cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדולף היטלר
מלחמת העולם הראשונה
אך גרמניה כבר עמדה על סף אובדן גמור. האבדות שספגה במתקפה, הגעתם של כוחות אמריקניים לחזית לקראת סוף המלחמה, וכישלון המתקפה השנייה על המארן ביולי 1918, הותירו אותה על עברי פי-פחת. לפי הערכות, כשישה מיליון גרמנים נהרגו או נפצעו במלחמה, כרבע מכלל הגברים הכשירים במדינה כולה.
השמועות על התמוטטות קרבה והולכת נפוצו בכל מקום, מלוות בהפגנות אנטי-מלחמתיות, נטישות, עריקות והתמוטטות של כוחות בחזית. הגנרל לודנדורף, ששימש בפועל דיקטטור בגרמניה מאז 1916 ביחד עם הגנרל הינדנבורג, החליט להעביר את הסמכות להחליט על הפסקת אש (דהיינו, כניעה) לפרלמנט, הרייכסטאג. כאשר זה החליט באופן טבעי והכרחי לחתום על הסכם הפסקת האש, שינה לודנדורף את טעמו באופן מיידי והחל לטעון כי גרמניה נכנעה מפני שהפוליטיקאים "תקעו סכין בגב האומה".
זו הייתה גם הדעה שאימצו רבים אחרים, ובתוכם היטלר. לא גרמניה היא שהפסידה, הפוליטיקאים, הבוגדים, המרקסיסטים, והיהודים, "פושעי נובמבר", הם שגרמו להפסד. השפלתה של גרמניה תחת חוזה ורסאי הייתה מלח על פצעיהם. כמו דור שלם של בוגרי מלחמת העולם הראשונה חש גם היטלר כי גרמניה לא תוכל לחזור למעמדה הקודם בלי שתעניש את "פושעי נובמבר" ותשים קץ לשליטתם של הבוגדים.
תחילת הקריירה הפוליטית
בקיץ 1919 הוצב היטלר, שעדיין היה חייל מגויס בצבא הגרמני במינכן בתפקיד סוכן סמוי לניפוי ההשפעה המרקסיסטית בשורות הצבא, על רקע הבהלה הכללית שפשתה בו בעקבות ניסיונות ההתקוממות הסוציאליסטיים במינכן ובברלין. תפקידו של היטלר היה להודיע למפקדיו על כל חייל שתמך בדעות מרקסיסטיות, כשחייל שנמצא אשם בכך היה עשוי להישפט ולהיות מוצא להורג.
היטלר נשלח להכשרה פוליטית שנערכה באוניברסיטת מינכן. ההתפרצויות האנטישמיות שלו הרשימו מאוד את מפקדיו, והיטלר החל להרצות בפני חיילים שחזרו מן השבי על סכנות הקומוניזם, הדמוקרטיה ואי-הציות. בדוח שנכתב על היטלר צוין כי הוא נואם מעולה. גם היטלר גילה שהוא מסוגל להופיע בפני קהל לא מוכר ולשכנעו.
בשנת 1919 שלח היטלר מכתב לאדולף גמליך, ששימש כאחראי על התעמולה בצבא הגרמני. המכתב מהווה את התיעוד הידוע המוקדם ביותר לשנאתו של היטלר ליהודים. במכתב כתב היטלר כי תוכניות אקראיות נגד היהודים אינן מספיקות וכי "המטרה הסופית צריכה להיות הרחקה בלתי מתפשרת של היהודים".
לקראת סוף שנת 1919 הוטלה על היטלר המשימה להסתנן ולחקור קבוצה קטנה של אנשים במינכן בשם "מפלגת הפועלים הגרמנית". המושג שמשך את תשומת לבם של מפקדיו הייתה המילה "פועלים" בשם המפלגה, דבר שעורר חשד שמדובר בתנועה מרקסיסטית.
לבוש בבגדים אזרחיים הלך היטלר לפגישה של מפלגת הפועלים הגרמנית. הפגישה נערכה במרתף בירה במינכן, והגיעו אליה 25 אנשים. הוא הקשיב להרצאה שנתן גוטפריד פדר, שנושאה היה "איך ובאילו אמצעים ניתן לבטל את הקפיטליזם". אחרי הנאום שמע היטלר, שעמד לצאת מהאולם, מישהו אחר שקם ודיבר על להוציא את בוואריה מגרמניה ולאחדה עם אוסטריה לאיחוד דרום גרמני. הדבר הכעיס את היטלר במידה כזו שקם ולהפתעת הכול דיבר בלהט במשך רבע שעה נגד הרעיון. אחד ממייסדי המפלגה, אנטון דרקסלר, לחש לשכנו לספסל, "...יש לו את מתנת הדיבור, נוכל להשתמש בו". לאחר שסיים את דבריו ניגש דרקסלר אל היטלר ונתן לו חוברת בת 40 דפים, שכותרתה "התעוררותי הפוליטית". הוא דחק בהיטלר שיקרא בה והזמינו לשוב ולבקר בכינוסי המפלגה.
היטלר גילה שקווי המפלגה שתוארו בחוברת תואמים לשלו, מפלגה לאומית, פרו-מיליטריסטית, ואנטישמית. מספר ימים אחרי כן קיבל היטלר גלויה שהודיעה כי התקבל לשורות מפלגת הפועלים הגרמנית. הוא התבקש להגיע לפגישה עם מזכירות המפלגה. בפגישה הוא התקבל בברכה, אף על פי שטרם החליט אם להצטרף למפלגה או לא. בספרו "מיין קמפף" מתאר היטלר את המצב: "...חוץ מכמה רעיונות לא היה שם כלום. לא הייתה תוכנית, לא היה שום חומר מודפס, לא כרטיסי חבר, ואפילו לא חותמת גומי".
למרות התרשמותו שמדובר בארגון עלוב, נמשך היטלר לרעיונותיו של דרקסלר, שטען כי המפלגה עומדת להיות תנועה חברתית גדולה ולא סתם מפלגה פוליטית. בחוסר הסדר ששרר בה ראה היטלר הזדמנות. ב"מיין קמפף" כתב: "היתרון בארגון הקטן והאבסורדי הזה עם קומץ חבריו היה, שלא היה מבנה של ארגון. כך שהייתה אפשרות לבוא ולשנות סדרים ושיטות." הוא חשב על כך במשך יומיים ואז החליט להשיב בחיוב. ב"מיין קמפף" כתב: "לבסוף הגעתי להחלטה שעלי לעשות צעד זה... זו הייתה ההחלטה החשובה בחיי", ובנימה הדרמטית המופרזת הרגילה שלו הוסיף: "מכאן והלאה לא תהיה דרך חזרה".
בתחילת 1920, אחרי שעזב את שירותו הצבאי והתפנה לעיסוק מלא בקידום המפלגה, דחק היטלר במפלגה לקיים עצרת המונים, ביודעו שזו תהיה פרובוקציה בעיני הקומוניסטים. העצרת הסתיימה בהצלחה גדולה, שהביאה לחיזוק מעמדו במפלגה. באביב 1920 תיאר העיתון "מינכנר פוסט" (Münchner Post) אספה של המפלגה ובה נאום של היטלר: "הוא נהג כליצן. אחרי כל משפט שלישי, כמו בשיר קברט, בא ה'פזמון': העִברִים אשמים... דבר אחד צריך לדעת: הֶר היטלר עצמו הודה ששנאה גזענית מכתיבה את נאומו. כששאל הנואם כיצד יגן אדם על עצמו מפני היהודים, ענו קריאות מהקהל: 'תלו אותם! חסלו אותם!'". ב-27 באפריל 1920, בנאום שכותרתו "פוליטיקה ויהדות", שאל היטלר: "מה קרה לעירם של הווינאים נוחי המזג?", ובתשובה, עליה קיבל תשואות סוערות, קרא: "בושה! הלוא זו ירושלים שנייה!". ב-13 באוגוסט 1920, בנאום של 3 שעות במסבאה במינכן תחת הכותרת "למה אנחנו אנטישמים", קבע היטלר שהעבודה ליהודי היא עונש: היהודי אינו יכול לעבוד עבודה יצירתית ועל כן אינו יכול לבנות מדינה. בשבילו העבודה אינה אלא ניצול של הישגי האחרים.
בקיץ 1920 הגה היטלר את רעיון השימוש בסמל צלב הקרס בדגל המפלגה ובהמשך אותה שנה שינה את שם המפלגה למפלגת העבודה הגרמנית הנאציונל-סוציאליסטית (Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei) שנודעה מכאן בקיצור בשם המפלגה הנאצית. כישרונו של היטלר כנואם הלך והשתפר. הוא גייס עוד ועוד תומכים במהלך 1921, כשבין התומכים הראשונים הבולטים נמנים ארנסט רהם, קצין צבא קטום אף וקשוח הליכות שהיה גם הומוסקסואל מוצהר; הרמן גרינג, מן הטייסים הגרמניים הבולטים במלחמת העולם הראשונה, אלפרד רוזנברג, גרמני ממוצא לטבי שהיה סבור שביכולתו ליצור תאוריה מאחדת של תפישות הגזע, ורודולף הס הכנוע והצייתן שהפך עד מהרה למזכירו האישי של היטלר.
בקיץ אותה שנה נסע היטלר לברלין כדי לגייס תומכים נוספים למפלגה. בהיעדרו החליטו חברים במזכירות המפלגה שהוא צבר יותר מדי כוח וסיפחו אליהם קבוצה פוליטית נוספת, כדי להחליש את כוחו של היטלר. כששמע על כך היטלר חזר מיד למינכן והודיע ב-11 ביולי 1921 על התפטרותו לאלתר מן המפלגה. ראשי המפלגה הבינו את טעותם וביקשו ממנו לשוב לתפקידו, אך היטלר הודיע להם שהוא מוכן לשוב רק אם יהפוך ליושב ראש המפלגה ותינתן לו שליטה מלאה בה. חברי המזכירות התקפלו. בהצבעה על כך מונה היטלר לתפקיד ברוב של 543 קולות לעומת אחד. בכנס הבא של המפלגה, שנערך ב-29 ביולי 1921, הוכרז היטלר לפיהרר של המפלגה הנאצית, תואר שיישא עמו לאורך כל הדרך.
הפוטש במרתף הבירה
במהלך השנתיים הבאות ביסס היטלר את מעמדו כראש המפלגה. חולשתה של ממשלת ויימאר שכנעה אותו כי הוא יכול לחקות את המצעד על רומא של מוסוליני משנת 1922 ולתפוס את השלטון בעצמו. היטלר תכנן להשתמש בארגון הצבאי-למחצה של המפלגה, פלוגות הסער (אס אה, Sturmabteilung) בראשות ארנסט רהם, ובכיסוי "מכובד" בדמות הגנרל אריך לודנדורף (שליט גרמניה בפועל בשנתיים האחרונות למלחמת העולם הראשונה). לודנדורף היה אמור להפוך לדיקטטור של המשטר במינכן, ובעזרת היטלר כנואם הנלהב של הלאומיות הגרמנית המתחדשת - להשתלט על גרמניה כולה.
בערב 8 בנובמבר 1923 צעדו היטלר ותומכיו מהאס אה אל הבירגרברויקלר, מרתף הבירה בו עמד לנאום גוסטב פון קאהר, הקומיסר הממונה בבוואריה תחת משטר החירום שהוטל בה. לפי התוכנית, הייתה ההשתלטות על מרתף הבירה וההכרזה על המהפכה אמורה להניע את פון קאהר ואת ראש משטרת בוואריה, הנס פון זייסר והגנרל אוטו פון לוסוב לתמוך בתוכנית. השלושה לא התרשמו מהיטלר, אך כאשר הופיע לודנדורף במקום, הסכימו לחתום על תמיכה בפוטש. בטעות טקטית גסה, נטש היטלר את המקום כעבור זמן קצר ולודנדורף אפשר לשלושה לעזוב את המקום.
למחרת, התברר כי השלושה נסוגו מתמיכתם הכפויה בפוטש, והיטלר ולודנדורף נותרו אובדי עצות והחליטו על מצעד לשום מקום ברחובות מינכן, בתקווה שזה יעורר את הציבור לתמיכה בפוטש. לא כך אירע בפועל, והפוטש התפורר בתוך כמה שעות.
אחרי הפוטש עמד היטלר לדין בעוון בגידה, אך במשפט עצמו, בגלל האווירה האוהדת לרעיונותיו הלאומניים וההיתר שניתן לו להשתמש בבית המשפט כבמה לנאומים פוליטיים, התהפכה הקערה על פיה. היטלר הודה ברצונו להחליף את הממשלה והתווה את רעיונותיו, תוך שהוא מציג את עצמו כפטריוט נאמן ואת הממשלה הדמוקרטית בברלין ואת מייסדיה כבוגדים. "אני לבדי נושא באשמה. אבל אינני פושע בגלל זה. אם ניצב אני לפניכם היום כמהפכן, הרי זו מהפכה כנגד המהפכה. אין דבר כזה בגידה - בבוגדים של 1918". העיתונים נתנו לדבריו פרסום והפכו אותו במידה רבה ממעורר מהומות מקומי ששמו לא נודע הרבה מעבר למינכן וסביבתה לאישיות לאומית מוערכת. גרמניה למדה להכיר את האיש ואת רעיונותיו, ורבים בה אהבו אותם.
היטלר נמצא אשם ונדון לחמש שנות מאסר במצודה (Festungshaft, מאסר במצודה נחשב למאסר פוליטי שאינו מכתים את כבודו של הכלוא במאסר פלילי רגיל), עם אפשרות לשחרור מוקדם על התנהגות טובה כבר לאחר שישה חודשים. האמת הייתה, שהשופטים כלל לא רצו למצוא את היטלר אשם. רק לאחר שהובטח להם שיקבל שחרור מוקדם, הרשיעו אותו.
מיין קמפף
ב-1 באפריל 1924 נלקח היטלר לבית הסוהר במצודת לנדסברג, שם זכה לתא מרווח, אפשרות לקבל מתנות ומבקרים ככל שיחפוץ וחשוב מכל, להחזיק את מזכירו הפרטי רודולף הס. בתאו הכתיב היטלר למזכירו את דעותיו, שמצאו אחר כך את צורתם הסופית בספרו "מיין קמפף" ("מאבקי"), ההצגה המקיפה הראשונה של רעיונותיו של היטלר. בספר מתאר היטלר את חייו עד לאותה נקודה, ובעיקר מתווה את רעיונותיו הקיצוניים על לאומנות גרמנית, אנטישמיות ואנטי־בולשביזם.
היטלר שילב רעיונות של דרוויניזם חברתי וגזענות בנוסח צ‘מברלין וגובינו עם תפישות היסטוריציסטיות נפוצות באותה תקופה, כמו "שקיעת המערב" של אוסוואלד שפנגלר לתיזה מבולבלת משהו על מאבק נצחי לא בין אומות או ציוויליזציות כי אם בין גזעים שונים. מן העבר האחד ניצב הגזע הארי העליון, ומן העבר השני הגזע היהודי הנחות, אויבו הנצחי. המאבק בין היהדות לבין האריוּת יכול להסתיים רק בניצחונו של אחד מן הצדדים, טען היטלר; אין פשרה אפשרית בין אויבים נצחיים אלו. כרגיל בתורות גזעניות, כוללת גם התפישה ההיטלריאנית את הסתירה הבסיסית – תיאור היהודים בו זמנית כנחותים, עלובים, טיפשים, נתעבים, אכולי זימה ומושחתים מחד; ומאידך, זוממי מזימות מתוחכמים ביותר, המשתמשים במצג שווא של עליבות וטיפשות כדי להסוות את מזימותיהם הקטלניות.
בתווך בין הגזע הארי והיהודי, מצויים כל שאר הגזעים, שמידת קרבתם לגזע הארי תקבע את מעמדם. בתחתית הסולם הגזעי, מעט מעל ליהודים, מצוי הגזע הסלאבי. לגזע נחות זה ייעד היטלר תפקיד של חוטבי עצים ושואבי מים עבור הארים. השטחים הנרחבים בהם יושבים הסלאבים הם מרחב המחיה (Lebensraum) העתידי עבור הגזע הארי. חלקו של הגזע הסלאבי ישועבד וחלקו יושמד.
שנות בניין המפלגה
אדולף היטלר השתחרר מהכלא בסוף 1924, כשמונה חודשים אחרי מאסרו, וגילה כי בהיעדרו התפוררה המפלגה כמעט לחלוטין. בשנת 1925 הוא התחיל בהליך הדרגתי של ארגון המפלגה בהתאם לתוכניות שטווה בעת מאסרו.
תהליך בניין כוחה של המפלגה היה איטי וממושך משחשב. המצב הכלכלי המשתפר תחת הקנצלר ואחר כך שר החוץ גוסטב שטרזמן הפחית במידה משמעותית את התרעומת נגד רפובליקת ויימאר. עבור המפלגה הנאצית, שלא היה לה בסיס כוח מסורתי באזור כלשהו בגרמניה והתבססה על הסתה על רקע מצוקה, הייתה זו תקופה קשה, כמעט מכת מוות לשאיפותיה. היטלר עצמו, עם זאת, נטה לתאר את התקופה כמאושרת ושלווה. בין השאר, מצא בשנים אלו את הבית האידיאלי שלו, בבית שכור בהרים שמעל לכפר ברכטסגאדן (Berchtesgaden). הבית, שנקנה זמן לא רב אחרי כן, עתיד להפוך מעונו הרשמי מעתה ואילך.
עד לחודש מאי 1926 הצליח היטלר לגבור על כל יריביו במפלגה הנאצית והפך למנהיג הראשי, כשהוא מכונן במפלגה את עקרון המנהיג (הפיהרר פרינציפ). עם זאת, בעקבות משפטו ומאסרו, עדיין לא הייתה לו אפשרות לשאת נאומים בפומבי (הגבלה זו הוסרה בשנת 1927). באותם ימים התהדקה היכרותו של היטלר עם יוזף גבלס, שהסתייג ממנו תחילה אך במהרה הפך למאמין אדוק של היטלר. ביומנו כתב גבלס: "אנחנו שואלים והוא עונה תשובות מבריקות. אני אוהב אותו. הוא כבר חשב על הכל. הוא מרגיע את מוחי מכל השאלות. הוא יכול להיות המנהיג שלי. אני משתחווה לאיש גדול יותר, הגאון הפוליטי." ולאחר כמה ימים, לאחר שבילה עם היטלר זמן מה בברכטסגאדן: "ימים אלו סימנו את דרכי. גרמניה תחיה, הייל היטלר".
עליית המפלגה הנאצית לשלטון
המפנה בגורלו של היטלר ובגורלה של המפלגה הנאצית הגיע בעקבות המשבר בארצות הברית בשנת 1929, שהפך במהרה משבר עולמי. התמוטטות הבורסה בארצות הברית הובילה לדרישת פרעון מהירה של הלוואות שנטלה גרמניה בארצות הברית בשנים הקודמות והביאה בתוך זמן קצר לשפל כלכלי קשה במדינה. בתוך כמה חודשים עלו האבטלה והאינפלציה שדוכאו בשנים שחלפו לגבהים שהיו מוכרים משנות העשרים המוקדמות.
הייתה זו שעתה הגדולה של המפלגה הנאצית. בבחירות בספטמבר 1930 הגדילה המפלגה את מספר בוחריה ב-5.6 מיליון והפכה למפלגה השנייה בגודלה ברייכסטאג. גם מפלגות אחרות עלו, כשהמפסידות העיקריות הן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD), מעוז הכוח של ויימאר, שאיבדה מצביעים לקומוניסטים, והלאומנים של ה-DNVP, שהפסידו מכוחם לנאצים. אך עיקר התוספת בבוחרים עבור המפלגה הנאצית באה מאלו השרויים במצוקה – אותם חמישה מיליון בוחרים שנמנעו מהצבעה בשנת 1928 ונזעקו לקלפיות בעקבות המשבר הכלכלי.
היטלר עמד בראשית שנות השלושים על סיפו של השלטון, אך דומה היה כי אין לו כל דרך חוקית לתפוס אותו. לעזרתו באו הכוחות השמרניים בגרמניה, האצולה היונקרית שהייתה רגילה לנהל את ענייני המדינה מקדמת דנא ושלוחיה כמו הגנרל שלייכר, הקנצלר ברינינג, והנשיא פון הינדנבורג ששאפו מכבר לחסל את התעתוע הדמוקרטי המזיק במדינתם. במהלך השנים שבין 1930 ו-1933 התחלפו שלושה ראשי ממשלה, כשכל אחד מהם חותר בדרכו להחריב את הדמוקרטיה הרעועה של ויימאר.
מינוי המנהיג וקנצלר הרייך
ב-30 בינואר 1933 מונה אדולף היטלר לראש ממשלת גרמניה. במהלך 12 שנות שלטונו הביא לפרוץ מלחמת העולם השנייה ולשואה. בכך הוביל למותם של 64 מיליון בני אדם, ובהם כשישה מיליון יהודים שהושמדו בשואה.
בתחילה נשא היטלר בתואר קודמיו, "קנצלר הרייך". ב-1 באוגוסט 1934, יום אחד לפני מותו של הינדנבורג, קבעה הממשלה בצו כי משרת הנשיא תאוחד עם זו של הקנצלר מרגע פטירתו וסמכויותיו יועברו להיטלר, שיהפוך לראש המדינה. הלה מיאן לשאת את תוארו של המנוח; למחרת, ב-2 באוגוסט, כתב לשר הפנים כי מאחר שהתפקיד מקושר עם דמותו של הינדנבורג, הוא מבקש להיקרא מעתה "המנהיג וקנצלר הרייך" (Führer und Reichskanzler) בכל התכתובת הרשמית. זה נותר תיאור משרתו עד להתאבדותו.
"השנים הטובות"
השנים שלאחר "ליל הסכינים הארוכות" (1934–1937) נחשבות על ידי רבים ל"שנים הטובות" של הנאציזם, משום שהתחוללו בהן הצלחות בתחומי מדיניות החוץ והפנים. היטלר קיבל לידיו בראשית שנת 1933 כלכלה במשבר. כמו דנמרק, הולנד, נורווגיה ואוסטריה סביבה, סבלה גם גרמניה מאבטלה בשיעור של כ-30 אחוז—למעלה משישה מיליון מובטלים ובנוסף, סבלה גם מהיפר-אינפלציה ומתלות גדולה בחומרי גלם. כעבור ארבע שנים, היו פחות ממיליון מובטלים בגרמניה והתוצר הלאומי הגולמי עלה בין 1932 ל־1937 ב־107 אחוז. היטלר גם החל בפרויקטים לאומיים שאפתניים, ובמיוחד סלילת הכבישים המהירים, האוטובאהן, ומפעלי המכונית העממית, הפולקסווגן של פרדיננד פורשה (אף כי ייצורה בפועל החל רק אחרי המלחמה).
להיטלר עצמו הייתה הבנה מוגבלת למדי ועניין דל בכלכלה והוא הותיר בשנים הראשונות יד חופשית למדי להיילמאר שאכט, שר הכלכלה, והפעיל שורה של צעדים חריפים להגדלת התעסוקה:
צעדים אלו של היטלר מבהירים במידת מה כי הנס הכלכלי היה במידה רבה תוצר של עבודות יזומות בכפייה מסוגים שונים ובהדרגה, הכפפת שוק העבודה לצורכי בניין מכונת המלחמה הגרמנית. אבל גם כך, יש הכופרים בעצם הטענה כי התחולל בגרמניה שיפור כלכלי ממשי בשנות שלטונו הראשונות של היטלר, בעיקר מהסיבות הבאות:
הנס הכלכלי של היטלר היה למעשה כישלון חרוץ מנקודת מבט כלכלית ואנושית. מנקודת מבטו של היטלר, עם זאת, הייתה המדיניות הכלכלית שנקט הצלחה כבירה. כבר בשנים הראשונות לקיום המשטר דחף היטלר להגברת החימוש, כשהוא בולם את הקצאת הכספים לצבא ולבניינו רק בנקודות בהן נדמה היה שמוצרי יסוד חיוניים כמו חמאה עומדים לאזול בחנויות.
משנת 1936 ואילך, דומה, נפלה אצל היטלר ההכרעה לוותר לחלוטין על הניסיון לבנות את גרמניה ככוח כלכלי המבוסס על סחר בינלאומי, יבוא ויצוא. גרמניה, מבחינתו, הייתה אמורה להפוך לאי-בודד מבחינה כלכלית. הקשר היחידי בינה לבין "הגזעים הנחותים" (לתפישתו) שישבו סביבה היה אמור להיות כיבושם. המדינה שעטה קדימה לעבר מלחמה בלתי נמנעת. שאכט, ששאף לכונן כלכלה "אזרחית", נדחק הצידה לטובת גרינג, שמונה ל"פיהרר" של "התוכנית-הארבע שנתית" שהתמקדה כל כולה בבניין מכונת המלחמה.
האחדה
אחד מסודות הצלחתו של המשטר הנאצי הייתה המערכה המקפת לתיאום – גלייכשאלטונג – מושג שמשמעותו המילולית "סינכרוניזציה" אך משמעותו המעשית הייתה "נאציפיקציה" של כל היבטי החיים תחת המשטר הנאצי.
הנאצים החריבו בשיטתיות כל מוסד שהיה עלול לערער באופן כלשהו על כוחם, מגן הילדים ועד זקנה, כשהם מנסים להמיר כל אחד מהם במוסד משלהם. ילדים היו צריכים להשתתף בתנועות הנוער הנאציות, בתחילה היונגפולק ומאוחר יותר ההיטלריוגנד. כל מורה היה חייב להצטרף לאגודת המורים הנאצית, ששמרה הן על "טוהר הגזע" של המורים והן על מינון התעמולה הנאצית והגזענית בחומר הלימודים. בחופשים היו התלמידים נדרשים לצאת למחנות עבודה.
אחרי השלמת הלימודים בא גיוס החובה לצבא ואחריו האוניברסיטאות, שעברו אף הן נאציפיקציה מזורזת לסילוק המרצים היהודים והתחלת לימודי "מדעים נאציים" (כגון תורת היחסות ומכניקת הקוונטים מטוהרים מ"זבל יהודי"). אנשי המפלגה הנאצית היו במאבק תמידי גם עם הכנסייה, במיוחד בדרום גרמניה השמרנית והקתולית יותר, לערעור מעמדה ולמעשה, להחלפתה.
כלפי המתנגדים למשטר הופעל טרור – אנשים נשלחו למחנות מעצר, למחנות עבודה ולכלא. חופש העיתונות והדעה בוטלו. נחקקו חוקי הגזע (חוקי נירנברג), שהורו לפעול לטיהור העם הגרמני מיסודות "נחותים" ובראשם היהודים.
עבור אזרחים מן השורה, פעלו העיתונות, הרדיו והקולנוע תחת שלטונו של יוזף גבלס, שר התעמולה והגאולייטר של ברלין.
הפרד ומשול
מעבר למכונת האינדוקטרינציה, התבסס השלטון הנאצי יותר מכל על היטלר עצמו. המשטר כולו נבנה סביב אישיותו והמיתוס של הפיהרר הגאון, בעל רצון הברזל, שלעולם אינו טועה.
היטלר עצמו דאג לחזק את הרושם הזה באמצעות הימנעות קפדנית ממתן הוראות מדויקות או התחייבות ברורה כמעט בשום מקרה, כך שהמערכת השלטונית כולה הייתה שרויה במאבק פנימי מתמיד באשר לכוונתו המדויקת, ופעלה כל הזמן לפי התפישה של "לכוון לדעתו של הפיהרר". המריבה המתמדת בין הרשויות השונות גם שירתה את עניינו של היטלר פעם נוספת בהציגה אותו כבורר העליון בכל המחלוקות. כך, לדוגמה, פעלו בתחום מדיניות החוץ בשנת 1938 קונסטנטין פון נויראט, שר החוץ, אלפרד רוזנברג ראש המחלקה לענייני חוץ של המפלגה, יואכים פון ריבנטרופ ולשכתו הענפה והרמן גרינג. ההחלטה הסופית, בכל מקרה, הייתה תמיד של היטלר. כל הפועלים בתחום התחרו על חסדיו.
מן העבר השני, דאג היטלר לנתק את עצמו מכל נושא שנוי במחלוקת. הוא סירב להכריע במחלוקות, אלא אם כן אולץ לעשות כן, ונמנע מביטוי פומבי של מחויבות לביצוע פעולה קונקרטית כלשהי. כך, לדוגמה, היטלר נתן אישורו לארגון הפוגרומים בליל הבדולח ב-1938. אחרי שהתברר כי הפוגרומים עוררו תגובות שליליות בעולם ובגרמניה עצמה, נמנע היטלר מכל אזכור של האירוע וכלפי חוץ הפנה אצבע מאשימה כלפי גבלס, שהיה האיש "שנתן את ההוראה" בפועל. אנשים בגרמניה נהגו לומר על דבר מביש או מחפיר שראו: "אילו רק היה הפיהרר יודע על כך", מתוך מחשבה שהפיהרר, המנהיג העליון שאיננו טועה לעולם, היה מן הסתם שם קץ לאותם מעשי שחיתות, ביזה, רצח וכפייה שנהגו פעילי המפלגה הנאצית לבצע.
מימוש רצונו של הפיהרר התבצע דרך המפלגה הנאצית. החל ב"גאולייטרים" וכלה בפעילי השטח, דחפו אנשי המפלגה כל הזמן להעצמת והעמקת הגלייכשאלטונג ולהקצנה מתמשכת של האמצעים הננקטים, מתוך תפישה שבכך הם פועלים ליישום רצונו האמיתי של הפיהרר, אף שהוא אינו יכול לומר זאת בגלוי מטעמים של מדיניות חוץ ומראית עין. לא התקיים הליך מסודר של העברת פקודות להקצנה של הנאציפיקציה של החיים בגרמניה. המפלגה קיימה מדי שנה מספר אירועים (לדוגמה, יום העלייה לשלטון, כנס המפלגה בנירנברג, יום הולדתו של היטלר, יום הפוטש, וכדומה) בהם היה היטלר הנואם המרכזי. נאום זה ונאומים אחרים בכנסים שימשו דרך להעברת מסרים כללית על כיוונים רצויים לפעולה. פעילי השטח עצמם, בהשראת הנאומים ומתוך תפישותיהם הם, דחפו כל הזמן להקצנה נוספת, כשלעיתים קרובות נוצר הרושם כאילו פעולות חקיקה או תקנות באות בעקבות לחץ מלמטה ולא כיוזמה של ראשי המפלגה.
מיתוס
חלק ניכר מכוחו של היטלר נבנה על המיתוס של יכולתו הכמעט מיסטית, לכאורה, לגרוף הצלחות בזו אחר זו בקלות כמעט בלתי נתפשת. היטלר עצמו, כאדם שעיקר כוחו ביכולתו הכריזמטית, תפש את שלטונו קודם כל במונחים תועמלניים. הוא הפך למאמין האדוק ביותר באי-יכולתו לטעות וחש כי עליו לשוב ולספק את ההצלחה הבאה ולהמשיך "לתחזק" את ההערצה ההמונית אליו ואת האופוריה בציבור.
באספה של גאולייטרים שנערכה בבית הספר לצעירים מצטיינים של המפלגה ב-29 באפריל 1937, הסביר היטלר את חישוב צעדיו: "בשבילי הדבר החשוב הוא לא לצעוד שום צעד שיהיה עלי לסגת ממנו, ולא לנקוט שום צעד שעלול לגרום לנו נזק. ידוע לכם שאני הולך תמיד עד קצה גבול הסיכון, אבל לעולם איני עובר אותו. צריך להיות בעל אף רגיש די הצורך לחוש: במה אני יכול לעשות יותר? במה איני יכול?".
השימוש במיתוס אפשר להיטלר להביא את גרמניה הנאצית לרצף ניצחונות צבאיים ולהישגים דיפלומטיים ולתמיכה ציבורית רחבה.
מהלכים צבאיים ודיפלומטיים
רשימת ההצלחות של היטלר בתחילת שלטונו כללה הישגים רבים:
ברוב הצעדים הללו, לפחות עד משבר הסודטים בקיץ 1938, נהנה היטלר מתמיכה כמעט בלתי מסויגת מן העם הגרמני, כצעדים לבניין מחודש של כוחה של גרמניה כמעצמה מובילה באירופה. אך היטלר נפל כאן גם קורבן למיתוס שלו עצמו. הוא לא היה יכול, גם מסיבות של שימור המשטר וגם מתוך התייחסותו לעצמו, להרשות לעצמו לעצור.
מצבה הכלכלי של גרמניה היה בכי רע, כשחלק חשוב בדחיפה ל"אנשלוס" ולכיבוש צ'כיה נובע מהרצון לנכס לרייך את המשאבים התעשייתיים, הצבאיים והטבעיים של שתי המדינות. הצבא העצום שבנה היטלר לא היה דבר שאפשר להמשיך לבנותו לאורך זמן בלי להשתמש בו. המשטר הנאצי, כפי שכותב איאן קרשו, היה מושתת על רדיקליזציה והתפשטות מתמידים. המשך הרדיקליזציה וההתפשטות היו הכרח קיומי והישרדותי עבור המשטר, לא עניין של בחירה.
אף על פי שהמשטר הנאצי עשה שימוש רחב במשטרה חשאית, מעצרים ודיכוי מתנגדים, אופיו היה שונה בתכלית מזה של המשטר הסובייטי תחת סטלין. במקום שבו סטלין נבנה על דיכוי, טיהורים ואימה, נבנה היטלר על אהדת ההמון והמיתוס שלו כגאון שאינו טועה לעולם. עצירה של התהליך והודאה בכך שבעצם גרמניה היא עיי חורבות כלכליים הייתה שוות ערך להתמוטטות המשטר.
היטלר המשיך לנחול הצלחות גם הלאה, אחרי פתיחת המלחמה:
הצלחות אלו הכתיבו גם את הצעדים ההכרחיים הבאים. בראש ובראשונה, ביוני 1941, "מבצע ברברוסה" לכיבוש ברית המועצות.
פריצת מלחמת העולם
רוב חוקרי התקופה מסכימים שבסוף 1937 כבר היה היטלר נחוש בדעתו לנקוט מדיניות תוקפנית, שיעדה כינון ההגמוניה של גרמניה על מזרח אירופה ויישום המדיניות של "מרחב מחיה" שתוארה בספרו "מיין קאמפף". אולם, רובם גם מסכימים כי בשלב זה עדיין לא החליט היטלר לנצל את כוחה הגובר של גרמניה כדי לממש תוכנית שאפתנית זאת. ב-1 בספטמבר 1939 החלה פלישת גרמניה הנאצית לפולין. יומיים אחר כך כיבדו בריטניה וצרפת את ערבותם לפולין והכריזו מלחמה על גרמניה. בכך החלה מלחמת העולם השנייה.
ההחלטה להכרזת מלחמה על ארצות הברית בשנת 1941 התקבלה על ידי היטלר, כמעט ללא התייעצות עם חברי ממשלתו או גנרלים בצבאו. הסיבות של היטלר להכרזת מלחמה נגד ארצות הברית היו רבות. למרות שהוא לא היה מחויב על פי ההסכם התלת-צדדי לתמוך ביפן אלא אם היא הותקפה באופן ישיר על ידי צד שלישי, הוא קיבל השראה מהטקטיקה היפנית של התקפת פתח ללא הכרזת מוקדמת. הוא השתמש בעצמו בטקטיקה הזו מספר חודשים לפני כן, ביוני 1941 כאשר החליט לתקוף את ברית המועצות במבצע ברברוסה.
כל ההתייעצויות שקיבל היטלר לפני קבלת ההחלטה, לא כללו אף נציג מוורמאכט מלבד הגנרלים וילהלם קייטל, שהיה ראש ה-OKW ואלפרד יודל, שהיה ראש אגף המבצעים של ה-OKW. הגנרל ולטר ורלימונט סיפר כי "זו הייתה החלטה עצמאית לחלוטין שלא ניתנה לגביה עצמה מהורמאכט, סביר להניח שאם הייתה נשאלת, ההנהגה הצבאית הייתה מייעצת שלא להרחיב את המלחמה לאור היקף המשבר בחזית המזרחית". הקולונל ניקולאוס פון בלאו סיפר כי נודע לו על ההחלטה לאחר שחזר מחופשה בת חודש, הוא סיפר כי הוא נדהם מ"חוסר המושג" של היטלר לגבי הפוטנציאל הצבאי של ארצות הברית וראה בכך דוגמה ל"ידע המוגבל" של היטלר לגבי מדינות זרות.
רדיפת היהודים והשמדתם
אין הסכמה בדבר התאריך המדויק שבו החליט היטלר על ההשמדה השיטתית של היהודים בשטחים הכבושים של ברית המועצות. עם זאת, סימנים רבים מעידים שהפקודה ניתנה בשלבי ההכנה הראשונים של התקפתו נגד ברית המועצות, בסוף יוני – תחילת יולי 1940. נראה כי הפקודה לירות בכל היהודים מרוסיה נמסרה בעל-פה להימלר או להיידריך בסוף מאי 1941, מספר שבועות לפני ההתקפה, והועברה בעל-פה על-ידי ריינהרד היידריך, בבית הספר של משטרות-הגבולות בפרץ', אל מפקדי היחידות שכונו איינזצגרופן.
מעורבות בפתרון הסופי
נכון לשנת 2023, עדיין לא נמצא כול מסמך בחתימת היטלר הקורא לרציחה כוללת של היהודים. העדרו של מסמך כזה מיוחס לעיתים לאנדרולומסיה שאפיינה את דרך פעולתה של המערכת הנאצית, ומשתמעת ממנה האפשרות שייתכן והפקודה מטעם היטלר ניתנה בעל-פה, או שהגיעו הדברים לידי כך שלא נזקקה פקודה מפורשת מהיטלר כדי להפעילה. אולם, אין חילוקי-דעות בין החוקרים באשר לאחריותו של היטלר להוצאת ה'פתרון הסופי' לפועל, גם אם המערכת הגדולה של האס אס, בראשותו של הימלר היא שעשתה את עיקר העבודה.
במסמך המוקדם ביותר הקשור לקריירה הפוליטית שלו, מכתב מ־16 בספטמבר 1919, אשר נכתב כמענה לשאילתא מאת אדולף גמליך (סוכן לשעבר של מפקדו של היטלר, הסרן קארל מאייר), ניסח היטלר את השקפתו ש"בעיית היהודים" לא תבוא על פתרונה בדרך של אנטישמיות רגשית ופוגרומים, אלא אך ורק בדרכים "אנטישמיות של היגיון", שתוביל למאבק חוקי־שיטתי לנישול היהודים מזכויותיהם וסיווגם כזרים;. בשנות ה־20 הוסיפה "בעיית היהודים" להיות נושא מרכזי לגבי היטלר. לעיתים הייתה לשונו של היטלר מאיימת יותר, בעיקר כשהיה עורך השוואות בין חיידק השחפת, שאותו יש להכחיד (Vernichten) ובין היהודי – "השחפת הגזעית של העמים" (Rassentuberkulose), שאותו יש לסלק אם אכן רוצה העם הגרמני לשקם את בריאותו.
בראשית שנות ה־30 – בין פריצת הדרך בבחירות לבין עלייתו של היטלר לשלטון – לא הייתה הכנה במפלגה למדיניותה לגבי היהודים, או שההכנה הייתה מועטה מאוד. בשנים הראשונות לאחר עלייתן לשלטון, נקטו סיעות נאציות שונות קווי מדיניות שונים, לעיתים אף מנוגדים. היטלר העדיף בדרך כלל את הגישה של אפליה חוקתית שיטתית – ה"אנטישמיות של ההיגיון", כפי שצוין שמכתב לגמליך – על פני האלימות בפומבי של פוגרומים "פעולות פרועות". ואולם, נעדרו אז ההתבטאיות שבראשית שנות ה־20 היו כה נפוצות בהצהרותיו של היטלר, דהיינו, הנחישות לגבי המטרה הסופית במדיניות הנאצים לגבי היהודים. בשנת 1940 הציג היינריך הימלר מיזכר בשאלת היחס לאוכלוסיות מזרח אירופה, שכלל גם רעיון של שילוח כל היהודים לשטחי מושבות באפריקה. הכוונה הייתה להפוך את אוכלוסיות מזרח אירופה לעבדים. היטלר התייחס להצעותיו של הימלר כ"טובות מאוד ונכונות". כעבור מספר שבועות בא רעיון השילוח של היהודים לארצות מעבר לים לידי המחשה במסגרת תוכנית מדגסקר. בנאום מפורסם בפני הרייכסטאג, ב־30 בינואר 1939, הצהיר היטלר:
יש הטוענים כי ניתן לראות בהצהרותיו של היטלר ניסיונות להפעיל 'סחטנות דיפלומטית' על ממשלות שנחשבו נתונות להשפעת יהודים, לקבל את הפליטים היהודים מגרמניה שירדו מנכסיהם ולא להתנגד לחורבנה הממשמש ובא של צ'כוסלובקיה מידי גרמניה; מצד שני אפשר שהיה זה ניסיון להקנות למאמיניו את הרעיון, שאחרי פרוץ המלחמה יהיה צורך במדיניות מרחיקת-לכת יותר מהגירה כדי לפתור את 'בעיית היהודים'.
היטלר השמיע דברים דומים בפני פוליטיקאים זרים בפגישות פרטיות לאחר פוגרום ליל הבדולח בנובמבר 1938. למשל, ב־21 בנובמבר 1938, נפגש היטלר עם שר ההגנה הדרום אפריקאי אוסוואלד פיראו ואמר לו ש"היהודים ייהרגו אם תפרוץ מלחמה". באותו חודש, פקיד בלשכת קנצלר הרייך של היטלר אמר לדיפלומט בריטי על התוכניות של גרמניה: "להיפטר מיהודים, באמצעות הגירה או במידת הצורך על ידי הרעבה או הריגתם". בנוסף הוא אמר שגרמניה "מתכוונת לגרש או להרוג את היהודים בפולין, הונגריה ואוקריאנה" לאחר הפלישה לאותן מדינות. ב־16 בינואר 1939, היטלר נפגש עם אישטװאן צ׳אקי, שר החוץ של הונגריה. צ'אקי נזכר שהיטלר "היה בטוח רק בדבר אחד, היהודים יצטרכו להיעלם מגרמניה עד לאדם האחרון". היטלר התייחס להריגת יהודי פולין בשיחה עם מיקלוש הורטי ב־17 באפריל 1943:.
ההיסטוריון איאן קרשו אומר כי הוא בטוח שהיטלר היה מעורב בפתרון הסופי, עקב מקרוב אחרי תהליך ההשמדה, ואישר אישית כל החלטה משמעותית במהלך. לרוב האישור ניתן להימלר ובעל פה. לאחר התבוסה נאצית בקרב שהתחולל בסטלינגרד (שלימים ייחשב כקרב הגדול ביותר בהיסטוריה המודרנית) היטלר התערב ישירות ולחץ על בעלי בריתו ההונגרים והרומנים לקדם את השמדת היהודים. במקרים רבים החלטותיו לא היו ביזמתו אלא היו תגובה להצעות של הבכירים הנאצים, אבל גם כך ברור שהיטלר החליט על השלבים השונים ושהחלטותיו היו הכרחיות לביצוע השואה.
תוכניות להפלתו מהשלטון
מאז עליית היטלר לשלטון בגרמניה, היו תוכניות להפלתו מהשלטון. חלק ניכר מתוכניות אלו תוכנן על ידי קצינים בכירים, אשר התנהגותו של הרב"ט לשעבר לא הייתה לרוחם. השינויים שערך במטה הכללי, החלפתם של הגנרלים בלומברג ופריטש, באמצעות סיבוכם בשערוריות מין מפוברקות והצבתם של קצינים נאמנים לו במקומם, ושבועת הנאמנות שהכריח היטלר את כל חיילי הוורמאכט להישבע לו באופן אישי, גרמו לרבים מן הקצינים לחשוב על הדחתו.
כבר בימי ועידת מינכן, עת עמדה גרמניה בסכנה של מלחמה עם הממלכה המאוחדת וצרפת, בשל דרישת היטלר לצרף לרייך את חבל הסודטים (מלחמה שבמאזן הכוחות נראתה כחסרת סיכוי לצבא הגרמני), תכננו הגנרלים הגרמנים לעצור את היטלר ולהכריז כי אינו שפוי, כאשר ייתן לכוחות את הפקודה לנוע. בגידת הבריטים והצרפתים בעם הצ'כי בוועידת מינכן, והצלחתו המפתיעה של היטלר להשתלט על חבל הסודטים ללא קרב, הוציאו את הרוח ממפרשי הקושרים.
עם זאת, חלק מן הקושרים, אנטי נאצים מושבעים, המשיכו בתכנון תוכניותיהם, תוך שהם מחכים לשעת כושר. הדבר הגיע לידי כך שהאבווהר, שירות המודיעין הצבאי הגרמני, שימש מטה פעיל לקושרים, ובכירים באבווהר הודיעו למדינות כגון דנמרק ונורווגיה, כי הצבא הגרמני עומד לפלוש אליהן. בראש הקושרים באבווהר עמדו האדמירל וילהלם קנריס, וסגנו הגנרל הנס אוסטר.
מאחר שחלק ניכר מן הקושרים בקרב הצבא לא תמך בקשר בשל אי מוסריותו של המשטר הנאצי, אלא בשל החשש מהרפתקנותו, היו השנים שבין ועידת מינכן ובין הפלישה לברית המועצות שנים בהן לא יכלו הקושרים לפעול. עם הפלישה לברית המועצות, ועם שהסתבר עומק התסבוכת שזו יצרה, חודשה פעילות הקושרים במרץ מוגבר. ניסיון ראשון של קבוצת קושרים לעצור את היטלר ו"להעמידו למשפט" נעשה כבר בשנת 1941 על ידי הגנרל הנינג פון טרסקו, ושלישו, פביאן פון שלברנדורף, עת ביקר היטלר במפקדת "ארמיות המרכז" בחזית הרוסית. אך הביקור נדחה פעמים מספר, ומשהגיע היטלר, היה מלווה במשמר של אנשי אס אס, דבר שמנע כל אפשרות לעצרו.
כשנתיים לאחר מכן, בשנת 1943, הצליח טרסקו להחדיר פצצת זמן למטוסו של היטלר כאשר זה חזר מביקור בחזית, אך היא לא התפוצצה.
כישלונות אלו העבירו את מרכז הכובד של הקשר אל קבוצת גנרלים שישבו בפריז ובברלין, כאשר ביניהם שימש מתווך ומוציא לפועל הקולונל הרוזן קלאוס שנק פון שטאופנברג. בשלב זה כלל הקשר קבוצה משמעותית של קצינים, שכללה אף את הפלדמרשל ארווין רומל, אשר זכה לפופולריות עצומה בגרמניה, וכן היה מכובד ומקובל על בעלות הברית. כן הצטרפו אל הקשר גורמים אזרחיים - משפטנים, דיפלומטים ואנשי דת. הקשר שערכה קבוצה זו ידוע בשם קשר העשרים ביולי, משום שנערך ב־20 ביולי 1944. הקשר נכשל, וחלק גדול מן המעורבים בו, ובהם מנהיג הקשר, פון שטאופנברג, הוצאו להורג. הקשר היווה את שיאם של ניסיונות רבים, במשך שנות קיומו של הרייך השלישי להפיל את המשטר הנאצי, על ידי גרמנים שדגלו בהתנגדות למשטר הנאצי.
תבוסת גרמניה ומותו של היטלר
בשנת 1945, תבוסתה המלאה של גרמניה הלכה וקרבה. בעלות הברית המערביות והצבא האדום במזרח חדרו אל שטחה. למרות זאת, היטלר לא שקל אף לרגע להיכנע.
לקראת סוף המלחמה, במרץ 1945, הוציא היטלר את צו נרון, בו פקד על הצבא והרשויות לנקוט מדיניות של "אדמה חרוכה" בעת נסיגתם למעמקי גרמניה. עוד קודם הונהגה מדיניות כזו בשטחי ברית המועצות שהוורמאכט איבד. היטלר גם פקד אישית על דיטריך פון קולטיץ מושל פריז לשרוף את העיר ולמנוע את שחרורה.
בימיו האחרונים האשים היטלר את הצבא, אנשי ה-SS והעם הגרמני בהפסדה של גרמניה במלחמה. דווח גם כי היטלר עצמו פחד להיתפס על ידי הצבא האדום, או להיפצע, ולכן פסל את האפשרות להשתתף בקרב בעת שהרוסים התקדמו לעבר הבונקר שבו שהה. לפיכך גמלה בליבו ההחלטה להתאבד.
בליל 29–30 באפריל נשא היטלר את אווה בראון לאישה. בשעות אחר הצהריים ב-30 באפריל השניים התאבדו. היטלר ואווה בלעו ציאניד והיטלר גם ירה כדור בראשו. לפני כן בדק היטלר את יעילות הרעל על כלבתו "בלונדי" מגזע רועה גרמני, שעל־פי עדויות מכריו הייתה חביבה עליו מאוד, והיא מתה כעבור כמה שעות. בנוסף, הומתו גם חמשת גוריה של כלבתו של היטלר, שהיו בידי ילדיו של גבלס.
על פי בקשתו, גופתו הוספגה בבנזין ונשרפה על ידי אוטו גנשה ועוזרים אחרים מחוץ לבונקר, כדי שהאויב לא יתעלל בה (כפי שקרה למוסוליני לאחר מותו). התאבדותו של היטלר הייתה השיא של גל התאבדויות המוניות בשלהי הרייך השלישי.
באופן נחרץ, וללא סייג מצד שום עיתון עברי בישראל, היטלר הוצג לאחר מותו כהתגלמותו המזוויעה והמזעזעת של השטן, כדמות אנושית־מפלצתית וכשרץ. ללא קשר לזיקתם הפוליטית או לשאיפותיהם המסחריות של מערכות העיתונים העבריות ניכרה בהן תמימות דעים: היטלר היה ראש הנחש ושליחו האיום והנורא של השטן. הוא הגה רעיונות סופניים, הטיף לשנאת הזר, הורה ופקד על מבצעי ההשמדה בלתי־ אנושיים ונמצא כאחראי הראשי לסבלו המר ולקטל הבלתי־נתפס של העם היהודי.
חיילי הצבא האדום איתרו את שרידי גופתו של היטלר, וקברו אותם בקבר לא מסומן. באפריל 1970 הוציאו סוכני ק.ג.ב. את שתי הגופות, שרפו אותן, ערבבו את האפר עם פחם, ופיזרו אותו על פני נהר האלבה. הק.ג.ב. החליט לשמור בארכיון הביון הסובייטי חתיכה מהגולגולת של היטלר, ובספטמבר 2009 פרסם העיתון הבריטי "האובזרבר" כי חתיכת הגולגולת אינה שייכת להיטלר, אלא שמדובר בגולגולת של אישה. ב-2018 פורסם מחקר שמאמת את מותו של היטלר בבונקר בברלין.
חיים אישיים
היטלר היה חובב חיות והקפיד על תזונה צמחונית. הוא לא אכל בשר או דגים.
בנוגע לחייו המיניים ישנן עדויות שונות. גלי ראובל, אחייניתו למחצה של היטלר, התגוררה בחדר בדירתו המפוארת בת תשעת החדרים בסמוך ל"פרינצרגנטן-תיאטר" במינכן בתקופה שבין אוקטובר 1929 לספטמבר 1931. לדעת רוב הביוגרפים של היטלר הייתה ראובל גם המאהבת שלו והיו בין השניים יחסים אינטימיים. לאחר התאבדותה של ראובל ב-18 בספטמבר 1931 איים היטלר לשים קץ לחייו וזמן רב לא התאושש מהזעזוע שמותה גרם לו.
היטלר ניהל מערכת יחסים עם אווה בראון, עלמה צעירה בת העיר מינכן, שאותה הוא הכיר כבר בשנת 1930. אלברט שפר, האדריכל האישי של היטלר (שלימים ישמש גם כשר החימוש של הרייך), ומבאי ביתו הקבועים, מעיד שכבר ב-1933 היטלר ואווה חיו ביחד (משק בית משותף): "בשנים ראשונות אלו להיכרותנו, היו רק היטלר ואווה בראון, ועימם שליש ומשרת, לנים בבית הקטן. האורחים... שוכנו בפנסיון קרוב"; הם כנראה ניהלו גם חיי אישות משותפים, כמו שממשיך לתאר שפר, שהיטלר ואווה "בסופו של דבר, בשעת לילה מאוחרת, היו פורשים לחדר-השינה שבקומה השנייה"; היטלר, באקט נדיר ויוצא דופן, היה מביע חיבה כלפי אווה בקרב אנשי חוגו הקרוב, אחרי שהיו מסיימים לראות סרט בשעות הערב: "אחרי סיום ההצגה היה מרכז האירועים עובר אל פינת האח... בכורסאות נוחות, ישבו היטלר, לשמאלו אווה בראון ולימינו אחת הגברות... לעיתים היה היטלר מנהל שיחה קלה עם הנשים, או שהיה מתלחש עם אווה בראון. מדי-פעם אף היה מחזיק בידה".
הסיבה שנהג היטלר להסתיר את אווה מהציבור הרחב מתבארת גם מדבריו של היטלר עצמו שאמר: "הרבה נשים מעריצות אותי מפני שאינני נשוי. לתופעה זו הייתה חשיבות מיוחדת בתקופת המאבק. זה כמו אצל שחקן קולנוע: ברגע שהוא מתחתן, הוא מאבד חלק ניכר מקסמו בעיני הנשים, הרואות בו את אלילן"; ואמנם, בימיו האחרונים, כאשר היטלר לא חשש עוד ליוקרתו, נעתר לבקשתה של אווה ונשא אותה לאישה.
עלו טיעונים מצד החוקרים, הגורסים שהיטלר היה גם בעל נטיות הומוסקסואליות, אך רוב החוקרים שוללים זאת. ההיסטוריון פרופ' איאן קרשו, מחברה של הביוגרפיה "היטלר" (בשני כרכים), כתב שהיטלר "נגעל מהומוסקסואליות"; וזאת מלבד העובדה שהתנועה הנאצית, שהיטלר היה מראשי מתווי דרכה, התנגדה התנגדות אקטיבית להומוסקסואליות, והענישה בעלי נטייה זו בעונשים חמורים.
ישנן דעות אחרות במחקר, המייחסות להיטלר נטיות נוספות על רקע מיני (דהיינו שהיה ביסקסואל, א-מיני) או מזוכיסט.
לקטט דהידרוגנאז
לקטט דהידרוגנאז (באנגלית lactate dehydrogenase, או בקיצור LDH) הוא אנזים המצוי ברקמות רבות בהן: לב, כבד, כליות, ריאות, מוח ועוד. אנזים זה מזרז את ריאקצית חיזור פירובט ללקטט ואת תגובת החמצון ההפוכה. לתגובה זו חשיבות רבה בתהליך הנשימה האנארובית (יצירת אנרגיה ללא חמצן).
התגובה
שמאל|ממוזער|350px|התגובה המזורזת על ידי לקטט דהידרוגנאז (LDH) לקטט דהידרוגנאז הוא אנזים ממשפחת הדהידרוגנאזות, אשר מזרזים תגובות חמצון חיזור. לשם כך הוא משתמש בקופקטור NAD+. בתגובה זו, פירובט יכול לעבור חיזור ללקטט (ובמקביל NADH עובר חמצון ל- NAD+) או לקטט יחומצן לפירובט (ו- NAD+ יחוזר ל NADH). תגובת החיזור של פירובט ללקטט (חומצה לקטית) נפוצה מאוד בשרירי השלד בעת מאמץ אינטנסיבי.
חשיבות
חשוב לציין כי ריאקציה זו מתרחשת גם בכיוון ההפוך (מלקטט לפירובט), בזירוזו של אותו אנזים. כאשר יש עליה באספקת החמצן לתאים, ניתן להמשיך בקטבוליזם דרך מעגל קרבס. במקרים אלה הריאקציה מתהפכת, לקטט מחומצן לפירובט, והאחרון עובר תגובות נוספות על ידי קומפלקס פירובט דהידרוגנאז כך שנוצר אצטיל-קואנזים A שנכנס למעגל קרבס.
מעגל קורי
מרבית הלקטט (חומצה הלקטית) שנוצר בעת מאמץ אינטנסיבי בשרירים (בריאקציה שמזרז לקטט דהידרוגנאז) עוברת במחזור הדם לכבד, שם בתהליכי גלוקונאוגנזה הלקטט משמש אבן בנין ליצירת גלוקוז.
איזואנזימים
לאנזים לקטט דהידרוגנאז ידועים חמישה איזואנזימים (אנזימים המזרזים את אותה תגובה, אך בעלי רצפים שונים ותכונות קינטיות שונות). האיזואנזימים השונים מתקבלים מאוליגומריזציה שונה של שני סוגי תתי יחידות (הקרויות M ו- H) למבנה רביעוני של טטרמר. ברקמות שונות מתבטאים איזואנזימים שונים. לדוגמה, LDH-1 בנוי מארבע תתי יחידות זהות (4H) ומתבטא באופן דומיננטי בתאי לב. לעומת זאת LDH-5 בנוי גם כן מארבע תתי יחידות זהות, אך מהסוג השני (4M) ומתבטא בעיקר בכבד ובשרירי השלד. LDH-3 מורכב משתי תתי יחידות M ושתי תתי יחידות H, והוא מתבטא בעיקר בריאות. LDH-4 מתבטא בכליות והוא מורכב מתת יחידה H אחת ומשלוש תתי יחידות M.
ברפואה
מכיוון ש LDH הוא אנזים כל כך נפוץ בתאים ניתן לאבחן טראומות ומחלות שונות (כגון סרטן, התקפי לב ואפילו איידס) על ידי מדידת רמותיו בדם. נזק תאי גורם להפרשת LDH, ולכן לעליה ברמותיו בסרום. ניתן לאבחן את סוג הרקמה שנפגעה לפי סוג האיזואנזים שהופרש.
פדרציית ההוקי הרוסית
פדרציית ההוקי הרוסית (ברוסית: Федерация хоккея России) היא הארגון המנהל את ההוקי קרח ברוסיה. הפדרציה מייצגת את האינטרסים הרוסיים בתחום ההוקי בפני פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית. עקרונית, הפדרציה מנהלת את כל ליגות ההוקי קרח הרוסיות, כולל ליגת ההוקי הקונטיננטלית, ליגת העל הרוסית בהוקי קרח, ליגת ההוקי הצעירה, תחרויות הוקי קרח לנשים וכו'. באחריות הפדרציה לארגן את כל התחרויות הבינלאומיות שנערכות ברוסיה.
לצורך התפקוד הוקם משרד ראשי במוסקבה ו-5 משרדים אזוריים.
היסטוריה
בשנת 1908, נציגי איגוד ההוקי הכל-רוסי (Всероссийский хоккейный союз) קיבלו הזמנה לדון באפשרויות לאגד את ההוקי החובבני, את ההזמנה קיבלו גם צרפת, בריטניה, שווייץ, בלגיה וגרמניה. בקונגרס המייסד הראשון של שנערך במאי 1908, הנציגים הרוסיים לא הופיעו. ב-1911 רוסיה הייתה חברה בליגת ההוקי קרח הבינלאומית. אולם השתתפותה בליגה לא נמשכה הרבה זמן, לאור תחילת מלחמת העולם הראשונה ואי-השתתפות ספורטאים סובייטים בפעילות בינלאומית עד לתחילת שנות ה-50.
האליפות הלאומית הראשונה התקיימה ב-1946 בתור אליפות ברית המועצות בהוקי קרח. בתחילה את ההוקי הסובייטי ניהלה חטיבת ההוקי (Всесоюзная секция хоккея). החל מ-1952 עשתה זאת פדרציית ההוקי הסובייטית (Федерация хоккея СССР). ב-1967, הפדרציה פוצלה לפדרציית ההוקי קרח עם דיסקית ופדרציית ההוקי קרח עם כדור.
ב-12 בנובמבר 1991 הוקמה פדרציית ההוקי הרוסית שקיבלה הכרה כיורשת הפדרציה הסובייטית.
מוניציפל בנק
מוניציפל בנק בע"מ (לשעבר בנק דקסיה ישראל, נודע בעבר בשם אוצר השלטון המקומי) היה בנק במדינת ישראל שהתמקד במתן אשראי לסקטור הציבורי. החל ממרץ 2018 ועד לסגירתו פעל הבנק ללא גרעין שליטה, ולפני כן כחברת בת של קבוצת הבנקאות והפיננסים הבלגית-צרפתית דקסיה.
היסטוריה
מאז הקמתו בשנת 1953 שימש אוצר השלטון המקומי כצינור של ממשלת ישראל להעברת כספים לרשויות המקומיות, במסגרת פעילות זו היה מקבל העברות ופיקדונות מהממשלה, מעניק אשראי לרשויות ונהנה מהעמלות ופער הריביות. לבנק ניתנה הזכות לקזז מהכספים שהמדינה העבירה לרשויות המקומיות, על החובות שהן חייבות לו, ועל כן היה מוסד בנקאי חריג, ללא חובות אבודים.
מניות הבנק כללו מניות יסוד שהעניקו 51% מזכויות ההצבעה באספה הכללית של החברה ומניות רגילות. מניות היסוד התחלקו באופן שווה בין מדינת ישראל, מרכז השלטון המקומי בישראל ושותפות של בנק לאומי, בנק הפועלים ובנק דיסקונט. קרוב ל-60% מהמניות הרגילות הוחזקו על ידי המדינה, רשויות מקומיות והבנקים ומעל 40% מהמניות הרגילות הוחזקו על ידי גורמים אחרים. באמצע שנות ה-90 החל איש העסקים אבי רואימי לרכוש מניות של הבנק ואף קיבל לצורך כך אישור של בנק ישראל. ב-26 ביולי 1998 החליטה ועדת השרים לענייני הפרטה על הפרטת החברה.
ב-1998 נחתם הסכם הסדרת יחסים בין המדינה לאוצר השלטון המקומי, לפיו ימשיך לשמש כסוכן החשב הכללי עד סוף 2008, כך שכל התשלומים של הממשלה לרשויות המקומיות יעברו דרכו והוא ייגבה את הכספים המגיעים מהן לממשלה.
המאה ה-21
בתחילת שנת 2001 הופרט הבנק והחזקות המדינה ושלושת הבנקים המסחריים הגדולים בו נמכרו. ההפרטה התבצעה בהליך מכירה מחוץ לבורסה, לקבוצת דקסיה האירופאית, ששיתפה פעולה עם רואימי. בעד חבילת המניות של המדינה והבנקים, שכללה כ-11% מהון המניות 53% מזכות ההצבעה ושני שלישים מהזכות למנות דירקטורים, שילמה דקסיה כ-71.5 מיליון ש"ח (שווי השוק של הבנק נאמד באותה עת על כ-217 מיליון ש"ח).
לאחר הפרטתו זכה הבנק ב-2005, להארכת ההסכם, ללא מכרז, למתן אשראי לרשויות מקומיות, וב-2007 חתם משרד האוצר על הסכם דומה נוסף ללא מכרז. צעדים אלו לוו בביקורת ציבורית רבה.
ב-24 ביוני 2003, עת חגג הבנק 50 שנות פעילות, הוענק לו על ידי בנק ישראל רישיון כמוסד כספי, אשר איפשר לו לקבל פקדונות מיחידים ומתאגידים בסכומים של מיליון שקל ומעלה, לנהל חשבונות עו"ש של רשויות מקומיות, ולתווך בעסקאות כספיות וכלכליות, בין היתר.
ב-20 במרץ 2007 שונה שם החברה מ"אוצר השלטון המקומי בע"מ" ל"דקסיה ישראל (מימון ציבורי) בע"מ". באוגוסט 2007 התקבל מבנק ישראל אישור לפעול כתאגיד בנקאי בתחום הרשויות המקומיות ותאגידים עירוניים, ובינואר 2008 הורחב הרישיון לפעול כתאגיד בנקאי מלא. בעקבות זאת שונה שם החברה ב-26 במרץ 2008 ל"בנק דקסיה ישראל בע"מ".
עד 2018 קבוצת דקסיה החזיקה בכ-65% מהון המניות וכ-66% מזכויות ההצבעה, מרכז השלטון המקומי היה בעל 17% מזכויות ההצבעה, והשאר בידי הציבור. במרץ 2018 מכרה קבוצת דקסיה את החזקותיה בחברה והבנק הפך לחברה ללא גרעין שליטה.
ב-26 בפברואר 2019 הוחלף שמו של הבנק ל"מוניציפל בנק בע"מ". בדצמבר 2019 מוזג הבנק לתוך בנק מרכנתיל דיסקונט, שרכש את מניותיו תמורת 692 מיליון ש"ח, ובכך סיים את תפקודו כבנק עצמאי.
יחסי בלגיה–ליטא
יחסי בלגיה–ליטא הם היחסים הדיפלומטיים בין בלגיה לליטא.
סקירה כללית
במהלך מסעי הצלב נגד ליטא השתתפו אבירים מדוכסות בראבנט ומאזורים נוספים. בשנים 1413–1414 הנוסע והדיפלומט הפלמי ז'ילבר דה לנואה ביקר בליטא, שם הוא היה הראשון לתאר את הטירות של וילנה, קובנה וטרקאי. הודות לברית הנזה התפתחו יחסים כלכליים בין הערים הליטאיות והבלגיות השייכות לאיחוד.
אחת הסיבות להתקוממות נגד האימפריה הרוסית הייתה הכוונה להשתמש בצבא הפולני כדי לפלוש לבלגיה ולצרפת כדי לדכא את המהפכות המתבשלות שם. עד מהרה התפשט המרד לליטא והפך לאחת משתי ההתקוממויות הגדולות נגד האימפריה הרוסית ב.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-27 בדצמבר 1922. ב-17 במאי 1927 נחתמה אמנת ההסגרה בין המדינות. ב-16 באוגוסט 1928 נחתם הסכם סחר זמני עם האיחוד הכלכלי של בלגיה ולוקסמבורג. על ידי אמנה זו, העיקרון של האומה המועדפת ביותר הוחל על אזרחי מדינה אחת בשטחה של המדינה המתקשרת האחרת במסחר, בתעשייה ובספנות, לרבות רכישה וסילוק של מטלטלין ומקרקעין. ב-24 בספטמבר 1930 נחתם הסכם בקשה ובוררות, וב-12 בדצמבר אותה שנה נחתמה הסכמה להליך של תיקים מסחריים ואזרחיים. ב-1940 הגיעו ההשקעות של נציגי עסקים בלגים בליטא ל-20 מיליון ליטאס, והם היוו חלק גדול מההון של חברות מניות ליטאיות. עיריית קובנה סיכמה עם חברה בלגית הסכם לגבי אספקת חשמל. בשנת 1933 תושבי קובנה ערכו שביתה נגד החברה הבלגית הזו עקב מחירים גבוהים מדי. מחזור הסחר בין בלגיה וליטא ב-1937 הסתכם ב-24.5 מיליון ליטאס, ומבחינת יצוא, בלגיה הייתה השותפה השישית בגודלה, ומבחינת יבוא - הרביעית. בלגיה ייבאה בעיקר סוסים מליטא וייצאה דשנים מינרליים.
בשנת 1946 ובשנת 1975 ממשלת בלגיה הכריזה רשמית שאינה מכירה בסיפוח דה יורה של ליטא. בשנת 1944 פליטים ליטאים שעזבו את ליטא הכבושה מחדש עבדו זמן מה בעיקר במכרות פחם במחוזות לימבורג וליאז'. הקהילה הליטאית, שלא הייתה קיימת עד אז, גדלה במהירות. הקהילה הליטאית הבלגית נוסדה ב-26 בדצמבר 1947 בליאז', ביוזמתם של הכומר ג'ונאס דנאוסקאס ו-Juozas Lanskoronskis.
בלגיה הכירה בעצמאותה של ליטא ב-27 באוגוסט 1991, וב-2 בספטמבר 1991 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים. מאז 2006 ממשלות המדינות הבלטיות (ליטא, לטביה, אסטוניה) ומדינות בנלוקס משתפות פעולה באופן אינטנסיבי יותר ביוזמת בלגיה, ושרי החוץ של המדינות נפגשים מדי שנה.
בין שתי המדינות נחתמו ההסכמים הבילטרליים הבאים: הסכם שיתוף פעולה בין ממשלת הרפובליקה של ליטא וממשלת פלנדריה (1996), הסכם בין ממשלת הרפובליקה של ליטא וממשלת בלגיה על הימנעות מכפל מס (1998), ממשלת הרפובליקה של ליטא והקהילה הצרפתית של בלגיה על הסכם שיתוף הפעולה של אזור ואלוניה (2002), הסכם בין ממשלת הרפובליקה של ליטא וממשלת ממלכת בלגיה על שיתוף פעולה משטרתי (2003).
נערכו כמה ביקורים רמי דרג בין ראשי המדינות של ליטא ובלגיה. ב-2006 אלברט השני, מלך הבלגים והמלכה פאולה ביקרו בליטא. הביקור המלכותי הבא בליטא נערך ב-2022. נשיאי ליטא רולנדס פקסס, ולדאס אדמקוס ודליה גריבאוסקאיטה ביקרו בבלגיה בביקור עבודה.
יחסים כלכליים
בשנת 2020 לפי הנתונים, מחזור הסחר בין ליטא לבלגיה הגיע ל-1.32 מיליארד אירו, ובלגיה הייתה שותפת הסחר ה-15 בגודלה של ליטא. היצוא הסתכם ב-611 מיליון אירו; ובלגיה היא שותפת הייצוא ה-16 בגודלה. היבוא הסתכם ב-721 מיליון אירו; ובלגיה היא שותפת היבוא ה-14 בגודלה. היבוא כולל בעיקר כלי רכב, חלקיהם ואביזרים, מוצרים כימיים אורגניים, פלסטיק ומוצריהם, מכונות והתקנים מכניים וחלקיהם, מוצרים פרמצבטיים, מכונות וציוד חשמליים וחלקיהם, אופטיקה, צילום, מכשור רפואי ועוד.
פת (שכונה)
פת היא שכונה בדרום-מערב ירושלים הממוקמת בין שכונות הקטמונים מצפון לבית צפאפא מדרום. נכון לשנת 2018 מתגוררים בשכונה כ-2,600 תושבים. השכונה קרויה על שם יעקב פת, ממייסדי "השומר" ולימים מפקד "ההגנה" בירושלים.
השכונה מתאפיינת במישוריות יחסית, שאינה אופיינית לירושלים ההררית. היא קרובה לנתיבי תחבורה ראשיים בעיר, כמו כביש בגין ותחנת הרכבת מלחה.
היסטוריה
הקמת השכונה החלה בתחילת בשנת 1972, על קרקעות שהופקעו מהכפר הסמוך בית צפאפא. השכונה הוקמה על ידי חברות הבנייה "שיכון עובדים" ו"קבוצת רובינשטיין", שבנו כ-650 יחידות דיור, במבנים בני 4 ו-8 קומות. המבנים נבנו ברובם בבנייה טרומית ללא חיפוי של אבן ירושלמית כמקובל בירושלים. השכונה אוכלסה החל משנת 1974, אך באותה עת עדיין לא הושלמו בה סלילת הכבישים הפנימיים והקמת שטחי הציבור. בשנת 1975 החלה סלילתו של דרך דב יוסף המובילה לשכונת גילה, בגבול המערבי של השכונה. חלק מהדירות בשכונה הוקצו לדיור ציבורי בשכירות, לזכאי משרד השיכון.
בשנות ה-90, בסיוע פרויקט "שיקום שכונות" של משרד הבינוי והשיכון, הורחבו הדירות בשכונה, ומרבית בתיה צופו בציפוי אבן ירושלמית. בנוסף, הקמת קניון מלחה ואצטדיון טדי בסמוך לשכונה, התפתחותו של אזור התעשייה תלפיות שכמעט נושק לה, וסלילת כביש הרכבת (דרך משה ברעם) וכביש בגין, שיפרו את הנגישות לשכונה והביאו לעליית מחירי הדירות.
בשנים 2012–2013 הוקם בגבולה הדרומי של השכונה חלק מפארק המסילה.
במאי 2018 החלו עבודות לסלילת תוואי הקו הירוק של הרכבת הקלה בירושלים, לאורך רחוב פת בצידה המערבי של השכונה. עבודות התשתית (אינפרה 1) נמשכו עד 2022, וכיום מתכוננים להנחת מסילות וחשמולן (אינפרא 2).
במרץ 2019, אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה פרויקט פינוי בינוי בשכונה במסגרתו יוקמו 133 יחידות דיור, בשני מבני מגורים בני 22 ו-10 קומות, בפינת הרחובות ברל לוקר ופת, במקום מבנה ובו 24 יחידות דיור.
מוסדות
בשכונה מצויים בית ספר תיכון קדמה, התיכון הדתי "אורט ספניאן" ואורט פלך לבנים. בשנת 2007, הוקם והחל לפעול בשכונה בית ספר דו-לשוני ע"ש מקס ריין בחסות ארגון "יד ביד", לילדים יהודים וערבים, תושבי ירושלים. בנובמבר 2014 הוצת בית הספר הדו-לשוני ורוססו בו כתובות נאצה. בתגובה קיימו מאות תלמידי בתי ספר מירושלים צעדת תמיכה בבית הספר. בצעדה השתתפו תלמידים מעשרה בתי ספר חילוניים ודתיים בעיר.
בנוסף קיים בשכונה מתנ"ס - מרכז קהילתי פאני קפלן, שני גני משחקים גדולים לילדים ומגרש כדורגל, ומרכז של המשמר האזרחי. עוד שוכנים בפת מעון ויצו וסניף טיפת חלב ומדרשת נשמת.
רחובות השכונה
רחובות השכונה קרויים על שמם של אישים:
פוספוגלוקומוטאז
התגובה המזורזת
פוספוגלוקומוטאז מזרז את ריאקצית ההעברה התוך-מולקולרית של קבוצת הפוספט הנמצאת על מולקולת גלוקוז. ליתר דיוק, הפוספט הנמצא על פחמן מספר 1 במטבוליט גלוקוז-1-פוספט עובר לעמדה מספר 6 בגלוקוז, לקבלת גלוקוז-6-פוספט. זוהי ריאקציה הפיכה היכולה להתרחש בתאים לשני הכיוונים.
בגליקוגנוליזה (פרוק גליקוגן)
גלוקוז-1-פוספט נוצר מביקוע גליקוגן על ידי האנזים גליקוגן פוספורילאז. על מנת שתוצר זה יוכל להיכנס לתהליכים מטבוליים, כגון, תהליך הגליקוליזה הוא עובר איזומריזציה לגלוקוז-6-פוספט, על ידי פוספוגלוקומוטאז.
בגליקוגנזה (סינתזת גליקוגן)
בריכוזים גבוהים של גלוקוז-6-פוספט האנזים פוספוגלוקומוטאז מזרז את הריאקציה ההפוכה: גלוקוז-6-פוספט עובר איזומריזציה לגלוקוז-1-פוספט. זהו השלב הראשון בסינתזה של גליקוגן מיחידות גלוקוז. בשלבים הבאים ייווצר UDP-גלוקוז, שבעזרת האנזים גליקוגן סינטאז ישמש מולקולת הסובסטרט שתאפשר הוספת הגלוקוז לגליקוגן.
מוטאז
מוטאז הוא שם כללי בביוכימיה לאנזימים המזרזים את ריאקציית העברת קבוצה פונקציונלית מעמדה אחת לאחרת בתוך אותה מולקולה.
דוגמה
האנזים פוספוגלוקומוטאז מזרז את העברת קבוצת הפוספט בין עמדות '1 ו- '6 בגלוקוז. ההרכב הכימי הכללי של גלוקוז-1-פוספט זהה לתכולת האטומים בגלוקוז-6-פוספט אך מבחינה מבנית וכימית, וגם מבחינה ביולוגית, אלו שתי מולקולות שונות.
מנגנון קטליטי
לאנזימי המוטאז לרוב יש את החומצה האמינית סרין כקבוצה קטליטית באתר הפעיל. לדוגמה, במקרה של פוספוגלוקומוטאז, הסרין הפעילה תקשור את קבוצת הפוספט - מצב שמקנה לאנזים את יכולתו להעביר קבוצות פונקציונליות מהעמדות השונות.
נתינות
נתינוּת היא מעמד משפטי המשתמעת ממנו השתייכות למדינה או לריבון, וכפיפות לחוקים אותם מחוקק הריבון, אך ללא הזכויות המוענקות לאזרח.