cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפלה מלאכותית
יהדות
הגישה היהודית להפלות שונה מגישות אחרות. התפיסה הקתולית מתייחסת לעובר כישות עצמאית עם מעמד זהה לכל אדם, ולכן ההפלה מושווה לרצח. הגישה הרומית מתייחסת לעובר כחלק מגופה של האם ומתירה לה לפגוע בו. הגישה היהודית מגדירה את העובר כישות עצמאית, אך עם מעמד נמוך יותר מאדם שנולד, ולכן האיסור על הריגתו חלש יותר ואינו נחשב כרצח. ההכרעה המעשית בעניין ההפלות מורכבת הרבה יותר ומותנית בגיל העובר ובעילת ההפלה, ככל שההיריון "צעיר" יותר והעובר אינו מפותח מספיק, וככל שהעילה חזקה יותר – כך ניתן יהיה להתיר את הפסקת ההיריון ביתר קלות למרות שההלכה אינה מתירה הפלה באופן גורף, היא מאפשרת הפלה בתנאים מסוימים. כך למשל, כאשר פוסק מרגיש שהוא אינו יכול להתיר הפלה, הוא עשוי להכיר בשיקול של שברון הלב שתגרור פסיקתו
בשמות כא, כא-כג, מתוארת קטטה שבמהלכה אחד הצדדים פוגע באישה הרה. אם העובר מת, הפוגע נדרש לשלם נזק לבעל; אבל אם האישה מתה, הוא נידון כרוצח. על פי ההבחנה הזו נראה כי המעמד ההלכתי של העובר והאם אינו זהה. במשנה אהלות ז, ו, מובא שאם חיי האם נתונים בסכנה במהלך הלידה, חובה להפיל את העובר כדי להציל את חיי האם, משום שחיי האם קודמים. עם זאת, אחרי שיצא רוב העובר, אסור להרוג את העובר כדי להציל את חיי האם, משום ש”אין דוחין נפש מפני נפש”
קארל רוג'רס
לדעת רוג'רס, הפער בין מה שמותר לבין תחושת העצמי עלול להוביל להדחקה. בדומה לאבי הפסיכואנליזה, זיגמונד פרויד, הדגיש רוג'רס את חסרונות ההדחקה. שלא כמוהו הוא סבר שהיא אינה בלתי נמנעת. בנוסף בולט הניגוד בין רוג'רס לפרויד בראייתו האופטימית של רוג'רס את הטבע האנושי.
לטענת רוג'רס, המטפל הקליני לא אמור להוות דמות סמכותנית או "מספקת פתרונות" אלא כזו שתספק תמיכה, חום ואמפתיה לכיוונים אליהם יחליט המטופל עצמו לפנות. ההקשבה צריכה לעמוד במרכז התהליך הטיפולי.
רוג'רס כיהן כראש אגודת הפסיכולוגים האמריקאית בשנת 1947.
במקביל לעבודתו בפסיכולוגיה, לרוג'רס נודעה חשיבות בתחום המחשבה החינוכית. את עיקרי הדברים ניתן למצוא בספרו "חופש ללמוד", שמבוסס על מאמרים והרצאות שנשא המחבר לאורך שנות השישים, ומבטא שילוב של חשיבה חינוכית פילוסופית עם גישתו הפסיכולוגית, הממוקדת בפרט.
Selling England by the Pound
Selling England by the Pound הוא אלבום האולפן החמישי של להקת ג'נסיס משנת 1973. האלבום נחשב על ידי רבים ממעריצי הלהקה לאחד מאלבומיה הטובים ביותר בתקופה ה"מתקדמת" של הלהקה ואחד מהאלבומים המשפיעים והגדולים בז'אנר הרוק המתקדם. האלבום כולו נכתב, עובד ונוגן על ידי חברי הלהקה פיטר גבריאל, טוני באנקס, פיל קולינס, סטיב האקט ומייק ראת'רפורד. בדומה לאלבום האולפן הקודם של ג'נסיס, "Foxtrot", האלבום זכה לפופולריות רבה, והגיע למקום השלישי במצעד האלבומים הבריטי. אלבום זה גם הגיע לדרגת אלבום זהב בארצות הברית ב־1990.
מקור שמו של האלבום הוא מסיסמת מפלגת הלייבור מאותה תקופה. האלבום מכיל ביקורת חברתית נגד העם הבריטי.
עטיפת האלבום היא ציור מאת בטי סוונוויק בשם "החלום", ציור שהיווה את ההשראה לכתיבת השיר השני באלבום, והלהיט מתוכו - "I Know What I Like".
רשימת רצועות
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי טוני באנקס, פיל קולינס, פיטר גבריאל, סטיב האקט ומייק ראת'רפורד.
Dancing with the Moonlit Knight
השיר, שאורכו 8 דקות, הוא מעין קינה של סולן הלהקה, פיטר גבריאל, על השינויים בשנות השישים והשבעים בממלכה המאוחדת ועל הפיכתה ממדינה סוציאליסטית למדינה קפיטליסטית.
בשיר יש התייחסויות לרשתות מזון מהיר כמו Wimpy (Chewing through your Wimpey dreams) בהתייחסות זו, נשמעים הדים של הפזמון של השיר הישן של ג'נסיס, "Get 'Em Out by Friday". עוד התייחסות היא למרדף אחר הזהב (Follow on! Till the gold is cold). השיר מתחיל בא-קפלה ששר פיטר גבריאל ומתפתח לשיר רוק קצבי. מהבית הרביעי נשמעת מקהלה של 8 קולות שהולכת ומתגברת. קלידן הלהקה, טוני בנקס, השתמש בשיר במלוטרון החדש שלו, M400, והצליל שלו ניכר היטב לאחר הבית החמישי, יחד עם סולו הגיטרה של סטיב האקט והבס של מייק ראת'רפורד. לקראת סוף השיר (בשתי הדקות האחרונות), הוא נהיה שקט ונשמעות בו בעיקר גיטרות קלאסיות. בשיר יש גם כלי נגינה שלא נפוץ ברוק המתקדם, סיטאר חשמלי. שם האלבום, "Selling England by the Pound", נלקח ממילות הבית השני בשיר.
מלודית השיר חוזרת על עצמה בסופה של היצירה, "The Cinema Show" ובתחילת השיר, "Aisle of Plenty". המוטיב מופיע בהדרגה מרצף האקורד, אשר מורכב מאותם אקורדים כמו ש-"The Cinema Show" אבל בסדר אלטרנטיבי.
השורה בשיר "Paperlate, cried a voice in the crowd" השפיעה על שמו של השיר של ג'נסיס מ-1982, "Paperlate".
More Fool Me
"More Fool Me" הוא שיר רוק קל. השיר בעל אווירה פסטורלית, והכלים היחידים בו הם גיטרות אקוסטיות. השיר הוא אחד משני השירים שהמתופף, פיל קולינס לקח את תפקיד השירה המובילה לאחר השיר, "For Absent Friends" מ-"Nursery Cryme" אשר יצא ב-1971. השיר מדבר על אדם שהמאהבת שלו עוזבת אותו, אך הוא "בטוח שזה יסתדר". מבחינה מוזיקלית, השיר הוא הרבה יותר פשוט ודליל יותר משאר האלבום. מאחר שהוא כולל רק גיטרה אקוסטית ושירה. הוא נכתב על ידי פיל קולינס ומייק ראת'רפורד בעת שישבו על המדרגות של אולפני איילנד. זה הפך לקטע הסולו של קולינס בעת סיבוב ההופעות של קידום האלבום, "Selling England". השיר מרמז על הכיוון שאליו קולינס התעניין שג'נסיס תפנה, ואכן, לאחר פרישתם של הסולן פיטר גבריאל והגיטריסט סטיב האקט, ג'נסיס עברה מרוק מתקדם לכיוון יותר פופי.
After the Ordeal
"After the Ordeal" הוא קטע אינסטרומנטלי. השיר נכתב ברובו על ידי הגיטריסט, סטיב האקט. המחצית הראשונה היא קטע גיטרה קלאסית קצבית עם גיבוי פסנתר, והמחצית השנייה היא קטע איטי המבוצע על גיטרה חשמלית. אמנם ג'נסיס לא ביצעו את השיר בהופעות חיות, אך האקט ניגן את הקטע במחרוזת בין "Apocalypse in 9/8" (מ-"Supper's Ready") ו-"Hairless Heart". לדברי הקלידן טוני בנקס, גם הוא וגם הסולן פיטר גבריאל היו נגד הכללת השיר הזה ב־"Selling England", והיה להם הרבה ויכוחים עם האקט על כך. אמנם האקט ניצח במקרה זה, אך סכסוכים כאלה על יצירותיו בסופו של דבר הובילו אותו לפרוש מהלהקה כעבור ארבע שנים.
The Cinema Show
אורך היצירה כ-11 דקות, והיא השלישית והאחרונה בשירים המורכבים ב־"Selling England" יחד עם "Firth of Fifth" ו-"The Battle of Epping Forest".
"The Cinema Show" מחולק לשני קטעים. הראשון, קטע עדין של גיטרה אקוסטית (12 מיתרים) הכולל גם הרמוניות קול בין פיטר גבריאל ופיל קולינס. כמו כן, גם נמצא שם סולו חליל צד. לאחר מכן השיר עובר לסולו קלידים בן 4 וחצי דקות על ידי הקלידן טוני בנקס, יחד עם מייק ראת'רפורד וקולינס כשמנגנים בקצב במשקלים א-סימטריים של 8\7 (סולו זה נכלל כחלק מהשיר, "In the Cage" בהופעות כמחרוזת). השיר מסתיים במשקל קבוע של 4\4, אשר מוביל לשיר האחרון, "Aisle of Plenty". השיר "Aisle of Plenty" לא בוצע בהופעות החיות של הלהקה. במקום השיר היה מסתיים במשקל קבוע של 8\7, ניתן לשמוע גרסה זו באלבום "Seconds Out".
המילים נכתבו על ידי הקלידן טוני בנקס והבסיסט מייק ראת'רפורד. המילים הושפעו מהפואמה של טי אס אליוט, "ארץ הישימון". המילים מתייחסות לשתי הדמויות רומיאו ויוליה מהמחזמר של ויליאם שייקספיר. כל אחד מכין את עצמו למועד במופע הקולנוע (רומיאו משתעשע בתקוות גדולות למפגש מיני עם ג'ולייט לאחר מכן). הפזמון מתייחס לטירסיאס, דמות מהמיתולוגיה היוונית שחי כגבר ואישה, ושהגיע למסקנה כי נשים מפיקות הנאה רבה יותר ממין מאשר גברים.
Aisle of Plenty
"Aisle of Plenty" הוא הקטע השמיני והאחרון באלבום. הקטע מהווה פרפרזה לשיר "Dancing with the Moonlit Knight" (השיר הפותח), וזהה בלחנו לתחילת השיר, סוגר את האלבום באותה נימה שבה התחיל בכך שגם הוא עוסק בתרבות הצריכה. וכך מהווה האלבום מעיין יצירה שלמה. קטע הגיטרה האקוסטית שבהתחלה הוא המשך של הקטע בסוף השיר הקודם, "The Cinema Show", אשר מהווים אחד לשני קטע מעבר. שיר זה מתובל במשחקי מילים: "Easy, love, there's the safeway home", "Thankful for her fine fair discount, Tess co-operates...". באותו הזמן, פייר פיין וסייפוויי היו רשתות מכולת גדולות בממלכה המאוחדת, טסקו והן קו־אופ (קבוצת הקואופרטיב), היו, ועודם, שמות של חנויות מכולת. מילים אלה הן משחק מילים, כי מילת המעבר קשורה בחנויות מכולת (המילה "Aisle" מהווה לשון נופל על לשון. "Isle" פירושו אי, "Isle of Plenty" - אי השפע, כינוי לבריטניה. פירוש המילה "Aisle" לעומת זאת, הוא מעבר, "Aisle of Plenty" - מעבר השפע, כינוי למעברים בסופרמרקטים).
פיסידיה
פיסידיה (ביוונית: Πισιδία; בטורקית: Pisidya) הוא חבל ארץ היסטורי באסיה הקטנה, חופף בערך לאזור אנטליה בטורקיה המודרנית, אך משתרע צפונית יותר מגבול אנטליה.
הגאוגרפיה והשלכותיה ההיסטוריות והאסטרטגיות
החבל משתרע בין חופי הים התיכון לרכס הרי הטאורוס וכולל את ראש הרכס. רוב הערים (בהן אנטיוכיה של פיסידיה, טרמסוס, קרמנה, סלגסוס ועוד) מצויות על מדרונות ההרים הפונים לים. אופי הקרקע טרשי ומחורץ בערוצים מצפון לדרום וקשה למעבר ממזרח למערב.
בשל עובדה זו היה החבל קשה לכיבוש זר ואופיו לאורך ההיסטוריה הוא של חבל ארץ עצמאי, בו מתגוררת אוכלוסייה מתבצרת ומרדנית. אופי ההתנגדות המקומית היה נטייה לפשיטות, הסתתרות בנקיקים ובמערות המאפיינים את הנוף והתבצרות בערים גבוהות המוגנות על ידי צוקים ודרכי גישה נשלטות על ידי המגינים.
היסטוריה
האזור היה מיושב מן התקופה הפלאוליתית. בתקופת האימפריה החתית כונה האזור ארזווה, שהייתה ממלכה עצמאית למחצה. לאחר התמוטטות האימפריה החתית במאה ה-12 לפנה"ס קמה במקום ממלכת לידיה. תושבי פיסידיה התקוממו הן נגד שלטונה של ממלכת לידיה והן נגד שלטון הממלכה האחמנית הפרסית שירשה אותה במאה השישית לפנה"ס.
אלכסנדר הגדול עבר בפיסידיה בדרכו לכיבוש האימפריה הפרסית. חבל הארץ היה מאוכלס בשבטים לוחמניים שנודעו באומץ לבם. אלכסנדר הצליח לכבוש את סלגסוס. אולם הפיסידים תושבי טרמסוס (Termessos ;Τερμησσός), התכוננו למאבק בפולש המוקדוני. הם התבצרו על שני הרים תלולים שתחמו את המעבר לעירם משני צדדיו. אלכסנדר שיער כי בלילה ישמרו על המעבר מספר מועט של זקיפים פיסידים, וכך אכן היה. לאחר שחייליו של אלכסנדר הצליחו להתגבר עליהם בקלות, הם הגיעו לטרמסוס, שתושביה בחרו להתבצר על גבעה תלולה. פעולה נחושה של הצבא היווני-מוקדוני בפיקודו של אלכסנדר הבטיחה את ניצחונו, תוך גרימת כ-500 אבדות לפיסידים. בעקבות התבוסה מיהרו הפיסידים להיכנע.
בעת מלחמות הדיאדוכים לאחר מות אלכסנדר עברה פיסידיה בין אנטיגונוס מונופתלמוס לליסימכוס. לבסוף, בשנת 281 לפנה"ס, השתלט עליה סלאוקוס הראשון, מייסד בית סלאוקוס. בכך החל תהליך הלניזציה של האזור שכלל הקמת ערים בתבנית פוליס יוונית והטבעת מטבעות. במסגרת שלום אפאמיאה בין בית סלאוקוס לרפובליקה הרומית (188 לפנה"ס) הועברה פיסידיה לשליט פרגמון, אטלוס השלישי, שהעביר ב-133 לפנה"ס את ממלכתו לרומא, שהקימה במקום את פרובינקיית אסיה. אולם תושבי פיסידיה לא הסכימו לקבל עליהם את השלטון הרומי, הם עסקו בשוד ים ומרדו שוב ושוב עד שדוכאו לבסוף ב-102 לפנה"ס והוכנסו תחת שליטת ממלכת קפדוקיה שהקימו הרומאים באזור כמדינה קליינטית של רומא.
ב-39 לפנה"ס הבטיח מרקוס אנטוניוס את פיסידיה למלך גלטיה, אמינטס, בתמורה לתמיכה בו. עם מותו של אמינטס ב-25 לפנה"ס, סופחה פיסידה לפרובינקיית גלטיה. באותה תקופה עברו להתגורר במקום חיילים ותיקים שפרשו מן הצבא הרומי וקיבלו שטחי קרקע להתיישבות. בתקופת אוגוסטוס קיסר הוקמו שמונה ערים רומאיות, בהן סלגסוס, שהפכה לבירת החבל. השפה הלטינית הפכה ללשון המדוברת באזור עד המאה השלישית לספירה.
פיסידיה הייתה אחד האתרים הראשונים של הנצרות הקדומה. אחת ההטפות הראשונות של פאולוס הייתה באנטיוכיה שבפיסידיה.
בשנת 518 פקדה את האזור רעידת אדמה עזה וב-541-543 פקדו את האזור מגפות, הדבר לווה בהחלשות שלטון האימפריה הביזנטית במלחמותיה נגד האימפריה הסאסאנית. החל מן מאה השיביעת לחצו המוסלמים על האימפריה הביזנטית שהחזיקה באסיה הקטנה. במהלך המאה ה-12 השתלטו על האזור הסלג'וקים. במאה ה-13 פלשה אליו האימפריה המונגולית, לאחר גירוש המונגולים עברה פיסידיה לידי סולטנות רום שהתפוררה בראשית המאה ה-14, את שטחיה ירשה האימפריה העות'מאנית.
השפה הפיסידית
השפה הפיסידית הייתה שפה אנטולית (כמו החתית והלווית) שהידיעות לגביה קלושות ומסתמכות על פחות משלושים פרגמנטים, רובם חרוטות על מצבות קבר מן המאות הראשונה והשנייה לפנה"ס.
גדודי עז א-דין אל-קסאם
גדודי עז א-דין אל-קסאם (בערבית: كتائب الشهيد عز الدين القسام, תעתיק מדויק: כתאיב אלשהיד עז אלדין אלקסאם) היא הזרוע הצבאית של ארגון הטרור הפלסטיני-סוני חמאס. הארגון ידוע בשל פיגועי ההתאבדות ורקטות הקסאם, שפעיליו משגרים לעבר יישובים ישראליים. נכון ל-2019 היו לארגון כ-30,000 פעילים, כ-7,000 אנשי עתודה וכ-15,000 רקטות.
שם הארגון
שם הזרוע מורכב מהמילים הערביות עז (תמיכה, דבקות או גאווה) א-דין (דת) אל-קסאם (מחיצה או שבירה). כמו כן, הארגון קרוי על שם השייח' עז א-דין אל-קסאם, אבי ההתנגדות הפלסטינית, שנהרג באזור ג'נין ב־1935 בידי הבריטים.
תאים חמושים של הארגון מכנים עצמם בשמות מחבלים, כגון "סטודנטים של עיאש", "סטודנטים של המהנדס" או "חוליות יחיא עיאש", לזכרו של המחבל יחיא עיאש ("המהנדס"), שנהרג על ידי זרועות הביטחון של ישראל בשנת 1996.
אידאולוגיה
אידאולוגית הארגון מבוססת על שלושה עקרונות עיקריים:
היסטוריה
בשנת 1984 השייח' אחמד יאסין, הד"ר איבראהים מקאדמה, השייח' סלאח שחאדה ואחרים החלו להיערך להקמת ארגון חמוש להתנגדות למדינת ישראל. מאמציהם התרכזו בהשגת כלי נשק לפעילויות הטרור בעתיד. בשל כך חברי הקבוצה נעצרו ואמצעי הלחימה הוחרמו. באותו הזמן הקבוצה עדיין לא נקראה "חמאס" או "גדודי עז א-דין אל-קסאם".
בשנת 1986 הקים השייח' שחאדה רשת של תאי טרור בשם "אל-פלסטיניין אל-מוג'אהדין" (לוחמי הקודש הפלסטינים). הרשת התמקדה בפיגועים נגד מדינת ישראל ובטיפול במשתפי פעולה לראייתם מקרב המחנה הפלסטיני. הרשת המשיכה לעבוד עד 1989; פעולותיהם המפורסמות ביותר היו חטיפתם של שני חיילי צה"ל אילן סעדון ואבי סספורטס. חמאס, שהוקם באופן רשמי ב-14 בדצמבר 1987, יצר רשתות טרור דומות אחרות, כגון "גדודי עבדאללה עזאם" ו"מג'ד", אשר תפקידן היה איתור משת"פים. באמצע שנת 1991 נודעו גדודי עז א-דין אל-קסאם כזרוע הצבאית של חמאס.
במאי 2004 ישראל פתחה במבצע קשת בענן בעקבות רצח טלי, מרב, הילה, רוני והדר חטואל והסתיים בהריגת 40 לוחמי הארגון.
בעקבות תוכנית ההתנתקות הכריז חמאס על הקמת "הצבא העממי" או ה"מוראביטון" ברצועת עזה. ה"מוראביטון" אמור לפעול בדומה למיליציות של חזבאללה ולמעשה להפוך את הרצועה לשטח הנמצא בפועל בשליטתה של חמאס. ה"מוראביטון" לא נועד רק נגד ישראל, אלא גם כדי להרתיע את הרשות הפלסטינית מנקיטת פעולות נגד חמאס.
במהלך שנת 2006, לאחר ניצחונה של חמאס בבחירות והקמת הממשלה בראשותו של אסמאעיל הנייה, הכריזה התנועה על הקמת כוח מבצעי ברחבי רצועת עזה. הדבר גרר את עימות חמאס-פת"ח ברצועת עזה, וכך בהדרגתיות (ובכוח) נטל חמאס את האחריות הביטחונית בעזה מידי מנגנוני הביטחון הפלסטיניים הרשמיים, המזוהים עם תנועת פת"ח.
בנובמבר 2006 ישראל פתחה במבצע גשמי קיץ בעקבות הרג שני חיילי צה"ל וחטיפת חייל אחד. המבצע הסתיים עם הרג 270 מחבלי הארגון.
בפברואר 2008 ישראל פתחה במבצע חורף חם שהחל ברצח אזרח ישראל במכללת ספיר והסתיים עם 112 מחבלים הרוגים.
בשלהי שנת 2008 ישראל פתחה במבצע עופרת יצוקה בעקבות ירי לעבר ישראל, מבצע שהסתיים עם 871 מחבלים הרוגים.
בשנת 2012 פתחה במבצע עמוד ענן עם חיסול מפקד הארגון בפועל, אחמד ג'עברי, והסתיים עם 155 מחבלים הרוגים.
בשנת 2014 פעילי הארגון ביהודה ושומרון רצחו את שלושת הנערים איל יפרח, גיל-עד שער ונפתלי פרנקל. במקביל, החל ירי רקטי כבד על ישראל מרצועת עזה. בעקבות זאת צה"ל פתח במבצע צוק איתן שהסתיים עם 1,408 מחבלים הרוגים.
בשנת 2018 הוביל את העימותים בגבול ישראל-רצועת עזה, עימותים שעדיין מתנהלים. במהלך העימותים אלף רקטות שוּגְרוּ מרצועת עזה לעבר ישראל. בתגובה צה"ל בִּיצַע 865 תְקיפות ברצועה, רובן נגד חמאס, והושמדו 15 מנהרות של גדודי עז א-דין אל-קסאם.
מבנה
לפי מרכז המידע למודיעין וטרור בשנת 2008 מנה הארגון כ-20,000 מחבלים חמושים. עד 2019 התעצם לכ-30,000 פעילים ועוד 7,000 אנשי עתודה. גודל ארגון הוא כאוגדה ומתפקד בעיקר כאגד ארטילרי עם קו הגנה, בתוספת כוחות חדירה לשטח ישראל דרך מנהרות, הים וחצי האי סיני. הארגון מחולק לשש חטיבות גרעיניות, בהתאם לערים המרכיבות את הרצועה: עזה, ח'אן יונס, ג'בליה, בית חאנון, בית לאהיה ורפיח. ראשי חטיבות אזוריות נוספות (דרום מרכז וצפון) אחראים על אספקה, הדרכה ופריסת גדודים. מטה החירום של הארגון נמצא במרתף בית החולים שיפא בעיר עזה. בשגרה ביתם של מפקדי החטיבות מהווה חפ"ק מאולתר. מחסני הארגון נמצאים בבתי ספר ובמסגדים.
ערב מבצע צוק איתן היו בידי חמאס כ־11 אלף רקטות, רובן לטווחים קצרים ומקצתן לטווחים ארוכים (עד כ־160 קילומטרים). בתום הלחימה, כתוצאה מירי מסיבי לעבר ישראל (כ-4,000 רקטות) ותקיפות מצד ישראל, נותר בידי חמאס כשליש ממספר הרקטות המקורי. לפיכך הציב חמאס בעדיפות גבוהה את הגדלת מלאי הרקטות ופצצות המרגמה ושיפור יכולותיהן הטכניות. לאור לקחי הלחימה במבצע 'צוק איתן' וכן עקב קשיים להבריח לשטח הרצועה מחצי־האי סיני רקטות תקניות ארוכות טווח, חמאס מדגיש את ההצטיידות בנשק תלול מסלול לטווחים קצרים. כשנה וחצי אחרי 'צוק איתן' הוערך בישראל כי חמאס הספיק לחדש את מלאי הרקטות שהיה בידיו ערב העימות, אם כי רובן קצרות טווח. מכיוון שרובן מייצור מקומי, דיוקן נופל מזה של רקטות תקניות.
יחידת "נוח'בה"
יחידת עילית הנקראת א-נוח'בה (בערבית: النخبة - "המובחרת") ובה 5,000 לוחמים. מטרת היחידה לבצע תקיפות בשטח ישראל דרך המנהרות ההתקפיות אך היא מתאמנת גם בפעולות הגנה בשטח הרצועה. הם מתמקדים בחדירה לשטח ישראל, בהסתערות על מוצבים וסיורים, בהרג חיילים, ובהשמדת אמצעי לחימה. כמו כן מתאמנים על נסיגה דרך המנהרות עם שבויים או עם גופות חיילים, כדי שישמשו קלפי מיקוח לשחרור אסירים ביטחוניים. לוחמיה מתאמנים באינטנסיביות והם מצוידים באמצעי לחימה מתקדמים ומדויקים. אנשי הנוח'בה מתמחים בקרבות גרילה, בירי נ"ט מתקדם, בצליפה, בניווט, בחבלה, בהסוואה, בלחימה במנהרות ובמבצעים מיוחדים. הם נחשבים נשק יום הדין של חמאס בביצוע פיגועים מורכבים. היחידה מחולקת לפלוגות ולכיתות, והן מפוזרות בין הגדודים שונים, המוצבים לפי חלוקה גאוגרפית. רמת המידור של היחידה היא מהגבוהות שיש בארגון. במהלך מבצע צוק איתן, ניסו מחבלים מהיחידה לחדור לשטח ישראל באמצעות מנהרות חוצות גבול. במהלך המבצע נהרגו 11 חיילים ישראלים בשלושה מקרי חדירה לשטח ישראל.
הקומנדו הימי
הקומנדו הימי משמש לביצוע פעולות מורכבות בשטח ישראל. בשונה מהנוח'בה, הקומנדו הימי מיועד לבצע פעולות נגד כלי שיט ישראליים, נכסים אסטרטגיים כגון אסדות גז ונמלים ולחדור לשטח ישראל באמצעות החפה ו/או צלילה על מנת לתקוף יעד יבשתי. היחידה נחשפה באופן רשמי במרץ 2014, אולם היא הוקמה כמה שנים לפני כן. ביום הראשון של מבצע צוק איתן, ב-8 ביולי 2014, חדרה חוליית מחבלים מהיחידה לחוף זיקים וחוסלה על ידי כוחות צה"ל. עם זאת, לאחר כ־40 דקות של שהייה על החוף אחד מהם הצליח להצמיד מטען חבלה לטנק ולפוצץ אותו, אך לא היו נפגעים.
לאחר מבצע צוק איתן חמאס השקיע רבות בקידום הקומנדו הימי. באמצעות המימד התת-ימי חמאס מתכנן לבצע פיגועים בעומק האסטרטגי של ישראל. כך למשל לשגר טילי נ"ט מקרוב לעבר ארובות תחנת הכוח רוטנברג שבדרום אשקלון. על ידי כך ישיג "תמונת ניצחון". אפשרות נוספת היא צלילה למרחב שבין אשקלון לאשדוד ושיגור טילים מהקרקע לעבר אונייות סוחר העוגנות בנמל אשדוד. זאת כדי לשתק את הסחר הימי של ישראל בתקופת הלחימה. באוגוסט 2016 נחשפה מעגן שנבנה עבור היחידה הימית של חמאס, הכוללת מגדל פיקוח ותצפית.
על פי המידע של מספן המודיעין בחיל הים הישראלי, הקומנדו הימי מונה עשרות עד מאות לוחמים מאומנים, ומצויד בעשרות ערכות צלילה מהמתקדמות בעולם ובעלות יכולת צלילה בעומק של עד ארבע שעות. בנוסף, הלוחמים מצוידים בשעוני מחשב צלילה מתקדמים ואף בסקוטרים תת-ימיים, המגדילים את מרחק הצלילה ואת מהירותה כדי שהצוללן לא יתעייף לפני הלחימה על החוף. הקומנדו הימי של חמאס מקפיד על מידור מבצעי. לוחמי היחידה עוברים אימונים קשים ונמרצים, הכוללים צלילה מבצעית תוך נשיאת אמצעי לחימה רבים, חבלה ימית, הפעלת כלי שיט (כדוגמת סירות ואופנועי ים) לתקיפה, לוחמה אמפיבית, לוחמת חי"ר ושימוש במגוון רחב של כלי נשק.
במבצע שומר החומות נחשף כי הקומנדו הימי מחזיק בצוללות אוטונומיות בלתי מאוישות שיכולות לשאת 50 קילוגרם של חומר נפץ.
הזרוע האווירית
חיל האוויר הישראלי תקף במספר מקרים את מחסני המזל"טים של חמאס. כך במבצע עמוד ענן תקף מחסן מזל"טים בשלבי פיתוח מתקדמים, שהיו בעלי יכולות תקיפה מדויקות ויכולות איסוף מודיעין איכותי. במבצע צוק איתן חיל אוויר יירט מזל"ט של הזרוע הצבאית אשר חדר לשטח ישראל. חמאס מנסה כל העת לשקם ולשכלל את מערך המזל"טים שלו. ב־25 ביוני 2015 התרסק מזל"ט בסמוך לגדר המערכת. ב־20 בספטמבר 2016 יורט מזל"ט שטס על קו החוף ברצועה, אף על פי שלא חדר לשטח מדינת ישראל. ב-15 בדצמבר 2016 נורה למוות מוחמד א-זווארי, ליד ביתו בתוניסיה. א-זווארי היה מהנדס תעופה ומומחה טיסה וכן חבר בזרוע הצבאית של חמאס. הוא התמחה בפיתוח כלי טיס בלתי מאוישים וסייע לארגון לשפר את מערך המל"טים. הוא אף הסתנן לרצועה דרך מנהרה כדי לאמן את מחבלי החמאס לבצע פיגועים נגד מטרות ישראליות באמצעות מל"טים. מצד גדודי עז א-דין אל-קסאם נטען ש"המוסד" עומד מאחורי המבצע.
בנוסף למזל"טים חמאס מנסה להפעיל אמצעים אוויריים אחרים. בשנת 2010 מפקד חוליה שנחקר על ידי השב"כ סיפר כי גויס לכוח מיוחד שנשלח למלזיה לצורך אימונים במצנחי רחיפה. עמו יצאו כעשרה פעילים נוספים מגדודים שונים, אשר התאמנו כשבוע בהטסת מצנחי רחיפה, כדי לבצע פיגוע חדירה בישראל. ארבע שנים לאחר מכן זומנו הפעילים לאימון נוסף, הפעם ברצועה.
ב-2019, כלי טיס בלתי מאויש הטיל מטען על רק"מ מחטיבת גולני. לא היו נפגעים ונגרם נזק קל. לאחר שעה תקף צה"ל מספר עמדות של חמאס וירה לעבר החוליה המשגרת, ללא נפגעים. באותו לילה צה"ל יצא למספר גלי תקיפות בעזה בתגובה לפיגוע. בתקיפות לא היו נפגעים, אך נגרם נזק גדול באזורי התקיפה ובסביבתה.
מטה הגדה המערבית
יחידת לחימה שהוקמה על ידי משוחררי עסקת שליט שמקורם בגדה המערבית אך שוחררו לרצועת עזה עקב התנגדות של ישראל. מטרתה הבלעדית של היחידה ליזום פיגועי טרור בתוך שטחי יהודה ושומרון באמצעות הקשר שאנשיה מנהלים עם אנשי קשר בגדה. בראש היחידה עמד מאזן פוקהא עד לחיסולו ב-24 במרץ 2017. חברים אחרים ביחידה הם סאלח אל-ערורי אשר שולט ביחידה מחו"ל ועבד אל-רחמן רנימאת. היחידה שילחה מספר פיגועי התאבדות ביהודה ושומרון ומזרח ירושלים במסגרת "אינתיפאדת הסכינים". פיגועים רבים נוספים נמנעו וסוכלו על ידי פעילות שירות הביטחון הכללי והרשות הפלסטינית.
אמצעי לחימה
ברשות הארגון כמה עשרות אלפי רובי סער AK-47, מאות אלפי רימוני יד, כמה עשרות משגרים ניידים ונייחים וכמה מאות רקטות המאוחסנות בדירים תת-קרקעיים ברצועת עזה, לרוב מתחת לגני ילדים ובתי עלמין.
המערך הרקטי
מאז סגירת מנהרות ההברחה ממצרים בשנת 2013 על ידי עבד אל-פתאח א-סיסי מיוצרות הרקטות במפעלים תת-קרקעיים ברצועת עזה. ערב מבצע צוק איתן חמאס החזיק ברצועה כ-11 אלף רקטות, רובן לטווחים קצרים. במהלך המבצע הידלדלה כמות הרקטות של הארגון בכשני שלישים. זאת בעקבות בעקבות השיגור המסיבי לצד התקפות ישראליות על מחסני הארגון. לאחר המבצע חידש את המערך וב-2018 כבר היה ברשותו מאגר גדול יותר. פעילות צה"ל ברצועה לאורך 2018 הפחיתה את מספר הרקטות לכ-6,000. עשרות רקטות לטווח של 100 ק"מ, מאות לטווח של 80 ק"מ, 1,500 לטווח של עד 45 ק"מ ואלפים בודדים לטווח של 20 ק"מ.
עפיפוני תבערה - עפיפון אליו קשור בחוט מכל דלק קטן ובו רצועת בד בוערת. העפיפון משוגר ונישא על גבי רוחות מערביות מעבר לגדר. כשנוחת בצד הישראלי הוא מצית שדות חקלאיים או יערות בישובי הנגב המערבי.
בלוני תבערה (או פצצת בלון) - מספר בלונים המנופחים בעזרת גז קל וקשורים אחד לשני. הם נושאים חומרי דליקה ובעירה ונעים עם הרוח. מטרתם להצית שריפות בשדות חקלאיים צמודי גבול.
בלוני נפץ - מספר בלונים הקשורים לחומר נפץ ונעים עם הרוח מרצועת עזה לכיוון ישראל. מטרתם להפריע לתושבי עוטף עזה בעזרת פיצוצים רועשים. בחודש יוני 2019, הופרח לראשונה רימון מאולתר שאף נועד לפגוע פיזית בתושבים אך לא עשה כן.
היתרון העיקרי של השלושה האחרונים הוא שהם חמורים מספיק כדי להפריע לחייהם של תושבי עוטף עזה וחקלאיהם אך לא חמורים מספיק כדי לגרור תגובה נרחבת מצד ישראל (למעט הרחבת וצימצום מרחב הדיג העזתי).
פרויקט המנהור
הנשק האסטרטגי החשוב ביותר של הגדודים הוא מנהרות הלחימה וההברחה משלושה סוגים שונים:
בסה"כ קיימות ברצועת עזה כ-5,000 מנהרות המשמשות לפיקוד, בקרה, תנועה ואספקה. בעבר החזיק הארגון במספר מנהרות על ציר פילדלפי, אשר נהרסו ברובן על ידי צבא מצרים.
שיתופי פעולה
הארגון נוהג לשתף פעולה עם עוד שמונה ארגונים ברצועת עזה. לעיתים מתאם איתם את הירי לעבר ישראל ולעיתים מקבל או כופה עליהם להשתתף בהפסקות אש:
כמו כן משתף הארגון פעולה עם ארגונים אחים בטריטוריות אחרות: חזבאללה בלבנון, גדודי חללי אל-אקצא ברשות הפלסטינית וארגון מג'לס שורא אל-מוג'אהדין פי אכנאף בית אל-מקדס בסיני.
הכרה כארגון טרור
בישראל וארצות הברית הן הלשכה המדינית והן הזרוע הצבאית של חמאס מוגדרים כארגון טרור. בדצמבר 2014 הוצא מרשימת ארגוני הטרור של האיחוד האירופי. ימים ספורים לאחר מכן הוכרז הארגון כארגון טרור על ידי בית המשפט המצרי.
אלתר קציזנה
אלתר קָצִיזְנֶה (לעיתים קאציזנה; בכתיב יידי: אַלטער קאַציזנע; בפולנית: Alter Kacyzne; ברוסית: Алтер Кацизне; 31 במאי 1885, וילנה, האימפריה הרוסית – 7 ביולי 1941, טרנופול, אוקראינה) היה סופר, משורר, מחזאי, מוציא לאור, יושב־ראש הזרוע היהודית של ארגון הסופרים הבינלאומי (PEN), בעל טור וצלם יהודי ורשאי, מן התורמים החשובים והבולטים לחיי התרבות היהודיים־פולניים במחצית הראשונה של המאה ה-20. הנציח בתצלומיו את החיים היהודיים בפולין בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20.
ראשית דרכו
אַלְתֶּר שלום ('שוֹלֶם') קַצִיזְנֶה נולד ב-31 במאי 1885 בעיר וילנה שבתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (באזור ליטא) למשפחת בעלי מלאכה קשי־יום: אביו שמואל־הירש היה בנאי, אמו הייתה תופרת, וסבו היה חייט. במשך מספר שנים הוא התחנך בחדר, ובהמשך ביקר בבית־ספר יהודי־רוסי כללי. מצבה הכלכלי של משפחתו לא אִפשר להעניק לו שילוב עשיר של חינוך מסורתי וחילוני כמו זה שמרבית כותבי היידיש נשענו עליו; קציזנה היה אוטודידקט, שרכש בכוחות עצמו שליטה בשפות רוסית, פולנית, גרמנית וצרפתית – לצד עברית, שאותה למד בחדר, ויידיש, שפת אמו.
כאשר היה קציזנה בן ארבע־עשרה, נפטר אביו בגיל צעיר. לאחר מותו נסע קציזנה הנער להתלמד כשוליה אצל דודו הצלם ביקטרינוסלב שברוסיה החדשה (דרום האימפריה הרוסית, אוקראינה), ועבד שם במשך אחת־עשרה שנה. בשהותו באוקראינה החל לכתוב שירים ברוסית. הוא שלח את שיריו לסופר־משורר ש. אנ־סקי, שפרסם שניים מהם בכתב־העת בעריכתו Еврейскій міръ (בכתיב מודרני: Еврейский Мир; "יֶבְרֶיְסְקִיִי מִיר", 'העולם היהודי') בשנת 1909, ואף עודד את קציזנה להוסיף ולכתוב. בתקופה זו נשא קציזנה לאישה את חנה חצ'נוב.
תלמידו של י"ל פרץ
כמספר אינטלקטואלים צעירים בעת ההיא, הושפע קציזנה מאוד מחזון הספרות הלאומית היהודית של י"ל פרץ, והחליט כי עתידו הספרותי יהיה ככל הנראה ביידיש. בעקבות זאת עקר ב-1910 עם אשתו הטרייה לעירו של פרץ, ורשה, ושם היה לתלמידו הנלהב ביותר של פרץ, עד למותו של האחרון ב-1915. על הלימוד אצל פרץ העיד קציזנה מאוחר יותר כי פרץ "לימד אותי איך לכתוב ביידיש, באופן שיטתי מאוד. השיטה? אני הייתי כותב משהו, ופרץ היה מוחק אותו". על השפעתו של פרץ על קציזנה העיר המבקר והיסטוריון הספרות זלמן רייזן: "רבה השפעתו של פרץ עליו. ניתן לומר כי הוא סופר מבית־מדרשו של פרץ".
סופר, משורר, מחזאי, מסאי ועורך
קציזנה ייסד והוציא לאור מספר כתבי־עת, ובראשם הדו־שבועון "מיַין רעדנדיקער פילם" ('הסרט המדבר שלי'). כמו כן, ערך את העיתון השמאל־רדיקלי "דער פֿרײַנד" ('הידיד'). כיהן כיושב־ראש הזרוע היהודית של ארגון הסופרים הבינלאומי (PEN), ועבד במקביל עם קבוצות תיאטרון שונות ועם חלוצי־קולנוע יהודיים. בין היתר עיבד את מחזהו של אנ־סקי "הדיבוק" לתסריט של סרט קולנוע באותו השם שיצא לאקרנים בארצות־הברית ב־27 בינואר 1938). בקתת־הקיץ שלו בשְוִוידֶר (Świder) שבפאתי ורשה, שרכש בסביבות 1920, הייתה בשעתה מקום מפגש ספרותי חשוב, שעם אורחיו נמנו פרץ מרקיש, אורי צבי גרינברג, ישראל יהושע זינגר ואחיו הצעיר יצחק בשביס-זינגר. בנוסף היה קציזנה מיודד עם המשוררים מלך ראוויטש וקדיה מולודובסקי.
צלם
במשך כמעט כל שהותו בוורשה, עד לבריחת המשפחה משם ב-1939, ניהל קציזנה בעיר סטודיו משגשג לצילום. הוא הפיק צילומי דיוקן רבים, לקח עִמו את המצלמה לכל מקום ואף יצא מפעם בפעם לנסיעות בשליחות עיתונאית. בתוקף תפקידו כצלם ביקר גם ברומניה, באיטליה, בספרד ובמרוקו, ואף ביקר בארץ ישראל. גם כאשר היה בנסיעות למטרות הרצאה וקריאה בציבור – נסיעות שהובילו אותו לקצותיה הנידחים של פולין – הייתה המצלמה בת־לווייתו הקבועה; וכך יצא כי במהלך חייו הלכה והצטברה באמתחתו אסופת תמונות עשירה, שבה תועדו חיי היום־יום של בני כל שדרות החברה היהודית בפולין. האוסף ההיסטורי רב־הערך של קציזנה הושמד כולו במהלך הכיבוש הנאצי – למעט מבחר של כ־700 תמונות ששרדו, היות שנשלחו על ידיו קודם לכן לארצות־הברית, ברובן כתרומה ליומון הניו־יורקי היידי "פֿאָרווערטס". תמונות אלה, שהן חלק חשוב מעבודתו, שמורות כיום בארכיון ייִוואָ (המכון למחקר יהודי) במנהטן.
בתחילה עבד קציזנה בשירות ארגון העזרה הניו־יורקי למהגרים יהודיים היא"ס (HIAS), וצילם תמונות שנועדו להראות את מצוקת היהודים במזרח אירופה. כאשר הובאו התמונות לעיונו של העורך הראשי של "פֿאָרווערטס", אברהם קאהאן, הוא הציע לקציזנה שיתעד את החיים היהודיים ברחבי פולין עבור קוראי העיתון. מעתה שימש קציזנה צלם־קורספונדנט של "פֿאָרווערטס", ומשימתו הוגדרה: "לתעד את החיים במולדת הישנה". במהלך עשר השנים הבאות נסע לאורכה ולרוחבה של פולין, בצלמו הן את העשירים והן את העניים, ואת הסביבה שבה חיו. התמונות שצילם הופיעו בקביעות במוסף יום א' של העיתון, ב-"Art Section" (מדור האמנות). קציזנה צילם כל דבר שעשוי היה לדעתו לעניין את הקורא היהודי־אמריקאי.
הכמות האדירה של תמונות שנתבקש (ואף ביקש בעצמו) לספק הביאה את קציזנה לחפש כל העת אחר מוטיבים חדשים לתצלומים. בשלב מסוים אף ויתר על הסטודיו שלו, במטרה לפנות לעצמו זמן ומשאבים לחיפוש אחר מוטיבים נוספים ולנסוע לכל קצות פולין ומחוזותיה. על רקע זה נפגע קציזנה, באשר חש שהוא נתפס רק כצלם; העורך הראשי של "פאָרווערטס", קאהאן, לא הדפיס ולו טקסט אחד משלו, והעדיף את שירותיו של ישראל יהושע זינגר ככתב־קורספונדנט. ואולם על ערכו של קציזנה כצלם אין עוררין; "אף אחד לא הכיר את 'פוילן' טוב יותר מקציזנה".
במלחמת העולם השנייה
קציזנה אהב את פולין מולדתו – עד כדי כך שגם לנוכח הסכנה הממשמשת ובאה ערב מלחמת העולם השנייה, וחרף העובדה שנמצאו בידו אישורי נסיעה לארצות־הברית, לא יכול היה להחליט בלב שלם על עזיבתה. מיד עם פלישת גרמניה לפולין בספטמבר 1939, ברח קציזנה מוורשה ללבוב, שנכבשה (בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב) על ידי הסובייטים. ההיסטוריון דב לוין ציין כי קציזנה, שעוד לפני המלחמה נהנה מהכרה כסופר וכמחזאי בולט, היה אחת הדמויות המרכזיות בחוג הסופרים היהודים בלבוב: "באופן טבעי ראו בו עתה הסופרים את דוברם, במיוחד משום שזכה ליחס חיובי גם מצד השלטונות הסובייטיים ומילא תפקידים חשובים כמו: יועץ אמנותי על יד התיאטרון היהודי הממלכתי בלבוב, ומנהל 'השעה היהודית' ברדיו לבוב. מתוך יחס השלטונות אליו, הסיקו רבים, שאין השלטונות הסובייטיים חוסמים את דרכם של הפליטים היהודים בתחום האמנות". עם פלישת הצבא הגרמני ללבוב 1941 נפרד אלתר מאשתו ומבתם, שנותרו מאחור מתוך הנחה כי יחוסו עליהן, ונמלט ברגל עם אלפי פליטים אחרים מזרחה לטרנופול.
מותו
בעת שכבר הייתה טרנופול תחת הכיבוש הנאצי, הוכה קציזנה למוות בבית הקברות היהודי בעיר ב-7 ביולי 1941, בפוגרום שביצעו משתפי פעולה אוקראינים, שבמהלכו הוכו למוות כ-5,000 יהודים. בן 56 היה במותו. השמועה על דבר מותו הגיעה לארץ ישראל מבעד לערפילי המלחמה, ושנה לאחר מותו פרסם ידידו הסופר פלק הלפרין רשימה על כך בעיתון "דבר".
אחד המעטים שניצלו מהטבח היה המשורר הצעיר נחמן בליץ (Nachman Blitz), שתיאר בפרטי פרטים בדו"ח שמסר את העינויים והייסורים שנאלץ קציזנה לעבור, וכיצד הוכה לבסוף למוות. עדות ראייה זו, אשר התפרסמה ב-1945 באחת מן המהדורות הראשונות של היומון היידי "דאָס נײַע לעבען" ('החיים החדשים'), הייתה מהעדויות הראשונות שתיארו את זוועותיה של השמדת היהודים בשואה. עדותו של בליץ על מותו של קציזנה התפרסמה בסוף שנות ה-50 ב"מעריב".
משפחתו
אשתו של אלתר, חנה קציזנה, נרצחה במחנה בלז'ץ. בתם היחידה, שולמית (כונתה בפי כול "מיטקֶה" או מיטֶה"; לימים נקראה Sulamita), ניצלה תוך התחזות לגויה בעזרת מסמכים פולניים. בשנת 1946, לאחר המלחמה, נישאה לשגריר איטליה בפולין, אאוג'ניו ריאלה (Eugenio Reale), וגרה באיטליה עד מותה ב-1999. שולמית קציזנה־ריאלה הקדישה חלק ניכר מחייה לטיפוח מורשתו הספרותית והאמנותית של אביה.
הכרה ביצירתו לאחר מותו
בשנת 1967 החלה לצאת בהוצאת י"ל פרץ בתל אביב אסופת כל כתביו; בכרך הראשון הובאו כמה מיצירותיו הבולטות: המחזה הנודע "הדוכס", הדרמה האחרונה שלו, "האופרה של היהודי", וכן בלדות וגרוטסקות. לרגל הופעת הכרך ביקרה בתו שוב בישראל, ובבית ליסין נערך ערב שהוקדש לזכרו וליצירתו של קציזנה.
בתוך כך תורגמו כמה מסיפוריו לעברית ויצאו בשנת תשל"א (1970) תחת הכותר "פנינים חולות: ועוד סיפורים" בספריית תרמיל (משרד הביטחון – ההוצאה לאור).
בשנת 2012 תורגם הרומן "שטאַרקע און שוואַכע" לעברית ופורסם בשם ׳חזקים וחלשים׳. המתרגמת, בלהה רובינשטיין, ציינה כי ראתה כמשימה חשובה במעלה "להציע לקוראי העברית יצירת מופת זאת, שכמעט נשכחה מלב".
כמה מיצירותיו ראו אור גם בתרגום לצרפתית, לאיטלקית ולאנגלית.
בית "יד שרה" בראשון לציון הוקם לזכרם של אלתר וחנה קציזנה. עשרות מתצלומיו הוצגו שם, לראשונה בישראל.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית
כתביו
סיפורת
רומן
שירה
מבחר כתביו
קיבוץ כתביו
יצירותיו בתרגום לעברית
קישורים חיצוניים
עליו ועל יצירתו
מיצירתו
אסמאעיל יאקובס
אסמאעיל יוזואה יאקובס (בגרמנית: Ismail Joshua Jakobs; נולד ב-17 באוגוסט 1999 בקלן שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת מונקו מליגת העל הצרפתית.
קריירת מועדונים
יאקובס גדל במחלקות הנוער של BC בלישהיים ופ.צ. קלן. בשנת 2017 החל לשחק בקבוצת המילואים של פ.צ. קלן. ב-8 בנובמבר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בהפסד 1–2 להופנהיים במסגרת המחזור ה-11 בבונדסליגה לעונת 2019/2020. ב-18 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2–4 על איינטרכט פרנקפורט במסגרת המחזור ה-16 בליגה. בסך הכל ערך 43 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-12 ביולי 2021 חתם יאקובס על חוזה לחמש עונות במונקו מליגת העל הצרפתית. ב-3 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–2 על ספרטה פראג במסגרת מוקדמות ליגת האלופות לעונת 2021/2022. ב-6 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בתיקו 1-1 נגד נאנט במסגרת המחזור הראשון לעונת 2021/2022. בעונתו הראשונה במועדון ערך 28 הופעות ליגה.
קריירה בינלאומית
יאקובס היה חלק מסגל נבחרת גרמניה עד גיל 21.
ב-24 בספטמבר 2022 ערך יאקובס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סנגל, בניצחון 2-0 על נבחרת בוליביה במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת סנגל לטורניר מונדיאל 2022.
עורק בית הברך
עוֹרֵק בֵּית הַבֶּרֶךְ (TA: arteria poplitea) הוא עורק ברגל, באזור הברך, הממשיך את עורק הירך לאחר מעברו במבקע המתוויכים. העורק נע בגומץ הברך ומסתיים בגבולו התחתון של שריר בית הברך, שם הוא מתפצל לעורק השוקה הקדמי ולעורק השוקה האחורי.
מהלך
העורק, שהוא המבנה הקדמי ביותר בגומץ בית הברך, נע בסמוך לקופסית מפרק הברך בעוברו בגומץ הבין-עליי. חמישה סעיפים לברך מספקים דם לקופסית המפרק ולרצועות. עורקים אלה – עורק הברך העליון הצדי, עורק הברך העליון התיכון, עורק הברך האמצעי, עורק הברך התחתון הצדי ועורק הברך התחתון התיכון – משתתפים ביצירת רשת השקה סביב הברך.
סעיפים
ענפי עורק בית הברך הם:
ענפים לשרירים מעורק בית הברך מספקים דם לשרירי מיתר הברך, שריר הסובך, שריר הסוליה ושריר כף הרגל. לענפים העליונים השקות חשובות קלינית עם סופיהם של עורק הירך העמוק ועורקי העכוז.
מבנים סמוכים
מלפנים לעורק בית הברך נמצאים עצם הירך, מפרק הברך ושריר בית הברך. מאחוריו נמצאים וריד בית הברך, עצב השוקה, חיתולית ועור.
דופק
מאחר שעורק בית הברך עמוק, ייתכן קושי במישוש דופק בעורק זה. המישוש של דופק בעורק מבוצע על פי רוב בעת שהנבדק שוכב פרקדן, תוך כיפוף הברך על מנת להרפות את החיתולית בבית הברך ואת שרירי מיתר הירך. פעימות הדופק נמושות בצורה הטובה ביותר בחלק התחתון של הגומץ, על פני עצם השוקה. היחלשות או אובדן של דופק זה עלולים להעיד על חסימה של עורק הירך.
מפרצת
מפרצת בעורק בית הברך גורמת לרוב לבצקת וכאב בגומץ הברך. ניתן להבחין בין המפרצת לגושים אחרים באזור באמצעות פעימות הדופק שבמפרצת ובאמצעות אוושות שניתן לשמוע אותן במסכת. מאחר שהעורק נמצא עמוק לעצב השוקה, המפרצת יכולה למתוח את העצב או ללחוץ על כלי הדם המספקים אותו. הכאב מלחץ כזה על העצב הוא לרוב מוקרן אל העור העוטף את ההיבט התיכון של השוק, הקרסול וכף הרגל.
דימום
מאחר שהעורק נמצא סמוך לחלק הברכי של עצם הירך ולקופסית המפרק, שברים בירך המרוחקת או פריקה של המפרק עלולים לקרוע את העורק ולגרום לדימום. יתרה מזאת, בשל קרבתם של העורק והווריד, ובשל תחימתם לגומץ הברך, פגיעה משולבת של העורק והווריד עלולה לגרום לפיסטולה ביניהם. כישלון בזיהוי מצבים אלה ובטיפול מהיר בהם עלול להוביל לאובדן הרגל. אם יש הכרח בקשירה של עורק הירך, דם יכול לעבור את החסימה דרך ההשקות בברך ולהגיע אל העורק לאחר מקום הקשירה.
הנדסת מבנים
הנדסת מבנים (באנגלית: Structural Engineering) היא תת-תחום של מדעי ההנדסה העוסק בתכנון שלד וחוזקם של מבנים עד למצבים גבוליים של תפקוד (שירות והרס). הנדסת מבנים נלמדת בעיקר בפקולטות לאדריכלות, להנדסה אזרחית, אבל גם בפקולטות להנדסת מכונות והנדסת תעופה וחלל.
תפקיד מהנדס המבנים
בתחום ההנדסה האזרחית, מהנדס המבנים, נקרא גם קונסטרוקטור (Constructor) והוא יועץ לאדריכל או למתכנן הערים ואזורים. הקונסטרקטור משמש גורם מפתח בצוות היועצים של האדריכל במימוש חזונו התכנוני. תפקידו של יועץ השלד הוא לאמוד את חוזק השלד של מבני מגורים, מבנים ציבוריים, גורדי שחקים, אולמות, גשרים, מבני תעשייה ואחסנה, ממגורות, מגדלי מים ועוד. על ידי התחשבות בחוזק המבנה המיועד, יציבותו, ביסוסו ועמידתו בהטרחות שונות כולל רוח ורעידות אדמה, שיקולי חיסכון במשקל ועלות ושיקולי ביצוע.
ליועץ השלד תפקיד משמעותי נוסף, בעיקר לאור תמ"א 38 ותהליכי ההתחדשות העירונית. תפקידו הוא עריכת סקרים ובדיקות קונסטרוקציה לצורך הגשת חוות דעת ויצירת תשתית מידע ראויה של המבנה הקיים (וסביבותיו), שתאפשר תכנון וביצוע פרויקטים חדשים שבחלקם מבוססים על מבנים קיימים.
תהליך תכנון פרויקטים מבניים כולל שלבים עיקריים אלו: מחקר, עיצוב ובדיקות.
תפקידיו השונים של הקונסטרוקטור נעים בין מתן אישורים הנדסיים וחוות דעת עבור פרויקטים פרטיים/ציבוריים, בהם בעלי השיפוץ הנדרשים להגיש את אישור הקונסטרוקטור לרשויות המונציפליים על מנת לאשר את השיפוצים. וכן גם שירותים שונים כמו בדיקות קונסטרוקציה בהן הקונסטרוקטור מגיע כדי לבחון את שלד המבנה ונתוניו ההנדסיים על מנת לבחון האם ניתן לבצע תוספות בנייה חדשות למבנה קיים ואם לא קיימים ליקויים הנדסיים מסכני חיים.
מהנדס המבנים הוא גורם בכיר בצוות התכנון תחת שרביטו של האדריכל כמו כן, מהנדסי הידרוטכניקה, מהנדס חשמל, מהנדסי תחבורה ומומחים בהנדסת הסביבה וכו. על מהנדס המבנים מוטלת האחריות לבטיחותו, חוזקו ויציבותו של המבנה בעיקר.
במרבית הפרויקטים בבנייה האדריכל, הוא המתכנן הראשי ויועץ השלד מתעסק בתכנון הקונסטרוקציה מבחינה מעשית וטכנית.
ישנם מהנדסי מבנים החוקרים ומפתחים מערכות מבנים וחומרים חדישים (קשר הדוק עם הנדסת חומרים - חומרי בנייה מתקדמים). בישראל מתבצע מחקר זה גם במכון הלאומי לחקר הבנייה שממוקם בטכניון שבחיפה.
רכיבים מבניים
לצורכי ניתוח האלמנטים הבאים, ולבדוק אם הוא יכול לעמוד במאמצים שפועלים עליו. אם לא, להחליט אם לחזק אותו, או להחליט שאינו נושא את העומס ולבדוק את המבנה בלעדיו, ולהוסיף אותו כאלמנט אדריכלי - שאינו נושא מאמצים. כיום חלק נרחב מהניתוח ההנדסי מתבצע על ידי תוכנות אלמנטים סופיים, שמשתמשות בסוגי הרכיבים הבאים לצורך ניתוח הבעיה.
רכיבים קוויים
רכיבים שמימד האורך שלהם גדול לפחות בסדר גודל (פי 10) משני הממדים האחרים (גובה ורוחב).
רכיבים מישוריים
רכיבים שמימד אחד שלהם יותר קטן (עובי) בסדר גודל משני הממדים האחרים.
רכיבים מרחביים
רכיב תלת־ממדי - בעל נפח, אין התחייבות ליחסי הגדלים.
פרקטיקה
עבודת מהנדס המבנים בישראל מוסדרת בחוק האדריכלים והמהנדסים, התשי״ח (1958). מטרת החוק להבטיח שרק מהנדסים בעלי רישוי, ידע וניסיון מתאים יתכננו את שלד המבנה, עקב הסיכון לחיי אדם של תוצאות עבודתם. בבניה המודרנית עקב המורכבות, סמכות תכנון שלד המבנה באחריות מהנדס הבניין (מהנדס קונסטרוקציה - "קונסטרוקטור"), שבדרך כלל ממונה על ידי המזמין, בנוסף לכל היועצים השונים לפי תחומים. האדריכל כמתכנן הראשי של הפרויקט, מרכז ואחראי על תיאום היועצים ("סופרפוזיציה") הכולל את כל מקצועות תכנון הפרויקט.
לימודים
בכל המוסדות תואר הבוגר הוא ארבע שנתי - “מוסמך למדעים בהנדסה אזרחית – מבנים”” (באנגלית: Bachelor of Science (BSc) in Civil Engineering – Structures)
מנחם מנדל בייליס
מנחם מנדל בייליס (ברוסית: Менахем Мендель Бейлис; נולד ב-1874 בקייב, האימפריה הרוסית – נפטר ב-7 ביולי 1934, ניו יורק, ארצות הברית) היה יהודי רוסי שהואשם ב-1911 בעלילת דם על לא עוול בכפו ברצח ילד גוי בקייב, בתיק המשפט הידוע לשמצה בשם משפט בייליס משנת 1913. למרות שבסופו של דבר זוכה בייליס לאחר תהליך ממושך, ההליך המשפטי עורר ביקורת בינלאומית על האנטישמיות באימפריה הרוסית. סיפורו של בייליס עובד לרומן עלילתי משנת 1966 פרי עטו של ברנרד מלמוד, "יום הדין".
ביוגרפיה
בייליס נולד בשנת 1874 למשפחה חסידית, אולם בבגרותו היה אדיש לדת, ועבד בקביעות בשבתות ולפחות בחלק מהחגים. הוא שירת בצבא האימפריה הרוסית ולאחר השירות הצבאי, בייליס בן ה-22 התחתן וקיבל עבודה במפעל ללבנים ליד קייב, בנישואים נולדו לו ארבעה בנים ובת אחת. במשך רוב חייו הבוגרים עבד כפקיד במפעל הלבנים של זייצב, שהיה חבר של אביו. הוא קיבל 50 רובל לחודש, אך משום שהיה משלם על חינוך בנו בגימנסיה רוסית ופרנס משפחה גדולה, היה עני מאוד ועבד מבוקר עד מאוחר בלילה. הוא היה ביחסים טובים עם האוכלוסייה הנוצרית ובמיוחד עם הכומר המקומי. המוניטין שלו היה כל כך טוב, עד שבמהלך הפוגרום בשנת 1905 הגיעו אליו חברים מקומיים מאיגוד העם הרוסי להרגיעו שביטחונו מובטח ואין לו ממה לחשוש. בלי תקווה לשפר את חייו הצנועים יותר, היו לבייליס תוכניות שאפתניות עבור בנו: כדי שיוכל לרשום אותו לגימנסיה, הוא מכר פרה, ואשתו בישלה לקנטינות. בייליס עבד 12 שעות ביום, פיקח על העמסת לבנים, ניהל ספרי חשבונות ועשה כל עבודה שהגיעה לידו.
בליל 21-22 ביולי 1911 נעצר בייליס בביתו על ידי 15 קציני ז'נדרם בחשד לרצח אנדריי יושצ'ינסקי. יחד איתו, בנו פנחס בן ה-9, שהיה מיודד בעבר עם אנדריי, עוכב והוחזק במחלקת הביטחון למשך 3 ימים. בייליס ישב שנתיים בכלא כחשוד. החקירה והמשפט של בייליס התקיימו בקייב מ-23 בספטמבר עד 28 באוקטובר 1913 לוו, מצד אחד, בקמפיין אנטישמי פעיל, ומצד שני, בהפגנות ציבוריות בקנה מידה רוסי ועולמי. תיק בייליס הפך למשפט הקולני ביותר ברוסיה שלפני המהפכה. ב-28 באוקטובר 1913, בשעה 18:00, זוכה בייליס. אלפי אנשים התאספו מחוץ לביתו כדי לקבל את פניו. זמן מה לאחר הזיכוי עזב מנדל בייליס את רוסיה עם אשתו וילדיו ועלו לארץ ישראל.
בבפברואר 1914 הגיעו בני הזוג בייליס לתל אביב והתקבלו ברחובות העיר על ידי המונים. חיי בייליס ומשפחתו במקום חדש התפתחו תחילה בהצלחה. אך לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, המצב בארץ היה קשה מאוד ובשנת 1922 גמלה ההחלטה להתיישב בניו יורק. בייליס מת בפתאומיות באחד מבתי המלון בעיירת הנופש סרטוגה ספרינגס, ליד ניו יורק, ב-7 ביולי 1934. יומיים לאחר מכן, בייליס נקבר בבית העלמין הר הכרמל בקווינס, ניו יורק.
ב-1926 הוציא בניו יורק בהוצאה עצמית, ביידיש ובאנגלית, את סיפורו: "The Story of My Sufferings" - "משפטו של שעיר לעזאזל", סיפור שנפרש על פני 285 עמודים. הספר יצא לאור ביידיש ותורגם לראשונה לרוסית רק ב-2005. .
על מצבתו נכתב:
מארק אנטוניו אינג'ניירי
מארק אנטוניו אינג'ניירי (באיטלקית: Marc'Antonio Ingegneri; סביבות 1535 - 1 ביולי 1592) היה מלחין איטלקי בן שלהי תקופת הרנסאנס. אינג'ניירי נולד בוורונה ומת בקרמונה. אף כי מרבית חייו עברו עליו בעבודה בצפון איטליה, הוא נחשב לא פעם, בשל הדמיון בין סגנון כתיבתו לזה של פלסטרינה, לחבר האסכולה הרומאית של מוזיקה כנסייתית פוליפונית. כמו כן התפרסם כמורו של מונטוורדי.
חייו
לא הרבה ידוע על ראשית חייו, אבל קרוב לוודאי שמשפחתו באה מוונציה ונראה שלמד אצל צ'יפריאנו דה רורה בפארמה ואצל וינצ'נצו רופו בוורונה. בסביבות שנת 1570 עבר לקרמונה ושם עשה לו שם כמלחין ונגן. ייתכן שהיה נגן עוגב וידוע, שניגן בכלי קשת. בשנת 1581 התמנה למאסטרו די קאפלה של הקתדרלה בקרמונה וכנראה נשאר בתפקיד זה עד סוף ימיו. ידוע כי בתקופה זו לימד את קלאודיו מונטוורדי, שמילא תפקיד חשוב במעבר אל תקופת הבארוק.
אינג'ניירי היה ידיד קרוב של הבישוף ניקולו ספונדראטו, בהמשך האפיפיור גרגוריוס הארבעה-עשר, שהיה מעורב במידה רבה ברפורמות של הקונטרה-רפורמציה ומועצת טרנט. השפעות אלה ניכרות במוזיקה של אינג'ניירי, שבין היבטיה האופייניים הפשטות והצלילות של סגנון פלסטרינה. למעשה, ספרו המכיל עשרים ושבע רספונסריות יוחס בטעות במשך שנים רבות לפלסטרינה. עם זאת, חלק גדול מן המוזיקה שלו מתעלמת לחלוטין מתכתיב התיקונים של המועצה; נודע בכך ביותר הוא מוטט בארבעה קולות Noe noe שהוא קאנון כפול במהופך, המצריך אוזן חדה במיוחד לשמיעת הטקסט; טקסט ברור וקל להבנה היה הדרישה האחת המחייבת שמועצת טרנט הציגה לכל מלחין פוליפוניה קדושה באשר הוא.
המיסות שלו פשוטות, קצרות ויחסית, הומופוניות, עולות לא פעם על אלה של פלסטרינה בצלילות ופשטות. המדריגלים שלו נוטים לשמרנות ומתעלמים בגלוי מחידושיהם של מלחינים כמו לוצאסקי ומארנציו, שערכו ניסויים בכרומטיות ובציורי מילים באותה תקופה, פחות או יותר.
אינג'ניירי כתב שני ספרי מיסות, ב-1573 וב-1587, לפחות שלושה ספרי מוטטים (שכמה מהם אפשר שאבדו); ושמונה ספרי מדריגלים, לארבעה עד שישה קולות.
רולנדס פקסס
רולנדס פקסס (בליטאית: Rolandas Paksas; נולד ב-10 ביוני 1956) היה נשיא ליטא בשנים 2003–2004.
ביוגרפיה
פקסס נולד ב-10 ביוני 1956 בטלז לפליקסס ואלנה. פקסס קיבל תואר בהנדסה אזרחית בשנת 1979. בשנת 1984, הוא סיים את האקדמיה לתעופה אזרחית בלנינגרד. במהלך תקופה זו, הוא התחרה בתחרויות אווירובטיקה, השתתף הן בקבוצות סובייטיות והן בקבוצות ליטאיות וזכה במספר אליפויות. לאחר קריסת ברית המועצות, פקסס הקים חברת בנייה, רסטקו. בשנת 1997, הוא נבחר למועצת העיר וילנה עבור איגוד המולדת המרכז-ימין והפך לראש העיר. במאי 1999 מונה פקסס לראש הממשלה, אך התפטר חמישה חודשים לאחר מכן לאחר מחלוקת בנוגע להפרטה. פקסס הצטרף לאיחוד הליברלי של ליטא (LLS) בשנת 2000. ה-LLS זכה בבחירות 2000, ופקסס הפך שוב לראש הממשלה, אך הוא עזב תוך שבעה חודשים לאחר מחלוקת נוספת על רפורמות כלכליות. בשנת 2002, פקסס הקים את המפלגה הליברלית דמוקרטית, והתמודד על הנשיאות. הוא ניצח בריצה מול ולדאס אדמקוס המכהן בינואר 2003 והושבע כנשיא ליטא. בשנת 2004 התברר כי הוא העניק אזרחות לתורם קמפיין גדול, מה שהוביל להדחתו מתפקידו באפריל 2004. הוא היה ראש המדינה האירופי הראשון שהודח. פקסס נבחר ל ב-2009, בעודו מוביל את מפלגתו, שנקראה כעת סדר וצדק (TT). ההדחה שלו מהפרלמנט לכל החיים נקבע כצעד לא פרופורציונלי על ידי בית הדין האירופי לזכויות אדם בשנת 2011. בשנת 2018 הוגש התיקון שאיפשר לפקסס להתמודד על מושב בפרלמנט, אולם הוא לא מורשה להתמודד לנשיאות או להיות יושב ראש הפרלמנט. הוא נחשב לנשיא ליטא הגרוע ביותר בהיסטוריה המודרנית.
לפקסס אישה ושני ילדים.
טים גריפין
טים גריפין (באנגלית: Tim Griffin; נולד ב-7 באוגוסט 1969) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
ביוגרפיה
גריפין גדל בשיקגו, אילינוי. הוא למד אנגלית ופילוסופיה פוליטית באוניברסיטת ורמונט.
קריירה
בשנת 2000 הופיע בסרטי הקולנוע רוחות קרות ועל בנים ועל בנות. שנה לאחר מכן הופיע בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "פורט צ'ארלס".
בעשור הראשון של המאה ה-21 הופיע בסדרות רבות בהן "המפענחת", "ER" ו"האנטומיה של גריי".
בשנת 2008 הופיע בסרט הקולנוע "קלוברפילד" ובסרט "איירון מן". שנה לאחר מכן שיחק בסרט הקולנוע "גברים שבוהים בעיזים" ובסרט "סטארטרק".
ב הופיע בסרטים רבים בהם "סופר 8", "חטיפה". בשנת 2011 החל לשחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "החשוד העיקרי". בין סדרות הטלוויזיה בהן שיחק בעשור זה היו "שלדון הצעיר", "וגאס" ו-"NCIS: ניו אורלינס".
בשנת 2021 לוהק לתפקיד בסרט הקולנוע "נעדרת".
חיים אישיים
גריפין נשוי לאליסיה קאר, יש להם שני ילדים.
ניצוח
תולדות הניצוח
צורת ניצוח מוקדמת היא כִירוֹנוֹמיה - הנעת ידיים, השימוש במחוות יד לסימון הצורה המלודית. צורת ניצוח זו הייתה מקובלת לפחות עד ימי הביניים. בכנסייה נותן הסימנים החזיק מטה כאות לתפקידו, וככל שהמוזיקה נעשתה מורכבת יותר מבחינה קצבית, גבר השימוש במטה, בתנועות עולות ויורדות לציון הפעמה, כך שלמעשה הייתה זו צורה קדומה של שרביט ניצוח.
אין מידע רב לגבי דרכי הניצוח על אופרות בראשית המאה ה־17. ההרכבים הכליים היו בדרך כלל קטנים והנגנים יכלו לעקוב אחרי הזמרים ולנגן את הריטורנלי בלי סימונים חזותיים. בניצוח מקהלות כבר היו בשימוש אביזרים שונים לציון המקצב. גיליונות נייר מגולגלים, מקלות קטנים יותר וידיים ריקות, כולם מוצגים בשימוש בתמונות תקופתיות. התמונה המוקדמת ביותר, אולי, המנציחה סוג זה של סימון מקצב היא תחריט מהצגת הבכורה של "אַלְסֶסְט" מאת ז'אן־בטיסט לולי משנת 1674, המראה אדם, אולי לולי עצמו, ניצב בין הנגנים בפניו אל הבמה ומסמן את הקצב בדרך זו. המטה הגדול נשאר בשימוש באופרה של פריז, והיה אחראי למותו של ז'אן־בטיסט לולי - הוא פגע ברגלו במטה בשעת הניצוח ובפצעו התפתח זיהום שגרם לנמק. היצירה שעליה ניצח באותה הזדמנות לא הייתה אופרה אלא ה"טה דאום" שלו. אין עדויות להקשת מקצב במוט באופרות איטלקיות במאה ה־17. מרשימות מקבלי השכר נראה, שהמלחין תפס את מקומו לעיתים קרובות ליד כלי המקלדת, וסביר שמעמדה זו שלט במידה מסוימת בנעשה על הבמה.
הגידול בתזמורות האופרה במאה ה־18 והמורכבות ביחס בין הקולות לכלים באופרות איטלקיות הביאו לחלוקת תפקידים בהנהגה בין הצ'מבליסט לכנר הראשון. נוהג מקובל בבתי אופרה רבים היה, שמלחין האופרה שולט במתרחש על הבמה ממקומו ליד הצ'מבלו בשלוש ההצגות הראשונות של יצירתו, בנגינת תפקיד הבס והאקורדים שנבנו עליו וכן, לפי הצורך, במתן קצב, אם בתנועות ידיים ואם ברקיעות רגליים. הכנר הראשון (קונצרטמייסטר בגרמניה, "לידר" באנגליה) תרם את חלקו בנגינה קולנית של תפקידו ובמחוות גוף מודגשות. באופרה של פריז היה נהוג לציין את המקצב בחבטות מקל על כן התווים או על קדמת הבמה. ז'אן־ז'אק רוסו ואחרים קבלו על נוהג זה, אך הוא נמשך אל תוך המאה ה־19. עם זאת, סביר שהנקישות הקולניות לא נמשכו לכל אורך האופרה אלא שימשו, מדי פעם, לתיאום בין המקהלה והרקדנים שעל הבמה.
במוזיקה כלית, מבצע יחיד שימש בדרך כלל כמנצח. זה יכול היה להיות הכנר הראשי, שהשתמש בקשתו כשרביט ניצוח, או נגן לאוטה, שהיה מניע את צוואר הכלי בקצב הפעמה. עוד היה מקובל לנצח ממושב הצ'מבלו ביצירות, שהיה בהן תפקיד באסו קונטינואו. גם כיום קורה שהפסנתרן או הכנר הסולן מנצח על התזמורת תוך כדי נגינה, זאת בעיקר ביצירות המצריכות תזמורת מצומצמת, ביצירות מתקופת הבארוק או מן התקופה הקלאסית. עם זאת, מסורת ההנהגה הכפולה נמשכה באנגליה, בגרמניה ובאיטליה עד אמצע המאה ה־19.