיבתיות העובדתית באשר לגורם הלוטה בעמימות. הנתבע יצטרך להראות על פי מאזן ההסתברויות, ולפי ההקשר, כי לא התנהגותו העוולתית אלא התנהגות עוולתית של אחר בקבוצת "החשודים" היא זו שגרמה לנזק; כי הנזק לא נגרם על ידי התנהגותו העוולתית, או להצביע על חלקו בנזק תוך בידולו מחלקי הנזק שגרמו אחרים. העברת נטל זו נעשית באמצעים שונים, אם תוך שימוש בכלים סטטוטוריים כמו הכלל "הדבר מדבר בעדו", ואם באמצעות חזקות שיפוטיות כמו החזקה המעבירה אל הנתבע הרפואי את נטל שלילת הקשר הסיבתי במקרים של אי הצגת רישום רפואי מתאים. העיקרון שביסוד העברת נטל השכנוע התרחב בפסיקה אף מעבר לקונטקסט הרפואי. בפרשת סרן יואב, קבע ביהמ"ש שבדיקה רשלנית שביצעה המדינה ברכב שנפגע כתוצאה מירי גרמה לנזק ראייתי ומנעה מהתובע את האפשרות להוכיח כי הרכב נפגע מקליע צה"לי ועל כן העביר את נטל ההוכחה למדינה להראות שהפגיעה נבעה מגורם אחר. פתרון העברת הנטל משמר את התפיסה המסורתית של "הכל או לא כלום" (הנזק נגרם או לא נגרם על ידי המזיק).
הגמשת הראיות שבהן ניתן לעשות שימוש
"דרגת ההוכחה הנדרשת לביסוס מחקרים רפואיים שונה מדרגת ההוכחה הנדרשת במשפט האזרחי" - במצבים בהם הוכחת הקשר הסיבתי נסמכת ברובה על חוות דעת מומחים וראיות מדעיות ומתעורר קושי מדעי להוכיח את הקשר בין הגורם המזיק למחלה, קבע ביהמ"ש העליון כי לא ניתן להמתין תמיד להתפתחויות בעולם המדע, כי חוסר במחקרים מדעיים מבוססים לא יותיר את הניזוק ללא פיצוי ועל כן יש להגיע למסקנה המשפטית באמצעות המודל האינדוקטיבי המגלם את ניסיון החיים והשכל הישר. כך, בפרשת קרישוב, פסק ביהמ"ש פיצוי לעובד מפעל שחלה בסרטן הלימפה, שלטענתו נבע מחשיפה מתמשכת לאסבסט, על אף שלא הוכח הקשר המדעי בין השניים.
הצעת הקודיפיקציה
סעיף 439(ב) לקודקס קובע כי "התנהגות עוולתית תיחשב כגורם העובדתי לנזק אם בלעדיה לא היה הנזק נגרם". בהוראה זו בא לידי ביטוי מבחן היסוד לסיבתיות עובדתית – מבחן הסיבה שבלעדיה אין - המפורש מתוך סעיף 64 בפקודת הנזיקין. כאמור קיימת שורה ארוכה של מצבים שבהם הנטל שמטיל מבחן זה על התובע – להוכיח על פי מאזן ההסתברויות שהתנהגותו העוולתית של הנתבע הייתה גורם הכרחי לנזקו – אינו מניב תוצאות רצויות. סעיף 439(ב) מתייחס למצב אחד כזה בלבד: מצב שבו נגרם נזק נתון על ידי יותר ממעוול אחד, וקובע כי "אם נגרם נזק על ידי יותר מהתנהגות עוולתית אחת, יראו כל אחת מהן כגורם עובדתי". מטרת ההוראה היא לסייע לניזוק במצבים הלא שכיחים שבהם נגרם נזק נתון שלו על ידי שני מעוולים או יותר ללא תלות בין העוולות, כשכל גורם הוא גורם "מספיק" לנזק. הגרימה המשותפת יכול שתהיה סימולטנית או "דו שלבית" (בליעת הנזק). מבחן הסיבה בלעדיה אין אינו נותן מענה ראוי למצבים אלה ומביא לכך שהניזוק "נופל בין הכיסאות" דווקא בשל היותו קרבן לשתי עוולות או יותר. ההוראה שבסעיף 349 (ב) פוטרת קושי זה על ידי הנהגת מבחן של דיות שלפיו במצבים אלה ייחשב גם גורם "מספיק" לנזק כגורם עובדתי. מבחן זה מאפשר שיימצאו אחראים יחדיו לנזק שני המעוולים שגרמו לו סימולטנית, ויוצר במקרים המתאימים אפשרות להטיל אחריות הן על המעוול שגרם לנזק ראשון על אף שהוא נבלע בנזק מאוחר, והן על המעוול שגרם לנזק המאוחר.
מבט לעתיד
כאמור, סעיף 439(ב) בקודקס מתייחס רק למצב שבו נגרם נזק נתון על ידי יותר ממעוול אחד. לאור מגוון הבעיות העולות מיישומו של מבחן הסיבה שבלעדיה אין, מתעוררת השאלה האם יש מקום להסדיר בקודקס מצבים נוספים של סטייה ממבחן זה, מתי שאינו נותן מענה ראוי לקושי שבו נתקל הניזוק כשהתנהגותו העוולתית של הנתבע איננה גורם הכרחי לנזקו, או כשאין בידו להרים את נטל מאזן ההסתברויות לעניין זה. י גלעד במאמרו, גורס כי היכולת להסדיר סוגיות אלו באמצעות חקיקה בצורה ראויה היא מוגבלת ביותר. זאת משום שהמבחנים המיושמים בפסיקה מעוררים קשת של שאלות שטרם ניתן עליהן מענה ברור, מה גם ששאלות אלו משתנות בהתאם לעמימות הסיבתית שנוצרה בסיטואציה קונקרטית ועל כן קשה להכניסם אל מסגרת נורמטיבית אחת. לשיטתו, סוגיות אלו מצריכות קודם לחקיקה דיון וליבון יסודיים בפסיקה. גם בשיטות משפט אחרות אין ניסיון להתמודדות כוללת דרך החקיקה עם בעיות העמימות הסיבתית. בריסטייטמנט השלישי לצד ההסדר של האחריות המשותפת במקרה של גרימה סימולטנית (סעיף 27) מצוי בו רק הסדר אחד נוסף (סעיף 28) החורג מהדרישה המסורתית מהתובע להוכיח כי הנתבע היה גורם הכרחי לנזקו. סעיף 28 קובע שכאשר קיימת קבוצת נתבעים ואין יודעים איזו מההתנהגויות העוולתיות גרמה לנזק – נטל הוכחה לעניין הסיבתיות העובדתית עובר אל שכמי הנתבעים כך שכולם אחראיים יחד ולחוד למלוא הנזק. המשפט האנגלי אימץ במסגרת הפסיקה פתרון אחר - אחריות יחסית. בשני מקרים בהם עובד נחשף לאסבסט אצל כמה מעסיקים ולא היה ניתן לקבוע אצל מי מהם פרצה אצלו מחלת הסרטן, הוטלה על כל מעביד אחריות חלקית בשיעור החשיפה היחסית ולא אחריות יחד ולחוד על מלוא הנזק. פתרון זה אומץ גם בעקרונות האירופאיים המחילים אותו גם במקרים של זכאות קולקטיבית. ניתן לאמץ הסדר מסוג זה גם בקודקס, אשר יותיר לביהמ"ש את הבחירה בין פתרון של העברת הנטל לבין פתרון של אחריות יחסית. פתרון אפשרי אחר, השנוי במחלוקת בקרב המלומדים, הוא שניתן לפתור חלק מהבעיות העמימות הסיבתית באמצעות פיתוח עילה עצמאית בעוולת הרשלנות, המטילה אחריות בשל גרימת נזק ראייתי בפן המהותי-נזיקי (להבדיל מנזק ראייתי בפן הדיוני המאפשר את העברת נטל ההוכחה - לעיל). לפי דוקטרינה זו שפותחה על ידי המלומדים פורת ושטיין, עומדת לתובע עילת תביעה נזיקית כאשר נשללת ממנו במעשה עוולה היכולת להוכיח את מרכיבי עילת תביעתו כלפי אדם שגרם לו נזק. המדובר בראש נזק עצמאי הנבדל מהנזק הישיר שסבל הניזוק, ואשר משקף את שוויה של הזכות למידע שנשללה ממנו. המחלוקת נסובה סביב גבולותיה וערכה המוסף של דוקטרינה זו.
מבט ביקורתי: קשר סיבתי עובדתי במשפט העברי
ההלכה בוחנת את סוגיית הקשר הסיבתי בשני מוקדים עיקריים:
גרימה ישירה מול גרימה עקיפה
המשפט העברי מבחין באופן בולט בין גרימה ישירה לנזק לבין דרכי גרימה עקיפות, אותן הוא מגדיר בקטגוריות שונות שהבולטות בהן הן גרמא וגרמי. בקטגוריות אלו הוא אף נוטה להימנע מחיוב פיצוי ומסתפק לעיתים בסנקציה מוסרית או אלוהית ("חייב בדיני שמיים"). הפסיקה הישראלית, כפי שראינו לעיל, בוחנת את שאלת עמימות הסיבתיות דרך מקרים בעיתיים של ריבוי גורמים וקושי במציאת הגורם ההכרחי וממעטת לעסוק בסוגיה חשובה זו.
ריבוי גורמים
סיטואציות נוספות של עמימות סיבתית מובאות בהקשר זה. לדוגמה: "שור שדחף בהמה לתוך הבור ומתה, אם מועד הוא בעל הבור משלם מחצה ובעל השור מחצה...וכן המניח אבן על פי הבור ובא השור ונתקל בה ונפל לבור ומת, המניח את האבן משלם מחצה ובעל הבור מחצה". כאן ברור שהנזק נגרם על ידי שני הגורמים - "מעוולים יחדיו", אך ישנם מקרים של ספק עובדתי כגון: "שור שנגח את הפרה ונמצא עוברה בצידה ואין ידוע אם עד שלא נגחה ילדה אם משנגחה ילדה". הפתרון ההלכתי במקרים אלו נתון במחלוקת בין גישת "ממון המוטל בספק יחלוקו" (סומכוס) לבין גישת "המוציא מחבירו עליו הראיה"(חכמים) המניחה את נטל ההוכחה על כתפי הניזוק.
מקורות
פסקי דין
משפט עברי
חקיקה
ג'יבוטי
רפובליקת ג'יבוטי (בערבית: جمهورية جيبوتي, בצרפתית: République de Djibouti) היא מדינה בקרן אפריקה שבמזרח אפריקה. בג'יבוטי נמצא הצד הדרום-מערבי של מצר באב אל מנדב שבצדו הצפון-מזרחי, במרחק של 28 קילומטרים, נמצאת תימן בחצי האי ערב. המצר מקשר בין מפרץ עדן לים סוף. ג'יבוטי גובלת באריתריאה בצפון, באתיופיה במערב ובדרום ובסומליה בדרום-מזרח.
רוב תושבי ג'יבוטי הם מוסלמים, והיא אף חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
היסטוריה
רפובליקת ג'יבוטי קיבלה עצמאות מצרפת ב-27 ביוני 1977. לפני כן, היא נקראה סומלילנד הצרפתית (נקראה גם "הטריטוריה הצרפתית של העפרים והאיסאים"), שנוצרה בחציה הראשון של המאה ה-19, בגלל התעניינותם של הצרפתים בקרן אפריקה.
ההיסטוריה של ג'יבוטי מתחילה לפני אלפי שנים, בזמן שהשבטים הג'יבוטים סחרו בעורות בתמורה לבשמים ולתבלינים של מצרים העתיקה, סין והודו. בעקבות הקשרים ההדוקים של ג'יבוטי עם חצי האי ערב במשך כאלף שנה, השבטים הסומלים והעפרים באזור היו בין הראשונים באפריקה שקיבלו על עצמם את האסלאם. ג'יבוטי היא מדינה אסלאמית המשתתפת באופן קבוע במאמצים האסלאמיים וכמו כן בפגישות הערביות.
ב-2008 נפתח סכסוך גבול בין אריתריאה לג'יבוטי על שטח אדמה קטן בגבול ביניהן.
פוליטיקה
הנשיא, איסמאעיל עומאר גואלה הוא הדמות הדומיננטית בפוליטיקה המקומית ומהווה ראש המדינה. ממשלתו נתמכת על ידי שבטים סומלים שונים. גואלה נבחר לראשונה בשנת 1999. לאחר שש שנים הוא נבחר על ידי 100% מהקולות, כאשר אחוז ההצבעה עמד על כ-79%. בשנת 2011 אזרחים רבים השתתפו במחאות כחלק מגל האביב הערבי. באותה השנה התקיימו בחירות, כאשר אחוז ההצבעה עמד על כ-75%. בבחירות אלו ניצח שוב עומאר גואלה עם רוב של כ-80%. אף על פי שגורמי אופוזיציה החרימו את בחירות אלו, משקיפים בינלאומיים מהאיחוד האפריקאי תיארו את הבחירות כחופשיות והוגנות.
השיטה המשפטית בג'יבוטי מבוססת על שילוב של המשפט הקונטיננטלי, המסורת המשפטית המקומית והשריעה.
יחסי חוץ
ג'יבוטי מקיימת קשרים הדוקים עם ממשלות סומליה, אתיופיה, צרפת וארצות הברית, בין היתר בשל מיקומה האסטרטגי. היחסים עם אריתריאה מתוחים בשל סכסוכים טריטוריאליים. לאחר שאריתריאה הכריזה עצמאות, ג'יבוטי הפכה למוצא הים של אתיופיה.
ב-2001 חכרה ארצות הברית מג'יבוטי בסיס צבאי סמוך לנמל התעופה הבינלאומי אמבולי. הבסיס האמריקאי הקבוע היחיד על אדמת אפריקה משמש בין השאר למלחמה בטרור בסומליה ותימן.
מאז תחילת העשור הראשון של המאה ה-21, השלטון חיזק את הקשרים עם סין ואף הוקם בה בסיס חיל הים הסיני הראשון מחוץ למדינה.
לג'יבוטי אין יחסים רשמיים עם ישראל, אך נשיא ג'יבוטי הודה כי מתקיימים יחסים לא רשמיים במסגרתם נכנסים אנשי עסקים ישראלים למדינה, ואזרחים ג'יבוטיים נכנסים לישראל. על פי הפרסומים ישנן הסכמות לא רשמיות בין המדינות בנוגע לעגינת אוניות ישראליות בנמל המדינה, ומעבר מטוסים בשטחיה האוויריים.
זכויות אדם
נכון לשנת 2011, המדינה מוגדרת כלא חופשית. הארגון עיתונאים ללא גבולות נוהג לדווח על אלימות של המשטרה המקומית כלפי עצירים.
כלכלה
שני שלישים מתושביה חיים בעיר הבירה – ג'יבוטי, והשאר בעיקר נוודים ורועי צאן המפוזרים במדינה. מרבית המדינה היא מדבר שהגשם בו נדיר, דבר המגביל את גידול הפירות והירקות, ולכן מרבית המזון מיובא. ג'יבוטי מספקת שירותים כנתיב מעבר בינלאומי (למשל לספינות) וכמרכז תדלוק באזור כולו. בג'יבוטי קיימים מעט אוצרות טבע ותעשייה זעירה. שיעור האבטלה במדינה עומד על כ-50% ומהווה בעיה קשה.
לעומת בעיית האבטלה, בעקבות הקשר החזק בין הפרנק הג'יבוטי לדולר האמריקני, האינפלציה איננה מהווה בעיה של ממש. תוצאת הלוואי של הצמדה זו היא ערכו המלאכותי הגבוה של הפרנק הג'יבוטי המזיק למאזן התשלומים של המדינה. בשל הגורמים הללו, וכדי לאזן ולפתח את המדינה מבחינה כלכלית, ג'יבוטי תלויה עד מאוד בסיוע ממדינות אחרות.
במהלך 7 השנים האחרונות ירדה הצריכה לנפש בג'יבוטי בכ-35% בעקבות המיתון הכלכלי, מלחמת האזרחים שפקדה את האזור וקצב גידול מהיר של האוכלוסייה (כולל מהגרים ופליטים רבים). בעקבות ריבוי הקשיים הכלכליים, הממשלה נכנסה לחובות כספיים למלווים חיצוניים וכיום היא נאבקת בחיפוש אחר תורמים. בשל חיזוק קשריה של המדינה עם סין, המדינה נהנית מהשקעות בכלכלתה ופרויקטי פיתוח כדוגמת הנחת מסילת רכבת.
גאוגרפיה
ג'יבוטי נמצאת במזרח אפריקה. היא גובלת באריתריאה בצפון, בצפון-מערב עד דרום היא מוקפת באתיופיה ובדרום-מזרח – בסומליה. שטחה הוא 23,000 קמ"ר, אחת הקטנות במדינות אפריקה. במרכזה נמצא מפרץ טאג'ורה שמתחבר למפרץ עדן, שניהם בים סוף. לחופו של מפרץ טאג'ורה שוכנות הבירה ג'יבוטי, הערים טאג'ורה, אובוק וערים נוספות. במרכז המפרץ שוכן האי מוצ'ה.
במרכז המדינה, 10 ק"מ מערבית למפרץ טאג'ורה, בעמק מכותר הרים גבוהים נמצא אגם עסל, ומצפון לו עוד כמה אגמים קטנים. בדרום מערב המדינה, 130 ק"מ מדרום מערב לבירה, שוכן האגם הגדול במדינה, אגם אַבְּהֶה, חציו המערבי בתחומי אתיופיה.
הפסגה הגבוהה ביותר במדינה היא הר מוסה עלי, שרומו 2,063 מטרים מעל פני הים, הנמצא בצפון המדינה, בסמוך לגבול עם אתיופיה. במדינה עוד מספר פסגות הגבוהות מ-1,500 מ'. גם דרום המדינה בגבול אתיופיה הוא אזור גבוה מאוד.
ג'יבוטי היא ארץ מדברית. האקלים בג'יבוטי נע בין צחיח חם לצחיח למחצה חם. טמפרטורות המכסימום הממוצעות בעיר הבירה נעות בין 28 מעלות בינואר ל-40 ביולי.
דמוגרפיה
שיעור הילודה בג'יבוטי עמד על 2.6 לידות ל-100 נשים (2020) לפי אתר הבנק העולמי, לאחר ירידה משמעותית בעשרים השנה האחרונות.
שתי הקבוצות האתניות העיקריות הן בני שבט עיסה, המשתייכים לעם הסומלי, ובני עפר, עם השוכן גם באתיופיה ובאריתראה. כ-60% מהתושבים הם ממוצא סומלי, כ-35% הם מעם העפר, והיתר, כ-5%, הם אתיופים, ערבים, בעיקר תימנים, או אירופים – בעיקר צרפתים ואיטלקים.
כ-94% מתושבי ג'יבוטי הם מוסלמים סונים, והיתר נוצרים. הפולחן הדתי הרווח משלב אמונות מקומיות שקדמו לאסלאם.
השפות הרשמיות הן צרפתית, שפת החינוך והמנהל, וערבית. נוסף להן מדברים בניב איסה של סומלית ובשפה העפרית, שתיהן שפות כושיות.
אמנה בדבר כלי נשק קונבנציונליים מסוימים
אמנה בדבר כלי נשק קונבנציונליים מסוימים (באנגלית: Convention on Certain Conventional Weapons; ראשי תיבות: CCW או CCWC) היא אמנה של האומות המאוחדות אשר סוכמה בז'נבה ב-10 באוקטובר 1980 ונכנסה לתוקף בחודש דצמבר 1983, במטרה לאסור או להגביל את השימוש בסוגים מסוימים של נשק קונבנציונלי הנחשבים כפוגעניים במיוחד, או שהשפעתם אינה מבחינה בין אזרח ללוחם.
שמה המלא של האמנה הוא "אמנה בדבר איסורים והגבלות על השימוש בכלי נשק קונבנציונליים מסוימים העשויים להיחשב כבעלי פגיעה קשה במיוחד או השפעות חסרות הבחנה" והיא נספח לאמנות ז'נבה שנחתמו ב-12 באוגוסט 1949.
אימוץ האמנה וכניסתה לתוקף
האמנה כוללת סדרה של פרוטוקולים אשר ניסוחם אומץ לראשונה ב-10 באוקטובר 1980 בז'נבה ואשר נכנסו לתוקף ב-2 בדצמבר 1983. נכון לפברואר 2008 חתמו על האמנה 106 מדינות. חלק מן המדינות התחייבו ליישם רק שניים מן הפרוטוקולים (המספר המינימלי הנדרש לצורך חתימה על האמנה).
הפרוטוקול השני תוקן בשנת 1996 באופן המרחיב את היקפו, והתיקון נכנס לתוקף ב-3 בדצמבר 1998. נכון ל-15 ביוני 2000 חתמו 50 מדינות על הפרוטוקול המתוקן. הפרוטוקול הרביעי נכנס לתוקף ב-30 ביולי 1998 ונכון ל-15 ביוני 2000 חתמו עליו 49 מדינות.
מדינת ישראל חתמה על האמנה, למעט הפרוטוקול השלישי העוסק בנשק תבערה והיא נכנסה לתוקף לגביה ב-22 בספטמבר 1995.
תוכן האמנה
נושאי חמשת פרוטוקולי האמנה הם:
הפרוטוקול השלישי
הפרוטוקול השלישי נחתם בז'נבה ב-10 באוקטובר 1980 ומתייחס לשימוש צבאי בנשק תבערה.
סעיף 1 לפרוטוקול מגדיר "נשק תבערה" כ"כל נשק או תחמושת המתוכנן בעיקר כדי להצית אש או לגרום לכוויות לאנשים באמצעות להבה, חום, או צירוף שלהם, הנוצר על ידי תהליך כימי של חומר המובא אל המטרה".
סעיף 2 לפרוטוקול מטיל איסור מוחלט, בכל הנסיבות, על שימוש בנשק תבערה נגד מטרות אזרחיות.
האמנה אף אוסרת על שימוש בפצצות תבערה המוטלות מן האוויר על מטרות צבאיות הנמצאות בתוך ריכוזי אוכלוסייה אזרחית. האמנה אוסרת אף על שימוש בנשק תבערה שאינו מוטל מן האוויר, נגד מטרות צבאיות הנמצאות בריכוזי אוכלוסייה אזרחית, להוציא מטרות שניתן להפרידן בבירור מריכוזי האוכלוסייה וכל אמצעי הזהירות המתאימים ננקטו כדי להגביל את השפעת הנשק למטרה הצבאית. האמנה אוסרת על שימוש בנשק תבערה על יערות וצמחייה, אלא אם אלה משמשים מחסה למטרות צבאיות. האמנה אינה אוסרת על שימוש בנשק תבערה על מטרות צבאיות בלבד.
מטרות האמנה
האמנה, יחד עם אמנת הנשק הכימי, מהווה מעטה של הגנה משפטית מפני שימוש בכלי נשק מסוימים. האמנה מתייחסת לאותם מצבים שבהם עוסקות אמנות ז'נבה משנת 1949, לצורך הגנה על קורבנות מלחמה.
קרב פרידלנד
קרב פרידלנד הוא קרב שהתחולל ב-14 ביוני 1807 בין צבא צרפת בפיקודו של נפוליאון לבין צבא רוסיה בפיקודו של הגנרל בניגסן בעיירה פרידלנד אשר בצפון מזרח פרוסיה (כיום פרבדינסק במחוז קלינינגרד). הקרב הסתיים בתבוסה קשה של הצבא הרוסי.
מהלך הקרב
בתחילת הקרב נאמד הגרנד ארמה בכ-80 אלף לוחמים, כאשר צבא רוסיה נאמד ב-60 אלף לוחמים. הקרב נפתח בשעה 3 לפנות בוקר כאשר בחלק הצרפתי של שדה הקרב נמצא קורפוס אחד בלבד של המרשל ז'אן לאן (jean lannes).
תחילה הסתפק בניגסן בהרעשה ארטילרית על הכוח הצרפתי ונמנע מהתקפה רגלית עד השעה 7 בבוקר, למרות העובדה שהחזית הצרפתית מנתה 26 אלף לוחמים בלבד, כאשר אלה מנסים לשמור על העמדות שלהם עד להגעתו של נפוליאון. האחרון התייצב בשדה הקרב מעט אחרי השעה 12 בצהריים יחד עם מפקדו ולקח על עצמו ישירות את הפיקוד מידי לאן. לקראת השעה 4 אחר הצהריים, היו כבר הגאוורדיה הקיסרית וחלק מהבריגדה הקידמית בחזית הקרב. נפוליאון החליט כי בידיו מספיק לוחמים, כ-80 אלף, להכרעת הקרב הגורלי לטובתו. מנגד, נפרסו הרוסים לאורך קו של כ-7 קילומטרים בשתי גדותיו של נהר האלה (Alle), כאשר בגדה השמאלית כוחם היה הרבה יותר מצומצם, שם בדיוק החליט נפוליאון לתקוף.
הצרפתים המשיכו בהתקפה, אך בהמשך נתקלו באש חזקה לא פחות, שהלמה בהם מן האגפים. את האש ייצרו חיילי תותחנים של דיוויזיית המילואים ה-14 של הרוסים, אשר התמקמו בחלק המזרחי של הנהר. הצרפתים נכנסו להלם ובלבול רב, במיוחד אחרי שבניגסן תיגבר את מתקפת הארטילריה עם מספר גדודי פרשים, כשאלה נעים לאגף השמאלי של ביסון.
ברגע קריטי, כשנדמה היה כי המתקפה הצרפתית מגיעה למבוי סתום, שלח נפוליאון קורפוס חדש לחיזוק הדיוויזיות של נה, תחת פיקודו של המרשל וויקטור, כשעל החלק החשוב והעיקרי של הקורפוס מופקד הגנרל דיופון (Dupont de L'etang). יחד עם פרשיו של מובור, תנועה זו של דיפון השיגה תוצאות חשובות, כאשר חיילי סוללות התותחים הרוסיות נאלצים להימלט לכיוון חיל הרגלים שלהם. הפאניקה, ששררה בקרב החיילים הרוסים, הפכה אותם למטרה נייחת אל מול כוחות חי"ר צרפתיים שהיו מצוידים היטב בחרבות וכידונים, והכו ללא רחם בכוחות החי"ר האומללים של הרוסים. אט אט הצטמצם המרחק בין סוללות התותחים לבין כוחות החי"ר מ-1,500 מטרים ל-140 מטרים ולבסוף ל-60 רגל בלבד.
שרידיו של חיל הפרשים הרוסי עוד ניסו לסייע לחיל הרגלים שלהם, אך במקום זאת הם הפכו בעצמם ל"בשר תותחים" של כוחות החי"ר הצרפתיים, כאשר סוסים ובני אדם נקצצים ועפים לכל עבר. הצלחה לא נחל גם ניסיונו של בניגסן להטעות ולבלבל את התקפותיהם של כוחות לאן, מורטייה וגרושי (Emmanuel Grouchy). תחת אכזבה הולכת וגוברת יצא בניגסן למתקפה על האגף הימני של דיוויזיית נה, אך התוצאה היחידה שהניב מהלך זה, היה מותם של אלפי חיילים רוסיים תחת מי הנהר אלה. זה היה רגעו של הגנרל דיופון. יחד עם הדיוויזיה שלו, הוא הנחיל מכה קשה בלב הכוחות הרוסיים (שהיו מותשים גם כך מהקרב הארוך). זמן קצר לאחר מכן, תקף דיופון חטיבות של הגאוורדיה הרוסית (הגאוורדיה הרוסית הקיסרית), שרק התייצבו בחזית הקרב. במהרה, כיסו גופותיהם של חיילי הגווארדיה את מרבית שטחו של שדה הקרב.
תוצאות הקרב
הקרב בפרידלנד הסתיים בתבוסה קשה של הצבא הרוסי, שאיבד בין 18 ל-20 אלף מלוחמיו, שהיוו כ-30 אחוזים מצבאו של בניגסן. מן העבר השני נאמדו אבדות הצרפתים בכ-8,000 חיילים, כשהצרפתים לוקחים שלל של 80 תותחים רוסים. נפוליאון הצליח סוף סוף להשיג ניצחון צבאי משמעותי, ניצחון אותו לא השיג במשך יותר משישה חודשים. אך הניצחון העיקרי שלו היה דווקא על הנייר, עם חתימת חוזה טילזיט, שנחתם על שפת הנהר נמן (Neman).
דגל ג'יבוטי
דגל ג'יבוטי מורכב משני פסים אופקיים שווים בצבעים כחול (למעלה) וירוק, עם משולש שווה-שוקיים לבן שבסיסו בצד התורן ובמרכזו כוכב בעל חמישה קודקודים בצבע אדום. צבעי הדגל מסמלים את האדמה (ירוק), הים והשמים (כחול) השלום (לבן) והכוכב האדום מסמל אחדות. הדגל הונף לראשונה ביום העצמאות של ג'יבוטי - 27 ביוני 1977.
מקלע ShKAS
מקלע ShKAS ראשי תיבות של (Shpitalny Komaritski Aviatsionny Skorostrelny) ברוסית:(ШКАС - Шпитальный-Комарицкий Авиационный Скорострельный) (ספיטלני-קומארניצקי אש מהירה למטוס) הוא מקלע אשר שימש את חיל האוויר הסובייטי במלחמת העולם השנייה המקלע הומצא על ידי בוריס שפיטאלני ואירינרך קומריצקי, ונכנס לשירות בשנת 1934. ה-ShKAS היה המקלע אשר הותקן במרבית המטוסים של חיל האוויר הסובייטי במלחמת העולם השנייה ושימש בסיס לתותח ShVAK. ה-ShKAS הוא כלי נשק המופעל באמצעות גז.
משחקי הכס
משחקי הכס (באנגלית: A Game of Thrones) הוא הספר הראשון בסדרת הפנטזיה האפית "שיר של אש ושל קרח" מאת הסופר האמריקאי ג'ורג' ר. ר. מרטין, אשר יצא לאור באוגוסט 1996. הספר מספר בעיקר את סיפורן של ארבע משפחות אצילים ביבשת ווסטרוז, בית סטארק, בית לאניסטר, בית באראתיאון ובית טארגאריין מנקודות המבט השונות של חברים שונים במשפחות. עלילת הספר מתארת את מאבקי הירושה על כס המלכות ביבשת ווסטרוז, ובמקביל את היווצרותם של שני איומים על-טבעיים במקומות מרוחקים גאוגרפית מווסטרוז. ביבשת המזרחית לראשונה זה 300 שנה מופיעים דרקונים, ובגבול הצפוני של היבשת מתחילים להגיע דיווחים על קיומם של אל-מתים שנקראים "האחרים".
הספר זכה בפרס לוקוס לשנת 1997 וכן היה מועמד לפרס נבולה ולפרס הפנטזיה העולמי. הנובלה "דם הדרקון" שמהווה אסופה של כל פרקיה של דאינריז טארגאריין מהספר זכתה בפרס הוגו לנובלה הטובה ביותר של 1997. בינואר 2011 הגיע הספר לראשונה לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס וביולי של אותה שנה הגיע למקום הראשון.
הספר הוא הבסיס לסדרת הטלוויזיה המצליחה של רשת HBO תחת אותו השם. שמו של הספר נגזר מציטוט של מלכת ווסטרוז, סרסיי לאניסטר:.
שבע הממלכות
הספר נפתח במסעם של שלושה סיירי "משמר הלילה", ארגון צבאי עתיק יומין המגן על העולם המתורבת השוכן בדרום יבשת ווסטרוז, מפני איומים המגיעים מחלקה הצפוני הבלתי מוכר של היבשת. שלושת הסיירים מותקפים על ידי אויב לא ידוע, כשהם בטוחים כי מדובר באויבים עתיקים ומיתולוגיים הנקראים "האחרים", אשר לא נצפו מזה אלפי שנים. רק סייר אחד שורד את ההתקפה, והוא בורח דרומה אל מעבר לחומת האבן והקרח חזרה לשבע הממלכות (חלקו המוכר של העולם).
אדארד סטארק ("נד"), הלורד היושב במצודת ווינטרפל, ואחראי על חלקה הצפוני של הממלכה, נאלץ לשפוט את הסייר על עריקה ולהוציא אותו להורג, וזאת בנוכחות בניו של אדארד. בדרכם חזרה, בני סטארק מוצאים גופת זאבת בלהות, ולצידה שישה גורים חיים. מאחר שזאב הבלהות הוא סמלו של בית סטארק, מחליט אדארד (אב המשפחה) לחלק את הגורים בין ילדיו (לנד שישה ילדים - שלושה בנים חוקיים - רוב, בראן וריקון, שתי בנות - סאנסה ואריה, וממזר, לכאורה, בשם ג'ון).
קייטלין, אשתו של אדארד, מקבלת הודעה קודרת מאחותה ליסה, אלמנתו של ג'ון ארין, הימין הקודם של המלך רוברט, שרומזת שבעלה נרצח, ומאשימה ברצח את בית לאניסטר, ולכן קייטלין משכנעת את אדארד ללכת למעלה המלך, עיר הבירה, ולהיות ימין המלך כדי שיוכל לחקור את רצח ג'ון ארין ולהיות בטוח שבית לאניסטר הוא האשם. כאשר אדארד והמלך רוברט יוצאים לצוד, בנו האמצעי של אדארד, בראן, מגלה כי המלכה סרסיי שוכבת עם אחיה, ג'יימי. השניים חושפים את בראן, ובמטרה לשמור על סודם, ג'יימי דוחף את בראן מראש המגדל. בראן שורד את הנפילה בדרך נס, אך מאבד את היכולת ללכת.
כתוצאה מהעובדה שבראן בקומה, אדארד נאלץ לצאת למסע למעלה המלך אך ורק עם שתי בנותיו, סאנסה ואריה, ועוזב את אשתו ובניו. בנו, ג'ון שלג, עוזב את וינטרפל לכיוון צפון, בכוונה להתנדב למשמר לילה. לאחר שהמלך ומשמרו עוזבים, מתנקש מנסה לרצוח את בראן, אבל זאב הבלהות שלו, קיץ, הורג את המתנקש ומציל את חייו של בראן. קייטלין מבינה כי משפחתה בסכנה, והלאניסטרים מנסים להרוג את בראן בגלל משהו שהוא ראה. היא חוששת גם לחייהם של אדארד ובנותיה. ולכן היא נוסעת דרומה כדי להביא לבעלה את החדשות. רוב סטארק נשאר בווינטרפל לשמור על אחיו וגם להיות הלורד של הטירה והצפון.
כאשר קייטלין מגיעה למעלה המלך, היא נפגשת עם לורד פיטר בייליש, המכונה גם בשם "אצבעון". אצבעון, חבר ילדות של קייטלין, ממונה על אוצר הממלכה. אצבעון מספר כי המתנקש שניסה לרצוח את בראן השתמש בפגיון השייך לאחיהם של סרסיי וג'יימי, טיריון לאניסטר. בדרכה חזרה לווינטרפל, קייטלין פוגשת בטיריון לאניסטר, והיא שובה אותו, ומביאה אותו למשפט אצל אחותה, הנמצאת בקן הנשרים של בית ארין. קייטלין מגלה כי אחותה השתנתה מאוד, היא שמנה ואחרי שבעלה מת היא התבצרה עם בנה היחיד, רוברט, ב"קן הנשרים", טירתו של בעלה מתוך חרדה על חייה ובמיוחד על חיי בנה. ליסה מאשימה את טיריון ברצח ג'ון ארין, בעלה, ובניסיון לרצוח את בראן. טיריון דורש משפט בדו-קרב ומנצח בסיוע שכיר החרב, ברון, הנלחם עבורו, וכך הוא משתחרר.
בעוד המלך ופמלייתו עושים את דרכם למעלה המלך, הנסיך ג'ופרי, בנו ויורשו של רוברט, יוצא לטייל עם סאנסה סטארק. השניים אמורים להתחתן כאשר סאסנה תגיע לפרקה. ג'ופרי במהרה מתעמת עם אחותה של סאנסה, אריה, שמתאמנת בחרב עץ. העימות הופך לאלים, ובסופו של דבר זאבת הבלהות של אריה נושכת את ג'ופרי. המלך נאלץ להעניש את הסטארקים, לאחר שסרסיי אשתו מכריחה אותו לעשות זאת. מאחר שזאבת הבלהות של אריה ברחה, רוברט מחליט להוציא להורג את זאבת הבלהות של סאנסה.
לבסוף אדארד מגיע למעלה המלך ולומד בהדרגה שרוברט אינו החבר הטוב שזכר, ושהחצר נקרעת ברשת של מזימות וסודות. אדארד נאלץ לבצע מטלות רבות בתור ימין המלך, מאחר שרוברט לא מעוניין בבירוקרטיה ומעדיף לבלות את זמנו בלהשתכר ובלצוד. לאחר שאדארד מגלה מקייטלין על מה שהתרחש בווינטרפל, הוא עצמו מתחיל לחקור את מותו של ג'ון ארין. אדארד מגלה שג'ון ביקר את ממזריו של רוברט, ואדארד חושד שג'ון גילה משהו שגרם ללאניסטרים לרצוח אותו. לאחר שקייטלין שובה את טיריון, המתיחות בין בית סטארק ובית לאניסטר נמצאת על סף עימות, וג'יימי לאניסטר תוקף את אדארד ואנשיו במטרה להשיב את אחיו. במהלך העימות, הסוס של אדארד מועד ונופל על רגלו ופוצע אותה. לאחר המעשה הזה, ג'יימי בורח מהעיר, מחשש שרוברט יעניש אותו. אדארד מגלה את סיבת מותו של ג'ון ארין, ומבין כי ג'ופרי ואחיו הקטנים, מירסלה וטומן הם הילדים של ג'יימי עם אחותו התאומה, סרסיי - מה שאומר שלרוברט וסרסיי אין ילדים משותפים. לפני שאדארד מצליח לספר זאת לרוברט, המלך נפצע קשות במהלך צייד על ידי חזיר בר, והוא גוסס. אדארד חושש כי גם מאחורי המעשה הזה עומדים הלאניסטרים, ואחיו הצעיר של רוברט, רנלי, פונה לאדארד במטרה למרוד בג'ופרי ולהשתלט על הממלכה. אדארד מסרב לעשות זאת, כיוון שהוא לא מוכן לעשות מעשה לא מכובד בטענה שסטאניס, אחיו הצעיר יותר של רוברט, אך הגדול מרנלי, הוא היורש. לפני שרוברט מת, הוא הופך את אדארד למגן הממלכה (לשלוט בממלכה לתקופת זמן מוגדרת), עד שג'ופרי יהיה בוגר מספיק כדי למלוך. רוברט מת מבלי לדעת את האמת על בנו. אדארד פונה לאצבעון, שישחד את משמר העיר. אבל אצבעון בוגד באדארד, והלאניסטרים ומשמר העיר הורגים את אנשיו של אדארד ושובים את אדארד. סאנסה הופכת לשבויה של הלאניסטרים, בעוד אריה מצליחה לברוח.