cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התרבות הירמוכית
אומנות ופולחן
באתר בשער הגולן נתגלו בבתים שנחשפו כ-300 פסלונים בדמות אשה שהיקף ירכיהם גדול כמעט פי ארבעה מממדי גופם. פסלונים דומים נתגלו במספר מקומות נוספים בבקעת הירדן, בלבנון ואף סמוך לשפכו של נחל הירקון לים. כל הפסלונים מעוצבים בתנוחה דומה - יד אחת מונחת על החזה והשנייה מונחת על האגן הרחב. לדברי גרפינקל, הזהות בין הדמויות מוכיחה כי מדובר בצלמיות אדם והפסלון שימש למטרות פולחן ולא כחפץ אומנות בלבד. בנוסף מסביר גרפינקל כי גם מינה של הדמות מתאים לרוח אותה תקופה, בה הפולחן הדתי התחלק לשתי רמות - ברמה הקהילתית, במקדשים, סגדו לרוב לדמויות גבריות; ואילו ברמה הביתית, במשפחה, שלטה הדמות הנשית.
הממצאים כללו גם שבע צלמיות מאבן שלא נעשו מחלוקי נחל. אחת הצלמיות הידועות היא "צלמית ונוס" שנקראה כך על ידי שטקליס תוך השוואה לצלמיות ונוס המוכרות מהפריהיסטוריה של אירופה. הצלמית התגלתה בשנות ה-40 של המאה ה-20 על פני השטח. זו צלמית של אשה מגולפת באבן גיר קשה, עם ראש מעוגל. האף והפה לא מסומנים כלל, העיניים מסומנות על ידי שתי גומות קטנות, השדיים מוגזמים ומובלטים בחריטה. חלקה התחתון של הצלמית הוא דמוי קונוס.
כלכלה
תושבי שער הגולן היו איכרים שהתפרנסו מגידול חיות משק וצמחי תרבות. עצמות בעלי החיים שנמצאו בחפירות מעידות על נוכחותם של עדרי צאן ששימשו לבשר ולמוצרים נוספים. לפי ירידה בגודל הגוף ודגמי תמותה שונים יחסית לחיות בר, נראה כי גם הבקר והחזירים כבר היו מבויתים. תושבי האתר עסקו גם בציד, בעיקר של צבי מצוי ומיני איילים.
מוזיאון התרבות הירמוכית ע"ש יהודה רות
הממצאים שנאספו בחפירות הראשונות של שטקליס נאספו ומויינו וב-1950 הוכרז על הקמת מוזיאון התרבות הירמוכית בקיבוץ שער הגולן, שהיה המוזיאון הפרה-היסטורי הראשון בישראל. יהודה רות, אחד מן החופרים שגילה את האתר הארכאולגי בשנת 1941 עמד בראש המוזיאון. רות ניהל ופיתח את המוזיאון במשך 40 שנה עד לפטירתו. לאחר מותו הוחלט לקרוא למוזיאון על שמו.
ישראל
למעט הכפר הירמוכי בשער הגולן, כ-20 אתרים נוספים של התרבות הירמוכית זוהו ברחבי ישראל, ירדן ולבנון, רובם בעמק יזרעאל ובעמק הירדן התיכון. שרידים ארכאולוגים שנמצאו בשנת 1939 בתל מגידו בידי ג'פרי שיפטון, ושרידים מתל אל-פארעה הצפוני שנחשפו בידי רולאן דה וו בסוף שנות ה-40 זוהו גם הם כחלק מהתרבות הירמוכית. התיישבות ירמוכית באתר חפירות נוסף שניהל דה וו בשנות ה-50 זוהתה במערות ואדי מורבעאת. ההתיישבות נמצאה במקום מבודד במדבר יהודה, ולדברי פרופ' גרפינקל ככל הנראה לא הייתה זו התיישבות קבע אלא שרידים של ירמוכים שביקרו במקום.
במהלך שנות ה-50 ביצע נחמיה צורי סקרים ארכאולוגיים נרחבים בעמק הירדן התיכון וזיהה שתי התיישבויות נוספות של התרבות - חורבת מנחה (מונחתה) השוכנת דרומית לכנרת, וכעשרה ק"מ דרומית משם בחמדיה. בשנים 1967-1962 נערכו בחורבת מנחה חפירות נרחבות ומקיפות בניהולו של ז'אן פרו ונמצאו ממצאים רבים ההופכים את חורבת מנחה לאתר מפתח נוסף בהבנת התרבות הירמוכית. הוסיף וחפר בחמדיה ד"ר יעקב קפלן מהאוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1964.
במהלך חפירות שערך קפלן בין השנים 1952-1950 ב"גבעת רחוב הבשן" בתל אביב מדרום לנחל הירקון סמוך לשפכו לים, הוא חשף שרידים של התרבות וביניהם צלמית של 'הונוס הפרהיסטורית התל אביבית', פסלון נוסף של אשה שהקשרו פולחן פריון וקבר בבור מתחת לרצפת מגורים ובו שרידי שלד אדם.
בסוף שנות ה-60 נמצאו בעיר הקדומה גבל שבצפון לבנון מספר ממצאים הקושרים אליה את התרבות הירמוכית. בתחילת שנות ה-70 בחפירות תחת ניהולו של עמנואל ענתי נמצאו שברי כלי חרס ועליהם עיטורי אידרה הטיפוסיים לתרבות הירמוכית בקיבוץ הזורע בעמק יזרעאל. ענתי, יחד עם מספר חוקרים נוספים שייך את הממצאים ל"תרבות הזורע", שהיא כביכול תרבות נפרדת מהתרבות הירמוכית. עם זאת, לאחר גילויים של התיישבויות ירמוכיות רבות לאחר מכן דעה זו נדחתה, ולדברי גרפינקל, ברי כי מדובר גם כאן בהתיישבות של התרבות הירמוכית.
בין השנים 1983-1976 ניהלו כרמלה ארנון ורות עמירן מהאוניברסיטה העברית בירושלים חפירות בתל קשיון, שבמעלה נחל תבור, בגליל התחתון וחשפו כלי חרס הטיפוסיים לתרבות הירמוכית. במקום נחשפו גם מספר צלמיות דמויות אדם.
בשנת 1981 נתגלו במערת נחל קנה שבמערב שומרון מעט ממצאים מן התרבות הירמוכית. המערה הייתה אתר ייחודי בשל היותה מבודדת משאר האתרים שבהם נמצאו התיישבויות של התרבות הירמוכית באותה העת. משלחת מורחבת יצאה למערה בשנת 1986, ברשות אבי גופר וצבי צוק מהמכון לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב, וגילתה בין היתר ממצאים רבים נוספים מן התרבות הירמוכית, ביניהם כלי חרס רבים ומגוונים ומעט כלי צור. כמחצית מכלי החרס שנתגלו באתר היו מעוטרים בחריתה וצבועים בצבע אדום, חלקם נשמרו לגמרי. בין כלי החרס שנמצאו היו קערה עמוקה חסרת ידיות, קנקנים בעלי גוף כדורי וצוואר גבוה, שני פלכים בעלי צורה דו-קונית ואף סיר בישול יחיד במינו השחור מפיח. בין כלי הצור שנמצאו היו להבי-מגל, גרזן, מקבות, מקדח ואזמל.
גופר גם זיהה התיישבות ירמוכית נוספת בחפירות שניהל בין השנים 1997-1986 באתר נחל זהורה II. בחפירות נוספות שנערכו בתחילת שנות ה-90 בניהולו של נמרוד גצוב נחשפה התיישבות ירמוכית בחורבת עוצה.
בחפירות נוספות שנוהלו בידי ברזילי בשנת 2010 זוהו שרידים של התרבות הירמוכית גם בארד אל-סמרה על יד קיבוץ יסעור.
ירדן
התיישבויות נוספות של התרבות נחשפו בסוף שנות ה-70 ובשנות ה-80 בירדן, שם לא נחשפו עד אז אלא ממצאים בודדים הדומים מעט לאלו שנמצאו בשער הגולן. בהתיישבויות שזוהו בירדן נחשפה בנייה ברמה מצומצמת, שלא נחשפה עד אז כמעט בכלל באתרים אחרים, גם בישראל.
בשנים 1981-1979 נתגלו כלים טיפוסיים של התרבות הירמוכית מעורבים בכלים אחרים מתקופות שונות בחפירות בניהולו של אנתוני מקניקול באתר הארכאולוגי בפחל שבסמוך לנהר הירדן. עם זאת, כלי החרס היו חסרים את עיטור האידרה הטיפוסי לתרבות הירמוכית.
בשנת 1982 נתגלתה בג'בל אבו טוואב שמדרום לנחל יבוק התיישבות ירמוכית בידי אליזבת וקולין ג'ילט. חפירות נוספות נערכו במקום בשנים 1985-1984 ובשנים 1990-1989 בידי זיידן קאפאפי (Zeidan Kafafi) מהמכון לארכאולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת ירמוך שבאירביד. בחפירות נחשפו חדרים מלבניים עם קירות אבן, מספר מבנים אפסידיים (מקושתים) ומספר בורות אחסון בעומק של 1.5-0.5 מטר אשר היו מלאים בכלי חרס ובכלי צור. בין הכלים נחשפו צלמיות אדם מחרס להם עיניים בצורת פולי קפה וצלמיות זואומורפיות של ציפורים ופריים
התיישבות ירמוכית נוספת זוהתה בירדן באותן שנים באתר הארכאולוגי בעין ע'זאל. האתר עצמו נתגלה בסוף שנות ה-70 במהלך בניית הכביש הראשי מעמאן לזרקא. חפירות הצלה נערכו באתר בין השנים 1988-1982 בפרויקט משותף של אוניברסיטת ירמוך, אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו והמכון לחקר המדבר באוניברסיטת נבדה, רינו, תחת ניהולם של קאפאפי, גארי רולפסון ואלן סימונס. באתר נתגלו ממצאים רבים בעלי-ערך מן התקופה הנאוליתית, ובהתבסס על תיארוך פחמן-14 ומעקב אחר התפתחות אוסף החפצים התברר כי האתר היה מיושב כמעט באופן רציף לאורך כל תקופת התרבות הירמוכית.
כן נתגלתה באתר בעין ע'זאל בנייה בהיקף מצומצם כאשר על פי מאפיינים סטרטיגרפיים סווג תהליך הבנייה לשלושה שלבים ונלמדו מאפיינים נוספים על הארכיטקטורה הירמוכית. בשלב הראשון, הירמוכים עשו שימוש במבנה מקומי קודם מן התקופה הנאוליתית הקדם קרמית ג (PPNC), ככל הנראה למטרות ציבוריות. השלב השני מאופיין על ידי מבנים אפסידיים ומלבניים ובורות אחסון שנבנו על ידי הירמוכים, והשלב השלישי מאופיין בבור גדול בעל צורה ייחודית ורצפת אדמה קשה ששימש כבית מגורים. בשל חשיבות האתר לחקר התקופה הנאוליתית, עונות רבות של חפירות נערכו בו בשנים שלאחר מכן.
התיישבות נוספת וקטנה נתגלתה בידי קאפאפי, רולפסון וסימונס בשנים 1990-1989 באתר הארכאולוגי בוואדי שועייב, כ-8 ק"מ מדרום לעיר סלט. בין הממצאים נתגלו כלי חרס רבים, ביניהן כלים מתקופת התרבות הירמוכית, כמו כן נמצאו שני קברים ושרידי בנייה שייתכן ושייכים לתרבות הירמוכית, אך לא נמצאו מבנים שלמים שניתן לבחון.
כרונולוגיה
הכרונולוגיה והתיארוך של אתרי התרבות הירמוכית אינם ברורים עד תומם, ומספר תאוריות הועלו בנושא זה ובנושא הקשרים של התרבות הירמוכית עם התרבויות האחרות באותה עת.
פרופ' יוסף גרפינקל תיארך את האתרים בשער הגולן וחורבת מנחה לשנים 6400 לפנה"ס עד 5800 לפנה"ס. עם זאת, גרפינקל וחוקרים אחרים תיארכו את שיא התרבות ע"פ ממצאים משאר ההתיישבויות האחרות דווקא לשנים 5700 לפנה"ס עד 5100 לפנה"ס.
כן בדקו החוקרים קשרים שנמצאו בין כלים מאתרי התרבות הירמוכית לבין העיר גבל שבצפון לבנון. בתחילה נעשו מספר ניסיונות בידי חוקרים, ביניהם משה שטקליס, לתארך את התרבות לתקופה "Neolithic Ancien" בגבל, ואילו אחרים ניסו לתארך את הקשר לתקופת "Neolithic Moyen" שאחריה. בתחילת שנות ה-90 הסיק גרפינקל ע"פ ממצאים ותיארוכים רדיומטריים של ממצאים חדשים כי את הקשר בין התרבות הירמוכית יש לתארך לתקופת "Neolithic Ancien" ואילו את תקופת "Neolithic Moyen" יש לקשר לתרבות מאוחרת יותר בשם תרבות ואדי רבה (5000 לפנה"ס עד 4000 לפנה"ס).
קשר אחר שנבדק הוא עם תרבות יריחו IX. בתחילת שנות ה-50, קתלין קניון שניהלה את החפירות בתל יריחו סברה שהתרבות הלודית (תרבות יריחו IX) קדומה יותר, אך השוואה של השכבה הנאוליתית שביריחו עם התרבות הירמוכית הראתה כי אין תכונות משותפות רבות בין השכבות והכלים של יריחו משוכללים יותר, דבר שמשמעותו כי התרבות הלודית שייכת לתקופה מאוחרת יותר.
מאואיזם
עיקרי המאואיזם כוללים מאבק מהפכני של רובה של האוכלוסייה נגד המעמדות המנצלים ומנגנוני המדינה שלהם המכונה "מלחמת העם" בעיקר תוך שימוש באיכרים. האסטרטגיה הצבאית שלה היא לוחמת גרילה בהתמקדות על כיתור הערים המרכזיות מהאזורים הכפריים שסביבה. מאואיזם שונה ממרקסיזם אירופי בהתמקדותו במעמד האיכרים, לעומת התעשייה האורבנית. מפלגות מאואיסטיות בנפאל, פרו והפיליפינים מאמצות דגש שווה על תעשייה וחקלאות בתלות בדרגת הפיתוח של הארץ.
בתקופה הפוסט-מהפכנית, המאואיזם מתואר בחוקת המפלגה הקומוניסטית הסינית כ"מרקסיזם-לניניזם בהקשר סיני", שסונתז על ידי מאו ומנהיגי הדור הראשון של סין. החוקה טוענת שהמאבק המעמדי ממשיך גם אחרי שמעמד הפועלים הדיח את הבורגנות, וישנם אלמנטים פרו-בורגניים בתוך המפלגה עצמה. היא מנסחת עבור המפלגה קווים מנחים תאורטיים להמשך המהפכה הסוציאליסטית, יצירתם של חברה וצבא סוציאליסטיים, ומציינת מספר סתירות בחברה בהן יש לטפל באמצעות בנייה סוציאליסטית. האידאולוגיה שורדת בשמה גם בחוקה המודרנית של המפלגה, ומוצגת כמי שיצרה "סין חדשה" ואת הרעיון המהפכני נגד אימפריאליזם ופאודליזם.
המאואיזם שבר את מסגרת הקפיטליזם ממלכתי בברית המועצות תחת הנהגת ניקיטה חרושצ'וב ופטר אותה כרוויזיוניזם מודרני, מונח המשמש בקרב קומוניסטים כדי לתאר את מי שנלחם עבור הקפיטליזם בשם הסוציאליזם. חלק מהמבקרים טוענים שהמאואיסטים רואים ביוסיף סטלין המנהיג הסוציאליסטי האחרון של ברית המועצות, על אף שההערכות המאואיסטיות לסטלין נעות בין החיוביות מאוד ליותר אמביוולנטיות. פילוסופים פוליטיים מסוימים רואים במאואיזם ניסיון לפשר בין קונפוציאניזם וסוציאליזם, מה שאחד מהם כינה "דרך שלישית בין קפיטליזם לקומוניזם".
ב־13 בפברואר 1996 המפלגה הקומוניסטית הנפאלית החלה את "מלחמת העם" – מרד שמטרתו להפיל את המדינה המלוכנית הקיימת ולייסד רפובליקה קומוניסטית, או "דמוקרטיה עממית" נוסח מאו. המאבק האלים בין ממשלת נפאל לבין המורדים המאואיסטים גבה למעלה מ-12,000 הרוגים.
בהודו, המפלגה הקומוניסטית ההודית המאואיסטית קמה ב-2004 כדי להפיל את הממשל ההודי בדרך התקוממות עממית. ליחידות הגרילה של הקומוניסטיים התחילו לקרוא נקסליטים על שם הכפר נאקסאלברי שם קמה התנועה בשנות ה-60, אך בפועל, כל התארגנות גרילה מאואיסטית נקראת נאקסאלית, בין אם קשורה למפלגה או לא.
שרוך נעל
שרוך נעל הוא חוט או רצועה, המשמש להידוק הנעליים לכף הרגל. השרוכים מגיעים לרוב כזוג, לקשירת זוג הנעליים. שרוכים ניתנים להידוק או להרפיה, ובכך ניתן לשלוט במידת הלחץ של הנעל על הרגל. השרוכים הפכו לשימוש נפוץ במאה ה-20, והחליפו את הכפתורים ואת האבזמים ששימשו קודם למטרה דומה.
את שרוך הנעל ניתן לקשור במגוון דרכים, כאשר המקובלת בהן היא "קשר שרוך" בסיסי. מיומנות קשירת שרוכים נרכשת בדרך כלל בילדות, אך ילדים עם קשיי התפתחות יתקשו לרכוש מיומנות זו, והם ירכשו אותה רק לאחר הדרכה מיוחדת.
שמה של מעטפת הפלסטיק או הנחושת הכרוכה בקצה השרוך היא אגלט. מטרתה לשמור על צפיפות סיבי החוט, ולהקל על השחלת השרוך לחרירי הנעל.
עץ החיים
עץ החיים, על פי ספר בראשית (פרקים -), הוא עץ שהיה בתוך גן עדן, לצד עץ הדעת טוב ורע, אשר ממנו נאסר על האדם, לאכול שכן אכילה ממנו תגרום למוות. לאחר שהוא וחוה אשתו הפרו את האיסור ונענשו, הם גורשו מגן העדן על מנת שלא יאכלו גם מעץ החיים, אשר פירותיו היו גורמים להם לחיות לעולם. לאחר מכן הוצבה שמירה על הדרך אל העץ על מנת למנוע את גישתם אליו.
במקומות נוספים במקרא
הביטוי "עץ חיים" מופיע בספר משלי במספר מקומות, כמטפורה לחכמה או לדבר מה המציל ומחיה את הנפש (מקביל לביטוי "מקור חיים", המופיע בהקשרים דומים).
רמז לעץ החיים ניתן לראות בחזון אחרית הימים של יחזקאל, המתאר מעיין היוצא מבית המקדש ועל גדותיו עץ שעליו נאמר "והיו (קרי: וְהָיָה) פִרְיוֹ לְמַאֲכָל, וְעָלֵהוּ לִתְרוּפָה".
בפרשנות המסורתית והקבלית
במקרא נכתב שאם האדם היה לוקח מעץ החיים - "ואכל וחי לעולם", מה שנראה כהבטחה לחיי נצח. כמה פרשנים בני ימי הביניים (החל ברס"ג) סברו כי עץ החיים לא העניק חיי נצח, אלא רק אפשרות להירפא ממחלות ולחיות זמן ארוך.
במדרש מכונה התורה כעץ החיים ע"פ הפסוק בספר משלי: "עֵץ חַיִּים הִיא, לַמַּחֲזִיקִים בָּהּ, וְתֹמְכֶיהָ מְאֻשָּׁר.".
בקבלה ניתנת משמעות רבה לעץ החיים, והוא מפורש בפרשנות פרקטית, סמלית ואלגורית, אשר על טיבה המדויק נחלקו המקובלים.
בביקורת המקרא
ישנם חוקרים הסבורים כי פסקת הגירוש מגן העדן, שתכליתו למנוע מהאדם לאכול מעץ החיים ולזכות בחיי נצח, מבטאת נימה מיתולוגית בסיפור: האל חרד לכאורה לייחודו האלוהי עקב אכילת האדם מעץ הדעת, ומבקש למנוע פעולה שתוצאתה תהיה בלתי הפיכה מבחינתו.
יש הסבורים כי עץ החיים הוא תוספת מאוחרת לסיפור גן העדן המקראי, ולא הופיע במקור. הסיבה נעוצה בכך שהעץ נזכר רק בתחילת הסיפור ובסופו, ואילו גוף הסיפור עוסק בעץ הדעת בלבד.
מקבילות במיתולוגיה המסופוטמית
המקבילה הקרובה ביותר לעץ החיים נמצאה בעלילות גילגמש, המתארות מסע לחיפוש אחר חיי נצח. גילגמש מצליח להשיג "צמח חיים" שעשוי להגשים את משאלתו - אלא שזה נגנב ממנו על ידי נחש בעת שהוא עוצר לטבול בבאר.
בספרות אכד ומצרים העתיקה ניתן למצוא "עץ חיים" ו"צמח חיים" שמהם ניזונים האלים על מנת להישאר בני אלמוות.
ביחס לאשרה
בכתבים רבים, המגובים גם בממצאים ארכאולוגיים, עץ החיים מזוהה עם האלה אשרה.
עץ החיים בתרבות
סמליות העץ מהווה השראה לעולם התרבות בהרבה תחומים.
ג'ין מנסון
ביוגרפיה
מנסון נולדה בקליבלנד, אוהיו, לאב סופר ולאם זמרת. חלק ניכר מילדותה עשתה במקסיקו, שם למדה בבית הספר האמריקני. לאחר שובה לארצות הברית למדה במכללת אורנג' קוסט בקוסטה מסה, קליפורניה, קיבלה תואר במוזיקה, ולמדה משחק בסטודיו השחקנים המפורסם בניו יורק אצל הבמאי והמפיק לי סטרסברג. היא קיבלה תפקידים אחדים בסדרות טלוויזיה, אך התפרסמה לראשונה בקנה מידה נרחב עם היבחרה לככב כ"נערת החודש" בגיליון אוגוסט 1974 של המגזין הארוטי פלייבוי.
מנסון נישאה 4 פעמים. מנישואיה השניים למפיק הקולנוע הצרפתי-יהודי ממוצא אלג'יראי אנדרה ג'אווי נולדה בתם ג'ניפר ג'ין, כיום זמרת מפורסמת בזכות עצמה המחוברת מאוד לשורשיה היהודיים ופועלת בשם הבמה העברי שיראל ביתן. שיראל התמודדה בעונה השלישית של The Voice ישראל.
קינג פייסל בייבס
קינג פייסל בייבס (King Faisal Babes) היא קבוצת כדורגל מהעיר קומאסי שבגאנה. קינג פייסל בייבס היא מקבוצות הכדורגל הוותיקות בגאנה ולאורך שנים הייתה קבוצת מרכז טבלה עם נטייה לחלק העליון. יריבתה הגדולה ביותר של הקבוצה היא אסאנטה קוטוקו, היריבה העירונית בעיר קומאסי. בעקבות התוצאות של עונת 2010/2011 הקבוצה ירדה לליגה השנייה.
אבובקרי יעוזה עלה ממועדון הילדים לקובצה הבוגרת ושיחק בה עד לשנת 2005.
הופעות בתחרויות יבשתיות
קינג פייסל בייבס השתתפה לראשונה במפעלים האפריקאיים בעונת 2005, אז השתתפה בגביע הקונפדרציה של ה-AFC והוגרלה בשלב הבתים של מפעל זה עם קבוצות FAR רבאט המרוקאית, אבניר ספורטיב דה לה מרסה התוניסאית ופלו סטאר מגינאה ולבסוף סיימה במקום השני בבית זה, מיקום המעניק לקבוצה את המקום השלישי והרביעי במשותף עם קבוצת איסמעאילי המצרית שסיימה במקום השני בבית השני.
בעונת 2006 חזרה הקבוצה לגביע הקונפדרציה האפריקאי, אז הפסידה כבר בסיבוב הראשון לקבוצת AS במקו ממאלי.
GHV2
GHV2 (ראשי תיבות: Greatest Hits Volume 2; בעברית: אוסף להיטים כרך 2) הוא אלבום הלהיטים השני של הזמרת מדונה אשר יצא לאור על ידי חברות התקליטים מאבריק רקורדס והאחים וורנר, ב-12 בנובמבר 2001. מדונה אמרה כי השירים שהיא כללה באלבום הלהיטים הם שירים שהיא יכולה להקשיב להם "חמש פעמים ברציפות".
רקע ופיתוח
בספטמבר 2001, דיווחה התקשורת כי מדונה הקליטה שני שירים: "Sex Makes the World Go Round" ו-"Veronica Electronica". בהמשך נאמר שהם אמורים להיכלל באלבום הלהיטים הקרוב שלה, אך למעשה השיר השני היה אמור להיכלל באלבום רמיקסים שלא יצא לאור לבסוף וגם השיר הראשון לא נכנס לאלבום בסופו של דבר. בנוסף לכך, דווח כי האלבום ייקרא The Immaculate Collection 2 מה שלא התברר כנכון בסוף. לאחר מכן, MTV News דיווחו שאלבום הלהיטים צפוי לצאת בנובמבר 2001. באוקטובר של אותה השנה מאבריק רקורדס חשפו את רשימת השירים של אלבום הלהיטים ואת תאריך יציאתו המדויק.
אלבום להיטים זה מהווה המשך לאלבום האוסף הראשון של מדונה The Immaculate Collection, ומהווה אוסף של להיטים שלה בין השנים 1992 ל-2001. בניגוד לאלבום האוסף הקודם, אלבום להיטים זה לא כלל שירים חדשים. בריאיון ל-BBC מדונה אמרה שהיא בחרה לאלבום הלהיטים שירים "שהיא יכולה להקשיב להם יותר מ-5 פעמים רצופות" והוסיפה כי המטרה שלה הייתה שרשימת השירים תייצג את "האבולוציה שלה כזמרת, כותבת, וחשוב יותר מכל, כבת-אדם". בנוסף לכך, היא אמרה כי היא הקפידה לבחור את השירים המצליחים ביותר שלה בשביל שהם באמת יהיו אוסף של להיטים כשם האלבום, אם כי כמה מהשירים הפופולריים ביותר שלה באותה תקופה לא נכללו באלבום הלהיטים. למשל השיר "Amercian Pie" שהיה אחד מלהיטיה הגדולים ביותר באותה התקופה לא נכלל באלבום הלהיטים מכיוון שלטענתה של מדונה היא בכלל הצטערה שהוא נכלל באלבומה השמיני, Music.
מדונה טענה כי זה היה הרעיון של מנהלי חברת התקליטים שלה להכניס את השיר לאלבום אף על פי שתחושת הבטן שלה אמרה לה אחרת ולכן זו הסיבה שלטענתה לשיר לא הגיע מקום באלבום הלהיטים. שירים בולטים אחרים אשר לא נכללו באלבום הלהיטים היו: "I'll Remember", "", "" ו-"You'll See".
ביקורת והצלחה
אלבום הלהיטים קיבל ביקורות חיוביות מצד מבקרי המוזיקה, שראו באוסף השירים של אלבום הלהיטים מעין אוסף מהותי, אך מתחו ביקורת על כך שאין באלבום שום שירים חדשים. מבחינה מסחרית, זכה אלבום הלהיטים להצלחה רבה כאשר נמכר בכ-7 מיליון עותקים ברחבי העולם.
בארצות הברית הצליח אלבום הלהיטים להגיע למעמד פלטינה וכך גם בגרמניה, אוסטרליה, ברזיל, קנדה, דנמרק. בעקבות כך הפך לאלבום ה-14 הנמכר ביותר באותה השנה.
דן לאור
דן לאור (21 בדצמבר 1944 – 7 במאי 2023) היה חוקר ספרות עברית ישראלי, פרופסור לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב, ומופקד הקתדרה לתרבות עם ישראל בזמננו על שם יעקב ושושנה שרייבר. ספריו ומאמריו הרבים מתמקדים בספרות העברית החדשה, תוך מתן דגש על חקר יצירותיהם של הסופר שמואל יוסף עגנון והמשורר נתן אלתרמן.
גישתו מתאפיינת בבחינה ובניתוח של שירה וסיפורת לאור הקשרים היסטוריים, פוליטיים וביוגרפיים.
ביוגרפיה
דן לאור נולד בירושלים בשם דן לאופר, להילדה ולכירורג הילדים פרופ' אברהם לאופר, וגדל בשכונת רחביה. בשנים 1965–1975 למד ספרות עברית, ספרות אנגלית וספרות השוואתית באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם קיבל תואר דוקטור בהנחיית פרופ' רוברט (אורי) אלטר.
קריירה
בשנים 1965–1971 היה עורך בכיר במחלקת החדשות של קול ישראל. היה ממיסדי "יומן השבוע". בשנת 1967 הוא מחק מהקלטת נאום ראש הממשלה לוי אשכול לפני מלחמת ששת הימים את הקטע המגומגם שלו.
לאור לימד והדריך באוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת קליפורניה, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ומשנת 1979 לימד באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 2015–2020 כיהן לאור כראש המרכז למורשת היהדות ע"ש צימבליסטה באוניברסיטת תל אביב.
כתיבתו
מלבד ספריו ומאמריו פרסם שורה ארוכה של מאמרי ביקורת בעיתונות היומית והספרותית.
פועלו בחקר הספרות הוא הביוגרפיה של ש"י עגנון, "חיי עגנון" (1998), ובסוף שנת 2013 הביוגרפיה המלאה של נתן אלתרמן, שעל כתיבתה עמל לאור מספר שנים. זו הביוגרפיה המקיפה הראשונה שנכתבה על אלתרמן והמחקר המקיף ביותר על חייו עד כה.
פרסים
על פועלו בחקר הספרות זכה לאור בכמה פרסים, בהם:
חיים אישיים
דן לאור התגורר בירושלים. היה נשוי לפרופ' ליהי יריב-לאור, בתו של יוסף יריב, ואב לארבעה בנים.
בנו דוד הוא קונדיטור והבעלים של קונדיטוריית "דוד לאור".
בנו יצחק הוא יוצר תיאטרון, המשמש כשחקן, מחזאי ובמאי בתיאטרון האינקובטור.
נפטר ב-7 במאי 2023.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
על כתביו:
בלפיוס מונס-אנו
אוניון בלפיוס מונס-אנו (בצרפתית: Union Belfius Mons-Hainaut) היא קבוצת כדורסל בלגית מהעיר מונס, המתמודדת בליגת העל הבלגית.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1959 בעיירה קריניון תחת השם "אוניון סנט ג'וזף קריניון". בשנת 1998 הועברה הקבוצה לעיר מונס ושמה השתנה ל"אוניון מונס-אנו".
בעונת 2005/06 הגיעה הקבוצה עד לגמר הפלייאוף והפסידה לקבוצת טלאנט אוסטנד 3-1, אך התנחמה בזכייה בגביע הבלגי לאחר ניצחון בגמר מול ספירו שרלרואה. בעונת 2008/09 הגיעה שוב לגמר הפלייאוף והפסידה לקבוצת ספירו שרלרואה 3-0. בעונת 2010/11 זכתה שוב בגביע, לאחר ניצחון בגמר מול קבוצת טלאנט אוסטנד 66-68.
בעונת 2005/06 הגיעה הקבוצה עד לרבע גמר היורוקאפ (פיב"א) והפסידה לחימקי מוסקבה. בעונת 2007/08 הגיעה עד לגמר היורוקאפ של פיב"א אירופה והפסידה לקבוצת בארונס ריגה מלטביה 63-62.
בשנים 2009-2012 אימן את הקבוצה מאמן נבחרת ישראל אריק שיבק.
הקבוצה מארחת בהיכל מונס ארנה, המכיל 4,000 מקומות ישיבה.
מרדכי נאור
מרדכי (מוטקֶה) נאור (נולד ב־19 באוגוסט 1934) הוא סופר, עיתונאי, עורך, שדרן רדיו וחוקר תולדות ארץ ישראל. מפקד גלי צה"ל בשנים 1974–1978.
ביוגרפיה
מרדכי נאור נולד בשנת 1934 בתל אביב למשפחה רחובותית. הוא גדל ברחובות, פרט למספר שנים שבהן נאלצה המשפחה לעבור לגן יבנה עקב בעיות פרנסה. לאחר סיום לימודיו התגייס לנח"ל ונמנה עם מקימי קיבוץ נחל עוז, בו נשאר לאחר סיום שירותו הצבאי, מ־1953 עד 1956, ובו התחתן עם אשתו לאה. בסוף 1956, עזב את הקיבוץ והחל לעבוד בעיתונות. נאור כתב עבור עיתון הנוער העובד "במעלה", עבור "במחנה נח"ל", עבור השבועון "רימון", אליו נתקבל על ידי יעקב אגמון, וב"דבר". בשנת 1958, היה נאור סגן עורך של "במחנה נח"ל". באותה שנה זכה באופן חלקי בפרס עמוס לב על כתבה שתיארה את קיבוצו, נחל עוז. בשנת 1961 היה לעורך "במחנה גדנ"ע" ו"במחנה נח"ל". בשנה זו החל ללמוד בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה ואותו סיים עם תואר ראשון במדע המדינה וסוציולוגיה בשנת 1964. המשיך ללמוד לתואר שני בירושלים, ואת התואר השני במדע המדינה קיבל ב-1970.
נאור היה סגן מפקד גלי צה"ל ושידר בתחנה פינה שבועית ותוכניות שונות. ביוני 1974 נתמנה למפקד גלי צה"ל. במהלך מלחמת יום הכיפורים עברה התחנה לשדר מסביב לשעון, ונאור נאבק לאחר כניסתו לתפקיד להמשיך מתכונת שידורים זו. במהלך כהונתו יזם חידושים כמו שימוש ב"טלפון האדום" לקבלת ידיעות מהמאזינים ו"האוניברסיטה המשודרת". נאור נאבק על עצמאות גלי צה"ל אל מול רשות השידור. ביוני 1978 סיים את תפקידו בגלי צה"ל, ועבר להיות העורך הראשי של משרד הביטחון – ההוצאה לאור.
נאור קיבל תואר דוקטור במסגרת בית הספר למדעי היהדות של אוניברסיטת תל אביב; עבודת הדוקטור שלו, שכותרתה: "פנחס ספיר (בתקופת השנים 1930–1949) לבחינת דרכו של מנהיג מהרמה המקומית ללאומית, על רקע ההתפתחות הפוליטית והכלכלית של היישוב בשנים אלו", נעשתה בהדרכת פרופ' מתתיהו מינץ ואושרה בשנת 1984.
מלבד היותו מרצה להיסטוריה, מרבה נאור בכתיבת ספרים פופולריים בתולדות ארץ-ישראל (ביניהם זכתה להצלחה גדולה הסדרה "מסיפורי ארץ אהבתי"), וכן ביוגרפיות על אישיה (בין היתר כתב ביוגרפיות על הברון רוטשילד, פנחס ספיר, הרמטכ"לים יעקב דורי וחיים לסקוב ואליהו דובקין, "שר העלייה של המדינה שבדרך"). בשנת 1962 הציע לו שאול ביבר לכתוב גיליון מיוחד של כתב העת "מערכות שריון" לציון 15 שנים לחטיבה 7, ונאור ניצל את ההזדמנות והציע להוציא לאור ספר, שהיה לספרו הראשון, "כאן השריונים". בשנות ה-60 כתב ספרים נוספים על צה"ל: "על הגובה" – על חיל האוויר (1965); "ימי יוני" – על מלחמת ששת הימים, יחד עם זאב ענר; ו"השבח להם" – על מקבלי צל"שים.
במסגרת המכון לתקשורת יהודית באוניברסיטת תל אביב, בראשות שלום רוזנפלד, ערך את כתב העת "קשר" לתקשורת יהודית וישראלית, שיצא לאור במשך 16 שנה (33 חוברות, 1987–2003).
נאור היה שותף במשך שנים לזאב ענר בתוכנית הרדיו "מחפשים את המטמון", שבה התוודעו המאזינים דרך שעשוע וכתב חידה לפרקים בתולדות ארץ-ישראל.
ספרו "17 המדרגות" הוא רומן שבאמצעותו הוא עוקב אחרי פרקים בתולדות הארץ דרך גיבורו, דב בן ליש, דמות מסתורית שהייתה נוכחת כמעט בכל אתר ונקודה חשובה בהיסטוריה של עם ישראל וארצו.
מספריו
בין הספרים שכתב בנושאי ארץ-ישראל והעם היהודי:
סיפורת: ספרי ילדים ונוער:
בין הספרים והפרסומים שערך:
המרדה
הַמרָדָה היא עבירה של ארגון פעילות או הטפה נגד הסדר החברתי הקיים או השלטון החוקי במדינה.
חוק
עבירת ההמרדה מופיעה בסעיפים 133–139 של חוק העונשין בפרק העוסק בפגיעות בסדרי המשטר והחברה. סעיף 133 קובע מאסר חמש שנים למי ש"עושה מעשה לשם המרדה, או מנסה, מכין עצמו או קושר קשר עם חברו לעשות מעשה כאמור". סעיף 134 מטיל את אותו עונש על מי שמדפיס או משעתק חומר ממריד. סעיף 136 מגדיר המרדה כ:
הגשת כתב אישום על המרדה דורשת אישור מוקדם של היועץ המשפטי לממשלה.
פסיקה
באופן כללי נמנעה המדינה מלהגיש כתבי אישום על עבירת המרדה. מדיניות זאת השתנתה בשנות ה-90 של המאה ה-20.
היקף עבירת ההמרדה נדון על ידי בית המשפט העליון בדיון על פרסום של בנימין זאב כהנא שקרא להפציץ את אום אל-פחם בתגובה על הפיגוע של ליל הקילשונים שבוצע בידי ערבים ישראליים. בערעור בבית המשפט העליון זוכה כהנא מאשמת המרדה ברב דעות אולם בדיון נוסף הוא הורשע על ידי חמישה שופטים, כנגד דעתם החולקת של אהרן ברק ויעקב טירקל. בפסק הדין נדונו שני נושאים עיקריים:
בעבירת המרדה הורשע גם אדם שתכנן לזרוק ראש של חזיר להר הבית בעת תפילה וכן הורשעו גם שי מלכה ואריאל ונגרובר שארגנו פעילות נגד תוכנית ההתנתקות. בתחילה הם זוכו בבית המשפט השלום בטענה של הגנה מן הצדק ואכיפה בררנית, אולם הזיכוי בוטל על ידי בית המשפט המחוזי.
באופן כללי, מקובל בנושא ההמרדה, כמו בעבירות אחרות המגבילות את חופש הביטוי שיש לעשות שימוש מצומצם בעבירת ההמרדה. כך למשל זוכו מחמת הספק אנשים שתלו בשפרעם שלטים עם הכיתוב "ישמח צדיק כי חזה נקם" שקראו למיצוי הדין עם מבצעי הלינץ' בעדן נתן זאדה, לאור חשיבות עקרון חופש הביטוי וזוכה פעיל הימין טירן פולק לאחר שהשופטת קבעה שהתבטאותו לא עולה כדי המרדה.
כתבי אישום על המרדה הוגשו גם כנגד ערבים.
ביקורת
כנגד עבירת ההמרדה הוטחה ביקורת. למשל, השופט אליעזר ריבלין כתב על "אי הנוחות הטבועה בעבירות ההמרדה" ו"ספק אם עבירת ההמרדה אצלנו מעניקה משקל מספיק לחופש הביטוי". השופט אהרן ברק כתב:
מרדכי קרמניצר וחאלד גנאים כתבו נייר עמדה של המכון הישראלי לדמוקרטיה הקורא לבטל את סעיף ההמרדה ולהמירו באיסורים מוגבלים קונקרטיים.
לעומת זאת, השופטת אילה פרוקצ'יה כתבה על הקלון שדבק במי שהורשע בהמרדה:
שטיבל
השטיבל (ביידיש: בית קטן) הוא כינוי לבית כנסת קטן יחסית המשמש לתפילה, ללימוד תורה וכמקום מפגש לקהילה. השטיבל משמש גם לכינוסים, לסעודות שבת וחג (בעיקר בסעודה השלישית של שבת) ולמקום מפגש תרבותי וחברתי לחברי הקהילה. בית כנסת בו מתפלל האדמו"ר אינו מכונה בדרך כלל שטיבל. בחצרות חסידיות אחדות (דוגמת חסידויות ברסלב ובויאן) נהוג לכנות את השטיבל בשם "קלויז".
טרמינולוגיה ורקע
תרגומה של המילה שטיבל ביידיש הוא בית קטן, ואכן, לפי שמו ניתן להבין שהוא משמש כבית שני לבאים בשעריו. הווי השטיבל התגבש בקרב חסידויות במזרח אירופה. האברכים הצעירים והבחורים היו יושבים בו כל היום ועוסקים בתורה ובחסידות, ואילו בעלי הבתים שהיו עסוקים כל היום בעבודת כפיים היו באים בבקרים ובערבים לתפילה, ללימוד משותף ולהתחזקות דתית. השטיבל מונה החל ממניין חברים ועד כמאה בתי אב. כאשר מניין חבריו של השטיבל גדל, ישנן חסידויות הנוהגות לפצלו לשני שטיבלך, זאת כדי לשמר את הווי השטיבל האפייני למקום קטן שבו הכל מכירים זה את זה.
שטיבלאך במשמעותו כיום
בקהילה החרדית בישראל התפתחו בתי כנסת בהם מרוכזים מספר חדרים (ומכאן שטיבלאך - הטיית רבים יידית לשטיבל) למנייני תפילה. מטרתם של השטיבלאך היא לאפשר מקום תפילה מסביר פנים ובאווירה יותר משוחררת. בשונה מבית כנסת בו נהוגים זמני תפילה קבועים, סדרי ישיבה מסוימים וכיוצא בזה, השטיבלך פועל בכל שעות היממה ומכיל כבשיגרה מתפללים ארעיים.
שטיבלאך מפורסמים בישראל
כנגזר מן השטיבל החסידי המקורי, החלו לקרוא בזמננו לבתי הכנסת בהם יש מספר חדרים למנייני תפילה בו זמנית, בשם "שטיבלאך".
בין השטיבלך המפורסמים ניתן למנות את:
בירושלים: בבני ברק:
בערים אחרות:
כתבה
כתבה היא ידיעה, פרסום, עדכון או סקירה המתפרסמת באמצעי תקשורת מגוונים כגון רדיו, טלוויזיה, עיתון, אתר אינטרנט ועוד.
הכתבה בדרך כלל מתייחסת לנושא ממוקד, הכולל זמן ומקום התרחשות.
לעיתים קרובות הכתבה היא ידיעה הכתובה בצורה ארוכה יותר, המתארת אירוע בסגנון סיפורי ובצורה מעמיקה יותר מאשר ידיעה פשוטה בחדשות. כתבות אחרות לא מתרכזות באירועים עצמם, אלא בהתפתחויות ובמאורעות שהובילו לאותן התרחשויות ובתוצאות של האירועים האלה. הכתבה (לעומת ידיעה קצרה) מיועדת לקורא שאינו נחפז, ומוכן להקדיש זמן רב יותר לקריאת הכתבה.
סוגי כתבות עיתונאיות: רֶפּוֹרְטָזָ'ה, כתבת תחקיר, כתבת צבע , כתבה פרסומית.
כותרת
דוגמאות לכותרת (ממספר כתבות): אפשר גם להוסיף, בחלק של גוף הכתבה, כותרות משניות. מטרתן היא לחלק את הכתבה לנושאים ולהקל על הקריאה וההבנה של הכתבה.
פתיחה
חלק הפתיחה, הנקרא גם "פתיח", "מבוא" או "הקדמה" הוא החלק הפותח את הכתבה, והוא צריך להכיל כמה משפטי פתיחה, המסבירים על הנושא המדובר. לעיתים המשפטים נותנים פירוט על הנושא ולעיתים נותנים פחות פירוט, ואת הפירוט נראה בחלקים הבאים של הכתבה. מטרתה העיקרית של הפתיחה היא להציג את הנושא בצורה מעניינת כדי לכבוש את לב הקורא, לעניין אותו ו"לשכנע" אותו לקרוא הלאה את המשך הכתבה.
גוף
הגוף הוא החלק שמכיל את התיאור העיקרי של הדברים והנושאים בהם הכתבה מתעסקת. בחלק זה הכתב מפרט את הנושא, מסתמך על מקורות ועל דברי אנשים שראיין או שמע, ונותן תיאור נרחב, הסברים, נימוקים, דוגמאות ועוד. זהו החלק החשוב ביותר בכתבה. הגוף מתמקד בעיקר בחלקים המרכזיים של הכתבה, שהם; זמן, התרחשות, ומקום ההתרחשות. הגוף צריך להיות החלק הארוך ביותר בכתבה, היות שהוא חלקה העיקרי ומביא את הנושאים בפירוט נרחב ובהסברים ונימוקים רבים. גוף הכתבה קשור בצורה ישירה לחלקים האחרים, שמטרתם היא לכתוב אותו בקצרה או לסכם את הנקודות העיקריות שבו. הגוף צריך להכיל משפטים קולחים וברורים ככל האפשר כדי שהקורא יוכל לקרוא את הכתבה בענייניות ולהבין את כל מה שנכתב מבלי "להיתקע" בקריאה. בניגוד לידיעה חדשותית, אסור, ברוב הפעמים, לקצר כתבות על ידי השמטת הסוף. רוב הכותבים נוהגים לסיים את הגוף ב"שורת מחץ", בסיום חזק ולעיתים אף שנון, כדי להותיר רושם חזק אצל הקורא.
חמש המ"מים
ישנן 5 שאלות עיקריות שעל פיהן בונים כתבה, ורוב הכתבות צריכות להכיל תשובות לחמש השאלות, השאלות הן: מי? מה? מתי? מדוע? באיזה מקום? כיוון שחמש השאלות מתחילות באות מ"ם, הן נקראות "חמש המ"מים".
גודסמאק
גודסמאק (Godsmack) היא להקת רוק/מטאל אלטרנטיבי שנוסדה בבוסטון, מסצ'וסטס. ללהקת אליס אין צ'יינס (Alice in Chains) הייתה השפעה רבה על גודסמאק. חברי הלהקה אף אמרו בראיונות מוקדמים עמם כי הקימו את הלהקה במקור כלהקת מחווה לאליס אין צ'יינס. בריאיון עם MTV על מותו של ליין סטאלי, אמר מנהיג הלהקה סולי ארנה: "הוא היה האיש היחיד שגרם לי להתחיל לשיר." השפעות מוזיקליות נוספות שצוינו על ידי חברי הלהקה הן Aerosmith, לד זפלין, Rush, ובלאק סבאת'.
רבים סוברים שהשם גודסמאק בא משיר של אליס אין צ'יינס אשר נקרא God Smack מהאלבום Dirt. אולם חברי הלהקה הסבירו את מקור השם (בתרגום מילולי: "מכה מאלוהים"): באחת החזרות, מתופף הלהקה הופיע כשפצע הרפס על שפתו. סולן הלהקה התבדח על חשבונו, שכן למחרת נקבע להם יום צילומים. ביום הצילומים הגיע סולי כשעל שפתיו פצע חדש. נגן הגיטרה טען שמדובר ב"מכה מאלוהים".
נכון ל-2007, גודסמאק מנסים לבדל את עצמם מאליס אין צ'יינס. סולי התבטא בראיון כי "פשוט אף פעם לא שמעתי את זה במוזיקה שלנו." באותו ראיון ארנה חשף את מקור השם של הלהקה, תוך הבהרה כי לא מדובר בהשאלת שם השיר המפורסם.
יחד עם זאת, גודסמאק דומה במספר מאפיינים ללהקת אליס אין צ'יינס. סגנון השירה של סולי ארנה מזכיר מאוד את זה של ליין סטאלי ובשני האלבומים הראשונים שלה יש קווי דמיון חזקים לאלבום של אליס אין צ'יינס, Dirt. הלוגו בצורת שמש דומה מאוד ללוגו השמש של אליס אין צ'יינס. גודסמאק גם שחררה אלבום ששמו Faceless, שם שניתן לקשרו לשם האלבום הראשון של אליס אין צ'יינס, Facelift.
ב-2002 גודסמאק הייתה מועמדת לפרס גראמי על השיר "Vampires" מהאלבום Awake. ב-2004 גודסמאק שימשו כלהקת החימום של להקת מטאליקה בהופעותיה. הלהקה ערכה הופעות אקוסטיות לשם הקלטת האלבום החדש שיצא באביב 2004, The Other Side. ב-2006 הוציאה הלהקה את אלבומה הרביעי אשר נקרא (4 בספרות רומיות). בדצמבר 2007 הוציאה הלהקה את אלבומה השישי "Good times bad times 10 years of godsmack" כשהלהקה חוגגת עשור של פעילות.
ב-24 בפברואר 2023 צפויה הלהקה להוציא לאור את אלבום האולפן השמיני שלה, שייקרא Lighting Up the Sky. על פי הצהרת הלהקה, אלבום זה יהיה האחרון שלה, ואחריו תפסיק להוציא מוזיקה חדשה, אך לא תתפרק ותמשיך להופיע.
E4
E4 הוא ערוץ טלוויזיה בריטי אשר הוקם כערוץ בתשלום של הערוץ הבריטי ערוץ 4 בינואר 2001. האות "E" מסמלת את המילה Entertainment והערוץ מיועד לבני 15–35. הערוץ מבוסס על סדרות אמריקאיות אך גם על הפקות מקוריות.
השידור המוצלח ביותר היה ב-11 באוקטובר כאשר שידור פרק של סדרת קרועים נצפה על ידי כ-3.7 מיליון צופים.
הסדרות סקינס ועברייני על שהופקו על ידי הערוץ זכו בפרס באפט"א הבריטי.
פטרון
{{פירושונים|
קולצ'סטר
קולצ'סטר (באנגלית: Colchester, ) היא עיר ברובע העירוני קולצ'סטר שבמחוז אסקס באנגליה שבממלכה המאוחדת.
נכון לשנת 2001 התגוררו בעיר 104,390 תושבים.
העיר הייתה העיר הרומית הראשונה שתועדה באיים הבריטיים, ולכן היא טוענת להיותה "העיר העתיקה ביותר בבריטניה" וכן להיותה "עיר השוק העתיקה ביותר בבריטניה".
העיר שוכנת 90 ק"מ צפונית מזרחית ללונדון.
העיר הרומית
קולצ'סטר טוענת להיותה העיר העתיקה ביותר בבריטניה, ואכן, התיעוד הקדום ביותר שמזכיר עיר באיים הבריטים מזכיר אותה - בספרו של פליניוס הזקן משנת 77 לספירה מוזכרת העיר הרומית קאמולודונום, ששמה הקלטי "מצודת קאמולוס (אל המלחמה הקלטי)" מעיד על כך שמדובר בעיר הקדומה לכיבוש הרומי של בריטניה בשנת 43. בעקבות הכיבוש הוקמה בעיר מצודה צבאית, והעיר הפכה למעשה לבירת הפרובינקיה. העיר נהרסה במהלך מרד בודיקה בשנת 61, ובעקבות הריסתה עברה הבירה ללונדיניום (היא לונדון של ימינו). ישנה סברה לפיה על אף העברת הבירה נותר מושב מועצת הפרובינקיה במקדש קלאודיוס שבקולצ'סטר. לאחר המרד נבנו מחדש חומות העיר בין השנים 65 ו-80.
התקופה הסקסונית
עדויות ארכאולוגיות מעידות על כך שבתום התקופה הרומית ננטשו מבני הציבור בעיר, וייתכן אף שהעיר עצמה ננטשה. ההיסטוריון בן המאה השמינית נניוס מזכיר את העיר (בשם "קאר קולון" - Caer Colun) ברשימת 30 הערים החשובות בבריטניה.
הארכאולוג סר מורטימר וילר טען (ורבים סברו כמותו) כי אזור "המשולש הרומאי" של לונדון, קולצ'סטר וסט אלבנס נותר רומאי לאחר הגעתם של האנגלים והסקסונים לאנגליה. ואולם, עדויות ארכאולוגיות גילו התיישבות סקסונית באזור העיר כבר במאה החמישית, זמן קצר לאחר תום התקופה הרומית.
הסקסונים קראו לעיר "קולן קיסטר" (Colne ceaster), וכנסיית השילוש הקדוש בעיר נבנתה בשלהי התקופה הסקסונית. העיר נכבשה בשלהי המאה התשיעית על ידי הוויקינגים, והייתה בשליטתם עד שנת 920, עת צר עליה המלך אדוארד הזקן ושחררה.
ימי הביניים ותקופת טיודור
המבנה העיקרי בעיר שנבנה במהלך ימי הביניים הוא טירת קולצ'סטר. הטירה נבנתה במהלך המאה ה-11 כמצודה נורמנית, על שרידי מקדש קלאודיוס הרומאי שעמד באתר. בנוסף השתמרו בעיר מספר שרידי מבנים מתקופה זו, ובהם שרידי מנזר סנט ג'ון של המסדר הבנדיקטיני, ושרידי מנזר סנט בוטלף של המסדר האוגוסטיני.
בשנת 1189 הוענק לעיר זיכיון מלכותי מאת המלך ריצ'רד לב הארי. הזיכיון הוענק לעיר בעת שהמלך שהה בדובר בדרכו למסעי הצלב.
בין השנים 1550 ו-1600 היגרו לעיר אורגים רבים מפלנדריה. התיישבותם בעיר הפכה את העיר למרכז לייצור בדים איכותיים וצמר איכותי אשר שמעם יצא למרחוק. במרכז העיר מצוי "הרובע ההולנדי" שבתיו בנויים בסגנון טיודור.
המאה ה-17
בשנת 1648, במהלך מלחמת האזרחים האנגלית, נכנס אל העיר כוח פרשים מלוכני בראש ג'ורג' גורינג, ארל נוריץ' על מנת למצוא בה מחסה. צבא של תומכי הפרלמנט הבריטי, שבראשו עמד סיר תומאס פיירפקס והנרי אירטון, תקף את העיר וצר עליה במשך אחד עשר וחצי שבועות - אירוע שנודע בשם המצור על קולצ'סטר. המצור החל ב-12 ביוני והסתיים עם כניעת המלוכנים ב-27 באוגוסט. כתב הכניעה נחתם על ידי גורינג באכסניית קינגס הד (Kings Head Inn).
בשנת 1665 נהרגו 5,269 מתושבי העיר במגפה שפגעה בעיר (שבאותה עת, על פי ההערכה, התגוררו בה כ-40,000 תושבים).
התקופה הוויקטוריאנית
במהלך התקופה הוויקטוריאנית גדלה העיר והתפתחה. כיום מרבית אזור מרכז העיר וחלק ניכר מפרווריה נבנו בסגנון אדריכלות ויקטוריאנית. בין המבנים הידועים בסגנון זה הם בית העירייה ומגדל המים של העיר. בשנת 1884 נפגעה העיר ברעידת אדמה במגניטודה של 4.7 על סולם ריכטר, אשר גרמה נזק רב למבני העיר.
אקלים
קולצ'סטר, בשל מיקומה במזרח אנגליה, היא אחת הערים היבשות ביותר באנגליה. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 453 מ"מ גשם (130 מ"מ פחות מבלונדון).
שלטון מקומי
מועצת רובע קולצ'סטר היא הרשות המקומית המנהלת את העיר. במועצת הרובע 60 מושבים. כמו כן העיר שולחת נציגים למועצת מחוז אסקס.
מוזיאונים
בעיר קולצ'סטר מספר מוזיאונים. החשוב שבהם הוא מוזיאון המצודה (The Castle Museum), הממוקם במצודת העיר ומציג ממצאים מהתקופה הרומית. מוזיאון הוליטריז (Hollytrees Museum) הוא מוזיאון המציג את אורח החיים בעיר במהלך השנים ובין היתר מציג צעצועים רבים. כמו כן בעיר ממוקמים מוזיאון להיסטוריה של הטבע, הממוקם בכנסיית כל הקדושים שבעיר, ומוזיאון שעונים (Tymperley's Clock Museum).
אמנויות
מאז שנת 1972 פועל בעיר תיאטרון מרקורי (Mercury Theatre), הנחשב לתיאטרון המוביל במחוז אסקס. בעיר מרכז אמנות בו נערכים קונצרטים ומופעים.
ספורט
בעיר פועלת קבוצת הכדורגל קולצ'סטר יונייטד, המשחקת באצטדיון הקהילתי של קולצ'סטר.
כמו כן פועלת בעיר קבוצת כדורגל לנשים, קבוצת רגבי, קבוצת כדורגל אמריקאי, וכן מועדון הקריקט של מחוז אסקס.
אזכורים ספרותיים
העיר אוזכרה לראשונה בספרו של ההיסטוריון הרומי טקיטוס המזכיר את קאמולודונום (שמה הרומי של העיר) בספרו "דברי ימי רומא הקיסרית".
העיר קולצ'סטר מקושרת לשיר הילדים האנגלי "המלך קול הזקן", אשר מלך בעיר על פי המיתולוגיה האנגלית. אגדה זו, שמקורה בימי הביניים, פירשה את שם העיר כ"מצודת קול" במקום "מצודת המושבה" (המשמעות המקורית של השם).
העיר היא המקור לשיר הילדים הידוע המפטי דמפטי (בעברית "שמנתי"), המבוסס על מלחמת האזרחים האנגלית בה היה צלף מלוכני ידוע שכונה "תומפסון בעל העין האחת" אשר ישב בראש מגדל כנסיית סנט מרי שליד החומה וכונה "המפטי דמפטי" בשל משמניו. תומפסון נפגע מחץ ונפל מהמגדל, והעיר נכבשה על ידי תומכי הפרלמנט זמן קצר לאחר מכן (ולכן בהמשך השיר מוזכרים "כל סוסי המלך וכל אנשיו", אשר הפסידו לתומכי הפרלמנט).
שיר ילדים שלישי הקשור לעיר הוא "נצנץ נצנץ כוכב זעיר" אשר נכתב על ידי ג'יין טיילור, תושב העיר, ופורסם בשנת 1806.
יש המשייכים את העיר קולצ'סטר עם העיר קאמלוט המופיעה באגדות המלך ארתור (בעיקר לאור שמה הרומי של העיר - קאמולודונום), אולם המלומדים סבורים כי אין בסיס לסברה זו, מאחר שמקור אגדות המלך ארתור בוויילס שבמערב אנגליה, ואילו קולצ'סטר היא במזרחה.
ערים תאומות
לעיר מספר ערים תאומות:
Nadav Guedj
Nadav Guedj (בעברית: נדב גדג') הוא אלבום הבכורה של הזמר הישראלי נדב גדג'. האלבום יצא לאור ב-25 במאי 2016, על ידי חברת התקליטים טדי הפקות. האלבום הופק במלואו על ידי ינון יהל. בין הסינגלים שיצאו מהאלבום הם "Golden Boy" אשר ייצג את ישראל באירוויזיון 2015, "Good Vibes", ו-"Jump", שהגיעו לצמרת המצעד השבועי של מדיה פורסט.
בית המוקד
בית המוקד היה מבנה בצדה הצפוני של העזרה, מזרחית לשער הקרבן. ששימש את הכהנים ששירתו בבית המקדש.
מבנה בית המוקד
בית המוקד היה בית גדול בעל גג דמוי כיפה עגולה. שחציו נחשב "חול" וחציו נחשב "קודש". על גג בית המוקד היה אחד ממוקדי השמירה של הכהנים במקדש.
את החלוקה בין הקודש לחול, הסבירו מפרשי המשנה בדרכים שונות. לפי הרמב"ם, מבנה בית המוקד היה מחוץ לחומת העזרה, וחציו הפתוח לעזרה, נכלל בקדושתהּ. לפי התפארת ישראל, חציו של המבנה היה בתוך תחום העזרה עצמה, ומכך נבעה קדושתו.
בית המוקד נקרא כך על שם מדורה גדולה שבערה בתוכו שבחומה התחממו הכהנים, שהיו הולכים יחפים על רצפת המקדש שעשויה משיש. סיבה נוספת לכך שהייתה מדורה היא שממנה הדליקו את אש המזבח מדי יום, מאחר שיש מצווה להביא אש מן ההדיוט.
בחציו הצפוני של הבית, היו בנויים בקיר דרגשי אבן ששימשו את זקני בית האב לשינה, בעוד שהכהנים הצעירים היו ישנים על הרצפה. במרכז הבית הייתה אחת מן המרצפות בלתי קבועה בקרקע, וניתנת להרמה על ידי טבעת שהייתה קבועה בה, ותחתיה היה שוער המקדש מניח בלילה את מפתחות העזרה, ומעליה היה ישן.
לשכות בית המוקד
בבית המוקד היו ארבע לשכות, אחת בכל פינה:
בצידו השני שהיה ב'חול':
מחזור שער המוות
מחזור שער המוות (באנגלית: The Death Gate Cycle) הוא סדרת ספרי פנטזיה, המונה שבעה ספרים. סדרת "שער המוות" נכתבה על ידי מרגרט וייס וטרייסי היקמן, שכתבו גם את הסדרות "רומח הדרקון" ו"עלילות חרב האופל", שהצליחו ברחבי העולם. ב"מחזור שער המוות" הם יצרו חמישה עולמות בדיונים השונים זה מזה. סדרת "מחזור שער המוות" מראה את התבגרותם של וייס והיקמן כסופרים, התעסקותם בדברים הבסיסיים כמו התנהלות הדמויות והעלילה השתפרו באופן משמעותי מאז הספר הראשון שכתבו ביחד אחרי רומח הדרקון.
בדומה לעבודותיהם הקודמות, הם המשיכו לחקור את נושא האיזון, וכיצד היקום פועל בטבעיות לתקן חוסר-איזון. אולם, שלא כמו ברומח הדרקון, שם לאיזון היקום כוח גדול יותר אפילו משל האלים, קיומם של אל או אלים ב"מחזור שער המוות" אינו ידוע, והאיזון האוניברסלי הוא הדבר הקרוב ביותר לאלוהות. כמו כן, הם גם המשיכו לחקור את נושא בני האדם שנהפכים לאלים, במקרה זה באמצעות כלל גזע הפיטרינים וגזע הסארטן המקבלים על עצמם את התואר.
הספרים והרקע לעלילתם
לפני שנים רבות סיימו הסארטן רבי-העוצמה מלחמה על ידי חלוקת העולם לארבעה עולמות, לפי ארבעת היסודות, וכלאו את אויביהם הפיטרינים במבוך שנעשה אכזרי ושטני. זמן קצר לאחר מכן נעלמו הסארטן באופן מסתורי. כמה מאות שנים לאחר מכן ברח הפיטרין הראשון מתוך המבוך, ולמד כיצד להגיע אל העולמות האחרים. הספרים עוקבים אחר הַאפְּלוֹ הסוכן הפיטריני, שנשלח לסייר בארבעת העולמות, כהכנה לכבישתם בידי אדונו.
כל שבעת הספרים תורגמו לעברית בהוצאת אופוס.
המילים הללו היו המזמור שלימדו את ילדי הסארטן הצעירים, והן נמצאו כתובות בכתבים רבים של הסארטן. בספרייתו של קליטוס הארבעה-עשר, העוצר האחרון של העיר נקרופוליס באבאראך, כתב קליטוס בדמו שלו על השיר "ההתחלה הייתה סופנו שלנו".
הסיפור מתחיל לפני זמן רב, כאשר שחררו בני-האדם מלחמה גרעינית על כדור הארץ שהרגה מיליונים, מה שהשאיר את הניצולים לנסות ולשרוד בעידן האבק. אלפים וגמדים, שנכנסו למסתור במהלך תקופת הרנסאנס, סבלו גם הם ממה שעיצבו בני-האדם באמצעות המדע שלהם. בתוך הכאוס הזה, צאצאים מוטאנטים של בני-אדם הופיעו והם היו יכולים להרגיש שוב את "הגל" - זה ששומר על האיזון והסדר ביקום. בעודם מכירים בפוטנציאל שלו לקסם, הם פיתחו רונות שעזרו להם לרתום אותו. במקור הייתה זו קבוצה אחת בלבד - הסארטן (Sartan). הסארטן השתמשו בקסם על ידי ציור רונות על הקרקע ובאוויר, שהתעצמו על ידי שירתם ולחשיהם; הם האמינו כי כוחם נתן להם אחריות על הגזעים ה"נחותים", להם קראו מנצ'ים (Mensch). הסארטן דגלו בקהילה, אחדות ומשפחה. אולם ביהירותם הם שכחו מהנטייה של הגל לאזן כל דבר. כאשר הסארטן נהיו חזקים מדי, הגל שינה את כיוונו, והפיטרינים (Patryns) נוצרו. שלא כמו הסארטן, הפיטרינים היו מתבודדים, הפכפכים והרסניים; הם האמינו שכוחותיהם נתנו להם את הזכות לכבוש. פיטרינים קעקעו את הרונות על גופם ובחרו את שמם (שאומר "החוזרים אל האפילה") כדי ללעוג למילה "סארטן" ("המחזירים את האור"). שני גזעים אלה נלחמו באופן מתמיד על השליטה במנצ'ים; שניהם חשבו על עצמם כעל אלים-למחצה, אף כי הסארטן ייחסו לעצמם את הכבוד להיות "הטובים".
לבסוף, הסארטן, מונהגים בידי סאמָה ומועצת השבעה שלו, השתמשו באמצעים קיצוניים כדי לנצח וחילקו את כוכב הלכת ארץ לארבעה עולמות נפרדים, כל אחד מהם מתמקד ביסוד שונה (אוויר, קרקע, אש ומים). אירוע טראומטי וקשה זה של הרס ויצירה מחדש ידוע בשם "חלוקת העולמות" (The Sundering). מיליוני מנצ'ים מתו, כאשר רק אוכלוסיות נבחרות בודדו באורח קסם עבור יישוב מחדש של העולמות. לא ידוע כיצד ניצלו הפיטרינים, אף על פי שסארטן ששרדו דיברו על הקלות בה תפסו את הפיטרינים המבודדים והנוודים בימים שלפני חלוקת העולמות. הסארטן יצרו גם-כן את המבוך, שם הם כלאו את הפיטרינים עבור שיקומם. במרכז המבוך הייתה המערבולת, שבה הפיטרינים הושמו בתחילה ביחד עם סארטן שלא הסכימו עם החלוקה, ובה שכנו המנצ'ים במהלך החלוקה עצמה. המבוך היה מוקף בנֶקסוס, עיר חלומית עבור הפיטרינים ברגע שיהיו מתורבתים; הנקסוס, המבוך והמערבולת אורגנו במעגלים בעלי מרכז משותף (שהיה המערבולת). כל העולמות הללו קשורים זה לזה באמצעות שער המוות ובאמצעות שערים חד-סטריים קטנים יותר שאפשרו לכל עולם להזין את העולמות האחרים במה שחסר להם.
הסארטן נשארו לפקח לא רק על עולם אחד, אלא על עולמות רבים, כולם מעוצבים כך שיעבדו בהרמוניה מושלמת. בכל אופן, הדברים החלו להשתבש באופן כמעט מיידי. נחשים מוזרים ומרושעים שהסארטן בכלל לא יצרו הופיעו בצ'לסטרה. האינטראקציות שהיו צריכות להתרחש בין העולמות לא עבדו כמתוכנן: ייצוא המים מצ'לסטרה מעולם לא יצא לפועל, מה שגרם לכך שאריאנוס סבל מחוסר גדול בממלכות העליונות יותר שלו, והגזים הגולמיים והכימיקלים של אבאראך מעולם לא הגיעו לבעט-מקרקשת, שהייתה אמורה להפוך אותם למוצרים ומכשירים, בהם ישתמשו כל העולמות. בפריאן שרר אי-סדר נוראי, ענקים בעלי עין אחת עיוורת, שדמו לעצים מהלכים (נקראו בשם טיטאנים) השתחררו מכבליהם ככוחות השיטור של המנצ'ים בפריאן והחלו (כעבור כמה וכמה שנים) בהרס עצום ללא כל סיבה הגיונית. האנרגיה העצומה שבפריאן הצטברה בתוכה מבלי להעניק מעצמה לעולמות האחרים. עודף האור גרם לכך שהצמחייה השתלטה על הקרקע, והאלפים ובני האדם שחיים שם חיים בעצם על שכבה של צמחייה (עצי ענק). רק הגמדים התעקשו להישאר קרובים לקרקע. אבאראך, עולם האבן, מעולם לא תוכנן לעמוד בפני עצמו. לא היה בו מקור קבוע לחום, ולאור. המקור הזמני שבו השתמשו היה הלבה שזרמה בליבו. בהתחלה, כשעוד היה מספיק חום, הסארטן חיו קרוב לפני השטח. האדים הרעילים והוולקניים הרגו את כל המנצ'ים החיים שם, והחלישו מאוד את קסמם של הסארטן. ככל שמקור החום והאור הלך וקטן, כך הסרטן נאלצו להתקרב יותר לים הלבה. הדבר הקשה עוד יותר על השרדותם. ללא קשר בין העולמות האחרים, אבאראך היה הופך להיות עולם קפוא ולא מתאים לקיומם של חיים. המבוך התפתח לאיטו ממוסד מתקן זמני לכלא סאדיסטי וכמעט בעל מודעות עצמית. סאמה, בפחדו ממה שיקרה אם הנחשים יתפשטו אל העולמות האחרים, הרגיש שהוא חייב לסגור את שער המוות; הסארטן הכניסו עצמם לשינה קסומה, מצפים שתימשך מעט זמן, בו העולמות האחרים יסיימו את חלקם בתוכנית הגדולה. באריאנוס, הסארטן נמנמו גם הם, בתקווה שעולמם ישתפר עד שיתעוררו.
זה לא פתר דבר. אף על פי שהסארטן כיוונו להם שעונים מעוררים, אלה מעולם לא צלצלו - ואם הם כן, אז אף אחד לא היה בחיים כדי לשמוע אותם. כל הסארטן באריאנוס, מלבד אחד, מתו באופן מסתורי. חלקם מתו גם בצ'לסטרה, ושנתם נמשכה הרבה יותר ממאה השנים להן ציפו. אלה שחיו בפריאן נטשו את המצודות ונעלמו, ורובם באבאראך לא שרדו, כנראה בגלל האיזון שהיה צריך לשוב לאיתנו עם העיסוק ההולך וגובר באומנות ההעלאה באוב (החייאת המתים). המנצ'ים, בינתיים, שכחו הכול אודות עברם; הסארטן האבודים של אריאנוס ושל פריאן נהיו לדמויות אלים מיתולוגיים של הגמדים ושל האלפים שחיו בעולמות אלה, בהתאמה. דבר זה השאיר את הפיטרינים הכלואים כישויות היחידות שעדיין זכרו דבר-מה ממורשתם.
לאחר אין-ספור דורות של מאבק נהיה האדון קְסָר לפיטרין הראשון שהצליח לברוח מהמבוך; זיפְנָאבּ, שהיה סארטן שנזרק אל המבוך כי התנגד לחלוקת העולמות, כנראה הגיע לנקסוס הרבה לפני קסר. שם גילה האדון קסר ספרייה עצומה של ספרים (שנכתבו בשפת הסארטן בידי זיפנאב) שפירטו על האירועים שהתרחשו לפני ואחרי החלוקה. מתוך ספרים אלה הוא גילה דרך לפתוח למחצה את שער המוות ולשלוח דרכו שליח. האפלו, משרתו האהוב ביותר של האדון קסר, נהיה לשליח שלו; שתי משימותיו היו לחקור מה קרה לסארטן וליצור כאוס בין המנצ'ים, כך שהאדון קסר יוכל לבוא בעתיד ו"להציל" אותם, ובכך להגשים את תוכניתו לשלוט בארבעת העולמות.
הספר הראשון מתחיל עם כניסתו של האפלו לעולם אריאנוס. בספרים הבאים הוא נכנס לכל אחד מהעולמות האחרים וחוקר אותם. הספרים מתארים את כל אחד מהעולמות, ומצבם הנוכחי. האפלו מגלה כי הסארטן נעלמו מפריאן, כי באריאנוס נשאר רק סארטן אחד בשם אלפרד (גם אחד מהדמויות החשובות בסדרה), באבאראך נותרו מעט סארטן, שעסקו בהחייאת מתים (וכנראה הרגו כך את רוב הסארטן בעולמות האחרים) ואילו בצ'לסטרה, חיו מועצת השבעה (המועצה שחילקה את העולם), וגם מפלצות ענק שקרא להם דרקוני נחש. בתחילה האפלו היה נחוש בדעתו לעזור לאדונו לכבוש את העולם. אך ככל שהעלילה מתקדמת הוא מגלה כי עולמות המנצ'ים רק יסבלו ממלחמה נוספת. בספר השלישי, האפלו נתקל בקיומו של "כוח עליון" טוב. הוא מפקפק בכך. כאשר המתים מחליטים להרוג את כל החיים, הוא ואלפרד נמלטים בעור שיניהם. אך החוויה גורמת לו לפקפק באדונו בפעם הראשונה. קסר מכיר את האפלו ומבין שהוא מסתיר ממנו משהו. לבסוף האפלו מספר לקסר על אומנות ההחייאה. האפלו נשלח לעולם הרביעי שם שוב נתקל בעדות ל"כוח עליון", רק הפעם כוח מרושע בדמות של מפלצות ענק. לאחר שנקשר לכמה מהמנצ'ים הצעירים שחיים שם, ומגלה את האמת על דרקוני הנחש, האפלו חוזר לאדונו, כשהוא מבין כי כבר לא יוכל לחזור ולשרת את אדונו כמו קודם.
בספר החמישי האפלו נשלח שוב לאריאנוס. שם הוא מגלה כי דרקוני הנחש חדרו לעולם, ויוצרים כאוס. למרות פקודותיו של קסר לעורר מהומה, האפלו מסייע למנצ'ים ועוזר להשכין שלום בין האלפים, הגמדים ובני האדם. קסר שולח מתנקשת כדי להרוג אותו, אך הוא מצליח להימלט עם הוגו היד. הם מגיעים למבוך, שם מתאחדים עם אלפרד ומתחילים לנוע במבוך. בינתיים קסר מגלה את קיומו של השער השביעי ומפתח אובססיה כלפיו. דרקוני הנחש תוקפים את המבוך, ומנסים לאטום אותו. דרקוני פריאן, המגלמים את הטוב, מגיעים גם הם להילחם בדרקוני הנחש. האפלו נפצע בקרב נגד הנחשים, וקסר נותן לו למות כדי להחיות אותו. אך התהליך לא צולח, והאפלו מגיע בסוף לשער השביעי. שם הוא סוגר את כל השערים. כל הסארטן והפיטרינים התרכזו בנקסוס, כמו גם הנחשים והדרקונים הטובים. ארבעת העולמות נותרים לבדם. האפלו מאמין כי כך הם יצליחו לשגשג, והגל ימצא את איזונו.