cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מודלים אבולוציוניים של שיתוף אוכל
מודלים לשיתוף פעולה קבוצתי
סיבה נוספת לשיתוף פעולה קבוצתי היא כדרך להגדיל את תפוקת האוכל לעומת התפוקה מהשגת אוכל באופן פרטני; זה יכול להיחשב כצורה של הדדיות. ברוס וינטרהלדר עוסק במודל התזונה לרוחב הנגזר מתאוריית חיפוש מזון מיטבי, ורואה את שיתוף המזון בין קבוצות כאמצעי להפחתת סיכון. הסיכון נמדד במודל זה על ידי הסיכוי שקצב השגת המזון של פרט ( net aquiiziotion rate - (NAR)) יירד מתחת לערך מינימלי, כגון סף הרעבה. באמצעות שימוש במודל סטוכסטי, קבוצה של לקטים עצמאים יכולה להתחבר ולאחד משאבים לאחר שסיימו ללקט מזון ולחלק את סך המשאבים באופן שווה בין חברי הקבוצה. בוצעו מספר סימולציות שבדקו פרמטרים שונים כגון גודל קבוצה, ונמצא שניתן להפחית סיכון באופן משמעותי על ידי איגום משאבים וחלוקתם מחדש בצורה שווה. בהשוואה לשינויים ברוחב התזונה, נראה ששיתוף טוב יותר בהפחתת הסיכון מאשר בשינוי רוחב התזונה. בדיקה של גודלי קבוצות שונים מעלה שקבוצות קטנות מסוגלות להפחית ביעילות את הסיכון.
מחזורי הפרסקו של פדובה מהמאה ה-14
מחזורי הפרסקו של פדובה מהמאה ה-14 (באיטלקית: Cicli di affreschi del XIV secolo di Padova, או גם Padova Urbs picta) הם אתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו הכולל ארבעה מתחמים, ובהם שמונה מבנים או מתחמי מבנים, דתיים או חילונים, השוכנים כולם בתחומי העיר העתיקה המבוצרת של פדובה, כפי שהייתה במאה ה-14. במבנים, הפתוחים כולם לציבור, יש ציורי פרסקו שנעשו בין 1302 ל-1397 על ידי אומנים שונים עבור פטרונים שונים, ועם זאת הם מתאפיינים באחידות בסגנון ובתוכן. בין הציורים נכלל גם מחזור הציורים של ג'וטו די בונדונה בקפלת סקרובני שנחשב לסמן של תחילת ההתפתחות המהפכנית של ציורי הקיר, כמו גם מחזורי פרסקו של ציירים אחרים. קבוצת מחזורי הפרסקו מדגימה כיצד במהלך המאה ה-14 התפתחה אומנות הפרסקו במסגרת פרץ יצירתי וההבנה איך ליצור אשליה של מרחב תלת-ממדי.
האתרים
אתר המורשת העולמית כולל ארבעה מתחמים ובהם שמונה מבנים או מתחמי מבנים המוקפים באזור חיץ בשטח של 5.3 קילומטרים רבועים הזהה לשטח העיר המבוצרת פדובה במאה ה-14.
אלקטריאון וירלס
אלקטריאון וירלס בע"מ, המוכרת בשם המקוצר אלקטריאון, היא חברה ציבורית ישראלית העוסקת בפיתוח ציוד לטעינה אלחוטית של כלי רכב חשמליים, בזמן נסיעתם בכביש ובזמן שהם חונים. יו"ר ומנכ"ל החברה ומבעלי השליטה בה הוא אורן עזר. באוגוסט 2021 מונה ראובן ריבלין לנשיא החברה, ותפקידו יהיה, בין היתר, "לקדם שיתופי פעולה של החברה עם ממשלות וחברות גלובליות וכן לחשוף את פעילותה למקבלי ההחלטות ברחבי העולם". מטה החברה שוכן במושב בית ינאי.
פעילות עסקית
בשנת 2013 הקימו ג'ני כהן דרפלר, אורן עזר כמנכ"ל וחנן רומבק כמדען ראשי את חברת אלקטריק רואד בע"מ, לפיתוח טכנולוגיה לטעינה אלחוטית של כלי רכב. חברה זו שולבה בשנת 2018 בשלד בורסאי, שבמרץ 2018 שינה את שמו לשמה הנוכחי של החברה, אלקטריאון וירלס בע"מ. לחברה מספר חברות בנות לפעילות בארצות שונות.
בשלב ראשון החברה מתמקדת בטעינה סטטית וחצי-דינמית של ציי רכב מסחריים, כגון מפעילי תחבורה ציבורית, חברות משלוחים, אספקה ותובלה ושירותי מוניות עירוניים. בשלב שני החברה שואפת להציע טעינה דינמית לכל משתמשי כלי הרכב החשמליים.
החברה נהנית ממענקים ממשלתיים: שלושה מענקים של רשות החדשנות בישראל בסכום כולל של מעל 13 מיליון ש"ח, מענק של משרד האנרגיה עד לסכום של 1.5 מיליון ש"ח, ומענק של ממשלת שוודיה בסכום 91 מיליון קרונה או כ-35 מיליון ש"ח בעת אישור המענק.
אירופה
בתחילת 2020 אלקטריאון החלה בפיילוט על כביש ציבורי באי השוודי גוטלנד שבים הבלטי למשך שנתיים. מטרת רשות הדרכים השוודית הייתה איסוף מידע והשוואה בין טכנולוגיות שונות של כביש חשמלי בנוגע להשפעות סביבתיות, הספק חשמלי, תפעול, תחזוקה, עלות, ועוד. הפיילוט הוארך בשנת 2022 כדי לבחון דור חדש של מקלטים לבקשת אלקטריאון. תשתית נוספת הוטמנה בסתיו 2022 באזור צפוני יותר בשוודיה כדי לבדוק למשך שנתיים את השפעתה על נזקי אקלים לפני השטח של הכביש.
אלקטריאון חתמה ב-2020 על מזכר הבנות לשיתוף פעולה בשלושה פרויקטים להדגמת כביש חשמלי בגרמניה עם חברת EnBW. בשנת 2022 הותקנו בקרלסרוהה, גרמניה שתי עמדות הטענה ו-100 מטרים של כביש חשמלי בתוך מתחם פרטי של חברת EnBW במסלול באורך 400 מטר. המסלול צפוי להיות מוארך לקילומטר סמוך למתחם EnBW לאחר ספטמבר 2023. עלות התשתית ושתי עמדות ההטענה האלחוטיות נאמדת על ידי החברה בסכום של עד 3.2 מיליון אירו. באזור צפון בוואריה, אלקטריאון תפרוש תשתית לאורך קילומטר על כביש מהיר לצורך ניסוי שצפוי להסתיים באפריל 2024. הניסוי יסייע לפיתוח סטנדרט למדידת תאימות אלקטרומגנטית בין מערכות שונות של העברת אנרגיה באינדוקציה, ולפיתוח מערכת להכוונה אוטומטית של המקלט מעל המשדר כדי למנוע איבודים שנובעים מחוסר חפיפה בין המקלט למשדר.
אלקטריאון תשתתף בפרויקט של ממשלת צרפת שיחל בשנת 2023 לבדיקת כבישים חשמליים. במסגרת הפרויקט יותקנו תשתיות של טעינה אלחוטית וטעינה במסילה על כביש מהיר סמוך לפריז וייבדקו למשך שלוש שנים. על פי דו"ח שהוגש למשרד התחבורה של צרפת, טעינה אלחוטית היא חלשה ויקרה בהשוואה לטכנולוגיות האחרות. על פי נציג חברת ונסי (VINCI), שותפה של אלקטריאון, עלות התקנת קילומטר של כביש חשמלי אלחוטי היא 4 עד 5 מיליון יורו לקילומטר.
ארצות הברית
ביוטה, ארצות הברית, נפרשו 50 מטרים במסלול ניסויים של שותפות ASPIRE לקידום כבישים חשמליים בארצות הברית. במסגרת תוכנית מחקר של ASPIRE בשיתוף רשות הנמלים של יוטה, בשנת 2024 ייפרשו 1.6 ק"מ של תשתית טעינה בנסיעה של אלקטריאון במתחם של רשות הנמלים לצורך בדיקת אפשרות של טעינת משאיות של מתחם הרכבת.
בדטרויט, מישיגן, מתוכנן להיפרש כביש חשמלי לאורך מייל על כביש ציבורי לצורך בדיקת בטיחות, כלכליות, ופיתוח סטנדרט פתוח למערכת. הפרויקט מומן ב-3.8 מיליון דולר על ידי אלקטריאון ועוד 1.9 מיליון דולר על ידי מישיגן.
אלקטריאון הייתה עד מרץ 2023 במגעים עם מדינת פלורידה בנוגע לפיילוט של כביש חשמלי בין מחוזות פלורידה אורנג' ולֶייק לאורך מייל על כביש אגרה. במאי 2023 הוכרז כי הפרויקט יוקם על ידי ENRX (לשעבר Evolgy-IPT) עם כביש חשמלי בהספק 200 קילו-ואט עם טכנולוגיית מסילה אינדוקטיבית.
עמדות הטענה
אלקטריאון הודיעה באוקטובר 2021 על פיילוט שנחתם עם חברת "דן" בו אלקטריאון הקצתה 28.9 מיליון ש"ח במניות ואופציות לחברת דן, ובנוסף אלקטריאון תתקין על חשבונה תשתית ומקלטים לטעינה אלחוטית סטטית במסוף רידינג עבור 14 אוטובוסים בסוף שנת 2022. אם הפיילוט יצלח, תוכל דן להרחיב את ההסכם להסכם מסחרי עבור 186 אוטובוסים נוספים בתשלום 2,500 ש"ח בחודש עבור כל אוטובוס במשך 60 חודשים, סה"כ עד 30 מיליון ש"ח. נכון למרץ 2023 אלקטריאון צופה שהפיילוט יחל לפעול ברבעון הראשון של שנת 2024.
כביש חשמלי קבוע
אלקטריאון נערכת להתמודד ב-2023 במכרז עבור 42 ק"מ תשתית הטענה בכביש באורך 21 ק"מ בין העיר הלסברג לעיר אורברו. הכביש יהיה הכביש החשמלי הקבוע הראשון בעולם. אלקטריאון צופים כי תוצאות המכרז יפורסמו בחודש יולי 2023.
על פי מחקר שנערך עבור מועצת מחוז אורברו, על הכביש להעביר הספק של לפחות 200 קילו-ואט למשאית על מנת שהשימוש בו ישתלם כלכלית, לפחות 250 ק"ו על מנת שיוכלו להשתמש בו רכבים של 74 טון, ולפחות 400 ק"ו על מנת לאפשר שימוש של הכביש החשמלי בעתיד בשביל נסיעות ארוכות. אלקטריאון מפתחת מקלט בהספק תאורטי של 30 קילוואט, אשר פעל בפיילוט בשוודיה ב-85% נצילות (25.5 קילוואט). החברה מצפה להתקין עד שבעה מקלטים למשאית כדי להגיע להספק תאורטי של 210 קילוואט. נצילות של 85%, כפי שהושגה עם מקלט בודד, נותנת 178.5 קילוואט בהספק מצרפי של 7 מקלטים של 30 קילוואט.
טכנולוגיה
טכנולוגית החברה מורכבת משלושה מרכיבים בסיסיים:
הטכנולוגיה מאפשרת שלושה מצבי טעינה: טעינה סטטית, כאשר כלי הרכב חונה בחניון, טעינה דינמית כאשר הרכב נמצא בנסיעה וטעינה חצי דינמית כאשר הרכב נמצא במצב נסיעה איטית מאוד.
טעינה בנסיעה
אלקטריאון וחברת WiPowerOne של מכון KAIST, אשר השיק בשנת 2010 טכנולוגיה לטעינה אלחוטית של רכבים חשמליים בנסיעה הנקראת OLEV , מפתחים ביחד סטנדרט לטעינה אלחוטית בנסיעה. על פי אחד ממנהלי קבוצת המחקר לטכנולוגיית כבישים חשמליים של משרד האקולוגיה הצרפתי, עדיין אין תיעוד של ההשפעות הבריאותיות של הטכנולוגיה. במהלך חורף 2024-2025 תיבדק קרינה מהתשתית בפיילוט בנורווגיה. על פי הערכה של סוכנות המחקר של משרד ההגנה השוודי, כביש חשמלי באורך של כקילומטר עלול ליצור הפרעות אלקטרומגנטיות מעל רמת הרקע ברדיוס עד 300 ק"מ.
עלות
לפי הערכה של מנכ"ל אלקטריאון משנת 2020, עבור פרויקט של 100 ק"מ כביש העלות של התשתית לשני כיוונים היא כ-200 עד 250 מיליון דולר, או כ-2 עד 2.5 מיליון דולר לקילומטר.
על פי הערכת דו"ח הביניים מפברואר 2021 של פרויקט הכביש החשמלי בשוודיה, עלות התשתית בייצור המוני לקילומטר כביש לשני הכיוונים של אלקטריאון היא 19.5 מיליון קרונות שוודיות (כ-2.3 מיליון דולר לקילומטר בעת פרסום הדו"ח), ושל החברות האחרות שנבדקו בהדגמות הן 12.4 מיליון קרונה לק"מ עם טעינה עילית, ו-11.5 מיליון קרונה לק"מ או 9.4 מיליון קרונה לק"מ בשני סוגים שונים של טעינה מהקרקע.
נציג חברה שותפה של אלקטריאון, ונסי (VINCI), אמר ב-2023 כי עלות התקנת כביש חשמלי אלחוטי היא 4-5 מיליון יורו לקילומטר.
הספק
על פי דו"ח הביניים מפברואר 2021 של פרויקט הכביש החשמלי של שוודיה, הספק המקלט של אלקטריאון בהדגמה הוא עד 25 קילוואט עם צפי לשיפור עד 40 קילוואט בעתיד והספק המקלטים של החברות האחרות שהשתתפו בהדגמות הוא החל מ-200 קילוואט עם צפי לשיפור עד 800 קילוואט בעתיד.
בניסוי בנסיעה ב-20 קמ"ש, אלקטריאון התקינו שלושה מקלטים של 25 קילוואט על אוטובוס וארבעה מקלטים של 25 קילוואט על משאית. כשהמשאית נעה במהירות 20 קמ"ש המקלטים איבדו בערך 15% מההספק. כשהמשאית נעה במהירות עד 60 קמ"ש עם חמישה מקלטים של 20 קילוואט (סה"כ 100 קילוואט) הצליחה המשאית לקבל בממוצע 70 קילוואט, איבוד של בערך 30% מההספק. על פי אחד ממנהלי קבוצת המחקר לטכנולוגיית כבישים חשמליים של משרד האקולוגיה הצרפתי, כשהמקלטים של אלקטריאון מותקנים על משאיות הם מאבדים 20%-25% מההספק, בגלל המרחק בין גחון המשאית למשדרים בכביש.
אלקטריאון האריכו את הפיילוט בשוודיה על מנת לבדוק מקלטים של 30 קילוואט אשר על פי החברה פעלו בנצילות של 85% (25.5 קילו-וואט). אלקטריאון דיווחו כי המקלטים עם ההספק הגבוה העבירו בממוצע 25 קילו-וואט למקלט תוך כדי נסיעה במהירות עד 60 קמ"ש,
פורום מג"דים, מח"טים וטייסים במילואים
פורום מג"דים, מח"טים וטייסים במילואים הוא גוף ציבורי התנדבותי, שהוקם על ידי קצינים בכירים במילואים במטרה לחזק את חוסנו של מערך המילואים בחברה הישראלית.
הפורום מונה מאות קציני מילואים בדרגות סגן-אלוף (סא"ל) ומעלה, המשרתים בפועל בתפקידי פיקוד במערך הלוחם של צה"ל. בראש העמותה למען משרתי המילואים (שהיא ארגון בת שנולד מהפורום) עומד אל"ם (מיל.) אבי סיאג.
הפורום הוקם בספטמבר 1996 מתוך דאגה למערך המילואים ומחשש שעומס רב מדי יוטל על מעטים מדי. בין יוזמיו ומקימיו היו עורך הדין אריה נייגר, יוצא חטיבת הצנחנים ומפקד חטיבה 226, חטיבת צנחנים במילואים, והפובליציסט ואיש התקשורת איתי לנדסברג נבו, יוצא חטיבת גולני, מג"ד גדוד 8103 וסמח"ט במילואים חטיבה 408. לנדסברג אף עמד במשך תקופה של יותר מעשר שנים בראש הצוות המתאם של הפורום שריכז את עבודת מספר צוותים בתחומים הבאים:מאבק בהשתמטות, תגמול הוגן, מניעת אפליה במוסדות לימוד ומקומות עבודה, הכרה והוקרה של שירות המילואים, ביטוח אנשי מילואים וצוות משפטי שעסק בשינוי הטיפול בתאונות אימונים ומבצעים מהליך פלילי להליך פיקודי. בהמשך הוביל הפורום את חקיקת חוק הביטוח מיד בסיום מבצע חומת מגן ואת חוק שירות המילואים בשנת 2008 לאחר שורה של מאבקים.
על פי מסמך העקרונות של מייסדי הפורום, רבים מאזרחי ישראל הכשירים לשירות משתמטים ממילוי חובתם החוקית והנכונות של אנשי המילואים להמשיך לשאת בנטל נשחקת באופן המסכן את ביטחון המדינה. גם מערכות הביטחון השונות (צה"ל ומשרד הביטחון) גרמו במעשה או מחדל לשחיקת המוכנות, הכוננות, הציוד, כוח האדם ובעיקר התחושה שזהו עדיין המערך העיקרי של מדינת ישראל להכרעת מלחמה. לקחים רבים ממלחמת לבנון השנייה שהופקו בעקבותיה יושמו אמנם במבצע עופרת יצוקה, באימונים ותעסוקה מבצעית, אך המלאכה עדיין רבה, בעיקר בתחום האזרחי, בחקיקה ועיגון זכויותיהם של המשרתים במילואים ובטיפול של גורמים שונים בבעיותיהם.
בשנת 2012 הוקמה על ידי הפורום העמותה למען משרתי המילואים.
חזון הפורום
מתוך הבנה כי הפגיעה המיידית במערך המילואים היא קריטית לביטחון המדינה, טיפול לאומי בהתדרדרות של מערך המילואים מחייב פעולות בתחומים רבים, מצד מגזרים שונים של החברה:
מטרות הפורום
הפורום שם לעצמו כמטרה להעלות לסדר היום הלאומי את הבעיות הקריטיות של מערך המילואים, להתריע על חומרתן ולהצביע גם על פתרונות. חברי הפורום סבורים כי אלה בעיות לאומיות שהאחריות לפתרונן מוטלת על נבחרי העם, נציגי הציבור וגם על הצבא, והפתרונות מחייבים השתתפות של מנהיגי ציבור מכל המגזרים. נדרש מהלך ציבורי רחב בתחום הפיקוד, החקיקה, החינוך והתודעה. מטרה נוספת של הפורום היא לשנות את הגישה במדינה לגישת "לחשוב מילואים"- במקומות עבודה, במוסדות לימוד, בבית המשפחה ובמשכן הכנסת. בעיית אנשי המילואים היא בעיה חברתית מקיפה ואינה נוגעת רק באנשי המילואים ובני משפחותיהם.
כדי להשיג את המטרות הללו, נוקטים חברי הפורום במהלכים שונים: שדלנות בכנסת, פגישות עבודה תכופות עם ראשי משרד הביטחון וראשי אכ"א בצה"ל, תיאום מול מפקדת קצין המילואים הראשי (קמל"ר), פעילות תקשורתית והובלת מאבקים ציבוריים.
על פי תוכנית העבודה של הפורום הוגדרו שישה נושאים עיקריים, שהטיפול המיידי בהם יכול להביא לשינוי במצבו של מערך המילואים ולשיפור במצבם של יחידות המילואים ותחושתם של חיילי המילואים. להלן הסוגיות, בהן פעלו ועודם פועלים חברי הפורום:
הפורום פועל בסוגיות שלעיל וגם ובעיקר לפיקוח על יישום חוק שירות המילואים והשלמת חקיקה בסעיפים שטרם נדונו, כל זאת לאור לקחי העבר.
Cuando Hay Amor
Cuando Hay Amor (באנגלית: When There Is Love, ובעברית: כשיש אהבה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקובנית גלוריה אסטפן, מתוך אלבום הסולו הארבעה עשר שלה, Brazil305. השיר יצא לאור ב-12 ביוני 2020, כסינגל הראשון והפותח מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד השירים הטרופיים הדיגיטליים.
רקע
במקור, היה צריך השיר לצאת בסתיו 2019, אך מסיבות לא ידועות צאתו נדחתה לקיץ 2020. השיר היה לשיר הסולו הראשון שהוציאה אסטפן מזה 7 שנים והוא מתפקד כסינגל הראשון והפותח מתוך אלבום האולפן הארבעה עשר שלה שיצא לאור באוגוסט 2020.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-300 אלף השמעות.
וידאו קליפ
באותו תאריך בו יצא השיר כסינגל, הועלה הווידאו קליפ הרשמי שלו ליוטיוב. בקליפ ניתן לראות את אסטפן רוקדת סמבה דה רודה, ביחד עם קבוצת נשים ברזילאיות מכל הגילאים. הקליפ צולם בסלבדור שבברזיל ובו ניתן לראות את כל הקבוצה רוקדת ליד אגם שנמצא שם.
נכון ליולי 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-2 מיליון צפיות.
בריונות במשחקי רשת
בריונות במשחקי רשת, הידועה גם בשם Griefing ("גרימת צער". מלשון Grief: באנגלית: "צער") היא אסטרטגיית התנהגות לא רצויה במשחקי רשת מקוונים, הכוללת הטרדת שחקנים והפרעה למהלך התקין של המשחק, לעיתים תוך כדי ניצול לרעה של תכונות במשחק. בדומה לבריונות בחיים מחוץ לרשת, בריון המשחקים (Griefer) עשוי להפיק הנאה ממעשיו, ובניגוד לצ'יטר, שעשוי אף הוא להפריע למהלך התקין של המשחק, הבריון אינו עושה מעשים אלו על מנת להשיג יתרון אסטרטגי על יריביו, אלא עושה זאת אך ורק לשם ההנאה שבעשיית נזק, בדומה להתנהגות טרול.
היסטוריה
המונח האנגלי לתופעה, "Griefing", הופיע לראשונה, בהקשר של משחקי וידאו, בקהילות Usenet שעסקו במשחק התפקידים ההמוני Ultima Online בסוף שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000, ותפס תאוצה גם בקהילות גיימינג נוספות דוברות אנגלית, שאינן עוסקות בהכרח במשחקי תפקידים, כמו במשחק היריות המקוון קונטר סטרייק. בעוד שזהו מונח חדש יחסית, התנהגות בריונית במשחקי רשת אינה תופעה חדשה כלל וכלל, ומתוארכת להופעתם של משחקי התפקידים מרובי-המשתתפים הראשונים, שכונו Multi-User dungeons או בקיצור MUDs, שם היו נפוצים שחקנים ש"התפרצו" למשחק במטרה לבצע "אונס וירטואלי" בשחקנים ששיחקו בו. מאמר בשם "A Rape in Cyberspace" שפורסם בשבועון הניו-יורקי וילג' ווייס תיאר תופעת "אונס וירטואלי" שקרתה באחד ממשחקי התפקידים האלו.
בקהילת הגיימינג בטייוואן נפוץ השימוש במונח "White-eyed" (לבני-עיניים) כדי לתאר Griefers, מטאפורה המתארת שחקנים שאכן מסתכלים פיזית על מסך המחשב אך לא באמת רואים את מעשיהם ומסיקים מסקנות על התנהגותם. המונח כולל גם פעולות בריוניות ששחקנים נוקטים בהן שאינן ספציפיות למשחקי מחשב בלבד כגון קללות, גניבה משחקנים אחרים, ורמאות.
שיטות
בעוד שהתנהגות שכזו עשויה לכלול אספקטים קלאסיים של בריונות רשת למשל: הטרדה, קללות, איומים וכיוצא בזה, דפוסי ההתנהגות של בריוני משחקים עשויים להשתנות ממשחק למשחק, בהתאם לסוג המשחק, התכונות והמכניקות שהוא מציע, ומה שיתפרש כבריונות במשחק מסוים עשוי להתפרש כמכניקת משחק לגיטימית לחלוטין במשחק אחר. שיטות נפוצות כוללות:
התמודדות עם בריוני משחקים
משחקים רבים, בעיקר משחקים בהם המודל העסקי מבוסס על מנוי חודשי, נוקטים פעולות כנגד בריוני משחקים, בטענה כי הימצאותם של שחקנים כאלו עלולה להרחיק שחקנים חדשים, דבר העשוי להביא להפסד כספי בטווח הארוך. מפתחי משחקים עמלים על מציאת באגים שונים ותיקונם, על מנת שטרולים ובריונים פוטנציאליים לא יוכלו לנצלם לרעה. דוגמה בולטת למשחק שמתמודד עם ריבוי תופעות בריונות והטרדות הוא Grand Theft Auto Online. כדי להתמודד עם תופעה זו, מפתחת המשחק, Rockstar Games, מבצעת ללא הרף תיקוני באגים והתאמות למכניקות המשחק על מנת ששחקנים לא ינצלו אותם לרעה במטרה להרוויח כסף, להתנכל לשחקנים אחרים, לחבל במשימות קבוצתיות או לגרום לכך ששחקנים אחרים לא יוכלו לפגוע בהם במצבי משחק המעודדים לחימה.
בחלק ממשחקי התפקידים ההמוניים בהן לחימת שחקן-נגד-שחקן (PVP) היא אופציונלית, שחקנים יכולים להפעיל דגל מיוחד המציין את רצונם, או את אי רצונם להשתתף בקרבות PVP. בכך, שחקן לא יוכל לתקוף שחקן אחר שכיבה את דגל ה-PVP שלו. כמו כן, בשרתי מיינקראפט רבים ישנם חוקים נגד התנהגות לא נאותה הכוללת הריסה של מבנים ששחקנים אחרים בנו.
משחקים דוגמת GTA Online או Fallout 76 מציעים מערכות מוניטין שונות, המסמנות שחקנים שעוברים ללא הרף על חוקי המשחק כשחקנים בעלי מוניטין רע. ב-GTA לדוגמה, שחקנים בעלי מוניטין שלילי ("Bad sport players") מועברים לשרתי משחק בהם נמצאים רק שחקנים בעלי מוניטין שלילי. ב-Fallout 76, שחקנים בעלי מוניטין שלילי מסומנים כפושעים מבוקשים עם פרס על ראשם המעודד שחקנים אחרים למצוא אותם ולהורגם.
בתרבות הפופולרית
בפרק עשו אהבה, לא וורקראפט בסדרת הטלוויזיה המצוירת סאות'פארק גיבורי הסדרה משחקים במשחק "וורלד אוף וורקראפט" ומתמודדים עם בריון ההורג שחקנים אחרים "בשביל הכיף" ומשליט אימה בעולם המשחק.
יונת פירות מריאנה
יונת פירות מריאנה הידועה גם בשמות המקומיים: "mwee’mwe", "totot" ו-"Paluman totut" (שם מדעי: Ptilinopus roseicapilla) היא מין של עוף ממשפחת היוניים, החי בטבע רק באיי מריאנה הצפוניים שבהאוקיינוס השקט ובאי גואם.
יונה זו בינונית בגודלה והיא מגיעה לאורך של עד 24 ס"מ. היונה בעלת צבעים מפוארים הכוללים גב וכנפיים ירוקים בחלק החיצוני ואפורים בחלק הפנימי, ראש אפור-ירקרק עם גוונים סגולים בבסיס המקור ומעליו והמקור צהוב. החזה והבטן ירוקים ועליהם ישנם זוג כתמים כתומים גדולים לאורך הגפיים, פס כתום בחלק התחתון הקדמי של הזנב ופס סגול מתחת החזה הלבן. יונה זו היא אוכלת פירות בעיקרה ועוזרת בהפצת הפירות של צמחי גואם.
בעונת הרבייה היונה מקננת על ענפים נמוכים ובקן מטילה ביצה אחת, אשר מקבלת בבקיעתה טיפול דומה משני ההורים.
יונה זו נחשבת לסמל לאיי מריאנה והיא גם מהווה את הציפור הלאומית שלהם. כמו כן היא נבחרה לייצג את קמע הקבוצה במשחקי התחרות "Micronesian Games" של 2006.
שימור
בעבר היונה הייתה בסכנת הכחדה קשה בבית גידולה בגואם, בעיקר בגלל בירוא יערות אך גם בשל החדרתו בשוגג של בויגה עצים חום, אשר חדר לאי כנראה בטעות דרך ספינות במהלך מלחמת העולם השנייה. הנחשים טרפו את היונים הבוגרת ובעיקר הצעירות ודרדרו את האוכלוסייה הכללית, כמעט להכחדה גם באיים אחרים.
עם זאת מספר גני חיות החלו בתוכניות שיקום של יונה זו ולגידולם בשביה כדי להחזירם לטבע, החל מ-1993. חלק מגני החיות כמו גן החיות של סנט לואיס שבסנט לואיס, מיזורי מכיל את אחת מתוכניות הרבייה המוצלחות ביותר של היונה.
למרות התוכניות והגדילה האיטית של האוכלוסייה עדיין היונה פגיעה עקב אובדן מתמשך של בתי גידולה המיוערים, אוכלוסיות קטועות וקטנות, טווח מחיה מוגבל ופגיעה בידי מינים פולשים שונים היונה עדיין נחשבת למין "קרוב לסיכון" לפי הרשימה האדומה של IUCN.
הר טורברט (אנטארקטיקה)
הר טורברט (באנגלית: Mount Torbert) היא פסגה בולטת ברכס נפטון, בהרי פנסקולה בארץ המלכה אליזבת שבאנטארקטיקה.
להר צורת פרמידה.
ההר ממוקם במרכז מתלול טורברט שבצפון רכס נפטון.
גילוי ומיפוי ההר
רכס נפטון (ובו ההר) התגלה וצולם מהאוויר ב-13 בינואר 1956, בטיסה חוצת-אנטארקטיקה של צי ארצות הברית, שנערכה במהלך מבצע דיפ פריז, שיצאה מתחנת מצר מקמורדו לים ודל וחזרה למצר.
הרי פנסקולה כולם (ובהם הר טורברט) מופו על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנת 1967 ובשנת 1968, באמצעות סקרים על הקרקע, ותצלומי אוויר שצולמו בשנת 1964 ועל ידי צי ארצות הברית בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1966.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא בשם זה, על שמו של לוטננט קומנדר ג'ון ה. טורברט (John H. Torbert), מצי ארצות הברית, שהיה הטייס בטיסה בה התגלה ההר; השם ניתן לאתר זה, בדומה לאתרים אחרים באזור אשר נקראו על שם אנשי הצוות של אותה טיסה.
The Very Best of Gloria Estefan
The Very Best of Gloria Estefan (בעברית: הטוב ביותר של גלוריה אסטפן) הוא אלבום האוסף השישי של הזמרת גלוריה אסטפן אשר יצא ב-26 בספטמבר 2006 על ידי אפיק רקורדס. בדומה לאלבומי האוסף הקודמים של אסטפן האלבום מכיל אוסף של שירים בולטים לאורך הקריירה שלה אך בשונה מהאלבומים הקודמים האלבום מכיל אוסף של שירים באנגלית.
רצועת הבונוס באלבום היא שיר שיצא בקרדיט של הלהקה של אסטפן מיאמי סאונד משין ושמו הוא "Doctor Pressure".
פיוטר באסין
פיוטר ואסילביץ' באסין (ברוסית: Пётр Васильевич Басин; 1793 – 1877) היה צייר דת, היסטוריה ודיוקנאות רוסי. הוא גם שימש כפרופסור באקדמיה הקיסרית לאמנויות.
ביוגרפיה
עם שובו לסנקט פטרסבורג בשנת 1830, הוא הוחזר על ידי הצאר ניקולאי הראשון לעבוד על פרויקט דמותו של סוקרטס המציל את אלקיביאדס (1828). את הציור התחיל עוד ברומא, אבל הוא נפגע בספינה שהובילה אותו מרומא והיה צורך לשחזר אותו עם הגעתו לסנקט פטרסבורג.
לאחר מכן, החל ללמד באקדמיה המלכותית, והתמנה לפרופסור בשנת 1836, תפקיד שמילא עד 1869 כאשר הפך לפרופסור אמריטוס וחבר מועצת המדינה. הוא נאלץ לפרוש זמן קצר לאחר מכן, עקב מחלת עיניים מתקדמת. הוא איבד את ראייתו לחלוטין עד סוף 1870.
בתקופה שבה היה פרופסור, הוא יצר דיוקנאות רבים (כולל אלה של מיכאיל קוטוזוב ושל איוון דיביץ') וסצינות אלגוריות לשיקום ארמון החורף לאחר שנפגע בשריפה ב-1837.
יצירותיו הדתיות הן המוכרות ביותר. הן כוללות ארבעים ציורים ואייקונים רבים שנוצרו מסקיצות של קארל ברולוב, כולל "דרשה על ההר".
הוא גם עבד בקתדרלת קזן ובכנסיית האקדמיה הקיסרית. מדי פעם הוא צייר מחוץ לסנט פטרסבורג, וביקר בקתדרלות רבות. לאחר שאיבד את ראייתו, כמה מהסקיצות המוקדמות יותר שיצר שימשו כמודלים לציורים בקתדרלת ישו המושיע, שבוצעו על ידי ניקולאי קושלב.
אוצרים של אוספי אמנות התייעצו איתו לעיתים קרובות כמומחה. זה כלל רכישת אוסף השייך לנסיכה אנסטסיה טרובצקיה, ויצירות נבחרות מאוסף וילם השני, מלך הולנד, והן עבור ארמון החורף ואוסף הפסלים באקדמיה הקיסרית.
אן לנגטון
אן לנגטון (באנגלית: Anne Langton;  24 ביוני 1804 –- 10 במאי 1893) הייתה אמנית אנגלייה שהתמחתה בנופים ובציורי דיוקנאות מיניאטוריים.
חיים וקריירה
היא נולדה לתומס ולאלן לנגטון ביורקשייר דיילס, אך תוך מספר חודשים הם עברו ללנקשייר, שם גדלה באחוזה. היא ואחיה ויליאם וג'ון התחנכו בבית על ידי הוריהם ומורים פרטיים. משפחתה טיילה רבות באוסטריה, בלגיה, צרפת, איטליה, גרמניה ושווייץ, בעוד שהילדים קיבלו שיעורי אמנות פרטיים ממאסטרים ונחשפו לאנשי ספרות בכל מקום שבו שהו.
בעקבות מלחמות נפוליאון, שהסתיימו ב-1815, עסקיו של תומאס לנגטון באנגליה הפכו לא יציבים והמשפחה נאלצה לחזור לאנגליה ממסעותיהם ולימודיהם בשנת 1821. בשובם הם נאלצו למכור את אחוזתם, לפטר את כל המשרתים מלבד אחד, ולעבור לבית עירוני קטן בליברפול. בגיל 16, אן לקחה על עצמה רבות מחובות משק הבית והטיפול בהוריה המזדקנים, תוך שהיא ממשיכה בעבודות האמנות וההכשרה שלה במידת האפשר. לאחר הפסדים כספיים נוספים, עברה המשפחה לעיירת ספא קטנה מצפון לליברפול. אן המשיכה לשכלל את כישוריה האמנותיים ולבקר חברים וקרובי משפחה ברחבי בריטניה כדי לקבל גישה לציור נופים. היא גם הייתה מוכשרת בציור מיניאטורות בצבעי מים על שנהב.
ב-1833, אחיה ג'ון, לאחר שסיים את לימודיו בקיימברידג', היגר לקנדה והמשפחה עברה לבית קטן יותר ב ליד ליברפול. בשלב זה, בהיותה קרובה לגיל 30, היא לא התחתנה וסבלה מירידה בשמיעה. ב-1836, אחיה ויליאם, הפך לאיש עסקים מצליח מאוד במנצ'סטר והוא הציע לשלם את הוצאות המחיה של משפחתו כדי לאפשר להם להישאר באנגליה, אך בשנה שלאחריה החליטה המשפחה להצטרף לג'ון לנגדון בקנדה.
אן, הוריה ודודה עלמה, עזבו את ליברפול ב-24 במאי 1837, והגיעו לניו יורק שלושה שבועות לאחר מכן. מסעם היבשתי דרך טורונטו אל, אונטריו, נמשך כמעט חודשיים, עקב סיור בניו יורק ובמפלי הניאגרה. הם התיישבו בחווה של ג'ון ב, ליד, אונטריו.
היא נפטרה ב-1893, בטורונטו בגיל 88.
אינטרמצו (סרט, 1939)
אינטרמצו (באנגלית: Intermezzo: A Love Story) הוא סרט רומנטי אמריקאי משנת 1939. הסרט הוא רימייק של הסרט השוודי "אינטרמצו" משנת 1936 עם אינגריד ברגמן בתפקיד הראשי.
הסרט מתאר קשר רומנטי בין כנר מפורסם ובעל משפחה עם פסנתרנית צעירה ויפה. בנסיבות הזמן נקטע קשר זה המהווה רק אינטרמצו (הפסקת ביניים) בחייהם.
תקציר העלילה
הולגר ברנדט (לסלי הווארד) הוא כנר וירטואוז מפורסם. לאחר מסע קונצרטים מוצלח בניו יורק הוא חוזר לאשתו, בתו ובנו בסטוקהולם ופוגש בביתו את אניטה הופמן (אינגריד ברגמן), מורתה לפסנתר של בתו.
אניטה מתחילה לנגן בהתלהבות את הקונצרט לפסנתר של אדוארד גריג. הולגר מתבונן בה ומצטרף אליה בנגינה בכינור. הוא מציע לה להיות מלווה שלו בפסנתר בקונצרטים שלו והיא מסכימה.
קשר רומנטי מתפתח בניהם. אניטה מעריצה את הולגר ככנר מפורסם וכגבר עם השפעה חזקה. הוא מתאהב בה כי היא צעירה, יפה ומוכשרת ומציתה בו את טעם החיים שנשחקו בנישואיו המשעממים.
לאחר שאינו יכול לשמור את סודו, הוא מספר לאשתו כי התאהב באניטה ועוזב את הבית. הם פותחים במסע הופעות מוצלח ובסופו הם מגיעים לנופש בעיירה קטנה על חוף הים בדרום צרפת ונהנים שם כמו זוג בירח דבש.
הולגר מתגעגע למשפחתו ואניטה מבחינה בכך שהולגר מתקשר שם עם ילדה קטנה שמזכירה לו את בתו. היא מקבלת מכתב המאשר כי קבלה מלגה ללימודי פסנתר בפריז. היא מראה את המכתב להולגר ושורפת אותו לעיניו כי לדבריה הוא חשוב לה יותר.
הולגר מחליט לחזור לסטוקהולם לפגוש את בתו. כשהוא מגיע לבית הספר שלה, היא מבחינה בו, רצה אליו ונפגעת קלות ממכונית.
הולגר מביא אותה לביתו ומחכה כל הלילה לראות מה שלומה. בינתיים הוא מבקש סליחה מבנו ומתפייס איתו.
בבוקר מודיעה לו אשתו שהבת יצאה מכלל סכנה. הולגר מתכונן לעזוב את הבית אך אשתו סולחת לו והוא חוזר אליה.
כיצד לגנוב מיליון
כיצד לגנוב מיליון (באנגלית: How to Steal a Million) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיית פשע רומנטית משנת 1966 בבימויו של ויליאם ויילר, עם אודרי הפבורן, פיטר אוטול ויו גריפית' בתפקידים הראשיים.
עלילת הסרט מתרחשת בפריז ועוסקת בזיוף יצירות אמנות.
תקציר העלילה
שארל בונה (יו גריפית') מתפרנס יפה ממכירת יצירות אמנות שהוא מזייף. כעת הצליח למכור במכירה פומבית "ציור" של סזאן ב-515,000 דולר ושמו מתפרסם בתקשורת. בתו ניקול (אודרי הפבורן) מתנגדת למעשיו מפני שלדעתה זה פשע ועבירה חמורה אך שארל אומר שהוא מרמה רק אנשים עשירים...
כעת הוא מתבקש להשאיל את פסל ונוס של בנוונוטו צ'ליני לתצוגה במוזיאון יוקרתי. למעשה את הפסל פיסל אביו שהיה גם זייפן והמודל הייתה אימו. שארל גאה בכבוד שהוענק לו אבל כאן מתעוררת בעיה - המוזיאון מבטח את הפסל במיליון דולר אבל הביטוח ייכנס לתוקף רק לאחר בדיקת מומחה שהפסל מקורי. שארל מפחד שייתגלה שהפסל מזויף ואז שמו וכל מה שצבר, יירד לטמיון.
לילה אחד מפתיעה ניקול פורץ שחדר לדירתם. היא מאיימת עליו באקדח וכדור שנפלט שורט את זרועו. הוא מציג את עצמו כסיימון דרמוט וניקול מחליטה לא לפנות למשטרה שיתחילו לחקור את הציורים, אלא להחזיר אותו לחדרו במלון ריץ בכיכר ונדום. סיימון מתאהב בה מיד ומתחיל לחזר אחריה.
ניקול אינה יודעת כי סיימון אינו פורץ מקצועי אלא בלש פרטי שמומחה בחשיפת זיופי אמנות וכי פרץ לדירתם כדי לקחת פירור מ"ציור" של ון גוך שהם עומדים למכור ולבדוק את מקוריותו. סיימון נותן שירותים למוזיאונים ברחבי העולם וגם לסוחר האמנות דה סולניי (שארל בואייה).
ניקול מבקשת מסיימון שיגנוב את פסל ונוס אף על פי שהוא שלהם. היא לא מגלה לו את הסיבה אבל סיימון יודע ובגלל אהבתו אליה הוא מוכן להסתכן. הם מסתתרים עד שהאנשים יוצאים ומערכת האזעקה מופעלת. סיימון משתמש במכשיר בומרנג שמפעיל כל פעם את המערכת ומקפיץ את השומרים ושוטרי פריז עד שהמפקח הראשי העצבני מחליט לסגור את מערכת האזעקה כדי שיוכל לנמנם. סיימון מנצל את ההזדמנות, מוריד את הפסל, עוטף אותו ומניחו בתוך דלי. ניקול מתחפשת לעובדת ניקיון, נטמעת בעובדות בבוקר ויוצאת מהמוזיאון בדיוק כשהמפקח רואה שבמקום פסל ונוס, מונח שם בקבוק יין...
התקשורת גועשת לנוכח השוד המתוחכם. ברגע זה מגיע לפריז המיליונר האמריקאי דייוויד לילנד (אלי וולך) שהוא אספן אמנות נלהב ומבקש מדה סולניי שיעזור לו למצוא את הפסל הגנוב. דה סולניי מכיר לו את שארל וניקול והוא נלהב ממנה, מציע לה נישואין וקונה לה טבעת יהלום יקרה.
כדי להרחיק אותו, נותן לו סיימון את הפסל בינתיים חינם בתנאי שלא ייצור קשר עם ניקול. דייוויד עוזב את צרפת וסיימון סוחט הבטחה משארל שיפסיק לזייף. סיימון מסכים והזוג נכנס למכונית לנסוע לירח דבש. הם מבחינים בסניור פרווידאו (מרסל דליו) אספן ותיק שמתעניין ב"ציור" ון גוך ושארל מקבל אותו בשמחה...
Dear John
Dear John (בעברית: ג'וֹן הַיָּקָר) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, מתוך אלבומה השלישי, Speak Now. השיר יצא לאור ב-25 באוקטובר 2010, בסמוך לצאתו של האלבום, על ידי חברת התקליטים ביג משין רקורדס.
אף על פי שלא יצא כסינגל, הצליח השיר להגיע למקום ה-54 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי טיילור סוויפט לבדה והופק על ידה ועל ידי נייתן צ'פמן. השיר הוא שיר בסגנון הקאנטרי-פופ. הניו יורק טיימס סקרו את השיר בחיוב רב, ואף טענו כי "זהו השיר הטוב ביותר מ-Speak Know".
האודיו של השיר אשר הועלה ליוטיוב ב-2 באוקטובר, הצליח לצבור 2 מיליון צפיות. בספוטיפיי צבר השיר למעלה מ-26 מיליון השמעות.
ביקורת
כלפי השיר הופנו ביקורות חיוביות, תוך שברולינג סטון הוא דורג במקום ה-10 ברשימת "כל 206 השירים של טיילור סוויפט, לפי דירוג".
(בעברית: ג'וֹן הַיָּקָר (גרסתה של טיילור)) היא הקלטה חוזרת של "Dear John". היא יצאה לאור על ידי סוויפט ב-7 ביולי 2023, באמצעות חברת התקליטים ריפבליק רקורדס, ביחד עם שאר שירי , ההוצאה החוזרת של אלבומה משנת 2010.
אברהם בר-אוריין
אברהם בר-אוריין (י"ב באייר ה'תר"ע, מאי 1910 – כ"ה באלול ה'תש"ן ספטמבר 1990) היה חלוץ, עיתונאי, ממייסדי אגודת הספורט הדתית "אליצור", מראשוני הפועל המזרחי בארץ ישראל.
ביוגרפיה
בר-אוריין נולד בגלודורי שבמחוז באקוי ברומניה, למשפחת וֵייסבוך שהייתה משפחה חסידית. למד בעיירה, ב"חדר" ולאחר מכן המשיך בלימודיו בבית-הספר הרומני הממשלתי (הלא-יהודי) בבאקוי. בגיל 13 החל, ביוזמה עצמית, לנאום בבתי כנסת שונים באזור ולקרוא ליהודים לעלות לארץ ישראל. בגיל 16 יצא להכשרה במסגרת תנועת "החלוץ" ביערות שבצפון מולדובה, ואחר כך בכרמים שבדרום מולדובה. במהלך ההכשרה נקלע לעימות עם הנהגת המחנות על רקע דתי (עבודה בשבת, כשרות המטבח), ולאחר שהנהיג שביתה במחנה, פרש מתנועת החלוץ ושב לביתו. בבאקוי שב לפעול במסגרת חוג הנוער הציוני, הצטרף לחבר המדריכים ונבחר כמזכיר ראשי של הנוער הציוני.
בשנת תר"ץ-1930, למרות התנגדות הוריו, משפחתו החסידית והאדמו"ר מבוהוש, עלה לארץ ישראל, שם הצטרף לקבוצת "שח"ל" (על שם שמואל חיים לנדוי) שהוקמה אז ברחובות. בתקופה זו ארגן את התנועה כנגד הרב טייטלבוים שהעסיק פועלים ערבים בפרדסו, והביא להוצאתו מהוועידה של הרב טייטלבוים. לאחר שפרש מהקבוצה, היה אחד משני הראשונים שעלו על אדמות גוש תל מונד ("אדמות שכטרמן" – לימים כפר יעבץ). המשיך את פעולתו החלוצית בכפר יונה, ולאחר שלקה בקדחת חריפה, עבר להתגורר במושב עין גנים שליד המושבה פתח תקווה. בעין גנים המשיך להיות פעיל בחיים הציבוריים, סייע לקליטת עולים רבים מאירופה, כמו גם להתערותם של עולי תימן שהגיעו למחנה יהודה, כיום שכונה בפתח תקווה.
שליחות במזרח אירופה
בחורף תרצ"ח-1937 נשלח על ידי תנועת תורה ועבודה ומועצת הנוער של הקרן הקיימת לישראל לשכנע יהודים לעלות ארצה מארצות פולין, ליטא ולטביה. שנתיים לאחר מכן יצא שוב לליטא ולרומניה בשליחות דומה. התמונות שהביא עמו משם, כמו גם הרישומים המעטים שערך, מהווים תיעוד לקהילות תוססות שהיו ונכחדו במלחמת העולם השנייה.
פעילות בהגנה
בשנת 1933, כשנה לאחר נישואיו ובתקופת פעילותו באזור תל-מונד, התגייס ל"הגנה". לאחר שובו משליחות באירופה, בשנת 1939, המשיך בפעילותו באזור פתח תקווה. בשנת 1939 הקים יחד עם יחיאל אליאש את ארגון "אליצור". מאוחר יותר, כשבפלי"ם סירבו לקבל לשורותיהם לוחמים דתיים, הקים את הסקציה הימית במסגרת "אליצור", והמהדורה הראשונה של חוברת ההדרכה ללימוד ימאות שכתב עבור הקורסים בסקציה הימית נרכשה כולה על ידי צה"ל עם הקמת חיל הים. הוא עבר קורס מפקדי כיתות בג'וערה בשנת 1943, ופיקד בפועל על הפלוגה הדתית של ההגנה באזור פתח תקווה. בשנת 1943 החל לעבוד במנגנון "ההגנה", ערך את האיגרת לנוטר, את "במשמרות" – ביטאון הפלוגות הדתיות בהגנה, ופעל כמרצה בשליחות "ההגנה". כאשר יצא יחיאל אליאש בשליחות לאירופה בחורף תש"ז, מילא את מקומו כמנהל אליצור. בין השאר הוא הוציא חוברת של מערכי שיעור להדרכה בימאות אשר בהמשך שימש את חיל הים הישראלי. עם הקמת צה"ל, עבר – יחד עם כל מנגנון "ההגנה" – לשורות הצבא, והשתתף במלחמת העצמאות בלחימה באזור עמק בית-שאן. בצה"ל שימש כקצין הסברה לענייני דת, אולם עם פעילותו של הרב שלמה גורן פרש מן הצבא.
פעילות ספרותית ועיתונאית
את מאמרו הראשון פרסם בביטאון ההסתדרות הציונית ברומניה – "שטירי" – עוד בהיותו נער. עם עלייתו ארצה כתב ב"נתיבה" – ביטאון הסתדרות הפועל המזרחי. לאחר שהחלים מן הקדחת ועבר לעין גנים, החל לעבוד באופן אינטנסיבי כעיתונאי. פרסם בעיתונים "הצופה", "ידיעות אחרונות", "ההד", "שלוחות", "פתח תקווה", "אשנב" וב"מלחמתנו".כתב וערך את ה"אגרת לנוטר". במהלך עבודתו על האגרת לנוטר התגלע ויכוח בינו לבין עמנואל הרוסי על פרסום תמונה מהשואה. "זה לא אסתטי" טען הרוסי, ובר אוריין ענה לו כי "כל השואה היא לא אסתטית". בשנת 1958, עם הקמת ביטאון המועצה הדתית תל אביב "הליכות", התמנה לעורכו. פרסם מאמרים רבים, לעיתים תחת פסבדונים.
בשנות השמונים החל לקבץ את השיעורים שהעביר במשך עשרות שנים בבית הכנסת של עין גנים, והוציא עשרה כרכים של שיעוריו בשם "מבחר אמרים", סט שתוכנו הוא "ליקוט מאמרים אמרות, משלים וסיפורים על פרשיות התורה" (כפי שכתב בהקדמה לספריו). עד לפטירתו בכ"ה אלול ה'תש"ן הוציא י"ב כרכים: כרכים א'-ב' על ספר בראשית, כרכים ג'-ד' על ספר שמות, כרך ה' על חג הפורים, מגילת אסתר וארבע פרשיות, כרך ו' על הגדה של פסח, יום העצמאות, יום ירושלים ומקרא על חודשים ניסן ואייר, כרכים ז'-ט' על ספר ויקרא, כרכים י'-י"א על פרקי אבות וכרך נפרד על הגדה של פסח בפני עצמה.
לאחר פטירתו לקחו נכדיו על עצמם לסיים את הפרויקט ואכן הנכדים סיימו את הסדרה לחמישה עשר ספרים.
נפטר בגיל 80 בשכונת עין גנים. הותיר אחריו אשה, טובה, ושלוש בנות.
חלקת סיילם
חלקת סיילם (באנגלית: Salem's Lot) הוא ספרו השני של הסופר האמריקני סטיבן קינג. הסיפור עוקב אחר בן מיר, סופר, שחוזר לביקור בעיר בה הוא גדל בין גילאי 5 ל-9 בשם "חלקת ירושלים" (שמכונה בקיצור "חלקת סיילם" JeruSalem) במיין, והתמודדתו עם הגילוי שתושבי העיירה הופכים לאיטם לערפדים. קינג חוזר לעיירה הבדיונית סיילם בסיפורים קצרים שכתב מאוחר יותר, שפורסמו באוסף הסיפורים הקצרים שלו "משמרת לילה" (1978). בזמן שיצא לאור הספר היה מועמד לפרס הפנטזיה העולמי ב-1976, ומספר שנים לאחר היה מועמד לפרס לוקוס עבור ספר הפנטזיה הטוב ביותר של כל הזמנים ב-1987. בשתי ראיונות נפרדים בשנות ה-80, קינג אמר שמכל ספריו, "חלקת סיילם" הוא הספר האהוב עליו. קינג אמר בראיון לפיל קונסטנטין למגזין "Highway Patrolman"
שמואל רשף
שמואל רשף (24 בדצמבר 1946 – 16 בדצמבר 2010) היה קצין תותחנים ראשי ה-13 בצה"ל ואיש עסקים ישראלי.
ביוגרפיה
רשף (במקור - פישר) נולד בסאטמר שבטרנסילבניה ועלה לישראל בשנת 1959. הוא היה בין בוגרי המחזור הראשון של ישיבת בני עקיבא בנתניה.
רשף התגייס לצה"ל ב-1965 במסגרת העתודה האקדמית והצטרף לחיל התותחנים, בו מילא שורה ארוכה של תפקידים. ב-1968 סיים קורס קציני חת"ם ושימש קצין הדרכה בפיקוד הצפון. במלחמת ההתשה שימש כמפקד סוללה וקצין מבצעים בגדוד 334, בשנים אלו השתתף בפשיטות בלבנון, ירי ארטילרי לאזור אירביד שבירדן ולחימה בחזית המצרית. ב-1971 השתלם בקורס מדידות מתקדם בצבא ארצות הברית. לאחר מכן שימש מפקד בקורס יסוד וסגן מפקד הקורס בבה"ד 9, ב-1973 שימש קצין אג"ם של אגד ארטילרי 7030. שבועות ספורים לפני מלחמת יום הכיפורים מונה לסגן מפקד גדוד 334, במהלך המלחמה השתתף בקרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן ובמבצע קינוח. לאחר המלחמה שימש קצין אג"ם במפקדת התותחנים של פיקוד הצפון ולמד בבית הספר לפיקוד ומטה. בשנים 1978-1976 פיקד על גדוד 334, לרבות במבצע ליטני במהלכו שימש מפקד הסיוע של חטיבת גולני ולאחר מכן מפקד הסיוע של עוצבת הגליל שזה עתה הוקמה. ב-1978 שימש כמפקד קורס קציני תותחנים ויצא ללימודים בצבא ארצות הברית. ב-1980 מונה למפקד בית הספר לתותחנות ושימש מפקד אגד מילואים 425, לאחר מכן שירת כמפקד התותחנים בפיקוד הצפון (1982-1984).
רשף למד במכללה לביטחון לאומי. לאחר כהונה כראש מחלקת תורת הלחימה במחלקת ההדרכה במטה הכללי התמנה לתפקיד קצין תותחנים ראשי (1986-1989), בדרגת תת-אלוף.
לאחר סיום שירותו הצבאי עבד רשף ברפא"ל. בהמשך ניהל את מפעל "שיש תבור" ומפעל נוסף ולאחר מכן פנה לעסקים פרטיים.
רשף היה בין מקימי בית התותחן בזכרון יעקב ושימש כיושב-ראש עמותת "יד לתותחנים".
שמואל רשף נפטר בחודש ב-16 בדצמבר 2010.
חיים אישיים
רשף היה נשוי ואב לבן ולבת. בנו אביב משרת בצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
להתלבש עם שש
להתלבש עם שש הייתה רצועת הבוקר של ערוץ הילדים בין השנים 1991 -1996. הרצועה שודרה בין השעות 06:30-07:30 (בחופשים ובשבתות עד שעה מאוחרת יותר).
את התוכנית הנחו בין השנים 1991 -1993 עודד מנשה, גיליה שטרן ואורית ירון. בשנת 1993 הנחתה את הרצועה שלומית ארנון. בשנת 1994 שונה שם התוכנית ל"ארוחת בוקר" למשך הקיץ בלבד. בשנת 1996 הנחתה את הרצועה מיכל ינאי.
ברצועה זו שודרו בעיקר סדרות מצוירות מדובבות לגיל הרך כגון: האנה ברברה, וודי הנקר, סופרבן, סיפורי גדל-יער, הזיפתונים, תיאודור החמור, הצ'יפמאנקס, דביבוני היער הירוק, לוני טונס וכו'.
ישנה גם רצועת ערב הנקראת "שש בפיג'מה" אותה הנחו לסירוגין מנחי "להתלבש עם שש".
מס דיבידנדים
מס דיבידנדים הוא המס המוטל על דיבידנד המחולק על ידי חברה לידי בעלי מניותיה. המס מוטל כאשר מתרחש אירוע מס והוא מוטל על מקבל הדיבידנד ולא על המחלק. בחלק מהמדינות, מחלק הדיבידנד נדרש לנכות את המס במקור ולהעבירו לרשויות המס. בישראל מיסוי דיבידנדים הוא חלק ממס הכנסה.
סוג מס
לסיווג ההכנסה מדיבידנד השפעה מהותית על סוג המס ושיעור המס שיוטל על המקבל. בחלק ממדינות העולם, למשל בארצות הברית, קבלת דיבידנד מסווג כהכנסה פירותית. במדינות אחרות, ביניהן ישראל, מדובר בהכנסה הונית. יתרה מכך, ישנן מדינות בהן קיים מיסוי חד-שלבי ובאחרות מיסוי דו-שלבי. הכרת שיטת המס מאפשרת ביצוע תכנון מס לצורך הקטנת המס המשולם.
מס דיבידנדים בישראל
בישראל, תקבול דיבידנד היא הכנסה חייבת במס הכנסה ככל הכנסה אחרת. בהתאם להוראות סעיף 2(4) לפקודת מס הכנסה נקבע כי דיבידנד, לרבות דיבידנד המשתלם מתוך רווחי הון של חברה, ריבית, הפרשי הצמדה או דמי נכיון הם הכנסה חייבת במס.
החוק בישראל קובע שיעורי מס שונים לחברות ויחידים המקבלים דיבידנד:
נוסף להוראות החוק, קיימות הוראות שעה המפחיתות את שיעור מס הדיבידנדים על מנת להגדיל את הכנסות המדינה ממסים בתקופות מיתון או אחרי מבצעים צבאיים. כיוון שהמס מוטל רק כאשר הדיבידנד מחולק, הפחתת שיעור המס מעודדת בעלי חברות להכריז על חלוקת דיבידנד. הפחתת שיעור המס אומנם מפחיתה את המיסוי, אך בפועל הגביה עולה ככל שיותר נישומים מעדיפים לשלם מס בשיעור נמוך, והמדינה רואה הכנסות גבוהות מהתחזיות ומצליחה לממן את הוצאותיה החריגות.
מס דיבידנדים בארצות הברית
החל משנת 2003 שיעור מס הדיבידנדים נקבע לפי דרגות המס של הנישום, אך ברוב המקרים בדיבידנדים "רגילים" הכנסה מדיבידנד תחשב כמו רווח הון ארוך טווח שתמוסה בשיעור המקסימלי של 15% "מס דיבידנד מוטב". בשנת 2013 ממשל אובמה הוסיף דרגת מס מקסימלית חדשה בסך 39.6% הממסה דיבידנד מוטב בשיעור של 20%.
פלייסמייקינג
פלייסמייקינג (מאנגלית: Placemaking) היא גישה מעשית בתחום העיצוב העירוני הפועלת לתכנון ושיפור של שטחים ציבוריים פתוחים או מרחבים ציבוריים. תופעה זו היא חלק ממגמת ההתחדשות העירונית אך התהליך של יצירת המקום מגיע מלמטה למעלה.
כיום תחום הפלייסמייקינג מתחבר לנושא של מעורבות חברתית ובניית קהילות. כחלק "מעשיית מקום קהילתי" ישנם כלי מנהיגות השתתפותית בעזרתם פועלות קהילות רבות ברחבי הארץ למען המקום שהן גרות בו, ובעקבות כך, הן מתגבשות ומועצמות.
על אף היתרונות הרבים שקיימים ביצירת מקום בשיתוף פעולה עם תושבי המקום, קיימת גם ביקורת חברתית על כך שבתהליך עצמו לעיתים מעורבים מעט תושבים אשר אינם בהכרח מייצגים את הכלל. לעיתים קרובות התושבים המעורבים ייצגו את האוכלוסייה החזקה בשכונה ובתהליך קבלת ההחלטות לא ישתתפו תושבים שמבחינה חברתית או כלכלית אינם פנויים לעסוק בכך, דבר שעשוי לדחוק מהמרחב קהילות שהנרטיב שלהן אינו מיוצג.
פלייסמייקינג – הגדרה
פלייסמייקינג היא גישה מעשית לשיפור איכות המרחבים הציבוריים הנמצאים בשכונה, עיר או אזור והפיכתם למקומות טובים, כאשר בדרך זו משתפרת גם איכות החיים של האזור כולו והקהילה שחיה בו. ההגדרה הפשטנית ביותר של פלייסמייקינג היא יצירת מקומות איכותיים שאנשים רוצים לחיות, לעבוד, לשחק וללמוד בהם, בדגש על תהליך היצירה. מקום איכותי מאופיין בהיותו מקום בטוח וידידותי לאנשים, נגיש מבחינה הליכתית ותחבורתית, ממוקם באזור פעיל ויש בו עניין, ייחודיות, אטרקטיביות ויזואלית או אומנות ציבורית. לעיתים קרובות מקומות אלו ישלבו שימושים מעורבים ויהיו בעלי ממדי בנייה טובים ביחס לרחוב ועם חזיתות איכותיות ומזמינות. השילוב בין צורה פיזית נכונה, תמהיל שימושים מותאם ויצירת הזדמנויות חברתיות נכונות מאפשר מפגש בין אנשים וקיום פעילות משמעותית במקום איכותי, דבר המייצר תחושת שייכות חזקה למקום עצמו ומקדם מעורבות אזרחית.
יצירת מקום מעניקה השראה לאנשים לדמיין מחדש את המרחב בו הם חיים ולפעול להפיכת המרחבים הציבוריים להיות הלב של הקהילה. רעיון זה שואף לחזק את הקשר שבין האנשים לבין המקומות המשותפים שהם חולקים במרחב. באמצעות תהליך שיתופי של יצירת מקום ניתן לעצב את המרחב הציבורי ודרכו למקסם את הערך המשותף. פלייסמייקינג הוא יותר מאשר עיצוב אורבני טוב יותר, אלא הוא מאפשר דפוסי שימוש יצירתיים והתייחסות לזהויות החברתיות, התרבותיות והפיזיות המגדירות את המקום ויש להן חשיבות להתפתחותו. פלייסמייקינג אפקטיבי שם את ההשתתפות הקהילתית במרכז ומנצל את הנכסים, ההשראה והפוטנציאל של אותה הקהילה כדי לייצר מרחבים ציבורים איכותיים התורמים לבריאותם, אושרם ורווחתם של האנשים הפלייסמייקינג מתבסס על ההבנה כי קהילות עירוניות וכפריות זקוקות למקומות טובים שמגבירים את הרווחה החברתית, הפיזית, הכלכלית והחברתית של תושביהן. שיתוף פעולה בין תושבים, בעלי מקצוע וגופים ציבוריים יכול להוביל להפיכת אזורים ציבוריים נטושים ולא מטופחים או חסרי אופי וייחוד - כמו מרכזי תחבורה ישנים או רחובות מוזנחים - למקומות חשובים ואיכותיים אשר מחזקים את הקשר בין האדם לבין המרחב בו הוא חי, ובכך מייצרים ערים טובות יותר.
צמיחת גישת הפלייסמייקינג
השימוש העקבי במושג פלייסמייקינג וכניסתו לתוכניות של מדיניות ותכנון עירוני החלה אמנם רק בשנות התשעים, אך ראשיתה של הגישה התפתחה בשנות החמישים והשישים של המאה העשרים. באותה תקופה הגישה השלטת בעולם התכנון הייתה גישת "התכנון המודרני" אשר דגלה בחלוקה לאזורים, הפרדה בין שימושים שונים והעדפה לרכב פרטי. אופי התכנון פגע ביכולת ההליכתיות בערים וביכולת לייצר מרחבים ציבוריים משותפים ופעילים.
גישת "יצירת המקומות" צמחה כתגובת נגד לתכנון המודרני והיא קיבלה חיזוק משני הוגים מרכזיים ג'יין גייקובס וויליאם ווייאט אשר קראו לייצר במרחב הציבורי תחושת שייכות מחודשת. גייקובס ווייאט טענו כי יש לתכנן את הערים בשביל אנשים ולא רק עבור מכוניות ומרכזי קניות. עבודתם התמקדה בחשיבות החברתית והתרבותית שיש לשכונות תוססות ושטחים ציבוריים מזמינים. ג'ייקובס עודדה את האנשים לקחת חלק בבעלות על הרחוב באמצעות הרעיון המפורסם של "עיניים ברחוב", אשר לפיו הנוכחות של האנשים ברחוב מספקת הגנה טבעית ומאפשרת יצירת מרחב בטוח. וווייאט הדגיש אלמנטים מרכזיים הנחוצים ליצירת חיי חברה תוססים במקומות ציבוריים.
תנועת העירוניות החדשה (ה-New Urbanism) שהתפתחה בארצות הברית בשנות ה – 80, המשיכה לקדם את רעיון יצירת המקום והחלה להכניס אותו למדיניות העירונית. על פי גישת הניו-אורבניזם התכנון המודרני הוביל להזנחה של מרכזי הערים ואובדן תחושת הקהילתיות בהם. מנגד, הגישה דוגלת בשימור מסורת אדריכלית מקומית, טיפוח רוח המקום, יצירת קהילתיות על ידי ציפוף המגורים, הקמת מתחמים מעורבי שימושים וטיפוח של המרחב הציבורי. עקרונות אלו עומדים בבסיס רעיון הפלייסמייקינג ולכן תנועה זו האיצה את התפתחותו.
ארגון P.P.S) Project for Public Spaces) ופעילותו
תהליכי התכנון הנוקשים שצמחו במאה ה-20, הפכו להיות ממסדיים מאוד ונדירות הן הפעמים בהן לבעלי עניין מתוך הקהילה יש סיכוי להשמיע שאיפות ורעיונות משלהם בנוגע למקום בו הם חיים. עם זאת, גישת הפלייסמייקינג יכולה לשבור את החסם הזה במידה ואדריכלים, מתכננים ומעצבי ערים מסכימים עם הערך הרחב שיש לפעילות שכזו. הניסיון של ארגון PPS הראה כי כאשר בעלי המקצוע מברכים על הפעילות הזו הם חוסכים לעצמם בעיות רבות לאחר מכן.
=== עקרונות לביצוע "יצירת מקום" לפי ארגון ה-P.P.S === ארגון ה-P.P.S הגדיר 11 עקרונות מנחים שיסייעו לקהילה "לייצר מקום" שיאחד מגוון דעות לחזון קוהרנטי, יתרגם את החזון לתוכנית ממשית ויבטיח שהתכנית תהיה אפשרית לביצוע וברת-קיימא. העקרונות פורסמו כחלק מספר שנקרא How To Turn A Place Around: A Handbook for Creating Successful Public Spaces שנכתב על ידי קת׳לין מאדן שהיא אחת מפעילות הארגון. מאז צאת הספר ב-1999 הוא הפך לגורם מרכזי בהנעת והגדרת תנועת "הפלייסמייקנג". 11 העקרונות שהוגדרו בספר הם:
ארבע גישות ל-"פלייסמייקינג"
בתוך הרעיון הכולל והסטנדרטי של פלייסמייקינג ניתן לראות עוד שלוש גישות ספציפיות יותר. כמו שמוצג באיור- 4 הגישות הן: פלייסמייקינג סטנדרטי, ובתוכו שלוש גישות נוספות: פלייסמייקינג אסטרטגי, פלייסמייקינג יצירתי ו-פלייסמייקינג טקטי.
בין הגישות יש תחומי חפיפה מסוימים, כאשר כולן שואפות לשפר את איכות ומגוון השירותים לתושב במסגרת השכונה, הקהילה או האזור. בנוסף, כל הגישות תלויות במעורבות רחבה של בעלי העניין השונים בתכנון ועיצוב הפרויקט והפעילויות. השוני בין הגישות מתבטא בכך, ששלוש הגישות הספציפיות הנובעות מהגישה הראשונה, מתמקדות בסוגים מסוימים של שיפור איכות החיים, בתהליכים שונים להשגת יותר תוצאות או תוצאות מהירות יותר, ובדרכים שונות לביצוע ניסיונות לפני שמשקיעים כמות גדולה של כסף ומשאבים.
לפי גישה זו, תהליך יצירת המקום מתרחש בצורה מכוונת בשלבים, אשר מתחילים בשינוי קטן שאינו דורש התחייבות גדולה ואינו יוצר ציפיות גבוהות. שלב זה יכול להתבצע במהירות ולרוב גם ידרוש עלות כספית נמוכה. הוא מאופיין בסיכון נמוך ופוטנציאל תגמול גבוה, יש לו יכולת לשלב מספר פרויקטים קטנים ושונים באותו שטח והוא ניתן לביצוע בשכונה שבה קיימת מעורבות של בעלי עניין. גישה זו יכולה לשנות אזור לאורך תקופת זמן ארוכה כחלק מפרויקטים קטנים רבים. האימפקט של כל פרויקט בפני עצמו יכול להיות קטן אבל גם הסיכון והעלויות הם קטנים.
ביקורות על גישת הפלייסמייקינג
הביקורות על גישת הפלייסמייקינג גורסות כי התהליך אינו מספיק "דמוקרטי", לא מייצג את כלל האוכלוסייה ועלול להוביל "להשתלטות" של קבוצה חזקה על הנרטיב של המרחב ולדחיקת אוכלוסיות חלשות.
יש הרואים בגישת הפלייסמייקינג דרך אידיאלית למימוש הרעיון הדמוקרטי. בעוד שעל ניהול המדינה יש לאזרחים השפעה שולית, ההשפעה של האדם על ההחלטות שמתקבלות בנוגע למרחב בו הוא חי יכולה להיות משמעותית מאוד ואף מתגמלת. עם זאת, בפועל המנגנון ליצירת פלייסמייקינג הוא סבוך יותר ועשוי להיות נגוע באינטרסים שונים של אזרחים מקבוצות שונות וגופים עסקיים או ציבוריים הפוגמים ברעיון הבסיסי של התהליך ההשתתפותי. אחת הביקורות היא שתהליך שיתוף הציבור בעולם הפלייסמייקינג לוקה בחסר כיון שההיוועצות נעשית עם מספר מוגבל של תושבים ופעילים. אחת הסיבות שעשויות לגרום לכך היא שיש תושבים שעסוקים בהתמודדות עם חיי היומיום ואינם פנויים חברתית או כלכלית לקדם נושאים אלו. כך למעשה, נשמעת הדעה של מגוון מצומצם ולא מייצג של תושבים והיישום בשטח כולל רק רצונות של חלק קטן מתושבי המקום. נוסף על כך, לרוב יש צורך במימון של הרשות המקומית או גופי חברה אזרחית כדי לייצר את המקום, לכן מתכנני הערים או בעלי עניין פרטיים וחברתיים עשויים לקדם פרויקט שיניב הצלחה בעיניהם, אך אינו ישקף בהכרח את צורכי התושבים וייעשה על חשבון תהליך קבלת החלטות דמוקרטי ומשתף. בהמשך לכך, בשכונות ואזורים בהן חיים מספר קבוצות שונות במקביל עלול תהליך יצירת מקום שמזוהה עם נרטיב של קבוצה אחת בלבד, להפוך את אותו הנרטיב לדומיננטי במרחב ובשיח. במצב כזה הקבוצה הדומיננטית מדחיקה את הנרטיב של קבוצה אחרת מהאופי וההיסטוריה של המקום. התוצאה היא שקבוצות מוחלשות יזכו לגישה פחותה למשאבים ולהשפעה במסגרת השכונה או האזור בו הן חיות. לבסוף, תהליך זה עשוי לעודד ג'נטריפיקציה של שכונה כאשר הקבוצה הדומיננטית דוחקת אל מחוץ לאזור את הקבוצה המוחלשת. הביקורת טוענת שהיסטוריה של מקום עלולה להיות תולדה של מאבק פוליטי ואינה מייצגת בהכרח את כלל האוכלוסייה אלא את הצד החזק. תהליך שכזה זכה לסיקור בשכונת Little Italy שבעיר New Haven בארצות הברית. במקרה זה האוכלוסייה בשכונה הורכבה מקבוצה אפרו-אמריקנית ממעמד נמוך ולצידה אוכלוסייה לבנה ממעמד בינוני. עולם התרבות והסימבולוגיה שיוצגו במרחב של אותה שכונה הושתתו על הנרטיב של שכונת מהגרים איטלקים היסטורית תוך התעלמות ודחייה של הקבוצה האפרו אמריקנית שחיה במקום.
דוגמאות מהעולם
קמפנג פלאנג'י - דוגמה צבעונית לתהליך פלייסמייקינג ניתן לראות בכפר קמפנג פלאנג'י באינדונזיה. הכפר המקומי שבעבר היה מוזנח ומלוכלך עבר מהפך כאשר כל הבתים והמקומות הציבוריים בו נצבעו בצבעי הקשת בענן. מי שיזם את השדרוג הוא אחד מתושבי הכפר, סלאמט ווידודו, מנהל בית ספר מקומי. ווידודו פנה אל ראשי הכפר ורתם אותם להשתמש במענק בסך 22,000 דולר שקיבלו מהממשלה לטובת צביעת 230 בתים והפיכתם ליצירת אמנות אחת גדולה. כחלק מהיוזמה התושבים התחייבו לנקות את הנהר הסמוך. ראשי הכפר סיפרו כי המעורבות הפעילה של התושבים תרמה לחיזוק הכפר ואיכותו. לאחר השינוי הכפר הפך להיות יעד תיירות, דבר אשר תרם לצמיחה הכלכלית של התושבים ולשיפור רווחת חייהם.
פארק וודרוף, אטלנטה - דוגמה נוספת ליצירת פלייסמייקינג מתרחשת באטלנטה, ג'ורג'יה, ארצות הברית. כיום ארצות הברית מתמודדת עם תופעה הולכת וגדלה של מחוסרי בית ואנשים עם בעיות של בריאות הנפש או התמכרויות אשר מסתובבים במרחבים הציבוריים.
מארק לואיס ג'ונס
מארק לואיס ג'ונס (באנגלית: Mark Lewis Jones; נולד ב-1964) הוא שחקן ולשי. בין תפקידיו היו מפקח משטרה בסדרת הדרמה של ה-BBC "55 מעלות צפונה", ציד לווייתנים בסרט "אדון ומפקד: הצד הרחוק של העולם", חייל בסרט "טרויה" ורוב מורגן בסדרת הטלוויזיה "סטלה".