cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ון בזילון
מפעלי הנצחה
דמותו וקורותיו של בזילון ושל שני נחתים נוספים היוו את הבסיס לעלילת המיני סדרה האמריקנית "הפסיפיק", בהפקתם של סטיבן ספילברג וטום הנקס. בתפקידו של בזילון הופיע בסדרה השחקן ג'ון סדה.
עדנאן (אפונים)
עדנאן (בערבית: عدنان) היא דמות מיתולוגית ערבית (בהמשך מוסלמית) שהוא אב קדמון-אֶפּוֹנִים לכל ערביי צפון, מרכז ומערב חצי האי ערב. בכך הם נבדלים משאר ערביי דרום חצי האי צאצאי קחטאן (כנראה שמו של יקטן במסורת הערבית). מסורת הדתות האברהמיות מציגה את ישמעאל כאביו הקדמון ומוחמד כצאצאו בדור ה-21.
פרט לכך שעדנאן הוא צאצא של ישמעאל אין אחדות דעים אודות אבותיו הקדמונים ומספר הדורות ביניהם, אך השתמרו מסורות יוחסין שמראות שמוחמד הוא מצאצאיו. רוב ההיסטוריונים המוסלמים טענו שהוא צאצא של קדר, בנו של ישמעאל ורובם גם מתנגדים לבחינה מחדש של אילן היוחסין. אבן אסחאק הניח כי אביו הקדמון דווקא היה נביות בנו האחר. במסורת האסלאמית נטען שבקרב בני עדנאן נשתמרה אמונה במונותאיזם עד מספר דורות לפני מוחמד, כשעמרו בן לחי, אחד מנכבדי העיר מכה הביא את פולחן האל בעל מאזור א-שאם.
לפי מסורות ערביות ואסלאמיות, עדנאן נולד לאדד, אחד מאצילי שבט קֵדָר שישבו באזור המדבר הסורי. לאחר שאדמתם נכבשה על ידי צבאות נבוכדנצר השני ונחרבה ממלכתם, עדנאן ואביו נדדו דרומה והתיישבו בחג'אז, בעיר מכה, בעוד שאר אחיהם נפוצו והוגלו למסופוטמיה. לעדנאן נולדו שני בנים: מעד ועכ. מעד ירש את אביו והוליד בנים שלימים יקומו מהם מרבית שבטי צפון ערב ועכ התיישב בתימן בעקבות נישואיו עם בת לשבט כהלאן בן שבא שגרו באזור ועבר לדבר בשפתם.
במסורת הטרום איסלאמית
הדמות מוזכרת בשירה אפית טרום איסלאמית אצל פייטנים טרום איסלאמיים לביד אבן רביעה ועבאס אבן מרדאס.
דמותו של עדנאן נזכרה כאב נכבד של כלל שבטי צפון ערב (כנאנה, קייס, תמים, קמעה) ושימש כסמל להתנשאות על שבטי קחטאן שהיו מיעוט ביניהם. כאשר לילה בת לכיז, משוררת בת לשבט רביעה בן נזאר בן מעד בן עדנאן, נחטפה על ידי אחד מאצילי האימפריה הסאסאנית, היא שלחה לבני עמה שיר שתוכנו קריאה אליהם לבוא לעזרתה מתוך מחויבותם אליה כאחיה בני עדנאן.
פרט למסורות הטרום אסלאמיות השם עדנאן מוזכר בכתובות ת'מודיות. אצל הנבטים חשיבותו הגיע לכדי כך שחלק מן הכתובות חתומות ב"עבד עדנאן".
על פי המסורת הערבית צאצאי עדנאן כונו בני קייס (על שם אחד מנכדיו של עדנאן, שממנו יצא אחד מגדולי שבטיהם ונהיה לשם כולל) ואלערב אלמסתערבה (הערבים המשוערבים, שאמצו את הערביות ולא היו מיושבי חצי האי ערב המקוריים). לעומתם בני קחטאן (שעליהם נמנו בין היתר בני חמיר, סבא ושבט ע'סאן) כונו בני ימן על שם ארץ מולדתם תימן ואלערב אלעארבה (שפירושו - ״הערביים ביותר שבערבים").
היריבות בין ערביי החג'אז שראו בעדנאן ובישמעאל את אבותיהם הקדמונים, לבין ערביי תימן והדרום מבני קחטאן (יקטן), הייתה מקור למלחמות שבטיות שנמשכו עוד מאות שנים לאחר עליית האסלאם, שבאו לידי ביטוי ביריבות המסורתית של שבטי קייס וימן.
הקשר בין עדנאן למוחמד
השושלת המסורתית בין עדנאן למוחמד
השושלת שלטה לפרקים בעיר מכה והייתה בעלת החזקה על הכעבה.
בופר
בוּפר (באנגלית: Buffer; בעברית: מתריס או תמיסת מגן) היא תמיסה המתנגדת לשינוי ברמת החומציות שלה (רמת ה-pH), כלומר: תמיסה המתנגדת לשינוי בריכוז יוני ההידרוניום (+H3O). תמיסת בופר מכילה בדרך כלל חומצה חלשה ומלח של אותה חומצה (הבסיס המצומד שלה) (או רק את היונים השליליים של המלח). דוגמה: תמיסה המכילה חומצה אצטית (CH3COOH) ויוני אצטט (-CH3COO) מהווה בופר. ניתן גם ליצור בופר המורכב מבסיס חלש והחומצה המצומדת שלו, אך אלה פחות נפוצים.
חשיבות הבופרים
בגוף האדם מצויות מספר מערכות בופר, בדם ובמערכת העיכול. בדם לדוגמה, קיימות מספר מערכות בופר התורמות לשמירת pH קבוע. המערכת החשובה ביותר היא מערכת יוני הפחמה, המורכבת מחומצה פחמתית (H2CO3) ומיוני ביקרבונט (מימן-פחמה, -HCO3). חומצה פחמתית נוצרת בדם כשפחמן דו-חמצני מתרכב עם מים. לתהליך הנשימה התאית, אם כן, בו מיוצר פחמן דו-חמצני, השפעה על רמת החומציות של הדם. מערכת הבופר השנייה בחשיבותה בדם מורכבת מחומצה זרחתית (H3PO4) ומהמלחים נתרן דו-מימן זרחתי (NaH2PO4) ודו-נתרן מימן זרחתי (Na2HPO4).
בופרים מלאכותיים רבים מיוצרים על ידי חברות ומשמשים במעבדות מחקר. אנזימים רבים הנמכרים למעבדות (RNA פולימראז, למשל, או DNA פולימראז - המשמש בתהליך ה-PCR) מגיעים עם בופרים המותאמים לאנזים באופן ספציפי.
מנגנון
כשמוסיפים חומצה חזקה או בסיס חזק לתמיסה רגילה, משתנה ה-pH במהירות כבר לאחר הוספת כמויות קטנות מהחומצה או הבסיס. הוספה של חומצה או בסיס לבופר, לעומת זאת, אינה גורמת לתנודות משמעותיות ב-pH. באופן אינטואיטיבי ניתן להסביר את התופעה בעזרת עקרון לה שטליה, הקובע כי כאשר מוציאים מערכת כימית משיווי משקל לכיוון כלשהו (על ידי הוספת מגיב או תוצר, שינוי טמפ', לחץ וכו') המערכת תגיב בכך שתסיט את התגובה לכיוון המגיבים או התוצרים, כך שהסטיה משיווי המשקל תקטן. ניישם את העיקרון לתמיסת בופר. התמיסה מכילה חומצה חלשה כלשהי ואת הבסיס המצומד שלה. אנו יודעים שהחומצה מגיבה עם מים לתת את הבסיס ויוני הידרוניום, ומצד שני הבסיס מגיב עם יוני ההידרוניום לתת חזרה את החומצה.
(HA הוא סימון כללי לחומצה, ו-A הוא הבסיס המצומד שלה). התהליך מתרחש לשני הכיוונים בו זמנית, אך היחס הבא נשאר קבוע:
היחס Ka נקרא קבוע הפירוק של החומצה. גודל שימושי הוא ה-pKa, המוגדר להיות. לפעמים נוח יותר להשתמש בערך זה, כי הוא בסולם לוגריתמי.
נדמיין כי מוציאים יוני הידרוניום מהתמיסה (מורידים את החומציות), על ידי סתירה עם בסיס לדוגמה. עתה כדי שהיחס לא ישתנה, ריכוז [HA] צריך לקטון (זאת אומרת - החומצה תתפרק יותר), כדי לפצות על הקטנת [H]. בפירוק החומצה נוצרים יוני הידרוניום המעלים את החומציות, ומשיבים את ה pH חזרה קרוב לערכו ההתחלתי. כיוון שה pH עובד בסולם לוגריתמי, השינוי בו יהיה קטן.
ניתן דוגמה מספרית (ניתוח מתמטי יותר נמצא למטה). אם מוסיפים 0.005 מול נתרן הידרוקסיד (NaOH) לליטר תמיסת בופר של חומצה אצטית ב pH=4.76, ה pH ישתנה מעט מאוד, ונקבל pH=4.8. אם לעומת זאת היינו מוספים אותה כמות של בסיס לתמיסה חומצית ב pH=4.76, היינו מקבלים שינוי pH גדול בהרבה - pH=11.6.
מובן שלא ניתן להמשיך ולהוסיף בסיס לנצח מבלי לשנות את ה pH. לכל בופר טווח מסוים של pH שבו הוא מתפקד, ומחוץ לטווח זה ההתנגדות לשינוי החומציות זניחה. ה pH שבו הבופר מתפקד בצורה מיטבית הוא ה pKa שלו. ניתן להגדיר באופן כמותי את התנגדות הבופר לשינוי חומציות: קיבול הבופר מוגדר כמספר המולים של חומצה חזקה או בסיס חזק שנדרש להוסיף לליטר של תמיסת בופר על מנת לשנות את ה pH ביחידה אחת.
ניתוח מתמטי של המנגנון
כפי שתיארנו קודם, באופן כללי חומצה חלשה מתפרקת במים בתגובת שיווי המשקל הבאה:
קבוע הפירוק של החומצה, שהוא קבוע שיווי המשקל של התגובה הוא:
נעביר אגפים ונזכור כי pX=-logX ונקבל את משוואת הנדרסון-האסלבאך:
משוואה זו נכונה רק בקירוב, עבור חומצות שאינן חלשות מידי או בריכוז נמוך מידי, אך היא מספקת עבור רוב המקרים.
עתה, נניח למשל שאנו מוסיפים לתמיסה 0.005 מול של נתרן הידרוקסיד (NaOH). זהו בסיס קל תמס המתמוסס לגמרי במים. נניח בקירוב טוב כי כל יוני ההידרוקסיד נסתרים על ידי החומצה. עתה החומצה תתפרק יותר, על מנת לפצות על הסתירה. נסמן את כמות החומצה הנוספת שהתפרקה ב-x. עתה נחשב את ה pH בעזרת הצבת הנתונים החדשים במשוואת קבוע הפירוק של החומצה.
זוהי משוואה ריבועית, שפתרונה (החיובי) הוא x=0.0049983. נחשב את ה pH החדש:
ראינו שה pH כמעט ולא השתנה. לעומת זאת, אם נוסיף 0.005 מול של נתרן הידרוקסיד לליטר של תמיסה חומצית רגילה ברמת חומציות דומה נקבל שינוי pH גדול בהרבה. לדוגמה אם נוסיף את אותה כמות נתרן הידרוקסיד לליטר של תמיסת HCl בריכוז 10-4.76M (שתהייה בעלת pH=4.76), נקבל pH=11.
ריברסייד
ריברסייד (באנגלית: Riverside) היא עיר במדינת קליפורניה, בארצות הברית. העיר היא מושב המחוז של מחוז ריברסייד. שמה, שמשמעותו "צד הנהר", ניתן לה בשל קרבתה לנהר סנטה אנה.
דמוגרפיה
על פי מפקד האוכלוסין האמריקני של 2010 אוכלוסיית העיר חיו בעיר באותה העת 313,673 תושבים וצפיפות האוכלוסין בעיר הייתה 1,500 תושבים לקמ"ר. כמחצית מתושבי היישוב היספאנים. ריברסייד היא העיר המאוכלסת ביותר במחוז ריברסייד והעיר ה-12 בגודלה בקליפורניה, עם כ-91,000 משקי בית.
חינוך
בעיר פועלים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת קליפורניה, ריברסייד.
כבישים מהירים
באזור ריברסייד עוברים שלושה כבישים מהירים גדולים - I-215, ה-State Route 60, וה-State Route 91. שלושת הכבישים המהירים הללו נפגשים במחלף הנמצא בחלקה הצפון מזרח של העיר.
תושבים נודעים מריברסייד
תושבים נודעים בולטים אשר נולדו בריברסייד כוללים את:
ערים תאומות
לריברסייד יש 9 ערים תאומות:
אנטוני גאודי
אנטוני גָּאוּדִ֫י אי קורנט (בקטלאנית: Antoni Gaudí i Cornet; 25 ביוני 1852 – 10 ביוני 1926) היה אדריכל קטלאני שהתפרסם בזכות סגנונו העיצובי-פיסולי הייחודי. עבודתו מסווגת כחלק מסגנון המודרניסטה השייך לתנועת האר נובו באדריכלות, תנועה שהיוותה את תחילתה של התקופה המודרנית באדריכלות, אך סגנונו הייחודי נקרא על שמו "סגנון גאודי".
ביוגרפיה
גאודי נולד בעיר ראוס בקטלוניה שבספרד. משפחתו הייתה משפחת אמני קרמיקה, ואביו שהיה גם אמן כלי נחושת, לימד אותו לרתך.
גאודי עבר ללמוד אדריכלות בבית הספר לארכיטקטורה בברצלונה בירת קטלוניה. לאחר סיום לימודיו בגיל 26, הוסיף לחיות וליצור בברצלונה כל חייו. גאודי לא התחתן מעולם ונותר ערירי.
עבודותיו הראשונות הושפעו מאדריכלות גותית ומאדריכלות קטלאנית עממית, תוך שהוא מושפע מאוד מהאדריכל הצרפתי אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק (Viollet-Le-Duc) שהיה ממובילי התפיסה הנאו-גותית. השפעות אלו הן שגרמו לגאודי להתחיל לפתח את סגנונו הפיסולי הייחודי. עד מהרה ויתר גאודי על דרכו של ויולה לה דוק, והחל יוצר בניינים בסגנון מקורי לחלוטין, לא שגרתי, פנטסטי, השופע בדוגמאות סבוכות ומורכבות. בין המוטיבים אותם רתם לסגנונו ניתן למצוא צורות אורגניות (קונכיות, עלים ושורשים), קשתות ארוכות ומחודדות וצורות המזכירות זרימת מים (סלבדור דאלי תיאר את עבודתו של גאודי בפלאו גואל כבניין המנסה לחקות את גלי הים). ישנם חוקרים רבים שטענו שבנייניו מנסים לחקות את צורת ארמונות החול הנבנים בידי ילדים על שפת הים. את קווי המתווה של עבודותיו יצר גאודי על ידי תליית משקולות על מערכות חוטים מתוחים, והעתקת הקשתות המהופכות שנוצרו כדי ליצור מהן את תוכנית השלד של בנייניו. כך הגיע לרמה גבוהה של יצירה בעידן של טרם המחשבים. אלמנט קטלאני מובהק שבו השתמש גאודי הוא פסיפסים משברי חרסינה צבעוניים שמעטרים את חזיתות הבניינים שעיצב.
סגנונו הייחודי והמהפכני של גאודי לא התקבל בזרועות פתוחות על ידי תושבי ברצלונה. ליצירתו "קאזה מילה" (Casa Milá) הם קראו בלגלוג "לה פדררה" – "המחצבה". הסופר ג'ורג' אורוול, ששהה בעיר במשך מלחמת האזרחים בספרד, הביע בפומבי את סלידתו מסגנונו של גאודי. גם העובדה שגאודי נהיה בן טיפוחיו של פטרונו היחיד, התעשיין העשיר אאוסבי גואל (Eusebi Güell), לא תרמה לחיבה יתרה מצד עמיתיו למקצוע. אולם ככל שחלף הזמן למדו תושבי ברצלונה להעריך את עבודתו של גאודי ולהתגאות בייחודיותה, המקשטת את רחובות העיר ומושכת אליה תיירים רבים, והכירו לו תודה בהכניסם אותו לרשימת האישים הקטלאנים הבולטים ביותר.
מבחינה פוליטית היה גאודי לאומן קטלאני נלהב ודיבר רק קטלאנית (הוא אף סירב לדבר ספרדית קסטיליאנית כשהופיע פעם בבית משפט), ותמך בעצמאות קטלוניה. גאודי היה פתוח לאווירה סוציאלית. בשוכבו על ערש דווי, כשרצו להעבירו מבית החולים הציבורי אליו הובא, סירב באומרו שהוא רוצה להיות בין העניים.
עבודתו הראשונה משנת 1873 (שאף היא לא הושלמה) הייתה תכנון מגורי פועלים. גם הקשר שלו לפטרונו גואל היה מבוסס במידה מסוימת על התפיסות של גואל, היצרן העשיר, בתחום הרפורמות החברתיות. ברוח זו תכנן גאודי כנסייה בשכונת עובדים שבנה גואל דרומית לברצלונה (Santa Coloma de Cervello). מבנה זה נבנה רק בחלקו – הקריפטה, שהיא החלק התחתון עליו אמורה הייתה להיבנות הכנסייה. בעיצוב הקריפטה ניכר הסגנון של העמודים המעוצבים כגזעי עצים, המוכר מפארק גואל.
בשנותיו האחרונות שככה בו הלאומיות והוא הקדיש את ימיו לדת הקתולית וליצירתו הגדולה ביותר: כנסיית הסגרדה פמיליה (Sagrada Familia – המשפחה הקדושה). אולם גאודי מעולם לא השלים את בניית הכנסייה. הוא מת כאשר נדרס על ידי חשמלית. תחילה לא זוהה ונחשב לקבצן בשל לבושו המרושל, ונהג מונית סירב להעבירו לבית החולים, אולם בלווייתו השתתפו אלפי אנשים שעמדו בתור באורך ארבעה ק"מ כדי לעבור על פני ארונו, שהוצב בסגרדה פמיליה. מותו של גאודי עיכב את תהליך בניית הכנסייה, שטרם הסתיימה עד עצם היום הזה. עיריית ברצלונה מעוניינת לסיים את העבודות עד שנת 2026, לרגל 100 שנים למותו של גאודי.
לאחר מותו של גאודי נמצאו תוכניות שנטש, לבניית מלון גורד שחקים בניו יורק. תוכניות אלו שימשו מאוחר יותר כבסיס להצעה לבניין שיחליף את מגדלי התאומים לאחר קריסתם בפיגועי 11 בספטמבר.
מרבית עבודותיו נמצאות ברובע האישמפלה בברצלונה, ושבע מתוכן: חזית לידת ישו והקריפטה בסגרדה פמיליה, הקריפטה בקולוניה גואל, קאזה ויסנס, קאזה באליו, קאזה מילה, ארמון גואל ופארק גואל הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתרי מורשת עולמית.
בעקבות תרומתו לדת הקתולית החל בשנת 1992 מהלך להכרזת גאודי כקדוש.
Showbiz
Showbiz הוא אלבום הבכורה של להקת הרוק הבריטית מיוז. האלבום יצא לאור בשנת 1999 על ידי חברת ההקלטות "מאשרום רקורדס".
האלבום הופק על ידי ג'ון לקי באולפני סאומיל בקורנוול שבאנגליה. חלק משירי האלבום עוסקים בהעמדת פנים של אדם בעסקי השעשועים (Showbiz=Show Business) שמתחבא מדי יום מאחורי דמות שיצר בשביל הציבור. אלבום זה זכה למעמד של אלבום פלטינה בבריטניה.
טיסה 692 של יונייטד איירליינס
התרסקות טיסה 692 של יונייטד איירליינס אירעה ב-1 בנובמבר 1955. הטיסה, טיסת פנים בארצות הברית, יצאה מדנוור, קולורדו לכיוון פורטלנד, אורגון. תשע דקות אחר ההמראה, מעל שמי קולורדו, התפוצצו במטוס מקלות דינמיט שהטמין בו בנה של נוסעת שקיווה לקבל את ביטוח החיים שלה. בהתרסקות נהרגו כל 44 הנוסעים ואנשי הצוות.
את ביטוח החיים קנה האיש, ג'ק גילברט גרהם, צעיר בן 23, עבור אמו מעט לפני ההמראה במכונה אוטומטית. ערכו היה 37,500 דולר. למעשה, גם אלמלא הייתה מזימתו מתגלה הוא לא היה זוכה בכסף, שכן אמו לא חתמה על מסמכי הביטוח. ב-11 בינואר 1957 גרהם הוצא להורג בגז בקולורדו.
אדם גודלי
אדם גודלי (באנגלית: Adam Godley; נולד ב-22 ביולי 1964) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי. הוא היה מועמד לפרס טוני ושלוש פעמים לפרס אוליבייה.
ביוגרפיה
גודלי נולד באמרשם שבבקינגהאמשייר. הוא התחיל לשחק בגיל 9 בהפקה של רדיו ה-BBC של הסיפור "My Old Man" מאת ארנסט המינגוויי. על הבמה הופיע לראשונה כשהיה בן 11 בתפקיד הנסיך ג'ובאני במחזה "The White Devil" בתיאטרון האולד ויק. כילד הופיע עוד בתיאטרון המלכותי הלאומי במחזה "Watch on the Rhine" מאת ליליאן הלמן, ובמחזה "Close of Play" בבימויו של הרולד פינטר. גודלי זכה להכרה בבריטניה כששיחק ב-1984 בעיבוד הטלוויזיוני של ה-BBC לספר "מונפליט" מאת ג'ון מיד פוקנר.
קריירה בתיאטרון
במשך עונה אחת הופיע גודלי כחבר הלהקה השייקספירית המלכותית, ואחר כך גילם את קליף בהפקה של סם מנדס של המחזמר קברט בתיאטרון דונמאר ורהאוס. בהמשך שיחק בהפקות גדולות נוספות בהן "Mouth to Mouth" בתיאטרון רויאל קורט, "העמוד הראשי" בדונמאר, ובמחזה "The Rivals" בתיאטראות וסט אנד. הוא שיחק בשורה של תפקידים בתיאטרון הלאומי בהם קנת' ויליאמס במחזה "קלאו, קמפינג, עמנואל ודיק"; מיקל ב"איש הכריות" מאת מרטין מקדונה, ובתפקיד הראשי במחזה "פול" של הווארד דייוויס. הוא גילם את ג'ק וורת'ינג בהפקה של הווסט אנד למחזה "חשיבותה של רצינות", ושיחק בתפקיד ויקטור במחזה "Private Lives" מאת נואל קאוורד שהוצג בווסט אנד ובהפקה בברודוויי בשנת 2001. גודלי שיחק בתפקיד לורד אוולין אוקלי בהפקה מחודשת בברודוויי של המחזה "Anything Goes", והופיע בתפקיד ריימונד באביט בהפקה של הווסט אנד של "איש הגשם" לצדו של ג'וש הארטנט. עוד שיחק בתפקיד הראשי בעיבוד של דניס קלי לספרו של גאורג קייסר "From Morning to Midnight" בתיאטרון הלאומי.
חיים אישיים
גודלי חי בלוס אנג'לס עם בן זוגו הסופר ג'ון הרטמיר.
ארמיית המשמר הרביעית
היסטוריה
בקיץ 1943 לחמה הארמייה בקרב קורסק, ולאחר מכן השתתפה בשחרור אוקראינה המזרחית (במסגרת קרב דנייפר), ובקרב קורסון-צ'רקאסי (ינואר-פברואר 1944). בקיץ 1944 השתתפה הארמייה בכיבוש רומניה (מבצע יאשי-קישינב), ולאחר מכן השתתפה בלחימה בהונגריה, כולל הקרב על בודפשט. במרץ 1945 השתתפה הארמייה בהדיפת המתקפה הגרמנית האחרונה במלחמה, באזור אגם בלטון, ובמתקפת הנגד הסובייטית שבאה בעקבותיה, ובאפריל 1945 היא נטלה חלק במתקפת וינה ובכיבוש אוסטריה. במרץ 1947 פורקה הארמייה.
ז'אן ז'ירודו
ז'אן ז'ירודו (בצרפתית: Jean Giraudoux; 29 באוקטובר 1882 – 31 בינואר 1944) היה סופר, מחזאי ודיפלומט צרפתי.
ביוגרפיה
ז'אן ז'ירודו נולד בכפר ביאק שבחבל לימוזן בצרפת לאב שהיה מועסק במשרד התחבורה הצרפתי. ב-1893 החל ללמוד בבית ספר תיכון בעיר שאטורו שבחבל סאנטר-עמק הלואר (כיום בית הספר התיכון ז'ירודו). ב-1900 קיבל תעודת בגרות, ושירת בצבא הצרפתי עד 1903. באותה שנה התקבל לאקול נורמל סופרייר בפריז, והתמחה בתרבות הגרמנית. במשך 1904 למד בסורבון בפריז וב- 1905 התקבל לאוניברסיטת מינכן. ב- 1906 קיבל תואר ראשון בגרמנית, אך משלא עלה בידו לקבל משרת הוראה בגרמניה נסע לארצות הברית בספטמבר 1907 ולימד באוניברסיטת הרווארד עד מרץ 1908. עם שובו לצרפת עבר קורס הכנה לכניסה לשירות הדיפלומטי הצרפתי, וב-1910 החל משרת בו. הוא שירת בקונסטנטינופול, במוסקבה ובווינה.
ב- 1914 גויס לחיל הרגלים הצרפתי ושירת כסגן משנה. בקרב הראשון על המארן נפצע, ואחרי שנפצע שנית בקרב גליפולי ב-1915, קיבל את אות לגיון הכבוד הצרפתי. ב- 1916 השתתף במשימה דיפלומטית וצבאית בליסבון, וב-1917 נשלח לארצות הברית ושהה שם עד אוגוסט של אותה שנה. אחרי מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הצרפתי בגרמניה. ב-1919 השתחרר מן הצבא ושירת במשרד החוץ הצרפתי בפריז.
ב- 1927 התמנה לחבר הוועדה לבחינת נזקי מלחמה שנגרמו לטורקיה במלחמת העולם הראשונה, ונשאר בטורקיה שבע שנים. ב- 1932 התמנה על ידי אדוארד אריו ראש ממשלת צרפת, לנציג צרפת בוועידת לוזאן שבה לקחו חלק גם בריטניה, גרמניה ואיטליה, ושבה הוחלט לבטל זמנית את הפיצויים שהוטלו על גרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה. ב- 29 ביולי 1939 התמנה למפקח כללי על האינפורמציה, כצעד נגד התעמולה של גרמניה הנאצית. באותה שנה פרסם מאמרים פוליטיים שבהם הציע חקיקה נגד הגירה בלתי חוקית לצרפת (בדומה לחוקי ארצות הברית) וכתב: "המדובר במדיניות הגירה שמטרתה איננה ליצור טיפוס של אדם פרימיטיבי, אלא לקלוט אנשים שיסייעו ליצירת אדם מוסרי ותרבותי." ביוני 1940 עבר ז'אן ז'ירודו עם ממשלת צרפת מפריז לבורדו ואחר כך שירת בממשלת וישי כשר האינפורמציה.
ז'אן ז'ירודו מת בינואר 1944 ונקבר בבית הקברות פאסי בפריז. נסיבות מותו לוטות בערפל. בהתאם לגרסה הרשמית הוא מת כתוצאה מהרעלת מזון, אך על פי גרסה אחרת הוא מת כתוצאה מדלקת הלבלב. ימים מספר אחרי מותו נפוצו שמועות כי הורעל על ידי הגסטאפו. הסופר לואי אראגון כתב בעיתון "סה-סואר" מיום 30 בספטמבר 1944: "מדוע? לא רק מפני שז'ירודו סימל את הלאומיות הצרפתית יותר מכל סופר אחר, אלא משום שעסק בפעילות מחתרתית נגד הנאצים." ב- 2004 ז'אק בודי פרסם ביוגרפיה של ז'ירודו שבה הוא חוקר, בין היתר, את נסיבות מותו. לדברי נסים אלוני ז'ירודו היה השפעה הגדולה על כתיבתו ותפיסת התיאטרון שלו.
יצירתו
ב-1909 פרסם את ספרו הראשון "אנשי הפרובינציה" שמשך את תשומת לבו של אנדרה ז'יד. ב-1913 הופיע ספרו "בית ספר לאדישים". הוא זכה לפרסום לראשונה כסופר כאשר כתב סדרת רומנים פיוטיים ובהם "אלפנור" (1919), "סוזאן והאוקיינוס השקט" (1921) ו "זיגפריד מלימוזן" (1922) - רומן שזיכה אותו בפרס בלזאק. תפקידו בטורקיה, שם שירת שבע שנים, הותיר לו זמן פנוי למכביר והוא כתב את מחזותיו הראשונים ובהם "זיגפריד" (1928) (שהיה עיבוד לתיאטרון של הרומן "זיגפריד מלימוזן"), "אמפיטריאון 38" (1929) ו"אינטרמצו" (1933). ב- 1934 כתב את המחזה "מלחמת טרויה לא תפרוץ" - מחזה פסימי, אם כי לא משולל הומור. במחזה זה מדובר בעיקר בציניות של הפוליטיקאים ובהיסטוריה כפי שהיא מוצגת בפני העם על ידי המנהיגים, בניגוד למה שקורה במציאות. מחזהו האחרון -"המשוגעת משאיו" ,שהוצג ברחבי העולם, חזה עולם בו קרטלים של אנשי הון משתלטים על מדינות ונכסיהן. המחזה אף זכה לגרסה קולנועית בכיכובה של קתרין הפבורן ובבימויו של ברייאן פורבס.
יחסי ארצות הברית–לסוטו
היסטוריה
ארצות הברית הייתה אחת מארבע המדינות הראשונות שהקימו שגרירות במסרו, לאחר שלסוטו קיבלה את עצמאותה מבריטניה ב-1966. מאז היחסים בין שתי המדינות נשמרים באופן עקבי באופן חיובי. בשנת 1996 ארצות הברית סגרה את תוכנית הסיוע הדו-צדדית שלה בלסוטו. המשרד האזורי הדרום אפריקאי של הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID) הממוקם בגאבורון, בוצוואנה מנהל כיום את מרבית הסיוע האמריקני ללסוטו, אשר הסתכם בכ-2 מיליון דולר בשנת 2004. סך כל הסיוע האמריקני ללסוטו עולה על 10 מיליון דולר, כולל סיוע הומניטארי סיוע במזון. חיל השלום פועל בלסוטו מאז 1967, וכ-100 מתנדבים מסייעים בעיקר בתחומי הבריאות והחינוך. ממשלת לסוטו מעודדת השתתפות אמריקנית גדולה יותר בחיים מסחריים ומקבלת בברכה עניין ממשקיעים אמריקאים וספקים פוטנציאליים. בשנת 2007 חתמה ממשלת לסוטו על הסכם עם המילניום תאגיד אתגר, שתספק 362.5 מיליון דולר לתמיכה בפיתוח ענף המים, הבריאות, והתשתיות, בסקטור הפרטי.
יחסים דיפלומטיים
לסוטו מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די. סי. ו-2 קונסוליות באוסטין ובניו אורלינס, ואילו ארצות הברית מחזיקה בלסוטו שגרירות במסרו בלבד.
חבר (הלכה)
חבר הוא כינוי תלמודי לאדם שקיבל על עצמו חומרות מסוימות בעיקר בענייני תרומות ומעשרות, וטומאה וטהרה, הנקראות בלשון התלמוד "דברי חברות".
גם אשה יכולה לקבל על עצמה חומרות אלו ולהיקרא "חברה".
את "דברי החברות" יש לקבל בפני שלושה חברים, חוץ מזקן היושב בישיבה, ונחלקו אבא שאול וחכמים האם גם תלמיד חכם צריך לקבל בפני שלושה חברים.
טומאה וטהרה
המשנה מביאה את רשימת הדברים עליהם צריך להתחייב אדם בדיני טומאה וטהרה כדי להיקרא חבר:
תרומות ומעשרות
המקבל עליו דברי חברות נחשב גם לנאמן על המעשרות, ועליו להקפיד על:
החבר בקהילות אשכנז
בקהילות אשכנז נהגו רבני הקהילות להעניק תואר חבר כאות כבוד והערכה לציון היות נושא התואר אדם ירא שמים אשר נשא בעול הציבור במסגרת הקהילה. מקור התואר במעלת החברות אשר נהגה בתקופת המשנה.
ישנן עדויות לשימוש בתואר החבר באשכנז כבר בתקופת הראשונים. בשו"ת מהר"י ווייל מתוארת הענשת אחד מחברי הקהילה שסרח, ובין העונשים שהושתו עליו הוסר תואר החבר שנשא:
מגלוניקס
מגלוניקס (שם מדעי: Megalonyx; מילולית: "טופר גדול") הוא סוג נכחד של עצלן קרקע ממשפחת עצלני דו-אצבע ממנה נותר כיום הסוג עצלן דו-אצבע (Choloepus).
מאפיינים
המגלוניקס חי לפני 10 מיליון עד 11,000 שנים. בניגוד לשאר העצלנאים התפתח באמריקה הצפונית, לאחר שאבותיו היגרו אליה מאמריקה הדרומית. מאובניו הראשונים התגלו באיווה ובהמשך התגלו עוד מאובנים לאורך אמריקה הצפונית ואמריקה המרכזית עד לאלסקה וליוקון.
יצור זה היה גדול בהרבה מקרוביו הקיימים, והגיע לגובה של 3 מטרים ולמשקל של טון אחד, אצל המין Megalonyx leptostomus, הצפוני ביותר. הוא היה בעל זרועות גדולות, רגליים קטנות ואגן נמוך, ראש קטן ולסת כבדה ובה שיניים לא-מפותחות בצורת יתד וזנב קטן אך עבה. מאפיינים אלו מעידים שהוא היה יצור איטי ופרימיטיבי, וייתכן שחי בדומה לעצלנים המודרניים, אך לא היה יכול לטפס על עצים אלא ניזון מענפי עצים תוך עמידה על הקרקע. ככל הנראה הוא חי לאורך מורדות הרי הרוקי וניזון מעצי אשוח באמצעות שימוש בטפריו החזקים כדי לתלוש את העלים. כמו כן שימשו אותו טפריו להגנה מטורפים, כמו הסמילודון.
במספר מערות של פלאו-אינדיאנים, שמתוארכות לתקופה שלפני כ-11,000 שנים, נמצאו ציורי קיר המתארים ציד של המגלוניקס. ייתכן שהעצלן נכחד עקב הציד האינטנסיבי.
פרויקט גילה להעצמה טרנסית
פרויקט גילה להעצמה טרנסית, או בשמו הרשמי טרנסג'נדרים למען צדק חברתי (ע.ר) הוא ארגון חברתי לתמיכה ולסיוע בקהילה הטרנסג'נדרית שנועד להעצים את קהילת הטרנסג'נדרים והטרנסג'נדריות בישראל הסובלת מאפליה קשה והדרה.
העמותה נוסדה בשנת 2011, טרם המחאה החברתית בישראל, כיוזמה חברתית-פוליטית של חברי הקהילה הטרנסג'נדרית בישראל, והושקה רשמית בשנת 2013.
הפרויקט נקרא על שמה של גילה גולדשטיין, אחת הפעילות הטרנסג'נדריות הראשונות בישראל.
בין מקימי הפרויקט היו עו"ד עידו קטרי, לילך בן דוד ואלישע אלכסנדר בראש הארגון עומד, מאז דצמבר 2022, עומר אלעד שהחליף בתפקיד את בר אווסקר יצחק.
ערכי הפרויקט
מטרות וערכי הארגון כוללים:
נוסייר מזראווי
נוּסַייר מַזְרַאוִוי (בערבית: نصير مزراوي; תעתיק מדויק: נֻצַיר מַזְרַאוִי; נולד ב-14 בנובמבר 1997) הוא כדורגלן הולנדי-מרוקאי המשחק בעמדת המגן הימני בבאיירן מינכן ובנבחרת מרוקו.
קריירת מועדונים
מזראווי התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של אייאקס. ב-12 באוגוסט 2016 מזראווי ערך את הופעת הבכורה שלו בצעירי אייאקס, בניצחון 1–4 נגד אלמיירה סיטי. ב-16 בדצמבר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 3–6 נגד אלמיירה סיטי.
ב-4 בפברואר 2018, מזראווי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של אייאקס, בניצחון 1–3 נגד נאק ברדה. בעונת, מזראווי הפך לשחקן הרכב בקבוצה הראשונה, זאת לאור היעדרותו הממושכת של יואל ולטמן, עקב פציעה. ב-2 באוקטובר 2018 מזראווי הבקיע את שער הבכורה שלו באייאקס, בתיקו 1-1 נגד באיירן מינכן במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות.
ב-24 במאי 2022 חתם מזראווי בבאיירן מינכן מהבונדסליגה.
קריירה בינלאומית
אף על פי שנולד בהולנד, מזראווי, החליט לייצג את מרוקו, בזכות מוצאי הוריו. תחילה, מזראווי שיחק עבור נבחרת הנוער של מרוקו.
ב-8 בספטמבר 2018, מזראווי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מרוקו, בניצחון 0–3 נגד. מזראווי השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2019.
נכלל בסגל נבחרת מרוקו לטורניר מונדיאל 2022.
תארים
באיירן מינכן
ימאהה OX99-11
ימאהה OX99-11 (באנגלית: Yamaha OX99-11) היא מכונית קונספט, מוגדרת כמכונית-על בתצורת ספורט, אשר יוצרה על ידי חברת ימאהה מוטור (באנגלית: Yamaha Motor Co., Ltd) היפנית, בשנת 1993.
ימאהה OX99-11
דגם ה-"ימאהה OX99-11" הייתה המכונית הראשונה שחברת "ימאהה מוטור" בנתה (חלק לא מבוטל מפעילות החברה מתמקד בייצור אופנועים).
הדגם בעל "דלת חופה" בודדת. תצורת דלת הדגם: מבנה וזווית פתיחת הדלת קרויה (באנגלית) "Vehicle canopy".
מהדגם יוצרו 3 אבות טיפוס.
תאוצת דגם ה-"ימאהה OX99-11" מ-0-100 קמ"ש היא 3.1 שניות.
סוג ומידות הצמיגים של דגם הימאהה : " F: 245/40ZR17; R: 315/35ZR17 "
מחירו של דגם ה-"ימאהה OX99-11" בשנת 1993, נקבע על כ-800,000 דולר, אבל בגלל משבר פיננסי ביפן, ועיכובים בהתקדמות הפרויקט, פרויקט ייצור מסחרי של ה-"ימאהה OX99-11" בוטל.
אמפכינוס
אמפכינוס (שם מדעי: Amphechinus) הוא סוג נכחד של קיפוד קטן שחי באוליגוקן ובמיוקן ומאובניו נמצאו באירופה, אסיה, אפריקה ואמריקה הצפונית. המאובנים שלו התגלו ב-1850 על ידי החוקר הצרפתי אוגוסט אימרד (Auguste Aymard).
מבדיקה משוערת של מסת גופו מעריכים שהוא הגיע למשקל 175 גרם. לא ידוע עליו הרבה, אך ממבנה השיניים מעריכים שהוא היה קרוב מאוד לקיפודים המודרניים וייתכן שהתנהג כמותם. ככל הנראה הוא ניזון בעיקר מחרקים.
פרה-דרדנוט
פְּרֶה-דְרֶדְנוֹט (מאנגלית: Pre-dreadnought) הוא כינוי לשלב בהתפתחותן של אוניות מערכה, בעיקר בין השנים 1890 עד 1905. אוניות המערכה פרה-דרדנוט התפתחו מאוניות מחופות שריון (Ironclad) שנבנו בעשורים שלפני כן; הן נבנו מפלדה, והיו מוגנות במעטה שריון. חימושן כלל תותחים ימיים כבדים בצריחים, יחד עם סוללות של תותחים משניים ואף שלישוניים. הן הונעו במנועי קיטור מונעים בפחם.
תקופת אוניית המערכה פרה-דרדנוט התאפיינה גם במעבר לתכנון מסודר על פי הגיון ברור, שהיה משותף לרוב הציים בעולם המערבי. זאת, בניגוד לתקופה הקודמת, שבה נבנו עשרות טיפוסי אוניות מערכה עטויות שריון, כל אחת עם הגיון שונה מחברתה. בתקופת אוניות הפרה-דרדנוט התקבל עקרון תכנון מסוים (כפי שיפורט להלן) שבעקבותיו נבנו תריסרי אוניות. תקופה זו התאפיינה גם בכניסתם של כוחות ימיים חדשים לזירה, כמו גרמניה, יפן, וארצות הברית, בצד התעצמותם של הכוחות הימיים המסורתיים, שהעיקריים שבהם היו בריטניה, צרפת, ורוסיה. הקרב הימי העיקרי בתקופת הפרה-דרדנוט היה קרב צושימה, בין הצי היפני לצי הרוסי, שהתרחש ב-27 במאי 1905.
ב-1906 השיקה בריטניה אוניית מערכה מהפכנית בשם אה"מ דרדנוט. אונייה זו הייתה שונה בתצורת החימוש העיקרי שלה ובמערכת ההנעה שלה, ולמעשה הפכה את כל אוניות המערכה שהיו קיימות עד אז למיושנות. השינוי שעשתה השקת הדרדנוט היה כה מהפכני, עד שכל האוניות שנבנו אחריה, על פי הדגם שלה, בכל ציי העולם, נקראו "דרדנוט"; כל אוניות המערכה שנבנו לפניה, על פי התפיסה המיושנת יותר, נקראו "פרה-דרדנוט". למרות שהיו מיושנות, מילאו אוניות מערכה פרה-דרדנוט תפקיד חשוב במלחמת העולם הראשונה, וכמה מהן אף שרדו עד מלחמת העולם השנייה.
התפתחות
אוניות המערכה פרה-דרדנוט התפתחו מאוניית המערכה מחופות השריון (Ironclad Battleship). אוניות המערכה מחופות השריון הראשונות היו למעשה אוניות קו שעל דופנותיהן הותקן שריון. היו להן שלושה תרנים, וחימוש זהה לזה שנשאו אוניות הקו שלפניהן. בהשפעת אוניות התותחים שלחמו במלחמת האזרחים האמריקנית, המוניטור והוירג'יניה, הושקה ב-1867 האונייה הבריטית קרברוס, שהייתה דומה בהרבה לאוניות הפרה-דרדנוט העתידיות: היא הייתה בעלת צריחי תותחים ובה ארבעה תותחים כבדים, בקדמת האונייה ובירכתיה. האונייה הונעה בקיטור; כלקח מן האוניות האמריקניות שסיפונן היה שטוף במים רוב הזמן, בשל ה הנמוך מאוד שלהן, הוגבה החלק המרכזי של האונייה מן המים ושם מוקמו התותחים וגשר הפיקוד. ואולם, האונייה עדיין לא הייתה יכולה להפליג בים הפתוח, מכיוון שרוב הסיפון נשטף במים ותכונות ההפלגה של האונייה היו גרועות מאוד. בשל כך העדיפו הציים השונים בעולם להמשיך ולבנות אוניות בעלות תרנים ובולט גובה, שהיו יכולות להפליג בים הפתוח; החימוש נותר במקומו המסורתי, היינו לאורך צידי האונייה.
העשורים הבאים ראו ניסיונות שונים בתכנון האוניות. השריון שופר, והתותחים המשיכו לגדול; אוניות המערכה מסדרת אדמירל, שהושקו בשנות ה-80 משל המאה התשע עשרה, היו בעלות תותחים בקוטר 413 מ"מ, קוטר גדול מאוד גם במושגים מאוחרים בהרבה. התותחים עברו לטעינה מן המכנס, חלקו האחורי של התותח, להבדיל מהתותחים הישנים יותר, שנטענו מן הלוע. ממדיהן של האוניות גדלו, ומנועיהן השתכללו, כמו גם התאמתן לפעולה מלאה בים הפתוח.
סדרת מג'סטיק של חיל הים המלכותי הבריטי, שהראשונה בהן הושקה ב-1895, הייתה סדרת האוניות שבה הגיע שלב הפרה-דרדנוט לבשלות מלאה. האוניות נבנו כולן מפלדה, ללא שימוש בברזל כפי שהיה בדגמים קודמים, ותותחיהן, בקוטר 12 אינץ' (305 מ"מ) מוקמו בצריחים. תותחים אלה היו מתקדמים יותר, והיו קלים יותר ובעלי עוצמה רבה יותר מקודמיהם הגדולים יותר. אוניות אלה היו דגם לבניית האוניות הבאות של הצי המלכותי וגם לאוניות של ציים אחרים.
חימוש ראשי
אוניות מערכה פרה-דרדנוט נשאו תותחים בקליבר שונה, כאשר כל סוג נועד לתפקיד אחר בקרבות בין אוניות. החימוש העיקרי ברוב האוניות מנה ארבעה תותחים כבדים, שהותקנו בשני צריחים. כל צריח היה ממוקם על קו האורך של האונייה, אחד מלפנים והשני לכיוון הירכתיים. תותחים אלה היו בעלי קצב אש איטי, ובתחילה היו גם בעלי דיוק נמוך. למרות מגרעות אלו, רק תותחים אלה היו בעלי יכולת לירות פגזים שיוכלו לחדור את החלקים המשוריינים של אוניית האויב, שבתוכם נמצאו המנועים, מחסני התחמושת והתותחים הכבדים שלה. רוב התותחים הכבדים של אוניות המערכה פרה-דרדנוט היו בקוטר 12 אינץ' (305 מ"מ), אם כי בצי ארצות הברית היו גם תותחי 13 אינץ' (330 מ"מ), בצי הרוסי היו גם תותחי 10 אינץ' (254 מ"מ), ואילו כמה סדרות של אוניות הפרה-דרדנוט הגרמניות נשאו תותחי 9.4 אינץ' (239 מ"מ). אורכם של התותחים הלך וגדל, וכאשר הוכנס לשירות חומר נפץ הודף חדש, מניטרוצלולוזה וקורדיט, הושגה מהירות לוע גבוהה בהרבה.
חימוש משני וחימוש ביניים
אוניות מערכה פרה-דרדנוט נשאו סוללת חימוש משנית, בצד החימוש הכבד. סוללה זו הייתה מורכבת מתותחים בעלי קוטר קטן יותר, בדרך כלל בקוטר 6 אינץ' (152 מ"מ), אם כי אוניות שונות בציים השונים נשאו תותחים בקוטר 4 עד 9.2 אינץ' (102 עד 234 מ"מ). תותחים אלה היו בדרך כלל בעלי קצב אש גבוה. מטרתם הייתה לפגוע בחלקים הפחות מוגנים של אוניית האויב, כמו גשר הפיקוד, ולגרום לשריפות. תפקיד חשוב באותה מידה של החימוש המשני היה לוחמה באוניות הקלות של האויב: סיירות, משחתות וספינות טורפדו. שריונן של אוניות אלו היה קל, וחדיר לפגזי החימוש המשני של אוניות מערכה פרה-דרדנוט. קצב האש הגבוה היה חשוב כדי להשיג פגיעה באוניות אלו, שהיו בעלות כושר תמרון רב. התותחים המשניים מוקמו לעיתים בצריחים, בתאים מיוחדים על גוף האונייה, או על הסיפון, ללא שריון.
עם השנים גדל הטווח שבו נערכו קרבות ימיים. במלחמה בין יפן וסין בשנים 1894 – 1895 התנהלו הקרבות בטווח של כ-2,000 מטרים, ולעומת זאת בקרב הים הצהוב, ב-1904, התנהל הקרב בטווח שהיה גדול יותר מפי 3 – 6,500 מטר. הדבר נבע מהטווח הגדל של הטורפדו, אך גם משיפור התותחנות והתקנתם של אמצעי ניהול אש טובים יותר. בעקבות השינוי, החלו בוני האוניות להגדיל את הקוטר של החימוש המשני, שהלך והתקרב לממדיו של חימוש הביניים ואף מעבר לכך.
חימוש שלישוני
מעבר לחימוש הראשי והמשני נשאו אוניות המערכה פרה-דרדנוט גם חימוש שלישוני, בקוטר קטן יותר, מ-3 אינץ' (76 מ"מ) ועד לקוטר של 0.5 אינץ' (12.7 מ"מ), קוטר של מקלעים. מטרתם הייתה לספק הגנה מפני ספינות טורפדו, ולשטוף באש את הסיפון והמבנה העילי של אוניית האויב.
בנוסף לתותחים נשאו אוניות המערכה פרה-דרדנוט צינורות טורפדו, מעל ומתחת לקו המים. בתקופה זו היו הטורפדות בקוטר של 18 אינץ' (460 מ"מ), והיו בעלי טווח של כמה אלפי מטרים. מעשית, לא ידוע על אוניית מערכה שהצליחה לפגוע באוניית אויב בנשק זה.
מיגון
אוניות מערכה פרה-דרדנוט נשאו מיגון מפלדה במשקל רב. הניסיון הראה, שעדיף למגן את החלקים הרגישים של האונייה מאשר למגן את כולה. החלק מרכזי של האונייה, שבו היו המנועים והדוודים, היה מוגן באמצעות חגורת המיגון העיקרית של האונייה; חגורה זו החלה מתחת לקו המים ונמשכה עד מרחק מסוים מעליו. מיגון זה נקרא "המצודה המרכזית", ומטרתו הייתה להגן על חלק זה של האונייה מפני הפגזים הגדולים ביותר. החימוש העיקרי של האונייה ומחסני התחמושת היו מוגנים גם הם על ידי מבלטים של המיגון, שכיסו עליהם. מעבר לכך, תקופת אוניות המערכה פרה-דרדנוט התאפיינה במעבר של התותחים הראשיים אל צריחים מוגנים, במקום עמדות פתוחות יותר בעבר. המיגון הלך ונהיה דק ממרכז האונייה אל חרטומה ואל ירכתיה, וגם כלפי מעלה, אל המבנה העילי. הסיפון עצמו היה מוגן בשריון דק, בין 5 ל–10 ס"מ. השריון נועד לבלום פגזים נפיצים.
החל משנות ה-80 של המאה ה-19 היו אוניות המערכה מוגנות בשריון מורכב, שהיה עשוי מתרכובת של ברזל ופלדה. עם השנים נעשו תהליכי עיבוד הפלדה טובים יותר, וניתן היה להרכיב על האוניות שריון דק יותר, בעל אותה רמת מיגון. כך למשל, שריון מורכב בעובי 7.5 אינץ' (19 ס"מ), שהורכב על אוניות מערכה פרה-דרדנוט בסוף שנות ה-80, הוחלף באמצע שנות ה-90 על ידי שריון שיוצר בשיטת קרופ בעובי 5.75 אינץ' (14.5 ס"מ), שסיפק אותה רמת מיגון.
הנעה
אוניות המערכה פרה-דרדנוט היו מונעות כולן במנועי קיטור. מהירותן המרבית נעה בדרך כלל בין 16 ל-18 קשר (30 – 33 קמ"ש). כמו בכל התחומים, גם בתחום המנועים חלה התקדמות רבה בתקופה זו, והם הפכו יעילים וחסכוניים יותר. הדלק שהניע את אוניות המערכה פרה-דרדנוט היה פחם, אם כי כבר בסוף המאה ה-19 נעשו ניסיונות ראשונים לשימוש בנפט. המנועים סובבו שנים או שלושה מדחפים, שהיו בדרך כלל בעלי שני להבים, אם כי ציי גרמניה וצרפת העדיפו מדחפים בעלי שלושה להבים.
ציים וקרבות
אוניות המערכה פרה-דרדנוט שירתו בשיאם בציים שהיו מעורבים מאד: באותם ציים שירתו גם סיירות משוריינות, שהיו למעשה אוניות מערכה מוקטנות, סיירות ממוגנות, ואף סיירות ישנות יותר, שלא היו מוגנות כלל בשריון, וכן פריגטות ואוניות אחרות מונעות במפרשים, שהיו עשויות מעץ, ברזל או פלדה. ספינות טורפדו הופיעו בזירה, והחלו לאיים על אוניות המערכה; מולן הופיעו המשחתות הראשונות, שנועדו להתמודד עם איום זה, ובקביל החלו להיבנות הצוללות הראשונות. סוף המאה ה-19 היה בסימנו של מרוץ חימוש ברוסיה וצרפת, שניסו לערער על עליונותו של הצי המלכותי הבריטי. מעצמות נוספות החלו לתפוס את מקומן בין הכוחות הימיים הגדולים: גרמניה, ארצות הברית ויפן.
אוניות מערכה פרה-דרדנוט היו מקובלות בכל ציי העולם, אך לא היו קרבות בין אוניות כאלה לכל אורך התקופה, ורק בסופה, במלחמת רוסיה–יפן ב-1904 – 1905, התנהלו שני קרבות ימיים שבהם נלחמו אוניות מערכה פרה-דרדנוט אלה באלה: קרב הים הצהוב, ב-10 באוגוסט 1904, שהסתיים ללא הכרעה טקטית אך היה ניצחון אסטרטגי יפני, וקרב צושימה, ב-27 במאי 1905, שהיה ניצחון יפני מכריע. במלחמות אחרות שהיו בתקופת הפרה-דרדנוט לא היו קרבות בין אוניות מערכה פרה-דרדנוט: מלחמת סין–יפן הראשונה (1894 – 1895) היו הקרבות בין סיירות, ובמלחמת ארצות הברית–ספרד היו הקרבות בין אוניות מערכה אמריקניות וסיירות ספרדיות.
הצי הבריטי קבע ב-1889 רשמית את מדיניותו, על פיה גודלו של הצי יהיה כגודלם של שני הציים הבאים אחריו בגודלם בעולם גם יחד. מדיניות זו נועדה אז במיוחד כנגד ציי צרפת ורוסיה, שכרתו ב-1890 ברית ביניהן. מ-1895 ועד 1904 בנו הבריטים 39 אוניות מערכה פרה-דרדנוט, בשש סדרות שונות, בנוסף לשני תריסרי אוניות מערכה מיושנות יותר שנותרו בשירות; אוניית המערכה האחרונה מטיפוס זה הושקה אחרי השקתה של דרדנוט (ראו להלן).
צרפת התלבטה במשך כמה שנים לגבי ההרכב הנכון של הצי שלה. אסכולה אחת (ה-Jeune Ecole, האסכולה הצעירה) גרסה שיש צורך בספינות קטנות ומהירות, שיישאו טורפדות, וכך יוכלו להתמודד בהצלחה מול אוניות המערכה של האויב. חשיבה זו הובילה לעיכוב בבניית אוניות מערכה פרה-דרדנוט, ורק ב-1889 הוחל בתחילת בנייתה של האונייה הראשונה מטיפוס זה. לקראת סוף המאה ה-19 התייאשו הצרפתים מן הניסיון להגיע לשוויון מול הצי הבריטי במספר האוניות, אך המשיכו בבנייתן; הצרפתים נפגעו יותר מכל צי אחר מן המהפכה שיצרה השקת הדרדנוט; עשר אוניות מטיפוס פרה-דרדנוט היו בשלבי בנייה שונים בעת ההשקה.
גרמניה הייתה בתחילת בניית הצי שלה בראשית שנות ה-90 של המאה ה-19, אך עד 1905 כבר הייתה המתחרה העיקרית מול בריטניה על השליטה בים, ומרוץ החימוש העולמי העיקרי התנהל בין שתיהן. עד 1905 כבר היו לגרמניה 19 אוניות מערכה פרה-דרדנוט, הודות להשפעתו הרבה של שר הצי שלה, אלפרד פון טירפיץ. ככלל, נשאו אוניות המערכה הגרמניות חימוש פחות כבד מן החימוש הבריטי, אך המבנה שלהן היה חסון ואיתן לפחות כאלה של יריבותיהן.
רוסיה החלה בתוכנית להרחבת הצי שלה החל מ-1890; חלק מאוניותיה נבנו במספנות זרות, כמו בארצות הברית. מטרתה של רוסיה הייתה גם להגן על האינטרסים שלה במזרח הרחוק. עד 1904 היו לרוסיה 15 אוניות מערכה פרה-דרדנוט, אך מלחמת רוסיה יפן הייתה אסון אמיתי לצי הרוסי: 11 מתוך 15 האוניות הללו טובעו במלחמה. במהלך מהפכת 1905 התמרדו מלחיה של האונייה פוטיומקין, אוניית מערכה פרה-דרדנוט, שעגנה באודסה. אחרי 1905 בנתה רוסיה עוד ארבע אוניות מערכה.
באיטליה נבנו שמונה אוניות מערכה פרה-דרדנוט בין השנים 1893 – 1904. אוניות אלה היו מהירות יחסית לאוניות דומות להן, אך מוגנות פחות; מבחינות רבות בישרו אוניות מערכה אלה את הופעתה של סיירת המערכה.
באימפריה האוסטרו הונגרית נעשה מאמץ לחדש את הצי, אך נבנו רק 3 אוניות מערכה פרה-דרדנוט.
ארצות הברית החל בבניית אוניות מערכה ב-1891. בתחילה נבנו אוניות מערכה להגנת חופים – היו אלה אוניות בעלות חימוש כזה של אוניות מערכה פרה-דרדנוט, אך ללא יכולת להפליג בים הפתוח ובעלות טווח קצר יחסית, שנועדו להגנה קרובה לחוף. רק ב-1901 הושקו אוניות מערכה הראשונות שהיו מיועדות להפלגה באוקיינוס, לטווח גדול, ואולם אוניות המערכה שהיו בידי ארצות הברית בעת מלחמת ארצות הברית–ספרד הספיקו כדי להביס את הצי הספרדי. החל מ-16 בדצמבר 1907 ועד 22 בפברואר 1909 הקיפו 16 אוניות מערכה אמריקניות, עם אוניות נלוות, את כדור הארץ, במסע שנועד להפגין את כוחה המתעצם של ארצות הברית; השייטת השתתפה בהפלגה כונתה "הצי הלבן הגדול" (Great White Fleet) וכולו היה מורכב מאוניות מערכה פרה-דרדנוט.
התיישנות
ב-10 בפברואר 1906 השיקו הבריטים את האונייה אה"מ דרדנוט. אונייה זו היוותה מהפכה בחשיבה הימית, וגרמה להתיישנותן של כל האוניות שהיוו עד אז את עיקרם של ציי המלחמה. מתכנניה של דרדנוט ויתרו לגמרי על החימוש המשני, ובמקומו נשאה האונייה עשרה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ), במקום ארבעת התותחים שהיו על אוניות הפרה-דרדנוט. דרדנוט הייתה יכולה לירות מטח דופן (Broadside) של שמונה תותחים, לעומת ארבעה בפרה-דרדנוט, ולירות בשישה תותחים לכיוון חרטום האונייה, במקום שניים בפרה-דרדנוט. מתכנני הדרדנוט הגיעו למסקנה זו לאור לקחי קרבות מלחמת רוסיה יפן, שבה היה החימוש המשני למעשה חסר תועלת; הקרב התנהל בטווחים ארוכים, שבהם רק החימוש העיקרי היה יעיל. גם יפן וארצות הברית תכננו אוניות בעלות חימוש עיקרי בלבד (All Big Gun), אך הבריטים השלימו ראשונים את האונייה שלהם.
לדרדנוט היה יתרון נוסף: היא הונעה בטורבינת גז, ובזכות מנוע חדשני זה (באותה תקופה) הצליחה להגיע למהירות של 21 קשר (39 קמ"ש), לעומת מהירותן המרבית של אוניות המערכה פרה-דרדנוט, שהייתה כ-18 קשר (כ-33 קמ"ש). מהירותה העדיפה של דרדנוט, יחד עם חימושה הכבד, הפכו את כל אוניות המערכה פרה-דרדנוט למיושנות; לא היה להן כל סיכוי בהתמודדות עם אונייה כדרדנוט.
מלחמת העולם הראשונה
למרות התיישנותן המשיכו אוניות מערכה פרה-דרדנוט לשרת בציים השונים. אוניות המערכה החדישות, שנבנו על פי העקרונות של אה"מ דרדנוט (ונקראו על שמה) וסיירות המערכה שהיו חידוש של תחילת המאה ה-20 נחשבו חיוניות, לקראת הקרב הימי הגדול שכל המעצמות ציפו לו. לפיכך, נעשה מאמץ רב להגן עליהן מפני מוקשים וצוללות, והן נשמרו סמוך לנמלי הבית ככל האפשר. אוניות מערכה פרה-דרדנוט, שהיו מיושנות ולא מתאימות לקרב גדול עם האויב, היו פחות חיוניות, וניתן היה לוותר עליהן; לכן נשלחו למשימות שבהן הסיכון היה רב יותר, או שהיו רחוקות מאוד מנמלי הבית.
בתחילת המלחמה פעל באוקיינוס השקט כוח של כמה סיירות גרמניות, בפיקודו של אדמירל מקסימיליאן פון שפה. האדמירליות הבריטית סירבה לנתק מן הצי העיקרי סיירות מערכה כדי להתמודד מול האיום, ובמקום זאת נשלחו כמה סיירות כדי ליירט את הכוח הגרמני. אליהן צורפה אוניית המערכה פרה-דרדנוט אה"מ קאנופוס. ואולם, בשל מהירותה האיטית לא הצליחה קאנופוס להצטרף אל הסיירות, והתוצאה הייתה תבוסה משפילה לבריטים.
קאנופוס השיבה לעצמה את כבודה כאשר הצליחה להניס את כוחו של פון שפה, שניסה להתקרב אל הנמל באיי פוקלנד, כמה שבועות לאחר מכן. מטחיה של האונייה המיושנת לא פגעו בגרמנים, והיא עצמה לא הייתה כלל במצב של שיט, אלא הועלתה על היבשה בכניסה לנמל, כדי שתהווה סוללת תותחים נייחת. למרות כל זאת, הספיקו מטחיה כדי למנוע אסון בריטי נוסף: השייטת הבריטית שעגנה אותה עת בנמל לא הייתה מוכנה לקרב, ופון שפה היה יכול להסב לה נזק כבד. קאנופוס הרתיעה את הגרמנים, והשייטת הבריטית הצליחה לצאת מן הנמל ולנצח בקרב.
אוניות מערכה פרה-דרדנוט רוסיות לחמו בקרב קצר מול סיירת המערכה הטורקית יאבוז, לא הרחק מחצי האי קרים. הקרב היה קצר מאוד והסתיים ללא הכרעה.
הגרמנים עשו שימוש באוניות המערכה פרה-דרדנוט שברשותם בפעילות בים הבלטי. ציי צרפת ובריטניה שלחו 12 אוניות מערכה פרה-דרדנוט לקרב בדרדנלים במרץ 1915. הכוח נועד לפרוץ בכוח דרך הדרדנלים כדי להביס את טורקיה בים השחור. ואולם, שלוש אוניות מערכה פרה-דרדנוט הוטבעו על ידי מוקשים, והכוח הימי נסוג. שלוש אוניות נוספות אבדו כאשר היו במשימות סיוע לכוחות מדינות ההסכמה שנחתו מן הים במהלך מערכת גליפולי.
בקרב יוטלנד, ב-31 במאי 1916, הצטרפה לצי הים הפתוח הגרמני שייטת אוניות מערכה פרה-דרדנוט. המלחים הגרמניים קראו לאוניות אלה "אוניות חמש דקות", משום שזה היה הזמן שבו, כך העריכו, יוכלו לשרוד בשדה הקרב מול אוניות המערכה החדשות. במהלך הקרב הסתערה שייטת זו על הצי הבריטי, כדי לאפשר לאוניות המערכה הגרמניות לחמוק, ואולם למרות האש הבריטית הכבדה טובעה רק אחת מהן. לאחר המלחמה הסב צי ארצות הברית, באופן זמני, חמש עשרה אוניות מערכה פרה-דרדנוט ועוד עשר סיירות מיושנות לתפקידי תובלה. אוניות אלה חצו את האוקיינוס כמה פעמים, והחזירו למולדתם כ-145,000 חיילים.
מלחמת העולם השנייה ואחריה
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוצאו משירות מספר רב של אוניות מערכה, פרה-דרדנוט ודרדנוט. זאת, על פי תנאי אמנת וושינגטון לצמצום החימוש הימי. רוב האוניות פורקו ונגרטו, כמה שימשו באימונים כמטרות, ואחרות הוסבו לתפקידי תובלה.
גרמניה, שבחוזה ורסאי נאסר עליה להחזיק צי מלחמתי, הייתה יכולה להחזיק צי בן שמונה אוניות מערכה פרה-דרדנוט, שמתוכן רק שש היו יכולות להיות בשירות פעיל. עם תחילת מלחמת העולם השנייה עדיין נותרו בשירות שתיים מהן; אחת שימשה לסיוע לכוחות היבשה בעת המערכה בפולין, והשנייה שימשה כאוניית אימונים. שתיהן טובעו במהלך המלחמה.
גם בציי מלחמה אחרים נותרו אוניות מערכה פרה-דרדנוט ספורות; בצי היווני היו שתיים כאלה, שהוטבעו במהלך כיבוש יון בידי הגרמנים. אוניית מערכה פרה-דרדנוט יפנית, ששימשה כאוניית שירות, טובעה בידי צוללת אמריקנית.
אוניית המערכה פרה-דרדנוט היחידה שנותרה עד היום היא האונייה היפנית מיקאסה, שהייתה אוניית הדגל של הצי היפני בקרב צושימה. האונייה שמורה כאוניית מוזיאון ביוקוסוקה, ביפן.
Made You Look
Made You Look (בעברית: גרמתי לך להסתכל) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מייגן טריינור. הוא יצא לאור ב-21 באוקטובר 2022, על ידי חברת התקליטים אפיק רקורדס, כסינגל השני מתוך אלבום האולפן השביעי שלה, Takin' It Back. ב-13 בינואר 2023 יצא רמיקס רשמי ל-"Made You Look" ביחד עם הזמרת הגרמנייה קים פטרס.
השיר הגיע למקום השביעי במצעדי ה-ARIA.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי טריינור, שון דוגלס ופדריקו וינדבר, שגם הפיק אותו. במרץ 2018 תיארה טריינור את החומרים החדשים שלה לקראת אלבום האולפן השלישי שלה כ"עבודה הטובה ביותר שלה אי פעם". ההצלחה המזערית לה זו הסינגלים מתוכו גרמו לאיבוד הביטחון ביצירה. יציאתו עוכבה מספר פעמים על ידי חברת התקליטים, בנימוק שטריינור כותבת אותו מחדש על מנת להתאימו למיינסטרים המקובל. לבסוף, בינואר 2020, יצא Treat Myself לאור, וספג ביקורות מעורבות. מאוחר יותר באותה השנה פרסמה את אלבום חג המולד A Very Trainor Christmas.
"Made You Look" נוצר בהשראת חוסר הביטחון שלה לגבי דימוי גופה לאחר ההיריון שחוותה. היא אף מתארת בשיר תרגיל פסיכולוגי בו היא מתבקשת להביט בבבואת מראתה במשך חמש דקות כשהיא עירומה. הווידאו קליפ שלו פורסם ב-20 באוקטובר לקנדי קראש סאגה בלבד, למשך 24 שעות, ולמחרת הוקרן בבכורה בערוץ היוטיוב של טריינור. בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-65.3 מיליון השמעות.
רמיקס
ב-13 בינואר 2023 יצא רמיקס רשמי ל-"Made You Look" ביחד עם הזמרת הגרמנייה קים פטרס.
אולימפיאדת האסם
הדמויות בסרט זה כוללות את מיקי מאוס, מיני מאוס, הוראס הורסקולר, קלרבל הפרה ופיט, אשר המראה שלו שונה בסרט זה, הוא מוצג כאתלט מיומן.
עלילה
מספר דמויות משתתפות במשחקים האולימפיים שכוללים איגרוף, היאבקות, זריקה וקפיצה למים. מיקי עצמו משתתף באירוע המרכזי, תחרות ספורט בשטח פתוח כמו בריצת שדה ובדומה לטריאתלון, אלא שהוא כולל שייט בסירות במקום שחייה. הוראס, המשמש כמאמנו של מיקי, עורך למיקי עיסוי בעוד האחרון בוהה במכתב ממיני בו רשום "בהצלחה מיקי מקווה שתנצח מיני".
המירוץ מתחיל, ולמרות ניסיונותיו הרבים של פיט להכשיל את מיקי ושאר חברי התחרות, הם מצליחים להימנע ולהמשיך להתקדם. אך כשפיט מזיז את החץ לכיוון הלא נכון, שאר המתמודדים נתקלים בשלל מכשולים ורק מיקי מצליח להדביק איתו פער. כששניהם רוכבים על אופניים וקרובים לקו הסיום, פיט מנסה לחבל בסיכויים של מיקי לנצח ומשליך מסטיק לגלגל האופניים שלו. פיט מתקרב לקו הסיום בעוד מיקי נאבק בפידול האופניים ומיני וקלרבל מתעצבות על ההפסד הקרב.
לבסוף מיקי מצליח לגבור על המסטיק ועף קדימה היישר לגביע, ופיט מתרסק עם האופניים שלו ושל מיקי. הסרט נגמר כשמיקי ומיני יושבים בתוך הגביע ומתנשקים והקהל מריע ומעודד אותם.
מורשת
בסצנת הפתיחה, כשרואים את ביצועי ענפי הספורט, ניתן לשמוע לראשונה את "הצחוק המטופש", צחוק זה יופיע שוב ב"המופע של מיקי" כשהדמות שעושה אותו תהפוך לימים להיות גופי.
הסצנה האחרונה של הסרט, שהקהל מריע למיקי ומיני, נעשתה בשימוש חוזר מסרט קצר ישן בסדרת "קומדיות אליס".
סרט זה הוא הבסיס למשחק הממלכה "ספורט האסם" (Barnyard Sports) שבמשחק הווידאו "Kingdom Hearts III".
פלטיבלודון
פלטיבלודון (שם מדעי: Platybelodon; מילולית: "חט עשויה חנית שטוחה") הוא סוג של יונק קדום שהיה קרוב רחוק של הפילים המודרניים. הוא חי בתקופת המיוקן לפני 10–15 מיליון שנה. מאובניו נמצאו במערב אסיה ובקווקז.
יצור זה היה שונה מאוד מהפילים של היום והיה קרוב לגומפותריום. אורכו הגיע ל-4 מטרים, גובהו ליותר מ-2 מטרים ומשקלו 2 טונות. הוא היה בעל לסת תחתונה ארוכה שהשתפעה מטה והייתה בעלת זוג שיניים שטוחות בקצה. החדק היה רחב וניצב במקביל ללסת התחתונה, אך נטה מעט כלפי מעלה (החדק עצמו לא השתמר במאובנים מאחר שאיננו עשוי עצם). ליצור היו שני חטים כמו לפילים המודרניים. אוזני היצור היו קטנות.
יצור זה היה מאוכלי העשב הגדולים של המיוקן והוא חי בביצות והערבות הקדומות של אסיה. פיו המוזר עזר לו לעקור צמחייה מיימית מהקרקעית וייתכן שמבנה השיניים בקצה עזר לו לעקור ענפי עצים.
כריש ענק
כריש ענק (שם מדעי: Cetorhinus maximus), המוכר גם בשם כריש עצם, הוא מין יחיד במשפחה כרישים ענקיים (Cetorhinidae). הוא הדג השני בגודלו בעולם אחרי הכריש הלווייתני, אחד משלושה מיני כרישי שמזונם הוא פלנקטון והוא מצוי בכל האוקיינוסים ברחבי העולם ונמצא בסכנת הכחדה.
הפרט הגדול ביותר שנצפה בוודאות היה באורך של 12.27 מטרים ושקל קרוב לשישה עשר טון. מזונו מורכב מפלנקטון אותם הוא מסנן ללא הרף, תוך כדי תנועה איטית במהירות של כשני קשרים. מאחר שהוא ניזון מפלנקטון, הוא אינו מסוכן לבני האדם ולרוב מתרחק מקרבתם ומסירות.
קחי אותי שרון
קחי אותי שרון היא תוכנית מציאות ישראלית ששודרה בערוץ 2 במסגרת שידורי "קשת" בקיץ 2003, בפורמט דומה לתוכנית "הרווק". את התוכנית הפיק ויצר אלעד קופרמן.
על התוכנית
התוכנית הונחתה על ידי אקי אבני ועסקה בשרון איילון, אישה בגיל 30, לשעבר דיילת באל על ואשת היי טק המחפשת אהבה. במהלך התוכניות 15 מתמודדים יצאו לפגישות איתה, קיבלו משימות ועברו ניפויים על ידי איילון. באחד הפרקים התקיים שלב "גלגל הצלה" בו התבקש הקהל לבחור אחד מהמתמודדים שאיילון ניפתה ולהחזיר אותו לתוכנית. בחירת הקהל הייתה רודריגו גונזלס, שהפך בעת שידור התוכנית למנחה בערוץ הילדים. נותני החסות של התוכנית נתנו כפרס, לשרון איילון ולבחיר ליבה, שכר דירה לשנה במגדלי נאמן בתל אביב ורכב יונדאי גטס.
התוכנית זכתה ברייטינג גבוה של כ-22% לפרק, תוכנית הגמר זכתה לרייטינג של כ-30%, וההכנסות מפרסומות וחסויות בגמר היו כחצי מיליון דולר.
לבסוף, בחרה איילון ביואב שוורד כבן זוגה. השניים קיימו זוגיות גם לאחר התוכנית, אך לאחר תשעה חודשים נפרדו. בעקבות התוכנית גם איילון וגם שוורד לוהקה לקמפיינים פרסומיים. לאחר עשור סיפרו השניים כי לא הגיעו במטרה למצוא אהבה. שוורד היה דוגמן שנשלח לאודישן מטעם הסוכנות שייצגה אותו; ואילו איילון חיפשה דירה כאשר הפרס בתוכנית כלל דירה לשנה. איילון הייתה נשואה לארז אלוביץ, בנו של שאול אלוביץ ואם לשלושה ילדים. ב-2017 הם התגרשו.
מיד לאחר התוכנית תוכננה הפקה של גרסת הבנות של "קחי אותי שרון", שקיבלה את שם הקוד "קח אותי שאול". שידורי קשת אף קיימה מבחני בד למשתתפי תוכנית ההמשך, שבמרכזה אמור היה לעמוד רווק שיבחר בחורה אחת מקבוצה של מתמודדות. בנובמבר 2003 הוכרז על דחיית הפקת התוכנית ובאפריל 2004 הוכרז על ביטולה. במאי 2008 הכריזה רשת מדיה על הפקת גרסת הבנות של "קחי אותי שרון" המבוססת רשמית על פורמט "הרווק".
המתחרים
להלן רשימת המתחרים לפי סדר הניפויים בתוכנית, מהראשון שנופה ועד למנצח:
חיימה ביילי
חיימה ביילי (בספרדית: Jaime Bayly; נולד ב-9 בפברואר 1965), הוא סופר, עיתונאי Uמגיש טלוויזיה פרואני. הוא מוכר בכינוי "Niño Terrible" (הילד הרע).
שנים מוקדמות
ביילי, יליד לימה, לא נחשב עילוי כתלמיד בבית ספר הפרטי מרקהם קולג', ובילה את מרבית זמנו במשחקי כדורגל. כדי לחנך אותו לאחריות, השיגה לו אמו משרה חלקית בעיתון "La Prensa" כבר בגיל צעיר. הוא עבד שם מדי יום, לאחר הלימודים, עד לשעות המאוחרות של הלילה ובהמשך פיתח תשוקה למקצוע העיתונות.
קריירה
הופעתו הראשונה בטלוויזיה הייתה בשנת 1983, בתקופת הבחירות המקומיות ברחבי פרו. הוא ראיין מועמדים ופוליטיקאים, אך לא מצא סיפוק בתפקיד זה והחל מגיש תוכנית אירוח בשעות המאוחרות, אותן פקדו סלבריטאים ודמויות ססגוניות שונות.
גם הספרים שלו זוכים להצלחה רבה ו-'No se lo digas a Nadie' (אל תגלו לאף אחד) עובד לתסריט לסרט של פרנססיקו לומברדי בשנת 1998, בהשתתפות סנטיאגו מגיל וכריסטיאן מייר. הוא כתב חמישה רומנים נוספים, רובם עמוסי טיעונים מתחכמים בנוגע לביקורת פוליטית, חירות מינית וחברות.