cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוסף (פירושונים)
דמויות ששמם הפרטי הוא יוסף, ונודעו בעיקר בשם זה:
אישים ששם משפחתם הוא יוֹסֵף: אישים ששם משפחתם הוא יוּסֶף:
שירים ואלבומים עם השם יוסף:
ראו גם
}}
יעקב דב בלייך
הרב יעקב דב בלייך רבה הראשי של אוקראינה (נולד ב-19 באוקטובר 1964, ברוקלין, ניו יורק)
ביוגרפיה
בשנים 1984–1986 למד בישיבת קרלין-סטולין בירושלים. ב-1989 עבר להתגורר בקייב
קריירה
מאז 1992 פעל להקמת איחוד הארגונים היהודיים של אוקראינה ובשנים 1996–2022 היה חבר בוועדה המבצעת של הקונגרס היהודי העולמי.
ב-2001 התמנה לסגן נשיא המועצה האירופית של הקהילות היהודיות וכסגן נשיא הקונגרס היהודי האירופי ומונה גם לחבר בכנס הרבנים. ב-1999 הוענק לו אות מסדר "ההצטיינות" מדרגה 3 באוקראינה.
בלייך ניהל בית ספר היהודי ובית יתומים יהודי בקייב. הוא גם עמד בראש עמותת הרווחה "חסד אבות" בקייב, רשת השירותים החברתיים "מגן אבות" באוקראינה ושורת ארגונים אחרים.
יעקב דב בלייך יחד עם סוויאטוסלב שבצ'וק ואפיפניוס הראשון חשפו את האנדרטה וקיימו תפילה לחברי ארגון הלאומנים האוקראינים  בבית הקברות היהודי סמביר, דבר שגרר ביקורת רבה מצד ארגונים יהודיים. .
חיים אישיים
מאז 1987 נשוי לבאשי ויגדר ולהם שמונה ילדים.
דוברוש (מחוז משנה)
מחוז משנה דוברוש (בבלארוסית: Добрушскі раён) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הומל בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר דוברוש.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה דוברוש 40,632 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 90.38% בלארוסים, 7.26% רוסים ו-1.47 אוקראינים. שפות הדיבור הנפוצות: רוסית (55.81%) ובלארוסית (41.89%).
משטח יבשתי
שמאל|ממוזער|250px|[[חבל גאולוגי|חבלים גאולוגיים בעולם:
מקובל להשתמש ב"משטח" או "פלטפורמה" כמונחים כלליים להגדרת רצף של משטחים קרבונטיים המצויים במים רדודים. משטחים קרבונטיים עשויים להתפתח במרבית המיקומים הטקטוניים, אך הם נפוצים בעיקר בשולי יבשת סבילים. רבים משדות הנפט בעולם נובעים משכבות סלעי משקע המצויות לאורכם של משטחים קרבונטיים כאלה. דוגמה למשטח קרבונטי כזה היא מפרץ הדסון בקנדה.
היווצרות
לאחר שמסתיימת בניית השילד באמצעות אורוגנזה והוא חדל מלהתרומם, מתפתח בחלקו העליון מישור גידוע. מישור זה הוא תוצר סופי של סחיפה החלה על השילד בתנאים של ים רדוד. הסחיפה האיטית גודעת את הרכסים שהתהוו בשילד בשלבי היווצרותו, ומותירה פני שטח ישרים.
במישור הגידוע נחשפת התשתית הקריסטלינית של השילד המורכבת מסלעי יסוד וסלעים מותמרים. בהמשך השהייה בים הרדוד מצטברים על מישור הגידוע משקעים המצטברים לשכבות סלעי משקע.
משטח כזה החל להיווצר לקראת סוף הקמבריון בשילד הערבו-נובי, ועליו הורבדו במהלך הזמן סלעי משקע. משקעים קמבריים אלה נוצרו כנראה על ידי קרחון יבשתי נרחב, וכיום הם מוסרים בחלקם באמצעות סחיפה וחושפים את סלעי התשתית.
מאפיינים
בדומה לשילדים, גם המשטחים היבשתיים הם אזורי קרום יציבים מבחינה טקטונית ובעלי תבליט טופוגרפי שטוח למדי. משטחים אלה חסרי כיסוי משקעי או שהם מורכבים מכיסוי משקעי מועט שאינו עולה על קילומטרים ספורים. בסלעי המשקע המצויים על משטחים יבשתיים לא חל מעוות וגילם נע בדרך-כלל מהפרקמבריון ועד הקנוזואיקון. למשטחים היבשתיים מאפיינים סייסמיים דומים לאלה של שילד.
משטחים יבשתיים מרכיבים כ-35% מנפח הקרום ואת מרבית שטחו החשוף. המשטח הגדול ביותר מצוי בשטחה של אירואסיה ומשתרע על חלק גדול משטחה. משטח גדול נוסף הוא "אגן ויליסטון" (Williston basin) במרכזה של אמריקה הצפונית ובשוליו המערביים של השילד הקנדי.
איבר שהנשמה תלויה בו
אֵיבֶר שהנשמה תלויה בו הוא מושג הלכתי המתאר איבר בעל תפקיד ומשמעות מהותית בגוף האדם, או בגוף הבהמה. לאיבר זה יש תוקף רב מבחינה הלכתית, והוא נחשב כגוף כולו בדינים מסוימים.
הגדרת איבר שהנשמה תלויה בו
בתלמוד הבבלי, יש מחלוקת אמוראים בנוגע למה נחשב איבר שהנשמה תלויה בו:
ידוע לנו בוודאות על איברים מסוימים הנכללים בהגדרה זו. . כלומר, הראש והכבד נחשבים כדבר שהנשמה תלויה בהם.
לשיטת הרמב"ם, גם לב נחשב אבר שהנשמה תלויה בו . רבי יעקב בן אשר מוסיף גם את הריאות.
בדיני הקדש
כאשר אדם מקדיש חלק מגוף הבהמה (כגון האומר "רגלה של זו עולה"), ישנה מחלוקת אמוראים האם ההקדש חל על כל הבהמה, או שהוא חל רק על החלק שהוקדש. אך גם לדעת מי שסובר שההקדש אינו מתפשט, היכן שהאדם מקדיש דבר שהנשמה תלויה בו גם הוא מודה שהקידושין מתפשטים בכל הבהמה.
בדיני ערכין
כאשר אדם מעריך איבר שהנשמה תלויה בו (כלומר אומר "ערך לבי עלי", לדוגמה), או נודר איבר שהנשמה תלויה בו (כלומר אומר "דמי ריאותי עלי", לדוגמה), הוא חייב לתת את ערך, או את דמי, כל גופו. וכפי שפסק הרמב"ם :
בדיני נזירות
אדם המקבל על עצמו נזירות בדבר שהנשמה תלויה בו, כגון שאמר "ראשי נזיר", "כבדי נזיר" וכדומה, נחשב כנזיר.
אופנים נוספים
אופנים נוספים בהם דנו בתלמוד ובפוסקים אם דין איבר שהנשמה תלויה בו כדין כל הגוף, הם לעניין תמורה, מכירה, בכור, קידושין ותשלומי ארבעה וחמישה.
כמו כן, תרומת איבר מהאיברים שהנשמה תלויה בהם, כאשר התורם עדיין חי, אסורה גם אם נעשה בהסכמה מלאה של התורם.
מוזיקה לכלי-מיתר, כלי-הקשה וצ'לסטה
מוזיקה לכלי-מיתר, כלי-הקשה וצ'לסטה Sz 106, BB 114 היא אחת מיצירותיו המוכרות ביותר של המלחין ההונגרי בלה בארטוק. היצירה נכתבה להזמנתו של פאול זאכר לחגיגת העשור לקיום התזמורת הקאמרית של בזל. התאריך על הפרטיטורה הוא 7 בספטמבר 1936 וביצוע הבכורה היה בבזל, שווייץ ב-21 בינואר 1937, בנגינת התזמורת הקאמרית של בזל בניצוח פאול זאכר. הוצאת אוניברסל הוציאה אותה לאור באותה שנה.
ניתוח
כפי שמשתמע משמה, היצירה כתובה לכלי מיתר (כינורות, ויולות, צ'לי, קונטרבסים ונבל), כלי הקשה (קסילופון, תוף מרים, מצלתיים, גונג, תוף בס, טימפני) וצ'לסטה. ההרכב כולל גם פסנתר, שאפשר לסווגו או ככלי הקשה או ככלי מיתרים. ברטוק מחלק את כלי המיתר לשתי קבוצות שאותן יש להציב, לפי הוראותיו, בסגנון אנטיפונלי, משני צדי הבמה, ועושה שימוש באפקטים אנטיפונליים בפרקים השני והרביעי.
הפרק הראשון הוא פוגה איטית. המקצב משתנה כל הזמן והפרק איננו כתוב בסולם מוגדר. הוא מבוסס סביב הצליל לה, שבו מתחיל הפרק ומסתיים. הוא מתחיל בכלי מיתר מעומעמים וככל שמצטרפים קולות נוספים המרקם מתעבה והמוזיקה מתגברת עד לשיא. עתה מוסרים העמעמים מכלי המיתר והמוזיקה נרגעת בהדרגה ונעשית חרישית יותר על רקע ארפג'י רכים בצ'לסטה. הפרק מסתיים בנושא הפוגה המנוגן חרש בליווי היפוכו. חומר מן הפרק הראשון משמש כבסיס לפרקים הבאים ונושא הפוגה חוזר ומופיע במסווה כזה ואחר בנקודות שונות לאורך היצירה. הפרק השני מהיר, בנושא במקצב 2/4 המשתנה לקראת הסיום ל-3/8. הפרק השלישי איטי, דוגמה למה שמכונה לא פעם "מוזיקת הלילה" של ברטוק, ומופיעים בו גליסנדי בטימפני, טכניקה יוצאת דופן בזמן חיבור היצירה, וכן תפקיד חשוב לקסילופון. הפרק האחרון, הנפתח בנקישות טימפני ואקורדים בפריטת פיציקטו על כלי המיתר, נושא אופי של מחול עממי מלא-חיים.
היצירה הבאה של ברטוק הייתה הסונאטה לשני פסנתרים וכלי הקשה, הנותנת גם היא תפקיד חשוב לכלי הקשה וכלי מקלדת.
עוד יצירה שברטוק חיבר להזמנת זאכר היה הדיברטימנטו, כעבור שלוש שנים.
אפידורל
המושג אפידורל הוא קיצור של הרדמה אפידורלית. הרדמה זו היא סוג של הרדמה אזורית, במהלכה מוזרקים סמים מאלחשים באמצעות קתטר אל החלל האפידורלי.
הזריקה, הנעשית בשלב הראשון של הלידה (בפתיחה של 3 עד 5 סנטימטר), עשויה לגרום לאובדן תחושה. אובדן התחושה גורם להפחתה ברמת כאבים מהם סובלת האישה, על ידי חסימת מעבר של אותות כאב בעמוד השדרה. אף על פי שנהוג לחשוב כי "אפידורל" הוא החומר המוזרק, למעשה, ניתן השם בשל מיקום ההזרקה בתוך גוף היולדת.
האזור המדובר נמצא בעמוד השדרה, ברווח שבין חוט השדרה לבין תעלת החוליות שסביבו. רווח זה מחולק ל-3 קרומים/שכבות כאשר הרחוקה ביותר מחוט השדרה נקראת "dura mater" הזריקה מוזרקת לחלל מעל השכבה הזו ומשם השם זריקה אפידורלית. זאת בניגוד למיקום של זריקת הרדמה ספינלי, שבה המחט עוברת דרך הקרום הקשה והקרום העכבישי ומגיעה לחלל התת-עכבישי. התהליך מתבצע באמצעות הזרקה של משכך כאבים, בדרך כלל בופיווקאין או רופיווקאין. לניתוח קיסרי לידוקאין מספק הרדמה אינטנסיבית וקצרה.
המנגנון בנוי ממזרק ובתוכו צינורית דקה, שקצהּ השני נמצא בתוך מכשיר המאפשר הזרקה קבועה של חומר ההרדמה. לחיצה על הכפתור הנמצא בתוך המזרק מביאה להגברה רגעית של ההרדמה. הצינורית נשארת בגופה של היולדת במהלך כל הלידה ומוצאת כשעתיים לאחר הלידה.
מכיוון שמיקום שגוי של המחט עלול להיות מסוכן ביותר, נוקטים צעדי זהירות להבטחת מיקומה מדויק של המחט, בהם: החדרת מנת מבחן קטנה, כדי לוודא שאין תופעות שליליות על היולדת, לאחריה מוחדר שאר החומר במנות קטנות. כדי למנוע סיבוכים אפשריים, לפחות איש צוות רפואי אחד חייב להיות נוכח במקום במשך כל התהליך.
כמחצית מהיולדות בבתי החולים בישראל בשנת 2007 עשו שימוש באפידורל.
יתרונות וחסרונות של התהליך
יתרונו של האפידורל הוא בכך שהאישה היולדת לא סובלת את כאבי הלידה והצירים וחוויית הלידה רגועה יותר. כאבי לידה עלולים להיות חזקים מאוד, והצורך להתמודד עם הכאב לאורך זמן מאתגר מאוד. לידות, ובעיקר לידות ראשונות, יכולות לארוך שעות, ושימוש באפידורל מאפשר ליולדת לישון ולהתאושש. בעבר נטען כי חומר האלחוש האפידורלי אינו משפיע על גופו של העובר, אלא נשאר בגופה של האם בלבד - טענה זו לא הוכחה מחקרית.
המתנגדים לאלחוש אפידורלי מונים כמה בעיות:
תופעות לוואי אפשריות
השלכה מיידית של ההזרקה היא חסימת העצבים המוליכים כאב, אולם עלולות להיות השלכות נוספות. סמים מאלחשים מקומיים בחלל האפידורלי עלולים לחסום גם סוגי עצבים אחרים, בהתאם לסוג הסם ולכמות הניתנת. חסימות אלה עלולות להתבטא ב:
מקרים בהם נוצרים סיבוכים קטלניים כתוצאה מהתהליך הם נדירים למדי; החמורים שבהם - שיתוק בפלג הגוף התחתון ומקרי מוות - מתרחשים ביחס של פחות מאחד למאה אלף. דוגמה למקרה כזה היא החדרת החומר למקום שגוי שעלולה לגרום לתופעות קשות, בהן: שיתוק זמני ובמקרים חריגים שיתוק קבוע במקומות שונים בגוף, בדרך כלל ברגליים, פגיעה מוחית ואפילו מוות.
גליזה 581
גליזה 581 (אנגלית: Gliese 581 (מוכר גם כ-HO במאזניים או כ-LHS 394), הוא כוכב מסוג ננס אדום מהסדרה הראשית אשר נמצא במרחק של 22 שנות אור מכדור הארץ, בקונסטלציית מאזניים. המסה המוערכת של כוכב זה היא כשליש מזו של השמש, וזה הוא הכוכב הידוע ה-89 שהכי קרוב לשמש. תצפיות מראות כי לכוכב זה יש מערכת כוכבי לכת שמורכבת לפחות משלושה, ארבעה או 6 כוכבי לכת (הערכה זו עדיין שנויה במחלוקת): גליזה 581b, c ו-e אושרו ככוכבי לכת, d קרוב לוודאי כוכב לכת, f ו-g עדיין שנויים במחלוקת. גליזה 581 משך תשומת לב גדולה בעקבות החיפוש אחר כוכב הלכת החוץ-שמשי הראשון שנמצא באזור ישיב, תחילה בזכות הגילוי של c לאחר מכן בזכות גילוי d ומאוחר יותר בזכות גילוי g. כוכב זה משך תשומת לב לראשונה בעת גילוי גליזה 581c, כוכב הלכת החוץ שמשי הראשון בעל מסה-נמוכה אשר נמצא ליד אזור ישיב, הוא התגלה באפריל 2007. כוכב לכת זה כנראה חם מדי לקיום חיים, כמו כוכב הלכת חמה. גליזה 581d שהוצע לאחר מכן עלול להימצא ממש בתוך או ממש מחוץ לגבול החיצוני של האזור הישיב (תלוי במאפייני האטמוספירה של כוכב הלכת, כמו במאדים). ההתלהבות חזרה בספטמבר 2010 כאשר נטען שהתגלה עוד כוכב לכת במערכת זו גליזה 581g, אשר מסלול ההקפה שלו נמצא בין מסלולם של c ו-d, כוכב לכת זה הוא בעל הסבירות הגבוהה ביותר עם תנאים מתאימים לקיום מים נוזלים על פני השטח שנמצא עד כה מכיוון שהוא נמצא באמצע האזור הישיב, אך למרות כל הנתונים המלהיבים האלו כוכב לכת זה עדיין נמצא שנוי במחלוקת. ב-27 בנובמבר 2012 הכריזה סוכנות החלל האירופית על קיומם של חגורת שביטים במערכת זו, עם כמות של לפחות פי עשרה שביטים מזו של הכמות במערכת השמש. דבר זה מסכן את כוכבי הלכת הפוטנציאלים אשר נמצאים מעבר למרחק של 0.75 יחידות אסטרונומיות מהכוכב גליזה 581.
מאפיינים
השם גליזה 581 מתייחס למספר של הכוכב בקטלוג גליזה לכוכבים קרובים משנת 1957. לכוכב תנועה עצמית גדולה יחסית של כ-1.2 שניות קשת בשנה ובשל כך הוא קיבל גם את השם LHS 394 שמתייחס למספרו בקטלוג לויטן של כוכבים בעלי תנועה עצמית גדולה. גליזה 581 הוא ננס אדום והסיווג הספקטרלי שלו הוא M3V, הוא נמצא במרחק של 20.3 שנות אור מכדור הארץ. מיקומו כשתי מעלות צפונית לכוכב β במאזניים, הכוכב הבהיר ביותר בקבוצת הכוכבים מאזניים והמסה שלו מוערכת בקירוב כשליש מזו של השמש.
המסה הנמוכה של כוכב זה (בהשוואה לשמש) גורמת לאזור הליבה שלו להתיך מימן בכמות נמוכה יותר באופן משמעותי. מהנתונים של הבהירות והמרחק, ניתן להעריך שהטמפרטורה של כוכב זה היא בערך 3,200 קלווין. עם זאת, כוכב מסוג ננס אדום כמו גליזה 581 מקרין בעיקר קרינה תת-אדומה, עם פליטת שיא באורך גל של 830 נאנומטר. בניגוד למערכת השמש, כדי לקיים חיים במערכת זו כוכב לכת יהיה צריך להיות ממוקם הרבה יותר קרוב לגליזה 581 כדי לקבל כמות אנרגיה דומה לזו של כדור הארץ מהשמש. לדוגמה: כוכב לכת שנע במסלול ההקפה שלו מסביב לכוכב האם שלו צריך להיות במרחק לא קרוב מדי ולא רחוק מדי כדי לקבל כמות אנרגיה מתאימה לקיום חיים (כמו כדור הארץ), אזור זה נקרא אזור ישיב. "נוסחה" זו משתנה בהתאם לסוג הכוכב, ככל שהכוכב בהיר יותר כוכבי הלכת יהיו צריכים להיות ממוקמים רחוקים יותר ממנו כדי להימצא באזור ישיב במטרה לקיום חיים.
גליזה 581 מסווג כמשתנה BY בדרקון וקיבל בשל כך ציון של כוכב משתנה ״HO במאזניים״. הסיבה להשתנות הוא מספר גדול של כתמים כהים דמויי כתמי השמש שיוצרים בהירות לא אחידה שמשתנה עם הסיבוב העצמי שלו.
מערכת כוכבי לכת
סבור כי קיימים שלושה עד שישה כוכבי לכת המקיפים את הכוכב גליזה 581.
כוכב הלכת גליזה 581b, גודלו הוא בערך כמו של נפטון, התגלה באוגוסט 2005 והיה לכוכב הלכת החמישי שהתגלה אשר מקיף כוכב מסוג ננס אדום. מסתו של כוכב לכת זה היא פי 16 ממסת כדור הארץ (בדומה למסה של נפטון) ומשלים את מסלול ההקפה שלו סביב גליזה 581 תוך רק 5.4 ימים.
עוד כוכב לכת, גליזה 581c הוא השני שהתגלה במערכת כוכבים זו, התגלה באפריל 2007. במאמר מאותה שנה, נטען שאם לכוכב לכת זה יש הרכב דומה לכדור הארץ הרדיוס שלו יהיה 1.5 מזו של כדור הארץ, מה שהיה הופך אותו ל"כוכב הלכת החוץ-שמשי הכי דומה לכדור הארץ" באותה תקופה. כוכב לכת זה משלים את מסלול ההקפה שלו סביב גליזה 581 תוך קצת פחות מ-13 ימים. הטמפרטורה על פניו מוערכת בין מינוס 3 מעלות צלזיוס עד 40 מעלות צלזיוס ועשויה להכיל מים נוזלים, כוכב לכת זה כנראה מסוגל להכיל יצורים חיים בסגנון אקסטרמופילים.
כוכב לכת נוסף, גליזה 581d (קיומו עדיין לא אושר), התגלה מאוחר יותר באפריל 2007 עם מסה מוערכת של פי 7 מכדור הארץ (שווה לחצי ממסת אורנוס). הוא מקיף את גליזה 581 תוך 66.8 ימים, מסלול ההקפה שלו נמצא בגבול החיצוני של האזור הישיב. כוכב לכת זה משוער להיות כוכב לכת סלעי. קיומו עדיין לא אושר, אך אם הוא קיים הוא יהיה כוכב הלכת הסלעי הראשון שנמצא באזור הישיב.
גילויו של כוכב הלכת הרביעי במערכת זו גליזה 581e, הוכרז באפריל 2009 וקיומו אושר בספטמבר 2012. הוא הקרוב ביותר אל גליזה 581 מבין כל כוכבי הלכת במערכת זו. לכוכב לכת זה מסה של פי 1.9 מכדור הארץ והוא משלים את סיבוב ההקפה שלו סביב גליזה 581 תוך פחות מ-3.15 ימים.
כוכב הלכת, גליזה 581f (קיומו עדיין לא אושר), התגלה ב-29 בספטמבר 2010 הוא כוכב הלכת החמישי שהתגלה במערכת זו והשישי בסדר מיקומם של כוכבי הלכת מהכוכב גליזה 581. המסה שלו היא לפחות פי 7 ממסת כדור הארץ, זמן ההקפה שלו סביב גליזה 581 אורך כ-433 ימים. כיום עוד לא ידוע אם זה כוכב לכת סלעי או ענק גזים כמו נפטון. ובגלל מרחקו הגדול יחסית מהכוכב שלו גליזה 581 לא מסוגלים להתקיים על פני השטח שלו מים במצב נוזלי וככל הנראה אין אפשרות לקיום חיים בו.
ב-27 בנובמבר 2012, סוכנות החלל האירופית הכריזה שטלסקופ החלל הרשל גילה חגורת שביטים וכמות השביטים במערכת גליזה 581 היא כנראה לפחות פי 10 מהכמות במערכת השמש, זה כמובן מסכן את כוכבי הלכת הפוטנציאלים אשר נמצאים מעבר למרחק של 0.75 יחידות אסטרונומיות מהכוכב גליזה 581.
פתרון 4 כוכבי הלכת (2009)
פתרון זה מציע קיומם של ארבעה כוכבי לכת במערכת זו. גליזה 581b, c, d ו-e. בהם b, c ו-e אושרו כקיימים ו-d שעדיין לא אושר
פתרון 6 כוכבי הלכת (2010)
ב-29 בספטמבר 2010 אסטרונומים במצפה הכוכבים קק שבהוואי גילו שני כוכבי לכת נוספים בנוסף לארבעה הקודמים f ו-g: כוכב הלכת גליזה 581g עם מסה שבין פי 3-4 מזו של כדור הארץ וזמן הקפה סביב גליזה 581 של 36 ימים; וכוכב הלכת השני, גליזה 581f, עם מסה של לפחות פי 7 מזו של כדור הארץ וזמן הקפה של 433 ימים סביב גליזה 581.
אות רדיו שנשלחה מכדור הארץ
בתאריך 9 באוקטובר 2008 נשלח מסר מכדור הארץ, אות רדיו דיגיטלי רב עוצמה שוגרה לעבר כוכב הלכת גליזה 581c. האות היא קפסולת זמן דיגיטלית שמכילה 501 מסרים שנבחרו דרך תחרות ברשת החברתית Bebo. ההודעה נשלחה תוך שימוש ברדיו-טלסקופ של סוכנות החלל הלאומית של אוקראינה. האות יגיע אל גליזה 581 בתחילת שנת 2029.
ירושלים בתקופה העות'מאנית
שלטונה של האימפריה העות'מאנית בירושלים וסביבתה נמשך, בהפסקות קצרות, 400 שנה - החל משנת 1517 ועד כיבושה בידי בריטניה בשנת 1917.
מאז תום התקופה הצלבנית ירושלים כמעט קפאה על שמריה, מבחינה אזרחית. אומנם הממלוכים בנו מדרסות רבים, מבנים על הר הבית ואת שוק הכתנים, והסולטאן העות'מאני סולימאן המפואר בנה את חומות ירושלים המוכרות היום, ושיפץ את המצודה ואת מגדל דוד. אולם עם שקיעתה הממושכת של האימפריה העות'מאנית הידרדר גם מצבה של ירושלים, וחלקים גדולים בתוך העיר העתיקה היו שוממים. העיר לא היוותה מרכז מסחרי או מדיני של אזור נרחב וחשיבותה הייתה דתית בלבד. השלטון היה של פחות מקומיים שהנהיגו משטר של ניצול ולא העניקו ביטחון ושירותים עירוניים נאותים לתושבי העיר. במאות ה-18 וה-19 החל היישוב היהודי להתעצם. בעקבות הכיבוש המצרי ב-1831 החלו המעצמות הקולוניאליות האירופאיות לגלות עניין בעיר, הקימו קונסוליות, נאבקו על מידת השפעתן ועסקו בבנייה נרחבת. במחצית השנייה של המאה ה-19 הוחל בהקמת מבנים שונים מחוץ לחומות (עד אז לא ניתן היה לגור מחוץ לחומות בשל חוסר הביטחון, ועם גידול האוכלוסייה עלתה הצפיפות). באותה תקופה קמו מוסדות ותשתיות שונות כבתי חולים, דרכים סלולות ולבסוף רכבת ב-1892.
במהלך תקופה זו אוכלוסיית העיר נעה בין כ-5,000 נפש בראשיתה לכ-60,000 בסופה. הרכב האוכלוסייה השתנה, בראשיתה היו המוסלמים הקבוצה הגדולה ביותר ובסופה היו היהודים רוב בעיר.
מעמד ירושלים
העות'מאנים העריכו את ירושלים מבחינה דתית-מוסלמית ומקומות הדת המשיכו לשמש מוקדי עלייה לרגל למוסלמים בדרכם לחג' או בחזרה ממנו. במסגרת זו שופצו מבנים רבים בעיר וניתנו מלגות לעולמא (חכמי הדת). כמו כן ניתנה הגנה להולכי הרגל בתוך העיר. עם זאת ירושלים נשארה מאחור מבחינות רבות, בשל הזנחה כללית מצד השלטון הטורקי.
ירושלים שימשה עיר מחוז של סביבתה בלבד. ריחוקה מהדרכים הראשיות (דרך הים מקהיר לדמשק והדרך מעזה למפרץ הפרסי), הקטינה את עניין הכובשים השונים בה.
בתקופה זו הייתה ארץ ישראל מחולקת בין שני איילטים – איילט צידון ששלט בצפון הארץ ובמישור החוף, ואיילט סוריה (המכונה גם איילט דמשק) ששלט בעבר הירדן וברצועת ההרים שבין שכם לחברון. להלכה ירושלים הייתה עיר מחוז באיילט סוריה אך למעשה איילט צידון, שהיה חזק יותר, הן מול הממשל המרכזי והן מול דמשק, שלט והשפיע גם על מרכז הארץ ודרומה.
מושל ירושלים כונה "מותסלם". הוא היה חוכר המס והמכס עבור השלטון המרכזי. תפקידו כלל גם שמירה על השקט והביטחון בעיר. המותסלם שכן בבניין הסראיה שבוויה דולורוזה, ברובע המוסלמי (כיום בית הספר אל עומריה), שחולש על הר הבית והעיר העתיקה כולה. מרבית הכנסותיו היו מהעדות הלא מוסלמיות שנדרשו לשלם מיסים רבים בנוסף למיסים הכלליים. במאה ה-19 עבר בית הסראיה לארמון הגבירה טונשוק במרכז הרובע המוסלמי, שם שכנה גם עיריית ירושלים.
מכיוון שמושלי האיילטים, הפּחַוֹת, הוחלפו בכל שנה הם ניצלו את שלטונם כדי להגדיל ככל האפשר את נטל המיסים על האוכלוסייה, ולא השקיעו מאמץ רב לטפל בצרכיה השונים. הפחה עשה שימוש ביחידות צבא שלמות "להשכנת שלום" גם אם לא היה בהן צורך, הכל למען האדרת שמו. מושל ירושלים שילם דמי חכירה לסולטאן וקיבל את כספו חזרה באמצעות מיסים. כל עולה רגל שילם למושל תמורת כניסה למקומות הקדושים. היהודים והנוצרים שילמו את המיסים דרך מוסדות הדת שלהם, לרוב על-פי גובה הכנסתם בפועל. נוספו מיסים לא רשמיים רבים שהכבידו על האוכלוסייה.
בשל קדושת העיר והעוני השורר בה היו משוחררים בני העיר מחלק מהמסים המוטלים על כל נתיני האימפריה, כמו מס יחיד ומס רכוש. מס הייצוא היה נמוך ובמקומו שולם מס כניסה בשערי העיר. כל ההנחות האלו חלו על ירושלים שבתוך החומות בלבד. זהו גורם נוסף לעיכוב פיתוחה.
בשל גודלה הקטן, נטל המיסים והמיעוט היחסי של ההזדמנויות הכלכליות בה, לא נהנתה ירושלים מהגירה חיובית מהכפרים מסביב. במקרי חירום אף ברחו המוסלמים והנזירים מירושלים החוצה, כיוון שבניגוד לעיר, בכפרים לא נאכפה יד השלטון בצורה כה חזקה.
שיפוט
עיקר כוח השיפוט בסנג'ק ירושלים היה בידי הקאדי העות'מאני (מולא), שהיה ממונה אחת לשנה על ידי הסולטאן. המולא היה ממנה קאדי לכל עיר תמורת תשלום בהתאם לערך המקום. הקאדי היה מקבל אחוזים מעסקים, ירושות, אישור תעודות וכו'. כל הפקידים השתדלו להערים על החוק והוסיפו מיסים על מיסים.
הקאדי, בנוסף להיותו שופט, נחשב לפקיד ראשון במעלה. בהיעדר הפחה היה הקאדי ממלא את מקומו.
בית המשפט שכן בבית ה"מחכמה" ליד רחבת הכותל המערבי ודן בנושאים מוסלמיים ולא מוסלמיים כאחד. בסוף התקופה העות'מאנית הוקם בית משפט אזרחי ששכן בסראיה, כמו כן פעלו גם בתי דין קונסולריים שדנו בנתינים הזרים. השופט נהג לפי הקוראן ולפי תקדימים בלבד.
הקאדי הוחלף כל שנה, ותפקיד מזכיר בית הדין עבר בירושה. ניתן היה לערער בפני המופתי, שנחשב סמכות שנייה אחרי הקאדי, וניתן גם לערער למועצת העולמא בקושטא אך בשל ההוצאות הגבוהות היה זה אירוע נדיר. ליהודים היה בית דין רבני בראשות החכם באשי, שזכה לכבוד גם מצד אנשי הממשל העות'מאני. לנוצרים היו בתי משפט של בוררות המורכבים מזקני העדה. עונש מוות לא היה קיים, אך נאמר על הכלא בירושלים שהשהות בו הייתה גרועה ממוות. על מנת לחסוך בהוצאות משפט, העדיפו גם מוסלמים לעיתים להישפט בבתי הדין הקונסולריים.
וקף
חלק גדול מהשטח הירושלמי הבנוי הוקדש לווקף וכלל גם מנזרים, מסגדים ומוסדות ציבור. וקף הר הבית היה הגדול במוסדות ההקדש וברשותו היו רוב בתי הרובע היהודי. וקף גדול נוסף היה "אל תכיה" (בי"ח הלנה לשעבר). כמו כן לכל מסדר נוצרי גדול היה וקף. שטח פרטי של אדם שנפטר ולא הותיר יורש זכר, עבר לרשות הווקף של העדה. אף על פי שתפקיד הווקף היה לדאוג לתחזוקת הבתים, הדבר נכשל בירושלים ומצב התחזוקה היה גרוע, משום שהמחסור בבתים ובקרקע זולה זמינה איפשר לווקף להשכיר את בנייניו גם במצב גרוע. נראה כי ברובע המוסלמי התושבים לא ניצלו את זכותם המשפטית לכפות על הווקף תיקונים וברובע היהודי הייתה הזנחה מכוונת שנועדה להקשות על היהודים את חייהם בעיר. עם זאת הווקף השקיע הרבה במבני הציבור והתפילה בעיר.
צבא
ההערכות הן כי בין 500 ל-1,600 חיילים שהו בעיר דרך קבע בתקופות שונות. לאחר הכיבוש המצרי הוחלף חיל היוניצ'רים בצבא שהיה כפוף ישירות לאיסטנבול. החיילים התרכזו במצודת דוד, בקסרקטין מחוץ לשער יפו ובסראיה. הם היו ממושמעים אך לא בכושר לחימה. תואר מפקד הצבא היה מקביל בחשיבותו לתואר פחה. החיילים היוו את רובה של אוכלוסיית העות'מאנים בעדה המוסלמית בעיר.
יחס השלטון למיעוטים
הנוצרים והיהודים שילמו מס גולגולת מיוחד – אות למעמדם הנחות. הם לא הורשו לשאת נשק, נאלצו ללבוש בגדים בצבעים שונים ונאסר עליהם לבנות ולשפץ בתי תפילה. עדותם של המיעוטים לא הייתה קבילה בבתי המשפט. במקרה שנזקקו לשירותי בית המשפט, נאלצו לשלם הוצאות משפט כפולות. הכיבוש המצרי, בשנים 1831–1840, הביא רווחה קלה ליהודים ולנוצרים, השלטון היה מסודר יותר, והתיר זכויות בנייה ופולחן חופשיים יותר. הסדר לא איפשר להתחמק מעול המיסים שהלך והכביד ולכן פרצו האזרחים בארץ ישראל ובסוריה במרידות (בירושלים ב-1834). בעזרת המעצמות האירופיות שבו העות'מאנים לשלוט בארץ.
הבריטים עמדו על כך שלא ייערכו פרעות וביזה ביהודים ובנוצרים, שנחשבו לידידי השלטון המצרי.
הרפורמות לאחר הכיבוש המצרי
הקונסוליה הבריטית בירושלים נפתחה ראשונה, כבר ב-1839. ב-1842 נפתחה הקונסוליה של פרוסיה, ב-1843 נפתחו הקונסוליות של צרפת ושל ממלכת סרדיניה, ב-1844 נפתחה הקונסוליה של ארצות הברית, ב-1849 נפתחה הקונסוליה של אוסטרו-הונגריה ובשנות השישים נפתחה הקונסוליה של רוסיה, שהסתפקה עד אז בנציגות ביפו בלבד.
מחוזות ירושלים, שכם ועזה אוחדו ליחידה מנהלית אחת תחת איילט צידון. המולא נבחר לשלוש שנים במקום לשנה וכוחו גדל מזה של הפחה, דבר שהיקשה על הפחה להשתמש בתפקידו לרעה. מס הגולגולת המשפיל הוחלף במס בדל (אי שירות בצבא). בירושלים מונתה מועצה (מג'לס) שהורכבה מ-14 חברים וכללה, בנוסף לקאדי, שריף ונציגים מוסלמים גם נציג יהודי, לטיני, ארמני ויווני. המג'לס הייתה מועצה אדמיניסטרטיבית של כל המחוז והתכנסה בצורה מלאה פעמיים בשבוע. למרות הכוונות הטובות, לאחר שנים של דיכוי, למג'לס לא הייתה השפעה ממשית, והפחה שלט על ידי הפחדה על כל החלטותיה. מכיוון שהיה רוב מוסלמי במועצה, נציגות המיעוטים שימשה כעלה תאנה ציבורי למעשי העושק של הפחה.
המועצה קבעה מיסים לשם שיפור פני העיר ועמם דאגה לתחזוקה, ניקוז ורופא חינם לתושבים, הקמת מבני ציבור ותכנון כולל של שטחי העיר. עירייה זו, שאיננה מאפיינת את השלטון, היא השפעה מובהקת של דרך החשיבה המערבית. בתי המשפט האזרחיים שהוקמו הגבילו את כוח המג'לס והשלטון, אם כי הם פסקו ברוח דומה לזו של בתי המשפט המסורתיים.
לקראת סוף השלטון העות'מאני הפכה ירושלים לבירת סנג'ק ולמרכז מנהלי של מותצרף גדול, שכלל כמעט את כל מרכז ודרום ארץ ישראל והיה כפוף ישירות לממשל באיסטנבול.
במקרה מוות של בעל קרקע, הירושה הייתה מחולקת לפיסות קטנות בין היורשים. משקיעים מבחוץ שרצו לקנות קרקע בעיר נתקלו בדרך כלל בהתנגדות של לפחות אחד מהיורשים. מכאן שההשפעה הגדולה של הרפורמה העות'מאנית באה לידי ביטוי בעיקר מחוץ לחומות.
מערך העיר: השטח הבנוי
במחצית הראשונה של המאה ה-19 שטח העיר בתוך החומות היה 850 דונם. העיר נחלקה לארבעה רבעים: מוסלמי, נוצרי, ארמני ויהודי. השכונה המוגרבית הוגדרה לעיתים גם כרובע. הרבעים לא היו הומוגניים ונבדלו בגודלם, ברמת האוכלוסייה ועוד. ברבעים הגדולים הייתה חלוקה פנימית לפי כתות וטופוגרפיה.
העיר מוקפת חומה ובעלת מגדלים בשערים. לעיר היו ארבעה שערים מרכזיים לארבע רוחות השמים, שנבנו עם תפנית של זווית ישרה למניעת פריצה של כרכרות וסוסים. השער הפעיל יותר היה שער יפו, שבסמוך לו שכן בית המכס. בנוסף היו בחומות חמישה שערים נוספים שהיו סגורים להולכי רגל. השערים הראשיים היו נפתחים בבוקר ונסגרים עם רדת הלילה בשל החשש מבדואים. הם היו סגורים גם בזמן תפילת יום השישי.
מבנה הרחובות
שאר הרחובות היו צרים ומתפתלים, מלוכלכים ומלאי הריסות. חלקם ללא מוצא וחלקם מתחת לקמרונות חשוכים. במרכז הרחובות היה משטח צר במפלס נמוך לניקוז הביוב. ישנם עדויות על זוהמה רבה ואפילו פגרי חיות בסמטאות. "ניקוי" הפגרים נעשה באמצעות צבועים ששוחררו בעיר בלילה.
מבנים ציבוריים
המבנים הציבוריים הקיימים כיום שוקמו ברובם במאה ה-19. הראשון בחשיבותו הוא הר הבית הכולל את כיפת הסלע ומסגד אל-אקצא. השני בחשיבותו הוא כנסיית הקבר והשלישי הוא המנזר והכנסייה הארמנית.
הרחבות הציבוריות כמעט ולא היו קיימות, החשובה שבהן היא רחבת הר הבית. לא הייתה תאורה בעיר עד סוף השלטון העות'מאני. התנועה בלילה התבצעה באמצעות נרות ועששיות.
במהלך המאה ה-19 החלו שיפוצים בעיר. הורחבו הרחובות והשווקים. נבנו בתי שימוש ציבוריים, החל ריצוף חלקי וחלק מהרחובות נסגרו למעבר בהמות גדולות והחל פרויקט תאורת רחוב. המשחטות ובתי הבורסקאות הוצאו מחוץ לעיר. הוצבו שעונים בחזיתות בתים ונבנו מבנים חדשים. השיפוץ הגדול ביותר היה באזור שער יפו. השינוי נבע מהגירת אוכלוסייה של יהודים אשכנזים, שהגדילו את אוכלוסיית העיר ולבסוף הובילו את היציאה מהחומות.
מבני השלטון העיקריים בעיר העתיקה בתקופה העות'מאנית היו:
הבתים
הבתים עצמם היו בנויים בצפיפות. הגגות היו בעלי כיפות על-פי מספר החדרים. הסיבה לבניית הכיפות היא מחסור בקורות עץ לבניית גג שטוח וניקוז מים בחורף. ניתן היה ללכת בין הגגות שהיו מצוידים במעקי בטיחות שגם הפרידו בין מתחם למתחם. כך נוצר מפלס חיים נוסף למפלס הרחוב.
המים של תושבי ירושלים לא הגיעו ממעיינות, אלא היו מי גשמים שנקוו בבורות בבתים.
התרחבות העיר
עד אמצע המאה ה-19 השתרעה ירושלים על השטח המתוחם בין חומות העיר העתיקה בלבד. שהייה מחוץ לחומות, בייחוד בשעת לילה, נחשבה מסוכנת ביותר בשל כנופיות שודדים שהפילו חיתתן על האזור. בשלהי התקופה העות'מאנית הגיעה הצפיפות בעיר שבין החומות לממדים בלתי נסבלים, דבר שהשפיע על תנאי המחיה, התברואה והכלכלה של העיר.
גורמים שונים, בהם מעצמות זרות וכנסיות שנדרשו לשטח למפעליהם המתוכננים בירושלים, החלו במחצית המאה ה-19 לגלות התעניינות ברכישת קרקעות בשטחים הסובבים את העיר - בעיקר ממערבה ומצפונה. בין אלה היה הנדבן היהודי-אנגלי משה מונטיפיורי, שבביקוריו בעיר הוטרד ממצוקת הדיור של יהודי ירושלים בין חומות העיר העתיקה, מהיעדרם של שרותי רווחה ובריאות הולמים, ומהיעדר אמצעי כלכלה שיאפשרו ליהודים להשתחרר מן התלות בנדבות לקיומם.
ל"משכנות שאננים", השכונה הראשונה שנבנתה מחוץ לחומות העיר-העתיקה, קדמו מספר מפעלים פרטיים שהוקמו בשנות החמישים של המאה ה-19. בין היתר הוקמו באותה עת בית הקיץ של הקונסול ג'יימס פין בטלביה ומפעלו בכרם אברהם, ביתו של יוהאן לודוויג שנלר בליפתא ובית הספר הפרוטסטנטי שהקים הבישוף סמואל גובאט על הר ציון. ב-1860, כמעט בו זמנית עם משכנות שאננים החלו בהקמת מגרש הרוסים ובית היתומים של שנלר. לאחר משכנות שאננים נבנו מחוץ לחומות העיר העתיקה גם השכונות נחלת שבעה, מאה שערים, מחנה ישראל, מחנה יהודה ואחרות.
כלכלת העיר
כלכלת העיר נסמכה על תעשייה, מסחר (בעיקר פנים מחוזי ולתיירים) וכספי תרומות.
התעשייה החשובה ביותר הייתה של סבון ושמנים במספר בתי חרושת. השנייה בחשיבותה היא אריגה, מקצוע שעבר בירושה. זר שנכנס לענף ועזב, לא היה מתקבל לעבודה בשום מקום אחר ללא אישור מקום העבודה הקודם. העובדים היו הבעלים של המצבעות ושאר כלי האריגה והיו מאורגנים רק בנושא מסחר. ראש האיגוד שלהם קיבל תואר שייח והיה בעל סמכות משפטית. בענף זה ובסנדלרות עסקו בעיקר היהודים. לקוחותיהם היו בעיקר הפלחים והבדואים שבאו לעיר בימי השוק. מלאכה נוספת הייתה עיבוד עורות בבתי הבורסקאות והועסקו בה מוסלמים. בשל המחסור במים היה קושי לסלק את הפסולת והדם, והמפעלים יצרו מפגע תברואתי חריף.
הנוצרים עסקו בייצור ומכירת מזכרות לצליינים. בנוסף היו בעלי מלאכה קטנים רבים ומוכרי מרכולות.
ענף מיוחד היה הכנת כלי חרס וקרמיקה במפעל שפעל רק בקיץ כיוון שלא היה כסף למתקני ייבוש בחורף. ענף הבנייה היה רדום והחל להתפתח רק עם פיתוח העיר באמצע המאה ה-19.
מיקום העיר בהרים אינו נוח לפעילות כלכלית כיוון שאף דרך מרכזית לא עברה בה. התנהל מסחר עם מצרים של מזכרות וסבון תמורת צמר. הנוצרים, שנהנו מתמיכה כספית גבוהה מחו"ל, היו הסוחרים הבולטים ביותר. העיר סחרה במזון ובמוצרי יסוד עם הכפרים סביבה. באופן כללי אחוז העובדים מתוך כלל האוכלוסייה בעיר היה נמוך. בחיי היומיום הרחובות היו שוממים למעט נשים הממלאות מים בכדים, פלחים ובהמות. חגים עדתיים נחוגו אך ורק במסגרת הרובע. מאפריל עד מאי היו מגיעים הצליינים הנוצרים לקראת חג הפסחא, והיו מגדילים את נפח הפעילות הכלכלית. הפעילות הממשית הייתה בכנסיות, במסגדים ובבתי תמחוי בתקופה זו. אנשים נמנעו מלצאת בשעות החשיכה בשל החשש מבורות וחיות משוטטות. על יד המקומות הקדושים הסתובבו בלילה פקירים שהענישו את מחללי המקומות הקדושים. קבצנים רבים התקבצו בשערי הערים.
בתקופה העות'מאנית התקיימה התאגדות של משפחות ערביות בעלות מעמד מכובד ("אעיאן"), שהתחתנו זו עם זו, נחשבו לאצולה של ירושלים והחזיקו בידיהן את כל המשרות העירוניות, בעיקר במקומות הקדושים, ובהם החרם א-שריף (המתחם המקודש על הר הבית), קבר דוד ושער כנסיית הקבר. לרוב המשפחות היו נכסי מקרקעין הקשורים לתפקידיהן. דרך האדמות הללו, היו כפרים שלמים משועבדים להן. תמורת התלות הכלכלית במשפחות המכובדות, היו האיכרים זוכים בעזרתן לטובות הנאה שקיבלו מהמועצות העירוניות, וגומלים לאפנדים באספקה שנתית לביתם: תבואה, פירות, עופות, כבשים, חמאה ושמן.
עשירי הארץ ורוב האיכרים נהגו להכין בתקופת היבול מלאים של צידה שניתן לאחסנה, כמו דגן ושמן. תושבים בעלי יכולת כלכלית, וכן המנזרים, נהגו לקנות מלאי של מזון שיספיק לכל השנה, עוד בזמן הקציר, כאשר התוצרת עדיין זולה. בחורף היו המצרכים מתייקרים. בתקופת מלחמת קרים הטמינו ספסרי התבואה אספקה רבה, משום שידעו כי הממשלה תקנה אותה בשביל הצבא בכל מחיר. הם אף הסתירו את המלאי שאגרו, ובתחילת 1854 התייקרו מחירי התבואה בשוק לרמה שהביאה את עניי העיר לרעב ממש.
מסחר ושווקים
יבוא מחו"ל הגיע מנמלי מרסיי וטריאסטה לנמל יפו. מהראשון צמר, משי, כלי מתכת ומשקאות חריפים. מהשני זכוכית, עץ ורהיטים. שוקי העיר סבלו מהיגיינה ירודה ולא אחת גרמו לפריצת מחלות בעיר.
הורגש מחסור במוצרים רבים, כמו חלב, לאורך כל ימות השנה. חמאה הייתה רק בחורף. לעומת זאת בשר לא היה חסר ולכן צריכת הבשר הייתה גבוהה. בתחילת המאה ה-19 נמצאו אטליזי העיר ברחוב היהודים. בראשית שנות ה-50 של המאה ה-19 היו כ-50 בתי קפה ומאפיות. רוב בעלי החנויות ובתי המלאכה היו נוצרים או יהודים כאשר המוסלמים עבדו בעיקר כפועלים בשכר יומי. השווקים היו שמרניים מבחינת מיקום ונשארו במקומם עוד מהתקופה הרומית, זאת בשל הזיקה בין מיקומם למיקום המקומות הקדושים. החנויות בשווקים היו מסודרות לפי עיסוק ודת, סדר שלא תמיד נשמר. בעבר השוק היה מחולק לשלוש שורות: תבלינים, ירקות, אריגים.
במרכז העיר היו שלושה שווקים מקבילים בכיוון צפון דרום שהיו מקורים. שוק צורפים, שוק תבלינים ושוק קצבים שהיו צרים. היו שווקים נוספים כדוגמת שוק הבהמות מחוץ לחומות ביום שישי.
בנקאות
בסוף המאה ה-19 היו בעיר שני בנקים: בנק בנק חיים ולירו ושות' והבנק של שפיטלר שייצג את הבנק הטמפלרי. בנוסף למוסדות אלו פעלה גם חנותם הקטנה של גרינגרט והמבורגר ברחוב "בטרק" (רחוב הפטריארכיה היוונית), ששימשה כמעין בנק. בשנת 1872 התפצל הבנק הטמפלרי לבנק המסחר בראשות דואינסברג ובנק פרוטיגר, בראשות יוהנס פרוטיגר, אשר ייצג את "בנק עותומאן", הבנק הטורקי המרכזי, בירושלים. זה היה הבנק המודרני הראשון בירושלים.
החלוקה הייתה גורם משמעותי בכלכלת העיר. מקבליה נחלקו לשני סוגים: מקבלי "החלוקה הקטנה", שקיבלו מעות בעין, ומקבלי "החלוקה הגדולה" שהיו מקבלים שטרות לפירעון לאחר חצי שנה או יותר ולווים כנגדם מהבנקים, בניכוי מסוים. לכל כולל היה "קורס" - שיעור ניכיון שונה.
גם שטרות כסף היו עוברים לסוחר בסכומים של גרוש, גרוש וחצי ויותר. מדפיס השטרות היה הנגיד בן-ציון ליאן וכן הממונים מהשלטון על "מכס הבשר" - אנשי ה"גבלה". מאחר שהיה מחסור במטבעות קטנים מנחושת, היו מקפידים לתת את העודף בשטרות נייר ולא במטבעות המתכת. על השטרות היה כיתוב בעברית והסכומים היו מודפסים גם בערבית. צבעי השטרות היו שונים כדי שגם הלא-יהודים יבחינו בסכום הנקוב.
בינתיים קמו מנפיקי שטרות אחרים, שרבו ביניהם וניסו לפגוע זה בזה, עד כי השלטונות אסרו על הנפקת שטרות נייר. כמו כן נאסר השימוש במטבע הגרמני של הטמפלרים.
תחבורה בין עירונית
לקראת סוף המאה ה-19 חלו התפתחויות משמעותיות בתחבורה אל העיר. ב-1869, בימי ראש העיר יוסף אל-ח'אלידי, נסתיימה סלילתו של הכביש הראשון שהתאים לכרכרות וחיבר בין יפו לירושלים והחל שירות דיליז'אנסים, עגלות של כ-10 נוסעים. ב-1892 נחנך קו הרכבת בין יפו ירושלים שנבנה על ידי קבוצת משקיעים צרפתית בהנהגתו של היזם הירושלמי יוסף נבון. הייתה זו מסילה של כ-87 קילומטר והיא הונחה בתוואי נחל שורק (בדומה לתוואי ב-2010). משך הנסיעה ברכבת ארך בין ארבע לשש שעות. הייתה זו הרכבת ראשונה במזרח התיכון והיא קדמה למסילת הרכבת החיג'אזית.
אליעזר בן-יהודה ראה בבניית הרכבת סמל לניצחון הנאורות ובפרט של תנועת ההשכלה היהודית על הקהילות המסורתיות ששלטו אז בירושלים ושנאבקו במאמציו לתחיית הלשון העברית והתחדשות הלאום העברי ונגד חידושים בכלל. הוא חידש את המילה 'רכבת' כדי לתאר את הפלא החדש שהגיע לעיר.
דפוס ועיתונות
בית הדפוס הראשון בירושלים היה של הארמנים שהקימו בית דפוס בירושלים כבר בראשית שנות השלושים של המאה התשע עשרה. בשנת 1841, הקים ישראל ב"ק, שקודם לכן הקים דפוס בצפת, בית דפוס עברי, אשר היה בית הדפוס העברי הראשון בהיסטוריה של ירושלים. בשנת 1843 קיבל ישראל ב"ק ממשה מונטיפיורי, שעמו עמד בקשרים עוד בתקופת צפת, מכונת דפוס חדשה.
כמדפיס יהודי יחיד בירושלים של אמצע המאה התשע עשרה החזיק ישראל ב"ק במונופול על הדפוס העברי בעיר. בראשית שנות ה-60 של המאה השתנה המצב, עם הקמתו של בית דפוס מתחרה על ידי יואל משה סלומון, מיכל הכהן ויחיאל ברי"ל. השלושה גם הוציאו לאור בבית הדפוס שלהם עיתון בשם "הלבנון".
ב"ק פעל בדרכים שונות על מנת להצר את צעדיהם של מתחריו החדשים; בין היתר, הוא טען שבמעשיהם יש פגיעה הלכתית בחזקתו על הדפוס העברי בעיר ירושלים. עם או בלי קשר לתחרות זאת מצִדם, ב-1863 החל ב"ק להוציא לאור ביחד עם חתנו ישראל דב פרומקין עיתון בשם "חבצלת". עקב הלשנה נסגר עיתונו (כמו גם עיתון "הלבנון") בצו השלטון העות'מאני, אך הופיע שוב כעבור מספר שנים והתקיים משך יותר מארבעים שנה.
תברואה ובריאות
תנאי התברואה בעיר היו קשים עקב מספר סיבות:
קווי הניקוז הגדולים נסתמו, בתי השימוש הגדולים היו מזוהמים והפסולת עלתה על גדותיה. חלק מהאשפה נזרק מחוץ לחומות והפך למדרון ענק של עצים וירק. בעבר היה נוהג של העברת פסולת במשקל כל יום למשטרה מול ברירת קנס. לאחר ביטול נוהג זה הייתה הפסולת מפונה על ידי כלבים. כשאלה התרבו היו הורגים אותם.
שילוב תנאי התברואה הגרועים יחד עם המגורים הצפופים והתזונה הלקויה הביאו להתפרצות מחלות ומגפות תדיר, בעיקר מלריה, דיזנטריה וכולרה. בעת התפרצות המגפות היו סוגרים חנויות, נזירים היו עוזבים את העיר והיה מוטל עליה סגר. הורגש מחסור בתרופות ובמוסדות רפואה. הרופאים היו בדרך כלל נוסעים עוברי אורח מזדמנים.
עד למחצית המאה ה-19 לא היו בתי חולים בעיר. משה מונטיפיורי שביקר מספר פעמים בירושלים הזדעזע מרמת התחלואה הגבוהה ותנאי ההיגיינה והסניטציה הקשים, והחל ליזום הקמת בית חולים בירושלים. מנגד עמד ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם, שניהל את איסוף וחלוקת כספי החלוקה, והתנגד לכל מודרניזציה, מאחר שראה בה איום חילוני על דרכי החיים המסורתיות ובכוחו הכלכלי כפה את עמדותיו. רק לאחר שעמד להפתח בית החולים של המיסיון האנגלי ולמשוך יהודים נזקקים נשברה ההתנגדות. בקיץ 1844 ימים ספורים לפני מועד פתיחתו הרשמי, נפתח בית החולים החסידי-ספרדי בירושלים שנוהל בידי ד"ר שמעון פרנקל, והיה בית החולים הראשון בירושלים. לאחר מכן, בשנת 1854, נפתח בית החולים מאיר רוטשילד, בתרומתו של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד ובחסות ממשלת אוסטריה. ליד שער ציון הוקצתה שכונה למצורעים, שכללה כ-30 איש שהיו מתחתנים בינם לבין עצמם. החולי הרב היווה זרז ליציאה מן החומות כאשר המטרה הראשונית הייתה הקמת בית חולים שם.
לקראת סוף 1853 הייתה התפרצות חמורה של אבעבועות רוח. המוסלמים התנגדו לחיסון כאמצעי מניעה ובתוך שלושה שבועות מתו מהמחלה 800 ילדים מוסלמים, בזמן שבקרב היהודים לא דווח על אף מקרה מוות.
ב-1891 נפתח ברחוב יפו בית החולים העירוני (אל-מוסתשספא אל-בלדי), שהיה המוסד הציבורי היחיד שהקים הממשל העות'מאני לשירות התושבים.
ב-1913 הוקם מכון פסטר (ירושלים) שעסק במניעה וטיפול בכלבת, באבעבועות שחורות, במחלות זיהומיות אחרות וייצור חיסונים.
דמוגרפיה
בשנת 4–1553 נערך מפקד רשמי בירושלים, על פיו היו בעיר 2724 בתי אב ו-179 רווקים, מתוכם 413 בתי אב ו-25 רווקים נוצרים, ו-324 בתי אב ו-13 רווקים יהודים.
על פי המפקד שערך משה מונטיפיורי בשנת 1839, מנתה האוכלוסייה היהודית בירושלים 3007 נפש. באמצע שנות ה-50 העריך הקונסול הבריטי ג'יימס פין שבירושלים ישנם כ-10,000 יהודים. אולם לפי ד"ר פראנקל, ב-1856 היו בירושלים 5,700 יהודים. לפי מסמך של משרד החוץ הבריטי, היו בה ב-1863 15,000 תושבים, מהם 8,000 יהודים, 4,500 מוסלמים ו-2,500 נוצרים. ב-1864 דווח שהיו בירושלים 7738 יהודים. על פי סקר בריטי משנת 4–1873, אוכלוסייתה הכללית הייתה 20,500 נפש, מתוכם 10,500 יהודים. על פי מפקד ועד שליחי הקהילות באנגליה, היו בה ב-1876 13,920 יהודים. ב-1889 דיווח הנוסע הרמן קונדה כי אוכלוסיית ירושלים מונה 35 אלף איש: 22,000 יהודים, 8,000 נוצרים ו-5,000 מוסלמים. ב-1890 דיווח גם הקונסול הבריטי שמספר היהודים בירושלים הוא למעלה מ-20,000. בשנת 1895 דיווח אברהם משה לונץ שישנם 28,112 יהודים בעיר, 8,748 נוצרים ו-8,560 מוסלמים.
אוכלוסיית העיר בשנת 1860 נאמדת בכ-18,000 נפש: 8,000 יהודים, 6,000 מוסלמים, ו-4,000 נוצרים; בשנת 1880 נאמדת בכ-31,000 נפש: 17,000 יהודים, 8,000 מוסלמים, ו-6,000 נוצרים; ובשנת 1900 נאמדת בכ-55,000 נפש: 35,000 יהודים, 10,000 מוסלמים, ו-10,000 נוצרים.
העדה המוסלמית
המוסלמים עסקו בדרך כלל במלאכה פשוטה כפועלים שכירי יום, סבלים וחמרים, כמו גם חנוונים קטנים ומוכרי מכולת ובשמים. היו מספר סוגים של מוסלמים בעיר: סורים ערביים, מהגרים עות'מאנים, מוגרבים, כושים אתיופים והינדים. כמו כן מוזכרים ה"קדושים" שחיו מקיבוץ נדבות. לא בלטו זרמים רבים בתוך העדה המוסלמית למעט המוגרבים (הצפון אפריקאים) והמוסלמים ההודים.
הפעילות המיסיונרית הנוצרית הענפה הדאיגה את השלטון העות'מאני אך הוא לא יכול לפעול נגדה ישירות, ולכן טיפח ועודד את העלייה לרגל למסגדי הר הבית ואת הזיארה (ביקור) בעיר לאחר החג'.
הממשל דרבן את כל תושבי הכפרים הסמוכים לעלות לעיר במקביל לצליינים הנוצרים שהגיעו בתקופת חג הפסחא על מנת להראות רוב מוסלמי בעיר. דתיות הדור הצעיר פחתה עם ביסוס השלטון העות'מאני, שייחס לדת חשיבות פחותה מהשלטון הממלוכי, שעלתה חזרה כתגובת נגד להתגברות הפעילות הנוצרית.
השפה העיקרית בחיי היום יום הייתה הערבית. מרבית המוסלמים לא ידעו קרוא וכתוב והספרים היו נדירים. אלה שלמדו קרוא וכתוב עשו זאת באמצעות הקוראן. טורקית שימשה רק כשפת הפקידים והצבא.
המוסלמים לא גרו בהר הבית מפאת קדושתו אך ניסו להיצמד אליו, דבר שהיה אפשרי רק ממערב וצפון. כך נוצרה רצועה מוסלמית המקיפה את הר הבית. ברצועה זו היו גם מבנים פונקציונליים כמסגדים, מדרשות ומבני שלטון. הרובע המוסלמי הוא הגדול ביותר בירושלים שבין החומות, ומחולק לרבעי משנה: השכונה המוגרבית ליד הכותל המערבי, לב הרובע, ושכונת ביזיתא בפינה הצפון מזרחית של העיר העתיקה מעבר לגיא.
בשל מיקומה של השכונה המוגרבית בין הכותל המערבי לרובע היהודי התפתחו יחסים מתוחים בין היהודים למוגרבים. היהודים נאלצו לשלם למוגרבים עבור הזכות להתפלל ברחבת הכותל המערבי.
תיאור של שכונת ביזיתא מצייר תמונה של עליבות, הרס ושטחים ריקים עם מטעי זיתים ושדות בור בתוך החומות. שם התרכזה תעשיית השמן, הסבון והעור.
ברובע היו מספר ח'אנים לאכלוס עולי הרגל בתקופות החגים, בדרך כלל בקרבה לשווקים. כמו כן היו סבילים ומרחצאות ציבוריים.
במהלך השנים חלה פלישה של יהודים, שחיפשו את הקרבה לכותל, לתוך שכונת המוגרבים, ופלישה של הנוצרים שחיפשו את הקרבה לוויה דולורוזה ללב הרובע המוסלמי.
העדה היהודית
מדיווחים של נוסעים נוצרים במאה ה-16, עולה כי ליהודים בירושלים כבר היה בתקופה זו רחוב או רובע משלהם.
הקהילה היהודית נחלקה לשני זרמים מרכזיים. ספרדים, שהיוו את הרוב בעיר במשך רוב התקופה, ואשכנזים, שהגיעו במאה ה-19, והפכו לרוב בסופה. הרישום העות'מאני מצביע על מספרים נמוכים בהרבה של יהודים מהמשוער. ייתכן כי מרבית היהודים המהגרים העדיפו להיות רשומים כנתינים זרים בקונסוליות מאשר ברישום הטורקי. לכן ייתכן שהיהודים היו האוכלוסייה הגדולה בעיר במאה ה-19. היהודים היו מופלים לרעה, מצבם השתפר מעט לאחר סילוק הכיבוש המצרי עם קבלת חסות בריטית, ועם תרומת פטרונים כמשה מונטיפיורי לשיפור תנאי החיים העלובים בעיר.
גלעין הרובע היהודי נקבע באזור בתי הכנסת הספרדים וסביבתם הקרובה. נשלחו שלוחות לרובע המוסלמי הקרוב לכותל, אך מרכז הכובד לא השתנה. הרובע היהודי התגבש במקומו המוכר היום כבר במאה ה-15, מפני שהיה אז שטח ריק ומרוחק ממקומות מקודשים לנצרות ולאסלאם. התרחבות הרובע בוצעה באמצעות יהודים עשירים שקנו חצרות ערבים ושיקמו אותם. בחצרות אלו השתכנו אשכנזים; וכך נוצרה הפרדה מרחבית בין שני הזרמים. התחזוקה הנמוכה והזוהמה הן תוצאה של עוני התושבים, הזנחה של בעלי הבתים המוסלמים והוואקפים והכבדת השלטון העוין. מספר פעולות נעשו על ידי המוסלמים כדי להשפיל את היהודים כמו השארת בית מטבחיים בצמוד לבית הכנסת.
חלק מהיהודים עסקו במלאכה ובמסחר. סחר האריג לדוגמה, היה כמעט כולו בידי יהודים. מרביתם התקיימו בדוחק מכספי "החלוקה". היהודים נאלצו להיאבק עם הנטיות המיסיונריות של הנוצרים שניסו לדבר אל לב היהודים במתנות ומתן שירותים חיוניים כמו רפואה.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 נחתו על הקהילה היהודית בצפת מספר מכות (רעידות אדמה, מגפות, ופרעות כחלק ממרד הפלחים) והיא הצטמצמה מאוד. חלק מהקהילה ובפרט הפרושים עברו לירושלים והיו לקבוצה בולטת שם. כך גם חודשה הקהילה האשכנזית בעיר לאחר שהם גורשו ממנה בעקבות חובות שלא שולמו לאחר מות רבי יהודה החסיד בתחילת המאה ה-18. ירושלים הפכה לעיר הגדולה בין ארבע ערי הקודש של אנשי היישוב הישן.
היהודים בדרך כלל לא שהו מחוץ לחומות העיר, אלא אם הלכו בחבורות קטנות אל קבר רחל או חברון. ביום שישי שלפני חג הפסחא, לא יצאו היהודים מחוץ לרובע היהודי, כדי להימנע מעלבונות ופגיעות מצד הנוצרים הלטינים, היוונים והארמנים, ולעיתים נאלץ הפחה להציב שמירה צבאית בכניסה לרחובותיהם, כדי להגן עליהם מקנאים מוסתים על ידי הכמרים שלהם.
חורף 1853, בזמן מלחמת קרים, היה קשה מאוד וגרם למצוקה בקרב היהודים. בשל המלחמה, לא הגיעו אליהם כספים רבים של תרומות מקהילות יהודיות בארצות אחרות, ובמיוחד מרוסיה, מה שהביא לגרעון חמור מאוד בכספי התמיכה המיועדים לעניים. החורף הקשה גרם לשיבוש אספקת המצרכים הדרושים להסקה, וזאת במקביל לרעב קשה שפשה בקרב עניי העיר בתחילת 1854, ממנו סבלו היהודים יותר מכולם. ברובע היהודי היו המים מעטים, הן בשל הצפיפות בבתים, שבכל אחד מהם התגוררו מספר משפחות, והן בשל חוסר תחזוקת בורות המים על ידי בעלי הבתים המוסלמים. עקב כך, נאלצו היהודים לקנות מים מהאיכרים, שהיו מביאים אותם ממעיינות סילואן וליפתא. מצב זה חזר על עצמו גם בסוף 1855. תחת אחד מבתי הכנסת היה "הקדש", מערה הכוללת מערכת חדרים תת-קרקעיים קטנים, בהם התגוררו נשים אלמנות ועניות, שלא הייתה להן זכות ל"חלוקה" ולא היה ביכולתן לשלם עבור שכירות של חדר בבית מגורים ברובע. האומנים היהודים התקשו בהשגת תעסוקה. הנוצרים המזרחיים נמנעו ממגע איתם בשל דעות קדומות, ואילו המוסלמים פנו בדרך כלל לאומנים מעדתם. שיעור התמותה בקרב היהודים העניים היה גדול מאד.
אליעזר בן-יהודה ותחיית הלשון העברית
הנוסע האנגלי ג'יימס סילק בקינגהאם, שביקר בירושלים בשנת 1816, מספר שהיהודים ברובע היהודי "משוחחים תמיד בעברית". הקונסול הבריטי באמצע המאה ה-19, ג'יימס פין, מעיד בספרו כי העברית הייתה לשון חיה בשימוש יומיומי בירושלים, והיא נשמעה בקונסוליה שלו לעיתים קרובות, משום שהיא השפה המשותפת ליהודים מכל העולם הבאים לירושלים.
ב-1881 עלה אליעזר בן-יהודה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. בן יהודה סבר כי כדי שהציונות תצליח כתנועה לאומית, על היהודים לאמץ את העברית כלשון דיבור ולהביא לתחייתה של השפה. ירושלים הייתה מקום מפגש של יהודים מקהילות שונות ושפתם המשותפת הייתה עברית וההגייה הנפוצה, אף בפי האשכנזים בדברם עם שאינם אשכנזים, הייתה ספרדית. בן יהודה ניסה להפיץ את רעיון הדיבור העברי והנהיג אותו במשפחתו. הוא החל להדפיס את העיתון העברי "הצבי" ובו הביע את דעותיו. הוא שקד על מילון השפה העברית (מלאכה שלא השלים) וב-1890 ייסד את ועד הלשון העברית.
מנהיגי היישוב הישן לא ראו בעין יפה את פעילותו של בן-יהודה והוא עורר את חמתם במאמרים הרבים שפרסם נגד הנהגתם, בהם תקף את שמרנותם הדתית והציג את החיים על חשבון כספי החלוקה כשחיתות. שיא המאבק נגדו היה מאסרו, בעקבות מאמר שפרסם ב"הצבי" ופורש על ידי מתנגדיו כקריאה למרד נגד השלטונות העות'מאניים. ההצלחה הגדולה של תחיית הלשון התרחשה מחוץ לירושלים, במושבות העלייה הראשונה.
העדה הנוצרית
הקונסוליות האירופיות מילאו תפקיד מרכזי בהתפתחות ירושלים במאה ה-19 בזכות הקפיטולציות - זכות שיפוט תחת חסות המדינה הזרה. הדבר שחרר את הנתינים הזרים מהשיפוט העות'מאני והבטיח למיעוטים חופש דת. ככל שגברה התלות העות'מאנית במעצמות הוטב מצב הנוצרים, והמקומות הקדושים הועמדו תחת חסות המעצמות. התנהלה פעילות ענפה של גיוס כספים לאחזקת הכנסיות. נוכח מאבקי מדינות המערב התחדשו יחסי האיבה בין העדות הנוצריות השונות.
בראשית המאה ה-19 מנתה האוכלוסייה הנוצרית שליש מתושבי העיר, כשהיא מפוצלת לשלוש עדות עיקריות. יוונית אורתודוקסית, לטינית וארמנית. שלוש נוספות היו: קופטים, אתיופים וסורים. ניתנו להם הטבות להתנחלות נרחבת בעיר אך הם לא ניצלו אותן.
על הנוצרים נאסר לבנות כנסיות חדשות או לצלצל בפעמוני כנסייה. במקום פעמונים השתמשו בנאקוס, לוח-עץ תלוי שמכים עליו בפטיש. באמצע המאה ה-19 החלו לצלצל בפעמון דרך קבע.
לקראת סוף המאה ה-19 האוכלוסייה הנוצרית גדלה מאוד ועברה במספרה את האוכלוסייה המוסלמית, בעיקר בזכות בניית מוסדות קודש.
הרובע הנוצרי היה מחולק לאזורי משנה שבהם היה רוב דומיננטי לזרמים החשובים. לשאר הכתות לא היו אזורי משנה. הנוצרים נהגו להתגודד סמוך לכנסיית הקבר ולוויה דולורוזה, ולכן שם נמצא הרובע. מרבית המבנים היו בבעלות הקהילה היוונית האורתודוקסית. התנהל מאבק בין העדות על כנסיית הקבר, שחולקה בין כולם.
הקשר בין הכמרים לעדה היה חלש כיוון שהכמרים ידעו יוונית ולטינית ולא שלטו בערבית. למרות זאת הם תמכו בקהילה, הקימו בתי ספר, בתי מרקחת ובתי חולים. עם הזמן הקהילה הגדילה את עושרה ופיתחה שלושה אזורים עיקריים. העדה הלטינית (הפרנציסקנים) התמחתה בטיפול בעולי רגל, בשטח המנזר נבנה בית ספר, בית מלאכה, בית דפוס ובית יתומים.
לארמנים הייתה אחיזה במנזר ובקתדרלת יעקב הקדוש, הם היו האוכלוסייה השלישית בגודלה. מושג הרובע הארמני הוא בעל שתי משמעויות. הראשון, ריכוז ארמנים באזור והימצאות שתי כנסיות ארמניות. השני, שטח שהיה בעל מערכת שירותים עצמאית ובעל שער פנימי שננעל בלילה שניתק אותו משאר העיר.
אנליזה הרמונית
המונח "הרמוניה" מקורו במילה היוונית העתיקה "harmonikos", שפירושה "מיומן במוזיקה". בבעיות של ערכים עצמיים פיזיקליים, הכוונה היא לגלים שהתדרים שלהם הם כפולות שלמות זה של זה, כמו התדרים של ההרמוניות של תווי מוזיקה, אבל המונח הוכלל מעבר למשמעות המקורית שלו.
התמרת פורייה הקלאסית על Rn היא עדיין תחום של מחקר מתמשך, במיוחד הנוגע להתמרת פורייה על אובייקטים כלליים יותר כגון התפלגויות מזג. לדוגמה, אם נטיל כמה דרישות על התפלגות f, נוכל לנסות לתרגם את הדרישות הללו במונחים של התמרת פורייה של f. משפט פיילי-וינר הוא דוגמה לכך. המשפט מרמז מיד שאם f הוא התפלגות שאינה-אפס של תמיכה קומפקטית (אלה כוללים פונקציות של תמיכה קומפקטית), אז התמרת פורייה לעולם אינה נתמכת באופן קומפקטי (כלומר, אם אות מוגבל בתחום אחד, הוא בלתי מוגבל באַחֵר). זוהי צורה מאוד אלמנטרית של עקרון אי ודאות במסגרת ניתוח הרמוני.
ניתן ללמוד טורי פורייה בהקשר של מרחבי הילברט, המספקים קשר בין אנליזה הרמונית לאנליזה פונקציונלית. ישנן ארבע גרסאות של התמרת פורייה, תלויות במרחבים הממופים על ידי הטרנספורמציה (בדיד/מחזורי–בדיד/מחזורי: התמרת פורייה בדיד, מתמשך/מחזורי–בדיד/א-מחזורי: טור פורייה, בדיד/א-מחזורי-רציף/מחזורי : התמרת פורייה בזמן דיסקרטי, מתמשכת/א-מחזורית-רציפה/א-מחזורית: התמרת פורייה).
ניתוח הרמוני מופשט
התיאוריה של קבוצות קומפקטיות מקומיות אבליות נקראת דואליות פונטריאגין.
ניתוח הרמוני בוחן את המאפיינים של אותה דואליות והתמרת פורייה מנסה להרחיב את התכונות הללו להגדרות שונות, למשל, למקרה של קבוצות שקר לא-אבליות.