cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מייק האקבי
עמדות פוליטיות
בנושא ההתמודדות עם ההגירה הבלתי חוקית לארצות הברית, שהפך לאחד הנושאים המרכזיים בהתמודדות הפנימית בתוך המפלגה הרפובליקנית, גילה האקבי עמדות מתונות יחסית לקו הקיצוני שדורשים רבים מהבסיס הקשה של הבוחרים הרפובליקנים. כך הוא עומד מאחורי החלטתו כמושל לאפשר לילדי מהגרים בלתי חוקיים לזכות במלגות לחינוך גבוה, למרות ההתקפות עליו מצד מיט רומני על כך. הוא לא תמך באופן מלא בהצעה לרפורמה בנושא שעלתה בקונגרס, ושנתמכה על ידי הנשיא בוש, אך הוכשלה על ידי האגף הקיצוני יותר של המחוקקים הרפובליקנים, אך תמך בחלקים מתוכה.
האקבי תמך באופן כללי במלחמה בעיראק, ותומך בהישארות כוחות ארצות הברית שם. עם זאת, הוא מתח ביקורת על "מנטליות הבונקר" של ממשל בוש.
האקבי מגדיר את עצמו כתומך נלהב בישראל, והוא ביקר בישראל פעמים רבות. הוא הביע תמיכה בהמשך מפעל ההתנחלות, ומתח ביקורת על הלחצים לנסיגה ישראלית מיהודה והשומרון ומרמת הגולן. כמו כן, בעת ביקורו בישראל ביקר באוניברסיטת אריאל והביע את תמיכתו במוסד.
חייו האישיים
מייק האקבי התחתן עם אשתו ג'אנט בהיותו בן 19, ויש להם שלושה ילדים. בתו, שרה האקבי סנדרס, היא מושלת ארקנסו החל מינואר 2023. בעבר שימשה כדוברת הבית הלבן בממשלו של דונלד טראמפ.
לאחר שאובחן כחולה סוכרת החל האקבי ב-2003 בהרזיה דרסטית. תוך כשנתיים הוא הצליח להשיל כ-50 ק"ג ממשקלו, שהיה בשיאו מעל 130 ק"ג. התהליך השפיע על יחסו לנושא הבריאות, והוא הפך לתומך נלהב בקידום רפואה מונעת. הוא אף כתב ספר בנושא בשם "Quit Digging Your Grave with a Knife and Fork" (הפסיקו לחפור לעצמכם קבר עם סכין ומזלג).
האקבי מנגן בגיטרה בס, ובזמן היותו מושל הקים יחד עם עובדי הצוות שלו להקת רוק אנד רול בשם "Capitol Offense"
האקבי הגיש תוכנית אירוח ברשת החדשות פוקס ניוז בשנים 2008–2014.
קרל אוטו קוך
קארל אוטו קוך (2 באוגוסט 1897 – 5 באפריל 1945) היה קצין אס אס גרמני, מפקדם הראשון של מחנות הריכוז בוכנוואלד וזקסנהאוזן. שימש כמפקד מחנה הריכוז מיידנק מספטמבר 1941 עד לאוגוסט 1942. בתקופה זו גנב חפצי ערך וכסף מהיהודים שנרצחו. ביצע פשעים נגד האנושות. אשתו, אילזה קוך, לקחה חלק בפשעים במחנות בוכנוואלד ומיידנק.
קורות חייו
קוך נולד בדרמשטאדט, סיים בית ספר למסחר והיה פקיד בנק. אביו נפטר כשהיה בן 8. בשנת 1916 התנדב להצטרף לצבא הקיסרות הגרמנית, ולחם בחזית המערבית עד שנפל בשבי הבריטי. חזר לגרמניה באוקטובר 1919.
בשנת 1930 הצטרף למפלגה הנאצית וכעבור שנה לאס אס. בשנת 1934 מילא תפקידי פיקוד שונים במחנות הריכוז הונשטיין (KZ Hohnstein), זקסנבורג, אסטרווגן וליכטנבורג והכיר את אשתו לעתיד אילזה קלר. בשנת 1935 מונה למפקד בית המאסר הנודע לשמצה קולומביה האוס שבברלין. במאי 1936 לאחר נישואיו לאילזה קלר עברו השניים להתגורר במחנה זקסנהאוזן, שהיה אחראי להקמתו ועליו פיקד לאחר מכן. באוגוסט 1937 מונה למפקד מחנה הריכוז בוכנוואלד שהוקם אז, והועלה לדרגת אס אס שטנדרטנפיהרר.
בספטמבר 1941 מונה למפקד מחנה מיידנק, שהיה אז מחנה שבויים סובייטים של הוואפן אס אס שבלובלין. בעת פיקודו הורחב מאוד המחנה: הובאו אליו אסירים, בהם יהודים, נבנו משרפות, וגדל מאוד מספר האסירים שנרצחו במחנה. ביולי 1942 הייתה בריחה של אסירים רבים מהמחנה, הוא הושעה מתפקידו והועמד למשפט, ובפברואר 1943 זוכה. הוא מילא תפקידי ארגון ביחידות משמר הדואר.
באוגוסט 1943 נאסר, הואשם ברצח, מעילות, זיוף מסמכים, באיומים על פקידים וב״פשעים אחרים״ (רציחות מחוץ להוראות, ואוספים של פיסות עור אדם עם ציורי קעקע וראשי אדם מצומקים). בראשית 1945 דן אותו שופט האס אס קונראד מורגן למיתה בבית הדין העליון של האס אס, וב-5 באפריל 1945 הוצא להורג על-ידי כיתת יורים.
בשנת 2006 הוצג במוזיאון מחנה זקסנהאוזן אלבום תמונות, שהעניקו עובדי הסגל לקוך לרגל יום הולדתו ה-40, המנציח את הקמת המחנה ואת השגרה בו בשנה לאחר הקמתו. האלבום נמצא בארכיון ה-NKVD במוסקבה.
משפחתו
בשנת 1924 נישא ונולד לו בן בכור. בשנת 1931 התגרש הזוג. ב-25 במאי 1936 נישא לאילזה קוך, ולזוג נולדו בן ושתי בנות. אילזה נודעה בכינויים "המכשפה מבוכנוואלד" ו"הכלבה מבוכנוואלד" בשל אכזריותה כלפי האסירים.
צילץ
צילץ (בפולנית: Biała,, בגרמנית: Zülz, בשלזית: Biołŏ, Biołŏ Prudnickŏ) היא עיירה קטנה בפולין, השוכנת בחלק הדרומי של פרובינציית אופולה במחוז פרודניק ליד הגבול עם צ'כיה. זהו המושב המינהלי של נפת צילץ. אוכלוסייתה מונה 2,426 תושבים (2019).
העיירה נוסדה במאה ה-13, על כן היא אחת העיירות העתיקות בפולין, והיסטורית היא הייתה חלק מדוכסות אופולה ומהאימפריה ההבסבורגית האוסטרית. במשך מאות שנים שכנה צילץ באוסטריה, פרוסיה, גרמניה ולאחר מלחמת העולם השנייה בפולין. מיעוט גרמני משמעותי מתגורר בסביבה. העיירה כוללת גם אנדרטאות אדריכליות רבות ומבנים היסטוריים.
קהילת יהודי צילץ
מאז סוף המאה ה-14 התיישבו יהודים רבים בעיירה במיוחד ובעיירה ניסה. בניגוד ליישובים אחרים בהם היו קהילות יהודיות, בערי שלזיה, יהודי צילץ לא גורשו בסוף המאה ה-16. במאה ה-18 צילץ הפכה לעיירה היחידה בגרמניה שבה חיו יותר יהודים מאשר נוצרים (בשנת 1782 התגוררו בעיירה 961 נוצרים ו- 1,061 יהודים). תושבי צילץ היהודים שגשגו וחשו ביטחון, עד כדי כך שהם קראו לעירם בעברית "מקום צדק" או "עיר צדיקים".
קולה (משקה)
המשקה נקרא על שם אגוז הקולה, שבעבר היה מרכיב חיוני במשקה כמקור לקפאין, בנוסף לעלי הקוקה כחומרי טעם. כיום מייצרים גם משקאות קולה נטולי קפאין או עם תוספות חומרי טעם וריח המדמים פירות. את משקה הקולה ממתיקים בדרך כלל באמצעות סירופ תירס, אך לעיתים גם על ידי סוכר או ממתיק מלאכותי.
משקה הקולה מהווה כ-26% משוק המשקאות. בישראל נמכרים בשנה מעל ל-200 מיליון ליטר קולה (בסכום של כ-850 מיליון שקל), כאשר מוצרי הדיאט מהווים כחצי מתוכו.
צריכת קולה, עם וללא סוכר, נקשרה לבעיות רפואיות שונות, בין היתר סרטן, במחקרים רפואיים רבים.
מותגי קולה
יש כיום מותגים רבים של קולה והעיקריים שביניהם מוכרים בשמות קוקה-קולה, פפסי קולה, RC קולה ומותגים מקומיים שונים. למותג ג'ולט קולה יש חובבים רבים בגלל אחוז הקפאין הגבוה המצוי בה (200 מ"ג לליטר בהשוואה ל-110 עד 130 מ"ג לליטר בפפסי וקוקה-קולה ול-320 מ"ג לליטר במשקה האנרגיה רדבול). למשקה הקולה הגרמני אפרי-קולה היה אחוז קפאין גבוה עד שהמוצר הושק מחדש בנוסחה חדשה בשנת 1999. אינקה קולה הוא משקה שמשווק במדינות רבות על ידי חברת קוקה-קולה והוא משקה הקולה העיקרי בחלק ממדינות דרום אמריקה. טוקולה וטרופיקולה הם המותגים הנמכרים בקובה וטרופיקולה נמכרת גם באיטליה. קיים גם מתכון "קוד פתוח" לקולה שנקרא OpenCola. על פי מתכון זה, כמות הסוכר הנדרשת להכנת תמצית הטעם הוא מעט יותר מקילו אחד לכל ליטר מים התמצית בהמשך מדוללת ביחס של 5:1 עם מי סודה.
בשנת 2002 הושק בצרפת מותג חדש בשם מכה קולה, על ידי טאופיק מטלוטי, שכוון ללקוחות מוסלמים עם הסיסמה "חשוב כמו מוסלמי, שתה כמו מוסלמי". ההשראה למשקה הגיעה ממותג הקולה האיראני זמזם קולה. המשקה הגיע לבריטניה בשנת 2003. חלק מהרווחים מופנים לפלסטינים ולצדקה. משקה דומה עם מטרה דומה, קיבלה קולה, הושק בשנת 2003 בבריטניה. קולה טורקה - מותג טורקי, וצלאל קולה הם מותגי קולה פופולריים בקרב המוסלמים בגרמניה.
פרס ליאון קונסטנטינר
פרס ליאון קונסטנטינר (באנגלית: The Constantiner Photography Award for an Israeli Artist) הוא פרס לצילום אמנותי המוענק מדי שנה על ידי מוזיאון תל אביב לצלם ישראלי אחד או יותר מאז שנת 1999. הזוכה מקבל סך 5,000 דולר אמריקאי, תערוכה מיצירותיו מוצגת במוזיאון והמוזיאון רוכש לפחות יצירה אחת משלו לאוסף הצילום הקבוע. הפרס מוענק בכנס הנאמנים הבינלאומי של המוזיאון. בחבר השופטים של הפרס יושבים התורם ליאון קונסטנטינר, מנכ"ל המוזיאון (בשנת 2022 מכהנת טניה כהן־עוזיאלי) ואוצרת הצילום במוזיאון (בשנת 2022 מכהנת רז סמירה).
בין הזוכים:
שלמה זלמן אוירבך
הרב שלמה זלמן אוירבך (נכתב גם אויערבאך; כ"ג בתמוז ה'תר"ע, 30 ביולי 1910 – כ' באדר א' ה'תשנ"ה, 19 בפברואר 1995) היה ראש ישיבת קול תורה, מחשובי פוסקי ההלכה במאה העשרים.
קורות חייו
נולד בשכונת שערי חסד בירושלים לצביה ולרב חיים יהודה לייב אוירבך, ראש ישיבת המקובלים שער השמים. משפחת אביו היא משפחה חסידית, מצאצאי בעל תולדות יעקב יוסף מפולנאה (אבי המשפחה היה הרב אברהם דוב אוירבך, חתנו של בעל ה'תולדות יעקב יוסף', שהיה מחותנו של הבעל שם טוב). אמו צביה משתייכת למשפחת פרוש הירושלמית, והוא נקרא על שם אבי אמו, הרב שלמה זלמן פרוש.
למד בתלמוד תורה עץ חיים, בפרט אצל הרב אברהם חיים הקלמן. לאחר מכן למד בישיבת עץ חיים, שם היה לתלמידו המובהק של הרב איסר זלמן מלצר, שהסכים על ספרו מאורי אש שיצא לאור בשנת תרצ"ה, ואף הביא מתורתו בספר אבן האזל. ספרו זה, שהוציא בגיל 24, קיבל הסכמות גם מהרב חיים עוזר גרודזנסקי, הרב אברהם יצחק קוק, אביו הרב חיים יהודה לייב והרב אבא יעקב הכהן בורוכוב. בי"ד באדר ה'תר"צ נישא לחיה רבקה רוחמקין. לאחר נישואיו למד בישיבת עץ חיים ומשנת תרצ"ה למד אחר הצהרים גם בכולל של הרב צבי פסח פרנק, "מדרש בני ציון", שהתמקד בסדר זרעים ובהלכות מצוות התלויות בארץ. את חידושיו פרסם בביטאון המוסד כרם ציון ובספרים מעדני ארץ על שביעית ותרומות. כמו כן למד בבית המדרש אוהל תורה, בראשות הרב שמואל יצחק הילמן בשכונת רחביה.
עשה "שימוש חכמים" אצל "הגאון מטשיבין" - רבי דב בריש ווידנפלד, רבי שמשון אהרון פולנסקי מטפליק, רבי זליג ראובן בנגיס ורבי ליב הורביץ. נודע כפוסק חדשני ומקיף, הבקי בחידושי הטכנולוגיה. באדר ה'תש"ט התמנה כראש ישיבת קול תורה, תפקיד שבו שימש במשך 46 שנה, עד לפטירתו. גר כל חייו בשכונת שערי חסד בירושלים. היה מפורסם בעדינותו כלפי הזולת ובמאור פניו כלפי כל מי שפגש בו. אף על פי שהוצעו לו תפקידי רבנות כמו רבנות העיר ירושלים, הרב אוירבך לא הסכים מעולם לשאת במשרה רבנית נוספת. עם הקמת בית הדין הגדול לערעורים נתבקש על ידי הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג לשמש כדיין שם, ובעצה עם החזון איש סירב גם להצעה זו. הרב אוירבך הפך במהרה לסמכות תורנית שרבים מהארץ ומחו"ל פנו אליה. כיהן כנשיא המרכז הארצי לטהרת המשפחה.
על אף שנמנה עם הציבור החרדי, היה מקובל על כל פלגי היהדות הדתית האורתודוקסית. הרב אוירבך חלק כבוד רב לרב אברהם יצחק הכהן קוק, שאותו כינה "מרא דאתרא דארץ ישראל" וכן "הרב" סתם. הרב קוק סידר את הקידושין בחתונתו, שימש ככהן הפודה לבנו בכורו, לימים הרב שמואל אוירבך, וכסנדק לבנו השני, לימים הרב אברהם דב אוירבך, וכאמור לעיל אף נתן הסכמה לספרו הראשון "מאורי אש". הוא סירב לשמוע פסקי הלכה של רב שזילזל בפומבי בכבודו של הרב קוק. זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית לשנים תש"ג–תש"ד. מסופר שכאשר בחור בישיבה ביקש רשות לנסוע לקברי צדיקים בצפון, השיב: "בשביל להתפלל על קברי צדיקים יש צורך לנסוע עד הגליל? כשאני מרגיש צורך להתפלל על קברי צדיקים אני הולך להר הרצל, לקברי החיילים שנפלו על קידוש השם". עם זאת, בעצמו לא הרבה להתפלל על קברי צדיקים.
התרחק מעיסוק פוליטי. בשנת ה'תשמ"ח (1988) סירב להביע עמדה בשאלת הפילוג בתנועת אגודת ישראל.
פטירתו
נפטר בירושלים ביום שני, כ' באדר א' ה'תשנ"ה (20 בפברואר 1995). הלווייתו התקיימה בירושלים, ביום פטירתו. מסע ההלוויה היה מהגדולים שבהלוויות מנהיגי הציבור החרדי בישראל, והשתתפו בו על פי הערכת המשטרה כ-300,000 אנשים, בהם רבים מהציונות הדתית. נקבר בהר המנוחות בירושלים.
מורשתו
על שמו קרויים שכונת רמת שלמה בירושלים. כמו כן הוקמו על שמו ישיבת משכן שלמה בירושלים, רשת הכוללים והישיבות עטרת שלמה, תלמוד תורה חכמת שלמה בירושלים וישיבת חכמת שלמה בבני ברק. על שם ספרו קרוי רחוב "מנחת שלמה" בערים פתח תקווה, ביתר עילית, בית שמש ונתיבות.
דרכו ההלכתית
עיסוק נרחב הקדיש לשאלות בנושאים טכנולוגיים ורפואיים, והוא נחשב לבר הסמכא ההלכתי בנושאי רפואה והלכה. הרב יזם, לדוגמה, ניסויים מדעיים כדי לקבוע עקרונות בהלכה כגון קביעת רגע המוות וקביעת מידת החום המינימלית לעניין איסור בישול. חיבורו הראשון, "מאורי אש", הוקדש לסוגיה טכנולוגית - חשמל בשבת. נושאים נוספים בתחום זה בהם עסק הם הפריה מלאכותית, מתקני גרמא בשבת ועוד.
מקורותיו העיקריים לפסיקה הם התלמוד, מפרשיו והפוסקים הראשונים והאחרונים, אך בולטים בתשובותיו השיקולים הערכיים והאנושיים. הסברא הישרה מהווה אצלו מקור מרכזי להכרעה, והמונח 'נראה' חוזר אצלו הרבה. הוא מדגיש את הצורך להבחין בין שורת הדין ובין גזרות, ופעמים רבות נוטה להקל בדין מפני שבזמנינו אין לגזור גזרות חדשות. בכמה מקרים הוא מסיק מסקנות חדשניות ביותר, אך במקרים מסוימים הוא מדגיש שאין כוונתו לפסוק למעשה אלא אם כן יסכימו איתו גדולי הפוסקים.
פסקיו
קבע שמצב של פיקוח נפש שניתן להתגבר עליו באופנים מסוימים, אינו יוצא מגדר פיקוח נפש הדוחה שבת. ולפיכך, גם אם יש יכולת לטפל טיפול מסוים שימנע את היות המצב סכנת חיים, יש לטפל את הטיפול היעיל המקסימלי, אף אם הדבר כרוך בחילול שבת. כך, לדוגמה, חתך שעקרונית יכול לפתח זיהום המביא לסכנת חיים - נידון כפיקוח נפש הדוחה שבת עבור תפירתו, במקרה שהיא אכן יעילה עבורו יותר, גם אם ניתן לבטל את הסכנה על ידי שימוש באנטיביוטיקה.
ספריו
ספרים שפורסמו בחייו:
הרב ד"ר אמיר משיח, הרב ד"ר נריה גוטל ואחרים טענו שחלק מהספרים שיצאו לאחר פטירתו נערכו באופן מגמתי ואינם כוללים למשל פסקים התומכים בהיתר המכירה וכן שהעורכים הרשו לעצמם למחוק מילים שהרב כתב.
משפחתו
ילדיו
הולנד באירוויזיון
הולנד השתתפה בתחרות האירוויזיון כ-63 פעמים החל מהצטרפותה לראשונה ב-1956 והיא נמנית בין שבע מדינות מייסדות התחרות כאשר רק בלגיה, בריטניה, צרפת וגרמניה השתתפו בתחרות יותר פעמים. הולנד נעדרה מהתחרות ארבע פעמים ב-1985, 1991, 1995 ו-2002, ניצחה חמש פעמים ב-1957, 1959, 1969, 1975 ו-2019 ואירחה את התחרות חמש פעמים ב-1958, 1970, 1976, 1980 ו-2021. לאור כל ניצחונותיה, יחד עם לוקסמבורג, בריטניה וצרפת, הולנד מדורגת במקום השלישי בטבלת הניצחונות של התחרות עם חמישה ניצחונות.
לאחר החלת שלב חצאי-הגמר ב-2004, הולנד כשלה לעלות לגמר התחרות משלב חצי-הגמר כשמונה שנים ברציפות בין השנים 2005-2012, אך הצליחה לעלות לגמר התחרות תשע פעמים ב-2004, 2013, 2014, 2016, 2017, 2018, 2019, 2021 ו-2022.
הישגים
הולנד השתתפה בתחרות כ-63 פעמים כאשר עשתה את הופעת הבכורה בתחרות הראשונה ב-1956 כחלק משבע מדינות מייסדות התחרות: חמש פעמים מתוכן הולנד ניצחה בתחרות, ונכון ל-, היא נמצאת במקום השלישי בטבלת הניצחונות בכל הזמנים של התחרות יחד עם לוקסמבורג, צרפת ובריטניה, כשלפניהן נמצאות אירלנד, שיאנית הניצחונות בתחרות עם שבעה ניצחונות ושוודיה עם שישה ניצחונות. הולנד ניצחה בתחרות חמש פעמים בתולדותיה ועל כן היא אחת מעשר המדינות המצליחות ביותר בתחרות: היא ניצחה בפעם הראשונה ב-1957 עם השיר "Net als toen" שבוצע על ידי קורי ברוקן, אשר שימשה כנציגתה של הולנד פעמיים נוספות: ב-1956 כאשר התוצאות של המדינות המשתתפות בתחרות לא ידועות מלבד המדינות המנצחת ו-1958 בו הגיעה למקום האחרון. נכון ל-, ברוקן היא המקרה היחיד בתולדות התחרות שאמן מסיים את גמר התחרות גם במקום הראשון וגם במקום האחרון. בפעם השנייה ב-1959 עם השיר "Een beetje" שבוצע על ידי טדי סחולטן, בפעם השלישית ב-1969 עם השיר "De troubadour" שבוצע על ידי לני קור, אולם באותה שנה ניצחו שלוש מדינות נוספות: בריטניה, ספרד וצרפת מאחר שלא היה חוק שובר שוויון, בפעם הרביעית ב-1975 עם השיר "Ding-a-dong" שבוצע על ידי להקת "טיץ'-אין" ובפעם החמישית ב-2019 עם השיר "Arcade" שבוצע על ידי דאנקן לורנס. התוצאה הטובה ביותר של הולנד בתחרות מלבד המקום הראשון היא המקום השני, אליו הגיעה רק פעם אחת בתולדותיה ב-2014 עם השיר "Calm After The Storm" של להקת "The Common Linnets". הודות להישגה ב-2014, הולנד חדלה להיות אחת המדינות שניצחו אך מעולם לא הגיעו למקום השני בתחרות. הולנד הגיעה פעם אחת בתולדותיה למקום השלישי ב-1974, פעמיים למקום הרביעי ב-1972 ו-1998 ופעמיים למקום החמישי ב-1980 ו-1987.
הולנד הגיעה חמש פעמים בתולדותיה למקום האחרון בתחרות (4 פעמים בגמר ופעם אחת בחצי-הגמר) כאשר פעמיים מתוכן היא לא קיבלה ולו נקודה אחת בגמר התחרות. המקום הגרוע ביותר של הולנד בגמר תחרות אירוויזיון הוא המקום ה-23, אליו היא הגיעה פעמיים בתולדותיה: בפעם הראשונה ב-1994 עם השיר "Waar is de zon?" של וילקה אלברטי ובפעם השנייה בעת אירוח התחרות ב-2021 עם השיר "Birth of a New Age" של ז'אנגו מקרוי.
ניתן לסכם את הישגיה של הולנד בתחרות כמעורבים: מראשית ימיה בתחרות ועד אמצע שנות ה-70 היא רשמה ארבעה ניצחונות בתחרות וניצחון נוסף ב-2019 ועל כן היא נחשבת לאחת מעשר המדינות המצליחות ביותר בתחרות, אך גם סיימה לא מעט פעמים במקומות האחרונים בתחרות. מהחלת שלב חצאי-הגמר ב-2004 הולנד עלתה לגמר התחרות משלב חצאי-הגמר שבע פעמים בלבד ב-2004, 2013, 2014, 2016, 2017, 2018 ו-2019 ולא הצליחה לעלות לגמר התחרות שמונה שנים ברציפות מ-2005 עד 2012. ב-2015 הולנד שוב כשלה לעלות לגמר התחרות. בסך הכל, הולנד כשלה להעלות לגמר התחרות כ-9 פעמים בתולדותיה. אנוק, אשר נבחרה כנציגתה של הולנד ב-2013, הייתה הראשונה אשר הצליחה לעלות לגמר משלב חצאי-הגמר לראשונה מ-2004 וסיימה את גמר התחרות במקום התשיעי. שנה לאחר מכן, ב-2014, הולנד סיימה במקום הראשון בחצי-הגמר ובמקום השני בגמר התחרות. ב-2019 נבחר כנציגה של הולנד דאנקן לורנס עם השיר "Arcade". השיר סומן עם יציאתו כמועמד לניצחון באירוויזיון 2019. בגמר התחרות סיימה הולנד במקום הראשון עם 492 נקודות. ניצחונה של הולנד ב-2019 התרחש אחר ארבעים וארבע שנים בהן לא ניצחה בתחרות.
הולנד פתחה את ערב התחרות 6 פעמים בתולדותיה, ב-1956, 1965, 1967, 1970, 1975 ו-2001, יותר מכל מדינה אחרת בתחרות.
אירוח התחרות
הולנד אירחה את התחרות בשטחה כ-5 פעמים בתולדותיה: ב-1958, 1970, 1976, 1980 ו-2021. שלוש הפעמים הראשונות היו לאחר שניצחה בתחרות, התחרות ב-1980 התקיימה בהולנד כי ישראל, אשר ניצחה אשתקד, סירבה לארגן את התחרות בפעם השנייה ברציפות עקב בעיות כלכליות וב-2021 התחרות התקיימה שנתיים לאחר ניצחונה בתחרות משום שהתחרות ב-2020 התבטלה עקב מגפת הקורונה.
ב-1980, לאחר סירוב ישראל לארח את התחרות, הולנד לקחה על עצמה את מלאכת אירוח התחרות במקומה, לאחר שרשות השידור הספרדית סירבה לקחת אחריות על אירוח התחרות (ספרד הגיעה למקום השני ב-1979) ורשות השידור הבריטית סירבה לבקשת איגוד השידור האירופי לארח את התחרות בשטחה מכיוון שאירחה את התחרות כשלוש פעמים בשמונה השנים הקודמות. התחרות ב-1980 הייתה הפעם האחרונה בה התחרות לא התקיימה במדינה המנצחת של השנה הקודמת והפעם האחרונה בה הולנד אירחה את התחרות. לתחרות ב-1980, היו קווי דמיון ומוטיבים חוזרים רבים לתחרות שנערכה בהולנד כארבע שנים קודם, ב-1976. בשל השימוש במוטיבים מהתחרות הקודמת שהתקיימה בהולנד, רשות השידור בהולנד הוציאה סכום קטן יחסית על אירוח התחרות. כמו כן, למעט בשלב הצבעת המדינות, מנחת התחרות, מרלוס פלויטסמה, לא הנחתה את התחרות באנגלית או בצרפתית, מה שאומר שהתחרות כולה התנהלה בהולנדית. באופן דומה למקרה עם ישראל, גם הולנד סירבה לארח את התחרות כשהייתה אמורה להתקיים בשטחה ב-1960, משום שאירחה את התחרות שנתיים קודם. באותה שנה, בריטניה הסכימה לארח את התחרות במקום הולנד.
הולנד, יחד עם בריטניה וגרמניה, הן שלוש המדינות היחידות אשר אירחו את התחרות בארצן מבלי שניצחו בתחרות בשנה הקודמת.
לאחר שאסטוניה ניצחה בתחרות ב-2001, היא אמרה שאין בידיה את האמצעים הכספיים הדרושים על מנת לארח את התחרות ב-2002. לאחר הצהרתה של אסטוניה, הולנד הביעה רצון לארח את התחרות בשטחה במקום אסטוניה. בסופו של עניין, התחרות התקיימה באסטוניה והולנד עצמה לא הורשתה להשתתף בתחרות בשל הישג נמוך בשנה הקודמת.
בעקבות ניצחונה בתחרות ב-2019, הולנד הייתה צפויה לארח את התחרות בפעם החמישית בשטחה. טרם ניצחונה ולאחריו כבר הוגשו הצעות למקומות בהן תארח את התחרות ולבסוף נבחרה רוטרדם, אך עקב מגפת הקורונה אירוויזיון 2020 בוטל, אבל בסוף המשדר אירוויזיון: Europe Shine a Light, שהתקיים באותו יום שהיה אמור להתקיים גמר אירוויזיון 2020 נודע כי רוטרדם תארח את התחרות ב-2021.
שפה
מתוך 63 פעמים בהן הולנד השתתפה בתחרות, כ-39 פעמים היא שלחה לתחרות שיר בהולנדית, כ-20 פעמים היא שלחה שיר באנגלית וב-2006 היא שלחה שיר שמקצתו באנגלית ומקצתו בשפה מלאכותית. בשנים הראשונות של התחרות, לא היו חוקים מסודרים לגבי שימוש בשפות, אך ב-1966, החליט איגוד השידור האירופי להכניס לתחרות את "חוק השפה", כלומר, שכל מדינה מחויבת לשיר בשפה הרשמית במדינה כאשר חוק השפה בוטל לתקופה קצרה, בין 1973-1976. שלושת ניצחונותיה הראשונים של הולנד בתחרות היו עם שיר בהולנדית ושני ניצחונותיה האחרונים באנגלית. "חוק השפה" בוטל סופית ב-1999, וכל שיריה של הולנד בתחרות מאותה שנה היו באנגלית, למעט כאמור, ב-2006 כאשר הולנד שלחה שיר שמקצתו בשפה מלאכותית וב-2010 וב-2022 שלחה שירים בהולנדית.
הצבעות
בדומה למדינות מערב אירופה, להולנד אין מדינות שכנות אשר נוהגות להעניק לה נקודות רבות בתחרות, אך בלגיה, שכנתה, וישראל, נוהגות להעניק לה מספר רב של נקודות. גם הולנד העניקה לישראל את מספר הנקודות הרב ביותר ב-1978 ו-1983 ולבלגיה את מספר הנקודות הרב ביותר ב-1977, 2013 ו-2015. מאידך, משהחלה שיטת הצבעת הקהל, הולנד נוהגת להעניק נקודות רבות לטורקיה ולארמניה. הדבר כנראה נובע מהעובדה שישנם הרבה טורקים וארמנים בהולנד. כך, למשל, בין השנים 2003-2007, הולנד העניקה לטורקיה את מספר הנקודות הרב ביותר בתחרות ולארמניה היא העניקה מספר הנקודות הרב ביותר בתחרות ב-2008 ו-2010. הדבר דומה למדינות רבות אשר יש להן קשרים כמו יוון וקפריסין, רומניה ומולדובה, סרביה ומונטנגרו, מדינות ברית המועצות לשעבר, המדינות הבלטיות והמדינות הנורדיות.
פסטיבל השירים הלאומי
פסטיבל השירים הלאומי (בהולנדית: Nationaal Songfestival) הוא התחרות הרשמית בהולנד לבחירת הנציג לתחרות האירוויזיון. הפסטיבל הראשון התקיים ב-1956 כאשר שבע המדינות המייסדות של התחרות חויבו על ידי איגוד השידור האירופי לבחור שיר לתחרות הראשונה תוך ארגון תחרות לאומית. באותה שנה, ניצחו בפסטיבל שתי הנציגות הראשונות של הולנד בתחרות, קורי ברוקן ויטי פרל, שהיא גם האמנית הראשונה שהופיעה על במת התחרות, הופיעה עם השיר "De vogels van Holland" הנכתב על ידי אנני שמידט והולחן על ידי קור למיר. ברוקן אשר שימשה כנציגתה של הולנד בתחרות גם בשנה שלאחר מכן, ניצחה בתחרות, מה שהקנה להולנד את הכבוד להיות המארחת של התחרות ב-1958. ברוקן היא היחידה בתולדות התחרות שגם ניצחה וגם סיימה במקום האחרון. הפסטיבל נערך בחודשי החורף: ינואר ופברואר.
במהלך השנים פסטיבל השירים הלאומי ראה שינויים ופורמטים רבים:
היעדרויות
היעדרויותיה הראשונות של הולנד מהתחרות התרחשו בתחרויות ב-1985 ו-1991. גמר התחרויות נערך ב-4 במאי באותן שנים, כאשר התקיים יום הזיכרון של הולנד לקורבנות מלחמת העולם השנייה והולנד נאלצה לפרוש מהתחרות, כי השתתפות בתחרות בידור כאשר מתקיים יום אבל נחשב לא ראוי. גם ישראל נאלצה להיעדר מהתחרות כאשר נקבעה לתאריך העברי של ימי הזיכרון השנתיים ב-1980, 1984 ו-1997.
היעדרותה האחרונות של הולנד התרחשו ב-1995 ו-2002, אך הפעם היה זה בשל מיקום נמוך בתחרות בשנה שקדמה לכל תחרות: מקום 23 ב-1994 ומקום 18 ב-2001. במהלך שנות ה-90 ושנות ה-2000 המוקדמות, הולנד הייתה חלק מהמדינות המושפעות בתחרות מהחלטתו של איגוד השידור האירופי לפסול מדינות שהגיעו להישגים נמוכים בתחרות בשנים קודמות, כדי לאפשר למדינות חדשות להצטרף לתחרות. נבע הדבר מריבוי המדינות שביקשו להשתתף בתחרות, דבר שחייב את איגוד השידור האירופי לסנן את המדינות שביקשו להשתתף. שתי שיטות לסינון נקבעו לשם כך: סינון של השירים הפחות טובים ומניעה ממדינות שהישגיהן בשנים קודמות היו נמוכים מלהשתתף בתחרות. באותן שנים, הוחלט לערוך הצבעה מוקדמת של צוותי שיפוט מכל המדינות המשתתפות על סמך גרסאות מוקלטות של השירים, ולנפות מן התחרות את השירים שהגיעו לשבעת המקומות האחרונים. ניפוי שיר לאחר שנבחר בתחרות מקומית, תוך השקעת משאבים בארגונה, גרמה אי-נחת בקרב רשתות השידור המשתתפות בתחרות, ולפיכך שונתה המדיניות בשנים שלאחר מכן. כדי לפתור מחלוקות, החל משנת 2004 הונהגה שיטת חצאי-גמר.
הולנד השתתפה בתחרות ב-2000 שנערכה בסטוקהולם, אך בשעה 22:00 (שעון הולנד), ב-13 במאי 2000, רשות השידור בהולנד הפסיקה לשדר את התחרות בפתאומיות בשל אסון הזיקוקין די-נור באנסחדה שהתרחש כמה שעות קודם לכן הגרם למותם של כעשרים ושלושה איש, לפציעתם של עשרות אנשים ולהחרבתם של דונמים רבים. מאוחר יותר, דובר רשות השידור בהולנד אמר כי מלבד חובתם להעביר דיווחים לצופים על המצב הנוכחי באנסחדה, רשות השידור הרגישה כי לא היה ראוי להמשיך עם שידורה של תוכנית בידור כאשר מתרחש במדינה אסון. בעת הצבעת המדינות, הנקודות שהוענקו למדינות על ידי הולנד נלקחו מתוך הצבעת חבר השופטים, שכן לא התקיימה הצבעת קהל לאחר הפסקת שידור התחרות. התחרות עצמה הוקלטה ושודרה ברשות השידור בהולנד בשלב מאוחר יותר.
אמילקארה פונקיילי
אמילקארה פונקיילי (באיטלקית: Amilcare Ponchielli; 31 באוגוסט 1834 - 16 בינואר 1886), מלחין איטלקי.
ביוגרפיה
פונקיילי נולד בעיר פאדרנו פאסולארו ליד קרמונה. בגיל 9 זכה במלגת לימודים בקונסרבטוריון של מילאנו ובגיל 10 כבר חיבר סימפוניה.
פונקיילי נתמנה לפרופסור לקומפוזיציה בקונסרבטוריון של מילאנו. בין תלמידיו היו פייטרו מסקאני וג'אקומו פוצ'יני.
דנאיתיים
דָּנָאִיתִּיים (שם מדעי: Danainae) היא תת-משפחה של פרפרים ממשפחת הנימפיתיים, המונה כ־300 מינים החיים בעיקר באזורים טרופיים.
הטקסון סווג ב-1833 על ידי בואדיוול כמשפחה (Danaidae) של פרפרים. אולם הסווג שונה והיא מוגדרת היום כתת-משפחה במשפחת הנימפתיים. תפוצתם ברחבי עולם אולם באמריקה יש רק 4 מינים (בהם דנאית מלכותית) ובאירופה רק שני מינים. תפוצת רוב המינים באפריקה, אסיה ואוסטרליה.
ז'אן, רוזן פריז
ז'אן, רוזן פריז (שמו המלא: ז'אן-קרל פייר מארי ד'אורליאן; בצרפתית: Jean Carl Pierre Marie d'Orléans; נולד ב-19 במאי 1965), הוא ראש בית אורליאן מאז 21 בינואר 2019. הדוכס הוא בנו השני של אנרי, רוזן פריז (2019-1933), ראש הבית הקודם, וירש את תוארו של אביו "רוזן פריז". כצאצא של לואי פיליפ, מלך הצרפתים הוא גם הטוען לכתר צרפת לפי האורליאניסטים תחת השם ז'אן הרביעי.
ביוגרפיה
ז'אן נולד בפריז לאנרי, רוזן פריז ולמריה תרזה, דוכסית וירטמברג, בתם של פיליפ אלברכט, דוכס וירטמברג ורוזה, ארכידוכסית אוסטריה. בשנת 1984 התגרשו הוריו, ובאוקטובר אותה שנה התחתן אביו בשנית עם מיכאלה אנה מריה קוסיניו אי קויניו דה ליאון, מרקיזת דה סן קרלוס, ובתם של לואיס קוסיניו אי סבירה ואנטוניה מריה קויניונס דה ליאון אי באנואלוס.
ז'אן החל את לימודיו באוניברסיטת סורבון, שם קיבל תואר שני בפילוסופיה בשנת 1989, ובשנת 1992 הוא השלים תואר שני בפקולטה למשפטים, כלכלה וניהול, והתמחה ביחסים בינלאומיים. הוא סיים את לימודיו עם תואר שני במנהל עסקים (MBA) באוניברסיטת אזוסה פסיפיק (APU) בקליפורניה בשנת 1994. לאחר מכן התגייס לצבא הצרפתי, ולאחר תקופה קצרה מונה למפקד מחלקת טנקים באראס.
בשנת 1999 מת סבו אנרי, רוזן פריז, ואביו ירש את תאריו והוסיף לעצמו את התואר "דוכס צרפת". ב-31 בדצמבר 2000 התארס ז'אן עם טטיאנה, נסיכת אולדנבורג, אולם ב-11 ביוני 2001 נפרדו השניים, בשל חששות אביו מיורש פרוטסטנטי.
ביוני 2003 הקים ז'אן את ארגון גנס דה פראנס שמטרתו לתרום לשיפור היחסים בין אנשים, לטובת צרפת והשפעתה בחו"ל. הוא מחלק את זמנו בין פעילותו המקצועית לפעולתו הציבורית. לשם כך, הוא מבצע נסיעות רבות בצרפת ובחו"ל, ובין השאר ביקר בשנת 2007 בפולין. בשנת 2008 הוא ביקר בקוויבק, לרגל יום השנה ה-400 להקמתה, כצאצא למלכי צרפת. ב-29 בנובמבר 2008 התחתן ז'אן עם פילומנה דה טורנוס אי שטיינהרט, בתם של אלפונסו דה טורנוס אי זוביריה ואדלה פון שטיינהרט, ממנה נולדו לו 5 ילדים.
בשנת 2010 הוא נבחר למנהל ועדת יערנות, ובשנת 2011 מונה למנהל טירת או. בשנת 2012 נבחר ז'אן למנכ"ל אגודת הידידים של מוזיאון לואי-פיליפ באו. כמו כן, ז'אן משמש כנשיא הצלב האדום הצרפתי, כפי שעשה זאת סבו לפניו.
במאי 2016 מונה למפקד רגימנט השאסרים ה-4, אשר הוקם על ידי לואי, רוזן קלרמון, והועלה לדרגת קולונל בצבא המילואים הצרפתי. ב-31 בדצמבר 2017 מת אחיו פרנסואה, רוזן קלרמון, ובעקבות כך הפך ז'אן לראשון בסדר הירושה של בית אורליאן.
בינואר 2019 נפטר אביו אנרי. ז'אן אמור היה לרשת את תאריו ולהפוך לראש בית אורליאן ולטוען לכתר הצרפתי מטעם האורליאניסטים. כאקט של כבוד, ז'אן ביקש לעכב את מינויו במשך מספר חודשים. למרות זאת כבר בפברואר 2019, חתם על הצהרה לעיתונות תחת התואר החדש.
דעותיו
כמו אביו לפניו, יצא הרוזן כנגד נישואים חד מיניים, שלדבריו "יהרסו את המשפחה" וישאירו ילדים שנולדו בהפריה מלאכותית חסרי עבר וחסרי שורשים.
משפחתו
ב-29 בנובמבר 2008 התחתן ז'אן עם פילומנה דה טורנוס אי שטיינהרט, בתם של אלפונסו דה טורנוס אי זוביריה ואדלה פון שטיינהרט, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
ניצול משאבים מקומיים
ניצול משאבים מקומיים (באנגלית: In-situ resource utilization) הוא מונח במדעי החלל המתאר את השימוש והניצול של משאבים הנמצאים או מיוצרים על גבי גרם שמים כלשהו (הירח, מאדים, אסטרואיד וכו'). ניתן להפיק ממשאבים מקומיים חומרים לתמיכה בחיי האסטרונאוטים (למשל חמצן), דלק, חומרי בנייה, ואנרגיה.
כיום, ניצול משאבים מקומיים מתבטא בעיקר בניצול של חלליות רבות את קרינת השמש על מנת ליצור אנרגיה סולארית. מעבר לכך, לא היה שימוש בשיטה זו עד היום.
כחלק מההכנות לקראת פיתוח טכנולוגיות מסוג זה, נאס"א תכננה להוסיף לרובר משימת מארס 2020, אשר יהיה דומה לרובר קיוריוסיטי, מכשיר ניסויי בשם MOXIE שיפיק חמצן מהפחמן הדו־חמצני שבאטמוספירת מאדים. ב־20 באפריל 2021, ייצר מכשיר ה־MOXIE שבתוך הרובר פרסווירנס, חמצן מפחמן דו־חמצני באמצעות אלקטרוליזה . זה היה הניסוי הראשון של הפקת משאב טבע בכוכב לכת אחר לשימוש האדם.
אופטיקה (ספר)
סקירה
ניוטון מציג בספר בפירוט את הניסויים שערך החל מ-1672, בנוגע לשבירת האור, או חלוקתו לספקטרום הצבעים המרכיבים אותו. הוא מתאר כיצד צבעים מופיעים על ידי העברת אנרגיה או החזרה של מגוון החלקים המרכיבים את האור. הניסויים שערך בנושאים הללו ובנושא שבירת האור הציבו רמה חדשה של ידע ועומק באופטיקה.
תרומתו של ניוטון לחקר נפיצת האור בעוברו דרך מנסרה הייתה יוצאת דופן מכיוון שהוא תיאר באופן איכותי את נפיצתו של האור במעברו בקונפיגורציות מרובות מנסרות. מערכי מנסרות, ככלי להרחבת קרניים, הפכו למרכזיים בתכנון לייזר נשלט 275 שנה מאוחר יותר ולכן פיתוח התאוריה של נפיצת אור במערכי מנסרות הפך לנחוץ ביותר.
תוכני הספר
ב-"אופטיקה", ניוטון הציג את התגליות והתאוריות המרכזיות שלו בנוגע לאור וצבע בסדר לוגי, ומתחיל משמונה הגדרות ושמונה אקסיומות. בטענה 6 בספר ניוטון הראה, שבניגוד לדעתם של מחברים קודמים, חוק הסינוס תקף לכל צבע בנפרד. בחלק השני של הספר הראשון ניוטון דן בצבעים המופקים על ידי החזרת ושבירה, ובצבע שלובשים עצמים מסוימים בתלות בצבע של האור שמאיר אותם (חקר פיגמנטים). הוא דן בפיגמנטים צבעוניים ותערובות שלהם ובנה גלגל של צבעים ("גלגל הצבעים של ניוטון") המתמצת את התנהגותם, וצייר אנלוגיה בין הצבעים הראשוניים בצבע מורכב והסולם המוזיקלי. הרעיונות של ניוטון בקשר לראיית צבעים (כולל הסידור המעגלי של צבעים) היו יוצאי דופן, שכן הוא תיאר תהליך מתמטי ממנו ניתן לקבוע את הצבע של תערובת צבעים בתלות במשקל היחסי של כל צבע, הליך שניתן להבין אותו כחיזוי של מודל הצבעים המודרני CIE 1931 color space. טענה 9 בספר הזה עוסקת בתופעת הקשת בענן, ובהרחבת ההסבר הגאומטרי של רנה דקארט לתופעה. ניוטון סיפק כללים מתמטיים לקביעת זוויות ההופעה של קשתות משניות (הוא נותן נוסחה מתמטית לקביעת הזווית לפי סדר הקשת n).
בספר השני של אופטיקה ניוטון עוסק בהרחבה בתופעת טבעות ניוטון, ובניסיון ליישב את התורה הקורפוסקולרית (חלקיקית) של האור עם תוצאות ניסויים. הוא עוסק גם באופן איכותי בתופעת העקיפה של האור, ובתכונות ותופעות נוספות כמו הקיטוב (שניוטון מייחס את מקורה לקיומם של שני "צדדים" לאור) של האור והשבירה הכפולה של קרני אור בגבישי קלציט.
השאילתות
"אופטיקה" מסיים בסדרה של חיבורים קצרים שנקראים "השאילתות" (The Queries). בשאילתות האלו ניוטון לא רק סיכם תוצאות רבות שלו, אלא גם שאל שאלות חשובות שהתוו את הדרך לחקירות עתידיות שנעשו בידי אחרים. החוקרים שבאו אחרי ניוטון הרגישו שניוטון הציג בספרו מעיין פילוסופיית מחקר, והשאלות (שכתובות לרוב כשאלות רטוריות) ששאל חשפו את האלמנטים הבסיסיים של ענפי מדע שקודם נתפסו כחקר הנסתר. החיבור שפך אור על ענפי מדע כגון כימיה, פיזיולוגיה, ואופטיקה פיזיקלית, שקודם נתפסו כתחומים שהיד האנושית אינה משגת בהם.
השאילתות בספר דנות בנושאים כגון שבירה והחזרה של אור, אופן הפעולה של העין, היווצרות דמויות באמצעות עדשות, ועוד. השאילתות הללו, במיוחד האחרונות, דנות בטווח רחב של תופעות פיזיקליות, ומרחיקות לכת מעבר לפירוש הצר של נושא ה"אופטיקה". הן דנות בטבע ובתהליכים של מעבר חום, בסיבות אפשרית לקיום כוח הכבידה, בתופעות חשמליות, בטבע הפעולה הכימית, בדרך שבה אלוהים ברא את החומר ב"בריאה", בדרך הנאותה לחקור את המדע, ובניהול האתי של המהות האנושית. להלן סקירה מעמיקה יותר של תוכני השאילתות בגרסה הראשונה של הספר.
השאילתות הראשונות ספקולטיביות מאוד באופיין, ודנות בהשפעה ההדדית של אור וחומר זה על זה, כפי שבאה לידי ביטוי בתופעות השבירה וההחזרה של אור מגופים. שאילתה 5 עוסקת גם בהשפעה של אור על חלקיקי החומר, ומציעה שפגיעת אור יוצרת חום משום שהאנרגיה של האור גורמת ל-"ויברציות בחלקיקים המרכיבים את החומר", בעוד שבשאילתה 6 הוא מצביע הסבר מדוע גופים שחורים מתחממים בקלות יותר מפגיעת אור מאשר גופים בצבעים אחרים. לאחר מכן הוא דן באינטראקציה בין אור וגופים זרחניים, בסיבות לחום המופק בחיכוך, הגדיר מהי אש (בשאילתה 9) ומהי להבה (בשאילתה 10) ומהו ההבדל ביניהן, ודן במגוון אופרציות כימיות. בשאילתה 11, הוא הרחיב את הספקולציות שלו על חום ואדים לשמש ולכוכבים. בחמש השאילתות האחרונות, ניוטון עוסק בפיזיולוגיה של הראייה, ומציע כי יכולת הראייה מתאפשרת באמצעות "גלים (שמעוררות קרני האור) שמתקדמים בסיבים המוצקים של העצבים האופטיים אל המוח". בשאילתה 13 אורכי גל ספציפיים מקושרים לצבעים מסוימים. בשאילתה 15 ניוטון עסק בראייה בינוקולרית, יחד עם היבטים אחרים של הראייה, בעוד שבשאילתה 16 הוא דן בתופעה של persistence of vision - תגובת המיצוע של העין לסדרת דמויות החולפות במהירות הבזק.
בגרסה הראשונה היו בספר 16 שאילתות, אך מספרן גדל עם פרסום הגרסה הלטינית ב-1706 ועם פרסום הגרסה האנגלית המתוקנת בשנים 1717–1718. אוסף השאילתות הראשוני התבלט בסגנון תמציתי מאוד, אבל בהמשך הן הפכו לחיבורים ארוכים יותר, שמילאו עמודים רבים. בגרסה הרביעית שהתפרסמה ב-1730 היו 31 שאילתות.
הנרי פולר וילסון
ראשית הקריירה
פולר וילסון נולד ב-1859 למשפחה בעלת מסורת צבאית. אביו היה לויטננט קולונל בצבא הבריטי. הוא למד באיטון קולג' ובהמשך באקדמיה הצבאית המלכותית וב-1878 הוסמך כסגן משנה והוצב בחטיבת הרובאים. פולר וילסון לחם ב ולאחריה, ב-1884 הועלה לדרגת קפטן. ב-1899 הועבר לזירת מלחמת הבורים השנייה ולאחריה הועלה לדרגת לויטננט קולונל. ב-1902 מונה פולר וילסון למפקד הגדוד השני של חטיבת הרובאים ועם קציניה הזוטרים של החטיבה נמנה בעת ההיא אחיינו הנרי מייטלנד וילסון. ב-1911 מונה למפקד חטיבת הרגלים ה-12.
מלחמת העולם הראשונה
בראשית מלחמת העולם הראשונה פיקד פולר וילסון על חטיבתו במסגרת הדיוויזיה ה-4 של הצבא הבריטי ובשלהי אוגוסט 1914 נטל חלק בקרב לה קאטו. ב-9 בספטמבר 1914 מונה למפקד הדיוויזיה ה-4 לאחר שקודמו נפצע בתאונה, ולחם עימה בקרב איפר הראשון ובהשני. בספטמבר 1915 הועלה פולר וילסון לדרגת לויטננט ג'נרל ומונה למפקד הקורפוס ה-12 של הצבא הבריטי אשר הועבר מהחזית המערבית לחזית המקדונית כדי לתגבר את כוחות מדינות ההסכמה בחזית. במסגרת זו פיקד על הקורפוס בקרב דויראן השני שהסתיים בתבוסה בריטית.
בספטמבר 1918 במסגרת מתקפת הווארדאר של כוחות מדינות ההסכמה, פיקד פולר וילסון על הכוחות הבריטיים בגזרה המערבית של אגם דויראן ובמהלך קרב דויראן השלישי ספגו כוחותיו אבדות כבדות ולא עלה בידם לפרוץ את קווי הבולגרים.
הצבא היהודי
הצבא היהודי (בצרפתית: Armee Juive) היה שמה של קבוצת מחתרת יהודית ציונית בצרפת הכבושה במהלך מלחמת העולם השנייה שעזרה להציל יהודים רבים, מהחשובות שפעלו בקרב ארגוני ההתנגדות הצרפתיים.
פעילי המחתרת
גלגולו הראשוני של הארגון החל סוף יולי 1940 בפגישה של ארבעה ציונים רוויזיוניסטים: אברהם פולונסקי ואשתו אז'ני והמשורר דוד קנוט ואשתו אריאדנה סקריאבינה. על פי יהודה בן דוד "בפגישה זו ראה פול (אברהם פולונסקי) מאוחר יותר את היום שבו הפכה 'היד החזקה' מרעיון למציאות". עד אוקטובר 1940 הצטרפו לארגון לוסיאן לובלין ודיקה יפרויקין, שניהם חברים במפלגת פועלי ארץ ישראל, לאונרד זופרנר, איש השומר הצעיר, וסוניה גרונר, אחותה של אז'ני. האנשים האלה הקימו ארגון חשאי שנקרא "היד החזקה" והחלו לגייס חברים אחרים על בסיס אישי. פעילות הארגון החלה בסוף 1940. בין החברים הראשונים שגויסו למחתרת הייתה קבוצת לימוד תורנית בהנהגתו של פאול רויטמן. ב-4 ביוני 1941 אז'ני פולונסקי נפטרה ממחלה קשה.
תחילת דרכה של המחתרת
ביוני 1939 אברהם פולנסקי ואשתו אוז'יני החליטו להקים מחתרת יהודית ששמה יהיה "היד החזקה". שם זה מביע את השקפת עולמם: לא עוד קבלת הגורל בהרכנת ראש, אלא יכולת לעצב, לשנות ולהשפיע. בנוסף, שם זה כולל גם את הפסוק "ביד חזקה ובזרוע נטויה".
לאחר שהתאחדו עם מחתרת יהודית סוציאליסטית בטולוז בראשות לוסיאן לובלין, קיבלה המחתרת שם חדש: "הצבא היהודי". "היד החזקה" הייתה לגרעין קשה וחשאי בתוך "הצבא היהודי", ובסך הכל היו בשורותיה כ-250 איש בלבד. בשונה מ"הצבא היהודי", אשר עתיד היה להתפרק בתום מלחמה, נותרו מטרותיה ארוכות הטווח של "היד החזקה" גם לאחר המלחמה.
פעילות המחתרת
בינואר 1942 הוקם בטולוז "הצבא היהודי" AJ כאיחוד של כל תנועות ההתנגדות היהודיות. לאחר מכן התפתח ל Organization Juive de Combat (.O.J.C) (ארגון יהודי לוחם), שכלל איחוד של תנועות נוער ומספר זרמים פוליטיים ביהדות צרפת. מנהיגיה היו אברהם פולונסקי, המשורר דוד קנוט ואשתו אריאדנה סקריאבינה והסוציאליסט אהרון ליסין לובלין.
מטרת המחתרת הייתה התנגדות אקטיבית וחמושה כנגד הנאצים והצלת יהודים. המפקדה ישבה בטולוז והוקמו יחידות מחתרת בערים שונות, בהם ניס, פריז וליון שעסקו באימונים, ביצוע פעולות חבלה, הסתרת אנשים, מעבר חשאי של לוחמים לספרד על מנת להצטרף אל כוחות בעלות הברית וקיימו קשרים עם המחתרות הצרפתיות במקומות פעילותם. במחוז טארן הוקמה בקרב המחתרת יחידת לוחמים, שהייתה מסונפת לחילות הפנים הצרפתיים (FFI), לחמה תחת דגל כחול לבן ונטלה חלק בקרבות הקשים שניהלו החילות. אנשי המחתרת עסקו בהגנה על יהודים, ובכללם המהגרים שזרמו באותה עת לצרפת, כולל רדיפה כנגד מלשינים ומסגירי יהודים (בין היתר חוסלה על ידם בניס כנופיה של "מזהי יהודים" שעבדו בשירות הנאצים), הסתרת ילדים יהודים, יהודים חרדים ואנשים נוספים מקבוצות סיכון בחוות מרוחקות ובמנזרים, חברים הצטרפו לחלוקת עזרה הומניטרית שארגונים יהודיים שלחו דרך שווייץ, והעברת כ-300 פליטים דרך הגבול לשווייץ וספרד. אחת מהמשימות הקשות והמסוכנת הייתה הברחה מעבר לגבול של ילדים שהוריהם גורשו למחנות ריכוז. בכל קבוצה היו עד 30 ילדים בגילאי 7 עד 12, שאותם העבירו ברכבות. מטרתם הייתה להעביר יהודים במסע דרך הגבולות עד לארץ ישראל.
בדצמבר 1942 הוקם גוף שאיחד את "הצבא היהודי", הצופים היהודיים וארגון הנוער הציוני. האיחוד סייע לפול בקבלת גיבוי ציבורי, אשר אפשר לו להשיג יותר אמצעים כספיים. בראש הגוף עמדה וועדה שבין חבריה היו הרב רנה קפל, יוסף פישר ודיקה יפרויקין. הוועדה לא הכתיבה מדיניות, אלא סייעה לפעילות בדרכים שונות, חומריות וציבוריות.
הגסטפו ערך מצוד נרחב אחר חברי המחתרת והצליח ללכוד את חלקם. ביולי 1944 חוסלה הקבוצה בפריז כשנעצרו 25 לוחמים, חלקם בדירת מסתור בה נפגשו. הם עונו ונשלחו ברכבת הגירוש האחרונה שיצאה ממחנה דראנסי ב-17 באוגוסט 1944. 14 מהם הצליחו להימלט בקפיצה מן הרכבת. זמן מועט לאחר מכן הגיע הרגע לו תכננו אנשי "הצבא היהודי" פעולות רבות - דרום צרפת השתחררה מיד הגרמנים.
ב-10 בנובמבר 1944 הוקם "ארגון ותיקי המחתרת", ונוצר קשר ראשון בין בכירי המפקדה של "הצבא היהודי" לבין דוד בן-גוריון, בעת שערך ביקור בפריז. עתה קיבל ההסכם שנחתם בשעתו בין מפקדת "הצבא היהודי" לבין ארגון ההגנה בארץ ישראל תוקף מעשי.
שבועת המחתרת
שבועת המחתרת כללה את הטקסט הבא:
סגירת שורותיה של המחתרת
זמן לא רב לאחר שחרור צרפת משלטון הגרמנים, שינה הצבא היהודי את שמו ל-"ארגון יהודי לוחם" (אי"ל), אנשי המחתרת פעלו לא מעט בתוך ארגון זה אך זמן לא רב לאחר מכן, בסוף דצמבר 1944, החליטו חברי "אי"ל" לפרק את הארגון למרות שהחלטה זו הייתה קשה לרבים.
Eniak Antique
חברת Eniak התמקדה בעיקר בענף האלקטרוניקה. דגם Eniak Antique היה הדגם היחיד שבנתה החברה.
"הדגם העתיק" היה בעל גוף מתכת, ופגושים מפיברגלס.
לדגמי ה"Eniak Antique" היו קווי דמיון למכוניות הספורט הקלאסיות משנות השלושים של המאה העשרים
מספר יחידות מהדגם יוצאו ליפן.
Eniak Antique
,
אליעזר קפלן
אליעזר קפלן (27 בינואר 1891 – 13 ביולי 1952) היה פעיל ציוני, חבר מועצת העיר תל אביב (1925–1933), חבר הנהלת הסוכנות היהודית ומנהל מחלקת הכספים שלה (1933–1948), חבר הכנסת, שר האוצר הראשון של ישראל ושר המסחר והתעשייה.
ביוגרפיה
קפלן נולד במינסק שבבלארוס (אז בפלך מינסק, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית), אחד מעשרת ילדיהם של פרומה ומאיר בן מיכאל קפלן, בעל בית מסחר סיטונאי גדול לחוטי אריגה. למד ב"חדר", בגימנסיה רוסית בלוביץ' (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בפולין) ובבית הספר הטכני הגבוה במוסקבה (MHTS). סיים לימודיו כמהנדס בניין ב-1917. נישא לד"ר דבורה לבית קפלן (בת דודו אברהם קפלן), רופאה, שעבדה שנים רבות כרופאת ילדים.
עלה לארץ ישראל בשנת 1920, בתקופת העלייה השלישית, ומיד נשלח לשנתיים לגרמניה להקים את הסניף המקומי של התאחדות הפועל הצעיר, ובהמשך, לשמש כמזכירו. כשחזר לארץ ישראל בשנת 1923 כיהן כחבר הנהלה במשרד לעבודות ציבוריות ובנין וכמנהל המחלקה הטכנית של עיריית תל אביב. בקיץ 1925 השתתף ב שנערך בעיר וינה שבאוסטריה ונבחר לנשיאות הקונגרס כנציג הפועל הצעיר.
אחר כך נמנה עם ראשי ההסתדרות והיה מזכיר הוועד הפועל בשנים 1929–1933. בשנים 1933–1948 היה חבר הנהלת הסוכנות היהודית ומנהל מחלקת הכספים בה. כמו כן כיהן כחבר מועצת העיר תל אביב בין השנים 1925–1933.
אחרי מלחמת העולם השנייה, כגזבר הסוכנות, עסק בהכנת הבסיס הכלכלי למדינה שבדרך ובגיבוש תוכנית לעלייית מיליון איש. עם קבלת תוכנית החלוקה ופרוץ מלחמת העצמאות עסק בגיוס התקציבים הדרוש ליישוב.
לפי תיאורו של זאב שרף, קפלן היה אחד מארבעת המצביעים במנהלת העם נגד הכרזת העצמאות ב-14 במאי 1948, אם כי יש היסטוריונים החולקים על זאת וטוענים שהייתה הסכמה כללית על הכרזת המדינה וההצבעה הייתה על נושא אחר. נמנה עם חותמי מגילת העצמאות.
לאחר קום המדינה התמנה לשר האוצר הראשון. בתקופת כהונתו השיג את ההלוואות הראשונות ממקורות בחו"ל, שהצילו את המשק הישראלי מהתמוטטות, סיוע אמריקאי לישראל והלוואה מהבנק העולמי. בתחילת 1952 הגה והוביל את המדיניות הכלכלית החדשה. במקביל לכהונתו כשר האוצר, כיהן קפלן בשנים 1949–1950 גם כשר המסחר והתעשייה.
כשבועיים לפני מותו התפטר ממשרתו בעקבות מצבו הבריאותי והתמנה לסגן ראש הממשלה ולשר בלי תיק.
קפלן, שסבל ממחלת לב, קיבל התקף לב בבוקר ה-11 ביולי 1952 על סיפון האונייה "נגבה", כשהיה בדרכו לחופשה בשווייץ. הוא הובהל לטיפול רפואי בג'נובה שבאיטליה, שם נקבע מותו ב-13 ביולי 1952 לפנות בוקר. הוא היה הראשון להיקבר בחלקת גדולי האומה שבהר הרצל, עוד בטרם נקבעו הקריטריונים לקבורה בחלקה. בעקבות כך, קפלן הוא המנהיג היחיד (לבד מטדי קולק ורעייתו) הקבור בחלקה למרות שלא מילא את תפקיד ראש ממשלת ישראל, נשיא מדינת ישראל או יושב ראש הכנסת (או בן/בת זוגו/ה). קפלן היה אב לשתיים.
הנצחתו
באוגוסט 1952 הוחלט לקרוא את היישוב בית אליעזר ליד חדרה על שמו (היישוב הפך לשכונה של חדרה אחר כך). בנוסף קרויים על שמו בית החולים קפלן ברחובות, שכונת קריית אליעזר בחיפה, שכונת קריית אליעזר בנתניה, שכונת קפלן בכפר סבא ורחובות רבים בערי ישראל, בהם רחוב קפלן (ומחלף קפלן שלצידו) בתל אביב שנקרא על שמו מאז 1961, ורחוב קפלן בירושלים שבו שוכנת הכנסת ומוסדות שלטון נוספים.
עוד קרוי על שמו פרס קפלן, פרס ישראלי שניתן מאז 1954 על התייעלות והעלאת פריון העבודה. את הזוכים בפרס קובעת ועדה בראשות מנהל המכון לפריון העבודה והייצור, ואת הפרס מעניק לזוכים שר העבודה.
סירל, מלך מרסיה
סירל (באנגלית: Cearl) היה מלך ממלכת מרסיה בראשית המאה השביעית. סירל מלך בממלכה ככל הנראה בין שנת 606 לערך (או, לפי מספר מקורות משנת 615) ועד שנת 626 לערך.
סירל הוא הראשון מבין מלכי מרסיה המוזכר בספרו של בדה ונרביליס "תולדות הכנסייה של האומה האנגלית" (Historia ecclesiastica gentis Anglorum).
לא ידועה שייכותו המשפחתית לגנאלוגיה המלכותית של מרסיה. "דברי הימים האנגלו סקסים" אינם מזכירים אותו בגנאלוגיה המלכותית. הנרי מהנטיגטון, ההיסטוריון בן המאה ה-12, ציין כי סירל מלך אחרי פיבה אך לא היה בנו, אלא בן שבטו.
על פי בדה ונרביליס הייתה לסירל בת אחת, קוונבר (Cwenburh) אשר נישאה לאדווין, מלך ברניקיה, ונולדו להם שני בנים אוספרית' (Osfrith) ואדפירת' (Eadfrith). ההיסטוריונים למדים מנישואים אלה הן על ברית בין ברניקיה (לימים ממלכת נורת'מבריה עם מרסיה) והן על עצמאותה של מרסיה ועוצמתה. ישנה סברה כי ברית זו נועדה להגן על מרסיה מפני ממלכת מזרח אנגליה.
נחל חבר
נַחַל חֶבֶר הוא נחל אכזב ארוך ותלול בדרום מדבר יהודה. ראשיתו של הנחל בתל זיף ובחורבת אריסטובוליה שבדרום מזרח הר חברון, וסופו בחיבור לים המלח, מדרום לנחל ערוגות ומצפון לנחל משמר. אורכו של הנחל כ-17 ק"מ, ושטח אגן ההיקוות שלו כ-180 קמ"ר.
עם התחתרותו של הנחל בגיר הקשה של במת השוליים המזרחיים של מדבר יהודה, משתנה הנחל מערוץ רדוד לנקיק צר ועמוק. בנקיק מספר מפלים קטנים, שביניהם גבים ענקיים, האוגרים מים רבים. נקיק זה מביא את הנחל למפל הגדול שלו - גובהו למעלה מ-100 מטרים. בתחתית המפל גומחה גדולה, שנוצרה על ידי המים ששחקו את השכבה התחתונה בקיר המפל הבנויה מסלע רך יותר. סמוך לתחתית המפל, נובע מעין עונתי. בהמשך הנחל עוד שני מפלים, גובה הגדול שבהם כ-50 מטרים. אורך הקניון כולו, עד ליציאתו מתחומי מצוק ההעתקים - כ-5 ק"מ.
יובלו החשוב של נחל חבר הוא נחל חולד. שמו של הנחל נגזר משמה של העיר חברון שהשתמר בשם הערבי "ואדי חברה". שם נוסף של הנחל הוא "ואדי אלחייאת" - נחל הנחשים.
ארכאולוגיה
במצוקי נחל חבר נמצאו ממצאים ארכאלוגיים חשובים, בשתי מערות: מערת האימה הנמצאת במצוק הדרומי של הנחל, ומערת האיגרות הנמצאת במצוק הצפוני. מעל שתי המערות נתגלו מחנות מצור רומיים. במערות עצמן נמצאו מסמכים וחפצים מתקופת מרד בר כוכבא, ושלדי אדם רבים - מאנשי בר כוכבא ומשפחותיהם. במערת האיגרות נמצא ארכיון מכתבים מסודר של אשה בשם בבתא בת שמעון, וכן נמצאו אגרות רבות שכתב שמעון בר כוכבא לפרנסי עין גדי מטעמו - יהונתן בן בעיה ומסבלה בן שמעון.
עצמות האנשים שנמצאו במערות נקברו בשנת 1982 על שפתו הצפונית של אפיק הנחל בטקס צבאי מלא ביוזמתו של הרב גורן.
רוברט ברנס
רוברט ברנס (נכתב גם ברנז; אנגלית וסקוטית: Robert Burns; 25 בינואר 1759 – 21 ביולי 1796) היה משורר סקוטי, מחלוצי זרם הרומנטיקה באמנות. כתב בשפות אנגלית וסקוטית ולעיתים בשילוב של שתיהן. השפעתו נודעה הן במולדתו סקוטלנד והן מחוצה לה. בסקוטלנד הוא נחשב למשורר הלאומי ויום הולדתו הוא מעין חג לאומי סקוטי - Burns supper, אשר מצוין במפגשים בהם מוקראות יצירותיו ומוגשים מאכלים סקוטיים לאומיים.
בנוסף לכתיבה מקורית עסק ברנס גם באיסוף ורישום של יצירות סקוטיות עממיות. אחד משיריו הידועים, Auld Lang Syne ("לפני זמן רב"), המבוסס על שיר סקוטי עממי על ידידות, הפך לשיר המסורתי של Hogmanay, חגיגת ראש השנה האזרחית של סקוטלנד. שיר אחר, Scots Wha Hae (כתיב סקוטי ל-Scots Who Have, "הסקוטים אשר להם"), המבוסס על נאום של רוברט הראשון, מלך סקוטלנד, היה המנון לאומי בלתי רשמי של סקוטלנד במאה ה-19, וכיום הוא משמש בתור ההמנון של המפלגה הסקוטית הלאומית (Scottish National Party).
ביוגרפיה
ברנס נולד בכפר אלוואי (Alloway) באזור איירשייר (Ayrshire) בסקוטלנד. אביו, ויליאם ברנס (William Burnes), ואימו, אגנס בראון (Agnes Broun), התפרנסו מעבודה בחוות ששכרו.
ברנס קיבל חינוך פורמלי בבית ספר, אך אביו, שהיה משכיל למרות עוניו, לימד אותו מדעים שונים; כמו כן קיבל שיעורי מתמטיקה, לטינית וצרפתית ממורה פרטי בשם ג'ון מרדוק (John Murdoch).
אגיפטולוגיה
אגיפטולוגיה (מיוונית: Αιγυπτιολογία) הוא המדע העוסק בחקר מצרים העתיקה – תולדותיה, לשונה, ממצאיה הארכאולוגיים, האמנות שלה, דתה, משפטה, חיי החברה שלה וכלכלתה – למן ראשיתה ועד הכיבוש הערבי בשנת 641. המילה אגיפטולוגיה מורכבת משמה הלועזי של מצרים ומהמילה היוונית לוגיה, שמשמעותה: תורה, לימוד.
רוברט ברנס
ביוגרפיה
בגיל 21 עבר ברנס לעיירה הסמוכה אירווין (Irvine) ועבד שם בחנות פשתן, אך במהלך חגיגות שנה אזרחית חדשה החנות נשרפה והוא נאלץ לשוב אל משפחתו בחווה.
אגיפטולוגיה
ראשית המחקר
כבר במאה ה-16 ניסה החוקר האיטלקי פייריו ולירינו לפענח את סימני כתב חרטומים אשר הופיעו על גבי מצבות זיכרון ומבנים שהיו מפוזרים על פני השטח במצרים. ניסיון נוסף נעשה במאה ה-17 על ידי אתנסיוס קירכר, כאשר ניסה לתרגם את הכתובות על האובליסקים המצריים שהוצבו ברומא (אחד מהם הוצב בפיאצה דל פופולו). אולם החוקר ותלמידיו ייחסו לסימנים הוראות מיסיטיות אשר מנעה מהם את הצלחת הפיענוח. בשנת 1797 העלה הדני גיאורג צואיגה את ההשערה שההירוגליפים הם סימני כתב, וכי קיבוצי הסימנים הסגורים במסגרת (הקרויים כרטושים) הם שמות פרטיים.
רוברט ברנס
ביוגרפיה
ברנס ניהל פרשיות אהבים עם נשים רבות. ילדו הראשון נולד ממשרתת של אימו ב-1785. ב-1786 נולדו לו תאומים מג'ין ארמור (Jean Armour), שאיתה התחתן ב-1788. היא ילדה לו בסך הכול תשעה ילדים, מתוכם רק שלושה הגיעו לבגרות.
אגיפטולוגיה
ראשית המחקר
בעת מסעו של נפוליאון בונפרטה למצרים בשנת 1798 שהתקיים במסגרת המאבק הצרפתי הבריטי על מצרים, הוא לקח איתו משלחת גדולה של אנשי מדע צרפתיים. תוצאות עבודתם של המדענים התפרסמו בשנים 1809-1829 ב-24 כרכים שנקראו "תיאור מצרים" (Description de l'Égypt) ספרים אלה נתנו מידע רב על מצרים. גולת הכותרת של המחקר הייתה מציאתה בשנת 1799 של אבן עם כתובות. האבן נתגלתה בעיר הנמל המצרית רוזטה אבן גרניט שחורה ולימים נקראה "אבן רוזטה". על האבן היו חקוקים טקסטים מתקופת תלמי החמישי בשתי שפות יוונית, ומצרית ובשלושה סוגי כתב: כתב יווני, כתב דמוטי, וכתב הירוגליפי. בשנת 1801 עברה האסטלה לידי האנגלים. השוודי אקרבלאד והאנגלי תומאס יאנג הוכיחו שהסימנים בכתובת ההירוגליפית והדמוטית מציינים הגאים, עבודתם שימשה בסיס להמשך המחקר ופענוח הכתב ההירוגליפי על ידי ז'אן-פרנסואה שמפוליון אשר פרסם את מחקרו בשנת 1822. פענוח הכתב אפשר תרגום טקסטים הירוגליפיים נוספים ושיחזור ההיסטוריה המדינית והתרבותית של מצרים. שמפוליון נחשב לאבי מדע האגיפטולוגיה.
רוברט ברנס
ביוגרפיה
ב-1786 פרסם את ספרו הראשון "שירים, בעיקר בניב הסקוטי" (Poems, Chiefly in the Scottish dialect), הידוע גם בשם "מהדורת קילמרנוק" (Kilmarnock volume). הספר זכה להצלחה ויצא לאור גם בלונדון וכן באירלנד ובארצות הברית. הספר כלל כמה מהשירים הידועים של ברנס - The Twa Dogs, To a Mouse ו-To a Mountain Daisy.
אגיפטולוגיה
ראשית המחקר
בשנת 1828 יצא שמפוליון יחד עם האיטלקי איפוליטי רוזליני (Ippolito Rosellini) למסע נוסף לחקר מצרים. במקביל לעבודתם נעשו מחקרים נוספים על מצרים. לאחר מותו של שמפוליון פרסם אחיו בשנת 1836 ספר "דקדוק מצרי", ובשנת 1841 "מילון מצרי". בשנת 1842 שיגר מלך פרוסיה את החוקר הגרמני קארל ריכרד לפסיוס להמשיך את עבודתם של שמפוליון ורוזליני. החומר שהוא אסף התפרסם בשנים 1851-1859 בשנים עשר כרכים "מונומנטים ממצרים ואתיופיה" (Denkmäler aus Aegypten und Aethiopien). ספרים אלה משמשים עד היום כמקור מחקר, במיוחד משום שרבים מהאתרים שלפסיוס תיעד נהרסו במהלך השנים.
רוברט ברנס
ביוגרפיה
ב-1787 הוא חבר לג'יימס ג'ונסון (James Johnson) לחיבור "המוזיאון המוזיקלי הסקוטי" (Scots Musical Museum), ספר בחמישה כרכים המאגד שירי עם סקוטיים. הכרך האחרון יצא בשנת 1804, לאחר מותו של ברנס.
אגיפטולוגיה
המחקר במחצית השנייה של המאה ה-19
במקביל לחקר הבלשנות התפתחה גם הארכאולוגיה המצרית. השלב הראשון היה איסוף ורישום שיטתי של השרידים שנמצאו על פני השטח. בחלקם עסקו סוכנים של מוזיאונים באירופה בפתיחתם ושדידתם של קברים ללא כל רישום מדויק של הממצאים. לאחר מכן, בהשפעת החפירות שנעשו במסופוטמיה, התחילו חלק מהחופרים לבצע רישום מסוים של הממצאים. הצרפתי אמיל אמלינו גילה באבידוס כ-3,000 כדי אבן שלמים מתקופת השושלות הראשונה – השלישית, הוא בחר בכדים היפים ביותר למען מוזיאון הלובר בפריז ואת היתר ניפץ כדי שלא יגיעו למוזיאונים אחרים.
רוברט ברנס
ביוגרפיה
מ-1791, במקביל לעבודתו הספרותית, הוא עבד כפקיד מכס.
אגיפטולוגיה
המחקר במחצית השנייה של המאה ה-19
בשנת 1851 הצליח אוגוסט מארייט לשכנע את עבאס הראשון, מושל מצרים, להקים מחלקת עתיקות. מרייט עמד בראש המחלקה. בימיו הועבר המוזיאון המצרי מבניין קטן למבנה מתאים יותר באזור בולק. כל החופרים במצרים נדרשו לקבל היתר חפירה ולתת חלק מהממצאים למוזיאון. מחליפו של מרייט בתפקיד היה גסטון מספרו, שהיה בלשן והתמחה בכתב החרטומים. הוא ניהל מאבק בשודדי העתיקות, והקים ברחבי מצרים רשת של מפקחי עתיקות.
השינוי המהותי בשיטות החפירה במצרים חל רק עם בואו למצרים של הארכאולוג והאגיפטולוג האנגלי פלינדרס פיטרי, שנחשב אבי הארכאולוגיה המדעית המודרנית. פיטרי הגיע בשנת 1880 כדי למדוד את הפירמידה הגדולה של גיזה. בשנת 1884 חזר למצרים כדי לבצע חפירות מטעם החברה לחקר מצרים. הוא הוכיח את חשיבות הממצאים הקטנים שעד אז לא ייחסו להם כל ערך. בעזרת ממצאים אלה קבע את התפתחותן של תרבויות קדומות. פיטרי חינך שני דורות של ארכאולוגים על ידי שיתופם בחפירותיו. ארכאולוגים אלה בעיקרם אנגלים ואמריקאים קידמו את שיטות הארכאולוגיה וטכניקת החפירות. פיטרי חפר וסקר למעלה מ-60 אתרים במצרים.