cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ולס דה גוורה
הוא כתב כ-400 מחזות לפי שיטתו של לופה דה וגה, ונושאי רובם לקוחים היו מתולדותיה של ארצו. הידוע שבהם הוא "למלוך לאחר המוות" על תולדותיה האגדיות והרומנטיות של אינש דה קסטרו ואהבתה האומללה לנסיך דון פדרו מפורטוגל. המפורסמת בעבודותיו היא "השד הצולע" (El Diablo cojuelo) משנת 1641. זהו רומן פיקרסקי מחוכם שנכתב בנימה סטירית בסגנון שנון ומזהיר ובדמיון רב. בהתבססו על רומן זה חיבר הסופר הצרפתי אלן-רנה לסאז' את "השטן הצולע" (Diable boiteux), יצירה עצמאית שבה מעוצבות בתוך ההווי החברתי של מדריד דמויותיה הטיפוסיות של הבורגנות הצרפתית במאה ה-18.
הר דיינה
הר דֵיינָה (באנגלית: Mount Dana) הוא הר בקצה המזרחי של הפארק הלאומי יוסמיטי במדינת קליפורניה. גובהו של ההר 3,981 מטרים והוא ההר השני בגובהו ביוסימטי לאחר הר לייל, והפסגה הגבוהה ביותר ביוסמיטי שניתן לטפס אליה בשביל מוסדר. ההר קרוי על שמו של הגאולוג האמריקני ג'יימס דווייט דיינה שלימד באוניברסיטת ייל.
על המדרון הצפוני של הר דיינה מצוי קרחון קטן ההולך ונמס (קרחון דיינה). מפסגת ההר נשקפים כרי הדשא על שם דיינה (Dana Meadows) שלמרגלות ההר המשובצים באגמים, אגם מונו והרים רבים במרחק.
הטיפוס לפסגה
אל פסגת הר דיינה מובילים שבילים נוחים רבים המתחילים בכביש מעבר טיוגה (Tioga Pass Road) ומטפסים על המדרונות המערביים והדרומיים של ההר. אורך השביל כ-4.7 ק"מ וההפרש בין נקודת ההתחלה לפסגה הוא 947 מטרים (שיפוע של 20.3%). השביל מתוחזק לעיתים רחוקות.
הנתיב מסומן היטב עד לקו העצים. לאחר מעבר הרכס יש סימוני שבילים, כשמסלולו של השביל הראשי מקביל לקו הרכס המזרחי. בנוסף, כמה קטעי שבילים חליפיים מתחילים ומסתיימים במקומות שונים על המדרון הדרום-מערבי, קטעים אלו קשים לטיפוס. קרוב לפסגה פונים קטעי השבילים לתוך דרדרת, שם הוקמו מחסות מקירות אבן נמוכים. שדות שלג משמעותיים שורדים על מדרונות ההרים אפילו בשלהי הקיץ. הזמן הכולל של הטיפוס והחזרה נע בין שלוש לשתים עשרה שעות ותלוי בגורמים רבים, כדוגמת ההתאקלמות לגובה. הסכנות האורבות למטפס כוללות סופות רעמים העלולות להתחולל לפתע בכל עת בשנה ובעטיין הופכים הסלעים לחלקלקים ומסוכנים לטיפוס, ומחלת גבהים שגם מטפסים מנוסים עלולים ללקות בה.
לאחר ההגעה לרמה שמעל לקו העצים נעלמת הצמחייה כמעט לחלוטין למעט חזזית ומעט צמחים פורחים מהמין האנדמי לסיירה נבדה  Polemonium eximium (באנגלית skypilot) ממשפחת השלהביים. הפאונה מוגבלת לחרקים ועכבישים דוגמה החרגול השחור/חום. הנציגים היחידים של מחלקת היונקים מלבד האדם הם מרמיטה זהובת-הבטן (Marmota flaviventris) ופיקה אמריקנית (Ochotona minor) מסדרת הארנבאים.
דידייר מורנו
דידייר אנדרס מורנו אספרייה (בספרדית: Didier Andrés Moreno Asprilla; נולד ב-15 בספטמבר 1991) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדת הקשר האחורי בג'וניור ברנקייה.
קריירה
מורנו נולד בבאחו באודו שבמחוז צ'וקו שבקולומביה, אך עבר בגיל צעיר לבוגוטה. הוא שיחק במועדון הנוער של קבוצת אמריקה קאלי, ובשנת 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת.
ב-2011 עבר לאינדפנדיינטה סנטה פה, אך שיחק מעט, וב-30 ביולי 2013 חתם באתלטיקו וילה. הוא הפך לשחקן הרכב קבוע, וב-30 באוגוסט 2013 כבש את שערו הראשון בקריירה המקצועית שלו, בהפסד קבוצתו 1–2 לפטריוטס בויאקה.
ב-16 באוגוסט 2018 הושאל לעונה אחת לדפורטיבו לה קורוניה מהליגה הספרדית השנייה, שהפכה לקבוצתו הראשונה מחוץ לקולומביה. בסוף העונה הפסידה הקבוצה במשחק המכריע על העלייה ללה ליגה, ונשארה בליגת המשנה.
קריירת נבחרת
ב-12 באוקטובר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת קולומביה בניצחון נבחרתו 4–2 על נבחרת ארצות הברית במשחק ידידות.
גרבובייץ
גרבובייץ (בפולנית: Grabowiec; ביידיש: גראבאוויץ) הוא כפר במחוז זמושץ' שבפרובינציית לובלין בפולין, כ-24 ק"מ צפונית מזרחית לזמושץ', בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
האזכור הראשון של גרבובייץ הוא משנת 1286. בראשית המאה ה-15 קיבל היישוב זכויות עיר, ובתחילת המאה ה-16 נהרס מפלישות הטטרים. בשנת 1869 ניטלו מהיישוב זכויות העיר.
יהודי גרבובייץ
בספטמבר 1939 נכנסו לכפר חיילי הצבא האדום, אך את מקומם תפסו באוקטובר הגרמנים, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב. כ-200 יהודים מהכפר נמלטו מזרחה בתקופה זו.
עם כניסת הגרמנים לכפר, הקימו בו גטו, ומינו בו יודנרט, אשר נצטווה לספק כוח אדם לעבודות כפייה. בסתיו 1941 נסגר הגטו בכפר, והובאו אליו בהמשך כ-650 יהודים נוספים, כאשר מספר יושביו עמד על 2,026.
ב-8 ביוני 1942 הוצעדו יהודי הגטו בידי אנשי ס"ס ושוטרים פולנים כ-10 ק"מ עד תחנת הרכבת במיונצ'ין, ושם נערכה בהם סלקציה, במסגרתה נרצחו עשרות תשושים, וכ-1,200 יהודים שולחו בקרונות משא למחנה ההשמדה סוביבור. כ-800 היהודים הנותרים גורשו לסוביבור באוקטובר 1942.
בית העלמין היהודי של גרבובייץ הוחרב במהלך השואה, ועד שנות האלפיים שימשו חלק מהמצבות שנעקרו ממנו כאבני מדרכה בכפר.
רפאל אלול
רפאל (רפי) אלול (נולד ב-23 באוגוסט 1957) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם העבודה.
ביוגרפיה
רפאל אלול נולד במרוקו ועלה לישראל בשנת 1961, בהיותו בן 4.
משפט פאלטינגס
בתורת המספרים, משפט פאלטינגס קובע שלעקום אלגברי בעל גנוס גדול מ-1 מעל שדה המספרים הרציונליים (או שדה מספרים אחר) יש לכל היותר מספר סופי של נקודות רציונליות. את המשפט שיער לראשונה לואי מורדל ב-1922, והוא נודע כהשערת מורדל, עד שב-1983 הוכיח אותו גרד פאלטינגס.
לדוגמה, המשפט קובע שלמשוואה מהצורה או  יכול להיות רק מספר סופי של פתרונות במספרים שלמים. לצד המקרה של גנוס g>1 שבו מטפל המשפט, לעקום חלק עשוי להיות גם גנוס g=0 (ואז, אם יש עליו נקודות רציונליות, מספרן אינסופי), או g=1 (ואז, אם יש נקודות רציונליות, זהו עקום אליפטי, ולפי משפט מורדל הוא חבורה אבלית נוצרת סופית).
רפאל אלול
ביוגרפיה
בשנת 1985 נבחר לראש המועצה המקומית מזכרת בתיה, במקומו של רפאל סוויסה ושימש בתפקיד זה עד שנת 1993, כאשר נבחר במקומו קודמו, רפאל סוויסה. במקביל, נבחר לכנסת השלוש עשרה בשנת 1992. אלול כיהן כחבר הכנסת במשך שתי קדנציות, בשנייה שימש יושב ראש הוועדה לפניות הציבור.
משפט פאלטינגס
מסקנות מן המשפט
כדי להוכיח את המשפט, הוכיח פאלטינגס את "השערת שפרביץ'", שלפיה יש רק מספר סופי של מחלקות איזומורפיזם של יריעות אבליות ממימד קבוע ובעלות מעלת פולריזציה קבועה מעל שדה מספרים נתון, עם רדוקציה טובה מחוץ לקבוצה נתונה של הערכות על השדה. העובדה שהשערת מורדל נובעת מתוצאה זו, הוכחה על ידי Parshin ב-1971.
רפאל אלול
ביוגרפיה
לאחר שלא נבחר לכנסת החמש עשרה, החל לעסוק בפעילות חברתית. מאז הוא משמש יושב ראש עמותת "רוח טובה", מיסודה של שרי אריסון. לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה הלך בעקבות פטרונו הפוליטי שמעון פרס והצטרף לקדימה. הוא הוצב במקום ה-47 ברשימה ולא נבחר לכנסת. לאחר שפרס נבחר לתפקיד נשיא המדינה, מונה אלול לתפקיד יועץ הנשיא לענייני חברה ורווחה. בבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצב במקום ה-106 הסמלי ברשימת קדימה לכנסת.
אלול נשוי ואב לשני ילדים. הוא בעל תואר ראשון במדע המדינה ובסוציולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במינהל ציבורי ומינהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
משפט פאלטינגס
מסקנות מן המשפט
גרסה של השערת מורדל לשדות פונקציות מעל שדה סופי הוכחה על ידי יורי מאנין (1963) (ב-1990 מצא Robert F.Colman פער בהוכחה זו) ו-(Hans Grauert (1965.
צ'ארלס פרסי סנואו
צ'ארלס פרסי סנואו, הברון סנואו (באנגלית: Charles Percy Snow; 15 באוקטובר 1905 – 1 ביולי 1980), היה פיזיקאי וסופר אנגלי, שמילא בנוסף כמה תפקידים מרכזיים בשירות הציבורי בבריטניה. הוא ידוע במיוחד בזכות סדרת אחד עשר הרומנים שלו שנכתבו בין השנים 1940–1970, ושנודעו ביחד בשם "זרים ואחים" (Strangers and Brothers), ובזכות הרצאה שנשא בשנת 1959 תחת הכותרת "שתי התרבויות", שבו הביע צער על הפער בין מדענים ובין אנשי רוח.
סנואו נולד במחוז לסטר באנגליה. הוא למד באוניברסיטת לסטר ואחרי כן באוניברסיטת קיימברידג', והיה לחבר סגל ב-Christ College באוניברסיטה זו בשנת 1930. בשנים 1940–1966 הוא שימש במספר תפקידים בכירים בשירות הציבורי הבריטי. ב-1957 ניתן לו תואר אבירות, ובשנות 1964 ניתן לו תואר ברון. בשנת 1950 נשא סנואו לאשה את הסופרת פמלה הנספורד ג'ונסון. נולד להם בן אחד בשנת 1952.
סנואו חתם על יצירותיו בראשי תיבות של שמותיו הפרטיים, סי. פי. סנואו.
עבודתו הספרותית
הרומן הראשון של סנואו, שיצא בשנת 1932, הוא רומן בלשי בשם "מוות בהפלגה" (Death under Sail). עם זאת הוא ידוע בעיקר בזכות סדרת הרומנים שלו, "זרים ואחים", שמתארת אינטלקטואלים באקדמיה ובשירות המדינה בתקופה המודרנית. הידוע מבין הרומנים בסדרה הוא "האדונים" (The Masters), שעוסק בפוליטיקה הפנימית של קולג' באוניברסיטת קיימברידג', בעת שהקולג' בוחר נשיא חדש. הוא מתאר כיצד שיקולים לא אקדמיים משפיעים על החלטותיהם של חברי הסגל, שאמורים להיות אובייקטיביים. ספרים חשובים נוספים בסדרה הם "האנשים החדשים" (The New Men) ו"מסדרונות הכח" (Corridors of Power).
שתי התרבויות
ב-7 במאי 1959 נשא סנואו הרצאה פומבית רבת השפעה באוניברסיטת קיימברידג'. כותרת ההרצאה הייתה "שתי התרבויות". ההרצאה פורסמה לאחר מכן בספר, תחת הכותרת "שתי התרבויות והמהפכה המדעית". סנואו טען שבחוגים המלומדים בחברה המודרנית נוצרו שתי תרבויות נפרדות - זאת של המדענים, וזאת של אנשי הרוח. שתי התרבויות מתרחקות אחת מהשנייה במידה שהן אינן מסוגלות לתקשר זו עם זו. לדוגמה, מרבית המדענים לא קראו רומנים של צ'ארלס דיקנס ובאופן דומה, מרבית אנשי הרוח אינם יודעים להסביר מהו החוק השני של התרמודינמיקה. לדעת סנואו, היווצרות שתי התרבויות מהווה מכשול משמעותי בפני פתרון בעיות העולם.
הרצאתו של סנואו עוררה ויכוח ער, וטענתו עדיין מצוטטת בהקשרים שונים.
מיכאל גורפינקל
מיכאִיל ארקדייביץ' גוּרְפִינְקֶל (ברוסית: Михаил Аркадьевич Гурфинкель; נולד ב-29 בפברואר 1960) הוא קלרניתן ישראלי.
קריירה
גורפינקל נולד בדנייפרופטרובסק שבאוקראינה הסובייטית. ב-1984 סיים את לימודי הקלרינט באקדמיה הרוסית למוזיקה "גנסין" במוסקבה. מ-1985 עד 1990 ניגן בתזמורת בניצוחו של גנאדי רוז'דסטוונסקי.
ב-1990 עלה לישראל והתקבל כקלרינטן ראשון של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון. גורפינקל מנגן גם בהרכבים קאמריים בישראל ובעולם, בין השאר ניגן עם רביעיית בורודין.
גורפינקל מלמד קלרינט באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובקונסרבטוריון "אקדמא" באשדוד.
חיים אישיים
אביו, ארקדי גורפינקל, גם הוא קלרינטן ידוע, מורה ומעבד.
שני בניו של מיכאל, התאומים דניאל ואלכסנדר, נולדו בישראל בשנת 1992 ומנגנים בקלרינט מאז שנת 2000. בשנת 2004 זכו בפרס "מאסטרו" לכישרונות צעירים ובפרס בתחרות הראשונה לנגני כלי נשיפה מעץ בישראל. בניו מרבים להופיע בארץ ובעולם, הן באולמות קונצרטים והן בשידורי רדיו וטלוויזיה. זובין מהטה הזמין אותם להופיע כסולנים בקונצרט למוזיקאים צעירים עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
כחול הזקן
כחול הזקן הוא שמה של אגדה מתוך "סיפורי אמא אווזה" מאת שארל פרו, שהופיעה מאוחר יותר גם במעשיות האחים גרים. האגדה היא אבטיפוס של סוג מוטיב עלילתי 312 לפי שיטת סיווג ארנה-תומפסון.
עיבודים ואזכורים בתרבות
הסיפור שימש כר פורה ליצירות רבות: סיפורים, נובלות, מחזות, אופרה, קולנוע וציור, בהדגשים ופרשנויות שונות - החל מהסכנה שבהפרת הציווי של הבעל והאסון שמביאה איתה הסקרנות הנשית, וכלה במסרים פמיניסטיים והומור.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1796
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1796 היו הבחירות השלישיות במספר. הן נערכו החל מיום שישי, 4 בנובמבר, עד ליום רביעי, 7 בדצמבר 1796. אלו היו הבחירות התחרותיות הראשונות בהיסטוריה האמריקנית והיחידות בהן נבחרו נשיא וסגן נשיא ממפלגות שונות.
שלא כמו בבחירות הקודמות בהן היה פיצול, ערכו הדמוקרטים-רפובליקנים קמפיין נרחב לג'פרסון, ואילו הפדרליסטים לאדמס. העימות היה חריף, כשהפדרליסטים מקשרים את הדמוקרטים-רפובליקנים למהפכה הצרפתית האלימה והדמוקרטים-רפובליקנים מאשימים את הפדרליסטים בהעדפת מונרכיה ואריסטוקרטיה. הרפובליקנים ניסו לקשר בין אדמס למדיניותו של אלכסנדר המילטון במהלך ממשל וושינגטון, שטענו שתמך יותר מדי בבריטניה ובממשלה מרכזית חזקה. למרות זאת, המילטון עצמו התנגד לאדמס וניסה למנוע את בחירתו. במדיניות החוץ, הדמוקרטים-רפובליקנים גינו את הסכם ג'יי של הפדרליסטים שנראה להם יותר מדי עוזר לבריטניה. הפדרליסטים תקפו את מוסריותו של ג'פרסון, טענו שהיה אתאיסט ושברח ממלחמת העצמאות. תומכי אדמס גם טענו שג'פרסון היה תומך מדי כלפי צרפת, טענה שחוזקה כשהשגריר הצרפתי הביך את הדמוקרטים-רפובליקנים בכך שתמך בהם ציבורית וגינה את הפדרליסטים ממש לפני הבחירות.
על אף שאדמס ניצח, ג'פרסון קיבל יותר אלקטורים מאשר פינקני ונבחר להיות סגן הנשיא. לא ג'פרסון ולא אדמס ניהלו מסע בחירות.
הבחירות התחילו תקופה חדשה בתולדות הפוליטיקה האמריקנית, תקופה בה ניו אינגלנד תמכה בפדרליסטים ואילו הדרום בדמוקרטים, כשמדינות הביניים שומרות על איזון.
מועמדים
לפני התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית ב-1804, כל אלקטור הצביע לשני אנשים, אבל לא הפריד בין בחירת הנשיא לסגנו. מי שקיבל הכי הרבה קולות נבחר לנשיאות, והמקום השני מונה לסגנו. לכן שתי המפלגות הריצו כמה מועמדים לנשיאות, כדי למנוע מיריביהם להגיע למקום השני. המועמדים הללו אמנם היו מועמדים לסגנות הנשיאות, אבל לפי החוק כולם רצו לנשיאות. לכן אדמס וג'פרסון התחרו מול מועמדים ממפלגתם. התוכנית הייתה שאחד מהאלקטורים יצביע לאדמס או לג'פרסון, ולמועמד שאינו המועמד השני, וכך יבטיח שהמועמד הראשי יזכה לקול אחד יותר מאשר שותפו.
המועמדים הפדרליסטים
המועמד של המפלגה הפדרליסטית היה ג'ון אדמס ממסצ'וסטס, סגן הנשיא היוצא ומנהיג המפלגה. שותפו במירוץ היה תומאס פינקני, שבאופן טכני התמודד מולו לנשיאות. המצב הזה הפך למציאותי כשאלכסנדר המילטון, שהתנגד לאדמס, פעל למען היבחרו של פינקני ושכנע אלקטורים של ג'פרסון מדרום קרולינה לתמוך דווקא בפינקני. הוא לא הצליח, אולם המקרה גרם למתיחות בין אדמס והמילטון במהלך כהונתו של הראשון.
תוצאות
טנסי הצטרפה לארצות הברית אחרי הבחירות הקודמות, וכך היו 138 אלקטורים.
לפי השיטה שהייתה נהוגה אז, לאלקטורים היו שתי הצבעות, אבל כל אחת מהן הייתה לנשיא. מי שהגיע למקום השני במירוץ לנשיאות היה סגן הנשיא (התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית, שינה את שיטת הבחירה). כל מפלגה ניסתה לשנות את התוצאות בכך שמספר אלקטורים יצביעו למועמד לנשיאות וגם למישהו שאינו המועמד לסגנות הנשיאות, מה שיגרום למועמד לסגנות הנשיאות להיות במרחק כמה קולות מהמועמד הנשיאותי (ובכך למנוע סיבוב בחירה בבית הנבחרים של ארצות הברית), אך המזימות הללו סוכלו בגלל כמה גורמים:
התוצאה הייתה שיותר מדי אלקטורים של אדמס לא נתנו את ההצבעה השנייה לפינקני, כך שאדמס נבחר לנשיאות בזמן שיריבו, ג'פרסון נבחר לסגן הנשיא.
האלקטורים הצביעו כמפורט בטבלה:
לאחר הבחירות
ארבע השנים הבאות היו הפעם היחידה בהיסטורית ארצות הברית שהנשיא וסגן הנשיא היו ממפלגות שונות (ג'ון קווינסי אדמס וג'ון קלהון היו יריבים פוליטיים אולם שניהם היו מהמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית; אנדרו ג'ונסון, שהיה סגנו השני של אברהם לינקולן, היה דמוקרט אולם לינקולן בחר בו בכוונה כדי ליצור אחדות לאומית). ג'פרסון השתמש בעמדתו כסגן הנשיא כדי לתקוף את המדיניות של אדמס, דבר שסייע לו להבחר לנשיאות ארבע שנים לאחר מכן.
הבחירות סימנו את הצורך הראשון בתיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית. ב-6 בינואר 1797, הועלתה בקשה להצעת חוק שתפריד בין בחירת הנשיא לבין בחירת סגנו, אך ההצעה לא הושלמה.
אלתקה
אֶלְתְּקֵה היא עיר מקראית הנזכרת בין ערי הלויים מנחלת שבט דן.
במקורות
אלתקה מוזכרת בתנ"ך פעמיים. היא מוזכרת בתיאור נחלת שבט דן:
.
בנוסף, אֶלְתְּקֵה נזכרת (כ"אֶלְתְּקֵא") ברשימת ערי הלויים בנחלת דָן שנמסרו ללויים בני קְהָת:
אֶלְתְּקֵה נזכרת במנסרת סַנְחֵרִיב המתארת בין השאר את מסע סנחריב בארץ ישראל (701 לפנה"ס). על פי הכתוב במנסרה, מנהיגי עקרון הפלשתית מרדו באַשּׁוּר, והסגירו את פָּדִי מלכם שהיה נאמן לאַשּׁוּר לידי חִזְקִיָּהוּ מלך יְהוּדָה. מלך מצרים בא להלחם עם סַנְחֵרִיב עם צבאות מצרים וצבאות שגייס מכּוּשׁ, ובקרב שנערך באזור אֶלְתְּקֵה הובסו המצרים. סַנְחֵרִיב המשיך וכבש את אֶלְתְקַה ואת תמנה, וגם נקם במורדים מעקרון, ושיחרר את פָּדִי מידי חִזְקִיָּהוּ.
יש המשערים שאירוע זה זהה למתואר בספר מלכים: .
תִּרְהָקָה מֶלֶך כּוּשׁ בתיאור זה מזוהה עם פרעה תַּהָרְקָה מהשושלת הנובית מכּוּשׁ.
היו שטענו שאלתקה היא "בית מקושש" המוזכרת בתוספתא וכן היו שזיהו את אלתקה עם כפר לקוטיא המוזכרת באיכה רבה.
זיהוי האתר
זיהוי האתר של אֶלְתְּקֵה אינו וודאי. ממיקום האיזכור של אלתקה בתוך רשימת הערים של שבט דן מסיקים שאלתקה היתה בדרום נחלת השבט.
היו שזיהו את אלתקה בבית לַקְיַא, אך בנימין מזר טען שזיהוי זה אינו אפשרי. יצחק גולדהאר זיהה את אלתקה בחרבת קותלן, 3 קילומטר צפונית מערבית לח'ולדה. ויליאם פוקסוול אולברייט זיהה את אלתקה בתֵּל מִקְנֶה, בעקבות הזיהויים של תמנה בחרבת תבנה ושל עקרון בתל בטש. אולם לאחר שחברי קיבוץ רבדים זיהו את ההיקף הגדול של השרידים בתל-מקנה, הם הציעו לזהות במקום את עקרון וזיהוי זה התקבל על דעת רבים. עם זאת, היו שטענו עדיין שיש לזהות את אלתקה בתל מקנה ואת עקרון למקם בתל צפית. לאחר מציאת כתובת עקרון בשנת 1998, נקבע שעקרון נמצא בתל מקנה, והזיהוי של אלתקה בתל מקנה נדחה. בתחילת שנות ה-60 הציע משה ישראל לזהות את אלתקה בתל חרסים. אולם ההצעה לא זכתה לתשומת לב בין החוקרים ובשנת 1976 הציע בנימין מזר לזהות את אלתקה בתל שלף וזיהוי זה התקבל בקרב רבים, אשר מתאים מבחינת מקומו, ושנמצאו בו ממצאים מתאימים לתקופת המקרא.
תלמוד שטיינזלץ
תלמוד שטיינזלץ (או: תלמוד אבן ישראל) הוא מהדורה של התלמוד הבבלי בעריכת הרב עדין אבן ישראל (שטיינזלץ). התלמוד במהדורה זו מנוקד, מפוסק, מחולק לפסקאות, ובנוסף לפירושים המקובלים (רש"י ותוספות) נכללים בו תרגום של התלמוד מארמית לעברית בתוספת מבואות, הסברים קלים, סיכומים, ביוגרפיות של חכמי התלמוד, תרשימים, תמונות ועוד. כל אלה מקלים על הלומד בן זמננו בגישתו לתלמוד. למהדורת התלמוד הבבלי נוספה מהדורה של מסכת פאה ומסכת שקלים מהתלמוד הירושלמי.
מבנה המהדורה
הדפים בתלמוד שטיינזלץ מתבססים על החלוקה המקובלת של התלמוד, אך המקום הנדרש לניקוד ולפירוש הנוסף הביאו לפיצולו של כל עמוד לשני עמודים. בנוסף לכך, פירוש התוספות מודפס בגופן רגיל, ולא בכתב רש"י. התלמוד מודפס בשני גדלים, שתוכנם זהה, והם נבדלים רק בגודל הגופנים. כריכת הספר ושערי המסכתות עוצבו על ידי האמן בצלאל שץ. בנוסף יצאה לאור מהדורת שטיינזלץ-וילנא, שבה מופיע עמוד של ש"ס וילנא (בצורתו המקובלת, ללא ניקוד וללא פיסוק) ולצדו עמוד עם הפירוש של הרב אבן ישראל (שטיינזלץ).
הוצאה לאור והשפעה
התלמוד יוצא לאור בהוצאת "המכון הישראלי לפרסומים תלמודיים" שאותו הקים הרב אבן ישראל (שטיינזלץ) בשנת 1965. בשנת 1967 יצא לאור הכרך הראשון, מסכת ברכות, שהתקבל בהתלהבות אך גם בביקורת. ההוצאה לאור נעשתה בהדרגה, כרך אחר כרך, והסתיימה בשנת ה'תשע"א 2010. במסגרת ההוצאה לאור, יצאו 44 כרכים, הכוללים את כל מסכתות התלמוד הבבלי; וכן מסכת פאה מהתלמוד הירושלמי. בשנת ה'תשע"ד 2013, יצא לאור פירוש על מסכת שקלים מהתלמוד הירושלמי. בשנת 2004 יצאה לאור גרסה ממוחשבת של תלמוד שטיינזלץ על גבי סדרה של תקליטורים (בפורמט PDF).
מסכת ברכות של תלמוד שטיינזלץ נכללה בתחילת 2008, כנציגה של התלמוד הבבלי, בסדרת "עם הספר" של הוצאת ידיעות אחרונות.
בשנת 2010 עברה הוצאתו לאור של תלמוד שטיינזלץ בגרסאותיו השונות להוצאת קורן. במהלך השנים תורגמו המהדורות המפורשות לשפות רבות, מהלך שהואץ עם החלפת ההוצאה לאור. בין השפות שאליהן תורגם תלמוד שטיינזלץ: אנגלית, צרפתית, יפנית, קוריאנית ועוד.
הביאור קידם את לימוד התורה לנשים.
התייחסות הרבנים למהדורת שטיינזלץ
על פי עדותו של הרב אבן-ישראל, את הרעיון וההדרכה לצורת הדפסת תלמוד שטיינזלץ קיבל מהרבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד.
למהדורת שטיינזלץ הסכמות מגדולי הרבנים, ובהם הרב משה פיינשטיין הרב עובדיה יוסף, האדמו"ר מצאנז, האדמו"ר מגור, הרב שלמה יוסף זוין, הרב מרדכי אליהו, הרב ישראל מאיר לאו, האדמו"ר מערלוי, הרב מאיר מאזוז, הרב זלמן מלמד ועוד. הרב פיינשטיין כתב בהסכמתו:
מאידך, שורה ארוכה של רבנים, בראשם הרב אלעזר מנחם מן שך, הרב שמואל הלוי וואזנר, הרב יוסף שלום אלישיב, הרב חיים קניבסקי, הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן, הרב ניסים קרליץ, הרב שמעון בעדני, הרב חיים פינחס שיינברג, הרב חיים קרייזווירטה אב"ד אנטוורפן בבלגיה, הרב אליעזר יהודה ולדנברג יצאו בחריפות כנגד מהדורת שטיינזלץ, מטעמים שונים. הרב שך התנגד באופן כללי למהדורות הכוללות ביאורים חדשים לתלמוד, כמו כן התנגד לתרגום התלמוד לעברית מודרנית, ואף יצא נגד ניסיונות אחרים לביאורים כאלה. לדבריו, על ידי הלימוד של התלמוד המבואר שטיינזלץ "סר כל זיק של קדושה ואמונה", והדבר יביא לשכחת התלמוד. כמו כן, התעוררה התנגדות בעקבות התבטאויות של הרב אבן ישראל-שטיינזלץ בספרים אחרים שלו, כגון כינויה של רחל אמנו כ"צעצוע רומנטי" של יעקב אבינו בספרו "נשים במקרא" - התבטאויות שנתפסו על ידי המתנגדים כפוגעות בכבוד אמהות האומה.
יש שטוענים שהמוטיבציה להתנגדות לביאור הייתה עסקית - ונועדה לחבל בהצלחה של הביאור לאנגלית שעבד עליו באותו זמן והיה עתיד לצאת במקביל לשוטנשטיין.
בציבור החרדי הליטאי לא מקובל להשתמש במהדורה.
בתגובה אמר הרב אבן-ישראל כי ההתנגדות לספריו היא "חלק מהמאבק נגד חב"ד".
היינריך הרץ
היינריך רודולף הרץ (בגרמנית: Heinrich Rudolf Hertz; 22 בפברואר 1857 – 1 בינואר 1894) היה פיזיקאי גרמני ממוצא יהודי (נולד וגדל כנוצרי). היה הראשון שהדגים והראה את קיומה של הקרינה האלקטרומגנטית, על ידי בניית מכשיר המשדר גלי רדיו ומתקן לקליטת הגלים, בשנת 1888.
קורות חיים
הרץ נולד בהמבורג. אביו היה עורך דין. את לימודיו עשה באוניברסיטת ברלין. בשנים 1885–1889 היה מורה לפיזיקה בבית הספר הטכני שבקארלסרוהה, ולאחר מכן היה מרצה באוניברסיטת בון. היה תלמיד של הרמן פון הלמהולץ, ולאחר שסיים את הדוקטורט בגיל 23 בהצטיינות היה אסיסטנט שלו במשך שלוש שנים. ב-1885 הרץ קבל משרה של פרופסור באוניברסיטת קארלסרוהה.
הרץ הבהיר והרחיב את תאוריית האלקטרומגנטיות של האור שפרסם הפיזיקאי הסקוטי ג'יימס קלרק מקסוול בשנת 1873. הרץ הוכיח שחשמל יכול להיות מועבר בגלים אלקטרומגנטיים שנעים במהירות האור ובעלי תכונות רבות של האור. ניסוייו אלו בגלים אלקטרומגנטיים הובילו לפיתוח הטלגרף האלחוטי והרדיו. יחידת התדירות שנמדדת במחזורים לשנייה, קרויה על שמו, הרץ. כמו כן זכה במדליית רמפורד בשנת 1890.
הרץ נפטר בגיל 37 כתוצאה מהרעלת דם. בן אחיו, גוסטב הרץ (1887–1975), זכה בשנת 1925 בפרס נובל לפיזיקה.
רחוב באזור התעשייה חוף שמן בחיפה נושא את שמו.
שיבוט
שיבוט הוא מונח בביולוגיה המתייחס לתהליכים שבסופם מתקבלים העתקים של רצפי DNA, תאים, רקמות או אורגניזמים הזהים באופן מלא או כמעט מלא, מבחינה גנטית, למקור שעל פיו הם נוצרו. המונח נגזר מהמילה שבט, משום שבעזרתו ניתן ליצור שבט של אורגניזמים או תאים בעלי מאפיינים גנטים זהים.
שיבוט מתרחש באופן טבעי בתהליכי רבייה א-מינית, אך בשפת היום יום הכוונה במונח שיבוט היא בדרך כלל לשיבוט מלאכותי. עד כה שובטו בהצלחה מספר בעלי חיים, כאשר הידועה שבהם היא הכבשה דולי שהייתה הראשונה בשנת 1996. בשנת 1997 צוות בראשות ריוזו ינגימאצ'י הצליח לבצע שיבוט עכבר. תהליך השיבוט שנוי במחלוקת והוא נאסר לביצוע בעוברי אדם במדינות רבות.
שיבוט בטבע
שיבוט מתרחש בטבע באופן תדיר במרבית האורגניזמים החד-תאיים, למשל בבקטריות, בארכאות, בסוגים רבים של אצות ושל פטריות שמשבטים את עצמם בדרך כלל בחלוקת תא בינארית, ולעיתים, כמו בשמרים, בהנצה של תא בת מתוך תא אם.
שיבוט מתרחש באופן שכיח גם במינים רבים של צמחים, בתהליך של רבייה וגטטיבית. בתהליכים אלו בדרך כלל מתנתק ענף או שורש מצמח האם ויוצר שיבוט שלו בנפרד. תהליך דומה של הנצה או רגנרציה של איברים בודדים עד ליצירת בעל חיים שלם מתרחש גם במינים מסוימים של חסרי חוליות.
שיבוט מתרחש גם בתהליך של רביית בתולים, המכונה "פרתנוגנסיס", ובו יוצרת הנקבה עובר או זרע ללא הפריה של זכר. תהליך זה מתרחש במינים מסוימים של צמחים, רכיכות, חרקים (כגון דבורים, נמלים, כינים ועוד), דו-חיים (דוגמת הסלמנדרה), דגים ואפילו ידוע על העקרב טיטוס סרולטוס, הכולל נקבות בלבד ומתרבה אך ורק בתהליך של רביית בתולין.
כמו כן, התפצלות של עובר במהלך השלבים הראשוניים של התפתחותו עשויה להוביל להיווצרות של תאומים זהים בעלי מטען גנטי זהה לחלוטין.
שיבוט בהעברת גרעין תא סומטי
שיבוט בהעברת גרעין תא סומטי (Somatic Cell Nuclear Transfer) הוא שיבוט בו מקור החומר הגנטי הוא תא סומטי (תא שאינו תא רבייה), כגון תא מרקמת עור. בשיטה זו נשאב גרעין התא מתוך תא ביצית ובמקומו מוחדר לביצית גרעין של תא סומטי מהפרט העובר שיבוט. בשלב הבא הביצית מקבלת גירוי כימי או חשמלי הגורם לה להתחלק ולהתפתח לעובר כאילו הייתה זיגוטה רגילה. החומר הגנטי בתא המשובט איננו זהה לחלוטין לזה של תא המקור הסומטי, משום שהוא מכיל גם גנום מיטוכונדרי אשר מקורו בציטופלזמה של הביצית שלתוכה הוחדר הגרעין הזר.
עד כה שובטו בהצלחה בשיטה זו מספר בעלי חיים ביניהם יונקים כגון כבשים, עזים, פרות, חתולים, חמורים, סוסים וכלבים (המפורסמים שבהם הם "הכבשה דולי" ו"הכלב סנופי"), אך ברובם נתגלו פגמים כאלה או אחרים, ועל כל שיבוט מוצלח היו ניסיונות רבים שלא צלחו. עד כה אין הכרה במקרה בו הצליחו לשבט עובר אנושי בשיטה זו.
שיטה זו סובלת ממספר מגבלות:
לשיבוט מסוג זה, אם יצליח באדם, ישנם שימושים אפשריים רבים. בעיקר קיימת תקווה כי יצירת תאי גזע עובריים בשיטה זו תאפשר יצירת רקמות להשתלה שתואמות למערכות החיסון של חולים הנזקקים להשתלות ולכן לא יהיו נתונות לדחייה על ידי מערכת החיסון. כמו כן תאפשר שיטה זו לאנשים עקרים להביא צאצאים הנושאים את המטען הגנטי שלהם.
בניגוד למקובל לחשוב, בעל החיים הראשון ששובט בשיטה זו לא היה הכבשה דולי, אלא דווקא ראשני צפרדע ששובטו בהצלחה כבר בשנת 1952 על ידי החוקר האמריקני, תומאס קינג. הכבשה דולי, ששובטה בשנת 1996 על ידי החוקרים הסקוטים איאן ווילמוט וקית' קמפבל, הייתה היונק הראשון ששובט בהצלחה.
שיבוט על ידי פיצול עובר
שיטת שיבוט פשוטה המוגבלת לשיבוט של עוברים בשלבי התפתחות ראשוניים לפני התמיינות התאים היא פיצול של צבר תאי העובר בשעות הקיום הראשונות שלו. בשלב זה מספר התאים בו מועט והוא מורכב מכ-8 עד 16 תאים שאינם ממוינים לרקמות ולכן ניתן להפרידם זה מזה ליצירת מספר זיגוטות אשר יתפתחו עצמאית. שיטה זו יוצרת עוברים תאומים בעלי מטען גנטי זהה לחלוטין. כך ניתן לקבל מעובר יחיד מספר בלתי מוגבל של עוברים זהים גנטית. שיטה זו משמשת ליצירת עוברים לצורך מחקר בתאי גזע ובטיפולי פוריות.
שיבוט מולקולרי
שיבוט מולקולרי הוא מונח המתייחס ליצירת שבט של תאים בעלי מקטע של רצף גנטי שהוחדר לתוכם באופן מלאכותי, בשיטות של הנדסה גנטית. בשיבוט מולקולרי מוחדר רצף של DNA אל תוך פלסמיד (מקטע מעגלי של DNA המסוגל לעבור בין תאים) המשמש כוקטור להעברת חומר גנטי ומאפשר סלקציה לטובת תאים המכילים אותו. סלקציה זו נעשית בדרך כלל באמצעות גן המקנה עמידות לאנטיביוטיקה, אשר מוחדר יחד עם המקטע הגנטי הרצוי ומעניק עמידות לאנטיביוטיקה באותם תאים להם הוחדר המקטע בהצלחה. וקטור זה מוחדר לתא בשיטות כימיות או חשמליות ומשתלב בגנום של התא במקצת מן התאים. לאחר סלקציה לטובת התאים המכילים את הווקטור, מתקבל שבט של תאים שעברו תהליך של שיבוט מולקולרי.
גידול עובר מחוץ לרחם
בשנת 2021 מדענים במכון ויצמן הצליחו, לראשונה, לגדל עובר של יונק מחוץ לרחם עד להתפתחות כל איבריו.
שיבוט מינים נכחדים
האפשרות להחזיר לחיים מינים שנכחדו או הצלת מינים בסכנת הכחדה בעזרת שיבוט, משמשת מוטיבציה למחקר מדעי רב. נעשו ניסיונות לשימוש באם פונדקאית ממין שונה מזה של היילוד כדי לאפשר לידה של מין נכחד. בשנת 2000 פרה שימשה אם פונדקאית לעובר משובט של זן תאו הנמצא בסכנת הכחדה (Gaur) ובשנת 2009 עז שימשה כאם פונדקאית לעובר משובט של יעל הפירנאים שנכחד. נעשו גם ניסיונות לשבט ממותה בעזרת חומר גנטי משרידי ממותה קפואה אשר כשלו בשל האיכות הנמוכה של ה-DNA העתיק. ניסיונות דומים לשחזר את הגנום של זאב טסמני, אשר נכחד בשנת 1936, כשלו אף הם בשל הקושי בשחזור הגנום המלא.
מתוך שאיפה לשמור על האפשרות להצלת מינים נכחדים, גן החיות בסן דייגו מחזיק בדוגמאות קפואות של DNA ממינים בסכנת הכחדה ואף של מינים שהוכחדו, אולם מדענים ופעילי איכות סביבה רבים מתנגדים לגישה זו בטענה כי היא עלולה לגרום לזילות במעמדם של מינים נכחדים ולהכשיר את הקרקע להרס בתי גידול ושמורות טבע.
לאחר הצלחה בריצוף ה-DNA של ציפור הדודו, אחד הרעיונות שהציעה צוות המחקר מאוניברסיטת קליפורניה שאחראי לריצוף, הוא שימוש בשיבוט לצורך החזרה של ציפור הדודו, זאת תוך שימוש ביונת הניקובר, לה יש את ה-DNA הדומה ביותר לדודו.
טענות לשיבוט אנושי
בספטמבר 2012, קבוצת חוקרים מהאוניברסיטה הרפואית והמדעית של אורגון, ביצעו ניסוי של שיבוט עובר שמטרתו למצוא תרופה למחלה גנטית נדירה. החוקרים נטלו מילד בן שמונה תאי עור והחדירו את הגרעין לביצית של תורמת צעירה, לאחר מספר כישלונות הניסוי צלח ובכך שיבטו לראשונה בהיסטוריה עובר. מהעובר לקחו שורות של תאי גזע המכילים את ה-DNA של הילד החולה והשתמשו בהם לניסויים לצורך פיתוח של תרופה למחלה הגנטית הנדירה.
הדיון הציבורי סביב השיבוט
תהליך השיבוט מעורר מחלוקת רבה בעולם והשאלה האתית של תהליך השיבוט נחקרה בוועדות חקיקה ואתיקה רבות. במדינות מערב רבות, כולל ישראל, נאסר שיבוט עוברי אדם.
התנגדות לשיבוט
מתנגדי השיבוט האנושי, בעיקר בקרב דתות שונות הטוענות כי התהליך הוא בגדר לקיחת תפקיד הבורא ופגיעה בסדר הטבעי. בנוסף, הכנסייה הקתולית מתנגדת באופן עקרוני לכל מחקר אשר עושה שימוש בעוברים אנושיים, כיוון שהיא רואה בהם יצור אנושי בעל זכויות מלאות ובמחקר בעוברי אדם היא רואה רצח.
טענה פופולרית נוספת בציבור נגד שיבוט היא כי התהליך עלול להיות מנוצל לרעה למטרות של אאוגניקה, דוגמת תוכנית השבחת הגזע הארי בגרמניה הנאצית או לצורך יצירת צבא-על של משובטים בעלי תכונות פיזיות ומנטליות מובחרות. דוגמה לשימוש אשר כבר נעשה בשיבוט לצורך השבחת גזע הוא שיבוט של סוס מרוצים מובחר על ידי חברה פרטית צרפתית בשנת 2005. עם זאת, גם מרבית התומכים בשיבוט עוברי אנוש מתנגדים לשימוש בטכנולוגיה לצורך שכפול של בני אדם והשבחת גזע.
גם בקהילה המדעית קיים קונצנזוס כי תהליך השיבוט הוא מסובך ומסוכן ועשויות להתעורר בעיות בריאותיות רבות בעוברים (אנושיים ולא אנושיים) משובטים וסיבוכים במהלך ההריון. לכן שימוש בתהליך ליצירת צאצאים מהווה סכנה גם לתינוק המשובט וגם לאם הפונדקאית.
תמיכה בשיבוט
התומכים בפיתוח טכנולוגיות של שיבוט אנושי טוענים כי רק בעזרת טכניקה זו ניתן יהיה לייצר תאי גזע עובריים שיאפשרו ייצור רקמות ואיברים להשתלה, ללא דחייה על ידי המערכת החיסונית, ופיתוח טיפולים לריפוי מחלות ומומים דוגמת מחלת פרקינסון, מחלת אלצהיימר, עיוורון, שיתוק ועוד. תומכי השיבוט גורסים כי הסכנות הרפואיות הכרוכות כיום בשיבוט הן אך ורק אתגר טכנולוגי, אשר יפתר בטווח של שנים ספורות ולכן סכנות אלה אינן עילה עקרונית מוצדקת נגד שיבוט. תומכי השיבוט טוענים גם כי התנגדות לשיבוט היא בגדר טכנופוביה (פחד מן הקדמה) אשר מלווה כל התקדמות טכנולוגית משמעותית. דוגמה לכך היא טכנולוגיית הפריית המבחנה, אשר גם נתקלה בעבר בהתנגדות בציבור וכיום היא הליך רפואי שגרתי.
בין התומכים הידועים במחקר בתאי גזע עובריים ובשיבוט: ננסי רייגן, כריסטופר ריב ודת הראלים.
שיבוט בהלכה
ככלל, נראה שאין הגבלה הלכתית עקרונית על שיבוט, מפני שאין ביהדות (בניגוד לגישות אחרות, נוצריות בעיקר) איסור גורף על התערבות בבריאה ובסדר הטבעי או שינוי ייעודם. מסתבר שגם הרבייה הלא־מינית המשמשת לכך אינה שלילית ככל שמדובר בבעלי חיים. ברם, שיקולים רבים, הלכתיים ומוסריים, עומדים כנגד היתר השיבוט והנושא נידון בהרחבה במאמרים מחקריים, ואף במאמרים הלכתיים שנכתבו על ידי פוסקי הלכה.
מעמד השיבוט בישראל
בישראל נאסר השיבוט על פי חוק איסור התערבות גנטית (שיבוט אדם ושינוי גנטי בתאי רבייה), שנחקק לראשונה בשנת 1999 לתקופה מוגבלת ותוקפו מוארך מדי מספר שנים. חוק זה אוסר שיבוט עוברים אנושיים לצורכי רבייה, אך אינו אוסר על מחקר בשיבוט ובתאים עובריים שאינו מוביל להולדת אדם.
שיבוט בספרות, בסדרות טלוויזיה ובקולנוע
יצירות ספרותיות וקולנועיות רבות דנו בטכנולוגיית השיבוט והן משקפות את המחלוקות והדילמות המוסריות העולות מטכנולוגיה זו.
מאיר ברנדסדורפר
הרב מאיר בְּרַנְדְסְדוֹרְפֶר (בכתיב יידי: בראנדסדארפער, כונה גם ר' מאַיֵיר) (כ"ה באלול ה'תרצ"ד - כ' באייר ה'תשס"ט, 5 בספטמבר 1934 - 14 במאי 2009) היה דיין, פוסק ומוהל, רב קהילת "תולדות אברהם יצחק" וחבר הבד"ץ של העדה החרדית.
ביוגרפיה
נולד באנטוורפן שבבלגיה לרבי שלמה ולפרומט בתו של הרב ישכר שלמה טייכטל, בעל "שו"ת משנה שכיר" ו"אם הבנים שמחה".
עם כיבוש בלגיה על ידי גרמניה הנאצית, באייר ה'ת"ש (מאי 1940), ברחה משפחתו לצרפת. בעת הגעתם לפריז הוברר כי מאיר לקה בשחפת. הוא נשלח למרכז רפואי בשווייץ שהתמחה בטיפול במחלה, שם שהה תשעה חודשים ולאחר מכן חזר למשפחתו בצרפת.
בשנת ה'תש"ה - (1945), עלה לישראל עם הוריו, ששוכנו בתחילה במחנה המעצר בעתלית. משם עברה המשפחה לקיבוץ חפץ חיים. בשנת ה'תש"ו עברה המשפחה לשכונת בתי אונגרין שבירושלים, שם התקרב אביו לרבי אהרן ראטה. הרב ראטה קירב גם את מאיר הצעיר, עם פטירתו של רבי אהרן והתפלגותה של חבורת שומרי אמונים, הצטרף אביו לחסידות תולדות אהרן.
לאחר גיל בר מצווה החל ללמוד בישיבת בית יוסף צבי דושינסקיא. כחברותא שימש לו הרב משה הלברשטאם, עמו נסמך להוראה בשנת ה'תש"ך על ידי הרב פנחס אפשטיין, ראב"ד "העדה החרדית". לאחר מכן למדו השניים בצוותא בישיבת בית אברהם של חסידות סלונים.
נישא לברכה בת הרב שמעון דב קרישבסקי, מזכיר בית היתומים דיסקין ומזכירו של ד"ר משה וולך.
לאחר נישואיו למד בישיבת מיר, בחבורה של הרב משה יהושע לנדא והרב מנדל אטיק, ובהמשך בכולל תרביצ"א של חסידות דושינסקיא, שבו השלים את לימודי הרבנות והדיינות.
רבותיו בפסיקת הלכה, שאף סמכוהו להוראה, היו הרב משה אריה פריינד, הרב שמואל הלוי וואזנר והרב יששכר דב גולדשטיין ראש כולל שומרי החומות. רבו המובהק היה הרב אברהם הערש כהן. התכתב רבות עם הרב שלמה זלמן אוירבך.
במקביל לתפקידו כרב קהילת תולדות אברהם יצחק נהג להגיע לאדמו"ר מאמשינוב אותו החשיב לרבו.
תפקידיו ופעילותו הציבורית
בניסן תשכ"ז (1967) התמנה עם רעו הרב הלברשטאם כרבה של שכונת בתי אונגרין מטעם העדה החרדית. באותה השנה מינה אותו רבו האדמו"ר רבי אברהם יצחק קאהן, כרב בית המדרש של חסידות תולדות אהרן, תפקיד שבו שימש עד שנת תשנ"ז - (1996).
בכ' באלול ה'תשנ"ו, במהלך הלווייתו של גאב"ד העדה החרדית הרב משה אריה פריינד, הוכתר עם הרב משה הלברשטאם כחבר בבד"ץ של העדה. הוא יזם לראשונה שחיטת בקר בחו"ל על ידי העדה, שהקפידה עד אז לשחוט רק בתחומי ארץ ישראל ולא שיווקה בשר קפוא. משחטת "גלאט עוף" הוקמה לפי דרישותיו.
עם פטירת הרב אברהם יצחק קאהן, נמנה הרב ברנדסדורפר עם תומכי בנו הבכור, הרב שמואל יעקב קאהן, והוא אשר הכתירו בפועל כאדמו"ר של חסידות תולדות אברהם יצחק. לאחר הקמת הקהילה מונה הרב ברנדסדורפר כרבה.
שימש גם כמוהל וערך בריתות מילה כמעט מדי יום.
חיבר את ספר השאלות ותשובות "קנה בֹשם" (ראשי התיבות של שמו; מאיר בן שלמה), שבו דיונים הלכתיים בארבעת חלקי השולחן ערוך. הסמיך להוראה עשרות תלמידים המשמשים ברבנות בישראל ובעולם.
הרב ברנדסדורפר שמר על קשרים עם גופים ואישים המזוהים עם הציונות הדתית. הוא נודע בהתמחותו בנושאי רפואה והלכה, במיוחד בתחומי הגינקולוגיה. שימש כאחד מהרבנים המשיבים של מכון פוע"ה, ורופאים המתמחים בתחום זה עמדו עמו בקשר. כמו כן נחשב כאוטוריטה בדיני עירובין ומקוואות. על אף התנגדותו האידאולוגית להתנחלויות, לא נמנע מלהגיע להתנחלויות ביש"ע לצורך הקמת מקווה או עירוב.
הרב ברנדסדורפר נפטר בכ' באייר ה'תשס"ט (2009) והובא למנוחות למחרת בבית הקברות בהר הזיתים. עמו נקברו כ-10,000 עורלות שהוא מל.
תלמידיו
בין תלמידיו: בניו הרב שמואל והרב משה ברנדסדורפר, הרב יעקב מנדל יורוביץ' (רב חסידות תולדות אהרן ודיין בבית הדין של העדה החרדית), הרב דוד שוימר (רב חסידות ויז'ניץ מונסי בבית שמש), הרב יקותיאל פרקש (מחבר ספרים ועוד), הרב מאיר זילברשטיין (רב חסידות גור בירושלים), הרב אשר לעמיל כהן (רב קהילת חב"ד בעיר ביתר) והרב אליהו וינד (רב בחסידות בעלז, מחבר ספר 'סוגה בשושנים').
מידות טובות
נהג לעזור לחסרי בית ולארח אותם בבית, כך גם נודע בירושלים כאיש עם לב רחום שנהג לעודד ולחזק שבורי לב מתוך סבלנות ואהבת הבריות, שהיו מרגישים אצלו בני בית.
משפחתו
בניו:
חתניו:
צידוק הדין
צידוק הדין הוא שמה של תפילה שהאבלים נוהגים לומר בבית הקברות אחרי קבורת הנפטר, ובה הם מקבלים עליהם את הדין, ומצדיקים את אשר נגזר עליהם. הנוסח של צידוק הדין הנאמר על ידי עדות אשכנז, שונה מן הנוסח הנאמר על ידי עדות המזרח.
מקור השם
שמה של התפילה ניתן לה, על יסוד הסיפור התלמודי אודות הריגתו של רבי חנינא בן תרדיון שהיה אחד מעשרת הרוגי מלכות. וכך מספרת הגמרא (עבודה זרה יח.):
רבי חנינא בן תרדיון נשפט על ידי השלטון הרומאי על כך שעסק בתורה, הרומאים דנו אותו למות בשריפה, את אשתו למות בהריגה, ואת הבת שלחו לבית בושת.
בדרכם לביצוע גזר הדין, קראו השלושה פסוקים המביעים קבלה והסכמה עם גזר דינו של הקב"ה. את פעולתם זאת מתארת הגמרא במילים, ומכאן קיבלה התפילה את שמה:.
זמני אמירת צידוק הדין
אין אומרים צידוק הדין בימים בהם לא אומרים תחנון. בימי שישי, או בערבי חג אין אומרים צידוק הדין לאחר שחלף חצות היום. בערב ראש חודש, בערב חנוכה, ובערב תשעה באב, אומרים צידוק הדין, גם לאחר שחלף חצות היום.
על פי מנהגי הספרדים, אומרים צידוק הדין בכל הימים, בלילות, ואפילו בחול המועד וביום טוב שני של גלויות. אך ביום טוב ראשון אין הם נוהגים לאומרו מכיוון שאין מתעסקים ביום טוב ראשון בצורכי המת, אין אומרים גם צידוק הדין.
בין חכמי אשכנז, היו שסברו כי בימים שנפסק שלא לומר צידוק הדין, ניתן לומר אותו על כל אדם תוך כדי הליכה, ואילו חכמי ורמיזה, היו אומרים אותו רק על אדם חשוב. לפי מנהג פפד"מ, תמיד אומרים צידוק הדין, אלא שבערב שבת אחר חצות, ערב יום טוב, חול המועד, ראש חדש, חנוכה, פורים ותשעה באב, אומרים אותו בשעה שנושאים את הארון במקום לאומרו אחרי הקבורה.
על מי אין אומרים
אין אומרים צידוק הדין על נפל.
מצורבו
בעבר היה האי אזור מגורים ומסחר צפוף. כיום מספר המתגוררים באי מועט, ומרביתו של האי מכוסה שטחים חקלאיים - בעיקר כרמים ופרדסים. בתי האי נמוכים (דו קומתיים או חד קומתיים) ומזכירים בצבעוניותם את בתי האי בוראנו הסמוך. שכונה חדשה שנבנתה בשנת 1979 בתכנונו של ג'יאנקארלו דה קארלו דומה אף היא לבתים הצבעוניים של האי בוראנו.
באי ממוקמת כנסיית סנטה קתרינה מהמאה ה-14.
האי מקושר בוואפורטו (אוטובוס מים) לעיר ונציה.
הייפ מאן
הייפ מאן (באנגלית: Hype man) הוא שם כללי לזמר או ראפר, אשר עושה קולות רקע בהופעה חיה של ראפר. תפקידו של ההייפ מאן לעזור לראפר בביצוע השיר ולנסות להעלות את התלהבות הקהל בעזרת קריאות ביניים.
כותב המוזיקה מיקי הס הרחיב את ההגדרה של הייפ מאן: "הייפ מאן הוא דמות שיש לו תפקיד מרכזי, אך הוא מהווה תפקיד תומך בתוך הקבוצה, שבעזרת התפרצויות שלו בשיר הוא מלהיב את הקהל ונותן דגש למילים של האם סי".
בספר "How to Rap" מוסבר אודות התפקיד של ההייפ מאן, רויס דה ''9'5 מסביר את החשיבות של ההייפ מאן להופעה: "הרבה מהוורסים (קטע מלל שמשמש כבית בשיר) שלי לא פוסקים עם הפלואו (הצורה בה מילותיו של האם סי מפוזרות על גבי הביט), לכן אני צריך מישהו שיעזור לי". הראפר לטיף מוסיף: "אתה צריך מישהו שיגיד משהו במהלך הביצוע כדי שיתן לך אפשרות לקחת נשימה... בדרך כלל זה עניין של לתת למישהו להגיד מספר שורות או מספר מילים - זה באמת מה שאתה צריך".
מקור
ההייפ מאן הראשונים היו הראפרים: רוברט קית' ויגינס (מכונה גם כקאובוי) ונתניאל גלובר הבן (מכונה גם כ-The Kidd Creole) אשר שימשו כהייפ מאן בהופעות של ההרכב גראנדמאסטר פלאש אנד דה פיוריוס פייב (הרכב שהוקם ב-1978 בדרום ברונקס שבניו יורק). הראפר קול מו די כינה את The Kidd Creole כ"ההייפ מאן המקורי".
מעריצים רבים רואים בפלייבור פלייב (מפאבליק אנמי) כדוגמה המובהקת להייפ מאן, בעקבות הגישה הצוהלת שלו בהקלטת שירים ובעשיית קליפים.
ג'יי זי החל את הקריירה המוזיקלית שלו כהייפ מאן לג'אז-או ומאוחר יותר שימש כהייפ מאן לביג דדי קיין. טופאק שאקור התחיל את הקריירה המוזיקלית שלו כהייפ מאן להרכב דיגיטל אנדרגראונד.
הייפ מאן ידועים
ראפרים ומפיקי היפ הופ ידועים החלו את הקריירה שלהם כהייפ מאן, כמו: פאף דדי, ליל ג'ון, סוויז ביטס וג'רמיין דופרי, והפכו לאמני היפ הופ ידועים ובולטים.
אקס-מן - דמויות
להלן מוצגות הדמויות הפופולריות לאורך השנים, הן של חבורת האקס-מן בהנהגתו של צ'ארלס אקסבייר והן של אחוות המוטאנטים בהנהגתו של מגנטו.
קבוצות האקס-מן
כחלק מהמיתוג מחדש של כותרי האקס-מן בשנת 2019 ונכון לאירועי "שחר אקס", קבוצות האקס-מן מונות את:
קבוצות קודמות
בעקבות הקמתן של קבוצות-אקס שונות בעקבות אירועי "אוונג'רס נגד אקס-מן" ופירוקן של אחרות לאחר הפצת ערפילי טריגן, קבוצות האקס השונות כללו את:
אל-חאצד
אל-חאצד ("הקוצר") הוא שבועון עיראקי פוליטי-ספרותי שנוסד בידי הסופר היהודי אנואר שאול בשנת 1929 ופעל עד 1938. השבועון נחשב כחלוצי וחדשני בנוף הספרות העיראקית.
רקע
"אל-חאצד" החל להופיע ב-14 בפברואר 1929. אף על פי שכתב העת היה בבעלות יהודית, הוא נתן בימה גם לכותבים יהודיים וגם לכותבים ערביים. כתב העת התרכז בספרות ושירה ונמנע מלעסוק בנושאים פוליטיים. הוא לא טיפל בבעיותיה של הקהילה היהודית העיראקית, ולא דיווח על הנעשה בעולם היהודי אז.
בתחום הספרות פרסמו סופרים ומשוררים יהודיים, כמו: אנואר שאול, מיכאל מוראד, שלום דרוויש ומאיר זכריה. וסופרים ומשוררים ערביים, כמו: ג'מיל אלזהאוי, מערוף אלרצאפי ואחמד אלצאפי. בכתב העת פורסמו תרגומים לרומאנים שיצאו לאור באנגליה ובארצות הברית וכן למאמרים של גדולי הוגי הדעות והמדינאים במערב. בתחום הפוליטי כתב העת דן בהתרחשויות בימי עליית הנאציזם והפשיזם באירופה, המלחמה בין יפן לסין, הפלישה האיטלקית לאתיופיה ומלחמת האזרחים בספרד. בין הכותבים בתחום זה היו: עזרא חדד ועבאס אלעזאוי. לצד תחומים אלו, פורסמו גם תחומים שלא פורסמו בכתבי עת אחרים בעיראק באותה התקופה, כמו: מדור של אופנת נשים.
השבועון הפסיק לפעול ב-31 במרץ 1938 בעקבות קשיים כספיים בהוצאתו, כמו: עליית מחירי הנייר והדפוס והימנעותם של המנויים מתשלום דמי המנוי.
רשת קיימברידג'
רשת קיימברידג' הייתה קבוצת אנשי מודיעין ואנשי שירות החוץ בבריטניה שריגלו עבור הק.ג.ב. - ארגון המודיעין הסובייטי.
רשת קיימברידג' כללה קבוצה של צעירים שנפגשו כסטודנטים או מרצים באוניברסיטת קיימברידג' בשנות ה-30 של המאה העשרים. קישרה אותם אהדה לברית המועצות ולקומוניזם והתנגדות לפשיזם (וכנראה אף נטייה להומוסקסואליות). הקבוצה כללה מספר לא ידוע של צעירים, שנהוג לכנותם חמישיית קיימברידג' על סמך מידע שסיפק עריק ה-ק.ג.ב. אנטולי גוליצין. גוליצין טען שהרשת כללה חמישה מרגלים, אף שידע לנקוב בשמם של שלושה בלבד. לימים זוהה אדם רביעי, אך קיים ויכוח לגבי זהותו של "האדם החמישי". כיום מוערך כי היו יותר מחמישה אנשים, שמתוכם מוכרים היטב ארבעה, אשר גויסו לשירות המודיעין הסובייטי באמצע שנות ה-30 על ידי סוכנים מאגף ביון החוץ בנ.ק.ו.ד., בפיקודו של אברהם סלוצקי. לימים הגיעו ארבעתם לתפקידים בכירים בשירות המודיעין ובשירות החוץ בבריטניה והעבירו סודות כמוסים ביותר לברית המועצות.
הארבעה היו:
לאחר שנים הועלתה סברה כי ברשת היה עוד חבר חמישי: ג'ון קיירנקרוס (John Cairncross), איש מודיעין בריטי שהודה בריגול אך מעולם לא הועמד לדין.
ב-2003 הפיק שירות השידור הבריטי, ה-BBC, סדרת דרמה על רשת קיימברידג' בשם "מרגלי קיימברידג'". הסדרה הוצגה בערוצי הלוויין בישראל (Yes) בחודש מאי 2004.
גלפירה
גְלָפִירָה (ביוונית: Γλαφύρα; 35 לפנה"ס בערך – 7 לספירה בערך) הייתה נסיכה קפדוקית, בתו של ארכלאוס, מלך קפדוקיה האחרון.
חייה
גלפירה נולדה במחצית השנייה של המאה ה-1 לפנה"ס. היא נישאה לאלכסנדר, בנם של הורדוס ומרים החשמונאית, ולזוג נולדו שלושה ילדים: טיגראנס החמישי, מלך ארמניה, אלכסנדר , ובת נוספת. בשל התנהגותה היהירה, שאולי נבעה מהיותה בת למשפחת מלוכה, גלפירה הייתה שנואה על חברים אחרים בבית הורדוס. בתקופה זו נחקרה על ידי הורדוס על דבר ידיעתה על "מזימה שנחרשה" עליו. לאחר שהורדוס הוציא את אלכסנדר להורג, הוא שלח אותה בחזרה לממלכת אביה, יחד עם הנדוניה שלו. ילדיה מאלכסנדר "עזבו את מנהגי היהודים ושמירתם מיד עם הולדתם ועברו למנהגי האבות של ההלנים".
גלפירה חזרה ליהודה ונישאה לארכלאוס, לאחר שהתגרש בשל כך מאשתו מרים. מאחר שגלפירה ילדה לאחיו ילדים, הנישואים היו בניגוד לחוקי הייבום. זמן קצר אחרי נישואים אלו, נפטרה גלפירה.
MKR המטבח המנצח: VIP עונה 3
MKR המטבח המנצח: VIP עונה 3 היא עונת ה-VIP השלישית של תוכנית המציאות הישראלית "MKR המטבח המנצח" והעונה החמישית במצטבר של התוכנית שעלתה לשידור ב-23 בנובמבר 2022 בערוץ קשת 12. בעונה זו השופטים שגם בתפקיד המנחים הם חיים כהן ורותי ברודו, ושידוריה הסתיימו ב-8 בדצמבר 2022. עונה זו שודרה שלושה ימים אחרי העונה הקודמת. זוכי העונה הם יגאל ושמחה גואטה.
ג'ון פמברטון
ג'ון סתית' פּמברטון (באנגלית: John Stith Pemberton; 8 ביולי 1831 – 16 באוגוסט 1888) היה רוקח אמריקאי שנודע כממציא משקה הקוקה-קולה, אשר במהלך תקופת חייו שימש בעיקר למטרות רפואיות.
ראשית ימיו
ג'ון פמברטון נולד לג'יימס קליפורד פמברטון ולמרתה אל גאנט. הוא נולד בעיירה נוקסוויל שבג'ורג'יה, וכילד צעיר עבר לעיר קולומבוס, שנמצאת בקרבתה.
עבודתו כרוקח והמצאת הקוקה-קולה
כחייל בצבא הקונפדרציה נפצע פמברטון באפריל 1865 במהלך קרב קולומבוס, שנחשב כקרב הגדול האחרון במלחמת האזרחים האמריקנית. בדומה לפצועי מלחמה אחרים, התמכר למורפין, ובהיותו מודע לבעיה החל לעבוד כרוקח בחברת "Eagle Drug & Chemical Company" שבקולומבוס, ג'ורג'יה. הוא ניסה לחפש תרופה להתמכרותו, והחל לבצע ניסויים בצמח הקוקה וביינות מקוקה. לבסוף יצר משקה אלכוהולי, שלו קרא "יין צרפתי קוקה של פמברטון", ואותו הכין מקוקה, אגוז קולה וצמח הדמיאנה.
באותו זמן היו יוצאי צבא רבים שסבלו מהתמכרות לתרופות, דיכאון ואלכוהוליזם, וכמו כן נשים רבות לקו בחולשת עצבים (נויראסתניה), ולפיכך שיווק פמברטון את הרקיחה כמועילה במיוחד לטיפול באפיסת כוחות ובאי-סדירויות בפעילות הקיבה, המעיים והכליות.
בשנת 1885 הונהגו בבירת ג'ורג'יה, אטלנטה, ובמחוז פולטון (Fulton) שבו נמצאת העיר, חוקי יובש, ופמברטון נאלץ ליצור גרסה לא-אלכוהולית למשקה היין. השם שנבחר למשקה החדש היה "קוקה-קולה", על שמם של שני המרכיבים העיקריים של המשקה: צמח הקוקה ואגוז הקולה. גם לגבי גרסה זו של המשקה טען פמברטון לתכונות מרפא רבות ושונות, כגון ריפוי כאבי ראש, הקלת תחושות תשישות והרגעת עצבים, והוא שיווק אותו כמרענן, ממריץ וערב לחך.
נטען שהמשקה המקורי כלל 8.46 מ"ג קוקאין, כשמנת סם ממוצעת של קוקאין מכילה בין 15 ל-35 מ"ג. עם זאת, השפעת עלי הקוקה התאזנה יחד עם נוכחות הקפאין אשר באגוז הקולה. משקה הקוקה-קולה פורסם תחילה כתרופה להתמכרות למורפין או לאופיום, יחד עם מגוון תכונות מרפא אחרות שיוחסו לו.
ב-1888 רכש את העסק איש העסקים אסה קנדלר. ב-1894 שווק משקה הקוקה-קולה לראשונה בבקבוקים. במהלך מלחמת העולם השנייה הוקמו מפעלי קוקה-קולה באירופה, אפריקה ואיי האוקיינוס השקט.
ועידת אוויאן
ועידת אוויאן היא ועידה שהתכנסה בעיר אוויאן שבצרפת ב-6 ביולי 1938, לדיון בבעיית הפליטים היהודים ופליטים אחרים, בהם מתנגדי המשטר הנאצי, שנמלטו משטחי גרמניה הנאצית. רוב המדינות שהשתתפו בוועידה היו מוכנות להמשיך ולקבל פליטים נוספים על פי המכסות הקיימות, אך לא הסכימו להרחיבן. רוב הפליטים היהודים באותה תקופה נקלטו בארצות הברית, דרום אמריקה, ארץ ישראל ובריטניה.
הסיבות לכינוסה של הוועידה
ארצות הברית קיבלה עשרות אלפי יהודים שהיגרו מגרמניה הנאצית לשטחה על פי מכסות חוקי ההגירה שלה. זרם המהגרים המתגבר שביקשו להיכנס לארצות הברית יצר לחץ על רוזוולט לשנות את חוקי ההגירה שחוקקו לצורך יציאה מהמשבר הכלכלי ולהגדיל את מכסות ההגירה. רוזוולט, שלא רצה בכך, ניסה להדוף את הלחצים על ידי מציאת פתרון לפליטים הנוספים בהפנייתם ליעדים אחרים מלבד ארצות הברית, ולצורך כך יזם את הוועידה. סיבה נוספת לכך היא הטענות שהופנו כלפי ארצות הברית מצד מדינות שונות על כך שאינה עושה מספיק כדי לסייע לפליטים במצוקתם.
מטרת הוועידה
חוקי נירנברג שנחקקו ב-1935 הפכו את יהודי גרמניה בבת אחת לנרדפים חסרי-אזרחות, במדינתם שלהם. עד שנת 1938 כ-150,000 מתוך חצי מיליון יהודי גרמניה נמלטו ממנה - רובם לארצות הברית, דרום אמריקה, ארץ ישראל ובריטניה. במרץ 1938 נוספו עוד כ-200,000 יהודי אוסטריה לנרדפים, בעקבות האנשלוס, סיפוח אוסטריה לגרמניה. ארצות הברית, בריטניה ומדינות נוספות קלטו רבבות של פליטים יהודים שביקשו להימלט מגרמניה הנאצית, אך הביקוש לארצות מקלט עלה על ההיצע.
את הוועידה יזם נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, ולקחו בה חלק נציגים ממדינות אירופה ואמריקה. בוועידה השתתפו נציגים מ-32 מדינות וכן מ-24 ארגונים התנדבותיים, שדנו בהגירת הפליטים (בעיקר יהודים) מגרמניה ומאוסטריה ליעדים אחרים, באירופה ובעולם. יוזמתו של רוזוולט נבעה בעיקר מרצון להנמיך את הלחצים שהופעלו עליו, לגבי הפליטים היהודים והאחרים מגרמניה הנאצית, ולהראות לעולם שארצות הברית פועלת למענם.
כבר בתחילת הוועידה, ניתן היה לראות מנאום הפתיחה של נציגו האישי של הנשיא רוזוולט, מיירון טיילור, שהוועידה לא תחולל שינוי מהותי בממדי קליטת המהגרים שהיו קיימים אז. בהתייחסו לחשיבות הטיפול בפליטים מגרמניה הנאצית, שנרדפו בשל השקפותיהם הפוליטיות, אמונותיהם הדתיות או מוצאם, ציין הדובר:
עמדת המדינות שהשתתפו בוועידה
הנציגים בוועידה הסכימו כי יש למצוא ליהודים ולפליטים אחרים מקום מחוץ לגרמניה הנאצית. רבות מהמדינות הסכימו להמשיך ולקבל פליטים יהודים ואחרים אל שטחן, אך הגבילו את מספרם על פי מכסות. המכסות שקבעו מדינות כמו ארצות הברית או בריטניה היו גבוהות ומדינות אחרות קבעו מכסות נמוכות יותר. אף מדינה לא הסכימה להגירה חופשית אליה ללא הגבלה של מספר הפליטים:
הנהלת הסוכנות הייתה ספקנית לגבי תוצאות הוועידה אולם החליטה לשלוח נציגות שכללה את גולדה מאיר, ארתור רופין ונחום גולדמן שהיו משקיפים בוועידה. החשש שהובע בהנהלה היה כי היא תפגע במאמץ הציוני להפוך את ארץ ישראל ליעד ההגירה העיקרי של יהודי העולם.
תוצאות הוועידה ואחרית דבר
הוועידה ננעלה כעבור תשעה ימים, ב-15 ביולי 1938.
ועידת אוויאן לא השיגה הרבה פרט להקמתה של ועדה בין-ממשלתית לענייני פליטים. המדינות הדמוקרטיות הביעו אמפתיה לסבל הפליטים, והיו מוכנות להמשיך ולקבל רבים מהם, אך סירבו להגדיל את מספר המהגרים לשטחן מעבר למיכסות שהיו קיימות. בכך הראו שנכונותן לתת תשובה כוללת ומקיפה לבעיית הפליטים היהודים והאחרים שנמלטו מגרמניה היא מוגבלת. מטרת ארצות הברית בכינוס הוועידה הייתה להוכיח לדעת הקהל שהיא מנסה למצוא פתרון לבעיה, ואכן מטרה זו של ארצות הברית הושגה. הוועידה זכתה לעניין תקשורתי רב, ועיתונים שונים עקבו אחרי הדיונים, אך מבחינה מעשית הושג בה מעט. החלטות הוועדה זכו לביקורת מצד רבים.
זרם הגירת הפליטים היהודים מגרמניה הנאצית הלך וגבר בעיקר לאחר "ליל הבדולח" בנובמבר 1938, שאירע חודשים ספורים לאחר תום הוועידה. אירועי ליל הבדולח המחישו את הסכנה ליהודים בגרמניה, ועוררו את ממשלות המערב לפעול ביתר שאת למענם. ממשלת בריטניה החליטה להתיר את הגירתם של כל הילדים היהודים מגרמניה עד גיל 17 לשטחה במבצע הקינדרטרנספורט. הנשיא האמריקני פרנקלין רוזוולט הורה בצו נשיאותי לאפשר לאלפי מבקרים מגרמניה להוסיף לשהות בארצות־הברית מעבר לתקופה שאושרה להם בוויזה. ממשלת צרפת התירה כניסת 200 ילדים פליטים בחודש. גם הולנד ושווייץ הסכימו לקבל ילדים יהודים פליטים.
כצבאך
כצבאך או קצבאך (בגרמנית: Katzbach) הוא שם משפחה גרמני-אירופאי ויהודי-אשכנזי. הפירוש הנפוץ לשם הוא נהר קצבאך בפולין, הידוע כיום כנהר קאצ'אווה, והמשמעות השנייה היא הלחם של שמות המשפחה כ"ץ (ראשי תיבות של כהן צדק) ובאך (ערוץ נחל בגרמנית).
דלת
דלת מתייחסת בדרך כלל לפתח בקיר, עליו מורכב לוח (הקרוי "כנף" או "אגף") הניתן לפתיחה ולסגירה. מבחינה לשונית, דלת מתייחסת לפתח שדרכו פוסעים ("לעבור בדלת"), או למבנה עצמו הכולל מסגרת, צירים ולוח נייד. אפשר למצוא דלתות גם במכוניות, ארונות, מקררים, כלובים וכדומה.
מבנה הדלת
דלתות מותקנות על גבי פתחים בקירות או בכל סוג אחר של מחיצה המפרידה בין חללים. החלק הנע של הדלת יכול להיות מחובר ישירות למחיצה, או למסגרת נפרדת הרתומה למחיצה.
מסגרת הדלת בנויה ממספר חלקים נפרדים:
לרוב הדלתות יש ידית המיועדת לתפעולן. ישנן דלתות המכילות גם מנגנון נעילה ו/או הברחה. אביזרים נלווים נוספים המחוברים לדלתות הם מקוש, תיבת דואר, עינית הצצה, ועוד.
סוגי דלתות
לדלתות עיצובים שונים המאפשרים להן לשמש למטרות שונות.