cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דמוקרטיה ישירה
דמוקרטיה ישירה בהווה
דמוקרטיה ישירה מלאה מתקיימת בשניים מהקנטונים של שווייץ: גלרוס ואפנצל אינר-רודן.
צורות שונות של דמוקרטיה ישירה קיימות בשווייץ מאז 1848, בקובה מאז 1842, ובחלק ממדינות ארצות הברית. מדינות אלה מקיימות משטר המשלב דמוקרטיה נציגותית ודמוקרטיה ישירה. השיטה בכל המדינות דומה למדי: אזרחים יכולים להעלות הצעות על ידי איסוף חתימות. כאשר נאספת מכסה כלשהי של חתימות, ההצעה מובאת להצבעה כללית. אם הציבור מצביע בעד ההצעה, היא מתקבלת כחוק במדינה. ההבדלים בין השיטות הם בכמה פרמטרים: אלמנטים מסוימים של דמוקרטיה ישירה קיימים במשאל עם, שנהוג בחלק מהדמוקרטיות הייצוגיות.
יש חברות עסקיות המנהיגות כיום דמוקרטיה ישירה בקרב העובדים שלהם בקבלת החלטות מקצועיות (אך לא עסקיות). כל העובדים הרלוונטיים לקבלת החלטה מקצועית מסוימת יכולים לבוא לישיבה ולהביע בה את דעתם. שיטה זו דוגלת בקבלת החלטות בקונצנזוס.
דוגמה לדמוקרטיה ישירה – קליפורניה
בבחירות מיוחדות שנערכו ב-10 באוקטובר 1911 הפכה קליפורניה למדינה העשירית בארצות הברית שמעניקה לציבור סמכויות של דמוקרטיה ישירה (המדינה הראשונה הייתה דקוטה הדרומית). ההצבעה הייתה על מספר שינויים בחוקה שיעניקו לציבור סמכויות חקיקה, הדחה של נבחר ציבור וביטול חוקים. על פי השינויים שעברו, לחקיקה על ידי האזרחים יש מספר שלבים:
היישום הרחב ביותר של דמוקרטיה ישירה בימינו
שווייץ מקיימת שיטה פוליטית ייחודית, המשלבת בין דמוקרטיה ייצוגית ודמוקרטיה ישירה. ניתן לומר כי הרכיב הישיר במודל השווייצרי הוא הכלי החשוב בקבלת החלטות, והרכיב הייצוגי הוא הכלי החשוב בחקיקה ובהכנת ההצעות לדיון. גם מדינות רבות בארצות הברית משלבות בין דמוקרטיה ייצוגית לדמוקרטיה ישירה. עד היום נערכו במדינות ארצות הברית מעל 8,000 משאלים, כאשר רק במדינת קליפורניה נערכו מעל 1,200 משאלים ישירים.
ניהול החברה כולה בדמוקרטיה ישירה
הוגים אנרכיסטים טענו בעבר כי קהילות אמורות לנהל את חייהן בעצמן על ידי דמוקרטיה ישירה. ניהול החברה כולה בשיטה זו הוא אידיאל אנרכיסטי ישן. התפתחות טכנולוגיות התקשרות והמחשוב בעשורים האחרונים של המאה ה-20 איפשרה מבחינה טכנית את התהליך של קבלת החלטות על ידי המוני אנשים. בנוסף, רשת האינטרנט מאפשרת כיום מבחינה טכנית להעביר מידע ורעיונות בין אנשים בצורה מבוזרת, דבר שמהווה חיזוק נוסף לרעיון הדמוקרטיה הישירה.
במקביל להתקדמות הטכנית, התפתחה בעולם המערבי אכזבה ממשטרי הנציגים (או ממשטרי הדמוקרטיה הייצוגית). סקרים שונים שנערכו על פני עשרות שנים מראים כי במשך השנים חלה ירידה באמון של אזרחים במוסדות שאמורים לייצג אותם – ממשלה, פרלמנט, בתי משפט, ובמוסדות ציבוריים בכלל – כמו פירמות ציבוריות או העיתונות. במקביל, ניתן לראות על פני שנים מגמה ארוכת טווח של ירידה באחוז האזרחים המצביעים בבחירות.
הפיתוחים הטכנולוגיים יחד עם האכזבה משלטון הנציגים נתנו חיזוק לרעיון כי ניתן וצריך להחיל את כללי הדמוקרטיה הישירה על החברה כולה.
דמוקרטיה ישירה מול דמוקרטיה ייצוגית
תומכי הדמוקרטיה הישירה טוענים כי כיום משמש המונח "דמוקרטיה", בטעות, לתיאור משטר של נציגים, שבו קומץ נציגים נבחרים מחליטים את כל ההחלטות הפוליטיות (החלטות המחייבות את כל החברה). במשטר כזה, נטען, האזרחים בוחרים מי ישלוט בהם ויקבל במקומם את ההחלטות הפוליטיות, במקום לקבל את ההחלטות הפוליטיות בעצמם.
מודל שמשלב בין דמוקרטיה ישירה לדמוקרטיה ייצוגית הוא דמוקרטיה דינמית, ובה האזרחים ממנים נציגים אך יכולים גם לבחור להשתתף ישירות ולבטל את מינוי נציגיהם בכל רגע. יש המכנים את השילוב בין השיטות "דמוקרטיה היברידית".
מרד העבדים בהאיטי
מרד העבדים בהאיטי (או המהפכה בהאיטי) התרחש בין 1791 ל-1804. במהלך המרד, התקוממו העבדים במושבה סן דומנג נגד השלטון הצרפתי וכוננו את הרפובליקה של האיטי.
רקע
במהלך המאה ה-17 השתלטה צרפת בהדרגה על חלקו המערבי של האי היספניולה. ראשוני המתיישבים היו שודדי ים, אך בהמשך החלה התיישבות רשמית. ב-1697 הכירה גם ספרד בשלטונה של צרפת בשליש המערבי של האי, כחלק מההבנות שהושגו בהסכם רייסווייק שחתם את מלחמת תשע השנים. במהלך המאה ה-18 פיתחו הצרפתים את גידולי הסוכר במושבה, ועד אמצע המאה הייתה, לצדה של ג'מייקה, לספקית הסוכר הגדולה בעולם. כדי להפיק כמויות כה גדולות של סוכר, נדרש כוח עבודה רב. על כן, הביאו הצרפתים מספר רב של עבדים מאפריקה. עד סוף המאה, היו במושבה כ-500 אלף עבדים אפריקאים, לעומת כ-32 אלף צרפתים.
ב-1758 החלו בעלי האדמות הלבנים להטיל מגבלות על קבוצות האוכלוסייה האחרות, מה שהוביל ליצירתן של קאסטות. בראש הפירמידה ניצבו הלבנים; תחתם ה"שחורים החופשיים" (בעיקר מולאטים), שזכו להשכלה ולמידה מסוימת של חירויות, ובדרך כלל מילאו תפקידי מנהלה או שירתו בצבא; בתחתית הפירמידה היו העבדים השחורים.
ב-1789 ייצאה סן דומנג כ-40% מהסוכר של צרפת ושל בריטניה וכ-60% מהקפה בעולם, והייתה המושבה המשגשגת ביותר באיים הקריביים, והמושבה הצרפתית הרווחית בעולם. מספר העבדים הגיע לכחצי מיליון, כמחצית ממספר העבדים באיים הקריביים כולם. שיעורי התמותה בין העבדים היו גבוהים, בשל תנאי העבודה הקשים, תת-תזונה ותנאי תברואה ורפואה לקויים. שיעורי הילודה היו נמוכים יחסית, מאחר שמספר הגברים היה גבוה באופן משמעותי ממספר הנשים. על כן, הקפידו הצרפתים להביא עוד ועוד עבדים במקומם. כתוצאה מכך, התאפשר שימור המסורת האפריקאית בקרב העבדים. מאחר שהעבדים הובאו ממקומות שונים באפריקה, התפתחה ביניהם שפה שעירבה בין הלשונות השונות אותן דיברו לבין הצרפתית, היא הקריאולית ההאיטית.
כמה מהעבדים הצליחו להימלט והקימו קהילות מבודדות ביערות, שכונו מארונים. המארונים נהגו לפשוט על האחוזות והמטעים, אך בהיעדר מנהיגות ויעדים ברורים, היו פעולותיהם ספורדיות. המנהיג הראשון שהצליח ללכד סביבו את המארונים היה פרנסואה מקנדל. מקנדל אף הצליח ליצור התארגנויות בקרב העבדים במטעים. הוא הנהיג את המארונים בין 1751 ל-1757, עד שנתפס והועלה על המוקד ב-1758.
למהפכה הצרפתית הייתה השפעה מכרעת על ההיסטוריה של המושבה. האוכלוסייה האפריקאית קיוותה כי אף היא תיהנה מהצהרת זכויות האדם והאזרח, שקבעה כי "בני אדם נולדו והם חופשיים ושווים בזכויותיהם". עד מהרה הפכה התקווה לחשש שמא בעלי האחוזות יתנערו מהשלטון בצרפת, ויהפכו את חייהם לקשים עוד יותר. על כן, מצאו במלוכנים, שהתנגדו למשטר החדש, ובבריטים, שלטשו עיניים על המושבה, בעלי ברית. השחורים החופשיים והמולאטים, לעומת זאת, ראו במהפכה מנוף להשגת שוויון זכויות מלא. אחד מהם, ונסן אוז'ה דרש למלא אחר החלטות האספה הלאומית ולהעניק זכות הצבעה לשחורים החופשיים. מושל המושבה סירב להיענות לדרישה, ובראשית 1791 הוציא את אוז'ה להורג. עם זאת, במאי אותה שנה החליטה הממשלה המהפכנית בצרפת להעניק אזרחות לשחורים החופשיים העשירים. החלטה זו גרמה לחיכוכים בינם לבין הלבנים.
המרד
ב-14 באוגוסט 1791 ערך כהן הוודו דאטי בוקמן טקס למען שחרור העבדים. בשבוע שלאחר מכן נערכו העבדים בצפון סן דומנג, ובליל ה-21 באוגוסט 1791 פרץ המרד. בתוך שבועות ספורים הצטרפו להתקוממות כ-100 אלף עבדים, והם שלטו בחלקים ניכרים מצפון המושבה, למעט מתחמים מבוצרים שבהם נותרו הלבנים. במהלך שני החודשים הראשונים, הרגו העבדים כ-4,000 לבנים, והציתו מאות מטעים. עד 1792 כבר שלטו בכשליש מהמושבה. בוקמן עצמו נלכד זמן קצר לאחר פרוץ המרד, והוצא להורג.
כדי לנסות להרגיע את ההתקוממות, ומחשש מהתקוממויות דומות במושבות נוספות, החליטה האספה הלאומית בצרפת במרץ 1792 על הענקת זכויות פוליטיות ואזרחיות לכל השחורים החופשיים, ובמקביל שלחה 6,000 חיילים לתגבור כוחותיה במושבה.
ב-1 בפברואר 1793 הכריזה צרפת מלחמה על בריטניה. החוואים הלבנים ראו באי-היציבות הפוליטית הזדמנות, והזמינו את הבריטים להשתלט על המושבה. גם ספרד, ששלטה בחלקו המזרחי של האי, הצטרפה, וכוחותיה נלחמו בצרפתים לצדם של הבריטים. כדי למנוע מפלה צבאית, החליט המושל המקומי ב-29 באוגוסט על שחרור כל העבדים בחלק הצפוני של המושבה, ובמהלך החודשים הבאים הוחלו הוראות אלה על יתר חלקיה. ב-4 בפברואר 1794 אשררה האספה הלאומית את ההחלטה, ואף החילה אותה על יתר המושבות. רק לאחר שנודע דבר החלטת האספה הלאומית, באמצע 1794, העבירו העבדים את תמיכתם אל השלטון הצרפתי. בשלב זה, לפי הערכות, נהרגו כ-100 אלף שחורים וכ-24 אלף לבנים.
שלטון ל'אוברטור
ב-1801 כונן ל'אוברטור חוקה שעיגנה את מעמדה של סן דומנג כבעלת ממשל עצמי, והגדירה אותו כמושל לכל החיים. בתגובה, שלח נפוליאון בונפרטה, שתפס בינתיים את השלטון בצרפת, כוח בפיקודו של גיסו שארל לקלרק. הכוח נהנה מתמיכה הן של יריבו של ל'אוברטור, אלכסנדר פטיון ובהמשך ערק אליו בעל בריתו ז'אן-ז'אק דסאלין. ב-1802 נכנע ל'אוברטור ללקלרק, ועזב לצרפת.
חידוש המרד והעצמאות המחודשת
בחודשים הראשונים נשמר השקט במושבה, אך עד מהרה התברר כי בכוונתו של נפוליאון להשיב את העבדות, כפי שעשה בגוואדלופ. פטיון ודסאלין חידשו את המאבק בשלטון הצרפתי באוקטובר 1802. זמן קצר אחר כך מת לקלרק מקדחת צהובה, שפגעה גם ברבים מחייליו, והוחלף בוויקונט מרושמבו. הוויקונט ניסה לדכא את המרד באכזריות, שקוממה עליו כמה מנאמני הצרפתים, ואלו העבירו את תמיכתם למורדים. כוחותיו נחלשו בהדרגה, נוכח סירובו של נפוליאון, שאיבד עניין במערכות נוספות בחצי הכדור המערבי לאחר רכישת לואיזיאנה ב-1803, לשלוח כוחות נוספים לסיוע, ובשל מצור ימי שהטילו הבריטים.
ב-18 בנובמבר 1803 נערך הקרב האחרון בין הצדדים, בסמוך לקאפ-האיסיין, ובו הביסו כוחותיו של דסאלין את אלו של הוויקונט מרושמבו. ב-1 בינואר 1804 הכריז דסאלין על עצמאות מלאה. למדינה החדשה קרא האיטי, על שם כינויו המקורי של האזור בשפתם של בני הארוואק. עם הקמתה, הייתה האיטי למדינה העצמאית הראשונה באמריקה הלטינית, ולמושבה הקולוניאלית הראשונה בעולם שעברה לידי שחורים.
כתוצאה משנות המלחמה נהרסה החקלאות שעליה התבססה כלכלת האיטי, והמסחר עם אירופה פסק לחלוטין. המדינה הצעירה הפנתה משאבים רבים למטרות צבאיות ולהקמת מבצרים להגנתה. ב-1825 אילצה צרפת את האיטי לשלם פיצויים בסך 150 מיליון פרנק (ב-1838 הופחת הסכום ל-60 מיליון) לבעלי אחוזות ולסוחרי עבדים צרפתים בתמורה להכרה מלאה בעצמאותה ולהסרת טענת הריבונות של צרפת עליה, שהייתה איום מתמיד. ההסכם הקשה על ייצוב כלכלתה של האיטי, והיא נותרה מדינה ענייה. גם במישור החברתי לא הצליחה האיטי להתרומם. אף שהעבדים שוחררו, המבנה החברתי שלה לא השתנה באופן מהותי.
שושלת תרח'אן
שושלת תַרְח'אן (באורדו: سلسله ترخان) נוסדה ב-1554, בסינד (כעת בפקיסטן) ושלטה בה עד 1591.
השושלת נוסדה על ידי התרח'אן הטורקי, גנרל מירזא עיסא בג (Mirza Isa Beg) שהשתלט על הארץ לאחר מותו של השאה חסאן ארגון, אחרון השליטים משושלת ארגון.
שלטונה של שושלת תרח'אן הסתיים ב-1591, כשהמוגול אכבר הגדול ניצח את אחרון שליטי שושלת תרח'אן וסיפח את סינד.
רוסיה
הפדרציה הרוסית (ברוסית: Российская Федерация, תעתיק פונטי: רַאסִיֿיְסְקַאיָה פֶדֶרָֿאצְיָה), שמה העכשווי של רוסיה (Россия), היא מדינה חוצת יבשות המשתרעת על פני מזרח אירופה וצפון אסיה. זוהי המדינה הגדולה בעולם לפי שטח, המשתרעת על פני 17,125,191 קמ"ר (מתוכם כ-13 מיליון קמ"ר באסיה וכארבעה מיליוני קמ"ר באירופה), ומקיפה שמינית משטח היבשה של כדור הארץ. היא משתרעת על פני אחד-עשר אזורי זמן וגובלת בשש-עשרה מדינות ריבוניות (יש לה גבול יבשתי עם נורווגיה, פינלנד, אסטוניה, לטביה, ליטא, פולין, בלארוס, אוקראינה, גאורגיה, אזרבייג'ן, קזחסטן, סין, מונגוליה וקוריאה הצפונית, וגבול ימי עם יפן ועם ארצות הברית), יותר מכל מדינה בעולם. זוהי המדינה התשיעית באוכלוסייתה והמדינה המאוכלסת ביותר באירופה, עם אוכלוסייה של 145.5 מיליון תושבים. בירת המדינה והעיר הגדולה ביותר בה היא מוסקבה. סנקט פטרבורג היא המרכז התרבותי של רוסיה והעיר השנייה בגודלה. אזורים עירוניים מרכזיים נוספים כוללים את נובוסיבירסק, יקטרינבורג, ניז'ני נובגורוד וקאזאן.
רוסיה חזרה להיות מדינה נפרדת עם התפרקות ברית המועצות בשנת 1991. תחת השלטון הסובייטי היא נקראה "הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית", ועם הקמתה הפכה לפדרציה עצמאית. רוב שטחה, אוכלוסייתה ותעשייתה של ברית המועצות, אחת משתי מעצמות העל, היו ברוסיה. כתוצאה מכך, לאחר פירוק ברית המועצות ירשה רוסיה את מושבה הקבוע במועצת הביטחון של האו"ם.
הקבוצה האתנית הדומיננטית ברוסיה הם הרוסים, ושמה "רוסיה" הוא גם כינוי מסורתי לארץ שבה חי והתרכז רוב העם הרוסי לאורך המאות ה-14–21. חלקים ממנו חיו גם בארצות שכנות, שבעבר היו חלק מהאימפריה הרוסית והפכו לעצמאיות במהלך המאה ה-20. ברוסיה חיות גם קבוצות שאינן מזהות עצמן עם הלאום הרוסי.
למרות התארגנותה מחדש אחרי שנת 1991 כמדינה רפובליקנית בעלת משטר דמוקרטי דה יורה, רוסיה איננה נחשבת מדינה דמוקרטית דה פקטו, וזכויות האדם בה מופרות באופן תדיר. מאז שנת 2000, תחת שלטונו של ולדימיר פוטין, נחשבת רוסיה למדינה בעלת משטר אוטוקרטי וסמכותני. פוטין סופג ביקורת בינלאומית חריפה בעקבות פגיעתו במתנגדי משטר, בעיתונאים, בבני מיעוטים ובפעילים דמוקרטיים המתנגדים לו.
רוס של קייב ונסיכות מוסקבה
רוס של קייב לא הצליחה לשמור על אחדותה, והיא התפרקה לשלל נסיכויות שנלחמו אלו באלו. בתקופה זו, קמה במרכז רוסיה נסיכות ולדימיר, ואילו בצפונה התבססה רפובליקת נובגורוד. באמצע המאה ה-13, נכבשה רוסיה על ידי האימפריה המונגולית (מלבד נסיכות נובגורוד ואזורים בצפון מערב המדינה), ונשארה תחת העול הזר במשך כשלוש מאות שנים.
במהלך תקופת השלטון הזר עלתה קרנה של נסיכות מוסקבה, ועוד לפני הניצחון על המונגולים בקרב קוליקובו, אשר התרחש בשנת 1380, הפכה נסיכות זו דומיננטית. הנסיך איוואן השלישי הצליח למגר סופית את המונגולים בשנת 1480, לאחר עימות שכונה: "ההתקוממות הגדולה על נהר האוגרה".
שושלת רומנוב
במהלך מאתיים השנים שלאחר מכן ביססה נסיכות מוסקבה את מעמדה באירופה המזרחית. באמצע המאה ה-16 הכתיר את עצמו שליטה של הנסיכות, איוואן האיום, בתואר צאר כסמל לכוחה הרב. במהלך תקופה זו ידעה רוסיה מספר פלישות זרות, ובאחת מהן אף איבדה את השליטה על עיר בירתה לפרק זמן קצר, בראשית המאה ה-17. איוואן האיום היה אחרון השליטים משושלת רוריק. לאחריו, עלתה לשלטון שושלת רומנוב, בשנת 1613.
במהלך המאה ה-18 והמחצית הראשונה של המאה ה-19, הייתה רוסיה אחד הכוחות הדומיננטיים בעולם, עם תעשייה מפותחת ומחקר מתקדם. למרות ההתחלה הנאה, בוששה המהפכה התעשייתית להגיע למדינה, וכתוצאה מכך החל להיווצר פער כלכלי הולך וגדל בינה ובין מדינות מערב אירופה. במישור הצבאי, נחלה רוסיה מספר הפסדים במלחמות, דוגמת מלחמת קרים (1856-1854) ומלחמת רוסיה–יפן (1905-1904). בנוסף, אירע ניסיון מהפכני כושל כנגד הצאר - מהפכת 1905. רוסיה הייתה עדה לעלייה חדה באבטלה וברמת העוני, בקרב השכבות החלשות של אוכלוסייתה.
ברית המועצות
המשברים הגיעו לשיאם במהלך מלחמת העולם הראשונה. הכלכלה הרוסית החלשה לא עמדה בנטל הכבד וקרסה. קריסת הכלכלה, האבדות הרבות בנפש בחזית, הרעב הכבד והתעמולה של המתנגדים כנגד המשטר המלוכני, דוגמת הבולשביקים ואחרים, גרמו לנפילתו של הממשל, במסגרת מהפכת פברואר (1917). הממשלה הרוסית הזמנית שהוקמה, בראשותו של קרנסקי, לא הצליחה להתמודד עם המשבר, ונפלה במהפכת אוקטובר, לאחריה עלה לשלטון ולדימיר איליץ' לנין. הבולשיביקים הכריזו על כינון מדינה חדשה: "רוסיה הסובייטית". המדינה שקעה עד מהרה במלחמת אזרחים אכזרית שנמשכה עד 1921.
ב-30 בדצמבר 1922 הוקמה ברית המועצות, כאיחוד בין רוסיה ובין מספר רפובליקות סובייטיות נוספות, שקמו בשטחי האימפריה הרוסית לשעבר - ביוזמת הצבא האדום. השלטון אשר עמד בראש המדינה החדשה נקט במדיניות בדלנית במהלך עשרים השנים שחלפו מתום מלחמת האזרחים, ודאג לתעש אותה ולהשריש את צורת השלטון החדשה בקרב אזרחיה. ידה של ברית המועצות בתום מלחמת העולם השנייה הייתה על העליונה. המלחמה גרמה למשבר חריף בממלכה המאוחדת, שאיבדה ממעמדה הבינלאומי כמעצמת על; את מקומה תפסה רוסיה, לצד ארצות הברית. המאבק בין שתי מעצמות העל ידוע בכינוי: "המלחמה הקרה". מלחמה זו התחממה מעת לעת, בעת מלחמות בין בעלות הברית של המעצמות, דוגמת מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם. בתקופה זו, שלטה ברית המועצות על אימפריה רחבת ידיים באירופה המזרחית והמרכזית. היא דיכאה ביד קשה מספר התקוממויות נגד שלטונה, דוגמת המרד בהונגריה, אשר התרחש בשנת 1956 ו"האביב של פראג" בצ'כוסלובקיה בשנת 1968.
בשנת 1964, הודח ניקיטה חרושצ'וב מהשלטון, ואת מקומו תפס ליאוניד ברז'נייב. ברז'נייב חיזק בצורה משמעותית את הצבא הסובייטי והגביר את ההגמוניה והיוקרה של ברית המועצות בעולם. עם זאת, התאפיין שלטונו בשחיתות הולכת וגוברת ובמיתון כלכלי. לאחר מות ברז'נייב בנובמבר 1982, ידעה ברית המועצות חילופי שלטון תכופים, כאשר יורי אנדרופוב (1982 - 1984) וקונסטנטין צ'רניינקו (1984 - 1985) משלו בה לפרקי זמן קצרים. השניים האחרונים היו חולים מאוד כבר בהיכנסם לתפקיד, ולא הספיקו להותיר את חותמם על מדיניות ברית המועצות, שנשארה זהה כמעט לחלוטין לזו שהונהגה בתקופת ברז'נייב.
לאחר התפרקות ברית המועצות
מיכאיל גורבצ'וב, שעלה לשלטון במרץ 1985 לאחר מותו של קונסטנטין צ'רניינקו, ניסה להציל את כלכלתה הקופאת של המדינה, אך לא השכיל להפיל את שיטת הממשל הקומוניסטית. עם זאת, הרפורמות שהנהיג תרמו בשנת 1991 להתפרקות ברית המועצות, זמן קצר לאחר בחירתו של בוריס ילצין לנשיא. לאחר נפילת הברית, התרחשה הפיכת ינאייב, אשר בוצעה על ידי החוגים הקומוניסטיים השמרניים. הפיכה זו הייתה ניסיון פוטש, על מנת להחזיר את הגלגל לאחור, אך כשלה כעבור שלושה ימים בלבד. בניצוחו של ילצין, הפכה רוסיה לדמוקרטיה. הרפובליקות הסובייטיות לא רצו להמשיך את דרכן יחד עם רוסיה, והתנתקו ממנה בראשית שנות ה-90. רוסיה ניסתה לשמר את מעמדה הרם בקרב הרפובליקות הפורשות; לשם כך הקימה את חבר המדינות, אך לרוע המזל אף הוא התפרק. הדמוקרטיה החדשה ידעה מספר משברים צבאיים, בעיקר מצד חסידי השלטון הישן, אשר דגלו בחידוש הברית, כמו גם מתקפות טרור רצחניות צ'צ'ניות, על רקע מאבקה של צ'צ'ניה לקבלת עצמאות מרוסיה. רוסיה ידעה גם משברים כלכליים קשים; הקשה מכולם היה משבר הרובל, אשר התרחש באוגוסט 1998.
ילצין היה הנשיא הראשון שנבחר בבחירות דמוקרטיות במדינה. הוא כיהן כנשיא במשך שתי קדנציות רצופות, עד שהגיש את התפטרותו, ערב פתיחת המאה ה-21. הוא הנהיג במדינה רפורמות רדיקליות, והביא לשינוי המבנה החברתי, הפוליטי והכלכלי של רוסיה. כמו כן הביא לקריסת הסוציאליזם בברית המועצות, הוציא את המפלגה הקומוניסטית מחוץ לחוק ופיזר את הסובייט העליון.
עם עלייתו של ולדימיר פוטין לשלטון בשנת 2000, בעידודו של ילצין, ביססה רוסיה את מעמדה הכלכלי, והחלה להיחלץ בהדרגה מהמשבר הכלכלי הקשה אליו נכנסה. עדות לכך ניתנה ב-1999, במהלכה החלו מחירי הנפט והגז הטבעי לעלות חזרה לשווים המקורי, טרם המשבר שגרם לצניחתם. השיפור במעמדה הכלכלי של רוסיה תרם להשפעתה המכרעת על הפוליטיקה והכלכלה העולמית.
בד בבד, עברה רוסיה הידרדרות משמעותית בתחום זכויות האדם וחופש הפרט: גופי אכיפת החוק הפדרליים קיבלו סמכויות מורחבות; ערוצי הטלוויזיה והרדיו עברו לבעלות גזפרום מדיה, תאגיד תקשורת בבעלות תאגיד גזפרום הממשלתי; ספקיות התקשורת חויבו להתבסס על תשתיות רוסיות ונמנע מטוקבקיסטים מלהביע דעות מבלי להירשם קודם לכן ונחקק חוק האינטרנט הריבוני שנועד לוודא שרשת האינטרנט הרוסית תתבסס על משאבים רוסיים ובכך תתאפשר לממשלת רוסיה שליטה טובה יותר על האינטרנט במדינה.
בדצמבר 2007, נערכו בחירות לדומה (הבית התחתון של הפרלמנט הרוסי, האספה הפדרלית), אשר בהן זכתה "רוסיה המאוחדת", מפלגתו של פוטין. במרץ 2008, נערכו בחירות לנשיאות רוסיה, לאחריהן זכה ברוב קולות מקורבו של פוטין, דמיטרי מדבדב.
באוגוסט 2008, פלשה רוסיה לשכנתה גאורגיה, במסגרת המלחמה בדרום אוסטיה. היה זה העימות הצבאי הראשון מחוץ לגבולותיה מאז התפרקות ברית המועצות, שהביא לעצמאות דה פקטו של מחוזות דרום אוסטיה ואבחזיה.
במרץ 2012, נערכו בשנית הבחירות לנשיאות רוסיה, ופוטין נבחר מחדש לקדנציה בת שש שנים, כשהוא ממנה את קודמו, מדבדב, לתפקיד ראש הממשלה. רוסיה הייתה מעורבת במשבר קרים, שהביא לסיפוח דה-פקטו של חצי האי קרים לרוסיה. עקב אירועים אלה, הטילו מרבית מדינות המערב סנקציות כלכליות על רוסיה, ויחד עם ירידת מחירי הנפט והגז (המהווים את רוב הייצוא הרוסי) שהחלה ב-2014 - הביאו אלה למיתון בכלכלה הרוסית.
בספטמבר 2015, התערבה רוסיה בנעשה במלחמת האזרחים בסוריה, כששלחה כוחות צבאיים, אשר סייעו לנשיא סוריה, בשאר אל-אסד – במלחמתו במתנגדים לשלטונו. סיוע זה הביא להידרדרות מתמשכת של רוסיה ביחסיה עם מדינות המערב.
בשני העשורים הראשונים של המאה ה-21, הצליח פוטין לחזק בהדרגה את הדומיננטיות שלו בשלטון, ואת תדמיתו כשליט הרלוונטי היחיד ברוסיה, תוך נטרול אפקטיביות מצד האופוזיציה. פוטין נהנה בתקופה זו באופן עקבי למדי מתמיכה ציבורית רחבה, אולם נקודת שפל יחסית בתדמיתו הציבורית הגיעה בשנת 2019 כאשר מספר מחאות ציבוריות התמזגו יחד באופן שערער את לגיטימיות השלטון שלו באופן חריג. המחאות השונות נגעו במגוון נושאים, ביניהם העלאת גיל הפרישה, קיצוץ בשירותי הרווחה הציבוריים, חוסר יכולת לטפל במפגעי אשפה וטענות לאוזלת יד הממשלה מול תופעת של אלימות נגד נשים - אלו הצטרפו לגל מחאות מוקדם יותר בארגון האופוזיציה, שהחל לצבור תאוצה בשנים 2017–2018 תוך טענות לשחיתות שלטונית בדרגים הגבוהים. באוגוסט 2019 נעצרו כ-600 אזרחי רוסיה שהשתתפו במחאה למען בחירות חופשיות ובעקבות סנקציות על כלכלתה חווה רוסיה האטה כלכלית מסוימת.
במהלך התפרצות נגיף הקורונה, הייתה רוסיה המדינה השלישית בעולם במספר הנדבקים בה: כ-2 מיליון נדבקים.
מאז נובמבר 2021 ריכזה רוסיה כוחות צבא גדולים בגבולה עם אוקראינה, וב-24 בפברואר 2022 החלה הפלישה הרוסית לאוקראינה.
רוסיה היא אחת מהנפגעות העיקריות ממשבר האקלים (הטמפרטורה בה עולה בקצב מהיר מבשאר העולם), אך גם אחת מהמדינות העיקריות התורמות לו (הרביעית בשיעור פליטת גזי החממה).
פוליטיקה
דה יורה, רוסיה היא פדרציה נשיאותית. חוקת רוסיה, שאושרה במשאל עם ב-1993 - יצרה את הבסיס למשטר נשיאותי. הנשיא בעל סמכויות נרחבות, ונבחר בבחירות ישירות, כלליות וחשאיות לכהונה בת שש שנים. מקום משכנו של הנשיא הוא הקרמלין. הנשיא ממנה את הממשלה ואת ראש הממשלה, שחייב לזכות באישור הבית התחתון של הפרלמנט, את סגן ראש הממשלה ואת השרים. כמו כן, מעורב הנשיא במינוי הפקידות הבכירה באמצעות הגשת מועמדים לתפקידי כח במדינה. הוא גם משמש כמפקד צבא רוסיה וראש המועצה לביטחון לאומי. הנשיא רשאי להוציא צווים ללא אישור הפרלמנט ולהם תוקף כשל חוק ממש.
הפרלמנט הרוסי, המכונה: "האספה הפדרלית של רוסיה", מורכב משני בתים. הבית העליון הוא מועצת הפדרציה, המורכבת מ-170 צירים, הממונים לתקופת כהונה בת ארבע שנים (שני נציגים מכל אחד מ-88 הסובייקטים הפדרליים של רוסיה). הבית התחתון, הדומה, מורכב מ-450 צירים, הנבחרים לתקופת כהונה של חמש שנים, בבחירות יחסיות.
למרות ליברליזציה יחסית בשנים שלאחר התפרקות ברית המועצות, החל משלב מסוים המשטר אימץ בהדרגה, ובמיוחד תחת שלטון פוטין, מאפיינים דה פקטו שאינם דמוקרטיים ובפועל נחשבת רוסיה לבעלת משטר אוטוקרטי וסמכותני.
יחסי חוץ
בתקופת המלחמה הקרה הייתה רוסיה, כחלק מברית המועצות, אחת משתי מעצמות העל העולמיות, והתקופה שלאחר נפילת הגוש הקומוניסטי החלה פרק חדש במעמדה הבינלאומי של רוסיה, בו ארצות הברית היא כעת מעצמת העל היחידה.
תקופה זו החלה בהיפתחות למדינות המערב, ובהיחלשות במעמדה הבינלאומי של רוסיה, אך לאחר כעשור וחצי של התאוששות, חזרה רוסיה בהדרגה למעמדה כאחת המעצמות החשובות ביחסים הבינלאומיים, בין היתר בזכות הפיכת משאבי הטבע הרבים שלה למקור כוח ביחסי החוץ שלה. כך למשל, תמכה רוסיה במדינות כושלות כלכלית בתמורה לשיתוף פעולתן. בשנים אלו חזרה רוסיה לנסות ולמצב את עצמה ככוח נגדי למערב, והחלה להתבטא ביתר נחרצות לגבי אזורים שונים, שהיא רואה בהם חלק מתחום השפעתה. וכחלק מתהליך זה אימצה דוקטרינה חדשה לפיה רוסיה היא שותפה טבעית של כמה משכנותיה המוסלמיות, בהתנגדות לעוצמת המערב, והחלה לראות את עצמה כגורם משמעותי במזרח התיכון, לצד התייחסותה למרכז אסיה כ"תחום השפעה מיוחד" שלה , ופעמים רבות היא מתערבת בסכסוכים מקומיים באזורים אלו.
מגמת החרפת תגובותיה של רוסיה להתקרבות למערב בקרב מדינות בתחום השפעתה, התגברה בתקופת סיפוח קרים, והגיעה לשיאה בשנת 2022 בפלישה הרוסית לאוקראינה, על רקע התנגדות רוסית בהקשר זה. פלישה זו עוררה תגובת נגד דיפלומטית עזה, שדרדרה רבים מיחסי החוץ של רוסיה, בעיקר עם מדינות המערב, וקירבה את רוסיה למדינות כמו סין שהתבטאה בנייטרליות כלפי הפלישה, איראן שאף סייעה לה בציוד צבאי וכן מדינות נוספות דוגמת טורקיה, שקודם לכן הייתה יריבה שלה במספר מחלוקות אזוריות. לצד זאת, מדינות שונות במזרח אירופה הגבירו את ניסיונותיהן להתרחק מרוסיה ולהתקרב למערב. על רקע המלחמה הגבירה רוסיה את מאמציה לחזק את מעמדה בחלק ממדינות אפריקה שמדרום לסהרה, שם על פי דיווחי הפנטגון, מלוות פעולותיה הדיפלומטיות בפעולה צבאית של קבוצת וגנר.
התפרקות ברית המועצות
על פי מדד הפיתוח האנושי, נחשבה רוסיה עד 1991 מדינה בעלת מדד פיתוח אנושי גבוה, אך בשנים הראשונות שלאחר התפרקות ברית המועצות נאבקה רוסיה (כמו רוב מדינות הגוש הקומוניסטי לשעבר) לקיים כלכלת שוק וצמיחה כלכלית בריאה. עם נפילת המשטר הסובייטי ב-1991, הוגדר מצבה הכלכלי של רוסיה כ"קטסטרופה", עם נפילה חדה בתמ"ג, גרעון תקציבי עצום, רזרבות מט"ח אפסיות ואינפלציה משתוללת. על הסיבות לכך נמנו בעיקר התעשייה הבלתי תחרותית, אובדן שוקי הגוש הסובייטי לשעבר שבעבר רוסיה הסובייטית נשענה עליהם, היעדר תמיכה של ממש במגזר החקלאי, היעדר תשתית עסקית חלופית לשלטון הכלכלי הריכוזי שהתפרק והתנגדות הממסד הקיים לביצוע רפורמות כלשהן. בעקבות היווצרות משבר כלכלי חמור זה, ניתנה ברוסיה שלאחר התפרקות ברית המועצות חשיבות עליונה להסרת כל החסמים, שעשויים היו לעכב או אף למנוע התפתחות כלכלית עתידית, דוגמת התערבות ממשלתית. כמו כן, הוחלט לתת חופש מוחלט להתנהלות המשק הרוסי תוך כינון כלכלת שוק הוגנת (דוגמת הפרטות שקופות וביסוס מנגנונים אנטי-מונופוליים), כפי שזו נהגתה על ידי אבי תורת הקפיטליזם, אדם סמית. כמו כן, נעשו מאמצים לשלב את רוסיה מחדש בכלכלה העולמית, ולערוך בה שינויים כלכליים מבניים. דוגמה לכך היא הסדרת התנהלותם הכלכלית של גופים, אשר ריכזו בידיהם כוח כלכלי רב, דוגמת האוליגרכים הרוסיים.
על אף קשיים אלו, חוותה רוסיה צמיחה כלכלית מסוימת ב-1997, אך זו ירדה לטמיון לאחר "משבר הרובל", אשר התרחש באוגוסט 1998. במהלך משבר זה, זינקה האינפלציה ל-85%, שער החליפין צנח, המערכת הבנקאית קרסה והממשלה הודיעה על אי עמידה בחובותיה (פשטה רגל). למרות כל הקשיים שחוותה, נהנית רוסיה מאז שנת 1999 מצמיחה כלכלית, המתבססת על מחירי נפט וגז טבעי גבוהים, כמו גם על רפורמות בתחום המיסוי, התחבורה, הרגולציה ועוד. הצמיחה הכלכלית והעודפים הגדולים בתקציב מובילים, בהדרגה, לצמצום החוב הציבורי. במקביל להפרטה המתבצעת, מתבצעת גם הלאמה של מגזרים מסוימים במשק, בעלי חשיבות אסטרטגית גדולה לממשל, דוגמת: אנרגיה, מכרות, הגנה ואווירונאוטיקה.
השיקום וההתעצמות הכלכלית
ההתאוששות הכלכלית של רוסיה החלה בשנת 2000, עם עלייתו של ולדימיר פוטין לשלטון. פוטין צמצם את ההוצאות הממשלתיות, והשכיל להפחית את החוב הציבורי, תהליך הנמשך גם בשנת 2007. כמו כן, הפחית פוטין את המיסוי על ההכנסה ליחידים ולחברות, כאשר תהליך הפחתת המיסוי תרם לגידול במספר היוזמות העסקיות והשקעות החוץ ברוסיה.
למרות השיפור במצבה הכלכלי, רוסיה עודנה תלויה מאוד במגזר התעשייתי שלה, בפרט ביצוא חומרי גלם דוגמת: נפט, גז טבעי, מתכות ועץ. הפקתם של חומרי גלם אלו, כמו גם ייצואם, עודנה מהווה חלק ניכר מהתוצר הלאומי הגולמי. עם זאת, חלקו של מגזר זה פוחת בעת האחרונה, בשל עלייה של כ-12% בשנה בצריכה הפרטית (נכון לשנים 2001–2006), כמו גם בשל הגידול בתוצר הפיננסי. רוסיה צפויה להוריד את המע"מ מ־18% ב-2005 ל־13% ב-2009. לצד היתרונות הנובעים מהעלייה בצריכה הפרטית, קיימים לה גם חסרונות: העלייה בצריכה הפרטית מונעת מגובה המשכורות ברוסיה לעלות: מ-62 דולרים בחודש ב-1999 - לכ-700 דולרים בחודש - במרץ 2008. חסרון נוסף מתבטא בחוסר האפשרות להעלות את קצב משיכת ההלוואות והמשכנתאות מבנקים בשליטה ממשלתית, דוגמת סברבנק וונשטורגבנק.
החוב הציבורי בתמ"ג של רוסיה ירד מ-90% בשנת 1999 - ל-8% בלבד בשנת 2006. העודף בחשבון השוטף שלה בשנת 2006 עמד על כ-105 מיליארדי דולרים (רביעית בעולם בתחום זה). על פי מחקר שערך ארגון העבודה הבינלאומי, ה-ILO, נכון לאוגוסט 2007, עמד שיעור האבטלה ברוסיה על 5.7%.
חברות אנרגיה וחומרי גלם גדולות, כגון יוקוס (עד לפירוקה), רוסנפט וגזפרום, ששוויה עומד על כ-300 מיליארדי דולרים (השלישית בגודלה בעולם) - משגשגות ברוסיה, בזכות המשאבים הטבעיים.
ב־1 בינואר 2004, החליטו רשויות רוסיה על הקמת "קרן הייצוב הלאומית": קרן עתודות פיסקליות, שאליה מועברות ההכנסות העודפות של המדינה. זוהי מעין עתודת חירום פיננסית, במקרה שחל משבר כלכלי כלשהו במדינה. תוכנית ייצוב כלכלית זו הועלתה, בשל הצמיחה הכלכלית המהירה ועליית מחירי הנפט בשנים הקודמות, שמניבים הכנסות גבוהות מהמצופה; הכנסות אלו גורמות לעודף תקציבי. נכון ל־1 בנובמבר 2007, עומד שווי העתודות בקרן זו על כ-148 מיליארדי דולרים (כ-3,600 מיליארדי רובלים).
ביולי 2006, ביטלה רוסיה את כל ההגבלות על הסחר במטבע המקומי (רובל רוסי), בניסיון לגרום להתחזקותו בקרב השווקים הבינלאומיים, ולהעלאת מספר ההשקעות הזרות בכלכלה המקומית. בעקבות העלייה המתמדת ברמת החיים, שבה רוסיה בשנת 2005 לרמת פיתוח אנושית גבוהה, כפי שזו הייתה טרם התפרקות ברית המועצות.
קשיים
הקושי העיקרי שמולו ניצבת הכלכלה הרוסית הוא עידוד העסקים הקטנים והבינוניים (שמהווים בתחילת המאה ה-21 פחות מ-20% מהתמ"ג). היות שהכלכלה מנוהלת ברובה על ידי מונופולים ענקיים, ניסו הבנק האירופאי והבנק העולמי ליזום מערכת בנקאית מתוקנת, אך בהצלחה מועטה יחסית. כחלק ממדיניות מכוונת של הממשל הרוסי, חברות זרות בתחום הבנקאות אינן מורשות לחדור למשק הרוסי. כחלק מהסכם הכניסה של רוסיה לארגון הסחר העולמי ב-2012, חתמה רוסיה הסכם עם ארצות הברית, במטרה להעניק מרחב השתתפות חלקי לחברות בנקאיות ברוסיה.
ריכוזיות יתר של הייצור התעשייתי והמגזר הפיננסי באזורי הבירה, הביאו לאי שוויון כלכלי משמעותי בין אזור העיר והמחוז מוסקבה - ובין חלקים נרחבים אחרים במדינה. בעוד שאזור מוסקבה מייצר את שליש התמ"ג הרוסי, מתגוררת בו רק עשירית מהאוכלוסייה.
בתחילת המאה ה-21, יוקר המחיה במוסקבה גדול: מחירי הדירות בה עלו באופן לא פרופורציונלי ביחס לרמת המשכורות (כ-5,000 דולרים למ"ר, לעומת שכר ממוצע של 1,045 דולרים לחודש). עובדה זו פוגעת באופן ניכר ברמת החיים בה. בהתאם ליוקר מחיה זה, מיצבו המגזינים הכלכליים "האקונומיסט" ו"פורבס" את מוסקבה כעיר היקרה ביותר בעולם.
רוסיה נחשבת אחת המדינות המושחתות ביותר באירופה, עובדה שמנעה ממנה להגדיל את ההשקעות הזרות בה בתקופת המעבר. הסיבה להיקפי השחיתות הגדולים נעוצה בעובדה, שחלקים נרחבים מהכלכלה הרוסית נמצאים באפלה או בצללים (הכנסות או הוצאות שלא מדווחות); כספים רבים נמצאים בידיים פרטיות ולא בחשבונות הבנקים, ומשמשים תשלומי שוחד לפקידי ממשלה בכירים, המרכזים בידיהם כוח רב. השחיתות פושה גם בשל תקצוב נמוך של הממשלה את משרדיה: בשל השכר הנמוך, נאלצים עובדי ופקידי ממשל לקבל שוחד - לשם השלמת הכנסה. סיבה נוספת לשחיתות הגואה נעוצה בגובה המשכורות במגזר הציבורי, הנמוכה משמעותית ביחס לגובה המשכורות הממוצע במגזר הפרטי.
תחבורה
שטחה העצום של הפדרציה הרוסית גורם לקושי בתנועה ברחבי המדינה. נתיב תחבורה עיקרי הוא הרכבת הטרנס סיבירית. ככלל, רוב התנועה ברחבי המדינה מתבצעת באמצעות רכבות. אין ברוסיה כביש בינעירוני המחבר בין החלקים השונים של המדינה, מהכבישים הבינעירוניים החשובים ברוסיה הוא הכביש בין מוסקבה לסנט פטרסבורג. לרוסיה נמלי ים, החשובים שבהם נמצאים בוולדיווסטוק, פרימורסק, מורמנסק, סנקט פטרבורג, מגדן וארכנגלסק. נמלי התעופה החשובים במדינה הם שרמטייבו ודומודדובו במוסקבה ופולקובו בסנט פטרבורג.
שלטון מקומי
עקב היותה המדינה הגדולה בעולם, מחולקת הפדרציה הרוסית למספר רב של יחידות אדמיניסטרטיביות, הכפופות לשלטון הפדרלי. סה"כ מורכבת רוסיה מ-83 סובייקטים פדרליים אשר מתוכם 21 רפובליקות, 46 אובלסטים, תשעה מחוזות מסוג של "קראיים", מחוז (אובלסט) אוטונומי (המחוז היהודי האוטונומי), ארבעה מחוזות (שהם לא אובלסט) אוטונומיים נוספים ושתי ערים פדרליות (מוסקבה וסנקט פטרבורג). ב-2014, לאחר סיפוח חצי האי קרים, הוגדרה רפובליקה נוספת, וכן הוגדרה סבסטופול כעיר פדרלית שלישית.
ב-2001 נוצרו שבעה מחוזות חדשים לחלוקה שצוינה לעיל. המחוזות האלו נקראים מחוזות פדרליים והם נוצרו לצורך ניהול, כאשר ב-2010 הוקם מחוז שמיני.
גאוגרפיה
הפדרציה הרוסית מכילה שטחים נרחבים מיבשת אירואסיה. אף על פי שחלק ניכר מהאזורים הארקטים והסוב-ארקטיים נמצאים בשטחה, השטח הנותר הוא עצום עד כדי כך, שרוב תנאי האקלים העולמיים חלים בו (כולל אקלים צחיח למחצה בחבל אסטרחן). שטחה הוא כשליש מכלל יבשת אסיה, וכתשיעית מכלל יבשות העולם.
אורך החופים הכולל של רוסיה הוא מעל 37,000 קילומטרים, הגובלים עם אוקיינוס הקרח הצפוני, האוקיינוס השקט וכמה ימים פנימיים, דוגמת הים השחור, הים הבלטי והים הכספי. מספר ימים מהווים חלקים של אוקיינוסים, דוגמת ים ברנץ, הים הלבן, ים קארה, ים לאפטייב והים הסיבירי הצפוני, המהווים חלק מהאוקיינוס הצפוני. ים ברינג, ים אוחוצק והים היפני הם חלק מהאוקיינוס השקט. האיים הגדולים הם: נוביה זמליה, ארץ פרנץ יוזף, האיים הסיביריים החדשים, אי ורנגל, האיים הקוריליים וסחלין.
ברוסיה זורמים עשרות נהרות גדולים, בהם אחדים מהנהרות הארוכים בעולם. בחלק האירופי של רוסיה זורמים הוולגה, שראשיתו בצפון מערב רוסיה והוא נשפך לים הכספי, הדון והדנייפר. שלושת הנהרות הגדולים החוצים את סיביר מדרום לצפון ומתנקזים לאוקיינוס הקרח הצפוני הם האוב בסיביר המערבית, הלנה והיניסיי, שמוצאו במונגוליה. נהר אמור, הזורם במזרח סיביר ונשפך לאוקיינוס השקט, מהווה בחלקו הגדול את הגבול בין רוסיה סין.
הימות הגדולות הן: ימת באיקל, שהיא ימת המים המתוקים העמוקה בעולם, ימת לאדוגה וימת אונגה.
אזורי זמן
החל משנת 2010 קיימים ברוסיה תשעה אזורי זמן שונים. קודם לכן היו במדינה 11 אזורי זמן שונים, ששניים מתוכם בוטלו לטובת האזורים האסייתיים של רוסיה. הארגון מחדש של אזורי הזמן במדינה מטעה במידת מה, כיוון שאינו מהווה אינדיקציה לרוחבה האמיתי של המדינה, אלא יותר לרוחב היחסי של החלק הצפוני.
הנקודה המזרחית ביותר של רוסיה היא אי הדיומיד הגדול (אוסטרובה ראטמאנובה). הנקודה המערבית ביותר היא מפרץ דנציג. המרחק בקו ישר ביניהם הוא כ-6,600 קילומטרים. המרחק בין שתי הנקודות הרחוקות ביותר במדינה עומד על כ-8,000 קילומטרים, כחמישית מאורכו של קו המשווה.
בהתאם לשינוי חוקתי שהתקבל בקיץ 2011, הונהג ברוסיה שעון המתאים למשטר של "שעון קיץ" ביתר המדינות, ללא מעבר ל"שעון חורף". מצב זהה היה קיים בתקופת ברית המועצות. באוקטובר 2014 נכנס לתוקף חוק שלפיו הונהג שעון המתאים למשטר של "שעון חורף" ביתר המדינות, ללא מעבר ל"שעון קיץ".
ברוסיה ישנם גם מגוון בעלי חיים המותאמים לאזורים קרים וממוזגים וחלקם אנדמיים לה, כולל מספר טורפי-על נדירים כגון דוב הקוטב, נמר אמור וטיגריס סיבירי.
דמוגרפיה
ברוסיה חיים כ-144.6 מיליוני תושבים (ביחד עם חצי האי קרים מספר התושבים עולה ל-147 מיליון). צפיפות האוכלוסין ברוסיה נמוכה מאוד (כתשעה אנשים לקמ"ר). הסיבה לכך היא שטחה העצום של רוסיה: בעוד שרוב האוכלוסייה מתרכזת בערים הגדולות בכלל (מוסקבה, סנקט פטרבורג, נובוסיבירסק ומספר ערים מרכזיות נוספות), ובחלק האירופי של רוסיה בפרט - נותרים חלקים עצומים של המדינה שוממים לחלוטין. ניתן להסביר את תופעת ההתיישבות בערים הגדולות גם בעטיים של תנאים אקלימיים קשים, בחלקים עצומים של המדינה (בעיקר קור עז ברוב ימות השנה), אשר אינם מאפשרים התיישבות אנושית בהם. כ-71% מהאוכלוסייה חיים בחלק האירופאי (80% אם מחשיבים גם את אזורי הרי אורל).
השפה הרוסית היא השפה הרשמית ברוסיה, אך רפובליקות אוטונומיות כוללות לעיתים קרובות את השפות האתניות המקומיות כשפה רשמית שנייה ברפובליקה. האלפבית הקירילי הוא היחיד שמשמש את האוכלוסייה ברוסיה.
תוחלת החיים ברוסיה היא 71.5 שנים, כעשר שנים פחות מאשר במדינות האיחוד האירופי. תוחלת החיים של הגברים היא 66.5 שנים, נמוכה ביחס למדינות מערביות אחרות, ואף נמוכה ביחס לזו ששררה בברית המועצות. תוחלת החיים של נשים היא 76.6 שנים. תוחלת החיים הנמוכה מושפעת במידה רבה מתאונות דרכים (שבחלקן נגרמות מנהיגה בשכרות), ומנזקים בריאותיים הקשורים לעישון ולצריכה מוגברת של משקאות חריפים.
גורם התמותה העיקרי הוא מחלות לב. התפשטותן של המחלות: איידס ושחפת מהווה גורם תמותה משני נוסף. בדו"ח של ארגון הבריאות העולמי מספטמבר 2019 כי חלה ירידה משמעותית בצריכת האלכוהול במדינה, ירידה של 43% מאז 2003. המדינה מתכננת להוציא לפועל תוכנית בריאות כדי להגיע לתוחלת חיים ממוצעת של 78 שנים עד שנת 2024
הרכב אתני
ברוסיה קיימות למעלה מ-160 קבוצות אתניות שונות. לפי מרשם אוכלוסין, אשר נערך במדינה בשנת 2010, ואשר סקר את מוצאם של תושביה, 77.7% מתוכם הוגדרו רוסים, 10.2% אחרים, 3.7% טטרים, 1.4% אוקראינים והשאר - באשקירים, צ'ובשים וצ'צ'נים.
כ-84% מתושבי המדינה היו שייכים למשפחת העמים ההינדו-אירופאים (מתוכם כ-99% היו סלאבים), כ-8.5% נמנו על משפחת העמים הטורקיים, 3.5% נמנו על משפחת העמים הקווקזיים, 2% נמנו על משפחת העמים הפינו-אוגרים ו-0.5% מתוכם נמנו על משפחת העמים המונגולים.
בעקבות התפרקות ברית המועצות, עזבו את רוסיה מיליוני אירופאים (בעיקר גרמנים, מיעוטים קטנים של צ'כים, יוונים ופינים) בעיקר לארצות הברית ולגרמניה.
הרוסים, כמו גם קבוצות אתניות אחרות במזרח אירופה, שייכים למשפחת העמים הסלאבים, המהווה את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר באירופה.
הגירה
כ-200,000 בני אדם מהגרים לרוסיה כל שנה, כאשר מחציתם הם רוסים מהרפובליקות הסובייטיות לשעבר. בנוסף, קיימים ברוסיה כ-1.5 מיליון מהגרים בלתי חוקיים, רובם ממרכז אסיה, הקווקז, אוקראינה, מולדובה וסין.
למרות ההגירה הנכנסת, פוחתת אוכלוסייתה של רוסיה בכ-700,000-500,000 בני אדם, מדי שנה בשנה (פיחות של כ-0.5% מאחוז האוכלוסייה הכולל בשנה). פיחות זה נובע בעטיים של אחוזי לידה נמוכים (כ-1.52 ילדים לאישה) ואחוזי תמותה גבוהים (בעיקר של גברים בגיל העבודה).
דת
41% מהרוסים משתייכים לנצרות פרבוסלבית. 25% מגדירים עצמם כרוחנים אך לא דתיים ו-13% אתאיסטים.
מספרם של המוסלמים במדינה נאמד בכ-9.4 מיליון המהווים כ-6.5% מכלל האוכלוסייה. רובם מרוכזים באזור דרום הוולגה, מערב סיביר, צפון הקווקז וחצי האי קרים. מיעוטים גדולים קיימים גם בערים הגדולות. כמעט כולם הם סונים, ורובם מגיעים ממשפחת העמים הטורקיים והקווקזיים.
יהדות רוסיה
בשנת 1970, נאמד מספר היהודים בברית המועצות בכ-2.15 מיליון. נתון זה העמיד את ברית המועצות כמדינה השלישית בעולם במספר אזרחיה היהודיים, אחרי ארצות הברית וישראל. בעקבות התפרקות ברית המועצות, עזבו יהודי רוסיה בעיקר לארצות הברית, לישראל ולגרמניה.
ברוסיה חיים כ-156,000 יהודים רשומים ברשויות הפנים במדינה ויש מספר לא ידוע של יהודים, המוערך בכמיליון, שאינם יודעים על יהדותם או שאינם מצהירים עליה (במידה רבה בעקבות חששם לגילויי אנטישמיות כנגדם). מחצית מהם חיים במוסקבה, וכחמישית - בסנקט פטרבורג.
בינואר 2016, במהלך הקונגרס היהודי-אירופי, קרא נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, ליהודים הסובלים מאנטישמיות באירופה – להגר לרוסיה.
ספורט
ענפי הספורט הפופולריים ביותר ברוסיה הם כדורגל, כדורסל, הוקי קרח ואתלטיקה.
טניס הנשים במדינה מפותח באופן מיוחד, כאשר ישנן טניסאיות רוסיות רבות אשר משחקות או ששיחקו בצמרת הדירוג העולמי של הסבב העולמי לנשים, דוגמת מריה שראפובה, שדורגה בעבר במקום הראשון בעולם. טניסאיות מפורסמות נוספות הן: אנה צ'קבטדזה, ילנה דמנטייבה, סבטלנה קוזנצובה, אנסטסיה מיסקינה, דינארה סאפינה, ורה זבונרבה ואנה קורניקובה. נבחרת טניס הנשים של רוסיה זכתה ארבע פעמים בגביע הפדרציה, בשנים: 2004, 2005, 2007 ו-2008. באולימפיאדת בייג'ינג, שלוש הטניסאיות שעלו על הפודיום היו רוסיות. על הטניסאים הגברים הרוסיים המפורסמים נמנים ניקולאי דווידנקו ומאראט סאפין.
הכדורגל ברוסיה צבר תאוצה בעשור הראשון של המאה ה-21, כאשר הקבוצות הרוסיות צסק"א מוסקבה וזניט סנקט פטרבורג זכו בגביע אופ"א, בשנים 2005 ו-2008 בהתאמה וזניט גם זכתה בסופר קאפ האירופי. נבחרת רוסיה בכדורגל העפילה ביורו 2008 לחצי גמר המפעל ולרבע גמר מונדיאל 2018. ליגת העל הרוסית בכדורגל זוכה לתקצוב מסיבי, עובדה אשר סייעה לקידומו של ענף זה ולפיתוח הפופולריות שלו. בעוד שלאורך כמעט כל שנות הליגה שלטו בה המועדונים ממוסקבה, בתחילת המאה ה-21 היא הפכה שוויונית יותר.
נבחרת רוסיה בכדורסל השתתפה מאז הקמתה בכל אליפויות העולם, למעט שנת 2006, כמו גם בכל אליפויות אירופה - מאז הקמתה. הזכייה היחידה של נבחרת רוסיה באליפות אירופה הייתה ב-2007, בראשות דייוויד בלאט. מלבד זאת, היא סיימה כסגנית הן באליפות אירופה, והן פעמיים באליפות העולם.
קבוצת הכדורסל הרוסית צסק"א מוסקבה היא אחת הקבוצות החזקות באירופה, והיא זכתה שבע פעמים ביורוליג; כמו כן, היא הקבוצה השלטת בליגת העל הרוסית בכדורסל ובליגה המאוחדת של VTB.
נבחרת ברית המועצות נחשבה בזמנה לנבחרת הטובה באירופה, ובין הטובות בעולם. היא זכתה פעמיים במשחקים האולימפיים בשנים 1972 ו-1988, בשלוש אליפויות עולם בשנים 1967, 1974 ו-1982 ובארבע עשרה אליפויות אירופה.
רוסיה מצליחה גם בענף ההוקי קרח, ונבחרתה זכתה מספר פעמים באליפות העולם בהוקי קרח.
ענפי ספורט בולטים נוספים במדינה הם: הרמת משקולות, התעמלות, התעמלות אמנותית, איגרוף, היאבקות, אמנות לחימה, כדורעף, רגבי וסקי. רוסיה מצליחה במשחקים האולימפיים בהם השתתפה: נכון ל-2016, היא מדורגת במקום התשיעי בטבלת המדליות האולימפיות של כל הזמנים, על אף שהשתתפה במספר מועט של אולימפיאדות. מאז פירוק ברית המועצות, דורגה רוסיה באולימפיאדת הקיץ בכל אולימפיאדה באחד משלושת המקומות הראשונים בדירוג המדליות, ובאולימפיאדת החורף דורגה בכל אולימפיאדה באחד מחמשת המקומות הראשונים.
בדצמבר 2010, הכריזה פיפ"א כי רוסיה נבחרה לארח את גביע העולם לשנת 2018.
החל משנות ה-50, הפכה ברית המועצות מדינה מובילה בענף ההחלקה האמנותית על הקרח, בעיקר בקטגוריית הזוגות ובריקוד על הקרח. לודמילה בלואוסובה (Belousova) ואולג פרוטופופוב (Protopopov) היו הזוג הסובייטי הראשון שזכה במדליית זהב אולימפית (1964) בקטגוריית הזוגות, ומאז ועד 2006 כל הזוכים בזהב אולימפי בתחום זה היו מברית המועצות או מרוסיה. רוב זוכי הזהב הגברים האולימפיים, החל מ-1992, ייצגו את ברית המועצות לשעבר או את רוסיה. החל מ-2006, לאחר התפרקותה של ברית המועצות, חלה ירידה ברמת המחליקים הרוסיים. תופעה זו נבעה בעיקר בעטיו של חוסר בגופים מארגנים ובמימון ענף ספורט זה. החסך במקורות מימון אילץ את רוב המאמנים הרוסיים להגר למדינות שונות בעולם; על כן, הדור שגדל במהלך שנות ה-90 לא קיבל את התמיכה המרובה לה זכו הדורות הקודמים. בראשית המאה ה-21 הושקו מספר פרויקטים בענף זה (דוגמת "להחליק עם כוכבים" ו"עידן הקרח"), שנועדו להחזיר לענף זה עטרה ליושנה. במסגרת המשחקים האולימפיים בקוריאה 2018, הוצגו נציגי הדור החדש של ענף זה.
בדצמבר 2019 החליטה הסוכנות העולמית למניעת סמים בספורט להרחיק את רוסיה מכל פעילות בינלאומית לרבות אולימפיאדת 2020 ומונדיאל 2022, בשל הסתרת ראיות לשימוש מאסיבי בסמים על ידי ספורטאים רוסים תוך עידוד מהממסד הרוסי.
הגן האנגלי במינכן
הגן האנגלי (בגרמנית: Englische Garten) הוא פארק עירוני ציבורי במרכז העיר מינכן, מדינת בוואריה, גרמניה.
הגן המשתרע ממרכז העיר ובכיוון צפון מזרח, נוצר בשנת 1789 על ידי סר בנג'מין תומפסון, על פי הזמנה של קרל תאודור, הנסיך הבוחר מבוואריה, והוא הורחב ושופר בשנים הבאות על ידי ממשיכי דרכו.
שטחו הכולל של הפארק הוא כ-3.7 קמ"ר, והוא נחשב לאחד הפארקים הציבוריים-עירוניים הגדולים בעולם. הגן קיבל את שמו על בסיס המאפיינים הנופיים שלו, המתבססים על מסורת הגננות של גן אנגלי כלומר נוף פראי, בלתי מסודר לכאורה, כפי שהיה מקובל באנגליה מאמצע המאה ה-18 ועד לתחילת המאה ה-19.
היסטוריה
לאחר מותו של מקסימיליאן השלישי יוזף, הנסיך הבוחר מבוואריה, שליט בוואריה האחרון לבית ויטלסבאך כשהוא חשוך ילדים, עבר הכתר לקארל תיאודור הנסיך הבוחר מפפאלץ אשר העדיף להישאר במקום מושבו במאנהיים על פני המעבר לבוואריה ואף ניסה להעביר את השליטה עליה. הדבר לא התקבל בעין יפה על ידי תושבי מינכן, והנסיך ביקש לפייס אותם באמצעות השקעה ושיפור פני העיר. בין היתר בנה גלריה לאמנות בחלקו הצפוני של גן ארמון רזידנץ (הופגארטן), ופתח אותם לציבור.
בנוסף לכך ביצע הנסיך שורה של רפורמות צבאיות בהשראת יועצו בנג'מין תומפסון בוגר מלחמת העצמאות האמריקנית. תומפסון שנכנס לתפקידו כיועץ הנסיך ב-1784, הציע כי בעת שלום יש לשלב את החיילים בעבודות לתועלת הציבור כגון חקלאות וגינון. בשנת 1789 קיבל הנסיך את ההחלטה לבנות גנים בקרבת בסיסים צבאיים אשר ישמשו להכשרת החיילים למקצוע נוסף, וכן יהיו פתוחים לשימוש האזרחים.
השטח שהוקצה לגן מצפון לשער שוואבינג, שימש מאז ימי הביניים כאזור ציד של משפחת ויטלסבאך וכונה "פארק הצבאים", כלל חלק מיוער, ואזור פתוח שהיווה חלק ממישור ההצפה של נהר האיזר. פיתוח הגן כלל מספר אזורי משנה כגון: גן לימודי, חוות גידול בקר, חוות גידול כבשים, ובית ספר לוטרינריה.
בתחילה נקרא הפארק בשם "פארק תיאודור" אך זה הוחלף במהירות בשם התיאורי המוכר כ"גן האנגלי". הוא נפתח באופן רשמי בשנת 1792 בהשתתפות של כ-40,000 מאזרחי העיר. בשנים הבאות המשיך שטח הגן להתרחב ונוספו לו נופים נוספים. פרידריך לודוויג שקל (Sckell) שהתמנה לאחראי על פיתוח הגן בשנת 1804 ושימש בתפקיד עד 1823, ערך שינויים משמעותיים באפיוני הגן ותפקידיו. הוא זנח את התפקידים החקלאים של השטח והתרכז יותר בפיתוח המאפיינים הנופיים. כך למשל הוא ביטל טחנות מים ובנה מפל מים מלאכותי. מחליפיו המשיכו במסורת הפיתוח הזו, וערכו שינויים מועטים בלבד אשר הבולט בינייהם הוא הוספת גבעה מלאכותית אשר עליה הוקם מבנה דמוי מקדש יווני עגול. במהלך המאה העשרים הורחב הפארק משטחים נוספים שסופחו אליו אך עם זאת, חווה נזקים כתוצאה מהפצצות במלחמת העולם השנייה וכתוצאה ממחלות טבעיות של הצמחייה ובעיקר העצים הבוגרים. נזקים נוספים לפארק נוצרו כפועל יוצא מחצייתו על ידי כביש המהווה חלק ממערך התחבורה של כביש הטבעת הפנימית של העיר, וסלילת דרכים לשימוש התחבורה הציבורית בעיר.
נקודות עניין
המגדל הסיני- מבנה עץ בגובה של כ-25 מטרים. נבנה לראשונה בשנת 1790 בהשראת הפגודה הגדולה של גני קיו. המגדל בן חמש קומות, כאשר קוטר הכיפה בקומת הקרקע הוא כ-19 מטרים ובקומה העליונה כ-6 מטרים. המגדל המקורי נשרף כתוצאה מהפצצות בשנת 1944 ונבנה מחדש בשנת 1952 בהתאם לתוכניות המקוריות.
מונופטרוס- מקדש עגול בסגנון יווני ובגובה 16 מטרים הממוקם על גבעה מלאכותית שנוצרה משיירי פסולת חומרי הבנייה של ארמון רזידנץ. הוא תוכנן על ידי האדריכל לאו פון קלנצה והושלם בשנת 1836.
בית התה היפני – הוקם בשנת 1972 לכבוד המשחקים האולימפיים שנערכו בעיר בשנה זו. האתר הוקם בחלקו הדרומי של הפארק מאחורי המשכן לאמנות במינכן, על אי מלאכותי קטן וכולל גם גן יפני.
כרי הדשא (Schönfeldwiese)- משתרעים בעיקר באזור שבין בית התה היפני וגבעת המונופטרוס, ולאורך הפלגים. מתאפיינים במרחב פתוח של דשא מכוסח אשר נחצה ביוונים שונים על ידי שבילי הליכה. משמשים כשטחי התכנסות חברתית, משחק, התרגעות, ושיזוף בימי הקיץ.
אתר הגלישה- בחלקו הדרומי של הפארק. נוצר כתוצאה מזרם מלאכותי באחד מהיובלים הזורמים בפארק. השינוי באופן הזרימה יוצר גל מלאכותי שעליו מזנקים הגולשים משתי הגדות. ניתן לצפות בגולשים גם מגשר הרחוב שעובר מעל הנחל.
גן הבירה - בסמוך למגדל הסיני הוא השני בגודלו בעיר. ראשיתו בסוף המאה ה-19 כמקום מפגש לפועלים חיילים וסטודנטים בסופי השבוע.
פארק הצבאים (Hirschau)- זהו כינויו של חלקו הצפוני של הפארק המופרד מחלקו הדרומי על ידי כביש הטבעת הפנימי. מתאפיין בנוף טבעי ופראי יותר ואינו עמוס במבקרים. בחלק מן השטח ניתן לראות גידולי עשב ללא כיסוח המשמש לרעיית כבשים. בחלק זה של הפארק הוקם אמפיתיאטרון טבעי המשמש להופעות בתקופת הקיץ.
גיורא איילנד
גיורא איילנד (נולד ב־22 באפריל 1952) הוא איש ביטחון ישראלי, שירת בצה"ל בדרגת אלוף כראש אגף המבצעים וראש אגף התכנון. בשנים 2004–2006 עמד בראש המועצה לביטחון לאומי. בהמשך שימש כחוקר במכון למחקרי ביטחון לאומי.
ביוגרפיה
איילנד נולד וגדל בכפר הס שבשרון. אביו ראובן איילנד כיהן כמנכ"ל תנובה אקספורט, מנכ"ל אגרסקו, ומנכ"ל משרד החקלאות. בשנים 1966–1970 למד בבית הספר התיכון על שם רופין בעמק חפר, הנקרא כיום קריית החינוך על-שם בן-גוריון. במהלך 1967 נסע עם משפחתו לשליחות בקראקס שבוונצואלה אך חזר לבדו לישראל לאחר סמסטר לימודים אחד.
כנער היה אתלט מצטיין וזכה במדליית כסף בריצת 800 מטר ובמדליית ארד בריצת 1500 מטר באליפות ישראל לנוער.
שירותו בצה"ל
איילנד התגייס לצה"ל באוגוסט 1970, הוא ניסה להתקבל לשייטת 13 אך לא עבר את מבחני הגיבוש. התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם והשתתף באימונים ופעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה, וכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. לאחר סיום הקורס באפריל 1972 שב לחטיבה, עבר קורס לוחמה זעירה ושירת כעוזר מ"מ בפלוגה בפיקודו של שאול מופז, באוגוסט אותה שנה מונה למפקד מחלקה בגדוד 890. בפרוץ מלחמת יום הכיפורים שירת כחניך בקורס מפקדי פלוגות חי"ר. הוא צורף לגדוד 890 בפיקודו של יצחק מרדכי, שובץ כסגן קצין המבצעים, ולחם עם הגדוד בקרב על החווה הסינית. במלחמת ההתשה במובלעת הסורית שימש קצין המבצעים של הגדוד. באוגוסט 1974 מונה למפקד פלוגת מסלול בגדוד 890. לאחר מכן מונה למפקד הפלוגה המסייעת בגדוד, והשתתף ב-1976 במבצע אנטבה. בתפקידו הבא שימש ממ"ח בקורס קציני חי"ר בבה"ד 1. ביולי 1977 מונה לסגן מפקד גדוד 890 ולחם עמו במהלך מבצע ליטני ב-1978. בשנים 1980–1981 שימש כמפקד בסיס האימונים החטיבתי של הצנחנים, ופיקד על כוח העתודה במבצע סיגל. לאחר מכן שימש כמפקד קורס קציני חי"ר (גדוד גפן) והוביל אותו במלחמת לבנון הראשונה. בשנים 1982–1984, לאחר שהסתיים השלב הראשון של מבצע שלום הגליל, היה למפקד גדוד הנח"ל המוצנח, ונחשב למג"ד מצטיין ומוערך. ב-1984 סיים קורס חי"ר מתקדם בפורט בנינג שבג'ורג'יה, ארצות הברית, וכשחזר לארץ מונה לתפקיד קצין אג"ם במפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי (מקחצ"ר). בסוף 1986 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד בית הספר לנ"ט, למדריך בקורס מפקדי פלוגות ולמפקד עוצבת חצי האש, חטיבת צנחנים במילואים. בשנים 1990–1992 פיקד על בה"ד 1 ואף נראה בסרט התיעודי להיות קצין. ובשנים 1992–1993 היה מפקד חטיבת גבעתי.
ב-1993 מונה איילנד לתפקיד קצין חי"ר וצנחנים ראשי (קחצ"ר), בדרגת תת-אלוף. ביוני 1996 מונה לראש חטיבת המבצעים במטכ"ל, ובדצמבר 1999 מונה לראש אגף המבצעים (אמ"ץ) בדרגת אלוף. כראש אמ"ץ היה מעורב בהכנות ליציאת צה"ל מלבנון ולעימות עם הפלסטינים ("האינתיפאדה השנייה"). ב-2001 מונה לתפקיד ראש אגף התכנון (אג"ת), ובמסגרת תפקיד זה הגדיל איילנד את שותפותו של צה"ל במערכה המדינית, מונה ללוות את שר החוץ, שמעון פרס, במגעיו עם יאסר ערפאת וייצג את מערכת הביטחון בשיחות עם גורמים אמריקאיים, פלסטיניים ואחרים. בשנת 2003, עם סיום תפקידו כראש אג"ת, הוצע לו להתמנות לנספח צה"ל בוושינגטון, אך הוא קיבל הצעה להתמנות לראש המועצה לביטחון לאומי ופרש מצה"ל לאחר 33 שנות שירות.
תפקידו כראש המועצה לביטחון לאומי
לאחר שנעתר איילנד לבקשת ראש הממשלה אריאל שרון להתמנות לתפקיד ראש המועצה לביטחון לאומי (מל"ל), נכנס איילנד לתפקיד בינואר 2004. הוא ראש המל"ל הרביעי בשש שנותיה של המועצה, וכקודמיו – דוד עברי, עוזי דיין ואפרים הלוי – לא הצליח לחדור את החומות שסביב ראש הממשלה. עם זאת, בניגוד לדיין והלוי, שסיום כהונתם התאפיין בהרעה ביחסים עם ראש הממשלה שרון, לאיילנד היו קשרי עבודה תקינים עם ראש הממשלה, למרות מחלוקות ענייניות ביניהם ומאמצי מקורבים אישיים ופוליטיים לחצוץ ביניהם.
עם כניסתו לתפקיד עסק איילנד ביוזמת הפינוי של שרון – אז עדיין במתכונת מצומצמת יותר ברצועת עזה ורחבה יותר ביהודה והשומרון – והסתייג מפרקים מהותיים בה; עם זאת, הוא נרתם לנסח את התוכנית ולהשתתף במגעים שהתקיימו בעניינה במערכת הישראלית ועם הממשל האמריקאי. ביוזמתו הוקמה מנהלת סל"ע ונקבע לתוכנית לוח זמנים מציאותי. "תוכנית ההתנתקות", כפי שהתקבלה בממשלה ובכנסת, היא במידה רבה פרי ניסוחיו של איילנד.
לאחר אירוע החטיפה של גלעד שליט בסוף יוני 2006 הופקד על תחקיר האירוע, והרמטכ"ל דן חלוץ, בעקבות המלצותיו, הסתפק בהערות אישיות למפקדים ספציפיים.
פעילות עסקית
בשנת 2006, בעקבות רכישת אס-די-אס (סטאר מערכות ביטחוניות) על ידי סטאר גייט ויציאתה להנפקת איגרות חוב, מונה איילנד לנשיא החברה בשליש משרה. איילנד כיהן בתפקיד זה עד קריסת החברה בשנת 2013.
באוקטובר 2010 התמנה איילנד ליועץ חיצוני בשותפות חיפושי הנפט גבעות עולם לאחר שקודם לכן הודיע כי יצטרף רק אם קיים פוטנציאל אמיתי לנפט בכמות מסחרית בשדה הנפט בו קודחת השותפות. בפברואר 2014 מונה למנכ"ל זמני של גבעות עולם חיפושי נפט. הוא כיהן בתפקיד עד אוגוסט 2014.
איילנד משמש כיועץ בחברת בלאק קיוב.
פעילות ציבורית לאחר פרישתו מהמועצה
לאחר פרישתו מן המועצה שימש איילנד כחוקר במכון למחקרי ביטחון לאומי. ב-2 בדצמבר 2007 פרסם איילנד בעיתון ידיעות אחרונות קריאה לממשלה לפתוח במשא ומתן עם החמאס, אשר מערכת העיתון פרסמה בהבלטה רבה: "ישראל צריכה להכיר בכך שבעזה מתקיים דה-פקטו שלטון אשר אינו כפוף לרשות הפלסטינית... ישראל והישות העוינת הזאת יכולות להגיע להסדרת היחסים ביניהן, כולל הפסקה הדדית של פעולות האיבה, פיקוח בציר פילדלפי והחלפת אסירים. כל עוד הבנות אלה יכובדו, ישראל תסיר את המצור הכלכלי מהרצועה".
במהלך פרשת סרן ר' זכה איילנד לביקורת מהשופט נעם סולברג על שבמהלך משפט דיבה פנה אל התובע בידיעת הנתבעת והמליץ לו למשוך את התביעה.
בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל הצטרף כחבר בקבינט הקורונה האזרחי.