cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ודית ברין-אינגבר
ג'ודית ברין-אינגבר (נולדה ב-5 בנובמבר 1945) היא חוקרת מחול, רקדנית, כוריאוגרפית וסופרת יהודיה אמריקאית. בשנות השבעים חיה אינגבר בישראל, ייסדה יחד עם גיורא מנור את השנתון "מחול בישראל", שימשה כמורה בלהקות בת-שבע ובת דור ושיתפה פעולה עם גרטרוד קראוס. בהמשך שבה אינגבר לארצות הברית, והקימה את הלהקה "Voices of Sepharad". מחקרה, הכולל מספר ספרים ועשרות מאמרים וביקורות, מתמקד במחול יהודי, מחול בישראל, ובמסורת המחול של יהדות ספרד.
קורות חיים
ברין אינגבר נולדה ב-5 בנובמבר 1945 במיניאפוליס, למשפחה ציונית מזרם היהדות הרקונסטרוקציוניסטית. אמה, רות פ. ברין, הייתה בין חלוצות השירה הליטורגית היהודית, ושיריה מופיעים כיום במרבית הסידורים הרפורמיים, הקונסרבטיביים והרקונסטרוקציוניסטים. אינגבר החלה בלימודי מחול בגיל ארבע, בעידוד סבתותיה. בנעוריה, למדה אינגבר אצל הרקדנית ליליאן וייל, ומאוחר יותר אצל בני הזוג לורנד ואנה אַנדַהֵָזי, ובבית הספר התיכון הופיעה בהפקה של הבלט שחרזאדה באוניברסיטת מינסוטה, בה השתתף המנצח אנטל דוראטי.
בשנת 1963, לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון, עברה אינגבר לניו יורק, שם למדה תואר ראשון בבלט בשרה לורנס קולג'. בשנתה לימודיה הראשונה חזרה אינגבר למיניאפוליס בעקבות פציעה בברך, ולמדה כתיבה ועיתונות באוניברסיטת מינסוטה. לאחר מכן חזרה אינגבר לניו יורק. בין מוריה באותה נקופה נמנו מרס קנינגהם, מרתה גרהם, מרגרט ג'נקינס ובסי שנברג. כמו כן הופיעה אינגבר עם הרקדניות מרדית מונק ואן וילסון. באוגוסט 1965 פרסם כתב העת Dance Magazine מכתב פתוח מאת אינגבר, בו היא יצאה כנגד הקרע בין רקדני הבלט הקלאסי ורקדני המחול המודרני במיניאפוליס. המכתב הזניק את קריירת הכתיבה של אינגבר, ולאחר סיום חוק לימודיה בשנת 1967 היא מונתה לכותבת ועורכת משנה בכתב העת.
בשנת 1970 וחזרה אינגבר בשנית למיניאפוליס. שם, שימשה כמורה בתוכנית הקיץ של תיאטרון המחול של מינסוטה, והפיקה מופע בו השתתפו תלמידי מייסדת התיאטרון לויס יולטון. בשנת 1972 עלתה אינגבר לישראל. במהלך צפייה במופע של להקת בת שבע, פגשה אינגבר בגרטרוד קראוס, והשתיים החלו לשוחח באופן שבועי. שיחות אלה היוו הבסיס למאמר של אינגבר, "The Gamine Speaks: Conversations with Gertrud Kraus", שפורסם בDance Magazine במרץ 1976, וכן לפגישות בין אינגבר לבין הרקדניות ירדנה כהן, לאה ברגשטיין, גורית קדמן, שרה לוי-תנאי ורבקה שטורמן, שנהיו בהמשך למושאי מחקרה. אינגבר שימשה מורה בלהקות בת שבע ובת דור, ויצרה בשנת 1975 עבור להקת בת שבע את המופע "שפת המחול". המופע בוצע פעמים רבות ושודר בטלוויזיה החינוכית. בשנת 1974 כתבה אינגבר גיליון של הרבעון Dance Perspective, שהוקדש כולו לנושא "שורשי ריקודי העם הישראלים". כמו כן הייתה אינגבר משנה לשרה לוי-תנאי בלהקת ענבל.
בשנת 1975 אינגבר הקימה וערכה יחד עם גיורא מנור את השנתון "מחול בישראל". ב-1977 שבה אינגבר למיניאפוליס, ובשנת 1986 הקימה את התוכנית למחול במחלקה לתיאטרון ואמנויות של אוניברסיטת מינסוטה. אינגבר הייתה המנהלת הראשונה של התוכנית, וכן לימדה באוניבסריטת מינסוטה היסטוריה של המחול במשך כ-20 שנה. גם בשהותה בארצות הברית המשיכה אינגבר לכתוב ב-"מחול בישראל", אשר שינה את שמו בהמשך ל-"מחול עכשיו" ולנהל התכתבות עם גיורא מנור.
בשנות השמונים החלה אינגבר להתעניין במסורת המחול של יהדות ספרד. בשנת 1986 הקימה אינגבר יחד עם הזמר דייוויד האריס את הלהקה "Voices of Sepharad", שמטרתה שימור והצגת מסורת המחול הספרדית לקהל האמריקאי. בלהקה אינגבר יצרה את הכוריאוגרפיות, שהתבססו על ביצועיו של האריס לשירים בלאדינו, ועל מסורת קריאת התנ"ך הספרדית. בהמשך לעבודתה בלהקה, כתבה אינגבר מספר מאמרים המדגישים את מסורת המחול בקרב הקהילות הספרדיות בצפון אפריקה, יוון וטורקיה.
כיום מתמקד מחקרה של אינגבר במסורת המחול הספרדית. ספרה Seeing Israeli and Jewish Dance, שפורסם בשנת 2011, מהווה אנתולוגיה של מאמרים על מחול של קהילות יהודיות ברחבי העולם. כמו כן חקרה אינגבר ריקודי חתונה של קהילות יהודיות אשכנזיות, תימניות ופרסיות. פן נוסף של מחקרה, שהחל במאמרה "Vilified or Glorified? Nazi versus Zionist Views of the Jewish Body" משנת 2000, הוא הפער בין תפיסת הגוף היהודי של הציונות והנאציזם, כפי שהוא בוטא במופעים של רקדני עם מהיישוב במחנות העקורים. לטענתה, הרקדנים וצופיהם לא הכירו זה בזה כיהודים, בשל הפער בין גופיהם הבריאים של הרקדנים מן היישוב, בניגוד לגוף השברירי והחלש של ניצולי השואה. אינגבר מרצה לעיתים קרובות בסמינרים שונים בפולין, אנגליה וישראל בנושאי מחול, וכן מכינה כוריאוגרפיות יהודיות מסורתיות לאירועים פרטיים. בשנת 2015 השתתפה אינגבר בסרט הדוקו "Mr. Gaga: A True Story of Love and Dance", וכן גילמה תפקיד משני בסרט "1 Night in San Diego".
בית הנבחרים של רומניה
בית הנבחרים של רומניה (ברומנית: Camera Deputaților) הוא הבית התחתון בפרלמנט של רומניה אשר מכיל 412 נציגים שנבחרים בבחירות דמוקרטיות מדי ארבע שנים (נכון לבחירות האחרונות שנערכו בנובמבר 2016). מתוך 329 הנציגים, 330 נבחרים במחוזות בחירה, כאשר כל מחוז בוחר נציג אחד, והשאר בבחירות ארציות יחסיות. הבחירות הבאות אמורות להתקיים בנובמבר 2020. בפרלמנט ישנן כ־26 ועדות שונות שעוסקות במגוון נושאים ציבוריים.
ההצהרה הבאה אומצה על ידי לשכת הצירים והסנאט בישיבתם המשותפת ב־23 בנובמבר 2006:
המפלגה הגדולה בבית היא המפלגה הסוציאל־דמוקרטית.
בית הנבחרים שוכן בארמון הפרלמנט שבבירת המדינה – בוקרשט.
יחסי הולנד–צרפת
בין ממלכת הולנד לבין צרפת מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ואף שיתוף פעולה בנושאים שונים. כמו כן השתיים חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו.
מלחמת צרפת-הולנד
מעת הקמת הרפובליקה ההולנדית נתמכה הרפובליקה על ידי ממלכת צרפת, אולם בשנת 1668 ביצירת ברית-השלושה (אנגליה, הרפובליקה ההולנדית ושוודיה) שהביאו את צרפת להשיב לספרד את כל כיבושיה בארצות השפלה הספרדיות שהושגו במלחמת דבוליסיון. נחלות שלדעתו של לואי הארבעה עשר שייכת לו, לאחר מות חמיו פליפה הרביעי, מלך ספרד. בגלל יחסי הידידות שהיו בין צרפת לרפובליקה ההולנדית, החשיב לואי הארבעה עשר את תמיכתה של הרפובליקה ההולנדית בספרד כבגידה בצרפת.
בארבעה שנות השלום, תכנן מלך צרפת את הנקמה ברפובליקה ההולנדית כאשר המטרה שלו הייתה לפרק את ברית-השלושה. הצד העיקרי אותו רצה לצידו היה אנגליה אשר כבר ניצחה פעמיים את הולנד בקרבות ימיים במלחמת הולנד-אנגליה הראשונה ובמלחמת הולנד-אנגליה השנייה. כדי להגיע להסכם עם אנגליה, שלח מלך צרפת את גיסתו הנרייטה אן, נסיכת אנגליה לדון עם אחיה צ'ארלס השני, מלך אנגליה. בתחילה אנגליה לא רצתה לעזוב את ברית השלושה אולם מלך צרפת דחף אותה לעשות זאת על ידי תמיכה כלכלית באנגליה בערך של שלושה מיליון פאונד בשנה. ההסכם ההגנה והתקפה בין המדינות נחתם ב-1670 ונשארה סודית כדי שלא תגיע לאוזני שליטי הולנד.
ב-1671 השיגה צרפת את הסכמתה של שוודיה לתמוך בצורה עקיפה במלחמה בארצות השפלה על ידי תקיפת נסיכות הבוחר מברנדנבורג אם זו תצטרף ללחימה. בנוסף, הצליחה צרפת להשיג תמיכה של בישופות מינסטר ונסיכות הבוחר מקלן מהאימפריה הרומית הקדושה שאיפשרו לה להגיע לגבול הרפובליקה ההולנדית ללא הצורך לעבור בארצות השפלה הספרדיות. בתחילת שנת 1672 נשלחו 12 אלף חיילים (5,000 פרשים ו-7,000 חיילים רגלים) למדינות אלו והתאמנו בערים בון, נויס (Neuss) וקייזרסוורט (היום רובע בדיסלדורף).
ב-28 במרץ 1672 הכריז צ'ארלס השני, מלך אנגליה, מלחמה על הרפובליקה ההולנדית וב-6 באפריל עשה זאת לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. המלחמה נמשכה 7 שנים, והיו מעורבות בה גם דנמרק, שוודיה, ברנדנבורג, קלן ומינסטר וכוחות מהאימפריה הרומית הקדושה ומדוכסות לורן, ולבסוף נחתמו הסכמי ניימכן שהסדירו את הגבול הצפוני של צרפת עד ימינו. מבחינת הצרפתים, הסכמי ניימכן היו עדות לניצחונו של לואי הארבעה עשר שלאחר מכן כונה Louis le Grand "לואי הגדול" וזאת אף על פי שלא הצליח לכבוש את הולנד, מטרת המלחמה המקורית, ובנוסף גרם לאיחוד אירופה נגדו.
שתי המדינות לחמו ביניהם גם במלחמת תשע השנים ובמלחמת הירושה הספרדית, אולם בעקבות המלחמות הללו נחלש כוחה של הרפובליקה ההולנדית.
המאה ה-19
בשנת 1795 הוקמה בהולנד הרפובליקה הבטאווית, אשר נכבשה זמן קצר לאחר מכן על ידי צרפת. בשנת 1806 הפך נפוליאון את הרפובליקה לממלכה בשם ממלכת הולנד, והכתיר את אחיו לואי בונפרטה למלכהּ. ב-1810 סיפח אותה ישירות לצרפת, כיוון שלואי נקט מדיניות עצמאית מדי וסירב לקבל את הוראותיו.
המאה ה-20
בשנת 1940 נכבשו הולנד וצרפת על ידי גרמניה במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, ונותרו תחת כיבוש גרמני עד לשנת 1944 (צרפת) ו-1945 (הולנד).
לאחר המלחמה הצטרפו הולנד וצרפת לנאט"ו ולאיחוד האירופי. כיום היחסים בין שתי המדינות מוגדרים "מצוינים", ונהנים מקשרים פוליטיים, כלכליים, חברתיים, תרבותיים, מנהליים ואישיים.
שיתוף פעולה כלכלי
צרפת היא המשקיעה הרביעית בגודלה בהולנד; היצואנית השלישית בגודלה, והיבואנית השישית בגודלה הולנד היא גם היצואנית השביעית בגודלה בצרפת, והיבואנית הרביעית בגודלה על פי משרד החוץ הצרפתי, כ-400 חברות צרפתיות בענפי השירות, המתכות, והחקלאות פעילים בהולנד, כולל אקור, אייר פראנס-KLM, ועוד הרבה חברות. כמו כן פעילות הרבה חברות הולנדיות בצרפת, וקיים שיתוף פעולה מלא בין המדינות בצרכי הסחר השונים.
שיתוף פעולה ביטחוני
שתי המדינות משתפות פעולה בלחימה בסמים, ומקיימות מפגשים שנתיים בהאג ובפריז כדי לייעל את הפיקוח על כך.
ביקורים רשמיים
נשיא צרפת פרנסואה הולנד ביקר בהולנד ב-20 בינואר 2014, ונפגש עם וילם-אלכסנדר, מלך הולנד, מקסימה, מלכת הולנד, ועם ראש הממשלה מארק רוטה. הוא גם נפגש עם בית הנבחרים ועם הסנאט, והתייחס לקשרים הדיפלומטיים והפוליטיים בין שתי המדינות.
אולפני נ.ל.ס
אולפני נ.ל.ס היה אולפן דיבוב ששכן ברחוב סוקולוב ברמת השרון. האולפן הוקם ב-1990 על ידי עוזי פוקס. פוקס ניהל את הפקת הדיבובים באולפן, ואף תרם את קולו לסדרות רבות שדובבו בו, בהן "פוקימון", בה שר את שיר הפתיחה העברי, "אוטובוס הקסמים" (שיר פתיחה), "סאקורה לוכדת הקלפים", "קיד וקאט", "שאמן קינג", "בובספוג מכנסמרובע", "טוקיו מיו מיו", "נאדי" ועוד.
בסוף שנת 2012 נמכרו האולפנים לבעלים חדשים, ונפתחו מחדש בשם "אולמן מדיה". האולפן החדש הוקם בשנת 2013 על ידי משפחת אולמן, כחלק מקבוצת "אולמן תקשורת".
הסדרה "בובספוג מכנסמרובע", שדובבה באולפני נ.ל.ס מראשית שידורה בארץ ועד לסגירתם, דובבה בעבר באולפני "אולמן מדיה", "וידאופילם אינטרנשיונל" ובהמשך באולפני "דאבי דאב".
אולפני דאבי דאב
ענבר שטגר עזרא, שעבדה בעבר באולפני נ.ל.ס, עזבה את האולפן ב-2001 והקימה עם טמירה ירדני ב-2002 את "אולפני דאבי דאב", אולפני דיבוב ועריכת סאונד הפועלים עד היום ברמת החייל בתל אביב. כיום האולפן אחראי על דיבוב הסדרות בערוצים כגון ערוץ הילדים וניקלודיאון, כמו כן האולפן אחראי על עריכת הסאונד והפסקול בסדרות ישראליות מקוריות שמופקות עבור אותם הערוצים. בין במאי הדיבוב שעבדו ועובדים ב"דאבי דאב" נמנים אפי בן ישראל, אלי לולאי, ליאור סול, שרון בורגאוקר, אורלי קטן ותומר שביט.
הסדרות הראשונות בדאבי דאב היו "סימסאלה גרים", "בחווה של דוד משה" ו"בייבלייד" שדובבו בשנת 2002 על ידי הבימוי של אפי בן ישראל.
הוקאריס
הסוג היה דומה במראהו ללובסטר או חסילון גדול אך אין כל קשר טקסונומי ביניהם. היו בפלג הגוף העליון משטח קשה באורך של 12 עד 17 ס"מ בקירוב מתוכו בלטו זוג עיניים מורכבות וזוג לסתות דמויות-מחושים חדים ונוקשים ששימשו לפיצוח וקריעת טרף בעל שריון קשה כמו צדפות או טרילוביטים, כשהוא נע בידי זרועות רבות הדומות לאלה של רבי-רגליים מודרניים, אף שאלה הותאמו לתנועה ימית ואולי הם התאימו לשחייה מהירה.
חומצה סורבית
חומצה סורבית (Sorbic acid או 2,4-hexadienoic acid) היא תרכובת אורגנית חומצית המשמשת כחומר משמר בתעשיית המזון. לחומצה הנוסחה הכימית: C6H8O2.
החומצה זוקקה לראשונה מפירות הסורבוס (Sorbus aucuparia), ועל שם צמח זה נקראת החומצה.
שימושים
החומצה הסורבית, והמלחים המינרליים שלה: נתרן סורבט, אשלגן סורבט וסידן סורבט משמשים מאז שנות ה-40 של המאה ה-20 בחומרים משמרים בתעשיית ייצור המזון. חומרים אלה מונעים התפתחות שמרים ופטריות במוצרי מזון. לרוב נעשה שימוש במלחים מאחר שהם מסיסים במים. בעת שימוש בתעשיית המזון, מסומנים החומצה ומוצריה במספרי E:
מקסימיליאן, דוכס הוהנברג
מקסימיליאן קרל פרנץ מיכאל הוברט אנטון איגנציוס יוזף מריה, דוכס הוהנברג (בגרמנית: Maximilian Karl Franz Michael Hubert Anton Ignatius Joseph Maria Herzog von Hohenberg; 29 בספטמבר 1902 - 8 בינואר 1962) היה בנם של פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה וסופיה, דוכסית הוהנברג, אשר רציחתם בסרייבו ב-1914 הובילה למלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה
מקסימיליאן נולד ב-29 בספטמבר 1902 בווינה, בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית. אביו היה פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה ואמו הייתה סופיה, דוכסית הוהנברג. הוא היה בנם השני. חרף העובדה שאביו היה יורש העצר של האימפריה האוסטרו-הונגרית, ואמור היה לרשת את התואר קיסר אוסטריה ומלך הונגריה עם מותו של הקיסר המזדקן פרנץ יוזף הראשון, הרי שמקסימיליאן היה מנושל מכל זכות לרשת אי פעם את הכתר, כיוון שהוריו היו נשואים בנישואים מורגנטיים. מקסימיליאן ירש עם לידתו את התואר "נסיך הוהנברג" מאמו.
הוריו צפו עבור ילדיהם חיים נורמליים ורגילים של אצולה כפרית. אחותו סופיה העידה מאוחר יותר שהם חינכו אותם לדעת שהם אינם מיוחדים. הם השקיעו בהם זמן רב, ופרנץ פרדיננד שמח במיוחד על כך שבניו יוכלו בעתיד להינשא מאהבה בלבד, ולא נישואים פוליטיים לבן אצולה. ב-28 ביוני 1914 נרצחו הוריו ביריות בידי קבוצת לאומנים בוסנים וסרבים, רצח אשר הוביל למלחמת העולם הראשונה. אחד הרוצחים, נדלקו צ'ברינוביץ', שלח מכלאו מכתב אל הילדים ובו ביקש את סליחתם על שגזל מהם את הוריהם. מקסימיליאן כתב מכתב תשובה בו הודיע לצ'ברינוביץ' שהוא סולח לו. אחותו סופיה חתמה על המכתב, אולם האח השלישי, הנסיך ארנסט סירב לחתום.
מקסימילאן ואחיו עברו לידי ידיד של הוריהם, ולאחר מכן לידי סבתם החורגת הארכידוכסית מריה תרזה. שר הטקס הקיסרי הנסיך ממונטנובו, אשר היה אויב מושבע של פרנץ פרדיננד וסופיה, דאג גם להשפלתם של שלושת היתומים שלהם. הוא דאג שייאסר עליהם להשתתף בלוויה, ואף ניסה ללא הצלחה לאלץ אותם לשלם את העלות שלה מכספי הירושה שלהם. בעקבות הרצח, שודרג תוארו של מקסימיליאן ל"דוכס הוהנברג", והוא מונה לראש בית הוהנברג. בעקבות סיום מלחמת העולם הראשונה ב-1918, ביטול המונרכיה ופירוק האימפריה האוסטרו-הנגרית, הוחרמו מרבית נכסיהם בידי ממשלת צ'כוסלובקיה, והם עברו לגור בטירת ארססטן בדרום אוסטריה. ב-1926 קיבל מקסימיליאן תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת גראץ, ונישא לרוזנת מריה אליזבת בונה פון ואלדנבורג צו וולפיג אונד ואלדזה. הוא עבד כעורך דין, וניהל את מה שנותר מנכסי המשפחה. הוא היה פעיל בתנועה מלוכנית, ועמד בקשר הדוק עם אוטו, נסיך הכתר של אוסטריה. בשנת 1934 הוא עמד בראש ועדה להחזרת נכסיה וזכויותיה של בית האבסבורג.
משפחתו
הוא נישא לרוזנת מריה אליזבת בונה פון ואלדנבורג צו וולפיג אונד ואלדזה אשר ילדה לו שישה ילדים:
דיתי רונן
דיתי רונן (נולדה ב-25 במאי 1952) משוררת, עורכת, יועצת, מרצה וחוקרת בתחומי מדיניות תרבות, תיאטרון וספרות. יצירתה פורסמה בכתבי עת, באנתולוגיות ובמוספים ספרותיים. כמה משיריה הולחנו וחלקם תורגמו לשפות זרות.
ביוגרפיה
רונן נולדה וגדלה בתל אביב. סיימה את התיכון במגמה ביולוגית. שירתה בנח"ל, בקיבוץ ארז ובקלייה.
רונן היא בוגרת לימודי תיאטרון בפקולטה לאמנויות שבאוניברסיטת תל אביב, ולימודי חינוך מיוחד במסגרת המכון להכשרת אקדמאים להוראה. בעלת תעודת הוראה בחינוך מיוחד. סיימה תואר שני בהצטיינות בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. עבודת הגמר שלה הוגשה ב-1987 ועסקה בבדיקת ההשפעה של התנסות בתיאטרון בובות על הדימוי העצמי של ילדים בעלי ליקויי למידה. לאחר מכן סיימה תואר שלישי בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. כותרת עבודת הדוקטורט שלה משנת 2007 היא "העצמי המשחק - מחליפים זהויות", והיא עסקה בזהויות בפעילות משחקית.
בתחילת דרכה עבדה כמורה טיפולית במסגרת החינוך המיוחד ולאחר מכן כמדריכה פדגוגית ומרצה בתחומי החינוך המיוחד והתיאטרון. בשנים 1998–1999 עבדה בריכוז תחומי התיאטרון והספרות באגף לאמנויות בעיריית תל אביב. בשנים 1999–2002 עבדה בריכוז תחום מדיניות התרבות. היא ניהלה בשנים 1999–2006 את המחלקה לספרות ובשנים 2002–2006 את המחלקה לתיאטרון במינהל התרבות במשרד התרבות.
רונן נשואה, אם לחמישה, ומתגוררת בנווה מונוסון. בתה היא הזמרת-יוצרת אלה רונן.
הנשר והילדה הקטנה
הנשר והילדה הקטנה (באנגלית: The vulture and the little girl) הוא תצלום שזיכה את הצלם הדרום-אפריקאי, קווין קרטר, בפרס פוליצר. בתצלום נראה ילד קטן (שבתחילה חשבו שהוא ילדה) הסובל מרעב קשה זוחל על האדמה, כשמאחוריו ניצב נשר אפור-כיפה. התמונה התפרסמה לראשונה ב"ניו יורק טיימס" ב-26 במרץ 1993.
רקע
ב-1993, במהלך מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה, פקד את סודאן רעב המוני, ממנו סבלו כמיליון אנשים, בעיקר בדרום המדינה (דרום סודאן של ימינו). האו"ם וארגוני סיוע נוספים הקימו מחנות פליטים במדינה ושלחו משלוחי מזון.
במרץ 1993 הגיע הצלם קווין קרטר לאחד ממרכזי חלוקת המזון של האו"ם, באיוד. הוא הבחין בילד רעב זוחל בקושי על הקרקע. הוריו היו עסוקים באותה עת בקבלת מזון ממרכז הסיוע. בעודו זוחל, הגיע למקום נשר, שהחל לעקוב אחריו. קרטר המתין כעשרים דקות בתקווה שהנשר יפרוש כנפיים, אך משלא עשה זאת, התקרב באטיות עד למציאת זווית מתאימה מבלי להבריח את הנשר, עד שהגיע למרחק עשרה מטרים מהם. לאחר מכן הבריח קרטר את הנשר, ועזב את המקום.
ב-2011 אבא של המצולם חשף כי שמו היה קונג ניונג ושהוא נפטר מחום גבוה ב-2007.
הפרסום והתגובות
קרטר מכר את התצלום ל"ניו יורק טיימס", והוא התפרסם בגיליון ה-26 במרץ 1993. התצלום זכה לתהודה רבה, ורבים ביקרו את קרטר על שלא סייע לילדה. בעקבות פניות רבות שהגיעו למערכת העיתון, פורסמה ב-30 במרץ הודעת מערכת, ובה נכתב, בין היתר:.
אף שבאותה העת ההנחיות לצלמים היו שלא ליצור מגע עם קורבנות הרעב, מחשש להפצת מחלות, קרטר עצמו הביע חרטה על שלא סייע לילדה, וכך כתב ביומנו:.
על אף המחלוקת שעוררה התמונה, היא נבחרה לתמונת השנה של המגזין "אמריקן מגזין" וב-1994 זיכתה את קרטר בפרס פוליצר. ארבעה חודשים לאחר שזכה בפרס, שם קרטר קץ לחייו.
רפאל שלמה הבדלה
רבי רפאל שלמה הבדלה (לפעמים נכתב: עבדלה; מוראה, ? – ירושלים, ה'ת"ץ) היה מחכמי סלוניקי ובסוף ימיו ראש ישיבה ורב העיר ירושלים.
קורות חייו
נולד במוראה ובהיותו יתום עבר ללמוד תורה בסלוניקי. בסלוניקי למד עם רבי שלמה אמריליו, רב העיר ואביו של רבי משה אמריליו. בהמשך עלה לירושלים שם היה בבית דינו של רבי אברהם יצחקי, יצא כשד"ר לטובת יהודי אשכנז בירושלים עם רבי אייזיק מסלוצק. לבסוף נתמנה בירושלים לרב העיר ולראש ישיבה. חכמי דורו מרבים להביא מפסקי ההלכה שלו (כגון רבי אברהם ישראל זאבי, רבי חיים שבתי, רבי אשר שלם (בעל "מטה אשר", ועוד). הותיר שו"ת וחידושי הלכה שרובם נותרו בכתב יד. חידושי ההלכות שלו נקראים "מנחת זיכרון".
היה גיסו של רבי נסים חיים משה מזרחי, ודודו של רבי רפאל מיוחס.
נטמן בהר הזיתים. על מצבתו נכתב: "ציון הרב הכולל כמהור"ר רפאל שלמה עבדלה".
קרמיקה
קרמיקה היא שם כולל לקבוצה של חומרים מוצקים שאינם אורגניים או מתכתיים. השימושים הנפוצים ביותר לקרמיקה הם ביצירת אריחים, כלי בישול וכלי נוי ביתיים.
Doo-Wops & Hooligans
Doo-Wops & Hooligans (בעברית: דו-וופ וחוליגנים) הוא אלבום הבכורה של זמר הפופ והיוצר האמריקאי ברונו מארס, שיצא ב-4 באוקטובר 2010. את האלבום כתב והפיק מארס יחד עם חבריו לסמיזינגטונס. מהאלבום יצאו חמישה סינגלים,"Just the Way You Are","Grenade","The Lazy Song","Marry You","Count on Me" ועוד ארבעה סינגלים שיווקיים. עד כה מכר האלבום מעל שישה מיליון עותקים ברחבי העולם.
בסקר השנתי של Pazz & Jop שנערך על ידי מגזין הוילג' ווייס, האלבום התברג במקום ה-400 ברשימת 1000 האלבומים הטובים ביותר לשנת 2010.
עטיפת האלבום דורגה במקום ה-31 ברשימת "50 עטיפות האלבומי הפופ הטובים ביותר ב-5 השנים האחרונות" שנערך על ידי מגזין Complex.
מיכאל עינב
מיכאל עינב (נולד ב-22 באפריל 1980) הוא שחקן, זמר ומדבב ישראלי.
ביוגרפיה
עינב היה חלק מלהקת הנוער המצליחה השכנים של צ'יץ', הוא למד בבית הספר לדרמה "Guildford School of Acting" בלונדון.
בשנת 1999 שיחק את סאליבן במחזמר "סביב העולם בשמונים יום" המבוסס על ספרו של ז׳ול וורן "מסביב לעולם בשמונים יום" (תפקיד שחזר אליו בחידוש למחזמר משנת 2007). בשנת 2000 השתתף במחזמר "מלך סיאם", שניהם מאת ירון כפכפי ובבימויו.
בשנת 2004 שיחק את ג׳ון (אחיה הצעיר של וונדי) במחזמר פיטר פן. גם אל תפקיד זה יחזור בחידוש של המחזמר בשנת 2012.
בשנת 2005 הוא התפרסם כאשר התמודד בעונה השלישית של כוכב נולד אשר שודרה בשידורי קשת בערוץ 2.
בשנת 2005 גילם את דמותו של רולף בגרסה הישראלית של המחזמר צלילי המוסיקה.
בשנת 2006 שיחק בתפקיד אורח בעונה השלישית של הסדרה השיר שלנו.
בשנת 2007 הופיע בתפקיד אורח כשמשון בסדרה הפיג'מות בקפה קר סול, שהיא סדרת בת של הלהיט הפיג'מות.
בשנת 2008 היה חלק מצוות התוכנית תשיר את זה בהנחייתו של אסי עזר. שודרה ברשת 13 ערוץ 2.
בשנת 2012 יצא במופע יחיד הנקרא "בדרך לברודוויי" בבימויו של ירון כפכפי, שהוצג ב במשך מספר שנים. באותה שנה גילם את דמותו של קרייג במחזמר המצעד שהועלה בשפה האנגלית במסגרת פסטיבל ישראל בבימויו של משה קפטן.
בשנת 2013 השתתף בגרסה הראשונה של המחזמר בילי שוורץ שהועלתה וזכתה במקום הראשון בחג המחזמר בת-ים הראשון.
פנחס זליגמן פרום
פנחס זליגמן הלוי פרום (פראם, פראמם, Seligmann Pinchas Fromm) (תקפ"ב 1822 – תרנ"ח 1898) היה רבה של באד הומבורג ורב בפרנקפורט.
מיכאל עינב
ביוגרפיה
בין השנים 2013-2015 השתתף במחזמר המצליח גבירתי הנאווה שהועלה בתיאטרון הבימה.
פנחס זליגמן פרום
קורות חייו
שמו העברי היה פנחס שמחה. מאחר שהוא היה משתמש רק בשמו השני 'שמחה' השתמשו בתרגום הגרמני זליגמן. (זעליג פירושו מבורך, מאושר,  ומכאן השם שמחה. הוא נולד בגרוסלנגהיים  בשנת תקפ"ב לאביו הערש פרום, בן יוסף פרום בנו של אברהם פרום. משפחת פרום הגיעו מספרד וחיו בגרמניה במשך 500 שנים עד השואה.
למד אצל חמיו רבי יצחק דב במברגר שהיה מורו ורבו, ואצל הכתב סופר בפרשבורג.
בשנת 1852 נישא לרעכל רבקה (1831 - 1893) בתו הגדולה של רבי יצחק דב במברגר, להם נולדו 10 ילדים.
מיכאל עינב
ביוגרפיה
מאז 2015 הוא מתגורר בניו יורק שם שיחק באוף ברודוויי במחזמר ״The Golden Bride״, ובמחזה ״סקופ״. משם לוהק למחזמר כנר על הגג שבוצע בשפת היידיש בבימוי של השחקן והבמאי עטור השבחים ג׳ואל גריי. המחזמר זכה להצלחה עצומה בקרב הקהל והמבקרים.
דיבוב
עינב עוסק בתחום הדיבוב ברציפות משנות ה-90 של המאה ה-20, כאשר דיבב את הריינג'ר הכחול בפאוור ריינג'רס בחלל. בין תפקידיו נמנים: החמישייה הסודית (מקס קירין), המחליפים (ג'וני היטסוול), ג'ימי קול (ג'ימי קול), פלונטר ופלונטר עד עצם היום הזה (פלין ריידר), החבובות (סקוטר), כלבים נגד חתולים: נקמתה של קיטי (אנגוס), רובוטבוי (דוני טרנבול) וחייג'מות (דמויות שונות).
פנחס זליגמן פרום
קורות חייו
בין השנים תרי"א (1852) - תרל"ה (1875) כיהן כרב של הקהילה בבאד הומבורג (פר די הא) לאחר מכן הלך לפרנקפורט לגור אצל הברון וילהלם קארל פון (שמעון וואלף) רוטשילד (רוטשילד היה תלמידו המובהק) וכיהן שם כרב בית הכנסת של הברון 23 שנה עד לפטירתו.
נפטר בכ"ב בסיון תרנ"ח (1898) ונקבר בפרנקפורט.
נכדו היה הפסיכולוג אריך פרום.
לא ידוע כיום על חיבורים שחיבר, אמנם מכתבים תורניים ממנו התפרסמו בספרי שו"ת.
משפחתו
לזליגמן פנחס ורחל רבקה פרום היו 10 ילדים:
שירות בטיחות
שירות בטיחות (באנגלית: Safety Service) או בכינוי הנפוץ "שירות בטיחות החיים" (Safety-of-life Service), על פי סעיף 1.59 של תקנות הרדיו (RR) של איגוד התקשורת הבינלאומי (ITU) מוגדר כשירות תקשורת מבוסס רדיו המשמש באופן קבוע או זמני לשמירה על חיי אדם ועל רכוש.
תקינות רבות מתייחסות למערכת המוגדרת כ"שירות בטיחות החיים" כמערכת אשר יש, ככל שניתן, להימנע מפגיעה במתן השרות שלהן, גם במחיר כבד, כגון הוצאה כספית נוספת בהליך פיתוח המערכות כדי שלא יפגעו בשירותי בטיחות הפועלים בחפיפה אליהם. דוגמה לכך היא השאיפה להימנעות משימוש בתחומי תדרים הנמצאים בשימוש שירותי בטיחות החיים.
דוגמאות נפוצות
מספר דוגמאות אופייניות של שירותי בטיחות הן:
לינדה לפום
לינדה לפום (בהולנדית: Linda Lepomme; נולדה ב-16 במרץ 1955) היא זמרת ושחקנית בלגית.
ביוגרפיה
לפום נולדה בלוקרן שבבלגיה, היא החלה את הקריירה שלה ב-1978 שהופיעה בסרט הטלוויזיה "Toch zonde dat 't een hoer is".
ב-1979 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "De paradijsvogels" המבוססת על מחזות של הסופר הבלגי גסטון מרטנס (Gaston Martens).
ב-2001 הופיעה בסרט פולין ופולט.
ב-2009 שימשה כשופטת בתוכנית מציאות המלהקת את השחקנית לתפקיד מריה פון טראפ במחזמר צלילי המוזיקה.
יוהאן גאורג גמלין
יוהאן גאורג גמלין (בגרמנית: Johann Georg Gmelin; 10 באוגוסט 1709 - 20 במאי 1755) היה חוקר טבע גרמני, בוטנאי גאוגרף, רופא, מנהל הגן הבוטני של אוניברסיטת טיבינגן, וחבר האקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
במאה ה-18 סייר יוהאן גאורג גמלין בסיביר. בשנים 1733-1743 הוא לקח חלק במשלחת הצפונית הגדולה. הוא היה הראשון אשר מדד וגילה כי פני המים בים הכספי נמוכים מאלה של הים התיכון. הוא גם פרסם שתי עובדות מרכזיות במסעותיו בסיביר ויותר מ -500 מינים ידועים קודם לכן.
ילדות
גמלין נולד בטובינגן לבנו של פרופסור מאוניברסיטת טובינגן. הוא היה ילד מחונן והחל להשתתף בהרצאות באוניברסיטה זו בגיל 14. בהיותו בן 18, בשנת 1727, הוא סיים לימודי רפואה. לאחר מכן הוא נסע לסנקט פטרבורג ובשנת 1728 קיבל מלגת לימודים באקדמיה הרוסית למדעים. בשנת 1730 הוא החל להרצות באוניברסיטה, והתמנה בהמשך לפרופסור לכימיה וידיעת הטבע.
משלחת קמצ'טקה השנייה
גמלין נבחר, מבין שלושה פרופסורים, להצטרף למשלחתו השנייה של ויטוס ברינג לקמצ'טקה (1733-1743). בחלקו הראשון של המסע - לאחר שיצאו מסנקט פטרבורג באוגוסט - התלווה אליהם הסטודנט הצעיר סטפן קרשניניקוב. יחד הם נסעו דרך הרי אורל ומערב סיביר ליניסייסק. גמלין תיאר את תוואי נהר היניסיי כגבול בין אירופה לאסיה, וביניסייסק השתתף במדידת הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנרשמה עד לאותה עת. הוא היה גם הראשון שגילה כי פני הים הכספי נמוכים יותר מאלה של הים התיכון. בספטמבר 1736 הוא הגיע למטהו של ברינג ביקוטסק. לרוע מזלו, בית מגוריו של גמלין נשרף ב-8 בנובמבר, ועימו נשרף אף אוסף הצמחים והרישומים שערך וכן חלקים מספרייתו. בקיץ שלאחר מכן הוא ניסה לאסוף מחדש דגימות רבות ככל האפשר כדי להחליף את אלה שאבדו. בין השנים 1747–1769 פרסם בארבעה כרכים את ספרו "הצומח בסיביר" (Flora Sibirica). הספר מכיל תיאורים של 1178 מיני צמחים, 294 מתוכם מאוירים. אחיינו שמואל גוטליב גמלין סייע לו לערוך את שני הכרכים האחרונים.
פלדצויגמייסטר
פלדצויגמייסטר הייתה דרגה צבאית היסטורית בחלק מהצבאות הגרמניים, בצבא האוסטרי ובצבא האוסטרו-הונגרי, במיוחד בשימוש ביחידות הארטילריה. הדרגה הייתה נפוצה במהלך המאות ה-16 או ה-17, אבל היא נותרה בשימוש גם בתחילת המאה ה-20 בחלק ממדינות אירופה. בצבא האימפריה ההבסבורגית, דרגת פלדצויגמייסטר הייתה שוות ערך ללוטננט גנרל.
אטימולוגיה
המונח הוא גרמני, ומשמעו המילולי מתורגם ל"מפקד החימוש' או 'מפקד התותחים'. פלד פירושו לקרבי, כפי שהוא משמש גם בתואר הגרמני עבור גנרל-פלדמרשל, וצויג מתייחס לתותחים בשימוש יחידות הארטילריה. בצרפתית הדרגה השווה לפלדצויגמייסטר הייתה Grand maitre d'artillerie, שהייתה בשימוש מתקופת פיליפ השישי, מלך צרפת.
דרגה צבאית
במקור, הדרגות מעל פלדצויגמייסטר היו פלדהאופטמן וגנרל-פלדמרשל, והיא הייתה הדרגה השלישית החשובה ביותר בצבא. למרות שהביטוי היה נפוץ ביחידות הארטילריה הגרמנית, שימש התואר גם במיליציות האוסטרית, ההונגרית, והצרפתית. הדירוג של פלדצויגמייסטר היה שונה במדינות הגרמניות. באוסטריה-הונגריה, פלדצויגמייסטר הייתה אחת משלוש הדרגות של גנרל חיל.
בשנת 1898, משרד המלחמה של מלכות פרוסיה יצר את התפקיד של פלדצויגמייסטר אשר היה שווה למפקד דיוויזיה. הפלדצויגמייסטר היה אחראי על אספקת נשק, תחמושת וכוח אדם.
בבוואריה משנת 1906, הפיקוח על כלי הנשק הופקד בידי מחלקת הפלדצויגמייסטר.
הצבא האוסטרו-הונגרי
בצבא האוסטרו-הונגרי, ל-Feldzeugmeister (בהונגרית: Táborszernagy) הייתה משמעות שונה. במהלך המלחמות הנפוליאוניות, פלדצויגמייסטר החזיק בדרגה מעל פלדמרשל-לוטננט והיה ממש מתחת לפילדמרשל. הדרגה הייתה מקבילה בערך לדרגת גנרל. פלדצויגמייסטר היה שווה ערך לגנרל חיל הרגלים וגנרל חיל הפרשים. הדרגה נשארה השנייה בחשיבותה בצבא האוסטרי עד ליצירת דרגת גנרל-אוברסט בשנת 1915. בתחילה ניתנה הדרגה לגנרלים ביחידות הרגלים והארטילריה, בעוד ביחידות חיל פרשים ניתנה דרגת גנרל חיל הפרשים, אולם משנת 1908 ואילך ניתנה דרגת פלדצויגמייסטר רק לגנרלים מיחידות ארטילריה בלבד.
ממלכת הונגריה (1301–1526)
בימי הביניים המאוחרים ממלכת הונגריה חוותה תקופה של אינטרגנום בתחילת המאה ה-14. השלטון המלכותי הוחזר בתקופת קארוי הראשון, מלך הונגריה (1308–1342), נצר לבית אנז'ו. מכרות זהב וכסף שנפתחו בתקופת שלטונו הפיקו כשליש מסך הייצור בעולם עד 1490. הממלכה הגיעה לשיא כוחה תחת לאיוש הגדול (1342–1382) שהוביל מסעות צבאיים נגד ליטא, דרום איטליה ושטחים רחוקים אחרים.
התרחבות האימפריה העות'מאנית הגיעה לממלכה תחת שלטונו של ז'יגמונד מבית לוקסמבורג (1387–1437). בעשורים הבאים, מפקד צבאי מוכשר, יאנוש הוניאדי, ניהל את המאבק נגד העות'מאנים, וזכה בניצחון במהלך המצור על בלגרד בשנת 1456. לאחר מכן התייצבו הגבולות הדרומיים במשך יותר מחצי מאה. המלך הראשון של הונגריה ללא מוצא שושלתי היה מתיאש הראשון, מלך הונגריה (1458–1490), שעמד בראש כמה מסעות צבאיים מוצלחים וגם הפך למלך בוהמיה ולדוכס אוסטריה. תחת חסותו הפכה הונגריה למדינה הראשונה שאימצה את הרנסאנס מאיטליה.
מלכותו של מתיאש התפוררה לאחר מותו: פרט לילד בלתי־חוקי בשם יאנוש, אשר האצילים סירבו לקבל כמלכם, לא היו לו צאצאים. את מתיאש ירשו מלכים חלשים מהשושלת היגלונית הפולנית. 36 שנים לאחר מותו נכבשה הונגריה בידי הטורקים.
שלטון בית אנז'ו
לאחר מות אחרון מלכי בית ארפאד, אנדראש השלישי, ב-1301 הייתה הונגריה שרויה באנדרלמוסיה ללא מלך למשך שמונה שנים. ב-1309 הביאו המגנאטים את האציל הצרפתי שארל רובר לבית אנז'ו, והכתירו אותו למלכם. שארל הצליח במקום בו נכשלו קודמיו מבית ארפאד, והעמיד את המגנאטים במקומם. הוא קבע סדרים חדשים בממלכה, וחיזק את כוחו מבחינה פנימית, דבר שהביא להצלחות במדיניות החוץ. בנו של שארל לאיוש (לואי או לודוויג) הראשון לבית אנז'ו ניצל את הצלחות אביו, וביסס אימפריה של ממש. הוא הצליח בכפיית מרותו (בין-אם באופן ישיר או בצורה עקיפה, כשלטון-חסות) על טריטוריות מן הים השחור ועד לים האדריאטי, כבש באופן זמני את סיציליה ואת דלמטיה לאחר סדרת ניצחונות על ונציה. לאחר מות קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, נבחר לאיוש למלך פולין, ואיחד את פולין והונגריה לממלכה אחת. בימי חייו הופיעו לראשונה העות'מאנים כגורם באזור, אך הוא הביס את צבאם ב-1366. עם מותו של לאיוש ב-1382 השתרעה הממלכה ההונגרית מצפון פולין עד לים האדריאטי והים השחור. נוהגים לזכור זאת בנוסטלגיה כזמן, בו "לחכו שלושה ימים, את חופיה של הונגריה", אולם למעשה, האיחוד עם פולין, היה אוניה פרסונאלית בלבד (דהיינו, שעל שתיהן מלך אותו אדם) ואילו על ולאכיה ועל סרביה, הוטלה חסות הונגרית ולא שלטון ישיר. מעבר לכך, בתקופה זו לא הגיעו הפולנים לים הבלטי, היות שכל החוף הפולני, נשלט בידי האבירים הטבטוניים.
מאבקים פנימיים בתוך בית אנז'ו
לאחר מותו של לאיוש ב-1382, האימפריה של בית אנז'ו פוצלה לשתיים כאשר ביתו הבכורה של לאיוש מריה (1371-1395) ירשה את הכתר ההונגרי, עוד שביתו הצעירה ידוויגה (1374-1399) ירשה את הכתר הפולני. שלטונה של מריה בראש אימה אליזבת היה רעוע מאוד והיא נאלצה להתמודד עם רחוק משפחתה קרלו השלישי מנאפולי אשר טען לכס ההונגרי בתור צאצא לבית אנז'ו. קרלו הדיח את מריה מהכס ב-1385 אולם לאחר כשנה הוא נרצח על ידי שליחים של המלכה האם אליזבת. מותו של קרלו לא סייע לחיזוק שלטונה של מריה וזמן קצר לאחר מכן היא ואימה נחטפו על ידי מורדים אשר תמכו קודם לכן בקרלו. מריה נשארה בשבי בטירת נוביגראד במשך כשנה עד שב-4 ביוני 1387 צבאו של זיגיסמונד הצליח לשחרר את מריה מכלאה. בשמונה שנות חייה האחרונות, מריה לא שימשה יותר מכלי לביסוס הגליטימציה של זיגיסמונד לכס ההונגרי כאשר כל הכוח הפוליטי היה בידיו. כאשר מריה מתה ב-1395 בגיל 23 לא היו לה צאצאים ולאחר מותה של ידוויגה כ-4 שנים לאחר מכן גם ללא ילדים שלטון בית אנז'ו אשר החל עם עלייתו של קרלו רוברטו ב-1301 נסתיים.
בית לוקסמבורג
זיגיסמונד לבית לוקסמבורג (1368-1437) היה בנו של קרל הרביעי קיסר האימפריה הרומית הקדושה מנישואיו הרביעיים לאליזבת מפומרניה. זיגיסמונד ומריה אורסו כבר ב-1374 וזיגיסמונד בילה חלק משנות נעוריו חצר ההונגרית. לאחר מותו של קרל הרביעי ב-1378, אחיו החורג של זיגיסמונד ונצסלאוס הרביעי ירש את אביו בגרמניה ובבוהמיה, בעוד שזיגיסמונד ירש את מרקיזות ברנדנבורג. בעקבות מותו של לאיוש ב-1382 ארוסתו של זיגיסמונד מריה ירשה את ממלכת הונגריה, אולם בעקבות פועלה של אליזבת מבוסניה זכותו של זיגיסמונד לשלוט בהונגריה לצד מריה נשללה. בעקבות זאת, זיגיסמונד פלש להונגריה ב-1385 ואילץ את אליזבת לחתום על הסכם גיור בו אושרה זכותו של זיגיסמונד לכס ההונגרי. לאחר שחרורה של מריה ב-4 ביוני 1387, היא וזיגיסמונד שלטו יחדיו על הונגריה, אולם למעשה זיגיסמונד היה היחיד עם כוח פוליטי. אולם, המחיר של השגת הכתר ההונגרי היה עצום והוא נאלץ להעניק לתומכיו נתחים עצומים משטחו וקופתו של הכתר ההונגרי, מה שהרס את המלוכה הריכוזית החזקה שבנו מלכי בית אנז'ו ויצר מחדש את מעמד המגאנטים אשר בני אנז'ו ניסו להעלים. במקביל לכך, האיום העותמאני אשר החל להגיע לגבול ההונגרי בימיו של לאיוש הגדול החל להפוך לאיום ממשי בעקבות תבוסת ליגת השליטים הבלקנים בקרב קוסובו ב-1389. בשנים שלאחר מכן האימפריה העותמאנית החלה בכיבוש צפון הבלקן ואף החלה לאיים על גבולה של הונגריה. כתוצאה מכך, ב-1396 ליגת שליטים נוצריים בראשותו של זיגיסמונד יצאה למסע צלב אשר מטרתו הייתה להביס את העות'מאניים ולגרשם מאירופה. מסע זה אשר הגיע לשיאו בניקופוליס הסתיים בתבוסה קשה לליגה הנוצרית ובמידה מסוימת הבטיח את נוכחותם של העותמאניים באירופה אשר תרדוף את הונגריה עד לנפילתה.
יאנוש הוניאדי
מותו הפתאומי של אלברכט לאחר שתי שנות שלטון ב-1439, הותיר את הונגריה ללא יורש מוסכם. הונגריה נכנסה למלחמת ירושה שנמשכה כשנתיים בין תומכים של לאדיסלאוס מאוסטריה (אליזבת מלוקסמבורג) לבין תומכיו של ולדיסלב השלישי, מלך פולין. במאבקים אלו התבלט אציל בשם יאנוש הוניאדי, אשר הפך לאיש שבידו הכח האמיתי במדינה.
לאחר שהוויכוח אודות המלוכה הסתיים, הפנה הוניאדי את תשומת לבו אל הסכנה העות'מאנית. בסדרה של קרבות בשנים 1441 ו-1442 הכה הוניאדי כוחות עות'מאנים גדולים, ועצר את התפשטותם אל הונגריה. לאחר מכן יצאו הוניאדי ואנשיו, ביחד עם המלך אולסלו למסע ארוך אל הטריטוריות העות'מאניות בבולגריה, ושברו את כוחם של העות'מאנים בבולגריה, בוסניה והרצגובינה ואלבניה. עם סיומו של מסע מלחמה זה, החלו שליטים במדינות השכנות, וכן האפיפיור להפציר בהוניאדי לצאת למסע מלחמה נוסף. או אז הופיעו במפתיע שליחי הסולטאן מוראט השני, ליד העיר סגד בדרום מזרח הונגריה, וביקשו לחתום על הסכם הפסקת אש לעשר שנים. אך לאחר יומיים התקבלה הידיעה כי צי של ספינות מלחמה חוסם את מצרי הבוספורוס ומונע את שובם של חייליו של מוראט לתחומי אירופה. הייתה זו שעת כושר שלא יכול היה הוניאדי להחמיץ, וביולי 1444 יצאו צבאותיו בדרך לקונסטנטינופול. ליד העיר וארנה בבולגריה גילו אנשי הוניאדי כי הצי הוונציאני שעליו סמכו נכשל במשימתו למנוע מהצבא העות'מאני לחזור לאירופה, וכי צבא שגודלו פי ארבעה מצבאם ניצב מולם. ב-10 בנובמבר 1444 הוכה צבאו של הוניאדי. המלך אולסלו מת בשדה הקרב, והוניאדי נמלט בחזרה להונגריה.
עם שובו למדינה הייתה המדינה במצב של אנרכיה. ב-5 ביוני 1446 נבחר הוניאדי על ידי האצילים לעוצר הונגריה בשמו של המלך לסלו החמישי, בנו של המלך אלברכט, שהיה אז פעוט, ושבוי בידי פרידריך השלישי הקיסר הגרמני. הוניאדי קיבל מן האפיפיור ב-1448 שרשרת זהב ואת התואר "נסיך", והמשיך במלחמותיו עם העות'מאנים.
ב-1452, שוחרר לסלו מהחצר הקיסרית והוכתר למלך הונגריה. ב-1453, לאחר נפילת קונסטנטינופול לידי העות'מאנים נראה היה כי הסולטאן מהמט השני מפנה את תשומת לבו להונגריה. בשנים שלאחר מכן אימן הוניאדי וחימש צי וצבא על חשבונו, וב-14 ביולי 1456 השמיד את הצי העות'מאני שחסם את הדנובה, והכה בצבא העות'מאני שצר על בלגרד. פעולות אלו הבטיחו את הונגריה מפני פלישות עות'מאניות למשך שבעים שנה לאחר מכן. ב-11 באוגוסט מת הוניאדי ממחלת דבר בעודו בשדה הקרב.
מתיאש הוניאדי
לאחר מותו של יאנוש הוניאדי, נאבקו אצילים שונים על השליטה בממלכה. אחד ממקורביו של לסלו, אולריך מצליה נרצח לפי הוראותיו של בנו הבכור של הוניאדי, לסלו. לסלו נתפס ביחד עם אחיו הצעיר מתיאש בידי המלך לסלו וראשו נערף ב-1457. אך הוצאתו להורג של לסלו הפכה את המלך ללא פופולרי בקרב האצולה, ומרד שפרץ בממלכה אילץ את לסלו לברוח לפראג, ובנובמבר של אותה שנה מת כתוצאה מהרעלה בגיל 17 בלבד. לאחר מות המלך הסכימו כל הצדדים הניצים על מינויו של בנו הצעיר של הוניאדי, מתיאש הוניאדי למלך. ב-20 בינואר 1458 הוכתר מתיאש בן ה-15 למלך הונגריה. כינוי "מתיאש קורבינוס" בא מסמל משפחת הוניאדי, הוא העורב, בלטינית Corvus.
מתיאש קיבל את חינוכו באיטליה של ימי הרנסאנס והושפע מאוד מן ההישגים שראה במדינה זו. עם עלותו לשלטון פעל לבנייתן ופיתוחן של ערים רבות, ביניהן בודה, ולהקמת מערכת בריאות וחינוך. הוא עודד את האומנויות בנוסח שראה מנסיכי הרנסאנס באיטליה, והזמין לחצרו ציירים איטלקים. הוא ייסד את הספרייה המלכותית (ביבליותקה קורבינה) בעיר בודה, וב-1486 הוציא ספר חוקים חדש.
את כוחו שאב מן הפיצול במעמד האצולה. הוא נשען על האצולה הנמוכה, הנאמנה לו, מול המגנאטים ובסיועם גייס צבא שכירים שנקרא ה"צבא השחור" על פי מלבושם, שאותו מימן מכספי המיסים. מול העות'מאנים הוא המשיך בניצחונותיו של אביו וכוחותיו תחת פיקודו של פאל קיניז'י ובסיועו של הנסיך הרומני ולאד צפש (שנודע גם בכינוי "דרקולה"), הדפו את כל נסיונותיהם לשוב לאזור. חזונו היה להקים אימפריה שתוכל לא רק להדוף את העות'מאנים, כי אם להביסם. לשם כך נראה לו הכרחי לכבוש חלקים גדולים מן האימפריה הרומית הקדושה על מנת להבטיח את עורפה של ממלכתו. בין השנים 1468–1478 הוא ניהל מלחמה ארוכה עם מלך בוהמיה ההוסיטי ייז'י מפודבראדי וכן עם יורשו ולדיסלב יגלו, אשר בסופה העניקה לו שליטה במורביה ושלזיה. בין השנים 1479–1487 הוא ניהל מלחמה מוצלחת עם פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה אשר בסופה הצליח להשיג שליטה באוסטריה תחתית ובשטיריה, ו-1485 הקים את חצרו בווינה. עם זאת, שאיפתו הגדולה לקבל את כתר קיסרות האימפריה הרומית הקדושה לא צלחה.
מלחמת הירושה בהונגריה
ב-6 באפריל 1490 מת במפתיע מתיאש הראשון, מלך הונגריה, ובמאי התכנסו אצילי הונגריה לבחור את המלך הבא. ארבעה מועמדים טענו לכס המלוכה; יאנוש קורבינוס בנו של מתיאש נתמך בעיקר על ידי אצילים מאזור הגבול הדרומי, מקסימיליאן, מלך הרומאים טען לזכותו מכוח הסכם השלום של וינר-נוישטאדט משנת 1463, שבו נקבע שאם ימות מתיאש ללא יורשים יירשו אותו פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה או יורשיו, ולדיסלב, מלך בוהמיה טען לזכותו מכוח היותו בן אחותו של לסלו החמישי, מלך הונגריה שמלך קודם מתיאש, ואילו הוריו העדיפו שאחיו הצעיר יאן אולברכט יירש את הכתר.
רוב האצילים ההונגרים העדיפו את ולדיסלב כמלך, משום שכבר שלט על ממלכת בוהמיה, ובנוסף התחייב ולדיסלב להתחתן עם ביאטריצ'ה מנאפולי, בתו של פרדיננדו הראשון, מלך נאפולי, ואלמנתו של מתיאש הראשון, מלך הונגריה. ב-4 ביולי הביסו אישטוואן החמישי באטורי ופאל קיניז'י את יאנוש קורבינוס, וב-15 ביולי בחר הדיאט ההונגרי בוולדיסלב למלך. ב-9 באוגוסט הגיע ולדיסלב לבודה, שם פגש את אחיו יאן אולברכט שהגיע לפשט מעברה השני של הדנובה, אך השניים לא הגיעו לידי פשרה.
ב-18 בספטמבר הוכתר ולדיסלב בסקשפהרוואר כאולסלו השני, מלך הונגריה, והתיישב בבודה כפי שהבטיח לאחר בחירתו. בהיעדרו מבוהמיה ניהלו את המדינה האצילים הבכירים, ובעקר רוזן העיר פראג וקנצלר הממלכה. אף על פי שבשלום אולומואוץ נקבע כי מוראביה, שלזיה ולוסאטיה יהיו חלק מממלכת הונגריה עד שישולם עליהם 400,000 פלורינים זהב, צירף אותם אולסלו בחזרה לכתר בוהמיה ללא ששילם את הכסף האמור.
אחיו יאן אולברכט לא ויתר על טענתו לכתר, ובמהלך ספטמבר כבש את אגר והטיל מצור על קאשה. ב-4 באוקטובר התחתן אולסלו עם ביאטריצ'ה מנאפולי, ואם כי הנישואים נשמרו בסוד, מימנה ביאטריצ'ה את מסעותיו בהונגריה. בנובמבר פלש מקסימיליאן, מלך הרומאים אף הוא להונגריה, וכבש את הערים סומבטהיי, וספרם וסקשפהרוואר. בתחילת דצמבר שחררו כוחותיו של אולסלו את קאשה, ובסוף השנייה עזב מקסימיליאן, מלך הרומאים את הונגריה, לאחר שלא הצליח לממן את מסעותיו. ב-20 בפברואר 1491 ויתר יאן אולברכט על תביעתו לכתר הונגריה, בתמורה לדוכסות גלוגוב ומחצית שלזיה. בסתיו אותה שנה פלש יאן אולברכט שוב להונגריה, אך נהדף על ידי אישטוואן זאפויה. בינתיים כוחותיו של אולסלו הדפו את כוחותיו של מקסימיליאן, מלך הרומאים, ובשלום פרשבורג שנחתם ב-7 בנובמבר ויתר אולסלו על כל השטחים שכבש מתיאש הראשון, מלך הונגריה באוסטריה, ובנוסף הכיר בזכותו של בית הבסבורג לרשת את נחלותיו בהונגריה ובבוהמיה אם ימות בלא בן. ב-24 בדצמבר הכה אישטוואן זאפויה את יאן אולברכט באפרייש, והכריח אותו לוותר על תביעתו לכתר הונגריה.
שלטונו בהונגריה
אף על פי שיאנוש פיליפץ', בישוף וואראד הזהיר את אולסלו, שההונגרים מצייתים רק לשליט תקיף וחזק, ולדיסלב לא המשיך במדיניותו של קודמו מתיאש הראשון, מלך הונגריה, אלא נהג להתחשב בדעתם של האצילים המועצה המלכותית העליונה, והושפע מאוד מיועציו אישטוואן זאפויה ותומאש באקוץ'.
בשנת 1492 מת אביו קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, ואולסלו טען לזכותו לכתר, אולם האצילים הפולנים בחרו באחיו יאן אולברכט למלך. מכיוון שקופת האוצר הייתה ריקה, לא היה אולסלו יכול לממן את הצבא השחור, והם החלו לבזוז ערים, ומשום כך פיזר אולסלו ב-3 בינואר 1493 את שרידי הצבא, ורוב שכירי החרב הוצאו להורג.
באותה תקופה צבא האימפריה העות'מאנית החל לבצע פשיטות סדירות נגד הונגריה לאורך הגבול הדרומי, וב-11 בספטמבר 1493 הנחיל תבוסה מוחצת לאצילים הקרואטיים בקרב שדה קרבבה, וסיפח את החוף האדריאטי מצפון הנהר נרטבה עד לאומיש. חודשים ספורים לאחר מכן, התאספו האצילים הקרואטים בביחאץ', וניסו לבקש עזרה מהאפיפיור אלכסנדר השישי וממקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
באביב 1494 הטיל אולסלו מס חריג ללא אישור מהדיאט, ועורר עליו את מחאת האצולה. לורנס או'לאקי שהיה אחד האצילים העשירים בממלכה, הורה על רציחתו של גובה המיסים, וכינה את אולסלו שור - בהמה. בתגובה האשימו אולסלו בשיתוף פעולה עם העות'מאנים, ופתח במבצע צבאי נגדו בתחילת 1495, שהסתיים רק לאחר בקשת רחמים מצד או'לאקי. באפריל אותה שנה חתמו אולסלו ובאיזיט השני על הפסקת אש לשלוש שנים, אולם פשיטות העות'מאנים בקרואטיה נמשכו.
במאי 1496 האשימו האצילים בדיאט את ז'יגמונד ארנוסט, שהיה גזברו של אולסלו, במעילה בכספי האוצר, ובתגובה לכך נעצר ארנוסט עם סגנו, ושוחרר רק לאחר ששילם 400,000 פלורינים זהב. בשנת 1497 ביקר אולסלו בבוהמיה, ובחזרתו ניסו חברי הדיאט להשפיע עליו לעצור את תומאש באקוץ', אולם אולסלו לא שהה לעצתם, ואף הפקיד את החותמת המלכותית בידי ג'רג' סאטמארי שהיה בעל בריתו של באקוץ', וב-20 בדצמבר אותה שנה מונה באקוץ' לארכיבישוף אסטרגום.
האיום העות'מאני
בשנת 1498 פקע תוקפו של הסכם השלום עם האימפריה העות'מאנית, וב-20 ביולי אותה שנה כרת אולסלו ברית עם יאן הראשון אולברכט, מלך פולין ושטפן השלישי, נסיך מולדובה נגד האיום העות'מאני. בנוסף השלים אולסלו עם יאנוש קורבינוס, ומינה אותו לבאן של קרואטיה, והטיל עליו את הגנת קרואטיה.
שלטונו של אולסלו בהונגריה היה יציב, על אף התקפות העות'מאנים בגבול הדרומי, ואף עמד בהצלחה נגד המרד של ג'רג' דוז'ה. ב-11 במרץ 1500 חוקק הדיאט הבוהמי חוקי קרקעות חדשים, ובשנת 1502 אישר זאת אולסלו. בנוסף פיקח אולסלו על בניית הארמון המלכותי הישן (אולם ולדיסלאב) במצודת פראג. באפריל 1514 פרץ מרד איכרים אחרי שבעקבות קריאת הארכיבישוף אסטרגום, טאמאש באקוץ, התגייסו רבבות איכרים, רובם צמיתים, כדי להשתתף במסע צלב נגד האיום הטורקי העות'מאני. עקב הגיוס נותרו האצילים הגדולים ללא כוח אדם באחוזותיהם והתחילו להתנכל קשות למשפחות המתנדבים המגויסים וגם להעבידן בפרך. מששמעו זאת סירבו האיכרים המגויסים לצאת למלחמה, ובסופו של דבר ניתנה פקודה לבטל את מסע הצלב ולהחזיר את המגויסים. אולם האיכרים מרדו וקמו עם נשקם נגד אדוניהם מן האצולה הגדולה. אליהם הצטרפו גם תושבי ערים, כולל סוחרים ובני האצולה הקטנה. המשתתפים במרד היו רובם הונגרים וסקלרים, אך גם איכרים רומנים, סלובקים, רוסינים ובני קבוצות אתניות אחרות בממלכה. איש הצבא שנועד לעמוד בראש צבא הצלבנים, הסקלרי ג'רג' דוז'ה, הפך למנהיג המרד. ביולי 1514 הביס יאנוש זאפויה את המרד, ובהוראתו הוצא להורג ג'רג' דוז'ה בעינויים קשים ומחרידים.
תחילתה של ברית עם בית הבסבורג, וקונגרס וינה
יחסים פוליטיים בין בית הבסבורג לבין ממלכת הונגריה החלו כבר במחצית השנייה של המאה ה-13 כאשר רודולף הראשון לבית הבסבורג כרת ברית עם מלך הונגריה לדיסלאוס הרביעי אשר הביסה את צבא ממלכת בוהמיה בקרב מארכפלד בשנת 1278. לאורך המאה ה-14 היחסים הדיפלומטיים בין בית הבסבורג לבין ממלכת הונגריה לא היו עקביים, כשבריתות רבות נוצרו באותה תקופה במרכז אירופה. יצירת ברית יציבה בין בית הבסבורג לבין ממלכת הונגריה החלה ב-1422 כאשר אלברכט החמישי לבית הבסבורג נשא לאישה את אליזבת מלוקסמבורג, ביתו של זיגיסמונד מלוקסמבורג מלך הונגריה. ברית נישואין זו גרמה לכך שבעקבות מותו של זיגיסמונד בשנת 1437, אלברכט עלה לשלטון כאלברט הראשון מלך הונגריה, ולמרות ששלטונו היה קצר למדי, הוא יצר קשר בין בית הבסבורג לכתר ההונגרי, קשר שילך ויתחזק עם השנים. בשנת 1515 בית הבסבורג היה לאחד מהכוחות החזקים באירופה. תחת שליטתו היו הנחלות האוסטריות, רוזנות בורגונדי וארצות השפלה. כמו כן, שליט ארצות השפלה לבית הבסבורג שארל השני נבחר להיות יורש העצר של ממלכת ספרד אשר הכילה את ממלכות קסטיליה, ארגון ונאפולי. לעומת זאת, ממלכת הונגריה הייתה במצב די קשה, כשהיא סובלת משנים רבות של שלטון לא יעיל תחת אולסלו השני. היחסים בין שתי הממלכות בראשית המאה ה-16 לא היו טובים במיוחד. האימפריה הרומית הקדושה בהנהגתו של מקסימיליאן הראשון הייתה מזה שנים בברית עם הדוכסות הגדולה של מוסקבה אשר הייתה במלחמה עם פולין הייגלונית, בעלת בריתה של הונגריה. כמו כן, כ-10 שנים לפני חתימת החוזה, הונגריה כרתה ברית עם צרפת, שהייתה האויבת הגדולה ביותר של בית הבסבורג. אולם, ההשתוקקות של השושלת הייגלונית להפסיק את היחסים שבין בית הבסבורג למוסקבה, והעובדה שהונגריה עדיין הייתה מעצמה אירופאית וכן המגנה האחרונה של הנחלות האוסטריות מפני האימפריה העותמאנית, גרמה לכך ששני הצדדים החלו לחפש אחר פשרה. לשם כך, בשנת 1515 נערך בעיר וינה קונגרס בו נפגש מקסימיליאן קיסר האימפריה הרומית הקדושה עם שני המלכים היגלונים: אולסלו השני וזיגמונט הראשון. בעקבות הסכם זה, מקסימיליאן הבטיח להפסיק את תמיכתו בדוכסות הגדולה של מוסקבה ולכן לסייע לזיגמונט בעימות כנגד המדינה הטבטונית. בתמורה לכך, הוכרזה חתונה כפולה בין שתי השושלות: יורשו היחידי של אולסלו, לאיוש, אורס לנכדתו של מקסימיליאן מריה, בעוד שנכדו של מקסימיליאן פרדיננד אורס לבתו הבכורה של אולסלו אנה. קונגרס זה חיזק עד מאוד את הקשר שבין בית הבסבורג לבין הכס ההונגרי, דבר שיהיה בעל השפעות ארוכות טווח על ההיסטוריה של הונגריה.
לאיוש השני, מלך הונגריה
בשנת 1516 מת אולסלו השני, מלך בוהמיה והונגריה, ובנו לאיוש השני עלה לשלטון במקומו בהונגריה, קרואטיה ובוהמיה. מכיוון שהיה קטין נטלו מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה תחת חסותו, ולאחר מותו בשנת 1519 החליפו גאורג, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך.
לאחר מותו של הקיסר מקסימיליאן ב-1519, החלה תחרות בין בית הבסבורג ובית ולואה על כתר האימפריה. בנוסף להם, לאיוש בן ה-13 גם הוא התחרה על כס האימפריה כאשר הוא משמש כנסיך בוחר של בוהמיה. אך למרות הצהרות מצד הוונציאנים ופחדו של האפיפיור מהגמוניה צרפתית או הבסבורגית, קרל החמישי עלה לכס האימפריה והונגריה המשיכה להיות מבודדת פוליטית.
החל מימי שלטון אביו, ממלכת הונגריה הייתה במצב של שקיעה. המדיניות הכושלת של אביו הובילה לכך שהמגאנטים היו בעלי רוב האדמות והכתר היה מרושש. כמו כן, המתקפות העותמאניות בגבולה הדרומי של הממלכה המשיכו להחמיר. במקביל למשבר הפוליטי החל משבר דתי. הרפורמציה של לותר הגיעה להונגריה-בוהמיה והחלה לסחוף אחריה רבים ממעמד האצולה, מה שהוביל למשבר עם האפיפיור. לאחר עלותו לשלטון שלח לו סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית את שגרירו, על מנת לקחת את דמי החסות השנתיים של ממלכת הונגריה. לאיוש סירב לשלם את דמי החסות, והוציא להורג את השגריר העות'מאני ושלח את הראש לסולטאן. לאיוש האמין כי יקבל את תמיכתם של מדינות נוצריות שכנות, ואת תמיכת קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והאפיפיור, אולם הונגריה הייתה שרויה באותה העת באנרכיה, וכמעט ולא היו שומרים במבצרים ובגבולות.
על סף מלחמת אזרחים
מרבית מלכותו של לאיוש נרדפה על ידי המאבק בין שתי מפלגות אצילים רבות עוצמה בחצר ההונגרית: אחת פרו-גרמנית אשר הונהגה על ידי מורו הפרטי של לאיוש, גאורג מרגרב אנסבך וזכתה בתמיכת מרבית המגאנטים ההונגרים. המפלגה השנייה הייתה המפלגה הלאומית. היא הורכבה בעיקרה מהאצולה הנמוכה והיא כעסה על ההשפעה הרבה של יועצים זרים (בעיקר גרמנים) על המלך. המפלגה הונהגה על ידי שליט טרנסילבניה יאנוש זאפויה אשר מזה שנים רבות ייצג את הרצון של הונגריה להתנתק מההשפעה ההבסבורגית. למרות ששתי המפלגות הצליחו להגיע למאין פשרה כאשר הם יצרו את המועצה המלכותית התחזקות ההשפעה הגרמנית עם נישואיו של לאיוש למריה מאוסטריה רק חיזקו את המתחים. לאיוש עצמו היה אחד מהגורמים להמשך היחלשות השלטון המרכזי בממלכה. למרות שנראה בתחילת שלטונו כילד אינטילינגט ובעל מרץ רב, יועציו החלו לחשוף אותו לעולם של הנאות ועונג תוך כדי שהם מונעים ממנו השכלה ראויה וכך הופכים אותו למלך לא מתפקד. גאורג במיוחד היה השפעה שלילית על המלך הצעיר לאחר שהוכרז שלאיוש הגיע לגיל בגרות ב-1521, תדמיתו המשכה להיפגע תוך כדי שהוא גורם לסקנדלים רבים אשר עוד יותר פגעו בתדמיתו. ב-1525 המשבר הפוליטי בהונגריה הגיע לשיא כאשר ליגת האצילים הפרו-הונגרים דרשה בעת כינוס הפרלמנט ההונגרי שלאיוש יגרש את משפחת פוגר אשר החזיקה במספר מכרות נחושת בצפון הממלכה בטענה שהם התישו את אוצר הממלכה. לאיוש אכן החרים את מכרות הנחושת והפך אותם לרכוש הממלכה, אולם ההשלכות של מעשה זה היו קטסטרופליות. בתגובה למעשה, משפחת פוגר הטילה חרם כלכלי כולל על הונגריה אשר החליש עוד יותר את כלכלתה החלשה ובמהמשך אף מנע מבית הבסבורג מלסייע לממלכת הונגריה במלחמתה כנגד העותמאנים.
הכיבוש העות'מאני של הונגריה
מיד לאחר עלייתו לשלטון של סולימאן ב-1520, הוא החל במערכה אשר מטרתה הייתה כיבוש סופי של הונגריה. ב-1521 ניצב הצבא העותמאני מול חומות בלגרד, אך הפעם מול 700 חיילים בלבד. תוך חודשיים הטורקים פרצו את החומות והונגריה הייתה חשופה לפלישה. לאחר המצור הונגריה קיבלה מנוחה כאשר הסולטן הפנה את תשומת ליבו לכיבוש האי רודוס, אך בשלב זה שום דבר לא יכול היה להציל את ההונגרים מעצמם. המגאנטים סירבו לשתף פעולה עם המלך והאיכרים אשר עדיין ניקו את פצעיהם מכישלונה של מלחמת האיכרים בראשות ג'רג' דוז'ה סירבו לשתף פעולה עם המגאנטים: נפילתה של הונגריה נהפכה לשאלה של זמן. ב-1526 חזר סולימאן עם צבא אשר מנה כ-70,000 חיילים. אך הפעם המטרה הייתה ברורה: כיבוש מוחלט של הונגריה. לאחר כיבוש בלגרד קוו ההגנה הטבעי שהיווה הסאווה הפסיק להתקיים, מה שהובילה לקריסה מהירה של קו הגבול. הטירות פטרוברדין, אילוק ואושייק נפלו במהירות מסחררת והצבא הטורקי הספיק לחצות את הדראווה. בזמן שהצבא העותמאני כבש את דרום הממלכה, הצבא ההונגרי ריכז את צבאו בעיירה טולנה, כ-144 קילומטר דרומה מבודה. בסופו של דבר, הצבא ההונגרי הגיע לחזית בסוף אוגוסט כאשר הקרב האחרון התרחש בסמוך לעיירה מוהאץ'. צבא האבירים הונגרי לא השתווה בגודלו ובאיכותו לצבא הטורקי העצום אשר השתמש בנשק חם איכותי. למרות ניסיונו הנואש של לאיוש, קרב מוהאץ' הסתיים בקטסטרופה, כאשר בין 20,000-24,000 מתוך 25,000 החיליים ההונגרים מתו בקרב או הוצאו להורג. אך האסון הגדול אירע אחריו. כאשר הובן שההונגרים הובסו, המלך לאיוש נס מהקרב, אך סוסו השליח אותו לנקיק, שריונו הכבד מנע ממנו לקום והוא טבע למוות. הוא מת בגיל 20.
מותו של לאיוש היה לאסון הגדול ביותר שידעה הממלכה, בית יגלו ההונגרי נכחד וללא התנגדות משמעותית, הצבא העותמאני כבש את הבירה בודה, מה שסימל את סופה של ממלכת הונגריה.
לאחר מכן
מאחר שללאיוש לא היו ילדים, נבחר גיסו פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה למלך בוהמיה, אולם בהונגריה פרצה מחלוקת בין בית הבסבורג לבין בית זאפויה, שבראשו עמד יאנוש הראשון זאפויה, נסיך טרנסילבניה. כל אחד מהיריבים זכה לתמיכה של אחדים מהאצילים ההונגרים, ובנוסף נהנה פרדיננד מתמיכתו של אחיו הקיסר.
בשנת 1529, הצליחו כוחותיו של פרדיננד להדוף את התקפתו של סולימאן המפואר על בירתו שבווינה, אף כי פרדיננד עצמו נמלט לפני כן לבוהמיה. בסופו של דבר, חתם פרדיננד ב-1533 על הסכם שלום עם האימפריה העות'מאנית, במהלכו חולקה הונגריה בין בית הבסבורג במערב ובית זאפויה במזרח.