cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפדרציה הבין-לאומית לרכב
היסטוריה
המאבק בין שני הגופים זכה לכינוי "מלחמת FISA-FOCA", במסגרתו בוטלו והוחרמו מספר מרוצים. למחלוקת ולניסיון לסיים אותה באמצעות הסכם קונקורד היו השפעות גדולות על הפדרציה. במסגרת ההסכם איגוד היצרנים קיבל את הזכויות המסחריות של האליפות, בעוד שהפדרציה קיבלה את השליטה המלאה על קביעת התקנות הספורטיביות. אקלסטון, שהיה נשיא איגוד היצרנים מונה לסגן נשיא הפדרציה. מקס מוזלי, ששימש כיועץ המשפטי של איגוד היצרנים מונה בשנת 1991 לנשיא FISA. שנתיים לאחר מכן החליף מוזלי את בלסטרה בנשיאות הפדרציה. לאחר המינוי החליט על ביטול FISA והעברת השליטה על הספורט המוטורי ישירות תחת FIA.
בעקבות הגרנד פרי בסן מרינו בעונת 1994 בו מצאו את מותם איירטון סנה ורולנד רצנברגר הקימה הפדרציה ועדת מומחים לענייני בטיחות במטרה לקדם את נושא הבטיחות בספורט המוטורי. הוועדה בראשותו של פרופסור סיד ווטקינס פעלה יחד עם האגודה למחקר בתעשיית הרכב במטרה לחזק את העמידות של הרכבים במקרים של התרסקות והגנה על הבטיחות האישית של הנהגים. המלצות הוועדה הובילו להחמרה בדרישות במבחני הריסוק לרכבי מרוץ, יצירת סטנדרט חדש לקסדות וחליפות מרוצים וחיוב השימוש בתומך לראש ולצוואר (HANS) בכל המרוצים. בנוסף פעלה הוועדה לשיפור הבטיחות במסלולי המרוצים. הדבר הוביל לשינוי בתוואי המסלול במסלולים שונים לשיפור מעקות הבטיחות בצידי המסלול והנהלים הרפואיים הקשורים לתחרויות.
הפדרציה הייתה ממייסדי יורו NCAP, התוכנית האירופית להערכת כלי רכב חדשים. התוכנית קבעה סטנדרטים לביצוע מבחני בטיחות לרכבים ומפרסמת דו"חות לגבי רמת הבטיחות של דגמים שונים. מקס מוזלי שימש בתפקיד יושב ראש הראשון. בהמשך סייעה הפדרציה להקמה של Latin NCAP הפועל באמריקה הלטינית ו-Global NCAP.
חקירת הנציבות האירופית
רשות ההגבלים העסקיים של הנציבות האירופית בחנה היבטים שונים של פעילותה המסחרית של הפדרציה בניהול הספורט המוטורי. מספר חברות טלוויזיה חברות בתחום הספורט המוטורי פנו לקארל ואן מירט, הממונה על ההגבלים העסקיים בשנת 1997 וטענו כי הפדרציה עושה שימוש לרעה במעמדה כגוף המנהל של הענף. הבדיקה של ואן מירט התמשכה ובשנת 1999 עדיין לא התקבלה החלטה בנושא. העיכוב הוביל את הפדרציה להגיש תביעה משפטית כנגד הנציבות בטענה כי התמשכות החקירה גורמת לנזק לא הכרחי. בנוסף דרשה הפדרציה התנצלות על הדלפה של חומרים הנוגעים לחקירה. מריו מונטי החליף את ואן מירט בתפקיד ופתח בחקירה רשמית כנגד הפדרציה. הנציבות טענה למספר הפרות של חוקי הסחר האירופאים בפעילות הקשורה למתן הרישיונות המאפשרים השתתפות בספורט ובשליטה על זכויות השידור בטלוויזיה. במטרה להשתתף במרוצים המאורגנים על ידי הפדרציה נדרש לקבל רישיון. על מבקש הרישיון נאסר להתחרות במקביל באליפויות שאינן בפיקוח הפדרציה. תנאי זה, שנדרש גם ממסלולי מרוצים ומפרסמים, מנע מסבבי תחרויות אחרים להתחרות מול האליפויות של הפדרציה על ידי מניעת גישה למסלולים, נהגים ויצרנים. בנוסף, זכויות השידור בטלוויזיה ניתנו לחברת "International Sportsworld Communicators", חברה שנשלטה על ידי אקלסטון, מצב שיצר ניגוד עניינים.
החקירה נסגרה בשנת 2001 לאחר שהפדרציה והנציבות הגיעו להסכמה על מספר תנאים. במטרה להגביל את כוחה הסכימה הפדרציה להתמקד בתפקידה כרגולטור בתחום הספורט המוטורי ולמכור את הזכויות המסחריות של כל האליפויות, כולל הפורמולה 1. בנוסף הפדרציה התחייבה שלא להפעיל את כוחה על מנת למנוע קיום של מרוצים ותחרויות מקבילים. אקלסטון מכר את חברת ISC והתפטר מתפקידו כסגן הנשיא. הזכויות המסחריות לאליפות הפורמולה 1 נמכרו ל"קבוצת פורמולה 1" (Formula One Group) תמורת סכום של 360 מיליון דולר.
לאחר החקירה
במהלך שנות החקירה העבירה הפדרציה את משרדיה לז'נבה, הנמצאת מחוץ לאיחוד האירופי. עם סגירת התיק חזרו המשרדים למשכנם בפריז. מוזלי נבחר בפעם השלישית לעמוד בראש הארגון, אך תקופת הכהונה קוצרה מחמש לארבע שנים.
בשנת 2001 הקימה הפדרציה קרן במטרה לקדם מחקר בתחומי הבטיחות בדרכים, השפעות סביבתיות של התחבורה ותחבורה בת-קיימא. מענק בגובה 300 מיליון דולר הועבר לקרן מתוך סכום המכירה של זכויות הפורמולה 1. בשנת 2004 הוקם מכון מחקר שריכז את כל פעילות המחקר בתחום הבטיחות בדרכים. בשנת 2006 הושק קמפיין בינלאומי "Make Roads Safe" במטרה ליצור כבישים בטוחים יותר ברחבי העולם.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 הפדרציה ונשיאה היו בסכסוך מתמשך סביב אליפות הפורמולה 1. קבוצה של יצרני מכוניות המתחרים באליפות איימה להקים אליפות מתחרה שתאפשר להם יותר מעורבות בקביעת התקנות וחלוקת הרווחים. הסכם קונקורד חדש הוביל לסיום הסכסוך, אך האיום בהקמת סדרה מתחרה שב ועלה בכל סכסוך בין הפדרציה ובין היצרנים. אופן הטיפול של הפדרציה במשבר הצמיגים במהלך גרנד פרי ארצות הברית בעונת 2005. מוזלי סירב לביצוע התאמות של המסלול או לקיים מרוץ שלא יכלל באליפות במקום הגרנד פרי. הפדרציה איימה להעניש קבוצות שיפרשו מהמרוץ, אך לבסוף חזרה בה מהאיום.
מוזלי נבחר שוב ללא מתחרים בשנת 2005. ביוני 2008 התמודד, לראשונה, עם ערעור על מנהיגותו בהצבעת אמון. ההצבעה באה כתגובה להאשמות בנוגע לחיי המין של מוזלי שפורסמו באותם ימים בתקשורת הבריטית. 103 קולות תמכו בו מול 55 מתנגדים. למרות זאת הוא המשיך להתמודד עם ביקורות מצד קבוצות ואישים בעולם הספורט המוטורי. במהלך שנת 2009 התפתחה מחלוקת בין הפדרציה ובין איגוד קבוצות הפורמולה 1 (FOTA), גוף שנוסד כשנה לפני כן, בשל הרצון של הפדרציה לקבוע תקרת תקציב לקבוצות החל מעונת 2010. במסגרת הדיונים העלו הקבוצות שוב את האפשרות להקים אליפות מתחרה. בתגובה פתחה הפדרציה בהליכים לקליטה של קבוצות חדשות לאליפות. בנוסף, הביעו בעלי הקבוצות חוסר אמון ביכולתו של מוזלי לשלוט בענף. בתיווכו של אקלסטון הושג, בסופו של דבר, הסכם קונקורד חדש בין הפדרציה לקבוצות. הקבוצות הסירו את איום השביתה, מגבלות התקציב הוחלפו בצעדים לצמצום עלויות ומוזלי הודיע על סיום כהונתו.
בבחירות שהתקיימו באוקטובר 2009 גבר ז'אן טוד, מנהל קבוצת פרארי לשעבר על ארי וטנן. טוד כיהן בתפקיד עד לפרישתו בדצמבר 2021, אז החליף אותו מוחמד בן סוליים.
כריס קולפר
באפריל 2011 קולפר נכנס לרשימת מאה האנשים המשפיעים ביותר של מגזין טיים.
קורות חיים
קולפר נולד בקלוביס, קליפורניה ולמד ב"תיכון מזרח קלוביס". בשעות הפנאי נהג קולפר לכתוב ולביים מחזות. כשקולפר היה בתיכון המורים מנעו ממנו את האפשרות לשיר את השיר "Defying Gravity" מהמחזמר "מרשעת" כיוון שהשיר מבוצע בדרך כלל בידי נשים. חוויה זו הפכה אחר כך לעלילת משנה לדמות קורט האמל אותו הוא משחק בסדרה "Glee".
קולפר הוא הומוסקסואל ופועל למען זכויות להט"ב. בריאיון ל-"Access Hollywood" סיפר שהוריו קיבלו אותו, אך לעיתים קרובות היה קורבן להתעללויות בבית הספר, אשר בעקבותן נאלץ לעבור לחינוך ביתי בכיתות ז' ו-ח'. כשלמד בתיכון, היה חבר במועדונים רבים, בהם מועדון הדיבייט, מועדון הדרמה ומועדון הספרות.
טלוויזיה
בשנת 2009 הגיע קולפר לאודישנים של הסדרה "Glee" להיבחן לתפקיד ארטי אברמס, גיטריסט הלהקה הנכה, מבלי שהיה לו ניסיון קודם. הוא לא קיבל את התפקיד, אולם תסריטאי התוכנית ריאן מרפי שהתלהב מיכולותיו, עיצב לקולפר דמות מיוחדת עבורו - חבר המקהלה ההומוסקסואל קורט האמל. את הדמות ביסס התסריטאי, הומוסקסואל בעצמו, על חוויותיו האישיות בתור תלמיד תיכון.
עם הפרסום הרב והביקורות הטובות שקבלה התוכנית, האמל הפך לאחת הדמויות המרכזיות והאהודות ביותר בסדרה. קולפר רשם לזכותו הישג מרשים בשנת 2010 כשזכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה על תפקידו בסדרה. קולפר זכה פעמיים בפרס People's Choice Awards לשחקן הטוב ביותר בסדרת קומדיה, בשנים 2012 ו-2013. בנוסף, הוא זכה בפרס גילדת שחקני המסך ב-2010.
קולפר יצא יחד עם שחקני הסדרה "Glee" לשני סיבובי הופעות "Glee Live" בצפון אמריקה ובממלכה המאוחדת, במהלכם ביצעו שירים בולטים מן התוכנית. הוא דיבב את הדמות של קורט האמל בפרק מיוחד על "Glee" ב"מופע של קליבלנד", וכן השתתף בסדרת הריאליטי "Glee Project". במאי 2014 הצטלם לתפקיד אורח בסדרה הקומית "שוות בקליבלנד" כבנה של הדמות ויקטוריה צ'ייס.
משחק וכתיבה
בגיל צעיר הצטרף קולפר אל התיאטרון הקהילתי בעירו, והשתתף במחזות "סיפור הפרברים", "A Christmas Story" ו"צלילי המוסיקה", שבו גם גילם דמות בשם קורט.
כשלמד בתיכון, כתב, ביים וכיכב קולפר בגרסה משלו למחזה "סוויני טוד", שבה כל התפקידים היו מהמין ההפוך, וקרא לה "שירלי טוד".
ב-2012 פרסם קולפר ספר ילדים בשם "ארץ האגדות: קסם המשאלה", שיצא לאור בעברית על ידי הוצאת אריה ניר. בהמשך כתב קולפר עוד חמישה ספרים בסדרת "ארץ האגדות", המגוללת את סיפורם של אח ואחות תאומים אשר מגיעים אל ארץ בדיונית שבה הם נפגשים עם סיפורי האגדות המוכרים. הספר הראשון הגיע עד מהרה למקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס. קולפר מעיד כי התחיל לעבוד על הספר מגיל שש. ביוני 2017 הוכרז כי חברת ההפקה פוקס המאה ה-20 מפתחת עיבוד קולנועי לספר הראשון שקולפר יביים ויכתוב את תסריטו.
ב-2012 השתתף קולפר במחזה "8" ובו גילם בחור שמעיד בדיון משפטי על זכויות להט"ב כי נאלץ לעבור טיפול המרה בצעירותו. הדמות מבוססת על סיפור אמיתי.
ב-2015 הוציא קולפר ספר בשם "The Curvy Tree" ("העץ המפותל") אשר מבוסס על אחד מסיפורי האגדות שסיפר לו אביו.
ב-2017 הוציא קולפר את הספר "Stranger than Fanfaction", סיפור על חמישה צעירים שמתמודדים עם אתגרים חברתיים ייחודיים. הספר תורגם בשנת 2018 ויצא לאור בשם "מוזר יותר מפאנפיק".
נכון לספטמבר 2021, כתב קולפר 18 ספרים, שישה מתוכם מסדרת "ארץ האגדות".
ב-2019 הוציא קולפר סדרת ספרים חדשה "A Tale of Magic"-סיפור של קסם. הסיפור מתקיים בעולם ארץ האגדות ויהווה מעין ספין אוף לסדרה "ארץ האגדות". הספר הראשון בסדרה, "סיפור של קסם", יצא לאור באנגלית באוקטובר 2019, ותורגם לעברית ב-2020. ספרה השני של הסדרה, "סיפור של כשף", יצא בעברית ב-2021 וספרה השלישי של הסדרה, "סיפור של לחש", יצא בעברית ב-2022.
יוסף רוזין (בלארוס)
הרב יוסף רוזין (תרכ"ז, 1867 - ט"ז בתשרי תשי"ד, 1953) היה רב ברוסיה הלבנה ובארצות הברית, כיהן כראש אגודת הרבנים של צפון אמריקה.
קורות חייו
הרב יוסף רוזין נולד לרב אברהם דוב בר רוזין בסוורז'נא שבמחוז מינסק. בגיל 12 התקבל ללמוד בישיבת מיר בראשות הרב חיים לייב טיקטינסקי. בהמשך למד בסלבודקה, בראדין ובוולוז'ין. נסמך להוראה על ידי הנצי"ב והגדול ממינסק.
בשנת תרמ"ט נישא לבתו של הרב דוב בר גאלוב, אב"ד מהלין במחוז צ'רניגוב בצפון אוקראינה. בשנת תרנ"ז נבחר לכהן כראב"ד קוסטיוקוביה (קסטיוקוביצ'י) במחוז מוהילב שברוסיה הלבנה. בשנת תרס"ד, לאחר פטירת הרב שניאור זלמן פינס, התמנה תחתיו כראב"ד סוויסלוץ' (סיסלביץ) במחוז מינסק.
רכש בקיאות גם בהוויות העולם, ולכן באו אליו גם כאלו שהיו נוהגים ללכת לערכאות הגויים.
בשנת תרפ"ג היגר לארצות הברית. בתחילה שהה בבורו פארק, ומשם התקבל כאב"ד פאסייק בניו ג'רזי. בין השנים תרצ"ז-תרצ"ח היה ראש אגודת הרבנים של צפון אמריקה. נפטר בפאסייק.
תמך ביישוב החדש ופעל לגאולת הארץ ואף השקיע מכספו בכך. ביקר בארץ שלוש פעמים, הפעם האחרונה הייתה בתש"ט.
התפרסם כחריף ומעמיק, וחידושי תורתו מפוזרים בקבצים תורניים.
הליכת אקראי בוול סטריט
הליכת אקראי בוול סטריט (המקור באנגלית: A Random Walk Down Wall Street) הוא ספר אשר נכתב על ידי ברטון ג'י מלכיאל כלכלן מאוניברסיטת פרינסטון. הספר עוסק בנושא שוקי המניות אשר הפך את השערת ההליכה האקראית לפופולריות. מלכיאל טוען שמחירי הנכסים מראים בדרך כלל סימנים של הליכה אקראית, ולפיכך לא ניתן לעלות על ממוצעי השוק באופן עקבי. הספר מצוטט לעיתים קרובות על ידי אלה המצדדים בהשערת השוק היעיל.
בשנת 1973, השנה בה יצא לראשונה הספר, דעה זו הייתה חדשנית ורק לאחר שהספר התקבל יצאו קרנות סל מחקות מדד שונות כפי שהספר ממליץ להשקיע.
טכניקות השקעה
למלכיאל יש ביקורת דומה לגבי שיטות בחירת קרנות נאמנות המנוהלות באופן אקטיבי על סמך ביצועי העבר. הוא מצטט מחקרים המצביעים על כך שקרנות נאמנות המנוהלות באופן פעיל משתנות מאוד בשיעורי ההצלחה שלהן לאורך הטווח הארוך, ולעיתים קרובות הן בעלות ביצועים נמוכים בשנים שלאחר ההצלחות שלהן, ובכך נסוגות לכיוון הממוצע. מלכיאל מציע כי בהתחשב בהתפלגות ביצועי הקרן, לא סביר סטטיסטית שמשקיע ממוצע יבחר במקרה את אותן קרנות נאמנות בודדות אשר יצליחו לעלות על מדד הייחוס שלהן בטווח הארוך.
ארגון הביון הלאומי (טורקיה)
ארגון הביון הלאומי של טורקיה (בטורקית: Milli İstihbarat Teşkilatı - MİT) הוא סוכנות הביון הממשלתית של טורקיה. הארגון משתף פעולה עם סוכנויות ביון מערביות במאבק בטרור. לארגון גם סמכויות שיטור ומשום כך נחשב הארגון למשטרה חשאית.
הארגון נוסד ב-1965 כארגון שהחליף ארגון קודם, בשם "שירות הביטחון הלאומי" (טורקית: Milli Emniyet Hizmeti - MAH) שהוקם ב-6 בינואר 1926. בעבר, כמחצית מאנשי הארגון היו אנשי צבא ונכרה בו השפעה צבאית משמעותית. אולם, עם הזמן כמותם פחתה ונכון לשנת 2009, אנשי הצבא שבו מונים פחות מחמישה אחוזים מעובדיו.
Rapture of the Deep
Rapture of the Deep (התלהבות של המעמקים) הוא אלבומה השמונה עשר של להקת הרוק הבריטית דיפ פרפל שהוקלט בין מרץ ליוני, ויצא לאור בנובמבר 2005.
האלבום קיבל ביקורות חיוביות מאוד. מגזין הרולינג סטון העניק לו 4.5 כוכבים מתוך 5. אתר Allmusic העניק לאלבום 3.5 כוכבים מתוך 5, וציין כי "האלבום ממשיך את האיכות שהציגה כבר באלבום הקודם Bananas, שהיה נפלא באופן מפתיע".
האלבום הגיע למקום 43 במצעד הבילבורד האמריקאי.
רשימת השירים
כל השירים נכתבו על ידי איאן גילן, רוג'ר גלובר, דון איירי, איאן פייס וסטיב מורס
השיר "MTV" התווסף למהדורת ההופעה המיוחדת שיצאה בשנת 2006; כמו כן, במהדורה זו, אורכם של חלק מהשירים שונה.
קישורים חיצוניים
האלבום באתר Allmusic
פרחי לונדון
פרחי לונדון (באנגלית: the London pirchim choir או The London School of Jewish Song) היא מקהלת ילדים מסוגת המוזיקה החסידית, שפעלה בין השנים 1970–1999 בלונדון, על ידי המוזיקאי, המלחין והמנצח יגאל צליק. המקהלה נחשבת לחלוצה ולפורצת דרך בתחום המוזיקה החסידית, ולאחת מיסודות הזא'נר החסידי העכשוי.
תחילת הדרך
יגאל צליק נולד בשנת 1948 בדרום תל אביב. בנעוריו היגרה משפחתו ללונדון, ושם למד בישיבת גייטסהד. לאחר נישואיו החל לעבוד כמורה ליהדות בבית ספר יהודי אך לא דתי בלונדון. לדבריו, שם זיהה את הצורך ביצירת מוזיקה יהודית דתית. לשם כך הוא אסף קבוצת ילדים וייסד את מקהלת 'פרחי לונדון'.
אלבום הבכורה של המקהלה יצא לאור בשנת 1970 בשם 'מה נאוו' והוא כלל 14 שירים שאת רובם הלחין צליק עצמו. על ההפקה המוזיקלית הופקד ג'פרי קריימר. שירים בולטים מתוך האלבום הם 'שמעו מלכים', 'המבדיל' (בלחנו של ג'פרי קריימר), כי הם חיינו (בלחנו של ש. גרוס) ו'יוונים' בלחן עממי. האלבום התקבל באהדה רבה, ותוך זמן קצר הפכה המקהלה להצלחה מסחררת.
לקראת סוף שנת 1971 יצא אלבומם השני 'ברכי נפשי', גם כן בהפקתו המוזיקלית של ג'פרי קריימר. באלבום זה נכללו כמה להיטים הנחשבים עד היום כנכסי צאן ברזל במוזיקה החסידית, 'מראה כהן' ו'דרכך אלוקינו' שהלחין צליק ו'באין מליץ יושר' בלחנו של ג'פרי קריימר. שיר ידוע נוסף הוא 'יקום פורקן' בלחנו של ספנסר ליכטיג שאף מתארח לקטע סולו בשיר.
שנות השיא
בשנת 1973 יצא האלבום השלישי שנקרא 'פרחי לונדון ותזמורת נגינה' ומוכר יותר בשם 'אשירה להשם'. באלבום נכללו להיטים רבים אשר מאפיינים עד היום את המקהלה. בין השירים ניתן למצוא את 'חמול', 'פדה בשלום', 'וכי ידיו של משה עושות מלחמה', 'מצא חן במדבר' 'לכו בנים' ו'אשירה להשם בחיי'. לדעת רבים מדובר באלבום המוצלח ביותר של המקהלה.
באותה שנה צליק פגש בלונדון בחור ישיבה בן 18 בשם יוסי גרין, צליק זיהה אצלו כישרון מוזיקלי וביקש ממנו שילחין שירים עבור המקהלה. גרין נענה להצעתו והלחין 3 שירים שהתפרסמו באלבום הבא. מאוחר יותר התפרסם יוסי גרין בזכות כשרון ההלחנה שלו והוא נחשב לאחד מגדולי המלחינים במוזיקה החסידית.
בשנת 1974 הקים צליק שלוחה ישראלית למקהלה, ובאותה שנה יצא האלבום 'פרחי ירושלים יד בזמר' בהפקתו של מונה רוזנבלום. גם באלבום זה נכללו כמה שירים המאפיינים את המקהלה, 'קן ציפור', 'נכספה', 'מציון באהבה לבני ציון' שכתב והלחין צליק, ואת 'הנה מה טוב' 'ואמרתם כה לחי' ולהיט האלבום 'קול ברמה נשמע' שהלחין יוסי גרין. על העטיפה נכתב שיגאל צליק הלחין גם את השירים הללו ולא יוסי גרין, דבר שגרם למתיחות בין השנים. לאחר תקופה הם השלימו וחזרו לעבוד יחד.
בערך בשנת 1976 יצא לאור האלבום החמישי של המקהלה הנקרא 'Londone live' (לונדון בהופעה חיה) אלבום זה כשמו הוקלט בקונספט של הופעה כשבין השירים מושמעים דברי הסבר ומערכוני קישור. גם באלבום זה נכללו להיטים כמו 'למען אחי' (לחנו של אביעזר וולפסון), 'אחת שאלתי', 'אני מאמין' והלהיט הגדול 'שמע בני' בלחנו של ר' חיים בנט.
האלבום הבא יצא בשנת 1978 ונקרא בשם 'עשור לפרחי לונדון'. שירי האלבום הולחנו על ידי דודי רוזנברג ובעיבודים של ישראל לאם. בין השירים שהצליחו ניתן למצוא את 'המלאך הגואל', 'מודה אני', 'מזמור לדוד', 'ויתן לך', ו'ידיד נפש'.
באותה תקופה המקהלה כבר לא ממש התבלטה, היות שכבר פעלו ברחבי העולם מקהלות ילדים רבות כגון פרחי טורונטו, פרחי מיאמי, פרחי עמודי שש ועוד. גם פריצתו של הזמר מרדכי בן-דוד החלה באותן שנים. דבר זה הוביל ככל הנראה להחלטתו של יגאל צליק לקחת פסק זמן מתעשיית המוזיקה ולסגור את המקהלה.
הקאמבק
האלבום הבא יצא בשנת 1991 בשם 'The London school of Jewish song', ומוכר גם בשם 'אנעים זמירות'. באלבום זה הוא שב לשתף פעולה עם יוסי גרין שהלחין 5 שירים, וביניהם את 'אשת חיל', 'אלה ברכב' ו'step' שהולחן על מילותיו של יגאל צליק. שיר נוסף שזכה להצלחה הוא 'אנעים זמירות' בלחנו של יואל צליק. באותה שנה המקהלה התארחה במופע האסק 04. קטעים מהופעה זו נכנסו לאלבום האוסף 'דקות בלתי נשכחות' של מופעי האסק.
בשנת 1997 יצא אלבומם האחרון של המקהלה 'ונישא ברכה', או באנגלית 'Mama'. האלבום כלל 7 שירים חדשים ומחרוזת להיטים מהשנים הקודמות. שירים בולטים מתוך האלבום הם 'יהי החודש', 'ונישא ברכה' ו'אודה'.
המקהלה המשיכה להופיע כשלוש שנים אחרי צאת האלבום ולאחר מכן נסגרה.
הופעות
הופעותיה של המקהלה התאפיינו בכוריאוגרפיה ובתלבושות ייחודיות.
צליק עצמו נהג להופיע על הבמה יחד עם הילדים, כשאופן עמידתו ותנועותיו תפסו לא מעט פוקוס בזמן ההופעה.
כיום ניתן למצוא ברשת סרטונים בודדים בלבד מתוך הופעותיה של המקהלה.
השפעה
מקהלת פרחי לונדון נחשבת לפורצת דרך במוזיקה החסידית כיוון שעד להקמתה היו בודדים בציבור הדתי שעסקו במוזיקה. מסיבה זאת אנשים רבים זוקפים לזכותה של המקהלה את התפתחות הז'אנר החסידי. בעקבות הצלחת המקהלה קמו לה מקהלות מתחרות רבות. ולאחר מספר שנים בהשראת המקהלה החלו גם קריירות סולו.
שירים רבים של המקהלה נחשבים ל'נכסי צאן ברזל', מושמעים ומבוצעים עד היום.
בתחנות הרדיו החרדיות מקובל להשמיע את השירים 'קן ציפור' בשבוע פרשת 'כי תצא' שבה מסופר אודות מצוות שילוח הקן, ואת השיר 'קול ברמה' בסמיכות לציון יום השנה לפטירת רחל אמנו.
בקיץ 2016 נערך בפתח תקווה מופע הצדעה למקהלת פרחי לונדון ביוזמתו ובהפקתו של חנן בר סלע ובניצוחו של יואלי דיקמן. באירוע הופיעו הזמרים יוסף חיים שוואקי, אברימי רוט, ילד הפלא לשעבר עמית ליסטוונד והנער עוזיה צדוק ששרו שירים נוסטלגיים של המקהלה.
קאברים
קאברים נוספים לשיר 'מראה כהן' בוצעו על ידי זמרים רבים באלבומים ופרויקטים שונים, וביניהם: א-ברען, האסק, קצב הלב, לשנה טובה עם ר' אלתר ועוד.
'מראה כהן' הוא שיר הנושא באלבומו השני של הזמר שלמה כהן.
בוגרים
בין בוגרי המקהלה בלונדון והשלוחה הישראלית שהמשיכו לעסוק במוזיקה ניתן למצוא את הזמר דדי גראוכר, האחים חיים ודוד נדב, הזמר מיכאל סקופסקי, הזמר עקיבא מרגליות, המוזיקאי דודי ליבוביץ והחזן ישראל רנד. נמנים עוד דמויות מפורסמות מבוגרי המקהלה שאינם מתעסקים במוזיקה כיום וביניהם הרב דניאל וולפסון.
רובע חואנגפו
רובע חואנגפו (בסינית מפושטת: 黄浦; בסינית מסורתית: 黃浦; בפין-יין: Huángpŭ) הוא החלק המזרחי של הליבה העירונית המסורתית של העיר שאנגחאי, וכיום הוא המחוז המרכזי ביותר מבין 18 הרבעים של העיר. רובע חואנגפו הוא מקום מושבו של השלטון מקומי, והוא מכיל מספר אטרקציות מרכזיות בולטות בהן אזור הבונד, ואזורי קניות פופולריים כגון ו.
הרובע נקרא על שם.
סאקו דומבייה
סאקו דומבייה (בצרפתית: Sékou Doumbia; נולד ב-11 בפברואר 1994) הוא כדורגלן איווארי, המשחק בעמדת הקשר במכבי הרצליה.
קריירה
דומבייה החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער המקומית, אגנאדה דה זראנו. בשנת הצטרף דומבייה לסקסאן מליגת העל המולדובית. ב-4 באוקטובר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בתיקו 0-0 מול דאציה קישינב.
ב-5 באוגוסט 2016 חתם דומבייה בסלוצק מליגת העל הבלארוסית. ב-8 ביולי 2018 הבקיע דומבייה את שער הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 0–1 נגד הרדזיה.
ב-24 בינואר 2019 חתם דומבייה בטמבוב מליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה. דומבייה היה שותף לעלייה של הקבוצה לליגת העל הרוסית בסיום העונה.
ב-5 באוגוסט 2019 חתם דומבייה בארמאוויר.
ב-10 בפברואר 2021 חתם דומבייה בהפועל חדרה מליגת העל. בסיום העונה שוחרר מהמועדון.
אחרי כמעט שנה שלא שיחק, חתם דומבייה באפריל באורדבסי שימקנט מליגת העל הקזחית.
ב-29 ביוני 2023 חזר לישראל וחתם במכבי הרצליה.
אריך ביטנר
אריך ביטנר (בגרמנית: Erich Büttner; 7 באוקטובר 1889 – 12 בספטמבר 1936) היה אקספרסיוניסט גרמני חבר הזצסיון הברלינאי.
קורות חיים
ביטנר גדל ברובע קרויצברג בברלין ועשה חניכה באמנות. בין השנים 1906–1911 הוא למד ציור, גרפיקה ואיור ספרים אצל אמיל אורליק במוסד ההוראה של מוזיאון קונסטגרבמוזיאון בברלין. ביטנר הפך לחבר בהתאחדות האמנים הגרמנית, משנת 1908 היה חבר באגודת האמנים הזצסיון הברלינאי והשתתף בתערוכות הקבוצתיות שלהם עם יצירותיו.
בשנת 1913 הייתה לביטנר תערוכת יחיד ראשונה בגלריה גורליט, תקופת היצירה העיקרית שלו הייתה בשנות ה-20.
אריך ביטנר נפטר בשנת 1936 בגיל 47 בפרייבורג.
שון פרנל
שון רנדל פרנל (באנגלית: Sean Randall Parnell; נולד ב-19 בנובמבר 1962) הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה-10 של מדינת אלסקה בארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית בשנים 2009–2014.
חיים קליין
חיים קליין (נולד ב-30 ביוני 1949) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל. שימש מנכ"ל המשרד לביטחון פנים וכיום דירקטור ויועץ ביטחוני.
שון פרנל
ביוגרפיה
פרנל נולד בהנפורד שבקליפורניה. אביו הוצב באלסקה בעת שירותו בצבא ארצות הברית, ובשנת 1973 החליט להגר אליה עם משפחתו.
אריך ביטנר
יצירה
למרות תקופת היצירה הקצרה תמונותיו נותרו אטרקטיביות עבור מוזיאונים וקונים פרטיים. יש עבודות שלו במוזיאונים לאומיים ובינלאומיים כמו הקרן למורשת תרבות פרוסית, משרד האמנות קרויצברג ומוזיאון מחוז לוס אנג'לס לאמנות.
חיים קליין
קליין נולד בחיפה להוריו חווה וסנדר, וגדל בקרית אתא. היה חבר תנועת הנוער השומר הצעיר, שירת בצה"ל בנח"ל בגרעין אל הר להראל, והשתחרר בשנת 1975 בדרגת סרן. לאחר מכן התגייס למשטרה ומילא שורת תפקידים בכירים: מפקד היחידה המרכזית במרחב מרכז, מפקד תחנת רחובות, קצין חקירות מרחב שפלה, ראש ענף חקירות מחוז מרכז, סגן מפקד מרחב השרון, סגן מפקד מרחב השפלה, מפקד מרחב השפלה, סגן ראש המשמר האזרחי, ראש המשמר האזרחי (1996–1998) וראש אגף מודיעין. בשנת 2002 שוחרר במטרה להתמנות למנכ"ל המשרד לביטחון פנים, בראשו עמד כשנתיים.
שון פרנל
ביוגרפיה
בשנת 1980 התמודד אביו, שהשתייך ל, על המושב של אלסקה בבית הנבחרים של ארצות הברית נגד המועמד דון יאנג, והפסיד.
חיים קליין
בסיום תפקידיו במערכת הביטחון עבר לשמש מנכ"ל החברה לפיתוח של עיריית פתח תקווה. בשנת 2006 מונה לחבר במועצת הנפט ובשנת 2007 לדירקטור בחברת "מנופים פיננסים". עד 2009 שימש יועץ ביטחון לחברה מקבוצת איי די בי. שר התקשורת משה כחלון הציג מועמדותו ליו"ר חברת דואר ישראל, גם בה משמש קליין דירקטור.
שון פרנל
ביוגרפיה
פרנל למד באוניברסיטת פסיפיק הלותרנית ובאוניברסיטת פיוג'יט סאונד, בהן למד משפטים. הוא קיבל רישיון לעסוק כעורך דין באלסקה ובוושינגטון. פרנל עבד כעורך דין במגזר הפרטי מ-1987 עד 2003, בין 2005 ל-2006, ושב לעסוק בתחום לאחר כהונתו כמושל, החל מ-2015. במשך תשע שנים מאותה תקופה, הוא היה הבעלים של משרד עורכי דין משלו.
חיים קליין
בוגר קורס פיקוד ומטה במכללה לביטחון לאומי, בוגר החוג לקרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ובעל תואר שני במדע המדינה וביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה.
נשוי ואב לשניים. כלתו, טופז אבן-חן קליין (בתו של ניצב בדימוס זאב אבן-חן), נספתה בשרפה בכרמל.
שון פרנל
קריירה פוליטית
בשנת 1996 נבחר ל, והיה חבר במועצת האנרגיה של הסנאט. ב-1999 וב-2000 הוא הפך לחבר בהנהגת הרוב הרפובליקני בסנאט, כאשר עמיתיו בסנאט בחרו בו לכהן כיו"ר משותף של ועדת הכספים של הסנאט. פרנל בחר שלא להתמודד שוב לתפקיד בשנת 2000. הוא ציין כי הוא עושה זאת בשל מחויבתו למשפחתו, והמשיך לעסוק בעריכת דין.
בשנת 2005 התמודד פרנל בפריימריז המפלגה הרפובליקנית על תפקיד סגן המושל, ניצח וצוות למועמדת לתפקיד המושלת, שרה פיילין (באלסקה, מועמדי סגן המושל מתמודדים בנפרד מהמועמדים למושל במירוץ הבחירות המקדימות, אך לאחר הפריימריז, המועמדים למושל וסגן המושל מתמודדים יחד). השניים ניצחו בבחירות הכלליות שנערכו בשנת 2006, ופרנל מונה לסגן המושל.
בשנת 2008 הכריז כי יתמודד על המושב של אלסקה בבית הנבחרים של ארצות הברית נגד המועמד הוותיק דון יאנג, מולו התמודד אביו 28 שנים קודם לכן. התוצאה, שפורסמה ב-18 בספטמבר, הראתה שיאנג ניצח ב-304 קולות. פרנל הודה בתבוסתו, אף על פי שהיה זכאי לדרוש ספירה חוזרת, ואמר שהוא סומך על שלמות עבודתה של מחלקת הבחירות, סוכנות עליה פיקח כסגן מושל אלסקה. הוא אמר בהצהרתו: "אמנם ספירה חוזרת עשויה לשנות את התוצאה של בחירות צמודות במיוחד, אך תוצאה כזו אינה סבירה. ככזו, אני לא מאמין שהיא מצדיקה הוצאה של כספי משלם המיסים".
בתחילת יולי 2009 הודיעה פיילין במפתיע כי תתפטר מכהונתה כמושלת אלסקה ב-26 ביולי 2009, ובהתאם לחוקת אלסקה מונה פרנל למושל במקומה.
בדצמבר 2010 התמודד פרנל לתפקיד מושל אלסקה, והביס את יריבו אית'ן ברקוביץ'. פרנל זכה ל-59% תמיכה, אחוז התמיכה הגבוה ביותר למושל בהיסטוריית המדינה.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים, שב פרנל לעסוק בעריכת דין.
ביוני 2021 החל לכהן כנשיא אוניברסיטת אלסקה באנקורג'.
קהילת יהודי גוקסהגן
יהודים התגוררו בגוקסהאגן שבגרמניה כשלוש מאות שנה (1664–1941). עדות ראשונה על התארגנות של קהילה במקום היא הקמת בית קברות יהודי בשנת 1809 ברחוב אלבשוסר (Albshaeuser Strasse). בשנת 1823 חנכה הקהילה את בית הכנסת הדו-קומתי ברחוב אונטרא. הבניין הכיל 74 מקומות לגברים, 46 לנשים, כיתת לימוד ודירת מגורים למורה. בשנה זו הוקם גם בית הספר הקהילתי, והמורה שנשכר שימש בנוסף כשוחט וחזן.
מוסדות הקהילות כללו בית כנסת, מקווה, בית ספר, בית עלמין ואגודות שונות שדאגו לרווחתם של בני הקהילה.
גרמניה הנאצית
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 מנתה הקהילה 158 חברים, ובבית הספר למדו 29 תלמידים. כמורה שימש יעקב קנטל, אך לאחר פרישתו בשנת 1934 לא שכרה הקהילה מורה שיחליף אותו, ובשנת 1936 נסגר בית הספר.
בליל הבדולח, הלילה שבין 9 ל-10 בנובמבר 1938, מבנה בית הכנסת ובית הספר נהרסו מבפנים; חלונות נופצו ותשמישי קדושה חוללו. פורעים תקפו בתי יהודים ופגעו ביהודי המקום. אחד עשר גברים יהודים ונער בן 14 נעצרו במחנה הריכוז הסמוך, בריטנאו, משם הם הועברו למחנה בוכנוואלד. לאחר הפוגרום והמעצרים עזבו רבים מיהודי המקום את גוקסהגן; 19 מביניהם הצליחו להגר ו-74 עברו למקומות אחרים בגרמניה, נותרו בקהילה 64 חברים. העירייה החרימה את מבנה בית הכנסת והפכה אותו לבנין מגורים.
בשנת 1941 נשלחו 31 יהודים מגוקסהאגן לריגה. בשנת 1942 נשלחו שמונה יהודים מגוקסהאגן לטרזינשטאט. לפחות מאה יהודים שמוצאם מגוקסהאגן נרצחו בשואה.
בשנת 1985 נקבע שלט לזיכרון הנרצחים על בניין בית הכנסת לשעבר.
גטו נובי סונץ'
גטו נובי סונץ'  (בגרמנית: Ghetto von Neu-Sandez; ביידיש: צאנז או סאנץ געטא) היה גטו נאצי אשר הוקם על ידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה על מנת לרכז את יהודי פולין בעיר נובי סונץ' שבפולין.
בשבוע הראשון של פלישת גרמניה הנאצית לפולין. בתי כנסת ובתי תפילה נהרסו והפכו למחסנים של הגרמנים. סכום האנשים בגטו הגיע לכ-18,000 אסירים, שהם הגיעו מהעיר ומכל ההתיישבויות השוכנות לו, והגטו גודר באופן רשמי ביוני 1941. בסוף אוגוסט 1942, התרחש בו חיסול וכל הגברים, הנשים והילדים היהודים נאספו ונשלחו על רכבות השואה למחנה ההשמדה בלז'ץ.
רקע
העיר נובי סונץ' הייתה עשירה ביהודים במהלך ההיסטוריה. בשנת 1765, התגוררו בעיר 605 יהודים, ובהמשך, בשנת 1880, התגוררו בעיר 5,163 יהודים, כמעט כחצי מכלל האוכלוסייה בעיר. בראשית המאה ה-19 נוסד בית הספר אשר מלמד ודובר עברית. בשנת 1906, למדו בבית הספר כ-80 תלמידים, וכשש שנים לאחר מכן, בית הספר מנה כמאתיים תלמידים. בשנת 1903 הוקמה בעיר ספרייה ואולם בשם 'עזרא'. תלמידי הגימנסיה הקימו חוגים לסטודנטיות וסטודנטים בשמות 'בני ציון' ו'בנות ציון'. ב-1905 נוסד סניף של פועלי ציון וב-1907 נפתח סניף נוער של פועלי ציון בעיר. ב-1913 הוקם מועדון נשים בשם "יהודיה". בנוסף, הוקם סניף של 'מפלגת הסוציאליסטים היהודיים' ב-1910.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בנובי סונץ' כ-10,500 יהודים – כשליש תושביה. הם התפרנסו ממלאכה וממסחר, בעיקר בענפי המזון, הבניין והעץ. הכיבוש הגרמני הביא לסיומו של החיים היהודיים בנובי סונץ'. בתחילה נאלצו יהודים לענוד סרטי זרוע ועליהם מגן דוד; הם הוגבלו לחלק קטן של העיר ועבדו בעבודות כפייה. כל המוסדות היהודיים נסגרו וחנויות יהודיות נלקחו מבעליהן. באביב 1940 הוקם היודנראט בעיר. יהודים שגורשו מעיירות הנופש השכנות מוז'ינה, קריניצה זדרוי ופיבניצ'נה יושבו מחדש בנובי סונץ'.
באזור היה נהוג סימון בתי עסק יהודיים ואיסור יציאה מהעיר ללא רשות. על עורכי דין יהודים נאסר לעבוד, ורופאים יהודים יכלו לטפל רק ביהודים חולים. חנויות יהודיות רבות היו "אריניות" והם היו תחת רגולציה בידי הממשלה הגרמנית.
מחנה עבודה
בקיץ 1940, המשטר הגרמני הקים מחנה עבודה. לאחר הקמת המחנה, נשלחה קבוצה של 300 יהודים מנובי סונץ' למחנה העבודה, שבמסגרתה, היהודים בנו סכר ברוזנוף. יהודים אחרים עבדו באתרים אחרים ברחבי העיר. המשטרה הגרמנית פיקחה על היהודים, רדפה אותם ברחובות העיר, ושלחה אותם למחנות עבודה. הגסטפו דרש כסף ו-"תרומות" אחרות מהקהילה היהודית. בבתים יהודיים נערכו חיפושים חוזרים ונשנים עבור כלי נשק, והפקידים שערכו את החיפושים שדדו לעיתים קרובות כל חפץ שחפצו בהם.
בגטו נובי סונץ'
ביוני 1941 הוקם בעיירה הגטו. הוא הורכב בשני חלקים שונים: מרכז העיר, סביב רחוב קז'ימיז'ה ויילקיגו ורובע פיקלו. יהודים מאזורים אחרים בפולין נשלחו לגטו נובי סונץ', לדוגמה מלודז', שייראדז, קרקוב, לבוב וביילסקו, וכן מעיירות קטנות בסביבה.
בסך הכל נכלאו בגטו נובי סונץ' כ-12 אלף יהודים, מה שהפך אותו לצפוף ביותר. לעיתים קרובות 20 אנשים שוכנו בחדר אחד. תושבי הגטו סבלו מרעב בהמשך.
המנה השבועית בגטו כללה 700 גרם של לחם, 30 גרם של בשר ו-20 גרם של סוכר לאדם. האנשים בגטו נאלצו להשיג מזון נוסף באופן לא חוקי, אחרת לטענתם, הם היו נרעבים למוות. בחורף של 1941–1942, היהודים נאלצו לנסר את הרהיטים שלהם כדי לשמור על עצים ולשרוף אותם על מנת לחמם, שכן הם נצטוו למסור את כל פריטי הפרווה שלהם שאיתם חיממו. לאחר מכן הם אף נצטוו למסור את הרהיטים שנותרו להם.
אקציות וגירוש
ב-28 באפריל 1942 התרחשה אקציה נגד אנשי שמאל בגטו, בעיקר ציונים. בשעה 5:00 בבוקר הקיפו יחידות האס אס את הגטו. המשטרה הגרמנית והיהודית עצרה כ-150 איש והביאה אותם לכלא ברחוב פיארסקה. למחרת בלילה בכלא לקחו את השבויים לבית הקברות היהודי וירו בהם שם. בלילה שלאחר מכן, לפחות עוד 50 יהודים נרצחו בזמן שהגרמנים ירו באנשים בפראות בגטו. שמועות נפוצו בקרב היהודים שהאקציות הללו היו רק ההקדמה לגירוש גדול יותר או רצח המוני.
תושבי הגטו ניסו למצוא עבודה בבעלות חברות גרמניות או הוורמאכט, שהיה עשוי אז לספק להם ביטחון מסוים בתנאים הקשים בהם הם חיו. כמה יהודים שילמו שוחד כדי להשיג משרות מהחברות הללו. רבים מהיהודים אשר חיפשו מקומות עבודה מוקמו באזור גטו פיקלו, שנותר גטו פתוח, אם כי שטחו הצטמצם בכמה רחובות בקיץ 1942. בגטו היו בתי מלאכה מתמחה בעבודות תיקונים ומקצועות כגון נגרות, מטאטא ייצור והכנת פרוות. בין אותם מקומות שמעסיקים יהודים מחוץ לגטו היו צריפים של הצבא הגרמני, חברות בנייה שונות, בית ספר לקציני לופטוואפה, חברות עיבוד עץ בנאווג'ובה ובריטרו, הובלת פחם בתחנת הרכבת ומחנה העבודה בקורוב. העובדים שהועסקו במפעלים אלה קיבלו היתרים שנראה שהגנו עליהם מפני גירוש.
הצלה
יום אחד לפני חיסול הגטות הצליחה המשפחה היהודית של אמיל וסלה שטיינלאוף עם ארבעת ילדיהם: לולה, ליאון, רוז'ה (רוזה) וג'נינה להימלט. הם הכירו את משפחת זנוביה ופיוטר קרול (בתמונה) עם שבעת ילדיהם, מלפני המלחמה; בני הזוג שטיינלאוף עזרו למשפחת קרול לשרוד את חורף 1939. להכרת תודה, זנוביה ופיוטר הביאו מזון לגטו לחבריהם באופן לא חוקי, בניגוד לצווים נאציים מחמירים שאסרו ואף איימו בעונש מוות. עם הבריחה המוצלחת של שטיינלאוף מהגירוש לבלז'ץ, סידרו להם בני הזוג קרול מרחב מחיה סודי בעליית הגג למשך שלוש השנים הבאות. ילדיהם נהגו לשחק יחד כשהם מסתתרים; בין 15 באוגוסט 1942 ל-30 בינואר 1945. כולם שרדו. בני הזוג שטיינלאופים היגרו לישראל לאחר סיום המלחמה, אך שתי המשפחות נותרו בקשר. תשעה מבני משפחת קרול זכו לתוארי חסידי אומות עולם בינואר 1982, הודות לילדיהם של בני הזוג שטיינלאוף.
במהלך פעולת חיסול הגטו, נמלטו שתי אחיות יהודיות: הלנה (לנה) וג'נוופה ברנדל-בוכבינדר (בנות 23 ו-29) ברחו מהגטו לבושות כבנות מהחווה. האחים קז'ימייז' (בן 24) וולדיסלב נמלטו ממחנה העבודה בצ'למייץ' כדי להצטרף אליהן. הם מצאו מקלט בבית מרוחק של משפחת סיקון, שהיו חסידי פולין. והיה אצלם לא מעט אוכל. ילדי סיקון גנבו מזון מהחוות השכנות כדי להאכיל את כולם. ג'נוופה מתה במרץ 1943 משחפת. כל השאר שרדו את המלחמה. זופיה סיקון נפטרה ב-1971; ילדי סיקון, סטניסלב ואנה, זכו לתארים של חסידי אומות עולם במאי 2000.
אין אדם מוציא דבריו לבטלה
בהלכה, אין אדם מוציא דבריו לבטלה הוא כלל האומר כי אדם אינו אומר דברים שאין להם משמעות. לכן, גם אם נראה כי אין לדבריו כל תוקף הלכתי, אם ישנה דרך לפרש את דבריו באופן שיהיה להם תוקף והם יוכלו להתקיים, יש לעשות זאת.
כלל זה הוא שיטתו של רבי מאיר, שבמקרים מסוימים גם נפסקה להלכה. הכלל מופיע בכמה מקומות בגמרא: כלומר, אם אדם נדר שהוא נזיר מאכילת תאנים, לכאורה מדובר באמירת חסרת משמעות, משום שנדר הנזירות כולל התנזרות מיין ולא מתאנים. ברם, בית שמאי קבעו שהוא נזיר, והגמרא מבארת ששיטתם מבוססת על שיטת רבי מאיר שיש לפרש את דבריו באופן שיהיו בעלי תוקף, ולכן יש לפרש את המילים "הריני נזיר" כאמירה נפרדת, ואז משמעותם שהוא נודר נזירות רגילה, ואת המילים "מן התאנים" כניסיון של הנודר לחזור בו, שלא מועיל.
דוגמאות
בהלכות ערכין, יכול אדם לחייב את עצמו סכום כסף בכך שהוא מטיל על עצמו לשלם את "ערכו" של אדם לבית המקדש, לפי סכומים קצובים המפורשים בתורה. ישנה מחלוקת תנאים בשאלה מה יהיה דינו של אדם המעריך תינוק בן פחות מחודש, שאין לו ערך קצוב על פי התורה. לפי רבי מאיר, יש להסיק כי הוא מתכוין לחייב את עצמו לשלם לבית המקדש את שוויו הממוני של היילוד (מוערך בשווי התינוק להמכר כעבד). אך שאר החכמים חלוקים על דבריו.
להלכה, פוסק רב כרבי מאיר באופן מוגבל: גם רב מסכים לעיקרון ש"אין אדם מוציא דברי לבטלה", ולפיכך פוסק רב ש"האומר ערך כלי עלי" נותן דמיו, כי מכיוון שאין ערך מקראי לכלי על פי כללי מצוות ערכין יש להסיק שהוא מתכוין להקדיש את דמיו לבדק הבית, אך הם נחלקו מה ההלכה במקרה שאדם הקדיש את עבדו. לפי רב יש לפרש את דבריו שהתכוין להפוך את הערך לחלק מהעם היהודי הנקרא "עם קדוש" וזאת על ידי שחרורו, אך לפי רבי מאיר נראה יותר שהאדם התכוין להקדיש את דמיו של העבד לבדק הבי.
Pello Joxepe
Pello Joxepe (נהגה: פיו חושפה) הוא שיר עם בסקי פופולרי בארץ הבסקים, המשמש כשיר ערש. "Pello Joxepe" הוא שם בסקי המקביל ל"פטר יוסף".
לחנו של השיר היווה מקור השראה לנעמי שמר ללחן השיר "ירושלים של זהב". במאי 2005 פרסם העיתון "הארץ" כי שמר הודתה במכתב לגיל אלדמע, זמן קצר לפני מותה, כי שמעה את השיר לראשונה בשנת 1965 כאשר הזמר הבסקי פאקו איבנז הופיע בישראל, והושפעה ממנו באופן לא מודע בעת כתיבת הלחן ל"ירושלים של זהב". איבנז גילה זאת שנים רבות לפני כן, אולם הוא לא התרעם על כך, אלא קיבל זאת באהבה.
יחסי אלג'יריה–ירדן
יחסי אלג'יריה–ירדן הם יחסי החוץ בין אלג'יריה וירדן. שתי המדינות הן חברות מלאות ב ובאו"ם.
סקירה כללית
היחסים בין המדינות החלו עוד לפני עצמאותה של אלג'יריה. ירדן הייתה אחת התומכות בעניין האלג'יראי, והמהפכה האלג'ירית תמיכה רבה מממלכת ירדן, אשר הביאו לכינון היחסים בין המדינות. בעיצומם של פעולות הדיכוי שביצעו הקולוניאליסטים הצרפתיים לסיום המהפכה האלג'ירית, ממשלת ירדן שלחה מברק מחאה והוקעה לממשלת צרפת ולמזכ"ל האומות המאוחדות בנובמבר 1954. בנוסף, היא גם זימנה את שגריר צרפת בעמאן למחות נגד הפעולות הלא אנושיות שמבצעת ממשלת צרפת.
הפטנט של סילבסטר
הפטנט של סילבסטר (בגרמנית: Silvesterpatent) היה חוק שנקבע בצו של הקיסר פרנץ יוזף מ-31 בדצמבר 1851 ושביטל את החוקה האוסטרית ממרץ 1849, החזיר את השלטון האבסולוטי של הקיסר ההבסבורגי, והגביל  את חירויות הפרט, חופש הדיבור, חופש ההתאגדות וההתכנסויות. נותרו בכנם רק שוויון זכויות האזרחים בפני החוק ושחרור האיכרים מחובותיהם כלפי בעלי האחוזות, שהיו מורשת המנוריאליזם הפאודלי.
היסטוריה
בפועל, החוקה שהוענקה על ידי הקיסר פרנץ יוזף בן ה-18 במרץ 1849 לא יושמה. אחרי הדיכוי של מהפכת 1848 בהונגריה והחזרת השלטון האוסטרי בארץ זו בעזרת הצבא הרוסי, ובעקבות דיכוי "אביב העמים" גם בפרובינציות האיטלקיות סברו הקיסר ויועציו כי יוכלו לנהל את האימפריה האוסטרית ללא חוקה וללא אספת נציגים נבחרים, ברוח הנאו-אבסולוטיזם. זאת הייתה גם רוח השקפת אמו, הארכידוכסית סופי. בקיץ 1851 דיווח הקיסר הצעיר לאמו: "זרקנו את האספה החוקתית לפח ומעכשיו אין לאוסטריה אלא אדון אחד!" הצו הקיסרי שנחתם על ידי פרנץ יוזף ב-31 בדצמבר 1851 ביטל את "חוקת מרץ" שהוא כפה בעקבות מהפכת 1848 ב-4 במרץ 1849. חוקה זאת לא נכנסה מעולם לתוקף. אולם החלטת הקיסר ב-1851 סימנה את ההתחלה הרשמית של הארגון מחדש של האימפריה האוסטרית על בסיס נאו-אבסולטיסטי, כפי שהבטיחו השלטונות עוד אחרי דיכוי המרד הווינאי באוקטובר 1848.
ה"פטנט" כלל 36 סעיפים שנערכו על ידי קרל פרידריך פון קיבק (Von Kübeck) מיוזמת שר הפנים אלכסנדר באך. הוא ביטל את חופש העיתונות, את חוקי האוטונומיה המוניציפלית ואת פומביות הדיונים בבתי המשפט. "שיטת באך" כפי שכונתה שיטת המשילות החדשה הוצגה באיגרת של הקיסר אל ראש הממשלה שוורצנברג ונשארה השיטה הקובעת באימפריה למשך תשע שנים החל משנת 1852 ועד צו "הדיפלומה של אוקטובר" ב-20 באוקטובר 1860, שהוחלפה גם היא כעבור חדשים אחדים על ידי הפטנט של פברואר (פברואר 1861). אחרי מותו המפתיע של שוורצנברג באמצע ישיבת הממשלה ב-1852 לא מונה באך לראש ממשלה כפי שהיה מצופה. במקום זאת ביטל הקיסר פרנץ יוזף את אופיה של הממשלה כגוף קולגיאלי והחליף אותו בו"ועידות של השרים" שהתקיימו בראשותו או בראשות שר החוץ קרל פרדיננד פון בואול-שאורנשטיין. בואול לא כונה "ראש ממשלה" (Ministerpräsident) אלא "יושב ראש ועידת השרים". (Vorsitzender der Ministerkonferenz) דיפלומת אוקטובר ב-20 באוקטובר 1860 שהוצאה בעקבות תבוסת אוסטריה בקרב סולפרינו ב-1859 סימנה את קץ עידן זה של הנאו-אסבולוטיזם. העקרונות של הפטנט לגבי המנהל והמשפט יושמו גם לגבי ממלכת הונגריה והארצות שהיו הנספחות אליה במסגרת האימפריה האוסטרית.
קישורים חיצוניים
365Schicksalstage - Der Gedächtniskalender Österreichs לפי Österreich-Lexikon, E. Bruckmüller, Verlagsgemeinschaft Österreich-Lexikon, 2004 (3 Bde.).
1971 בארצות הברית
1971 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 195 שנה מיום היווסדה.
דניאלה זמיר
דניאלה זמיר (נולדה ב-1983) היא מתרגמת ספרות ישראלית עכשווית. היא תרגמה לאנגלית, בין השאר, יצירות של דב אלפון, שרה בלאו, הילה בלום, עדו גפן, ומיכל בן-נפתלי. זמיר הייתה שותפה לזכיה בפרס סמי רוהר לספרות יהודית לשנת 2023 על תרגומה לרומן "חוף הים של ירושלים" מאת עדו גפן.
ביוגרפיה
זמיר היא אחותו של הפוליטיקאי והדיפלומט אסף זמיר. דודה הינו יצחק זמיר, לשעבר שופט בית המשפט העליון.
מערת שובה
מערת שׁוֹבֶה (צרפתית: Chauvet-Pont-d'Arc) היא מערה במחוז ארדש בצרפת, שהתגלו בה ציורי המערות המוקדמים ביותר, ושהשתמרו בצורה הטובה ביותר. במערה ישנן עדויות לפעילות מהתקופה הפלאוליתית העליונה. המערה שוכנת ליד הקומונה ואלון פון-ד'ארק על צוק אבן גיר מעל נהר ארדש בקניוני גורג'ז ל'ארדשה. המערה התגלתה ב-18 בדצמבר 1994, והיא נחשבת כיום לאחד מהאתרים החשובים ביותר מהתקופה הפרהיסטורית. המערה הוכרזה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2014.
גילוי המערה
מערת שובה התגלתה על ידי שלושה ספלאולוגים: אֶליאֵט ברונל-דשאן, כריסטיאן אילר וז'אן-מארי שובה, שעל שמו נקראה המערה. שובה תיעד בפרוטרוט את הגילוי. בנוסף לגילוי הציורים והעדויות לפעילות אנושית, גילה הצוות שרידי עצמות מאובנות של בעלי חיים וחריטות. מחקר מעמיק יותר שנעשה בידי ז'אן קלוט, חשף מידע נוסף על האתר. ישנה מחלוקת מתי צוירו ציורי המערה. לפי מחקר שפורסם ב-2012, הם צוירו בידי בני התרבות האוריניאקית, בזמן מסוים בין 32,000 ל-30,000 שנים לפני זמננו.
מאפיינים
המערה נמצאת על שפת הערוץ הקדום של הנהר ארדש, לפני גשר הסלע הטבעי פון-ד'ארק. הנקיקים של אזור ארדש עשירים במערות, שלרבות מהן ישנה חשיבות גאולוגית או ארכאולוגית. מערת שובה גדולה באופן יוצא-דופן; איכות השימור של הציורים בה גבוהה וכמותם גדולה. בהתבסס על תיארוך פחמן-14, שתי תרבויות אכלסו את המערה: התרבות האוריניאקית והתרבות הגרווטית. רוב הציורים צוירו ככל הנראה במהלך התרבות האוריניאקית, המוקדמת יותר מביניהן. השרידים שנותרו במערה מהתרבות הגרבטית הם רק טביעת כף רגל של ילד, שרידים חרוכים של מדורה, וכתמי פחם שמעידים על שימוש בלפידים. טביעות כף הרגל הן, ככל הנראה, טביעות הרגליים המוקדמות ביותר שתוארכו. חוקרים משערים כי המערה נותרה ב-1994 בדיוק במצבה כפי שהיה לאחר ביקורו של הילד.
על רצפת החרסית הרכה של המערה נמצאו שרידיהם של דובי מערות, ושקעים גדולים ועגולים, שסביר להניח שהיו "הקינים" שבהם ישנו דובי המערות. עצמות מאובנות נפוצות יחסית במערה, וכוללות גולגולות של דובי מערות ושל יעלים.
ציורים
תועדו מאות ציורי בעלי חיים במערה, המציגים לפחות 13 מינים שונים, לרבות כאלה שנדירים במקבצי ציורים אחרים מעידן הקרח. בשונה מרוב ציורי המערות האחרים, במערת שובה לא מצוירים רק אוכלי עשב כמו סוסים, בקר, איילים וממותות, אלא גם טורפים, כמו אריה מערות וצבוע מערות. נמצאו גם ציורים בהם מתועדים קרנפים. בדומה לשאר מקבצי ציורי המערות, במערת שובה אין ציורים של בני אדם, מלבד ציור של פות שמחובר לרגליים לא-גמורות. מעל ציור זה מצויר ראש ביזון, מה שגרם לחלק מהחוקרים לשער כי זהו ציור של מינוטאור. ישנם סימונים של אוכרה, וטביעות ידיים שנוצרו על ידי הנחת היד על קיר המערה ונשיפת צבען עליהן. סימנים מופשטים, כמו קווים ונקודות, נפוצים ברחבי המערה. ישנם גם שני ציורים שדומים במעורפל לפרפר או לעוף. שילוב זה של ציורים גרם למספר חוקרים לשער כי מטרת ציורים אלה הייתה טקסית, שמאניסטית או שימוש בקסם.
האמנים שציירו את ציורי המערה השתמשו בטכניקות ייחודיות, שלא נמצאו כמותן בציורי מערות אחרים מאותה תקופה. הציירים הקדומים ניקו ככל הנראה את קירות המערה לפני שהתחילו לצייר, על מנת ליצור משטח ישר ונוח יותר לציור. בנוסף, קווי המתאר של חלק מהציורים נחרטו בסלע, על מנת לשוות להם אפקט תלת-ממדי. בנוסף, במערה צוירו, באופן ייחודי, "סצנות" - מספר בעלי חיים ש"נפגשו", וזוג קרנפים צמריריים נלחמים בעזרת קרניהם על מנת להשיג בת-זוג או טריטוריה.
תיארוך
מקובל על רוב החוקרים שמערת שובה מכילה את ציורי המערות המוקדמים ביותר שהתגלו עד כה. זאת, בהתבסס על תיארוך פחמן-14 של הפחם ששימש ליצירת הצבע השחור בציורים ושל הפחם בשרידי המדורות על הרצפה. לפי ז'אן קלוט, אחד מהחוקרים שגילו את המערה, "זמני אכלוס המערה מתחלקים לשניים: התקופה הראשונה בסביבות 27,000–26,000 לפני זמננו, והשנייה בסביבות 32,000–30,000 לפני זמננו". נכון ל-1999, פורסמו תיארוכים עבור 31 דוגמיות מהמערה. המוקדמת ביותר מביניהן, דוגמית "Gif 99776" מ"אזור 10", מתוארכת ל-32,900±490 שנים לפני זמננו. עד שנת 2011, יותר מ-80 תיארוכים רדיואקטיביים נעשו, בין השאר לעצמות בעלי חיים ולפחם שנמצא על רצפת המערה. ממצאי תיארוכים אלה מעידים על כך שהציורים נעשו בשתי תקופות: לפני כ-35,000 שנים, ולפני כ-30,000 שנים, וכי בעלי חיים (בעיקר דובי מערות) השתמשו במערה או הובאו אליה עד לפני כ-20,000 שנים.
לאור סגנון הציורים והשתמרותם המצוינת, שמזכירים אתרי מערות מאוחרים בהרבה בצרפת וספרד, ישנם חוקרים שחולקים על תארוך זה. כריסטיאן זוכנר, שהסתמך על השוואת סגנון הציורים במערת שובה כמו גם במערות אחרות, הגיע למסקנה שהציורים האדומים הם מתקופת התרבות הגרווטית (28,000 עד 23,000 לפני זמננו), ושהציורים השחורים הם מתקופת התרבות המגדלנית המוקדמת (חלקן המוקדם של 18,000 עד 10,000 לפני זמננו). החוקרים פטיט ובאן טענו שהתארוך הקיים לא מתאים לסגנון העיצובי של התקופה, ושיש ספק לגבי אמינותו של תיארוך פחם שהיה חשוף לתנאי קרסט.
במאמר שפורסם בכתב העת PNAS במאי 2012 על ידי ספלאולוגים מהאוניברסיטאות של סאבוי, אקס-מרסיי וסנטרה נשיונל דה פרהיסטוריה, נטען שהציורים נעשו לפני לפחות 21,000 שנים וייתכן שאף יותר מ-29,000 שנים. ממצאי החוקרים בוססו על בדיקת כלור-36 מהסלעים מסביב לכניסה למערה. לפי הממצאים, הכניסה למערה נחסמה לפני כ-29,000 שנים על ידי סלע שקרס.
שימור המערה
הכניסה למערה נאסרה מאז גילויה ב-1994, בשל ניסיון קודם עם כניסת מבקרים למערות כמו לאסקו, שגרמה לפריחת אצות על קירות המערה, מה שהזיק לציורים. העתק של מערת שובה נפתח לציבור ב-25 באפריל 2015. זהו העתק המערה הגדול ביותר שנפתח אי פעם, גדול פי 10 מההעתק של מערת לאסקו. ההעתק בגודל טבעי, מעוצב כבניין עגול, וממוקם מספר קילומטרים בסמוך למערה המקורית. חוויית המבקרים מועצמת על ידי הדמיית תנאי המערה המקוריים: שקט, חשכה, קור, לחות ואקוסטיקה, ששוחזרו בקפידה.
Axiom Mission 3
Axiom Mission 3 (או Ax-3) היא טיסת חלל פרטית המתוכננת לטוס לתחנת החלל הבין-לאומית בינואר 2024 הטיסה תופעל על ידי אקסיום ספייס ותשתמש בחללית דרגון 2. הצוות יכלול ארבעה אנשים. הטיסה עתידה לעגון על מודול הרמוני בתחנת החלל הבין-לאומית.
משימה
הטיסה תמריא ממתחם השיגור 39A במרכז החלל קנדי בפלורידה משם היא תטוס לתחנת החלל הבין-לאומית. לאחר השלמת המשימה, היא תנחת באוקיינוס.
צוות
הטיסה צפויה לכלול את האסטרונאוט הראשון מטורקיה מסוכנות החלל הטורקית, ואסטרונאוט מחיל האוויר האיטלקי.
ב-11 בינואר 2022, אקסיום ספייס הכריזה על קולונל חיל האוויר האיטלקי (ITAF) ולטר וילדיי כאסטרונאוט המקצועי הבינלאומי הראשון של החברה. כרגע הוא מתאמן ביוסטון. אל"ם וילדיי נבחר על ידי אקסיום ספייס כטייס גיבוי למשימת Ax-2. וככל הנראה יהיה הטייס של משימה זו. מייקל לופז אלגריה נבחר באוגוסט 2023 כמי שיהיה מפקד המשימה. יחד איתו יטוסו אלפר גזרבצי הטורקי ומרקוס ואנדט השוודי שיטוס מטעם סוכנות החלל האירופאית במשימה שתקרן מונין.
הפיגוע במונית בכביש עכו-צפת
הפיגוע במונית בכביש עכו-צפת היה פיגוע ירי ודקירה סמוך לכפר ראמה ב-28 במרץ 1939, במהלך מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט (המרד הערבי הגדול). בפיגוע נרצחו 6 יהודים, בהם אב ובנו ואם ובתה. בעקבות פיגוע זה (ופיגוע נוסף שהתרחש זמן קצר לאחר מכן) השליך שלמה בן יוסף רימון על אוטובוס ערבי, פעולה שבגינה הוצא להורג.
רקע
באפריל 1936 החלה סדרה של התפרעויות אלימות של ערביי ארץ ישראל כנגד יהודים ובריטים, שבישרה את תחילתו של מרד ערבי מתוכנן ומאורגן כנגד המנדט הבריטי. מטרות המרד היו הקמת מדינה ערבית בפלשתינה, הפסקת גל העלייה היהודית ומניעת הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
אירועי האלימות נמשכו עד אוקטובר 1936, אז התקיימה הפוגה. הפרעות התחדשו בספטמבר 1937 ונמשכו עד מרץ 1939. ביישוב העברי נקראו אירועי אלימות וטרור אלו בשם "המאורעות", והן גבו את חייהם של כ-400 יהודים ו-200 בריטים, ולצדם כ-5000 ערבים.
האירוע
ביום שני, 28 במרץ 1938 (כ"ה באדר ב' ה'תרצ"ח) בשעה 13:25 יצאה מונית שירות מחיפה לצפת ועליה תשעה נוסעים ונהג - כולם יהודים (תשעה מצפת ואחת מחיפה). כשעה לאחר צאתה לדרך, סמוך לכפרים ראמה וסאג'ור, נתקלה המונית בחוליית מחבלים (על פי עדויות הניצולים, כללה החוליה כתשעה מחבלים ולפי הודעת המשטרה כ-20 מחבלים) אשר כיתרה את המונית ברובים שלופים. לפי אחת העדויות, נהג המונית ירד מן המונית בידיים מורמות לאות כניעה. המחבלים פתחו בירי על הרכב, ממנו נהרגו צבי סגל ובנו דוד, גיסתו ציפורה כהנא ואמה פסיה ברל - כולם תושבי צפת. גופותיהן של כהנא וברל נפלו על רבקה, בתה הקטנה של כהנא, וכך הסתירו אותה מהמחבלים והצילו את חייה. הנוסע שלום ביבר נשכב על בנו הפעוט יהואש והתחזה למת, וכך ניצלו שניהם. שני נוסעים נוספים, אלגרה מוצרי (שעמדה לקראת נישואיה) ואברהם זיידה הלר, וכן הנהג בכור שחרור, נמלטו מן המקום, בזמן שהמחבלים ממשיכים לירות לעברם.
הלר, שברח דרך תעלה בצד הדרך, הצליח להגיע לתחנת המשטרה בראמה, שם שמעו את קולות הירי ושלחו רכב משוריין לזירת הפיגוע. השוטרים שהגיעו למקום הצליחו לחסל שלושה מחבלים ולמלט את הניצולים.
לאחר היוודע האירוע, החלו חיפושים אינטנסיביים אחרי שני הנעדרים, מוצרי ושחרור. החיפושים כללו אף מטוס שסייר באוויר, אך הגשם שירד יום לאחר הפיגוע הקשה על החיפושים. היו שמועות שהשניים מסתתרים בכפר ראמה או שנחטפו על ידי המחבלים ומוחזקים באחד הכפרים. יומיים לאחר הפיגוע נמצאו גופתיהם של השניים לא הרחק ממקום הפיגוע. שחרור נורה בבטנו, ומוצרי נרצחה מדקירות בצווארה, ועל גופתה היו סימני התעללות שהעלו חשד שהיא נאנסה, אולם הבדיקות לא הצליחו לאשש או להפריך חשד זה.
לאחר הפיגוע
כל הנרצחים, למעט אלגרה מוצרי, היו תושבי צפת, ארבעה מתוכם בני משפחה אחת (צבי סגל וציפורה כהנא היו גיסים), והשמועה על רציחתם עוררה תגובה קשה בעיר. הרבנות המקומית הכריזה על יום אבל והתכנסות לאמירת תהילים בבית הכנסת האר"י, וחלק מיהודי העיר אף צמו. עיריית תל אביב הפסיקה את ישיבתה ל-5 דקות דומיה וקימה לזכר הנופלים.
ארבעת ההרוגים שנרצחו במונית נטמנו בבית הקברות היהודי העתיק בצפת. לאחר מציאת גופתה של אלגרה מוסרי, הוא הובאה לקבורה בבית הקברות היהודי העתיק בחיפה. הנהג בכור שחרור נטמן בלוויה רבת משתתפים בצפת.
במרוצת השנים נשכח מקום קבורתם של חמשת החללים שנקברו בצפת. בשנת 2020 אותרו הקברים, לאחר מחקר ממושך של ורד טל שחקרה את האירוע, והתקיים טקס אזכרה לקורבנות.
פלסטינים אמריקאים
פלסטינים אמריקאים (בערבית: فلسطينيو أمريكا; באנגלית: Palestinian Americans) הם אמריקאים ממוצא פלסטיני. לא ברור מתי הגיעו המהגרים הפלסטינים הראשונים לארצות הברית, אך ההערכה היא שהם הגיעו בתחילת המאה ה-20. בהמשך הגיעו המהגרים לארצות הברית, תוך שהם בורחים מישראל עקב הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
היסטוריה
הפלסטינים הראשונים שהיגרו לארצות הברית הגיעו לאחר 1908, כאשר האימפריה העות'מאנית העבירה חוק גיוס חדש, המחייב את הפלסטינים להתגייס לצבא. פלסטינים אלה היו פלסטינים נוצרים באופן גורף, ורק מיעוטם היו מוסלמים. ההגירה הפלסטינית החלה לרדת לאחר 1924, עקב חוק ההגירה של 1924, כמו גם השפל הגדול, אשר הפחית מאוד את ההגירה.
האוכלוסייה בארצות הברית החלה לגדול לאחר מלחמת העולם השנייה. מלחמת העצמאות והקמת מדינת ישראל בשנת 1948 גרמו לפלסטינים רבים לעזוב ולהגר לאחר מכן, רובם כפליטים. במהלך שנות החמישים, נוצרים רבים מרמאללה החלו להגר לארצות הברית, ולאחר מכן הגיעו מוסלמים מהעיירות הסמוכות. עם זאת, גל ההגירה הפלסטיני הגדול ביותר החל בשנת 1967 לאחר מלחמת ששת הימים, גל מהגרים זה הגיע לשיאו בשנות השמונים.
לאחר שנחקק חוק ההגירה והאזרחות משנת 1965, פלסטינים רבים החלו להגר שוב לארצות הברית. רוב הפלסטינים שהיגרו לארצות הברית בתקופה זו היו משכילים יותר מהפלסטינים שהגיעו לפני 1967, והם באו ללמוד בבתי ספר בחסות האו"ם ולמספר האוניברסיטאות ההולך וגדל בתלמידים מהמזרח התיכון.
דמוגרפיה
רבים מהפלסטינים התיישבו בפטרסון והסביבה. פלסטינים רבים אחרים התיישבו במטרופולין של שיקגו, בעוד כמה אחרים התיישבו באזור מטרופולין לוס אנג'לס, דטרויט, קליבלנד, ניו אורלינס, ג'קסונוויל ומיאמי. קבוצות אלה התמקמו לצד קהילות ים תיכוניות אחרות, דוגמת לבנונים, הסורים, יוונים, איטלקים, מצרים, ירדנים וטורקים.
בפטרסון שניו ג'רזי, המחצית הדרומית של העיר זכתה לכינוי "רמאללה הקטנה", כאשר אוכלוסייה ערבית אמריקאית בעיר מוערכת ב-20,000 תושבים נכון לשנת 2015. יש לה את השטח הפלסטיני אמריקאי המרוכז ביותר בכל ארצות הברית. היא נקראת גם "איסטנבול הקטנה", מכיוון שיש לה גם קהילה טורקית אמריקאית הולכת וגדלה.
בשיקגו, אילינוי, מתגוררת גם אוכלוסייה משמעותית של פלסטינים. בשיקגו ישנה אוכלוסייה של 85,000 פלסטינים, והפלסטינים מהווים 60% מהקהילה הערבית באזור. גם בברידג'ייב, אילינוי, מתגוררת אוכלוסייה גדולה של פלסטינים אמריקאים.
על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2000, חיו בארצות הברית 72,112 אנשים ממוצא פלסטיני, מספר שגדל ל-85,186 לפי סקר הקהילה האמריקאית לשנים 2009–2013. קשה לספור את מספר האמריקאים הפלסטינים, מכיוון שארצות הברית אינה מכירה במדינת פלסטין, ורק מכירה בפלסטינים כלאום.