cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האנדרטה הלאומית לטיסה 93
עיצוב שונה
"... שביל הליכה מתקרב ממגרש הגעה לאורך שפת האדמה הקדושה ומשקיפה עליה. השביל מתרחב בסופו של דבר משער טקסי. וקיר השמות, המורכב מ-40 לוחות של לוחות בעובי 3 אינץ' (7.6 ס"מ) של גרניט לבן מלוטש, בגובה 8 רגל (2.4 מ'), על כל אחד מהם כתוב שם 40 הגיבורים. שני קירות שמאגפים את השער מצופים בגרניט לבן מלוטש ומסלול הטיסה מרוצף בגרניט שחור. מעבר לשער נמצא אתר ההשפעה... נטוע בפרחי בר, וחורשת הרוש שמעבר לו."
שלב 1: קיר השמות
עלות האנדרטה הקבועה נאמדה ב-60 מיליון דולר. נכון למרץ 2011, 20 מיליון דולר בתרומות פרטיות גויסו, חבר העמים של פנסילבניה סיפק 18.5 מיליון דולר, והקונגרס הפקיד 10 מיליון דולר; משפחות הקורבנות של טיסה 93 דחקו בקונגרס להקצות 3.7 מיליון דולר נוספים בתקציב שנת הכספים 2012. האנדרטה הקבועה תוכננה במקור להיחנך ב-11 בספטמבר 2011; יום העשור לפיגועים. עם זאת, קצב הבנייה התעכב, בין היתר, בשל מחסור במימון ובגלל השפל הכלכלי הכללי באמריקה.
שלב 2: מגדל הקולות
בשנת 2017, החלה בנייתו של "מגדל הקולות" המונומנטלי בגובה 93 רגל (28 מ'). המגדל מכיל 40 פעמוני רוח - אחד לכל נוסע וחבר צוות שמת בהתרסקות, אך אף אחד עבור המחבלים שכן הם היו אחראים לחטיפה. המגדל מהווה את שער הכניסה לאנדרטה הלאומית ונראה מכביש 30 של ארצות הברית. הוא המבנה הגדול ביותר שנבנה אי פעם, מגדל הבטון הטרומי תומך בפעמוני אלומיניום מלוטשים באורך של 5 רגל (1.5 מ') עד 10 רגל (3.0 מ') ו גוונים שונים (קולות). המגדל, שנבנה מ-274 טונות קצרות (249 ט') של בטון ופלדה, נבנה על ידי ל.ס. פיורי. את גובה הצלצולים הגה המלחין סמואל פלמן ונבנה על ידי יועץ הנדסת רוח, מהנדס אקוסטיקה ויוצר כלי נגינה. אבות טיפוס נבדקו בסימי ואלי, קליפורניה, מורטון, אילינוי, והמדבר באריזונה - אתרים עם תנאי רוח דומים לאנדרטה, הממוקמת באזור של מהירויות רוח ממוצעות גבוהות יחסית, ובסמוך לה חוות רוח.
בניית המגדל הראשי הסתיימה בשנת 2018 והותקנו שמונה מתוך ארבעים פעמוני הרוח. בספטמבר 2020, פעמוני הרוח הנותרים הותקנו על ידי ARCH Production & Design NYC יחד עם המנגנון שמאפשר להם לצלצל.
חניכת שלבי האנדרטה
השלב הראשון של האנדרטה נחנך ב-10 בספטמבר 2011 (יום העשור לפיגועים), בטקס פומבי בהשתתפות סגן נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, הנשיאים לשעבר ג'ורג' ווקר בוש וביל קלינטון, יושב ראש בית הנבחרים ג'ון ביינר, מכובדים נוספים ובני משפחה של הנוסעים, ואלפי אזרחים אחרים. במהלך הטקס הודיע קלינטון כי הוא וביינר יפתחו במאמץ גיוס כספים לגיוס 10 מיליון דולר הנדרשים להשלמת האנדרטה. הזמרת-יוצרת שרה מקלכלן ביצעה גם את "Angel" וגם את "I Will Remember You" בטקס החנוכה. פעמוני הזיכרון נשמעו 40 פעמים, פעם אחת עבור כל אחד מהנוסעים והצוות כפי שהוקרא שמותיהם, מסורת ממצוות ה-11 בספטמבר השנתית.
מגדל הקולות נחנך ב-9 בספטמבר 2018 (יומיים לפני יום השנה לפיגועים).
דרוקר
דרוקר (Drucker) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו מדפיס.
דוד צבאח
הרב דוד צבאח (25 ביולי 1869, י"ח באב ה'תרכ"ט – 31 בינואר 1956, י"ח בשבט ה'תשט"ז) היה דיין ופוסק חשוב ממרוקו.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1869 ברבאט שבמרוקו לאמו שמחה ולאביו רבי מסעוד לבית משפחת צבאח אשר מוצאה בספרד, אשר כיהן כדיין ברבאט. נקרא על שם הרב דוד חיים צבאח בעל ה"משכיל לדוד".
בצעירותו למד תורה ממספר רבנים ובהם רבי יעקב בן וואליד, אביו רבי מסעוד ורבי חיים יקותיאל בירדוגו. בהיות כבן ט"ו שנים נכנס לישיבת דודו הרב יוסף ברדוגו, שם למד ממנו את חשיבות לימוד העיון וההבנה הישרה על פני השטחיות.
נדודיו לצורכי צדקה
מספר שניו אחר נישואיו קיבל הוראה מרבני העיר לצאת להתרים עבור נזקקי העיר, ביניהם הרב רפאל אנקווה ורבי חיים יקותיאל בירדוגו. מצויד בהמלצותיהם יצא לסבב התרמות בפורטוגל ובערי החוף; קזבלנקה, מוגאדור, אספי ועוד. לאורך השנים ערך סבבים רבים כאלו.
במהלך שנות נדודיו, בשנת ה'תרס"א בהיותו בטנג'יר שיכל את בנו שלמה, ובתרס"ח שיכל את בנו משה בעיירה אלכיריזיריאת ונאלץ לקברו בארון בבית קברות מוסלמי. שניהם נפטרו בקטנותם.
כסופר בית הדין ברבאט
בשובו לרבאט, מינהו הרב אנקווה לסופר בית הדין, ובמסגרת תפקיד זה היה כותב פסקי הלכה ומעבירם לאישור הרב אנקווה.
כאשר דרשו השלטונות הצרפתיים מבית הדין הגבוה לערוך מבחן בנושאי שטרות לכל רבני העיירות אצל חברי בית הדין, התבטא עליו הרב אנקווה כי בדיני גיטין אין צריך לבחון אותו בנימוק "הלוואי וידעתי גיטין כמו רבי דוד".
ראב"ד אל-ג'דידה
בי"ז בשבט ה'תרפ"ט - 1929, בהיותו כבן שישים, נתמנה לראב"ד אל-ג'דידה. בשבתו על כס הרבנות תיקן תקנות רבות לטובת הקהילה בדיני ממונות, קידושין, כשרות, שמירת שבת, לימוד תורה ועוד, כשאת תקנותיו הוא מעגן בפסקי הלכה מפורטים.
באותן שנים כתב את ספרו העיקרי "שושנים לדוד" חלקים א' וב' אשר יצאו לאור בחייו, וכן את ספר מגן דוד שנותר בכתב יד, ויצא לאור בשנת ה'תשפ"ג על ידי צאצאיו.
ראב"ד פור-ליוטי
כעבור כעשור שנים קיבל הצעה מהרב שלמה הכהן צבאן ראב"ד אל קניטרה (אז פורט ליוטי) להתחלף בתפקידיהם ולעבור זה לעירו של זה. הרב צבאח קיבל את ההצעה, וכעבור עשר שנים בדיוק מיום הגיעו לאל ג'דידה, בי"ז בשבט ה'תרצ"ט - 1939, הגיע אל העיר פורט ליוטה (לימים "אל-קניטרה") והתמנה לראב"ד העיר, תפקידו בו כיהן במשך שנתיים.
באותה התקופה המשיך בכתיבת ספרו מגן דוד.
כראב"ד רבאט
בשנת ה'תש"א - 1941 נקרא לכהן כראב"ד רבאט ולהחליף את הרב רפאל עטיה אשר פרש לעת זקנותו. הרב צבאח קיבל את ההצעה וחזר לעיר הולדתו רבאט.
בשנת ה'תש"ג ערך סדרת תקנות ותפילות מיוחדות בשל האיום מצד השלטון הנאצי, אשר הקים מחנות השמדה בצפון אפריקה.
במסגרת תפקידו תיקן תקנות בעיר, ובין היתר קבל על חגיגות הילולה מופרזות אשר נהגו בעיר, והתבטא כי "אין זו הילולה אלא יללה". ביקורתו זו הובילה בין היתר לתקנת מועצת הרבנים במרוקו באספתה הראשונה בשנת ה'תש"ז לצמצום חגיגות אלו.
באותה העת ייסד ברבאט את "חברת השלום" להשכנת שלום בית בין איש לאשתו.
בארץ ישראל
בשנת ה'תש"ח - 1948, עם קום מדינת ישראל בשנת 1948 עלה ארצה בספינה מקזבלנקה לנמל חיפה, ומשם למעברת עולים בפרדס חנה. בהמשך עבר לגור עם בנו חיים בחיפה ושלח מכתבים לבניו שנותרו במרוקו כי יזדרזו לעלות ארצה גם הם.
באותה עת יצר קשר עם הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל אשר כבדו מאוד והזמינו לגור בירושלים. הרב צבאח נענה לבקשתו ועבר לדירה ברחוב דוד ילין בירושלים, בה התגורר עד פטירתו.
בהמשך התמנה לנשיא תלמוד תורה בני ציון. בשבתו בירושלים נהג לפקוד רבות את בית כנסת זיכרון משה וקבע את מקומו בבית הכנסת לעדת המערבים של הרב יוסף שלוש.
באותה העת פעל יחד עם הרב יהודה צדקה ורבנים נוספים נגד פעילות הסוכנות היהודית אשר עודדה את נטישת היהדות בקרב בני הנוער. כמו כן חתם יחד עם עוד רבנים על קול קורא נגד גיוס בנות לשירות לאומי ועוד.
פטירתו והנצחתו
נפטר בי"ח בשבט ה'תשט"ז בגיל 87 תוך כדי קריאת תהילים, ונקבר בחלקת הרבנים המערביים בהר המנוחות בירושלים.
בהלווייתו נכחו אנשים רבים, ובים המספידים היו הרב אברהם אלמליח והרב יוסף שלוש. הספדים אחר פטירתו נערכו גם ברבאט, בין היתר על ידי הרב יהושע מאמאן.
משפחתו
נולדו לו שלוש בנות ושבעה בנים, שניים מבניו נפטרו בקטנותם במהלך טלטוליו.
נכדו ברוך צבאח נפל כחייל בקרב בשנת ה'תשט"ו.
ספריו
רבים מכתבי ידו נעלמו ולא נמצאו עד היום. בנוסף חיבר מספר פיוטים וקינות, והותיר כתבי יד רבים. חלקם ראו אור בספר "מן הגנזים", בהוצאת חברת אהבת שלום, חלק י'
אבנר אברהם
אבנר אברהם (נולד ב-1 בינואר 1965) הוא איש המוסד לשעבר, אמן, עיתונאי, עורך משנה בביטאון "המרכז למורשת המודיעין", אוצר תערוכות ריגול ואמנות, יוצר ומפיק סרטי ריגול, מייסד ובעלים של סוכנות המרצים הבינלאומית spy legends, ונשים מרצות אונליין.
ביוגרפיה
אברהם נולד והתחנך בחולון להורים יוצאי העיר מוסול שבעיראק, אשר עלו לישראל במבצע עזרא ונחמיה. לאחר לימודי אלקטרוניקה ומחשבים בבית הספר אורט חולון, התגייס בשנת 1983 לצה"ל לחיל הקשר. לאחר קורס טכנאי קשר, הוצב בחטיבת הנח"ל. בהמשך, במסגרת גדוד הקשר הארצי סופח לשלוחת המוסד בביירות. בהמשך שירותו, יצא אברהם לקורס קצינים, ושירת כקצין מבצעי קשר בפיקוד הדרום. בשנת 1987, השתחרר משירות הקבע. לאחר מכן שירת במילואים, תחילה כקצין גדוד קשר ארצי ובהמשך כקצין נפגעים והשתחרר משירות בשנת 2015 בדרגת רב-סרן. אברהם בוגר תואר ראשון במדעי המחשב, תואר שני במנהל עסקים ויזמות וכמו כן לימודי תעודה במוזיאולוגיה ואוצרות בהצטיינות באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1987 החל עבודתו במוסד. במהלך 28 שנות שירותו, ביצע תפקידים שונים בישראל ובמדינות אחרות. בשנותיו האחרונות בארגון, יזם, הקים וניהל את מוזיאון המוסד למודיעין ותפקידים מיוחדים ותפקד כאוצרו הראשי של המוזיאון. במסגרת זו, אצר עשרות תערוכות. אברהם סיים שירותו בארגון בדרגה המקבילה לסא"ל. על פעילותו בתחום שימור ההיסטוריה זכה בתעודת הצטיינות.
לכידת אדולף אייכמן
התערוכה נדדה בארצות הברית בין השנים 2016–2020 והוצגה במוזיאונים גדולים וידועי שם, ביניהם: מוזיאון השואה בארגנטינה, מוזיאון מלחמת העולם השנייה בניו אורלינס, מוזיאון מאלץ למורשת יהודית בקליבלנד, מוזיאון השואה של אילינוי, מוזיאון המורשת היהודית, מוזיאון השואה בפלורידה, המרכז לתיעוד השואה בפלורידה, מוזיאון השואה ביוסטון, המוזיאון הלאומי למלחמת העולם השנייה, ומרכז השואה, במישיגן.
מבצע יונתן
בשנת 2011 הוצגה התערוכה במטה המוסד, אחד מן החפצים בעלי הערך שנכחו בה היה אפוד המגן של יונתן נתניהו. בשנת 2015 נבנתה התערוכה מחדש והוצגה במרכז יצחק רבין במשך כשנתיים. בין המבקרים בתערוכה היו ראש הממשלה, בנימין נתניהו, נשיא המדינה לשעבר שמעון פרס, חטופי אנטבה, חיילים ומפקדים שנטלו חלק במבצע, גורמי ממשלה ואחרים.
תערוכות אמנות
אברהם אצר והפיק עשרות תערוכות אמנות בישראל. הבולטות מבניהן:
ייעוץ לסרטי ריגול
אברהם מייעץ לסרטי ריגול, הגדולים מבניהם מבצע פינאלה, המוסד - סיפור כיסוי, ונפש יהודית. אברהם מספק ייצור ואספקה של מסמכים וחפצים לסרטים מתקופות שונות.
מיזמים ופעילויות בולטות
אברהם מרצה בארץ וברחבי העולם על לכידת אייכמן ומשפטו, המוסד במבצע אנטבה, מבצע אחים, יצירתיות מעולם הריגול, והמבצעים הגדולים של המוסד. אברהם מיוצג בסוכנות המרצים Harry Walker. עורך משנה וכותב בביטאון המל"מ (המרכז למורשת המודיעין, גלילות). עורך ומשדר מאז 2016 תוכנית רדיו שבועית "אמנות זה הקול" ברדיו קסם 106 FM. אברהם, יחד עם שותפו לפרויקט - האמן והמעצב רועי שגב יוזמים ומפיקים מדליות העוסקות במבצעים הבולטים והמשמעותיים של מדינת ישראל והמוסד כגון: לכידת אדולף אייכמן, מבצע אנטבה, מבצע אחים, חשיפת תוכנית הנשק הגרעיני של אירן, מבצע יהלום, מבצע עזרא ונחמיה, מבצע אופרה ועוד. בדצמבר 2021 הפיק אבנר אברהם מדליה לציון מבצע חשיפת תוכנית הנשק הגרעיני של אירן. המדליה עוצבה על ידי רועי שגב והיא הוענקה בין היתר לראש המוסד בזמן המבצע, יוסי כהן. המדליות כוללת סמלים, סימנים, קודים המלווים בחומר כתוב. אברהם מייסד ומנהל קבוצת הפייסבוק "המרכז למורשת יהדות מוצל".
חיים אישיים
בזוגיות עם אורלי מרקוביץ, מפיקה ומייצגת מוסיקאיים בינלאומיים ואב לבן ובת בוגרים, מתגורר בהרצליה. פעיל ותורם לחיילים בודדים.
אמנות נאיבית
אמנות נאיבית (באנגלית: Naïve art) היא אמנות פיגורטיבית, סוגה של אמנות פלסטית, הבאה לידי ביטוי בציור, פיסול בחומרים שונים, אדריכלות, איור ועיצוב. הסוגה מאופיינת ביצירה של אמנים ללא הכשרה אומנותית רשמית, אך קיימת גם אצל אמנים שלמדו אמנות באופן מסודר ומחקים את הסגנון במכוון. הסוגה מתאפיינת לא אחת בפשטות ילדותית לכאורה, חוסר פרופורציות, תמונות מרובות פרטים ודמויות, ויצירות מחיי היומיום. אחד האמנים המשפיעים בסוגה זו הוא אנרי רוסו. הסוגה נקראת לפעמים בטעות "אמנות פרימיטיבית".
הדוגמה הטובה ביותר לציור הנאיבי הם ציורי ילדים. דוגמאות אחרות הן יצירות הפיסול של עמים שונים, כגון: באפריקה או בדרום אמריקה לפני הכיבוש הספרדי.
האמנות הנאיבית מאופיינת פעמים רבות בסצנות אידיליות מחיי היום-יום, בהאדרת התמימות כמו גם בשימוש בצבעים בהירים מלאי חיוניות התואמים פרספקטיבה של ילדים. הציורים קלים מאוד להבנה ולפרשנות והפשטות היא אחד מסימני ההיכר הבולטים שלה. אמנים נאיביים רבים מבטאים בציוריהם את משאלת לבם לאיך אמור להראות עולמנו. חזון זה בא לידי ביטוי בצבעוניות הרבה ובראיית עולם אופטימית וחיובית.
מאפיינים של אמנות נאיבית
המושג אמנות נאיבית מניח את הימצאותה של דרך ביטוי אמנותית מושכלת אך עם זאת, באופן פרדוקסלי לכאורה ישנם בתי ספר של אמנים נאיבים. עם הזמן הפך הסגנון למקובל ואף כזה שאמנים בוחרים בו מרצונם, כביטוי להעדפה אמנותית. הסגנון הפך לפופולרי ומוכר עד כדי כך שישנן דוגמאות רבות הנחשבות "פסאודו-נאיביות" (pseudo-naïve art).
גלריות ומוזיאונים
גלריה ג'ינא היא גלריה לאמנות נאיבית ברחוב דיזנגוף בתל אביב-יפו. בגלריה מוצגות תערוכות מתחלפות בנושאים שונים, בהשתתפות אמנים המציירים בסגנון הנאיבי ממדינות ברחבי העולם. כמו כן מתקיימות תערוכות בתחומים מגוונים, תוך שיתופי פעולה עם אמנים מתחומים שונים - תערוכת "נאיביות באופנה" התקיימה תוך שיתוף פעולה עם מעצב האופנה ירון מינקובסקי ומעצבים נוספים, התערוכה "השראה לובשת צורה" היא תוצר של שיתוף פעולה עם סטודנטים מהמחלקה לקרמיקה וזכוכית בבצלאל אשר ציירו על כלי קרמיקה שיצרו מתוך העבודות השונות.
אהרן חטר-ישי
אהרן חטר-ישי (1 בינואר 1905 – 20 במאי 2003) היה עורך דין ישראלי, הקים את המערכת המשפטית של צה"ל, שימש ראש השירות המשפטי הצבאי השני והפרקליט הצבאי הראשי הראשון, ממחברי החוק הצבאי הראשון של צה"ל (החוקה הצבאית תש"ח).
פעילות לאומית
חטר-ישי היה ממייסדי גדוד מגיני השפה העברית, שאחרי כן עמד בראשו. לאחר מכן, בעובדו כפועל בחדרה, הקים גם בחיפה סניף של "גדוד מגיני השפה העברית" ולצדו להקה, שהגישה הצגות בעברית בלבד. היה בין מקימי האגודה למלחמה על תוצרת הארץ והפעיל בה תלמידים ואגודות נוער.
בשנת 1927 היה חניך הקורס הראשון למפקדי "ההגנה". בשנה זו העניק לחברתו (ולימים אשתו), את הציור של אבל פן על פרעות קישינוב, עם ההקדשה: "לרחלי היקרה, מחברך אשר נשבע לייבש את דמעות עמו הדווי".
לאחר שקבל את רישיון עורך הדין, נלחם למען הכנסת דיונים בעברית בבתי המשפט המנדטוריים.
עריכת דין
פעולתו הראשונה כעורך דין הייתה כתיבה והוצאה לאור של מדריך משפטי שכלל מידע מקיף על זכויות האזרח, כדי לחסוך מן הקוראים בציבור הרחב הוצאות שכר טרחת עורך דין.
בשנים 1930–1935 התגורר בחיפה, בה היו לו, בזכות ידיעת השפה הערבית, לקוחות רבים בקרב הדרוזים וערביי ארץ ישראל. קשריו הטובים עם הקהילה הערבית ועם הקהילה הדרוזית עמדו לו, לאחר מכן, בפעולותיו עבור "ההגנה".
הוא הופיע במאות משפטים של עלייה בלתי לגלית, החזקת נשק בלתי לגלי, הכאת ערבים, עלייה על הקרקע, חריש וקציר פלילי, הריגה ורצח. למעט שני מקרים, שלמה בן-יוסף והשוטר מרדכי שוורץ, שהועלו לגרדום, בכל שאר המקרים הצליח להציל את הנאשמים מחבל הגרדום, וכן למנוע את גירושם של העולים הבלתי לגליים או מאסרם של מחזיקי הנשק הבלתי לגלי.
במלחמת העולם השנייה
בשנת 1941, בגיל 36, התנדב לצבא הבריטי במסגרת ההתגייסות ביישוב היהודי לסייע לבריטניה במלחמת העולם השנייה. בתחילת שירותו השתתף בעצרות עם שקראו להתגייסות. בשנת 1942, במסגרת שירותו זה קיבל דרגת קצונה לאחר שסיים קורס קצינים. בהמשך התמנה כמפקד מחלקה בפלוגה 16 בבאפס, שהועברה לשמירה על מחנה המעצר בלטרון, ובו כ-10,000 שבויים איטלקיים. הוא הגן על חיילים יהודים מפני התעללות אנטישמית מצד הקצונה הבריטית, גם אם הדבר עלה לו בסכסוכים אישיים עם הפיקוד. למרות הסכסוכים, הועלה באופן חריג לדרגת קפטן. בשנת 1943 התמנה לשליש של הגדוד השני, שחמש פלוגותיו רוכזו במחנה אלנבי בבת גלים. ארגן את חיי התרבות של הגדוד ונתן אפשרות לאמנים, מוזיקאים ומלחינים מחיילי הגדוד לתרום מיכולתם ומכישרונותיהם.
בחניית הגדוד בבנגאזי אפשר את הפעולה החינוכית בקרב יהודי לוב, בחסותו כשליש הגדוד של החיילים שהועסקו בפעולות תרבות וחינוך בין ניצולי יהדות טריפולי וקירנאיקה. בשנת 1944 הועברה הבריגדה לחזית באיטליה. בנוסף לתפקידו כמפקד פלוגת המטה של הגדוד השני שימש גם כדובר החטיבה כולה. במהלך שירותו נשלח לקורס בן חודשיים בחבלה ופירוק מוקשים.
פעולתו למען שארית הפליטה
ב-1945 שכנע את מפקדי הבריגדה להקים את "ועדת הסעד" של הבריגדה בראשותו לשם פעילות בקרב פליטי השואה. לפי טענותו של חטר-ישי בעדותו במשפט אייכמן ובספרו "הבריגדה ושארית הפליטה", יוזמה זו ננקטה בעקבות ביקורו של שליח המוסד לעלייה ב', יהודה ארזי, שהציג דרישה דחופה מצד המוסד למצוא 5,000 יהודים על מנת להעבירם ארצה ללא כל דחייה, עם סרטיפיקטים או בלעדיהם, כמלחמה בספר הלבן. עם זאת, ההיסטוריון יואב גלבר הטיל ספק בטענה שלמוסד לעלייה ב' היה קשר לפעילותו של חטר-ישי בקרב פליטי השואה או ליוזמה לנקיטתה.
חטר-ישי הסתובב ברחבי אירופה כדי לאתר את היהודים, ומצא רבבות פליטי השואה במחנות הריכוז, התברר לו כי מצבם של היהודים נורא וכי רבים אשר חזרו לארץ מוצאם כלל לא נותרו בחיים בשל שנאת התושבים המקומיים. בעקבות זאת, דרש להפסיק לאלתר את הרפטריאציה של היהודים לארצותיהם ולהיטיב את תנאי המחיה שלהם. הוא התמודד מול אנשי פיקוד, בריגדירים ומפקדי צבאות אמריקאיים ובזכות כל זאת ועוד הציל את חייהם של אנשי שארית הפליטה.
הצלחה זו לא זקף חטר-ישי לעצמו, בספרו "הבריגאדה ושארית הפליטה", כתב:
חטר-ישי הפעיל לחץ על דוד בן-גוריון, שלא לשוב מהוועידה בלונדון באוקטובר 1945, בלי לבקר קודם במחנות ובלי להיפגש עם פיקוד הצבא האמריקאי, כדי להבטיח מחדש ובאופן רשמי את מצבם וזכויותיהם של העקורים היהודיים, גם לאחר שהרפטריאציה נפסקה והם היו היחידים שנשארו בתוך המחנות. כמו כן, טיפל בארגון כנס החיילים היהודים מכל צבאות בעלות הברית, שהתקיים בפריז, בבית הכנסת של רוטשילד, שמשתתפיו תמכו בדרישת היישוב למתן 100,000 סרטיפיקטים.
לאחר תום המלחמה ועד מלחמת השחרור
עם סיום המלחמה מונה לרכז את הפעולות הכרוכות בהחזרת החיילים לחיים האזרחיים. במסגרת זו טיפל בהקמת קורסים לימאים בהולנד, קורסים ליהלומנים באמסטרדם, חוות חקלאיות למועמדים לחברות בקיבוצים ובמושבים ועוד. חטר-ישי ריכז ראיות ועדויות למשפטי נירנברג, וריכז חומר על הרכוש היהודי שנשדד על ידי הנאצים ומשתפי הפעולה. במסגרת זו גם עלה על עקבותיו של אדולף אייכמן והיה הראשון שמסר ידיעות עליו ל"צייד הנאצים" שמעון ויזנטל ולאחר מכן, לסגירת המעגל, היה העד האחרון במשפטו של אייכמן בירושלים. השתתף בריכוז כספים לעזרה למשפחות השכולות או הנמצאות בקשיים, וקופות אלה, אשר כיהן כחבר במועצות הנאמנים שלהן, היוו בסיס לייסוד "בנק אוצר החייל".
עם הפסקת המגעים עם השלטונות הבריטיים, האזרחיים והצבאיים, בעקבות השבת השחורה ומעצר מנהיגי היישוב, נבחר, יחד עם עו"ד יעקב שמשון שפירא ועו"ד יעקב סלומון, לוועדת המצב, לטיפול בקשרים עם מוסדות השלטון האזרחיים והצבא הבריטי. שפירא יצא לירושלים למלא את מקומו של דב יוסף, מנהל המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, שנעצר בלטרון. יעקב סלומון טיפל ביחסים עם הקצונה הגבוהה, וחטר-ישי טיפל ב-2,000 עצורי הקיבוצים במחנה המעצר בעתלית.
במלחמת השחרור ועם קום המדינה
לאחר שבן-גוריון קיבל את תיק הביטחון יצא חטר-ישי עם גרשון אגרון, עורך הפלסטיין פוסט, לדרום אפריקה לגיוס כספים לרכש. בנוסף, הבריח בארגז מכוניתו יהודים מלבנון לארץ.
ב-1947 הממשלה הזמנית החליטה על גיוס כללי של אנשים מבני 17 ומעלה. חטר-ישי התמנה לגייס של חיפה והמחוז. סיסמתו לקריאה להתנדבות הייתה: "נוער! עמך וארצך קוראים לך! התגייס!" והיא הוקרנה בכל בתי הקולנוע ופורסמה ברבים.
בערב פסח תש"ח שוחררה חיפה. כדי למנוע שוד וביזה כפי שקרה בירושלים, בטבריה וביפו, התמנה חטר-ישי למרכז הוועדה לענייני ערבים, שתחת רשותה וסמכותה הועמדה כל חיפה התחתית הערבית שתושביה עזבוה. חטר-ישי גייס 80 מורים, כשומרים על הרכוש, מחסנים וחנויות שבעיר, דרש וקיבל ממפקד ההגנה בחיפה, יעקב לובליני, צו של "מחוץ לתחום" לחיפה הערבית, עם התראה שכל מי שיימצא בשטח ללא רישיון יירה.
בערב ליל הסדר התברר לו שכ-500 עד 600 ערבים נעצרו תוך הקרבות, והם עצורים בחורבה ערבית עזובה על הכרמל. הוא ריכז צוות ונסע לשם ועסק כל הלילה ולמחרתו במיון העצורים ושחרורם.
לאחר שבן-גוריון הטיל על שלמה שמיר להקים את חטיבה 7, חטיבה משוריינת שתפרוץ את הדרך לירושלים ביקש שמיר מחטר-ישי, עמו שירת בגדוד השני של הבריגדה, שיתמנה כקצין מנהלה לגיוס החטיבה. חטר-ישי נענה, ועזר לגייס את חטיבה 7 ולהכינה לקרב. חטר-ישי ארגן את מבנה המערכת השיפוטית בחטיבה 7 במתכונת של הצבא הבריטי, ששימשה דוגמה ליחידות צה"ל האחרות, ששלחו לחטיבה 7 את התובעים הכלליים שלהן, ללמוד את השיטה וליישם אותם אצלן. כעבור זמן מה, השתתף בהכנות של חטיבה 7 למתקפה של כרמלי לשחרור הגליל. ביוני 1948 השביע בטקס חגיגי את חטיבה 7 לצה"ל.
בן-גוריון הטיל על אהרן חטר-ישי ונחום חת, היועץ המשפטי של משרד הביטחון, לכתוב חוק צבאי לצה"ל. הם ניסחו את תקנות שעת חרום (חוקת השיפוט), התש"ח-1948, שהסדירו את המשפט הצבאי בצה"ל. התקנות התבססו על תקנון "ההגנה", והיוו את התשתית לחוק השיפוט הצבאי, שנחקק ב-1955. חטר-ישי הופיע בישיבות של ועדת חוק ומשפט, ועדת החוץ והביטחון ואחר-כך גם במליאת הכנסת, כדי לקבל אישור לחוקה ולתיקונים המוצעים של ידו מדי פעם.
הקמת המערכת השיפוטית של צה"ל וניהולה
עם הקמת צה"ל היה תפקיד בשם התובע הכללי של צה"ל, אותו מילא אברהם גורלי. בסוף דצמבר 1948 החליף אותו חטר-ישי שהחליף את התביעה הצבאית לפרקליטות הצבאית, והיה לפרקליט הצבאי הראשי הראשון בתחילת 1949. עם הקמת המערכת השיפוטית של צה"ל הוא אייש את כל התפקידים במערכת: שופטים, פרקליטים, תובעים וסנגורים. בתפקידו כפצ"ר מילא גם את התפקיד של יועץ משפטי לשר הביטחון. הוא יזם וכינס ישיבה מיוחדת עם דוד בן-גוריון כשר הביטחון, שר המשפטים פנחס רוזן, היועץ המשפטי יעקב שמשון שפירא והרמטכ"ל יעקב דורי, שקבעה את השוואת דרגתם ומשכורותיהם של השופטים הצבאיים לזו של השופטים במערכת השיפוט האזרחית, בדרגה אחת נמוכה בלבד, וכן את זכות השופטים הצבאיים להיקלט כשופטים במערכת השיפוט האזרחית, בצד חובת השופטים האזרחיים לכהן במילואים כשופטים צבאיים, מה שהבטיח להערכתו את רמת השיפוט הצבאי. כן שריין את מעמדו של הפרקליט הצבאי הראשי כחבר קבוע במועצה השיפוטית של המדינה. בהמשך ביטל את בתי הכלא הפרטיים במסגרת הש"י ויזם את מינויה של הוועדה הממונה על מאסרים מנהליים שבהרכבה היו שופט בית המשפט העליון מנחם דונקלבלום, והרב שמחה אסף ואורי מנהלן.
לפי בקשת שר המשטרה טיפל בשכנוע קצינים במשטרת המנדט להישאר לשרת במשטרת ישראל.
אלמנתו של סרן מאיר טוביאנסקי, שנשפט למוות כבוגד והוצא להורג על ידי כיתת יורים, פנתה לבן-גוריון באמצעות עו"ד אשר לויצקי, ותבעה חקירה מחדש. היא כפרה בגרסה הצבאית של בית דין השדה וטענה לחפותו של בעלה. חטר-ישי, שנדרש על ידי שר הביטחון לבדוק את הפרשה מחדש, מצא כי טוביאנסקי היה חף מפשע, פסק דינו וגזר דינו היו משגה חמור ומצער, והמליץ לפרסם עובדה זו לניקוי שמו, לערוך לו הלוויה צבאית, להחזיר לו את דרגתו ולהחשיב את אלמנתו ואת בנו כשאירים של חייל צה"ל, הזכאים לתשלומים ממשרד הביטחון. הממשלה אימצה את כל המלצותיו.
לאחר שחרורו מצה"ל
חטר-ישי נענה לבקשת המגבית היהודית המאוחדת ויצא בשנית לשלושה חודשים למגבית בקנדה. בהמשך פתח משרד לייעוץ חינם בשפרעם לבני העדה הדרוזית, לבקשתו וכתמיכה בח"כ סאלח-חסן ח'ניפס, שלדעתו קופח על ידי מפא"י, אף על פי שנבחר לכנסת מטעמה.
חטר-ישי הגן על ראג'י עיסא וסאלח קונטר שנידונו למוות על רצח שני מחבלים ועונשם הומר במאסר עולם, וקיים על חשבונו את אשתו ושני ילדיו של קונטר במשך למעלה משנתיים, עד שחרורם של השניים מהכלא בחנינה שהשיג עבורם מהנשיא חיים ויצמן בהמלצת בן-גוריון.
בשנת 1958 כתב אהרן חטר-ישי את הספר "רק אתמול".
עזרתו לבן-גוריון בפרשת לבון
בין השנים 1963–1965 נענה לפנייתם של נתן אלתרמן ואורי לובראני, מנהל לשכת ראש הממשלה, וירד לשדה בוקר, לעזור לבן-גוריון בעניין "פרשת לבון". לאחר ששכנע את בן-גוריון שלא נשלח על ידי שום מפלגה אלא בא לעזור לו בעניין "פרשת לבון" מתוך התנדבות אישית, קיבל לעיונו את כל החומר, לו הקדיש חודשים אחדים. כשהגיע למסקנה שוועדת השבעה טעתה במסקנתה שלבון לא נתן את הפקודה "לקצין השלישי", הזמין את ידידו, עו"ד יצחק טוניק, לערוך עמו ניתוח משפטי ודו"ח מסכם על פעולת ועדת השבעה. הדו"ח של חטר-ישי וטוניק הוגש על ידי בן-גוריון לשר המשפטים וליועץ המשפטי. האחרון קבע, שהדו"ח "לא השאיר מתום ממסקנותיה והחלטתה של "ועדת השבעה".
תפקידים שונים
בתחילת 1964 התמנה, לפי בקשתם של לוי אשכול ושר החינוך זלמן ארן, ליו"ר ההתאחדות לספורט, במטרה לחבר תקנון להתאחדות הספורט שמצד אחד יאפשר קבלת החלטות ברוב ומצד שני ימנע דורסנות של הרוב. בנוסף, ביקש חטר-ישי להביא לחקיקת חוק ספורט בכנסת שיעזור במאבק באלימות הקהל בספורט. עם כניסתו לתפקיד העריך שמלאכתו תושלם תוך שישה חודשים, אולם רק לאחר קרוב לשנתיים הצליח במשימה. הוא הכין בשיתוף עם הנהלותיהן של אגודות הספורט "מכבי", "הפועל", "בית"ר", "אליצור", ו"איסט"א" טיוטה מוסכמת לחוקה ספורט בארץ.
היה חבר במשך שנים רבות בוועדה ביד ושם, המעניקה את התואר "חסיד אומות העולם", ודן בקרוב ל-2,000 המלצות.
היה חבר התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
בשנת 1973, חודשים ספורים לפני מלחמת יום הכיפורים, עבר לגור בקיבוץ עין גב, בעקבות הזמנת חברי הקיבוץ, עמם היה קשור עוד טרם הוקם הקיבוץ. סייע לקיבוץ ולחבריו בבעיות משפטיות.
התנדב לעזרתה של קבוצת עולים מרוסיה שהתארגנה בשם "עליה 70", ושמטרתה - הקמת יישוב של אנשי מדע ליצירת מקומות עבודה לעולים אנשי מדע, תוך התנגדות עקרונית לקבלת תקציב כלשהו, ועומדת על קיום עצמי ממפעלים שהקימו במקום. הרעיון של קיבוצים הבנויים על תעשייה היה חדש, ועברו עליהם קשיים רבים, כאשר חטר-ישי ליווה אותם גם בהלוואות אישיות והשקיע בהם זמן ועבודה רבה במשך זמן ממושך. רעייתו רחל התנדבה ולימדה עברית את כל חברי הקבוצה במשך חודשים ארוכים, כשהיא נוסעת יום יום מעין גב לקיבוצם, שהוא כיום המושב אניעם.
בשנת 1991 פרסם את ספרו "קו ההגנה", ובו משפטים ואירועים שהשתתף בהם בשנים 1936–1939. הספר מספר על הקו שנקטה "ההגנה" נגד השלטון הבריטי בארץ ישראל. "קו ההגנה" הוא גם אותו קו בו נקט חטר-ישי כעורך הדין של "ההגנה" בהיותו מייצג את הנאשמים במשפטים שונים.
אחרית ימיו
בשנת 1992 עבר חטר-ישי אירוע מוחי, שגרם לו לשיתוק מחצית הגוף ואובדן כוח הדיבור. מאז ועד למותו התמקד בשני ספרים נוספים: על פעילותו בשנים 1945–1946 כראש ועדת הסעד של החטיבה היהודית הלוחמת, שבמסגרתה פעלו היחידות העבריות בגרמניה בקשר עם הצלת פליטי השואה וריכוזם לשם הבאתם ארצה (ספר שפורסם תחת הכותרת "הבריגדה ושארית הפליטה"), ועל פעילותו באירועי שנות 1947–1948, שנה לפני קום המדינה ושנה לאחריה (ספר שלא פורסם).
יחד עם אחיותיו יהודית קרסיק, מרים איצקוביץ ואמה מריוט הגיש חטר-ישי בשנת 1996 עתירה לבית המשפט הגבוה לצדק בדרישה להשיב לידיהם קרקע ליד גבעת אולגה שהופקעה על ידי המדינה לפני שנים רבות, בשל חלוף הצורך הציבורי שהצדיק את ההפקעה; העתירה הביאה לקביעת הלכה חשובה (בג"ץ קרסיק) בדיני ההפקעות.
חטר-ישי נישא בשנת 1930 לרחל לבית רבינוביץ. לשניים נולדו שלושה ילדים: שני בנים - און, ודרור חוטר ישי, לימים ראש לשכת עורכי הדין בישראל, ובת, סמדר אוטולנגי, משפטנית. הרעיה רחל נפטרה בשנת 1993.
חטר-ישי נפטר ב-20 במאי 2003, והובא למנוחות בקיבוץ עין גב לצד אשתו רחל, שנפטרה עשר שנים קודם לכן.
דוליים
א-דֻלַיְם (الدليم) או אל־דוליים (דוליים) הוא השבט הבדואי הגדול בעיראק, השוכן במערבה - במחוזות אל-אנבר, באבל, סלאח א-דין, דיאלא, מוסול וכן בבגדד. נוסף על כך ישנה קהילה בסוריה. בני שבט זה בדרך כלל ניתנים לזיהוי בעזרת השמות של החמולות והמשפחות שלהם המבוססים על שם שבטם.
א-דֻלים הוא השבט הערבי הסוני הגדול בעיראק. הם גרים בעיקר בין האזור שדרומית לעיר אל-חלה, על נהר הפרת, ועד פלוג'ה, רמאדי, סאמרא ומוסול.
ההיסטוריון העיראקי מוחמד בן חמד אל-בסאם א-תמימי (1831) ציין ששבט א-דלים חולק לארבע קבוצות (אל-בו רידיני, אל-בו פהד, אל-בו עלואן ואל-מחאמדה).
חלק מבני משפחות שבט א-דלים במחוז אנבאר היו יהודים- בערים עאנה, ראווה, רמאדי ופלוג'ה- אך הם התאסלמו במהלך מאה השנים האחרונות.
החמולות של א-דלים שיחקו תפקיד גדול במאבק באמריקנים במלחמתם בעיראק בפלוג'ה, רמאדי ואל-קאים.
הלגיון הראשון פונטיקה
הלגיון הראשון פונטיקה (בלטינית: Legio I Pontica) היה לגיון רומאי, אשר פעל הוקם בידי הקיסר דיוקלטיאנוס והגן על אזור פונטוס וחופי הים השחור.
היסטוריה
המידע על הלגיון מועט. הוא הוקם בידי הקיסר דיוקלטיאנוס, אשר הציב אותו בפונטוס כדי להגן על חופי הים השחור. לפיכך נקרא הלגיון "פונטיקה". מטה הלגיון היה בעיר טרפזוס (טרבזון המודרנית). על פי נוטיטיה דיגניטטום, זו עדיין הייתה מפקדתו בתחילת המאה החמישית. יש המשערים שהלגיון שרד את נפילת האימפריה הרומית והתמזג לאחר מכן עם הצבא הביזנטי המוקדם.
נילי ארד
נילי ארד (נולדה ב-19 בדצמבר 1943) היא משפטנית ומשוררת ישראלית, שכיהנה כנשיאת בית הדין הארצי לעבודה מנובמבר 2010 עד דצמבר 2013. יושבת ראש עמותת שקיפות בינלאומית ישראל - שבי"ל.
ביוגרפיה
נולדה ליוכבד ויהושע ימניק וגדלה בקריית ים א'. אמה הייתה מורה לאנגלית בבית הספר היסודי "זבולון" ואביה היה החלבן השכונתי בקריית ים א'. נילי היא בוגרת מחזור ב' של בית הספר היסודי הראשון בקריית ים, בית ספר "אורים".
בשנת 1976 סיימה את לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1977 הוסמכה כעורכת דין ועבדה בשוק הפרטי. כעבור שנים אחדות הצטרפה לפרקליטות המדינה, שם שימשה כמנהלת מחלקת הבג"צים במשך שמונה שנים, לרבות בתקופת האינתיפאדה הראשונה. בהמשך מונתה למשנה לפרקליטת המדינה בתחום החוקתי-מינהלי.
בשנת 1996 מונתה על ידי שר המשפטים, יעקב נאמן, למנכ"לית משרד המשפטים. שימשה בתפקיד זה במהלך כהונתו של שר המשפטים צחי הנגבי. בתקופת כהונתה הוקמו הסניגוריה הציבורית, המרכז הארצי לגישור והמכון להשתלמות פרקליטים. בשנת 1999 פוטרה מתפקידה על ידי שר המשפטים הנכנס, יוסי ביילין, בטענה שאינה מתאימה לממש את מדיניותו. בעקבות זאת עתרה התנועה לאיכות השלטון לבג"ץ שהוציא צו מניעה נגד פיטוריה של ארד.
בשנת 2000 מונתה לשופטת בבית הדין הארצי לעבודה. באוקטובר 2009 מונתה למשנה לנשיא בית הדין הארצי לעבודה, סטיב אדלר, ובנובמבר 2010 מונתה כנשיאה הראשונה של בית הדין הארצי לעבודה, הרביעית במספר מאז הקמתו בשנת 1969. ארד נבחרה לתפקיד זה בניגוד לשיטת הסניוריטי, שכן השופטים עמירם רבינוביץ ויגאל פליטמן היו בעלי ותק גדול יותר בבית הדין הארצי לעבודה.
נושאים מרכזיים שהובאו לטיפולה כשופטת וכנשיאת בית הדין הארצי לעבודה הם: שביתת הרופאים, ובהמשכה התפטרות המתמחים. בית הדין תמך בקיום משא ומתן בין הצדדים, ופעמיים פסל את התפטרותם של מאות רופאים מתמחים, בנימוק שהתפטרות זו היא צעד ארגוני בלתי חוקי; פסיקה בנושא מיצוי זכויות במסגרת חוק ביטוח בריאות ממלכתי; פסיקה תקדימית בנושא התארגנות ראשונית - פסק דין פלאפון; פסיקה תקדימית בנושא עיון המעסיק בתכתובת מייל של העובד - פסק דין טלי איסקוב.
בדצמבר 2013, בהגיעה לגיל 70, פרשה לגמלאות.
מאז פרישתה פרסמה ארבעה ספרי שירה בעריכת אלי הירש. בשנת 2016 יצא לאור ספר שירים פרי עטה ששמו "על גב הנמר", הכולל שירים שכתבה לאחר פרישתה מכס השיפוט. בינואר 2018 יצא לאור ספר שיריה השני, "סוסי פרא" ובמרץ 2020 יצא לאור ספר שיריה "דהרת הזמן", שלושתם בהוצאת "אבן חושן. בפברואר 2023, יצא לאור ספר שיריה הרביעי "אל לב השמש" בהוצאת עתון 77.
בחודש מאי 2017 התמנתה ליושבת ראש עמותת שקיפות בינלאומית ישראל - שבי"ל.
אייזנר
אייזנר הוא שם משפחה ממקור גרמני. {{פירושונים| אישים: אחר:
מדיניות הסמים של גרמניה הנאצית
מדיניות הסמים בגרמניה הנאצית נקבעה בעקבות השימוש הנרחב בסמים של האוכלוסייה הגרמנית במהלך ואחרי מלחמת העולם הראשונה המדיניות של גרמניה הנאצית הייתה תחילה לאמץ גישה סובלנית לגבי שימוש בסמים וזאת על מנת להקל על כאב של הגרמנים שסבלו מטראומות וכאבים. רוב התרופות היו מותרות עבור אנשים עם מרשם רפואי.
מריון וולאס דאנלופ
מריון וולאס דאנלופ (באנגלית: Marion Wallace-Dunlop; 22 בדצמבר 1864- 12 בספטמבר 1942) הייתה סופרג'יסטית בריטית מיליטנטית, אמנית, ושובתת הרעב המודרנית הראשונה. מריון וואלאס-דאנלופ נטלה חלק משמעותי במאבק עבור זכות בחירה לנשים, והיה לה תפקיד מרכזי באיגוד הנשים החברתי והפוליטי. היא ידועה בעיקר בשל שביתת הרעב שלה ב-1909.
מדיניות הסמים של גרמניה הנאצית
רבים מהמכורים בגרמניה היו חיילים שלחמו במלחמת העולם הראשונה שנזזקו לסמים ממכרים לשיכוך כאבים. בתקופת וייאמר ואף בתקופת הנאצים התמכרות לסמים נחשבה כ"מחלה" אשר ניתן לטפל בזה. עם זאת, רופאים נאצים רבים ראו בהתמכרות לסמים סימן לחולשה מבנית בבן אדם וראו בה מחלה חשוכת מרפא.
מריון וולאס דאנלופ
סופרג'יזם
מריון וואלאס-דאנלופ הצטרפה לתנועה הסופרג'יסטית כבר ב-1900 ומיד התחברה לאגף המיליטנטי שבתנועה. מ-1906 עד 1913 הייתה מריון חברה בארגון Fabian Women's Group ודרכו הצטרפה ל"איחוד הנשים החברתי-פוליטי" (Women's Social and Political Union ). האיחוד נוסד על ידי אמלין פנקהרסט תחת המוטו "מעשים לא מילים". במסגרת פעילותה בארגון וולאס-דאנלופ נשאה נאומים, עיצבה כרזות, יזמה תהלוכות, כתבה סיסמאות על קירות, ואפילו צמה למען שילוב נשים במערכת הפוליטית. בנאום שלה ב-1909 אמרה וואלאס-דאנלופ: "נשים גדלו והבינו את האחריות שלהן לא רק כיחידים, אלא גם כחברים בקהילה גדולה.... הן סוף סוף הכירו בכך שהן חלק בלתי נפרד ממה שאנו מכנים 'המצפון הציבורי'".
מדיניות הסמים של גרמניה הנאצית
מדיניות סמים ושימוש בוורמאכט
השימוש בסמים בורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה עודד ונרחב באופן פעיל, במיוחד בשלבים המאוחרים של המלחמה, כאשר הוורמאכט היה תלוי יותר ויותר בצעירים חסרי ניסיון שהיו אלכוהוליסטים.
מריון וולאס דאנלופ
סופרג'יזם
ביוני 1908 היא הובילה נשים לפרלמנט הבריטי, שם נעצרה והואשמה ב"הפרעה". חודש אחר כך נשלחה ל בית הסוהר לנשים "'הולווי" (HM Prison Holloway). בבית הסוהר התחברה עם נשים צעירות והנהיגה אותן. בנוסף, היא חיברה יומן המספר על חוויותיה בבית הסוהר. בנובמבר 1908 היא הובילה נשים דרך שורת שוטרים מול בית הנבחרים הבריטי ונשלחה שנית למאסר של חודש בהולווי, שם היא הנהיגה מרד נגד ההתייחסות הלקויה לסופרג'יסטיות בכלא. המאסר השלישי שלה, והמשמעותי ביותר, היה ביולי של 1909 בעקבות העתקת קטע מחוק הזכויות 1689 על קיר ב-St Stephan's Hall. הפעולה עצמה זכתה לכיסוי בעיתונות אותה ארגנה מראש. בשובה לבית הסוהר, מריון פתחה בשביתת רעב עצמאית שנמשכה תשעים ואחת שעות, עד שחרורה, שזכה אף הוא לכיסוי תקשורתי נרחב ואף בינלאומי. אופי הפעולה, מעשה עצמאי לגמרי, אומץ אחר כך כמדיניות של איחוד הנשים החברתי-פוליטי. ב-1910 ו-1911 היא עיצבה תהלוכות יוצאות דופן רבות של איחוד הנשים החברתי-פוליטי. היא הייתה אחת הנשים מאחורי קמפיין שבירת החלונות במשרד הפנים הבריטי, ונשלחה למאסר לשלושה שבועות. בנוסף, כמו סופרג'יסטיות רבות אחרות, מריון נהפכה לצמחונית.
מדיניות הסמים של גרמניה הנאצית
מדיניות סמים ושימוש בוורמאכט
בספטמבר 1939, לאחר הפלישה הגרמנית לפולין בדק הרופא הצבאי ומנהל המכון לפיזיולוגיה כללית והגנה באקדמיה לרפואה צבאית בברלין, אוטו פרידריך רנקה על כ-90 סטודנדטים את ההשפעה של הסם מתאמפטמין והגיע למסקנה כי הסם יוכל לעזור לצבא הגרמני לנצח במלחמה
סמים ממריצים
במאמצים לגרום לחיילים בחזית ולטייסי הקרב להילחם זמן רב יותר, הצבא הגרמני הורה לחיילים ליטול את הסם הממריץ מתאמפטמין, תרופת המתאמפטמין נכנסה לראשונה לשוק הגרמני ב-1938. מתאמפטמין היה פופולרי בעיקר בקרב טייסי הלופטוופה כיוון שאיפשר להם להישאר ערים למשך זמן ארוך מאוד, המתאמפטמין היה נפוץ גם בקרב יחידות השדה הגרמניות.
מריון וולאס דאנלופ
קריירה אמנותית
מריון וואלאס-דאנלופ החלה את לימודיה בפריז בשנות ה-90 של המאה ה-19. לאחר מכן היא חזרה ללונדון ולמדה בבית הספר לאומנויות Slade School of Fine Art בלונדון. היא כתבה ואיירה שני ספרי ילדים בשנת 1899: "גן הפירות הקסום" ו-"פיות, גמדים, ותינוקות פרחים", אותו כתבה יחד עם מריון ריווט-קרנק. מריון הציגה את יצירותיה בתערוכות בפריז, במכון המלכותי של גלאזגו לאמנויות ושלוש פעמים באקדמיה המלכותית לאמנויות בין השנים 1902 ו-1905.
בתור אמנית אישה בתקופה האדוארדית בראשית המאה ה-20, לא היו לוולאס-דאנלופ הרבה אפשרויות תעסוקה, והיה לה קשה להיתפס בציבור כאמנית רצינית. ב-1908, אמנויות יפות נעשו אצל וואלאס-דאנלופ פחות משמעותיות מפעולותיה כסופרג'יסטית. מעט אמנים בתחילת המאה ה-20 ציירו עבור מטרות חברתיות, ואמנות שנועדה להיות יפה בלבד נהפכה לחסרת תועלת בעיניה. ניתן לראות את עקרונות הפמיניזם דרך יצירותיה של וואלאס-דאנלופ, למשל בספריה, בהם עודדה העזה ואומץ אצל ילדים, ובמיוחד אצל ילדות. בספרה, "גן הפירות הקסום", מסופר על ילדה שנחושה להגיע לגן הפירות הקסום, אף על פי שהיא סובלת מרעב, אנלוגיה למאבקה של מריון עבור זכות הצבעה לנשים. '"אני נעשית רעבה מאוד" היא אמרה "אני תוהה אם אמות מרעב, ואז לא אגיע לגן בכלל"'. וואלס דאנלופ שילבה אמנות גם בפועלה הסופרג'יסטי, בעיקר ביצירת כרזות לתהלוכות. לכן, ישנן תפיסות שונות ביחס לעבודתה האומנותית- האם יש לשפוט אותה כאמנות יפה או כתעמולה.
מדיניות הסמים של גרמניה הנאצית
סמים ממריצים
היסטוריונים מאמינים כי השימוש במתאמפטמין מילא תפקיד במהירות של טקיטקת מלחמת בזק שניהלו הגרמנים בתחילת מלחמת העולם השנייה.
מריון וולאס דאנלופ
שביתת הרעב
ביולי 1909, מריון וואלאס-דאנלופ נשלחה למאסר בבית הסוהר "הולווי" בעקבות העתקת קטע מחוק הזכויות 1689 על קיר ב-St Stephan's Hall, המקום בו אושרה מגילת הזכויות. הקטע, "זכותם של הנתינים לעתור למלך וכל תביעה או רדיפה לעתירה זאת אינה חוקית", שימש רבות בפעולות סופרג'יסטיות. היא נעצרה במהלך המעשה ולא השלימה את המשפט, ו זמן קצר לאחר שחרורה, השלימה אותו ונשלחה לכלא. שם, בחמישה ביולי 1909, מריון פתחה בשביתת רעב. היא סירבה לאכול כל ארוחה שהביאו לתא שלה. חברתה הסופרג'יסטית של דאנלופ, אני קני (Annie Kenney ), מספרת שכשאחד מהסוהרים שאל אותה מה היא תרצה לארוחת הערב, מריון ענתה לו "הנחישות שלי!". לאחר 91 שעות דאנלופ שוחררה בעקבות חשש לבריאותה.
זאת הייתה שביתת הרעב הראשונה שתועדה ופורסמה בתולדות האימפריה הבריטית, ומריון וולאס-דאנלופ הפכה לשובתת הרעב המודרנית הראשונה. שיטות דומות היו קיימות לפני 1909 ברוסיה, אירלנד והודו, אך למען מטרות אחרות ובהקשרים שונים. רבות מחברות איחוד הנשים החברתי-פוליטי טענו שרעיון שביתת הרעב היה המצאתה של וואלאס-דאנלופ. מנגד, יש הטוענים כי היא הושפעה משיטות דומות שהיו קיימות קודם לכן. החידוש של וואלאס-דאנלופ היא השאיפה להשפיע על דעת הקהל והממשל דרך תקשורת המונים. שביתת הרעב שלה משכה תשומת לב עיתונאית והגבירה את הלחץ על הממשלה. במכתב לראש הממשלה של הממלכה המאוחדת, ארתור בלפור, היא כתבה: "הם לעולם לא יוכלו להחזיק אותנו בכלא יותר מכמה ימים, שכן כעת למדנו את כוחנו להרעיב את עצמנו אל מחוץ לכלא, ונשתמש בכוח - אלא אם כן הממשלה מעדיפה לתת לנו למות. עם זאת, אני לא חושבת שאפילו הם יאמצו דרך פעולה שכזו, ולו רק כי מעשה זה לא ישתלם להם מבחינה פוליטית".
מדיניות הסמים של גרמניה הנאצית
אלכוהול
המפקד העליון של ה-OKH, ולטר פון בראוכיטש הגיע למסקנה כי חייליו מבצעים "הפרות חמורות ביותר" בעקבות השימוש לרעה באלכוהול. בתגובה למסקנתו של בראוכיטש, ניסה קנצלר גרמניה, אדולף היטלר לרסן את השימוש הפזיז באלכוהול בשורות הורמכאט ואיים על חיילים שהפגינו שכרות בפומבי בענישה חמורה.
טבק
ב-1939 אסרה המפלגה הנאצית על עישון בכל משרדיה. היינריך הימלר אסר על קצינים ושוטרים באס אס לעשן בתפקיד. תלושים של הקצבת סיגריות לא ניתנו לנשים בהריון ולנשים מעל גיל 55 או מתחת ל-25. נאסר על בתי קפה ומסעדות למכור סיגריות לנשים. ביולי 1943 נאסר בחוק על כל מי שגילו מתחת ל-18 לעשן בפומבי. מכסת הסיגריות לחיילים בוורכמט הוגבלו לשש סיגריות ביום.
צעדים ננקטו כדי לצמצם את הפרסום של מוצרי טבק. ב-7 בדצמבר 1941 נחקקו תקנות של מועצת הפרסום הגרמנית האוסרות על הצגת עישון כפעילות בריאה, למשל הצגת תמונות של ספורטאים מעשנים. נאסר לעג לפעילים כנגד טבק. פרסום מוצרי טבק בדואר או בעזרת רמקולים נאסר. המכון לחקר הטבק הצליח לפתח באותה עת לראשונה סיגריות ללא ניקוטין.
בין הצעדים שננקטו היו איסור על עישון במקומות ציבוריים כמו הרכבת הקלה והאוטובוסים, חינוך להימנעות מעישון, צמצום הקצבת הסיגריות לחיילי הוורמכט, פעילויות חינוכיות נגד עישון ומיסוי. הנאצים גם הטילו מגבלות על פרסום מוצרי טבק ואסרו על עישון בבתי קפה ומסעדות ומכירת סיגריות לנשים בגילאים מסוימים.
פליקס-מארי אבל
פֿליקס-מארי אַבֶּל (בצרפתית: Félix-Marie Abel; 29 בדצמבר 1878, סנט איז, צרפת – 24 במרץ 1953, ירושלים, ישראל) היה נזיר דומיניקני, מורה בבית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה בירושלים, חוקר מקרא, גאוגרף, ארכאולוג והיסטוריון שהתמקד בתולדות ארץ ישראל.
קורות חייו ופועלו
מתחילה עסק בחקר ירושלים, וכבר ב-1903 פרסם יחד עם חונכו ועמיתו לואי-איג ונסאן את מחקריו שם. בסוף 1908 יצא לסקור אתרים בבקעת הירדן ובסביבות ים המלח. הסקר תואר בספרו מ-1911, "שיִט סביב ים המלח". אַבֵּל היה עמיתו של ונסאן במחקריהם בכנסיית המולד בבית לחם, באמאוס, במערת המכפלה בחברון ובעיקר בירושלים. חיבורם המשותף של ונסאן ואַבֵּל, "ירושלים – מחקרים טופוגרפיים, ארכאולוגיים והיסטוריים" ראה אור בארבעה כרכים בשנים 1912–1925. ב-1927 השתלב אַבֵּל בחפירות הארכאולוגיות בנַירַבּ (النيرب) שבצפון סוריה (כיום פרוור של חלב). בתקופה זו ערך את תיאורי סוריה וארץ ישראל במדריכי Guide Bleu הצרפתים. ב-1927 ראה אור ספרו "דקדוק השפה היוונית בתרגום השבעים ובברית החדשה".
ב-1933 פרסם את הכרך הראשון של חיבורו הגדול, "הגאוגרפיה של ארץ ישראל" (גאוגרפיה פיזית וגאוגרפיה היסטורית). ב-1938 ראה אור הכרך הבא שלו (חלקו הראשון עסק בגאוגרפיה מדינית – ממלכות, מחוזות, גבולות ודרכים מהתקופה הכנענית ועד תום התקופה הביזנטית באזורנו, ובחלקו השני הובאה רשימה מפורטת בסדר אלפביתי של היישובים "המקראיים וההיסטוריים"). ב-1949 פורסם תרגומו המוער ל"ספרי המקבים" א' וב' שהכיל את מחקריו לגבי זיהוי אתרי הקרבות ושאר המקומות הקשורים בפועלם של החשמונאים. בקיאותו בגאוגרפיה ההיסטורית של הארץ באה לביטוי בתרגום ספר יהושע לצרפתית (1950; במסגרת מפעל תרגומי תנ"ך ירושלים). סמוך לפטירתו ראה אור ספרו "תולדות ארץ ישראל מכיבוש אלכסנדר הגדול ועד הכיבוש הערבי". בחלקו השני של הספר (ממלחמת היהודים ברומאים ועד הכיבוש הערבי) יוחד מקום נרחב לראשית הנצרות ולתנועת הנזירות.
אַבֵּל נמנה עם ראשוני החברה המזרחנית הארץ-ישראלית בעת היווסדה ב-1920, והיה פעיל בה כחבר הנהלה וחבר מערכת כתב-העת שלה (JPOS). בשנותיה האחרונות (1946–1948) כיהן בתפקיד סגן הנשיא של החברה. כמו כן היה חבר מועצת האגודה למען ירושלים. בשנת 1940 מונה מטעם האפיפיור פיוס השנים עשר ליועץ הוועדה המקראית האפיפיורית.
אַבֵּל נפטר ב-1953 ונקבר בחצר מנזר סנט אטיין בירושלים לצד עמיתיו, חוקריה החשובים של הארץ במחצית הראשונה של המאה ה-20 – לואי-איג ונסאן, רולאן דה ווֹ ורפאל סוויניאק.
ארנולד שוופלברג
ארנולד שוופלברג (רומנית: Arnold Schwefelberg; 1896–1979), משפטן יהודי רומני, ממנהיגי יהדות רומניה בתקופת מלחמת העולם השנייה, אביה של ורוניקה פורומבקו.
ארנולד שוופלברג היה יד ימינו של וילהלם פילדרמן בהנהגה הלא רשמית של יהדות רומניה בתקופת מלחמת העולם השנייה. בתחילת שנות החמישים של המאה ה-20 הוא נעצר במסגרת משפטי הציונים ברומניה, במקרה באותו יום בו בתו, ורוניקה פורומבקו, קיבלה את פרס המדינה.
הוא חיבר את הספר Amintirile Unui Intelectual Evreu Din Romania "זכרונותיו של אינטלקטואל רומני", שיצא לאור בשנת 2000 בהוצאת הספר ברומניה.
Two Princes
Two Princes הוא שיר של להקת הרוק האמריקאית ספין דוקטורס. השיר יצא לאור בשנת 1993 וזכה להצלחה בינלאומית.
רקע
השיר יצא כסינגל בשנת 1993 מתוך האלבום "Pocket Full of Kryptonite" וזכה להצלחה רבה בעולם. הוא הגיע למקום השביעי במצעד הבילבורד הוט 100 בארצות הברית, ולמקום השלישי בבריטניה. השיר זכה גם להצלחה באוסטרליה ובקנדה. השיר היה לשירה המצליח ביותר של הלהקה.
השיר נבחר למקום ה-41 במצעד 100 השירים הגדולים ביותר של שנות ה-90 שערך ערוץ VH1.
בישראל שימש השיר כנעימת הסיום של תוכנית הטלוויזיה הקומדי סטור.
הווידאו קליפ לשיר צולם בשחור-לבן ובו נראית הלהקה מבצעת את השיר.
פורשה 64
פורשה 64 (בגרמנית: Porsche 64, קרויה גם: VW Typ 60 K 10) היא מכונית ספורט מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית פורשה אשר יוצרה בשנת 1939.
מרוצי מכוניות
בשנות החמישים של המאה העשרים דגם ה"פורשה 64" השתתף במרוצי מכוניות.
בתאריכים 24-25 ביוני 1950, דגם ה"פורשה 64" השתתף במרוץ "International Austrian Alpine" באוסטריה. ב-6 באפריל 1952 השתתף דגם ה"פורשה 64" במרוץ דרכים "Korneuburg road race" באוסטריה. ב-1 ביוני השתתף דגם ה"פורשה 64" במרוץ דרכים "road race in Krems" באוסטריה. ב-8 ביוני 1952 השתתף דגם ה"פורשה 64" במרוץ דרכים "road race in Linz" באוסטריה. ב-7 בספטמבר 1952 השתתף דגם ה"פורשה 64" במרוץ "Salzburger road race" באוסטריה.
יחסי יפן–כווית
יחסי יפן–כווית הם היחסים הבילטרליים שבין מדינת כווית לבין יפן. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בדצמבר 1961. ליפן שגרירות בכווית סיטי ולכווית שגרירות בטוקיו.
ביקורים רשמיים
אמיר כווית, סבאח אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח, ערך ביקור רשמי ביפן במרץ 2012. במהלך ביקורו התקבל על ידי קיסר יפן, אקיהיטו, ונפגש עם ראש ממשלת יפן יושיהיקו נודה.
בשנים 2013–2014 נכנסה לתוקפה בשתי המדינות האמנה למניעת כפל מס. כמו כן, באוגוסט 2013 ביקר בכווית ראש ממשלת יפן שינזו אבה. במהלך ביקורו התקבל על ידי אמיר כווית, ונועד עם ראש ממשלת כווית, ג'אבר אל-מובארכ אל-חאמד אל-סבאח. שני הצדדים סיכמו לייסד "שותפות מקיפה".
מסרו אמוטו
מסרו אמוטו (ביפנית 江本勝, באנגלית: Masaru Emoto, 22 ביולי 1943 ביוקוהמה, יפן -17 באוקטובר 2014) היה סופר ויזם(מוכר שמן נחשים) יפני הידוע בעיקר בזכות טענתו שדיבור ומחשבות המופנות כלפי מים משפיעים עליהם.
חייו
אמוטו סיים לימודים ב-Yokohama Municipal University ביחסים בינלאומיים (ענף במדעי החברה), ובשנת 1992 קיבל תואר דוקטור לרפואה אלטרנטיבית לאחר שהשלים לימודים בהתכתבות ב"אוניברסיטה ההודית ללימודי רפואה אלטרנטיבית ".
לטענת אמוטו, כאשר חושפים כלי מים למילים חיוביות, תמונות יפות או מוזיקה נעימה, מחלקים אותם למספר צלחות פטרי (צלוחית שטוחה לבדיקות וניסויים במעבדה) וחושפים אותם לטמפרטורה של 250C- למשך שלוש שעות, ניתן לראות במיקרוסקופ שנוצרים בהם גבישים קריסטליים מרהיבים. אולם, כאשר המים נחשפו לדברים שליליים, מתקבלות צורות מכוערות ולא סימטריות.
משנת 1999 פרסם אמוטו מספר כרכים של עבודתו תחת הכותרת "Message From Water - מסרים מהמים", בהם תמונות מרהיבות של מים שנאמרו עליהם דברים חיוביים ושליליים בהתאמה. בנוסף, מציע אמוטו למכירה באתר האינטרנט שלו שלל "מוצרי מים" ככוסות וכלים שונים להם הוא מייחס מגוון רחב של סגולות רפואיות.
ביקורת
יש הסוברים כי טענותיו של אמוטו לא זכו להתייחסות רצינית בקרב החוקרים, מאחר שהניסויים שביצע לא נעשו לטענתם בתנאי הניסוי המקובלים בעולם המדע ומעולם לא הוצגו כנדרש לביקורת עמיתים. ניסיונות לשחזור הניסוי לא העלו את אותן התוצאות. ג'יימס רנדי, קוסם מקצועי העוסק בין היתר בחשיפת נוכלים ושרלטנים הטוענים לכוחות על טבעיים, הציע לאמוטו סכום של מיליון דולר אם יצליח להוכיח את טענותיו בתנאי מעבדה תחת פיקוח, אולם אמוטו סירב.
רעיונותיו של אמוטו הופיעו בסרט בליפ משנת 2004.
משה ויינקרנץ
משה (מויש'לה) ויינקרנץ (נולד ב-3 במאי 1953) הוא מאמן כדורסל ישראלי. בשנות ה-80 וה-90 נחשב לאחד מבכירי המאמנים בכדורסל הישראלי כאשר הגיע ארבע פעמים (עם שלושה מועדונים שונים) לגמר הפלייאוף ופעם אחת לגמר הגביע, אם כי מעולם לא זכה בתואר. הוא מזוהה בעיקר עם מכבי ראשון לציון אותה אימן במשך שמונה עונות שהתפרסו על פני ארבע קדנציות. שימש כעוזר מאמן במכבי תל אביב, כעוזר מאמן ומאמן נבחרת הגברים של ישראל ומאמן נבחרת הנשים. בשנים 2012–2016 כיהן ויינקרנץ כראש הוועדה המקצועית באיגוד הכדורסל. ויינקרנץ נודע כאחד ממקבלי השכר הגבוה בכדורסל הישראלי.
תחילת הקריירה ועוזר מאמן במכבי תל אביב
ויינקרנץ, בן לפליטי שואה מפולין, גדל בתל אביב ובגיל 10 הצטרף לקבוצת הילדים של מכבי תל אביב. הוא פרש ממשחק בגיל צעיר לאחר ששיחק גם במכבי דרום, שם גם שימש כמאמן. בעונות 1981/2-1982/3 אימן את בית"ר תל אביב שסיימה את שתי העונות במקום השמיני. בשלוש העונות הבאות שימש ויינקרנץ כעוזרו של צביקה שרף במכבי תל אביב שזכתה באותן שנים בשלוש אליפויות ושלושה גביעי מדינה.
קדנציה ראשונה בהפועל תל אביב
לקראת עונת 1986/7 התמנה ויינקרנץ למאמנה של הפועל תל אביב בה שיחקו בין השאר לבאן מרסר, מייק לארגי, עמוס פרישמן, שמעון אמסלם ודון רובינזון. הפועל סיימה את העונה הסדירה במקום השישי עם מאזן של 12 ניצחונות לעומת 10 הפסדים. בפלייאוף גברה הפועל 0–2 על גליל עליון בסדרת רבע הגמר ו- 1–2 על הפועל חיפה בחצי הגמר. בסדרת הגמר התמודדה הפועל תל אביב מול מכבי תל אביב וניצחה במשחק הראשון בסדרה בנקודה לאחר סל בשנייה האחרונה של מייק לארגי אך הפסידה בשני המשחקים הבאים ומכבי זכתה באליפות. הפועל התמודדה במסגרת גביע קוראץ' באותה עונה והודחה בשלב המוקדמות השני על ידי וארזה. לארגי עזב את הקבוצה בתום העונה והצטרפו אליה ג'ון דלזל ולינטון טאונס וחיים זלוטיקמן חזר לסגל לאחר פציעה ממושכת. את העונה הסדירה של 1987/8 סיימה הפועל במקום השני עם מאזן של 17 ניצחונות לעומת 5 הפסדים. במהלך העונה התקיים הדרבי המאה בין הפועל למכבי ביד אליהו והפועל ניצחה ב-20 נקודות הפרש. הפועל אף הדיחה את מכבי תל אביב מגביע המדינה בכדורסל בשלב שמינית הגמר אך הפסידה בהמשך לאליצור נתניה (גליל עליון זכתה בגביע באותה עונה). בפלייאוף גברה הפועל 0–2 על מכבי חיפה בסדרת רבע הגמר ו- 1–2 על הפועל חולון בחצי הגמר. בפעם השנייה ברציפות התייצבה הפועל לסדרת הגמר מול מכבי תל אביב. מכבי ניצחה במשחק הראשון לאחר סל של קווין מגי בשנייה האחרונה ואילו הפועל ניצחה במשחק השני לאחר סל של חיים זלוטיקמן בשנייה האחרונה. מכבי ניצחה במשחק השלישי וזכתה באליפות מס' 19 ברציפות. במסגרת גביע קוראץ הגיע הפועל לחצי הגמר והודחה בהפסד כפול על ידי ציבונה זאגרב אשר בשורותיה שיחק דראז'ן פטרוביץ' שקלע 59 נקודות במשחק הראשון ביד אליהו.
קדנציה שנייה ושלישית במכבי ראשון לציון
בעונת 1990/91 שיחקו בראשון לציון בין השאר מיקי ברקוביץ', מוטי ארואסטי, יוג'ין בנקס, אנדרה ספנסר וחיים זלוטיקמן. ראשון סיימה את העונה הסדירה במקום השני, המיקום הגבוה ביותר בהיסטוריה של הקבוצה עד אז, עם מאזן של 16 ניצחונות לעומת 4 הפסדים. ויינקרנץ נבחר למאמן העונה על ידי עיתון מעריב בעוד מיקי ברקוביץ' ויוג'ין בנקס נבחרו לחמישיית העונה של מעריב ואנדרה ספנסר לחמישיית העונה של הארץ. בפלייאוף גברה ראשון על הפועל תל אביב 0–3 בסדרת חצי הגמר והתייצבה לסדרת הגמר מול מכבי תל אביב. ראשון הפסידה במשחק הראשון והשלישי ביד אליהו וניצחה במשחק השני בגן נחום והייתה קרובה לנצח במשחק מס' 4 אך לבסוף מכבי ניצחה בו בהארכה ולראשונה בהיסטוריה חגגה אליפות מחוץ ליד אליהו. את עונת 1991/2 סיימה ראשון שוב במקום השני עם מאזן של 14 ניצחונות לעומת 8 הפסדים וגם הגיעה לגמר גביע המדינה שם הפסידה להפועל גליל עליון. למרות יתרון הבייתיות הודחה ראשון על ידי הפועל תל אביב בסדרת חצי גמר הפלייאוף בארבעה משחקים. באירופה השתתפה ראשון בליגה האירופית (גלגול קודם של היורוליג) והודחה בשלב המוקדמות השני על ידי דן הלדר ההולנדית ונשרה לגביע אירופה לקבוצות (שכונה בעבר גביע אירופה למחזיקות) והודחה בשלב הבתים אותו סיימה עם מאזן של 3 ניצחונות לעומת 7 הפסדים. את עונת 1992/3 סיימה ראשון במקום השביעי, עם מאזן של 15 ניצחונות לעומת 11 הפסדים, שהוביל לפלייאוף התחתון. באירופה הודחה ראשון מגביע קוראץ' בשלב המוקדמות השלישי על ידי פנרבחצ'ה. בתום העונה הוחלף ויינקרנץ על ידי פיני גרשון שזכה באליפות היסטורית בעונה הקודמת עם הפועל גליל עליון אך לאחר 13 מחזורים עזב פיני גרשון את התפקיד וויינקרנץ התמנה מחדש למאמן הקבוצה בה שיחק אז כוכב העבר של מכבי תל אביב קווין מגי. ראשון סיימה את העונה במקום השביעי עם מאזן של 14 ניצחונות לעומת 12 הפסדים. בעונת 1994/5 שיחקו בראשון בין השאר הזרים ג'יימס גאלי וג'ראלד פאדיו לצד הישראלים תומר קרני, דני גוט, ניב בוגין ואסף ברנע. ראשון התחילה את העונה עם 9 ניצחונות רצופים אך בעקבות הפסדים לקראת סוף העונה סיימה אותה במקום החמישי והחמיצה את הפלייאוף. באירופה הודחה ראשון מגביע קוראץ' בשלב המוקדמות השלישי על ידי פאניוניוס אתונה. ויינקרנץ עזב את הקבוצה בקיץ 1995 לאחר שיוברט רוברטס שוחרר בניגוד לדעתו.
קדנציה שנייה בהפועל תל אביב והפועל אילת
לאחר ארבעה מחזורים בעונת 1995/6 החליף ויינקרנץ את יאיר שרון בהפועל תל אביב שהפסידה בכל משחקיה עד אז. בקבוצה שיחקו אז בין השאר מאיר טפירו, רדנקו דובראש, ננאד מרקוביץ', אנדרה ספנסר ולייזי גורדון. מאזנו של ויינקנץ עמד על 9 ניצחונות לעומת 9 הפסדים עד תום העונה אותה סיימה הפועל במקום התשיעי.
לקראת עונת 1996/7 מונה ויינקרנץ למאמן הפועל אילת בה שיחקו אז מאיר טפירו, שמעון אמסלם, ג'ו דאוסן, אמיר כץ, ארי רוזנברג, ננאד מרקוביץ' וקורי גיינס. אילת סיימה את העונה הסדירה במקום הרביעי עם מאזן של 12 ניצחונות לעומת 8 הפסדים ולראשונה בתולדותיה הגיעה לחצי גמר הפלייאוף שם הפסידה למכבי תל אביב בשלושה משחקים. בעונת 1997/8 הצטרפו לקבוצה דרק המילטון, ישראל אלימלך ואדי אליסמה. הקבוצה סיימה את העונה במקום השלישי עם מאזן של 15 ניצחונות לעומת 7 הפסדים. בסדרת רבע הגמר הפלייאוף גברה אילת על ראשון לציון בחמישה משחקים ובסדרת חצי גמר הפלייאוף גברה על רעננה בארבעה משחקים והגיעה לסדרת הגמר שם נוצחה על ידי מכבי תל אביב בשלושה משחקים. אדי אליסמה סיים את העונה במלך הריבאונדים ונבחר לחמשיית העונה של ספסל ומעריב. במסגרת היורוקאפ באותה עונה הגיע אילת לשלב שמינית הגמר והודחה על ידי פנאתינייקוס.