cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניק סטאל
קריירה
בשנת 2019 סטאל גילם את הרוצח הסדרתי גלן אדוארד רוג'רס (אנ') בסרט הדרמה הביוגרפי "The Murder of Nicole Brown Simpson". הצילומים החלו במהלך קיץ 2018 והסרט יצא לאקרנים בבריטניה ב-9 בדצמבר 2019. הסרט התבסס על טענתו של רוג'רס שהוא עצמו הרג את ניקול בראון סימפסון במקום או.ג'יי סימפסון, בעלה לשעבר של בראון והחשוד העיקרי. אשר נשפט בעבר וזוכה בגין הרצח בשנת 1995. הסרט זכה לביקורת נרחבת על ידי המבקרים. באותה השנה הופיע בסרט הקצר "III" של להקת הפולק רוק הלומינירז המבוסס על אלבומם החדש. סטאל גילם את הדמות של ג'ימי ספארקס, שהוא אבא ומכור להימורים.
בשנת 2021 גילם את ג'ייסון ריילי בסדרת האימה המצליחה של רשת AMC; "אימת המתים המהלכים".
בשנת 2022 החל לשחק בדמותו של מת'יו דין בדרמה המתח הפסיכולוגית של רשת שואוטיים "הכנס את האדם הנכון" המבוססת על הרומן באותו שם משנת 2004.
חיים אישיים
ביוני 2009 סטאל התחתן עם השחקנית רוז מרפי, אך הם נפרדו ב-2012. יש להם בת, מרלו.
במאי 2012, אשתו של סטאל דיווחה עליו כנעדר. מאוחר יותר פורסם שסטאל נכנס למכון גמילה. ב-27 בדצמבר 2012, סטאל נעצר בחנות סרטים למבוגרים בהוליווד, קליפורניה, בחשד לביצוע מעשה זימה. לא הוגשו כתבי אישום בשל חוסר ראיות. ב-28 ביוני 2013, סטאל נעצר בהוליווד בגין החזקת מתאמפטמין לכאורה.
הר ארמסטרונג (אנטארקטיקה)
הר ארמסטרונג (באנגלית: Mount Armstrong) הוא הר בהרי הייז בהרי המלכה מוד שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 9 קילומטרים דרומית מזרחית להר גודייל.
גילוי ההר
ההר מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1964.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של ארצות הברית (US-ACAN).
ההר נקרא על שם תומאס ב. ארמסטרונג (Thomas B. Armstrong), חוקר אנטארקטיקה מטעם ארצות הברית, ששירת בתחנת פאלמר, בקיץ 1966–1967.
חמש השנים האחרונות
חמש השנים האחרונות (באנגלית: The Last Five Years) הוא מחזמר אמריקאי מאת ג'ייסון רוברט בראון.
היסטוריה
הסיפור בוחן מערכת יחסים של חמש שנים בין ג'יימי ווילרסטיין, סופר עולה, וקאת'י הייט, שחקנית כושלת. המחזמר בנוי באופן שבו העלילה לא ליניארית. הסיפור מנקודת מבטה של קאת'י מסופר בסדר כרונולוגי הפוך (המחזמר מתחיל בסוף הנישואים) והסיפור מנקודת מבטו של ג'יימי מסודר בסדר כרונולוגי נכון (שמתחיל מיד לאחר שהזוג נפגש לראשונה). לדמויות אין אינטראקציה ישירה למעט שיר החתונה באמצע - כשצירי הזמן שלהם מצטלבים.
חמש השנים האחרונות הושפעו מהנישואים הכושלים של ג'ייסון רוברט בראון לתרזה או'ניל. או'ניל איימה בפעילות משפטית בטענה שסיפורו של המחזמר ייצג את הקשר שלה עם בראון באופן מדויק מדי, ובראון שינה את השיר "I could be in love with someone like you" ל-"Shiksa goddess" על מנת להקטין את הדמיון בין הדמות של קאת'י לאו'ניל.
האלבום "The Last Five Years" יצא לחנויות באפריל 2002.
עיבוד קולנועי למחזה, בכיכובם של אנה קנדריק וג'רמי ג'ורדן, יצא לאקרנים בפברואר 2015.
ההפקה הישראלית
מיטל קליקה, סטודנטית לתיאטרון, יחד עם מנהל בית הספר שלה, הבמאי עידן ליפר, הביאו את המחזמר להפקה ישראלית. חל משלב הגשת הבקשה לקבלת הזכויות מהיוצרים, דרך מלאכת התרגום, ההפקה ועד לתפאורה, ובשיתוף עם המנהל המוזיקלי ארנון זיו, יצרו יחד מחזמר עצמאי של שני שחקנים בלבד בליווי מוזיקה חיה.
ההפקה הישראלית עלתה לראשונה בתיאטרון הקאמרי בפברואר 2018.
ביבשה
מערכת העיתון נמצאת במחנה הקריה בתל אביב והיא מורכבת מכתבים, צלמים ומפעילי אתר האינטרנט שהם חיילים בשירות חובה. עורך העיתון הוא עדי לרנר, אזרח עובד צה"ל. מערכת העיתון אחראית גם על עדכון ידיעות והמידע באתר האינטרנט של זרוע היבשה.
אגואדה מונסטריו דה לטפיאט
אגואדה מונסטריו דה לטפיאט (בספרדית: Agueda Monasterio de Lattapiat; 1776 – 6 בפברואר 1817) הייתה אחת הגיבורות הלאומיות של מלחמת העצמאות של צ'ילה. היא שימשה כמרגלת ושליחה עבור המורדים.
ביוגרפיה
דה לאטפיאט נולדה בבית של מעמד הביניים בצ'ילה. היא נולדה לאנטוניה למוס סילבה ולדון איגנסיו מונסטריו. שתי המשפחות היו מוכרות ומכובדות. דון איגנסיו מונסטריו היה סוחר שיצר חיים נוחים לאגודה ושבעת אחיה. ארבעה בנים וארבע בנות. משפחתה הייתה בין המתיישבים הצ'יליאנים הראשונים שתמכו גם בכלכלה חופשית וגם בדמוקרטיה בצ'ילה. בגיל ארבע עשרה היא נישאה לז'אן לאטפיאט. הוא היה קצין צי צרפתי שהשתתף בהגנה על נמל בואנוס איירס.
לאחר שהבריטים פתחו במתקפה ימית. יחד נולדו להם חמישה ילדים.
מעורבות במהפכה
אנשי המלוכה רצו להישאר בשלטון ותכננו לדכא כל מהפכה שהייתה עלולה להתרחש. המתח היה כה גבוה בתקופה זו "שכמעט כל אדם בסנטיאגו נשא נשק ברחובות". לעיתים קרובות פרצו קרבות באמצע הרחוב, תקופה זו נקראה בדרך כלל "המרד של פיגוראוה". ב-1 באפריל 1811 בנה נקלע לקרב ירי. דה לאטפיאט רצה בין הכדורים כדי להביא את בנה שנפל, למקום מבטחים.
חלקה במהפכה
במהלך תקופה זו הוטלה הגבלה על ידי הכתר הספרדי על מסחר עם הצרפתים, האנגלים והאמריקאים. דה לאטפיאט שכנעה בעלי מקצוע רבים להפגין חוסר שביעות רצון פוליטית. כך הפיצה את הרוח המהפכנית. אלה שעצמאותה של צ'ילה הייתה חשובה להם, יכלו ללמוד מבעלי המלאכה מה עושים אנשים בעלי דעות דומות והיכן הם נפגשים.
דה לאטפיאט הייתה חלק מהותי בריגול בצ'ילה. שמה נודע בשל המשפחות העשירות שלה ושל בעלה, מה שגרם לאנשים להגיע לביתה לעיתים קרובות. הבית שלה היה גם במיקום נוח במיוחד, והפך למרכז מידע. ויסנטה גרז קובע,
דה לאטפיאט ובתה, חואנה, שלחו מכתבים סודיים בין ועדות שהיו מעורבות בארגון המרד בביתן. היא הפכה אחראית לדואר הנכנס והיוצא של פקידים גולים. ההודעות ששלחה דה לאטפיאט הודיעו לפקידים גולים על חדשות המורדים של צ'ילה. הודעות אלו סייעו לגולים לתכנן התקפה על הספרדים בצ'ילה בזמן המתאים. ז'אן לאטפיאט פעל למען עצמאותה של צ'ילה, מה שהפך אותו לגולה. דה לאטפיאט הייתה ידועה בצ'ילה בשל ההיסטוריה המשפחתית שלה והקרבה למלוכה הספרדית ובשל הרקע הצבאי של בעלה. זה אמנם עזר בקשר עם המורדים, אבל הקשה עליה לשלוח מידע לפקידים. ממשלת ספרד החלה לחשוד בריגול שלה ועד מהרה היא הוזהרה שאם תמשיך, היא תיכנס לכלא.
כלא
לאחר שהמשיכה לרגל, לשלוח מכתבים והייתה המוקד למהפכה, היא הושלכה לכלא. בסוף 1816 החלה מהפכה שנייה מצד הפטריוטים והרויאליסטים. הספרדים רצו שהיא תחשוף את קשריה. הם האמינו שזה ימנע מהפכה נוספת. תוך סיכון חייה היא סירבה לחשוף את בני בריתה. המושל הספרדי הורה לבנות גרדום ברחבה המרכזית של העיר, כדי שתוכל לראות אותו מתאה. היא לא הורשתה לדבר עם משפחתה או עם חברים כלשהם וגם החקירות היוו עומס נפשי. המחסור באוכל החליש את כוחה הפיזי. כאשר הבין המושל הספרדי, הידוע כ"מסוגל לאכזריות אכזרית" שהאיום בהוצאה להורג לא משפיע עליה הוא איים לכרות את ידה של בתה כשהיא מתבוננת. בעקבות האיום הזה המלך הספרדי, התערב כדי לעצור את התוכנית המטורפת הזו. היא שוחררה מהכלא, ולוותהעם ביתה חואנה הביתה. הסיבה לכך הייתה הפופולריות החזקה שלה בקרב האנשים והחשש שהכעס יגרום להתקוממות נוספת.
מוות
דה לאטפיאט נפטרה כמה ימים לאחר שחרורה מהכלא. המתח הנפשי והרגשי השפיעו עליה. היא נפטרה ב-6 בפברואר 1817, שישה ימים לפני ניצחון הפטריוטים בצ'קאבוקו ב-12 בפברואר 1817.
ילנה זלנקו
ילנה גנאדייבנה זלנקו (נולדה ב-20 ביוני 1967 בטיומן) היא פוליטיקאית רוסייה, חברת מועצת הפדרציה (מאז 2018).
ביוגרפיה
בשנת 1989 סיימה את לימודיה בהצטיינות מהמכון הממלכתי להנדסה אזרחית של טיומן, עם תואר בכלכלה וניהול בבנייה, ואז עד 1994 עבדה שם במחלקה לכלכלה פוליטית.
בשנים 1991–1994 למדה בבית הספר לתארים מתקדמים באוניברסיטת טיומן, בשנת 1994 עמדה בראש קרן הדיור המתמחה בהנהלת המועצה של "ימאל-ננץ" ובשנת 2003 מונתה למזכירת המועצה הפוליטית של סניף סאלחארד במפלגת רוסיה המאוחדת. בשנת 2004 עברה הסבה מקצועית באקדמיה לכלכלה לאומית תחת ממשלת הפדרציה הרוסית, שלאחר מכן, יחד עם כמה אוניברסיטאות נוספות, מוזגה לאקדמיה הרוסית לכלכלה לאומית ומינהל ציבורי תחת נשיא הפדרציה הרוסית.
ב-27 במרץ 2005 נבחרה כצירה מטעם "רוסיה המאוחדת" בדומה של ימלו-ננץ. ב-14 במרץ 2010 נבחרה מחדש, לאספה המחוקקת של מחוז ימאל-ננץ. ב-13 בספטמבר 2015, נבחרה מחדש לפרלמנט של יאמלו-ננץ. באספה המחוקקת שימש כסגנית היו"ר.
ב-10 בספטמבר 2018 מונתה לחברה במועצת הפדרציה מטעם המחוז האוטונומי ימאלו-ננץ.
בפגישה עם מושל ימאלו-ננץ, דמיטרי ארטיוחוב, בין אזורי העדיפות בעבודתה בבית העליון של האספה הפדרלית, היא קראה לתמיכה בפרויקטים של תשתית כמו קו הרכבת הצפונית, כמו גם פיתוח המרחב החברתי.
קונקורדנציה
קוֹנְקוֹרְדַּנְצְיָה היא רשימה אלפביתית של כל המילים (או המילים העיקריות) שבשימוש ביצירה מסוימת בצירוף מראה מקום של כל מילה. קונקורדנציה נהוג לחבר לקורפוס, ספר חשוב, מפורסם או נפוץ מאוד, או למכלול יצירתו של סופר או משורר. הקונקורדנציה היא כלי עזר ראשון במעלה לחוקרים את היצירה הנידונה וללומדיה. הקונקורדנציה הראשונה נתחברה לתנ"ך, והיא נכתבה על ידי נזירים וכמרים נוצרים, בין השאר ככלי עזר לוויכוחים בין-דתיים (ואף תורגמה לעברית בדיוק למטרות הללו). בעת החדשה השתמשו בה גם לגבי יצירות נוספות.
בימי הביניים וראשית העת החדשה, בין השאר משום שיצירת קונקורדנציה הייתה מלאכה מייגעת, ארוכה ויקרה, נוצרו קונקורדנציות רק ליצירות חשובות במיוחד כמו התנ"ך, הקוראן או יצירותיו של ויליאם שייקספיר.
היום, למרות השימוש במחשבים, יצירת קונקורדנציה (מודפסת או ממוחשבת) עדיין עשויה לדרוש עבודה ידנית רבה, משום שבביצועה נדרשת מיומנות לשונית גבוהה: בקונקורדנציה יש לרכז יחדיו את כל המילים הנובעות משורש אחד, לפי הטיותיהן השונות. עם זאת, יש להפריד בין שתי מילים בעלות משמעות שונה, הנכתבות שתיהן באותה צורה או נובעות שתיהן מאותו שורש. בנוסף כוללת הקונקורדנציה לרוב מידע נוסף כמו פרשנות או הגדרות של המילים, כמו גם הצלבות על פי נושאים - מה שלא בהכרח אפשרי לייצר בקונקורדנציות הנוצרות אוטומטית על ידי תוכנת מחשב.
עם זאת, כאשר טקסט כלשהו נמצא בזיכרון המחשב, יכול אדם בעל מיומנות לשונית לבצע עליו חיפושים ולקבל את היכולות הבסיסיות של קונקורדנציה. (מנוע חיפוש איננו מאפשר בדרך כלל את מציאת כל ההטיות האפשריות של השורש).
קונקורדנציות עבריות
קונקורדנציה ידועה וחשובה במיוחד היא ה, המכילה את כל המילים שבתנ"ך. קונקורדנציה "היכל הקודש" בעברית לתנ"ך שערך ד"ר שלמה מאנדלקרן יצאה לאור בשנת ה'תרנ"ו (1896), ולאחר מכן יצאה במהדורות נוספות שבהן תיקונים והרחבות.
אוניברסיטת בר-אילן הפיקה קונקורדנציה ממוחשבת לחקר לשונו ויצירתו של ש"י עגנון.
קונקורדנציה חדשה לתנ"ך נכתבה על ידי המילונאי אברהם אבן-שושן, שיצר גם קונקורדנציה לכתבי חיים נחמן ביאליק.
מפעל קונקורדנציות חשוב לספרות חז"ל נערך על ידי בני משפחת קוסובסקי (האב הרב חיים יהושע קוסובסקי ובניו בנימין קוסובסקי ומשה קוסובסקי), הכולל קונקורדנציות למשנה, לתוספתא, לתרגום אונקלוס, לתלמוד הבבלי, לתלמוד הירושלמי, למכילתא, לספרא, לספרי, אוצר השמות לתלמוד ואוצר השמות למכילתא.
מנהל קורפוס
מנהל קורפוס (אנגלית: Corpus manager) היא תוכנת מחשב או אפליקציה אינטרנטית לחיפוש וניתוח שפה בקורפוס. הכלי מאפשר חיפוש מילים, שורשים, נטיות דקדוקיות, צירופי מילים, מיקום מילים, סטטיסטיקות ומאפיינים נוספים הדרושים ליצירת קונקורדנציה ממוחשבת.
Crank It Up
Crank It Up (בעברית: סובב את זה) הוא שיר של הזמר והתקליטן הצרפתי דייוויד גטה, אשר הוקלט על ידי הזמר-יוצר האמריקאי אייקון. השיר לקוח מתוך אלבום האולפן החמישי של גטה, Nothing but the Beat.
השיר נכתב על ידי גטה וגם הופק על ידיו. ב-14 במרץ 2012, גטה צייץ שהוא נמצא בקונפליקט בבחירת הסינגל הבא שלו וכתוצאה מכך שאל את מעריציו מה הם רוצים שיהיה הסינגל הבא שלו: "I Can Only Imagine" יחד עם כריס בראון ולייל ויין או השיר הזה. בסופו של דבר הפסיד לסינגל הראשון.
דמוגרפיה של ברזיל
הרפובליקה הפדרלית של ברזיל היא המדינה הגדולה ביותר בשטחה ובאוכלוסייתה בדרום אמריקה ובאמריקה הלטינית בכלל, והחמישית בשטחה ובאוכלוסייתה בעולם. נכון לשנת 2015 מנתה אוכלוסיית ברזיל למעלה מ-200 מיליון איש.
לפני קבלת עצמאותה, הייתה ברזיל מושבה פורטוגלית, ועל כן השפה הרשמית בה היא פורטוגזית, בשונה מרוב ארצות אמריקה הלטינית, בהן השפה העיקרית היא ספרדית. בעוד האימפריה הספרדית באמריקה חולקה בין מדינות רבות, נשמרה אחדות האימפריה הפורטוגזית באמריקה תחת מדינה ענקית אחת – היא ברזיל.
דמוגרפיה
ברזיל עורכת מפקד אוכלוסין תקופתי מאז 1872. מאז 1940, מפקד האוכלוסייה נערך כל עשר שנים (פעם אחת בעשור).
קבוצות אתניות
בטרם החלו גלי ההגירה הגדולים לברזיל במחצית השנייה של המאה ה-19, מוצאה של אוכלוסיית הברזילאים הייתה בעיקרה ממתיישבים אירופאים מוקדמים (בעיקר פורטוגזים), מעבדים אפריקנים, ומבני תערובת בין אירופים לאפריקאים (מולאטים) ובין אינדיאנים (מסטיסים) (טופי וגוואראני ורבים אחרים). נישואים בין שבטיים ובין גזעיים היו נפוצים ומקובלים בברזיל מאז הניח המתיישב הפורטוגזי הראשון את כף רגלו על אדמתה. החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 ברזיל הפכה ליעד הגירה למהגרים רבים ממספר מדינות, חלק גדול מהם היגרו מאיטליה, גרמניה, פורטוגל, ספרד, פולין, לבנון וסוריה (בעיקר נוצרים), יפן (ראו ברזילאים יפנים) אך גם מאוקראינה, רוסיה, ליטא, הונגריה, רומניה, ארמניה, סין וקוריאה ומעוד לא מעט מדינות. יהודים מארצות אשכנז, כמו גם ממוצא ספרדי, יצרו קהילות גדולות במיוחד בברזיל, במיוחד בריו דה ז'ניירו ובמדינת סאו פאולו (ראו יהדות ברזיל).
צאצאיהם של המהגרים האירופאים, ובמיוחד הגרמנים, איטלקים ופולנים, מרוכזים בעיקר בחלק הדרומי והדרום מזרחי של ברזיל, במידה רבה במדינות ריו גראנדה דו סול, סאנטה קטרינה, פרנה וסאו פאולו. במדינות אלו, יחד עם הארצות דוברות הספרדית שלדרומה של ברזיל (ארגנטינה ואורוגוואי), יש רוב גדול לתושבים ממוצא אירופי. ביתר ברזיל, מרבית האוכלוסייה הלבנה מקורה בשושלות פורטוגזיות ותיקות יותר. במדינות הנמצאות במרכז וחלק מדרום-מזרח ברזיל, כלומר ריו דה ז'ניירו, אספיריטו סאנטו, מינאס ז'ראיס, גויאס, מאטו גרוסו דו סול והמחוז הפדרלי, מספר הלבנים כמעט שווה למספר האפרו ברזילאים והמולאטים. בצפון ברזיל, אליה הובאו עבדים אפריקנים רבים לשם עבודה במטעי קנה סוכר, הטבק והכותנה, יש רוב לצאצאי העובדים האפריקנים. העיר סלבדור נחשבת כאחת מהערים הגדולות בעולם של צאצאי ילידי אפריקה. בנוסף אנשים מוכי גורל רבים מצפון ברזיל היגרו דרומה, בעיקר למגלופוליסים ריו דה ז'ניירו וסאו פאולו ששימשו כור היתוך.
הברזילאים היפנים הם הקבוצה האסיאתית הגדולה ביותר בברזיל. הגירה יפנית זו החלה בראשית המאה ה-20. בברזיל חיה הקהילה היפנית הגדולה ביותר מחוץ ליפן. 1.5 מיליון יפנים מתגוררים בברזיל, רובם בעיר סאו פאולו. בנוסף, חיים בברזיל גם כ-400,000 ברזילאים ממוצא סיני, שחלקם הגדול היגרו לברזיל בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20. כן, קיימת קהילה קטנה יותר של כ-50,000 קוריאנים, שרובם היגרו לברזיל במחצית השנייה של המאה ה-20.
בריאות
לפי ממשלת ברזיל, בעיות הבריאות החמורות ביותר בברזיל הן כדלהלן (הנתונים משנת 2002):
דת
65% מכלל תושבי ברזיל מגדירים עצמם כנוצרים קתולים. עשרים ושישה האחוזים הנותרים משתייכים למספר זרמים פרוטסטנטים, לקנדומבלה, לאומבנדה, ליהדות, לאסלאם ולבודהיזם. כאשר בסה"כ, בסביבות 88% מאמינים בנצרות למגוון זרמיה. כ-8% חסרי דת.
חוק החוזים האחידים
חוק החוזים האחידים, ה'תשמ"ג – 1982 הוא חוק במדינת ישראל.
דמוגרפיה של ברזיל
שפות ולשונות
פורטוגזית היא השפה היחידה בברזיל לה סטטוס רשמי מלא במדינה. למעשה, היא השפה שמדוברת בבתי הספר, במערכת החינוך, באמצעי התקשורת, ובה משתמשים למטרות עסקיות ומנהליות. אף על פי כן, קיימות מספר שפות קטנות ושוליות המדוברות במרחבי ברזיל העצומים. לרוב, שפות אלו מדוברות על ידי הילידים, וכן על ידי אנשים שיודעים ומשתמשים בשתי שפות.
חוק החוזים האחידים
החוק הראשוני נחקק בשנת 1964 והגרסה המתוקנת שלו הועברה בכנסת בשנת 1982. חוק החוזים האחידים מסדיר מבנה חוזי אשר נעשה בו שימוש בכ-95% מהעסקאות במשק. העסקאות אשר נכנסות תחת קטגוריה של חוזה אחיד הן עסקאות מגוונות מאוד, כגון קניה של מוצרי חשמל למיניהם, חוזי הצטרפות כלקוח לבנק או לכרטיס אשראי, חוזים מול חברות עסקיות שנותנות שירותים כגון שירותי טלוויזיה, אינטרנט, סלולרי ושירותים נוספים. ישנם אף מקרים בהם חוזה שנכתב בידי הלקוח, ייחשב כחוזה אחיד.
דמוגרפיה של ברזיל
שפות ולשונות
מרבית הילידים מדברים בשפות האם שלהם, שהן לרוב: גוואראני, טוקאנו, קנלה ועוד רבות אחרות. אינדיאנים רבים אינם רוצים להשתלב בזרם התרבותי המרכזי בברזיל. אף על פי שהן במיעוט, אין לבטל את שפות האינדיאנים והילידים שכן בצירוף מספר דוברי שפות אלו יחדיו, מגיעים לאחוז ניכר באוכלוסייה. באופן מעניין, מספר שפות כאלו הצליחו להשיג באחרונה מעמד רשמי מקומי.
שפות אחרות, כמו גרמנית, איטלקית, פולנית ויפנית מדוברות בעיקר בדרום ברזיל. ישנם אזורים שלמים בדרום, בהם המקומיים מדברים הן פורטוגזית והן שפה אחת אירופאית. לדוגמה, דווח כי מעל 90% מתושבי היישוב הקטן פרזידנטה לוסנה, הממוקמת במדינת ריו גראנדה דו סול, דוברים גם ניב ברזילאי של גרמנית. בברזיל קיימות קהילות ותיקות של מהגרים, מה שאיפשר את התפתחותם של ניבים מיוחדים לשפות אירופאיות, כמו גרמנית ברזילאית. שפות אלו אינן עומדות בפני עצמן, אך הן שונות ונחשבות לניב שונה.
חוק החוזים האחידים
מקור וצורך היסטורי במנגנון החוזה האחיד
קדמו לחוק החוזים האחידים שני פסקי דין תקדימיים, אשר נדונו בישראל, אשר עסקו במודל עוד בטרם נחקק החוק.
דמוגרפיה של ברזיל
שפות ולשונות
במשך העשורים האחרונים, כחלק ממדיניות ממשלתית, נעשה מאמץ רב להטמיע את המהגרים, ובתוך כך להחליף את שפתם בפורטוגזית. למרות זאת, היום מספר מדינות, לדוגמה ריו גראנדה דו סול, מנסות להפוך את המגמה ולהחזיר את שפות המהגרים לתוכנית הלימודים באזורים בהם שפות אלו היו שכיחות. באותו הזמן, באזורים שנמצאים על הגבול עם ארגנטינה או אורוגוואי, הברזילאים לומדים באופן רשמי את השפה הספרדית.
חוק החוזים האחידים
מקור וצורך היסטורי במנגנון החוזה האחיד
לאחר חקיקת חוק החוזים האחידים, נקבע כי תניית הפטור שפוטרת בצורה גורפת את צים מנוגדת לתקנת הציבור. חוק החוזים האחידים הישראלי היה למעשה הראשון מסוגו בעולם. מדינות אירופה יצרו הסדרים רק כמה שנים מאוחר יותר. גם המשפט האמריקאי התמודד בקושי עם הבעיות האלו. התפיסה של החוק הייתה מין תפיסה מאוזנת, מצד אחד ניתן כוח בידי בית המשפט להתערב בתניה מקפחת בחוזה אחיד, תפיסה מהפכנית, לקחת חוזה ולהתערב בו, בגלל חוסר שוויון כלכלי. כדי לאזן את הדבר הזה, אפשרו לספק לבוא לבית הדין לחוזים אחידים, עם החוזה שהוא ניסח, ולבקש שבית הדין יאשר מראש את החוזה. כלומר, לצד כוח הביטול, ניתן כוח אישור מראש.
דמוגרפיה של ברזיל
שפות ולשונות
בברזיל קיימים לא מעט עיתונים בשפות שאינן פורטוגזית, וכן חלק מאמצעי התקשורת משדרים בשפות כאלו. לדוגמה, בעיר סאו פאולו מתפרסם עיתון ביפנית, וכן מתפרסם שם עיתון בגרמנית למעלה מ-50 שנה. כמו כן, קיימים אתרים דו לשוניים, וכן תוכניות רדיו וטלוויזיה משדרות גם הן בשפות שונות לעיתים.
בית האונייה
בית שמעון לוי, הידוע יותר כבית האונייה, הוא בניין מגורים בשכונת נווה שאנן בדרום תל אביב הנמצא ברחוב לבנדה 56 בפינת הרחובות המסגר והרכבת.
היסטוריה
המבנה הוא אחד מבנייניה הידועים ביותר של העיר הלבנה של תל אביב, הן בשל מאפייניו והן בשל מיקומו יוצא הדופן. הבניין תוכנן על ידי האדריכל אריה כהן שתכנן מבנים דומים בסגנון הבינלאומי בסביבת שכונת נווה שאנן, דוגמת בית קלמרו בראש פינה 26 ובית שלם בראש פינה 28 שיחד מייצרים את אחד ממקבצי הסגנון המפורסמים בעיר.
הבניין נבנה בשנים 1934–1935 על ידי הקבלן שמעון חמדי-לוי. המבנה שוכן על גבעה קטנה שבעבר ירדה לנחל איילון ולאורכה עברה מסילת הרכבת יפו–ירושלים וכיום הוא צופה אל מחלף לה גוארדיה של נתיבי איילון. צורת המגרש שעליו נבנה היא משולש בעל זווית חדה מאוד יחסית ובשל כך נבנה בצורה ייחודית זו: חזית צרה ומתעגלת בפינה החדה, שתי חזיתות ארוכות כמעט מקבילות לאורך הבניין וחזית אחורית מעט צרה פחות מהקדמית. צורה זו, המזכירה חרטום של אונייה, העניקה לבניין את כינויו.
התוכניות המקוריות לבניין הוגשו לעירייה לאישור בתחילת 1935. התוכניות (שלא שרדו) הציגו בניין בן שלוש קומות. אף על פי שתוכניות הבניין לא אושרו, הבנייה הסתיימה בתוך חודשים ספורים. באותה תקופה נהגו לבנות בתל אביב בתים בני שלוש או ארבע קומות (בהתאם לחוק עזר עירוני), אולם בית האונייה התנשא לגובה של שש קומות. שנה אחר כך דרשו פקחי העירייה משמעון לוי להרוס את הקומות העליונות והוגשה תביעה נגדו. אך, לאחר משא ומתן בין שמעון לבין ראש העיר מאיר דיזנגוף, הוחלט להותיר את המבנה במתכונתו הנוכחית.
הבניין מרוחק יחסית מאזור מרכז תל אביב שבו מרוכזים רוב בנייני העיר הלבנה, ומיקומו בקצה שכונת נווה שאנן וקרוב לאיילון הוא אחת הסיבות שהפך לבולט במיוחד. ממדיו הצרים והארוכים של הבית, בהם תוכנית הבניין מאפשרת קיומן של דירות נוחות וגרעין מדרגות אחד, הופכים אותו לייחודי מבחינה אדריכלית. משום גובהו הרב שימש גג הבית תצפית לאנשי ההגנה. לפי דן יהב, בספרו "תל אביב-יפו עיר החלומות", הערבים נהגו לפרסם את תמונת הבית בכרזות תעמולה המסבירות את "שאיפות ההשתלטות של היהודים הבונים מבצרי ענק".
במשך שנים רבות פעל בקומת הקרקע של הבניין מועדון "הבולדוג". בקומה העליונה תוכנן בית כנסת שפעל בשנותיו הראשונות של הבניין.
על אף שהבניין מוכרז כמבנה לשימור, הוא סבל שנים רבות מהזנחה שפגעה במבנה ובחזותו האסתטית. בסוף שנת 2007 עבר הבניין שיפוץ חיצוני, אך עד מהרה התדרדרה שוב חזותו.עם זאת, רבים מפרטי הבניין המקוריים נותרו באתר ובמיוחד אלה המצויים בחדר המדרגות וכוללים ריצוף, מדרגות, מעקה ברזל וחלון אנכי המלווה את חדר המדרגות לכל גובהו.
מודל בקנה מידה של 1:25 הנציח את בית האונייה גם באתר מיני ישראל.
ניצה ברקוביץ
ניצה ברקוביץ (נולדה ב-7 בספטמבר 1955) היא סוציולוגית שתחומי התמחותה הם: סוציולוגיה פוליטית, מגדר, גלובליזציה וסוציולוגיה כלכלית. היא מכהנת כפרופסור חבר במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה
לאחר סיום שירותה הצבאי החלה ללמוד באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1981 סיימה בהצטיינות תואר ראשון בסוציולוגיה ומדע המדינה. בשנת 1986 סיימה בהצטיינות תואר שני בסוציולוגיה. את עבודת המ.א. שעסקה בהשפעת המבנה המעמדי על עמדות ותפיסות כלכליות כתבה בהדרכת פרופ' אפרים יער.
עם סיום התואר השני נסעה ללימודי תואר שלישי בארצות הברית, באוניברסיטת סטנפורד. במהלך הלימודים התגוררה בסן פרנסיסקו, ולימדה באוניברסיטת סטנפורד וב. את עבודת הדוקטור שעסקה בצמיחה ובהתמסדות של המושגים שוויון מגדרי וזכויות נשים במרחב הגלובלי כתבה בהדרכת ג'ון וו. מאייר (John W. Meyer).
בשנת 1995, לאחר סיום לימודי התואר השלישי חזרה לישראל ושהתה שנה באוניברסיטה העברית במסגרת פוסט דוקטורט במרכז שיין.
בשנת 1996 הצטרפה כמרצה לסגל המחלקה למדעי ההתנהגות (לימים המחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה) באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע, וכיום היא פרופ' חבר שם.
במהלך עבודתה מילאה תפקידי ניהול אקדמיים באוניברסיטה, ובהם: ראשות המחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, ראשות מסלול המ.א. בסוציולוגיה והתוכנית לסוציולוגיה ארגונית, ראשות התכנית ללימודי מגדר שהיא הייתה גם בין מקימותיה, ויועצת הדיקאן להוגנות מגדרית.
כמו כן הייתה חברת מערכת של כתב עת Social Politics: International Studies of Gender, State and Society, וכעת היא חברת מערכת של כתב העת סוציולוגיה ישראלית, ושל סדרת הספרים Teaching Gender.
מחקרה
ברקוביץ היא סוציולוגית פוליטית וסוציולוגית כלכלית שעוסקת במשך השנים בנושאים של גלובליזציה, מגדר, תנועות נשים טרנס-לאומיות, זכויות אדם והחברה האזרחית: לאחרונה פנתה ברקוביץ לתחום הכלכלה פוליטית ובעיקר לחקר האופנים בהם הנאו-ליברליזם משפיע על יחסים משפחתיים ועל חיי אנשים מקבוצת חברתיות שונות. כיוון זה הניב שלושה פרויקטים:
א. ארגוני חברה אזרחית, ש"עושים" העצמה כלכלית של נשים מקבוצות מוחלשות, באמצעות עסקים זעירים ואשראי זעיר. הפרויקט - בשיתוף עם פרופ' אדריאנה קמפ - התמקד בארגונים ובמנהלות הפרויקטים והעמותות שעוסקות בכך, דרכם בחנו החוקרות את היחסים המשתנים בין ארגוני החברה האזרחית, המדינה והשוק, וכן התהליכים שהפכו דרך פעולה זו לגלובלית. במאמר שפרסמו החוקרות הן דוחות את התפיסה הכוללנית שלפיה הניאו - ליברליזם עשה קואופטציה לפמיניזם ומראות שבהם הפמיניזם גם מתנגד לנאו-ליברליזם ומאתגר אותו.
ב. עבודת הטיפול של סבתות (בשיתוף עם ד"ר שלומית מנור). המחקר עסק בראשיתו באופנים שבהם המשפחתיות הישראלית כאידאולוגיה והמשפחה כמוסד פועלות ומעוצבות על ידי תפיסות אינדיבידואליסטיות, מדיניות ופרקטיקות נאו-ליברליות של שוק העבודה. כיום ממשיכה ברקוביץ לבחון את האופנים שבהם המדינה והשוק משרטטים את גבולות המשפחה באמצעות עבודת הסבתות ומתמקדת בתהליכי ההסחרה (commodification) של עבודה זו.
ג. נשים חרדיות בעלות עסקים קטנים. הפרויקט - בשיתוף עם ד"ר לירון בהרב - התמקד בדרכים בהם נשים אלה מגשרות ומייצרות חיבורים בין תפיסות הנובעות ממערכת ערכים ותפיסות דתיות לבין הערכים של עולם העסקים הניאו ליברלי ובהשלכות של מפגש זה על המעמד שלהן ועל "החוזה המגדרי" הייחודי של החברה החרדית.
עיסוקים נוספים
ברקוביץ פעילה ותומכת בארגוני שמאל ובארגונים הפועלים למען צדק ושוויון חברתי לכול. ביניהם עמותת אלנוהוד לקידום השכלת נשים בדואיות בנגב, שבה שימשה גם יושבת ראש של הוועד המנהל בשנים 1018–2005. בתקופה זו זכתה העמותה בפרס יו"ר הכנסת לאיכות חיים לשנת תשס"ז, בפרס "פועל צדק בחינוך" מטעם עמותת "קדמה", בפרס למצוינות בחינוך ע"ש אלי הורוביץ (חברת טבע), ובפרס זוסמן-ג'וינט למצוינות בתחום השירותים החברתיים.
כמו כן, מאז שנת 1997 ועד היום, היא חברה בוועד המנהל של מרכז אדוה.
מבחר ממאמריה
ברקוביץ פרסמה פרקים בספרים ערוכים ומאמרים רבים לבד ועם שותפות ושותפים רבים. רבים מהם נכללו לאחר פרסומם בקבצים ערוכים. להלן מבחר מהם: כמו כן כתבה ערכים בסוציולוגיה לאנציקלופדיות מרכזיות:
ביג מאמא ת'ורנטון
וילי מיי "ביג מאמא" ת'ורנטון (Willie Mae "Big Mama" Thornton ; 11 בדצמבר 1926 - 25 ביולי 1984) הייתה זמרת בלוז ורית'ם אנד בלוז אמריקאית. ב-1952 הקליטה את השיר Hound Dog, והייתה הראשונה להקליטו. השיר בביצועה שהה בראש מצעד הרית'ם אנד בלוז של בילבורד במשך שבעה שבועות והתקליטון נמכר בכמעט שני מיליון עותקים. על צד ב' של התקליטון הוקלט השיר "They Call Me Big Mama" ("קוראים לי "ביג מאמא"). אך גרסת הקאבר שהוציא אלביס פרסלי שלוש שנים מאוחר יותר האפיל על הצלחתה, והשיר מזוהה מאז עם פרסלי. בדומה, היא הקליטה את השיר "Ball 'n' Chain", אשר הפך ללהיט בביצועה של ג'ניס ג'ופלין ולהקתה באלבום "Cheap Thrills".
ביוגרפיה
ת'ורנטון נולדה באלבמה, אביה היה כומר בכנסייה הבפטיסטית, שם גם נחשפה לשירת גוספל והיא וששת אחיה שרו במקהלת הכנסייה מגיל צעיר. ב-1948 השתקעה ביוסטון, טקסס והתמחתה בנגינה על מפוחית פה.
ב-1951 חתמה על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים "פיקוק רקורדס" (Peacock Records), בה הייתה חתומה עד 1957 ועמה ראתה את הצלחתה הראשונה והגדולה ביותר עם Hound Dog.
בראשית שנות השישים עברה לאזור מפרץ סן פרנסיסקו, שם הופיעה במועדוני בלוז. ב-1966 שיתפה פעולה עם אמן הבלוז מאדי ווטרס והפיקה את התקליט Big Mama Thornton With The Muddy Waters Blues Band. ב-1968 הקליטה את התקליט Ball 'n' Chain, ששיר הנושא מתוכו (אותו שרה מתחילת שנות ה-60) התפרסם ב-1967 וב-1968 על ידי ג'ניס ג'ופלין. בתקליט השתתפו גם לייטנינג הופקינס ולארי ויליאמס. ב-1965 הופיעה באירופה, סדרת הופעות שתועדה בתקליט Big Mama Thornton in Europe. ב-1966 ו-1968 הופיעה בפסטיבל הג'אז במונטרה.
ב-1975 הקליטה הופעות שקיימה בבתי כלא, שראו אור בתקליט  Jail.
ת'ורנטון נפטרה בלוס אנג'לס מהתקף לב בגיל 57.
מפלגת הדנים
המפלגה הדנית (בדנית: Danskernes Parti) הייתה מפלגה שפעלה בדנמרק בין השנים 2011–2017. המפלגה סיווגה את עצמה כלאומית אתנית, אולם מומחים רבים סיווגו אותה כנאו-נאצית.
1959 בברית המועצות
1959 בברית המועצות הייתה שנה בה נחגגה השנה ה-42 למהפכת אוקטובר.
אירועים בולטים
בהתאם להחלטת הממשלה בשנת 1954 החלה מערכה רחבה של הכנה לעיבוד חקלאי של אדמות בקזחסטן, סיביר, ודרום אורל בשטח של אלפי קילומטרים ריבועים. המערכה הסתיימה רק בשנת 1961. במהלכה כ-6 מיליון רוסים ואוקראינים עברו להתגורר בקזחסטן. במבצע זו הושקעו כ-20% מכלל ההשקעות של ברית המועצות בחקלאות באותן שנים. התוצאות תחילה היו מעודדות ותפוקת הדגנים גדלה בהיקף משמעותי, אך ההשפעה האקולוגית של הנעשה הייתה כבדה מאוד. במרוצת השנים הופסק עיבוד חקלאי של חלק גדול מהאדמות.
פיג'ו סוג 81
פיג'ו סוג 81 (בצרפתית: Peugeot Type 81) היא מכונית משפחתית, בתצורת קבריולה מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בשנת 1906.
דגמי "פיג'ו סוג 81" הוגדרו כסוג של מכונית "(Torpedo (automobile".
סך הכול יוצרו 251 יחידות.
פסגת היידוק
פסגת היידוק (באנגלית: Haiduk Peak) היא פסגת הר הממוקמת ברכס בול על קו פרשת המים של אמריקה, בגבול בין הפארק הלאומי באנף שבפרובינציית אלברטה, לבין הפארק הלאומי קוטניי שבפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
גאוגרפיה
גובה הפסגה 2,920 מטרים, והיא מתנשאת מעל נחל היידוק.
מקור השם
הפסגה נקראת על שם ההיידוק שפעלו ברומניה, הונגריה וחצי האי הבלקני במהלך המאה ה-16. השם ניתן לפסגה בשנת 1917 ואומץ רשמית ב-31 בדצמבר 1928.
טיפוס על הפסגה
הראשונים שטיפסו על הפסגה היו א. ה. קרוסבי (A.H. Crosby), מר וגברת הי. ס. קרוסבי (Mr. and Mrs. H.S. Crosby), מ. קרוסבי (M. Crosby), בהדרכת רודלף אאמר (Rudolph Aemmer) בשנת 1934.
לטרבוקסד
לטרבוקס (באנגלית: Letterboxd) היא רשת חברתית מקוונת שנוסדה על ידי מתיו ביוקנן וקארל פון רנדאו בשנת 2011. האתר מתוחזק על ידי צוות קטן שממוקם באוקלנד, ניו זילנד.
לטרבוקס מאפשרת למשתמשים לחלוק את טעמם בסרטים. משתמשים יכולים לכתוב ביקורות או לשתף את דעתם על סרטים, לסמן סרטים שהם ראו בעבר, לתעד תאריכי צפייה ביומן, להכין רשימות של סרטים ולהציג את הסרטים האהובים עליהם, כמו גם לקיים אינטראקציה עם משתמשים אחרים.
נכון ל-15 ביוני 2023, הסרט שמדורג במקום הגבוה ביותר באתר (עם הציון 4.6) הוא ספיידרמן: ברחבי ממד העכביש (מידע זה עלול להשתנות באופן עקבי).
היסטוריה
האתר הושק באוקטובר 2011 בגרסת בטא. הוא עבר מגרסת בטא פרטית לציבורית ב-24 באפריל 2012, וכל הדפים הפכו לגלויים לציבור. בהשקה, היו במאגר הסרטים של האתר 23 סרטים בלבד.
בפברואר 2013, האתר הציג תוכנית חברות בתשלום, המאפשר גישה לתכונות נוספות שלא ניתנות למשתמשים הרגילים, כולל דפי "סיכום שנה" מותאמים אישית לכל משתמש.
בינואר 2021, השתמשו באתר יותר מ3 מיליון משתמשים.
הסרט ה-100 מיליון סומן כנצפה באתר ב-15 במאי 2017, שש שנים לאחר ההשקה. נכון ליולי 2022, משתמשים סימנו באתר סרטים כ״ניצפו״ למעלה ממיליארד פעמים.
מאפיינים
כל אחד יכול לקרוא תוכן באתר. נדרש חשבון למשתמשים שרוצים להשתמש בפיצ׳רים שלו. כל המשתמשים הרשומים יכולים לדרג סרטים, לבקר סרטים ולתייג אותם במילות מפתח רלוונטיות. הם יכולים גם לנהל רשימות של סרטים שהם צפו או רוצים לצפות בהם או לדרג אותם באמצעות הרשימות, ולקיים אינטראקציה עם משתמשים אחרים באמצעות כתיבת תגובה או נתינת ״לייק״ לביקורת או לרשימה של משתמש אחר. ניתן להפוך רשימות לציבוריות או לפרטיות. הדירוגים פועלים לפי שיטת חמשת הכוכבים, כאשר גם חצי כוכב מותר. מודל המעקב מאפשר למשתמשים לעקוב ולקבל עדכונים על פעילותם של אחרים באתר, בדומה לרשתות חברתיות פופולריות אחרות.
לטרבוקס זמינה כאפליקציה עבור אנדרואיד ו- iOS, וכאתר אינטרנט.
נתוני סרטים
כל המטא נתונים הקשורים לסרטים הנמצאים בשימוש באתר מסופקים על ידי The Movie Database (TMDB), מסד נתונים בקוד פתוח.
יהדות ארובה
הקהילה היהודית בארובה שבאיים הקריביים, נוסדה אי שם במאה ה-16. המצבה העתיקה ביותר בבית הקברות היהודי העתיק באורנייסטאד נושאת את תאריך הפטירה 1563. עם זאת, רק כעבור כתשעים שנה, בשנת 1754 הקהילה היהודית באי התמסדה. משה שלמה הלוי מדורו, אשתו וששת ילדיו, קיבלו אישור מיוחד ממשפחת המלוכה ההולנדית להתיישב באי. מדורו ייסד את חברת הספנות מדורו ובניו. באי התיישבו יהודים אנוסים שנמלטו מספרד ומפורטוגל. בית הקברות היהודי החל לשמש באופן קבוע לקבורה בשנת 1837.
כיום (דצמבר 2011) הקהילה כוללת כ-85 תושבים. בגלל ממדיה הקטנים של הקהילה כיום, התאחדו בה ספרדים ואשכנזים ויצרו תרבות משותפת.
בית הכנסת במקום, בית ישראל, נבנה בשנת 1962 ונפתח ב-4 בנובמבר. הוא משתייך לחלק הליברלי בקהילה, הדומה ליהדות רפורמית או יהדות קונסרבטיבית. רב בית הכנסת הוא הרב ד"ר מריו גורביץ' שהיגר למקום מארגנטינה.
ראש הממשלה הראשון של ארובה, מיד לאחר קבלת האוטונומיה ב-1 בינואר 1986 היה היהודי הני אימן. אחיו הצעיר מייק אימן היה ראש הממשלה של האי עד 2018, גם הוא יהודי.
החיים הסודיים של חיות המחמד (זיכיון)
החיים הסודיים של חיות המחמד (באנגלית: The Secret Life of Pets) הוא זיכיון בידור אמריקאי של אילומיניישן הפקות. הזיכיון כולל שני סרטים באורך מלא, שלושה סרטים קצרים וסחורת מרצ'נדייזינג גדולה נלוות.
הסרט הראשון, "החיים הסודיים של חיות המחמד", יצא לאקרנים ב-8 ביולי 2016 וקיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים. הסרט השני, "החיים הסודיים של חיות המחמד 2", יצא לאקרנים ב-7 ביוני 2019 בארצות הברית וקיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים. שני הסרטים ביחד גרפו עד כה 1.3 מיליארד דולר.
החיים הסודיים של חיות המחמד 2 (2019)
מקס הטרייר (פטון אוסוולד) מתמודד עם כמה שינויים משמעותיים בחיים. הבעלים שלו (אלי קמפר) נשואה כעת ויש לה תינוק, ליאם. מקס כל כך דואג להגן על התינוק, עד כדי כך שהוא מפתח טיקים של עצבנות. בטיול משפחתי לחווה, מקס והכלב המעורב דיוק (אריק סטונסטריט) פוגשים בפרות חסרות סבלנות לכלבים, שועלים עוינים, ותרנגול הודו מעורר אימה – וכולם רק מגבירים את החרדה של מקס. למרבה המזל, מקס מקבל הדרכה מכלב חווה ותיק בשם רוסטר (האריסון פורד, אשר עושה את הופעתו הראשונה כקריין בסרט מצויר), אשר דוחף את מקס להיפטר מהלחצים שלו, למצוא את האלפא שבתוכו, ולתת לליאם מעט חופש.
נורמן טלוויזיה (2016)
נורמן טלוויזיה הוא סרט אנימציה קצר בו העלילה מתמקדת סביב נורמן כשהוא משוטט על יד פתח הדירה של מקס וצופה בסיטואציות שונות של התושבים.
וויני (2016)
וויני הוא סרט האנימציה הקצר השני שמתמקד במפעל להכנת הנקניקיות של ראש העיר.
(Super Gidget" (2019"
הרחבה ל"החיים הסודיים של חיות המחמד 2".
החיים הסודיים של חיות המחמד: שחרור
בקיץ 2016 הושק משחק חינמי שפותח על ידי Electronic Arts, בשם "The Secret Life of Pets: Unleashed". במשחק 3 דמויות מהסרטים אשר לכל אחת רמה משלה. המשחק הוסר לבסוף מחנות האפליקציות ומחנות גוגל פליי ב-22 במאי 2017.
מתקן אפל
באפריל 2019, הכריזו אולפני יוניברסל הוליווד על השקה של מתקני שעשועים מתקן אפל תחת הזיכיון של החיים הסודיים של חיות המחמד: מחוץ לרצועה! ההשקה אמורה הייתה להיות ב-27 במרץ 2020, אך בעקבות התפרצות מגפת הקורונה נדחתה ההשקה ללא מועד חדש.
ההשקה של התקנים קרתה לסוף ב-8 באפריל 2021.
ינה קלמר
ינה קלמר (במקור הרמן, בהונגרית: Kalmár Jenő; צ'רניי, 28 בדצמבר 1873 – ברטיסלאבה, 21 באוקטובר 1937) היה חוקר יבשת אפריקה יהודי-הונגרי, אספן אתנוגרפי.
ביוגרפיה
ינה קלמר נולד במשפחה יהודית כבנם של אברהם הרמן ושל פרנציסקה בארוק. הוא סיים את לימודיו באקדמיה צבאית והפך למהנדס. הוא חי ועבד בברלין תקופה מסוימת, לרבות כנשיא "האגודה ההונגרית של ברלין" ומאוחר יותר, החל משנת 1899, כעובד של חברת Gesellschaft für Südkamerun (חברת דרום קמרון). בתפקיד זה הוא הגיע לקמרון, שם משימתו הייתה לחקור ולמפות את קמרון הפנימית, כדי לבחון את אפשרויות הקמת יישובים מסחריים. (המוצרים העיקריים של קמרון באותה תקופה היו שנהב וקאוצ'וק (ממנו מייצרים גומי), שאת הייצוא שלהם הם רצו לארגן). הוא בילה בסך הכל 12 שנים באפריקה עם הפסקות ובמהלכן עבד גם על אוספים אתנוגרפיים ועבודות קרטוגרפיות. מכתביו שנשלחו לבני משפחתו מאפריקה נותנים תיאור חי על חייו שם ומנהגיהם של המקומיים ואף על המלחמות שלהם עם קורבנות רבים שנלחמו ילידי המקום זה בזה ועם האירופים. בהמשך מונה למנכ"ל "חברת דרום קמרון".
לאחר שחזר לביתו בשנת 1912, העביר מספר הרצאות בחברות מדעיות על קורותיו באפריקה, כולל "האגודה הגאוגרפית ההונגרית", "החברה האתנוגרפית ההונגרית" ו"האגודה למסחר בסובוטיצה". חלקם הופיעו גם בדפוס וגם בעלון המוזיאון האתנוגרפי ההונגרי (1913) ובחוברות שבהן פרסמו את חומרי האספה הכללית של "האקדמיה העממית של אליזבת" (1911 ו-1913). בשנת 1916 הוא העשיר את המוזיאון האתנוגרפי ההונגרי באוסף אתנולוגי יקר של למעלה מ-200 יצירות מקמרון. המוזיאון הגאוגרפי ההונגרי משמר את הרישומים ואת התיאורים של כמה מהמפות שלו ואת חומר ההרצאות שלו.
כקפטן בצבא המילואים של האימפריה האוסטרו הונגרית, קלמר השתתף במלחמת העולם הראשונה ונפצע קשה. הוא קיבל את צו כתר הברזל ואת צלב הברזל הגרמני. הוא כתב כמה מהרפתקאות המלחמה שלו בצורת מאמרים. לאחר המלחמה התיישב בברטיסלבה, שם הקים משפחה. בשנת 1921 הקים את חברת אריגת השטיחים "אוריינט", בה היה הבעלים. הוא נפטר בשנת 1937.
תחנת החלל מיר
מיר (רוסית: Мир, שמשמעו "תבל" וגם "שלום") הייתה תחנת חלל של ברית המועצות (ומאוחר יותר של רוסיה), שחגה במסלול לווייני נמוך סביב כדור הארץ בין השנים 1986 ל־2001. מיר הייתה תחנת המחקר הראשונה בחלל שהייתה מאוכלסת באופן קבוע תקופה ארוכה. באמצעות מספר שיתופי פעולה בינלאומיים, היא הפכה לנגישה עבור קוסמונאוטים ואסטרונאוטים של מדינות רבות. במהלך פעילותה ביקרו בה 104 חוקרים מ־12 מדינות. מיר הורכבה במסלול על ידי מספר מודולים ששוגרו בנפרד החל מ־19 בפברואר 1986 עד 1996. התחנה שהתה במסלול עד אשר הוסטה בהנחיה מרחוק למסלול שהוביל להתרסקותה על פני כדור הארץ ב־23 במרץ 2001.
ממדי התחנה הכוללים היו: אורך 19 מטר, רוחב 31 מטר וגובה 27.5 מטר.
היסטוריה
תכנון התחנה החל בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20. בשנת 1984 עבודות למעשה הוקפאו ומאמץ הופנה לקידום תוכנית מעבורת החלל בוראן. בלחץ גריגורי רומנוב עבודות חודשן במטרה לשגר את התחנה לקראת ועידה של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בשנת 1986.
מיר הייתה מבוססת על סדרת תחנות החלל סאליוט ששוגרו לפניה על ידי ברית המועצות. היא קיבלה שירות בעיקר מחלליות סויוז רוסיות מאוישות ומחלליות משא מסוג פרוגרס. נחזה שהיא תהיה היעד לטיסות של מעבורת החלל בוראן, שננטשה מאוחר יותר. ארצות הברית תכננה לבנות את תחנת החלל פרידום כמקבילה למיר. לאחר תום המלחמה הקרה שולבו יכולות תחנת החלל מיר של רוסיה ומעבורות החלל האמריקניות. מיר סיפקה מעבדה מדעית גדולה וראויה למגורים בחלל ומעבורות החלל סיפקו משלוחים והרחבה זמנית של אזורי חיים ועבודה, ובכך יצרו את החללית הגדולה בהיסטוריה עם מסה משולבת של 250 טון. מעבורות החלל האמריקניות השתמשו בצווארון עגינה שתוכנן במקור עבור מעבורת החלל הסובייטית בוראן.
הקוסמונאוט סרגיי קריקאליוב טס לראשונה למיר ב-26 בנובמבר 1988 ושהה בתחנת החלל עד 27 באפריל 1989, כשהוא יוצא פעמים אחדות למשימות מחוץ לה. קריקאליוב שוגר שוב אל מיר ב-1991 ונשאר שם 311 יום, 20 שעות ודקה אחת. שהותו התארכה, מאחר שבמהלכה התפרקה ברית המועצות ורשויות החלל התקשו להשיג הסכמה ומימון להחזרתו הביתה. כשהוחזר לבסוף במרץ 1992 היה חלש מכדי ללכת בכוחות עצמו, סבל מבריחת סידן מהעצמות ונזקק לתקופה ממושכת של החלמה ושיקום.
בשנת 1997, בעקבות פרשת הסיליקון בחלב, השקיעה חברת תנובה כחצי מיליון דולר בהפקת פרסומת לחלב עמיד, שצולמה בתחנת החלל מיר. זה הייתה הפעם הראשונה מעולם שפרסומת צולמה בחלל.
מבפנים נראתה המיר כמבוך מכווץ המלא בצינורות, כבלים ומכשירים מדעיים - וחפצים של חיי היומיום, כגון תמונות, ציורי ילדים, ספרים וגיטרה. בדרך כלל אכלסה מיר שלושה אנשי צוות, אך לעיתים שהו בה עד שישה אנשים למשך חודש. למעט שתי תקופות, הייתה מיר מאוכלסת באופן רציף עד אוגוסט 1999. ביולי 1998, החליטה ממשלת רוסיה להפיל את התחנה לכדור הארץ באופן מבוקר, לפני שתאבד את השליטה עליה. ב-27 בדצמבר 2000 איבד מרכז השליטה את הקשר עם התחנה ל-24 שעות והיה חשש שהיא תשוב לכדור הארץ באופן לא מבוקר, ובכך להוביל לתוצאות הרסניות אם שרידי התחנה היו נופלים באזורים מאוכלסים.
מסעה בן חמש עשרה השנים של תחנת החלל הרוסית הסתיים ב־23 במרץ 2001, כשמיר נכנסה לאטמוספירה של כדור הארץ קרוב לפיג'י והתרסקה בדרום האוקיינוס השקט. מומחים רוסים תכננו את ההתרסקות המבוקרת במשך חודשים, ביצעו מספר סימולציות למציאת המיקום האופטימלי להתרסקות. רוסיה רכשה חבילת ביטוח בסכום של 200 מיליון דולר, לכיסוי נזקים במקרה של פגיעה ברכוש בקרקע. קרוב לתום חייה היו תוכניות שונות לרכישתה על ידי גורמים מסחריים, כמו תאגיד החלל מירקורפ, כדי לשמש כאולפן הטלוויזיה/הסרטים הראשון במסלול בחלל, או לתיירות חלל, אולם תוכניות אלה לא יצאו אל הפועל.
צוותי התחנה
כתב נטוי - מפקד צוות
ג'וזף רסיניו
ג'וזף רסיניו (באיטלקית: Joseph Rescigno, נולד ב-8 באוקטובר 1945) הוא מנצח אמריקאי ממוצא איטלקי, הנודע בעיקר בניצוח אופרות בצפון אמריקה ובאירופה. מאז 1981 הוא מכהן כיועץ אמנותי ומנצח ראשי של להקת אופרה פלורנטין של מילווקי, ויסקונסין. כמו כן כיהן במשך ארבע עונות כמנהל אמנותי של תזמורת מטרופוליטן במונטריאול, קוויבק, קנדה. מחויבתו כלפי נגנים וזמרים צעירים מחזירה אותו מדי שנה ללה מוזיקה ליריקה, תוכנית קיץ לזמרים בצפון איטליה, שלה הוא משמש מנהל מוזיקלי מאז 2005. נוסף לכך, הוא יושב בוועדה המייעצת של קרן אולגה פוראי, התומכת בהכשרה, חינוך ופיתוח קריירה של זמרים ומנצחים. והוא והאופרה פלורנטין נבחרו להדריך את מקבלי פרס שולטי האמריקאי כחלק ממיזם הבית של הקרן (שהורחב זה עתה לאופרה) מאז עונת 2015-2014.
ילדות ונעורים
רסיניו נולד ב-8 באוקטובר 1945 ברובע קווינס בניו יורק, הבכור בשלושה ילדים. אביו, גם הוא ג'וזף רסיניו, היה רופא ואמו, ליאונה ריז ליולין, הייתה זמרת, שפגשה את בעלה לעתיד כשניגנה כפסנתרנית חזרות לאחיו, ניקולא רסיניו. ב-1985 חזרה ההיסטוריה על עצמה במידת מה, כשאחיו של המנצח גוזף רסיניו, תומאס, נוכח בחזרה ל"בת הגדוד" בניו יורק סיטי אופרה, ופגש את הפרימדונה של המאסטרו, ארי מילס, שנישאה לו ב-1986. המורים הראשונים למוזיקה של מאסטרו ג'וזף רסיניו היו אמו וסבו מצד אביו, ג'וזף רסיניו, שניגן בחצוצרה בפילהרמונית של ניו יורק ובמטרופוליטן אופרה, כמו גם במקומות אחרים בניו יורק לאורך עשרות שנים לפני מלחמת העולם השנייה. מאסטרו ג'וזף רסיניו גדל מינקות אל תוך עולמם ותרבותם של מוזיקאים. הוא מונה כ-20 מוזיקאים בשבט רסיניו, רובם בדור של סבו. התוצאה הייתה, שהוא ידע לשיר מתווים כבר כפעוט.
אף כי ניקולא רסיניו לא היה מעולם מורו של אחיינו באופן רשמי, הוא היווה מדריך ומקור השפעה משמעותי בחייו. נוכחותו של הילד בחזרות ובהופעות של דודו באופרה הלירית של שיקגו קידמה את השכלתו המוזיקלית. שם צפה לראשונה, בשנת 1955,במלאכה המורכבת של יצירת הפקה אופראית (ואף שמע לראשונה את מריה קאלאס בחזרת פסנתר בניצוח דודו על איל טרובטורה. כמתבגר, החל לנגן כפסנתרן חזרות בשביל דודו ואחרים כדוגמת ג'נאנדראה גאוואצני (en:Gianandrea Gavazzeni:)
רסיניו למד בבית ספר כנסייתי בשכונת מגוריו, וניגן בפסנתר אצל פרופסור מריו ניקו. תחת שרביטו של ניקו ניגן רסיניו בן ה-9 את הפרק הראשון של הקונצ'רטו לפסנתר מס' 23 של מוצרט בבית העירייה במנהטן. לאחר לימודים בתיכון צבאי במנהטן, החל ללמוד פסנתר אצל עדה קופץ-קופף, שהייתה מורתו גם בשנותיו בקולג' ובאוניברסיטה.
בשנתו הראשונה באוניברסיטת פורדהם, ניגן רסיניו ברסיטל הראשון שלו בניו יורק, בקרנגי הול, תוכנית של סונאטות לפסנתר מאת בטהובן. הוא סיים את לימודי התואר הראשון בשפות מודרניות ופילוסופיה בהצטיינות. קריירת הקולג' שלו כללה שנה ברומא, שם למד בגרגוריאנום ובקונסרבטוריון באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה, במקביל לשיעורים פרטיים אצל ארטורו בנדטי מיכלאנג'לי ואלברטו נוימן. עבודת הגמר שלו השוותה את אופיו של פלסטף באופרה של ורדי לדמותו של פלסטף, כפי שהוא מופיע בשלושה מחזות של שייקספיר.
בשנת 1969 קיבל רסיניו תואר מוסמך בפסנתר מבית הספר מנהטן למוזיקה. רסיטל הסיום שלו כלל יצירות מאת סולר, בטהובן, דביסי ומוסורגסקי. הוא למד שם גם הלחנה וניצוח אצל ניקולא פלאג'לו.
קריירה
כל חייו שאף רסיניו לנצח, ובעידודו של אלן רפ, נרשם ללימודים באקדמיית מוצרטאום זלצבורג בקיץ שלאחר קבלת תואר המוסמך. כמבחן קבלה נדרש לקרוא מהדף נעימה של פייר בולז. הוא עבר את המבחן בהצלחה והתקבל. באקדמיה למד בכיתות אמן של הרברט פון קאראיין והיה פסנתרן חזרות לדון ג'ובאני של קאראיין. בזלצבורג פגש את ברונו מאדרנה, שנשאר ידידו ומדריכו זמן רב לאחר סיום קורס הקיץ.
רסיניו חזר לניו יורק וניצח של התזמורת של מחלקת המכינה בבית הספר מנהטן למוזיקה מ-1969 עד 1976. ההזדמנות המקצועית הראשונה שלו נקרתה לידו בשנת 1971, הודות להפניה מדודו: עוזר למנצח ומדריך מקהלה לאופרה של קונטיקט בהרטפורד. שם פגש את קרלו מורסקו ומנצחים אורחים אחרים ועבד עמם. בשלהי שנות ה-70' כיהן גם כמנהל אמנותי של "ארטיסטס אינטרנשיונל" בפרובידנס, רוד איילנד והיה מנצח נלווה ללאסלו האלאס ב"תזמורת ומקהלת הקונצרט" של לונג איילנד.
בסוף שנות ה-70' ובשנות ה-80 הוזמן רסיניו מדי פעם ללהקה של דודו בדאלאס, שם ניצח על הופעות סטודנטים ועבד בפעילויות העשרה. הוא פגש שם מדריכים ויועצים חדשים, הבולטים בהם רוברטו בנאליו, מנצח מקהלת לה סקאלה, וואסקו נאלדיני, לחשן המקהלה. מכל מקום, בסוף 1979 אובחן אצל רסיניו סרטן הפה. הוא הבריא אומנם חלוטין, אבל כתוצאה מן המחלה חלה ירידה בהזמנות לניצוח פרילנס ולדכדוך זמני.
ב-1980 התמנה ג'ון גייג', שחקן ובמאי תיאטרון לשעבר, שהיה למנהל להקת אופרה, למנהל הכללי של "להקת פלורנטין אופרה". בהמשך אותה שנה חיפש גייג' מנצח ללה ג'וקונדה בכיכובה של גילדה קרוז-רומו, שתוכננה לחודש מרץ הבא. מאחר שעבד בעבר עם ניקולה רסיניו, התקשר לדאלאס בתקווה, שהמאסטרו יאות לבוא למילווקי. ואולם רסיניו המבוגר לא ניצח מעולם על אופרה זו, המבוצעת לעיתים רחוקות. שני שמות עלו בדעתו להמליץ עליהם במקומו, האחד מהם אחיינו, והוא שניצח לבסוף על האופרה.
בהמשך שנת 1981 נענה רסיניו להצעה להחליף את מנהל הבמה דייוויד היקס כיועץ האמנותי של גייג'. הוא ממשיך לכהן בתפקיד זה עם להקת מילווקי, לצד שלושה מנהלים כלליים בזה אחר זה: גייג' למשך תשע שנים, דניס הנתורן למשך 15 שנים, וויליאם פלורסקו מאז 2005. ולכל אורך הזמן הזה, ניצח על התזמורת הסימפונית של מילווקי, אותה הוא רואה כמסד המאפשר ללהקה לחשוב בגדול. "מעטות הן [להקות] האופרה שיש להן תזמורת כמו הסימפונית של מילווקי לעבוד עמה," צוטט רוסיניו.
לצד משרתו במילווקי, רוסיניו ממשיך להיות מנצח אורח מבוקש, והקריירה שלו לוקחת אותו לעיתים קרובות לקנדה. הוא ניצח על כמה הפקות באופרה של מונטריאול, עם שתי התזמורות שהיא מופיעה עמן דרך קבע: הסימפונית והמטרופוליטן. ב-1995 הקליט "וריזמו" עם האופרה של מונטריאול, בביצוע הסופרן דיאנה סוביירו ותזמורת שהורכבה בעיקר מנגני המטרופוליטן. זמן קצר לאחר מכן התמנה למנהל מוזיקלי של תזמורת זו, מינוי שחולל סערה-זוטא, אשר שככה כעבור חודשים ספורים. רסיניו עשה ארבע הקלטות מסחריות עם התזמורת. נוסף לכך, בהנהגתו זכתה התזמורת ב"פרס אופוס" של קוויבק על תוכנית של כל חמשת הקונצ'רטי לפסנתר של בטהובן בנגינת אנטון קוארטי בקיץ 1997 בפסטיבל דה לאנודייר.
בשנת 1998 מונה נשיא חדש ועמו מועצת מנהלים חדשה ברובה לתזמורת. הנשיא היה ז'ן-פייר גויה, עורך דין ושר לשעבר בקבינט הקנדי. ב-1999, הופר החוזה של רסיניו במידה גדלה והולכת, והוא שכר עו"ד להבטחת זכויותיו בראשית 2000. עקב כך, כינס גויה מסיבת עיתונאים שבה הודיע על סיום החוזה של רסיניו בהסכמה הדדית ועל מינוי מחליפו.
מאז שנת 2000 ממשיך רסיניו לנצח על אופרות ומדי פעם על קונצרטים סימפוניים בארצות הברית, עם הופעות אורח בצפון אמריקה, אסיה ואירופה. הוא שומר על קשר עם להקת פלורנטין אופרה והאופרה של ניו יורק, לצד להקות אחרות וקונסרבטוריונים. במילניום החדש, הוא ממשיך לעבוד על רפרטואר חדש, ביצירות כגון אביר הוורד של ריכרד שטראוס, פלסטף וטריסטן ואיזולדה של ריכרד וגנר, אידומנאו וחליל הקסם של מוצרט, "לה גאזטה" של ג'ואקינו רוסיני "נשים קטנות" של מארק אדאמו, "מקבת" של ורדי ו"ריו דה סאנגרה" של דון דייוויס, לצד יצירות סימפוניות.
291 (גלריה)
291 (Little Galleries of the Photo-Secession) היא גלריה שפעלה בניו יורק בין השנים 1908–1917. הגלריה הייתה ממוקמת בשדרה החמישית בבית מספר 291, ומכאן שמה.
היסטוריה
הגלריה הוקמה ונוהלה על ידי הצלם אלפרד סטיגליץ. הגלריה הפכה למפורסמת בגין שתי סיבות: האחת, חלוציותה כמי שהציבה את הצילום כאמנות לכל דבר, כמו ציור ופיסול. בגלריה הוצגו תמונותיהם של צלמי אמנות חלוציים כאדוארד סטייכן, גרטרוד קסאביר, פול האבילאן ואחיו ואחרים, שהפכו למוכרים בזכות תצוגותיהם בגלריה. בנוסף, הגלריה שימשה כמוקד עבור אמנות אוונגרדית שהגיעה לארצות הברית מאירופה. בין השאר הוצגו שם יצירותיהם של האמנים: אנרי מאטיס, אוגוסט רודן, אנרי רוסו, פול סזאן, פבלו פיקאסו, קונסטנטין ברנקושי, פרנסיס פיקבייה ומרסל דושאן.
הגלריה נסגרה עקב הרומן שניהל סטיגליץ עם ג'ורג'יה אוקיף החל משנת 1916. הגלריה נסגרה סופית ביוני 1917, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, חודשיים לאחר הצטרפותה של ארצות הברית למדינות ההסכמה כנגד מדינות המרכז.
תימני כנרת
"תימני כנרת" הוא כינוי שניתן לקבוצה של עולים יהודים מתימן, שעלו לארץ ישראל והתיישבו על שטח אדמה לחופי הכנרת בשנת 1912, במקום בו שכנה חוות כנרת. אחרי כ-20 שנות התיישבות במקום, שלוו במאבקי כוחות וקונפליקטים רבים עם חברי קבוצת כנרת, אולצו התימנים להעתיק את מקום מגוריהם למקום אחר, על-אף יתרונם המספרי ואף על פי שהגיעו למקום שנה לפני אנשי קבוצת כנרת.
הרקע לעלייה
ההתעוררות הלאומית החלה עם הגעת השמועה על עליות לארץ ישראל ועל העלייה מחידאן בשנת 1909, אשר נבעה מהתעוררות פנימית לעלייה לארץ הקודש. בשנת 1910, החליטו מספר משפחות ממחוז שרעב, בראשותו הדיין הרב דוד צאירי, לעלות לארץ ישראל.
השיקולים המרכזיים שהניעו אותם לעלייה היו האמונה בחשיבות של העלייה לארץ האבות ונבעה בעיקר ממניעים דתיים. בנוסף, הימצאותן של תימן ושל ארץ ישראל בגבולותיה של האימפריה העות'מאנית, הקלה על מעבר של תושבים בגבולות האימפריה.
העלייה והנדודים בארץ ישראל
בשנת 1910 החלו המשפחות לעשות את דרכן לעבר ארץ ישראל. הם צעדו במשך שלושה שבועות עד הגעתם לעדן. מעדן הם הפליגו באוניה שלקחה אותם אל נמל יפו, מנמל יפו הועברו לחיפה.
לאחר שהות קצרה בחיפה במהלכה התפללו ולנו בעזרת הנשים של בית הכנסת, קיבלו העולים הצעת עבודה מאיכרים שהגיעו מחדרה. בחדרה חיו העולים בתנאים קשים וישנו בסוכות שבנו. הם עבדו בעבודה קשה, נשים וגברים. כשהגיע החורף והלינה בסוכות כבר לא הייתה אפשרית, עברו התימנים לגור במתבנים, שהגנו אומנם מפני הקור והגשמים, אך המגורים בהם היו קשים בשל הימצאות עכברים.
המעבר לכנרת וקשיי ההסתגלות
ב-1912 הגיע נציג מאגודת השומר לחדרה והציע לעולים לעבור לכנרת, תוך הבטחה שהיחס אליהם יהיה טוב, שעבודה לא תחסר להם, וכי יסופקו להם מגורים שם. בדרכם לשם עברו מספר משפחות ליבנאל. היתר, כ-14 משפחות, התמקמו ליד חוות כנרת בבית המוטור שלשפת הירדן ולידו. בית המוטור נבנה בשנת 1910 על ידי משה ברמן ושימש כמתקן שאיבה של מי הירדן לצורכי השקיה. המקום הכיל חדר אחד גדול ושני חדרי עזר נוספים. העולים הסכימו ללון בשלושת החדרים הללו, עד שייבנו להם בתים נוספים. הצפיפות הקשה בבית המוטור אילצה את המתיישבים למצוא פתרונות דיור אחרים, לכן החלו בבניית מבנה טיט בכוחות עצמם.
את יום העבודה פתחו בתפילת שחרית, שלאחריה פנו לעבודה בייבוש ביצות, עקירת עצי שיזף, נטיעת אקליפטוסים להכשרת הקרקע להתיישבות וגידול של משק חי וצומח.
בשנת 1923 כתב הרב דוד צאירי להנהלה הציונית בארץ ישראל: "זה לי אחת עשרה שנה שעזבתי את ארץ מולדתי תימן ואבוא ארצה-ישראל. ופה אני מתגורר במשאבת המים אשר על ידי המושבה 'כנרת'. ואני סובל פה הרבה מאוד. כל חמורי נגנבו לי על ידי גנבים, שחדרו לתוך הבית וגם עופות אי-אפשר לי לגדל פה, יען שהשועלים אוכלים אותם וגם בלילה לא אנוח כי קול המכונה מנודדת שנתי מעיני. ומחלת הקדחת תוקפת אותי לפרקים – זהו מצבי העגום פה בבית החרב הזה, בבית הזה נפלה בתי מהסולם ומתה כי הלא חרבה היא ואין אדם יכול לדור בחרבה. ובכן, בהיות שההנהלה הציונית נזקקת תמיד לעזרתם של התימנים. לכן הנני מבקש מאת כבודו לחוש לעזרתי ולגאלני מהחרבה הזאת, שהביאתני עד כה. לסייע בידי שאוכל להתיישב ביישוב של יהודים בבית אשר יסכון לדירה".
תושבי קבוצת כנרת לא הרשו ליוצאי תימן לקבור את מתיהם בבית הקברות כנרת. בהמשך הקימו חלקה צדדית עבורם.
העברת יהודי תימן מכנרת לרחובות
בשל התנגדות תושבי כנרת לנוכחות יוצאי תימן בשכנות להם, אולצו בשנת 1929 עולי תימן לעזוב את המקום. אחת הסיבות שגרמו לעולי תימן להסכים למעבר הייתה היעדר מניין בבית הכנסת בכנרת. התימנים ביקשו מהקרן הקיימת לצרף לכנרת עוד משפחות, אך נענו בשלילה.
מתוך שלוש אפשרויות שהועמדו בפניהם, בחרו יוצאי תימן לעבור למושב כפר מרמורק, המושב הראשון בישראל של יהודי תימן, שברבות השנים הסתפח כשכונה לעיר רחובות.
לאחר שהגברים הלכו לעבודה הגיעו משאיות שהעמיסו את הנשים והילדים שהובלו לרחובות. בערב כשהגברים שבו מהעבודה בשדה לא נותר היה להם אלא ללכת בעקבותיהם.