cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אריה צ'רנר
קריירת דיבוב
ב-2006 דיבב את שריף בסרט "מכוניות" ובסרט הקצר "מטור ואור הרפאים", גלוי לב בסרט הברווזון המכוער ואני, ביגוב בסרט הסקטיניני דיונות הזהב, קזאר בסרט ג'ונגל סיטי ואת אחד היועצים בסרט "החלילן מהמלין". ב-2007 דיבב את גוסטו בסרט רטטוי, את לו דובה בסרט כוורת בסרט, ואת דוריס בסרט שרק השלישי. ב-2008 דיבב את ואצ'יר בסרט קונג פו פנדה, אטיל זוובא בסרט סטראספיד בעולם המטורף, את האריה זובא בסרט מדגסקר 2, והשתתף בדיבוב הסרטים בולט ווול-E. ב-2010 דיבב את ביג דדי לה בוף בסרט הנסיכה והצפרדע, את באיארד האמר בסרט אליס בארץ הפלאות, את הנשיא סטון בסרט אסטרו בוי, את סטויק הרחב בסרט הדרקון הראשון שלי, את דוריס וגראצ'ט בסרט שרק לנצח ואת אבא של מגה מוח בסרט מגה-מוח, ב-2011 השתתף בדיבוב הסרטים קונג פו פנדה 2, רנגו ומכוניות 2. ב-2017 שב לדבב את דמותו של השריף במכוניות 3. ב-2018 דיבב את דמותו של ראש העיר בסרט הגרינץ'. ב-2019 דיבב את דמותו של מופסה בסרט "מלך האריות".
פרסים
בשנת 2007 קיבל צ'רנר את פרס קלצ'קין לתיאטרון. בנימוקי חבר ועדת השופטים לפרס נאמר בין היתר "השחקן אריה צ'רנר עבר מסלול התפתחות יוצא דופן שנמשך שנים רבות. מי שהחל את דרכו כשחקן אופי, בדרך כלל בתפקידים קטנים שהוסיפו צבע, הומור והרבה נשמה להצגות בהן נטל חלק, החל בשנים האחרונות נושא בהצלחה רבה בנטל תפקידים ראשיים ממיטב הרפרטואר הקלאסי. להומור ולנשמה היתרה נוספו כוח ועומק וכאב. ליכולת הגופנית שליוותה את שלל תפקידיו, נוספה יכולת הגשת טקסטים קשים ומורכבים. אריה צ'רנר הוא פרטנר נדיב וחם שחוויה לשחק איתו. דרכו של אריה צ'רנר שזורה כבר למעלה מ-15 שנה בתיאטרון החאן הירושלמי שארבעה מנהלים אמנותיים הקפידו להשקיע באריה האדם ובצ'רנר השחקן כדי ליהנות מפירות הקסם של יצירתו".
בשנת 2009 זכה צ'רנר בפרס התיאטרון הישראלי לשחקן השנה על תפקיד המלך בוניפציוס ויקטור פליקס בהצגה "הנסיכה האמריקאית" מאת המחזאי נסים אלוני בתיאטרון החאן. בנאום קבלת הפרס אמר צ'רנר בין היתר: "עבורי לאחר 24 שנים בחאן, זכייה בפרס השחקן הראשי היא סוג של סגירת מעגל".
משנת 2012 משמש דירקטור במועצת הקולנוע הישראלי.
בשנת 2021 קיבל צ'רנר אות הוקרה מהפסטיבל הבינלאומי להצגות ילדים בחיפה, על תרומתו לתיאטרון ולתיאטרון הילדים.
בשנת 2022 זכה צ'רנר בפרס רון לאודר למצוינות אומנותית.
משפט מנהלי
משפט מנהלי הוא הענף המשפטי המסדיר את אופן פעולתם של גופים שלטוניים המצויים תחת הרשות המבצעת, המהווים רשויות מנהליות.
מאפיינים
המשפט המנהלי שייך לתחום המשפט הציבורי, ומהווה את דיני המינהל הציבורי. המשפט המנהלי עוסק בסמכותן של הרשויות המנהליות, בהליך המנהלי החל על עבודתן ובהפעלת שיקול הדעת המנהלי בהחלטות ובמעשים המתבצעים על ידן. כללי המשפט המנהלי מסדירים את המבנה ואת היחסים הפנימיים של המנהל הציבורי, למשל, היחסים בין הממשלה לשר פלוני, או היחסים בין שר לבין הדרג המקצועי במשרד עליו הוא ממונה. בנוסף, המשפט המנהלי מסדיר את היחסים שבין הרשות המנהלית לפרט (האזרח), ובין הרשות המנהלית לעסקים ולתאגידים. בעוד שבעבר התמקד המשפט המנהלי במערכת היחסים שבין המדינה לאזרח, כיום חלק הארי שלו עוסק בהסדרת פעילותם של עסקים ושל תאגידים פרטיים, במסגרת תהליך הרגולציה.
משפט מנהלי אינו מאפשר לתובע לקבל פיצוי כספי על עוול שנגרם לו. ההליך נועד לספק תגובה או פתרון. כמו כן, פרק הזמן בו ניתן לפעול במסגרת הליך מנהלי מוגבל, שכן שיהוי יכול להוביל לביטול ההליך ופסילתו.
התחום הקרוב ביותר למשפט המנהלי הוא המשפט החוקתי, אך בעוד שהמשפט החוקתי מגדיר את שיטת המשטר והיחסים בין שלוש הרשויות, המשפט המנהלי עוסק באופן פעולתה של הרשות המבצעת (הגדולה מבין שלוש הרשויות). על כן, המשפט המנהלי מבטא עקרונות דמוקרטיים (כמו הבטחת הגינות ושוויון), לצד כללים פורמליים דוגמת היקף התשתית העובדתית הנדרשת לקבלת החלטה מנהלית. בעוד שהמשפט החוקתי מתמקד בזכויות אדם המשפט המנהלי רחב הרבה יותר: הוא מגן על אינטרסים של יחידים ושל קבוצות חברתיות גם כאשר אלו אינם מוגנים כזכויות.
חולצה רוסית
חולצה רוסית היא חולצה שלבשו החלוצים בעליות הראשונות. נקראת גם "רוּבַּשקָה" (מרוסית: Рубашка, חולצה או חולצה מכופתרת).
החולצה מתאפיינת בגזרה חופשית בעלת צווארון בסגנון מנדריני ופתח רכיסה קדמי המגיע עד מחציתה. צורה זו מאפיינת את מרכז אסיה ומזרחה. החולצה הרוסית עשויה על-פי רוב כותנה או פשתן, בניגוד לאזורים אחרים באסיה שבהם נהוג ללבוש חולצות העשויות ממשי.
עיטורי הבגד מופיעים בדרך כלל בצווארון, בפתח ובאמרות, כנהוג בלבוש פולקלורי של עמים רבים. החולצה הפכה למעין "סמל מסחרי" של החלוצים שהגיעו מרוסיה ומאוקראינה בעליות הראשונות, ואחר כך גם של התנועה הקיבוצית בשנותיה הראשונות. את "החולצה הרוסית" לבשו גברים ונשים כאחד, בעיקר בקבלות שבת, בימי חג ומועד, באספות חשובות, בערבי שירה וגם בעת ריקודי עם. עם הזמן היא הפכה פריט נפוץ בארון התלבושות של להקות מחול וזמר ארץ-ישראליות, כדוגמת הגבעטרון.
מקור החולצה הרוסית
ברוסית נקראות החולצות הרוסיות המסורתיות שלבשו החלוצים "רובחה" או "רובשקה" וגם "קוסובורוטקה" (косоворотка) - שהצווארון שלה מלוכסן ולא עגול. השם הוא הכלאה בין שתי המילים: "קוסוי" (косой) - מלוכסן או אלכסוני או "לא ישר" ו"וורוט" (ворот) - צווארון. מכל מגוון השמות של "החולצות הרוסיות" השם שנתפס בישראל לחולצה הרוסית המסורתית הוא "רובשקה".
החולצה המוכרת ברוסית כרובשקה או רובחה, הייתה במשך מאות שנים הלבוש המסורתי והבסיסי של האיכר הרוסי, אך גם אצל עמים סלבים אחרים, למשל האוקראינים, היא הייתה נפוצה. בקיץ לבשו האיכרים את הרובשקה מעל המכנסיים. היא הגיעה עד מתחת למותנים, ובאזור המתניים נכרכה סביבה חגורה בדמות פתיל או שרוך שחור. הרובשקות שלבשו האיכרים היו מבד גס, לרוב פשתן לא מעובד בצבעי אפור-כחול. לרובשקה לא היה צווארון מוגבה אלא פתוח, סביב הצוואר, עם כפתורים לסגירה. במשך הזמן הוסיפו לצווארון עיטור רקמה.
בתעודות של המשטרה הרוסית מהמאה ה-17, המתעדות מעשי שוד וביזה, נמצאו עדויות על כך ששודדים גזלו מאיכרים שנקרו בדרכם פרטי לבוש, ובהם רובשקות. כך למשל במסמך מ-1666 דווח על מעשה שוד ברחוב וורוז'נקיה בו נשדד איכר, והשודדים הפשיטו מעליו את מעילו, מגפיו, כובעו וגם את הרובשקה שלבש. הרובשקה התפשטה מהעיר אל הכפר והייתה גם חולצה פופולרית בקרב האזרחים העירוניים הפשוטים אך גם בקרב המעמדות הגבוהים יותר. אנשים שהיו בעלי אמצעים לבשו רובשקות מפוארות יותר, עשויות משי או פשתן משובח לרוב בצבע לבן, אותן נהגו ללבוש מעל הרובשקה הרגילה, כך שהרובשקה הרגילה שימשה למעשה כבגד תחתון. במקרה כזה הרובשקה העליונה הייתה ארוכה והגיעה כמעט עד לברכיים והיה נהוג לקשור חגורה סביב המותניים. לבישת רובשקה ללא חגורה נחשבה למעשה לא מכובד ובלתי ראוי. רובשקות צבעוניות נלבשו בעיקר בחגים.
מטייל באזור לאדוגה בשנת 1634 מתאר ביומנו כי הופתע לגלות ילדים, בנים ובנות, ששיער ראשם מגולח למשעי, והם לובשים רובשקות זהות בעלות שרוולים ארוכים, בסגנון יוניסקס, כך שלא ניתן להבחין בין בנים לבנות.
אחד הסיפורים הקשורים ברובשקה נוגע לצאר איוואן האיום (איוואן הרביעי). מסופר כי בנו של הצאר, איוואן איוונוביץ, נרצח בהתקפת זעם בידי אביו, וכי הרצח קשור לכך שיום אחד, במהלך ביקור פתע שערך הצאר אצל בנו, נתקל הצאר בכלתו לבושה בלבוש לא נאות, כשרק רובשקה לגופה, אם כי במקרה זה ייתכן ומדובר ברובשקה בדמות כותונת לילה. את סיפור המעשה כתב שלושה חודשים לאחר מכן אזרח זר שביקר במוסקבה.
מיתוס החולצה הרוסית
בארץ ישראל נתפס הכינוי "רובשקה" לכלל החולצות הרוסיות המסורתיות, על שלל צורותיהן. הרובשקה הייתה פופולרית ביותר בקרב החלוצים של העליות הראשונות. עבור חלקם לפחות סימלה הרובשקה את המעבר מהיהודי הגלותי ליהודי החדש אותו ביקשו ליצור בארץ ישראל, אדם, שכמו האיכר או הפועל הרוסי, חי מיגיע כפיו ועובד את אדמתו. החולצה הרוסית שימשה בגד מקובל אצל המהפכנים הרוסים, והחלוצים, שרצו לייצא את המהפכה גם לארץ ישראל, ניסו לחקותם.
אבל מעבר לאידאולוגיה הבגדים של החלוץ נולדו גם מתוך צורך. החלוצים הסתפקו במועט הן מתוך תפיסת עולם והן בשל עוניים: הרובשקה הייתה לפיכך פריט בסיסי במלתחה, במזוודה הקטנה שהביאו מרוסיה עם מעט בגדים בתוכה. הגברים הגיעו עם מגפיים, חולצה רוסית וכובע רוסי, הנשים - עם שמלה, חצאית מכווצת או סרפן וחולצה רקומה. כחלק מאורח החיים השיתופי אותו פיתחו בקבוצות ובקיבוצים, ריכז כל חבר קיבוץ את כל בגדיו בערימה והחלוקה הייתה בהגרלה. כך נולד "מחסן הבגדים" של כולם, כשכל חבר לקח לעצמו בגדים על פי צרכיו. כל החולצות בעלות הצווארון העגול והמתכפתר, עם הרקמה האנכית והשרוולים הארוכים נקראו "חולצות רוסיות" ולכולן הודבק הכינוי הרוסי "רובשקה".
ברוסית ישנם כמה פתגמים הנוגעים לרובשקה. אחד מהם הוא "Своя́ руба́шка бли́же к те́лу", בתרגום חופשי: "הרובשקה שלך צמודה לגוף". משמעות הביטוי: אדם קרוב אצל עצמו. כשם שהרובשקה צמודה לגוף, כך אדם מסוגל לדאוג לעצמו יותר מכל אחד אחר.
החלוצים בימי העליות הראשונות היו נתונים מטבע הדברים להשפעות רוסיות חזקות. גם תנועות הנוער שהוקמו בארץ ישראל הדגישו רעיונות סוציאליסטיים של תנועת הפועלים והגשמה חקלאית, רעיונות שנבעו מהזיקה החזקה שהייתה לרוסיה הקומוניסטית. זיקה זו נשקפת גם באמנות ובתרבות, כמו השירים הרוסיים והחולצות והרקומות, שהציגו את הצבר העברי החדש שנולד בארץ ישראל כבן דמותו של המהפכן, הרוולוציונר הסוציאליסטי ברוסיה.
באחת התמונות שצולמו בקבוצת כנרת נראית קבוצת בנות חלוצות לובשות שמלה שנראית כמו רובשקה. למרות שהרובשקה הייתה בעיקרה חולצה גברית אימצו אותה בהמשך גם הנשים. בגדי החלוצים היו פשוטים ופונקציונליים: את הרובשקה לבשו במספר צורות. תחובות בתוך המכנסיים או מחוץ למכנסיים עם פתיל שחור מסביב לירכיים. לעיתים חגרו חגורת עור רחבה בצבע שחור או חום.
לימים הפכה החולצה הרוסית לחולצה המזוהה עם התנועה הקיבוצית, לצד החולצה הכחולה, והיא שימשה בעיקר לאירועים חגיגיים ולטקסים כמו חג הקציר ולערבי שירה בציבור. גם להקות זמר ומחול אימצו את החולצה והיא הפכה בגד קבוע בהופעותיהן. דוגמה מובהקת לכך היא להקת הגבעטרון.
ברוסיה ובאוקראינה הרובשקות משמשות כיום בעיקר לאירועים חגיגיים וטקסיים, לרוב באזורים הכפריים, ומשמשות כבגד יצוגי ללהקות פולקלור. הרובשקה נמכרת גם כלבוש רוסי עממי, בחנויות למזכרות, בחנויות בגדים וב"דיוטי פרי" של מוסקבה.
החולצה הרוסית בשירה ובספרות העברית
"בתצלום הישן שמאיר שלו שומר אצלו בבית רואים בבירור דקל זקוף ותמיר. לידו דקל שחוח-קומה, שהרוחות והחיים הקשים בעמק כפפו אותו. בחזית התמונה רואים את הסבא של שלו, אהרון בן ברק, ליד מעיין עין-ש'יחה, מקור המים הראשון של נהלל. רגליו של החלוץ הנאה נעולות במגפיים ארוכים, טובלים במי הביצה. הוא לבוש רובשקה, חולצה רוסית רקומה, ולראשו כובע קסקט. חיוך גאה שפוך על פניו". ("שלושה עצים וסופר בעמק יזרעאל", מאיר שלו עם דובי זכאי).
"רוח המהפכה השפיעה, בין היתר, על הופעתו החיצונית של דוד (גרין-בן-גוריון). הוא היה לובש חולצה רוסית, ומגדל שיער ארוך. כנראה שבגלל ההופעה הזאת, הוא נעצר בידי משטרת הצאר, בהיותו הולך באחד הרחובות בוורשה. במשך שבועות אחדים, הוא היה אסור בבית-הסוהר. אחת החוויות הקשות, אשר עברו עליו בהיותו בכלא, הייתה המפגש עם סרסורים יהודים, שעסקו בסחר נשים. בסופו של דבר, שוחרר דוד מהכלא, לאחר שאביו התייצב בפני ראש המשטרה הרוסי, ששמו היה גם כן ...ויקטור גרין!". ("מבן-גוריון לבן-גוריון – מסלול בעיירה פלונסק", מאת אוריאל פיינרמן)
"דור זה, דור שנות ה-50, והכוונה כמובן למיטבו המייצג של הדור, עומד בשולי דור הפלמ"ח וניזון מן המסורת שקיבל בירושה מקודמו. מסורת זו באה לידי ביטוי בגינונים חיצוניים כמו לבוש (מכנסי ח'אקי, עדיין חולצה רוסית), ואפילו נוסח תסרוקת". (פרופ' נסיה שפרן, במאמרה שהופיע בתעודה: "ארץ ישראל הישנה." בעריכת אהרון אמיר, הוצאת "מסדה" 1979}
"רבים מחלוצי העלייה השנייה היו פוריטאנים, או אם לנקוט מלה שכבר נעשתה נדושה מרוב שימוש, אידיאליסטים. הם דבקו במסורת הנזירית של הנארודניקים הרוסיים. הדלות טופחה בעידון ובפולחן שכמעט הביסו את המטרה המקורית. המזון היה פשוט במתכוון - גם כאשר הכסף היה מצוי בידם, מה שאירע לעיתים רחוקות בלבד. מזונם הורכב בעיקר מלחם, זיתים, ירקות ומרק, שהוכנו במטבחי פועלים שיתופיים. הבגדים היו בלא קישוט. "פרולטריים" במתכוון ועל-פי הדוגמה הרוסית. הם לבשו רובשקות רוסיות ומגפיים כבדים ולעיתים הוסיפו גם כפייה ערבית". (עמוס אילון, הישראלים, מייסדים ובנים, הוצאת שוקן, 1971, עמ' 114).
רוּבָּשְׁקָה חולצה בסגנון רוסי: צווארון גבוה וחגורת שרוך נקשרת במותניים, מעל למכנסיים. -- מילון עולמי לעברית מדוברת, דן בן אמוץ ונתיבה בן-יהודה, הוצאת א. לוין אפשטיין, 1972.
"החלוצים בחלו בחליפות ובשמלות. מקטורנים ועניבות היו סמלים מכוערים של העולם המנוון, הצבוע, שממנו ברחו. החלוצים המעטים שהגיעו עם מקטורנים השליכום מעליהם מיד, בטקס כריתת-ברית עם הארץ. הגברים לבשו חולצות-כותנה גסות, לפעמים רקומות סביב הצוואר בסגנון איכרים רוסי, שהשתלשלו בריפיון מעל מכנסיים קצרים". (עמוס אילון, הישראלים, מייסדים ובנים, עמוד 133).
"כבן עשרים ושלוש או עשרים וארבע היה, ולפניו לא הייתה אותה ארשת סגפנית שאפיינה את המהגרים החדשים. לחייו היו ורודות מהשמש ועיניו הכחולות צוחקות. תלתלי ראשו התערבבו בתלתלי זקנו ויחד הקיפו את פניו בהילה מוזהבת. לגופו לבש חולצת איכרים רוסית, מרוקמת בצלבלבים כחולים". (שולמית לפיד, גיא אוני, כתר, ירושלים, עמוד 145).
אוטו מסמר
אוטו מסמר (באנגלית: Otto Messmer; 16 באוגוסט 1892 - 28 באוקטובר 1983), אנימטור אמריקאי, ידוע בעיקר בשל עבודותיו בסרטונים וברצועת הקומיקס של פליקס החתול שהופקו באולפנו של פאט סאליבן.
קיימת מחלוקת בשאלה מיהו יוצרו המקורי של פליקס החתול: אוטו מסמר או פאט סאליבן. קיימות עדויות לכאן ולכאן. רק שנים רבות לאחר מותו של סאליבן ב-1933 דרש מסמר את הקרדיט על פליקס, שעד אז יוחס לסאליבן.
טענתו נתמכה בעדויותיהם של אנשי צוות נוספים מאולפנו של סאליבן, כי דמות החתול התבססה על דמות מצוירת של צ'ארלי צ'פלין שהכין מסמר עבור האולפן בשלב מוקדם יותר. גם היסטוריונים רבים של קומיקס תומכים בטענה כי מסמר יצר את פליקס בהיותו צייר הצללים של סאליבן.
החל משנת 1923 מסמר צייר גם רצועות קומיקס של פליקס החתול.
בין השנים 1937 עד 1973 מסמר ביצע אנימציות עבור שלטי החוצות המוארים בכיכר טיימס בניו יורק.
שבר הליכה
שבר הליכה הוא שבר מאמץ בשליש המרוחק (דיסטלי) של אחת מעצמות המסרק בכף הרגל. שברי הליכה הם צורה של פציעת מאמץ חוזרני.
שברי מאמץ מתרחשים עקב מאמצים על עצם שתדירותם רבה מדי ולכן הם שוחקים את העצם מהר יותר מכפי שהגוף יכול להספיק ולתקן את השחיקה. שברי הליכה נוצרים עקב הליכה מרובה מדי, זאת ביחס ליכולת הגוף לשקם את העצם ולספוח אליה סידן. הסיכון ללקות בשבר הליכה גדל ככל שזמן ההליכה ארוך יותר, הקרקע עליה הולכים קשה יותר, והעומס שנושא הגוף כבד יותר. גורמים נוספים המעלים את הסיכון הם פגיעה במשק הסידן בגלל תזונה דלה בסידן ומחסור בשינה (ההורמונים המאפשרים ספיחת סידן לעצמות מופרשים רק בזמן השינה).
קבוצות סיכון
שברי הליכה נפוצים במיוחד בקרב חיילים, אך גם בקרב טיילים וכן בעלי מקצועות המחייבים הליכה ועמידה ממושכת ומאומצת, כגון אחים ואחיות בתי חולים ורקדנים. שברי הליכה הם גורם שכיח לכאבים בכף הרגל, במיוחד בקרב אנשים המגבירים באופן פתאומי את רמת פעילותם הגופנית. במחקר שנערך בצה"ל נמצא שיעור גבוה של שברי מאמץ בקרב חיילים שסבלו מחוסר בוויטמין D. לאנשים בעלי כף רגל קמורה (בלטינית pes cavus) סיכון גבוה יותר ללקות בשבר הליכה.
היווצרות השבר
שברי הליכה נוצרים בדרך כלל בעצם המסרק השנייה של כף הרגל, ולעיתים פחות תכופות בעצם המסרק השלישית. שברים בעצם המסרק החמישית אינם מוגדרים שבר הליכה ומכונים שבר ג'ונס (באנגלית: Jones fracture). אצל רצים למרחקים שברי הליכה מתרחשים בדרך כלל בצוואר עצם המסרק, בעוד שאצל רקדנים השבר מתרחש בחלק המקורב (פרוקסימלי) של העצם. בקרב רקדני בלט השבר מתרחש בדרך כלל בבסיס עצם המסרק השנייה ובמפרק עצם המסרק.
שבר הליכה מתרחש לאחר מאמץ ממושך, או נשיאת משקל כבד, ולעיתים נדירות גם לאחר מכה ישירה בכף הרגל. בעת התרחשות השבר יש לפסול אפשרות של התרחשותו כתוצאה ממחלות רקע, כגון דלדול עצם או רככת עצם (בלטינית: osteomalacia).
מאפיינים קליניים
תסמיני שבר הליכה מתחילים בפתאומיות. כאשר הנפגע חולץ את נעלו, או מגפו, אוחז בכף הרגל הפגועה כאב חד דמוי התכווצות שרירים, וכן בצקת המתפתחת על חלקה הגבי של כף הרגל. בניסיון הזזה של כל אחת מאצבעות כף הרגל, יורגש כאב באצבע הפגועה, וכן יורגש כאב דומה במיקום השבר בעת מישוש עצמות המסרק על גב כף הרגל. צילומי רנטגן בשלב ראשוני אינם מועילים באימות האבחנה ולעיתים לא ידגימו את השבר. אולם, רופאים צבאיים המנוסים באיבחון שברי הליכה יכולים להגיע לאבחנה מדויקת, אף ללא בדיקות הדמיה. בקרב אזרחים, המטופלים בידי רופאים שלהם ניסיון מועט יותר בסוג זה של שברים, לעיתים קרובות השבר לא יאובחן במשך שבוע עד שבועיים.
בדיקות אבחוניות
לצילומי רנטגן תועלת מוגבלת ביותר באיבחון מדויק של שברי הליכה, אולם הדמיות טומוגרפיה ממוחשבת ו-MRI עשויים לסייע באימות האבחנה. ביצוע מיפוי עצמות באמצעות חומר ניגודי רדיואקטיבי יכול לסייע לאבחון מוקדם. בדיקת צפיפות עצם יכולה לשלול חשד לשבר הליכה על רקע תחלואה צולבת בדלדול עצם.
טיפול
הטיפול הראשוני מתמקד בהפחתת התנועתיות של עצם המסרק הפגועה לתקופה של 6–12 שבועות. לשם כך, מורים למטופל לנעול נעל בעלת סוליית עץ, או מגבסים את כף הרגל. במקרים נדירים שבהם השבר מתרחש באדם בעל רגל קמורה, ואינו מתאחה, יש מקום לשקול התערבות ניתוחית לשחרור החיתולית הכפית (plantar facia).
חולדת ענן חיוורת
חולדת ענן חיוורת (שם מדעי: Phloeomys cumingi) הוא מין מכרסם ממשפחת העכבריים המהווה את המין הגדול ביותר במשפחתו. מין זה אנדמי לאי לוזון שבתוך הפיליפינים. לצד חולדת הענן הצפונית (Phloeomys pallidus) מאותו האי, הם המינים היחידים של הסוג חולדת ענן.
המכרסם למרות שמו איננו חולדה אמיתית אך מראהו וגודלו מדמים אותו לחולדה. אורכו מגיע ל-44–48 ס"מ, אורך הזנב 32–35 ס"מ ומשקלו 1.45-2.1 ק"ג בממוצע. צבע החולדה חום בהיר ושחור והיא בעלת זנב ארך העוזר לאיזון. החולדה היא מטפסת מיומנת החיה בין הענפים וחללי גזעים. היא יוצאת בעיקר בלילות לחפש מזון. לרוב היא חיה בבדידות או בזוג עם צאצאים אך לעיתים נמצאים בקבוצות יותר גדולות.
החולדה ניזונה בעיקר מעלים אך תגוון גם בפירות שונים. שיניה הגדולות עוזרות לה לתלוש אותו מהעץ. היא אוכלת גם מוצרים חקלאיים כמו בטטות ופירות שאיוט.
היא ממליטה גור יחיד בשנה, בעיקר בעונת הגשמים המאוחרת (בין יוני לדצמבר) והוא נאחז באימו בפטמותיה וכך היא עוברת כשהוא לצידה.
חולדת הענן החיוורת מסווגת כמין פגיע, בשל ציד למטרות מזון ובשל פגיעה בבתי הגידול שלה.
הרפובליקה העממית של אוקראינה
הרפובליקה העממית של אוקראינה (באוקראינית: Українська Народна Республіка) או הרפובליקה העממית האוקראינית הייתה רפובליקה בחלק מהשטח של אוקראינה המודרנית לאחר המהפכה הרוסית. לקראת סופה מנהיגה היה סימון פטליורה.
ה"צנטרלנה רדה" (המועצה המרכזית) הוקמה ב-17 במרץ 1917, זמן קצר לאחר מהפכת פברואר. בזמן הקרבות בקייב בין תומכי ממשלת המעבר הרוסית והבולשביקים, תמכה המועצה בבולשביקים. לאחר סילוק כוחות הממשלה, ב-22 בנובמבר 1917, הכריזה המועצה על רפובליקה אוקראינית אוטונומית, עדיין כחלק מרוסיה. לאחר מכן, בחרקוב, הכריזו הבולשביקים על הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, מה שהוביל לתסיסה בקרב האוקראינים. מיד אחר כך נכנס הצבא האדום לאוקראינה. באוקטובר 1917 התקיימה ועידת ציוני אוקראינה, בפעם הראשונה מהכרזת העצמאות של אוקריאנה.. באותה שנה הוכרזה האוקראינית כשפה רשמית ברפובליקה, ולצדה הפולנית, הרוסית והיידיש. ברוח האוטונומיה הפרסונלית, הוענקו לפולנים, לרוסים וליהודים לא רק זכויות פרט אלא הכרה כמיעוטים לאומיים, עם שרים שייצגו אותם בממשלה.
ב-22 בינואר 1918 ערכה המועצה את הקונגרס הרביעי שלה. שלושה ימים מאוחר יותר, ב-25 בינואר, הודיעה על שבירת הקשרים עם רוסיה הבולשביקית והכריזה על מדינה אוקראינית עצמאית, בעקבות האיחוד עם הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה.
הבולשביקים תקפו את המדינה שאיבדה שטח רב לצבא האדום והייתה חייבת לבקש עזרה חיצונית; בעקבות כך, ב-9 בפברואר 1918 חתמה על חוזה ברסט-ליטובסק כבעלת בריתה של האימפריה הגרמנית. גרמניה הדפה את הבולשביקים אל מחוץ לאוקראינה, אך בו בזמן החלה האוכלוסייה האוקראינית להתנגד למועצה. בגלל ויכוחים פנימיים רבים ואי יכולת לשלוט במדינה, ב-29 באפריל 1918 פירקו הגרמנים את המועצה המרכזית. את המועצה החליפה ממשלה שמרנית בראשות פבלו סקורופדסקי ואת הרפובליקה העממית של אוקראינה החליפה "המדינה האוקראינית" (Ukrayins’ka derzhava). סקורופדסקי, גנרל לשעבר בצבא האימפריה הרוסית, הוביל שלטון שהעדיף בעלי אדמות וריכז את הכוח בצמרת, למרות שבפועל היה ממשלת בובות של גרמניה. לממשלה הייתה תמיכה מועטה מפעילים אוקראינים, אך בניגוד למועצה המרכזית, היא השכילה ליצור מערכת אדמיניסטרטיבית יעילה שיצרה קשרים דיפלומטיים עם מדינות רבות ואף חתמה על הסכם שלום עם ברית המועצות. תוך מספר חודשים, הממשלה הדפיסה מיליוני ספרים בשפה האוקראינית והקימה בתי ספר אוקראינים רבים, שתי אוניברסיטאות ואת האקדמיה האוקראינית למדע.
חולדת ענן
חולדת ענן (שם מדעי: Phloeomys) הוא סוג מכרסמים ממשפחת העכבריים בתוכו שני מינים שהם הגדולים במיני המשפחה. הם אינם חולדות אמיתיות ושניהם מינים שוכני עצים החיים רק באי לוזון שבאיי הפיליפינים.
הרפובליקה העממית של אוקראינה
כמו כן, תמכה הממשלה בנתינת אדמות איכרים שהולאמו לבעלי נכסים עשירים. מעשים אלו הובילו למתיחות, הוקמה תנועת איכרים פרטיזנים ונעשו שורה של התקוממויות חמושות. נעשה משא ומתן כדי לקבל תמיכה מחברי המועצה המרכזית לשעבר סימון פטליורה ו-וולודימיר קירילוביץ' ויניצ'נקו, אך הם רצו להפיל את סקורופדסקי לבדם.
לאור הפסד גרמניה ואוסטרו-הונגריה במלחמת העולם הראשונה, הקים סקורופדסקי קבינט חדש שהורכב ממלוכנים רוסים במטרה להתאחד בעתיד עם רוסיה לא-בולשביקית. בתגובה, ב-14 בנובמבר 1918 הכריזו הסוציאליסטים האוקראינים על ממשלה מהפכנית חדשה, ה"דירקטורט".
הדירקטורט קיבל זכה לתמיכה עממית ואף תמיכה מצד כמה יחידות מצבאו של סקורופדסקי. צבא המרד כיתר את קייב והגרמנים התפנו, יחד עם סקורופדסקי.
ב-1919, באוקראינה שרר תוהו ובוהו מכיוון שצבא הרפובליקה האוקראינית, הבולשביקים, הלבנים, פולין, וקבוצות אנרכיסטיות כמו זאת של נסטור מאכנו התחרו על השלטון במלחמה הסובייטית-אוקראינית.
הכרה בינלאומית
המדינות הבאות הכירו דה יורה ברפובליקה העממית של אוקראינה: ברית המועצות, לטביה, ליטא, אסטוניה, גאורגיה, אזרבייג'ן, גרמניה, אוסטרו-הונגריה, בולגריה, טורקיה, רומניה, צ'כוסלובקיה והוותיקן. בנוסף, שווייץ, שוודיה, דנמרק ואיראן הכירו דה פקטו במדינה.
מיון טופולוגי
הניסוח המתמטי המדויק של בעיית מיון טופולוגי נעזר בתורת הגרפים: בהינתן גרף מכוון חסר מעגלים (DAG), מיון טופולוגי שלו הוא מתן מספרים לצמתי הגרף בצורה כזו שאם יש קשת מצומת a אל צומת b, המספר שניתן ל-a קטן מהמספר שניתן ל-b. ניתן להוכיח כי לכל גרף מכוון חסר מעגלים קיים מיון טופולוגי אחד לפחות, וייתכן שקיימים מיונים טופולוגיים רבים. לעומת זאת, אם הגרף מכיל מעגל, אז אין לו מיון טופולוגי.
אלגוריתם לביצוע מיון טופולוגי
ניתן לבצע מיון טופולוגי בזמן ריצה ליניארי במספר הצמתים והקשתות שבגרף -. מבחינה רעיונית, האלגוריתם מהווה הרחבה של אלגוריתם חיפוש לעומק, עם תוספת בודדת: כאשר אלגוריתם החיפוש לעומק מסיים את הרקורסיה עבור צומת מסוים, הוא מכניס אותו לתחילת המיון הטופולוגי. דבר זה מבטיח שאיבר ייכנס לתחילת המיון רק לאחר שכל האיברים המחוברים אליו כבר הוכנסו, ולכן הוא יוכנס למקום מוקדם יותר במיון.
אלגוריתם נוסף בסיבוכיות זהה:
TopSort(G) k=0 while s.t. s's indegree = 0 Sorted[k]=s k++ remove s and all its outgoing edges if k=n then successful else failed
מעברה
מַעְבָּרָה, או בשם הרשמי "יישוב קליטה", היו יישובים זמניים, אשר התקיימו במדינת ישראל בשנות ה-50 של המאה ה-20. את הרעיון להקים מעברות העלה לוי אשכול בעת ששימש כראש המחלקה להתיישבות של הסוכנות. המעברות הוקמו לרוב בשולי יישובים ותיקים או ביישובים ערביים נטושים, כדי לספק דיור לעולים שהגיעו בגל העלייה הגדול שלאחר קום המדינה.
המעברות נועדו להחליף את מחנות העולים ונבדלו מהם בכך שדיירי המעברה נדרשו להתפרנס למחייתם, בעוד דיירי מחנות העולים פורנסו על ידי הסוכנות היהודית. ב-23 במאי 1950 פורסמה בעיתון "דבר" הידיעה: ; בתוך פחות משנתיים חיו במעברות מעל 220,000 בני אדם.
הרקע להקמת המעברות
עם קום מדינת ישראל, ביוני 1948, החלה עלייה גדולה של יהודים ארצה. שערי הארץ שעד אז היו סגורים לקליטת עולים, נפתחו ויהודים רבים ביקשו לעלות. למעלה מ-900,000 נפש עלו למדינת ישראל בעשור הראשון להקמתה, נתון שאין דוגמתו בין מדינות קולטות הגירה בעולם. הגידול העצום באוכלוסיית ישראל בפרק זמן קצר ושינוי היחס בין מספר העולים החדשים לוותיקים חייבו פתרונות מוסדיים מיידיים.
בין השנים 1948 ו-1949, גדלה אוכלוסיית ישראל ב-28.3%. בשנה שלאחר מכן עמד הגידול על 16.7% ובשנה שלאחר מכן חל גידול של 15.2%. העולים הרבים שהגיעו יושבו תחילה במחנות עולים או במחנה מעבר אך הגידול הרב במספרם של העולים, הצפיפות והתנאים הקשים ששררו בהן, חייבו מציאת פתרון חלופי ראוי. לוי אשכול ששימש אז כגזבר ומנהל מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית נדרש למצוא פתרון חלופי מהיר לטיפול בקליטת העולים בכלל ובפרט במצוקת הדיור שלהם. תחילה פעל אשכול בשיטתיות לאכלוס עשרות אלפי עולים בערים מעורבות לשעבר, בשכונות שבהן התגוררו ערבים עד מלחמת העצמאות, או בכפרים ערביים נטושים ובמקביל עודד הקמת עשרות נקודות התיישבות חדשות.
תוכנית אשכול
כאשר התגברו גלי העלייה, הבינו המוסדות ואשכול בראשם כי פתרונות האכלוס הקיימים אינם נותנים מענה למצוקת הדיור, כמו גם לחוסר המעש של העולים ובכך מעודדים את התלות הכלכלית של העולים במוסדות. מחנות הצבא הבריטי ומחנות העולים החדשים שהוקמו במהירות היו מאוכלסים בעולים רבים, כאשר עלויות אחזקת המתקנים, הוצאות הכלכלה לנפש, כולל אדמיניסטרציה, היו כלירה ביום והכבידו על מוסדות המדינה הצעירים.
אשכול הגה תוכנית חדשה אשר במסגרתה יוקמו ברחבי הארץ "שיכוני עולים" או "שכונות עולים" בסמוך ליישובים וותיקים. כוונתו הייתה לייסד למעשה צורת התיישבות חדשה, שכונתה מאוחר יותר בשם "מעברה". הרעיון שעמד בבסיס הקמת המעברות היה לאפשר לעולים תעסוקה ביישוב הוותיק הסמוך למקום מגוריהם מתוך שאיפה למיזוגו של היישוב החדש עם הוותיק בעתיד, בתהליך שיסייע בשילובם של העולים ובצמצום עלויות מימונם. חוסר המעש והתלות הכלכלית תוכננו להיפתר גם באמצעות עבודות יזומות של הממשלה. בנוסף האמין המִמסד כי הקמת המעברות בפריפריה תיצור פיזור אוכלוסין שיתרום לביטחון המדינה.
תוכנית אשכול יצאה לפועל במהירות, ובמאי 1950 כבר הוקמה המעברה הראשונה בהרי ירושלים. אזכור ראשון למילה "מעברות" מופיע במכתבו של לוי אשכול אל מועצת הרי יהודה מ-21 באפריל 1950 שבו כתוב: "מעברות (כפרי עבודה)".
הרוב הגדול של יושבי המעברות התגוררו במעברות בתוך או בסמיכות לערים, שנועדו לספק תעסוקה. מעברות אחרות פעלו במקומות בהם הייתה תשתית זמינה, כמו מחנות עולים וכפרים ערביים שהפכו למעברות. סוג נוסף של מעברות היו כאלו שהוקמו בנקודות יישוב חדשות במטרה שיושביהן יעבדו בהקמת היישוב החדש. כאלו היו מעברת דימונה ומעברת קיסריה.
החיים במעברה
ההבדל העיקרי בין מחנה העולים למעברה בא לביטוי במידת האחריות של העולים לפרנסתם. במחנות העולים קיבלו העולים מזון ודיור ללא תשלום, במעברות נדרשו העולים לדאוג לפרנסתם בעצמם.
בעיית הדיור נפתרה במהירות על ידי הקמת המעברות. הקמת המעברות המבודדות יצרה פיזור אוכלוסין אך מנעה את השתלבות העולים כמו גם מציאת מקורות פרנסה. בפועל הוקמו 98 מעברות בסמיכות ליישובים וותיקים, ו-31 מעברות נוספות הוקמו הרחק מנקודת יישוב כלשהי (ירוחם לדוגמה). הבתים במעברות היו דלים ביותר מכיוון שתוכננו כפתרון זמני בלבד. סוגי המבנים הנפוצים במעברות היו: אוהלים, בדונים (מבנה דמוי צריף עשוי בד), פחונים (מבנה עשוי פח), אזבסטונים (מבנה עשוי אזבסט) וצריפונים.
תברואה
מצב התברואה במעברות היה קשה, מספר המקלחות ותאי השירותים היה קטן ביחס לאוכלוסייה והמזון הוכן בתנאים שאינם מאפשרים שמירה על ניקיונו.
בשנת 1954 היה מספר הנפשות הממוצע ביחידת דיור במעברות 3.4, מספר הנפשות לכל תא מקלחת היה 15.9 ומספר הנפשות לכל תא שירותים היה 14.9. כמחצית מן העולים חלקו פח אשפה עם עוד 2–3 משפחות. כ-70,000 עולים חלקו פח אשפה אחד עם כ-5–10 משפחות. במרבית המעברות פונתה האשפה פחות מ-3 פעמים בשבוע. היו מעברות בהן היו תנאי ההיגיינה חמורים אף יותר: ב-4 מעברות התגוררו בחדר אחד 5 נפשות ומעלה. במעברת קורדני ב' הותקנה מקלחת אחת ל-336 איש. בכרכור היו 53 איש לתא שירותים, ובקסטינה – 48. במעברת זכרון יעקב השתמשו 23 משפחות בברז מים אחד; במעברת ראשון לציון נזקקו 30 משפחות לפח זבל אחד. במעברת תלפיות בירושלים נזקקו 100 איש למקלחת אחת; 25 משפחות – לברז מים אחד, ו-15 משפחות לפח אשפה אחד.
מים
אספקת המים למעברות לא הייתה מספקת, כ-19,500 עולים נהנו מאספקת מים לכל יחידת דיור. שאר העולים חלקו שקתות משותפות. כ-42,000 עולים נמצאו במרחק של עד 24 מטר ממקור המים. כ-42,000 עולים נמצאו במרחק של עד 49 מטר ממקור המים. כ-37,000 עולים נמצאו במרחק של עד 74 מטר ממקור המים וכ-10,000 עולים נמצאו במרחק שעלה על 75 מטר ממקור המים.
חשמל
ב-1954, ל-129,000 תושבי מעברות, לא הייתה תאורה ברחובות. לכ-102,000 עולים לא היה כלל קו חשמלי במעברה. 22,000 דיירים היו מרוחקים מרחק של קילומטר, מהקו החשמלי הקרוב יותר. רק 42,000 תושבי מעברה נהנו מחשמל בתוך יחידות הדיור.
תחבורה ותקשורת
ל-18 מעברות (כ-33,000 עולים) לא היו כבישי גישה. ב-30 מעברות שאכלסו ב-1954 42,000 תושבים לא היה שירות תחבורה ציבורי כלל. במעברות בהן היה שירות אוטובוסים, הוא עבר בתדירות של פעם ב-3 שעות או פחות. במעברות בהן לא היה שירות אוטובוסים, נמצאו כ-22,000 עולים, במרחק של כק"מ אחד מתחנת האוטובוס. ב-4 מעברות שבהן התגוררו כ-3,500 עולים, מוקמה התחנה הקרובה ביותר, במרחק של 3 ק"מ ויותר. ב-78 מעברות (מתוך 121), לא היה כלל משרד דואר. ברוב המקרים המרחק למשרד הדואר הקרוב היה ק"מ אחד לפחות. ב-57 מעברות שבהן חיו כ-83,000 תושבים לא היה כלל טלפון. ב-5 מעברות אחרות, הופעל הטלפון רק במשך היום. ב-34 מעברות נמצא הטלפון הקרוב ביותר, במרחק של ק"מ אחד לפחות. ב-12 מעברות נמצא הטלפון הקרוב, במרחק של למעלה מ-3 ק"מ.
פירוק המעברות
כבר בשנת 1953 החלו להתפרק המעברות, חלקן בדרך ספונטנית ובלתי מאורגנת, בשל עזיבת תושביהן למקומות אחרים וחלקן פורקו באופן מכוון על ידי המדינה במטרה להפוך את המעברה לצורת התיישבות שונה.
להפתעתם של אנשי הסוכנות, היו קבוצות עולים שסירבו לעזוב את המחנות ובחרו להישאר תחת חסות הסוכנות ובמימונה. בתגובה הפעילה הסוכנות סנקציות, הפסיקה את חלוקת המזון וסגרה את המטבחים במחנות כדי לאלץ את המתיישבים להתפנות. מינואר 1952 עד מאי 1955, ירד מספר דרי המעברות מ-157,140 נפש ל-88,116 נפש. רוב היוצאים מן המעברות עברו לשיכוני קבע בין השנים 1960-1957. בסוף 1963 נשארו במעברות 15,300 נפש.
מעברות רבות הפכו לערים ולעיירות חדשות. כך למשל: קריית מלאכי, שדרות, בית שאן, בית שמש, קריית שמונה, ירוחם ועוד. היו מעברות שהפכו לשכונות בתוך ערים קיימות דוגמת פרדס כץ בבני ברק, כפר נחמן ברעננה, עמישב בפתח תקווה ועוד.
"מעברות מודרניות"
בסוף שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים הוקמו אתרי קראוונים כדי לשמש שיכון זמני לעולים שהגיעו ממדינות ברית המועצות ומאתיופיה. אתרים אלה שימשו למעשה כמעברות, והיה להם גם תפקיד בפתרון מצוקת הדיור של תושבים מקומיים. עידן מעברות אלו תם ב-20 בינואר 2004, עם פירוקה של המעברה האחרונה: חצרות יסף.. בקראוונים אלו היו מים זורמים וחשמל בכל יחידת דיור, מאחר שהמדינה הייתה עשירה יותר, ויכלה להעמיד את הממון הנדרש לשם כך.
בשנת 2005 הוקמו שכונות קרווילות, סמוך ליישוב ניצן ליד אשקלון, בחבל שלום ליד המושבים יתד ויבול, וסביב היישוב יד בנימין – כדי לשמש דיור זמני למפוני גוש קטיף עד שייבנו בתי הקבע שלהם. רבים הגדירו שכונות אלו כ'מעברות', כהסתייגות מתנאי המחיה הירודים בהן.
אזבסטון 94 א' שבקריית מוצקין הוא מבנה המעברה היחיד שעדיין מתגוררים בו.
ניו יורק-רפיח
ניו יורק-רפיח הוא שמו של אלבום הבכורה של להקת הפאנק רוק הישראלית "שייגעצ". האלבום יצא ב-2001 בלייבל LA4 בהפקת עופר קורן, שנה לאחר הקמת הלהקה.
האלבום זכה להצלחה רבה ושוחררו ממנו כמה מהלהיטים הגדולים של הלהקה: "ניו-יורק-רפיח", "את דומה לכלב" ו"פרח נתתי לנורית" (אשר מתכתב עם השיר "דני גיבור"). באלבום השתתפו חברי ההרכב המקורי: יובל מנדלסון שכתב, שר והלחין את מרבית השירים, שיקו פלדמן, אבי מרקוביץ ודנה רגב. גם עופר קורן השתתף בעיבודו.
האקדמיה המלכותית לאמנויות
האקדמיה המלכותית לאמנויות (באנגלית: The Royal Academy of Arts) היא מוסד אמנות בריטי הנמצא בבית ברלינגטון שבכיכר פיקדילי בלונדון.
היסטוריה
האקדמיה המלכותית נוסדה כפלג שפרש מתוך אגודת האמנים לאחר סכסוך מנהיגות בין שני ארכיטקטים מובילים, סר ויליאם צ'יימברס וג'יימס פיין. לאחר שפיין זכה במנהיגות האגודה, ניסה צ'יימברס להתנקם בזוכה ובזכות קשריו האמיצים עם ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, יצר בשנת 1768 מוסד אמנותי חדש, האקדמיה המלכותית. האקדמיה נחנכה באופן רשמי בשנת 1769. ב-10 בדצמבר 1768 התקבלו לאקדמיה ארבעים חבריה המייסדים. סר ג'ושוע ריינולדס היה נשיא האקדמיה הראשון.
פעילויות
האקדמיה המלכותית אינה מקבלת סיוע כספי מבית המלוכה או מממשלת בריטניה. אחד ממקורות הכנסתה העיקריים הוא אירוח תערוכות אמנות הפתוחות לקהל הרחב. תערוכות אלה מתאפיינות ברמתן הגבוהה, המשתווה לזו של מוסדות אמנות אחרים בלונדון, כגון הגלריה הלאומית וגלריית טייט. בשנת 2004 הוצגו בבית האקדמיה (בית ברלינגטון) פרטי האמנות הבולטים מתוך האוסף הקבוע של האקדמיה בחללי התצוגה אשר שופצו בבניין המקורי.
לאקדמיה המלכותית אף בית ספר ללימודים מתקדמים באמנות, בתחומי הציור, פיסול ויצירת הדפסים. לבתי הספר מתקבל מספר קטן של תלמידים הנבחרים בזכות כישרונם ועיקר הלימודים הם במתכונת של חונכות אישית.
חברות באקדמיה
מספר החברים המלאים באקדמיה המלכותית מוגבל ל-80. חברי האקדמיה יכולים להיות אך ורק אמנים הפעילים בבריטניה בתחומים הבאים: ציור, הדפס, פיסול וארכיטקטורה. על פי כללי האקדמיה, בין חבריה חייבים להיות לפחות 14 פסלים, 12 ארכיטקטים ו-8 יוצרי הדפסים. עד 46 חברים הם ציירים. בחירת חברים חדשים לאקדמיה נעשית בידי החברים המכהנים.
מעבר לכבוד הנלווה לתואר "חבר אקדמיה", החברים מתחייבים לשרת בוועד המנהל של האקדמיה וכן בוועדות המקצועיות השונות הפועלות בה. בחירה לנשיא האקדמיה למעשה מבטיחה לנבחר תואר אבירות בריטי מאת המלכה, זאת בהנחה שהנשיא אינו מחזיק בתואר כזה בטרם נבחר.
נוסף לחברי האקדמיה המלאים, מתמנים לאקדמיה אף חברים-עמיתים. הקהל הרחב יכול אף הוא להצטרף לאקדמיה במעמד של "ידידים" וזאת לאחר הרמת תרומה למוסד. תרומות אלה מהוות מקור הכנסה חשוב לאקדמיה.
הנסיכה האמריקאית
הנסיכה האמריקאית הוא מחזה ישראלי פרי עטו של נסים אלוני, שהועלה בבכורה ב"תיאטרון העונות" בשנת 1963.
במרכזו של המחזה, מלך שחי בגלות בדרום אמריקה ומנסה להכין את בנו, יורש העצר, לחזור לממלכתו ולרשת את כס המלכות.
עלילה
העלילה מתרחשת במדינה כלשהי בדרום אמריקה ובמרכזה שלוש דמויות. המלך בּוֹנִיפַציוּס ויקטור-פליקס לבית הוֹהְנְשְוַאדְן, שהיה מלך "בחסד עליון" בבוגומניה הגדולה, נסיך אוגוסטה עילית ומרקיז חבל פוּק לשעבר, שחי בגלות לאחר המהפכה, ושינה את שמו לפליקס ואן שוואנק. הוא מתפרנס בדוחק כמורה לצרפתית, אך חולם לשוב לכס המלכות ונוהג לצחצח את כתרו יום יום. בה בעת דואג להכין את יורש העצר, בנו, פרדיננד - שבגלות נקרא פרדי, לחזור ולרשת את כס המלכות.
העלילה נפתחת בפרדי, הנחקר על ידי המפקח מיגל מגרס בתחנת המשטרה, על רצח אביו, המלך הגולה. הבן מספר על אביו ועל השתלשלות הדברים. האב והבן נוהגים לפקוד את אותה הפרוצה - "מריטה" מ"רחוב הירח", בסמוך לתחנת הרכבת, שפניה מזכירות את פניה של המלכה לשעבר (שאינה מופיעה בסיפור), ושניהם מתאהבים בה. האב אינו יודע כי הם חולקים באותה האישה, והוא נוהג ללכת אליה בימי שלישי ובמוצאי שבת, אך מתבלבל בימים באחד השבועות ושם מוצא את בנו ומכחיש את קשרו אליה.
את העלילה מניעה חבילה המגיעה אל המלך ובתוכה רשמקול ומכתב ששולחת דולי קוקומָאקיס מאמריקה ומכנה את עצמה "הנסיכה האמריקאית" (שהאב משוכנע כי היא אחת ממאהבותיו הרבות). במכתבה היא מבקשת מהמלך הגולה להקליט את זכרונותיו ובתמורה שולחת לו סכום של אלף פיזות לחודש. בעקבות הקלטת הזכרונות היא מבקשת ליצור סרט על בסיס סיפור חייו ושולחת אליו את הבמאי, הגאון הקולנועי, ז'אן פול קרופניק, שיצלם את הסרט.
המלך מתנגד להצעה להיות דמות קולנועית ועבור הזכויות לסרט הוא פודה את מריטה מהסרסור שלה, אך בנו מסכים לגלם אותו בצעירותו ובשל כך הוא מגורש מהבית. את המלך בזקנתו מגלם שחקן שנראה כמו העתק שלו, אך "הנסיכה" דורשת כי בתמונה האחרונה של הסרט, בה הבן רוצח את אביו, המלך עצמו יגלם את התפקיד. המלך מגיע לצילום התמונה האחרונה, שבה הוא נרצח בידי בנו, אך בשל קנוניה של קרופניק ושל השחקן, כפילו של המלך, באקדח הושמו כדורים אמיתיים וכך המלך נהרג בידי בנו, במציאות.
עיבודים
בפעם השלישית הועלה המחזה בתיאטרון "הבימה", בינואר 1982. אלוני היה גם הבמאי, צייר התפאורות היה יוסל ברגנר והשתתפו בו משה בקר (פרדי) וישראל בקר (המלך והשחקן), ונוסף לעיבוד פרולוג ובו מיתוס פרספונה ודמויות משנה של נגן גיטרה ופועלי במה.
ב-2009 הועלה בגרסתו הראשונה (עם מספר קיצורים) בתיאטרון החאן בבימויו של אודי בן-משה, עם התפאורה של סבטלנה ברגר, התלבושות של עפרה קונפינו, המוזיקה של קרן פלס והתאורה של רוני כהן והשתתפו בה אודי רוטשילד בתפקיד פרדי ואריה צ'רנר בתפקיד המלך. בהפקת החאן זכתה ההצגה בפרס התיאטרון הישראלי לשחקן השנה שהוענק לצ'רנר, הצגת השנה בהעלאה מחודשת לשנת 2009, ופרס עיצוב התאורה של השנה הוענק לרוני כהן.
בספטמבר 2015 העלה מרט פרחומובסקי באולם נחמני בתל אביב (האולם שבו הוצג המחזה לראשונה) את "הנסיכה האמריקאית (חוזרת)", עיבוד עכשווי למחזה, בהשתתפותם של אוהד שחר ובני אלדר.
קדמה (תנועה חברתית)
קדמה - לקידום השוויון בחינוך ובחברה בישראל ע"ר היא עמותה ישראלית, אשר מתמקדת בהעלת רמת ההשכלה של בני נוער מהשכונות ומעיירות הפיתוח. את השם קדמה, שהתייחס לכיוון מזרח ולמונח קִדְמָה, הציע המשורר סמי שלום שטרית, ממייסדי העמותה ומי שהקים וניהל את תיכון קדמה בשכונת התקוה.
היסטוריה
עמותת קדמה הוקמה בשנת 1993 כתולדה של פעילות במסגרת עמותת הל"ה- הורים למען החינוך, ושמה לה כמטרה מרכזית "להעלות, בצורה משמעותית, את רמת ההשכלה של בני נוער מהשכונות ומעיירות הפיתוח על ידי הקמה של בתי-ספר עיוניים איכותיים באזורים אלו. בתי ספר אלו יכינו את כל התלמידים לתעודת בגרות מלאה וללימודים אקדמאיים, יחזקו את הדימוי העצמי ותחושת השייכות, ירחיבו את טווח השאיפות והציפיות של התלמידים ויפתחו תודעה חברתית וחשיבה ביקורתית".
העקרונות המנחים את העמותה הם: האמונה שרוב ילדי השכונות ועיירות הפיתוח מסוגלים, בתנאים המתאימים, להשיג תעודת בגרות וללמוד באוניברסיטה; הרצון לשמור על המסגרת הקהילתית וחיזוקה באמצעות מתן שירותי חינוך ברמה גבוהה בקהילה; ויצירת תרבות ישראלית, דמוקרטית ופלורליסטית.
הרעיון המקורי היה להקים רשת חינוך ארצית חדשה של 15 בתי ספר תיכון עיוניים בשכונות מצוקה ובעיירות פיתוח, זאת מאחר שלטענת יזמי קדמה, תוכנית האינטגרציה בחינוך שיושמה בישראל מאז 1968 נכשלה מכיוון שהיא הביא לכך שהתלמידים החלשים נחלשים, והתלמידים החזקים מתחזקים. החזון היה להקים רשת חינוך מזרחית שתהווה אלטרנטיבה לרשת אל המעיין של מפלגת ש"ס. שר החינוך דאז, אמנון רובינשטיין, תמך ברעיון ואישר את הקמת הרשת של קדמה.
במסגרת זו, הוקמו בתי ספר עיוניים של קדמה בשכונות מצוקה בתל אביב-יפו, קריית מלאכי ובירושלים. בית ספר קדמה קדמה ירושלים החל לפעול בספטמבר 1994. בית הספר קדמה תל אביב הוקם באותה שנה אך נסגר בינואר 1999. בית ספר בקריית מלאכי הוקם ב-1995, אך נסגר תוך שנה.
ב-1998 הוקמה עמותה בשם עמותת הידידים שליד בית הספר קדמה, שנועדה לתמוך בבית הספר בירושלים. בהמשך שונה שמה ל-"קדמה - לשוויון בחינוך ובחברה בישראל". פעולותיה העיקריות של העמותה הן פיתוח תוכניות לימוד, הכשרה של צוותי הוראה וסיוע לפעילות בית הספר קדמה בירושלים. מאז שנת 2007 מעניקה "קדמה" את פרס "פועל/ת צדק" עבור "עשייה חינוכית בעלת מודעות חברתית". בראש ועדת הפרס עומדת קלרה יונה-משומר ובין החברים בה לאורך השנים: שלמה סבירסקי, אסתר הרצוג ויוסי שריד.
החל משנת 2012 מעורבת העמותה בניהול בית הספר נווה חוף בראשון לציון.
בשנת 2014, זכה בית ספר תיכון קדמה בירושלים בפרס החינוך ארצי לבתי ספר על יסודיים מצטיינים. נכון ל-2014 מאז הקמת קדמה ירושלים 74% מבוגרי בית הספר הגיעו לבגרות מלאה וכ–30% מהם המשיכו למוסדות להשכלה גבוהה.
אשרוב
אשרוב הוא שם משפחה בשפות סלאביות ובאוזבקית שפירושו היא "בנו של אשר".
1941 בספורט
נשים
אסתר ברנד ( דרום אפריקה) אילזביל פנינג
גברים
הרולד דייוויס גרובר קלמר רודולף הרביג גונדר האג פרד וולקוט לסטר סטירס קורנליוס וורמרדם ארצ'י הריס אדולו קונסוליני
גביע דייוויס
לא נערך עקב מלחמת העולם השנייה.
אנגליה
תחרויות לא התקיימו
אליפות דרום אמריקה
ארגנטינה זכתה באליפות ופרו  זכתה במקום השני.
נשים
רנהילד ווגר
לני רביץ
לני רביץ (נולד ב-15 ביולי 1936) הוא קומיקאי, שחקן, סופר ובמאי ישראלי-אמריקאי.
ביוגרפיה
לני רביץ הוא אביהם של השחקן נתן רביץ, השחקן והסטנדאפיסט דורון רביץ והמורה לתיאטרון אורית (אורי) רביץ. בשנת 2003 הופיע רביץ יחד עם שני בניו בהצגה "לני רביץ ובניו קבלני צחוק".
בנובמבר 2012 העניק לו איגוד אמני ישראל אות הוקרה על תרומתו לתרבות הישראלית לאורך השנים.
זיהוי מינרלים
מינרלים נבדלים זה מזה בתכונות שונות הניתנות לזיהוי באמצעים שונים. צירוף של כמה תכונות ידועות מאפשר להגדיר מינרל מסוים.
כלים בסיסיים לזיהוי
האמצעים המפורטים למעלה מאפשרים זיהוי ראשוני של מינרלים, אולם רק בדיקה מעמיקה במעבדה תאמת או תפריך את הזיהוי.
תכונות הנבדקות במעבדה
תכונות אופייניות למינרלים ניתנות לבדיקה במעבדה באמצעים מתוחכמים. בדיקות אלה נחוצות בעיקר כאשר המינרל הנבדק משמש כאבן חן, לצורך זיהוי זיופים ותחליפים ולקביעת ערך (למשל ביהלום).
התכונות הנבדקות: משקל סגולי, קיטוב – באמצעות פולריסקופ, מקדם שבירת אור (refractive index) – באמצעות רפרקטומטר, זיהוי ספקטרום אופייני – באמצעות ספקטרוסקופ, "זריחה" באור על סגול ובקרני רנטגן.
תכונות אופייניות של מינרלים
דוגמאות לזיהוי מינרל באמצעות תכונה מאפיינת:
אלירן אבני
אלירן אבני (יליד 1975) הוא פסנתרן ישראלי.
ביוגרפיה
אבני נולד בישראל בשנת 1975. הוא בוגר בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב בהנחייתה של מרינה בונדרנקו. הוא המשיך לימודיו בבית הספר ג'וליארד בניו יורק, שם סיים תואר ראשון ושני במוזיקה בהנחיית ד"ר יוכבד קפלינסקי. הוא משלים עתה לימודי דוקטורט על ניתוח רגשות במוזיקה, בהנחיית המוזיקולוג קרל שכטר.
כבר בגיל 17 זכה אבני בתחרות קלרמונט ובתחרות רחמנינוב בישראל וזכה לבצע את הקונצרט הראשון לפסנתר של רחמנינוב עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח זובין מהטה.
בשנת 2005 הקליט אבני את מלוא יצירותיו לפסנתר של המלחין הישראלי אבנר דורמן. ההקלטה ראתה אור בחברת ההקלטות נקסוס.
בשנת 2007 הופיע כסולן עם התזמורת הסימפונית חיפה.
אבני הוא מנהל אמנותי של אנסמבל שאפל, המורכב ממוזיקאים ישראלים ואמריקאים בוגרי ג'וליארד.
בית הכנסת צמח צדק (ירושלים)
בית הכנסת צמח צדק הוא בית כנסת של חסידות חב"ד ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים. הוא נמצא ברחוב חב"ד, מול בית הכנסת החורבה והקארדו, במקום שכונה "חצר חב"ד". בית הכנסת נקנה בה'תרי"ח (1858), ומשנת ה'תרכ"ו (1866) נקרא במסמכים הרשמיים "כנסת אליהו". בשנת ה'תרל"ט (1879) נבנתה בו קומה שנייה.
תולדות בית הכנסת
השד"ר הרב שניאור זלמן שניאורסון, מחסידי חב"ד, יצא לחוץ לארץ, לאסוף תרומות על מנת לממן את נשואי בניו, וכן לאסוף תרומות עבור קהילת חב"ד, אשר הייתה קטנה ודלה. הוא הגיע לבומביי ושם יצר קשר עם שתי משפחות של יוצאי עיראק: משפחת ששון ומשפחת יהודה, אשר הסכימו להקים בירושלים בית כנסת לקהילת חב"ד.
לפי כתובת ההקדשה, התורמים הם: "מעלת הגביר השר אליהו ששון הי"ו מעי"ה (מעיר התהילה) במביי לעילוי נשמת אשתו; מרום כבוד אחיו השר והטפסר סיר עבדאלה הי"ו וכן למעלת אחיו הגבירים". הכתובת מורה לקיים בכל שבת וחג תפילת השכבה לאשתו של ששון וכן תפילת מי שברך לאליהו טכבטד ואחיו עבדאלה. היא מזהירה גם שלא למכור או למשכן את בית הכנסת. שמו המקורי של בית הכנסת היה "כנסת אליהו", על שם התורם.
הרב שניאור זלמן פרדקין מלובלין (בעל ה"תורת חסד") עלה לירושלים בשנת ה'תרל"ט (1879) ומונה לראש כולל חב"ד בעיר ורב בית הכנסת. בשנת תרפ"ח (1928) שונה שמו של בית הכנסת לשם הנוכחי, על שם ספרו של האדמו"ר השלישי בשושלת חב"ד, רבי מנחם מנדל שניאורסון.
הרב יצחק אביגדור אורנשטיין, ששימש כרב הכותל עד למלחמת העצמאות, היה מראשי המתפללים בבית הכנסת. במלחמת העצמאות עמד הבניין בלב אזור הקרבות אך לא נהרס.
לאחר מלחמת ששת הימים וכיבוש הרובע מינה הרבי מלובביץ' בב' בניסן ה'תשכ"ח ועד ציבורי למען גאולת בית הכנסת מידי המשפחה הערבית ששכנה בו, שיפוצו וניהולו. הוועד כלל את נציג כולל חב"ד הרב עזריאל זליג סלונים, שמונה ליושב ראש הוועד, ונציגים מישיבות חב"ד.
כיום
הרב יהושע יוזביץ הוא הגבאי ומנהל בית הכנסת, ומתוועד בו מדי שבת וחג. הרב עדין אבן ישראל היה רב בית הכנסת ונהג להתפלל בבית הכנסת בתפילת שחרית בשבתות ודרש בו בשבת שובה ובשבת הגדול. בראש חודש אלול ה'תשל"ב נפתח בבית הכנסת כולל אברכים. ראשי הכולל הם הרב יוסף סגל והרב חיים שלום דייטש.
רעיה צורף
רעיה צורף (נולדה בשנת 1959), שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה התמחתה בסגנון פרפר, בעלת מדליית כסף מהמכביה התשיעית (1973).
ביוגרפיה
צורף גדלה בקיבוץ גבת. היא התאמנה בקבוצת השחייה של הפועל העמקים, תחת הדרכתם של המאמנים אהרון בונה ונח רם.
1972
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בסוף ספטמבר 1972 זכתה צורף בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:16.8 דקות, אחרי חברתה לקבוצה אורלי שחם (1:16.2 דקות) ולפני איריס נאבל מהפועל אפיקים (1:18.4 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 3:03.0 דקות, אחרי אורלי שחם (2:53.4 דקות) ואיריס נאבל (3:00.0 דקות). שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל במשחים ארוכים שנערכה בכפר בלום היא זכתה במדליית ארד, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 12:21.4 דקות, אחרי חברתה לקבוצה אילת יוטבת (10:42.6 דקות) ואיריס נאבל (11:33.2 דקות).
שיאנית ישראל
באליפות הפועל בשחייה שנערכה בבריכת השחייה במכון וינגייט בספטמבר 1974 קבעה צורף במשחה ל-200 מטר פרפר 2:41.4 דקות, שיפור לשיא של דורית זלץ (2:42.6 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף ספטמבר אותה שנה זכתה צורף בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:10.6 דקות, לפני אורלי שחם (1:11.8 דקות) ורבקה ויינברג (1:12.7 דקות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 2:39.0 דקות, לפני שחם (2:44.7 דקות) וויינברג (2:47.1 דקות).
כינוס הפועל
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל ה-10 שנערכו בבת גלים בחיפה במאי 1975 סיימה צורף פעמיים במקום רביעי, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי לנוער חדש של 1:10.3 דקות ובמשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 2:37.4 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בספטמבר אותה שנה זכתה צורף בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:10.8 דקות, לפני מיכל וינברג מברית מכבים עתיד (1:14.0 דקות) ותמר שמיר מהפועל בת ים (1:16.9 דקות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 2:35.9 דקות. שיא זה נשבר לאחר שנתיים על ידי נטע יוסף (2:35.43 דקות).
וירג'ינל
וירג'ינל הוא כלי נגינה ממשפחת כלי המקלדת אשר היה פופולרי באירופה בסוף תקופת הרנסאנס ובתחילת תקופת הבארוק.
הווירג'ינל נראה כמו דגם קטן של הצ'מבלו, וקדם לו בהתפתחות כלי המקלדת. הפקת הצליל דומה לזו של הצ'מבלו, אלא שהמיתר נפרט באמצעו, ולכן גון הצליל שונה וצלול יותר, ופעולת הקלידים איטית יותר. מיתרי הווירג'ינל מתוחים בניצב לקלידים, ולא במקביל להם, כמו בצ'מבלו. על כל פנים, ההבדל לא תמיד חד וחלק, ואותו כלי נקרא לפעמים בכמה שמות שונים.
קוריוז נפוץ מסביר ששמו של הווירג'ינל נבע מכך שנשים צעירות ולא נשואות באירופה היו נוהגות לנגן עליו כדי לבדר מחזרים ואורחים שבאו לבתי המשפחות שלהן, ומכאן שמו (virgin - בתולה). ככל הנראה הדבר אינו נכון שכן המילה "Virga" או "Virgula" בלטינית, משמעותה "ענף" או "מקל" ככינוי כנראה לפיסות העץ שהיו יורדות על המיתרים בלחיצה על הקלידים.
קישורים חיצוניים
Clavicembalo
קנדו (כור גרעיני)
כור קנדו (באנגלית: CANDU Reactor) הוא כור גרעיני שפיתחה החברה לאנרגיה אטומית של קנדה בשנות ה-50 ובשנות ה-60 של המאה העשרים, בשיתוף עם חברת החשמל של חבל אונטריו שבקנדה. בכורים אלו משמשים מים כבדים להאטת נייטרונים (moderator) ומים כבדים תחת לחץ גבוה משמשים לקליטת החום שנוצר בתהליך הביקוע הגרעיני. הדלק הגרעיני הוא אורניום לא מועשר.
שמו של הכור נגזר מהאותיות הראשונות במילה קנדה (CAN), מהאות הראשונה במילה דאוטריום (D), אחד המרכיבים של מים כבדים, ומהאות הראשונה במילה אורניום (U).
כמה מהתכונות הייחודיות של כור קנדו:
פעולת הכור
מוטות אורניום טבעי השרויים בתוך דוד הליבה פולטים חלקיקים שונים בהם נייטרונים. דוד ליבת הכור מלא במים כבדים המאטים את הנייטרונים עד כדי כך שהם נלכדים על ידי אטומים של החומר הבקיע אורניום-235, המהווה 0.72% מהאורניום הטבעי. האטומים האלו אינם יציבים ולכן הם מתבקעים ופולטים עוד נייטרונים, וכך נוצרת תגובת שרשרת מבוקרת. מוטות כיבוי ובקרה מווסתים את כמות הנייטרונים האיטיים ולכן גם את קצב תגובת השרשרת. תהליך הביקוע הגרעיני מפיק חום. החום נקלט על ידי נוזל (בכורי קנדו אלו מים כבדים) המוחזק בלחץ גבוה כדי למנוע את רתיחתו. שחלוף חום מתבצע בתוך דוד קיטור שהוא גם מחליף חום, ובתוכו החום עובר דרך דופן הצינורות מן המים הכבדים אל מים רגילים (מים קלים). מים אלו רותחים ויוצרים קיטור המפעיל טורבינה וגנרטור חשמלי.
החום השיורי שאינו בשימוש להפקת חשמל מסולק על ידי מערכות קירור המובילות את החום למאגר מים גדול טבעי כגון ים, אגם או נהר.
כורי קנדו בפעולה (2008)
ארבעה כורי קנדו נוספים שנסגרו זמנית לצורך שיפוץ (נכון לשנת 2008) יגדילו את אספקת החשמל של חבל אונטריו שבקנדה ב 2,530 מגה-ואט עם הפעלתם. שני כורים אחרים באותו חבל-ארץ התיישנו ונסגרו. בפרובינציית מניטובה שבקנדה פעל כור קנדו ניסויי בהספק של 60 מגה-ואט, עד שנסגר ופורק בשלהי המאה העשרים. הכור היה ייחודי בכך שהוא קורר בנוזל אורגני (במקום במים כבדים), שזרם במאונך, ולא במאוזן כרגיל בכור קנדו.
כור קנדו מתקדם
בשנת 2008 החברה לאנרגיה אטומית של קנדה ממשיכה לעסוק בתכנון הנדסי של הדור הבא של כורי קנדו. "כור קנדו מתקדם" (באנגלית: Advanced CANDU Reactor, בראשי תיבות: ACR) יקורר במים כבדים, ויתודלק באורניום מועשר במקצת. חידושים אלה יאפשרו את הוזלת הכור בעיקר בגלל גודלו הקטן יחסית והחסכון במים כבדים ובחומרים בכלל. בניית הכור תיעשה בשיטה מודולרית שתאפשר קיצור לוח הזמנים, ובכך ייחסכו גם עלויות עבודה והון. כבכל כור קנדו, מאט הנייטרונים יהיה עשוי ממים כבדים גם בכור המתקדם.
ג'ים מוריסון
ג'יימס דאגלס מוריסון (באנגלית: James Douglas Morrison; 8 בדצמבר 1943 – 3 ביולי 1971) היה מוזיקאי, משורר, זמר, סופר ובמאי קולנוע אמריקאי. מוריסון ידוע בעיקר כסולן וככותב השירים העיקרי של להקת "הדלתות". בזכות יכולות הכתיבה שלו, התנהגותו ואישיותו הפרועה ויוצאת הדופן והכריזמה שבאה לידי ביטוי, בין היתר, בהופעותיו במסגרת הלהקה, נחשב מוריסון לאחד מהזמרים המשפיעים בתולדות המוזיקה בכלל והרוק בפרט.
מוריסון דורג במקום ה-47 ברשימת 100 הזמרים הטובים ביותר בכל הזמנים של מגזין הרולינג סטון ובמקום ה-12 ברשימה דומה של אתר בילבורד.
בשנות ה-70 התמכר מוריסון לאלכוהול אשר השפיע על התנהלותו ועל ביצועיו בהופעות. הוא מת בפריז ביולי 1971, כשהוא בן 27 בלבד, ככל הנראה בשל מנת יתר של הרואין אשר הובילה לאי ספיקת לב.
נעוריו
מוריסון נולד במלבורן, פלורידה שבארצות הברית לקלרה וירג'יניה ולג'ורג' מוריסון, קצין בכיר בצי האמריקאי, ולהם נולדו שני ילדים נוספים (קטנים מג'ים): אנה רובין ואנדרו לי. לפי הנטען, בגיל ארבע חזה מוריסון בתאונת דרכים קשה במדבר, בה היו מעורבים משפחה של אינדיאנים. מוריסון, אשר טען כי לאירוע זה הייתה השפעה גדולה על חייו, התייחס לתאונה פעמים רבות בראיונות, כמו גם בשיריו, דוגמת "Peace Frog", מאלבום האולפן החמישי של הלהקה "Morrison Hotel" משנת 1970, וכן "Dawn's Highway" ו-"Ghost Song" מאלבומם האולפן התשיעי והאחרון של הלהקה, "An American Prayer", שיצא בשנת 1978, לאחר מותו של מוריסון.
בילדותו, נדדו ג'ים ומשפחתו ברחבי המדינה עקב משרתו הצבאית של אביו. בשל כך למד מוריסון בבתי ספר שונים, בהתאם למקום בו הוצב באותו זמן אביו. ביוני 1961 סיים את לימודיו בתיכון וירג'יניה.