cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אברהם יפה (בנקאי)
ביוגרפיה
חובותיו של אברהם גרמו לו להסתכסך עם מחוז קרקוב ועם הקהילה היהודית, שאף הטילו עליו חרם, בעיקר בעד פקודתו של זיגמונט שחייבה את יהודי קרקוב לשלם לאברהם סכום של 200 פלורינים, "על הגנתם מפני האשמות שהועלו נגדם". המלך הורה לכל יהודי פולין, ובמיוחד לרבנים, לכבד את הפריבילגיות שניתנו לאברהם. עבור הפריבילגיות הללו שילם אברהם מס אישי שנתי של 20 דוקטים.
בשנת 1518, לאחר השתדלותו של הקיסר מקסימיליאן, סילק זיגמונט את אברהם מתחום השיפוט של ועד ארבע ארצות תוך איום בקנסות. המלך גם דחה את כל ההאשמות נגד אברהם, שחרר אותו ממסים ששילמו שאר היהודים, ואיפשר לו חופש מסחר ובנקאות בכל פולין.
בשנת 1533, סילק זיגמונט את אברהם מתחום השיפוט של פקידי המלוכה והכניס אותו לתחום השיפוט של המלכה בונה ספורצה.
בסוף ימיו עבר ללבוב, שם נפטר בשנת 1533.
נכדו היה רבי.
ליליואוקלאני
ביוגרפיה
ליליואוקלני נולדה בשם ליליאו לולוקו ולאניה וֵאוֵאהי קמקאהה ב-2 בספטמבר 1838 לראשת השבט אנליאה קאוהוקלולה ולראש השבט סיזר קפאקיאה, בהונולולו הבירה, באי אואהו. על פי המסורת ההוואית, היא נקראה על שם אירוע המקושר ללידתה. כשנולדה, העוצרת למלוכה (קוהינה נואי) אליזבת קינאו סבלה מזיהום בעין, והיא נתנה לליליואוקלאני את שמותיה: ליליאו (lili'u) (שורפת), לולוקו (loloku) (דומעת), ולאניה (walania) (צורבת), וקמקאהה (kamaka'eha) (עיניים כואבות). היא הייתה הילדה השלישית (השורדת) למשפחה מרובת ילדים, אך לא גדלה עמם, מכיוון שהמנהג היה לתת ילדים למשפחות אחרות - בעיקר קרובים מהמשפחה המורחבת - באימוץ (המנהג מכונה הנאי (hānai)), לעיתים משיקולים של חינוך או מיקום גאוגרפי. הוואים מכל המעמדות נהגו כך, וליליואוקלאני אומצה כתינוקת על ידי אבנר פאקי ואשתו לורה קוניה.
בשנת 1842, בגיל ארבע, היא התחילה ללמוד בבית הספר שמאוחר יותר נקרא "בית הספר המלכותי". יחד עם חבריה לכיתה, היא נבחרה על ידי קמהאמהה השלישי כזכאית למועמדות למלוכה. לידיה קמקא'אהה, כפי שנודעה אז, למדה באנגלית מידי זוג המיסיונרים האמריקאים עמוס סטאר וג'ולייט מונטגיו קוק, לצד שני אחיה הגדולים ג'יימס קליוקלאני ודוד קלאקאווה, וכן 13 מבני דודיה המלכותיים, עד 1850, אז נסגרה הפנימיה של המיסיונרים, והיא חזרה ללמוד בבית ספר אקסטרני בניהולו של מיסיונר אחר, הכומר הפרוטסטנטי אדוארד ג. בקווית.
הבחירות של 1874
כאשר קמהאמהה החמישי נפטר בשנת 1872 ללא יורש, על פי חוקת הממלכה משנת 1864, היה על בית המחוקקים לבחור את השליט הבא. בהצבעה פה אחד, לונלילו (ארוסה לשעבר של לידיה) היה למלך הנבחר הראשון של הוואי. לונלילו נפטר בשנת 1874, גם הוא ללא יורש. בבחירות שנערכו, אחיה של לידיה, דייוויד קלקאואה, רץ נגד אֶמה, המלכה האלמנה של קמהאמהה הרביעי.
כשהומלך, קלקאואה העניק תארים מלכותיים לאחיו ויליאם פיט ללייאוהוקו, שהיה לנסיך הכתר, ולאחיותיו, הנסיכה לידיה קמקא-אהה והנסיכה ליקליקה. כשללייאוהוקו מת בשנת 1877 ללא צאצאים, ביקשה אימו המאמצת, רות קאליקולאני, לרשת אותו, אך המחוקקים לא אישרו אותה. במקום זאת, ב-10 באפריל 1877, הכריזו על יורשת עצר חדשה - ליליו, הרי זו ליליואוקלאני, שאימצה בינתיים את שמה המלכותי (שפירושו - המלכותיים השורפים). כאשר קלקאואה יצא לסיור עולמי ב-1881, ליליואוקלאני שירתה כעוצרת.
ביקור באנגליה
באפריל 1887, קלקאואה שלח משלחת לחגיגות היובל של המלכה ויקטוריה בלונדון. המשלחת כללה את אשתו, המלכה קפיאולאני, נסיכת הכתר ליליואוקלאני ובעלה. המשלחת הפליגה לסן פרנסיסקו, ומשם חצתה את ארצות הברית, כולל ביקורים בוושינגטון הבירה, בוסטון, וניו יורק, שם הם עלו על ספינה לאנגליה. בזמן שהותם בבירה האמריקאית, אירחו אותם הנשיא גרובר קליבלנד ואשתו. בלונדון, קפיואולאני וליליואוקלאני זכו לקבלת פנים רשמית עם המלכה ויקטוריה בארמון בקינגהאם. הם השתתפו בטקס היובל המיוחד במנזר וסטמינסטר, שם ישבו עם שאר בני המלכה הבריטים ואורחים מלכותיים זרים. זמן קצר לאחר חגיגות היובל, הם שמעו על "חוקת הכידון" - חוקה שברוני הסוכר האמריקאים ששלטו בכלכלת הוואי אילצו את קלקאואה לחתום עליה, תחת איום של מוות. מטרת החוקה הייתה לנשל מהמלוכה ההוואית את מרבית כוחה, ולהעבירו לקולוניאליסטים האמריקאים. הם ביטלו את הביקור האירופאי שלהם באירופה וחזרו להוואי.
ניסיונות נעשו להחליף את קלקאואה בליליואוקלאני, ובשנת 1889 אף היה ניסיון הפיכה כושל נגד חוקת הכידון.
תקופת מלכותה
באותו היום, ב-29 בינואר 1891, ליליואוקלאני הושבעה בפני שרי הקבינט ושופטי בית המשפט העליון, והוכרזה כמלכת איי הוואי. אחד הדברים הראשונים שעשתה זה לבקש את התפטרותם הרשמית של חברי הקבינט של אחיה המנוח. השרים סרבו, וליליואוקלאני פנתה לבית המשפט העליון בבקשת פסיקה. בית המשפט פסק לטובת המלכה והשרים התפטרו. המלכה מינתה קבינט חדש, וב-9 במרץ, באישור של בית האצילים, כפי שנדרש על ידי חוקת הוואי, היא מינתה את אחייניתה ויקטוריה קאיולאני (הבת של אחותה ליקליקה) כיורשת העצר. את בעלה, ג'ון דומיניס, היא מינתה כמושל של אוואהו, תפקיד שבוטל תחת חוקת הכידון של 1887. אך דומיניס נפטר רק שבעה חודשים לתוך מלכותה, דבר שהשפיע קשות על המלכה שהייתה גם כך במצב של עימות פוליטי מול בית המחוקקים. אך היא המשיכה בכוונותיה להשיב כוח למלוכה, ומינתה מושלים גם לשלושת האיים הגדולים האחרים של הוואי.
חקיקת חוקה חדשה
זמן קצר לאחר מכן, עתירות התחילו להתקבל מאזרחים באמצעות שתי המפלגות המרכזיות בממשלה. ליליואוקלאני האמינה שיש לה את תמיכת הקבינט, ושהתעלמות תהיה כנגד רצון עמה, ולכן נקטה במהלכים לביטול חוקת הכידון של 1887, על ידי הכנת טיוטה של חוקה חדשה שתשיב למלוכה את זכות הווטו, ולאזרחים הוואים ואסייתים מקופחים כלכלית את זכות ההצבעה. המצב הכלכלי היה נושא מרכזי לתקופה - חוק מק'ינלי (1890) פגע בתעשיית הסוכר ההוואית על ידי ביטול המיסוי על סוכר המיובא ממדינות אחרות לתוך ארצות הברית, דבר שחיסל את היתרון לתעשייה ההוואית שניתן בהסכם ההדדיות של 1875. אזרחים ועסקים הוואים רבים איבדו הכנסות וחוו לחץ כלכלי מוגבר. בתגובה, ליליואוקלאני הציעה לייסד מערכת לוטו כדי לגייס כספים עבור הממשלה, ובנוסף, גם הייתה הצעת חוק לרישוי סחר באופיום. שרי הקבינט, וכן חבריה הקרובים, היו כולם נגד התוכניות האלו וניסו, ללא הצלחה, להניא אותה מהן. בדיעבד הם צדקו, מכיוון ששניהם שימשו נגד המלכה במשבר החוקתי המתהווה.
נראה היה שלחוקה שליליואוקלאני קידמה (חוקת 1893ׂׂ) הייתה תמיכה רחבה מהעם - החוקה הייתה מרחיבה את זכות הבחירה על ידי הפחתת דרישות רכוש, והיא גם ביטלה את זכות הבחירה לתושבים זרים מאירופה וארצות הברית, כולל של בעלי עסקים עשירים שלא היו אזרחי הוואי. כשהמלכה סיירה ברחבי הממלכה, רעיונותיה התקבלו בתמיכה נלהבת. אך כאשר המלכה הודיעה לקבינט על התוכנית שלה, הם מנעו ממנה את תמיכתם, כי הם הבינו את ההשלכות הסבירות מהאופוזיה של המלכה - הכוחות הקולוניאליסטים המזוינים שאילצו את קודמה לחתום על החוקה הקיימת מלכתחילה (ומשם שמו - היחידות הפרה-צבאיות של התאגידים הזרים נקראו "רובאי הוואי").
הפיכה והדחה
אף על פי שבמהלך ההיסטוריה היו מספר איומים לריבונות הממלכה ההוואית, רק במעמד חתימת חוקת הכידון בשנת 1887 התחיל להתממש האיום. וכשליליואוקלאני ניסתה לחזק את המלוכה ולבטל את החוקה, הוביל המהלך להפלת ממלכת הוואי. כוחה של המלכה לא היה שווה לכוחם של האליטות העסקיות שדה פקטו שלטו באיי הוואי. הגברים שביצעו את ההפיכה לא היו ילידי הוואי - היו ביניהם חמישה אמריקאים, גרמני אחד, ואנגלי אחד. כוונתם המוצהרת הייתה להדיח את המלכה, להפיל את המלוכה, ולבקש את היספחותה של הוואי לארצות הברית.
בראש ההפיכה עמד לורן א. תרסטון, נכדו של מיסיונרים אמריקאים מאחוריו עמדו האמריקאים והאירופאים שהיוו את האליטה העסקית בהוואי, וכן מגוון אזרחים הוואים שהיו חלק ממפלגת הרפורמה ההוואית, וביניהם נציגי בית המחוקק, בכירי ממשלה, ושופטי בית המשפט העליון של הממלכה.
ב-16 בינואר, המרשל (ראש הצבא, או שר הביטחון) של הממלכה, צ'ארלס ב. וילסון קיבל הודעה מוקדמת מידי בלשים שתהיה הפיכה. וילסון ביקש צווי מעצר לחברי המועצה של "וועדת הבטיחות", כפי שקראו לעצמם ההופכים, וכן ביקש להחיל משטר צבאי בממלכה. אך בשל הקשרים הפוליטיים של חברי (עם ארצות הברית ונציגיה בממשלה), בקשותיו נדחו שוב ושוב על ידי היועץ המשפטי לממשלה ארתור פ. פטרסון, וכן על ידי הקבינט, מחשש שמעצרים יסלימו את המצב. אחרי כישלון המשא ומתן עם תרסטון, וילסון התכונן לעימות צבאי, והחל לאסוף את אנשיו, שמספרם מנה כ-496 אשר הוראותיהם היו להישאר בסמוך למלכה ולהגן עליה.
המלכה הודחה ב-17 בינואר 1893, ובאופן זמני ויתרה על כס המלכות שלה לטובת ארצות הברית. היא קיוותה שארצות הברית תפעל בדומה לבריטניה לפניה, ותשיב את הריבונות על הוואי למנהיגתה הלגיטימית.
הקמת הרפובליקה של הוואי
עם זאת, כונסה ממשלה זמנית של המתיישבים האמריקאים עד שהוואי תוכל להיספח אל ארצות הברית. ב-1 בפברואר 1893 השגריר האמריקאי להוואי, סטיבנס, הכריז על הוואי כעל מדינת חסות של ארצו. ממשלו של הנשיא גרובר קליבלנד ערכה את דו"ח בלאונט, שהכריז על ההפיכה כבלתי-חוקית, ומצא שסטיבנס והיחידות הצבאיות שתמכו בהפיכה פעלו שלא כשורה. ב-16 בנובמבר שלח קליבלנד את השר אלברט ס. ויליס להוואי להציע להשיב לליליואוקלאני את מלוכתה בתנאי שתחון את כל המעורבים בדבר. ויליס דיווח בחזרה לוושינגטון שהמלכה מתעקשת להוציא להורג את האשמים.
עם התפתחות זו, הנשיא גרובר קליבלנד שלח את הנושא לקונגרס. מאוחר יותר שינתה המלכה את עמדתה בנושא עונשם של הקושרים, וב-18 בדצמבר 1893, דרש השר ויליס את החזרתה של ליליואוקלאני על ידי הממשלה הזמנית. הממשלה הזמנית סירבה. הקונגרס הגיב לפנייתו של קליבלנד בחקירת סנאט שתוצאתה הייתה דו"ח מורגן ב-26 בפברואר 1894. הדו"ח מצא את כל המעורבים (כולל השר סטיבנס) "לא אשם" בהפיכה ופטר אותם מאחריות על ההדחה - לבד מדמות אחת בסיפור, המלכה עצמה.
ב-4 ביולי 1894, הוכרזה הקמתה של הרפובליקה של הוואי, וסנפורד ב. דול, אחד הראשונים שקרא לביטול מוסד המלוכה, היה לנשיא. הרפובליקה של הוואי הוכרה על ידי ממשלת ארצות הברית כבת חסות, אף על פי שוולטר קיו גרשם, מזכיר המדינה של קליבלנד, נותר עוין כלפי הממשלה החדשה.
מעצרה של המלכה
ליליואוקלאני נעצרה ב-16 בינואר 1895, מספר ימים לאחר ניסיון למרד שהובל על ידי רוברט ויליאם וילקוקס וסמואל נאוליין. במשפט, סנגורה היה היועץ המשפטי לממשלה לשעבר, פול ניומן. היא טענה שלא ידעה על הפעולה נגד הממשלה, אך הורשעה ונגזרו עליה חמש שנות עבודת פרך בכלא וקנס של $5000. גזר הדין הומתק לחמש שנות מעצר בית בקומה העליונה של ארמונה. שם, עסקה המלכה בחיבור שירים, כולל "תפילת המלכה" (Ke Aloha o Ka Haku – "חסד האלוהים"), והתחילה לכתוב את זכרונותיה.
הרפובליקה של הוואי שחררה אותה על תנאי ב-4 בספטמבר 1895. לאחר ששוחררה, היא הוחזקה עדיין במעצר בית בארמון וושינגטון במשך שנה. ב-13 באוקטובר 1896, הרפובליקה העניקה לה חנינה מלאה והחזירה לה את זכויות האזרח שלה. המלכה הרגישה צורך עז לצאת לחו"ל, ונסעה לשהות זמן מה אצל קרובי משפחה במסצ'וסטס.
לאחר ביקורה במסצ'וסטס, העבירה ליליואוקלאני את מגוריה לוושינגטון די. סי., לסירוגין, בזמן שהפליגה חזרה להוואי כדי להתנגד לסיפוח הממלכה לארצות הברית ובבקשות פיצויים על הגזל שנעשה לה. היא נכחה בהשבעתו של הנשיא ויליאם מקינלי ב-1897, עם דרכון הוואיי מהרפובליקה שנחתמה באופן אישי על ידי הנשיא דול.
ב-1898, קצת לאחר תחילת מלחמת ארצות הברית–ספרד, הנשיא מקינלי חתם על הסכם סיפוח רפובליקת הוואי, אך ההסכם לא עבר את אישור הסנאט לאחר שהוצגה להם עצומה נגד הסיפוח עליה היו חתומים 21,000 אזרחי הוואי. הסיפוח התבצע זמן קצר לאחר מכן באמצעות החלטה משותפת של הסנאט והקונגרס (החלטת ניולנדס).
חייה המאוחרים ומותה
החל מיולי 1911, בית המחוקקים הטריטוריאלי של הוואי הקציב לליליואוקלאני פנסיה של 2,500 דולר לחודש. הותר לה גם לקבל את ההכנסה ממטע סוכר של כ-24,000 דונם. קצבאות אלו היו הרבה פחות ממה שדרשה המלכה, והמחוקקים מאנו מלהתייחס לחוקיות החרמת נכסיה מלכתחילה. באפריל 1917, הניפה ליליואוקלאני את דגל ארצות הברית בבית וושינגטון לכבודם של חמישה מלחים הוואיים אשר נספו כשהוטבעה האוניה SS Aztec על ידי צוללות גרמניות. המעשה המתפרש על ידי רבים כתמיכה סמלית בארצות הברית. אך היסטוריונים כמו ניל תומאס פרוטו דחו את הפרשנות הזו. פרוטו טען כי מעשה זה משקף את האופן בו היא עדיין החזיקה באמונם של בני עמה ואת זכותם לקבוע את גורלם, גם לאחר שהודחה ממקומה כמנהיגתם.
בסוף הקיץ של שנת 1917, דווח בעיתון שהיא חלשה מידי לערוך חגיגות ציבוריות לכבוד יום הולדתה, מסורת שהתקיימה עוד מראשית ימי המלוכה. אחת מהופעותיה האחרונות בציבור הייתה בספטמבר באותה שנה, כשהצטרפה רשמית לצלב האדום האמריקאי. לאחר מספר חודשים של הידרדרות בבריאותה, היא איבדה את השימוש בגפיה התחתונות, וגם מצבה הקוגניטיבי התדרדר עד שלא הייתה מסוגלת לזהות את ביתה. המעגל הפנימי של החברים והמטפלים שלה ישב איתה בשבועיים האחרונים לחייה. בבוקר 11 בנובמבר 1917, ליליואוקלאני נפטרה בביתה, בית וושינגטון, כאשר היא בת שבעים ותשע.
גופתה הובאה לכנסיית קאוויאהאו, לשם הוזמן הציבור לצפות בה. נערכה לה הלוויה ממלכתית בחדר כס המלכות של ארמון יולאני. כשארון הקבורה שלה נישא מן הארמון למאוזולאום המשפחתי, שרה מקהלת נוער את השיר "Aloha ʻOe", שירה המפורסם ביותר של המלכה שהיה לסמל תרבות הוואי, והמשתתפים בהלוויה וכן הציבור שצפה בשיירת הלוויה לאורך מסלולה. ההלוויה צולמה במצלמות קולנוע, אך הסרטים הושמדו כאשר הבית בו חיו קודם לכן אחותה ואחייניתה של ליליואוקלאני נשרף עד היסוד ב-1921.
קרן ליליואוקלאני
קרן ליליואוקלאני נוסדה ב-2 בדצמבר 1909, לטיפול ביתומים וילדים עניים בהוואי. כל עיזבונה היה אמור לשמש את הקרן, חוץ מאשר מספר ירושות ספציפיות אשר מנתה. הירושות הגדולות מבין אלה היו האחוזות המשפחתיות אשר השאירה לילדיה, כולל ילדי ההנאי המאומצים, וליורשיהם: לג'ון איימוקו דומיניס את בית וושינגטון, ולג'וזף קייפונוהיאה את קיאלוהילאני, אחוזתה בווייקיקי. המרכז לילדים על שם המלכה ליליואוקלאני עדיין פעיל כחלק ממורשתה.
אמונותיה
ליליואוקלאני חונכה על ידי מיסיונרים אמריקאים מילדות, ואימצה את הנצרות הפרסביטרית כתוצאה. היא הייתה נוצרייה אדוקה רוב חייה, וביקרה באופן קבוע בכנסייה, הובילה את המקהלה וניגנה באורגן.
המלכה האמינה ב"שוויון זכויות" לכל הדתות, וגילתה התעניינות בנצרות הקתולית, המורמונית, והאפיסקופלית, וכן בזרמים פרוטסטנטים אחרים. במשך ההפיכה ומאסרה, בישוף אלפרד וויליס מקתדרלת סיינט אנדרוז היה תומך גלוי של המלכה, אשר הייתה מבקרת קבועה בכנסייתו. זמן קצר לאחר ששוחררה על תנאי, המלכה לשעבר הוטבלה לזרם האנגליקני במאי 1896.
כתיבה ומוזיקה
ליליואוקלאני ואחיה מוכרים על ידי היכל התהילה למוזיקה בהוואי בתור "ארבעת המלכותיים" (Na Lani 'Ehā) בשל החסות וההעשרה שהם תרמו למורשת הוואי. ליליואוקלאני הייתה מלחינה וסופרת מחוננת. ספרה, "Hawaiʻi's Story by Hawaiʻi's Queen" (סיפורה של הוואי מאת מלכתה של הוואי) סיפר את ההיסטוריה של ארצה ואת סיפור הפיכת המלכות מנקודת מבטה. היא לא רק הלחינה, אלא גם הייתה מוזיקאית מוכשרת, וניגנה בגיטרה, בפסנתר, באורגן, ביוקללה, ובסיטאר.
כשהייתה במעצר, נמנעו ממנה ספרים ועיתונים, וכך הייתה מנותקת מבני עמה. אך היו לה עפרון ונייר, והיא העבירה את זמנה בכתיבה והלחנה, בהם מצאה נחמה. גם לאחר תקופה זו, היא המשיכה להשתמש בהלחנותיה כדרך להביע את רגשותיה לעמה, למולדתה, ולגבי ההתפתחויות הפוליטיות וההיסטוריות שחלו בהוואי. הדוגמה הטובה ביותר לכך הוא תרגום ה"קומוליפו" (Kumulipo - שירת הבריאה ההוואית), שערכה בזמן שהייתה כלואה, מכיוון שחששה שלא תצא משם בחיים, ורצתה לוודא שהתרבות ההוואית לא תאבד. שיר נוסף שכתבה באותה העת, "אלוהה אווה" (Aloha ʻOe), היה לקלאסיקה הוואית. במקור, השיר נועד להיות שיר פרידה בין אוהבים, אך הוא הפך לסמל, וקינה, לאובדן המולדת. זה היה השיר שליווה אותה בלווייתה.
טקס פרסי לורנס אוליבייה 1977
טקס פרסי איגוד תיאטראות וסט אנד לשנת 1977 נערך בלונדון על ידי האיגוד של תיאטרון לונדון, כהוקרה על הישגים בתיאטראות וסט אנד. השם הוחלף ל"פרס לורנס אולבייה" בטקס של 1984.
הפקות עם מועמדויות וזכיות מרובות
הפקות הבאות היו מועמדות למספר פרסים:
ההפקות הבאות זכו במספר פרסים:
ישראל איסר איסרלין (וילנה)
הרב ישראל איסר איסרלין (בערך ה'תקפ"ז, 1827 – ה'תרמ"ט, 1889) היה מורה צדק בעיר וילנה. חיבר מספר ספרים שכולם יצאו לאור בחייו.
ביוגרפיה
אין ידועים פרטים רבים עליו. נולד בעיר סלוצק. אביו היה ר' מרדכי איסרלין. בשנת ה'תרכ"ד, כשהוציא לאור את ספרו השני אשי ישראל על מסכת שבת, הזכיר את שם אביו בברכת החיים (נ"י), ואילו בספרו השלישי שיצא לאור בשנת ה'תרכ"ח הזכיר את אביו בברכת המתים (ז"ל).
RW בקפאוס
RW בקפאוס (RW Cephei) הוא היפר-ענק כתום אשר נמצא במרחק של כ-11,400 שנות אור בקבוצת הכוכבים קפאוס. עם רדיוס של 1,535 רדיוסי שמש (גדול מרדיוס מסלולו של צדק), RW בקפאוס הוא אחד מהכוכבים הגדולים אשר ידועים לאנושות.
RW בקפאוס הוא משתנה סדיר למחצה ובמהלך 50-70 השנים האחרונות שינה RW בקפאוס את סיווגו הספקטרלי מהיפר-ענק צהוב מסוג G8 לעל-ענק אדום מסוג M0. כיום הטמפרטורה שלו נמצאת בין שני הסיווגים והוא מסווג כהיפר-ענק כתום מסוג ספקטרלי K2 0-Ia. המרחק ל-RW בקפאוס הוערך על בסיס הבהירות הנראית והתכונות הספקטרוסקופיות שלו ומשערים שהוא חלק מחבורת הכוכבים קפאוס OB1.
לוסינדה ויליאמס
לוסינדה ויליאמס (באנגלית: Luicinda Williams, נולדה ב-26 בינואר 1953) היא זמרת ומשוררת אמריקאית בסגנון פולק, רוק ובלוז.
אלבומיה הראשונים שהוקלטו בשנים 1978 ו-1980 קיבלו מעט מאוד תשומת לב מהתקשורת והציבור. בשנת 1988 הוציאה ויליאמס אלבום הנושא את שמה ששם אותה על המפה.
בשנת 1998 הוציאה את אלבומה המצליח ביותר "Car Wheels on a Gravel Road", עליו זכתה בפרס גראמי. מאז אלבום זה, הוציאה עוד שבעה אלבומים שלא זכו לאותה הצלחה מסחררת.
בשנת 2002 נבחרה על ידי מגזין טיים למשוררת האמריקאית הטובה ביותר.
רקע
ויליאמס נולדה בלייק צ'ארלס, לואיזיאנה, בתם של משורר ופרופסור לספרות מילר ויליאמס ופסנתרנית חובבנית. הוריה התגרשו באמצע שנות ה-60, כאשר אביה זכה במשמורת עליה ועל אחיה הצעירים.
סרטי גבע
סרטי גבע בע"מ הייתה חברה ישראלית אשר עסקה בהפקת סרטי קולנוע.
היסטוריה
בשנת 1967 נמכרו האולפנים והמעבדה של "סרטי גבע" לשותפות ישראלית-אמריקאית, בראשות אנשי העסקים יצחק (איז'ו) שני ויוסף דיאמנט, ושמם הוחלף ל"ברקי פטה המפריס", שהמשיכו את הפקת הסרטים הישראלים בשנות השבעים ובשנות השמונים. במהלך השנים הפיקה "סרטי גבע" מאות יומני קולנוע, ירחונים לעולים, סרטי תעודה, סרטי הסברה וסרטים עלילתיים, ונתנה שירותי מעבדה ואולפן להפקות חיצוניות.
בחודש ספטמבר 2011 נהרס בנין "סרטי גבע" בגבעתיים ובמקום הוקמו שני מגדלי מגורים (מגדלי גבע).
מנזר סנגוב
מנזר סנגוב (ברומנית: Mănăstirea Snagov) הוא מנזר נוצרי אורתודוקסי רומני השוכן על אי באגם סנגוב, ברומניה. המנזר נוסד כנראה על ידי מירצ'אה הזקן והוא מוזכר בתעודות לראשונה ב-1408. המנזר מכונה לעיתים גם "מנזר ולאד המשפד", משום האמונה העממית שולאד המשפד קבור במנזר. בדיקה מודרנית שנערכה לעצמות הקבורות בקבר המיוחס, קבעה שהעצמות הקבורות שם הן עצמות סוס.
בסביבות שנת 1456 ולאד המשפד בנה קיר מגן, גשר בין האי ובין גדת האגם, בית סוהר לכליאת בוגדים וליסטים וגם מעבר תת-קרקעי המחבר את האי ליבשה. המנזר בנוי בסגנון ביזנטיני עם אלמנטים דקורטיביים רומנים.
המקום שימש נזירות עד 1810, כאשר הועברו למקום אחר. רעידת האדמה של 1814 גרמה לנזקים כבדים. בעת מהפכת טודור ולדימירסקו ב-1821 נשרף הגשר, העשוי עץ אלון, שחיבר את האי לגדה ואף פעם לא שוקם.
במנזר יש רק נזיר אחד המתחזק אותו. תושבי האזור מעדיפים ללכת להתפלל בכנסייה הכפרית ורק בחגים מתכנס כמניין מתפללים. המקום זוכה לביקורי 20 עד 25 תיירים בחודש.
המחוז האדמיניסטרטיבי הצפון-מזרחי (מוסקבה)
בראש המחוז עומד הפרפקט ולדימיר וינוגרדוב. מינואר 2000 ועד 2010 פרפקט המחוז הייתה אירינה ראבר שפוטרה לאחר שראש העיר יורי לוז'קוב פוטר וראש העיר החדש סרגיי סוביאנין פיטר את מקורביו של לוז'קוב.
מחוז צפון-מזרח הוא המחוז היחידי במוסקבה שבשטחו פועלים כל סוגי התחבורה הציבורית: רכבת תחתית, אוטובוס, חשמלית, רכבת קלה, מוניות שירות ומונורייל.
אתרים בעלי עניין
בתחומי המחוז נמצאים משרדי הרבנות הראשית לרוסיה ומרכז הקהילה היהודית של מוסקבה. בית הכנסת שבנפת מרינה רושצ'ה נבנה ב-1926 ושריפה כילתה את המבנה ב-1993. כיום על שטחו ניצב מרכז הקהילה היהודית של מוסקבה (Московский еврейский общинный центр).
במחוז שוכן גם כלא בוטירקה, בית הכלא הגדול ביותר במוסקבה.
במחוז שוכנים גם אתרי תיירות כדוגמת:
היסטוריה
עד 1917 רק חלק גדול מהמחוז היווה לחלק מהעיר. לאחר מהפכת פברואר, הדומה העירונית העבירה החלטה להרחבת העיר ונפות מרינה רושצ'ה, בוטירסקויה, מרפינו, אוסטאנקינו ואלכסייבסקויה הוכנסו לתחומי העיר.
ב-1960 נוספה גם העיירה באבושקין שהפכה לנפה במחוז. בין 1984 ל-1991 בתחום המחוז התקיימו נפות דזרז'ינסקי, קירוב, באבושקין וטימיריאזב.
ב-1991 הוקם המחוז בשמו הנוכחי ובשנת 2002 אוסטנקינו אוחד עם נפת שרמטייבו.
יוצרות
המושג "יוצרות" במשמעותו המקורית מציין את מערכות הפיוטים שנאמרו בברכות קריאת שמע שהראשונה שבהן היא "יוצר אור", ומכאן נובע שמם. בלשון העם כיום, וכך גם בסידורים רבים, מכונים גם הקרובות (פיוטים לתפילת העמידה) לשחרית ומוסף בשם זה.
תולדות מערכת היוצר
בתקופת הפיוט הקלאסי (המאה ה-6–המאה ה-8) היה סוג זה שולי יחסית, ומרבית הפייטנים, ובראשם יניי ורבי אלעזר בירבי קליר, התמקדו בכתיבת קרובות, ורק בתקופת הפיוט המזרחי המאוחר הפך סוג זה למרכז היצירה הפיוטית, ובשל כך מנחם זולאי כינה אותה "תקופת היוצר".
בתקופה זו, מלבד היוצרות לשבתות מיוחדות וחגים, חוברו יוצרות על פי פרשות השבוע לכל שבתות השנה. מחזורי יוצרות כאלה לכל פרשות השבוע, חוברו על ידי רב סעדיה גאון, רבי שלמה סולימאן אלסנג'ארי ורבי שמואל בן הושענא.
בתקופת הפיוט הארצישראלית ואחריה בפיוט הבבלי שלפני תקופת שירת ספרד, היוצר היה בנוי משבעה חלקים ששולבו בברכות קריאת שמע, או, לפי הוכחת החוקרים וביניהם אלבוגן, החליפו לחלוטין את הנוסח הקבוע של ברכות קריאת שמע, בתפילתו של שליח הציבור (חוץ מנוסח הברכה שבפתיחת ברכת יוצר ובחתימת שלושת הברכות, והפסוקים שבהן).
אחרי התקופה הקלאסית, הפיוטים נוספו לנוסח התפילה הקבוע (במקום להחליף אותו).בקהילות איטליה ואשכנז כללה רק את פיוטי יוצר, אופן וזולת, ועל פי רוב, השמיטו את שאר הפיוטים. בדורות מאוחרים יותר, עקב השפעה של הפיוט הספרדי קלטו בני אשכנז מספר פיוטי מאורה ספרדיים לתוך תפילתם, אז גם החלו בכתיבת פיוטים מסוג זה, תוך שהם מאמצים בו את סגנון אבן גבירול וריה"ל. אמירת היוצרות הצטמצמה לחגים ושבתות מיוחדות, ולכל אחד מימים אלה, היו פיוטים קבועים שנחשבו כחלק מנוסח התפילה הקבוע. בספרד, הפך כל חלק ממערכת היוצר לפיוט העומד בפני עצמו, ונכתבו פיוטי יוצרות רבים חדשים, בסגנון שירת ימי הביניים של יהדות ספרד, בין השאר על ידי רבי שלמה אבן גבירול ורבי יהודה הלוי. גם בספרד, נאמרו היוצרות בדרך כלל רק בחגים ובשבתות מיוחדות, אך נמצאו גם מעט יוצרות שנכתבו על ידי פייטני ספרד לשבתות רגילות.
בתקופות מאוחרת יותר, בשל התנגדות הלכתית, הופסקה אמירת היוצרות בנוסח הספרדים. כמה פיוטי יוצרות נותרו בקהילות הספרדים, שלא במקומם המקורי בברכות קריאת שמע, כמו הפיוט שנאנים שאננים שנאמר ביום הכיפורים, והפיוט יום ליבשה שנכלל בשירת הבקשות המרוקאית לפרשת בשלח.
ארבע פרשיות ושבת הגדול
בקהילות אירופה נהגו לומר פיוטים בשבתות שבהם קוראים את ארבע הפרשיות - יוצר וקרובות וכן בשבת הגדול. יש קהילות שממשיכות לומר פיוטים אלה גם היום, והם מודפסים בחלק מהסידורים המצויים. אך חלק מקהילות אלו לא אומרים את היוצרות אלא רק את הקרובות. .
במנהג איטליה, נוהגים לומר רק את גוף היוצר, ולא את החלקים האחרים של מערכת היוצר והקרובות.
היוצרות לארבע הפרשיות מיוחסים במסורת יהדות אשכנז לרבי אלעזר הקליר, ומתאימים בסגנונם לתקופתו. יוצרות אלו זהות בין מנהגי אשכנז המזרחי והמערבי, וכך גם גוף היוצר הנאמר במנהג איטליה זהה לנאמר במנהגי אשכנז. לעומת זאת, הפיוטים הכלולים ביוצרות לשבת הגדול מקורם בפייטנים שחיו באירופה, וישנם מנהגים שונים מהם הפיוטים הנאמרים ביוצר זה.
במחזור חזונים כמנהג המערביים שהתגוררו בסיציליה, נמצאים פיוטים אחרים לנשמת ויוצר לשבתות אלו, ובהם פיוטים מפייטני ספרד בהם רבי משה אבן עזרא, רבי שלמה אבן גבירול, רבי יצחק אבן גיאת ורבי יהודה הלוי. מנהג זה לא נהוג היום באף קהילה.
הפיוט מי כמוך ואין כמוך שמקורו ביוצרות לפרשת זכור, מושר עד היום ברוב הקהילות הספרדיות, אך לא במקומו המקורי בברכות קריאת שמע.
שבתות ספירת העומר
לפי מנהג אשכנז המזרחי, אומרים יוצרות בכל השבתות מפסח ועד שבת שאחרי שבועות. הפיוטים של ברכת אמת ויציב – "זולת" (לאחר המילים "אין אלוהים זולתך סלה") ו"גאולה", עוסקים בפרעות והפוגרומים שאירעו בימי ספירת העומר בארצות אשכנז. גם פיוט "אהבה" (על ברכת אהבה רבה) עוסקים בדיאלוג בין עם ישראל לקדוש ברוך הוא על אורך הגלות.
לפי מנהג אשכנז המערבי, מתחילים לומר את הפיוטים רק אחרי ראש חדש אייר, וממשיכים רק עד שבועות, אבל לא אומרים פיוטים בשבת שאחרי שבועות. בחודש אייר, אומרים רק פיוט זולת, ובשבת האחרונה, הנקראת "שווארץ שבת", אומרים אהבה וזולת.
אמירת פיוטים אלה נדירה כיום, גם בקרב הקהילות שמשמרות את מנהג אמירת הפיוטים בשבתות ארבע פרשיות, והם אינם מודפסים בסידורים הנפוצים.
ג'וני פרידלנדר
ג'וני פרידלנדר (26 בדצמבר 1912 – 18 ביוני 1992) היה צייר גרמני-צרפתי.
ביוגרפיה
ג'וני פרידלנדר נולד בשנת 1912 בעיירה באזור שלזיה שאז הייתה בתחומי האימפריה הגרמנית. בשנת 1922 הוא סיים את לימודיו בברסלאו והחל ללמוד אמנות אצל אוטו מילר. בשנת 1930, לאחר סיום הלימודים הוא עבר לדרזדן. בשנת 1933 הוא עבר לברלין וביקר בפריז. ג'וני פרידלנדר התקרב לדעות קומוניסטיות, נעצר ונשלח לשנתיים למחנה ריכוז. לאחר שחרורו הוא עבר לצ'כוסלובקיה. בשנת 1937 הוא עבר לפריז. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא נעצר שוב, תחילה על ידי הצרפתים ואחר כך על ידי הנאצים. בשנת 1944 הוא שוחרר ועבר לעבוד בשיטת התצריב בטכניקת אקווטינטה.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 ג'וני פרידלנדר השתתף במספר תערוכות וזכה להצלחה. הוא נסע עם תערוכות שלו לארצות הברית, יפן וברזיל. במקביל הוא פתח בית ספר לאמנות בה למדו ציירים צעירים (לרבות איציק עדי).
בשנות ה-70 של המאה ה-20 אורגנו לכבודו מספר תערוכות שמסכמות את דרכו באמנות.
שמי אוג'ליי
ג'סושמילור טלודביג'סו "שמי" אוג'ליי (באנגלית: Jesusemilore Talodabijesu "Semi" Ojeleye; נולד ב-5 בדצמבר 1994) הוא כדורסלן אמריקאי-ניגרי, שמשחק בקבוצת לוס אנג'לס קליפרס מליגת ה-NBA, בעמדות הסמול פורוורד והפאוור פורוורד.
קריירת מכללות
אוג'ליי נולד בעיר אוברלנד פארק שבקנזס, להורים ממוצא ניגרי. בשנת 2013 החל ללמוד באוניברסיטת דיוק, אולם בשתי עונותיו בקבוצת הכדורסל שלה מיעט לשחק ותרם 2.0 נקודות בממוצע למשחק בלבד. בעונת 2014/2015 זכתה הקבוצה בטורניר אליפות המכללות, בהובלתם של השחקנים ג'אליל אוקפור, קווין קוק, ג'סטיס וינסלו וטיוס ג'ונס.
בשנת 2015 עזב את דיוק, ועבר לאוניברסיטת סאות'רן מתודיסט שבדאלאס על מנת לקבל תפקיד משמעותי יותר בקבוצת האוניברסיטה. בעונתו היחידה עם ה"מוסטנגס" (2016/2017) הציג יכולת טובה, לצדם של סטרלינג בראון ושייק מילטון, ורשם ממוצעים של 19.0 נקודות ו-6.9 ריבאונדים למשחק.
בוסטון סלטיקס
בדראפט ה-NBA 2017 נבחר אוג'ליי על ידי בוסטון סלטיקס, בבחירה ה-37. לאורך 4 עונותיו עם הסלטיקס העפיל עמה פעמיים לגמר האזור המזרחי ( ו-), והעמיד ממוצעים כוללים של 3.5 נקודות ו-2.1 ריבאונדים למשחק. ב-11 בפברואר 2021 קלע שיא קריירה של 24 נקודות, בניצחון קבוצתו מול טורונטו ראפטורס.
אהוד גרוסמן
אהוד גרוסמן הוא רופא פנימאי ישראלי, ניהל במשך 21 שנים את מחלקה פנימית ד' והיחידה ליתר לחץ דם בבית החולים תל-השומר, משנת 2018 הוא מנהל את האגף הפנימי במרכז הרפואי שיבא בתל השומר, פרופסור מן המנין ברפואה פנימית, כיהן בעבר כדקאן הפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב, מופקד על הקתדרה ליתר לחץ דם באוניברסיטת תל אביב.
תחילת דרכו כרופא
גרוסמן בוגר בהצטיינות של הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב. כדי לממן את לימודיו, מהתקופה שהיה סטודנט שנה ג', עבד גרוסמן כאח, במשך כ-4 שנים במכון הלב, ביחידה לטיפול נמרץ בבית החולים תל-השומר בניהולו של הפרופ' הנרי נויפלד. את שנת הסטאז', עשה בתל-השומר.
לאחר סיום הסטאז' שירת בצה"ל כרופא צבאי, בחיל השריון. גרוסמן עבר לגור בקיבוץ סעד. אשתו שימשה אחות הקיבוץ והוא החל לעבוד במקביל לשירותו הצבאי כרופא בקיבוץ גבים ובמושב יכיני. בסיום שרותו הצבאי התמחה ברפואה פנימית בבית החולים תל השומר, במחלקתו של הפרופ' יחזקאל סמרה (ביתן 30) ובנוסף במחלקתה של פרופ' תלמה רוזנטל (ביתן 38), אשר עסקה בנושא של יתר לחץ דם.
לאחר סיום ההתמחות, יצא גרוסמן להשתלמות בארצות הברית בנושא יתר לחץ דם. גרוסמן השתלם שנה אחת בנושא המודינאמיקה של יתר לחץ דם ב-Ochsner clinic בניו אורלינס ושנתיים בנושא מערכת העצבים הסימפטטית ויתר לחץ דם במכונים הלאומיים לבריאות במרילנד.
רופא בכיר
עם חזרתו ארצה הצטרף גרוסמן למחלקה פנימית והיחידה ליתר לחץ דם בבית החולים תל השומר. בשנת 1997 נתמנה גרוסמן למנהל מחלקה פנימית ד' בבית חולים שיבא, ומשנת 2003 גרוסמן מנהל גם את היחידה ליתר לחץ דם המסונפת למחלקה. משנת 2018 הוא מנהל את האגף הפנימי במרכז הרפואי ע"ש שיבא בתל השומר. בשנת 2000 קודם לדרגת פרופסור מן המניין לרפואה פנימית באוניברסיטת תל אביב ומשנת 2004 גרוסמן מופקד על הקתדרה ליתר לחץ דם באוניברסיטת תל אביב. גרוסמן חבר בארגון האירופאי והאמריקאי ליתר לחץ דם. בין השנים 2001–2003 כיהן גרוסמן כמזכיר החברה ליתר לחץ דם בישראל ומאוקטובר 2003 עד 2005 היה יו"ר החברה ליתר לחץ דם בישראל.
גרוסמן משלב את עבודתו כקלינאי, איש אקדמיה ואיש ניהול. בין השנים 2003–2004 כיהן גרוסמן כסגן מנהל האגף לרפואה פנימית בבית החולים תל השומר. בין השנים 2005–2014 כיהן גרוסמן כיו"ר וועדת ההתמחות וסגן יו"ר המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית בישראל. בין השנים 2006–2014 כיהן גרוסמן כסגן דיקן לקידום אקדמי בבית ספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב. מחודש ספטמבר 2014 מכהן גרוסמן בתפקיד דקאן הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
גרוסמן מכהן כעורך מדעי בכתב העת מדעי רפואי "Medicine".
גרוסמן פרסם כשש מאות מאמרים מדעיים
משפחתו
גרוסמן נשוי לרחל (לבית בן ברוך), אחות במקצועה. לזוג 2 בנים רופאים פנימאים ובת העוסקת בכלכלה ומינהל עסקים. הבן הבכור, אלון גרוסמן פרופסור לרפואה פנימית ומנהל מחלקה פנימית ב בבית חולים בלינסון, הבן חגי פנימאי וראומטולוג, פרופסור לרפואה פנימית בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב וסגן מנהל מחלקה פנימית בתל-השומר.
טורבייחה
היסטוריה
עד תחילת המאה ה-19 במקום היה רק מגדל שמירה ישן ונטוש, ככל הנראה מתקופת הרקונקיסטה, שהעניק לעיר את שמה (השם הוא הלחם בסיסים של המילים Torre ו-Vieja ומשמעו "מגדל ישן").
ב-1803 הורה קרלוס הרביעי, מלך ספרד להעביר מתקנים להפקת מלח מהעיירה הסמוכה לה מטה לטורבייחה, ובמקביל התחילו להקים עיירה בשביל העובדים שם. ב-1829 העיירה נחרבה ברעידת אדמה אך היא שוקמה לאחר מכן.
ב-1931 אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד, העניק לטורבייחה מעמד של עיר.
תלמי (בן פירוס)
תלמי (ביוונית: Πτολεμαῖος; 295 לפנה"ס - 272 לפנה"ס) היה נסיך ומצביא אפירוטי, בנו של פירוס הראשון ושל אשתו הראשונה אנטיגונה. הוא נהרג לאחר המצור על ספרטה.
ביוגרפיה
תלמי נולד ככל הנראה בשנת 295 לפנה"ס. אביו היה פירוס הראשון מלך אפירוס. אמו אנטיגונה ככל הנראה מתה במהלך הלידה. הוא נקרא על שם תלמי הראשון סוטר, מלך מצרים התלמיית, שסייע לאביו בעבר. הייתה לו אחות גדולה בשם אולימפיאס השנייה, ושני אחים למחצה שנקראו אלכסנדר והלנוס. יוסטינוס מתאר אותו כאדם אמיץ, אך פזיז מאוד.
בשנת 280 לפנה"ס כאשר יצא אביו למסע מלחמה באיטליה, הוא הפקיד אותו כעוצר הממלכה. בשנת 274 לפנה"ס, חזר אביו מאיטליה ויצא למסע לכיבוש יוון. תלמי היה קצין בצבאו, והוא נזכר כמי שכבש את האי קרקירה עם 60 איש בלבד. הוא גם פיקד על הכוח שכבש את סלוניקי מידי אנטיגונוס השני גונאטס, מלך מוקדון. במהלך המצור על ספרטה, תלמי פיקד על המשמר האישי של אביו. ישנן שתי גרסאות בנוגע למותו. על פי יוסטינוס, הוא הסתער בראש החיילים אל מרכז העיר, אולם הוקף באנשים ונהרג. על פי פלוטרכוס, תלמי ניהל קרב נסיגה נגד המצביא הספרטני אוואלקוס, שנועד להבטיח נסיגה בטוחה של הכוח האפירוטי אל ארגוס. עם זאת, במהלך הקרב חייל כרתי בשם אוריסוס הכה למוות את תלמי.
פירוס זעם כששמע על מות בנו. פלוטרכוס כותב שהוא דהר בעצמו בראש פרשיו והרג את כל הכוח הספרטני כנקמה. בהסתמך על תיאוריו אצל ההיסטוריונים העתיקים, מעריך ויליאם סמית שאילו תלמי היה חי זמן רב יותר, הוא היה מתחרה במוניטין של אביו.
בית הכנסת אסמרה
בית הכנסת אסמרה (בערבית: معبد أسمرا) הוא השריד היחיד ששרד מקהילת יהדות אריתריאה באריתריאה. בית הכנסת נבנה בשנת 1906 והוא כולל בית קברות יהודי, כיתות לימוד ומקדש ראשי. על בית הכנסת אחראי כיום שמואל כהן, יליד אסמרה שנשאר בארץ כדי לטפל במבנה.
.gr
gr. היא סיומת האינטרנט הלאומית של שמות המתחם (domain name) של אתרי אינטרנט הרשומים ביוון, הסיומת הושקה בשנת 1989. שמות המתחם והסיומות מנוהלות על ידי ארגון 'FORTH' (Foundation for Research & Technology – Hellas).
עד שנת 2013, נרשמו מעל ל-370,000 שמות מתחם בסיומת זו. שמות מתחם בסיומת זו יכולים להיות רשומים באותיות יווניות בעזרת טכנולוגיית IDN ובשנת 2015 הושקה הסיומת ελ.
סיומת בשפה היוונית
בשנת 2003 השיק ארגון המחקר והפיתוח הפולני NASK את טכנולוגיית IDN, המאפשרת להשתמש באותיות לטיניות, יווניות, עבריות, סיניות קיריליות ועוד בשמות התחום. בשנת 2014, אישר ארגון ICANN את הצעת הסיומת ελ. ובשנת 2015 סיומת זו הושקה.
קווין מקארתי (פוליטיקאי)
קווין מקארתי (באנגלית: Kevin McCarthy; נולד ב-26 בינואר 1965) הוא פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית המכהן כיושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית. הוא מכהן כחבר הקונגרס מאז 2007. בשנים 2007–2013 הוא ייצג את המחוז ה-22 של קליפורניה, ומאז 2013 הוא מכהן מטעם המחוז ה-23 של המדינה. מקארתי כיהן כמנהיג הרוב בבית הנבחרים בשנים 2014–2019 וכמנהיג המיעוט בשנים 2019–2023. לאחר בחירות האמצע בשנת 2022, בהן השיגה המפלגה הרפובליקנית רוב בבית הנבחרים, נבחר ליושב ראש בית הנבחרים.
ביוגרפיה
מינואר 2007 הוא מכהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית. ב-2009 מונה לסגן מצליף המפלגה הרפובליקנית, אריק קנטור. לקראת הבחירות לקונגרס ב-2010 כתב יחד עם פול ראיין ואריק קנטור, את הספר "Young Guns: A New Generation of Conservative Leaders", ובו מפורטות הכנות המפלגה הרפובליקנית לקראת ניצחון בבחירות. בעקבות השגת הרוב למפלגתו בבית הנבחרים בבחירות שנערכו בנובמבר 2010, מונה בינואר 2011 למצליף הסיעה. לאחר הפסדו המפתיע של קנטור בפריימריז ביוני 2014, נבחר למחליפו כמנהיג סיעת הרוב הרפובליקנית בבית הנבחרים באוגוסט באותה שנה (התפקיד השני בחשיבותו בהנהגת סיעה כשהיא מחזיקה בתפקיד יושב ראש הבית).
מקארתי היווה את מקור השראתו של קווין ספייסי, המגלם בסדרה בית הקלפים את דמותו פרנק אנדרווד, חבר קונגרס ומצליף סיעה. לצורך ההכנות לתפקיד התלווה ספייסי למקארתי בשעה שהוא ממלא את תפקידו בבית הנבחרים. באחד מפרקי הסדרה אף שולבו בדבריו של אנדרווד ביטויים שאמר מקארתי.
בספטמבר 2015, עם התפטרותו של יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית ג'ון ביינר, הכריז על התמודדותו למשרה על מנת להחליפו, אך פרש לאחר זמן קצר מן המירוץ.
בנובמבר 2018, אחרי שהמפלגה הרפובליקנית הפסידה את הרוב שלה בבית הנבחרים, והיושב ראש היוצא פול ראיין פרש מהקונגרס, נבחר מקארתי להנהיג את הסיעה כיושב ראש המיעוט בבית הנבחרים, כשהביס בבחירות בקרב הסיעה את ג'ים ג'ורדן.
אחרי הבחירות לנשיאות ב-2020, סירב להכיר בניצחונו של ג'ו ביידן בבחירות, והפיץ טענות כוזבות לגביהן. בזמן ההסתערות על הקפיטול, בעת ספירת קולות האלקטורים ב-6 בינואר, התקשר לנשיא טראמפ לבקש שייקרא להמונים לסגת, וסיפר לו שהם פורצים למשרדו מהחלון, אך טראמפ רק השיב ש"נראה לי שהאנשים האלה כועסים יותר ממך לגבי הבחירות", דבר שהוביל לקרב צעקות ביניהם. כשהתחדש תהליך אשרור התוצאות הצביע (כמו כ-70% מהרפבוליקנים בבית הנבחרים) נגד האישור בשתי המדינות בהן עלתה ההתנגדות להצבעה. רק יומיים אחר כך פרסם הודעה בה הוא מכיר בכך שביידן הוא הנשיא הנבחר. בימים שאחרי האירועים מתח ביקורת על טראמפ, ואמר שיש לו אחריות מסוימת על התרחשותם, ושהוא היה צריך לפעול יותר מהר בשביל לעצור את האירועים. אך התנגד להליכים להדחתו, ובהמשך מיתן את ביקורתו טען שלא הייתה לטראמפ כוונה לעודד את ההסתערות, וש"לכל אחד ברחבי המדינה יש איזושהי אחריות לאירועים". ב-28 בינואר, פגש את הנשיא לשעבר טראמפ בביתו במאר-א-לאגו, ובכך העביר מסר שהמפלגה הרפובליקנית היא עדיין "המפלגה של טראמפ".
בשנת 2022 נכלל ברשימת טיים 100.
לאחר בחירות נובמבר 2022, זכתה מפלגתו לרוב בבית הנבחרים, והוא זכה במועמדות מטעם מפלגתו לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים בקונגרס ה-118. בישיבה הראשונה של בית הנבחרים, חלק מחברי מפלגתו המשתייכים לאגף הימני של המפלגה לא הצביעו עבורו, והוא לא זכה ברוב הדרוש על מנת להיבחר לתפקיד. בעקבות זאת, התקיימו סבבי הצבעה נוספים, לראשונה מאז 1923. ב-7 בינואר נבחר מקארתי לתפקיד בסבב ההצבעה ה-15 – מספר ההצבעות הרב ביותר לבחירת יושב הראש מאז 1859.
הפלות
בתחילת הקריירה הפוליטית שלו בקליפורניה תואר מקארתי בעיתונות כמתון יחסית בנוגע להפלות, והוא העדיף לעסוק בנושאים הקשורים לכלכלה. רפובליקנים שמרנים התייחסו לגישתו בנושא בחשדנות, ובכתבת פרופיל משנת 2003 בלוס אנג'לס טיימס נכתב "מקארתי נוטה למרכז. הוא תומך ברוב הזכויות להפלה, אבל מתנגד להוצאת כספים של משלמי מיסים על הפלות".
לאחר שנבחר לקונגרס של ארצות הברית, מקארתי החל להתנגד בעקביות להפלות, מלבד במקרים של אונס, גילוי עריות והפלה לצורך שמירה על חיי האם. בשנת 2019 הוא אמר "אני הגנתי על עמדתי נגד הפלות לאורך כל הקריירה הפוליטית שלי. אבל בכל הקריירה הפוליטית שלי, האמנתי גם שאונס, גילוי עריות וחיי האם הם מקרים חריגים." לאחר פסק דין דובס נגד הארגון לבריאות נשים בג'קסון, שבו ביטל בית המשפט העליון את הלכת רו נגד וייד, שיבח מקארתי את ההחלטה ואמר שזו ההחלטה "בעד-חיים" (pro-life) החשובה ביותר בהיסטוריה.
אנרגיה, סביבה ומדיניות בנושא שינויי האקלים
מחוז הבחירה של מקארתי כולל את העיר בייקרספילד והאזורים במחוז קרן שהענף הכלכלי העיקרי בהם הוא הפקת נפט, גז טבעי ומחצבים. עידוד תעשיית האנרגיה הייתה בראש סדר העדיפויות שלו כמחוקק, והוא פעל לחקיקה שתומכת בה. בזמן כהונתו של ברק אובמה, מקארתי התנגד למדיניות של הממשל שתכליתה צמצום פליטת גזי חממה ולקח תפקיד פעיל בניסיונות חקיקה שמטרתם הגבלת הכוח הרגולטרורי של הסוכנות להגנת הסביבה. הוא התנגד לשימוש בכספי מיסים כדי לתמוך בהפקת חשמל באמצעות אנרגיית רוח.
ב-2014, בתגובה לשאלה האם הוא חושב ששריפת דלק על ידי בני אדם היא גורם להתחממות הגלובלית מקארתי הביע עמדה ספקנית, בניגוד לקונצנזוס המדעי. הוא אמר "אני חושב שיש שינויים בסביבה. יש הרבה פריטים שיכולים לגרום להם". שנה לאחר מכן, התנגד מקארתי לניסיונות של אובמה לקדם הסכם במהלך ועידת האומות המאוחדות לשינוי אקלים. במאמר לרויטרס בזמן הוועידה הוא טען שקידום ההפקה של אנרגיה מגז טבעי מביא להפחתה בפליטת גזי חממה ושהניסיונות של אובמה להגיע להסכם שיקדם רגולציה של שוק האנרגיה מתעלם מכך.
החל משנת 2019 הביע מקארתי דאגה שעמדת המפלגה הרפובליקנית נגד מדיניות לצמצום שינויי האקלים תביא להפחתת כוחה האלקטורלי בקרב מצביעים צעירים. בעקבות זאת, הוא טען שבכוונתו להציג חקיקה שמקדמת צעדי מדיניות בנושא. עם זאת, החקיקה שקידם מקארתי הייתה שאפתנית פחות מזו שהוצעה על ידי מחוקקים דמוקרטים, והוא המשיך בהתנגדותו לצעדים דרמטיים בנושא.
נשיאות דונלד טראמפ והבחירות בשנת 2020
מקארתי היה אחד מחברי הקונגרס הרפובליקנים הראשונים שתמכו בטראמפ כמועמד לבחירות לנשיאות בשנת 2016. לאחר שטראמפ היה לנשיא מקארתי הפך לאחד מבני בריתו הקרובים. לפי כתבת פרופיל בניו יורקר משנת 2022, "אף אחד בהנהגה הרפובליקנית לא קשר את עצמו לדונלד טראמפ יותר ממקארתי". מקארתי הגן גם על שיחת הטלפון של טראמפ עם נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי, שהובילה להליך ההדחה הראשון נגד טראמפ. הוא הצביע נגד הדחת טראמפ בשני הליכי ההדחה.
לאחר הבחירות לנשיאות בשנת 2020, מקארתי תמך בתאוריית הקשר לפיה הבחירות נגנבו מטראמפ. בראיון לפוקס ניוז, מקארתי אמר "הנשיא טראמפ זכה בנשיאות... אנחנו לא יכולים לתת לזה לקרות לנגד עיננו". במהלך ההסתערות על הקפיטול ב-6 בינואר 2021 דווח שמקארתי ביקר את טראמפ, האשים אותו ב"אחריות מסוימת" לאירועים והתבטא בעד הדחתו, אך באותו היום הוא היה אחד מ-147 חברי הקונגרס הרפובליקנים שהצביעו בעד שינוי תוצאות הבחירות. מעט פחות משנה לאחר מכן הוא אמר "אני לא חושב שאף אחד מערער על הלגיטימיות של הבחירות לנשיאות".
זכויות להט"ב
מקארתי תמך ב"חוק להגנת הנישואים" מ-1996, שאסר על הכרה של הממשל הפדרלי בנישואים של זוגות מאותו המין. בשנת 2012, הוא הביע תמיכה בניסיונות להגן על החוק בבתי המשפט הפדרליים. בנימוקיו, הוא לא התייחס לנושא עצמו אלא "לרעיון שהממשלה... יכולה להחליט... איזה חוק להשאיר ואיזה לא". כשעתירות נגד החוק הגיעו לבית המשפט העליון, הוא הגיש יחד עם ג'ון ביינר ואריק קנטור תצהיר כידידי בית המשפט, בו הם הפצירו בשופטים לא לבטל את החוק. מקארתי הצביע בשנת 2022 נגד "חוק הכבוד לנישואים", שביטל רשמית את חוק הגנת הנישואים ומחייב את הממשל הפדרלי להכיר בנישואים בין בני זוג מאותו המין, (39 נציגים אחרים ממפלגתו הצביעו בעד החוק ו-169 הצביעו נגדו).
ישראל
בשנת 2022 עמד מקארתי בראש משלחת של 30 חברי קונגרס שבקרו בישראל ביוזמת איפא"ק, נפגש עם נפתלי בנט ועם בנימין נתניהו, ובראיון לעיתון ישראלי הביע התנגדות חריפה להסכם הגרעין עם איראן, המסכן לתפיסתו את ישראל, את ארצות הברית ואת העולם כולו.
מקארתי הבטיח לפעול נגד האנטישמיות. בנובמבר 2022, עם בחירתו לתפקיד יו"ר בית הנבחרים, התחייב שבמסגרת תפקידו יפעל לסלק את אילהן עומאר מוועדת החוץ של בית הנבחרים, בשל ההתבטאויותיה האנטישמיות לדבריו, ואכן בפברואר 2023 הוביל את הדחתה בפועל.
קיני (כדורגלן)
אנריקה קסטרו גונסאלס (בספרדית: Enrique Castro González; 23 בספטמבר 1949, אוביידו, ספרד - 27 בפברואר 2018, חיחון, ספרד) היה כדורגלן עבר ספרדי הידוע בכינוי קיני. קיני שיחק כחלוץ בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 במדי ספורטינג חיחון וברצלונה. קיני היה ידוע כאחד מהחלוצים הטובים בהיסטוריית ספרד הודות לזכייתו 5 פעמים בתואר מלך השערים של ליגת העל הספרדית - "הפיצ'יצ'י". כמו כן, ייצג קיני את מדינתו בשני גביעי עולם ובאליפות אירופה אחת.
תחילת הדרך בחיחון
קיני הצטרף בנעוריו למחלקת הנוער של אנסידסה, קבוצה קטנה מהעיר אבילס שבאסטוריאס. הוא עלה לקבוצת הבוגרים שלה בעונת 1967/68, אז שיחקה בליגה השלישית. ב-8 בנובמבר 1968 הצטרף קיני לספורטינג חיחון, ששיחקה בליגה השנייה. כבר בעונתו הראשונה בקבוצה, בגיל 19 בלבד, כבש קיני 15 שערים ב-21 משחקים ועזר לקבוצתו לסיים במקום החמישי בליגה. בעונה הבאה, עונת 1969/70, היה קיני מלך שערי הליגה השנייה, עם 21 שערים ב-34 משחקים. קיני הוביל את חיחון למקום הראשון של הליגה השנייה, ממנו העפילה הקבוצה לליגה הראשונה. בעונתם הראשונה בליגה הבכירה בספרד, הצליחה הקבוצה לסיים במקום ה-12, וקיני עצמו כבש 13 שערי ליגה, ביניהם שלושער לרשתה של סביליה ב-14 בפברואר 1971. עונת 1971/72 הייתה העונה היחידה בה הבקיע קיני במספר חד-ספרתי במהלך שנות ה-70: 9 שערים בלבד ב-24 משחקים. שתי עונות לאחר מכן, בעונת 1973/74, היה קיני מלך שערי הליגה הבכירה לראשונה בקריירה שלו, בזכות 20 השערים שכבש, 3 יותר מהמקום השני, מרסיאל פינה. בין היתר כבש שלושער לרשתה של אספניול ב-9 בדצמבר 1973 וצמדים לרשתן של קאסטיון, ריאל סוסיאדד וריאל מדריד. בעונה שלאחריה דעכה יכולתו של קיני והוא הצליח לכבוש רק 12 פעמים, אך בעונת 1975/76 שב קיני להציג יכולת גבוהה. הוא הבקיע 21 שערים, כולל רביעייה לאספניול ושלושערים לריאל בטיס וללאס פאלמס, והוא זכה פעם נוספת בתואר מלך השערים של הליגה. למרות היכולת האישית הגבוהה שהציג, כשלה קבוצתו במשחקי הליגה, והיא סיימה במקום ה-18, ממנו יורדים לליגה השנייה.
פעם נוספת בליגה השנייה, קיני תרם משמעותית לכך שחיחון עלתה חזרה לליגה הראשונה מהמקום הראשון, בכך שהבקיע 26 שערים והיה מלך השערים של הליגה. בעונתם הראשונה בחזרה בליגה הבכירה, קיני אמנם לא כבש באותה כמות כבעבר, אך הוא היה משמעותי בכך שחיחון סיימה במקום החמישי והעפילה לגביע אופ"א, בזכות 15 שערים שכבש. העונה הבאה, עונת 1978/79, הייתה מוצלחת אף יותר הן לחיחון, שהגיעה למקום השני, והן לקיני, שהבקיע 23 שערים והיה שני רק להנס קרנקל בטבלת מלך השערים. בעונת 1979/80 המשיכה ההצלחה. קיני היה מלך השערים של הליגה הראשונה בפעם השלישית בקריירה שלו, עם 24 שערים, וחיחון סיימה במקום השלישי את הליגה.
התקופה בברצלונה - החטיפה
על אף ההלם של שחקני ואנשי ברצלונה, כולל הצהרה של ברנד שוסטר הגרמני שלא ישחק כל עוד קיני בשבי, המשיכו להתקיים משחקי הליגה כשגרה. לא הייתה התקדמות הן במשא ומתן עם החוטפים והן בחקירת המשטרה, על אף שיחות טלפון רבות של מריה ניאבס וחוסה רמון אלשנקו, בלם הקבוצה שהפך למעין מתווך, עם החוטפים. בארבעת המשחקים שלאחר החטיפה השיגה ברצלונה תוצאת תיקו אחת והפסידה 3 פעמים. ב-23 במרץ העלו החוטפים את דרישתם בפני אלשנקו פעם נוספת - 100 מיליון פסטות שיופקדו בחשבון בנק בשווייץ. סגן נשיא ברצלונה בעצמו טס לשווייץ על מנת להפקיד את הכסף, והוא שיתף פעולה עם המשטרה המקומית כדי להתחקות על עקבות הפושעים. ב-25 במרץ משך אחד החוטפים מיליון פסטות ונסע לכיוון שדה התעופה, אז נתפס על ידי השוטרים. בחקירתו התבררו פרטיה המלאים של החטיפה, כולל זהות שותפו לפשע ומיקומו של קיני. קיני נמצא במרתף מתחת לחנות בסראגוסה, והוא שוחרר כבר בערב של אותו יום.
שחרורו של קיני גרר הקלה ושמחה רבה בקרב כל המעורבים בדבר. משפטתם של החוטפים הסתיים בגזר דין של מאסר ל-10 שנים ותשלום פיצויים בגובה 5 מיליון פסטות - סכום כסף אותו סירב קיני לקבל, ככל הנראה בשל תסמונת סטוקהולם שפיתח, שכן במהלך כל המשפט טען שהוא סולח להם על מעשיהם.
לפני חטיפתו של קיני, הייתה ברצלונה במקום השני ומועמדת לזכייה באליפות, אך בשל הידרדרות הקבוצה בהיעדרו, עם 3 הפסדים ותיקו כאמור, היא סיימה את העונה רק במקום החמישי. על אף היעדרותו של קיני, הוא הבקיע 18 שערים לפני החטיפה ועוד שניים לאחריה, ועם 20 שערים היה מלך שערי הליגה בפעם השנייה ברציפות. בגביע המלך היה קיני גורם משמעותי בזכייה של ברצלונה בתואר. עד הגמר הבקיע קיני 9 שערים, ובמשחק הגמר עצמו, מול ספורטינג חיחון, קבוצתו הקודמת, הבקיע קיני צמד, ועם שער נוסף של אסטבן ויגו, ניצחה ברצלונה 1–3 וזכתה בתואר.
שלהי הקריירה בברצלונה ובחיחון
בעונה הבאה המשיך קיני לשחק כרגיל במדי ברצלונה. קיני הבקיע 27 שערים בליגה בעונת 1981/82 ובכך היה מלך השערים של הליגה בפעם השלישית ברציפות. הוא סייע לקבוצתו לסיים במקום השני בליגה, רק שתי נקודות מתחת לריאל סוסיאדד. קיני תרם לזכייתה של ברצלונה בגביע מחזיקות הגביע עם 3 שערים - אחד בסיבוב הראשון של הטורניר, אחד ברבע הגמר מול לוקומוטיב לייפציג ושער הניצחון בגמר מול סטנדרד לייז', בו ברצלונה ניצחה 1–2. בעונה הבאה, עונת 1982/83, דעכו יכולתו ומעמדו של קיני בקבוצה, בין היתר בשל הגעתו של החלוץ הארגנטינאי דייגו מראדונה. קיני הבקיע 4 שערי ליגה בלבד ב-22 משחקים בהם שותף, והוא סייע לקבוצה לזכות בגביע הליגה ובגביע המלך פעם נוספת. בתחילת העונה הבאה עזר קיני לברצלונה לזכות בסופר קאפ, הודות לניצחון על אתלטיק בילבאו. גם בעונת 1983/84 מיעט קיני לשחק ולהבקיע בליגה, אך בגביע היה לו חלק משמעותי. הוא כבש שער בשמינית הגמר מול הרקולס ורביעייה ברבע הגמר מול אוסאסונה, וברצלונה הגיעה עד לגמר, בו הפסידה לאתלטיק בילבאו.
בקיץ 1984, בגיל 34, החליט קיני לפרוש ממשחק ואף נערך לכבודו משחק פרידה בברצלונה, אך הוא חזר בו והצטרף לקבוצת נעוריו, ספורטינג חיחון. בעונתו הראשונה בחזרה בחיחון, עונת 1984/85, הבקיע קיני 9 שערים ב-21 הופעות והוא סייע לקבוצתו לסיים במקום הרביעי בליגה. בעונה הבאה פתח ב-11 משחקים ונכנס כמחליף ב-13 נוספים, בהם כבש 7 שערים בלבד. בקיץ 1986 הבקיע שער בודד בגביע הליגה, נגד קבוצתו הקודמת ברצלונה, אך חיחון הודחה על ידיה בתוצאה המצטברת 2–3. בעונת 1987/88 פתח קיני במשחק אחד בלבד ונכנס כמחליף ב-15 נוספים. קיני כבש שער בודד באותה עונה, שערו האחרון כמקצוען, במשחק מול ריאל סרגוסה ב-1 בפברואר 1987. משחקו האחרון בליגה הספרדית היה ב-14 ביוני 1987, נגד ברצלונה. קיני פרש ממשחק בגיל 37, לאחר שכבש 219 שערים ב-448 הופעות בסך הכול בליגה הראשונה, בנוסף להם כבש 62 שערים ב-93 הופעות בליגה השנייה, כך שבסך הכול לרשותו 281 שערים ב-541 משחקים. קיני הוא מבין השחקנים בעלי מספר השערים הגבוה ביותר בתולדות הכדורגל הספרדי.
קריירת נבחרות
את הופעת בכורתו במדי נבחרת ספרד ערך קיני ב-28 באוקטובר 1970, במשחק ידידות מול, בו כבש קיני בניצחון נבחרתו 1–2. קיני השתתף עם הנבחרת במוקדמות יורו 1972, אך הוא לא הצליח לסייע לנבחרתו להעפיל לטורניר הגמר, ובמשחק המכריע מול אף הוחלף בדקה ה-28. במוקדמות מונדיאל 1974 נכנס קיני כמחליף במשחק הפלייאוף מול, אך נבחרתו הפסידה 0–1 והיא לא העפילה לטורניר הגמר. במוקדמות יורו 1976 כבש קיני צמד ב-20 בנובמבר 1974, בניצחון 1–2 על. נבחרתו עברה את שלב הבתים והגיעה לפלייאוף מול. קיני השתתף בשני המשחקים מולה, אך לא הצליח לכבוש ולעזור לנבחרתו להעפיל לטורניר הגמר.
נבחרת ספרד העפילה למונדיאל 1978 שנערך בארגנטינה, וקיני, שהבקיע פעמיים במשחקי ידידות לפני כן, נכלל בסגל הנבחרת. קיני שותף רק במשחק אחד בשלב הבתים, בהפסד 1–2 ל, וספרד הודחה כבר בשלב זה. בהמשך, הבקיע קיני במשחק ידידות מול לקראת יורו 1980 והוא השתתף עם הנבחרת בטורניר הגמר. במחזור השני של שלב הבתים, מול, הבקיע קיני שער ונבחרתו הפסידה 1–2. במשחק השלישי קיני לא שותף, נבחרתו הפסידה 1–2 ל והודחה. נבחרת ספרד העפילה אוטומטית למונדיאל 1982, בתור המדינה המארחת. בטורניר הגמר השתתף קיני ב-3 משחקים אך לא כבש אף שער, ונבחרתו הודחה בשלב הבתים השני. בסך הכול הבקיע קיני 8 שערים בלבד, מתוכם 5 במשחקי ידידות, ב-35 הופעות במדי הנבחרת הלאומית.
חיים אישיים
קיני נישא למריה ניאבס ב-1974. לזוג נולדו שלושה ילדים: לורנה, אנריקה (כשמו של קיני עצמו ושל אביו) וחורחה. אחיו של קיני, חסוס קסטרו, היה שוער כדורגל. ב-27 בפברואר 2018 הלך קיני לעולמו כתוצאה מהתקף לב.
גוף בזאלי
הגוף הבזאלי (גם קינטוזום או גופיף בסיסי) הוא אברון בתא הזהה במבנהו לצנטריול. אברון זה ממוקם בבסיסו של כל ריס (שערית, Cilia) או שוטון.
מבנה
קוטרו של הגוף הבזאלי הוא כ 0.15 nm, ואורכו כ- 0.5 nm. מבנה הגוף הבזאלי גלילי, ומורכב מ-9 שלשות מיקרוטובולי. בהמשך האברון, הוא מתהווה לריס או שוטון, אשר סידור המיקרוטובולי בהם שונה. המיקרוטובולי הפנימי מתוך כל שלשה (מכונה תת-סיב A), מתמשך אל תוך גוף הריס או השוטון. האמצעי (מכונה תת-סיב B), מתמשך אף הוא אל תוך הריס או השוטון. החיצוני (מכונה תת-סיב C) מסתיים בקצה העליון של הגוף הבזאלי והוא אינו חודר לריס או לשוטון. בכך נוצרים בהמשך האברון תשעה זוגות מיקרוטובולי המהווים את הרכב הריס או השוטון.
המיקרוטובולי של הגוף הבזאלי אינם עטופים בקרום התא, עקב הימצאותם בתוך הציטופלזמה (בניגוד לריס או השוטון).
בבסיס הגוף הבזאלי מצוי חלבון מבני המשמש כציר, ממנו מסתעפים לצדדים סיבים חלבוניים המקשרים בינו ובין שלושת המיקרוטובולי.
בקרבת הגוף הבזאלי מצויים מיטוכונדריה רבים המספקים ATP לריס או לשוטון דרך הגוף הבזאלי.
בית היתומים של דבורקין
בית היתומים של דבורקין הוא מבנה ברמת גן, ששימש כבית יתומים משנת 1937.
היסטוריה
בית היתומים של דבורקין הוקם בשנת 1937 ברחוב המרגוע ברמת גן (לימים רחוב אלימלך), על מגרש בגודל 5 דונם בבעלותו של אלימלך דבורקין, איש העלייה השנייה, משורר וחלוץ שנמנה עם מייסדי העיר.
איסר־לייב בלובשטיין, אביה של המשוררת רחל המשוררת, יזם את הקמת בית היתומים הזה בתל אביב. הוא חיפש מגרש להקמת הפרויקט, ואלימלך דבורקין, שקרא ידיעה על כך בעיתון, נענה לבקשה ותרם לבית היתומים את מגרשו הגדול, שהיה כל רכושו. אבן זיכרון לזכר אלימלך דבורקין ורעייתו חנה ניצבת כיום בחזית הבית הפונה לרחוב, ולאחר שנפטר הוחלט בוועדת שמות של עיריית רמת גן לקרוא לרחוב בו היה ממוקם בית היתומים - על שמו.
לאחר מותו של אלימלך דבורקין בתחילת שנות ה-60, ניהלה רעייתו חנה גיטל מאבק משפטי מול אגודת בתי היתומים והיתומות ע"ש בלובשטיין במטרה לקבע את ייעודו של הנכס לצמיתות. בשנת 1966, לאחר מותה, חתמו מנהלי עזבונה על הסכם פשרה שקבע כי הנכס יוקדש לבית ליתומים ויתומות, ונדרש לשמר את ייעודו המקורי. עם זאת, בהסכם הפשרה מופיע סעיף המתיר לאגודה למכור את הנכס באישור בית המשפט המחוזי בתל אביב, בתנאי שתרכוש במקומו קרקע בשטח שווה לפחות ותקים עליה בית יתומים.
בשנות ה-80 הוסב המבנה למעון לנערות מתבגרות ולנערים בסיכון, ולאחר מכן המבנה שימש כמעון לילדים אוטיסטים. בראשית שנות ה-2000 חדל המעון לפעול והמבנה נותר כמעט שומם.