cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ורג'ה אמיל פאלאדה
קורות חייו
פאלאדה נולד לאב שהיה פרופסור לפילוסופיה ואם שהייתה מורה בבית ספר תיכון. בשנת 1930 התקבל ללימודי רפואה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בוקרשט ובשנת 1946 סיים תואר של דוקטור לרפואה. עבודת הגמר שלו הייתה Tubul urinifer al delfinului : studiu de morfologie şi fiziologie comparativă (הנפרון אצל הדולפין - מחקר של מורפולוגיה ופיזיולוגיה השוואתית) פאלאדה היה ידוע כבעל דעות שליליות לגבי תנועת הלגיונרים ועל כן ועדת ההערכה מחדש של סגלי המורים באוניברסיטאות שהוקמה על ידי המשטר הלאומי-לגיונרי בבוקרשט בשנים 1940–1941 הוקיעה אותו כ"אנטי לאומי" בגלל היותו ב"קשרים עם יהודים" ובנוסף האשימה אותו ב"חוסר מוסריות" על כי היו לו רומנים עם אחיות בבית חולים. לאחר סיום לימודיו נשא לאישה את אירינה מאלאקסה, בתו של התעשיין ניקולאה מאלאקסה והזוג נסע לארצות הברית שם היה לחוקר באוניברסיטת ניו יורק תחת הנחייתו של המדען אלבר קלוד. קלוד, שעבד במכון רוקפלר, הזמין אותו לעבוד איתו במחלקת הפתולוגיה של התא. פאלאדה, יחד עם פיליפ סיאקביץ' Philip Siekevitz הגיע להישגים רבים בשיטות קטיעה של תאים באמצעות מיקרוסקופ אלקטרונים. הניתוח הביוכימי של המקטעים הוביל לקביעת תפקידם ודרך פעולתם של אברונים כמו ריבוזום, מיטוכונדריון, כלורופלסט, מערכת גולג'י, הרשתית התוך-פלזמית ואחרים בתא החי. עיקר מחקרו היה בתחום ייצור החלבון.
בשנת 1961 נבחר פאלאדה כחבר בהאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית. בשנת 1973 עזב את מכון רוקפלר ועבר לאוניברסיטת ייל ובשנת 1990 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
בשנת 1974 הוענק לו, במשותף עם אלבר קלוד וכריסטיאן דה דוב, פרס נובל בתחום הפיזיולוגיה והרפואה. הוא נבחר גם כחבר כבוד ב"אקדמיה הרומנית" ובשנת 1986 העניק לו נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, את המדליה הלאומית למדעים עבור הישגים מיוחדים בתחום המדע.
רשימה (מבנה נתונים)
רשימה (באנגלית: List או Sequence) היא מבנה נתונים מופשט שתוכנו בעל סדר חלקי ועשוי להכיל חזרות (כלומר עשויים להימצא בו מספר איברים שקולים). מימוש של רשימה הוא למעשה ייצוג ממוחשב של סדרה מתמטית סופית.
על פי רוב, מימוש רשימה במחשב ייעשה על ידי שימוש במערך או ברשימה מקושרת. שפות תכנות רבות כוללות מימוש כלשהו של רשימה, ושפות תכנות פונקציונליות או לוגיות (כמו Haskell או פרולוג) תומכות על פי רוב ברשימה כטיפוס בסיסי בשפה.
רשימה היא מבנה נתונים 'חלש', כלומר ניתן להתייחס למבני נתונים אחרים כאל רשימה לה נוספו הגבלות:
הגדרה מופשטת
רשימה מופשטת L עם איברים מסוג E כל שהוא (רשימה מונומורפית, מוגדרת בעזרת הפונקציות הבאות:
והאקסיומות:
לכל איבר e ברשימה l. יוצא מכך ש:
שימו לב ש- ו-  אינם מוגדרים.
האקסימות הללו שקולות לאלו של מבנה הנתונים המופשט של המחסנית.
בתורת הטיפוסים, ההגדרה לעיל מוגדרת בפשטות כהגדרה אינדוקטיבית המוגדרת במונחי הבנאים: nil ו-cons. במונחים אלגבריים, ניתן לייצג זאת כהעתקה 1 + E × L → L. ניתן ליצור את first ו-rest בעזרת תיאום דגמים על בנאי ה-cons, וטיפול נפרד במקרה של nil.
בג'אג' אוטו
בג'אג' אוטו (Bajaj Auto) היא חברה הודית גדולה לייצור כלי רכב. זו החברה הגדולה ביותר בהודו, והרביעית בגודלה בעולם לייצור כלי רכב דו ותלת-גלגליים. מרכז החברה נמצא בפונה, מהאראשטרה ומפעלים נוספים בוואלוג' (ליד אוראנגאבד), אקורדי וצ'קאן (ליד פונה). בג'אג' מייצרת ומייצאת קטנועים, אופנועים וכלי רכב תלת גלגליים ("ריקשות").
בעשור האחרון השלימה החברה התפתחות מוצלחת מיצרן קטנועים בלבד ליצרן מגוון כלי רכב דו גלגליים, במיוחד לאחר הצגת מגוון אופנועים בשנים האחרונות.
יו"ר החברה הוא רהול בג'אג', שהונו האישי נאמד ביותר מ-1.5 מיליארד דולר. דיווחים בעיתונות ההודית חוזים כי החברה תפוצל לשתיים תוך הפרדת עסקי הרכב מהקבוצה הפיננסית.
היסטוריה
החברה נוסדה ב-29 בנובמבר 1945 בשם "Bachraj Trading Corporation Private Limited" שעסקה במכירת כלי רכב דו ותלת גלגליים שיובאו להודו. בשנת 1959 ניתן לה רישיון מממשלת הודו לייצר כלי רכב אלו מקומית, והיא הפכה לחברה ציבורית ב-1960. עשר שנים לאחר מכן יצא כלי הרכב ה-100,000 משערי מפעליה. בשנת 1977 כבר מכרה החברה 100,000 כלי רכב בשנה אחת. ב-1985 נפתח המפעל בוואלוג', ושנה לאחר מכן יצרה ומכרה החברה חצי מיליון כלי רכב בשנה אחת. בשנת 1995 הגיעו המכירות למיליון כלי רכב בשנה, והרכב ה-10 מיליון יצא משערי מפעליה.
בחודש נובמבר 2007 רכש הקונצרן נתח של 14.5 אחוזים מיצרנית האופנועים האוסטרית-KTM Sportmotocycles AG ושתי החברות חתמו על חוזה לשיתוף פעולה במסגרתו KTM תספק את הידע לייצור אופנועי 125 ו-250 סמ"ק מקוררי אוויר ובג'אג' תבצע את ההפצה והחדירה לשוק ההודי ולשווקים אסיאתיים נוספים. בדצמבר 2007 רכשה בג'אג' מניות KTM נוספות והרחיבה את השליטה ליותר מ-20 אחוזים.
ארטור גולדרייך
ארטור גולדרייך (באנגלית: Arthur Goldreich; 25 בדצמבר 1929 יוהנסבורג - 24 במאי 2011 הרצליה) היה ארכיטקט, צייר, מעצב תפאורות ותלבושות ומעצב גרפי ותעשייתי ישראלי-דרום אפריקאי. גולדרייך היה פרופסור בבצלאל, שם נמנה עם מייסדי המחלקה לעיצוב תעשייתי וסביבתי בשנת 1968. בנוסף היה דמות מפתח במאבק נגד משטר האפרטהייד בדרום אפריקה.
ביוגרפיה
גולדרייך גדל בדרום-אפריקה, בטרנסוואל (פרובינציה) שעל גבול רודזיה (כיום זימבבואה). גולדרייך נולד לסמואל וסיידי, משפחה יהודית-אנגלית מסורתית. בשנות ה-30 המשפחה עברה לפיטרסבורג שם למד בתיכון דובר אפריקאנס. בנעוריו היה פעיל במסגרות ציוניות ועל פי עדותו, תודעה פוליטית מרקסיסטית הנצה אצלו כבר בנעוריו בימי מלחמת העולם השנייה, עת למד בתיכון בורי שבו התחנכו רבים מחברי ההנהגה הלאומנית הקיצונית של משטר האפרטהייד בדרום אפריקה. ביטויי אנטישמיות היו לשִגרה, והתמיכה בנאציזם האירופי הייתה גלויה.
ב-1948, כשהיה בן כמעט 19, יצא עם חבר ילדותו דוד פיין לאיטליה ומשם הפליגו באוניית מעפילים לנמל חיפה כדי לקחת חלק במלחמת העצמאות. בארץ נשלחו השניים לתגבר את כוח השמירה בקיבוץ מעיין ברוך, יישוב מבודד שעלה על הקרקע שנה קודם לא הרחק מחורבותיה של חוות תל חי. במעיין-ברוך התוודע גולדרייך לסוציאליזם בגוון הקיבוצי. הוא ביקש להשתתף בבניינה הרעיוני והפיזי של החברה הישראלית המתהווה ועסק בחפירת תעלות וסיקול אבנים בשדות. בתום המלחמה עזב את הקיבוץ והחל ללמוד אדריכלות בטכניון בחיפה, לצד מי שהיו לאדריכלי דור המדינה. אלא שנוכח ההרס והנישול להם היה עֵד בימים שלאחר המלחמה, על רקע "הגירוש והריסת בתי הערבים", שככה התלהבותו של גולדרייך. ב-1950 חזר ליוהנסבורג, המשיך את לימודי האדריכלות באוניברסיטת ויטווטרסראנד, ובמקביל עשה לעצמו שם בשדה האמנות הדרום-אפריקאי ואף הוכתר כ"בולט בצייריה הצעירים של דרום אפריקה". בהמשך יצא ללמוד בבית הספר המרכזי לאמנות ועיצוב בלונדון, שם השתלם בעיצוב בסיסי ותעשייתי ושם גם פגש לראשונה בתמר דה שליט, שהייתה לימים לרעייתו ולשותפתו המקצועית. ב-1954 חזר לדרום אפריקה, השתלב כמתכנן בכיר ברשת גדולה של בתי כלבו, והתמחה בתכנון חנויות ענק ובעיצוב תצוגות. במקביל החל להציג תערוכות יחיד ולהשתתף בתערוכות קבוצתיות במולדתו ומחוצה לה – בביאנלה לאמנות בוונציה (1956), בגלריה פרטית בניו יורק (1958), בהולנד ובלונדון – וכל אותן שנים עסק בפעילות פוליטית נגד משטר ההפרדה הגזעית בארצו. כשרונותיו היצירתיים והשקפת עולמו התמזגו היטב בעיצוב הכולל של אופרת הג'אז קינג-קונג (1959), שהייתה לאחד מרגעי השיא בקריירה הדרום אפריקאית שלו. באותה תקופה הכיר את נלסון מנדלה, שהיה סטודנט למשפטים. יותר מאוחר השתכנע גולדרייך להירתם למאבק השחורים, והחל להיות מעורב עם מחתרת שפעלה נגד משטר האפרטהייד. במסעותיו לטוויית קשרים עם מדינות העולם השלישי התוודע לג'וליוס נייררה, מילטון אובוטה, קנת קאונדה ודנג סיאו פינג. עד 1960 נוהל מאבק ללא אלימות וללא הישגים. ב-16 בדצמבר 1961 ביצעה המחתרת שנקראה "חץ העם" שורת פעולות חבלה במטרות תשתית ושלטון. מנדלה הפך למבוקש והסתתר בחוותו של גולדרייך עד שנלכד מחוץ לחווה ב-5 באוגוסט 1962. ב-11 ביולי 1963 נעצרו כל מנהיגי המחתרת ובהם גולדרייך, בחוות ליליסליף באשמת פעילותו המחתרתית נגד משטר האפרטהייד, אך כעבור כחודש נמלט מבית המעצר. ידו הארוכה של שלטון האפרטהייד רדפה אחריו לסוואזילנד, בוצואנה וקונגו, עד שמצא מקלט אצל נשיא טנזניה, ג'וליוס נייררה. בינתיים התקיים משפט ריבוניה בו נידון למוות שלא בפניו. בראשית 1964 הגיע גולדרייך לישראל, בה, במקביל להמשך פעילות המחאה נגד משטר האפרטהייד, ביסס לעצמו קריירה משגשגת כאמן, אדריכל ומעצב ישראלי.
בישראל
ב-1964 הגיע לישראל, בה נטל חלק בקבוצת "הוועד נגד האפרטהייד", אשר פעלה נגד משטר האפרטהייד ונגד קשריה של ישראל עם משטר זה.
ב-1998 העניקה אגודת האדריכלים והמתכננים בישראל, לו ולעמיתו האדריכל שמעון שפירא, פרס הוקרה על תרומה ייחודית בתחום החינוך לאדריכלות. כיום פועלת לכבודו קרן ארטור גולדרייך לקידום האמנות, העיצוב והארכיטקטורה בבצלאל. בשנת 2006 הוענק לו אות "יקיר בצלאל" לכבוד שנת המאה למוסד. ב-2001 חתם על עצומה המשווה את הכיבוש הישראלי בשטחים לאפרטהייד.
גולדרייך התגורר בהרצליה. היה נשוי לתמר דה שליט (אחותו של עמוס דה-שליט, אשר נפטרה ב-2009), נפטר ב-24 במאי 2011 ונקבר בבית הקברות גבעת השלושה. לזוג בן אחד, האדריכל עמוס גולדרייך דה שליט.
ארכיונם של גולדרייך ודה שליט הופקד בארכיון אדריכלות ישראל שתל אביב. ביוני 2018 נפתחה במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית התערוכה "גולדרייך דה שליט: מקום" העוסקת בעבודתם הרב-תחומית של גולדרייך ורעייתו תמר דה שליט, את התערוכה אצרו צבי אלחייני וטליה דוידי.
שר הטבעות - דמויות
הספר שר הטבעות אשר נכתב על ידי ג'. ר. ר. טולקין מכיל אוסף רב של דמויות הלוקחות חלק בעולם הקסום המתואר בספר. בערך זה יוצג ריכוז של הדמויות הראשיות בספר.
נבלה (סימן)
נַבְּלָה או נַבְּלָא הוא הסימן \ \nabla, המשמש בעיקר לסימון האופרטור הדיפרנציאלי דֵּל במתמטיקה.
שמו מגיע מהמילה העברית, שהתגלגלה ליוונית, לציון כלי הנגינה נבל, הדומה בצורתו לסימן זה, על אף שצורתו היא למעשה דלתא יוונית גדולה בהיפוכה.
טביעת סימן זה מיוחסת למתמטיקאי ויליאם רואן המילטון.
עין סהרונים
עין סהרונים הוא מעיין קטן, היחיד במכתש רמון, המהווה את מקור המים הגדול והמרכזי ביותר במכתש. המעיין נמצא בשמורת הטבע מצוק הצינים, ובקרבת מצד סהרונים – תחנת דרכים קדומה.
תיאור כללי
מעיין עין סהרונים הוא מעיין שכבה קטן הניזון ממי התהום הגבוהים שבאזור ומושפע מאוד משיטפונות. מי המעיין מליחים מעט רוב השנה, אך ניתן לשתות מהם.. עוצמת הנביעה של המעיין ומיקומה תלויות בכמות המשקעים. בחורף, גוברת שפיעת המעיין ומימיו טובים יותר לשתייה. בסוף הקיץ מצטמצמת הנביעה, ויש שהיא חרבה לחלוטין. אז יימצאו מים רק בתוך שקעים חפורים בסחף האפיק.
המעיין נמצא לפני יציאתו של נחל רמון מהמכתש במקום התחברותו לנחל נקרות. הוא מקור המים הטבעי המרכזי במכתש רמון, ולכן הוא משמש מקום מחיה ליעלים, לחמורי בר ולמגוון ציפורים.
היסטוריה
עין סהרונים שימש מקור למי שתייה לשיירות שעברו בדרך הבשמים הנבטית, וחנו באכסניה הסמוכה לו. האכסניה ממוקמת בגבעה הנמוכה שממזרח, בנקודה אסטרטגית ליד המעיין.
בעלי חיים וצמחים באזור
עין סהרונים מהווה מקור מים בעבור הפרא, אשר אוכלוסייתו באזור הוערכה בשנת 2018 ביותר מ-300 פרטים.
בסוף שנות השישים הוחלט להחזיר בעלי חיים לארץ ישראל במבצע מיוחד, שבמסגרתו נרכשו שלושה זוגות פראים פרסיים (המין הקרוב ביותר לפרא הסורי שהתקיים בארץ ישראל, אך נכחד) לצד שלושה פראים נוספים שהובאו מאיראן. תחילה גודלו פראים אלו בחי-בר יטבתה, אך הם שוחררו בשנת 1982 בעין סהרונים, ולאחר מכן במקומות נוספים בנגב. הפראים הללו נקלטו היטב בסביבת עין סהרונים והתרבו במהרה.
באזור הנביעה צומח סבך של שיחי סמר, קנה מצוי, מלוח פגום ועצי אשל. שיחי סהרון משולשל צומחים על הגדה הצפונית של הנחל.
מסלול ההגעה למעיין
מסלול ההליכה למעיין הוא בשטח מישורי ברובו. במהלך ההליכה מתגלה המעיין עצמו מאחת ממדרגות הסלע, בצורת כתם ירוק של הצמחייה ומים הבולטים בשטח. מסלול הטיול הוא מעגלי, ומחזיר את המטיילים בהליכה לחנייה.
דוד גינצבורג (כימאי)
דוד גינצבורג (באנגלית: David Ginsburg; 5 בספטמבר 1920 – 9 במרץ 1988) היה כימאי ישראלי, חלוץ בשטח המחקר של כימיה אורגנית סינתטית, פרופסור לכימיה בטכניון, שבו גם מילא תפקידי מִנהל בכירים. חתן פרס ישראל למדעים מדויקים (1972).
ביוגרפיה
גינצבורג נולד בשנת 1920 בעיר ניו יורק שבארצות הברית. בילדותו עלה לארץ ישראל, ולמד בגימנסיה העברית הרצליה בתל אביב (1933–1937). לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים החל בלימודי תואר ראשון באוניברסיטה העברית, אך במהלכם שב לניו יורק. הוא סיים תואר בוגר במדעים בסיטי קולג' של ניו יורק בשנת 1941, ובשנה שלאחר מכן קיבל תואר מוסמך באוניברסיטת קולומביה. בשנת 1947 סיים לימודי דוקטורט בכימיה באוניברסיטת ניו יורק. שנה לאחר מכן שב לישראל והצטרף כחוקר למכון ויצמן. בשנת 1954 הוזמן להתמנות לפרופסור בטכניון.
בתחום המחקר היה גינצבורג בעל מוניטין בינלאומי ותרם תרומה מרכזית לפיתוח הכימיה האורגנית הסינתטית. מחקרו על הסינתזה המוחלטת של מורפין זכה לפרסום עולמי והביא להרחבת הפעילות בחקר המבנה של חומרי טבע. עבודותיו תרמו לביו-סינתזה של אלקלואידים ובידוד חומרים פיזיולוגים. תרומות חשובות נוספות מעבודתו כוללות את המחקרים הראשונים בפרופלנים, וכן יישום שיטות פיזיקליות (דוגמת ספקטרוסקופיה מסות) לחקר מבנה חומרי טבע מסובכים.
במהלך שנות עבודתו היה גינצבורג פרופסור אורח במכונים מדעיים בעלי שם, בהם אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת קיימברידג', אוניברסיטת ברנדייס, אוניברסיטת פריז ומכון מקס פלאנק בהיידלברג. בטכניון מילא שורה של תפקידים מנהלתיים: משנה לנשיא לענייני מחקר (1959–1960), נשיא הטכניון בפועל (1961–1962), דקאן הסטודנטים (1962–1964) ומשנה לנשיא לענייני פיתוח (1965–1966).
גינצבורג הוא חתן פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים (1954), פרס רוטשילד (1965) ופרס ישראל למדעים מדויקים (1972). כמו כן היה נשיא אגודת הכימיה בישראל וחבר הנהלת המועצה הלאומית למחקר ולפיתוח, ועמד בראשה בשנים 1961–1962. גינצבורג נבחר לחבר האקדמיה הישראלית למדעים (1976) וכן לאגודות הכימיה של יפן, של אנגליה, של שווייץ ושל ארצות הברית.
הערות שוליים
מפרסומיו:
קלטניסטה
קלטניסטה (באיטלקית: Caltanissetta; בסיציליאנית: Nissa) היא עיר בסיציליה שבאיטליה, ומשמשת כבירת נפת קלטניסטה. העיר, שבה 60,692 תושבים, הוקמה על ידי הפיניקים ב-406 לפנה"ס, בשם "קסטרה ניסיה" (Castra Nissia) שמשמעו, "ארמון הנשים". העיר נכבשה בשנת 829 על ידי המוסלמים, שכינו אותה "חאלד-א-ניסה" (Khalad an-Nisa). בשנת 1086 נכבשה העיר על ידי הנורמנים. תקופת הזוהר של העיר הייתה בעת בה שגשגה באזור זה כריית הגפרית. המכרות הפסיקו פעילותם ב-1988.
איי אנדמן וניקובר
האיים הם טריטוריית איחוד בהודו; בירת הטריטוריה והעיר היחידה היא עיר הנמל, פורט בלייר.
השם אנדמן הוא שיבוש של שמו של אל הקוף ההינדי האנומן (או האנדומן), אחד האלים האהובים במיתולוגיה ההינדית, המסמל נאמנות והרמוניה.
בשטח הטריטוריה נמצא האי צפון סנטינל ובו חיים הסנטינלים, אחד השבטים המבודדים ביותר בעולם.
היסטוריה
במשך אלפי שנים ישבו באיים שבטים מנותקים מן הציויליזציה והעולם החיצון.
ב-12 בדצמבר 1755 הגיעו לאיי ניקובר מתיישבים אירופים מטעם חברת הודו המזרחית הדנית. בינואר 1756 הפכו האיים לקולוניה של האימפריה הדנית בשם "דנמרק החדשה", ומאוחר יותר (דצמבר 1756) בשם "איי פרדריק" (Frederiksøerne). ההתיישבות במקום לא הייתה סדירה בשל התפרצויות מלריה בין 14 באפריל 1759 ל־19 באוגוסט 1768, 1787–1807/05, 1814–1831, 1830–1834 וב-1848 נעזבה המושבה. האימפריה האוסטרית ניסתה להקים קולוניה במקום ב-1778 אולם, בעיקר מפאת חוסר באספקה, אחרוני המתיישבים האוסטרים עזבו את האיים ב-1783.
באמצע המאה ה-19 כבשו הבריטים את האיים והפכו אותם לחלק מהאימפריה שלהם בהודו. הבריטים הקימו בפורט בלייר בית סוהר שבו נכלאו לוחמי החופש שמרדו בשלטון הבריטי בהודו - בית הסוהר סלולר, כיום אתר תיירות מפורסם. האיים נכבשו על ידי יפן במלחמת העולם השנייה, וסופחו להודו עם קבלת עצמאותה ב-1947.
בשנת 2004 הכה באיים הצונאמי הגדול שפקד את חופי אסיה ומזרח אפריקה, שמוקדו היה כ-300 קילומטר בלבד דרומה לאיי ניקובר. תושבי אנדמן וניקובר סבלו רבות מרעידת האדמה והצונאמי שבא בעקבותיה - כ-3,000 איש נהרגו, 5,500 איש עדיין מוגדרים נעדרים, ונגרם הרס רב לבתים ומקומות היישוב.
גאוגרפיה
טריטוריית איי אנדמן וניקובר נחלקת לשתי קבוצות איים: איי אנדמן ואיי ניקובר.
איי אנדמן מורכבים מארבעה איים עיקריים:
כ-250 קילומטר דרומה לאיי אנדמן נמצאת קבוצת איי ניקובר. האי המרכזי בקבוצה זו הוא האי ניקובר הגדול, וצפונה ממנו נמצאים עוד מספר איים קטנים יותר.
איי אנדמן וניקובר מכוסים ברובם ביערות גשם, ונהנים ממזג אוויר טרופי וחם רוב ימות השנה. הטמפרטורה באיים נשמרת בדרך כלל בין 23 ל-31 מעלות צלזיוס, הודות לרוחות הים.
דמוגרפיה
בעבר, התגוררו באיים שבטים ילידים בלבד. ילידי איי אנדמן הם נגריטו, שהם פיגמים אסיאתים שחורי עור ומקורזלי שיער, ואילו ילידי איי נקובר הם בני הגזע המונגולידי ודומים במראם לתושבי דרום-מזרח אסיה. עם תחילת התקופה הקולוניאלית הבריטית התחילו להגיע לאיים מתיישבים מהיבשת, וכיום מהווים הילידים מיעוט כשאוכלוסיית המהגרים (בעיקר הינדים מתת-היבשת, אך גם אנגלים וטמילים) הולכת וגדלה.
הדת העיקרית באיי אנדמן היא ההינדואיזם, אך ניתן למצוא בהם גם מיעוט נוצרי ומוסלמי. בני השבטים המקוריים עדיין מחזיקים באמונות השבטיות.
בעבר תושבי האיים דיברו בשפות אותנטיות ממשפחת "האנדמן הגדולה". עתה כמעט ואין דוברי שפות אלו ברמת שפת האם (ג'רו היא אחד מהשפות במשפחה זו)
מגוון ביולוגי
באיי ניקובר מגוון ביולוגי יוצא דופן, ויש בהן מיני צמחים ובעלי חיים אנדמיים רבים, לדוגמה יונת ניקובר.
תיירות
איי אנדמן וניקובר, המפורסמים באתרי הצלילה הייחודים ובאיים הטרופיים שלהם, מושכים אליהם תיירים ממקומות רבים בעולם. ניתן להגיע אל איי אנדמן בטיסות ישירות או בהפלגה ממעבורת ממדרס או מקולקטה שבחוף הודו אל פורט בלייר, בירת הטריטוריה. לניקובר ניתן להיכנס רק עם אישור מיוחד המונפק למבקרים למטרות מחקר.
ג'ון ברוקס
ג'ון אנתוני ברוקס ג'וניור (באנגלית: John Anthony Brooks, Jr.; נולד ב-28 בינואר 1993) הוא כדורגלן אמריקאי-גרמני המשחק בעמדת הבלם בבנפיקה ליסבון ובנבחרת ארצות הברית.
קריירת מועדונים
ברוקס, בנו של טכנאי אמריקאי, במקור משיקגו, נולד וגדל בברלין שבגרמניה. הוא התחיל לשחק כדורגל בשורות מחלקת הנוער של קבוצת הרטה ברלין. לקבוצת המילואים של הרטה, הרטה ברלין ב', עלה באמצע עונת. לאחר עונה זו ברוקס חתם על חוזה מקצועני ל-4 שנים בהרטה ברלין. בעונת הרטה ברלין ירדה לבונדסליגה השנייה. בעקבות כך, שחקנים רבים עזבו את הקבוצה, דבר שאיפשר לברוקס לקבל דקות משחק. את הופעת הבכורה שלו ככדורגלן מקצועי ערך באוגוסט 2012, בפתיחת עונת. בסיום עונה זו הרטה חזרה לבונדסליגה. ברוקס כבש בהופעת הבכורה שלו בבונדסליגה, ב-10 באוגוסט 2013, בניצחון הרטה 1–6 על איינטרכט פרנקפורט.
במאי 2017 חתם ברוקס בוולפסבורג מהבונדסליגה תמורת 20 מיליון אירו, והפך לכדורגלן האמריקאי היקר ביותר בכל הזמנים. בעונת הבכורה שלו בקבוצה, 2017/18, סבל ברוקס מפציעה ארוכה, וערך תשע הופעות ליגה בלבד. עם זאת, ברוקס היה כשיר למשחקי המבחן, בהם גברה וולפסבורג על הולשטיין קיל ונשארה בבונדסליגה.
בספטמבר 2022 חתם בבנפיקה ליסבון.
נבחרת לאומית
ברוקס, שמחזיק באזרחות כפולה, גרמנית ואמריקאית, היה זכאי לשחק בשתי הנבחרות של בתי המדינות. ברוקס שיחק מספר משחקים בנבחרות ארצות הברית עד גיל 20 ועד גיל 23, ובמקביל שיחק גם בנבחרת גרמניה עד גיל 20.
ברוקס זומן לראשונה לסגל נבחרת ארצות הברית ביולי 2013, לקראת משחק ידידות נגד. ברוקס ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק זה, בו ארצות הברית ניצחה 3–4.
ברוקס זומן לסגל ארצות הברית למונדיאל 2014. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בטורניר במשחק הראשון של נבחרתו, נגד, כאשר נכנס כמחליף במקום מאט ביזלר שנפצע. בדקה ה-86 באותו משחק ברוקס כבש בנגיחה מבעיטת קרן של גרהאם זוסי את שער הניצחון של נבחרתו, שהיה גם שער הבכורה שלו במדי ארצות הברית. המשחק הסתיים בתוצאה 1–2 לארצות הברית. ברוקס הפך לשחקן המחליף הראשון בתולדות נבחרת ארצות הברית שכובש שער בגביע העולם.
נתן צבי פינקל
רבי נתן צבי פינקל, "הסבא מסלובודקה" (ביידיש: דער אלטער; תר"ט, 1849 - כ"ט בשבט תרפ"ז, 1 בפברואר 1927) היה מייסד ישיבת כנסת ישראל בסלובודקה, מראשי תנועת המוסר במזרח אירופה, אחד החשובים שבהוגי הדעות שלה, אבי אסכולת סלובודקה בתנועת המוסר, ומגדולי ראשי הישיבות בליטא ובארץ ישראל בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
קורות חיים
רבי נתן צבי פינקל נולד בעיר ראסיין בליטא בשנת תר"ט. בגיל צעיר מאוד התייתם מהוריו, משה ומרים וגדל בבית דודו בווילנה. הוא נישא לגיטל וולפרט, נכדתו של רבי אליעזר גוטמן, רב העיר קלם.
בשנים הראשונות לאחר נישואיו ישב הרב פינקל על שולחן חותנו. לעיתים היה יוצא לדרוש בעיירות הסביבה. כשהגיע לעיר מולדתו ראסיין התרשם ממנו רב העיר, רבי אלכסנדר משה לפידות, שהיה מקורב לתנועת המוסר. הוא מסר לו מכתב לרבי שמחה זיסל זיו, "הסבא מקלם", ובו ביקש מרבי שמחה לשים את עינו על הצעיר. נתן צבי, שלא ידע מתוכן המכתב, מסרו לרבי שמחה זיסל, שהחל לקרבו. בקלם התפרסם כושר ההשפעה שלו על הסובבים, ובהשפעתו הצטרפו רבים לשורות תנועת המוסר.
הקמת ישיבת סלובודקה
לאחר סגירת בית המוסר "תלמוד תורה" בקלם בשנת 1876 עבר הרב פינקל תחילה לעיירה גרובין עם רבו רבי שמחה זיסל, יחדיו ניהלו שם "בית מוסר". עד מהרה התגלו ביניהם חילוקי דעות, והוא עבר לעיירה סלובודקה שבפרברי העיר קובנה, שם כיהן כמשגיח בישיבת "אור החיים" שבראשה עמד רבי צבי הירש לויתן. ישיבה זו נועדה לבחורים צעירים, וחלק מבוגריה היו הבסיס להקמת הישיבה הגדולה "כנסת ישראל" שהקים רבי נתן צבי, בין השנים 1876–1877, תחילה בתור כולל ולאחר מכן כישיבה. התמיכה הכספית להקמת הישיבה ניתנה מקרן עובדיה לחמן מברלין, שנועדה להחזקת ישיבות.
בין השנים 1877–1882 נטל חלק פעיל בהקמתן וחיזוקן של ישיבות רבות, כמו ישיבת סלוצק בראשות רבי איסר זלמן מלצר, ישיבת קוברין בראשות תלמידו רבי פסח פרוסקין, ישיבת מיר בראשות בנו רבי אליעזר יהודה פינקל, וכן כולל האברכים בקובנא. נהג לשלוח תלמידים ולגייס כספים לחזק ישיבות, כמו ישיבת טלז. תלמידו, הרב אלעזר מנחם מן שך, נהג לומר שכל קיום הישיבות הוא בזכותו של ה"סבא מסלובודקה".
בשנת 1882 החל בהקמת הישיבה הגדולה בעיירה סלובודקה. בישיבה זו השקיע הרב פינקל את כל כשרונותיו, בה התעצבה דמותו החינוכית וההגותית, ובה כיהן כארבעים וחמש שנה.
לאחר שעזב רבי יצחק מפוניבז' את סלובודקה, מינה הרב פינקל את הרב משה מרדכי אפשטיין ואת הרב איסר זלמן מלצר לכהן בראשות הישיבה, כאשר הרב פינקל הוא הדמות המוסרית והחינוכית בישיבה, בתור "משגיח", ומורה דרך רוחני.
בשנת 1897 הקים הרב פינקל ישיבה נוספת בעיר סלוצק, אליה שלח חלק מתלמידי סלובודקה, ובראשה העמיד את רבי איסר זלמן מלצר, בעוד רבי משה מרדכי אפשטיין נשאר לצידו בסלובודקה.
בשנת 1897 פרץ משבר קשה בישיבת סלובודקה בין תומכי שיטת המוסר למתנגדים לה. הסכסוך שיבש את סדרי הלימודים בישיבה, והגיע בפני בתי-דין שנמנו על המתנגדים לשיטת המוסר. במהלך השתלשלות המחלוקת הכריז רבי נתן צבי על פרישה מישיבת סלובודקה הגדולה, והקים בעיירה ישיבה חדשה, אליה עברו חלק קטן מהבחורים, וכן רבי משה מרדכי אפשטיין, ראש הישיבה. הישיבה הוותיקה נקראה "כנסת בית יצחק", והיא התקיימה עד השואה, ואילו הישיבה החדשה בראשות הרב פינקל נקראה "כנסת ישראל סלובודקה". למרות המחלוקת הקשה ונישולו מהישיבה שהקים, לא נטר רבי נתן צבי לאיש מהמעורבים במחלוקת, ובמשך השנים גברה השפעתו בישיבה הוותיקה ושיטת המוסר חדרה אליה, אם כי בצורה שונה ולא מוצהרת.
ישיבת "כנסת ישראל סלובודקה" סבלה בשנותיה הראשונות ממחסור כספי ורק לאחר כמה שנים התייצבה, ומספר התלמידים שלה הלך וגדל בהתמדה.
לאחר דיכוי המרד שינה את גישתו לתלמידים. בעוד קודם לכן היה קפדן מאוד, דגל במשמעת חמורה, והיה זורק מרה בתלמידים על מנת לעוררם לשיפור, החל לנהוג ברכות עם תלמידיו, לעודדם לפתח עצמאות, ולהדגיש רעיונות מוסריים מעודדים יותר. גישתו השנייה התפרסמה יותר ובה נוקטות הישיבות בשיטת סלובודקה.
בשנת 1908 מינה הרב פינקל כמשגיח נוסף בישיבה את חתנו רבי יצחק אייזיק שר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, פוזרה ישיבת סלובודקה. רבי נתן צבי שהה באותה עת בגרמניה, ונעצר מיד כנתין רוסי. הוא ישב במעצר כמחצית השנה עד אשר שוחרר. הוא הצטרף למחותנו רבי משה מרדכי אפשטיין שנמלט למינסק, שם הקימו שוב את הישיבה בעצם ימי המלחמה. כאשר התקרבה המלחמה למינסק עברו לקרמנצ'וג. בתקופה זו עברה הישיבה תלאות ורדיפות קשות, אך שרדה את ימי המלחמה והמהפכה שאחריה, ובשנת 1920 חזרה לעיירה סלובודקה.
בשנים שלאחר המלחמה פרחה ישיבת סלובודקה והגיעה לשיא פריחתה. מוסדות נוספים ברוח הישיבה ובהדרכתו של הסבא מסלובודקה הוקמו בעיירה.
עלייתו לארץ ישראל
במהלך תרפ"ה-תרפ"ו (1924-1925) עלו מרבית תלמידי סלובודקה ורבני הישיבה לארץ, ובראשם הרב פינקל. הישיבה השתקעה בעיר חברון, בה שכנה עד לפרעות תרפ"ט (1929). גם בסלובודקה המשיכה להתקיים הישיבה במתכונת מצומצמת יותר כשהמשגיח, הרב אברהם גרודזינסקי, גם עומד בראשותה מתרפ"ז.
למרות זקנותו המופלגת וחולשתו, השקיע ה"סבא" בישיבה בחברון את כל מרצו ודמו. זמן קצר לאחר העלייה נפטר בפתאומיות בנו רבי משה. בתחילת תרפ"ז (סוף 1926) עבר להתגורר בתל אביב, בשל האקלים הקר בחברון שהזיק לבריאותו. בריאותו הדרדרה, וה"סבא מסלובודקה" נפטר בכ"ט בשבט תרפ"ז (1927) בירושלים. לאחר הלוויה המונית נטמן בהר הזיתים בחלקת הנביאים לצד בנו משה (ראו להלן) שנפטר כשנה לפניו.
על שמו קרויה ישיבת תפארת צבי בירושלים.
שיטתו המוסרית והחינוכית
שיטתה של סלובודקה יונקת ברוחה מבית מדרשה של קלם. אך בעוד קלם התייחדה בחינוך הקפדני ובמשמעת החמורה שלה, בסלובודקה גרסו אווירה נינוחה יותר של משמעת והדגישו את הטיפוח המתמיד של ההכרה השכלית והנפשית. בימיה של סלובודקה פעלה תנועת המוסר בליטא בשני ראשים מקבילים: שיטת סלובודקה ושיטת נובהרדוק. בנובהרדוק פעלו בשיטות קיצוניות לדיכוי המידות הרעות ולטיפוחן של המידות הטובות, אך בסלובודקה שללו גישה זו בתוקף, ודגלו בטיפוח המידות האנושיות באמצעות העמקת ההכרה האנושית.
רבי נתן צבי פינקל חלק על קלם גם בהדרגתיות של החינוך. בעוד בקלם גרסו חינוך הדרגתי ממושך, הוא טען שמראשית חינוכו של התלמיד יש להציב בפניו את השאיפות העליונות והמקסימליות ביותר, ורק כאשר רואה התלמיד לפניו את פסגת השאיפות יש בו את המוטיבציה להגיע אליהן.
ה"סבא" גרס כי במקום להציב בפני החניך את שפלותו כלפי הבורא, יש להדגיש את חשיבותו של האדם שנבחר לשרת ולעשות את רצון הבורא. שיטה זו זכתה לפרסום רב ונקראה בשם "גדלות האדם". בסלובודקה גרסו כי האדם הוא היצור הנעלה ביותר בתבל שנבחר לעשות את רצון בוראו, ולכן עליו להתנהג כאדם השוהה לפני המלך. בסלובודקה הקפידו מאוד על לבוש מודרני ומוקפד, ותלמידי הישיבה התפרסמו בכך שנהגו להופיע כשהם מגולחים ולבושים בחליפות בהירות, כובעי קש, ומקלות הליכה, בדומה ללבוש הסטודנטים בתקופה ההיא.
אור הצפון
הגותו ושיחותיו הודפסו בספרו אור הצפון, שהודפס לראשונה בקובנא בשנת ה'תרפ"ח, 1928), על ידי תלמידיו הרב יצחק אייזיק שר והרב אברהם גרודזינסקי. ספרו על התורה באותו שם הודפס בשני חלקים בירושלים, בשנים ה'תשי"ט וה'תשל"ט.
איבר הפיך
באלגברה, איבר הפיך הוא איבר של מבנה אלגברי שקיים לו איבר הופכי במסגרת המבנה.
נחמן נתן קורונל
ביוגרפיה
נולד באמסטרדם לרבי דוד קורונל, בן לעדה הספרדית בעיר, ולאמו שהייתה מן הקהילה האשכנזית. למד בתלמוד תורה "עץ חיים" של הקהילה הספרדית, וכן למד אצל גדולי הרבנים האשכנזים באמסטרדם ובהאג. היה תלמידו ומקורבו של רבי צבי הירש לעהרן.
איבר הפיך
הגדרה פורמלית
יהי S מבנה אלגברי עם פעולה בינארית ואיבר יחידה שנסמנו e.
נחמן נתן קורונל
ביוגרפיה
בשנת תק"ץ (1830), בהיותו כבן עשרים, עלה לארץ ישראל והתיישב בצפת. בי"א באב תקצ"ה (1835) נישא לשפרה בריינדל, בת למשפחה אשכנזית מהיישוב הישן. אמה דינה הייתה בתו של רבי דוד צבי אוירבך, שהיה אב"ד בעיר קרמניץ, צאצא של החכם צבי. לאחר רעידת האדמה בצפת, בשנת תקצ"ז (1837), עבר עם משפחתו לירושלים.
איבר הפיך
הגדרה פורמלית
עבור a\in S, אם קיים b\in S כך ש־ab=e אז a נקרא איבר הפיך מימין, ו־b נקרא ההופכי מימין שלו. אם ba = e, אז a נקרא איבר הפיך משמאל ו־b נקרא ההופכי משמאל שלו. איבר שהפיך הן מימין והן משמאל נקרא איבר הפיך דו־צדדי או פשוט איבר הפיך.
נחמן נתן קורונל
ביוגרפיה
יחד עם ידידו רבי יהוסף שוורץ בעל "תבואות הארץ" עסק בתורת הנסתר, מפי גדולי חכמי ישיבת המקובלים בית אל בעיר העתיקה.
איבר הפיך
בתורת המונואידים
באופן כללי, במבנה אלגברי עם איבר יחידה, לאיבר יכולים להיות הופכיים רבים, הן מימין והם משמאל. אם המבנה הוא מונואיד (כלומר הפעולה הבינארית קיבוצית), אז לאיבר הפיך a (דו־צדדי, אך לא חד־צדדי) יש הופכי יחיד, הן מימין והן משמאל, וסימונו a^{-1}. זאת מהטעם הפשוט שאם ל־a יש הופכי מימין b והופכי משמאל c אז:
ההופכי של ההופכי הוא האיבר עצמו.
נחמן נתן קורונל
ביוגרפיה
נפטר בירושלים, ונקבר בהר הזיתים.
איבר הפיך
בתורת המונואידים
איבר היחידה הוא תמיד איבר הפיך, שכן הוא ההופכי של עצמו. מונואיד בו כל האיברים הפיכים נקרא חבורה. קבוצת כל האיברים ההפיכים במונואיד היא חבורה, כי היא סגורה; אם a ו־b הפיכים, אז גם ab הפיך ומתקיים: חבורה זו נקראת חבורת ההפיכים של המונואיד.
נחמן נתן קורונל
פועלו הציבורי
רבי נחמן נתן קורונל פעל רבות בביסוס מעמדם ובגיוס תמיכה כלכלית עבור בני התורה וחכמי הישיבות בירושלים, ולשם כך שהה תקופות ארוכות בנדודים מעבר לים. כמו כן היה ממייסדי שכונת בתי מחסה בעיר העתיקה, בשנת תרכ"ד (1864).
איבר הפיך
בתורת החוגים
איברי חוג (עם יחידה) יוצרים מונואיד ביחס לכפל (ביחס לחיבור הם יוצרים חבורה אבלית וכל איבר הפיך). חבורת האיברים ההפיכים ביחס לכפל נקראת חבורת ההפיכים של החוג. עבור חוג R היא לרוב מסומנת R^\times או U(R). איבר האפס בחוג תמיד אינו הפיך (למעט בחוג הטריוויאלי בו 0 האיבר היחיד ולכן גם איבר היחידה הכפלי והופכי לעצמו) מכיוון שלכל \ r בחוג. מהסיבה הזו חבורת ההפיכים בחוג (לא טריוויאלי) לעולם אינה חבורה ביחס לחיבור. קבוצת האיברים הלא הפיכים היא חבורה ביחס לחיבור אם ורק אם החוג הוא חוג מקומי (ואז היא גם אידיאל מקסימלי).
חוג בו כל האיברים מלבד אפס הפיכים נקרא חוג עם חילוק (ניתן להגדיר בו חילוק ככפל בהופכי). אם פעולת הכפל בחוג עם חילוק חילופית, החוג נקרא שדה. משפט היחידות של דיריכלה קובע שחבורת ההפיכים של חוג שלמים של שדה מספרים היא חבורה נוצרת סופית.
נחמן נתן קורונל
השקפה
במקביל לפעלו הרב למען ארץ ישראל והיישוב היהודי, התנגד נמרצות לרעיון גאולת ארץ ישראל בידי אדם ויצא למערכה חריפה כנגד הארגונים שדגלו בעלייה לארץ ישראל. בהקדמה ל"חמישה קונטרסים" שהוציא, הוא כותב: "בעולם ניכרת תנועה לשיבת ציון ולקרב את הגאולה", אולם הוא מדגיש כי בספרים הקדמונים מובא כי הגאולה לא תבוא בדרך הטבע אלא רק על ידי קיום מצוות ולימוד תורה. היה זה המניע שעמד מאחורי פעילותו הנמרצת "לחזק את לומדי התורה, להחזיר עטרה ליושנה, על יסוד בעלי התלמוד והמדרש אשר מפיהם אנו חיים".
איבר הפיך
בתורת החוגים
חבורת ההפיכים של חוג חילופי פועלת על החוג דרך כפל. כך מוגדר על החוג יחס שקילות הנקרא חברות; שני איברים בחוג, r, s, נקראים חברים אם קיים איבר הפיך u כך ש־r=us, והיחס מסומן r\sim s (מחלקות השקילות הם המסלולים של החבורה). לחברות חשיבות בחקר תחומי שלמות, שם היא מאפשרת להכליל את המשפט היסודי של האריתמטיקה לתחומי פריקות יחידה – איבר בתחום כזה ניתן לפירוק יחיד לגורמים אי־פריקים עד כדי סדר הגורמים וחברות (בחוג המספרים השלמים הדבר מתבטא בכך שפירוקים שקולים יכולים להיבדל בסימן של הגורמים).
נחמן נתן קורונל
פועלו הספרותי-תורני
רבי נחמן נתן קורונל היה אחד מגדולי החוקרים התורניים במאה ה-19. עסק ברכישת כתבי יד קדמונים והתמסר לפענוחם, ההדרתם והוצאתם לאור. בין השאר חיבר את הספר "בית נתן" המכיל שינויי נוסחאות במסכת ברכות על פי כתב יד קדמון. הספר יצא בווינה בשנת תרי"ד (1854), והוא קיבל עליו אות כבוד מקיסר אוסטריה פרנץ יוזף על "חכמה ומלאכת מחשבת". כמו כן חיבר את הספר "זכר נתן" הכולל דינים והנהגות לעוברי דרכים. מלבד הספרים הרבים שהוציא לאור, השאיר אחריו עוד שמונה ספרים של כתבי יד של ראשונים, ערוכים ומסודרים לדפוס, שלא הספיק להוציאם לאור בחייו.
איבר הפיך
בתורת החוגים
חבורת ההפיכים מגדירה פונקטור מקטגוריית החוגים לקטגוריית החבורות, משום שאם שני חוגים הומומורפיים, אז גם חבורות ההפיכים שלהם הומומורפיות.
הכללות
קל לראות שאיבר הפיך מקיים. תכונה זו מאפשרת להכליל את תכונת ההפיכות גם לחבורות למחצה בהן אין בהכרח איבר יחידה. בחבורה למחצה, איבר a נקרא איבר רגולרי אם קיים איבר b כך שמתקיים aba=a (b נקרא הפסאודו־הופכי של a). אם גם bab=b אז b נקרא ההופכי של a. לכל איבר רגולרי יש איבר הופכי. אם aba=a, אז bab הופכי של a (עולה מחישוב ישיר). המכפלה של זוג הופכיים היא איבר אידמפוטנט, הדומה במובנים רבים לאיבר יחידה.
המוזיאון לאומנויות ולמקצועות
מוזיאון האֻמָּנוּיות והמקצועות (בצרפתית: Musée des Arts et Métiers) הוא מוזיאון הממוקם בפריז, צרפת, ובו שוכן האוסף של הקונסרבטואר הלאומי לאֻמָּנוּיות ולמקצועות (Conservatoire National des Arts et Métiers, CNAM – מוסד צרפתי להשכלה גבוהה המוקדש לקידום המחקר המדעי והתעשייתי).
היסטוריה
המוזיאון נוסד בשנת 1794 כמחסן לשימור מכשירים והמצאות מדעיים, על-פי הצעתו של אנרי גרגואר (Henri Grégoire), ראש מנזר ואחד ממנהיגי המהפכה הצרפתית, להקים "מחסן עבור מכשירים, מכונות, מודלים, כלים, רישומים, תיאורים וספרים בכל תחומי האומנויות והמסחר". המוזיאון נפתח רשמית בשנת 1802.
מאז היווסדו, שוכן המוזיאון במנזר הנטוש של סן-מרטן-דה-שאן (Saint-Martin-des-Champs) שברחוב ראומור (Rue Réaumur), ברובע השלישי של פריז. יסודות המבנה הרומנסקי הונחו בסביבות 1059, והכנסייה הוקדשה ב-1067, אך לאחר המהפכה ננטש המקום. בשנות התשעים של המאה ה-20 עבר המוזיאון שיפוצים נרחבים, ונעשו תחתיו חפירות ארכאולוגיות. החפירות חשפו בית קברות גדול, ובו כמאה ארונות קבורה מגבס, מהמאות השישית ועד התשיעית לספירה.
באוסף מוצגים מכשירים היסטוריים שונים, למן האצטרולב, מכונת הדפוס ומכשירי ניווט, חישוב ומדידה מוקדמים, דרך מעבדות מחקר של מדענים מפורסמים כלבואזיה, מכוניות ראשונות, אב-טיפוס של כלי טייס מהמאה ה-19, מצלמות ישנות, אוטומטים לנגינה, ועד מכשירים מדעים מהמאה ה-20.
בחצר המוזאון מצוי העתק של פסל החירות ובתוך המוזיאון נמצאים מספר דגמים שלו.
המוזיאון מופיע בספרות ברומן המטוטלת של פוקו מאת אומברטו אקו, שם נפתחת עלילת הספר, ושם מתרחשת סצנת השיא שלו.
כוח המשקיפים הרב-לאומי
כוח המשקיפים הרב-לאומי (באנגלית: Multinational Force & Observers - MFO, בתרגום ישיר: כוח רב לאומי ומשקיפים, ראשי תיבות: כמ"ר) הוא כוח שמירת שלום המפקח על קיום הנספח הצבאי להסכם השלום בין ישראל למצרים.
במסגרת תקיפות דאעש בסיני, סופג הכוח מדי פעם תקיפות של חמושים על בסיסו.
הקמת הכוח
ב-26 במרץ 1979 חתמו נשיא מצרים אנואר סאדאת, ראש ממשלת ישראל מנחם בגין ונשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר על הסכם השלום בין מצרים וישראל. להסכם השלום נוסף נספח צבאי המפרט את הסדרי הביטחון בחצי האי סיני לאחר נסיגת ישראל ממנו, לרבות הסכמות בנוגע לפירוז חצי האי סיני והקמת כוח שמירת שלום של האו"ם אשר יפקח על ביצוע ההסכמים. במהלך המאמצים להקים את כוח האו"ם, מילא את מקומו כוח ה-SFM האמריקאי שהוצב בסיני בשנת 1975. כוח זה פיקח על מהלכי התיאום והנסיגה מסיני בשלביהם הראשונים.
ב-18 במאי 1981, הודיע נשיא מועצת הביטחון של האו"ם כי האו"ם לא יוכל לספק כוח שמירת שלום לאזור בגלל איומי הטלת וטו מצד ברית המועצות, לבקשת סוריה. כתוצאה ממחדל זה, פתחו ישראל, ארצות הברית ומצרים במשא ומתן עצמאי, במטרה להקים ארגון שמירת שלום מחוץ למסגרת האו"ם. ב-31 באוגוסט 1981, נחתם פרוטוקול הכמ"ר והכוח נוסד רשמית. הכמ"ר נפרס בסיני והחל את משימתו ב-25 באפריל 1982, מועד סיומה הרשמי של נסיגת ישראל מסיני.
אזורי הדילול בסיני
במסגרת הנספח הצבאי להסכם השלום, חולק חצי האי סיני ל-3 רצועות דילול, בתוספת רצועה נוספת בשטח ישראל. על רצועות הדילול הוטלו הגבלות על סדרי כוחות, אופי הכוחות המותרים לפריסה, נשק וציוד, כדלקמן: בנוסף להגבלות העקרוניות הנ"ל, לכל אחד מהאזורים הגבלות מפורטות יותר על מספר חיילים, מספר כלי רק"ם וכדומה. ההגבלות מפורטות במלואן בנספח הצבאי להסכם השלום.
כוח משמר הגבול המצרי
טרם נסיגת צה"ל מרצועת עזה (תוכנית ההתנתקות), נחתם ב-1 בספטמבר 2005 הסכם משותף בין ישראל למצרים המתיר למצרים לפרוס גדוד משמר גבול ייעודי (בניגוד להגבלות המוגדרות בנספח הצבאי) באזור C, בשטח שבין מצרים לרצועת עזה. מטרת כוח משמר הגבול היא להגדיל את היכולת המצרית לספק את תנאי הביטחון הנדרשים בגזרה, לרבות מניעת הברחות נשק ואמצעי לחימה, מניעת הסתננות ממצרים לרצועת עזה ומרצועת עזה לסיני ומניעת פעולות טרור נגד כוחות צה"ל. הנספח הצבאי להסכם השלום לא נפתח וההסכם ניתן לביטול בהסכמת שני הצדדים.
משימה
לביצוע המשימה, מדינות ההסכם הטילו על הכוח את התפקידים הבאים:
מטה והנהלה
בראשות הארגון עומד מנכ"ל הכמ"ר. לתפקיד זה מתמנה תמיד שגריר אמריקאי, לכהונה בת 4 שנים. מנכ"ל הכמ"ר הנוכחי הוא השגריר סטיבן ביקרופט (Ambassador Stephen Beecroft)
מטה הארגון ממוקם ברומא ואחראי על נושאי מדיניות, נושאים תקציביים ותיאום עם מדינות ההסכם ברמה מדינית. למטה הכמ"ר ישנן נציגויות בישראל ומצרים, בראשן עומדים נציגי מנכ"ל, שניהם תמיד אזרחים אמריקאים. הנציגויות אחראיות על תיאום בנושאים אזרחיים עם ישראל ומצרים, כגון ענייני כספים, מכס, אישורי שהיה וכדומה.
הכוח
חלקו העיקרי של כוח המשקיפים הרב-לאומי הוא הכוח הצבאי עצמו. הכוח מונה כ-1600 חיילים מ-11 מדינות תורמות. בראשות הכוח עומד מפקד הכוח, קצין בדרגת אלוף (Major General) אשר לעולם אינו אמריקאי. מפקד הכוח נבחר על ידי מנכ"ל הכמ"ר לכהונה בת 3 שנים. מפקד הכוח הנוכחי הוא האלוף אוון וויליאמס (Major General Evan Williams) מצבא ניו זילנד.
להלן פירוט המדינות התורמות, תפקידן בכוח וסדרי כוחות (נכון ל-1 בדצמבר 2008): בעבר:
הכוח פרוס ברחבי אזור C. לכוח שתי מפקדות עיקריות. המפקדה הראשית מכונה North Camp (המחנה הצפוני) והיא נמצאת באל-גורה, שדה התעופה איתם לשעבר. המפקדה השנייה, South Camp (המחנה הדרומי), נמצאת בשארם א-שייח'. עיקר המטה והיחידות התומכות ולשכת מפקד הכוח נמצאים ב-North Camp, יחד עם מפקדות הגדוד הפיג'יאני והגדוד הקולומביאני. ב-South Camp ממוקמת יחידת משמר החופים האיטלקית ומפקדת הגדוד האמריקאי. חיילי הגדודים מאיישים תצפיות, מחסומים וסיורים ברחבי אזור C, כפי שמפורט בתפקידי הכוח.
בנובמבר 2020 נהרגו שבעה מאנשי הכוח (חמישה אמריקאים, צרפתי וצ'כי) בהתרסקות מסוק בסיני.
יחידת משקיפים אזרחית
יחידת המשקיפים האזרחית (Civilian Observer Unit - COU) ממוקמת ב-North Camp. בשונה משאר הכוח, כל עובדי היחידה הם אזרחים, מחציתם עובדי משרד החוץ האמריקאי ומחציתם עובדים שכירים בכמ"ר. כולם חייבים להיות אזרחים אמריקאים, יוצאי צבא בדרגת קצונה והם מתמחים בתצפית, ביקורת וזיהוי כלים וציוד צבאי. תפקיד היחידה הוא לבצע את הביקורות התקופתיות, כפי שמפורט בתפקידי הכוח.
מינדה יובאנוביץ'
מיודראג (מינדה) יובאנוביץ' (בסרבית:  Mиoдpaг Јовановић - Минда ; 17 בינואר 1922 - 14 בדצמבר 2009) היה כדורגלן ומאמן כדורגל יוגוסלבי, ששיחק בקבוצות סרביות ובעיקר בפרטיזן בלגרד ברוב הקריירה. לאחר מכן אימן בין היתר את הפועל פתח תקווה עמה זכה בשתי אליפויות בין השנים 1961–1963, ולאחר מכן את הפועל חיפה עמה זכה בגביע המדינה לעונת 1965/1966.
קריירת משחק
יובאנוביץ' נולד בבלגרד ושיחק בצעירותו בקבוצת הנוער של OFK בלגרד לאחר מכן החל את הקריירה המקצוענית דווקא בנבחרת האולימפית של ארצות הברית בשנת 1945. לאחר מכן שיחק בקבוצת הכוכב האדום בלגרד, וחזר לקבוצת האם שלו עונה לאחר מכן. ב-1947 עבר לשחק בפרטיזן בלגרד שם הפך לשחקן מפתח בקבוצתו. בשנות השיא 1947–1950 ייצג את נבחרת יוגוסלביה באולימפיאדת לונדון ב-1948 ובמונדיאל 1950 בה סיימה הנבחרת במקום השני בבית אחרי נבחרת ברזיל.
יובאנוביץ' סיים את הקריירה בשנת 1956, אחרי 148 הופעות ושער בודד במדי פרטיזן.
קריירת אימון
לאחר פרישתו ב-1961 הגיע לישראל להפועל פתח תקווה והחליף את חברו היוגוסלבי איגנץ' מולנר שזכה באליפות שנה קודם לכן. הקבוצה המשיכה ביכולתה הטובה ולקחה 2 אליפויות רצופות בעונות 1961/1962 ו1962/1963 והשלימה שיא של 5 אליפויות ברציפות בסה"כ - שיא שלא נשבר עד היום. לאחר מכן עבר להפועל חיפה שם אימן 114 משחקים (כ-4 עונות רצופות) מה שהיווה את הקדנציה הארוכה ביותר למאמן במועדון ואחד הקדנציות הארוכות ביותר בכדורגל הישראלי, עם אחוז הצלחה של 55%, כמו כן הגיע הקבוצה לגמר גביע המדינה לעונת 1963/1964, וזכתה בגביע לעונת 1965/1966.
לאחר מכן חזר לאירופה למועדון אולימפיה לובליאנה (סלובניה) שם אימן כ-2 עונות ולמועדונים אירופיים קטנים בקוסובו וסרביה, לאחר מכן חזר לארץ לקדנציה נוספת בהפועל חיפה ב-1970–1971, לאחריה פרש מעולם הכדורגל.
ב-14 בדצמבר 2009 נפטר יובאנוביץ'.
תארים כמאמן
גביע המדינה:
עבדאללה בן משה חיים
חכם עבדאללה בן משה חיים (לעיתים בקצרה: עבדאל; בגדאד, תקכ"ה (בערך) - כ"ט או ל' בחשוון תרכ"ה, 29 בנובמבר 1864), היה רב וראש ישיבה, עסקן ציבורי ויהלומן. בסוף ימיו היה מרבני ופרנסי ירושלים. הוא היה דודו של חכם יוסף חיים מבגדאד (הבן איש חי).
קורות חיים
בעקבות סכסוך עם נשיא הקהילה היהודית בעירו, עקר לדמשק, וב־1840 היה מעורב בשתדלנות היהודית סביב עלילת דמשק.
ב־1841 עלה לארץ ישראל, והתיישב בירושלים. הוא ניצל את קשריו העסקיים בבגדאד ובהודו, ושימש כגזבר הצדקה של פילנתרופים יהודים כמו יחזקאל יהודה מכלכותא, שהעביר דרכו את כל כספי תרומותיו ליישוב היהודי בארץ ישראל. הנוסע הירושלמי יעקב ספיר מונה אותו בתחילת ספרו "אבן ספיר" עם.
ב־1844 יסד בירושלים את ישיבת "כנסת יחזקאל", שבראשה עמד עד יום פטירתו. אחד מתלמידיו היה נכד-אחותו רבי בנימין יחזקאל יהודה.
הוא נפטר בסוף חודש חשוון תרכ"ה (חורף 1865), בגיל מאה שנים. בצוואתו ביקש כי יקברו אותו בין פשוטי העם, ולא יספידוהו, אך אנשי ירושלים לא שעו לבקשתו, וליוו אותו למנוחות בכבוד רב. נקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
הוא הניח אחריו שלושה בנים וארבע בנות. אחד מבניו היה פקיד חברון, החכם יוסף שלום, שעמד בחיי אביו במוקד מחלוקת גדולה ביישוב היהודי בחברון.
אלגוריתם גנטי
השם אלגוריתמים גנטיים מתאר משפחה של אלגוריתמים לחיפוש, מידול ומיטוב (אופטימיזציה), שבהם משלבים זה בזה אלמנטים של פתרונות אפשריים לבעיה, ומפעילים הליכים של ברירה מלאכותית כדי לבחור את המועמדים שיעברו לשלבים הבאים. רעיון תכנותי בסיסי זה מושפע מההצלחה של האבולוציה בפתרון בעיות אמיתיות.
היסטוריה
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 ניסו מספר מדענים בתחומי המחשב לבחון מערכות אבולוציוניות (התפתחותיות), כאשר הם האמינו שאבולוציה תשמש ככלי לאופטימיזציה של בעיות הנדסיות ומדעיות. הרעיון הכללי אליו כיוונו המדענים הוא לנסות לפתח אוכלוסייה של פתרונות אקראיים לבעיה נתונה, על ידי שימוש באופרטורים שמושפעים משינויים גנטיים טבעיים ובחירה טבעית. התורה עליה התבססו מדענים אלה היא בעצם תורת האבולוציה של דרווין, כלומר פתרון לכל בעיה יעשה בתהליך גנטי על בסיס תורת האבולוציה. בין המדענים החלוצים בתחום האלגוריתמים הגנטיים ניתן למנות את אלכס פרייזר והנס-יואכים ברמרמן.
האלגוריתם הגנטי הומצא על ידי ג'ון הנרי הולנד החל משנות ה-60 המוקדמות ואליך במהלך עבודתו באוניברסיטת מישיגן. מטרתו העיקרית של הולנד, בניגוד למדענים אחרים אשר ניסו לכתוב תוכניות אבולוציוניות ונקטו בגישה אבולוציונית למציאת פתרון ספציפי, הייתה להבין בעצם את עקרון האדפטיביות כפי שהוא בא לידי ביטוי בטבע, כלומר יכולת ההסתגלות לתנאים משתנים. הולנד ניסה לייבא תכונות אלה של אדפטיביות לתוך מערכות ממוחשבות.
מתודולוגיה
אלגוריתמים גנטיים משמשים בעיקר כדי לפתור בעיות אופטימיזציה שלא ידוע עבורן פתרון דטרמיניסטי או הסתברותי העובד בזמן סביר.
העיקרון של אלגוריתם גנטי הוא שכמו כל יצור בטבע רק המתאימים שורדים. הבעיה שעימה כל זן צריך להתמודד היא התאמה לסביבה והשינויים שחלים בה. שילוב אלמנטים של פתרונות אפשריים לבעיה, הפעלת הליכים של ברירה מלאכותית כדי לבחור את המועמדים שיעברו לשלבים הבאים. רעיון תכנותי בסיסי זה מושפע מההצלחה של האבולוציה בפתרון בעיות אמיתיות. לכן אם ניקח אוכלוסייה של פתרונות ונבחר מתוכם רק את המתאימים ביותר לפתרון בעיה, נערבב אותם אחד עם השני ונוסיף קצת רעש, נקבל דור חדש של פתרונות הקרוב צעד נוסף לפתרון הבעיה הנתונה. נחזור על התהליך מספר רב של פעמים (דורות) ולבסוף נגיע לפתרון הקרוב ביותר.
ייצוג בינארי של שני כרומוזומים
1101111000011110
1101100100110110
כל ביט במחרוזת מייצג אופין מסוים של הפתרון. אפשרות נוספת היא שכל מחרוזת תיוצג על ידי מספר. קיימים דרכים רבות לייצוג, הייצוג תלוי בעיקר בפתרון הבעיה.
במודל תכנותי זה יוצרים קהילה של פרטים אשר מאופיינים בכרומוזומים, ומעבירים אותם "תהליך אבולוציוני". האלגוריתם עוסק במעבר בין אוכלוסייה של כרומוזומים (רצף של סיביות 0 ו-1 ) לרצף חדש של סיביות ("אוכלוסייה חדשה") על ידי שימוש בבחירה הטבעית ואופרטורים כמו crossover. לאחר יצירת קהילת הפרטים הראשונה, מדרגים כל פרט על מנת למצוא את הפרטים הטובים ביותר. לאחר מכן, עורכים מיזוג (זיווג) בין פרטים אלה על מנת ליצור קהילה חדשה, טובה במקצת מקודמתה, ומעבירים אותה את אותו התהליך. ההנחה כאן היא שמיזוג בין שני פתרונות טובים לבעיה עשוי להניב פתרון טוב יותר. כמו בגנטיקה ביולוגית, שני הורים בעלי סט גנים טובים יוצרים צאצא שגם הוא עליון מבחינה גנטית. לאחר מספר חזרות על הפעולה, הפרטים ישתפרו דרמטית ויציגו את הפתרון הטוב ביותר, או פתרון טוב באופן יחסי לבעיה הנתונה.
בכתיבת אלגוריתם גנטי יש לממש:
מוטציות
כשם שבתורת האבולוציה של דרווין ישנו שימוש ניכר במוטציות ובשינויים גנטיים, גם במודל תכנותי זה יש חשיבות רבה למוטציות הגנטיות. בכל זיווג של 2 פרטים ניתן לשלב "שגיאות" אקראיות שיאפשרו יצירה של מידע חדש, שאותו אין לאף פריט אחר באוכלוסייה (קהילה) הנוכחית. אם שגיאה זו תוכר כהצלחה, הפריט ימוזג שוב, ולכן ה"שגיאה" תמשיך להתקיים; אם לא, היא תיעלם כלא הייתה. הסיבה לשימוש במוטציות כחלק מהאלגוריתם הגנטי הוא שישנה סכנה שאוכלוסיית הפתרונות תקלע למינימום מקומי במרחב הפתרון. השימוש במוטציות נותן אפשרות לצאת ממינימום מקומי ובכך להגיע לפתרון טוב יותר לבעיה.
הערכות
מטרת פונקציית ההערכה היא להגדיר סדר על הפרטים. ההערכה מאפשרת לבחור את הפרטים המוצלחים ביותר מתוך הקהילה. לעיתים ההערכה תתבסס על פונקציה פשוטה המקבלת מספר פרמטרים ומחזירה דירוג (כאשר הבעיה היא דטרמיניסטית), ולעיתים תמומש סימולציה מלאה של חיי הפרט בתוך הקהילה (כאשר הבעיה היא סטוכסטית).
שימושים
אלגוריתמים גנטיים שייכים לקבוצה גדולה של אלגוריתמי חיפוש ואופטימיזציה. כיום הם נחשבים על פי רוב למוצלחים פחות מאלגוריתמים המבוססים על טיפוס בהר. עם זאת אלגוריתמים גנטיים מתאימים לבעיות של בחירת תתי-קבוצות אופטימליות (subset-selection), וכן לבעיות של מציאת מערכת שעות ולוחות זמנים.
כלכלה- באלגוריתם הגנטי עושים שימוש עבור יצירות מודלים של תהליכי חדשנות, אסטרטגיה של מיקוח, חדשנות והתמתחות שווקים כלכליים.
אקולוגיה- נעשה שימוש באלגוריתמיקה גנטית לשם הגעה למודלים של תופעות אקולוגיות.
ניסוח מתמטי
בראייה מתמטית, אלגוריתם גנטי מאפשר למצוא נקודות קיצון של פונקציה \ f ב-n משתנים.
תהי פונקציית הכשירות, בה רוצים למצוא נקודות קיצון גלובליות, אזי:
אלגוריתמים קו-אבולוציוניים
אלגוריתמים קו-אבולוציוניים (Co-evolutionary Algorithms) הם תת-משפחה של אלגוריתמים גנטיים שבם פונקציית הכשירות נקבעת על פי יחס בין אוכלוסיות ולא אבסולוטית, קרי, טיב פתרון מאוכלוסיית פתרונות אחת נקבע ביחס כלשהו לאינטראקציה שלו עם קבוצת פתרונות של אוכלוסייה אחרת שמשתתפת באלגוריתם. היחס המדובר יכול להיות שיתופי (כל אוכלוסייה מייצגת חלק מן הפתרון הכולל לבעיה) או תחרותי (כל אוכלוסייה מיצגת חלק אחר של הבעיה, או מתחרה על פתרונות לבעיה).
הערות שוליים
Genetisk programmering
נייקי הופ סאמיט
נייקי הופ סאמיט (באנגלית: Nike Hoop Summit) הוא משחק כדורסל שנתי הנערך בין שחקני הכדורסל המצטיינים בליגות התיכונים של ארצות הברית ("נבחרת ארצות הברית") לבין שחקני כדורסל נבחרים מרחבי העולם, עד גיל 19 ("נבחרת העולם"). בדומה למשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן, על אף שאין חשיבות ספורטיבית למשחק הראווה עצמו, נוטים השחקנים להתייחס למשחק ברצינות רבה בניסיון להציג את כישוריהם בפני נציגי קבוצות ליגת ה-NBA וליגת המכללות האמריקאית אשר נוהגים לפקוד את המשחק.
משחק "נייקי הופ סאמיט" התקיים לראשונה בשנת 1995, ונערך מאז בכל שנה מלבד השנים 2001–2003. עד שנת 2007 נערכו המשחקים בערים שונות ברחבי ארצות הברית, ובשנת 2008 נקבע מקומו הקבוע בעיר פורטלנד שבאורגון. נותנת החסות למשחק היא רשת אופנת הספורט נייקי.
בשנת 1997 השתתף במשחק הרכז הישראלי עמית בן-דוד לכ-3 דקות, ולא קלע. בשנת 2007 השתתף עומרי כספי במשחק, וקלע 14 נקודות בכ-29 דקות משחק.
קברי צ'ינג המערביים
קברי צ'ינג המערביים (סינית 清西陵, פין-יין Qīng Xī líng) הם נקרופוליס - מתחם של מאוזולאומים של קיסרים משושלת צ'ינג, השוכן בנפה יִי (易县, פין-יין Yì Xiàn) במחוז חביי, כ-15 קילומטרים מערבית למושב הנפה ו-140 קילומטרים דרומית-מערבית לבייג'ינג בירת סין. בסך הכול קבורים באתר 78 מבני משפחת המלוכה: חמישה מקיסרי סין: יונגג'אנג, ג'יאצ'נג, דאוגוואנג, גוואנגשו ופויי, נשותיהם, פילגשיהם, נסיכים ונסיכות כמו גם כמה ממשרתיהם.
היסטוריה
שושלת צ'ינג, שושלת הקיסרים האחרונה בסין, שלטה בסין בין 1644 ל-1912. בראש השושלת עמדו בני עם המאנצ'ו מחבל מנצ'וריה, והיא קמה לאחר ששבטי הנוודים ממנצ'וריה השתלטו על כל סין לאחר שהביסו בעזרת מצביא סיני את צבאו של לִי דְזְה-צֶ'נְג. לי היה מורד סיני שעמד בראש צבא איכרים שהביס זמן קצר קודם לכן את הקיסר האחרון של שושלת מינג, השושלת שקדמה לשושלת צ'ינג בשלטון על סין. הקיסרים הראשונים בשושלת זו נאבקו בהצלחה בשנים הראשונות לשלטונם במרידות של מצביאים סינים שלא ראו בעין יפה את שלטונם של זרים על סין. הקיסרים הראשונים בשושלת, בייחוד קאנגשי וצ'יינלונג, נחשבים בין השליטים המוצלחים ביותר בתולדות סין.
שונג'ה (1661-1638), הקיסר השלישי בשושלת צ'ינג והראשון ששלט על כל סין קבע במהלך מסע ציד את המקום בו יוקם המאוזוליאום שלו צפונית מזרחית לבייג'ינג. לאחר מותו נבנה המאוזוליאום עבורו במקום אותו בחר, כיום אתר המורשת העולמית קברי צ'ינג המזרחיים. בנו, הקיסר קאנגשי (1722-1654), הורה לבנות בסמוך את המאוזוליאום עבור עצמו ובני משפחתו ובכך קבע את המסורת שקיסרי שושלת צ'ינג יקברו באתר זה.
כשבנו של קאנגשי, הקיסר יונגג'אנג (1735-1678), עלה על כס השלטון ב-1723 גם הוא בחר בתחילה באתר סמוך לקבר אביו, אבל אחר-כך התחרט בטענה שאומנם המקום גדול מספיק על מנת לבנות קבר, אבל הקרקע מכילה חול וסלעים ולכן איננה מתאימה לקבר. הוא דרש מפקידיו למצוא מקום אחר, מתאים יותר. קיימת טענה שלא הוכחה, שהסיבה האמיתית להחלטה זו הייתה אחרת. יונגג'אנג, שהיה בנו הרביעי של קאנגשי, עלה לשלטון במרמה באמצעות חיסול אחיו. לכן, בהיותו מאמין באמונות טפלות, הוא חשש להיקבר לצד אביו. הפקידים מצאו את המקום האידיאלי באזור טָאיְפִּינְגְיוּ בנפת יי. המאוזוליאום של יונגג'אנג החל להיבנות בשנת 1730 (השנה השמינית לשלטונו), ובנייתו הסתיימה ב-1737, שנתיים אחר מותו. עם סיום הבנייה נקרא הקבר טָאיְלִינְג ובנוסף ליונגג'אנג נקברו בו 21 פילגשים. באותה שנה מתה גם שְׂיָאושֶׁנְגְשְׂייֵן, אשתו הרשמית של יונגג'אנג ועל פי כללי שושלת צ'ינג נבנה עבורה קבר נפרד שבנייתו ארכה 40 שנה והושלמה ב-1777. קבר זה, שוכן מזרחית לטָאיְלִינְג ומכונה קבר טָאיְלִינְג המזרחי.
בנו, הקיסר צ'יינלונג, החליט שקברו יהיה באתר המזרחי, אבל על מנת לאזן בין שני האתרים הורה צ'יינלונג ב-1796 שמעתה יקברו קיסרי שושלת צ'ינג לסירוגין באתר המזרחי והמערבי. בנו, הקיסר ג'יאצ'ינג (1820-1760) עלה לשלטון ב-1796 וכיבד את ההנחיה והחליט להקים את קברו 500 מטרים מערבית לטָאיְלִינְג. הבנייה החלה באותה שנה והסתיימה ב-1803 (השנה השמינית לשלטונו). עם השלמתו נקרא הקבר צָ'אנְגְלִינְג. במקביל נבנו באתר הקברים ל-17 הפילגשים של ג'יאצ'ינג.
דאוגוואנג, הקיסר הבא בשושלת (1850-1782), הקיסר השישי מאז ששושלת צ'ינג השתלטה על סין, קיבל גם הוא את ההנחיה של צ'יינלונג ושנה אחרי שעלה לשלטון ב-1820 החלה בניית המאוזוליאום באתר המזרחי, והיא הושלמה ב-1827. במקביל נבנה גם הקבר לפילגשיו במקום. שנתיים אחר-כך חדרו מים לתא הקבורה התת-קרקעי. הקיסר התמלא זעם, העניש בחומרה את הפקידים האחראים, הורה לפרק את הקבר, ובניגוד להוראת סבו החליט להקים את הקבר מחדש באתר המערבי. הבנייה באתר החדש נמשכה חמש שנים והקבר כונה מוּלִינְג, מבנה הקבר השלישי באתר. גם קבר הפילגשים פורק ונבנה מחדש. אשתו הרשמית, הקיסרית שְׂיָאוגִ'ינְגְצֶ'נְג נקברה גם היא בקבר הפילגשים שמעמדו שודרג עקב כך והוא מכונה קבר מוּלִינְג המזרחי.