cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אווה דה דומיניצ'י
חיים אישיים
מ-2018, דה דומיניצ'י נמצאת במערכת יחסים עם אדוארדו קרוז, אחיה של השחקנית הספרדייה פנלופה קרוז. ב-6 באוקטובר 2019, נולד בנם הראשון של השניים, קיירו קרוז. השניים מתגוררים בלוס אנג'לס, קליפורניה.
אוהליה
אוּהְליָה (באוקראינית Угля; בהונגרית: Uglya, אוגליה; ביידיש: איגלא) הוא כפר במחוז זקרפטיה שבמערב אוקראינה מצפון לעיר טיאצ'יב.
היסטוריה
עד שנת 1918 היה האזור במחוז מרמורש שבממלכת הונגריה, ומשנת 1919 עד 1939 ברפובליקה הצ'כוסלובקית. בימי מלחמת העולם השנייה היה המחוז תחת כיבוש הונגרי ובשנת 1945 סופח לאוקראינה, אז רפובליקה בברית המועצות.
יהודי אוהליה
יהודים תועדו לראשונה בשנת 1746 אז ישבו שם שלושה יהודים בלבד. במפקד שנערך בשנת 1768 התפקדו בכפר שלוש משפחות יהודיות (12 נפשות) וב-1830 עלה מספר היהודים ל-72, כולם באו מגליציה ושמרו על אורח חיים מסורתי.
הקהילה היהודית החלה להתארגן במהלך המאה ה-19, נבנה בה מקווה ונוסדה חברה קדישא. באמצע המאה ה-19 נבנה בית כנסת עשוי עץ ובמרוצת השנים הוקמו שלושה בתי מדרש. אחד שימש את חסידי ספינקה, באחר התפללו חסידי דולינה, והשלישי היה של חסידי ויז'ניץ, סיגט ואחרים. בשנת 1910 ישבו בכפר 707 יהודים. במפקד משנת 1930 ישבו בכפר 600 יהודים מתוך 4,862 תושבי הכפר.
בשנת 1941 התפקדו באיגלה 669 יהודים ובקיץ של אותה השנה גירשו ההונגרים יהודים חסרי אזרחות הונגרית. גם יהודים שהיו אזרחים הונגרים פותו להצטרף למסע מזרחה בתקווה למצוא מקומות עבודה פנויים. תוך שבועות אחדים גורשו וברחו מהאזור כ-450 יהודים. רוב המגורשים נרצחו באתר ההריגה של יהודי הונגריה ליד העיר קמניץ-פודולסקי. משפחה אחת שוחררה וכמה יהודים שהכדורים לא פגעו בהם נמלטו.
ב-19 במרץ 1944 נכנס הצבא הגרמני להונגריה והיהודים המעטים שנותרו בכפר נאספו באיסרו חג פסח לבית הכנסת ומשם הובלו לתחנת הרכבת של בושטינה, כ-20 ק"מ מהכפר, ולאחר מכן הוסעו לגטו בעיר מאטסלקה, שם הוחזקו כ-17,000 יהודים רובם תחת כיפת השמיים. במאי 1944 שולחו יושבי הגטו למחנה השמדה אושוויץ.
רוב הניצולים מבין יהודי הכפר עלו אחרי המלחמה לארץ ישראל.
התיאטרון הארץ-ישראלי
התיאטרון הארץ־ישראלי (התא"י) היה תיאטרון עברי בתקופת היישוב.
התא"י על שחקניו הגיע לארץ ישראל בראשית 1925, וב־3 במרץ אותה שנה, נפתח בתל אביב "התיאטרון הארץ־ישראלי" בהנהלתו של גנסין. בפתיחה בקולנוע עדן הועלה המחזה "בלשאצר", ואת נאום הפתיחה נשא חיים נחמן ביאליק. מבנה התיאטרון בשדרות רוטשילד 80 תוכנן על ידי האדריכל והמהנדס יעקב אורנשטיין והוקם בשנת 1927. המבנה הוקם כאולם חסר־גג בן 270 מקומות ישיבה.
עקב חילוקי דעות בין חברי קבוצת השחקנים ובייחוד בין שני מנהיגיה, מנחם גנסין ומרים ברנשטיין־כהן, התפרקה הקבוצה והתיאטרון נסגר עוד ב־1927. המבנה שימש את תיאטרון הבימה שהגיע לארץ ישראל בשנת 1928, עד שנחנך "בית הבימה" בשנת 1946.
בשנת 1938 הפך האולם לבית קולנוע "שדרות" שפעל ברציפות עד אמצע שנות השבעים. המבנה נהרס בתחילת שנות השמונים ובמקומו נבנה בית בנק מסד. במקום עמוד הנצחה לתיאטרון הארצישראלי.
אלטנוישול
אלטנוישול, או בית הכנסת ישן-חדש ברובע היהודי יוספוב, בפראג, צ'כיה הוא בית הכנסת העתיק ביותר באירופה שעדיין פעיל. בית הכנסת הוקם בשנת 1270 ונבנה בסגנון גותי.
שמו המקורי של בית הכנסת היה "נוי שול" (בית הכנסת החדש) עד שהוקמו בתי כנסת חדשים במאה ה-16. עד שנת 1867 עמד בפראג בית כנסת ישן יותר, אלט שול (פירוש מילולי: בית הכנסת הישן), שנהרס ועל חורבותיו נבנה בית הכנסת הספרדי. הסבר נוסף שניתן לשם בית-הכנסת הוא שמשמעו "על תנאי שול". לפי הסבר זה, בבית הכנסת נבנו אבנים מהמקדש בירושלים, הבניה נעשתה "על תנאי" שכשיבוא המשיח, יוחזרו האבנים למקומן במקדש. וריאציה אחרת להסבר זה קושרת את המילים "על-תנאי" למאמר חז"ל: "בתי-כנסיות בחו"ל - על תנאי הם עומדים", שקדושתם תפקע עם בוא המשיח ובניין בית המקדש, שבתי הכנסיות משמשים לו כתחליף זמני.
בית הכנסת משמר את סדרי הישיבה המסורתיים. הנשים יושבות בנפרד מהגברים בהיקף של בית הכנסת כאשר יש חלונות צרים הפונים אל עבר החלל המרכזי. על קירות בית הכנסת ישנן כתובות, בכותל המזרח, שייל"ת (שויתי ה' לנגדי תמיד, ראו בתמונה המצורפת לערך), ודלמא"ע ("דע לפני מי אתה עומד"), בצד מערב: גה"א וימ"ה ("גדול העונה אמן יותר מן המברך"), וכתובות נוספות סמו"ט ("סור מרע ועשה טוב") ואטלי"ס ("אך טוב לישראל סלה"). בית הכנסת אלטנוי-שול הוא הראשון שהחל בשימוש במגן דוד כסמל יהודי. היה זה לאחר שקארל הרביעי הרשה ליהודים להניף דגל על בית הכנסת.
בבית הכנסת היו מנהגים ייחודיים, שאת רובם הנהיג המהר"ל בעצמו. הבולט שבהם הוא אמירת "מזמור שיר ליום השבת", מתוך קבלת שבת, פעמיים. מקור נוהג זה היה מכך שבעבר נהגו לנגן את מזמורי קבלת שבת, ולאחר הפסקה קצרה, שבו לבית הכנסת, לפני כניסת השבת, ובפעם זו אמרו שוב מזמור זה, ועל ידו קיבלו את השבת. הקובץ המקורי של המנהגים נמצא על אחד מקירות בית הכנסת.
האגדה מספרת כי הגולם מפראג נמצא בגניזה שבעליית הגג של בית הכנסת. מקום מושבו של המהר"ל, בקדמת בית הכנסת, שמור עד היום.
הכניסה לבית הכנסת כרוכה בתשלום, אך למבקרים הרוצים להצטרף לתפילות בבית הכנסת יש אפשרות לקבל אישור כניסה מהקהילה. בסמוך לבית הכנסת נמצא בניין הקהילה היהודית, שמעליו מתנוסס שעון מיוחד המשתמש בספרות עבריות ונע מימין לשמאל.
ספרו של בנימין זאב הרצל "אלטנוילנד" נקרא כך בהשראת אלטנוישול.
דן השומר
דן השומר, אופרה מאת מרק לברי ללברית מאת ש. שלום ומקס ברוד היא האופרה העברית הראשונה. הופעת הבכורה הייתה בפברואר 1945 בביצוע האופרה הארצישראלית העממית בתיאטרון מוגרבי בתל אביב.
רקע וביצוע
האופרה מבוססת על המחזה "יריות על הקיבוץ" של ש. שלום משנת 1940, ונכתבה על ידי מרק לברי בשנים 1940-1943. בהצגת הבכורה ב-17 בפברואר 1945 ניצח על התזמורת מרק לברי עצמו. הבמאי היה משה הלוי, את הכוריאוגרפיה ערכה גרטרוד קראוס והתפאורות עוצבו על ידי יוחנן סימון. מהיותה האופרה הראשונה בעברית עוררה "דן השומר" רגשות לאומיים בקרב היישוב היהודי בארץ ישראל. לאחר חמישים הצגות הוענק למחבריה פרס מטעם הקרן הקיימת לישראל. בסמיכות לשנת 1950 הוקלטה האופרה לרדיו בהשתתפות הסולנים פאולו גורין, אברהם וילקומירסקי, תזמורת רשות השידור, מקהלת קול ישראל ובניצוחו של לברי.
מערכה ראשונה
המערכה הראשונה מתחילה כשבועיים לאחר נישואיהם של דן, גיבור המחזה, עם אפרת ומתרחשת ליד מחסן האריזה של הקיבוץ. אפרת, אשת דן, יוצאת לעבוד בפרדס. נחמן, חברה לשעבר של אפרת, עדיין מאוהב בה ומנסה להחזירה אליו, אולם היא לא אוהבת אותו יותר. אחמד, ערבי ידיד הקיבוץ, מזהיר את הקיבוץ מפני שודדים שהופיעו בסביבה, ואף משאיר גלביה של שודדים על מנת לעזור לשומרי הקיבוץ. שמעון רוצה לעזוב את הקיבוץ בשל הסכנה. חברי הקיבוץ חוזרים מן הקטיף בפרדס נושאים את יבולם בסלים על כתפיהם.
מערכה שנייה
המערכה השנייה נערכת בחצר בית בקיבוץ. המבוגרים בקיבוץ, ובייחוד בונים הקפדן אינו מרוצה מהתנהגות הדור הצעיר (ילידי הארץ), אולם ולולה, אף הוא מהמייסדים, מסנגר על מעשי הילדים. ילדי הקיבוץ מתכנסים סביב ולולה המספר להם אגדה על ל"ו צדיקים.
שמואל, הממונה על הביטחון בקיבוץ מזהיר את כולם מפני התקפה קרובה. נחמן בא לחדרה של אפרת לגלות לה אהבתו אליה. דן מפתיע אותם, אך במקום לכעוס עליו מבקש ממנו שישמור על אשתו במידה ויקרה לו משהו. לאחר שמתחילה מתקפת השודדים, שמעון חוזר בו מרצונו לעזוב ומצטרף למגינים על הקיבוץ. נחמן לובש את בגדי השודדים ויוצא אל מחוץ לקיבוץ לעבור בינם ולנסות להזעיק עזרה. כדור פוגע והורג את ולולה.
מערכה שלישית
המערכה השלישית נערכת בעמדה, בשעת לילה, בה שומר דן. דן מרגיש בנחמן החוזר לבוש בגדי שודדים ומתפתה לירות בו, אך עומד בפיתוי, ויורה בצל המייצג את הזיותיו. נחמן הצליח להביא עזרה מקיבוצים שכנים ויחד מגרשים את השודדים. נחמן ודן מתפייסים, והקיבוץ מתאחד מחדש.
ציקו (כפר)
ציקו (בהונגרית: Cikó בגרמנית: Zickau) הוא כפר בהונגריה במחוז טולנה, נפת בונהאד.
מיקום
היישוב ממוקם שישה קילומטרים דרומית מזרחית לבונהאד, בעמק סיפלקי.
נגישות
ניתן להגיע ברכבת מספר 50 של MAV דומבובאר–באטאסק, אשר עוצרת ביישוב. תחנת ציקו ממוקמת בין תחנת הרכבת הידאש-בונהאד לתחנת מצ'ני והיא נמצאת פיזית בקצה הצפוני של האזור הפנימי של הכפר.
היסטוריה
על פי עדויות ארכאולוגיות, המקום כבר היה מיושב בתקופות פרהיסטוריות. היישוב התרוקן לחלוטין מאוכלוסייה במשך כל תקופת הכיבוש הטורקי במאה ה-16 ובמאה ה-17 ואז החל להתפתח שוב בעקבות יישובם של גרמנים במקום. בתחילת המאה העשרים הפך לכפר הקטן והמשמעותי ביותר במחוז שהיה מיושב גרמנים. ב-30 באפריל 1939 קיים כאן הפולקסבונד ((Volksbund, השם המלא Volksbund der Deutschen in Ungarn, כלומר התאחדות הגרמנים בהונגריה) שהיה ארגון של המיעוט הגרמני בהונגריה)) את אספתו הלאומית והארגון המקומי הראשון שלו הוקם כאן. אחרי מלחמת העולם השנייה גורשו כמאתיים מתושבי הכפר לעבודות כפייה בשל שיתוף הפעולה שלהם עם גרמניה הנאצית ונעקרה מרבית האוכלוסייה הגרמנית. עד 1950 נותרו בכפר כשלושים משפחות מהאוכלוסייה הגרמנית הוותיקה. מאותה שנה היא הפכה למועצה עצמאית בנפת בונהאד.
תשקיף
תשקיף הוא מסמך המשמש להצעה של ניירות ערך לציבור, והוא מכיל את המידע הנחוץ לציבור כדי להחליט האם לרכוש את ניירות הערך המוצעים.
תשקיף בישראל
בישראל חובת הגשת תשקיף מקורה בחוק ניירות הערך, שבו נאמר "לא יעשה אדם הצעה לציבור אלא על פי תשקיף שהרשות התירה את פרסומו".
בסעיף 17 לחוק ניירות הערך נאמר כי שר האוצר יתקין, לפי הצעתה של רשות ניירות ערך או לאחר התייעצות עמה ובאישור ועדת הכספים של הכנסת, תקנות בדבר הפרטים שיש לכלול בתשקיף ובדבר מבנה התשקיף וצורתו.
הפרטים בתשקיף
התשקיף יכלול את כל הפרטים שנקבעו בתקנות וכל פרט נוסף שמציע הודיע עליו לרשות כעל פרט העשוי להיות חשוב למשקיע הסביר השוקל רכישת ני"ע המוצעים והרשות לניירות ערך דרשה לכלול בתשקיף. אין חובה לציין היעדר קיומו של פרט פלוני אלא אם נקבע כן במפורש בתקנות אלה. פרטים אלה כוללים:
פרטים שיש לכלול בתשקיף בדבר ניירות ערך של המנפיק והונו
פרטים שיכללו בתשקיף על השימוש בתמורה לני"ע המוצעים
פרטים על המנפיק שיכללו בתשקיף
דוחות כספיים שיכללו בתשקיף
פרטים שונים, נוספים
מעמדו המשפטי של התשקיף
בתחום דיני ניירות הערך ברור כי התשקיף הוא תנאי כמעט הכרחי כדי לצאת בהנפקה. עם זאת אין קביעה חד משמעית בכל הנוגע למעמדו המשפטי בתחומי משפט אחרים. בפסיקה הישראלית עלתה השאלה האם התחייבות תשקיפית היא כהתחייבות חוזית. כלומר, האם כאשר נכתב דבר מה בתשקיף מחויבים החתומים עליו כאילו חתמו על חוזה. בית המשפט נדרש לשאלה זו בעניין קוגלר וקבע כי התשקיף איננו חוזה כאשר מדובר בשוק המשני ואין לראות בהתחייבות תשקיפית התחייבות חוזית. עם זאת, כאשר התשקיף הוא עבור השוק הראשוני, דהיינו טרם הנפקה ראשונה לציבור של ניירות הערך, חייב החתום על התשקיף בחובות מתחום החוזים.
הצעה ללא תשקיף
על-פי חוק ניירות ערך סעיף 53(א)(1) הצעה לציבור ללא תשקיף היא עבירה פלילית שדינה 5 שנות מאסר. עם זאת תקנות ניירות ערך מסייגות זאת בכך שהן קובעות שהצעה לעד 35 ניצעים בתקופה של 12 חודשים, איננה מהווה הצעה המחייבת תשקיף, וזאת על-מנת לאפשר לחברות פרטיות, כגון חברת הזנק, לגייס כסף ממספר מוגבל של ניצעים.
בשנים 2009-2017 בישראל על רקע עודף רגולציה על חברות ציבוריות מחד, וחוסר אכיפה של רשות ניירות ערך לגבי חברות ושותפויות לא ציבוריות מאידך, פרחה תופעה של הצעות לציבור הרחב של הצעות ללא תשקיף בשיווק פנים אל פנים ובאינטרנט. מציעי הצעות אלו לרוב ביצעו את הגיוס תוך שימוש במספר חברות פרטיות או שותפויות שונות שכל אחת איגדה עד 35 איש לשנה, או באמצעות פיצול המשקיעים למסלולים שונים אשר לטענת המציעים נספרו למגבלת ה-35 בנפרד.
לאחר שנחשפו בשנים 2014-2016 מספר פרשות חמורות בהן כספים שגויסו ללא תשקיף, באמצעות פרסום נרחב באינטרנט ובאמצעי תקשורת, נותבו למיזמי הונאת פונזי ובכללן קרן אור, יוטרייד, ופרשת אמיר ברמלי-"קרן קלע", הרשות הגבירה את מאמצי האכיפה שלה כנגד מיזמי השקעות לא מפוקחים והחמירה משמעותית את הרף על-פיו פרסום מידע נחשב לכזה המחייב תשקיף. בפרט, על-פי עמדת הרשות, כל פרסום של פרט כספי או צפי תשואה ליותר מ-35 איש מחייב כיום תשקיף, וכן הגבילה את האפשרות לספירה נפרדת של 35 איש לפי מסלולים שונים.
גילוי מידע מחוץ לתשקיף
בעת שמנפיקים נייר ערך חלים דינים מיוחדים בכל הנוגע לגילוי מידע שלא באמצעות תשקיף מאושר.
הדין האמריקאי
הדין האמריקאי מחלק את הזמן הקודם לפרסום התשקיף לשלוש תקופות. בתקופה הראשונה ישנו חשש מ"שליפה" (Gun Jumping) שפירושה מסירת מידע טרם פרסום התשקיף. כך למשל עלול להתרחש כאשר מנכ"ל החברה מתראיין ופולט בטעות מידע כלשהו (סעיף 5(c) ל-Securities Act, 1933). הכללים המחמירים בתחום עברו רפורמה ב-2005 לאור החשיפה הרבה לה זוכה הדרג הניהולי בחברות הציבוריות והכללים פוצלו לארבע קטגוריות, לפי אופי התאגיד (חברות שאינן מדווחות, חברות שאינן מדווחות ע"ב עונתי, חברות קטנות שמדווחות ע"ב עונתי, חברות ידועות שמדווחות ע"ב עונתי) כאשר לכל קטגוריה כללים משלה. כלל 168 של הוועדה לניירות ערך ולבורסות האמריקאית (SEC), למשל, הוא כלל "חוף מבטחים" המתיר לחברה מדווחת להמשיך בדיווחים השוטפים שלה מבלי שיחשב הדבר לחייב בתשקיף הדורש אישור, כלומר, לא יראו בזה שליפה. בתקופה השנייה, בין הגשת התשקיף לאישור ועד לאישור רשאית החברה להמשיך להזרים ידיעות אך לא למכור. הפרטים שהיא רשאית להפיץ נרחבים יותר מאלו שהייתה רשאית טרם הגשת התשקיף לאישור הרשות. בתקופה השלישית, לאחר שאושר התשקיף רשאית החברה למכור את מניותיה ולהפיץ כל מידע (ע"פ הכללים כמובן, כך למשל שהיא אינה יכולה לפרסם דבר שקר) תוך אזכור קיומו של תשקיף מאושר.
יד אליהו
יד אליהו (ובשמה הקודם "אדמות זבלאווי") היא שכונה במזרח תל אביב. גבולות השכונה הם: רחוב יצחק שדה בצפון, דרך משה דיין במזרח, רחוב דרך ההגנה בדרום ונתיבי איילון במערב. רחוב לה גוארדיה הוא הרחוב הראשי של השכונה, והוא חוצה אותה לכל אורכה, ממזרח למערב.
תשקיף
הדין בישראל
בישראל ישנה חלוקה דומה, רק שבה טרם העברת טיוטת התשקיף לרשות אין לפרסם דבר. לאחר שהוגשה הטיוטה רשאי התאגיד להתחיל בהליכי שיווק ניירות הערך שלו (אך לא למכור עדיין). רק לאחר שאושרה הטיוטה או תשקיף מלא רשאים להתחיל בהליך מכירה.
טיוטת התשקיף
תיקון 24 לחוק ניירות ערך הפך את הגשת טיוטת התשקיף לאטרקטיבית ביותר. תאגיד בישראל רשאי להגיש לרשות לניירות ערך טיוטת תשקיף במקום הגשת תשקיף מלא. בטיוטת התשקיף לא נדרש התאגיד לכל הפרטים הדרושים לתשקיף רגיל. לאחר שהעביר טיוטת תשקיף עובר התאגיד לשלב שעד ההיתר שבו הוא יכול להתחיל לשווק את נייר הערך שלו מבלי לבצע שליפה (Gun Jumping). בתקופת הביניים הזו יכול התאגיד לפצוח ברוד שואו, כלומר להציג את מרכולתו הצפויה בפני משקיעים אפשריים, מתוך כוונה לעניין אותם במכירה בעת שיותר לעשות כן. בניגוד לתשקיף מלא, כאשר הוגשה טיוטת תשקיף לרשות ניתן לבצע מכירה בתוך חמש שעות מרגע קבלת ההיתר מהרשות, להבדיל מחמישה ימים. ההנחה היא שטיוטת תשקיף מוגשת זמן רב יותר מתשקיף מלא מה שנותן בידי הציבור זמן רב לקרוא אותה ולכן ניתן לקצר את "תקופת הצינון" מרגע ההיתר.
יד אליהו
היסטוריה
יד אליהו נקראת על שם אליהו גולומב, ממפקדי "ההגנה". עוד טרם הקמת השכונה באופן רשמי היו בה 16 בתים ראשונים שנבנו ב-1943 (אז נקרא האזור אדמות זבלאווי) שבהם שוכנו משפחות שגרו עד אז בצריפים, הבתים הוקמו מצפון לדרך ״ההגנה״ וכשכונת המשך לשכונה התקווה. השכונה הוקמה ביוזמת עיריית תל אביב-יפו ובאמצעות החברה עזרה וביצרון לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, באופן רשמי בשנת 1945, עבור משוחררי הצבא הבריטי, שרובם היו ותיקים בארץ. כך נוצרה שכונה הטרוגנית שהיא כיום השכונה הגדולה בתל אביב ובה כ-6,500 משפחות. ב-1945 גייס ישראל רוקח, אז ראש העירייה, 50,000 לירות ארץ ישראליות ובתקציב זה נבנו כמה מאות דירות בנות חדר אחד. בהמשך נבנה שיכון משפחות ובו דירות שני חדרים, ושיכון חיילים שבו היו גם דירות שלושה חדרים.
תשקיף
תשקיף מדף
הכנת תשקיף היא עניין מורכב ומסובך. כדי לאפשר פשטות בהליך גיוס ההון באמצעות הנפקה נוצרה הקלה משמעותית לגורם המנפיק בדמותו של "תשקיף מדף" המתאפשר מכח תיקון 25 לחוק ני"ע משנת 2004. לפי תיקון זה רשאי המנפיק להשתמש בתשקיף רב שימושי, שתקף לכל הנפקה שעומדת בתנאים מסוימים. כאשר מבקש הגורם המנפיק להנפיק ני"ע חדשים הדיווח שלו מתמצה בדו"ח הצעת מדף המפנה לתשקיף המדף. דו"ח זה כמוהו כתשקיף, אך ההבדל המשמעותי בין השניים שפרסום הדו"ח אינו דורש היתר מאת הרשות. כמו כן ניתן לקבל הצעות רכישה ולבצע עסקאות בתוך חמש שעות מרגע פרסום הדו"ח (ולא חמישה ימים כמו בתשקיף רגיל).
היקף הדיווח
באופן עקרוני תשקיף המדף הוא כמו תשקיף, בכך שחובות הגילוי בו דומות. עם זאת, בדו"ח הצעה לפי תשקיף מדף נדרש להשלים את הפרטים הנוגעים לניירות הערך הספציפיים שמונפקים בהצעה.
הערות שוליים
Prospekt
לילי בנקל ברגמן
בנקל-ברגמן החלה את דרכה העיתונאית בעיר רחובות בה נולדה וגדלה, בעריכת המקומון הראשון ברחובות, ובכתיבת מרבית מדוריו (1973). בתקופת לימודיה (1974-1979) שימשה עיתונאית ביומון "דבר", ובמגזין "משהו" לילדים ולנוער שנערך באותו זמן על ידי עפרה גלברט-אבני. ב-1995 התמנתה לכתבת מדינית ביומון "ידיעות אחרונות" וכהנה בתפקיד זה עד 2002.
את צעדיה הראשונים בכתיבה ספרותית עשתה בליווי אמנון ז'קונט בסדנת הכתיבה שלו, עם פרישתה מעולם העיתונות. בנקל-ברגמן הוציאה שני ספרים: "נסיכת הסטוצים" (2009) ו"ספה זוגית" (2010).
בין כתבותיה הבולטות:
טיסה 858 של קוריאן אייר
טיסה 858 של קוריאן אייר הייתה טיסה מנמל התעופה הבינלאומי בגדד עם חניות ביניים בנמל התעופה הבינלאומי אבו דאבי שבאיחוד האמירויות הערביות ונמל התעופה הבינלאומי דון מואנג שבבנגקוק, תאילנד ויעדה נמל התעופה גימפו ליד סיאול שבקוריאה הדרומית. הטיסה, שהמריאה ב-29 בנובמבר 1987, התפוצצה מעל ים אנדמן וכל הנוסעים נהרגו.
לפי הרשויות הדרום קוריאניות, המטוס, מסוג בואינג 707, המריא מאבו דאבי וטס לבנגקוק בדרכו לסיאול. שני נוסעים שהחזיקו בדרכונים יפניים מזויפים ירדו מהמטוס באבו דאבי והשאירו פצצת זמן, מקלט רדיו של פנסוניק שהיה מלא בחומר נפץ פלסטי, ובקבוק ליקר שהכיל חומר נפץ נוזלי בתא במטוס. אלה התפוצצו כשהמטוס היה מעל ים אנדמן, סמוך לתאילנד. בעת הפיצוץ אבד קשר הרדאר עם המטוס.
כפי שהתברר, היו אלה שני סוכני מודיעין צפון קוריאנים שהטמינו את הפצצה במטוס, וניסו להימלט לקוריאה הצפונית דרך בחריין זמן קצר לאחר הפיצוץ, אך נעצרו על ידי הרשויות בבחריין. אחד הסוכנים, קים סאונגיל, התאבד בעזרת גלולת רעל ואילו הסוכנת השנייה, קים היון-ווי, נתפסה לפני שהצליחה להתאבד. לאחר מכן הועברה לידי קוריאה הדרומית. היא סיפרה לחוקרים שהפיצוץ היה הוראה מבנו של קים איל-סונג, קים ג'ונג-איל. היון ווי נידונה למוות אך זכתה בחנינה, ואף פרסמה ספר אודות קורותיה.
פעולת טרור זו, יחד עם הפיגוע בראנגון בשנת 1983 והפיגוע בנמל התעופה גימפו בשנת 1986, חיזקה את מקומה של המדינה הצפון-קוריאנית ברשימת המדינות המממנות טרור של ארצות הברית.
כביש 60
כביש 60 הוא כביש אורך ארצי בישראל וביהודה ושומרון שמתחיל בבאר שבע ומסתיים בנצרת.
רובו של הכביש עובר באזורי יהודה ושומרון מחוץ לתחומי הקו הירוק, והנתיב שלאורכו הוא עובר ידוע גם בשם דרך ההר, "חוצה יהודה ושומרון" או "דרך האבות", בה, על פי המקרא, צעדו האבות. בשל המעקפים הרבים שנסללו לאורך הכביש, במידה רבה אין הוא חופף עוד את הדרכים ההיסטוריות.
סלילת הכביש
הכביש עובר לאורך דרך ההר הקדומה, שחצתה את ארץ ישראל לאורכה בעיקר על בסיס תוואי קו פרשת המים. הכביש משמש כעורק תחבורה ראשי הן ביהודה והן בשומרון.
קטע הכביש שבין עפולה לנצרת נסלל על ידי גדודי עבודה עבריים בשנים 1920–1921, וסלילתו הסתיימה בינואר 1922. לקראת ביקור האפיפיור פאולוס השישי בישראל שיפצו הירדנים את קטע הכביש מג'נין לגבול עם ישראל, ככל הנראה בסוברם בטעות שמסלול הנסיעה של האפיפיור יעבור בכביש 60, ולא כפי שתוכנן ובוצע בפועל, בכביש 66.
הכביש כיום מחולק לשני קטעים נפרדים. הראשון מתחילתו בבאר שבע ועד לצומת דותן, והאחר מהקו הירוק סמוך למוקייבלה ועד סוף הכביש באזור נצרת. בתחומי הקו הירוק שמר הכביש על התוואי המקורי, אך בתחומי יהודה ושומרון תוואי הכביש כיום שונה באופן משמעותי מהתוואי הוותיק, בעיקר על מנת לעקוף יישובים פלסטינים. בין צומת דותן והקו הירוק בסמוך לעמק יזרעאל הכביש אינו מסומן בסימון רשמי של החברה הלאומית לדרכים והוא סגור לתנועת ישראלים. בחלק שבין שבי שומרון לצומת דותן, תנועת ישראלים מתאפשרת בליווי צבאי בלבד.
כביש המנהרות (עוקף בית לחם)
שניים מקטעי הכביש מכונים "כביש המנהרות": האחד, קטע בן 8 ק"מ המחבר בין גוש עציון מדרום לירושלים מצפון, ומקיף את העיר בית לחם ממערב. הכביש נסלל ב-1996 לאחר חתימת הסכמי אוסלו, כחלק מבניית הכבישים העוקפים את הערים הפלסטיניות ביהודה ושומרון. יש בו שתי מנהרות, האחת באורך כ-300 מטר והשנייה באורך כ-900 מטר, שבשעת בנייתן היו הארוכות ביותר בישראל. בין שתי המנהרות גשר ארוך החוצה את העמק שבין בית ג'אלא ושכונת גילה. לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה ירו פלסטינים מבית ג'אלא על המכוניות שנסעו בגשר, ובעקבות כך הציב צה"ל קירות בטון על הגשר. בשנת 2019 החלה בניית נתיב נוסף במקטע הכביש, גשר נוסף המקביל לגשר הקיים וחפירת שתי מנהרות נוספות להכפלת מספר הנתיבים.
כביש הר הקפיצה
קטע נוסף בכביש המכונה "כביש המנהרות" מחבר את מחלף איכסאל מדרום עם העיר נצרת מצפון ועובר במנהרה דרך הר הקפיצה. אורכו של הקטע הוא שישה קילומטרים והוא נחנך ב-19 בנובמבר 2008. הוא עוקף קטע מפותל ותלול שעלה אל העיר נצרת מעמק יזרעאל דרך הערוץ שממערב לנחל מזרע. עלות סלילתו של הקטע החדש עמדה על 365 מיליון ש"ח. קטע הכביש החדש קרוי על שמו של רפאל איתן, ומשנודע הדבר לראש עיריית נצרת, ראמז ג'ראיסי, בעת טקס חנוכת הכביש, עזב את המקום. המנהרה עצמה קרויה על שם יצחק הרשקוביץ, בכיר במע"צ.
תוכניות עתידיות
החברה הלאומית לדרכים בישראל מתכננת לשדרג את הכביש בקטע שבין ירושלים לבאר שבע. לשם כך מתבצעות עבודות שיפוץ והרחבה במקטעים מסוימים, על מנת ליצור בו שני נתיבים לכל כיוון, וכן מתבצעות עבודות יישור והסדרה של הכניסות והיציאות בחלק זה של הכביש. בנוסף הוצבו רמזורים בצומת גוש עציון, והוכפלו המנהרות בכביש המנהרות. התכנית כוללת נתיב תחבורה ציבורית בכיוון מתחלף, הראשון מסוגו בארץ. בספטמבר 2019 הוציא המנהל האזרחי צווי הפקעה על חלק מהשטח שבין ירושלים לגוש עציון, במטרה לבנות גשר ומנהרה נוספים בחלק זה של כביש 60. העבודות צפויות להסתיים עד שנת 2023.
באוגוסט 2019 התחילו עבודות להקמת רמזורים בצמתים בקטע הכביש בין ירושלים לצומת תפוח. הרמזורים הראשונים הושלמו במהלך 2020, בצומת אסף, צומת המשטרה הבריטית ובכניסה ליישוב עפרה. ב-2022 הושלמו העבודות בצומת שילה ובצומת הכניסה ליישוב עלי; במקביל החלו העבודות בצמתים האחרונות בפרויקט: בצומת רחלים, בצומת מכמש ("צומת 60", "צומת רמת מגרון") ובצומת הכניסה למרכז המסחרי שער בנימין.
בתחילת 2024 צפויות להסתיים עבודות הפיתוח של כביש לב השומרון שיחבר בין צומת תפוח לצומת יצהר גדול ("צומת חווארה"), באמצעות עקיפת הכפר חווארה ממזרח.
פיצול הכביש
בדצמבר 2018 פרסם משרד התחבורה כי הוא מתכוון לעדכן את סימון הכבישים בישראל, ובתוך כך כביש 60 יפוצל למספר כבישים שונים.
הכביש יחולק לפי המקטעים הבאים:
פיגועי טרור בכביש
בשל היות הכביש אחד מצירי התנועה העיקריים ביהודה ושומרון, אירעו בו במהלך השנים פעולות איבה רבות, ובהן יידוי אבנים ובקבוקי תבערה ואף ירי לעבר מכוניות. משנת 2001 ועד 2018 נרצחו 49 אזרחים ישראלים בעשרות פיגועי טרור:
גוויאל חקיין
גוויאל חקיין או טומיסטומה (שם מדעי: Tomistoma schlegelii; מכונה גם: תַּנִּין גַּוְיָלִי),הוא זוחל דמוי-תנין מסדרת התנינאים בעל חוטם צר וארוך החי במים מתוקים, אך עבה מזה של הגוויאל ההודי. הגוויאל החקיין והגוויאל ההודי הם שני המינים היחידים ששרדו ממשפחת הגוויאליים, כאשר מספר חוקרים משייכים אותו לתניניים. פירוש שמו המדעי, טומיסטומה, הוא "פה חותך".
מורפולוגיה
הגוויאל החקיין הוא תנינאי גדול: אורך זכר בוגר יכול להגיע ל-. משקלו מגיע ל-.
הגולגולת של הגוויאל החקיין היא ארוכה - אורכה המרבי יכול להגיע ללמעלה מ- - עם לסת ארוכה וצרה במיוחד, ובה שיניים רבות. היחס בין אורך הגולגולת לרוחב הבסיס נע בין 3:1 ל-3.5:1.
מקום מחיה
הגוויאל החקיין שוכן ב-6 נהרות בסומטרה ובמלזיה ובנהרות המרוחקים של בורנאו. הוא נכחד מכל אזור הודו-סין, שם הוא לא נצפה משנת 1970. מאובנים מדרום מזרח סין ומטאיוואן מראים שבעבר שטח מחייתו היה רחב הרבה יותר מהיום.
תזונה
במחקרים שפורסמו ב-2009 נקבע כי תזונתו כוללת דגים ופרוקי-רגליים אך גם יונקים כמו קופים, עטלפי פירות ואף איילים ובמזרח קלימנטן תועד טורף פרה. זאת בשונה מהגוויאל ההודי, הניזון רק מדגים ופרוקי רגליים. התנין איננו רואה באדם טרף אך עדיין יתקוף להגנה.
רבייה
נקבות הגוויאל החקיין מגיעות לבגרות באורך 2–3 מטר. הן מטילות 30–60 ביצים בתוך ערימת עלים יבשים. לאחר הטלת הביצים וסיום בניית ערימת העלים, הנקבה נוטשת את הקן. שלא בדומה לרוב מיני התנינאים, הגוויאלים הקטנים אינם זוכים כלל להגנה מהוריהם, והם חשופים לטורפים כמו נמיות, נמרים, טיגריסים, גחניים וכלבי בר. הצעירים בוקעים לאחר כ-90 ימים, ואורכם הממוצע הוא כ-.
שימור
הגוויאל החקיין נתון לסכנת הכחדה ברוב שטחי מחייתו עקב ניקוז מי הביצות ובירוא שטחי יער גשם הסובב. לרוב צדים אותו בשל עורו ובשרו, והביצים נלקחות למאכל, אולם ממשלות אינדונזיה ומלזיה החלו לנקוט צעדים על מנת להגן על המין מסכנת הכחדה.
מהפכת הקצינים החופשיים
מהפכת הקצינים החופשיים, המוכרת גם בשם מהפכת ה-23 ביולי, הייתה מהפכה שלטונית צבאית שהתרחשה במצרים ב-23 ביולי 1952 על ידי ארגון בשם תנועת הקצינים החופשיים. התנועה הדיחה את פארוק, מלך מצרים, והעלתה לשלטון את מוחמד נגיב. שיטת השלטון המצרית עברה משיטה מלוכנית לשיטה רפובליקנית, אם כי נשארה לא דמוקרטית. המהפכה גרמה לשינויים נרחבים במצרים והשפיעה גם על שאר מדינות העולם הערבי.
המשטר המלוכני במצרים
בשנת 1922, לאחר מלחמת העולם הראשונה, העניקו הבריטים למצרים עצמאות והשליטו בה משטר מלוכני שבראשו עמד המלך פואד. כשמת פואד בשנת 1936, החליף אותו בנו, פארוק. בציבור המצרי הצטברה עוינות כנגד השלטון, וזאת כתוצאה ממספר גורמים עיקריים:
תנועת הקצינים החופשיים
על מועצת הפיקוד המהפכנית שהנהיגה את התנועה נמנו:
ערעור היציבות בדרך למהפכה
על-פי חוזה שנחתם בין בריטניה למצרים בשנת 1936 נותרו באזור תעלת סואץ כוחות בריטיים. ב־25 בינואר 1952 התחולל קרב בין חיילים בריטים לשוטרים מצרים באסמאעיליה. כ־50 שוטרים מצרים נהרגו באירוע וכ־100 נפצעו. האירוע עורר זעם רב במצרים, והוביל לפריצת מהומות אלימות בעיר הבירה, קהיר. הפורעים התקיפו בתי עסק ואתרים השייכים לגורמים בריטים, בין השאר בתי מלון, מקומות בילוי, חנויות, ומשרדים. בניסיון לשפר את מצבה הרעוע של המדינה פיטר המלך פארוק את חברי הממשלה בראשותו של מוסטפא א-נחאס פאשה, ומינה במקומו את עלי מאהר, עליו הטיל הקמת ממשלה חדשה. ממשלתו של מאהר החזיקה מעמד רק זמן קצר (27 בינואר - 1 במרץ) לפני שהוחלף על ידי אחמד נגיב אל-הילאלי (2 במרץ - 29 ביוני), שבתורו הוחלף בידי חוסיין סירי (2 ביולי - 20 ביולי). שלושת אלה לא הצליחו למלא את הציפיות שניתלו בהם ולייצב את השלטון. בינואר 1952 זכו הקצינים החופשיים להישג משמעותי בשורות הצבא כאשר אנשי שלומם הצליחו לזכות בשליטה במועדון הקצינים של הצבא. המלך פארוק ביטל את תוצאות הבחירות ומינה את אנשיו במקום אלו שנבחרו.
בשלב זה כבר תכננו הקצינים החופשיים את המהפכה וקבעו את התאריך ל־5 באוגוסט. עם זאת, התוכניות השתנו כאשר ב-19 ביולי גילה מוחמד נגיב כי בידי הפיקוד העליון של הצבא נמצאת רשימת שמות חברי התנועה. הוחלט להקדים את ביצוע ההפיכה לליל ה־22 ביולי.
המהפכה
בליל יום שלישי, 22 ביולי, החל ביצוע המהפכה. מפקדת הצבא הראשית נתפסה בידי כוחות התנועה וחלק מראשי הצבא נלכדו. בבוקר שלמחרת, 23 ביולי, השתלטו כוחות הצבא בפיקודם של הקצינים החופשיים על נקודות מפתח בקהיר. בשעה 7:30 בבוקר, בשידור רדיו לאומה, הכריז אנואר סאדאת בשמו של מוחמד נגיב על המהפכה. המלך פארוק ניסה לקרוא לעזרת ארצות הברית, אך קריאה זו לא נענתה. כוחות הצבא המשיכו בהתקדמותם, וב-25 ביולי הגיעו לאלכסנדריה, שם שהה המלך בארמונו. המלך ברח לארמון אחר, ראס א-טין, שנמצא על שפת הים. נגיב פקד על רב החובל של יאכטת המלך שלא להפליג ללא אישור הצבא. בשלב זה התגלע ויכוח בין ראשי התנועה לגבי גורלו של המלך: חלקם (ביניהם נאצר ונגיב, ראשי התנועה) סברו כי יש להגלותו, בעוד אחרים טענו כי יש להעמידו למשפט על פשעיו נגד העם המצרי. דעתם של אלה שצידדו בהגליה התקבלה, וב-26 ביולי שלח מוחמד נגיב איגרת למלך ובה האשים את המלך בשחיתות, זלזול ברצון העם, אורח חיים ראוותני, והתנהלות שהובילה לתבוסה מצרית במלחמת 1948. באותה איגרת ציווה עליו לוותר על כיסאו לטובת בנו התינוק, פואד השני עד השעה 12:00 בצהרים, ולעזוב את מצרים עד השעה 18:00, באותו היום. פארוק עשה כאשר ציווה עליו נגיב - הוא ויתר על כיסאו לטובת בנו והפליג לאיטליה עם אשתו השנייה ובנו, שם חי עד מותו בשנת 1965. השלטון במצרים עבר, מבחינה מעשית, לידי הקצינים החופשיים.
לאחר המהפכה
לאחר תפיסת השלטון הקימו הקצינים החופשיים את "מועצת הפיקוד המהפכנית", שהורכבה מתשעת חברי הוועדה המכוונת אליה הצטרפו חמישה חברים נוספים. נגיב מונה להיות מפקד הצבא, והרכבת ממשלה אזרחית הוטלה על ראש הממשלה לשעבר, עלי מאהר. ב-12 באוגוסט פרצו מהומות בכפר דאוואר עקב אכזבה של אזרחים מכך שמצבם עדיין לא התחיל להשתפר, למרות המהפכה. המהומות דוכאו ועל שניים מהמשתתפים הוטלו עונשי מוות. ב-7 בספטמבר התפטר עלי מאהר בעקבות חילוקי דעות עם הקצינים החופשיים, ככל הנראה - על רקע רפורמת הקרקעות המתוכננת. במקומו מונה לראשות הממשלה מוחמד נגיב, וב-9 בספטמבר עבר חוק רפורמת הקרקעות המצרית, ששינה באופן מהותי את מצב חלוקת הקרקעות במצרים וכן הגביל את שטח הקרקע המקסימלי לאדם ל-200 - 300 פדאנים (פדאן - 4200 מ"ר). ב-9 בספטמבר בוטלה באופן סופי חוקת מצרים משנת 1923. רפורמת הקרקעות נועדה בעיקר להחלשת השכבה של בעלי הקרקעות שהיו בסיס העוצמה הפוליטית של האליטה הישנה.
בשנת 1954 הוצאה תנועת האחים המוסלמים, שזכתה לתמיכה עממית רחבה, אל מחוץ לחוק, בגלל הסיכון הפוטנציאלי שהיוותה כלפי השלטון. התנועה דוכאה ומנהיגיה נרדפו, אך היא ממשיכה לפעול במחתרת ולהוות גורם רב השפעה במצרים גם כעת. בסוף אותה שנה ניטש מאבק כוחות בין נגיב לנאצר, מאבק ממנו יצא נאצר כשידו על העליונה ונגיב הושם במעצר בית לשנים רבות. הוא תפס את תפקיד ראש הממשלה וראש מועצת הפיקוד המהפכנית. ב-16 בינואר 1956 אושרה חוקה חדשה, על פיה עומד בראש המדינה נשיא שביכולתו למנות או לפטר את ממשלתו כראות עיניו. חוק הבחירות שנחקק ב-3 במרץ העניק זכות בחירה לנשים, לראשונה בתולדות מצרים. בבחירות שנערכו בתאריך 23 ביולי של אותה שנה זכה המועמד היחיד, נאצר, והפך לנשיאה השני של הרפובליקה.
מדיניות החוץ
מצרים, שעד המהפכה הייתה תחת השפעה בריטית חזקה, נחלצה ממנה באופן סופי תחת הנהגתו של נאצר. מצרים החלה את התקרבותה לגוש המזרחי בשנת 1955, כשחתמה על עסקת נשק גדולה עם צ'כוסלובקיה. בשנת 1956, עם סירובן של ארצות הברית ובריטניה לסייע בבניית סכר אסואן, אל מול נכונותה של ברית המועצות, עברה מצרים לקו פרו-סובייטי מובהק, זאת למרות שבאופן רשמי השתייכה, ואף הובילה, את קבוצת המדינות הבלתי-מזדהות, שלכאורה לא נטלו צד במלחמה הקרה.
על פי ספר שפרסם נאצר, "הפילוסופיה של המהפכה", צריכה מצרים לתפוס מקום מרכזי בשלושה מעגלים בהם היא נמצאת: המעגל הערבי, המעגל האפריקאי, והמעגל המוסלמי. מדיניות זו הובילה לניסיון איחוד עם סוריה בשנת 1958, תחת השם "הרפובליקה הערבית המאוחדת". הישות שהוקמה שרדה עד שנת 1961. רצונה של מצרים להוביל במעגל הערבי הוביל, בשנת 1962, להתערבות במלחמת האזרחים בתימן, התערבות שגררה את מצרים למלחמה שנמשכה עד שנת 1967 ועלתה למצרים במשאבים רבים.
אזכור המהפכה
מדי שנה נחגג במצרים יום המהפכה ב-23 ביולי.
השפעות חיצוניות
ההפיכה המוצלחת במצרים נתנה השראה לקבוצות שונות ברחבי העולם הערבי במשך שנים רבות. במספר מקרים נטלו התארגנויות שונות את השם "הקצינים החופשיים", אף על פי שלא היה קשר בין פעילותן לפעילותה או למטרתה של הקבוצה המקורית.
ההפיכות בסוריה ובעיראק בשנת 1961 ובלוב בשנת 1969 התרחשו בצורה דומה, כשקבוצת קציני צבא השתמשה בצבא כדי להשתלט על המדינה.
בשנת 2000 פעלה ברשות הפלסטינית קבוצה שפרסמה תחת השם "הקצינים החופשיים" מכתב גלוי בו האשימה את ראשי הרשות בשחיתות. חברי הקבוצה נעצרו ולאחר זמן מה שוחררו. כמו כן, מספר קבוצות כינו עצמן כך בתקופת "האביב הערבי".
מפת"ח
נוהל מפת"ח (ראשי תיבות של מתודולוגית פיתוח ותחזוקה) הוא מתודולוגיה לניהול פרויקטי תוכנה, הנדסת תוכנה, ניתוח מערכות וניהול איכות תוכנה בישראל. הנוהל הוא פרי פיתוח של משרד האוצר.
מפת"ח הוא שילוב של מתודולוגיה, מאגר ידע וגלופות עבודה לניהול מכלול הפעילויות המתבצעות בתחום המחשוב בארגון, הן ברמת הפרויקט והן ברמת הארגון.
מפת"ח נמצא בשימוש בכל מגזרי המשק בישראל: משרדי ממשלה, מערכת הביטחון וארגונים רבים בסקטור הציבורי, בנקים, חברות ביטוח, חברות תעשייה ובתי תוכנה. ארגונים רבים עברו הסמכה ל- ISO 9000 על בסיס מפת"ח. מפת"ח משובץ דרך קבע בתוכניות הלימודים של אוניברסיטאות ומכללות בארץ ומשמש שיטה להגשת פרויקטים ועבודות גמר. קורסי ניתוח מערכות וניהול פרויקטים בארץ מבוססים דרך קבע על מפת"ח.
המהדורה העדכנית של הנוהל, נכון לתחילת שנת 2013, היא מהדורה 10.
במהדורה זו התווספה תפיסה מתודולוגית חדשה הנקראת MyIT. מטרתה היא התאמת הנוהל באופן אקטיבי לצרכים המשתנים של כל ארגון. המתודולוגיה החדשה היא בנוסף למתודולוגיה הקלאסית השיטתית בה נבנה נוהל שיטתי המיועד לכל הארגונים.
בהחלטת ממשלת ישראל מאוקטובר 2014 בוטל נוהל מפת"ח כנוהל מחייב.
ברמת הארגון
ברמת הארגון מכיל מפת"ח מגוון שיטות וכלים המיועדים לדרג הניהולי האחראי לראייה ארגונית כוללת - הנהלת יחידת המחשוב והנהלת הארגון כולו. לדוגמה: תוכנית עבודה שנתית, תוכנית אב למחשוב, מבנה ארגוני, איכות כוללת, מיקור חוץ של טכנולוגיות מידע, ניהול תשתיות, ניהול הייצור ועוד. מפת"ח מסייע לארגון (ולפרויקט) לעמוד ולהיבדק לדרישות תקינה ורגולציה, כגון: תקן ISO 9000, ולידציות (FPA, IQNet) ועוד, ולעמידה בדרישות מודל CMMI.
מאפיינים טכניים
מפת"ח הוא מוצר תוכנה ממוחשב הפועל בטכנולוגיית WEB במספר תצורות בסיסיות: רשת אינטראנט ארגונית, תחנת עבודה עצמאית, רשת האינטרנט. בכל התצורות, משמש מפת"ח הן כ"נוהל" ומאגר ידע והן ככלי עבודה, תוך ניצול מלא של יכולות טכנולוגיית WEB ועבודה בשיתוף. התוכנה מאפשרת איתור נושאים לפי מילון מונחים ומילות מפתח, הדרכה מקוונת, הדפסה והעתקה סלקטיבית של קטעים נדרשים וכן הפעלה ישירה של גלופות עבודה או הורדתן למחשב המשתמש. התוכנה נותנת מענה לעבודה בתיקיות פרויקטליות מסודרות. הכלי מיועד הן למשתמש מתחיל בגישה של למד והתחל לעבוד (Study & Work) והן למשתמש מנוסה בגישה של עבוד והיעזר במאגר הידע לפי הצורך (Work & Help). בשוק קיימים כבר מספר שילובים של מפת"ח עם כלים של יצרנים אחרים לניהול פרויקטים וניהול תכנים.
דניאל אקטע
דניאל אקטע (נולדה ב-29 באוגוסט 2002 ברעננה) היא צ'לנית ישראלית.
קריירה
דניאל אקטע סומנה על ידי מבקרי מוזיקה ברחבי העולם כאחד מהכישרונות הצעירים המובילים והבולטים בתחום הצ'לו. היא נבחרה על ידי הדיילי גזט כאחד מעשרת המבצעים הטובים ביותר לשנת 2016 לצד הצ'לן הידוע יו-יו מה, ונבחרה על ידי הטיימס יוניון כבחירת המבקרים בתחום המוזיקה הקלאסית לשנת 2016.
דניאל היא סולנית פעילה כבר מגיל צעיר, תלמידתו של פרופ' פרנס הלמרסון באקדמיה למוזיקה ע״ש ברנבוים-סעיד בברלין, שם החלה את לימודיה בגיל 13, כצעירת התלמידים באקדמיה, נכון ל-2021. היא הספיקה להופיע עם תזמורות רבות בישראל ומחוצה לה: הווירטואוזים של מוסקבה בניצוחו של מאסטרו ולדימיר ספיבקוב, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הפילהרמונית הלאומית של רוסיה, התזמורת הפילהרמונית של קייפטאון, התזמורת הקאמרית של אינגולשטאדט, התזמורת הסימפונית האסטונית, ודים רפין והפילהרמונית של נובוסיבירסק, התזמורת הסימפונית ירושלים - בסיור קונצרטים ברחבי ארצות הברית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, אנסמבל סולני תל אביב ועוד.
דניאל מנגנת בצ'לו איטלקי שנבנה על ידי אנריקו אורסלי, אשר הועמד לרשותה על ידי ד"ר משה קנטור, באמצעות הקרן הבינלאומית ע"ש ולדימיר ספיבקוב.
חיים אישיים
דניאל היא בת ללימור (חצוצרנית) ולתמיר (מלחין וחצוצרן), ואחות לאסטל (אבובנית). משפחת אקטע מתגוררת ברעננה.
פיאט 60 HP
פיאט 60 HP (באיטלקית: Fiat 60 HP) היא מכונית סלון, בתצורת קבריולה, מסוג "טורפדו", מתוצרת קונצרן הרכב האיטלקי פיאט אשר יוצרה בין השנים 1904–1906.
==מפרט טכני==
כתובת אזתוד
גילוי הכתובת ותיאורה
הכתובת היא דו־לשונית והתגלתה במספר נוסחים: במקום בו התגלו הכתובות, נמצאו כתובות נוספות אשר גם הן היו דו־לשוניות: פיניקית וחתית. שתי הכתובות הדו־לשוניות לא התגלו בשלמותן. הכתובת השלמה ביותר שהתגלתה היא הכתובת השלישית, שהייתה בפיניקית בלבד, והיא גם הברורה ביותר. המידע הקיים לא אפשר לחוקרים לדעת האם הכתובת נכתבה במקור בפיניקית ותורגמה לחתית, או להפך. הכתובת בפיניקית משקפת בסגנונה ותחבירה את השפה הפיניקית.
תיארוך הכתובת
שם המלך אַזַתִוַדַ נודע במחקר רק מכתובת זאת והוא לא ידוע ממקורות אחרים. תיארוך זמנו נעשה באמצעות מקורות מכתובות מלכי אשור. בכתובת מציין אַזַתִוַדַ שמי שהעלה אותו לגדולה היה "אוּרִךְ" מלך הדננים. החוקרים זיהו אותו עם המלך Urriku מלך קְוֶה, המופיע בכתובות מלך אשור תגלת־פלאסר השלישי שמלך בין השנים 745 עד 727 לפנה"ס. מקור נוסף היא כתובת משנת 718 לפנה"ס של המלך האשורי סרגון השני. בכתובת נאמר שסרגון מצא את נסיך אדנה, שמונה על ידי מלך קוה. נמצאה התאמה לכתובת אַזַתִוַדַ, שאמר שהוא מונה על ידי אורך להיות מלך הדננים. בהתאם לכך תוארכה הכתובת לסוף המאה ה־8 לפנה"ס.
הכתובת
הכתובת ידועה בסימון KAI 26. הכתובת הוצבה על ידי אַזַתִוַדַ מלך הדננים בשערי העיר שהוא בנה, אשר נשאה את שמו ונקראה אַזַתִוַדַ (היום קאראטפה). קריאת שם עיר חדשה על שם המלך שהקים אותה היה נוהג מקובל בעת העתיקה. למשל, הערים דור שרוכין ודור כוריגלזו, שנקראו על שם המלך שרוכין, הוא סרגון השני, וכוריגלזו הראשון המלך הכשי, בהתאמה.
הכתובת הוצבה לציון ניצחונות המלך, כמקובל בעת העתיקה. הכתובת מתחילה בתיאור פרטים אוטוביוגרפיים:. ייתכן שאורכ הזה הוא המלך הנזכר בכתובת הדו־לשונית מצ'ינקיי.
הכתובת ממשיכה בתיאור המעשים הטובים שהוא עשה לעמו ולארצו. הוא מספר איך הוא הרחיב את הממלכה, וחיסל את הרע ממנה והביא שפע כלכלי לארצו. הוא שיעבד ארצות, ומלכים אחרים הפכו למשועבדים לו והכירו באדנותו. הוא מתפאר איך הגיע לארצות במערב, ששום מלך שקדם לו לא הגיע אליהן, וכן שהכניע אותן והיגלה את תושביהן למזרח. הכתובת כוללת גם תיאור הביצורים שהוא בנה כדי להגן על הממלכה מפני הפולשים, והגברת ביטחון התושבים. הוא חיזק את צבאו, דאג להרבה סוסים ומגינים והקים מחנות צבא. הוא מספר על העיר החדשה אותה בנה במצוות האלים בעל ורשף, הנושאת את שמו. הוא מספר על קיום הפולחן לאלוהיו בזמן הקציר בקיץ, ובזמן החריש בסתיו. בכתובת מוזכרים האלים רשף, בעל, בעל־כרנתריש (לו הוא הציב פסל בעירו), וכן בעל־שמים, אל שפולחנו היה נפוץ במשך מאות שנים במרחב הסורי־פיניקי, ואשר מופיע גם בכתובת יחמלך, בכתובת בעלשמם, בשתי כתובות נדר ובכתובת קבורה לכהן מקרתחדשת ובכתובת זכור מלך חמת. בחלק האחרון בכתובת כתובה קללה על מי שישחית את העיר ואת שעריה, והיא מסתיימת באיחולים למלך עצמו ששמו וזכרו יהיו נצחיים כמו השמש והירח.
הכתובת היא בת 62 שורות והיא הכתובת הפיניקית הארוכה ביותר שהתגלתה עד כה. שפת הכתובת קרובה מאוד לעברית. הכתובת מחולקת לארבעה טורים. בטור ראשון: 21 שורות, בטור שני: 19 שורות, בטור שלישי: 19 שורות וטור רביעי קצר מאוד בן 3 שורות.
אף על פי שמדובר במלך של ממלכה מקומית, סגנון כתיבת הכתובת דומה לסגנון שבו פארו מלכי אשור ושליטי ממלכות אחרות את מעשיהם. אַזַתִוַדַ מלך על ממלכה מקומית, שאין עדויות להתפשטותה האימפריאלית. גם את השלטון על העיר שהקים קיבל מארוך מלך דננים, אבל הוא מתפאר בהרחבת שטח הארץ.
גילוי הכתובת הדו־לשונית, בפיניקית, וכתב ההירוגליפי הלווי, אשר אפשרו השוואה בין הכתובות, קידם את הבנת הכתב ההירוגליפי החתי ואת המחקרו.
פירוש והקבלות למקרא
טור א, שורות 4–5 – לממצא ש\מש ועד מבאי. ראו הערה לטור ב, שורות 2–3.
טור א, שורות 7–8 – סס על סס ומגנ על מגנ ומחנת על \ מחנת. יש מובן פה של להוסיף על מספר הסוסים, המגנים, והמחנות, כמו ב (יָמִים עַל יְמֵי מֶלֶךְ תּוֹסִיף), (לְמַעַן סְפוֹת חַטָּאת עַל חַטָּאת),  (שֶׁבֶר עַל שֶׁבֶר נִקְרָא), ו (יִפְרְצֵנִי פֶרֶץ עַל פְּנֵי פָרֶץ).
טור א, שורה 9 – ותרק אנכ. פירושו "וגורש אנוכי". לשורש תרק יש מקביל בשורש תרך בארמית, שמתרגם גרש בעברית: השוו בראשית ג כד (וַיְגָרֶשׁ אֶת הָאָדָם וַיַּשְׁכֵּן מִקֶּדֶם לְגַן עֵדֶן אֶת הַכְּרֻבִים וְאֵת לַהַט הַחֶרֶב הַמִּתְהַפֶּכֶת לִשְׁמֹר אֶת דֶּרֶךְ עֵץ הַחַיִּים) ואותו פסוק בתרגום אונקלוס (וְתָרֵיךְ יָת אָדָם וְאַשְׁרִי מִלְּקַדְמִין לְגִנְּתָא דְּעֵדֶן יָת כְּרוּבַיָּא וְיָת שְׁנַן חַרְבָּא דְּמִתְהַפְכָא לְמִטַּר יָת אוֹרַח אִילָן חַיַּיָּא). מדובר בכתובת אזתוד ב"מבטא נחצי של הפועל תרך", ויש לציין "כי כך הופכת כ"ף תכופות לקו"ף על יד רי"ש, כגון 'בכר-בקר' ועוד, וכן באוגריתית דרק במקום דרך בעברית."
טור א, שורות 16–17 – ואנכ אזתוד שתנמ תחת פעמ\י. יש ביטוים דומים ב (כֹּל שַׁתָּה תַחַת רַגְלָיו), (עַד אָשִׁית אֹיְבֶיךָ הֲדֹם לְרַגְלֶיךָ), ו (עַד תֵּת יְהוָה אֹתָם תַּחַת כַּפּוֹת רגלו [רַגְלָי]). רעיון דומה מופיע ב (קִרְבוּ שִׂימוּ אֶת רַגְלֵיכֶם עַל צַוְּארֵי הַמְּלָכִים הָאֵלֶּה וַיִּקְרְבוּ וַיָּשִׂימוּ אֶת רַגְלֵיהֶם עַל צַוְּארֵיהֶם).
טור א, שורות 17–18 – לשבתנמ דננ\ימ בנחת לבנמ. פירושו "למען ישבו הדננים בנחת לבם". "שבת" הוא מקור נטוי במילה לשבתנם, ומשום כך מתרגמים "למען ישבו". צירופים בין מלים משורש נחת ולב- מופיעים גם בטור ב, 7–8 וטור ב, 13–14 (ראו להלן). צירופים בין מלים משורש נחת ומשורש ישב נפוצים במידה מסוימת גם במקרא: (וּבְנֻחֹה יֹאמַר שׁוּבָה יְהוָה רִבְבוֹת אַלְפֵי יִשְׂרָאֵל);  (וַעֲבַרְתֶּם אֶת הַיַּרְדֵּן וִישַׁבְתֶּם בָּאָרֶץ אֲשֶׁר יְהוָה אֱלֹהֵיכֶם מַנְחִיל אֶתְכֶם וְהֵנִיחַ לָכֶם מִכָּל אֹיְבֵיכֶם מִסָּבִיב וִישַׁבְתֶּם בֶּטַח);  (כִּי כֹה אָמַר אֲדֹנָי יְהוִה קְדוֹשׁ יִשְׂרָאֵל בְּשׁוּבָה וָנַחַת תִּוָּשֵׁעוּן בְּהַשְׁקֵט וּבְבִטְחָה תִּהְיֶה גְּבוּרַתְכֶם וְלֹא אֲבִיתֶם);  (זֹאת מְנוּחָתִי עֲדֵי עַד פֹּה אֵשֵׁב כִּי אִוִּתִיהָ);  (גָּלְתָה יְהוּדָה מֵעֹנִי וּמֵרֹב עֲבֹדָה הִיא יָשְׁבָה בַגּוֹיִם לֹא מָצְאָה מָנוֹחַ כָּל רֹדְפֶיהָ הִשִּׂיגוּהָ בֵּין הַמְּצָרִים).
טור ב, שורות 2–3 – לממצא שמש \ ועד מבאי. הביטוי פה קרוב לזה שנמצא ב (כִּי מִמִּזְרַח שֶׁמֶשׁ וְעַד מְבוֹאוֹ), (מִמִּזְרַח שֶׁמֶשׁ עַד מְבֹאוֹ), ו (מִמִּזְרַח שֶׁמֶשׁ עַד מְבוֹאוֹ). ראו גם (מִמִּזְרַח שֶׁמֶשׁ וּמִמַּעֲרָבָהּ). טור ב, שורות 10–11 – ורשפ \ צפרמ. השוו (לְפָנָיו יֵלֶךְ דָּבֶר וְיֵצֵא רֶשֶׁף לְרַגְלָיו) ו (כִּי אָדָם לְעָמָל יוּלָּד וּבְנֵי רֶשֶׁף יַגְבִּיהוּ עוּף).
טור ב, שורות 7–8 – ושבת \ נעמת ונחת לב. ראו טור א, 17–18 (להלן).
טור ג, שורה 12 – ואמ מלכ במלכמ ורזנ ברזנמ. המלים "מלך" ו"רוזן" מופיעות כצמד גם בתנ"ך. ראו, , , ,.
טור ג, שורה 16 – ויפעל לשער זר. לפי מיטשל דאהוד יש למילה "זר" פה מובן של "רע" כמו ב (זֹרוּ רְשָׁעִים מֵרָחֶם תָּעוּ מִבֶּטֶן דֹּבְרֵי כָזָב) ו (בַּיהוָה בָּגָדוּ כִּי בָנִים זָרִים יָלָדוּ, וכו'), כך שיש לתרגם  "ויפעל לשער זר" כ"ויעשה לשער משהו רע".
טור ג, שורה 18 – ואל קנ ארצ. אלוהות זאת מופיע גם בכתובת נאו־פונית מלפקי המקדישה לה אכסדרה, וכן ככינוי לאל התדמורי בעל־שמין (בעשמין קנה די רעא). הביטוי קרוב לזה שנמצא ב (וַיְבָרְכֵהוּ וַיֹּאמַר בָּרוּךְ אַבְרָם לְאֵל עֶלְיוֹן קֹנֵה שָׁמַיִם וָאָרֶץ).
טור ד, שורות 2–3 – שמ אזתוד יכנ לעלמ כמ שמ \ שמש וירח. הפסוקית הזאת דומה לזאת שנמצאת ב: "יְהִי שְׁמוֹ לְעוֹלָם לִפְנֵי שֶׁמֶשׁ ינין [יִנּוֹן] שְׁמוֹ, וכו'".
מפלגת המרכז (אסטוניה)
מפלגת המרכז האסטונית (באסטונית: Eesti Keskerakond) היא מפלגת מרכז ואחת משתי המפלגות הפוליטיות הגדולות באסטוניה. המפלגה מונה כיום 26 מושבים בפרלמנט האסטוני. המפלגה חברה באיחוד הליברלים והדמוקרטים לאירופה (ALDE).
המפלגה הוקמה ב-12 באוקטובר 1991 מתוך החזית העממית של אסטוניה, אחרי שמספר מפלגות התפצלו מהמפלגה ולמעשה הביאו לתום דרכה הפוליטית של החזית העממית. בהתחלה, המפלגה נקראה מפלגת מרכז העם ("Rahvakeskerakond") כדי להבדיל את עצמה ממפלגת מרכז ימין אחרת ("Maa-Keskerakond").
החל מ-5 בנובמבר 2016 יושב ראש המפלגה הוא יורי רטס.
מבחינה היסטורית, עיקר הפופולריות של המפלגה נבעה מקרב אזרחים דוברי רוסית. לדוגמה, בשנת 2012, 75% מתומכי המפלגה היו לא אסטוניים אתניים.
החל ממאי 2019 המפלגה רואה ירידה עקבית בסקרי דעת קהל כשהתמיכה נעה סביב 15 אחוזים, הנתון הנמוך ביותר למפלגה זה 12 שנים. במאי 2019 נרשמה הירידה הדרמטית ביותר, כשעל פי חברי פרלמנט אסטוניים הצניחה בתמיכה קרתה בעיקר בגלל הקמת קואליציה עם מפלגת העם השמרנית.
היסטוריה
עם התפרקות החזית העממית, מפלגת המרכז התמודדה לראשונה בבחירות מרץ 1995, והפכה למפלגה השלישית בגודלה עם 14.2% מקולות הבוחרים ו-16 מושבים. לאחר הבחירות המפלגה נכנסה לקואליציה, ואדגר סוויסאר (מי שהיה יו"ר החזית העממית) נכנס לתפקיד שר הפנים והמפלגה קיבלה ארבעה תפקידי שר נוספים (חברה, חינוך, כלכלה, תקשורת ותחבורה). אחרי פרסום 'שערוריית הקלטת' (הקלטה חשאית של המפלגה עם פוליטיקאים תוך ניסיון יצירת קנוניה), בהם היה מעורב שר הפנים סוויסאר, המפלגה הופרשה מהקואליציה. לאחר ההליכה לאופוזיציה, מספר חברי מפלגה הכריזו על פרישה והקמת מפלגה אחרת. סוויסיאר מצדו נבחר לראשות עיר הבירה טאלין.
בחירות 1999
בבחירות לפרלמנט בשנת 1999, המפלגה רצה עם סיסמת הבחירות "progressive income tax" (מס פוגרסיבי). תוצאות הבחירות הניבו למפלגה 23.4% מקולות הבוחרים וב-28 מושבים מה שהפך אותה למפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט.
בינואר 2002 הקימה מפלגת המרכז יחד עם מפלגת הרפורמה באסטוניה, קואליציה חדשה, כשמפלגת המרכז קיבלה שמונה תיקי שרים (שר הביטחון, החינוך, הרווחה, הכספים, הכלכלה והתקשורת, הפנים, החקלאות ושר האינטגרציה והמיעוטים הלאומיים). המפלגה נשארה בקואליציה עד לקיומן של בחירות חדשות בשנת 2003.
ביולי 2003 הפכה לחברה בברית של המפלגה הליברלית והדמוקרטים למען אירופה (המכונה אז המפלגה הרפורמית הליברלית האירופית). המפלגה ניסתה להצטרף גם לגופים מפלגתיים-אירופיים אחרים, אבל התנהלויות היו"ר סבאסיאר גרמו לגופים לדחות את בקשות המפלגה.
בחירות 2003
בבחירות 2003 המפלגה זכתה ב-25.4 אחוזים מקולות הבוחרים ושמרה על כוחה עם 28 מושבים. אפילו שמפלגת המרכז הייתה המפלגה שזכתה במספר הקולות הרב ביותר, והייתה המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט (לצד רס פובליקה), המפלגה מצאה את עצמה באופוזיציה עד מרץ 2005 עד לקריסת ממשלתו של יוהאן פארטס. בשנת 2003 רוב של המפלגה הביע התנגדות להצטרפות אסטוניה לאיחוד האירופי. היו"ר סוויסאר לא הביע עמדה נחרצת וברורה.
בחירות 2007
בבחירות שנערכו ב-7 במרץ 2007 המפלגה חיזקה את כוחה כשזכתה ב-26.1% מקולות הבוחרים וב-29 מושבים, והמפלגה הפכה למפלגה השנייה בגודלה (אחרי מפלגת הרפורמה שזכתה ב-31 מושבים). מפלגת המרכז מצאה את עצמה באופוזיציה.
בחירות 2011
בבחירות 2011 המפלגה ירדה בשלושה מושבים ל-26 כשקיבלה 23.3% מקולות הבוחרים. מפלגת הרפורמה מנגד, זכתה ב-33 מנדטים והשאירה את מפלגת המרכז קדנציה נוספת על ספסלי האופוזיציה.
בחירות 2015
בבחירות שנערכו ב-1 במרץ 2015 קיבלה המפלגה 24.8 מקולות הבוחרים, והתחזקה במושב אחד והייתה עם 27 מושבים בפרלמנט. המפלגה מצאה את עצמה עד הצבעת האי אמון של פרו פטריה-מפלגת המולדת (IRL) והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית. אחרי ההצבעה שהתקיימה ראש הממשלה מטעם מפלגת הרפורמה טאווי רייוואס נאלץ להתפטר, והוקמה ממשלה חדשה בראשות יו"ר מפלגת המרכז החדש, יורי רטס.
בחירות 2019
תוצאות הבחירות הניבו למפלגת המרכז 23.1% מקולות הבוחרים וב-26 מושבים, ירידה של מושב אחד, המפלגה הפכה למפלגה השנייה בגודלה. אף על פי שמפלגת הרפורמה זכתה לתמיכה רחבה הרבה יותר, רטס החליט להקים ממשלה יחד עם שתי מפלגות ימין קיצוני, מפלגת העם השמרנית של אסטוניה ואיסמה. המהלך קיבל ביקורת רבה באסטוניה וכן גם בעולם. מבקרי ההחלטה טענו כי רטס מוכן להקריב את ערכיו של מפלגתו, את אמון בוחריו ואת יציבותו ומוניטין המדינה לשמור על תפקידו כראש ממשלה. רטס השיב לטענות כי חובתו הראשונה היא לחפש דרכים להכניס את מפלגתו לממשלה כדי שתוכל לעבוד לטובת מצביעיו.
חסידות ברדיוב
חסידות ברדיוב הייתה חסידות גליציאנית, ענף מחסידות צאנז. מקים השושלת היה רבי משה הלברשטאם, בנו של רבי ברוך מגורליץ, בנו של רבי חיים מצאנז.
תולדות החסידות
אמו של רבי משה הייתה בתו של רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים, ה"ייטב לב" מסיגט. היה תלמידו של סבו רבי חיים שאף מסר לו לסדר את ספרו שו"ת דברי חיים (יחד עם בן דודו, רבי שלמה הלברשטאם מבאבוב). אביו שלחו בצעירותו ללמוד אצל הרב שמואל אנגל שהתפעל מכישרונו. נישא לבת דודו רבי אהרן הלברשטאם מצאנז. בשנת תרל"ד הציעו סבו רבי חיים לקהילת ברדיוב לכהן כרב העיר במקום הרב הקודם הרב חיים אברהם אורנשטיין שנפטר בשנת תרל"א. בהיותו שם קנה אהדה ורבים מחסידי צאנז בהונגריה נסעו אליו. בגיל חמישים וארבע קיבל אירוע מוחי ונפטר בחיי אביו, בכ' בתשרי תרס"ד.
את מקומו מילא בנו רבי יחיאל נתן. נולד בשנת תרכ"ה. היה חתנו של רבי אריה לייבוש הלברשטאם מדוקלא. בשנת תרמ"ה התמנה לרב בצאנז-ישן ולאחר פטירת אביו הגיע לברדיוב למלא את מקומו. נפטר בז' בניסן תרצ"ג.
בנים נוספים של רבי משה היו:
בני רבי יחיאל נתן
לאחר פטירת רבי יחיאל נתן, מילא את מקומו ברבנות בנו רבי אביגדור צבי. רבי אביגדור צבי נולד בשנת תרמ"ד. בשנת תרס"ד התמנה לרב בצאנז-ישן במקום אביו שהחל לכהן בברדיוב. היה חתנו של רבי אריה לייבוש מגריבוב, בנו של רבי אהרן הלברשטאם מצאנז "רב הקרייז". על אף שלא התנהג באדמו"רות פנו אליו מאות חסידי צאנז מהונגריה. נרצח במחנה בלזץ.
ילדים נוספים של רבי יחיאל נתן היו: (הרשימה אינה לפי סדר גילם)
החסידות אחרי השואה
בניו של הרב שמואל בנו של רבי משה מברדיוב כיהנו כאדמו"רים בברוקלין. רבי יקותיאל יהודה (זלמן לייב) חתנו של דודו רבי יחיאל נתן ורבי חיים דוב בעריש (תרנ"א - תשל"א, חתן רבי יוסף מדינוב). חתנו של הרב שמואל, רבי דוד משה הלברשטאם כיהן אף הוא כאדמו"ר מברדיוב בברוקלין.
נכד נוסף הוא רבי טוביה מברדיוב.
קילומטר
קילומטר (בראשי תיבות: ק"מ; ביוניקוד וב-SI km) הוא יחידת מידה תקנית למדידת מרחק (אורך) במערכת היחידות הבינלאומית, SI. קילומטר שווה לאלף מטר (קילו=אלף).
מכון קאטו
מכון קאטו הוא צוות חשיבה ליברטריאני מארצות הברית שבסיסו בוושינגטון. הוא נוסד כ"קרן צ'ארלס קוק" בשנת 1974 על ידי מארי רות'בארד וצ'ארלס קוק, יו"ר הדירקטוריון ומנכ"ל קוק תעשיות. ביולי 1976 שונה השם למכון קאטו.
על פי דו"ח מדד ה-"Go To Think Think Global" משנת 2017 (על מרכזי חשיבה וארגונים חברתיים, של אוניברסיטת פנסילבניה), מכון קאטו מדורג במקום ה-15 בין "צוותי החשיבה המובילים בעולם" ובמקום ה-10 בין "צוות החשיבה המובילים בארצות הברית".
העיתונאי אריק ליכטבלוי מהניו יורק טיימס כינה את קאטו "אחד מארגוני המחקר המצוטטים ביותר במדינה".
היסטוריה
המכון נוסד בדצמבר 1974 בוויצ'יטה, קנזס, כ"קרן צ'ארלס קוק" ומומנה בתחילתה על ידי צ'ארלס קוק. שאר חברי הדירקטוריון הראשון כללו את המייסד השותף מארי רות'בארד, המלומד הליברטריאני ארל רוונל, ואנשי העסקים סם האסבנדס ג'וניור ודייוד פאדן.
על פי הצעתו של רות'בארד, המכון שינה את שמו בשנת 1976 למכון קאטו על שמם של מכתבי קאטו, סדרת מאמרים בריטים שנכתבו בתחילת המאה ה-18 על ידי ג'ון טרנצ'ארד ותומס גורדון.
מכון קאטו עבר תחילה לסן פרנסיסקו, קליפורניה, בשנת 1977, ולאחר מכן לוושינגטון הבירה, בשנת 1981. המכון עבר למיקומו הנוכחי בשדרת מסצ'וסטס בשנת 1993. מכון קאטו נבחר למרכז החשיבה המדורג החמישי בעולם לשנת 2009 במחקר על מרכזי חשיבה מאת ג'יימס ג. מקגאן, דוקטור מאוניברסיטת פנסילבניה, המבוסס על קריטריון של מצוינות "בהפקת מחקר קפדני ורלוונטי, פרסומים ותוכניות בתחום מחקר מהותי אחד לפחות".
בשנת 2011 התקציב של מכון קאטו עמד על 39 מיליון דולר.
פעילות
תוכניות שונות של מכון קאטו דורגו לטובה בסקר שפרסמה אוניברסיטת פנסילבניה בשנת 2012.
קשרים עם חברות טבק
מכון קאטו מופיע בכמה רשימות של חברת הטבק פיליפ מוריס כ"ידיד לאומי", כולל במסמך משנת 1999, וממסמך פחות מפורט משנת 2000 של "ידידים לאומיים".
גם חברת הטבק R.J. Reynolds התייחסה למכון קאטו כארגון שהחברה יכולה לסמוך שייסע לתעשיית הטבק כדי "להסיט את הדיון ואת המסגרת שבה יוערכו בעתיד נושאים הקשורים לסיגריות". לדוגמה מסמך מספטמבר 2000, אומר כי המכון יוכל להועיל להסברה לטובת החברה, על ידי עידוד של מכון קאטו לשלוח טורים לתקשורת הארצית.
מומחים מצד מכון קאטו התנגדו לחקיקה נגד איסור על עישון כפוי וכן התנגדו למיסוי טבק עמדה זו מנוגדת לעמדות של גופים למען בריאות הציבור. מיסוי טבק וחקיקה נגד עישון כפוי נחשבים כיום כצעדים להפחתת ההתמכרות לטבק, והפחתת נזקים בריאותיים של עישון טבק והם מקודמים על ידי האמנה הבינלאומית לפיקוח על הטבק
פרסומים
מכון קאטו מפרסם מחקרי מדיניות רבים, כתבי עת וספרים. הוא מפרסם במשותף עם מכון פרייזר את מדד החירות בעולם כל שנה מאז שנת 2015.