cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פייר-אוגוסט רנואר
חזרה אל הרומנטיקה
בהכנה לקומפוזיציה "אחר הצהריים של הילדים בורז'מון" אפשר למצוא לא מעט רישומי שמן, וכך גם ביחס לסדרת ה"ריקוד" (בעיר, בכפר, ופעם נוספת בעיר), ו"המטריות". התמונה החשובה ביותר מאותה תקופה היא "המתרחצות הגדולות" על גבי בד, שעליו שקד רנואר משנת 1882 עד 1887. הוא יצר מגוון של רישומי הכנה מדוקדקים של הדמויות השונות ביחד ובנפרד וחזר פעמים רבות על הקומפוזיציה ברישומים מפורטים ובסקיצות שמן רבות. בתקופה זו בולטות קומפוזיציות בהן מועמדת דמות בחזית, מצוירת בקפידה רבה, כאשר ציור הרקע עדיין משקף גישה אימפרסיוניסטית יותר. דפוס זה בולט בציורים כמו "על החוף", ו"ילדה בפארק".
רנואר הרבה לעסוק אז בציורי ילדות. הוא צייר אז את "ילדה עם שוט סוסים", "ילדה עם חישוק", "ילדים קוראים", "גני לוקסמבורג", "בנות קטול מנדס", ועוד. עיסוק זה בילדים שיקף במידת מה את השינוי האישי שחל בחייו של רנואר. אחרי נישואיו לאלין, עבר הזוג לדירה גדולה יותר וזמן לא רב אחרי כן, ב-1885, נולד בנו, פייר רנואר. רנואר חגג את המאורע בציור שמן גדול של "אמהות", שלו קדם מספר גדול של רישומי הכנה וגרסאות שונות בשמן. השינוי לא היה שטחי מבחינתו של רנואר. מעתה ובאופן הולך וגובר עם השנים, התרחק רנואר מחיי הבוהמה והסלונים הפריזאיים והפך לאיש משפחה מובהק, שעיקר עניינו בציוריו, ביתו, משפחתו וילדיו.
סגנון מאוחר
התקופה ה"אנגריאנית" של רנואר שחררה אותו מהקלות הבלתי-נסבלת, מבחינתו, של האימפרסיוניזם. בהדרגה, החל רנואר להשתחרר גם מן החומרה הקשה של המורשת הקלאסית שניסה לאמץ, במידה רבה בניגוד לאופיו. החל מסוף שנות השמונים של המאה ה-19 הוא התחיל למזג בין הקו, הנפח והדיוק הקלאסיים ובין הספונטניות והמידיות האימפרסיוניסטית לכדי סגנון ייחודי משלו, שאפשר לכנותו "אקספרסיוניזם רנוארי". בניגוד לרוב הציירים האקספרסיוניסטים, רנואר אינו מבטא תחושות קשות אלא חום, אהבה והתפעלות ממושאי ציורו. ציורים כמו "האומנת גבריאל עם ז'אן ופייר הקטנים", או "משפחת רנואר" מבטאים תחושות של התפעלות ואהבה. פניהם של מושאיו נוהרים, לא כדרך להפעים את הצופה אלא כהשתקפות של הנאתו והתפעמותו של רנואר עצמו.
בתקופה זו מגיע סגנונו המתפתח של רנואר לשיא, כשהוא מתמקד בקשת צרה יחסית של מושאים: נשים צעירות בתנוחות שונות, עירום נשי, ילדיו, נופים וציורי פרחים, אליהם התייחס כניסיונות בשימוש בצבע ובמיוחד בגווני עור שונים בהם רצה לעשות שימוש בציורי העירום שלו. יכולתו הקומפוזיציונית עולה אז לדרגה גבוהה יותר ונדמה כי מה שהושג בתקופת "המתרחצות הגבוהות" בדי עמל, עולה בידו כתקופה זו, למשל בציורי "הפסנתר", בקלות רבה יותר.
שנים אחרונות בדרום צרפת
בערך בשנת 1900 ספג רנואר את המהלומה הקשה ביותר בחייו. כשהוא בשיאו מבחינת יכולתו האמנותית, הוכה הצייר בשיגרון, שתקף את זרועותיו ורגליו, והקשיח בהדרגה את המפרקים, עד שהפך אותו לנכה בכיסא גלגלים, שאינו מסוגל אף לאחוז במכחול.
במטרה להקל על מצבו הרפואי עקר רנואר אל אזור הריביירה הצרפתית, אזור בעל אקלים נוח יותר. הוא התגורר תחילה בקאן, ולאחר זמן קצר שכר בית מרווח בעיירה קאנייה סור מר. אותה תקופה, העמיק רנואר אף יותר את עיסוקו בבית ובמשפחה. בנו הקטן, קלוד נולד ב-4 באוגוסט 1901 והפך לאחד ממושאי הציור החביבים ביותר על רנואר, אפילו יותר מבניו פייר וז'אן. רנואר שב וצייר את קוקו, כינויו של קלוד, עשרות פעמים, לבדו ועם אומנתו גבריאל. לפי תיאורו של קלוד שנים מאוחר יותר, "אבי העניק לי חופש רב. הוא לא רצה דוגמן דומם, וכך יכולתי להתרוצץ כפי שרציתי. רק מדי פעם הייתי חייב להישאר ללא תנועה לכמה דקות".
מודל נוסף שבו הרבה רנואר להשתמש הייתה גבריאל, קרובת משפחה של אשתו אשר נשכרה כאומנת לילדי המשפחה במשך כעשרים שנה, הפכה גבריאל למודל החביב על רנואר. במאות ציורים היא בולטת בעצמות לחייה הגבוהות, שיערה השחור וחזה הקטן (דומה כי רנואר ויתר כאן על העדפתו הברורה קודם לכן לנשים עתירות חזה), עם הילדים, לבדה או עם דוגמנית נוספת, פעמים רבות לבושה באותה חולצת שיפון לבנה שקופה.
אחוזה מוזנחת ופראית מעט במעלה קנייה בשם לה קולט (Les Collettes), שממנה אהב לצייר את מורדות קנייה וסביבתה, הייתה אחד המקומות החביבים על רנואר באותה תקופה. אשתו של רנואר גילתה בשנת 1907 במקרה כי האחוזה שהייתה שייכת למשפחה מקומית ותיקה עומדת למכירה. הרוכש טען כי ברצונו לכרות את כל עצי הזית היפים במקום, איום שהושמע לצורכי מיקוח, אך החריד את רנואר והשפיע עליו להסכים לרכוש את האחוזה ב-28 ביוני 1907.
רנואר, אופטימי כתמיד, מצא בלה קולט מקור חדש ורב עוצמה להשראה. נוסף לדוגמניות הקבועות, בניו, רעייתו והפרחים, הפכו נופי האחוזה שרכש, על חורשת עצי הזית היפהפייה שלה ונוף קנייה והגבעות שמסביב, לנושא קבוע אצל רנואר. הנוף הים תיכוני עורר בו התפעלות: "אילו יצורים נפלאים היו היוונים!" הכריז באוזני המשורר ז'ואקים גזסקה מאקס-אן-פרובנס, "הם חיו חיים כה יפים עד שדמיינו שהאלים עצמם ירדו לארץ כדי למצוא שם את גן העדן ואת האהבה האמיתית. כן, הארץ הייתה גן העדן של האלים... וזה מה שאני רוצה לצייר".
וזו אכן הייתה משימתו הגדולה האחרונה של רנואר. בשנים הבאות הוא צייר ציורי עירום גדולים בחיק הטבע עם גבריאל ושורת איכרות מן הסביבה כמו, הלן בלו יפת התואר, ז'וזפין גסטו, פניה הייחודיות של גבריאל רנאר, גופה המיוחד, הארוך, השופע והחושני של מדלין ברונו ופניה הקטנים והמעוגלים של אנדרה הסלינג (הדוגמנית "דדה" שהפכה בשנת 1920 לאשתו הראשונה של בנו ז'אן) מלוהקים כנימפות או רוחצות מן המיתולוגיה היוונית. היותן של הנשים לא יותר מאיכרות פשוטות לא הפריע לרנואר בליהוק זה. להפך, הוא העדיפן כך: "כל כך נחמד לצייר ידי נשים", אמר, "אבל ידיים של נשים עובדות". עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 הופרה השלווה בבית רנואר. שני בניו הבכורים של רנואר גויסו ונשלחו לחזית. אחרי שבועות של חרדה, נודע לרנואר ואשתו כי גם פייר וגם ז'אן נפצעו קשות. אלין חשה לבתי החולים בהם אושפזו. היא שבה רגועה שחייהם של בניה אינם בסכנה, אך המסע שחוותה והמראות שראתה הותירו בה רישומם. היא נפלה למשכב וב-28 ביוני 1915 נפטרה.
רנואר לא שרד זמן רב אחר מותה. באוגוסט 1919 אחרי שהות באסויה בילה מספר שבועות בפריז, בה זכה לראות את "דיוקן הגברת שרפנטייה ובנותיה" שלו תלוי בלובר. בשובו לקנייה חזר רנואר לעבוד, אך הצטנן בציירו בחוץ. ב-1 בדצמבר, אחרי שישב כדוגמן עבור הפסל מרסל גימון שפיסל את ראשו ואחרי שיחה עם אמברואז וולאר ופליקס פנאון, חש לפתע ברע ונפל למשכב. אחרי יומיים מת רנואר בשתיים לפנות בוקר, יום רביעי, ה-3 בדצמבר 1919.
ImageNet
החל מ-2010 פרויקט ImageNet עורך תחרות בשם ImageNet Large Scale Visual Recognition Challenge (ILSVRC) שבה מתחרים מתכנתים ליצור את המסווג המדויק ביותר על מאגר של 1,000 מחלקות.
השפעה על תחום ה-Deep Learning
ההשפעה של ImageNet על תחום הלמידה העמוקה גדולה מאוד. בזכות התחרות של הפרויקט ILSVRC הומצאו AlexNet, VGG, GoogLeNet ו-ResNet כאשר כל אחת מהן השיגה שיפור ברמת הדיוק.
היסטוריה
במקור, ImageNet הומצאה בשנת 2006 על ידי החוקרת פיי-פיי לי. בתקופה זאת, רוב החוקרים התרכזו דווקא בצד האלגוריתמיקה ופיתוח הארכיטקטורה. לי, לעומת זאת, רצתה לשפר את הנתונים שעליהם מאמנים את המודלים. בשנת 2007, נפגשה לי עם פרופסור כריסטיאנה פלבוים, אחת מיוצרות WordNet, והתייעצה איתה בנוגע ליצירת ImageNet. כתוצאה משיחה זאת, החליטה לי להקים את ImageNet והתבססה על WordNet על מנת ליצור אותו. לי הציגה את ImageNet ב-Conference on Computer Vision and Pattern Recognition (CVPR) בפלורידה בשנת 2009.
We're Going to Hang out the Washing on the Siegfried Line
We're Going to Hang out the Washing on the Siegfried Line ("נתלה את הכביסה על קו זיגפריד") הוא שיר היתולי באנגלית שחובר בימי המלחמה המדומה בחודשים הראשונים של מלחמת העולם השנייה. פזמון השיר מבוסס על משחק מילים בין "קו זיגפריד" לבין clothesline, שפירושו חבל כביסה, ומילולית: "קו בגדים".
השיר נכתב על ידי המשורר האירי ג'ימי קנדי (Jimmy Kennedy) בעת ששירת כקצין בחיל המשלוח הבריטי בצרפת. הוא חיבר אותו במטרה ללגלג על קו זיגפריד - קו הביצורים הגרמני בגבול גרמניה-צרפת שמולו ניצבו חיילי בעלות הברית, וכדי לרומם את מוראל החיילים והציבור בעורף. מלחין השיר היה מייקל קאר (Michael Carr).
השיר בוצע בקונצרט גדול שנערך בבסיס צבאי בלונדון ב-17 באוקטובר 1939 על ידי הזמרת אדלייד הול (Adelaide Hall) בליווי תזמורתו של אנונציו מנטובאני (Annunzio Paolo Mantovani). הקונצרט שודר על ידי ה-BBC וצילום יומן קולנוע שלו השתמר ונחשב לצילום המוקדם ביותר של אמן המבצע את השיר.
השיר זכה בימי במהלך המלחמה לביצועים של אמנים בולטים, וביניהם ארתור אסקי (Arthur Askey), פלנגן ואלן (Flanagan and Allen) וורה לין. צמד הלזלים (The Two Leslies) חיברו לשיר קדימון בנוסח של מכתב שכותב חייל בצרפת לאמו וכן מספר שורות נוספות.
לאחר המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, שהסתיימה בתבוסת בעלות הברית, חוברה פרודיה בגרמנית על השיר.
מוריס פרנקנהויס
קורות חייו ופועלו
מוריס פרנקנהויס נולד בגרמניה למשפחה יהודית-הולנדית וגדל בהולנד מינקותו. אחרי לימודים באנגליה חזר להולנד והשתקע בעיר אנסחדה. בצד עסקיו התמקד באיסוף מדליות וכרזות שהופקו לרוב במלחמת העולם הראשונה, בעיקר באלה שמקורן בגרמניה. ב-1919 פרסם קטלוג של מדליות ושלטים משנות המלחמה שהיווה במשך שנים מדריך מרכזי לאספנים. חלק מאוספו העניק למוזיאון הבריטי, ככל הנראה בתמורה לאשרת שהייה בבריטניה שאפשרה את המשך עסקי הכותנה של משפחתו. בפרוץ מלחמת העולם השנייה ביקש מקלט מדיני שם והציע להעניק את מיטב אוספו למוזיאון הבריטי, אך הרשויות דחו את בקשתו. פרנקנהויס ומשפחתו, שמצאו מחבוא בהאג למשך קרוב לשנתיים, הוסגרו לידי הנאצים ונכלאו במחנות הריכוז וסטרבורק וטרזיינשטט, אך הצליחו לשרוד. ב-1948 השתקעו בארצות הברית.
חלק ניכר מאוספיו של פרנקנהויס נשמר והובא לאמריקה. פרנקנהויס נמנה עם מייסדי האגודה הנומיסמטית האמריקאית-ישראלית והיה חבר הנהלתהּ. הוא נודע בפעילותו להנצחת זכר השואה. ב-1967 הופקה ביוזמתו מדליה מיוחדת לזכר השואה. נכדיו תרמו את יתרת אוסף הכרזות שלו, כ-4,800 במספר, לספריית אוניברסיטת קולומביה בניו יורק, וב-2014 נערכה תצוגה שלהן.
פרנקנהויס ביקר בישראל באורח תדיר מאז עצמאותה. ב-1961 תרם את אוסף המדליות שלו למוזיאון הארץ, וב-1964 הוצגה בו תערוכת "חמש שנות הכיבוש הנאצי באירופה כמסופר במדליות הזיכרון מאוסף פרנקנהויס". ב-2014, במלאת מאה שנים לפרוץ מלחמת העולם הראשונה, נפתחה תערוכה מיוחדת של "מטבעות המלחמה" מאוספו בביתן קדמן למטבעות במוזיאון ארץ ישראל ברמת אביב.
אינטרון
אינטרון (באנגלית: Intron) הוא רצף נוקלאוטידים ב-DNA המהווה חלק מגן ואשר אינו מקודד לחלבון. שאר חלקי הגן אשר מקודדים לייצור חלבון קרויים אקסונים.
מבט כללי
אינטרונים קיימים בתאים איקריוטיים כמעט באופן בלעדי; אינטרונים מועטים מאוד התגלו בחיידקים ובבקטריופאג'ים. שיעור האינטרונים בגנים משתנה רבות ממין למין. הסיבה לכך אינה ידועה. ברוב היצורים המפותחים מהווים האינטרונים את רוב הגנום. הגנים בשמרים (האיקריוטיים הפשוטים ביותר) כמעט ולא מכילים אינטרונים. 96% מהגנים של שמר האפייה אינם מכילים אינטרונים; שאר הגנים מכילים לא יותר משלושה אינטרונים. בזבוב הפירות מכילים כ-83% מהגנים אינטרונים, ובבעלי חיים אחרים—94%. ככל שהיצור מפותח יותר כן עולה המספר הממוצע של אינטרונים בכל גן. בבעלי חיים כמחצית מהגנים מכילים למעלה מעשרה אינטרונים. האינטרונים ביצורים מפותחים בדרך כלל ארוכים בהרבה מהאקסונים, והם מהווים את רוב אורכו של הגן (אשר ארוך בממוצע פי 5 מאורכו של ה-mRNA המתורגם לבסוף לחלבון).
לאחר תהליך השעתוק, בו נבנה גדיל mRNA לפי תבנית ה-DNA, נחתכים האינטרונים מה-mRNA בתהליך הקרוי שחבור. לפיכך, האינטרונים אינם זוכים לצאת מגרעין התא אל הריבוזומים ולהיות מתורגמים לחומצות אמינו, אבני הבניין של החלבונים. גדיל mRNA שטרם עבר שחבור נקרא pre-mRNA או hnRNA.
תפקיד ואבולוציה
תפקידם של האינטרונים, או הגורמים לקיומם, עדיין לוט בערפל. האינטרונים תורמים למגוון הרב של החלבונים, שכן הם מאפשרים סידור מוֹדוּלרי של האקסונים בצירופים שונים; כל אקסון יכול לפיכך לקודד למקטע אשר ישמש בחלבונים שונים. תופעה זו נקראת שחבור חליפי. כמו כן הועלתה הסברה שהאינטרונים הם שרידים אבולוציוניים של קטעים שבעבר הרחוק אכן תורגמו לחומצות אמינו, אך התנוונו במרוצת הדורות. לעומת זאת, תאוריות אחרות גורסות כי האינטרונים מהווים "שומרי מקום" לגנים חדשים שייווצרו במהלך האבולוציה, שיהיו בעצם שילוב של גנים שכבר קיימים. העובדה שחלק מהגנים האנושיים הם אכן שילוב של מספר גנים קיימים מחזקת את טענה זו.
מן האינטרונים נוצרים כנראה MicroRNA.
בין גנים המשתייכים למשפחה מסוימת קיימת בדרך כלל זהות רבה באקסונים, זאת לעומת שוני באינטרונים. היות שהאקסונים מקודדים לחלבונים, הרי שקיים "צורך" אבולוציוני לשמר את רצף הנוקלאוטידים ככל שניתן; באינטרונים לא קיים צורך זה והם לפיכך מועדים יותר לשינוי. הדבר נכון גם לגבי גנים הומולוגיים ביצורים שונים; בדרך כלל קיימת זהות רבה באקסונים של גנים אלו, זאת לעומת אינטרונים שונים לחלוטין.
מוטציות באינטרונים אינן משפיעות באופן ישיר על מבנה החלבון שמיוצר מהגן, כיוון שהאינטרונים, כאמור, אינם מתורגמים לחלבון. למרות זאת, מוטציות באינטרונים עשויות לשבש את סינתזת החלבון, זאת באמצעות שיבוש תהליך שחבור האקסונים. מוטציות המשבשות את השחבור הן בדרך כלל מוטציות בהן מוחלף נוקלאוטיד בודד באזור הגבול בין האינטרון והאקסון. המוטציה עשויה לגרום לאחד האקסונים להישמט מה-mRNA הסופי; לאינטרון להיות כלול ב-mRNA; או לגרום לשחבור להתרחש במקום שונה. התוצאה השכיחה ביותר של מוטציה באינטרונים היא הכנסת קודון סיום וכתוצאה מכך סינתזה של חלבון מקוצר ובלתי-פעיל. כ-15% מהמוטציות הנקודתיות אשר גורמות למחלות באדם נגרמות כתוצאה משיבושים בתהליך השחבור.
בקרב חוקרי האבולוציה המולקולרית כיום קיימות שתי אסכולות עיקריות לגבי המקור האבולוציוני של האינטרונים. אסכולה אחת הקרויה "Intron early" גורסת כי האינטרונים התפתחו באבולוציה לפני הפיצול לתאים איקריוטיים ופרוקריוטיים ו"אבדו" במהלך האבולוציה של הפרוקריוטיים. אסכולה שנייה, "Intron late", טוענת מנגד שהאינטרונים התפתחו אחרי הפיצול המדובר. אף שמדענים רבים מצביעים על עדויות מסוימות לכל אחת מן הגישות, טרם הוברר מי מהאסכולות צודקת.
סרסל
סַרְסֶל (בצרפתית Sarcelles) היא קומונה בעלת 58,000 תושבים, בפרווריה הצפוניים של פריז, השוכנת במרחק של 16.3 קילומטר ממרכז פריז.
הקומונה שייכת לקנטונים סרסל-צפון-מזרח וסרסל-דרום-מערב ברובע סרסל במחוז ואל ד'אואז, בחבל איל-דה-פראנס.
יהדות
בשנות החמישים והשישים הוקמו בדרום העיר שיכונים עבור הפייה-נואר וכן יהודים רבים אזרחי אלג'יריה שברחו מארצם עקב מלחמת העצמאות של אלג'יריה, בנוסף התיישבו במקום יהודים ממצרים לאחר המשבר בתעלת סואץ וכן יהודים רבים ממרוקו ותוניסיה בעיקר עם התגברות ההתנכלות ליהודים בארצות ערב בעקבות מלחמת ששת הימים ומלחמת יום כיפור. והעיר (יחד עם העיר הסמוכה סן-ברי-סוס-פורט) נחשבת לאחד מהריכוזים היהודיים הגדולים בצרפת.
ברבות השנים התחוללה מהפכה תורנית בעיר והוקמו בה מוסדות תורה וכוללי אברכים עד שזכתה לכינוי "ירושלים של צרפת".
הרב אברהם אלחדד היה במשך עשרות שנים מראשי הקהילה והקים בה בית ספר יהודי תחת רשת אוצר התורה.
תחבורה
בסרסל ישנה תחנה של הרכבת הפרוורית ה־RER בקו D.
ערים תאומות
לסרסל מספר ערים תאומות והן:
קורבן עוף
קורבן עוף בהלכה הוא תור או יונה המובאים כקורבן בבית המקדש. קורבן עוף בא רק בתור קורבן עולה ("עולת העוף") או קורבן חטאת ("חטאת העוף"), ולא כקורבן שלמים או קורבן אשם.
עולת העוף יכולה לבוא כבת זוג של חטאת העוף, אך יכולה גם לבוא לבדה כקורבן נדבה. כמו כן, גר שמתגייר חייב להקריב זוג עופות הבאים שניהם לעולה. לדעת הרמב"ם ניתן לקיים גם את מצוות עולת ראיה בעולת העוף.
ההגיון בבחירה של התורים ובני היונה בייצוג כלל העופות
בתלמוד מובא שיסוד הדבר שנבחרו התורים ובני היונה לייצג את כלל העופות, נעוצה היא בעובדה שהם העופות החלשים והנרדפים ביותר, כמובא בשמו של רבי אבהו;.
אלימות במערכות יחסים חד-מיניות
אלימות במערכות יחסים חד-מיניות היא תופעה של אלימות והתעללות במערכת יחסים חד-מינית. אלימות במשפחה היא תופעה שקוראת גם במערכות יחסים הטרוסקסואליות, אך במערכות יחסים חד-מיניות היא מעלה בעיות נוספות, ביניהן הומופוביה, סיכון גבוה למחלות מין, מחסור בסיוע משפטי וסטיגמות בידי החברה. אלימות במערכות יחסים חד-מיניות זוכה לפחות מחקר ומימון מאשר אלימות במערכות יחסים הטרוסקסואליות.
שכיחות
הנתונים נלקחו ממחקר שנערך בידי המרכז לבקרת מחלות ומניעתן בארצות הברית בשנת 2010.
לסביות
44% מהנשים הלסביות שהשתתפו במחקר דיווחו כי הן היו קורבנות לאלימות פיזית, אונס או הטרדה מאיימת בידי בנות הזוג שלהן. לעומת זאת 35% מהנשים ההטרוסקסואליות דיווחו על אלימות מסוג זה.
הומואים
רק 26% מהגברים ההומוסקסואלים דיווחו כי הם היו קורבנות לאלימות פיזית, אונס או הטרדה מאיימת בידי בני הזוג שלהם. לעומת זאת 29% מהגברים ההטרוסקסואליות דיווחו על אלימות מסוג זה.
ביסקסואלים
למרות שביסקסואלים יכולים להיות במערכת יחסים מכל סוג, יש להם סיכוי גבוה יותר להיות במערכת יחסים אלימה. 61% מהנשים הביסקסואליות ו-37% מהגברים הביסקסואלים דיווחו כי הם היו קורבנות לאלימות פיזית, אונס או הטרדה מאיימת בידי בני/בנות הזוג שלהם.
קשיים חוקתיים
קורבנות של אלימות במערכות יחסים חד-מיניות נתקלים לעיתים בקשיים בקבלת סיוע משפטי, מכיוון שחוקי האלימות במשפחה מנוסחים כך שהם כוללים מערכות יחסים הטרוסקסואליות בלבד. ברוב המקרים, התוקף עדיין מסוגל להיות מואשם בתקיפה אך הפשע עלול לא להיות מדווח כאלימות במשפחה ובכך יכול להשפיע על ניהול המשפט והיקף העונש. בישראל חוק האלימות במשפחה כולל אלימות במערכות יחסים חד-מיניות	.
הומופוביה
הומופוביה מהווה מרכיב מהותי באלימות במערכות יחסים חד-מיניות וכך גם המחסור במקומות סיוע לנפגעים. דוגמה לכך היא איום לעשות אאוטינג לבן זוג. היעדר הסיוע והעזרה החוקית מקטין את הסיכויים שמבצע האלימות יזכה לעונש.
הקואליציה הלאומית למניעת אלימות
הקואלציה הלאומית למניעת אלימות היא ארגון שמטרתו להפחית את האלימות נגד קהילות להט"ב בארצות הברית. הארגון הוקם בשנת 1995 בידי גפרי מונטגמרי. הוא מנהל היום מעל 40 פרויקטים קהילתיים למניעת אלימות.
קהילה מאוחדת נגד אלימות
קהילה מאוחדת נגד אלימות היא ארגון שמבוסס בסן פרנסיסקו ומטרתו היא לעזור לקורבנות אלימות במערכות יחסים חד-מיניות.
מרכז מונטרוז
מרכז מונטרוז הוא ארגון שמספק ייעוץ לאנשי להט"ב בטקסס.
פארק גורקוגו
פארק גורקוגו (ברוסית: Парк Горького) היא להקת רוק סובייטית, אמריקאית ורוסית.
היסטוריה
הלהקה החלה לפעול בשנת 1987 במוסקבה במרכז סטס נמין. בסוף שנות ה-80 הלהקה זכתה לפופולריות רבה בארצות הברית. הלהקה ידועה על הבמה בצורת "קיטש רוסי", תלבושות פסאודו-עממיות וסמלים סובייטיים.
ההרכב המקורי פעל במשך 3.5 שנים והוציא אלבום אחד Gorky Park, שנכלל במצעד הלהיטים האמריקאי Billboard 200, מה שנתן ללהקה פרסום עולמי
מאז אמצע שנות ה -90 החלה הלהקה לעבוד ללא סטס נמין וניקולאי נוסקוב. עם ההרכב החדש הלהקה הוציאה שלושה אלבומי אולפן.
יואן פופסקו
'''יואן ד. פופסקו (ברומנית: Ioan D. Popescu'''; 21 ביוני 1914 – 5 בפברואר 1988) היה עורך דין וקצין ז'נדרמריה רומני, מחסידי אומות עולם.
יואן פופסקו נולד בחורודניקו דה סוס (Horodnicul de Sus, "החורודניק העילי"), במחוז סוצ'אבה, שברומניה והתייתם מאביו, שנפל במלחמת העולם הראשונה, בהיותו בן שנה בלבד. בעזרת מלגה למד בבית הספר התיכון של קושמאן (Coşmani) שבמחוז רדאוץ (Rădăuţi) ולאחר לימודי משפטים באוניברסיטת בוקרשט נרשם לבית הספר העליון לקציני ז'נדרמריה וסיים בהצלחה בשנת 1939.
בי-22 ביוני 1941, כשנכנסה רומניה למלחמה, שירת בגדוד 5 של הז'נדרמריה ובמסגרת יחידתו הגיע כעבור חודש לטירספול, שם נשאר עד שנת 1944. בתקופת שהותו שם מילא תפקידים שונים, בחלקם תוך סיכון חייו והיו משימות שסירב לבצען בסכנו תוך כדי כך את ביטחונו האישי ואת הקריירה שלו.
בהיותו קצין בדרגת קפטן הצטווה על ידי הממונה עליו להעביר את 4,300 היהודים, ששהו בבקתות בגן התרבות של טירספול, אל גדת הדניסטר ושם להוציא אותם להורג. היות שההוראה נגדה את מצפונו, סירב פופסקו לבצעה, למרות הסיכונים הכרוכים בכך. מעשהו לא נשאר ללא תגובה, הממונה פנה למפקדה העליונה והציע להעבירו מתפקידו אל גדוד עונשין בקו הראשון של החזית. זמן קצר לאחר מכן וללא קשר לנושא זה, הוחלף הממונה וכתוצאה מכך פסק ההליך המשמעתי נגד פופסקו. על פי החלטות שקיבל יון אנטונסקו הוחלט על השבת היהודים הרומנים שהוגלו לטרנסניסטריה, ופופסקו מונה למפקד הקסטורה (Chestura, מנגנון משטרתי גבוה מהקומיסריה) המקומית וקיבל את משימת ארגון השבת היהודים הגולים שישבו בטירספול לרומניה. הוא מילא תפקיד זה בנאמנות, תוך דאגה להספקת מזון בסיסי ליהודים המורעבים וארגון מגורים אנושיים יותר. השמועה על מעשיו נפוצה ויהודים רבים מיישובים סמוכים באו והצטרפו לשכונות שארגן עבורם.
הכול מואר
הספר הבדיוני מספר על ביקורו, שאכן היה במציאות, של הסופר בעיירה טרוכנברוד (בספר נקראת "תרחימברוד"), שבה התגורר סבו לפני שהיגר מעבר לים. העיירה הייתה חלק מפולין, ונמצאת כעת באוקראינה. הסופר מחפש את האישה המסתורית שהצילה את הסב בתקופת השואה, ומתאר את פגישתו של הסופר עם מארחיו האוקראינים. תוך כדי כך חוזר שנים אחורנית ומתאר את ההווי הססגוני של אותה עיירה יהודית קטנה שנחרבה כליל.
בשנת 2005 הופק בעקבות הספר הסרט "הכול מואר" בכיכובו של אלייז'ה ווד. כמו הספר, גם הסרט זכה להצלחה גדולה ברחבי העולם.
אומוטו
אוֹמוֹטוֹ (בקאנג'י: 大本, רומאג'י: Ōmoto, מילולית: "המקור הגדול" או "המקור הנשגב") היא דת יפנית המסווגת לעיתים כפלג של דת השינטו, אם כי יש בה גם יסודות מהבודהיזם. הדת נוסדה בשנת 1892 בידי נאו דגוצ'י. מנהיגי הדת היו לרוב נשים. מנהיגת התנועה הנוכחית (החמישית במספר) החל משנת 2001 היא קורנאי דגוצ'י.
מזמנו של המנהיג השני, אוניסבורו דגוצ'י, מילאה שפת אספרנטו תפקיד חשוב באומוטו. החל בשנת 1924 ועד היום מפיצה הדת ספרים ומגזינים באספרנטו. כמעט כל 45,000 המאמינים למדו את השפה, וכאלף שולטים בה ברמת שפת-אם.
בין 1925 ל־1933 החזיקה הדת מיסיון בפריז. משם יצאו מיסיונרים לכל רחבי אירופה והפיצו את תורתם, לפיה אוניסבורו דגוצ'י הוא המשיח שיאחד את כל העולם.
בין 1935 ל־1942 נרדפה הדת ביפן, והיא חזרה להתקיים בפועל רק ב-1950.
לאומוטו שני מרכזים בקרבת קיוטו: מקדש באיאבה לצרכים דתיים, ומיסיון בקמאוקה הכולל משרדים, בתי ספר, הוצאה לאור ומקדשים.
לאמנות מקום חשוב באומוטו. המאמינים מנסים לייפות את העולם באמצעות האמנות ומאמינים שהאמנות מקרבת את האדם לאלוהות.
באומוטו מאמינים בכמה אלים, שהחשובים ביניהם: אואוקוניקוטצ'י, אושיטורה והיצוג'יסרו. אליעזר לודוויג זמנהוף, ממציא שפת האספרנטו, נחשב גם הוא לאל. עם זאת, כל האלים נחשבים לאספקטים שונים של אל יחיד.
אחד המאמינים המפורסמים של אומוטו הוא מוריהי אואשיבה, ממציא אמנות הלחימה אייקידו, אשר הצטרף לדת בשנת 1919 והיה לתלמידו הרוחני של דגוצ'י. בהשפעת הדת ובעידודו של דגוצ'י, שינה אואשיבה את סגנון האייקידו מסגנון לוחמני, לסגנון הרמוני, החותר למיזוג, הרמוניה ושלום. סגנון זה מאופיין, בין היתר, בצמצום הפגיעה ביריב למינימום האפשרי ומהווה עד היום את הזרם המרכזי באייקידו, המכונה "אייקיקאי".
יהודה סולודוחה
יהודה (יולי ארונוביץ') סוֹלוֹדוּחֹה (בכתיב יידי: יהודה סאָלאָדוכא, רוסית: Юлий Аронович Солодухо; 30 ביולי 1877, אשמיאני – 28 באפריל 1963, לנינגרד) היה מזרחן וחוקר תלמוד יהודי סובייטי.
ביוגרפיה
יהודה סולודוחה נולד באשמיאני שברוסיה, החמישי מבין תשעת ילדיהם של אהרן ונחמה. הוא קיבל חינוך יהודי מסורתי, וב-1899 החל ללמוד בישיבת וולוז'ין. ב-1900 פרסם ב"המליץ" סדרת טורים על אורחות הישיבה, תחת שם העט 'יהודה אהרנזאָהן' (=אהרנזון, הפטרונים שלו), אך לבסוף התברר העניין והוא סולק. אז עבר לליפאיה, בה החל להשלים את השכלתו הכללית מתוך כוונה להיות מורה. בעת שהותו בעיר התפרנס ממתן שיעורים פרטיים בעברית ושימש ככתב "הזמן". הוא היה גם לפעיל ציוני, הצטרף לאגודת "שוחרי ציון" המקומית ואף נבחר כציר לקונגרס הציוני העולמי החמישי. ב-1905 הוסמך כמורה מטעם המכון להוראה בריגה. ב-1907 עבר לבירה סנקט פטרבורג. ב-13 במאי 1910 נישא לסוניה (שרה דבורה) נביאז'סקי, שאותה הכיר בעת שהיה מורה הפרטי, בטקס שנערך בבית הכנסת הגדול בעיר. מאותה שנה ועד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה כתב "הצפירה" בבית התחתון של הפרלמנט. הוא שימש כמזכיר אגודת "חובבי שפת עבר" שבנשיאות הברון דוד גינצבורג. בנוסף ראו אור תרגומיו לרוסית של כמה מיצירות י"ל פרץ ושלום עליכם.
ב-1924 התקבל כחבר בלשכה המקומית של עובדי ההוראה, וב-1930 מונה למזכירהּ. ב-1932 נכנס בשערי המכון הגבוה ללימודי מזרחנות בלנינגרד; ב-1 בנובמבר 1934 התקבל כעמית במחלקה ליהדות, וב-1937 עבר למחלקת המזרח התיכון העתיק. ב-15 ביוני 1938 אושרה הדיסרטציה שלו בנושא "העבדות בקרב היהודים בעיראק ובסוריה בין המאה השנייה והרביעית לספירה" והוענק לו תואר מועמד למדעים (מקביל בערך לדוקטור). ב-1940 מונה לעמית בכיר במכון. במחקריו, שעסקו בחברה היהודית של המזרח הקרוב בימי התלמוד כפי שהיא משתקפת בו, הפעיל סולודוחה שיטות מרקסיסטיות וחתר להציג את קיומן של תופעות כמו מלחמת מעמדות. ב-1940 יצא לאור חיבורו על ההשתתפות היהודית במרד המזדקי ועל סיבותיה החברתיות; הוא העריך כי יהודי ההרים הם צאצאיהם של גולים שגורשו לקווקז לאחר ההתקוממות של מר זוטרא, ראש הגולה במקביל לתנועה המזדקית. ב-1941 פרסם מאמר על הארגון הכלכלי של יהודי סוריה ועיראק במאות הראשונות לספירה. בעת הפלישה הגרמנית שהו החוקר ואשתו בלנינגרד הנצורה, ולבסוף פונו ממנה לטשקנט ב-1942. הוא המשיך לפרסם את עבודותיו במקום מושבו החדש, ובין היתר חיבר מונוגרפיה על פועלו של יצחק בן אברהם עקריש כעורך איגרת חסדאי אבן שפרוט אל מלך הכוזרים. לאחר המלחמה שב סגל המכון ללנינגרד, ובהמשך הועבר למוסקבה. ב-1948 השלים סולודוחה ספר על המבנה המעמדי בעיראק מהמאה השלישית ועד המאה החמישית.
ב-1949, בעת המאבק נגד קוסמופוליטיות, הוא גונה על ידי ראש המכון למזרחנות, פרופ' וסילי סְטְרוּבֶה, כ"קוסמופוליט חסר שורשים" (האשמה שכוּונה בעיקר כנגד יהודים). מאמריו זכו לביקורות קטלניות, וב-15 באוגוסט 1950 יצא לפרישה מוקדמת. הוא לא פרסם דבר במשך שנים, עד לתקופת ההפשרה: ב-1956 ניתן לו תקן בשלוחת המכון למזרחנות שנפתחה בעירו לנינגרד. ב-1962 וב-1963 יצאו לאור כמה מאמרים פרי עטו על החברה היהודית באימפריה הסאסאנית. הוא מת ונקבר בבית העלמין היהודי בלנינגרד.
נמל התעופה הבין-לאומי של פרנקפורט
נמל התעופה הבינלאומי של פרנקפורט (בגרמנית: Flughafen Frankfurt am Main) הוא נמל התעופה הגדול והחשוב בגרמניה, הנמל השני בגודלו באירופה, והשמיני בגודלו בעולם מבחינת תעבורת נוסעים. הנמל ממוקם כ-11 ק"מ דרומית מערבית ממרכז העיר פרנקפורט, ומשמש כבסיס פעולה המרכזי של חברת לופטהאנזה.
דרום-מערבית לנמל פעל עד שנת 2005 בסיס של חיל האוויר האמריקאי (Rhein-Main Air Base). עם סגירתו נמכר השטח לחברת פראפורט לשם הרחבת הנמל האזרחי. נכון לשנת 2010 פועלים בנמל שני טרמינלי נוסעים, וישנן תוכניות לבנות טרמינל נוסף (טרמינל 3) בשנים הקרובות. הרחבה מתוכננת נוספת היא בניית מסלול טיסה נוסף כדי להגביר את היכולת להתמודד עם המראות ונחיתות מרובות של מטוסים בעל גוף רחב (דוגמת האיירבוס A380), אשר הסתיים בשנת 2010.
היסטוריה
"שדה התעופה ריין-מיין" נפתח בשנת 1936 והיה לשדה התעופה השני בגודלו בגרמניה, אחרי נמל התעופה ברלין טמפלהוף. במרוצת שנות מלחמת העולם השנייה עיקר שימושו היה למטרות צבאיות, ובקרבתו הוקם מחנה הריכוז וואלדורף, שאוכלס בנשים אשר עבדו בשדה.
לאחר המלחמה, הוא שימש כשדה התעופה המרכזי לטובת הגשר האווירי לברלין בגיחות שבוצעו על ידי חיל האוויר האמריקאי, ובשנת 1955, קבעה אותו חברת לופטהאנזה כנמל התעופה המרכזי לפעילותה הבינלאומית.
רק בשנת 1972 החל הנמל לתפוס חשיבות בין שדות התעופה בעולם, כשנפתח הטרמינל החדש המרכזי בו (כיום טרמינל 1), הבנוי בצורה מלבנית ארוכה אשר איפשרה בהמשך מספר הרחבות של הטרמינל. בשנת 1994 נסתיימה בניית טרמינל 2 של השדה, ובניית הרכבת העילית המקשרת בין הטרמינלים.
מבנה השדה
טרמינל 1 בשדה מורכב מ-3 מסדרונות עם שרוולי אוויר (מסומנים A-C). בטרמינל זה התבצעו בשנים האחרונות שדרוגים לעגינה ושינוע נוסעים למטוס ה-A380 של איירבוס, בטרם ייכנס לשימוש על ידי חברת לופטהאנזה. טרמינל 2 הוסיף עוד שני מסדרונות (D ו-E). בנוסף פועל בשדה טרמינל מיוחד לנוסעי מחלקה ראשונה בטיסות של חברת לופטהנזה, המכיל מסעדה מפוארת, חדר סיגרים, וספא רחצה. הנוסעים מובלים משם לטיסותיהם השונות באמצעות רכבי מרצדס בנסיעות פרטיות עד למטוס. בצמוד לטרמינל 1 פועל מלון של חברת שרתון.
חורבת ירדה
חורבת יַרְדָּה היא אתר ארכאולוגי ואתר הנצחה על שלוחה של רמת כורזים, סמוך למושב משמר הירדן.
האתר
במקום היה בית אחוזה שנבנה בסוף המאה ה-19, ונחשפו בו ממצאים ארכאולוגיים בצורת חרסים ומטבעות שזמנם החל מהתקופה הרומית המאוחרת בארץ ישראל ועד התקופה הממלוכית והתקופה הערבית הקדומה. האחוזה ואדמותיה נרכשו על ידי קק"ל בשנת 1936.
המבנה הוא בצורת חאן רבוע, הסוגר על חצר פנימית ובה בור מים מכוסה. בצד המערבי והמזרחי נמצאים שערים. בשלושת אגפי המבנה נמצאים 4-3 חדרים בכל אגף. בקיר המזרחי נראים סימני פגיעות קליעים ממלחמת העצמאות.
מאתר חורבת ירדה יש תצפית רחבה לנוף עמק החולה וההרים המקיפים אותו ולמושב משמר הירדן. לרגלי השלוחה נובע המעיין עין ירדה, באפיק נחל מחניים.
מלחמת העצמאות
במלחמת העצמאות, סמוך לאחר קבלת החלטת עצרת האו"ם על חלוקת ארץ ישראל בכ"ט בנובמבר 1947, הותקפה חורבת ירדה על ידי יחידות של "צבא ההצלה" של קאוקג'י. כוחות של חטיבות עודד וכרמלי הגנו על המקום כנגד יחידות אלה ובהמשך גם כנגד הצבא הסורי. האחרון, אשר פרץ לארץ ישראל ביוני 1948 דרך הכביש העולה מגשר בנות יעקב, כבש את משמר הירדן, ליד קיבוץ גדות של ימינו והתקדם מערבה, אך נעצר בשערי חורבת ירדה לפני תחילת ההפוגה הראשונה. לאחר תום ההפוגה התנהלו במקום קרבות קשים וב-16 ביולי 1948 אף הצליחו הסורים לכבשו, אולם בסופו של דבר, עוד באותו לילה שבין ה-16 ל-17 ביולי 1948 חטיבת כרמלי ופלוגה מגדוד 13 של חטיבת גולני כבשו את המקום חזרה ומנעו בכך את המשך התקדמותו של הצבא הסורי לעבר הגליל.
שימור והנצחה
המקום היה מוזנח ומרוחק מהכביש. בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלו העבודות לשימור חורבת ירדה. העבודות התנהלו ביוזמת עמותות הלוחמים ובסיוע קק"ל, המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות, המועצה האזורית מבואות חרמון והקיבוץ מחניים ומושב משמר הירדן. ב-2007 הושלם שיקום החאן באופן חלקי וממזרח לחורבה הוקם במקום אתר זיכרון ובו מונצחים שמותיהם של 103 חיילים מחטיבות כרמלי, גולני, עודד, תותחנים, הגמ"ר ועוד, שנפלו בקרבות חורבת ירדה ובסביבה. נסללה למקום דרך משולטת מכביש 91 והוא הפך אתר תיירות ומורשת קרבות, ממנו נשקפת תצפית מרהיבה על עמק החולה ועל הגולן.
נקיק המוות
נקיק המוות הוא כינויו של נקיק פטרושינו (ברוסית: Петрушинская балка או Балка смерти, בגרמנית: Todesschlucht), אתר בפאתי טאגאנרוג, רוסיה, בו נטבחו 7,000 אזרחים סובייטים בהוראת הצבא הנאצי בסיוע אוגדות לא גרמניות גם בשנת 1941–1943 במהלך כיבוש טאגאנרוג.
רקע כללי
ב-17 באוקטובר 1941 הגיעו אוגדות השריון של דיוויזיית ה-SS ויקינג ודיוויזיית האס אס הראשונה לייבסטנדארטה אס אס אדולף היטלר מארמיית פאנצר 1 בפאתי טאגאנרוג וכמה פאנצרים פרצו דרך לנמל הים ופתחו באש לעבר סירות התותחים "קרנקל" ו"רוסטוב- דון" וספינת התובלה האחרונה שפינתה נשים וילדים. העיר נזנחה על ידי הצבא האדום שנסוג ב-22 באוקטובר 1941. נקיק פטרושינו הוא חלקת חול דקה במפרץ טאגאנרוג, לחוף ים אזוב בפרברי דרום-מערב טאגאנרוג. פטרושינו היא מחצבה שנמצאת בסמוך לחברת המטוסים של ברייב, שהוקמה בראשית המאה העשרים לאחר מיצוי טיט לבני בניין שאינם קיימים עוד.
מעשי טבח
יחידת -SS איינזצגרופן Sonderkommando 10a ביצעה רצח עם שיטתי של אזרחי טאגאנרוג עוד מימי הכיבוש הראשונים. הקבוצות הגדולות של אזרחים (זקנים, נשים, קומוניסטים, קומוניסטים צעירים, צוענים, יהודים, וכל אחד החשודים בסיוע לתנועת ההתנגדות של טאגאנרוג) נלקחו מככר ולדימיר בטאגאנרוג לכפר פטרושינו (ליד ברייב) ונורו בנקיק פטרושינו (נקיק המוות).
הטבח בטגאנרוג התחיל עם הפתרון הסופי של השאלה היהודית. ב-22 באוקטובר 1941 הוציא המפקד הנאצי אלברטי, הוראה לכל העם היהודי לענוד מגן דוד ולהירשם. אחריה הגיעה פנייה לאוכלוסייה היהודית בטאגאנרוג שנחתמה על ידי אלברטי. "הערעור" קרא לכל היהודים להתכנס ב-29 באוקטובר 1941 בשעה 8:00 בבוקר ברחבת ולדימיר בטגאנרוג משם הם היו אמורים להילקח לגטו. אלברטי הסביר את הצעד הזה כנדרש בגלל עלייה לכאורה של אנטישמיות בקרב האוכלוסייה המקומית, וכי המשטרה הגרמנית והגסטפו ינהלו טוב יותר את השאלה אם האוכלוסייה היהודית תופרד למחוז מסוים בעיר: "על מנת ליישם אמצעי זה, על יהודים משני המינים ובכל הגילאים, כולל האנשים שנולדו מנישואים בין יהודים ללא יהודים, להיות נוכחים ביום רביעי, 29 באוקטובר 1941 בשעה 8 בבוקר בככר ולדימיר של טאגאנרוג: "על כל היהודים להחזיק מסמכים ולהגיש את המפתחות לבתים ודירות שנלקחו כעת. חיבור או תחרה חייבים להיות מחוברים לתווי לוח קרטון עם שמות מלאים וכתובת מלאה. אנו ממליצים מאוד ליהודים לקחת איתם את כל חפצי הערך והמזומנים..."
ב-29 באוקטובר 1941 התאספו כל יהודי טגאנרוג (בסביבות 2,500 איש) בככר ולדימיר ונרשמו מייד בבניין בית הספר מספר 27 מול הככר ונלקחו במשאיות לנקיק פטרושינו ליד מפעל המטוסים של ברייב, שם נורו למוות על ידי משתפי פעולה של Schutzmannschaft בשליטת Einsatzgruppe D בפיקודו של אוטו אולנגורף. מבין כל הילדים היהודים שחיו בטאגאנרוג בשנת 1941, רק ילד בן 14 וולודיה קוברין הצליחו להימלט מהמוות הוודאי, בעזרתם של אנשים שונים בטאגאנרוג ובמיוחד אנה מיכאילובנה פוקרובסקאיה, שקיבלה את תואר חסידת אומות העולם על ידי הפרופסור אליסה שנאר, שגרירת ישראל ברוסיה ב-19 ביולי 1996
ב-21 באוגוסט 1943, שבוע לפני שחרור טגאנרוג על ידי הצבא האדום, נורו למוות 80 אזרחים (עובדים, נשים וצעירים) על חוף הים של מפרץ טאגאנרוג, בנקיק פטרושינו.
ההערכות של המספר הכולל של ההרוגים בנקיק פטרושינו ובעיר טאגאנרוג במהלך הכיבוש הנאצי משתנות. על פי המידע בארכיון המדינה, כ-7,000 תושבים (1,500 מהם ילדים בגילאים שונים) נורו למוות בפטרושינו. עם זאת, רוב המקורות המודרניים מעריכים שהמספר הוא לפחות 10,000 ויותר.
חקירה
לאחר שחרור טאגאנרוג, ב-1 בספטמבר 1943, נבדק בפומבי קבר ההמונים של האזרחים שנרצחו בנקיק פטרושינו. מזכיר ועדת המפלגה הקומוניסטית בעיר טגאנרוג, אלכסנדר זובוב, נאם בפני האזרחים שנאספו. הוועדה הרפואית התירה לבצע בדיקה של 31 גופות שנקברו במפלס העליון. התביעה האשימה את הנאצים באחריות לרצח.
זיכרון
באוגוסט 1945 הונח אובליסק צנוע על קבר האחים בנקיק המוות. העבודה על פרויקט מתחם זיכרון גדול החלה בשנת 1965. בחודשים מאי-יולי 1967 הוצג לציבור בבית התרבות של טאגאנרוג הפרויקט של מתחם זיכרון שתוכנן על ידי אדריכלים מרוסטוב על הדון. אף על פי שהפרויקט התקבל היטב, הוא לא יושם. העיצוב הבא הוצע על ידי האדריכל ולדימיר פאבלוביץ' גראצ'ב, אשר מומש באופן חלקי בשנת 1973 לכבוד חגיגות 40 לשחרור טאגאנרוג על ידי הצבא האדום. גובה הסטלה הוא 18 מטר, וכולל יד עם אצבע מורה שאורכו 4 מטר. שמו של הפרויקט היה "קורבנות" (Жертвы), אך לאחר מספר דיונים הוא שונה "לוחמים" (Борцы).
ב-30 באוגוסט 1997, הוקמה אנדרטה לזכר הגברים, הנשים והילדים היהודים מטאגאנרוג שנורו למוות בנקיק על ידי יחידות האיינזצגרופן הגרמניות באוקטובר 1941. האנדרטה נבנתה ביוזמת הקהילה היהודית בטאגאנרוג.
בכל שנה, ביום שחרור טאגאנרוג, ב-30 באוגוסט משלחות של אנשי ממשל מקומיים ועובדים של טאגאנרוג, ותיקי מלחמה, ניצולי הכיבוש הנאצי, תלמידי בתי ספר ואנשי כמורה מבקרים במתחם בו נערכים אירועי הנצחה.
בסיפורת
האירועים מתוארים ברומן "גיבורי טאגאנרוג" מאת הסופר הסובייטי גנריך בוריסוביץ' גופמן.
גיי טיימס
תוכן והוצאה לאור
מגזין GT יוצא לאור על ידי חברת "Millivres Prowler Group Ltd". הפרסום הראשון של המגזין תחת שמו הנוכחי היה בשנת 1984, זאת לאחר שיצא מאז שנת 1975 תחת השם "HIM". ל-GT מגזין-אחות בשם "דיווה" המיועד לנשים לסביות וביסקסואליות. בנוסף, בעקבות הצלחת המגזין התפצל ממנו החוצה מגזין אחר בשם "AXM" שמתאפיין בגישה קלילה יותר ועוסק באופנה וסגנון חיים.
המגזין מסקר ומציג חדשות, ראיונות, סאטירה, אומנות גברית וטורי ייעוץ. חלק התרבות שלו עוסק במוזיקה, קולנוע, ספרות, אוכל ואינטרנט. בנוסף, למגזין מדור פרסום נרחב. העורך הראשי של המגזין הוא טריס רייד-סמית'.
גליונות היסטוריים
ביולי 1991 התראיין לעיתון הכדורגלן ג'סטין פשנו, ובו סיפר על הקשיים בקריירה שלו מאז יצא מהארון באוקטובר 1990. בחודש ספטמבר 2004 יצא המגזין בקמפיין פרסומי שנוי במחלוקת שהוצג ברכבת התחתית של לונדון עם תמונות מתוך מהדורת אותו החודש של המגזין. הקמפיין היה הראשון מסוגו בלונדון שהציג גברים מתנשקים. בשנת 2007 עבר המגזין רענון גרפי ותוכני שבמסגרתו שונה שמו לראשי התיבות GT.
בשנת 2008, בתגובה לטענות של קבוצות אוונגליסטיות על כך שלהומוסקסואלים מנסים להפיץ את הנטיות המיניות שלהם, ערך המגזין הפקה מיוחדת במסגרתה פנה למשרדי פרסום בבקשה להכין כרזות פרסומת שנועדו "למכור" הומוסקסואליות כעניין של בחירה "ולגייס" הומוסקסואלים חדשים. ההפקה היוותה השראה להפקה זהה של מגזין Time Out תל אביב שנה לאחר מכן.
סטיבן ברדבורי
בראדבורי התפרסם בעולם כולו בזכות ההישג – ובעיקר בזכות הדרך המוזרה והמעניינת בה הושג. באוסטרליה, עם זאת, הוא נזכר כספורטאי יוצא דופן שמעבר להישג הזה הביא לאוסטרליה הישגים נוספים בספורט החורף - תחום שאוסטרליה אינה מתמחה בו, וכספורטאי נחוש שהתגבר על שתי פציעות קשות מאוד שאיימו על תפקודו ואף על חייו – ושב להתחרות בהצלחה רבה.
הזכייה באליפות העולם (1991) ואולימפיאדת אלברוויל (1992)
ב-1991 הדהימו בראדבורי ושלושת חבריו לנבחרת אוסטרליה את עולם ההחלקה כאשר זכו במדליית זהב באליפות העולם, שהתקיימה מול הקהל הביתי בסידני, במרוץ המרדף הקבוצתי ל-5000 מטר במסלול קצר.
אולימפיאדת לילהאמר (1994)
בראדבורי התחרה גם בתחרויות האישיות ל-500 ול-1000 מטר במסלול קצר, אולם נשר בחצי הגמר ובסיבוב המוקדם בהתאמה.
אוסטרליה, עם בראדבורי בהרכבה, המשיכה להצליח במרוץ המרדף הקבוצתי באותה שנה כשזכתה במדליית כסף באליפות העולם בגילדפורד, בריטניה.
הפציעה הראשונה
ב-1995, בזמן תחרות במונטריאול, אירעה התנגשות בין בראדבורי ומתחרה נוסף. שניהם נפלו על הקרח, וסכין נעל ההחלקה של המתחרה הנוסף גרמה לבראדבורי חתך עמוק בירכו הימנית, תוך שהיא חותכת את וריד הירך ומחמיצה במעט את עורק הירך. החיתוך של כלי דם מרכזי, בתוספת קצב לב מהיר של מחליק שזה עתה קיים מרוץ, גרמו לבראדבורי לאבד במהירות 4 ליטרים מדמו והעמידו אותו בסכנת מוות. כל ארבעת הראשים של השריר הארבע ראשי בירכו נחתכו לכל רוחבם. בראדבורי התאמץ להישאר בהכרה, כי חשש שאם יאבד את ההכרה – ימות.
בסופו של דבר נזקק בראדבורי ל-111 תפרים ושיקום של שנה וחצי, בטרם חזר להתחרות.
אולימפיאדת נאגנו (1998)
כשהוא מאושש מהפציעה הקשה התייצב בראדבורי לאולימפיאדה השלישית שלו, ושוב התחרה הן כחלק מהרביעייה של ארצו במרדף הקבוצתי והן במרוצים האישיים ל-500 ו-1000 מטר. במרוצים האישיים הוא נחשב לפני המשחקים למועמד לגיטימי למדליה.
אולם האולימפיאדה הייתה כישלון מוחלט עבור בראדבורי והנבחרת האוסטרלית כולה. במרדף הקבוצתי סיימה אוסטרליה אחרונה מבין 8 הנבחרות, ובשני המרוצים האישיים נשר בראדבורי במוקדמות עקב התנגשויות עם מתחרים אחרים.
הפציעה השנייה
ב-2000, בעת החלקת אימון, נפל מחליק אחר ממש לרגליו של בראדבורי. בראדבורי, שלא יכל לעצור או להתחמק, ניסה לדלג מעליו, אולם רגליו פגעו במחליק השכוב על הקרקע והוא צלל כשראשו קדימה אל הלוחות שבצידי המסלול. כתוצאה מכך שבר בראדבורי שתי חוליות בצווארו. הוא נזקק לטיפול מסובך שכלל השתלת פינים בגולגולתו וברגים בחזהו ובגבו. למרות שהרופאים בישרו לו על סיום ימיו כמחליק על הקרח, התעקש בראדבורי וחזר להתחרות.
אולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002) והזכייה במדליית הזהב
באולימפיאדת סולט לייק סיטי התחרה בראדבורי במרוץ ל-1000 מטר כאשר הוא חסר סיכוי ממשי למדליה. הוא עבר פציעה קשה ששיבשה את הכנותיו, והיה מבוגר יותר מהדור החדש של המחליקים.
בראדבורי ניצח במקצה המוקדם שלו ועלה בקלות לרבע הגמר – ומכאן החלה שרשרת של אירועים כנגד כל הסיכויים, שהביאו לו את שעתו היפה ביותר.
ברבע הגמר הגיע בראדבורי שלישי במקצה שלו, וכיוון שרק שניים היו מיועדים לעלות לחצי הגמר – חשב שנשר מהמשך התחרויות. אולם מאוחר יותר התברר כי המחליק שסיים שני נפסל. בראדבורי קודם למקום השני וזכה בכרטיס לחצי הגמר.
בעצה אחת עם מאמניו הגיע בראדבורי למסקנה כי מול המתחרים הטובים בעולם, שהיו צעירים ממנו ובכושר טוב ממנו, אין לו סיכוי רב להתחרות בסיבולת ובמהירות. במקום זאת, עדיף לו להחליק בצורה בטוחה רחוק מהדבוקה, ולקוות שהמתחרים האחרים בלהיטותם לנצח ייקחו סיכונים ואולי ימעדו. בחצי הגמר עמד בראדבורי בטקטיקה שהגה עם מאמניו, וברוב המירוץ השתרך במקום האחרון; אולם התנגשות בין שלושה מתחרים שנפלו על מסלול הקרח אפשרה לו להשתחל למקום השני, ולזכות בכרטיס לגמר.
בראדבורי השתתף גם בתחרות המרדף הקבוצתי עם נבחרתו, ובתחרויות האישיות ל-500 ול-1500 מטר – אולם לא נחל עוד הצלחות.
לאחר הזכייה
ההישג ההיסטורי, ובמיוחד הדרך בה הושג, עוררו מחלוקת. היו שטענו כי ניצחונו של בראדבורי הוא הוכחה שמרוצים במסלול קצר, המועדים להתנגשויות ונפילות, הם משחק מזל יותר מאשר תחרות של יכולת ספורטיבית. אחרים טענו שניצחונו של בראדבורי מסמל את ה"אנדרדוג" שלא נכנע ולבסוף מנצח.
באוסטרליה, בה היו מודעים להישגיו הקודמים ולחזרתו לפעילות אחרי פציעות קשות, הפך בראדבורי לגיבור. עם זאת, לסלנג האוסטרלי נכנס הביטוי "לעשות בראדבורי" (Pulling a Bradbury) או בצורת הפועל "Bradburying", שפירושו – לנצח או לזכות במשהו מן ההפקר או כתוצאה ממאבק בין צדדים אחרים. בול דואר שנושא את תמונתו של בראדבורי הוצא לרגל זכייתו, כתוספת לסדרת הבולים שהוצאו עבור הזוכים האוסטרלים במדליות זהב באולימפיאדת סידני (2000)
הפרישה ואחריה
בראדבורי פרש מהחלקה פעילה אחרי אולימפיאדת סולט לייק סיטי, והפך למרצה ומרואיין מבוקש עד היום. הוא התייחס תמיד להישגו ולדרך בה הגיע בהומור הראוי, אולם הקפיד להדגיש שהוא רואה בזכייה במדליית הזהב גמול ראוי על המזל הרע שפקד אותו בשלבים הקודמים של קריירת ההחלקה שלו, ועל התמדתו ונחישותו לחזור להתחרות אחרי הפציעות.
ב-2005 הוציא את האוטוביוגרפיה שלו, "Last Man Standing" ("האחרון שנשאר עומד"). באותה השנה השתתף בגרסה האוסטרלית ל"רוקדים עם כוכבים", והיה המודח הראשון.
ב-2006 שימש פרשן בתחרויות ההחלקה המהירה באולימפיאדת טורינו.
ב-2007 זכה בתואר אצולה אוסטרלי – מדליית "מסדר אוסטרליה" שהעניקה לו אליזבת השנייה, מלכת בריטניה, שהיא גם מלכת אוסטרליה.
באותה שנה פתח בקריירה חדשה של נהג מרוצים, במרוצי פורמולה וי.
ב-2010 שימש פרשן של רשת הכבלים האוסטרלית פוקסטל בשידוריה מאולימפיאדת ונקובר.
ב-2019 התחרה ברדבורי במהדורה האוסטרלית של תוכנית המציאות "הישרדות". הוא הודח ביום ה-12 וסיים במקום ה-20.
Heavy Horses
Heavy horses (בתרגום מאנגלית: סוסים כבדים) הוא האלבום השנים-עשר של להקת הרוק ג'ת'רו טאל. האלבום יצא לחנויות ב-10 באפריל 1978 וזכה להצלחה מסחרית בכל העולם. הוא נחשב לאלבום השני בטרילוגיית אלבומי הפולק שלהם, אחרי Songs From The Wood ולפני Stormwatch. אמנם ניתן למצוא אלמנטים ברורים של מוזיקה עממית ופולק בכל האלבומים של הלהקה, אך נהוג לציין את שלושת האלבומים הללו כמושפעים במיוחד ממוזיקה זו. בניגוד לקודמו, Songs from the Wood, מילות השירים באלבום זה אינן שואבות מעולם הדימויים של מוזיקת הפולק, כמו באלבומה הקודם של הלהקה, אלא מהוות דיונים ריאליסטיים, ולעיתים מחאתיים, על התמורות בעולם. ברמה המוזיקלית, האלבום הזה קצת יותר חשמלי מקודמו, והמוזיקה יותר מהודקת.
זהו האלבום האחרון שבו ג'ון גלסקוק מנגן בגיטרה בס לאורך כל האלבום.
השירים
כל השירים נכתבו והולחנו בידי איאן אנדרסון.
גרסה מחודשת
בגרסה המחודשת שיצאה ב-2003 נוספו שני שירים:
10. "Living in These Hard Times" (בעברית: "חיים בזמנים הקשים הללו") - 3:10
11. "Broadford Bazaar" (בעברית: "הבאזאר בברודפורד) - 3:28
המוזיקאים
נגן אורח:
מתיאס סינדלר
מתיאס סִינְדֵלָר (בגרמנית: Matthias Sindelar; 10 בפברואר 1903 – 23 בינואר 1939) היה כדורגלן אוסטרי. הוא נבחר ככדורגלן האוסטרי הטוב ביותר במאה ה-20 במשאל של הארגון הבינלאומי להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל ב-1999 וכספורטאי המאה של אוסטריה.
ביוגרפיה
סינדלר נולד בשם מאטיי שִינְדֵלָר (Matěj Šindelář) בעיירה קוזלוב (Kozlov) שבמוראביה, באימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בצ'כיה). בשנת 1905 עברה משפחתו לרובע פאבוריטן שבבירת האימפריה, וינה. המשפחה הייתה קתולית. סינדלר החל את קריירת הכדורגל שלו בגיל 15, במחלקת הנוער של הרטה וינה. שש שנים לאחר מכן, ב-1924, הוא עבר לאוסטריה וינה ובכל שלוש עונותיו הראשונות בקבוצה, זכה בגביע המדינה. בשנתו השלישית בקבוצה, הוא גם הוביל את וינה לזכייה באליפות הליגה. לכינויו "איש הנייר" זכה בשל רזונו ובשל יכולתו לעבור בכדרור בין שחקני היריב.
באותה שנה זומן סינדלר לראשונה לנבחרת אוסטריה על ידי המאמן הוגו מייזל. חמש שנים לאחר הופעתו הראשונה בנבחרת, בשנת 1931, החלה הנבחרת לנצח ללא הפסקה וקבעה רצף של 14 משחקים ללא הפסד. סדרת הניצחונות נעצרה רק בסוף שנת 1932, בהפסד לנבחרת אנגליה.
את עיקר פרסומו רכש סינדלר בטורניר הגביע העולמי של 1934 שנערך באיטליה. לטורניר, הגיעה אוסטריה כאחת מהמועמדות לזכייה, אולם הפסד בחצי הגמר לנבחרת המארחת, הביא לכך שהאוסטרים סיימו רק במקום הרביעי. סינדלר שהיה קפטן הנבחרת, זכה בפרס "כדור הכסף" (השחקן השני הטוב ביותר בטורניר).
שנתיים לאחר מכן, הגיעה הנבחרת לגמר היחיד בתולדותיה בטורניר גדול. היה זה טורניר הכדורגל של אולימפיאדת ברלין, אך גם שם הפסידו האוסטרים לנבחרת איטליה.
בעקבות האנשלוס במרץ 1938, פירקו הנאצים את נבחרת אוסטריה למונדיאל 1938. כפרס ניחומים אורגן "משחק האנשלוס" בין גרמניה ל"אוסטמרק" (שמה החדש של אוסטריה). במשחק שנערך ב-3 באפריל שימש סינדלר כקפטן הקבוצה והורה לשחקניו ללבוש את מדי החוץ באדום-לבן. הוא הציג את אחד ממשחקיו הגדולים ביותר וכבש אף את השער הראשון בניצחון נבחרת אוסטריה 0-2 מול נבחרת גרמניה. סינדלר אף התגרה בהיטלר שישב ביציע כאשר נמנע מלהצדיע לו במועל יד כפי שהיה נהוג. סינדלר שלא רצה לשחק בנבחרת גרמניה, הודיע שהוא עייף ומעוניין לפרוש מהכדורגל.
מספר חודשים לאחר מכן, בינואר 1939, נמצא סינדלר מת בדירת חברתו. ממצאי חקירת המשטרה גילו כי סינדלר ובת זוגו נטלו כדורי רעל, ולכן נקבע כי התאבדו; אולם מעטים האמינו לקביעה זו. במשך זמן רב לא היה ברור אם סינדלר התאבד או נרצח על ידי אנשיו של היטלר. ההנחה כיום היא כי הוא נרצח מהרעלת פחמן חד-חמצני.
בהלווייתו של סינדלר השתתפו כ-20,000 איש - מספר רב ביותר של אנשים, יחסית לימים הקשים שעברו על וינה באותו הזמן.
ב-1998 נבחר לספורטאי האוסטרי הגדול ביותר בכל הזמנים. ב-1999 נבחר לכדורגלן האוסטרי הגדול ביותר במאה ה-20, ובנוסף הוא דורג במקום ה-22 ברשימת הכדורגלנים הטובים ביותר אי פעם.
Amy (פסקול)
Amy (בעברית: איימי) הוא פסקול של הזמרת-יוצרת איימי ויינהאוס, אשר יצא לאור ב-20 באוקטובר 2015, עבור הסרט באותו השם איימי, שיצא לאחר מותה, וסיקר את החיים שלה. הפסקול בדומה לשאר אלבומיה, יצא תחת חסותה של חברת התקליטים איילנד רקורדס.
עם יציאתו נכנס הפסקול אל המקום ה-19 במצעד האלבומים הבריטי, וה-7 במצעד האלבומים שבאיטליה.
רקע והפקה
את הפסקול הפיקו מארק רונסון וסלאם רמי, שלאורך כל הקריירה של ויינהאוס הפיקו וכתבו לה ואיתה שירים רבים. השירים שנכללו בפסקול בוצעו על ידי ויינהאוס בשנים שבהן הייתה חיה, וחלקם הולחנו מחדש ובוצעו מחדש על ידי אנטוניו פינטו.
באלבום נכללים מיטב להיטיה של הזמרת כגון, שלושת הלהיטים הגדולים ביותר של ויינהאוס "Back to Black", Rehab", ו-"You Know I'm No Good".
ביקורת
הביקורות על הפסקול היו מעורבות, וממטקריטיק, נמסר כי הציון הסופי שלו הוא 59 נקודות מתוך 100. אינדפנדנט העניקו לפסקול שלושה כוכבי זהב מתוך חמישה, NME העניקו לפסקול שלושה וחצי כוכבי זה מתוך חמישה, ופיצ'פורק הפנו כלפי הפסקול ביקורת מעורבת.
הגרדיאן העניקו לפסקול ציון של שלושה כוכבי זהב מתוך חמישה גם כן.
פרסים
בטקס פרסי גראמי ה-58, זיכה הפסקול את ויינהאוס בפרס גראמי ה-7 שלה, בקטגוריית - "הסרט המוזיקלי הטוב ביותר".
פלאח
פלאח (בערבית: فلاح) הוא כינוי בערבית לעובד אדמה. פלאחים הם תושבי הכפרים והעוסקים בחקלאות במו ידיהם במדינות ערב, ובמיוחד, הכוונה כיום, לעוסקים בחקלאות במצרים ובסוריה. מקור המילה בשפה הערבית, ופירושה "חקלאי".
פרייר
{{פירושונים|
פלאח
המונח "פלאחים" הפך נפוץ באזור המזרח התיכון במהלך התקופה העות'מאנית. במקור שימש המונח כדי להבחין בין אוכלוסיית הנוודים (הבדואים), שמוצאם בערב, לבין אוכלוסיית התושבים הכפריים המקומית שעסקה בחקלאות (הפלאחים). בנוסף לאוכלוסיית החקלאים במצרים המונח שימש גם לתיאור התושבים הכפריים המקומיים שעסקו בחקלאות באזור סוריה ובאזור הלבנט, כולל ארץ ישראל.
פרייר
ראו גם
}}
פלאח
עם השנים החלו רבים להשתמש במונח בעיקר לתיאור עובדי אדמה אשר חוכרים את אדמותיהם, כלומר אינם מחזיקים בבעלות על הקרקעות אותן הם מעבדים.
ריקוד יהודי
ריקוד יהודי הוא ריקוד המזוהה עם יהודים ויהדות. הריקוד שימש זמן רב על ידי יהודים כמדיום לביטוי שמחה ורגשות קהילתיים אחרים. ריקוד הוא בילוי מועדף וממלא תפקיד בשמירה על מצוות דת.
פלאח
העיבודים הנפוצים ביותר בקרב הפלאחים הם גידולי שעורה ודוחן. הפלאחים נוהגים לעבד את אדמותיהם בעיקר במקומות בהם ישנה קרקע פורייה ומספיק מים לצורכי השקיה.
ריקוד יהודי
ריקודים הקשורים למסורת אשכנזית וספרדית, במיוחד ריקודי חתונה יהודיים, הם חלק בלתי נפרד מההווי היהודי ברחבי העולם. ריקודי עם הקשורים לציונות ולהקמת מדינת ישראל הפכו פופולריים בשנות החמישים.
פלאח
רוב הפלאחים בארצות דוברות ערבית הם מוסלמים, אף על פי שקיימים גם פלאחים מעטים המשתייכים לדתות אחרות אשר סיגלו לעצמם אורח חיים זהה לזה של הפלאחים המוסלמים.
ריקוד יהודי
ריקוד עממי יהודי
בקרב יהודי אשכנז ריקוד לצלילי כליזמר היה חלק בלתי נפרד מחתונות בשטעטלים. הריקוד היהודי הושפע ממסורות הריקוד המקומיות הלא-יהודיות, אך היו הבדלים ברורים, בעיקר בתנועות הידיים והזרועות, עם עבודת רגליים מורכבת יותר של הגברים הצעירים. הקהילה הדתית הזעיפה פנים בריקודים מעורבים, והכתיבה ריקודים נפרדים לגברים ולנשים.
פלאח
בארץ ישראל
חוקרים ומטיילים בארץ ישראל במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 הבחינו בין שלוש קבוצות שחיו אז בארץ: הבדואים, אותם ראו כ"ערבים האמיתיים", צאצאי הערבים שכבשו את ארץ ישראל במאה השביעית; "מדניה", בני האוכלוסייה המגוונת שחיה בערים; והפלאחים, עובדי האדמה היושבים בכפרים. היחסים בין הקבוצות היו מגוונים, ולעיתים כללו גם גילויי עוינות.
ריקוד יהודי
הורה
הורה הוא ריקוד מעגל יהודי. יש הרוקדים הורה בחתונות יהודיות ובאירועים משמחים אחרים בקהילה היהודית. הפופולריות של הורה בישראל מיוחסת על ידי אחדים לרקדן היהודי הרומני ברוך אגדתי. בשנת 1924 יצר כוריאוגרפיה במופע של תיאטרון האוהל, שסייר ביישובי החלוצים של עמק יזרעאל. "הורה אגדתי", כפי ששמו היה ידוע, זכה שם להצלחה. הריקוד הושפע מהריקוד הרומני ומכמה מאפיינים של ריקודים רוסיים. במהלך הזמן התפתח הריקוד, ובאמצע שנות ה-40 אמר יוצרו שעכשיו הוא הפך לריקוד עם אמיתי.
פלאח
מוצאם
במקורות ההיסטוריים אין עדות להתאסלמות המונית של יהודים במקום ובזמן כלשהם. לפיכך, קובע ההיסטוריון משה גיל, "אין סיבה לחשוב שערביי ארץ ישראל היו צאצאי יהודים". ישנן עדויות על התאסלמות המונית של שומרונים בעקבות רדיפות דתיות, מיסים כבדים, עוני ופרעות תחת השלטון המוסלמי, אך לא ניתן להשליך מכך על האוכלוסייה היהודית. מנגד, ידוע על חמולות בעלות רקע יהודי (כדוגמת חמולת מח'אמרה וחמולות אחרות באזור דרום הר חברון) או חמולות ממוצא שומרוני (באזור שכם וצפון השומרון) שהתאסלמו לאורך הדורות.
ריקוד יהודי
צעד תמני
צעד תימני הוא צורת ריקוד המבוססת על דילוג במקום. צעד תמני אופייני לצורת ריקוד זו. הצעד תמני משתלב לעיתים קרובות בריקודים פומביים בחתונות ושמחות יהודיות. להקת המחול ענבל מתמחה בריקוד תימני בישראל.
פלאח
מוצאם
לאורך השנים התרחשו גלי הגירה של אוכלוסיות זרות לארץ ישראל. לאחר מרד בר-כוכבא, בו היישוב היהודי ברוב חבל יהודה חדל למעשה מהלתקיים, הגיעו למקום אוכלוסיות פגניות מהפרובינקיות הסמוכות וכן ממישור החוף. בהמשך הגיעו צליינים נוצרים, ובהם גם ארמנים וגרוזינים בתקופה הביזנטית, כורדים שהתיישבו בארץ בעקבות כיבושי צלאח א-דין, ואלג'ירים, מצרים, סורים מהחורן, בוסנים, צ'רקסים וטורקמנים שהתיישבו בארץ בתקופה העות'מאנית. בשלהי המאה ה-19, חוקרים שסיירו בארץ תיארו כפרים המאוכלסים באלג'ירים (בצפון הארץ: עלמא, כפר סבת, מעד'ר, שעארה, דישום, מארוס, עמוקה, אלחסיניה, תליל, הושה), במתואלים (בכרמל ובגליל העליון), במצרים (בכפר מצר וכן בשכונות ביפו), ועוד. באזור דרום הר חברון למשל, התקיים ישוב יהודי עד הכיבוש האסלאמי, ולא ידוע מה עלה אז בגורלו. בגליל היישוב היהודי הגדול בשלהי התקופה הרומית הצטמצם משמעותית בתקופה הביזנטית, אך הוא המשיך להתקיים עד העת החדשה, אם כי בקנה מידה פחות בהרבה. בזמן העליות הציוניות, נותרו יהודים מוסתערבים אך ורק בפקיעין.