cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ההוביט
תרגום הטייסים
החל מ-2018 מועלה על ידי התיאטרון העברי המחזה "לשם ובחזרה", אשר מספר את הסיפור של ארבעת השבויים ושל יצירת "תרגום הטייסים".
תרגום יעל אכמון
ב-21 בספטמבר 2012, 75 שנים לאחר פרסום הספר במקור, הוצאת כנרת זמורה ביתן הוציאה לאור גרסת תרגום חדשה. גרסה זו תורגמה על ידי המתרגמת יעל אכמון.
הבדלים בין התרגומים
בין שלוש הגרסאות קיימים מספר הבדלים בולטים בתרגום המונחים, כגון "גובלין" ו"אלף" בתרגום הטייסים ובתרגום יעל אכמון ו"שדים" ו"שדונים" בהתאמה בתרגומו של הנעמי. שתי הגרסאות מקובלות על "הטולקינאים" (מעריצי טולקין וחוקריו), דוגמה נוספת היא התרגום לאבן ההר: בתרגום הנעמי היא תורגמה כ"אבן החושן", הטייסים בחרו פשוט להעתיק את השם האנגלי: "ארקנסטון" (Arkenstone), יעל אכמון השתמשה בכינוי "אבן הנזר".
יידיש
ב-2013 ראה אור תרגום של הספר ליידיש מאת בעריש גאלדשטיין.
באטמן: ארקהם סיטי
באטמן: ארקהם סיטי (באנגלית: Batman: Arkham City) הוא משחק הרפתקאות-פעולה משנת 2011 אשר פותח על ידי חברת Rocksteady Studios והופץ על ידי Warner Bros. Interactive Entertainment ל-פלייסטיישן 3, ל-Xbox 360, ל-Wii U ולמחשב האישי. המשחק מבוסס על הקומיקס באטמן מבית DC קומיקס, ומהווה משחק המשך למשחק עתור השבחים משנת 2009 "באטמן ארקהם אסיילום". הוא יצא לאור באמריקה הצפונית לקונסולות הביתיות ב-17 באוקטובר 2011, וב-22 בנובמבר 2011 יצאה הגרסה למחשב האישי.
כמו קודמו, גם המשחק הזה נכתב על ידי פול דיני, כותב ותיק של הקומיקס באטמן. בעלילת המשחק הראשית, הוגו סטריינג' כולא את ברוס ויין בארקהם סיטי, כלא-על חדש דמוי עיר מגודרת בתוך גות'אם סיטי. באטמן צריך לגלות את הסוד שמאחורי "פרוטוקול 10", מבצע בארגונו של סטריינג', ובמקביל להגן על שכניו למוסד מפני הנבלים הגדולים והמאיימים ביותר בגות'אם. המשחק מבוסס על ראייה מגוף שלישי ומתמקד ביכולות המלחמה של באטמן, כישורי ההתגנבות והבילוש, וגאדג'טים שבהם אפשר להשתמש גם במלחמה וגם בחקירת העולם. ארקהם סיטי מפתח את חגורת הגאדג'טים של באטמן ומציע "עולם פתוח" יותר רחב, דבר שמאפשר לשחקן ליהנות גם ממשימות צדדיות בנפרד מהסיפור הראשי.
אופן המשחק
"ארקהם סיטי" הוא משחק פעולה של עולם פתוח שכולל מאפיינים של התגנבות וטקטיקת טורפים. השחקן שולט בבאטמן, שעושה את דרכו ברחבי ארקהם סיטי ומשלים משימות, כאשר נוסף לעלילה הראשית מוצגות לראשונה משימות צדדיות ודמויות נוספות. השחקן יכול לבחור אם יתהלך בצורה חרישית, יתחמק מאסירים וישתמש בגאדג'טים שברשותו כדי לסכל את התקדמותם בצורה שקטה. כל הגאדג'טים אותם אסף השחקן במהלך המשחק הקודם נכללים כבר מהתחלת המשחק הנוכחי, כאשר רובם שופרו. כך למשל, המקודד מסוגל גם לאתר עקבות, משגר הכבלים מסוגל למתוח כבל מקצה אחד לשני וכן לשנות מסלול, הבאטראנג לשליטה מרחוק מסוגל להאט ולהאיץ את מהירותו, ורובה החבלים יכול להאיץ את מהירותו של באטמן ולגרום לו לזנק למרחקים גדולים יותר. ארבעה גאדג'טים נוספים כוללים את רימון העשן, מטען אלקטרוני שמאפשר הפעלת גנרטורים וחישמול אויבים, ורימוני קרח שמקפיאים אויבים ויוצרים דרכים לחצות נהרות. בנוסף, גלימתו של באטמן משדרגת את אפשרות דאייתו מעל בניינים, כאשר הפעם הוא מסוגל לצלול מטה ולמשוך את עצמו חזרה למעלה, בכך לדאות למרחקים גדולים יותר במהירות גדולה יותר. "מצב הבלשות" של באטמן מאפשר כעת גם לאתר את מקור היריה של רובה צלפים, דרך איכונם של מקומות הפגיעה. שלא כמו במשחק הקודם, משחק זה מציג את העולם במצב הבלשות בצורה ברורה יותר, כאשר נודע ששחקנים ששיחקו ב"באטמן ארקהם אסיילום" השתמשו במצב הבלשות לכל אורכו.
מערכת הקרב החופשית שהוצגה במשחק הקודם גם היא שודרגה. השחקן יכול להילחם במספר רב של אויבים תוך שימוש בהתקפות-נגד סימולטניות, והאפשרות לבלום זריקתם של חפצים לעברו של באטמן. התנועה בין אזורי העיר מתבררת כקשה יותר עקב הקמתן של כנופיות וטריטוריות בין נבלי-על יריבים כהג'וקר, דו-פרצוף והפינגווין. כמו במשחק הקודם, השחקן יכול להתחבר לבסיס מידע שמאתר מספר התרחשויות לרוחבה של העיר בנוסף למערכת תקשורת ומעקב מקיפה. חידות אותן מפזר איש החידות הן קשות יותר לפיענוח, ונוצר הצורך לתחקר מספר דמויות הנאמנות לאיש החידות כדי להבין את פשרן ולגייס את כל הגאדג'טים שברשות באטמן כדי לנטרל מלכודות הסובבות את הפרסים. לאחר מציאתם של הפרסים, באטמן צריך להציל בני ערובה של איש החידות, ולנטרל מלכודות מוות אותן הניח.
קאטוומן היא דמות שבה ניתן לשחק, בנוסף לבאטמן, ויש לה עלילה משלה בנקודות מסוימות במשחק המרכזי. מערכת הקרב שלה היא יותר גמישה מזו של באטמן, וכוללת את השימוש בטופרים ושוט. גם לקאטוומן יש מצב בלשות משלה הנקרא "ראות גנב", שמאפשר לה לאתר חפצים אותם אפשר לגנוב. בנוסף לדמות זו, ניתנים להורדה דמויותיהם של רובין ונייטווינג. רובין יכיל את הגאדג'טים האלו- השוריקן (suriken)-המקביל לבאטראנג של באטמן, "בעיטת המיקוד" (zip kick) -המקביל ל"טופר העטלף" של באטמן, מגן חוסם יריות (bullet shield) ,שוריקן לשליטה מרחוק, משגר הכבלים, הג'ל המתפוצץ ופצצת עשן. נייטווינג יכיל את הגאדג'טים האלו-"צלצול כנף" (wing ding)-המקביל לשוריקן ולבאטראנג,"טופר עטלף",מקלות אסכרימה (escrima sticks), פיצוץ חשמלי, חצים מרדימים, המשבית נשק ומשגר הכבלים. בנוסף רובין יהיה מסוגל לדאות כמו באטמן ונייטווינג לא יוכל לדאות לשניהם יהיה רובה חבלים.
עלילה
ברוס וויין עורך מסיבת עיתונאים כדי להכריז על עמדתו בנוגע לארקהם סיטי, והוא נעצר בידי שכירי החרב של הוגו סטריינג' ונכלא בעצמו בארקהם סיטי. לפני שסטריינג' משחרר את וויין כטרף לאוכלוסייה הפושעת, הוא מגלה לו כי הוא מודע שהוא ובאטמן הם אותו אדם. בשעה שסטריינג' מתכונן להחלתו של "פרוטוקול עשר", וויין מצליח לתקשר עם משרתו אלפרד ומשיג את ציודו המשוכלל ואת חליפתו של באטמן. כבאטמן, הוא נאלץ בתחילה להציל את קאטוומן מהוצאה להורג אותה ארגן דו-פרצוף, שמקווה להשיג בכך כבוד. לאחר ניסיון התנקשות של הג'וקר בקאטוומן, באטמן מאתר אותו במפעלי המתכת של סיוניס ומאמין שהוא יודע את האמת מאחורי "פרוטוקול עשר".
באטמן מגלה שהנוסחה הבלתי יציבה של ה"טיטאן" (אותו הזריק הג'וקר לעצמו בסוף המשחק הקודם) עוברת מוטציה בדמו ואט אט הורגת אותו מבפנים. הג'וקר מצליח ללכוד את באטמן ולזהם אותו בדמו, בכך גוזר עליו את אותה מחלה קטלנית. הג'וקר משתמש בכך כדי להציג בפני באטמן אולטימטום - למצוא תרופה או ששניהם ימותו. באטמן מקבל מידע לפיו מיסטר פריז מחזיק בתרופה, אך הוא נחטף בידי הפינגווין.
באטמן מאתר את הפינגווין במוזיאון, מביס את כוחותיו ואת סולומון גרנדי הכלוא בנבכי המרתף, ולבסוף את פינגווין עצמו. הוא משחרר את פריז, שאומר לו שפיתח תרופה, אך היא אינה יציבה ולפיכך חסרת תועלת. באטמן מגיע למסקנה שתכונות ההחלמה שבדמו של ראס-אל-גול יכולים להשלים את התרופה. או אז, הוא מאתר את מתנקשותיו של ראס ועוקב אחריהן ל"עיר הפלאים". באטמן פוגש  את טליה אל גול- בתו של ראס שהייתה לו למאהבת בעבר. לאחר מכן הוא מתעמת מול ראס, שאומר שיעניק לו חיי נצח אם יעמוד בראש ליגת הצללים כמחליפו. באטמן מסכים לעסקה, אך ללא כוונה למלא את חלקו בה. עם דגימה מדמו של ראס, באטמן חוזר למיסטר פריז שמפתח תרופה, אך היא נגנבת בידי הארלי קווין לפני שבאטמן יכול להשתמש בה.
באטמן מסתנן ל"עיר הפלאים" ומנטרל את "פרוטוקול עשר". ראס-אל-גול מתגלה כמוח שעומד מאחורי ארקהם סיטי, ופוצע את סטריינג' אנושות בגלל כישלונו להביס את באטמן. בנשימתו האחרונה, סטריינג' מפעיל את "פרוטוקול 11" - השמדה עצמית של "מגדל הפלאים". באטמן וראס נמלטים, וראס מעדיף להתאבד מאשר מלהלכד. הג'וקר יוצר קשר עם באטמן ומודיע שיהרוג את טליה אם באטמן לא יביא את התרופה לתיאטרון מונארך. באטמן מגיע לפני שטליה נמלטת, והיא הורגת את הג'וקר. טליה מציעה לבאטמן את התרופה, אותה קיבלה מהארלי קווין, אך נהרגת בידי הג'וקר האמיתי - שעדיין חולה אנושות. הג'וקר השני מתברר כפני חימר, שהתחפש לג'וקר לבקשת הנבל החולה.
באטמן מצליח לבתר את גופו של פני חימר ולמנוע ממנו להתאחד מחדש, אך הג'וקר משתמש בפצצות כדי להרוס את רצפת התיאטרון ולשלוח את באטמן לקרקעית "עיר הפלאים" השוכנת למרגלותיו. באטמן מחריב את בורות לזרוס כדי למנוע מהג'וקר לרפא את עצמו, ושותה חלק מהתרופה כדי לרפא את עצמו. הג'וקר דורש לקבל את שארית התרופה ותוקף את באטמן, בכך גורם לבקבוקון להתנפץ. באטמן אומר לו כי למרות כל מה שעשה הוא עדיין היה מציל אותו. לאחר שלא נותרה כל תרופה, הג'וקר נכנע למחלתו ומת. באטמן נושא את גופתו המתה אל מחוץ לכותלי ארקהם סיטי ואל שחר חדש שמפציע על גות'אם.
בכתוביות בסוף שומעים הקלטה של הג'וקר שר על האביר האפל. אחרי הכתוביות ממשיכים לשחק את הסיפור של קאטוומן.
ביקורות
המשחק "באטמן: ארקהם סיטי" זכה לשבחים רבים ונכון לסוף אוקטובר 2011 לביקורות חיוביות רבות, כאשר גרסת ה-PS3 קיבלה ציון משוקלל של 96 מתוך 100 בהתבסס על 39 ביקורות המבקרים ו-402 ביקורות שחקנים, וגרסת ה-Xbox 360 קיבלה 94 מתוך 100 בהתבסס על 80 ביקורות המבקרים ו-461 ביקורות השחקנים, לפי אתר Metacritic. בנוסף, אתר המשחקים GameRankings נתן ציון של כ-96.1% לגרסת ה-PS3 בהתבסס על 29 ביקורות ו-94.6% לגרסת ה-Xbox 360, בהתבסס על 53 ביקורות.
מגזין המשחקים האוסטרלי Official Playstation Magazine העניק למשחק ציון מושלם 10, בציינו כי המשחק "אינו רק משחק גיבורי-העל הטוב ביותר בכל הזמנים, הוא גם המשחק הטוב ביותר שאי פעם נוצר. המשחק מעורר את עולמו של הצלבן בגלימה לחיים טוב יותר מכל קומיקס, סרט קולנוע ותוכנית טלוויזיה שיצאו לפניו". אתר המשחקים Game Informer גם העניק ציון 10, בציינו כי מדובר במשחק המסחרי הטוב ביותר, וכי לא רק שהמשחק עומד בסטנדרטים אותם הציב קודמו, הוא גם מתעלה עליהם". זאת ועוד, אתר המשחקים Game Master העניק למשחק ציון 97% וציין שהמפתחים נשפו חיים לעולם יפהפה ומהפנט, כזה שמהמהם לא רק בהזדמנויות, אלא גם בשאיפות הגלומות בו", אם כי ביקר את הדיאלוג כקלישאתי. אתר Eurogamer נתן ציון 9 מתוך 10 ושיבח את העולם המפורט שבמשחק, אנסמבל השחקנים המדובבים בו, ואת מגוון המשימות שבו, אם כי ציין שהמשחק חסר את גורם ההפתעה כקודמו.
בנוסף לכך, המשחק מדורג כמשחק הרביעי הטוב ביותר בכל הזמנים.
גרסת משחק השנה
עם הצלחת המשחק וזכייתו בפרסים רבים בתואר "משחק פעולה-הרפתקה הטוב ביותר של שנת 2011" כולל זכייה בפרס הBAFTA פעם נוספת, הוכרזה גרסת "משחק השנה". גרסת משחק השנה מכילה את כל התוספות שיצאו עם ולאחר יציאת המשחק המקורי, ביניהם: גרסת "באטמן ארקהם סיטי: משחק השנה" יצאה לקונסולות באמריקה הצפונית ב-29 במאי 2012.
נקמתה של הארלי קווין
במאי 2012 הופץ ברחבי העולם בדרך הווירטואלית הרחבה אשר ממשיכה את סיפור המשחק כשבועיים אחרי האירועים שהתרחשו בעלילה הראשית   של המשחק. עלילת ההרחבה עוסקת בעיקר במעשיה של הארלי קווין בעקבות המקרה. בהרחבה, הארלי קווין יוצאת מדעתה, באטמן כבר לא אותו האדם ובנוסף לכך נעלם בניסיון להציל שוטרים שבויים על ידי הארלי קווין. ההרחבה מתחילה כאשר לראשונה השחקן נכנס לנעליו של רובין, שמקבל לראשונה לקיחת חלק בסיפורו של המשחק, רובין נכנס לארקהם סיטי כאשר התברר כי באטמן נעלם במשך יומיים. לאחר התקלות במכשולים רבים שטמנה הארלי קווין מתוך יאוש שאהובה לא איתה יותר, מוצא רובין את חגורת הכלים של באטמן, כאן אנו חוזרים יומיים אחורה בעלילה של ההרחבה. באטמן משוחח עם המפכ"ל גורדון בנוגע לניסיון ללכוד את הארלי קווין שכשל, והשוטרים שנלקחו שבויים בידיה, באטמן חוקר את השטח כדי לחלץ את השבויים ולבסוף נתקל בבעיות נוספות אשר בסופו של דבר גרמו לו לאבד הכרה ולהיות לכוד במיכל מוגבל בחמצן. לאחר מכן, כאשר השחקן משחק בתור רובין ומשחרר את באטמן, באטמן מנטרל את הפצצות שטמנה הארלי קווין ברחבי טחנת הפלדה, התברר כי הארלי קווין היא זאת שגנבה את הרובוטים מעיר הפלאים שממוקמת מתחת לגות'אם. הארלי קווין מאיימת על באטמן עם פצצה מתקתקת, כל המקום מתפוצץ ובאטמן נמלט כשמציל את הארלי קווין, אבל התברר שרובין היה בתוך המבנה. ברגע שהארלי קווין הבינה זאת, טענה שכך הרגישה בדיוק, במקביל שלפה סכין מאחורי גבה והסתערה על באטמן בניסיון לרצוח אותו לעיניי גורדון, אך רובין  מצליח לעצור אותה לבסוף.
משחק המשך
במרץ 2014 הוכרז המשחק הבא אשר ממשיך את העלילה של ארקהם סיטי ומסיים את הטרילוגיה של הסדרה בשם "באטמן ארקהם נייט" (בתרגום חופשי: באטמן: אביר ארקהם). המשחק מפותח לקונסולות הדור הבא ולמחשב. בפעם הזאת המשחק מתרחש ברחבי גות'אם סיטי כאשר נבל חדש בשם "ארקהם נייט" עומד כראש הנבלים במשחק החדש. הדחליל, דו-פרצוף, הארלי קווין והפינגווין משתפים פעולה כדי להוריד את הבאטמן. ביוני 2014 נאמר כי נייטווינג ישתף פעולה עם הדחליל כדי להוריד את באטמן. הדחליל מפתח נוסחה לגז חדש אשר משליט טרור על העיר, ומביא לפינוי של ששת מיליון התושבים. במשחק החדש כלי הרכב של באטמן, הבאטמוביל, הופך להיות ככלי נחוץ ושימושי בסביבה במשחק, המטרה ביצירה שלה היא ליצור את כלי הרכב הטוב ביותר שנוצר עד כה במשחק וידאו אשר, לפי דבריהם של המפתחים, אופשר על ידי שימוש בטכנולוגיית הדור הבא, בנוסף נאמר כי לבאטמוביל יהיה מצב שנקרא מצב לחימה (תרגום חופשי מ-battle mode) שבו הבאטמוביל תכלול מספר נשקים שיעזרו לעטלף לחסל טנקים (רק כשהם נשלטים מרחוק כמובן) וליצור דרך כשהוא נוסע ברחבי גות'אם סיטי.
שאלות פתוחות ולא סגורות בארקהם סיטי עלולות לקבל מענה במשחק הבא והאחרון בטרילוגיה. בהרחבה ובביצי פסחא ישנם רמזים נוספים שדורשים יותר מחקר כדי להגיע למסקנות.
באחד הגדג'טים של באטמן (Cryptographic Sequencer, צורף הצפנות בתרגום חופשי) בגילוי תדרי הרדיו, ניתן לגלות שלושה ערוצים אשר נשמעים מספרים מסוימים מוקראים על פי סדר מסוים. אם ממירים את המספרים לאותיות בצורה הגימטרית מתגלים הצירופים "אני עוד אחזור" ו"אתה עוד תשלם על מה שעשית לי" והצופן השלישי שפוענח מאחר שאותיותיו לא הוצגו באופן סדיר "הפחד יקרע לגזרים את העיר גות'הם". מכן ניתן להבין, שאלה רמזים לחזרתו של הדחליל, ככל הנראה במשחק הבא.
המשחק השלישי היה פריקוול לסדרה בשם באטמן ארקהם אוריג'ינס שיצא גם לקונסולות הדור הבא, הוא פותח על ידי WB Games Montréal ולא על ידי Rocksteady Studios. המשחק התמקד על שנתיו הראשונות של ברוס ווין בגילומו של איש העטלף בהכרות ראשונה עם חלק מאויביו, כשבראשיהם עמד המסיכה השחורה. כפי שטענו Rocksteady Studios, הם אינם מתכננים לוותר על הסדרה ומתכוונים להמשיך אותה.
בסוף המשחק הג'וקר מת אך יש סיכוי שהוא ביים את מותו (את הקישור ניתן למצוא בקישורים חיצוניים).
במאי 2015 הופצה שמועה שהמשחק יצא לקונסולות הדור הבא
אנרי פיליפ פטן
אנרי פיליפ פטן (בצרפתית: Henri Philippe Benoni Omer Joseph Pétain; 24 באפריל 1856 – 23 ביולי 1951) היה מצביא ומדינאי צרפתי שזכה לתהילה כמגנה של צרפת במלחמת העולם הראשונה. לאחר תבוסתה הצבאית של צרפת במלחמת העולם השנייה עמד פטן בראש צרפת של וישי, אשר שיתפה פעולה עם גרמניה הנאצית. פטן שימש כשליט בובה, ובכך היה המקביל מאותה עת לוידקון קוויזלינג מנורווגיה. לאחר תבוסתה של גרמניה במלחמה נשפט על בגידה, ונידון למוות, אך בשל גילו הומתק גזר דינו אחר כך למאסר עולם, שבמהלכו מת. ממשלת וישי ופטן, שעמד בראשה, נחשבים כשותפים לאחריות לשואת יהודי צרפת.
קריירה מוקדמת
פטן נולד בקושי-א-לה טור בצרפת בשנת 1856. הוא למד באקדמיה הצבאית סן-סיר והוסמך כקצין בשנת 1878. בשנים אלו שלאחר התבוסה הצרפתית במלחמת צרפת–פרוסיה, פיתח הצבא הצרפתי את תפיסתו האסטרטגית, אשר עובדה לצורתה הסופית בתוכנית 17, בהשראת שני הוגים – הגנרל פרדיננד פוש, אשר היה לימים למפקדו הדגול של צבא צרפת, והקולונל לואי לואזו דה גרנמייזון, שהיה מנהל "המשרד השלישי", תפקיד המקביל לראש אגף המבצעים בצה"ל. בהשראתם של אירועי 1870 סברו פוש וגרנמייזון כי ההתקפה היא חזות הכל. גרנמייזון הטיף ל"מתקפה ללא סייג", המבוססת על "אלאן" (élan) - התרוממות הרוח. חיל הרגלים הצרפתי, המתקדם קדימה אל מול כל המכשולים ועוקר את האויב מן השורש. פוש, מפקד האקדמיה הצבאית, גיבש תפיסה כמעט מיסטית, שראתה בכוח הרצון את העיקר. במהלך רוב מלחמת העולם הראשונה הייתה התפיסה ההתקפית שפיתחו פוש וגרנמייזון עתידה להוכיח את עצמה כמרשם בטוח לכישלון, אל מול הצבא הגרמני המחופר היטב.
פטן, בשנים אלו אך רב-סרן השוקל את פרישתו מן הצבא, פיתח תפיסה שונה לחלוטין. הוא למד היטב את לקחי המלחמות בשנים הראשונות של המאה ה-20. את לקחי מלחמת הבורים ומלחמת רוסיה יפן. לא ההתקפה היא העיקר, סבר פטן, כי אם המגננה. עוז הרוח וקדושת הרצון להם הטיפו גרנמייזון ופוש, לא יבואו לידי ביטוי אל מול אויב, החמוש בכלי נשק מודרניים כמו מקלעים, רובים ותותחים מהירי ירי. אויב זה יהיה מבוצר בחפירות עמוקות עם קילומטרים על גבי קילומטרים של תיל דוקרני בעובי אצבע, המגן עליו. פטן ראה אל מול עיניו שדה קרב שונה לחלוטין מזה שעליו חשב פוש. ההיסטוריה הוכיחה כי הצדק היה עם פטן.
שנים רבות לאחר מכן יביא חייל יוצא דופן, שארל דה גול, תפיסה של צבא ממוכן וממונע, המתבסס על עוצבות שריון עצמאיות, וזאת אל מול תפיסותיו ההגנתיות של פטן. כשם שפטן גילה גמישות מחשבתית והבנה לחידושים בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה, כך יגלה אל מול רעיונותיו של דה גול את אותו קיפאון מחשבתי, שגילו הממונים עליו כלפיו.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פטן מפקד הבריגדה ה-4 בדרגת קולונל, ושקל פרישה, שכן דעותיו יוצאות הדופן הביאו לעיכוב בקריירה הצבאית שלו. ב-30 באוגוסט 1914 הוא קודם לתפקיד מפקד הדיוויזיה ה-6, והשתתף עימה בקרב הראשון על המארן. לאחר מכן עלה לדרגת בריגדיר, וב-20 באוקטובר 1914 מונה למפקד הקורפוס ה-33 ופיקד עליו במסגרת מתקפת ארטואה ב-9 במאי 1915, שנועדה לפרוץ את הקו הגרמני במערב במקביל לקרב איפר השני. באופן כללי הייתה מתקפת ארטואה כישלון, אך הוא לא יוחס לחלקו של פטן במתקפה.
ב-21 ביוני 1915 מונה פטן למפקד הארמייה השנייה, ופיקד עליה במהלך קרב שמפאן השני.
באביב 1917 מונה פטן למפקד הצבא הצרפתי, לאחר כישלונה של "מתקפת ניוול" אותה ניהל מפקד הצבא הצרפתי רובר ניוול. לניוול יצאו מוניטין של מפקד שאינו חס על חיי אדם, והמתקפה הכושלת שהנהיג באפריל 1917 הביאה את הצבא הצרפתי לסף מרד, וחלקים מן הצבא - אף מעבר לאותו סף, כפי שאירע בעת המרידות בצבא הצרפתי (1917). ניוול, שקודם על פניו של פטן לאחר פרישתו של ז'וזף ז'ופר בקיץ הקודם, הוחלף עתה בפטן הזהיר וההגנתי. היה זה פטן שהצליח לדכא את רוחות המרי שנשבו בצבא הצרפתי הלכוד במלחמת חפירות קטלנית ללא כל תקווה לסיומה, ולהרגיע את הרוחות.
עם זאת, לא היה פטן האיש שינהיג את הצבא אל ניצחונו. לשם כך נדרשו כישוריו של פרדיננד פוש (כמו גם הרטוריקה שלו). פוש סיים את המלחמה כמפקד הצבא הצרפתי, וכגנרליסימו של כל כוחות מדינות ההסכמה. אך לצדו היה פטן שזכה, כמה ימים לאחר סיום המלחמה, בתואר "מרשל של צרפת". היה זה שיא הישגיו.
בין שתי מלחמות העולם
בשנים שבין המלחמות היה פטן ממנהיגי המחשבה הצבאית של צרפת. היה זה אמנם שר המלחמה אנדרה מאז'ינו אשר הורה על יצירת קו מאז'ינו, אך התפיסה ההגנתית הנייחת, שעליה התבסס הקו, הייתה כולה מבית מדרשו של פטן. פטן היה בין האחראים הראשיים לקיפאון שבו לקתה המחשבה הצבאית הצרפתית. כשהשמיע שארל דה גול דעה שונה ויוצאת דופן, כפי שכתב בספר "לקראת צבא מקצועי", בו העלה את הרעיון בדבר הקמת צבא המבוסס על עוצבות שריון ניידות, במקום הצבא ההגנתי הנשען על מכשול קווי נייח, פרץ ריב ביניהם, ופטן עיכב את הקריירה של דה גול, באותו אופן בו עוכבה הקריירה של פטן, כאשר הטיף לאסטרטגיה הגנתית אל מול תפיסת ה"אלאן" השולטת.
הפתרון ההגנתי אל מול האיום הגרמני, היה יצירתו של קו ביצורים מסיבי (קו מאז'ינו), שלא היה רציף עד הים, אלא עצר בגבול עם בלגיה. "הזנחה" זו של הגבול עם בלגיה באה משתי סיבות - שמירת הסיכוי לצירוף בלגיה למלחמה לצד צרפת - אם תיסגר צרפת מאחורי ביצוריה אף בגבול הבלגי, המשמעות לגבי הבלגים תהיה ברורה. והסיבה השנייה - התפיסה, לה אחראי פטן במידה רבה, לפיה "יער הארדנים אינו עביר לשריון". (ועם זאת היה היער, פעמיים בתוך חמש שנים, במה לשתי מערכות שריון מן הגדולות אי פעם, ב-1940 וב-1944). וינסטון צ'רצ'יל מציין בזיכרונותיו כי כאשר פגש את הרמטכ"ל הצרפתי מוריס גמלאן במהלך המלחמה, כאשר הסתבר כי הקו נפרץ, שאל אותו - "היכן העתודות הניידות". תשובתו הייתה - "Aucune" (כלומר, "אין"). את האחריות לכישלון ההגנה הקווית ולהיעדרם של כוחות ניידים שיגנו על הקו ויסתמו את הפרצות בו אין להטיל על גמלאן, כי אם על אסכולה שלמה של חשיבה צבאית צרפתית בין המלחמות, שבראשה עמד פטן.
בין פרוץ המלחמה למינויו כראש ממשלה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה פטן שגריר צרפת במדריד. הוא נקרא על ידי ראש הממשלה אדואר דאלאדיה לשמש ב"ממשלת אחדות לאומית" כנציג הימין השמרני (עמו כבר היה מזוהה פוליטית), וזאת חמישה ימים לאחר פרוץ המלחמה, ב-5 בספטמבר 1939, אך סירב, בטענה כי המצב דורש את המשך שהותו במדריד. הייתה זו טענה מוזרה: המלחמה הייתה אז בת פחות משבוע, וברור כי פטן היה מביא תועלת רבה יותר לצדו של דאלאדיה מאשר כשגריר בספרד. נראה היה כי פטן המתין בצד לקריסת הממשלה, על מנת לקחת לידיו את המושכות.
ממשלת צרפת הייתה בשנה הראשונה למלחמה שדה למאבק בין ה"תקיפים" ובראשם פול ריינו, אשר מונה לראש הממשלה וז'ורז' מנדל שר הפנים היהודי של ריינו, ובין ה"תבוסתנים" כפייר לאוואל, אשר האמינו, כי אין להמשיך במלחמה ויש לשתף פעולה עם אדולף היטלר. השגרירות במדריד ממנה השקיף פטן על הנעשה הייתה המקום שריכז במידה רבה את פעילותם של "התבוסתנים", ולפי שמועות ששררו אז, אף עמדה במגעים עם ממשלתו של היטלר. פטן ידע כי בבוא היום ייקרא לקדמת הבמה, ואז יוכל להכתיב את דעותיו ולקחת את ההנהגה לידיו.
עם פלישת הגרמנים לצרפת, ב-10 במאי 1940, התקרב יומו של פטן. עוד ב-9 במאי קרא לאוואל בנאום בפרלמנט להקמת ממשלה חלופית בראשותו של פטן. לאחר שהסתבר, כי הצבא הצרפתי עומד בפני תבוסה נחרצת, וכי הוא אינו מהווה כל איום על הפולש הנאצי הממוכן המשתמש בטקטיקת מלחמת בזק, החליט ריינו, ראש הממשלה, להחליף את מפקד הצבא, הגנרל גמלאן, במקסים וייגאן, וכן לקרוא לצדו את פטן. ב-18 במאי 1940 הגיע פטן ברכבת ממדריד וקיבל את המינוי כסגן ראש הממשלה. הייתה זו טעות פטאלית מצדו של ריינו, אשר הביא עתה לממשלתו שניים שנחשבו מגדולי התבוסתנים, פטן ווייגאן.
ככל שהתבררו ממדי התבוסה הצרפתית, היו ה"תבוסתנים" בממשלה ליותר קולניים וליותר תקיפים. פטן חיווה את הדעה כי הסכנה העומדת בפני צרפת אינה התבוסה, אותה יש לראות כעובדה קיימת, אלא החשש מעליית גורמים חברתיים רדיקליים, נוסח הקומונה הפריסאית, לאחר התבוסה.
ב-16 ביוני 1940 נשבר פול ריינו. הממשלה ישבה אז בבורדו, לאחר שהנאצים כבר נכנסו לפריז. היה ברור כי על צרפת לנקוט באחת משתי דרכים. המשך המלחמה - אם מן המושבות, כפי שהציע מנדל, ואם באמצעות איחוד עם בריטניה כפי שהציע צ'רצ'יל, או כניעה. לרשות צרפת עמדו צי, שהיה עדיין שלם ובעל כוח משמעותי, מושבות, שיצרו טריטוריה שהשתרעה על פני חלקים ניכרים באפריקה, באסיה ובמזרח התיכון, ובריטניה הגדולה וצבאה אשר נמלט מהשמדה במבצע דינמו, הוא הפינוי מדנקרק. אנשים כמנדל סברו כי יש להקים ממשלה צרפתית בגולה ולהמשיך להילחם. פטן סבר, כי יש לקבל תנאי כניעה טובים ככל האפשר. על הכף עמדה גם ההתחייבות הצרפתית שלא להיכנע בנפרד. ריינו נקרע בין שני כוחות אלו, עד שתש כוחו. בליל השישה עשר ביוני הודיע לנשיא צרפת אלבר לברן על התפטרותו. לברן לא היסס, ועוד באותו הלילה קרא לפטן והורה לו להרכיב ממשלה. היה זה צעד שעליו יתחרט לברן עד סוף ימיו, והוא עתיד היה להמיט חרפה הן על פטן והן על צרפת.
צרפת של וישי
הקמת הרפובליקה של וישי הייתה פרי אחדות אינטרסים בין היטלר ובין התבוסתנים הצרפתים. היטלר, שיכול לשלוט בכל צרפת, הותיר שתי חמישיות ממנה בשלטון וישי כצעד, שהיה בו כדי למנוע את הקמת הממשלה הצרפתית הלוחמת במושבות בצפון אפריקה או במזרח התיכון, לזרוע פירוד בין הצרפתים ובין עצמם, ולהסתייע בשיתוף הפעולה מצד המנהיגים הצרפתים פטן ולאוואל.
ב-10 ביולי 1940 הכריזה האספה הלאומית בצרפת על קיצה של הרפובליקה השלישית, ועל פטן, שהיה אז בן 84, כראש המדינה, שחדלה להיקרא "הרפובליקה הצרפתית" והחלה להיקרא "המדינה הצרפתית" (État Français). (כיום השם המקובל בצרפת הוא "משטר וישי" "Régime de Vichy" או פשוט "וישי"). לפטן ניתנה הסמכות לכתוב את החוקה הצרפתית החדשה, אך הוא מעולם לא עשה זאת. פטן הסתפק במתן צווים שהשעו את החוקה הקיימת, פיזרו את הפרלמנט והעבירו אליו את כל הסמכויות. כסגנו וכיורשו המיועד מינה את פייר לאוואל, ראש הממשלה לשעבר ומראשי ה"תבוסתנים". אנשי מפתח במשטרו היו אף ז'אן פרנסואה דרלאן, מפקד הצי הצרפתי, וז'וזף דארנן. בתחילה שימש פייר לאוואל כ"סגן ראש הממשלה", שר החוץ, ויורשו המיועד של פטאן. אך לאוואל קידם קו קיצוני של שיתוף פעולה, והוחלף בדצמבר 1940 במדינאי השמרני פייר אטיין פלנדן. לאחר כחודשיים הוחלף פלנדן באדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן. באפריל 1942 כפו הגרמנים על פטן להשיב ללאוואל את כל תפקידיו וסמכויותיו.
כלפי פנים היה הממשל אמור להיות ממשל סמכותי וימני, ברוח משטרו של פרנסיסקו פרנקו בספרד. פטן החליף את הסיסמה הצרפתית הידועה - Liberté, Egalité, Fraternité - חירות, שוויון, אחווה, בסיסמה Travail, Famille, Patrie - עבודה, משפחה, מולדת. נעשו ניסיונות לפולחן אישיות של "המרשל" כפי שקרא העם הצרפתי לפטן, אשר הוצג כדמות אבהית ומגוננת. לרבים ברור היה כי כל אלו הם תעמולה מן השפה ולחוץ, שכן היה מדובר בממשלת בובות תבוסתנית, המבוססת על כניעה מבישה ועל שיתוף פעולה עם הגרועה שבאויבותיה של צרפת. קריקטורה, שפורסמה באותם הימים מראה את פטן הישיש, לבוש במדי מרשל ומנופף בחרב, כשהוא מובל בכיסא גלגלים על ידי חייל גרמני הלבוש במדי הוורמאכט. רבים מבני העם העריצו את המרשל וסברו, כי שיתוף הפעולה הוא העמדת פנים זמנית, וכי הגיבור הישיש עוד יושיע את צרפת משתגיע העת. ככל שחלף הזמן ונתגלו פניו האמיתיות של הממשל, הלכו והתמעטו המאמינים באמונה זו. עוד ב-1942 האמין אדם כאנרי ז'ירו, כי יוכל לאחד את מה שנותר מצבא צרפת על אדמת צרפת, לקבל תפקיד מטעמו של המרשל, וכממשיכה החוקתי של מדינת וישי ליצור על אדמת צרפת גופא ראש גשר לפלישת בעלות הברית, תוך שהוא דוחק את המרשל לתפקיד סמלי. הייתה זו דוגמה לעוורונם של צרפתים רבים באשר למשטר וישי ולפטן.
ב-11 בינואר 1941 נפגשו היטלר ופטן בעיר מונטואר. תוצאת הפגישה הייתה הסכמה בין היטלר ובין פטן על שיתוף פעולה צבאי שיביא לתבוסתה של אנגליה, ובתמורה תקבל צרפת את "המקום המגיע לה בין האומות". מסיבות שונות לא הביאה הצהרה זו להשתתפות צרפתית פעילה בלוחמה כנגד אנגליה.
ב-11 בנובמבר 1942 פלשה גרמניה לאזור "צרפת של וישי" בתגובה ל"מבצע לפיד" – נחיתת בעלות הברית בצפון אפריקה. ביום שקדם לפלישה הגרמנית נקרא "ראש הממשלה" לאוואל למינכן להתייעצות, בבוקר שלמחרת נמסר לו על כניסת הגרמנים לשטחי וישי. תגובתו של פטן למעשה הייתה אך מחאה רפה. למרות שחוקי וישי נותרו בתוקפם מבחינה פורמלית, הפך פטן לשליט בובות העושה את רצון אדוניו הגרמנים. ב-7 בספטמבר 1944 פטן וכמה מחברי ממשלתו נמלטו לעיר זיגמרינגן בדרום גרמניה, ובסמוך לאחר מכן הודיע על פרישתו מתפקידיו.
משפטו של פטן
עם שחרורה של צרפת וביסוס משטרו של דה גול, החל המשטר החדש לשפוט את פשעי משטר שיתוף הפעולה של וישי. כל עוד שהה פטן בזיגמרינגן, סבר דה גול כי עדיף שלא יובא למשפט. בחודש מרץ 1945 הורה בית הדין הגבוה שהוקם לצורך זה על משפטו של פטן שלא בפניו. כאשר התקרבו חיילי בעלות הברית לזיגמרינגן נמלט פטן לשווייץ ב-23 באפריל 1945. גם עתה לא מיהר דה גול לדרוש את הסגרתו, אך פטן דרש בעצמו כי יותר לו לחזור לצרפת. הוא הוסע לצרפת ברכבת מיוחדת, כשעליו משמר בפיקודו של הגנרל פייר קניג.
למשפטו הופיע פטן כשהוא תשוש, מובל בכיסא גלגלים, ובעיקר - משותק. לאחר הדיונים נדון למוות ב-15 באוגוסט 1945. בית הדין, שדן אותו למוות, הביע את רצונו כי גזר הדין לא יבוצע. דה גול המתיק את גזר הדין למאסר עולם, אותו היה על פטן לבלות בטירה שעל האי איל דה יו, אל מול חופי ברטאן. בזיכרונותיו כתב דה גול כי התכוון לחון את פטן לאחר שנתיים ולאפשר לו לסיים את חייו בצנעה, כשהוא פרוש מן הבריות. תהפוכות הפוליטיקה הצרפתית הסירו את השלטון מדה גול, בטרם עלה בידו לחון את פטן. פטן מת בעודו במאסר בשנת 1951.
לאחר תבוסתו של המשטר, הפך פטן לסמל לחרפתה של צרפת ולשנים האפלות ביותר בהיסטוריה שלה. אנשי השמאל לא שכחו למשטר וישי ולפטן את שיתוף הפעולה עם היטלר, את האנטישמיות, את שיעבוד אזרחי צרפת לעבודות כפייה בגרמניה ומשלוחם של היהודים להשמדה במזרח. דה גול, שנקודת מבטו היא של איש הימין, טען בזיכרונותיו, כי פשעו האמיתי של פטן ושל משטר וישי, היה בכניעה לגרמנים שניתקה שלשלת של אלף וארבע מאות שנה של ריבונות צרפתית על אדמת צרפת, וכי כל השאר נבע מ"חטא קדמון" זה.
כיום בצרפת המושג "פטניסם" או "מרשליזם" מורה על משטר אוטוריטרי וריאקציונרי, הבנוי על רגשות של אהדה לתרבות שמרנית, כפרית, חקלאית וקתולית.
פטן והיהודים
אחריותו של פטן לשואת יהודי צרפת היא רבה. ממשלת וישי הייתה אנטישמית במוצהר, ונטלה חלק פעיל באירועים שהובילו להשמדת כעשרים אחוזים מיהודי צרפת בשואה. תחת הנהגת פטן קיבלה ממשלת וישי חוקים אנטי יהודים עוד באוקטובר 1940. ביוני 1941 נשללו זכויות האזרח של יהודי צפון אפריקה. כפיית החוקים האנטי יהודים בצפון אפריקה הייתה אף נמרצת יותר (ולמעשה ללא תכתיב גרמני של ממש) מאשר בצרפת של וישי גופא. והחמור מכל - יהודים (אמנם בעלי נתינות שאינה צרפתית) נרדפו, שולחו למחנות עבודה, ולבסוף גורשו להשמדה במזרח, וכל זאת עוד בטרם פלש הצבא הגרמני לשטחה של וישי בשנת 1942.
כראש המדינה הצרפתית היה על פטן בראש ובראשונה להגן על אזרחיה ועל תושביה. בכך נכשל. אזרחי צרפת, גם אלה שאינם יהודים, סבלו מגיוס כפוי לגדודי עבודה ולמעשה לעבודת עבדים בצורה שבה רווחה ברייך השלישי. יהודי צרפת סומנו, נרדפו, ובמקרים מסוימים הושמדו. יתרה מכך, פטן הקשיח בעצמו את החוקים נגד היהודים. בעוד שנוסח ראשוני של החוק הוציא מכלל הצפויים לגירוש "צאצאים של יהודים שנולדו בצרפת או שהפכו לאזרחים לפני 1860", מחק פטן בעצמו את השורה הזו, ובכך שלח למוות אלפי יהודים נוספים. בנוסף, אסר פטן על יהודי צרפת לקבל משרות בתחום החינוך והמשפט ואף מנע מהם להתמודד בבחירות.
יומרתו של פטן בימי שלטונו, כאילו הוא מנהיג "מדינה עצמאית", רק מגדילה את מידת אחריותו לסבל שפקד את היהודים בתחומי שלטונו.
שינוי (הלכה)
שינוי (גם 'כלאחר יד ') הוא כינוי בהלכה לפעולה הנעשית שלא כדרכה. בחלק מהמצוות, כאשר אדם יעשה את המלאכה או האיסור כדרכם הוא יעבור על איסור מדאורייתא, אך כשיעשה בשינוי הדבר מותר. מכל מקום, חכמים אסרו, בדרך כלל, לעשות מלאכה בשינוי, שמא יבוא לעשות את האיסור כדרכו.
מקור הדין
בתלמוד נאמר: חלב דרכו להיאכל מבושל, האוכלו חי שינה מדרך אכילתו ולכן פטור ואסור רק מדרבנן.
דין שינוי קיים אף במצוות עשה, כגון האוכל בליל הסדר מצה המחויה במים לא יצא ידי חובתו. וכן הנוטל ארבעת המינים כאשר לפחות אחד מהם אינו ניטל כדרך גדילתו.
במלאכות שבת
מקום נכבד תופס דין שינוי במלאכות שבת.
במשנה נאמר:.
חכמים למדו שהעושה מלאכה בשבת חייב דווקא אם עשה באופן של "מלאכת מחשבת", בדומה לאופן עשייתה במשכן, וזהו "משא בני קהת". העושה בשינוי לא עמד בגדרי מלאכת מחשבת, ולפיכך פטור.
לדוגמאות שפירטה המשנה יש להוסיף המוציא (ולחלק מהדעות, הוא הדין לשאר אבות מלאכה) על ראשו. כמו כן מלאכה שהדרך לעשותה בכלי ועשאה ביד הרי זה שינוי, וכן להפך. קביעת הדרך המקובלת לעשיית הפעולה היא לפי דרך העולם.
יוצאת דופן בגדרי שינוי היא מלאכת הכותב. ב נאמר:, ופירשה אביי בגמרא: "בשולט בשתי ידיו", אולם ימני שכתב בשמאל פטור, וכן להפך. וכן כתב חיי אדם: "ומכל מקום, נראה לי דבין שעשה בימינו או בשמאלו חייב, חוץ מהכותב, דפטור בשמאל".
מן הדוגמאות המובאות לעיל ניתן לראות הבדל מהותי בגדרי שינוי בין דיני שבת לשאר דיני התורה: בשאר דיני התורה, כמו איסור חֵלֶב, אכילת מצה וארבעת המינים, ייחשב לשינוי רק שינוי שמצד הנפעל ("חפצא"). בדיני שבת גם שינוי שמצד הפועל ("גברא") ייחשב שינוי. כך כתב רבי אברהם מסוכטשוב בספרו "אגלי טל".
היתרים על ידי שינוי
במקרים מסוימים עשיית מלאכה בשבת בשינוי הותרה גם מדרבנן.
אק קויונלו
אק קויונלו (טורקמנית: Akgoýunly, אזרית: Ağqoyunlu,טורקית: Akkoyunlu, פרסית וטורקית עות'מאנית: آق قوینلو, מילולית "בעלי הכבשה הלבנה") הייתה פדרציה של שבטי אוע'וז ששלטה בין השנים 1378–1508 באזרבייג'ן, ארמניה, מזרח טורקיה צפון עיראק ואיראן של ימינו.
היסטוריה
אק קויונלו השתייכו לשבט האוע'וזי ביאנדור (בגנדור) וייחסו עצמם לאב הקדמון המיתולוגי אוע'וז ח'אן. לפי מקורות ביזנטיים, כבר בשנת 1340 הייתה נוכחות של אק קויונלו באנטוליה. המדינה הראשונה של אק קויונלו, אשר שכנה באזור דיארבקיר, הוקמה בשנת 1402, בשטח שהוענק לאק קויונלו בידי טימור לנג. התפשטותם של האק קויונלו נמנעה בגלל עוצמתה של פדרציית השבטים היריבה קארה קויונלו (בעלי הכבשה השחורה). בשנת 1467, בהנהגת אוזון חסן (חסן הגבוה), שנחשב לגדול מנהיגיהם, הצליחו לגבור על שבט הקארה קויונלו, שהונהגו בידי ג'האן שאה. בנוסף על כך גבר אוזון חסן על המנהיג הטימורי אבו סעיד.
אק קויונלו התפשטו על חשבון הטימורים לאזור בגדאד, חופי המפרץ הפרסי. בנוסף, הם התפשטו לאיראן עד מזרח ח'וראסאן. התפשטות העות'מאנים ממערב הביאה את אק קויונלו לחתום ברית עם אויביהם הקרמאנים ממרכז אנטוליה. בשנת 1463 ביקש אוזון חסן את עזרתה של ונציה, יריבתם של העות'מאנים, אולם העזרה הוונציאנית לא יצאה לפועל. בשנת 1473 הובסו האק קויונלו על ידי העות'מאנים בטרג'אן, אבל המשיכו להתקיים.
בתקופת שלטונו של יאקוב (1478-1490) המשיכו בני אק קויונלו להתקיים, אולם מאבקים פנימיים גרמו להתפוררותם. בנוסף על כך היה איום מבחוץ. הספווים השיעים נלחמו נגד אק קויונלו, שהיו ברובם סונים. בקרב נחיצ'יבאן הובסו האק קויונלו בהנהגת אלואנד בידי הספווים בהנהגתו של שאה אסמאעיל הראשון. כך הקיץ הקץ על מדינת אק קויונלו האוטונומית שישבה במרדין. מנהיג האק קויונלו האחרון, מוראד, הובס גם הוא בידי הספווים, אך הצליח לזמן קצר, בשנת 1508, להקים מדינה בבגדאד. לבסוף נאלץ לסגת לדיארבאקר, וכך בא הסוף על שלטונם של האק קויונלו.
יעקב גז
יעקב גז (5 באפריל 1952 -4 בפברואר 2019) היה קצין בכיר בחיל הים.מפקד בית ספר גנ"ק בה"ד חיל הים,היה מפקד אח"י בת-ים (ת-83), מפקד אח"י עכו, מפקד אח"י קשת, מפקד אח"י קוממיות,מפל"ג אג"ם אשדוד,מפל"ג 31 אשדוד,רמ"ח מבצעים ומש"ט 3. בתפקידו האחרון היה מפקד בסיס חיפה בדרגת תא"ל.
משפחה וילדות
אבי המשפחה חיויקטור גואז נולד בתוניסיה ועבר לצרפת. הכיר את אמיליה דיאמנטה ממשפחת סיאלום מאיטליה והם נישאו. הביאו לעולם עשרה ילדים מתוכם ארבעה בנות. יעקב נולד בפריז בשנת 1952 היה ילד שני ובן ראשון. בחודש אפריל 1957 עלתה המשפחה לישראל והתיישבה בניר יפה אחד משלושה מושבים בגוש יישובי אומן, שמהווה את אחד משלושת גושי היישובים בחבל תענך שבדרום עמק יזרעאל ומשתייך למועצה אזורית הגלבוע. כאמור היישוב ניר-יפה הוקם בשנת 1956 בגוש אומן שבחבל התענך על ידי גרעין עולי תוניסיה שהתארגן לפני העלייה לקרקע בארץ מוצאם, בתוניסיה. האב חיים גואז עיבד את המשק. היה פעיל בסוכנות היהודית ועזר לכל המשפחות שהגיעו אחריו לארץ. עבר קורס מדבירים ועבד במועצה אזורית גלבוע. נעשה מנהל מחלקת התברואה במועצה אזורית הגלבוע עד לפרישתו. חיים גואז נפטר בשנת 2007.מקום מנוחתו בבית העלמין "חבר" שבתענכים.
בנוסף לעברית, רכש בבית את השפה הצרפתית בה דיברו הוריו. יעקב גז למד בבית ספר יסודי: "משותף עמק חרוד" בעין חרוד איחוד. בגיל 14 התקבל לבית הספר לקציני ים עכו כקדט במגמת שייט מחזור ט"ו וסיים ביוני 1970 כקדט מצטיין.
שירות צבאי
בשנת 1970 התגייס לצה"ל והצטרף לקורס חובלים מחזור כ'. לאחר הקורס בשנת 1972 שירת בשייטת ספינות הטילים, כסגן קצין גנ"ק באח"י סער. במלחמת יום כיפור שימש בתפקיד ממלא מקום קצין גנ"ק באח"י סער תחת פיקודו של רב-סרן דוד עזר (דאווה) .בתום המלחמה ,במהלך שנת 1974, עבר לבה"ד לקורס פי"ם שבו שימש כחניך ומדריך בו זמנית ובסיומו חזר לאח"י סער כקצין  בדרגת סרן ותיפקד בנוסף כסגן מפקד הספינה תחת פיקודו של סרן רוני איכר. לאחר תקופה מונה על ידי מפקד הפלגה סא"ל אריה רונה לשמש כקצין גנ"ק פלגתי בנוסף לתפקידו בספינה. מאוחר יותר שימש בתפקיד זה באח"י חנית (סער 3) אח"י מזנק.
בשנת 1976 חזר לבה"ד חיל הים כמפקד בית ספר . בתחילת שנת 1977 הוסמך כמפקד ספינת הטילים ונשלח לזירת ים סוף כמפקדה האחרון של אח"י בת ים (ת-83). בסוף אותה שנה קיבל את הפיקוד על אח"י עכו שהייתה חצי שנה ללא מפקד קבוע. בשנת 1978 עבר לפקד על אח"י קשת בים האדום עד מאי1979. אז קיבל את הפיקוד על אח"י קוממיות בתפקיד זה השתתףבמאי 1980 במבצע "פעולה מוצלחת" ביקור ראשון היסטורי של צ.ה.ל וחיל הים בנמל אלכסנדריה. בשנת 1981 הועלה לדרגת סא"ל והושאל מחיל הים למוסד, שם שימש בתפקידים מיוחדים ומגווניםעד שנת 1985.
עם חזרתו לחיל הוצב בבסיס אשדוד כמפל"ג אג"ם. בשנים 1987–1989 שירת כמפקד פלגת ספינות טילים 31, בבסיס אשדוד. בשנת 1989 יצא ללימודי לתואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן במגמת מדעי המדינה אותם סיים בשנת 1991. ביוני 1991 החליף את אל"ם אריה גביש (גמבש) בתפקיד ראש מחלקת מבצעים והועלה לדרגת אל"ם.
במאי 1993 החליף את אל"ם דודו בן בעש"ט כמפקד שייטת 3 ושימש בתפקיד זה עד ספטמבר 1995, אז יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי שבמסגרתה השלים את לימודיו לתואר שני במדעי המדינה. עם סיום לימודיו במב"ל בספטמבר 1996 חזר לבסיס חיפה כמפקד הבסיס והועלה לדרגת תא"ל.הוא החליף בתפקיד את תא"ל ידידיה (דידי) יערי . בתפקיד זה שירת עד אפריל 1999.
כהמשך טבעי למסלול קיווה להתמנות לראש מספן הים, אך המינוי לא יצא אל הפועל. הוצע לו תפקיד נספח צה"ל בצרפת אך גז החליט לסיים את שירותו הפעיל ובשנת 2000 יצא לחופשת פרישה.
תפקידים אזרחיים
עבד מספר שנים בחברת זוקו שילובים בישראל.
עם הקמת "המועצה למניעת אלימות בספורט", בשנת 2008 מונה גז כחבר במועצה בנוסף לתפקידו ב"אגף מצילה".
חיים אישיים
יעקב נפרד מאשתו דורית בשנת 1988 ובעת שרותו בבסיס אשדוד הכיר את ד"ר חלי אריה סקוט, רופאת הבסיס, ונישא לה בשנת 1989. יעקב וחלי גידלו ביחד את ביתה של חלי מנישואיה הקודמים אור, ונולדו להם בת משותפת נעמי -Noam.
אריה גולן
אריה גולן (נולד ב-29 בנובמבר 1947) הוא עיתונאי ושדרן רדיו ישראלי. ב-1995 החל להגיש את יומן הבוקר ברשת ב' של קול ישראל "הבוקר הזה", וממשיך להגיש אותו עד היום בכאן ב של תאגיד השידור הישראלי.
זוכה פרס סוקולוב על מפעל חיים בתחום התקשורת האלקטרונית לשנת 2008. ביוני 2016 עזב את רשות השידור ועבר לתאגיד השידור הישראלי.
ביוגרפיה
מ-1969 הוא עובד בשידורי קול ישראל כקריין. ב-1974 הצטרף למחלקת החדשות של הרדיו. בשנים 1979–1984 היה כתב קול ישראל בכנסת.
בשנים 1984–1986 שירת כשליח המחלקה לנוער והחלוץ של הסוכנות היהודית, לענייני חינוך וסטודנטים, בפריז. עם שובו חזר לתפקיד כתב קול ישראל בכנסת. ב-1989 התמנה לכתב מדיני.
ב-1992 נשלח מטעם קול ישראל לוושינגטון, עם סיום תפקידו ככתב קול ישראל בארצות הברית. משנת 1995 הגיש גולן את יומן הבוקר של רשת ב' עד סגירתה במאי 2017, הוא ממשיך להגיש אותו בכאן ב.
אריה גולן שידר את מהדורת החדשות המפורסמת של השעה שלוש בצהרי יום הכיפורים בשנת 1973, אשר בישרה את פרוץ מלחמת יום הכיפורים. ב-2014, 41 שנה אחרי אותה מהדורה, סיפר גולן ביומן הבוקר ברשת ב': "איך תאריך אישי שלו (יום נישואיו השלישי, 6 באוקטובר 1973) הפך ליום חשוב בהיסטוריה הישראלית?". הוא השמיע את אותה מהדורה. בהקלטה שומעים: "קול ישראל מירושלים. שלום רב. השעה שלוש. דובר צה"ל...". במקום: "קול ישראל מירושלים. שלום רב. השעה שלוש והנה החדשות מפי אריה גולן. דובר צה"ל...". אחרי שהשמיעו את ההקלטה, הוא סיפר: "מרוב התרגשות שכחתי להגיד את השם שלי!".
בטלוויזיה, הגיש כמה פעמים את התוכנית "פופוליטיקה", והגיש מדי פעם תוכניות אקטואליה בערוץ 1.
ב-2013 זכה בפרס מפעל חיים על תרומתו לעיתונות מטעם אגודת העיתונאים בתל אביב.
כיום עובד גולן בתאגיד השידור הישראלי ומגיש את יומן הבוקר של כאן ב', ומדי פעם משתתף בפאנל השבוע בימי שישי.
אירסה
אירסה (Iressa) או בשמה הגנרי גנפיטיניב (gefitinib) היא תכשיר אנטי סרטני המיועד לטיפול בחולי סרטן הריאות של תאים לא קטנים (NSCLC). התכשיר אושר לשימוש כתרופה במאי 2003 לטיפול ב-NSCLC, אך ב-17 ביוני 2005 בעקבות תוצאות ניסוי קליני שלב 3, שהוכיח כי התרופה אינה מאריכה את חיי החולים הנוטלים אותה, בוטל רישיון התרופה והיא הורדה מן המדפים.
התכשיר מיוצר בחברת AstraZeneca ויעילותו בשילוב עם טיפולים שונים נבחנת בניסויים קליניים.
מנגנון ביולוגי
אירסה הנקשרת באופן סלקטיבי לאזור הטירוזין קינז של החלבון EGFR (נקרא גם ErbB-1 או HER-1) ובכך מונעת קשירת ATP וזירחון עצמי (אוטופוספורילציה) של החלבון. מאחר שהזירחון חיוני להעברת סיגנל על ידי החלבון לפנים התא, התרופה מעכבת את מסלול העברת הסיגנל של EGFR.
נמצא כי החלבון EGFR מעודד את גידולם של רוב סוגי הסרטן מסוג קרצינומה כגון סרטן הריאה, סרטן השד, סרטן הערמונית וסרטן השחלות. עיכוב פעילות טירוזין קינז על ידי אירסה מעכבת את גידול התאים המכילים את החלבון ובכך מאריך את חיי החולה.
התוויה רפואית
נכון לשנת 2006, אירסה מאושרת אך ורק לשימושם של חולי NSCLC במצב מקומי מתקדם או גרורתי, אשר קיבלו בעבר טיפול כימותרפי אחר שנכשל, שהחלו להישתמש באירסה לפני שהוצאה מן השוק, ושהרופא המטפל בהם הצהיר כי לטיפול השפעה חיובית על החולה. בנוסף, אירסה נבדקת במספר ניסויים קליניים כדי למצוא את יעילותה לסוגים אחרים של סרטן.
אירסה היא מעקב ה-EGFR הסלקטיבי הראשון שנכנס לטיפול סדיר ועם הוצאתו לשוק נחשב להבטחה בתחום הטיפולים האנטי סרטניים, אלא שניסויים קליניים מאוחרים יותר הוכיחו כי אין יתרון שרידותי למשתמשים באירסה. ארלוטניב (טרסבה) היא תרופה אחרת המעקבת את פעילות הקינז של EGFR במנגנון דומה לאירסה, ברוב העולם טרסבה מחליפה את האירסה כטיפול קו שני בחולי NSCLC.
ניו בדפורד
ניו בדפורד (באנגלית: New Bedford) היא עיר במחוז בריסטול שבמסצ'וסטס, ארצות הברית. במפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2020, אוכלוסיית העיר מנתה כ-101,079 תושבים, מה שהופך את ניו בדפורד לעיר השישית בגודלה במדינה. ניו בדפורד מכונה "עיר הלווייתנים", משום שבמאה ה-19 הייתה העיר אחת מנמלי הלווייתנים החשובים ביותר, אם לא החשוב ביותר בעולם, ביחד עם העיר ננטקט.
היסטוריה
עד למאה ה-17 האזור היה מיושב על ידי אינדיאנים (כ-12,000 בני אדם לפי הערכות מהתקופה). החוקר ברת'ולומיו גוסנולד הגיע לסביבת ניו בדפורד ב-15 במאי 1602, אך חזר במהרה לאנגליה בבקשת הצוות שלו במקום ליישב את האזור. האירופאים הראשונים התיישבו בניו בדפורד בשנת 1652. האדמה נרכשה על ידי מתיישבי מושבת פלימות' וישנה מחלוקת עזה האם העברת הבעלות מידי האינדיאנים לאירופאים נעשתה באופן לגיטימי וחוקי. ההתיישבות הוכרזה כיישוב רשמי בשנת 1787 לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית והשם הוצע על ידי משפחת ראסל, אחת מהמשפחות האריסטוקרטיות בסביבה. סוף המאה ה-18 היה תקופת צמיחה ושגשוג עבור העיר. בשנת 1792 נוסד המקומון הראשון, וב-12 ביוני נבנתה תחנת הדואר הראשונה בעיר. בשנת 1847 הפכה ניו בדפורד הפכה רשמית לעיר ואברהם האת'וויי היולנד נבחר לראש העיר הראשון שלה. באותה העת שגשג מאוד ציד הלווייתנים בעיר.
עד שנת 1800, ניו בדפורד והקהילות הסובבות אותה היו מאוכלסות ברובן על ידי פרוטסטנטים ממוצא אנגלי, סקוטי, וולשי והולנדי. במחצית הראשונה של המאה ה-19 היגרו הרבה אירים למסצ'וסטס. בשנת 1818 הקימו המהגרים האיריים את הכנסייה הקתולית הראשונה. מאוחר יותר באותה המאה, החלו להגיע מהגרים חדשים מפורטוגל ומכף ורדה. בסוף המאה היגרו לעיר גם מהגרים פולנים ובכך נוצרה בעיר גם קהילה יהודית. חלק מן היהודים הפכו לסוחרים ואנשי עסקים בולטים, בעיקר בטקסטיל ובייצור. בשנת 1928 התקיימה בעיר שביתת ענק של כ-30,000 עובדים.
בית הסוהר הפועל בעיר נוסד בשנת 1829 והוא בית הסוהר הוותיק ביותר שעדיין פועל בארצות הברית.
דמוגרפיה
במפקד האוכלוסין משנת 2010 התגוררו בעיר 95,072 בני אדם בכ-39,204 משקי בית. הצפיפות היא כ-1,700 נפש לקמ"ר. ההרכב הגזעי הוא כ-66.1% לבנים, 9.69% אפריקאים אמריקאים, 0.1% אינדיאנים, 1% אסייתים, 16.1% היספנים, 13.56% מגזעים אחרים ו -3.92% משני גזעים או יותר. הגיל החציוני היה 36 שנים. עבור כל 100 נשים היו 89.1 גברים. ההכנסה החציונית למשק בית היא 37,569$, וחציון ההכנסה המשפחתית הוא 45,708$. חציון הכנסה לגברים עומד על כ-37,388$ לעומת 27,278$ לנשים. כ-17.3% מהמשפחות ו-20.2% מהאוכלוסייה היו מתחת לקו העוני.
פוליטיקה
חברי מועצת העיר נבחרים אחת לשנתיים, בעוד שראש העירייה נבחר אחת לארבע שנים.
הר אצל
הר אָצַל נמצא בדרום-מזרח ירושלים ומתנשא לגובה 795 מטר מעל פני הים. הוא מוכר גם בשמות ג'בל מוכבר (בערבית ההר הכביר), רכס ארמון הנציב, הר העצה הרעה או הר המועצה הרעה. על ראש ההר עומד מתחם ארמון הנציב, ועל מורדותיו בנויות השכונות תלפיות מזרח, ג'בל מוכבר ונוף ציון.
מקור השם
השם "הר אצל" נקבע להר בידי ועדת השמות הממשלתית במאי 1990, על פי שמו של נחל אצל התוחם את ההר מצפון. מקור השם בנבואת אחרית הימים של הנביא זכריה:
השם המקראי השתמר בכינויו הערבי של הנחל: וָאדִי יָאצוּל. את זיהויו של ואדי יאצול כאצל המקראית הציע הארכאולוג הצרפתי שארל קלרמון-גנו ב-1874, לאחר חפירות שערך במקום.
גאוגרפיה
הר אצל הוא שלוחה מאורכת של הרי יהודה, הנמתחת ממערב למזרח על קו פרשת המים בדרום-מזרח ירושלים. מורדותיו המערביים משתפלים בשיפוע מתון לעבר עמק רפאים, בעוד מורדותיו הצפוניים, המזרחיים והדרומיים יורדים בתלילות רבה אל ערוצי הנחלים בספר מדבר יהודה - נחל קדרון במזרח, נחל דרגה בדרום ונחל אצל בצפון.
מסורות הקשורות בהר
לפי מסורת יהודית, במקום זה השאיר אברהם את נעריו בלכתו להר המוריה כדי לעקוד את בנו יצחק.
יש המזהים את ההר כמקום שבו, על פי המסורת הנוצרית, שכן בית הקיץ של הכהן הגדול קיפא, מקום התכנסותה של מועצת הזקנים שהחליטה למסור את ישו לצליבה בידי הרומאים. מכאן שמו "הר העצה הרעה" (באנגלית Hill of Evil Counsel) או "הר המועצה הרעה" (באנגלית Hill of Evil Council). זיהוי זה אינו מוחלט, ויש המזהים את הר העצה הרעה בגבעת אבו תור הסמוכה (גבעת חנניה). לפי חבר ועדת השמות הממשלתית, יהודה זיו, רק משנקבע מושב מטה UNTSO של האו"ם בארמון הנציב אשר בראש ג'בל מוכבר, הוסט זיהוי הר העצה הרעה מגבעת אבו תור מעט דרומה אל הר אצל, ותושבי ירושלים החלו לכנותו "הר המועצה הרעה" (כרמיזה למועצת הביטחון של האו"ם).
העת העתיקה
בתקופה החשמונאית נחצבה מנהרה באורך 423 מטרים בבטן הר אצל, כ-50 מטר מתחת לפסגתו, דרכה עברה אמת המים התחתונה כחלק ממפעל אספקת המים לירושלים מהמעיינות באזור בית לחם. המנהרה נדרשה כדי להתגבר על בעיית גובהו של הר אצל שעמד בנתיבה של אמת המים בדרכה לירושלים.
מערת תלפיות במורדות הדרומיים של הר אצל, נתגלתה במהלך עבודות להנחת יסודות לבניין בשכונת תלפיות מזרח ב-1980. גם זו מערת קבורה מתקופת בית שני, ובה גלוסקמאות הנושאות כיתובים עם שמות הנקברים, ביניהם "ישוע בר יוסף" ועוד שמות הדומים לשמות בני משפחתו של ישו. בעקבות כך עלתה סברה שנויה במחלוקת, שזוהתה מערת הקבורה של משפחתו של ישו.
העת החדשה
לאחר כיבוש הארץ בידי הבריטים במלחמת העולם הראשונה הוקמו מחנות צבאיים על המורדות המערביים של ההר, בסמוך לדרך חברון. הבריטים גם הכשירו במקום מנחת מטוסים, ששימשם עד להקמת שדה התעופה עטרות מצפון לעיר. לאורך תקופת המנדט הבריטי החלה להתפתח התיישבות קבע של בני השבט הבדואי א-סוואחרה במורדותיו המזרחיים של הר אצל. היישוב כונה "ג'בל מוכבר" על פי שמו הערבי של ההר. במקביל, הוקמו שכונת תלפיות היהודית במערב ההר, בסמוך למחנות הצבא ולמנחת, ושכונת בקעה הערבית, במורדות המערביים הגולשים אל עמק רפאים, בצד הדרכים המובילות מירושלים אל בית לחם וחברון.
במלחמת העצמאות ניטשו קרבות עזים על השליטה בהר ובמתחם ארמון הנציב שבראשו. בסיום המלחמה נמסר מתחם ארמון הנציב לשליטת האו"ם, ושטח ההר שסביבו הוכרז כשטח מפורז, מצב שנותר על כנו עד 1967.
במלחמת ששת הימים נכבש האזור על ידי צה"ל, כתגובה לניסיון הצבא הירדני להשתלט על ארמון הנציב. לאחר כיבוש הרכס התקדמה חטיבת ירושלים אל העיר העתיקה. לאחר המלחמה סופח רכס ההר לשטחה המוניציפלי של ירושלים המאוחדת. על מורדותיו הדרומיים של ההר הוקמה שכונת תלפיות מזרח, כחלק משכונות הטבעת. החל מ-1987 הוקמו בהדרגה על קו הרכס של הר אצל שלושת המקטעים של טיילת ארמון הנציב, ממנה נשקף נוף מרהיב של הר הבית, העיר העתיקה, העיר החדשה ומדבר יהודה. ב-2005 נבנתה שכונת נוף ציון במורדות הצפון-מזרחיים של ההר.
בשנת 1976 פרסם הסופר עמוס עוז קובץ נובלות בשם "הר העצה הרעה", ובו הוא מספר על ירושלים בשלהי תקופת המנדט. בין היתר, תיאר בספר את החיים בארמון הנציב שעל ההר.
פרנץ מסמר
פרנץ אנטון מֶסְמֶר (Franz Anton Mesmer; 23 במאי 1734 - 5 במרץ 1815) היה רופא גרמני בעל עניין בפיזיקה ובאסטרונומיה, שפיתח תאוריה פסאודו-מדעית המכונה מגנטיזם חייתי, או על שמו,  מֶסְמֶריזם. על פי התאוריה קיים ביקום נוזל בלתי נראה ובעל תכונות מגנטיות המשמש כמתווך לכוח הכבידה הפועל בין כוכבי הלכת. הנוזל חיוני גם לקיומן של תופעות שונות על פני כדור הארץ, כגון אור, חום, חשמל, ומגנטיות. מסמר סבר ששכבה דקה ובלתי נראית של החומר מקיפה גם את גוף האדם ולכן יש לו חשיבות רבה בתחום הרפואה. מחלות נגרמות כתוצאה ממחסומים בזרימה של הנוזל בגוף שמביאים להפרת ההרמוניה בין הגוף לבין הטבע. מסמר פיתח שיטות שונות לטיפול, ביניהן טיפול במגנטים, וטיפולים שונים שהביאו את החולה למצב של טראנס או למשבר כמו-אפילפטי.
תחילת דרכו
מסמר נולד בעיירה איצנאנג (Iznang) שבדרום גרמניה לא רחוק מהעיר קונסטנץ. אביו היה יערן והוא היה השלישי מבין תשעה אחים. כנער הוא קיבל חינוך דתי וכללי, ולאחר מכן למד באוניברסיטאות ישועיות בגרמניה. ב-1759 הוא החל לימודי רפואה באוניברסיטת וינה. בשנת 1766 פרסם את עבודת הדוקטורט שלו: De planetarum influxu in corpus humanum (השפעת גרמי השמים על גוף האדם). בדוקטורט הוא ביקש להראות שגרמי שמיים כגון הירח וכוכבי הלכת יוצרים, באמצעות כוח הכבידה, תופעות של גאות ושפל בגוף האדם וכך משפיעים על בריאותו. מחקרים הוכיחו שמסמר העתיק את עבודתו ממחקריו של ריצ'רד מיד (1673–1754) רופא אנגלי ידוע וחברו של אייזק ניוטון.
בשנת 1768 נישא מסמר לאלמנה אוסטרית עשירה וביסס עצמו כרופא מצליח וכפטרון אמנות. הוא תמך במוצרט וסייע לו בהפקת האופרה בת מערכה אחת בסטיין ובסטיינה. מוצרט גמל לו בכך שבאופרה "כך עושות כולן" (1789) הוא הכניס קטע בו מטפל "רופא" בשתי גיבורות האופרה במגנט (המכונה שם "אבן מסמרית") לפי שיטת מסמר.
מגנטיזם חייתי ופיתוח שיטות טיפול
ב-1775 פיתח מסמר את התאוריה שלו שנקראה מגנטיזים חייתי (Magnétisme Animal). התאוריה היוותה שינוי משמעותי מהתאוריה שהציג בדוקטורט, שכן כוח הכבידה לא משחק בה תפקיד משמעותי. מסמר טען שביקום ובגוף האדם נמצא נוזל בלתי נראה בעל תכונות מגנטיות ונוזל זה אחראי לבריאות של האדם, התלויה בהרמוניה של הגוף עם הטבע. בתחילה הוא סבר כי טיפול באדם בעזרת מגנט יכול לשחרר חסימות בזרימת הנוזל בגוף ולהביא לריפוי. בהמשך הוא סבר שהשימוש במגנטים אינו הכרחי ושהמגע והמגנטיות של עצמו בחולים מחולל את המיגנוט ואת תהליך הריפוי. מסמר התחיל את הטיפולים שלו כטיפולים אישיים, אבל בהמשך עבר לטיפול קבוצתי וסבר כי המגע ומערכת היחסים בין המטופלים חשובים לתהליך.
טענותיו של מסמר בדבר היכולת לרפא באמצעות מגנטיזם חייתי התקבלו בגיחוך ובהתנגדות מצד חברי הפקולטה לרפואה בווינה ובעקבות כך הוא החליט ב-1778 לעבור לפריז, שם מלאכתו זכתה ליותר פופולריות.
הטיפולים הקבוצתיים שמסמר פיתח התרחשו בדרך כלל בגיגית שכונתה Baquet ובתוכה מים "ממוגנטים". מהגיגית יצאו מוטות ברזל בהם החזיקו המטופלים. הם היו נעים במעגל, ויכלו להעביר ביניהם את הכוח המרפא באמצעות חבל שעבר בין כולם ובמגע של קצות האצבעות. מסמר ניצח על הטקס לבוש משי סגול. התפאורה כולה שכללה שטיחים כבדים, תמונות וקישוטים מתחום האסטרולוגיה, מראות ווילונות כבדים, כמו גם האווירה הקולית, שכללה לסירוגין שקט מוחלט, מילות לחש, צעקות, התפרצויות צחוק, או מוזיקה, נועדו לבודד את המטופלים מהעולם החיצוני וליצור אצלם משבר. לאחר הטיפול דיווחו רבים מהמטופלים על שיפור במצבם.
ועדת חקירה בפריז
מסמר נקלט יפה בחוגי המלוכה והאצולה בצרפת. הוא פתח ב-1778 קליניקה מצליחה בפריז בחסות מלך צרפת לואי השישה עשר ואשתו מארי אנטואנט. הצלחות טיפוליו נדונו בשיחות הסלון של החברה הגבוהה בפריז. חלק ראו בו גאון אבל חלק ראו בו שרלטן ומאחז עיניים. לאחר לחצים שהופעלו על ידי הקהילה המדעית בפריז הסכים מלך צרפת בשנת 1784 להקים ועדה שתחקור את טיפוליו של מסמר.
בוועדת החקירה פעלו חמישה מחברי האקדמיה למדעים — ביניהם בנג'מין פרנקלין שהיה אז שגריר ארצות הברית, ז'אן סילבאן באיי (Bailly) והכימאי אנטואן לבואזייה — וארבעה רופאים בעלי שם — ביניהם ז'וזף גיוטן (ממציא הגיליוטינה). מי שנבחר להגן על התאוריה בפני הוועדה היה הרופא שארל דסלון (Deslon), שהיה מהבולטים בתומכיו של מסמר, וחבר בפקולטה לרפואה בפריז ובחברה המלכותית לרפואה. אולם, לפני תחילת עבודת הוועדה מסמר פרסם מכתב גלוי לבנג'מין פרנקלין, בו הוא התנער מהאופן בו דסלון מבין ומייצג את התאוריה.
הוועדה הקשיבה להרצאות של דסלון וחזתה במטופליו עוברים טיפולים ונכנסים למצב טראנס, אך חבריה לא השתכנעו. הם ערכו גם ניסויים שונים על מנת לבחון את התאוריה. בין השאר, הם ניסו על עצמם סוגים שונים של טיפול, אך לטיפול לא הייתה השפעה עליהם. בניסוי אחר הם ביקשו מדסלון להפעיל את כוחו על כוס מים אחת מבין חמש כוסות מים זהות, זאת מבלי לגלות למטופל באיזה כוס מדובר, ונוכחו כי המטופל מגיב לכוס הלא נכונה. בסיכומו של דבר, ולאחר שחברי הוועדה חזו במספר ניסויים כושלים מעין זה, הם קבעו שאין כל ביסוס מדעי לתאורית המגנטיזם וכי הצלחת הטיפולים נובעת מדמיונם של המטופלים (מה שמאוחר יותר נקרא "אפקט פלצבו"). תהליך הבדיקה של הוועדה ומסקנותיה פורטו בדוח שהוועדה פרסמה לעיון הציבור הרחב, אך רבים מתומכיו של מסמר לא השתכנעו.
לאחר שמסקנות הוועדה פורסמו נאלץ מסמר לעזוב את פריז ב-1785. הוא חזר לווינה ולאחר מכן לגרמניה שם השתקע בעיירה מרסבורג בה מת בשנת 1815.
השפעתו של מסמר
מסמר למעשה הפעיל היפנוזה וסוגסטיה על המטופלים. ב-1842 פיתח ג'יימס ברייד (1795–1860) את שיטתו של מסמר שנקראה עד אז "מסמריזם" והשתמש במילה היפנוזה שמשמעותה ביוונית שינה.
באנגלית קיים הפועל: to mesmerise שפירושו להפנט, לרתק.