cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נאשוויל פרדטורס
1998 - 2003: התחלה קשה
בעונת 2001/02 חלה נסיגה בקבוצה שחזרה למאזנים דומים לשנתיים הראשונות. ההתקפה של הקבוצה המשיכה להיות החלק החלש שלה כאשר אף שחקן לא הגיע ל-50 נקודות, וקליף רונינג עזב לקראת סיומה ללוס אנג'לס קינגס. עונת 2002/03 לא הייתה שונה בהרבה, ועם מאזן של 27 ניצחונות ו-74 נקודות בלבד סיימו הפרדטורס במקום ה-13 מתוך 15 בחטיבה המערבית.
2003 - 2016: כמעט קבועים בפלייאוף
במהלך כל שנות חבלי הלידה של הפרדטורס המשיכה הקבוצה לשים את מבטחה במאמן איתו פתחה את דרכה ב-NHL, בארי טרוץ. ב-2003/04 באו טרוץ והפרדטורס על שכרם, כאשר הפרדטורס סיימו לראשונה עם מאזן חיובי את העונה הרגילה - 38 ניצחונות, 29 הפסדים, 11 תיקו ו-4 הפסדים בהארכה. 91 הנקודות שצברו בטבלה הספיקו להם למקום השמיני במערב ועלייה היסטורית לפלייאוף. את הסיומת החזקה של העונה שהובילה להישג הוביל סטיב סאליבן שהגיע לקבוצה לקראת סיום העונה משיקגו בלאקהוקס וצבר 30 נקודות ב-24 המשחקים שהספיק לשחק בקבוצה. ההגנה חוזקה גם היא עם רכש של המגן הלטבי המנוסה סרגייס ז'ולטוקס.
לאחר שני הפסדי חוץ מול דטרויט רד וינגס החזקה, הגיע הפלייאוף לנאשוויל בפעם הראשונה אי פעם. שני משחקים מצוינים של השוער תומש ווקון הובילו את הפרדטורס לשני ניצחונות ושוויון בסדרה, אולם הרד וינגס מימשו את יתרונם בשני המשחקים הבאים וניצחו בסדרה.
בזמן שה-NHL שבתה מפעילות בעונת 2004/05 קרתה טרגדיה לפרדטורס עם מותו של סרגייס ז'ולטוקס. ז'ולטוקס חזר בעת השביתה ב-NHL למולדתו ושיחק בליגה הלטבית, ותוך כדי אחד המשחקים חלה הפרעת קצב בליבו. ז'ולטוקס נטש את המשחק לפני סיומו, ובחדר ההלבשה התמוטט ומת בגיל 31 בלבד.
לקראת עונת 2005/06 החליטו הפרדטורס להמר על פול קאריה, חלוץ שהפך לכוכב במדי מייטי דאקס אוף אנהיים, אך הגיע לאחר שהעביר את עונת 2003/04 בקולורדו אוולאנש וסבל מפציעות חוזרות ונשנות. ההימור הצליח, וקאריה הפך למבקיע המצטיין של הקבוצה עם 31 שערים ו-54 אסיסטים. הפרדטורס סיימו עם מאזן מצוין של 49 ניצחונות מול 25 הפסדים ו-8 הפסדים בהארכה/מכות עונשין, ובסך הכל 106 נקודות בטבלה - המאזן השני בטיבו בליגה והפעם הראשונה שהקבוצה עברה את 100 הנקודות. לרוע מזלם, הקבוצה היחידה שהיה לה מאזן טוב יותר משלהם הייתה חברתם לבית המרכזי, דטרויט רד וינגס. כיוון שלא היו אלופי בית, עלו הפרדטורס לפלייאוף מהמקום הרביעי במערב בלבד. למרות זאת, בפעם הראשונה נהנו הפרדטורס מיתרון ביתיות בפלייאוף.
אבל יתרון הביתיות לא מומש, כאשר לאחר ניצחון במשחק הראשון נוצחו הפרדטורס בכל ארבעת הבאים על ידי סן חוזה שארקס.
לקראת עונת 2006/07 חיזקו הפרדטורס עוד את ההתקפה שלהם עם רכש של החלוץ המרכזי הוותיק ג'ייסון ארנוט. לקראת סיום מועד ההעברות בעונה הרגילה הגיע חלוץ וותיק נוסף, השוודי פטר פורשברג שכיכב שנים רבות בקולורדו אוולאנש והוביל אותה לשני גביעי סטנלי. קאריה המשיך להיות המבקיע המצטיין בקבוצה. הפרדטורס שיפרו עוד את מאזנם מהעונה הקודמת כשסיימו עם 51 ניצחונות ו-110 נקודות בטבלה, אולם שוב פיגרו אחרי דטרויט רד וינגס בבית המרכזי והסתפקו בעלייה לפלייאוף מהמקום הרביעי. הדמיון לעונה הקודמת נמשך גם בפלייאוף, כאשר סן חוזה שארקס שוב ניצחה את הפרדטורס בחמישה משחקים. סטיב סאליבן, החלוץ הוותיק של הקבוצה, ספג פציעת גב קשה ונאלץ לשבות שנתיים ממשחק.
הדבר שלא היה דומה לעונה הקודמת היה הקהל במשחקי הקבוצה. הקבוצה סבלה במהלך העונה מירידה גדולה בכמות הקהל במשחקיה, דבר שעורר ספקות באשר לעתיד הקבוצה בנאשוויל. הבעלים קרייג לאופולד הודיע על כוונתו למכור חלק מהחזקותיו בקבוצה, ולקראת סוף העונה דווח על עסקה שרקם לאופולד עם ג'ים בלסילי, מנכ"ל חברת Research In Motion הקנדית (יצרנית המכשיר הסלולרי "בלקברי") למכור לו את הקבוצה ולהעביר אותה להמילטון, מעבר שהיה מנוגד לרצונה של ה-NHL והיה כרוך במתן פיצויים לשתי הקבוצות הקיימות בקרבת המילטון, טורונטו מייפל ליפס ובאפלו סייברס. קבוצת קונים אפשרית אחרת שאפה להעביר את הקבוצה לקנזס סיטי. לאופולד הביע את רצונו להשאיר את הקבוצה בנאשוויל, והמכירות לא יצאו לפועל.
עונת 2007/08 התנהלה תחת העתיד המעורפל של הקבוצה, שנאלצה לקצץ בהוצאותיה עקב העמדתה למכירה. ווקון, קאריה, טימונן ופורשברג עזבו כולם את הקבוצה. למרות הסגל המקוצץ הצליחו הפרדטורס להשתחל לפלייאוף מהמקום השמיני במערב, ופגשו שם את חבריהם לבית המרכזי, דטרויט רד וינגס, שסיימה את העונה הרגילה עם המאזן הטוב ביותר בליגה. לאחר שני הפסדים בדטרויט, עמדו הפרדטורס על סף הפסד גם במשחק השלישי בבית, אולם עם שלושה שערים בארבע הדקות האחרונות הצליחו לנצח 5:3. דן אליס, מחליפו של תומש ווקון בשער, הוביל את הקבוצה לניצחון גם במשחק הרביעי ושוויון בסדרה, אולם בשני המשחקים הבאים ניצחו הרד וינגס והפרדטורס הודחו. הם התנחמו במה שנראה כסוף חוסר הוודאות בקבוצה כאשר לאופולד מכר אותה לקבוצת משקיעים מקומית שהשאירה אותה בנאשוויל.
עונת 2009/10 החלה עם שינויים מעטים בסגל הקבוצה. החלוץ הגרמני מרסל גוק נרכש מסן חוזה שארקס, וממונטריאול קנדיאנס הגיע המגן פרנסיס בויון. זו הייתה עונת פריצה לחלוץ השוודי פטריק הורנקוויסט, שממאזן של שני שערים בלבד בעונה הקודמת עלה ל-30. יחד עם הצטיינותו של השוער הפיני פקה רינה, סיימו הפרדטורס עונה טובה עם 49 ניצחונות ו-100 נקודות בטבלה, ועלו לפלייאוף מהמקום השביעי במערב.
סדרת הפלייאוף מול שיקגו בלאקהוקס התחילה עם ניצחון מרשים בשיקגו - ניצחון החוץ הראשון של הקבוצה בפלייאוף אי פעם. לאחר שעלו ליתרון 2:1 בסדרה השתלטו עליה הבלאקהוקס וניצחו בשלושת המשחקים הבאים.
עונת 2010/11 הייתה מרובת שינויים בסגל הקבוצה, לפני העונה ובמהלכה. השינויים המרכזיים היו עזיבתו של הקפטן ג'ייסון ארנוט לניו ג'רזי דווילס והגעתו של החלוץ המצטיין מייק פישר מאוטווה סנטורס. בפעם הראשונה החתימה הקבוצה שחקן שנולד בסביבות נאשוויל - בלייק ז'פריון, דור רביעי למשפחת כוכבי הוקי קרח, נכדו של חבר היכל התהילה ברני ז'פריון ונינו של כוכב העל משנות ה-30, האווי מורנז. השינויים השתלמו כאשר הפרדטורס עלו שוב לפלייאוף והדיחו את אנהיים דאקס בשישה משחקים, ובכך עשו היסטוריה כשניצחו סדרת פלייאוף לראשונה בתולדותיהם. בסיבוב השני הודחו הפרדטורס על ידי הקבוצה בעלת המאזן הטוב בליגה בעונה הרגילה, ונקובר קנאקס. ההצלחה היחסית נמשכה גם ב-2011/12 כאשר הפרדטורס ניצחו שוב סדרת פלייאוף, הפעם מול דטרויט רד וינגס, בטרם הודחו על ידי פיניקס קויוטיס בסיבוב השני. ההצלחה נעצרה בעונת 2012/13 כאשר הקבוצה החמיצה את הפלייאוף לאחר שלוש עונות רצופות, וכך היה גם ב-2013/14. רק בשתי העונות לאחר מכן חזרו הפרדטורס לפלייאוף, ונוצחו בסיבוב הראשון על ידי שיקגו בלאקהוקס ובסיבוב השני על ידי סן חוזה שארקס בהתאמה.
ריצת הפלייאוף של 2017
לפני תחילת עונת 2016/17 הודיעו הפרדטורס על עסקה מפתיעה - המגן המצטיין וקפטן הקבוצה, שיי ובר, הועבר למונטריאול קנדיאנס תמורת מגן מצטיין אחר, פי. קיי. סובאן. העסקה הוכחה כמוצלחת כאשר סובאן השתלב באופן מצוין בקבוצה, הנהיג את הגנתה וגילה יכולת משובחת. ההתקפה התבססה על חלוקה בין שחקנים רבים, כאשר בלטו בה שני החלוצים השוודים הצעירים ויקטור ארווידסון ופיליפ פורשברג. הפרדטורס סיימו את העונה עם 41 ניצחונות ו-94 נקודות בטבלה, מאזן שהספיק להם רק למקום השמיני בחטיבה המערבית - כרטיס הויילד קארד השני, שהבטיח לפרדטורס פלייאוף קשה עם חסרון ביתיות בכל הסיבובים.
המקום השמיני סידר לפרדטורס סדרה קשה מול הזוכה במקום הראשון בחטיבה, שיקגו בלאקהוקס. מול הבלאקהוקס העדיפים על הנייר שדרגו הפרדטורס את יכולתם והדהימו בהדחה של הבלאקהוקס בארבעה ניצחונות ללא הפסד - הפעם הראשונה מאז שמשוחק פלייאוף בשיטת "הטוב מ-7" בה קבוצה מהמקום השמיני מדיחה את הקבוצה מהמקום הראשון בחטיבה ללא הפסד.
גם בגמר החטיבתי מול אלופת הבית הפסיפי, אנהיים דאקס, התגברו הפרדטורס בצורה מרשימה על חסרון הביתיות, ועם ניצחון בסדרה בשישה משחקים עלו בפעם הראשונה לסדרת הגמר על גביע סטנלי.
בסדרת הגמר מול האלופה המכהנת, פיטסבורג פינגווינס, הפגינו הפרדטורס יכולת טובה כאשר כל קבוצה ניצחה את משחקיה הביתיים, עד המשחק השישי בו נוצחו הפרדטורס בנאשוויל על ידי הפינגווינס שזכו בגביע סטנלי שני ברציפות.
2017 - 2019: קבוצה משמעותית בליגה
העונה הרגילה של 2017/18 הייתה המוצלחת ביותר בתולדות הקבוצה, שסיימה אותה בשיאי מועדון של 53 ניצחונות ו-117 נקודות בטבלה - המאזן הטוב בליגה שהביא לקבוצה זכייה ראשונה בגביע הנשיאים. למרות יתרון הביתיות, כשלה הקבוצה בפלייאוף והודחה בסיבוב השני בידי ויניפג ג'טס.
בעונה שלאחר מכן המשיכו הפרדטורס להיות בצמרת הליגה בעונה הרגילה, וסיימו אותה כאלופי הבית המרכזי - אך בפלייאוף נוצחו בידי דאלאס סטארס והודחו בסיבוב הראשון.
2019 - ההווה
עונת 2019/20 הופסקה לקראת סיומה בשל מגפת הקורונה כשהפרדטורס במקום השישי בחטיבה המערבית. בפורמט הפלייאוף המיוחד עליו הוחלט בעקבות הפסקת העונה, שיחקו הג'טס בסיבוב מוקדם לפלייאוף מול אריזונה קויוטיס, המדורגת 11. למרות הבדלי הדירוג, הופתעו הפרדטורס, נוצחו בסדרה והודחו. בשתי העונות הבאות עלו הפרדטורס לפלייאוף בקושי רב, ונוצחו בסיבוב הראשון.
סגל שחקנים
נכון ל-29 במרץ 2023
ודים יבטושנקו
ודים אנטולייביץ' יבטושנקו (ברוסית: Вади́м Анато́льевич Евтуше́нко; נולד ב-1 בינואר 1958) הוא כדורגלן עבר סובייטי-אוקראיני ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מאמן כדורגל.
קריירת משחק
בשנת 1989, כאשר שלטונות ברית המועצות אישרו לשחקנים סובייטים לשחק במועדוני כדורגל זרים, עזב יבטושנקו לשוודיה. הוא שיחק במשך 4 שנים בקבוצת א.י.ק סולנה. בשנת 1992 הוביל את קבוצתו לזכייה באליפות שוודיה לאחר הפסקה של 55 שנים. סיים את קריירת המשחק שלו בקבוצת סיריוס אופסלה מליגת המשנה השוודית.
נבחרת
יבטושנקו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ברית המועצות ב-15 ביוני 1980 במשחק ידידות מול נבחרת ברזיל. הוא היה בסגל הנבחרת בשני גביעי עולם (1982 ו-1986). ב-1982 לא שותף באף אחד ממשחקי הנבחרת במונדיאל וב-1986 - השתתף בכל המשחקים, מלבד אחד.
קריירת אימון
החל משנת 1996 אימן קבוצות מהליגות הנמוכות בשוודיה. בשנת 2008 שב לאוקראינה, להיות עוזר מאמן של הנבחרת הלאומית. בהמשך אימן קבוצות מהליגה האוקראינית השנייה.
משפחתו
לודים יבטושנקו שני בנים - ויאצ'סלב וודים הבן. שניהם היו שחקנים מקצועיים בליגות שוודיות. ויאצ'סלב שיחק בעמדת קשר בקבוצות א.י.ק סולנה ובראג.
צאבאים
הצאבִּאים (בערבית: الصابئة או الصابئون; תעתיק מדויק: אלצַאבִּאָה או אלצַאבִּאוּן, בהתאמה) היו קבוצה דתית ממלכת שבא המוזכרת שלוש פעמים בקוראן כאהל אל-כתאב, כלומר, בעלי ספר שמיימי. בחדית' הם מוזכרים בפשטות בתור עם שהתאסלם. העניין בזהות ובהיסטוריה של קבוצה זו גדל לאורך השנים, הן באסלאם והן מחוצה לו. דיונים ומחקרים אודות הצאבאים החלו להופיע בספרות אסלאמית מאוחרת. חוקרים שונים זיהו את הצאבאים עם המנדעים, עם המאניכאים או עם קבוצה אחרת שהתגוררה בחרן. הרמב"ם במורה נבוכים מזכיר רבות את כת ה"צאבה" (או הצאביה), עדה שחיה באזור המזרח התיכון במשך מאות שנים, טרם עליית האסלאם.
אליוט אייזנר
אליוט ויין אייזנר (באנגלית: Elliot Wayne Eisner; ) היה יהודי אמריקאי, פרופסור לאמנות וחינוך באוניברסיטת סטנפורד, אחד המוחות האקדמיים המובילים של ארצות הברית. ידוע בשל תרומתו לחינוך באמצעות אומנות, רפורמות בתוכניות לימודים ושיטות מחקר איכותני. בשנת 2005 היה חתן פרס Grawemeyer של אוניברסיטת לואיוויל עבור עבודתו בתחום החינוך.
צאבאים
אטימולוגיה
מקור השם "צאבאים" אינו ברור לחלוטין. לשורש הערבי צב"א (ص-ب-ء) או צב"ו (ص-ب-و) יש משמעות של "לזרוח, לעלות" (נאמר על כוכב), ובהשאלה – "לעבור" (מדת אחת לדת אחת), "להמיר" (דת). ג' פדרסן העלה סברה כי המונח לקוח מהמילה הסורית "צְבַא" ("לרצות", "להכיר תודה"). יהודה בנציון סגל, מומחה יהודי-בריטי לשפות שמיות, הציע כי מקור המונח בסורית, בהקשר של מקום גאוגרפי: האזור "סובה" ליד ניסביס. אפשרות נוספת היא כי השורש המקורי היה צב"ע (או צב"ע', ص-ب-ع\ص-ب-غ), במשמעות של "לצבוע (בד)", להשקיע במים", ומשם התפתחה משמעות משנית של "להטביל" (בהקשר דתי). אפשרות זו אומצה על ידי דניאל חבולסון במאה ה־19.
אליוט אייזנר
פועלו ותרומתו המרכזית
אייזנר פעל לקידום תפקיד האמנויות בחינוך האמריקני ולשימוש באמנויות כמודלים לשיפור המעשה החינוכי בתחומים אחרים. אייזנר האמין שלאמנויות חשיבות מכרעת לפיתוח מיומנויות חשיבה אצל ילדים. הוא טען, כי יצירת אמנות עשויה לשמש אידיאל מכונן לחינוך וכי תפיסת הלמידה בתחומי הלימוד המגוונים כמעשה אמנות מעוררת השראה. לטענתו, החינוך הנוכחי צריך לעבור רפורמה במסגרתה יוחלפו דפוסי הלמידה בבית הספר כפי שהם כיום, דפוסים מכניים ושגרתיים, בדפוסי פעילות דומים לאלה שבסטודיו של אמן או מעבדת מדע חדשנית. אייזנר כתב 17 ספרים ועשרות מאמרים בנושא תוכניות לימודים, הוראה, למידה ומדידה איכותית, בנוסף להרצאות התכופות והמבדרות שלו בארצות הברית וברחבי העולם כולו.
צאבאים
אטימולוגיה
הרב יוסף קאפח כותב שבשפה הכשדית "צואב" פירושו "בעלי הדעה הנכונה והצודקת"; שם זה תורגם לערבית כ"צאבה" – מונח בעל שתי משמעויות:
אליוט אייזנר
נעוריו ותחילת דרכו
אליוט וויין אייזנר נולד בשיקגו, אילינוי ב-10 במרץ 1933, בן למשפחת מהגרים יהודים מרוסיה. אביו, לואיס אייזנר, נולד בעיירה של Pavoloch באימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) והיגר לאמריקה ב-1909. אמו, אווה Perzov, היה קצרנית מהעיירה Chechersk (בימינו בלארוס) .אייזנר עבד בתעשיית העור והיה חבר באיגוד הפרוות והעור הבינלאומי (International Fur & Leather Workers Union). החוויה שלו מחברותו באיגוד כמו גם עבודתו המאוחרת יותר במפעל מזוודות ״פלאט״ של שיקגו, החדירו בו נטיות סוציאליסטיות. במסגרת פעילותו באיגוד, הזדמן לו לפגוש את יוג'ין דבס בכנס סוציאליסטי עבור קמפיין הבחירות שלו של 1920.
השכלה וקריירה
אליוט אייזנר למד וקיבל (M.A (1958 ודוקטורט (1962) בחינוך מאוניברסיטת שיקגו. הוא הועלה לדרגת פרופסור חבר של חינוך ואמנות באוניברסיטת סטנפורד בשנת 1965. עבודתו תמכה בחינוך לאמנות מבוססת משמעת, והוא פיתח את החשיבות של צורות ייצוג בחינוך. במהלך 1980, היו לו מספר חילופי דברים עם דניס פיליפס ביחס למעמדם של מחקר איכותני על הבנה חינוכית, כמו גם הוויכוח המפורסם עם הווארד גרדנר: האם יצירה בדיונית כגון רומן ניתן יהיה להגיש כמו מסה (אייזנר האמין שהוא יכול, וכמה רומנים מאז הוגשו בהצלחה). הוא פרסם באופן שוטף. יצירותיו כללו מאות מאמרים על תריסר ספרים. כמו כן נאם לעיתים קרובות בפני מורים, מנהלים, ובכנסים מקצועיים. הוא כיהן כנשיא ארגונים מקצועיים רבים, בהם האגודה לחקר החינוך האמריקאית, האגודה הלאומית לחינוך לאמנות, האגודה הבינלאומית לחינוך באמצעות אמנות (International Society for Education through Art) ואגודת ג'ון דיואי.
ספריו
2002 - The Arts and the Creation of Mind
1998 - בתי הספר שאנחנו צריכים The kind of schools we need
1994 - קוגניציה ותוכניות לימודים Cognition and curriculum
1991 - העין הנאורה The Enlightened Eye
1990 - מחקר איכותני בחינוך Qualitative Inquiry in Education
1979 - הדמיון החינוכי The educational imagination
ציטוטים מפורסמים
״בהוראה, אם מורה מתקדם במהירות או באטיות תלויה לא רק בקצב הדיבור של המורה, אלא גם על מה התלמיד מביא עמו לאירוע. בעבור חלק מן התלמידים, המהיר הוא איטי ועבור אחרים, האיטי הוא מהיר. זו טבעה של אינטראקציה שמגדירה את החוויה שלנו“. (2009)
״אנו זקוקים לבתי ספר מספיק פתוחים, שיאפשרו לתלמידים להשאיר טביעת אצבע על עבודתם ללא תחושה של יתירות. זוהי מטרה שאפתנית, אבל קריטית לרווחתו של כדור הארץ בטווח הארוך”. (2009)
״אני מאמין שזה בהחלט מתאים למורים ואחרים המעורבים בתכנון לימודים לתכנן פעילויות שאין להן מטרות מפורשות או מדויקות״ (1994)
צאבאים
בקוראן
הקוראן מזכיר בקצרה את הצאבִּאים בשלושה מקומות שונים:
מקורות מוסלמיים מאוחרים
לדברי סופרים מוסלמים, הצאבאים נהגו לפי הספר השני של המסורת האברהמית - הזבור. לפי הקוראן, הספר הזה ניתן לדוד המלך. חוקרים מודרניים רבים מזהים את ה"זבור" עם תהילים. רוב מה שידוע אודות הצאבאים מגיע מחיבורו של אבן וחשיה א-נבטי החקלאות הנבטית, אותו תרגם ב־904 לסה"נ ממקורות סוריים.
הפהריסת של אבן נדים (סביבות 987) מזכיר קבוצה בשם "מע'תסלה" (בערבית: المغتسلة, "השוטפים [את עצמם]", או "המתנקים"). באמצע המאה ה־19, החוקר דניאל חבולסון זיהה קבוצה זו עם הצאבאים המוזכרים בקוראן, אך חוקרים אחרים הפריכו סברה זו.
אל־בירוני (תחילת המאה ה־11) כתב כי הצאבאים האמתיים היו "השרידים של השבטים היהודיים שנשארו בבבל כאשר שאר השבטים עזבו אותה וחזרו לירושלים בימיהם של כורש ושל ארתחששתא הראשון. אפשרות זו נראית פחות סבירה מכיוון שמהכתוב בספר עזרא, וכן בפרק ד' של מסכת קידושין ובמקורות נוספים, מובן כי העולים לארץ ישראל היו המיעוט, ואילו רוב היהודים נשארו בבבל מטעמי נוחות, וכי בבל המשיכה להיות המרכז היהודי הגדול ביותר עד שלהי תקופת הגאונים.
הרמב"ם
הרמב"ם (1135–1204) הזכיר במורה נבוכים את אנשי ה"צאבה". לפי הרמב"ם, חברי הדת, שהייתה נפוצה באזור המזרח התיכון, האמינו בדעה שהעולם קדמון, כי הכוכבים הם האלוה וכי השמש היא האל הגדול ביותר. הם האמינו כי האדם הראשון נולד מזכר ומנקבה כשאר בני האדם. בני הדת כיבדו אותו ואמרו שהוא היה שליח הירח, שהוא קרא לעבודת הירח, ושהוא כתב חיבורים הנוגעים לעבודת האדמה. הרמב"ם מסביר כי מצוות רבות ביהדות באו כנגד פולחני עבודה זרה ובעיקר כאלו של פולחן הצאבאים בשל שכיחותו ומשיכתו הרבה.
על פי שרה סטרומזה, ה"צאבאים" לא היו דת ספציפית מבחינת הרמב"ם אלא מונח כללי למגוון עדות דתיות בעלות השקפות שונות, כולל הינדים, זורואסטרים, מאמיני הדת המצרית העתיקה, מאמיני הדת המסופוטמית בימי אברהם, ואפילו טורקים.
ניקולאס סיופי
ניקולאס סיופי, נוצרי סורי ששימש כסגן קונסול צרפת במוצול, חיבר את  הספר מחקרים על דת הצאבאים, אמונותיהם ומנהגיהם (Études sur la religion des Soubbas ou Sabéens, leurs dogmes, leurs moeurs (Paris: Imprimerie Nationale, 1880). בספרו טען כי זיהה 4,000 צאבאים בקבוצה אתנית המתגוררת במסופוטמיה. טענתו התקבלה על ידי מעטים, אך לרוב ספגה ביקורת קשה.
בכתבים הבהאיים
הצאבאים מוזכרים גם בספרות הדת הבהאית. המלומד הבהאי מירזא אבו אל־פצ'ל גלפאיגאני מסביר, בפירושו לספר דניאל, כי הדת הצאבאית הייתה שלטת בתקופת נבוכדנצר בכל הארצות למעט סין והודו, וכי הנצרות הורידה אותה מגדולתה. הוא מוסיף כי מייסד הדת היה חנוך, וכי כל בני האדם האמינו בדת זו עד תקופתו של משה. בבסיסה של דת זו עמדה האמונה באל אחד ובאחדות האנושות.
התקופה המודרנית
המחקר המודרני נוטה לזהות את הצאבאים עם המנדעים או עם תושבי חרן. החוקרת א"ס דרואר טענה כי השבטים שנותרו בבבל אימצו שיטה מעורבת של זורואסטריה ושל יהדות. החוקר ג'אקו המין–אנטילה מציין כי בערבות של דרום עיראק הייתה מסורת רציפה של הדת המנדעית, וכי בחרן התקיים מרכז פגאני נוסף, או "צאבאי", במאה ה־10. החוקר דה בלואה מזהה את הצאבאים עם המאניכאים, שבספרות אסלאמית נקראו לרוב "זנאדיקה".
בילי וסט
ויליאם ריצ'רד ורסטין (באנגלית: William Richard Werstine; נולד ב-16 באפריל 1952), המוכר בשם הבמה בילי וסט, הוא מדבב, קומיקאי, זמר, מוזיקאי ופזמונאי, הידוע בעיקר בשל דיבוב במספר סדרות טלוויזיה, סרטים, משחקי וידאו ופרסומות. הוא הקליט מאות דיבובים בקריירה שלו, וביניהם רן (עונה 3 עד 5) וסטימפי ברן וסטימפי, דאג פאני ורוג'ר קלוץ בדאג, ופריי, פרופסור פארנסוורת, דר' זוידברג, זאפ ברניגן ודמויות נוספות בפיוצ'רמה. הוא מדבב בפרסומות והוא הקול הנוכחי של ה-M&M האדום והיה גם קולו של באז, הדבורה של דגני הבוקר האני נאט צ'יריוס עד 2004. בנוסף לקולות המקוריים, הוא דיבב גם את באגס באני, אלמר פאד, שאגי רוג'רס, פופאי ואת וודי הנקר בהפקות מאוחרות של הדמויות. בשנת 2011 שיחק בסרט הקומדיה "לתפוס את הבוס".
ביוגרפיה
וסט נולד ב-16 באפריל 1952 בדטרויט, מישיגן.
עבדעשתרת הראשון
עלייה לשלטון
לפי מקורות היסטוריים היה עבדעשתרת הראשון בנו ויורשו של בעלשלם השני מלך צידון. החל משנות ה-380 לפנה"ס, בגיל 20 לערך היה עבדעשתרת הראשון שותף לשלטון אביו, השותפות השתקפה במטבעות שהונפקו על ידי המלך כשעל אחד מצידי המטבע הוטבעה גם האות הראשונה של שם הבן השותף לשלטון. אחרי מות אביו, בסביבות שנת 365 לפנה"ס, עלה עבדעשתרת לשלטון בגיל 40 והיה מלך בן־חסות של האימפריה האחמנית הפרסית, בימי המלך ארתחששתא השני.
פרעות חמה (1964)
פרעות חמה התרחשו באפריל 1964 בעיר חמה שבסוריה והיו הראשונות בין שלטון מפלגת הבעת' לתנועת האחים המוסלמים, כשנה לאחר עליית הבעת' לשלטון בהפיכה. המהומות דוכאו באמצעות כוח צבאי רב, שהוביל לכ-70 עד 100 הרוגים בקרב האחים המוסלמים, והרס חלקי של שכונות העיר חמה. חמה המשיכה להיות מרכז אסלאמיסטי גם בשנים שלאחר מכן במרד האיסלאמי.
עבדעשתרת הראשון
מדיניות פנימית
ישנה השערה שעבדעשתרת העניק את שמו לעיר חוף שנודעה בעולם ההלניסטי כ"מגדל סטרטון" (Στράτωνος πύργος). יש סבורים שבאתר זה יותר מאוחר בנה מלך יהודה, הורדוס הגדול, את נמל קיסריה. עם זאת לפי ג'וזף פטריק מגדל סטרטון נבנתה כנראה בימי הממלכה הפתולמאית במאה השנייה לפנה"ס ושמה ניתן לפי גנרל מצרי מממלכה זאת במאה השלישית לפנה"ס.
המרד באימפריה האחמנית
עבדעשתרת כרת בריתות דיפלומטיות עם אתונה ועם מצרים (השושלת ה-30). מלך מצרים עצמו, טאוס כרת ברית עם הגנרל האתונאי כבריאס ועם מלך ספרטה, אגסילאוס השני. בראשית שלטונו, אולי בשנת 364 לפנה"ס השיג עבדעשתרת מהמלך ארתחששתא השני היתר כניסה לאימפרה הפרסית למשלחת אתונאית שהייתה בדרך לחצר המלך. כמו כן הקל המלך על פעילות הסוחרים האתונאים בצידון. בהמשך הושג הסכם מסחר בין צידון לאתונה. אספת העם של אתונה החליטה להעניק לעבדעשתרת הראשון ולצאצאיו את המעמד של "פרוקסנוס של העם האתונאי", (מעין "קונסול כבוד" במונחים של היום) במסגרת מה שנקרא "הפספיזמה הצידונית". הוחלט גם לפטור את סוחרי צידון מתשלום המיסים שנועדו לזרים ("מטויקון") ומהמס המיוחד "איספורה". פרטים אלו מוצגים במצבת שיש שהוצבה באקרופוליס של אתונה קרוב לפרתנון. מצבה דומה הוצבה באקרופוליס של צידון.
פרעות חמה (1964)
מהלך המהומות
המהומות החלו באפריל 1964, כחלק מהפרות סדר בכל סוריה. המהומות בחמה מומנו בחלקן על ידי סוחרים מקומיים שתמכו ברעיונות המחאה. המורדים האיסלאמיסטים בעיר הקימו מחסומים, אגרו מזון וכלי נשק, פגעו בחנויות יין. אחד המסגדים המקומיים הפך למפקדת המורדים ולמחסן נשק.
עבדעשתרת הראשון
המרד באימפריה האחמנית
תוך הסתמכות על הצי המתוגבר שלו, בעקבות שורה של התקוממות של סטראפים נגד השלטון המרכזי, בסביבות שנת 360 או 359 לפנה"ס, הרגיש עבדעשתרת מספיק חזק כדי למרוד גם הוא במלך הפרסי. כוחות המלך הפרסי נאבקו באותה תקופה גם בכוחות המצרים שמלכם, הפרעה טאכוס (טאוס) פלש לפיניקיה, ובהתחלה השיגו המורדים שני ניצחונות נגד הגנרלים של ארתחששתא השלישי בשנים 358 ו-356 לפנה"ס. עבדעשתרת הנפיק מטבעות עם דיוקנו שלו שהחליף את זה של המלך הפרסי. אבל הפרסים התעשתו ובשנת 355 לפנה"ס דיכאו את המרד. הפרעה טאוס הודח על ידי אחיו נכתנבו השני וקיבל מקלט בצידון. הפרסים השתלטו על פיניקיה למשך 4 שנים. המטבע הצידוני נאסר להנפקה ולשימוש והונהג מטבע פרסי. צידון אף אולצה לוותר על שטחים לטובת שכנתה, צור. המרד בפרסים החל להיחשב לשגיאה פוליטית גדולה של עבדעשתרת.
פרעות חמה (1964)
מהלך המהומות
המרד הסתיים כמספר מים לאחר התפרצותו, כאשר נשיא סוריה, אמין אל-חאפז הורה לצבא לדכאו. המשמר הלאומי בחמה קיבל בתחילה תמיכת טנקים ותחמושת מהצבא ולאחר מכן, הותקפו שכונות בהן המורדים השתלטו באש טנקים ותותחים. ההפגזות אילצו את המורדים לנסוג למסגד הראשי, אשר הופגז גם הוא.
לאחר המרד
הפגזת המסגד של המורדים עוררה את זעמם של מוסלמים רבים במדינה, והובילה למספר הפגנות ברחבי סוריה. המחאות הובילו את הממשל להבטיח בפומבי שיגן על חירויות האזרח ולהכריז על חוקה זמנית חדשה. בנוסף על כך, כמה מן הבכירים בבעת' התפטרו מתפקידם. הפעלת הכוח העזה בדיכוי המרד הויבלו למחלוקת בקרב הבכירים שנותרו, והנשיא העתידי חאפז אל-אסד תמך באופן מוחלט בשיטות שננקטו.
עבדעשתרת הראשון
האמנות הפולחנית
בשנת 1887 גילה אוסמאן המדי ביי בנקרופוליס המלכותי של צידון את "סרקופג הנשים הבוכות", שייתכן כי נבנה בערך בשנים 360–355 לפנה"ס כדי לאחסן את גופתו של עבדעשתרת הראשון. התבליטים בסגנון הלניסטי שעל צדי הסרקופג מתארים נשים המבכות את מות המלך. כיום הוא נמצא במוזיאון הארכאולוגי של איסטנבול לצד סרקופגים נוספים של מלכי צידון. ידוע כי עבדעשתרת עודד את מלאכת פיסול הקברות, ובימי שלטונו נבנו סרקופגים על ידי אמנים מקומיים בהשפעה יוונית שהחליפה את הסגנון המצרי. הוא בנה גם מקדש משיש על במת המקדש של אשמון בבוסאתן א-שיח שחיצוניותו יוונית, והפנים מעוצב לפי המסורת הצידונית. על יד המקדש של אשמון בבוסתאן א-שיח נבנה בזמנו או אולי בזמן אחד המלכים ששלטו אחריו מזבח הידוע בשם "במת אשמון" הנמצא כיום במוזיאון הלאומי בבירות.
לקריאה נוספת
Ed. by Walter Ameling, Hannah M.Cotton,Werner Eck,Benjamin Isaac,,Alla Kushnir-Stein, Haggai Misgav, Jonathan Price, Ada Yardeni 2011 Introduction ISBN 9783110222180
ים רפאלי
ים רפאלי (נולד ב-3 בנובמבר 1998) הוא זמר ישראלי.
ביוגרפיה
רפאלי נולד בבאר שבע. אמו נפטרה כשהיה בן 12 ובעקבות זאת עבר לגור אצל אביו. בגיל 16 עזב את בית אביו ועבר להתגורר אצל חבריו.
בשנת 2018 התגייס לצה"ל כחייל בודד בלהקת חיל האוויר.
רפאלי מתגורר באילת.
קריירה
בסוף שנת 2017, בגיל 18, השתתף בעונה השלישית של תוכנית המציאות אקס פקטור ישראל, העפיל לגמר וזכה במקום השלישי.
ב-1 ביולי 2018 הוציא את סינגל הבכורה שלו, "שהכאב ימצא לו חברים". השיר יצא לאור לאחר חתימתו של רפאלי בחברת ארומה מיוזיק תחת ניהולו של המנטור שלו בתוכנית אקס פקטור ישראל, הזמר עברי לידר. השיר זכה להצלחה רבה, תוך שדורג בעשירייה הפותחת של המצעדים השבועיים של מדיה פורסט וגלגלצ, ואף הגיע אל המקום ה-17 במצעד השנתי של תחנת הרדיו כאן גימל.
בדצמבר 2018 הוציא את הסינגל השני שלו, "מילים שהייתי אומר רק לך". השיר דורג בשיאו במקום ה-8 במצעד הרשמי של גלגלצ.
בינואר 2019 השתתף באירוע מחווה ללהקת קווין שנערך בגני התערוכה, לצד אמנים שונים וביצע עימם עיבודים מיוחדים לשירי הלהקה.
במאי 2019 הופיע בטקס פרסי ישראל יחד עם הזמרת כיתריה. השניים ביצעו יחד את השיר "זמר אהבה לים". ביולי הוציא את הסינגל "לא יוצאת לי מהראש".
באוקטובר 2019 התארח בשירו של הראפר טליסמאן, "ורוד שחור".
באפריל השתתף בגרסה מחודשת לשיר "ימים טובים", שהופקה לכבוד יום העצמאות, לצד סאבלימינל, גל מלכה, כיתריה, גד אלבז ורן שפיר. בהמשך החודש, הוציא את השיר "בית הספר הישן".
בשנת 2022 השתתף במחזמר "הלהקה" המבוסס על סרטו של אבי נשר. במאי הוציא את הסינגל "טירוף" בו התארח הזמר אור עמרמי ברוקמן.
הקואליציה הארצית להעסקה ישירה
הקואליציה הארצית להעסקה ישירה היא התארגנות קואליציונית לא מפלגתית, של ארגוני חברה אזרחית, עובדי קבלן ופעילים חברתיים. הקואליציה שמה לה כמטרה לקדם העסקה ישירה של עובדים הן במגזר הציבורי והן במגזר הפרטי בישראל תוך התמקדות בעוולות הנגרמות לציבור עובדי הקבלן בישראל ולחברה הישראלית. הקואליציה מלווה עובדי קבלן, מקנה להם את כלים הנדרשים לקידום העסקה ישירה ומעוררת מודעות ציבורית באמצעות כלים הסברתיים ושינוי מדיניות באמצעות לובי וחקיקה. הקואליציה בהובלת אנו - עושים שינוי.
רקע להקמת הקואליציה
הקואליציה הוקמה בשנת 2010 על ידי העובדת הסוציאלית אורנה עמוס (פעילה חברתית ומרצה בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב). בעקבות מעורבותה החברתית זיהתה בעיה של ניצול עובדות ניקיון באוניברסיטה שהועסקו באמצעות קבלן חיצוני והחלה יחד עמן במאבק. מטרת המאבק הייתה להעביר את העובדות להעסקה ישירה, ולצורך כך פעלה עמוס לאיגוד העובדות. בעקבות אותה פעילות הוקמה הקואליציה הארצית שצירפה אליה ארגונים נוספים. לאור התרחבותה ובמסגרת פעילותה מקדמת הקואליציה עובדי קבלן ממגוון רחב מאוד של תחומי עיסוק ובין היתר מתחומי העבודה הסוציאלית, הניקיון, האבטחה, ההוראה, המחשוב, ההנדסה ועוד.
פעילות הקואליציה
מטרת הקואליציה היא לצמצם ואף למגר לחלוטין את תופעת ההעסקה הקבלנית בישראל. כדי להשיג מטרה זאת, הקואליציה פועלת בשלושה תחומים מרכזיים:
הארגונים החברים בקואליציה
הקואליציה כוללת מעל 30 ארגונים ועסקים התומכים בנושא ושהם אינם מעסיקים עובדי קבלן ואינם מפלגות. כמו כן, שותפים בה פעילים חברתיים ועובדי קבלן והיא ממומנת על ידי קרנות שונות, בהן הקרן החדשה לישראל, תרומות של אזרחים באמצעות מימון המונים וכן תרומות של ארגונים החברים בה.
חיל הספר העבר-ירדני
חיל הסְפָר העֵבֶר-ירדני (באנגלית: Trans-Jordan Frontier Force; בערבית: قوة حدود شرق الأردن) היה יחידת זַ'נדַרמֶריה (כוח צבאי העוסק בפעילות שיטור), שפעלה בתקופת המנדט הבריטי והיוותה חלק מ"הגדודים הטריטוריאליים" של הצבא הבריטי. היחידה הוקמה על ידי שלטונות המנדט ב-1 באפריל 1926, לאחר פירוקן של שתי יחידות דומות שנקראו "הז'נדרמריה הבריטית" ו"המשטרה המעולה". עם הקמתה מנתה היחידה כ-800 לוחמים, והוגדרה כגדוד, אך במהלך שנות קיומה הורחבה והגיעה לסדר כוחות של למעלה מ-3,000 לוחמים. סגל הפיקוד הבכיר של היחידה היה בריטי, והלוחמים מן השורה היו ערבים, ומיעוטם (כמה עשרות) היו יהודים (ראו החיילים היהודים בחיל הספר העבר-ירדני). תפקידה העיקרי של היחידה היה שמירת גבולות עבר הירדן, אך היא פעלה גם בארץ ישראל, ובמיוחד בשמירה על גדר הצפון. היחידה פעלה גם במקומות שונים אחרים במזרח התיכון שבהם פעלו כוחות בריטים במלחמת העולם השנייה, כמו למשל בעיראק במהלך מרד רשיד עאלי אל-כילאני. כ"גדוד טריטוריאלי" הייתה היחידה מחויבת לשרת בכל מקום שאליו נשלחה, שלא כמו הלגיון הערבי שנחשב ליחידת ביטחון פנים בעבר הירדן. בפברואר 1948, לאחר קבלת העצמאות של ממלכת ירדן ולקראת יישום תוכנית החלוקה, פורקה היחידה. מרבית חייליה עברו ללגיון הערבי, ונלחמו לצדו במלחמת העצמאות.
הקמת אמירות עבר הירדן והפרדתה משטח ארץ ישראל
הסכם סייקס–פיקו מ-1916 הכליל את שטח עבר הירדן באזור "B", שטח שהיה אמור להיות בשליטה בריטית לאחר כיבושו מידי העות'מאנים. בספטמבר 1918, במסגרת מתקפה בריטית כוללת, כבשו הכוחות הבריטים במהירות את צפונה של ארץ ישראל ואת עבר הירדן המזרחי, כולל עמאן הנטושה. ב-1 באוקטובר נכבשה דמשק, וחודש לאחר מכן חתמה האימפריה העות'מאנית על הסכם כניעה, וכך בא קצה של האימפריה.
בראש הכוחות שנכנסו לדמשק הורשה לעמוד פייסל, בנו של השריף חוסיין ממכה, והוא הוכרז כשליטה האזרחי של סוריה. למעשה כל שטחי ארץ ישראל, עבר הירדן, סוריה ולבנון היו כעת תחת שליטה בריטית במסגרת "שטח האויב הכבוש" (Occupied Enemy Territory). ביולי 1920 נכנסו כוחות הצבא הצרפתי לשטחי סוריה ולבנון, שטח שהיה מיועד לשליטה צרפתית על פי הסכם סייקס–פיקו, וגירשו את פייסל מדמשק; הצרפתים לא ניסו להשתלט גם על עבר הירדן. חודש לאחר מכן הגיעה משלחת של מאה שייח'ים מעבר הירדן לפגישה עם הרברט סמואל, שהיה כבר הנציב העליון בארץ ישראל, ובקשו ממנו להכליל את שטח מגוריהם תחת תחום שלטונו ומחוץ לשטח השלטון הצרפתי שהחל להתבסס בסוריה. בנובמבר הגיע מחג'אז למעאן, בראש כ-1,200 בדואים, בנו השני של השריף חוסיין, עבדאללה; מטרתו הייתה לנקום את נקמת אחיו מהצרפתים. במרץ 1921 הוא הגיע לעמאן. הבריטים לא היו מעוניינים בהתנגשות בינו לבין הצרפתים, ולפיכך הוזמן עבדאללה לירושלים לפגישה עם וינסטון צ'רצ'יל, הרברט סמואל, ולורנס איש ערב. בפגישה זו סוכם שעבדאללה יעמוד בראש השלטון האזרחי בעבר הירדן, שלטון שיהיה תחת פיקוחו של הנציב העליון בירושלים. מאוחר יותר הפך הסכם זה להסכם קבע. באפריל 1923 הודיעה ממשלת בריטניה כי היא החליטה, בכפוף לאישורו של חבר הלאומים, להכיר בקיומה של ממשלה בעבר הירדן בראשותו של האמיר עבדאללה, זאת בתנאי שהממשלה תהיה קונסטיטוציונית ושלממשלת בריטניה יתאפשר לקיים את התחייבויותיה הבינלאומיות לגבי שטח זה. ב-23 במאי 1923 הוכרז על הקמתו של ממשל זה.
ב-1920 הוקם בעבר הירדן הלגיון הערבי. מפקדו הראשון היה מייג'ור פרדריק ג'רארד פיק, מקציניו של לורנס. הלגיון הצליח להשליט בשלב הראשון לקיומו סדר בשטח האמירות, להכניע את השבטים המתמרדים שהתנגדו לשלטונו של עבדאללה ולהדוף את הפלישות הסעודיות מבחוץ. בשנת 1939 מונה למפקדו של הלגיון סר ג'ון באגוט גלאב (גלאב פאשה), ששימש בתפקיד זה עד 1956, עת פוטר על ידי המלך חוסיין.
אמירות עבר הירדן הייתה למעשה עצמאית למחצה. ההסכם שנחתם בין עבדאללה לבין ממשלת בריטניה בחודש פברואר 1928 קבע כי לבריטים תהיה סמכות לפקח על ענייני החוץ, הביטחון והכספים של האמירות, וכי האמירות תנוהל על ידי הנציב העליון לארץ ישראל ולפי תנאי המנדט הבריטי. ההסכם תוקן מאוחר יותר בשנים 1934 וב-1941. בשנת 1936 הסכימה ממשלת בריטניה על הקמתה של ממשלה עצמאית בעבר הירדן שתהיה כפופה ישירות לעבדאללה, וב-1939 הוקמה ממשלה ראשונה בראשותו של תאופיק אבו אל-הודא. במקביל נפתחו קונסוליות ראשונות בקהיר ובבגדאד. ב-25 באפריל 1946 הוכתר האמיר עבדאללה למלך על עבר הירדן.
ארגון כוחות ביטחון הפנים בשטחי המנדט הבריטי
במשך כל שנות המנדט על ארץ ישראל מילאו הבריטים את אחד מתפקידיהם העיקרים כשליטי הארץ, והוא ההגנה על ביטחון התושבים. תפקיד זה מולא בראש ובראשונה כחלק מהאינטרסים שלהם לשמור על עמדות אסטרטגיות לאימפריה הבריטית במזרח התיכון, אך כפועל יוצא מאינטרסים אלו הובטח שלומם של התושבים בארץ.
עיקרה של משימה זו היה לשמור על חלקו המזרחי של שטח המנדט – שטח הסְפָר המזרחי שבשטח עבר הירדן. הסכנות שאיימו על ביטחון תושבי האזור מכיוון זה היו בעיקר פלישותיהם של כנופיות שודדים, מרידות שבטים בדואים וחדירתם של מורדים מן הצפון. שיטת הלחימה במדבר הייתה שיטה שפותחה לראשונה במלחמת העולם הראשונה. יתרונם של הבריטים במלחמתם בשבטי המדבר היה הכוח הממוכן שעמד לרשותם. בעזרת כוחות שיטור ממונעים ניתן היה לגמוע מרחקים ארוכים יותר בזמן קצר יותר ובכך להשיג יתרון על פני לוחמים רכובים על סוס וגמל. נוסף לכך הופעתו של המטוס בשדה המערכה גרמה חרדה בקרב שבטי הבדואים. וכך, על שטח רחב יחסית לא היה צורך להציב כוח שיטור גדול מדי; כוח קטן מאומן ומצויד כראוי בנשק וברכב יכול היה להשיג שליטה ראויה לשמה על שטחי ספר המדבר.
היישוב היהודי בפרט, ותושבי ארץ ישראל בכלל, ידעו מעט מאוד באותה תקופה על מאמציו הכבירים של הצבא הבריטי לחצוץ בינם לבין פלישותיהם של שבטי עבר הירדן המזרחי לארץ ישראל. כוחותיו של אבן סעוד (מלכה הראשון של ערב הסעודית) הצליחו כמעט למוטט את שלטון השושלת ההאשמית בעמאן, בקיץ 1924, ונבלמו בידי כוחות חיל האוויר המלכותי. ברור אפוא כי אילולא עמידתם של כוחות הביטחון הבריטים בבלימתם של הכנופיות שניסו לפלוש לארץ, היה היישוב היהודי הדל של שנות ה-20 עומד בפני סכנה מהותית.
אחת מהסיבות לאי ידיעה זו היה אי-שיתופם של בני הארץ היהודים בכוחות ביטחון אלו. סיבות האי-שיתוף היו מדיניות וארגוניות-כלכליות. הסיבה המדינית העיקרית הייתה שהכוח העיקרי שנטל על עצמו את משימת השמירה על ספר המדבר המזרחי היה הלגיון הערבי. הפיקוד על חיל זה היה בידיהם של קצינים בריטים אך כוחותיו הלוחמים היו על טהרת האוכלוסייה הערבית. צבא זה נחשב לפחות באופן סמלי לצבאה של האמירות החדשה של עבר הירדן. מפקדו העליון, לפחות כתואר של כבוד, היה האמיר עבדאללה בעצמו. לפיכך לא ניתן היה בשום פנים ואופן לשתף בצבא זה יהודים. אילו היו הבריטים מסכימים להכנסתם של יהודים ללגיון, היו מכניסים את ראשם לצרות מצרות שונות ולהתנגדות קשה מצדם של הערבים על רקע לאומי.
סיבה שנייה לנוכחותם המצומצמת של יהודים בכוחות הביטחון נבעה מכך שהבריטים ידעו היטב כי כל יהודי שישרת תחת פיקודם יהיה נתון למרותם של מוסדות היישוב ובאופן כזה או אחר יהיה נתון גם לשליטתה הישירה או העקיפה של "ההגנה". נאמנות כפולה זו לא הייתה יכולה להתקבל על הדעת בשום כוח צבאי או משטרתי. לבריטים היה כבר ניסיון לא מבורך, מבחינתם, מתקופת הגדודים העבריים, כאשר החיילים היהודים ששירתו תחת פיקוד בריטי ניסו ובמידה מסוימת אף הצליחו להשיג יתרונות מדיניים תמורת שירות זה. מסיבה זו השתדלו הבריטים להרחיק עד כמה שהתאפשר להם את היהודים משורות כוחות הביטחון.
הסיבה השלישית למיעוטם של היהודים בכוחות הביטחון הייתה סיבה חברתית כלכלית גרידא. המשכורת ביחידות אלו הייתה מתאימה יותר לרמת החיים של האוכלוסייה הערבית בארץ, שהייתה נמוכה יותר מזו של היישוב היהודי. תנאי החיים בשירות היו קשים מאוד לחיילים או לשוטרים היהודים. רבים מהם מצאו עצמם משרתים ביחידתם כאשר חבריהם לנשק הם ברובם ערבים ואילו המפקדים הם בריטים אשר לא ניתן היה להאשימם באהבת ישראל יתרה.
הקמת המשטרה המעולה
עד לקיץ 1921 הייתה משימת השמירה על ביטחון הפנים בארץ מסורה בידיהם של גדודי צבא שעמם נמנו חיילים בריטים והודים, כמו גם חיילים יהודים מהגדודים העבריים. עד אותה עת היו עדיין בארץ כ-5,000 חיילים בריטים. אותם חיילים יהודים ראו בגדודים העבריים שבהם שירתו בסיס לחיל מצב שאמור היה למלא את משימות הביטחון בארץ עם עזיבתם של מרבית הכוחות הזרים. אולם שאיפות אלו לא תאמו במדויק את תוכניותיהם של הבריטים. לאחר מאורעות 1921 החלו הבריטים להכין תוכניות להקמתו של "חיל ההגנה לפלשתינה" (Palestine Defence Force). כוח זה היה אמור לכלול גדוד ערבי וגדוד יהודי; בהמשך החלה תוכנית זו לצאת לפועל, ואת תפקידו של החלק הערבי בצבא זה מילא למעשה הלגיון הערבי, שכוח האדם הלוחם שלו היה כאמור על טהרת האוכלוסייה הערבית. הלגיון מילא את משימות הביטחון בחלקו המזרחי של שטח המנדט, בעבר הירדן. בשטחי ארץ ישראל המערבית הוקם כוח מעורב, "הז'נדרמריה הפלשתינאית" (Palestine Gendarmerie); בעברית היה שמו של כוח זה "המשטרה המעולה".
על הקמתה הרשמית של המשטרה המעולה הכריז הנציב העליון הרברט סמואל ב-3 ביוני 1921 בנאומו לרגל יום הולדתו של המלך ג'ורג' החמישי. סמואל הכריז כי בדעתו להקים כוח משטרה בן 500 איש שאליו יגויסו מן המעולים שבין כל אזרחי הארץ. המגויסים יזכו למשכורת טובה יותר מזו של המשטרה הרגילה. הם יקבלו אימונים טובים יותר מאלה של המשטרה הרגילה והם יאומנו ויהיו תחת פיקודם של שוטרים בריטים. הגדוד הזה יהיה אמור לשמש ככוח מגן על גבולות הארץ ולשמש כעתודה למקרה של צורך בתגבור כוחות המשטרה הרגילה בעת מהומות. כוונתו של סמואל הייתה להרחיב כוח זה אם יתברר שניתן לסמוך עליו בשעת מבחן, זאת מתוך כוונה לצמצם בהדרגה את מספרם של כוחות הביטחון והצבא הבריטיים.
ב-1 ביולי אותה שנה הוחל בגיוס למשטרה המעולה. כמפקדה מונה המייג'ור פרדריק ויליאם ביושר (Bewsher), שלימים הועלה לדרגת קולונל והיה למפקדו הראשון של חיל הספר העבר-ירדני. ארגונה של המשטרה המעולה הוטל על קצינים בריטים. כבר בימים הראשונים לגיוס ניכר היה שנעשה ניסיון מצדן של רשויות הגיוס לדחוק את רגליהם של יהודים. הדבר לא צוין רשמית בתקנות, אולם נאמר בהן כי על המגויסים להיות ילידי הארץ; בכך נסגרה הדלת בפני כל אותם חלוצים צעירים שעלו לארץ בשנות העלייה השנייה והשלישית. הוסכם כי כוח האדם של המשטרה המעולה יחולק לשלוש: שליש יהודים, שליש ערבים, ושליש מיסודות לאומיים אחרים (דרוזים, צ'רקסים, ארמנים ואף קפריסאים). התוכנית הייתה שכל אלה ישרתו ביחידות מעורבות, ודבר זה היווה מעצור מסוים לגיוסם של יהודים רבים, שלא ראו בעין יפה את האפשרות שישרתו בכפיפה אחת עם לוחמים ערבים. ואכן לפחות בהתחלה היה קצב הגיוס מקרב היהודים איטי מאוד. אלה שבכל זאת התגייסו עשו זאת בעיקר מתוך צורך כלכלי, לאחר שלא מצאו עבודה בשום מקום אחר. אחרים עשו זאת מתוך סיבות אישיות אחרות. ניתן לומר כי מרבית המתגייסים לא עשו זאת מתוך רגשות לאומיים גרידא. אנשים אלה ראו בשירות במשטרה המעולה מעין הזדמנות להרפתקה. לימוד הרכיבה על סוס, השימוש בנשק והשהיה במקומות שונים בארץ לאורכה ולרוחבה משכו צעירים רבים. למרות זאת, רובם נעשו חדורים ברוח ההתגייסות הלאומית למען היישוב היהודי לאחר הצטרפותם למשטרה המעולה.
כאמור, גויסו למשטרה המעולה כ-500 איש מכל עמי הארץ. מרכזו של הכוח היה בתחילה בירושלים, אך עד מהרה הועבר לסרפנד. הוא חולק לארבע פלוגות, ששלוש מתוכן היו פלוגות רוכבים והפלוגה הרביעית הייתה פלוגת גמלים. שבעה מחנות ששמשו כבסיסים לכוח התפרסו בכל רחבי הארץ: ביריחו, בבאר שבע, בטולכרם, בג'נין, בבית שאן, בצמח ובראש פינה. בשנה הראשונה לקיומה של המשטרה המעולה רוכזו היהודים במחלקות נפרדות. אך לאחר מכן הוצבו היהודים במחלקות מעורבות. משימתם העיקרית הייתה, כאמור, שמירה על גבולות הארץ. האווירה בגדוד הייתה בריטית-קולוניאלית. התלבושת הייתה מזרחית למחצה: מכנסיים רחבים, מעילים ארוכים וכפיות. המשמעת הייתה קשה ולוותה במכות ובצעקות.
היחסים בין היהודים לבין הערבים בגדוד היו טובים רוב הזמן. האימונים שניתנו לשוטרים היו טובים רק במקצת מאלה של המשטרה הרגילה, אך היו טובים לאין ערוך מהאימונים שצעירים יהודים היו מקבלים באותה תקופה במסגרת ארגון ה"הגנה".
כוח האדם הערבי שהתגייס למשטרה המעולה לא היה מן המיטב. המתגייסים התחייבו לחוזה שרות בן ארבע שנים. היה זה זמן מספיק להכשרתם של השוטרים הערבים שכאמור לא היו בעלי השכלה טובה. המשכורת שלא הייתה גבוהה במיוחד לא משכה רבים אל המשטרה. אלה מבין הכפריים שהתגייסו, באו כדי לשרת את התקופה המינימלית של ארבע השנים ולחסוך את דמי המוהר שהיו דרושים להם לנישואיהם. יחסית לרמת החיים שלהם הייתה המשכורת סבירה. אחרים נמלטו לשורות הגדוד מפחד נקמת דם כלשהי שהסתבכו בה. העירוניים שהגיעו עשו זאת עקב המחסור בעבודה בעיר. בהתחלה נעשו ניסיונות להתארגנות מצדם של החיילים היהודים. הוקמו כמה ועדים מקומיים כדי לשמור על זכויותיהם של החיילים היהודים. המפקדים הבריטים הביטו על היהודים בעין לא יפה וראו בהם בעלי נאמנות כפולה המשתייכים ל"הגנה". ואומנם לא טעו הבריטים בהרבה ונמצאו מקרב המשרתים במשטרה המעולה כאלה שעסקו בהברחת נשק ותחמושת ל"הגנה". היו מקרים של הלשנות הדדיות והיו כאלה שנאלצו להתפטר עקב מקרים כאלה. היו גם מקרים של סיוע מקרב היהודים ששרתו במשטרה המעולה לטובתם של חברי הגנה שנתפשו, למשל, עם נשק בלתי חוקי.
אט אט עזבו את המשטרה המעולה רבים מהצעירים היהודים ששרתו בה. הסיבה העיקרית לכך הייתה יחסם הפוגע של אנשי סגל הפיקוד הבריטיים. אלה ראו ביהודים "נייטיבס" והיחס שהורגלו לתת לחיילים מקומיים המשרתים בצבאות קולוניאליים שונים במקומות אחרים בעולם לא התאים לבחורים היהודים ואלה מיהרו להגיש את התפטרותם. לאחר שבשנתיים הראשונות לקיומה היו במשטרה המעולה שליש יהודים כפי שתוכנן, ירד מספרם בשנים 1923–1925 לכ-100 מתוך כ-420 כלל השוטרים בגדוד. בשנים האחרונות לקיומה הגיעו אלמנטים לא חיוביים במיוחד שהיו מפורדים וחסרי כל קשר מסודר עם מוסדות היישוב המאורגן שגם הוא החל לוותר על הניסיונות להשפיע על המתרחש בגדוד. ניתן לייחס זאת לאדישות היחסית ששררה בתקופה זו לענייני הביטחון. גם מצידה של ממשלת המנדט לא הייתה שביעות רצון מתפקודה של המשטרה המעולה וב-1925 הוחלט לפרקה.
הז'נדרמריה הבריטית (האירלנדים)
המשטרה המעולה הוקמה, כאמור כאחד מלקחי מאורעות 1921. אולם אין לתלות את ההצלחות שהיו במהלך המחצית הראשונה של שנות העשרים, בהרגעת הרוחות בארץ, רק באנשיה. את עיקר המאמץ בשדה זה ואת עיקר הסיוע למשטרת ארץ ישראל ניתן לראות בפעולתם של אנשי גדוד משטרה בריטית שאנשיה היו למעשה אירים אשר הגיע ארצה באפריל 1922. גדוד זה שכונה הז'נדרמריה הבריטית ובפי בני הארץ כונו "האירלנדים" הגיע מקרב יוצאי "המשטרה האירית המלכותית". שוטרים אלו הטילו את אימתם על תושבי אירלנד במהלך מלחמתם לעצמאות נגד בריטניה בשנים 1919–1921. לאחר שאירלנד קיבלה את עצמאותה פורק כוח זה ומקרב אנשיו גויסו השוטרים לשורות הז'נדרמריה בארץ ישראל. היו אלה לוחמים עזי נפש ששרתו במלחמת העולם הראשונה ואת טבילת האש המשטרתית הרצינית שלהם עברו כאמור בימי מלחמת העצמאות האירית. שמם יצא לפניהם ועד מהרה נפלה אימתם על רבים מאנשי הכנופיות הערביות. הם חיסלו את שרידי כנופיות השודדים שהיו חלק בלתי נפרד מנוף הארץ עוד מימי השלטון העות'מאני והשקיטו את האווירה בארץ בשלהי תקופת נציבותו של הרברט סמואל. הדבר גרם לצמצום משמעותי במהלך שנים אלו בכוחות הצבא הבריטי שעדיין חנו בארץ. מכמעט 3000 חייל בשנת 1922 נותרו בארץ לאחר 4 שנים כמה מאות.
הקמת חיל הספר העבר ירדני
בסוף שנת 1925 סיים הרברט סמואל את תפקידו כנציב העליון הראשון לארץ ישראל. במקומו הגיע הלורד פלומר, איש צבא ותיק שלחם במלחמת הבורים ובמלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית. הוא היה טיפוס שמקפיד על סדרי מנהל תקין ושאף להשליט סדר ושקט בתחום ביטחון הפנים. בתחום זה עמדו לנגד עיניו שתי מטרות: האחת להבטיח את השקט בארץ על ידי ארגון יעיל של כוחות הביטחון והשנייה להמעיט ככל האפשר את מימונם של אלה על ידי כספי משלם המיסים הבריטי. שלא בטובתו נגרר פלומר על ידי נטייתם של אנשי הפקידות הבכירה בממשלת המנדט ושל הקצונה הבכירה שעמדה בראש מערכת ביטחון הפנים. אלה העדיפו את הרחקתם של היהודים משורות כוחות הביטחון. הצעדים העיקריים שנקט פלומר כדי להגשים את מטרותיו אלו היו בראש ובראשונה פירוקן של כוחות ה"משטרה המעולה" ושל הז'נדרמריה הבריטית ("האירלנדים"). למיטב האנשים שבכוחות אלו הוצע לעבור למשטרה הרגילה לצורך חיזוקה. חלק לא מועט של השוטרים האירים מצאו עצמם ברבות הימים בתפקידי פיקוד בכירים במשטרת ארץ ישראל. גם ליהודים ששירתו במשטרה המעולה הוצע לעבור למשטרת ארץ ישראל. במקביל בוצע שינוי בכוחות שנועדו לפעול בעבר הירדן. סמכויותיו של הלגיון הערבי קוצצו והוא הפך למעשה לכוח שיטור גרידא. במקביל הוכרז על הקמתו של כוח חדש – "חיל הספר העבר ירדני לשירות צבאי בפלשתינה (א"י) ובעבר הירדן" (“The Trans Jordan Frontier Force For Military Service In Palestine And In Trans Jordan”). חיל הספר היה אמור להיות הכוח הצבאי העיקרי משני עברי הירדן. הוא היה אמור להיות כפוף לחיל האוויר המלכותי שלפקודתו נמסרה האחריות הכללית לביטחון בארץ. על פניו נראה היה כי חיל זה אמור היה להיות פתוח לכל אזרחי ארץ ישראל ועבר הירדן שירצו להתגייס אליו. אולם, עקב רוגזו של האמיר עבדאללה, שלא רצה שיהודים יגנו על גבולות ארצו, שונה שמו של החיל והובטח לעבדאללה כי יהודים לא יוכנסו לשירות בו. שמו החדש של החיל היה "חיל הספר העבר ירדני" ("Trans Jordan Frontier Force " – T.J.F.F.). האמיר עבדאללה מונה לקולונל הכבוד שלו ולמפקדו בפועל מונה הקולונל ביושר, מי שהיה מפקדו של גדוד המשטרה המעולה . גרעין ההקמה של חיל זה התבסס על יוצאי המשטרה המעולה. אך היה מדובר רק על הערבים ועל הבריטים שבהם. ליהודים ששירתו במשטרה המועלה הוצע, כאמור לשרת במשטרת ארץ ישראל.
תגובת היישוב היהודי להקמת חיל הספר
היישוב ראה בכך סכנה חמורה, ואליהו גולומב כתב כי. ואכן, על אף שהחיל יועד להגנה הן על ארץ ישראל והן על עבר הירדן, ו-80% מתקציבו שולמו על ידי ממשלת המנדט, נקרא החיל "חיל הספר העבר ירדני" על מנת להתחמק מטענות היהודים על אי שוויון, שכן סעיפי המנדט המחייבים שוויון עם היהודים חלו רק על שטח המנדט בארץ ישראל, ולא בעבר הירדן.
ארגון הכוח
הכוח הוקם במחנה צריפין בחודש אפריל 1926. מפקדו הראשון היה לוטננט קולונל פרדריק ויליאם ביושר, הבריטי, שהיה מפקד המשטרה המעולה. הכוח הורכב משלוש פלוגות פרשים ופלוגת רוכבי גמלים, בדומה לז'נדרמריה הבריטית, וכן משש פלוגות עתודה. הבסיס לכוח הורכב מיוצאי המשטרה המעולה, ואנשי הלגיון הערבי, ברובם ערבים וצ'רקסים, וכן מספר מועט של יהודים, ששירתו בעיקר בתפקידים טכניים, ורוכבי גמלים סודנים. סגל הפיקוד נותר בריטי, ובמשך כל ימי קיומו של החיל היה מפקדו לויטננט קולונל בריטי (דרגה המקבילה לסגן-אלוף בצה"ל). הכוח היה כפוף לנציב העליון, אך האמיר עבדאללה היה "קולונל של כבוד" בחיל מראשיתו, בנו טלאל היה "מייג'ור של כבוד" ובן נוסף בשם נאיף שירת כקצין בחיל. מפקדת החיל הוקמה בזרקא.
הכוח עד למלחמת העולם השנייה
חיל הספר בילה את ששת החודשים הראשונים לקיומו באימונים במחנה צריפין, ולאחר מכן באזור שונת נימרין שבעבר הירדן. הניסיון הקרבי הראשון של חיל הספר היה בתקופת המרד הדרוזי. חיל הספר שמר על גבולות ארץ ישראל ועבר הירדן בתקופה זו, וכן דיכא מרידה מקומית בזרקא בשנת 1927.
במהלך מאורעות תרפ"ט היה רוב חיל הספר פרוס בעבר הירדן, ושמר שם על הסדר, אך חייליו השתתפו גם במניעת מהומות באזור הגליל המזרחי. בדרך כלל צוין תפקודו של חיל הספר באופן חיובי, אך יש שהאשימו את חייליו כי בזמן המאורעות בצפת ריכזו את היהודים תושבי המקום בחצר בית הממשלה, והרגו שבעה מהם בשעה שהגנתם הוטלה עליהם.על פי הקולונל פרדריק קיש, אל מול כישלונה של משטרת המנדט וחיל המצב הבריטי המוצב בארץ ישראל במניעת הפרעות, בלט לטובה תפקודו של חיל הספר, במיוחד במניעת תנועת בדואים מעבר הירדן לארץ ישראל. לאחר הפרעות, בחודש ינואר 1930 הגיע לארץ הרברט דאוביגין, על מנת לסייע בארגון מחדש של כוחות הביטחון, הצבא, משטרת המנדט וחיל הספר. בחודש מאי 1930 הגיש דאוביגין דו"ח מפורט ותוכנית לארגון מחדש של משטרת המנדט וכוחות הביטחון בארץ. הדו"ח סיכם כי משטרת המנדט אינה ערוכה עדיין לשמור על הביטחון בארץ, ויש לתגבר אותה, במיוחד בכוחות צבא, וכן בכוחות חיל הספר, שישמור על גבולות הארץ מצפון וממזרח. לאור המלצות אלו נערכה פריסה מחדש של חיל הספר, וחייליו הוצבו במקומות שונים בגליל המזרחי.
עד לשנת 1931 התרחב הכוח ומנה למעלה מאלף איש. בשנה זו מנה 536 ערבים מוסלמים, 188 ערבים נוצרים, 184 צ'רקסים, 25 דרוזים, 38 סודנים ו-35 יהודים, ששימשו בעיקר בתפקידים טכניים. העלות השנתית של הפעלת הכוח הוערכה במאתיים אלף לירות שטרלינג.
בשנת 1933 היה הכוח פרוש באתרים אלו -
עם פרוץ המרד הערבי הגדול שימשו אנשי החיל בתפקידי דיכוי המהומות, אך גם בתפקידי מניעה של העפלה מארצות המזרח דרך היבשה, דרך גבולה הצפוני של ארץ ישראל. עם הקמת גדר הצפון הוצב החיל לשמור עליה. אנשי חיל הספר תפסו את מ"ג אסירי ההגנה ובהם משה דיין בפעילות בלתי חוקית של הברחת נשק באזור נחל תבור בשנת 1939.
במלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החליטו השלטונות על הרחבה משמעותית של חיל הספר, והוא הוגדל באופן משמעותי (מסדר גודל של גדוד מוגבר, לסדר גודל של חטיבה מוקטנת. הכוח כלל כעת גדוד פרשים, גדוד ממוכן, יחידת משמר ניידת, וכן מערך לוגיסטי מוגדל. למערך לוגיסטי זה היה תפקיד חשוב במהלך המלחמה, כאשר סדנאות החיל בזרקא, בהן שירתו היהודים המעטים ששירתו בחיל, היו לסדנאות מרכזיות לטיפול בכלי הרכב הרבים של הצבא הבריטי שנעו במרחב שבין איראן, עיראק ועבר הירדן. בתקופה זו התגבר מעט גיוס היהודים לחיל, ובשנת 1942 הם מנו כ-150 איש.
עם התקדמות המלחמה חל שינוי בתפיסת הבריטים באשר לתפקידי חיל הספר, והוא נתפס כיחידה צבאית לכל דבר. הכוח אורגן במסגרת חטיבתית שכללה גדוד ממוכן, גדוד פרשים, ויחידה נוספת לאבטחת הדרך בין בגדאד לחיפה. בחודש מאי 1941 נשלחה פלוגה D של הגדוד הממוכן למערב עיראק לסייע בדיכוי מרד רשיד עאלי אל-כילאני. הפלוגה, בהנהגתו של הקצין הלא-בריטי הבכיר ביותר בחיל, שכרי אל-עאמורי, סירבה לחצות את הגבול אל עיראק. כתוצאה מכך פורקה הפלוגה. על פי עדויותיהם של יוצאי חיל הספר היהודים, הפנו החיילים הערבים בפלוגה את נשקיהם כלפי מפקדיהם הערבים. יחידה אחרת, מהלגיון הערבי, השלימה את המשימה - תפיסת תחנת המשטרה בעיירה רוטבה. ביוני 1941 השתתפו אנשי החיל במבצע אקספורטר, כיבוש סוריה ולבנון מידי אנשי צרפת של וישי. במהלך המלחמה נשלחו אנשי החיל למשימות באזורים שונים. הם הוצבו במזרח סוריה (בסמוך לעיר דיר א-זור ובצפונה, בסמוך לגבול טורקיה. כמו כן, בשנת 1943 נשלחו מספר יחידות של הכוח לעיר בנדר עבאס שבאיראן, כדי לסייע במלחמה במגפת הארבה שפרצה שם.. לאות הכרה בשירותם, צעדה קבוצה מחיילי החיל במצעד יום הניצחון בלונדון ביוני 1946.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה נעשה ניסיון להשיב את החיל לתפקידיו הקודמים ולמעמדו הקודם. אך במסגרת זו, היה על החיל לשמור על גבולו הצפוני של שטח המנדט, בשעה רגישה, בה חלק חשוב מן העלייה הבלתי לגאלית התבצע דרך גבול הצפון. כנגד החיל הושמעו תלונות כי הוא מקל על המבריחים, אך מקשה על המעפילים דרך היבשה. תקרית חמורה אירעה כאשר איתרו אנשי חיל הספר קבוצה של כ-70 מעפילים ליד כפר גלעדי. המעפילים הצליחו להגיע לכפר גלעדי, אך אנשי חיל הספר כיתרו אותו. משהתקיפו אנשי כפר גלעדי את המכתרים במקלות, ירו אלו בתגובה ופצעו שבעה מאנשי הקיבוץ. תקרית זו הובילה לקריאה להחרים את חיל הספר, ולהוציאו מהגליל העליון. לאחר תקרית זו לא שבו היחסים בין הנהגת היישוב היהודי וחיל הספר לתיקנם. לאחר קבלת העצמאות של ממלכת ירדן בשנת 1946 וההחלטה על תוכנית החלוקה בשנת 1947 נראה כי קיומו של חיל הספר אינו עוד אפשרי.
ההרכב הלאומי בחיל
כוח האדם בחיל אמור היה להכיל שליש יהודים, שליש ערבים ושליש בני עמים האחרים במזרח התיכון. בפועל מנה החיל עם הקמתו 37 יהודים, 707 ערבים ו-31 סמלים וקצינים בריטים. בשנת 1932 מנה החיל 49 יהודים, עם פרוץ המרד הערבי הגדול - 19 יהודים, ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה נותר בו קומץ יהודים, רובם בתפקידים מקצועיים, כמו קצין מנהלה ראשי קפטן הנרי לודמר, וטרינר ראשי, ד"ר חיים אפלבאום, רס"ר אפסנאות, כמה מכונאים וקצין קרבי אחד.
גיוס היהודים לחיל
משנעשה חיל הספר יחידה צבאית מודרנית, היה צורך בכוח אדם אשר יוכל למלא את תפקידי המנהלה המקצועיים. אותו קצין מנהלה ראשי, קפטן הנרי לודמר, פנה למוסדות הלאומיים והציע להם להפנות צעירים יהודים מתאימים בעלי מקצוע לשירות בחיל. בין היהודים שהתגייסו לחיל נמנו מכונאים, חשמלאים, אלחוטנים, נהגים ופקידים. הנהגת היישוב ראתה באפשרות להפנות צעירים יהודים לשירות בחיל הספר הזדמנות לדריסת רגל יהודית בעבר הירדן ובמקומות שונים ברחבי המזרח התיכון, ואף הפיקוד הבריטי של החיל ראה צורך בהכנסת גורם מקצועי חיובי ונאמן לחיל. סיבה נוספת שבגללה הסכים הפיקוד הבריטי לגיוס מסיבי יותר של יהודים לחיל, הייתה ההשפעה של סירוב קבוצת חיילים להשתתף במרד רשית עלי אל כילני בעיראק. בנסיבות אלה, כאשר היה ברור להם כי יצטרכו לגייס כוח אדם איכותי וממושמע לחייל, הבריטים שמחו על כל מצטרף חדש, מאחר שהיהודים נחשבו לכוח אדם איכותי. בשנת 1942 הגיע מספר היהודים בחיל לשיא של כ-150 חיילים.