cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנטון פאן
כתיבתו הספרותית
מקוריותו של פאן באה לידי ביטוי, בין היתר, בשימוש שעשה במקורות השונים, כדי לאייר את השקפת עולמו שלו עצמו. לפי ויאנו, מאפייניה היו בעיקר הלהט והסובלנות הדתית, וכן התייחסותו המזרחית לסוגיות החברתיות. קלינסקו הגדיר את "Povestea vorbei" (סיפור הדיבור) כ"אוסף כוזב של פולקלור, מכיוון שפאן "אינו מביא אותנטיות כפרית אלא מיפה את השפה העממית בשפה תרבותית, ומשיג תכופות על ידי כך, אפקט צבעוני מדהים". כפי שציין קלינסקו, התמקדותו של פאן בתהליכים החברתיים בני זמנו נעזרת ב"קלות הלגמרי מכנית שבה הוא מעלה את סוגיות היום לחרוזים". קלינסקו ציין שה"חריסטואיטיה" כוללת גם "עצות המניחות מצב של פראות עילאית". כדי להדגים זאת מציין קלינסקו את הבית שבו מבקש הסופר מהאנשים שלא לגעת באיבריהם המוצנעים. אולם ייתכן שזה טאבו צועני או אחר.
אחת מיצירותיו הנחשבות ביותר, O şezătoare la ţară - "מסיבת סיפורים בכפר" כתובה כסיפור מסגרת אפי בחרוזים ומהווה סאטירה על החיים בוולאכיה באמצע המאה ה-19. כתובה מנקודת מבט של אדם פשוט, השיר בולט בהערות סרקסטיות על הפערים החברתיים, על ההתמערבות, האמונות התפלות וכן על מתחים שבין המחכירים לאיכרים, כשהראשונים מיוצגים באופן סטריאטיפי כיוונים שהתנחלו בארצות הרומניות. חלקה הסופי, עם פתרון העלילה, לא פורסם. O şezătoare la ţară בלטה גם באורכו של כל סיפור, ומוסר השכל מפורט בקפידה, המראה על סגנון מושאל מאמנות הסיפורים העממית. ויאנו טען שהשיר הוא מעין אקוויואלנט רומני של הדקמרון, "טיל אוילנשפיגל" או זימפליציוס זימפלציסימוס
החל מתחילת המאה ה-20 נמתחה בקורת על אנטון פאן בגלל חולשתו לסוגה המוזיקלית של ה"מאנלה", שירים עירוניים סנטימנטליים, לרוב בעלי מנגינות מאזור הבלקן, והחביבים עד היום על הצוענים הרומנים ועל חלק מהקהל. פאן נתן מקום לשירים כאלה בספרו "בית החולים של האהבה" וחוברות שהדפיס. טודור ויאנו ייחס אותם לאופנת "מוזיקת העם ההמונית של תקופתו" (עירונית) וקלינסקו דחה אותם כ"קינות ספוגות וולגריות וארוטיקה". ,
מורשתו
לאנטון פאן מיוחס לחן ההמנון הלאומי הנוכחי של רומניה, "התעורר, רומני!". תלמידו ושותפו, גאורגה אוצ'נסקו, היה זה שהתאים את הלחן למילות השיר של המשורר הרומני הטרנסילבני אנדריי מורשאנו מעורבותו האישית של פאן ביצירת הלחן לכאורה לא אושרה לגמרי על ידי מקורות. לפי אחת העדויות, השתמש אוצ'נסקו ברומנסה (ברומנית - רומנצה) שהלחין פאן בשנת 1839 בהשראת שיר של המשורר גריגורה אלכסנדרסקו והפך לשיר הסמנטימנטלי "מחיק אמי" (Din sânul maicii mele). נטען כי המנגינה פורסמה באחד מקבצי ה"מאנלות" של פאן. מחקר אתנוגרפי של דימיטריה גוסטי אישר שאותה המנגינה הייתה זהה לזו של שיר עם המושר על ידי טורקים מדרום דוברוג'ה בשנות ה-1930
המשורר הלאומי של רומניה, מיכאי אמינסקו בפתיחת שירו "האפיגונים" (1870) עושה סקירה בחרוזים של התפתחות הספרות הרומנית המוקדמת השפעת הזרם הרומנטי. לצד שמות של סופרים כמו דימיטריה קנטמיר, דימיטריה ציקינדיאל, וסילה קרלובה, ינקיצה וקרסקו, אלכסנדרו סיחליאנו, יון הליאדה רדולסקו, צ'זאר בוליאק ואחרים, הזכיר גם את פאן, כ"בנו של פפליה", הגבור השנון של הספרות העממית והחמיא לו בהשוואה "חכם כמו פתגם". בין שתי מלחמות העולם יצירתו של פאן נתנה השראה לאמנותו השירית המודרניסטית של יון בארבו שירו של יון בארבו Nastratin Hogea la Isarlâk' (נסטרטין הוג'ה באיסרליק) השתמש בגבור הראשי של פאן כדי ליצור אפקט טרגי, על ידי תיאור הקרבה עצמית אלימה של נסטרטין בניגוד להקשר הרגיל, הקומי, שבו נהוג להציג את תעלוליו. ג. קלינסקו ציין "בליל של ליצנות ורצינות" האופיינית לאנטון פאן ניתנת להבחנה גם ביצירות המשורר טודור ארגזי, כהמשך למורשתו של פאן.
יצירות ספרותיות
(תרגום מגרסה ביוונית של ספרו של ארסמוס מרוטרדם -“De civilitate morum puerilium”. (ניצחון השכרות או הצוואה שהשאיר שיכור חוזר בתשובה לבנו)
אוספי שירי עם ואחרים
Sărbători ale anului'' (חרוזים מוזיקליים המושרים ביום הולדת מושיענו ישו המשיח ובחגים אחרים של השנה) (Cântecul Jianului, Cântecul tunsului, Sub poală de codru verde etc) (6 חוברות הכוללות 176 שירי אהבה) כולל שירי שמחה "המוניים", כנראה של לאוטארים, רומנצות - "שירי חברה", שירים מזרחיים יווניים-טורקיים (לדוגמה Vai de ceas, ce zi, ce jale), שירים בימתיים - בעיקר מאופרטות וודווילים מאת פלכטנמאכר, שירים ממערב- מעובדים
ספרי לימוד
(דו-שיח בשלוש שפות:רוסית, רומנית וטורקית)"
L
L (אל) היא האות השתים-עשרה באלפבית הלטיני.
היסטוריה
האות L מקורה באות הכנענית "ל", והגיעה ללטינית דרך האות היוונית למדא Λ (אות גדולה) או λ (אות קטנה).
ייצוגים נוספים
באלפבית פונטי מיוצגת האות L על ידי המילה Lima (לימה).
בקוד ASCII מיוצגת האות על ידי 76 (L) ו-108 (l).
בכתב ברייל מיוצגת האות:
הסוכנות לביטחון לאומי (מונטנגרו)
הסוכנות לביטחון לאומי  (במונטנגרית: Agencija za Nacionalnu Bezbjednost; בראשי תיבות ANB) היא סוכנות המודיעין של מונטנגרו. משרדיה הראשיים ממוקמים בפודגוריצה.
משימות
על פי החוק המקומי הסוכנות אחראית לאיסוף, אחסון, ניתוח, הערכה, החלפת ושמירה על:
היסטוריה
גופי הביון במונטנגרו נולדו לראשונה ב-13 במאי 1944, כאשר הוקמה OZNA כחלק הצבא העממי היוגוסלבי, במסגרת המנגנון פעל מרכז אוטונומי למודיעין במונטנגרו. OZNA פוצלה מהצבא במרץ 1946 ושולבה לתוך משרד הפנים ובכך הפכה לסוכנות ביון אזרחית.
בצבא היוגוסלבי, פעל מנגנון בשם KOS שנוצר כגוף ריגול נגדי צבאי, בעוד למקבילה האזרחית (שלא הייתה קשורה למשרד הפנים) קראו UDB.
במאי 2005, הסוכנות לביטחון לאומי הוקמה כסוכנות ממשלתית נפרדת, שעובדיה ומתקניה הגיעו מהסניף המונטנגרי של UDB.
כרטיס טיסה
כרטיס טיסה הוא מסמך המופק על ידי חברת תעופה או סוכן נסיעות ואשר מעיד כי אדם רכש מקום בטיסה מסוימת. כרטיס זה מאפשר לנוסע לקבל כרטיס עלייה למטוס בשדה התעופה בעת הרישום לטיסה. הכרטיס כולל את פרטי הטיסה לרבות: שם חברת התעופה, מחלקת הטיסה, עלות הטיסה, יעד, תאריכי הטיסה ועוד, בהתאם להוראות אמנת ורשה. כרטיס הטיסה מציין האם לנוסע יש מקום שמור על הטיסה או שמא מדובר ברכישת כרטיס Stand By, כלומר על בסיס מקום פנוי.
כרטיס טיסה מנייר
עד תחילת המאה העשרים ואחת הנפיקו חברות תעופה כרטיסי טיסה עשויים מנייר שאותם התבקשו הנוסעים להציג בעת רישומם לטיסה בשדה התעופה. כרטיסי הנייר כללו שובר טיסה נפרד עבור כל חלק של הטיסה: הטיסה ליעד, טיסות המשך וטיסת החזרה לארץ המוצא במידה ומדובר בכרטיס הלוך-חזור. הואיל ולכל חלק של הטיסה היה שובר נפרד, הנוסע נשא עמו מעין "חוברת שוברי טיסה" שבה גם הופיעה הקבלה על התשלום עבור הטיסה. בכל חלק של הטיסה היה נלקח מהנוסע השובר הרלוונטי בעת רישומו לטיסה בשדה התעופה.
כרטיס טיסה אלקטרוני
מאז תחילת המאה העשרים ואחת החלו חברות התעופה להנפיק כרטיס טיסה אלקטרוני אשר ייתר את הצורך של הנוסע בנשיאת "חוברת שוברי הטיסה". עם רכישת מקום על טיסה מסוימת פרטי הנוסע והטיסה נקלטים מיידית במחשבי חברת התעופה והנוסע מקבל אישור מיידי על הרכישה באמצעות הודעת אימייל במידה והכרטיס הוזמן דרך האינטרנט או באמצעות קבלת דף אישור מסוכן הנסיעות אשר הזמין עבורו את הטיסה. כאשר מבצע הנוסע את הרישום לטיסה באמצעות האינטרנט או בעת הגיעו לשדה התעופה, הוא אינו נדרש להציג מסמכים כלשהם שכן פרטיו כבר נמצאים ברישומי חברת התעופה. החל מה- 1 ביוני 2008 מחייב IATA (ארגון התעופה הבינלאומי) את כל חברות התעופה החברות בו להנפיק כרטיסי טיסה אלקטרוניים עבור נוסעיהן. עד אז היו גובות חברות תעופה רבות תשלום נוסף מנוסעים אשר התעקשו על הנפקת כרטיס טיסה מנייר ואולם כיום כמעט ואין שימוש בכרטיסים מסוג זה.
גוסטפייס
גוסטפייס (באנגלית: Ghostface) הוא האנטגוניסט הראשי בזיכיון סרטי האימה "צעקה". את דמותו של "גוסטפייס" הגה במקור התסריטאי קווין ויליאמסון, והוא מופיע בהופעות אילמות. את קולו של "גוסטפייס", שעל דיבובו הופקד השחקן רוג'ר ל. ג'קסון, ניתן לשמוע רק במהלך שיחות הטלפון אותם הוא מנהל עם קורבנותיו, ללא קשר לזהות הרוצח העומד מאחורי המסכה (כיוון שהחל מהסרט "צעקה 2", כל הרוצחים משתמשים במחליף קול המשתמש באותו הקול). את זהותו של "גוסטפייס" אימצו דמויות שונות בסרטי הסדרה ובעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "צעקה".
ביקום בו מתרחשים סרטי "צעקה", תלבושתו של "גוסטפייס" אינה ייחודית וניתן להשיגה בקלות, דבר המאפשר לאנטגוניסט התורן ללבוש תלבושת דומה לזו של זה שקדם לו. לעיתים קרובות, מתקשר "גוסטפייס" לקורבנותיו על מנת להתגרות בהם או לאיים עליהם תוך שימוש במחליף קול שמסתיר את זהותו האמיתית. בסרט השלישי, קונספט השימוש במחליף קול זה נלקח רחוק יותר ובמסגרת עלילתו, "גוסטפייס", משתמש במכשיר שמאפשר לו להישמע כדמויות אחרות. כתולדה מהשינוי הקבוע בזהותו של האדם שמתחת למסכה, ל"גוסטפייס" אין מוטיבציה מוגדרת למעשיו, המונעים ממניעים שונים, החל מרצון לנקום ועד לחיפוש תהילה ולחץ חברתי. בשלושת הסרטים הראשונים, כל רוצח שותף למטרה המשותפת להרוג את סידני פרסקוט (נב קמפבל) עקב שרשרת אירועים שהחלה כשאחיה-למחצה המנוכר של סידני, רומן ברידג'ר (סקוט פולי), סיפר לבילי כי אביו ניהל רומן עם אמה של סידני, מורין (לין מקרי). בסרט הרביעי, הרוצחים מקנאים בתהילתה של סידני ומתכננים לרצוח אותה על מנת לזכות גם הם בתהילה ופרסום. מהסרט החמישי ואילך, מניע הרציחות עובר לבתו של בילי, סמנתה קרפנטר (מליסה באררה) ואחותה, טרה (ג'נה אורטגה), אשר נרדפות בשל הקשר שלהן ל"גוסטפייס" המקורי. מהסרט החמישי ואילך, לנוטלי זהותו של "גוסטפייס" החדשים יש מניעים הקשורים לסרטי "דקירה".
תלבושתו של "גוסטפייס" נשארת זהה לאורך כל סדרת הסרטים וכוללת גלימה וברדס שחורים ומסכת גומי לבנה המזכירה רוח רפאים מיוסרת. על אף שכל מי שנוטל את זהותו של "גוסטפייס" הוא אנושי; תחת מעטה המסכה, מפגין "גוסטפייס" עמידות קיצונית נגד פגיעות פיזיות, רמות גבוהות של כוח פיזי ויכולת התגנבות כמעט על-טבעית. בשל האיקונוגרפיה שבתלבושתו והופעתו בסרטים, הפכה הדמות לאייקון בתרבות הפופולרית והביאה לסדרה של בובות פעולה, מרצ'נדייז, ופרודיות.
בסדרת הטלוויזיה "צעקה" 2015–2016, דמותו של "גוסטפייס" הוצגה בתור "הרוצח מלייקווד", שהופיע בסדרה בשתי עונותיה הראשונות, ו"הרוצח משאלו גרוב", שהופיע בפרקים המיוחדים שהופקו עבור ליל כל הקדושים במהלך עונתה השנייה; שניהם דובבו על ידי מייק ווהן, ולהם הייתה מסכה שונה עקב בעיות בזכויות יוצרים. עם זאת, דמותו המקורית של "גוסטפייס" שבה בעונתה השלישית של הסדרה, ואת קולו שב לדבב רוג'ר ל. ג'קסון. בסרטים, דמותו של "גוסטפייס" הופיעה בכל הסרטים בדיבובו של ג'קסון; שבסרטים האחרונים, "צעקה" (2022) ו"צעקה 6" (2023), זכה ל בתור "הקול".
בקולנוע
בסרטים, אומצה זהותו של "גוסטפייס" על ידי האנטגוניסטים התורנים של כל סרט על מנת להסתיר את זהותם, לפני שחושפים את עצמם בפני הפרוטגוניסטים במערכה האחרונה של כל סרט. דמותו של "גוסטפייס" מופיעה לראשונה בסצנת הפתיחה של צעקה (1996). בסצנה, מתקשר "גוסטפייס" לתלמידת התיכון קייסי בקר (דרו ברימור), מאתגר את ידיעותיה בקלישאות מסרטי אימה באמצעות שאלות טריוויאליות, ולבסוף רוצח את בן-זוגה, סטיב אורת', ולאחר מכן אותה. לאחר תחילת מסע הרציחות, מתחילה סידני פרסקוט לקבל שיחות טלפון מתגרות ומאיימות מ"גוסטפייס", שטוען כי ברשותו מידע על אניסתה ורציחתה של אמה, מורין פרסקוט, שאירעה שנה לפני אירועי הסרט, רצח שבו הואשם קוטון וירי (ליב שרייבר). עד מהרה, מתחילה סידני לחשוד באנשים הסובבים אותה, כולל בן-זוגה, בילי לומיס (סקיט אולריך); אביה, ניל פרסקוט; חברה, רנדי מיקס; ובן-כיתתה, סטו מאכר (מת'יו לילארד). בסיום הסרט, מגלה סידני כי את מסכתו של "גוסטפייס" עטו גם בילי וגם סטו, שחושפים שהם אחראים לרציחתה של מורין פרסקוט ולהפללתו של קוטון בכך. בילי מסביר לסידני שהמניע למעשיו נבע מכך שאמו נטשה אותו לאחר שאביו בגד בה עם מורין, בעוד שסטו טוען שפעל מתוך לחץ חברתי. עם זאת, מצליחה סידני לתמרן את בילי וסטו ומאמצת זמנית את זהותו של "גוסטפייס" בעצמה על מנת להתגרות בהם, לפני שמביאה למותו של סטו. גייל וות'רס (קורטני קוקס), עיתונאית מקומית, יורה בבילי במטרה למנוע ממנו להרוג את סידני, שלאחר מכן יורה בו עם כדור בראש, תוך ציון העובדה ש"הם תמיד חוזרים", קלישאת אימה נפוצה, שלימד אותה רנדי מיקס בשלב מוקדם יותר בסרט.
דמותו של "גוסטפייס" מופיעה בשנית בצעקה 2 (1997), כאשר סדרה של רציחות מתרחשת במכללת וינדזור, בו לומדת סידני, וקורבנותיו הראשונים חולקים שמות זהים לקורבנותיהם של בילי וסטו מהסרט הראשון. "גוסטפייס" שוב מתגרה בסידני ומנסה להרוג אותה, ומאוחר יותר, הורג את רנדי. במהלך הסרט חשד זהותו הנוכחית של "גוסטפייס" נופלת שוב על קוטון, ועל בן-זוגה של סידני, דרק פלדמן (ג'רי אוקונל). עם זאת, בסיום הסרט, מתגלה כי את זהותו נטל מיקי אלטירי (טימותי אוליפנט), חברו של דרק, המעוניין לזכות בתהילה על מעלליו. עוד מתגלה כי מיקי שיתף פעולה עם אמו של בילי (לורי מטקאלף), שהסוותה עצמה כ"דבי סולט", המעוניינת לנקום בסידני על מות בנה, תוך שהיא מגלה חוסר-נכונות לקבל את טעויותיה כאם ומסרבת להכיר בכך שהיא עצמה נטשה את בילי. במהלך הקרב האחרון, יורה גברת לומיס במיקי, בטענה שסיפקה את רצונו לתהילה רק על מנת לגייס את עזרתו בהוצאת נקמתה לפועל, ומנסה להרוג את סידני. כאשר קוטון מגיע, גברת לומיס מנסה לתמרן אותו למסור לידיה את סידני, אך לתדהמתה, היא לא מצליחה לשכנעו וקוטון יורה בגברת לומיס. שניות לאחר מכן, מיקי קם על רגליו בצרחות אך נורה למוות על ידי גייל וסידני. לאחר מכן, סידני יורה בראשה של גברת לומיס, בנימוק כי "הם תמיד חוזרים".
בצעקה 3 (2000), רוצח חדש שנטל את זהותו של "גוסטפייס" רוצח את קוטון ואת בת-זוגו, כריסטין המילטון (קלי רתרפורד) בניסיון לגלות את מיקומה הנוכחי של סידני. הרוצח משאיר את תמונותיה של מורין בזירות הפשע על מנת להתגרות בסידני בזמן שהוא רוצח את צוות השחקנים של "דקירה 3". עד מהרה מתגלה כי את מסכתו של "גוסטפייס" הנוכחי עוטה אחיה למחצה של סידני, במאי הסרטים רומן ברידג'ר (סקוט פולי), שנולד לאמם מורין במהלך השנתיים שבהם עברה להוליווד במטרה להצליח כשחקנית תחת השם "רינה ריינולדס". לאחר שנאנסה והרתה במהלך אונס קבוצתי במסיבה, מסרה מורין את רומן לאימוץ; רומן חיפש ומצא אותה שנים לאחר מכן, אך מורין התנכרה לו לאחר שחשך את זהותו כבנה של רינה. מושפל וזועם, החל רומן לעקוב אחר מורין ולתעד את הרומנים שניהלה עם גברים אחרים, כולל האנק לומיס; והשתמש בצילומים האלה על מנת לגלות לבילי מדוע אמו נטשה אותו לפני ששכנע אותו להרוג את מורין, מה שהביא להשתלשלות האירועים בשני הסרטים הקודמים. רומן הזועם חושף את מניעו ואת רצונו להפליל ולהרוג את סידני בעוון "גניבת החיים שהיא לקחה ממנו", ולאחר מכן נאבק בסידני, שמשטה בו ודוקרת אותו בגב ובחזה, בעוד גייל ודיואי ריילי (דייוויד ארקט) מגיעים זמן קצר לאחר מכן וחושפים את זהותו, ובכך הורסים את תוכניותיו להפליל את סידני. רומן המובס מנסה לעורר לכאורה את רגשותיה של סידני, אך אז מנסה לתקוף פעם נוספת. בסופו של דבר, מצליח דיואי להרוג את רומן בעזרתה של סידני, ומסיים את סדרת הרציחות המבוססת על נקמתו של "גוסטפייס" במורין.
על פי וס קרייבן, במקור, השחקנית שגילמה את "סידני פרסקוט" בסרט "דקירה 3", אנג'לינה טיילר (אמילי מורטימר) התעתדה להתגלות בתור הרוצחת השנייה וכמאהבתו של רומן, וכי הסצנות החושפות את הישרדותה ואת נאמנותה האמיתית לאחר שככל הנראה נהרגה על ידי "גוסטפייס" נחתכו; קרייבן הרחיב כי סצנה מוקדמת יותר בסרט, שבמהלכה נתקלת סידני באנג'לינה לובשת את תלבושתו של "גוסטפייס" בחדר ההלבשה שלה, בעוד אנג'לינה אינה מודעת לנוכחותה; ולמעשה, תופסת את אנג'לינה בשעת מעשה. יתר על כן, הסרט מותיר את גורלה של אנג'לינה מעורפל; אם כי בחוברת נלווית שהופצה לאחר מכן, אנג'לינה אינה נמנית בין הדמויות שנפטרו לאחר אירועי הסרט. בסרט זה, דמותו של "גוסטפייס" מדובבת גם על ידי פולי, שרייבר, לין מקרי, קמפבל, קוקס, ארקט ואולריך באמצעות מחליף קול בו משמש רומן על מנת להתחזות להם.
בצעקה 4 (2011), "גוסטפייס" נוסף מגיח בוודסבורו לקראת יום השנה ה-15 לטבח שערכו בילי וסטו; עד מהרה, מתגלה כי הרוצח החדש משחזר אירועים מהאירוע, אך גם מתעד אותם עם מצלמה מוסתרת בתוך מסכתו על מנת ליצור סרטי סנאף. בסיום הסרט, מתגלה כי את זהותו של "גוסטפייס" נטלו בת דודתה של סידני, ג'יל רוברטס (אמה רוברטס) ובן-זוגה, צ'ארלי ווקר (רורי קאלקין), מתוך כוונה לרצוח את סידני, להפליל את בן-זוגה לשעבר של ג'יל, טרבור שלדון, ולהפוך ל"סידני פרסקוט" ו"רנדי מיקס" של הדור הנוכחי ולזכות בתהילה הנלווית מעצם היותם "שורדי" הטבח, שכן ג'יל קינאה בחוויותיה של סידני. עם זאת, ג'יל בוגדת בצ'ארלי ודוקרת אותו מתוך רצונה להיות השורדת היחידה, ולאחר שהודתה בפני סידני שהיא באמת אישה חולה שהייתה מוכנה להרוג את אמה, קייט (מרי מקדונל), על מנת להשיג פרסום, בהכריזה כי "חולה היא השפויה החדשה", היא הורגת לכאורה את סידני לפני שהיא פוצעת ודוקרת את עצמה על מנת להיראות כקורבנתו של "גוסטפייס". לאחר שנלקחה לבית החולים, תוכניותיה של ג'יל משתבשות כשדיואי מודיע לה שסידני שרדה. ג'יל הזועמת מנסה שוב נואשות להרוג את סידני, אך דעתה מוסחת על ידי דיואי, גייל וג'ודי היקס (מארלי שלטון) שמעניקים לסידני את ההזדמנות לחשמל אותה באמצעות דפיברילטור, בנימוק כי ג'יל שכחה את הכלל הראשון של רימייקים, "אל תתעסקו עם [הסרט] המקורי". ג'יל הפצועה מנסה לדקור את סידני עם פיסת זכוכית שבורה בניסיון אחרון להרוג אותה, אך סידני צופה זאת, יורה בג'יל והורגת אותה.
בצעקה (2022), את זהותו של "גוסטפייס" נוטלים שני מעריצים אובססיביים ורעילים של סדרת סרטי האימה "דקירה", אמבר פרימן וריצ'רד "ריצ'י קירש" ביילי (מייקי מדיסון וג'ק קווייד, בהתאמה), שיוצאים ליצור "ריקוול" (חצי אתחול-חצי המשכון) לסדרת הסרטים לאחר שהתאכזבו מהסרטים האחרונים, תוך שהם גם מראים חוסר-מודעות לאופיים הרעיל ומאמינים שהם "מעריצים אמיתיים" שיכולים להציל את סרטי "דקירה" על ידי מסע הרציחות שלהם. השניים ממקדים את התקפותיהם באנשים הקשורים למסע הרצח המקורי של בילי וסטו ומתכוונים להפליל את בת-זוגו של ריצ'י, סם קרפנטר, שמתגלה כבתו הביולוגית של בילי לומיס; בפשעיהם. בסיום הסרט, תוכניותיהם של השניים מסוכלות על ידי סם, סידני, גייל ואחותו של סם, טרה קרפנטר, וריצ'י ואמבר עצמם נהרגים באכזריות. אמבר נורית על ידי גייל ומועדת היישר לתוך גז מטבח בוער, ולאחר מכן תוקפת אותם שוב ונורית שוב בראשה על ידי טרה; בעוד ריצ'י נדקר באלימות על ידי סם, ובעודו מתחנן על חייו ושואל על "סופו", גרונו נחתך וסם יורה בראשו במטרה לוודא שהוא לא "יחזור". בנוסף, בוחרות סידני וגייל להשאיר את זהות הרוצחים בעילום-שם לעולם, ומבטיחות שסרט "דקירה" נוסף המבוסס על הרציחות האחרונות לא יופק; הבטחה אותה גייל מפרת בהמשך תוך פרסום ספר נוסף על הרציחות.
בצעקה 6 (2023), מתגלה כי אביו של ריצ'י הוא בלש משטרה בשם ויין ביילי (דרמוט מלרוני) וכי היו לו אחים קטנים בשם איתן וקווין (ג'ק צ'מפיון וליאנה ליברטו, בהתאמה). עוד מתגלה כי ויין היה זה שעודד את האובססיה של ריצ'י לסרטי "דקירה", וכאשר ריצ'י מת, הוא בנה לזכרו אנדרטת "גוסטפייס" בתיאטרון נטוש. לאחר מותו של ריצ'י, משפחת ביילי רצתה לנקום במי שהרג אותו, וכשסם ושלושת הניצולים האחרים הגיעו לניו יורק, משפחת ביילי התחקתה אחריהם (ויין עבר למשטרת ניו יורק, ואיתן וקווין הפכו לשותפיהם לדירה) והפיצה שמועות שסם הפליל את ריצ'י במעשיה. לאחר מכן, המשפחה רוצחת זוג "גוסטפייס" מתחרים המבקשים "לסיים את סרטו של ריצ'י" – ג'ייסון קארווי (טוני רוולורי) וחברו, גרג: שמתיידדים עם טרה, מתכננים להרוג אותה ואת סם, לאחר שהרגו תחילה את המרצה שלהם ללימודי קולנוע – על מנת למנוע מהם להפריע בנקמתם ולהתחיל מסע הרג חדש ברחבי ניו יורק, מתוך כוונה להפליל את סם ולהרוג אותה לאחר מכן. בעימות הסופי, משפחת ביילי מתעמתת עם סם, טרה וסוכנת ה-FBI קירבי ריד (היידן פנטייר), אך בסופו של דבר, השלישייה מאבדת שליטה. לאחר שסאם מתגרה בהם בעובדה שריצ'י מעולם לא הצליח להרוג את קורבנותיו ( רוב "קורבנותיו" שרדו את פצעיהם, בעוד שאמבר ביצעה את רוב הרציחות), לפני שמת בפחדנות והתחנן על חייו. בקרב שלאחר מכן, טרה פוצעת קשה את איתן בפיו וסם יורה בראשה של קווין, בעוד שוויין מאבד את ההכרה. כשהוא מתעורר, ויין מוצא את עצמו מקבל שיחת טלפון מ"גוסטפייס", שמתגרה ומוקיעה אותו על מניעיו ולאחר מכן, דוקרת אותו מספר פעמים, לפני שחושפת את עצמה כסם. סם שוקלת לחוס על חייו של ויין, אך לבסוף בוחרת להרוג אותו בשל "התעסקותו עם משפחתה". זמן קצר לאחר מכן, איתן הפצוע מנסה לתקוף פעם נוספת, אך קירבי משליכה על ראשו טלוויזיה פגומה (אותה טלוויזיה שהרגה את סטו מאכר) והורגת אותו.
סדרת טלוויזיה
דמותו של "גוסטפייס" הופיעה בעונתה השלישית של סדרת הטלוויזיה "צעקה". העונה, שזכתה לכותרת המשנה "צעקה: התחייה", עלתה לראשונה בערוץ "VH1" ב-8 ביולי 2019. בעונה זו, נחשף כי הרוצחים תחת מסכתו של "גוסטפייס" הם בת' (ג'ורג'יה ויגאם) וג'מאל "ג'יי" אליוט (טייגה).
משחק וידאו
דמותו של "גוסטפייס" מופיעה כרוצח במשחק האימה-הישרדות מרובה המשתתפים, "", בדיבובו של פיליפ איוונוביץ'. דמותו של "גוסטפייס" התווספה למשחק באמצעות חבילת תוכן להורדה שהופצה ב-18 ביוני 2019, תחת הכינוי "The Ghost Face". במשחק, את זהותו של "גוסטפייס" נוטל דני ג'ונסון, הידוע בשם הבדוי ג'ד אולסן, עיתונאי עצמאי ונרקיסיסטי המתגורר בעיירה הבדיונית רוזוויל, פלורידה, שמסקר את רציחותיו של "גוסטפייס" ביום ומבצע אותן בלילה. גרסה זו של "גוסטפייס" היא דמות מקורית שנוצרה באופן בלעדי עבור המשחק ואין לה קשר לסרטי "צעקה". הסיבה לכך, היא משום שהמפתחים הצליחו לרכוש רק את הרישיון למסכתו של "גוסטפייס", הנפרדת מזו של הדמות, מכיוון שהסרטים השתמשו במסכה קיימת. במהלך המשחק, שחקנים יכולים לגשת לסגנונות שונים עבור מסכתו של "גוסטפייס".
בנוסף, מופיעה דמותו של "גוסטפייס" מופיע כמפעיל שניתן לשחק במשחקים "Call of Duty: Black Ops Cold War" ו-"Call of Duty: Warzone"; בהם שב רוג'ר ל. ג'קסון לדבב את דמותו.
באפריל 2022, נוסף בעדכון סקין של "גוסטפייס" שהיה זמין בחינם לזמן מוגבל במשחק המקוון מרובה המשתתפים "Among Us".
קונספט ויצירה
במדיות השונות בזיכיון, עוטים האנטגוניסטים תלבושת ייחודית המורכבת ממסכת גומי לבנה בעלת עיניים שחורות, אף ופה שחור דמויי-בד; וגלימה בעלת קפוצ'ון שמשרווליה משתלשלים קרעי בד; ביקום בחו מתרחשים הסרטים, תלבושת זו נחשבת לנפוצה וניתנת לרכישה בקלות, עובדה המקשה על זיהוי הקונים ומאפשרות לכל חשוד להיות הרוצח.
מסכתו של "גוסטפייס" פותחה לראשונה עבור חנויות תחפושות במהלך עונת ליל כל הקדושים בין השנים 1991 ו-1992 על ידי חברת "Fun World", כחלק מסדרה בשם "Fantastic Faces" – המסכה עצמה כונתה "The Peanut-Eyed Ghost". עיצובה הסופי של המסכה אושר על ידי סגן נשיא "Fun World", אלן גלר. קרייבן טען כי במקור מצא את המסכה, אך מאוחר יותר הבהיר כי מדובר בזיכרון כוזב וכי המפיקה מריאן מדלנה היא זו שגילתה אותה. לדבריו, מצאה מדלנה את המסכה בזמן שהיה עסוק בחיפוש מיקום עבור צילומי הסרט. מנהל הרישוי של "Funn World", ר. ג'יי. טורברט הצטרף לחברה בשנת 1996, וקיבל את המשימה לתת שם למסכה לפני הופעת בכורתה בסרט. בברכתם של בעלי החברה, סטנלי ואלן גלר, החליט טורברט לכנות את המסכה "גוסטפייס", בנימוק כי מדובר ב"רוח רפאים מיוסרת". עד ליום זה, זכויות היוצרים על מסכת ה"גוסטפייס" נמצאים בבעלות "Fun World".
עיצוב המסכה שאב השראה רבה מציור "הצעקה" מאת הצייר הצרפתי אדוורד מונק, מכרזת הסרט "פינק פלויד - החומה", ומדמויות הרפאים שהופיעו בקריקטורות המצוירות של בטי בופ משנות ה-30. המסכה לבנה לחלוטין ומתארת קריקטורה של מישהו שצורח ובוכה בו זמנית. מעצבת המסכה, בריג'יט סליירטין, הצהירה כי תפקידה של המסכה היה להציג רגשות שונים וסותרים. בעקבות הופעתו של "גוסטפייס" בסרט הראשון, הפכה מסכתו לתחפושת הנפוצה והנמכרת ביותר לליל כל הקדושים בארצות הברית.
בגרסה המקורית של התסריט, הוצג האנטגוניסט הראשי כ"רוצח רעול-פנים" ללא פירוט מדויק לגבי מראהו החיצוני, דבר שאילץ את קרייבן וצוותו לייצר את התלבושת שתשמש במהלך הצילומים. קרייבן ביקש מהמעצבים גרג ניקוטרו והווארד ברגר מחברת העיצוב "KNB Effects" ליצור מסכה במיוחד עבור הסרט שתתבסס על עיצובה של "Fun World", אך לא היה מרוצה מהתוצאה הסופית. לאחר ש-"Fun World" ו-"Dimension Films" חתמו על עסקה לשימוש במסכת ה"גוסטפייס". המסכה המותאמת-אישית שנעשתה על ידי "KNB Effects" עדיין מופיעה בסצנות הכוללות את רציחתם של קייסי בקר והמנהל הימברי, זאת מכיוון שצילומי הסצנות אלו אירעו טרם העסקה בין שתי החברות.
לאורך הפקות סרטי הזיכיון, עיצוב מסכת ה"גוסטפייס" השתנה במעט מסרט לסרט; שינויים אלו היו מינוריים לחלוטין. במהלך הפקת הסרט הראשון, נעשה שימוש במהדורת "Fantastic Faces" משנת 1991–92 העשויה מגומי דק ולבן עם עיניים, אף ופה מושחרות. בסרט זה, בנוסף לסרטים השני והרביעי, את המסכה עטה שחקן הפעלולים דיין פארוול, שנתן לדמות את מאפייניו הבולטים, כמו כן את קומתו ותנועותיו הייחודיות. בסרט הראשון, עטה קרייבן את המסכה במהלך סצנת הרצח הפותחת, שבה הדמות נפגעת מטלפון, ועל ידי אולריך רק פעם אחת במהלך סצנת הסיום, שבה מתכוננת הדמות לרצוח את רנדי. על אף שבסרט נחשף כי גם סטו עטה את המסכה, השחקן המגלם את דמותו, מת'יו לילארד, מעולם לא עטה את המסכה. בסרט השני, נעשה שימוש בגרסה מעט מחודשת של המסכה מליין "Fearsome Faces", שלה עיניים שהשתנו מעט וסנטר מחורץ. בעקבות הסרט, המסכה הפכה לחלק מליין המסכות "Ghostface" הכוללת מספר וריאציות של המסכה, כולל דגמים זוהרים בחושך. בסרט השלישי, נעשה שימוש בגרסה הפשוטה והלבנה של הליין. מהדורה נוספת של המסכה פותחה במיוחד עבור הסרט וכונתה "The Deluxe Edition Mask"; עיצוב מסכה זו הייתה זהה לזו המקורית, אך נוצקה מגומי עבה יותר בעלת צבע לבן-פנינה.
בעקבות תיאור הדמות בתסריטו של ויליאמסון כ"רוח רפאים", קרייבן ומעצבי ההפקה התכוונו במקור להשתמש במוטיב צבע הלבן, וליצור גלימה וברדס לבנים עבור תלבושתו של הרוצח. התערבותה של מדלנה, שהעירה שהגלימה תהיה מפחידה יותר אם תהיה שחורה, היא שהביאה לתלבושתו השחורה שהוצגה על המסך. הגלימה עצמה הייתה צריכה להיות מותאמת אישית לסרט, שכן תלבושת "אב המוות" לא באמת הייתה קיימת; ומסכתו של "גוסטפייס" נמכרה רק כפריט עצמאי. הגלימה נכנסה לשווקים הקמעונאיים רק לאחר הפצת הסרט. ייצורה של כל גלימה הוערכה בעלות של 700 דולר לייצור ידנית על ידי תופרת והייתה עשויה מבד כבד, עבה ושחור, עם חוטים מחזירי אור לכל אורכו. הגלימה נוצרה על ידי צוות ההפקה והעיצוב במטרה לסייע בהסתרת זהות הרוצחים על ידי כיסוי רוב גופם הגלוי, שכן האמינו שאם לא כן, יוכלו הצופים לנחש איזו דמות מעורבת באמצעות לבושו וצורת גופו.
הסכין שבה משתמש "גוסטפייס" בסרטים היא סכין ציידים מותאמת אישית המבוססת על סכין הציידים "Buck 120", שמאז ייצורה הופסק על ידי היצרן שלה. להב הסכין עשויה מאלומיניום או פלסטיק מצופה בצבע כרום ולה ידית גומי. סכין "Buck 120" נבחרה כמודל עבור סכינו של "גוסטפייס" בשל להבה הגדול.
אפיון הדמות
"גוסטפייס" מכונה לראשונה בשם זה במהלך הסרט הראשון, כאשר דמותה של טאטום ריילי (רוז מק'גוון) מכנה את הרוצח רעול-הפנים בסרקזם "מר גוסטפייס", לפני מותה.
לאורך סרטי הסדרה, כחלק ממהלך תסריטאי שיושם על מנת לסייע בהסתרת זהותו האמיתית מאחורי המסכה, דמותו של "גוסטפייס" מדברת לעיתים רחוקות במהלך הופעותיו על המסך; במהלך הסדרה, מדבר "גוסטפייס" על המסך רק ארבע פעמים; שתי הפעמים הראשונות מתרחשות רגע לפני גילוי זהותו האמיתית; הפעם השלישית השלישית מתרחשת בסצנת בית החולים ב"צעקה" (2022); והפעם הרביעית מתרחשת בסצנת הפתיחה ב"צעקה 6" (2023). את קולו של "גוסטפייס", אותו מדבב ג'קסון, ניתן לשמוע כשהדמות נמצאת מחוץ למסך, למשל, בעת שיחת טלפון עם קורבנותיו. על אף שאת זהותו נוטלות דמויות שונות בכל סרט, "גוסטפייס" מציג אישיות ותכונות פיזיות דומות ללא קשר לזהות האדם העוטה את המסכה, כגון התגרות בקורבנותיו בטלפון, ניקוי פולחני של הסכין הציידים שלו לאחר ביצוע רצח, שיסוף גרון קורבנותיו לפני דקירתם, סיבולת ועמידות כמעט על-אנושיים, ונהמות וגניחות בעת פציעה.
בעת שיחותיו עם קורבנותיו בטלפון, "גוסטפייס" מציג עצמו כמקסים ואף כפלרטטן, לפני שחושף בפניהם את כוונותיו האמיתיות. בריאיון לקראת קידום הסרט הרביעי, הסביר קרייבן כי קולו של ג'קסון, שנשמעת כבעלת "תחכום מרושע", הייתה זו שהגדירה את דמותו של "גוסטפייס". בנוסף, בהתאם לרוצח הנמצא מאחורי מסכתו, מאפייניו של "גוסטפייס" משתנים בעת עימותיו עם קורבנותיו המיועדים – לפעמים כאדם מהיר ויעיל, ובפעמים אחרות, כאדם מגושם הנוטה להתנגש בחפצים בעת המרדף; נוסף לכך, אף שיטת ההריגה של "גוסטפייס" משתנה מרוצח לרוצח – ה"גוסטפייס" של בילי וסטו, דקר את קורבנותיו בבטנם לאחר שהרג אותם; ונוסף לכך, אתגר אותם באמצעות שאלות טריוויאליות על סרטי אימה, תוך שימוש בקלישאות נפוצות מסוגה זו בהתקפותיו, ובכך הציג ניתוק מהמציאות שעומדת בקנה אחד עם מודעותו-העצמית של הסרט עצמו; ה"גוסטפייס" של מיקי וגברת לומיס, נהג לדקור שוב ושוב את קורבנו למוות במקומות ציבוריים או בנוכחות עדים; ה"גוסטפייס" של רומן ברידג'ר, לעומתם, העדיף רציחות נקיות יותר שהתבצעו באמצעות דקירות מדויקות, ושימוש באביזרי תיאטרון וקולנוע על מנת לתקוף את קורבנותיו, בנוסף למחליף קול שאפשר לו להישמע כמו אנשים רבים אחרים; בנוסף, רומן השתמש בתמונות ובקולה המסונתז של מורין על מנת להתגרות ישירות בסידני ולגרום לה להאמין שהיא מאבדת את שפיותה; ה"גוסטפייס" של ג'יל וצ'ארלי תיעד את רציחותיו באמצעות מצלמות אינטרנט מוסתרות סביב הזירה ומצלמות ריגול מתוך מסכתו; צ'ארלי דקר את קורבנותיו שוב ושוב למוות בצורה מרושעת ואכזרית יותר, בעוד שג'יל לרוב הסתפקה בדקירה אחת בלבד; שני הרוצחים גם פרסמו חלק מהרציחות בפומבי על מנת להשיג את תשומת לבה של העיתונות העולמית. ה"גוסטפייס" של ריצ'י ואמבר, התמקד בעיקר בתקיפה אכזרית ופציעת קורבנותיו בצורה מהירה. ה"גוסטפייס" השישי, שנוצר על ידי משפחתו של ריצ'י, ביצע רציחות אלימות ותקף את אלו הקרובים לסם קרפנטר או את כל מי שעמד בדרכו, תוך שהשארת את מסכותיהם של רוצחי ה"גוסטפייס" הקודמים בזירת הפשע לאחר מכן.
בדומה למאפייניו המשתנים של "גוסטפייס", כך השתנו גם מניעיו בהתאמה לכל רוצח – בילי טען כי נדחף לשיגעון בעקבות נטישת אמו, תקרית שבה האשים במורין, ולאחר שנקם בה, בחר להמשיך את המסע הרציחות שלו, עד לבתה, סידני, בעוד סטו טען ללחץ חברתי מצד בילי; גברת לומיס מעוניינת לנקום בסידני, מתוך אמונה עיוורת שהיא אחראית למותו של בנה, בעוד שמיקי חושק בתהילה שתבוא לאור מעורבותו ברציחות תזכה כאשר ייתפס; רומן ברידג'ר, מנגד, היה מעוניין לנקום במורין על כך שנטשה ודחתה אותו באמצעות תכנון מותה של מורין וניסיון להרוג את סידני, אותה הוא תפס כזיכרון לחיי המשפחה שנמנעו ממנו. ג'יל מונעת מתוך קנאה בסידני ורצון להשיג תהילה דומה לשלה בתור הניצולה היחידה ממסע רציחות חדש, בעוד שצ'ארלי סייע לה הן מהסיבות הללו והן בשל אהבתו אליה. ריצ'י ואמבר, שמוצגים כמעריצים רעילים של זיכיון סרטי "דקירה", מתחילים במסע רציחות במאמץ לעורר השראה לסרט "דקירה" תשיעי שייכתב על בסיס הנוסחה המקורית של הזיכיון, לאחר ששנאו את הסרט האחרון (שעליו מוזכר כי נכתב ובוים על ידי ריאן ג'ונסון) שסטה מנוסחה זו לטובת כלים עלילתיים חדשים. הבלש ויין ביילי וילדיו, איתן וקווין, שמתגלים כבני משפחתו של ריצ'י, מעוניינים לנקום באדם שהרג את ריצ'י על ידי התנקשות בו לאחר הפללתו במסע רציחות חדש.
השפעה תרבותית
בנוסף, זכתה דמותו של "גוסטפייס" למחוות ופרודיות בתוכניות טלוויזיה ופרסומות שונות. דמותו של "גוסטפייס" מופיעה בפרק "The Unknown Murderer" מתוך הסדרה "Celebrity Deathmatch", במהלכו הוא רוצח את דרו ברימור, ג'יימי לי קרטיס וג'ניפר לאב יואיט לפני שמשתיל את הטלפון שלו על פלטיפוס, מה שגורם לנב קמפבל ושרה מישל גלר להילחם בפלטיפוס. בנוסף, מופיעה הדמות מופיעה בקצרה בפרק "The Devil and a Guy Named Webster" מתוך הסדרה "Tripping the Rift" (2004), כשופט כאשר צ'וד מוכר את נשמתו לשטן ומוצא דרך לתבוע אותו. בפרסומת משנת 2004 עבור מהדורת שנות ה-90 למשחק טריוויה, מופיעה דמותו של "גוסטפייס" לצד דמויות אייקוניות משנות ה-90 כגון דניס רודמן ודמותה של רוז מהסרט "טיטאניק" (1997). "גוסטפייס" אף מופיע לזמן קצר בפרק "Home Away from Homer" מתוך "משפחת סימפסון" (2005), בו מציע לו הומר סימפסון לשמרטף על בתו הפעוטה, מגי סימפסון. בנוסף, רוג'ר ל. ג'קסון שב לדבב את דמותו של "גוסטפייס" בפרק "That Hurts Me" מתוך הסדרה המונפשת למבוגרים "רובוט צ'יקן" (2005) לצד רוצחים מפורסמים בדיוניים אחרים.
יתר על כן, גם סממני ההיכר של הדמות, בנוסף לדמות עצמה; זכו לפרודיות ומחוות שונות. בשנת עלייתו של "צעקה 3" לאקרנים, הופיעה מסכתו של "גוסטפייס" בסדרות הנעורים "בוורלי הילס 90210" ו-"Cousin Skeeter". המסכה הופיעה גם כקישוט בחדר השינה של דוסון לירי בסדרה "דוסון קריק", מאת ויליאמסון, יוצר הדמות; ובאחד מפרקי הסדרה "הסופרנוס" (2001), בה עוטה אותה דמותו של כריסטופר במהלך ביצוע שוד. תלבושתו של "גוסטפייס" מופיעה בפרק בשם "All Hallow's Eve" מתוך סדרת הדרמה "Boomtown" (2002) בה משתמש שוטר בתלבושת זו על מנת להפחיד בריון שמטיל את אימתו על ילדים אחרים. בסדרת האנימה היפנית "FLCL", בפרק "מרקיז דה קברס" (2003), פניו של גיבור הסדרה, נאוטה, משתנים לדמויי-גוסטפייס במהלך סצנה שבה הוא ומשפחתו אוכלים קארי חריף. פרודיה נוספת לדמותו של "גוסטפייס" מופיעה בסדרת ההנפשה "ראגרטס כבר גדולים" (2004), כשבפרק אחד מקבלת ליל דוויל שיחות טלפון מאיימות מדמות מסתורית עטוית מסכת ארנב הפסחא.
דמותו של "גוסטפייס" זכתה אף לפרודיות ומחוות מיניות-ארוטיות. בסדרה "Eastbound & Down", מבקש קני פאוורס, הדמות הראשית, לעטות את מסכת ה"גוסטפייס" בזמן קיום יחסי מין. בסרט הפורנוגרפיה הפרודי, "Scream XXX: A Porn Parody", מופיעה דמותו של "גוסטפייס", עטוי גרסת ליצנית של המסכה, ומתחיל לרצוח את צוות השחקנים וההפקה השוקדים על צילום גרסה פורנוגרפית של סרטי "דקירה". בפרודיית הפורנו-הומוסקסואלית, "Moan", דמותו של "גוסטפייס" אינה עוטה מסכה, ובמקום זאת, עוטה ברדס וצבעי פנים המזכירים את המסכה; שינוי זה נעשה במטרה להקצין את אופייו הארוטי של הסרט.
בספרו, "Going to Pieces: The Rise and Fall of the Slasher Film", סבר החוקר אדם רוקוף כי מסכתו של "גוסטפייס" היא סמן ל"נוכחות בולטת, סוריאליסטית ומפחידה ממש". רוקוף כינה את המסכה "עיבוד היפרבולי" לציור "הצעקה" מאת הצייר אדוורד מונק, וכתב שפניה של המסכות "מעוותות בחיוך מוגזם, כמעט מלגלג, כאילו משקפים את מבט האימה וההפתעה על פניהם של קורבנותיו." בנוסף, בספרו, "Abject Terrors: Surveying the Modern and Postmodern Horror Film", דן החוקר טוני מגיסטרייל בדמיון שבין מסכת ה"גוסטפייס" לציור "הצעקה", וקבע למסקנה כי הציור, שמהווה "ייצוג הולם של מידת הניכור לאנשים אחרים, מעורר השראה באג'נדה הרצחנית של הרוצחים".
ערוץ הספורט
ערוץ הספורט, אשר ידוע כספורט 5 וגם כערוץ הספורט של ישראל, הוא גוף שידור מסחרי מקבוצת התקשורת RGE, אשר מפעיל שישה ערוצי טלוויזיה: 5STARS ,5LIVE ,5GOLD ,5PLUS ,5SPORT ו-5SPORT 4K אשר משודרים ב-HOT, ב-yes, ב-סלקום tv, ב-NEXT TV, ב-FreeTV, ב-פרטנר tv וב-STINGTV. בנוסף, מפעיל ערוץ הספורט אתר אינטרנט ואפליקציה סלולרית המשמשים לפרסום חדשות ופרשנויות בנושאי ספורט, עמודים רשמיים ברשתות החברתיות המקוונות וגם תחנת רדיו בשם 5RADIO אשר אינה משודרת בתדרים אלא רק באתר ובאפליקציה.
היסטוריה
הערוץ עלה לראשונה לאוויר במרץ 1990 ועד 1999 נקרא "ערוץ הספורט". תחילה הופעל על ידי חברת "ICP" בניהולם של מיילן טנזר ושכי פרנץ. החל משנת 1996 הופעל הערוץ על ידי חברת אולפני הבירה ירושלים ("JCS"), אולם במהלך שנות ה-2000 הוא נרכש על ידי חברה בראשותו של איש העסקים אביב גלעדי.
הספרה חמש מייצגת את הערוץ משום שבמשך יותר מעשר שנים הוא סומל בממיר האנלוגי כערוץ 5, קידומת איתה נשאר אף בממיר הדיגיטלי בתור ערוץ 55. בשנת 2001 עלה לאוויר, בנוסף לערוץ "ספורט 5" הנכלל בחבילת הבסיס, ערוץ בתשלום "ספורט 5+" שעם השנים עבר גם הוא לשדר בחינם.
בדצמבר 2007 עלה לאוויר ערוץ "ספורט 5 HD" המשדר שידורים ישירים באיכות HD. הערוץ עלה תחילה לאוויר רק ב-yes, וחודש לאחר מכן עלה גם ב-HOT.
בראשית 2011 הערוץ סיים את ההתקשרות עם אולפני JCS, ובצעד זה הפקת תוכניות המקור הועברו לאולפנים בהרצליה בהם יושבים כל ערוצי הקבוצה. שינוי נוסף שנגרם בעקבות המעבר הוא הפיכת השידורים מרזולוצית 4:3 למסך רחב 16:9.
באפריל 2011 נפתח ערוץ "ספורט 5 3D", ששידר משחקים בשיטת התלת - ממד. הערוץ שידר משחקי כדורגל מליגת האלופות, הליגה הספרדית, הליגה האיטלקית, הליגה הצרפתית ומשחקי כדורסל מה-NBA, בספטמבר 2011 נסגר הערוץ עקב ביקוש נמוך.
בפברואר 2012 עלה לאוויר ערוץ "5+ לייב HD".
בשנת 2012, בעקבות שינוי בתנאי המכרז למכירת זכויות השידור, רכש הערוץ את זכויות השידור למשחקים האולימפיים. הן של משחקי הקיץ והן של משחקי החורף. הייתה זאת הפעם הראשונה שזכויות השידור לא נמכרו לרשות השידור.
בספטמבר 2013 עבר ערוץ הספורט מיתוג מחודש ושונו שמות הערוצים.
ביוני 2017 נכנס ערוץ הספורט לפרטנר tv.
באוקטובר 2017 התקבל בבית המשפט המחוזי בתל אביב יפו הסכם פשרה בתובענה ייצוגית שהגישו חירשים וכבדי שמיעה נגד ערוץ הספורט עקב היעדר כתוביות בעברית בשידורים חיים, שלפיו ישדר ערוץ הספורט כתוביות גם בתחרויות ארציות ובין לאומיות שאינן מנויות בתוספת לחוק, במשך ארבע שנים מהמועד של אישור ההסכם.
באוגוסט 2018 נכנס ערוץ הספורט ל-STINGTV.
ב-8 באוקטובר 2018 ערוץ הספורט נכנס לעידן חדש של שידורים: כל ערוצי הספורט (למעט 5GOLD) עברו לשדר ב-HD, הערוץ הנפרד סיים את שידוריו והוחלף בערוץ חדש: 5STARS, בו משודרים תכנים כמו ליגת העל בכדורסל, הליגה הלאומית בכדורגל, ליגת האלופות ואף תכנים בלעדיים שמשודרים רק בערוץ זה. ב-5 בנובמבר 2018 עלה גם ערוץ, אשר משדר את תכניו – לראשונה בערוץ הספורט – באיכות 4K.
בין בעלי הערוץ נמנים אנשי העסקים אודי ושי רקנאטי אשר ספגו ביקורת מאחר שבמקביל הם מחזיקים בבעלות גם במועדון הכדורסל מכבי תל אביב.
תוכני הערוץ
ערוץ הספורט משדר משחקי כדורגל ישראלי כמו המשחק המרכזי בליגת העל ומשחקים 6 ו-7, המשחק המרכזי בליגה הלאומית, משחקי גביע המדינה בכדורגל, משחקי גביע הטוטו ומשחקי ליגת העל לנוער. כמו כן משדר הערוץ משחקים מליגת האלופות, הליגה הצרפתית, הליגה הסקוטית, הליגה השווייצרית, הליגה האוסטרית ו. בעבר, שידר ערוץ הספורט גם משחקים מהליגה הספרדית והאיטלקית בכדורגל עד לרכישתן בידי המתחרים, ערוץ ONE.
בענף הכדורסל משדר הערוץ את ליגת העל בכדורסל, הליגה הלאומית, גביע ווינר, הליגה האיטלקית, ליגת העל בכדורסל נשים, יורוליג ו-NBA. בנוסף משדר הערוץ את ליגת העל בכדוריד וליגת העל בכדורעף כמו כן משודרים משחקים בינלאומיים של נבחרות שונות, תחרויות אתלטיקה, מרוצי הפורמולה 1, טורניר וימבלדון, NFL, MLB, גביע דייוויס ועוד מגוון ענפי ספורט שונים. בשנת 2020 הוחלט שלא לרכוש את זכויות השידור של הטור דה פראנס, מרוץ האופניים הגדול והחשוב ביותר בענף.
אחת מתוכניות הדגל של הערוץ היא אולפן ליגת האלופות, שהוא ההפקה המושקעת ביותר של הערוץ. בנוסף, הערוץ משדר מגזינים שמשודרים מהאולפן כדוגמת: חדשות הספורט, שער השבת, יציע העיתונות, חמישיות, בובה של לילה.
בערוצי ה-HD של ערוץ הספורט משודרים משחקים ישירים מליגת העל בכדורסל, ליגת האלופות, משחקי מכבי תל אביב ביורוליג, טורניר וימבלדון, ליגת העל לנוער, ליגת העל בכדוריד, ליגת העל בכדורעף, גביע דייוויס, גביע הפדרציה ועוד אירועים חד פעמיים. בנוסף משודרים בערוץ תוכניות המקור של הערוץ כגון חדשות הספורט, יציע העיתונות, בובה של לילה וחמישיות.
אתר האינטרנט של הערוץ
אתר ערוץ הספורט הוא אתר אינטרנט ישראלי העוסק בתחומי הספורט. על פי נתוני Similarweb זהו אתר הספורט המוביל בישראל. באתר כתבות חדשותיות ודיווחים על ספורט בישראל ומחוצה לה, כמו כן, מדורים שונים, על כדורגל ישראלי ועולמי, וכדורסל ישראלי ועולמי. בנוסף מתפרסמים טורים וכתבות של פרשני ושדרני ערוצי הטלוויזיה של גוף השידור, דוגמת שלמה שרף, נדב יעקבי ועוד.
אתר ערוץ הספורט נמצא בשיתוף פעולה עם אתר mako של קשת 12, באתר ערוץ הספורט מופיעות כתבות של אתר mako ובמוסף הספורט של אתר mako נמצאות כתבות של ערוץ הספורט.
דאבל פס
אתר נוסף בבעלות ערוץ הספורט הוא אתר דאבל פס, המסקר את הליגות הנמוכות בישראל, מהליגה הלאומית ועד ליגה ג' וכמו כן, מעלה דיווחים מליגת כדורגל החופים בישראל. האתר מספק חדשות יומיומיות על הליגות הללו, כולל דיווחים ממשחקים, העברות של שחקנים, סטטיסטיקה וטבלאות. כמו כן, מספק האתר תמונות ממשחקים וכן ערוץ דאבל פס TV, שבו סרטונים אודות המתרחש בזירה זו. האתר הוקם בשנת 2009 על ידי העיתונאי רז זהבי, בשל המחסור במידע שוטף עבור אוהדי הקבוצות מהליגות הנמוכות בישראל ועל מנת לתת תיאור נרחב על המתרחש בפריפריה החברתית והגאוגרפית בישראל דרך הכדורגל.
לקריאה נוספת
ספורט 5 - הספר, עורך: ירון טלפז, טבע הדברים, 2002
ממלכת כוש
ממלכת כוש הייתה ציוויליזציה קדומה בנוביה שהתפתחה סביב עמק הנילוס באיזור שנמצא היום בצפון סודאן ובדרום מצרים. הממלכה הגיעה לשיא כוחה בסוף תקופת הברונזה המאוחרת. אנשיה נקראו בשם כושים. בירתה הדרומית הייתה העיר מרואה.
מקור
במאה ה-11 לפנה"ס שלטון המצרים קרס והוקמה ממלכה עצמאית סביב העיר נפאטה בנוביה.
נפאטה
אזור נפאטה, שהיה מרכז השלטון, אוחד על ידי אלראן בתקופה מ-780 - 755 לפנה"ס, אלראן מוזכר כמייסד הממלכה הכושית על ידי יורשיו. הממלכה גדלה והשפעתה גדלה לאזור אלאפנטין (יב) בדרום מצרים. שנים מאוחר יותר המלך הכושי פִּיי כבש את מצרים העתיקה והקים את השושלת ה-25.
כאשר האשורים פלשו בשנת 671 לפנה"ס, כוש נהפכה למדינה עצמאית. המלך הכושי האחרון אשר ניסה להשתלט על מצרים היה טנטמני אשר הובס על ידי האשורים בשנת 664 לפנה"ס. כוחה של הממלכה כלפי מצרים שקע ונוטרל בשנת 656 לפנה"ס כאשר פאסמטיק מייסד השושלת ה-26 איחד את מצרים. בשנת 591 המצרים תחת פסמתיך השני פלשו לכוש משום ששליט כוש אספאלטה התכוון לפלוש למצרים.
סיוע לממלכות בלבנט במלחמה נגד אשור
בשנת 701 לפנה"ס התקיים מסע סנחריב בלבנט בו כוחות האימפריה האשורית החדשה קיימו מסע עונשין נגד מספר ממלכות מורדות שכללו את (ממלכת צידון, ממלכת אשקלון, מורדים מעקרון, וממלכת יהודה. ממלכת מצרים וממלכת כוש סייעה למורדים ושלחה כוח צבאי גדול שנלחם באשורים.
יד האשורים היתה על העליונה וכל הערים נכבשו או נכנעו להן. ערים רבות בישראל נחרבו. ירושלים שמרה על מעמד עצמאי עד לכיבושה בידי האימפריה הבבלית.
בתנ"ך
השם שניתן לתרבות מקורו בתנ"ך: כוש בן חם אחד מנכדיו של נח שהתיישב בצפון מזרח אפריקה. התנ"ך מתאר את כוש באזור סודאן, דרום מצרים, אריתריאה, אתיופיה וסומליה. ממלכתו של אחשוורוש השתרעה מהודו ועד כוש.
כמה מהחוקרים מזהים את כוש בדרום חצי האי ערב. לדעת חז"ל (ילקוט שמעוני שמות ב, קסח), כיהן משה רבנו כמלך כוש, במשך ארבעים שנה, לאחר שברח ממצרים מפחד פרעה.
גיוס כפוי לצי
שיטת הגיוס בכפייה לצי המלחמתי ספגה ביקורת נוקבת מצד אלו שסברו כי היא נוגדת את החוקה הבריטית; שלא כמו רבות מיריבותיה ביבשת באותה תקופה, בריטניה לא הנהיגה גיוס חובה לצבא מלבד ניסיון קצר בין השנים 1778–1780. למרות התנגדות הציבור לגיוס חובה, אישרו שוב ושוב בתי המשפט את תקפותו של הגיוס הכפוי לצי, מאחר שהיה חיוני לקיומה של הממלכה.
הגיוס הכפוי לצי המלכותי של ימאי אוניות סוחר אמריקניות גרם למתיחות רבה בין בריטניה לארצות הברית בשנים שקדמו למלחמת 1812 והיה אחד הגורמים להתלקחותה. ב-1814, לאחר תבוסת נפוליאון, הפסיקה בריטניה את הנוהג ומאז לא חידשה אותו.
הגיוס והעריקות בצי המלכותי הבריטי
תנאי החיים והעבודה של מלח בצי המלכותי במאה ה-18 היו קשים ביותר על פי הסטנדרטים של ימינו, ובדרך כלל גרועים מאלו ששררו באוניות סוחר בריטיות; שכרו של מלח היה כמחצית השכר ששולם בצי המסחרי ונמוך משכר פועל חקלאי. עד הנהגת הרפורמות והעלאת השכר במאה ה-19 נודע הצי המלכותי לשמצה כמי שמשלם את שכר המלחים באיחור של עד שנתיים ומחזיק תמיד בידו שכר שישה חודשים כדי להרתיע מפני עריקה. גודל המשכורות נקבע למעשה ב-1653 והן הועלו רק באפריל 1797, לאחר מרידות המלחים בספיטהד ונור.
הבעיה העיקרית עימה נאלץ הצי להתמודד הייתה מחסור בימאים מיומנים בתקופת מלחמה, אז הוא נזקק לתוספת מיידית שבין 20,000 איש (בתחילת המאה ה-18) ל-40,000 (בסוף המאה ה-18). הפריבטירים, הצי המלחמתי וצי הסוחר התחרו כולם בשעת מלחמה על מאגר קטן של מלחים-פשוטים ומלחים-כְּשִׁירִים, ושלושתם היו בדרך כלל בחֶסֶר. נתוני הגיוס שהוצגו לפרלמנט בשנים 1755–1757 מראים כי מבין 70,566 מגויסים, 33,243 היו מתנדבים (47%), 16,953 מגויסים בכפייה (24%) ו-20,370 מתנדבים גם הם (29%). הרשומות אינן מסבירות מדוע הופרדו המתנדבים לשתי קבוצות, אך קרוב לוודאי שמדובר במגויסים בכפייה שבחרו "להתנדב" כדי לזכות במענק ששולם למתנדבים עם הצטרפותם לאונייה, שכר חודשיים למפרע ומשכורות גבוהות יותר, משום שידוע כי רבים מהם עשו זאת. זאת ועוד, הסטטוס של מתנדב (volunteer) הגן על המלח מפני בעלי חוב, שכן החוק אסר לגבות חובות שנוצרו לפני הגיוס. רשומות אחרות מצביעות על אחוזים דומים לכל אורכה של המאה ה-18.
הגיוס השנתי הממוצע, 1783-1736
כל שלוש הקבוצות נאלצו להתמודד גם עם שיעורי עריקה גבוהים. שיעור העריקות באוניות הצי המלחמתי במאה ה-18 הגיע ל-25% בממוצע, עם הבדל קטן בין המתנדבים למגויסים בכוח. העריקות הרבות ביותר אירעו סמוך לבואם לאונייה, הן התמעטו בצורה חדה לאחר חודשים אחדים, ובחלוף שנה מספרן היה בדרך כלל זניח. הסיבה היא, כי הצי שילם למלחים את שכרם רק לאחר שירות של חודשים או שנים (in arrears), ועריקה משמעותה הייתה לא רק נטישת חבריך בצוות האונייה, אלא גם אובדן סכום נכבד של כסף שכבר השתכרת. אם אונייה של הצי תפסה שלל אונייה יריבה, איבד הימאי שערק גם את חלקו בדמי השלל. בדוח שכתב אדמירל נלסון ב-1803, ובו הצעות לשינויים בצי המלכותי, הוא מציין כי מאז 1793 ערקו למעלה מ-42,000 מלחים.
הגיוס הכפוי בנמל ובים
הצי הפעיל שירות גיוס כדי לאלץ מלחים לשרת באוניותיו. הבחירה בשירות בים כקריירה מקצועית למי שאינם קצינים לא הייתה קיימת אז, וכל המלחים היו מרותקים לאונייה כל תקופת שירותה הפעיל. אומנם עודדו אותם להישאר בצי לאחר שהשלימה האונייה את משימתה וצוותה פוזר (pay-off), אך כעת היו רשאים לעזוב את הצי ולחפש תעסוקה אחרת. הגיוס הכפוי התבסס על סמכותו על פי חוק של המלך לקרוא לאנשים לשירות צבאי ולגייס מתנדבים. מתנדבים לצי קיבלו עם הצטרפותם מענק כספי (bounty), שנמנע כמובן מן המגויסים בכפייה. העונש על סירוב לגיוס היה מוות בתלייה, אך הוא הוחלף במרוצת השנים בעונשים חמורים פחות.
בתקופה האליזבתנית (1558-1603) קיבל הגיוס הכפוי תוקף של חוק, ועם אישור חוק הנוודות ב-1597, גויסו לצי גם נוודים (וָגָבּוֹנְדִים). ב-1703 אושר חוק המגביל את הגיוס בכפייה לגברים מתחת גיל 18 שאינם שוליות. חוק נוסף מ-1740 העלה את הגיל ל-55. אומנם לא ניתן היה לגייס בכפייה נוכרים, אך אם נישאו לנשים בריטיות או עבדו שנתיים באוניית סוחר בריטית, הרי שאיבדו את הגנת החוק. ממשלות אחדות, כולל בריטניה, הנפיקו "תעודות הגנה" מפני גיוס כפוי, אותן נדרשו האנשים לשאת עימם, אך בעתות משבר יכלה האדמירלות לצוות על "גיוס חובה" שפירושו כי איש אינו פטור.
הצי המלכותי גייס בכפייה גם ימאים מאוניות סוחר בריטיות שהיו בדרכן חזרה לאנגליה, אך הדבר נעשה רק על ידי אוניות מלחמה אינדיבידואליות ולא על ידי שירות הגיוס של הצי. הגיוס בכפייה כשלעצמו וחוליות הגיוס (press gangs) באופן מיוחד היו בלתי פופולריים בציבור הבריטי (וגם בקולוניות האמריקניות); פקידי רשות מקומיים פעלו לעיתים קרובות נגדן, עד כדי מאסר של קצינים משירות הגיוס או התנגדות לגיוס בכוח הזרוע.
חוליית הגיוס חיפשה אחר אנשים בגילאי 15 עד 55 בעלי ניסיון בים או בהשטת סירות נהר, אך כישורים אלה לא היו בבחינת הכרח, ולצי גויסו גם חסרי כל ניסיון ימי שנקראו "טירוני-ים" (Landmen, Landsmen). ב-1740 נחקק חוק הפוטר את טירוני הים מגיוס כפוי, אך בשעת מלחמה לא פסחו גם עליהם, אלא אם היו שוליות או "ג'נטלמנים". שני טירוני ים היו שווי ערך בעיני הקפטנים למלח כשיר אחד. טירון ים שוחרר על פי רוב לדרכו אם יכול היה להוכיח לאדמירליות מהו הסטטוס שלו. אדם שהילך לתומו ברחוב היה מתבקש קודם על ידי חוליית הגיוס להתנדב לשירות בצי, ואם סירב הזמינו אותו לאחד מבתי המרזח והשקו אותו עד שוכרה או פשוט הלמו בראשו באלה והממו אותו ואז גררו אותו לאונייה.
בניגוד לדעה הרווחת, רוב המגויסים בכפייה נאספו מאוניות סוחר בלב ים ולא בנמלים ובעיירות החוף. הגיוס בים נחשב לחוקי כל עוד הוחלף איש הצוות שנלקח בכוח באיש אחר; קפטנים רבים בצי המלכותי נהגו לבחור את הטובים שבמלחי אוניית הסוחר ולהעביר תמורתם את אנשי המדון או הטירונים חסרי הניסיון מקרב אנשיהם שלהם. פרקטיקה נפוצה הייתה להשתמש במתנדבים "שניתן לבטוח בהם" כמחליפים; אלה ערקו מיד עם הגעת אוניית הסוחר לנמל ושבו לאוניית המלחמה שלהם. קצינים ושוליות באוניות סוחר שיצאו לים מאנגליה היו פטורים מגיוס כפוי. מיד עם פרוץ מלחמה היה הצי פורש אוניות סיור לאורך החופים, מוכנות ליירט כל אוניית סוחר מתקרבת. רבות מהן היו חומקות אל אירלנד ומורידות שם את טובי אנשיהן קודם ששבו אל אנגליה. ב-1740 ירתה אוניית סוחר על אוניית סיור של הצי שניסתה לגייס בכפייה אנשים מצוותה; השימוש באלימות מעין זו כדי להימנע מגיוס לא היה בלתי נפוץ, ובמיוחד מצדן של אוניות הודו המזרחית שאנשיהן נעדרו ממשפחותיהם ומביתם תקופה ארוכה. כשנוצר מחסור חריף באנשים, היה הצי המלכותי מטיל "אמברגו" על החוף לזמן מה; אוניות סוחר נדרשו למסור חלק מאנשי הצוות שלהן ורק אז הורשו להפליג. באוניות סוחר רבות הותקנו מקומות מחבוא, בהם יכלו להסתתר טובי המלחים עם התקרבותה של אוניית הצי המלכותי.
בנוסף לגיוס בכפייה נהגה באנגליה מ-1795 עד 1815 גם שיטת המכסה (The Quod), לפיה נדרש כל מחוז לספק מספר מסוים של מתנדבים בהתבסס על גודל האוכלוסייה ומספר הנמלים שבו. שלא כמו הגיוס הכפוי, שיטת המכסה גרמה לעיתים קרובות להעלאת פושעים לאוניות; מחוזות שלא עלה בידם למלא את המכסה הציעו לאסירים לבחור בין השלמת תקופת מאסרם בכלא לבין התנדבות לצי. לא אחת נדבקו אוניות בריאות במחלות, ובמיוחד בטיפוס, על ידי אנשי המכסה שנשלחו אליהן.
אמריקה הצפונית הבריטית
אחת מפעולות הגיוס הכפוי הגדולות ביותר התרחשה באביב 1757 בעיר ניו יורק, בתקופה בה הייתה עדיין תחת השלטון הקולוניאלי הבריטי. שלושת אלפים חיילים בריטיים כיתרו את העיר וסרקו את כל בתי המרזח ושאר המקומות אותם נהגו מלחים לפקוד. "בעלי מקצוע מכל הסוגים וכושים" נגררו בכוח לאוניות, כשמונה מאות איש סך הכל. ארבע מאות מתוכם גויסו בכפייה.
הצי המלכותי עשה שימוש נרחב בגיוס כפוי באמריקה הצפונית הבריטית מ-1775 עד 1815. חוליות הגיוס של הצי עוררו מחאה והציתו מהומות ואנדרלמוסיה פוליטית בערי נמל כמו הליפקס, סנט ג'ונס וקוויבק סיטי. למרות זאת הרחיב הצי המלכותי את פעולת חוליות הגיוס אל אזורי החוף של אמריקה הצפונית הבריטית בתחילת המאה ה-19. המלחים והתושבים השיבו מלחמה בדרכים שונות. לעיתים הגיבו באלימות. ההתקוממויות בסנט ג'ונס ב-1794 ובהליפקס ב-1805 הובילו בסופו של דבר לביטול הגיוס הכפוי בערי החוף ברוב שנות המלחמות הנפוליאוניות. המחאה הגיעה מרוב חלקי הקהילה העירונית, כולל האליטות, ולא רק מן המלחים שנפגעו מן הגיוס, והייתה לה השפעה שלילית משך שנים רבות על היחסים בין האזרחים לצי באזורים שהפכו לימים למדינת קנדה. הקהילות המקומיות לא עודדו את הצעירים להתנדב לצי המלכותי.
הצי הקונטיננטלי
הצי הקונטיננטלי גייס בכפייה אנשים לשורותיו במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית. זכור במיוחד המקרה עם פריגטת המפרשים "וירג'יניה". בתחילת המלחמה אישר הקונגרס הקונטיננטלי לבנות שלוש-עשרה פריגטות וביניהן "וירג'יניה". האונייה נבנתה בבולטימור שבמרילנד ונמסרה לפיקודו של קפטן ג'יימס ניקולסון. בנייתה וציודה של האונייה הושלמו ב-1777, והיא נצטוותה להפליג אל מרטיניק, למסור במקום אֶשׁגָרִים (dispatches) ולקחת מטען של רובים ותחמושת עבור הצבא הקונטיננטלי. רבים מאנשי הצוות של ניקולסון ערקו מן האונייה והצטרפו לפריבטירים, שהשכר בהם היה גבוה יותר והסיכון נמוך יותר. מאחר שלא עמדו לרשותו די אנשי צוות למילוי משימתו, גייס ניקולסון בכפייה כשלושים מאזרחי בולטימור, בניגוד גמור לחוקי מדינת מרילנד. מושל מרילנד, תומאס ג'ונסון, תבע את שחרורם לאלתר של המגויסים. ניקולסון סירב באומרו כי הגיוס הכפוי הוא פרקטיקה מקובלת בפילדלפיה, פנסילבניה ובכמה מהמדינות הצפוניות. הקונגרס שכנע את ניקולסון לשחרר את האנשים כדי למנוע חיכוך עם מדינת מרילנד, אבל הגיוס הכפוי נמשך במקומות בהם החקיקה המדינתית או המושל איפשרו זאת. כדי לא להזדקק להסכמת הממשל המקומי, עצר ניקולסון ב-1780 את אוניות הסוחר האמריקניות "הולקר" ו"פייר אמריקן" בעודן בים וגייס בכפייה מאנשיהן לצוותו.
המדינות כשלעצמן לא התנגדו לרעיון הגיוס הכפוי כשהדבר נגע לציים המדינתיים שלהן עצמן, אבל סירבו להעניק זכות זו לקונגרס הקונטיננטלי. קונספציית הגיוס של אנשים לשירות מלחמתי נותרה שנויה במחלוקת גם לאחר אישור החוקה הפדרלית.
הסכסוך עם ארצות הברית
במהלך המלחמות עם צרפת (1793 עד 1815) תפס הצי המלכותי בכוח מלחים בריטים שערקו לאוניותיהן של מדינות אחרות, הן על ידי עצירה וחיפוש באוניות סוחר הן על ידי חיפוש בערי נמל אמריקניות. למרות שפעולה זו הייתה בלתי חוקית, התעלם ממנה תומאס ג'פרסון כדי לא לפגוע ביחסים עם בריטניה בעודו נושא ונותן על רכישת שתי הפלורידות. המצב השתנה ב-1805, כאשר הבריטים החלו תופסים אוניות סוחר אמריקניות שסחרו עם איי הודו המערבית, מכריזים עליהן ועל מטענן כשלל ימי ומגייסים בכוח את אנשיהן. חוק מלחמת 1756 הבריטי אסר על ניהול מסחר ימי, בזמן מלחמה, בין מעצמה אירופית נייטרלית לבין קולוניה בריטית אם לא התקיים קודם לכן, בימות השלום. האמריקנים מצאו דרך לעקוף זאת על ידי "הורדה לרציף" של המטענים מאירופה ומארצות הברית וניפוק אישורים כי המיסים עליהם שולמו כחוק. האונייה הייתה יוצאת אז לדרכה, כשהמטען מעולם לא נפרק ממנה וגם מכס לא שולם למעשה בעבורו, כאילו מדובר בסחר בתום-לב בין ארצות הברית הנייטרלית לבין איי הודו המערבית. הבריטים התוודעו לשיטה זו במהלך משפט שעסק בתפיסת האונייה "אסקס". בית המשפט פסק כי המטען של "אסקס" מעולם לא היה מיועד לשוק האמריקני ולכן ההפלגה לא "נקטעה" ונחשבת הפלגה רציפה. התוצאה הייתה הטלת הסגר ימי על נמל ניו יורק בידי שתי פריגטות בריטיות, "קמבריאן" ו"ליאנדר", פעולה שעוררה מחאה ציבורית נרחבת.