cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הצריף הראשון (הוד השרון)
הצריף הראשון בהוד השרון הוא המבנה הראשון שהוקם במגדיאל בשנת 1924. כיום ניצב הצריף ברחוב סוקולוב 6, כמאה מטרים מצפון לכיכר אוסישקין ולבית הכנסת המרכזי במגדיאל.
היסטוריה
מגדיאל הוקמה בחודש יולי 1924 לפי החלטת שנים עשר מייסדיה, אשר התכנסו בתל אביב. המייסדים פנו לחברת הכשרת היישוב והחליטו לקנות 4,000 דונם באזור הכפר הערבי ביאר עדס. השטח נקנה מהשייח' אבו כישכ, ועל הגבעה הקימו חיים ומינדל קולטון, עולים מפולין שהגיעו ארצה מספר חודשים קודם, את הצריף הראשון. צריף העץ של משפחת חיים קולטון, כמו צריפים אחרים במושבות, נקנה מחיל האוויר הבריטי בסוף מלחמת העולם הראשונה. הוא פורק והובל למגדיאל על גבי חמורים, והורכב בה מחדש. אחד משלושת חדרי הצריף הושכר ונחשב לבית המלון הראשון במגדיאל. במשך כשנה הייתה משפחת קולטון המשפחה היחידה במושבה, ויתר המייסדים עזרו לעבד את האדמה אך התגוררו בכפר סבא. לימים פתחה אשתו של חיים קולטון מסעדת פועלים בצריף, ובו נערך סדר הפסח הראשון במושבה, חתונות ואסיפות. עם ההכרזה על הקמת ישראל בשנת 1948 היה הצריף למקום בו התקיימו החגיגות. באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20, בשל הקשיים הכלכליים, מכר קולטון את נכסיו, ועבר להתגורר בפתח תקווה. הצריף עבר מיד ליד, ובין היתר שימש כחנות המכולת של היישוב, וכבית קפה שפעל עד סוף שנות ה-50 של המאה ה-20. לאחר מכן הושכר למישפחת סנדק שגרו בו עד סוף שנות ה-70. לאחר עזיבתם הצריף ננטש ומצבו התדרדר.
המקום כיום
בשנת 2003 שוחזר הצריף, ובמרץ 2005 נחנך בו "מוזיאון הראשונים" לתולדות הוד השרון. במקום מוצגים כלים, חפצים, מסמכים ותמונות, והוא מספר על חיי התושבים בשנותיה הראשונות של מגדיאל.
אבירם גילעד
אבירם גילעד (נולד ב-28 באפריל 1940) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, שירת כמפקד חטיבה 460 וראש מטה פיקוד הדרום.
ביוגרפיה
גילעד נולד באורוגוואי ועלה לישראל ב-1959. עשה את שירותו הצבאי בחיל השריון. שימש סגן מפקד בקורס מפקד טנקים. ב-1964 היה חבר במשלחת החשאית של צה"ל למערב גרמניה שנשלחה לקלוט את טנקי הפטון האמריקאים (שזכו לכינוי מגח בצה"ל). במלחמת ששת הימים פיקד על פלוגת טנקי מגח בגדוד 79 ולחם עמה בקרבות באזור רצועת עזה וצפון סיני. לאחר המלחמה שירת כקצין אג"ם בחטיבה 14. ב-1969 מונה למפקד גדוד 184 בחטיבה 14, שהוצבה במלחמת ההתשה בגזרת תעלת סואץ. בהמשך שירת כמפקד קורס מפקדי טנקים וכקצין אג"ם של גייסות השריון. בפרוץ מלחמת יום הכיפורים שימש במינוי חירום כקצין אג"ם של אוגדה 162, אוגדת מילואים בפיקודו של אברהם אדן שלחמה בגזרה המצרית. בשנת 1975 מונה למפקד חטיבה 460 ולאחר מכן יצא ללימודים אקדמיים. בהמשך שירת כראש מטה פיקוד הדרום וכנספח צבאי במקסיקו. השתחרר משירות הקבע ב-1982 בדרגת תת-אלוף.
לאחר שחרורו עבד בחברת דגם מערכות כממונה על השיווק במקסיקו ובמדינות אמריקה הלטינית ולאחר מכן כמנהל שיווק ומכירות במדינות מתפתחות. בשנת 1991 מונה לסמנכ"ל פיתוח עסקי בחברת אלקו אחזקות, בשנת 2000 מונה לסמנכ"ל בחברת אלקטרה מוצרי צריכה וכיהן בתפקיד עד 2008.
גילעד בוגר המכללה לפיקוד ולמטה והמכללה לביטחון לאומי, בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית מאוניברסיטת תל אביב
קבוצה (הדרכה)
קבוצה היא מספר חניכים הנפגשים למטרה מסוימת או מתוך עניין משותף. הקבוצה שייכת בדרך כלל למסגרות ארגוניות כמו תנועה או ארגון והיא התא הבסיסי ביותר במבנה החברתי או הארגוני. לכל קבוצה יש מבנה מסוים, ולרוב מנחה אותה מדריך או צוות מדריכים. בין חברי הקבוצה והמדריך מתקיימים יחסי גומלין, והתפקידים והאחריות מחולקים ביניהם. כל אלו משרתים מטרות מסוימות ומנוהלים על פי נורמות ודרכי תקשורת מוגדרים. לדוגמה, בארגוני נוער ובתנועות נוער הקבוצות מוגדרות כתאים הבסיסיים במבנה הארגוני. בכל קבוצה מספר חניכים, לרוב מאותה שכבת גיל ומדריך המבוגר מהם. מסגרת יחסי הגומלין מוגדרת היטב בתדירות המפגשים ועיתויים, וכן בתוכן המפגשים ומאפייניהם. מפגשים אלו נקראים פעולות. את הפעולה מכין המדריך: בחירת נושא המפגש, האופן בו הוא יתקיים והמתודות בהן ישתמש. מסגרת הפעולות ומכלול יחסי הגומלין עונות על מטרות משותפות. המטרות מוגדרות על ידי הקבוצה בהנחיית המדריך, ולרוב גם על ידי הארגון או התנועה בו הם פועלים.
לרוב, ניתן יהיה לאפיין את הקבוצה גם בשם, בצורת לבוש, בדרכים ליצירת קשר, בדמי חבר או בסוג תשלום אחר, ולעיתים גם בסמלים, בהמנון ובטקסים.
השפעת הקבוצה על החניך.
בקבוצה מתרחשים תהליכים בעלי משמעויות אינטרסובייקטיביות. הקבוצה מעניקה את המשמעויות הללו לתהליכים ולסמלים המייחדים אותה. הקבוצה מספקת לחניך צרכים בסיסיים של שיוך חברתי ופעילות פנאי, העשרה, תמיכה, קבלה והגשמה.
החברות בקבוצה משפיעה על חשיבותו של הפרט בעיני עצמו, על התנהגותו, ועל תפיסת העולם שלו. בקבוצה פועלים כוחות של לחץ חברתי, רמות של קונפורמיות, רמות לכידות עליהם משפיעים גם התנהלות המדריך ומנגנוני הפיקוח של הקבוצה והמסגרת. כל אלה משפיעים על החניך ועל התנהגותו.
הקבוצה והמדריך יכולים להפעיל סנקציות כדי ליצור קונפורמיות. הקבוצה תגיב לחבר שסוטה מהנורמות של הקבוצה. תגובת הקבוצה או המדריך תשתנה על פי המידה שבה פוגעת הסטייה בהשגת מטרות הקבוצה, מיקום החבר בקבוצה ומידת הלכידות בקבוצה.
קבוצות מסוימות מציגות תנאים לקבלת חבר לקבוצה. בתנועות נוער התנאים הם שכבת גיל, מיקום מגורים או שיוך לבית ספר. בשכבות בוגרות יותר ובארגוני נוער נבחנים החברים בהזדהות עם מטרות הקבוצה וכן בעשייה המיועדת להגשמתן. לעיתים גם קיימים נהלים מוסדרים להדחת חבר מהקבוצה אם לא עמד בדרישות מסוימות.
סוגי קבוצות
הקבוצות מוגדרות על ידי המבנה שלהן, תהליך קבלת ההחלטות ומאופיינות בבגרותן ובמסגרת בה פועלת הקבוצה.
קבוצה עם מדריך
ההחלטות מתקבלות על ידי המדריך כאשר בידיו היכולות לשתף את הקבוצה או חלקים ממנה בקבלת ההחלטות. לרוב השיתוף נובע ממטרה חינוכית או מרצון להשפיע על דעתם ותפיסתם. הקבוצה פועלת על פי חוזה קבוצתי שנאמר או נכתב ובו הסכמות קבוצתיות והגדרות נוספות של המדריך והמסגרת.
קבוצה שמנהיגה את עצמה
ההחלטות מתקבלות על ידי כל חברי הקבוצה לרוב בתוך מסגרת של חוקים דמוקרטיים. אופן קבלת ההחלטות מעוגן בחוזה קבוצתי.
קבוצה עם מדריך או ועד מתוכה
הקבוצה ממנה חניך אחראי או קבוצת חניכים לתקופה זמנית. החניך הנבחר מקבל אחריות כמו של מדריך. הוא אחראי על הקבוצה, על קיום הפעילות והשגת המטרות הקבוצתיות. לעיתים קיים מנגנון פיקוח על המדריך הזמני וקיימים נהלים ברורים להדחתו ולקיום בחירות עם סיום תקופת כהונתו. דוגמאות לקבוצות כאלו ניתן לראות בחוגי הורים ובארגונים המבוססים על עקרון "מנהיגות עצמית" המאגדים בהם מספר קבוצות.
השתייכות של הקבוצה
הקבוצה היא חלק ממסגרת חברתית כללית. לכל פרט קבוצות השתייכות וקבוצות התייחסות מגוונות המשפיעות על התנהגותו. רוב הקבוצות מאוגדות בתוך מסגרת רחבה יותר של פעילות המגדירה רבים ממאפייני הקבוצה. בתנועות ובארגוני הנוער בארץ הקבוצות השונות מאורגנות בסניפים, בקנים, במעוזים או בשבטים, הם מאורגנים בתוך מחוזות או אזורים המאורגנים במסגרת התנועה או הארגון. לכל רמת ארגון מאפייני עבודה, בעלי תפקידים הפועלים בה, פעילות ניהולית ואירועים קבועים לאורך השנה.<BR> בקבוצה קיימת הזדהות עם מטרות המסגרת והיא פועלת על פי חוקי המסגרת. חברי הקבוצה חשים הזדהות עם הקבוצה, עם המסגרת ועם חניכים נוספים בקבוצות אחרות, אך באותה מסגרת. עם זאת, קיימת לרוב תחרות בין קבוצות בתוך כל רמות המסגרת.
יחסים בין קבוצות
היחסים בין קבוצות נעים בין קטבים של שיתוף פעולה ושל תחרות ואיבה. שיתוף יכול להיווצר במאפייני סטטוס דומים, במהלך פעילות גומלין בין הקבוצות המאפשרים אינטימיות וגיבוש מטרות ואינטרסים משותפים. יריבות ממותנת בין קבוצות יכולה להועיל לגיבוש בתוך הקבוצה.
שתל דנטלי
שתל דנטלי הוא התקן המשמש כנקודת עיגון ללסת ומשתמשים בו ברפואת השיניים כדי להשלים שיניים חסרות. השתל הוא מעין "דיבל" בעל הברגה כפולה. הראשונה היא חיצונית ומשמשת לעיגון השתל לעצם הלסת, והשנייה היא פנימית, ומשמשת לעיגון אביזרים חיצוניים לשתל. אביזרים אלו מכונים: חלקי שיקום. השתל עשוי בדרך-כלל מטיטניום כחלק מהתרכובת TiAl6V4 או מזירקוניום דו-חמצני, המכונה זירקוניה (ZrO2). המתכת ממנה עשוי השתל היא מתכת אצילה, כלומר מתכת שאיננה יוצרת תגובה כימית עם הגוף.
עקרונות
שתל דנטלי אחד או רבים עשויים לתמוך בשיטות שונות של בניית שיניים, כגון רצף של כתרים מחרסינה המכונה גשר, תותבות נשלפות, שיניים תותבות, תותבות המוברגות ישירות לשתלים, ועוד. ניתן גם להשתמש בשתלים בתור מעגן עבור תזוזת שיניים אורתודנטית. שימוש בשתלים דנטליים מאפשר תנועת שיניים בלתי-כיוונית ללא פעולה נגדית.
מרבית השתלים הדנטליים הם דמויי בורג המוברג לתוך עצם הלסת, אולם קיימים גם שתלים הנראים בצורת דיסק, ושתלים חיצוניים הממוקמים מעל עצם הלסת. החדרת השתלים אל עצם הלסת מבוצעת תוך קידוח לתוכה, והחדרת השתל אל הקדח בתנועת סיבוב.
לאחר החדרת השתל, עוברת עצם הלסת תהליך המכונה אוסטיאו-אינטגרציה. בתהליך זה בונה עצם הלסת את עצמה סביב השתל, ומשפרת את אחיזתו בתוכה. בניגוד לשן רגילה אין סביב השתלים רצועת סיבים המשמשת כמשככת זעזועים (סיבים פריודונטליים), לכן, התחושה המתקבלת בלעיסה של שיניים המקובעות בשתלים שונה מעט מזו שמתקבלת עם שיניים טבעיות.
טרם המצאת השתלים האנדוסאוסים (תוך עצמיים) דמויי השורש, רוב השתלים היו משני סוגים: שתלי להב אנדוסאוסים, כאשר פיסת המתכת שצורתה כלהב שטוח הנעוץ בעצם, ומעליו קונוס הבולט אל תוך חלל הפה ומשמש לעיגון. שתלים אחרים נקראו סובפריוסטאלים וצורתם כמסגרת שישבה חיצונית מעל העצם, והוחזקה אליה באמצעות ברגים קטנים יותר.
סיכויים וסיכונים
רמת ההצלחה והבטיחות של ביצוע שתלים גבוהה למדי. אחוזי השרידות של שתלים בפה על פי מחקרים עומדים על כ-95% בטווח של 5 שנים, והסיכוי הסטטיסטי להישרדותם בפה הולך וקטן עם הזמן אך עדיין גבוה ועומד על כ- 82% גם לאחר 20 שנה. נתונים סטטיסטיים אלה כוללים שתלים שבוצעו גם לפני 20 שנה, וכי הטכנולוגיה והמחקר המשמשים כיום כבסיס לתכנון וביצוע שתלים התקדמו מאוד עם השנים. לאדם הסובל מחוסר שיניים השתלים עשויים להחזיר את התפקוד, את המראה של חיוך אסתטי, דיבור נאות, וכמובן את היכולת ללעוס. הסיכונים בביצוע שתל דנטלי הם בעיקר כישלון השתל כתוצאה מחוסר קליטה שלו בעצם הלסת, שבר שלו לאחר מספר שנים, ופגיעה באיברים סמוכים למיקום ביצוע ההשתלה. איברים אלו יכולים להיות הסינוס המקסילרי בלסת העליונה, והעצב המספק את התחושה לשפה הקדמית בלסת התחתונה ושמו: אינפריור אלביאולר. על מנת להימנע מפגיעה באיברים אלו או מאבדן תחושה, חשוב כי המשתיל יסתמך על צילומי CT המדגימים את כמות העצם, רוחבה וגובה בתלת מימד, כמו גם מיקום המבנים הנזכרים לעיל. המשתיל ייעזר בצילום ה-CT על מנת לקבע מראש את אורך ורוחב השתל המתאים למצב העצם, וכך יחדיר את השתל לאורך הנכון והמדויק, תוך הימנעות מפגיעה מיותרת.
נטען כי טיפולי רדיותרפיה עלולים להשפיע לרעה על סיכויי שרידותם של שתלים. עם זאת, מחקר שפורסם בשנת 2016 קבע כי שתלים דנטליים שמותקנים באזור חלל הפה שנחשף להקרנות עשויים להיות בעלי שיעור שרידות גבוה, בתנאי שהמטופל מקפיד לשמור על היגיינת פה גבוהה ומעקב קבוע על מנת למנוע סיבוכים.
תנאים להצלחת התהליך
החדרת שתל דנטלי הוא תהליך קל ופשוט בידיים מיומנות, אולם יש לזכור כי יש בו גם מעורבות של תהליך ביולוגי ולא מכני גרידא. בהתאם, על רקמות הפה לתמוך בקליטת השתל הדנטלי. מחקרים מעידים על כך כי סוכרת בלתי מאוזנת (המוגלובין A1C מעל 7.2), עישון כבד וצריכת אלכוהול, מורידים את הסיכויים הסטטיסטיים לקליטת השתל. מעבר לכך, יש צורך בנפח עצם מספק שיאפשר החדרת שתל לתוכו. במקרים של חוסר בנפח-עצם, יכול המשתיל להיעזר במגוון שיטות לעיבוי נפח העצם. הנפוצות בהן הן פיצול רכס, אוגמנטציה לטראלית והרמת סינוס.
ייצור שתלים
השתלים הראשונים פותחו עוד בשנות ה-40 של המאה ה-20 על ידי קבוצות חוקרים באירופה, ועם המצאת השתל הבורגי, הקל יותר להחדרה, הפכו השתלים להיות בחזית המחקר העולמי בתחום רפואת השיניים ואחד השינויים הגדולים ביותר בתולדותיה. בעולם יש מעל 3000 יצרני שתלים, חלקם קטנים המשווקים לסביבתם המידית בלבד, ועד חברות ענק המשווקות את השתלים מתוצרתם לעולם כולו.
בישראל קיימות מספר חברות לייצור שתלים, ויצוא השתלים מישראל מגיע היום לכ-72 מדינות ברחבי העולם.
מרבית השתלים הבורגיים בעולם מיוצרים באמצעות מכונות חריטה, החורטות מדגם ממוחשב המתוכנת לתוכן את צורת השתל מתוך גוש טיטניום המוזן למכונה. שיטות אחרות מתקדמות יותר הן למשל בחיתוך לייזר, ואפילו הדפסה תלת־ממדית של השתל או laser sintering. השתלים הבטוחים לשימוש הם אלה שעברו את הבדיקות של מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA).
בישראל
ביצוע שתלים איננו התמחות מוכרת על ידי משרד הבריאות בישראל. כל רופא שיניים שעבר הכשרה מתאימה רשאי לבצע שתלים. מומחים בעלי יותר ניסיון בביצוע שתלים הם פריודונטים (מומחים למחלות חניכיים) ומומחים לפה ולסת (כירורגים).
כריסטה מקאוליף
כריסטה מקאוליף (באנגלית: Christa McAuliffe; 2 בספטמבר 1948 – 28 בינואר 1986) הייתה מורה ואסטרונאוטית אמריקאית מניו המפשייר שנספתה כאשר מעבורת החלל צ'לנג'ר, שבה המריאה, התפוצצה בעת שיגורה.
בשנת 1984 שמעה מקאוליף שנאס"א מחפשת מורה כדי לשבצו בטיסת מעבורת חלל. הרעיון היה למצוא מורה מחונן שיוכל לתקשר עם התלמידים מן המסלול. נאס"א בחרה במקאוליף לתפקיד זה ב-19 ביולי 1985 ביחד עם מורה נוספת בשם ברברה מורגן, ששימשה כגיבוי למקרה שמקאוליף לא תהיה כשירה לטוס. בסתיו של אותה שנה לקחו השתיים שנת שבתון והתאמנו לקראת משימה STS-51-L. מקאוליף הוכשרה כמומחית מטען והייתה אמורה ללמד שיעורים מן החלל.
לאחר שנבחרה להיות המורה הראשונה בחלל רואיינה מקאוליף לתוכניות טלוויזיה רבות, לרבות אלו של לארי קינג, ג'וני קרסון, דייוויד לטרמן ורג'יס פילבין. בעקבות זאת קיבל פרויקט "המורה בחלל" תשומת לב ציבורית נרחבת. נוכחותה של מקאוליף על הצ'לנג'ר הייתה אחד הגורמים להשפעה הרגשית הגדולה שהייתה לאסון על אזרחי ארצות הברית.
לאחר אסון הצ'לנג'ר יועדה מורגן, המחליפה של מקאוליף, לפרויקט מורה בחלל. מורגן אכן המריאה לחלל, אך לא כמורה. בשנת 1998 החלה מורגן את אימוניה כאסטרונאוטית, ובשנת 2007 השתתפה במשימה STS-118 כמומחית משימה.
מהדורת חמש (חדשות 13)
מהדורת חמש (נקראה עד ה-6 בפברואר 2020 "החדשות עם יעקב אילון" או "החדשות בחמש") הייתה תוכנית אקטואליה יומית בהגשת יעקב אילון, ששודרה בשעה 17:00 בערוץ 13. התוכנית עלתה לאוויר ב-16 בינואר 2019 וירדה ב-7 באפריל 2020 בעקבות הקיצוצים ב"חדשות 13".
מבנה התוכנית
מבנה התוכנית דומה למבנה מהדורת חדשות מרכזית. התוכנית נפתחה בכותרות היום. במהלך התוכנית השתתפו כתבי ופרשני "חדשות 13" בתוכנית ודיווחו על אירועי היום. במהלך התוכנית שודרו כתבות על ענייני היום. מדי פעם אירח יעקב אילון באולפן אורחים שונים, איתם הוא דן על נושא מסוים שקרה באותו היום. בסוף התוכנית הוגשה התחזית על ידי טל שמאי, דני רופ ונעמה איזנברוך לסירוגין.
את התוכנית הגיש יעקב אילון 4 פעמים בשבוע וביום הנותר הגיש את התוכנית אלי ראכלין. במהלך התוכנית, לווה מסך עם ציוצים בטוויטר על אירועים בעולם ובארץ.
היסטוריה
בעקבות מיזוג רשת וערוץ עשר, ב-26 בנובמבר 2018 על מגעים בין קשת לרפי רשף (מגיש "חמש") על מעבר לקשת 12. ב-2 בדצמבר 2018 פורסם שרפי רשף לא יגיש את תוכניתו בערוץ הממוזג ויעבור לקשת 12. בעקבות כך נשארה התוכנית "שיחת היום" (ששודרה ברשת 13 במקביל לתוכנית "חמש") שתשמש כתוכנית באותה שעה בערוץ הממוזג. למרות זאת, ב-6 בדצמבר 2018 פורסם שיעקב אילון במגעים להגשת תוכנית בערוץ הממוזג..
ב-16 בדצמבר 2018 פורסם שהתוכנית "שיחת היום" לא תשודר בערוץ הממוזג, דבר שאישר רשמית את עליית תוכניתו של יעקב אילון.
ב-16 בינואר 2019, ביום בו נפתחו שידורי הערוץ הממוזג, עלתה התוכנית בערוץ 13.
ב-19 בינואר 2020 נוסף מהדורה מקדימה לתוכנית ששודרה בשעה 16:30 עד הכותרות של השעה 17:00. מהדורה זאת ירדה ב-6 בפברואר 2020 בעקבות עליית התוכנית "חדשות היום" בשעה 16:00.
ב-9 בפברואר 2020 השתנה שם התוכנית ל"מהדורת חמש", כדי לא ליצור בלבול עם "חדשות היום".
ב-7 באפריל 2020 ירדה התוכנית מהאוויר בעקבות קיצוצים וסכסוכי עבודה ב"חדשות 13", וב-12 במאי כתב אילון בטוויטר כי החליט לעזוב את החברה.
גשר מצודת לונדון
גשר מצודת לונדון (באנגלית: Tower Bridge, "טאוור ברידג'") הוא גשר בלונדון מעל הנהר תמזה, בקרבת מצודת לונדון. הגשר מקשר בין גבעת מצודת לונדון ורובע סאת'רק. הגשר משלב אלמנטים של גשר תלוי וגשר מתרומם.
הקמת הגשר ותכנונו
בשנת 1876 הוקמה ועדה לפתור בעיה זו, ובתחרות לבניית הגשר שבה השתתפו 50 הצעות, נבחרה בשנת 1884 הצעתו של הוראס ג'ונס, מהנדס העיר לונדון.
לפי ההצעה ייבנו שני מגדלים בגובה 65 מטרים, שביניהם יהיו שני גשרי הרמה שניתן להרימם לזווית של 86 מעלות, על מנת לאפשר מעבר ספינות. משקל כל גשר מורם 1,000 טון, ועל פי התכנון המקורי הורם הגשר באמצעות מנועי קיטור. כיום מורמים הגשרים באמצעות הנעה חשמלית. בין שני המגדלים נבנה מעבר מוגבה להולכי רגל, כדי שאלו לא ייאלצו להמתין לירידת הגשר בעת מעבר ספינות. המעבר לא זכה לפופולריות רבה: העוברים בגשר העדיפו להמתין לירידת גשר ההרמה ולא לטפס במדרגות הרבות המובילות למעבר העילי.
הקמת הגשר
בניית הגשר החלה בשנת 1886 ונמשכה 8 שנים. בעבודה השתתפו 432 עובדים. בשנת 1887 נפטר האדריכל ג'ונס, וסגנו סר ג'ון וולף-בארי החליף אותו. וולף בארי שינה את תוכנית המגדלים ונתן להם סגנון ויקטוריאני-גותי.
הגשר נפתח לתנועה ב-1894. אורכו 244 מטר, גובהו מפני המים כ-8.6 מטר, רוחבו 61 מטר.
מבצע גוזל
מבצע גוזל היה מבצע יירוט אווירי של מטוס של חיל האוויר הסורי מסוג מיג-25 על ידי חיל האוויר הישראלי שהתרחש ב-31 באוגוסט 1982 במהלך מבצע שלום הגליל.
ניסיונות קודמים ליירוט מיג-25
בשנת 1970 החלה הקמתו של מערך צבאי אווירי סובייטי על אדמת מצרים, בהתאם לבקשתו של גמאל עבד אל נאצר לעזרה בחימוש, הדרכה ובניית מערך הגנה אווירית של הצבא המצרי. במסגרת מערך זה נפרסו ב-1971 ארבעה מטוסי מיג-25 בשדה קהיר-מערב למטרת ביצוע גיחות צילום מעל שטחי מדינת ישראל. המטוסים החלו טיסות מבצעיות במאי 1971. עם קצב טיסות של פעמיים בחודש, מטוסי הביון במהרה צלמו את כל חצי האי סיני והחלו לחדור לשטח ישראל עצמה, כאשר כל העת מטוסים ישראלים מנסים ליירטם ללא הצלחה.
במסגרת אחת מגיחות אלו, בנובמבר 1971, ניסו שני מטוסי F-4 פנטום ישראלים, שצוידו במיוחד למשימה זו, ליירט את המטוס באמצעות טילי AIM-7 ספארו. המיג-25 טס בגיחה זו במתאר של כ-80 אלף רגל בעוד שהגובה המרבי של מטוסי הפנטום היה שישים אלף רגל. המטוסים ניסו לשגר את טילי האוויר-אוויר אחרי שהרימו את חרטומיהם גבוה ככל שיכלו, ואף על פי שהטילים הגיעו לגובה הטיסה של המיג-25, מהירותו הגבוהה גרמה לכך שהתרחק מנקודת הפיצוץ לפני שנגרם לו נזק.
סך הכל טסו מטוסי המיג-25 20 גיחות צילום מעל שטחים בשליטת ישראל, והביאו לתוצרים משמעותיים מאוד במישור המודיעיני עבור הצבא המצרי. הכישלון ביירוט המטוסים נשאר זיכרון כואב בחיל האוויר לזמן רב. זיכרון זה הורגש גם בזירת לבנון, במיוחד עם קליטתו של מטוס המיג-25 על ידי חיל האוויר הסורי ב-1980.
ב-1981 הצליחו זוג מטוסי F-15 ישראליים ליירט מטוס מיג-25 אחד שטס בפרופיל יירוט על ידי מארב שהוצב לזוג מטוסי מיג-25 שטסו בשמי לבנון. יירוט זה היה היירוט הראשון בעולם של מטוס מיג-25 בפרופיל יירוט, אך פרופיל הצילום היה עדיין מעבר ליכולות היירוט של העולם המערבי.
מבצע שלום הגליל
בעיצומו של מבצע שלום הגליל ביצעו הסורים גיחות צילום באמצעות מטוס מיג-25 שטס מעל דרום לבנון בגובה של כ-70 אלף רגל במהירות של 2.5 מאך. ניסיונות ליירוטו באמצעות מטוסי קרב לא צלחו.
היערכות ותכנון המבצע
במטה חיל האוויר החליטו לנסות להפיל את המטוס באמצעות מערכת הוק, חרף העובדה שהמיג-25 טס בגובה העולה ב-15 אלף רגל מטווח הירי המרבי של ההוק, שהוא 55 אלף רגל. בחודש אוגוסט 1982 יצא לדרך המבצע להפלת המיג-25 שקיבל את שם הקוד "גוזל". עקב הביטחון הרב בקרב צבא סוריה ביכולותיו של מטוס המיג-25 וכישלון כלל מאמצי היירוט הקודמים של חיל האוויר הישראלי, המטוסים היו ממריאים לגיחות צילום קבועות מאותו בסיס בסוריה אחת לעשרה ימים. מערך הנ״מ בחר לפרוס סוללת הוק בגובה רב, במטרה לצמצם את הפער בין היכולת המרבית של המערכת, 55 אלף רגל, לגובה הטיסה של המטוס, 70 אלף רגל. סוללות ההוק נפרסו בג'בל ברוך, אתר בגובה 1,943 מטר מעל פני הים, ובכך צמצמו את הפער ל-7,000 רגל בלבד.
ב-12 באוגוסט הופיע המטוס אך מכ"ם ההוק, מסוג HPI, לא הצליח לנעול עליו.
שינויים שבוצעו במערכת ההוק
סמ"ר פיני שפטר, טכנאי במילואים באחת הסוללות, יזם שינוי במערכת שנועד להגדיל את טווח הירי שלה. שפטר בנה התקן המורכב על גבי מכ״ם המערכת, שאִפשר נעילה על מטוס בגובה רב ובמהירות גבוהה באמצעות הזנת נתוני ההגבהה של המכ״ם באופן ידני באמצעות ידית מכנית. להתקן זה נלוותה טבלה שריכזה את הנתונים הנדרשים ללוחמים שהפעילו את המערכת להינעל על המטוס, טבלה זה כונתה ״טבלת גוזל״. ההתקן נוסה לראשונה בסוללת הוק בסטלה מאריס, שם הצליח, ולאחר מכן הותקן בסוללה בג׳בל ברוך.
תוכנית המבצע הייתה שהבקר ביב״א יספק למפעיל בסוללת ההוק את נתון הגובה של המטוס מראש, ובכך לאפשר למפעיל להינעל ידנית באמצעות ההתקן המיוחד ויאפשר את יירוט המטוס, זוג מטוסי קרב מסוג F-15 חיכו במארב להשלים את יירוט המטוס אם יפגע. שבוע לאחר ההתקנה, נוסתה המערכת עם הרכיב החדש, התקבלה נעילה אך לא התקיימו תנאים שאִפשרו ביצוע של ירי.
היירוט
ב-31 באוגוסט, סמוך לשעה 7:25 בבוקר, שוב נצפה המיג-25 טס בגיחת צילום בלבנון. עם קבלת הידיעה נכנסו בסוללת ההוק לכוננות. הבקרים של הסוללה קיבלו את נתוני הטיסה של המיג, הצליחו לנעול על המטוס ושיגרו שני טילי הוק לעבר המיג. המיג נפגע והחל לאבד גובה, זוג מטוסי F-15 מטייסת 106 שהמתינו מראש לפגיעה, שיגרו לעברו טילי אוויר-אוויר נוספים. המטוס נפל ליד ג'וניה מצפון לביירות לתוך בית מגורים רב קומות שהיה ריק בעת הפגיעה, הטייס לא הצליח להיחלץ ונהרג בהתרסקות.
מורשת והשפעה
יירוט המטוס היה היירוט הראשון בעולם של מטוס המיג-25 בפרופיל טיסה של צילום, ויירוט ראשון של המטוס על ידי מערכת נ״מ קרקעית. לאחר ההפלה נמנעו הסורים מביצוע גיחות צילום נוספות באמצעות המיג-25 באזור זה עד סוף המלחמה. ההתקן של שפטר, שנמצא כמוצלח, הוכנס לבסוף לכל סוללות ההוק.
ראש להק ציוד, תא"ל יצחק גבע, ציין את תפקודו של שפטר כ"ביצוע למופת". מאוחר יותר קיבל על כך גם את פרס חיל האוויר.
גיאנה אסקיבה
גיאנה אסקיבה (באנגלית ובספרדית: Guayana Esequiba) היא חבל ארץ של גיאנה, שוונצואלה טוענת לבעלות עליו. השם "גיאנה אסקיבה" הוא כינוי שרק ונצואלה משתמשת בו. חבל הארץ כולל את הר רוריימה (ששימש השראה לסר ארתור קונאן דויל לכתיבת סיפור ההרפתקאות הקלאסי "העולם שאבד") ושישה מחוזות אדמיניסטרטיביים של גיאנה: "בארימה-ואיני", "קוּיוּני-מאזארוּני", "פוֹמרוֹן-סופנאם", "פוֹטארוֹ-סיפארוני", "טאקוּטוּ עילית-אסקיבוֹ עילית" ו"איי אסקיבו-דמררה המערבית", שסך כל שטחם 159,500 קמ"ר.
בדו"ח מ-10 ביולי 1788 העלו הרשויות הספרדיות את הטענה לראשונה:
ב-1840 תבעה ונצואלה את כל גיאנה מערבית לנהר האסקיבו – 62% מכלל שטחה של גיאנה. בריטניה וונצואלה התווכחו על הגבול בין האזור שהיה אז גיאנה הבריטית וונצואלה במהלך רוב המאה ה-19. במכתב מ-21 בפברואר 1881 ללורד גרנוויל, שר החוץ של בריטניה באותה תקופה, הציעה ונצואלה קו גבול המתחיל בנקודה כקילומטר וחצי צפונית לנהר המורוקה ונמשך משם מערבה עד לאורך גאוגרפי 60° ומשם ממשיך דרומה לאורך מרידיאן זה. הצעה זו הייתה מבטיחה לוונצואלה את מחוז בארימה.
ב-1897 הסכימו בריטניה וונצואלה לפתור את הסכסוך באמצעות ועדת בוררות שמושבה היה בוושינגטון הבירה ואשר כללה חמישה שופטים (שני בריטים שנבחרו על ידי הבריטים, שני אמריקנים שנבחרו על ידי ונצואלה, ורוסי שנבחר על ידי ארבעת השופטים). כשהעלתה ממשלת ונצואלה את טיעוניה בפני ועדת הבוררות היא תיקנה את תביעתה ביחס למחוז הצמוד מערבה לאסקיבו, וטענה כי הגבול צריך להתחיל משפך הנהר מורוקה דרומה עד לנהר קויוני, בסמוך למפגשו עם נהר המאסארוני, וממנו לאורך הגדה המזרחית של האסקיבו ועד גבול ברזיל. ועדת הבוררות קיבלה החלטה ב-1889 שקבעה את הגבול הקיים עד היום בין גיאנה לוונצואלה. הן בריטניה והן ונצואלה הסכימו להחלטת הבוררים.
ב-1962, ארבע שנים לפני שגיאנה קיבלה עצמאות מבריטניה, עוררה ונצואלה שוב את הנושא בצורה רשמית. בפגישה בז'נבה ב-1966 החליטו שתי המדינות לקבל את המלצות נציגו של מזכ"ל האו"ם על האמצעים ליישוב הסכסוך בדרכי שלום. מגעים דיפלומטיים בין שתי המדינות ונציג המזכ"ל נמשכו.
במסמך ההכרה בעצמאותה של גיאנה ב-26 במאי 1966 הצהירה ונצואלה:
מפות שהודפסו בוונצואלה מ-1970 מראות את כל השטח מהגדה המזרחית של האסקיבו, כולל האיים בנהר, כטריטוריה של ונצואלה. בחלק מהמפות מכונה אזור אסקיבו המערבי "אזור התביעה".
המאבק על כל טיפה
המאבק על כל טיפה: כיצד הניסיון הישראלי מציל את העולם מצמא (באנגלית: Let There Be Water: Israel's Solution for a Water-Starved World) הוא ספר מאת איש העסקים האמריקאי סת' סיגל העוסק בהתמודדותה של מדינת ישראל עם משבר מים.
הספר יצא לאור באנגלית ב-2015 ותורגם ל-15 שפות, בהן סינית, פורטוגזית וצ'כית. הספר תורגם לעברית בשנת 2016 על ידי מתן דרור ויצא לאור בהוצאת סלע מאיר. הספר זכה לשבחים של מנהיגים בישראל ובעולם: שמעון פרס, רוהאקנה רוגונדה, טוני בלייר ומייקל בלומברג והופיע ברשימת רבי המכר של "הניו יורק טיימס".
הספר
הספר סוקר ומתאר את התהליכים שבוצעו במדינת ישראל כדי להתמודד עם מחסור במים, הן מצד הרשויות והן מצד יזמים פרטיים. לטענת סיגל, ישראל היא המדינה היחידה שהצליחה לצמצם את שטחי המדבר (בניגוד לתהליך העולמי של מדבור) ומהווה מודל עולמי לחיקוי.
הסקירה מתחילה מהתקופה שקדמה להקמת מדינת ישראל ונמשכת עד למאה ה-21. בין ההמצאות שנסקרות בספר: הטפטפות שהמציא שמחה בלאס, זרעים עמידים לבצורת, שיטות לניצול מי שפכים להשקיה וזרעים סופגי מלח.
בנוסף להתייחסות הישירה לנושא המים, מנסה הספר להראות כיצד הפיתוחים הישראליים מחזקים את מעמדה הדיפלומטי של ישראל בעולם. כך, לדוגמה, לטענתו של המחבר, יחסי ישראל–סין התחדשו כתוצאה מהצורך הסיני להיעזר בפיתוחים הישראליים בתחום משק המים.
קישורים חיצוניים
על הספר:
עופר סלע
עופר סלע (נולד ב-18 באפריל 1959), שימש כמנכ"ל הסינפונייטה הישראלית באר שבע משנת 2005 ועד שנת 2017 ומאז מכהן כמנכ"ל התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון. לאחר התפטרותה של מטי צרפתי הרכבי בנובמבר 2022, מונה סלע כמ"מ ראש המועצה האזורית יואב, עד 16 במאי 2023.
ביוגרפיה
בשנים 1982–1991 עסק סלע בהוראה וחינוך בבית הספר התיכון צפית בכפר מנחם ושימש כיושב ראש הוועד המנהל של בית הספר. בשנים 1993–1999 כיהן כמנהל עסקי של קיבוץ שדה יואב. בשנת 1999 מונה למנכ"ל אתר הספא חמי יואב ושימש בתפקיד במשך 6 שנים.
בשנת 2005 התחיל סלע את תפקידו כמנכ"ל הסינפונייטה הישראלית באר שבע.
חייו האישיים
סלע חבר קיבוץ שדה יואב, נשוי לסיגל ואב לשניים. מזה 25 שנה משמש בהתנדבות כסגן וממלא מקום ראש מועצה אזורית יואב וכממונה על החינוך במועצה. בעבר שימש כיושב ראש הוועד המנהל בבית הספר מבואות הנגב בקיבוץ שובל.
פאול לנדוואי
פאול לנדוואי (במקור פאל לנדוואי, (בגרמנית: Paul Lendvai; בהונגרית: Lendvai Pál; בודפשט, 24 באוגוסט 1929) הוא עיתונאי ומגיש טלוויזיה עטור פרסים, יהודי-הונגרי-אוסטרי שחיי באוסטריה.
קורות חייו
פאול לנדוואי נולד במשפחה יהודית בבודפשט כבנם של אנדור לנדוואי (1890–1961), עורך דין, ושל אדית פולאצ'ק. הוא ומשפחתו שרדו את תקופת השואה הודות לתעודות החסות שהצליחו להשיג משגרירות שווייץ (קרוב לוודאי באמצעות קרל לוץ ו/או המחתרת החלוצית בהונגריה בתקופת השואה). לאחר מלחמת העולם השנייה למד משפטים באוניברסיטת פאזמאן פטר (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) והחל לעבוד בארגון הנוער של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית. מאוחר יותר כתב כמתמחה במשפטים בעיתון הסוציאל-דמוקרטי - נפסבה. כסוציאל-דמוקרט לשעבר בתקופת המשטר הסטליניסטי הוא נחשב לבלתי אמין מבחינה פוליטית, ב-1953 נאסר לשמונה חודשים ונאסר עליו לעסוק במקצועו למשך שלוש שנים.
לאחר המרד ההונגרי (מכונה בהונגריה מהפכת 1956) הוא ברח לאוסטריה מפני המשטר הקומוניסטי. הקריירה העיתונאית שלו התפתחה במלואה בווינה: הוא הפך לאחד האנליסטים החשובים ביותר של מזרח אירופה. קיבל אזרחות אוסטרית ב-1959.
בין 1957 לבין 1982 עבד בעיתון Die Presse שנוסד ב-1946, אחד מכלי התקשורת המובילים באוסטריה. מ-1960 עד 1982 פורסמו מאמריו גם ב"פייננשל טיימס".
משנת 1973 היה העורך הראשי של העיתון הרבעוני Europäische Rundschau. בין 1982 לבין 1987 היה העורך הראשי של מערכת מזרח אירופה של ORF. (ארגון השידור הציבורי של אוסטריה). מ-1987 עד 1998, היה המנהל של Radio Österreich International.
בתחילת המאה ה-21, הנחה את תוכנית הטלוויזיה של ORF בשם Europastudio, כמומחה לדרום מזרח ולמזרח אירופה שוחח בתוכנית עם עיתונאים ואנליסטים פוליטיים. משנת 2003 היה אנליסט פוליטי ביומון האוסטרי Der Standard.
בשנת 2012, ייסד את פרס פאול לנדוואי לעיתונאים הונגריים שהיו ראויים לו בשל מאמרים יוצאי דופן על נושאים פוליטיים, ציבוריים וחברתיים שפורסמו בשפה ההונגרית, בעיתונות המודפסת ההונגרית ובאמצעי תקשורת מקוונת.
הוא אחד מהביוגרפים של ויקטור אורבן, שזכה בפרס הספר האירופי בשנת 2018 עם ספרו בשם "אורבן, האיש החזק החדש של אירופה". הוא אפיין את אורבן כאדם פופוליסט ואוטוקרטי שכוחו מובטח על ידי שליטה נרחבת במערכת המשפט ובאמצעי תקשורת ההונגרית. בשנת 2020, דיבר כאנליסט פוליטי בסרט התיעודי "שלום דיקטטור" - אורבן, האיחוד האירופי ושלטון החוק - ("Hello, Dictator" - Orbán, the EU and the rule of law) שפורסם ב-YouTube בבימויו של מיכאל ווך (Michael Wech) הגרמני.
ב-26 באפריל 2022 הוא קיבל את פרס קונקורדיה בפרלמנט האוסטרי כ"אגדה חיה" על מפעל חייו. הקונקורדיה הוא פרס עיתונות אוסטרי המוענק מדי שנה מאז 1998 לעיתונאים מצטיינים הפועלים בתחומי זכויות האדם, דמוקרטיה ובמיוחד חופש המידע וחופש העיתונות.
מיכאל רנסינג
מיכאל רנסינג (בגרמנית: Michael Rensing, נולד ב-14 במאי 1984 בלינגן שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת השוער.
באיירן מינכן
רנסינג החל לשחק בקבוצות הנוער של באיירן מינכן כאשר היה בן 16, ובשנת 2002 החל לשחק בקבוצת המילואים. בפברואר 2004 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבכירה, במשחק ליגה מול המבורג, אך רוב הזמן שימש רנסינג גיבוי לאוליבר קאן מהספסל, והמשיך לשחק בעיקר בקבוצת המילואים, כאשר מדי פעם הוא זוכה להזדמנות בקבוצה הבכירה. את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות ערך רנסינג בשמינית הגמר בעונת 2005/2006 במשחק מול מילאן, כאשר אוליבר קאן היה פצוע.
כאשר אוליבר קאן התקרב לסוף הקריירה שלו בשנת 2008, רנסינג החל לקבל יותר ויותר הזדמנויות בהרכב, כאשר בעונת 2007/2008, בה באיירן מינכן שיחקה בגביע אופ"א, רנסינג עמד בשער שש פעמים במסגרת הטורניר. בעונת 2008/2009 קיבל רנסינג את אפודת השוער הראשון באופן קבוע, לאחר פרישתו של קאן, והאנס-יורג בוט הוחתם בקבוצה במטרה להיות שוער מחליף. רנסינג לא הצליח להיכנס לנעליו הגדולות של קאן, וכבר באותה עונה איבד את מקומו בהרכב לבוט לאחר מספר הופעות מאכזבות. בתחילת 2009/2010 רנסינג חזר להרכב, אך נפצע וכשחזר המשיך להציג יכולת מאכזבת, ובוט תפס את מקומו באופן קבוע, כאשר רנסינג מקבל הזדמנויות בעיקר בגביע הגרמני ובקבוצת המילואים. בתום עונת 2009/2010 באיירן מינכן החליטה שלא לחדש את חוזהו של רנסינג, והעדיפה להשתמש במקומו בבוט ובתומאס קראפט, עד להגעתו הצפויה של מנואל נוייר לקבוצה בקיץ 2011. סך הכל צבר רנסינג 53 הופעות בקבוצה הבכירה של באיירן מינכן.
פ.צ. קלן ובאייר לברקוזן
בדצמבר 2010 חתם רנסינג על חוזה לחצי שנה בפ.צ. קלן. חצי עונה זה היה מוצלח למדי עבור רנסינג, והצלחתו בקבוצה זיכתה אותו בחוזה לשנתיים נוספות. בתום עונת 2012 נשרה פ.צ. קלן לליגת הבונדסליגה השנייה, ורנסינג שוחרר מהקבוצה על אף שנותרה שנה נוספת בחוזהו. רנסינג צבר בסך הכל 49 הופעות במדי קלן. עם שחרורו מקלן חתם רנסינג בבאייר לברקוזן כגיבוי לשוער הראשון ברנד לנו. רנסינג מיעט לשחק, ועזב את הקבוצה בתום עונה אחת, בה הופיע בבונדסליגה פעמיים.
פורטונה דיסלדורף
בקיץ 2013 חתם רנסינג בפורטונה דיסלדורף מליגת הבונדסליגה השנייה. בתחילת ימיו בקבוצה היו לרנסינג מתחים רבים עם ההנהלה, כשהועדף על פניו השוער פביאן גיפר, אף על פי שלטענת רנסינג הובטח לו בעת חתימתו להיות השוער הבכיר. רנסינג עזב את האימון בכעס, וההנהלה החליטה להשעותו לתקופה ארוכה ממשחקי הליגה בגין "תגובה ילדותית". בעונת 2013/2014 החל רנסינג לצבור משחקים מחדש בקבוצה, כאשר בתומה גיפר עבר לשאלקה 04. בדצמבר 2016 האריך רנסינג את חוזהו בפורטונה דיסלדורף עד תום עונת 2018/19. בעונת 2017/18 רנסינג ודיסלדורף העפילו לבונדסליגה. נכון לעונת 2018/2019 בבונדסליגה רנסינג הוא השוער הבכיר של הקבוצה.
קריירה בינלאומית
רנסינג שיחק בנבחרות גרמניה הצעירות, וצבר 18 הופעות בנבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21. עם זאת, מעולם לא שיחק בנבחרת גרמניה הבוגרת. נכון לדצמבר 2015, רנסינג רשאי לשחק הן בנבחרת גרמניה והן בנבחרת סרביה, משום שאמו סרבית.
תארים
עם באיירן מינכן:
ג'לאל א-דין רומי
מולאנא ג'לאל א-דין מוחמד רוּמי, הידוע בכינויו רוּמי (בפרסית: مولانا جلال الدین محمد رومی), שנקרא גם  מולאנא ג'לאל א-דין מוחמד בלח'י (محمد بلخى), ובטורקית: מולאנא ג'לאל א-דין מחמט רוּמי (Mevlânâ Celâleddin Mehmed Rumi) (30 בספטמבר 1207 – 17 בדצמבר 1273), היה משורר, משפטן, מלומד מוסלמי סוני, תאולוג פרסי, קדוש ומיסטיקן סופי בן המאה ה-13.
ג'לאל א-דין רומי היה שנים רבות אהוב וידוע במיוחד בקרב קוראי שירה פרסית בעולם המזרחי, מטורקיה, דרך איראן ועד צפון הודו. ב-20 השנים האחרונות בעקבות מסת תרגומים חדשים לשיריו, הוא התפרסם גם בארצות מערביות רבות והוכתר כמשורר הנמכר ביותר בארצות הברית.
רומי חיבר את עבודותיו בעיקר בפרסית, שהייתה שפת האם שלו, אולם הוא העלה על הכתב שירים גם בטורקית, בערבית וביוונית. כאחד המשוררים הגדולים בעולם, רומי ניחן בכישרון יוצא דופן המתבטא ביצירתיות, עומק מחשבה, כתיבה חדשנית, ידע נרחב בשפה הפרסית ונחשב לגדול המיסטיקה האסלאמית. ספר השירה שכתב בעל ששת הכרכים, ה"מת'נווי", מוערך כאחד הספרים המופלאים ומעוררי ההשראה בספרות הפרסית ולעיתים גם נחשב ל"קוראן של הפרסים".
משמעות שמו
במערב המשורר הפרסי הסופי ידוע בעיקר בכינויו "רומי". שמו המלא כאמור הוא מולאנא ג'לאל א-דין מוחמד בלח'י (مولانا جلال الدین محمد بلخى) או מולאנא ג'לאל א-דין מוחמד רומי (مولانا جلال الدین محمد رومی). הסיומות "בלח'י" ו"רומי" בשמותיו מעידות על המקור ממנו הגיע, כלומר מקורו הוא בעיר בלח' וממחוז רום (אנטוליה). פרנקלין לואיס, חוקר ומוסמך לביוגרפיה של רומי מאוניברסיטת שיקגו מסביר בספרו שחצי האי אנטוליה היה שייך לאימפריה הרומית המזרחית. לאחר מכן האזור נכבש על ידי מוסלמים, וגם כאשר היה בשליטת טורקים מוסלמים היה ידוע תמיד לערבים, לפרסים ולטורקים שהוא חלק מהאזור הגאוגרפי של רום. על כן, דמויות היסטוריות שונות שנולדו או שגרו באזור אנטוליה או ששמם מיוחס לו, ידועים כ'רומי', כאשר זו מילה השאולה מהשפה הערבית ומשמעותה 'רומאי'. בהקשר הזה המילה 'רומי' מיוחסת לביזנטיים או לאזור אנטוליה ומה שקשור אליו. השם שניתן לרומי בלידתו היה מוחמד, על שם אביו שנקרא על שם הנביא מוחמד, אולם כבר מצעירותו אביו כינה אותו ג'לאל א-דין – "פאר האמונה". כמו כן, לפי מקורות פרסיים מוקדמים רומי היה ידוע במידה רבה גם בכינוי מאוולנא או מולנא (אנגלית: Mawlana\Molana, פרסית: مولانا), ובטורקית בעיקר כ'מולנא' (Mevlânâ) כאשר המשמעות בערבית היא "המורה שלנו".
חייו
אביו של רומי, מוחמד אבן חוסיין ח'טיבי, או בכינויו בהאו א-דין ולד (בנוסח הערבי: 'בהא אל-דין' ובנוסח הטורקי: 'בהאודדין') היה איש הלכה מוסלמי ומטיף חשוב בעל נטיות מיסטיות, שהיה המורה הראשון של רומי ואחד המשפיעים עליו ביותר. אביו הקפיד לכתוב ביומנו את מחשבותיו האישיות המבטאות את תפישת עולמו הרוחנית. קטעי היומן מרכיבים את הפרוזה של בהאו א-דין הקרויה ה'מעארף' (Maarif-i Waladi), בה ניתן למצוא את אומץ הלב, הכנות והתשוקה שמרגשים כל כך גם בשירתו של רומי. בדרך לאנטוליה הוא פגש את עטאר, משורר מיסטי פרסי מפורסם. לפגישה זו הייתה השפעה גדולה על מחשבתו של רומי, שהיה בן שמונה עשרה. כמו כן, לאחר מות אביו של רומי בשנת 1231 הפך תלמידו של האב והסנדק של רומי, בורהאן א-דין, למורה הדרך הבא של רומי והאחראי על המשך הכשרתו. גישתו של בורהאן א-דין התמקדה בשלילת הנפש הבהמית שמהווה את היצר הרע, לעומת המורה שלו, בהאו א-דין, שדגל בהערכת היופי והקסם שבבריאת האל. בתמיכתו של בורהאן החל רומי ללמד בקוניה ולקח את מקומו של אביו כמנהל בית הספר האסלאמי (מדרסה), הוא הטיף במסגדים, לימד בחוגים דתיים מתקדמים ואסף סביבו מספר גדול של מאמינים. הוא הוכשר בתורות דתיות ומיסטיות בידי בורהאן א-דין, אך הייתה זו פגישתו עם הדרוויש שמס א-דין תבריז ב-1244 ששינתה את חייו לחלוטין. אהבתו את שמס וצערו על מותו מצאו את ביטוים במוזיקה, ריקוד ושירה לירית, ב"דיוואן-י שמס-י תבריז". אלכסנדר פייגין, שתרגם את הדיוואן, מציין, שאין לדעת עד לאן הרחיקה אהבתם של רומי ושמס ("מה היה מאחורי הפרגוד? לעולם לא נדע").
ב-17 בדצמבר שנת 1273 פרחה נשמתו של רומי, וביום הלווייתו נקראו פסוקי הקוראן היפים ביותר ותפילות המואזין קראו לתחיית המתים. קברו של רומי הוא היום מוזוליאום בעיר קוניה בטורקיה ונמצא בתוך מוזיאון מולאנא (Mevlâna müzesi), אתר של עלייה לרגל בעיקר לטורקים מוסלמים. שם, כל שנה ביום הזיכרון למותו מציינים חסידיו את "יום האיחוד" ומקיימים תפילה המונית לזכרו של המשורר. שילוב הגברים והנשים יחד בתפילה ללא הפרדה הוא מחזה נדיר בעולם המוסלמי, ומהווה הוכחה חיה לערכים המבטאים שחרור, פתיחות וסובלנות, אותם שאבו מהמורה שלהם.
המפגש עם שמס
תשוקתו של רומי הוסיפה לבעור עד אשר פגש את מי שיהפוך להיות אביו הרוחני ובעל ההשפעה הגדולה ביותר על חייו ועל שירתו, הדרוויש המסתורי שמס תבריזי. קיימות גרסאות שונות המתארות את המפגש הגורלי בין השניים, אך כולן מזכירות את חשיבותו הרבה ומצביעות עליו כעל התפנית המשמעותית בחייו של רומי. עם זאת, אין כל עדות רשמית לדיאלוג חי בין רומי לשמס ויש הסוברים אפילו כי השניים לא נפגשו מעולם.
תורתו המיסטית של שמס שינתה את רומי לחלוטין והותירה בו חותם נצחי שסימל את המפגש העמוק והעוצמתי בין השניים. התפישה הרווחת היא כי שמס האיר לרומי את האהבה הישירה והבלתי-אמצעית לאל, אהבה שעלולה להוביל את האדם אל האבדון, אולם רק היא מאפשרת את חילוץ הנשמה האלוהית מהכלא החומרי של הגוף והגעה לאיחוד עם האמת האלוהית. בשיריו, רומי מתייחס לדרך הזו של האהבה והאיחוד עם האמת, וטוען כי היא אינה ניתנת לביטוי מילולי אלא באמצעות חוויה אקסטאטית. החוויה הזו מאפיינת את הזרם הסופי כולו,ומגיעים אליה באמצעות טקסי פולחן המתבטאים לרוב בריקוד ושירה.
לאחר שפגשו זה את זה נהגו שמס ורומי להתבודד במשך חודשים ארוכים, בהם לא חדלו מלשוחח על רזי האל ושקעו בשיחות נפש עמוקות. רומי הקדיש את מלוא זמנו לשמס והזניח את חובותיו, דרשותיו ותלמידיו. לאחר זמן מה נעלם שמס באופן מסתורי ביותר, ורומי מצדו כתב שירי אהבה נואשים בתקווה להחזירו אליו, שלח שליחים שיחפשו אחריו ואף נסע בעצמו לדמשק, שם לפי השמועה התגורר שמס. לבסוף, שמס אכן נמצא בדמשק על ידי בנו של רומי, סולטאן וולד, ששכנע אותו לחזור עמו לקוניה. ההתאחדות של שמס ורומי הייתה שמחה וטהורה, אם כי היא נקטעה באכזריות כאשר שמס נעלם בשנית ולא שב מאז. ישנן מספר גרסאות בדבר היעלמותו של שמס, והמקובלת ביותר היא כי תלמידיו של רומי, שחשו מוזנחים מהקרבה של השניים, רצחו אותו. לפי אחרים, בנו השני של רומי, עלא אל-דין, לא יכול היה לשאת את הקשר ביניהם והחליט להיפטר משמס. גרסה מיסטית טוענת כי שמס נעלם מרצונו ולא נרצח, ושלאחר המפגש עם שמס ה"חיצוני" היה על רומי לגלות את שמס ה"פנימי", זה שבתוכו. לפי המסדר ה'מוולוי', אותו ייסד רומי, הפרידה של שמס היא משל לעזיבת האלוהים את האדם, כאשר האדם משתוקק לחזור למצב האחדות עם האל. לכאן או לכאן, היעלמותו הטראגית של שמס הותירה את רומי שקוע בעצבות עמוקה, וכן השפעתו הייתה כה גדולה על המשורר שאף הנציח את חברו הטוב בשיריו המיסטיים אשר קובצו באחד הספרים החשובים והמשפיעים- 'דיוואן שמס תבריזי'. עם הזמן, רומי השלים עם לכתו של שמס והאהבה העזה אליו בנשמתו התעצבה ולבשה צורה של האהבה האלוהית.
הסופיות
הסופיות היא דרך מיסטית מגוונת בעלת ממדים רבים שהתפתחה באסלאם. כדרך חיים, הסופיות ממזגת שתי תפישות בולטות; האחת תפישה מיסטית חווייתית, המקרבת את המאמינים אל המקור האלוהי על ידי התנסויות חווייתיות, והשנייה היא תפישה דתית-אתית, הנכרכת סביב הקוראן וההלכה המוסלמית, ורואה במוחמד אחרון הנביאים. הזרם הסופי מאופיין בפרישות, חיי פשטות וצנע ובעל אורח חיים סגפני. לצדו שיטה, הקרויה גם דרך ('טריקה'), שמטרתה לקרב את האדם לאלוהיו וללמדו לאהוב ולדעת אותו. זאת באמצעות הטלת גזירות עצמיות של התנזרות וסגפנות המביאות לידי מצבי התלהבות לאל שיובילו לביטול האישיות והוויית ה'אני'. כך האדם יגיע להיעדר כל הרגשה ביחס למצבי הגוף ויתקיים ללא דאגה וללא מחשבות על תועלת או נזק. כמו כן, בתורה הזו ובדרך החיים של הסופי משולבות תחושות כפחד, צער, שפלות רוח, חוסר אונים והודיה לאל על כל שנתן, הן הטוב והן הרע.
הכינוי 'סופי' או 'צופי' נגזר מהמילה הערבית 'צוף' (صوف) שמשמעותה צמר. בעבר, מי שהיה לובש את הצבע הלבן היה נחשב לסופי, אך עם הזמן הפך המושג לכינוי לאלו ההולכים אחרי האל בדרך המיסטית ובעלי נטיות סגפניות. לפי האמונה הסופית הצמר היה לבושם של הנביאים, ומשום כך ללבישתו יש משמעות רבה, וכן היא מרמזת על סימבוליות המבדילה את הצופים מזרמים אסלאמיים אחרים.
הזרם הסופי מתבסס על מספר מאפיינים רוחניים ומיסטיים המהווים חלק בלתי נפרד מחייו של הסופי.'תווכול' (توكل) הוא עיקרון המעיד על הביטחון המוחלט באל המביא את הסופי לידי כניעה אבסולוטית לרצון האל ולהשלמה עם הגזירה האלוהית. עקרון נוסף הוא ה'מחבה' (محبة) המביע את אהבת האל באמצעות דימויי אהבה המתארים את יחס הסופים לאל ואת כמיהתם אליו. כאשר הספרות הסופית מציגה את האספקט הזה היא מתארת את האהבה והערגה לאל כמצבים מיסטיים עוצמתיים, המכניעים את המאמין ומשתלטים על ההכרה העצמית שלו עד שקיעתו במושא אהבתו שהוא האל. משוררי אהבה סופים וג'לאל א-דין רומי שהיה הגדול בהם תיארו בשיריהם אהבה עזה כמוות, המביעה את אהבת הסופי לאלוהיו. כך כתב רומי בספר השירה המיסטי "דיוואן שמס תבריזי": "באור הזיכר [ד'כר] מתמלאת הלבנה, את כל האהובים יחזיר הוא למסילה. השכם והערב עם התפילה, כי אין עוד מלבדו – לא אלהא אל אללה". העיקרון השלישי הוא ה'מערפה' (معرفة), המציג את התקרבות הסופים לאל ואת בקשתם לדעת אותו בליבם ידיעת אמת. האל הוא הנצחי ובעל האמת היחידה, והסופי על מנת להתאחד עמו צריך להתנתק מהעולם הפיסי ולהגיע לביטול מוחלט של הווייתו האישית שהיא ברת חלוף אל מול הישות העליונה.
חבר במסדר הצופי נקרא 'דרוויש', ממנו נדרש להיות נאמן לעקרונות המסדר ולמנהיגיו ולהשתתף בטקסים כאשר החשובים ביותר הם הד'כר והסמאע (ذكر وسماع). טקס הד'כר, שפירושו הזכרה, לרוב נערך בימי שישי, בחגים ובימי ההולדת והזיכרון של הנביאים והקדושים. לפי המומחית לתורה הסופית, פרופסור שרה סבירי, טקס הד'כר "בעיקרו הוא טכניקה מדיטטיבית למיקוד התודעה ולריכוז הקשב אשר נובע מהרצון לקשור את התודעה באל בכל מצב ובכל רגע..." משמעות הטקס היא לשכוח את כל מה שאינו האל, כאשר מזכירים את שמו של אללה בנוסחאות שונות, מצטטים פסוקים מהקוראן ושרים שירה דתית. החזרה וההישנות של מנטרות אלה נהגות בקול עד אשר הן נספגות באיברי המאמין ונהגות בתוכו ללא קול.
טקס הסמאע הוא אירוע מוזיקלי של שמיעה והאזנה לדברי האל בקוראן באמצעות שירים המדברים על האהבה והכמיהה אליו, או במנגינות המובילות לידי תנועות מחול ותנועות לא רצוניות. הטקס מסמל את המפגש הראשון הקדם בריאתי בין אלוהים לנשמות בני האדם, והוא מהווה ניסיון להביא לקיום מפגש בעולם הזה. חברי המסדר מתבקשים לעיתים להגיע לאקסטזה דתית בהשפעת המוזיקה והריקודים על מנת להתקרב אל האל. שמס תבריזי הוא שהכיר לרומי את המנהג של טקס הסמאע, ומסופר כי רומי ושמס שהיו נאמנים לאל ואהבו אותו בכל מאודם, נראו ברחובות קוניה שרים ורוקדים, וכן כי רומי נהג להסתובב סביב עצמו שעות רבות בביתו.
המסדר המוולוי – 'הדרווישים המחוללים'
רומי הוא מייסד המסדר הסופי המוולויה (בהגייה ערבית: Mawlaw'iyya, בטורקית: Mevleviyye, Mevlevilik), ששמו נגזר מכינויו "מולאנא", והוא אחד מהמסדרים הסופים הרבים בעולם המוסלמי. אולם, המסדר המוולוי הוא ייחודי ויוצא דופן וסממניו מבדילים אותו משאר הטריקות. לדוגמה, הלבוש הסמלי של חסידיו עם החצאיות הלבנות העגולות והתרבושים המוארכים, וכן טקסי הפולחן המיוחדים כשהבולט בהם הוא הסמאע. המודלים העומדים בבסיס המסדר שמורים למשורר ומייסד המסדר, מולנא ג'לאל א-דין רומי, ולמדריכו הרוחני וחברו הטוב, שמס תבריזי. המסדר הדתי צמח ושגשג בטורקיה עד שנות ה-20' של המאה העשרים, עד כינון הרפובליקה הטורקית בהנהגת מוסטפא כמאל אתאתורכ, לאחר נפילת האימפריה העות'מאנית. מטרתו של מוסטפא כמאל הייתה הקמת מדינה לאומית–חילונית, וכדי לצמצם את השפעות הדת שנתפשו כמעכבות הקדמה, אסר על כל פעילות סופית. למרות ניסיונות המשטר לדכא את המוולוים, המסדר נשאר פופולרי, ובשנות ה-50' הממשלה הטורקית אף אישרה את החגיגות השנתיות בקוניה לכבוד רומי והגותו המיסטית שמתוכה צמחו עקרונות המסדר.
חברי המסדר המוולוי נקראים גם 'הדרווישים המחוללים' לאור טקס הפולחן בו החסיד נע סביב צירו בריקוד מיסטי מסחרר (the whirling dance), בהשתוקקות להתאחד עם הדרך האלוהית כחלק מטקס הסמאע שהוזכר לעיל. המוולוים מאמינים שדרך טכניקת התנועה במרחב והסחרור הרוחני האדם יכול להתמסר ולשחרר את כל העכבות והמעצורים שהוא נושא בליבו, ועל ידי כך יוכל להתקרב אל האל ולחוות איחוד הרמוני עם מקור הבריאה היחיד. כמו כן, במחול המוולוי, השלב המדיטטיבי הגבוה ביותר מאופיין במצב תודעתי אקסטטי המבטא את סערת הרגשות הדתית שחווה הדרוויש, וזו מסמלת את היכנעותו לאלוהיו. רומי התייחס אל טקס הסמאע ברבים משיריו ובאחד כתב: "יש בנו סוד. דבר-מה בפנים נע וסובב. והעולם כלו רק בזכותו של הסחרור הזה סובב. תועה הרגל והראש סחרחר ומסתובב, למי אכפת? אל תעצר, דרויש, הסתובב!" ובאחר כתב: "הנביא מוחמד אמר 'יש לי זמן עם אלוהים ובמהלך הזמן הזה אף מלאך או נביא לא יוכל להפריע' משמעות הסמאע היא לשמר את המקום הזה שאפילו מלאך אינו יכול ללכת אליו" כלומר, טקס הסמאע הוא כה מקודש, ואף הקדושים ביותר כמו המלאכים והנביאים, שליחי האל, אינם יכולים לקטוע אותו.
טקס הסמאע הוא אחד האלמנטים של תפילת המאמין לאלוהיו, ובו כמעט לכל פעולה יש משמעות סמלית, מאחוריה עשוי לעמוד רעיון פילוסופי מורכב. הדרווישים נכנסים לאולם עם גלימה שחורה המזכירה את בגדי האבל שהורה רומי ללבוש לאחר מותו של חברו שמס, וזו מייצגת את קברו. הסרתה בתחילת הטקס מסמלת את נטישת הקשר הארצי ותחילת החיבור הרוחני. כמו כן, החצאית הלבנה נקראת 'תנורה' (تنورة) והיא מסמלת את התכריכים, מתוכם נולדים הדרווישים אל המסע המיסטי שעומד בפתח. תרבושם הלבן הגבוה מסמל את מצבת הקבר, כרמז להיותנו בני חלוף.
הדרווישים מתיישבים על שטיחונים לבנים מעור כבש עליהם הם נושאים תפילה חרישית, כאשר השייח' שמנהיג את הטקס תופס את מקומו על שטיח מובדל בצבעו האדום כסמל לדמו השפוך של שמס מתבריז. צליל תוף הקודום הטורקי שובר את הדממה והמוזיקה מתחילה להתנגן לצד המחוללים המצליבים ידיהם אל החזה כסמל לאחדות, ומבקשים את רשות השייח' להתחיל להסתובב. בהדרגה, הדרוויש מתחיל להסתובב נגד כיוון השעון כסמל לרעיון המהווה את ההסתייגות מהכוחות המנהלים את עולם החומר. עם כניעתו והתמסרותו של הדרוויש לריקוד ולאהבה המיסטית העוטפת אותו, הקצב מתגבר. הדרווישים פורשים זרועותיהם כאשר כף היד הימנית מביטה מעלה כדי לקחת, ומאפשרת לאנרגיה לעבור דרכה אל הגוף כולו, ולאחר מכן להמשיך אל כף היד השמאלית המביטה מטה כדי להשיב, ומשם זורמת אל האדמה. אלמנט נוסף הוא הטיית הראש כלפי הלב המסמלת את כניעתו של המוח – האינטלקט, לחוכמת הלב – האהבה. זהו האדם האידיאלי עבור רומי, אדם האוהב במסירות את האלוהים שלו ונמצא בצלמו.
אלמנט האהבה אצל רומי
"...אהבה וחיבה הן תכונות של האלוהים. אהבה אמיתית שייכת לאלוהים, זו בין בני אדם היא רק מטאפורה של אהבה. במילים אחרות אהבה באה לאדם מאלוהים ורק אחר כך מופיעה בבני אדם"
יצירותיו העיקריות
מת'נווי (مثنوى): ה'מת'נווי' או בפרסית ה'מסנווי' היא עבודתו הגדולה והחשובה ביותר של רומי, והיא רבת משמעות בספרות ובתרבות הפרסית. ספר השירה ה'מת'נווי' נוצר מתוך אמונה עמוקה ומחויבות לקוראן, שהוא גם המקור העיקרי שלו, ומהווה ביטוי מקיף להשקפותיו הפילוסופיות ולתורתו המיסטית, ולעיתים נקרא גם "הקוראן של הפרסים". המתודה של ספר ה'מת'נווי' בנויה באופן דומה לקוראן, והוא כולל שישה כרכים, מעל ל-26,000 בתי שיר, רמזים וציטוטים מהקוראן, חרוזים ומשחקי מילים בשפה הפרסית ולהם ממדים שונים של משמעויות. בעבודה מיסטית זו רומי מעוניין להדריך את בני האדם במסע שלהם אל השלם עם התמקדות בשלושה אלמנטים מרכזיים של הדת – אמונה, תרגול ומוסר. יש התופשים את היצירה המיסטית הזו כפרשנות (תפסיר- تفسير) פואטית של הקוראן, אולם היא נבדלת מפרשנויות אחרות בהדרכה הרוחנית של רומי את האדם ובמאמץ לגלות את המשמעויות האקזיסטנציאליות הטמונות בתבונתו. בפרשנותו רומי מעודד ערכי מוסר של ענווה, היכנעות, הסכמה והשלמה, סבלנות וסגפנות ומזהיר מפני הרגלים רעים כמו יהירות. כמו כן, כתיבת ה'מת'נווי' הביאה להשלמת התהליך שראשיתו בפגישה של רומי עם מורהו הרוחני שמס. רומי למד להרחיב את האהבה הגדולה שהייתה לו לשמס ולתורתו המיסטית לעבר כלל האנושות, וכן אהבתו האישית לחברו הפכה לאהבה אוניברסלית וקוסמית בדמוי ההכרה המיסטית העליונה.
דיוואן שמס תבריזי (ديوان شمس تبريزى) : יצירה זו כתב רומי על שם חברו ומדריכו הרוחני הנערץ שמס מטבריז שהיה מקור להשראתו. היא מכילה 2500 פיוטים ומורכבת משני חלקים, כאשר הראשון נקרא 'רובאעיאת' (رباعيت)- שירים קצרים "מרובעים", וחלקה השני נקרא 'ע'זליאת' (غزليات)- שירים ארוכים יותר. ה'דיוואן' מסמל את התאהבותו הראשונית של רומי ושורשיה העמוקים של השירה המובאת שם מצליחים לטשטש את הגבולות בן אהבה לזולת ואהבת האל.
שבע הדרשות – מג'אלס סבעה (مجالس سبعة): כולל שבעה מפגשים בהן רומי נשא דרשות בשפה הפרסית. הדרשות הכילו התבוננויות במשמעויות העמוקות ביותר של הקוראן והחדית' (אמירותיו ומעשיו של הנביא מוחמד.).
המכתבים – מכאתיב (مكاتيب): אוסף נרחב של התכתבויות בין רומי ותלמידי, בני משפחתו ומכובדי הממשל. האגרות מהוות עדות להשקעה המרובה של רומי ועיסוקו הרב בניהול בית הספר, קהילתו ותלמידיו, תוך ניהול קשרים חברתיים ופוליטיים.
השפעה
חשיבותו של רומי מרחיקה הרבה מעבר לאזור הגאוגרפי שבה הוא פעל. דוברים של השפה הפרסית באיראן, אפגניסטן וטג'יקיסטן רואים בו את אחד מהמשוררים הקלאסיים החשובים ביותר, וכהשפעה על משוררים במהלך ההיסטוריה. הייתה לו גם השפעה רבה על הספרות הטורקית. השירה שלו מהווה בסיס למוזיקה קלאסית איראנית ואפגאנית. עבור מערביים רבים, תורותיו הן ההקדמה הטובה ביותר לסופיות. המשורר הלאומי הפאקיסטאני, מוחמד איקבל (1877–1938) גם הושפע מיצירותיו של רומי וראה בו את מורו הרוחני. רומי אף קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת טהראן. גם הזמרת שכילא לקחה השראה מיצירותיו של רומי.
יחסי הונג קונג–טאיוואן
יחסי הונג קונג–טאיוואן הם היחסים בין הונג קונג לבין הרפובליקה הסינית (הידועה בכינוי טאיוואן) הן כאשר ממשלת הרפובליקה הסינית שלטה בסין היבשתית, והן לאחר מכן, כאשר נמלטה לטאיוואן.
היסטוריה
לפני 1842 שני האזורים היו חלק משושלת צ'ינג. בשנת 1842, האי הונג קונג נמסר לאימפריה הבריטית כתוצאה ממלחמת האופיום הראשונה, ובשנת 1895 נמסרה טאיוואן לאימפריה היפנית כתוצאה ממלחמת סין–יפן הראשונה. סון יאט-סן היה סטודנט בהונג קונג בסוף המאה ה-19 וסבר כי חוסר היעילות והאובדן של שושלת צ'ינג במלחמת סין-יפן הראשונה מחייב מהפכה להחלפת שושלות סין ברפובליקה מודרנית. בשנת 1888 הוא הצטייר בהונג קונג כחבר בארבעת השודדים, קבוצה שנפגשה כדי לדון בהפלת שושלת צ'ינג, ובשנת 1894 החל להקים את החברה הסינית להחיות סין על מנת להפיל את שושלת צ'ינג. ב-21 בפברואר 1895, בעת פגישת החברה הסינית להחיות סין בהונג קונג, הציג לו האודונג את עיצוב "השמיים הכחולים והשמש הלבנה" שלו, שהפכה לסמלה של הרפובליקה הסינית. מטה החברה להחיות סין היה ברחוב סטאונטון 13 בהונג קונג, ובשנת 1905 מוזגה עם קבוצות אחרות כדי להקים את הטונגמנגהוי. ארגון זה זכה לתמיכה רחבה בקרב הסינים, ומילא תפקיד מפתח בהתקוממויות שהחלו מהפכנים, כולל מהפכת שינהאי בשנת 1911, שהפילה את שושלת צ'ינג. לאחר הצלחת מהפכת שינהאי, הכריז סון יאט-סן על הקמת הרפובליקה הסינית ב-1 בינואר 1912 ונחנך כנשיא הזמני הראשון. מאוחר יותר באותה שנה באוגוסט 1912 התמזג הטונגמנגהוי עם קבוצות אחרות כדי להקים את קוומינטנג (המפלגה הלאומנית) וסון יאט-סן נבחר למנהיגה.
ארצות הברית ודה-קולוניזציה
מדיניות ארצות הברית ארוכת השנים טענה באמונה כי אין ליישב את סין. ארצות הברית, בשנת 1899 תמכה במדיניות הדלת הפתוחה, שהודיעה כי אסור לחלק וליישב את סין. אמנת תשעת הכוחות בשנת 1922, שנחתמה על ידי הבריטים, אישרה את מדיניות הדלת הפתוחה ואת שלמותה הטריטוריאלית של סין. ביולי 1940 הכריז וינסטון צ'רצ'יל בפרלמנט כי "אנו רוצים לראות שמירה על שלמותה של סין, וכפי שצוין בהערתנו מיום 14 בינואר 1939, אנו מוכנים לנהל משא ומתן עם ממשלת סין, לאחר סיום השלום, ביטול הזכויות החוץ-טריטוריאליות, מתן ויתורים ותיקון האמנות על בסיס הדדיות ושוויון", המאשר שלמות טריטוריאלית וויתור על זכויות חוץ-טריטוריאליות בסין. הרעיון של שלמות טריטוריאלית ודה-קולוניזציה נאסף עוד יותר באמנה האטלנטית באוגוסט 1941, שהונפקה על ידי פרנקלין רוזוולט (אשר התנגד בתוקף לקולוניאליזם ) ווינסטון צ'רצ'יל, וקבע כי "ההתאמות הטריטוריאליות חייבות להיות בהתאם לרצונות העמים הנוגעים בדבר". אף על פי שוינסטון צ'רצ'יל לא רצה שהמושבות הבריטיות יתנקבו, הוא הסכים להוראות דה-קולוניזציה של האמנת האטלנטית "להכניס את האמריקנים למלחמה" בסיוע צבאי מצד בעלות הברית. ב-1 בינואר 1942 נחתמה הצהרת האומות המאוחדות על ידי ארבעת הגדולים (ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, ברית המועצות והרפובליקה הסינית), שקבעה כי יש לקיים את התחייבויות האמנת האטלנטית, שהפכו מאוחר יותר לבסיס מגילת האומות המאוחדות בשנת 1945.