cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלברט פייק
קריירה צבאית
אחרי המלחמה ב-1853 התיישב פייק בניו אורלינס וחזר לעסוק במשפט. הוא כתב ספר נוסף Maxims of the Roman Law and some of the Ancient French Law, as Expounded and Applied in Doctrine and Jurisprudence. אף על פי שלא פורסם, תרם הספר למוניטין שלו בקרב עמיתיו עורכי הדין. הוא חזר לארקנסו ב-1857. פייק צבר לעצמו מוניטין בשדה המשפט והפך לתומך בעבדות, אף ששמר על חברותו במפלגה הוויגית. כאשר התפרקה המפלגה הוא הפך חבר בתנועת "שאינם יודעים דבר". לפני מלחמת האזרחים הוא התנגד לפרישה, אולם לכשפרצה, הצטרף לקונפדרציה. בכנס המסחר הדרומי ב-1854 אמר פייק כי על הדרום להישאר באיחוד ולשאוף לשוויון עם הצפון, אולם, אם יאכפו על הדרום מצב של נחיתות, אזי עדיף להיות מחוץ לאיחוד מאשר בתוכו.
פייק קשר מספר קשרים בקרב שבטי הילידים האמריקנים (אינדיאנים) באזור, באחת ההזדמנויות ניהל משא ומתן לפיצוי בסך 800,000 דולר בין שבט הקריקס Creeks ושבטים אחרים, לבין הממשלה הפדרלית. יחסים אלו היו עתידים להשפיע על שירותו במלחמת האזרחים. בתחילת המלחמה פייק מונה כשליח הקונפדרציה לילידים האמריקנים. במסגרת תפקידו הגיע למספר הסכמים עימם. החשוב מביניהם עם הצ'יף של שבט הצ'רוקי ג'ון רוס John Ross, אשר נחתם ב-1861.
פייק קיבל מינוי כבריגדיר גנרל ב-22 בנובמבר 1861 ומונה לפקד בטריטוריה האינדיאנית יחד עם הגנרל בנג'מין מק-קולוך Benjamin McCulloch. פייק אימן שלושה גדודים של חיל פרשים אינדיאנים, שרובם היו שייכים ל-"חמשת השבטים המתורבתים" שנאמנותם לקונפדרציה הייתה ברמות שונות. למרות ניצחון בקרב פי רידג' Battle of Pea Ridge במרץ, נוצחה יחידתו במתקפת הנגד לאחר שהתפוררה. כמו במלחמה שקדמה, פייק נקלע לקונפליקט עם מפקדיו. במקרה אחד ניסח מכתב תלונה נגד מפקדו הישיר, לנשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס Jefferson Davis.
לאחר קרב פי רידג', פייק הועמד לדין בטענה שחייליו קרקפו חיילים בשדה הקרב. מייג'ור ג'נרל תומאס הינדמן Thomas C. Hindman האשים את פייק בהתרשלות בניהול כספים ומשאבים והורה על מאסרו. שתי האשמות אלו התבררו כחסרות הוכחות מספיקות. אף על פי כן, לנוכח המאסר הצפוי, ברח פייק לגבעות ארקנסו ושלח את התפטרותו מצבא הקונפדרציה ב-12 ביולי. לבסוף הוא נאסר ב-3 בנובמבר באשמת סירוב פקודה ובגידה, והוחזק לזמן קצר בוורן, טקסס Warren, Texas. התפטרותו התקבלה לבסוף ב-11 בנובמבר והותר לו לחזור לארקנסו.
משפחה
ב-10 באוקטובר 1834 הוא נשא לאישה את מרי אן המילטון Mary Ann Hamilton. נולדו להם 6 ילדים. בעזרת כספה של אשתו קנה את המניות של העיתון שבו עבד ושהוא עתיד היה להיות בעליו.
בנייה חופשית
לפני שהצטרף לבונים החופשיים, הצטרף פייק למסדר העצמאי של העמיתים יוצאי הדופן (מסדר ה-Odd Fellows), ורק ב-1850 הצטרף ללשכה של הבונים החופשיים בשם Star שמספרה 2 בליטל רוק. פייק היה פעיל בלשכה הגדולה של ארקנסו, ומשנת 1850 עד שנת 1853 קיבל את עשר הדרגות של הנוסח היורקי בבנייה החופשית. פייק נבחר למפקד הריבוני הגדול של הנוסח הסקוטי של הרשות הדרומית ב-1859. הוא נשאר בתפקיד זה לשארית חייו, כ-32 שנה, בהן הקדיש חלק ניכר מזמנו לפיתוח הטקסים של המסדר. ב-1871 כתב את החשוב מבין ספריו על הבנייה החופשית, "Morals and Dogma of the Ancient and Accepted Scottish Rite" (ראה הערת שוליים למטה). הספר מרכז את הרצאותיו והפילוסופיה שלו לגבי כל 33 הדרגות בנוסח הסקוטי, דרגות שפייק עצמו עיצב חלק מהן וגיבש אותן לכלל יחידה אחת. עד לשנות ה-60 של המאה ה-20 קיבל כל אח שהצטרף לנוסח הסקוטי עותק מהספר. אף על פי שפייק כמעט ואינו מוכר למי שאינו בונה חופשי אמריקני, ויש מעט מאוד בונים חופשים שקראו את כתביו, הוא נחשב על ידי חובבי קונספירציות לבונה חופשי משפיע מאוד. הללו מייחסים לו באופן שגוי את ייסוד הקו קלוקס קלאן ומרבים לצטט מתוך ספרו פיסקה המתייחסת ללוציפר כאילו הוא תומך בעבודת השטן, כאשר למעשה פייק מתכוון להילל בן שחר - כוכב הבוקר.
המאבק להסרת פסלו של פייק בוושינגטון
ב-19.6.2020, במסגרת המהומות ברחובות ארצות הברית, הפסל הופל על ידי המון זועם.
תעצרו את העיר, אני רוצה לרדת!
תעצרו את העיר, אני רוצה לרדת! (באנגלית: City Slickers, בתרגום חופשי: נכלולים עירוניים) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1991, בבימויו של רון אנדרווד ובכיכובם של בילי קריסטל, דניאל סטרן, ברונו קירבי וג'ק פאלאנס, עם תפקידי משנה של פטרישיה ווטיג, הלן סלייטר ונובל ווילינגהם עם ג'ייק ג'ילנהול בהופעת הבכורה שלו. על הופעתו, ג'ק פאלאנס זכה בפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
התסריט של הסרט נכתב על ידי לואל גנץ ובבאלו מנדל, והוא צולם בניו יורק; ניו מקסיקו; דורנגו, קולורדו; וספרד. סרט המשך בשם "תעצרו את העיר 2" שוחרר ב-1994, עם אותו צוות, למעט קירבי, שהוחלף על ידי ג'ון לוביץ.
עלילה
בפמפלונה, ספרד, שלושה חברים בגיל העמידה בשם מיץ' רובינס, אד פוררילו ופיל ברקוויסט, משתתפים בהרצת השוורים. בחזרה הביתה בניו יורק, מיץ' מבין שהוא וחבריו משתמשים בטיולי הרפתקאות כבריחה מהחיים הארציים שלהם.
מיץ' שונא את עבודת המכירות שלו בפרסום ברדיו. פיל לכוד בנישואים חסרי אהבה לאשתו ארלין בזמן שהוא מנהל את הסופרמרקט של חותנו (שגם מציק לפיל). אד הוא מוכר מוצרי ספורט מצליח שהתחתן לאחרונה עם אישה צעירה בהרבה אבל לא מוכן להתיישב לגמרי.
במסיבת יום ההולדת ה-39 של מיץ', פיל ואד נותנים למיטץ' טיול לשלושתם כדי לצאת לטיול בקר של שבועיים מניו מקסיקו לקולורדו. העובדת בת ה-20 של פיל מגיעה במפתיע למסיבה ומודיעה שהיא בהריון מהתינוק שלו, מה שגורם לארלין לצאת. אשתו של מיץ', ברברה, מתעקשת שייצא למסע הבקר לחיפוש נפש אחר מטרה חדשה בחייו.
בניו מקסיקו, השלישייה פוגשת את בעל החווה, קליי סטון, וחבריהם נהגי הבקר: האחים היזמים בארי ואיירה שלוביץ, בוני הצעירה והמושכת, ואבא ובן בשם בן וסטיב ג'סופ, רופאי שיניים במקצועם. מיץ' מתעמת עם ידי החווה, ג'ף וטי. אר, כשהם מתחילים להטריד מינית את בוני. הבוס של השביל קרלי מתערב, למרות שהוא משפיל את מיץ' מבלי משים.
במהלך הנסיעה, מיץ' גורם בטעות לדריסה שהורסת את המחנה. תוך כדי חיפוש אחר פרות משוטטות, מיץ' מגלה שלתלתל יש אופי אדיב מתחת למראה החיצוני העגום שלו. קרלי מעודד את מיץ' לגלות את ה"דבר האחד" בחייו שהכי חשוב לו. לאורך הדרך, מיץ' עוזר ליילד עגל מפרה גוססת. מיץ' קורא לעגל נורמן.
זמן קצר לאחר מכן, קרלי לוקה בהתקף לב קטלני, ומשאיר את הנסיעה בשליטת ג'ף וטי.אר. טבח המחנה, קוקי, משתכר והורס בשוגג את אספקת המזון, תוך כדי כך שובר את רגלו.
הגברים חוזרים לניו יורק. מיץ', גבר מאושר יותר, מתאחד עם ברברה ושני ילדיהם; הוא גם הביא את נורמן הביתה כחיית מחמד. פיל מגלה שהעובדת שלו מעולם לא הייתה בהריון, והוא מתחיל מערכת יחסים עם בוני. אד מתכוון להקים משפחה עם אשתו. מיץ' מוכן להתחיל מחדש את חייו עם חזון חדש.
הפקה
עלילת הסרט, שמורכבת מבוקרים חסרי ניסיון הנלחמים בנבלים כשהם ממשיכים עם כונן הבקר שלהם לאחר מותו של מנהיגם, נתפסה כדומה לסרט הבוקרים של ג'ון וויין, למרות שזו הייתה דרמה מערבית בניגוד לקומדיה.
בספר הזיכרונות שלו מ-2013, Still Foolin' Em, בילי קריסטל כותב כיצד הליהוק של הסרט הגיע. "פאלאנס", הוא אומר, "הייתה הבחירה הראשונה מההתחלה, אבל הייתה לו מחויבות לעשות סרט נוסף". הוא כתב שהוא יצר קשר עם צ'ארלס ברונסון לגבי החלק, רק כדי להדחות בגסות בגלל שהדמות מתה. פאלאנס יצא מחובתו האחרת להצטרף לצוות השחקנים. ריק מוראניס, לוהק במקור לתפקיד פיל, נאלץ לעזוב את ההפקה עקב מחלתה של אשתו. דניאל שטרן היה מחליף מאוחר בתפקיד. הסרט היה גם הופעת הבכורה של השחקן ג'ייק ג'ילנהול.
ביקורות
באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל דירוג "Certified Fresh" של 91% על סמך 43 ביקורות. הקונצנזוס הביקורתי של האתר קורא, "עם צוות שחקנים מוכשר להפליא ודרמת אמצע החיים מספיק כדי להוסיף משקל לגווני האינטגרציה המטופשים שלו, הסרט משתמש בנושאים אוניברסליים כדי להרוויח צחוקים גדולים." באתר Metacritic לסרט יש ציון ממוצע משוקלל של 70 מתוך 100, על סמך ביקורות של 25 מבקרים. קהלים שנסקרו על ידי CinemaScore העניקו לסרט ציון ממוצע של "A" בסולם של A+ עד F.
רוג'ר אברט מ"שיקגו סאן-טיימס" העניק לסרט 3 וחצי כוכבים מתוך 4 וכתב: "הסרט מגיע ארוז כסוג אחד של סרט - קומדיה סלפסטיקית על בחורי צווארון לבן בחווה אחי - והוא מספק את הרמה הזו תוך כדי הפתיעה אותי בכך שאני הרבה יותר שאפתנית ומצליחה ממה שציפיתי. זו הקומדיה הפתגמית עם לב האמת, הדמעה בעיניים יחד עם צחוק הבטן. זה מצחיק, וזה מוסיף למשהו."
פרסים וכבוד
ג'ק פאלאנס, על תפקידו בתור קרלי, זכה בפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1992, שהיה המועמדות היחידה לאוסקר שקיבל הסרט. נאום הקבלה שלו לפרס זכור בעיקר בזכות הפגנת שכיבות סמיכה חד-זרועית שלו, שלטענתו שיכנע את סוכני הביטוח של האולפנים שהוא בריא מספיק כדי לעבוד על הסרט. בילי קריסטל היה מנחה פרסי האוסקר, והשתמש בתקרית ההומוריסטית לכמה בדיחות לאורך הערב. מאוחר יותר באותו לילה, פאלאנס הניח את האוסקר על כתפו של קריסטל ואמר, "בילי קריסטל... מי חשב שזה יהיה אתה?" קריסטל הוסיף בספרו, "שתינו יחד כוס שמפניה, ויכולתי רק לדמיין מה צ'ארלס ברונסון חשב כשהלך לישון באותו לילה". טקס האוסקר של השנה שלאחר מכן נפתח כשפאלאנס הופיע למשוך פרס אוסקר ענק, כאשר קריסטל (שוב המארחת) רוכבת בקצה הנגדי.
הסרט מוכר גם על ידי המכון האמריקאי לקולנוע ברשימות הבאות:
IXI
חברת IXI מובייל (IXI mobile) הייתה חברת היי טק ישראלית שפתחה את ה-Ogo, מכשיר קצה להעברת שירותי נתונים, הודעות, ותוכן בסלולר. משרדיה הראשיים של החברה היו בבלמונט, קליפורניה ולחברה היה מרכז מחקר ופיתוח ברעננה.
היסטוריה
את החברה ייסדו עמית הלר וגידי ברק בשנת 2000. טרם יסוד החברה גידי ברק נמנה עם מייסדי DSPC שנמכרה לאינטל תמורת 1.6 מיליארד דולר, ועמית הלר נמנה עם מייסדי חברת Butterfly, שנמכרה לטקסס אינסטרומנטס. החברה התמקדה תחילה בפיתוח מערכת הפעלה לתקשורת אישית ניידת, המבוססת על פרוטוקול Bluetooth, לתקשורת אלחוטית קצרת טווח. המודל העסקי שלה היה שילוב הטכנולוגיה שלה במגוון של אבזרים אלחוטיים המפותחים על ידי יצרנים של מכשירי אלקטרוניקה כגון מצלמות, שעונים, מחשבי כף יד וטלפונים סלולריים. והיה מבוסס על תמלוגים ממכירות עתידיות של מוצרים אלה. בדצמבר 2001 השלימה סבב גיוס הון, שהסתכם ב-12.5 מיליון דולר, ובאוקטובר 2002 סבב גיוס שלישי של 15 מיליון דולר.
בספטמבר 2004, הודיע על השקת מכשיר טלפון סלולרי שפיתחה בשם Ogo. כמו כן הודיע שהטלפון ישווק על ידי חברת AT&T Wireless בארצות הברית. ההסכם בוטל לאחר פחות משנה, לאחר ש-AT&T Wireless התאחדה עם סינגולר וויירלס.
במרץ 2005, השלימה סבב גיוס הון רביעי בהיקף 24.3 מיליון דולר. אחרי גיוס זה תכננה להנפיק את מניותיה בבורסת AIM, בורסת משנה לחברות הזנק של הבורסה לניירות ערך בלונדון, ולגייס כ-50 מיליון דולר. אך ביולי 2005, הודיעה IXI על שינוי מבני בחברה, הכולל פיטורי 70 מתוך 200 העובדים בחברה, והפסקת ההנפקה הראשונית בבורסת AIM בלונדון. בנוסף הודיעה על שינוי עסקי ומיקוד בייצור ושיווק מכשיר ה-OGO. החטיבה השנייה בחברה, חטיבת הפיתוח של מערכת ההפעלה למכשירי קצה, נסגרה מאחר ששרפה מזומנים רבים ולא יצרה הכנסות.
במרץ 2006, הודיעה IXI שהיא מתמזגת עם חברת רכישה למטרות מיוחדות הנסחרת מעבר לדלפק ברשימת הבולטין בורד של בורסת נאסד"ק בשם ITAC, לפי שווי של 33.5 מיליון דולר. חברת ITAC ("Israel Technology Acquisition Corp") הוקמה ב-2005, על ידי ישראל פרידר, לשעבר מנכ"ל קרדן תקשורת ותדיראן תקשורת אזרחית, כתאגיד לביצוע רכישות ומיזוגים בתחומי הטכנולוגיה והתקשורת בישראל. ביולי 2005 גיוס של 36 מיליון דולר בנאסד"ק. ביוני 2006, גייסה 20 מיליון דולר בהלוואת גישור כדי לתמוך בייצור מכשיר ה-Ogo.
באוגוסט 2008, הודיעה כי נכשלה בניסיונות השיווק של מכשיר ה-Ogo בשוק האמריקאי, היא סוגרת את משרדיה בארצות הברית ומפטרת 40 עובדים, כ-25% מכוח העבודה של החברה. במקביל החליט הדירקטוריון על החלפתם של עמית הלר וגדעון ברק מנכ"ל ויו"ר החברה, ומינויו של ישראל פרידר למנכ"ל ויו"ר. פרידר החליט להתמקד בשיווק המכשיר באירופה בלבד. שם זכתה החברה להצלחה ראשונית.
החברה נסגרה סופית ב-2010, לאחר שלא הצליחה להתחרות בשוק הטלפונים החכמים. עם זאת הוקמה מחדש אחר כך כטרול פטנטים והגישה תביעה שנכשלה נגד חברת אפל, על הפרת פטנט.
אודות מכשיר ה-Ogo
ה-Ogo היה מכשיר נייד הפועל ברשתות סלולר מדור 3 GPRS/EDGE שאפשר מגוון שירותים מקוונים מובנים כגון תוכנות מסרים מיידיים (MSN Messenger, ICQ ,דואר אלקטרוני), הודעות טקסט, RSS, וגלישה ברשת. וכלל מסך QVGA, תמיכה בקובצי מוזיקה ווידאו וב-push e-mail ומאפשר שימוש מקביל גם במספר חשבונות דוא"ל שונים. הוא היה מעין גרסה מוקדמת של טלפון חכם.
Ogo 1 הושק לראשונה בספטמבר 2004 בארצות הברית, ובהמשך באירופה ובאפריקה.
ביוני 2007 הושק Ogo 2.0 והסכמי הפצה נחתמו בשווייץ, גרמניה, אוסטריה, רוסיה וארצות הברית.
ה-Ogo שווק באמצעות מפעילים סלולרים והוצע לצרכן בחבילות שונות המכילות ברובן אופציה של unlimited data במחיר חודשי קבוע.
בדצמבר 2008, הכריזה IXI על השקת מכשיר מסרים מיידיים סלולרי בשיתוף ICQ.
פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית בסדרת דרמה
פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית מצטיינת בסדרת דרמה הוא פרס המוענק מדי שנה על ידי האקדמיה לאמנויות ומדעי הטלוויזיה (ATAS). הוא ניתן לשחקנית שהציגה הופעה יוצאת מן הכלל בתפקיד ראשי בסדרת דרמה בטלוויזיה בפריים טיים.
הפרס הוענק לראשונה בטקס פרסי האמי ה-6 ב-11 בפברואר 1954. פרסי המשחק שהוענקו במהלך הטקסים הראשונים לא היו ספציפיים לז'אנר, כששחקניות בסדרות דרמה או קומדיה קיבלו מועמדויות ופרסים. בעוד איב ארדן הייתה הזוכה הראשונה בקטגוריית המשחק לנשים, לורטה יאנג הייתה השחקנית הראשונה שזכתה על הופעה ראשית בסדרת דרמה. עד 1966, פרסי המשחק חולקו לקטגוריות דרמה וקומדיה, עברו מספר שינויים בשמות עד שהוחלט על השם הנוכחי.
מאז הקמתו הוענק הפרס ל-36 שחקניות, כש-31 זכו על הופעות בסדרת דרמה. עם כ-4 פרסים, טיין דיילי ומייקל לרנד מחזיקות בשיא הזכיות בקטגוריה. אנג'לה לנסברי היא שיאנית המועמדויות, עם 12 מועמדויות, אם כי מעולם לא זכתה בפרס. בשנת 2015, ויולה דייוויס הפכה לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה שזכתה בפרס, על דמותה כאנליס קיטינג ב"המדריך לרוצח". זנדאיה היא הזוכה הצעירה ביותר בפרס, על תפקידה באופוריה.
עטרה פריש
עטרה פריש היא במאית ותסריטאית ישראלית. זוכת פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה.
ביוגרפיה
עטרה פריש למדה בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב.
במהלך לימודיה ביימה פריש שני סרטים קצרים, אחותי היפה (2014) ומכתב אהבה למ"מ שלי (2018). הסרט מכתב אהבה למ"מ שלי זכה בציון לשבח בפסטיבל טרייבקה ובהמשך נמכר לשידור ב-HBO.
בשנים 2015-2018 ניהלה והפיקה את הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטיות וסטודנטים תל-אביב. במסגרת תפקידה כמנהלת הפסטיבל, יזמה פריש את הקמת T-Port, פלטפורמה אינטרנטית לקידום ולהפצה של סרטי סטודנטים.
במרץ 2022 זכתה המפקדת בעשר קטגוריות של פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה, ביניהן זכתה פריש בפרס על התסריט הטוב ביותר בשותפות עם התסריטאי ניר ברגר.
תעשיות כבדות קווסאקי
תעשיות כבדות קווסאקי בע"מ (ביפנית: 川崎重工業株式会社, Kawasaki Jūkōgyō Kabushiki-kaisha) הוא תאגיד בינלאומי שבסיסו ביפן. הוא נוסד ב-1896 על ידי שוזו קווסאקי.
מוצרי הצריכה המוכרים של התאגיד הם אופנועים, טרקטורונים ואופנועי ים. התאגיד מייצר גם טרקטורים, רכבות, רובוטים תעשייתיים וציוד תעופה וחלל כולל מטוסים צבאיים.
"תעשיות כבדות קווסאקי" בנתה 4 דגמי קרונות: "452-2", 452-3", "452-4", "452-5" מסוג סטאר21 (רכבת שינקנסן נסיונית מסוג 952/953 שפותחה בשנת 1992 על ידי חברת הרכבות המזרחית יפן כדי לבדוק את הטכנולוגיה שתשולב בדור הבא).
עידן המכונות החושבות
עידן המכונות החושבות (באנגלית: The Age of Spiritual Machines) הוא ספר פרי עטו של העתידן ריי קורצווייל. עידן המכונות החושבות פורסם לראשונה בשנת 1999 ואף תורגם לעברית על ידי בת שבע מנס בהוצאת כנרת (2001). ספר זה נכתב עשר שנים אחרי שקורצווייל עבד בסוף שנות השמונים על ספרו The Age of Intelligent Machines.
תוכן הספר
הספר עוסק בכיוון ההתפתחות של האינטליגנציה האנושית וכן באינטליגנציה המלאכותית ובמושג הסינגולריות, מושג המצביע על שינוי בלתי צפוי הבא עקב שינוי טכנולוגי מהותי. בספר מוצג גרף ברור המראה את קצב ההתפתחות של המחשבים בהשוואה ליכולת המוח וגרף המראה את ההתפתחות המהירה בהווה לעומת ההתפתחות בעבר.
ריי קורצווייל בספרו הפופולרי עידן המכונות החושבות חוזה מצב מתמשך של האצת השינויים הטכנולוגיים בעיקר בתחום המחשבים והמעבדים הזעירים. הוא רואה בהתפתחות הטכנולוגית בתחום הטכני, המחשוב והבינה המלאכותית המשך ישיר להתפתחות האינטליגנציה האנושית, שתמשיך על ידי שילוב של מחשבים זעירים בגוף האדם.
אם החזון של ריי קורצווייל יתממש, אנו רק מתחילים את עידן המבוכה והבלבול שחלק מאיתנו מתקשה לעבור. ריי קורצווייל רואה במחשבים הרחבת האינטליגנציה של המין האנושי וצופה כי בשנים 2020 עד 2030 ישיגו המחשבים את היכולת של המוח האנושי, ואז יעברו אותה.
קורצווייל מזהה בספר הקבלה בין תהליך החינוך של בני האדם לזה של המחשבים באופן כזה שלשניהם יש לספק סביבת למידה טובה מאפשרת להם ללמוד בכוחות עצמם. מחקרים שונים של קורצווייל ואחרים, החורגים מגבולות עידן המכונות החושבות מוכיחים לדעתו שהדבר אפשרי בהחלט. למכונות לפי קורצווייל ישנו יתרון משמעותי לא רק בתחום החישובי אלא גם בתחום השפה. מחשבים מסוגלים לפענח ללא בעיה מיוחדת משפטים מורכבים מאוד שאדם יתקשה לעמוד על פשרם. גם יכולתם לחלוק ידע טובה משלנו ושלל יתרונות אלו ישפיעו ויעצבו את מציאות חיינו שלנו.
באופן כללי, הספר מדבר על המאה ה-21 כעל עתיד פוסט-ביולוגי שבו הסוגיה הפילוסופית המרכזית תהיה "מי אנו"? או "מהו אנושי"? בני האדם ישתמשו בשתלים עצביים מבוססי מעגלים סינתטיים, דבר שיעזור להם להרחיב באופן מתמיד את הידע ואת הזיכרון האנושי. כמו כן קורצווייל צופה כי במאה ה-21 נתקשה יותר ויותר להבחין בבירור בין יכולותיה של האינטליגנציה האנושית לבין יכולותיה של אינטליגנציית מכונה. יתרונותיה של האחרונה יהיו חד משמעיים. התהליך האבולוציוני המהיר המתרחש אצל המכונות/המחשבים יעמיד לבחינה מחודשת את מושגי ה"אנושיות" המוכרים לנו ויהפוך אותם על פיהם.
טכנולוגיה לפי קורצווייל היא למעשה, המשך האבולוציה באמצעים אחרים. הכותב מזהה תהליך שבו לאורך ההיסטוריה הקבוצה המתקדמת יותר טכנולוגית הופכת תמיד לדומיננטית, השאלה שמטרידה אותו ביחס לכך היא מה יקרה שעה שבמאה ה-21 יעלו עלינו המחשבים באינטליגנציה ובתחכום הטכנולוגי שלהם? קורצווייל אינו מטיל ספק בכך שתהליך זה יקרה בהתבססו על קצב הצמיחה המעריכית הנמשכת של טכנולוגיית המחשבים. לטענתו קצב הצמיחה האבולוציוני של הטכנולוגיה הגיע לשלב שבו הוא עובר את קצב הצמיחה אבולוציית החיים. ההאצה המעריכית של הטכנולוגיה מבוססת על עצמה ולכן יגיע הרגע שבו היא עצמה תיקח שליטה על התקדמותה.
קורצווייל קרא לספרו "עידן המכונות החושבות" ולא המחשבות (מלשון חישוב). יכולת החשיבה בפרפרזה לרנה דקארט שטען "אני חושב משמע אני קיים" תיצור לפי קורצווייל אופני קיום שונים לחלוטין ממה שידענו עד כה ביחס לקשר שבין אדם למכונה.
בעולם העתידני של קורצווייל בשנת 2020 רוב החישובים שלנו יתבצעו במחשבים מבוססי קשר עצבי, בשנת 2048 למשל, יוכל מחשב אישי לחקות את כוח החישוב של כלל מוחותיהם של כל תושבי ארצות הברית. אולם העיקר מבחינת המחבר מתבטא בתהליך ההדדי שעובר על מחשבים-מכונות-אנשים, תהליך שבו בין השאר, סריקת חלקים מהמוח האנושי מיושמת בתכנון מערכות של בינה מלאכותית.
התבוננות מעמיקה לתוך הספר, מעמידה בסימן שאלה את מושג ה"מלאכותיות" עצמו. בסוף המאה ה-21, טוען קורצווייל, אנשים יעבירו את כל קובצי המוח שלהם לטכנולוגיית חשיבה חדשה. מכך יוצא שאנו נרחיב את יכולות הזיהוי והחשיבה שלנו באופן מקביל ליציר כפינו, המחשב, ונתקשה לזהות מה מלאכותי ומה לא. הוא אף מרחיק לכת מעבר לכך וטוען שדבר זה ישים קץ למוות במובן שהיה מוכר לנו מהלך ההיסטוריה האנושית שכן הזהות שלנו לא תהיה מבוססת חומרה (בהקבלה לגוף) אלא מבוססת תוכנה (בהקבלה לנפש).
האם התחזית של ריי קורצווייל נראית ממשית?
האם הטכנולוגיה והמיחשוב יוכלו כפי שחזה ריי קורצווייל בספרו, להחשב הרחבה של האינטליגנציה האנושית על ידי שילוב ביניהם? אולי זה רק סיפור של מדע בדיוני שלא יוכל לעולם להתממש?
העתידן אשר עידן השיב לשאלה זו בטענה כי כבר מרשל מקלוהן הבין שטכנולוגיה באשר היא, הנה הרחבה של האדם. טכנולוגיות מכניות מהמחרשה והכתב ועד למכונת הדפוס היו הרחבה של גוף האדם. הגלגל הוא הרחבה של הרגל, הפטיש הוא הרחבה של היד, ואילו המשקפיים הם הרחבה של העין. מכאן המרחק קצר להבנה כי טכנולוגיות אלקטרוניות ודיגיטליות הן הרחבה של מוח האדם ומערכות העצבים שלו. מרשל מקלוהן כתב: "מהפכות טכנולוגיות לא מתקדמות כמו צבא סדיר, אלא הן זוחלות כמו צבא גרילה וברגע הבלתי צפוי ביותר הן מזנקות מן המארב".
קורצווייל רואה יתרונות רבים לחיי האדם בעידן ההתמזגות של עם המכונה הן ברמה הקוגניטיבית והן ברמה הכלכלית. מסיבות אלו יש מי שמשייכים אותו לזרם הסייבר אטופיזים אם כי יש לקבל שיוך זה באופן מוגבל שכן המושג שייך בעיקר למובנים החברתיים, בעיקר אלו של המהפכות והשינויים החברתיים-פוליטיים שעוסקים בהם אינטלקטואלים כמו קליי שירקי ויבגני מורוזוב, ושבהם קורצווייל נמנע מלטפל.
יש מי שיחלקו על קורצווייל ועל טענתו כי קיימת יכולת להשתמש במושג "תודעה" ביחס למכונות וכי מושג זה שייך לספירת ההתייחסות האנושית גרידא וגם כאן, לא לגמרי ברור כיצד בעצם נוצרת תודעה. עם זאת, קורצווייל בהתבסס על פילוסופיית המערב החל מבית מדרשו של אפלטון דרך דקארט והפוזיטיביזם הלוגי של ויטגנשטיין מאמין שהמכונות עצמם, הן אלו שישכנעו אותנו שהן בעלות תודעה. קורצווייל בהקשר זה מסתמך גם על עבודתו של אלן טיורינג שמבחנו הידוע המחיש את הדמיון שבין תהליך חישובי לתהליך חשיבה והוא גם סומך ידו על חוקרים שונים מתחום הבינה המלאכותית כמו אלן נוול, ג'ק שואו והרברט סיימון. למי שמטילים ספק בחזון הכולל והרחב של קורצווייל ביחס לתפקיד המכונה בחיינו ולגבולות יכולותיה, מזכיר המחבר את תוכנת כחול עמוק, אשר הביסה בשנת לראשונה בשנת 1997 את אלוף העולם בשחמט גרי קספרוב. מהלך אגב שקורצווייל עצמו חזה בספרו שקדם ל"עידן המכונות החושבות".
הדיון בקהילות וירטואליות מניח שקיימת מציאות דואלית. אחת ממשית, חומרית, מציאות שבה אדם מתקיים בה במהלך חיי היום יום שלו וקשורה בסביבה ובדמויות המוכרות לו מעולמו הפיזי. המציאות השנייה איננה מבוססת חומרה והיא קשורה במכלול החיים של אדם ברשת האינטרנט וברשתות חברתיות. ספרו של קורצווייל והתאוריה העומדת מאחוריו המניחה מזיגה של ישות המכונה באדם ולהפך מפקיעה מאיתנו את היכולת לדון בקהילות וירטואלית במונחים הדואליים המוכרים לנו. זאת משום שקורצווייל מתייחס בעצם, בסופו של דבר בחזונו למציאות עתידנית אחת שנוכל לכנות אותה באותה נשימה ממשית וגם וריטואלית או לחלופין, פשוט לבחור באחד המונחים ולדבוק בו. אפשרות אחרת היא שתומצא המשגה חדשה שתשלב בין שתי המציאויות ואולי אף יתקבל המושג שהוא עצמו עושה בו שימוש תכוף, סינגולריות. עם זאת, יש לציין כי הקהילה המקוונת מהווה שלב מכין או שלב מקדים חשוב בדיון על העתיד אותו מתאר קורצווייל בחינת היותה מאפשרת ומרחיבה כבר עכשיו מובנים רבים ונרחבים של התודעה האנושית.
בוכה בגשם
בוכה בגשם הוא סרט ישראלי של ימין מסיקה, הרביעי אשר ביים בכיכובו של אבי ביטר. בסרט זה, כמו בשאר סרטיו, משחק אבי את עצמו, זמר מזרחי מצליח אשר נדחק לשולי החברה על ידי התקשורת בגלל סגנון שירתו המזרחי הכבד.
עלילת הסרט
אבי (אבי ביטר) מופיע במועדון זמר מזרחי בדרום תל אביב ביחד עם רוני (דני חדד). רוני אינו מעוניין לשיר עוד מוזיקה מזרחית והוא משנה את סגנונו על מנת למצוא חן בעיני התקשורת, דבר אשר קהל המועדון אינו רואה בעין יפה. לאחר שמיקו, בעל המועדון (בבר יוקו), מפטר את רוני, מחליט רוני לנקום באבי, והוא שולח את חברתו לחיים בטי (אתי בוחבוט) שתגרום לאבי להתאהב בה, ודרך זה לגרום לו להתדרדר, לא להגיע להופעות ולאולפנים ובדרך זו לגרום למיקו להחזיר שוב את רוני למועדון.
אלברט, האמרגן של אבי (ירמי קדושי) רואה את הנעשה מהצד ומתנגד לקשר של אבי עם בטי. בטי מבינה שלבדה היא לא תצליח לגרום לאבי לזנוח את מקצועו כיוון שאחותו הקטנה של אבי מתפקדת כמנהלת האישית שלו. על מנת להוציא את אחותו של אבי מהתמונה היא שולחת את רוני אליה כדי שיכבוש את לִבה ויסיט אותה מניהול לוח הזמנים של אבי.
רוני מסמם את אחותו של אבי ואונס אותה כשהיא מחוסרת הכרה. כאשר נודע הדבר לאבי הוא מכה את אחותו ומאשימה בפגיעה בכבוד המשפחה. בעקבות כך בורחת אחותו למטבח ושם מתאבדת באמצעות אקדח.
כאשר אבי מגלה מי עומד מאחורי המזימה, הוא ואלברט אורבים לבטי ולרוני מחוץ לביתם ויורים בהם. בטי נהרגת ורוני נפצע בידו. אבי מוכיח את רוני על בגידתו בתרבות המזרחית ורוני מתחרט על מעשיו.
הסרט מסתיים כאשר אבי חוזר לשיר במועדון ואלברט נמצא בכלא בעקבות הרצח שביצע.
יחסי ברזיל–פקיסטן
יחסי ברזיל–פקיסטן הם היחסים הדו-צדדיים בין ברזיל לבין פקיסטן.
שיתוף פעולה ביטחוני
בשנת 2009, ברזיל אישרה מכירת 100 טילי MAR-1, טילים נגד-קרינה לפקיסטן למרות לחץ הודי על ברזיל לא לעשות את זה.
שר ההגנה של ברזיל, נלסון ז'ובים הגדיר את הטילים האלו כ"דרכים יעילות מאוד כדי לפקח על אזורים שבהם טסים מטוסי קרב", ואמר כי העסקה עם פקיסטן שווה 85 מיליון אירו (167.6 מיליון דולר). הוא התייחס אל מחאות ההודים בביטול ואמר: "ברזיל מנהלת משא ומתן עם ממשלת פקיסטן, לא עם טרוריסטים. לבטל את העסקה יהיה לייחס את פעילויות הטרור לממשלה הפקיסטנית."
יחסים כלכליים
הסכם הסחר הדו-צדדי בין פקיסטן לברזיל פועל מאז 1982. ברזיל מעוניינת לשפר את נפח הסחר עם פקיסטן. נכון לשנת 2020 לשכת המסחר פקיסטן–ברזיל הוקמה בברזיל ונשיאה הנוכחי הוא מונאור איקבל.
ברזיל תומכת בפיתוח ענף החקלאות של פקיסטן. ברזיל שהיא בעלת טכנולוגיות חקלאות מתקדמות עוזרת לפקיסטן לפתח את תחום החקלאות שלה.
חינוך וספורט
סטודנטים פקיסטנים המסיימים את המכללה שלהם יכולים להגיש בקשה להזדמנות ללימודים באוניברסיטה בברזיל, עם עלויות שכר לימוד המכוסות על ידי ממשלת ברזיל, באמצעות התוכנית לחילופי סטודנטים (PEC-G). תוכנית זו קיימת מאז 2012.
ברזיל היא אחת הקבוצות המובילות בכדורגל בעולם. כדורגל ברזוקה מתוצרת פקיסטן שימש בגביע העולם בכדורגל 2014. אוהדי הכדורגל הפקיסטנים המושבעים תמכו בקבוצת הכדורגל הברזילאית בגביע העולם 2014.
נציגויות דיפלומטיות
ברזיל מחזיקה בפקיסטן שגרירות באסלאמאבאד ו-3 קונסוליות בקראצ'י, לאהור ופשאוור, ואילו פקיסטן מחזיקה בברזיל שגרירות בברזיליה ו-2 קונסוליות בריו דה ז'ניירו וסאו פאולו.
Revolver (אלבום של הביטלס)
האלבום Revolver (בתרגום: אקדח תופי) הוא אלבום האולפן השביעי של להקת הביטלס. האלבום יצא לאור ב־5 באוגוסט 1966 ומסמן את המשך נסיונותיהם של חברי הלהקה בסגנונות מוזיקליים חדשים, גישות חדשות לעיבוד מוזיקלי, כלים וצלילים חדשים, לולאות צליל וצלילים מהופכים, ועוד. הלהקה יצרה את האלבום לאחר טיולם בהודו באותה השנה, שם נחשפו לתרבות ההודית ולכלי נגינה הודיים דוגמת הסיטאר, שגיטריסט הלהקה ג׳ורג׳ האריסון למד לנגן עליו, דבר שהשפיע מאוד על סגנון האלבום שלא היה דומה לשום דבר קודם שהלהקה יצרה. האלבום זכה עם צאתו להצלחה רבה, וכבש את מצעדי המכירות בבריטניה, ארצות הברית ובמקומות רבים בעולם. עטיפת האלבום עוצבה על ידי הבסיסט והצייר קלאוס פורמן, ידידם של חברי הלהקה מתקופתם בהמבורג, בתחילת שנות ה-60.
Revolver היה המשך למספר מגמות בולטות בעבודתה של הלהקה. הראשונה הייתה המעבר מעיבודים והקלטות המבוססים בעיקר על נגינת ארבעת חברי הלהקה, לעיבודים מורכבים יותר, שהתבססו על נגינת כלי מיתר (Eleanor Rigby), קרן יער (For No One), חצוצרות (Got to Get You Into My Life), וכלים נוספים. מגמה בולטת אחרת הייתה שימוש רב בקטעי מוזיקה מנוגנים לאחור, לולאות החוזרות על עצמן של צלילים, הקלטה דרך פילטרים ובדרכים ייחודיות, נגינה לאחור, וכדומה. רוב האפקטים המיוחדים האלו שולבו בשירי הלהקה בעקבות העניין הרב שגילה מקרטני בטכניקות חדשות ושימוש בסרטי הקלטה, אך שימשו בעיקר בשירים שכתב לנון (כמו I'm Only Sleeping או Tomorrow Never Knows). מגמה בולטת שלישית באלבום הייתה דומיננטיות הולכת וגוברת של מקרטני בתוך הלהקה, כשהולך ומתבלט ההבדל בסגנון ההלחנה בין לנון ומקרטני. בין היתר, הועמד האלבום לפרס גראמי לאלבום השנה.
כתיבה והשראה
השיר "אלינור ריגבי", נכתב על ידי מקרטני והיה הראשון בסדרה של שירים סיפוריים של מקרטני, בהם עסק בסיפור חייהן העגום של דמויות בדיוניות. עיבודו של השיר היה מהפכה בעיבוד שירי רוקנ'רול, כאשר כלל נגינת רביעיית כלי קשת ושירה בלבד.
מקרטני המשיך ותרם את השיר "For No One", המלווה וכולל קטע סולו של קרן יער בנגינת אלן סיוויל. לנון שיבח מאוחר יותר את מילותיו של שיר זה, כפי שעשה גם ביחס ל"אלינור ריגבי". תרומה חשובה נוספת של מקרטני לאלבום הייתה השיר "Got to Get You into My Life". השיר נכתב, לפי עדותו של מקרטני, על גילוי המריחואנה בחייו. עיבוד תפקידי כלי הנשיפה בשיר זה וההכלאה בין סגנון המזכיר תזמורות "ביג בנד" והפזמון במבנה בלוזי היו אחד ממקורות ההשראה למוזיקת הפאנקי שהתפתחה מאוחר יותר. תרומה חשובה נוספת של מקרטני הייתה הבלדה "Here, There, and Everywhere", הגדושה מהלכים הרמוניים מעודנים ומבריקים. שתי התרומות הנוספות של מקרטני היו השיר "Good Day Sunshine" ו-"Yellow Submarine", שנכתב כשיר ילדים והותאם למנעד הקולי של מבצעו, רינגו סטאר.
השיר "I'm Only Sleeping" היה תרומתו של לנון. ראשיתו של סולו הגיטרה המנוגן לאחור בטעות של טכנאי, שהפך את סרט ההקלטה. האריסון למד לנגן את תפקיד הגיטרה בסדר הפוך, כשמאוחר יותר הצטרף אליו גם מקרטני, ועם היפוך הסרט הושמעה נגינת הגיטרה בסדר תווים נכון, כשצלילי הגיטרה מהופכים. לנון הסביר, מאוחר יותר, כי הרעיון עלה במוחו בטעות, כאשר היה תחת השפעת מריחואנה, אף כי בפועל כלל לא השתתף בהקלטה בה 'התגלה' האפקט. לנון תרם שיר נוסף, "She Said She Said", העמוס נגינת גיטרות והוסיף אליהם את השירים "And Your Bird Can Sing" ו-"Dr. Robert".
כישרון ההמצאה של חברי הלהקה הגיע לשיאו דווקא בשיר הראשון מן האלבום שהוקלט, "Tomorrow Never Knows", של לנון. השיר, ששמו בא לו ממשחק מילים טיפוסי של רינגו סטאר, התבסס במילותיו על "ספר המתים הטיבטי". לנון ביקש לשמוע בשיר שירתם של עשרת אלפים נזירים טיבטיים ומקרטני וטכנאי ההקלטות ג'ף אמריק עמלו על יצירת האפקט באמצעות הקלטות של גיטרות הפוכות, קולות מהופכים ולולאות של צלילים. שימוש ייחודי נעשה גם באופן הקלטת קולו של לנון, כך שיישמע מרוחק ומהדהד. לשיר ולאווירתו הייתה השפעה ניכרת על המוזיקה הפסיכדלית בשנים הבאות.
פריצתו של ג'ורג' האריסון
האלבום סימן פריצה משמעותית ראשונה של ג'ורג' האריסון כמלחין, כאשר בפעם הראשונה זכה לשלב שלושה שירים מפרי עטו באלבום של הלהקה. הביטלס בחרו לפתוח את האלבום בשיר "Taxman", בו תינה האריסון את העובדה שהכנסותיה של הלהקה מוסו בשיעור של 95 אחוזים ("אם חמישה אחוז נראה לך עלוב ודל - תגיד תודה שאני משאיר לך משהו בכלל"). השיר מאזכר ישירות את ראשי הממשלה ממפלגת השמרנים (אדוארד הית') והלייבור (הרולד וילסון). סולו הגיטרה בשירו של האריסון - סולו המושמע גם בסיום השיר - מנוגן דווקא על ידי מקרטני. האריסון תרם לאלבום גם את השיר "I Want to Tell You" ואת "Love You To", שלחנו מערבי, אך הוא מלווה בנגינת סיטאר.
כותרת האלבום ועיצוב
שם האלבום, כמו שם האלבום שלפניו (Rubber Soul), הוא משחק מילים. פירושו אקדח תופי וגם דבר־מה מסתובב, כגון התקליט כאשר הוא מנוגן. חברי הלהקה התלבטו רבות לפני שנבחר השם לאלבום. לפי ספרו של ברי מיילס, הכותרת המקורית שארבעת חברי ההרכב בחרו הייתה "Abracadabra", אך השם נגנז מכיוון שלהקה אחרת כבר השתמשה בו. לנון הציע את השם "ארבע הצלעות של משולש הנצח", וסטאר הציע בבדיחות הדעת את השם "After Geography" כמשחק מילים על שם אלבומם של האבנים המתגלגלות "Aftermath", שיצא באותה תקופה. הלהקה המשיכה להתחבט בין שמות רבים עד שבמהלך מסע ההופעות שלהם ליפן ביוני-יולי 1966 נבחר פה אחד השם "Revolver".
ביקורת
האלבום נחשב לאחד הגדולים בהיסטוריה של הרוק. בשנת 1997, לפי סקר "המוזיקה של המילניום" שבוצע על ידי העיתון הבריטי הגרדיאן, נבחר כאלבום השלישי המוצלח ביותר בכל הזמנים. בשנת 2001 בחר ערוץ המוזיקה VH-1 באלבום כטוב בכל הזמנים. האלבום קיבל דירוג זהה בשנת 2002 מקוראי מגזין המוזיקה רולינג סטון. כמו כן, ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים קיבל האלבום את המקום השלישי, אחרי האלבומים "סרג'נט פפר" של הביטלס ו-"Pet Sounds" של להקת The Beach Boys. האלבום כונה "נקודת השיא האישית של כל אחד מחברי הביטלס, שמתחברות יחדיו ליצירת אלבום מושלם". ביחד עם "סרג'נט פפר" נחשב האלבום כמסמל את שיא תקופת היצירה של הביטלס.
רשימת הרצועות
כל השירים נכתבו על ידי ג'ון לנון ופול מקרטני, אלא אם צוין אחרת.
טירסו דה מולינה
טירסו דה מולינה (בספרדית: Tirso de Molina; שמו שניתן לו לאחר לידתו: גבריאל טֶלְייֶס, (בספרדית: Gabriel Téllez); 24 במרץ 1579 מדריד – 20 בפברואר או 12 במרץ 1648 אלמסאן (Almazán) שבחבל אראגון) היה מחזאי, משורר ופרוזאיקן ספרדי, אחד מגדולי הסופרים של הבארוק הספרדי ושל מאת הזהב בתולדות התרבות הספרדית. היה נזיר, חבר במסדר המרצדיאני. ידוע במיוחד בגלל המחזה "El Burlador de Sevilla y Covidado de piedra" (הפתיין מסביליה והאורח מאבן) שבו הגיבור הראשי הוא דון חואן, סמל לאינדיבידואליזם חסר המעצורים, הפתיין הבוגד התמידי, שהיווה השראה ליוצרים כמו מולייר, מוצרט ולורנצו דה פונטה (באופרה "דון ג'ובאני)" וביירון.
רקע משפחתי וילדותו
הנתונים הביוגרפיים על טירסו דה מולינה בעיקר על ילדותו ונעוריו הם מעטים מאוד ושנויים במחלוקת, כולל במה שנוגע להוריו ולתאריך לידתו. נולד במדריד בשנת 1579 כגבריאל טלייס והוטבל בנצרות קתולית בקהילה (פארוכיה) סאן סבסטיאן בעיר, בתאריך 29 במרץ 1579. זמן רב היו סבורים (הנחת החוקרת בלנקה דה לוס ריוס) כי נולד בשנת 1584 כבן בלתי חוקי של ,פדרו טלייס חירון (Pedro Téllez Giron), הדוכס השלישי של אוסוּנה (Osuna), או אולי של חורחה דה אלנקאסטרה (Jorge de Alencastre). כיום ידוע כי הוריו היו אנשים מהמעמד הנמוך. אביו, אנדרס לופס, היה משרת של הרוזן דה מולינה הררה, ושם אמו היה חואנה טלייס. אחותו הגדולה של הסופר, קטלינה טלס, הייתה לנזירה במנזר מגדלנה הקדושה במדריד, תחת השם קטלינה דה סאן חוזה. גבריאל טלס למד באוניברסיטת אלקלה דה אנארס, שם הכיר את לופה דה וגה.
הקריירה במסדר הנזירים ובכנסייה
ב-4 בנובמבר 1600 הצטרף גבריאל טלייס למסדר הנזירים "הבתולה הקדושה מריה של הרחמים ושל פדות השבויים" (ידוע כ"לה מרסד" La Merced או המסדר המרסדיאני). חי ולמד במנזרים שונים, כאשר את תקופת החניכות עבר במנזר סאן אנטולין בגוודלחרה (ספרד) (1601) ולאחר מכן הוסמך ככומר בעיר טולדו בשנת 1606. שם המשיך לימודיו לאמנויות ולתאולוגיה.
התגורר בטולדו תקופה ארוכה ושם עשה את התחלתו כסופר תחת שם -העט טירסו דה מולינה. משם נסע בכמה מסעות - לגליסיה (בשנת 1610 או 1611), עיר סלמנקה (בשנת 1619 ולליסבון. התגורר זמן מה עם בסביליה, סוֹריה - אראגון, סגוביה וואיאדוליד.
שנות פעילותו הספרותית והעימותים עם השלטונות
יש סבורים שהמצליחים שבמחזותיו נכתבו בתקופה 1612–1625. בגלל טענות שהועלו על ידי חוגים כנסייתיים נגד כתביו הספרותיים ומחזותיו, כבר בשנים 1614–1615, נאלץ טירסו דה מולינה לסגת למנזר אסטרקוואל (Esterquel) בארגון.
לאחר מכן, במשך כשלוש שנים, ב-1616–1618 מילא שליחות דתית-חינוכית כפרופסור לתאולוגיה בסנטו דומינגו באיי הודו המערביים, ברפובליקה הדומינקנית של היום. בהזדמנות זו נהיה התוודע לפרטים רבים של תולדות כיבוש אמריקה הדרומית והמרכזית על ידי הספרדים (לה קונקיסטה), שהשתמש בהם ביצירותיו. השנים 1621–1625 מצאו אותו שוב במנזר המרצדיאני בעיר הולדתו, מדריד.
במדריד השתלב טירסו דה מולינה במפגשים של האקדמיה לשירה שהקים שם סבסטיאנו דה מדראנו.השתתף בתחרויות לשירה שידעו תנופה באותן השנים והשקיע זמן ומרץ רבים בכתיבת מחזות. הכיר, פרט ללופה דה וגה, דמויות מופת של חיי התרבות בספרד, כמו פרנסיסקו דה קוודו, לואיס דה גוגורה אי ארגוטה, פדרו קלדרון דה לה ברקה, חואן רואיס דה אלרקון. במדריד פורסמו בשנית 1624–1635 חמישה כרכים ממחזותיו. בשנת 1625, הואשם כי כתב קומדיות חילוניות ו"בלתי מוסריות",ונקרא לתת הסברים בפני ה"חונטה" לרפורמת המנהגים "Junta de Reformación de las Costumbres" שהוקמה בקסטיליה על ידי ה"רוזן-דוכס" דה אוליוורס.
אנשי הכנסייה לא התשכנעו מדבריו של האח גבריאל טלייס ואסרו עליו להתעסק בתיאטרון. מסדרו החליט להגלותו אל המנזר קואנקה שבארגון. למרות הכל המשיך טירסו דה מולינה לכתוב עוד מחזות, עד שנת 1632. ב-1626 הופיע שוב במדריד ומשם נשלח לנהל כ"קומנדאדור" את מנזר המסדר בטרוחיליו, על יד קאסרס בחבל אקסטרמדורה. היישוב טרוחיליו היה מקום מוצאם של הקונקיסטדורים למשפחת פיסארו.
לאחר מכן שב לטולדו ואחר כך שוב למדריד ובשנים 1632–1639 התגורר בקטלוניה. בהזדמנות זו קודם במסגרת המסדר והגיע לדרגת "דפינידור חנראל", והוטלה עליו המטלה לכתוב את ההיסטוריה של המסדר. בשנת 1639 הוענק לו על ידי האפיפיור אורבנוס בשמיני את תואר "מגיסטר" של המסדר. כעבור שנה הוגלה שוב פעם לפרק זמן קצר לקואנקה. אולם את שנותיו האחרונות בילה בסוריה, בארגון, שם מונה בשנת 1645 בתפקיד הראשי - פריור - של המנזר.
טירסו דה מולינה הלך לעולמו בשנת 1648 במנזר המרסדיאני באלמסאן, על יד סוריה.
מחזות
La venganza de Tamar) 1621 - 1623). הנאמנות מול הקנאה  (La lealtad contra la envidia) și (Todo es dar en una cosa).
הוצאת יצירותיו
I, Madrid-Pamplona, Instituto de Estudios Tirsianos, 1999. ISBN 84-923453-4-9. II, ed. M. Zugasti, Madrid-Pamplona, Instituto de Estudios Tirsianos, 2003. ISBN 84-95494-03-5 * ''Obras completas. Autos sacramentales I'', Madrid-Pamplona, Instituto de Estudios Tirsianos, 1998. ISBN 84-923453-3-0. ,Madrid-Pamplona, Instituto de Estudios Tirsianos, 2000. ISBN 84-95494-01-9. dos comedias palatinas, ed. E. Galar, Madrid-Pamplona, Instituto de Estudios Tirsianos, 2005.ISBN 84-95494-17-5 ed. S. Eiroa, Madrid-Pamplona, Instituto de Estudios Tirsianos, 2003. 252 pp. ISBN 84-95494-08-6. ,dos comedias hagiográficas, ed. L. Escudero, Madrid-Pamplona, Instituto de Estudios Tirsianos, 2004. 513 pp. ISBN 84-95494-15-9. Instituto de Estudios Tirsianos, 2003. 224 pp. ISBN 84-95494-09-4 Madrid-Pamplona, Instituto de Estudios Tirsianos, 2001. 110 pp. ISBN 84-95494-04-3. ed. A. Hermenegildo, Madrid-Pamplona, Instituto de Estudios Tirsianos, 2005, 226 pp. ISBN 84-95494-16-7. ed. S. Eiroa, Madrid-Pamplona, Instituto de Estudios Tirsianos, 2001, 299 pp. ISBN 84-95494-02-7.
לקריאה נוספת
(רוברט לאואר - טירסו דה מולינה, קלדרון והקומדיה המורכבת של עידן הזהב, אסטודיוס, 156-157, 1987, עמ' 145–154 באנגלית) (מיגל סוגאסטי - על עלילה ותיאטרון אצל טיסו דה מולינה בספר קומדייה עלילתית: מחברות ימי התיאטרון הקלאסי, עורכים: פליפה ב. פדראסה חימנס, רפאל גונסאלס קנייאל, הוצאת הספרים של אוניברסיטת קסטיליה-לה מאנצ'ה, אלמגרו, 1997, בספרדית)
תום מאירה ארמוני
תום מאירה ארמוני (נולדה ב-21 בספטמבר 1985) היא מוזיקאית, מפיקה מוזיקלית, מלחינה, מעבדת מוזיקלית ונגנית ישראלית.
ביוגרפיה
ארמוני נולדה בירושלים לאשל ולנוריתא ארמוני. למדה בתיכון אלון ברמת השרון וגדלה באיטליה, הולנד, סינגפור וישראל בשל עבודתו של אביה. בצבא שירתה בשייטת 13. גרושה ואמא לשתי ילדות. עד גירושיה מהמוזיקאי- רן דרום, עבדה בשם תום דרום.
מוזיקה לקולנוע ולטלוויזיה
בשנת 2016 הלחינה עם תומר יוסף את המוזיקה לסרט מוות בבאר שבע שביימו טלי שמש ואסף סודרי. פסקול הסרט זכה בפרס דוקאביב בקטגוריית פסקול מקורי. באותה שנה כתבה עם אסא רביב את המוזיקה לעונה הראשונה של הסדרה צל של אמת. בהמשך כתבו השניים את המוזיקה גם לעונה השנייה. את הסדרה ביימו יותם גנדלמן, ארי פינס ומיקה תימור והיא נמכרה לנטפליקס.
בשנת 2018 כתבה ארמוני עם רביב את המוזיקה לסדרה "המוסד: סיפור כיסוי" של הבמאי דוקי דרור. הסדרה נמכרה לנטפליקס.
בשנת 2019 כתבה עם תמיר מוסקט את המוזיקה לסדרה "המתווך" מיני-סדרה צרפתית-בלגית של אתגר קרת ושירה גפן המשודרת Arte. באותה שנה הלחינה את המוזיקה לסרט הקולנוע של גור בנטביץ', קצפת ודובדבנים יחד עם אסא רביב וניר מטרסו. פסקול הסרט היה מועמד לפרס אופיר בקטגוריית מוזיקה לסרטים. בהמשך אותה שנה הלחינה עם רביב את המוזיקה לסרט ישורון: 6 פרקי אבות שביים עמיחי חסון. פסקול הסרט זכה בפרסי הפורום הדוקמנטרי בישראל בפרס הפסקול לשנת 2019.
באותה שנה כתבה עם רביב את המוזיקה לסרט סאבלט שביים איתן פוקס. באותה שנה כתבה עם רביב את המוזיקה לסדרה לאבד את אליס. פסקול הסדרה היה מועמד בקטגוריית המוזיקה לסדרות מקוריות בפסטיבל קאן סירייס. את הסדרה ביימו סיגל אבין והיא נמכרה לשירות ההזרמה Apple TV.
הפקה מוזיקלית
בשנת 2015 הפיקה עם גדי פטר את שירה של אפרת גוש "ציפור שיר".
בשנת 2017 הפיקה את האלבום "Fire - Live at Bauer Studios" של סיון טלמור.
בשנת 2018 הפיקה ארמוני עם תמיר מוסקט את המוזיקה לאלבומה של רונה קינן, "מות התפוז" אותו הפיקה עם תמיר מוסקט בשנת 2018. בשנת 2019 הפיקה את האלבום "אי במערבולת: שרות זלדה" שיצא תחת הלייבל נענע דיסק ובו משתתפות בין היתר יהודית רביץ, אהובה עוזרי, יסמין לוי, נרקיס, אסתר רדא ואחרות. באותה שנה הפיקה מוזיקלית עם אורי וינוקור את האלבום "Immigrants of Lace".
בשנת 2020 הפיקה את אלבומה השני של רננה נאמן, "Rebel bell".
הפקת הופעות חיות
בשנת 2009 הפיקה את ההופעה של אסף אמדורסקי בעקבות צאת אלבומו הרי את. בין השנים 2011–2014 הפיקה את מסע ההופעות של אפרת גוש בעקבות צאת האלבום אה אה אה אהבה.
בשנת 2013 הפיקה מוזיקלית את ההופעה של אניה בוקשטיין לרגל צאת אלבום הבכורה הנושא את שמה.
בשנת 2015 הפיקה פרויקט חברתי מבית קהילת ZE.ZE, המאפשר לנגני רחוב לחשוף את כישרונם ויצירתם לקהל הרחב.
בשנת 2016 הפיקה את הופעתה של סיון טלמור לרגל הוצאת האלבום "Fire".
הופעות עם מוזיקאים
ארמוני שרה ומנגנת על קלידים ומוזיקה המופקת מתכנותי מחשב. היא ניגנה עם אפרת גוש בין השנים 2008–2014 ועם אסף אמדורסקי בין השנים 2008–2014, עם אסף אבידן בין השנים 2013-2011 ועם בלקן ביט בוקס בין השנים 2014–2021. עם ההרכב החצר האחורית ניגנה בין השנים 2020-2016 ועם תומר יוסף ניגנה בין השנים 2013-2011.
פרויקטים אמנותיים נוספים
בשנים 2015–2016 עבדה כיועצת מוזיקלית של רכבת ישראל. במסגרת עבודה פיתחה פרויקטים מוזיקליים שהשתלבו בחלל הציבורי כגון פרויקט הפסנתרים שבו הוצבו פסנתרים בתחנות רכבת כדי להנגיש אותם לנוסעים העוברים ושבים. בנוסף איגדה 50 מוזיקאים מרחבי הארץ לנגן בתחנות.
בין השנים 2016–2018 הייתה חלק מקבוצה יוצרת בשם בית מקס ליבלינג, תחת מחלקת השימור של עיריית תל אביב-יפו. במסגרת הפרויקט הפיקה את האירוע "נפרדים מכיכר דיזנגוף", מיצג אמנותי בהשתתפות האמנית אלונה רודה בשיתוף עובדי אגף דרכים ומאור.
בשנים 2017–2019 ניהלה אמנותית בלייבל העצמאי של תמיר מוסקט "Ape records".
חברת sequential - דייב סמית' היוקרתית המייצרת קלידים, בחרה בארמוני כאחת מהאמניות להן נתנה חסות.
בית המקדש השלישי
לפי המסורת היהודית, בית המקדש השלישי הוא בית המקדש העתיד להבנות בהר הבית.
יסוד קיומו של בית המקדש השלישי הוא בתיאור בספר יחזקאל של מקדש שיקום במקום זה שנחרב בבית ראשון. מכיוון שבית המקדש השני, שנבנה על ידי העולים בשיבת ציון לא נבנה במתכונתו, הרי שמתכונתו נותרה לגאולה השלמה המקוּוה, יחד עם התגשמות שאר חזונות הנביאים.
רעיון הבית השלישי שימש יהודים לתיאור משאלת לב שאין שנייה לה בימי הביניים.
במקרא
המושג "בית המקדש השלישי" אינו מופיע במקרא. עם זאת, נבואות רבות בתנ"ך מתייחסות אל הגאולה השלמה, קיבוץ הגלויות ואחרית הימים כמערכת שבית המקדש נמצא במרכזה. כך, למשל, בנבואת ישעיהו:
נבואות אלה, שנאמרו בימי בית המקדש הראשון ותקופת גלות בבל, עד תחילת ימי הבית השני, לא התממשו בימי בית שני. בדברי חז"ל מופיע ויכוח בשאלה, האם בית שני מראשיתו לא היה ראוי למימוש נבואות אלו, או שהיה בו פוטנציאל שלא התממש, בהיעדר שיתוף פעולה מספיק של עם ישראל. מכל מקום, לאחר חורבן בית שני נתפרשו נבואות אלו כמכוונות לבית מקדש חדש שייבנה.
תיאור מפורט של בית מקדש עתידי, גדול ממדים, מופיע בספר יחזקאל (פרקים –). התיאור אינו ברור, בשל שימוש במונחים אדריכליים שמשמעותם עמומה (כגון "אתיקים"), והמפרשים חלוקים בכמה שאלות יסודיות בהבנתו. כותב על כך הרמב"ם: "בניין העתיד להבנות, אף על פי שהוא כתוב ביחזקאל – אינו מפורש ומבואר".
בהלכה
הקמת בית מקדש נזכרת בספרי ההלכה כמצוות עשה, ונמנית כאחת מתרי"ג המצוות שבתורה, על פי הכתוב בתורה: "ועשו לי מקדש". ועל פי הכלל שקבע הרמב"ם, הרי החיוב הוא לדורות. מעבר לכך, הקמת המקדש וחידוש עבודתו קשורים לסדרה של מצוות, כגון הקרבת הקורבנות, עלייה לרגל, ועוד. ממילא, המצווה הכתובה בתורה לעשות מקדש מחייבת להקימו אם קיימים התנאים המאפשרים זאת.
בתפילה ובפיוט
בכל הדורות נישאו תפילות לבנין בית המקדש, כך למשל כבר בימי גלות בבל, נשא דניאל תפילה אישית שחיבר לבניינו של בית המקדש השני: "יָשָׁב נָא אַפְּךָ וַחֲמָתְךָ מֵעִירְךָ יְרוּשָׁלִַם הַר קָדְשֶׁךָ... וְהָאֵר פָּנֶיךָ עַל מִקְדָּשְׁךָ הַשָּׁמֵם".
וכן לאחר חורבן הבית השני, התגבש נוסח תפילה קבוע על ידי הסנהדרין הגדולה ביבנה הכולל בקשות הנוגעות לבניין בית המקדש השלישי. כך, למשל, בתפילת העמידה ("תפילת שמונה עשרה"), הנאמרת שלוש פעמים ביום: "ולירושלים עירך ברחמים תשוב ותשכון בתוכה כאשר דיברת", "והשב את העבודה לדביר ביתך". ובזמן מאוחר יותר נוסף בתפילת הלחש של היחיד להוסיף קטע המסתיים בבקשה: "יהי רצון... שיבנה בית המקדש במהרה בימינו".
גם בנוסח ברכת המזון תיקנו להזכיר את בית המקדש: "רחם נא... על הבית הגדול והקדוש שנקרא שמך עליו".
בימים בהם הוקרב במקדש קורבן מוסף, נקבע נוסח מיוחד לתפילה על חידוש הקורבנות: "ואת מוסף יום... נעשה ונקריב לפניך באהבה". בפרט ביום הכיפורים, נהוג בעדות ישראל השונות לומר בתפילת המוסף את "סדר העבודה" המפורט של הכהן הגדול ביום זה. על כך נאמר במדרש בראשית רבה: "כל תפלתן של ישראל אינו אלא על בית המקדש. מרי! יתבני בית מקדשא! מרי! מתי יתבני בית מקדשא?".
מצוות ומנהגים כזכר למקדש
לאחר חורבן הבית השני נקבעו תקנות מיוחדות כזכר למקדש: נטילת לולב בחג הסוכות, נוהגת מהתורה שבעה ימים רק במקדש ומחוצה לו יום אחד, ולאחר החורבן קבע רבן יוחנן בן זכאי שלולב ניטל שבעה ימים בכל מקום, "זכר למקדש". כמו כן נטילת ערבה בהושענא רבה נועדה להזכיר את נטילת הערבה במקדש, ומן התורה אין מצווה ליטול ערבה כלל מחוצה לו. בליל הסדר אוכלים את המצה והמרור יחד ("כורך") זכר למקדש, כמנהגו של הלל הזקן שהיה כורך את קורבן הפסח עם מצה ומרור.
צורתו על פי תיאור יחזקאל
אחד הדברים הייחודיים העיקריים בבית המקדש השלישי, בהשוואה לקודמיו, הוא צורתו, המתוארת בפרוטרוט בספר יחזקאל. הוא מתואר כמתאים רק במתאריו הכלליים לבתי המקדש שלפניו (קיומו של קודש הקודשים, היכל ועזרה), אך מעבר לכך יש בו שוני גדול, גם בצורה וגם במידות הגדולות בהרבה, כי הוא מוסיף חצר חיצונה של מאה אמה מן הצפון ומאה אמה מן הדרום ואכן כל המקדש צורתו תהיה מרובעת.
בעיה קשה שנתקלו בה כל הניגשים להבין כיצד אמור להיראות בית המקדש השלישי לפי יחזקאל, היא חוסר היכולת לפרש כהלכה את הפסוקים בספר העוסקים בו, בשל מינוחים טכניים שאינם מוכרים לנו, וכן בשל תיאורים עמומים של כמה וכמה מחלקיו. אמנם, גם התיאורים של בית המקדש הראשון (בספר מלכים) ושל בית המקדש השני (במסכת מידות) עוררו מחלוקות פרשניות לא מעטות, אך פחותות בעקרוניותן.
נראה שלדעת הרמב"ם, חוסר היכולת להבין את תיאורו של יחזקאל הוא זה אשר גרם לאנשי שיבת ציון לבנות את בית המקדש השני כפי שעשו ולא בצורת המקדש השלישי:
אולם, המלבי"ם מפרש שבוני בית שני הבינו שהרמה הרוחנית של העם בעת שיבת ציון לא הייתה בשלמותה ולכן נמנעו מלבנות את הבית כצורת יחזקאל, בניין שמסמן שלימות רוחנית גבוהה של העם – שלימות שישיגו עם ישראל רק לעתיד לבא.
החצר הפנימית
היא חצר שלפני הבית (האולם, ההיכל וקודש הקודשים), גודלה מאה על מאה אמה, בה נמצא המזבח החיצון, בבית המקדש הראשון ובשני החצר נקראה העזרה.
החצר החיצונה
מקיפה את החצר הפנימית, וגודלה חמש מאות על חמש מאות אמה, בשונה מבית שני בה הייתה החצר החיצונה לפני הפנימית (ולא מסביב), בבית שני נקראה החצר עזרת נשים.
האתיקים
הגר"א מפרש שמדובר בשלושה קירות תמך שהולכים מצפון לדרום על פני כל החצר החיצונה מ"הרצפות" וממשיך לתוך ה"צלעות" שמקיפות את ההיכל וקודש הקודשים.
השערים
יחזקאל מתאר את שערי העזרות בגודל חמישים אמה על עשרים וחמש. בכל צד אמורים להיות שלושה תאים בגודל שש אמות על שש. בסך הכול, מתוארים שישה שערים כאלו, שלושה לחצר הפנימית ושלושה לחיצונה (לכיוונים מזרח, צפון ודרום). לשיטת הגר"א וסיעתו, התאים לאורך השער, דהיינו תא מול תא שלוש פעמים. לעומת זאת, לשיטת רש"י וסיעתו כל השישה בעובי החומה עצמה, ועוברים מאחד לשני.
לשכת הכהנים בני צדוק
הנביא יחזקאל מנבא שבבית המקדש יכהנו הכהנים בני צדוק לכל ענייני הקרבת חלב ודם על המזבח. בבית המקדש תהיה לשכה מיוחדת לכהנים בני צדוק בחצר הפנימית של המקדש. שבניגוד לשאר הלשכות (שפתחם יהיה לכיוון דרום), לשכה זו תהיה פתוחה לכיוון צפון. בנוסף, גם שתי לשכות הקרויות "לשכות העשרים" המשמשות בישול ואכילת בשר קודש של הקורבנות ומרכז לבישת בגדי הכהונה של בני צדוק תשמש לצרכיהם של בני צדוק.
פרשנות לתיאור המקדש
עד לימינו נכתבו פירושים רבים לצורת המקדש השלישי, ונבנו מודלים אדריכליים לכמה מהמרכזיים שבהם. כך ידועה שיטתו של רש"י, של הגר"א, של הרב יום-טוב ליפמן הלר, ושל המלבי"ם – שראה את פירושם של שלשתם וחלק על דעתם באופן משמעותית ושל הרב יוסף הלוי שניצלר. ואילו לאחרונה נתפרסמו פירושם של רבנו חננאל, רבי אליעזר מבלגנצי ורבי משה בן ששת. ובימינו גם שיטתה של סדרת הפרשנות דעת מקרא, שאף לפיה נבנה מודל אדריכלי.
מקומו
על פי נבואת יחזקאל מקומו של בית המקדש השלישי הוא בהר הבית בירושלים, באותו הר אשר בו ניצבו שני בתי המקדש הקודמים; אך עם זאת, לפי מידותיו המתוארות בספר יחזקאל, כדי לאפשר בניין בגודל זה במקום יצטרכו להיעשות בו שינויים טופולוגיים נרחבים. לפי חלק מן הפרשנויות, העיר ירושלים בתקופת המקדש השלישי תהיה בדרום המקדש, רחוקה ממנו 45 מיל, ואילו המקדש והר הבית יישארו במקומם.
אופן בנייתו
לדעת חלק מהראשונים בית המקדש השלישי ירד מן השמיים. דעה זו מבוססת על דברי אחת מסוגיות התלמוד, שמוזכר בה אפשרות שבית המקדש ייבנה באופן פתאומי ומהיר, ובניגוד לכללים המקובלים בהלכה. כך למשל כותב רש"י:
גם במקורות אגדיים שונים מתואר המקדש השלישי כנעשה בידי הקב"ה, ויש מהראשונים שלמדו מהם שהכוונה לעשייה בדרך ניסית ופלאית, ולא באמצעות בני אדם.
לעומת זאת, הרמב"ם מתאר את המקדש השלישי כמקדש בנוי בידי אדם. לדעתו, מסכת מידות נכתבה במשנה כדי שבוני המקדש השלישי ידעו כיצד לעשותו. תפיסה זו נסמכת על פשוטם של פסוקי המקרא, וכמה מקורות בדברי חז"ל.
ישנם המשלבים בין שתי דעות אלו, ואומרים שחלקו ירד משמים באופן נסי וחלקו יבנה על ידי המשיח. לפי דעת המהרש"א בחידושי-אגדות על מסכת מגילה, יחברו לבית המקדש השלישי כל בתי הכנסת בעולם, שבאופן נסי יתאספו למקום אחד ויצטרפו לבית המקדש שירד בנוי ומשוכלל מן השמים.
הרמח"ל, בספרו "משכני עליון", אומר שבית המקדש השלישי אמור היה להבנות כעליית מדרגה מיד לאחר הבית הראשון, ואם היינו זוכים, לא היה צורך בחורבן אלא כעין מעבר משן חלב לשן בשר, היו עוברים מבית ראשון שנבנה בספירת החכמה לבית שלישי בספירת הכתר. נראה מדבריו כי הוא מיישב את שתי השיטות באומרו שבית המקדש החיצוני ייבנה בחומר ובית המקדש הפנימי יירד מן השמיים.
בעת העתיקה
על פי המסופר במדרש בראשית רבה (פרשה סד, י), שנים מספר לאחר החורבן יזם השלטון הרומי את בניין המקדש מחדש. היהודים החלו באיסוף כסף לצורך הבניין, ומן המדרש משתמע שאף החלה תנועת עליה ארצה. ברם, השומרונים התנגדו לבנייה, ובהשפעתם חזרו בהם הרומאים מיוזמה זו. הדבר גרם להתמרמרות רבה בקרב היהודים, עד כדי מחשבות על מרד. ככל הנראה, מדובר בתקופה בה הקים אדריאנוס קיסר את איליה קפיטולינה כעיר אלילית על חורבות ירושלים, והיה זה אחד המניעים למרד בר כוכבא.