cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרנאו מנדש פינטו
שודד ים
לאחר תום שליחותו לסומטרה נשלח פינטו לפטאני שלחופו המזרחי של חצי האי המלאי. בפטאני פגש קבוצה של פורטוגזים, וביחד החליטו לשלוח ספינה עמוסה בסחורות במעלה החוף של סיאם (כיום תאילנד), בשל השמועות כי ניתן לקצור רווחים גדולים ממכירתן. בדרכם הותקפה אונייתם בידי שודד ים מוסלמי שגזל את כל הסחורה והרג את מרבית אנשי הצוות הפורטוגזים. בניסיון לנקמה החלו חבורת הפורטוגזים שמימנו את הספינה לחפש אחר שודד הים, ובתוך כך הפכו חברי הקבוצה בפיקודו של אנטוניו דה פאריה (António de Faria), קרוב משפחה של מושל מלאקה, לשודדי ים בעצמם. בעקבות מעשי השוד של דה פאריה הוא הפך לגיבור עממי בספרות הפורטוגזית. הקבוצה פעלה תוך צבירת רווחים נאים בים סין הדרומי, בייחוד במפרץ טונקין (בין הודו-סין לאי האינאן). בקטע זה של ספרו מתאר פינטו כיצד השתלטה קבוצת הפורטוגזים על ספינות של פיראטים אחרים, ושחררה תוך כדי כך שבויים פורטוגזים. במקביל למעשים נעלים אלו, מתאר פינטו מספר מעשים קשים שביצעו אנשיו של אנטוניו דה פאריה, כולל ביזה והעלאה באש של עיירת חוף בסין, ומציג אותם כצבועים משום שבמקביל לביצוע מעשי הזוועה, הקפידו לשמור על הפולחן הדתי הנוצרי. בתחילת החורף של שנת 1540 הצליחה הקבוצה לאתר את שודד הים המוסלמי, ובקרב שהתפתח הרג אותו אנטוניו דה פאריה במו ידיו. בחורף 1540 שהתה קבוצת הפיראטים במושבה הפורטוגזית בנינגפו (כיום העיר נינגבו במחוז ג'ג'יאנג), לאחר שהתקבלו בכבוד מלכים כשהתברר שהיו אחראים להריגתו של שודד הים המוסלמי שהטיל את אימתו על סוחרי המושבה.
יפן
פינטו חזר לסין, אל המושבה הפורטוגזית בנינגפו. תיאוריו על העושר המצפה לסוחרים עם יפן הציתו את דמיונם של הסוחרים שבמושבה, ובחפזונם להיות הראשונים להגיע אל המקום העשיר, לא חיכו לסיום עונת המונסונים. ספינתם נטרפה על חופי אחד מאיי ריוקיו, ככל הנראה אוקינאווה. הם נאסרו והואשמו בשוד ים. לדברי פינטו הם ניצלו ממוות רק הודות לתחנונים של נשות האי. הם נשלחו לחופשי ופינטו חזר למלאקה.
ג'אווה
בגואה פגש פינטו בפרו דה פאריה שכבר סיים את תפקידו כמושל מלאקה, והוא שלח את פינטו לג'אווה במטרה לרכוש פלפל שחור שאותו ימכור ברווח בסין. השנה הייתה 1544. בנמל באנטם (כיום Banten באינדונזיה) הצטרפה ספינתו של פינטו ל-40 ספינות פורטוגזיות אחרות שחיכו בנמל לרוחות המונסון. הסולטאן של דֶמָאק (Demak – עיר בג'אווה), השליט החזק ביותר בג'אווה באותה תקופה, פנה לפורטוגזים בהצעה להצטרף אליו תמורת תשלום במלחמת קודש נגד ממלכת פסאורואן (Pasuruan במזרח ג'אווה), הממלכה ההינדית העצמאית האחרונה בג'אווה. תוך כדי המערכה נרצח הסולטאן בידי אחד ממשרתיו בשל ויכוח אווילי על כבוד. האלימות שליוותה את קרב הירושה על הכתר שהתפנה והכאוס ששרר בעיר שכנע את הפורטוגזים, שכבר מילאו את מחסני הספינה בפלפל שחור, להרים עוגן ולהפליג ליעדם המקורי, סין. הם לא הגיעו ליעדם. הם נמלטו מפיראטים יפנים (המכונים ווקאו - 倭寇) שנהגו לפשוט על חופי סין וספינתם נטרפה על חופי ג'אווה. הניצולים, ובהם פינטו, סבלו חרפת רעב ונאלצו להשתמש בשיטות נואשות על מנת לשרוד. תחילה קניבליזם ואחר כך הציעו עצמם כעבדים לבעלי ספינת נהר שעברה על מנת שיחלצם מאזור הביצות אליו נקלעו. בעל הספינה מכר אותם לסוחר מסולאווסי והלה מכר אותם למלך קאלאפה (כיום ג'קרטה), שלאחר ששמע את סיפורם שלח אותם בספינה לסונדה, ממנה יצאו במקור עם מטען הפלפל.
סיאם
תוך שימוש בכסף שלווה הפליג פינטו לממלכת איוטהאיה (כיום תאילנד) שכונתה גם בשם סיאם. פינטו תיאר כיצד זמן קצר לאחר בואו ביקש המלך התאי את עזרת הפורטוגזים בדיכוי מרידה בצ'יאנג מאי שבגבולו הצפוני. זמן קצר אחר כך הורעל המלך על ידי המלכה שהרעילה גם את יורש העצר בן התשע והעלתה את מאהבה על כס המלוכה במקומו. גם המלך החדש נרצח ומלך בורמה ניצל את הכאוס הפוליטי לפלישה לסיאם והטלת מצור על הבירה איוטהאיה, אך נסוג מששמע על מרד בממלכתו (1547/8).
המסעות ליפן
ב-1547 חזר פינטו ליפן על סיפון ספינתו של רב החובל ז'ורז' אלוורש (Jorge Alvarez). בעת שעזב את הנמל בימאגאווה (山川町) שליד קגושימה שבקיושו הוא הסכים לקחת לספינה יפני שנמלט מידי רודפיו, והוא לקח אותו עמו למלאקה. שמו של היפני היה אנג'ירו והוא היה סמוראי שנאשם ברצח במולדתו. פינטו הפגיש את אנג'ירו עם פרנסיסקו חאווייר, מיסיונר ישועי שעסק בהפצת הנצרות במזרח הרחוק, וחאווייר הטביל אותו לנצרות. מהסיפורים של אנג'ירו על מולדתו למד חאווייר כי מדובר על ארץ בעלת תרבות עשירה. הוא האמין כי במקום כזה תתקבל הדת הנוצרית ברצון, ולכן החליט להפליג ליפן. במסעו זה של חאווייר ליפן נוסדו לראשונה קהיליות של נוצרים קתולים ביפן. ב-1551 חזר פינטו בפעם השלישית ליפן, ופגש שוב בחאווייר. הוא היה נוכח בוויכוחים הדתיים שניהל עם נזירים בודהיסטים בחצר של הדאימיו של בוּנגוֹ בעיר פונאי (כיום אויטה), וכן תרם מכספו לחאווייר לשם הקמת כנסייה ביפן. חאווייר התלווה לפינטו כשהלה הפליג מיפן למלאקה מאוחר יותר באותה שנה.
פינטו הקדיש 15 פרקים בספרו לעלילותיו של חאווייר, מעשי הנסים המיוחסים לו, הוויכוחים עם הבודהיסטים, ולמותו על האי שאנגצ'ואן ב-2 בדצמבר 1552 שעה שניסה ללא הצלחה לקבל אישור להיכנס לסין. פינטו היה באותה שעה בסיאם.
בספרו מרבה פינטו להתלונן על עוניו, אך מהמקורות המעטים הנוספים שבידינו ידוע שבתקופה כלשהי צבר פינטו עושר רב במסחר. ולראיה, מימון הקמת הכנסייה הראשונה ביפן בביקורו השלישי ביפן. באביב 1553, לאחר שהגשים את שאיפתו להתעשר, שקל פינטו לחזור לפורטוגל. הוא חיסל את עסקיו במלאקה והפליג לגואה, אליה הגיע בנובמבר 1553. בפברואר אותה שנה הגיעה גופתו של חאווייר לגואה. הישועים שידעו על קשריו של פינטו ביקשו שיצטרף אליהם לפגוש את הספינה שהביאה את הגופה. למראה הגופה שלא נרקבה עבר פינטו שינוי דתי והחליט כי יצטרף כעמאי למסדר הישועים. באותה שנה התקבל מכתב מאוטומו יושישיגה, הדאימיו של בונגו, המבקש שחאווייר יחזור ליפן תוך רמז שבתמורה הוא יסכים להתנצר. כשהמכתב התקבל הייתה כבר גופתו של חאווייר מוצגת בכנסייה בגואה. על פי הצעתו של פינטו הוכנה במהירות משלחת שאותה מימן פינטו מכספו הפרטי. בראשה הועמד בלשיור נונש בארטו (Belchior Nunes Barreto), יורשו של חאווייר. פינטו מונה כשגריר מטעם המשנה למלך, מושל הודו הפורטוגזית, במטרה לקשור ברית מסחרית עם בונגו. המשלחת בראשה עמדו פינטו ובארטו יצאה מגואה באפריל 1554, אך בשל משטר הרוחות שהתה במלאקה עד אפריל 1555. בתקופה זו כתב פינטו מכתב לאבות הישועים בפורטוגל שבו תיאר בקצרה את תולדותיו ומסעותיו באסיה (מכתב זה שרד עד ימינו). ממלאקה הפליגה המשלחת ועגנה בלמפקאו (בסמוך למקאו שבסין שיושבה על יד הפורטוגזים שנתיים אחר כך) עד מאי 1556. המשלחת הגיע לבונגו ביוני 1556 (למעלה משנתיים מהיציאה מגואה). השליחות הייתה הצלחה דיפלומטית (פינטו הקים שגרירות בבונגו), אבל כישלון דתי, כיוון שאוטומו לא התנצר בסופו של דבר בשל מלחמת האזרחים המתמשכת ביפן. אוטומו לא היה יכול להרשות לעצמו להרגיז את תומכיו בכך שימיר את דתו לדת זרה בזמן העימות. עשרים ושתיים שנים אחר כך הוא אכן התנצר, בערך בזמן שבו סיים פינטו לכתוב את האוטוביוגרפיה שלו.
פינטו ובארטו יצאו מיפן ב-14 בנובמבר 1556, והגיעו לגואה ב-17 בפברואר 1557. כבר ביפן החליט כנראה פינטו לפרוש ממסדר הישועים, ולחזור לפורטוגל. הפרישה נעשתה בהסכמה משותפת, ועל פי קורותיו אחר כך לא שמרו לו הישועים טינה. לפי בקשתו הכין פרנסישקו בארטו (Francisco Barreto), המשנה למלך ומושל הודו, מכתב למלך פורטוגל עבור פינטו. במכתב המליץ בארטו שפינטו יקבל מענק שנתי כהוקרה עבור שירותיו למלך באסיה. פינטו הפליג מגואה בסוף 1557.
חייו עד מותו
פינטו חזר לפורטוגל ב-22 בספטמבר 1558 לאחר מסע נטול אירועים. שמעו יצא לפניו באירופה קודם לבואו ככותב המכתב (שאותו שלח ממלאקה) שפורסם על ידי הישועים ב-1555. במשך ארבע וחצי שנים, בין 1558 ל-1562, הוא השקיע מאמצים לשווא בחצר המלוכה בתקווה לקבל פרס או פיצוי על שנותיו בשירות הכתר.
ב-1580 אוחדה פורטוגל עם ספרד. בין 1581 ל-1583 שהה פליפה השני, מלך ספרד (וכאמור מ-1580 גם מלך פורטוגל) באלמדה, לא רחוק מביתו של פינטו. המלך שמע על עלילותיו של פינטו והזמינו כמה פעמים להתארח בארמונו על מנת לספר מחוויותיו באסיה. ייתכן שבאותה הזדמנות גם סיפר לו פינטו על ניסיונו לקבל קצבה קבועה, משום שהחל מאפריל 1583 החל פינטו לקבל רנטה שנתית שערכה היה שווה לשלוש כיכרות לחם ליום "עבור שירותיו בהודו". בדיעבד התקבלה מלגה זו מאוחר מדי. ב-8 ביולי 1583, שלושה חודשים אחר כך, מת פרנאו מנדש פינטו בחוותו שבפרגל.
כתב היד
את הספר "מסעות" כתב פינטו כאמור בין 1569 ל-1578. במקור הקדיש את הספר לילדיו, אך בצוואתו הורה להעביר את כתב היד למוסד צדקה לנשים חוטאות (Casa Pia das Penitents) על מנת שייקרא בפני הנשים. לאחר מותו כיבדו בנותיו את רצונו והעבירו את כתב היד למנהל המוסד. בשנים שאחר כך ביקרו במוסד מלומדים רבים, בהם האב מאפי, על מנת לקרוא את כתב היד. הגרסה של פינטו למאורעות בשנותיו האחרונות של פרנסיסקו חאווייר הופיעה בכמה ספרים שהתפרסמו בין השנים 1588 ל-1612 מבלי לציין את המקור, כנהוג באותה תקופה. העניין שעורר כתב היד אצל המלומדים גרם למנהל המוסד לנסות להדפיס את הספר על מנת לקצור ממנו רווחים. אבל תחילה היה צורך לבצע עריכה מסיבית לכתב היד, לחלק אותו לפרקים, ולבדוק תאריכים ותעתיקים של שמות מקומות אקזוטיים. המלאכה הוטלה על פרנסישקו דה אנדרדה (Francisco de Andrada), שנשא בתפקיד ההיסטוריון המלכותי. ב-1603 הוגש כתב היד לאישור הצנזורה של האינקוויזיציה. האישור Nihil obstat (לטינית: "שום דבר אינו מונע") ניתן ב-25 במאי 1603. הצנזור, האח מנואל קואליו (Manoel Coelho), אף הוסיף לאישור דברי שבח חמים על הספר.
המאה ה-17: הדפסה, מהדורות ותרגומים
ב-1613 נמצא סוף סוף מו"ל שהסכים להדפיס את הספר. שמו היה פדרו קרשבק (Pedro Crasbeeck), והספר יצא לאור ב-1614, 31 שנים לאחר מותו של פינטו. המימון היה של בלשיור דה פאריה (Belchior de Faria), והרווחים ממכירת הספר ניתנו ל-Casa Pia das Penitents למשך עשר שנים. ההצלחה הייתה מיידית. במאה ה-17 לבדה הודפס הספר ב-19 מהדורות ב-6 שפות. שש שנים לאחר הוצאתו לאור הודפס הספר בספרדית בשתי גרסאות. פרנסיסקו דה הררה מלדונאדו (Francisco de Herrera Maldonado), שתרגם את הספר לספרדית, כתב בהקדמה כי פרנסישקו דה אנדרדה, עורך הספר המקורי (שמת שנה לאחר יציאת הספר לאור), עשה עבודה רשלנית, וכי היה עליו לשפר את סגנונו הפרימיטיבי של המחבר. משום כך, התרגום שלו, שאומנם כולל את כל 226 הפרקים המקוריים, שונה מהמקור הפורטוגזי ומכיל קטעים שאינם במקור. כמו כן, הוא כולל הטפות דתיות, בניגוד לקו בו נקט פינטו לתת מס שפתיים בלבד לדת הקתולית. הספר הצליח מאוד, ובמהלך המאה ה-17 יצאו לאור עוד חמש מהדורות של הספר בספרדית, בשנים 1627, 1628, 1645, 1664 ו-1666, אם כי שום מהדורה לא הודפסה בספרדית במאות שחלפו מאז. ב-1678 הודפסה מהדורה נוספת בפורטוגזית, אך המהדורה הבאה בפורטוגזית הודפסה רק 250 שנים אחר-כך. ב-1930 יצאה מהדורה מוערת שערך ז'ורדאו דה פריטאש (Jordão de Freitas) שאף הוסיף לה הקדמה.
בסביבות 1629 הועלתה במדריד הצגה של אנטוניו אנריקס גומס שמוססת על הספר וזכתה להצלחה גדולה.
קטעים מתורגמים לאנגלית מהספר הופיעו באסופה של סיפורי מסעות בעריכת סמיואל פרצ'ס Hakluytus Posthumus, or Purchas his Pilgrimes שראתה אור ב-1925. התרגום הראשון של הספר לאנגלית נעשה על ידי הנרי קוגאן (Henry Cogan), שככל הנראה התבסס על התרגום לצרפתית, והודפס בלונדון בשנים 1653, 1663 ו-1692 בשם: The Voyage and Adventures of Fernand Mendes Pinto. קוגאן תרגם את הספר בזמן שלטונו של אוליבר קרומוול, תקופה שהתאפיינה בשנאה כלפי הדת הקתולית, ולכן הושמטו מהתרגום כליל הפרקים הנוגעים לפרנסיסקו חאווייר והפרק על הניסיון המיסיונרי לנצר את הדאימיו של בונגו. בנוסף קוצצו קטעים שקוגאן מצא כמשעממים או כחזרה על דברים שנאמרו קודם או שלא הצליח להבין את משמעותם, והספר קוצר ל-81 פרקים.
על הצלחת הספר כתב מוריס קוליס:
אחרי המאה ה-17
בעוד שבמאה ה-17 קראו כמעט כולם את פינטו, העניין בפינטו דעך כליל במאה ה-18. ספרו נראה מיושן מדי וקתולי מדי. מהמאה ה-18 ועד שלהי המאה ה-20 לא תורגם הספר מחדש וחוקרים נאלצו להשתמש בעותקים של התרגומים המקוצרים מהמאה ה-17.
העניין במנדש פינטו התעורר מחדש החל מסוף המאה ה-19 והתגבר במאה ה-20. ב-1966 יצא הספר בתרגום לצ'כית וב-1970 בתרגום לאיטלקית. שני התרגומים התבססו על התרגומים הגרועים שנעשו במאה ה-17. ב-1969 יצאה לאור מהדורת פקסימיליה של מהדורת הספר המתורגם משנת 1653 בהוצאת Pall Mall בלונדון. היפנים גילו עניין מיוחד בפינטו בשל טענתו כי נמנה עם שלושת הפורטוגזים הראשונים ביפן, וכן בשל תיאוריו ממסעותיו ביפן. ב-1973 הדפיסו היפנים מהדורת פקסימיליה של הספר המקורי מ-1614, וב-1979 יצא לאור תרגום מלא ליפנית מהמקור הפורטוגזי. על התרגום היה אחראי טקיקו אוקומרה, פרופסור מאוניברסיטת סופיה, והיה זה התרגום הראשון המלא של ספרו של פינטו במאה ה-20.
ב-1989 יצא לאור תרגום מלא ומוער לאנגלית מהמקור הפורטוגזי, שנעשה בידי רבקה כץ, ב-1991, שנתיים אחר כך, יצא תרגום מלא ומוער לצרפתית שנעשה בידי רובר ויאל.
היחס לספר
ההצלחה לה זכה הספר במאה ה-17 נבעה מהיחס אליו כאל ספר משעשע ולא כאל תיאור היסטורי אמיתי. המאורעות והתרבויות המתוארים בספר היו כה יוצאי דופן שמרבית הקוראים של הספר הניחו שמדובר בפרי הדמיון, בדומה ליחס לו זכה מרקו פולו לאחר שהתפרסמו זיכרונותיו. כבר המתרגמים לספרדית ולאנגלית חשו צורך להסביר באמצעות הקדמה ארוכה שהמתואר בספרים הוא אמת. אבל עם השנים הלך והתבסס המוניטין של פינטו כשקרן. במכתב שכתבה הליידי דורותי אוסבורן (Dorothy Osborne 1695-1627) לבעלה הסופר, הבארונט ויליאם טמפל (William Temple; 1699-1628). היא ממליצה לו לקרוא את הספר של פינטו שאותו מצאה משעשע וכתוב היטב. וכך היא כתבה:. כאשר המחזאי האנגלי ויליאם קונגריב (William Congreve; 1729-1670) שילב בקומדיה "אהבה תמורת אהבה" (Love For Love), שהצגת הבכורה שלה הייתה ב-1695, את המשפט שאמר אחד מגיבורי המחזה "Ferdinand Mendez Pinto was but a type of thee, thou liar of the first magnitude" (פרדיננד מנדס פינטו היה מסוגך, שקרן מהדרגה הראשונה שכמותך), ידע קהל הצופים היטב במה דברים אמורים. ההיסטוריון יו מורי (Hugh Murray; 1846-1779) ייחס בטעות משפט זה לשייקספיר בספרו משנת 1820 "תגליות ומסעות באסיה" (Historical account of discoveries and travels in Asia), ומבקריו של פינטו בפורטוגל של המאה ה-19 ניצלו טעות זו על מנת לצרף לשורות המבקרים את המחזאי האנגלי הנודע. המשורר ז'ורז' גרסש (Jorge Garcés), בן המאה ה-18, מציג את פינטו כשקרן בשיר שכתב בלטינית Hippodromus Pedroucianus. מגלה הארצות והמתרגם הבריטי בן המאה ה-19 סר ריצ'רד פראנסיס ברטון מזכיר את פינטו בהערת שוליים בתרגום סיפור מסעו השלישי של סינבד מתוך סיפורי אלף לילה ולילה, ומכנה אותו "הסינבד של פורטוגל, אם כי מכובד פחות".
השינוי ביחס אל פינטו החל במחצית השנייה של המאה ה-19. כאשר היסטוריונים מודרניים החלו לחקור את ההיסטוריה של המזרח הרחוק, הם הופתעו לגלות שהמאורעות המתוארים בספרו של פינטו אכן התרחשו. התגליות גרמו לתגובת נגד לדעה הרווחת על מהימנותו של פינטו. ב-1868 יצא לאור ספרו של פיליפ קולב (Philipp Hedwig Külb; 1869-1806) "מסעו ההרפתקני של פרננד מנדז פינטו דרך סין, ארץ הטרטרים, סיאם, פגו וכו'" (Fernand Mendez Pinto's abenteuerliche Reise durch China, die Tartarei, Siam, Pegu u.a. Länder d. östl. Asiens.), שבו כתב:. אחד מהספרים שחוללו שינוי ביחס לפינטו יצא לאור ב-1883. ספרו של ארתור פאייר (Arthur Purves Phayre; 1885-1812) "ההיסטוריה של בורמה" (History of Burma) היה הספר הראשון שהתבסס על מקורות מקומיים, וממנו עלה כי הדמויות והמאורעות הקשורים לבורמה כפי שתיאר אותם פינטו אכן התקיימו. זאת בניגוד לדעה הכללית במשך קרוב לשלוש מאות שנה שהם היו פרי דמיונו. ארבעים שנה אחר כך, כאשר ההיסטוריון האנגלי גודפרי הרווי (Godfrey Eric Harvey; 1965-1889) כתב ספר עדכני על ההיסטוריה של בורמה (History of Burma, יצא לאור ב-1925), הוא נעזר בספרו של פינטו כמקור, והתלונן מרה על איכות התרגום של הספר לאנגלית כפי שנעשה על ידי קוגאן 250 שנים לפני כן. בהשראת הספר של פינטו כתב המשורר ג'ון מונטפורט סיימנס (John Montfort Symns) בתחילת המאה ה-20 את הפואמה "כשפינטו הגיע למרטאבן" (When Pinto came to Martaban), ובה הוא חוזר על הביקורת שפינטו השמיע כנגד שכירי החרב הפורטוגזים בזמן המצור על העיר בבורמה.
הפורטוגזים הכירו בתרומתו לעידן התגליות כאשר החליטו לכלול את דמותו באנדרטת התגליות שהוקמה בבלן (חלק מליסבון) על שפך הנהר טחו.
אותנטיות היסטורית
הדיפלומט וההיסטוריון הצרפתי אלבר קמרה (Albert Kammerer 1951-1875), שהתמחה בהיסטוריה של המזרח התיכון, מפקפק בכך שכף רגלו של פינטו דרכה אי פעם באתיופיה. רבקה כץ משערת כי פינטו מבסס את תיאוריו אודות אתיופיה על המהדורה הספרדית של ספרו של האב פרנסישקו אלוורש (Francisco Alvares) על ההיסטוריה של אתיופיה (Historia de las cosas de Etiopia) שהודפסה בסרגוסה ב-1561. מקור נוסף הוא סיפורו של האח פולחנסיו פריירה (Fulgencio Freire). במכתב שהתפרסם בברצלונה ב-1562 (השנה שבה החל פינטו לכתוב את ספרו) מתאר פריירה כיצד, כאשר הפליג מאתיופיה, נלקח בשבי הטורקים לנמל בים האדום. לא סביר שהדמיון בין תיאור המאורעות במכתבו של פריירה והמתואר בספרו של פינטו הוא מקרי.
אף שפינטו ביקר ללא ספק באיים שמול נמל גואנגג'ואו (קנטון בפי האירופאים), מייחסים כץ וקוליס את המקור לתיאורים של סין המופיעים בספרו של פינטו, בייחוד לפנימה של הארץ, לספרו של גספר דה קרוס (Gaspar da Cruz; 1570-1520) "מסה על סין" ("Tratado em que contam muito por extenso as cousas da China") שיצא לאור ב-1569, וכנראה גם לסיפוריהם של השבויים הפורטוגזיים בסין שנמלטו או שנפדו בכסף.
על מקור נוסף אנו למדים מפינטו עצמו. במכתב ששיגר פינטו ממלאקה ב-5 בדצמבר 1554 הוא מספר כיצד המלך המקומי של איי ריוקיו דאג למחסורם של פורטוגזים שהיו ניצולים מספינה טרופה, אך לא רצה לראותם משום ש"הדבר לא ימצא חן בעיני אלוהים אם יראה במו עיניו אנשים הנוהגים לגנוב מאנשים אחרים". מכאן שפינטו שוחח עם אותם פורטוגזים. בספר, לעומת זאת, הוא מופיע כחלק מאותה קבוצה.
היסטוריון הולנדי בשם טילה (P.A. Tiele) כתב ב-1880 (בתקופה שבה הולנד שלטה בג'אווה) כי לדעתו פינטו לא השתתף בעצמו במסע שארגן הסולטאן של דֶמָאק (בפועל שליט האי ג'אווה) כנגד השליט ההינדי של ממלכת פסאורואן, אלא ליקט את המידע ממקורות אחרים.
מבין טענותיו של פינטו, השנויה ביותר במחלוקת היא הטענה כי היה בין הפורטוגזים הראשונים שהגיעו ליפן. הסיפור על הגעת הפורטוגזים הראשונים לאי טנגשימה, על כך שהמקומיים למדו מהם כיצד לבנות ארקבוז (סוג של רובה), וכיצד תוך תקופה קצרה הם ייצרו כמויות גדולות מכלי הנשק הוא ללא ספק נכון, ומאומת גם מהמקורות היפניים. אלא שספק רב אם פינטו השתתף באירוע. בספרו "טנגשימה: הגעתה של אירופה ליפן" טוען הפרופסור השוודי אולוף לידין (Olof G. Lidin) כי לאחר שהצליב בין מקורות פורטוגזים למקורות היפניים הגיע למסקנה שהאירופאים הראשונים שהגיעו ליפן היו צמד סוחרים שנחתו בכף קדוקורה, בקצה הדרומי של טנגשימה, על סיפונה של ג'ונקה סינית ב-23 בספטמבר 1543. באותו תקופה נכבשה העיר פרום (כיום פאיאי) בבורמה ופינטו מתאר בספרו כי היה נוכח בנפילתה. מעובדה זו ומהכרוניקות האחרות של האירוע מסיק לידין באורח חד משמעי כי פינטו לא היה בין הפורטוגזים הראשונים בטנגשימה.
ההשקפות לגבי הספר
פרנאו מנדש פינטו לא זכה לקבל השכלה בדומה לסופרים אחרים בני זמנו ולא הכיר את עבודותיהם של היוצרים הקלאסיים או את האסתטיקה של הרנסאנס. אבל חוסר ההשכלה הפורמלית, המרחק מהתרבות השלטת, ושורשיו הצנועים פעלו לטובתו. אין בספרו סממנים של דעות קדומות כלפי התרבויות "החדשות" שנתגלו על ידי הפורטוגזים ולפיכך הוא מהווה עדות בלתי משוחדת למנהגיהם, גישותיהם ואורח חייהם. עם זאת, הדעה הנפוצה כיום היא שאין לראות בספרו ספר היסטורי או ספר מסעות קלאסי.
רבקה כץ כתבה כי קריאה מעמיקה של הטקסט מגלה סאטירה חריפה, שבה המחבר תוקף את כל המוסדות הפוליטיים והדתיים של פורטוגל במאה ה-16. יתר על כן, הספר מייצג גינוי חריף לאידאולוגיה של מסעי הצלב, שהייתה התירוץ לאימפריה שהקימו הפורטוגזים מעבר לים. לדבריה, פינטו הטיל ספק במוסריות של הכיבושים הפורטוגזים, אותם ראה כפעולות פיראטיות ברבריות. בתקופה של מלחמות דת מתחנן פינטו לסובלנות דתית, אותה הוא ראה כציווי אלוהי. על מנת להסוות את הביקורת שיש לו על הפורטוגזים שם אותה פינטו תמיד בפיהם של אסייתים. כץ זיהתה ארבעה סוגים של גיבורים בדמותו של המספר: לקביעה של כץ כי היצירה המורכבת שיצר פינטו היא סאטירה, קמו מתנגדים.
בהקדמה לתרגומו המקוצר של מייקל לורי לספרו של פינטו (ראו לקריאה נוספת) כתב ד"ר לואיש דה סוזה רבלו (Luís de Sousa Reblo) כי יש בספר סממנים של הרומן האוטופי, מונח שנטבע על ידי תומאס מור בספר הקלאסי אוטופיה ב-1516. האוטופיה בספרו של פינטו היא סין המוצגת כארץ עשירה, בעלת חברה אידיאלית, שבה יש איגודים שנועדו להגן על החלשים, שהשלטון בה אידיאלי ומערכת המשפט נטולת משוא פנים.
גם מוריס קוליס בספרו מ-1949 כתב כי לפינטו סגנון אמנותי ייחודי שלא ניתן להגדירו. הוא לא חיקה שום כותב לפניו ולא היו לסגנונו מחקים אחריו. וכך מסיים קוליס את ספרו
הטלת גורל
הטלת גורל או הטלת גורלות הוא טקס שנעשה כדי לבחור אפשרות אחת מתוך מגוון אפשרויות.
מתי הפילו גורל
במקרים מסוימים, הגורל בוחר אפשרות אחת מתוך מספר אפשרויות אשר אין לאחת עדיפות ברורה על האחרת, מתוך רצון לתת חזות אובייקטיבית להחלטה. במקרים אחרים, בעיקר בימים קדומים, הגורל נועד לברר אפשרות אחת שהיא אובייקטיבית נכונה, מתוך מגוון האפשרויות, מתוך אמונה שכוח עליון מעורב בהטלת הגורל.
ישנם מקרים בהם הגורל נמצא על התפר שבין בחירה של האפשרות האמיתית לבין בחירה סתמית, כשמצד אחד ניתן לבאר את העלייה בגורל כנובעת מכוח עליון אשר בררה את האפשרות הנכונה ומצד שני ניתן לבאר שמדובר בדרך סתמית לבירור דרך פעולה.
התנ"ך בכמה מקומות מציג תפיסה שבהטלת הגורל מעורבת השגחה אלוהית. למשל במקרה של יהושע ועכן שבו מתואר כי האלוהים יוזם ומבקש מיהושע שיפילו גורל, כדי שיגיעו בעצמם למי שמעל. גם הפסוק בספר משלי : "בַּחֵיק יוּטַל אֶת הַגּוֹרָל - וּמֵ-ה' כָּל מִשְׁפָּטוֹ:" מתאר אמונה כי אף שאת הגורל עורך האדם, אלוהים בסופו של דבר עומד מאחוריו.
הטלת גורל הייתה מתבצעת בעיקר למטרות הבאות:
ידוע כי הטלת גורל שימשה לעיתים לגורל של חיים ומוות. כאשר נכשל המרד הגדול של היהודים ברומאים, הקנאים בגליל ובמצדה התאבדו בדרך של הטלת גורל.
הטלת גורל ביהדות
במספר מקרים נעשה שימוש ביהדות בהטלת גורל כאמצעי בירור או הכרעה:
המכללה האקדמית נתניה
המכללה האקדמית נתניה (באפריל 2017 שם המכללה שונה ל"האקדמית נתניה" ובמאי 2021 שבה המכללה לשמה הקודם) היא מכללה אקדמית הפועלת ללא כוונת רווח כמכללה שאינה מתוקצבת. לפיכך, היא אינה מסתייעת בכספי מדינת ישראל ומתקיימת בעיקר משכר הלימוד שמשלמים הסטודנטים ומתרומות. כתוצאה מכך, שכר הלימוד במכללה איננו מסובסד והוא עומד על כ-30,000 ש"ח בשנה. בשנת הלימודים תשע"ו למדו במכללה האקדמית נתניה כ-4,200 סטודנטים, לתוארי בוגר ומוסמך.
היסטוריה
המכללה נוסדה ב-1994, על ידי קבוצת אקדמאים יוצאי אוניברסיטת בר-אילן ובראשם, פרופסור צבי ארד. הצטרפו אליהם במשך השנים מרצים ממוסדות נוספים, כשבחזונם המכללה תהפוך ל"אוניברסיטת השרון" בעתיד. כחלק ממגמה זאת, שונה שם הרחוב בו שוכנת המכללה ל"רחוב האוניברסיטה".
הטלת גורל
הטלת גורל ביהדות
בביאור מהות הגורלות הללו מסבירים חלק מהראשונים שזו בחינה של נבואה, ויש אף שראו בזה מדרגה רוחנית גבוהה יותר מנבואה - ר' צדוק הכהן מלובלין בספר פרי צדיק (חלק שושן פורים אות ב'). הרמח"ל לעומת זאת מסביר שהקב"ה עשה בחינה בטבע שכאשר ראוי להטיל גורל ומטילים אותו כראוי אזי יוצא מה שראוי שיצא אך אין זו בחינה הדומה לנבואה כלל. כעין זה משמע מדברי ר' אברהם בן רמב"ם שכתב בביאור מהות הגורלות הנ"ל "יש בו סמך מה על ידיעת הנעלם שאין אנו מבינים את אמיתה - שו"ת ר' אברהם בן הרמב"ם תשובה יב.
הגרלות נוספות בתנ"ך
הטלות גורל רבות מתוארות בתנ"ך.
המכללה האקדמית נתניה
היסטוריה
בדצמבר 2011 אושר למכללה לצד ארבע מכללות נוספות: המרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון, מכון טכנולוגי חולון, המרכז הבינתחומי הרצליה והמסלול האקדמי המכללה למינהל - להעניק לאנשי סגל תואר פרופסור. המועצה להשכלה גבוהה סייגה אישור זה בדרישה כי במכללה יהיו לפחות חמישה פרופסורים בתחום של המועמד שהמכללה מבקשת להעניק לו תואר פרופסור.
במרץ 2013 פורסמה ב"גלובס" כתבה בה נחשף שכרם הגבוה יחסית של נושאי המשרות הבכירות במכללה. כמו כן, כנגד המכללה הועלו טענות על נפוטיזם ועל הענקת שכר עודף לקרובי משפחה.
הטלת גורל
הגרלות נוספות בתנ"ך
על פי התנ"ך נראה שהאמונה בהטלת גורל חצתה עמים, שכן גם גויים הפילו גורלות:
דרך ביצוע הגורל
דרכים שונות היו כדי לבצע גורל:
המכללה האקדמית נתניה
היסטוריה
בסוף שנת 2013, מונה משה כחלון ליו"ר "המרכז לרפורמות ממשל ומנהיגות" שהוקם במכללה. מכון מחקר שמטרתו "לשמור על השיח החברתי-כלכלי, למען קידום החברה הישראלית וליצור את הבסיס של הרפורמות אשר יטיבו וישפרו את חייהם של אזרחי ישראל:. הקמת המרכז התאפשרה הודות לתרומות של מספר אנשי עסקים.
ב-3 ביולי 2017, הודיע חבר הנאמנים של האקדמית נתניה שבחר בפרופסור יעקב הרט להיות נשיא המכללה במקום צבי ארד, החל מראשית שנת הלימודים תשע"ח.
הטלת גורל
בימינו
גם כיום משתמשים בהטלת גורל במקומות מסוימים, כדי להגיע להכרעה קשה שאין לה פתרון רציונלי ברור, או כאשר לא ניתן להכריע באופן ברור.
המכללה האקדמית נתניה
תואר ראשון
לימודי תואר ראשון:
בעבר הציעה המכללה גם תוכנית לימודים בהנדסת תוכנה (כולל מסלול הסבה להנדסאים), אולם כיום אלו אינם מוצעים.
תואר שני
לימודי תואר שני: (המל"ג אישרה את פתיחת תוכניות הלימוד לתואר שני בניהול מערכות בריאות ובלימודי משפט ללא משפטנים. הענקת התארים מותנית באישור המל"ג.)
הטלת גורל
בימינו
בצה"ל חיילים משתמשים לעיתים בהטלת גורל כדי להגיע להכרעה, מי יהיו החיילים שיישארו כשומרים בבסיס, בזמן שכולם יוצאים לחופשה.
במשחק כדורגל נהוג להטיל מטבע, כדי להחליט מיהו הצד שיתחיל במשחק. בטורניר, במצב של תיקו לאחר הארכה ולאחר שיוון בפנדלים, עלול להיות מוכרע גורל המשחק בהטלת מטבע נוספת. דירוג מתחרים בתחרויות שחמט במצב של שיויון היה מוכרע בעבר באמצעות הטלת גורל, אך שיטה זו בוטלה.
גם בבעיות מתמטיות שונות נעשה שימוש בהטלת גורל. למשל, בהצפנת תוכן, באמצעות מפתח הצפנה שנוצר מהקלדת מקשים ותנועות עכבר אקראיות של המשתמש.
בשנת 2016 החלה ממשלת ישראל להקצות דירות מוזלות לחסרי דיור באמצעות הגרלה, משום שמספר הדירות המוצעות היה נמוך במידה ניכרת ממספר המעוניינים ברכישתן.
המושג "הגרלה" בעברית שמשמש כיום בעיקר לזכייה מקרית בפרסים, מקורו בביטוי "הטלת גורל". המספר ש"עלה בגורל" מזכה את מנחשו בפרס.
פאטיין
פאטיין (בבורמזית: ပုသိမ်မြို့) היא עיר במיאנמר, הממוקמת כ-190 ק"מ מערבית ליאנגון. לפי מפקד האוכלוסין משנת 2014, מתגוררים בעיר 287,071 תושבים. הבריטים בנו ופיתחו את העיר בשנת 1826.
הייצור החקלאי המקומי כולל שומשום, יוטה, תירס, פלפלת צ'ילי ואגוזי אדמה.
דב אור-נר
ילדות ונעורים
דב אור-נר נולד בפריז, צרפת, בשם ברנרד ארנר (Erner). הוריו, וולף ופאני ארנר, היו מהגרים פולנים שעסקו במסחר בגדים. המשפחה הייתה חילונית ודב, ואחיו הצעיר ליאון, נשלחו ללמוד בבתי ספר כלליים. בנעוריו עברה המשפחה להתגורר באזור פנטין, שבפרוורי פריז. בילדותו הרבה לעסוק בציור, בין היתר של גיבורי קומיקס.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לצרפת, בשנת 1940, עברה המשפחה לכפר מרוחק בו התגורר אחי האב. לאחר כשנה נעצרו הדוד ורעייתו ובסוף שנת 1941 או בתחילת 1942 נעצרה המשפחה והועברה לבית סוהר בעיר אוסר. לאחר כמה ימים שוחררו דב ואחיו, בהיותם אזרחי צרפת ואילו ההורים נשארו במאסר ולבסוף נספו באושוויץ. לאחר שחרורו מבית הכלא עבר אור-נר להתגורר עם דודתו מארי, שלא הצהירה על יהדותה. כעבור כמה חודשים נשלחו אורנר, אחיו ובן-דודם פול לטולוז. שם, נתפשו בידי הורמאכט ונאסרו לתקופה של כשבועיים. לאחר תקופה קצרה נשלחו שוב לטולוז, שם התגוררו בבית של קרובת משפחה. כעבור כמה חודשים הועבר אור נר למנזר בוילמור-סור-טארן, שם שהו ילדים יהודים נוספים בתמיכת המסדר הקתולי הסלסיאני של דון בוסקו (Salesians of Don Bosco) ואוגוסט אריבה. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה נשלחו בר-נר ואחיו לבית ספר מקצועי לפרוונות, בעזרת מלגה שהוענקה לו כיתום מלחמה צרפתי. "הייתי די אלים וקשור בחבורות רחוב", תיאר אור-נר את התקופה. "אמרתי בעבר שאם לא הייתי יוצר, אולי הייתי מתעסק ברצח או בשוד".
הוא עבד במקצוע הפרוונות ובעבודות מזדמנות שונות ובמקביל למד בלימודי ערב לתעודת בגרות ובקורסים שונים. באותה עת היה פעיל במסגרת אגודת הספורט "מכבי" בצרפת וכן השתתף בפעילות של המפלגה הקומוניסטית בפריז. בשנת 1949 אף התמנה למדריך. הוא נשלח למרכזים יהודיים בצרפת כדי להקים קיני תנועת נוער.
בקיץ שנת 1950 הגיע לישראל עבור קורס הדרכה בן חודש וחצי שהתקיים בקיבוץ ניצנים. "לא ידעתי דבר על פלשתינה, לא על ארץ ישראל, אבל החלטתי להפוך את הנסיעה הזו למעין חופשה קצרה". השהות בישראל הניע את אור-נר לשקול הגירה לישראל, ובייחוד למסגרת קיבוצית.. עם שובו לצרפת התמנה לתפקיד סגן מנהל חוה להכשרה חקלאית של ארגון "הנוער הציוני", שמוקמה כ-300 ק"מ מפריז ובה הוכשרו בני נוער מטוניס בחקלאות לפני עלייתם לישראל. ב-1951 הצטרף אור-נר לתנועת "השומר הצעיר", שהייתה בעלת עמדות סוציאליסטיות יותר. במסגרת זו הוא השתתף בהכשרה חקלאית שהתקיימה בדרום צרפת.
1975-1952
ב-1952 עלה לישראל במסגרת קבוצה של השומר הצעיר, שנשלח לקיבוץ דליה. בקיבוץ הכיר את האמן שלמה מאיר והחל לצייר נופים בצבעי גואש. ב-1954-1952 שירת בצה"ל במסגרת הנח"ל. לאחר כשנה וחצי עבר "הגרעין הצרפתי" לחצור. שם, הכיר את שושנה מרמור, אשר ששימשה כמורה שכירה לספרות בקיבוץ. השנים נישאו בשנת 1955. ב-1954 פורסמו רישומים וציורים שלו בכתב העת "במחנה". במהלך המחצית השנייה של שנות ה-50 של המאה ה-20 החל לעסוק באמנות באופן רציף כאוטודידקט
בין השנים 1963-1962 הוא למד כמה חודשים אצל הפסל רודי להמן בגבעתיים. עבודותיו מאותה תקופה כללו בעיקר ציורי פיגורבי וסוריאליסטי, שלא נשמר ברובו. בשנת 1968 הציג תערוכת יחיד ראשונה במוזיאון השפלה שבקיבוץ כפר מנחם וכללה תגובות למלחמת ששת הימים. במחצית השנייה של העשור עסק אור-נר גם ביצירת דגמים לפסלי חוץ מופשטים וגיאומטריים שכונו "היכלי שמש", ושאבו את השראתם הן מן הפיסול המודרני והן מאמנות מצרים העתיקה.
במהלך העשור החל אור-נר להיחשף לשיח האמנות אודות מעמדו של האובייקט האמנותי. בין היתר הוא צhין את ספרו של רובר לבל על מרסל דושאן (1959), אליו נחשף במחצית שנות ה-60. עבודתו המושגית הראשונה, הגם שהייתה חסרה עדיין את המטען התאורטי המאוחר, נקראה "הפגשה" או "בחזרה לטבע" (1969), במסגרתה פיזר את תכולת הסטודיו שלו בדשא המרכזי של קיבוצו. העבודה ביקשה ליצור "מצב של התייחסות הדדית" בהקשר של "חומר תרבותי" של האמן. בשנת 1970 השתתף בסדנה קונספטואלית בת 5 ימים לאמני הקיבוץ הארצי בהנחיית יואב בראל.
מוזיאון המוזיאונים 1985-1975
בשנת 1975 פיתח את רעיון "מוזיאון המוזיאונים" - מסגרת רעיונית לפעילותו האמנותית. במקום מבנה המשמר אובייקטים, תפש אור-נר את המוזיאון כבסיס לפעולה חברתית, המנוסחת באמצעים של האמנות. "'מוזיאון המוזיאונים'", כתב אור-נר, "נולד כדי לספר ולהציג מוזיאונים לאמנות על מנת לשמור את זיכרון הדברים והמוטיבציות שגרמו להיווצרות והתפתחות ה'מוזיאון'". במסגרת זו יצר אור-נר פעולות אמנותיות שבחנו את גבולות ההסכמה החברתית ועשו שימוש בטכניקות ששאבו משדות המחקר החוץ אמנותי כגון איסוף, קטלוג וכדומה.
דוגמה לכך ניתן היה למצוא בעבודה "מיחזור", שנוצרה בשנת 1975 במסגרת תערוכה קבוצתית שנערכה במוזיאון ישראל בנושא מחזור. על פי אור-נר היתה זו העבודה הראשונה במסגרת "מוזיאון המוזיאוניים". בעבודה אסף אור-נר את האשפה המשרדית שהצטברה במוזיאון במשך יום אחד, וקבר אותה על מנת ליצור "ארכיאולוגיה עתידית". חלקים אחדים מן האשפה נשלחו, בתוך שקיות פלסטיק, אל אמנים שונים בישראל וברחבי העולם, תוך בקשה לשלוח אותם בחזרה כשהם ממוחזרים. חלק מן המעטפות שקיבל אור-נר בחזרה מן האמנים הוצגו בתערוכה "סדנה פתוחה", שנערכה אף היא במוזיאון.
במחצית השנייה של שנות ה-70 חזר אור-נר על פעולת המחזור בכמה מוזיאוניים בעולם, כגון הגלריה הלאומית של קנדה (1977), מוזיאון לאמנות עכשווית (MAC), סאו פאולו, ברזיל (1977), מוזיאון תל אביב (1979) ועוד. בשנת 1981 ייצג את ישראל בהביאנלה בסאו פאולו, ברזיל. התערוכה שלו כללה אמנות דואר שהתבססה על אירועי המיחזור השונים.
במקביל לעיסוקו בטבעם של האמנות ומוסד המוזיאון, הרבה אור-נר לעסוק בחוויה הקיבוצית. בעבודות כגון "לחיות עם הטלוויזיה" (1974), "הסעודה האחרונה" (1979), "פרהויזיה" (1980) ועוד יצר אור-נר מבנים וטקסים שהצביעו על מגמות משתנות בחברה הקיבוצית. במקביל, עסקו העבודות גם במנגנונים של שימור וכלייה, האופייניים לעבודתו של אור-נר.
במהלך שנות ה-80 היה אור-נר שותף למרבית סדרת התערוכות "המשותף קיבוץ" וכן השתף בכמה תערוכות של קבוצת רדיוס. חלק מן העבודות שהציג בהן נשאו אופי פוליטי. בשנת 1978 יצר בר-אור את המיצג "כלוב השלום", במסגרתו נעל את עצמו בתוכו, כשהוא לובש חולצה שעליה מודפס הטקסט "Museum of Musems" (באנגלית: "מוזיאון המוזיאונים").
בסדרת עבודות אחרת מ-1982, שנוצרה על רקע מלחמת לבנון, עימת בין העתקי ציורים מוגדלים בשחור-לבן של אל גרקו, לבין תצלומים של אדם בעל יד תותבת. שעל פי אמנון ברזל "מעיד, ולא מסמל, סיטואציה עכשווית. בעבודות אחרות מאותה תקופה השתיל את התותבת ברישום "האדם הוויטרובי", מאת לאונרדו דה וינצ'י או עימת אותה עם יד האל מן הציור "בריאת האדם" מאת מיכלאנג'לו.
אתרים של רע 1991-1985
בשנת 1987 נתקל אור-נר בתבליט מצרי המציג את אחנתון הסוגד לאל אתן, המהווה מיזוג של אמון ורע. "במיוחד הושפעתי", כתב אור-נר, "מקרני השמש המחזיקות בסימן הכתב לציון המילה 'חיים' וצורות מאורכות הנגמרות במשפך, ביד הדמויות. מילאתי מחברות בווריאציות של אותם הנושאים".
במקביל החל אור-נר להתעניין בנושאים של שימור אנרגיה סולארית ואגירתה. לצד בניית פסלי עץ גדולי ממדים, ששילבו בתוכם משטחי תאים פוטו-וולטאים, יצר אור-נר גם עבודות ששילבו מכשירים כמקררים וכספות, כביטוי מטאפורי של שימור היסטוריה וזכרון. פסל כזה הוצג בשנת 1990 בתערוכה הקבוצתית "בין הגיאומטרי לפיגורטיבי", שהתקיימה בבית האמנים תל אביב.
הביטוי הבולט לעיסוק זה הוא סדרת המודלים שיצר עבור "מוזיאון המלחמה" (1990-1987) - מסגרת שהיתה עצידה להציג את תולדות האנושות דרך ההיסטוריה של המלחמות. בפסלו "אתרים של רע" (1989-1987), שהוצב ב"מגדל רסקו" (לימים מגדל דניאל פריש), מבוסס על דגמים אלו. ההצבה הייתה תולדה של תחרות שקיימו הקיבוץ הארצי ועיריית תל אביב-יפו בין הצעות של עשרה אמנים חברי הפסל מכיל מגדל עשוי פלדת אל-חלד ועליו משטח פוטו-וולטאי, הנחשף במשך שלוש שעות ביום לאור השמש. אנרגיה זו מספיקה להפעיל תאורה ומשאבה המזרימה מים בין שתי בריכות הנמצאות תחת מסנה פתוח דמוי בית, העשוי אף הוא מפלדת אל-חלד.
ב-1991 הוצגה בגלריה הקיבוץ תערוכת יחיד של אור-נר תחת השם "אבוקות שמש ושדות מגנטיים", לאחר שתערוכתו המתוכננת "מאגרי רע" התבטלה בגלל מלחמת המפרץ. התערוכה שלבה בין עבודות דו-ממדיות ובהן מבנים גיאומטריים ומדעיים לבין אורנמנטיקה שמקורה בעותק של הקוראן מן המאה ה-11 בעירק. בנוסף, הוצג בתערוכה מבנה עץ סולרי המדמה "לולאה מגנטית".
במקביל, החל אור-נר להציג עבודות רישום וציור, חלקן גדולות ממדים. בעבודות אלו הופיעו דימויים של מוטציות אנושיות (המתייחס גם אל אסון צ'רנוביל), לצד מבנים דימויי מבנים גאומטריים. סביב דימויים אלו בנה או-נר את הקונספט של "מוזיאון המלחמה", העתיד להציג את ההיסטוריה האנושית דרך מלחמות העבר.
שנות ה-90
על אף שיצירתו של אור-נר שמרה במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 על המחשבה המושגית, הרי הייתה זו תקופה של נטישת המדיה האוונגרדית לטובת עשייה מסורתית יותר. מדיה כמיצב החליפו את הפעולה הישירה ואת המפגש הבלתי אמצעי עם הצופים. בעשייתו בתקופה זו בולט השימוש ב [השלמת רעיון].
בתקופה זו החל אור-נר לעשות שימוש בכספות כדימוי אמנותי של שימור וכאובייקט אמנותי. הדבר קשור גם אל הקמת מפעל "SafePlace" לייצור כספות, שבשנת 1987 הוקם בחצור. "יעוד הכספת הוא לשמר אובייקטים בעלי ערך כספי או אמנותי רב", כתב אור-נר על השימוש באובייקט זה. "בנקודה זו משתלבים תפקידי המוזיאון לאמנות והכספות כמאגר מוזאוני מזערי. הכספת מתפקדת כמוזיאון זעיר המשמר זיכרונות אבודים".
בעוד חלק מן הכספות אכלסו דימויים פואטים, מרביתם עומתו עם המציאות החברתית והפוליטית. בעבודה "סייף פלייס מוזיאון" (1994), לדוגמה, שהוצגה בסימפוזיון "תל חי 94: מפגש אמנות בת זמננו", הציב האמן 10 כספות במעגל. צג כל מהן הציג תאריך הקשור לסכסוך הישראלי-ערבי, החל מתל חי (1920) ועד למלחמת לבנון הראשונה (1981). בתוך הכספות הניח אור-נר חפצים שונים, בהם יצירות אמנות של בלו סימיון פיינרו ואחרים.
מח הצמה
דימוי נוסף שהחל להופיע ביצירתו בשנים אלו, בסדרה של שיתופי פעולה עם שי זכאי, היה דימוי ציורי של מח ושל ניוונו וניוון הזיכרון, כתוצאה ממחלת אלצהיימר. אלו בוצעו בעבודות דו-ממדיות גדולות או כמודל תלת-ממדי דמוי עציץ. סדרת התערוכות "מוח הצמה", שהציגו השניים במחצית השנייה של שנות ה-90 הציגו אובייקטים ריזומטיים, סרטי וידאו ארט ואובייקטים נוספים שיצרו מבנים של סדר ואי-סדר.
2022-2000
בשנות ה-2000 אימץ אור-נר פְּסֶבְדוֹנִים בשם "בד רנרוא", ששמה הוא איות שמו של אור-נר במהופך משמאל לימין. זו היא דמות בדיונית, שתוי פניה דומים לזה של אדולף היטלר. הדמות הופיע לראשונה בתערוכה "ידידי היטלר" (2006) ומאז הופיעה כדימוי בעבודות רישום רבות. בר רנראור מופיע כדמות המשתכפלת שוב ושוב כאנטיתזה היברידית לשלמות הקלאסית, עד ליצירת פארודיה. בסדרת הרישומים "הפועל טרזינשטאט" (2006), לדוגמה, מוכפלות דמויותיהם של היטלר ודמות של גמד, כשחקני קבוצות כדורגל בתלבושות צבעוניות.בנוסף, הדמות הופיע גם במיצגים שבהם הופיע אור נר, כשהוא לבוש גלימה אדומה ארוכה ולראשו הוא עוטה מסכה בדמות היטלר. משה צוקרמן ראה בדמות זו כ"דימוי מוחלט של סמביוזה בין המרצח לקרבנו". בתוך עולם דיאלקטי של "התרבות והזוועה, הברבריות והשגב, היופי והבעתה".
בתערוכה קבוצתית שהתקיימה במרכז לאמנות עכשווית "פירמידה" בחיפה, הציג אור-נר, בשיתוף עם האמנית ג'וזיאן ונונו, סדרה של הדפסים, עליהם חתימתו המזוייפת של היטלר. העבודה עוררה תגובות רבות שמחו כנגד הצגת יצירותיו של היטלר בישראל.
בשנת 2023 הציג אור-נר תערוכת יחיד ובה עבודות רישום חדשות. בסדרת הרישומים "מלון המצורעות", יצר האמן דימויים אקספרסיוניסטים של דמויות אנוש, שאוחסנו כקבצים דיגיטליים. אלו הודפסו לקהל על פי דרישה. בכך, חזר אור-נר לשאלות על על בעלות, ערך כלכלי ואופני תצוגה של אמנות, שאפיינו את עבודתו המוקדמת.
ארכיונו של אור-נר נתרם להמרכז לאמנות דיגיטלית בחולון.
<!-- == פעילות אמנותית == דפוס העבודה הראשוני שלו היה הפעולה: בשנת 1976 הוא הטמין קופסאות מרק עגבניות, חתומות על ידי אנדי וורהול, באלסקה ובים המלח וחפר בורות בעומק עשרים מטרים כדי להטמין שם מסמכים שאסף במוזיאון ישראל, מתוך מחשבה לייצר "ארכאולוגיה עכשווית".
האלבום שיעיר את אמא
האלבום שיעיר את אמא הוא אלבומה השלישי של המוזיקאית דניאל רובין, שיצא בשנת 2021.
רקע
האלבום הוא אלבום קונספט אשר הוקלט וצולם בלייב, ושוחרר גם כקליפ ארוך. באלבום עוסקת רובין באמה, שאובחנה ומתמודדת עם הפרעה דו-קוטבית, ובהשפעת ההפרעה על אמה, משפחתה ורובין עצמה. כל השירים נכתבו, הולחנו ובוצעו על ידי רובין, בנגינת פסנתר ובשירה ובשלושת השירים האחרונים מלווה בסקסופון סופרן המוזיקאי יובל כהן.
האלבום הופק על ידי עמרי אמדו, שהפיק גם שני אלבומיה הקודמים של רובין.
ווריור (מתאבק)
ווריור (נולד כג'יימס הלוויג; 19 ביוני 1959 - 8 באפריל 2014) היה מתאבק מקצועי אמריקאי אשר הרבה להופיע בהופעות הארגונים האמריקאים המובילים בתחום, ביניהם WWF ו-WCW. הלוויג נודע בשם הבמה שלו "אולטימט ווריור" (Ultimate Warrior; מאנגלית: לוחם מוחלט) ולבסוף הפך כה מזוהה עם השם עד ששינה את שמו החוקי ל"ווריור".
קריירת ההיאבקות
ווריור התחיל את הקריירה שלו בארגון ההיאבקות המקצועית הקטן יחסית WCCW בשנת 1985. ב-1987 עזב את הארגון ועבר לארגון המוביל באותה תקופה, ה-WWF (לימים, ה-WWE). ווריור שולב בעלילות הנפתלות של ה-WWF, אשר תיארו רבות את התחרותיות המבוימת שבין המתאבקים כמעין אופרת סבון רוויית אלימות, והחל צובר פופולריות בקרב קהל המעריצים.
כבר ב-1988 החליטו התסריטאים לשתול דמותו במאבקים העיקשים שחיברו עבור התארים הפיקטיבים של הארגון ולזכותו בתואר "האלוף הבין־יבשתי". בעוד שתארים אלו נהגו לעיתים להחליף ידיים במהרה על פי התסריט, ווריור החזיק בו כחצי שנה לפני שהתסריט קבע כי יפסידו לדמות המתאבק ריק רוד. ארבעה חודשים לאחר מכן, שוב בעדות לפופולריות שלו, דמותו זכתה בשנית בתואר.
זכייה מתוסרטת בתואר פיקטיבי נוסף נפלה בחיקה של דמותו של ווריור במסגרת קרב מבוים עם דמות המתאבק הפופולרית ביותר בארגון – האלק הוגאן. הקרב המבוים עצמו נערך במסגרת אחד משני אירועי השיא השנתיים של הארגון - רסלמניה. בקרב זה ניצחה דמותו של ווריור את הוגאן וזכתה בתואר אלוף ה-WWF במשקל כבד. אמנם, כדרכה בקודש של עלילת ה-WWF שני התארים נלקחו מווריור בקרבות מבוימים שונים בהם הפסיד, אך דמותו הייתה לראשונה לעמוד בראש ההיררכיה ולהחזיק בשני התארים בו זמנית, מעמד בו נשארה משך חודשים מספר.
בשנת 1998 עבר לארגון ה-WCW וב-2008 פרש רשמית מהיאבקות.
מותו
הלוויג נפטר ב-8 באפריל 2014. הוא נכנס להיכל התהילה של ה-WWE ב-5 באפריל, הופיע ברסלמניה 30 ב-6 באפריל, והופיע לראשונה מזה 18 שנים ב-RAW ב-7 באפריל, יום לפני מותו. בשעה 5:50 התמוטט הלוויג תוך כדי הליכה למכוניתו עם אשתו באריזונה מחוץ למלון שלהם. הוא הובהל לבית החולים, שם נקבע מותו. כעבור מותו של ווריור ערכו בארגון ה-WWE טקס לזכרו, ועמדו לכבודו דקת דומיה.
יחסי דרום סודאן–הפיליפינים
יחסי דרום סודאן–הפיליפינים הם היחסים הדו-צדדיים בין הפיליפינים לדרום סודאן. הפיליפינים הכירה בדרום סודאן כמדינה ריבונית בערך חודש לאחר שהכריזה על עצמאותה ב-9 ביולי 2011. הפיליפינים מיוצגת בדרום סודאן באמצעות שגרירותה בניירובי, קניה מאז מרץ 2013. בעבר יוצגה הפיליפינים על ידי שגרירותה בקהיר, מצרים.
היסטוריה
הפיליפינים הכירה באופן רשמי בדרום סודאן כמדינה ריבונית ועצמאית זמן קצר לאחר שדרום סודאן הכריזה על עצמאותה ב-9 ביולי 2011. הפיליפינים ודרום סודאן כוננו יחסים דיפלומטיים באמצעות הסכם משותף עליו חתמו שגרירי הפיליפינים ודרום סודאן בקניה, דומינגו לוסנריו ג'וניור ומג'וק גואנדונג ת'יף, במשרד האו"ם ב-13 במרץ 2013. בהצהרה אמר לוסנריו כי כינון רשמי של היחסים בין הפיליפינים לדרום סודאן יועיל הדדית "מכיוון ששתי המדינות יוכלו כעת להדק את היחסים בתחומים משותפים שונים." שני השגרירים דנו גם בצורך להקים ועדה משותפת לשיתוף פעולה דו-צדדי לטובת עמי הפיליפינים ודרום סודאן.
יחסים כלכליים
בדרום סודאן עובדים יותר מ-300 פיליפינים. ב-13 בינואר 2012, מנהלת התעסוקה הפיליפינית אסרה על שליחת עובדים פיליפינים לדרום סודאן עקב הסלמת האלימות הבין-עדתית במחוז ג'ונגלי במדינה. האיסור בוטל כעבור חודשיים (ב-22 במרץ 2012) עם שיפור המצב הפוליטי והביטחוני בדרום סודאן.
ב-24 בדצמבר 2013, מנהל התעסוקה הפיליפיני החזיר את האיסור על שליחת עובדים פיליפינים לדרום סודאן עם פרוץ מלחמת האזרחים בדרום סודאן. ב-21 באוקטובר 2015, מנהל התעסוקה הפיליפיני ביטל חלקית את איסור הפריסה על פי המלצות משרד החוץ, על מנת לאפשר לאזרחים פיליפינים בארגונים בינלאומיים לחזור לדרום סודאן בתנאי שמעסיקים ייקחו על עצמם את האחריות לפינוי עובדים פיליפינים. האישור הוענק באופן ספציפי לחברת Dai Nippon Construction לפרויקט גשר נהר הנילוס, הממומן על ידי הסוכנות היפנית הבינלאומית לשיתוף פעולה (JICA) ויישום מערכת אספקת המים. ב-24 בינואר 2016, האישור ניתן גם לאדריכלים ומהנדסים באוקיינוס השקט על פי חוזה עם משרד החוץ האמריקני בדרום סודאן לתוכנית התמיכה שלה ב-Flight Ops.
ב-30 ביוני 2016, לנוכח הקמת ממשלת המעבר לאחדות לאומית ושיפור המצב, מינהלת התעסוקה הפיליפינית התירה שליחה מחודשת של עובדים פיליפינים לדרום סודאן, בכפוף להוכחת העסקה קיימת.
האגודה העולמית לדיני נזיקין
האגודה העולמית לדיני נזיקין (World Tort Law Society) היא ארגון מחקר בינלאומי העוסק בדיני נזיקין.
האגודה נוסדה בשנת 2012 על בסיס שיתוף פעולה בין מוסדות מחקר בארצות הברית, אירופה וסין. תכליתה לשמש פורום לדיון על סוגיות חשובות והתפתחויות בדיני נזיקין במבט השוואתי גלובאלי. הנשיא הראשון של הארגון היה פרופ' הלמוט קוציול מאוניברסיטת וינה שבאוסטריה והנשיא השני הוא פרופ' יאנג לישין מאוניברסיטת רנמין שבסין. הארגון מקיים פעם בשנתיים כנס ממושך המתמקד בקטגוריה מסוימת של אירועי נזיקין ובעקרונות הכלליים של דיני נזיקין. כנסי עבר נערכו בחרבין שבסין, בווינה שבאוסטריה ובוינסטון סיילם שבארצות הברית.
ריצ'רד קונגרייב
ריצ'רד קונגרייב (Richard Congreve; 1818–1899) היה פילוסוף אנגלי, מהדמויות המובילות בפרשנות הדתית, במיוחד בזרם הפוזיטיביזם של אוגוסט קונט. בתפקיד זה ייסד את האגודה הפוזיטיביסטית בלונדון בשנת 1867 שפעלה עד 1974. הוא כתב גם בנושאים פוליטיים.
חיים וחינוך
הוא נולד בליימינגטון הייסטינגס, ורוויקשייר, ב-4 בספטמבר 1818. הוא התחנך ברוגבי, ובאוניברסיטת אוקספורד, שם זכה במלגה במכללת ואדהאם. קיבל ב-23 בפברואר 1837 תואר ראשון, והמשיך לתואר שני בשנת 1843. הוא היה נשיא "אוקספורד יוניון" בשנת 1841. באוקספורד הוא היה תלמיד של ד"ר תומאס ארנולד, שהיה מלומד רחב אופקים בדעותיו התאולוגיות. לאור הצטיינותו בלימודים, הגיע באופן טבעי למינוי אקדמי במכללה. הוא היה מרצה בבית הספר ברוגבי בין השנים 1845–1848. הוא התגורר כמנחה שם בעשר השנים הבאות. השפעתו על תלמידיו הייתה עצומה ויחודית, מוסרית ואינטלקטואלית.
עם זאת, בשנת 1878 הוציא מאמר בו הוא תבע לעצמו סמכות רעיונית שאינה תלויה בפייר לאפייט התומך הראשי של אוגוסט קונט, וכזה ביקש שיכירו בו כראש הקהילה הפוזיטיביסטית. כמה פוזיטיביסטים הצטרפו אליו. אחרים, בהם פרדריק הריסון, אדוארד ספנסר ביסלי, וג'יימס קוטר מוריסון, נותרו בקשר עם לאפייט, ופתחו את "ניוטון הול", פטר ליין, לונדון, כמקום המפגש שלהם.
למרות בריאותו הכושלת, הוא שמר על דעותיו הבלתי אופנתיות והמשיך בתפקודו עד מותו בהמפסטד ב-5 ביולי 1899. הוא נקבר בבית העלמין ברוקווד.
משפחה
בשנת 1856 התחתן עם מרי, בתו של ג'יי ברי מוורוויק.
קלטורה
קלטורה (באנגלית: Kaltura) היא תוכנה המספקת פלטפורמה לחוויות וידאו בענן, ומשרתת אוניברסיטאות, ארגונים גדולים וחברות מדיה וטלקום, עם מוצרים ללמידה בווידאו, עבודה מקוונת ותקשורת מקוונת בווידאו, אירועים וירטואליים, ושידורי טלוויזיה באינטרנט. הפלטפורמה של החברה זמינה גם בקוד פתוח, ומספקת תשתיות לניהול, יצירה, הגנה, הנגשה, חיפוש ואינטראקציה ושיתוף של וידאו. תוכנת קלטורה זמינה למפתחים בתצורת SDK, וכן כתוסף חינמי לאתרי ניהול תוכן כדוגמת ג'ומלה, דרופל, וורדפרס ומדיה-ויקי.
התוכנה מיוצרת על ידי חברת קלטורה, שהפכה ביולי 2021 לחברה ציבורית הנסחרת בנאסד"ק.
היסטוריה
חברת קלטורה נוסדה בשנת 2006 בניו יורק על ידי מיכל צור שלו, ד"ר שי דוד, רון יקותיאל וערן איטם. פלטפורמת הווידאו של קלטורה הושקה בספטמבר 2007. באפריל 2014 רכשה קלטורה את טיוינצ'י, סטארט-אפ ישראלי המספק פתרונות טלוויזיה על גבי רשת האינטרנט, תמורת סכום המוערך בעשרות מיליוני דולרים. בשנת 2016 גייסה קלטורה 50 מיליון דולר מבנק ההשקעות גולדמן זקס, לפי שווי מוערך של חצי מיליארד דולר. בין לקוחות החברה פיליפס, סימנס ונסטלה. נכון למאי 2017, היא מעסיקה כ-500 עובדים וגייסה מיום הקמתה 160 מיליון דולר.
פרסים ותארים
מאז השקתה הפומבית זכתה קלטורה במספר פרסים ותארים:
לוק ג'ייקובז
לוק ג'ייקוב אשווד, בשמו המקורי Luke Jacob Ashwood, (באנגלית: Luke Jacobz; נולד ב-14 בפברואר 1981) הוא שחקן ומנחה טלוויזיה אוסטרלי.
אנצ'י מין
אנצ'י מין (באנגלית: anchee min, בסינית: 閔安琪; נולדה ב-14 בינואר 1957 בשאנגחאי) היא סופרת אמריקאית ממוצא סיני, ציירת, צלמת ומוזיקאית, החל משנת 1984 היא מתגוררת בארצות הברית ושם החלו להתפרסם ספריה, החל מהספר אזליאה אדומה שיצא לאור בארצות הברית בשנת-1994 והפך לרב מכר ותורגם לשפות רבות, ועד הספר הפנינה של סין שיצא לאור בשנת 2010. סיפרה הראשון אזליאה אדומה שהוא רומן הזיכרונות של הסופרת, צוין על ידי הניו יורק טיימס כאחד הספרים הבולטים של שנת 1994. ארבעה מספריה של אנצ'י מין תורגמו לעברית.
לוק ג'ייקובז
ביוגרפיה
ג'ייקובז נולד וגדל בסידני, אוסטרליה הוא החל לעסוק במשחק בגיל צעיר, וב-1999 לוהק לעונה השביעית והאחרונה של דרמת הנוער "תיכון הלבבות השבורים". בין 2001 ל-2005 היה בין מנחי תוכנית הטלוויזיה "The Big Arvo", וב-2004 הנחה את תוכנית הכישרונות "Popstars Live". ב-2005 חידש את קריירת המשחק, כשהצטרף לצוות סדרת הטלוויזיה "בנות מקלאוד", בה גילם את דמותו של החוואי ההרפתקן פטריק ברואר במשך שלוש עונות.
אנצ'י מין
מהלך חייה
אנצ'י מין נולדה בשאנגחאי בשנת 1957 ובהיותה בת 17 לקראת סוף עידן מהפכת התרבות, היא נשלחה כרבים מבני דורה למחנה עבודה, שם גילו אותה ציידי כישרונות סינים ובזכותם יצאה ממחנה העבודה והחלה לעבוד כשחקנית באולפני הסרטים של שאנגחאי. כעבור עשר שנים, בעזרתה של חברתה השחקנית הסינית ג'ואן צ'ן אשר הגיעה לארצות הברית בשנת 1981, הגיעה גם אנצ'י מין לארצות הברית, ושם החלה לפרסם את ספריה אשר מתעדים את חיי הצעירים הסינים שגדלו בצל מהפכת התרבות והקומוניזם, בספריה היא אף מותחת ביקורת על המשטר בסין, לדוגמה בסיפרה קתרין היא מתארת את חוסר האונים של האזרח הסיני הפשוט אשר יכול בכל רגע נתון לקבל באמצעות הדואר "העברה" אל עיר אחרת, לצורך השתתפות בעבודות יזומות מטעם המדינה. בספר זה היא גם מתארת את תחושותיה של נערה סינית הצועדת ברחובות סין בתקופת מהפכת התרבות עם הידיעה שהיא רק אחת מתוך מיליארד סינים, וחשיבותה כאדם זניחה.
לוק ג'ייקובז
ביוגרפיה
ב-2008 הצטרף לאופרת הסבון הוותיקה "קרוב רחוק", וגילם את דמותו של השוטר אנג'לו רוזטה עד 2011. תפקידו בסדרה הקנה לו מועמדות לפרס לוגי בקטגוריית השחקן הפופולרי ביותר בשנת 2010. בסמוך לאחר תחילת השתתפותו בסדרה, השתתף גם בגרסה האוסטרלית ל"רוקדים עם כוכבים", וזכה במקום הראשון. בשנת 2010 מונה ג'ייקובז להנחות את העונה השנייה של הגרסה האוסטרלית לתוכנית הכישרונות "אקס פקטור", ממנה פרש בתום העונה השביעית.
אנצ'י מין
מהלך חייה
ספריה עוסקים בחיי החברה בסין ובהיסטוריה שלה, רבים מגיבורי הרומנים שכתבה הן נשים, כמו ברומאן להיות מאדאם מאו, המתאר את חייה של רעייתו של מאו דזה טונג. או כמו קתרין גיבורת הספר קתרין, המורה האמריקאית שמגיעה לסין ותחת עיני המשטר הבוחנות, היא מצליחה לעורר בתלמידיה כמיהה לחירות וחופש ואף מעיזה לנהל מערכת יחסים לסבית עם אחת מתלמידותיה הסיניות ומעוררת באותה תלמידה כמיהה לעזוב את סין לטובת המערב.
נכון לשנת 2011 אנצ'י מין מתגוררת בסין ובארצות הברית לסירוגין, עוסקת בכתיבה, צילום, ציור, ומוזיקה. היא נשואה לסופר האמריקאי לויד לופטאוס ויש לה בת אחת.
ביל או'ריילי
ויליאם ג'יימס "ביל" או'ריילי ג'וניור (באנגלית: .William James "Bill" O'Reilly, Jr; נולד ב-10 בספטמבר 1949) הוא מנחה טלוויזיה לשעבר, סופר, בעל טור ופובליציסט אמריקאי. או'ריילי הנחה את התוכנית "האו'ריילי פקטור" ברשת פוקס ניוז משנת 1996 עד הדחתו ב-2017. הוא בעל השקפות שמרניות ברובן. כתב עשרה ספרים והיה בעברו שדרן רדיו, ולפני כן כתב בערוצי חדשות מקומיים.
קריירה
או'ריילי נולד בניו יורק, לאב שמוצאו מאירלנד ואם שמוצאה מצפון אירלנד. בגיל צעיר משפחתו עברה להתגורר בכפר לוויטאון שבמחוז נסאו, ניו יורק.
הוא היה בין שדרני הטלוויזיה הראשונים שסקרו את נפילת חומת ברלין והיה הראשון שסיקר את מהומות לוס אנג'לס שהתרחשו ב-1992 ממקום האירועים. לאחר שסיים את לימודיו לתואר שני במינהל ציבורי באוניברסיטת הרווארד ב-1995, גויס על ידי רשת פוקס הצעירה להנחיית התוכנית "האו'ריילי פקטור". התוכנית הייתה בעלת אחוז הצפייה הגדול ביותר מבין שלושת ערוצי החדשות העיקריים בארצות הברית. עד 2009 היה או'ריילי גם בעל תוכנית רדיו במעל 400 תחנות רדיו, עם מעל 3 מיליון מאזינים.
או'ריילי כתב עשרה ספרים, מתוכם חמישה רבי-מכר. הוא כתב טור שבועי במספר עיתונים, ביניהם הניו יורק פוסט.
האשמות בהטרדות המיניות
באפריל 2017 דווח כי חברת פוקס ניוז שילמה בסתר מיליוני דולרים כדי להסדיר תביעות מצד 5 נשים על הטרדה מינית נגד או'ריילי, וכתוצאה מכך קרוב לכ-50 חברות מסחריות הסירו את פרסומותיהן מתוכניתו. ב-9 באפריל 2017 אישרה חברת פוקס ניוז כי היא פתחה בחקירה בנוגע לתלונות של הטרדה מינית נגד א'וריילי, וב-19 באפריל הודיעה כי לא יחזור להנחות את התוכנית ויעזוב את פוקס.
יחסי אוקראינה–בלגיה
יחסי אוקראינה–בלגיה הם יחסי חוץ בין בלגיה לאוקראינה. יחסים דיפלומטיים בין המדינות כוננו בשנת 1992. אף על פי שמבחינה פוליטית שתי המדינות אינן קשורות קשר הדוק, יש להן היסטוריה ארוכה של אינטגרציה כלכלית ומסחר, כאשר ההשקעה הבלגית משחקת תפקיד בכלכלה האוקראינית העכשווית.
היסטוריה
קשרי מסחר בין רוס של קייב ופלנדריה הוקמו כבר במאה ה-11. בשנת 1600 התפתח המסחר בין שני האזורים באופן מלא, במיוחד המסחר בטקסטיל ובתכשיטים. סוחרים מקייב הגיעו לפלנדריה עם פרוות ורכשו טקסטיל. בתמורה העבירו סוחרים תכשיטי צמר וענבר ללבוב בתמורה לפרוות, משי ותבלינים מהמזרח.