cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קלוב התעופה לישראל
הגמל המעופף
ב-1930 נסע צבי נדב, מאנשי השומר, במימונו של ישראל שוחט ללמוד בפריז מכונאות, חשמל ואווירונאוטיקה. במהלך לימודיו התקבל לקלוב לתעופה לסטודנטים והחל לעסוק בדאייה. שם חלחלה בו ההכרה כי הכשרת טייסים עבריים בטווח הזמן הקרוב תהיה בלתי אפשרית, אך הכנה מקדימה (כלומר, הכשרת דואים עבריים שברבות השנים יוכשרו כטייסים) תקצר את הדרך לחזון. נדב התבסס על ניסיונם של הגרמנים שפתחו מאות מועדונים לדאייה כדי לתרגל דואים כטייסים עתידיים (בחוזה ורסאי נאסר על גרמניה לפתח תעופה מנועית). בנוסף, הוא האמין כי יהיה ניתן לאמן כמות גדולה יותר של דואים מאשר טייסים בזכות מחירם הנמוך של הדאונים. יש לציין גם שתנאי האקלים של ארץ ישראל אופטימליים לדאייה (ימים גשומים מעטים, רוח קבועה מהים, גבעות רבות ששיפועיהן בכיוון הרוח).
באביב 1932 חזר צבי נדב לארץ ישראל וביקש להקים "קלוב לתעופה" דוגמת זה שהיה חבר בו בפריז. חזרתו של צבי נדב ארצה היוותה אבן דרך בתולדות התעופה הביטחונית העברית משום שהוא הביא לראשונה ידע תאורטי בהנדסת אווירונים, ידע שהיה חסר בפלשתינה הנחשלת באותו עת. עם חזרתו, הקמת מועדון תעופה שיחזיק מעמד הפכה להיות בגדר האפשר. מיד החל נדב בהקמת ועד יוזם, אשר במרץ 1933 ניסח את תקנון הקלוב לתעופה 'הגמל המעופף' (שם שהוצע על ידי ישראל שוחט, ככל הנראה בהשראת סמל יריד המזרח מ-1932), שהוגש לממשלת המנדט. הוחלט להקים את הקלוב כגוף עצמאי, ולא כסקציה בארגון כלשהו, כדי שימשוך אליו גם חובבי תעופה לא יהודיים שיפחיתו את חשדם של השלטונות שהיישוב בונה כוח אווירי. מאיר דיזנגוף שימש בתפקיד נשיא המועדון עד למותו ב-1936. במרץ 1934 נפתח קורס הדאייה הראשון של הקלוב, שכלל לימודים תאורטיים ואימונים מעשיים בהדרכתו של צבי הלברשטט, מהנדס מטוסים שעלה ארצה מפולין בשנת 1933.
השחף
למועדון בעמק הירדן הגיע מדי שבוע מייג'ור קמפר, יהודי מאנגליה שניהל את שדה התעופה רמלה, כדי להרצות על אווירודינמיקה. מחמת המאורעות שהחלו בשנת 1936 (מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט) הוחלף המרצה על ידי אמיל פוהורילה (אחד מחמשת הדואים שעלו ארצה מגרמניה והצטרפו לקלוב 'הגמל המעופף'), שגם הרכיב דאון עבור הקלוב ששימש את חבריו לדאיות רבות.
בוועד היוזם של 'השחף' לא היו מומחים לתעופה. בנוסף, בוודאי לא הייתה למועדון היכולת להקים את כל מה שהכילה הבקשה שהוגשה לשלטונות. ניתן להסיק מכך שיוזמי מועדון 'השחף' אכן התעניינו בדאייה לא כתחביב, אלא כהגשמת חזון - חזון יצירת תעופה עברית למטרות ביטחון.
קלוב ארצי־ישראלי לתעופה
בשלהי 1935 שינה קלוב התעופה 'הגמל המעופף' את שמו ל'קלוב ארצי־ישראלי לתעופה' (השם שהוגש לאישור השלטונות הבריטיים: The Aero Club of Palestine) וצירף אליו את מועדון 'השחף' כסניף הקלוב בעמק הירדן. הסיפוח נעשה בחסות הסוכנות היהודית, שביקשה לרכז את נושא התעופה תחת ארגון-גג אחד. למן התקופה הזו פרסו המוסדות הלאומיים (ההסתדרות הכללית והסוכנות היהודית) וארגון 'ההגנה' את חסותם על פעילות מועדון הדאייה. הקלוב ארצי־ישראלי לתעופה הלך וגדל ונפתחו סניפים נוספים בחיפה, בתל יוסף (עמק יזרעאל), בפרדס חנה (צפון השרון) וברמתיים (דרום השרון).
בשנת 1936 נפתחו חוגי אווירונאוטיקה ובניית טיסנים בבית הספר הריאלי 'מונטיפיורי' ובגימנסיה הרצליה, נעשה שימוש בדאונים של חמישיית הדואים שעלו מגרמניה לזינוקים מזדמנים בשבתות ונפתח מחנה הדאייה הראשון בארץ ישראל שנערך בגבעת ברנר שבו השתתפו 15 בני נוער. כמו כן נקנו עוד שני דאונים מתוצרת פולין, וביולי 1937 נערך מחנה דאייה למתקדמים ליד עפולה (הרחק ממרכז הארץ, שלא לעורר את חשדם של השלטונות) שבו השתתפו כמעט 40 בני נוער. חרף המאורעות של אותן שנים (מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט) נערכו מחנות דאייה נוספים בגבעת המורה שבעמק יזרעאל גם באפריל 1938 וביולי 1939.
בסוף שנות השלושים הקלוב ארצי־ישראלי לתעופה החל לקבל בסיס ציבורי רחב יותר ומנהיגות היישוב החלה לממנו ולהציבו בסדר העדיפויות של חלוקת המשאבים. כאמור, הוועד היוזם של הקלוב ניסח בתקנונו שהמועדון לא יוקם כסקציה בארגון כלשהו ולא יהיה משויך מפלגתית. יתרה מזאת, חברי ארגונים פוליטיים לא הורשו להירשם למועדון כקבוצה אלא כיחידים - וכך, למשל, לא הורשו חברי תנועת בית"ר להגיע לפעילות המועדון במדי התנועה.
עם זאת, צבי נדב, מרכז הוועדה הטכנית של הקלוב, ניסה פעם אחר פעם לעניין את אליהו גולומב ודב הוז, מראשי ארגון 'ההגנה', בפעילות המועדון. הוא הדגיש בפניהם את חשיבות הקלוב, שיתף אותם ברעיונותיו ובבעיות הקלוב תוך שהוא מבקש סיוע בפתרונן ומנסה למשוך את 'ההגנה' לעומק פעילות המועדון כדי להגדיל את מימונו. נדב חש שגולומב לא התעניין בענייני הקלוב, אולם הוז דווקא היה נלהב לרעיון התעופה העברית.
'ההגנה' החלה להתערב בענייני הקלוב, והדבר בא לידי ביטוי באופן בולט במחנה הדאייה הראשון בעמק יזרעאל באביב 1938, כאשר גולומב ביקש מנדב למנות את יצחק בן יעקב, חבר קבוצת דגניה א' ופעיל בארגון 'ההגנה', למנהל המשק של המחנה. המינוי אושר בוועדה הטכנית של הקלוב, בהתנגדותו של חבר הוועדה צבי הלברשטט שנזף בצבי נדב על שתדלנותו אצל ראשי 'ההגנה': "מי הוא זה בן יעקב שלך? [...] בוודאי מאנשי אליהו [גולומב; אנשי 'ההגנה']! מה הוא מבין במשק דאונים? [...] רואה אני היטב לאן הדברים מתגלגלים. גם אותך ירחיקו [אנשי 'ההגנה'] בקרוב מכל העבודות!" נדב לא נשאר חייב והסביר את פשר הדבר: "בלי תמיכת 'ההגנה', הווה אומר - הסוכנות וההסתדרות [המוסדות הלאומיים של היישוב היהודי בארץ] אין לנו אפשרות לקיים פעולה רחבה." בשלהי 1939 אכן התגשם חזונו של הלברשטט, וצבי נדב נושל מתפקידו כמרכז הוועדה הטכנית של הקלוב ארצי־ישראלי לתעופה בלחץ ארגון 'ההגנה' שפרס את חסותו על המועדון.
הקלוב ארצי־ישראלי לתעופה זכה להתעניינות רבה בקרב הציבור, אך לא היה די בכך. הוא החל לפעול ברמה ארצית ולארגן פעילויות כמו מחנות דאייה ולימודי אווירונאוטיקה רק כאשר זכה לעידודה של הנהגת היישוב (המוסדות הלאומיים - הסוכנות וההסתדרות - וארגון ההגנה). ניתן לראות שצבי נדב, שפעל רבות לחיזוק הקשר בין הקלוב לבין ראשי ההגנה גולומב והוז, הצליח להגשים את שאיפתו. כלומר, נדב נושל מתפקידו דווקא בגלל הצלחתו - בשיחותיו עם ראשי 'ההגנה' הוא הצליח להחדיר בהם את ההכרה בחשיבות פעילות מועדוני התעופה. הצלחתו הביאה להשתלטות 'ההגנה' על המועדון, והדבר עלה לו בתפקידו.
בין המדריכים בקלוב התעופה היו:
חשיבותו של הקלוב בתולדות היישוב טמונה בהכשרה הראשונית שהוא סיפק לנוער העברי בשטח התעופה - פעילות ביטחונית גרידא, שבה דבק מהקמתו עד סוף מלחמת העצמאות. הקלוב שימש אבן דרך בתהליך קידום התעופה העברית הביטחונית בהכשירו דואים עבריים לקורסי הטיס של חברת "אווירון", שלימים היו טייסי שירות האוויר של ההגנה שהיה גלגולו הראשון של חיל האוויר הישראלי.
לאחר מלחמת העצמאות, חזר הקלוב לתפקד במתכונתו המקורית תחת השם "קלוב התעופה לישראל". עם זאת, הקשרים בין חיל האוויר לקלוב נמשכו במשך שנים רבות, במיוחד במסגרת גדנ"ע אוויר.
בשנת 1951 התקבל קלוב התעופה כחבר בפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה (FAI).
ב-29 ביולי 1954 אירע אסון מעגן: מטוס מסוג פייפר קב של קלוב התעופה לישראל נפל לתוך הקהל שנכח בטקס זיכרון לצנחני היישוב בקיבוץ מעגן. באסון נהרגו 17 איש ונפצעו 25.
באותה שנה (1954) נסגר ענף הדאיה בקלוב התעופה עקב תאונה נוספת (בהתנגשות בין דאון ומטוס בשדה דב, בה נהרג טייס הדאון) ובעיה עם כספי הביטוח. בשנת 1957 נפתח מחדש ענף הדאייה בעקבות מיזם שהוקם ביוזמת מנחם בר מפקד בסיס רמת דוד, מנחם פנה ליוסי לוין שהתמחה בשיפוץ כלי טיס. יוסי אסף ועד שכלל את משה מנחמי שהיה מפקד גדנע אויר בבסיס, הרצל שריר ופרידל לוין. הועד יזם קורס דאייה בבסיס בשבתות, על ידי שימוש בשני דאונים שהושאלו מגדנ"ע אוויר. ב-1959 התקבלו ברמת דוד הדאונים של קלוב התעופה שאוחסנו מאז סגירת הענף. הוועד דאג לשיפוץ הדאונים והכשרתם לטיסה. ב-1960 הוועד פנה לחברות מסחריות (ביניהם חברת פז) למימון רכישת דאונים מתקדמים. ביוזמה זו נקרא אחד הדאונים "פז" (ע"ש החברה המממנת). ב-1961 החלה פעילות הדאייה של הקלוב למנחת מגידו, שהיה שדה תעופה עזוב של חיל האוויר הבריטי. פעילות הדאייה המרכזית בארץ מתקיימת במגידו עד היום (2021).
ריזה לושטה
ריזה לושטה (באלבנית: Riza Lushta; 22 באוגוסט 1916 - 6 בפברואר 1997) היה כדורגלן אלבני, יליד מיטרוביצה שבקוסובו, ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
לושטה שיחק בתחילה באס קיי טירנה, וזכה עימה ארבע פעמים באליפות אלבניה (1934, 1936, 1937 וב-1939) ובגביע האלבני הראשון ב-1939. הוא שיחק מאוחר יותר בצרפת במדי קאן ובאיטליה במדי בארי ויובנטוס (עימה זכה בגביע האיטלקי ב-1942), נאפולי ובאלסנדריה. כמו כן הוא גם שיחק בליגה השלישית באיטליה במדי סיינה, ובליגה הרביעית באיטליה במדי פורלי וראפאלו. הוא פרש מכדורגל בשנת 1954 בגיל 38.
הוא שיחק 170 משחקים בסרייה א', כבש 68 שערים. עם יובנטוס הוא שיחק בטורניר המלחמה האיטלקי ב-1943-1944 (בו כבש 5 שערים ב-5 משחקים). כמו כן, לושטה היה שחקן הרכב במדי הנבחרת האלבנית.
נפטר ב-1997, בגיל 80.
ראדז'ייחוב
תולדות היישוב
ראדז'ייחוב נזכרת לראשונה בשנת 1472, ובשנת 1752 הוענקו לה זכויות עיר. בחלוקת פולין הראשונה, בשנת 1772, נכללה העיר בתחום ממלכת הבסבורג, ועד מלחמת העולם הראשונה נכללה בתחום גליציה האוסטרית. לאחר המלחמה, נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי ראדז'ייחוב
יהודים ישבו בעיר מראשיתה, ובסוף המאה ה-18 נבנה בה בית כנסת. בעיר כיהן באדמו"רות רבי נפתלי צבי רובין, משושלת רופשיץ.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-2,000 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות, תוך קיום בית ספר עברי וקיבוץ הכשרה. הפעילות הציבורית היהודית בעיר נאסרה עם כיבושה בידי הסובייטים בספטמבר 1939. בד בבד הגיעו לעיר פליטים יהודים ממערב פולין, שהקהילה המקומית התגייסה לעזרתם.
בסוף יוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו רצחו בה בו ביום כמה יהודים. בהמשך הובאו לעיר מאות יהודים נוספים מכפרי הסביבה, ועל יהודי היישוב הוטלו גזירות שונות, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה, שבמסגרתן נספו רבים מהם. עם הבאת לעיר יהודים נוספים לרבות כ-500 יהודים מחולויוב בקיץ 1942, התגברו בקרב יהודי המקום הרעב והמגיפות.
ב-15 בספטמבר 1942 בוצעה בעיר אקציה, בה שולחו כ-1,400 יהודים למחנה ההשמדה בלז'ץ, וכעבור שבוע שולחו כ-500 גברים יהודים מהעיר למחנה בקמיונקה סטרומילובה, בו נספו כולם. לאחר סלקציה נותרה בעיר קבוצת יהודים קטנה. לאחר מכן, הביאו הגרמנים לעיר יהודים נוספים רבים, אשר רוכזו באוקטובר 1942 בגטו שהוקם בה. ב-7 באוקטובר 1942 שולחו כ-1,000 מיושבי הגטו לבלז'ץ, וב-1 בדצמבר 1942 הועברו כל יתר יושבי הגטו שבעיר לגטו סוקאל.
כ-100 יהודים שהושארו בעיר למיון ואיסוף רכוש המגורשים נרצחו ב-15 במרץ 1943 ביער סמוך. אחר מספר יהודים מהעיר שהצליחו להימלט ליערות הסביבה ערכו הגרמנים והאוקראינים מצוד ממושך.
משפט דה גואה
משפט דה-גואה הוא משפט בגאומטריה המהווה הכללה של משפט פיתגורס לשלושה ממדים. המשפט נקרא על שמו של המתמטיקאי הצרפתי ז'אן פול דה-גואה דה-מלבס. המשפט קובע שאם בפירמידה יש פינה ישרה (שלוש הזוויות היוצרות את הפינה, הן זוויות ישרות, ראו תמונה משמאל) אז סכום ריבועי השטחים היוצרים את הפינה הישרה שווה לריבוע שטח הפאה הרביעית. ניתן להכליל את משפט פיתגורס ואת משפט דה-גואה גם לממדים גבוהים יותר משלוש.
הוכחה גאומטרית
נעביר אנך מהקודקוד O החותך את הפאה ABC בנקודה H ואנך מ-C החותך את הישר AB בנקודה K. (CK עובר דרך הנקודה H). אזי מתקיים: (כי שני הביטויים מייצגים את קוסינוס הזווית שבין המישורים AOB ו ACB). מהשיווין הקודם נקבל כי. באותו אופן מראים כי וְ-. לאחר סיכום שלושת השוויונים הנ"ל ומכיוון ש נקבל: . מ.ש.ל.
הוכחה אנליטית
נצייר מערכת צירים קרטזית בשלושה ממדים. נסמן:. נזהה את הנקודה O עם ראשית הצירים ואת הנקודות A,B,C עם הווקטורים (a,0,0), (0,b,0), (0,0,c). שטח המשולש ABC שווה למחצית המכפלה וקטורית של הווקטורים AB ו AC ולכן:
סימכוס
סימכוס או סימאכוס (בלטינית: Symmachus; מת ב-19 ביולי 514) כיהן כאפיפיור החל מ-22 בנובמבר 498 ועד מותו. כהונתו אופיינה בפילוג בכנסייה, בשאלה מיהו האפיפיור הנבחר. לימים הוכרז כקדוש נוצרי.
סימכוס נולד בסרדיניה שהייתה אז חלק מממלכת אודוקר, והיה בנו של פורטונאטוס (Fortunatus). סימכוס נולד למשפחה פגאנית, הוטבל ברומא ובה הפך לארכידיקון בתקופת כהונתו של האפיפיור אנסטסיוס הראשון.
סימכוס נבחר לכהן כאפיפיור ב-22 בנובמבר 498. באותו יום נבחר גם הכומר של כנסיית סנטה פראסדה, לאורנטיוס לתפקיד האפיפיור. לאורנטיוס זכה לתמיכת הקיסר האימפריה הביזנטית אנסטסיוס הראשון, אולם מלך ממלכת האוסטרוגותים תאודוריק הגדול אשר שלט בעיר רומא תמך בסימכוס (בנימוק שהוא נבחר קודם לכן, וכי מרבית ההגמונים תמכו בו), ולכן לאורנטיוס נחשב לאנטי-אפיפיור.
בסינוד שנערך ברומא ב-1 במרץ 499 סימכוס מינה את לאורנטיוס לבישוף נוקריה שבקמפניה. בסינוד זה נקבע כלל לפיו כל איש כנסייה אשר ינסה להשיג תמיכה עבור עצמו לכהונת אפיפיור בעת כהונתו של אפיפיור מכהן יודח מתפקידו.
בשנת 501 האשים פסטוס, סנטור רומי אשר תמך בלאורנטיוס, את סימכוס בפשעים שונים. סימכוס זומן להופיע בפני תאודוריק, אולם כאשר הגיע לרימיני ונודעה לו סיבת הזימון, סירב להופיע בפני המלך האוסטרוגותי תאודוריק ולענות על ההאשמות, לאור הדוקטרינה לפיה לשליט החילוני אין סמכות לשפוט את האפיפיור.
לפי דרישת האפיפיור נערך סינוד ב-23 באוקטובר 502 ואשר כונה לימים "סינודוס פאלמריס" (Synodus Palmaris) - ככל הנראה מאחר שנערך באתר שנקרא פאלמה. סימכוס התכוון להגיע לסינוד שנערך אולם הותקף בדרכו על ידי תומכי לאורנטיוס, וחלק מהכמרים המלווים אותו נהרגו. סימכוס נמלט לבזיליקת סנט פטרוס, וסירב לשוב ולעמוד בפני הסינוד אף שהובטח לו ליווי צבאי על ידי המלך תאודוריק, ואף שהוזמן לבוא פעמיים נוספות. לבסוף אישר הסינוד את עמדת האפיפיור, לפיה אין לבישופים סמכות לשפוט אותו ולכן אם האפיפיור פשע - רק האל יכול לשפוט אותו, והמלך נאלץ לבטל את כל ההאשמות נגד סימכוס. סינוד זה אף אישר את לגיטימיות הכהונה של סימכוס. על אף זאת, תאודוריק, אשר רגז על החלטת הסינוד, התיר ללאורנטיוס להתגורר בארמון הלטרן כאפיפיור. פילוג כנסייתי זה, במהלכו כיהנו ברומא שני אפיפיורים בו זמנית, נמשך ארבע שנים נוספות עד שעמדותיו הפרו - ביזנטיות של לאורנטיוס הביאו להפסקת תמיכת תאודוריק בו ולגירושו מרומא של לאורנטיוס בשנת 506.
יורו 1972
אליפות אירופה בכדורגל 1972, הידועה גם בשם יורו 1972 היא אליפות אירופה בכדורגל הרביעית שמארגנת אופ"א. הטורניר נערך בבלגיה בין ה-14 ביוני ל-18 ביוני 1972.
טורניר הגמר כלל אז ארבע נבחרות בלבד, שעלו מטורניר המוקדמות, ולכן שוחקו רק משחקי חצי הגמר, המשחק על המקום השלישי ומשחק הגמר. באותו הזמן ההכרזה על המדינה המארחת התקיימה רק בשלהי טורניר המוקדמות, הנבחרת המארחת לא העפילה אוטומטית לטורניר הגמר. למרות זאת, הצליחה להעפיל מהמוקדמות וליטול חלק בטורניר הביתי.
השליטה של בטורניר הייתה מוחלטת. היא הפגינה את היכולת הגבוהה מכל הנבחרות בטורניר, גברה במשחק גמר חד צדדי בתוצאה 3-0 על וזכתה בתואר לראשונה בתולדותיה. היכולת הגרמנית בטורניר הקרינה גם על בחירת נבחרת הטורניר, בה 7 מתוך 11 השחקנים היו שחקני הנבחרת הזוכה. מלך שערי הטורניר היה גרד מילר, מגדולי החלוצים בהיסטוריה של גרמניה, שכבש ארבעה שערים, צמד בכל אחד משני משחקיה של נבחרתו בטורניר. כשנתיים לאחר הטורניר זכתה גרמניה המערבית גם בתואר אלופת העולם במונדיאל 1974.
מוקדמות
טורניר מוקדמות יורו 1972 החל בשנת 1970 כש-32 הנבחרות החברות באופ"א חולקו לשמונה בתים בני ארבע נבחרות כל אחד. הנבחרות שסיימו בראש הבית הוגרלו לשלב רבע גמר במתכונת בית-חוץ. שלב זה שוחק כחודש לפני פתיחת טורניר הגמר, וארבע הנבחרות המנצחות העפילו לטורניר בבלגיה.
בטורניר המוקדמות ניצחה המארחת את, האלופה המכהנת מיורו 1968, עם 2-1 בסיכום שני המשחקים, והצליחה להעפיל לטורניר אותו אירחה. עבור נבחרות בלגיה ו הייתה זו ההעפלה הראשונה בתולדותיהן לאליפות אירופה, ואליהן הצטרפו ו, שנזקקה למשחק שלישי מול  כדי להכריע ולהפעיל לטורניר.
הנבחרות המעפילות
1 במודגש: זכתה בטורניר, בנטוי: מארחת הטורניר
אצטדיונים
ארבעת משחקי הטורניר נפרשו על פני ארבעה אצטדיונים בשלוש ערים שונות, כך שכל אצטדיון אירח משחק אחד מתוך הארבעה. האצטדיון שנבחר לארח את גמר הטורניר היה אצטדיון הייזל בבריסל.
STS-49
STS-49 הייתה המשימה הראשונה של האנדוור וה־47 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א. היא שוגרה ב־7 במאי 1992 ונמשכה קרוב לתשעה ימים.
המשימה
זו הייתה המשימה הראשונה בה שלושה אסטרונאוטים ביצעו הליכת חלל במקביל. במשימה זו גם נקבע שיא של הליכת החלל הארוכה ביותר בהיסטוריה והשנייה באורכה בהיסטוריה עד לאותו זמן.
בנוסף לשתי משימות אלו, נשאה המעבורת שלושה ניסויים: ניסוי גידול גבישי חלבון מסחרי, מדמה נוצה על־סגול, ומחקר של התחנה האופטית של מאווי של חיל האוויר.
יום טיסה ראשון
לאחר שיגור מוצלח, הגיעה המעבורת למסלול. במקביל, החברה המפעילה את הלוויין השתמשה במנועיו כדי להנמיך אותו אל מסלול המעבורת, ולהאט את מהירות הסיבסוב שלו כדי שניתן יהיה לתפוס אותו.
יום טיסה רביעי
המעבורת והלוויין נפגשו. בשעה 15:33 האסטרונאוטים תואיט והייב יצאו מן המעבורת כדי לתפוס את הלוויין, שקוטרו 3.65 מטרים ואורכו 5.33 מטרים. תואיט התקרב אל הלוויין בעזרת הזרוע הרובוטית של המעבורת, אך לא הצליח להצמיד אליו קורת אחיזה, שתוכננה במיוחד למשימה זו, כדי שניתן יהיה ללכוד אותו. בניסיון הראשון הקורה לא ננעלה במקומה. בניסיון השני הלוויין החל להתנודד, ובכך נמנעו ניסיונות לכידה נוספים באותו יום.
לאחר שחזרו אל המעבורת, דנו אנשי הצוות עם צוות הקרקע בבעיות בהן נתקלו, בעזרת צילומי וידאו שצילמו במהלך הליכת החלל. נראה היה שהלוויין רגיש מאוד לתנודות, ויוצא משליטה בקלות.
יום טיסה חמישי
אף שתוכננה רק הליכת חלל אחת לצורך תיקון הלוויין במשימה זו, יצאו שוב תואיט והייב אל הלוויין בניסיון נוסף ללוכדו. למרות מספר ניסיונות, עדיין לא הצליח תואיט להצמיד את הקורה למקומה כהלכה. תנועת הקורה הייתה מוגבלת, ולא יכלה להתמודד עם הלוויין המסתובב.
יום טיסה שישי ושביעי
בעוד האסטרונאוטים מקבלים יום חופש, בדק צוות הקרקע במהלך היום השישי את האפשרות ללכוד את הלוויין בידיים. אסטרונאוטים ניסו לבצע זאת בבריכת ההדמיה שבמרכז החלל ג'ונסון עם דגם של הלוויין, כדי שניתן יהיה לספק הוראות מדויקות לצוות שבמעבורת.
ביום השביעי יצאו תואיט, הייב וטום אקרס אל מחוץ למעבורת. הם הרכיבו בתא המטען של המעבורת גשר שתוכנן לשמש לניסוי הבנייה של התחנה, כדי שניתן יהיה לעמוד עליו בעודם אוחזים בלוויין. הייב נעמד על השוליים השמאליים של תא המטען, אקרס על הגשר ותואיט על הזרוע הרובוטית, כך שהשלושה עמדו במעין מעגל בקוטר הלוויין, כל 120 מעלות. במצב זה, קירב מפקד המעבורת, ברנדנסטיין, את המעבורת אל הלוויין, עד ששלושת האסטרונאוטים יכלו להיאחז בו ולהאט את סיבובו, עד שנעצר. הייב ואקרס המשיכו להחזיק בו, בעוד תואיט שם את זרוע האחיזה במקומה ועליה את מנוע ההאצה החדש, בעודו עומד על הזרוע הרובוטית. לאחר ההרכבה המוצלחת, פירקו האסטרונאוטים את המבנה בתא המטען והחזירו אותו למקומו, וחזרו אל תוך המעבורת.
האסטרונאוטים קבעו שיא חדש להליכת חלל - שמונה שעות ו-29 דקות, שעה יותר מהליכת החלל הארוכה ביותר של תוכנית אפולו. שיא זה נשבר במהלך משימה STS-102, בה בוצעה הליכת חלל במשך שמונה שעות ו־56 דקות.
יום טיסה שמיני
לאחר שהמעבורת התרחקה מן הלוויין, הופעל המנוע שהוצמד לו, והוא הגיע אל מיקומו המיועד, במסלול גאוסטציונרי בגובה 37,819 מטרים מעל קו המשווה, בקו אורך 24.5 מעלות מערב, בזמן כדי לשדר את אולימפיאדת ברצלונה של 1992.
בנוסף, ביצעו קתרין תורנטון וטום אקרס הליכת חלל אחת מתוך שתיים שתוכננו לניסוי בניית התחנה, במשך שבע שעות ו־45 דקות. זו הליכת החלל השנייה באורכה בהיסטוריה עד אז, אחרי ההליכה הארוכה ביותר שבוצעה ביום הקודם. ההליכה השנייה בוטלה עקב התארכות הטיפול בלוויין.
רומא (סדרת טלוויזיה)
חלק מהדמויות בסדרה מבוססות על דמויות בולטות ברפובליקה, כגון יוליוס קיסר, מרקוס אנטוניוס ואוקטביוס. דמויות אחרות נועדו להציג את חייהם של האנשים הפשוטים. כמה מדמויות אלה מבוססות באופן גס על דמויות מאותה תקופה, ובהן החיילים לוקיוס ורינוס וטיטוס פולו, ששמותיהם מוזכרים בכתביו של יוליוס קיסר.
הפקת הסדרה
צילומי הסדרה התקיימו באיטליה בין מרץ 2004 למאי 2005, בשיתוף עם רשת RAI. חלק מהצילומים נערכו באזורים כפריים באיטליה, וחלקם בצ'ינצ'יטה, בה הוקמה תפאורה ברוח התקופה, על פני שטח של כ-20 אלף מ"ר. התפאורה, שהוקמה בפירוט רב, כללה בין היתר את הפורום הרומאי, שכונת מגורים בגבעת האוונטין ווילות מפוארות. חלק ניכר מהתפאורה נהרס בדליקה שפרצה באולפנים ב-10 באוגוסט 2007.
העונה הראשונה של הסדרה עוסקת בעידן יוליוס קיסר, החל ממלחמת האזרחים ב-49 לפנה"ס, בה תפס את השלטון, ועד להתנקשות בחייו, ב-44 לפנה"ס. עונה זו שודרה בארצות הברית החל מאוגוסט 2005, ובבריטניה החל מנובמבר אותה שנה. בבריטניה זכה פרק הפתיחה ל-27 אחוזי צפייה, אך הם ירדו בהדרגה, ובפרק האחרון צפו רק 13% מהצופים.
ההחלטה על הפקתה של עונה שנייה התקבלה ברשת HBO כבר לאחר שידורו של הפרק השלישי של העונה הראשונה. בד בבד הודיעה הרשת כי תסתפק בעונה שנייה, ולא תפיק עונה שלישית משום בעיות תקציב. עשרת פרקי העונה השנייה מתמקדים במאבקי השלטון בין מרקוס אנטוניוס לבין אוקטביוס, שהסתיימו בניצחונו של אוקטביוס ב-31 לפנה"ס. העונה שודרה בארצות הברית החל מינואר 2007, ובבריטניה החל מיוני אותה שנה.
לקראת שידור הסדרה ב-BBC, נערכה הסדרה מחדש, והופחתו ממנה סצנות של שפה בוטה, יחסי מין מפורשים ואלימות קשה. הגרסה הלא מצונזרת שודרה מאוחר יותר בערוץ UKTV ואף נכללה בגרסת ה-DVD שהופצה במדינה. גם באיטליה הוסרו סצנות שכללו אלימות ויחסי מין מפורשים, והשפה הבוטה רוככה בדיבוב. בישראל שודרו שתי הגרסאות - הגרסה המלאה בשעה מאוחרת יותר.
תקציר העלילה
הסדרה מתעדת בעיקר את חייהם ומעשיהם של האנשים החזקים והמשמעותיים מבחינה היסטורית ברומא, אך לצד זאת היא מתמקדת גם בשני פלבאים בדיוניים, לוציוס ורינוס וטיטוס פולו. ורינוס ופולו עדים ושותפים להרבה אירועים היסטוריים המוצגים בסדרה.
עונה 1
העונה הראשונה מתרחשת במלחמת האזרחים של יוליוס קיסר נגד האופטימאטים. העלילה מתחילה בסיום מלחמת גאליה, ומתארת כיצד חבר פומפיוס לסנאט בראשות קאטו, קיקרו וסקיפיו על מנת לצמצם את כוחו של קיסר הפופולרי. בינתיים בגאליה, ורינוס ופולו מצילים את אוקטביאנוס, אחיינו של קיסר, ומוצאים את נס הלגיון שנגנב (בשליחותו של פומפיוס). ורינוס ופולו נשלחים יחד עם מרקוס אנטוניוס שנבחר לטריבון. ורינוס שחוזר הביתה, מופתע לגלות את שביתו בת ה-14 ילדה בן, אך למעשה מדובר בבנה של אשתו נאיובי שנאפה עם בעלה של אחותה, אוונדר. מרקוס אנטוניוס הותקף בפורום בתגרה אותה החל פולו, ובתגובה קיסר פלש לאיטליה, והאופטימאטים בראשות פומפיוס פינו את רומא והפליגו ליוון. קיסר שולח חיל קטן בראשות ורינוס לרומא, והם מוצאים את העיר ריקה מכוחות. פולו מוצא את אוצר הזהב של העיר, אותו ניסה פומפיוס להבריח. בינתיים ברוטוס, מקורבו של קיסר, בחר להצטרף לפומפיוס, אבל אמו סרוויליה, המאוהבת בקיסר נשארה בעיר. אטיה, אימו של אוקטביאנוס ואחייניתו של קיסר, מקנאה בסרוויליה על אהבתו של קיסר אליה ודואגת לכך שהקשר יופסק. בינתיים פולו נלקח כחונך לאוקטביאנוס ויחד הם רוצחים את אוונדר ללא ידיעתו של ורינוס, בעוד קיסר יצא לרדוף אחרי פומפיוס. קיסר נקלע למצוקה לאחר חציית הים האדריאטי והזעיק את מרקוס אנטוניוס, שנשאר ברומא, לעזרה. מרקוס אנטוניוס יוצא יחד עם הלגיון ה-13, ורינוס ופולו אובדים במהלך חציית הים ונפלטים לבדם אל החוף, שם הם פוגשים את פומפיוס כשהוא נמלט לבדו לאחר שהפסיד לקיסר בקרב פרסלוס. קיקרו וברוטוס נכנעים לקיסר שמקבל אותם באהבה. פומפיוס מפליג למצרים, בה מושל תלמי השלושה עשר, בתקווה לעזרה, אך ראשו נערף מיד עם הגעתו. קיסר רודף אחרי פומפיוס למצרים, ומזועזע ממותו. ורינוס ופולו נשלחים למצוא את אחותו ויריבתו של תלמי, קלאופטרה, ופולו מקיים עימה יחסי מין (על מנת שתוכל להרות כביכול מקיסר חשוך הבנים). קלאופטרה נפגשת עם קיסר ושוכבת עימו, תלמי השלושה עשר מודח ומוצא להורג בחשאי, אך תושבי אלכסנדריה מתקוממים. קיסר מצליח לדכא את המרידה וחוזר לרומא, לא לפני שהוא מכיר בבנה של קלאופטרה, קיסריון, כבנו. במקביל, קאטו וסקיפיו מובסים באפריקה ומתאבדים קיסר מכריז על ניצחון וזוכה לטריומף, בעוד ורינוס רץ מטעמו למשרת מגיסטראט. בינתיים אטיה שולחת את שכיר החרב היהודי שלה, טימון, להפשיט את סרוויליה באמצע הרחוב ולגזוז את שערה. במקביל, קיסר מתמנה לדיקטטור לעשר שנים. פולו הפך לשכיר חרב, אך נתפס ונידון למוות בזירת גלדיאטורים. לפני שהוא מובס, ורינוס נכנס לזירה ושניהם יחד מנצחים בקרב וזוכים לאהדה עממית, שגורם לקיסר למנות את ורינוס לסנאטור (יחד עם מאות פלבאים נוספים), והופך אותו בעצם לשומר ראשו. בינתיים סרוויליה, שנשבעה לנקום בקיסר ובאטיה, רוקחת מזימות ומפגישה את בנה ברוטוס עם קסיוס. ברוטוס מסרב למזימת הקשר, אך לאחר מכן קיסר ממנה אותו לנציב מקדוניה במטרה להרחיק אותו מרומא (לאחר שרחובות העיר כוסו בציורים המתארים את ברוטוס כרוצח קיסר), וברוטוס מבין כי קיסר אינו סומך עליו. סרוויליה, שיודעת על סודה של נאיובי (דרך אוקטביה, אחותו של אוקטביאנוס), מגלה לורינוס את בגידתה של אשתו והלה רץ זועם לביתו אך נאיובי מתאבדת לפני שהוא מספיק להרגה. במקביל הקושרים דואגים להשאיר את מרקוס אנטוניוס ופוסקה (עבדו האישי ונאמנו של קיסר) מחוץ לבית הסנאט, כך שקיסר נכנס לסנאט ללא הגנה. מיד עם כניסתו מקיפים הקושרים בראשות קסיוס את קיסר ודוקרים אותו בכל חלקי גופו. קיסר מתמוטט אך עדיין בהכרה, וברוטוס ניגש אליו ונותן לו את מכת המוות.
מבחינה היסטורית, מתרחשת העונה הראשונה בין 54 לפנה"ס (מותה של ג'וליה, בתו של קיסר ואשתו של פומפיוס) עד 15 במרץ 44 לפנה"ס (ההתנקשות בחיי קיסר).
עונה 2
העונה מתחילה היכן שהסתיימה הקודמת, קיסר מוטל על רצפת הסנאט מתבוסס בדמו. מרקוס אנטוניוס מגיע להסכם פיוס עם ראשי הקושרים (סרוויליה, ברוטוס, קסיוס וקיקרו), ולקיסר נערכת הלוויה בהתאם למעמדו, בהשתתפות רוצחיו. בינתיים, ילדיו של ורינוס נחטפים על ידי בריון מקומי שהסתכסך עם ורינוס, והלה משוכנע כי הם נרצחו. בשליחותו של מרקוס אנטוניוס, משתלטים ורינוס ופולו וכנופייתם על גבעת אוונטין ומסיימים בכך את מלחמת הכנופיות ששררה שם. אוקטביאנוס דורש את ירושת דודו ומסתכסך עם מרקוס אנטוניוס, וקלאופטרה מגיעה לרומא עם בנה קיסריון. סרוויליה מנסה להרעיל את אטיה, ובתגובה טימון חוטף את סרוויליה ואנשיו אונסים אותה במצוותה של אטיה. אוקטביאנוס מביס את מרקוס אנטוניוס בקרב מוטינה, ושולח את אגריפה להודיע לאימו אטיה (המאוהבת במרקוס אנטוניוס) על ניצחונו, למורת רוחה. אגריפה מתאהב באוקטביה, ובמקביל ורינוס ופולו מחלצים את ילדיו של ורינוס מעבדות. ברוטוס וקסיוס נמלטים ליוון ומארגנים צבא בן 100,000 חיילים, אך אטיה מתווכת בין אוקטביאנוס ומרקוס אנטוניוס שכורתים ברית להילחם יחד ברוצחי קיסר. ברוטוס וקסיוס מובסים ונופלים בקרב. אוקטביאנוס ומרקוס אנטוניוס מארגנים רשימת אנשים להוצאה להורג ברומא, והמשימה מוטלת על ורינוס ופולו. פולו רוצח את קיקרו בעצמו, וממסמר את ידיו על דלתות הסנאט לבקשת מרקוס אנטוניוס. סרוויליה מתאבלת על מות בנה, ומתאבדת על פתח דלתה של אטיה. מרקוס אנטוניוס, אוקטביאנוס ולפידוס מחלקים ביניהם את האימפריה (הטריומווירט השני) ולמען הברית מרקוס אנטוניוס נושא את אוקטביה אחותו של אוקטביאנוס, למורת רוחם של אטיה ואגריפה.
בינתיים, הורדוס שולח לרומא זהב תמורת המלכתו, האמור להתחלק בשווה בין חברי הטריומוויראט. ורינוס ופולו מופקדים על משימת פריקת הזהב מהספינה, אך הזהב נשדד. מאיקנס משוכנע כי מרקוס אנטוניוס ופוסקה (שהשתחרר לאחר רצח קיסר והפך לנאמנו של אנטוניוס) הם האשמים, משום שהוא עצמו תכנן לגנוב את הזהב יחד עם פוסקה, והוא נוקם את נקמתו כשהוא מגלה לאוקטביאנוס כי מרקוס אנטוניוס ואטיה, וגם אוקטביה ואגריפה, עדיין מנהלים קשרים מיניים. אוקטביאנוס משתמש במידע כדי לאלץ את אנטוניוס לגלות למצרים, והוא לוקח עימו את ורינוס, שגילה כי ילדיו שונאים אותו על מות אימם.
רומא מתמודדת עם מחסור כבד בתבואה, לאחר שאנטוניוס וקלאופטרה, השולטים ב"אסם התבואה של האימפריה הרומית" מעלים את דרישותיהם ללא הרף. אוקטביאנוס שולח את אימו ואחותו למצרים, אך אנטוניוס מסרב לראותם, דבר המשמש את אוקטביאנוס להכרזת מלחמה. לאחר שהפסיד בקרב אקטיום, חוזר אנטוניוס יחד עם ורינוס למצרים ומתבצר בארמון. אוקטביאנוס צר על הארמון, וקלאופטרה גורמת להתאבדותו של אנטוניוס, בתקווה לשאת ולתת עם אוקטביאנוס. לאחר פגישה עם אוקטביאנוס, מבינה קלאופטרה כי אוקטביאנוס נחוש להרוג את קיסריון (המתחרה עימו כיורשו של קיסר) ולהביאה כשבויה לרומא, ומתאבדת בעצמה. ורינוס מחלץ את קיסריון מן הארמון, ופולו, שנשלח על ידי אוקטביאנוס לרצוח את קיסריון, מכזב לאוקטביאנוס כי רצח את הילד אך לאמיתו של דבר הוא שומר עליו יחד עם ורינוס (כזכור, קיסריון הוא בנו האמיתי של פולו לפי הסדרה). ורינוס נפצע במפגש עם חיילי אוקטביאנוס, אך מספיק להגיע בחיים לרומא ולהתפייס עם משפחתו רגע לפני מותו, ופולו צועד עם קיסריון ברחובות העיר ומתחיל לספר לו אודות אביו האמיתי.
מבחינה היסטורית מתרחשת העונה הראשונה מ-15 במרץ 44 לפנה"ס (רצח קיסר) ועד 30 לפנה"ס (התאבדותה של קלאופטרה). ישנו פסק זמן גדול בין פרק 8 לפרק 9, שמקביל בערך לשנים 37 לפנה"ס (מרקוס אנטוניוס עוזב את רומא למצרים) ועד 32 לפנה"ס (הכרזת המלחמה).
אי-דיוקים היסטוריים
אף שהסדרה מבוססת על אירועים אמיתיים, בכמה מקרים תיאור הדמויות והאירועים לא היה נאמן למקור. אחד היוצרים, ברונו הלר, ציין כי הם "מנסים לאזן בין ציפיות הקהל המבוססות על תיאורים קודמים של הדמויות לבין תיאור מדויק שלהן". עוד העיר הלר, כי הסדרה מתמקדת יותר באופן שבו הפסיכולוגיה של הדמויות משפיעה על ההיסטוריה, ופחות בהיסטוריה עצמה. היועץ ההיסטורי של הסדרה, ג'ונתן סטאמפ, הדגיש כי הסדרה אינה מתיימרת לדיוק, כי אם לאותנטיות.
כמה אירועים חשובים, כגון המאבק של אוקטביוס בסקסטוס פומפיוס, שאירעו בתקופה המתוארת בסדרה, כלל אינם מוזכרים בה. גם דמויות מפתח שונות, ובהן האופטימאטים וכמה מבני משפחתם של מרקוס אנטוניוס ויוליוס קיסר נעדרים ממנה. חלק גדול מתיאור החברה הרומית בסדרה חסר בסיס במציאות ששררה אז. לפי הסדרה אביו של קיסריון הוא בעצם טיטוס פולו ולא יוליוס קיסר. בפרק האחרון פולו מציל אותו מאוקטביוס אף על פי שבמציאות אוקטביוס הרג אותו.
לוקיוס ורינוס וטיטוס פולו הם שמות שהוזכרו בקצרה בכתביו של יוליוס קיסר, אך מעורבותם באירועים היסטוריים כפי שעולה מן הסדרה היא בדיונית לחלוטין, והם נועדו לצורכי העלילה בלבד. חלק משיטות הלחימה שלהם כלל לא היו קיימות באותה תקופה.
כמו כן, תיאור הדמויות אינו נאמן למקורות העתיקים, לדוגמה: קלאופטרה לבושה כמצרייה, אף ששליטי מצרים התלבשו כיוונים; תיאור נסיבות המפגש בין יוליוס קיסר תלמי השלושה עשר וקלאופטרה אינם תואמים את הדיוק ההיסטורי. כשקיסר הגיע לאלכסנדריה, שניהם לא שהו בה. קלאופטרה יזמה את המפגש בינה ובין קיסר על ידי שהתגנבה לארמון. היא לא הייתה שבויה בידי תלמי השלושה עשר, ואף חיל לא הציל אותה. גילוי העריות בין אוגוסטוס קיסר לבין אחותו אוקטביה אינו מבוסס על ראיות היסטוריות; אף הרומן בין אטיה לבין מרקוס אנטוניוס ובין אוקטביה למרקוס ויפסניוס אגריפה הוא פרי דמיונם של יוצרי הסדרה; כאשר נרצח יוליוס קיסר, היה אוקטביוס עם צבאו באיליריה, ואילו בסדרה הוא מוצג כנער שעדיין חי בבית אמו. תיאורם של אטיה וסרוויליה כנשים תככניות נעדר בסיס במקורות העתיקים.
דמויות ושחקנים
אף שעיקר מימונה של הסדרה היה של רשת HBO, צוות השחקנים לא כלל שחקנים אמריקאים, והתבסס בעיקר על בריטים ואירים, לצד מספר שחקנים איטלקים בתפקידים קטנים. לחלק מתפקידי הניצבים שגילמו דמויות של בעלי מקצוע שונים לוהקו אנשים העוסקים באותם מקצועות בחיי היום יום.
פרסים
בשנת 2006 זכתה "רומא" בארבעה פרסי אמי: בקטגוריות העיצוב האמנותי, התלבושות, עיצוב השיער והאפקטים. כן הייתה מועמדת בקטגוריות האיפור, המוזיקה המקורית ונעימת הפתיחה המקורית. בשנת 2007 זכתה בשלושה פרסי אמי נוספים: בקטגוריות העיצוב האמנותי, הצילום ועיצוב השיער, והייתה מועמדת לזכייה בפרס בקטגוריות התלבושות, האיפור, המוזיקה המקורית והאפקטים.
בשנת 2006 הייתה הסדרה מועמדת גם לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית סדרת הדרמה הטובה ביותר (בפרס זכתה, בסופו של דבר, "אבודים"). באותה שנה הייתה פולי ווקר מועמדת לפרס בקטגוריית שחקנית הדרמה הטובה ביותר, על תפקידה כאטיה.
אגוסטין מרצ'סין
אגוסטין פדריקו מרצ'סין (בספרדית: Agustín Federico Marchesín; נולד ב-16 במרץ 1988) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת השוער בסלטה ויגו ובנבחרת ארגנטינה.
קריירת מועדונים
בשנת 2007 חתם מרצ'סין בקבוצת לנוס. ב-1 במרץ 2009, מרצ'סין ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–2 על חימנסיה אי אסגרימה דה ג'וג'וי. ב-29 באפריל, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בגביע הליברטדורס במשחק נגד קראקס, משחק שנגמר בתיקו אחת. באותה העונה, מרצ'סין הפך לשוער הראשון של הקבוצה. בשנת 2013 זכה מרצ'סין עם לנוס בגביע סודאמריקנה, ואף פתח בשני משחקי הגמר שלה נגד פונטה פרטה הברזילאית.
בדצמבר 2014 מרצ'סין נמכר לסנטוס לגונה והחליף את השוער אוסבלדו סאנצ'ז, שפרש. בעונתו הראשונה בקבוצה, הוא זכה עימה בקלאוסורה ובאלוף האלופים.
ב-2 בדצמבר 2016 מכרה סנטוס לגונה את מרצ'סין לקלוב אמריקה. הוא זכה באליפות עם הקבוצה לאחר ניצחון 0–2 על קרוס אסול בסיכום שני המפגשים של גמר האפרטורה.
ב-2 באוגוסט 2022 חתם בסלטה ויגו.
קריירה בינלאומית
ב-20 באוגוסט 2010 מרצ'סין זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת של ארגנטינה למשחק ידידות נגד נבחרת ספרד. לעומת זאת, את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים ערך במשחק ידידות נגד נבחרת ונצואלה, כשנכנס כמחליף במחצית השנייה ב-16 במרץ 2011, משחק שנגמר בניצחון 1–4.
בספטמבר 2014, מרצ'סין זכה לזימון נוסף לנבחרת לאחר ארבע שנות היעדרות. מאמן הנבחרת באותה התקופה, חרארדו מרטינו, זימן אותו לצמד משחקי הידידות נגד נבחרת ברזיל ונבחרת הונג קונג. הופעתו השנייה בנבחרת הייתה נגד אותה הונג קונג. לאחר מכן, הוא זומן לסגל הנבחרת לקופה אמריקה 2015, לאחר שהשוער מריאנו אנדוחר נפצע בידו במהלך הטורניר.
ב-15 בספטמבר 2017 זימן מאמן הנבחרת חורחה סמפאולי את מרצ'סין לצמד משחקי מוקדמות מונדיאל 2018 נגד נבחרת פרו ונבחרת אקוודור ב-2 וב-5 באוקטובר, בהתאמה. ב-14 בנובמבר מרצ'סין פתח לראשונה בהרכב הנבחרת בהפסד 4–2 לנבחרת ניגריה במסגרת משחק ידידות.
קבוצתיים
פורטו
אמני הציור בפה או ברגל
אמני הציור בפה או ברגל (באנגלית: Mouth and Foot Painting Artists או בקיצור: MFPA) הוא שמו של הארגון בעל מטרות הרווח הבינלאומי היחידי מסוגו, שנוסד בשנת 1956. למען אומנים אלה.
מטרות ודרכי פעולה
הארגון מעודד אנשים בעלי נכויות לצייר ציורים בפה או ברגל. הנכים שציירו את הציורים מוותרים על זכויות הציורים ומוסרים אותם לארגון, שמוכר אותם לציבור הרחב. הארגון ממיר את הרווחים ממכירת היצירות, כדי לסייע ולהוביל אמנים חדשים בעולם וגם בישראל, ולאפשר להם ליצור ולהתפרנס בכבוד מהיצירות, ללא נדבה או תרומה.
היסטוריה
המדינה בה לראשונה הוקם סניף של הארגון היא מדינת ליכטנשטיין, שנבחרה לכך בשל היותה נייטרלית לפני מלחמת העולם השנייה ואחריה. המדינה הייתה מדינת המטה של הארגון, עד שלימים עבר המטה המרכזי לגרמניה, והוקם בה הסניף הראשון.
כיום הארגון מונה כ-700 ציירים ברחבי העולם.
הארגון בארצות הברית
הסניף הראשון של אמני הציור בפה או ברגל הוקם בשנת 1961 בבאפלו שבניו יורק. סניף נוסף הוקם באטלנטה שבפלורידה ביולי 2000.
הארגון בישראל
הארגון פעיל בישראל מאז שנת 1965 ומטהו ממוקם בפתח תקווה. מוטו הארגון הוא "עזרה עצמית ולא צדקה". המוצרים הנפוצים של הארגון הם לוחות שנה ואגרות ברכה, בפרט אגרות שנה טובה.
בשנת 2021, יש בישראל כ-15 אמנים פעילים. בעבר, נמכרו היצירות ב-2 מועדים מרכזיים: ראש השנה ופסח, אך בזכות אתר האינטרנט של הארגון, המכירות נמשכות כל השנה, וניתן לרכוש את מוצריהם בכל עת עם משלוח עד הבית.
הארגון בקנדה
הסניף הראשון בקנדה נפתח במקביל לפתיחת הסניף בארצות הברית בטורונטו, אונטריו.
אמן
{{פירושונים|
אישים:
ראו גם
}}
STS-50
STS-50 הייתה המשימה ה-12 של הקולומביה וה-48 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א ששוגרה ב-25 ביוני 1992 ונמשכה קרוב לשבועיים. המשימה עסקה בעיקר בניסויי מיקרוכבידה והייתה המשימה הראשונה בה הקולומביה לא נחתה בבסיס חיל האוויר אדוארדס אלא במרכז החלל קנדי בגלל מזג אוויר בעייתי.
תיאור המשימה
המעבורת שוגרה לחלל ב-25 ביוני כאשר על סיפונה צוות של 7 אנשים. במרכז המשימה היה ניצול של Microgravity Laboratory-1 לביצוע מחקרים שונים בהקשר לחוסר משקל בתחומים שונים. בין היתר בוצעו מחקרים בתחום גידול גבישים, פיזיקה וביולוגיה. כמו כן בוצעו ניסויים בתחום רדיו. הצוות חולק ל-2 משמרות.
זו הייתה המשימה הראשונה שצוידה בציוד שמאפשר הארכת המשימה לשבועיים. ציוד זה כלל חמצן, סוללות וציון חיוני נוסף.
משפט הזווית החיצונית במשולש
בגאומטריה אוקלידית, משפט הזווית החיצונית קובע כי זווית חיצונית במשולש שווה בגודלה לסכום שתי הזוויות הפנימיות שאינן סמוכות לה. זהו ניסוח מחדש של העובדה שסכום הזוויות במשולש שווה לזווית שטוחה: בשרטוט, α+∢β+∢γ=180°=∢γ+∢δ∢, ולכן α+∢β=∢δ∢.
ממילא נובע שזווית חיצונית גדולה מכל זווית פנימית של המשולש שאינה סמוכה לה.
הוכחת המשפט
נתבונן במשולש ABC. נראה שהזווית C שווה לסכום הזוויות האחרות. תהי Y נקודה על המשך הקטע AC. העבר מ-C ישר CX המקביל ל-AB. הזווית החיצונית ל-C, שהיא הזווית BCY, שווה לסכום הזוויות XCY ו-BCX. אולם XCY=BAC בהיותן זוויות מקבילות, ו-BCX=ABC בהיותן זוויות משלימות. לכן BCY=BCX+XCY=ABC+BAC=a+b.
קרב גנילה ליפה
קרב גנילה-ליפה התרחש בין 29 ל-30 באוגוסט 1914 בתחילת מלחמת העולם הראשונה, כחלק מקרב גליציה. בקרב נלחמו כוחות מהאימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה הרוסית, באזור נהר גנילה-ליפה (נהר הינילה-ליפה, באוקראינה). הקרב הסתיים בניצחון רוסי.
רקע
בתחילת קרב גליציה, ספגו הרוסים תבוסות בקרב קרשניק וקרב קומרוב מהצבא האוסטרו-הונגרי. הסיבה העיקרית לכך הייתה שרוב הצבא הרוסי היה ערוך דרומית לעיר למברג, בעוד שלמעשה התקיפו האוסטרים מצפון לה. הארמייה השלישית האוסטרית תחת פיקודם של גנרל רודולף פון-ברודמן וגנרל הרמן קבש, המשיכה להתקדם לכיוון נהר הזלוטה-ליפה. אך ב-26 באוגוסט נתקלו האוסטרים בארמיות הרוסיות, תחת פיקודו של גנרל רוזקי, שהגיעו כתגבורת לצבא הרוסי הדליל. הרוסים הביסו את האוסטרים, ואלה האחרונים החליטו לסגת, תוך שכוחותיו של קבש כמעט מכותרים על ידי הרוסים.
הקרב
ראש המטה הכללי האוסטרי, קונרד פון הוצנדורף, החליט להקים קו הגנה בנהר הגנילה ליפה, ממנו גם יצאו האוסטרים להתקפה כנגד הארמיות הרוסיות. המתקפה האוסטרית נכשלה לחלוטין, בשל עדיפותם המספרית המוחלטת של הרוסים. ב-29 באוגוסט, הבקיעו הרוסים את הקו, תוך כדי גרימת אבדות כבדות לאוסטרים, שהחליטו על נסיגה כללית. האוסטרים נסוגו עד מעבר ללמברג (למברג עצמה נפלה לידי הרוסים ב-3 בספטמבר), ורק תגבורת בהולה מהחזית הסרבית הצליחה לבלום את ההתקדמות הרוסית ולמנוע התמוטטות כללית.
When
When (בעברית: מתי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית שאניה טוויין, מתוך אלבומה השלישי "Come On Over". השיר יצא לאור ב-1 ביוני 1998, כסינגל החמישי מתוך האלבום בבריטניה. השיר לא הצליח לשחזר את הצלחת קודמיו, ומכירותיו בעולם מסתכמות בכ-53,429 עותקים.
השיר זכה להצלחה רבה במצעדים כאשר בשיאו הגיע למקום ה-12 במצעד שבפלנדריה, וה-18 במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי שאניה טוויין ורוברט ג'ון "מאט" לאנג, שהפיק אותו גם כן. בפברואר 2000, הוחלט להוציא את הסינגל מחדש בקנדה, כסינגל פופ.
עם השיר הופיע טוויין בשני סיבובי ההופעות הראשונים שלה, "Come On Over Tour", ו-"Up! Tour".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר צולם בניו יורק, והוא בוים וצולם על ידי מרקוס בלנדר. הקליפ פורסם לראשונה בבריטניה, באותה שנה שבה יצא כסינגל רשמי מן האלבום, ורק לאחר מכן פורסם גם בארצות הברית.
הקליפ מתחיל כאשר ניתן לראות את טוויין כשהיא גוססת במיטתה, ולאחר מכן הופכת למלאך, ומטיילת ברחובות ניו יורק, כשהיא רודפת אחרי אהובה. בין לבין ניתן לראותם, כאשר הם רוכבים על אופניים, מטיילים בעיר וכולי.
הקליפ הועלה לערוץ ה-Vevo של טוויין באמצע שנת 2009, 11 שנים מצאתו המקורית. מונה הצפיות של הקליפ נכון לאוקטובר 2017, עומד על למעלה מ-5 מיליון צפיות.
מיקומי שיא
השיר זכה להצלחה נאה במצעדים, למרות שלא יצא כסינגל בארצות הברית.
דונלד טראמפ (פירושונים)
{{פירושונים|
ניצחון הרוח
ניצחון הרוח (אנגלית: Triumph of the Spirit) הוא סרט בכיכובו של וילם דפו שיצא בשנת 1989 על סיפור חייו של המתאגרף שלמה ארוך על רקע שואת יהודי יוון. זהו הסרט הראשון שנעשה בהוליווד בנושא השואה שצולם באושוויץ.
ההתחלה
שלמה ארוך (סאלמון ארוך) הוא מתאגרף יהודי החי בעיר סלוניקי שביוון עם הוריו, אחיו ואחיותיו. בשנת 1941 פולשת גרמניה הנאצית ליוון, לאחר מכן עוברת המשפחה לגור בגטו. סאלמון עובד בעבודות כפייה תחת הכיבוש הנאצי, אך ממשיך לשמור על אורח חייו היהודי.
בשנת 1943 מצווים הגרמנים על כל תושבי הגטו להגיע לתחנת הרכבת. לאחר מסע של שישה ימים בקרון משא, מגיעה משפחת ארוך לאושוויץ, בלילה (בשונה במעט מסיפורו המקורי של שלמה ארוך, הרכבת בסרט נכנסת אל תוך בירקנאו). בהגיעם למחנה מתבצעת סלקציה, סאלמון אביו ואחיו נשארים בחיים, ואילו אימו של סאלמון נשלחת עם בתה לתאי הגזים.
החיים במחנה
סאלמון, אביו ואחיו נשלחים לעבודות כפייה. באחד מהימים במחנה העבודה מחליט סאלמון לא לשתוק למראה הקאפו האכזרי אשר מתעלל ביהודים. סאלמון מכה את הקאפו במכות אגרוף, ולאחר שהוא מנצח אותו, מובל סאלמון אל אחד מקציני ה-SS.
קצין ה-SS מעוניין שסאלמון ילחם בשבילו בקרבות אגרוף אשר נועדו לשעשע את הנאצים. בקרבות אילו נלחמו שני אסירים, עד שאחד מהם לא היה מסוגל לעמוד על רגליו. עד מהרה מתגלה סאלמון כמתאגרף טוב מאוד, ולא מפסיד באף קרב. על כל ניצחון שלו הוא מקבל אוכל נוסף, אותו חולק עם חבריו לצריף. סאלמון מתחבר עם הקאפו החדש של הצריף, וזוכה ממנו למעט אוכל, שתייה וסיגריות.
באחד מהימים, נערך מסדר בו מצווים הגרמנים על מספר אנשים, ביניהם אחיו של סאלמון לעבור לעבודה חדשה. העבודה החדשה היא להיות חלק מהזונדרקומנדו באושוויץ. במהלך סצנה זאת, שחוזרת לקראת סוף הסרט, נראים תאי הגזים באופן מפורט מאוד. אחיו של סאלמון וחבריו מסרבים להיות חלק מתהליך הרצח, ונשלחים להשמדה.
במהלך הסרט נערכות סלקציות נוספות. באחת מהם נשלח אביו של סאלמו לתאי הגזים אל מותו. במחנה הנשים שורדות חברתו של סאלמו, אלגרה ואחותה. באחד מימי העבודה נשמעת אזעקה מפחד תקיפת בעלות הברית.
סוף הסרט
לקראת סוף הסרט, נשלחים אחרוני היהודים שיכולים לעבוד אל גרמניה בצעדות המוות ואילו סאלמון נשלח לעבוד בתאי הגזים. בשלב זה פורץ מרד הזונדרקומנדו: האסירים מפוצצים את קרמטוריום 4 ומצליחים להרוג שלושה גרמנים (המרד מדוכא במהירות, וכ-450 יהודים הוצאו להורג במהלך דיכויו וכפעולת עונשין).
סאלמון נשאר בחיים, והוא נשלח אל בלוק מס' 11 באושוויץ, בלוק הכלא והעינויים. בסוף הסרט סאלמון יוצא משערי בירקנאו, כאשר הוא מבטיח למצוא את חברתו ולעלות לארץ ישראל.
אמיתות הסרט
התסריט לסרט נכתב על פי עדותו של שלמה ארוך, ניצול אושוויץ, ועל פי פרטי מידע. ארוך עצמו נכח בצילומים אשר רובם צולמו באושוויץ ובירקנאו המקוריים.
הסרט מציג בבירור את תנאי החיים הקשים במחנה, את עבודת הפרך, את הקור ואת הרעב. בנוסף, מציג הסרט כיצד נערך משלוח לאושוויץ, מהרגע שהיהודים עולים לקרון בעיר אשר בה גרים ועד שהם נשרפים במשרפות. החיים במחנה, העבודה במחנה, המוות במחנה ואפילו צעדות המוות מוצגים בסרט.
כדי לצלם את הסצנות בתאי הגזים בנו מפיקי הסרט את המבנים על פי התוכניות המקוריות.
סוף הסרט חורג מעדותו של ארוך. ארוך נשלח ב-1944 למחנה ברגן-בלזן ואילו בסרט נראה כי הוא שוחרר במחנה אושוויץ. אך סוף זה הוא עדיין מקורי הודות לעדויות על המרד באושוויץ ועל החיים בבלוק 11, בלוק העינויים.
צילומי הסרט ארכו ארבעה חודשים ורובם צולמו באושוויץ. הקרמטוריום הנראה בסרט הוא הקרמטוריום המקורי מאושוויץ. בסרט השתתפו שישה ישראלים, שחקנים אמריקאים וניצבים פולנים וגרמנים. צילומי הסרט החלו ב-3 בפברואר 1989. הצילום הראשון שנעשה היה הכניסה למחנה.
הבחירות הכלליות בבריטניה 1974 (פברואר)
הבחירות הכלליות בבריטניה שהתקיימו ב-28 בפברואר 1974 היו הבחירות הראשונות בבריטניה בשנה זו, כשמערכת בחירות נוספת נערכה באוקטובר.
בדומה למערכות בחירות קודמות, התמודדו על ראשות הממשלה מנהיג המפלגה השמרנית וראש הממשלה המכהן, אדוארד הית', ומנהיג הלייבור הרולד וילסון.
מערכת הבחירות נערכה על רקע המשבר הכלכלי, ושביתת כורים שהחלה בסמוך למועד הבחירות. הלייבור ניהלו קמפיין רדיקלי, שהתמקד במצב הכלכלי, והציעו פתרונות למשבר. באחד מרגעי השיא של מערכת הבחירות, הודיע חבר המפלגה השמרנית והשר לשעבר, אינוק פאוול, כי הוא אינו תומך בהית' ובמדיניותו.
בסופה של מערכת הבחירות התחזקה, כצפוי, מפלגת הלייבור - אך לא קיבלה מספיק מושבים כדי להקים ממשלת רוב. היא ניצחה את השמרנים רק בקושי במספר המושבים (הפרש של 4 מושבים בלבד), והפסידה בהפרש זעיר בספירת הקולות הכללית. המפלגה הליברלית, שזכתה בקרוב ל-20% מקולות הבוחרים, יותר מכפליים מהישגה בבחירות הקודמות, קיבלה 14 מושבים בפרלמנט (2.2%). המצב החדש של פרלמנט ללא רוב לאחת המפלגות הגדולות, שלא היה צפוי לאורך מערכת הבחירות, הביא למשבר פוליטי בבריטניה.
על אף הפסדו בפער קטן, הית' לא התפטר כמקובל מראשות הממשלה וניסה להקים קואליציה עם הליברלים ומפלגות קטנות מקומיות. לאחר שסירב לקבל חלק מהתנאים שהציבו בפניו ראשי המפלגות בתמורה להצטרפות לממשלה, החליט הית' להתפטר וכך סלל את הדרך לווילסון אל ראשות הממשלה. גם וילסון נכשל בהקמת קואליציה, ולכן עמד בסופו של דבר בראש ממשלת מיעוט שזמנה קצוב, והכריז על בחירות חדשות כעבור חודשים ספורים. בבחירות, שנערכו באוקטובר, ניצח הלייבור ברוב קטן.
הייתה זו מערכת הבחירות הראשונה מאז מלחמת העולם השנייה שהסתיימה ב"פרלמנט תלוי" (hung parliament), בו אף אחת משתי המפלגות הגדולות לא זכתה לרוב.
אבו סיאף
אַבּוּ סַיַּאף (בערבית: جماعة أبو سياف; בפיליפינית: Grupong Abu Sayyaf) הוא ארגון טרור אסלאמי סוני הפועל במלזיה ובפיליפינים, בעיקר בג'וֹלוֹ (Jolo) שבמחוז סוּלוּ (Sulu) ובאי בָּסִילָאן שבמחוז האסלאמי האוטונומי מִינְדָנָאוֹ (Mindanao). הארגון הוקם בשנת 1991 בידי עבד א-רג'יק אבו בכר ג'נג'לאני.
מנהיגי הארגון בהמשך, חדאפי ג'נג'לאני ואיסנילון טוטוני הפילון, נכללים החל מ-24 בפברואר 2006 ברשימת הטרוריסטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI. ב-4 בספטמבר 2006 נהרג ג'נג'לאני בעת חילופי אש עם כוחות צבא פיליפיניים. בדצמבר אותה שנה נמצאה גופתו על ידי חיל הנחתים הפיליפיני. בינואר 2007 הוכח מותו בבדיקת דנ"א, ובהמשך השנה כבר הוסר מן הרשימה.
הארגון מונה כיום כ-400 פעילים ונחשב לאחד האלימים והמסוכנים ביותר בפיליפינים. הוא אחראי לחטיפות ולפיגועים רבים, שמכוונים לא פעם נגד תיירים.
ב-23 ביולי 2014 נשבע מנהיג הארגון, איסנילון טוטוני הפילון, אמונים למדינה האסלאמית.
ב-27 בפברואר 2017 פרסם הארגון וידאו של עריפת ראשו של יורגן קנטנר, גרמני בן 70 שהארגון חטף כ-3 חדשים לפני כן, כאשר דרישות הכופר שלו לא נענו. ב-23 במאי 2017, הארגון פתח בקרב על מאראווי באי מינדנאו נגד כוחות הממשלה לצד מיליציית מאוט שנשבעה אף היא אמונים למדינה האסלאמית.
ב-16 באוקטובר 2017 חוסל הפילון ביחד עם מנהיג מיליציית מאוט, עומר מאוט. באוגוסט 2020 פעיל הארגון ביצע מספר פיצוצים.
נכון לאפריל 2023 ההערכה היא שנותרו בארגון כפחות מ-20 פעילים.
גיריות דבש
גיריות דבש (שם מדעי: Mellivorinae) היא תת-משפחה של טורפים ממשפחת הסמוריים החיים באפריקה ודרום אסיה ובעבר התקיימו גם באירופה. תת-משפחה זו מכילה סוג אחד - גירית דבש (Mellivora) ובו קיים כיום רק המין גירית הדבש, בעוד שני מינים מהסוג נכחדו. הסוג קרוב גם לסוגים הנכחדים Promellivora ולבני השבט הנכחד Eomellivorini, בו האאומליבורה והאקורוס.
הגירית מגיעה לאורך ממוצע של 55-77 ס"מ ולמשקל של 6 עד 12 ק"ג. היא בעלת ראש קשיח ועור עבה המגן עליה. צבעה שחור-לבן מה שמשמש כצבעי אזהרה לטורפים. מעט מאוד טורפים מאיימים על הגירית עקב התגוננותה המרשימה ועקב יכולתה להפריש נוזל מצחין מאחוריה.
גירית הדבש היא טורפת נועזת וחסרת פחד החיה במחילות ויכולה לגבור על טרף בגודל דומה לה, כשהיא ניזונה בין השאר מצמחייה, חרקים, זוחלים, עופות ויונקים קטנים והיא חסינה מארס של נחשים ארסיים.
מנואל דה אלמיידה
מנואל דה אלמֶידָה (בפורטוגזית: Manuel de Almeida; 1580, יזאו, פורטוגל - 1646, גואה, תת-היבשת ההודית) היה מיסיונר פורטוגזי. בגיל צעיר הצטרף דה אלמיידה למסדר ישו והפליג להודו כמיסיונר. מסופר כי בשנותיו במזרח הוא גם ביקר באתיופיה, באריתריאה ובאגם טאנה, שם בנה מספר כנסיות ומנזרים, בפרט באיים הקטנים של האגם.
ב-1622, בחר ראש מסדר ישו באלמיידה לשמש כשגריר אצל סוסניוס, קיסר אתיופיה. הקיסר קיבל אותו בסבר פנים יפות ובחצרו גברה השפעת הישועים הפורטוגזים, שבשיאה המרתו הדתית של הקיסר לאמונה הקתולית. פרצה מלחמת אזרחים. יורשו של סוסניוס, פאסילידס הגלה את אלמיידה, יחד עם חבריו למסדר, לפרמונה שבמחוז תיגראי. לבסוף גם גירש אותם מקיסרות אתיופיה ב-1632. עם חזרתו לגואה, לאחר 13 שנות היעדרות, הוא מונה על ידי המסדר כאב מנזר וכאינקוויזיטור. הוא מת בגואה ב-1646.
לב מלאכותי
הלב המלאכותי (TAH) הוא מכשיר המחליף את שני החדרים התחתונים של הלב. חדרים אלה נקראים "חדרי החדר" (VEN-trih-kuls). ניתן להפיק תועלת מהלב המלאכותי אם שני החדרים לא עובדים בשל אי ספיקת לב.
היסטוריה
בדצמבר 1982, לאחר עשרות שנים של מחקר, רופאים באוניברסיטת יוטה בארצות הברית השתילו לב מלאכותי קבוע לרופא השיניים בארני קלארק. פעולה זו בישרה עידן חדש בתרגול הרפואה הקרדיווסקולרית. עם זאת, לאירועים כאלה יש השלכות מרחיקות לכת מעבר לתחום הרפואה הקלינית. כתוצאה מהשתלת לב מלאכותי, התעוררו שאלות אתיות כגון הגדרת מוות, התייחסות לטיפול רפואי כזכות, והחלטה של מי לקבל טיפול נדיר.
הלב המלאכותי הראשון
הלב המלאכותי הראשון שפעל על בן אדם היה Dodrill-GMR שנבנה בסיוע התנדבותי של מהנדסים ממעבדות המחקר של ג'נרל מוטורס. הוא היה עשוי מנירוסטה, מזכוכית ומגומי ומידותיו היו 10*12*17. לב זה הפעיל לחץ אוויר ומשאבות ואקום כדי להזרים דם מהתאים דרך גוף המטופל בזמן ניתוח לב פתוח. הלב המלאכותי מומן בחלקו על ידי איגוד הלב האמריקני. ה-Dodrill-GMR הופעל לראשונה ב-2 ביולי 1952, בבית חולים במישיגן, על הנרי אופיטק, שהיה אז בן 41, במשך 50 דקות, בזמן שהרופאים, פורסט דואי דודריל ומת'יו דודלי פתחו את העלייה השמאלית של המטופל וניסו לתקן את השסתום המיטרלי. לדברי דודריל, זו הייתה הפעם הראשונה שהמנותח שרד בעזרת לב מלאכותי, אשר הצליח לגרום לתפקוד מלא של מערכת הדם בזמן שהלב היה פתוח.
ההשתלה הקלינית הראשונה והתפתחות המוצר
ההשתלה הראשונה של לב מלאכותי נוסתה על ידי ד"ר ווילם קולף על כלב בשנת 1957. לב זה החזיק מעמד לאחר ההשתלה כ- 90 דקות. שיפורים ושינויים רבים נעשו מאז השתלת הלב הראשונה. המוצר הסופי מוכר בשם "ג'רביק-7", הלב המלאכותי הראשון לבני אדם אשר הומצא ונרשם פטנט בשנות החמישים. הלב המלאכותי אפשר לחוקרים באוניברסיטת "יוטה" בארצות הברית לרפואה להתגבר על בעיות שנאלצו להתמודד איתן בדגמים מוקדמים. בחלוף השנים זמן ההישרדות הממוצע של לב מלאכותי בבעלי חיים השתפר מימים ספורים למספר חודשים. בעלי חיים אחדים הצליחו לחיות ,9 חודשים עם הלב המלאכותי. הלב המלאכותי הראשון שהושתל בגופו של אדם פותח על ידי דומינגו ליוטה והושתל על ידי המנתח דנטון קולי בארבעה באפריל 1969 ב"מכון הלב של טקסס" ביוסטון. המטופל, הסקל קארפ, חי במשך 64 שעות עם הלב המלאכותי, שהזרים דם מחומצן בגופו, וזאת עד שלב אמיתי של תורם יכול היה להיות זמין להשתלה. למרות זאת קארפ לא שרד ונפטר לאחר קבלת הלב האנושי. אנשים רבים ביקרו את הניתוח של קארפ וטענו כי הייתה זו פעולה לא מוסרית מכיוון שלא היה פיקוח רשמית על התהליך מטעם החברה הרפואית. אך הניתוח הציג את החיוניות של לבבות מלאכותיים כתחליף זמני עד לביצוע ההשתלה, ובזמן זה אחראי לספק לחולה תחליף זמני לפעילות הלב.
היישום הקליני הראשון של משאבה בתוך בית החזה
השימוש הקליני הראשון בלב מלאכותי המיועד להשתלה קבועה התרחש בשנת 1982 ב"אוניברסיטת יוטה" שבבסולט לייק סיטי שבארצות הברית. במהלך שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 שינה רוברט ג'רביק מספר דברים במשאבה כדי שגודלה יהיה צורת ביצית שתתאים לחזה האדם, המורכבת מקבוצת חומרים הבנויים ממולקולות הנקראים פולימרים. פוליאוריתן, פולימר נפוץ המורכב משרשרות של יחידות אורגניות, שפותחו על ידי המהנדס הביו-רפואי דונלד לימן, ושיטת ייצור שהפחיתה את סבירות היווצרותם של קרישי דם. רופא השיניים בדימוס בן ה -61 היה בשלב מתקדם של קרדיומיופתיה, החלשה מתמשכת של שריר הלב, כאשר הוא היה למושתל הראשון של לב מלאכותי קבוע ב-2 בדצמבר 1982.
קאנה קורסו
קאנה קורסו (באיטלקית: Cane Corso) הוא גזע של כלב בית בעל לסתות גדולות.
אטימולוגיה
"קאנה" (Cane) היא מילה איטלקית שפירושה "כלב". מקורה של המילה "קורסו" (Corso) שנוי במחלוקת: גרסה אחת אומרת שמקור המילה הוא יווני (Kortos), ומשמעותה "הכלב השומר על הרכוש"; אפשרות אחרת היא שמקור השם לקוח מהמילה הלטינית "Cohors", שמשמעותה "המגן" או "שומר הראש". במרוצת השנים נדבקו לקורסו עוד שמות נוספים, שתאמו את התפקידים המגוונים שהוא נדרש להם.
היסטוריה
הקאנה קורסו הוא גזע עתיק יומין הנחשב לאחד מאבות הטיפוס של כל המולוסוסים האירופאים. מקורו בפוליה שבדרום מזרח איטליה. ממצאים מהתקופה חושפים כלב דומה ביותר לקאנה קורסו של ימינו, שבצורתו לא ממש השתנה במשך כ*2,000 שנה. יש הטוענים כי גזע זה הוא הנצר האותנטי ביותר לכלב המלחמה של לגיונות האימפריה הרומית, ממנו התפתחו שני כלבים אתלטים ושרירים: הקאנה קורסו והמאסטינו דה נפוליטנו.