cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דרקון לבן (סדרת טלוויזיה)
דרקון לבן (באנגלית: Strangers) היא סדרת טלוויזיה בריטית מסוגת דרמת פשע שנוצרה ונכתבה על ידי מארק דנטון וג'וני סטוקווד. הסדרה שודרה לראשונה ברשת ITV ב-10 בספטמבר 2018. השם המקורי של הסדרה היה "White Dragon", והיא צולמה בעיקר בהונג קונג. בסדרה מופיע השחקן זוכה הפרסים אנתוני וונג בתפקידו הראשון בשפה האנגלית. הארח וג'ק ויליאמס הידועים מסדרת הדרמה "הנעדר" היו מפיקים בפועל של הסדרה, והשתתפו בכתיבת התסריט. פול אנדרו ויליאמס היה הבמאי של כל שמונת הפרקים.
בנוסף לוונג מככב בסדרה ג'ון סים בתפקיד פרופסור ג'ונה מולריי, לצדם של דרוולה קירוואן בתפקיד אשתו מייגן, אמיליה פוקס בדמות סאלי פורטר נציגה בקונסוליה הבריטית, קייטי לאונג בתפקיד לאו צ'ן בתם של דייוויד ומייגן; וטום וו בתפקיד דניאל טסוי בלש בכיר במשטרת הונג קונג. לפני שידור הבכורה בטלוויזיה הוצג הפרק הראשון במשך ארבעה ימים בשירותי וידאו על פי דרישה ITV Hub ו-STV Player. הסדרה במלואה יצאה על גבי DVD ב-19 בנובמבר 2018 בהפצת Dazzler Media.
תקציר עלילה
עולמו של פרופסור ג'ונה מולריי מתהפך כאשר אשתו, מייגן (דרוולה קירוואן) נהרגת בתאונת דרכים בהונג קונג. אף על פי שהיא חייתה ועבדה שם כמחצית חייה, ג'ונה לא ביקר שם מעולם. הפחד שלו מטיסות וחייו המוגנים משאירים אותו בלונדון. אבל כעת אין לו ברירה אלא לטוס לצד השני של העולם כדי לזהות את גופתה של האישה שאהב.
זמן קצר אחרי הגעתו להונג קונג, ג'ונה מגלה תגלית מזעזעת על אשתו. הוא נשאב עמוק יותר ויותר לתוך רשת של קנוניות, כשהוא מסתגל לסביבה זרה ולא מוכרת, והוא נאבק לחשוף את האמת על מותה של אשתו.
טניה פטקין
טניה פטקין החרמוני (27 בנובמבר 1910 - 29 בנובמבר 1981, ג' בכסלו ה'תשמ"ב), הייתה אתלטית ארצישראלית. זוכת שתי מדליות, כסף וארד במכביה הראשונה (1932) בקרב 3 ובקפיצה לרוחק, בהתאמה. שיאנית ארץ ישראל בקפיצה לרוחק בשנת 1931.
ביוגרפיה
פטקין נולדה וגדלה בטטרסק, רוסיה, בתם של ישראל דב ונחמה פטקין ואחותם של בן-ציון פטקין, גלה (פטקין) רוזנפלד, מוניה (משה) פטקין ואליעזר פטקין. לאחר כמה שנים עברה עם משפחה למוסקבה. בשנת 1925 עלתה לארץ ישראל עם אחותה הבכורה, גלה, שהייתה בת 17. הן התגוררו בנס ציונה ושם היא התאמנה באתלטיקה.
בשנת 1931 קבעה פטקין בקפיצה לרוחק שיא ארץ ישראל חדש של 4.67 מטר.
במכביה הראשונה שנערכה בסוף מרץ 1932 זכתה פטקין, בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, בקרב 3 (ריצת 100 מטר, קפיצה לגובה והדיפת כדור ברזל) אחרי סיביל קוף מארצות הברית ומדליית ארד, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.0 מטר, אחרי סיביל קוף (4.35 מטר) ומרילה פרייוולד מפולין (4.32 מטר) ולפני אנדה מצנדורף מפולין (3.88 מטר), עדה יהודאית מארץ ישראל וגוטה ברלינר מפולין.
חודשיים לאחר מכן, בתחרויות אתלטיקה שנערכו בחיפה בחג השבועות זכתה פטקין במקום הראשון בשלוש תחרויות: בריצת ל-100 מטר, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4:05 מטר ובזריקת דיסקוס (19.00 מטר).
פטקין נישאה לחיים (יורקובסקי) החרמוני. לזוג נולדו שלושה ילדים, אורה (החרמוני) קופליס, רותי (החרמוני) פלמינגר ועמירם החרמוני.
נפטרה ב-29 בנובמבר 1981.
יחסי טורקיה–רוסיה
יחסי טורקיה–רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה הטורקית לבין הפדרציה הרוסית.
מסוף המאה ה-16 ועד המאה ה-20, היחסים בין האימפריה העות'מאנית לבין האימפריה הרוסית היו מתוחים לעיתים קרובות, והן אף לחמו ביניהם כמה פעמים. עם זאת, בשנת 1920, כתוצאה של הסיוע של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית לטורקים במהלך מלחמת העצמאות של טורקיה, ממשלות מוסקבה ואנקרה פיתחו יחסים חמים ביניהם. בשנת 1932 הרפובליקה הטורקית לקחה הלוואות מברית המועצות, ותוכנית הפיתוח הכלכלית והתעשייתית הראשונה שלה (1934-1938) תוכננה במידה רבה בעקבות תוכניות החומש של ברית המועצות, שנראו לה טובות במהלך השפל הגדול, ועל אף החסרונות, כמו הרעב הסובייטי (1932–1933), שהיה מוסתר במידה רבה מן העולם החיצון. היחסים הטובים בין מוסקבה לאנקרה נמשכו עד שיוסיף סטלין דרש הקמת בסיסים סובייטיים במיצרים הטורקיים לאחר אמנת מונטרה בשנת 1936, ובעיקר בוועידת פוטסדאם בשנת 1945. טורקיה הצטרפה לנאט"ו בשנת 1952 והשתלבה בברית המערבית נגד ברית ורשה במהלך המלחמה הקרה, כאשר היחסים בין שתי המדינות היו ברמה הנמוכה ביותר.
בעקבות קריסת ברית המועצות בשנת 1991, השתפרו היחסים בין טורקיה ורוסיה במהירות, ושתי המדינות הפכו בסופו של דבר לשותפות הסחר הגדולות ביותר של זו. רוסיה הפכה לספקית האנרגיה הגדולה ביותר בטורקיה, ואילו חברות טורקיות רבות החלו לפעול ברוסיה. בתקופה זו, טורקיה הפכה ליעד העיקרי עבור תיירים רוסים. עם זאת, היחסים הבילטראליים החמים של שני העשורים האחרונים נעשו מתוחים מאוד לאחר הפלת מטוס סוחוי Su-24 רוסי על ידי מטוס F-16 של טורקיה. נשיא טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן התנצל מאז על האירוע והיחסים השתפרו בעקבות כמה פגישות בינו לבין נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
היסטוריה מוקדמת
הסלאבים ועמים טורקיים היו במגע במשך אלפי שנים לאורך הערבה האירו-אסייאנית. במהלך ימי הביניים, ממלכות טורקיות כמו ממלכת הכוזרים, קומניה, בולגריה של הוולגה, אורדת הזהב, חאנות קאזאן, חאנות קרים, חאנות אסטרחן וחאנות סיביר הוקמו בחלקים של רוסיה של ימינו, ושמרו על לשונם, והמורשת התרבותית שלהם.
הטורקים באנטוליה הופרדו מרוסיה ידי הים השחור והאיחוד הפולני-ליטאי במערב, ועל ידי הרי הקווקז במזרח. הטורקים הקימו את האימפריה העות'מאנית באנטוליה והחלו להתפשט לעבר אירופה, ואילו רוסיה התפשטה דרומה לכיוון הים השחור, מה שגרם לעימותים בין השתיים.
כיבוש קונסטנטינופול בשנת 1453 על ידי העות'מאנים סימנה את קץ האימפריה הביזנטית, ורוסיה הפכה למושב הכנסייה האורתודוקסית המזרחית, ושליטיה ירשו את המורשת הביזנטית.
עימותי האימפריות
החל משנת 1549, תמיכתה של האימפריה העות'מאנית במדיניות טורקיות ואיסלאמיות קטנות ברוסיה המודרנית (חאנות קרים, חאנות אסטרחן, וכו') הביאה את שתי האימפריות לעימות. הים השחור היה בשליטה עות'מאנית כשהרוסים החלו במתקפה נגד הטורקים. בשנת 1696 פטר הגדול כבש את אזוב, אבל קרבות רבים נוספים קדימה. המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774) הביאה להסכם קוצ'וק קאינרג'ה בשנת 1774, שהעניק לרוסיה מעבר אל הים השחור, מה שאפשר לרוסיה לקבל גישה לים התיכון. כמו כן אפשר ההסכם לרוסים את הזכות להתערב באימפריה העות'מאנית למען האוכלוסיות הנוצריות המזרחיות. במאה ה-19, רוסיה סייעה למיעוטים הסלאביים והנוצרים של טורקיה להתקומם נגד השלטון העות'מאני. רוסיה לא חתרה לחלוקת המדינה העות'מאנית, מחשש שזה יסייע לתוכניות ההתרחבות של האימפריה האוסטרית בחצי האי הבלקני, אשר היה ברובו אורתודוקסי. עם זאת, בסופו של דבר, הרצון למעבר חופשי דרך המיצרי הטורקיים והפאן-סלאביות הובילו להתערבות המכרעת במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
שתי האימפריות נלחמו זו בזו בפעם האחרונה במלחמת העולם הראשונה, עם זאת, עד תום המלחמה שתי המונרכיות הופלו והובסו.
טורקיה וברית המועצות
הממשלה העות'מאנית הייתה צד בהסכם ברסט-ליטובסק שנחתם בין הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית למעצמות המרכז ב-3 במרץ 1918. הבולשביקים הרוסים והממשלה הסובייטית בראשותו של ולדימיר לנין, שניצחו במלחמת האזרחים ברוסיה בשנת 1921, ראו בתנועה המהפכנית הטורקית (הלאומית) בהנהגתו של מוסטפא כמאל תנועה ידידותית, וממשלת לנין ויתרה על הטענות המסורתיות של האימפריה הרוסית על שטחי ארמניה המערבית ועל המיצרים. אספקה סובייטית של זהב וחימוש לכאמליסטים בשנות ה-20 של המאה ה-20 היו גורמי מפתח בהצלחתם בתפיסת השלטון, וניצחונם במסע הארמני ובמלחמת טורקיה-יוון.
הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית הייתה המדינה השנייה שהכירה רשמית בממשלת טורקיה הלאומית, וב-16 במרץ 1921 נחתם הסכם מוסקבה (1921) בין ממשלת לנין וממשלת האספה הלאומית הגדולה של טורקיה. על פי ההסכם התחייבו שתי הממשלות לכונן יחסים ידידותיים בין המדינות; סעיף 6 לאמנה הכריז כי כל האמנות שנחתמו בין רוסיה לטורקיה בטלות ומבוטלות. ההסכם בא בעקבות הסכם קארס שנחתם באוקטובר 1921 על ידי טורקיה עם ארמניה הסובייטית, אזרבייג'ן הסובייטית וגאורגיה הסובייטית, אשר היוו חלק מברית המועצות לאחר הקמתה בשנת 1922.
לאחר שהוגלה לאון טרוצקי מברית המועצות בפברואר 1929, הוא הגיע לאיסטנבול וחי בה במשך כמעט 4 שנים (1929–1933).
על אף שטורקיה נשארה מדינה נייטרלית במהלך מלחמת העולם השנייה, רוסיה ראתה בעין רעה את היחסים הידידותיים של טורקיה עם גרמניה הנאצית, ובעקבות כך ביטלה במרץ 1945 את ברית הידידות עמה משנת 1925, והעלתה מחדש תביעות על השטחים המזרחיים של טורקיה.
בוועידת פוטסדאם (יולי 1945) דרש יוסיף סטלין לשנות את אמנת מונטרה; הדרישה הסובייטית נועדה לאפשר לברית המועצות להצטרף להגנת המצרים, אולם היא נדחתה על ידי טורקיה, בגיבוי המערב. בעקבות כך החל משבר המצרים הטורקיים. במרץ 1947, עם ההכרזה על דוקטרינת טרומן, ארצות הברית ערבה לגבולות טורקיה (כמו גם ליוון) ולהמשך קיומן של ממשלות לא קומוניסטיות בשתי המדינות. טורקיה ביקשה סיוע מארצות הברית והצטרפה לנאט"ו בשנת 1952. ברית המועצות וטורקיה היו במחנות מנוגדים במהלך מלחמת קוריאה ובמהלך המלחמה הקרה.
היחסים כיום
היחסים בין המדינות התדרדרו באופן דרסטי לאחר שמטוס F-16 של חיל האוויר הטורקי הפיל מטוס SU-24 רוסי במרחב האווירי של סוריה ב-24 בנובמבר 2015. כתוצאה מכך, נחקק איסור מוחלט על כניסת תיירים רוסים לטורקיה. כתוצאה מכך, ממשלת רוסיה החליטה כי היא אינה מאפשרת לחדש תחבורה אווירית עם טורקיה.
ב-29 ביוני 2016, לאחר שיחת טלפון בין ולדימיר פוטין ונשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן, היחסים בין שתי המדינות החלו להשתפר. שתי המדינות הסכימו לשתף פעולה בתחום האסטרטגי והכלכלי.
ב-1 ביולי 2016, התקיים מפגש בסוצ'י עם שר החוץ סרגיי לברוב ושר החוץ של טורקיה. במהלך הפגישה הם דיברו על המצב בסוריה.
גם טורקיה וגם רוסיה ראו בלוב עתירת הנפט מדינה אסטרטגית והתערבו במלחמת האזרחים השנייה בלוב. טורקיה תמכה בממשלת לוב שהוכרה על ידי האו"ם, והציעה לה סיוע צבאי נוסף כדי לבלום את התקדמות מפקד המיליציה, ח'ליפה חפתר. היא חתמה עם הממשלה על הסכם שעסק בגבול הימי עם לוב. בטורקיה היה קיים חשש מכניסה למלחמה רחוקה עם רוסיה, מפני שמוסקבה הכירה אמנם בממשלת טריפולי, אך העניקה תמיכה ליריב, ח'ליפה חפתר. שתיהן השתמשו בשליחים שפעלו עבורן בשטח. טורקיה סייעה לממשלת טריפולי גם באמצעות לוחמים ממיליציות איסלאמיות מגוונות, כולל כאלו שלחמו בסוריה. רוסיה נעזרה ב"כח וגנר" (מיליציה צבאית המופעלת באופן עקיף על ידי מוסקבה) בשכירי חרב מסוריה לצד מעורבות ישירה יותר. בינואר 2020 טורקיה אף שלחה כוחות ללוב.
רוסיה וטורקיה הקפידו שלא להחריף יתר על המידה את התנהלותן בלוב ובסוריה. נחתמו הסכמים בין הטורקים לרוסים במטרה למנוע התנגשות צבאית על בסיס האינטרסים המנוגדים של הצדדים בסוריה ובלוב, אבל אלה הופרו על בסיס קבוע.
המעורבות הטורקית במלחמת האזרחים השנייה בלוב הובילה להגדלת אזור השליטה של ממשלת טריפולי וחיזקה את מעמדה של טורקיה במלחמת הפרוקסי שלה נגד רוסיה. באוקטובר 2020, הצליחו מאמצים דיפלומטים להביא להסכמה על הפסקת אש במלחמת האזרחים בלוב. בסוריה, מלחמת האזרחים נמשכה. רוסיה הצליחה לייצב את משטרו של בשאר אל-אסד. מנגד, טורקיה הייתה התומכת העיקרית באופוזיציה הסורית, שהשטח בשליטתה צומצם עם הזמן לאזור אידליב. כמו כן, הטורקים שאפו לפגוע בכורדים שהקימו אוטונומיה בצפון-מזרח סוריה.
בספטמבר 2020, פרצה מלחמת נגורנו קרבאך השנייה בין ארמניה לאזרבייג'ן. רוסיה הייתה בברית הגנה עם ארמניה, העבירה לה נשק והחזיקה בבסיס צבאי במדינה. טורקיה תמכה באזרים והעבירה להם נשק רב לפני המלחמה. היא גם הואשמה בשליחת שכירי חרב. המלחמה הסתיימה בהסכם הפסקת האש של נגורנו קרבאך (2020) שגובש לאחר תיווך רוסי. רוסיה, הצליחה להציב חיילים בדרום הקווקז ולמנוע נוכחות טורקית בשטח. טורקיה מצדה חיזקה את המורל הלאומי, ואזרבייג'ן שמרה על הישגים טריטוריאליים.
בפברואר 2022, לאחר שהחלה הפלישה הרוסית לאוקראינה, הביע ארדואן את תמיכתו באוקראינה. עם זאת, ב-25 בפברואר טורקיה נמנעה מהצבעה על השעייתה של רוסיה ממועצת אירופה בטענה שהיא קוראת לדיאלוג פתוח בין הצדדים בכל נסיבות.
ב-28 בפברואר, הנשיא ארדואן אישר בפומבי שהמיצרים הימיים הטורקיים ייסגרו כדי למנוע הסלמה של המלחמה, תוך שהוא גם התחייב לשמור על היחסים עם אוקראינה ורוסיה כאחד. טורקיה פעלה לפי אמנת מונטרה אשר קובעת את המדיניות ביחס למיצרים.
טורקיה אירחה שיחות בין רוסיה ואוקראינה שנועדו לסיים את הפלישה.
תרנגול פולני
התרנגול הפולני מפורסם כאמור בציצת הנוצות שעל ראשו; ציצה זו עשויה לכסות את מרבית הראש ולהגביל את שדה הראייה של התרנגול, ועקב כך גם עשויה להשפיע על מצב הרוח שלו. לפיכך, תרנגולים מאולפים עשויים להיות ביישנים ולהיבהל מקולות בקלות עקב אי יכולתם לבחון היטב את הסביבה. לתרנגול הפולני יש כרבולת קטנה דמוית מסרק קטן בצורת V, ולרוב היא מוסתרת על ידי ציצת הנוצות שבראש. הסנטר ותנוכי האוזניים קטנים למדי ועלולים להיות מוסתרים על ידי ציצת השיער והזקן. הכרבולת והסנטר בצבע אדום בהיר-בורדו והתנוכים לבנים. אצל גזע זה ניתן למצוא פרטים מזוקנים, לא מזוקנים או עם נוצות פרועות.
אף שבתחילה גידלו אותן עבור ביציהן, התרנגולות הפולניות גודלו במשך מאות שנים בעיקר כעופות נוי. בעקבות כך, נדיר שהתרנגולת מגזע זה תלך לדגור על ביציה מעצמה, ויש צורך במדגרה.
בגוף אני מבינה
בגוף אני מבינה הוא ספר מאת דויד גרוסמן, שיצא לאור בתחילת 2002 במסגרת "הספריה החדשה". הספר כולל שתי נובלות, הראשונה בשם "אטרוף" והשנייה בשם "בגוף אני מבינה".
עלילה
הסיפור "בגוף אני מבינה" סובב סביב אמא ובת: נילי, מורה ליוגה, חולה בסרטן, רתוקה למיטה; בתה ששמה רותם, סופרת המתגוררת בלונדון, שכבר נמצאת במאבק מזמן עם אמה ורק חזרה לארץ כדי להקריא לאמה הגוססת סיפור שהיא כתבה על מדריכת יוגה בשם נילי. בסיפור המתרחש בילדותה של רותם, נילי מתבקשת על ידי אב לקיים יחסי מין עם בנו הביישן כדי "שתעשה ממנו גבר". כפי שקרה עד אז לקשריה של נילי עם גברים, גם הקשר הזה מסתיים בהתרסקות ובאסון. נילי יצאה למרדף חסר תועלת אחרי תלמיד היוגה הזה ומעולם לא מצאה אותו. עלילת הרומן של רותם נובעת מחוויות חייה של אמה, והיא, כמו ילדים אחרים, משתמשת ב"פסיפס" לחבר את הזיכרונות על הוריה על מנת לייצג את עלילת הרומן.
רותם מתארת את אמה כאדם קר לב, אכזרי ומרוכז בעצמו, ויחסה לאמה אינו סלחני, והסיפור מלא בהאשמותיה כלפי אמה. אף על פי שנילי ורותם לא נוטות לדבר על מה שקרה באמת, זה לא קשור לנושא העיקרי. הדבר החשוב הוא שרותם מסדרת מחדש את החומר כדי ליצור את הסיפור שהיא צריכה לספר. רותם חושפת את בגידתה של אמה ואף על פי שבגידה זו משפיעה במידה מסוימת על חייה, היא עדיין נותנת לרומן סוף אוהד. בהצהרות נדיבות על העבר, היא מקווה לשנות את העבר בכדי לשנות את עתידה.
על כתיבת הספר
באפריל בשנת 2001, גופו של גרוסמן אילץ אותו לשנות את אורח חייו. מחושים שחש בגבו הובילו אותו לחוג יוגה, חוויה חדשה שתרמה לעיצוב דמותה של נילי, מורה ומטפלת יוגיסטית, אחת הגיבורות בספרו החדש, "בגוף אני מבינה":
ביקורות
בספרו החדש "בגוף אני מבינה", שכולל שתי נובלות, מתגלה דויד גרוסמן אחר ובוגר, שאינו חוקר את נפשם של ילדים נעלבים, אלא את נפשם המסוכסכת של המבוגרים. דחיסותה העלילתית של הנובלה השנייה ("בגוף אני מבינה") מותירה את הקורא וחצי תאוותו בידו. למרות התפירה האיכותית של קרעי-הסיפור, לפעמים, מרוב דחיסות, הכתיבה מעט טלגרפית מדי: אולי זה הפער בין הקצבים השונים של שתי הנובלות שיוצר את התחושה, ואולי זו דווקא ההצלחה המרשימה בשדה-מוקשים אמנותי כמעט בלתי אפשרי. טרנסווסטיזם ספרותי נדון לרוב להפוך לכישלון אמנותי צורב, וכל בוגר סדנה לכתיבה יוצרת יודע עד כמה קשה, ואולי בכלל לא צריך, להתנתק מגבולות המגדר ודימוי הזהות המינית ולכתוב בלשונו ומתוך פיו ומוחו של בן המין השני. מצד שני, הפיתוי לחוות במילים את מה שלעולם לא תוכל, או תוכלי, לחוות בגוף – משותף כנראה לסופרים ולדמויות הבדיוניות שהם בוראים. בדרך כלל אני קוראת מעשי טרנסווסטיזם כאלה בחשדנות עצומה, מפני שמחבריהן, טובים ככל שיהיו, נוטים להיכשל בפרטים. "בגוף היא מבינה" הוא הצלחה כפולה – גם בנגיעות החריפות בדיוקן ובאמינותן בגופה ובקולה של מספרת (שגם היא מחפשת לעצמה קול), וגם בהתחפשות של גרוסמן ל"סופרת שכתבה ספור שאיננו סיפור של גרוסמן". כל אמנות היא תעתוע: בספר הזה, גרוסמן הוא אמן מרהיב של תעתועים, במרחב האינסופי והלא-נתפס שבין הארוטיקה למלים. וכמו "הנסיך הקטן", כשם שהופיע כך נעלם מחייה של מורתו (ותלמידתו?), מותיר אחריו משקעים רוטטים של היקסמות, הבטחה והחמצה. בתוך כך נרמזים מטענים מורכבים בסאגה הבלתי נדלית של "אני ואמי": האשמות על חשכים, פגיעות ואי-הבנות, הצלבת זוויות ראייה, קשרי קשרים ומאמצי ההינתקות. דומה כי גרוסמן דחס עד מחנק בכ-120 עמודים את ה"רפרטואר" כולו. ואכן, בין אם מדובר בפנטסיה או בממשות, גרוסמן מפליג כאן רחוק ועמוק בחקירתו הרגישה במהויות של יחסים ורגשות אנושיים, ובמיוחד של הבגידה ושל הקינאה. כל זה משולב במשולש הקבוע שבתוכו נעות יצירותיו של גרוסמן, והוא השילוש של גוף, נפש ולשון. עם זאת, יש גם משהו מעורר אי נוחות בספר. נדמה כי יותר משהצליח גרוסמן לברוא כאן עולם, הוא ערך מעין ניסוי מעבדתי שנועד לבודד ולבחון רגשות ומהויות אנושיות באופן טהור ומנותק. אולי משום כך יש משהו מלאכותי מאוד, מתוכנן ומופשט מדי ובעצם מופרך ושרירותי בסיטואציות היסוד שמתוכן מתפתחות שתי הנובלות, עד שנוצרת הרגשה שהמוני הפרטים הרגישים ולעיתים גם המרגשים אינם מתלכדים למערך בעל תוקף אלא נותרים בבידודם. גרוסמן כותב ספרות קלת-ערך בציפוי של תיחכום ספרותי. לכן מותאמות יצירותיו לטעמו של ציבור קוראים המגיע אל הספרות בעיקר כדי להתבדר, סוג זה של קוראים מחפש גירויים חדשים במחוזות הווירטואליים של הניסיון האנושי, וגרוסמן התאים את כתיבתו לציפיותיהם אלה מהספרות. בעבר גרר אותם חזרה למחוזות הילדות והנעורים תוך הבטחת-שווא לגלות להם את הדקדוק הפנימי של ה״אני״ הייחודי, הנשמר אצל אלה שמידותיהם טרם הושחתו על-ידי הבגרות. באחרונה הוא מזמין את הקוראים האלה אל מחוזות הבגרות, וגם זאת רק לכאורה, כי למעשה הוא מציע להם אסקפיזם מקביל, רק של גיבורים בגיל בשל יותר. אבל בסופו של דבר, כותרתו של הספר מזמינה קריאה המתייחסת אל אחד הנושאים המרכזיים הטורדים את גיבוריו של גרוסמן לאורך הרומנים השונים שלו: מערך היחסים בין הגוף לבין הנפש. כותרתה של הנובלה השנייה בספר, בגוף אני מבינה, יוצרת, לכאורה, הנגדה קלאסית בין הגוף לבין הנפש. מי שמעידה על עצמה שבגוף היא מבינה אינה מבינה, כנראה, בדברים אחרים, וקרוב לוודאי שהכוונה לנפש.
בבגוף אני מבינה נותן גרוסמן לגיבוריו, אולי לראשונה, את האפשרות להגדיר את עצמם לא רק דרך נפש הלכודה בגוף, או דרך נפש המצויה בתחרות מתמדת עם גוף רודני ושרירותי על הגדרת ה״אני״, אלא גם דרך גוף שעשוי להיות ראי הנפש, מעונה הטבעי והנינוח, או, לעיתים, ביטויה הבלעדי, הגדרתה האמיתית.
הצגת יחיד בקאמרי
בשנת 2022 עלתה בתיאטרון הקאמרי הצגת יחיד המבוססת על הספר. ההצגה, בבימויו של נדב בושם, עלתה לראשונה במסגרת תיאטרונטו 2022. שחקנית ועיבוד לבמה: רותם כרמלי.
אלכסנדרו דוברוג'אנו-גריה
אלכסנדרוּ דוֹבּרוֹג'אנוּ-גֶריה (רומנית: Alexandru Dobrogeanu-Gherea; 7 ביולי 1879–1938) היה פעיל ופובליציסט קומוניסט יהודי רומני, ממייסדי המפלגה הקומוניסטית הרומנית, בנו של קונסטנטין דוברוג'אנו-גריה.
קורות חיים
אלכסנדרו דוברוג'אנו-גריה נולד בעיר פלוישט, ברומניה, למד הנדסה באוניברסיטת ברלין ושירת במלחמת העולם הראשונה בגדוד תותחנים. אחרי המלחמה היה פעיל פוליטית והצטרף למפלגה הסוציאליסטית הרומנית ופעמים, בשנים 1920 ו-1922, נבחר מטעמה לפרלמנט הרומני. בשנת 1920 ביחד עם יון פלוייראש ופעילים נוספים היה חבר משלחת רומנית בכינוס השני של הקומינטרן במוסקבה. הוא היה בין מצדדי הפיכת המפלגה למפלגה סוציאליסטית-קומוניסטית, שבמהרה הייתה למפלגה קומוניסטית. בשנת 1921 נעצר לראשונה בניסיון לחברו למעשיו של מקס גולדשטיין והורשע במשפט ההמוני שנערך אז, אך נחון ביוני 1922. בשנת 1924 המפלגה הקומוניסטית הוצאה מחוץ לחוק והוא נעצר בחודש דצמבר. שוחרר לניסיון בשנת 1925 ונמלט לברית המועצות. הוא נשפט ברומניה בהיעדרו ל-10 שנות מאסר. בשנת 1928 שב לרומניה ונעצר בפעם השלישית. בשנת 1929 נחון פעם נוספת. בשנת 1932 עבר שוב לברית המועצות והיה שם עיתונאי שייצג את הקו הרשמי. הוא תרגם לרומנית כמה מכתביו של לנין.
בשנת 1936 התעוררו חשדותיו של סטלין כלפי רבים מן הגולים הקומוניסטים בברית המועצות וגריה נעצר יחד עם רבים אחרים במסגרת הטיהור הגדול וכעבור שנתיים הוצא להורג.
סמואל בראנן
סמואל בראנן (באנגלית: Samuel Brannan; 2 במרץ 1819 – 14 במרץ 1889) היה מתיישב, איש עסקים, ועיתונאי אמריקני, שיסד את העיתון "California Star" בסן פרנסיסקו בקליפורניה. הוא נחשב כמי שפרסם לראשונה את הבהלה לזהב בקליפורניה והיה הראשון שהפך למיליונר ממנה.
חייו עד המעבר לקליפורניה
סמואל בראנן נולד בעיר סאקו (Saco) שבמיין כבנם הצעיר של תומאס בראנן, מהגר אירי ושרה שהייתה נכדתו של שר המלחמה בממשלתו של ג'ורג' וושינגטון. בהיותו בן 14 הוא עקר לאוהיו והתגורר בביתם של אלכסנדר ומרי אן בדלם שהייתה אחותו. שם למד בראנן את מקצוע הדפוס. שנתיים לאחר בואו לאוהיו הוא הצטרף לכנסייה המורמונית. בראנן עקר לניו יורק ב-1844 והחל שם להדפיס את העיתון The Prophet ("הנביא"), אחד מעיתוני התנועה המורמונית. הוא עסק במרץ בהטפות למען הכנסייה המורמונית ברחבי החוף המזרחי של ארצות הברית ומונה לנשיא הסניף של הכנסייה בניו יורק.
ב-1845 גורש בראנן מהכנסייה לזמן קצר בעקבות מכתב שקיבלו ראשיה מווילפורד וודרף (Wilford Woodruff; 1898-1807), חבר במועצת העליונה של הכנסייה (Quorum of the Twelve), שביקר בניו יורק. וודרף כתב כי בראנן וחברים נוספים בכנסייה מטיפים בגלוי על דוקטרינה שטרם התקבלה רשמית על ידי הכנסייה, פוליגמיה. לא ידוע האם בראנן הטיף בלבד לפוליגמיה או שגם יישם אותה. בהיותו בניו יורק נשא בראנן לאישה את אנה אלייזה קורווין (Anna Eliza Corwin; 1916-1823), וקיימת טענה כי כשעזב את אוהיו לניו יורק הוא הותיר אחריו את אשתו, האטי האטץ' (Hattie Hatch). קיימת גם טענה כי הרחקתו של בראנן מהכנסייה קשורה למאבקי כוח פנימיים בכנסייה. לאחר הירצחו של ג'וזף סמית, מייסד דת המורמונים ביוני 1844 תמך בראנן בוויליאם סמית, אחיו הצעיר של מייסד הדת, כנגד בריגהם יאנג שנבחר על ידי ראשי הכנסייה כמנהיגה החדש. בראנן נסע למרכז של המורמונים ב"נאוו" (Nauvoo) שבאילינוי והצליח לשכנע להחזירו לכנסייה.
באותה שנה (1845) הורו שלטונות אילינוי למורמונים להתפנות מהמדינה. חברי הכנסייה בחנו יעדים אפשריים, כולל הטריטוריה המקסיקנית "קליפורניה עילית" (Alta California). באישורם של מנהיגי הכנסייה חכר בראנן את ספינת המפרשים "ברוקלין" (Brooklyn נבנתה ב-1834) עבורו ועבור 240 מורמונים במטרה להפליג ל"קליפורניה עילית". בנוסף לציודו האישי העמיס בראנן על הספינה מכבש דפוס ישן וטחנת קמח שלמה. הספינה הפליגה מניו יורק ב-4 בפברואר 1846, ולאחר מסע שנמשך קרוב לשישה חודשים סביב כף הורן שבמהלכו עצרה בהונולולו שבאיי הוואי, היא עגנה בנמל של הכפר המקסיקני ירבה בואנה (Yerba Buena), כיום סן פרנסיסקו, ב-31 ביולי 1846. בהגיעם למקום הם גילו שהיישוב הקטן נכבש על ידי צי ארצות הברית במסגרת מלחמת ארצות הברית–מקסיקו. קבוצת המורמונים שירדה מהספינה הכפילה כמעט את האוכלוסייה בכפר. בראנן מונה לנשיא הראשון של המיסיון המורמוני בקליפורניה.
קליפורניה
בינתיים הגיעו הידיעות כי בריגהם יאנג וקבוצת המורמונים העיקרית נמצאים בדרכם מערבה ובראנן החליט להכין עבורם אתר התיישבות שאותו כינה "תקווה חדשה" (New Hope). בינואר 1847 השתמש בראנן במכבש הדפוס שהביא עמו בספינה על מנת להוציא לאור את העיתון "California Star", העיתון הראשון בסן-פרנסיסקו, והשני ב"קליפורניה עילית" לאחר העיתון ("The Californian") שיצא לאור לראשונה במונטריי ב-15 באוגוסט 1846. בנובמבר 1848, פחות משנתיים אחר-כך, נמכרו שני העיתונים לאותו יזם שאיחד אותם והוציא לאור את העיתון The Daily Alta California (יומון קליפורניה עילית). בנוסף, יסד בראנן את בית הספר הראשון בסן פרנסיסקו.
בספטמבר 1847 בדרכו חזרה לסן פרנסיסקו מפגישתו עם יאנג עבר בראנן בסאטרס פורט (Sutter's Fort), מושבה חקלאית ומסחרית בעמק המרכזי של קליפורניה בקרבת סקרמנטו (עיר הבירה של קליפורניה) של ימינו אותה הקים ג'ון סאטר (John Augustus Sutter; 1880-1803) ב-1841. מכיוון שהמושבה הייתה על דרך השיירות הוא החליט להקים במקום חנות. הוא חזר לסן פרנסיסקו ומכר את כל רכושו (כולל רכוש שיועד במקור לכנסייה המורמונית) על מנת לממן את רכישת המוצרים לחנות.
הבהלה לזהב
בתחילת 1848 החלו עובדיו של מייסד המושבה סאטרס פורט, לשלם בזהב עבור מוצרים שקנו בחנות של בראנן. את הזהב גילה ג'יימס מרשל (James Marshall), אחד מעובדיו של סאטר, על גדות ערוץ הנהר אמריקן (American River) בקולומה (Coloma) הקרובה לסאטרס פורט, בעת בניית מנסרה (Sutter's Mill) שהקים ג'ון סאטר במקום. בראנן ביקר במנסרה, וכנציג הכנסייה המורמונית קיבל מעשר מהזהב שמצאו העובדים המורמונים שבמקום בזמנם החופשי. בראנן רכש בסן פרנסיסקו את כל האתים שיכול היה לשים את ידו עליהם, והוא רץ ברחובות כשהוא צווח "זהב! זהב! זהב מהנהר אמריקן!". עיתונו "California Star" לא היה יכול להדפיס חדשות אלו מכיוון שכל הצוות עזב בדרכו לשדות הזהב. בתוך שבוע התרוקנה סן פרנסיסקו מיושביה.
סן פרנסיסקו
בראנן פתח חנויות נוספות על מנת למכור מוצרים לכורים (ב-1849 היה הפדיון החודשי בחנות שלו בסאטרס פורט כ-150,000 דולר), והוא החל לרכוש קרקעות בסן פרנסיסקו. בתקופה זו הואשם בראנן כי תיעל כספים של הכנסייה המורמונית, כולל מעשרות שקיבל על מנת לממן את עסקיו הפרטיים. לשליחי הכנסייה שהגיעו עליו בנושא זה השיב "חיזרו לבריגהם יאנג ואמרו לו שאני אחזיר את כספו של אלוהים ברגע שישלח לי קבלה חתומה בידי אלוהים", אם כי חוקרים, דוגמת ויל בייגלי (Will Bagley), טוענים כי מדובר באגדה.
בראנן נבחר למועצת העיר הראשונה של סן פרנסיסקו בטריטוריה האמריקנית החדשה. לאחר סדרה של פשעים סנסציוניים באזור הוא סייע בארגון ועדת המשמר האזרחי של סן פרנסיסקו (San Francisco Committee of Vigilance), שפעלה דה פקטו ככוח משטרתי. המשמר נהג לפעול באלימות, ובאחד המקרים נרצח אדם שפלש לבית ריק על ידי אחד מאנשי המשמר האזרחי. אף שבראנן לא היה זה שלחץ על ההדק, הוא נחשב כמי שהסית למעשה. עקב מעשי האלימות של המשמר האזרחי החליטה מועצת הכנסייה המורמונית לגרש את ברנאן מהכנסייה.
הפורום הכלכלי המזרחי
הפורום הכלכלי המזרחי (ברוסית: Восточный экономический форум; באנגלית: Eastern Economic Forum) הוא פורום בינלאומי המתקיים מדי שנה בעיר ולדיווסטוק, רוסיה, במטרה לעודד השקעות זרות במזרח הרחוק הרוסי.
מידע כללי
הפורום הכלכלי המזרחי הוא פורום בינלאומי המתקיים בכל שנה מאז 2015 בספטמבר, בקמפוס של האוניברסיטה הפדרלית של המזרח הרחוק שממוקם על האי הרוסי בעיר ולדיווסטוק, רוסיה, במטרה לעודד השקעות זרות במזרח הרחוק הרוסי. נשיא רוסיה וראש הממשלה היפני משתתפים בפורום זה מאז תחילת דרכו.
סמואל בראנן
קליסטוגה
לאחר שבראנן ביקר במעיינות החמים שבמעלה עמק נאפה ב-1859, הוא תכנן לבנות אתר נופש חדש שם. הוא רכש את האדמה הכוללת את המעיינות בחלקה הצפוני של החווה "רנצ'ו קרנה הומנה" ויסד את העיר קליסטוגה, הלחם של המילים "קליפורניה" ו"סרטוגה". סרטוגה שבמדינת ניו יורק הייתה אז אתר מעיינות חמים אופנתי. על מנת לאפשר לנופשים דרך נוחה להגיע לאתר הנופש יסד בראנן את חברת הרכבת של עמק נאפה ב-1864. הנופשים נהגו להגיע באמצעות מעבורות שיצאו מסן פרנסיסקו, חצו את מפרץ סן פרנסיסקו והגיעו עד לנמל של ואלג'ו (Vallejo) בחלק התחתון של עמק נאפה. קו הרכבת השלים את הקטע שבין ואלג'ו לקליסטוגה. בנוסף ייבא בראנן גפנים ליין מצרפת והקים חווה של כבשי מרינו. בניגוד למיזמים אחרים שלו כשל מיזם קליסטוגה, ולאחר שמרבית המבנים באתר הנופש עלו באש נאלץ בראנן למכור את האתר ואת חברת הרכבת בהפסד.
הפורום הכלכלי המזרחי
מידע כללי
הפורום הכלכלי של המזרח הרחוק ממומן בחסות הוועדה המארגנת שמונתה על ידי רוסקונגרס, עמותה של הממשלה הרוסית, אשר נותנת חסות גם לפורומים בינלאומיים אחרים, כמו הפורום הכלכלי הבינלאומי בסנקט פטרבורג.
סמואל בראנן
קליסטוגה
ב-1868 היה בראנן לאחד המשקיעים העיקריים בקרן רובינזון (Robinson Trust) של איש העסקים אלפרד רובינזון (Alfred Robinson; 1895-1806). הקרן רכשה קרקעות באזור החוף של מחוז לוס אנג'לס, סמוך למפרץ סן פדרו (San Pedro Bay) בדרום קליפורניה, שהיו שייכים לאבל סטרנס (Abel Stearns; 1871-1798) ויזמה את פיתוחם.
ב-1872 התגרשה אנה אלייזה קורווין מבראנן. הוא איבד את מרבית הונו האישי לאחר הגירושים, כיוון שבמשפט הגירושים נקבע כי לאשתו הזכות למחצית מרכושם המשותף, שישולם במזומן. מכיוון שמרבית הונו של בראנן הושקע בנדל"ן, הוא היה חייב למכור את מרבית רכושו על מנת לשלם את כל עלות הסדר הגירושים.
דרום קליפורניה
לאחר הגירושים הוא הפך לבעל מבשלה, ואז הפך לאלכוהוליסט. הוא נטש את סן פרנסיסקו, העיר שעזר להקים, והתמקם בסופו של דבר בסן דייגו, התחתן מחדש והקים חווה קטנה בסמוך לגבול עם מקסיקו, ועסק גם בספקולציה בקרקעות יחד עם הממשלה המקסיקנית של מדינת סונורה. ב-1888, בהיותו בן שישים ותשע, הוא קיבל תשלום בסך ארבעים ותשע אלף דולרים כריבית ממשלת מקסיקו. הוא הפסיק לשתות לשוכרה, שילם את כל חובותיו ומת חסר כול. סכום הכסף שהוריש אפילו לא אפשר לכסות את הוצאות ההלוויה שלו עצמו.
סמואל בראנן מת בגיל 70 באסקונדידו שבקליפורניה, ב-14 במאי 1889. הוא נקבר בבית הקברות "הר התקווה" (Mount Hope Cemetery) שבסן דייגו.
גיולה מאנדי
גיולה מאנדי (בהונגרית: Mándi Gyula; 15 ביולי 1899 – 27 בנובמבר 1969) היה כדורגלן ומאמן כדורגל יהודי-הונגרי, ששיחק בקבוצת מ.ט.ק. הונגריה, ואימן את נבחרת הונגריה ונבחרת ישראל.
ביוגרפיה
נולד בשם גיולה (יוליוס) מנדל למשפחה יהודית בבודפשט. משפחתו חיה בדלות ואביו החייט ציווה עליו לשחק כדורגל בשכונה יחף כדי שלא יבלה את נעליו. הוא שיחק כמגן ימני במ.ט.ק. הונגריה, לצידם של בלה גוטמן ופרנץ פלאטקו, ורשם 31 הופעות במדי נבחרת הונגריה. לאחר שפרש ממשחק פעיל מונה לתפקיד מאמן קבוצת הנוער של מ.ט.ק, תפקיד בו שימש עד הפלישה הנאצית להונגריה.
לאחר מלחמת העולם חזר לאמן במ.ט.ק, ובין השחקנים שהתאמנו תחת הדרכתו היה רלף קליין. בשנת 1950 נתמנה לאחד ממאמניה של נבחרתה הלאומית של הונגריה, שכונתה בשנות ה-50 "נבחרת הפלא", ובשורותיה כיכבו בין היתר פרנץ פושקאש, שנדור קוצ'יש, זולטן צ'יבור ונאנדור הידגקוטי. בשנת 1952 היה חלק מהצוות שהוביל את הנבחרת לזכייה במדליית זהב באולימפיאדה.
בשנת 1959 נקרא לאמן את נבחרת ישראל אותה אימן עד 1963. הישגיו הבולטים: ניצחון 0-4 על נבחרת אנגליה הצעירה, וניצחון 1-2 על נבחרתה האולימפית של יוגוסלביה בבלגרד. לאחר מכן חזר מאנדי לבודפשט עם רעייתו, ושם הלך לעולמו בשנת 1969.
ב-1982 הונצח מאנדי ביד לאיש הספורט היהודי במכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שזכו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
אנטוניו בנאריבו
אנטוניו בנאריבו (נולד ב-21 באוגוסט 1968 בברינדיזי) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
בנאריבו שיחק לאורך רוב הקריירה במדי פארמה. הוא רשם מעל ל-250 הופעות ליגה במדי הקבוצה, וזכה עמה בין היתר פעמיים בגביע אופ"א, בגביע אירופה למחזיקות גביע ושלוש פעמים בקופה איטליה.
לזכותו של בנאריבו 23 הופעות במדי נבחרת איטליה, אותה ייצג בין היתר בטורניר מונדיאל 1994, שם העפילה נבחרתו לגמר.
קריירת משחק
יכולתו הגבוהה של בנאריבו בפדובה משכה עניין רב בשחקן מצדן של קבוצות בכירות באיטליה, ולקראת עונת חתם בנאריבו בפארמה תחת המאמן נביו סקלה. כבר באותה עונה השתלב בנאריבו היטב בפארמה, רשם שלושים הופעות ליגה ואף זכה עם קבוצתו החדשה בגביע האיטלקי הראשון בתולדותיה. פארמה העפילה לגמר מול יובנטוס, נוצחה 1-0 במשחק הראשון בחוץ אך הפכה את התוצאה במשחק הביתי, בו ניצחה 2-0 כדי לזכות בתואר. בנאריבו פתח בצמד משחקי הגמר, ושיחק לכל אורכם.
בזכות הזכייה בגביע, השתתפה פארמה בעונת בגביע אירופה למחזיקות גביע. בנאריבו וקבוצתו הדיחו בין היתר את בואבישטה, ספרטה פראג ואתלטיקו מדריד, והעפילו לגמר הטורניר שם פגשו את אנטוורפן הבלגית. בנאריבו פתח ושיחק לאורך כל ניצחונה המרשים של קבוצתו, 3-0 בדרך לזכייה בגביע. במקביל, ערך בנאריבו עשרים הופעות ליגה, ופארמה סיימה את העונה במקום השלישי.
התואר האחרון בו זכה בנאריבו עם קבוצתו בעידן סקלה היה גביע אופ"א בעונת . פארמה פגשה לצמד משחקי גמר כל-איטלקים את יובנטוס. במשחק הראשון ניצחה פארמה 1-0 בבית. פארמה עלתה ליתרון כבר לאחר חמש דקות, אך בדקה התשיעית בלבד נאלץ בנאריבו לצאת עקב פציעה והוחלף ברוברטו מוסי. במשחק הגומלין שב בנאריבו להרכב, והוחלף במחצית המשחק, שוב על ידי מוסי. פארמה זכתה בתואר עם שוויון 1-1 בסיום.
לקראת עונת הוחלף סקלה בקרלו אנצ'לוטי. בעונת הבכורה של אנצ'לוטי ערך בנאריבו 22 הופעות ליגה בדרך למקום השני בטבלה בסיום העונה, מיקום השיא בקריירה של בנאריבו ומיקום השיא של הקבוצה בכל הזמנים. לאחר שתי עונות תחת אנצ'לוטי הגיע לקבוצה המאמן אלברטו מלזאני מפיורנטינה, ובעונת הבכורה שלו על הקווים של פארמה, עונת, הוביל אותה לזכייה בשני תארים נוספים. פארמה זכתה בגביע אופ"א לאחר 3-0 בגמר על אולימפיק מרסיי, משחק בו בנאריבו לא שותף. הוא לא שיחק גם בצמד משחקי גמר הגביע האיטלקי מול פיורנטינה, שהסתיימו בזכייה של פארמה בזכות חוק שערי חוץ. בנאריבו זכה עם פארמה בתואר הסופר קאפ האיטלקי מול מילאן בפתיחת העונה הבאה. בנאריבו עלה מהספסל בדקה ה-86, והיה על המגרש כאשר אלן בוגוסיאן קבע מהפך ו-2-1 דרמטי לפארמה בתוך תוספת הזמן.
החל מאותה העונה ועד לסיום הקריירה שלו, איבד בנאריבו בן ה-31 את מקום הקבע שלו בהרכב, והחל לשחק באופן פחות תדיר. הוא העפיל עם קבוצתו פעמיים ברציפות לגמר הגביע האיטלקי, כאשר בעונת לא שותף בצמד משחקי הגמר בהם הפסידה פארמה לפיורנטינה, אך זכה עם פארמה בגביע לעונת, ואף פתח בהרכב בצמד משחקי הגמר מול יובנטוס.
בנאריבו פרש ממשחק פעיל ב-2004, בגיל 36. הוא צבר 258 הופעות ליגה במדי פארמה, בהן כבש חמישה שערים. במהלך הקריירה ארוכת השנים במועדון קבע בנאריבו מספר שיאי מועדון, בהם שיאן ההופעות של הקבוצה בליגה הבכירה (258), סגן שיאן ההופעות במדי פארמה בכל המסגרות (362, שני רק ללואיג'י אפולוני) ושיאן ההופעות במדי פארמה במפעלים האירופיים (58). הוא השחקן היחיד ששיחק במדי פארמה בכל שמונה הזכיות שלה בתארים משמעותיים באיטליה ובאירופה.
נבחרת איטליה
בנאריבו החל את דרכו בנבחרת איטליה תחת המאמן אריגו סאקי. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-22 בספטמבר 1993, כשעלה בהרכב נבחרתו בניצחון החוץ שלה, 3-0 על במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994. הוא ערך שלוש הופעות במדי איטליה במסגרת טורניר המוקדמות.
בנאריבו ערך ארבע הופעות במסגרת מוקדמות יורו 1996, אך לא זומן לטורניר הגמר על ידי סאקי. הופעתו האחרונה במדי איטליה נערכה ב-29 באוקטובר 1997, במשחק חוץ מול במסגרת מוקדמות מונדיאל 1998. בסך הכול ערך בנאריבו 23 הופעות במדי איטליה.
בונדיי
בונדיי (לעיתים מתועתק בונדי; באנגלית: Bondi) הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי מועצת וייברלי (Waverley Council).
גאוגרפיה
בונדיי מצוי בחלקו הצפון מזרחי של אזור הפרוורים המזרחיים. הפרוור גובל ממזרח בבונדיי ביץ', מצפון בנורת' בונדיי, ממערב בבונדיי ג'נקשן ומדרום בברונטי, טמרמה ווייברלי. הדרך הראשית החוצה את הפרוור ממערב למזרח היא דרך בונדיי, המובילה מבונדיי ג'נקשן לבונדיי ביץ'.
היסטוריה
השם בונדיי נובע מהמילה האבוריג'ינית בּוּנְדָּאי, שמשמעה מים מתנפצים על סלעים. השם תועתק לאנגלית כ-Boondi, Bundi ו-Bundye, ולבסוף נקבע בשנת 1827 בתעתיק הנוכחי. שטר הקניין על שטח אדמה של כ- 0.8 קמ"ר באזור ניתן לסולל הדרכים ויליאם רוברטס ב-1809. השטח נמכר ב-1851 לעורך המגזין "סידני מוניטור", אדוארד סמית' הול, בעבור 200 לירות שטרלינג. אזור בונדיי התפתח סביב דרך בונדיי במהלך המאה ה-19, לאחר שהופרד מחד מבונדיי ביץ' והחוף, ומאידך מבונדיי ג'נקשן וקצה רחוב אוקספורד.
תרבות
בונדיי כולל בתים ממגוון סגנונות ארכיטקטוניים: ויקטוריאני (1840-1890), פדריישן אוסטרלי (1809-1915), בין המלחמות (1915-1940) וסגנון מודרני. רוב הפרוור בנוי סביב דרך בונדיי, וכולל מסעדות רבות, חלקן בעלות צביון יהודי והשגחת כשרות. הפרוור מהווה נקודת מעבר לעוברים ושבים בין הפרוורים הסמוכים, במיוחד כדרך הגישה העיקרית לחוף בונדיי ביץ', וכתוצאה מכך ניתן לראות בו מדי יום גולשים ואצנים המתאמנים בחוף, כמו גם משפחות הבאות לנפוש. הוא כולל מספר בתי עסק קמעונאיים מיוחדים, כגון קצבים המוכרים בשר קרוקודיל, חנויות חומרי גלם לאמנות וסלוני קעקועים, לצד חנויות נפוצות יותר כגון מכבסות ומספרות רבות. הפרוור נהנה מתעבורת תרמילאים גבוהה, כולל מספר בתי מעונות זולים לצורכי המטיילים, כמ גם פאבים ומועדונים לבילוי.
סברו אוצ'ואה
סברו אוצ'ואה דה אלבורנוס (בספרדית: Severo Ochoa de Albornoz; 24 בספטמבר 1905 - 1 בנובמבר 1993) היה פיזיקאי וביוכימאי אמריקאי-ספרדי.
ראשית חייו
בקיץ 1929 השלים אוצ'ואה את התואר הראשון שלו ברפואה והתחיל להתעניין בנסיעה לחו"ל כדי לצבור ידע. עבודותיו בנושא הקריאטינין והקראטין הובילו אותו לקבלת הזמנה לעבוד עם אוטו מאירהוף בברלין. בזמן עבודתו עם מאירהוף היה המכון שבו עבדו פופולרי למדי, ולכן זכה אוצ'ואה לפגוש מדענים רבים כגון אוטו היינריך ורבורג, קרל ניוברג ופריץ אלברט ליפמן.
ב-1930 חזר אוצ'ואה למדריד כדי להשלים את תזת הרפואה שלו, שפורסמה באותה השנה. ב-1931, נישא אוצ'ואה לכרמן גארסיה כוביאן; לזוג לא היו ילדים. לאחר מכן הוא החל את לימודי הפוסט-דוקטורט במכון לונדון הלאומי למחקר רפואי (NIMR), שם הוא עבד עם הנרי דייל.
בשנת 1933 חזר אוצ'ואה למדריד, שם הוא החל ללמוד על תהליך הגליקוליזה בשרירי הלב. כעבור שנתיים הוצע לו להיות מנהל מכון הפיזיולוגיה החדש באוניברסיטת מדריד. אך הוא מונה במקביל לפרוץ מלחמת האזרחים הספרדית, ולכן החליט לנדוד ברחבי אירופה. הוא עזב את ספרד וחזר למכונו של מאירהוף, שמוקם מחדש בהיידלברג. בשנים 1938–1941 עבד באוניברסיטת אוקספורד.
שהותו בארצות הברית
אוצ'ואה נסע לארצות הברית, שם עבד בכמה אוניברסיטאות. ב-1942 התמנה לעמית מחקר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק, ולאחר מכן נתמנה לעוזר של פרופסורים לביוכימיה (1945), לפרמקולוגיה (1946) ובחזרה לביוכימיה (1954).
ב-1956, קיבל אוצ'ואה אזרחות אמריקאית. בשנת 1959 קיבל אוצ'ואה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על מחקרו בנושא הסינתזה של ה-RNA.
בשנת 1979 קיבל אוצ'ואה את המדליה הלאומית למדעים.
אוצ'ואה המשיך לחקור את סינתזת החלבון עד 1985, ואז חזר לספרד, שם ייעץ למדענים ולמשרד המדע הספרדי.
אוצ'ואה נפטר ב-1 בנובמבר 1993 במדריד. אשתו נפטרה ב-1986.
EA Israel
EA ישראל (לשעבר GameFly Streaming ו-Playcast Media Systems בעברית: פלייקאסט מדיה סיסטמס בע"מ), היא חברת שירותי משחקי ענן, שבסיסה בקיסריה, ישראל.  ביוני 2015, Playcast התמזגה עם חברת משחקי הענן המתחרה GameFly. החברה נתמכה על ידי קרנות ההון סיכון JVP ו-MK Capital.
EA רכשה את החברה ב-2018.
היסטוריה
Playcast Media Systems נוסדה בשנת 2007 על ידי גיא דביר וד"ר נתן פטרפרוינד. בפברואר 2008 הותקנה גרסת בטא ברשת כבלים חיה ולאחר מכן הותקן פיילוט בקנה מידה גדול ברשת הטלוויזיה בכבלים HOT לבדיקה בישראל.
Playcast הייתה אחת מחברות שירותי הטכנולוגיה למשחקים לפי דרישה הראשונות לכבלים ו-IPTV בעולם והיו לה שותפויות עם כמה מהמוציאות לאור מהגדולות בעולם בתחום משחקי הווידאו, ביניהן:Activision, Atari, Disney, Capcom, Codemasters.
בנובמבר 2010, פורטוגל טלקום ופלייקאסט מדיה סיסטמס הכריזו על ההשקה המסחרית הראשונה של שירות חדש, הזמין בפלטפורמה של פורטוגל טלקום, השירות נקרא Meo Jogos.
ביולי 2012, Playcast Media System הביאה את שירות משחקי הענן שלה ליותר מ-3.51 מיליון מנויי CJ Hellovision בדרום קוריאה.
באוקטובר 2013, שירות המשחקים בענן Playcast הושק ללקוחות של המפעיל הצרפתי הנייח והסלולרי Bouygues Telecom; השירות הפך זמין בטלוויזיות עבור משתמשי ממיר Bbox Sensation של החברה, והציע משחק מיידי ביותר מ-50 כותרים.
בשנת 2014, Playcast השיקה אפליקציית משחקי ענן עבור Amazon Fire TV.
דב בריש אשכנזי
הרב דב בר (בעריש) אשכנזי (ה'תקס"ב בערך, 1800 בערך – י"ד באדר ה'תרי"ב, מרץ 1852) היה רב הקהילות היהודיות בסלונים ובלובלין, פוסק הלכה ומפרשני התלמוד הירושלמי.
תולדות חייו
נולד בלוצק שבווהלין לר' משה, בנו של הרב אברהם אריה אשכנזי (רבה של לוצק), בנו של ר' דוד מירוטשוב, בנו של רבי צבי הירש אשכנזי, "החכם צבי". מצד אחר היה נינו של רבי פרץ אויערבאך, בעל "פאר הלכה". כבר מגיל צעיר ניכר בכשרונותיו, וכבר בגיל צעיר, עוד בטרם התמנה לרב, היה משיב לשאלות הלכתיות, ואף בענייני עגונות.
בשנת ה'תקצ"ה, בגיל 33 בערך, החל לכהן כרב וראש ישיבה בסלונים, ועל אף היותו "מתנגד", היה בקשרים טובים עם הקהילה החסידית הגדולה שישבה בעיר. בשל העוני הכבד ששרר בקהילה היהודית, הורה להקים חנויות בחזית בית הכנסת הגדול, שכל רווחיהן ילכו לקרנות הצדקה. בסלונים סבל ממריבות עם קבוצת יהודים תקיפים, אשר באו לידי ביטוי בהלנת שכרו וקיצוצו ופגיעות שונות במעמדו וסמכותו. בעקבות כך, הכריז בשנת ה'ת"ר על התפטרות לאלתר מן התפקיד, צעד שעורר סערה ואבל בקהילה. מיד למחרת בבוקר עזב עם משפחתו את סלונים, אולם לאחר שהתרחק מעט מן העיר הפצירו בו מלוויו (שחלקם נמנו על התקיפים שפגעו בו) שיחזור לעיר, ושלחו את העגלון שהסיעו חזרה לעיר לבשר על שובו. ואכן, שב הרב אשכנזי לעיר למשך ארבע שנים נוספות. בשנת ה'תקצ"ו, שימש כבורר מטעם מדפיסי דפוס סלאוויטא החסידי במחלוקת עם דפוס ראם מווילנה על הדפסת הש"ס.
בשנת ה'תר"ד, בהיותו כבן 42, החל לכהן כרבה של לובלין, במקום קרוב משפחתו הרב משולם זלמן אשכנזי שנפטר. קיים קשרי הלכה עם גדולי הרבנים בדורו, בהם הרב חיים דוידזון, הרב ברוך מרדכי ליבשיץ ועוד. נפטר ממחלה קשה בי"ד באדר, פורים ה'תרי"ב, בהיותו  כבן חמישים, ונקבר בלובלין. את מקומו ירש קרוב משפחתו הרב יהושע השל אשכנזי (בנו של הרב משולם זלמן). לא העמיד צאצאים משום שבתו היחידה, שהייתה נשואה לבן משפחתו של ר' עקיבא איגר, נפטרה בעודו בחיים, ושתי בנותיה היחידות מעט לאחריה.
חיבוריו
ר' דב בעריש הכין את חיבוריו לדפוס וכתב הקדמות לחלקם, אך לא הספיק להדפיסם. מספר שנים לאחר פטירתו הודפסו ספריו על ידי אחיו ר' אברהם אריה אשכנזי בוורשה:
תאוריית המוזיקה - מונחים
תאוריית המוזיקה היא תחום המחקר העוסק בהבטים המופשטים של המוזיקה: קצב, הרמוניה, מלודיה, מבנה ומרקם.
בערך זה מפורטים כל המושגים הידועים והענפים בתאוריית המוזיקה (או, לפחות, רובם המכריע) בצורה רחבה ושימושית.
מרווחים
המושג "מרווח" מייצג את היחס בגובה בין שני צלילים.
ישנם מספר סוגי מרווחים:
ביצוע המוזיקה
ביצוע מוזיקה הוא נגינה או שירה של מוזיקה, לרוב בפני קהל כלשהו או ציוד הקלטה. לביצוע מוזיקה כלית נדרשים כלי נגינה בהרכבים מוזיקליים שונים, מכלי בודד (סולו), דרך הרכב קאמרי עד תזמורת סימפונית מלאה. תיאור כלי הנגינה מופיע בפירוט בערכים של כל כלי בנפרד. בעידן המודרני גם המחשב יכול לשמש ככלי נגינה או כמבצע. לביצוע מוזיקה קולית, נדרשים קולות אנושיים, לרוב זמרים, בהרכבים שונים, מזמר אחד (סולן), דרך הרכב זמרים קאמרי ועד מקהלה גדולה או תזמורתית. מוזיקה כתובה במבנים מוזיקליים שונים, החל ביצירות לכלי סולו (לדוגמה, סונאטה) או לקול יחיד, עם ליווי או בלעדיו (לדוגמה, ליד) דרך מוזיקה קאמרית לסוגיה עד לסימפוניה וקונצ'רטו או אופרה ואורטוריה, הכוללות גם מקהלה. סוגי הצורות המוזיקליות מופיעים בקטגוריה:מבנים מוזיקליים ובקטגוריה:צורות מוזיקליות.
מילון מונחים
מילון מונחים מקיף זה מכיל את כל (או, לפחות, רובם המכריע) המונחים הקשורים בהוראות ביצוע, עוצמה, מקצב וכדומה.
סמיון פורמן
סמיון פורמן (ברוסית: Семён Фурман; 1 בדצמבר 1920 פינסק - 16 במרץ 1978 לנינגרד) היה שחמטאי סובייטי ממוצא יהודי. הוא ידוע בעיקר כמאמן שחמט.
חייו
פורמן הכיר את אנטולי קרפוב כאשר הוא היה בן 12. בהמשך, כאשר קרפוב עבר להתגורר בלנינגרד, פורמן החל לאמן אותו. במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 הוא היה מאמנו הצמוד של קרפוב. הוא השתתף במספר תחרויות בין לאומיות לצד תלמידו. בסיום התחרויות קרפוב זכה במקום הראשון ופורמן במקום השלישי.
הוא חלה בסרטן הקיבה ונפטר בשנת 1978 לאחר ניתוח חוזר.
ישיבת כנסת יצחק (חדרה)
ישיבת כנסת יצחק היא ישיבה גדולה חרדית-ליטאית השוכנת בחדרה. ראש הישיבה הוא הרב יהושע גרשון ארנברג. הישיבה מונה כמה מאות בחורים וכ-50 אברכים. הישיבה מזוהה עם מפלגת בני תורה.
תולדות הישיבה
הישיבה נוסדה בבני ברק באייר ה'תשמ"ו (1986) על ידי הרב יהושע גרשון ארנברג, בעידודו של רבו, הרב שך. גרעין המייסדים מנה 12 בחורים מישיבות פוניבז' וקול תורה ושלושה אברכים. כמשגיח שימש הרב עזרא נוביק. כר"מים שימשו הרב משה גפן והרב אליקים גצל פשקס (כיום ראש ישיבת גבעת שאול). כראש קיבוץ שימש הרב צבי אליהו שטיינברג (חתנו של הרב עמרם זקס, ומחבר ספר צבא הלוי). ביומה הראשון של הישיבה מסר הרב שך שיעור פתיחה.
באלול תשמ"ט (1989), בעצת הרב שך, עברה הישיבה לחדרה. הרב שך בירך את ראש הישיבה ש"עוד יעמדו תחת החלונות לשמוע את השיעור כללי". הישיבה השתכנה בקמפוס של ישיבת נובהרדוק שהוקם בשנות החמישים ולאחר מכן שימש סניף של ישיבת איתרי. באותה תקופה הצטרף הרב דוד מינצר לצוות רבני הישיבה, והרב טוביה נוביק מונה למשגיח הישיבה במקום אביו.
ראש הישיבה ורוב הרבנים הם בוגרי ישיבת פוניבז' וכולל פוניבז'. כל ה'משיבים' הם בוגרי הישיבה.
התפלגות הישיבה
בחנוכה ה'תשע"ד חל פילוג בישיבה על רקע המחלוקת בציבור הליטאי בין נאמני הרב שטיינמן לנאמני הרב שמואל אוירבך ובעקבות הזדהותם של רבניה הבכירים של הישיבה עם מפלגת בני תורה. בעקבות כך פרשו בהוראת הרב שטינמן חלק מהבחורים וכן הרבנים רוטשילד, אפשטיין, סוקולובסקי וגפן והקימו ישיבה חדשה בשם "ישיבת תורה בתפארתה".
בערב ראש השנה תשע"ט הודיע ראש הישיבה הרב ארנברג כי הוא מתכוון להפסיק לקבל תקציבים ממשרדי הממשלה למוסדותיו.
סדרי הישיבה ושיטת הלימוד
רוב סדרי הישיבה הם כסדרי שאר הישיבות הליטאיות. שיעור כללי נמסר על ידי ראש הישיבה במועדים לא קבועים. באופן ייחודי נמסר השיעור הכללי בדרך כלל רק לתלמידי שיעור ג' ומעלה. לעיתים, בעיקר בחודש אלול, מוסר ראש הישיבה שיעור כללי לכלל בני הישיבה בשעות הערב.
הלימוד בישיבה מושתת בעיקר על לימוד עיוני ומעמיק (בניגוד ללימוד בקיאות), ואף בסדר ב' שמיועד ללימוד יותר מהיר, בני הישיבה מעמיקים בהבנת הסוגיות יותר מן המקובל בלימוד בקיאות. גם בסדר ג' לומדים רוב בני הישיבה את הסוגיה הנלמדת בסדר א'. שיטת הלימוד בישיבה מכונה בעגה הישיבתית "שיטת ההבנה", והיא מתמקדת בהבנת הפשט, הוצאת גדרים מעצם דברי הגמרא והראשונים, והבנת הסוגיה וגדריה (זאת בניגוד לדרך ה"לומדות", המקובלת יותר בעולם הישיבות). הרב ארנברג הנהיג שיטה זו באופן המבוסס על דרך לימודו של הרב שך.
כשבועיים אחרי פתיחת שנת הלימודים, מצמידים לכל בחור משיעור א' חברותא בחור מבני הקיבוץ כדי להכניסו להווי הישיבה ובדרך כלל הם לומדים יחד אחרי סדר ג', בישיבה (ובישיבות נוספות) קוראים לזה "אילן". האגדה מספרת, שזה נקרא כך על שמו של הרב יעקב דוד אילן מרבני הישיבה, שהתחיל יוזמה זו בהיותו בחור בישיבת פוניבז'.
מלבד מסירת שיחות, מוסר המשגיח גם ועדים לכלל בני הישיבה ולקבוצות קטנות יותר וכן ועדים בביתו המכונים "ועדים פרטיים".
מאפיינים ותקנות
הישיבה נחשבת בציבור הליטאי כשמרנית. הבחורים המגיעים אליה משתייכים בדרך כלל לזרם ה"בני ברקי" של הפלג הירושלמי.
על פי תקנות הישיבה, נאסר על התלמידים להחזיק בטלפון סלולרי, נגנים, מקלטי רדיו ועיתונים מכל סוג. עוד נאסר עליהם ללכת לחוף הים.
מוסדות נוספים הקשורים לישיבה
לצד הישיבה קיים כולל אברכים, בראשות הרב מינצר והרב גוטסגנדה, מו"צ הקהילה התורנית חדרה. הקהילה החרדית בחדרה מונה כמה עשרות מבוגרי הישיבה.
באלול תשע"ח (2018) פתח הרב ארנברג, ישיבה לצעירים בעיר מודיעין עילית, בראשה העמיד את הרב אהרן כהן (המשמש כראש קיבוץ בישיבה הגדולה) ואת המשגיח הרב כהנא וכר"מ שיעור א' את הרב יעקב גוטסגנדה.
באלול ה'תשס"ז (2007) פתח הרב ארנברג, ישיבה קטנה בעיר, באותו שם. בראשה העמיד את הרב בצלאל קסלר (חתנו של הרב נוביק משגיח הישיבה הגדולה) כמשגיח מונה הרב נתן כהנא. רוב רבני הישיבה הקטנה מתגוררים בעיר (בשונה מחלק מרבני הישיבה הגדולה) ורובם בוגרי הישיבה הגדולה.
כמו כן יש בעיר תיכון לבנות "בית יפה" גם הוא מסונף למוסדות הישיבה וכן תלמוד תורה שנקרא גם הוא "כנסת יצחק"
בשנת תשס"ב פתח הרב ארנברג ישיבת בת במודיעין עילית, אף היא בשם ישיבת כנסת יצחק. במהלך השנים הישיבה התנתקה מישיבת האם, וכיום היא ישיבה עצמאית, עד תשע"ז כיהן בראשות הישיבה, הרב יעקב קרפ, שהיה בעבר ר"מ בישיבה בחדרה.
הרי הטטרה
הרי הטטרה (בסלובקית ובפולנית: Tatry) הם רכס הררי אירופאי המהווה גבול טבעי בין פולין לסלובקיה, הרכס הוא חלק משרשרת הרי הקרפטים.
שטח הרי הטטרה הוא כ-750 קמ"ר, מתוכם כ-600 קמ"ר בשטח סלובקיה. הפסגה הגבוהה ביותר ברכס, פסגת גרלחובסקי (Gerlachovský), מתנשאת לגובה 2,655 מטר מעל פני הים. ונמצאת בסלובקיה. הפסגה השנייה, הר לומניצקי, גובהה 2,634 מ' מעל פני-הים.
החלקים העיקריים של הרי הטאטרה הם:
רכס הרי הטטרה הוא הגבוה בהרי הקרפטים. אף שהרכס קטן במידה משמעותית מהרי האלפים, נופו הוא נוף אלפיני. פסגותיהם הגבוהות, יחד עם דרכי גישה נוחות, הפכו את הרי הטטרה למוקד תיירות מקומית ובינלאומית.
הרי הטטרה נחשבים לסמל לאומי בסלובקיה ושמו של המנון המדינה הוא "ברק מעבר לטאטרה" (Nad Tatrou sa blýska).
השושלת הרסולית
השושלת הרסולית הייתה שושלת מוסלמית סונית ששלטה בתימן, בחצרמוות, מ-1228/1229 עד 1454/1455. הרסולים ייחסו את עצמם למוחמד בן הארון, הידוע בכינוי "רסול" ("שליח" בערבית). רסול היה מנהיג ממוצא אוע'וזי-טורקמני שהגיע לתימן בסביבות שנת 1180, שם שימש כשליח של הח'ליף העבאסי. בנו של רסול, עלי, היה מושל מכה, ונכדו, עומר בן עלי, היה הסולטאן הראשון של השושלת הרסולית. לשושלת זו השתייכו 13 שליטים בסך הכל.
הרסולים תפסו את מקומה של השושלת האיובית המצרית, לאחר שזו נסוגה ממעוזיה בדרום חצי האי ערב, והעניקה להם את ברכתה. למרות מקורם הטורקי, טענו הרסולים למוצא מקומי. הם שלטו במדינה מהעיר זביד ולאחר מכן מתעיז. בתחילה שלטו הרסולים גם בחג'אז שמדרום למכה, אך באמצע המאה ה-14, בעקבות מאבקים בינם לבין הממלוכים על השליטה במכה ובאל-מדינה, נאלצו לסגת מאזור זה.
ב-1454/5 תפסה השושלת הטאהרית את מקומם.
קווה קווה דה לה אומה
קְוַוה קְוַוה דֶה לַה אוֹמַה (או אוֹמַר) הוא משחק ידיים.
מהלך המשחק
הסיבוב מסתיים בזוג שחקנים שמבצע את החבטה האחרונה בשיר. מטרתו של הימני מביניהם להכות על כף ידו של השמאלי. מטרת השמאלי היא למשוך את כף ידו מתוך ידו של הימני כך שהימני יכה על כף ידו שלו, אך אסור לו לעשות זאת בטרם החל הימני בתנועתו (בדומה למשחק ידיים אדומות). המפסיד יוצא מן המעגל והמשחק נמשך לסיבוב נוסף.
מכיוון שרוב הילדים אינם סופרים את מספר הפעמות בשיר, או מפני שאינם יודעים למצוא שארית, ומכיוון שהמשחק מתבצע בקבוצות גדולות שגודלן משתנה מתור לתור, קשה לנחש תוך כדי משחק מי יהיה הצמד המתחרה בסיום השיר. הילדים מתייחסים אל זהות הצמד המסיים את הסיבוב כאל מעין הגרלה אקראית, כמו באן דן דינו.
פעולת החבטה, בייחוד האחרונה בסיבוב, עשויה להפוך אלימה בחוגים מסוימים, כאשר האתגר הוא לא להראות כי המכה כאבה. רמת האלימות ומהירות המשחק גוברות גם עם הצטמצמות המעגל.
שחקנים שיצאו מן המשחק יוצאים מתוך המעגל וממתינים שם עד אשר יש מספיק שחקנים שייצאו מן המשחק כדי להתחיל במשחק חדש. הם ממשיכים שם במשחק חדש, במקביל למשחק המתנהל בפנים. כדי להכריע את המשחק סופית, יש המשתמשים במלחמת אגודלים בשלב האחרון. ויש שמשחקים בגרסת קווה קווה לשני משתתפים.
המשחק מתבצע לצלילי שיר משחק, כאשר בכל הברה מוטעמת מתבצע מהלך.
משפט הרופאים
משפט הרופאים (ברוסית: Дело врачей) היה עלילת דם כנגד רופאים יהודים בברית המועצות שהתרחשה בשנת 1953 בסוף ימיו של סטלין.
קווה קווה דה לה אומה
שנות השמונים
גרסה אחת למילות שיר המשחק, אשר הייתה נפוצה בישראל בשנות השמונים, היא:
משפט הרופאים
בסוף שנת 1952 נערכו בפראג בירת צ'כוסלובקיה, שהייתה מדינה גרורה של ברית המועצות, משפטי ראווה של קבוצה מאנשי השלטון ובראשם היהודי רודולף סלנסקי באשמת היותם "סוכני האימפריאליזם האמריקאי". במשפטים, שכונו משפטי פראג, הודגשה יהדותו של סלנסקי ורוב יתר הנאשמים. המשפטים נסתיימו בהרשעה וסלנסקי נידון למוות.
קווה קווה דה לה אומה
בשנות התשעים והאלפיים
הגרסה הנפוצה בישראל בשנות התשעים ובשנות האלפיים:
משפט הרופאים
עוד לא גוועו הדי משפטי פראג וב-13 בינואר 1953 הודיעה ברית המועצות על העמדתם לדין של תשעה רופאים, שישה מהם יהודים, בראשם פרופסור מירון ופסי (רופאו האישי של סטלין) ובהם ד"ר פלדמן, ד"ר אטינגר, ד"ר מאירוב, ד"ר גרינשטיין ושני רופאים בשם קוגן. הרופאים הואשמו בחברות בארגון יהודי הקשור עם הג'וינט, שקשר קשר להמתת מנהיגי ברית המועצות באמצעים רפואיים ועל ידי הרעלה.
קווה קווה דה לה אומה
בשנות התשעים והאלפיים
(סופרים עד 10 כמו ב"אן דן דינו").
משפט הרופאים
נטען כי רופאה רוסיה בשם ד"ר לידיה טימשוק חשפה את הקשר וכי נתברר שבעבר גרמו הרופאים למותם של שני מנהיגים סובייטיים שאחד מהם היה אנדריי ז'דאנוב ועתה התכוונו לגרום למותם של חמישה מפקדי צבא בכירים ועטורי תהילה ובהם מרשלים: איבן קונייב, אלכסנדר ואסילבסקי וסמיון טימושנקו. הרופאים כונו על ידי אמצעי התקשורת הסובייטיים "הרוצחים בחלוקים לבנים".