cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ספינת השלום
ספינת השלום היא השם הנפוץ של אוניית נוסעים ששטה לאירופה ב-1915 במימון התעשיין האמריקאי הנרי פורד וביוזמה משותפת של פעילי שלום. פורד שכר את "אוסקר II", שמה הרשמי של הספינה, ויחד עם פעילי שלום בולטים שטו לאירופה. הם קיוו ליצור מספיק הד ציבורי על מנת לעודד את הצדדים הניצים לכנס ועידת שלום ולשים סוף למלחמת העולם הראשונה. בניגוד לציפייתם, היוזמה קיבלה חשיפה שלילית והושמה ללעג על ידי העיתונות, אשר התייחסה ל"אוסקר II" כ"ספינת השוטים". חילוקי דעות בין הפעילים, זלזול של העיתונאים שהצטרפו למסע והתפרצות מחלת השפעת פגעו במסע. ארבעה ימים אחרי ש"אוסקר II" הגיעה לנורווגיה, פורד עזב את הספינה חולה ומוטרד וחזר לארצות הברית. השאיפה של פעילי השלום לעורר דיון ציבורי ולסיים את המלחמה לא צלחה, והמסע חיזק את המוניטין של פורד כמי שתומך ביוזמות יוצאות דופן.
לקראת הפלגת ספינת השלום
בתחילת 1915, הנרי פורד החל להתבטא בפומבי נגד המלחמה הנמשכת באירופה. מאוחר יותר באותה השנה, פעיל השלום האמריקאי לואיס לוכנר  העיתונאית רוזיקה שווימר פנו לפורד, שהיה כבר מוכר כפציפיסט, עם היוזמה לשגר משלחת דיפלומטית לא רשמית לאירופה לתווך לסיום מלחמת העולם הראשונה שווימר טענה שיש בידה תכתובות דיפלומטיות שמוכיחות כי הכוחות הנלחמים מוכנים לנהל משא ומתן לסיום הלחימה. פורד הסכים לממן את קמפיין השלום. הנרי פורד קיווה לקבל את תמיכתו של הנשיא וודרו וילסון לוועידת השלום. פורד ולוכנר נפגשו עם וילסון בבית הלבן וביקשו שהמשלחת לאירופה תהייה מטעם הנשיא. וילסון דחה את ההצעה משום שחשב שלא סביר שיצליחו. מאוכזב מהנשיא, פורד כנה אותו בפני לוכנר "איש קטן".
סירובו של וילסון לא ריפה את ידיו של והוא תכנן, יחד עם שותפיו, את המסע לאירופה. ב-24 בנובמבר 1915 פורד הכריז, במסיבת עיתונאים, בניו יורק, שהוא ושותפיו יוצאים למשימה דיפלומטית באירופה, והזמין פציפיסטים בולטים להצטרף. בין אלה שהוזמנו היו ג 'יין אדמס, ויליאם ג'נינגס בריאן, תומאס אדיסון, הפוליטיקאי ג'ון וונהמייקר (John Wanamaker). אדמס, בריאן, אדיסון וונהמייקר בחרו לא להצטרף למסע. עם זאת, מספר פעילי שלום אחרים הצטרפו למשלחת, ביניהם הסופרג'יסטית אינז מילהולנד והמוציא לאור ס. מק'קלור. בנוסף הצטרפו למשלחת יותר מארבעים כתבים. "ספינת השלום" הפליגה מהובוקן, ניו ג'רזי, ב-5 בדצמבר 1915 ללא תמיכה ציבורית וכשהתקשורת מלגלגת על יוזמה לכנס ועידת שלום. קהל של כחמישים אלף צופים הגיעו לצפות באוניה עוזבת את הנמל בעוד להקה ניגנה "לא גידלתי את בני להיות חייל". מועד קצר לפני ההפלגה הונח על כבש הספינה כלוב עם שני סנאים ושלט "טובים יותר מספינת המשוגעים". כאשר הספינה החלה לעזוב את הנמל קפץ גבר מהמזח וניסה לשחות אחריה. משטרת הנמל חילצו את האיש, שהסביר כי הוא "שחה כדי להגיע לדעת הקהל".
במהלך המסע התגלעו חילוקי דעות בין חברי המשלחת. בפרט, הם התקשו להגיע להסכמה על התגובה הראויה להצהרתו של הנשיא וילסון לקונגרס, שקראה להגברת המעורבות הצבאית של ארצות הברית במלחמה. רוב הנציגים חתמו הצהרה המגנה את מדיניותו וילסון. אולם, אחרים סירבו לחתום על ההצהרה משום שלא הייתה פטריוטית. תומכי וילסון איימו לנטוש את הספינה עם הגיעם לאירופה. הפלגים לא הצליחו להגיע להסכמה.
ספינת השלום הגיעה ליעדה הראשון, אוסלו, נורווגיה, ב-18 בדצמבר. קבלת הפנים הייתה צוננת מצד המקומיים שרבים מהם תמכו בתפיסת המוכנות הצבאית והיו סקפטיים כלפי הכוונות של חברי המשלחת. פורד, עדיין היה חולה בשפעת שהגיעו לנורווגיה וסירב לדבר עם העיתונות במשך מספר ימים. כשפגש את העיתונות הוא התייחס בקצרה לספינת השלום ומשימתה.
פורד החליט לחזור לארצות הברית בגלל מחלתו וכישלונה של שווימר לספק מסמכים המוכחים שהמדינות הנלחמות מעוניינות בוועידת שלום. למרות פורד לא המשיך עם המשלחת, ספינת השלום המשיכה במסעה ברחבי אירופה. פורד המשיך לשלם עבור הוצאות הספינה עד תחילת 1917. בסך הכל עלות ספינת השלום והמשלחת הגיעה לכחצי מיליון דולר.
תגובת העיתונות ליוזמה
תגובות העיתונות לספינת השלום היו חיוביות כשהיוזמה פורסמה לראשונה. הניו יורק טיימס הזהיר כי אם ייחתם הסכם שלום נראה שגרמניה תמשיך להחזיק בבלגיה ובחלקים מצרפת אך התועלת רבה מההפסד. מספר עיתונים שיבחו את פורד על המאמצים: הניו יורק הראלד טען, "אנחנו צריכים עוד אנשים כמו פורד, יותר שיחות שלום, ופחות אדישות לפשע הגדול ביותר בהיסטוריה של העולם".
אחרי שרבים ממובילי הדעה שפורד הזמין להפלגה סרבו, יחסה של העיתונות למסע התהפך. The Baltimore Sun note, ציין כי "מאמצים לכאורה של מיליונרים אלטרואיסטים חובבים רק מחמירים את המצב". ה-New York World טען כי "הנרי פורד הצהיר שהוא מוכן לתת את כל הונו כדי לסיים את המלחמה, אבל זה משהו שכסף לא יכול לעשות". בעיתונים אחרים התגובות היו אף יותר מלגלגות. גם פוליטיקאים ביקרו את היוזמה.
אף על פי שהעיתונות לעגה לפורד הם ראו בו קורבן למניפולציה מצד פציפיסטים. הכתבים על "אוסקר II" תארו את פורד באור חיובי יותר מאשר את שאר פעילי השלום שהיו על הספינה.
מורשת
ספינת השלום לא הצליחה במשימתה. חברי המשלחת נפגשו עם נציגים לא רשמיים של מספר ממשלות אירופאיות. למרות זאת, פורד טען כי ספינת השלום עוררה דיון ציבורי בנוגע לשלום.
בייבי שארק - המופע הגדול!
בייבי שארק – המופע הגדול! (באנגלית: !Baby Shark's Big Show) המותג "Baby Shark" של חברת פינק-פונג הדרום קוריאנית. SmartStudy, חברת האם של פינק-פונג, מפיקה את התוכנית יחד עם Nickelodeon Animation Studio מארצות הברית.
בקוריאה הדרומית, "בייבי שארק – המופע הגדול!" עלתה לראשונה במערכת השידור החינוכית (EBS) עם ספיישל חג המולד ב-25 בדצמבר 2020. מספטמבר 2021 ואילך, הסדרה משודרת באופן קבוע ב-EBS1 בימי רביעי וחמישי. בארצות הברית, הסרט הוקרן בבכורה בניקלודיאון ב-11 בדצמבר 2020.
עלילה
בואו לפתור תעלומות, לשחק משחקים ולשיר שירים עם משפחת הכרישים שכולכם אוהבים!
דיבוב
בימוי הדיבוב על ידי אפי בן ישראל (עונה 1) ו-ענת ניב (עונה 2), הפקת הדיבוב על ידי ענבר שטגר עזרא. בדיבוב השתתפה גם אלונה אלכסנדר (עונה 2).
מוזיקה על ידי רונה בקרמן (עונה 2).
הפקה
ב-12 בנובמבר 2020, הוכרז שהסדרה תעלה לאקרנים ב-11 בדצמבר 2020.
ב-20 ביולי 2021, הוכרז שניקלודיאון חידשה את הסדרה לעונה שנייה בת 26 פרקים, שהוצגה לראשונה ב-18 באוקטובר 2022.
סבא סביח
סבא סביח הוא ספר ילדים שנכתב על ידי תמי שם-טוב ואויר על ידי שמרית אלקנתי. הספר יצא לאור בשנת 2017, והשתתף במצעד הספרים ה'תשע"ח. הספר נכתב על פי דמות של סבא ושמו "סביח" שעל שמו נקרא המאכל סביח. שם-טוב אף מקדישה לו את ספרה.
בייבי שארק - המופע הגדול!
הפקה
ב-13 ביוני 2023, הסדרה חודשה לעונה שלישית שלא ידוע מתי היא תעלה.
סבא סביח
תקציר העלילה
נכדיו של סבא סביח, קרן ואור, שואלים את סבם מדוע הוריו נתנו לו שם של מאכל. התשובה של סבם לשאלה לוקחת את הקוראים למסע שמתחיל בעיראק הרחוקה ומסתיים בדוכן קטן ברמת גן שבמהלכו מתגלה התשובה לשאלתם.
בייבי שארק - המופע הגדול!
דירוגים
אמילי אשבי, נתנה לתוכנית דירוג של 2 (מתוך 5) כוכבים. היא כתבה כי "שם הזיכיון של פינק-פונג נושא את המופע הזה רק עד כה והכתיבה והעלילה חסרות הברק לא ממש יכולים לפצות על השאר."
סבא סביח
מסרים
הספר מלמד שמשמעות המילה "סביח" היא קרן האור הראשונה של הבוקר, ומקורה מהשורש "סבאח" שמשמעותו ברכת "בוקר טוב" בערבית "סבאח אל-חיר".
מסר נוסף שהסופרת מעבירה לקוראים הוא שהמאכל העיראקי הידוע, שמורכב מפיתה עם חציל מטוגן, ביצה, חומוס ושאר תוספות, נקרא כך בזכות בעל הדוכן הראשון ברמת גן שמכר אותו לקהל הרחב.
ביקורות
דוקטור יחיל צבן מהחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב טוען כי ספר זה מרתק והרישומים בו יפהפיים.
עטרה אופק, עורכת ומתרגמת ומלווה תהליכי כתיבה, מוסיפה כי הספר נהדר ומעורר תיאבון. הוא מלמד את הדור הצעיר ערכים חיוביים, וקוראיו נהנים ממנו מאוד.
לשיר 2
לשיר 2 (באנגלית: Sing 2) הוא סרט מוזיקלי-קומי בהנפשה ממוחשבת של אילומיניישן אשר יצא ב-22 בדצמבר 2021. הסרט בוים ונכתב על ידי גארת' ג'נינגס. זהו סרט המשך לסרט "לשיר" משנת 2016.
הסרט קיבל מועמדות לפרס אנני לסרט הטוב ביותר בטקס פרסי אנני ה-49.
תקציר העלילה
עלילת הסרט מספרת על באסטר מון וחבריו השחקנים מהסרט הקודם אשר מנסים לקדם מופע חדש באולם "מגדלי הקריסטל" בעיר רדשור, המהווה מוקד של תעשיית הבידור. משאין להם קשרים, הוא וחבריו מתגנבים למשרדיו של הזאב, איל ההון והאמרגן ג'ימי קריסטל, המפיק מופע חדש. החבורה הוגה רעיון להביא את האריה כוכב הרוק האגדי קליי קאלוויי למופע שאת מתכונתו הם מציעים לקריסטל.
הפקה
ב-25 בינואר 2017, סרטי יוניברסל וIllumination Entertainment הכריזו על סרט המשך בשם "לשיר 2" אשר צפוי לצאת לאקרנים ב-25 בדצמבר 2020, בסרט זה צפויים לחזור הבמאי/תסריטאי גארת' ג'נינגס והמפיקים כריס מלדאנדרי וג'נט הילי, כמו כן צפויים לחזור המדבבים מהסרט המקורי: מתיו מקונוהיי, ריס וית'רספון, סקרלט ג'והנסון, טורי קלי, טארון אגרטון וניק קרול.
בדצמבר 2020, נחשפו מדבבים נוספים בסרט: בובי קנאבלי, לטישה רייט, אריק אנדרה, צ'לסי פרטי, פארל ויליאמס, בונו והלסי.
הפצה
במקור, הסרט היה אמור לצאת לאקרנים ב-25 בדצמבר 2020. ב-12 באפריל 2019, נודע כי הסרט צפוי לצאת לאקרנים ב-2 ביולי 2021. אולם לבסוף ב-1 באפריל 2020, עקב מגפת הקורונה, הסרט נדחה ל-22 בדצמבר 2021.
דינוצרטים
דינוצרטים (שם מדעי: Dinocerata) היא סדרה של יונקים נכחדים דמויי פרסתנים צמחוניים שדמו מאוד לקרנפים גדולים ובעלי עצמות קרניות לאורך פניהם. הם חיו בצפון אסיה ובאמריקה הצפונית ונכחדו בסוף תקופת האאוקן.
לקרנפים גדולים ומוזרים אלה היו ניבים בולטים, עצמות גדולות גרמיות על מצחם, חרטומם ופניהם והלסת התחתונה עוצבה עם פתחים לניבים העליונים. הם חיו בעיקר בביצות.
על קשריהם קיימים מחלוקות כשחלק מקשרים אותם עם האפרותריה האפריקנית יחד עם הפילים, השפנאים והתחשאים וכן הסדרה הנכחדת אמבריתופודיים. אחרים דווקא רואים בהם קרובים של מכפילי הפרסה או פריטי הפרסה - כמו הקרנפים האמיתיים. חוקרים אחרים מקשרים אותם לקבוצת הפרסתנים הדרום אמריקאים מרידיונגולטיים, בעיקר עם בני סדרת הקסנונולטיים.
טלי שפירא שחטר
טלי שפירא שחטר (נולדה ב-7 באוקטובר 1964) היא עורכת דין, מוזיקאית וסופרת ישראלית.
ביוגרפיה
טלי שפירא שחטר נולדה בתל אביב בשם טליה שפירא לשולמית (טרכטנברויט) שפירא, זמרת אופרה ולמרדכי שפירא, כלכלן. אמה נולדה באדינץ ואביה בצ'רנוביץ, ובשנת 1948 עלו לישראל. בצעירותה, שפירא שחטר התגוררה בתל אביב ולמדה בגימנסיה העברית "הרצליה".
שפירא שחטר מתגוררת ברמת גן, נשואה לליאור שחטר ולהם שלושה ילדים.
מוזיקה
בגיל חמש החלה שפירא שחטר ללמוד לנגן על פסנתר, בגיל 15 החלה לכתוב ולהלחין שירים והשתתפה בתחרויות כישרונות צעירים בצה"ל שירתה כסולנית תזמורת חיל האוויר ואף הקליטה עם התזמורת את "חורף", שיר אותו כתבה, הלחינה, עיבדה וביצעה.
בשנת 1990 הוציאה תקליט אריך-נגן בשם "זה לא משנה", בהפקתו המוזיקלית של ירוסלב יעקובוביץ' שגם הלחין כמה מהשירים. האלבום, שהופץ על ידי NMC, כלל עשרה שירים, וארבעה מתוכם יצאו בסינגלים לרדיו. חברה באקו"ם.
ספרות
שפירא שחטר הוציאה לאור שני ספרי פרוזה: "במקרה, או שלא" (2015) ו"מועמדת יקרה" (2021), שניהם בעריכת לילי פרי. כמו כן, היא מרצה בנושאי ספרות. חברה באגודת הסופרים העברים במדינת ישראל.
יופ דה יונג
יופ (יוהנס) דה יונג (בהולנדית: Joop de Jong; נולד ב-1951) הוא פסל מתכת ישראלי.
דה יונג נולד בהולנד למשפחה פרוטסטנטית אך קיבל חינוך קתולי. הוא החל ללמוד סיעוד פסיכיאטרי אך הפסיק לימודיו לטובת שירות בצבא ההולנדי.
ב-1973, זמן קצר לפני מלחמת יום הכיפורים, הגיע כמתנדב לקיבוץ מרום גולן. הוא נישא לרונית, חברת הקיבוץ, ולהם שלושה ילדים. שירת שנה בצה"ל.
שנים רבות עבד במחצבה ופיסל כתחביב. עם הפרטת הקיבוץ הפך את הפיסול לעיסוקו העיקרי.
פסליו עשויים מגרוטאות מתכת מרותכות. מפסלים קטנים עד לפסלים ענקיים. הסטודיו שלו נמצא בקיבוץ מרום גולן ופסלים רבים שלו מפוזרים בכל הקיבוץ. פסלים רבים שלו נמצאים על הר בנטל.
בחולון נמצאים פסליו בגן סיפור "האריה הרעמתן והג'ירפה גם" לפי ספרו של דב אלבוים.
הארגון המהפכני הפנים-מקדוני
הארגון המהפכני הפנים-מקדוני (בבולגרית: Вътрешна Македонска Революционна Организация, נודע בראשי התיבות של שמו: BMPO) היה תנועת שחרור מהפכנית לאומנית בולגרית, שפעלה בעיקר באזורי מקדוניה. הוא החל לפעול בשלהי המאה ה-19 בעיקר בשטחי רומליה ומטרתו לשחרר בכוח את האזור מהכיבוש העות'מאני ולהקים מדינה עצמאית. למרבית חברי הארגון, שהיו ממוצא בולגרי, הייתה זיקה לבולגריה. בראשית המאה ה-20 הפך הארגון לזרוע לא-רשמית של בולגריה.
רקע
בולגריה ראתה באזור מקדוניה הווארדארית שטח מולדת היסטורי. סקופיה ואוחריד היו לפרקים ערי הבירה של הממלכה הבולגרית הראשונה וגם בתקופת הממלכה הבולגרית השנייה שלטו הבולגרים לפרקים על השטח. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) והקמת נסיכות בולגריה נותרו שטחים אלו בחזקת העות'מאנים. בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 הצטרפו ראשי ההנהגה הדתית באזור לכנסייה הבולגרית. לפי התפישה הבולגרית כל האוכלוסייה הסלאבית שהתגוררה במקדוניה הווארדארית הייתה בעלת אוריינטציה בולגרית.
ראשית הפעילות
ב-1893 הוקם בסלוניקי הארגון המהפכני הפנים-מקדוני ומטרתו הראשונית הייתה לזכות באוטונומיה במקדוניה הווארדארית ובאזור אדירנה אשר בתראקיה. בתחילת דרכו סבל הארגון מקשיי תקציב, ונזקק לתמיכה מדינית. בולגריה סיפקה לו את התמיכה. חלק נכבד מהאוכלוסייה הבולגרית וקציני הצבא היו ממוצא מקדוני, ובולגריה נסמכה בעת ההיא על האימפריה הרוסית, אויבתם של העות'מאנים. ב-1903 יזם הארגון את מרד אילינדן נגד השלטון העות'מאני במקדוניה. הצבא העות'מאני דיכא את המרד תוך פגיעה קשה באוכלוסייה האזרחית, וראשי הארגון נמלטו לבולגריה. עד מהרה הפך הארגון לזרוע לא-רשמית של בולגריה, והוא מומן והופעל על ידי קציני צבא בולגריים בהנחיה ישירה של המלך פרדיננד הראשון.
בבולגריה
בבולגריה פיקדו על הארגון הגנרל אלכסנדר פרוטוגרוב (בבולגרית: Александър Протогеров; 1928-1867) והמהפכן טודור אלכסנדרוב (בבולגרית: Тодор Александров;1924-1881) ומטרתו כפי שהוכתבה על ידי הממשל הבולגרי הייתה ליצור את התנאים לסיפוחם של אזורי מקדוניה הווארדארית ותראקיה המערבית לבולגריה. לאחר מלחמת הבלקן הראשונה קיוו הבולגרים לממש את רצונם לריבונות של שטחים אלו, אך משהובן במערכת הפוליטית הבולגרית כי רק חלק מדרישותיהם יתקבלו, תקפה בולגריה את בעלות בריתה ובמהלך מלחמת הבלקן השנייה הובסה קשות. לחימתה של בולגריה לצד מעצמות המרכז במהלך מלחמת העולם הראשונה הסתיימה במפלה נוספת. אזור מקדוניה הווארדארית סופח לממלכת יוגוסלביה. הארגון המהפכני הפנים-מקדוני עבר לביצוע פעולות טרור הן בבולגריה והן ביוגוסלביה. ממשלו של אלכסנדר סטמבוליסקי החל בצעדי התקרבות ליוגוסלביה ואף התחייב לפעול נגד הארגון המהפכני המקדוני. צעדיו נגד מוסדות הממשל והצבא שהיו אחראים לשיטתו לתוצאות מלחמת העולם הראשונה, בשילוב צעדיו נגד הארגון המהפכני וההתקרבות ליוגוסלביה הובילו להפיכה אשר במהלכה נרצח.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם נתמך הארגון בכסף ונשק גם על ידי בניטו מוסוליני, שליט איטליה, וחברי הארגון פעלו כשכירי חרב גם עבור האיטלקים. אחד מחברי הארגון, ולאדו צ'רנוזמסקי (בבולגרית: Владо Черноземски; 1934-1897), היה אחד המתנקשים בחיי אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה במרסיי. בתקופה זו פיקד על הארגון המהפכני איוואן מיכאילוב (בבולגרית: Иван Михайлов; 1990-1896), ובשל עמדותיו הלאומניות והשימוש הרב בכוח, חל פילוג בארגון וחלק מחבריו הקימו מפלגה פוליטית.
בפועל, איבדו הבולגרים שליטה על החלק הבולגרי של מקדוניה וחברי הארגון עשו בו כבתוך שלהם, תוך שהם בוזזים רכוש רב למימון פעולותיהם. ב-19 במאי 1934 חוללה הליגה הצבאית הפיכה בבולגריה. המלך בוריס השלישי הותר על כנו אך בוטלה הפעילות הפרלמנטרית וההתאגדות המקצועית. חברי הליגה הקימו ממשלת טכנוקרטים והחלו בצעדים למיסוד כלכלה מתוכננת בממלכה. המלך הבולגרי ניווט את ראשי הליגה כך שיטפלו בבעיית ביטחון הפנים ובראשה פעילות הארגון המהפכני המקדוני. הגנרל פנצ'ו זלאטב דיכא באמצעות הצבא הבולגרי את פעילות הארגון. לאחר ייצוב מצב ביטחון הפנים פיטר המלך בוריס את הגנרל זלאטב ומינה את אנדריי טושב פוליטיקאי ממוצא מקדוני לראש הממשלה, במטרה לפייס את האוכלוסייה ממוצא מקדוני. הארגון המהפכני נותר פעיל אך נושל מכוחו הפך לתנועת שוליים. בתקופת מלחמת העולם השנייה לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית, עבר מנהיג הארגון איוואן מיכאילוב להתגורר בזאגרב אשר במדינת קרואטיה העצמאית ומשם ניסה לנהל משא ומתן עם הגרמנים על הקמת מדינת בובות פרו-נאצית בשטחי מקדוניה. הניסיון לא צלח. לאחר כינון המשטר הקומוניסטי בבולגריה הורה ראש ממשלת בולגריה גאורגי דימיטרוב לשירותי הביטחון הבולגריים לחסל את מיכאילוב, אך הדבר לא עלה בידם.
הארגון המהפכני והקהילות היהודיות
עם חברי הארגון המהפכני המקדוני נמנו מספר מצומצם של יהודים. מקרב חברי הארגון בלט רפאל קמחי (במקדונית: Рафаел Моше Камхи; 1870, ביטולה, האימפריה העות'מאנית - 1970, תל אביב, ישראל) שהיה קצין קישור בארגון ונטל חלק במרד של 1903. ב-1949 עלה קמחי לישראל ובה נפטר. עוד נודע ישראל לוי מסופיה שהיה בעלים של מספר מפעלי תעשייה ותמך בארגון באמצעות קליטת עובדים ממוצא מקדוני למפעליו.
אברהם תג'ר, שכיהן כיושב ראש הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה, היה קולונל בדימוס בצבא בולגריה ודמות ציבורית בולטת בממלכה, צידד לא אחת בזכויות המיעוט הבולגרי במקדוניה ודרום דוברוג'ה. באוגוסט 1926 השתתפו אברהם תג'ר ואלברט רומנו בקונגרס הבינלאומי למיעוטים לאומיים שנערך בז'נבה. הקונגרס החל בפעילותו לאחר מלחמת העולם הראשונה ומבין יוזמיו היה ליאו מוצקין. מטרתו העיקרית הייתה הגנה על זכויות המיעוטים באירופה, סוגיה שהפכה משמעותית בשל השינויים הטריטוריאליים ביבשת. במהלך הכינוס נאם תג'ר ותמך בשם יהודי בולגריה בזכויות המיעוט הבולגרי במקדוניה. הנאום זכה להדים נרחבים בתקשורת הבולגרית ולרקימת קשרים בין הקונסיסטוריה לארגונים המקדוניים הפוליטיים בבולגריה. ב-1927 השתתף תג'ר במושב הקונגרס שנערך בציריך וחזר על תמיכתו בזכויות הבולגרים במקדוניה ובחבל דרום דוברוג'ה. ביוזמתו של תג'ר, ערכה הקונסיסטוריה מגבית למען הפליטים הבולגרים ממקדוניה והועבר סכום של 100,000 לבות לארגון הגג המקדוני. עם זאת יצוין, כי במהלך שנות ה-20 וה-30 נהגו חברי הארגון לבזוז רכוש רב למימון פעולתם ובכלל זה רכוש של קהילות וסוחרים יהודים.
ולדימיר קורטב ואיוואן מומצ'ילוב, חברי הארגון, נטלו חלק בולט במאבק נגד רדיפת יהודי בולגריה במלחמת העולם השנייה וזכו לעיטור חסיד אומות העולם מטעם ארגון יד-ושם.
הנרי לוס
הנרי רובינסון לוס (באנגלית: Henry Robinson Luce; 3 באפריל 1898 – 28 בפברואר 1967) היה איל עיתונות אמריקאי שנקרא "האזרח הפרטי המשפיע ביותר באמריקה של ימיו". הוא השיק ופיקח באופק הדוק על שורה של מגזינים ששינו את העיתונות ואת הרגלי הקריאה של אמריקאים בני המעמד הגבוה. Time סיכם ופירש את חדשות השבוע; Life היה מגזין תמונות של פוליטיקה, תרבות וחברה ששלט בתפיסות החזותיות האמריקאיות בעידן שלפני הטלוויזיה; Fortune חקר לעומק את הכלכלה ואת העולם העסקי; ו-Sports Illustrated בחן את המניעים ואת האסטרטגיות של קבוצות הספורט ושל שחקני מפתח בהן. לוס, שהחזיק גם בבעלות על תחנות רדיו שונות ועל יומן חדשות מצליח, יצר למעשה את תאגיד המולטימדיה הראשון. הוא ראה בחזונו את ארצות הברית משיגה הגמוניה עולמית, וב-1941 הוא הכריז כי המאה ה-20 תהיה "המאה האמריקאית".
חייו והקריירה
לוס נולד בטנגצ'ואו (כיום פנגלאי), בשאנדונג שבסין, ב-3 באפריל 1898, בנם של אליזבת רוט לוס ושל הנרי וינטרס לוס, שהיה מיסיונר פרסביטריאני. הוא התחנך בפנימיות סיניות ואנגליות שונות.
בגיל 15, הוא נשלח לארצות הברית כדי ללמוד בבית הספר היוקרתי הוצ'קינס בקונטיקט, שם הוא ערך את Hotchkiss Literary Monthly. שם גם פגש לראשונה את בריטון האדן, שהיה שותפו כל חייו. באותו הזמן, האדן שימש עורך ראשי של עיתון בית הספר ולוס עבד כעוזר לעורך האחראי. שניהם הלכנו ללמוד במכללת ייל, שם האדן שימש יו"ר ולוס כעורך האחראי של The Yale Daily News. לוס היה גם חבר באחוות "אלפא דלתא פי" ובאחוות "הגולגולת והעצמות". לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1920, שהוא נפרד מהאדן והחל שנה של מחקרים היסטוריים באוניברסיטת אוקספורד, ואחריהם שימש במשך תקופה בתור כתב המועדונים של Chicago Daily News.
בדצמבר 1921 חזרו לוס והאדן לעבוד יחדיו ב-The Baltimore News. בעודו נזכר במערכת היחסים שלו עם האדן, לוס אמר אחר כך, "איכשהו, למרות הבדלים גדולים במזג ואפילו באינטרסים, היה עלינו לעבוד יחד. היינו ארגון. במרכז החיים שלנו — העבודה שלנו, התפקיד שלנו — בשלב זה כל מה שהיה לנו היה שייך לשנינו."
מגזינים
דיונים ליליים על הרעיון של מגזין חדשות הוביל את לוס ואת האדן, בגיל 23, להפסיק את עבודתם ב-1922. מאוחר יותר באותה שנה, הם שיתפו פעולה עם רוברט ליווינגסטון ג'ונסון ובוגר ייל נוסף כדי ליצור את Time Inc.. הם הוציאו לאור את הגיליון הראשון של Time ב-3 במרץ 1923. לוס שימש מנהל העסקים בזמן שהאדן היה העורך הראשי. לוס והאדן שימשו לסירוגין כנשיא וכמזכיר-גזבר בעוד ג'ונסון כיהן כסגן הנשיא ומנהל הפרסום. בשנת 1925 החליט לוס להעביר את המטה לקליבלנד, בזמן שהאדן היה בטיול לאירופה. קליבלנד הייתה זולה יותר, ואשתו הראשונה של לוס, לילה, רצה לצאת מחוץ לניו יורק. כאשר האדן חזר, הוא היה מזועזע והעביר את "טיים" חזרה לניו-יורק. לאחר מותו הפתאומי של האדן ב-1929, לוס תפס את עמדתו.
לוס השיק את מגזין העסקים Fortune בחודש פברואר 1930, ורכשה את Life על מנת להשיקו מחדש כמגזין שבועי של צילומי עיתונות בנובמבר 1936; הוא המשיך להשיק מגזינים נוספים: את House & Home ב-1952 ואת Sports Illustrated ב-1954. בנוסף הפיק לוס את יומן החדשות השבועי The March of Time. עד אמצע שנות ה-60 הייתה חברת Time Inc. לחברת ההוצאה לאור הגדולה והיקרתית של מגזינים בעולם.
הנשיא פרנקלין ד. רוזוולט, מודע לכך שרוב המוציאים לאור יתנגדו לו, הוציא ב-1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, צו שחסם את כל המו"לים ואנשי המדיה מביקורים באזורי הלחימה; הוא מינה את גנרל ג'ורג' מרשל לאחראי על אכיפת הצו. המטרה העיקרית הייתה לוס, שהרבה להתנגד למהלכיו של רוזוולט. ההיסטוריון אלן ברינקלי טען כי המהלך היה "טעות", וכי לו היה לוס היה יכול לנסוע, הוא היה מעודד את הכוחות האמריקאיים ברחבי העולם. עם זאת, בעודו תקוע בניו-יורק, לוס המתוסכל והכועס הביע את עצמו במפלגתיות בוטה.
לוס, נתמך על ידי העורך הראשי ט. ס. מת'יוס, מינה את ויטאקר צ'יימברס לעורך חדשות החוץ בפועל ב-1944, למרות המריבות שצ'יימברס ניהל עם כתבים בשטח.
דווח כי לוס ניסה במהלך שנות ה-60 שימוש בLSD, לדבריו "שוחח עם אלהים" תחת השפעתו.
הוא שאף להיות מזכיר המדינה בתוך הממשל הרפובליקני, ולכן כתב מאמר מפורסם ב"טיים" בשנת 1941, שנקרא "The American Century" ("המאה האמריקאית"), אשר הגדיר את תפקידה של מדיניות החוץ האמריקנית במשך שארית המאה ה-20 (ואולי אף מעבר).
כן היה אנטי-סובייטי נלהב. הוא קידם את מושגי הדומיננטיות וההשפעה של ארצות הברית ב"מאה האמריקאית" בכתבי העת שלו באמעות רעיונות ששותפו בחוגו החברתי, שכלל את ג'ון פוסטר דאלס, מזכיר המדינה, ואת אחיו, ראש ה-CIA אלן דאלס.
מותו ומשפחתו
ללוס היו שני ילדים, פיטר פול והנרי לוס השלישי, עם אשתו הראשונה, לילה הוץ. ב-1935 נישא לאשתו השנייה, קלייר בות' לוס, שלה כבר הייתה ילדה מנישואים קודמים, אן קלייר ברוקואו, שאותה גידלה לבדה. הוא נפטר בפיניקס שבאריזונה ב-1967. לפי קרן הנרי לוס (Henry Luce Foundation), בגיל 68 מת לפתע מדום לב בעודו מבקר בביתו בפישרס איילנד שבניו יורק. במותו, היה שווה לפי דיווחים $100 מיליון במניית Time Inc.. רוב הונו עבר לקרן על שמו. במהלך חייו, לוס תמך בפעילויות פילנתרופיות רבות, דוגמת פדרציית "הצל את הילדים" (Save the Children), מוזיאון המטרופוליטן לאמנות ו"שירות מאוחד לסין בע"מ" (United Service to China, Inc.).
שירות הדואר של ארצות הברית כיבד את לוס בבול דואר של 32 סנט מסדרת "האמריקאים הגדולים" (1980–2000). לוס נבחר לחבר היכל התהילה של העסקים בארצות הברית (Junior Achievement U.S. Business Hall of Fame) ב-1977.
סכר אימפריאל
סכר אימפריאל (באנגלית: Imperial Diversion Dam) הוא סכר בטון מחוזק בתומכות בגובה 26 מטרים על נהר הקולורדו, בגבול בין מחוז יומה באריזונה, למחוז אימפריאל בקליפורניה בארצות הברית, כ-30 קילומטרים צפונית-מזרחית ליומה באריזונה. הסכר נבנה בין 1936 ל-1938 על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית. הסכר נועד לאגור מים להשקיה. המים נאגרים במאגר אימפריאל, מאגר מים מאחורי הסכר, שם מסונן הסחף והמים מוטים לתעלה הכול-אמריקנית, הנהר חילה, ומוביל המים מיזם יומה.
רקע
סכר אימפריאל נבנה משלושה מקטעים. השערים בכל מקטע עוצרים את המים במטרה להטות אותם כלפי מפעל הניקוי מהסחף. שלושה אגנים גדולים מאוד ו-72 להבים באורך 230 מטרים בולמים את המים ומסננים מהם את הסחף. הבוצה של הסחף שסונן מתוך המים מוזרמת באמצעות שישה צינורות מתחת לנהר הקולורדו, אל תעלה המשיבה את הסחף לנהר במורד הזרם. המים שסוננו מושבים לאחד משלושת המקטעים, המטה את המים לאחד משלושה ערוצים. כ-90% מימי נהר הקולורדו מוטים לתעלות בנקודה זו. ספיקת המים המוטים יכולה להגיע ל-1,100 מטרים מעוקבים בשנייה, יותר מפי 50 מהספיקה של הריו גראנדה.
נהר חילה ומוביל המים מיזם יומה מסתעפים לכיוון אריזונה בעוד שהתעלה הכול-אמריקנית פונה לדרום למרחק של 60 קילומטרים לפני שהיא מגיעה לגבול בין קליפורניה למקסיקו ואז פונה מערבה לעבר עמק אימפריאל, האזור החקלאי הפורה ביותר לגידולי חורף בארצות הברית.
המועדון הספרותי
המועדון הספרותי (בערבית: المنتدى الأدبي, אל-מֻנְתַדַא אל-אַדַבִּי) היה ארגון צעירים ערבי-פלסטיני שפעל בפלשתינה (א"י) בתקופת השלטון הצבאי הבריטי ובראשיתו של המנדט הבריטי על ארץ ישראל. הוא הוקם בירושלים בנובמבר 1918, במקביל להקמת "המועדון הערבי" באותה העת. שניהם קמו כמסגרות לפעילות ערבית לאומית אנטי-ציונית. "המועדון הספרותי" נשלט בידי משפחת נשאשיבי ופעל לקידום השפה והתרבות הערבית והערכים המוסלמיים. סיסמתו היתה: "בשם הערבים נחיה – ובשם הערבים נמות".
כמו "המועדון הערבי", גם "המועדון הספרותי" קם סביב הרעיון הערבי-לאומי של הגדרת פלסטין כ"סוריה הדרומית", ולחם נגד הציונות ובעד סיפוח פלסטין ל"סוריה הגדולה" תחת ממשלה ערבית. חבריו הבולטים של "המועדון הספרותי" היו בעיקר ממשפחת נשאשיבי והמשפחות הקרובות לה (בעוד שאת "המועדון הערבי" הנהיגו בעיקר צעירי משפחת חוסייני). "המועדון הספרותי" הוקם מתוך חוג ללימוד שפת צרפת ותרבותה, ועל כן היה בעיקר תחת השפעה צרפתית ופיתח עוינות לבריטים, וזאת בניגוד ל"מועדון הערבי" שעמד בהשפעה בריטית.
תחילתו של "המועדון הספרותי" בארגון שהוקם בינואר 1918 על ידי חסן צדקי א-דג'אני ויוסף אל-ח'טיב בשם "מבחר השיעורים" (מקתטף אל-דרוס), שייעודו היה הפצת תעמולה צרפתית. אגודה זו קיבלה מימון לשם כך מסוכנים צרפתיים ופעלה תחת מסווה של פעילות תרבותית. אולם השלטונות הבריטיים הבינו את ייעודה, ובעקבות לחץ שהפעילו, שינתה האגודה את מנהיגותה ונבחרה הנהלה חדשה, שהורכבה ברובה מבני משפחת נשאשיבי: הסופר אסעאף, פואד ופח'רי (או פח'ר א-דין), שהיה האיש הבולט בארגון עד אביב 1920. בנובמבר 1918 שונה שם האגודה ל"המועדון הספרותי". מנהיגים נוספים של המועדון היו ג'מיל אל-חוסייני ומחמוד עזיז אל-ח'אלדי.
מרכז האגודה היה ירושלים, אך לדברי מקור מודיעיני ציוני, בשנת 1919 היא הצליחה להקים סניפים במקומות שונים בארץ, הגדולים בהם ביפו, טול כרם ועזה. תקופת השיא של הארגון הייתה בתחילת 1920, אז הוערך מספר חבריו על ידי המודיעין הציוני בלמעלה מ-500, אולם לדעת יהושע פורת זו "הערכה מוגזמת ביותר", שכן בחומר הבריטי נזכר רק סניף יפו. מלבד היותו ארגון צעירים, התארגנו בו מורים, משכילים צעירים וקצינים לשעבר בצבא העות'מאני. מרכזי הפעולה והארגון היו בתי הספר הערביים של ירושלים. פעילויות המועדון התנהלו בטקסיות וחבריו ענדו סמלים. הפעולות כללו פעילויות ספורט, הצגות, קריאת ספרות ערבית, ודיונים בנושאי הלאומיות הערבית.
זהות המטרות הפוליטיות הלאומיות בין "המועדון הספרותי" ל"מועדון הערבי" הביאה לכך שבמרוצת 1919 ותחילת 1920 הם שיתפו פעולה ביניהם בכל האירועים הפוליטיים המרכזיים. בין היתר, הם הפעילו לחץ משותף למען קבלת מצע הקורא לאחדות עם סוריה בוועידה הפלסטינית הראשונה שהתכנסה בינואר 1919 בירושלים, שיתפו פעולה בארגון דוברים למען אחדות עם סוריה בפני ועדת קינג-קריין, וארגנו עצומות, מחאות והפגנות משותפות נגד הציונות.
"אגודת האחווה והטוהר" (ג'מעית אל-אח'אא ואל-עפאף) הייתה אגודה קטנה יותר, שפעלה למעשה כגוף לביצוע החלטות "המועדון הספרותי", אך כעבור זמן הפכה למכשיר בשירות "המועדון הערבי". היא הייתה ענף חשאי שתכנן פעולות אלימות נגד יהודים ונגד ערבים המוכרים להם אדמות, אך נראה שמעולם לא הוציא זאת לפועל.
באביב 1920 התברר שאנשי משפחת אל-נשאשיבי שינו את האוריינטציה שלהם והפכו לתומכי השלטון הבריטי. פח'רי נשאשיבי, מזכיר "המועדון הספרותי", שהחזיק עד אז בעמדה אנטי-בריטית קיצונית, מונה לעוזרו של מושל מחוז ירושלים רונלד סטורס, ולאחר מאורעות תר"פ (אפריל 1920) מינה סטורס את ראע'ב נשאשיבי לראש עיריית ירושלים במקומו של מוסא כאזם אל-חוסייני. ייתכן שהקרע בין הלאומיות הערבית לבין צרפת בנוגע לעצמאותה של סוריה, השפיע על החוג הנשאשיבי לחפש את תמיכת הבריטים. אישור המנדט הבריטי על ארץ ישראל בועידת סן רמו (אפריל 1920) והתמוטטות שלטונו של פייסל בדמשק (יולי 1920), הביאו לידי תחושת משבר בקרב החוגים הלאומיים הפלסטיניים ואכזבה מכישלון רעיון האחדות עם סוריה, שגרמה לפריצתה של מחלוקת פנימית בתוך "המועדון הספרותי", בין ראשי הארגון ממשפחת אל-נשאשיבי לבין קבוצת חברים שהיו מקורבים לחוגי "המועדון הערבי", שהורה לחבריו להצטרף אל "המועדון הספרותי", כדי להשתלט עליו מבפנים. מחלוקת זו, שהייתה קשורה קשר הדוק למחלוקת הגדולה בין משפחת אל-נשאשיבי לבין משפחת אל-חוסייני, הביאה לקרע בין צמרת "המועדון הספרותי" לבין רבים מחבריו, ולשיתוקו של הארגון.
בעקבות מפלת ממשלת פייסל וכיבוש דמשק בידי הצרפתים, נתקיימה בירושלים בשלהי יולי 1920 פגישה משותפת של שלושת הארגונים הפלסטיניים הירושלמיים הראשיים – "האגודה המוסלמית-נוצרית", "המועדון הערבי" ו"המועדון הספרותי", שבה הוחלט שמעתה ואילך יש להפריד את התנועה הלאומית הפלסטינית מהתנועה הערבית הלאומית שבסוריה, והודגש כי על הפלסטינים לרכז את כל מאמציהם בארץ ישראל, מאחר שגם שאיפותיהם של היהודים מרוכזות בה בלבד. התפתחות זו הביאה לכך שהאגודה המוסלמית-נוצרית הפכה לגורם המרכזי בתנועה הלאומית, על חשבון "המועדון הערבי" ו"המועדון הספרותי". בהמשך אותה שנה הלך "המועדון הספרותי" והתפורר עד שבתחילת 1921 כבר לא היה קיים כארגון בעל חשיבות. ראשי הוועד הפועל הערבי, שהיה בשליטת חוגי החוסיינים, לא רצו בהשתתפות הנשאשיבים ותומכיהם בוועידות הקונגרס הערבי-פלסטיני, וכשניסה "המועדון הספרותי" להשתתף בוועידה החמישית שהתקיימה באוגוסט 1922, מנע זאת ממנו הוועד הפועל, ונציג המועדון, ד"ר עזת טנוס, לא נתקבל אליה. "המועדון הספרותי" המשיך להתקיים כגוף קטן ובלתי פעיל של משפחת אל-נשאשיבי ותומכיה עד 1923.
קייל קורבר
קייל אליוט קורבר (באנגלית: Kyle Elliot Korver; נולד ב-17 במרץ 1981) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד. כיום קייל עוזר מאמן לפיתוח שחקנים בקבוצת ברוקלין נטס
קורבר הוא אחד הקלעים הטובים בליגה, והחזיק בעבר בשיא NBA של 127 משחקים רצופים שבהם קלע לפחות שלשה אחת, ובשיא נוסף – האחוזים הגבוהים ביותר בקליעות מוצלחות לשלוש בעונה (53.6%).
נעורים וקריירת מכללות
קורבר למד במכללת קרייטון, שיחק בנבחרת הכדורסל של המכללה, וכבר אז גילה כישרון קליעה יוצא דופן, והוא הרביעי בכל הזמנים בצוברי הנקודות של המכללה, והראשון בקליעות לשלוש.
פילדלפיה 76'
קורבר נבחר בדראפט ה-NBA 2003 במקום ה-51 בלבד, על ידי ניו ג'רזי נטס, אשר העבירה אותו בערב הדראפט לפילדלפיה 76'.
יוטה ג'אז
בדצמבר 2007, לאחר כ-4 עונות וחצי בפילדלפיה, הועבר קורבר בטרייד ליוטה ג'אז בתמורה לגורדאן גיריצ'ק ובחירת דראפט עתידית.
שיקגו בולס
לקראת עונת חתם קורבר על חוזה בשיקגו בולס.
אטלנטה הוקס
ב-2012 הועבר לאטלנטה הוקס, ובגיל מאוחר החלה תקופת פריחה אצלו, החל לפתוח במשחקים בחמישייה, וממוצע הנקודות שלו עלה. ב-6 בדצמבר 2013 קלע שלשה במשחק וזה היה לו המשחק ה-90 ברציפות שבהם קלע לפחות שלשה אחת, שיא ליגה, השיא הקודם היה שייך לדיינה בארוס והוא עמד על 89 משחקים רצופים, הרצף של קורבר נעצר לבסוף רק לאחר 127 משחקים.
בעונת קבוצתו אטלנטה גילתה יכולת גבוהה והיא סיימה במקום הראשון במזרח. קורבר גם הוא העלה את רמתו בעונה זו ואף נבחר לשחק במשחק האולסטאר.
קליבלנד קאבלירס
באמצע עונת עבר קורבר בטרייד לקליבלנד קאבלירס בתמורה למייק דאנליבי ובחירת דראפט עתידית. בפלייאוף של עונות 2017 ו-2018 העפילה קליבלנד למעמד גמר ה-NBA, אך בשתי הפעמים הפסידה לגולדן סטייט ווריורס.
יוטה ג'אז
בנובמבר 2018 הועבר קורבר בטרייד ליוטה ג'אז בתמורה לאלק ברקס ושתי בחירות דראפט עתידיות. ב-6 ביולי 2019 הועבר בטרייד לממפיס גריזליס, ויום אחד לאחר מכן הועבר בטרייד נוסף לפיניקס סאנס, ממנה שוחרר ב-8 ביולי.
מילווקי באקס
ב-25 ביולי 2019 חתם קורבר על חוזה במילווקי באקס.
קיה פגאס
קיה פגאס (באנגלית: Kia Pegas) היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב הסינית Dongfeng Yueda Kia (שם רשמי: Dongfeng Yueda Kia Motor Co., Ltd, בסינית: 东风悦达起亚汽车), חברת בת של Dongfeng Motor Corporation  ויצרנית הרכב הדרום קוריאנית קיה אשר מיוצרת משנת 2017 ועד היום בסין.
Dongfeng Motor Corporation ויצרנית הרכב הדרום קוריאנית קיה שותפים שווים (joint venture).
אלסון סקינר קלארק
ראשית חייו
הוא נולד ב־25 במרץ 1876 בשיקגו, אילינוי למשפחה אמידה. הוא גילה כישרון אמנותי מגיל מוקדם ולקח שיעורי אמנות במכון לאמנות בשיקגו. השכלתו באמנות כללה הכשרה בפריז באקדמיה ז'וליאן (1899). בנוסף לכך, למד בסטודיו של ויליאם מריט צ'ייס ובית הספר לאמנות צ'ייס ואקדמיה כרמן אצל ג'יימס מקניל ויסלר.
קריירה
הוא בילה חלק ניכר מהקריירה המוקדמת שלו בפריז, צרפת ושירת בצבא ארצות הברית כצלם אוויר במהלך מלחמת העולם הראשונה. בשנות העשרים לימד אמנות במכללת אוקסידנטל, ובשנת 1919 היה מנהל בית הספר לאמנות סטיקני בפסדינה.
הוא היה חבר בארגוני האמנים: אגודת האמנים של פסדינה ובמועדון האמנות בקליפורניה. עבודותיו נכללו בתערוכת האימפרסיוניזם הטונאלי בשנת 1937, יחד עם יצירותיהם של פרנק טני ג'ונסון, פרנק טולס צ'מברלין ותיאודור לוקיץ שהתקיימה בגלריה של האגודה לאמנות בלוס אנג'לס בספרייה הציבורית.
ציורי קיר
בנוסף לציורי נוף, הוא צייר גם ציורי קיר לתיאטרון המעגל בלוס אנג'לס. עדיין ניתן לראות קבוצת ציורי קיר שהושלמו בשנת 1929 בבנק הנאמנות והחסכון הראשון בשדרות קולורדו בפסדינה, קליפורניה. ציורי הקיר מורכבים מארבעה לוחות בגובה של כשלושה מטר, כל אחד מתאר תעשייה מרכזית בדרום קליפורניה: קידוחי נפט, חקלאות הדרים, סרטים וכדומה.
חיים אישיים
בשנת 1898 הוא נסע לצרפת ובשנת 1902 שב לארצות הברית. בשנת 1920 נישא לאטה מדורה מקמלין (1881–1962). מיד לאחר מכן עברו הוא ואשתו לאזור ארויו סקו בפסדינה שבקליפורניה.
ב־23 במרץ 1949 הוא מת בעת שצייר בסטודיו שלו בפסדינה, קליפורניה.
הוא היה בן 72.
הפרס הלאומי לספרים יהודיים
הפרס הלאומי לספרים יהודיים (National Jewish Book Award, ובקיצור: NJBA) הוא פרס ספרותי המוענק מטעם המועצה למען הספר היהודי באמריקה (Jewish Book Council) בארצות הברית, בקטגוריות שונות של סוגה ספרותית (ספרות עיונית, שירה וסיפורת) במטרה לעודד ספרות יוצאת מן הכלל בנושאים בעלי עניין יהודי.
הפרס מוענק החל משנת 1949. בין זוכי העבר הבולטים: פיליפ רות, הווארד פאסט, אלי ויזל, יצחק בשביס-זינגר, א. ב. יהושע, עמוס עוז, מיכאל אורן, הלל בבלי, יצחק זילברשלג, יהודה עמיחי, נתן שחם, נתן שרנסקי, אורי אורלב, איתמר רבינוביץ', בן ציון נתניהו, סול בלו, דוד הרטמן, מנחם אלון, שבתי טבת, אניטה שפירא, דויד גרוסמן, מאיר שלו, ברנרד לואיס, פולה פרדריקסן, צבי אקשטיין, ג'ונתן ספרן פויר, דניאל אלעזר ואחרים.
קישורים חיצוניים
Jewish Book Council
למינג נורווגי
למינג נורווגי (שם מדעי: Lemmus lemmus) הוא מין של למינג הנפוץ בסקנדינביה. שוכן טונדרה, מעדיף לחיות ליד מים. ניזון בעיקר מעלים, שורשים, עשבים, טחב ופירות יער.
תיאור
משקלו של הלמינג עד 130 גרם. אורכו מגיע עד 15 ס"מ ואורך זנבו 2 ס"מ. כפותיו קצרות ואוזניו מוסתרות בתוך הפרווה. על כפותיו הקדמיות טפרים שטוחים המשמשים לחפירה בשלג. פרוותו רכה וארוכה ומפוספסת בצבעי צהוב וחום. אלו היונקים הקטנים ביותר בחוג הקוטב הצפוני.
התנהגות
הלמינג חופר מחילות ומסתתר בהן כאשר אינו פעיל. פעיל יום ולילה. חי בחבורות הכוללות מספר מצומצם של פרטים, אך אחת לכמה שנים חל פיצוץ אוכלוסין בקרב הלמינגים. במצב זה, המזון אינו מספק את צורכיהם של כל הפרטים, והם פותחים בנדידה גדולה כדי למצוא מזון רב יותר. בדרכם עומדים נחלים ופיורדים. חוש הראייה של הלמינגים חלש, ולכן הם מתקשים להבחין בין הנחלים שאותם הם יכולים לחצות לבין הפיורדים שאותם עליהם להקיף. בעקבות זאת, פעמים רבות הם נכנסים לתוך הפיורדים וטובעים. מקרים אלו יצרו מיתוס על כך שהם מתאבדים בכוונה כדי לאפשר לאחרים להנות ממזון ללא תחרות, אך מיתוס זה אינו ייתכן.
רבייה
משך ההריון 20 יום. 2–4 המלטות בשנה, כ-5 ולדות בכל המלטה. בגרות מינית לאחר כ-40 יום. חיים עד גיל שנתיים.
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לטלוויזיה 2015
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לטלוויזיה ה-61 נערך ב-10 במאי 2015. שמות המועמדים פורסמו ב-8 באפריל 2015.
קורפוס מטוסי הקרב ה-64 (ברית המועצות)
קורפוס מטוסי הקרב ה-64 (ברוסית:й истребительный авиационный корпус-64 או בראשי תיבות: иак 64, ראשי תיבות באנגלית: IAK 64) הוא קורפוס אוויר של חיל האוויר הסובייטי שהשתתף במלחמת קוריאה במשך כל אורכה (1950-1953). הקורפוס יוסד ב-24 בנובמבר 1950 במוקדן (כיום שן-יאנג שבסין) כאשר מרבית יחידותיו פעלו משדות במתחם אנטונג והטיסו מטוסי מיג-15. על הקורפוס הוטלה האחריות על הגנה האווירית על חלק צר בקוריאה הצפונית הנמשך מחלקו המערבי של נהר יאלו דרך נהר צ'ונצ'ון כקצה דרומי ועד סביבות העיר קאנגייה כקצה המזרחי (ב-130 קילומטר דרומית לאנדונג). בגלל ריכוז זה של המיגים מאוחר יותר, עם התרבות קרבות האוויר בתוכה היא כונתה על ידי כוחות האו"ם "סמטת המיגים" (באנגלית: "Mig Alley") בה המיגים משחרים לטרף ומרבית קרבות האוויר קרו בגבולותיה.
במשך המלחמה הקורפוס פיקד על 15 דיוויזיות מטוסי קרב, 2 דיוויזיות נ"מ ו-2 דיוויזיות זרקורי נ"מ. בתקופה שבין 1 בנובמבר 1950 ל-27 ביולי 1953 טייסי הקורפוס טסו 60,450 גיחות יום ו-2,779 גיחות לילה, השתתפו ב-1,683 קרבות אוויר ביום ו-107 קרבות בלילה. הקורפוס רשם לזכותו 1,097 הפלות מתוכם 65 מטוסי B-29, 7 מטוסי B-26, שני מטוסי B-45, מטוס B-50 אחד, 2 מטוסי P-47, 28 מטוסי P-51, 118 מטוסי F-80, 185 מטוסי F-84, 647 מטוסי F-86, 11 מטוסי F-94, מטוס F4U אחד, 3 מטוסי F6F, מטוס F3D אחד, ו-26 מטוסי גלוסטר מטאור F.8.
בבחינת הפלות בודדות לפי רישומי טייס סך ההפלות שונה מעט ומסתכם ב-1,026 כלי טיס ואבדות של 307 מטוסי מיג ו-103 טייסים.
במהלך המלחמה 52 טייסים סובייטים השיגו את התואר אלוף הפלות עם מינימום של 5 הפלות, מתוכם 13 הפילו עשרה או יותר. כוחות הנ"מ הרוסים רשמו לזכותם 212 הפלות של מטוסי אויב על פי מקורות מסוימים. מקורות אחרים מקנים לתותחני הנ"מ 153 הפלות מתוכן 40 מטוסי F-86, 35 מטוסי F-84, 47 מטוסי F-80, 5 מטוסי F-51,  17 מטוסי B-26,  7 מטוסי B-29 ו-12 מטוסים משאר הסוגים. האבדות שנספגו על ידי כוחות הנ"מ במהלך המלחמה היו 68 הרוגים, 165 פצועים, 6 כנים וזרקור אחד.
לאחר המלחמה הקורפוס הוצב בפטרוזבודסק תחת הארמייה האווירית ה-22. הקורפוס פורק לבסוף בשנת 1956.
הסובייטים שאפו שהשתתפותם במלחמה תישאר בסוד ולכן מטוסי הקורפוס קיבלו רונדלים של חיל האוויר העממי של צפון קוריאה וטייסיה לקחו שמות בדויים ולבשו מדים סינים. בגלל העמימות הסובייטית עד להתפרקות ברית המועצות, בידי המערב היה מעט מאוד מידע לגבי הקורפוס ולכן פעילותה וכן השפעתה על הלוחמה האווירית במלחמת קוריאה הייתה בגדר תעלומה.
אלנה דלה דון
{{אישיות כדורסל
}}
אלנה דלה דון (באנגלית: Elena Delle Donne; נולדה ב-5 בספטמבר 1989) היא כדורסלנית אמריקאית המשחקת בקבוצת וושינגטון מיסטיקס. דלה דון המתנשאת לגובה 1.96 מטרים, נבחרה במקום השני בדראפט ליגת ה-WNBA על ידי שיקגו סקיי, היא זכתה בתואר רוקי השנה ב-WNBA ב-2013 ובתואר MVP של העונה הסדירה ב-WNBA ב-2015 וב-2019. עם נבחרת ארצות הברית זכתה במדליית זהב באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) ובאליפות העולם ב-2018.
ביוגרפיה
דלה דון נולדה בווילמינגטון שבדלאוור, בתם הצעירה מבין שלושה ילדים של ארני וג'והני. בתיכון הצטיינה בכדורעף ובכדורסל ונבחרה למשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן. היא קיבלה מלגה ללימודים באוניברסיטת קונטיקט אך לאחר יומיים החליטה לעזוב את האוניברסיטה, לפרוש מכדורסל ולחזור לדלאוור מאחר שרצתה להיות קרובה למשפחה ובמיוחד לאחותה הגדולה שנולדה עיוורת, חרשת, לוקה בשיתוק מוחין ובאוטיזם.
בדראפט ה-WNBA נבחרה שנייה אחרי בריטני גריינר על ידי שיקגו סקיי. היא הובילה את הקבוצה לראשונה בתולדותיה לפלייאוף שסיימה במקום הראשון באזור המזרח במאזן של 24 ניצחונות ו-10 הפסדים. דלה דון הובילה את כלל שחקניות הליגה בהצבעות למשחק האולסטאר, והייתה בכך לרוקי הראשונה שרשמה הישג זה, היא נבחרה ארבע פעמים לרוקי החודש בליגה ובתום העונה נבחרה לרוקי השנה ב-WNBA. את העונה סיימה עם ממוצעים של 18.1 נקודות ו-5.6 ריבאונדים למשחק.
בעונתה השנייה הובילה את שיקגו סקיי עד למשחק הגמר בו הפסידה הקבוצה לפיניקס מרקורי. בעונה זו רשמה דלה דון ממוצע של 17.9 נקודות ו-4.0 ריבאונדים למשחק. בעונת 2015 הייתה הקלעית המצטיינת בליגה עם ממוצע של 23.4 נקודות למשחק, בנוסף השיגה 8.4 ריבאונדים למשחק. בתום העונה נבחרה ל-MVP של העונה הסדירה ב-WNBA, אך הקבוצה הודחה בסיבוב הראשון של הפלייאוף.
בינואר 2017 עברה לשחק בוושינגטון מיסטיקס. במשחק האולסטאר של עונת 2018 נבחרה יחד עם מיה מור לקפטן אחת הקבוצות. בעונת 2018 הגיעה עם וושינגטון עד לגמר הפלייאוף בו הפסידה הקבוצה 0–3 לסיאטל סטורם. את עונת 2019 סיימה עם ממוצעים של 19.5 נקודות ו-8.3 ריבאונדים למשחק ונבחרה בפעם השנייה ל-MVP של העונה הסדירה ב-WNBA. בפלייאוף סייעה לקבוצתה לזכות בפעם הראשונה בתולדותיה באליפות ה-WNBA לאחר ניצחון 3–2 בגמר על קונטיקט סאן.
דלה דון הייתה חברה בסגל נבחרת ארצות הברית בכדורסל נשים שזכתה במדליית זהב באוניברסיאדת שנג'ן (2011), היא זכתה עם נבחרת ארצות הברית במדליית זהב באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו ובאליפות העולם ב-2018.
בנובמבר 2017 התחתנה עם חברתה אמנדה קליפטון.
כימולסטיים
כימולסטיים (שם מדעי: Cimolesta) היא סדרה של יונקים נכחדים שהייתה מאבותיהם של יונקי השליה, אם כי לא בטוח שהייתה כזו בעצמה, והתפתחה כבר בסוף תקופת הקרטיקון עד לתקופת האאוקן. בני הסדרה הקדומה הזו החלו כחיות קטנות בעידן המזוזואיקון ובסיומו - בעידן הקנוזואיקון, התפתחו למגוון סוגים, גדלים, הרגלי אכילה ואורחות חיים, אך רובם הגדול היה בעל גוף קטן עד בינוני, היה פעיל בלילה וניזון מאכילת בעלי חיים קטנים, כמו האופוסומים או המכרסמים של ימינו.
ייתכן שהם היו יונקי שליה קדומים שקשורים לקבוצת האפרותריה האפריקנית. ייתכן גם שהיו קשורים לקבוצת המרידיונגולטיים. עם זאת הם אינם נחשבים ליונקי שליה מודרניים אלא לגרסה מוקדמת שלהם.
שאילנדרה שארמה
שאילנדרה שארמה (נולד ב-10 ביולי 1957) הוא יוגי וגורו קרייה יוגה. שאילנדרה כתב פרשנויות על טקסטים פילוסופיים ויוגיים בסיסיים כמו הבהגווד-גיטה, סוטרות היוגה של פטנג'אלי והסוטרות שיווה מווסוגופטה.
אימרה דצ'י
אימרה דצ'י (במקור דויטש עד 1899, בהונגרית: Décsi Imre; וספרם, 25 במרץ 1881 – 15 במאי 1944?) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, נוירולוג, עורך, כותב ספרות מקצועית, חלוץ הכתיבה המקצועית הפופולרית על חיי מין וארוטיקה בהונגריה, שניספה בשואת יהודי הונגריה.
שאילנדרה שארמה
קורות חייו והחיפוש אחר הגורו
שאילנדרה שארמה נולד ב־10 ביולי 1957 בעיר בופאל שבהודו. לאחר שסיים את לימודיו בקולג' (1978, תואר שני במדעי המדינה), שאילנדרה התכוון להתגייס לצבא ההתנדבות ההודי. עם זאת, באותו הרגע חלו שינויים רציניים בתפיסת עולמו. הם נגרמו בגלל מותם הבלתי צפוי של כמה מקרובי משפחתו בבת אחת. אירועים אלה חפפו יחד עם הזמן בו הוא קרא את הספר "אוטוביוגרפיה של יוגי" של פרמהנסה יוגאננדה. כתוצאה מכך, שאילנדרה סירב לשרת והחליט להקדיש את חייו למציאת התשובה לשאלה מהו מוות. כך החל מסעו דרך הודו בחיפוש אחר הגורו של קרייה יוגה. בשנת 1982 הוא קיבל חניכה מסטיאצ'רן להירי, נכדו של להירי מהסאיה, שלפי המסורת ההינדית נחנך על ידי המהאווטאר באבאג'י עצמו.
אימרה דצ'י
ביוגרפיה
אימרה דויטש נולד במשפחה יהודית כבנם של מוריץ דויטש ושל ברטה פולק. הוא למד באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל תואר ברפואה ב-1904. בשנה שלאחר מכן עבד כרופא ב"בית החולים לילדים אדל ברודי", בית חולים שנבנה על ידי הקהילה היהודית של פשט. בתרומתו של עורך העיתון ז'יגמונד ברודי לזכר אשתו. הוא עסק כבר מצעירותו ברעיונות של הבונים החופשיים ושל רעיונות בורגניים רדיקליים וכתב בקביעות לעיתון וילאג (עולם-Világ) מאז הקמתו ב-1910. הוא כתב גם בכתב העת "אור" (Világosság) האתאיסטי. ב-1918 הוא נבחר לרופא הראשי של מחלקת העצבים של בית החולים החדש לפועלים בפשטאויהיי וכן עבד כרופא של "איגוד הסיוע המסחרי". הוא היה העורך האחראי של כתב העת "הרופא" (Az Orvos), שפורסם רק פעם אחת במהלך הרפובליקה הסובייטית ההונגרית (בתאריך 25 ביוני 1919). כותרת המשנה של העיתון הייתה "כתב העת הרשמי של האיגוד המקצועי של הרופאים המוסמכים". הנושא העיקרי של פעילותו העיתונאית היה בעיית בריאות הנפש. ספרו הראשון ראה אור בסדרת הספרים של "הספרייה המודרנית" בשם "עצביה של הוד מעלתה". הוא היה חבר באיגוד ההונגרי של אנליסטים רפואיים עצמאיים (Független Orvosanalitikusok Magyarországi Egyesület). בין 1935 לבין 1941 ערך סדרה של ספרים מדעיים פופולריים על חיי המין. הוא כתב ותרגם מספר עבודות ומחקרים בנושא חינוך לבריאות ונתן הרצאות רבות ותכופות. הוא ניספה בשואה. אשתו הייתה ליוויה רינגר (1894–1944), שגם היא ניספתה בשואה. הם נישאו ב-19 באפריל 1919 בבודפשט.
שאילנדרה שארמה
גורו קרייה יוגה
לאחר שנתיים של תרגול יוגה אינטנסיבי, הפך שאילנדרה לגורו ויורשו של סטיאצ'ראן להירי, והוא התחיל להסמיך תלמידים, בשנת 1984 הוא נכנס לסמאדהי בפעם הראשונה.
לפי שאילנדרה, בשנת 1988 הופיע בפניו מהאווטאר באבאג'י ולימד אותו את הטכניקות המיוחדות של קרייה יוגה.
בשנים 1992–1993 כתב פרשנות על בהגווד גיטא, סוטרות היוגה מפטנג'אלי וסוטרות שיווה מווסוגופטה.
שמשן
בשנת 1993 שאילנדרה שארמה התיישב בשמשן במרכז גבעת גוברדהנה. הוא עדיין מתגורר שם, בהיותו "שומר" השמשן והארמון, שהיה שייך לשושלת מהרג'ה קודם לכן.
במקום שאילנדרה שארמה ייסד את סידהא סידהאנטה יוגה אקדמי.
הוראה
שאילנדרה שארמה הוא יוגי שהשיג מימוש באמצעות הרבה שנות תרגול. לפיכך, להוראתו של הגורו קרייה יוגה יש היבט מעשי: מכלול פראניאמה ומודרה, שנלמד על ידי תלמידיו, מכוון ליציאת התודעה של המוח האנושי מעבר לגוף; הבנת עוצמתו כתודעה אחת, המתבטאת בכל הדברים. החל מהרמה הגופנית (מודעות למגבלות פיזיות ישנן המפתח להבנת אי-גבול התודעה), תרגול קרייה יוגה בשלבים הגבוהים ביותר מאפשר ליוגי להגיע לרמה של הרעיון הטהור, מעבר למילים ודימויים. עם זאת, התודעה כבר לא זקוקה לתפיסה גסה (גופנית, פיזית) של העולם המתבטא, מכיוון שהיא (התודעה) חווה אחדות עם מקור הבריאה, האלמותי ויוצר הכל. הגוף, מפסיק להיות מגבלה לתודעה, והופך לכלי היצירתי שלו.
דון ואס
דון אדוארד פאגנסון (באנגלית: Don Edward Fagenson; נולד ב-3 בספטמבר 1952) הידוע כדון ואס (באנגלית: Don Was) הוא מוזיקאי ומפיק מוזיקלי אמריקאי ממוצא יהודי, זכה במספר פרסי גראמי.
קורות חיים
בשנת 1971 הפיק את האלבום Rama Rama / Endless Path עבור המתופף מורוגה בוקר. היה זה פרויקט ההקלטה הראשון בו לקח ואס חלק.
הוא החל לעשות שימוש בשם הבמה "דון ואס", ויחד עם חברו דייוויד וייס הקים את הלהקה "Was (Not Was)" בשנת 1979. הם הוציאו לאור מספר אלבומים וזכו להצלחה. בשנת 2008 הם ההתאחדו והוציאו אלבום נוסף.
בשנת 1989 הפיק ואס את האלבום Nick of Time עבור הזמרת בוני רייט אשר זכה בפרס הגראמי לאלבום השנה. ואס זכה בפרסים נוספים עבור אלבומים אחרים שהוא הפיק בשנים 2009 ו-2016.
בשנת 1995 הפיק ואס סרט תעודה על בריאן וילסון. סרט זה זכה בפרס בפסטיבל הסרטים בסן פרנסיסקו. על מוזיקה שהוא כתב לסרט "Backbeat" דון ואס זכה בפרס של האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה.
בשנים 2009–2012 דון ואס הנחה תוכנית רדיו.
בשנת 2012 דון ואס מונה לנשיא של חברת "בלו נוט".
בשנת 2014 דון ואס זכה בפרס אמי על עבודתו בתוכנית של CBS "The Beatles: The Night That Changed America".
לדון ואס שלוש בנים, כולם מוזיקאים בהרכבים שונים.
שבת המלכה
שבת המלכה הוא שירו של המשורר חיים נחמן ביאליק. השיר, המאזכר את הלכות שבת ואת זמירות שבת, מתאר את אורח החיים המסורתי בשבת ואת האווירה השבתית.
השיר הולחן על ידי פנחס מינקובסקי.
תכנים ואמירות
"שבת המלכה" מתאר את סדר היום הנהוג על פי המסורת ביום השבת ואת האווירה השבתית לפי הרגשתם של רבים. הבית הראשון, פותח בשעת כניסת השבת, כאשר השמש מנמיכה במערב, מקו הגובה של צמרות העצים, לקראת שקיעה. המילים: "בּוֹאוּ וְנֵצֵא לִקְרַאת שַׁבָּת הַמַּלְכָּה" מתייחסות לטקס קבלת שבת הנוהג בשדה או בבית הכנסת, בשעת בין הערביים, שהונהג מאז המאה ה-16, על ידי תלמידי האר"י בצפת, ומאז התפשט ברוב קהילות ישראל. ושלובים בו אזכורים מן הפיוט לכה דודי; ומסתיים באזכור הפיוט שלום עליכם, הנאמר או מושר לפני סעודת שבת הראשונה; אזכורים אשר חוזרים ומוזכרים בכל בתי השיר. הבית השני, מסכם, את קבלת שבת ותפילת ערבית, וסוקר את השולחן הערוך לקראת הסעודה הראשונה, ואת הנרות שהודלקו על ידי עקרת הבית בטרם שבת. הבית השלישי, מהלל ומשבח את השבת האהובה, ומאזכר את הלכות שבת: ללבוש בגדים נאים בשבת, ולסעוד שלוש סעודות, והמנהג לשיר בהם זמירות. הבית הרביעי, פותח בסופו של יום השבת, כאשר היא "יוצאת" ובאה שעת הפרדה ממנה בחשכה; ואז מתעוררים הגעגועים אל שובה, אשר ימשכו כל ששת ימי החול, עד חזרתה ביום שישי בין הערביים.
לאון דאבו
ראשית חייו
לאון דאבו, הבכור משלושה אחים (היו לו גם חמש אחיות), אולי נולד בפריז, 9 ביולי 1864. מסמכים שנמצאו מציינים שהוא נולד בסברן. אביו אינס סקוט דאבו היה פרופסור לאסתטיקה ומלומד קלאסי, שהעביר את המשפחה לדטרויט, מישיגן בשנת 1870 כדי לברוח ממלחמת צרפת-פרוסיה. הוא השלים את השכלתו הרשמית של ליאון בלטינית, צרפתית וציור. לאחר מות אביו בשנת 1883, משפחת דאבו עברה לעיר ניו יורק, ואז מצא עבודה כמעצב אדריכלי, ופעל לפרנסת המשפחה כך שאחיו הצעיר סקוט, שנחשב למוכשר, יוכל להתמקד באמנותו. לאחר מכן הוא הפך לתלמיד של ג'ון לה פרג', ושניהם נשארו חברים קרובים עד מותו של לה-פרג'. כשדאבו החליט להמשיך בלימודים בפריז, כתב לה-פרג' מכתבי המלצה, מה שאפשר לדאבו לפגוש את פייר פובי דה שאבאן, שהפך לחונך שלו, ולקבל את הכניסה לבית הספר לאמנות École nationale supérieure des des Arts. הוא למד גם באקדמיה des Beaux-Arts. אף על פי שהאימפרסיוניזם כבר בלט בשלב הזה, דאבו לא מצא את הסגנוו הזה לטעמו.
בזמן שהיה בלונדון פגש דאבו את מרי ג'יין פורד, הם התחתנו בשנת 1889 ולזוג נולדו שני ילדים: מדלן הלן (נולדה בשנת 1891) ולאון פורד ג'ורג' (נ. 1892), ליאון וג'ני נפרדו בשנות העשרים. לאחר מותה של ג'ני בשנת 1945, דאבו התחתן רשמית עם הידועה בציבור שלו שחי איתה מאז שנות השלושים, סטפני אונטל.
הצלחה אומנותית
הוא שב לניו יורק בשנת 1890 והחל את הקריירה שלו בציורי קיר, אך בראשית המאה העשרים פנה לצייר נופים במקום זה. במשך שנים נדחו ציוריו של דאבו מתערוכות על ידי השופטים הגדולים בארצות הברית, עד שהצייר הצרפתי המכובד אדמונד אמאן-ז'אן הכיר בכישרונותיו והחל להציג את עבודתו של דאבו בצרפת, ואז הוא זכה להצלחה גדולה. עבודותיו הוצגו במוזיאונים ברחבי העולם, כולל מוזיאון דו לוקסמבורג, הגלריה הלאומית של קנדה, הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון, המוזיאון המטרופוליטן במנהטן והמוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון. המבקרים נתנו שבחים גדולים לציוריו. ככל שההצלחתו של דאבו גדלה, היא נתקלה בקנאה מצד אחיו סקוט. לכל הדעות, ליאון תמך ללא הרף בעבודתו של אחיו ושניהם הציגו לעיתים קרובות יחד. הוא אפילו החזיק בייפוי כוח לשמש כנציג של סקוט מול קונים פוטנציאליים באירופה. כאשר סקוט נסע ללמוד בפריז בשנת 1902, ליאון כתב מכתבי המלצה עבורו. עם זאת, ביקורות בעיתונות היו בדרך כלל חיוביות יותר עבור ליאון, הקונים התעניינו יותר בעבודותיו של ליאון, והיא נמכרה יותר.
דאבו יישר קו עם האוונגרד האמנותי, והשתתף ב"תערוכה לאמנות עכשווית" בשנת 1908. מאוחר יותר באותה שנה הוא הציג עם איגוד האמנים, קבוצת אמנים שהתארגנה בלונדון וערכה תערוכות. בשנת 1909 אצר והשתתף בתערוכת אמנות בקולג׳ ראנד למדעי החברה ובשנת 1910 השתתף ב"תערוכה של אמנים עצמאיים "שנערכה על ידי חברי אסכולת אש קאן. הוא היה בין המייסדים של איגוד הציירים והפסלים האמריקניים, ובין המארגנים של תערוכת הארמורי לאמנות מודרנית בשנת 1913.
מלחמת העולם הראשונה
במהלך מלחמת העולם הראשונה נסע דאבו לצרפת והציע את שירותיו לראש הממשלה ז'ורז' קלמנסו. בסופו של דבר שימש קצין בצבאות הצרפתי והבריטי וחשף מספר מרגלים גרמניים, תוך שהוא משתמש באוזנו לזיהוי ניב ומבטא. הוא אפילו מילא תפקיד של מרגל פעם אחת, ועבר מאחורי הקווים של הגרמניים כדי להשיג מידע. עבור ארצות הברית הוא היה חלק מוועדה שחקרה מעשי זוועה לכאורה שהתרחשו בצרפת במהלך המלחמה, ודיווחה שהם אכן היו נכונים. הוא הועלה לתפקיד סרן בצבא ארצות הברית ושירת כמתורגמן עבור המשלחת האמריקאית.
חייום המאוחרים
לאחר המלחמה, תפוקתו האמנותית פחתה. הוא החל להרגיש שגברים אמריקאים הפכו חומריים מדי, אך הנשים, כך הרגיש, היו בעלות אופי רוחני יותר ויכולות להציל את האמנות מאדישות. כתוצאה מכך, הוא הפך למרצה פופולרי, לעיתים קרובות דיבר לפני חמישה עשר מועדוני נשים בחודש בנושא אמנות בכל רחבי הארץ.