cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האגן קליינרט
ביוגרפיה
בשנת 1986 הכניס את המושג של קשיחות לתורת המיתרים אשר עד אז השתמשה רק במושג של מתיחות. מכיוון שהפיזיקאי הרוסי פוליאקוב הציע בו בזמן הרחבה דומה התוצאה נקראת מיתר פוליאקוב-.
ביחד עם צ'רביקוב פיתח הרחבה של תורות התפלגות ממרחבים ליניאריים לחבורות למחצה והגדרת מכפלתם בצורה ייחודית. ההרחבה אפשרית בשל הדרישה שאינטגרלי מסלול חייבים להיות אינווריאנטים תחת טרנספורמציות קואורדינטות. תכונה זו הכרחית לשקילות שבין הפורמליזם של אינטגרלי מסלול לבין זו של שרדינגר.
כאלטרנטיבה לתורת המיתרים, השתמש באנלוגיה שבין גאומטריה לא-אוקלידית לגאומטריה של גבישים עם פגמים כדי לבנות מודל של היקום שנקרא עולם גבישי או גביש פלאנק-קלינרט במרחקים באורך פלאנק מודל זה מתאר פיזיקה שונה מזו של תורת המיתרים. במודל גבישי זה, החומר יוצר פגמים במרחב-זמן אשר גורם לעקמומיות ולשאר האפקטים של תורת היחסות הכללית. תאוריה זו נתנה השראה לאומן האיטלקי,לאורה פס (Laura Pesce) ליצור פסלי זכוכית בשם "עולם גבישי".
הוא חבר בכיר ב IRAP. הפרויקט הוא חלק מרשת בינלאומית לאסטרופיזיקה ICRANet. גם היה מעורב בפרויקט "קוסמולוגיה במעבדה", חלק מהקרן האירופאית למדעים.
אלים ומפלצות (סרט)
אלים ומפלצות (באנגלית: Gods and Monsters) הוא סרט דרמה בריטי-אמריקאי משנת 1998, המתאר (אם כי בצורה בדיונית במקצת) את ימי חייו האחרונים של במאי סרטי האימה ההומוסקסואל ג'יימס וויל. בסרט מככב איאן מקלן כג'יימס וייל, ביחד עם ברנדן פרייזר, לין רדגרייב, לוליטה דוידוביץ' ודייוויד דיוקס. הסרט נכתב ובוים על ידי ביל קונדון, על פי רומן מאת כריסטופר בראם בשם "אביו של פרנקנשטיין".
הסרט כולל שחזורים של צילומי הסרט "כלתו של פרנקנשטיין", אותו ביים וייל. מקור השם לסרט "אלים ומפלצות" הוא שורת דיאלוג מתוך "כלתו של פרנקנשטיין", שבו הדמות יוצרו של פרנקנשטיין מרים לכבודו כוסית ואומר: "לחיי עולם חדש של אלים ומפלצות".
תקציר העלילה
העלילה מתרחשת בשנת 1950, לאחר מלחמת קוריאה. זה כבר יותר מעשור מאז שג'יימס וויל (איאן מקלן), הבמאי של סרטי האימה "פרנקנשטיין" ו"כלתו של פרנקנשטיין", יצא לגמלאות. הוא גר עם האנה (לין רדגרייב), המשרתת שלו מזה תקופה ארוכה, אשר בנאמנות דואגת לו, למרות הסתייגותה מההומוסקסואליות שלו. וייל סבל מסדרה של התקפי שבץ, אשר הותירו אותו שברירי, עם זכרונות המענים אותו: כיצד גדל כילד עני ומנודה, שירותו הטראגי במהלך מלחמת העולם הראשונה וצילומי הסרט "כלתו של פרנקנשטיין". וייל שוקע בזכרונות העבר, מתרפק על העבר, נאבק בדיכאונות, ולעיתים שוקל להתאבד, כאשר הוא מבין כי חייו, האטרקטיביות שלו ובריאותו חומקים ומתדרדרים בהדרגה.
וייל מתיידד עם קלייטון בון (ברנדן פרייזר), גנן צעיר ונאה שלו, נחת לשעבר. בין שני הגברים נרקמת ידידות, במהלכה בון מדגמן עבור וייל, אשר מצייר את דיוקנו, תוך כדי שהוא מתמודד עם התקפי בלבול וחולשה כתוצאה ממצבו הבריאותי, לאחר השבץ. בון מתרשם מתהילתו של וייל, וצופה בסרטיו המוקרנים בטלוויזיה ביחד עם חבריו, אשר לועגים לו, לידידות שלו עם וייל ולכוונותיו של וייל.
בון מצהיר בפני וייל כי הוא הטרוסקסואל, ודורש ממנו הבטחה כי לווייל אין כל עניין מיני בו. ווייל מבטיח לו זאת, אך בכל זאת מתעקש לשתף אותו, תוך שימוש בתיאורים גרפיים, בחוויות הקשורות בזהות המינית שלו, וכתוצאה מכך בון עוזב בזעם. לבסוף, בון חוזר, ודורש מווייל שיימנע משיחות "חדר הלבשה", כפי שהיו קודם לכן. ווייל מזמין את בון ללוות אותו למסיבה בנוכחות הנסיכה מרגרט (קורנליה הייז או'הריליהי). במסיבה הם פוגשים בבוריס קרלוף (ג'ק בייטס) ואלזה לנצ'סטר (רוזלינד איירס) - שחקני עבר אשר כיכבו כמפלצות בסרטיו של ווייל. החבורה מצטלמת ביחד, אולם אירוע זה רק מחריף את דיכאונו של ווייל, והוא מנצל סערת גשם פתאומית כתירוץ, על מנת להתחמק ולעזוב את המקום ובון מחזיר אותו לביתו.
בחזרה בביתו של ווייל, בון צריך להחליף את בגדיו הספוגים במים בבגדים יבשים. לאחר שאינו מוצא בבית בגדים מתאימים, הוא פושט את כל בגדיו וכורך מגבת סביב מותניו. ווייל מציע לבון כי ינסה שוב לצייר דיוקן שלו, אולם תוך זמן קצר הוא מתוודה בפני בון כי איבד את יכולתו לצייר. על מנת לעודד את ווייל לצייר, בון שומט מעליו את המגבת ומדגמן עבורו בעירום. ווייל מנצל את ההזדמנות, ושולח את ידיו אל עבר גופו העירום של בון, אשר נתקף בזעם, תוקף את ווייל ומשליך אותו לרצפה. ווייל מודה כי זו הייתה כוונתו מלכתחילה, ומתחנן בפני בון כי יהרוג אותו, על מנת לשחרר אותו מהסבל שלו. בון מסרב, משכיב את ווייל לישון במיטתו, ונשאר לישון בביתו, בקומה שמתחת. למחרת בבוקר, האנה נחרדת כי איננה מצליחה למצוא את ווייל במיטתו, ויחד עם בון הם מחפשים אחריו ברחבי הבית. בסופו של דבר, האנה מוצאת בבית מכתב התאבדות, ובון מוצא את גופתו של ווייל, צפה בבריכת השחייה שלו. השניים מסכימים ביניהם כי מוטב שבון יעזוב את המקום, על מנת למנוע שערורייה.
כעשור מאוחר יותר, בון ובנו הצעיר צופים בטלוויזיה בסרט "כלתו של פרנקנשטיין". הבן מטיל ספק כי אביו הכיר את במאי הסרט, ובתגובה, בון מציג בפניו ציור שקיבל מווייל, עם הקדשה, בה כתוב: "לקלייטון. חבר?".
פרסים
הסרט זכה בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר, והיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (איאן מקלן) וכן מועמד לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (לין רדגרייב).
הרקע האמיתי
מספר גברים, וגם נשים, אכן דיגמנו בעירום עבור ג'יימס וייל. חלקם מוצגים בתוספות המיוחדות של גרסת הדי.וי.די. של הסרט. כמה מן הציורים האלו נרכשו על ידי אספן, והושאלו לצורך צילומי סרט זה.
ווייל אכן סבל לקראת סוף חייו משבץ, אשר השפיע על יכולותיו המנטליות. הוא אכן נמצא מת בבריכה שלו. היו שמועות כי מדובר ברצח, אולם הראיות הצביעו על כך שמדובר בהתאבדות. אף על פי כן, לא ידוע דבר אם היה או לא מי שסייע לווייל בהתאבדות שלו.
לא ידוע איזה סוג של מערכת יחסים, ואם בכלל, הייתה לווייל עם הגנן שלו, שייתכן ונשכר על ידי עוזרת הבית שלו. בראיונות המופיעים בסרט התיעודי המצורף לגרסת הדי.וי.די. של הסרט מסביר הסופר כריסטופר בראם כי דמותו של קייטון בון היא פיקטיבית לחלוטין.
דפנה והעוגיות
דפנה והעוגיות היא להקת רוק ישראלית שהוקמה בשנת 2004. נוכחותם הציבורית מבוססת במידה רבה על הופעות (ובמקצתהּ על השמעות ברדיו), בעיקר בתל אביב אך גם בערים שונות בארץ. למרות היותה רק להקה מתחילה, הצליחה "דפנה והעוגיות" כבר בתחילת דרכה לזכות לקהל רב בהופעותיהם ולחשיפה ציבורית ותקשורתית רחבה יחסית. שירי הלהקה מלאים מאפיינים הומוריסטיים ופוליטיים. ההשוואה החוזרת היא בין הלהקה ללהקת הרוק "הבילויים" והמכשפות. הלהקה ידועה גם מהזמנות הקומיקס להופעותיה, אותן יצר דודו גבע בזמנו. בנוסף, נוהגות דפנה ותמר ללוות את הזמר רם אוריון.
מה שרצינו
ביולי 2009 שוחרר הסינגל "אין לנצח" מתוך האלבום השני של דפנה והעוגיות. השיר לווה בקליפ שנוצר ובוים על ידי ימי ויסלר (מלהקת הבילויים). בספטמבר יצא סינגל נוסף בשם "תודה רבה". האלבום המלא פורסם ב-15 באוקטובר 2009. דפנה קינן הפיקה מוזיקלית את האלבום, והוא בושל אצל תמיר מוסקט באולפן בתל אביב.
מרשה פ. ג'ונסון
'''מרשה פ. ג'ונסון (באנגלית: Marsha P. Johnson'''; 24 באוגוסט 1945 – 6 ביולי 1992) הייתה אישה טרנסג'נדרית, פעילה בתנועת שחרור הלהט"ב ודראג קווין. היא הייתה אחת הדמויות הבולטות במהומות סטונוול ב-1969. ג'ונסון הייתה חברה מייסדת של ארגון "החזית לשחרור גאה" (Gay Liberation Front), ושל קבוצת הפעולה (Street Transvestite Action Revolutionaries), לצד חברתה הקרובה, סילביה ריברה. היא הייתה דמות פופולרית בסצנה הגאה ובעולם האמנות של ניו יורק, שימשה כמודל עבור אנדי וורהול, והופיעה מעל הבמה עם Hot Peaches, להקת מופע אוונגרד ודראג. ג'ונסון כונתה, בין היתר, "ראש העיר" של רחוב כריסטופר, וכן "קדושת רחוב כריסטופר", שם התרחשו אירועי סטונוול. בשנות ה-1980 ותחילת שנות ה-90, ג'ונסון הייתה לפעילת איידס כחלק מארגון Act Up.
תחילת דרכה
ג'ונסון נולדה ב-24 באוגוסט 1945 באליזבת שבניו ג'רזי. גידלה אותה אמה החד הורית, לצד אחותה הגדולה, נורמה. ג'ונסון גדלה כקתולית, והקשר שלה לדת נשאר תמיד חלק מהותי מחייה. היא התחילה ללבוש שמלות בגיל חמש, אבל הפסיקה כשהתחילה לחוות בשל כך הטרדות מיניות, ואף דיווחה שנאנסה בגיל צעיר. בגילאי העשרה המאוחרות, ג'ונסון סיפרה לאמה שהיא גיי, ואמה הגיבה אליה בבוז. עם סיום לימודי התיכון בשנת 1963, ג'ונסון עברה לשכונת גריניץ' וילג' בניו יורק, שם עבדה במסעדה עד שהתחילה להצליח בעולם הדראג, והייתה מופיעה ב"נשפי הדראג" של ניו יורק בשם "מרשה השחורה". ג'ונסון דיווחה שהיה לה קשה "לעשות דראג רציני" בשל מחסור כלכלי, והייתה מעצבת בעצמה את שמלותיה. היא התחילה לעסוק בזנות כדי להתפרנס. החל מסביבות 1966, ג'ונסון חייתה ברחובות של גריניץ' וילג'.
את שמה המלא – מרשה פ. ג'ונסון – בחרה בהדרגה: את שם המשפחה משלט מסעדת הרשת "האוורד ג'ונסון", מהסניף ברחוב 42, וכשנשאלה מה פשר האות "P" בשם, היא הייתה עונה "" (שכח מזה, תתעלם). חברה לתנועת השחרור הגאה, בוב קוהלר, סיפר שכשאשר עמדה ג'ונסון מול בית המשפט בבקשה לשחרור בערבות, השופט שאל מה פשר האות, וזה מה שהיא ענתה, כשהיא מקליקה באצבעותיה. השופט היה משועשע, ושיחרר אותה. ג'ונסון גם הייתה עונה במשפט זה בסרקזם כשהיו חוקרים אותה לגבי מגדרה.
ג'ונסון החלה לפקוד את הבר סטונוול לאחר שהתחילו לאפשר כניסה ללסביות ודראגיסטיות. ג'ונסון כינתה את עצמה אחת מ"בנות סטונוול".
אירועי סטונוול ופעילות חברתית
בשעות הבוקר המוקדמות של ה-28 ביוני 1969, פרצו מהומות סטונוול. רבים זיהו את ג'ונסון בתור אחת הראשונות להשיב מלחמה בעימותים עם המשטרה במהלך ההתקוממות. למרות שהיו כאלה שטענו שג'ונסון עצמה התחילה את המהומות, ג'ונסון התכחשה לכך בראיון ב-1987, לפיו היא הגיעה למקום בסביבות השעה 2:00, כשהמהומות כבר התחילו. על פי הדיווחים, ההתפרצות החלה בסביבות השעה 1:20 בבוקר. דייוויד קרטר, בספרו Stonewall: The Riots that Sparked the Revolution, תיאר את מעשיה של ג'ונסון, כמי שהשליכה כוס שוט לתוך הבר העולה באש בצעקת, "יש לי זכויות אזרח!", ושבלילה השני למהומות, ג'ונסון טיפסה על פנס רחוב והפילה חפץ כבד על שמשת ניידת משטרה. קרטר מנה את ג'ונסון, יחד עם ג'קי הורמונה וזאזו נובה, בתור "שלוש הדמויות שידוע שעמדו בחוד החנית" בהסלמה של אירועי סטונוול.
בעקבות מהומות סטונוול, ג'ונסון הצטרפה לחזית השחרור הגאה (GLF), והשתתפה בעצרת הגאווה הראשונה שהתרחשה ברחוב כריסטופר ביום השנה לאירועי סטונוול, ביוני 1970. אחת הפעולות הישירות הבולטות של ג'ונסון התרחשה כאשר היא ועמיתיה מ-GLF ערכו שביתת מחאה באוניברסיטת ניו יורק באוגוסט 1970, לאחר שהנהלת האוניברסיטה ביטלה נשף כאשר שמעה שהנשף ממומן על ידי ארגונים גאים. זמן קצר לאחר מכן, היא וחברתה הקרובה סילביה ריברה היו ממייסדי S. T. A. R. (Street Transvestite Action Revolutionaries), ושתיהן התבלטו באירועים ומצעדים גאים ופעולות רדיקליות אחרות למיניהן. ב-1973, נאסר על ג'ונסון וריברה להשתתף במצעד הגאווה על ידי הוועד ההומו-לסבי המארגן, אשר הצהיר ש"לא נרשה למלכות דראג" להשתתף, הן "עושות לנו שם רע". באותה תקופה, המאבק הגאה או הלהט"בי כונה בדרך כלל המאבק ההומואי, או המאבק ההומו-לסבי, ונשים טרנסג'נדריות נהגו להזדהות בעיקר כמלכות דראג, והדרתן הייתה מכוונת. התגובה של ג'ונסון וריברה הייתה לצעוד בהתרסה בקדמת המצעד. במהלך עצרת גאה בתחילת שנות ה-70, עיתונאי שאל את ג'ונסון למה היא שם בעצם, וג'ונסון צעקה לתוך המיקרופון, "יקירתי, אני רוצה את הזכויות הגאות, עכשיו!" במהלך תקרית נוספת בתקופה זו, ג'ונסון התנגדה למעצר, והתעמתה עם השוטרים שבאו לעצור אותה בגין זנות. היא הכתה בהם בתיק שלה, כשבתיק שתי לבנים. ג'ונסון נשאלה על ידי השופט למה היא עובדת בזנות, וג'ונסון, שמאסה בחוסר ההבנה לגבי תנאי חייהן של נשים טרנסג'נדריות, הסבירה לו שהיא מנסה לגייס כסף עבור המצבה של בעלה המנוח. כשהשופט שאל אותה מה קרה לאותו הבעל-לכאורה, הגיבה ג'ונסון, "חזירים (שוטרים) הרגו אותו". השופט לא ראה בעין יפה את לעגה של ג'ונסון כלפי בית המשפט, והיא נידונה ל-90 ימי מאסר על תקיפה. במהלך ריצוי העונש, עורך הדין של ג'ונסון שכנע את השופט לשלוח אותה לבית החולים הפסיכיאטרי בלוויו כחלופת מעצר.
ג'ונסון וריברה רצו לשבור את מעגל האימה שבו נשים טרנסג'נדריות נאלצות לחיות ברחובות ולעבוד בזנות בשל אי התאמתן לחברה, וההתייחסות אליהן בשל כך כמשוגעות או כפושעות. הן הקימו יחד עם עוד פעילי S. T. A. R. את המקלט הראשון עבור נוער גאה וטרנס דרי רחוב בשנת 1972, ושילמו את שכר הדירה ממה שהרוויחו בזנות. מרשה הייתה "אם הדראג" בבית המקלט, ודאגה לאוכל וביגוד עבור הנוער שכלל מגוון זהויות כולל הומואים, מלכות דראג וטרנסג'נדריות וזהויות בלתי קונפורמיות אחרות. המקלט של S. T. A. R. התקיים זמן קצר בלבד, אך הפך למודל אגדי עבור הדורות הבאים.
מותה
מספר אנשים העידו שחבורת "בריונים", שהיו ידועים גם כשודדים, נטפלו לג'ונסון והטרידו אותה. עד אחר ראה מישהו נאבק עם ג'ונסון כמה ימים לפני מותה, וקורא לה בשמות גנאי, ואותו אדם התרברב מאוחר יותר שהוא רצח "מלכת דראג בשם מרשה". למרות הקמפיין מצד קהילתה ומקורביה, וכן עצרות ומשמרות שנערכו היכן שנמצאה הגופה, המשטרה סירבה לחקור את נסיבות מותה. רק בנובמבר 2012, כעבור 20 שנים, הפעילה מריה לופז הצליחה לשכנע את משטרת ניו יורק לפתוח מחדש את תיק הרצח האפשרי. מאבקה של לופז על פתיחת התיק והניסיון להבין מה אירע באמת למרשה פ. ג'ונסון מתועד בסרט הדוקומנטרי משנת 2017 The Death & Life of Marsha P. Johnson.
הנצחה
עשרה ימים בלבד לפני מותה, ג'ונסון הצטלמה לראיון מפורט,ששימש כחומר המרכזי ביצירת הסרט התיעודי Pay it No Mind: The Life and Times of Marsha P. Johnson, בבימויים של מייקל קסינו וריצ'רד מוריסון. בסרט מרואיינים גם רבים מחבריה הקרובים של ג'ונסון, המוקירים את זכרה כאחת מחלוצות המאבק הלהט"בי.
להקת הפופ "אנטוני והג'ונסונס" (בראשות אנוהני) נקרא על שמה של ג'ונסון, והאלבום על שמם משנת 2000 כולל שיר בשם "River of Sorrow" (נהר הצער), אשר מבוסס על חייה ומותה של ג'ונסון. ב-1993 אנוהני הופיעה במחזה על ג'ונסון שהועלה על ידי להקת Hot Peaches, אותה קבוצת התיאטרון איתה הופיעה ג'ונסון עשרות שנים קודם לכן. אנוהני גם כתבה וביימה מחזה על ג'ונסון, "The Ascension of Marsha P. Johnson" (עלייתה של מרשה פ. ג'ונסון, כאשר המילה גם בעלת משמעות דתית של "העלאת נשמתה"). ההצגה עלתה לבמה באופן מקומי בניו יורק בשנים 1994-1995.
מלכת הדראג ואישיות הטלוויזיה רופול ציין את ג'ונסון בתור השראה. במהלך פרק של הסדרה שלו, המירוץ לדראג של רופול, ב-2012, רופול אמר למתחרים שג'ונסון "סללה את הדרך עבור כולנו".
בסרט ההוליוודי בשם "סטונוול" מופיעה דמות המבוססת על ג'ונסון, המגולמת על ידי אוטוג'ה אביט.
Happy Birthday, Marsha! הוא סרט ניסיוני קצר בבימויין של ריינה גוסט וסשה וורצל, המתאר את קורותיהן של ג'ונסון וסילביה ריברה בשעות לפני שפרצו מהומות סטונוול בניו יורק ב-1969. את ג'ונסון גילמה בסרט זוכת פרס אינדיפנדנט ספיריט, השחקנית הטרנסג'נדרית מיה טיילור.
The Death and Life of Marsha P. Johnson, בבימויו של דייוויד פראנס, הוצג בהקרנת בכורה בפסטיבל הסרטים טרייבקה באפריל 2017, ולאחר מכן נרכש על ידי נטפליקס. הסרט התיעודי בוחן מחדש את נסיבות מותה של ג'ונסון, ומכיר בתרומותיהן של ג'ונסון וסילביה ריברה לתנועת זכויות הלהט"ב המודרנית.
מרשה פ. ג'ונסון וסילביה ריברה יונצחו בפסל ציבורי בניו יורק, לציון וחגיגת היווסדה של תנועת הגאווה המודרנית. ככל הנראה האנדרטה תמוקם ברחוב בו נמצא ה"סטונוול אין" בו קרו המהומות ב-1969. בניו יורק ישנן שלוש אנדרטאות להט"ביות אחרות, וביניהן אנדרטת 'החזית לשחרור הלהט"ב' (Gay Liberation Front) במנהטן. עם זאת, אנדרטה זו תהיה אחת האנדרטאות הראשונות שמוקדשת לפעילים/ות להט"ב. היעד הוא להציב את האנדרטה כבר בשנת 2021.
אליהו מני (שופט)
אליהו משה מני (ה'תרס"ח, 23 בדצמבר 1907 – כ"ה בטבת תשנ"ג, 18 בינואר 1993) היה שופט בית המשפט העליון.
ביוגרפיה
מני נולד ב-23 בדצמבר 1907 בחברון למשה מני וללאה בת אדוארד אשכנזי, יוצאי עיראק. אביו נמנה עם משפחת מני, מהוותיקות בעיר חברון, נכד לרב אליהו מני. סיים לימודיו בבית המדרש העברי למורים בירושלים ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת ליברפול. בשנת 1932 הוסמך באנגליה כעורך דין וכנוטריון. בשבע שנות שהותו באנגליה שימש מורה בתלמוד תורה, ועמו גם הרב איסר יהודה אונטרמן.
בשובו לארץ ישראל (1933) עסק בהוראת משפט אנגלי בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים. בסוף שנת 1933 הומלץ לקבל רישיון עריכת דין על ידי המועצה המשפטית הממשלתית. הקים משרד פרטי לעריכת דין, בשותפות עם גיסו צבי עלי בקר, ופעל גם לגאולת שטח בהר טוב עליו הוקמה תעשיית המלט "שמשון". בשנים 1942–1948 שימש קונסול בפועל של מקסיקו לארץ ישראל, עבר הירדן, סוריה ולבנון. בתקופת המצור על ירושלים שירת במשמר העם.
ב-15 ביולי 1948 מונה לכהונת שופט בית המשפט המחוזי בירושלים. ב-1 בדצמבר 1952 מונה לנשיא בית המשפט המחוזי בירושלים, וכן השופט המוסמך היחיד בארץ לדיון בערעורים בנושאי מס הכנסה ותביעות כנגד משרד הביטחון.
בשנת 1956 מונה על ידי הממשלה לעמוד בראש ועדת מני שחקרה את מאבקי השבת בירושלים ואת פרשת מותו של פנחס סגלוב.
מועמדותו לבית המשפט העליון נידונה כבר בשנת 1953, אך נפסלה עקב גילו הצעיר וניסיונו המועט. בשנת 1959 סירב מני שתוצג מועמדותו לשם מינוי שופט ממוצא ספרדי לבית המשפט. ב-7 בפברואר 1962 מונה לכהונת שופט בית המשפט העליון והיה לשופט הראשון ממוצא ספרדי בבית משפט זה. מני סיפר אחר כך שחווה גזענות עקב היותו מזרחי משאר חבר השופטים, ביניהם מנה את השופט משה זילברג. בבחירות 1968 לנשיאות ישראל ובבחירות 1973 לנשיאות ישראל הוצע כמועמד לתפקיד נשיא ישראל על ידי אריה (לובה) אליאב. ב-23 בדצמבר 1977 סיים את כהונתו כשופט בית המשפט העליון עם הגיעו לגיל פרישה. באותה שנה שימש יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת התשיעית.
פנומנולוגיה (פסיכולוגיה)
פנומנולוגיה (Phenomenology) היא גישה תאורטית בפסיכולוגיה, המדגישה את חשיבות החוויות האישיות של האדם. על פי הגישה, הגורם המשמעותי בהבנת התנהגות האדם הוא הפרשנות האישית והסובייקטיבית שלפיה הוא עצמו תופס את העולם.
בהשפעת הגישה הפנומנולוגית בפילוסופיה, ואבי הגישה אדמונד הוסרל שהעלה את רעיונותיו כבר בראשית המאה ה-20, התפתחה בשנות ה-60 הגישה הפנומנולוגית גם בתחום הפסיכולוגיה. על פי הגישה, כל אדם הוא ישות ייחודית, ולפיכך לא ניתן להכניס את ההתנהגות שלו למסגרת תאורטית ולקבוע הסברים כלליים להתנהגות של אנשים; במקום למצוא הסבר להתנהגויות, יש להתמקד בניסיון להבין את האדם ואת האופן הייחודי לו בו הוא תופס את התנסויותיו וחוויותיו בעולם.
בתחום המחקר המדעי בפסיכולוגיה, מהווה הפנומנולוגיה אחת הגישות למחקר איכותני. על פי הגישה, יש להתמקד במהות של תופעה פסיכולוגית מסוימת כמושא המחקר, ולחקור אותו כפי שהוא נתפס על ידי כל אדם (או כל קבוצת אנשים), בתודעה הספציפית שלו, ולא לעסוק בשאלה האם התופעה קיימת באופן כללי. למעשה, הגישה גורסת כי לא ניתן להפריד בין הבדיקה האמפירית של תופעות לבין החוקר שבודק אותן, משום שעצם הבדיקה או התצפית משנה את התוצאות של המחקר. לכן, במקום לנסות לטהר את המציאות מה"הפרעה" של מרכיבי התצפית, יש להכיר בסובייקטיביות של המהות.
בשנות ה-60 גובשה הגישה הפנומנולוגית בכתביהם של מספר תאורטיקנים, שהביעו ביקורת כלפי הגישות הדטרמניסטיות שהיו מקובלות בתקופה זו, כגון גישת הפסיכואנליזה של זיגמונד פרויד. פרויד התמקד בכך שניתן להגיע לפתרון בעיות ההווה מתוך התבוננות במקורות הבעיה בעבר; לעומתו, הפנומנולוגים טענו כי יש להתמקד בהיכרות ובניסיון להבנה של האופן בו באות לידי ביטוי תופעות פסיכולוגיות שונות בהווה, או ה"כאן ועכשיו", כפי שכינה זאת פרידריך פרלס.
רעיונות הגישה השפיעו על זרמים מרכזיים בתחום הפסיכולוגיה, בהם אקזיסטנציאליזם ופסיכולוגיה הומניסטית. לשניהם משותפים מספר רעיונות פנומנולוגיים, בהם ההתמקדות בחווייה הסובייקטיבית של האדם את עצמו ואת העולם כמושא החקירה בפסיכולוגיה. כך למשל, בשיטת הטיפול הפסיכולוגי שהציע הפסיכולוג ההומניסטי קרל רוג'רס, "טיפול ממוקד בלקוח", מתבטא תפקיד הפסיכולוג בהאזנה אמפתית לתיאור חוויותיו ורגשותיו של הלקוח וקבלתו באופן בלתי מותנה, והוא מונחה על ידי החלטות מקבל הטיפול ולא מנסה לשנות אותו בהתאם לדעותיו האישיות.
עם זאת, על הגישה הפנומנולוגית נמתחה ביקורת מזרמים שונים בפסיכולוגיה, בעיקר מזרם הביהביוריזם, על פיו יש לשאוף להפוך את הפסיכולוגיה למדע מדויק, ולפיכך יש לחקור רק את ההתנהגות הגלויה של האדם כדי ללמוד להבין אותה, ולא ניתן להסתמך על תיאוריו את תפיסתו הסובייקטיבית לגבי עצמו ולגבי העולם.
Return of the Champions
Return of the Champions הוא אלבום הופעה כפול בסגנון רוק אנגלי של להקת קווין ופול רוג'רס. האלבום יצא ב-19 בספטמבר 2005. הוא הוקלט באצטדיון ההוקי של שפילד ובהייד פארק שבלונדון (אחרי הפיגועים בלונדון ב-2005). ב-17 באוקטובר 2005 יצא האלבום כ-DVD אחרי עריכה על ידי דייוויד מאלט.
דיסק שני
רצועות 12 ו-13 הן תוספות ל-DVD
דסיקטור
דסיקטור (באנגלית: Desiccator) הוא מיכל העשוי מזכוכית, פלסטיק או מתכת, אשר משמש במעבדות לאחסון וייבוש סופי של חומרים מוצקים, במטרה לבודדם מלחות חיצונית ולייבשם לחלוטין ממולקולות המים הנמצאות בחומר.
בתחתית הדסיקטור מציבים חומר "מייבש" (חומר הסופח לחות כגון סידן כלורי אלמימי או סיליקה ג'ל). כדי לאטום את הכלי, נוהגים למרוח בפתחו של הכלי מעט גריז.
קיימים דסיקטורים בהם מותקן שסתום המאפשר יצירת ואקום בתוך המיכל.
נתן גרדי
נתן נטע גרדי (גורודזייסקי) (י' בתמוז תרס"א, 1901, מיר, רוסיה הלבנה - ט"ז באייר תש"מ, מאי 1980, פתח תקווה, ישראל) היה פעיל ציבור ציוני ואיש הפועל המזרחי וההתיישבות הדתית. במשך תקופה קצרה ב-1948 עמד בראש המחלקה לענייני דת בצה"ל ("השירות הדתי"), עד שזו נטמעה ברבנות הצבאית הראשית.
ביוגרפיה
גרדי נולד בשנת 1901 בעיירה מיר שברוסיה הלבנה, בנם של גרשון וגיטל גורודזייסקי. בנערותו למד בישיבת מיר ובשנת 1919 החל בפעילות ציבורית כחלוץ הדתי היחיד בתנועת החלוץ שהקים יוסף טרומפלדור, ובאמצעות התנועה עלה לארץ ישראל. בישראל נמנה עם מקימי איגוד הפועל המזרחי בשנים 1921-22, ולאחר מכן שימש כחבר במרכז ובוועד הפועל של התנועה. בשנת 1923 היה שותף בהקמת היישוב כפר חיטים, עד שהישוב ננטש בעקבות מאורעות תרפ"ט. לאחר מכן היה שותף בהקמת כפר אברהם וכן שימש כיושב ראש ועד המושב. בנוסף היה חבר מזכירות איגוד המושבים של הפועל המזרחי ורכז תרבות וכן ערך את הביטאון "מענית". במהלך שנים אלה דחף לעלייה והתיישבות בישראל, והיה פעיל בהנהלת הארגון העולמי "תורה ועבודה". גרדי ייחס חשיבות רבה לחקלאות וכתב: . בתקופת השפל הגדול בסוף שנות ה-30 פעל לעידוד תעסוקה ועזרה לנזקקים, וראה בזה יסוד מרכזי בבניית החברה הישראלית:
במהלך תקופת מלחמת העולם השנייה ניהל את "לשכת הקשר" עם החיילים הדתיים שבצבא הבריטי, שבין השאר פרסמה את ה"איגרת לחייל הדתי". עם קום מדינת ישראל הוא הקים וניהל את המחלקה לענייני דת בצה"ל. לאחר מכן מונה לראש "השירות הדתי", שמטרותיו הראשיות היו סיפוק צורכי דת ושמירת שבת וכשרות, אך הוא לא היווה גוף רבני. בראשית דרכו סבל השירות מבעיות תקציביות משמעותיות, וגרדי מימן בחלק מהזמן את המשכורות מכיסו הפרטי. בשלב מסוים גרדי התפטר בעקבות חוסר התחשבות בשירות מצד רשויות הצבא, אך חזר בו לאחר שהיחס שופר. אופיו של השירות כגוף שאינו רבני עורר התנגדויות. מחד אמנם הפיקוד העליון של צה"ל לא היה מעוניין ברבנות צבאית, אולם בעקבות לחצים של הרבנות הראשית לישראל מונה הרב שלמה גורן לרב הצבאי הראשי, כשבמקביל המשיך לפעול השירות הדתי. דיי מהר אי ההסכמות ששררו בין גורן וגרדי לא אפשרו את קיום שני הגופים, גרדי התפטר והשירות הדתי התמזג לתוך הרבנות הצבאית הראשית. גרדי סבר שיש להעניק פטור משירות צבאי לתלמידי ישיבות, וכתב על-כך:
גרדי כתב ספר זיכרונות בשם "פרקי חיים של חלוץ דתי" (שני כרכים, 1973–1979), המשמש כמקור היסטורי לתנועת החלוצים הדתיים. כרך א' של הספר זיכה אותו ב-1973 בפרס שפירא. הוא עסק בניהול עבודות בנייה בחברת "הבונה".
גרדי נישא ב-1927 לאידה לבית לבקובסקי (שהייתה מראשונות החברות ב"החלוץ המזרחי" בפולין). היה אב לארבע בנות. בתו דינה נישאה לידעיה הכהן (הוריהם של האלוף גרשון הכהן והרב רא"ם הכהן), בתו שלומית נישאה לרב ישראל רוזן. עם פטירתו הועבר הארכיון שלו לרשות אוניברסיטת בר-אילן.
גביע ווינר בכדורסל 2015/2016
גביע ווינר בכדורסל לעונת 2015/2016 היא התחרות העשירית להיווסדו של מפעל גביע ווינר סל.
מכבי תל אביב זכתה בגביע ווינר השישי שלה, לאחר ניצחון בגמר על הפועל אילת.
הגמר
מכבי תל אביב זכתה בתואר גביע הווינר השישי שלה.
בתוך הבונקר של היטלר: 14 הימים האחרונים
בתוך הבונקר של היטלר (בגרמנית: Der Untergang: Hitler und das Ende des Dritten Reiches) הוא ספר ביוגרפי, שנכתב על ידי יואכים פסט. הספר יצא לאור לראשונה בשנת 2002 בגרמנית ויצא לאור בעברית בשנת 2006.
תקציר העלילה
ספרו של יואכים פסט, "בתוך הבונקר של היטלר", הוא מתווה היסטורי במהותו. הוא משמש כשרטוט ראשוני להבנת התמונה הכוללת של הימים האחרונים של אדולף היטלר. הספר עוקב אחר כיבוש ברלין על ידי בעלות הברית ואחר השיגעונות ההולכים וגוברים של דיירי הפיהררבונקר ושאר אזרחי ברלין.
במהלך הספר, מוצגות אסטרטגיות המלחמה של שני הצבאות, משחקי הפוליטיקה המתרחשים בין דיירי הבונקר וגנרלים שונים והניסיונות של ממשלת גרמניה להעלאת המורל. המורל בברלין היה כל כך נמוך והמחשבה להתאבד הייתה כל כך נפוצה שאחד משוכני הבונקר תיאר את עצמו כ"דייר בחדר מתים" שבו התחזו הגוויות לבני אדם חיים. כמו כן, בשל מצב הרוח הירוד שתו הדיירים לשוכרה וצחנת האלכוהול שרתה בבונקר.
בספר מדובר גם על היטלר עצמו. מתוארים בו התקפי הזעם שלו, התדרדרות מצבו הבריאותי, אי אמונו בעולם ורצונו להתאבד ולהרוג את כלבתו בלונדי וגוריה על מנת שלא יילקחו בשבי על ידי הסובייטים. בעקבות אי אמונו באזרחי ברלין וביושבי הבונקר, שרבים מהם הוצאו להורג, על מצבתו הורה לכתוב "נפל קורבן לגנרלים שלו".
עיבוד
בשנת 2004, יצא בגרמניה סרט בשם "Der Untergang" המבוסס על הספר. כשנה לאחר מכן, בשנת 2005, יצא הסרט בישראל בשם "הנפילה". לאחר יציאתו, צבר הסרט פופולריות רבה וזכה בשלושה פרסי הקולנוע הבווארי. בנוסף, הסרט גם זכה להיכלל בין 250 הסרטים הטובים בכל הזמנים של IMDb והועמד לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר.
ביקורת
הפרופסור האמריקאי להיסטוריה צבאית ג'פרי ואורו הגיב לספרו של יואכים פסט ואמר כי "בתוך הבונקר של היטלר" העלה את הרף למחקר להבנת ימיו האחרונים של הרייך השלישי.
סבטלנה איוואנובה
סבטלנה אנדרייבנה איוואנובה (ברוסית: Светла́на Андре́евна Ивано́ва; נולדה ב-26 בספטמבר 1985 מוסקבה) היא שחקנית קולנוע ותיאטרון רוסייה.
מחוזות גואטמלה
מבחינה מנהלית גואטמלה מחולקת ל-22 מחוזות (departamentos) אשר מחולקים לנפות.
סבטלנה איוואנובה
ביוגרפיה
סבטלנה איוואנובה נולדה במוסקבה, רוסיה להורים מהנדסים במקצועם. היא למדה בבית הספר לפיזיקה ומתמטיקה, ומגיל 14 החלה לעסוק במשחק במסגרת התיאטרון המקומי.
ברברה מקדונלד
ברברה אנה מקדונלד (באנגלית: Barbara Macdonald; 11 בספטמבר 1913 - 15 ביוני 2000) הייתה עובדת סוציאלית, לסבית ופמיניסטית ופעילה נגד גילנות אמריקאית.
ביוגרפיה
מקדונלד נפטרה מאלצהיימר ב-15 בספטמבר 2020.
גילנות בתנועה הפמיניסטית
מקדונלד התוודעה לתנועה הפמיניסטית כאישה מבוגרת וזיהתה את האפליה על בסיס גיל של נשים פמיניסטיות צעירות כלפי נשים זקנות. נשים צעירות מתנכרות לנשים זקנות, חוששות להיות איתן וסולדות מגופן של נשים זקנות. היא טענה שתרבות הצריכה הסקסיסטית המקדשת את הנעורים ודוחקת זקנים בכלל ונשים זקנות בפרט חלחלה לתנועה הפמיניסטית. על פי מקדונלד, הפטריארכיה והקפיטליזם, הן אידאולוגיות המחזקות את השליטה הגברית, המגיעות לשיא הזיקוק שלהן במשפחה ההטרונורמטיבית המערבית. המשפחה מקבעת את תפקידיהן המסורתיים של נשים ומגבירה אי-שוויון מיני. נשים מבוגרות נתפסות כבלתי יצרניות מפני שאינן פוריות והערך הכלכלי שלהן נמוך. כך נוצרת אצל נשים זקנות תחושת חוסר התועלת שלהן. חוסר ערך וחוסר אונים מועברים לנשים מבוגרות לא רק על ידי גברים, אלא גם על ידי נשים צעירות יותר. לטענתה התנועה הפמיניסטית ולימודי נשים אימצו את היחס המתנשא לנשים זקנות. בכנס ללימודי נשים בשנת 1985 אמרה:
ב-1983 פרסמו מקדונלד וריץ את הספר Look Me in the eye: old women, Aging and Ageism. הספר עוסק בפמיניזם, גילנות, מערכות יחסים לסביות ובאופן שבו החברה מתייחסת אליהן. הוא משלב חוויה אישית של הזדקנות עם תיאוריה פמיניסטית.
ITunes Live from SoHo (מיני-אלבום של טיילור סוויפט)
iTunes Live from SoHo הוא המיני-אלבום השלישי של הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט. את האלבום הוציאה לאור ב-15 בינואר 2008 חברת התקליטים ביג משין רקורדס, כחלק מסדרה המונה ארבעה מיני-אלבומים. הוא יצא בחסות חברת אייטונס.
רקע
סוויפט פיתחה עניין בשלב מוקדם של חייה במוזיקת קאנטרי ובכתיבת שירים. בגיל 11 ניסתה לחתום על חוזה הקלטות עם חברת תקליטים. אולם הם לא התעניינו בה משום שהייתה צעירה מדי. עם זאת, הוציאה בשנת 2006 את אלבום הבכורה שלה Taylor Swift, שזכה להצלחה רבה. מתוך האלבום, הוציאה חמישה סינגלים, שכולם נכללו במיני-אלבום בנוסף לשני שירים נוספים וגרסת כיסוי אחת לשיר "Umbrella" של ריהאנה.
Mr. Lonely
Mr. Lonely הוא שיר פופ שנכתב במקור על ידי בובי וינטון וג'ין אלן. השיר בוצע במקור על ידי בובי וינטון בשנת 1962.
היסטוריה
השיר נכתב על ידי וינטון במקור בזמן שהוא שירת בצבא ארצות הברית בסוף שנות ה-50, ופורסם לראשונה בשנת 1962 באלבומו של וינטון Roses Are Red. השיר עוסק בחייל אשר הוצב הרחק ממדינתו, אשר מרגיש בודד ועצוב ומקווה שיוכל לחזור במהרה לביתו.
אף על פי שווינטון לחץ על חברת התקליטים אפיק רקורדס, שבה הוא היה חתום, להוציא את השיר כסינגל, אפיק רקורדס העדיפו במקום זאת להוציא במקור את השיר כסינגל בביצוע מחודש של הזמר באדי גרקו. הגרסה של גרקו לא זכתה להצלחה רבה במצעדים (מקום 64 במצעד הבילבורד האמריקני).
שנתיים לאחר מכן חברת Epic פרסמה את אלבום האוסף של וינטון וכללה בו את הגרסה המקורית של השיר בביצועו של וינטון. הגרסה של וינטון הפכה ללהיט זמן קצר לאחר מכן ואף הגיעה בדצמבר 1964 למקום הראשון במצעד הבילבורד האמריקני. אחת מהסיבות לפופולריות הרב שהשיר צבר באותה העת נבעה מכך שהגרסה בביצועו של וינטון יצאה לשווקים במקביל להסלמה של מלחמת וייטנאם, כאשר באותה העת חיילים ומתגייסים אמריקנים רבים חוו מצב דומה מאוד לזה המתואר בשיר. בעקבות העלייה בפופולריות, בסוף 1964 יצא לראשונה הסינגל עם גרסת השיר בביצוע המקורי של וינטון.
בשנת 1966, וינטון וג'ין אלן כתבו שיר המשך בשם "Coming Home Soldier" אשר הגיע למקום ה-11 במצעד הבילבורד האמריקני.
גרסאות כיסוי
לאורך השנים בוצעו גרסאות כיסוי רבות לשיר, כאשר הבולטות שבהם כוללות את גרסת הכיסוי שביצעה תזמורתו של גלן מילר והשיר "Lonely" משנת 2005 בביצועו של זמר ההיפ הופ הסנגלי אייקון אשר התבסס כולו על דגימה משיר זה.
הזמר הישראלי אורי פיינמן הקליט גרסה עברית לשיר, במסגרת אלבומו "לך בנשיקה" משנת 1998, שהורכב כולו מגרסאות עבריות לשירים משנות השישים. את המילים העבריות כתב הפזמונאי דודו ברק, שבגרסתו נקרא השיר "את לי", ואין קשר בין המילים של גרסה זו למילים המקוריות.
אזכורים בתרבות
לאורך השנים נעשה שימוש רב בשיר בתוכניות טלוויזיה וסרטים רבים בהם אסקימו לימון, הנסיך המדליק מבל אייר, חיים בזרם, שמש וטים אמריקה: משטרת העולם.
ג'ון אוארבך
ג'ון אוארבך (John Auerbach; 8 בספטמבר 1922 – 12 בנובמבר 2002) היה ימאי וסופר ישראלי שכתב את כל ספריו באנגלית.
ביוגרפיה
אוארבך נולד בשנת 1922 בוורשה בירת פולין. הוריו שלחו אותו לגימנסיה אנגלית לפני המלחמה. בתחילת מלחמת העולם השנייה שירת בצבא הפולני. לאחר שהצליח להימלט מגטו ורשה, נפל בשבי הגרמני, ונשלח לעבודות כפייה כמסיק וכמכונאי על אונייה גרמנית, בזהות מזויפת של שבוי פולני. אוארבך ניסה להימלט לשוודיה בספינה גנובה, אך נתפס ונכלא על ידי הנאצים במחנה הריכוז שטוטהוף. לאחר המלחמה שירת על סיפונן של אוניות שוודיות, הצטרף לפעילי המוסד לעלייה ב', ובשנים 1945 עד 1947 היה בין מבריחי המעפילים ארצה. באחת ההפלגות נתפס על ידי הבריטים, נכלא במחנות המעצר בקפריסין, וישב בהם כשנתיים.
לאחר עלייתו ארצה, בשנת 1949, הצטרף אוארבך לקיבוץ שדות ים, נישא לאירנה ולשניים נולדו בן ובת. אוארבך שימש כרב חובל באניות הדייג של הקיבוץ. בראשית שנות החמישים עבר השתלמות קציני ים בעכו, הצטרף לצי הסוחר הישראלי כמכונאי ראשי, ושירת בו כחמש עשרה שנה. בנו הבכור, סרן (1950–1974), קצין בחיל האוויר, נפל בתאונת מסוקים במחניים. בעקבות נפילת בנו נטש אוארבך את צי הסוחר, פרש לקיבוצו והתמסר לכתיבה ולהוצאת ספריו. אברהם יבין וישראל מאיר תרגמו את כל ספריו לעברית, והכניסו את יצירתו למחזור החיים של הספרות העברית. לאחר פטירת אשתו הראשונה, אירנה, נשא לאישה את הבמאית נולה צ'לטון.
לטענת מתיו מילר, מנהל טובי פרס, אוארבך ורוברט גרייבס התכתבו במשך כעשרים שנה. גרייבס אף ביקר את אוארבך בישראל בשנות השישים וניסה לפרסם את עבודותיו באנגליה.
סיפורו של אוארבך 'הינשוף' ("The Owl") זכה בשנת 1993 בפרס פא"ן ואונסק"ו לסיפור הקצר. הסופר היהודי-אמריקאי סול בלו העריך מאוד את כתיבתו של אוארבך, וכינה אותו, במאמר בשבועון 'טיים', "המינגווי הישראלי". (אורבוך זוכה לפרק שלם בספרו של בלו "לירושלים וחזרה") ב-2003 יצאו בהוצאת 'טובי פרס' הירושלמית שני קובצי סיפורים של אוארבך במקור האנגלי, 'הינשוף וסיפורים אחרים', ו'סיפורי גראבובסקי', עם הקדמה מאת סול בלו.
ספריו
לאחר מותו:
העולם הישן
העולם הישן הוא מושג המתאר עולם שכולל רק את אפריקה, אסיה, אירופה ואיים סובבים מסוימים – כלומר זה שהיה ידוע לאירופאים, אסייתים ואפריקאים – לכל המאוחר במאה ה-15, לפני עידן התגליות.
אולימפיאדת השחמט 2014
אולימפיאדת השחמט ה-41 אורגנה על ידי פיד"ה וכללה תחרות פתוחה ומספר אירועים נוספים לקידום השחמט. היא התקיימה בטרומסה, שבנורווגיה, בין 1 באוגוסט ל-14 באוגוסט 2014.
העולם הישן
המושג הזה משמש בהנגדה למושג העולם החדש.
אולימפיאדת השחמט 2014
מדליות אישיות
נבחרת סין הפתיעה עם תואר אולימפי ראשון ולאחר משחקים משכנעים בהם הפסידה במשחק אחד בלבד ב-44 המשחקים, סיימה במקום הראשון עם שמונה ניצחונות קבוצתיים ושלוש תוצאות תיקו. ארבע קבוצות חלקו את המקום השני כאשר בזכות איכות הנקודות זכתה נבחרת הונגריה במדליית הכסף, והודו המפתיעה זכתה במדליית הארד.
העולם הישן
העולם החדש מתאר את חלקי העולם שהתגלו לאחר מסעות אלו, כלומר אמריקה הצפונית, אמריקה הדרומית, אנטארקטיקה ואוקיאניה (אוסטרליה וניו זילנד).
אולימפיאדת השחמט 2014
מדליות אישיות
על הסיבוב האחרון העיב מותם של שני שחמטאים - האחד התמוטט במהלך משחקו, והשני נפטר בערב לאחר המשחק בחדרו במלון. בנוסף הודיעה בכירת שחמטאיות תבל, יהודית פולגאר על פרישתה ממשחק תחרותי בגיל 38. מדליית הכסף בו זכתה במהלך האולימפיאדה הייתה מעין מתנת פרידה.
נבחרת ישראל
באולימפיאדה זו השתתפה נבחרת ישראל שכללה את:
העולם הישן
מקור השם
אזורים אלו היו מחוברים באמצעות דרך המשי, והדגישו את תקופת הברזל שהחלה לאחר תקופת הברונזה. במונחים תרבותיים, תקופת הברזל התפתחה לצד עידן הציר, ואלה הביא לבסוף לעלייתן של התרבויות השונות: מערבית (הלניזם, לימודים קלאסיים), מזרחית (זורואסטריות ואברהמיות) והמזרח הרחוק (הינדואיזם, בודהיזם, קונפוציאניזם, טאואיזם).
אולימפיאדת השחמט 2014
נבחרת ישראל
בוריס גלפנד (2753) 2+,6=,1- מקסים רודשטיין (2671) 4+,3=,2- איליה סמירין (2656) 4+,4=,1- אמיל סוטובסקי (2624) 6+,4=,1- יבגני פוסטני (2638) 3+,4=,1-
הנבחרת סיימה במקום ה-9.
הנבחרת סיימה במקום ה-22.
להלן התוצאות הקבוצתיות:
סיכום כולל
בסיום התחרות הוענק "פרס נונה גפרינדשווילי" לנבחרת עם הישג הכי גבוה בסיכום התחרות הפתוחה ותחרות נשים.
משפחת אורסיני
משפחת אורסיני (באיטלקית: Famiglia Orsini) היא משפחת אצולה איטלקית עתיקה ומכובדת, ממשפחות האצולה של רומא ויריבתן של משפחת קולונה ובית בורג'ה. המשפחה התפצלה למספר ענפים בטוסקנה, בממלכת נאפולי ואף באוסטריה. בין בני המשפחה 34 קרדינלים, שלושה אפיפיורים (סלסטינוס השלישי, ניקולאוס השלישי ובנדיקטוס השלושה עשר) ומצביאים-שכירים לשלל שליטים. עיקר כוחה של המשפחה היה בעת ימי הביניים והרנסאנס האיטלקי, רוב כוחה שקע במאה ה-17. איזבלה אורסיני, צאצאית המשפחה, ילידת 1975 ושחקנית במקצועה ("פרז הצעיר"), נישאה לנסיך ממשפחת המלוכה הבלגית בשנת 2009.
היסטוריה
מקורה של המשפחה ממשפחת בובונה, משפחה רומאית מן המאה ה-11, ראשי המשפחה הראשונים נטלו את שם המשפחה בובונה-אורסיני. מקור כוחה ועושרה של המשפחה נובע מג'קינטו בובונה (Giacinto Bobone), שנבחר ב-1191 לאפיפיור סלסטינוס השלישי. הוא היה נפוטיסט, שדאג לשבץ את אחייניו כקרדינלים והעניק להם נכסים, לאחיינו ג'ובאני העניק נחלות (פייף) בנפת רומא ולאחיינו אורסו די בובונה העניק משרה בכירה במנהל העיר רומא. שם המשפחה אורסיני נובע מאורסו זה.
במאה ה-13 התפצלה המשפחה לשני ענפים. נפולאון אורסיני, שהיה מצביא-שכיר של מדינת האפיפיור עבר לעיר מנופולה (Manoppello), שם התקיים ענף משפחת אורסיני עד 1553. מתאו רוסו "הגדול" היה ב-1241 למושל רומא ומגינה וראש מפלגת הגואלפים, שתמכה במדינת האפיפיור (מול מפלגת הגיבלינים, תומכי האימפריה הרומית הקדושה, בראשות משפחת קולונה). למתאו היו עשרה בנים, שחילקו ביניהם את נכסיו, הבולט בהם היה ג'ובאני שנבחר ב-1277 לאפיפיור ניקולאוס השלישי.
ענף מונטרוטונדו
הענף העיקרי של המשפחה נותר ברומא והיה מקורב מאוד למינהל מדינת האפיפיור. בסיס המשפחה היה בארמון שרכשה ב מאה ה-12 בעיירה מונטרוטונדו (Monterotondo) שבפאתי רומא. רבים מבני המשפחה כיהנו כקרדינלים ונשאו במשרות בכירות בקוריה של הכס הקדוש והיו סנטורים של רומא, בהם נפולאון בן בנו השלישי של מתאו רוסו שהיה קרדינל ונשא משרות ניהול בכירות במדינת האפיפיור בין 1288 ל-1324.
רבים מבני המשפחה היו מצביאים שכירים, בהם פרנצ'סקו שהוביל את צבא פירנצה במלחמתה נגד בית ויסקונטי מדוכסות מילאנו ב-1370, והאחים ג'קומו ולורנצו שנלחמו במאה ה-15 בשירות מדינת האפיפיור, ממלכת נאפולי ופירנצה. בתו של ג'קומו, קלריצ'ה, הייתה רעייתו של לורנצו דה מדיצ'י ("המפואר"). הקרדינל ג'ובאני בטיסטה אורסיני נרצח על ידי צ'זרה בורג'ה ב-1502 לאחר שהוביל את המתנגדים לאביו, האפיפיור המושחת אלכסנדר השישי.
במהלך השנים ניהלה המשפחה יריבות מרה עם משפחת קולונה עד כי ב-1511 קץ האפיפיור יוליוס השני ביריבות בין משפחות קולונה ואורסיני והוציא בולה אפיפיורית המשכינה שלום בין שתי המשפחות. ב-1571 נחתם השלום בין המשפחות כאשר ראשי שתי המשפחות נשאו לנשים את אחייניותיו של האפיפיור סיקסטוס החמישי. בית המשפחה ברומא הוקם על בסיסו של תיאטרון מרקלוס.
ענף ברצ'נו
בן נוסף של מתאו רוסו, נפולאון, קיבל נחלות בצפון לאציו, בהן ברצ'נו (Bracciano) ונרולה (Nerola). בשנת 1426 הוקמה טירת ברצ'נו, מעוזם החזק ביותר של בני משפחת אורסיני. אחד מבני ענף זה של המשפחה היה ג'נטילה וירג'יניו אורסיני (Gentile Virginio Orsini; 1434-1497), שליח חילוני של מדינת האפיפיור לממלכת נאפולי, תאריו נשללו ממנו על ידי האפיפיור אלכסנדר השישי (בורג'ה), לטובת משפחות קולונה ובורג'ה. אך המשפחה התאוששה תחת שלטונם של האפיפיורים לאו העשירי וקלמנס השביעי מבית מדיצ'י ובני המשפחה החלו מראשית המאה ה-16 לשאת בזכאות לתואר נסיכי מדינת האפיפיור (Principe assistente al Soglio pontificio), תפקיד בו מכהנים בכל עת זוג נסיכים משתי משפחות אצולה רומאיות שונות המתמנים על ידי הקוריה הרומאית.
ב-1560 הוכתר פאולו ג'ורדנו (Paolo Giordano; 1541-1585) לדוכס הראשון מברצ'נו לאחר שנשא לאשה את איזבלה, בתו של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה. הוא חי ברומא, בנפרד מאשתו שחיה בפירנצה, אך ב-1576 חנק אותה למוות כי חשד בה בניאוף ונאלץ לברוח לצפון איטליה. בנו וירג'יניו (Virginio Orsini ;1572–1615) הוכתר לנסיך האימפריה הרומית הקדושה. אחיו אלסנדרו היה קרדינל ולגאט (שליח אפיפיורי).
הענף הנפוליטאני
נכדו של מתאו רוסו, ג'נטילה השני, היה פודסטה בויטרבו ושופט עליון בממלכת נאפולי (החל מ-1314). צאצאיו ייסדו את השושלת הנפוליטנית של המשפחה. ב-1407, בעקבות תמיכת ראש המשפחה במרד של קרלו החמישי, מלך נאפולי במלכה ג'ובאנה הראשונה, הוחרמו נכסי המשפחה ויחסיה עם כתר נאפולי התערערו. היחסים עם הכתר התחזקו בדור הבא, אך בדור שלאחר מכן תמכה המשפחה באלפונסו החמישי, מלך אראגון, שכבש את ממלכת נאפולי. בתמורה לתמיכת המשפחה העניק לה המלך את דוכסות בארי.
ענף פיטיליאנו
רומאנו (Romano), בנו השני של מייסד השושלת הנאפוליטנית ג'נטילה השני, כבש את סובאנה שבטוסקנה והשתלט על נחלות פיטיליאנו (Pitigliano) ונולה. במהלך מלחמות המחצית הראשונה של המאה ה-15 מול רפובליקת סיינה ומשפחת קולונה, אבדו למשפחת אורסיני נחלות רבות באזור ורק פיטיליאנו נותרה בשליטת משפחת אורסיני. בני ענף זה של המשפחה נטלו חלק במלחמות האיטלקיות כמצביאים שכירים בכל הצדדים (דוכסות מילאנו, הרפובליקה של ונציה, ספרד וצרפת). בראשית המאה ה-16 יצרו שתיים מבנות המשפחה קשרי נישואין עם משפחות האצולה החזקות פארנזה ומדיצ'י. ג'רונימה נישאה לפייר לואיג'י פרנזה, ממזרו של האפיפיור פאולוס השלישי) ומרציה נישאה לג'אן ג'אקומו מדיצ'י. ב-1640 נכחד ענף זה של המשפחה.
ענף גרווינה
ענף זה של המשפחה הוא היחיד ששרד עד ימינו וקרוי על שם העיר גרווינה (Gravina) שבמחוז פוליה. הענף המשפחתי נוסד במאה ה-15 על ידי פרנצ'סקו, בן של דוכס ברצ'נו, שזכה בפייף כהוקרה על כך שנלחם לצד ממלכת נאפולי ודרך נישואין רכש את תואר רוזן גרווינה. בניו היו ראשי מסדר ההוספיטלרים של רודוס. גם ענף משפחתי זה ידע יריבות עם בית בורג'ה והדוכס הרביעי, פרנצ'סקו, נרצח ב-1503 על ידי צ'זרה בורג'ה.
אחד מיורשי המשפחה, פייטרו פרנצ'סקו (Pietro Francesco; 1650–1730), ויתר על ההון והתואר והפך לנזיר דומיניקני, ב-1724 נבחר לאפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר, האפיפיור האחרון ממשפחת אורסיני. השושלת המשיכה עם אחיינו ברנרדו, שקיבל תואר נסיכי מדינת האפיפיור (Principe assistente al Soglio pontificio). ענף זה של המשפחה המשיך את הזכאות לתואר עד 1958, בשנת 1724 הוכתר ברנרדו לנסיך האימפריה הרומית הקדושה על ידי קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
במאה ה-18 עברה המשפחה לרומא. הדוכס דומניקו (Domenico ;1790–1874) היה ב-1850 לשר הצבא של צבאות האפיפיור ולסנטור של רומא. השריד האחרון לקו זה של המשפחה הוא הנסיך דומניקו נפוליאונה אורסיני ד'ארגונה, דוכס גרווינה, יליד 1948 (Domenico Napoleone Orsini d'Aragona).
אורסיני-רוזנברג
משפחת רוזנברג הייתה משפחת אצולה נמוכה מאוסטריה, שראשיתה ב-1322 ליד העיר גראץ, שעלתה בכוח ובנכסים כתוצאה מנאמנותה לבית הבסבורג. ב-1633 קיבל לראשונה בן המשפחה יוהנס אנדרס פון רוזנברג תואר פרייהר (Freiherr, "לורד") של האימפריה הרומית הקדושה. ומשנת 1681 נשאה המשפחה בתואר רייכסגראף (Reichsgraf, רוזן) והיה שמור לה מושב ברייכסטאג של האימפריה הרומית הקדושה. ב-1683 שונה שם המשפחה לאורסיני-רוזנברג במטרה להשתלט על נחלות משפחת האצולה האיטלקית השוקעת, אך ככל הנראה ללא תוקף משפטי.
ב-1790 הוכתר פרנץ קסאוור וולפגנג פון אורסיני-רוזנברג (Franz Xaver Wolfgang von Orsini-Rosenberg) לנסיך האימפריה הרומית הקדושה.
קמפור
קמפור (אנגלית: Camphor) הוא תרכובת אורגנית, דמוית שעווה, דליקה, מוצקה בטמפרטורת החדר, בצבע לבן או שקוף, ובעלת ריח חזק. התרכובת היא טרפנית בעלת הנוסחה הכימית C10H16O. היא מצויה בעץ הקמפור (Cinnamomum camphora) השייך למשפחת העראים, שהוא עץ גדול ירוק עד הגדל באסיה (בעיקר בסומטרה, בורנאו, וטאיוואן), וגם בעץ דריובלאנופס ארומטיקה (Dryobalanops aromatica) שהוא מענקי עצי היער בבורנאו. התרכובת מופיעה גם בעצים אחרים ממשפחת ה"עראים", וגם בצמחים אחרים, אם כי במידה פחותה. עלי רוזמרין מיובשים, מכילים בין 0.05 עד לחצי אחוז קמפור. ניתן גם לייצר קמפור באופן סינתטי, משמן טרפנטין. הקמפור משמש כמבשם בגלל ריחו הטוב, כמרכיב בבישול (בעיקר בהודו), כנוזל חניטה ושימור, לשימושים רפואיים, וטקסים דתיים. מקור נוסף עיקרי לקמפור באסיה, הוא הצמח "ריחן קמפור" הידוע גם בשמו ריחן אפריקני כחול (Ocimum kilimandscharicum).
קלינטון דייוויסון
קלינטון ג'וזף דייוויסון (באנגלית: Clinton Joseph Davisson; 22 באוקטובר 1881 – 1 בפברואר 1958) היה פיזיקאי אמריקאי שזכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1937, על הגילוי של עקיפת אלקטרונים בגבישים. דייוויסון חלק את הפרס עם ג'ורג' פג'ט תומסון, שגילה את תופעת עקיפת האלקטרונים במקביל לדייוויסון.
קורות חייו
דייוויסון נולד בבלומינגטון, אילינוי שבארצות הברית. הוא סיים את בית הספר התיכון בבלומינגטון בשנת 1902, והחל את לימודיו באוניברסיטת שיקגו הודות למלגת לימודים. בעקבות המלצתו של רוברט מיליקן (זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1923), הועסק בשנת 1905 על ידי אוניברסיטת פרינסטון כמרצה לפיזיקה. הוא השלים את הדרישות לתואר הראשון מאוניברסיטת שיקגו בשנת 1908, בעיקר בתקופת הקיץ. בעודו מלמד בפרינסטון, ערך דייוויסון מחקר לדוקטורט יחד עם אוון וילאנס ריצ'רדסון (זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1928). את תואר הדוקטור בפיזיקה קיבל מאוניברסיטת פרינסטון בשנת 1911; באותה השנה נישא לאחותו של ריצ'רדסון, שרלוט.
דייוויסון מונה להיות מרצה במכון קרנגי לטכנולוגיה. בשנת 1917 נטל חופשה מהמכון, כדי לערוך מחקר הקשור למאמץ המלחמתי, במסגרת מחלקת ההנדסה של חברת וסטרן אלקטריק (לימים מעבדות בל). בסוף המלחמה, קיבל דייוויסון משרה קבועה בחברת וסטרן אלקטריק, לאחר שהובטח לו שיוכל לעסוק במחקר בסיסי. הוא גילה שחובות ההוראה שלו במכון קרנגי עיכבו אותו במחקרו. דייוויסון נשאר בווסטרן אלקטריק (ובמעבדות בל) עד לפרישתו בשנת 1946. הוא החל קריירה כפרופסור מחקר באוניברסיטת וירג'יניה, שנמשכה עד לפרישתו השנייה בשנת 1954.
לאות הוקרה על עבודתו של דייוויסון, נקרא על-שמו מכתש על פני הירח, "מכתש דייוויסון".
עקיפת אלקטרונים וניסוי דייוויסון-גרמר
עקיפה היא אפקט המתרחש כאשר גל נתקל בסדק או בסריג עקיפה. במאה התשע-עשרה, היה ידוע על עקיפה של אור ושל גלים על משטחים ועל נוזלים. בשנת 1927, בעודו עובד במעבדות בל, דייוויסון ולסטר גרמר ערכו ניסוי שהראה שאלקטרונים ביצעו עקיפה מפניו של גביש ניקל. ניסוי זה אישר את ההשערה של לואי דה ברויי, לפיה לחלקיקים של חומר יש טבע גלי, נושא המהווה רעיון מרכזי במכניקת הקוונטים. תצפיותיהם על עקיפת אלקטרונים אפשרו לבצע את המדידה הראשונה של אורך-גל של אלקטרון. אורך הגל שנמדד תאם את התאוריה ומשוואתו של דה ברויי.
גיבור יוגוסלביה
גיבור יוגוסלביה (בסרבו-קרואטית: Orden narodnog heroja, בסרבית קירילית: Oрден народног хероја) היה תואר הכבוד השני בחשיבותו בצבא יוגוסלביה והשלישי בחשיבותו ביוגוסלביה ובסרביה ומונטנגרו. 1,322 עיטורי "גיבור יוגוסלביה" הוענקו לאזרחי יוגוסלביה עצמה ו-19 נוספים לאזרחי מדינות שונות.
מקבלי העיטור היו אנשים, יחידות צבאיות או ארגונים אשר ביצעו מעשי גבורה בעיתות מלחמה ושלום למען יוגוסלביה, זכו במדליה ונודעו כ"גיבורי יוגוסלביה". מרבית המעוטרים היו פרטיזנים אשר לחמו לשחרור יוגוסלביה במהלך מלחמת העולם השנייה.
מנהיג יוגוסלביה יוסיף ברוז טיטו קיבל את העיטור שלוש פעמים לאורך תקופת שלטונו. 12 מבני יהדות יוגוסלביה עוטרו בעיטור זה ומהם ניתן לציין את הגנרל וויו טודורוביץ', הפרטיזן והפוליטיקאי נסים אלבחרי והפרטיזנים אסתר עובדיה, רוברט דומאני ודראגו שטיינברגר אשר נהרגו בקרבות לשחרור יוגוסלביה. העיטור ניתן ביוגוסלביה עד להתפרקותה ב-1993.
ב-1998 החליטה ממשלת סרביה ומונטנגרו לחדש את מתן העיטור והוא ניתן למספר יחידות צבאיות של צבא המדינה.
אוסטרלאסיה
אוסטרלאסיה (באנגלית: Australasia) היא אזור באוקיאניה הכולל את אוסטרליה, גינאה החדשה, ניו זילנד והאיים הפזורים בסביבה. מושג זה רופף למדי ויכול לכלול את כל אוקיאניה או רק את שטחי המדינות שהוזכרו לעיל, תלוי באיזה הקשר מדובר.
בעבר המושג שימש במשחקים האולימפיים וניתן למשתתפים מאוסטרליה וניו זילנד יחדיו. דוגמה לכך היא בשנים 1905 ו-1913 כאשר אוסטרליה וניו זילנד חברו ביחד והביאו את שחקני הטניס הטובים ביותר של שתי המדינות לשחק באותה נבחרת בגביע דייוויס.
אריסטובולוס מאלכסנדריה
אריסטובולוס מאלכסנדריה (ביוונית: Αριστόβουλος; פרח בשנים 181–124 לפנה"ס), נקרא גם אריסטובולוס הפריפטטי (ובעבר כונה בטעות אריסטובולוס מפניאס), היה פילוסוף יהודי הלניסטי מהאסכולה הפריפטטית האריסטוטלית, אולם הוא עשה שימוש גם בתפישות אפלטוניות ופיתגוראיות בניסיון למזג ולתאם בין המקרא והאמונה היהודית שבזמנו לבין תפישות הפילוסופיה היוונית הרווחות בזמנו. הוא הראשון הידוע לנו שכתב על האל חסר הגוף, והסביר את תיאורי הגוף של האל במקרא כמו זרועו הנטויה או חרון אפו, כתיאורים ציוריים בלבד.
עמדה דומה על האל היחיד ללא הגוף ידועה לנו רק אחרי יותר מ-150 שנה בכתביו של פילון האלכסנדרוני, שעסק במיזוג התפישת היהודית עם התפיסה האפלטונית.
תקופת חייו
אריסטובולוס נזכר בספר מקבים ב' כבן למשפחת כהנים וכמקורב למלך מצרים תלמי השישי פילומטור, שמלך בשנים 180–145 לפנה"ס. מקבים ב' נפתח בשתי איגרות מיהודי ארץ ישראל אל יהודי מצרים. בראש האיגרת השנייה נכתב: איגרת זו מופיעה ללא תאריך, אולם היא נכתבה כנראה מספר ימים לפני חידוש העבודה בבית המקדש לאחר גזירות אנטיוכוס, ביום כה בכסלו שנת 164 לפנה"ס. מן ההקבלה בין שני האישים הנזכרים בראש האיגרת, משתמע שאריסטובולוס מילא תפקיד ייצוגי או הנהגתי בקרב יהודי מצרים, בדומה לתפקידו של יהודה המקבי בקרב יהודי ארץ ישראל.
שגיאות בזיהוי שמו ותקופתו
בתרגום הלטיני של טיראניוס רופינוס לתולדות הכנסייה של אוסביוס מקיסריה, הוא נקרא בטעות "אריסטובולוס מפניאס" (Αριστόβουλος του Πανέα), תרגום שגוי של "המעולה" (ὁ πάνυ) ביוונית. בגוף הדברים הכתוב בידי אוסביוס, מצוטטת טעות של ההיסטוריון הנוצרי בן המאה ה-3 אנטוליוס איש לאודיקיאה, שהביא מסורת לפיה אריסטובולוס היה בין שבעים החכמים שתרגמו את התורה ליוונית (תרגום השבעים) בימי תלמי השני פילדלפוס (במאה ה-3 לפנה"ס). הטעות בתרגום השם שרד, וכך נקרא אף שם הערך שבאנציקלופדיה בריטניקה "אריסטובולוס איש פניאס".
השתמרות דבריו וגרסאותיהם
דברי אריסטובולוס במקורם לא השתמרו ואין בידינו כתבי יד ישנים שלמים ממנו, אך ציטוטי קטעים מדבריו השתמרו בספרי ההיסטוריונים הנוצריים קלמנס מאלכסנדריה ואוסביוס מקיסריה, ובהם גם תיאור פעלו ותולדותיו של אריסטובולוס לפי רישומו של ההיסטוריון הקדמון אנטוליוס איש לאודיקיאה (נקרא "זרחיה" בספרות העברית המשכילית, מת בלטקיה שבסוריה בשנת 283 לספירה). מתוך קטעים אלה ניכר תוכן דבריו של אריסטובולוס בספרו, ששמו המשוער הוא "ביאורים לתורת משה".
שני קטעים נכבדים מתוך ספר זה, עם פירושים על ספר בראשית וספר שמות השתמרו בספרו של אוסביוס "הכנה לבשורה" (החל להיכתב בשנת 313). בכרך 13 פרק 12 הוא מצטט את אריסטובולוס: "על צפונות היקום ועומקו ובענייני האמונות והדעות ועל כלל השלטון ועל הרווחה ועל העקרונות ועל מספר העולמות זהו תמיד משה בכל מקום בתורה הקדושה שכתב משה".
דברי אריסטובולוס בספרו של אוסביוס כוללים את הקטעים המצוטטים בספרו של קלמנס (מת בירושלים בשנת 215), הראשון מאבות הכנסייה שטען שמחשבת הפילוסופים היוונים הגיעה מהיהודים והתורה שבידם. קטעים נוספים מדבריו שובצו בחלקים אחרים של הספר. בספר אחר של אוסביוס, תולדות הכנסייה, השתמר גם קטע קצר העוסק בזמנו של חג הפסח באביב, המצוטט מפי אנטוליוס מלאודיקיאה וכולל תיאור קצר על פועלו של אריסטובולוס והיותו מהחכמים שכתבו את תרגום השבעים.
טענת מקורה היהודי של הפילוסופיה היוונית
אריסטובולוס הוא ראשון הפילוסופים הידועים לנו, שטען כי עיקרי הפילוסופיה והמטפיזיקה היווניות נבעו ממקורות יהודיים. אריסטובולוס טען, כ-150 שנה לפני פילון האלכסנדרוני, שלא רק שהמשוררים היווניים העתיקים ביותר, הומרוס, הסיודוס, אורפאוס וכו', אלא אף הוגי הדעות היווניים המוערכים ביותר, ובמיוחד אפלטון, רכשו את רוב חוכמתם מחכמים יהודים ומכתבים עבריים עתיקים.
רושמי רשומות נוצרים שחיו כמאתיים שנים אחריו, אימצו עמדה דומה לזו, כאמור דוגמת קלמנס מאלכסנדריה, שציטט את דברי נומניוס מאפאמיאה, אשר חי מעט לפני אריסטובולוס (ב): "מהו אפלטון אם לא משה הדובר יוונית אטית"?
יישוב הפילוסופיה היוונית עם המקרא
אריסטובולוס היה בין הפילוסופים היהודים האלכסנדרונים המוקדמים ביותר, ששמו להם למטרה ליישב ולזהות את התפישות הפילוסופיות היווניות עם הדת היהודית. חיבורו נקרא, ככל הנראה, "פרשנויות על כתבי משה". קטעים מעטים בלבד שרדו מכתביו, אך אלו ארוכים ושלמים ומספיק נותר בהם כדי להסיק על תוכן כתביו.
קרום בתולים
קרום הבתולים הוא קרום רירי אשר מקיף את פתח הנרתיק. לרוב פתח זה אינו מכסה את פתח הנרתיק.
קרום זה קיים אצל נקבות האדם, ואצל מגוון בעלי חיים, בהם קוף, חתול, כלב, סוס, חולדה, פיל, צפרדע, צבי, אנטילופה, סנאי, ואף בציפורים ובדגים מסוימים.
קרום בתולים אצל האדם
קרום הבתולים נוצר בחודש החמישי להתפתחות העוברית. במהלכו הנרתיק, אשר נוצר משני מבנים עובריים אשר אינם חלולים בתחילה (sinovaginal bulbs), עובר תיעול. בסוף תהליך התיעול נשאר קרום הבתולים בפתח הנרתיק כשריד לרקמת התאים אשר מילאה את חלל הנרתיק. במהלך תקופת ההתבגרות המינית, הפרשת הורמון אסטרוגן גורמת בדרך כללי לקרום הבתולים לשנות את צורתו ולהיות אלסטי יותר. לקרום אין שימוש אנטומי או תפקודי ובדרך כלל יתפתחו בו פתחים קטנים או פתח אחד גדול זמן קצר לפני הלידה. בחברות מסורתיות ואחרות יש לו חשיבות תרבותית, חברתית וכלכלית.
צורתו האופיינית של קרום הבתולים היא כשל סהר. בקרום בתולים תקין יש חורים שמאפשרים מעבר נוזלי הווסת. מקרים שבהם קרום הבתולים אינו חדיר יתגלו עם קבלת הווסת, כאשר נוזלי הווסת אינם מתנקזים. אם הקרום אינו נפתח מאליו גינקולוג יבצע ניתוח בשם הימנוטומיה לפתיחת הקרום. ניתוח כזה עשוי להיות נחוץ גם במקרים בהם קרום עבה או קשיח במיוחד מפריע לקיום יחסי מין.