cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Reflections
Reflections (בעברית: הרהורים) הוא אלבום הרמיקס הראשון של הזמרת-יוצרת הגרמנייה סנדרה. אלבום הרמיקס יצא לאור ב-29 בספטמבר 2006, על ידי חברת התקליטים וירג'ין רקורדס. מתוך אלבום האוסף יצאו שלושה סינגלים שיווקיים: "Everlasting Love 2006", "Around My Heart 2006" ו-"In the Heat of the Night 2007".
עם יציאתו נכנס אלבום הרמיקס אל המקום ה-44 במצעד האלבומים שבגרמניה.
רקע וקידום
לאחר שהוציאה שלל להיטים מאז שנת 1984, כדוגמת "", "In the Heat of the Night" ו-"Midnight Man", הוחלט כי סנדרה תוציא אלבום רמיקס, אשר יכלול בתוכו רמיקסים לאותם השירים והלהיטים שהוציאה במהלך הקריירה שלה.
סן ויסנטה דה לה בארקרה
סן ויסנטה דה לה בארקרה (בספרדית: San Vicente de la Barquera) היא עיירה בקהילה האוטונומית קנטבריה שבצפון ספרד, לחוף האוקיינוס האטלנטי, 48 ק"מ מערבית לסנטנדר.
היסטוריה
בני אדם התגוררו באזור כבר בתקופות קדומות, כפי שמעידות מצבות מגליתיות שהתגלו במקום. כן נמצאו שרידים מתקופת הברונזה.
האזור היה תחת השלטון מוסלמי לתקופה קצרה יחסית, ונכבש מחדש על ידי הנוצרים באמצע המאה השמינית, בתקופת שלטונו של אלפונסו הראשון, מלך אסטוריאס. הוא גם בנה בעיירה מצודה, המהווה עד היום את לב העיירה.
אימן טה
אימן טה (בערבית: أيمن طه; מבוטא: טאהא, 1968 לערך - 2014) היה פעיל חמאס פוליטי בכיר המתגורר במחנה הפליטים אל-בריג' ברצועת עזה. עד לשנת 2014, שימש אחד מהדוברים הרשמיים של חמאס, ונחשב כעתודה להנהגה הבכירה של התנועה.
חייו
טה היה בנו של השייח' מוחמד טה, דרשן ואיש דת קיצוני, אשר נודע בקשריו עם צמרת הנהגת החמאס. לנוכח ייחוסו המשפחתי, גדל אימן בקרבת כמה ממייסדי תנועת החמאס, ובפרט מנהיג החמאס השייח' אחמד יאסין. באמצע שנות התשעים, כסטודנט באוניברסיטה האסלאמית בעזה, עמד אימן בראש אגודת הסטודנטים ובראש התא הסטודנטיאלי האסלאמי של החמאס.
בתחילת מרץ 2003 ערך צה"ל מבצע אשר בסופו עצר את אימן טה בביתו, במחנה הפליטים אל-בריג' בעזה, יחד עם אביו ואחיו. זאת, על רקע מעורבות בני המשפחה בפעילות מטעם חמאס. כשבועיים לאחר מכן,חיסלה ישראל אח נוסף בשם יאסר טה, באמצעות ירי טילים ממסוק. בסיכול ממוקד זה נהרגו גם אשתו ושני ילדיו הקטנים של יאסר, אשר נסעו עמו ברכב שהופצץ. יאסר טה נחשב כבכיר בזרוע הצבאית של גדודי עז א-דין אל-קסאם, וכסגנו של מוחמד דף, מנהיג הזרוע הצבאית בארגון.
בשנת 2006, לאחר כשלוש שנות מעצר, שוחרר אימן טה מכלאו ושב לרצועת עזה, שם שולב מיד בהנהגה המדינית של החמאס. כדובר, הואהרבה להתראיין לכלי התקשורת הערביים והזרים ולייצג את עמדות הארגון. בנוסף לתפקידו כדובר, היה טה אמון על התיאום בין הנהגת החמאס בעזה לבין הנהגת החמאס בחו"ל.
בחודש פברואר 2014 נעצר טה על ידי מנגנוני הביטחון של חמאס, ונחקר באשמת מעילה רחבת היקף בכספי הארגון וניצול מיני של קטינה. טה לא הואשם בשיתוף פעולה כלשהו עם ישראל. כמו כן נחשד בריגול לטובת מצרים. מעצרו זכה לתהודה רחבה, לנוכח מעמדו הבכיר בארגון והחלטת החמאס שלא לטייח את המקרה. טה שוחרר ממעצרו בעקבות בקשות ממצרים. אם כי עלו חשדות לפיהם הפך במצרים לסוכן של המודיעין המצרי.
ב-7 באוגוסט 2014 דיווחו גורמים פלסטינים כי טה הוצא להורג ליד בית החולים שיפא. המעשה הובן על ידי משקיפים כמסר מצד החמאס כלפי המודיעין המצרי, ששימש באותם ימים כמתווך בין ישראל לחמאס. החמאס הכחיש וטען שטה נהרג בהפצצה ישראלית מספר ימים מוקדם יותר.
במהלך מבצע צוק איתן (יולי 2014), הוזכר שמו של טה בתקשורת הישראלית כדוגמה לבכירי החמאס אשר נהגו בשחיתות ו-"עשו לביתם" תוך שימוש בכספי התנועה. נטען כי טה רכש לו ולמשפחתו וילה יוקרתית בעיר עזה, בעלות של מאות אלפי דולרים. כמו כן נטען כי במהלך שהותו במצרים, סייע טה לבכירי חמאס מרצועת עזה אשר רצו להשקיע כספים במיזמים במצרים.
מאפס
מאפס של תת-קבוצה באלגברה, ובמיוחד בתורת החוגים, הוא אוסף האיברים שמכפלתם באיברי הקבוצה היא אפס. למאפסים חשיבות מרכזית במיקום ובתורת ההצגות של אלגברות. איברים בעלי מאפס לא-טריוויאלי הם בדיוק מחלקי אפס.
הגדרות
יהי R חוג ותהי תת-קבוצה כלשהי. המאפס (השמאלי) של S ב-R הוא:. ניתן להגדיר את המאפס הימני באופן דומה; כאשר יש צורך להבהיר האם מדובר במאפס ימני או שמאלי, מוסיפים את האות l או r לסימון המאפס. בהמשך הערך נדון במאפסים שמאליים, אם כי ניתן להגדיר ולהוכיח תכונות מתאימות למקרה של מאפסים ימניים.
Original
Original (בעברית: מקורי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת האוסטרלית סיה. השיר יצא לאור ב-10 בינואר 2020, כשיר הנושא של הסרט המצליח "דוליטל". שיר זה הוא שיר הסולו הראשון של סיה מאז השיר "Out There".
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-20 במצעד השירים שבסלובקיה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי סיה, ג'סי שטקין ושון דגלאס והופק על ידי ג'סי שטקין גם כן. ב-Vulture זכה השיר לביקורת חיובית, תוך שהוא תואר כשיר "פופ בו סיה מצליחה למצות את עצמה". כמו כן, הופנו כלפי השיר ביקורות נוספות.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-17 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
קליפ המילים הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של סיה ב-17 בינואר 2020, תוך שצבר למעלה מ-2 מיליון צפיות.
וקטור W2
וקטור W2 (באנגלית : Vector W2) היא מכונית קונספט בעלת תכונות של מכונית ספורט בתצורה קופה המוגדרת מכונית על מתוצרת יצרנית הרכב Vector Motors אשר יוצרה בארצות הברית בשנת 1978
ד'תרפ"ד
לדעת רוב הראשונים זו שנת היובל.
לוח שנה
כאמור, בשנה זו נתגלעה מחלוקת בקביעת הלוח העברי. לדעת חכמי בבל ובראשם רס"ג, השנה הייתה שנת בחג, ולדעת חכמי ארץ ישראל ובראשם רבי אהרן בן מאיר גאון, השנה הייתה שנת זשג.
בית הקברות מאונט היברון
מאונט היברון (מאנגלית: Mount Hebron, "הר חברון") הוא בית קברות יהודי בשכונת פלאשינג שברובע קווינס בניו יורק. נוסד בשנת 1909 כחלקה היהודית של בית הקברות סֶדַר גרוֹב (Cedar Grove). הקבורה הראשונה במקום נערכה ב-14 באפריל 1909, ומאז נקברו בבית הקברות יותר מ-217,000 בני אדם.
בית הקברות ידוע במיוחד בחלקת ה-Yiddish Theatrical Alliance, שבהּ קבורים רבים מענקי תיאטרון היידיש מארצות הברית ומחוצה להּ, בהם מנשה סקולניק (1892–1970), מוריס שוורץ (1891–1960), בוריס טומשבסקי (1866–1939) ואשתו בסי טומשבסקי (1873–1962), אידה קמינסקה (1899–1980), פסח בורשטיין (1896–1986), מולי פיקון-קאליש (1898–1992) וליליאן לוקס (2005-1918).
כמו כן טמונים בבית הקברות:
שניאור זלמן שכטר (1847–1915), מגלה וחוקר גניזת קהיר ומורה-דרכה של היהדות הקונסרבטיבית
ליאו פרנק, היהודי היחיד שנפל קרבן ללינץ' בארצות הברית
משה נתנזון (1899-1981), חזן, מלחין, פזמונאי, זמר ומוזיקולוג יהודי-אמריקאי יליד ירושלים.
המלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה
המלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה (באנגלית: First Anglo-Afghan War) הייתה מלחמה אשר נערכה בין כוחות חברת הודו המזרחית הבריטית בחסות האימפריה הבריטית לבין כוחות אפגנים בשטחי אפגניסטן. הפלישה לאפגניסטן נערכה במסגרת המשחק הגדול כתוצאה מחשש של מעורבות רוסיה באזור וחשש מפני פלישה רוסית להודו הבריטית.
רקע
המאה ה-19 הייתה בין היתר תקופה של חיכוכים רבים בין מעצמות אירופה על רקע מהלכים אימפריאליסטיים של כיבוש והרחבה של האימפריות הגדולות. אחד החיכוכים האלו היה על השליטה באזורים של מרכז אסיה בין רוסיה לבריטניה ונודע בתור המשחק הגדול שבמרכזו ישבה אפגניסטן. רוסיה ביצעה מהלכים באזור שהלחיצו את האימפריה הבריטית והביאו לפחד מפני פלישה ישירה של רוסיה להודו דרך אפגניסטן.
הגישה של בריטניה הייתה ליצור ברית עם אפגניסטן, כנגד רוסיה והברית שלה עם איראן. שני הצדדים שלחו משלחות לקאבול בניסיון לחתום על הסכם עם האפגנים כנגד הצד השני. השיחות בין הבריטים למלך האפגני דוסט מוחמד חאן הגיעו למבוי סתום לאחר שזה ביקש את עזרת הבריטים בכיבוש מחדש של פשאוור, שנלקח מהן על ידי האימפריה הסיקית בשנת 1834, בקשה שהבריטים סירבו לה.
יחסי בריטניה אפגניסטן הידרדרו כאשר גילו הבריטים שהאפגנים ניהלו שיחות גם עם הרוסים, בשלב זה החליטו הבריטים להיכנס בכוח לאפגניסטן ולהחליף את המלך האפגני דוסט מוחמד חאן במלך פרו-בריטי בצורת השאה סוג'ה דוראני. לשם כך היו הבריטים זקוקים לצבא שיכנס לאפגניסטן ויכבוש בסופו של מהלך את העיר קאבול.
מהלך המלחמה
הנציגות הבריטית בהודו הייתה עד שנת 1858 חברת הודו המזרחית הבריטית, כוח שהיה שלוחה ישירה של האימפריה הבריטית וניהל את כל האינטרסים הכלכליים, מדיניים וצבאיים באזור הודו. על חברת הודו המזרחית הוטלה המשימה להגן על האינטרס של האימפריה הבריטית בהודו ובעצם לנהל את המערכה כנגד האימפריה הרוסית. לשם הפלישה היה צורך בגיוס כוחות רבים לעיבוי הכוחות הבריטים, גיוס זה נעשה בעיקר מכוחות בנגלים ובומביים, בנוסף לאלו היו מספר רגימנטים בריטים ומספר רגימנטים של הצבא הבריטי שחייליהם היו מקומיים הודים.
הדרך הקצרה ביותר להגיע לקאבול הייתה דרך פשאוור-ג'לאלאבאד-קאבול, דרך שעברה במעבר ח'ייבר, אך הבריטים חששו מהתקפות של שבטי האזור לכן הוחלט לנוע בנתיב דרומי יותר שהיה קואטה-קנדהאר-קאבול, נתיב שעבר במעבר בולאן. נתיב זה האריך מאוד את הדרך ועבר בשטחים קשים למעבר, אך הקנה מעבר בטוח יותר באופן יחסי.
כיבוש מצודת ע'זנה
ב-21 ביולי 1839 הגיע כוח הפלישה לעיר ע'זנה (בפרסית: غزنی) שהייתה מצודת ענק אשר נחשבה בעייני האפגנים כבלתי ניתנת לכיבוש. ציוד המצור הכבד שהובא, הושאר מאחור משום תנאי הדרך הקשים. ללא ציוד מצור כבד נאלץ הצבא להסתמך על התקפה חזיתית של חיל רגלים בתמיכת ארטילריה קלה בלבד. לאחר סקירה של חומות העיר וחקירה של שבויים נתגלה שכל שערי העיר נחסמו באבן מלבד שער קאבול שנבחר לנקודת הפריצה אל העיר.
כוחות הצבא הבריטי כיתרו את העיר וכוח השאה סוג'ה שמנה בסביבות 6,000 חיילים חנה מספר קילומטרים מערבה כדי למנוע תגבורות לעיר. ב-22 ביולי כוח השאה הותקף על ידי כוחות אפגנים שבאו לעזרת העיר אך נהדפו. ב-23 ביולי, לפני עלות השחר, התקדמו כוחות הנדסה וחבלה תחת סיוע ארטילריה לעבר שער קאבול תוך שהם תחת אש מגני העיר. הכוח הניח מטעני חומר נפץ בשער העיר ופוצץ אותו, מה שהשאיר את העיר פתוחה לכוח התקיפה העיקרי שכלל כוח הסתערות בן 4 רגימנטים וטור מסייע בן 3 רגימנטים. כוח התקיפה לחם את דרכו לעבר מרכז העיר כנגד מתקפות נגד של מגני העיר ולבסוף, לפני עלות השחר, העיר הייתה ביידי הבריטים במחיר כ-200 נפגעים מכוח התקיפה וכ-500 ממגני העיר, כאשר כ-1,600 נוספים נפלו שבי בידי הבריטים.
העיר ע'זנה שימשה בסיס יציב להמשך המערכה הן מבחינת מורל הצבאות והן מבחינת אספקה.
קאבול והנסיגה
באוגוסט 1839 הכוח הבריטי הגיע וכבש את העיר קאבול ובכך הכתיר את השאה סוג'ה דוראני כמלך אפגניסטן, המלך דוסט מוחמד חאן הובס ויצא לגלות בעיר בוכרה אליה נמלט. מאחר שהמערכה ההתקפית הושלמה יצאו כ-8,000 חיילים מאפגניסטן חזרה להודו כאשר הם משאירים חיילות מצב קטנים יחסית בארבע הערים שנכבשו. בשנת 1840 ניסה דוסט מוחמד חאן לכבוש את קאבול מחדש, אך נכשל, נשבה בידי הבריטים ונשלח לגלות בהודו. בנו של הדוסט, אכבר חאן, המשיך לפקד על הכוחות האפגנים במערכה כנגד הבריטים.
המורל הירוד במחנה הבריטי והנחיתות הצבאית הובילו את אלפינסטון ב-1 בינואר 1842 להגיע להסכם עם אכבר חאן שיעניק לחיילים והאזרחים הבריטים וההודים מעבר בטוח דרך "ציר מאובטח" בהרים אל מחוץ לאפגניסטן וחזרה להודו.
ההסכמה אליה הבריטים הגיעו עם המקומיים הופרה, ואותו "ציר מאובטח" הותקף על ידי מקומיים והפך למלכודת מוות בעבור חיל המצב הבריטי שנסוג בחזרה להודו באחד האסונות הצבאיים הגדולים בהיסטוריה האנושית. מבין כ-4500 הנסוגים וכ-12,000 מלוויהם, כולל נשותיהם וילדיהם, שרד רק בן אדם אחד.
התגובה הבריטית
לאחר השמדת צבאו של אלפינסטון הצבא הבריטי יצא במסע נקמה לקראת הנסיגה המלאה מאפגניסטן.
מלבד חיל המצב של קאבול שהושמד, היו חיילות מצב ממוקמים בג'לאלאבאד, ע'זנה וקנדהאר. ערים אלו הותקפו על ידי כוחות אפגנים אך לא נפלו, מלבד העיר ע'זנה שאבדה לטובת האפגנים. בשנת 1842, בעקבות חילופי שלטון בבריטניה נוצר לחץ על הצבא הבריטי לסיים את המלחמה ולהוציא את שארית הכוחות מהערים באפגניסטן זאת לאחר שחרור השבויים הבריטים שנשארו מאחור בקאבול.
באפריל 1842 יצא צבא הצלה שהורכב כדי להציל את המצב באפגניסטן בפיקודו של ג'ורג' פולוק מפשאוור דרך מעבר ח'ייבר לכיוון קאבול. צבא ההצלה הכיל כ-8,000 חיילים (8 רגימנטים רגלים, 3 פרשים ו-2 גדודי ארטילריה) כוח זה הצליח בדרכו לקאבול, להנחיל תבוסה לאכבר חאן וצבאו.
באוגוסט 1842 יצא הכוח הבריטי מקנדהאר לכיוון קאבול, כוח זה כבש מחדש את העיר ע'זנה והחריב את חומותיה. בספטמבר 1842, שני הכוחות נפגשו וכבשו את קאבול, שיחררו את האסירים שנשבו ביידי האפגנים וכפעולת תגמול השמידו את באזאר העיר. לבסוף נאספו חיילות המצב והצבא הבריטי כולו נסוג מאפגניסטן.
אחרית דבר
עד המלחמה המוניטין של בריטניה בהודו היה של כוח בלתי מנוצח. הנסיגה מקאבול והשמדת צבאו של אלפינסטון היוו מכה קשה למוניטין של האימפריה הבריטית במזרח ויש שיאמרו שהיא אף תרמה להתהוות המרד ההודי בשנת 1857.
כדור הריסה
כדור הריסה הוא ציוד מכני הנדסי שנועד להריסת מבנים. כלי זה מורכב מעגורן נייד שאל קצה זרועו קשור כבל ואליו מחובר כדור פלדה. הכלי הורס מבנים באמצעות נדנוד הכדור והטחתו בעוצמה בקירות המבנה.
לשיטת הריסה זו יש מספר חסרונות. העיקריים שבהם היא שהיא לא יעילה ולא מדויקת. היא גם מסוכנת, שכן יש סיכוי שחלקי מבנה יעופו הצידה ותמיד קיימת הסכנה שהכדור יינתק. חסרונות נוספים הם עומסים פתאומיים וזעזועים על העגורן המניף את הכדור.
כדורי הריסה מודרניים שונים במקצת מכדור מושלם (ספירה), וקטע מקודקודם נחתך. צורה זו נועדה לאפשר לכדור להימשך בקלות דרך גג או חתיכות בטון אחרי שהוא שבר דרכן. משקלם של כדורי הריסה נע בין כ-500 קילוגרם לחמישה טון כאשר הנפוצים שוקלים כטון עד שני טון. כדור ההריסה עשוי מפלדה מחושלת, בה הפלדה לא נוצקת אל תוך תבנית אלא מחושלת בלחץ גבוה כאשר הפלדה היא חמה ואדומה (רכה אך לא מותכת) כדי לדחוס ולחזק אותה.
מספר חברות הריסה טוענות שהמציאו את כדור ההריסה, אך בדרך כלל הקרדיט לכך ניתן לחברת Minneapolis Wrecking and Lumber (כיום Cleveland Wrecking Company).
כדור ההריסה כיכב בשירה של מיילי סיירוס "Wrecking Ball" ("כדור הריסה") מ-2013 ובקליפ הפרובוקטיבי שלו. השיר היה ללהיט והקליפ שבר שיאי צפיות ברשת.
חובלתא
מיקום האתר
גבעה זו משקיפה על דרך מרכזית חשובה, המובילה מאנטיפטריס (ראש העין), לגופנא (הכפר ג'יפנה) שמצפון לרמאללה. דרך זו, המכונה 'מעלה גופנא', שימשה בתקופה הרומית-ביזנטית כדרך המרכזית שקישרה בין קיסריה (הבירה המנהלית) לירושלים (הבירה הדתית) ועברה דרך בירות המחוז היהודיות - תמנה (חורבת תבנה) וגופנא.
הסיור באתר
הסיור באתר החובלתא מתחיל ליד שלט הסבר על האתר. צעידה קצרה מובילה להסתעפות שמאלה שאחרי 3 מטר מובילה לשרידיו של כבשן סיד.
לאחר כ 50 מ' של צעידה בשביל הראשי ממוקם האזור המרכזי בו התגלו הממצאים. במקום ישנם שרידים ברורים של מקווה עתיק [מזוהה לפי המדרגות סמוך לבריכת הטבילה], אבן משקל, קברים עתיקים בעלי 2 סעיפים, אבן שכב ושרידים של גתות.
צעידה קצרה נוספת משם מובילה כנראה ל"אזור התעשייה" של היישוב  שהתקיים באתר החובלתא. במקום נראים עיגולים מדויקים רבים ולצידם בורות קטנים. החוקרים משערים שמקום זה היווה מקום ייצור ליין הליסטון - היין המתוק שהיה נסחט בעיגולים אלו זלג לבורות שבצידם ומשם נאסף על ידי היצרנים. ליד מקום זה ישנה סככה רחבת ידיים המשמשת להסברים למטיילים במקום.
אתר ההליסטון
באתר נמצאת מערכת גדולה של עיגולים חצובים בסלע שלא נמצא כדוגמתה באף אתר בעולם. פרופסור זהר עמר הציע שמדובר במפעל ייחודי בעולם ליצור יין הליסטון (היין של השמש - יין מתוק) בתקופה הרומית. שיטת היצור אמנם נזכרת בספרות הרומית, אך עד היום לא נמצא אתר ארכאולוגי שמתאים לתיאור. מוסכם על פרשנים שהכוונה ליין מתוק שתהליך ייצורו קשור לשמש. מקור המילה הוא ביוונית – "הליאסטון" ומשמעו: בישול (חימום פסיבי) בשמש או דבר שנחשף רבות לשמש.
במדרגת סלע  שבאתר  נמצאו 16 מתקנים עגולים שקוטרם הממוצע 2.3 מטרים, ועומקם עד כ־10 סנטימטרים. המשטחים נבנו בשיפוע קל, וצמוד לכל אחד מהם יש בור או גומה חצובה (עד 0.75 מ' קוטר, 0.4 מ' עומק.) דומה שתכלית הבורות לאסוף נוזלים מהמשטחים העגולים.
שיטת ייצור היין : הענבים נבצרים מעט לפני שהם מבשילים, והם מיובשים בשמש העזה בתוך המתקנים העגולים שבסלע, כשהם נהפכים שלוש פעמים ביום ולמשך שלושה ימים. עם חשיפת הענבים לשמש למשך יומיים או שלושה ניגרת מהם כמות קטנה של תירוש מתוק שנזל לבורות האיגום. בשלב השני, שהחל ביום הרביעי, נסחטו הענבים הללו במכבש, ובתהליך זה התקבלה כמות גדולה של תירוש, אשר נאספה לקנקנים.
בית בד
באתר נמצאו עדויות לקהילה פעילה בחיים יהודיים ובחקלאות. בין הממצאים בית בד לייצור שמן, בורות מים, גיתות לייצור יין, מערות קבורה, קברי ארגז, כבשן סיד ומקווה. ועל פי הממצא הקרמי והמטבעות האתר פעל מהתקופה החשמונאית ועד לתקופה הערבית הקדומה, כאשר שיא הפעילות התקיימה בתקופת הבית השני-הרומית מוקדמת.
כבשן סיד
- הוא תנור המשמש לייצור סיד באמצעות שריפת אבן גיר (סידן פחמתי). לצורך ייצור הסיד יש לשרוף את הגיר ולהגיע לטמפרטורה של 900 מעלות צלזיוס. אם בזמן השריפה התנור מגיע לטמפרטורה גבוהה מ-1,000 מעלות, החומר הופך להיות בלתי שמיש. שימוש בייצור סיד ידוע עוד בימי קדם לצורכי בנייה, ייצור פצצות ושימושים חקלאיים.
מערות קבורה
באתר, במדרון המערבי מזוהים סימנים למבני המגורים, אזור זה עדיין לא נחקר. כמו כן, ניתן לראות באתר שרידי צמחיית ארץ ישראל טבעית ועשירה, הכוללת עצי אלון עצי אלה, עצי זית וצמחים ים-תיכוניים, צומח-סלעים וצמחי תבלין וריח.
רחמים
רחמים  הם מצב רגשי חברתי, המתעורר בתגובה למצוקתו של אחר, ומדרבן את הפרט לעזור לבעל המצוקה. הרחמים נועדו לשרת את המבנה החברתי על ידי מתן תמיכה אנסטינקטיבית לבן החברה שחווה נפילה ארעית - קרי מצוקה - שבהינתן העזרה הוא ישוב למעמד הקודם.
רחמים עצמיים
רחמים עצמיים הם מצב פסיכולוגי המתאפיין באמונת האדם בהיותו קורבן נסיבות חסרות מזל ולכן ראוי לניחומים. הרגש יכול להיות מכוון גם כלפי הזולת כשהמטרה היא לזכות בתשומת לב, באמפתיה או בעזרה.
הרחמים בדת
היחסים הלא סימטריים שבין האל לאדם - האל האדיר מול האדם האפסי - יוצרים מתח תמידי שנע בין תלותיות ודומיננטיות אלוהית, לבין אהבת המרוחם לחומל האולטימטיבי, לבין מצב של האל העוזר שאינו מרחם, לבין תחושת המאמין בחמלתו האין סופית של האל.
רחמים היא אחת המידות של מסדרי האבירות ודת הנצרות, והיא מתקשרת למושגים כמו צדק ומוסר ביחסים בין אדם לחברו. ביהדות מופנית פעמים רבות תפילה לאלוהים שינהג על פי מידת הרחמים (רחמי שמים), כלומר, לא יעניש על פי החוק היבש (על פי מידת הדין) אלא יגלה חמלה.
רחמים בתרבות
בהקשר המשפטי, נאשם שנמצא אשם בעוון רצח יכול לבקש חנינה (ביטוי משפטי לרגש הרחמים) מהוצאה להורג.
כן נוסחה על ידי פרופ' דורון מנשה ופרופ' יחיאל קפלן קריאה להתחשב ברחמים לעניין העונש שיש להשית על מורשעים בפלילים file:///C:/Users/user/Downloads/SSRN-id3029239%20(1).pdf
מצב מנוגד לחלוטין הוא המתת חסד, שבו ממיתים אדם בגלל רגש רחמים כלפיו.
קיימים מספר ארגונים שמשלבים את המילה "רחמים" בשמם כדי לתאר את מטרותיהם. ביניהם "צבאות הרחמים", "אחיות הרחמים" ו-"מקדש הרחמים והצדקה". כמו כן, ישנו גם שם משפחה העונה לשם רחמים.
יהדות פולינזיה הצרפתית
יהדות פולינזיה הצרפתית היא התיישבות יהודית בקבוצת האיים שהתחילה במאה ה-19 לערך.
היסטוריה
היהודי הראשון שהתיישב בפולינזיה הצרפתית היה אלכסנדר סלמון, סוחר אנגלי, שהגיע בערך בתחילת המאה ה-19. הוא התחתן עם הנסיכה אריוהאו, בת למשפחת המלוכה של טהיטי ובת לשבט הטווי. למרות שהחוק בטהיטי אז אסר על נישואים לזרים, המלכה פומארה הרביעית השעתה את החוק למשך שלושה ימים כדי לאפשר את הנישואים. בתם, המלכה מאראו, הייתה המלכה האחרונה של טהיטי.
אט אט הגיעו עוד מתיישבים יהודים מעטים, אך כשהגיעו מאוחר יותר כמרים קתולים, רוב האוכלוסייה היהודית במקום התבוללה והמירה את דתה לקתוליות.
רוב היהודים בפולינזיה הצרפתית הם בעלי מורשת ספרדית צפון אפריקאית. הקהילה היהודית המאורגנת הראשונה הוקמה על ידי פליטים יהודים-אלג'יריים בשנות ה-60.
כיום, מיוצגת הקהילה על ידי "האגודה לתרבות ישראלית וסימפאטה דה פולינזיה" (ACISPO), שהוקמה בשנת 1982. בית כנסת ומרכז קהילתי יהודי הוקמו בשנת 1993 בפפאטה בשם “אהבה ואהבה – אהבה וידידות”. במקום מקווה וסטודיו לרבנים מבקרים. בבית הכנסת ישנם כ־60 מקומות.
נכון לשנת 2013 מונה האוכלוסייה היהודית בסביבות 120–200 איש.
לי ואן-קליף
קלארנס לירוי "לי" ואן-קליף (באנגלית: Clarence Leroy "Lee" Van Cleef; 9 בינואר 1925 - 16 בדצמבר 1989) היה שחקן קולנוע אמריקאי. הופיע בעיקר במערבונים וסרטי פעולה. שיחק בעיקר דמויות "רעות" בגלל תווי פניו החדים.
ביוגרפיה
ואן קליף נולד בסמרויל ניו ג'רזי. בנם של מריון לויניה ואן פליט וקלרנס לרוי ואן קליף. המשפחה ממוצא הולנדי, שוודי, בלגי, ואנגלי. שירת בצי של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. לאחר תקופה קצרה בה עבד כרואה חשבון, החל בקריירת משחק. תחילה על בימות התיאטרון של ברודוויי ואחר כך בסרטי קולנוע.
קריירה
לאורך קריירת משחק שנמשכה 38 שנים, שיחק ואן קליף ב-90 סרטים, בנוסף ל-109 הופעות בטלוויזיה. זכור במיוחד בתפקידו בסרט הטוב, הרע והמכוער, בו שיחק את "הרע" (הקרוי בסרט "עיני מלאך"). הופיע גם בסרט הצלפים, בו שיחק דמות "טובה". בשני סרטים אלו, שבוימו על ידי סרג'ו ליאונה, שיחק לצידו של קלינט איסטווד. בנוסף שיחק את סבטה בטרילוגיית המערבונים סבטה. סרטים אלו נקראים מערבוני ספגטי כיוון שצולמו באיטליה וספרד. שיחק גם בסרט כפירי אריות (1958) ובהבראבדוס (1958).
חייו האישיים
בשנת 1943 התחתן עם פטסי רות. לזוג נולדו שלושה ילדים. לאחר כמה שנים התגרשו. בשנת 1960 נישא בשנית לג'ואני. אחר כך שוב התגרש. ב-13 ביוני 1976 התחתן (בפעם השלישית) עם ברברה הבולון. נישואיו אלו נמשכו עד מותו. ב-16 בדצמבר 1989 נפטר (בגיל 64) מהתקף לב באוקסנארד שבקליפורניה. נטמן בבית הקברות "גבעות הוליווד" בלוס אנג'לס. על המצבה שלו נכתב "best of the bad". בסצנה האחרונה בסרט "הטוב, הרע והמכוער" אפשר לראות שחסרה לואן קליף חתיכה מאצבע האמה ביד ימין. הוא איבד אותה לאחר שנחתך בזמן שבנה בית משחק לבתו.
גזלמה
גזלמה (בטורקית: Gözleme) הוא מאפה טורקי ממולא, האופייני לאזור אנטוליה.
להכנת גזלמה מגלגלים ביד עלה בצק דק סביב מילוי ואופים מיד על סאג' (Saç, משטח פח לוהט המונח מעל אש).
מילויים אופייניים לגזלמה הם תרד (Ispanaklı Gözleme), גבינת פטה (Peynirli Gözleme), בשר טחון (Kıymalı Gözleme), חצילים צלויים (Közlenmiş Patlıcanlı Gözleme), ביצה, תפוחי אדמה ופטריות בשילובים שונים ביניהם.
מקור השם במילה הטורקית göz שמשמעותה "כיס", כאזכור לכיס הבצק שבו שמים את המילויים השונים.
באימפריה העות'מאנית, יהודים נהגו להמנע מחמאה מזוקקת, ולכן אופים טורקים שהכינו את הגזלמה עבור לקוחות יהודיים העדיפו להשתמש בשמן שומשום במקום.
דוכן
דוכן הוא מבנה שמוקם על ידי סוחרים כדי להציג את סחורתם בשוק או בסביבה אחרת.
סווזי קורץ
סווזי קורץ (באנגלית: Swoosie Kurtz; נולדה ב-6 בספטמבר 1944) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית, אשר זכתה בפרס אמי לשחקנית ראשית בסדרת קומדיה (1990) מתוך עשר מועמדויות ובשני פרסי טוני מתוך חמש מועמדויות.
ביוגרפיה
קורץ נולדה בעיר אומהה שבנברסקה שבארצות הברית; בתם של מרגרט "מרגו" (לבית רוג'רס), מחברת, וקולונל חיל האוויר של ארצות הברית פרנק קורץ, שהיה גם קופץ למים אולימפי.
היא סיימה תואר בדרמה באוניברסיטת דרום קליפורניה. בנוסף היא למדה באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון.
קריירה
היא הופיעה לראשונה בטלוויזיה בגיל שבע עשרה בתוכנית "המופע של דונה ריד" עם דונה ריד.
היא הופיעה בין היתר בקולנוע בסרטים "יחסים מסוכנים", "ההפך" "שקרן שקרן" ו"נשוי בהפתעה".
היא שיחקה תפקידי אורח בסדרות רבות וביניהם ב-1998 במיני-סדרת הטלוויזיה "עוד סיפורי סן פרנסיסקו", שמבוססת על סדרת הספרים מאת ארמיסטד מופין.
ב-2009 הופיעה בסדרה "עקרות בית נואשות" כמורה לאומנות העובדת עם סוזן, ובאותה שנה בסדרה "ריטה רוק" בתפקיד אימה של ריטה (ניקול סאליבן).
בשנת 2009 השתתפה בסרט הביוגרפי "אנגלי בניו יורק", המתעד את שנותיו של הסופר האנגלי והגיי אייקון קוונטין קריספ בניו יורק.
ב-2017 החלה לשחק בסיטקום "תוכנית אבא" ברשת CBS, כתור בוורלי בארנס, אימו של אדם (מאט לה-בלאנק).
בשנת 2018 שיחקה את טיפני מק'אנה בסדרת הטלוויזיה "הספר המסוכן לבנים", אשר מבוססת על ספר באותו שם, ושודרה ברשת פריים וידאו.
חיים אישיים
בשנות ה-60 הייתה בזוגיות עם האמן ג'ושוע וייט. קורץ מעולם לא נישאה, ולא נולדו לה ילדים.
ג'רונימו סטילטון
ג'רונימו סטילטון (באנגלית: Geronimo stilton) היא סדרת ספרים לבני נוער שנכתבה על ידי אליזבטה דאמי, תחת הפסבדונים "ג'רונימו סטילטון".
גיבור הסדרה, ג'רונימו, הוא עכבר המשמש עורך עיתון.
בסדרה יצאו 11 ספרים בעברית' וכמו כן משודרת בארץ סדרת טלוויזיה מצוירת (ג'רונימו סטילטון) בערוץ לוגי וערוץ Wiz.
הסדרה המצוירת
בשנת 2009 עלתה לשידור סדרת אנימציה איטלקית המבוססת על ספרי הסדרה. הסדרה עלתה לשידור בישראל בפברואר 2010 בערוץ לוגי ובינואר 2017 בערוץ wiz, בסדרה 56 פרקים.
ג'ק וולי
ג'ק וולי (באנגלית: Jack Woolley; נולד ב-23 בספטמבר 1998) הוא לוחם טאקוונדו אירי. ייצג את אירלנד באולימפיאדת טוקיו 2020.
ביוגרפיה
וולי גדל בעיירה טולהט שבמחוז דרום דבלין שבאירלנד. בגיל שש הוא התחיל להתאמן בטאקוונדו.
ב-2012 הוא השתתף כצוער בטורניר הבינלאומי הראשון שלו באליקנטה, שם זכה במדליית ארד. בשנה שלאחר מכן הוא זכה במדליית הזהב הראשונה שלו בתחרות לצעירים בטרלבורג.
ב-2014 הוא התחרה באליפות העולם לצעירים בטאיפיי בקטגוריה של מתחת ל-48 ק"ג.
ב-2015, וולי התחרה לראשונה בטורניר הבוגרים בקטגוריית המשקל מתחת ל-54 ק"ג באליפות ארצות הברית הפתוחה באורלנדו. הוא סיים שלישי, בעוד שסיים שני בקטגוריית המשקל מתחת ל-55 ק"ג בתחרות הצעירים. הוא התחרה לראשונה גם באליפות העולם בטקוואנדו בצ'ליאבינסק (עד 54 ק"ג), שם הפסיד ברבע הגמר לוונילטון טשיירה  הברזילאי. בנוסף, הוא זכה במדליית כסף (עד 55 ק"ג) באליפות אירופה לנוער בדאוגבפילס.
בינואר 2016 התחרה וולי באיסטנבול בטורניר המוקדמות האירופי (עד 58 ק"ג) לקראת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו מאוחר יותר באותה שנה. הוא סיים שלישי ולא העפיל לאולימפיאדה, כאשר רק שני המקומות הראשונים העפילו. עד לאליפות העולם 2017 במוג'ו, הוא התחרה בקטגוריית המשקל עד 54 ק"ג. במהלך אותה תקופה הוא השיג מספר זכיות על הפודיום בטורנירים הפתוחים, והשתתף באליפות אירופה במונטרה. באליפות העולם במוג'ו וולי הודח בשש-עשרית הגמר על ידי אדריאן ויסנטה הספרדי. לאחר גביע העולם הוא עבר לקטגוריית המשקל עד 58 ק"ג.
בשנת 2017 וולי השתתף גם בארבעת טורנירי הגרנד פרי שהתקיימו במוסקבה, רבאט, לונדון ואביג'אן ובגראנד סלאם  בוושי.
בשנת 2018, וולי השיג מספר זכיות נוספות על הפודיום בטורנירים הפתוחים. באליפות אירופה בקאזאן הוא הודח ברבע הגמר על ידי חסוס טורטוסה הספרדי. בנוסף, הוא השתתף בחמשת טורנירי הגרנד פרי ברומא, מוסקבה, טאיוואן, מנצ'סטר ופוג'יירה; ברומא הוא זכה במדליית ארד.
בשנת 2019 הגיע וולי לשמינית הגמר באליפות העולם במנצ'סטר, והפסיד להדי נפאטי התוניסאי. באותה שנה הוא השתתף בארבעת טורנירי הגרנד פרי (רומא, צ'יבה, סופיה ומוסקבה) והעפיל לאולימפיאדת טוקיו 2020, ובכך היה לספורטאי האירי הראשון שהעפיל לענף הטאקוונדו במשחקים האולימפיים. באולימפיאדה, הוא הודח על ידי לוקאס גוסמן הארגנטינאי בשמינית הגמר, בתוצאה של 19–22, ובזאת סיים את השתתפותו.
חיים אישיים
בגיל 17 וולי יצא מהארון כביסקסואל. באחד מראיונותיו הוא סיפר שהיו ספורטאים שסירבו ללחוץ את ידו בקרבות בשל כך.
בליל יום שישי, 13 באוגוסט 2020, חמישה ימים לאחר סיומה של אולימפיאדת טוקיו 2020, וולי אושפז בבית חולים לאחר שהותקף קשות בדבלין על ידי "חבורה של בין 8 ל-12 אנשים ונשים". לאחר שפרסם תמונות שלו אחרי התקיפה, עם כתמי דם עליו ועל בגדיו, הוא זכה לתמיכה ממעריציו באינטרנט. ב-17 בספטמבר הוא סיפר על התקיפה בריאיון לראיין טוברידי בתוכנית הלילה האירית "The Late Late Show", וזכה לשבחים כ"מקור להשראה ומודל לחיקוי".
סטטיסטיקה
מתוך 136 קרבות רשומים בתחרויות ובאירועים שונים, וולי ניצח ב-83 מתוכם, שיעור הצלחה של 61%.
מיכאילו פומנקו
מיכאילו איוואנוביץ' פומנקו (אוקראינית: Миха́йло Іва́нович Фоме́нко; נולד ב-5 באוגוסט 1968 בכפר מאלה ריביצה שבמחוז סומי) הוא מאמן כדורגל אוקראיני. בעבר היה כדורגלן ששיחק בקבוצות דינמו קייב, זוריה לוהנסק ובנבחרת ברית המועצות.
קריירת משחק
פומנקו החל את הקריירה שלו בקבוצת "ספרטק סומי" מהליגה הסובייטית השנייה. בשנת 1970 עבר לקבוצת זוריה לוהנסק, שם שיחק עונה אחת. לאחר מכן עבר למועדון הצמרת דינמו קייב, בו שיחק עד סוף הקריירה שלו כשחקן. נאלץ לקטוע את הקריירה שלו בשנת 1978 בשל בעיות גב.
לקראת יורו 1972 קיבל זימון לנבחרת ברית המועצות. היה בסגל הנבחרת בטורניר, אך לא השתתף באף אחד מהמשחקים בתחרות. את משחקו הראשון במדי הנבחרת ערך ביולי 1972 - מול נבחרת פינלנד. פומנקו היה בסגל הנבחרת עד לקיץ 1976. נטל חלק ב19 משחקים. ביולי של אותה שנה צורף לסגל הנבחרת האולימפית לאולימפיאדת מונטריאול. במהלך האולימפיאדה השתתף בכל משחקי הנבחרת וזכה איתה במדליית הארד.
קריירת אימון
בשנים 1978 - 1979 עבר קורס מאמנים. אימן תחילה את קבוצת נעוריו ספרטק סומי. לאחר מכן עבר לדינמו קייב, שם שימש עוזרו של ולרי לובנובסקי האגדי. לאחר 4 שנים בקייב עבר לאמן מספר קבוצות בליגה השנייה של ברית המועצות. בשנת 1990 מונה במפתיע למאמנה של נבחרת עיראק, אך לאחר הפלישה העיראקית לכווית, עזב את התפקיד. שב לאמן קבוצות באוקראינה. בעונת 1992/1993 אימן את דינמו קייב וזכה איתה בדאבל. בהמשך אימן את צסק"א קייב, מטאליסט חרקוב וטבריה סימפרופול מהליגה האוקראינית הבכירה.
בנובמבר 2012 מונה למאמן הראשי של נבחרת אוקראינה. תחת הנהגתו הצליחה נבחרת אוקראינה להעפיל ליורו 2016. אך בתחרות עצמה הפסידה הנבחרת בכל שלושת המשחקים בשלב הבתים. בתום הטורניר התפטר פומנקו מאימון הנבחרת.
שפות גרמאניות מערביות
השפות הגרמאניות המערביות הן משפחת שפות המדוברות בעיקר במערב ומרכז אירופה. המשפחה היא הענף הגדול ביותר מבין שלושת ענפי השפות הגרמאניות הכוללות את השפות הגרמאניות הצפוניות והשפות הגרמאניות המזרחיות שנכחדו. השפות הגרמאניות עצמן באות ממשפחה גדולה יותר: השפות ההודו אירופאיות. השפה הנפוצה ביותר במשפחה היא אנגלית. קיימות שפות קריאוליות המבוססות על השפות הגרמאניות המערביות.
היסטוריה
[[קובץ:Germanic dialects ca. AD 1.png|שמאל|ממוזער|250px|הניבים של פרוטו גרמאנית בסביבות 1 לספירה.
]] רוב החוקרים מסכימים שאחרי שהשפות המזרח גרמאניות התפצלו (מה שקרה ככל הנראה במאה הראשונה או השנייה לפני הספירה), השפות הגרמאניות שנשארו (צפון מערב גרמאנית) התפצלו לארבעה ניבים: והניבים הגרמאניים המערביים:
פרוטו גרמאנית מערבית
אם פרוטו גרמאנית מערבית הייתה קיימת סביר שהיא דוברה בין המאה ה-2 ל-4 לספירה. עד המאה ה-2 הכתב הרוני (הכתב שהשבטים הגרמאניים כתבו איתו) של צפון גרמאנית ושל מערב גרמאנית היו כל כך דומים כך ש-"צפון מערב גרמאנית" כלל את שניהם, ואחר מכן צפון ומערבית גרמאנית התפצלו. במאות ה-4 וה-5 לספירה נדידת העמים התחילה, מה שבטח עזר לשפות להתרחק עוד יותר אחד מהשני. [[קובץ:West germanic languages c 500.png|שמאל|ממוזער|300px|השפות הגרמניות המערביות בתחילת המאה השישית
]]
שפות גרמאניות צפוניות
שפות גרמאניות מערביות
טיגרנקרט (עיר בירה)
טיגרנַקרט או בלטינית טיגרנוקרטה (בארמנית: Տիգրանակերտ - בהיגוי ארמני מערבי דיקרנַגרד, ביוונית: Τιγρανόκερτα, בלטינית: Tigranocerta) הייתה עיר הבירה של ממלכת ארמניה העתיקה, שנבנתה על ידי המלך טיגראנס הגדול (טיגראנס השני) בסביבות 78-75 לפנה"ס, כדי לשמש לבירה חדשה של ממלכתו, במקום ארתאשאת (ארטקסאטה). מיקומה המשוער של העיר הוא בעיר סילבן שבטורקיה של ימינו, באזור דיארבקיר, או בארזן שבמחוז הארמני ארזאננה או ארדזניק. שם העיר בארמנית משמעותו "נוצרה על ידי טיגראנס". היא אחת מארבע הערים בארמניה ההיסטורית הנקראות כך. האחרות הן, טיגרנקרט שבארצאך, טיגרנקרט שבנחצ'יבאן וטיגרנקרט שבאוטיק.
המיקום
מיקומה המדויק של טיגרנקרט לא זוהה עד היום. עיר הבירה עד אז, ארתשאט, ששכנה בצפון המדינה, על גדות אראקס, איבדה מחשיבותה האסטרטגית, בגלל ריחוקה מדרכי המסחר.
יש סבורים שטיגראנס בחר לבנות את בירתו החדשה יותר דרומית-מערבית, במחוז העתיק אגדזניק או ארזאננה. קיימות לפחות שתי השערות ראשיות לגבי מיקום העיר באותו מחוז, היום בשטח הרפובליקה הטורקית: בעיר הנוכחית דיארבקיר, ששמה בימי קדם היה אמדה ונפרקרט או מייאפאראקין, מאוחר יותר מרטירופוליס, ובימינו סילבן בטורקיה העיר דיארבקיר של ימינו שוכנת בטורקיה, על הגדה הימנית של נהר החידקל, בגבול בין מה שהיו ארמניה הגדולה וארם נהרים. הארמנים קראו לה בימי קדם אמיד והיא הייתה במרכז אזור שנקרא סופנה. לפי הכרוניקן הארמני מובסס חורנאצי לא טיגראנס הגדול אלא טיגראנס המלך מירבונדי משושלת האורונטים הוא זה שבנה במאה ה-6 את חומות העיר העתיקה דיארבקיר והיא נקראה על ידי הארמנים "טיגררנקרט" או "דיקרנקרט" על שמו של מלך זה. בימי טיגראנס הגדול מקום העיר דיארבקיר של ימינו נפל, לדעת המומחים, מחוץ לגבולות ארמניה הגדולה ואז לא יכול היה לשמש כעיר בירה.
משום כך, רוב החוקרים של ההיסטוריה של ארמניה, לרבות י. קיפרט ונ. אדונץ) סבורים שלא בדיארבקיר שכנה טיגרנקרט, בירתו של טיגראנס הגדול, אלא 60 ק"מ צפונית-מזרחית ממנה, בעיר שנקראה מאוחר יותר אגדזניק או נפרקרט, מדרום להעיר ססון, ומדרום-מערב לימת ואן. אתר זה, שנמצא במדרונים הדרומיים ביותר של הרי הטאורוס, על החלק העילי של נהר נפרקרט, יובל של החידקל. העיר נקראה בתקופות יותר מאוחרות מיאפאראקין ומרטירופוליס, בימינו קיבלה את השם סילבן, ככל הנראה ממקור כורדי. אתר זה נחקר במחצית הראשונה של המאה ה-20 בעיקר על ידי הארכאולוג הגרמני להמן האופט.
לפי השערות נוספות טיגרנקרט נמצאה ממזרח לקהירד, על יד בטמן בטורקיה של ימינו, בעמק הנהר ארזן (הרזן), שנודע ביוונית כניקפוריון (ב. חרוטוניאן, ט. סינקלר), או אולי בעיר העתיקה שוקראבו.
דרכי תחבורה
טיגרנקרט הייתה מחוברת עם עיר הבירה האחרת, ארתאשאט על ידי "דרך המלך". דרך מלכותית שנייה שחצתה את העיר נבנתה על ידי המלך הפרסי כורש. דרך שלישית חיברה את טיגרנקרט דרך ססון עם העמק אראצאני.
בתקופה העתיקה המוקדמת
נודע במקום יישוב עירוני עוד מתקופת המלך של אכד נרם סין (2223-2260 לפנה"ס). בימי החתים, האשורים וממלכת אוררטו הוא נודע בשם ניהיריה. יישוב אחר בסביבה שזוהה עם טיגרנוקרטה העתידית היה אגיל או אאיל שעל גדת החידקל העילי.
טיגרנוקרט - בירת אימפריה
בימי טיגראנס הגדול, שהתהדר בתואר "מלך המלכים", התפשטה ממלכת ארמניה מהים הכספי והאלפים הפונטים בצפון ועד לקפדוקיה וחופי לבנון במערב ועד לגבולות ארץ ישראל (יהודה (חבל ארץ)) בדרום (עד לקרק) שבירדן של ימינו. על מנת להקים את העיר, אילץ טיגראנס המוני בני אדם לעבור מבתיהם באזורים אחרים כדי לאכלס אותה. החיים השוקקים של שוקי העיר הפכו אותה למרכז מסחר חשוב ולמרכז תרבות של המזרח התיכון. טיגראנס שהיה אוהב תיאטרון מושבע הקים בעיר תיאטרון מפואר, שבו שוחקו דרמות וקומדיות על ידי שחקנים שהיו לרוב יוונים אך גם ארמנים. כדברי פלוטרכוס, טיגרנקרט הייתה "עיר עשירה ויפה שכל אדם מן השורה וכל בן מעמד למדו לקשט אותה". התרבות ההלניסטית של השושלת הארתאשית נהנתה בה מהשפעה כבירה והשפה היוונית הייתה בפועל השפה הרשמית של החצר. טיגראנס חילק את ארמניה רבתי - גרעין האימפריה שלו - לארבעה אזורים אסטרטגיים או מלכויות משנה.
אחרי תבוסתו על ידי הרומאים, מצא מלך פונטוס מיתרידטס השישי מקלט אצל חתנו, טיגראנס השני. המשא ומתן בין טיגראנס לגנרל הרומאי לוקיוס לוקולוס לא עלה יפה, כשטיגראנס סירב להסגיר את מיתרידטס לרומאים.
ב-6 באוקטובר 69 לפנה"ס הרומאים בפיקודו של לוקולוס ניצחו את הארמנים בקרב טיגרנקרט, צרו על העיר, כבשו ושדדו אותה. פסלים ובניינים רבים - כולל מקדשים והתיאטרון החדש - נחרבו והעיר הוצתה. רוב התושבים נמלטו לכפרים. לוקולוס שלח לרומא שלל רב שכלל זהב וכסף שמקורם בהתכת פסלים, גביעים וכדים וכן אבנים טובות וחפצים רבים בעלי ערך. ייתכן כי כמה משומרי העיר מסרו מידע לאויב. טיגראנס יחד עם מיתרידטס שנמלטו מן העיר גייסו צבא של 70,000 חיילים על מנת לעצור התקדמות הרומאים בתוך הממלכה. בקרב שהתקיים על יד העיר נגרמו לרומאים אבדות כבדות. חלק מהצבא הרומאי התמרד וסירב להמשיך בלחימה. בנסיבות אלה נסוג לוקולוס ובדרך שדד גם את העיר ניסיביס. טיגראנס השתלט מחדש את על בירתו ועל חלק מממלכתו, כשהוא ויתר על מרבית השטחים שכבש בעבר ושילם לרומא 6000 טלנטים. אחרי מותו של טיגראנס הגדול ב-54 לפנה"ס העיר הפסיקה להיות בירת הממלכה ואיבדה את חשיבותה כמרכז פוליטי, תרבותי הלניסטי ומסחרי. היא נותר המרכז של אזור סופנה עד למאה השישית לספירה. המפקד הרומי גנאוס דומיטיוס קורבולו כבש אותה בשנת 59 לספירה והושיב את טיגראנס השישי כמלך במקום טירידאטס הראשון
תיאור העיר
לפי תיאורי המחברים הרומיים והיוונים העתיקים, הייתה טיגרנקרט מוקפת בחומות גבוהותעם מבצר, מחסנים, אורוות וקסרקטינים בתוכה. מחוץ לעיר בחלק הצפוני-מערבי התרומם ארמון המלך טיגארנס הגדול והבתים הנספחים אליו. כבר מרגע הקמת העיר, נבנה בתוכו תיאטרון גרול ששרידיו נשמרים עד לימינו.
מרטירופוליס
היישוב, שהפך בינתיים לנוצרי, נכבש על ידי המלך הפרסי שאפור השני שכפה על התושבים בכוח את דת הזורואסטריות. מי שסירב להמיר את הדת הוצאו להורג והפכו לקדושים מעונים של הנצרות. בעקבות הסכם השלום באקיליסנה בין האימפריה הרומית המזרחית (ביזנטית) לפרס הססנית (387 לספירה) הפכה טיגרנקרט לשעבר לחלק מהאימפריה הביזנטית.
בסביבות שנת 400 הבישוף מרותא של סופנה ותיכרית נשלח על ידי הקיסר הרומי תאודוסיוס הראשון כשגריר בחצר מלך המלכים הפרסי יזדגרד הראשון. שם, יש אומרים, הוא ריפא את אחת הבנות של המלך על ידי הוצאת "רוח רעה" מתוך גופה. אז הוא הורשה להביא מפרס שרידים של אותם הקדושים מעונים שנהרגו תחת שלוטם פרס הססנידית. מרותא בנה בזיליקה מפוארת לזכר הקדושים המעונים מתכרית ובנה אותה בערך במקום שבו הייתה בעבר טטריגנקרט ומאז קראו לו מרטירופוליס. העיר הורחבה ויופתה על ידי הקיסר תאודוסיוס השני, אולם בימי אתנסיוס הראשון היא נפלה לידי הפרסים הססנדיים. היא נכבשה מחדש על ידי יוסטיניאנוס הראשון (565-527) והוא הפך אותה לבירת הפרובינקיה של "ארמניה הרביעית". בשנת 588 העיר ניזוקה קשות בקרב מרטירופוליס שבו ניצחו הביזנטים את הכוחות הפרסים. אולם העיר במהרה חידשה את שגשוגה.
בתחילת המאה ה-8 נכבשה על ידי הערבים המוסלמים. במאה ה-10 הורשו הנוצרים להקים בה בישופות אוטונומית שאימצה את הנצרות המונופיזית. אחרי קרב מנזיקרט הפכה העיר למושבו של אמיר טורקי סלג'וקי
דמוגרפיה
תושבי העיר היו ברובם סוחרים ובעלי מלאכה. מקורות מסוימים דיברו על אוכלוסייה של מאה אלף תושבים, אך מספר זה הוא בסימן שאלה. רוב התושבים היו ארמנים. אולם המלך טיגראנס הביא אליה גם זרים רבים בעת מסעות יו הצבאיים:ביניהם ארמנים ובני אתניות אחרות מ-12 ערים מ קפדוקיה (ביניהן העיר מאזאקה, כיום קייסרי בטורקיה) וממזרח קיליקיה, יוונים, תושבים שמיים מן החוף המזרחי של הים התיכון ותושבי צפון ארם נהרים. רבים מהם נשארו בארמניה, ואחרים שבו לארצותיהם אחרי המסע של לוקולוס בשנת 69 לפנה"ס.
הבישופות
כיום מרטירופוליס היא בישופות סופרגנית הכפופה לבישופות אמידה שבדיארבקיר. לא מונו בה יותר בישופים חדשים. הבישוף האחרון היה ז'ואו רזנדה קושטא בשנים 1957–1967
רופאים יהודים ברומניה
רישומים היסטוריים על נוכחות הרופאים והמרפאים היהודים בארצות המיושבות ברומנים, מצביעים על תחילת ישיבת הקבע של היהודים בחבלים אלה.
בשנת 1473 הגיע לחצרו של שליט נסיכות מולדובה, שטפן הגדול, הרופא הנכבד "יצחק בק" Isaac beg, שתואר כספרדי בן האמונה היהודית. יצחק בק בא בשליחותו של אוזון חסן, השאה של פרס הטורקמנית שניסה להשיג בני ברית נגד הסולטאן מהמט השני. מצוין בהקשר זה שרבים מהרופאים היהודים באימפריה העות'מאנית שימשו, בנוסף להיותם רופאים, גם כיועצים פוליטיים, דיפלומטיים, אנשי עסקים ובנקאים.
בין הרופאים, שהתאספו ליד מיטת חוליו של שטפן הגדול ביום מותו ב-2 ביולי 1504, מוזכר גם "הרופא היהודי של קיסר הטטרים". שמו לא מוזכר ומחזאי רומני בשם ב. דלוורנצ'ה B. Delavrancea העניק לו את השם "שמיל" במחזה "שקיעה של שמש".
בספטמבר 1537, הנסיך המולדבי פטרו רארש Petru Rareş, הזמין בכתב את הרופא "פרוים" Froim מוונציה בהבטחה שיקבל 3,000 דוקטים עבור עבודתו הרפואית. קיימת השערה של היסטוריון רומני בשם וטמאנו Vătămanu הטוען שמדובר בהזמנה מזויפת, שמהווה הודעת קוד בה הוא הבטיח חיילים לקיסר הספרדי-גרמני, בצורה שבה קיווה שהעות'מאנים לא יבינו.
שטפאן בוצ'קאי Ştefan Bocskai, נסיך טרנסילבניה, פנה ביולי 1606 אל זיגמונד השלישי, מלך פולין בבקשה שישלח אליו את הרופא היהודי אלעזר ששמו נודע למרחקים. בסתיו הגיע הרופא אל מקום משכבו של הנסיך, בקושיצה ולזמן מה הטיפול נשא פרי ומצב החולה השתפר.
משנת 1589 ישב ביאשי הרב והרופא היהודי יליד תימן שלמה בן ערבי ואליו הגיע "יוסף הרופא" שהתרשם מאוד מידיעותיו ונשאר איתו 11 שנים כדי ללמוד ממנו.
בטימישוארה, בבית העלמין היהודי הישן, שמורה מצבתו של רב ורופא מפורסם (באותם הימים) בשם "אשראל" Asrael או "עשהאל" Assael מסלוניקי שנפטר בשנת 1636.
בשנת 1640, נסיך טרנסילבניה, גאורגה רקוצי הראשון, ביקש מנסיך מולדובה, ואסילה לופו, לשלוח לו לחצי שנה, לשם טיפול באשתו של רקושי, את הרופא הנסיכותי מיאשי, "אריה יהודה סיה" Arie Iehuda Sia, שכשכר הובטחו לו 500 טלרים.
במאה ה-17 מוזכרים רופאים יהודים שעשו את מלאכתם במחוזות אלה מבלי להיות רופאי בית המלוכה. בשנת 1662 נרשמה מכירת בית לרופא "מויסה" ביריד של יאשי. מניחים שמויסה לא היה רופא מוסמך שסיים לימודים אוניברסיטאיים, אלא מרפא. רופא יהודי אחר בשם מויסה תוגמל בשנת 1792, על ידי הבישופות, עבור מעשיו בריפוי חולים, במגרש עליו בנה לו דוכן. בפנקסי החשבונות של קונסטנטין ברנקובאנו מוזכר בשנת 1703 הרופא "אברהם היהודי".
אוסטרבה
אוסטרבה (בצ'כית: Ostrava, ; בפולנית: Ostrawa; בגרמנית: Ostrau) היא עיר בצ'כיה, השוכנת במזרח המדינה, באזור ההיסטורי של מורבו-שלזיה. אוסטרבה נמצאת על צומת הנהרות אודר, אופאבה, אוסטראביצה ולוצ'ינה. העיר מנתה כ-282,450 תושבים בשנת 2021 והיא השלישית בגודלה בצ'כיה (אחרי פראג וברנו). שטח המטרפולין של העיר 3,896 קמ"ר.
בקרבת העיר נמצאים מכרות פחם, ולכן זוהי עיר תעשייתית. אוסטרבה כונתה "לב הפלדה של הרפובליקה" בהיותה תחת שלטון קומוניסטי.
היסטוריה
אוסטרבה שוכנת על צומת של דרכים ששימשו למסחר כבר בתקופות פרהיסטוריות, ביניהם דרך הענבר ששימשה להובלת ענבר ברחבי אירופה. בסביבת אוסטרבה נמצאו ממצאים ארכאולוגים המעידים על התיישבות בני אדם המתוארכים לכל אורך 25,000 השנים האחרונות. העיירה אוסטרבה עצמה נוסדה בשנת 1267 ועד המאה ה-18 הייתה עיירה קטנה של בעלי מלאכה עם אוכלוסייה של כאלף נפש.
בשנת 1763 נמצאו באזור מצבורים גדולים של פחם, אולם בתחילת המאה ה-19 עדיין הייתה אוסטרבה עיירה קטנה של כ-500 תושבים. עם השנים הוחל בפיתוח מואץ של האזור הודות למצברי הפחם שנמצאו. בפיתוח נוסף של האזור הושג הודות להנחת מסילת ברזל שחברה את אוסטרובה לווינה בשנת 1847. במהלך המאה ה-19 הוקמו מספר מכרות בעיר ובסביבתה, הוקמו מפעלים לייצור פלדה, והעיר גדלה לכ-30,000 תושבים לפני מלחמת העולם הראשונה. עם הקמת צ'כוסלובקיה הואץ התפתחות העיר שהביאו להתפתחות תעשייה ומסחר וקליטה של מהגרים רבים. העיר המשיכה להתפתח ובשנת 1929 היו בה כ-130,000 תושבים.
ב-1 בנובמבר 1938 הושג הסכם בין פולין וצ'כוסלובקיה על פיו תישאר אוסטרבה בידי צ'כוסלובקיה. ב-14 במרץ נכנס הקורפוס השמיני של צבא גרמניה לעיר במסגרת ההשתלטות על צ'כוסלובקיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה סבלה העיר מהפצצות רבות בגלל היותה מקור לפלדה לתעשייה צבאית. במרץ 1945 הסתער הצבא האדום לכיוון העיר, אולם כשהגיעה לקרבתו עקף אותו בדרכו לברלין.
בתחילת שנות ה-50 שוקמה העיר על פי מודל סוציאליסטי. נבנו בו בתי חרושת סוציאליסטיים ושיכונים גדולים שנחשבו לגאוות המשטר הקומוניסטי. בשנת 1955 תיאר את העיר חנן רוזן, בן העיר שהיה מזכיר הליגה לידידות ישראל-צ'כוסלובקיה:
מאז מהפכת הקטיפה בשנת 1989, העיר עוברת שינויים רבים. ב-1994 הופסקה כריית הפחם בעיר, ובשנת 1998 נסגרו רוב מפעלי הפלדה בסביבה, דבר שהוריד במידה רבה את זיהום האוויר בסביבה.
גאוגרפיה
אוסטרבה נמצאת בצפון מזרח צ'כיה, 15 קילומטר מהגבול עם פולין ו-55 קילומטר מהגבול עם סלובקיה. העיר נמצאת בגובה ממוצע של 210 מטר מעל פני הים, באזור של אקלים ממוזג יבשתי עם קייצים חמים וחורפים קרים וגשומים. הטמפרטורה הממוצעת בינואר היא C° 2.4− וביולי C° 17.8. ממוצע המשקעים השנתי הוא בסביבות 600 מ"מ.
העיר שוכנת על שטח של 212 קמ"ר אשר הכילו בעבר 34 כפרים ועיירות קטנות שאוחדו לכדי עיר אחת בעלת 23 מחוזות.
תיירות
אף על פי שהעיר אינה יעד תיירותי מועדף יש בה מספר אתרים מעוררי עניין. בעיר נמצאת מוזיאון כרייה המציג ציוד כרייה מהמאה ה-19. על בניין העירייה יש מגדל ממתכת וזכוכית עם מרפסת תצפית בגובה של 72 מטר ממנה ניתן לראות את העיר וסביבותיה. בניין העירייה נפתח באוקטובר 1930.
יהדות
ההתיישבות של יהודים הייתה אסורה עד אמצע המאה ה-19. בתקופת הקיסר יוזף השני הותר ליהודי בשם מרדכי שינהוף להתיישב בעיר ולחכור בה בית ממכר יין. לאחר מכן הגיעו לאוסטרבה יהודים מהערים: הוצ'פּלוץ, לייפניק ואונגריש-ברוד.
לפני מלחמת העולם השנייה התקיימה באוסטרבה קהילה יהודית גדולה שרבים מיהודיה הגיעו מגליציה ומסלובקיה. בעיר התקיים בית ספר יהודי מאז שנת 1865. ב-10 באוגוסט 1928 נשרף בית הכנסת הגדול בעיר בגלל תקלת חשמל. בשנת 1929 התקיימה ועידה עולמית של מכבי בעיר, בה הוחלט על קיום המכביה האירופית הראשונה. באוקטובר 1938 התגייסה הקהילה היהודית בעיר לעזרת היהודים שעזבו את חבל הסודטים בעקבות כניסת הנאצים לחבל על פי הסכם מינכן.
באוקטובר 1939 יצאו מאוסטרבה שניים מהמשלוחים הראשונים של יהודים מהפרוטקטורט הגרמני למזרח, במסגרת תוכנית לובלין. בדצמבר 1939 דווח על הקמת גטו בעיר. באפריל 1940, עם ביטול תוכנית לובלין, חזרו לעיר כ-280 מתוך אלף מגורשים. לאחר מכן, במהלך השואה, גורשו יהודי אוסטרבה לגטו טרזינשטט ורובם נרצחו. סיפורה של יהדות אוסטרובה דומה בכך לסיפורה הכאוב של כלל יהדות צ'כיה: מקהילה תוססת ועשירה ברוח בת כ-395,000 יהודים בשנת 1939, נותרו כיום כ-3,000 יהודים בלבד בצ'כיה, מרביתם בפראג.
בשנות ה-50 התקיימה בעיר קהילה יהודית שקיימה סדר פסח.
באוסטרבה מתגוררת כיום קהילה יהודית קטנה, עם נשיא ורב שבאו מישראל. בין השנים 1995–2005 כיהן כנשיא הקהילה באוסטרבה, פטר בכרך.
מרתא בת ביתוס
מרתא בת ביתוס (נקראה גם מרים) הייתה מעשירות ירושלים בשנים שלפני חורבן בית שני. השתייכה למשפחת כהנים ידועה, משפחת ביתוס. על עושרה הרב מסופר בתלמוד בכמה מקומות, "עתירתא דירושלים הויא", עד ששמה הפך לכינוי לאדם בעל עושר מופלג.
קורות חייה
לאחר שהתאלמנה התארסה (התקדשה) ליהושע בן גמלא ובזכות ממון רב ששילמה למלך התמנה בן גמלא לכוהן גדול. בגמרא מובאים דברי רב יוסף שמתח ביקורת על מינוי זה. נישואיה לבן גמלא נערכו לאחר מינויו לתפקיד, ועל אף שלכהן גדול אסור לשאת אישה אלמנה, כאן הותר הדבר כיון שהאירוסים התקיימו עוד קודם למינוי.
בנה התפרסם כבעל כח רב, והיה יכול לשאת לבדו בקלות שור בעל משקל גדול ולהקריבו למזבח, אלא שלא הניחוהו אחיו הכהנים לעשות כן משום "ברוב עם הדרת מלך".
סיפור מותה הוא בין המפורסמים באגדות החורבן במסכת גיטין והוא מופיע בגרסה נוספת במדרש איכה. על פי חז"ל בעת המצור על ירושלים, שלחה מרתא את עבדה לקנות לה אוכל וכשלא מצא דבר בגלל הרעב הגדול ששרר בעיר, יצאה היא בעצמה לשוק שלא כמנהגה, ובדרכה נכנסה רגלה לתוך גללי בהמה ובעקבות כך, מתה. לפי רש"י סיבת מותה הייתה תחושת הגועל הקיצוני שאחזה בה עד שמתה מחמת עדינותה. רבן יוחנן בן זכאי קרא עליה את הפסוק מפרשת הברכות והקללות מספר דברים: "הרכה בך והענוגה אשר לא נסתה כף רגלה הצג על הארץ מהתענג ומרוך". הדעה השנייה סוברת, כי במהלך הליכתה ברחוב, ראתה תאנים על הרצפה, והתחילה לאכול, התאנות הללו היו של רבי צדוק, שצם 40 שנה על מנת שירושלים לא תיחרב בידי הרומאים ולאחר מכן היה חולה, ומרתה הרגישה בתאנים אלו שהוא מצץ אותם מחמת חוליו, אתם טעם החולי שלו ומכיוון שכן חלתה וסמוך לאחר מכן מתה סמוך למותה הוציאה את כל כספה וזהבה, זרקה אותו בשוק באומרה: "האי למאי מיבעי לי" (=זה למה אני צריכה?). התלמוד מסיים שאלו הם דברי הנביא יחזקאל בנבואת החורבן שלו: "כספם בחוצות ישליכו".
במדרש איכה רבה (מהדורת בובר, פרשה א', ט"ו) מסופר "אמר רבי אלעזר בר צדוק אראה בנחמה אם לא ראיתי שקשרו שערותיה אחרי זנבות הסוסים והיו מריצין בה וקראתי עליה הפסוק הזה "הרכה בך והענוגה אשר לא נסתה כף רגלה הצג על הארץ מהתענג ומרוך".
זיהויה
על פי הגמרא במסכת יומא התמנה יהושע בן גמלא לכהן גדול על ידי ינאי המלך שחי זמן רב לפני חורבן בית המקדש, אלא שעל פי אגדות החורבן חייתה מרתא בזמן החורבן. בעל דורות ראשונים הסביר כי יהושע בן גמלא חי סמוך לחורבן הבית והוא זה שהתמנה לכהן גדול בעזרת מרתא בת בייתוס על ידי אגריפס השני ששמו שובש והוחלף בינאי. אולם אהרן היימן חלק עליו ולדעתו אכן מדובר בינאי המלך, ושתי מרתא בת בייתוס היו (וייתכן שזו שחיה סמוך לחורבן נקרא שמה מרים כגרסת המדרש).
Angel by the Wings
Angel by the Wings (בעברית: מלאך לפי הכנפיים) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת האוסטרלית סיה. השיר יצא לאור ב-2 בדצמבר 2016, כשיר הנושא של הסרט "The Eagle Huntress". בסמוך לצאת השיר הזה, יצא השיר "Never Give Up", אותו הקליטה סיה עבור סרט קולנוע גם כן.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום השישי במצעד השירים שבניו זילנד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי סיה, ג'סי שטקין ושון דגלאס והופק על ידי ג'סי שטקין גם כן. גיל קאופמן ממגזין הבילבורד תיאר את השיר כשיר "מעורר השראה" וזאת תוך שהוא הוסיף כי "הוא מה שצריך כדי להשלים את הסרט עד הסוף".
בנוסף לכך, בן קיי מ-Consequence of Sound סקר את השיר גם כן, תוך ששיבח את הפזמון שלו.
וידאו קליפ
האודיו הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של סיה ב-2 בדצמבר 2016, תוך שצבר למעלה מ-21 מיליון צפיות.
השריר השוקתי האחורי
השריר השוקתי האחורי (TA: Musculus tibialis posterior) נמצא עמוק בחלקה האחורי של השוק. כיווץ השריר מניע את הקרסול לכיוון כפיפה כפית ואת כף הרגל הוא מפנה כלפי פנים (אינוורסיה).
תיאור
השריר השוקתי האחורי ממוקם במדור האחורי העמוק של השוק.
גיד השריר עובר מאחורי הפטישון התיכון ונאחז בגבששת עצם הסירה, בעצם הקוביה ובבסיסי עצמות המסרק השנייה, השלישית והרביעית.
עצבוב
השריר השוקתי האחורי מעוצבב על ידי שורשי העצב המותניים הרביעי והחמישי (L4, L5) דרך עצב השוקה.
ראובן גפני
ראובן גפני (5 בפברואר 1946 - 16 באוקטובר 2015) היה פסל ישראלי.
ביוגרפיה
גפני עלה לישראל בשנת 1951 והתגורר בקיבוץ דברת. במהלך שירותו הצבאי בחטיבת הצנחנים נלחם במלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים ופעולות בעומק לבנון. הוא למד אמנות במכללה האקדמית עמק יזרעאל ולאחר מכן השתלם במספר בתי ספר לאמנות ברחבי הארץ.
אחת מיצירותיו הידועות של גפני היא תערוכת "החייל שלי" המורכבת משבעים פסלי חרס, המלווים את השיר "בן יפה נולד" אותו כתב אהוד מנור. התערוכה הוצגה לראשונה באתר ההנצחה בלטרון בטקס זיכרון במעמד ראש הממשלה יצחק רבין. בתחילת שנות ה-90, עם פרוץ גל האינתיפאדה, החל גפני להנציח את נפגעי פעולות האיבה באנדרטאות אמנותיות. האנדרטאות אותם עיצב ופיסל מוצגות ברחבי הארץ ואף בעיר מגוריו עפולה. בנוסף, פיסל ראובן אתר הנצחה במחלף גולני העומד בסימן "הישרדות חיילים" - יצירה המשלבת מוטיבים של מתכת וסלע.
בעשור השני של המאה ה-21 מוצגות חלק מיצירותיו בארצות הברית במגוון תערוכות בהן מוצגים פסלי ברונזה ותמונות ברזל גדולות. בנוסף, מפסל גפני עבודות יודאיקה המוצגות למכירה במספר גלריות בארץ. בעת האחרונה החל גפני יוצר פסלים סביבתיים ותמונות קיר גדולות. בין עבודותיו יצירה באורך 45 מטר הממוקמת בצומת גהה ועונה לשם "פתח תקווה - אם המושבות".
גפני התגורר בעפולה והחזיק גלריה ובית מלאכה בקיבוץ יפעת ובאתר "סקי בגלבוע".
השינה הגדולה
השינה הגדולה (באנגלית: The Big Sleep) הוא רומן הביכורים של ריימונד צ'נדלר, שיצא בשנת 1939. גיבור הספר הוא גיבורו הקבוע של צ'נדלר, הבלש הפרטי פיליפ מרלו.
עלילת הספר
העלילה נפתחת כאשר מרלו נשכר על ידי גנרל סטרנווד הקשיש והחולה לטפל במקרה סחיטה המערב את בתו הצעירה, כרמן. עד מהרה מתברר למרלו שפרשת הסחיטה קשורה גם בראסטי ריגן, בעלה הנעדר של בתו הגדולה של הגנרל, ויוויאן, וקצין לשעבר במחתרת האירית. כמו כן מוצא עצמו מרלו נאבק במאפיונר אדי מארס ובאנשיו.