cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב ג'זין (1941)
קרב זה היה אחד ממספר קרבות קשים במהלך ההתקדמות האוסטרלית לביירות משטחי המנדט. כוחות אוסטרלים מחטיבה 25 (בלי גדוד 2/33) תקפו את ג'זין ב-1 ביוני 1941, לאחר כיבוש של מרג' עיון, שאותה כבשו בעלות הברית באופן זמני ב-11 ביוני 1941, ואיפשר למפקד הדיוויזיה האוסטרלית השביעית. מיג'ור ג'נרל ג'ון לאווראק, להחליף את משימת חטיבה 25 והורה לה לנוע צפונה לעבר ג'זין, חטיבה 25 השאירה כוח קטן שהחזיק את מרג' עיון וספג התקפה נגדית קשה.
במהלך הלחימה על ג'זין, כשפלוגתו נפגעה מאש מקלעים עזה, טוראי ג'ים גורדון, מגדוד 2/31, זחל קדימה וניטרל את עמדת אויב ברובה ובכידון. לגורדון, במקור מרוקינגהם, אוסטרליה המערבית, הוענק צלב ויקטוריה על מעשיו ליד ג'זין.
בסיס הצבא ג'זין בטאונסוויל, קווינסלנד, נקרא על שם הקרב הזה.
יחסי טורקיה–צ'ילה
יחסי טורקיה–צ'ילה הם יחסי החוץ בין צ'ילה לטורקיה. צ'ילה הייתה המדינה הראשונה באמריקה הלטינית שהכירה בטורקיה בהסכם הידידות, ב-30 בינואר 1926. בסנטיאגו ניתן למצוא את כיכר הרפובליקה הטורקית, מכללת אטאטורק ואת אנדרטת אטאטורק.
היסטוריה
בשנת 1930 נפתחה שגרירות טורקיה בצ'ילה, כאשר הטורקים גמלו תודה לצ'יליאנים על ההכרה הרשמית בארצם בשנת 1926. השגרירות הצ'יליאנית בטורקיה נפתחה בשנת 1941.
בנוסף, בטורקיה קיימת כיכר צ'ילה באנקרה שנחנכה ב-18 בספטמבר 1970 ובה מצבת זיכרון לברנרדו או'היגינס. כיכר פבלו נרודה בטורקיה נחנכה בשנת 2007.
נשיאת צ'ילה, מישל בצ'לט, ביקרה אף היא בטורקיה כשהייתה שרת ההגנה בממשלת לגוס.
יחסי כלכלה
למאזן הסחר בין צ'ילה לטורקיה יש יתרון ברור לטובת צ'ילה. מידע ממשרד החוץ הצ'יליאני מצביע על כך כי במהלך שנת 2005 היצוא לטורקיה הסתכם ב-261.4 מיליון דולר, מה שאומר צמיחה של 89.14% בהשוואה לשנה הקודמת. בשיעור היבוא מטורקיה נרשמה עלייה של 10.86% ביחס לאותה שנה והגיע ל-31.8 מיליון דולר. המאזן המסחרי בין שתי המדינות הגיע ל-293.3 מיליון דולר, והיה חיובי במידה רבה לצ'ילה.
הסכם סחר חופשי
משא ומתן להסכם סחר חופשי בין צ'ילה לטורקיה החל בראשית שנות האלפיים. לאחר מספר סבבי שיחות על נוסח טיוטת ההסכם באנקרה, סנטיאגו ואיסטנבול, נחתמה האמנה ב-14 ביולי 2009, והוא נכנס לתוקף ב-1 במרץ 2011. זה איפשר ביטול משמעותי של התעריף בסחר דו צדדי.
וולפסביין
וולפסביין (באנגלית: Wolfsbane) היא דמות בדיונית של גיבורת על מוטאנטית המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Marvel Graphic Novel #4 מאוקטובר 1982 ונוצרה על ידי הכותב כריס קלרמונט והמאייר בוב מקלאוד.
את דמותה של וולפסביין בסרט הלייב אקשן "המוטנטים החדשים" מגלמת השחקנית מייזי ויליאמס.
תסמונת המצור
תסמונת המצור היא תסמונת אשר מציגה את הגישה לפיה ישראל ניצבת לבדה מול עולם עוין, בין היתר על ידי השימוש במונח העולם כולו נגדנו. לעיתים תסומנת זו משמשת להצגת תחושה עובדתית, ולעיתים היא משמשת להתרסה.
התייחסות מוקדמת
בשנת 1932 נאם בן-ציון דינור בשבחה של הציונות, החותרת לשחרור עצמי של היהודים, וציין כי "כל העולם מתקומם נגדנו, כל ארצות העולם מתקוטטות עלינו ואין מי אשר יעז עכשיו להכחיש, כי רק אותה הדרך שהתוו לפני חמישים שנה, היא הדרך היחידה להצלת העם...".
אויגן קולב יצא נגד תפיסת תסמונת המצור וכתב: "ואתה שואל: האם נעיז לצאת חוצץ נגד כל העולם? חמומי־מוח והרפתקנים פוליטיים־צבאיים ישיבו לך אל נכון: 'מדוע לא? אנו יורקים על כל העולם"' אך לא להם עליך להאמין כי אם לאלה שיסבירו לך בהכרה עמוקה, כי לא נכון הוא, שכל העולם הוא נגדנו. דווקא משום שקיימות שכבות חזקות, הדוגלות בחירותם על כל העמים והמעמדות המדוכאים וממילא — גם במאמצי חירותנו,— דווקא רשום כך מכוונים נגדנו כוחות הריאקציה."
גם הפובליציסט יהודה גוטהלף יצא נגד תפיסת תסמונת המצור, והציג אותה כמאזוכיזם רוחני שאין לו הצדקה מבחינת ההיסטוריה הרחוקה (תור הזהב של יהודי ספרד) והקרובה, וראה בה מאפיין גלותי, שנסמך על התפיסה ההיסטורית בעם היהודי "כל העולם נגדנו: ובהכרח שיהיה נגדנו, כי הגוי רוחש שנאת עולם ליהודי"; תפיסה שאינה מתאימה ל"מדינת ישראל, שיש לה גם אויבים וגם בעלי ברית, ככל מדינה אחרת".
הפזמון "העולם כולו נגדנו"
ייצוג מובהק לתחושת "העולם כולו נגדנו" ניתן בפזמון בשם זה שכתב יורם טהרלב והלחין קובי אושרת בשנת 1969, וביצעה להקת פיקוד דיזינגוף. יחד עם הגישה ש"העולם כולו נגדנו", כולל הפזמון נימה אופטימית של אמון ביכולתנו להתמודד עם המצב.
מחבר הפזמון, יורם טהרלב, ציין "תחושה עמוקה של בגידת הידידים שררה בארץ בימים בהם נכתב השיר. מדינות רבות בעולם, במיוחד מדינות אירופה ומדינות הגוש המזרחי, תמכו בצורה בלתי מובנת באויבינו".
הפזמון החוזר:
תסמונת המצור במליאת הכנסת
חלק מחברי הכנסת השתמשו בביטוי "העולם כולו נגדנו", במפורש או במשתמע, להצגה של תפיסת עולמם. דוגמאות:
החיפושית דוהרת שוב
החיפושית דוהרת שוב (באנגלית: Herbie Rides Again) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1974 בבימויו של רוברט סטיבנסון, עם קינן ווין, הלן הייז, סטפני פאוארס וקן בארי בתפקידים הראשיים.
זה השני בסדרת הקומדיות על חיפושית המרוץ "הרבי" שיש לה תכונות אופי אנושיות עצמאיות של אהבה, כעס ועזרה במלחמה נגד אנשים רעים.
קינן ווין משחק בתור האיש העשיר והרשע אלונזו הוק, אותה דמות שגילם בסרט "הפרופסור המפוזר" ב-1961.
הלן הייז הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
תקציר העלילה
אלונזו הוק (קינן ווין) הוא אייל נדל"ן ובעל חברה קבלנית ענקית. הוא הורס בתים ובונה במקומם מגדלי מגורים ברחבי סן פרנסיסקו. כעת הוא עומד לבנות שני מגדלי מגורים ענקיים – "הוק פלאזה". מה שמעכב את הבנייה וגורם לו נזק של 8,000 דולר ביום הוא בית מגורים שהיה בעבר תחנת כיבוי אש ובו גרה אלמנת לוחם אש קשישה בשם מיס שטיינמץ (הלן הייז). שטיינמץ היא דודתו של טנסי (מ"החיפושית השובבה") שכבר לא גר שם והשאיר לה את החיפושית "הרבי" החביבה שמשרתת אותה בנסיעותיה בעיר.
וילובי ויטפילד (קן בארי), הוא עורך דין ואחיינו של הוק שממנה אותו כנציגו למשא ומתן עם שטיינמץ. לעומת הוק השתלטן והעריץ, וילובי הוא אנושי ורך. הוא מגיע לבית שטיינמץ שמקבלת אותו יפה אך ניקול סוטרת לו כששומעת מה מטרתו. היא מכירה לו את הרבי שלוקח אותם לתחרות דמולישן דרבי ומנצח בה. וילובי לוקח את ניקול לסעודה ברציף הדייגים של סן פרנסיסקו אבל כשהוא מגלה לה שהוא אחיינו של הוק, היא זורקת אותו מהמסעדה למים.
הוק ממשיך להציק לקשישה ומחרים את חפציה אבל בעזרת הרבי ניקול ווילובי הם מוחזרים לה. הוק מזמין דחפור להרוס את הבית אבל וילובי מתקשר למפעיל בקולו של הוק ומכוון אותו לביתו של הוק שמתעשת רק לאחר שקיר ביתו נהרס.
הוק מתקשר לשטיינמץ ומכריז על הפסקת אש אבל באותו זמן מגייס דחפורים להריסה. כעת מתגייס הרבי לעזרה. הוא מסתובב בעיר ומגייס מאות מכוניות חיפושיות פולקסוואגן שעוצרות את הדחפורים. באותו זמן מפעילים שטיינמץ וידידה גלדסטון (ג'ון מקינטייר) זרנוק מים אדיר שמבריח את המפעילים ואת הוק. הוא נעצר על ידי שוטרים ומספר להם על מאות החיפושיות והם חושבים כי יצא מדעתו.
סוף טוב - וילובי וניקול מתחתנים בבית והרבי מסיע אותם לירח דבש.
חיל הפקחים הכחולים
חיל הפקחים הכחולים (באנגלית: Blue Lantern Corps) הוא ארגון בדיוני המופיע בחוברות הקומיקס גרין לנטרן ביקום DC קומיקס. הארגון הופיע לראשונה בחוברת Green Lantern Vol.4 #25 מדצמבר 2007 ונוצר על ידי הכותב ג'ף ג'ונס והמאייר אית'ן ואן סקייבר.
חיל הפקחים הכחולים הוא אחד מתוך שבעה חילות פקחים השואבים את כוחם מאור ספציפי מתוך הספקטרום הרגשי. החיל שיחק תפקיד מפתח בחוברות Green Lantern ו-Green Lantern Corps כמשתתף קבוע באירועי "הלילה האפל ביותר". החיל הוקם בידי שומרי היקום לשעבר גאנטת וסאיד. הם מתיישבים בכוכב הלכת אודים, וכוחם מונע בידי רגש התקווה.
היסטוריה בדיונית של החיל
שורשי הקמתו של החיל נעוצים באירועים שהתרחשו במהלך "מלחמת חיל סינסטרו" של שנת 2007. בחלקו הראשון של הסיפור, גאנטת וסאיד משמשים כקול מתנגד לשומרי היקום, כאשר הם מאשרים את בואו של "הלילה האפל ביותר", לפי הנבואה בספר של אואה. רצונם העז לאמץ רגשות אנושיים והאהבה אותה הם רוחשים אחד לשני גורם לגירושם מכוכב הלכת אואה. שני גיליונות לאחר מכן, גאנטת מגלה לפקחים הירוקים של סקטור הארץ (האל ג'ורדן, גאי גרדנר, ג'ון סטוארט וקייל ריינר) אודות הנבואה, באומרו כי "במקום אחר, ניצוץ של תקווה יזרח ממעמקי החלל, כמו מגדלור המזהיר ספינות הרחק מהסלעים. האור הכחול יחזיק את החזית ברוחו אם לא בחוזקו". בהמשך מתגלה כי גאנטת וסאיד מתיישבים בכוכב לכת (שנקרא בהמשך אודים), יוצרים טבעת כוח כחולה, ומתכוונים ליצור חיל משלהם.
זעם הפקחים האדומים
ג'ורדן מסכים בלית ברירה לבקשתו של גאנטת ועושה את דרכו יחד עם הפקחים הכחולים לעולם ביתם של הפקחים האדומים, כוכב הלכת איסמאולט. בדרך, ווקר אומר לג'ורדן שחיל הפקחים הירוקים הוא לא יותר מאשר כוח משטרתי, וכי ג'ורדן ינהיג את חיל הפקחים הכחולים כמו שאף אחד אחר לא הנהיג. אף על פי שג'ורדן אומר שאין לו כל כוונה לעזוב את החיל, ווקר אומר לוורת' כי חיוני שג'ורדן יהיה פקח כחול. באיסמאולט, ג'ורדן מוצא את סינסטרו, אך נקלע למארב של הפקחים האדומים. הוא נלכד בידי כוחותיו של אטרוסיטוס, ועל אף שאטרוסיטוס אומר לליירה שבשרו ודמו של ג'ורדן שייכים לה, התקפתה מופסקת כאשר מופיע חיל סינסטרו. מיד עם הגיעם פורץ תוהו ובוהו, ושני הפקחים הכחולים נחלצים לעזרתו של ג'ורדן. הם מעצימים את כוחותיו וכן מסוגלים לנהל קרב נגד שני חילות הפקחים העוינים. וורת' מצליח למנוע משני החילות להילחם אחד בשני, בעוד ווקר חוסם את התקדמותו של אטרוסיטוס. במהלך העימות, ג'ורדן מצליח לפנות אל אישיותה האמיתית של ליירה למרות השפעתה של טבעת הכוח האדומה עליה, אולם סינסטרו הורג אותה. ג'ורדן מתקיף את סינסטרו בזעם, עד אשר טבעת הכוח האדומה של ליירה עוברת אליו. אטרוסיטוס מקבל אותו בברכה לחיל הפקחים האדומים.
למרות טענתו של ווקר כי האור הכחול הוא העוצמתי ביותר בכל הספקטרום הרגשי, אטרוסיטוס חושף את החולשה מאחורי חיל הפקחים הכחולים: תקווה היא כלום ללא כוח רצון שיניע אותה. ווקר מסיק מכך שעם ביטולה של טבעת הכוח הירוקה וללא הילה ירוקה שתשפיע עליהם, יכולותיהם של ווקר ווורת' חוזרות לצורתן הבסיסית של תעופה והקרנת שדה כח. למרות מגרעה זו, ווקר מחזיק בדיעה שג'ורדן צריך להיות חבר בחיל הפקחים הכחולים, והוא מניח את טבעת הכוח שלו על אצבעו של ג'ורדן. טבעת הכוח האדומה מושמדת כתוצאה מכך, וג'ורדן משתחרר מהשפעתה. חיל סינסטרו מרגיש שכוחותיו מתרוקנים לנוכח כוחם הקולקטיבי של הפקחים הכחולים, והם נסוגים. עם שתי טבעות הכוח הירוקה והכחולה, כוחו של ג'ורדן מתעצם, והוא מביס את חיל הפקחים האדומים. בסיום הסכסוך, שומרת היקום סקאר מעירה בנוגע לכוחות המתאספים לקראת המלחמה הקרבה, ואטרוסיטוס מבצע ריטואל דמים שמאפשר לו לגלות את מיקום עולם ביתם של הפקחים הכחולים.
הסוכן הכתום
עם סיום "זעם הפקחים האדומים", הפקחים הכחולים וג'ורדן חוזרים לכוכב הלכת אודים. ג'ורדן אינו מצליח להסיר את טבעת הכוח הכחולה והוא מוצא שהיא מפריעה לו בשימוש בטבעת הכוח הירוקה שלו. גאנטת אומר לווקר שהם אכן אמרו שג'ורדן יוביל את הפקחים הכחולים, אולם הוא לא בהכרח חייב להיות פקח כחול. כפקח ירוק, כוח רצונו של ג'ורדן יכול להטעין את חיל הפקחים הכחולים כולו. סאיד אומרת שיש לחשל טבעת כוח כחולה חדשה לווקר, משום שהם אינם יכולים להסיר את המקורית שלו מג'ורדן. גאנטת אומר לג'ורדן שכדי להסיר את הטבעת מאצבעו עליו להשתמש בה ולמצוא משהו ששווה לקוות לו. ג'ורדן עוזב לאואה, וגאנטת אומר לווקר ווורת' שעליהם להמשיך ולגייס חברים חדשים לחיל. לפקחים הכחולים יש משימה חדשה: לאתר את אלה הנושאים את אור האינדיגו, משום שעל חמלה ותקווה לעבוד ביחד. באואה, שומרי היקום מגלים שגם הם אינם מסוגלים להסיר את טבעת הכוח הכחולה מג'ורדן. דעתם מוסחת כאשר הסוכן הכתום לארפליז מציג בפניהם את דרישותיו, והם מובילים מתקפה על מקום מושבו - כוכב הלכת אוקארה במערכת הכוכבים וגה. טבעת הכוח הכחולה שעל אצבעו של ג'ורדן ממשיכה ליצור בעיות עבורו גם כאשר הפקחים הירוקים מתעמתים מול מבני האנרגיה הכתומים של לארפליז. הוא מופרד מהיתר, והטבעת מושכת את תשומת לבו של לארפליז. לארפליז חושק בטבעת הכחולה, אך מוצא שמבני האנרגיה הכתומים אינם חסינים אליה כמו לטבעת הירוקה. הטבעת הכחולה מסרבת להיגנב על ידו, וטוענת כי התקווה היא חסרת אנוכיות. לארפליז מנסה לגנוב אותה בכוח על ידי קטיעת ידו של ג'ורדן בעזרת האור הכתום. הוא מוצא תקווה רגעית בתוך הרעב התמידי שלו לאור הכתום, אך מתברר כי זו תחבולה של טבעת הכוח הכחולה, שיצרה אשליה מבעוד מועד, והיא עדיין על אצבעו של ג'ורדן. ג'ורדן חוזר לקרב עם הפקחים הירוקים ולארפליז, ובמהלכו טבעת הכוח הכחולה ממשיכה לשאול אותו אם יש לו משהו לקוות לו. מתוסכל מכך, ג'ורדן אומר שברגע שהקרב יסתיים, הוא מקווה שהטבעת תפסיק לשאול אותו זאת. הטבעת רואה בכך סימן לתקווה כנה, טוענת את טבעות הכוח של הפקחים הירוקים, ומאפשרת לג'ורדן להכניע את לארפליז. לאחר שג'ורדן משיג שליטה בטבעת, היא עוזבת את אצבעו ויוצאת לחפש אחר משתמש חדש בסקטור 2828.
שומרי היקום מבינים שאם הם ייקחו את סוללת הכוח הכתומה מלארפליז, מישהו אחר ימצא אותה ויהפוך לסוכן הכתום החדש. הם מחליטים לשאת עמו בדברים בשנית. פרטי העסקה אינם ידועים, פרט לכך שלארפליז שואל אותם היכן ניתן למצוא טבעת כוח כחולה. באודים, גאנטת, סאיד והפקחים הכחולים מהלכים על החוף ומשוחחים עם החברה החדשה בחיל: האחות סרסי. החוברת מסתיימת בהתקפתו של לארפליז על חיל הפקחים הכחולים.
הלילה האפל ביותר
במהלך מאבקם של הפקחים הכחולים בלארפליז, טבעות כוח שחורות מגיעות לכוכב הלכת אודים. הטבעות אינן מזהות גופות מתות בנמצא כדי שיוכלו להיצמד אליהן, ולכן הן מרחפות וממתינות למוות שיתרחש. ג'ורדן, סינסטרו, קרול פריס ואינדיגו-1 מגיעים לאודים במהלך הקונפליקט בין הפקחים הכחולים לכתומים כדי לגייס את סיינט ווקר למלחמה בפקחים השחורים וליצור את האור הלבן אשר יביס אותם. תחת השפעתה של טבעת הכוח הירוקה של ג'ורדן, טבעות הכוח הכחולות נטענות למלוא כוחן בעזרת כוח רצונו של ג'ורדן והן מסוגלות להילחם במבני האנרגיה הכתומים של לארפליז. עד מהרה, מבני האנרגיה נעלמים ולארפליז מוצא את עצמו נלחם בפקחים כתומים מתים שהוחיו מחדש והפכו לפקחים שחורים. סיינט ווקר, גאנטת וסאיד מצטרפים לקבוצה אותה אספו ג'ורדן ואינדיגו-1, וביחד הם עושים את דרכם כדי לגייס גם את לארפליז ואת אטרוסיטוס. למרות שהצילו אותו מידי הפקחים השחורים, לארפליז אינו מסכים להצטרף אלא אם יצוותו אליו שומר יקום אישי. כדי להבטיח את השתתפותו, סאיד מסכימה לשרתו כשומרת אישית. אטרוסיטוס גם הוא מתנגד, והוא מתקיף את ג'ורדן ואת סינסטרו בזעם. כדי להרגיע אותו, סיינט ווקר מראה לו חיזיון שלו ושל נקבה מהגזע שלו שהם מוזמנים בברכה לחיל הפקחים הכחולים. כשאטרוסיטוס אינו משתכנע, סיינט ווקר מספר לו כיצד משפחתו מתה כדי להציל את עולמו.
בשעה שהקבוצה הייתה בכדור הארץ ונלחמה בחיל הפקחים השחורים, טבעת הכוח הכחולה של סיינט ווקר הופעלה בידי גאנטת כדי למנות את הפלאש בארי אלן לפקח כחול. אלן, תחת הדרכתו של סיינט ווקר, הציל את בארט אלן ומנע ממנו להפוך לפקח שחור. יתר הפקחים הכחולים עבדו יחד עם חיל הפקחים הירוקים כדי להשמיד את מיליון הפקחים השחורים אשר הגיעו מכוכב זנשי, שהוקם מחדש לתחיה בידיהם.
מלחמת הפקחים הירוקים
כאשר סיינט ווקר נלכד בספר השחור יחד עם מנהיגי החילות האחרים פרט לג'ורדן, שהצליח להימלט עם טבעות הכוח שלהם, טבעת הכוח עוברת לקייל ריינר ועוזרת לו להדוף פקחים ירוקים שנתונים להשפעתם של קרונה וישות הפחד פאראלקס. למרות שריינר למד לשלוט בכוחה של הטבעת הכחולה כדי לחלץ באופן זמני חלק מהפקחים הירוקים מהשפעתו של קרונה, הוא לא יכול היה להציל את כוכב הלכת מוגו וג'ון סטוארט אולץ להשמיד אותו. מאוחר יותר, ריינר יכול היה לטהר את גאי גרדנר מהשפעתה של טבעת הכוח האדומה. עם ריפויו של גרדנר, ריינר חזר לטבעת הכוח הירוקה שלו וסיינט ווקר השיב לידיו את הטבעת הכחולה עם הבסתו של קרונה.
בירושלים
הסרט
אורי קליין, מבקר הקולנוע של עיתון הארץ, כתב בשנת 2011:
חיל הפקחים הכחולים
השומרים החדשים
בזמן שריינר הפך ל"מגנט טבעות", סיינט ווקר הוא היחיד מחמשת החילות שהופיע כדי לעזור לו מאשר לתבוע חזרה את הטבעת שלו. בעזרתו, ריינר מצליח להדוף את תוקפיו ולהגיע לאואה כדי לחפש את עזרת שומרי היקום. אולם, תוכניתו אינה יוצאת לפועל משום ששומרי היקום מפשיטים את גאנטת מרגשות. גאנטת מתקיף את סיינט ווקר ואומר כי הקמתו של חיל הפקחים הכחולים הייתה טעות שאותה הוא מתכוון לתקן. מאז תקרית זו, סיינט ווקר מצטרף לשאר השומרים החדשים כדי לחקור את התופעה ממערכת הכוכבים וגה שגרמה לריינר להפוך ל"מגנט טבעות". הוא אף מתיידד עם ארקילו, חבר חיל סינסטרו, לאחר שריפא אותו.
בירושלים
הסרט
"בירושלים" הופק בידי שירות הסרטים הישראלי בשיתוף עם סרטי גבע. הסרט לוכד את ירושלים המחולקת בין מדינת ישראל לבין ממלכת ירדן. הקריינות נכתבה על ידי פרלוב ופרופ' יעקב מלכין שאף מקריא אותה. הסרט נחשב לעבודת הצילום המשמעותית הראשונה של הצלם ההוליוודי לעתיד אדם גרינברג, ומלווה במוזיקה מקורית שהלחין המלחין הישראלי-הונגרי עדן פרטוש, כשעל מבצעיה מנצח מאסטרו גארי ברתיני. מדובר בפעם הראשונה בישראל בה מלחין של מוזיקה קלאסית הוזמן לכתוב במיוחד יצירה חדשה לסרט קולנוע דוקומנטרי.
בסרט מצולמת המשוררת זלדה אשר דבריה על קבצני ירושלים עוררו מחאה ציבורית שנדרשה לבסוף להתערבותו של ראש הממשלה דאז לוי אשכול לאישור ההקרנה. סקנדל נוסף נגרם מצילום ראיון עם משה מורי רוזנברג שביים את הסרט הראשון של פלשתינה. עם פרסומו של הסרט נדהם רוזנברג לגלות כי בנוסף לראיון, הוכנס לתוך הסרט של פרלוב גם חלק מן החומר המקורי שצולם ב-1911 מבלי לקבל את רשותו. כפיצוי לשימוש הבלתי מורשה וכדי להימנע מתביעה, סוכם כי "סרטי גבע" יכניסו כתוביות ביניים חדשות במקום אלו שאבדו בעבר בהוליווד, וזו הגרסה המצויה של הסרט כיום. עוד מצולמים בסרט: המתרגמת עזה צבי, ונשיא המדינה השני יצחק בן-צבי ורעייתו רחל ינאית בן-צבי.
חיל הפקחים הכחולים
כוחות ויכולות
לכל הפקחים הכחולים טבעות כוח כחולות המונעות בידי רגש התקווה. בשעה שתקווה היא הרגש החזק ביותר מכל שבעת הרגשות בספקטרום הרגשי, פקחים כחולים צריכים לשהות בסביבתם של פקחים ירוקים כדי להשתמש בשיא כוחם, אחרת הם מסוגלים לבצע יכולות בסיסיות ביותר של תעופה והפקת שדה כוח. בקרבתה של טבעת כוח ירוקה, טבעת הכוח הכחולה מקבלת את היכולות של הירוקה, נוסף ליכולות הבלעדיות רק לה כמו ריפוי והחלמת איברים פצועים. טבעת כוח כחולה יכולה להשפיע לשלילה על ביצועיהן של טבעות כוח המנוגדות לה בספקטרום הרגשי. היא יכולה לטהר את השפעותיה המזיקות של טבעת הכוח האדומה, לחסום את יכולות הגנבה של טבעות הכוח הכתומות וכן לרוקן את הכוח מטבעות כוח צהובות. טבעת כחולה מסוגלת להטעין טבעת ירוקה לתפוקה מלאה, אך יש בכך חיסרון, כיוון שקרבה לסוללת הכוח הראשית הכחולה יכולה לגרום לטבעות כוח ירוקות להתפוצץ מרוב אנרגיה טעונה.
בירושלים
הסרט
בתחילת שנות האלפיים הודפס בווינה עותק חדש של הסרט, כחלק מתהליך השימור שיזם מרכז פומפידו בפאריס שרכוש עותקים חדשים של הסרט לאוסף המוזיאון והקרין אותו ברטרוספקטיבה שערך לסרטיו של פרלוב. בשנת 2021, זכו הצילומים של אדם גרינברג לצבע.
סרט המחווה "עקבות בירושלים"
בשנת 2013 פנה רנן שור, מנהל בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים, לתלמידים ולבוגרים של בית הספר, ליצירת סרטים קצרים בהשראת סרטו של פרלוב מנקודת מבטם האישית, 50 שנה אחרי, שנאצרו יחד עם הסרט המקורי לכדי סרט חדש באורך מלא (90 דקות).
עורכת הווידאו הראשית של הסרט היא נטע דבורקיס, ואת המוזיקה המקורית לפרויקט חיבר המלחין והמנצח רפי קדישזון בביצוע הקאמרטה הישראלית ירושלים, עיצב את הפסקול גיל תורן. בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה שימש כבית ההפקה, כאשר רנן שור, רמי שמש ואריאל ריכטר שימשו כמפיקי הסרט.
הסרט נתמך בידי ערוץ 8, קרן ברכה, עיריית ירושלים, המיזם לקולנוע וטלוויזיה בירושלים, הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה והקרן לירושלים. הוא יוקרן כאירוע בינלאומי ב-50 סינמטקים, מוזיאונים, פסטיבלים, בתי קולנוע ובתי ספר לקולנוע ברחבי העולם ובישראל, בין היתר במוזיאון לודוויג בקלן, מוזיאון ישראל בירושלים, מוזיאון הקולנוע במינכן, מוזיאון הקולנוע בשאנגחאי, פסטיבל הקולנוע ירושלים ובמומה - המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק. מוזיאון ה-MoMA אף בחר את הסרט "עקבות בירושלים" כאחד מעשרת הסרטים החדשניים והמשפיעים של השנה.
המפלגה הנאצית האמריקנית
המפלגה הנאצית האמריקנית (באנגלית: American Nazi Party, בראשי תיבות: ANP) היא מפלגה (ובתקופות מסוימות קבוצת מפלגות), הפועלת בארצות הברית באופן חוקי מאז 1959, ומחזיקה באידאולוגיה ובסמלים של המפלגה הנאצית הגרמנית.
מקים המפלגה והראשון שעמד בראשה היה ג'ורג' לינקולן רוקוול, טייס צי ארצות הברית לשעבר. לאחר שרוקוול נרצח, בשנת 1967, תפס את מקומו מאט קואהל (Matt Koehl). בשנת 2014 תפס רוקי סוהיידה (Rocky Suhayda) את מקומו של קואהל.
מטה המפלגה בעת הקמתה היה בווירג'יניה. בשנת 1964, העביר מייסד המפלגה את המטה לגלנדייל, קליפורניה. הסניף הראשי של המפלגה היה פעיל שם עד תחילת שנות ה-80.
בין הפעולות המפורסמות של המפלגה היה המצעד בעיירה היהודית סקוקי, שהיא פרוור של שיקגו, בשנים 1977 ו-1978 (הפרשה נודעה כפרשת סקוקי). כיום, במקום בו צעדו חברי המפלגה, עומד מוזיאון השואה של אילינוי. מאבק תושבי סקוקי נגד מצעד המפלגה זכה לתיעוד, בסרט הדרמה התיעודי "סקוקי". הסרט הקומי "האחים בלוז", המתרחש בשיקגו של סוף שנות השבעים, לועג לחברי המפלגה.
התכנית לארגן כנס נאצים בינלאומי
לאחר פרשת עינוי הנערה היהודיה בת ה-19 ג. סירוטה ב-1961 על ידי הניאו נאציים של טאקוארה, כנקמה על הוצאתו להורג של אדולף אייכמן,  תהילתו של טאקוארה גדלה מאוד. בניו יורק, הקונגרס היהודי העולמי גינה בפני האו"ם כי מנהיג הנאצים של ארצות הברית, ג'ורג' לינקולן רוקוול, מבקש ליצור קשר עם טאקוארה ומתכנן כינוס נאצי בינלאומי שייערך בבואנוס-איירס ב-1963. במקביל, אחמד שוקיירי נציג ערב הסעודית באו"ם, ב-30 בנובמבר 1962 שיבח, בירך על "מסע הצלב של טאקוארה" והביע את רצונו כי רעיונותיו יתפשטו ויאומצו. נציג ארגנטינה גינה ומחה נגד שוקיירי שתמך "בנאצים" של מדינתו, גם נציג צ'ילה תקף אותו בחריפות  וסעודיה עצמה פיטרה את אחמד שוקיירי באמצע דצמבר 1962 על רקע זה.
באותו זמן, ארגנטינה גם הודיעה שאסרה על ג'ורג' לינקולן רוקוול, שתכנן עריכת "קונגרס נאצי בבינלאומי", להיכנס לארצה. (קודם לכן, ביולי 29, נכנס רוקוול לאנגליה באופן לא חוקי).
רוברט בוואן
רוברט פולהיל בוואן (באנגלית: Robert Polhill Bevan; 5 באוגוסט 1865 – 8 ביולי 1925) היה צייר וליטוגרף בריטי. הוא היה חבר מייסד בקבוצת קמדן טאון, קבוצת לונדון וקבוצת שוק קמברלנד.
ראשית חייו
הוא נולד בכיכר ברונסוויק, הוב, ליד ברייטון, הרביעי מבין ששת ילדיהם של ריצ'רד אלכסנדר בוואן (1834–1918), בנקאי, ולורה מריה פולהיל. בני הזוג בוואן היו משפחת קווקרים עם קשרים חזקים עם בנק ברקליס. הם צאצאים של משפחה שנדדה מויילס ללונדון במאה ה-17.
המורה הראשון שלו לציור היה ארתור ארנסט פירס, שהפך לימים למעצב הראשי של חברת דולטון המלכותית לכלי הקדרות. בשנת 1888 הוא למד אמנות אצל פרד בראון בבית הספר לאמנות בווסטמינסטר לפני שעבר לאקדמיה ז'וליאן בפריז. בוואן ערך את ביקורו הראשון בברטאן עם סטודנט עמית אריק פורבס-רוברטסון בשנת 1890 ונשאר בווילה ג'וליה, בפונט אוון. הוא ערך ביקור שני בסתיו של השנה שלאחר מכן, לפני שנסע למרוקו דרך מדריד, כדי ללמוד את עבודת הציירים דייגו ולאסקס ופרנסיסקו דה גויה ממקור ראשון. נראה שהוא עסק יותר בצייד שועלים בטנג'יר מאשר לצייר בחברתם של האמנים ג'וזף קרוואל וג'ורג' דנהולם ארמור.
בוואן חזר לברטאן בשנת 1893. אין שום הוכחות שהוא פגש אי פעם את ואן גוך, אך ברור מציור העצים המתפתלים והנוף של רישומיו הברטוניים שהוא הכיר את יצירתו. ידוע שהוא היה מיודד עם פול גוגן, שהעניק לו כמה הדפסים. בוואן קיבל גם עידוד מאוגוסט רנואר, במיוחד בציור הסוסים שלו. אף על פי שלא ניתן להבחין בזאת בציורים המעטים ששרדו מתקופה זו, ניתן לראות את ההשפעה הברורה של הסינתטיזם של פונט אוון בתרשימיו, בהדפסיו המוקדמים ובשני משטחי שעווה ששרדו.
בשובו לאנגליה בשנת 1894 עבר בוואן להתגורר באקסמור שם הצליח לשלב ציור עם צייד.
חיי נישואין
בקיץ 1897 פגש בוואן את הציירת הפולניה סטניסלבה דה קרלובסקה. בסוף השנה הם התחתנו בוורשה. לאביה היו אדמות נרחבות במרכז פולין ולמשך יתרת חיי הנישואים שלהן הם היו עורכים ביקורי קיץ ארוכים שם.
בשנת 1900 התיישב הזוג בלונדון, בסוויס קוטג'. בתם הראשונה, אדית הלינה (גברת צ'ארלס באטי), נולדה בדצמבר 1898 והבן השני, רוברט אלכסנדר, נולד במרץ 1901.
את הקיצים הבאים הם בילו בפולין, שם נוצרו כמה מיצירותיו הצבעוניות ביותר.
להשפעתו של גוגן היה תפקיד מפתח בהתפתחותו של בוואן, ועזרה לו לגלות את הצבע הטהור שהוביל אותו לפוביזם בטרם עת בשנת 1904. סגנון הציור שאימץ לעצמו, של צבעים טהורים, לא זכה באותה העת לתגובות נלהבות של המבקרים, והוא נטש אותו. למרות זאת, סר פיליפ הנדי, בהקדמתו לתערוכה הרטרוספקטיבית של בוואן ב-1961 בקולנגי, העיר כי בוואן היה האנגלי הראשון שהשתמש בצבע טהור במאה העשרים. הוא בהחלט הקדים את עמיתיו בקבוצת קמדן טאון מבחינה זו."
התערוכה השנייה של בוואן, בשנת 1908, כללה את ציוריו בסגנון הפוינטליסטי, שהדוגמאות הטובות ביותר בהן הן ״חריש בגבעות״ (גלריה לאמנות אברדין) ו״המחרשה״ (מרכז ייל לאמנות בריטית).
באותה שנה הגיש בוואן חמש עבודות לאגוד ברית האמנים (AAA) באלברט הול, לונדון - איגוד שנוסד על ידי פרנק רוטר לקידום אמנים מתקדמים שחיקה את הסלון הצרפתי העצמאי.
אף על פי שעבד לרוב בבידוד מאז שחזר מפונט-אוון, הציורים של בוואן משכו את עיני הרולד גילמן וספנסר גור והוא הוזמן להצטרף לקבוצת רחוב פיצרוי של וולטר סיקרט. סיקרט היה זה שעודד אותו "לצייר את מה שמעניין אותך באמת ולהסתכל סביבך ולראות את היופי שבדברים היומיומיים". כך החלה סדרת ציורים המתעדת את דעיכתו של סחר הסוסים בלונדון (גלריית טייט).
קבוצת קמדן טאון
במאי 1911 התקבלה ההחלטה להקים קבוצה חדשה לתערוכות מתוך אמני רחוב פיצרוי וכך הוקמה קבוצת קמדן טאון. הקבוצה הייתה קצרת מועד. אחרי שלוש תערוכות שלא הצליחו כלכלית, ארתור קליפטון, שניהל את גלריית קרפקס, סירב לקיים עוד תערוכות. עם זאת הוא המשיך לגבות חברים בודדים, ובוואן ערך את תערוכת היחיד שלו שם ב-1913.
בשנת 1913, הציור ״חצר המרכבות״ היה הציור היחיד שלו שנרכש לאוסף ציבורי במהלך חייו, על ידי האגודה לאמנות עכשווית בהמלצת פרנק רוטר. זאת מהנימוק כי עליהם להשיג אותו עבור האומה לפני שאספן פרטי יקנה אותו.
ויליאם מרצ'נט, מגלריית גופיל, הציע את תמיכתו בקבוצת קמדן, בתנאי שהקבוצה תורחב ותשנה את שמה. המהלך הזה הביא להקמתה של ״קבוצת לונדון״ בסתיו 1913. הרולד גילמן נבחר לנשיא, מזכיר ג'יימס מנסון וגזבר היה בוואן.
השנים האחרונות
בוואן בילה את מרבית הקייצים בציור. עד מלחמת העולם הראשונה הוא היה בדרך כלל בפולין או בסאסקס. עם זאת, בערך בזמן ההוא, הוא הוזמן לראשונה כאורח של בעל האדמות בדבון-סאסקס, האמן החובב הרולד הריסון. עד סוף חייו המשיך בוואן לצייר שם בעמק בולהאם וסביבתו, בסגנונו הזוויתי שהתאים היטב עם צורת הנוף.
סצינות הרחוב שלו בלונדון, שהיו ברובם באזור סנט ג'ון ווד ובלסייז פארק, זכו בדרך כלל לביקורות טובות יותר מנופיו.
לאחר הפסקה של כמעט עשרים שנה חזר בוואן לליטוגרפיה. בעוד שההדפסים הקודמים שלו מזכירים את הנופים של ואן גוך, היצירות המאוחרות יותר מושפעות מהגוונים של ציורי שמן. בשני המקרים מדובר בתוספות מעולות ובולטות לליטוגרפיה האנגלית של התקופה.
מורשת
למרות תערוכות זיכרון בשנת 1926 ותערוכה של מועצת האמנות בשנת 1956, תרומתו הייחודית לאמנות הבריטית לא זכתה להכרה רחבה עד 1965, מאה שנה להולדתו. באותה שנה בנו של האמן פרסם את זיכרונותיו וארגן סדרת תערוכות.
צניעותו של בוואן הביאה לכך שמרבית עבודותיו לא נמכרו ומספר לא מבוטל הוא הותיר לאשתו. סטניסלווה בוואן השאירה את אחוזתה באופן שווה בין ילדיה. בשנת 1961 הם הציגו באוקספורד עבודות של אביהם.
הוא היה אחד מתשעה מתוך קבוצת קמדן טאון שמנתה 17 ציירים שהוצגו בתערוכת רטרוספקטיבה מרכזית של הקבוצה בגלריית טייט בריטניה בלונדון בשנת 2008.
מריה פון מלצן
מריה הלין פרנסואז איזבל גרפין פון מלצן, פראיין צו ורטנברג אונד פנצלין (בגרמנית: Maria Helene Françoise Izabel Gräfin von Maltzan, Freiin zu Wartenberg und Penzlin; 25 במרץ 1909 – 12 בנובמבר 1997) הייתה אריסטוקרטית גרמנייה שפעלה בתנועת ההתנגדות הגרמנית להיטלר ולמפלגה הנאצית, והצילה את חייהם של יהודים רבים בברלין.
קורות חיים
הרוזנת מריה פון מלצן נולדה למשפחה עשירה בארמון מיליץ' בשלזיה שבגרמניה (היום מיליץ שבפולין) וגדלה באחוזה המשפחתית בת 18,000 האקר. היא הייתה הצעירה מבין שמונה ילדים במשפחה. לאחר שסיימה את בית הספר היסודי בברלין בשנת 1927, החליטה לבצע מחקרים בזואולוגיה באוניברסיטת ברסלאו (כיום ורוצלב) - מהלך חריג עבור נערה בתקופה זו. משפחתה התנגדה לרעיון אך מוריה תמכו בה. בשנת 1928 נרשמה ללימודים באוניברסיטת מינכן, שם קיבלה דוקטורט במדעי הטבע בשנת 1933.
כאשר הנאצים תפסו את השלטון ב-1933, הצטרפה פון מלצן לתנועת ההתנגדות נגד הנאצים. במשך שנים פעלה במחתרת. ב-1935 חזרה פון מלצן לברלין ומדי פעם הגיבה לקריאות לעזרה מצד יהודים, שיכנה אותם בביתה וסיפקה להם מזון והגנה, על אף שמגוריה היו בקרבה מסוכנת לסוכני הגסטפו. עקב גישתה הפוליטית, שהייתה ידועה למשטר, לא הצליחה פון מלצן להתפרנס ברווחה ונאלצה לעבוד במספר רב של עבודות. ב-1940 החלה ללמוד רפואה וטרינרית וסיימה את לימודיה ב-1943. במהלך מלחמת העולם השנייה סיפקה הרוזנת פון מלצן בשיתוף פעולה עם הכנסייה השוודית מקלט בטוח עבור יותר מ-60 יהודים, עריקים ועובדי כפייה נמלטים, והצליחה לארגן את הברחתם למקום מבטחים. היא זייפה אשרות ומסמכים רשמיים אחרים שסייעו ליהודים רבים להימלט מברלין במשאיות, בהן נהגה לעיתים קרובות היא עצמה.
לפני מלחמת העולם השנייה הכירה פון מלצן את הסופר היהודי הנס הירשל (Hirschel), העורך לשעבר של Das Dreieck, כתב-עת אוונגרדי גרמני ספרותי שנוסד ב-1925. מ-1942 ועד סוף המלחמה הגנה על הירשל שהסתתר במקום מסתור בתוך הספה בסלון דירתה בווילמרסדורף וכך הצילה את חייו תוך סיכון חייה. פון מלצן נכנסה להיריון מהירשל וילדה בן. בנה הוכנס לאינקובטור בבית החולים, וזה הופצץ. עקב כך פסק זרם החשמל לאינקובטור, והתינוק מת. זמן קצר לאחר מכן אימצה פון מלצן שתי ילדות.
בשנת 1975 הצליחה לשוב לעבודה בתור וטרינרית בברלין, ומשנת 1981 עבדה במרפאה במחוז קרויצברג. היא התפרסמה בכך שטיפלה בחינם בכלבים שהיו בבעלות פאנקיסטים מקומיים ובמאבקה למען שיפור תנאי חייהם של מהגרים. ב-1986 פרסמה ספר זכרונות שפרסם אותה ופתח בירור בעניינה, בירור אשר הביא להכרה בה בתור חסידת אומות העולם לאחר שנה.
ליאור טל
פעילות פוליטית וחברתית
ליאור טל למד בתיכון אמי"ת גוש דן בכיתה יחד עם רועי קליין ונעם יעקובסון, אצל המורים (והפרופסורים לעתיד) גידי ספיר ומשה הלינגר. במסגרת שירותו הצבאי שירת כלוחם בחטיבת גבעתי ובאוגדת עזה.
בשנים 2003–2005 ניהל את תנועת נוער מרצ והיה חבר בוועידת מרצ. בשנת 2006 עמד בראש מטה הבחירות של צביה גרינפילד בהתמודדות לרשימת המפלגה לכנסת ה-17, בה נבחרה למקום השישי. באותה שנה נבחר טל להנהלת המפלגה הארצית. טל נאבק בתוך מרצ כנגד מגמות של הקצנה פוסט-ציונית ואנטי-דתית. מאז בחירתה הראשונה של זהבה גלאון לתפקיד היו"ר בשנת 2012 הפסיק לפעול במוסדות המפלגה.
בשנת 2005 הקים רשת קהילות לומדות ומתנדבות בשם "זהות", במסגרת הרשת נפגשו עשרות צעירים חילוניים לערבי לימוד שבועיים ועסקו בעשייה חברתית. באותה שנה היה מעורב בהקמת "הישיבה החילונית" של בינה שבה לומדים מאות צעירים חילוניים יהדות מנקודת מבט פלורליסטית וחילונית ובמקביל עוסקים בעשייה חברתית במספר שכונות בדרום תל אביב.
בשנת 2008 קיבל על עצמו לעמוד בראש מכינת בינה, שחניכיה לומדים יהדות ומגוון נושאים הקשורים בחברה הישראלית, פעילים חברתית בשכונות דרום תל אביב וחיים בקבוצות שיתופיות.
בשנת 2015, לאחר שש שנים בראשות המכינה, עבר לעמוד בראש בית המדרש של קולות ומונה לסמנכ"ל התוכן של הארגון.
בשנת 2017 הוביל מאבק מוצלח כנגד החלטה של רשות הטבע והגנים לצנזר מידע מדעי במערת הנטיפים ואתרים נוספים בשל לחץ של ציבור חרדי. טל שטייל במערה חשד שמסתירים את גילה במכוון, שוחח עם איש צוות שהודה בפניו שכך הדבר, פרסם פוסט בעניין אשר הפך ויראלי ברשת הפייסבוק וסוקר בשורה של אמצעי תקשורת. לבסוף הוציאה רשות הטבע והגנים הודעה רשמית בדף הפייסבוק שלה בזו הלשון: "המנכ"ל הנחה את האתר לבחון את כלל אמצעי ההסברה כך שיתאימו לאמת המדעית".
בינואר 2022 מונה למנכ"ל שותף של המכון הדמוקרטי (לשעבר: המכון לחינוך דמוקרטי), עמותה שעוסקת מאז 1998 בהכנסת ממדים של דיאלוג, השתתפות, אחריות הדדית ומעורבות חברתית למערכות בשלטון המקומי, בחינוך ובארגונים בכלל, מטפחת מנהיגות דמוקרטית על בסיס ערכים אלה ומפעילה רשת פעילות ופעילים בתחום. המכון גם שותף בהכשרת מורים באמצעות מסלולים ייחודיים במכללת סמינר הקיבוצים ובמכללת קיי, מוביל את תוכנית 'חלוץ חינוכי' המכשירה מנהיגות חינוכית ועתודה ניהולית בשדה החינוך בכל הארץ ובייחוד בפריפריה החברתית, ופועל בשותפות עם עשרות רשויות בארץ סביב פרויקטים בתחום החינוך, שיתוף ציבור ודמוקרטיזציה של מערכות.
טל שדה פרסם עשרות רבות של מאמרים בעיתונות הכתובה והאינטרנטית, מסות שלו פורסמו בספרים וכתבי עת והוא השתתף בשורה של תוכניות טלוויזיה ורדיו ומספר פעמים במדור "דיבור" של רשת13. בפברואר 2019 החל לערוך ולהגיש את הפודקאסט "קולות של רוח" בגלי צה"ל, במרץ 2022 ראה אור ספרו "מה למעלה מה למטה" ומעט לאחר מכן החל להגיש הסכת חדש בשם "מחברים דמוקרטיה לחיים".
טל הוא בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת בר-אילן.
הספר "מה למעלה מה למטה"
במרץ 2022 ראה אור ספרו של טל שדה: "מה למעלה מה למטה" בסדרת 'פרשנות ותרבות' של הוצאת כרמל בעריכתו של פרופ' אבי שגיא. הספר מציג את עיקרי הגותו של טל שדה במגוון תחומים ומבוסס על מאמרים ושיחות שפרסם במהלך השנים בעיבוד מחודש. מקור כותרת הספר במשנה שאוסרת לשאול "מה למעלה מה למטה". המחבר מסביר בפרק הפתיחה לספרו שמשפט זה התגלגל עד לשיר הנדנדה הידוע של ביאליק שהעז לשאול שאלות אלו ואף להשיב "רק אני, אני ואתה".
בשער הראשון של הספר מציג המחבר תפיסה שהוא מכנה "הומניזם מלא", הומניזם הכולל צדק וחמלה ושואף ליחסי אהבה, ומפגיש אותה ל"דיאלוג אוהב" עם היהדות כתרבות. מעבר להצגת הגותו מקדיש המחבר פרקים להבנת עיקרי משנתם של ביאליק, ברנר, אריך פרום, ויקטור פראנקל, רוזה לוקסמבורג ולאה גולדברג.
השער השני מורכב ממספר מסות על אתגרי החברה הישראלית שנכתבות מנקודת המבט של היהדות החילונית-הומניסטית שהוצגה בשער הראשון. בין היתר דן המחבר באתגרי השיח ברשתות החברתיות, בכינונה של ברית ישראלית, בשבת במרחב הציבורי ובשאלת הסיכול הממוקד.
בשער השלישי מציג המחבר פרשנויות קצרות לכל הפרשות בספר בראשית, ואגב כך דן בשאלות של צדק חברתי, מגדר, יחס לזרים ועוד.
הספר מסתיים בסיפור ההתבגרות ואובדן האמונה באלוהים של המחבר. סיפור מרגש זה כתוב בסגנון פואמה ומשלב חוויות אישיות משנות נעוריו של המחבר עם הרהורים על אמונה, יחסי דתיים וחילוניים ורצח רבין.
בספר משולבות שיחות עם פרופ' אבי שגיא, שי זרחי, הרב דוב ברקוביץ וד"ר פנינית רוסו-נצר.
פרופ' אבי שגיא כתב במבוא לספר: "ספרו של ליאור טל שדה הוא ספר של דיאלוג המבקש לפתוח את השיחה, לשחררה מקיבעון ולהשהות את הנטייה המונולוגית המבקשת את רגע הניצחון, את האמת השוללת את הזולת. חיינו עמוסים בסתירות, במתחים שבין זהויות וערכים. ניגוד זה עלול להעצים את השסעים והמתחים. אבל תוצאה זו אינה הכרחית. הניגוד והסתירה עשויים להיות ראשיתו של דיאלוג אוהב, המבטא כבוד לזולת, אחריות ודאגה. [...] ספרו של ליאור טל שדה הוא הזמנה לשיחה שבה הגות יהודית רעננה משוחחת עם אתגרי החיים כיום. שיחה פתוחה ומאתגרת זו מציעה שיח זהות מורכב הנחוץ לחברה הישראלית בעת הזאת".
מאמריו
טל מרצה וכותב רבות בנושאי יהדות כתרבות, צדק חברתי, דת ומדינה, דמוקרטיה ועוד. על פי התפיסה שהוא מפתח במאמריו, המאפיין היהודי המרכזי הוא היות היהודים בני עם אחד ולאו דווקא בני דת אחת. על פי תפיסה זו, היהדות איננה רק פרקטיקה של עבודת האל אלא היא תרבותו של העם היהודי. העובדה כי היהדות נוסחה כדת לא מצדיקה את זניחתה על ידי יהודים חילוניים ואת בורותם של בוגרי מערכת החינוך הממלכתית בכל הקשור ליהדותם. תפיסה זו מהווה שילוב בין תפיסותיהם של ביאליק וברנר בנוגע לתרבות היהודית. טל מציע להיפגש עם כתבי היהדות והמסורת מתוך עמדה אקטיבית של "דיאלוג אוהב". לטענתו של טל, בכל מקום בו מתנגשת המסורת היהודית עם ערכי ההומניזם ושוויון ערך האדם יש לבכר את ההומניזם על המסורת.
בנובמבר 2019 פרסם מאמר בכתב העת "דעות" גיליון 91, שעוסק בשאלה מתי מותר ואפילו ראוי לבצע שיימינג. במאמר מציג טל את תפיסת מקורות היהדות בנדון ומציע לבסוף את כלי "ארבע הקושיות" הבוחן האם מדובר במידע אמיתי, מה המניע לפרסום, באיזו מידה השיימינג אפקטיבי והאם תוצאותיו מידתיות. בית המשפט העליון הפנה למאמר זה בפס"ד שעסק בשאלה האם חיבוב או שיתוף פוסט שיש בו לשון הרע מהווה כשלעצמו עבירת לשון הרע . בסוף 2020 פרסם מאמר ב'ספר מנחם פינקלשטיין' בשם "סיכול הבא בעבירה" במאמר עסק טל בדילמה המוסרית של אמצעים פסולים למען מטרה טובה באמצעות דיאלוג עם הסוגיה ההלכתית של 'מצווה הבאה בעבירה' ויישם את הדברים על סוגיית הסיכול הממוקד. מאמר זה הוזכר בפס"ד אוריך של בית המשפט העליון במסגרת דעת המיעוט של המשנה לנשיאה מלצר, אשר סבר שלא ניתן לאפשר למשטרה לערוך חיפוש בטלפונים לאחר שזו עשתה זאת תחילה בניגוד לחוק.
במאמר משנת 2023 שפורסם בספר: "#יהודיתדמוקרטית - יוצרים שביל זהב ישראלי" טען טל שדה שהשימוש בעקרון הכרעת הרוב הוא אילוץ של הדמוקרטיה ולא מטרתה. במאמר הוא מניח תשתית להכנסת מרכיבים משיטות דליברטיביות, השתתפותיות והסדריות, אל תוך השיטה הדמוקרטית הישראלית ומדגים כיצד ניתן לפתור חלק מאתגרי החיבור בין יהודית לדמוקרטית בעזרת שיטות אלו. טל שדה הסביר ופיתח את הדברים בפרק "הדמוקרטיה העתידנית: הכירו את הרשות האזרחית" בהסכת "מחברים דמוקרטיה לחיים" של המכון הדמוקרטי.
כתב בשנים 2009–2010 טור שבועי בשם "פרשת שבוע חברתית" באתר nrg מעריב ובו הוא מפרש סוגיות מרכזיות בתורה מנקודת מבט חילונית הומניסטית.
מכותבי הספר: "#יהודיתדמוקרטית - יוצרים שביל זהב ישראלי" (עורכים: אריאל פיקאר, יעל גוראון, ידיעות אחרונות, 2023)
מכותבי: "ספר מנחם פינקלשטיין" (עורכים: שרון אפק, עופר גרוסקופף, שחר ליפשיץ, אלעד שפיגלמן, נבו, 2020).
מכותבי הספר: "כיכר העיר 2 - השבת והחיים" (עורך: אבי שגיא, כרמל ופנים 2017)
מכותבי הספר: "בין הכיפה לכומתה - דת, פוליטיקה וצבא בישראל" (עורך: ראובן גל, מודן 2013).
ממשתתפי הסדרה: "הנשר הגדול - מסע בעקבות הרמב"ם" (במאי: אורי רוזנווקס, ערוץ 1 וכאן, ישראל 2017).
אנטאנס סמטונה
אנטאנס סמטונה (בליטאית: Antanas Smetona; 10 באוגוסט 1874 – 9 בינואר 1944) היה מדינאי ליטאי חשוב בליטא בתקופה של בין שתי מלחמות העולם, כיהן בתפקיד נשיא ליטא מ-4 באפריל 1919 ל-19 ביוני 1920, ושוב מ-19 בדצמבר 1926 עד 15 ביוני 1940, מעט לפני כיבושה על ידי ברית המועצות והקמת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית. היה לאחד מהאידאולוגים המשמעותיים של הלאומיות הליטאית.
נעורים ותחילת דרכו
סמטונה נולד ב-10 באוגוסט 1874 בכפר אוז'ולייניס (בליטאית: Užulėnis), בפלך קובנה שבליטא שהייתה חלק מהאימפריה הרוסית, בן למשפחת איכרים, צמיתים לשעבר באחוזה של משפחת רדזיוויל. סמטונה היה השמיני מבין תשעה ילדים. הוריו היו עובדים קשיי יום שהצליחו להכפיל את 5 ההקטארים שירשו. אביו ידע קרוא וכתוב וסמטונה הקטן למד קריאה בבית. אביו מת ב-1885 ולמרות הקשיים הכלכליים, סמטונה היחיד מבין אחיו שנשלח ללמוד בבית ספר יסודי בעיירה טאויינאי שם שפת הלימוד הייתה רוסית. אימו קיוותה שהוא יהיה נזיר, מה שלא עמד בקנה מידה אחד עם תוכניותיו. את הלימודים התיכוניים עבר בגימנסיות שונות, גורש כיוון שסירב להתפלל ברוסית אך לבסוף סיים אותם בגימנסיה מספר 9 בסנט פטרבורג, בירת האימפריה הרוסית, בשנת 1897. לאחר מכן המשיך ללימודי משפטים באוניברסיטת סנט פטרבורג. לאחר סיום לימודיו האקדמיים ב-1902 הוא עבר לווילנה שם עבד בבנק עד 1915. הוא היה לשותף פעיל בחיי התרבות הליטאיים. מימיו הראשונים בליטא היה מעורב סמטונה בפעילויות של קבוצות ליטאיות לאומניות, והצטרף למפלגה הליטאית הדמוקרטית שיוצגה בסיימאס הגדול של וילנה, ומאוחר יותר גם נבחר לפרזידיום שלה. ב-1905–1906 הוא ערך את השבועון לייטובוס אוקינינקס (החקלאי הליטאי). ב-1907 ייסדו סמטונה והמהפכן יואזאס טומאס-ואיז'גאנטאס שותפות על מנת להוציא לאור את העיתון וילטיס (התקווה). בעיתון זה, סמטונה קרא לאחדות לאומית. בשנים הבאות היה חבר במספר ארגונים חברתיים ליטאיים וממייסדי חברת הוצאה לאור לספרים בליטאית.
בפוליטיקה
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא היה סגן היו"ר ולאחר מכן יושב הראש של הוועד הליטאי המרכזי להצלה, שעזר לקורבנות המלחמה. בקיץ 1916, סמטונה, ביחד עם עוד מספר ליטאים מווילנה, הציגו מזכר למפקד הגרמני העליון בחזית המזרחית בו הם דורשים את הזכות של האומה הליטאית להיות בעלת מדינה עצמאית. ב-6 בספטמבר 1917 הוא החל להוציא לאור את העיתון Lietuvos Aidas בהיותו המוציא לאור ועורך ראשי. בגיליון הראשון של העיתון, סמטונה כתב כי המטרה המרכזית והחשובה ביותר של האומה הליטאית היא ייסודה מחדש של מדינה ליטאית עצמאית. בין ה-18 ל-22 בספטמבר 1917 הוא השתתף בכנס הליטאי בווילנה, ונבחר ליו"ר מועצת ליטא (ליטאית: Lietuvos Taryba) וכיהן בתפקיד בין השנים 1917–1919. ב-16 בפברואר 1918 סמטונה חתם על הכרזת העצמאות של ליטא (ליטאית: Lietuvos Valstybės atkūrimo aktas). בין דצמבר 1918 ל-מרץ 1919 הוא חי בעיקר בגרמניה ומדינות סקנדינביות על מנת לגייס הלוואות למדינה הליטאית שזה עתה קמה.
נשיא ליטא- הקדנציה הראשונה
ב-4 באפריל 1919 מועצת המדינה של ליטא בחרה באנטאנס סמטונה להיות נשיא הרפובליקה הראשון. הוא החזיק בתפקיד זה זמן קצר כיוון שב-19 באפריל 1920 האספה המכוננת של ליטא (ליטאית: Steigiamasis Seimas) שזה עתה נבחרה, בחרה לתפקיד את אלקסנדרס סטולגינסקיס (ליטאית: Aleksandras Stulginskis). לאחר שהודח מתפקידו, ערך מספר ירחונים בין השנים 1921 ל-1924 ובהם Lietuvos balsas, Lietuviškas balsas. לאחר מרד קלייפדה (ליטאית: Klaipėdos sukilimas) שנערך במחוז בשם זה ואשר הופרד מגרמניה במסגרת חוזה ורסאי, הוא מונה לנציב שם, ב-20 בפברואר, אבל עקב חילוקי דעות עם ראש הממשלה ארנסטאס גאלוואנאוסקאס (ליטאית: Ernestas Galvanauskas) התפטר מתפקידו. בנובמבר 1923, הרשויות הליטאיות עצרו אותו בנובמבר 1923 למספר ימים עקב פרסום מאמר של אוגוסטינאס וולדמאראס (ליטאית: Augustinas Voldemaras) לאומן ליטאי שהיה ידידו ולימים ינסה לעשות נגדו הפיכת חצר. בין 1923 ל-1927 הוא היה מרצה בכיר באוניברסיטת ליטא, תחילה בחוג לאומנות והיסטוריה ואחר כך בחוג לפילוסופיה. הוא הרצה על אתיקה, פילוסופיה ובלשנות ליטאית.
מדיניות פנים
סמטונה היה אחד ממנהיגי הפיכת החצר של 1926 במסגרתה הודח מהתפקיד הנשיא קאזיס גריניוס (ליטאית: Kazys Grinius). הוא נתמנה לנשיא שוב ב-19 בדצמבר של אותו שנה. הוא מינה לתפקיד ראש הממשלה את ידידו, הלאומן אוגוסטינאס וולדמאראס, פיזר את הפרלמנט ושנה לאחר מכן, ב-15 במאי 1928, עם אישורה של הממשלה, הוא הכריז על חוקה חדשה שהעניקה לנשיא סמכויות נרחבות. ב-1929 הוא הדיח את ראש הממשלה וולדמאראס. במשך 9 השנים הבאות סמטונה ניהל שלטון צווים, ללא פרלמנט. החוקה החדשה קבעה כי בין המושבים של הפרלמנט הליטאי, הסיימאס, הנשיא יהווה הן את הרשות המבצעת והן את הרשות המחוקקת. הוא נבחר לנשיא שוב פעם ב-1931, ושוב ב-1938 כאשר בשתי הפעמים הוא התמודד נגד עצמו. בתור לאומן, הוא הורה לסגור בתי ספר פולניים ועל מנת לחזק את שלטונו כל הצעירים במדינה חויבו להצטרף לתנועת הנוער "הליטאים הצעירים". התנועה הקומוניסטית במדינה דוכאה קשות ורבים מחבריה נעצרו. ב-1935 שלטונו ספג מהלומה כאשר חקלאים בדרום מזרח המדינה ארגנו שביתה וסירבו למכור את תוצרתם החקלאית. מהלכי הדיכוי הובילו לחמישה הרוגים ו-456 חקלאים נעצרו.
ולמרות זאת, בסיס התמיכה שלו היו האוכלוסייה הכפרית ועל כן ממשלת סמטונה הייתה זהירה לגבי מאמצי תיעוש. בתקופתו ההשקעות הזרות במדינה היו נמוכות מאוד. אף על פי כן, התפוקה התעשייתית, שייועדה בעיקר לשוק המקומי, עלתה, וגם מערכת התחבורה פותחה ובזה הנחתן של מסילות רכבת.
מדיניות חוץ
מבחוץ האיום החדש היה גרמניה הנאצית. משטר סמטונה היה הראשון להעמיד למשפט נאצים כאשר כבר ב-8 בפברואר 1934 ננקטה פעולה נגדם במחוז ממל, מחוז אוטונומי בליטא שהייתה בו אוכלוסייה גרמנית. 76 פעילים נאצים נכלאו וארבעה נשפטו להוצאה להורג, אף על פי שלבסוף גזר דין זה הומר במאסר עולם. ואף על פי כן, מחוז זה היווה בעיה קשה לממשל הליטאי אשר הוציא כרבע מתקציב המדינה לצורכי צבא וביטחון. הנאצים זכו ב-26 מתוך 29 המקומות בפרלמנט המחוזי, וב-1939 ויתר סמטונה על מחוז ממל לטובת גרמניה הנאצית, והכריז על מצב חירום במדינה.
הכיבוש הסובייטי
ליטא, ביחד עם לטביה ואסטוניה, נכבשה על ידי חיילים סובייטים ב-1940 במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בין ברית המועצות וגרמניה הנאצית. יום לאחר שברית המועצות הציגה אולטימטום לליטא ביוני 1940, הציע סמטונה התנגדות חמושה לסובייטים. רובה של הממשלה והצבא הליטאיים התנגדו לכך בטענה שההתנגדות לא תצליח כאשר כוחות צבא סובייטים נמצאים בתוך המדינה. ב-15 ביוני סמטונה העביר את סמכויות הנשיא לראש הממשלה אנטנאס מרקיס (ליטאית: Antanas Merkys) לתקופה זמנית, כפי שהתירה החוקה. לפני שעזב את המדינה, סמטונה אמר "אני לא רוצה בידי שלי להפוך את ליטא למדינה בולשביקית". הוא האמין כי על ידי כך שיעזוב את המדינה הוא יהיה בעמדה להשפיע יותר על מאמצי ההתנגדות לסובייטים, על ידי שינהיג ממשלה גולה, במקום להיות ממשלת בובות סובייטית.
בבוקר 15 ביוני, מייד לאחר שהממשלה הליטאית נכנעה לאולטימטום הסובייטי, סמטונה החלה בהכנות מהירות לבריחה מהמדינה. הוא לווה באשתו, בנו וביתו ובני ביתם, קזיס מוסטיקיס (ליטאית: שר ההגנה לשעבר ושני עוזרים נשיאותיים. סמטונה עזב את ארמון הנשיאות בקובנה בסביבות השעה 15:00 באותו היום. הם עצרו בקיבארט שעל הגבול עם גרמניה הנאצית. סמטונה ומוסטיקיס ניסו בתחילה להביא את הרגימנט ה-9 ממריאמפולה להגן עליהם, ולהציג לפחות התנגדות סמלית לצבא הסובייטי, אבל הרגימנט נעצר על ידי משלחת מטעם הממשלה הליטאית שנשלחה להחזיר את סמטונה. זה האחרון החליט לחצות את הגבול ללא עיקובים, אבל שומרי גבול ליטאיים מנעו ממנו לחצות. בסביבות חצות, אדם מקומי הוביל את סמטונה, שומר הראש שלו והעוזר שלו לחצות את הגבול במעלה נהר לייפונה. משפחתו של סמטונה הצליחה לשכנע את שומרי הגבול לתת להם לחצות בסביבות 6 בבוקר. בצידו הגרמני של הגבול, המתין לו קצין גסטאפו, היינץ גרף (גרמנית: Heinz Gräfe). דרך קניגסברג (קלינינגרד של היום), סמטונה ואנשיו הועברו לאחוזת ציד ליד אגם שווינצייטי (פולנית: Święcajty) ומשם קיבל אישור להתיישב בברלין. בינתיים, בליטא, יום לאחר שעזב את המדינה הכריז יורשו הממונה מרקיס שהוא הדיח את סמטונה ועכשיו הוא נשיא ברשות עצמו. יומיים לאחר מכן, נכנע מרקיס ללחצים למנות את יוסטאס פאלצקיס (ליטאית: Justas Paleckis) הכָּפִיף יותר לתפקיד ראש הממשלה, והוא עצמו התפטר. עקב זאת פלצקיס נעשה לנשיא בפועל, ומהלך זה סלל את הדרך להקמתה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית וסיפוחה לברית המועצות חודש לאחר מכן, החלטה שאושרה באופן רשמי בפרלמנט הליטאי ב-21 ביולי 1940.
בגלות ואחרית ימיו
לאחר שהתיישב בברלין, ברחוב ראנקשטראסה (Rankestraße), הוא היה נתון לפיקוח הדוק של שירותי הביטחון הגרמניים, שלא התירו לו לבצע מהלכים פוליטיים על מנת לא להרגיז את ברית המועצות, שלה היה עדיין הסכם בתוקף עם גרמניה הנאצית. ב-4 בספטמבר סמטונה הגיש בקשה לויזה לארצות הברית בשגרירות האמריקאית בברלין. הבקשה אושרה כאשר התנאי היה שסמטונה לא ייחשב למנהיג או נציג של שום מדינה או ממשל. היה זה תנאי משפיל עבורו, אבל הוא הסכים לכך, ועזב לברן, שווייץ, ב-18 בספטמבר. בברן, סמטונה נפגש עם חברים של השירות הדיפלומטי הליטאי, ארגון שהורכב משגרירים ודיפלומטים שהמשיכו לייצג את ליטא של לפני הכיבוש. הם קיוו להקים ממשלה גולה דרך הוועד הלאומי שבראשו עמד ראש הממשלה לשעבר ארנסטאס גאלוואנאוסקאס. סמטונה לא ראה הצורך בוועד הזה והעביר ביקורת על בחירתו של זה האחרון לתפקיד יושב הראש. הדיפלומטים גם הם לא קיבלו בהתלהבות את סמטונה שעתה לא היה לו ממון, שליטה או השפעה פוליטית. סמטונה עזב את ברן לליסבון בירת פורטוגל בינואר 1941.
על גבי אונייה הוא הגיע לריו דה ז'ניירו ב-14 בפברואר, שם נפגש עם מהגרים ליטאיים ופקידי ממשל מקומי וגם עם נשיא ברזיל, ז'טוליו ורגאס. סמטונה עזב את ברזיל ב-26 בפברואר. ב-9 או ב-10 במרץ 1941 הגיע לניו יורק על גבי האוניה SS Argentina שם חיכו לו כ-30 עיתונאים וצלמים אמריקאים, כמו גם נציגים ליטאיים-אמריקאים. הוא הועבר למלון היוקרתי דה פייר (אנגלית: The Pierre), שם נערך ב-13 במרץ כנס עם 400 מוזמנים. כיוון שסמטונה היה אז אזרח פרטי, לא היו באירוע זה נציגים מטעם הממשל האמריקאי. תחילה הוא התגורר עם משפחתו במבנה השגרירות הליטאית בוושינגטון די. סי., אך יחסיו עם נציג ליטא בארצות הברית פובילאס ז'אדייקיס היו מתוחים. לאחר מכן עבר להתגורר בפיטסבורו ובשיקגו, ולבסוף התיישב בקליבלנד שבאוהיו במאי 1942, ביחד עם משפחת בנו. בעודו בגלות, החל בכתיבת ספר אודות ההיסטוריה של ליטא, כמו גם כתיבת זכרונתיו. לבסוף, סמטונה מת כתוצאה משרפה שפרצה בבית בנו בקליבלנד, ב-9 בינואר 1944 ונקבר שם. אשתו סופיה מתה בקליבלנד ב-28 בדצמבר 1968. הזוג הותיר אחריו את בתם, ביורטה. ב-1975 הועברו עצמותיו מקליבלנד לבית הקברות "כל הנשמות" בצ'ארדון שבאוהיו.
אוולוקיטשוורה
אַוַולוֹקיטֶשוַורַה (Avalokiteśvara) (בסנסקריט: अवलोकितेश्वर) הוא דמות בודהיסטווה מיתולוגית בזרם המהאיאנה בבודהיזם הנחשבת התגלמות של חמלה. הדמות מכונה בטיבטית צֶ'נְרֶזיג, ובסין קיבלה את השם גוּאַן יִן (מילולית: "זו שמאזינה לבכי העולם") והפכה לדמות נשית. משם הדמות הגרה ליפן וקיבלה את השם קאנוֹן.
חשיבות מיוחדת נודעת לדמות בבודהיזם הטיבטי, בו הוא נחשב לפטרון של טיבט והדלאי לאמה נחשב לגלגולו.
היסטוריה
אוולוקיטשוורה מוזכר בסוטרות מהאיאניסטיות רבות, בהן סוטרת הלוטוס וסוטרת הלב, שבה מתוארת שיחה של אוולוקיטשוורה ושאריפוטרה (מבכירי תלמידיו של גאוטמה הבודהה), העוסקת בטבעה של המציאות ובטבעו של תרגול הדהרמה. על פי פרק 25 בסוטרת הלוטוס (המוקדשת לו), כל מי שימצא בעת בצרה ויאמר את שמו של אוולוקיטשוורה או את המנטרה שלו יינצל מיד.
במסורות הבודהיסטיות קיימות הופעות שונות של אוולוקיטשוורה והמפורסמת שבהן היא הדמות בעלת אלף הידיים ואחד עשר הראשים המבוססת על האגדה. האגדה מספרת כי הבודהיסטווה אוולוקיטשוורה נדר שלא ינוח עד שיגרום לכל היצורים החיים לצאת ממעגל הסמסרה ולהגיע לנירוואנה. לאחר מאמץ רב, הוא מבין כי עדיין נשארו יצורים רבים שלא נגאלו, ואז מתפצל ראשו לאחת עשרה חתיכות. הבודהה אמיטאבהה נותן לו אחד עשר ראשים כדי שיוכל לשמוע את זעקות היצורים הסובלים. במהלך שמיעת הזעקות, הוא שולח את ידיו בניסיון להגיע ליצורים הזועקים ולסייע להם, מה שגורם לשתי ידיו להתנפץ לרסיסים. אמיטאבהה מציל אותו ונותן לו אלף ידיים כדי שיוכל להושיטן להמוני היצורים הסובלים.
קיימות הופעות נוספות של הבודהיסטווה ביניהן ניתן למצוא את הדמות בעלת ארבע הידיים כאשר שתיים מהן אוחזות בחפץ משאלות סמוך לליבה, כאשר השלישית אוחזת מחרוזת והרביעית את פרח הרחמים. בסין קוריאה ווייטנאם, מציגים את הדמות כנשית. המשותף לכל ההופעות הוא עור האייל הנמצא על כתף שמאל של הדמות.
המנטרה של אוולוקיטשוורה
המנטרה אוֹם מַאנִי פַּאדְמֶה הוּם, אחת מהמנטרות המפורסמות ביותר, נחשבת למנטרה של אוולוקיטשוורה. קיימות משמעויות ותרגומים רבים למנטרה זו, אך ניתן לומר כי המשמעות הכללית שלה היא התייחסות חיובית או מכבדת ל"אבן הטובה שבלוטוס", כלומר לאיחוד בין החכמה התרגול והחמלה.
במהאיאנה
בזרם המהאיאנה נחשב אוולוקיטשוורה להתגלמות החמלה ללא תנאים. בנוסף, יש התייחסות לתורותיו ולתרגול שלימד.
בווג'ריאנה ובבודהיזם הטיבטי
בווג'ריאנה ובבודהיזם הטיבטי בפרט, יש חשיבות רבה לאוולוקיטשוורה המכונה בטיבט צֶ'נְרֶזִיג. חלק משמעותי בתרגול, סובב סביב הדמות, וכן סביב המנטרה שלו הנהגית בטיבטית כאוֹם מַאנִי פֵּמֶה הוּנג.
הדלאי לאמה, מנהיג הבודהיזם הטיבטי, ובעבר מנהיגה העליון של טיבט, נחשב לגלגולו ולהתגלות הגשמית של אוולוקיטשוורה.
הארייט ברוקס
הארייט ברוקס (באנגלית: Harriet Brooks 2 ביולי 1876 – 17 באפריל 1933) הייתה פיזיקאית הגרעין הקנדית הראשונה. ניסוייה היוו את התשתית לפיתוח הפיזיקה הגרעינית. היא נודעת במיוחד בזכות מחקרה בנושא טרנסמוטציות גרעיניות ורדיואקטיביוּת. טרנסמוטציות גרעיניות הן שינוי של אטומים, במספר הפרוטונים או הנייטרונים, עקב ריאקציה גרעינית או דעיכה גרעינית. בנוסף לכך היא גילתה את הרתיעה האטומית. ארנסט רתרפורד, אשר הנחה אותה בעבודת הגמר לתואר שני, החשיב אותה כבעלת יכולת וכישרון הדומים למארי קירי. היא נאלצה להתפטר מהאקדמיה עקב נישואיה ב-1907. כך, אף על פי שהקריירה המדעית שלה נמשכה רק 13 שנים, היא תרמה תרומות משמעותיות לפיזיקה הגרעינית.
ביוגרפיה
ברוקס נולדה באקסטר, באונטריו בקנדה בשנת 1876. היא סיימה תואר ראשון במתמטיקה ופילוסופיה טבעית (נושא אשר קדם למדעי הטבע) באוניברסיטת מקגיל בשנת 1898.
לאחר סיום התואר השני ב-1901, ברוקס עברה לקיימברידג', אנגליה כדי לעבוד עם ג' ג' תומפסון במעבדת קוונדיש המפורסמת. שם חישבה את זמן מחצית החיים של פליטת תוריום (מה שמאוחר יותר התגלה כרדון-220).