cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ערוץ 33
במסגרת החוק לסגירת רשות השידור והקמת תאגיד השידור הישראלי, היה אמור הערוץ לסיים את שידורו ב-14 במאי 2017, אך ב-9 במאי 2017 החליט מפרק רשות השידור, דוד האן, לסגור את חטיבת החדשות של הרשות מוקדם מן המתוכנן, כדי שלעובדים של הרשות שעוברים לתאגיד לא יהיה לחץ משני הגופים, ובעקבות העובדה שחטיבת החדשות היא המפיקה העיקרית בערוץ, הוחלט לסיים את שידורו ביום שאחרי.
ביום רביעי, ה-10 במאי 2017, סיים הערוץ את שידורו. ב-15 במאי 2017 בשעה 17:30 החל לשדר ערוץ "מַכַּאן 33" של תאגיד השידור הישראלי, אשר מחליף את מקומו של ערוץ 33 כערוץ המיועד לציבור הערבי בישראל.
ההחלטה על הקמתו
בפברואר 1994 אישר ראש הממשלה יצחק רבין את שידורי הערוץ הלווייני של רשות השידור. השם שנקבע הוא "ערוץ 3", כיוון שהיה הערוץ השלישי אחרי ערוץ 2. מטרת הערוץ הייתה לשדר בעיקר לארצות ערב ולעולים מחבר המדינות ולהציג את "פני ישראל כפי שהיא לעולם" במסגרת חזון "מזרח תיכון חדש" של שמעון פרס. הוחלט לשדר לתקופת ניסיון של שנה אחת, כאשר תקציב הערוץ לשנה זו מגיע מתקציב מיוחד של משרד ראש הממשלה. הקמת הערוץ הוטלה על יוסף בראל, זוכה פרס ישראל על שידורי הטלוויזיה בערבית.
תחילת השידורים
לאחר תקופת הרצה קצרה, ובניגוד מוחלט למטרות שעמדו בבסיס הקמתו של הערוץ, בשנת 1990, החל הערוץ לשדר את ישיבותיה של מליאת הכנסת. תקופה ארוכה שימש הערוץ בפועל כערוץ להעברת שידורי הישיבות בכנסת. המימון לשידורי דיוני מליאת הכנסת, שהגיע ישירות מהכנסת, אמור היה לשמש כמקור המימון הבלעדי של הערוץ לשידורים אלה, אך בפועל, מומנו חלק משידורים אלה מתקציב רשות השידור, על חשבון כספי האגרה.
במקביל לשידורי דיוני מליאת הכנסת שידר הערוץ מגוון תוכניות, חלקן זרות וחלקן מקומיות, לקהל יעד רחב בהרבה מקהל היעד המקורי של הערוץ – דוברי ערבית ועולים מחבר המדינות. כך בעצם פעל הערוץ מעבר למנדט שניתן לו ועורר עליו את זעמם של עובדי רשות השידור ואנשי אגודת העיתונאים. לצורך שידורי הערוץ נשכר באופן קבוע את אולפן 3 במתחם ג.ג. אולפני ישראל בנווה אילן, אולפן בשטח 350 מ"ר.
בין התוכניות ששודרו בשנים הראשונות של הערוץ: "סקאלה" - רצועת תרבות בימי שישי שעסקה באופרה, תיאטרון, ספרות וכו'; "נוסטלגיה" - שידורי ארכיון; "הטור השבועי" - פאנל פוליטי-חברתי; "בלה בלה" - מגזין תרבות בשידור חי בהנחיית יואב גינאי (שהגיש יותר מאוחר במסגרת הערוץ את התוכנית לגעת ברוח).
המדרוג הנמוך הביא בשנת 1998 לניסיון למתג את הערוץ מחדש תחת הסיסמה "ערוץ 33 - הרבה יותר מעניין", על ידי שינוי לוח התוכניות והוספת תוכניות חדשות. בין התוכניות באותה שנה היו "ריח מנטה" - תוכנית זמר מזרחי בהנחיית ירון אילן (329 תוכניות עד לשנת 2006), "שיח רופאים" - תוכניות רפואית שהפכה מאוחר יותר לתוכנית "בקו הבריאות", "טלכסף" - תוכנית כלכלית שבין מגישיה היה רביב דרוקר ו"על-TV" - תוכנית מיסטיקה וקבלה.
דעיכת הערוץ
בשנת 1997 קבע מבקר המדינה, כי יש בעייתיות רבה בהתנהלות הערוץ, לרבות בדרך בה יוסף בראל מקבל עובדים וממנה אותם לתפקידיהם, בלא הליך של מכרז כנדרש. בנוסף החליט ראש הממשלה בנימין נתניהו לקצץ שני שלישים מתקציבו.
בשנת 2001 החליטה מליאת רשות השידור על הקמתו של ערוץ המזרח התיכון באפיק 34. ערוץ זה נועד להחליף את שידורי רשות השידור בשפה הערבית וכן לכלול את שידורי הטלוויזיה הישראלית באנגלית. השידורים נועדו לתת מענה לצרכיה של האוכלוסייה דוברת הערבית בישראל, וכן להגיע למדינות ערב השכנות. ההחלטה על הקמת הערוץ הלווייני בערבית קיבלה את אישורה של הממשלה ביום שתמכה כספית בהקמתו של הערוץ החדש. קהל היעד הוגדר כ"אזרחי מדינת ישראל ואוכלוסיית המזרח התיכון" ותקציב הערוץ עמד על סכום עתק של כ-79 מיליון ש"ח. מאחר שהיה בכוונת הרשות להעביר את כל השידורים בשפה הערבית לערוץ הלווייני בערבית, הועברו עובדי הטלוויזיה הישראלית בערבית (ששידרה עד אז כשעתיים כל יום בערוץ 1) לערוץ הלווייני בערבית. כל העובדים, שהועברו למחלקת התוכניות בערוץ הלווייני בערבית, הם עובדים קבועים וותיקים אשר בטרם החלו לעבוד במסגרת הערוץ, עבדו במחלקה לשידורים בערבית בטלוויזיה הישראלית או במחלקה באנגלית של הטלוויזיה הישראלית.
בפועל, לא חל כל שינוי בשידורי הטלוויזיה הישראלית בערבית. הערוץ הלווייני בערבית המשיך לשדר את אותן תוכניות ששודרו בעבר בטלוויזיה הישראלית בערבית בערוץ הראשון, תחת לוגו שונה. את זמן השידור הנוסף בערוץ הלווייני בערבית אשר נותר פנוי, מילאו בשידורים חוזרים, בתוכניות מערוץ 33, בסרטים קנויים ובתוכניות מן הארכיון. בזמן השידור שהתפנה בערוץ 1 הוכנסו תוכניות בעברית, מה שהפך את ערוץ 1 (לראשונה מאז הקמתו) לערוץ המשדר רק בשפה העברית.
בשנת 2004, עקב קיצוצים בתקציב רשות השידור אשר לא אפשרו החזקת שלושה ערוצי טלוויזיה, וכן עקב בג"ץ של ערביי ישראל כנגד רשות השידור בנושא קליטת שידורים בערבית, הוחלט לאחד את הערוץ הלווייני בערבית לתוך ערוץ 33, ובכך להפוך את ערוץ 33 לערוץ שרובו שידורי ערבית (בצורה אירונית, זוהי מטרתו המקורית של הערוץ). ערוץ 33 המאוחד שודר באמצעות לוויין בכל רחבי אירופה, בתדר שבו שודר לפני כן הערוץ הלווייני בערבית של רשות השידור. שידור זה הופסק בשנת 2007 עקב מצוקת תקציב ברשות השידור, ועד סגירתו הופץ הערוץ בלוויין "עמוס" המכסה את ישראל. הערוץ משדר גם במשדרים קרקעיים - בתחילה, שודר ערוץ 33 בין השעות 18:00 ל-19:30 בתדרי המשדרים של ערוץ 1, אך עקב תלונות של צופי ערוץ 1 אשר המהלך יצר עבורם שיבושים בקליטת ערוץ 1, ייחדו שני משדרים לטובת ערוץ 33 - אחד בצפון הארץ ואחר במרכז.
עם איחוד הערוצים, לא נותר די זמן שידור להעברת ישיבות מליאת הכנסת. עקב כך, הציעה רשות השידור להקים ערוץ חדש לשידורי הכנסת. הצעה זו עלתה בד בבד עם יוזמה של הכנסת להקמת ערוץ ייחודי לשידורי הפרלמנט (בדומה לנעשה בחלק ממדינות אירופה) - אשר בעקבותיה נחקק חוק שידורי טלוויזיה מהכנסת אשר גרם להקמת ערוץ הכנסת באמצעות מכרז, בו הפסידה רשות השידור את רישיון ההפעלה לחברת החדשות של ערוץ שתיים.
כחלק ממערך השידורים הקרקעיים הדיגיטליים ("עידן+") החל מאוגוסט 2009, הערוץ שודר למעשה בכל רחבי הארץ בכיסוי מלא. ביום רביעי, ה-10 במאי 2017, לאחר יותר מ-23 שנים באוויר, סיים הערוץ את שידורו.
שידורים בהפרדה גבוהה HD
החל משנת 2011 תחרות הערבזיון משודרת באיכות HD בערוץ 33 ובערוץ הראשון. זו הייתה הפעם הראשונה שתוכנית בהפקת ערוץ 33 בערבית משודרת באיכות HD.
הערוץ בשנותיו האחרונות
הערוץ התחיל את שידוריו בשעה 10:00 בבוקר. מהשעה 16:00-10:00 שידר בשידורים חוזרים את התוכניות אותם הפיק בעברית. מהשעה 23:30-16:00 שימש הערוץ את החטיבה הערבית של רשות השידור (כאשר רוב השידורים הם חוזרים). מהשעה 10:00-23:30 שידורי הלילה של הערוץ הראשון שהורכבו בעיקר מתוכניות תרבות של הערוץ הראשון משנות השבעים והשמונים.
ב-6 במאי 2012 החלו שידורי ניסיון של המתכונת החדשה של הערוץ, כ"ערוץ החדשות והתרבות". הערוץ נשאר כשהיה ולא בוצע בו שינוי תוכן בסופו של דבר.
בשנותיו האחרונות רוב התוכניות ששודרו בערוץ הן בשפה הערבית.
ערוץ החדשות
בשנת 2011 הוחלט ברשות השידור להפוך את ערוץ 33 לערוץ חדשות. הערוץ היה אמור להיות מבוסס על חטיבת החדשות של ערוץ 1 ורשת ב' של קול ישראל, והיה מתוכנן לשדר 24 שעות ביממה גם באתר רשות השידור באינטרנט. שידורים בשפה הערבית תוכננו להיות בערוץ 1 במקום רצועת הילדים מהשעה 15:30-17:00. ב-2012 החלו שידורי הניסיון של הערוץ, אך הם לא הובילו לשינוי בערוץ בסופו של דבר.
קארוי לוי
ד"ר קארוי לוי, (בשמו הבדוי כסופר קארוי דניאל, בהונגרית: Lőwy Károly; טימישוארה, 24 בנובמבר 1925 – קלוז'-נאפוקה, 6 בדצמבר 2018), היה רופא ילדים יהודי-הונגרי טרנסילבני, חוקר, מומחה רפואי, מתרגם, בעלה של מאיה לוי נשיץ, אביו של ד"ר דניאל לוי (כימאי).
ביוגרפיה
קארוי לוי סיים את בית הספר התיכון ואת בית הספר לרפואה בעיר הולדתו (1951). הוא היה רופא ראשי לרפואת ילדים בקלוז'. במשך עשר שנים הוביל את מכללת "אדם וטבע" של האוניברסיטה הפתוחה בקלוז'-נאפוקה יחד עם לאסלו פיי והקריא את כתביו בתוכנית ההונגרית של רדיו קלוז'-נאפוקה עד לביטולה. תחומי מחקר שלו היו: איגניקה והחינוך וההגנה על מתבגרים.
עבודותיו
כתביו הראשונים פורסמו בכתב העת "הט" (Hét) (1970). מאמריו ומחקריו הופיעו בטורים של כתבי העת "תקופתנו" (Korunk) במגזין "טבע, אדם, מדע, טכניקה" TETT (Természet, Ember, Tudomány, Technika), הוא היה מחבר מדור הייעוץ הרפואי של "האישה העובדת", של "שנתון תקופתנו" (1983), בנושאים: הגנה וחינוך של מתבגרים (1986) ועל נזקי הרעש (1989). "אחדות החיים" הופיע בתרגומו (מצגת של הפיזיולוג הצרפתי קלוד ברנאר, עם מחקר מבוא. (טיקה, 1975).
חברים טובים לנצח
חברים טובים לנצח (במקור: Best Friends Forever) הוא הפרק הרביעי בעונתה התשיעית של סדרת הטלוויזיה הקומית "סאות' פארק". הוא שודר לראשונה בארצות הברית ב-30 במרץ 2005. הפרק מבוסס על פרשת טרי צ'יאבו והוא זיכה את הסדרה בפרס אמי לסדרה המונפשת הטובה ביותר. בפרק מצליח קני להגיע לרמה גבוהה במשחק הווידאו הנייד שלו אך מת מיד לאחר מכן. עם הגעתו לעולם הבא הוא מתבקש מתושבי גן העדן לנהל קרב בין כוחות גן העדן לבין כוחות הגיהנום בעזרתו של משחק וידאו אלוהי, אך מוחזר בידי רופאיו לעולם החיים ונכנס למצב צמחי מתקדם. ויכוח ניצת בין התומכים בהמתת חסד של קני ובראשם קרטמן לבין התומכים בהשארתו בחיים, כאשר לבסוף מנצח קרטמן "מן הסיבות הלא נכונות" ומאפשר לקני להביס את כוחות הגיהנום.
הפרק, שנכתב ובוים בידי טריי פארקר, שאב השראה מן הסרט "אחרון לוחמי החלל" ומן הספר "המשחק של אנדר". הוא שודר שעות ספורות לפני מותה של טרי צ'יאבו. הפרק זכה לביקורות חיוביות על תיאורו של "הקרקס התקשורתי" שסבב את פרשת טרי צ'יאבו.
פרטי עלילה
קני הופך לילד הראשון בעיר שבבעלותו PSP והוא משחק בו ללא הפסקה. בינתיים הולכת וגוברת קנאתו של קרטמן, שאיחר להגיע לחנות ונמנע ממנו מלרכוש PSP משלו. קני מצליח להגיע לרמה 60 הגבוהה במשחק ששמו "גן עדן נגד הגיהנום", כאשר משאית גלידה דורסת אותו למוות.
עם הגעתו של קני לגן עדן, הוא לומד כי אלוהים יצר PSP מוזהב שהוא עצמו נבחר לנהל באמצעותו את הקרב האפוקליפטי בין מלאכי גן העדן לבין כוחות האופל מן הגיהנום, וזוכה מן המלאכים לכינוי "קיאנו ריבס שלנו". קני מחליט להיענות לאתגר אך מיד מוחזר לחיים בידי רופאיו. מכיוון שהוא היה מת למשך זמן ממושך הוא סובל מנזק מוחי קבוע ואינו מסוגל לדבר או לתקשר עם הסביבה בכל דרך אחרת, ומוחזק בחיים באמצעות הזנה בצינור. החייאתו של קני קוטעת גם את הקראתה של צוואתו, שבה הוא הוריש לקרטמן את ה-PSP שלו מתוך רחמים. קני סיים את צוואתו בבקשה הנוגעת למקרה בו יגיע למצב של צמח, אך הדף האחרון בצוואה אבד ומשאלתו של קני נותרה בלתי ידועה.
לנוכח צבאו של השטן המתקרב אל שערי גן עדן, המלאכים זקוקים לקני בעולם הבא כדי שינהל את הקרב ויגרום לניצחונם. בינתיים, קרטמן, שנמנע ממנו מלקבל את ה-PSP של קני כל עוד קני בחיים, משיג צו משפטי להוצאתה של צינורית ההזנה של קני מכוח היותם של קני וקרטמן "חברים טובים לנצח". סטן וקייל, במשותף עם הוריו של קני, פותחים במלחמה תקשורתית על זכותו של קני לחיות, כאשר מנגד ניצבים קרטמן ותומכיו המבקשים לשמור על זכויותיהם של "חברים טובים לנצח" להחליט אחד על גורלו של השני. באותה העת מנסה קווין, יועצו של השטן, ללחוש באוזניהם של הרפובליקנים במטרה לגרום להם להתבטא בעד חיבורה מחדש של צינורית ההזנה.
לאחר מאבק תקשורתי ארוך וקשה בין הצדדים, ובעוד נציגים משני הצדדים מתווכחים בקולי קולות משני עברי מיטתו של קני, מגיע עורך הדין של קני ומודיע כי נמצא הדף האחרון בצוואתו של קני. מתברר כי משאלתו של קני במקרה בו יהיה במצב צמחי היא שלא יציגו אותו במצב זה בטלוויזיה. שני הצדדים מבינים כי שניהם נהגו בחוסר כבוד כלפי קני, וקייל מגיע למסקנה כי יש לנתק את קני ממכשירי ההחייאה, בטענה כי קרטמן "צדק מן הסיבות הלא נכונות" ואילו הוא עצמו וסטן "טעו מן הסיבות הנכונות". כולם עוזבים בדממה את חדרו של קני ומניחים לו למות. קני שב לגן עדן בדיוק בזמן הנכון לשם הובלתם של כוחות גן העדן לניצחון בעזרת ה-PSP המוזהב. הקרב מסתיים כאשר השטן ההמום מתבוסת צבאו מחסל את יועצו קווין, ולקני מוענק כפרס פסל של קיאנו ריבס.
נושא הפרק ותוכנו
"חברים טובים לנצח" עוסק בפרשת טרי צ'יאבו, אישה אמריקאית שאובחנה כשרויה במצב צמחי קבוע, ושבעלה ניהל מאבק משפטי בן 7 שנים לניתוקה מצינורית ההזנה שהשאירה אותה בחיים. מאבקו של הבעל, מייקל צ'יאבו, התנהל בין 1998 ו-2005 והתיק המשפטי הסבוך היה נתון ללחצים תקשורתיים ופוליטיים כבדים שכללו התערבות ישירה של הנשיא בוש, שבמרץ 2005 קטע את חופשתו וחזר לוושינגטון לשם חתימה על חקיקה שנוצרה לשם השארתה של צ'יאבו בחיים, פעולה שהפכה את הפרשה לאירוע חדשותי לאומי. בסופו של דבר נקבע כי צ'יאבו תנותק ממכשירי ההחייאה ב-31 במרץ 2005. הפרק שודר במקור בשיאה של המחלוקת סביב הפרשה, פחות מ-12 שעות לפני מותה של צ'יאבו. יוצרי הסדרה, טריי פארקר ומאט סטון, טענו כי ה"טירוף" התקשורתי סביב הפרשה בשבוע האחרון לחייה של צ'יאבו היה לדעתם הגדול ביותר מאז פיגועי 11 בספטמבר וכי הפרק נכתב בפרק זמן של כ-30 דקות. יצירתו של הפרק החלה, החל משלב הכתיבה, פחות משבוע ימים לפני שידורו. עובדה זו איפשרה את התייחסותה המהירה של הסדרה לפרטי הפרשה.
עלילת הפרק יצרה סיטואציה אבסורדית ובעלת מסר סאטירי לפיו מלאכי גן העדן רצו בניתוקו של קני ממכונת ההנשמה ואילו השטן רצה דווקא בהשארתו חי, זאת מן הסיבות הלא נכונות כמובן ובניגוד לצפוי. במהלך הפרק מתייחסים מלאכי גן העדן אל קני מספר פעמים כ"קיאנו ריבס שלנו", כפרודיה על הדמויות בעלות האופי המשיחי אותן גילם שחקן הקולנוע קיאנו ריבס - ניאו בטרילוגיית הסרטים "מטריקס" והדמות הראשית בסרט "קונסטנטין" שיצא לאקרנים קרוב לשידורו של הפרק. הפרק שאב השראה משתי יצירות מדע בדיוני: הסרט "אחרון לוחמי החלל" שבו חייזרים מניחים על כדור הארץ משחק ארקייד שמטרתו מציאת אדם צעיר שבכוחו להגן על גזע החייזרים, והספר "המשחק של אנדר" שבו נדרש ילד בעל יכולות יוצאות-דופן ללחום בקרב אפי במסווה של משחק.
הפרק כולל גם מספר מחוות לסרט "מונטי פייתון והגביע הקדוש", למשל הקריאה "!Open the gate" ("פיתחו את השער!") שנשמעת עם הגעתו של קני אל שער גן העדן ודומה לקריאתו של המלך ארתור בסרט, או הדרך בה חוגגים המלאכים את ניצחונם שדומה לאחד מהקטעים המונפשים שנוצרו עבור הסרט בידי טרי גיליאם.
תגובות
הפרק זכה לביקורות משבחות בדרך כלל על דרך טיפולו בפרשת טרי צ'יאבו. כך למשל ב"שיקגו סאן-טיימס" נכתב כי יוצרי הפרק "הפנו את חיצי הסאטירה שלהם אל הפן היחיד של תיק טרי צ'יאבו שהוא פוגעני באופן שאינו ניתן לערעור: הקרקס התקשורתי המחריד שהפך עניין פרטי למיצג פומבי מביש".
"חברים טובים לנצח" הוא הפרק הראשון ב"סאות' פארק" שזכה בפרס אמי. הוא זכה ב-2005 בקטגוריית "התוכנית המונפשת הטובה ביותר בת פחות משעה" ובכך הפכה "סאות' פארק" לסדרת הפריים-טיים המונפשת הרביעית שזכתה בפרס אמי, אחרי "משפחת סימפסון", "המלך היל" ו"פיוצ'רמה".
48 שעות ביממה
48 שעות ביממה (באנגלית:  Hours a Day 48) הוא סרט קצר ישראלי משנת 1949 שהופק למען ארגון הדסה ומתאר את סיפורה של אחות מיילדת בבית החולים הזה בתקופה קריטית במלחמת העצמאות. היא מספרת על קורותיה במשך כל הסרט. הסרט מתחיל ומסתיים בלידה כסמל למדינת ישראל שזה אך נולדה. זה היה סרט הקולנוע הראשון שהופק במדינת ישראל.
בתפקידים הראשיים משתתפים זרובבלה (בבלה) ששונקין וטולי רביב ששניהם השתתפו מקודם בלהקת החישטרון.
שם הסרט נובע מרצף המאורעות הקשים שעוברים עליה כאילו יש ביממה 48 שעות. בזמן קצר מועלים נושאים כמו מלחמת העצמאות, ניצולי השואה, העלייה. בסרט נראים בתיה החרבים של ירושלים מיד לאחר המלחמה. בסרט מושמע מדי פעם המנון הפלמ"ח.
הסרט הועבר לארכיון שפילברג והועלה משם לאתר יוטיוב.
תקציר העלילה
נעמי (זרובבלה ששונקין) היא אחות מיילדת ומדריכה בבית החולים הדסה בירושלים. בין תלמידותיה נמצאת ניצולת שואה עם מספר על היד ואחת שחברתה נספתה בשיירת הדסה, אסון שמתואר בסרט.
בעלה של נעמי, דוד, (טולי רביב) הוא מפקד בפלמ"ח. הוא יוצא עם לוחמיו לכבוש מוצב החולש על הדרך לירושלים. הערבים צולפים עליהם אבל הוא מאגף אותם בפעולה נועזת ומחסל אותם בזריקת רימון יד. נעמי עברה באירופה את תקופת השואה ביחד עם אחיה הקטן אברהם. הם נפרדו בנאפולי וכעת מגיע אברהם לנמל חיפה. נעמי מקבלת רשות לקבל את פניו עם ירידתו מהאנייה עם ילדים רבים אחרים.
באותו רגע נכנס ג'יפ עם פצוע ונעמי מבחינה שזה דוד. היא מתלבטת אם לעזור לו או להיכנס לחדר לידה ובוחרת באפשרות השנייה. רק לאחר הלידה המוצלחת היא ממהרת למיטתו של דוד שזה עתה יצא מחדר הניתוח ומאושרת להיווכח שהוא בסדר. ברקע נשמע המנון הפלמ"ח מפי הפלמחניקים שהגיעו לעיר.
פירוליזין
חומצת אמינו זו מקודדת בקוד גנטי מיוחד לאורגניזמים אלו, הודות ל-tRNA ולאמינואציל tRNA סינתאטז מתאימים. ה-tRNA מקודד על ידי גן pylT, והאנטיקודון המתאים לו הוא CUA, והאמינואציל tRNA סינתאטז מקודד על ידי pylS. הפירוליזין מקודד על ידי UAG שצמוד לרצף PYLIS (pyrrolysine insertion sequence).
הגנים pylT ו-pylS הם חלק מאופרון המצוי בארכיאה Methanosarcina barkeri וקיימים להם הומולוגים במינים נוספים ממשפחת ה-Methanosarcinaceae: M. acetivorans, M. mazei, ו-M. thermophila. כמו כן נמצאו הומולוגים לגנים אלו בארכיאה Methanococcoides burtoni ובחיידק הגרם חיובי Desulfitobacterium hafniense.
הרמן בהם
הרמן בהם (בגרמנית: Hermann Boehm; 18 בינואר 1884 – 11 באפריל 1972) היה אדמירל גרמני במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
בהם נולד ב-18 בינואר 1884 בעיר ריבניק, שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית. העיר נמצאת כיום בתחומי פולין המודרנית. ב-1 באפריל 1903 הוא התגייס לצי הקיסרי הגרמני, ואת ההכשרה הבסיסית שלו עשה על האונייה "שטיין". ב-19 בספטמבר 1914 הועלה לדרגת קפיטן-לויטננט ופיקד על ספינות טורפדו שונות. הוא סולק מהצי ב-1919 עם פיזורו של הצי הקיסרי, אך הוחזר ב-1920 עם הקמתו של הרייכסמרינה. הוא מילא תפקידי מטה עד 1933.
בעקבות קרב נהר לה פלטה הוא הוחלף בתפקיד על ידי וילהלם מרשל ונותר ללא תפקיד במשך מספר חודשים. בעקבות המערכה בנורווגיה באפריל 1940, הוא מונה למפקד כוחות הצי הגרמניים באזור והועלה לדרגת גנרל-אדמירל. במרץ 1943 הוא נקרא חזרה מנורווגיה, ובמאי של אותה שנה שוחרר משירות פעיל. מ-1 במרץ 1944 עד 31 במרץ 1945, הוא שימש כמפקח על תוכנית החינוך של הקריגסמרינה, לפני ששוחרר סופית מהשירות. הוא נפטר בביתו שבקיל ב-11 באפריל 1972 בגיל 88.
דוקלה
דוּקְלָה (בפולנית: Dukla; ביידיש: דיקלע) היא עיירה בגליציה המזרחית, בדרום מזרח פולין. אוכלוסייתה מונה כ-2,200 נפש. העיירה נמצאת בהרי הקרפטים המזרחיים. מספר קילומטרים מדרום לה, נמצא מעבר ההרים של דוקלה, אשר נמצא על הגבול הסלובקי ואשר היווה מעבר חשוב במאות השנים האחרונות. בין היתר, ניטשו על השליטה בו, קרבות במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
העדות הראשונה לקיום דוקלה היא מ-1366 במסמך שהוציא קז'ימייז' השלישי, מלך פולין. ב-1474 נהרסה העיירה על ידי צבאו של השליט ההונגרי מתיאש הוניאדי. ב-1772, עם חלוקת פולין עברה דוקלה לשלטון האימפריה האוסטרית. ב-1849 נכבשה על ידי רוסיה. בשנים 1884 ו-1891 כילו שריפות חלקים גדולים מהעיירה.
החל מייסודה ועד לאחר מלחמת העולם השנייה, עברה השליטה המקומית בדוקלה בין משפחות אצילים מקומיות. אחת מהעברות הבעלות על העיירה התרחשה בסוף המאה ה-18, אחרי שיוזף השני, קיסר אוסטריה כפה על הבעלים, שזסני פוטוצקי, לשחרר יהודי מהכלא בעיר קריסטינופול, בטענה "כיוון שאל לאדם להיות בעל שררה על השווה לו, על היהודי להשתחרר מהכלא". בעקבות הפגיעה במעמדו, מכר פוטוצקי את אחוזותיו בגליציה, כולל את דוקלה.
לאורך כל השנים הייתה דוקלה על נתיב סחר בין הונגריה ופולין וחלק גדול מתושביה עסקו במסחר.
אזכורים בתרבות
בשנת 2009 הופיע בעברית בהוצאת מודן הספר "דוקלה" מאת אנדז´י סטאשיוק (תרגמה מפולנית: מירי פז) ובו תיאור פיוטי של ביקור בעיירה.
הקהילה היהודית
ראשית ההתיישבות היהודית בדוקלה הייתה ב-1380. הגידול באוכלוסייה היהודית חל במאה ה-18. ב-1895 נבנתה גימנסיה על ידי קרן של הברון הירש. חלק גדול מהיהודים עסקו במסחר ובמיוחד במסחר ביין.
נתונים על יהדות דוקלה:
בשואה
דוקלה שכנה סמוך לקו חלוקת פולין בין גרמניה לברית המועצות ונכללה בשטח גנרלגוברנמן הגרמני. לאחר כיבוש העיירה בידי הגרמנים ב-8 בספטמבר 1939, גרשו הגרמנית את מרבית יהודי דוקלה מזרחה לשטח ברית המועצות. לאחר מכן החלו במעשי התעללות ביהודי המקום שנותרו בו, ובהטלת גזירות על האוכלוסייה היהודית, תוך ציווי בעבודות כפייה. כמו כן, הוקם בעיירה יודנרט, ובאביב 1942 רוכזו יהודיה בגטו סגור.
בתחילת אוגוסט 1942 הוקף הגטו בעיירה בידי המשטרה האוקראינית. מתוך 3,500 יהודי דוקלה ויהודי רימנוב הסמוכה שהיו במקום, נלקחו הזקנים והתשושים אל היער הסמוך ונרצחו, וכ-300 גברים הועברו לשני מחנות עבודה שהוקמו בעיירה, אשר חוסלו בדצמבר 1942. כל יתר יהודי המקום שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
יוסף גוזיק שהתגורר בדוקלה התחבא לאורך המלחמה יחד עם אחיו בביתו של איש מחתרת פולני שהתגורר בכפר הסמוך. גוזיק כתב יומן מפורט בעברית, ובו תיאר את חייו ותחושותיו במחבוא.
סיגלית דיל
סיגלית דיל (נולדה ב-26 באפריל 1975 בחולון) היא סופרת ישראלית לילדים ולנוער, עורכת דין, רואת חשבון, דוקטור למשפטים ומגשרת. דיל כותבת בז'אנר המסתורין, המתח והפנטזיה ועורכת מפגשים עם תלמידים בכל ישראל.⁦
ביוגרפיה
השתתפה בעבר בהנחיית סדנאות כתיבה בבתי-ספר ברחבי הארץ מטעם משרד החינוך במסגרת פרויקט "סיפור נולד". כמו כן, כיהנה כיו"ר ועדת הבחירות של אגודת הסופרים בישראל.
באפריל 2019 שימשה כשופטת בתחרות "כתיבה צעירה" של עמותת "חינוך לפסגות".
דיל היא בעלת ארבעה תארים אקדמיים. בהיותה סטודנטית לראיית חשבון, שימשה כמבקרת ספרים בעיתון של המכללה למנהל והייתה מורה מחליפה. בתקופה זו כתבה את ספרה הראשון, "שעון הקסמים", שראה אור בשנה הראשונה ללימודיה לתואר הראשון במשפטים במרכז הבינתחומי בהרצליה. הצלחתו הביאה להוצאת ספרים נוספים, דרך הוצאת הספרים עם עובד. במסגרת עבודת הדוקטורט שעשתה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, שילבה בין עולם המשפט לבין עולם הספרות.
אליזבת קיידי סטנטון
אליזבת קיידי סטנטון (באנגלית: Elizabeth Cady Stanton; 12 בנובמבר 1815 – 26 באוקטובר 1902) הייתה אקטיביסטית אמריקאית, סופרג'יסטית, פעילה למען ביטול העבדות ודמות מובילה בתנועת זכויות האישה. הכותבת המרכזית של הצהרת ההמלצות שפורסמה בוועידה הראשונה לזכויות האישה שהתקיימה ביולי 1848 בסנקה פולס, ניו יורק, היוזמה המאורגנת הראשונה לתנועה לזכויות האישה ולזכות הבחירה לנשים בארצות הברית.
פעילותה של סטנטון התפרשה על מגוון תחומים. הגם שסטנטון התמקדה בפעילותה בזכות הבחירה לנשים, קודם לכן הייתה פעילה בתנועה לביטול העבדות לצד בעלה, הנרי ברוסטר סטנטון. שלא כפעילים רבים בתנועה לזכויות האישה, סטנטון התייחסה לנושאים רבים הנוגעים לאפליית נשים, בנוסף לזכות הבחירה. דאגותיה נגעו גם לזכויות ההורה ולמשמורת על ילדים, לזכויות רכוש, לזכויות הכנסה ותעסוקה, לזכויות גירושים ולפיקוח ילודה. סטנטון הייתה תומכת מובהקת בתנועה לריסון צריכת אלכוהול במאה ה-19, בין היתר בגלל הקשר בין אלכוהוליזם לפגיעה בנשים וילדים.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית נוצר קרע בתנועת זכויות האישה כאשר סטנטון יחד עם סוזן ב. אנתוני סירבה לתמוך בתיקונים ה-14 וה-15 לחוקת ארצות הברית, משום שהתנגדה למתן זכות הצבעה והגנה משפטית לגברים אפרו-אמריקאים כאשר נשים, שחורות ולבנות, אינן נהנות מזכויות דומות. עמדתה בסוגיה זאת, לצד מחשבותיה על הנצרות המאורגנת ותמיכתה בנושאים נשיים אחרים מלבד זכות הבחירה, הביאו בסופו של דבר לפיצול התנועה לזכויות האישה לשני ארגונים נפרדים, אשר בסופו של דבר שבו והתאחדו, עם סטנטון כנשיאה של הארגון המאוחד, כ-20 שנים לאחר מכן.
סנסטון כתבה את תנ"ך האישה (The Woman's Bible), ביוגרפיה ומאמרים ועלונים רבים על זכות הבחירה לנשים ועל זכויות נשים.
ילדות ורקע משפחתי
סטנטון נולדה וגדלה בג'ונסטאון, ניו יורק, כאליזבת קיידי, ילדתם השמינית מתוך 11 של דניאל קיידי ומרגרט ליווינגסטון קיידי. חמישה מאחיה ואחיותיה של סטנטון מתו בילדותם ואח שישי, אליעזר, מת בהיותו כבן 20. מאורעות אלו הובילו לשקיעתה של אמהּ בדיכאון. סטנטון קראה לשתי בנותיה על שמן של שתיים מאחיותיה שנפטרו, מרגרט והריוט.
אביה של סטנטון, דניאל קיידי, היה עורך דין בולט במפלגה הפדרליסטית ונבחר לקונגרס בין השנים 1814 ל-1817. ב-1847 התמנה לשופט בבית המשפט העליון של ניו יורק (הערכאה הנמוכה בין שתי ערכאות). השופט קיידי הפגיש את בתו עם החוק וטמן את הזרעים למה שיהפוך ברבות הימים למעורבות חברתית ומשפטית עמוקה. דמויות נוספת שהיו משמעותיים בראשית חייה של סטנסטון היו אחותה הגדולה טריפנה (Tryphena) ובעלה אדוארד ביארד. גיסה, חשף אותה לחוסר השויון כפי שהתבטא במערכת המשפט וחוק בארצות הברית. העיסוק של אביה וגיסה במשפט איפשרו לסטנטון להחשף לתחום. היא הגיעה להכרה שהחוק מפלה נשים לרעה בכל תחום וכי הסובלות במיוחד מאפליה זו היו נשים נשואות. את הסיבה לאפלייתן של נשים נשואות, ראתה כנובעת מהיותן נעדרות זכויות בסיסיות בתחומי העבודה, ההכנסה, הרכוש והמשמורת על ילדיהן.
לימודים והתפתחות אינטלקטואלית
בניגוד לנשים רבות בתקופתה, סטנטון הייתה בעלת השכלה פורמלית רחבה. היא חונכה באקדמיית ג'ונסטאון, שם למדה לטינית, יוונית, מתמטיקה, דת, פילוסופיה, מדעים, צרפתית וכתיבה. היא התחרתה שם בתלמידים בשני המינים, בגילה ומבוגרים יותר, וזכתה בפרסים ביניהם באות הצטיינות בלימודי יוונית. בעת לימודיה בקולג' יצרה סטנטון קשר קרוב עם שכנהּ, הכומר סיימון הוסק, אשר תמך בה לאורך כל הדרך ואף לימד אותה יוונית והוריש לה ספרים רבים. אמונתו של הוסק ביכולותיה הלימודיות ובכלל, תרמה רבות להערכתה העצמית ולביטחונה העצמי. אולם כשניסתה להמשיך לימודים ביונן קולג' (Union College) ב-1830, גילתה כי דרכה לשם חסומה משום שהמוסד לא קיבל נשים לשורותיו. סטנטון התקבלה לסמינר טרוי לנשים (Troy Female Seminary).
נישואים ומשפחה
אליזבת קיידי סטנטון הכירה את הנרי ברוסטר סטנטון דרך מעורבותה בתנועה לריסון צריכת אלכוהול ופעילותה בתנועה לביטול העבדות. סטנטון היה עיתונאי, נואם פעיל נגד העבדות ולאחר נישואיו הוסמך כעורך דין. על אף הסתייגותו של דניאל קיידי, אביה של אליזבת סטנטון, הזוג נישא ב-1840, כשהיא מבקשת מהכומר שמשפט "מתחייבת לציית" יוסר מנדרי הנישואים. מאוחר יותר כתבה: "סירבתי בעיקשות לציית לאדם שאיתו אני אמורה להיכנס למערכת יחסים שוויונית". הזוג הביא לעולם שישה ילדים בין השנים 1842 ל-1856. ילדם השביעי, רוברט, נולד כתוצאה של היריון לא מתוכנן ב-1859, כשאליזבת הייתה בת 44.
זמן קצר לאחר שובם לארצות הברית מירח הדבש שלהם באירופה, עברו בני הזוג לבית משפחת קיידי בג'ונסטאון. הנרי סטנטון למד משפטים בהדרכת חמיו עד 1843, אז עברו בני הזוג לבוסטון שבמסצ'וסטס, שם הצטרף הנרי סטנטון למשרד עורכי דין. בעת שחיו בבוסטון, אליזבת שאבה הנאה עמוקה מהגירוי החברתי, הפוליטי והאינטלקטואלי ובהשתתפות בפגישות ובהתכנסויות של התנועה לביטול העבדות. היא נהנתה מחברתם של פרדריק דאגלס, ראלף וולדו אמרסון, לואיזה מיי אלקוט ואחרים והושפעה מהם. במהלך נישואיה, כמו גם בתקופה בה חיה כאלמנה, סטנטון ראתה את שם משפחתו של בעלה כשמה, כשהיא חותמת אליזבת קיידי סטנטון, אך סירבה שייפנו אליה כ"מרת הנרי ב. סטנטון", בטענה כי נשים הן פרטים בפני עצמן.
נישואי הזוג לא היו נטולים מתיחויות ומחלוקות. הנרי סטנטון, כמו דניאל קיידי, לא הסכים עם הרעיון הענקת זכות בחירה לנשים. בשל עבודה, נסיעות ושיקולים כספיים שונים, בני זוג חיו תכופות אירועות בנפרד. חברים של בני הזוג מצאו שהם בעלי שאפתנות ומזג דומים, אך אינם חולקים עמדות משותפות באשר לנושאים מסוימים, בהן זכות הבחירה לאישה. עם זאת, שני בני הזוג העריכו את נישואיהם כמוצלחים, והנישואים נמשכו כ-47 שנים והסתיימו עם מותו של הנרי ב-1887.
ב-1847 עברה משפחת סטנטון להתגורר בפאתי סנקה פולס ניו יורק. המעבר לסנקה פולס הרחיק את סנסטון מהחיים האינטלקטואלים העשירים שהיו לה בבוסטון, אולם מעורבותה בפעילות בתנועת הנשים נמשכה גם משם ואף התגברה עם השנים.
פעילות מוקדמת בתנועה לזכויות האישה
סטנטון ולוקרישה מוט, פמיניסטית ופעילה בתנועה לביטול העבדות, נפגשו בכנס הבינלאומי נגד העבדות בלונדון באביב 1840. השתיים הפכו לחברות במהלך הכנס בשעה שהן דורשות להשתתף בכנס. לאחר יום של דיונים, הצירים הגברים הצביעו נגד השתלבות נשים בכנס, אפילו אם הן, כמו מוט, היו מועמדות לשרת כנציגות רשמיות באגודות הפועלות לביטול העבדות. לאחר דיון ממושך שהוכרע על חודו של קול, הנשים הורשו לשבת מאחורי וילון, כשהן מוסתרות מעיניהם של הגברים. פעיל לביטול העבדות האמריקאי, ויליאם לויד גאריסון (William Lloyd Garrison) שגם נכח בכנס התנגד להחלטה, סירב לשבת באולם המליאה והצטרף לנשים.
האיסור על נשים להשתתף בוועידה חיזק אצל סטנטון את המחויבות לזכויות הנשים. ב-1848 פגשה סטנטון את מרי אן מקלינטוק, מרתה קופין רייט, וג'יין האנט כשלוקרישה מוט הגיעה לביקור (כל הנשים היו מקהילה הקוויקרית מלבד סטנטון). היא חלקה איתן את תחושת התסכול שחשה ממצבן של נשים. יחד הן הוציאו לפועל את הכנס הראשון לזכויות האישה שנערך בסנקה פולס ב-19 וב-20 ביולי ב-1848. מעל ל-300 נשים וגברים השתתפו בכינוס. סטנטון, שתי בנותיה הבוגרות ומרי אן מקלינטוק, ניסחו הצהרת ההמלצות אותה אשררו משתתפי הכנס. ההצהרה נכתבה ברוח הכרזת העצמאות של ארצות הברית וכללה גם המלצות מעשיות. ההצהרה נפתחה בקביעה שגברים ונשים נבראו שווים ואחת ההמלצות דרשה זכות בחירה לנשים, דרישה שהייתה באותה התקופה שנויה במחלוקת. הנוסח הסופי, כולל תביעה להענקת זכות בחירה לנשים, שתקבל, במידה לא מועטה, בזכות התמיכה של פרדריק דאגלס שנכח בכנס ונשא בו דברים. זמן קצר לאחר הכנס הוזמנה סטנטון ואחרות לדבר בכנס נוסף לזכויות האישה, ברוצ'סטר שבמדינת ניו יורק. הדבר ביסס את תפקידה כאקטיביסטית ורפורמטורית.
ב-1851 הפגישה אמיליה בלומר בין סטנטון לסוזן ב. אנתוני. פעילותן המשותפת הראשונה של סטנטון ואנתוני הייתה בתנועה לריסון צריכת אלכוהול והן הקימו יחד איגוד נשים בתנועה שפעל תקופה קצרה (1852–1853). סטנסטון זעזעה רבים שטענה כי שכרות היא סיבה מספקת לגירושים. באותה התקופה נשים לא יכלו לקבל סעד ממערכת המשפט כאשר הבעלים שלהן התנהגו באלימות כלפיהן או כלפי הילדים, רוששו את המשפחה או עזבו את הבית. בעת גירושים הבעל היה מקבל את המשמורת על הילדים ואת הרכוש. סטנטון ואנתוני ביקשו לשנות מצב זה.
רווקה, ללא ילדים, היה לאנתוני הזמן והאנרגיה לנסוע ולנאום, דבר שסטנטון לא הייתה מסוגלת לעשות. הכישורים שלהן השלימו זה את זה; סטנטון כתבה את הנאומים לאנתוני, בעוד שהאחרונה הייתה בעלת יכולות ארגון גבוהות. שתי הנשים נשארו חברות קרובות וקולגות עד מותה של סטנטון. לאנתוני היה חדר קבוע בבית של משפחת סטנטון מאז 1861.
פילוג אידאולוגי בין התנועה לביטול העבדות לתנועת לזכויות הנשים
אחרי מלחמת האזרחים האמריקאית, סטנטון ואנתוני עזבו את התנועה לביטול העבדות בעקבות התנגדותן לתיקון ה-14 וה-15 לחוקת ארצות הברית שנתנו זכות הצבעה לגברים אפרו-אמריקאים בלבד. לטענתן, זכות ההצבעה לגברים שחורים הובטחה כבר בתיקון ה-13 לחוקה ואם תתאפשר רק זכות הצבעה לגברים, הדבר ירחיק עוד יותר הסיכויים שנשים יקבלו זכות הצבעה. סטנטון העריכה שאם המילה "זכר" תכנס לחוקה, "ייקח לנו לפחות מאה שנה להוציא אותה". הן היו מאוכזבות מהקולגות מהתנועה לביטול העבדות שזנחו את המאבק למען זכויות נשים. בסופו של דבר, הרטוריקה של סטנטון נגד זכות ההצבעה לאפרו-אמריקאים קיבלה גוונים גזעניים. סטנטון טענה שנשים בעלות זכות הצבעה אשר הן בעלות "רכוש, חינוך ועידון" נדרשות לאזן את הצבעתם של עבדים לשעבר ומהגרים ש"העוני, הבורות וההשפלה [שחוו בחייהם]" עשויים להשפיע בצורה שלילית על מערכת הפוליטית האמריקאית. בהזדמנות אחרת אמרה סטנטון שזו "שאלה רצינית אם מוטב שנעמוד בצד ונראה את 'סמבו' [כינוי גנאי לאפרו-אמריקאים] נכנס לממלכה [קבלת זכויות האזרח] לפנינו". ב-1869 במפגש טעון בין סטנטון ופרדריק דאגלס, שעד אז היו בעלי ברית, השמיעה סטנטון שוב טיעונים גזעניים ובתגובה לכך אמר דאגלס: "כאשר נשים, בשל היותן נשים, היו נרדפות ברחבי הערים ניו-יורק וניו-אורלינס; כאשר הן היו נגררות מהבתים והיו תולים אותן על עמודי תאורה; כאשר היו קורעים את הזרועות של הילדים שלהן ומרוצצים את המוח שלהם על המדרכה; כשתהיו אובייקטים לעלבון וזעם על כל צעד ושעל; כאשר תמצאו בסכנה משום שהבתים שלכן עלולים להישרף ... אז תהייה הדחיפות לקדם הצבעה שווה לשלנו."
למרות התבטאויותיה הגזעניות, סטנטון האמינה בזכות בחירה אוניברסלית, לגברים ונשים, שחורים ולבנים. כשדיברה בעד זכות הבחירה לנשים שחורות, טענה כי מניעת זכות הצבעה דן אותן לשעבוד משולש, שגברים לא מכירים: עבדות, מין וגזע.
חבר הקונגרס הרפובליקני, תדיאוס סטיבנס, מפנסילבניה ותומך בתנועה לביטול העבדות, הסכים עם תפיסתה של סטנטון שזכות ההצבעה צריכה להיות אוניברסלית. בשנת 1866, סטנטון, אנתוני וסופרג'יסטיות נוספות, ניסחו עצומה הדורשת זכות הצבעה ללא התחשבות במין או גזע. העצומה הוצגה בקונגרס על ידי סטיבנס. אך על אף מאמצים, התיקון הארבע עשרה התקבל ב-1868 ונשים לא קיבלו אז את זכות ההצבעה.
הוויכוח בתוך תנועת הנשים בנוגע לזכות ההצבעה לגברים אפרו-אמריקאים הוביל לפילוג והקמת שני ארגונים. אנתוני, סטנטון ואחרות הקימו את האגודה הלאומית למען זכות הבחירה לנשים (NWSA -The National Woman Suffrage Association), מאוחר יותר באותה השנה, "האגודה האמריקנית לזכות הבחירה לנשים" (The American Woman Suffrage Association) הוקמה על ידי ג'וליה וורד האו, לוסי סטון ואחרות. ה-NWSA דרש זכות בחירה אוניברסלית, ובהשפעתה של סטנטון, שילב גם דרישה לשינוי במספר סוגיות הנוגעות לזכויות נשים שנחשבו רדיקליות בקרב חברי התנועה השמרנית; למשל, שינוי חוקי גירושין, הרחבת אפשרויות התעסוקה של נשים ושינוי חוקי ירושה ומיסוי וזכותן של נשים לשרת כמושבעים. ה-NWSA זכה לפחות תמיכה ומימון מאשר הארגון שתמך בזכות ההצבעה לגברים שחורים. ב-1890 שני הארגונים התאחדו לאגודה האמריקאית למען זכות ההצבעה לנשים (National American Woman Suffrage Association) וסטנטון הייתה לנשיאה הראשונה של הארגון.
כתיבה
סטנטון הרבתה לכתוב. היא כתבה מאמרים, מאמרי דעה, ויחד עם אנתוני הוציאה לאור עיתון שבועי, "המהפכה (The Revolution)", שיצא לאור בניו יורק בין ינואר 1868 לפברואר 1972. השבועון התמקד בזכויות הנשים, ובמיוחד בזכות הבחירה לנשים, אך הוא גם כיסה נושאים נוספים, כמו פוליטיקה, תנועת הפועלים ופיננסים. אנתוני ניהלה את ההיבטים העסקיים, בשעה שסטנטון ערכה את העיתון יחד עם הכומר פרקר פילסברי, תומך במאבק לסיום העבודות ובזכויות נשים.
תנ"ך האישה
"תנ"ך האישה" (The Woman's Bible) הוא ספר עיון בן שני חלקים שנכתב על ידי סטנטון ו-26 נשים. מטרתה של סטנטון הייתה ליזום מחקר ביקורתי של טקסטים תנ"כיים המשמשים בסיס לדיכוי נשים במטרה להוכיח כי לא הרצון האלוהי משפיל נשים, אלא הרצון הגברי לשליטה. היא ניסתה לקבל את עזרתן של כמה מלומדות בעברית ויוונית, אך כמה מהן דחו אותה, מחשש שמא ייפגע שמן. נשים אחרות פחדו לפרש את התנ"ך מסיבות דתיות. הספר פורסם ב-1895 וב-1897 ואתגר את העמדה המסורתית, כי נשים צריכות להיות כפופות לגבר, אך לא טען כי נשים שוות לגברים. באמצעות הספר היא ביקשה לקדם תאולוגית שחרור רדיקלית נוצרית, המדגישה את ההתפתחות האישית. תנ"ך האישה עורר מחלוקת רבה ואנטגוניזם עם פרסומו, אך הפך לרב מכר. פעילות למען זכות הבחירה לנשים, שחששו כי הספר יפגע במאבקן ובאגודה האמריקאית למען זכות ההצבעה לנשים יזמו דיון בספר שאנתוני לא הצליחה למנוע אותו. הן הוציאו גינוי רשמי לספר והדגישו שהאגודה לא תומכת בביקורת של סטנטון על הנצרות הממוסדת.
תולדות מתן זכות הבחירה לנשים
הספר "תולדות מתן זכות ההצבעה לנשים" (History of Woman Suffrage) הייתה יוזמה משותפת של סטנטון, אנתוני, מטילדה ג'וסלין גייג' ואידה הוסטד הארפר. הספר פורסם בשישה כרכים בין השנים 1881 עד 1922, והוא מתאר את ההיסטוריה של תנועה למתן זכות הבחירה לנשים, בעיקר בארצות הברית. התכנון המקורי היה לכתוב פרסום צנוע שהתפתח לספר בן 5,700 עמודים שכתיבתו נמשכה אחרי מותן של אנתוני וסטנטון. הספר הציג את תפיסת עולמן של אנתוני וסטנטון.
פטירה ומורשת
אליזבת קיידי סטנטון נפטרה ב-26 באוקטובר 1902 מאי ספיקת לב, 18 שנה לפני שנשים קבלו זכות בחירה בארצות הברית. היא נקברה לצד בעלה בבית קברות בברונקס, ניו יורק.
אחימעץ בן פלטיאל
רבי אֲחִימַעַץ בֶּן פַּלְטִיאֵל (1017, קפואה, איטליה – 1054/1060, אוריה, פוליה, איטליה) היה היסטוריון ופייטן יהודי-איטלקי, שנודע בשל חיבור כרוניקה, בשם: "ספר היוחסין" (היא "מגילת אחימעץ").
חייו
אחימעץ נולד בשנת 1017 בעיר קפואה שבדרום איטליה למשפחה יהודית עתיקה ומיוחסת: אבות אבותיו היו פייטנים ידועי שם ובהם שפטיה בן אמיתי, וקרובי משפחתו שמואל בן פלטיאל ופלטיאל הנגיד שימשו שרים בממלכתו של הח'ליף אבו תמים אל מואיז. אחיו של אחימעץ מתו בגיל צעיר, והוא היחיד מבני אביו שהגיע לבגרות. אבי המשפחה הראשון שנזכר בספר היוחסין שחיבר על משפחתו (מגילת אחימעץ) הוא רבי אמיתי.
על פי דבריו במגילה, לאחימעץ נולדו שני בנים. בנו פלטיאל נולד בשנת ד'תשצ"ח, ובנו שמואל נולד בשנת ד'תת"ד.
מגילת אחימעץ
מחודש אדר עד חודש סיון בשנת ד'תתי"ד (1054) חיבר אחימעץ את הכרוניקה 'מגילת היוחסין' – חיבור פרוזה בחרוזים, המתאר את תולדות המשפחה והקהילה מהמאה ה-9 ועד זמנו של אחימעץ. המגילה מכילה זיכרונות ותיאורים היסטוריים שהחוקרים רואים בהם מקור מהימן (במגבלות הז'אנר הספרותי) לתולדות היהודים בקהילות דרום איטליה בשלהי האלף הראשון. לצִדם מצויים במגילה אגדות ומעשיות.
על רקע תולדות משפחת אחימעץ, מתארת המגילה בין השאר את סבלם של היהודים במערב אירופה, ובמזרח התיכון וצפון אפריקה בצל הכיבוש הערבי.
רבים מבני משפחתו (בהם שפטיה בן אמיתי, בנו אמיתי בן שפטיה, וכן פלטיאל הנגיד) היו מנהיגי קהילות באיטליה, במצרים ובמקומות נוספים, ונטלו חלק נכבד במאורעות המרכזיים בימיהם, ועל כן מהווה המגילה תעודה היסטורית חשובה כמקור לאירועים בתולדות עם ישראל בעת ההיא. אחימעץ מתאר את משפחתו:
בנימין קלאר כתב בפתח החיבור:. קלאר הוא שהעניק לחיבור את השם "מגילת אחימעץ".
לפי אתר האקדמיה ללשון העברית: "סגנון המגילה מזכיר את ספרות המקאמות העברית שהתפתחה בהמשך בעיקר בספרד ובפרובאנס". עם זאת "ברור כי זו יצירה יהודית מקורית לחלוטין".
דמעות תנין
המקור לביטוי
לתנינים, כמו לכמה מיני זוחלים, ציפורים ויונקים אחרים יש קרום מתחת לעפעף התחתון, מעין עפעף שלישי שקוף שמגן על הקרנית בעת ציד מתחת למים. מתחת לקרום הזה, הנקרא "קרום מצמוץ" (Nictitating membrane), יש בלוטת דמע שתפקידה לסוך את תנועתו. ההפרשה של הבלוטה הזו ניגרת החוצה כאשר התנין על היבשה וקרום המצמוץ פתוח (זה המצב בו פוגשים בדרך כלל בני אדם בתנינים).
במאה ה-13 יוחסו ה"דמעות" הללו לבכי אמיתי. הנזיר ברתולומאוס אנגליקוס כתב באנציקלופדיה על הטבע שפרסם ב-1225 כי "כאשר תנין פוגש אדם במים או על החוף, הוא הורג אותו אם הוא יכול, ואז בוכה עליו ובולע אותו לבסוף": "weepeth upon him and swalloweth him at last". במאה ה-16 דיווח ההרפתקן וסוחר העבדים ג'ון הוקינז כי תנינים באיים הקריביים מזילים דמעות כדי לפתות את קרבנותיהם להתקרב לטווח הלסתות.
לאחר שהדעה הקדומה הזואולוגית התבססה, השתמש שייקספיר בדימוי זה לציין צער מזויף. כך, למשל, עשה במערכה השלישית של המחזה "הנרי השישי":
בתרגום חופשי: מוליך אותו שולל כתנין מתאבל, בצער המטעה עוברי אורח רחמנים.
גם ב"אותלו" נקשר בכי מזויף לדמעות התנין, כאשר אותלו המאמין שדסדמונה אשתו בגדה בו זועם על בכיה:
ובתרגומו של נתן אלתרמן:
בדידו ואניאס של פרסל (ליברטו מאת נחום טייט) מ-1689 מספר אניאס לדידו שהוא נאלץ לעזוב אותה אף על פי שהדבר שובר את ליבו. בתגובה מטיחה דידו בפניו:
בעברית: כך, על גדות הנילוס המסוכנות, בוכה התנין הרמאי.
אחד המקורות המוקדמים לביטוי זה מצוי כבר בקינתו של רבי אלעזר הקליר, "אז בהלוך ירמיהו" (מתוך סדר הקינות לתשעה באב): "סָח יֻלּד בְּתֶלֶף, דְּמָעוֹת כְּתַנִּין זוֹלֵף". קינה זו חוברה לכל המאוחר במאה השביעית לספירה, אלא שלא ברור אם ה"תנין" המוזכר בה הוא בעל החיים הידוע כיום כתנין. מקורות אפשריים נוספים הם הפסוקים "אח הייתי לתנים" (איוב ל, כט) ו"אעשה מספד כתנים" (מיכה א, ב), הממשילים קינה ומספד לתנים שבוכים ומייללים בקול נהי; המפרשים הרלב"ג והרד"ק גורסים תנין במקום תנים, כלומר שימוש מוקדם במטאפורה זו.
חיל קשר
תחומי השירות של החיל למפקד מאוגדים תחת המונח C4I (כלומר: ,Command, Control, Communications, Computers, Information), כלומר זרוע המאפשרת למפקד לקבל דיווחים (Information), לשלוט בנעשה (Control), לפקד (Command) ולאפשר תיאום ושיתוף פעולה בין היחידות (אם גורסים Collaboration), תוך שימוש במחשוב (Computers או Cyber).
חיל הקשר הראשון שפעל כחיל מקצועי מודרני, בנפרד משירותי הלוגיסטיקה, היה חיל הקשר של צבא ארצות הברית (U.S. Army Signal Corps), שנוצר ערב מלחמת האזרחים האמריקנית, ב-1860 ועסק באיתות. ברוסיה חיל הקשר הוקם בשנת 1877 כחיל לאיתות שהופרד לכוח עצמאי בשנת 1919. בבריטניה הוקם ב-1870 כוח ייעודי לקשר טלגרפי (Telegraph troops) במסגרת חיל ההנדסה המלכותי (Corps of Royal Engineers) אולם רק לאחר מלחמת העולם הראשונה, בה פעל עדיין במסגרת חיל ההנדסה, הפך הכוח לחיל נפרד (Royal Corps of Signals). עד מלחמת העולם השנייה היה לכל צבאות העולם חיל קשר. חיל הקשר והתקשוב של צה"ל החל כשירות הקשר של ההגנה ויחידת ה"גדעונים".
בית ספנסר
בית ספנסר (באנגלית: Spencer House) הוא בית אחוזה באזור סנט ג'יימס ברובע וסטמינסטר של העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת.
היסטוריה
המבנה הוקם ביוזמת ג'ון ספנסר, הארל הראשון מספנסר בשנת 1756. ספנסר החליט להקים בית אחוזה גדול בקרבת ארמון בית המלוכה על מנת להפגין את עושרו ומעמדו. ספנסר בחר את האדריכל ג'ון וארדי על מנת לתכנן את המבנה. וארדי תכנן מספר תוכניות אולם הוחלף בשנת 1758 על ידי ג'יימס סטיוארט ששינה את התוכניות והקים מבנה בסגנון נאו קלאסי בהשפעה יוונית.
המבנה שימש את משפחת ספנסר עד שנת 1895, שהמבנה הושכר לדוכס ממלבורו. בראשית המאה ה-20, בשנת 1910 שבו בני המשפחה להתגורר במבנה לזמן קצר, ואף שיפצו אותו בשנת 1926, אולם בשנת 1927 הושכר שוב המבנה ושימש כמועדון חברתי של נשות הצבא והצי (Ladies' Army and Navy Club) אשר פעל במקום עד שנת 1943.
במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה הוסרו מהמבנה אלמנטים עיטוריים רבים במטרה להגן עליהם.
בשנת 1948 הושכר המבנה לכריסטיז אשר מבניה בסיטי נפגעו במהלך הבליץ. בשנת 1956 הושכר המבנה לחברת החמצן הבריטית (British Oxygen Company), ובשנת 1958 עברה למבנה יחידת המודיעין הכלכלי (Economist Intelligence Unit) אשר פעלה במקום עד שנת 1985, עת חכר את המבנה הלורד ג'ייקוב רוטשילד, אשר שיפץ את המבנה. כיום המבנה פתוח לציבור, ונערכים בו אירועים חברתיים.
בית הקברות שומרי שבת
בית הקברות שומרי שבת הוא בית הקברות הוותיק של בני ברק, הנמצא בדרום העיר. נוסד על ידי יעקב הלפרין, מייסד שכונת זיכרון מאיר בבני ברק. בית הקברות נמצא סמוך לבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז'.
בהתאם למסורת היהודית, לפיה אין לייחס חשיבות לטיפוח הקבר והמצבה, קיימת בבית הקברות הקפדה על הקמת מצבות פשוטות ואחידות, רובן בלי מצבה ניצבת. כמו כן במתחם בית הקברות לא נהוג להניח זרי פרחים על הקבר. בבית הקברות מספר קברים של חללי צה"ל, אולם הם אינם נמצאים בחלקה מיוחדת אלא מפוזרים בין הקברים.
הקמתו
בשנת תש"ב (1941) השתתף הלפרין בהלוויה של אדם דתי שנקבר בבית הקברות נחלת יצחק ליד אדם מחלל שבת. בעקבות זאת החליט להקים בית קברות בבני ברק שייועד לאנשים דתיים בלבד. בעידודו של החזון איש רכש הלפרין חלקה בת 15 דונם בפאתיה הדרומיות של העיר. כדי להגדיר את דתיותם של הרשאים להיקבר בבית קברות זה נקבע התנאי של שמירת השבת, ובעקבות זאת נקבע שמו "שומרי שבת". שמו הלא-רשמי של בית הקברות הוא "הלפרין" על שם מייסדו, וכן "בית העלמין זיכרון מאיר", על שם השכונה שהקים הלפרין במרכז העיר. בתחילה סירבו השלטונות לבקשת הלפרין להקים בית קברות פרטי. נגד הכוונה להקים בית קברות פרטי פעלו גורמים שונים שלא ראו את הרעיון בעין יפה.
בתקופה הראשונה שימש הרב יוסף צבי דושינסקי נשיא בית הקברות, והוא התנהל על ידי העדה החרדית בירושלים. כעבור זמן הורה החזון איש להעביר את ניהולו לידי הלפרין עצמו.
האישיות המרכזית הקבורה בבית הקברות היא החזון איש. קברו משמש מוקד עלייה לרגל במשך כל השנה, ובמיוחד ביום השנה לפטירתו. בסמיכות לקברו של החזון איש רכש גיסו, הרב שמואל גריינימן, מתחם מיוחד לבני משפחתו של החזון איש (בהם הרב יעקב ישראל קניבסקי). בצמוד אליו רכש הלפרין בכסף מלא מתחם עבורו ועבור בני משפחתו. בשנת תש"ח העלה לקבורה את אביו שנפטר בילדותו בגליציה. בשנת 2015 נקבר בבית הקברות הרב שמואל וואזנר, ששימש כשישים שנה רבה של זיכרון מאיר. בי"ז באדר ב' תשפ"ב (2022) נקבר בבית הקברות הרב חיים קניבסקי בסמוך לקברה של רעייתו הרבנית בת שבע קניבסקי ובסמיכות לקברי דודו החזון איש ואביו הסטייפלר.
בי"ג באייר תש"ט (1949) הועלו לישראל עצמותיו של האדמו"ר רבי ישראל הגר מוויז'ניץ, שנפטר ונקבר בבוקובינה שלוש עשרה שנה קודם לכן, והוא נקבר בבית הקברות שומרי שבת. ב'אוהל' שהוקם על קברו נקברו אדמו"רי חסידות ויז'ניץ שהלכו לעולמם. כמו כן קבורים בבית הקברות מספר אדמו"רים ובהם רבי משה יחיאל הלוי אפשטיין מאוז'רוב, רבי אברהם איגר מלובלין ורבי חנוך דב זילברפרב מקוידנוב.
בבית הקברות הובאו לקבורה כמה רבנים שהתגוררו בחוץ לארץ, ובהם הרב מרדכי פוגרמנסקי, העילוי מטלז, והרב שרגא פייבל מנדלוביץ', מייסד ישיבת תורה ודעת בארצות הברית. כמו כן מצויים בו מספר קברים של צדיקים נסתרים, ובהם של "הסנדלר" הרב משה יעקב רביקוב ו"המלח" או "הספן" הרב יעקב לוי.
לאחר כיבוש הר הזיתים במלחמת העצמאות בידי ירדן החלו רבים לרכוש חלקות קבורה בבית הקברות בבני ברק. כיום כמעט שאין מקומות פנויים בבית הקברות. כל ההכנסות ממכירת הקברים מוקדשות לצורכי צדקה וחסד, ובעיקר לאחזקת מוסדות התורה והחינוך שהקים הלפרין.
בצמוד לבית הקברות "שומרי שבת" רכש הרב יוסף שלמה כהנמן שטח בן כמה דונמים והקים עליו את בית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז', שם קבורים ראשי הישיבה ורבניה (למעט הרב אליהו אליעזר דסלר שנקבר קודם לכן ב"שומרי שבת"). בית קברות נוסף המצוי בסמוך לבית הקברות שומרי שבת הוא "בית הקברות ויז'ניץ", בית קברות פרטי נוסף השייך לחסידות ויז'ניץ.
Sinatra and Swingin' Brass
Sinatra and Swingin' Brass הוא אלבום מאת הזמר האמריקני פרנק סינטרה, זהו אלבום האולפן ה 31 של סינטרה והחמישי היוצא בחברת ההקלטות רפרייז רקורדס. האלבום ראה אור לראשונה בשנת 1962.
לאחר אלבום הבלדות הרומנטיות Sinatra and Strings הוציא סינטרה אלבום אנרגטי וקצבי בסגנון הסווינג. הייתה זו הפעם הראשונה שסינטרה עבד עם המעבד ניל הפטי. האלבום מכיל כמה שירים שסינטרה הקליט לאלבומים קודמים שלו כגון: Songs for Young Lovers ,Songs for Swingin' Lovers ו A Swingin' Affair!. במהלך ההקלטות סבל סינטרה מהתקררות, אך התעקש להשלים את ההקלטות במועדן, בהאזנה קשובה ניתן לשמוע את קולו נסדק מעט עקב זאת. האווירה העליזה באלבום ומלאת החיים המשיכה לפתח את דמותו של סינטרה כאדם הנהנה מהחיים הטובים כשם שחבורת הראט פאק שבהנהגתו הייתה.
בשנת 1992 יצא האלבום בגרסת התקליטור, לאלבום זה נוספו שלושה שירים שלא הופיעו באלבום המקורי.
תחנה 19
תחנה 19 (אנגלית: Station 19) היא סדרת דרמת פעולה המשכית אמריקאית על תחנת כיבוי אש, שנוצרה עבור רשת ABC על ידי סטייסי מקי. מקי, שונדה ריימס ובטסי בירס משמשות כמפיקות בפועל של הסדרה, שהיא סדרת הבת השנייה שנוצרה לסדרה המקורית "האנטומיה של גריי". עלילת הסדרה מתרחשת בסיאטל, והיא מתמקדת בחייהם של לוחמי ולוחמות האש בתחנה כיבוי האש 19 בסיאטל. הסדרה מופקת על ידי חברת ההפקות שונדלנד ואולפני ABC.
בסדרה מככבים ג'יינה לי אורטיז, ג'ייסון ג'ורג', גריי דיימון, בארט דוס, אלברטו פריצה, ג'יי היידן, אוקיריאטה אונאודואן, דניאל סברה ומיגל סנדובל. במאי 2017 הוזמנה העונה הראשונה של הסדרה על ידי ABC. אורטיז לוהקה ביולי 2017 והליהוק כולו הסתיים באוקטובר. הסדרה צולמה בעיקר בלוס אנג'לס.
הסדרה עלתה ב-22 במרץ 2018. ב-30 בספטמבר 2021 עלתה העונה החמישית. בשנת 2022 חודשה הסדרה לעונה שישית.
בישראל נכון להיום הסדרה זמינה במלואה בשירות הסטרימינג דיסני+.
עלילה
הסדרה עוקבת אחר קבוצה של צוותי כיבוי גיבורים של מכבי האש בסיאטל בתחנה 19 מהקפטן במורד הדרגות ועד למגויס החדש בחייהם האישיים והמקצועיים.
הרמן מולר
הרמן ג'וזף מולר (אנגלית: Hermann Joseph Muller; 21 בדצמבר 1890 – 5 באפריל 1967) היה גנטיקאי ומחנך אמריקאי יהודי. בשנת 1946 זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על מחקריו בתחום המוטציה הגנטית הספונטנית.
חייו
מולר נולד בעיר ניו יורק. אביו, הרמן מולר, היה קתולי בעל שורשים גרמניים ועבד כחרש ברזל, ואמו, פרנסיס לבית לייונס, הייתה יהודיה בעלת שורשים ביהודי ספרד ופורטוגל. מולר גדל בהארלם בבית צנוע באמצעים. את לימודיו באוניברסיטת קולומביה היה יכול לממן רק הודות למלגת לימודים ועבודות מזדמנות רבות בהן עבד בעת לימודיו. הוא סיים לימודי תואר ראשון בשנת 1910. לאחר מכן, למד שנתיים בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קורנל, ושב ללימודי דוקטורט לקולומביה, אותם סיים בשנת 1916. לימודי הביולוגיה ריתקו אותו מעת שהתחיל בלימודים אקדמאיים. הוא היה תלמידו של חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1933) תומאס הנט מורגן. מולר לימד במכון רייס בטקסס בין השנים 1915 – 1918. באוניברסיטת קולומביה בין השנים 1918 – 1920, באוניברסיטת טקסס 1920 – 1932. בשנת 1932 עזב את ארצות הברית לגרמניה ומשם עבר לברית המועצות, חדור באמונה סוציאליסטית. תחילה עבד בלנינגרד ואחר כך במוסקבה שם התמנה לגנטיקאי בכיר במכון לגנטיקה של מוסקבה. הוא עבר ביחד עם ישראל אגול, שקודם לכך השתלם אצל מולר בארצות הברית. לאחר מעצר של אגול ומדענים נוספים בשנת 1937, הוא שהתפכח מן הפער שבין האידאולוגיה הסוציאליסטית למציאות החיים בברית המועצות ועבר לאדינבורו.
הוא שב לארצות הברית בשנת 1940 וקיבל משרה ללא קביעות באמהרסט קולג', שם עבר עד 1945. בתקופה זו הדגים במחקריו את היחס שבין הזדקנות התא לבין מוטציות ספונטניות. בשנת 1945 קיבל משרת פרופסור לזואולוגיה באוניברסיטת אינדיאנה.
השיטה שפיתח לזיהוי מוטציה גנטית ספונטנית הובילה אותו לגילוי שיטה לגרימת מוטציה על ידי הקרנה בקרני רנטגן. שיטה שנמצאו לה יישומים רבים, תאורטיים ומעשיים גם יחד. על תגליותיו אלה קיבל את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1946. מולר ניצל את הפרסום לאחר קבלת הפרס להזהיר מפני הסכנות הכרוכות בחשיפה לקרינה בסביבה תעשייתית לבריאות האדם. בשנת 1955 הוא היה אחד מאחד-עשר החותמים על מניפסט ראסל-איינשטיין הקורא נגד שימוש בנשק גרעיני. הוא פרש לגמלאות בשנת 1964. בשנות עבודתו הרבות פרסם למעלה מ-300 מאמרים על נושאי מחקריו ומספר ספרים.
Boyfriend (שיר של אריאנה גרנדה)
Boyfriend (בעברית: חבר) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית אריאנה גרנדה, בשיתוף עם הרכב המוזיקלי Social House. השיר יצא לאור ב-2 באוגוסט 2019, על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס, כסינגל שלא מתוך אלבום.
רקע והפקה
השיר נחשף לראשונה על ידי גרנדה בעמוד האינסטגרם ב-24 ביולי 2019. ב-29 ביולי, פרסמה גרנדה תמונה עם הכיתוב "אתה לא החבר שלי". יממה לאחר מכן חשפה הצצה לווידאו קליפ.
ב-30 ביולי 2019, פורסמה עטיפתו הרשמית של השיר, בחשבון הטוויטר של גרנדה.
רשימות סוף שנה
"Boyfriend" נחשב בעיני מבקרים רבים לאחד השירים הטובים ביותר בשנת 2019.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של גרנדה ב-2 באוגוסט 2019. הקליפ בוים על ידי האנה לוקס דייוויס.
שודדי הקאריביים: קללת הפנינה השחורה
שודדי הקאריביים: קללת הפנינה השחורה (באנגלית: Pirates of the Caribbean: Curse of the Black Pearl) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת הרפתקאות ופנטזיה אמריקאי משנת 2003 המבוסס על מתקן השעשועים "שודדי הקאריביים" בפארקים ואתרי נופש של חברת וולט דיסני. הסרט בוים על ידי גור ורבינסקי והופק על ידי ג'רי ברוקהיימר. הסיפור עוקב אחר נפח בשם וויל טרנר (אורלנדו בלום) ופיראט בשם ג'ק ספארו (ג'וני דפ) כשהם מצילים את אליזבת סוואן (קירה נייטלי) החטופה מן הצוות המקולל של הפנינה השחורה, בפיקודו של הקטור ברבוסה (ג'פרי ראש). בסרט מככבים: ג'וני דפ, ג'פרי ראש, אורלנדו בלום, קירה נייטלי לצד אנסמבל שחקנים כגון: ג'ק דבנפורט, ג'ונתן פרייס, קווין מקנלי, זואי סלדנה ועוד. הסרט זכה להצלחה קופתית והכניס בקופות ברחבי העולם 654 מיליון דולר, לעומת תקציב הפקה של 140 מיליון דולר.
הסרט זכה לחמש מועמדויות לפרס אוסקר בקטגוריות: השחקן הראשי (ג'וני דפ), האיפור, עריכת הסאונד, עיבוד סאונד ואפקטים חזותיים. בנוסף, זכה בפרס סאטורן על התלבושות מתוך עשר מועמדויות, ולמועמדות לפרס הוגו על העיבוד הדרמטי הטוב ביותר.
פתיחה
בסצנת הפתיחה נראית בתו הצעירה של המושל וות'רבי סוואן, אליזבת', נשענת על סיפונה האחורי של ספינה, כאשר היא צופה לעבר האופק ומזמרת שיר הלל לשודדי הים. אחד המלחים מבקש ממנה להפסיק, כדי שלא יקרה אסון, שכן "קיימת סכנה לספינה כאשר אישה (אפילו נערה) נמצאת עליה". הנערה מגיבה בהתלהבות: "מרגש לפגוש אחד מהם" (מה שיקרה בפועל לאחר מכן).
היא רואה על פני הים ניצול מספינת מפרש צף על קרש עץ. הניצול מציג עצמו כוויליאם טרנר, השב מאנגליה לג'מייקה. אליזבת' מוצאת על צווארו תליון גולגולת מזהב (סמל שודדי הים), אותו היא לוקחת לעצמה, כיוון שהיא חוששת שטרנר ייחשד בקשר עם שודדים. לסיום הסצנה, היא מבחינה בצלליתה של ספינת שודדי ים - "הפנינה השחורה" (הספינה אשר הביאה להטבעת המפרשית) - נעלמת מהאופק.