cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ירדנה כהן
ילדות ונעורים
בתקופה בה למדה בתל אביב הייתה כהן פעילה ב"קבוצת החוגים", מניחת היסוד לתנועת "המחנות העולים". עם סיום לימודיה בתיכון הצטרפה לקבוצה של התנועה שהתגוררה בצריף על גבעה בחדרה. במסגרת פעילותה בקבוצה זו עבדה ירדנה בסלילת כבישים ובפרדסים.
לימודי מחול
בגיל 14 יצרה את הכוריאוגרפיה הראשונה שלה, על פי השיר "פעם אחת חלוץ יצא אל הכביש".
בהיותה בקבוצת החוגים בחדרה, נהגה כהן לחולל בשעות הפנאי ובערבים החברתיים. אחד מן הקבוצה שראה את כישרונה, הפציר בה לנסוע לחו"ל על מנת שתפתח את כישוריה במחול. לאחר שחלתה בקדחת נשלחה כהן בשנת 1929 לווינה ל"תקופת החלמה" במסגרתה תוכנן שתלמד כוורנות, מקצוע שיביא תועלת ליישוב בארץ. בווינה נרשמה לאקדמיה הווינאית לאמנות המחול, בה למדה אצל גרטרוד בודנויזר והאחיות ויזנטל. את האקדמיה סיימה בהצטיינות לאחר ש"קפצה" שתי כיתות. במסגרת לימודיה למדה כהן פסיכולוגיה, מקצוע ששילבה יחד עם המחול. כהן חזרה לארץ לחופשת מולדת קצרה ומיד נסעה לדרזדן, ולמדה אצל הכוריאוגרפית גרט פאלוקה, תלמידתה של מרי ויגמן (אז מחלוצות המחול החדיש, האקספרסיוניסטי).
עם עלייתו של היטלר לשלטון בשנת 1933 חזרה כהן לחיפה, לימדה התעמלות בבית ספר מזרחי לבנות ברחוב חרמון בחיפה, שם הכירה את המשוררת זלדה. השתיים התיידדו ואת שירה "כרכום של שדות" הקדישה זלדה ל"ירדנה נסיכת הריקוד התנ"כי". בעת עבודתה כמורה החלה כהן להתקרב לתנועה ולמקצבים המזרחיים, בעיקר לתוף הדרבוקה.
תלמידי ירדנה כהן
עם תלמידיה הבולטים נמנים:
משפחתה
בשנת 1934 נישאה כהן לארנסט גרינולד, מהנדס, שמוצאו מווינה. לשניים נולדו שני ילדים - המהנדס דן אורדן והמורה והמוזיקאית עירית מגל שלימדה מוזיקה בסניף מטו"ס של הריאלי.
יצירתה המוזיקלית
כאשר שבה כהן לארץ ישראל בשנת 1933 גילתה את צלילי המזרח, צליל שליווה אותה בהמשך לאורך הקריירה שלה כולה, בדואית צעירה איתה התיידדה כהן השמיעה לה את צליל נגינת התוף, לדבריה "לתיפוף הנפלא שלה הרגשתי כאילו נעה אני וחוזרת אלפי שנים אחורנית. לא אני המקשיבה אלא כל אברי גופי סופגים צלילים בדרך לא ידעתי. החילותי נעה, רקוד וחולל... המשכתי לחולל עד לשכחה גמורה... ביום זה נפקחו עיני כאילו טעמתי מעץ הדעת. ידעתי לפתע כי עולם מלא וחבוי לפני ועלי לצאת לכובשו. אף כי התמורה גדולה חולל בי קצבו של התוף, והגוף והנשמה היו יוצאים עמו במחול, בכל זאת החילותי לתור אחר כלים נוספים, או ליתר דיוק חיפשתי מנגנים".
ב-1936 הרכיבה כהן תזמורת המורכבת מנגנים ממוצא מזרחי אשר נגנו על כלים שכמעט ונשכחו מן העולם, כלים בעלי צליל אותנטי וייחודי, אשר לטעמה של כהן שיקף בדיוק את השורשיות שהרגישה לארץ ישראל ולמקורות ההיסטוריים של העם היהודי, נגני דרבוקה, כינור מזרחי (בעל מיתר אחד), קאנון וחליל. אותם נגנים ליוו את כהן בתהליך יצירתה במחול, ויחד איתה ובהקשבה מלאה לתנועותיה חיברו עבורה יצירות שלמות.
אותן יצירות עובדו על ידי המלחין אוריה בוסקוביץ', והולחנו לפסנתר על ידו. לאחר מפגשו של בוסקוביץ' עם כהן הוא כתב יצירות מיוחדות עבורה ובהשראתה. כך נוצרה היצירה "הסוויטה השמית" (1945), שבוצעה על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית בשנת 1947 והתזמורת הסימפונית של וינה בשנת 1958. הלחנת יצירות בעבור כהן ובהשראתה לא הייתה נחלתו הבלעדית של בוסקוביץ'. גם מלחינים ידועים אחרים, כגון יזהר ירון, אורי גבעון, משה גסנר, עמנואל זמיר, אמיתי נאמן ופולדי שצמן, יצרו בעבורה מנגינות.
כהן כיוצרת ריקודים
כהן שילבה רבות ביצירותיה מוטיבים תנ"כיים היא החלה ליצור ריקודים שנבעו ממשיכתה לשורשי המחול העברי ולסיפורי התנ"ך. בין היתר ייסדה "חגים תנ"כיים" בהם תרגמה את סיפורי התנ"ך ליצירות מחול, ובעיקר הושפעה מדמויותיהן של הנשים בתנ"ך. ריקודיה תיארו את דמויותיהן של חנה בשילה, השולמית מ"שיר השירים", מרים הנביאה עם התוף בידה ועוד רבות. בין יצירותיה בתחום זה היו "חוה בגן עדן", "אשת לוט", "חנה בשילה", "בעלת האוב מעין דור", "בת יפתח" ו"הגר".
בשנים שלאחר זכייתה בתחרות המחול בתל אביב החלה כהן לפעול בהרמת הפקות לכבוד חגיגות וחגים בקיבוצים ברחבי הארץ. בשנות הארבעים נוצרו מחולות קיבוצים רבים לכבוד חג שבועות, חג הצלחתו של קידוח המים, חג הכרמים, ט"ו באב, או פשוט חגיגות יום הולדת "עגול" לקיבוץ זה או אחר. בכל אחד מהאירועים הנ"ל העלו מופע מחול, אותו הציגו בפני חברי הקיבוץ. כהן הייתה חלוצה בתחום, היא הייתה אחת הראשונות שהוציאו את המחול אל מחוץ לתיאטרון הסגור, אל המרחב הפתוח (לפניה הייתה לאה ברגשטיין). כהן יצרה מסכות חג שלמות אשר שיתפו בתוכן את כל חברי הקיבוץ ללא כל מסגרת ברורה היכן מתחיל המופע והיכן החגיגות ההמוניות. כך עשתה בקיבוץ גניגר (חג המים), שער העמקים (חג העשור) עין השופט (חג הכרמים) ובקיבוץ דליה, כאשר חיה אלפרוביץ', אלמנתו של הבמאי רפאל צבי אלפרוביץ', עיצבה למענה את התלבושות.
את מפעלה בחגיגת החגים בקיבוצים היא נטתה לכנות "החג בעמק ובהר", בפי החוקרים הוא ידוע יותר כ"מסכתות בחגים בקיבוצים", עם זאת כהן סולדת מעט מאותה הגדרה שכן מסכת מעלים על פיה בחדר האוכל אל מול קהל, ואילו צורת החג כפי שראתה בעיניה מאז הייתה ילדה (ואותה גם מימשה מאוחר יותר) היא שיתופית הרבה יותר ואיננה מוגבלת בגבולות המרחב או הזמן של המסכת. כהן בנתה את החגיגות בקיבוצים תוך התייחסות מעמיקה להיסטוריה של המקום בו מתרחש האירוע, ולהקשר התנ"כי שלו. כך, למשל, בשער העמקים החליטה לשחזר במחול את סיפור יעל וסיסרא, משגילתה כי האירוע התרחש ממש באותו מקום. היא הוציאה את ההתרחשות לטבע, לנוף המקורי בו הוא התרחש, והזמינה את כל חברי הקיבוץ לקחת חלק באירוע מבלי שידאגו לשעת חזרתם הביתה או לבידורם האישי. על כל אדם לקחת חלק בחגיגות באופן אקטיבי. אל מופעיה צירפה רועי צאן שנעו ברקע. כך עשתה גם עם רוכבי סוסים על הגבעות בשעה שגם העננים, החמה השוקעת וממטרות המים לקחו חלק בחוויית המחול שיצרה. היא החזירה מנהגים עתיקים לתוקפם, למשל את מנהג הבחורות הרצות בכרמים, בחג הכרמים, מבושמות בשעה שהגברים רודפים אחריהן כפי שהיה נהוג בט"ו באב עם נערות שילה. היא, כמו גם מתתיהו שלם ולאה ברגשטיין, החזירו את חג המים למעגל החגים הנחוגים בקיבוצים. בחגיגותיה בשער העמקים הזמינה כהן גם את השכנים מהכפר הערבי לחוג את החג יחד עימם ואף דרשה להוריד את הגדר המפרידה בין היישובים, כל זאת מתוך הכרה שהערבים הם אלה ששמרו במשך דורות על אותם כלים ומקצבים מזרחיים מהם היא ניזונה בריקודיה, ואשר מתוכם מנסים היהודים כעת לשקם את תרבותם.
בכך החלה כהן ביצירת מהפכה בצורת החגיגות שהיו עד אז מוכרות בקיבוצים. תוך זמן קצר הגיעה השפעתה לקיבוצים ברחבי הארץ שהחלו לחגוג את חגיהם בצורות דומות, כל זאת בניצוחה. למעשה, מורשתה מהדהדת עד היום ועיצבה למשך עשרות שנים את צורת החגיגות ביישובים ברחבי הארץ, אשר עוסקים בחגיגת חגים בצורה המונית ופתוחה כפי שנהוג היה בעבר. לצורת חגיגה זו של כהן מספר עקרונות בסיסיים ביותר:
כהן כמורה למחול
בשנות ה-60 של המאה ה-20 פתחה כהן כיתת מחול בשכונת הדר הכרמל בחיפה בה היא העבירה את החינוך למחול בארץ לדורות הצעירים יותר וצעירים פחות. בין תלמידיה היוצאים: נעמי בהט-רצון, ראש החוג למחול בסמינר הקיבוצים; שלום חרמון (פריץ וויסקופף), המפקח על החינוך הגופני במשרד החינוך, רותי אשכנזי - ממייסדי זרם ריקודי העם בארץ; סמי מולכו - פרופסור באקדמיה למחול בווינה; רוני סגל - מקימת בית מחול ולהקה בברן שבשווייץ; ד"ר פנינה פלר - אנתרופולוגית וחוקרת מחולות הפולחן; ירון מרגולין - ממקימי בית מחול ולהקה בירושלים.
למרות שהזרם המרכזי של הרקדניות האירופאיות בנות תקופתה לא צידד בלימודי מחול קלאסי, שלחה כהן את תלמידיה להשתלם בבלט אצל ולנטינה ארכיפובה-גרוסמן, ובמחול מודרני אצל רינה שחם, תלמידתה של מרתה גרהאם. בתפיסה פלורליסטית זו הפכה כהן לסמל לסובלנות בעולם המחול בארץ.
ירדנה כהן המשיכה ללמד גם כשחצתה את גיל מאה, באולפנה שבהדר הכרמל, בה היא מרפאה נפשות של כל המעוניין ומשרישה את עקרונות המחול ההבעתי המיוחד שפיתחה, תוך הסתמכות על מקורות תנ"כיים וערכי אהבת הארץ והבריות. בנוסף היא העבירה מדי פעם השתלמויות באולפנה לרקדנים ומורים למחול בנושא המחול המיוחד שעיצבה.
הריקוד כאלמנט טיפולי
כהן עסקה גם בריקוד טיפולי (תרפיה במחול) לו היא קראה "המחול המחלים אותנו" או "הריקוד המרפא", הפעילה חוגי נוער וילדים בהם נתנה לילדים אלו להתבטא בריקוד וכך לשחרר רגשות שלא התאפשר להם לבטא במילים. כמו כן עסקה בטיפול אחרי טראומות כי לדעתה הנעת הגוף מסייעת בפירוק הטראומות.
כהן עסקה במחול מחלים למעלה משלושים שנה, ובאמצעותו עזרה לילדים ומבוגרים כאחד. היא השפיעה וריפאה את נפשו של כל מי שבא במגע עמה. על כך יכולה להעיד יהודית ארנון, מייסדת "להקת המחול הקיבוצית", שהייתה תלמידה של כהן. ארנון מספרת כי כהן הייתה אחת הדמויות שריפאו את נפשה לאחר ששרדה את השואה. בין תלמידותיה בתחום זה נמנות גם צופיה נהרין, אימו ומורתו של אוהד נהרין, שושנה הירש, המלמדת בסמינר הקיבוצים בירושלים ודרורה אלון. ירון מרגולין שהיה מתלמידיה של כהן, ממשיך את דרכה בתחום זה.
פרסים
בשנת 1937 נערכה על במת "מוגרבי" בתל אביב תחרות המחול המקורי הראשונה בארץ. בתחרות זו הופיעה כהן עם מחולותיה התנ"כיים "חנה בשילה", "בעלת האוב","הרועה" ו"מחול חתונה עתיק". היא שכנעה את נגניה להופיע על הבמה בתלבושתם המסורתית יחד איתה, בעודה מבצעת את יצירותיה. "בשל מקוריות הנגינה והקצב" הוענק לכהן פרס ראשון בתחרות על ידי חבר השופטים, אשר מנה, בין היתר, את לאה גולדברג, שאול טשרניחובסקי ואורי קיסרי. ראש עיריית תל אביב דאז, ישראל רוקח, העניק לה כפרס פסל של מחוללת.
בשנת תש"ע, בהיותה בת 100, הוענק לכהן פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה. ועדת השופטים נימקה את החלטתה במילים הבאות:
תקופת הביניים של העברית
תקופת הביניים של העברית היא התקופה שבין הפסקת השימוש בשפה העברית כשפה המדוברת, במאה השנייה לספירה, לבין תחיית הלשון העברית בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. בתקופה זו לא שימשה העברית כשפת אם, משום שהיהודים דיברו בשפת המקום שבו נמצאו או באחת מלשונות היהודים, אולם נעשה בה שימוש לצורך כתיבת שירה ופרוזה, לצרכים ליטורגיים ובנסיבות מיוחדות גם לשם דיבור.
משתמשים גם במונח לשון ימי הביניים ביחס לעברית שבין סוף תקופת התלמוד במאה השישית ובין תחייתה במאה ה-19, ואולם קשה להתייחס לעברית בתקופה ארוכה זו כאל מצב לשון אחיד. כפי שיפורט להלן, היו בתקופת הביניים צורות לשון שונות זו מזו, ששימשו בזמנים שונים, במקומות שונים ובהקשרים שונים. למצבי לשון מסוימים בתקופה זו קוראים עברית רבנית ועברית משוערבת (ראו להלן). כותב הבלשן משה גושן-גוטשטיין:
על תרומת תקופה זו לתחיית הלשון העברית כותב צור ארליך:.
אף על פי שלא נעשה בה שימוש כשפה ילידית, התחוללו בתקופה זו שינויים במבנה השפה העברית, וכן נוצרו תחדישים (חידושי לשון) שהרחיבו במידה רבה את אוצר המילים שלה.
לשון הפיוט והשירה
בעוד השימוש בעברית לכתיבת פרוזה היה נדיר יחסית, בעיקר בראשית תקופת הביניים, נעשה שימוש רב בעברית לאורך תקופת הביניים לשם כתיבת שירה ופיוט. ניתן להבחין בשלוש תקופות סגנוניות עיקריות של לשון השירה העברית: הסגנון הקלירי, בארץ ישראל בסביבות המאה השישית, סגנונו של רס"ג, במאה העשירית בבבל, וסגנון שירת ספרד בתור הזהב.
הסגנון הקלירי
שירים ופיוטים קצרים נכתבו ככל הנראה כבר בימי המשנה והתלמוד, אולם עדיין לא התאפיינו בחריזה ובמשקל מסודרים. התגבשות סגנונית החלה בתקופתו של רבי אלעזר הקליר, ככל הנראה במאה השישית. בפיוטיו של הקליר וממשיכיו כבר קיימת חריזה משוכללת יחסית, השורות בנויות במשקל תיבות (אם כי חופשי למדי), ומבנה השיר עשוי לפי כללים ברורים בשורות, בבתים ובפרקי הפיוט השונים. משתכלל גם השימוש באקרוסטיכון ונוספת חתימת הפייטן בראשי הבתים. נעשה גם שימוש רב בכינויים במקום בשמם המפורש של אישים ומקומות ("אזרח" במקום אברהם, "נעקד" במקום יצחק), לרוב על סמך המדרש. ההיזקקות לאמצעי סגנון אלה מלווה בהתעשרות ובהתעצבות של לשון השיר, הן בצורות דקדוקיות והן באוצר מילים חדש (נאולוגיזמים). שפת השיר ברובה לקוחה מלשון המקרא, אולם ניכרים בה גם יסודות מלשון חז"ל, ובמידה פחותה גם השפעה של ארמית ויוונית, השפות שדוברו באותה תקופה בארץ ישראל. בין מאפייני שפת הפיוט הקלירי:
הסגנון ספג ביקורת רבה בתקופות הבאות, בפרט בתור הזהב של יהודי ספרד (ראו להלן על ביקורתו של אברהם אבן עזרא) ואצל אנשי תנועת ההשכלה. מנדלי מוכר ספרים טבע את הפועל "מתאצקוצצים" כדי ללגלג על סגנונם הסתום, בעיניו, של הפייטנים, וביאליק כינה את הסגנון "אבני חצץ של אץ קוצץ". רק עם התגברות המחקר במאה העשרים, ועם גילוי אוצר גדול של פיוטים בני התקופה בגניזת קהיר, עמדו החוקרים על עושרו ועל מורכבותו של הסגנון הקלירי. מילים רבות שנתחדשו בפיוטיהם של הקליר ובני דורו נכנסו אל העברית החדשה.
רס"ג
במהלך תקופת הגאונים, כשהעולם הליטורגי של יהדות בבל הכריע את התפילות והקריאות של מנהג יהדות ארץ ישראל, עברה לבבל גם יצירת הפיוטים. מהפכה בשטח לשון הפיוט ערך רב סעדיה גאון. הוא פיתח לראשונה תפיסה דקדוקית מסודרת של העברית (לאחר שנפגש בצעירותו עם עולמם של אנשי המסורה הטברנית, ועל רקע התפתחות מקבילה אצל המדקדקים הערביים), ולמעשה הוא נחשב לראשון מדקדקי העברית בימי הביניים. לתועלת מחברי הפיוטים כתב את "ספר צחות הלשון", ובו כללים דקדוקיים עבור המשוררים, וכן את "האגרון", מילון עברי. הוא בעצמו חיבר מספר רב של פיוטים ובהם המחיש את התפיסה הלשונית שלו.
לשון הפיוט של רס"ג מתאפיינת בראש ובראשונה במקום הבלעדי שתופסת בה לשון המקרא. כל תופעה דקדוקית של לשון המקרא, נדירה וחריגה ככל שתהיה, נחשבה אצל רס"ג כראויה ללשון השירה. בעיקר העדיף את הצורות המוארכות לסוגיהן, שנחשבו אצלו "מפוארות", כגון "כולמו" במקום כולם, "חכמתהו" במקום חכמתו, "ישועתה" במקום ישועה, "יהושיע" במקום יושיע, "הקימותה" במקום הֵקַמְתָ – הכול על סמך צורות מקראיות. גם בשטח אוצר המילים העדיף את הצורות הנדירות והחריגות שבמקרא והשתמש ככל האפשר במילים יחידאיות. במקביל נמשכות אצלו תופעות הלשון של הסגנון הקלירי, כגון שינוי זכר לנקבה ולהפך והחלפת המשקלים והבניינים. במיוחד היו חביבים עליו משקלי פִּעְלוֹן, מִפְעָל ותִפְעוּל והמשקלים הסגוליים. את המשקלים הסגוליים תפס כצורה הסטנדרטית לשם פעולה, בדומה לערבית.
לשונו המיוחדת והקשה להבנה של רס"ג מהווה מעין שלב מעבר בין סגנון הפיוט הקלירי לבין סגנונה של שירת ספרד, שמחבריה היו ממשיכי דרכו של רס"ג בשטח הדקדוק והשירה. הכללים שקבע, המעמד המיוחד שנתן ללשון המקרא והתפיסה הדקדוקית שפיתח התקבלו ושוכללו בידי משוררי ספרד, שהתקשו לקבל את הסגנון הקלירי החופשי ורב התנופה. אברהם אבן עזרא, שמבקר בחריפות, בפירושו למגילת קהלת, את לשון הפיוטים הקליריים (ראו בפסקה הבאה), משבח ומפאר את רס"ג על פיוטיו "שלא חיבר מחבר כמוהם, והם על לשון המקרא ודקדוק הלשון באין חידות ומשלים ולא דרש".
שירת ספרד
דונש בן לברט הביא אל העברית את משקל היתדות והתנועות, משקל קפדני המבוסס על חלוקת התנועות לרגילות וחטופות, אשר רב סעדיה גאון השתמש בו בשירים בודדים. גם החריזה השתכללה ונוסחה בקווים מחמירים יותר. המדקדקים חיברו ספרים ובהם הדרכה לכתיבה נכונה של שירה ופיוט (למשל ספרו של משה אבן עזרא "ספר העיונים והדיונים"). בין המדקדקים היו לעיתים גם מחלוקות בשאלות המותר והאסור בשירה, למשל עד כמה יש להקפיד על האיסור על מילים שאינן מקראיות.
את הביקורת של חכמי ספרד על לשון הפיוט הקדום הביא אברהם אבן עזרא בפירושו על הפסוק, ומדבריו אפשר להסיק על הכללים שקבעו לעצמם משוררי ספרד:
פרוזה
במקביל לעולם השירה שהתפתח נכתבו וחוברו גם ספרי עיון, הלכה ופרשנות בעברית. בתחילת ימי הביניים החלו להיכתב חיבורים שונים, רובם בעברית ומיעוטם בארמית. בתקופת הגאונים נכתבה רוב הספרות ההלכתית בארמית, אך היו גם כמה חיבורים שנכתבו עברית. עברית זו הייתה בדרך כלל המשך של לשון חז"ל.
עם מעבר מרכזי היהדות לאירופה, החלו להתפתח שני קווים נפרדים ביחס לשימוש בעברית. אצל יהודי צרפת וגרמניה המשיך השימוש בעברית לכתיבת הספרות הרבנית, אך ניכרת בה השפעה רבה של שפת המקום. ספר חסידים, שנכתב במאה ה-11, כתוב ברובו לשון חז"ל, עם יסודות מקראיים ועם מאפיינים דקדוקיים של הגרמנית בת אותה תקופה (למשל, הצורה הרווחת "זה האיש" (במקראית ובמודרנית: "האיש הזה"), שבה מוקדם הכינוי הרומז לשם העצם כמו בצרפתית ובגרמנית). פירוש המקרא של רש"י נחשב כדוגמה לשימוש עשיר ומדויק בעברית (רש"י עצמו עסק בדקדוק והביא עיונים לשוניים בפירושו).
בעולמה של יהדות ספרד, לעומת זאת, אצל היהודים שחיו בספרד המוסלמית פסק כמעט לגמרי השימוש בעברית לכל חיבור שאיננו שירה, ובמקומה עלתה קרנה של הערבית היהודית. אף על פי כן נכתבו חיבורים מעטים בעברית, כגון ספר משנה תורה של הרמב"ם וכתביהם המדעיים של אברהם בר חייא ורבי אברהם אבן עזרא, וכמו כן התנהל מפעל רחב של תרגום החיבורים הערביים לעברית בהנהגתה של משפחת המתרגמים . תרגומים אלו היוו קשר תרבותי בין יהודי המרחב האיסלאמי לבין היהודים באזורים נוצריים, בעיקר של צפון ספרד ודרום צרפת, אשר לא ידעו ערבית ועבורם נערכו התרגומים. העברית של תרגומים אלו משופעת יסודות ערביים שחדרו לתוכה, עד כדי כך שהיא מכונה לעיתים "עברית משוערבת". לעיתים היא נקראת גם "עברית תיבונית". דוגמה להשפעה ערבית אפשר לראות מיד בפתיחת משנה תורה לרמב"ם: "יסוד היסודות [...] לידע שיש שם מצוי ראשון" – התוספת "יש שם" מקורה בערבית (אליה באה מן היוונית).
עקב השימוש התכוף בעברית בימי הביניים, התחדש מספר גדול של תחדישים באוצר המילים של העברית, בחלקו בשל המחסור במינוח מדויק לעולם הפילוסופיה והמדעים של אותה תקופה. יצחק אבינרי מנה בספרו "היכל רש"י" 1,800 מילים בכתבי רש"י שלא מצאנו בעברית לפניו, וגם אם מניחים שחלק מן המילים חודשו בידי אחרים שכתביהם לא הגיעו לידינו, עדיין יש כאן תרומה רבה מאוד לאוצר המילים העברי (לשם השוואה, בתקופת התחייה חידש חיים נחמן ביאליק כ-400 מילים ואליעזר בן-יהודה כ-250). גם התיבונים חידשו אוצר מילים רחב כדי למלא את החסר בתחום הפילוסופיה, המתמטיקה, הדקדוק ומדעי הטבע, בדרך כלל על ידי מתן צורה עברית למונחים ערביים, למשל איכות, כמות, מרכז וקוטב.
בסוף ימי הביניים ובתחילת העת החדשה המשיכה להיכתב ספרות רבנית בעברית, בעיקר ספרי הלכה, פרשנות וספרות ענפה של שאלות ותשובות, אולם השפה הלכה ונעשתה משובשת ונעדרת אחידות דקדוקית. אי התאמות דקדוקיות כגון החלפת זכר בנקבה ("טלית קטן"), צורות סמיכות לא תקניות ("לשונו הזהב"), ריבוי שלא לפי כללי העברית הקלאסית ("זכותים") וכיוצא בזה שגורות במה שנקרא "הלשון הרבנית" (בארמית "לישנא דרבנן"). במקום שבו לא מצאו הכותבים מילה מתאימה, שיבצו מילה לועזית, בדרך כלל מן היידיש, במקומה; בנוסף הרבו להשתמש במליצות ובשיבוץ פסוקים מקראיים וביטויים תלמודיים בעברית ובארמית. לשון זו הייתה גם שפתם של ספרי תנועת החסידות, לרבות סיפורי חסידים, ושרידיה נשמרו, ללא החריגות הדקדוקיות, בלשונו של ש"י עגנון. עם תחילת הדיבור בעברית החדשה נדחו חלק מן הצורות הדקדוקיות המופיעות בחיבורים מימי הביניים ונחשבו כשגיאות; לדוגמה, מצב של שני נסמכים לסומך אחד נחשב לשגיאה דקדוקית, אף על פי שהוא נמצא למכביר בספרות הרבנית (כגון "הלכות בדיקת וביעור חמץ" בשולחן ערוך). ואולם בשנים האחרונות מתחזקת אצל הגורמים הנורמטיביים, ובהם האקדמיה ללשון העברית, דעתם של הקוראים להכשיר צורות כאלה.
העברית שימשה לא רק לכתיבת ספרי עיון, אלא גם לכתיבה רשמית, כגון תכתובת בין קהילות, פרוטוקולים של דיונים, פסקי דין ופנקסי קהילות.
מסורה ודקדוק
בימי הביניים החל לראשונה עיון שיטתי ומפורש בדקדוק של השפה העברית. עוד לפני תחילת המחקר הדקדוקי פעלו בעלי המסורה, שהעלו על הכתב, בסביבות המאה השמינית, את אופן הקריאה של המקרא כפי שנמסר להם במסורת. התקיימו שלושה ענפים מרכזיים של המסורה – המסורה הטברנית, המסורה הבבלית והמסורה הארצישראלית – ובתוך כל זרם היו חלוקות משנה. בעלי המסורה המציאו את סימני הניקוד וטעמי המקרא, השתמשו בהם כדי לתאר את הדרך המדויקת של הקריאה בתורה, וצירפו הערות וחיבורים המסייעים לשמור על דיוק מסירת הנוסח. בעלי המסורה עדיין לא פיתחו חשיבה דקדוקית, אלא התרכזו בעיקר בתיעוד אופני הקריאה והנוסח, ולמעשה יצרו מעין "הקלטה" של נוסח התורה כפי שהיה בזמנם.
את העיסוק הדקדוקי בימי הביניים החל רס"ג. במקביל לפעולתם של מדקדקים ערביים שהחלו לחקור את דקדוק לשון הקוראן פנה רס"ג לעסוק בדקדוק לשון המקרא. את מלאכתו המשיכו תלמידו דונש בן לברט ומנחם בן סרוק, שחיברו ספרי דקדוק, בין השאר לתועלת המשוררים והפייטנים. אחריהם חידש רבי יהודה חיוג' את תפיסת השורש השלָשי בעברית. את תפיסותיו פיתח והעמיק רבי יונה אבן ג'נאח, שנחשב לגדול מדקדקי העברית בימי הביניים. גם אחרי אבן ג'נאח המשיכו להיכתב ספרי דקדוק עבריים, למשל בידי רבי דוד קמחי ובתקופה מאוחרת יותר בידי רבי אליהו בחור. גם אצל חכמי צרפת ואשכנז התקיים עיון דקדוקי, למשל אצל רש"י ורבנו תם. בין המדקדקים התקיימו לעיתים קרובות ויכוחים ופולמוסים על נושאים מקומיים או כלליים.
במקביל למחקר הדקדוקי התחדשו חיבורים גם בשדה המילונאות. רס"ג חיבר את המילון העברי הראשון, האגרון, לתועלת הפייטנים. רבי נתן מרומי חיבר את "ספר הערוך", מילון תלמודי. גם מנחם בן סרוק ויונה אבן ג'נאח חיברו מילונים, "מחברת מנחם" ו"ספר השורשים".
הגייה ודיבור עברי
העברית לא השתמרה רק כלשון הכתב והספר. דרך הגיית העברית וצליליה השתמרו בתפילות ובקריאת התורה בבתי הכנסת ובלימוד התורה בבתי המדרש. אלא שהגיית העברית לא השתמרה בכל המקומות באותו אופן; בקהילות שונות שימרו מסורות שונות של הגייה, ומלבד זאת הייתה השפעה חזקה של המערכת הפונולוגית של השפות המקומיות על העברית. באופן כללי התקיימו בעברית בימי הביניים שלושה סוגים שונים של הגייה: גם בתוך כל סוג היה מגוון רחב של דרכי הגייה; למשל, בתוך ההגייה האשכנזית, לא הרי הגיית יהודי פולין כהרי הגיית יהודי ליטא, ושתיהן שונות מהגיית יהודי הונגריה.
מלבד השימוש בעברית הגויה ונשמעת בתחום הליטורגיה, התקיים במידה מועטה גם דיבור עברי של ממש. העברית שימשה כלינגואה פרנקה בין יהודים ממקומות שונים שלא הייתה להם שפה משותפת אחרת. כך למשל התנהל המסחר בשוקי ירושלים במאה ה-19, בין יהודים ספרדים ואשכנזים, בשפה העברית. אזכור קדום יותר לשימוש בעברית כלינגואה פרנקה מופיע כבר בספר חסידים. נראה שבישיבות רבות באירופה בימי הביניים שימשה העברית כשפת ההוראה. בנוסף עשו לעיתים שימוש בעברית בהזדמנויות חגיגיות, כמו בהרצאות ובנאומים, והיו חסידים ואנשי מעשה שהקפידו בימי שבת על דיבור בעברית בלבד (ומכאן הביטוי "עברית של שבת"). תחום אחר שבו התקיים דיבור עברי הוא במרכיבי העברית שנטמעו והשתלבו בלשונות היהודים השונות, כגון הלאדינו והיידיש, שחלק ניכר מאוצר המילים שלהם הוא עברי.
לקריאה נוספת
כללי:
שירה ופיוט:
פרוזה:
דיבור:
האויב שבפנים: ברוכים הבאים לראקון סיטי
האויב שבפנים: ברוכים הבאים לראקון סיטי הוא סרט אימה אמריקאי משנת 2021 שנכתב ובוים על ידי ג'והנס רוברטס ומשמש כאתחול מחדש של סרטי האויב שבפנים, שמבוססים באופן רופף מאוד על סדרת משחקי וידאו באותו שם, בסרט זה מככבים קאיה סקודלריו, רובי אמל, האנה ג'ון-קמן, טום הופר, אוון ג'וגיה, ניל מקדונו ודונאל לוג. לדברי רוברטס הבמאי, זה יהיה סיפור מקור, המתרחש בשנת 1998 ומבוסס על אלמנטים מהמשחק הראשון (האויב שבפנים) והשני (האויב שבפנים 2). עבודת הפיתוח החלה בתחילת 2017, אחרי שיצא "האויב שבפנים: פרק הסיום" בכיכובה של מילה יובוביץ', כאשר המפיק ג'יימס ואן הביע עניין בפרויקט. מאוחר יותר, יושב ראש חברת ההפקה "קונסטנטין פילם" מרטין מושקוביץ' אמר כי אתחול מחדש של סדרת הסרטים נמצא בפיתוח. באותו חודש הוכרז כי וואן יפיק את האתחול מחדש עם תסריט מאת גרג רוסו. מאוחר יותר, בדצמבר 2018, רוברטס לוהק כתסריטאי/במאי כשוואן עזב את הפרויקט כדי לביים את האתחול למורטל קומבט. בריאיון אמר רוברטס שהאתחול יהיה "סופר, סופר מפחיד" ונאמן יותר למשחקים. הצילומים החלו ב-17 באוקטובר 2020 בסודברי רבתי, אונטריו, קנדה.
Resident Evil עלה לאקרנים ב-24 בנובמבר 2021 בהפצת Sony Pictures Releasing.
רקע
הסרט מתרחש בשנת 1998 ויגלה את סודותיה של אחוזת ספנסר וראקון סיטי, תוך שהוא משמש כסיפור מקור למשחק הראשון.
עלילה
בינתיים, נהג המשאית, שננשך על ידי כלבו, הופך לזומבי ומרסק את המשאית על תחנת המשטרה. המפקד איירונס מנסה לנטוש את התחנה ולנהוג אל מחוץ לעיר, אך נורה על ידי חיילים של תאגיד אמברלה שנשלחו במטרה להטיל סגר על העיר. איירונס מצליח לחזור אל תחנת המשטרה ומותקף על ידי כלב הדוברמן הזומבי, אך קלייר מצילה אותו. קלייר ולאון מצליחים להשיג נשק ומגלים שבן ברטולוצ'י נעול בתא מתחת לתחנה, אך מיד לאחר מכן הוא ננשך על ידי זומבי. עדר זומבים פולש אל התחנה ולאון, קלייר ואיירונס מצליחים לברוח אל בית היתומים בחיפוש אחר מנהרה סודית שתוביל אותם לאחוזת ספנסר. זומבי מסוג "לקקן" (Licker) הורג את איירונס ותוקף את לאון, אך הוא ניצל על ידי ליסה טרבור, שמזהה את קלייר ונותנת לשניים את המפתח למעבר הסודי. בתוך האחוזה, הצמד מגלה מעבדה סודית בה מדעני אמברלה ערכו ניסויים בילדים. וסקר מוצא את ד"ר בירקין בבונקר ביחד עם משפחתו ובמאבק שמתפתח, וסקר נורה על ידי בירקין. וסקר יורה בבירקין בחזרה והורג את אשתו של בירקין באקט של הגנה עצמית. כשוסקר מהסס לפני שהוא יורה בשרי, בתם של הזוג, ג'יל יורה בוסקר.
רגע לפני מותו, וסקר מפציר בג'יל לברוח באמצעות רכבת תת-קרקעית לפני שאמברלה ישמידו את העיר כליל. בירקין, המתברר כחי, מזריק לעצמו את נגיף הג'י, משתנה למפלצת ותוקף את כריס. ג'יל מגיעה למעבדה ביחד עם לאון ומצליחה לירות בבירקין. לאחר מכן כריס, ג'יל, לאון ושרי עולים על הרכבת התת-קרקעית. בזמן נסיעתם, בירקין, ששינה צורה שוב מצליח להשיג אותם. בירקין תוקף את החבורה ולוכד את ג'יל, אך היא דוקרת אותו בפניו ומצליחה לברוח. כריס מנסה לירות בבירקין, אך מגלה שאזלה לו התחמושת ולאון מצליח להרוג את המפלצת בעזרת משגר טילים. בזמן שהתאגיד מציין ששום אדם לא שרד, החבורה מצליחה לצאת מהרכבת ומשאירה את ראקון סיטי מאחור.
בסצנה באמצע הכתוביות, וסקר מתעורר בתוך שק שנועד לגופות ולא מסוגל לראות כלום. דמות מסתורית מעניקה לו משקפי שמש ומציגה את עצמה בשם.
פיתוח
עבודת טרום ההפקה התקיימה בתחילת 2017 בעוד האויב שבפנים: פרק הסיום היה עדיין בהקרנות בבתי הקולנוע, כאשר יו"ר חברת קונסטנטין פילם מרטין מושקוביץ' אמר כי אתחול מחדש של הסדרה נמצא בפיתוח והמפיק ג'יימס ואן הביע עניין בפרויקט. מאוחר יותר הוא אישר בדצמבר 2018 כי הוא כבר לא מעורב בפרויקט, ואמר כי הידיעה על מעורבותו הייתה מוקדמת.
כתיבה
גרג רוסו צורף ככותב בשנת 2017. התסריטאי, שהיה קשור גם לכתיבת התסריט לאתחול של מורטל קומבט באותה תקופה, שאב השראה ממשחק הווידאו 2017 Resident Evil 7: Biohazard, אם כי מאוחר יותר הבהיר שהוא רק צייר את גוני המשחק - "מפחיד, מבודד" - ולא את הסיפור עצמו. רוסו רצה שסונטת אור ירח, ממשחקי Resident Evil יופיעו בכתוביות הפתיחה. בראיון בנובמבר 2018 הודה רוסו שהוא כבר לא מעורב בפרויקט. בדצמבר 2018, ג'והנס רוברטס נשכר לכתיבת תסריט חדש, כששימש גם כבמאי. באוגוסט 2019 אמר רוברטס ל-Screen Rant כי האתחול מחדש יהיה "סופר, סופר מפחיד" ונאמן יותר למשחקים.
ליהוק
בתחילת 2020 הליהוק היה בעיצומו אך עוכב בגלל מגפת הקורונה. בראיון בפברואר 2020 עם מגזין Starburst, אישר רוברטס כי הכרזת הליהוק תוכננה לחודש מרץ. באפריל 2020 דווח כי האולפן בחן את ברנטון ת'ווייטס, קאיה סקודלריו והאריס דיקינסון לתפקידים של האחים רדפילד כריס, קלייר וליאון ס. קנדי.
ב-6 באוקטובר 2020, דדליין הוליווד דיווח כי סקודלריו והאנה ג'ון-קאמן לוהקו לתפקיד קלייר וג'יל וולנטיין, לצד רובי אמל, טום הופר, אוון ג'וגיה וניל מקדונו בתפקיד כריס רדפילד, אלברט ווסקר, לאון ס. קנדי וויליאם בירקין, בהתאמה. האתחול מחדש הוכרז גם ככזה שישמש כסיפור מקור שמתרחש בשנת 1998. בנובמבר לוהק דונאל לוג לתפקיד בריאן איירונס, לצד צ'אד רוק ולילי גאו בתפקידים משניים.
צילומים
הצילומים העיקריים החלו בסודברי רבתי, אונטריו, קנדה ב-17 באוקטובר 2020 והושלמו בדצמבר אותה שנה.
הפצה
Resident Evil יצא לאקרנים בנובמבר 2021.
טלפרינטר
טלפרינטר, או טלפר, הוא מכשיר ששימש למשלוח מסרים טקסטואליים ממקום אחד למשנהו באמצעות קו תקשורת. הטלפרינטר מהווה למעשה מכשיר קלט/פלט למסוף טלגרף.
ליצירת המסר משמשת מקלדת, שהקלדה עליה הופכת את המסר לאותות חשמליים העוברים בקו תקשורת. להדפסת המסר משמשת מדפסת, ההופכת את האותות החשמליים לסימנים מודפסים. רבים מהטלפרינטרים כוללים גם קורא ומנקב סרטים מנוקבים. ממשק התקשורת, המקשר את הטלפרינטר למכשיר, עבר מספר גלגולים, ומופיע במספר אופנים, וכמוהו גם הפרוטוקול שמשמש לתקשורת.
עם הופעת המחשבים, הטלפרינטר היה ממשק מקובל, הן עבור מחשבי מיינפריים, והן עבור מחשבי מיני. עד היום, במערכת ההפעלה Unix, ובעקבותיה גם בלינוקס, התקן הטקסט מכונה "TTY" (הקיצור המקובל ל"טלטייפ", הדגם הנפוץ ביותר של טלפרינטר בתקופת לידתה של המערכת, בסביבת 1970).
הטלפרינטר התפתח דרך מספר מכשירים ועל ידי מספר מהנדסים, בהם רויאל אי. האוס, דייוויד אדווין יוז, צ'אלס קראם ואמיל בודו. מכונה שהקדימה את הטלפרינטר הייתה הפסנוע (stock ticker machine) אשר הייתה בשימוש בשנות 1870 והציגה טקסט ששודר בתיילים חשמליים. מכשיר טלגרף שתוכנן במיוחד לשם כך שימש לשליחת מידע מן הבורסה לניירות ערך על גבי חוטי טלגרף אל מכונת הפסנוע.
השימוש בטלפרינטר
רוב הטלפרינטרים השתמשו בקוד בודו (ITA2) בן 5 סיביות. הדבר הגביל את מערך התווים ל-32. להקלדת מספרים ותווים מיוחדים היה צריך להשתמש במקש FIGS ששימש כמקש Shift. מעגל הטלפרינטר היה לעיתים מחובר למפענח הסרט המנוקב שהכיל את נתוני ההודעה, וניתן היה לשלוח במעגל אחר מסרים אשר כבר נקלטו במכשיר. מערכי תקשורת צבאיים ואזרחיים מורכבים נבנו על סמך הטכנולוגיה הזו. מרכזי הודעות החזיקו שורות טלפרינטרים ומדפים גדולים ועליהם סלילי נייר עבור תמסורת מגיעה, סוכנויות ידיעות השתמשו בטלפרינטרים כדי להפיץ ידיעות למנויים.
היו לפחות חמישה סוגים עיקריים של רשתות טלפרינטרים:
מכשירי טלטייפ
טלטייפ (Teletype) נרשם כסימן מסחרי של תאגיד טלטייפ, מהעיר סקוקי באילינוי, אשר נוסד ב-1906 והפך לחלק מ-AT&T ב-1930. פעולותיו חדלו בשנת 1990.
לדגמי מכשירי הטלטייפ ניתנו מספרים ואותיות המעידים על תצורת המכשיר:
דגמים עיקריים:
למכשירי הטלטייפ הראשונים היו רק שלוש שורות מקשים ובהן אתיות רישיות (גדולות) בלבד. הם השתמשו בקוד בודו ב-5 ביט והפיקו כ-60 מילים בדקה. טלטייפים עם מקלדת ארבע שורות, קוד ASCII, ואותיות הן רישיות והן קטנות הגיעו לשימוש בזמן שהמחשבים הראשונים החלו להיות נפוצים.
טלפרינטרים במחשוב
כמה מן המחשבים המוקדמים השתמשו בטלפרינטרים עבור קלט ופלט. טלפרינטרים גם היוו את מסופי המחשב האינטראקטיביים הראשונים. לא היו בהם מסכי מחשב. המשתמשים הזינו פקודות לאחר הופעת תו של שורת פקודה, ולמעשה היה זה המקור לממשקי שורת פקודה (command line). טייפ הנייר שימש להכנת קלט למחשב או ללכידת פלט.
טלפרינטרים היו נפוצים במערכות "חלוקת זמן" (Time-sharing) כמסופים מרוחקים, בדרך כלל בעזרת מודם. לקראת סוף שנות ה-60 החלו להופיע מסופים (מבוססי שפופרת קרן קתודית), שהיו בתחילה יקרים יותר, ומחירם ירד בהתמדה, עד שבערך באמצע שנות ה-70 השתוו במחירם לטלפרינטר ובמהרה היו זולים יותר. לעומת הטלפרינטר, המסוף נוח, מהיר ושקט.
באותו זמן נפוצו אמצעי אחסון נוחים יותר מסרט הנייר המנוקב שהיה סימן ההיכר של הטלפרינטר, ובמקביל מדפסות באיכות מספקת ומחיר תחרותי. ואחרוני הטלפרינטרים ירדו מפס הייצור בתחילת שנות ה-80.
טלפרינטרים שימשו גם כממשק למשחקי מחשב. בשנת 1976 נוצר המשחק "Colossal Cave Adventure", גרסה מוקדמת של משחק הרפתקה ממוחשב, שזכה להצלחה מפתיעה והייתה לו השפעה רבה על התפתחות תעשיית משחקי המחשב אחר כך.
בדפוס
בדפוס נעשה שימוש ייעודי בטכנולוגיה שצמחה מהטלפרינטר, בשם טלטייפסטר, ובקיצור, TTS (לעומת "TTY"). המערכת מורכבת מיחידת קלט - מקלדת ומנקב סרט, בקוד שנקרא גם הוא TTS, ומהווה הרחבה של קוד בודו, בעזרת נקב שישי, ומערכת שמורכבת על מכונת לינוטייפ, ומפעילה אותה לפי ההוראות המנוקבות, להדפסת חומר כתוב. במערכת הזו נעשה שימוש מקומי, כאשר ההקלדה נעשתה בבית הדפוס עצמו, בדרך כלל במשרד מופרד מ"אולם הסדר" הרועש, והיא מאפשרת למכונת הסדר לפעול בתפוקה מלאה - עד כפליים מתפוקתו של סדר מיומן. הוספת משדר ומקלט, כלומר קורא סרט ומנקב סרט המחוברים דרך רשת תקשורת, מאפשרת הפרדה גאוגרפית בין ייצור התוכן להדפסתו, ובעיקר הפצת תוכן זהה להדפסה לפרסומים שונים, הפרוסים על פני אזורים נרחבים. מערכות TTS שימשו סוכנויות ידיעות, הפצת מודעות לוח, טורים "סינדיקליים", ועוד.
קוד ה-TTS המשיך להיות בשימוש כפורמט לחומר המיועד לדפוס, גם כאשר החל שימוש בהסדר הממוחשב, שטלפרינטרים שימשו כמכשיר קלט בשנות ה-70 של המאה ה-20.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 החלו להימכר לראשונה מדפסות זולות יחסית, ששולבו עם טלפרינטר, דוגמת מכשירים תוצרת חברת "טלטייפ".
בישראל
מחלקת הדואר והמברקה (Telegraphs and Posts of Department) של ממשלת המנדט החלה להקים רשת של טלפרינטרים בשנת 1938 שפעלה באותיות לטיניות.
בתחילת 1945 הוחל בניסיון לייצר טלפרינטר בעברית על ידי התאמת מכשיר הפועל באנגלית. שירות הטלפרינטר העברי הראשון נחנך ב-31 במרץ 1946, עבור עיתון "הארץ", במטרה לקשר את מערכת "הארץ" בתל אביב עם הסניף בירושלים. קו דומה הותקן במערכת "הבקר" באוקטובר 1947.
במאי 1947 נחנך שירות טלפרינטר בין מצרים וארץ ישראל.
ראש זוהר
ראש זוהר (מכונה לעיתים גם מאגר זוהר) הוא שדה גז טבעי המצוי מדרום לעיר ערד.
היסטוריה
מאגר "ראש זוהר" התגלה בשנת 1958, על ידי חברת הנפט לישראל (חנ"ל) חברת בת של חברת נפטא, שהייתה אז חברה ממשלתית גילוי הגז בשדה זוהר היה הראשון מסוגו באזור מזרח הים התיכון ובנוסף היה שדה הגז הגדול ביותר בישראל עד לגילוי שדות הגז הטבעי באגן הים התיכון בשנות האלפיים. הערכת נפח הגז בשדה הייתה במקור כ-59 מיליארד רגל קוב (1.67 BCM). בהמשך התגלו בסמוך שני שדות קטנים נוספים, שדה כידוד ושדה קנאים, שמהם גם הופק גז.
בשנת 1961, נוסדה חברת "מגל" – מפעלי גז לישראל בע"מ, על ידי מדינת ישראל, חברות לחיפוש נפט, משווקי מוצרי נפט ומשקיעים פרטיים. החברה הוקמה במטרה לעסוק בשיווק והולכה של הגז טבעי. החברה הניחה תשתית צינורות הולכת גז טבעי באורך של כ-300 ק"מ, ממאגר ראש זוהר אל לקוחות החברה. הגז, שהופק בידי חנ"ל, נמכר באמצעות חברת מגל למפעלי ים המלח, למפעלי הפוספטים באורון, ולמפעלי תעשייה במישור רותם, בדימונה ובירוחם.
בשנת 1969, נוסדה חברת הבת של חברת "מגל" - "גזטיב" – החברה להפצת גז טבעי בע"מ, במטרה לעסוק בשיווק והולכה של גז טבעי לצריכה ביתית ליישובים ערד, ירוחם ודימונה בשיטת "מהבאר למבער". אך למעשה חוברה לרשת רק העיר ערד ומספר שכונות בדימונה. הגז שימש לבישול ולחימום בתיהם של 7,500 מתושבי ערד.
בשנת 1979, הופסקה פעילות השדה, מאחר שגז בו עומד להיגמר. עד להפסקת פעילותו בשנת 1979, הופקו בשדה זוהר כ-53 מיליארד רגל קוב גז טבעי. בין השנים 1980 ו-1982 שימש להטמנה של גז טבעי שהופק בשדה הגז "שדות" בסיני עד החזרת שדות הנפט והגז שבסיני לידי מצרים בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים, הגז משדות הובל למאגר זוהר באמצעות צנרת. עד לשנת 1984 הופק מחדש הגז שהוחדר לשדה ונמכר לצרכנים, לאחר מכן חודשה ההפקה משכבות ההפקה המקוריות שבשדה הזיכיון.
ב-16 באוקטובר 2011 פקע תוקף חזקת ערד (בו מצוי השדה) של חברת חנ"ל (50 שנים לאחר שנכנס לתוקף בשנת 1961), אך מאחר שמאגר ראש זוהר מספק כמויות מזעריות אך הכרחיות של גז לתושבי ערד ולמספר מפעלים בסביבה, ועד לחיבור אזור ערד לתשתית הארצית של הגז הטבעי, מינהל אוצרות טבע במשרד התשתיות הלאומיות חתם הסכם עם חברת חנ"ל להמשיך ולהפעיל את המאגר תמורות 30% מההכנסות, 70% מההכנסות לאחר ניכוי הוצאות עוברות למדינה. הכנסות המדינה משדה ראש זוהר היו: 2.6 מיליון ₪ בשנת 2013, 2.1 מיליון ₪ בשנת 2014 ורק ₪443,00 בשנת 2015. הירידה בהכנסות נבעה מירידה בהיקף ההפקה ובמחיר המכירה, עד לכדי כך שבמחצית השנייה של 2015 סך ההוצאות לתפעול המאגר עלו על ההכנסות ממנו.
סוף ההפקה מהמאגר
בשל הדלדלות המאגר, גז טבעי ממערכת חלוקת הגז הארצית יתחיל להחליף את הגז המסופק לדימונה ממאגר ראש זוהר החל משנת 2017. בנוסף, בשנה זו אמור להבנות צינור גז בעלות של 12 מיליון ₪ שיחבר גם את ערד למערכת חלוקת הגז הטבעי הארצית.
שימוש כמאגר להטמנת גז
בשנת 2011, נמצא שדה ראש זוהר מתאים לתוכנית לאחסון גז טבעי לשעת חירום על פי הדו"ח למיפוי כיסים גאולוגים, שנערך על ידי חברת נתיבי הגז הטבעי לישראל. מדובר על כיסים תת־קרקעיים בהם ניתן לאחסן גז בכמות קטנה (0.5 עד 2 מיליארד מטרים מעוקבים). שימוש נוסף שנבחן לשדה היה בתור כיס להטמנת גז פחמן דו-חמצני בכפוף לדרישות פרוטוקול קיוטו, המחייב מדינות לצמצם את פליטת הפחמן דו-חמצני שלהן לערכי הפליטה שהיו ב-1990. על פי הערכות המכון הגיאולוגי לישראל, בשדה הגז ראש זוהר ניתן יהיה להטמין בין 91 ל-548 מגה-טון פחמן דו-חמצני.
טלפרינטר
בישראל
בתחילת 1957 נפרסה רשת של טלפרינטרים של סוכנות הידיעות הישראלית "עתי"ם", דרכה הועברו ידיעות למערכות העיתונים.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 החלו חברות וגופים בישראל להשתמש ברשתות מחשבים, המשתמשת בטלפרינטרים, בין השאר חברת אל על הקימה מערכת לכירטוס אלקטרוני.
ליו האריה
ליו האריה (באנגלית: Leo the Lion) הוא דמות האריה השואג, המופיע בלוגו חברת סרטי הקולנוע ההוליוודית, MGM, כמו גם באחת החברות שהתאחדה ליצירת חברה זו, "סרטי גולדווין" בבעלות סמואל גולדווין. את הלוגו יצרו אולפני סרטי פרמאונט, בבימויו של ליונל ס. רייס.
למעשה, אף על פי שהלוגו מוכר בשם "ליו האריה", היה "ליו" שמו של האריה השביעי – זה שצולם בשנת 1957.
Tag, You're It
Tag, You're It (בעברית: משחק תופסת) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מלאני מרטינז, מתוך אלבום הבכורה שלה,. השיר יצא לאור ב-14 באוגוסט 2015, ביחד עם שאר שירי האלבום, על ידי חברות התקליטים וורנר שאפל מיוזיק ואטלנטיק רקורדס.
בשנת 2015 ובשנת 2016 יצאה מרטינז לסיבוב ההופעות השני שלה "Cry Baby Tour", במהלכו ביצעה את השיר.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מלאני מרטינז, סקוט האריס וסמארטר צ'יילד והופק על ידי סמארטר צ'יילד ומייקל מילר. אף על פי שלא יצא כסינגל, זכה השיר להצלחה רבה, כאשר איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לו את תואר הזהב, על מכירות של למעלה מ-500,000 עותקים במדינה.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-85 מיליון השמעות.
חלומות (אלבום של אייל גולן)
חלומות הוא אלבומו השמיני של הזמר אייל גולן שיצא לאור ב-22 ביוני 2003 והורכב כולו מגרסאות כיסוי לשירי אמנים שונים. את שיר הנושא של האלבום, שביצעה במקור רוחמה רז, שר גולן לראשונה בטקס מלכת היופי של אותה שנה. שאר שירי האלבום הוקלטו למעשה עוד בשנת 1996 כסקיצות לאלבום המשך לאלבומו השני של גולן - "בהופעה חיה", וכתוכנית גיבוי למקרה ששיתוף הפעולה עם חברי "אתניקס" לא יצלח. בין היתר כלל האלבום את ביצועיו של גולן ל"האהבה הישנה" של שלמה ארצי, "רחוק רחוק" שכתבה והלחינה חוה אלברשטיין לזמרת היווניה גליקריה, מספר מחרוזות שירים של זוהר ארגוב, מחרוזות בערבית וחידוש ל"כמו רוח סערה" מאלבום הבכורה של גולן עצמו.
במבאסי (שפה)
בַּמְבָּאסִי (שם ילידי: Màwés Aas'è ) היא שפה המדוברת באתיופיה במדינת-המחוז בנישנגול-גומאז, מזרחית לבירת המדינה אסוסה, סביב הערים במבאסי ודִידֵסָה. במבאסי משתייכת לקבוצת-שפות מָאוֹ המזרחיות, במשפחת-השפות מאו, תחת משפחת-השפות האומוטיות, במשפחת-העל האפרו-אסיאתית. שמות חלופיים לשפה הם: במבאשי, סיגּוֹיוֹ, אָמָאם, פָֿאדירוֹ, שפת מָאוֹ הצפונית, דידֵסָה וקֵרֵה.
אין מידע עדכני על מספר דוברי במבאסי, מכיוון שמפקד האוכלוסין של 2007 קיבץ את כל שפות מאו יחד, למרות דמיון קטן באוצר המילים ביניהן. במרשם אוכלוסין זה נרשמו 33,683 דוברים ילידים של "שפת מַאוֹגְנָה", אך למעשה כללו דוברים של השפות במבאסי, הוזו וסזה.
קווי דמיון
יש לבמבאסי 31% דמיון לקסיקלי עם שפות אומוטיות אחרות.
תנועה
בבַמבאסי יש 5 תנועות: /a, e, i, o, u/, אך כיוון שאורך התנועה הוא תכונית מבחינה, לכל תנועה קצרה יש מקבילה ארוכה.
קונטל ג'וישר
קונטל ג'וישר (באנגלית: Kuntal Joisher; נולד ב-26 בפברואר 1980) הוא מטפס הרים הודי ופעיל לקידום טבעונות. הטבעוני הראשון שהעפיל לפסגת האוורסט.
ביוגרפיה
ג'וישר נולד וגדל במומביי למשפחה גוג'ראטית. בשנת 2001, עבר ללוס אנג'לס והשלים לימודי תואר שני במדעי המחשב באוניברסיטת דרום קליפורניה. לאחר לימודיו, החל לעבוד בחברת LRN כמהנדס תוכנה. בשנת 2006, כשהחברה פתחה סניף במומביי, ג'וישר החליט לעבוד בסניף זה וחזר להודו.
הוא גר בקרגפור שבמערב בנגל.
טבעונות
כבן למשפחה דתית, ג'וישר נולד וגדל כצמחוני מטעמים דתיים. בשנת 2002, אימץ אורח חיים טבעוני לאחר שחברו ללימודים, שהיה צמחוני מטעמי מוסר, חשף אותו לנעשה בתעשיית משק החי, ובפרט בתעשיות החלב והביצים. ג'וישר טוען כי הטבעונות מגדירה אותו, וכי טיפוס ההרים זו הדרך שלו להפיץ את הטבעונות, לשבור מיתוסים וסטריאוטיפים לגבי תזונה טבעונית, ולהראות שניתן לטפס הרים כטבעוני. כמו כן, הוא רוצה לעורר מודעות למחלת השיטיון (ובפרט למחלת גופיפי לוי בה לקה אביו). ב-19 במאי 2016, היה לטבעוני הראשון שהעפיל לפסגת האוורסט. על הפסגה, הוא שלף דגל עם הכיתוב VEGAN (בעברית: טבעוני) והצטלם איתו.
טיפוס
בנעוריו הושפע מאוד ממעפילי האוורסט הראשונים, טנזינג נורגיי ואדמונד הילרי, אותם תפס כגיבורים, אולם תשוקתו לטיפוס החלה בשנת 1997, לאחר שצפה בסרט דוקומנטרי של PBS שנקרא Nova Everest. בשנת 2009, טיפס עם אשתו דיפטי על הר האטו פיק (3400 מטר) שנמצא במחוז שימלה, וברגע שהגיע לפסגת ההר, הבין שהוא רוצה לעסוק בטיפוס הרים ולהעפיל לפסגת האוורסט כדי להיות הטבעוני הראשון שמגיע לפסגה. מאז החל להתאמן באינטנסיביות שישה ימים בשבוע.
בשנת 2014, היה לטבעוני הראשון שהעפיל לפסגת הר מנסלו (8163 מטר). ב-18 במאי 2018 היה לטבעוני הראשון שהעפיל לפסגת הר להוטסה (8515 מטר).
טיפוס על הר האוורסט
ג'וישר ניסה להעפיל לפסגת האוורסט בשנים 2014 ו-2015 אולם רק בשנת 2016 הצליח.
בשנת 2014, עשה את ניסיונו הראשון להעפיל לפסגת האוורסט. ב-18 באפריל אירעה מפולת שלגים בהר שגבתה את חייהם של 16 מאנשי השרפה וגרמה לביטול המשלחות לאחר שממשלת נפאל  סגרה את האתר למבקרים למשך כל השנה.
בשנת 2015, עשה את ניסיונו השני להעפיל לפסגת האוורסט כראש צוות המשלחת. ב-25 באפריל התרחש אסון בהר כאשר רעידת האדמה שפקדה את האזור גרמה למפולת שלגים שגבתה את חייהם של 20 מטפסים ופצעה 80 נוספים. המפולת תפסה את המטפסים, ששהו באותה העת במחנה הבסיס, בהפתעה גמורה. ענן שלג ענק התקדם לעברם במהירות. ג'וישר נצמד לאוהל והרגיש שהוא עומד למות. כל האוויר, הדליל ממילא, התמלא בשלג וג'וישר החל להיחנק מחוסר חמצן. באותם הרגעים, אחד מחבריו למשלחת שהיה לידו, ג'וסט קובוש (Jost kobusch), פתח את מעילו והציע לג'וישר לדחוף את ראשו למעילו על מנת לשאוף חמצן שלכוד בכיסי אוויר במעיל. ג'וישר, שעשה כן, טוען כי אילולא עזרתו של קובוש באותם הרגעים, הוא היה נחנק למוות. עיתון הניו יורק טיימס הגדיר אסון זה כיום הקטלני ביום על הר האוורסט. רעידת אדמה זו, שפגעה גם בקטמנדו, גבתה את חייהם של 9000 איש.
בשנת 2016, ביצע את ניסיונו השלישי. ב-19 במאי, לאחר 45 ימי טיפוס, הוא העפיל לפסגת האוורסט. כששב אמר כי "האדם לעולם לא כובש שום הר. זה ההר שמחליט אם לתת לאדם להגיע לפסגה או לא".
אריה לוי שריד
אריה לוי שריד (לייבל גולדברג) 1913 - 2003) היה היסטוריון, מורה לספרות והיסטוריה, שליח במרכז החלוץ בתנועות "דרור ונוח"ם" (נוער חלוצי מאוחד), מיוזמי הקואורדינציה הציונית לגאולת ילדים וממקימי המוסד "יד ושם". הוא כתב את תולדות התנועות החלוציות בפולין (טרילוגיה מקיפה של התנועה).
ביוגרפיה
אריה לוי שריד (לייבל גולדברג, שיעבר את שמו לאריה לוי שריד אחרי שאיבד את כל משפחתו בשואה) נולד בעיירה קמיניץ ליטובסק מחוז בריסק, שבליטא בשנת 1913. למד בגימנסיות העבריות מיסודה של "תרבות" בפרוז'ני ובריסק, היה חבר גורדוניה ופעיל מרכזי בתנועה.
עם סיום לימודיו בגימנסיה יצא להכשרה באוזורקוב ובהמשך בקיבוץ תל חי בביאליסטוק. לפני עלייתו נשלח להדרכה תרבותית בשליחות מרכז החלוץ. עלה לארץ ישראל בשנת 1938 והיה חבר קיבוץ יגור.
בין השנים 1945–1947 נשלח לפולין ולגרמניה בשליחות בלתי לגאלית על ידי המוסד לעלייה ב'.
בעת שליחותו בפולין היה מיוזמי "הקואורדינציה הציונית לגאולת ילדים יהודים" שסייעה בהבאת ילדים ניצולים ארצה. הקואורדינציה הציונית העלתה ארצה כאלף ילדים שנמסרו לאימוץ בארץ.
בשובו לארץ היה פעיל בחיים התנועתיים בארץ.
בין היתר היה רכז מטה שח"ל (שירות חלוצי לוחם) שמטרתו לגייס מתנדבים מן הוותיקים ומן העולים לקליטה וליישוב הנגב.
חבר לשכת מפא"י בין השנים 1950-1953.
פרסם מאמרים בעיתונים "דבר", "הפועל הצעיר" ו"מולד".
עם פילוג הקיבוץ המאוחד (1952) עבר לקיבוץ נווה ים. אחר כך התיישב במושב שדמות דבורה והיה למורה נערץ בבית הספר כדורי ובתיכון המחוזי בעפולה.
אריה שריד הקדיש את חייו לתיעוד תולדות התנועה החלוצית בפולין.
בשנת 1979 יצא לאור בהוצאת "עם עובד" הספר הראשון בטרילוגיה שעסקה בתולדות התנועות החלוציות בפולין, תחת הכותרת: "החלוץ ותנועות הנוער בפולין מ-1917 עד- 1939".
בשנת 1997 יצאו לאור בהוצאת "מורשת" שני הכרכים הנוספים בטרילוגיית
"במבחן הענות והפדות". "כרך א': בנתיב הייסורים והמרי" עוסק בתנועות החלוציות בפולין בין השנים 1939 עד 1945 ו"כרך ב: תקומה מן האפר" עוסק בתנועת הבריחה של חברי תנועות הנוער בין השנים 1945–1949.
בין היתר גם סייע לניצולי שואה בכתיבת סיפוריהם כסופר סתרים.
המשיך ללמד עד ימיו האחרונים – גם לאחר פרישתו (בגיל 70) לימד בהתנדבות בבית אבות בעפולה ואחר כך גם בבית המלין בתל אביב שם הרצה ביידיש.
ספריו (הטרילוגיה)
הטרילוגיה המקפת עוסקת בקורות התנועות החלוציות בפולין מהיווסדן בעשרים השנים בין שתי מלחמות העולם, דרך פעילותן בתקופת השואה ועד לתקופה שאחרי המלחמה ולחיסול התנועה הציונית בפולין בשנת 1949.
הספר הראשון "תנועות הנוער בפולין" הוקדש כולו לתקופה ששריד הגדיר כ"תקופת החלוציות הקלאסית" ועיקרו כינון בית היוצר של הציונות המגשימה- ראשית ההתארגנות של תנועות הנוער וארגון קיבוצי ההכשרה בפולין להכנת העתודה למפעל ההתיישבותי בארץ. המהדורה הראשונה אזלה אך ניתן למצוא את הספר בספריות.
הספר השני בסדרה: "בנתיב הייסורים והמרי" מגולל את תנועות המרי ואת המאבק הטרגי בהתנגדות לכובש הנאצי. מלחמת נואשים שרשמה דף מפואר של גבורה.
הספר השלישי: "תקומה מן האפר" מתאר את ההתארגנות המחודשת של התנועות החלוציות שהתייצבו בראש שארית הפליטה והיו לנושאי מפעל הבריחה באירופה. בספר זה מחקרים מקוריים על תנועות הנקם ועל מפעל הקואורדינציה לגאולת ילדים.
ראשון לציון
רִאשׁוֹן לְצִיּוֹן היא העיר הרביעית בגודלה בישראל. העיר ממוקמת במישור החוף הדרומי ובאזור הצפוני של שפלת יהודה, בין כביש 44, בת ים וחולון (בצפון) לפלמחים (דרום מערב) נס ציונה (בדרום), מחנה צריפין (במזרח) ומשתרעת לאורך הים התיכון ממערב. העיר חברה בארגון פורום ה-15.
העיר נוסדה ב-31 ביולי 1882 והוכרזה כעיר בשנת 1950. היא הוקמה כמושבה חקלאית ציונית; היא המושבה הראשונה שהקימו אנשי העלייה הראשונה. בראשון לציון עוצב דגל ישראל; חודשה התרבות העברית – בייחוד בשפה ובחינוך. ב-1920 הוכרזה כמועצה מקומית וב-1950 הוכרזה כעיר ואם בישראל. בסוף המאה ה-20 התרחבה העיר מערבה וצפונה וגדלה באופן ניכר, והפכה לאחת הערים הגדולות בישראל.
אהבה אסורה
אהבה אסורה או "הדיבוק בשדה התפוחים" הוא סרט קולנוע משנת 1997, שעובד על בסיס המחזה הקלאסי "הדיבוק" מאת ש. אנ-סקי. בדומה למחזה אשר חובר בין השנים 1913 ל-1916, גם הסרט מספר על החברה החרדית השמרנית ועל כיבוש היצר.
תקציר העלילה
הסרט מגולל את סיפורו של חנן (יחזקאל לזרוב), בחור חילוני שנתייתם מהוריו החרדים בילדותו. הוא מתאהב בלאה (איילת זורר), בת לאב חרדי קשוח (יגאל נאור) שהיה חברו הקרוב של אביו של חנן. בעזרת הרב עזריאל (משה איבגי) וספרי הסוד היהודיים מתוודע חנן לעולם מסתורי ובאמצעותו הוא מנסה לזכות באהובת לבו החושקת בו אך הובטחה זה מכבר לגבר אחר (גילי שושן).
ראשון לציון
מקור השם
"ראשון לציון" הוא צירוף מקראי הלקוח מספר ישעיהו:
תולדות העיר
ראשון לציון נוסדה בשנת 1882 ביוזמת ועד חלוצי יסוד המעלה, ועד שהוקם כדי לקנות קרקעות ולייסד מושבות של עובדי אדמה. חיים אמזלאג, סגן הקונסול הבריטי ביפו, רכש על שמו את אדמת עיון-קרא, ששכנה כ-12.5 ק"מ דרומית ליפו, על שטח של 3,340 דונם. על שטח זה נבנתה המושבה ראשון לציון, שמקור שמה בפסוק המבטא את שאיפת בוניה לשיבת ציון:
הקמת המושבה
חיים אמזלאג, סגן קונסול בריטניה ביפו, רכש את אדמות עיון-קרא מידי מוסטפא עבדאללה עלי דג'אן. השלטונות העות'מאניים הערימו קשיים בפני המתיישבים ולא נתנו להם אישורי בנייה, אך העלימו עין עד לסיום הבנייה, שכן חששו מאי-נעימויות מצד סגן-הקונסול, שהאדמות נרשמו כרכושו. אמזלאג חתם בפני המתיישבים על הצהרה שכל המבנים והבתים על שטח זה לעולם לא ישתייכו לו.
אהבה אסורה
פרסים
הסרט זכה ב-5 פרסי אופיר בקטגוריות: הצילום הטוב ביותר (מנו קדוש), העריכה הטובה ביותר (דב שטויר), העיצוב האמנותי הטוב ביותר (יעקב תורג'מן), עיצוב התלבושות הטוב ביותר (ליאורה דינולסקו) והפסקול הטוב ביותר (יואב שריג ודב שטויר). כמו כן זכה בפרס בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי WorldFest ביוסטון.
ראשון לציון
הקמת המושבה
בט"ו באב ה'תרמ"ב (31 ביולי 1882) עלו על הקרקע שבעה עשר מייסדי המושבה. לפי התקנות הראשונות, עיבוד הקרקע צריך היה להתבצע בשיתוף, ללא חלוקה בין המתיישבים. מים הובאו בעגלה ממקוה ישראל ומבית דג'אן. מהמעיין המקומי "עיון קרא" ניתן היה להפיק רק מים לעבודת הבנייה, עד שנחפרה הבאר הראשונה.
מעורבות הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד
לאחר סבל גדול ותלאות רבות שנגרמו מפגעי הטבע וחוסר הניסיון בחקלאות, בא לעזרת המושבה הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד והקים בה את יקבי כרמל. יוסף פיינברג, אחד מעשרת המתיישבים הראשונים של ראשון לציון, התנדב לצאת לפריז בתום השנה הראשונה למושבה, וליצור קשר עם הברון רוטשילד. כאשר פגש את הברון, השכלתו וידיעת השפות שלו הרשימו את רוטשילד, וזה הסכים להלוות למושבה 25,000 פרנק צרפתי שישמשו להעמקת חפירת הבאר ולזריעת השדות בחורף הראשון. בתמורה היה על המתיישבים לקבל הדרכה חקלאית מהאגרונום שאול הלזנר מבית הספר החקלאי מקוה ישראל, שהברון הורה לו ללמד את האיכרים כיצד לעבד את שדותיהם ולטעת עצי פרי. כמו כן, שמואל הירש, מנהל מקוה ישראל, מונה לפקח על ענייני הכספים.
העזרה למתיישבי ראשון לציון הייתה תחילת פעילותו של הברון רוטשילד בארץ ישראל. היה זה בתום השנה הראשונה לקיום המושבה, שהייתה אז על סף התפרקות. רוטשילד סייע למתיישבים הראשונים במימון העמקת הבאר לעומק 48 מטר, עד שנמצאו מים. בהמשך הרחיב את עזרתו לסיוע כספי לתושבים, בשנים שנדרשו להכשרתם לעבודת האדמה ולהכנת האדמה לנטיעות. הוא שלח מומחים חקלאיים מצרפת כדי שידריכו את המתיישבים החדשים ואת האיכרים לגדל כרמי ענבים ולייצר יין – גידול זה נחשב המתאים ביותר לתנאי הארץ ולשיווק העולמי.
הנהגת אוסוביצקי
אוסוביצקי הגיע לראשון לציון בשנת 1884, והתקבל בהתלהבות על ידי האיכרים והביל"ויים, שראו בו כאחד משלהם. בשנת 1885 נבחר אוסוביצקי להניף דגל רקום עם שני פסים וביניהם מגן דוד בצבע כחול, בראש התהלוכה לציון שלוש שנים למושבה. דגל זה, שנקרא אז דגל ראשון לציון, דומה לדגל ישראל, והייתה זו הפעם הראשונה שהוא הונף בפומבי בארץ ישראל.
אוסוביצקי רכש 3,000 דונם אדמה בעיון קרא ומכר חלקות לעולים בעלי רכוש שנטעו באמצעיהם הפרטיים כרמי גפנים. באופן כזה נוצרה שכבת איכרים שאינם תלויים בחסדי הברון. ביניהם היה מיכאל הלפרין, שייסד בראשון לציון "איגוד פועלים" ראשון בארץ. עם הזמן נהפך הלפרין לאחד המתנגדים החריפים לשלטון אוסוביצקי. שם המקום זוהה, באופן שגוי כנראה, עם מקומו המשוער של המעיין עין הקורא הנזכר בתנ"ך: ".. עַל כֵּן קָרָא שְׁמָהּ עֵין הַקּוֹרֵא אֲשֶׁר בַּלֶּחִי עַד הַיּוֹם הַזֶּה" (ספר שופטים טו, יט).
בשנת 1886 החלו היחסים בין אוסוביצקי והאיכרים להתערער. הפקיד פיתח גינוני שררה, הטיל קנסות וקירב אליו מלשינים וחנפנים. המושבה התפלגה לשני מחנות: "רודפי שלום" ובראשם פיינברג, שהתנגדו לאוסוביצקי, ו"אגודת רעים", שתמכו בו וטופחו על ידיו. באפריל 1887 הגיע המתח במושבה לשיא. הלפרין שלח לחובבי ציון ברוסיה מכתב תלונה על אוסוביצקי. כשנודע לאוסוביצקי על המכתב, בערה בו חמתו. הלפרין נאלץ להתעמת עם אוסוביצקי והוא ציווה עליו להסתלק מיד מהמושבה. אירוע זה הצית את המרד במושבה. בינתיים שלח אוסוביצקי שליח למושל הטורקי ביפו והודיע לו כי פרץ מרד בראשון לציון. מיד נשלחה כיתת חיילים כדי לאסור את המורדים. החיילים ניצבו מול המתיישבים, וניתנה פקודה לטעון את הרובים אם המתיישבים יתנגדו למאסר. ברגע האחרון הגיע שמואל הירש מנהל מקוה ישראל, ושכנע את החיילים לעזוב, ואת המתיישבים – להתפזר. אוסוביצקי עזב את ראשון לציון ביחד עם הירש. המורדים חגגו את "ניצחונם", אך לא לאורך ימים.
ב-1 במאי 1887 הגיע הברון רוטשילד לביקורו הראשון בארץ ישראל. המורדים "התקפלו" לנוכח איומי הברון. הברון התנה את סליחתו לאיכרים בכך שפיינברג, שהיה ממנהיגי המורדים, יעזוב את המושבה, וזה עשה כן, משום טובת היישוב, לאחר שהופעל עליו לחץ רב. לאחר חמש שנים וחצי מכר פיינברג את נחלתו בראשון לציון ועבר לגדרה.
הקמת בית הכנסת
בית הכנסת הגדול בראשון לציון נבנה בשנים 1885–1889, על פי התכנון של המהנדס והאדריכל ברוך פפירמייסטר, והיה מוקד חשוב בחיי המושבה. בית הכנסת, שניצב על פסגת גבעה בקצה רחוב רוטשילד ובלט למרחוק, היה במשך שנים רבות אחד המבנים המפוארים במושבה הקטנה ומרכז חברתי למתיישביה.