cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אייזק ניוטון
שנים אחרונות
אף כי ניוטון לא היה מרוצה מפרסום זה, פרסם ויליאם ויסטון ב-1707 את סיכומי ההרצאות שלו באלגברה באוניברסיטת קיימברידג' בספר תחת הכותרת "אריתמטיקה אוניברסלית: חיבור על פירוק והרכבה אריתמטיים". הוא גם פרסם עבודה חשובה על החשבון האינפיניטסימלי שכותרתה "מבוא לתרבוע עקומות" ב-1704. העובדה שפעילותו המתמטית דעכה אין פירושה שהוא הפסיק להפיק תרומות מעמיקות; הוא נענה לאתגר המתמטי של יוהאן ברנולי ולייבניץ, ופתר את בעיית הברכיסטוכרון ובעיה נוספת ב-1697. בהקשר זה ידועה האנקדוטה המפורסמת המעידה על כוחו המתמטי של ניוטון, גם בשלב זה בחייו: שתי הבעיות היו ברמת קושי כזו שהמתמטיקאים המובילים באירופה באותה תקופה התקשו לפתרן. ניוטון לעומתם, פתר את שתי הבעיות כעבור שעות ספורות בלבד, אולם החליט לפרסם את הפתרון בעילום שם. הפתרון הדהים את המתמטיקאים בכל אירופה, והם ביקשו לדעת מי הפותר. שבועות אחדים לאחר הפרסום כתב יוהאן ברנולי כי רק אייזק ניוטון היה יכול להצליח במקום שבו כולם נכשלו – "אני יכול לזהות את האריה על פי טביעת כף רגלו", קבע. פתרונות אלו היו תרומה מוקדמת חשובה לחשבון הווריאציות, ענף מתמטי מתקדם שעוסק במציאת פונקציות שמקיימות תנאי אילוץ מסוים, באופן כזה שיביאו למינימום או למקסימום גודל מסוים.
לצד הישגיו הגדולים בפיזיקה, עסק ניוטון רבות גם בפרשנות תנ"כית, וניסה לבנות לוח זמנים כרונולוגי להתרחשותם של אירועים שמקובל לראותם כמיתוסים בלבד. כמלומד תנ"כי, עמל ניוטון רבות כדי לחקור את הגאומטריה המקודשת של מקדש שלמה, ונעזר במידות המקראיות של בית המקדש ושל אוהל המשכן כדי להגיע למסקנות על הקווים המנחים בבניית מבנים אלה. הוא האמין שהגאומטריה של בית המקדש מייצגת יותר ממספר בעיות מתמטיות, אלא שהיא מקודדת בתוכה את הכרונולוגיה של אירועים חשובים בהיסטוריה העברית.
בעשור האחרון של המאה ה-17 כתב מספר חיבורים דתיים הדנים בפרשנות ספרותית וסימבולית של התנ"ך. כתב יד שניוטון שלח לג'ון לוק, בו דחה קיומו של קשר בין פסקה מסוימת של הברית החדשה לכתבי היד המקוריים של הברית החדשה, פורסם רק ב-1785, עשרות שנים לאחר מותו.
עבודות מאוחרות יותר - כמו "הכרונולוגיה של ממלכות קדומות" (1728) ו"עיונים בספר דניאל ובאפוקליפסה של הקדוש יוחנן" (1733), פורסמו לאחר מותו. הוא גם הקדיש חלק ניכר מזמנו לאלכימיה. הניסויים האלכימיים שלו כמעט ולא הניבו דבר בעל אופי מדעי, אך ניוטון גילה דרכם דברים רבים שניתנים לסיווג באופן מודרני ככימיה. חיבורו Tabula Quantilatum et Graduum Caloris מכיל סקלה השוואתית של טמפרטורות מזו של קרח נמס עד לזו של אש מטבח קטנה. הוא כתב מאמר כימי אחר - "De Natura Acidorum" ("על טבע החומצה"), שמהווה גם תרומה חשובה מוקדמת לחקר המדעי של חומצות.
ניוטון כיהן בפרלמנט של אנגליה, במסגרת בית הלורדים, בשנים 1689–1690, וכן בשנת 1701 (למשך שנה אחת בלבד).
ב-1696 עבר ללונדון עם מינויו למשרת מנהל המטבעה המלכותית (Master of the Mint), תפקיד שקיבל באמצעות פטרונו Charles Montagu, 1st Earl of Halifax, אז שר האוצר של בריטניה. הוא לקח חלק חשוב ברפורמה הגדולה של המטבע באנגליה - יסוד הבנק המרכזי (1694), איחוד מערכת המטבעות האנגלית והסקוטית עם איחודן של הממלכות ב-1704, קביעת תקינה קפדנית לשווי המטבעות מתוך התחשבות בערכו הריאלי של כל מטבע, ומה שדה פקטו היה הצמדת הפאונד לערך המסחרי של הזהב, ולמעשה תקן הזהב הראשון של בריטניה. בדרכו רמס במידת מה את לורד לוקאס, נציב מצודת לונדון (ובכך הבטיח שאדמונד האלי יקבל את משרת סגן המבקר בסניף צ'סטר הזמני). ניוטון הפך אולי לידוע מבין כל מנהלי המטבעה לאחר מותו של תומאס ניל ב-1699, והחזיק במשרה זו במשך 30 השנים האחרונות של חייו. מטרת מינויים אלה הייתה לאפשר לניוטון משרות מכניסות, אך ניוטון לקח אותם ברצינות, פרש מחובותיו באוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1701, והתמסר במרב כוחותיו לניהול המטבע ובעיקר לאכיפת החוק נגד זייפנים.
כמנהל המטבעה המלכותית, ניוטון גייס כוחו במתמטיקה והעריך כי 20 אחוז מהמטבעות שנוצקו ברפורמת המטבע הגדולה של 1696 היו מזויפים. זיוף מטבעות נחשב לבגידה חמורה בכתר הבריטי, והעונש על זיוף מטבעות היה הוצאה אכזרית להורג - תלייה, גרירה וביתור. ניוטון עצמו דרש שהחוק ייאכף במלוא החומרה, ובמקרים בהם חננו את העבריינים, היה הדבר למורת רוחו. הרשעת עבריינים, הייתה משימה מורכבת על פי חוק, אף על פי כן, ניוטון נדרש למשימה, אסף מרבית מן העדויות המפלילות בעצמו, ובמסגרת סמכויות השיפוט שלו שפט עבריינים רבים.
נטען כי פעולותיו שהובילו לצימוד לזהב והזרימו זהב פנימה השוק הבריטי בעבור כסף (המתכת) החוצה השוק האירופאי, נבעו ישירות מגישתו האלכימית.
ניוטון החל לכהן כנשיא החברה המלכותית ב-1703, ונעשה גם באותה שנה חבר זר של האקדמיה הצרפתית למדעים. במאה ה-18 צבר ניוטון הון רב, בעיקר בזכות מעמדו הרם במטבעה המלכותית.
באפריל 1705, המלכה אן העניקה לניוטון תואר אביר במהלך ביקור מלכותי שלה בטריניטי קולג'.
ניוטון נפטר בשנתו בלונדון ב-20 במרץ 1727, ונקבר במנזר ווסטמינסטר. וולטר היה ככל הנראה נוכח בהלווייתו. אחרי מותו, שיערו של ניוטון נבחן ונמצא כי הוא מכיל כספית, שנבעה ככל הנראה מחקירותיו האלכימיות. הרעלת כספית יכלה להסביר את האקסצנטריות של ניוטון מאוחר בחייו.
הכרה ותארים
המתמטיקאי הצרפתי ז'וזף לואי לגראנז' אמר לעיתים קרובות כי ניוטון היה הגאון הגדול ביותר שקם אי פעם. הוא אף הוסיף שהוא היה גם "בר המזל ביותר, כיוון שאי אפשר לייסד את מערכת העולם יותר מפעם אחת". המשורר האנגלי אלכסנדר פופ הושפע רבות מן השלמות הניוטונית, מה שהוביל אותו לכתוב את משפטו המפורסם:
ניוטון עצמו הבין את ההקשר ההיסטורי של הישגיו, והיטיב לתאר כן בביטוי שהיה מוכר עוד בזמנו, במכתב לרוברט הוק בפברואר 1676:
אלברט איינשטיין שמר תמיד את תמונתו של ניוטון על הקיר שסמוך לשולחן העבודה שלו, יחד עם תמונותיהם של מייקל פרדיי וג'יימס קלארק מקסוול. ניוטון נותר משפיע עבור מדעני דורנו, כפי שהודגם בסקר שנערך ב-2005 בקרב חברי החברה המלכותית בבריטניה (שניוטון עמד בעבר בראשה) בו נשאל למי הייתה ההשפעה הגדולה ביותר על ההיסטוריה של המדע, ניוטון או איינשטיין. מדעני החברה המלכותית הצביעו ברוב שלניוטון הייתה השפעה כוללת גדולה יותר. ב-1999, סקר דעות של 100 פיזיקאים הצביע לאיינשטיין בתור "הפיזיקאי הגדול ביותר אי פעם" וניוטון במקום השני, בעוד שבסקר מקביל שנערך באתר PhysicsWeb נבחר ניוטון במקום הראשון.
השקפות דתיות
ניוטון היה אדם מאמין, אשר השקיע, בסתר, זמן רב בחקר כתבי הקודש ובאלכימיה. הוא נולד למשפחה אנגליקנית, אולם חוקרים מודרניים סבורים שהאמונה הדתית אותה פיתח לעצמו, ושבה החזיק בסתר עד סוף ימיו, התרחקה מהאמונה האורתודוקסית. הוא כתב עבודות בביקורת המקרא, אשר הבולטת בהן, "דו"ח היסטורי של שני אירועים תנ"כיים", פורסמה לראשונה ב-1754, 27 שנה לאחר מותו. הוא שיער שמועד צליבתו של ישו הוא 3 באפריל 33, תאריך התואם את אחד מהתאריכים המסורתיים המקובלים. כמו כן, ניסה למצוא הודעות מוסתרות בכתבי התנ"ך, ללא הצלחה יתרה. למעשה, כתב ניוטון על נושאי דת יותר משכתב על מדעי הטבע. לאחר מותו נמצאו בכתביו למעלה מ-1,400,000 מילים בנושאי דת, יותר ממה שכתב על אלכימיה ומתמטיקה, ואפילו יותר ממה שכתב על פיזיקה ואסטרונומיה. בין היתר פרסם ניוטון פרשנות לספר דניאל.
אף על פי שחוקי התנועה והכבידה העולמית הפכו לתגליותיו הידועות ביותר של ניוטון, הוא התריע נגד השימוש בהם כדי לראות את היקום כמכונה טהורה הפועלת באופן אוטונומי ללא צורך בישות אלוהית. הוא כתב:. האסטרופיזיקאי האמריקאי ניל דה-גראס טייסון טען, שכל עוד הפרינקיפיה עסקה בנושאים שאותם ניוטון הצליח להסביר באמצעות תאוריה מתמטית, כמו פתרון הבעיה הדו-גופית, אזי אין בה אזכור של אלוהים. לעומת זאת בהתייחסות לנושאים שאותם הוא לא הצליח לפתור, כמו הבעיה התלת-גופית (לדוגמה, האופן שבו מאדים משפיע על תנועת כדור-הארץ סביב השמש) אז מזכיר ניוטון את אלוהים.
הוא האמין בעולם רציונלי אימננטי, אך דחה את "חַיּוּת החומר" - ההילוציזם שבכתביהם של גוטפריד לייבניץ וברוך שפינוזה. העולם המאורגן באופן דינמי ניתן להבנה, וחייב להיות מובן, על ידי תובנה פעילה. בהתכתבויות שלו, ניוטון כתב כי בכתיבת הפרינקיפיה: "הוא שם עינו על עקרונות כאלו שיקרבו את בני האדם אל האלוהות". הוא ראה עדות לתכנון תבוני במערכת העולם: "כזאת אחידות מופלאה במערכת הפלנטרית חייבת לנבוע מאפקט הבחירה". ניוטון התעקש על כך שהתערבות אלוהית מחזורית נחוצה כדי לשמור על המערכת יציבה, אודות לגידול האיטי באי-יציבויות שיכול להוציא את המערכת כולה מאיזון. ניוטון דימה איפוא את היקום לשעון מכני ענקי, שכל חלקיו פועלים בדיוק ובחפיפה מושלמת אחד לשני, כאשר יוצר השעון, אלוהים, מכוון את מחוגיו בכל רגע. מסיבה זאת בדיוק, לייבניץ הגחיך אותו: "האל הכל יכול רוצה לתקן את השעון שלו מפעם לפעם; שכן אחרת הוא יפסיק לנוע. לא היה לו, כך נראה, מספיק חזון כדי ליצור מכונת תנועה נצחית".
השפעתו על המחשבה הדתית
ההתקפות נגד "החשיבה המאגית" של התקופה הקדם נאורה, ונגד האלמנטים המיסטיים של הנצרות, זכו לביסוס במסגרת הקונספציה המכנית של רוברט בויל את היקום. ניוטון השלים את רעיונותיו של בויל דרך הוכחות מתמטיות, וחשוב מכך, הצליח מאוד בהפיכתם לפופולריים.
הגישות של ניוטון ובויל לפילוסופיה המכנית קודמו על ידי מסאים רציונליסטים כאלטרנטיבה בת-קיימא להשקפת העולם הפנתאיסטית, ונתקבלו ללא היסוס על ידי מטיפים פרוטסטנטים כמו גם על ידי מטיפים פורשים מזרם ה- latitudinarians. הם ראו בגישות אלה, פתח המאפשר מחשבה מדעית מסוימת, כיוון שלמעשה היו ביקורתיים כלפי הגישה המדעית נטולת הפניות, בזאת החמיצו את מהות ההגות של ניוטון ובויל. מחד הם ראו בשלילה העקרונות המטאפיזיים של האמונות הטפלות של כנסיות ה"נלהבים" (Enthusiasm) ומאידך התמיד בהם החשש מ"קפיצה" למסקנה אתאיסטית וממחשבות ניהליסטיות. בה בעת, הגל השני של הדאיסטים האנגלים טען כי תגליותיו של ניוטון עולות בקנה אחד עם תפיסת ה"דת הטבעית" בה דגלו.
אוסף סודותיו של ניוטון
בבית הספרים הלאומי בירושלים מצוי אוסף כתבי יד של ניוטון, המכונה "סודותיו של ניוטון" (Newton's Secrets), העוסקים בפרשנות המקרא, במבנה המשכן ובית המקדש, בחישובי קץ הימים, באלכימיה ובהיסטוריה עתיקה. אוסף זה חושף צד פחות מוכר של ניוטון – כפילוסוף דתי. בין כתבי היד מצוי גם "רשימות על המקדש היהודי" העוסק בבית המקדש ובמנהגי הפולחן בו.
כאשר נתרם עיזבונו של ניוטון לאוניברסיטת קיימברידג', נציגי האוניברסיטה סירבו לקבל את כתביו התאולוגיים מחוסר עניין והכתבים נשארו בידי יורשיו. כתבי היד נחשפו לציבור רק בשנת 1936, כאשר אחד מיורשיו החליט להעמיד למכירה פומבית את הכתבים. אברהם שלום יהודה, חוקר מקרא יליד ירושלים, קנה את מרבית כתבי היד. הוא ניסה לעניין בהם את הממסד המדעי, אולם ללא הצלחה. בתקופת מלחמת העולם השנייה הוא היגר לארצות הברית, ועל סף מותו תרם את אוספו, כולל כתבי היד של ניוטון, לספרייה הלאומית בירושלים. רק בתחילת שנות השבעים הסתיימו המחלוקות המשפטיות עם היורשים, והכתבים הגיעו לירושלים. ביוני 2007 הציג בית הספרים הלאומי את כתבי היד לציבור במסגרת כנס בינלאומי בשם Newton in Pursuit of the Secrets of God and Nature – ניוטון בעקבות סודות האל והמדע. לימים, בפברואר 2016 הכריז אונסק"ו על מכלול כתבים אלו של ניוטון כנכסי רוח עולמיים.
הכלכלן ג'ון מיינרד קיינס קנה חלק אחר של כתבי היד, ופרסם בעקבות כך מאמר על "ניוטון האחר" ועל הקרבה בין מושג האל אצל ניוטון לבין תפיסת האל ביהדות. את כתבי היד שרכש הוריש קיינס לקינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג'. אוספים נוספים של כתבים תאולוגיים של ניוטון נמצאים בניו קולג' באוניברסיטת אוקספורד ובספרייה הבודליינית.
מיתוס התפוח
האגדה מספרת שעל ניוטון נחה ההשראה לנסח את תאוריית הכבידה העולמית שלו מנפילת תפוח ארצה. סרטים מצוירים וגרסאות אחרות לסיפור הרחיקו לכת ואף הציעו שהתפוח נפל ישירות על ראשו. ג'ון קונדויט, עוזרו של ניוטון במטבעה המלכותית ובעלה של אחייניתו של ניוטון, תיאר את המאורע כאשר כתב על חייו של ניוטון:
השאלה לא הייתה אם כוח כזה אכן התקיים (שכן כח זה כבר היה ידוע ונדון כבר בפילוסופיה היוונית), אלא האם הוא מסוגל להחזיק את הירח במסלולו ממרחק כה רב. ניוטון הראה כי אם הכוח פרופורציונלי הפוך לריבוע המרחק, אז ניתן לחשב את מסלול הירח ולקבל התאמה טובה עם המדידות של המסלול. אבל הוא לא הסתפק בכך והגיע למסקנה שאותו הכוח הגורם לנפילת תפוחים ארצה (והמחזיק את הירח), זהה במהותו לכוח שמפעילה השמש על כוכבי הלכת, והוא שמחזיק אותם במסלוליהם. "בין כל שני חלקיקים בעלי מסה, ללא תלות בגודל המסה שלהם, פועל כוח משיכה שאינו מוגבל למרחק מסוים בינם", כתב ניוטון. הוא השתמש במילה הלטינית "gravitas" לציון הכוח, שלימים יצוין על ידי המילה "gravitation", או בעברית "כבידה". עתה הוא היה נכון להראות כי כוח הכבידה הוא כוח יסודי ביקום, המניע אותו כמערכת מכנית אחת גדולה.
כותב בן זמנו של ניוטון, ויליאם סטיוקלי, תיאר בספרו "זיכרונות של חייו של אייזק ניוטון" שיחה עם ניוטון ב-15 באפריל 1726. לפי השיחה, "רעיון הכבידה הגיע למוחו של ניוטון כאשר תפוח נפל מן העץ ארצה, והוא נפל למצב רוח מהורהר. מדוע התפוח נופל תמיד במאונך לקרקע, חשב לעצמו. מדוע הוא לא הולך הצדה או למעלה, אלא נמשך בקביעות למרכז כדור הארץ". באופנים זהים, וולטר (שנכח בטקס הלוויה של ניוטון) כתב ב"חיבור על שירה אפית" (1727): "סר אייזק ניוטון הלך בגניו, ולפתע הגיעה למוחו המחשבה הראשונה על מערכת הכבידה, כתוצאה מנפילתו של תפוח לקרקע".
אישיות
ניוטון נחשב למרוחק, מפוזר ולא מסודר. עד מהרה ניתק את רוב קשריו החברתיים ונטה לשקוע בקדחתנות במחקריו. מסופר גם שאיש כמעט לא הגיע להקשיב להרצאותיו הבלתי מובנות, אך הוא לא שם לב לכך. במרוצת השנים התגלעו מחלוקות קשות בינו לבין לייבניץ על נושאים אישיים כמו זכות הראשונים על ניסוחים מסוימים בחשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי וגם על נושאים מהותיים כמו תפיסתו האנטי אמפריציסטית (רציונליסטית). כמו גם הסכסוך בין ניוטון לבין הוק.
מערכת היחסים בין ניוטון להוק
בין אייזק ניוטון לרוברט הוק התקיימה מריבה ארוכת שנים וחריפה ביותר. בתקופה בה הוק עוד היה בחיים, הוא נחשב למדען גדול ומוכר בהרבה מניוטון. לעומת זאת, אחרי פטירתו של הוק ב-3 במרס 1703, החלה מגמת הפופולריות של ניוטון להתחדד, ורק בסוף המאה ה-20 החלה להתפתח הכרה חוזרת בהישגיו של הוק. נראה כי ניוטון הקפיד בהמעטת חשיבותו של הוק, וייחס רבים מממצאיו של הוק לעצמו (ראו לדוגמה, טבעות ניוטון).
"ניסוי לא צפוי, שמר הוק, במקום כלשהו במיקרוגרפיה שלו, סיפר שעשה עם שני כלים שקופים דמויי-טריז"
מוכרת האנקדוטה שאת המשפט,, כתב ניוטון להוק דווקא בעוקצנות, וזאת על רקע הסכסוך בין השנים, וטענותיו של הוק כי ניוטון "גנב" ממנוּ את משוואת הכבידה ומצדו של ניוטון תחושה שהוק מנסה לנכס הישגיו לחברה המלכותית (בטרם ניוטון היה חבר בה ונשיאהּ). הטענה, אם כן, שהביטוי "עומד על כתפי ענקים" (כפי שהשתמש בו ניוטון) והוא קיצור של הביטוי השגור "גמד העומד על כתפי ענקים", נועד על דרך המשכיל יבין, ללעוג להוק, שהיה קטן קומה וגיבן, ככל הנראה שגויה גם כיוון שטרם נתגלעו היחסים בין השנים, ראשית הסכסוך מתועדת ב-1679 כשלוש שנים מאוחר יותר לכתיבת המכתב, וגם משום שממקורות שונים, אכן נראה שזו הייתה תפיסתו של ניוטון את הישגיו.
כתביו של ניוטון
בין כתביו של ניוטון:
ג'וניצ'ירו קואיזומי
ג'וּנאיצ'ירוֹ קוֹאיזוּמי (ביפנית: 小泉 純一郎; נולד ב-8 בינואר 1942) הוא פוליטיקאי יפני, היה ראש ממשלת יפן בשנים 2001–2006.
קואיזומי כיהן כראש ממשלת יפן מטעם המפלגה הליברלית דמוקרטית והוא נודע במאמציו לקדם רפורמות, לצמצם את החוב הממשלתי ולהפריט את רשות הדואר היפנית. בבחירות שנערכו ב-2005 הוא הוביל את מפלגתו לזכייה ברוב הפרלמנטרי הגדול ביותר מאז מלחמת העולם השנייה: 296 מושבים מתוך 480 בבית התחתון של הדיאט.
חיי החברה של ראש הממשלה הרווק היו נושא לרכילות ביפן. הוא ידוע כמי שאוהב מוזיקת פופ ואופרה.
נעוריו ותחילת דרכו
לאחר שסיים את לימודי תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת קיו אשר בטוקיו, נסע ב-1967 ללמוד בבית הספר לכלכלה של לונדון. ב-1969 חזר ליפן בעקבות מות אביו. ב-1978 נשא לאישה את קאיוקו מיאמוטו אך הנישואין הסתיימו בגירושין ארבע שנים לאחר מכן. קואיזומי לא נישא בשנית וכמי שאינו נשוי הוא מחזה נדיר בפוליטיקה היפנית הבכירה.
קריירה פוליטית
הניסיון הראשון של קואיזומי להיבחר למושב המחוזי בבית הנבחרים שהחזיק אביו נכשל. לאחר מכן היה מזכירו של ראש הממשלה לשעבר טקאו פוקודה. ב-1972 ניסה שוב את כוחו בבחירות לפרלמנט והפעם הצליח לזכות בראשונה מבין אחת עשרה כהונות, כחבר במפלגה הליברלית דמוקרטית ובסיעתו של פוקודה בתוכה.
ב-1988 התמנה לשר הבריאות והרווחה, תפקיד שחזר למלא בשתי ממשלות נוספות לאחר מכן. בין לבין כיהן כשר הדואר והתקשורת החל מ-1992. כאשר הייתה המפלגה באופוזיציה היה שותף לסיעת השינסייקי, בה היו חברים פרלמנטרים צעירים.
שני ניסיונות כושלים לזכות בהנהגת מפלגתו, ב-1995 וב-1999, קדמו לבחירתו לתפקיד ב-24 באפריל 2001 ברוב גדול. זכייתו בבחירות הפנימיות יוחסה לשינוי בשיטת הפריימריז שאיפשר לחברי הסניפים המקומיים של המפלגה להצביע - זכות שהייתה שמורה עד אז לנציגיה בפרלמנט בלבד. יומיים לאחר מכן הצליח להרכיב קואליציה והיה לראש הממשלה.
מדיניות פנים
החשיבות העצומה של שיפור הדואר היפני נובעת מהתפקיד המרכזי שהוא ממלא במשק, מעבר לניהול מערכת הדואר עצמה. רבע מנכסיהם של משקי הבית ביפן מוחזקים כחסכונות בבנק הדואר, כמו גם כמות גדולה של פוליסות ביטוח חיים. הדואר הוא גם המעסיק הגדול ביותר ביפן.
עמדותיו של קואיזומי, ובכללן תוכניתו לרפורמה בדואר, היו מנוגדות לדעתם של רוב תושבי הכפר והאזורים החקלאיים ביפן. קואיזומי הוביל תזוזה של המפלגה ממוקדי הכוח המסורתיים שלה בפריפריה אל אוכלוסיית הערים. בהתאם לכך נקט גם מדיניות של הפחתת הסובסידיות לחקלאות. מהלכים אלה הפכו את קואיזומי לדמות שנויה במחלוקת, אם גם אהודה על הרוב, במפלגתו וביפן בכלל.
המשק היפני הראה ב-2003–2005 סימני התאוששות שהתבטאו בעליות שערים בבורסת טוקיו ובתחזיות אופטימיות של קרן המטבע הבינלאומית לצמיחה כלכלית עתידית ביפן. בנוסף, החלה יפן לצאת מתקופת הדפלציה שפקדה אותה במהלך כהונתו.
מדיניות חוץ
גולת הכותרת של מדיניות החוץ של ממשלת קואיזומי הייתה היחסים הקרובים עם ארצות הברית ועם הנשיא בוש. יפן שלחה כוחות להילחם במלחמת עיראק לצד האמריקאים. קואיזומי אישר הרחבה של הצבא היפני, אשר באופן מסורתי היה קטן מאז מלחמת העולם השנייה. ב-2001 הורחבו סמכויותיה של יפן להתערב צבאית מחוץ לאדמתה.
באוגוסט 2005, במלאת שישים שנה לתום מלחמת העולם השנייה, הביע קואיזומי חרטה בשם היפנים על הסבל שגרמה ארצם במלחמה. ההתנצלות התקבלה על ידי רבים במחאה. קוריאה הדרומית וסין לא ראו בעין יפה את ביקוריו של קואיזומי במקדש יסוקוני, המכבד את לוחמיה של יפן ממלחמת העולם השנייה ובהם גם פושעי מלחמה.
אהדת הציבור
עם בחירתו היה קואיזומי מנהיג אהוד מאוד, הזוכה לשיעורי תמיכה גבוהים, על אף ההתנגדות לרפורמות שהנהיג. הוא נבחר מחדש ב-2003 וההתאוששות הכלכלית עזרה לתדמיתו והגבירה את התמיכה בו. תמיכה זו צנחה במידה רבה ב-2004 בגלל הצעה לקצץ בזכויות הפנסיה של העובדים וגרמה לניצחון דחוק בלבד בבחירות לבית העליון של הדיאט באותה שנה. עם זאת, כאשר פיזר את הבית התחתון ב-8 באוגוסט 2005 כדי להשיג רוב גדול שיאפשר לו להעביר את הרפורמה בדואר, זכה המהלך להצלחה רבה והמפלגה הליברלית אכן זכתה ברוב גדול. שיעורי התמיכה בקואיזומי עלו גם הם משמעותית בעקבות המהלך.
יריב בן עזרא
יריב בן עזרא (נולד בשנת 1975) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש נספח צה"ל בדרום קוריאה. קודם לכן שימש מדריך בפו"ם, מפקד מפקדת כוחות אוויר מיוחדים. מפקד חטיבת יהודה, מפקד יחידת דובדבן ומפקד גדוד 50.
ביוגרפיה
בן עזרא גדל במושב בית זית. התגייס לצה"ל באוגוסט 1993, והתנדב ליחידת דובדבן. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב ליחידת דובדבן ומונה למפקד צוות, ולקח חלק במבצעים מיוחדים ובלחימה כנגד הטרור הפלסטיני בשטחי יהודה ושומרון. בהמשך שימש כמפקד פלגה ביחידה. לאחר מכן שימש כקצין אג"ם של היחידה. בשנת 2001 עבר ליחידת שלדג, ושימש במספר תפקידי פיקוד, ובהם, קצין מבצעים מיוחדים, ומפקד בית הספר להכשרות ביחידה. בהמשך עבר לחטיבת הנח"ל ומונה לסגן מפקד גדוד 50. לאחר מכן יצא לשנת לימודים ולאחריה ללימודים בפו"ם.
בשנת 2009 הועלה לדרגת סא"ל ומונה לראש ענף גדס"ר במא"ש במל"י, ושימש בתפקיד עד שנת 2010. בשנת 2010 מונה למפקד גדוד 50, ופיקד עליו בין היתר בפעילות מבצעית ברצועת עזה, בתפקיד זה שימש עד שנת 2012. בספטמבר 2012 מונה למפקד יחידת דובדבן, ובשלהי כהונתו, ב-7 במאי 2014 פיקד על פעולת היחידה ללכידת המחבל שאחראי לרציחת נצ"מ ברוך מזרחי. ב-28 במאי 2014 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת יהודה, ושימש בתפקיד בין היתר במבצע שובו אחים, ב-5 ביולי 2016 סיים את תפקידו. בשנת 2016 מונה למפקד מפקדת כוחות אוויר מיוחדים, ושימש בתפקיד עד שנת 2019, במקביל היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"ו (2019-2018). בשנת 2019 מונה למדריך בפו"ם. בשנת 2020 מונה לנספח צה"ל בדרום קוריאה.
חיים אישיים
בן עזרא מתגורר בנגבה, נשוי לאלכס ואב לשלושה.
סנטה מריה דל אנימה
סנטה מריה דל אנימה (באיטלקית: Santa Maria dell'Anima; בתרגום לעברית: מרים הקדושה של הנפשות) היא הכנסייה הלאומית של דוברי הגרמנית הקתולים ברומא (הסמל עם הנשרים התלוי על התקרה מעל למזבח מראה שהכנסייה גרמנית). כנסיית הרנסאנס נמצאת במרכז העיר רומא בסמוך לכיכר נבונה.
האפיפיור "הגרמני" אדריאנוס השישי קבור בכנסייה. הפסל על מצבתו מראה את האפיפיור שוכב ופניו מלאות יאוש. האפיפיור הגרמני היחיד עד לבחירת בנדיקטוס השישה עשר לא צלח בתוכניותיו הרבות להעביר רפורמות בכנסייה הקתולית. אויביו ברומא היו רבים ויש הסבורים שהוא הורעל.
השם של הכנסייה בא מהציור על החזית, בו רואים את מרים עם שתי נפשות.
בשורש שימשה הכנסייה מעון לעולי הרגל הגרמנים שבאו לרומא במאה ה-14. למעון נוספה כנסייה בין השנים 1431 ו-1433. בשנת 1523 הושלם שיפוץ המעון והכנסייה שנוהל על ידי יוהנס בורקרד. הכנסייה שימשה מקום קבורה לאישים גרמנים שגרו ברומא או שעלו לרגל לעיר. מצבת קברו של הקרדינל שינר נבזזה ב-1527.
סטרול
סטרולים (באנגלית ביחיד: Sterol) הם ליפידים הבנויים מארבע טבעות קשיחות של פחמן ומכילים קבוצת הידרוקסיל אחת לפחות. הסטרולים נבדלים זה מזה בקבוצות הפונקציונליות שלהם, אך כולם נגזרים מן הסטרול הבסיסי לנוסטרול, שהוא טריטרפן.
הסטרולים נמצאים בקרום התא של כל התאים האיקריוטיים, בו תפקידם העיקרי הוא הפחתת גמישותו של הקרום.
הסטרול השכיח ביותר בבעלי חיים הוא הכולסטרול (ראו איור), ממנו מייצרים התאים תרכובות חיוניות רבות, ובהן הורמוני המין אסטרוגן וטסטוסטרון, וכן הורמונים קורטיקוסטרואידים - כמו גלוקוקורטיקואידים (קורטיזול), מינרלוקורטיקואידים (אלדוסטרון) והורמונים מקומיים (פרוסטגלנדינים). סטרולים צמחיים קרויים פיטוסטרולים; להלן כמה סוגים חשובים של פיטוסטרול: campesterol, sitosterol, stigmasterol - שלושתם דומים במבניהם לכולסטרול. Ergosterol הוא סטרול המצוי בממברנות תאי פטריות, ותפקידו דומה לזה של כולסטרול בבע"ח.
סטרולים הם קבוצה של הורמונים שמיוצרים מכולסטרול, ביניהם הורמני המין: טוסטסטרון ואסטרוגן. קבוצת הוויטמינים A, D, E, K אף הם סטרולים.
אברהם לודויפול
אברהם לוּדְוִיפּוֹל (נכתב גם לודוויפול, לודביפול, וכן על דרך הרוסית: ליודוויפול (Людвиполь) ובכתיב היידי: ליודוויפּאָל; בצרפתית: Ludvipol; חשוון תרכ"ו, 1865, זוויהל, ווהלין, רוסיה (אוקראינה) – כ"ה בניסן תרפ"א, 3 במאי 1921, תל אביב) היה עיתונאי, פובליציסט ומתרגם עברי ופעיל ציבור ציוני.
קורות חיים
לודויפול נולד בעיירה זוויהל שבפלך ווהלין של רוסיה, צאצאם של הרבנים פנחס מקוריץ, אלימלך מאוסטרופול ויחזקאל לנדא. התחנך חינוך חסידי, ובנעוריו נחשף לכתבי תנועת ההשכלה וקראם בחשאי. לאחר שנתגלתה כפירתו נרדף על ידי החסידים, ונישואיו המתוכננים (על ידי שידוך) בוטלו. לודויפול שירת בצבא כלבלר גדודי, ועם שחרורו בחר שלא לשוב לביתו אלא להתיישב בעיר אודסה, בהּ הצטרף לפעילות "חיבת ציון".
בשנת 1890 עלה לודויפול לארץ ישראל, אך כניסתו לתחומי הארץ נאסרה, והוא נותר באלכסנדריה שבמצרים. חודשים ספורים עבד בנמל, ולאחר מכן עבר לצרפת ולמד עיתונאות בסורבון. בתקופה זו כתב סדרת מאמרים בשם "מכתבים מפריז" למערכת "המליץ". בשנת 1897 התאפשרה עלייתו, אך שהותו בארץ נמשכה רק ארבעה חודשים. הוא נאלץ לשוב לאירופה עד לצאתו כציר לקונגרס הציוני הראשון וכתב בינתיים את זיכרונותיו מארץ ישראל אשר פורסמו במשך שנים פרקים-פרקים בעיתון "הצפירה" תחת הכותרת "בארץ אבות: רשימות וזיכרונות ממסעי לארץ ישראל".
לודויפול השתתף במספר קונגרסים ציוניים ובכתיבת עיתונות עברית ולועזית ("המליץ", "הצפירה", "הדור", "הַשִּׁלֹחַ" (תחת שם העט "המדינאי"), "לוח אחיאסף", "די וֶלט" ונוספים). במהלך פרשת דרייפוס השתתף בקריאות התמיכה בו, והיה מקורב לפעילים במערכה לשחרורו – אמיל זולא, מקס נורדאו, ברנאר לאזאר, יוסף ריינק וז'ורז' קלמנסו. בתקופה זו ייסד את הירחון הצרפתי L'Écho Sioniste (פריז, 1899–1905), והיה חבר מערכת העיתון האודסאי "אוֹדֶסְקי לִיסְטוֹק" (Одесский листок). בשנת 1903 עבר לוורשה והתמנה לעורך הראשי של עיתון "הצופה" שנוסד שם. הוא ערך אותו במשך כשנה.
בתקופת היותו בוורשה היה ממתנגדי תוכנית אוגנדה בתנועה הציונית. בשנת 1907 שב לארץ ישראל במטרה לייסד עיתון עברי בחסות "חובבי ציון". על אף שלא מומשה תוכניתו להוצאת עיתון, נותר לודויפול לחיות בישראל, והתמסר לפעילות מקומית. לודויפול נישא ליוכבד בקמן, בת מטולה, התיישב עמהּ ביפו ועבד כסוכן ביטוח בחברת הביטוח "גרשם". במסגרת עיסוקיו הציבוריים לקח חלק בפעילות ועד תל אביב, גימנסיה הרצליה ובית משפט השלום העברי. לאחר מלחמת העולם הראשונה פעל בוועד הזמני ליהודי ארץ ישראל, ולקח חלק בהכנות לאספת הנבחרים הראשונה. כעיתונאי נמשכה עשייתו במסגרת עיתון "הפועל הצעיר" וירחון "מולדת". לאחר הקמת עיתון "הארץ" היה לודויפול בין חברי המערכת הראשונים.
לודויפול נפטר מעט אחרי פרוץ מאורעות תרפ"א, והובא לקבורה בבית העלמין הישן בתל אביב.
היה נשוי ליוכבד לבית בקמן ממטולה (נפטרה ב-1964), ואב לשלוש: מקסימה מרסי, מרנינה לודויפול (כנרת; התאזרחה בבריטניה) ורחל גזונדהייט.
על שמו רחוב (ובעקבותיו מתחם לודוויפול) בתל אביב.
מדליות במשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012)
המשחקים הפאראלימפיים בקיץ 2012 הם משחקי אולימפיאדת הנכים ה-14. המשחקים נערכו בבירת הממלכה המאוחדת, לונדון, בין התאריכים 29 באוגוסט ל-9 בספטמבר.
אלמה פיראטה
אלמה פיראטה (גם: אלמה פירטה; בספרדית: Alma Pirata) היא טלנובלה ארגנטינאית משנת 2006 שנוצרה והופקה על ידי כריס מורנה, שאחראית להצלחות רבות, בהן: המורדים, קטנטנות, פלוריסיינטה וכמעט מלאכים.
הסדרה זכתה בפרס הקומדיה הטובה ביותר לצעירים של שנת 2006 בטקס המרטין פיירו.במהלך הסדרה יצא פסקול לסדרה שרוב השירים בוצעו בעיקר על ידי בנחמין רוחאס.
הסדרה שודרה בארגנטינה במרץ של 2006 ועד דצמבר של אותה שנה. בישראל בשנת 2007 הסדרה הגיעה לראשונה לVOD של חברת הכבלים הוט בעלות של 2 ש"ח לפרק ולאחר מכן בחינם עד שנת 2012. במקביל בשנת 2007 לאחר כמה זמן שהסדרה הייתה נמצאת בVOD של הוט ערוץ 10 התחיל לשדר את הסדרה בדצמבר 2007. בדצמבר 2012 הסדרה עלתה לשירות הVOD של יס לראשונה תחת קטגוריה של NextVOD.בשנת 2018 חברת הוט החזירה לVOD את הסדרה ללא עלות
עלילה
קרוס, בניסיו ואיוון הם שלושה בחורים מפוקפקים, המתאחדים בעזרת צ'רלי – חברה ותיקה של אבותיהם. זאת על מנת שיוכלו להמשיך את מסורת אבותיהם, ולהקים מחדש את "ליגת החרבות". הליגה היא איגוד שמטרתו להשליט צדק במקרים של אי-הגינות מוחלטת, אך מטרתם העיקרית של שלושת החברים היא לגלות היכן נמצא שלל חשוב – אבן הברקת "אלמה", אותה הורישו להם אבותיהם. מטרותיהם הנוספות הן לטהר את זכר אבותיהם, להמשיך עם הליגה, ואחרי שייוודע להם שהוריהם נרצחו להביא את הרוצח אל דינו.
סטנלי ג'ורדן
סטנלי ג'ורדן (באנגלית: Stanley Jordan; נולד ב-31 ביולי 1959, בשיקגו, אילינוי) הוא גיטריסט ג'אז ופיוז'ן שהתפרסם בזכות בטכניקה ייחודית, שפיתח, בעזרתה הוא מנגן על גיטרה בהקשה, בדומה לנגינה בפסנתר. ג'ורדן קיבל תואר B.A במוזיקה מאוניברסיטת פרינסטון בשנת 1981.
סגנון ההקשה של ג'ורדן
ג'ורדן פיתח סגנון נגינה ייחודי שבמהלכו הוא מנגן עם גיטרה שני תפקידים - ביד אחת הוא מנגן צלילים נמוכים (אקורדים, באס, וכו'), ובשנייה צלילים גבוהים. האפקט מושג על ידי הקשה על מיתרי הגיטרה בעזרת שתי הידיים במקום פריטה. לעיתים הוא מנגן על גיטרה בעלת שני צווארים באמצעות יד על כל צוואר, או על שתי גיטרות שונות בו זמנית. כמו כן הוא מנגן על גיטרה ופסנתר בו זמנית.
אדיר
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
ניקוד העברית בת ימינו
תולדות הניקוד
הניקוד העברי הומצא בראשית ימי הביניים. בראשיתו הוא נועד לקבע את ההגייה המסורתית של התנ"ך, פן תאבד. עם הזמן עבר לשמש גם בטקסטים אחרים: ספרות חז"ל, תרגומי התנ"ך לארמית, ופיוטים. בעבר התקיימו ארבע שיטות ניקוד שונות: טברנית, בבלית, ארץ־ישראלית, וארצישראלית-טברנית. מערכת סימני ניקוד נוספת שימשה את השומרונים בכתבי יד של התורה. שיטת הניקוד הטברנית זכתה ליוקרה רבה בקרב קהילות ישראל, ועם הזמן דחקה כמעט לחלוטין את השיטות האחרות. עם תחיית הלשון העברית נמשך גם השימוש בסימני הניקוד הטברניים, אף על פי שנשמעו – ועדיין נשמעות – קריאות לפשט או להחליף את הניקוד.
הגיית העברית בימינו מבוססת על ההגייה הארצישראלית, בעוד שסימני הניקוד מתאימים להגייה הטברנית. התוצאה היא שהניקוד הוא במידה מסוימת מלאכותי: חלק מההגיים אינם משתקפים בסימני הניקוד, ומאידך חלק מסימני הניקוד אינם משתקפים בהגייה. באופן יחסי קל ללמוד את קריאת סימני הניקוד, אך הצבתם דורשת ידע נרחב, והיא נעשית בדרך כלל על ידי אנשי מקצוע.
תנועות גדולות ותנועות קטנות
במקור שיקף כל אחד מסימני הניקוד הגייה שונה. ממציאי הניקוד לא ניקדו את התנ"ך על פי כללים, אלא על פי הדרך בה הגו את המילים: כאשר שמעו בהגייתם את תנועת הקמץ, כתבו קמץ, כאשר שמעו את תנועת הפתח, כתבו פתח, וכן הלאה. לכן כל ניסיון לצקת את הניקוד לכללים אחידים ומדויקים נדון מראש לכישלון. עם זאת, הגיית העברית בפי ממציאי הניקוד הייתה בעלת מערכת סדירה ברובה. על סמך הכרת המערכת הזו ניתן בחלק מהמקרים לשחזר כיצד היו ממציאי הניקוד מנקדים מילה מסוימת. כלל הניקוד הבסיסי, המכונה "חוק ניקוד ההברות", מושתת על סדירות זו.
"חוק ניקוד ההברות" מתבסס על חלוקה של סימני הניקוד ל"תנועות גדולות" ול"תנועות קטנות" (חלוקה זו היא תאורטית בלבד, ואין לה אחיזה בהגייה של ממציאי סימני הניקוד). זוהי החלוקה:
בנוסף, קיים סימן השווא, הנראה כך: בְ. קיימים 3 סוגים: שווא נח, שווא נע, ושווא מרחף.
טבלת כלל ניקוד ההברות
לצורכי הניקוד יש לבדוק שני מאפיינים של ההברה: האם היא מוטעמת או בלתי מוטעמת, והאם היא פתוחה או סגורה. סימן לזיכרון הכלל הוא סל"ק - סגורה לא-מוטעמת קטנה כלומר תנוקד בתנועה קטנה, וכל שאר המקרים (מפ"ג: הברה מוטעמת והברה פתוחה) ינוקדו בדרך כלל בתנועה גדולה. כלל זה נקרא חוק ניקוד ההברות, ולהלן טבלה המציגה את הכלל על חריגיו העיקריים:
קשיים בהפעלת חוק ניקוד ההברות
אלו הבעיות העיקריות בחוק ניקוד ההברות:
ניקוד הנטייה של שמות העצם והפעלים
ככלל, גם הנטייה של שמות העצם והפעלים כפופה לחוק ניקוד ההברות, אלא שחוק זה אינו יכול לצפות מראש את אופן הנטייה. כך, למשל, במספר מילים מופיע בנטייה דגש באות האחרונה של צורת היסוד, כגון חַרְצָן – חַרְצַנִּים. אין חוק אחיד שקובע האם דגש כזה יופיע ומי שרוצה לנקד מילה באופן תקני חייב ללמוד את רשימת המילים האלה בעל־פה.
ניקוד מילים שאולות
בעברית בת ימינו נעשה שימוש תדיר לסימון הגייתן של מילים לועזיות. לשם כך קבעה האקדמיה ללשון כללים מיוחדים, שפורסמו בפרק 5 של "החלטות האקדמיה בדקדוק". גרסה מקוונת של הכללים נמצאת כאן.
בשנת 2007 אושרו באקדמיה כללים חדשים לתעתיק מילים לועזיות לעברית. החלטות אלו מתייחסות בעיקר לשמות מקומות ואישים. גרסה מקוונת של הכללים נמצאת בקישור.
סימון ההטעמה
אין דרך תקנית לסמן את ההטעמה בעברית חדשה. הדרך הנפוצה היא להשתמש בסימן "עולה" (למשל: "חת֫ול"), אבל יש גם מספר דרכים אחרות.
הבדלים לעומת שיטת הניקוד הטברנית
ההבדלים העיקריים בין שיטת הניקוד בעברית בת ימינו לבין מולידתה, שיטת הניקוד הטברנית:
מחשבים וניקוד
מערכת ההפעלה Microsoft Windows מאפשרת לנקד טקסטים עבריים. במעבד התמלילים וורד אפשר אף לצבוע את הניקוד בצבע שונה מאשר האותיות.
השיטה בויקיפדיה:ניקוד היא כללית, ואינה מוגבלת רק לוויקיפדיה. אפשרות נוספת היא העתק הדבק. לרשום במחשב טקסט לא מנוקד. לנסות אתרי אינטרנט להוספת ניקוד. ולהעתיק חזרה לתוכנה במחשב.
במערכות הפעלה דמויות־UNIX שמשתמשות במערכת הגרפית X Window System, דוגמת לינוקס ו־FreeBSD ניתן להשתמש במספר פריסות מקשים עבריות, כאשר העיקריות הן עברית תקנית, הדומה לפריסה החלונות ופריסת LyX, שבה סימני הניקוד מוקלדים בדרך כלל על ידי לחיצה על Shift ועל האות הראשונה של שם סימן הניקוד: קמץ מוקלד על ידי ק+shift, צירי מוקלד על ידי צ+shift, וכו'. באופן דומה היא גם שיטת הניקוד בווינדוס 10: קמץ מוקלד על ידי ק+ctrl+alt (או ק+alt ימני), צירי מוקלד על ידי צ+ctrl+alt (או צ+alt ימני) וכו'.
משנת 2009 עובד מכון התקנים הישראלי על רוויזיה לת"י 1452, "מערך קלידים במקלדת עברית-לטינית למחשבים". מטרת רוויזיה זו היא להביא את תווי הניקוד למקשים שיהיו נוחים יותר לזכירה ולשימוש.
מסננת קוקטיילים
מסננת קוקטיילים (באנגלית: Strainer) היא כלי בר המשמש למניעת נפילתם של מוצקים בכלל ושל קוביות קרח בפרט מהשייקר אל הכוס בזמן המזיגה. מסננת קוקטיילים מורכבת בפתחו של השייקר ומאפשרת רק לנוזלים לעבור דרכה.
ישנם 3 סוגים של מסננות קוקטיילים:
היפהפייה והיחפן (סרט, 2019)
היפהפייה והיחפן (באנגלית: Lady and the Tramp) הוא סרט רומנטי אמריקאי שיצא ב-12 בנובמבר 2019. זהו סרט לייב אקשן המהווה גרסת רימייק לסרט ההנפשה מ-1955, היפהפייה והיחפן. הסרט בבימוי צ'ארלי בין עוסק בזוג כלבים מאוהבים.
מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה
מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה הוא סרט מדע בדיוני משנת 1986, והוא הרביעי בסדרת סרטי מסע בין כוכבים. סרט זה מסיים עלילה שהחלה ב"מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן". הסרט זכה לארבע מועמדויות לפרס אוסקר בקטגוריות הצילום, האפקטים, המוזיקה והסאונד. בנוסף זכה באחד-עשר מועמדויות לפרס סאטורן, מתוכם זכייה בפרס על התלבושות, וכן מועמדות לפרס הוגו על העיבוד הדרמטי הטוב ביותר.
היפהפייה והיחפן (סרט, 2019)
סרט זה עלה לשירות הסטרימינג דיסני+ ב-12 בנובמבר 2019, בכיכוב השחקנים טסה תומפסון וג'סטין ת'רו, לצד מדבבים כמו קירסי קלמונס, תומאס מאן, סם אליוט, בנדיקט וונג, ג'אנל מונה ואשלי ג'נסן.
מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה
הסרט הוקדש לצוות STS-51-L שנהרג באסון מעבורת החלל צ'לנג'ר.
היפהפייה והיחפן (סרט, 2019)
ב-16 ביוני 2022 הושק שירות הסטרימינג דיסני+ בישראל, וסרט זה בגרסתו המדובבת לעברית נכלל בחלק מתכני הבכורה שלו.
מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה
עלילה
גשוש חייזרי מתקרב לכדור הארץ ושולח איתותים מוזרים שמאיידים את האוקיינוסים, שואב את כוחן של ספינות החלל הקרובות, וזורע תוהו ובוהו שמאיים להשמיד את הכוכב. אדמירל קירק וצוותו חוזרים על סיפון "ציפור הטרף" הקלינגונית לאחר שהחיו את ספוק מחדש בכוכב הלכת "וולקן" בסרט הקודם. הם יודעים כי לבטח יעמדו לדין לאחר שגנבו את ה"אנטרפרייז NCC-1701" וגרמו להשמדתה, אך הם שומעים על המשבר הנוכחי. ספוק מגלה כי הספינה החייזרית מנסה לשווא ליצור קשר עם לווייתנים שנכחדו לפני מאות שנים.
היפהפייה והיחפן (סרט, 2019)
עלילה
העלילה מזכירה את הסרט מ-1955 ועוסקת בחיי שני כלבים, אחת כלבה משובחת בת המעמד הבינוני מגזע קוקר ספניאל ("היפהפייה") ואחד הוא כלב משוטט עזוב ממוצא מעורב הקרוב לטריירים ("היחפן"). שני הכלבים מתאהבים ומנסים לחיות יחדיו.
מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה
עלילה
לאחר שספוק עורך חישובים בנוגע לאפשרות של מסע בזמן, קירק פוקד על צוותו להשתמש ב"ציפור הטרף" באמצעות מקלעת כבידתית סביב השמש כדי לנסוע חזרה בזמן לסוף המאה ה-20. כאשר הם מגיעים לסן פרנסיסקו, קליפורניה של שנת 1986, הם מגלים שהמסע בזמן רוקן את גבישי הדיליתיום, אבל ספוק מציע לאסוף פוטונים מכור גרעיני. הם מחביאים את הספינה הקלינגונית המוסווית בפארק שער הזהב, ומחפשים אחר הלווייתנים, בזמן שהם גם בונים אקווריום בספינה שיצליח לאכלס אותם. קירק וספוק מגלים זוג לווייתנים גדולי-סנפיר בהשגחתה של ד"ר ג'יליאן טיילור באקווריום של סוסליטו, ולומדים שהם ישוחררו בקרוב לטבע. קירק מספר לה על משימתו ומבקש את תדירות המעקב אחר הלווייתנים, אך היא מסרבת לשתף פעולה. בינתיים, סקוט ומקוי מחליפים את הנוסחה של אלומיניום שקוף עבור החומרים הדרושים לאקווריום, בעוד שסולו משתמש במסוק "בל UH-1 אירוקוי" להובלתם. אוהורה וצ'כוב מאתרים ספינה מונעת גרעינית, נושאת המטוסים "אנטרפרייז (CVN-65)". הם אוספים את הכוח שהם צריכים, אבל מתגלים על הסיפון. אוהורה משוגרת אך צ'כוב נתפס, ולאחר מכן נפצע קשה בניסיון בריחה.
היפהפייה והיחפן (סרט, 2019)
שחקנים ומדבבים
מדבבים:
מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה
עלילה
מאוחר יותר, צוות האנטרפרייז עומד לדין בפני מועצת הפדרציה. המועצה מכירה בחלקם בהצלת כדור הארץ ומבטלת את כל האשמות, מלבד אחת נגד קירק על אי ציות לקצין בכיר. קירק מורד לדרגת קפטן ומוחזר לפיקוד על ספינת חלל. דרכיהם של קירק וג'יליאן נפרדים, שכן היא הוקצתה לספינת מדע על ידי צי הכוכבים, בעוד שאביו של ספוק, סארק, מקבל לבסוף את הבחירה הקודמת של בנו להיכנס לצי הכוכבים. הצוות מגלה שהם קיבלו את האנטרפרייז איי שהושקה לאחרונה, ויוצא לטיסת מבחן.
תקציב וביקורות
הסרט, שנעשה בתקציב של 25 מיליון דולר, היה להצלחה קופתית שהרוויח קרוב ל-110 מיליון דולר בארצות הברית, ו-133 מיליון ברחבי העולם. הוא נחשב לרווחי ביותר מבין כל עשרת הסרטים של סדרת "מסע בין כוכבים".
תכנות מחשבים
ישנה מחלוקת ארוכת שנים בשאלה האם כתיבת תוכניות מחשב היא אמנות, אומנות או הנדסה. באופן כללי ניתן לומר שתוכנית מחשב טובה היא תוצאה של מומחיות בכל שלוש המיומנויות. תוכנית מחשב איכותית היא אלגנטית, יעילה ותחזוקתית, אם כי הגדרת תכונות אלה שונה במידה רבה בין העוסקים בתחום. בשונה מתחומים טכניים אחרים, העוסקים בתחום אינם נדרשים להסמכה רשמית כלשהי כדי לכנות עצמם "מתכנתים".
עם זאת, במהלך השנים נעשו מאמצים רבים להפוך את מלאכת התכנות לפעילות המתבצעת בהתאם לסט עקרונות וכללים מוגדרים, ואלה סייעו להתפתחות תחום הנדסת התוכנה.
שלבים נפוצים בפתוח תוכנה
תהליך פיתוחה של תוכנית חדשה כולל כמה שלבים:
לאחר השלמת תהליך הפיתוח עוברת התוכנית לשלב התחזוקה, המתבצע במהלך כל חייה של התוכנית. בשלב זה עוברת התוכנית שיפורים בהתאם למשוב המגיע מהמשתמשים בה, מתוקנות תקלות ואף חורי אבטחה המתגלים מפעם לפעם, נעשים שינויים להתאמת התוכנית לשינויים סביבתיים (כגון החלפה של מערכת הפעלה וכדומה).
סוף חייה של התוכנית הוא בשלב הגריטה בה היא מוצאת משימוש. במקרים רבים נעשה שימוש בחלקים מהתוכנה לשם יצירת תוכנה חדשה. שימוש כזה מכונה לעיתים "קניבליזם".
פרדיגמות לפיתוח תוכנה
שפות תכנות שונות מעניקות למתכנת פרדיגמות שונות לפיתוח התוכנה. הפרדיגמות הבולטות הן:
תוכנית Hello World
תוכנית "Hello World" היא תוכנית מחשב המדפיסה את המחרוזת "Hello World" בהתקן תצוגה. משתמשים בה בהדגמות ללימוד שפות תכנות שונות, ועבור תלמידים רבים היא מהווה את ניסיון התכנות הראשון שלהם בשפה. לרוב, כתיבת תוכנית כזו היא עניין פשוט מאוד, במיוחד בשפות המתבססות על שורת פקודה (למשל במעטפת פקודה) כדי להוציא את הפלט. תוכנית "Hello World" יכולה להיות שימושית כדי לבדוק שהמהדר, סביבת הפיתוח וסביבת הריצה של השפה הותקנו כראוי. הגדרת כלי התכנות מאפס עד למצב שבו תוכנות פשוטות יכולות להתהדר ולרוץ, יכולה לדרוש עבודה רבה. לכן יש טעם גם בשימוש בתוכנה פשוטה כדי לבדוק מערכת כלי תכנות חדשה.
ניסוי מבוקר הקצאה אקראית
ניסוי מבוקר הקצאה אקראית (או ניסוי עם בקרת אקראיות, RCT ) הוא סוג של ניסוי מדעי שמטרתו לבדוק השפעת בחירות שונות על תוצאות באופן סטטיסטי. RCT נעשה על ידי הקצאה אקראית של נבדקים לשתי קבוצות או יותר, ביצוע טיפול שונה בהן, ולאחר מכן מדידה והשוואת תוצאות בין הקבוצות.
הקצאה אקראית (רנדומיזציה) היא תהליך של הצבת נבדקי הניסוי בקבוצות טיפול או בקבוצות בקורת באמצעות שימוש במיקריות. ניסוי RCT בסיסי כולל שתי קבוצות בגודל דומה: קבוצת הניסוי - שבה נערכת ההתערבות, וקבוצת הביקורת - בה נערכת התערבות חלופית, כגון תרופת דמה (פלסבו) או אי-התערבות. הקבוצות עוברות תקופת מעקב בהתאם לתכנון מראש, כדי לבחון כיצד השפיעה ההתערבות הניסויית. השפעת הטיפול מוערכת על ידי השוואת תוצאות קבוצת הניסוי לתוצאות קבוצת הביקורת. ניתן לערוך גם RCT עם יותר מקבוצת טיפול אחת או יותר מקבוצת ביקורת אחת.
יתרונו הגדול של ה-RCT הוא בצימצום הטיות. הקצאה אקראית לקבוצות גדולות מאזנת גורמים מנבאים (ערפלנים) ידועים ובלתי ידועים בין הקבוצות. כך מתבטלת הטיית ההקצאה. כן מצטמצמות למינימום גם הטיות בחירה והטיות מידע האופייניות למחקרי עוקבה. כך, RCT מאפשר הוכחה או הפרכה של סיבתיות הסתברותית.
הניסוי עשוי להיות חד-סַמְיוּת, שבו הנבדקים לא יודעים לאיזו קבוצה הם הוקצו, או כפול סמיות, שבו לא הנבדקים ולא מְבַצְּעֵי הטיפול יודעים מהי הקצאת הנבדקים. סמיות מפחיתה צורות אחרות של הטיות - של הנבדק ושל הנסיין. הדבר נעשה על ידי שימוש בנהלים זהים ככל האפשר עם כל הנבדקים. כל הבדל חייב להיות מהותי לטיפולי ההשוואה (למשל, כאשר חוקרים טיפול קבוצתי לעומת טיפול אישי, ביקורי בית לעומת שיחות טלפון וכו').
RCT משמש בדרך כלל לבחינת התערבויות או טיפולים רפואיים חדשים או התוויות חדשות שלהם. RCT כפול סמיות נחשב תקן הזהב עבור ניסויים קליניים ובמיוחד בשלב III. הוא משמש לבחינת היעילות (השפעה נמדדת כלשהי), המועילות (השפעה על תסמינים או מחלות כלשהן), התועלת (השפעה בריאותית כוללת, לדוגמה, תמותה-מכל-סיבה) והבטיחות (סיכונים כגון תופעות לוואי של תרופות) של התערבויות רפואיות. הצהרת "ספיריט" SPIRIT 2013 מספקת המלצות מבוססות-ראיות לגבי התוכן המינימלי שדרוש לפרוטוקול ניסוי קליני ומשמשת כתקן בינלאומי מקובל.
המונחים "ניסויים מבוקרים עם הקצאה אקראית" (RCT) ו"ניסויי הקצאה אקראית" (RT) משמשים לעיתים כמילים נרדפות, אך המונח האחרון משמיט אזכור של בקרה ולכן עשוי לתאר מחקרים המשווים קבוצות טיפול מרובות זו מול זו בהיעדר קבוצת ביקורת. ויותר מכך, באנגלית, ראשי התיבות RCT מורחבות לעיתים לא כ"ניסוי קליני אקראי" אלא כ"ניסוי השוואתי (באנגלית: Comperative) אקראי", מה שמוביל לעמימות בספרות המדעית. לא כל הניסויים הקליניים האקראיים הם ניסויים מבוקרים אקראיים (וחלקם אף פעם לא יכולים להיות, כמו במקרים שבהם הבקרות יהיו לא מעשיות או לא מוסריות לביצוע). המונח ניסוי קליני אקראי מבוקר הוא מונח חלופי המשמש במחקר קליני ; עם זאת, RCT מתבצעים גם בתחומי מחקר אחרים, כולל רבים מתחומי מדעי החברה.
היסטוריה
הניסוי הקליני הראשון בוצע על ידי ג 'יימס לינד בשנת 1747 כדי למצוא טיפול לצפדינה. ניסויים אקראיים הופיעו בפסיכולוגיה, שם הם הוצגו על ידי צ'ארלס סנדרס פירס וג'וזף יאסטרוב ב-1880, ובחינוך. בתחילת המאה ה-20, הופיעו גם ניסויי הצבה אקראית בחקלאות, על ידי יז'י ניימן ורונלד א. פישר. מחקריו הניסויים של פישר וכתביו העלו את קרנם של ניסויי ההצבה האקראית.
ב-1948 הופיע לראשונה RCT ברפואה כמאמר מדעי. כותרתו: "טיפול סטרפטומיצין בשחפת ריאתית" והוא תיאר מחקר של המועצה למחקר רפואי. אחד מהמחברים של המאמר היה אוסטין ברדפורד היל, אשר נחשב כהוגה ה-RCT המודרני.
עד סוף המאה ה-20, מחקרי RCT הוכרו כשיטה הסטנדרטית של "טיפולים רציונליים" ברפואה. בשנת 2004, נכללו יותר מ-150,000 מחקרי RCT בספריית קוקרן. כדי לשפר את הדיווח של מחקרי RCT בספרות הרפואית, קבוצה בינלאומית של מדענים ועורכים פרסמה את התקן המוסכם לדיווח על מחקרי רנדומיזציה (קונסורט) בשנת 1996, 2001 ו-2010, ואלה הפכו מקובלים.
אתיקה
עקרון האיזון הקליני ("אי-ודאות אמיתית בקרב מומחי הקהילה הרפואית... לגבי הטיפול המועדף"), שהיה מקובל לגבי ניסויים קליניים, יושם ל-RCT. אך לאתיקה של RCT יש שיקולים מיוחדים. ראשית, נטען כי איזון קליני בלבד אינו מספיק להצדקת RCT. שנית, 'איזון קולקטיבי' יכול להתנגש עם העדר 'איזון אישי' (למשל, אמונה אישית שהתערבות יעילה). לבסוף, העיצוב של Zelen, אשר שימש בכמה מחקרי רנדומיזציה מבוקרים, מקצה באקראי נבדקים לפני שהם נותנים הסכמה מדעת, מה שאמנם עשוי להיות אתי עבור מחקרי RCT של סקירת מחלות וטיפולים מסוימים, אך לא ייחשב מוסרי עבור רוב הניסויים הטיפוליים.
אף על פי שהנבדקים כמעט תמיד נותנים הסכמה מדעת להשתתפותם ב-RCT, מחקרים משנת 1982 הראו כי נבדקי RCT עשויים להאמין כי הם יקבלו את הטיפול הטוב ביותר עבורם באופן אישי; כלומר, הם לא מבינים את ההבדל בין מחקר וטיפול. נדרשים מחקרים נוספים כדי לקבוע את השכיחות ואת הדרכים לטפל ב'תפיסה הטיפולית המוטעית'.
בתהליך הגיוס של נבדקים עלול שימוש בהסברים או דוגמאות לא מאוזנות ואופטימיות לגרום להטעייה לגבי מהות המחקר והצפי. לדוגמה, חולים עם מחלה סופנית עשויים להצטרף לניסויים בתקווה להירפא, גם כאשר הטיפולים אינם צפויים להצליח בכך.
רישום מחקרים
בשנת 2004, הוועדה הבינלאומית של עורכי הרפואה (ראשי תיבות באנגלית: ICMJE), שכללה את 12 כתבי העת היוקרתיים של הרפואה, הודיעה כי כל הניסויים המתחילים רישום של נבדקים לאחר 1 ביולי 2005 חייבים להיות רשומים מראש במאגר ציבורי על מנת שישקל פרסום של תוצאותיהם. עם זאת, רישום מחקרים עשוי עדיין להתבצע מאוחר או בכלל לא. כמו כן, כתבי עת רפואיים נמצאו איטיים בהתאמת מדיניות המחייבת רישום ניסוי קליני כתנאי חובה מוקדם לפרסום תוצאותיהם.
על פי מתווה המחקר
דרך אחת לסווג מחקרי RCT היא על פי מתווה המחקר. מתווי מחקרי ה-RCT העיקריים בספרות הרפואית הם (מהנפוץ יותר לנפוץ פחות):
ניתוח של 616 מחקרי RCT שנרשמו ב-PubMed במהלך חודש דצמבר 2006 מצא כי 78% היו ניסויים מקביליים (קבוצות מקבילות), 16% היו מוצלבים, 2% היו מפוצלי-גוף, 2% מחקרי אשכול ו-2% היו פקטריאליים.
על פי התוצאה הנבחנת (חוללות לעומת תכליתיות, efficacy vs. effectiveness)
מחקרי RCT יכולים להיות מסווגים כ"מדגימים" או "פרגמטיים". מחקרי RCT "מדגימים" (באנגלית: Explanatory) בוחנים את חוללות ההתערבות (באנגלית: Efficacy), כלומר השפעה בתנאי ניסוי מבוקרים מאוד ועם משתתפים שנבחרו בקפידה. לעומתם מחקרי RCT "פרגמטיים" (pRCT) בוחנים אֵפֶקְטִיבִיות (באנגלית: Effectivity, תכליתיות) של הטיפול, על ידי בחירת משתתפים פחות קפדנית ובתנאים גמישים יותר. תנאים הדומים יותר לתנאי הפעילות הקלינית היומיומית. בדרך זו, מחקרי RCT פרגמטיים יכולים לתת מידע התומך בקבלת החלטות לגבי פעולה.
על פי ההשערה (עליונות לעומת אי-נחיתות לעומת שקילות)
סיווג נוסף של מחקרי RCT מקטלג אותם כ "ניסויי עליונות" (באנגלית: superiority), "ניסויי אי-נחיתות" (באנגלית: noninferiority) ו"ניסויי שקילות" (באנגלית:equivalence) אשר נבדלים בשיטה (מתודולוגיה) ובדיווח. רוב מחקרי ה-RCT הם ניסויי עליונות, שבהם, לפי ההשערה, התערבות אחת היא עדיפה על אחרת באופן משמעותי מבחינה סטטיסטית. חלק ממחקרי ה-RCT הם ניסויי אי-נחיתות (באנגלית: noninferiority) "כדי לקבוע אם טיפול חדש אינו גרוע יותר מאשר הטיפול המושווה אליו." מחקרי RCT אחרים הם ניסויי שקילות שבהם ההשערה היא כי שתי התערבויות אינן נבדלות זו מזו.
אקראיות
היתרונות של הקצאה אקראית נאותה במחקרי RCT כוללים:
בהקצאה אקראית נאותה של הנבדקים להתערבויות שונות יש לקבוע שני הליכים: הליך ההקצאה והליך הסתרת ההקצאה. הליך הקצאה אקראית מטרתו ליצור רצף בלתי צפוי של הקצאות; הליך זה עשוי להיות הקצאה אקראית פשוטה של נבדקים לכל קבוצה בהסתברות שווה או עשוי להיות "מוגבל" (restricted), או "מסתגל" (adaptive). הליך הסתרת ההקצאה, משמעותו אמצעי זהירות קפדניים שננקטים על מנת להבטיח שהקצאת הקבוצה של המטופלים לא תיחשף מוקדם מדי. הליכים "שיטתיים" לא אקראיים של הקצאה קבוצתית, כגון החלפת נבדקים בין קבוצה אחת לאחרת, יכולים לגרום ל"אפשרויות זיהום בלתי מוגבלות" ולהפרה של סמיות ההקצאה.
עקב קושי באיתור עדויות אמפיריות לכך שהקצאה אקראית נאותה משפיעה על התוצאות (בהשואה להקצאה אקראית לקויה), יש הטוענים כי חשיבתה פחותה לעומת חשיבות הסמיות.
נהלים
הקצאת הטיפול פירושה היחס הרצוי של הנבדקים בכל זרוע ניסוי.
הליך הקצאה אקראית אידיאלי הוא זה שישיג את המטרות הבאות:
אין הליך הקצאה אקראית יחיד העונה על מטרות אלה בכל הנסיבות. לכן על החוקרים לבחור מהו ההליך הנאות ביותר למחקר נתון לפי היתרונות והחסרונות שלו.
הליך הקצאה פשוט
זהו הליך נפוץ ואינטואיטיבי, בדומה ל'זריקת מטבע חוזרת הוגנת', הידוע גם בשם אקראיות מלאה או 'בלתי מוגבלת'. הוא חסין נגד הטיות הבחירה והמקריות. החיסרון העיקרי שלו הוא האפשרות של גודל קבוצות לא מאוזן במחקרי RCT קטנים (עם פחות מ-200 נבדקים).
הליך הקצאה מוגבל
כדי לאזן גדלים קבוצתיים במחקרי RCT קטנים יותר, מומלץ ליצור צורה כלשהי של רנדומיזציה "מוגבלת". הסוגים העיקריים של אקראיות מוגבלת הנמצאים בשימוש ב-RCT הם:
הקצאה מסתגלת
לפחות שני סוגי הליכי הקצאה אקראית "הסתגלותית" שימשו במחקרי RCT, אך הם נדירים בהשוואה להקצאה אקראית פשוטה או מוגבלת:
הסתרת ההקצאה
הסתרת ההקצאה (באנגלית: Allocation concealment), מוגדרת כ'נוהל להגנה על תהליך ההצבה האקראית, כך שהטיפול המוקצה אינו ידוע לפני כניסת המטופל למחקר' והיא חשובה ב-RCT. בפועל, חוקרים קליניים במחקרי RCT מתקשים לעיתים קרובות לשמור על חוסר משוא פנים. פורסמו בספרות המדעית דיווחים על חוקרים המביטים במעטפות סגורות מול אור חזק כדי לקרוא את תוכנן, או פורצים למשרד כדי לגלות את רשימת ההקצאות. פרקטיקות אלה מביאות להטיות בחירה וערפלנים (כאשר שני אלה אמורים להיות ממוזערים על ידי הצבה אקראית), ומאפשרים עיוות של תוצאות המחקר. הסתרה נאותה של ההקצאה צריכה למנוע מהמטופלים ומהחוקרים כל גילוי של הקצאת הטיפול מרגע תחילת הניסוי וגם לאחר סיומו. בנוסף, גם תופעות לוואי הקשורות לטיפול עשויות להיות ייחודיות מספיק כדי לחשוף את ההקצאה לחוקרים או למטופלים ובכך להביא להטיה או להשפיע על פרמטרים סובייקטיביים שנאספים.
חלק מהשיטות הסטנדרטיות להבטחת הסתרת ההקצאה כוללות מעטפות ממוספרות, אטומות, חתומות (באנגלית: Sequentially Numbered, Opaque, Sealed Envelopes - SNOSE); מיכלים ממוספרים ברצף; הצבה אקראית מבוקרת של תרופות; והצבה אקראית מרכזית. מומלץ לכלול שיטות להסתרת ההקצאה בפרוטוקול של ה-RCT ולפרט אותן בפרסום תוצאות המחקר; עם זאת, מחקר שנערך בשנת 2005 קבע כי ברוב מחקרי ה-RCT, לא ברורה שיטת ההסתרה בפרוטוקול שלהם, בפרסומים שלהם, או בשניהם. מאידך גיסא, מחקר שנערך ב-2008 לגבי 146 מטא-אנליזות, הגיע למסקנה כי תוצאות מחקרי RCT עם הסתרת הקצאה לא מספקת או לא ברורה נוטות להיות מוטות כלפי תוצאות טובות רק כשתוצאות ה-RCT היו סובייקטיביות ולא אובייקטיביות.
סמיות
באופן מסורתי, מחקרי RCT סווגו כ"בעלי סמיות יחידה", "כפולי סמיות", או "משולשי סמיות"; עם זאת, בשנת 2001 ו-2006 מחקרים הראו כי למונחים אלה יש משמעויות שונות עבור אנשים שונים. הצהרת קונסורט 2010 מציינת כי על מחברים ועורכים להימנע מלהשתמש במונחים אלו; במקום זאת, דיווחים של RCT עם סמיות צריך לדון "אם נעשה מיסוך, מי היה 'סומא' לאחר הקצאה התערבויות (למשל, המשתתפים, מספקי הטיפול, מעריכי התוצאות) וכיצד."
מחקרי RCT ללא סמיות (באנגלית: unblinded) נקראים גם "פתוחים", או "של תווית פתוחה" (אם ההתערבות היא תרופה). מחקר מ-2008 הדגים כי תוצאות סוביקטיביות של RCT ללא סמיות נטו להיות מוטות לטובת השפעת טיפול מיטיבה, אך לא כך לגבי תוצאות אובייקטיביות; למשל, ב-RCT של טיפולים לטרשת נפוצה, נוירולוגים ללא סמיות הרגישו שהטיפולים מועילים, בניגוד לנוירולוגים 'סומים'. במחקרי RCT פרגמטיים, אף על פי שהמשתתפים והמטפלים הם לעיתים קרובות ללא סמיות, "עדיין רצוי ולעיתים קרובות ניתן להשאיר סמיות אצל מעריכי התוצאה או להשיג מקור אובייקטיבי של נתונים להערכת התוצאות."
ניתוח נתונים
סוגי השיטות הסטטיסטיות המשמשות במחקרי RCT תלויים במאפייני הנתונים וכוללים:
מעבר לשיטות הסטטיסטיות, שיקולים חשובים בניתוח נתוני RCT כוללים:
דיווח על תוצאות
הצהרת קונסורט CONSORT) 2010) היא מערך מינימלי, מבוסס ראיות, להמלצות על דיווחי RCT. רשימת הקונסורט 2010 כוללת כ-25 פריטים (ביניהם רבים עם תת-פריטים), המתמקדים בניסויים של הקצאה אקראית יחידנית, עם שתי קבוצות במקביל, שהם הסוג השכיח ביותר של RCT.
חשיבות יחסית ומחקרים תצפיתיים
שני מחקרים, שפורסמו בכתב העת לרפואה של ניו-אינגלנד (באנגלית: New England Journal of Medicine) בשנת 2000, מצאו כי מחקרים תצפיתיים ומחקרי RCT הפיקו תוצאות דומות. מחבריהם הטילו ספק "באמונה כי אין להשתמש במחקרים תצפיתיים לצורך הגדרת טיפול רפואי מבוסס ראיות", וכי תוצאות המחקר הן "עדות ברמה הגבוהה ביותר". עם זאת, מחקר שפורסם ב-2001 בכתב העת של האיגוד הרפואי האמריקאי (באנגלית: JAMA Journal of American Medical Association) קבע כי בין מחקרים תצפיתיים לבין מחקרי RCT "ישנם פערים לא מקריים, ושכיח מאוד למצוא ביניהם הבדלים בהערכת מידת ההשפעה של הטיפול".
הועלו גם קווי טיעון אחרים כנגד תרומתם היחסית של מחקרי RCT לידע המדעי לעומת סוגי מחקר אחרים: