cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפלישה לנורמנדי
הכוחות המוטסים הבריטים והקנדים
משימתה העיקרית של הדיוויזיה המוטסת הבריטית השישית (שכללה בתוכה את הגדוד הקנדי המוטס ה־1) הייתה לאבטח את האגף של חוף סורד, שנמצא בקצה השמאלי של חזית הפלישה. לפי התוכנית, הוטל על אנשיה להשתלט על השטח שבין נהר אורן ונהר דיב, ולהגן עליו. הבריגדה המוצנחת השלישית תהרוס את חמשת הגשרים על נהר דיב, כדי למנוע מתקפות נגד משוריינות גרמניות מכיוון מזרח. הבריגדה המוצנחת החמישית תשתלט על שני הגשרים על הנהר אורן ועל תעלת קן כשהם שלמים, שכן לשני הגשרים האלה ששכנו על כביש החוף נודעה חשיבות אסטרטגית חיונית, כי כל התקפת נגד גרמנית ממזרח הייתה חייבת לחצות אותם, וכך גם כל התקדמות של כוחות הברית מערבה. יעד נוסף היה השמדת סוללת התותחים הגרמנית במרוויל, בגדת שפך האורן, שכללה ארבעה תותחים המוגנים על ידי בתי תותח מבטון עבה המחוזק בפלדה, כשמסביבם גדרות תיל, מוקשים ומערכת חפירות המוחזקות על ידי חיל מצב. הסכנה הנשקפת מסוללה זו הייתה גדולה, שכן להערכת המודיעין של בעלות הברית, תותחים בעלי קליבר גדול יכלו לכסות באש את חוף "סורד", ועל כן הם הפכו למטרה ראשית, והוחלט לתקוף אותם מהאוויר ומן הקרקע. לאחר הפצצה אווירית על ידי מאה מפציצים, תחל תקיפה קרקעית על ידי הגדוד המוצנח התשיעי הבריטי, בפיקודו של לוטננט קולונל טרנס אוטווי שכלל 750 חיילים, שיונחת מדאונים בתוך הסוללה.
זמן קצר לאחר ההשתלטות על הגשרים על האורן ועל תעלת קן תוגבר הכוח על ידי הבריגדה החמישית (גדודים 7, 12 ו־13), שהרחיבה באופן משמעותי את ראש הגשר והחלה להתחפר בציפייה למתקפות נגד. בשעה 03:00 נחת גל דאונים נוסף שכלל את מפקד הדיוויזיה המוטסת, מייג'ור גנרל ריצ'רד גייל ומטה הדיוויזיה שלו, וציוד כבד כמו ג'יפים ותותחי נ"ט שסייעו לבצר את העמדות שנכבשו. עם עלות השחר השלימה הדיוויזיה המוטסת הבריטית השישית את כל יעדיה, במחיר נפגעים נמוך מהמצופה. בהמשך יום הע' היא תוגברה בידי בריגדה נוספת שהוצנחה בדאונים. במהלך הימים הבאים הוטל על אנשיה להחזיק בשטח ולבלום את התקפות הנגד הגרמניות הצפויות.
בשעות הבוקר המוקדמות, ביצעה פלוגה גרמנית מהדיוויזיה ה־716 התקפת נגד כדי להשתלט מחדש על הגשרים על האורן ועל תעלת קן, אך נבלמה לאחר שהטנק המוביל שלה נפגע.
הכוחות המוטסים האמריקניים
הדיוויזיה המוטסת ה־101 והדיוויזיה המוטסת ה־82 תוכננו לנחות מערבה מחוף "יוטה", בחצי האי קוטנטן. לפי התוכנית הייתה הדיוויזיה המוטסת ה־82 אמורה לצנוח משני צדי הנהר מרדרה, ולהשתלט ועל העיירה סנט־מר־אגליז, צומת דרכים חשוב, ועל הגשרים מעל הנהר כך שהכוחות שיגיעו דרך הים יוכלו לחצות במהירות חצי האי ולנתק אותו, לפני שיתקדמו צפונה לעבר שרבור. הדיוויזיה ה־101 תוצנח קרוב יותר לחוף "יוטה", ותשתלט על ארבע הדרכים המובילות מחוף יוטה, בין סן־מרטין־דה־ורוויל לפופוויל, ותבסס שני ראשי גשר על נהר דוב, צפונית מזרחית מקרנטן. כל אחת משתי דיוויזיות הצנחנים האמריקניות פעלה בהרכב של שלוש חטיבות (רגימנט) צנחנים וחטיבה אחת של נחתי דאונים. נדרשו למעלה מ־800 מטוסי תובלה להובלת שתי הדיוויזיות, כל מטוס נשא בתוכו דבוקה בת 18–20 לוחמים. הכוחות הגרמניים בשטחי הצניחה בקוטנטן שלחמו בצנחנים הורכבו בעיקר מדיוויזיית לופטלאנדה 91, ומרגימנט הצנחנים ה־6, שנחשב ליחידת עילית.
נתיבי הטיסה של הדקוטות נושאות הצנחנים (בניגוד לדאונים) היו ארוכים יותר מאחר שהם ביצעו עקיפה חדה לדרום מזרח, עברו מעל איי התעלה ג'רזי וגרנסי, ופנו לכיוון שטחי הצניחה בחצי האי קוטנטן. זאת כדי להימנע מלטוס מעל ספינות הצי אשר היו בדרכן ליבשת, כלקח מטעויות הפלישה לסיציליה, שם אש נ"מ של אוניות הברית הפילה עשרות מטוסי תובלה בשגגה. מטוסי ה־C-47 טסו במבנה בצורת V תוך שמירה על דממת אלחוט. רק לטייס המוביל בכל גוש של 45 מטוסים היה מכשיר יוריקה עם תצוגת אורות, להדרכת הטייסים שבעקבותיו. לביצוע צניחת לילה, הטייסים היו תלויים באמצעים ויזואליים כמו משואות איתות לאיתור שטחי ההצנחה. כחצי שעה לפני הצניחה העיקרית הוצנחו גששים (Pathfinders) שתפקידם היה לסמן באמצעות משואות איתות את שטחי הצניחה לטייסים.
התעבות העננים מעל קוטנטן, ואש נ"מ גרמנית, גרמו לכך שבמקומות רבים לא הוצנחו הגששים במדויק. מטוסי התובלה נושאי הצנחנים, שהגיעו כעבור זמן קצר, לא הצליחו לטוס במבנה סדור, והתוצאה הייתה שטייסים רבים פיזרו את הצנחנים במרחק קילומטרים מיעדיהם. מפקדים קיבצו קבוצות קטנות של חיילים, וניסו להגיע למטרותיהם. ציוד רב אבד בנחיתה. ביצוע המשימות התנהל באיטיות, וליחידות נדרשו לעיתים שעות, עד עלות השחר ואף יותר כדי לחבור לכוח לוחם ולהגיע ליעדיהן. מתוך 6,600 לוחמי ה־101 שהוצנחו, רק 2,500 לחמו בסוף היום ביחידות מאורגנות כלשהן. צנחנים רבים, בעיקר מהדיוויזיה ה־82, טבעו לאחר שהוצנחו בשדות שהציפו הגרמנים מבעוד מועד.
הדיוויזיה המוטסת ה־101 החלה לנחות בנורמנדי בסביבות השעה 01:00. רגימנט 502 שנחת בצפון הגזרה המיועדת, הצליח לתפוס את יציאה מספר 3 מיוטה, והשתלט על סן־מרטין־דה־ורוויל. אנשיו של רגימנט 506, שהוצנחו בדרום הגזרה, הצליחו להשיג את מרבית יעדיהם אף על פי שפוזרו לכל עבר. כוח מעורב של כ־75 צנחנים הצליח להשתלט בקלות יחסית על הכפר סן־מרי־דו־מון, ונטרל סוללת תותחים בקוטר 105 מ"מ. מפקד הדיוויזיה, גנרל מקסוול טיילור, אסף תחתיו קבוצת חיילים והצליח להשתלט על היציאה הדרומית ביותר בפופוויל, לאחר מספר שעות של קרב עם חיל מצב גרמני. גם שני הגשרים הקטנים ליד לה־פורט נתפסו. עם זאת, הרגימנט לא הצליח להשתלט על יציאה מספר 2. רגימנט 501 הצליח לכבוש את סכר 'לה ברקט' על נהר דוב, אך כשל בהשמדת שני הגשרים על הנהר, עקב התנגדות גרמנית.
הדיוויזיה המוטסת ה־82 החלה לנחות בנורמנדי קצת לפני השעה שתיים בלילה. חטיבה 505, שיעדה העיקרי היה להשתלט על העיירה סנט־מר־אגליז, הוצנחה ממזרח למרדרה בצורה המדויקת ביותר, וחלק גדול מחייליה הצליחו להתארגן בצורה מהירה יחסית. גדוד אחד הצליח בשעה 04:30 לערך לאבטח את סנט־מר־אגליז, אך השליטה עליה נותרה בסכנה, שכן הגרמנים ביצעו שם מתקפות נגד בשעות הבאות. שתי החטיבות האחרות של הדיוויזיה, ה־507 וה־508, שתוכננו לצנוח ממערב למרדרה, פוזרו באופן ניכר הרחק מיעדיהן. עקב כך, הן לא הצליחו להשלים את משימותיהן ולהשתלט על הגשרים על נהר מרדרה. מצבה של הדיוויזיה בסיום יום הפלישה לא היה טוב; היא לא הצליחה לחבור לכוחות שנחתו מהיבשה, כשהיא למעשה מנותקת, וללא כל תקשורת.
בשעה 03:00 לפנות בוקר, החלו להגיע הדאונים שנשאו תגבורות וציוד כבד (ג'יפים, תותחים נגד טנקים וכלי נשק אחרים שהיו גדולים מדי להצנחה). בסיכומו של היום, השיגו הדיוויזיות רק חלק ממטרותיהן. אמנם, היציאות מחוף יוטה אובטחו ברובן, וסנט־מר־אגליז נכבשה, אך הגשרים על נהר דוב לא הושמדו, והאגף המערבי של בעלות הברית לא היה מאובטח, והיה נתון בסכנה של מתקפת נגד גרמנית. פיזורן של הדיוויזיות, שהוצנח על שטח גדול יחסית, העלתה תרומה, שכן היא זרעה מהומה בקרב הגרמנים – שהעריכו כי 100,000 חיילי בעלות הברית צנחו, פי ארבעה מהמספר האמיתי. אבדות הכוחות המוצנחים האמריקאיים, אף שהיו נמוכות מהמצופה, היו כבדות – כ־1,200 הרוגים, פצועים ונעדרים בכל דיוויזיה. הצנחנים מילאו בהמשך יום הע' ובימים הבאים תפקיד חשוב בבלימת התקפות נגד גרמניות, כמו זאת שבקרנטן.
מבצע נפטון
צי הפלישה של בעלות הברית חולק לשני כוחות משימה, "כוח המשימה המערבי" בפיקוד אדמירל משנה אלן קירק שהוקצה לחופים האמריקניים, ו"כוח המשימה המזרחי" בפיקוד אדמירל משנה פיליפ ויאן שהוקצה לחופים הבריטיים/קנדיים. סך הכל השתתפו 6,939 כלי שיט ו־195,700 אנשי צוות במבצע נפטון: למעלה מ־4,000 נחתות ואסדות נחיתה לוו על ידי שש אוניות מערכה (שלוש אמריקניות ושלוש בריטיות), ארבע ספינות תותחים, עשרים ושלוש סיירות, 104 משחתות, 152 ספינות ליווי, וכן 287 שולות המוקשים שיצאו ראשונות כדי לנקות את התעלה ממוקשים גרמניים. בנוסף, השתתפו כלי שיט נוספים שהיו חיוניים למבצע, כגון ספינות הצלה, ספינות סיור, ספינות סוחר וספינות חסימה, שנועדו להטבעה כדי ליצור נמלים מלאכותיים מול חופי גולד ויוטה. רובו המכריע של הצי השתייך לצבאות ארצות הברית, בריטניה וקנדה, אך היו גם ספינות צרפתיות, פולניות, הולנדיות ונורווגיות.
נגד העוצמה המכריעה של בעלות הברית בים, עמד לרשות הקריגסמרינה (חיל הים הנאצי) צי קטן יחסית. הצי הגרמני, מאחר שלא ידע היכן תתקיים הפלישה, היה פרוס בדלילות לכל אורך החוף האטלנטי. בקרבת נורמנדי היו לגרמנים כמה טרפדות בלה האבר, בולון־סור־מר ושרבור; 116 שולות מוקשים בין דנקירק לסן־מלו; 44 ספינות סיור בלה האבר וסן־מלו; ו־42 דוברות ארטילריה.
בנוסף, היו לו עוד כמה ספינות קרב גדולות, אך כולן הוחזקו הרחק מאזור הפלישה, ולא לקחו בה חלק. גם מצבו של צי הצוללות הגרמני לא היה טוב יותר; מ־49 הצוללות שהוקצו לפעילות נגד הפלישה, רק 35 היו כשירות מבצעית ב־6 ביוני. התקפה של ציי צוללות גרמניות הייתה האיום שהטריד ביותר את מפקדי בעלות הברית לקראת הפלישה, ואי לכך נפרסו כוחות ימיים נגד צוללות, הונחו מוקשים ימיים בתעלה, והוקצו טייסות מפציצים שהוסבו לתקיפת צוללות. בסיכומו של דבר, לא חדרה אף צוללת גרמנית אחת לתעלה האנגלית ביום הפלישה.
עם עלות השחר פתחו ספינות בעלות הברית בהפגזה כבדה על ביצורי החוף הגרמניים לאורך כל חופי נורמנדי. לאחר הריכוך הארטילרי הייתה כל ספינה אחראית לקו החוף שלה, וספינות קטנות יותר הוקצו לסיוע ישיר לגיסות, כך שכל גדוד קיבל אש סיוע ממשחתת לפחות. בשעת הש', 06:30, החלו הנחיתות האמריקניות בחופי יוטה ואומהה, ושעה אחר כך בחופים הבריטים קנדיים.
כוחות בעלות הברית נחתו בחמישה חופים, שקיבלו את שמות הקוד (ממערב למזרח): חוף יוטה, חוף אומהה, חוף גולד, חוף ג'ונו וחוף סורד.
חוף יוטה
בגזרת הקורפוס השביעי, בחוף "יוטה" שאורכו כחמישה קילומטרים, הנמצא בחצי האי קוטנטן, נחתה דיוויזיית חיל הרגלים הרביעית האמריקנית. על קטע חוף זה הגן רגימנט הרגלים ה־919 מהדיוויזיה ה־709 הגרמנית. ההגנות הגרמניות ביוטה היו מעטות, מאחר שהגרמנים הציפו את השטחים מאחורי יוטה, ולכן לא ציפו לנחיתה שם. תוכנית הנחיתה התחלקה לשתי גזרות וארבעה גלי נחיתה. לאחר שתחצה את החוף, מטרות הדיוויזיה ליום הע' היו להשיג שליטה על כביש החוף ולחבור לדיוויזיות המוטסות האמריקניות. לפני הנחיתה, כ־360 מפציצים בינוניים מפיקוד המפציצים התשיעי הפציצו את הגנות החופים ביוטה מרום נמוך, כשלאחריהם הגיעה הרעשה ימית. בשעה 06:30 בבוקר עלה לחוף גל הנחיתה הראשון של הדיוויזיה, כארבע פלוגות. זרמי הים סחפו את הנחתות כמעט 2,000 מטרים דרומה מהגזרה המיועדת. תוכנית הנחיתה הועתקה למעשה, והכוחות נחתו לפי התוכנית, אך בחוף המקביל מדרום לגזרה המקורית. הכוח הגיע לחלק של החוף שההגנה עליו הייתה דלילה מאוד, ותחת התנגדות חלשה הצליחו הנחתות להעלות את הרגלים לחוף ביחד עם 28 מ־32 טנקי שרמן אמפיביים.
בעוד שחיילי הרגלים טיהרו את מעוזי ההתנגדות הבודדים של הגרמנים בחוף, חיילי ההנדסה התגברו על המכשולים, והחלו במשימה של פתיחת צירים מאחורי החוף. לנוכח התנגדות קלה, הדיוויזיה השתלטה על אזור החוף, ועל 3 מ־4 היציאות מהחוף בסיוע צנחנים כבר לפני השעה 10:00 בבוקר. היציאה הרביעית, הדרומית ביותר, אובטחה כשעתיים לאחר מכן בסיוע חיילים מהדיוויזיה המוטסת ה־101, שהשתלטו על העיירה פופוויל. אך מכאן ההתנגדות הגרמנית גברה, והתקדמות הדיוויזיה הייתה איטית לשארית היום, בין היתר בגלל הקושי לנוע באזור הביצתי והמוצף שאפיין את האזור. בסך הכל עלו לחוף 23,000 איש ו־1,700 כלי רכב ביוטה ביום הע', במחיר נמוך של 197 נפגעים. הדיוויזיה הרביעית לא השיגה בסופו של דבר את כל יעדיה, משום שהיא נחתה דרומה מהמתוכנן, אבל עד סוף היום היא הצליחה לבסס ראש גשר איתן, להבקיע 7 קילומטרים ליבשה ולחבור ליחידות הצנחנים מהדיוויזיה ה־101 ליד קרנטן.
חוף אומהה
ההרעשה המקדימה שביצע חיל הים האמריקאי כמעט ולא הייתה אפקטיבית ולא הצליחה לנטרל את המגינים בעמדותיהם המבוצרות היטב. אחת ההשפעות היחידות של ההפגזה הייתה פיצוץ שדות מוקשים. גם הפצצות האוויר, שהחלו בשעה 06:05, כמעט ולא הועילו. מבני המפציצים הגיעו מן הים במקום לאורך קו החוף, כדי להפחית את פגיעותם לאש נ"מ. כשהגיעו מעל לחוף דחו צוותי האוויר במספר שניות את הטלת הפצצות כדי למנוע פגיעה באסדות נחיתה המתקרבות לחוף, וכתוצאה מכך החטיאו הפצצות את הגנות החוף. הרוחות והמים הסוערים הסיטו את מרבית הנחתות מיעדיהן, ורק 5 מ־32 הטנקים האמפיביים שהורדו למים במרחק של 5,500 מטרים מהחוף הגיעו לחוף. הרגליים הורדו מהנחתות במים שעומקם הגיע עד לראשם, ונאלצו לצלוח את המרחק עד לחומת הים תחת אש כבדה של מקלעים ומרגמות, כל זאת ללא סיוע שריון. בשעה 08:30, לאחר שהפיקוד האמריקאי הבין שהכוח הנוחת מרותק לחוף מבלי יכולת להתקדם לאחר שספג אבדות כבדות, הוחלט לעצור זמנית את משלוח גלי הנחיתה הבאים עד להתבהרות המצב. למרות המצב הקשה שנוצר בחוף, במהלך שעות הבוקר החלו קבוצות קטנות של לוחמים, שפעלו ביוזמה מקומית, להיחלץ מהחוף הפתוח, לטפס על המצוקים, ולתקוף את העמדות הגרמניות ששלטו על החוף בסיוע אש ממשחתות שהתקרבו לטווח קצר מאוד מהחוף. האש הגרמנית פחתה בהדרגה, לאחר שחלק מהעמדות הגרמניות הושמדו, וחלקן אוגפו והותקפו מהעורף על ידי הלוחמים האמריקאים. בהדרגה טוהרו היציאות מהחוף ועד לשעות הערב הצליחו הכוחות הנוחתים לאבטח את חוף אומהה ולבסס ראש גשר יציב.
אבדות הקורפוס החמישי במהלך הנחיתה בחוף אומהה היו גבוהות (יחסית לאבדות שספגו כוחות בעלות הברית בחופי הנחיתה האחרים), ונעו לפי הערכות שונות בין 2,400 ל־3,800 הרוגים, פצועים ונעדרים. עד רדת הלילה הצליחו לנחות בחוף 34,000 איש. הדיוויזיה הגרמנית ה־352 ספגה כ־1,200 הרוגים, פצועים ונעדרים, כעשרים אחוזים מכוחה, במהלך הלחימה ביום הפלישה. הקורפוס החמישי השיג את יעדו הבסיסי ויצר מאחז בחוף, אך היה רחוק מלהשיג את יעדי יום הע'; בסך הכל הצליחו חייליו לחדור לעומק 2.5 קילומטרים לפנים היבשה, ולתפוס עמדות סביב העיירות קולוויל, ויירוויל וסן־לורן. הלחימה הקשה בחוף אומהה גרמה לכך, שבין אומהה לראשי הגשר ביוטה במערב ובגולד ממזרח, נותר פער מסוכן, שעלול היה להיות מנוצל על ידי הגרמנים לצורך התקפת נגד.
פואנט דו אוק
פואנט דו אוק, על חוף נורמנדי, היה מצוק סלעי, שגובהו 30 מטר מעל פני הים. הייתה זו עמדה שולטת בין חופי הנחיתה אומהה ויוטה, ששכנה בשטח קשה לגישה. צילומי ביון של בעלות הברית זיהו במקום סוללת תותחים בקוטר 155 מ"מ, בעלי טווח של 25 ק"מ, בבונקרים מבטון, שהיו עלולים לפגוע קשות בכוחות האמריקאיים הנוחתים ובספינות הצי של בעלות הברית מול חופי הנחיתה. לפיכך הוחלט כי נטרול הסוללה יהיה מרכיב חיוני בהצלחתן של הנחיתות באומהה וביוטה. המשימה הוטלה על גדודי הריינג'רס השני והחמישי בפיקודו של לוטננט קולונל ג'יימס רדר, שנועדו לנחות משני עברי המצוק. לפי התוכנית, גדוד הריינג'רס השני נועד לתקוף את המצוק חזיתית מכיוון הים, בעוד הגדוד החמישי נועד לנחות בחוף אומהה ולתקוף את הכוח הגרמני בפואנט דו אוק מעורפו.
הנחיתה של גדוד הריינג'רס השני בפואנט דו אוק בוצעה מעט אחרי השעה 07:00, באיחור של יותר משלושים דקות. החיילים טיפסו על המצוק, תחת אש גרמנית עזה, והשתלטו עליו לאחר שספגו אבדות כבדות, אך משהגיעו לעמדות התותחים גילו שהן ריקות. הריינג'רס איתרו את הסוללה הגרמנית במרחק 500 מטרים, כשהיא מוכנה לירי על חוף יוטה, ונטרלו את התותחים בעזרת רימונים. לאחר שהשלים את משימתו, כוח הריינג'רס שכלל כ־200 אנשים בפואנט דו אוק מצא עצמו מנותק (הגדוד החמישי שנחת באומהה לא הצליח לחבור אליו עקב הלחימה הקשה בחוף), ונאלץ להדוף התקפות נגד גרמניות במשך יומיים, עד אשר חברו אליו כוחות אמריקאים שהתקדמו מחופי הנחיתה.
חוף גולד
חוף גולד, האמצעי מבין חמשת החופים, השתרע מלונג סור־מר במערב עד העיירה לה־ריביירה במזרח, ואורכו הכולל היה 16 קילומטרים. מהחוף הוביל שיפוע מתון אל פנים הארץ, ללא מפלס גבוה. פנים הארץ היה שטח כפרי בנוי, ללא משוכות של גדר חיה. דיוויזיית חיל הרגלים ה־50 הבריטית המנוסה, יחד עם חיילי קומנדו מחיל הנחתים המלכותי והבריגדה המשוריינת השמינית נחתו בשעה 07:30 ברצועת חוף באורך 8 קילומטרים, בין העיירות לה־ריביירה ולה־האמל. משימות הכוח הבריטי בגולד היו לבסס ראש גשר איתן, להשתלט על הנמל הקטן בארומאנש, על סוללת הארטילריה הגרמנית בלונג סור־מר, ועל צומת הדרכים בבאייה, ולחבור עם הכוחות האמריקאיים במערב, באומהה, ובמזרח, בג'ונו.
ההגנה על חוף גולד הייתה רובה באחריות הדיוויזיה ה־716 הנייחת, ובייחוד רגימנט 726. שני גדודים איישו את ההגנות מלה־האמל ועד הגבול עם "אומהה", וגדוד "אוסט" 441 (שהורכב ברובו משבויים סובייטים) אייש את הגנות החוף מלה ריביירה ועד לה־האמל, אזור הנחיתה העיקרי של הבריטים. יחידות נוספות שסייעו להגנה בחוף כללו יחידות מרגימנט 736 וגדוד מדיוויזיה 352. מרבית המגינים בחוף הוצבו בבתי הקיט לאורך רצועת החוף, כאשר הריכוז העיקרי היה בלה־האמל ולה־ריביירה. עמדות הגרמנים בבתים היו פגיעות לאש מתותחי הצי והפצצות מהאוויר, ובפנים הארץ היו מעט מאוד עמדות הגנה נייחות שיכלו לבלום כוח תוקף. הגרמנים סמכו על מתקפת־נגד מצד כוח עתודה נייד למחצה של דיוויזיה 352 – "צוות קרב מאייר" – כוח בן 2,700 איש שהוצב בבאייה, ואשר ערך פעמים רבות תמרוני הגעה מהירה לחוף.
כשעתיים לפני הנחיתה החלה הפצצה ימית של ספינות קרב בריטיות על העמדות בגולד. מרבית בתי התותח (בקוטר 75 ו־88 מ"מ) בלה־ריביירה ולה־האמל ניזוקו באופן קל בלבד; אך הסוללה הגרמנית על המצוק בלונג־סור־מר, שכללה ארבעה תותחים בקוטר 155 מ"מ בתאי בטון משוריינים והיוותה איום על צי הפלישה, ספגה פגיעה ישירה מהסיירת הבריטית הקלה "אייג'קס", ושלושה מתותחיה הושמדו. בשעת הש', 07:25, החלו לנחות צוותי החבלה ואנשי חיל ההנדסה המלכותי בגולד, ומיד בעקבותיהם בא גל הנחיתה הראשון של הטנקים והרגלים. רוח צפונית מערבית ערמה שכבת מים בעומק רב, כך שקו המכשולים החיצוני, שנועד לפגוע בנחתות, היה מוסתר מתחת למים, וצוותי ההנדסה הבריטיים התקשו לסלקם. ההתנגדות בחוף הייתה קלה יחסית, כתוצאה מאש תותחי הצי, שפגעו בעמדות הגרמניות. הכוחות הבריטיים סבלו אבדות קלות, והצליחו להבקיע מהחוף ולהשתלט על לה־ריביירה בשעה 10:00, ועל לה־האמל בצהרי היום. ההגנה הגרמנית התבססה על עמדות הגנה נייחות, ומגינים רבים, בעיקר חיילי גדוד אוסט 441, נכנעו או נמלטו כאשר הם נאלצו להילחם בשטח פתוח. מאחורי קו החוף, היו רק יחידות מרגימנט 726 ורגימנט ארטילרי 352, וההגנה הגרמנית הפכה לכיסי התנגדות מבודדים.
חומרת המצב התבררה לגנרל דיטריך קרייס, מפקד הדיוויזיה הגרמנית ה־352, שהבין כי הכוח הבריטי שנחת בגולד יכול לנוע דרומה ולכבוש את באייה, ואז לתקוף מהעורף את הדיוויזיה שלו, שמרביתה הייתה מצויה בלחימה באומהה ונגד הצנחנים ליד נהר ויר. עתודת הדיוויזיה, קבוצת קרב מאייר, שהוצבה בבאייה, הייתה בעמדה מצוינת לתקוף את הכוח הבריטי בגולד. אך קרייס שלח אותה בשעה 04:00 בלילה מערבה לעבר נהר ויר, לאחר שקיבל דיווחים על נחיתת צנחנים אמריקאים בהיקף גדול באזור. בשעות הבוקר, לאחר שהתבהר כי לא הייתה צניחה בהיקף משמעותי שם, הוא הורה לכוח לחזור על עקבותיו ולנוע לבאייה, מרחק 30 ק"מ. כתוצאה מהתנועה הלוך ושוב של הכוח בוזבז זמן יקר, והוא הגיע לשטח הכינוס בברזנוויל רק בשעות הצהריים המאוחרות. לפני שמאייר הצליח לפתוח במתקפת הנגד המתוכננת, הותקף צוות הקרב שלו על ידי כוחות בריטיים, שהסתייעו במטוסי קרב. לאחר שמאייר נהרג, ומרבית כוחו הושמד, הורה קרייס לשאר הכוחות הגרמניים שנותרו באזור באייה לעבור למגננה וליצור צוותי קרב מאולתרים, כדי לבלום את המשך ההתקדמות הבריטית לעבר באייה.
עם רדת הלילה עצרה הדיוויזיה הבריטית ה־50 להתאוששות וקבלת תגבורות. היא הצליחה לבסס ראש גשר, ולהבקיע עד 10 קילומטרים לפנים היבשה, כאשר יחידת חלוץ שלה אף הצליחה לבצע חדירה עמוקה ולחצות את כביש החוף. אך בסיכומו של דבר, לא הושגה שליטה על כביש החוף ועל באייה, אף שסיורים בריטים דיווחו כי מעט מאוד כוחות גרמניים נותרו להגן על העיר. בדומה למה שהתרחש בחופים האחרים, איבדה המתקפה הבריטית את תנופתה בגלל עיכובים בנחיתת גלי ההמשך בחוף, שנגרמו בשל גאות גבוהה ומכשולי החוף הרבים, בנוסף להתנגדות הגרמנית המאולתרת. אף שאגף שמאל שלה אובטח על ידי חבירה עם הקנדים בג'ונו, לא בוצעה חבירה עם אומהה ואגפה הימני נותר חשוף. הדיוויזיה העלתה 25,000 אנשים לחוף, במחיר של 400 נפגעים בחוף, וכ־1,000 בסך הכל.
חוף ג'ונו
הדיוויזיה הקנדית השלישית (הורכבה מהבריגדות ה־7, ה־8 וה־9 בעתודה), בסיוע הבריגדה הקנדית המשוריינת השנייה וטנקי הנדסה מהדיוויזיה המשוריינת ה־79, תוכננו לנחות בחוף "ג'ונו" בשעה 07:45 בבוקר. אורכו של חוף ג'ונו היה 10 קילומטרים, והוא השתרע מלה־ריביירה במערב עד סן־אובן (St. Aubin) במזרח. במרכז החוף שכנה העיירה קורסיי־סור־מר עם נמל קטן שהגרמנים ביצרו, וממזרח שתי עיירות הדיג הקטנות ברנייר (Bernières) וסן־אובן. מאחורי חומת הים בג'ונו, היו עיירות דיג קטנות שגם אותן הגרמנים ביצרו. השטח היה כפרי, מישורי ופתוח יחסית, עם מעט משוכות גדר. ג'ונו חולק לשתי גזרות נחיתה: "מייק" במערב, שם תנחת הבריגדה ה־7, ו"נאן" במזרח, שם תנחת הבריגדה ה־8. הבריגדה ה־9 תנחת זמן קצר לאחר מכן ב"נאן". לאחר הנחיתה הראשונית, קבוצת הקומנדו 48 של חיל הנחתים המלכותי תנחת בקצה המזרחי של החוף, אז תנוע מזרחה ותתקוף את המעוז בלנגרון (Langrune), ותחבור עם הדיוויזיה הבריטית השלישית שתנחת ב"סורד".
יעדי יום הע' של הקנדים היו לחבור עם שני החופים הבריטים משני צדדיו של ג'ונו, להבקיע לכביש הראשי של קן־באייה, ולהשתלט על שדה התעופה "קרפיקה" מערבה מקן. ההגנה הגרמנית בחוף הורכבה מאלמנטים של רגימנט 736 מהדיוויזיה ה־716, ויחידות מגדוד "אוסט" 441, כולם יחידות בעלי איכות נמוכה.
בשעות הבוקר המוקדמות החלה הפגזה אווירית וימית מקדימה על חוף ג'ונו. מרבית המפציצים החטיאו את הביצורים הגרמנים, וכך גם ספינות הקרב של הצי המלכותי שפתחו בירי בשעה 06:00 בבוקר. ההפגזה הימית פסקה ב־07:30, כאשר הגל הראשון תוכנן לנחות בחוף. הגלים העזים, שנגרמו בגלל רוח צפון־מערבית חזקה, עיכבו את הנחיתה הראשונית בלמעלה מ־10 דקות. כ־90 מ־306 הנחתות נפגעו ממוקשים ימיים לאחר שהן פרקו את חייליהן ונסוגו. העיכוב גרם לכך, שחיילי הרגלים נחתו לפני השריון האמפיבי שתוכנן לנחות לפניהם. הגל הראשון של הרגלים נתקל באש קלה בלבד כאשר ירד מהנחתות למים, מאחר שהעמדות הגרמניות היו מטווחות לירות באש צולבת על קו החוף. לאחר שגל ההסתערות צלח את המים, הוא נתקל באש כבדה וספג אבדות גבוהות.
הדיוויזיה הקנדית השלישית אמנם ביססה ראש גשר איתן בג'ונו, אך השיגה רק מעט מיעדי יום הע' שלה. לכך היו מספר סיבות: הגאות הגבוהה הקשתה על הנחיתות, וגרמה לעיכובים בלוח הזמנים; המכשולים והמגננה הגרמנית בחוף היו חזקים יותר מששוער; יחידות המשך וכלי רכב רבים הובאו לחוף מוקדם מדי ויצרו פקקי תנועה כבדים, שפירוקם הצריך שעות, ועקב כך איבדה ההתקפה את תנופתה. בסיכומו של דבר, הדיוויזיה הקנדית ביצעה את החדירה העמוקה ביותר ביום הפלישה, כאשר הבריגדה ה־9 הגיעה למרחק של 5 קילומטרים מפרווריה החיצוניים של קן. מחלקת טנקים בודדה הצליחה אמנם לחדור לעומק של 15 קילומטרים לפנים הארץ, וחצתה את כביש קן־באייה, אך ללא סיוע היא נאלצה לסגת. במערב, הצליחו חיילי הדיוויזיה לחבור עם הכוחות הבריטים שנחתו בחוף "גולד" מימינם, אך לא עם הכוחות שנחתו בחוף "סורד" משמאלם. עקב כך, נוצר פער מסוכן של יותר מ־3 קילומטרים בין שני החופים, שהגרמנים ניצלו למתקפת נגד. הקנדים העלו לחוף 21,400 חיילים ביום הע', במחיר של למעלה מ־1,000 נפגעים, רובם בגלי ההסתערות הראשונים בחוף.
חוף סורד
"חוף סורד", החוף המזרחי ביותר בתוכנית הפלישה, השתרע על פני 8 קילומטרים מיליון־סור־מר במערב עד אויסטרהאם על שפך נהר האורן במזרח. גזרת הנחיתה עצמה הייתה ברוחב 3 קילומטרים, מאחר ששוניות מנעו אפשרות נחיתה בשאר שטח החוף. הכוחות שנועדו להשתתף בנחיתה בחוף כללו את הדיוויזיה הבריטית השלישית, הבריגדה המשוריינת ה־27, טנקי הנדסה מהדיוויזיה המשוריינת ה־79 ובריגדת הקומנדו הראשונה. הנחיתה נועדה להתחיל בשעה 07:25, וגל ההסתערות הראשון הורכב משני גדודי רגלים, שתוכננו לנחות מיד בעקבות השריון האמפיבי. יעדי הדיוויזיה השלישית היו לדחוף פנימה לעומק היבשה, להשתלט על שדה התעופה קרפיקה ועל העיר קן – לה הייתה חשיבות ראשונה במעלה, מאחר שהיא פתחה למעשה את הדרך הישירה לפריז – ולהגן על האגף המזרחי של ראש הגשר של בעלות הברית, מפני התקפת נגד צפויה של דיוויזיית הפאנצר ה־21 הגרמנית, שמפענחי "אולטרה" זיהו ליד קן. לפי התוכנית נועדה בריגדת הקומנדו להוביל את התקדמות הכוחות הנוחתים בחוף, להתקדם במהירות לעבר נהר האורן והגשרים על תעלת קן, ולחבור עם כוחות מהדיוויזיה המוטסת השישית, שאמורים היו לנחות באזור זה בלילה הקודם ליום הפלישה, ולהשתלט על הגשרים החיוניים.
גזרת חוף סורד הוחזקה על ידי אלמנטים מרגימנט 736 מהדיוויזיה ה־716 הגרמנית. ארבע פלוגות חי"ר היו פרושות על קו החוף, וארבע נוספות מאחוריו. ההגנה הגרמנית על קו החוף ומאחוריו כללה כ־20 מעוזים; קו ההגנה הראשון הורכב ממצדיות עם מכונות ירייה, מרגמות, תותחים נגד־טנקים ותותחי ארטילריה בקטרים הנעים מ־50 מ"מ עד 88 מ"מ. מעבר לחומת הים היו שדות מוקשים, עמדות תותחי נ"ט ומספר סוללות ארטילריה בקטרים גדולים יותר, 100 עד 155 מ"מ. כמו כן, כ־32 קילומטרים מזרחה מסורד הוצבה סוללת תותחים 155 מ"מ בלה האבר, שיכלה לטווח את החוף ואת צי הפלישה. דיוויזיית הפאנצר ה־21, שנפרסה דרומית מזרחית מקן, במרחק קצר מהחוף, הייתה העתודה הניידת של הגרמנים באזור, שהוטל עליה לבצע מתקפת־נגד ביום הע'.
לפנות בוקר החלו מטוסי קרב־הפצצה של בעלות הברית לתקוף את המעוזים הגרמניים בחוף ומאחוריו, ואחר כך החלה הרעשה ימית מספינות קרב וממשחתות. מספר טרפדות גרמניות ניצלו את מסך העשן שהורידו מטוסים בריטיים – כדי להגן על צי הפלישה מסוללות התותחים הכבדות הגרמניות – והצליחו להטביע את המשחתת הנורווגית "סוונר" (Svenner). זאת הייתה הפעולה המוצלחת היחידה של הצי הגרמני ביום הפלישה. בשעה 07:25 החלו לנחות הטנקים האמפיביים שהורדו למים במרחק של 4,500 מטרים מהחוף, ואתם גלי ההסתערות הראשונים של הרגלים מהבריגדה ה־8 וצוותי החבלה. 31 מתוך 40 הטנקים שהוקצו לסיוע לנחיתה הצליחו להגיע לחוף, שם סייעו רבות לדיכוי אש המעוזים הגרמניים. ההתנגדות על קו החוף הייתה קלה יחסית, וכוחות החלוץ הבריטיים מהבריגדה ה־8 הצליחו לעבור בתוך שעה קלה את חומת הים ולטהר נתיבי יציאה מהחוף, והחלו להתקדם לפנים הארץ.
בדומה למה שהתרחש בחופים האחרים בעת הגאות, התעכבו גם ב"סורד" גלי הנחיתה המאוחרים – שכללו חיילים, טנקים, תותחים וציוד – בגלל הגאות הגבוהה שהביאה את קו המים כמעט עד לדיונות, וצמצמה את רוחב רצועת החוף לכמה עשרות מטרים בלבד. עד רדת הלילה העלו הבריטים לחוף סורד 29,000 איש במחיר 630 נפגעים. אבדות הגרמנים היו רבות יותר, וחיילים רבים נלקחו בשבי. הבריטים אמנם הצליחו לבסס ראש גשר יציב בחוף, ולחבור באגף המזרחי עם הדיוויזיה המוטסת השישית בגשרים על נהר האורן, אך לא הצליחו להשתלט על שדה התעופה קרפיקה, ולחבור עם הקנדים ב"ג'ונו", במערב, והפער שבין החופים נוצל על ידי דיוויזיית הפאנצר ה־21 למתקפת נגד. כיבוש העיר קן – יעד שמפקד כוחות היבשה של בעלות הברית, פילדמרשל מונטגומרי, ייחס חשיבות מכרעת להשגתו ביום הראשון של הפלישה – התברר כמשימה שאפתנית מדי. קן נפלה לידי הכוחות הבריטים רק לאחר חודש וחצי נוספים של לחימה קשה.
מתקפת הנגד של דיוויזיית הפאנצר ה־21
בשעה 16:30 החלה דיוויזיית הפאנצר ה־21 להתקדם לבסוף לעבר לביזה (Lebisey). שם נתקלו הטנקים שלה במארב של טנקי שרמן פיירפליי ורגלים בריטיים המצוידים בתותחים נ"ט 6 ליטראות ובתותחים מתנייעים, מהדיוויזיה הבריטית השלישית. תוך פרק זמן קצר השמידו הבריטים 13 טנקים גרמניים, והסבו נזק למספר טנקים נוספים. מתקפת הנגד הגרמנית נבלמה, אולם יחידות מרגימנט הפאנצרגרנדיר 192 שהתקדמו באגף השמאלי, ניצלו את הפער שנותר בין הדיוויזיה הבריטית השלישית לכוחות הקנדיים שנחתו בחוף ג'ונו, והצליחו להגיע בשעות הערב לקו החוף, שם חברו לכיסים מבודדים של חיילים מהרגימנט ה־736 של הדיוויזיה ה־716 בליון־סור־מר. אף על פי שהצליחו ליצור טריז בין ראש הגשר הבריטי והקנדי, לא היו לגרמנים תגבורות כדי לנצל את ההצלחה. בנוסף לכך, שעה קלה לאחר מכן, בשעה 21:00, החלו להגיע לחוף נורמנדי גלים של מטוסי תובלה עם יותר מ־250 דאונים שהובילו את הגל השני של הדיוויזיה המוטסת הבריטית ה־6, שתוכנן לנחות באזור סן־אובן. מפקד דיוויזיית הפאנצר ה־21, שחשש כי הצנחנים הבריטיים ינחתו בעורפו ויגרמו לכיתור הדיוויזיה שלו, הורה לכל יחידותיו לסגת ולבסס קו הגנה סביב קן. הפריצה הגרמנית לקו החוף לא יצרה אמנם איום משמעותי על ראשי הגשר של בעלות הברית, אך גרמה לעצירת התקדמות הדיוויזיה הבריטית השלישית לעבר קן, עקב החשש ממתקפות נגד גרמניות נוספות. הפעולה של דיוויזיית הפאנצר ה־21 הייתה מתקפת הנגד המשמעותית היחידה של הגרמנים ביום הפלישה.
התגובה הגרמנית לפלישה
במהלך כל יום הע' שרר בלבול רב בקרב הפיקוד העליון של גרמניה הנאצית, שהגיב לפלישה בצורה איטית מאוד. היו לכך מספר סיבות: הצלחת מבצע ההונאה של בעלות הברית (פורטיטיוד), הותירה את הפיקוד הגרמני בחוסר ודאות ביחס למקום בו תתנהל הפלישה העיקרית של בעלות הברית; הכוחות המוצנחים של בעלות הברית נחתו בשטחים נרחבים מאוד וגרמו לדיווחים מוטעים לגבי היקף הצניחות; קווי תקשורת רבים במפקדות נותקו על ידי המחתרת הצרפתית; היעדרותם של רומל וקצינים רבים מהארמייה השביעית ממפקדותיהם. לכל אלו יש להוסיף את מבנה הפיקוד הגרמני המסובך, ואת התעקשותו של היטלר שאסר להטיל לקרב ללא אישורו את העתודה המשוריינת – קבוצת פאנצר מערב. כשהגיעו דיווחים ראשונים על נחיתות בעלות הברית, בפיקוד העליון של הוורמאכט (OKW) לא היו בטוחים אם אכן מדובר בפלישה רחבת היקף, או בפעולת הסחה שנועדה להסב את תשומת לבם מהפלישה האמיתית שתבוצע באזור אחר, ככל הנראה פה־דה־קלה. את ההססנות הזו ניתן לייחס להצלחתו של מבצע ההונאה הגדול "מבצע שומר ראש" (Bodyguard) שליווה את תכנון הפלישה מראשיתו וכלל, בין היתר, גם את פורטיטיוד על שני חלקיו. רונדשטט, מפקד חזית מערב, היה מהקצינים הבכירים הבודדים שהאמינו כי הנחיתה בנורמנדי היא הפלישה האמיתית, ובשעות הבוקר המוקדמות ביקש את אישור הפיקוד העליון להפעיל את דיוויזיות הפאנצר. האישור התמהמה להגיע, כנראה משום שהיטלר ישן עד שעות הצהריים וקציני המטה הבכירים במפקדתו סירבו להעיר אותו. גם לאחר שהיטלר התעורר, הוא ופיקוד ה־OKW עדיין לא היו משוכנעים שהנחיתה בנורמנדי היא אכן הפלישה האמיתית, ולכן סירבו להתיר לעתודה המשוריינת לנוע לנורמנדי כדי לבצע מתקפת נגד על הכוחות הנוחתים. בסופו של דבר, לאחר שבוזבז זמן רב, אישר היטלר לשלוח שתי דיוויזיות פאנצר מהעתודה – האס אס ה־12 ופאנצר להר, שנמצאו באזור ההיערכות ליד פריז – לנורמנדי, כדי לתקוף את ראשי הגשר של בעלות הברית ולהדוף את הכוחות הפולשים חזרה לים.
עומר תדמור
עומר תדמור (נולד ב-1973) הוא תסריטאי ישראלי, זוכה פרס האקדמיה לטלוויזיה.
הפלישה לנורמנדי
התגובה הגרמנית לפלישה
בשעה 14:30, ב־6 ביוני, החלה דיוויזיית הפאנצר האס אס ה־12 לנוע לעבר קן, אולם בדרכה לשם היא הותקפה מהאוויר על ידי מטוסי הקרב של בעלות הברית, שגרמו לה אבדות ניכרות. כתוצאה מכך, הדיוויזיה התעכבה באופן משמעותי והגיעה לאזור היעד שלה רק בשעה 22:00, מאוחר מדי מכדי לבצע מתקפת־נגד. גם דיוויזיית פאנצר להר סבלה קשות ממטוסי הקרב של בעלות הברית בדרכה לנורמנדי. לטענת מפקד הדיוויזיה, אבדותיה באותו יום הסתכמו בלמעלה מ־130 כלי רכב ממונעים, 84 תותחי־סער וזחל"מים, ו־5 טנקים, כל זאת מבלי שהספיקה להגיע ליעדה ולקחת חלק בקרבות ביום הפלישה. הפאנצר להר הגיעה לקו החזית בנורמנדי רק יומיים לאחר מכן, ב־8 ביוני.
תוצאות הפלישה
הפלישה לנורמנדי הייתה מבצע הנחיתה הימי הגדול ביותר בהיקפו בהיסטוריה הצבאית המודרנית, והכוחות שהשתתפו בה כללו מעל ל־5,000 כלי שיט, אלפי מטוסים ומאות אלפי חיילים. עד לתום יום הפלישה הראשון, 6 ביוני, הנחיתו בעלות הברית בחוף נורמנדי 156,000 חיילים דרך הים והאוויר, במחיר אלפי נפגעים (ראו פרק אבדות). הנחיתות מהים בוצעו בחזית רחבה שהשתרעה על פני 90 קילומטרים, מחצי האי קוטנטן במערב עד נהר האורן במזרח. אמנם, עומק החדירה של כוחות בעלות הברית לאדמת צרפת ביום הע' היה מועט, ולא עלה על עשרה קילומטרים (בחוף אומהה היה עומק ראש הגשר שהושג כשני קילומטרים בלבד), ומרבית היעדים שהוקצו לכוחות הנוחתים ביום הפלישה הראשון לא הושגו, אך בעלות הברית השיגו את יעדן העיקרי: הבקעת החומה האטלנטית, וביסוס ראש גשר על אדמת צרפת. בין ראשי הגשר השונים בחוף נורמנדי נותרו אמנם פערים של מספר קילומטרים (מלבד גולד וג'ונו), אך לצבא הגרמני לא היו כמעט כוחות עתודה ניידים באזור שיכלו לנצל זאת ב־6 ביוני. כל ראשי הגשר אוחדו רק ב־12 ביוני. מיד לאחר הפלישה החלו לזרום לנורמנדי תגבורות שכללו חיילים, כלי רכב וציוד, דרך שני נמלי מאלברי מלאכותיים שהוקמו, אחד בארומאנש בגזרה הבריטית, והשני באומהה, בגזרה האמריקנית. עד 19 ביוני העלו הבריטים לצרפת 314,547 אנשים, 54,000 כלי רכב, ו־102,000 טונות של אספקה, והאמריקנים העלו 314,504 אנשים, 41,000 כלי רכב, ו־116,000 טונות של אספקה.
עומר תדמור
ביוגרפיה
באותה שנה כתב מספר פרקים משמעותי בסדרת הטלוויזיה עטורת השבחים של הוט 3 "בטיפול", אותם ביים אורי סיון, ובהם כיכבו אסי דיין ומירב גרובר. הפרקים בהם עסק עקבו אחר משפחתו וחייו האישיים של ראובן הפסיכולוג. בסוף 2005 כתב תדמור את התסריט למיני-סדרת הטלוויזיה "בסימן ונוס", גם כן עבור ערוץ הוט 3, המבוססת על ספרו של אורי אדלמן, ועוקבת אחר ג'וב נוימן, כוכב אשר עובר תהליך גילוי עצמי, בעוד נמצא חשוד ברצח חברתו.
הפלישה לנורמנדי
תוצאות הפלישה
במהלך השבועות הבאים פילסו כוחות בעלות הברית, שנהנו מיתרון מספרי גדול בחיילים ובציוד על הכוחות הגרמניים בנורמנדי, את דרכם באיטיות רבה, אך בבטחה אל עומק היבשה, אל מול התנגדות עיקשת מצד הכוחות הגרמנים, בייחוד דיוויזיות הפאנצר והאס אס שהוזרמו לנורמנדי. הגרמנים השכילו לנצל היטב את פני הקרקע, במיוחד באזור ה"בוקאז", כדי לעכב ולהאט את התקדמות כוחות בעלות הברית. בגזרה האמריקנית, בחלק המערבי של קו החזית, התקדמו הכוחות האמריקנים לחצי האי קוטנטן, וכבשו את שרבור ב־27 ביוני, לאחר שהגרמנים הרסו את הנמל בעיר, אך התקדמותם דרומה לכיוון העיר סן־לו הייתה איטית ביותר. הבריטים ריכזו את עיקר מאמציהם בכיבוש העיר קן, אולם השלימו את השתלטותם על העיר רק לאחר חודש וחצי של לחימה קשה, מאחר שבגזרה זו ריכזו הגרמנים את מרבית הדיוויזיות הניידות שלהם. המערכה על חצי האי נורמנדי, שבאה בעקבות הפלישה, ארכה כחודשיים וחצי ועלתה לכוחות בעלות הברית באבדות כבדות, אך היא הביאה לשבירת כוחו של הצבא הגרמני על אדמת צרפת, ולנסיגה מהירה של שרידיו לשטח גרמניה.
מבצע אוברלורד היה אחת מנקודות המפנה החשובות במלחמת העולם השנייה. הוא הצליח לפתוח חזית מערבית באירופה, ואילץ את גרמניה הנאצית לפצל את כוחותיה בין שלוש חזיתות – נגד ברית המועצות במזרח, שפתחה כשבועיים לאחר מכן במבצע בגרטיון, ונגד בעלות הברית המערביות, באיטליה ובצרפת, דבר שהחליש את כוח עמידתה. היה זה ציון דרך חשוב בדרך לכניעתה של גרמניה הנאצית במאי 1945.
אבדות
אין בנמצא נתונים מדויקים ביחס לאבדות (הרוגים, פצועים ונעדרים) הצדדים היריבים ביום הפלישה. אצל בעלות הברית המערביות, לדוגמה, התברר מאוחר יותר כי חיילים שנרשמו כנעדרים בקרב ביום הפלישה, נהרגו, נשבו, הצטרפו ליחידות אחרות, או לא דווח כי הועברו לאנגליה כפצועים. מספרי האבדות הרשמיים של מרבית היחידות מתייחסים לפרק זמן ארוך יותר מיום הע'. הנתונים המדויקים היחידים העומדים לרשות החוקרים מתייחסים לימים 6–20 ביוני. במהלך תקופה זו ספגה הארמייה האמריקנית הראשונה 24,162 נפגעים (מתוכם 3,082 הרוגים, 13,121 פצועים ו־7,959 נעדרים), מספר הנפגעים הבריטיים במהלך אותה תקופה היה 13,121 חיילים (מתוכם כ־5,000 הרוגים ונעדרים), ואילו הקנדים ספגו באותו פרק זמן 2,815 נפגעים (מתוכם כ־1,400 הרוגים ונעדרים). במשך שנים רבות הנתון המקובל שהופיע ברוב המחקרים שעסקו בנושא היה כי בעלות הברית ספגו ביום הפלישה כ־10,000 אבדות, מתוכם כ־2,500 הרוגים. מחקר מקיף מעודכן שנערך על ידי אתר הזיכרון הלאומי האמריקני ליום הפלישה, מצא כי מספר ההרוגים היה גבוה בהרבה – 4,413, מתוכם 2,499 חיילים אמריקנים (מרביתם בחוף אומהה), ו־1,914 מצבאות שאר המדינות שהשתתפו בפלישה. גם מספר הנפגעים והשבויים בקרב הכוחות הגרמנים ביום הפלישה אינו ברור, ונע לפי הערכות שונות בין 4,000 ל־9,000 חיילים.
מורשת הקרב והנצחתו
ישנם מספר בתי קברות צבאיים ואתרי הנצחה בחבל נורמנדי. בבית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים בנורמנדי בקולוויל סור־מר, ליד חוף אומהה, קבורים אלפי חיילים אמריקניים. בבית הקברות הצבאי בבאייה קבורים חיילי בריטניה והדומיניונים שלה. בית הקברות הגרמני בלה־קמבה הוא הגדול בנורמנדי, ומכיל 21,000 קברים של חיילים גרמניים שנהרגו במערכה על נורמנדי.
במהלך הקרבות בין הצנחנים לחיילים הגרמנים, אחד הצנחנים מהרגימנט ה־505 צנח על גג הכנסייה בעיירה וצפה בקרבות כשהוא תלוי על הגג למשך כשעתיים. על גג הכנסייה הוצב פסל צנחן אמריקאי עם מצנח כהנצחה לאירוע, ובעיירה הוקם מוזיאון המוקדש לצוותי האוויר האמריקנים. באנדרטת באייה הונצחו שמות 1,801 חיילי האימפריה הבריטית שנהרגו בקרבות בצרפת עד סוף אוגוסט 1944 ומקום קבורתם לא נודע. בעיירה ארומאנש, שלחופה שכן בעבר הנמל הבריטי, ניצבים שרידי נמל מאלברי, וכן קיים בעיר מוזיאון המספר על המבצע ובו דגם של הנמל.
בעיירה סנט־מרי־דו־מון ישנו מוזיאון המנציח את "חוף יוטה". גשר פגסוס, שהיה יעד של הצנחנים הבריטיים, הוחלף והועבר ב־1994 למוזיאון קרוב, שם הוא מוצג. מאחורי חוף ג'ונו הקימה הממשלה הקנדית מוזיאון המתאר את הנחיתה הקנדית ביום הפלישה, וכך גם את המלחמה עצמה. אחד המוזיאונים החשובים של הפלישה הוקם בסאות'סי, אנגליה, ב־1984. מדי שנה נערכים בנורמנדי טקסי זיכרון ב־6 ביוני.
הפלישה לנורמנדי בתרבות ובאמנות
הפלישה לנורמנדי והקרב על נורמנדי זכו לאזכורים רבים באמנות, בהם:
אריק ורלינד
אריק ורלינד (הולנדית: Erik Peter Verlinde; נולד ב-21 בינואר 1962) הוא פיזיקאי תאורטי הולנדי העוסק בתורת המיתרים ופרופסור במכון לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת אמסטרדם.
בשנת 2009 הציע תאוריה שבה כח הכבידה אינו כח בסיסי ביקום אלא אפקט הנגזר מסיבות אחרות. הוא הסביר בראיון כי "בסדרי גודל קטנים ביותר חוקי ניוטון לא פועלים, אלא רק בעבור תפוחים וכוכבים. אתה יכול להשוות זאת ללחץ של גז. למולקולות עצמן אין שום לחץ, אבל לחבית שבתוכה יש גז יש לחץ". בשנת 2010 התפרסם בציבור בזכות כתבה אודות עבודתו בניו יורק טיימס.
הוא אחיו התאום הזהה של הרמן ורלינד, פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת פרינסטון.
עיר קדושה
עיר קדושה הוא כינוי לעיר בעלת ערך מרכזי באמונה של דת כלשהי. הקדושה המיוחסת לעיר יכולה לנבוע מסיבות שונות: אירועים מרכזיים שהתרחשו בעיר, היותה מקום הולדתו או פעילותו של מנהיג רוחני, משאבי טבע המחזיקים על פי האמונה בסגולות כלשהן ועוד. בעיר כזו קיים בדרך כלל מרכז רוחני המהווה מוקד משיכה למאמינים רבים, המגיעים אליה בעיקר בחגים ואירועים דתיים. בין המרכזים הרוחניים בערי הקודש ניתן למצוא מבני תפילה, מרכזים חינוכיים, קברים קדושים, מקומות מגורים של מנהיגי הדת, ומשרדי ההנהלה של ארגונים דתיים.
ערים קדושות התקיימו גם בעת העתיקה, למשל העיר ניפור במסופוטמיה, שהייתה מרכז פולחן לאל אנליל - אל הרוח, האוויר והסער במיתולוגיה השומרית. העיר כותה במסופוטמיה, שהייתה מרכז פולחן לאל נרגל, העיר ארינה באנטוליה עיר קדושה של החתים שהייתה מרכז הפולחן לאלת השמש של ארינה.
רשימת ערים קדושות
להלן רשימת חלקית של ערים קדושות מרכזיות, על פי אזורים גאוגרפיים:
ליאו וינר
ליאו וינר (באנגלית: Leo Wiener; 1862 ביאליסטוק, האימפריה הרוסית - 1939 בוסטון, ארצות הברית) היה היסטוריון, בלשן ומתרגם יהודי רוסי-אמריקאי.
קורות חיים
וינר נולד ברוסיה להורים יהודים פולנים. הוא היגר לארצות הברית לבדו ב-1880 במטרה להקים מושבה של צמחונים בבליז. אחרי שנסע ועבד שם הוא עבר לקנזס סיטי, מיזורי והתחיל לעבוד כמורה ללטינית ויוונית עתיקה שם הוא התחתן וקיבל דרגת פרופסור באוניברסיטה המקומית, אך אחרי כמה שנים פוטר.
קריירה אקדמית
וינר היה פוליגלוט וידע יותר משלושים שפות. לפני שעסק בפילולוגיה למד רפואה והנדסה. בנוסף לכך רכש לו ידע נרחב בתחומים רבים נוספים. פרופסור קולידג' מאוניברסיטת הרווארד, באותו זמן, והתעניין מאוד ברוסיה ביקש מוינר להעביר קורס בתחילת 1896 על תרבות סלאבית והיה בכך לפרופסור האמריקאי הראשון לספרות ושפות סלאביות.
עם זאת, הפרויקט המחקרי הראשון של וינר היה בנושא יידיש. הוא מצא בספריית אוניברסיטת הרווארד כמה מאות ספרים ביידיש אבל לא חומר ביבליוגרפי ולא מדריך לספרות זאת. לשם כך הוא החליט לצאת למסע במזרח אירופה כדי להתוודע לשפה. בתחילה נסע לאנגליה ושם עבר על הספרים ביידיש בספרייה הבודליינית אך גילה שאין שם ספרות מודרנית. משם נסע לאמסטרדם וברלין אבל לא מצא ספרים ביידיש. תחנתו הבאה הייתה ורשה. בוורשה נפגש עם י"ל פרץ, יעקב דינזון, מרדכי ספקטור. בהיותו בסנקט פטרבורג קיבל מאברהם אליהו הרכבי מתנה של כ-1000 ספרים ביידיש מאוספו הפרטי. בביאליסטוק נפגש עם אברהם בר גוטלובר שהיה כבר קרוב ל-90. בקייב נפגש עם שלום עליכם ובאודסה קיבל מידע רב על ספרות יידיש ממנדלי מוכר ספרים, יצחק יואל לינצקי. כמו כן הוא נסע לרומניה וגליציה. הוא התחיל לכתוב את תולדות ספרות יידיש מיד עם חזרתו לארצות הברית.
לדעתו של וינר, שהושפעה ככל הנראה משיחותיו עם שלום עליכם לא הייתה ספרות יידיש מתפתחת אחרי הפריחה הראשונית אלמלא הסופות בנגב 1881–1882 ששינו את דעתם של הסופרים הצעירים ושכנעו אותם שאם הם רוצים להתקרב להמון העם הם צריכים לעבור ולכתוב ביידיש – שפת העם. וינר סבר שספרות היידיש תעבור מהמרכז במזרח אירופה לאמריקה, בייחוד בשל ההגירה הגדולה באותן שנים. המשורר שאותו הוא העריך יותר מכל היה מוריס רוזנפלד והוא הציג אותו לעולם בכך שתרגם את שיריו ומאמריו לאנגלית.
וינר עסק גם בתרגום של ספרות רוסית לאנגלית. הוא תרגם 24 ספרים של טולסטוי לאנגלית. הוא גם כתב היסטוריה של הספרות הרוסית עד ימיו. הוא כתב על נושאים שונים בפילולוגיה: "ההיסטוריה הפילולוגית של טבק באמריקה, ספר על פילולוגיה רומאנית וגרמאנית. וכן על נושאים שונים כמו על המאיה במקסיקו וכדומה.
בנו הוא נורברט וינר המתמטיקאי מייסד הקיברנטיקה.
חיבוריו
(with Josef Svatopluk Machar) (1916). Magdalen.
מילוטין ג'ורוביץ'
מילוטין ג'ורוביץ' (במונטנגרית: Милутин Ђуровић; נולד ב-3 באוגוסט 1967) הוא בריגדיר גנרל מונטנגרי המשמש כראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים של מונטנגרו.
פרשת מעטפות הכסף
פרשת מעטפות הכסף או פרשת טלנסקי הם כינויים לפרשת שחיתות בה היה מעורב ראש הממשלה לשעבר, אהוד אולמרט. בפסק הדין בבית המשפט המחוזי נקבע כי אולמרט קיבל במהלך כהונתו כראש עיריית ירושלים וכשר התמ"ת כספים שלא כדין ממגייס הכספים משה טלנסקי, במעטפות אשר הכילו כסף מזומן. טענת ההגנה שלו, כי כספים אלו התקבלו על פי חוק לצורך מימון קמפיין הבחירות בו השתתף, נדחתה.
בתחילה, ביולי 2012, זוכה אולמרט בפרשה זו, אולם לאחר ערעור שכלל הצגת ראיות חדשות הוא הורשע במאי 2015 במרמה והפרת אמונים ובקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, ונדון ל-8 חודשי מאסר וקנס בסך 100,000 ש"ח. ערעורו לבית המשפט העליון נדחה.
החקירה
בסוף אפריל 2008, בעקבות חשדות שעלו נגד ראש הממשלה המכהן, אהוד אולמרט, במסגרת חקירות אחרות שהתנהלו נגדו באותה העת, התיר היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, לפתוח בחקירה על קבלת כספים שלא כדין. על פי החשדות הועברו שלא כדין כספים במהלך השנים 1993–2002 למקורבי אולמרט, שולה זקן ואורי מסר, ממגייס התרומות האמריקאי משה טלנסקי, שההיכרות בינו ובין אולמרט החלה בתחילת שנות ה-90.
עם הסרת צו איסור הפרסום, במוצאי יום העצמאות, ב-8 במאי, כינס אולמרט מסיבת עיתונאים בה הכחיש את המיוחס לו והכריז כי בכוונתו להישאר בתפקידו ולהילחם על חפותו. במסגרת חקירת המשטרה בפרשה זו, נחקר ראש הממשלה פעמיים במעונו בירושלים. על פי הדלפות שפורסמו בעיתונות, במהלך חקירות אלה הכחיש אולמרט קבלת כספים שלא כדין, וטען כי לא ידע על העברות הכספים, עליהן הופקדו שולה זקן ואורי מסר.
המשפט
לנוכח החשש כי טלנסקי יעזוב את ישראל עוד לפני השלמת החקירה, החליטו בפרקליטות המדינה לגבות ממנו עדות מוקדמת בבית המשפט המחוזי בירושלים. פרקליטיו של אולמרט ערערו פעמיים על החלטה זו אך ערעורם נדחה, וב-27 במאי נגבה מטלנסקי חלקה הראשון של עדותו בבית המשפט. בעדות זו, שתוארה באמצעי התקשורת כחמורה ודרמטית, תיאר טלנסקי מקרים שבהם העביר מזומנים לאהוד אולמרט בזמן שהותו של האחרון בארצות הברית. לדבריו, כספים אלה שימשו גם להנאות אישיות של אולמרט, כגון חופשה משפחתית באיטליה, שדרוג מחלקה בטיסות לארצות הברית וקניית מוצרי מותרות כגון סיגרים ועטים יוקרתיים. טלנסקי אמר בעדותו כי חש רגשי אהבה והערכה כלפי אהוד אולמרט וזו הסיבה שהביאה אותו להעביר אליו סכומי כסף גדולים כל כך במזומן.
במשפט שנערך בבית המשפט המחוזי בירושלים נקבע שבשנת 1993, כאשר אולמרט התמודד על ראשות עיריית ירושלים, תמך בו טלנסקי בתרומות אישיות ובגיוס תרומות, בסכומים שהצטברו במהלך השנים למאות אלפי דולרים. סכומים של יותר מ-100,000 דולר הועברו במזומן במעטפות. כן נקבע שכשר התמ"ת נתן אולמרט לטלנסקי מכתבי המלצה לאנשי העסקים יצחק תשובה ושלדון אדלסון.
בהכרעת הדין, שניתנה ביולי 2012, ציינו השופטים:
עם זאת, קבע בית המשפט, שבמעשיו של אולמרט לא הביאו "לחציית הגבול שבין המישור האתי והמשמעתי למישור הפלילי", ולכן מצא את אולמרט זכאי בפרשה זו.
במקביל דן בית המשפט בסכומי כסף גדולים במזומן, שבשיאם הגיעו ליותר מ-300,000 דולר, שאותם החזיק עו"ד אורי מסר למען אולמרט, בתקופה שבה כיהן כשר התמ"ת, תחילה בכספת במשרדו ואחר כך בכספת בבנק לאומי. קופת מזומנים זו הייתה ידועה רק למסר, לאולמרט ולשולה זקן, והיא נסגרה בתחילת 2006 ביוזמת מסר, שנתן את שארית הקופה, בסך 150,000 דולר במזומן, לזקן.
בית המשפט הביע אי-נחת מהתנהלות זו ומדברי אולמרט: החזקת סכומי כסף גדולים במזומן בדולרים, ללא רישום, ללא דיווח, כאשר עצם החזקתם ידועה לשלושה אנשים בלבד, נאמנים זה לזה באופן מוחלט, וכאשר השימוש בכסף, שבסופו של דבר חלק ממנו נעלם באופן מסתורי, נעשה ללא כל תיעוד וללא הוכחה. כל אלה ביחד מציגים תמונה של החזקת מזומנים רבים באופן סמוי. לטענת התביעה, הכספים הללו נוהלו והוצאו ככספים פרטיים ועל-כן הם פרטיים. לטענת ההגנה, הכספים הללו הם כספים פוליטיים שהתקבלו כתרומות מותרות שאינן חייבות בדיווח. לעיל קבענו כי לא הוכחה טענת המאשימה כי מדובר בכספים פרטיים. עם זאת, גם במקרה זה קבע בית המשפט שאין במעשיו של אולמרט עבירה פלילית.
הפרקליטות הגישה ערעור לבית המשפט עליון ובנוסף ביקשה להגיש במסגרת הערעור ראיות חדשות - שמונה הקלטות שהקליטה שולה זקן את אהוד אולמרט. בית המשפט העליון נענה לבקשת הפרקליטות, והורה על החזרת התיק לבית המשפט המחוזי לגביית הראיות ולמתן פסק-דין משלים בקשר לפרשת טלנסקי. מן הקלטות עלה בבירור, כי מתוך הקופה שהוחזקה על ידי עו"ד מסר שילם אולמרט לזקן עשרות אלפי דולרים כ"השלמה" למשכורתה כעובדת מדינה. שימוש זה בכספי הקופה נתפס כשימוש "פרטי" מובהק.
במרץ 2015 הורשע אולמרט בעבירות של מרמה והפרת אמונים וקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, ובהמשך נגזר עליו עונש של 8 חודשי מאסר בפועל, במצטבר למאסר שנגזר ב"פרשת הולילנד", 8 חודשי מאסר על תנאי וקנס בסך 100,000 ש"ח. עונשו עוכב עד לתום הדיון בערעור שהגיש לבית המשפט העליון, וערעורו נדחה.
ב-15 בפברואר 2016 החל אולמרט לרצות עונש של 19 חודשי מאסר בבית הסוהר מעשיהו שברמלה, על הרשעתו בפרשת הולילנד, ו-8 חודשי המאסר שנגזרו עליו בפרשת טלנסקי נוספו לעונש זה.
קונסטנטין הראשון, מלך גאורגיה
קונסטנטין הראשון (בגאורגית: კონსტანტინე I) 1369 לערך - 1411 או 1412) מבית בגרטיוני היה מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת משנת 1407 ועד למותו בשנת 1412 (על פי גרסה אחרת משנת 1405 ועד 1412).
חייו
קונסטנטין היה בנו של בגרט החמישי הגדול מאשתו השנייה, אנה מטרפזונטס. בשנת 1400 נשלח קונסטנטין על ידי אחיו, גיאורגי השביעי, כשגריר למצביא המונגולי, טימור לנג, שערך פלישות אכזריות והרסניות בגאורגיה. לאחר מכן תבע מאחיו גיאורגי לערות הסכם שלום עם המונגולים, אולם תביעתו לא נענתה בידי אחיו. בשנת 1402, קונסטנטין יחד עם הנסיך יואנה ג'אקלי, מסאמצחה, נכנע לטימור לנג אולם לא לקח חלק בקרבות כנגד הגאורגים.
בשבי התנהג קונסטנטין ביהירות ועורר את כעסו של הנסיך קארא יוסוף, שהורה להוציאו להורג יחד עם אחיו דוד ו-300 אצילים גאורגיים.
ילדים
לקונסטנטין היו שלושה ילדים מאשתו רוּסה אמירג'בי, ביתו של קוצנה אמירג'בי, שהיה בין היתר, שגריר בקונסטנטינופול.
נווט
נווט הוא אדם במטוס או במסוק קרב או בכלי שיט האחראי לניווט הכלי.
בכלי טיס
במסוק, לנווט מטלות נוספות, ואף יכולת להטיס את המסוק במקרה והטייס אינו מסוגל לכך. במטוסי קרב מתקדמים, לרוב, בנוסף לעבודתו כמנווט ומתכנן נתיב הטיסה, מוכשר הנווט גם בהפעלת מערכות נשק מונחה ולוחמה אלקטרונית.
בצי הסוחר
בכלי שיט סוחר או אוניות גדולות, בתפקיד הנווט משמש הקצין השני. הוא גם אחראי על תכנון ההפלגה מנקודת המוצא ועד נמל היעד. הקצין השני הוא הסמכות העליונה המייעצת לרב החובל בתחום הניווט. על אף שהנווט הוא האחראי על תכנון השיט, כדי לחלק את העומס במהלך הפלגות ארוכות, כל קציני הגשר למעשה מנווטים את האוניה ואחראים בתורם על התרעה ועקיפה של עצמים מסוכנים הניצבים בדרכו של כלי השיט מעל ומתחת פני המים ושמירה על בטיחות השיט בדרך אל היעד.
בחיל הים הישראלי
בספינות הטילים של חיל הים, את תפקיד הנווט ממלא קצין המשמרת (קמ"ש) שהוא קצין ימי בדרגת סגן, בוגר קורס חובלים מגמת שיט. הקמ"ש מופקד על פיקוד מוצב הגשר בספינה, על שלל בעלי תפקידיו. בפלגות הבט"ש, את התפקיד מבצע סגן מפקד הדבור/ דבורה/ שלדג.
תפקידי קצין המשמרת:
זהו התפקיד הראשון שממלא בוגר מגמת שיט בקורס חובלים, טרם יציאתו למבחני כניסה אל בית הספר לפיקוד ימי.
יוסף (דמות)
יוסף הוא דמות בדיונית שיצרו דודו גבע וחנוך מרמרי בספרי הקומיקס, אותם כתב מרמרי (ומאוחר יותר החליף אותו קובי ניב) ואייר גבע.
"יוסף ואחיו" והפופולריות
המדור סיפר את סיפורו של יוסף, פקיד זוטר ויבשושי במחלקת המים של עיריית תל אביב, אנטי גיבור תמים ומפסידן המקבל בהכנעה את גורלו, עבודת פקידות אפרורית, ואת בדידותו ורווקותו הנצחיים. יוסף, שלצידו מואנשים הקקטוס והמנורה המצויים בביתו, תואר כבלתי ישראלי ובכך הבליט את הישראליות המוקצנת של שאר אחיו המצליחים בחייהם, תוך שהם מובאים כמעין "מימוש החלום הישראלי".
במהרה הפך יוסף לדמות אהובה על קוראי המקומונים. וכך בעבודתם על ספריהם השונים, העמידו ניב וגבע, שהפכו עם הזמן לצמד סאטיריקנים מצליח, את טורי "יוסף ואחיו" ו"אהלן וסהלן" במרכז סדרת "ספר מגוחך": "ספר מגוחך" (1981), "בנו של מגוחך" (1983) ו"מגוחך בעורף האויב" (1985). הספרים כללו גם מדורים וסיפורים חדשים, בהם הופיעה דמותו של יוסף, לרב בתפקידי משנה אבל גם כאשר הוא עומד במרכזם. עם אלה, יש לציין את הסדרה "יוספים גדולים בהיסטוריה" - אשר הביאה לידי ביטוי והדגישה את חשיבות דמותו הבדיונית של יוסף בראי ההיסטוריה.
בנוסף, יצרו השניים סדרת ספרי ילדים ("יוסף מספר סיפורים"), שבהם יוסף מגלם גם את דמות המספר וגם את הדמות הראשית בעלילה הפנימית: "ברטה השמנה" (1984), "עצרת הינשופים" (1984) ו"הפיל מניו יורק" (1985).
אולם, לא רק הצלחה באה עקב דמותם המצליחה של השניים, אלא גם סכסוך, שבסופו הביא להסכם (1984) שבו הצהיר גבע שלא ישתמש בדמותו של יוסף ללא אישורו ושיתופו של קובי ניב.
דעיכה
גבע, שצבר הצלחה אדירה מטורי הקומיקס ההומוריסטיים הייחודיים שלו, המשיך ביצירתו לעיתון "חדשות" ולאחר מכן לעיתונים "מעריב" ו"הארץ", שם בנה ויצר את דמותו המפורסמת ביותר - הברווז. ניב המשיך בקריירת כתיבה בעיתון "חדשות", במקומון "העיר" ובמספר עבודות תסריטאות.
למרות הצלחתו, יוסף לא שרד את שנות ה-90. בשנת 1990 רצו השניים, לאחר שנים שלא עבדו יחד, להחזיר את יוסף והפעם בעיתון "ידיעות אחרונות", אך בדרך לפגישה זו ויתרו על הרעיון. בשנת 1992 ניסו השניים להשיב לחיים את יוסף בסדרת הספרונים "יוסף חוזר בקטן", במסגרתה יצא הספרון הקצר "נקמת הנקניק" (1992). עוד שני ספרים היו אמורים לצאת לאור בסדרה: "מסביב לעולם ב-80 שקל" ו"סמטוחה בקזבלנקה", אך לבסוף אלה לא ראו אור. ב-1994 ארגן סינמטק תל אביב תערוכת מחווה ליוסף, ובשנת 2003 העלתה קבוצת תיאטרון מפתח תקווה הצגה המבוססת על "ברטה השמנה".
גבע אמר בראיון:
מיילדות (ספר)
מיילדות (באנגלית: Midwives) הוא רומן מאת הסופר כריס בוג'אליאן שיצא לאור בשנת 1997. הרומן מספר את סיפורה של המיילדת סיביל דאנפורת', מיילדת פרטית שמסתייגת מלידות בבית חולים ומעדיפה ליילד נשים בלידת בית.
סדרה
סדרת טלוויזיה על בסיס עלילת הספר יצא בשנת 2011. כיכבו בסדרה סיסי ספייסק, פייפר לורי וביים גלן ג'ורדן.
קארדי בי
בלקאליס מרלניס אלמנזר (באנגלית: Belcalis Marlenis Almanzar; נולדה ב-11 באוקטובר 1992) הידועה בשם הבמה קארדי בי (Cardi B), היא ראפרית ופזמונאית אמריקאית. קארדי בי נולדה וגדלה ברובע הברונקס שבניו יורק. התפרסמה לראשונה כאשר דיברה על הקריירה שלה בתור חשפנית ברשתות החברתיות, והפכה לכוכבת רשת. בין השנים 2015–2017, היא השתתפה בתוכנית הריאליטי "Love & Hip Hop: New York", והוציאה שני מיקסטייפים: Gangsta Bitch Music, Vol. 1 ו-Gangsta Bitch Music, Vol. 2.
קארדי בי זכתה להצלחה רבה עם שירה הראשון, "Bodak Yellow". ב-25 בספטמבר 2017, הגיע השיר למקום הראשון במצעד הפזמונים האמריקאי בילבורד הוט 100, ובכך הפכה קארדי בי לראפרית השנייה בהיסטוריה מזה 19 שנים ששירה הגיע לצמרת המצעד, כשהקודמת הייתה לורן היל עם שירה "". בנוסף, השיר הוא שיר הראפ הנשי המצליח ביותר בכל הזמנים במצעד הבילבורד הוט 100. השיר "I Like It", שיצא בשנת 2018, הגיע גם הוא למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, ובכך הפכה קארדי בי לראפרית הראשונה בהיסטוריה ששניים משיריה כבשו את פסגת המצעד. כמה שבועות לאחר מכן, כבשה קארדי בי בפעם השלישית את פסגת המצעד, כאמנית אורחת בשיר "Girls Like You", והפכה לראפרית הראשונה בהיסטוריה שכבשה את פסגת המצעד שלוש פעמים.
אלבום הבכורה שלה, Invasion of Privacy, יצא ב-2018 והגיע למקום הראשון במצעד האלבומים האמריקאי בילבורד 200. מגזין טיים העניק לראפרית מקום ברשימת 100 האנשים הכי משפיעים בעולם לשנת 2018. בפברואר 2019, הפכה קארדי בי לאישה הראשונה בהיסטוריה שזוכה בפרס גראמי לאלבום הראפ של השנה.
ביוגרפיה
בלקאליס אלמנזר נולדה ב-11 באוקטובר 1992, לאם טרינידאדית ולאב דומיניקני. היא גדלה והתחנכה בשכונת הייגברידג' בדרום רובע ברונקס שבניו יורק. היא בילתה זמן רב אצל סבתה שגרה בוושינגטון הייטס, מנהטן. לאחר מכן טענה קארדי כי היא הייתה חברה בכנופיה שפעלה באותה עיר. באותו הזמן היא המשיכה ללמוד בתיכון הרנסאנס לתיאטרון מוזיקלי וטכנולוגיה, שנחשב לבית ספר קטן ומתמחה באותם נושאים, ונמצא בקמפוס הרברט ה'להמן. במהלך שנות העשרה שלה, היא הועסקה בסופרמרקט של "אמיש מרקט" במנהטן התחתית. עבודה זו הייתה האחרונה שלה, כאשר אחריה החלה לעבוד במופעי חשפנות בגיל 19.