cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ביאליסטוק
לאחר עצמאות פולין
בשל הצורך של צבא פולין לתמוך בפעולת השחרור בשטחים הליטאיים-בלארוסיים, כולל פעולות ההגנה העצמית של וילנה, הופיעה סוגיית השגת אישור מהגרמנים למעבר כוחות פולנים דרך ביאליסטוק. מכשול בקבלת הסכמה כזו היה הפסקת המגעים הדיפלומטיים הגרמניים-פולניים באמצע דצמבר 1918. לנוכח הצורך הדחוף לתמוך בהגנה העצמית של וילנה, היה צורך לחדש את השיחות עם אובר-אוסט. משימה זו הופקדה בידי הקפטן אולגירד גורקה. ב־23 בדצמבר 1918 בקובנה הוא הגיש לגנרל מ' הופמן טיוטה מפורטת של ההסכם הפולני-גרמני על מעבר הכוחות הפולניים לאורך הדרך לאפי-ביאליסטוק-גרודנו-לנדורובו-וילנה. ראש מטה פיקוד אובר-אוסט התייחס לתוכנית באופן חיובי, עמדה דומה ננקטה על ידי המועצה המרכזית של צירי החזית המזרחית בקובנה. השיחות הרשמיות הפולניות-גרמניות התחדשו בתחילת ינואר 1919 בגרודנו. עם זאת, לאור הקשיים שנקרו במהלך המשא ומתן על גרודנו, הפגישה הפולנית-גרמנית הבאה התקיימה רק לאחר 10 ימים, כלומר ב-19 בינואר 1919, אך כבר בביאליסטוק. בשיחות, הצד הגרמני יוצג על ידי פיקוד חיל המילואים השלישי שהוצב בביאליסטוק, ואילו נציג הצד הפולני היה צוות המחוז הצבאי של ביאליסטוק, השוהה זמנית בלאפי. לבסוף, ב-5 בפברואר 1919 בביאליסטוק, נחתם הסכם צבאי-פוליטי פולני-גרמני עם שני פרוטוקולים נוספים, שנקרא בהיסטוריוגרפיה הסכם ביאליסטוק. ההסכם הסדיר את התנאים לנסיגת הכוחות הגרמניים מאוקראינה ומאדמות ליטא, וכן קבע קו תחום זמני גרמני-פולני. הוא השאיר את גרייבו ואוסובייץ בצד הפולני, רץ דרומה יותר לנרב, אחר כך לאורך הנהר עד לסביבתה של סוראז', ואז לבראנסק, משם הוא רץ במעלה נהרות נוז'ץ וליסנה עד מיילניק על הבוג, ואז לאורך הנהר לנפלה, ואז דרך מלאשוויצ'ה ווילקי בחזרה לבוג. יתר על כן, ההסכם קבע כי השתלטותם של כוחות פולנים על אזורים שננטשו על ידי הגרמנים צריכה להתרחש מדרום לצפון. יש לתאם את התהליך על ידי קציני קישור פולניים בהתייעצות עם הגרמנים. שני קצינים כאלה היו אמורים לפעול בביאליסטוק, גרודנו, ברסט, ווולקוביסק. סעיף 5 להסכם הסדיר מעבר של הובלות צבאיות פולניות דרך ביאליסטוק ובהמשך דרך גרודנו וולקוביסק יומיים לאחר חתימת ההסכם. בצד הפולני נחתם החוזה על ידי ד"ר לודוויק קולנקובסקי וסרן גאסיורובסקי.
היחידות הראשונות של לאפי היו אמורות לצאת לדרך ב-7 בפברואר 1919, ולמחרת הכוחות העיקריים שהוצבו במחוז לומז'ה-זמברוב. בינתיים, הצד הפולני קיבל עדכון מביאליסטוק כי מועצת החיילים של חיל המילואים השלישי שהתכנס שם לא מסכימה למעבר הכוחות הפולניים דרך העיר וכי היא תתנגד לניסיונות מזוינים לכפות מעבר זה. בהקשר זה, הגיש הגנרל ואצלב איוושקייביץ' הצעה ליישום התוכנית לכיבוש ביאליסטוק ללא קשר לעמדת הגרמנים. עם זאת, הפיקוד העליון דחה הצעה זו והחליט, באמצעות המשא ומתן, לאלץ את הגרמנים ליישם את הוראות הסכם ביאליסטוק. כתוצאה מפעולות אלה, ב-10 בפברואר 1919, מעבר שיירות צבאיות פולניות דרך ביאליסטוק כמעט וחדלו. במקביל למשא ומתן שתואר לעיל, שהשפעתו הייתה הסכם ביאליסטוק, התנהל משא ומתן נמרץ עם מועצת החיילים למסירה סופית ולהשאיר את ביאליסטוק בידי חיל המצב הגרמני. יו"ר מועצת החיילים, ג'וזפי פלוני, היה נגד הסכם כזה. הוא האמין כי חיילי גרמניה צריכים להישאר במזרח. למרות התנגדות זו נקבע סוף סוף מועד פינוי הגרמנים בשעה 02:00 לפנות בוקר ב-19 בפברואר 1919. לאחר הסדרים אלה, הפינוי הואץ. הפיקוד של חיל המילואים השלישי ניסה להבטיח שכל ספק אפשרי יוסר, על אחת כמה וכמה שנראה כי כניסת כוחות פולנים לעיר הוא דבר שצפוי היה לקרות בימים הבאים. ב־17 בפברואר 1919 הגיעו נציגי רשויות הצבא הפולניות לביאליסטוק יחד עם מפקד העיר החדש, פולקובניק סטניסלב דז'יווולסקי (פולנית: Stanisław Dziewulski), שהתקבל בברכה על ידי הנציב הפולני מרוזובסקי. למחרת, 18 בפברואר 1919, הקים נציב הממשלה איגנצי מרוזובסקי ששהה בעיר, את מועצת העיר הזמנית בראשות יוזף פוחלסקי כנשיא העיר. פיקוד ארמיית המילואים השלישית עזב את העיר באותו היום, והחיילים האחרונים פונו ב-19 בפברואר 1919 בשעה 17:00. באותו יום בבוקר, כשהגרמנים עוד עמדו בתחנת הרכבת, נכנסו לביאליסטוק כוחות הצבא הפולני. יום זה מצוין כיום שחרור ביאליסטוק. עם זאת, כניסת יחידות של הצבא הפולני לעיר, כמו גם הקמת ממשל פולני זמני שם, לא הייתה פירושה בשום פנים ואופן התאגדות אוטומטית בגבולות הרפובליקה הפולנית שנולדה מחדש, כיוון שנושא הגבול המזרחי של המדינה, בהקשר לצבא האדום המתקדם, עדיין היה בספק. ב-12 במאי 1919 ניתן צו המפקד העליון על ארגון המינהל האזרחי בשטחי אזורי המזרח שביטל את פקודות הארגוניות הקודמות וקבע כי עד להסדרת מערכת השטחים המזרחיים ב"דרך הראויה", הניהול האזרחי עליהם ימשיך להיות מופעל על ידי הקומיסר הכללי בפיקוד העליון של הצבא הפולני. שטח פעולתו היה אמור להיות אזורים המהווים את אזור הלחימה, כמו גם אדמות הממוקמות ממזרח לגבולות פולין הקונגרסאית לשעבר, למעט - הפוביאטים המכוסים על ידי האמור לעיל. במסגרת החלת השלטון הפולני פורסם צו על פקודת הבחירות לסיים (פרלמנט). המשמעות הייתה שהנפות הבאות: ביאליסטוק, בילסקו וסוקולסקי שולבו רשמית בגבולות הרפובליקה של פולין ומאותו הרגע נשלטו ארגונית על ידי המשרד לענייני צבא, ולא על ידי הוועדה לניהול אזרחי בפיקוד העליון של כוחות הצבא הפולניים.
נציב אזרחי כללי מונה אז למועצה הצבאית בגבול המזרחי המזרחי, שהיה אמור להיות המוסד האזרחי הגבוה ביותר בשטחים הנדונים – שלטון וביצוע. בשטח הוטלו נציבים על צבאות בודדים כפקחי נציבות הפוביאט הכללית של נציב האזרחים היו אמורים לנהל את הפוביאט. מצ'יי יאמונט (פולנית: Maciej Jamontt) הפך לנציב המחוז על אזורי ביאליסטוק, וסמכותו התרחבה עד למחוזות: ביאליסטוק, ביילסק, סוקולקה, גרודנה וולקוביסק. אוגוסטה סיפרוביץ' מונה לנציבת פוביאט ביאליסטוק, סגנו היה בולסלאב שימנסקי, ונציב ממשלת ביאליסטוק, נפוליאון צידזי'ק (הוא אמור היה לשתף פעולה עם הוועדה העירונית הזמנית, וכן להתכונן ולהתנהל בבחירות העירוניות הראשונות).
המלחמה הסובייטית-פולנית
ב-1920 במסגרת המלחמה הפולנית-סובייטית עברה ביאליסטוק לידי הצבא סובייטי וזה ניסה להקים משטר קומוניסטי בפולין בהנהגת יוליאן מרצ'בסקי, שמטהו היה בעיר, אך הניסיון לא צלח והעיר חזרה להיות תחת שלטון פולין. בקיץ 1920, עם התקרבות חיילי הצבא האדום, בביאליסטוק החלו להתכונן למלחמה. תלמידי בית ספר פולניים הצטרפו בהמוניהם לצבא, וכל צוות הצופים עם המפקד, הכומר סטניסלב מרסינקובסקי, הצטרף גם הוא לצבא. ב־13 ביוני בביאליסטוק בפגישה של מוסדות וארגונים חברתיים שונים, בין ואשר כללה גם חברי מועצת העיר ומועצת הפוביאט, הוקם הוועד האזרחי להגנה לאומית (בפולנית: Obywatelski Komytet Obrony Narodowej). בולסלאב שימנסקי, חבר הוועד, מונה על ידי הגנרל יוזף הלר לתפקיד סגן של הקמת צבא המתנדבים במחוז ובעיר ביאליסטוק. לוועד הייתה המשימה לתאם פעילות חברתית כך שתשרת את ההגנה על המדינה ובין המשימות נכללו בין היתר גיוס מתנדבים לצבא, טיפול בחיילים פצועים וחולים, אספקת ציוד, לחימה באבטלה, טיפול במשפחות חיילים, חלוקת מזון וקיום תברואה לצורכי התושבים, תעמולת מלחמה וסיוע בטיפול רפואי. הוועד נכלל גם כן נציגי כל האיגודים המקצועיים, אגודת הפלקון, מעגל הנשים הפולניות והצלב האדום. הקהילה היהודית בביאליסטוק שיתפה פעולה גם עם הוועד. משרד גיוס נפתח, שגייס תוך שבועיים למעלה מ־600 מתנדבים שגויסו ממעמדות חברתיים ומקצועות שונים. קבוצה גדולה של נשים מביאליסטוק התנדבה גם כן להצטרף לצבא ונשלחה אז לשרת בלגיון הנשים המתנדב שהוצב בוורשה. הוועדה ומוסדותיה פעלו עד 27 ביולי 1920 ועזבה זמן קצר לפני כניסתה הבולשביקים. כמה פקידים שהתפנו מביאליסטוק קודם לכן הועברו למרכז פולין ומערביה, כולל באזור שייראדז. שבועיים לפני כיבוש העיר על ידי הצבא האדום ב-11 ביולי ביוזמת איגוד עובדי תעשיית הטקסטיל "פראקה" אורגנה הפגנה פטריוטית גדולה בהשתתפות כמה אלפי אנשים כאשר רוב אזרחי ביאליסטוק הפולניים וקבוצה גדולה מקרב תושבי תושבי וסילקוב הסמוכה השתתפו בה. הכוחות שהוצבו בביאליסטוק וסביבתה נסוגו מהעיר לפני כניסת הבולשביקים, כלומר ב-27 ביולי, נעו לעבר מצודת אוסובייץ ולומז'ה, שם נועדה לארגן קו הגנה ארוך יותר. הגנרל לוציאן ז'ליגובסקי, המפקד על האזור הזה הזה כתב כי "הקבוצה בראשותי עוזבת לאורך מסילת הרכבת גרודנו-ביאליסטוק". ב-27 ביולי הוא עצר על נהר סופראשל. הלחימה הכבדה נמשכת, הארמייה הרביעית של הצבא הסובייטי פעל נגד הקבוצה.
בליל 23–24 ביולי נשלחו בדחיפות דזרז'ינסקי ומרצ'לבסקי, יחד עם חברים נוספים בוועדה לפולין דרך סמולנסק ומינסק. במהלך ההפסקה במינסק ב-25 ביולי, הצטווה מרשלבסקי לחבר מניפסט בדחיפות, וסטניסלב פילצקי אמור היה לחבר צו "על בית הדין המהפכני", על פי ההוראות שניתנו על ידי דז'רינסקי. אם ב-28 ביולי כבר הוצבו חיילים סובייטים בביאליסטוק, חברי ה-TKRP היו רק בווילנה, שם קיבל דז'רז'ינסקי כספים רבים המיועדים לצורכי הוועדה, ומרשלבסקי המשיך לחבר את תוכן המניפסט של TKRP. זה היה הראשון שהיה פעיל לפני כניסת הבולשביקים קבוצת סטודנטים יהודים מאגודת העזרה העצמית לסטודנטים בעיר ביאליסטוק על ידי הקמת ממשלת המהפכה הזמנית המוכרזת לחלוטין, אולם, מלבד הצהרת עובדה זו, לא הראו כמעט כל פעילות. מבני הכוח הקומוניסטים המקומיים הכפופים למוסקבה אורגנו בסיוע הצבא האדום. עוד לפני הגעתו של מרצ'לבסקי הצליחו הסובייטים לגייס כ-80 פעילים קומוניסטים. הוקמה גם הוועדה הצבאית-מהפכנית ביאליסטוק, שהייתה עצמאית בתחילה מה-TKRP, בראשותו של אושרוביץ' (Oszerowicz), שהיו בה חברים אלכסנדר פורנלסקי, יוזף קובלסקי, בוריס גרינברג ומ' גרולמן.
לאחר סיומו של הקרב חזרה ביאליסטוק לשליטת הממשלה הפולנית. לאחר השתלטות הצבא הפולני על העיר, החלו טיהורים. כבר ב-24 באוגוסט נורו שלושה קומוניסטים, רבים אחרים נכלאו, עונש מוות הוטל גם על, למשל, חמש עשרה אנשי רכבת שתומכים ב-TKRP. בסופו של דבר הם נידונו לתקופות מאסר. ההאשמות נגד הקהילה היהודית המקומית עוררו מחלוקת. יהודי ביאליסטוק הואשמו בשיתוף פעולה המוני עם הבולשביקים, ובמיוחד בתמיכה מזוינת של יחידות הצבא האדום במהלך הקרבות על ביאליסטוק ב־22 באוגוסט 1920. בהודעה של המטכ"ל ב-24 באוגוסט 1920, לאחר שהצבא הפולני השתלט על העיר (1 גדוד חי"ר לגיונות של דיוויזיית חי"ר 1 של הלגיון), נכתב כי "אחרי שנתפסה אוגדת הלגיון הראשונה ב־22 בבוקרו של ביאליסטוק נמשכו קרבות רחוב עזים בין הצבא הפולני שקיבל סיוע מגרודנו במשך 20 שעות בעיר עצמה לבין הדיוויזיה הסובייטית והאוכלוסייה היהודית המקומית, שהצטרפו באופן משמעותי לשורות הבולשביקים. דו"ח המצב של פיקוד הצבא הפולני השני עליו חתם לייטוננט תדיאוש קוטרזב ציין כי 5,000 חיילי הצבא האדום התגנבו לביאליסטוק דרך היער הגובל בפארק ובזכות עזרתם של יהודים מקומיים תקפו את החיילים הפולנים של דיוויזיית החי"ר הראשונה ששהו במרכז העיר באותה עת.
מלחמת העולם השנייה והשואה
בתחילת מרץ ואפריל התגברו בביאליסטוק ההכנות להגנה על האוכלוסייה מפני השלכות הפצצות והתקפות הגז. האוכלוסייה אומנה להגנה עצמית ונבנו תעלות ומקלטים. נוצרו שירותים מיוחדים: אזעקה, תקשורת, כיבוי אש, הצלה-סניטריים וטכניים. בנוסף לצופים, היו מעורבים בפעילות זו גם נציגי: הליגה להגנת האוויר והגז (LOPP), הצלב האדום הפולני, האיחוד המערבי, האימוץ הצבאי, איגוד המילואים והרובאים וארגונים אחרים. העיתון "הד ביאלוסטוק" הורה מה לעשות במקרה של אזעקת אוויר. בסוף יולי החלה פעולה רחבת היקף של חפירת תעלות נ"מ בעיר. רובם היו אמורים להיות ממוקמים במרכז העיר, באזור של שתי תחנות רכבת וצריפים. אזרחים מקומיים השתתפו בריבאונדים לרכישת חימוש לצבא. לדוגמה, עובדי מפעל המדינה לבוד מדוג'ליד, המעסיקים מעל 400 עובדים, קנו מכונת ירייה כבדה עבור כוחות הצבא הפולני. כמו כן, נאסף כסף עבור קרן ההגנה הלאומית (בפולנית: Fundusz Obrony Narodowej) וקרן ההגנה הימית (בפולנית: Fundusz Obrony Morskiej). ערב פרוץ המלחמה התרחשו פעילויות ריגול וחתרנות הולכות וגדלות, שהקשו על היחסים עם הגרמנים המקומיים, והחל מ-13 במאי נאסר לקיים כינוסים ציבוריים בקרב האוכלוסייה הגרמנית. ב-1 בספטמבר 1939 החלה פלישת גרמניה לפולין. טייסות מחבלים גרמניות טסו מעל אזור ביאליסטוק, אז הפצצות הראשונות נפלו באזור תחנת הרכבת ביאליסטוק וצריפים צבאיים. העיתונות המקומית דיווחה על הצלחות הכוחות הפולניים ופשיטות חיל האוויר הפולני על ברלין. רק המידע אודות כניסתם של טייסות פרשים הנתמכות בתותחנות סוסים למזרח פרוסיה התגלה כנכון. בקו ההגנה הראשון היה רוגע יחסית; היו רק קרבות סביב מיסשיניץ' וגרייבו. על פי תוכניות ההגנה הפולניות ביאליסטוק לא נועד להגנה, והיחידות הצבאיות שנמצאו בעיר תפסו עמדות הרחק מחיל המצב שלהן. עם זאת, הידיעות שהגיעו מנארו הובילו להחלטה להתנגד: סגן אלוף זיגמונט שפרנובסקי (מפקד פיקוד הלוגיסטיקה המחוזי ובמקביל קצין הדרגה הוותיק ביותר בביאליסטוק) וקפטן טדאוש קוסינסקי החליטו להילחם באמצעות יחידות צעדה וחילוף וכן קבוצות חיילים הנסוגים מנארו. לרשותם עמדו בעיקר גדוד הצעדה של הגדוד ה-42 וגדוד השמירה הלא שלם מספר 33. יחידות משנה נוספות נוספו, חי"ר הגיעו ליד ויזנה נאספו וכן שתי טייסות של גדוד 2 של גרוכוב אולאן מסובאלקי. היחידות יצרו קו הגנה לאורך שכונת דויילידי ונובה מיאסטו, דרך ויסוקי סטוצ'ק, עד פיטראשי: "אולנים" משתי טייסות מהגדוד השני הוצבו בשכונות יאלוסטוצ'ק ופייטראשה, גדוד השומר מספר 32 הוצב בנווה מיאסטו, ומרכז ההגנה היה גבעות ויסוקי סטוצ'ק מאוישות בגדוד הצעדה של גדוד חי"ר 42 בפיקודו של סגן איגנסי סטצ'וביאק. בנוסף, מגיני העיר נתמכו על ידי חברת מקלעים כבדים ומחלקה ארטילרית אחת. בסך הכל מנתה סדר הקרב כ־900 חיילים.
התקלות עם כוחות גרמנים קרתה ב-13 בספטמבר ליד ז'ולטקי וב-15 בספטמבר בשעות הבוקר הסתערו הגרמנים על החלק המרכזי בעמדות פולניות בשכונות מרצ'וק וויסוקי סטוצ'ק. היתרון של היריב היה הרסני. ק' קוסינסקי נפטר ונקבר בבית העלמין של סנט רוך. לאחר מספר שעות של הגנה מתמשכת ודחייה של ארבע התקפות גרמניות, ראשונה שתי טייסות גדוד 2 של גדוד גרוכוב, ואז פלוגות הגדוד ה-42 נסוגו לעבר העיר, ולאחר מנוחה קצרה עזבה בערב עוד מזרחה לכיוון וולקוביסק (בעקבות המלחמה עיר זו הועברה לרפובליקה הבלארוסית).
ב-15 בספטמבר נכבשה ביאליסטוק על ידי חטיבת המבצר "לוצן" בפיקודו של הגנרל אוטו-ארנסט אוטנבאכר. יומיים לאחר מכן, ב-17 בספטמבר הצטרפו אליהם כוחות סובייטים. בין ה -20 ל -22 בספטמבר נערכו דיונים בארמון ברניצקי בנוגע להעברת העיר מידי גרמניה לידיים סובייטיות. על פי ההסכם, הוורמאכט אמור היה לעזוב את העיר עד 22 בספטמבר בשעה 14:00. בתום המשא ומתן המשלחות נסעו לארוחת ערב במלון ריץ. וכך, ב-22 בספטמבר נערך טקס מסירת העיר בחצר ארמון ברניצקי בהשתתפות איוואן בולדין שהיה מפקד הקבוצה המכוננת לפרשים ברובע הצבאי בבלארוס ואנדריי ירמנקו שהיה המפקד. של חיל הפרשים השישי. הגרמנים העבירו את השלטון לברית המועצות בהתאם לפרוטוקול הסודי של הסכם מולוטוב-ריבנטרופ. הנ.ק.ו.ד. הקים את מושבו בבניין בית המשפט המחוזי ברחוב מיצקייביצ'ה 5. בין קורבנות גל המעצרים היו עובדי בית המשפט המחוזי שנעצרו כמו יוזף אוסטרושקה, הנשיא האחרון של בית המשפט (הוא נכלא בביאליסטוק, ואז גורש יחד עם אחרים למחנות הסובייטים), סגן הנשיא קרול ווליץ, יאן בולסלאב. סטוקובסקי, המזכיר הראשי של בית הדין האזורי וראש משרד המס. האספה העממית של ביאליסטוק התכנסה בעיר ב-28–30 באוקטובר תחת הסיסמה: "מוות לנשר הלבן".
ב-22 באוקטובר 1939, פחות משבועיים לאחר הפלישה, ארגן ממשל הכיבוש הסובייטי בחירות לאספה לאומית של מערב בלארוס (בבלארוסית: Народны сход Заходняй Беларусі). שיעור ההצבעה הרשמי היה 96.7 אחוזים, ו-90 אחוז מהקולות ניתנו למועמדים שנתמכו בברית המועצות. הבחירות לאסיפות העם במערב אוקראינה ובמערב בלארוס התקיימו בשליטת NKVD והמפלגה הקומוניסטית. ב-30 באוקטובר, מושב האספה הלאומית שהתקיים בבלסטוק העביר את החלטת הצטרפותה של מערב בלארוס לברית המועצות ואיחודה עם הרפובליקה הסובייטית הסובייטית של בלארוס. עתירות אלו התקבלו רשמית על ידי הסובייט העליון של ברית המועצות ב-2 בנובמבר ועל ידי הסובייט העליון של הרפובליקה הבלארוסית ב-12 בנובמבר. העיר נהפכה לבירתה של מחוז ביילסטוק.
לאחר כניסתם לברית המועצות גורשו אלפי פולנים אתניים, בלארוסים ויהודים בכוח לסיביר על ידי הנ.ק.ו.ד., מה שגרם למעל 100,000 איש שגורשו לחלקים המזרחיים של ברית המועצות. בין הפולנים שגורשו היו עובדי מדינה, שופטים, שוטרים, קציני צבא מקצועיים, בעלי מפעלים, בעלי בתים, פעילים פוליטיים, מנהיגי ארגוני תרבות, חינוך ודת ופעילים אחרים בקהילה, שכונו "אויבי העם".
הסיפוח של ביאליסטוק לברית המועצות, מלבד הזרם הגדול של אנשים מברית המועצות, יצרה את התנאים להגירתם של אנשים מהעיירות שמסביב, כולל רבים מהבלארוסים המקומיים לעיר, ככל הנראה בעיקר כדי לשפר את הבסיס האתני ולחזק את השלטון הסובייטי בעיר. תהליך מיסודם של בלארוסים ותרבות בלארוסית התרחש בעיר בקנה מידה גדול יותר: בין היתר הוקמו בעיר בתי ספר בלארוסיים, מכון פדגוגי עם הפקולטה לשפה בלארוסית ותיאטרון בלארוסי. בתקופה זו חל שינוי בריבוד האתני בעיר והפולנים איבדו את הדומיננטיות שלהם בעיר.
ההתנגדות הפולנית נגד הסובייטים באזור ביאליסטוק (במיוחד לאורך נהר ביברזה הביצתי) החלה מיד לאחר קמפיין ספטמבר ובאמצע 1940 היו ארגונים מחתרתיים ב -161 עיירות וכפרים באזור העתיד של מחוז ביאליסטוק. התכתשויות עם ה-NKVD היו נפוצות, בעיקר סביב ידוובנה, שם התחושות האנטי-סובייטיות היו החזקות ביותר. ב-22 ביוני עם התחלת המתקפה של גרמניה הנאצית שררה בהלה רבה בביאליסטוק שהייתה באותה עת חלק מהרפובליקה הסובייטית הבלארוסית. הצבא האדום החל להימלט וחנויות נבזזו, ואסירים, כולל יהודים נמלטו מבתי הכלא. דוד קלמנטינובסקי כתב: "כל מי שיכול, נס עם הרוסים. הרחובות מלאים מראות טרגיים. משפחות שחיו ביחד עשרות שנים מוכרחות להיפרד. המחסנים של הצבא הסובייטי נבזזים על ידי אנשים בשביל אוכל והפולנים תוקפים את היהודים. אנחנו מפחדים לעזוב את הבית כי אין אף אחד בסביבה שישמור על החוק והסדר". עד חמישי בערב, 26 ביוני 1941 ביאליסטוק נכבשה ללא קרב. ביום הזה, 3 מחלקות של גדוד משטרה צבאית 309 (בגרמנית: Polizeibatalillon 309) נכנסו לעיר שאוכלוסייתה באותו הזמן עמדה על 105,000 נפש. המחלקות הללו התאספו בכיכר המרכזית של העיר, כיכר קושצ'יושקו (בפולנית: Rynek kosciuszki). מחלקה I שנכנסה ממערב ומחלקה 3 שנכנסה מדרום מערב הגיעו למרכז העיר מוקדם בבוקר בעוד שמחלקה 2 שנכנסה מכיוון דרום מזרח הגיעה למרכז העיר לאחר קרבות עם שאריות של יחידות צבא סובייטי שנותרו באזור. העיר הוגדרה כבירת מחוז ביאליסטוק. אריך קוך ראש המנהל האזרחי במחוז בקבע את מושבו בארמון לובומירסקי.
במהלך המלחמה השמידו הנאצים את הקהילה היהודית בעיר רובה ככולה. בעיר גם פעלו גדודים של פרטיזנים, שיהודים רבים נטלו בהם חלק. ב-27 ביולי 1944 שוחררה העיר בידי הצבא האדום ונמסרה לניהול הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית. ב-29 בספטמבר 1944 הוחזרה העיר לפולין. השתייכותה לפולין נתקבעה סופית בהסכם בין פולין וברית המועצות שנחתם באוגוסט 1945.
כלכלה
כלכלת העיר ביאליסטוק מבוססת על תעשייה. העיר היא החשובה ביותר מבחינה כלכלית באזור צפון מזרח פולין ומהווה מרכז של תעשיית הטקסטיל, כמו גם תעשיות אלקטרומכניות (אלקטרוניקה, מכונות ומתכת), עץ, מזון, חומרי בניין, זכוכית ותעשיות אנרגיה.
העיר היא מרכז מסחר אזורי, בעיקר עם המדינות השכנות, בלארוס וליטא. ירידי הסחר הבינלאומיים של טקסטיל ובגדים, מזון ועיבוד, צרכנות, חקלאות ומזון נערכים בביאליסטוק. המסחר בעיר מפותח וישנם מספר מרכזי קניות (אטריום ביאלה, אלפא צנטרום, גלריה יורובייצקה, אושון פרודוקיצינה, אושון הטמנסקה, מרכז אאוטלט, אאוטלט סנטר ביאליסטוק, גלריה ז'ילונה ווזגורזה, גלריה M, גלריה אנטוניוק, פנורמה. בשטח העיר שכנה חווה ממלכתית (Państwowe Gospodarstwo Ogrodnicze Bialystok) עד שנסגרה ועל אדמותיה נבנה פרויקט דיור.
בסוף נובמבר 2010, מספר המובטלים הרשומים בביאליסטוק הסתכם בכ־14.8 אלף תושבים, המהווה שיעור אבטלה של 12.0% מכוח העבודה על פי נתוני המשרד הסטטיסטי המרכזי בפולין (GUS), באוקטובר 2013 עמד שיעור האבטלה על 13.6% - הגבוה ביותר בקרב בירות הפרובינציות של פולין. בספטמבר 2019 מספר המובטלים הרשומים עמד על 7,200 נפש ושיעור האבטלה עמד על 5.5% מכוח העבודה.
בתקופת המשטר הקומוניסטי בפולין פותחה התעשייה בעיר והושקו מספר מפעלים. בין השאר, מפעלי זכוכית (1945), ביאליסטוק זקלאדי פשמיסלו ולוקינניצ'גו (1946), מפעל סלייק (1947), בית קירור (1952), מפעל תעשיית הכותנה ביאליסטוק "פאסטי" (1955), זאקלאדי פבריקה פשמיסלו ספוזיווצ'גו "Spomasz זקלדי מנסנה (1962), גאזובניה ביאלוסטוקצקה (1962), סניף מפעל הטלוויזיה בוורשה "טלזה" (1971), מפעל עבודות גרפיות (1971), מפעל בית ביאליסטוק "פאדום" (1971), מפעל רהיטי ביאליסטוק (1976), בית מפעל אריזה (1976).
יהדות ביאליסטוק
יהודים התיישבו בעיר בראשית המאה ה-18 ובמאה ה-19 היה להם תפקיד מפתח בפיתוח תעשיית הטקסטיל, שהעיר הייתה למרכזה. הקהילה היהודית קיבלה זכויות לשלטון עצמי בשנת 1745. ב-1765 התגוררו בעיר 765 יהודים. יהודים רבים שגורשו מרוסיה הגיעו לביאליסטוק בין השנים 1825–1835 וכן ב-1845. אך מצבם הכללי של היהודים הורע. ב-1856 הם מנו 13,787 נפש, מביניהם 9,547 איש היו מקרב המגורשים מרוסיה – ברובם חסרי בית ועבודה. בעקבות כך הוקמו בעיר מוסדות צדקה רבים. ב-1883 כ-60 איש מקהילת ביאליסטוק (מכונים קבוצת הביאליסטוקאים) עלו לארץ ישראל והתיישבו בפתח תקווה וביהוד, בה הקימו קריה על שם עירם. ב-1895 כבר ישבו בעיר 47,783 יהודים, שהיו כ-73% מכלל האוכלוסייה, וב-1913 הם מנו 61,500. ב-14 ביוני 1906 פרץ בעיר פוגרום ביאליסטוק נגד יהודי העיר, ונרצחו בו כ-100 יהודים. הפוגרום נחשב כחלק מהפרעות האנטישמיות שבוצעו בהשראת השלטונות הרוסיים בין השנים 1903–1908, לצד פרעות קישינב ופוגרומים בקייב, באודסה ובערים נוספות. בין השנים 1915–1929 היותה מרכז חסידי לחסידות סלונים כאשר האדמו"ר רבי אברהם וינברג (השני) קבע את מגוריו ובית מדרשו בעיר. בשנת 1922 קבעה ישיבת נובהרדוק בהנהלת הרב אברהם יפה'ן את מרכזה בעיר, והפכה את ביאליסטוק למרכז תורני ליהודי פולין.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכנסו הגרמנים לעיר, אך שבוע אחר כך מסרו אותה לרוסים. ביוני 1941 שבו הגרמנים וכבשו את העיר ולמחרת שרפו את הרובע היהודי. כ-3,000 איש אולצו בכפייה להצטופף בבית הכנסת הגדול ונשרפו בו למוות. באוגוסט אותה שנה הקימו הגרמנים את גטו ביאליסטוק וריכזו בו 50,000 יהודים. בפברואר 1943 החלו הנאצים לחסל את הגטו ולהעביר את היהודים ברכבות אל מחנה ההשמדה טרבלינקה. עוד בראשית ימיו של הגטו קמה תנועת מרי שביצעה פעולות חבלה. ביולי 1943 קרא הארגון ליהודים להתנגד לגרמנים בכוח ולא לעלות על הרכבות. בגטו פרץ מרד, שנמשך חודש ימים עד שדוכא על ידי הצבא הנאצי. לאחר המלחמה נותרו בעיר כ-1,000 יהודים מתוך כ-50,000.
רבני העיר
רבה הרשמי הראשון של הקהילה היה רבי יהושע שפירא, מחבר "פנים מסבירות ארבע שיטות", אחריו כיהנו כ'אב בית דין' רבי קלונימוס קלמן ליכטנשטיין (נפטר 1781) ורבי יהודה ליב ב"ר מרדכי (נפטר (1782).
בין רבני ביאליסטוק בהמשך נודעו:
מבצע ההר
מבצע ההר (מבצע אל ההר) היה מבצע צבאי של צבא ההגנה לישראל במלחמת העצמאות. המבצע, שביצועו הוטל על חטיבת הראל, נערך בין 19 באוקטובר ל־22 באוקטובר 1948, נגד הכוחות הקלים המצריים וכוחות ערביים מקומיים, בפרוזדור ירושלים, דרומית לנחל שורק ועד לבית ג'יברין. היה זה המבצע האחרון במלחמה בגזרה זו. שמו המקורי של המבצע היה הושענא רבא, וזאת כיוון שמועד פתיחתו חל בערב סוכות תש"ט. השם בו ידוע המבצע ניתן לו רק זמן ניכר לאחר סיומו, וככל הנראה מרמז על מעין "סגירת מעגל", באשר לפרשת מחלקת ההר.
רקע
בנוסף לכוח המצרי העיקרי, שפעל בנגב, החל ממועד הכרזת העצמאות, חדר לארץ ישראל כוח מצרי משני, על בסיס מתנדבים מן האחים המוסלמים, יחד עם ערבים מקומיים, מאורגנים בכמה מסגרות, אשר פעל בהר חברון מדרום לירושלים. בתקופה שקדמה למבצע הטרידו הכוחות הערביים האמורים את התחבורה היהודית והשיירות בדרך לירושלים. במהלך חודש ספטמבר 1948 נהרגו 19 ונפצעו 68 ישראלים שנעו על הכביש.
שדרות הרצל (ירושלים)
רקע היסטורי
כשלושה שבועות לאחר הכרזת העצמאות, החליטה עיריית ירושלים להחליף את שמו של רחוב יפו ולקרוא לו "רחוב הרצל". תושבי ירושלים סירבו לקבל את השינוי ושם הרחוב הוחזר לקדמותו. בשנת 1949 הועלו עצמות הרצל לישראל והובאו לקבורה בפסגה בדרום-מערבה של ירושלים, שעד אותו זמן הייתה חשופה וידועה בשם "גֶ'בֶּל אֶ-שּׂרְפֶה". בנובמבר 1951 החליטה ועדת השמות הממשלתית לקרוא לבית העלמין החדש הר הרצל ולרחוב המוביל אליו קראו שדרות הרצל.
צומת הכניסה לירושלים
רחוב שדרות הרצל מתחיל בצומת הסמוך לכניסה המערבית, בסמוך לשכונת קריית משה, בכניסה הראשית לירושלים. צומת זה מנקז את התנועה אל תוך העיר כאשר ציר שדרות הרצל מוביל את התנועה הזורמת לשכונות בדרום מערב העיר. מתחת לצומת עוברת מנהרה של שדרות בגין ומעליו עובר גשר המיתרים עליו עובר הקו האדום של הרכבת הקלה. הרחוב ממשיך בשכונת בית הכרם, ועולה לשכונת בית וגן.
מבצע ההר
מטרת המבצע
מטרות המבצע היו ריתוק הכוחות המצריים, כסיוע למבצע 'יואב', ובנוסף, הרחבת השליטה הישראלית בפרוזדור ירושלים בכיוון דרום, על חשבון הנוכחות המצרית.
שדרות הרצל (ירושלים)
גשר המיתרים
גשר המיתרים הוא גשר תלוי, בתכנונו של האדריכל הספרדי סנטיאגו קלטרווה. הגשר נבנה בכניסה לירושלים כחלק מפרויקט הרכבת הקלה שהחל לפעול בעיר החל משנת 2010 והוא מקשר בין שדרות הרצל ורחוב יפו. הגשר נחנך ב-25 ביוני 2008.
מבצע ההר
מטרת המבצע
בפקודת המבצע הוצבו כמה יעדים: תמיכה במבצע 'יואב' באגפו המזרחי, פתיחת כביש בית ג'יברין, כדי שישמש דרך נוספת לנגב, כיבוש בית ג'אלא ושחרור ירושלים מן האיום שמדרום, כיבושו מחדש של גוש עציון והשתלטות על הר חברון.
שדרות הרצל (ירושלים)
הרכבת הקלה - הקו האדום
הקו האדום הוא הקו הראשון שיצא לפועל מבין שמונת קווי מערך הרכבת הקלה בירושלים, ומסיע המונים מפסגת זאב בצפון ועד הר הרצל בדרום.
מבצע ההר
הכוחות המשתתפים
מן הצד הישראלי השתתפה במבצע חטיבת הראל, אשר הפעילה לראשונה ארבעה גדודים. שני גדודים הופעלו בשלב הראשון של המבצע: הרביעי, בפיקודו של דוד אלעזר, והחמישי, בפיקוד משה (מוריס) בן דרור. בהמשך הצטרפו הגדוד השישי, בפיקוד צבי זמיר, ובפעם הראשונה, גם הגדוד העשירי, המשוריין, בפיקוד שלמה שילוח (שלאוך), אשר באותה העת היה עדיין בשלבי הקמה. מפקד החטיבה היה יוסף טבנקין. לרשות 'הראל' עמד שפע יחסי של נשק מסייע: תותחים, מרגמות ומקלעים.
הכוח המצרי מנה כ־600 חיילים סדירים למחצה, ועוד מספר בלתי ידוע של ערבים מקומיים. עמד לרשותם נשק מסייע, כמו תותחים ומרגמות, וכן עמדו לרשותם מספר משוריינים. עם זאת, הם סבלו ממוראל ירוד, ולנוכח התפתחות הקרבות בנגב, קצינים נטשו את חייליהם, בטרם תיחסם דרכם למצרים. עקב מבצע קדם, העביר הלגיון הירדני כמעט את כל חייליו שבגזרה, המעטים מלכתחילה, לגזרת ירושלים. אותו מבצע ריתק, בנוסף, חלק מן הכוח המצרי ומן הערבים המקומיים. כדי 'להראות נוכחות', הלגיון השאיר בהר חברון כוח בגודל מחלקה, בערך, בן 30 חיילים. בהמשך, פלוגה מוגברת של הלגיון ניסתה למלא את החלל, ולארגן את הכוחות, לשווא (ראו להלן).
שדרות הרצל (ירושלים)
הרכבת הקלה - הקו האדום
בשנת-2023 צפויות להיפתת הערכות הקו מנווה יעקב בצפון לבית חולים הדסה עין כרם בדרום.
מבצע ההר
'המשלט המשותף'
המבצע החל בלילה בין 18 ו־19 באוקטובר בכיבוש המשלט המשותף (כיום בחלקה הישן של העיר בית שמש), על ידי שלוש פלוגות מהגדוד החמישי של הפלמ"ח, ופלוגה מהגדוד הרביעי. אלה הסתייעו במרגמות ובתותחים 65 מ"מ. במשלט זה ישבו, מאז סיום קרבות עשרת הימים, חיילי חטיבת הראל, כשהם מרוחקים כ־60 מטר בלבד מהמצרים. אלה האחרונים איישו, בכוח של פלוגה מוגברת, מתחם ובו שלושה מוצבים, אשר 'המשלט המשותף' היה החזק שבהם. המשלט האמור נכבש לאחר ריכוך ארטילרי, כיבוש המוצבים המשניים, ולבסוף, איגוף ממערב, ותקיפת המוצב מעורפו. מעט לפני ההסתערות הסופית, נהרג קצין המבצעים הגדודי – סרן אהרן (ג'ימי) שמי, מאש שנורתה מכיוון הכפר עין־שמס, הסמוך לתל בית שמש. כיבוש 'המשלט המשותף' הסתיים ב־23:15.
שדרות הרצל (ירושלים)
בית חינוך עיוורים
ב"פינה" הצפונית של השכונה, צופה על שדרות הרצל עומד "בית החינוך לעיוורים", בניין מסיבי בעל נוכחות. בשנת 1932 נחנך בניין המוסד, שהכניסה אליו היא מרחוב הרב צבי יהודה 6. הבניין תוכנן על ידי האדריכל הבריטי טגארט באופן שיקל על העיוורים את ההתמצאות בו. באמצע שנות השישים התרחב המוסד ונבנו האגפים החדשים מצפון לבניין המקורי, לצד רחוב דגל ראובן של היום. המוסד מכשיר ילדים ונערים עיוורים להשתלבות בחברה ומפתח אצלם יכולות למידה ויצירה. זהו אחד המוסדות הוותיקים ביותר בשכונה.
מבצע ההר
עין־שמס
שתי כיתות מהגדוד החמישי, פלוגה מהרביעי, וכוח משוריינים המשיכו לכיוון עין־שמס. בהתקרבם לעין־שמס, תחת חיפוי ארטילרי, נפתחה על הלוחמים אש עזה, כולל משני תותחי 37 מ"מ, משני מקלעים ומכ־20 רובים. מהאש נפצעו כמה מהלוחמים. בנוסף, עלה אחד המשוריינים על מוקש, אחד החיילים נהרג ועוד חמישה נפצעו. משוריין נוסף עלה על מוקש, ללא נפגעים. כיוון שכך, נותרו המשוריינים בעמדת חיפוי, האש הארטילרית הופסקה, ושתי הכיתות תקפו את עין־שמס תוך איגוף, וכבשו את המקום תוך כמה דקות.
שדרות הרצל (ירושלים)
קואופרטיב המקשר
קואופרטיב "המקשר" הוקם ב־22 ביוני 1931 ההתארגנות לקואופרטיב הייתה בהשפעת ההסתדרות ובתמיכת ראשי היישוב בזמנו.
מבצע ההר
בית ג'ימאל, בית נטיף ועוד
הכוח שכבש את עין־שמס הגיע לבית ג'ימאל בשעה 02:00 בערך, לפנות בוקר ה־19 לחודש. הפלוגה מן הגדוד הרביעי תקפה ממזרח, בעוד שתי הכיתות מן הגדוד החמישי תוקפות ממערב. במקביל, תקפו המשוריינים את המנזר מכיוון השער, מצפון. ההתקפה החלה ב־2:30 בערך, והמנזר נכבש ללא אבדות לפלמ"ח. עם זאת, כאשר עזבה את המנזר הפלוגה מהגדוד הרביעי, עלה אחד הרכבים על מוקש, וחייל אחד - שמואל נַפַרסטֶק - נהרג. בערב יום המחרת, 20 באוקטובר, התקדמה פלוגה מן הגדוד החמישי, מבית ג'ימאל לכיוון בית נטיף, אשר התצפיות עליו הראו סימנים לנטישה. בשעה 20:30, לאחר קרב, כבשה הפלוגה את הכפר, שתושביו עזבוהו. הפלוגה המשיכה להתקדם ותפסה את צומת הדרכים הרטוב–בית ג'יברין–חוסאן (צומת עציונה של ימינו, בקירוב). ב־21 לחודש, כבשה פלוגה מן הגדוד החמישי, את בית עיטאב, שהיה נטוש כמעט לגמרי (ננטש ב־19 לחודש, ראו להלן).
שדרות הרצל (ירושלים)
קואופרטיב המקשר
שיכון המקשר
מבצע ההר
הגדוד הרביעי
שתי פלוגות מהגדוד הרביעי, עמן נע המג"ד אלעזר, תקפו את דיר אל הווא (כיום נס הרים) ממערב, כיוון לא צפוי בשל המעלה התלול. לאחר ריכוך של מרגמות, כבש הכוח את הכפר לנוכח אש דלילה וללא אבדות. באותו זמן נכנסה אל הכפר מחלקה הסיירים של הגדוד מצד מזרח. בהמשך אותו לילה התקדם הגדוד הרביעי, וכבש את דיר־אבאן, אשר כיבוש דיר אל הווא, יחד עם ההתקדמותו בו־זמנית של הגדוד החמישי (ראו למעלה), איימו לנתקו. בבוקר יום המחרת, ה־19 לחודש, דיווחו התצפיות כי המצרים פינו בצורה מסודרת את עלאר ואת בית עיטאב. סיירי הגדוד תפסו את הכפרים אל קבו, סופלה, ואדי פוכין וראס אבו עמר, אשר תושביהם נמלטו יחד עם אלה של דיר אל הווא. פלוגה נוספת מן הגדוד תגברה את כוחות הגדוד החמישי (ראו למעלה). למחרת, ה־20 לחודש, יצאה אותה פלוגה, שהוחזרה בינתיים לגדוד, כדי לכבוש את מוצבי צומת 'המזלג' (צומת צור הדסה של ימינו), בו מסתעף הכביש אל בית ג'יברין מן הכביש דיר אל הווא–אל־ח'דר. הפלוגה נתקלה בדרכה באש, וכיוון שנראה היה כי לא תצליח להשלים בו־בלילה את משימתה, ואף תימצא בשטח נחות באור יום, אזי לאחר התייעצות, נסוגה.
שדרות הרצל (ירושלים)
קואופרטיב המקשר
שיכון "המקשר א" הוקם ב-1937 (תרצ"ז) על ידי חברי קואופרטיב הנהגים של חברת "המקשר" בקרבת שכונת קריית משה, בין הרחובות: שד' הרצל, משה פיק, קריית משה (היום נחשבת כחלק משכונת קריית משה). לצורך הבנייה נערכה תחרות בין ארכיטקטים לתכנון עשרה בניינים על שטח מצומצם של שישה דונמים, כשהתנאים שנדרשו היו: יצירת ציר אורך כשהבתים משני צדיו, עם שטח ירוק.
מבצע ההר
המשך המבצע
תצפיות של צה"ל זיהו נטישת תושבים באזור בית ג'אלה–אל־חאדר, כמו גם נסיגת חיילים מצריים. מבוקר ה־21 באוקטובר נערכה החטיבה להמשך ההתקדמות, במטרה לתפוס את השטחים שהתפנו כאמור, לנתק את חברון, לכבוש את בית ג'אלה ואת צומת אל חאדר (על כביש 60 של ימינו). אלא שלכך לא נתקבל אישור מן המטכ"ל. המח"ט טבנקין ניסה להשיג במטכ"ל אישור כזה, ולפיכך, מפקד המבצע באותו שלב היה קצין המבצעים אליהו סלע ('רעננה').
שדרות הרצל (ירושלים)
קואופרטיב המקשר
השיכון שנבנה היה של בתים מבטון בני שתי קומות, בכל קומה שתי דירות בנות שלושה חדרים, ס"ה 40 דירות. הדירות נבנו על ידי חברה שלימים תיקרא סולל בונה. מחיר כל דירה 25.000 לירות א"י. מאחר שהשיכון אכלס רק מחצית מחברי "המקשר" באותה תקופה, נקנה מאוחר יותר שטח נוסף - מאחורי מוסך "המקשר" שמעברו המזרחי של שד' הרצל של היום. השיכון השני - "המקשר ב" -נבנה ב-1945 והיו בו 53 דירות. שיכון זה נהרס עם בניית כביש בגין.
מבצע ההר
המשך המבצע
לצורך המשך המבצע, הרכיבה חטיבת הראל כוח מקובץ, אשר כלל פלוגה מהגדוד הרביעי, פלוגה מהחמישי ופלוגה מהשישי. לאלה נוספה כמחצית פלוגת משוריינים מהגדוד העשירי, וכסיוע, עמדו לרשות הכוח שני תותחי 65 מ"מ. הכוח המקובץ התרכז בדיר אל הווא בלילה שבין ה־21 ל־22 באוקטובר. המחצית השנייה של פלוגת המשוריינים נועדה להגיע אל 'המזלג' מדרום מערב, מכיוון בית נטיף, ולסייע לכוח המקובץ. ב־22 באוקטובר בבוקר, יצא הכוח המקובץ מדיר אל הווא לכיוון משלטי 'המזלג'. בדרכו למקום עלה משוריין על מוקש, חסם את הציר, וגרם לעיכוב. כאשר קרב הכוח אל הצומת, נפתחה עליו אש מתותח 20 מ"מ, ממרגמות ומנשק קל. בינתיים, הכוח המשוריין, שיצא מבית נטיף, הגיע אף הוא אל 'המזלג', וסייע להתקפה, אשר עלתה יפה, וללא אבדות לכוח התוקף. לאחר כיבוש ה'מזלג', התקדמו כוחות הראל על הכביש לכיוון חוסאן, תוך שהם כובשים, בשעות אחר הצהריים, את המרחב שמסביב לצומת. באותן שעות עצמן, הוכרזה הפוגה נוספת. בשעות הלילה הפגיזה הפלוגה המשוריינת את חוסאן, אשר עוד במהלך היום נצפתה נטישת תושביו. בהמשך, נכנסו המשוריינים אל הכפר וכבשו אותו.
שדרות הרצל (ירושלים)
קואופרטיב המקשר
שיכון "המקשר א" מיועד להריסה כחלק מתוכנית ציפוף בינוי של עיריית ירושלים. במסגרת התוכנית ייהרסו 15 מבנים במתחם ובמקום יוקמו בחזית הפונה לשדרות הרצל 2 מגדלים בגובה 25 קומות עם 660 דירות וגינה ציבורית מאחוריהם.
מבצע ההר
סיום המבצע ותוצאותיו
בעוד הפלמ"ח נערך להמשך ההתקדמות, התקבלה הוראה מדוד בן-גוריון, באמצעות צבי איילון, לעצור את ההתקדמות דרומה ומזרחה, עקב כניסת ההפוגה לתוקף. הוא דרש, בנוסף, לפנות אף את הכפר חוסאן, אשר נכבש לאחר מועד ההפוגה. קו העצירה נקבע לבסוף מעט מזרחה לצומת 'המזלג'. כוחות 'הראל' השתלטו ללא התנגדות על הכפרים הערביים שממערב לאותו קו: עלאר, דיר א־שיח', ג'רש ובית אותיו. כפרים אלה נמצאו כולם ריקים או כמעט ריקים. בהמשך להשתלטות זו, כוחות מן הגדוד השישי נפגשו עם כוחות חטיבת גבעתי באזור תל עזקה. הלגיון הערבי שלח כוח מקובץ בן כמה מאות לוחמים (שכונה 'כוח G'), בפיקוד הקצין הבריטי ג'פרי לוקט (Lockett), כדי לנסות לארגן את הכוחות הערביים, אך היה זה מעט מדי ומאוחר מדי.
שדרות הרצל (ירושלים)
קואופרטיב המקשר
מוסך המקשר
מבצע ההר
סיום המבצע ותוצאותיו
בינתיים, פוצצו חלק מהבתים בכפרים שנכבשו, כדי למנוע את תפיסתם חזרה בידי האויב. בבית נטיף ובדיר אבאן, שני כפרים אשר יוחס להם חלק בהשמדת הל"ה, נעשה הדבר ביתר אינטנסיביות.
שדרות הרצל (ירושלים)
קואופרטיב המקשר
בצידם השני של שדרות הרצל, מול שכונת קריית משה ומתחת לבנייני האומה הקים קואופרטיב המקשר מוסך לתחזוקת האוטובוסים שבבעלותו. מוסך זה שהשתרע על גבי שטח נרחב כלל מספר סככות לשטיפה סיכה ותיקונים לצד עמדת תדלוק אוטובוסים וכן מגרש חניה גדול ממדים המכיל כ-150 אוטובוסים.
מוסך זה הועבר לקואופרטיב אגד משהתמזגו שני הקואופרטיבים אחד בשני בשנת 1967. עם הזמן צומצם שטח המוסך לטובת פרויקטים שונים בתחום הבניין. לאורך שדרות הרצל בין מתחם אגד וכביש בגין הוקמה רצועת מלונות. במסגרת תוכנית הפיתוח של רובע הכניסה לעיר, מיועד לקום במתחם אגד מקבץ של 5 מגדלים בגובה 35 קומות סביב לכיכר ציבורית בשם "כיכר האומה" ולצידם מבנים נמוכים יותר. בתחילת 2017 ביקשה עיריית ירושלים להפקיע את השטח ששטחו כ-18 דונמים לקראת מימוש תוכניות הבנייה וכן להפנות את אגד למספר מגרשי חנייה חלופיים, בהם אחד שנועד לקום לא הרחק משם, בשולי גן סאקר בשטח מגרשי הספורט הגובל בפרויקט המגורים "משכנות האומה" ואחר לצד מסוף אגד המתוכנן לקום סמוך להר חוצבים וכביש גולדה מאיר.
מבצע ההר
סיום המבצע ותוצאותיו
במבצע זה נהרגו ארבעה חיילי צה"ל.
שדרות הרצל (ירושלים)
"שדרת המלונות"
בין הרחובות שדרות יצחק רבין ושדרות וולפסון המתחברים לשדרות הרצל ורחוב זאב וילנאי המקביל, הוקמו מספר מלונות: "רמדה רנסאנס ירושלים", "פרימה פארק" ו"גני ירושלים" המכילים מאות חדרים ומהווים חלק ממקבץ המלונות סמוך לכניסה לעיר. בשנים הבאות אמורים להיבנות מלונות נוספים בשדרות הרצל גם מצפון לשדרות רבין ולאורך שדרות שז"ר במסגרת תוכנית הבינוי סביב "כיכר האומה" ו"בנייני האומה" כשהתוספת המתוכננת היא עד 2000 חדרי מלון חדשים ברצועת המלונות המורחבת.
כיכר האפט
בצומת הרחובות: "החלוץ" פינת שדרות הרצל.
שכונת בית הכרם
שכונת בית הכרם שוכנת על כיפה במערב העיר, ומוקפת בשכונות מכל עבריה. בצפון היא גובלת בשכונת קריית משה, במערב בשכונת יפה נוף וביער ירושלים. שדרות הרצל חוצות את השכונה לשניים, בין הגרעין הראשוני של השכונה לבין שכונת יפה נוף הנחשבת כיום לחלק מהשכונה רבתי.
בית המדרש למורים
על שדרות הרצל צופה המבנה המפואר של המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין, אחת המכללות הראשונות למורים בארץ ישראל. שמה המקורי של המכללה הוא "בית המדרש למורים העברי". המכללה מוכרת גם בשמה "סמינר למורים" והיום שמה המקובל הוא "מכללת דוד ילין".
שכונת יפה נוף
יפה נוף היא שכונה במערב ירושלים, אשר הוקמה ב-1929. יחד עם רמת בית הכרם וגבעת בית הכרם היא מרכיבה את שכונת בית הכרם רבתי. שמה של השכונה, יפה נוף, כאחד משמות ירושלים.
כיכר מיליקובסקי
באזור כיכר מיליקובסקי, מול בית החולים שערי צדק, עתיד להיבנות מחלף שיתחבר אל כביש 16.
המרכז הרפואי שערי צדק
בצומת הרחובות שמואל בייט ושדרות הרצל, הקרוי גם צומת מוליקובסקי, מצדן המזרחי של שדרות הרצל, בצמוד לשכונת בית הכרם, עומד הקומפלקס של המרכז הרפואי שערי צדק. במהלך שנות השבעים של המאה העשרים הוברר כי המבנה הישן בו שכן בית החולים שתוכנן על פי אמות מידה של סוף המאה ה-19 איננו מתאים יותר לצורכי בית חולים מודרני, ובשנת 1980 עבר בית החולים בשלמותו לקמפוס חדש בשכונת בית וגן בירושלים בסמוך להר הרצל. מרכז הרפואי שערי צדק נבנה על גבי מגרש במיקום מרכזי בירושלים שגודלו כ 45,000 מטר רבוע. בניית המתחם הושלמה בשנת 1979 והוא כולל שורת בניינים המחוברים ביניהם במעברים עיליים ותת-קרקעיים. בצמוד לבית החולים הוכשר שטח חנייה לעובדים לחולים ולמבקרים.
בשטח הגובל בקומפלקס המבנים של שערי צדק, רחוב שמואל בייט ושדרות הרצל הוקם בשטח של 12 דונם פרויקט "לב העיר" הכולל 6 מגדלים למגורים ותחתיהם קומת מסחר.
בניין יד שרה
ממול למרכז הרפואי שערי צדק עומד בנין ההנהלה ומרכז מבקרים של ארגון יד שרה. הבולט בגרם מדרגות החירום ממתכת שעוצב ביד אומן על ידי יובל רימון.
יד שרה היא אגודת מתנדבים גדולה הפועלת בישראל ומעניקה מגוון שירותים לטיפולי בית לסיפוק צרכים המיוחדים של הפרט המתמודד עם קשיים תפקודיים. האגודה זכתה בפרס ישראל (שנת תשנ"ד – 1994).
בית הספר ע"ש זיו ומרקס
בית ספר שש-שנתי ועל יסודי שבו לומדים כ-1,000 תלמידים. ממוקם בסמוך לבניין יד שרה ולבית החולים שערי צדק.
מכון התלמוד הישראלי השלם
מכון התלמוד הישראלי השלם הוא מכון הפועל כעמותה במסגרת "יד הרב הרצוג" ועוסק בהוצאה לאור של ספרות תורנית. מקום מושבו הוא מול הר הרצל וצמוד אל "גן הרצל הקטן".
מכון מדעי טכנולוגי להלכה
מכון מדעי טכנולוגי להלכה הנמצא בצמוד אל מכון התלמוד הישראלי השלם בפינת רחוב הפסגה 1 בשכונת "בית וגן".
הר הרצל
הר הרצל הוא הר בין השכונות עין כרם, בית הכרם, בית וגן ויפה נוף. על ההר ממוקמים מספר מונומנטים לאומיים בהם חלקת קברו של בנימין זאב הרצל, בית הקברות הלאומי של מדינת ישראל ובצידו השני נמצא בית הקברות הצבאי הראשי של מדינת ישראל, בין חלקות בית הקברות מצויים: חלקת גדולי האומה, חלקת ראשי ההסתדרות הציונית העולמית ומשפחת הרצל, חלקת משפחת ז'בוטינסקי, וחלקת המעפילים שנספו בדרכם אל הארץ ובו מתוכנן לקום היכל הזיכרון הלאומי שבו יונצחו כל הנופלים בהגנה על הארץ.
הכניסה הראשית אל הר הרצל נמצאת בשדרות הרצל 1 בצומת הכניסה אל יד ושם.
בית הקברות הצבאי
הנוסעים בשדרות הרצל מהכניסה לירושלים ולכוון דרום יעמדו בצומת קטן המוביל לרחבה קטנה ואל תוך בית הקברות הצבאי.
משרד הביטחון פנה לאחר קום המדינה אל הקרן הקיימת על מנת לאתר אזור בירושלים שבו יוקם בית העלמין הצבאי של העיר. זמן קצר לפני טקס קבורתו של הרצל בפסגת ההר החליטה הקרן הקיימת לייעד את מורדותיו הצפוניים של ההר לצורך הקמת בית העלמין הצבאי של ירושלים.
בית הקברות עצמו, נמצא כאמור על מדרונותיו הצפוניים של הר הרצל. תכנון בית העלמין מושפע מהטופוגרפיה באתר והוא מחולק למספר רב של חלקות הבנויות במפלסים לאורך המדרון. בנוסף מפוזרות על המדרון גם אנדרטאות הזיכרון, כגון האנדרטה לפורצי הדרך לירושלים, הצוללת אח"י דקר ואנדרטאות לזכר חיילים יהודים שנלחמו במסגרת צבאית בארצם (כגון האנדרטה לזכר חיילים יהודים של הצבא האדום שנלחמו במלחמת העולם השנייה) והאנדרטה לזכר החיילים העבריים שטבעו על סיפונה של הספינה ארינפורה במלחמת העולם השנייה.
הכניסה הראשית אל בית הקברות הצבאי נמצאת בשדרות הרצל לפני הכניסה הראשית.
קבר הרצל
כניסה נפרדת, הניצבת על מגרש חניה ורחבת כניסה הנושקות אף הם לשדרות הרצל, מובילה אל אחוזת הקבר של חוזה המדינה בנימין זאב הרצל.
הוועדה שמונתה לבחירת המקום, והייתה משותפת לממשלת ישראל ולהסתדרות הציונית, התלבטה באשר למקום בו ייקבר הרצל. הוועדה, שלא הייתה מעוניינת לקבור את הרצל בבית קברות קיים, אלא ליצור אתר חדש בעל משמעות סמלית לתקומת המדינה אותה חזה, בחרה בירושלים כמקום קבורתו וזאת לא רק עקב היותה הבירה, אלא גם לצורך הדגשת ריבונותה של ישראל על העיר. מבין החלופות נבחרה פסגה חשופה באזור שכונת בית וגן במערב ירושלים, שכונתה עד אותה תקופה בשמה הערבי "אלשראפה" ("הנשקפת").
מוזיאון הרצל
ברחבת הכניסה הראשית ניצב מוזיאון הרצל, ובו תצוגה על חייו ופועלו, כולל שיחזור חדר עבודתו בווינה על רהיטיו המקוריים. בשנת 2005 שופץ ושודרג המוזיאון והפך לאינטראקטיבי. בצמוד אליו פעלה המדרשה ללימודי ציונות על שם ד"ר אריה צימוקי. המוזיאון נמצא בכניסה הראשית אל הר הרצל בשדרות הרצל 1 פינת הכביש המוביל אל יד ושם.
היכל הזיכרון הלאומי
בכניסה הראשית אל בית הקברות הצבאי בשדרות הרצל עתיד לקום "היכל הזיכרון הלאומי" שבו יונצחו כל חללי מערכות ישראל משנת 1860 ועד היום. במרכזו של ההיכל מתוכננת אנדרטה לזכר החיילים האלמונים של ישראל.
שכונת בית וגן
שכונת בית וגן היא שכונה במערב העיר ירושלים. השכונה גובלת עם השכונות רמת בית הכרם, רמת שרת, גבעת מרדכי וקריית יובל. נוסדה ב-1921 כאחת משכונות הגנים שהוקמו בירושלים בימי המנדט הבריטי על ידי הסתדרות "המזרחי" וארגון בני ברית כשכונה מעורבת - דתית וחילונית. השכונה נמצאת במיקום גבוה יחסית לרוב העיר, בקצהו המזרחי של שלוחת רכס לבן, ולכן הוקם במרכזה מאגר מים עירוני, שהוא מאגר המים המקורה הגדול בישראל.
כיכר הולנד
שדרות הרצל מסתיימות בכיכר הולנד, הסמוכה להר הרצל ושכונת בית וגן. בכיכר זו אפשר להמשיך ישר ושם הרחוב משתנה לרחוב קריית היובל שחוצה את השכונה בעלת אותו השם, שבהמשך מחליף את שמו עוד מספר פעמים עד שמגיע ליישוב אורה. פניה שמאלה בכיכר מובילה לרחוב הפסגה בשכונת בית וגן ופניה ימינה מובילה ליד ושם, לשביל ירושלים ולרחוב עין כרם על שם השכונה הסמוכה. הקו האדום של הרכבת הקלה מסתיים בסמוך לכיכר, וסמוך לה הוקם חניון "חנה וסע" בן 530 מקומות חנייה, לשירות נוסעי הרכבת הקלה.
פסלו של אלכסנדר קלדר - מחווה לירושלים
על הצומת הוצב פסלו האחרון של הפסל אלכסנדר קלדר בסגנון אבסטרקטי ובצבע אדום. הקרוי מחווה לירושלים, הפסל הוקם ב־1977. הפסל מורכב משש קשתות פלדה אדומות, מחוברות בהלחמה ובברגים. הקשתות מהוות הד צורני להרים סביב ובאות להזכיר לצופה את נוף הרי ירושלים - תוך שהצופה מסוגל לראות את ההרים מבעד לקשתות. צבע הפסל נועד להוות ניגוד לנוף ההרים הירוק שסביבו.
במשך העבודות לבניית הרכבת הקלה בירושלים בשדרות הרצל הועבר הפסל באופן זמני למגרש פנוי בשדרות הרצל פינת רחוב שמואל בייט הסמוך למרכז הרפואי שערי צדק. באביב 2008 הוחזר הפסל למקומו המקורי, נצבע מחדש וכיום הוא ניצב מעל בניין החניון.
Young Americans
Young Americans (בעברית: אמריקאים צעירים) הוא אלבום של המוזיקאי הבריטי דייוויד בואי משנת 1975.
הפקה
"Fame", הלהיט הראשון של בואי שהגיע לראש מצעד הפזמונים האמריקאי, הוקלט לאלבום זה, בשיתוף פעולה עם חבר להקת הביטלס לשעבר - ג'ון לנון (שגם ביצע בשיר קולות רקע) וכן בשיתוף פעולה עם הגיטריסט קרלוס אלומר.
רשימת השירים
רצועות בונוס במהדורת האלבום משנת 1991:
חומר דוב (סרט)
חומר דוב (בתרגום חופשי מאנגלית: Cocaine Bear - דוב הקוקאין) הוא סרט אמריקאי מסוגות הקומדיה שחורה והמתח שעלה לאקרנים ב-24 בפברואר 2023. הסרט בוים על ידי אליזבת בנקס והתסריט נכתב על ידי ג'ימי וורדן. עלילת הסרט מבוססת באופן חופשי על סיפורו של "דוב הקוקאין": דוב שחור אמריקני שאכל קוקאין משקיות פלסטיק בשנת 1985. בסרט מככבים אנסמבל שחקנים רחב הכולל את קרי ראסל, אוש'ה ג'קסון ג'וניור, כריסטיאן קונברי, אלדן אנרייך, ג'סי טיילר פרגוסון, ברוקלין פרינס, אייזיאה וייטלוק ג'וניור, כריסטופר היביו, האנה הקסטרה, ארון הולידיי, מרגו מרטינדייל וריי ליוטה (שזהו אחד הסרטים האחרונים שהוא הספיק לככב בהם לפני שהוא מת).
עלילה
בשנת 1985, מבריח הסמים אנדרו סי תורנטון השני מפיל משלוח קוקאין ממטוסו. הוא מנסה לצנוח החוצה עם תיק מלא בסמים, אך מפיל את עצמו מחוסר הכרה על משקוף הדלת, ומת. גופתו נוחתת בנוקסוויל, טנסי, שם הוא מזוהה על ידי בוב, בלש מקומי. הוא מסיק שסביר להניח שהקוקאין הגיע מהעיר-סנט לואיס. בינתיים, ביער הלאומי-(יער בצפון ג'ורג'יה,"צ'אטהוצ'י-אוקוני"), דוב שחור אמריקני אוכל חלק מהקוקאין, הדוב הופך לתוקפני מאוד, אשר תוקף שני מטיילים, אלזה ואולף.
בצפון מזרח ג'ורג'יה, די די מטיילת עם חברה הטוב הנרי כדי לצייר תמונה של המפלים ביער, הם מוצאים לבנה אבודה של קוקאין, "וטועמים את הקוקאין" לפני שהם מותקפים על ידי הדוב. קולט נכנסת אל תוך היער כדי לחפש את הילדים עם שומרת הפארק ליז, ופיטר. השלושה מוצאים את הנרי נצמד לעץ, מסתתר מהדוב. הדוב תוקף, פיטר מטפס לעץ, ומוצא קוקאין על העץ. הדוב מנסה לטפס על עץ ולתקוף את הנרי אך נמשך לפיטר ומצופה לקוקאין. בהתעלמות מהנרי, הדוב הורג את פיטר. קולט והנרי בורחים עמוק יותר אל תוך היער, וליז שולחת עזרה.
בסנט לואיס, סיד מביא את המתקן של כדי להביא את הקוקאין שנותר. דייב נוסע לג'ורג'יה עם אדי (בנו של סיד), שנכנס לדיכאון בעקבות מות אשתו אשר גם נטש את בנו. הם מגיעים לג'ורג'יה, וכך גם בוב. בתחנת היער, דייב נקלע לריב עם כנופייה, שלושה עבריינים שגורמים לצרות ביער. לאחר שדייב מכה אותם, אחד החברים (סטאצ'י), מסכים לקחת את דייב ואדי כדי להביא חלק מהקוקאין שהחביא בביתם. ליז חוזרת לתחנה, ומשתוקקת להרוג את הדוב, אשר נמצא מחוץ לתחנה. ליז שולפת אקדח כדי להרוג את הדוב, אך הורכת את ה-"קוקו" (כינוי), אחד מהכנופיה. החובשים בת' וטום מגיעים ואוספים את ליז, הם עוזבים עם ליז באמבולנס, אך הדוב רודף וקופץ אל תוך הרכב, ונוצר כאוס, טום נהרג על ידי הדוב, ואילו ליז נופלת מהאמבולנס ונגררת למוות על הכביש. בת' מאבדת שליטה על האמבולנס ומתרסקת בעץ, מה שגורם לה לעוף דרך השמשה הקדמית אל מותה.
קולט והנרי מגלים ש-די די השאירה להם שובל של צבע, שבו הם משתמשים כדי לעקוב אחריה. דייב ואדי נלקחים לביתם, אך מוצאים שם את בוב עם הקוקאין החבוי. הדוב מופיע, אך בוב מסיח את דעתו. בוב נורה לפתע למוות על ידי סיד, שמגלה שהוא נתון ללחץ מהממונים עליו להביא את הקוקאין.
קולט והנרי מוצאים את אולף, שמוביל אותם למקום המסתור של די די, הם רואים את מערת הדוב המכילה שני גורי דובים, אשר מגלים שהדוב התוקפני בעצם דובה. אולף מת, וסיד, אדי ודייב מוצאים את המערה, שמובילה אל המפלים, הדובה חוזרת למערה. קולט, הנרי ודי די קופצים למים למטה למקום בטוח, ואחריהם אדי ודייב - שבחרו לעזוב יחד את עסקי הסמים - וכולם שורדים. עם זאת, סיד מסרב להשאיר את שקית הקוקאין שנמצאה במערה. הוא יורה ופוצע את הדובה אך לא מצליח להרוג אותה, ומת על ידי הדובה וגוריה.
מאוחר יותר, סטאצ'י נוסע לניו יורק עם שקית מלאה ב-קוקאין.
השראה
הסרט בוסס בחופשיות על סיפור אמיתי לפיו דוב שחור אמריקני מת ממנת יתר לאחר שאכל תיק שהכיל את הסם קוקאין בדצמבר 1985. הקוקאין נזרק מתוך מטוס שהוטס על ידי, שוטר לשעבר במחלק הסמים ומבריח סמים מורשע. מטוסו של אנדרו התרסק בגלל משקל הקוקאין שהיה בתוכו. טורונטון קפץ מהמטוס, אך בגלל מצנח לא תקין הוא נפל למותו. הדוב נמצא שלושה חודשים לאחר ההתרסקות בצפון מדינת ג'ורג'יה ולידו 40 חבילות פלסטיק פתוחות שהכילו קוקאין. מאז אותו יום, גופתו של הדוב פוחלצה ומוצגת לראווה בקניון בלקסינגטון שבקנטקי, ארצות הברית. בשנת 2015, הקניון העניק לפוחלץ את השם "דוב הקוקאין".
הפקה
בדצמבר 2019, הוכרז שפיל לורד וכריסטופר מילר מפיקים קומדיית אימה חסרת שם המבוססת על הסיפור האמיתי של דוב הקוקאין על סמך תסריט שג'ימי וורדן כתב. המפיקים הציעו לשני חברי "Radio Silence" (קבוצה של יוצרי סרטים), מאט בטינלי-אולפין וטיילר ג'ילט לביים את הסרט, אך אלו סירבו ובמקום זאת ביימו את הסרט "צעקה" החמישי.
ב-9 במרץ 2021, סרטי יוניברסל הכריזו שהסרט נמצא בפיתוח. בנוסף, הוכרז שאליזבת בנקס תביים את הסרט. בנקס תפיק את הסרט בצוותא עם מקס הנדלמן מחברת ההפקות "Brownstone Productions", פיל לורד, כריסטופר מילר ובריאן דאפילד (שכתב את התסריט לסרט "השמרטפית").
פסקול
בפברואר 2022 דווח שנטלי הולט תלחין את פסקול הסרט. אולם, בנובמבר 2022, הוכרז שמארק מות'רסבו יחליף אותה. סרט זה יהווה את שיתוף הפעולה השני של מות'רסבו עם בנקס לאחר שהשניים עבדו ביחד על הסרט "פיץ' פרפקט 2".
בקדימון הסרט הושמע השיר "White Lines (Don't Don't Do It)" של הראפר מלה מל.
הפצה
הסרט מתוכנן לעלות לאקרנים ב-24 בפברואר 2023 בפצת סרטי יוניברסל.
קבלה
טרם שחרור הסרט, המידע אודותיו הפך לויראלי ברשתות החברתיות. הכתבת יסמין טייג מהמגזין "האטלנטיק" כתבה: "חלק מהפופולריות של הסרט ברשתות החברתיות יכולה לנבוע מיחס האדם אל הטבע או בגלל העלילה המפתיעה שלו". למרות זאת, היא ציינה שהדוב בסרט מוצג בצורה סימפתית.
חופש אמנותי
עלילת הסרט מבוססת באופן חופשי על הסיפור האמיתי ונבדלת ממנו במספר דרכים. דוב הקוקאין האמיתי לא הרג אף אדם לאחר שבלע את הסמים ולא ידוע מה עבר עליו מהרגע שבלע את הסמים ועד שמת ממנת יתר וגופתו התגלתה על ידי הרשויות.
עיט (פירושונים)
ראו גם
}}
השביתה המלכותית
השביתה המלכותית (ברומנית: Greva regală) הייתה תקופה של משבר חוקתי ברומניה מ-21 באוגוסט 1945 עד 7 בינואר 1946, שבמהלכה סירב מיכאי הראשון, מלך רומניה לחתום על מסמכים או לקבל פניהם של שרים.
לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944 בוטלה חוקת רומניה 1938, והוחזרה לתוקף חוקת רומניה 1923. על פי חוקת רומניה, כדי שמסמך יהפוך לחוק או לצו רשמי, עליו להיות חתום על ידי שלושה גורמים: הסנאט של רומניה, בית הנבחרים של רומניה ומלך רומניה. לכן סירוב המלך לחתום מנע אישור החוקים והצווים.
לחצים והפגנות הביאו לשלטון ברומניה ממשלה של החזית הלאומית הדמוקרטית (בחזית השתתפו רק מפלגות השמאל) בראשות פטרו גרוזה. ארצות הברית הודיעה שלא תחתום על חוזה שלום עם רומניה, אם בממשלתה לא יהיה ייצוג לכל המפלגות הדמוקרטיות. בעקבות זאת תבע מלך רומניה מגרוזה להתפטר, ולהרכיב ממשלה חדשה בשיתוף פעולה עם כל המפלגות הדמוקרטיות. גרוזה סירב, לכן נקט המלך בצעדי השביתה המלכותית.
המשבר הסתיים בינואר 1946, כאשר הממשלה צירפה שר אחד מהמפלגה הלאומית-איכרית ושר נוסף מהמפלגה הלאומית ליברלית.
גלאדווין ג'ב
סר גלאדווין ג'ב (באנגלית: Sir Hubert Miles Gladwyn Jebb; 25 באפריל 1900 – 24 באוקטובר 1996), היה פוליטיקאי ודיפלומט בריטי שכיהן כמזכיר הכללי הזמני הראשון של האו"ם.
חייו האישיים
גלאדווין ג'ב נולד בחבל יורקשייר שבבריטניה. הוא התחנך תחילה באיטון קולג', ואחר כך באוניברסיטת אוקספורד, שם קיבל תואר ראשון בהיסטוריה. בשנת 1929 נישא לסינתיה, אם שלושת ילדיו: מיילס, ונסה וסטלה.
קריירה דיפלומטית
ג'ב החל את הקריירה הדיפלומטית שלו בטהראן, ב-1924. לאחר מכן קודם לתפקיד דיפלומטי ברומא. עם סיום תפקידו מונה למזכיר הראשי של מנכ"ל משרד החוץ הבריטי בלונדון.
בעת מלחמת העולם השנייה מילא שורת תפקידים חשובים בממשלה הבריטית, בהם תת-מזכיר משרד האוצר לענייני תקציב המלחמה במשך שנתיים (מאוגוסט 1940), ראש המחלקה לשיקום ובנייה מחדש (משנת 1942), וב-1943 מונה ליועץ לשר החוץ. במסגרת תפקידו האחרון השתתף בוועידות שכונסו עם סיומה של המלחמה: (ועידת טהראן, ועידת יאלטה וועידת פוטסדאם).
מזכ"ל האו"ם
באוקטובר 1945 מונה למזכיר הכללי בפועל של ארגון האומות המאוחדות שהוא לקח חלק בהקמתו. הקמת האו"ם הושתתה על ארגון חבר הלאומים שהיה קיים מאז סיומה של מלחמת העולם הראשונה ב-1919. מעשית הוא היה החולייה המקשרת בין המזכיר הכללי האחרון של ארגון חבר הלאומים, האירי שון לסטר.
ג'ב כיהן בתפקיד חמישה חודשים בלבד והכין את הקרקע לכהונתו של המזכ"ל הבא - הנורווגי טריגווה לי.
קריירה פוליטית
עם חזרתו של ג'ב למולדתו, הוא שירת בממשלתו של ארנסט בווין ומונה ליועץ מיוחד. במסגרת תפקיד זה, בתקן של שגריר, השתתף בשיחות בריסל, שהיוו בסיס להקמתו של האיחוד האירופי. ב-1950 מונה לכהונה בת ארבע שנים כנציגה של בריטניה באו"ם, וב-1954 מונה לשגריר בריטניה בפריז. ב-1960 סיים את תפקידו בצרפת וחזר לבריטניה.
Vincebus Eruptum
Vincebus Eruptum הוא תקליט הבכורה של להקת הרוק בלו צ'יר. התקליט יצא לאור בינואר 1968. התקליט נחשב בדרך כלל לטוב ביותר של הלהקה, אם כי יש הגורסים שהתואר מגיע דווקא לתקליטם השני, Outsideinside. יש הטוענים שזהו תקליט ההבי מטאל הראשון שיצא. Vincebus Eruptum דורג במקום האחד עשר בטבלת הבילבורד.
אנצפלופתיה כבדית
אנצפלופתיה כבדית (באנגלית: Hepatic encephalopathy) הוא מצב נוירופסיכיאטרי (אשר יכול להיות הפיך) כתוצאה מאי ספיקה של הכבד (בין אם אי ספיקה כתוצאה ממחלה כרונית של הכבד, או כתוצאה מאי ספיקה אקוטית). כאשר יש כשל בתפקוד הכבד, חומרים טוקסיים אשר באופן רגיל מסולקים על ידי הכבד, מצטברים בדם, אשר זורם בין היתר למוח, ומפריעים לתפקודם התקין של תאי המוח. הסימנים הקליניים יכולים להיות בין היתר הכרה מעורפלת, אסטריקסיס- תופעה של רעד בכפות הידיים המכונה גם flapping tremor, וירידה ברמת ההכרה עד לקומה, בצקת מוחית, ובסופו של דבר - מוות.