cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קארל מיקאל בלמן
רקע משפחתו ושנות ילדותו וצעירותו
בשנת 1765 שני הוריו נפטרו ומה שנותר מרכושם נלקח על ידי הנושים.
חייו בשנות הבגרות
עוד בשנת 1766 הקים בלמן "מסדר" פארודי של בליינים בשם "המסדר של בכחוס" (Bacchi Orden) עם טקסים היתוליים שחיקו את אלו של מסדרי הבונים החופשים ואחרים. הצטרפו למסדרו אנשי בוהמה והמעמד הבינוני, שתיינים שפוטרו מעבודותיהם וגם משוררים ואנשי רוח מ"ידועני" סטוקהולם באותן השנים. באתה תקופה פרסם שירים סטיריים מבלי שם מחבר בקובץ Bacchanaliska qväden (שירים בכחנליים). על אחד משיריו שנחשב פוגע בערכי הדת ושהופיע בעיתונים "?Hvad nytt" ("מה בחדשות?") ו-"Dagligt Allehanda" ("יומון כללי") קיבל נזיפה מהנהגת הכנסייה הלותרנית העירונית.
בינתיים האמן המשיך לבזבז כספים ביד רחבה ולהירדף בגלל חובות שהלכו ותפחו. מאוחר יותר, המלך גוסטב השלישי, שוחר אמנויות, התרשם מאוד מכישוריו אחרי ששמע יצירתו המחמיאה "Gustafs Skål ("לחיי גוסטב!") ואחרות. ב-3 בינואר 1776, הוא העניק לבלמן משרה רשמית של מזכיר מפעל ההגרלות המלכותי עם תשלום שנתי של אלף טאלר כסף וכמו כן החל משנת 1775 קצבה של מאה טאלר מקופתו הפרטית של המלך. החל משנת 1771 השיג בלמן גם מעמד פוליטי של "נוטריון מעמד החוואיים". בעבודתו במפעל ההגרלות העסיק מישהו שיעבוד במקומו תמורת מחצית השכר.
אחרי שנדחה על ידי משפחתה של צעירה בשם וילהלמינה נורמן, איתה ביקש להתחתן, ב-19 בדצמבר 1777 קארל מיקאל נשא לאשה את לוביסה פרדריקה גנלונד, בת סוחר ירקות, שילדה לו בהמשך 4 ילדים: גוסטב, קארל, אדולף ואליס, שמת מ בינקותו.
בלמן היה בעל ואב אוהב, אך משפחתו חיה רוב השנים בדירות גרועות ובמחסור, בגלל אורח חייו הבזבזני. הוא ניסה לשווא להשיג לחזק את מעמדו כסופר ולשפר את פרנסתו גם באמצעות פרסום בשנת 1787 של יצירתו השאפתנית Bacchi Tempel (המקדש של בכחוס) ששילבה ברוח הומוריסטית-מורליסטית פרודיות לפי המיתולוגיה היוונית-רומית, לפי המקרא, ומוטיבים לקוחים מטקסי "מסדרו של בכחוס" שהקים, עם קטעים מוזיקליים ואיורים. אולם היצירה לא זכתה להדים שציפה להם. כך גם שירתו הדתית שפורסמה ב-1781 וב-1787 ושהכנסייה, חשדנית כלפיו, לא התלהבה להשתמש בה.
"אנאקראון של הצפון"
חייו היו פרועים למדי: ניהל פרשיות אהבה רבות והתמכר לטיפה המרה. בילה לילות רבים בבתי מרזח ופקד לעיתים קרובות גם את הסלונים של המעמד הגבוה. התמחה במיוחד בחיבור והלחנה של שירי יין ואהבה, אותם היה שר כשמלווה את עצמו במנדולינה, ובכלי פריטה הקרוי "ציטר" (או ציסטר) שירש מסבו או ב"ציסטרכן". היה מסוגל לאלתר במשך שעות ולחבר בזריזות רבה חרוזים ומנגינות מתאימות. לפעמים היה נעזר גם במנגינות מאופרות וזינגשפילים, מינואטים, שירי לכת או יצירות אחרות בנות זמנו - מאת מלחינים כמו גלוק או היידן. בסך הכל נשארו מפרי עטו כאלף שמונה מאות שירים וסבורים כי הם רק חלק ממה שיצר.
אף על פי שזכה להערכה בחצר המלך גוסטב השלישי ובסלונים בתור "האנאקראון של שוודיה" או "של הצפון" (הראשון שכינה אותו כך היה ידידו המשורר אולוף ברגקלינט Olof Bergklint), בלמן לא הוכר באותה מידה על ידי הממסד הספרותי שראה בו יותר סוג של בדרן. בגלל קשיי מימון רק לקראת סוף חייו הקצרים - כשמצא בית דפוס שהשתמש בשיטת עבודה יותר זולה - הצליח בלמן להוציא לאור חלק קטן משיריו (שנכתבו החל משנת 1765) בצורת שני קובצי שירים: "האגרות של פרדמן" (Fredmans epistlar), 82 במספר, בשנת 1790 מהדורה עם מבוא, אבל מצנזרת מאת המשורר יוהאן הנריק שלגרן, מעין פרודיה לאגרות פאולוס הקדוש ושל טקסטים אחרים מכתבי הקודש, וכן 65 "שירי פרדמן" (Fredmans sånger) שהובאו לדפוס בשנת 1791.
המחבר ייחס לז'אן פרדמן, שען שהיה קיים במציאות ומת מרוב שיכרות, חרוזים על חיים של הימאים והזונות, המתארים סצנות ארוטיות, חושניות ואלימות המתרחשות בחלקן במסבאות של בירת שוודיה. בין הדמויות הסמליות המאכלסות את שיריו תופסים מקום חשוב, פרט לגיבורים מיתולוגיים כמו בכחוס, אל היין, והכוהנת שלו, האלה ונוס, אלת האהבה, או לחלופין עמיתתה הצפונית פריה, נימפות למיניהן, כארון, משיט המעבורת אל השאול, שסימל את המוות, גם אנשים בשר ודם כמו השען פרדמן עצמו, רב הטוראי מולברג ששאף להחיות את תהילת שוודיה של פעם, המוזיקאי השתיין מוביץ (אלטר אגו של המחבר), הנגן הוירטואוז בכלים שונים פאדר ברג והזונה אולה וינבלאד.
שירי בלמן הפכו לפופולריים מאוד ולבסוף היו לנכס צאן ברזל של התרבות השוודית. השירים עברו מפה לאוזן וגם מיד ליד דרך העתקים כתובים. על אף ההקשרים תלויי התקופה והמטפורות המיתולוגיות המלומדות, לא נס ליחם עד לימינו.
סוף ימיו
המשורר תמך בנאמנות במלך גם בשנים שהתחזקה מאוד האופוזיציה כלפי מדיניותו. אחרי רציחתו של גוסטב השלישי על ידי אצילים שקשרו נגדו, בלמן איבד את משענתו הכלכלית האחרונה ופשט רגל. בחירתו כחבר באקדמיה המלכותית למוזיקה לא מנע ממנו להישלח בשנת 1794 למאסר של חודשיים בבית סוהר לחייבים. הכליאה גרמה להחמרת שחפת הריאות ממנה סבל ובשנת 1795 האמן נפטר בסטוקהולם. הובא לקבורה בחצר כנסיית קלרה (Klara kyrka) בסטוקהולם, אבל קברו לא ניתן יותר לזיהוי. בכל זאת הוקמה שם מאוחר יותר מצבה לזכרו.
בניו, גוסטב וקארל נעשו אנשי צבא ומתו בגיל צעיר, בעוד אדולף עסק בסחר משי ונפטר בסטוקהולם ללא ילדים בשנת 1834. אלמנתו של בלמן, לוביסה, שרדה אחריו 50 שנה ונפטרה בשנת 1847.
ויגפילד
סאני שארלוט קרלסון (באנגלית: Sannie Charlotte Carlson; נולדה ב-11 באפריל 1970), אשר מוכרת בעיקר בשמות הבמה השונים בהם השתמשה לאורך השנים במהלך הקריירה המוזיקלית שלה, בהם ויגפילד, נאן, ו-סאני, היא זמרת-יוצרת, מפיקה מוזיקלית ושחקנית דנית. קרסלון ידועה בעיקר בזכות הסינגל שלה "Saturday Night", אשר הפך ללהיט בינלאומי בקיץ 1994.
קריירה
קרלסון, ילידת סקאלסקור, דנמרק, חיה בילדותה מספר שנים באפריקה, ולאחר מכן חזרה לדנמרק.
בתחילת דרכה עבדה קרלסון כדוגמנית. הקריירה המוזיקלית של קרלסון החלה לאחר שפגשה את המפיק האיטלקי לארי פיניגנולי, אשר חיפש באותה העת זמרות דוברות אנגלית. פיניגנולי בחר בקרלסון כאמנית אותה יהפוך לכוכבת יורודאנס. באותה התקופה היא החלה להופיע תחת השם "ויגפילד" כמחווה למורה לפסנתר שלה, אשר זה היה שם משפחתו. קרלסון זכתה ב-1994 להצלחה בינלאומית, לאחר שהסינגל שלה "Saturday Night" הגיע למקום הראשון במצעד הספרדי, הבריטי, הגרמני, השווייצרי, האירלנדי, והאיטלקי. הסינגל מכר בסך הכול מעל לשני מיליון עותקים ברחבי העולם. בעקבות ההצלחה הרבה לה זכה סינגל הבכורה של קרלסון יצא במהלך 1995 אלבום הבכורה שלה, שהכיל בין היתר את הלהיט מהשנה הקודמת.
בנוסף לכך, הסינגל של קרלסון "Another Day" הגיע למקום השלישי במצעד האיטלקי. הסינגלים "Another Day" ו-"Think of You" כיכבו גם הם בצמרת המצעדים בבריטניה, שווייץ, נורווגיה, ובמולדתה של קרלסון, דנמרק.
במהלך אמצע שנות ה-90 זכתה קרלסון לפופולרית בעיקר בברזיל, קנדה, אוסטרליה, צרפת ובסקנדינביה, אך לא הצליחה להפוך פופולרית בארצות הברית.
לאחר שגרה בספרד במשך עשור, עברה לאיטליה בשנת 2004, שם היא כותבת ומפיקה מוזיקה עבור חברת ההפקה Off Limits.
ב-2018 התמודדה בתחרות הקדם האירוויזיון של דנמרק עם השיר "Boys on Girls", אך היא לא הצליחה לזכות בתחרות על מנת לייצג את דנמרק באירוויזיון 2018.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 לקחה חלק בפסטיבלים מיוחדים שנערכים ברחבי העולם בהם מופיעים להקות ואמנים שזכו להצלחה מסוימת בשנות ה-90.
לאורך השנים הפיקה בסך הכל חמישה אלבומי אולפן, ואלבום רמיקסים.
E3
ועדת העסקים והמדיה (באנגלית: E3 Media and Business Summit; ידועה גם בשמה הקודם Electronic Entertainment Expo), או E3, היא תערוכה מסחרית המתקיימת מדי שנה, לרוב בחודש יוני החל משנת 1995 במרכז הכנסים של לוס אנג'לס. בתערוכה משתתפות חברות גדולות לטכנולוגיה, בדגש על טכנולוגיה בידורית, ומוצגים בה פיתוחים טכנולוגים כגון קונסולות משחקים. התערוכה משמשת חברות להצגת הפיתוחים עליהם הן עובדות ולמסור מידע רשמי על כותרים חדשים. אורך הכנס הוא כ-3 ימים.
התערוכה כיום ידועה כתערוכת משחקי הווידאו הגדולה ביותר בעולם עקב תצוגת משחקי הווידאו החדשים אשר נחשפים בתערוכה והיכולת לנסות קונסולות וטכנולוגיות חדשות אשר מגיעות לתערוכה אך עדיין לא למכירה.
היסטוריה
התערוכה הראשונה התקיימה במאי 11-13, 1995, במרכז הכנסים של לוס אנג'לס. המארגנים של התערוכה לא היו בטוחים כמה התערוכה תהיה מוצלחת. אך כבר כמעט עד סוף התערוכה, כל המקומות הוזמנו והגיעו 40,000 אנשים. לאחר התערוכה הראשונה של E3, היא הייתה נחשבת לתערוכה הכי גדולה בתעשיית משחקי הווידאו.
בשנת 1997-1998, התערוכה עברה למרכז הקונגרסים העולמי בג'ורג'יה עקב משא ומתן כושל עם מרחב הכינוסים בלוס אנג'לס. אך ב-1999 התערוכה חזרה ללוס אנג'לס מכיוון שרוב מפתחי המשחקים וחברות הטכנולוגיה היו מבוססות בלוס אנג'לס.
בשנת 2020, התערוכה בוטלה עקב נגיף הקורונה, ובשנת 2021 התערוכה התקיימה באופן אינטרנטי.
בשנת 2022, התערוכה בוטלה לחלוטין, אך המארגנים הכריזו שבשנת 2023 הם מתכוונים לקיים את E3.
ב-7 ביולי 2022 הוכרז כי התערוכה של E3 אכן תתקיים ביוני 2023 מרחב הכינוסים בלוס אנג'לס באירוע פיזי לאחר 3 שנים של תהפוכות. הכנס של השנה הבאה ייערך בשיתוף עם חברת הפקת האירועים ReedPop, אשר עומדת מאחורי כנסים כמו ניו-יורק קומיקון, PAX, וכנס “Star Wars Celebration”. אולם במרץ 2023 נודע כי התערוכה בוטלה עקב חוסר התעניינות מצד חברות משחקים רבות.
דניס ריצ'י
דניס מקאליסטר ריצ'י (באנגלית: Dennis MacAlistair Ritchie ; 9 בספטמבר 1941 – 12 באוקטובר 2011) היה חוקר מדעי המחשב אמריקאי הידוע בתרומתו והשפעתו על שפות התכנות ALTRAN ,B ,BCPL ,C ועל מערכת ההפעלה UNIX.
חייו
ריצ'י נולד בברונקסוויל, ניו יורק וסיים תואר באוניברסיטת הרווארד בפיזיקה ובמתמטיקה שימושית. בשנת 1967 התחיל לעבוד במרכז מחקר מדעי המחשב של מעבדות בל. בתחילת שנות השבעים של המאה ה-20 פיתח ריצ'י את שפת C על בסיס שפת B (שהיא עצמה התפתחה משפת BCPL). יחד עם קן תומפסון, הוא השתמש בשפת C כדי לפתח את ליבת מערכת ההפעלה UNIX. למערכת ההפעלה נודעו השפעות עצומות על עולם מערכות ההפעלה, בין היתר כבסיס למערכת ההפעלה המודרנית לינוקס ובהטמעת השימוש במערכת הקבצים ההיררכית.
בספרו "The C Programming Language", שנכתב יחד עם בריאן קרניגהאן, פרסם תוכנית הדגמה המדפיסה את המחרוזת "hello, world" למסך, ובכך מיסד מסורת שימוש בתוכנית Hello world כדי להדגים תחביר של שפת תכנות מסוימת.
בשנת 1983 קיבל ריצ'י את פרס טיורינג ואת פרס ACM למערכת תוכנה יחד עם קן תומפסון על מימוש מערכת ההפעלה UNIX.
ב-12 באוקטובר 2011 נפטר בביתו בניו ג'רזי בגיל 70.
ברווז אמריקאי
אורכו של הברווז 42–59 ס"מ, מוטת כנפיו מגיעה לאורך 76–91 ס"מ ומשקלו מגיע ל-512–1,330 גרם. הזכר בעל נוצות אפורות-כתומות עם כנפיים אפורות. ראשו לבן ומכוסה נקודות שחורות, מצחו לבן ועורפו ירוק. המקור קטן ותכול וקצותיו שחורים. קצה הגוף והזנב שחורים ומוקפים אזור לבן. הנקבות אפורות ומנומרות בשחור, ובטנן כתומה.
ברווזים אלה ניזונים בשכשוך על פני המים מצמחייה ומחרקים.
יצחק למדן
יצחק למדן (ה' בכסלו ה'תרנ"ח, 7 בנובמבר 1897 – כ"א בחשוון ה'תשט"ו, 17 בנובמבר 1954) היה משורר, מתרגם עורך ופובליציסט עברי זוכה פרס ישראל.
ביוגרפיה
יצחק למדן נולד בשם איצי-יהודה לובס ליהודה אריה ולחיה בת יצחק רוזנברג בעיירה מלינוב שבמחוז ווהלין באוקראינה, וקיבל חינוך עברי כילד וכנער. בעת מלחמת העולם הראשונה נותר עם אחיו הבכור משה והשניים נדדו ממקום למקום בדרום רוסיה. לאחר המהפכה הבולשביקית בשנת 1917 גויס כנראה לפרק זמן קצר לצבא האדום ושב ב-1919 לעיירה ברסטצ'קה. במהלך אחד הפוגרומים הקשים באוקראינה נרצח אחיו. טרם עלייתו לארץ ישראל שימש כמורה לעברית בעיירה ברסטצ'קה וכמדריך לקבוצת נוער בתנועת 'החלוץ'. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, בשנת 1920, הצליח לעלות לארץ ישראל.
יצחק למדן הפך לחלוץ צעיר של העלייה השלישית, השתתף בעבודה עם קבוצות שונות של 'גדוד העבודה' סלל כבישים, חצב אבנים, סקל וחרש והתנסה בכל התלאות של החלוצים. לבסוף השתכן במושבה שרונה בגליל התחתון. לפני הגעתו לתל אביב בשנת 1923 עבד בייעור בבן שמן.
למדן התפרסם בכל רחבי העולם היהודי בפואמה הגדולה הדרמטית והציונית שלו "מסדה", 1927. לפואמה "מסדה" הייתה השפעה עצומה על הנוער היהודי בתפוצות הגולה. בזכות הפואמה הזו בעיקר, נחשב למדן בין שלושת האבות המייסדים של השירה העברית המודרנית בארץ ישראל, ביחד עם אברהם שלונסקי ואורי צבי גרינברג (לאחר השירה הארץ-ישראלית של טשרניחובסקי ופיכמן קודמיהם). בשנת 1929 נישא לאני בת אלברט בלהיימר שהייתה מזכירתו של חיים ארלוזורוב.
ב-1933 החל לערוך ולהוציא לאור את כתב העת הספרותי "גליונות", שהפך לגולת הכותרת של מפעלו הספרותי. "גליונות" התמיד בהופעתו כעשרים שנים רצופות, עד פטירתו של יצחק למדן, בגיל 57. בכתב העת הזה נדפסו יצירותיהם של ראשוני הסופרים והמשוררים מבני הארץ, שלימים הפכו ליוצרים המובילים בספרות העברית. סיפורו הראשון של ס. יזהר "אפרים חוזר לאספסת" פורסם בגליונות, ולמדן הוא זה ששכנע את יזהר סמילנסקי לבחור בשם העט: ס. יזהר. למדן נפטר בגיל צעיר יחסית, ומאז פטירתו דעך זכר שירתו. סמוך למותו, בשנת ה'תשט"ו-1955, הוענק ללמדן פרס ישראל לספרות יפה.
יצחק למדן תרגם ערך ואסף מעשיות עמים ואגדות עמים, והוציא אותן לאור בשורה של ספרים. תרגומיו לילדים ונוער התחבבו מאוד על קהל הקוראים הצעיר, ופרס ספרות הילדים של עיריית רמת גן נקרא פרס למדן על שמו. כל כתבי למדן החלו לצאת מחדש בשנת 1998. ובהם גם אגרותיו ויומנו.
יצחק למדן נפטר בתל אביב ונטמן בבית העלמין קריית שאול. הוא הותיר אחריו את רעייתו ובת משותפת, יעל.
על שמו רחוב בשכונת נאות אפקה ב' בתל אביב-יפו. פרס לספרות ילדים שחילקה עיריית רמת גן משנת מותו של למדן ועד שנת 1983, נקרא על שמו.
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
דבש (שיר)
דבש הוא שיר שכתב והלחין ינון נאמן, ובוצע לראשונה בפסטיבל הזמר והפזמון תשכ"ו, 1966.
כמקובל באותה תקופה, השיר בוצע בפסטיבל פעמיים: בפי צמד הפרברים ובפי חדווה ודוד.
השיר נחל הצלחה רבה, אך לא זכה באחד המקומות הראשונים.
ינון נאמן עצמו עבד במכוורת של משמר השרון ומשם ההשראה לשיר. זהו שירו היותר מוכר.
הביצועים בפסטיבל הזמר תשכ"ו
הביצוע של צמד הפרברים היה בעיבודו של יוסי חורי.
הביצוע של חדווה ודוד היה בעיבודו של גיל אלדמע. הביצוע שלהם הוקלט בליווי צ'מבלו, כנראה בידי פרנק פלג.
פירוש השיר
השיר כתוב בשפה גבוהה ולא חד משמעית, ומספר על חוויית מראה הדבש במכוורת ועל טעמו.
דְּבַש נִגָּר כְּמֵי נָהָר הָלוּם נִשְׁאָר עוֹבֵר תָּמִים - הדבש במכוורת זורם כנהר, ואדם תם שיראה זאת ישתומם, יישאר המום.
תּוֹכוֹ יִסְעַר יִפְעַם נִמְהָר כְּרֶטֶט גַּל בְּתוֹךְ יַמִּים - הדבש הרב שבמכוורת גועש כגל בים.
יֵז הַדְּבַשׁ, חוֹמֵר נִגְרָשׁ מִיַּעֲרָה לָאַגָּנִים - הדבש בדרכו מחלות הדבש (יערה) לאגנים הוא סוער (חומר), רוגש (נגרש) ומתיז (יז)
מֶתֶק חָשׁ, שֶׁל יוֹם חָדָשׁ כָּל הַלּוֹקֵק בַּעֲדָנִים - כל מי שלוקק בעדנים (בהנאה) חש מתיקות של יום חדש.
ריקוד עם
הריקוד לפי לחן השיר נקרא "מחול הדבש", אותו חיבר מושיקו יצחק הלוי בשנת 1973.
Sweet Spot (שיר של קים פטרס)
Sweet Spot (בעברית: נקודה מתוקה) הוא שיר של הזמרת-יוצרת הגרמנייה קים פטרס מתוך אלבום הבכורה שלה (2019). הוא יצא לאור כסינגל השיווקי הרביעי מתוך האלבום ב-13 במאי 2019, על ידי חברת התקליטים שלה, BunHead. בהמשך, בעקבות חוזה הקלטות עליו חתמה, הופץ מחדש בהוצאת חברות התקליטים אמיגוס רקורדס וריפבליק רקורדס.
פטרס הוציאה את השיר הזה בין היתר מאותו אלבום כהכנה לסיבוב ההופעות שלה באמריקה הצפונית.
ביקורת
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-9.4 מיליון השמעות.
ספיידרמן - דמויות
דמותו של ג'יי ג'ונה ג'יימסון מתוארת כעורך ראשי של מערכת העיתון "הדיילי ביוגל" ("הביוגל היומי"). הוא הבוס של פארקר ומשמיץ רבות את ספיידרמן מעל דפי העיתון. רובי רוברטסון עובד תחתיו כמוציא לאור, אך בניגוד גמור אליו הוא נמנה מבין מעריציו של ספיידרמן. יוג'ין "פלאש" תומפסון תואר בעבר בתור הביריון שנהג להציק לפיטר פארקר בבית הספר, אולם בשנים האחרונות נעשה חברו. לעומתו, הארי אוסבורן - בנו של התעשיין נורמן אוסבורן - נחשב לחברו הטוב של פיטר, אך גם מתואר כיריבו.
לפיטר פארקר היו יחסים רומנטיים עם בחורות רבות, ביניהן ליז אלן - אהובתו הראשונה וחברתו לספסל הלימודים; בטי ברנט - מזכירתו של ג'יי ג'יי ג'יימסון; גוון סטייסי - בתו של קפטן סטייסי ממשטרת ניו יורק, ששניהם נהרגו בידי יריביו של ספיידרמן; חברתו הטובה ואשתו לעתיד מרי ג'יין ווטסון; ופלישיה הארדי - שודדת חתולית שחזרה למוטב שהפכה ברבות השנים לשותפתו.
לספיידרמן יש את גלריית הנבלים הידועה ביותר בקומיקס, יותר מאשר דמויות אחרות, והיא אחת מהגדולות ביותר - כמו גלריות הנבלים של סופרמן, באטמן ופלאש. סדרות ספיידרמן השונות פרסמו מגוון סיפורים בהם הוא נלחם נגד מספר רב של נבלים. כמו במקרה שלו, גם למרבית נבלי-העל של ספיידרמן יש כוחות-על אשר נובעים מתאונות שהתרחשו כתוצאה משימוש לא נכון בטכנולוגיה מדעית, ויש להם תלבושות וכוחות בסגנון חייתי. מבין הנבלים שהתעמתו עם ספיידרמן במהלך השנים נמנים זיקית, הנשר, דוקטור אוקטופוס, סאנדמן, הלטאה, אלקטרו, מיסטריו, הגובלין הירוק (נורמן אוסבורן), קרייבן הצייד, העקרב, ריינו, שוקר והקינגפין. "סאגת המשובטים" הציגה את דמותו של ד"ר מיילס וורן, "התן". עם הזמן, הארי אוסבורן החליף את אביו כהגובלין הירוק, וכן הומצאה דמותו של הובגובלין אשר תחליף את הגובלין הירוק כנבל עד להחייאתו המחודשת.
לאחר שספיידרמן דחה מעליו את התלבושת השחורה הסימביוטית בסיפור "סאגת החליפה החייזרית", כתב ממורמר עם טינה לספיידרמן בשם אדי ברוק התמזג עם הסימביוט והפך לונום, בעל כוחות-על דומים לאלו של ספיידרמן. לזמן קצר, ברוק הפך לבן בריתו של ספיידרמן כאשר הנבל הסימביוטי קרנג יצא למסע רצחני. אויבים אלה של ספיידרמן הקימו יחדיו מספר קבוצות נבלי-על כמו ששת המרושעים.
ארמונד לוי
ארמונד לוי (5 באוקטובר 1932 – 13 בספטמבר 1999) היה קצין משטרה ישראלי בדרגת תת-ניצב, כיהן כראש היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה וכסגן מפקד מחוז תל אביב.
ביוגרפיה
לוי נולד באלכסנדריה שבמצרים. בגיל 17 עלה לישראל. שירת כקצין בצה"ל. ב-1952 התגייס למשטרת ישראל, תחילה שירת כשוטר סיור בחיפה ולאחר מכן עבר למדור חקירות בעיר התחתית. בהמשך שירת כשוטר סיור ברמת גן וחוקר במחוז תל אביב, שימש חוקר ביחידה הכלכלית, הצטרף ליחידה המרכזית של המחוז ושימש בה ראש חוליית סמים. שירת כראש לשכת חקירות במרחב יפו. ב-1972 מונה למפקד היחידה המרכזית של המחוז ולאחר מכן שירת כקצין אגף חקירות של המחוז. הופקד על חקירת רצח אורון ירדן והוצאת ההודאה מהרוצח צבי גור, ששירטט לו מפה היכן קבר את גופת הילד. עמד בראש צוות חקירה מיוחד לחקירת רצח חבר הכנסת חמאד אבו רביעה. בפברואר 1981 מונה לראש היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה, טיפל בחקירת רצח דני כץ יחד עם משטרת מחוז הצפון, רצח רוני ניצן ורצח החיילת אורלי דובי. ב-1985 מונה לסגן מפקד מחוז תל אביב, ועמד בראש המבצע לתפיסתו של צבי גור שנמלט מכלא איילון.
ב-1986 נפתחה נגדו חקירה בעקבות האשמות שעלו נגדו במהלך משפטו של העיתונאי יגאל לביב, הנושא נבדק על ידי פרקליט המדינה יונה בלטמן שב-1987 ניקה את לוי מכל אשמה.
לאחר פרישתו מהמשטרה ב-1989 סיים לימודי משפטים ועבד כעורך דין.
נפטר ב-13 בספטמבר 1999.
משה קידר
משה (מוצי) קידר (נולד ב-1935), הוא איש צבא ישראלי, היה ראש מנהלת המרכבה והרק"ם וקצין חימוש ראשי.
חייו
קידר נולד בבולגריה ועלה לישראל בצעירותו. הוא סיים את לימודיו בבית הספר מכס פיין בתל אביב ובשנת 1953 התגייס לצה"ל. הוא הוכשר כמכונאי טנקים (קורס מס' 2 בתולדות צה"ל) הוא שירת בתפקיד עד הגיעו לדרגת רב-סמל ראשון. לאחר מכן הוא נשלח מטעם הצבא ללימודי הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון וסיים אותם בשנת 1965.
לאחר סיום לימודיו שב קידר לשירות פעיל ועסק בתפקידים שונים בתחומי אחזקה ומטה. בשנת 1970 הוא זכה בפרס ביטחון ישראל על חלקו בצוות התכנון של השוט קל. בין תפקידיו בשנים אלו: ראש ענף טכני במרכז שיקום ואחזקה, ראש ענף טנקים במפקדת קצין חימוש ראשי, ראש רפ"ט, ראש מחלקת מערכות ממונעות וראש מנהלת המרכבה והרק"ם (מנת"ק).
בשנים 1985–1988 שימש קידר קצין חימוש ראשי בדרגת תת-אלוף. במהלך תקופת כהונתו נעשה ניסיון בצה"ל לפירוק החיל והחלפתו בחטיבה הנדסית שתתקיים באג"א. קידר התנגד למהלכים אלו בהצלחה. באותה עת עסק החיל באחזקת כלי הלחימה בהם נעשה שימוש ברצועת הביטחון ובאינתיפאדה הראשונה. כמו כן פותחו בשנים אלו מרכבה 2, מרכבה 3, נגמ"ש הפומ"ה ונגמ"ש האכזרית.
לאחר פרישתו מצה"ל עמד קידר בראש עמותת חיל החימוש.
ג'ון קולייר
ג'ון קולוזר (באנגלית: John Maler Collier; 27 בינואר 1850 – 11 באפריל 1934), אשר כונה ג'ק בפי בני משפחתו וחבריו, היה אמן בריטי ידוע וסופר. צִייר בסגנון פרה-רפאליטי והיה אחד מציירי הדיוקנאות החשובים בזמנו. שתי נשותיו היו בנותיו של תומאס הנרי האקסלי.
ביוגרפיה
קולייר נולד למשפחה רבת השפעה. סבו, ג'ון קולייר, היה סוחר קווייקר שכיהן בפרלמנט. אביו היה אף הוא חבר פרלמנט, ושימש תובע כללי ושופט במועצת המלך. אחיו הבוגר היה שר המלחמה בממשלה ויושב ראש מועצת מחוז לונדון.
במהלך השנים הפך קולייר לחלק אינטגרלי ממשפחתו של תומאס הנרי האקסלי. קולייר נשא את שתי בנותיו של הקסלי והיה ידיד קרוב של בנו, הסופר לאונרד הקסלי. בשנת 1879 נשא קולייר את מריאן (מאדי) הקסלי, שהייתה אף היא ציירת ולמדה עמו בבית הספר לאמנות סלייד. לאחר הולדת בתם היחידה ג'ויס סבלה מריאן מדיכאון שלאחר לידה. היא נסעה לקבל טיפול בפריז אולם שם חלתה בדלקת ריאות ונפטרה בשנת 1887.
בשנת 1889 קולייר נשא את אחותה הצעירה של מריאן, אתל הקסלי. מכיוון שנישואין כאלה (לאחות אישה שנפטרה) היו אסורים באנגליה עד לשנת 1907 הטקס התקיים בנורווגיה. מנישואין אלה נולדו לקולייר בת ובן (סר לורנס קולייר, אשר כיהן כשגריר הבריטי בנורווגיה בין 1941-1951).
המודלים
מגוון הסובייקטים שצייר קולייר היה רחב מאוד. בשנת 1893 צייר, בין היתר, את הבישופ משרוסברי (סר לאבלס סטיימר), את סר ג'ון לובוק, את סר אדוארד אוגוסטוס אינגלפילד (אדמירל וחוקר האזור הארקטי).
קולייר צייר גם אישים בכירים ברשויות השלטון השונות. בשנת 1901 צייר את דיוקנו של דוכס יורק, לימים ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת. כמו כן צייר שני לורד צ'נסלורים (רוזן סלבורן בשנת 1882, ורוזן האלסבורי בשנת 1897), את יושב ראש בית הנבחרים הבריטי ויליאם גאלי (1897), את נשיא בתי המשפט לורד אלוורסטון (1912), ואת שומר המגילות (ראש בית המשפט לערעורים) סר ג'ורג' ג'סל (1881).
עוד צייר את הסופר רודיארד קיפלינג, את הצייר, שהיה ידידו ומורו, לורנס אלמה-טדמה, את השחקנים ג'ון לורנס טול הרברט בירבום טרי, ומדג' קנדל, את ראשי מוסדות החינוך בייליול קולג' (אדוארד קיירד), ואדהם קולג' ואיטון קולג', אנשי צבא כמו הוריישו קיצ'נר, שני מהרג'ות, מדענים כמו צ'ארלס דרווין, תומאס הנרי האקסלי, ג'יימס ג'ול ועוד.
עותק של פנקס המודלים של קולייר שהוכן בשנת 1962 (המקור מצוי בידי המשפחה) נמצא בגלריית הדיוקנאות הלאומית (לונדון). בפנקס ישנו תיעוד בכתב ידו של האמן של כל הדיוקנאות שצייר, לרבות שם הסובייקט, תאריך, שכר ופרטים על תצוגות חשובות של הציור.
היחס ליצירתו לאחר מותו
קולייר נפטר בשנת 1934. הערך עליו במילון הביוגרפיה הלאומית (כרך שפורסם בשנת 1949) משווה את עבודתו לזו של פרנק הול בשל טקסיותה. אבחנה זו נכונה, עם זאת, רק ביחס לדיוקנאות של גברים בוגרים (להבדיל מדיוקנאות של גברים צעירים, נשים וילדים וציורים אחרים).
ג'פרי אשטן בערך שכתב עליו בכרך 7 של המילון לאמנות (1996), מעיר כי לא ניתן להבחין במשיכות המכחול של קולייר וכי מדובר ב"שימוש לא מרגש ותפל בצבע" אבל בה בעת משבח את "חוש הצבע" המפתיע והחזק של האמן היוצר תחושה מציאותית - הן מבחינת המראה והן מבחינת הלך הרוח.
המילון של ציירי הדיוקנאות בבריטניה עד לשנת 1920 (פורסם בשנת 1997) מתאר את הדיוקנאות של קולייר כציורים שבהם נעשה שימוש מרענן באור וצבע.
נגישות
שישה-עשר דיוקנאות של קולייר מוצגים בגלריית הדיוקנאות הלאומית (לונדון), שניים בגלריית טייט, ודיוקן עצמי מוצג בגלריית אופיצי.
ציורים אחרים נמצאים אף הם בבתים ובמוסדות הפתוחים לציבור. לדוגמה, דיוקנו של רוזן אונסלו (1903) מוצג בקלנדון פארק; דיוקנו של צ'ארלס מנדר מוצג באחוזת אולפן; דיוקנה של קליטמנסטרה מצוי בגלריית גילדהול בלונדון.
העתקים של עבודות רבות מצויים בספריית היינץ בגלריית הדיוקנאות הלאומית. מבחר יצירות מופיעות בספרו של פולוק The Art of the Honourable John Collier משנת 1914.
ננו-מעגלים
ננו-מעגלים (באנגלית: Nanocircuits) הם מעגלים חשמליים בקנה מידה ננומטרי (ננומטר אחד הוא 9- 10 של המטר, כאורך של שורה אחת של 10 אטומי מימן). מזעור מעגלים משולבים מאפשר דחיסת מספר גדול יותר של מעגלים בשבב אחד דבר הגורם לביצועים טובים יותר ומהירים יותר, הקטנת צריכת האנרגיה של השבב והוזלתו.
רקע
המוטיבציות לפיתוח הננו-מעגלים נובעים בעיקרם מ"חוק מור". חוק מור נקרא על שם גורדון מור אחד המייסדים של אינטל אשר כבר בשנת 1965 צפה שבמשך תקופת מזעור המעגלים, מספר המעגלים שיהיה ניתן לדחוס ברכיב יכפיל את עצמו מדי שנתיים. עם השנים הנחתו של מור התבררה כנכונה ואף משמשת ככלי תכנון והצבת יעדים למפתחים ויצרנים בתחום ובשל עובדה זאת זו היא נבואה המגשימה את עצמה. חוק זה מתייחס לקצב המזעור המתרחש לאורך השנים ובעצם שם דגש על הצורך המתמיד בהגדלת מספר הטרנזיסטורים על פני פיסת סיליקון וזאת כדי ליצור מעגלים משולבים מהירים ובעלי ביצועים טובים יותר. הצורך בפיתוח מיליארדי טרנזיסטורים ברכיב בודד, טמון בהתפתחות הטכנולוגית הנדרשת לספק את הצריכה המאסיבית הגוברת של מחשבים, בקרים, חיישנים וחפיצים שונים.
יישומים
ניתן ליישם מגוון תצורות של מעגלים ננו-מטרים בדרכים שונות. כגון; "טרנזיסטור חד אלקטרוני" ("Single-electron transistors"), "אוטומט תאי קוונטי" ("Quantum cellular automata"), ו"נועלים ננומטרים" ("Nanoscale crossbar latches"). עם זאת, רוב המאמצים כיום מופנים ליצירת ננו-חומרים שישפרו את ביצועי הטרנזיסטורים מסוג "MOSFET". רכיבים אלו מרכיבים את רוב המעגלים הדיגיטליים והאנלוגיים הבסיסיים ובאופן המציית ל"חוק מור". במאמר סקירה בנושא "תכנון ה-MOSFET ותפקידו בעתיד" שפורסם ב-2004, בוצעה השוואה בין מספר צורות גאומטריות של הרכיב הממוזער וצוין שהמזעור המוצלח ביותר היה של "טרנזיסטור תוצא שדה בעל תעלה גלילית אנכית" ("circular cross section vertical channel Field Effect Transistor"). מדענים פיתחו לאחרונה את הטרנזיסטור הקטן בעולם שככל הנראה ישמש בעתיד כרכיב העיקרי בננו-מעגלים. הטרנזיסטור עשוי על בסיס "ננו-צינוריות פחמן" ("carbon nanotubes") הדקים פי אלף מעובי שערת אדם. רוב הננו-מעגלים מורכבים מטרנזיסטורים על בסיס-סיליקון ("silicon-base transistor") בעלי שער מתכתי ("metal gate"), דבר הגורם לקשיים בייצור ככל שמידת הטרנזיסטור יורדת. קיים קושי בחיבור מוליך בגדלים אטומיים כגון ננו-צינוריות פחמן לשער מתכתי של טרנזיסטור. עם פיתוח הטרנזיסטור בקנה מידה מולקולארי ניתן יהיה לייצר ננו-מעגלים כמקשה אחת ברמה הננומטרית. בייצור זה גם החיבורים וגם הטרנזיסטורים עשויים מננו-צינורות. ייצור המעגלים האלקטרונים לא סובלים כשלים בעת ביצוע מילוני פעולות וחישובים מורכבים במהירות הולכת וגדלה. נראה שקיים גבול ליכולת המזעור וכי ככל שיורדים בסקלת גודל המעגל גדל סיכויי לכשלים בתהליך הייצור. ברמה האטומית קיימות עוד תופעות חדשות המתגלות לבקרים וזאת באמצעות מכשירים חדשים המיוצרים מאותה טכנולוגיה המשמשת לאיתורם חקירתם ויצירתם, תלות זו היא אחת הסיבות שיביאו להפרת חוק מור בעתיד ולמעשה קצב המזעור יואט ואף יגיע לרוויה.
סובייקטיביזם
בפילוסופיה, הסובייקטיביזם היא גישתו של הפילוסוף הסקוטי דייוויד יום, אשר טען שמוסרי הוא מה שקובע המצפון האישי. במילים אחרות, הרגש האישי הוא מה שקובע אם הפעולה היא לשבח או לגנאי. לפי יוּם, הרגש הוא שמניע את האדם לפעולה ולא התבונה (כך בניגוד לדעתו של סוקרטס). לפיו, התבונה תשאיר אותנו אדישים ביחס לפעולה המוסרית. מבחינתו של יום, תפקיד השכל הוא להתאים אמצעים לתכליות כאשר התכליות המוסריות נקבעות על ידי הרגש והתבונה רק מאפשרת לנו לבחור בין האפשרויות שיביאו אותנו אל המטרה. לטענתו, אין מקום לדיון אובייקטיבי במוסר כיוון שטענות מוסריות אינן משקפות מציאות; הן אינן הנחות עובדתיות שניתן לומר עליהן שהן אמת או שקר.
לטענתו של יום, לכל בני האדם ישנו רגש מוסרי מיוחד אותו הוא כינה: "רגש אהבת הבריות". כדי להסביר את הדמיון הרב שביחס בני האדם השונים לשאלות מוסריות רבות, יחס שאינו צפוי מצד מוסר שנקבע לפי רגש שרירותי, טען יום כי רגש אהבת-הבריות אינו שונה בהרבה בין בני אדם שונים, ולכן הוא מוביל את כלל החברה האנושית לפיתוח רגשות דומים של שבח או גנאי (כלומר חיוב או שלילה) כלפי בדיוק אותם מאורעות או מעשים. לעומת זאת, רמת הפיתוח של אותו הרגש יכולה להשתנות בין חברות שונות ותלויה בחינוך אותו מעניקה החברה.
את הסובייקטיביזם מקובל להנגיד לאובייקטיביזם.
ברברה סטרוצי
ברברה סטרוצי (נקראה גם ברברה ואלה, באיטלקית: Barbara Strozzi; הוטבלה 6 באוגוסט 1619, בוונציה – 11 בנובמבר 1677, בפדובה), הייתה זמרת בארוק ומלחינה איטלקייה.
ביוגרפיה
סטרוצי הייתה בתו המאומצת, וקרוב לוודאי בתו הבלתי חוקית, של ג'וליו סטרוצי, ממשפחת סטרוצי הפלורנטינית, משפחה אצילה ומפורסמת בעושרה ובפועלה התרבותי מן המאה ה-14. ג'וליו שילב אותה בסדרת קבוצות הדיון, או אקדמיות, שלו, בעיקר ב-Accademia degli Unisoni שם התבקשה הן לשיר והן לתרום לשיחה. היא למדה אצל המלחין פרנצ'סקו קאוואלי. אחרי מות אביה, נאלצה כנראה סטרוצי לפרנס את עצמה באמצעות יצירותיה המוזיקליות, סברה הגיונית לאור המספר הרב של פטרונים נשואי פנים, ביניהם פרדיננד השני מאוסטריה וסופיה, דוכסית ברונשוויק ולינבורג, שלהם הקדישה את יצירותיה.
הרוב המוחלט של יצירותיה נכתב לקול סופרן וקונטינואו, כנראה למילות שירה שלה. חיבוריה נטועים היטב במסורת ה"סקונדה פראטיקה", שהודגמה ביצירותיו של קלאודיו מונטוורדי, אבל ליצירות שלה יש דגש לירי יותר, המתבסס על יתרונות הקול עצמו. רבים מן הטקסטים ליצירותיה נכתבו על ידי אביה, ג'וליו.
מעורב ירושלמי (סדרת טלוויזיה)
"מעורב ירושלמי" היא סדרת דרמה ישראלית. הסדרה עוסקת בחייה של משפחה מסורתית-מזרחית ממוצא ג'רבאי, תוניסאי, המתגוררת בשכונת נחלאות בירושלים.
העונה הראשונה של הסדרה עלתה לשידור בערוץ 10 ב-18 בנובמבר 2003. לאחר שזכתה לאחוזי רייטינג גבוהים הוזמנה עונה שנייה. העונה השנייה נקנתה על ידי זכיינית ערוץ 2 טלעד, לקראת המכרז בשנת 2005, אך טלעד הפסידה במכרז ולבסוף שודרה העונה בשנים 2005–2006 במסגרת שידורי קשת בערוץ 2, וזכתה גם שם לאחוזי רייטינג גבוהים. קשת גם רכשה מערוץ 10 את הזכות להקרין פרקים מהעונה הראשונה. העונה השלישית עלתה לשידור באוקטובר 2009. תקציב ההפקה של העונה הראשונה נעמד על כ-₪7,500,000. תקציב העונה השנייה היה ₪6,890,000.
את הסדרה יזם ויצר אודי לאון. שרון עמרני כתב במשותף עם ניר ברגמן את הפיילוט וביים אותו. את פרקי העונה הראשונה ביימו במשותף יעקב (ינקול) גולדווסר וניר ברגמן. את פרקי העונה השנייה ביימו גולדווסר ושי כנות. יוצרי העונה השנייה הם אודי לאון, נסים לוי וג'קי לוי. הסדרה נתמכה בידי קרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
שירי הפסקול
בפסקול "מעורב ירושלמי" מספר שירים שעובדו, הופקו והוקלטו במיוחד לפרויקט על ידי מלחין הסדרה, יונתן בר גיורא, ובוצעו על ידי מאיר בנאי, מירי מסיקה, מני בגר, אורלי פרל, צק ברקמן ועוד.
כף וולקוט
כף וולקוט או קייפ וולקוט (באנגלית: Cape Walcott) היא לשון יבשה בולטת, המכוסה קרח, בחוף המזרחי של אזור ארץ פאלמר, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
סנט'אנטיוכו
גאוגרפיה
ליד האי יש אי נוסף בשם סנט פייטרו ובו העיירה קרלופורטה. בעיר התיישבו תושבי ג'נובה אשר היגרו לתוניסיה ושבו לסרדיניה. מנהגיהם וניב שפתם הוא מג'נובה.
מעורב ירושלמי (סדרת טלוויזיה)
שירי הפסקול
בפתיח הסדרה התנגנה לאורך כל שלש העונות גרסת הכיסוי של מאיר בנאי לשירם של יענקל'ה רוטבליט ושמוליק קראוס "רואים רחוק רואים שקוף". הגרסה המלאה של השיר (כולל פתיח קצר בקולו של אריה אליאס ז"ל) יצאה לרדיו במקביל לעליית העונה הראשונה לאוויר בשנת 2003 וזכתה להצלחה רבה. בעונה הראשונה הופיעו בפסקול גם השירים "אהבה בת 20" (מילים ולחן - ז'אק ברל, נוסח עברי - נעמי שמר) - בביצוע אורלי פרל ולהקת התינוקות, "שבתות וחגים" (מילים יענקל'ה רוטבליט, לחן - יהודית רביץ) בביצוע אורלי פרל, ו "מתכוון אלייך" (מילים - נילי אושרוב לחן - יונתן בר גיורא) בביצוע צק ברקמן.
כף וולקוט
גובהה של לשון היבשה 625 מטרים מעל פני הים.
סנט'אנטיוכו
היסטוריה
האי היה מיושב כבר בעידן הפרהיסטוריה וראשית ההיסטוריה - (protostorica) - לפי הממצאים שהתגלו במערה הטבעית ב"טפיי" (Tapei - Calasetta) ובשלוש מערות מלאכותיות ב"איס פרויניס" (Is Pruinis) ובאתרי קבורה.
כף וולקוט
גילוי ומיפוי לשון היבשה
לשון היבשה, התגלתה מהאוויר ב-20 בדצמבר 1928, בטיסה שבוצעה על ידי סר יוברט וילקינס.
סנט'אנטיוכו
היסטוריה
באי נמצאו מצבות של ענקים (le tombe di giganti) באתרים Su niu de su crobu ו-Monte Noccus. לפי מפקד שנעשה בשנת 1849, נמצאו באי 27 אתרים נוראגים. במחצית השנייה של המאה ה-7 לפנה"ס הגיעו לאי הפיניקים הקרתחדשתים, והקימו את העיר (וכן את כרלי). הם הקימו במקום נמל חשוב ומרכז מסחרי (Emporio). היא הייתה מקום התיישבות חשוב למהגרים השמים. בעיר היו שני מושלים שכונו שופטים (sufeti) - מונח מהשפות שמיות המקביל למונח שופט המקראי. בעיר הפיניקית נמצאו כתובות פיניקיות כגון כתובת דו־לשונית פיניקית־לטינית העוסקת בבניית מקדש וכתובת נדר פיניקית, והיא נזכרת בכתובת פיניקית ממקדש צד אדיר באנטס.
מעורב ירושלמי (סדרת טלוויזיה)
שירי הפסקול
העונה השנייה כללה ביצוע רוק מחוספס של מני בגר לשיר "שלח לי שקט" (מילים - יונה וולך, לחן - יובל מסנר), וביצוע של צק ברקמן ל"אבינו מלכנו" (מילים מהמקורות, לחן עממי).
סנט'אנטיוכו
היסטוריה
במקום מרכזי בעיר נבנה מתחם שהוקדש לאלים: תנת, בעל חמון, בעל ואדיר. היה זה המרכז הפיניקי החשוב ביותר באי. מרכז העיר הוגבה ובוצר להגנה.
כף וולקוט
גילוי ומיפוי לשון היבשה
טיסות צילום ומיפוי נוספות בוצעו בשנת 1935 על ידי לינקולן אלזוורת' - בעקבותיהם בוצע מיפוי יותר מדויק של האזור.
מעורב ירושלמי (סדרת טלוויזיה)
שירי הפסקול
בעונה השלישית ביצעה מירי מסיקה שני פיוטים שנכתבו על ידי רבי אהרון פרץ מג'רבה במאה ה-18, "אהובי" ו - איילת חשקי" (את שניהם הלחין יונתן בר גיורא). על פיוטים אלו המליץ הרב דוד מנחם. "אהובי" יצא בשנת 2010 כסינגל לרדיו וכטראק בונוס באלבום "חדשות טובות" של מסיקה. בעונה זו הופיעה בפסקול הסדרה גם גרסה קולית של מאיר בנאי לנעימת הנושא של הסדרה "אגריפס בלוז" (לחן - יונתן בר גיורא)
כף וולקוט
מקור השם
שמה של לשון היבשה ניתן לה על ידי סר יוברט וילקינס (מגלה הלשון).
סנט'אנטיוכו
היסטוריה
הרומאים כבשו את העיר במהלך המלחמה הפונית הראשונה בשנת 258 לפנה"ס. הכיבוש הושלם בשנת 238 לפנה"ס והאי סרדיניה הוכרז כפרובינקיה בשנת 277 לפנה"ס. הרומאיים חיברו את האי ליבשה בגשר שעבר מעל המצר-הים. הם גם שיפרו את מבנה הנמל. הסחורה ששווקה ממנו הייתה בעיקר עופרות כסף שנחצבו ממכרות ב"מטלּה" (Metalla) ליד איגליס.
מעורב ירושלמי (סדרת טלוויזיה)
פרסים
הסדרה זכתה בשלושה פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2004: פרס השחקן הטוב ביותר לשמיל בן-ארי, פרס השחקנית הטובה ביותר לשרה פון-שוורצה ופרס סדרת הדרמה הטובה ביותר. מלחין הסדרה יונתן בר גיורא היה מועמד בשנת 2004 על המוזיקה המקורית.
סנט'אנטיוכו
היסטוריה
במאות הראשונות לאחר הספירה הגיעו לעיר קבוצות ניכרות של נוצרים. דתם הייתה אסורה והקבורה בוצעה בקטקומבות. עמם הייתה גם אוכלוסייה יהודית. השטח שבו נמצאו הקטקומבות שייך לכנסייה שבמקום. עיקר הממצאים הם מהמאה ה-5.
גילוי הקטקומבות
הקטקומבות סנט'אנטיוכו התגלו בשנת 1894 בעיירה. התגלו שתי קטקומבות נוצריות ושתיים עבריות. אשר לקטקומבות העבריות, אלו הן הממצאים העתיקים ביותר באי. באחת הקטקומבות העבריות נמצאו כתובות וציורים המעידים על דתם של אלו שנקברו בהם.
הארכאולוג טרמלי (Taramelli) פרסם בשנת 1922 דו"ח על הממצאים בקטקומבות אשר בעיר בולסי הקדומה. עיקרם היו נוצריות ורק לאחר מכן התגלו העבריות. הן לא נבנו למטרה זו מראש, כמו ברומא העתיקה עם רחוב ראשי קארדו ודקומנוס (decumanus) החוצה אותו כפי שנמצאו ברומא.
הן בנויות על בסיס ארבעה נקרופוליס, אתרי קבורה פניקי מהמאה ה-1 לפנה"ס קיימים. אלה הורחבו והותאמו לקטקומבות. השימוש בהן החל כבר במאה ה-2, שופרו במאה ה-3 והיו בשימוש מאסיבי מהמאה ה-5 עד המאה ה-8. באותו אזור של בית קברות התגלה בית קברות מיוחד לילדים המכונה tophet - אתר מקודש קרתגי. ממצאים ייחודיים נמצאו במערה המכונה tomba dell’affresco“. חלק גדול מהם במוזיאון הארכאולוגי הלאומי של קליארי ובמוזיאון בסנ'אנטיוכו.
הקטקומבות בנויות בצורה מלבנים, המחולקים במחציתם על ידי קיר המגיע למחצית מגובה האולם. בין הממצאים שיש עליו תבליט של מנגן בחמת חלילים מהתקופה הביזנטית המאוחרת. נמצאו גם ציורים על פני בקבוקי זכוכית בגובה של 35 ס"מ ו-39 ס"מ, האופייניים לעם הסרדי אך ממוצא רומאי וכן מנורות אחדות וכתובות.
שתי הקטקומבות הידועות הן: S. Antioco ו- S. Rosa.
צפונית מהאזור התגלו שתי קטקומבות עם כתובות האפייניות לקבורה יהודית.
בקטקומבה אחרת, צפונית מהקודמת, "של ברוניקה" (di Beronice), נמצאו שלוש מנורות מעוצבות בצורת שעון חול, כתובות עבריות, ביניהן "שלום", ".. משכבו בשלום", "ישראל".
בקטקומבה נוספת נמצאו כתובות, חלקן בעבריות וחלקן בלטינית, החלק העברי כולל מילים אלה: "שלום על ישראל" ו"אמן אמן". החלק הלטיני כולל משפט זה "Iud(a)... onti / T(v/a)anoroplusm enusanoroLX". מועדה המשוער של הכתובת היא המאה ה-3.
כף וולקוט
מקור השם
וילקינס קרא ללשון היבשה על שם פרדריק סי. וולקוט (Frederic C. Walcott), שהיה חבר במועצה המנהלת של האגודה הגאוגרפית האמריקאית (American Geographical Society).
אדגר וינסנט, הוויקונט ד'אברנון
אדגר וינסנט, הוויקונט הראשון ד'אברנון (באנגלית: Edgar Vincent, 1st Viscount D'Abernon; 18 באוגוסט 1857 – 1 בנובמבר 1941) היה מדינאי ודיפלומט בריטי, שגריר ארצו לגרמניה בתקופת רפובליקת ויימאר (אז נודע כלורד ד'אברנון) ומראשי וראשוני המצדדים במדיניות פייסנית (Appeasement) כלפי גרמניה בציבוריות ובמדיניות הבריטית. בנוסף, היה איש חברה ואספן אמנות.
תולדות חייו
נולד בסינפולד שבוסט סאסקס, אנגליה, אביו היה הברונט ה-11 מסטוק ד'אברנון, במחוז סארי. התחנך באיטון קולג' ולאחר מכן שירת חמש שנים במסגרת משמר קולדסטרים לפני שנכנס לשירות הדיפלומטי. בין השנים 1883 ו-1889 שירת כיועץ כלכלי לממשלת מצרים.
ב-1889 היה למנהל בנק עותומן, אותו סחף להרפתקאת השקעות במניות של מכרות בדרום אמריקה שנסחרו בבורסות אירופה. הבנק רכש מניות של חברות המכרות ובמקביל נתן אשראי נוח לאלפי תושבי קונסטנטינופול על מנת להשקיע במניות אלה, שערכן תפח והלך כתוצאה מהמסחר הער. ב-1895 התפוצצה הבועה, רוששה רבים מהמשקיעים וכמעט מוטטה את הבנק. ד'אברנון, מכל מקום, הצליח לגרוף רווח נאה.
ב-1899 נבחר וינסנט, תומך נלהב בארתור ג'יימס בלפור, לחבר הפרלמנט הבריטי מטעם המפלגה השמרנית הוא נותר חבר פרלמנט עד 1906. ב-1914 התקבל לבית הלורדים בהמלצת ראש ממשלת בריטניה, הרברט הנרי אסקווית'.
ב-1920, במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, היה חבר המשלחת הבריטית-צרפתית לסיוע לפולין בראשות מקסים וייגאן שהשתתפה בקרב ורשה. לאחר מכן כתב את חוויותיו בספר The Eighteenth Decisive Battle of the World: Warsaw, 1920, שראה אור ב-1931. ב-1920 התמנה לחבר המועצה המלכותית.
בין 1920 ל-1926 שירת כשגריר בריטניה לגרמניה. מתוך אמון רב בעם ובהנהגה הגרמנית, נטה להאמין כי הגרמנים ישמרו באדיקות על הסכמות חוזה ורסאי וכי ייקח לגרמנים עוד זמן רב לפני שיהיו מעוניינים בכלל לשחזר את יכולתם הצבאית. עקב כך יצא נגד התוקפנות הצרפתית כלפי אי-תשלום הפיצויים על ידי גרמניה ונגד שיתוף פעולה של בריטניה עם תוקפנות צרפתית זו. על חששות בריטיים וצרפתיים מהתחמשות מסוכנת של גרמניה הגיב שאלו "חששות דמיוניים". ב-1925 היה מאדריכלי הסכמי לוקרנו, שסייעו לייצוב מערב אירופה. שר החוץ של בריטניה באותה עת, אוסטן צ'מברלין (אחיו-למחצה של נוויל צ'מברלין, ראש ממשלת בריטניה בתקופת טרום מלחמת העולם השנייה), זכה בזכות הסכמים אלו בפרס נובל לשלום. מטרה נוספת של ד'אברנון הייתה לפעול נגד קשריה של גרמניה עם ברית המועצות וחיזוק זיקתה לבריטניה כבעלת ברית.
וינסנט ורעייתו, הלן (1866–1954), עמה התחתן ב-1890, שהיו אנשי חברה נוצצים ומרכזיים בלונדון, הפכו לציר מרכזי בתחום החברה והאירוח גם בברלין. הלן וינסנט פרסמה אודות התקופה את הספר Red Cross and Berlin Embassy, 1915-1926: Extracts from the Diaries of Viscountess D'Abernon. השניים היו חובבי ואספני אמנות וידידיהם של אמנים. בין היתר ג'ון סינגר סרג'נט ואוגוסט ג'ון, שציירו דיוקנים של שניהם.
רפואה פנימית
רפואה פנימית (באנגלית: Internal Medicine) היא ענף ברפואה. הרפואה הפנימית היא אחד ממקצועות הרפואה הוותיקים ביותר ובעיני רבים היא מהווה בסיס לכל המקצועות הרפואיים הקליניים (ליד מיטת החולה) שאינם כירורגיים (לא מצריכים ניתוח).
הרפואה הפנימית עוסקת במניעה, באבחון ובטיפול תרופתי של מחלות מבוגרים שלא דורשות התערבות ניתוחית.
היסטוריה
מבחינה היסטורית, רופאים פנימאים עבדו במרפאות קהילתיות ובבתי חולים בו זמנית ולעיתים קרובות באותו היום. לאור סיבות שונות (חוסר זמן, תחומי התמקצעות שונים הנדרשים ברפואה קהילתית לעומת רפואת בית חולים, ועוד), מקצוע הרפואה הפנימית עבר בפועל, במשך השנים, להיות מקצוע התמחות המבוצע בבתי חולים בלבד, וכך נולדה למעשה ההתמחות ברפואת המשפחה (כענף נוסף במקצועות הרפואה). עם זאת, לאחר קבלת תואר המומחה, רופאים פנימאים רבים בוחרים, מסיבות מגוונות, לעבור לעבוד בקהילה בלבד כרופאי משפחה, לעיתים בשילוב המשך עבודה בבית החולים.
התמחות ברפואה פנימית בישראל
ההתמחות ברפואה פנימית בישראל נמשכת 4 שנים: בתום ההכשרה הזו על הרופא לעבור בהצלחה שתי בחינות המכונות שלב א' ושלב ב'. בחלק ממקצועות הרפואה השונים נדרשת התמחות ראשונית ברפואה פנימית כתנאי לקבלה. בין המקצועות ניתן למנות את מקצוע האימונולוגיה, קרדיולוגיה, אנדוקרינולוגיה, גסטרואנטרולוגיה, המטולוגיה, נפרולוגיה, ומחלות זיהומיות. כחלק מההסכם שהושג בעקבות שביתת הרופאים במהלך 2011 הוצע לרופאים שמעוניינים להתמחות ברפואה פנימית מענק התמחות על סך 300 אלף ש"ח (ברוטו), ע"ר העובדה שרופאים שסיימו את הסטאז' החלו תרים פחות אחר מקצועות הרפואה הפנימית ויותר אחר מקצועות 'זוהרים' יותר כגון מקצועות הכירורגיה, התמחות ברפואת ילדים ועוד. תרמו לכך בעיקר העובדה שלאחר סיום ההתמחות - רופאים פנימאים מומחים (שאינם הולכים לתת-התמחות לאחר שסיימו את ההתמחות ברופאה פנימית) מרוויחים לרוב פחות כסף מרופאים מומחים במקצועות אחרים. המענק האמור בא כביכול לנסות ולאזן את המצב מול ההתמחויות האחרות, אך למעשה מדובר בתוספת דלה מאוד, שכן את הסכום האמור (300 אלף שקלים) מרוויחים אפילו מתמחים במקצועות הכירורגיה תוך פרק זמן קצר יחסית בחייהם המקצועיים. עד כה לא הוצעה תוספת שכר נוספת למתמחים במקצוע הרפואה הפנימית - יתרה מכך, גם מתן המענק האמור הופסק לאחר כ-7 שנים.
מקטרת
בניגוד לעישון הסיגריות (הנפוץ יותר), עישון המקטרת מצריך סבלנות ותשומת לב יתרה. מעשני המקטרות מקדישים זמן רב לבחירת המקטרת, לטיפוחה, לטעם הטבק, לפיטום המקטרת, ולעישון המתמשך המתאפיין בשימור הבעירה האיטי בחום נמוך. בבעלות המעשנים נמצאות מספר מקטרות לשימוש, וחלקם מבקרים קבועים בחנויות מיוחדות או חברים במועדונים ייעודיים.
קיימת נטייה להאמין כי עישון המקטרת נחשב פחות מסוכן מעישון הסיגריות. לעומת זאת גדלים הסיכויים לחלות בסרטן הגרון וחלל הפה.
ייצור המקטרת
ברחבי העולם (ובעיקר באירופה) ישנם בתי מלאכה המתמחים בייצור מקטרות סדרתי וממוכן, אך גם אומנים המייצרים אותן בעבודת יד. רובם משתמשים בשורש או בגזע העץ הנקרא בעברית "עצבונית" או "אברש״ (Briar) שגדל בארצות אגן הים התיכון כמו איטליה, יוון וקורסיקה, וניחן בעמידות לחום גבוה. ישנם אומני מקטרות המעדיפים את גזע עץ האגוז, שיח הוורד או עץ הזית, וישנם המשתמשים בחומרים מינרליים שונים או אף בעץ מאובן למחצה. תהליכי הייצור כוללים איסוף חלקי העץ בעונה המתאימה, ייבושם באופן טבעי או מלאכותי ותהליכי עיבוד: ניסור גס לקוביות, שרטוט קווי מתאר וחיתוך מדויק יותר, קדיחה ועיצוב המקטרת באמצעות מחרטה ועבודות גימור סופיות. מחירה של מקטרת טובה ופשוטה מייצור סדרתי הוא בין 50 ל־100 דולר ומחירן של מקטרות משובחות ביותר, המיוצרות בעבודת יד, יכול להגיע אפילו ל־10,000 דולר – דבר התלוי באיכות העץ, בגילו ובצפיפותו, בהתאמה של סיקוסי העץ לצורת המקטרת, בשיבוץ אבנים ומתכות יקרות, באיכות עבודתו של האומן שייצר אותה ובמוניטין שיצאו לו.
סטפן אודה
סטפן אודה (בצרפתית: Stéphane Houdet; נולד ב-20 בנובמבר 1970, סן-נאזר) הוא טניסאי צרפתי.
מקטרת
תולדות השימוש במקטרת
לפני גילוי העולם החדש, למקטרת היה שימוש דתי ורפואי. ציוויליזציות מהתקופה הפרה-קולומביאנית כמו האצטקים, המאיה, ואחרים, השתמשו במקטרות לריפוי ולציון אירועים דתיים ומסחריים. כך למשל, מקטרת השלום המפורסמת שימשה באירועים מסחריים ופוליטיים. באפריקה, השתמשו במקטרות לעישון עשבים שונים לצרכים רפואיים ודתיים. התרבות הראשונה שהשתמשה במקטרת לעישון טבק הייתה המאיה במקסיקו ומרכז אמריקה.
סטפן אודה
קורות חיים
אודה התחיל לשחק טניס בגיל 8. הוא בעל נכות לאחר תאונת דרכים. בשנת 1998 הוא סיים לימודי וטרינריה ופתח מרפאה פרטית.
מקטרת
תולדות השימוש במקטרת
ב-1519, הרנאן קורטס, הקונקיסטאדור שכבש את מקסיקו עבור ספרד, דיווח שראה מקומיים מעשנים "ענפים מבושמים". ב-1536, מגלה הארצות הצרפתי ז'אק קרטייה דיווח על ילידים קנדיים המעשנים מקטרות בטקסים. ב-1559, ספרד הייתה הראשונה לייבא טבק לעולם הישן, שם שימש לצרכים רפואיים. שיח הטבק קיבל את השם הלטיני Nicotiana Tobacum על שם ז'ן ניקוט, שגריר צרפת בפורטוגל, שהשתמש בו לריפוי מיגרנות, כאבים ופצעים קלים. עם תחילת המאה השבע עשרה, עישון הטבק הפך נפוץ באנגליה, רחבי אירופה, הודו, סין ויפן. במזרח הרחוק השתמשו במקטרות במבוק עם פיות כסף או נחושת ובאימפריה העות'מאנית השתמשו בנרגילה, שסיננה וציננה את עשן הטבק באמצעות מים. לאנגליה הביא את הטבק סר וולטר ראלי. המלך ג'יימס הראשון חייב את מוכרי הטבק ברישיון, שעלה כסף, אך במקום שהדבר ידכא את תפוצת הטבק באנגליה, היא דווקא התמסדה.
סטפן אודה
קורות חיים
בשנת 2005 הוא חזר לטניס והחל להתחרות בטניס בכיסאות גלגלים. לאורך הקריירה זכה אודה במספר תוארי גראנד סלאם במיוחד בתחרויות זוגות ומדליות אולימפיות. בשנת 2014 הוא היה הטניסאי הראשון שזכה ב-4 תחרויות גראנד סלאם בתחרויות זוגות בעונה יחידה.
מקטרת
תולדות השימוש במקטרת
פליטים פרוטסטנטיים מאנגליה הביאו את המקטרת להולנד. המקטרות האירופאיות היו עשויות חרס לבן והן נפוצות בציורים מאותה תקופה. החל מאמצע המאה השבע עשרה, מדינות אירופה גינו את השימוש בטבק, אך מאידך מיסו אותו והפיקו ממנו רווחים. במהלך המאה השמונה עשרה אירופה עברה להרחת טבק והשימוש במקטרות יוחד לעולם החדש, ממנו הגיע לראשונה. במאה התשע עשרה עישון סיגרים נחשב לפעילות חברתית מקובלת ואילו עישון מקטרת היה פעילות אישית ופרטית שנעשתה בצנעה. במחצית הראשונה של המאה העשרים, מקטרת זוהתה עם אנשי רוח וקציני צבא ואילו סיגריות סיפקו טבק להמונים.
סטפן אודה
קורות חיים
סטפן אודה זכה ב-2 מדליות זהב אולימפיות: בשנת 2008 וב2016 בתחרות זוגות.
מקטרת
מקטרות לעישון טבק בהיסטוריה של המזרח התיכון
מקטרות החרס היו נפוצות מאוד ברחבי האימפריה העות'מאנית מהמאה השבע-עשרה ואילך. מקטרות אלה נמצאו באתרים ארכאולוגיים בכל רחבי האימפריה, ממצרים, ארץ-ישראל ועד רומניה. חלק מהטיפוסים הקדומים ונשאים עליהם כתובות בשם ״ד'כנא״ שמשמעו בטורקית עשן או עישון, או ״טוטן״, שמשמעותו טבק מקוצץ. כל מקטרות החרס היו עשויות מאותן חלקים שכללו את זרוע המקטרת ששימשה כתושבת לקנה ומגביע עגול ועמוק בעל זרבובית מעוצבת. מלבד מקטרות החרס השכיחות נמצאו במזרח התיכון כלי עישון אחרים, ייחודיים לאזורים מסוימים. בין כלי עישון אלה היו מקטרות חרס עשויות מקשה אחת שהיו נפוצות בקרב בני השכבות הנמוכות בפרס, מקטרות עשויות גליל חרס או עצם חלולה של כבשים שהיו מקובלות בקרב ערביי המפרץ הפרסי ותושבי דרום פרס ומקטרות שכונו על ידי החוקרים בשם ״ראש פרג״ בשל דמיונן לצורת ההלקט של צמח הפרג. פריטים בודדים של מקטרות אלה, שתוארכו למאות השבע-עשרה והשמונה-עשרה נמצאו באזור הכורדי של צפון עיראק ואף בחפירות שונות בארץ ישראל.
סטפן אודה
קורות חיים
בתחרויות רבות הוא שיחק לצד שינגו קוניאדה וביחד הם זכו ב-9 פרסי גראנד סלאם לזוגות.
מקטרת
שימוש במקטרת לעישון סמים
מקטרות משמשות גם לעישון סמים כמו קנאביס ואופיום. מקטרות אלו עשויות בדרך כלל ממתכת או מזכוכית והן בעלות גביע קטן יותר מהמקטרות המשמשות לעישון טבק.
גן חטיבת פלמ"ח הראל
גן חטיבת פלמ"ח הראל הוא גן ובו אנדרטה לחללי חטיבת הראל במלחמת העצמאות, הניצבים בקריית הלאום בירושלים.
האנדרטה
האתר בו נמצא הגן הוא מדרון בתחומי גן סאקר, בצדו של בית הקברות שייח' באדר (שהוקם בעת מלחמת העצמאות לאחר שלא התאפשר לקבור בהר הזיתים) ובקרבת בניין בית המשפט העליון ומשכן הכנסת.
האנדרטה מורכבת מחומת אבן עגולה כפולה בעלת גובה משתנה. בצידה האחד שבמעלה המדרון החומה היא בגובה הקרקע ומאפשרת כניסה רגלית לשטח המגודר על ידה. מצידה האחר, במורד המדרון, החומה מוגבהת מעל פני הקרקע (עד לגובה של ארבעה מטרים) ועל גביה קיים שביל הליכה, המשקיף אל נוף הגן וירושלים כולה. על גבי מעקות שני צידי השביל חקוקים שמות אתרי קרבות של החטיבה וכן תיאורים של קרבות ידועים שלה.
על גבי הקיר החיצוני של החומה חרוטים שם האתר, סמל הפלמ"ח והבית הראשון מתוך המנון הפלמ"ח.
על גבי הקיר הפנימי של החומה חרוטים שמות 438 חללי חטיבת הראל במלחמת העצמאות, אשר רובם נפלו בקרבות על הדרך לירושלים ובעיר עצמה, ושמות שני מפקדי החטיבה במלחמה - יצחק רבין ויוסף טבנקין - בלוויית דברי הסבר והנצחה.
במרכז הכיכר שיוצרת החומה ניצב עץ אלה, שהיה קיים שם בטרם הוקמה האנדרטה. סביב האנדרטה נטוע גן ובו שבילי הליכה ופינות ישיבה.
היוזמה להקמת האנדרטה
האנדרטה היא פרי עבודתם של הפסל דני קרוון (ממקימי קיבוץ הראל), אדריכל הנוף צבי דקל והטיפוגרף ינק יונטף. תוכנית הקמתה היא פרי יוזמתם של וותיקי החטיבה, בה לקחו חלק אורי בן ארי, יששכר שדמי, עמוס חורב, מוטקה בן פורת ואחרים ששירתו בה בקרבות מלחמת העצמאות. ועדת היגוי מטעמה בראשות האלוף במילואים עמוס חורב בחרה בקרוון למעצב האנדרטה.
האנדרטה הצטרפה לשתי אנדרטאות אחרות לחללי חטיבת הראל שהוקמו בעבר – האנדרטה בבית הקברות הצבאי בקריית ענבים והאנדרטה במתחם גבעת הרדאר.
נסיכות הגליל
נסיכות הגליל הייתה אחת מארבע הסניוריות העיקריות שהיו כפופות לממלכת ירושלים הצלבנית. אדמותיה של הנסיכות השתרעו סביב לבירתה הראשונה, טבריה, אולם יחד עם השטחים שהיו בבעלות האחוזות הצמיתות לנסיכות, כיסה שטחה של הנסיכות את הגליל כולו עד לרכס הכרמל בדרום ואת כל דרומה של פיניקיה (לבנון של ימינו).
נסיכות הגליל נוסדה באופן רשמי בשנת 1099 כאשר העניק שליטה הראשון של ממלכת ירושלים גוטפריד מבויון את הערים טבריה, חיפה ובית שאן לידי טנקרד, אציל צרפתי אשר היה מקורב לשלטון. בשנת 1101 הגביל אחיו של גוטפריד ויורשו בתפקיד, בלדווין הראשון, את כוחו של טנקרד על ידי מסירתה של חיפה לידי אציל בשם גדלמר קרפנל. לאחר מכן אולץ טנקרד שהיה מסוכסך עם המלך לנטוש את הנסיכות והוא עבר לשמש כעוצר בנסיכות אנטיוכיה הסמוכה. לאחר עזיבתו של טנקרד, חולקה הנסיכות בין משפחות אצילים שונות ששמרו על טבריה כבירת הנסיכות. מעמדה הרם של טבריה באותה התקופה ניכר בכך שבמקורות שונים מופיע שמה של הנסיכות כ"נסיכות טבריה" או "טיבריאד".
הנסיכות הושמדה בשנת 1187 על ידי צבאותיו של צלאח א-דין, לאחר מפלתם של הצלבנים בקרב קרני חיטין. אולם התואר "נסיך הגליל" המשיך להתקיים ונישא כתואר של כבוד על ידי קרוביו של מלך קפריסין, הנושא בתואר "מלך ירושלים" לאחר חורבן הממלכה בשנת 1291.
נסיכי הגליל
(שמות שאינם מודגשים הם שמות נסיכים אשר נשאו את התואר כתואר של כבוד, לאחר חורבן הנסיכות)
סניוריוֹת וּוַסאליוֹת
חרף גודלה הקטן יחסית וכמות האוכלוסייה הנוצרית הדלה שהתגוררה בשטחה, הייתה הנסיכות פטרונית של מספר רב (יש האומרים מוגזם) של נסיכויות, סניוריות ואחוזות צמיתות. הגדולות שבסניוריות אלו היו:
הסניוריה של בניאס
העיר בניאס ניתנה למלך בלדווין השני על ידי אנשי החשישיון המוסלמים שישבו בה בשנת 1128. בלדווין העניק את הסניוריה לאציל רנייה דה ברוס. בתו של רנייה נישאה להמפרי השני מטורון, שהפך ללורד מבניאס בסביבות שנת 1148. המפרי השני מכר חלקים נכבדים מהסניוריה לידי האבירים ההוספיטלרים ואת האדמות שנשארו ברשותו איחד עם אדמות הסניוריה של טורון (תבנין הלבנונית של ימינו). בשנת 1164 נפלה הסניוריה בידי הכובש המוסלמי נור א-דין.
הסניוריה של חיפה
אחוזה עצמאית שנשלטה תקופה מסוימת על ידי הפטריארך של נצרת ולאחר מכן זכתה למעמד עצמאי לאחר שסופחו לה שטחים שהיו בשליטת הנסיכות.
ואת נווי חטאתי
הקינה מבוססת על סיפור המובא בגמרא במסכת גיטין בנוגע לבנו ובתו של רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול:
מסוק קרב
מסוק קרב (באנגלית: Helicopter Gunship או Attack Helicopter; בראשי תיבות נפוצים: מסק"ר) הוא מסוק צבאי שנועד לתקוף מטרות מגובה נמוך, בעיקר כלי רכב ומשוריינים, ריכוזי חי"ר ומבנים לא גדולים. מסוקי הקרב תוכננו במיוחד לפעילות זו וחימושם המגוון כולל תותחים אוטומטיים, רקטות, טילי נ"ט וחימוש מונחה ייעודי. רוב מסוקי הקרב הם בעלי מידה מסוימת של מיגון נגד אש נ"מ וכוללים אמצעי לוחמה אלקטרונית בנוסף לאוויוניקה מתקדמת שתפקידה לסייע באיכון מטרות ופגיעה בהם.
מסוקי הקרב הומצאו בשנות ה-60 של המאה ה-20 אך הגיעו לבשלות תכנונית ומבצעית רק לקראת שנות ה-70, כאשר פותחו שני מסוקי הקרב האמיתיים הראשונים: AH-1 קוברה (1967) האמריקני, ומיל מי-24 (1969) הרוסי. המפורסם שבחבורה הוא האפאצ'י (1984) שהיווה סטנדרט בפני עצמו במלחמת המפרץ, ונודע בשל העמידות הגבוהה יחסית ובשל כוח האש האימתני שלו.