cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס
נישואים וצאצאים
צאצאיו היחידים של סקיפיו שחיו בתקופת רפובליקה המאוחרת היו צאצאי שתי בנותיו. בניו מתו ללא צאצאים חוקיים ששרדו. אחרון הילדים השורדים מביתו הצעירה, סמפרוניה, אשתו ואלמנתו של סקיפיו אמיליאנוס, חי עד שנת 102 לפנה"ס. צאצאית נוספת הייתה הנינה של נינתו, שמה - פולביה, הנכדה היחידה של גאיוס גרקכוס, המוכרת בעיקר כאשתו השלישית העשירה של חבר הטריאומוויראט מרקוס אנטוניוס, שנטש אותה לטובת קלאופטרה. לפוליביה היו מספר ילדים, לפחות על אחד מהם, יולוס אנטוניוס, ידוע שהיו לו צאצאים שורדים במאה הראשונה לספירה.
נכד נוסף שלו שידוע עליו, פובליוס קורנליוס סקיפיו נאסיקה סראפיו, היה הרבה יותר שמרן מבני דודיו הגרקכים. הוא וצאצאיו נהיו שמרנים יותר ויותר, בניגוד ניכר לאב ולסבים. נאסיקה סראפיו שהיה נכדו הבכור של סקיפיו אפריקנוס, התמנה לקונסול ב-138. נאסיקה סראפיו רצח את בן דודו טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס, בשנת 132. נאסיקה סראפיו, אף על פי שהיה פונטיפקס מקסימוס, נשלח לאסיה הקטנה על ידי הסנאט במנוסה מזעמם של תומכי האחים הגרקכים, ומת במסתוריות בפרגמון. נטען שהורעל על ידי סוכן של הגרקכים. בנו של סראפיו, סקיפיו נאסיקה הרביעי, היה שמרן אף יותר, והיה לקונסול לשנת 111 לפנה"ס. בניו של סקיפיו נאסיקה הזה היו לפרייטורים מעט לפני מלחמת בעלות הברית (החלה בשנת 91 לפנה"ס). בכל אופן, נכד (שאומץ למשפחת האצולה הפלבאית קאיקיליוס מטלוס) שינה שמו בהתאם למטלוס סקיפיו וכרת ברית עם פומפיוס וקאטו הצעיר. מטלוס סקיפיו הפך בעקבות ברית זו ליריבו של יוליוס קיסר. מטלוס סקיפיו היה הסקיפיו האחרון שהבחין עצמו צבאית ופוליטית.
אף אחד מצאצאיו של סקיפיו, חוץ מסקיפיו אמיליאנוס – אחיינה של אשתו שהפך לנכדו המאומץ – לא התקרבו לקריירה הפוליטית המרשימה שלו או הצלחתו הצבאית.
אין זה ברור כיצד הקונסול פובליוס קורנליוס סקיפיו סאלביטו (בעלה לשעבר של סקריבוניה אשתו השנייה של אוקטביוס, הידוע כאוגוסטוס קיסר, ואימה של הילדה החוקית היחידה, יוליה הבכירה) היה קשור לסקיפיו אפריקנוס.
מקום מנוחתו של סקיפיו אפריקנוס
אין קביעה ארכאולוגית למקום מנוחתו של סקיפיו. קברו התגלה והוא פתוח לציבור אך הדעה הרווחת היא שאינו קבור שם באמת. קיימת אפשרות שגופתו הושבה לרומא שם הוא נטמן בקבר שטרם התגלה (מערת קבורה). ליוויוס טוען בספרו "ההיסטוריה של רומא", שפסלים של סקיפיו אפריקנוס, לוקיוס קורנליוס סקיפיו אסייתיקוס והמשורר הרומי קווינטוס אניוס שהיה חבר המשפחה) ניצבו בקבר של סקיפיו כאשר הוא (ליוויוס) ביקר בו.
מקורות אבודים
נטען כי סקיפיו כתב את זיכרונותיו ביוונית, אך שאלה אבדו (אולי הושמדו) ביחד עם ההיסטוריה שנכתבה על ידי בנו בכורו ואדם הקרוי באותו שם (האב המאמץ של סקיפיו אמיליאנוס) וחייו מאת פלוטרכוס. כתוצאה מכך, תיאורים עכשוויים של חייו, במיוחד ילדותו ונערותו, למעשה אינם קיימים. אפילו תיאור חיי סקיפיו מאת פלוטרכוס, שנכתב הרבה יותר מאוחר, אבד. מה שנותר אלה תיאורים של מעשיו בהיסטוריות של פוליביוס, ליוויוס (שכותב מעט על חייו), בנוסף להיסטוריות ששרדו מאת אפיאנוס וקסיוס דיו, ואנקדוטה אקראית אצל ולריוס מקסימוס. מכל אלה, פוליביוס היה הקרוב ביותר לסקיפיו אפריקנוס בגיל ובקשרים, אך ייתכן כי התיאור שלו מוטה בשל ידידותו לקרוביו של סקיפיו.
צבאית
רבים מחשיבים את סקיפיו לאחד מהגנרלים הגדולים ביותר של רומא; הוא מעולם לא הפסיד קרב. מיומן במידה שווה באסטרטגיה ובטקטיקה, הייתה לו גם היכולת להשרות על חייליו ביטחון. על פי המסופר, חניבעל, שהחשיב את אלכסנדר כראשון ואת פירוס כשני מבין המפקדים הצבאיים, הודה שאם היה מביס את סקיפיו הוא היה מציב עצמו בראש הרשימה – אף על פי שהסיפור הספציפי הזה ככל הנראה פוברק על ידי ליוויוס מאוחר יותר.
מטלוס סקיפיו, צאצא של סקיפיו, פיקד על לגיונות נגד יוליוס קיסר באפריקה עד שהובס בקרב תאפסוס. אמונה טפלה רווחת הייתה שרק בן לסקיפיונים יכול לנצח קרב באפריקה, כך שיוליוס קיסר, מינה קרוב-רחוק של מטלוס למטה שלו, במטרה שיוכל לומר שגם לו יש בן-סקיפיו שנלחם לצידו.
פוליטית
סקיפיו היה הגנרל הרומי הראשון שהרחיב את הטריטוריה הרומית מחוץ לאיטליה והאיים שסביב המגף. הוא כבש את הטריטוריה של קרתגו באיבריה למען רומא, אף על פי ששתי הפרובינציות האיבריות לא שקטו לחלוטין למשך 200 שנים נוספות. ניצחונו על חניבעל בזאמה, הכשיר את הקרקע לחורבנה הסופי של קרתגו ב-146. להתעניינותו באורח חיים המעריץ את התרבות היוונית הייתה השפעה ניכרת על העילית הרומית; יותר ממאה שנים מאוחר יותר, אפילו השמרן קאטו אוטיקנסיס (נינו של קאטו הזקן) תמך בעקרונות הפילוסופיה היוונית. סקיפיו לא הציג לרומאים רעיונות או אומנות יוונית, אך תמיכתו הנלהבת לדרך החיים היוונית בשילוב עם הכריזמה שלו, היו בעלי השפעה בלתי נמנעת.
הביקורת על סקיפיו ומורשתו ההלנית היא שייתכן שהסקיפיונים הובילו את הדרך, לתהום הבלתי נמנע שנפער בין העילית הרומית וההמון הרומי. הפער החברתי הפך לדבר מה מוחשי כאשר האליטה חונכה באופן נבדל משאר העם, וחיה עם כמות של עושר ונכסי תרבות שלא היו ברשותה לפני כן.
סקיפיו תמך בחלוקת אדמות לוותיקי צבאו בחזרה מסורתית לימיה המוקדמים של הרפובליקה; למרות זאת, מעשיו נתפסו כרדיקליים במידת מה על ידי שמרנים. בהיותו גנרל מצליח שדרש אדמות לחייליו, סקיפיו כנראה סלל את הדרך לגנרלים מאוחרים יותר כמו גאיוס מאריוס וקיסר. למרות זאת, סקיפיו לא היה מריוס וגם לא היה קיסר. אף על פי שלא תמיד כיבד את מנהגי האבות או את החלטות הסנאט או מגיסטרט נבחר מסוים [הפניה 15], הוא לא ניסה להשתמש בכריזמה שלו ובמוניטין שלו כדי להחליש את הרפובליקה. (לשם ההגינות, הרפובליקה התיכונה לא הייתה חלשה כמו הרפובליקה המאוחרת, שסבלה משחיתות מאסיבית בקרב האליטה, איומים משמעותיים מהגרמאנים והגאלים ומעט יותר מצידו של יוגורתה, כמו גם אי-שוויון חברתי-כלכלי הולך וגובר). חלקה האמיתי של דמותו של סקיפיו בעניין זה אולי יכול להתבטא באמצעות התנהגותו מעט לאחר ששב מאפריקה לטריומף ברומא מוקירת התודה. סקיפיו סירב לקבל דרישות לגביו שיהפוך לקונסול לכל חייו או דיקטטור. על ריסונו העצמי בהעמדת טובת הרפובליקה לפני טובתו האישית, זכה סקיפיו לשבחים מליוויוס על שהפגין אצילות בלתי רגילה – דוגמה אשר באופן בולט לא זכתה לחיקוי מצד מאריוס, סולה וקיסר.
ספרות קלאסית
סקיפיו מוזכר בחיבוריו של קיקרו הרפובליקה ועל הידידות, ובחיבורו של סיליוס איטליקוס פוניקה. קיקרו היה תלמיד של מורים רוחניים רומאים ידועים, שאבותיהם היו קשורים לסקיפיו. כגיבור רומי, סקיפיו הופיע בכרך השישי של איניאס כשהוא מוצג לאיניאס בחזון בשאול. סקיפיו מופיע בצורה בולטת בחיבורו של ליוויוס ייסוד העיר.
ספרות מדיבלית
סקיפיו מוזכר 4 פעמים בחיבורו של דנטה הקומדיה האלוהית: ב"אינפרנו" פואמה מס' 31 ; ב"פורגאטוריו" – פואמה מס' 29; וב"פאראדיסו" – פואמה 6 (VI) ופואמה-27 (XXVII).
ספרות ואמנות רנסאנס
סקיפיו הוא גיבור החיבור הלטיני האפי אפריקה מאת המשורר הנודע פטררקה. 'האיפוק של סקיפיו' הוא המוטיב החוזר בהצגת דמותו של סקיפיו, בספרות מופת של הרנסאנס, כמו שהיה גם 'החלום של סקיפיו', שהציג את בחירתו האלגורית בין המידה הטובה לבין הנהנתנות. ניתן לומר המוטיב מיצירתו של פטררקה 'האיפוק של סקיפיו', שהציג את רחמנותו ואיפוקו המיני לאחר נפילת קרתגו החדשה, היה נושא פופולרי אף יותר. גרסאות לנושא צוירו על ידי אמנים רבים מהרנסאנס ועד המאה ה-19, כולל אנדראה מנטניה וניקולא פוסין. סקיפיו מוזכר גם בחיבורו של מקיאוולי "הנסיך" (פרק 17 "על רשעות ורחמים, והאם עדיף להיות נאהב מאשר מעורר מורא"). כמו כן, מילטון הזכיר את סקיפיו בכרך ה-9 של יצירתו האפית גן העדן האבוד, ובערך ה-3 של יצירת ההמשך גן העדן המושב.
מוזיקה
פוליביוס קורנליוס סקיפיו היא דמות מרכזית במספר אופרות איטלקיות שהולחנו בתקופת הבארוק במוזיקה, ביניהם המארש של הנדל שנקרא 'סקיפיונה' שעודנו המארש הגדודי של המשמר הגרנדי. ישנה התייחסות לסקיפיו גם בהמנון איטליה הרשמי.
קולנוע
מעט לפני הפלישה האיטלקית לאתיופיה במאי 1935, ובהתאם להערצה ולפופולריות הגואה של הפאשיזם האיטלקי, לה זכה מוסוליני, הזמין מוסוליני סרט אפי המתאר את מעשיו הנועזים של סקיפיו "סקיפיו האפריקאי", אשר נכתב על ידי קארמין גאלו. הסרט זכה בפרס מוסוליני לסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים בוונציה בשנת 1937.
בשנת 1971 לאויג'י מאגני כתב וביים את הסרט "סקיפיו, הידוע כאפריקנוס". בסרט זה האירועים ההיסטוריים מוצגים באופן קליל וסאטירי, עם כמה התייחסויות בינ"ל למאורעות הפוליטיים בזמן יצירת הסרט.
ב 2006, ג'ים טלמן כתב וכיכב בסרט "הסוד מתחת לוורד" על המלחמה הפונית השנייה.
לקריאה נוספת
מקורות ראשוניים
מקורות משניים
XSD
XSD (נקרא גם XML Schema Definition, מאנגלית: "הגדרת סכמה של XML") הוא תקן המשמש להגדרת סכמה (מבנה) של מסמכים הכתובים בשפת XML. XSD הוא תקן של ארגון W3C שפותח במקור על ידי חברת מיקרוסופט. בעזרת XSD ניתן להגדיר באופן בלתי תלוי בפלטפורמה ובמימוש מבנה לייצוג מידע ב-XML ולבדוק את תקינותו (התאמתו לתקן) של XML נתון כתלות באילוצי יישום (Application Domain Constraints).
ב-XSD קיימים שני סוגי יסודות עיקריים, יסוד אטומי (Simple Element) ויסוד מורכב (Complex Element). יסוד אטומי מורכב אך ורק מאוסף של תכונות (attributes), בעוד שיסוד מורכב יכול להיות רצף של אובייקטים שונים.
תלות באילוצי יישום
XSD מאפשר לבדוק שהתגיות (או תוכנם) הם מטיפוס מסוים או בעל מגבלות מסוימות על הערכים אותם ניתן יהיה לקבל.
XSD מוסיף מנגנוני Typing ו-Facets אשר לא נתמכים בפורמט DTD.
דוגמה
להלן דוגמה לסכמת XSD בסיסית להגדרה של מדינה.
דוגמה לקובץ XML שמוגדר על פי הסכמה מובאת להלן: (כשההנחה היא ששם הקובץ של סכמת ה-XSD הוא "country.xsd")&רלמ;.
מערכת טיפוסים
בניגוד ל DTD הגדרת הסכמה XSD מאפשר יצרת טיפוסי נתונים, כאשר קיימים טיפוסים פרימיטיביים (simpleType) קיימת אפשרות ליצירת רשימה של טיפוסים או איחוד (union) של טיפוסי נתונים.
sequence
אלמנט המאפשר יצרת מופעים נוספים של תת-אלמנטים בסדרת מופעים כאשר יש לפחות מופע אחד יכול להיות מוכל ב group, choice, sequence, complexType, או בהורשת טיפוסי נתונים.
תג squence מאפשר יצירת מערכי פתרון לרשימות מקושרות על ידי יצרת שימוש בתגיות:
מערך סטטי (גודל ידוע בזמן יצירת ה XML) ייצוג על ידי הגדרת macOccurs למספר שלם חיובי.
הרשימה תיוצג על ידי שימוש בהגדרה: unbound עבור כמות מרבית של הופעות.
xsd:anyType
טיפוס xsd:anyType מהווה בסיס לכל הטיפוסים המוגדרים בסכמה. במערכות שמאפשרות שימוש ב xsd:anyType הטיפוס ממופה לטיפוס בסיס בשפות המאפשרות זאת (Object ב Java) ולטיפוס הפשוט ביותר שניתן לשימוש (void * עבור C ו C++).
simpleType
simpleType תיאור מבנה נתונים בXML המתאר טיפוסים מוגדרים מראש או טיפוסים שהוגדרו על ידי משתמש. simpleType לא יכול להכיל attribure ולא יכול להכיל תת-אלמנטים. ניתן להגדיר טיפוסים נוספים.
מוגדר תחת תקן w3C [XML-SCHEMA http://www.w3.org/TR/2004/REC-xmlschema-2-20041028/#rf-defn]
יצרת טיפוסים חדשים
ניתן ליצור טיפוס חדש כאשר הוא יהווה שם חדש לדוגמה :
<pre style="text-align: left; direction: ltr; margin-left: 1em;"> <simpleType name="nice_atricale"> <restriction base="xsd:string"> </simpleType>
מתבצעת פה הורשה מהטיפוס מחרוזות ויצרת טיפוס נתונים חדש.
complexType
complexType הוא טיפוס של נתוני XML. הנתונים יכולים להכיל:
הורשת טיפוסי נתונים
ב XML הורשה מתבצעת באמצעות restriction או extension
שימוש ב restriction
restriction מגדיר את טיפוס האב עליו מפעילים הורשה.
הגבלה מאפשרת יצירת חוקים עבור מרחב הערכים אותם תגית מסוימת יכולה לקבל על ידי שימוש בfacets : whiteSpace,enumeration ,pattern, fractionDigits,maxExclusive,maxInclusive,length,minExclusive,minInclusive,maxLength ,minLength ,totalDigits
facets / data parameters
מגדיר את מרחב הערכים שיכולים להתקבל עבור אלמנט מסוים השוני בין facet ל restriction הוא ש restriction משמש בהקשר של הצבעה על טיפוס האב ממנו יורשים, ו facet מגדיר את מרחב הערכים שיכול להתקבל. ראו לדוגמה את facets עבור simpleType.
דוגמה
הגדרת הטיפוס xsd:base64binary למידע שקודד באמצעות אלגוריתם Base64:
ה-facets המותרים הם עבור טיפוס זה (פה מופיע רק whiteSpace): length, minLength, maxLength, pattern, enumeration, whiteSpace
extension
הוספת אלמנטים לטיפוס האב (דומה להורשה שקיימת בתכנות מונחה עצמים).
Subsumption (פולימורפיזם) )
ניתן לקבל רב צורתיות ב XML על ידי שימוש בטיפוס אותו אנו יורשים בהגדרה אנו מייצרים אלמנט שיכול להיות מטיפוס ext_wikipedia או מטיפוס wikipedia
מניעת הורשה
על מנת למנוע הורשה ניתן האפשרות להשתמש ב:
קוסטה ריקה
רפובליקת קוֹסְטָה רִיקָה (בספרדית: República de Costa Rica) היא מדינה בדרום מרכז אמריקה הגובלת עם ניקרגואה בצפון, הים הקאריבי במזרח, פנמה בדרום-מזרח, ועם האוקיינוס השקט במערב ובדרום-מערב. קוסטה ריקה נבדלת ממדינות אחרות במרכז אמריקה ובאמריקה הלטינית בכלל בכך שהיא דמוקרטיה יציבה מזה עשרות שנים, ומצבה הכלכלי איתן יחסית.
היסטוריה
החוקר כריסטופר קולומבוס היה האירופי הראשון שהגיע לחופי קוסטה ריקה (המטבע הקוסטה ריקאי קרוי על שמו - "Colon" - קולומבוס בספרדית). קולומבוס נחת בחוף המזרחי של קוסטה ריקה ב-1502 במסגרת מסעו הרביעי והאחרון ליבשת אמריקה. הוא התרשם מהעושר המופגן שהציגו בפניו ראשי השבטים האינדיאנים וקרא למקום "Costa Rica" ("החוף העשיר" בספרדית). אולם למעשה הייתה קוסטה ריקה אזור קשה למחיה ונטול אוצרות טבע. ניסיונות ההתיישבות של ספרד על אזור החוף הקאריבי נכשלו וב-1521 הוקמה המושבה הספרדית הראשונה, קרטגו, באזור ההרים המרכזי בקוסטה ריקה. משום שלא נמצאו זהב וכסף נותרה המושבה מבודדת וענייה. ניסיונות ההתפשטות של הספרדים נכשלו והם הובסו פעמים רבות בקרבות עם שבטי האינדיאנים המקומיים. חמשת הרי הגעש הפעילים של קוסטה ריקה ורעידות אדמה תדירות מנעו הקמה של יישוב קבע מבוסס. כך נותרה המושבה קרטגו מבודדת וקוסטה ריקה הייתה מנותקת למעשה מן האירועים החשובים שהתרחשו באירופה ואמריקה המרכזית.
הבאת הקפה לקוסטה ריקה ב-1808 חיזקה את מצבה הכלכלי. משום שרוב אוכלוסיית האינדיאנים המקומית נתדלדלה בינתיים ממחלות שהביאו האירופים, נאלצו החוואים בקוסטה ריקה לגדל את הקפה בעצמם, לכן הצליחה קוסטה ריקה לשמור על אחוז אוכלוסייה אירופית גבוה ביחס לשאר מדינות אמריקה הלטינית. מספר עבדים ממוצא אפריקאי אמנם הובא לאזור החוף הקאריבי של קוסטה ריקה. עם זאת, קוסטה ריקה נותרה מבודדת, ולמעשה לא השפיעה כלל על מהלך האירועים במרכז אמריקה. הידיעות על שחרורה של קוסטה ריקה מספרד ב-1821 הגיעו באיחור של חודש. ב-1823 הדיח הגנרל המקסיקני אנטוניו לופס דה סנטה אנה את קיסר מקסיקו והכריז על רפובליקה. המחוזות של מרכז אמריקה הכריזו בתגובה על ניתוקם ממקסיקו ועל הקמת הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה. הפדרציה החזיקה מעמד עד 1839, אך התפוררה ל-5 מדינות, אחת מהן היא קוסטה ריקה. עם הצלחת גידולי הקפה בקוסטה ריקה התחזק המאבק על השלטון בין 5 משפחות של בעלי אחוזות בקוסטה ריקה.
ב-1856 ניסה ההרפתקן האמריקאי ויליאם ווקר לשעבד את מדינות מרכז אמריקה כדי שאוכלוסייתן, בסיוע עבדים מאפריקה, תכרה תעלה בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט. הוא זכה לתמיכתו של הנשיא האמריקאי ג'יימס ביוקנן ולסיוע כספי של משקיעים אמריקאים נוספים. בעזרת שכירי חרב קובנים הוא השתלט על ניקרגואה. נשיא קוסטה ריקה, חואן רפאל מורה, הורה על גיוס ויצא להילחם בווקר ובחייליו. צבא קוסטה ריקה חסר הניסיון הצליח להדוף את צבא השכירים הקובנים לאחוזה במחוז גואנקסטה, על גבול ניקרגואה. הקרב לבסוף הוכרע בשריפת האחוזה על ידי החייל חואן סנטמריה, פעולה שעלתה לו בחייו, אך הפכה אותו לגיבור הלאומי של קוסטה ריקה. קוסטה ריקה ניצלה את ההזדמנות וסיפחה את כל מחוז גואנקסטה לשטחה. הנשיא מורה נלכד בדרכו חזרה על ידי בעלי אחוזות יריבים והוצא להורג. גם ויליאם ווקר הוצא להורג לאחר שנתפס בניסיון בריחה, בהונדורס.
לאחר תקופת שלטונו של הדיקטטור פדריקו טיקונו גרנדוס התייצבה קוסטה ריקה כדמוקרטיה. ב-1948 הוביל חוסה פיגרס פרר התקוממות נגד הממשלה בטענה שהבחירות היו מזויפות. מלחמת האזרחים נמשכה 44 יום, בסיומה נקבעה חוקה חדשה. במסגרת החוקה החדשה הוחלט על ביטול הצבא, וב-1 בדצמבר 1948 נערך טקס רשמי במהלכו הרס הנשיא חוסה פיגרס פרר את מגדל השמירה באחד מבסיסי הצבא - ובכך סימל את ביטולו של הצבא. קוסטה ריקה הייתה המדינה הראשונה בעולם שביטלה את הצבא באופן חוקתי. מ-1953 מתקיימות בחירות בקוסטה ריקה על פי החוקה החדשה.
פוליטיקה
קוסטה ריקה היא רפובליקה דמוקרטית. כל 4 שנים נבחרת מחדש האספה המחוקקת בת 57 חברים והנשיא. 22 שופטי בית המשפט העליון נבחרים על ידי האספה המחוקקת.
עד סוף המאה ה-20, ובמידה מסוימת אף היום, היוותה ומהווה קוסטה ריקה את המדינה הדמוקרטית ביותר באמריקה הלטינית. מאז אמצע המאה ה-20 שורר בקוסטה ריקה משטר רב-מפלגתי יציב בצורה שאינה אופיינית כלל וכלל לאזור. לקוסטה ריקה מסורת ארוכת שנים של שמירה על זכויות האזרח ושל עזרה סוציאלית. למעט כוח משטרתי קטן, לא קיים צבא בקוסטה ריקה; המדינה לא הייתה מעורבת בכל סכסוך שהוא בעשרות השנים האחרונות. קוסטה ריקה הייתה בין המדינות המעטות שתמכו במלחמת עיראק באו"ם.
כלכלה
התמ"ג לנפש בקוסטה ריקה עמד ב-2005 על 11,100 דולר לשנה, מספר המציב אותה קרוב למדינות מזרח אירופה והרבה מעל לשכנותיה. התוצר הוא השני בגובהו באמריקה הלטינית.
באופן היסטורי התבססה הכלכלה על החקלאות: בעיקר גידול בננות, קפה, אננס וסוכר, וכן עץ ובקר.
אין בקוסטה ריקה משאבי טבע בכמויות משמעותיות - מלבד הטבע עצמו, שמהווה מוקד משיכה תיירותי. החל מסוף המאה ה-20 עלתה חשיבותה של התיירות, במיוחד התיירות הסביבתית, שמהווה את אחד התחומים העיקריים בכלכלת המדינה. בקוסטה ריקה פארקים לאומיים רבים המתוחזקים בצורה יעילה; מספר מיני הצומח והחי בקוסטה ריקה גבוה מאוד ומושך תיירים רבים. מספר התיירים השנתי עלה מ-780 אלף ב-1996 ל-1.5 מיליון ב-2004 ול-2.7 מיליון בשנת 2015. בשנת 2015 הכניסה התיירות יותר כסף זר מן הבננות והקפה, שני הגידולים החקלאיים הגדולים, יחד.
היציבות הפוליטית, רמת ההשכלה הגבוהה יחסית של האוכלוסייה, ועידוד מצד הממשלה, על ידי הקמת אזורי סחר חופשי, משכו השקעות גדולות מצד חברות זרות, ותרמו בתחילת המאה ה-21 לקידום מהיר של התעשייה במדינה. אינטל למשל פתחה מפעל גדול לייצור מיקרו-מעבדים, חלק מענף האלקטרוניקה המפותח במדינה, וחברת פרוקטר אנד גמבל קבעה במדינה את מרכז פעילותה בחצי הכדור המערבי. מיקומה של המדינה, באזור זמן של מרכז ארצות הברית ובטווח טיסה של שלוש שעות מלוס אנג'לס, לצד ההבדלים ברמות השכר בין ארצות הברית וקוסטה ריקה, הפכו אותה ליעד אטרקטיבי למיקור חוץ של חברות אמריקניות, למשל מרכזי תמיכה טלפונית או ניהול חשבונות. החקלאות מהווה 8.5 אחוז מן התוצר, (2005), התעשייה 29.7% (2004), והשירותים, בכלל זה תיירות, 61.8% (2004).
ארצות הברית היא שותפת הסחר הגדולה ביותר של קוסטה ריקה, חלקה בכלל הסחר הבינלאומי של המדינה הוא 41%. שותפות חשובות אחרות הן יפן (8.1%) ומקסיקו (7.3%).
שיעור האבטלה נמוך, 6.6% (2004), והמדינה גם מושכת מהגרי עבודה רבים, במיוחד מניקרגואה השכנה. שיעור העוני עומד על 20.8% (2004). קיימת במדינה רשת ביטחון סוציאלית, שהפחיתה את העוני ב-15 השנים האחרונות.
האתגר הכלכלי המרכזי של המדינה הוא הפחתת הגירעון התקציבי, היות שהחזרי ריבית על חובות עבר מגיעים ל-30% מן ההכנסות השנתיות.
גאוגרפיה
קוסטה ריקה שוכנת באזור הטרופי של מצר היבשה של אמריקה המרכזית, בין קו הרוחב 8° צפון לקו רוחב 12° צפון, ובין קו האורך 82° לקו האורך 86° מערב. קוסטה ריקה גובלת בים הקאריבי ממזרח, באוקיינוס השקט ממערב, כשסך כל אורך החופים 1,290 קילומטרים, שמתוכם 212 קילומטרים בחוף הקאריבי ו-1,106 קילומטרים בחוף האוקיינוס השקט. לקוסטה ריקה גבול באורך 309 קילומטרים עם ניקרגואה מצפון וגבול באורך 330 קילומטרים עם פנמה מדרום, דרום-מזרח. גודלה הכולל של קוסטה ריקה הוא 51,100 קילומטרים רבועים, אשר 50,660 מתוכם הם קרקע ו-440 הם מים ובנוסף 589 קילומטרים רבועים של מים טריטוריאליים.
הפסגה הגבוהה ביותר בקוסטה ריקה היא סרו צ'יריפו (Cerro Chirripó) בגובה 3,820 מטר מעל פני הים, הפסגה החמישית בגובהה באמריקה המרכזית. הר הגעש הגבוה ביותר הוא איראסו (Irazú Volcano) בגובה 3,431 מטרים והאגם הגדול ביותר הוא אגם ארנל.
בקוסטה ריקה יש 14 הרי געש, שמתוכם שישה היו פעילים ב-75 השנים האחרונות. המדינה חוותה לפחות עשר רעידות אדמה בעוצמה של לפחות 5.7 על פי סולם מגניטודה לפי מומנט (שלוש בעוצמה של 7.0 או גבוהה יותר) במאה האחרונה.
לקוסטה ריקה שייכים גם כמה איים. בולט בהם אי הקוקוס בשל מרחקו מהיבשת, כ-480 קילומטרים מפונטרנס, אבל האי הגדול ביותר הוא קאלרו ששטחו 151.6 קילומטרים רבועים. מעל ל-25% משטח קוסטה ריקה מוגן על ידי SINAC (Sistema Nacional de Areas de Conservacion - "המערכת הלאומית לאזורי שימור"), המפקחת על כל שמורות הטבע והאזורים המוגנים של המדינה.
קוסטה ריקה מצטיינת בעושר ומגוון מיני בעלי חיים.
מקדש העצלנים
מרכז הצלה, שיקום, קידום המחקר והשבה לטבע, לעצלנים פצועים, יתומים ונטושים, המוכר מאז 1997.
מרכז ההצלה יגואר
מרכז סיוע למגוון בעלי חיים הזקוקים לטיפול, על שם היגואר הצעיר, שהובא לטיפול במרכז.
דמוגרפיה
האוניברסיטה הראשונה במדינה הוקמה רק בשנת 1940. בשנת 1980 בהתאם להחלטת האומות המאוחדות הוקמה במדינה אוניברסיטה למען השלום במטרה "לתת לאנושות מוסד בינלאומי של השכלה גבוהה לחינוך לשלום" כמצוין בהחלטת הארגון על הקמת המוסד.
זכויות להט"ב
במאי 2020 נכנס לתוקף פסק הדין של בית המשפט העליון המאפשר לזוגות להט"ב להינשא, כתוצאה מכך קוסטה ריקה נעשתה למדינה הראשונה במרכז אמריקה שמאפשרת לזוגות חד מיניים להינשא. בשל איסור ההתקהלות בזמן מגפת הקורונה נמנעה מהתומכים בהחלטה האפשרות לצאת לחגיגות ברחובות. הנשיא קרלוס אלברדו קסאדה בירך בטלוויזיה ואמר: "להומואים ולסביות יהיו זכויות – ואותן זכויות – כמו כל אדם, כזוג או כמשפחה".
דת
הדת הדומיננטית בקוסטה ריקה היא הנצרות הקתולית - אמונה שבה החזיקו 52 אחוזים מן התושבים על-פי המפקד של 2018. 25 אחוזים הגדירו עצמם פרוטסטנטים, 17% חסרי דת/אתאיסטים/אגנוסטיקנים ו-3% בני דתות אחרות (יהדות, אסלאם, בודהיזם, הינדואיזם ונאו-פגניות).
יהדות קוסטה ריקה
בקוסטה-ריקה חיים כ-3,000 יהודים, רובם בסן חוסה ובפרבריה. קיימים מוסדות חינוך, תנועות נוער ומוסדות קהילה. מרבית היהודים אורתודוקסים ממוצא אשכנזי. קיימת גם קהילה רפורמית קטנה, שמקורה במהגרים מצפון אמריקה.
החל מסוף שנות התשעים של המאה ה-20 ניכרת תנועה של הגירת ישראלים לקוסטה ריקה, המונעת מכוח פסטורליות המקום, היציבות השלטונית, קלות ההגירה ורכישת הקרקע.
הרשומות מצביעות על כך ש-12 מתוך 50 המשפחות האירופאיות הראשונות שהיגרו לקוסטה ריקה היו מקרב היהדות הספרדית. אלו היו מהגרים, שהגיעו בסוף המאה ה-16 או ה-17, וברחו מהרדיפות בספרד.
חינוך ותרבות
קוסטה ריקה היא חלק מארגון המדינות האיברו-אמריקניות, בו משתפות מדינות איברו-אמריקאיות פעולה בנושאי חינוך, מדע ותרבות.
יחסי קוסטה ריקה-ישראל
במשך שנים רבות, הייתה קוסטה ריקה אחת המדינות היחידות שהחזיקה את שגרירותה בירושלים. רק בשנת 2006 העבירה קוסטה ריקה את שגרירותה לרמת גן.
חיה לאומית
העצלן נבחר לחיה הלאומית ונמצא גם על שטרות מקומיים.
עמותת לצדכם
עמותת לצדכם - העמותה למען הגברים בישראל היא עמותה ישראלית הפועלת לתמיכה, טיפול ושיקום גברים נפגעי אלימות פיזית ואבות בהליכי גירושין בקונפליקט גבוה. העמותה מקיימת הסברה ציבורית במטרה להעלות את המודעות החברתית בנושאים של אפליית גברים במערכות הרווחה, המשטרה, בתי המשפט, והחקיקה. העמותה נוסדה בשנת 2014 על ידי רונית דרור ודנית רז, עובדות סוציאליות, יחד עם עובדים סוציאליים נוספים, פסיכולוגים, אנשי חינוך, מאמנים, עורכי דין ומתנדבים.
פעילות העמותה
העמותה מנוהלת על ידי ועד מנהל המורכב ממתנדבים ממגוון תחומי עיסוק. באמצעות אנשי מקצוע מהתחום הטיפולי, עובדים סוציאליים, ופסיכולוגים, העמותה מציעה מתן מענה של ייעוץ, סיוע וטיפול לגברים אשר נפגעו הן בעברם והן בהווה מכל אלימות שהיא, כולל אלימות פיזית, רגשית, או מינית ומתן סיוע לבני משפחותיהם. בנוסף, מוצע סיוע וטיפול לאבות בהליכי גירושין בקונפליקט גבוה, עם דגש על אבות המנותקים מילדיהם.
העמותה עוסקת באופן פעיל באמצעות ראיונות למדיה הכתובה והמשודרת, השתתפות בוועדות בכנסת, ומתן הרצאות בפני גופים אקדמיים בהעלאה למודעות החברתית והציבורית את חשיבות הטיפול בגברים הנפגעים ובאבות בהליכי גירושין.
העמותה עוסקת גם בהפצת ידע מקצועי ומחקרי לאנשי מקצוע, למשתלמים וללומדים, לאנשי אקדמיה, לקובעי מדיניותולציבור הרחב.
מאיר עזרי
מאיר עזרי (1924 - 30 ביוני 2015) היה דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל באיראן בשנים 1968–1973. היה פעיל בקהילת יוצאי איראן בישראל.
קורות חייו
נולד באיראן לציון עזרי, שהיה מראשי הקהילה היהודית וראש ההסתדרות הציונית בעיר אספהאן, ממנו ספג את האהדה לציונות. בגיל 15 הקים באספהאן קבוצות נוער יהודיות ציוניות, להפצת הרעיון הציוני. בשנים 1945–1946 הקים בטהראן את תנועת החלוץ באיראן ויזם וארגן את שלוש הוועידות הראשונות של תנועה זו באיראן. כן היה פעיל עם אביו בארגון עלייה בלתי לגאלית מעיראק ואיראן לישראל דרך איראן. בהמשך עסק בארגון עלייה בטיסות ישירות מאיראן לישראל.
בשנת 1950 עלה עזרי לישראל ועבד בסוכנות היהודית כאחראי על קליטת עולים בני העלייה האיראנית והעיראקית. לאחר מכן יסד וערך את העיתון "כוכב המזרח" בשפה הפרסית, שהיה העיתון היחיד בעולם באותה תקופה שיצא לאור בפרסית מחוץ לגבולות איראן. העיתון נועד לתת אינפורמציה על המפעל הציוני ומדינת ישראל.
בשנת 1951 הקים את התאחדות עולי פרס בישראל מתוך שרידי ארגונים שהיו קיימים, חלקם על הנייר, ועמד בראשה יותר מ-10 שנים, (בחלקן במקביל לשרותו כשגריר ישראל באיראן). מתוקף תפקידו כסגן יו"ר ההתאחדות כיהן במועצת יוצאי ארצות המזרח בהסתדרות. היה פעיל במפא"י בעיקר בקרב העולים מפרס וחבר מרכז המפלגה.
בשנת 1958 נשלח לאיראן כעוזר לשגריר צבי דוריאל. לאחר כשנתיים מונה לציר תחת השגריר דוריאל וב-1968 נתמנה לשגריר באיראן. ב-1973 הוחלף על ידי אורי לובראני.
בשנת 1999 קיבל את אות יקיר ירושלים. כמו כן קבל מאיר עזרי עיטורים מן הקרן הקיימת לישראל, מקרן היסוד, מקרן לב"י ומהחברה הישראלית למדליות ולמטבעות על גיוס רב היקף של תורמים בארץ ובעולם.
בשנת 2001 הוציא לאור בעברית ובפרסית את ספרו האוטוביוגרפי "מי בכם מכל עמו" בעזרתו של אמיר אליאסי תרשיש – שליחות באיראן, שהושק בטקס בבית הנשיא.
בנוסף על כל אלה הקדיש מאיר עזרי זמן לעסקיו, ולאהבתו הראשונה – התנ"ך, מאספקטים של אמונה, מחקר פרושים, וכן אמנות ויודאיקה בהשראת התנ"ך והמסורת היהודית.
היה נשוי ואב לשלושה. התגורר בסביון.
שגריר ישראל באיראן
במהלך שירותו הקים את המגבית היהודית המאוחדת באיראן ועסק בהתרמת היהודים באיראן למען המגבית ולמען מוסדות אחרים בישראל. במיוחד גייס תורמים שבכספם נבנו בתי ספר, גני ילדים ובתי כנסת בירושלים ומחלקות שונות בבתי חולים, בהם "שיבא", "הדסה", ו"מאיר". שמה הטוב של הרפואה בישראל בין היהודים והלא יהודים באיראן שימש את מאיר עזרי במהלך השנים כלי לעידוד יוצאי איראן (ולפני המהפכה באיראן גם אנשי שלטון איראנים) לבחור ברפואה הישראלית לטיפולים מגוונים החל מריפוי עקרות וכלה ברפואת עיניים, אורתופדיה וסוכרת. בדרך זו השיג תרומות ניכרות לבית החולים ביקור חולים, בית החולים שערי צדק ובית החולים משגב לדך שאף שימש בדירקטוריון שלו זמן מה.
עם קבלת כתב האמנתו לשגריר פעל להידוק הקשרים בין שתי המדינות בכל תחום אפשרי ושמר על קשרים בחוגי השלטון, הצבא, הכלכלה והתרבות באיראן. הוא יזם וארגן ביקורים של חברי הכנסת, שרים, קציני צבא בכירים, רבנים, בהם הרב יצחק נסים והרב עובדיה יוסף ומומחים בתחומים שונים באיראן, תוך הפגשתם עם אנשי מפתח בשלטון באיראן. כן דאג להזמנתם של בכירי השלטון באיראן לישראל. עזרי פעל להקמת שותפות נפט בין ישראל לאיראן בסוף שנות ה-60.
יזם, הקים וטיפח קשרים עם ראשי האסלאם באיראן ואף הזמין מספר הוגי דעות ומנהיגי דת מוסלמים לישראל והפגישם עם מנהיגים רוחניים ורבנים.
כמו כן הזמין לאיראן חוקרים ישראלים ואנשי אקדמיה ידועי שם, למטרות מחקר תולדות האסלאם השיעי והתרבות הפרסית (המחקרים והממצאים יצאו לאור בספרים שנכתבו בנושאים אלה על ידי החוקרים הישראלים).
בתום שליחותו באיראן בשנת 1975 הוענקו למאיר עזרי עיטורים רבים מהשאח וממוסדות אחרים. השאח העניק לו את העיטור הגבוה ביותר, עיטור שלוש הדרגות של "כתר המלכים" (תאג'). משר החקלאות קיבל עיטור על הידוק הקשרים בין שתי המדינות ותועלתו לחקלאות. מטעם מפכ"ל המשטרה עיטור "ספאס" על שיפור הכשרתם המקצועית ותדמיתם של קציני המשטרה באיראן. עיטורים על קידום הספורט והענקת תואר "צופה כבוד" מיו"ר הצופים באיראן.
עיטור אריה והשמש (הסהר האדום) גם על חלקו הנכבד בסיוע ההומניטרי לנפגעי רעידת האדמה במחוז קזווין ולשיראז שבמרכז מחוז פארס, עיטורים הוענקו למר עזרי גם על ידי ראשי הקהילה היהודית באיראן.
ארגון יוצאי איראן בישראל
ב- 1982 הקים את הארגון העולמי ליהודי איראן בישראל, שמרכזו בירושלים. הארגון הוקם במטרה לחזק את הקשר בין היהודים שעזבו את איראן מיד לאחר המהפכה ובין מדינת ישראל ומוסדותיה וכן עם ה"ותיקים" יוצאי פרס בישראל שמספרם נאמד ב – 350,000 איש. כמו כן פעל הארגון לשמירת הקשר עם שארית היהודים שנותרו באיראן לאחר המהפכה והתפוצה האיראנית בארצות הברית (כ-70,000 איש) ובאירופה (כ-10,000 איש). הארגון עסק גם בגיוס השקעות ותרומות מיהודי איראן.
פרויקט נוסף בו הוא משקיע מרץ, אמצעים וזמן הוא איחוד כל ארגוני יוצאי איראן בארץ לגוף אחד מרכזי בהשראתו ובהנהגתו של מר ניסן חקשורי וקבוצת פעילים צעירים מבכירי צה"ל והמשק הישראלי.
מאיר עזרי יצר קשרים עם יהודים יוצאי אירן בישראל ובעולם והשתמש בקשרים אלו לגיום השקעות בישראל ותרומות לארגונים בישראל, כמו גם לסיוע ליהודי אירן, למשל בסיוע ל-15 יהודי איראן שנאסרו על ידי השלטון המהפכני. כמו כן, עזרי מקיים פגישות במערב עם יהודים יוצאי איראן ומנסה לסייע להם להמשיך לשמור על יהדותם באיראן או לצאת מאיראן.
מאיר עזרי עומד בעצמו בראש קבוצת משקיעים מחו"ל העוסקת ביזמות בניה ופיתוח בארץ. בנוסף, מאיר עזרי פעיל עד היום בגיוס תרומות לבתי תמחוי, סיוע בטיפולים רפואיים, רכישת אמבולנסים, עריכת טקסי בר מצווה לנערים מעוטי יכולת, בניית בית אבות ומטרות רבות נוספות. בירושלים הקים בית ספר ממלכתי דתי בגבעת מרדכי על שם אביו ציון עזרי ומרכז ליהודי איראן הכולל בית כנסת, גן ילדים וספריה בשם יד-שמעון ברח' פנינה 1. הוא גם סייע לרב אליהו בקשי דורון, הצר למשפחה מפרס, במפעל האדיר של בניית האקדמיה ליהדות עבור יהודי התפוצות "בניין אב" בירושלים, בגיוס תומכים ותרומות מארצות הברית ומאירופה.
מאיר עזרי עומד בקשר עם הנשיא משה קצב בנושאים הקרובים לאופי פעילותו ואף התלווה אליו באחדים מביקוריו בחו"ל. גם בתחום הפוליטי פועל מאיר עזרי אך מקפיד על פעילות מאחדת למען מטרות משותפות לכל המפלגות הציוניות. הוא תומך ביוצאי איראן בעלי אוריינטציה דומה בכנסת ובתחום המוניציפלי.
במהלך השנים האחרונות מאיר עזרי מוביל מהלך מהפכני של העברת נכסים שנרכשו על ידי הקהילות היהודיות בארצות הברית (נדל"ן) לבעלות מדינת ישראל או גופים ממלכתיים כמו עיריית ירושלים מתוך ראית הנולד לגבי עתידן של הקהילות בארצות הברית.
בשנת 2006 קיבל מאיר עזרי תואר ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה על פעילותו בהעלאת יהודי עיראק דרך איראן, חלקו בהעלאת יהודי איראן לאחר קום המדינה וההישג הייחודי של יצירת הקשרים המיוחדים עם מדינה מוסלמית – איראן בתקופת השאה. בשנה זו יזם ומימן את הקמת "מרכז מאיר ומרים עזרי לחקר איראן והמפרץ באוניברסיטת חיפה (http://gulfc.haifa.ac.il) בראשותו של פרופ' אמציה ברעם אשר נחשב למומחה בעל שם עולמי ומשמש כיועץ לגורמי ממשל אמריקניים בנושא עיראק. המרכז מפעיל ותומך בחוקרים את הנושאים פוליטיים ותרבותיים הנוגעים ליחסים הרגישים עם מדינות המפרץ ובמיוחד איראן.
עפרן
עפרן (שם מדעי: Oedipoda) הוא סוג חרק ממשפחת החגביים, החי בעיקר בשדות פתוחים במרכז וצפון ישראל. העפרן מתקדם בניתורים המשולבים בתעופות קצרות. בזמן מעופו ניתן לראות ששולי כנפיו תחומים בפס אדום, צהוב או כחול.
בארץ קיימים כמה מינים מסוג זה:
לחיות (סרט)
לחיות (באנגלית: Alive) הוא סרט משנת 1993, שבויים בידי פרנק מרשל והופק על ידי זוגתו, קתלין קנדי. הסרט מבוסס על ספרו של פירס פול ריד - "לחיות: סיפורם של ניצולי האנדים" (ספר שנכתב על סמך ראיונות שערך המחבר עם ניצולי התרסקות מטוס חיל האוויר האורוגוואי ב-13 באוקטובר 1972). אחד הניצולים, ננדו פראדו (בגילומו של אית'ן הוק), שימש כיועץ טכני במהלך הפקת הסרט. הסרט מלווה בקריינות של ג'ון מלקוביץ'.
תקציר העלילה
הסרט מגולל את סיפורם של חברי נבחרת רוגבי (ממכללת סטלה מאריס שבמונטוידאו, אורוגוואי), חבריהם ובני משפחותיהם, שנקלעו להתרסקות טיסה 571 של חיל האוויר האורוגוואי, בהרי האנדים ב-13 באוקטובר 1972.
16 מתוך 45 נוסעי הטיסה ניצלו, וסיפור הישרדותם עדיין מעורר פליאה. רוי, אחד הניצולים, נכשל בניסיונו לתקן את מכשיר הקשר של המטוס, אף על פי שמעולם לא התנסה באלקטרוניקה. הניצולים לא היו מודעים לכך שמכשיר הקשר ניזון ממנוע המטוס, כך שהסוללות בהן ניסו להשתמש היו חסרות תועלת ממילא.
בסרט מתוארות סצינות שמעולם לא התרחשו במציאות, ומטרתן להגביר את המתח בסרט.
הביקורת
הסרט זכה לביקורות מעורבות. אחד המבקרים קטל את הסרט ותיאר אותו כ"נערי עמק מורעבים באנדים". כן ביקר את האמינות הלקויה הגלומה בליהוק שחקנים אמריקניים לדמויות לטיניות מובהקות דוגמת ננדו וקרליטוס. מאידך, המבקר ריי גרין גרס כי "מרטיט ומאלף ככל שיהיה, "לחיות" הוא יותר מעוד סרט פעולה - בדרכו הייחודית הוא גם דרמה של הרוח האנושית".
הסרט התיעודי
סרט תיעודי בשם "לחיות: 20 שנה אחרי" יצא לאקרנים במקביל לסרט, וכולל ראיונות עם הניצולים, וכן קטעי ארכיון של החילוץ. הסרט התיעודי לווה בקריינות של מרטין שין.
סיוון מלכיאור
סיוון מלכיאור (1951–1991) היה פעיל לזכויות ההומוסקסואלים בישראל, יושב ראש האגודה לשמירת זכויות הפרט ומעמודי התווך של הקהילה הגאה בישראל בשנות ה-70.
ביוגרפיה
מלכיאור נולד בשוודיה כסוון פורומרק, ועלה לישראל כנער בשנות ה-60 שם בחר לעצמו את השם סיוון מלכיאור.
בשנת 1974 ארגן את מצעד המסיכות בכיכר מלכי ישראל, כעשרים הומוסקסואלים חבשו מסכות ודרשו מהמדינה שוויון זכויות. מלכיאור היה היחיד שצעד ללא מסכה. כיום אפשר לתאר פעילות זו כמצעד הגאווה הראשון בישראל. הוא היה היחיד שהעז להתראיין לאחר ההפגנה בפנים חשופות לערוץ הראשון.
עם הקמת האגודה ל"שמירה על זכויות הפרט" (שלימים הפכה לאגודת הלהט"ב) בשנת 1975 הצטרף לאגודה והיה פעיל בשורותיה, הוא ניהל את ישיבת הוועד הראשונה, ונבחר לתפקיד יו"ר האגודה באספה הכללית הראשונה וחזר לכהן בוועד ב-1979.
במהלך פעילותו באגודה ארגן מפגשים חברתיים, וניסה להחליף את המילה "עליזים", שדבקה בהומוסקסואלים בישראל באותם הימים, במונח "נעימים". כדי להביא את המושג "נעימים" לתודעת הציבור, הוא ארגן הפגנה של הומוסקסואלים שסוקרה בהרחבה במבט לחדשות, כאשר היה בישראל רק ערוץ טלוויזיה אחד. אולם, ניסיונו זה לא עלה יפה והמושג לא הפך לשמיש. סיוון היה פעיל בעיקר למען זכויות ההומוסקסואלים והכרותו עם נשים לסביות החלה רק שהחל להיות פעיל באגודה לשמירה על זכויות הפרט.
בשנת 1982 חזר לשוודיה, וחי עם בן זוג יהודי דתי, שהתאבד כשגילה שנדבקו שניהם באיידס. סיון מלכיאור נפטר בשנת 1991 ממחלת האיידס.
הים הטירני
הים הטירני (באיטלקית: Mar Tirreno; בצרפתית: Mer Tyrrhénienne; בסיציליאנית: Mari Tirrenu) הוא ים שולי בים התיכון ונמצא מערבית לחצי האי האפניני. הוא גובל בקורסיקה וסרדיניה במערב, בים הליגורי ובארכיפלג הטוסקני בצפון, בטוסקנה, לאציו, קמפניה ובקלבריה במזרח ובסיציליה בדרום. העומק המרבי הוא 3,785 מטר. במיתולוגיה היוונית, שימשו הצוקים המתנשאים מעל הים הטירני כמשכנן של ארבע הרוחות שנשמרו בידי איאולוס (שומר הרוחות). שמו של הים הטירני נגזר מהמסורת היוונית, לפיה המנהיג האטרוסקי "טירנוס" הוביל את האטרוסקים מאזור לידיה לחצי האי האפניני. המחקר המודרני לא מצא הוכחות חד משמעיות למוצא האטרוסקים.
סלין רושק
סלין רושק (בגרמנית: Céline Roscheck; נולדה ב-16 באוגוסט 1983) היא דוגמנית אוסטרית. מיס אוסטריה לשנת 2002.
הים הטירני
הים הטירני נמצא ליד השבר האירופו-אפריקאי ולכן קרקעיתו מלאה בשלשלות הרים והרי געש (כולל מרסילי), חלקם פעילים. הרוחות הנושבות בו הן המיסטרל מעמק הרון, ליבקיו מדרום מערב ושירוקו ואוסטרו מהדרום.
סלין רושק
ביוגרפיה
רושק נולדה בברגנץ לאב אוסטרי, נגן בתזמורת הסימפונית של וינה ולאם כנרית שווייצרית.
הים הטירני
חמישה מצרי ים מובילים אל הים הטירני:
סלין רושק
ביוגרפיה
מגיל ארבע החלה ללמוד לנגן בכינור ולמדה בקונסרבטוריון, ב-2000 זכתה בפרס בתחרות המוזיקה לנוער "Prima la musica".
ב-1999 החלה לעבוד כדוגמנית.
ב-2002 זכתה בתחרות מיס אוסטריה.
היא הייתה אומרה להשתתף בתחרות מיס עולם 2002 אך עזבה את התחרות בעקבות קיומה של התחרות בניגריה, שם פרצו מהומות אודות זכויות נשים במדינה.
ב-2008 השתתפה בתחרות מיס שווייץ.
ב-2011 הוציאה את אלבום הבכורה שלה "Electro String".
תחת פצצות
תחת פצצות (تحت القصف) הוא סרט לבנוני של פיליפ ארקטינג'י. הוא צולם בימים הראשונים אחרי הפסקת האש שסיימה את מלחמת לבנון השנייה.
עלילה
אחרי חיפושים רבים מקבלת זיינה את בשורה המרה, שאחותה מהא נהרגה. אבל מישהו ראה שמישהו לקח את הילד הקטן לאיזה מנזר. החיפושים ממשיכים. טוני מספר לזיינה, שאחיו היה בצבא דרום לבנון, ומאז הנסיגה של צה"ל בשנת 2000 הוא חי בישראל. זיינה מצליחה ליצור קשר טלפוני עם הילד, ובסוף היא מגיעה בכוחות אחרונים למנזר. הילד שמקבל את פניה, באמת לובש את הז'קט של בנה קרים, אבל זה לא הוא.
לאבלייס
לאבלייס (Lovelace) הוא שם משפחה אנגלי.
נטע גנור
נטע גנור (נולדה ב-28 באוקטובר 1979) היא אמנית, ציירת וסופרת ישראלית, משותקת בארבע גפיים המשתמשת בפיה על מנת ליצור.
ביוגרפיה
גנור נולדה ב-28 באוקטובר 1979 בירושלים. בת בכורה במשפחה של שתי בנות. בנעוריה הייתה ספורטאית ותלמידה מצטיינת, שבשעות הפנאי עסקה להנאתה במלאכת יד.
ב-25 בנובמבר 1994 בהיותה בת 15, הפכה באופן פתאומי למשותקת בארבע גפיים בעקבות תופעה נוירולוגית שנקראת שבץ של חוט השדרה, שמתרחשת אצל אחד למיליון וחצי אנשים. הפגיעה של גנור היא בחוט השדרה של חוליות הצוואר.
במהלך שלוש שנים עברה שיקום בבית חולים אלי"ן בירושלים, במהלכו למדה לנשום בכוחות עצמה ושם גם רכשה את אמנות הציור בפה.
לגנור תואר ראשון במדעי המחשב מהמכללה למינהל ותואר שני במנהל עסקים ומערכות מידע מאוניברסיטת תל אביב. עובדת כמעצבת חוויית משתמש בחברת ההיי-טק אפלייד מטיריאלס.
בשנת 2003 התקבלה לארגון אמני הציור בפה או ברגל.
גנור מתגוררת בראשון לציון עם בנה איתי.
אחותה, נועה גנור, היא כדורסלנית בנבחרת ישראל בכדורסל נשים. השתיים נמצאות בקשר קרוב, וברוב משחקיה של נועה צופה נטע על כיסא גלגלים בצדי המגרש.
יצירותיה
גנור כתבה וציירה שני ספרי ילדים: ציוריה של גנור מתקבלים בהערכה רבה, וכמה מעבודותיה אף הוצגו בכנס של הארגון הבינלאומי של אמני הציור בפה או ברגל שהתקיים בברצלונה, ספרד.
הלשון השוודית
הלשון השוודית (במקור: הַלָּשׁוֹן הַשְּׁוֶדִית) הוא שיר של המשורר נתן אלתרמן שפורסם במסגרת "הטור השביעי" בעיתון "דבר" בתאריך ט' בתשרי התש"ד, 8 באוקטובר 1943. באמצעות השיר משבח אלתרמן ומודה לאומה השוודית על כך שהיא מקבלת את היהודים הזקוקים למקלט מדיני בזמן השואה (ראו הרחבה: שוודיה והשואה).
זהו אחד משיריו של אלתרמן העוסקים בשואת יהודי אירופה, הכוללים, בין היתר, את "מכל העמים" מ-1942 ואת "מכתבו של מנחם מנדל" מ-1945.
בית ראשון
הבית הראשון הוא מעין הקדמה לשיר, והוא כביכול מסביר ומתאר את בידודה של האומה השוודית ואת "דלות" שפתה: "כי ארצם בהרים ובפיורדים אובדת".
הבית השני
השיר נכתב בעקבות המבצע להצלת יהודי דנמרק מידי הנאצים, שאירע ימים מעטים קודם לפרסום השיר. בבית זה אנו רואים זאת בבירור, באמצעות השורה: "ועת שודיה אמרה: "הנני מקבלת מגבול דניה את כל היהודים הגולים".
הבית השלישי
בבית זה, עושה אלתרמן אנלוגיה בין פשטות השפה השוודית, כביכול, לבין פשטותה ונדיבותה של האומה עצמה. לדבריו, בשפות של "עמי החלד" ישנן מילים כגון: "אינפילטרציה", "קווטה", ו"ויזה", אך בלשון השוודית מקבלים אורחים בזרועות פתוחות ובלי דרישות ואישורים:
הבית הרביעי
המשורר ממשיך להלל את מדיניותם האנושית של השוודים.
הבית החמישי, השישי והשביעי
בבתים האלה חלה תפנית קלה בשיר. אלתרמן מפנה אצבע מאשימה לכיוון המדינות שלא קיבלו את פליטי המלחמה היהודים, ומוכיח אותן על קור ליבן.
הבית השמיני והתשיעי
בבתי הסיום, עובר אלתרמן לעולמות עליונים, ומדגיש את גודל המעשה ("הולידו דמעה בעיני מרום") עד כדי כך שגרם לאל לדמוע.
ג'יין פונדה
ג'יין סימור פונדה (באנגלית: Jane Seymour Fonda; נולדה ב-21 בדצמבר 1937) היא שחקנית קולנוע ואקטיביסטית אמריקאית. זוכת שני פרסי אוסקר לשחקנית הטובה ביותר עבור תפקידיה בסרטים "נערת הטלפון והבלש" (1971) ו"השיבה הביתה" (1978), הידועה גם בשל פעילותה הפוליטית ובשבל חייה האישיים הסוערים.
רקע משפחתי
פונדה גדלה בחוף המערבי של ארצות הברית, במשך עשר השנים הראשונות לחייה. הקריירה של אביה הביאה אותו לניו יורק בהיותה בת עשר, ופונדה ואחיה פיטר, גדלו בבית סבתם בגריניץ' שבקונטיקט.
קריירת המשחק
פונדה החלה להתעניין במשחק לראשונה כאשר הופיעה עם אביה במחזה "נערת הכפר" שהוצג בתיאטרון בנברסקה למטרות צדקה, בשנת 1954. היא למדה במכללה היוקרתית לנשים ואסאר, אך בשל חוסר שביעות רצון מלימודיה, נסעה ללמוד אמנות בפריז. כאשר שבה לניו יורק החלה בקריירה של דוגמנית, ואף הופיעה פעמיים על שער המגזין ווג. בשנת 1958 הציג אותה אביה למורה הדרמה המפורסם לי סטרסברג, ובעקבות הפגישה החלה פונדה בלימודים ב"סטודיו השחקנים" המפורסם שהקים שטרסברג, וגילתה כי ייעודה הוא המשחק.
שנות השישים
פריצתה של פונדה באה לאחר ששיחקה במערבון ההומוריסטי "קט בלו", בשנת 1965. תפקידה כמורה שהפכה לפורעת חוק הפך אותה לכוכבת הוליוודית מן השורה, והיא בת 28. אחרי תפקיד זה הופיעה בסדרה של קומדיות, כ"יחפים בפארק" (1967) שבו שיחקה לצד רוברט רדפורד.
בשנת 1968 הופיעה בסרטו של הבמאי רוז'ה ואדים, "ברברלה". הייתה זו קומדיית מדע בדיוני ארוטית, המתחילה בסצנה ארוכה של פונדה המבצעת סטריפטיז בתנאים של חוסר משקל כביכול. ואדים, שהיה בעל מוניטין של פס ייצור לסמלי מין, והצליח למצב נשים כבריז'יט בארדו למעמד של סמלי מין עולמיים (ואף הקפיד להינשא להן לתקופה מסוימת) נישא לפונדה, ו"ברברלה" הפך את פונדה לסמל מין עולמי.
הופעתה בשנת 1969 בסרטו של הבמאי סידני פולאק "הם יורים גם בסוסים", הייתה שונה לחלוטין מהופעתה ב"ברברלה". הסרט היה דרמה נוקבת, רוויה בביקורת חברתית, על רקע השפל הגדול בשנות ה-30, ודרש מפונדה משחק דרמטי ואמין. משחקה של פונדה בסרט זה הקנה לה לראשונה את המועמדות לפרס האוסקר. בסוף שנות השישים הייתה פונדה במעמד-על בקולנוע האמריקני, והייתה בררנית בתפקידיה. בין היתר דחתה תפקידים, אשר הפכו לתפקידים שבנו קריירה של שחקניות אחרות, כגון תפקידה של פיי דאנאוויי ב"בוני וקלייד" ותפקידה של מיה פארו ב"תינוקה של רוזמרי".
שנות ה-70
בשנת 1971 זכתה פונדה בפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר, על משחקה לצד דונלד סאת'רלנד בסרט "נערת הטלפון והבלש", שבו שיחקה פרוצה המסתבכת בתעלומת רצח. סאתרלנד היה לתקופה קצרה בן זוגה של פונדה. יש הרואים בהופעתה בסרט זה את אחת הטובות בקריירה שלה. בין השנים 1971 עד 1977 לא זכתה להצלחה קולנועית. נראה כי היא "סומנה" על ידי האולפנים כסיכון קופתי בשל הכעס שעוררו דעותיה והתנהגותה במהלך ההתנגדות למלחמת וייטנאם. פונדה עצמה סבורה כי המדובר בעניין מורכב מזה, וכי בתקופה זו הפנתה את תשומת לבה לפעילות פוליטית, על חשבון הקריירה הקולנועית שלה. בשנת 1977 הופיעה בסרט "דיק וג'יין עושים את זה" לצד ג'ורג' סיגל (הסרט צולם מחדש בשנת 2005 בכיכובו של ג'ים קארי ולצידו טיאה ליאוני). קומדיית בלש זו הייתה הצלחה קופתית שהחזירה את הקריירה של פונדה למסלולה.
לאחר שיקום הקריירה שלה הופיעה פונדה בסדרת סרטים בעלי דגש פוליטי. בשנת 1977 הופיעה בסרט "ג'וליה" שבו שיחקה את הסופרת והפעילה הפוליטית ליליאן הלמן. בשנת 1978 הופיעה לצידו של ג'ק למון בסרט "הסינדרום הסיני" שהתריע בפני תקלות בכורים גרעיניים. בשנה זו זכתה שוב בפרס האוסקר בשל תפקידה כאשה המתלבטת בין המחויבות לבעלה ברוס דרן, השב הלום קרב ממלחמת וייטנאם, ובין האהבה לג'ון ווייט הנכה, בסרט "השיבה הביתה". באותה שנה שיחקה לצד ג'יימס קאן בסרט "בא פרש פראי וחופשי" שם גילמה את דמותה של בוקרת נאמנה לאדמתה שמנסה למנוע את מכירת החווה לברון הבקר המקומי, שיודע על הימצאותו של נפט. את העשור סיימה בהופעתה לצידו של רוברט רדפורד בסרט "הפרש החשמלי" (1979), שהיה אף הוא סרט רווי ביקורת חברתית, העוסק במסחור החברה האמריקנית ושקיעת המערב.
שנות ה-80
בשנת 1980 שיחקה פונדה אישה גרושה החוזרת לשוק העבודה בקומדיה המצליחה "9 עד 5" לצד לילי טומלין ודולי פרטון. הקומדיה הייתה להצלחה מסחרית, וייצבה את מצבה הכלכלי של פונדה.
בשנת 1981 הופיעה לצידו של אביה, בסרט "האגם המוזהב" (1981). יחסי האב וביתו היו תמיד מתוחים, והדבר היה ידוע לקהל, שנהר לצפות בדרמה המשפחתית. הנרי פונדה קיבל את פרס האוסקר הראשון שלו על משחקו בסרט, וג'יין פונדה קיבלה אותו בשמו, שכן היה כבר על ערש דווי. האב מת מספר חודשים לאחר מכן. היה זה הסרט החשוב האחרון שבו הופיעה פונדה. היא המשיכה להופיע, לאורך כל שנות ה-80, אך לא זכתה להצלחה ולחשיבות שאליהן הגיעה בעבר.
קלטות הכושר
במשך שנים רבות הייתה פונדה חובבת בלט נלהבת. לאחר ששברה את רגלה במהלך צילומי "הסינדרום הסיני", לא יכלה עוד לרקוד. על מנת לפצות על כך החלה להשתתף בשיעורי מחול אירובי ואימוני כושר. הדבר הפך לקריירה שנייה, ומשלימה לקריירה הקולנועית שלה.
בשנת 1982 הוציאה פונדה לשוק את קלטת הכושר הראשונה שלה. הקלטת הייתה ללהיט, ומכרה 17 מיליון עותקים. במהלך השנים פרסמה פונדה 23 קלטות, חמישה ספרים ושלוש עשרה קלטות שמע, העוסקים בכושר ובמחול אירובי. הקלטת האחרונה מאלו פורסמה בשנת 1995.
יש המבקרים את פונדה על כך שאף על פי שהטיפה לשיפור המראה באמצעות אימוני כושר, מצאה לנכון לעבור ניתוחים פלסטיים על מנת לשמור על מראה צעיר.
פרישה וחזרה
בשנת 1991 הכריזה פונדה על פרישתה מן הקולנוע. במאי 2005 שבה להופיע לאחר היעדרות של ארבע עשרה שנים, בקומדיה "חותנת בהפרעה", שבה שיחקה את חמותה המרשעת של ג'ניפר לופז. מאוחר יותר נרמז כי בכוונתה להופיע בהמשך ל"9 עד 5". הקריירה הקולנועית של פונדה הניבה שבע מועמדויות לפרס האוסקר, ושני פרסי אוסקר. בשנת 2015 גילמה את ברנדה מורל בדרמה זוכת הפרסים "נעורים" של הבמאי האיטלקי פאולו סורנטינו.
בשנת 2020 זכתה בפרס גלובוס הזהב על שם ססיל ב. דה-מיל על מפעל חיים.
פעילות פוליטית
במהלך שנות ה-60 הייתה פונדה מעורבת בפעילות פוליטית למען התנועה לזכויות האזרח וכנגד מלחמת וייטנאם. פונדה הייתה נשואה במשך שנים לסנאטור מדינת קליפורניה מהמפלגה הדמוקרטית, והפעיל הפוליטי הליברלי טום היידן. לאחר גירושיה מהיידן נישאה לאיל התקשורת טד טרנר, מקים רשת הטלוויזיה CNN. לאחר גירושיה ממנו הצהירה כי "השתחררה משלטון פטריארכלי". בשנת 2001 הצהירה כי היא "נוצרייה שנולדה מחדש".
פעילות מוקדמת
בשנת 1969 הביעה תמיכה באירוע שבו השתלטו אנשים ממוצא אינדיאני על כלא אלקטרז כדי למשוך תשומת לב לדרישותיהם. היא הביעה תמיכה בפעיל יואי ניוטון ובתנועת הפנתרים השחורים בתחילת שנות ה-70 וקראה ל"מהפכה". בתקופה זו הביעה גם תמיכה ברעיונות התנועה הפמיניסטית כחלק מתמיכתה בתנועת זכויות האזרח באמריקה.
ההתנגדות למלחמת וייטנאם
באפריל 1970 ייסדה, לצד דונלד סאת'רלנד ופרד גרדנר, להקת תיאטרון נודדת בשם "שחררו את הצבא", שנדדה בין ערים הסמוכות למחנות צבא בארצות הברית, וניסתה ליצור דיאלוג עם החיילים העומדים להישלח למלחמה בווייטנאם. פעילותה של הלהקה הוסרטה, בסרט בשם "F.T.A" (ראשי תיבות של “Free the Army" אך גם של הביטוי הוולגרי הנפוץ “Fuck the Army").
באותה השנה, 1970, נאמה פונדה בעצרת כנגד המלחמה, שאורגנה על ידי ארגון החיילים המשוחררים נגד המלחמה. במסגרת פעילותה הגיעה פונדה לקמפוסים של אוניברסיטאות ומכללות, ואספה כספים עבור ארגון זה.
במרץ 1971 נפגשה פונדה בפריז עם נציג "התנועה לשחרור וייטנאם" אשר באותה העת לחמה באמריקנים בווייטנאם, נגוין תי בין. על פי תעתיק השיחה אמרה פונדה לבין כי יש בידיה ראיות על כך שהנשיא, ריצ'רד ניקסון מסלים את המלחמה בכוונה, וכי הדבר חמור כהפצצתה של הירושימה בפצצת האטום. לאחר מכן נסעה פונדה ללונדון, שם נשאה נאום שבו תקפה את הכוחות האמריקנים בווייטנאם על שימוש בעינויים.
ביולי 1972 ביקרה בהאנוי, בירת צפון וייטנאם. בנאום בהאנוי חשפה את מדיניותו של הנשיא ניקסון, שלפיה יופצצו סכרים וסוללות עפר בווייטנאם, במטרה להציף שטחים נרחבים ולגרום לאסון טבע. שגריר ארצות הברית לאו"ם באותו הזמן, ג'ורג' בוש האב, קרא לה "שקרנית", אם כי לאחר מכן התברר כי דבריה היו אמת.
מחלף חורשים
מֶחלף חורְשים הוא מחלף אשר מחבר בין כביש 6 לכביש 531.
ג'יין פונדה
ההתנגדות למלחמת וייטנאם
ביקורה בווייטנאם התפרסם בשל צילום שבו הופיעה ישובה במושב של תותח נ"מ, שבו השתמשו נגד טייסים אמריקנים. צילום זה הביא לגל של טינה ושנאה כלפי פונדה מצד אזרחים רבים בארצות הברית, והביא לכינויה בשם "האנוי ג'יין". בביקורה בווייטנאם גם הקליטה מספר תשדירי רדיו שבהם ביקשה מצוותי האוויר של צבא ארצות הברית לחזור כשם שבאו, ולא להטיל פצצות על וייטנאם. בביוגרפיה שלה בשנת 2005 סיפרה פונדה כי היא הייתה קורבן למניפולציה, וכי מיד לאחר שצולמה במושב של תותח הנ"מ הבינה את חומרת ההשלכות של הצילום. היא הביעה חרטה על מעשיה גם שש עשרה שנים לאחר מכן, בשנת 1988, בנאום פומבי בתוכנית טלוויזיה, שבו כינתה את הצילום על תותח הנ"מ "המעשה הגרוע ביותר שיכולתי לעשות" והצטערה על הסבל שגרמה לחיילים ולמשפחותיהם, אך בנאום זה, ובהתבטאויות נוספות הבהירה כי היא מתנצלת אך על הצורה בה צולמה, ולא על מכלול מעשיה, לרבות הביקור בווייטנאם. רבים בארצות הברית סבורים כי מעולם לא התנצלה כהלכה על מעשיה שנתפסו כמעט כבגידה במולדת.
מחלף חורשים
מיקום ומבנה
המחלף נקרא על שם קיבוץ חורשים הנמצא ממזרח למחלף. ממערב למחלף נמצא מושב חגור ומצפון נמצא היישוב ג'לג'וליה. מחלף חורשים ממוקם כשלושה קילומטר מצפון למחלף קסם ובכך הוא מהווה את קצהו הצפוני של הקטע הקצר ביותר לתשלום בכביש 6.
ג'יין פונדה
ההתנגדות למלחמת וייטנאם
במהלך הביקור פגשה פונדה שבויי מלחמה אמריקנים, וטענה כי הם לא הורעבו ולא היו קורבן לשטיפת מוח. כאשר הסתבר כי שבויי מלחמה אמריקנים עונו והורעבו בווייטנאם, קראה לשבויים שהעלו טענות אלו "צבועים ושקרנים". בראיון בשנת 1972 אמרה כי כפי הנראה היו מקרים של עינויים, אך אותם טייסים שהעידו כי זו הייתה מדיניות מכוונת של הווייטנאמים לא דיברו אמת. רבים מן השבויים, לרבות הסנאטור והמועמד לנשיאות ג'ון מק'קיין התייחסו לדברים אלו בחומרה.
מחלף חורשים
מיקום ומבנה
מבנה המחלף הוא מסוג מחלף חצוצרה. רמפת היעף מאפשרת נסיעה רציפה מכביש 6 בכיוון צפון לכביש 531 בכיוון מערב ללא רמזורים או צמתים, והלולאה מאפשרת נסיעה מכביש 531 בכיוון מזרח לכביש 6 בכיוון צפון. קצהו המזרחי של כביש 531 מסתיים במחלף.
ג'יין פונדה
ההתנגדות למלחמת וייטנאם
על אף שההתנגדות למלחמה בווייטנאם הפכה בארצות הברית ביולי 1972 כמעט לנחלת הכלל, מעשיה של פונדה נתפסו כבגידה, והיא הושוותה לבוגדים כשושנת טוקיו. עם זאת, טענות כי העבירה מידע מן השבויים לשלטונות צפון וייטנאם הן כנראה אגדה אורבנית. בשל פעולות אלו ניתק השחקן ג'ון ויין כל קשר עמה, למרות ידידותו רבת השנים עם אביה.
מחלף חורשים
היסטוריה
מיקום המחלף נקבע בתמ"א 3 (תוכנית מתאר ארצית לדרכים), שנערכה ב-1976. התכנון המפורט של המחלף בוצע על ידי חברת כביש חוצה ישראל בשנות ה-90. החברה גם ניהלה את הפקעת הקרקעות להקמת המחלף. עבודות ההקמה החלו בנובמבר 1999, והמחלף נחנך בתחילת חודש אוגוסט 2002, עם השלמת המקטע הראשון של כביש 6 בין מחלף אייל למחלף נחשונים, באורך של כ-18 ק"מ. באוקטובר 2002, נפתח לתנועה קטע נוסף של כביש 6, באורך של כ-13 ק"מ, בין מחלף נחשונים למחלף בן שמן.
ג'יין פונדה
ההתנגדות למלחמת וייטנאם
בשנת 1972 ארגנה פונדה מסע "שלום בהודו-סין", והמשיכה להנהיג מתנגדים למלחמה עד להסכם שהושג בפריז בשנת 1973, שהביא לדעיכת תנועת ההתנגדות למלחמה.
מחלף חורשים
היסטוריה
עם פתיחת המחלף כביש 531 לא הושלם ברובו, למעט הקטע המוביל למחלף, והוא קושר זמנית ישירות לכביש 444 ולדרכים מקומיות. זאת עד לפתיחתו של מחלף ג'לג'וליה בשנת 2011.
ג'יין פונדה
ההתנגדות למלחמת וייטנאם
סיפור ביקורה בווייטנאם עובד לסרט תיעודי שביימה במשותף עם בעלה, טום היידן, ועם הקסל ווקסלר, שיצא בשנת 1974 בשם "הכר את האויב".
במהלך השנים סימל שמה של פונדה תכונות שליליות המיוחסות לצד השמאלי, הליברלי, של המפה הפוליטית האמריקנית. בשנת 2004, בעת המירוץ לנשיאות, כינה הרפובליקן אד גילספי את המועמד הדמוקרטי לנשיאות ג'ון קרי "דמוקרט מסוג ג'יין פונדה" כשהוא רומז לקשריו עם ארגון ותיקי המלחמה שבו תמכה גם פונדה. מתנגדיו של קרי הפיצו תמונות שבהן צולם עם פונדה בעצרת נגד המלחמה. לקרי עצמו כמו לפונדה היה רזומה של התנגדות למלחמה שנויה במחלוקת כאשר העיד בסנאט על פשעי מלחמה מזעזעים שהגדירם כנורמה של האמריקאים במלחמה.
תמיכתה בפמיניזם
במשך שנים הייתה פונדה תומכת מוצהרת בפמיניזם בארצות הברית. היא הביעה התנגדות על בסיס פמיניסטי למשטר הטליבאן באפגניסטן, ולנוהג מילת הנשים בקניה. כן פעלה במקסיקו להביא לחקירת רציחתן של נשים בעיר סיודאד חוארז בשנת 2004.