cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הבחירות הכלליות בשוודיה 2018
תוצאות הבחירות הראו ירידה של 15 מנדטים (כ-9%) לגוש השמאל - מרכז הקואליציוני ועליה מקבילה של 15 מנדטים לימין - מרכז האופוזיציוני, כאשר במרבית העלייה (13 מ-15 המנדטים) זוכה מפלגת "השוודים הדמוקרטים". עם זאת, העובדה שמרבית מפלגות הימין - מרכז מחרימות גם הן, כמו השמאל את "השוודים הדמוקרטים", יצרה כמעט תיקו - 144 מנדטים לגוש השמאל מרכז מול 143 מנדטים לגוש הימין מרכז, כאשר 62 המנדטים של השוודים הדמוקרטים אינם משתתפים (דרוש רוב של 175 מנדטים לפחות) וניסיונותיהם של מנהיגי שני הגושים להרכיב ממשלה נכשלו. נכון ל-22 בנובמבר 2018, ניסיונה של מפלגת המרכז (ימין - מרכז) הקטנה להקים קואליציה רחבה של שני הגושים, בלי "השוודים הדמוקרטים" מצד אחד ומפלגת השמאל מצד שני נכשל גם הוא.
רק ב-11 בינואר 2019, כלומר ארבעה חודשים לאחר הבחירות, הסיכמו נציגי מפלגת המרכז והמפלגה העממית הליברלית לתמוך בהקמת ממשלה מיעוט חדשה בראשות ראש הממשלה המכהן, סטפן לוון. ההסכם גרם בפועל לפירוק הברית השוודית (ברית מפלגות הימין-מרכז) לאחר שמנהיג המפלגה השמרנית אולף קריסטרסון ומנהיגת הנוצרים הדמוקרטים אבה תור הצהירו ש"הפרק הזה בהיסטוריה נגמר". החל מסוף 2020 החלו שיחות להקמת "הברית השוודית החדשה" שאמורה לכלול שתיים מהשותפות המקוריות של הברית השוודית, דהיינו השמרנים והנוצרים הדמוקרטים, ביחד עם מפלגת הימין הקיצוני השוודים הדמוקרטים, זאת לאחר שהקמת ממשלת מרכז-ימין-ימין קיצוני (כלומר, ממשלה של הברית השוודית עם השוודים הדמוקרטים) נדחתה עקב החרמת המפלגה מהימין הקיצוני על ידי כל יתר החברות בפרלמנט. משמעות הדבר, אם יצא לפועל, היא הכרה של מפלגות המרכז-ימין בלגיטימיות הישיבה המשותפת עם הימין הקיצוני. נכון ל-2 במאי 2021, כשנה לפני מערכת הבחירות הבאה, השיחות לא מתקדמות.
שמאל
במסגרת "הצד השמאלי" של המפה הפוליטית בשוודיה קיימת באופן מסורתי מפלגה בכירה אחת, והיא המפלגה הסוציאל-דמוקרטים בראשות סטפן לוון. המפלגה דוגלת באידיולוגיה סוציאל-דמוקרטית. בעקבות ניצחונה בבחירות 2014 (113 מושבים מתוך 349; ראשונה בגודלה), הקימה המפלגה קואליציית מיעוט ב-3 באוקטובר 2014 (ביחד עם מפלגת הירוקים) ובתמיכה חיצונית של מפלגת השמאל. כהונת המפלגה בקדנציה זו לוותה במספר שערויות של בכיריה, אשר חלקם נאלצו להתפטר.
ימין
במסגרת "הצד הימני" של המפה הפוליטית בשוודיה קיימת באופן מסורתי מפלגה בכירה אחת, והיא המפלגה השמרנית בראשות אולף קריסטרסון. המפלגה דוגלת באידיולוגיה שמרנית-ליברלית. המפלגה היא ראש "הברית השוודית" (בשוודית: Allians för Sverige), שבה חברות גם מפלגת המרכז, המפלגה הליברלית ומפלגת הנוצרים הדמוקרטיים. בעקבות תבוסתה בבחירות 2014 (84 מושבים מתוך 349, ירידה-חדה של 23 מושבים; שנייה בגודלה), ומתוך המסורת הדמוקרטית-השוודית המאפשרת הקמת ממשלות מיעוט למפלגה המנצחת בבחירות, אפשרה המפלגה את הקמת קואליציית המיעוט של יריבתה הפוליטית משמאל. במהלך הכהונה הנוכחית (2014–2018) טרם הבחירות, החליפה המפלגה את מנהיגה הקודם פעמיים (ינואר 2016 ואוקטובר 2017).
בניגוד למפלגה השמרנית, בבחירות הקודמות עלתה קרנה של מפלגת השוודים הדמוקרטים בראשות אימי אוקסון. המפלגה הוקמה בשנת 1988 אך במהלך השנים מעולם לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה (בבחירות הראשונות קיבלה 1,118 קולות בלבד). המפלגה נכנסה לריקסטאד בבחירות 2010 (20 מושבים מתוך 349; שישית בגודלה) ובבחירות 2014 נהפכה למפלגה השלישית בגודלה בריקסטאד (49 מושבים מתוך 349). המפלגה דוגלת בלאומנות פוליטית ומתנגדת להגירה, אך במהלך שנות קיומה (1988-הווה) נקשרו בשמה גם פעילויות אנטישמיות וגזעניות, בהן פגיעה פיזית ביהודים ובמוסלמים, אותם ראשיה מכחישים נמרצות. עקב קיצוניות המפלגה (לכאורה, בעיני הציבור הרחב), אף מפלגה לא הסכימה לשבת עימה בקואליציה לאחר בחירות 2014, דבר אשר סלל את הקמת ממשלת המיעוט של הסוציאל-דמוקרטים. בסקרים שנערכו לקראת הבחירות, המפלגה נעה סביב 20% (לעומת 12% בבחירות 2014) אשר עשויים להפוך את המפלגה, לראשונה, לגדולה ביותר בצד הימני של המפה הפוליטית, ועל כן כמועמדת לראשות הממשלה.
שמאל
המפלגות הקטנות בצד השמאלי (החברות בריקסטאד) הן מפלגת השמאל, הירוקים. מפלגות אלו זכו ב-21 וב-25 מושבים, בהתאמה. המפלגות תומכות בסוציאליזם, בשמירה על איכות הסביבה, בהגנה על זכויות הפרט ובזכויות של מעמד העובדים. בנוסף, מפלגות אלו תומכות בהגירה לשוודיה ומרבות להאשים את המתנגדים לה באסלאמופוביה. מפלגת הירוקים היא בעלת מנהיגות משותפת דו-מינית והיא חברה בממשלת שוודיה של 2014–2018. שתי מפלגות אלו, ביחד עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, מחזיקות בכ-45% ממושבי הריקסטאד (159 מתוך 349).
מפלגה נוספת בצד השמאלי היא המפלגה הפנימיסטית. המפלגה לא עברה את אחוז החסימה (4%) בבחירות 2014 (קיבלה 194,719 קולות, 3.12%), אך היא במגמת עלייה מתמדת, הדומה למגמת העלייה של "השוודים הדמוקרטים" בצד-הימני, כאשר עלתה ב-2.72% לעומת בחירות 2010 (אם כי נרשמה ירידה בסקרים בין החודשים יוני-יולי 2018, בסמוך למועד הבחירות). המפלגה הוקמה בשנת 2005 וזכתה לראשונה במושב בודד בפרלמנט האירופי בבחירות 2014. כשמה, המפלגה תומכת בפמיניזם.
ימין
מפלגת המרכז בראשות אנני לאף (מאז 2011) היא חברה מרכזית ב"ברית השוודית" (ברית מפלגות הימין-הכלכלי המתונות) והייתה שותפה בממשלת שוודיה הקודמת (2010–2014). היא דוגלת בשמרנות כלכלית. המפלגה קיבלה 22 מושבים בבחירות 2014 (ירידה של מושב אחד; חמישית בגודלה). במסגרת המשא-ומתן להקמת ממשלת שוודיה הנוכחית (2014–2018), הוצע למפלגה להצטרף לקואליציית מרכז-שמאל בראשות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית כסמן הימני של הממשלה, אך היא סירבה בשל חברותה המסורתית בממשלות הימין (בראשות המפלגה השמרנית).
באופן דומה, המפלגה המפלגה העממית הליברלית בראשות יאן ביירקלונד (מאז 2007) היא גם חברה ב"ברית השוודית" וגם היא הייתה שותפה בממשלת שוודיה הקודמת (2010–2014). המפלגה תמכה בעבר בליברליזם חברתי והייתה שותפה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. מאז 2007 (תחת מנהיגותו של יאן ביירקלונד) המפלגה תומכת בליברליזם שמרני יותר וכן נוקטת במדיניות נוקשה יותר כלפי פשיעה ואלימות (החמרה בענישה, החמרת המשמעת בבית הספר וכו'). המפלגה קיבלה 21 מושבים בבחירות 2014 (עלייה של שני מושבים; שישית בגודלה).
מפלגה נוספת ב"ברית השוודית" היא מפלגת הנוצרים הדמוקרטים בראשות אבה בוש תור, שזכתה ב-16 מושבים בבחירות 2014 (ירידה של שלושה מושבים; שביעית בגודלה, הקטנה ביותר). המפלגה דוגלת בדמוקרטיה נוצרית, ותומכת בליברליזם כלכלי ובשמרנות. היא הוקמה במטרה לקדם תכנים דתיים שהחלו לצאת מבתי הספר בשנות ה-60 של המאה ה-20, אך ברבבות השנים פרשה מחברותה בכנסייה השוודית. בבחירות האחרונות (2014) עברה המפלגה בקושי את אחוז החסימה (כ-4.6%, בעוד אחוז החסימה עמד על 4%), וגם לקראת הבחירות הללו היא מתנדנדת סביב אחוז החסימה בסקרי דעת הקהל (בדומה למפלגה הפנימיסטית, משמאל).
מפלגות נוספות
בנוסף, רצות בבחירות אלו מספר מפלגות נוספות, שהבולטות שבהן הן מפלגת הפיראטים האולטרה-שמאלית ואלטרנטיבה לשוודיה האולטרה-ימנית, אך הן אינן מהוות פקטור (לכאורה) בבחירות ונחשבות להצבעת-מחאה כנגד עצם-קיומו של הממסד החוקתי-הדמוקרטי במדינה (ללא הקשר פוליטי ספציפי, בדומה להצבעת פתק לבן).
סקרים
הרשימה הבאה מראה את אחוז-התמיכה המשוקלל בסקרים שונים לכל מפלגה לפי מפתח-חודשי, החל מחודש ספטמבר 2014 ועד ספטמבר 2018 (לעיון ברשימת הסקרים המלאה המובאת בוויקיפדיה בשפה האנגלית, ראו כאן). הגרף שבתחתית הרשימה מראה את התוצאות האחרונות, כלומר ממוצע-הסקרים של 15 הימים שקדמו ליום הבחירות, לפי מפתח גושי (להבדיל ממפתח מפלגתי, ראה להלן בערך את פירוט הגושים). הקו המופיע בין הספרות 1 ל-8 בגרף זה (במקטע הצהוב) מציין את מיקומו של "מספר הקסם - 175", אשר מאפשר רוב-מוחלט בריקסדאג. התוצאות בסוגריים מציינות את תוצאות האמת (בהשוואה לתוצאות הסקרים).
תוצאות
תוצאות הבחירות לא הולידו ממשלה וודאית. בעוד גוש השמאל (הידוע כ-"Rödgröna", כלומר "האדומים-ירוקים" על שם צבעי המפלגות) נחלש ב-15 מנדטים ל-144 (המפלגה הסוציאל-דמוקרטית עם 100 מנדטים, מפלגת השמאל 28 והמפלגה הירוקה 15), התחזקה הברית השוודית (כלומר "המרכז-ימין") ב-2 מנדטים ל-143 (המפלגה השמרנית עם 70 מנדטים, מפלגת המרכז 31, המפלגה הנוצרית דמוקרטית 23 והמפלגה הליברלית 19). אף מחנה לא הצליח לעבור את "מספר הקסם" של 175 מנדטים (מתוך 349). אל רשימה זו נוספת מפלגת השוודים הדמוקרטים (פופוליזם ימני), אשר לא חברה באף אחד מהגושים. על-אף שהתחזקה ל-62 מנדטים, היא לא תוכל לכהן באף ממשלה בשל החרם חוצה-הגושים עליה. על כן, אף על פי שהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית ניצחה את הבחירות, וגוש השמאל גבר על גוש המרכז-ימין, נכון ל-10 בספטמבר 2018 טרם ידוע איזו ממשלה תורכב ומי מהמפלגות תכהן בה.
תוצאות לפי קומינר
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית זכתה ברוב יחסי על פני שאר המפלגות בכל אחד ואחד ממחוזות שוודיה (למעט במחוז סטוקהולם, שם זכתה המפלגה השמרנית).
Tableau Software
Tableau Software (בעברית נהגה "טאבלו") היא חברת תוכנה שבסיסה בסיאטל, וושינגטון, ארצות הברית. מוצרי החברה מאפשרים יצירת גרפים, הדמיות נתונים אינטראקטיביים ובינה עסקית ארגונית.
היסטוריה
החברה נוסדה בניסיון למסחר מחקר שנערך במחלקה למדעי המחשב של אוניברסיטת סטנפורד בין השנים 1999 ו-2002. היא נוסדה במאונטיין ויו, קליפורניה בינואר 2003, על ידי כריסטיאן שאבו, פאט הנרהאן וכריס סטולטי, שהתמחו בטכניקות הדמיה לחקר וניתוח מסדי נתונים יחסיים וקוביות נתונים. מוצרי החברה מתממשקים למסדי נתונים יחסיים, עיבוד אנליטי מקוון, מסדי נתונים בענן, וגיליונות אלקטרוניים ולאחר מכן מייצרים מספר סוגי גרפים. המוצרים יכולים גם לחלץ נתונים, לאחסן, ולאחזר ממנוע הנתונים בזיכרון הפנימי שלהם.
ב-10 ביוני 2019 הודיעה חברת התוכנה האמריקאית Salesforce על רכישת Tableau בסכום של כ-15.7 מיליארד דולר.
מסביב לעולם בשמונים יום (סדרת טלוויזיה, 2021)
מסביב לעולם בשמונים ימים (באנגלית: Around the world in 80 days) היא סדרת דרמת הרפתקאות תקופתית בריטית, המבוססת על רומן באותו שם מאת ז'ול ורן משנת 1873.
עלילה
העלילה מתמקדת סביב פיליאס פוג, שמהמר על 20 אלף ליש"ט עם חברים סנוביים במועדון הרפורמי היוקרתי שהוא יוכל להקיף את העולם תוך 80 יום. אליו מצטרפים משרתו החדש פספרטו והעיתונאית אביגיל פיקס.
הפקה
הצילומים נערכו בדרום אפריקה וברומניה. הצילומים הושעו במרץ 2020 בשל מגפת הקורונה, אך הם התחדשו ב-1 באוקטובר אותה שנה.
מאיר בנאי - האלבום האקוסטי
מאיר בנאי - האלבום האקוסטי הוא חלק מתוך אלבום האוסף "כמה אהבה" שיצא גם בצורה עצמאית. "כמה אהבה" הוא אוסף ראשון וכפול של שירי מאיר בנאי שיצא בשנת 2002. האוסף הורכב משני דיסקים - הראשון "כמה אהבה האוסף" שכלל 18 ממיטב להיטיו של בנאי ובהם "בשם האהבה", שיר חדש שנכתב במיוחד עבור האוסף, ודיסק שני, "האלבום האקוסטי", שכלל 10 שירים בביצועים אקוסטיים שהוקלטו במיוחד עבור האוסף. האלבום "האלבום האקוסטי" כלל שמונה שירים אותם הקליט בנאי בליווי משה לוי על הפסנתר ואקורדיאון ועוד שניים אותם הקליט בנאי בשיתוף פעולה ראשון עם אחיו, אביתר בנאי - ביצוע של מאיר לשירו של אביתר "יש לי סיכוי" וביצוע משותף של שניהם לשירו של מאיר "אצלך בעולם". בין השירים שהוקלטו במיוחד לאלבום האקוסטי היו גם "הגשם הראשון" שהיה השיר הראשון אותו כתב בנאי ומעולם לא הוקלט והשיר "רכה כמו משי" אותו כתב בנאי לאריק סיני ומעולם לא הקליט אותו בעצמו. את האוסף ערך דרור נחום וניהול הפרויקט היה של חיים שמש. האוסף הגיע במהרה למעמד אלבום זהב ובהמשך למעמד אלבום פלטינה. לאור התגובות הנלהבות מהדיסק השני האקוסטי הוא יצא בהמשך כדיסק בפני עצמו.
יון קלוגרו
יון קלוגרו (רומנית: Ion Călugăru; נולד בשם בנו קרויטורו; Beno Croitoru; 14 בפברואר 1902 - 22 במאי 1956), סופר, מחזאי ופובליציסט יהודי רומני.
חייו
יון קלוגרו נולד בעיר דורוחוי, רומניה. הוא למד בעיר הולדתו ובבוקרשט. ספר הביכורים שלו, "הסוסים של צ'יביצ'יוק" (Caii lui Cibicioc), סיפורים על העיירה הרומנית, הופיע כבר בשנת 1923. בשנות ה-30 הוא הפך לאחד מהלוחמים בפשיזם ברומניה, בעיקר בעזרת קולמוסו המושחז.
בנובמבר 1942 נכלל ברשימת הסופרים היהודים שנאסרו לפרסום ברומניה תחת משטר אנטונסקו.
עונת 1992/1993 בפרמייר ליג
עונת 1992/1993 הייתה העונה הראשונה של פרמייר ליג שהיא הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-15 באוגוסט 1992 והסתיימה ב-11 במאי 1993. הליגה כללה 22 קבוצות.
שחר סוויסה
שחר סוויסה (נולד ב-4 במרץ 1979) הידוע גם כש"ס הוא ראפר, מוזיקאי ומפיק מוזיקלי ישראלי.
קריירה
סוויסה החל את הקריירה המוזיקלית שלו בשנות ה-90 של המאה ה-20 כאשר עבד יחד עם ההרכב "שב"ק ס'" על אלבומיהם הראשונים, ואף לקח חלק בהפקת אלבום הבכורה של ההרכב "חלוצי החלל".
עונת 1992/1993 בפרמייר ליג
הליגה הבכירה כללה 22 קבוצות. איפסוויץ' טאון, מידלסבורו ובלקברן רוברס היו הקבוצות שעלו מליגת המשנה.
שחר סוויסה
קריירה
ב-2004 השתתף בתוכנית המציאות "9 שעות ושיר" בערוץ 24 והקליט את השיר "אש בנשמה" עם "שבק מיוזק", פילוני ופישי הגדול.
עונת 1992/1993 בפרמייר ליג
עבור הניצחון הוענקו שלוש נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. במידה וכמה קבוצות זכו באותו מספר נקודות, הקבוצה עם יתרון הפרש שערים דורגה במקום גבוה יותר.
שחר סוויסה
קריירה
ב-2005 השתתף בתוכנית "גלויות מכאן" ושר את שיר הנושא של התוכנית. השתתף גם באלבומה של שורטי "לאלף את הסוררת" בשיר "המבט שלו".
עונת 1992/1993 בפרמייר ליג
מנצ'סטר יונייטד זכתה באליפות בפעם השמינית בתולדות המועדון.
שחר סוויסה
קריירה
ב-2006 הוציא סוויסה את אלבום הבכורה שלו, "שחר סוויסה", תחת חסותה של חברת התקליטים NMC.
עוד בשנת 2006 התארח עם חמי ומירו בשיר "אני רוצה לזוז" של תומר יוסף, באלבום "צוחקים מתחת לאדמה".
עונת 1992/1993 בפרמייר ליג
כדורגלנים מצטיינים
טדי שרינגהאם מטוטנהאם הוטספר כבש 22 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
שחר סוויסה
קריירה
ב-2007 השתתף באלבומו של אמיר פיי גוטמן "דבש בכוורת" בשיר "האור שבקצה הבמה". וגם הופיע באלבומו של קוואמי "מלחמת פופ" בשיר "רננו צדיקים" הכולל את קוטג' וקאשי.
עונת 1992/1993 בפרמייר ליג
כדורגלנים מצטיינים
קריס וודל משפילד וונסדי זכה בפרס כדורגלן השנה של התאחדות עיתונאי הכדורגל האנגלית.
שחר סוויסה
קריירה
בשנת 2009 הוציא את פרויקט הסינגלים 60,70,80 ה-30 שם שיתף פעולה עם דן תורן שהפיק את הסינגל "אהבה".
עונת 1992/1993 בפרמייר ליג
כדורגלנים מצטיינים
פול מקגראת' מאסטון וילה זכה בפרס כדורגלן השנה שהוענק על ידי התאחדות שחקני הכדורגל.
שחר סוויסה
קריירה
ב-2009 גם הוציא דואט עם דניאלה פיק בשם "לא בא לי".
בין השנים 2013-2017 הוציא סוויסה את הסינגלים "סוויס אייר" "תני לי סימן" "יללת הגברים", "ארץ אהובה", "רומבה", ואת "יהיה לנו טוב" שהפיק טל מטמור, מתוך אלבום מיועד.
ז'אק נקר
נעוריו ותחילת דרכו
נקר נולד ברפובליקת ז'נבה (כיום בשווייץ). אביו נולד בעיירה קוסטרין שבפרוסיה (כיום בפולין). לאחר שהאב פרסם מספר עבודות בנושא משפט בינלאומי, הפך לפרופסור למשפט אזרחי בז'נבה, וקיבל אזרחות של ז'נבה.
ב-1747 נשלח נקר לפריז כדי לשמש כפקיד בבנק של איזק ורנה, חבר של אביו. ב-1762 הפך לשותף, והודות למספר תחזיות כלכליות מוצלחות התעשר עד מאוד. לאחר מכן, ייסד יחד עם פייר טלוסון, גם הוא יליד ז'נבה, את הבנק "טלוסון, נקר וסייה". טלוסון היה מנהל הבנק בלונדון, ונקר היה מנהלו בפריז.
ב-1763 התאהב נקר במאדאם דה ורמנו, אלמנתו של קצין צרפתי. בביקורה בז'נבה, פגשה ורמנו את סוזאן קירשו, בתו של כומר מאזור לוזאן שהייתה מאורסת לאדוארד גיבון, והתלוותה אליה בשובה לפריז ב-1764. כשחזרו השתיים, התאהב נקר בקירשו ונישא לה טרם סוף השנה. ב-22 באפריל 1766 נולדה להם בת, אן לואיז ז'רמן דה סטאל, שלימים נודעה כמאדאם דה סטאל.
אשתו של נקר עודדה אותו למצוא משרה ציבורית. בהתאם להמלצתה, התמנה נקר למנהלה של חברת הודו המזרחית הצרפתית, סביבה התפתח ויכוח נוקב בין מנהלי החברה, מחזיקי המניות והמיניסטריון המלכותי, בנוגע לאופן ניהולה ומידת עצמאותה של החברה. המיניסטריון, שחשש לערעור יציבותה הכלכלית של החברה, שכר את שירותיו של אנדרה מורלה, כדי שיכריע את הוויכוח לטובת חופש מסחרי באזור, על חשבון זכויותיהם של בעלי המניות והמונופול של החברה על הסחר. לאחר שהוכיח את יכולות הניהול הכלכליות שלו, הגן על עצמאותה של החברה מפני התקפותיו של מורלה במזכר שפרסם ב-1769.
רופוס פקהאם
'''רופוס ו. פקהאם (באנגלית: Rufus W. Peckham'''; ) היה שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1896 ועד מותו. הוא נודע בשל השימוש הרחב שלו בזכות להליך הוגן לצורך פסילת תקנות שנגעו לתחום העסקי ולסוגיות רכוש. אביו של פקהאם, שעל שמו הוא נקרא, היה גם הוא עורך דין ושופט וכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית. אחיו הבכור, וילר האזרד פקהאם, היה אחד מעורכי הדין שהגישו את התביעה נגד ויליאם "בוס" טוויד, וניסה גם הוא להתמנות לבית המשפט העליון, אך ללא הצלחה.
ז'אק נקר
נעוריו ותחילת דרכו
במקביל, הלווה נקר כספים לממשל הצרפתי, ומונה לשגרירה של רפובליקת ז'נבה בפריז. ב-1773 זכה נקר בפרס האקדמיה הצרפתית, וב-1775 פרסם את ה"מאמר על החקיקה והמסחר בתבואה", בו תקף את מדיניות הסחר החופשי של אן רובר ז'אק טורגו, שר האוצר באותה עת. אשתו של נקר האמינה כי הוא יכול לזכות במשרה כלכלית חשובה, ולכן גרמה לו לוותר על חלקו בבנק, אותו העביר לאחיו לואי.
רופוס פקהאם
ראשית חייו
רופוס פקהאם נולד באולבני, בירת מדינת ניו יורק כבנם של רופוס וילר פקהאם ושל איזבלה אדליין לייסי. אמו נפטרה כשהיה בן תשע. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון אקדמיית אולבני, הוא הלך בעקבות אביו, הוסמך כעורך דין, וב-1859 התקבל ללשכת עורכי הדין של אולבני, לאחר שלמד משפטים בקריאה עצמית במשרדו של אביו. לאחר עשור בו עסק בעריכת דין במגזר הפרטי, שימש פקהאם כתובע של מחוז אולבני בשנים 1869–1872. לאחר מכן הוא שב למגזר הפרטי ושימש כיועץ המשפטי של עיריית אולבני, עד שנבחר ב-1883 כשופט בבית המשפט העליון של מדינת ניו יורק. ב-1886 הוא נבחר לכהן בבית המשפט לערעורים של מדינת ניו יורק, שהוא הערכאה השיפוטית הגבוהה ביותר במדינה. בעת כהונתו בתפקיד זה הוא גם היה חבר בחבר הנאמנים של בית הספר למשפטים של אולבני. תפקידו בבית המשפט לערעורים של ניו יורק היה התפקיד השלישי מבין התפקידים שהוא כיהן בהם כמו אביו, שגם הוא היה התובע של מחוז אולבני, שופט בבית המשפט העליון של ניו יורק ושופט בבית המשפט לערעורים של ניו יורק, עד למותו ב-1873 בטביעת האוניה "ויל דו הבר".
ז'אק נקר
שר האוצר
באוקטובר 1776 מונה נקר לשר האוצר של צרפת. כשמונה קיבל את התואר "מנהל האוצר" (Contrôleur des finances), ושנה לאחר מכן שונה שם התפקיד ל"מנהל הכללי של האוצר" (Contrôleur général des finances). נקר צבר פופולריות רבה בקרב העם, בעיקר הודות לניסיונו בביצוע רפורמה במס, במסגרתה ייגבה מס הגולגולת באופן שוויוני יותר. הישגו הכלכלי המרשים הגדול ביותר היו נסיונותיו לסגור את החוב הלאומי הצרפתי וכינון הבטחת ההכנסה על ידי המדינה. נקר התייחס לכלכלה הצרפתית כבנקאי ולא כפוליטיקאי, ולכן לא נחשב לגדול כמו טורגו, שהיה הכלכלן הגדול בדורו. מדיניותו, במסגרתה הועדפו הלוואות כספים על חשבון העלאת המיסים, כמעט והצעידה את המדינה, שתמכה ועזרה במימון מלחמת העצמאות של ארצות הברית, לפשיטת רגל.
רופוס פקהאם
ראשית חייו
פקהאם היה פעיל בפוליטיקה המקומית של המפלגה הדמוקרטית ושימש כנציג ניו יורק לוועידה הארצית של המפלגה ב-1876. הוא גם היה איש סודם של הטייקונים כמו ג'יי. פי. מורגן, קורנליוס ואנדרבילט וג'ון ד. רוקפלר. רבים האמינו שמערכות היחסים הללו הובילו אותו להעדיף אינטרסים עסקיים כאשר כיהן בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
אחיו של פקהאם, וילר, היה מועמדו של הנשיא גרובר קליבלנד לכהן בבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1894. עם זאת, עיתוי מינויו זה התרחש בעיצומו של מאבק פוליטי קשה בין קליבלנד לבין הסנאטור מניו יורק דייוויד היל. וילר פקהאם היה המועמד השני לבית המשפט העליון שהיל הצליח לחסום, ובמקומו מונה אדוארד דאגלס וייט. כאשר התפנה מושב נוסף בבית המשפט העליון לאחר מותו של השופט האוול ג'קסון ב-1895, נחלש כוחו הפוליטי של היל, וקליבלנד פנה לרופוס פקהאם, שמינויו אושר בסנאט תוך שישה ימים בדצמבר אותה שנה על ידי רוב רפובליקני, וב-6 בינואר 1896 הוא הושבע לכהונתו. פקהאם הוא השופט האחרון בבית המשפט העליון של ארצות הברית שמונה על ידי נשיא דמוקרטי ואושר על ידי רוב רפובליקני בסנאט.
ז'אק נקר
שר האוצר
נקר לא פעל די למניעת המהפכה הצרפתית ההולכת וקרבה, והקמת הפרלמנטים האזוריים הייתה רק יישום חלקי של תוכנית טורגו לארגון אדמיניסטרטיבי מחודש של צרפת. ב-1781 פרסם את "דו"ח המלך" (compte rendu du roi), בו תואר מאזן כלכלי ורוד של צרפת. זמן לא רב לאחר מכן פוטר מתפקידו עקב השפעת האצולה שהתנגדה לרפורמות המתוכננות לכלכלת צרפת שכללו מס חדש שיוטל עליהם על מנת למנוע את המשבר הכלכלי ההולך וקרב.
רופוס פקהאם
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
תקופת כהונתו של פקהאם בבית המשפט העליון תוארה על ידי חוקרים רבים כשיא של ה"לסה פר", שבה פסל בית המשפט באופן קבוע מאמצים להסדרת מערכת יחסי העבודה. חוות הדעת המפורסמת ביותר של פקהאם הייתה בפסק דין לוכנר נגד מדינת ניו יורק מ-1905, בו ביטל בית המשפט את המגבלות על שעות העבודה של עובדי המאפיות לשישים שעות בשבוע, בטיעון שהן נגדו את זכויות הפרט לחוזה חופשי, ובשל היותן בלתי חיוניות להגנה על הבריאות והבטיחות. באותה חוות דעת אישר פקהאם תקנות במקומות עבודה נוספים שהיו קשורים למאפיות ושהוא האמין שהם הצדיקו את הזכות לחוזה חופשי.
ז'אק נקר
שר האוצר
לאחר פיטוריו החל נקר לעסוק בכתיבה, וב-1784 פרסם את "אמנת המנהל הכלכלי של צרפת" (Traité de l'administration des finances de la France). בנוסף גידל את בתו היחידה, שב-1786 נישאה לשגריר שוודיה והפכה למאדאם דה סטאל. על אף עיסוקיו, לא הצליח נקר להתנתק מתפקידו הקודם, וב-1787 גורש למרחק 40 מפריז, בשל הפרסום הרחב שנתן לדעותיו ולהתקפותיו על מחליפו במשרת שר האוצר, שארל קאלון.
רופוס פקהאם
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
בנוסף לפסק דין לוכנר, נודע פקהאם ככל הנראה בשל הפירוש הרחב שלו לחוק ההגבלים העסקיים של שרמן, הוא זיהה את מטרת החוק כהגנה על זכויות הלקוח. חוות הדעת שלו בנוגע לזכויות האזרח של האפרו-אמריקאים בלטו לא רק בשל נסיגתו מההתנגדות הרגילה שלו כאשר הצביע בעד אישור חוקי ג'ים קרואו, כשהבולטת מביניהן הייתה חוות דעתו בפסק דין פלסי נגד פרגוסון מ-1896, שבו הוא הצטרף לדעת הרוב בבית המשפט. עם זאת, פקהאם, ועמיתו השופט דייוויד ברואר היו אלה שהצביעו יותר מכל אחד מעמיתיהם לטובת המהגרים הסינים בעתירות שהוגשו לבית המשפט העליון.
ז'אק נקר
שר האוצר
כאשר התמוטטה כלכלת צרפת ב-1788 העם, שקרא רבים מספריה של מאדאם נקר ושוכנע כי נקר הוא היחיד שיכול "לעצור את הגרעון", דרש את חזרתו של נקר לתפקיד, והוא מונה פעם נוספת למנהל הכללי של האוצר.
המהפכה הצרפתית
נקר היה דמות מפתח בתקופת המהפכה הצרפתית. הוא סיים את המרד בדופינה בהופכו את פרלמנט המורדים לחוקי. במקביל, החל לארגן את אספת המעמדות של שנת 1789. בתחילה נחשב למצילה של צרפת, אך התנהלותו בפגישת הממשלה הצביעה על כך שהתייחס לאספה כמוסד שעליו לחלק כסף גרידא, ולא לבצע רפורמות. נקר כינס שנית את הממשלה, המליץ על ייצוג כפול למעמד השלישי והכיר בזכותם לבחור ולהיבחר. הוא קיווה להימנע מעימות וניסה לדבר אל לבו של המעמד השני, אך האריסטוקרטים סירבו לאפשר ייצוג כפול למעמד השלישי, וב-11 ביולי הוא הואשם בפרוץ המהפכה, פוטר וגורש מצרפת. נקר קנה לו אויבים רבים במעגל המלכותי, כולל אחיו הצעיר של המלך, שארל העשירי ומי שהחליפו בתפקיד שר האוצר, הברון דה ברטיי.
רופוס פקהאם
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
פקהאם כתב את פסק הדין החשוב "אקס פארטה יאנג" מ-1908, שבו נקבע שבית משפט פדרלי יכול להוציא צו מניעה נגד פקיד ממשל של אחת המדינות כדי למנוע אכיפת חוק מדינה בלתי תקף.
ז'אק נקר
המהפכה הצרפתית
החדשות אודות פיטוריו של נקר הגיעו לפריז בערב ה-12 ביולי. הפריזאים הניחו שפיטוריו הוא ניסיונם של הגורמים השמרניים לשמור על כוחם. ההמונים התחילו להתקבץ ברחבי העיר, הובילו לנפילת הבסטיליה יומיים מאוחר יותר, והמלך נאלץ להחזירו לתפקיד. הוא התקבל בשמחה בכל עיר בה ביקר, אך כשהגיע לפריז, הוכיח שוב כי בבסיסו הוא אינו מדינאי: בהאמינו כי יוכל להציל את צרפת לבדו, סירב לפעול לצד מירבו או לה פאייט. אהדתו בציבור נעלמה לאחר שפעולתו הממשית היחידה הייתה לבקש מהאסיפה הלוואות נוספות, ובספטמבר 1790 הוא התפטר מתפקידו.
רופוס פקהאם
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
פקהאם כיהן בבית המשפט עד למותו. הוא כתב 303 פסקי דין ו-9 חוות דעת מיעוט.
חיים אישיים
ב-1867 נשא פקהאם לאישה את הארייט מריה ארנולד. שני בניהם, הנרי ורופוס הבן, נפטרו לפני הוריהם. רופוס פקהאם נפטר בכפר אלטמונט שבמדינת ניו יורק ב-24 באוקטובר 1907 בגיל 70 כתוצאה ממחלה קרדיווסקולרית. הוא נטמן בבית הקברות שבממנדס, מחוז אולבני.
ז'אק נקר
המהפכה הצרפתית
לאחר ההתפטרות נסע לאחוזתו, אותה רכש ב-1784, בעיירה ליד ז'נבה. זמן קצר לאחר מכן מתה אשתו. נקר מת ב-9 באפריל 1804.
פארק בנט
פארק בנט (אנגלית: Bennett Park) הוא פארק ציבורי הממוקם בשכונת וושינגטון הייטס ברובע מנהטן שבעיר ניו יורק. הפארק ממוקם בנקודה הגבוהה ביותר באי מנהטן (80.8 מטרים מעל פני הים). נקודה זו מצוינת בציון אבן המצויה בפארק.
פרנקפורטר רונדשאו
פרנקפורטר רונדשאו (בגרמנית: Frankfurter Rundschau - FR) הוא עיתון יומי בגרמנית הרואה אור בפרנקפורט ומופץ בגרסאות מקומיות וככל-ארציות שישה ימים בשבוע (פרט ליום א'). העיתון בעל אוריינטציה פוליטית ליברלית-חברתית (מרכז-שמאל); לעומת מתחרהו פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג השמרני יותר). ב 2012 פתחו בעלי העיתון בהליכי חדלות פרעון, דבר שהוביל לרכישת העיתון על ידי הפרנקפורטר אלגמיינה צייטונג, אך ממשיך לצאת ולנהל אתר אינטרנט באופן עצמאי.
היסטוריה
ה"רונדשאו" היה העיתון השני שקיבל רישיון הוצאה לאור בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה והראשון באזור הכיבוש האמריקאי ויצא בראשיתו באופן בלתי-סדיר 1 - 3 פעמים בשבוע. הרישיון הוענק ב-1 באוגוסט 1945 לקבוצת עיתונאים פרוגרסיביים שהורכבה מעיתונאים סוציאל-דמוקרטים, קומוניסטים ופעילים קתולים, שבמהלך המלחמה היו במחתרת הגרמנית, במחנות ריכוז ובגלות. עם פרוץ המלחמה הקרה כשנתיים לאחר מכן, אולצו העיתונאים הקומוניסטים לפרוש מהעיתון, שנשלט על ידי "אגף לביקורת המידע" של המינהל האזרחי של כוחות הכיבוש האמריקאים (ה-(Information Control Division (ICD).
באוגוסט 1947 עבר העיתון להפצה מסודרת שישה ימים בשבוע. בשנת 1973 הועברה הבעלות על העיתון לקרן קרל קרולד (Karl-Gerold-Stiftung), קרן ללא כוונת רווח על שם עורכו הראשון של העיתון. בעקבות קשיים כלכליים להמשך אחזקת העיתון, השתלטה עליו ב-2003 חברת ההוצאה לאור DDVG (Deutsche Druck- und Verlagsgesellschaft mbH). ב-2006 נרכש העיתון על ידי בית ההוצאה דומונט (M. DuMont Schauberg) וב-2007 הוא הושק מחדש כטבלואיד. למרות שזכה בציון לשבח בקונגרס העיתונות האירופאי ב-2011 לא הצליח להחזיק מעמד וניצב לפני פשיטת רגל ב-2012, דבר שהוביל לרכישתו על ידי הפרנקפורטר אלגמיינה צייטונג.
נחל חווארים
נחל חווארים הוא נחל אכזב בנגב המרכזי, דרומית למדרשת בן-גוריון. הוא מתחיל מכביש 40 ליד צומת ציפורים ונגמר למרגלות מעלה הגר שם הוא מתחבר לנחל צין. ישנו חיבור בין נחל קרקש לנחל חווארים בערך באמצעו.
מסלע
נחל חווארים מתחתר בתחילתו בסלעי צור וקירטון, ובהמשך בסלעי חוואר שנתנו לנחל את שמו. יחסית לגודלו יש בו מגוון רחב של סוגי מסלע שנותנים לו מראה מיוחד.
בתחילתו בתוך סלעי הקירטון ניתן למצוא שיני כריש קדומות.
גב חווארים
באמצע הנחל נמצא גב מים המתמלא במים בעונת הגשמים. ניתן להתרחץ בו כאשר הוא מלא.
בור חווארים
בור מים נבטי החצוב בסלע. הבור הוא שריד לשבט הנבטים הנודדים שחיו באזור הנגב מעל 1,000 שנים, הם חצבו בורות מים שאספו את מי גשמי החורף ובזכותם שלטו על דרך הבשמים.
הבור חצוב בסלע קירטון מה שמקנה לו יכולת אגירת מים לזמן ממושך. ניתן לרדת אל תוך בור המים דרך מדרגות החצובות בסלע.
"הסכין השחורה"
זהו שמה המקומי של גבעת חוואר שחור הנמצאת בשולי הנחל לקראת חיבורו עם נחל צין.
מסלול
בתוך נחל חווארים עובר מסלול הליכה באורך של כ–4.5 קילומטרים. ניתן לטייל במסלול זה בכל ימות השנה והוא פתוח לקהל הרחב ללא תשלום.
צמחייה ובעלי חיים
האזור מאופיין בצמחים סהרו ערביים כגון: מלוח, רותם המדבר, זוגן השיח ועוד. באזור ישנם הרבה יעלים המאפיינים את כל אזור מדרשת בן-גוריון. ישנם גם על יד הנחל באזור עין עבדת קינוני נשרים.
מזכיר האוצר של ארצות הברית
מזכיר האוצר של ארצות הברית (באנגלית: United States Secretary of the Treasury) הוא ראש מחלקת האוצר של ארצות הברית, האחראי למערכת הפיננסית והכספים של ארצות הברית, ועד לשנת 2003 לכמה סוגיות בנושא ביטחון והגנת המולדת. משרה זו בממשל הפדרלי של ארצות הברית מקבילה לתפקיד שר האוצר במדינות רבות, כולל ישראל.
עד לשנת 2003 סוכנויות פדרליות רבות העוסקות באכיפת החוק היו שייכות למחלקת האוצר, וכמשתמע מכך תחת אחריותו של מזכיר האוצר. עם הקמת המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית, הועברו סוכנויות אלו למחלקה זו ולאחרות. בין הסוכנויות שהועברו ניתן למנות את רשות המיסים האמריקנית, הרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק, וחומרי הנפץ, והשירות החשאי של ארצות הברית.
משכורת מזכיר האוצר (נכון ל-2013) היא 191,300 דולר לשנה.
בין השנים 1784-1789 נוהלה מערכת הכספים על ידי ועד של שלושה מומחים. בשנת 1789 הוחלט למנות במקום הוועד מזכיר.
הראשון שכיהן בתפקיד היה אלכסנדר המילטון, ממייסדי ארצות הברית. בתחילה רצה ג'ורג' וושינגטון למנות לתפקיד את רוברט מוריס, מי שכיהן בתפקיד מקביל בקונגרס הקונטיננטלי. כשסירב מוריס לתפקיד הציע במקומו את המילטון, שלבסוף אכן התמנה לכך.
ג'נט ילן היא מזכירת האוצר, ילן היא האישה הראשונה שמכהנת כמזכירת האוצר.
שעון בן 12 שעות
שעון בן 12 שעות הוא מוסכמת זמן שבה 24 שעות היממה נחלקות לשתי יחידות זמן: כל יחידה מורכבת מ־12 שעות שמספרם הוא 12 (המשמש גם כ־0), ו־11. מחזור השעון בן 24 השעות, מתחיל ב־12 בלילה (לפעמים נכתב כ־12 a.m), ממשיך ל־12 בצהרים (לפעמים נכתב כ־12 p.m), ומסתיים עד 12 בלילה בסוף היום.
שעון 12 השעות פותח מאמצע האלף השני לפנה"ס, עד המאה ה־16 לספירה.
טנזינג נורגיי טריינור
טנזינג נורגיי טריינור (באנגלית: Tenzing Norgay Trainor; נולד ב-4 באפריל 2001) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ומדבב אמריקאי.
ביוגרפיה
נורגיי טריינור נולד בעיר פלנטיישן, פלורידה. הוא נכדו של טנזינג נורגיי, שיחד עם אדמונד הילרי הניו זילנדי, הפך לראשון לטפס על הר האוורסט.
קריירה
הופעתו הראשונה בטלוויזיה הייתה בשנת 2012 בסדרות הטלוויזיה, "The Jadagrace Show" ו-"Stevie TV."
בשנה שלאחר מכן לוהק לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה של דיסני "ליב ומאדי". הוא שיחק בסדרה בארבעת עונותיה. הוא גילם את פרקר, האח הצעיר במשפחה שאוהב לעסוק במדע עם חבריו. אחת ההנאות הגדולות ביותר שלו היא לעשות צחוק מאחיו הגדול ג'ואי.
באותה שנה הוא התארח בסדרות הטלוויזיה "גוד לאק צ'ארלי" ו-"Disney Game On" ושיחק לצד בילי אונגרו וסמי הנראטי בעיבוד ספרי הילדים הנוצרי לטלוויזיה של הספר "The Lost Medallion - The Adventures of Billy Stone". באותה שנה שיחק גם בסרט "סופר חברים", שם דיבב את קולו של כלב "בודהה".
בשנת 2014 שיחק בפר בסדרת הטלוויזיה "ג'סי". בשנת 2017 התארח בפרק בסדרה הקומית "המיק".
בשנת 2019 דיבב בסרט הקולנוע קסם של מפלצת ושיחק בשני פרקים של הסדרה בית ספר לאבירים.
בשנת 2020 החל לשחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "אמא אמריקאית".
בשנת 2022 שיחק בתפקיד ראשי במיני סדרה "בו, ביץ'", ששודרה בנטפליקס.
משפט סירקין-רייכלין
משפט סירקין-רייכלין הוא משפט שהתנהל בשנת 1943, כנגד חברי "ההגנה" אריה סירקין ואברהם רייכלין, על הברחת כלי נשק. היה אחד מהמשפטים הבולטים של שלטון המנדט הבריטי נגד ארגון "ההגנה". השניים נדונו למאסר ושוחררו טרם סיום הריצוי לאחר 3 שנים וחצי בכלא.
פעילות הברחת נשק
הפעילות של הצבא הבריטי במזרח התיכון במלחמת העולם השנייה פתחה בפני "ההגנה" אפשרויות להשגת נשק. בראש פעולות רכש הנשק מהצבא הבריטי עמד יהודה ארזי. אחד הפעילים היה אברהם רייכלין, שכסיפור כיסוי עבד כנהג מונית ובפועל עסק בהברחת נשק עבור "ההגנה". ב-1943 תפסו הבריטים שני עריקים בריטיים שהבריחו נשק ל"הגנה" והעבירו אותו לידי רייכלין. ב-11 באוגוסט 1943 נידונו השניים ל-15 שנות מאסר. הנידונים מסרו את שמו של רייכלין, כאיש הקשר שהוביל את הנשק במכוניתו. הבריטים הוסיפו למשפט גם את אריה (לייב) סירקין (סריג) שלא היה לו קשר לפעולת הרכש. העריקים טענו כי נפגשו איתו ו"זיהו" אותו במסדר זיהוי. סירקין היה איש ההגנה ומזכיר ועד הימאים בחיפה מטעם ההסתדרות.
יהודה ארזי הצליח להימלט. בעיתונות הערבית הופיעו מאמרים הדורשים מהממשלה להעמיד לדין את ראשי הסוכנות היהודית, לערוך חיפושי נשק ביישובים היהודיים, לפטר את הנוטרים היהודים ולהחרים את הנשק הליגלי.
המשפט
סירקין ורייכלין הואשמו בהעברת 105,000 כדורים ו-300 רובים ממחסני הצבא הבריטי ממצרים לחיפה. על סירקין הגן עורך הדין ד"ר פיליפ יוסף ועל רייכלין - עורך הדין אשר לויצקי. המשפט נמשך למעלה משישים ישיבות. עד 28 באוגוסט נשמעו 36 עדי קטגוריה ולאחריהם קבע בית הדין שעל הנאשמים להשיב לאשמה.
התובע הצבאי הכללי מייג'ור באקסטר טען שהנאשמים משתייכים ל"ארגון שטני רב כח ... אשר מטרתו העקרית והיחידה היא להשיג נשק בכמויות בלתי מוגבלות." הוא המשיך ושאל: "החשב בית הדין שישתמשו בנשק זה נגד כוחות הציר? ברור הדבר כי פעולתם ומטרתם ... עומדת בניגוד גמור לאלו של בנות הברית. הארגון מבוסס על בגידה".
היישוב היהודי ראה בדברים אלו, ובמשפט כולו, האשמה בבגידה כנגד היישוב היהודי המאורגן ומוסדותיו: ההסתדרות, הפלמ"ח ההגנה והסוכנות היהודית, והתקומם כנגד האשמות אלה, שעמדו בניגוד מוחלט להתגייסות של היישוב לסייע לצבא הבריטי במאמץ המלחמתי נגד הנאצים.
רושם רב עוררה עדותה של גולדה מאירסון (מאיר) שנקראה על ידי הסנגוריה להעיד עבור סירקין ב-7 בספטמבר 1943. מאירסון העידה שסירקין היה חבר ההסתדרות והפועל, גופים אזרחיים שאינם עוסקים באימוני נשק וכי מעברו לחיפה נבע מטעמים אזרחיים כדי לארגן את פעילות צופי הים בעיר, פעילות שסייעה לצבא הבריטי.
כאשר התובע ציטט ממאמר שלה בזכות ההגנה העצמית של היהודים, היא אמרה: "אם יהודי או יהודיה המגינים על עצמם בנשק הם פושעים הרי תצטרכו להקים בארץ הזאת הרבה בתי סוהר חדשים". היא הדגישה ש"ההגנה" הוקמה כדי להגן על היהודים וכי במקום שלא הייתה "ההגנה", נערך טבח ביהודים כמו בחברון וצפת ב-1929 ובטבריה ב-1936. על הפלמ"ח היא אמרה שהוא נוסד כאשר הגרמנים התקרבו לגבולות הארץ, כדי לסייע לצבא הבריטי בשעותיו הקשות. היא הזכירה גם את מרד גטו ורשה ואמרה כי: "אנו גאים ביהודים של גטו ורשה שקמו נגד רודפיהם בלי נשק למעשה, ואנו בטוחים שלקחו להם לדוגמה את ההגנה העצמית בארץ ישראל". גולדה כתבה בספרה "חיי" כי למחרת עדותה ביקרה אצל הוריה בהרצליה. אמה פתחה לה את הדלת ואמרה "אביך מסתובב כל הבוקר בחוץ, מראה את העיתונים לשכנים ואומר לכולם - 'אתם רואים, גולדה שלי!'".
גזר הדין
גזר הדין ניתן ב-27 בספטמבר 1943. סירקין נידון ל-10 שנות מאסר, ורייכלין ל-7 שנות מאסר. הם ריצו את עונשם בבית הסוהר המרכזי בירושלים.
דוד בן-גוריון הוקיע את עיוות הדין במשפט ובהמשך לעדותה של גולדה מאיר הכריז במושב אספת הנבחרים ב-4 באוקטובר 1943 כי יש הגנה בישראל. לא הגנה כפויה כפי שהבריטים טענו במשפט, אלא הגנה עצמית מתנדבת של בני ובנות ישראל לשמור על שלום היישוב.
יצחק טבנקין הזהיר כי במשפט זה הוכרזה על ידי ממשלת המנדט, מלחמה על ארגון "ההגנה" למען יוכל השלטון להגשים את הספר הלבן ולחסל את הציונות.
לאחר שלוש שנים וחצי המתיק הנציב העליון את עונשם של סירקין ורייכלין. סירקין שוחרר ב-11 ביולי 1946 ורייכלין שוחרר בסוף אוקטובר 1946.
סאמרא
סאמַרא (בערבית: سامرّاء, תעתיק מדויק: סאמרּאא') היא עיר במחוז סלאח-א דין שבצפון עיראק השוכנת כ-110 ק"מ צפון-מערבית לבירה בגדאד על הגדה המזרחית של נהר החידקל. העיר שימשה כבירתם של ח'ליפי בית עבאס מסוף המאה ה-8 ועד סוף המאה ה-9, והיא נחשבת כאתר עלייה לרגל חשוב באסלאם.  ב-2007 הוכרזה העיר הארכאולוגית סאמרא כאתר מורשת עולמית, וצורפה מיד לרשימת האתרים בסיכון. לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2018 אוכלוסיית העיר מונה 144,771 בני אדם.
העת העתיקה
אזור סאמרא יושב בדלילות בעת העתיקה, אך ידוע על יישוב שומרי שהתקיים במקום בין 5500 ל-4800 לפנה"ס. תרבותו הייתה מתקדמת ונקראת תרבות סאמרא. תושביו הקימו מערכות השקיה ויצרו כלי קדרות שעוטרו בדמויות בעלי חיים ובקווים גאומטריים. כלי קדרות אלה שהתגלו לראשונה סאמרא, נפוצו לאחר מכן ברחבי המזרח התיכון כולו. לפי אסטלה, הקים סנחריב יישוב אשורי על הגדה המערבית של החידקל בשנת 690 לפנה"ס. מאוחר יותר נודעה העיר כסואומה בפי היוונים, סומרה (Sumere) בפי הרומאים, או סומרה בסורית. הסאסאנים חצבו תעלת מים בין השנים 531–578 אשר הוליכה את מי החידקל אל העיר. לכבוד האירוע הוקמו בעיר מגדל "בורג' אל-קיים" וארמון.
בית עבאס
מאוחר יותר הקימו ח'ליפי בית עבאס תעלת מים נוספת אל העיר, וזו נבנתה בסוף המאה ה-8 על ידי הארון א-רשיד, ונחגגה בתכנונו של מתומן ענק בקוטר של 1.5 ק"מ. זה זכה לשם "חוסן אל-קדישיה" אך בנייתו נזנחה ב-796. בשנים 834–835 העתיק הח'ליף אל-מעתצם את בירתו לסאמרא, שנקראה באותה עת בשם "סר מן ראא" (سر من رأى - "משוש כל הרואה (אותה)"), ושם זה השתבש לשמה הנוכחי. בשנת 836 הוא הקים עיר חדשה על הגדה המזרחית של החידקל סביב העיר הפרה-אסלאמית, ואת ארמונו קבע בצפונה, במקום בו ניצב בעבר מנזר. הארמון התחלק לשני חלקים - חלק פרטי שיועד למגורי הח'ליף ובני משפחתו, וחלקם אף נקבר בו; וחלק ציבורי, שבו הקביל את פני הבאים לבקרו. מהארמון נמשכה שדרה לאורך כ-3.5 ק"מ אשר הובילה את השווקים ואל מסגד אל-מעתצם, ששניהם שוכנים כיום מתחת לבתים מאוחרים יותר. משני צדדיה של השדרה ומחוץ לעיר שכנו מגורי החיילים, והחלק שממזרח לעיר הוקף חומה ויועד לציד. עם מותו של אל-מעתצם בשנת 842, המשיך יורשו אל-ואת'ק, והשתמש בעיר כבירה, תוך שהוא מעניק תשומת לב לרווחתה הכלכלית והופך אותה ממחנה צבאי גדול לעיר של ממש. הוא הקים ארמון חדש על הנהר, וארמון זה שימש גם את הח'ליף הבא, אל-מתוכל הראשון.
אל-מתווכל התרכז בבנייה מונומנטלית. הוא הקים מסגד גדול וחדש, והרחיב את העיר מזרחה לאזור שנועד בעבר לציד בלבד. תחת זאת הקים עשרים ארמונות חדשים ובין שניים מהם בדרומה של העיר קבע שטח ציד חדש. במזרחה של העיר נבנה מגרש מרוצים באורך כולל של 10.42 ק"מ וברוחב 80 מטר, ולצדו הוקמו מושבים לצופים. במחצית המאה ה-9 הגיעה העיר לשיאה, היו בה שבע שדרות מקבילות והקיצונית שבהן עברה לאורך גדת הנהר, שהיה לעורק האספקה העיקרי של סאמרא.
בשנת 859 החל אל-מתוכל בהקמת בירה חדשה מצפון לסאמרא, וקרא לה על שמו, אך עם ההתנקשות בחייו בשנת 861 הרעיון נזנח. ריקון הקופה הציבורית כדי להקים את הפרויקט השאפתני היה בין הסיבות לחוסר היציבות שפקד את הח'ליפות בשנים שלאחר מכן. בשנת 870 הוצא הכוח הצבאי מהעיר, ואף שהמשיכה ונחשבה למושב הח'ליף, חשיבותה הלכה ופחתה עד שבירת החליפות החדשה נקבעה בבגדאד בשנת 892.
שקיעה
למרות זאת שמרה העיר על חשיבותה הדתית המרכזית. במסגד אל-עסכריה שבעיר נמצאים קבריהם של עלי אל-האדי וחסן אל-עסכרי, האימאמים השיעים העשירי והאחד-עשר. גם מקום ציון היעלמותו של מוחמד אל-מהדי, המכונה "האימאם הנעלם", שהיה האימאם השנים-עשר והאחרון של השיעה, נמצא בעיר. בשל כל אלה מהווה סאמרא אתר עלייה לרגל חשוב למוסלמים שיעים. שינוי אפיק זרימתו של החידקל במאה ה-13 האיץ את שקיעתה של העיר.
המאה ה-20
במאה ה-20 עלתה חשיבותה של סאמרא בשל בניית סכר על נהר החידקל. מטרת סכר זה הייתה למנוע את ההצפות התכופות באזור בגדאד ובמורד הנהר, ובנייתו יצרה אגם מלאכותי גדול. כפריים רבים נאלצו לעזוב את כפריהם בשל התפשטות האגם, ורבים מהם עברו לסאמרא עצמה תוך שהם תורמים לגידול אוכלוסייתה.
בחודש פברואר 2006, ביצעו סונים פיגוע טרור במסגד אל-עסכריה בעיר, אירוע שנודע כ"פיגוע במסגד אל-עסכריה", ובמהלכו נהרגו כ-120 מתפללים. בעקבות כך התעוררו מהומות קשות נגד הסונים בעיראק ואף הועלה חשש מפני מלחמת אזרחים. ב-13 ביוני 2007 הותקף המסגד בשנית ושני המינרטים שלו נהרסו. חודש לאחר מכן, ב-13 ביולי 2007 פוצץ מגדל השעון בעיר.
אקלים
האקלים בעיר הוא אקלים צחיח (BWh לפי שיטת קפן). בקיץ הטמפרטורות גבוהות ועלולות לעלות עד ל־50 מעלות צלזיוס ואילו בלילות החורף הן עלולת לנסוק אל מתחת לאפס. בשנה ממוצעת יורדים 127 מילימטרים של משקעים.
אתרי העיר
אורכה של העיר מצפון לדרום מגיע ל-41.5 ק"מ ורוחבה נע בין 4 ל-8 ק"מ. היא לא הוקפה על ידי חומות שכן הנהרות שבסביבתה העניקו לה הגנה טבעית, והיא שילבה מקום יישוב לאזרחים ולחיילים. רובעי העיר תוכננו כך שלכל אחד מהם הושם מפקד צבאי, והרחובות שביניהם עלו מגדות החידקל והסתיימו בשדרה המרכזית שרוחבה נע בין 80 ל-100 מטר. ארבע חמישיות משטחה של העיר שנבנתה בתוך זמן קצר טרם נחקרו. חומרי הבנייה העיקריים הם לבנים אפויות, לבנות בוץ ומלט. על בנייניה החשובים של העיר נמנים המבנים הבאים:
מסגד מוסלמי שיעי הנחשב לאחד המסגדים החשובים והקדושים ביותר בעולם השיעי, וככל הנראה נבנה בשנת 994. לפי המסורת, בקבר שנמצא במסגד קבורים שני אימאמים שיעים חשובים, עלי אל-האדי וחסן אל-עסכרי, האימאמים השיעים העשירי והאחד-עשר. המסגד נפגע בפיגוע קשה ב-22 בפברואר 2006, ושוב ב-2007.
קרב סינגפור
קרב סינגפור הוא קרב שהתרחש מ-31 בינואר 1942 עד 15 בפברואר 1942, בסינגפור, בין כוחות בעלות הברית וכוחות האימפריה היפנית, במהלך מלחמת העולם השנייה.
הקרב החל עם חציית החיילים היפנים את מצר ג'והור לאחר קרב מלאיה. על אף שבעלות הברית נהנו מיתרון מספרי, היתרון החומרי של היפנים העניק להם את הניצחון.
נפילתה של סינגפור, אז מושבה בריטית, וכניעת הכוחות שבה סימלה את הכניעה הגדולה ביותר בהיסטוריה של הצבא הבריטי. כ-80,000 בריטים, אוסטרלים והודים נפלו בשבי היפנים, והצטרפו לעוד 50,000 שבויים שנתפסו במהלך קרב מלאיה, שקדם לקרב זה.
הפלישה למלאיה
הארמייה ה-25 היפנית חצתה את הגבול מהודו-סין לתוך תאילנד וצפון מלאיה ב-8 בדצמבר 1941, מספר שעות לאחר ההתקפה על פרל הארבור. מספר שעות לאחר הפלישה, חתמה תאילנד על הסכם עם יפן, שאיפשר לצבא היפני להשתמש בבסיסים של הצבא התאי על מנת לפלוש למדינות אחרות בדרום-מזרח אסיה. לאחר מכן, פנו הכוחות היפנים בתאילנד דרומה וחצו את הגבול למלאיה. במקביל, החלו מטוסים יפנים בהפצצה שיטתית של סינגפור.
הצבא היפני נתקל בהתנגדות בצפון מלאיה מצד הגיס השלישי של הצבא ההודי ומספר גדודים של הצבא הבריטי, אולם אלה רק עיכבו את היפנים, ולא הצליחו לעצור אותם. בנוסף, הבריטים איפשרו ליפנים לאגף אותם פעם אחר פעם מכיוון שהניחו שהג'ונגלים של מלאיה הם בלתי עבירים - הנחה שהיפנים הוכיחו כלא-נכונה פעם אחר פעם. מטוסי חיל האוויר היפני היו מטוסים חדישים וטייסיו היו מיומנים ומנוסים, בעוד חיל האוויר המלכותי במלאיה הכיל רק מטוסים ישנים וצוותים לא מנוסים, על כן השיגה יפן עליונות אווירית בשלב מוקדם של הקרב. גם בשריון עלו היפנים על הבריטים, ובעוד שהיפנים נעזרו בטנקים על מנת לנוע, לבעלות הברית היה רק טנק אחד בכל מלאיה. היתרונות היפניים בתאום בין יחידות, בטקטיקה ובניסיון קרבי (הארמייה נלחמה לפני כן בסין), הביאו לכך שהיפנים היו בעמדת יתרון ברורה, על אף שהיו בנחיתות מספרית.
טרם הפלישה, הגיעה למלאיה שייטת בריטית שכללה את אוניית המערכה אה"מ פרינס אוף ויילס ואת סיירת המערכה אה"מ ריפלס (Repulse) וארבע משחתות. תפקידו של כוח זה היה לשמש כגורם מרתיע מפני פלישה לחצי האי. אולם, מטוסים יפניים הטביעו את אוניות המערכה מול חופי מלאיה, מעט אחרי תחילת הפלישה, ובכך איפשרו הנחתת כוחות מן הים על חצי האי.
היפנים ירדו במורד חצי האי המלאי במהירות, תוך שהם מבודדים, מקיפים ומכניעים יחידות הודיות לאורך החוף. שימוש בטנקים קלים וביחידות רכובות על אופניים, איפשר ליפנים לנוע בקלות דרך הג'ונגלים של מלאיה. על אף שיחידות נוספות של בעלות הברית הצטרפו לקרב הן לא הצליחו לעצור את התקדמות היפנים דרומה.
ב-31 בינואר, פוצצו יחידות הנדסה בריטיות את הגשר החוצה את מצר ג'והור ממלאיה לסינגפור. זמן קצר לאחר מכן, החלו כוחות של הצבא היפני - חלקם לבושים כאזרחים סינגפוריים - לחצות את המצר לסינגפור על גבי סירות מתנפחות.
הכנות
חיל המצב בסינגפור, בפיקודו של לוטננט-ג'נרל ארתור פרסיבל, מנה 85,000 חיילים, מהם כ-70,000 לוחמים. הם חולקו ל-38 גדודי רגלים - 13 בריטים, 6 אוסטרלים, 17 הודים ושני מלאים - ושלושה גדודי קלעים. הדיוויזיה ה-18 הבריטית, בפיקודו של מייג'ור-ג'נרל מרטון בקוויט-סמית', אשר הגיעה כתגבורת, הייתה במלוא כוחה, אך חסרה ניסיון ואימון; שאר היחידות חסרו כוח אדם, חלקן אפילו אוחדו ליחידות חדשות בעקבות מספר האבדות הרב בקרב מלאיה, והגדודים המקומיים חסרו כל ניסיון ואימון.
פרסיבל הטיל על שתי חטיבות מהדיוויזיה השמינית האוסטרלית את הגנת הצד המערבי של סינגפור, כולל את נקודות הנחיתה העיקריות בצפון מערב האי. האזור היה מכוסה ברובו ביצות ומנגרובים, ונחתך על ידי נחלים ונהרות. בלב האזור המערבי שכן בסיס חיל האוויר המלכותי הגדול בסינגפור. החטיבה ה-22 הופקדה על גזרה באורך 16 ק"מ, והחטיבה ה-27 הופקדה על שטח באורך 3,650 מטר, ממערב לגשר לג'והור. יחידות אלה תוגברו בגדודי קלעים השני והרביעי ובחטיבת הרגלים ה-44 ההודית.
הגיס השלישי, בפיקודו של לוטננט-ג'נרל לואיס הית', הופקד על הגנת האזור הצפון מזרחי, אשר כלל בסיס ימי. האזור הדרומי, שכלל את מרבית האזורים העירוניים, היה תחת פיקודו של מייג'ור-ג'נרל פרנק קית' סימונס. כוחותיו מנו כ-18 גדודים, בהם חטיבת הרגלים הראשונה המלאית, החטיבה ה-12 ההודית וכוח מתנדבים.
בזכות שימוש במטוסי ריגול, מסתננים ונקודות תצפית טובות מעבר למצר ג'והור, היה לגנרל טומויוקי ימאשיטה, מפקד הארמייה ה-25, ולאנשי מטהו ידע רב על פריסתם של כוחות בעלות הברית, והחל ב-3 בפברואר 1942, החלו היפנים בהרעשה ארטילרית של סינגפור. בימים שלאחר מכן, התגברה בהדרגה ההרעשה, ואליה נוספו הפצצות מהאוויר בידי מפציצים יפניים, אשר שיבשו את קווי התקשורת של בעלות הברית והקשו על ההכנות להתגוננות מפני הפלישה.
תותחי החוף של סינגפור, שכללו סוללה בת שלושה תותחים בקוטר 15 אינץ' (381 מ"מ) וסוללה נוספת בת שני תותחים בעלי קליבר זהה, נטענו בעיקר בפגזים חודרי-שריון ובמעט פגזים נפיצים. פגזים חודרי שריון נועדו לבקע את לוחות השריון שהגנו על ספינות מלחמה, ולכן לא היו יעילים לעצירת כוחות רגלים, ואילו המחסור בפגזים נפיצים נבע מהנחתם של הבריטים כי צבא פולש לא יגיע מצפון, אלא בדרך הים.
תחת פיקודו של גנרל ימאשיטה נמצאו כ-30,000 חיילים, בשלוש דיוויזיות: דיוויזיית המשמר הקיסרי, בפיקודו של לוטננט-ג'נרל טאקומה נישימורה, אשר כללה חטיבת שריון קל, הדיוויזיה החמישית, בפיקודו של לוטננט-ג'נרל טקורו מטסוי והדיוויזיה ה-18, בפיקודו של רנייה מוטגוצ'י.
הנחיתה היפנית
פיצוץ הגשר המחבר בין סינגפור למלאיה גרם לעיכוב של שבוע בפלישה היפנית. ב-8 בפברואר 1942, בשעה 22:30, החלה הפלישה, כאשר חיילים מהדיוויזיות החמישית וה-18 החלו חוצים את מצר ג'והור לכיוון סינגפור על גבי כלי שיט. היפנים התקדמו לכיוון חוף סארימבון, אשר ההגנה עליו הופקדה בידי החטיבה ה-22 האוסטרלית.
על אף ההגנה העיקשת מצד האוסטרלים, הפשיטה היפנית לא נעצרה. בצפון מערב האי, ניצלו היפנים פרצות בהגנה הדלילה, כגון נהרות ונחלים, ועלו לחוף. עד השעה 01:00, נסוגו החטיבות ה-22 וה-44, ועד הבוקר, הנחיתו היפנים כ-13,000 חיילים בצפון מערב האי.
המלחמה באוויר
את החיפוי האווירי לכוחות הקרקע של בעלות הברית סיפקה טייסת 232 של חיל האוויר הבריטי. ב-3 בינואר 1942, נשלחו לסינגפור 51 מטוסי קרב מדגם הוריקן, ואיתם 24 טייסים, שהיוו את גרעין הטייסת. הטייסת החלה לפעול ב-20 בינואר משדה התעופה בקָלאנג, שכן היה זה שדה התעופה היחיד שלא היה בטווח הארטילריה היפנית. מול טייסת 232 ניצבו מטוסי A6M זירו יפניים, אשר עלו על המטוסים הבריטים במספר ולעיתים אף בביצועי טייסיהם.
בבוקר הפלישה היפנית, ב-8 בפברואר, התקיימו מספר קרבות אוויר מעל מערב האי. עשרת מטוסי ההוריקן האחרונים הוזנקו מבסיסם שבקלאנג, והתייצבו מול מבנה יפני בן 84 מטוסים, שעליו הוטל לחפות על ההחפה. הלחימה נמשכה במהלך כל היום, ובסופו, לאחר שהתברר כי הטייסת איבדה כל יכולת התקפית, וכי שדה התעופה בקלאנג כבר לא שמיש בשל הפצצות, הורה פרסיבל למטוסים הנותרים לנחות בסומטרה. לאחר קרב זה, שלטה יפן לחלוטין בשמי סינגפור.
בערב 10 בפברואר, הורה פילדמרשל ארצ'יבלד וייוול, מפקד הכוחות הבריטים בדרום-מזרח אסיה, על העברת כל צוותי האוויר של בעלות הברית לאיי הודו המזרחית.
היום השני
החטיבה ה-27 האוסטרלית, אשר הגנה על רצועת החוף שממערב לגשר לג'והור, נתקלה לראשונה ביפנים כאשר כוחות המשמר הקיסרי הגיעו לחוף בשעה 22:00. החפה זו נתקלה בהגנה נחושה מצד האוסטרלים והיפנים ספגו אבדות רבות מאש מרגמות ומכונות ירייה. אולם, בסופו של דבר הצליחו היפנים להקים ראש גשר שהצליח לעמוד בפני ההגנה האוסטרלית.
ההתקפה היפנית פגעה בקווי התקשורת של בעלות הברית, והחטיבה ה-27 איבדה קשר עם החטיבה ה-22. מחשש פן תכותר, ועל אף ההצלחה היחסית שלה, הורה מפקד החטיבה ה-27 על נסיגה, ובכך הותיר את רצועת החוף הצפונית שמצפון לגשר בידי היפנים.
הפריצה היפנית
תפיסת החופים הצפוניים איפשרה ליפנים להעלות לחוף כוחות שריון, אשר עם עלייתם התחילו בהתקדמות דרומה, לכיוון מרכז סינגפור. הטנקים איפשרו לימאשיטה לאגף את החטיבה ה-22 בקו ג'ורונג, ולעקוף את הדיוויזיה ה-11 ההודית, שהוצבה במערב האי. אולם, היפנים לא ניצלו את ההזדמנות להיכנס לעיר עצמה.
ב-10 בפברואר, שלח ראש ממשלת אנגליה, וינסטון צ'רצ'יל, מברק לויוול בו מסר לו כי גורל האימפריה הבריטית כולה נתון בידיו, וכי חובה על כל החיילים והקצינים להילחם עד הסוף המר ובכל מחיר. הכניעה נאסרה לגמרי על כוחות בעלות הברית בסינגפור.
האספקה היפנית החלה להצטמצם, וימאשיטה ידע כי אם תתארך הלחימה בסינגפור הוא עלול להפסיד. על כן, ב-11 בפברואר, הגיש ימאשיטה לפרסיבל דרישה לכניעת כוחות בעלות הברית. בשלב זה, מצבת הלוחמים של החטיבה ה-22, אשר נשאה ברוב נטל הגנת האי, הצטמצמה לכדי מספר מאות אנשים. יום לאחר מכן, כבשו היפנים את אזור בוקיט תימה (Bukit Timah), שם נמצאו מחסני תחמושת ודלק של בעלות הברית, וחשוב מכך, מאגרי המים העיקריים של סינגפור. הכוחות נסוגו לדרום מזרח האי, שם הקימו קו הגנה חדש, ואליהם הצטרפו החטיבה ה-44 והחטיבה המלאית הראשונה. ב-13 בפברואר לא נרשמה התקדמות יפנית, שכן הם נעצרו על קו הגנה זה, ורותקו בעיקר על ידי רגימנט מלאי בפאסיר פאנג'אב (Pasir Panjang).
באותו יום, בעקבות אובדן מקורות המים ושטחים נרחבים ליפנים, החל פרסיבל לקבל הצעות מקציני מפקדתו להיכנע. אולם, פרסיבל סירב להצעות אלה, אך בד בבד, פנה לממונים עליו בבקשה דומה. הוא קיבל מברק מוויוול בג'אווה, בו נאמר לו כי עליו להמשיך את הלחימה כל עוד הוא מסוגל להסב לאויב נזק. כאשר יראה כי אפסו כוחותיו, אישר לו ויוול להיכנע.
עוד באותו היום, הוצא להורג קפטן פטריק הינאן, אשר שירת כקצין קישור עם הצבא ההודי. הוא נאשם בכך שבאמצעות מכשיר קשר סייע ליפנים ליירט מטרות ולהפציץ שדות תעופה בצפון מלאיה. הוא נעצר ב-10 בדצמבר ונשפט במשפט צבאי בינואר. הוא הוצא להורג ב-13 בפברואר בחוף הדרומי של סינגפור, וגופתו הושלכה לים.
ביום המחרת, המשיכו בעלות הברית להילחם. האוכלוסייה האזרחית של האי התרכזה באזור שנמצא עדיין בשליטת בעלות הברית, אך ההפגזות הארטילריות והפצצות מהאוויר התחזקו והביאו לאבדות רבות.
הטבח בבית החולים אלכסנדרה
ב-14 בפברואר בשעה 13:00, התקרבו חיילים יפנים לבית החולים אלכסנדרה. קצין בריטי, אשר יצא לקראת הכוחות המתקדמים עם דגל לבן, נדקר באמצעות כידון רובה ומת במקום. עם הכנסם לבית החולים, הרגו היפנים מספר חולים, חלקם במהלך ניתוח, ואיתם גם רופאים ואנשי צוות. ביום שלאחר מכן, כ-200 גברים - חולים ואנשי צוות - נדרשו לצעוד לאזור תעשייתי סמוך לבית החולים. כל אדם שנפל בדרך נדקר למוות. באזור התעשייתי הוכנסו כל האסירים לתאים קטנים ונכלאו למשך הלילה, אשר במהלכו מתו אחדים כתוצאה מהתנאים בהם נכלאו. בבוקר המחרת, נדקרו למוות כל שאר האסירים, מהם ניצלו חמישה בלבד.
נפילת סינגפור
בשעה 09:30 כינס פרסיבל את קציניו, ונועד עמם לגבי האפשרויות הקיימות. האפשרות הראשונה הייתה לצאת למתקפת-נגד, ולנסות ולכבוש את אזור בוקיט תימה, על מצבורי המזון והתחמושת שלו, ובתוך כך להרחיק את הארטילריה היפנית שהתמקמה בגבעות שבאזור. האפשרות השנייה הייתה להיכנע. כל הנוכחים בדיון הסכימו כי התקפת-נגד אינה אפשרית, ועל כן בחר פרסיבל להיכנע.
משלחת - מורכבת מקצין מטה, ממזכיר המושבה ומתורגמן - יצאה למפקדה היפנית, ברכב שנשא את דגל הממלכה המאוחדת ודגל לבן. המשלחת חזרה למפקדת בעלות הברית ומסרה לפרסיבל כי היפנים דורשים כי הוא עצמו יצא בליווי קציני מטה למפעל פורד שבבוקיט תימה, שם ימסור לו ימאשיטה את תנאי הכניעה.
תנאי הכניעה היו:
מוקדם יותר באותו היום, הורה פרסיבל כי עד השעה 16:00 יש להשמיד את כל המסמכים והציוד הטכני המסווג, ואת התותחים הגדולים. ימאשיטה ערב לפרסיבל כי לא יאונה כל רע לנתינים הבריטים בסינגפור.
תוצאות הקרב
בעקבות כניעת בעלות הברית החלה תקופה של כיבוש יפני בסינגפור, ושם העיר שונה לשונאן-טו (Shōnan-tō 昭南島), שפירושו "אי הזוהר הדרומי". היפנים פתחו מיד בצעדים כנגד האוכלוסייה הסינית במקום, וזאת בשל חשדנותם בתמיכה בסין, שנמצאה במצב מלחמה עם יפן באותו זמן. רבים מאזרחי סינגפור ממוצא סיני הוצאו להורג בטבח סוק צ'ינג. היפנים לא חסו על קבוצות אתניות אחרות, כגון מלאים והודים, והוציאו להורג אזרחים רבים. האזרחים הנותרים סבלו רבות תחת המשטר היפני, שהחזיק מעמד במשך שלוש שנים וחצי.
היפנים גייסו בהצלחה חיילים הודים שבויים רבים. מתוך 40,000 שבויים הודים בסינגפור בפברואר 1942, 30,000 התגייסו לצבא ההודי הלאומי הפרו-יפני, אשר נלחם בבעלות הברית במערכה על בורמה כחלק ממדינת אזאד הינד. עם זאת, הודים רבים סירבו להתגייס והפכו לשבויי מלחמה. רבים מהם הפכו לעובדי כפייה וסבלו תחת השלטון היפני. מאלה, שרדו כ-6,000 הודים, אשר שוחררו לבסוף בידי כוחות אמריקאיים ואוסטרליים.