cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אגד ערים
מטרופולין כוללת בדרך כלל אגד ערים במרכזהּ בנוסף ליישובים ואזורים נוספים מסביב עם קשר הדוק, בעיקר של יוממות, אל מרכז אגד הערים. מטרופולין יכולה לכלול אגד ערים אחד או יותר שקיימים ביניהם קשרי גומלין הדוקים.
דוגמאות לאגדי ערים:
אזור לונדון (מאוגד רובו תחת העיר Greater London, לונדון רבתי)
אזור טוקיו (טוקיו, צ'יבה, יוקוסוקו, קווסאקי, יוקוהמה וכדומה)
טקס פרסי גלובוס הזהב ה-71
טקס פרס גלובוס הזהב ה-71 (באנגלית: 71st Golden Globe Awards) נערך ב-12 בינואר 2014, ובמסגרתו הוענק פרס גלובוס הזהב למיטב סרטי הקולנוע והטלוויזיה של השנה החולפת. הטקס נערך במלון בוורלי הילטון שבבוורלי הילס, קליפורניה ושודר על ידי ערוץ NBC האמריקאי. מנחות הטקס היו טינה פיי ואיימי פולר.
אגד ערים
אזור מוסקבה (מוסקבה, חימקי, מיטישי, ליוברצי וכדומה)
טקס פרסי גלובוס הזהב ה-71
המועמדים לפרס הוכרזו כבר ב-12 בדצמבר 2013, על ידי עזיז אנסרי, זואי סלדנה ואוליביה ויילד. הטקס הופק על ידי חברת ההפקות של דיק קלארק בשיתוף פעולה עם איגוד הכתבים הזרים בהוליווד. בטקס נכחו מיטב שחקני הקולנוע של ארצות הברית.
קולקטיב המטופלים הסוציאליסטי
קולקטיב החולים הסוציאליסטים (בגרמנית: Sozialistisches Patientenkollektiv; ידוע גם כ-SPK) היה קולקטיב של חולים שנוסד בהיידלברג שבגרמניה, בפברואר 1970, על ידי וולפגנג הובר. גרעין התוכנית האידאולוגית של ה-SPK ניתן לסיכום בסלוגן: "aus der Krankheit eine Waffe" (להפוך את המחלה לכלי נשק), אשר מייצג אתוס אשר בא לידי ביטוי פעיל ומתמשך תחת כנפיו של ארגון שנקרא כיום Patientenfront/Sozialistisches Patientenkollektiv(H) – PF/SPK)H)) (חזית החולים/קולקטיב החולים הסוציאליסטים). הקבוצה המקורית, ה-SPK, הכריזה מיוזמתה על פירוקה ביולי 1971, כנסיגה אסטרטגית.
הנחת ה-SPK היא כי החולי קיים כעובדה בלתי ניתנת להכחשה וכי הוא נגרם על ידי המערכת הקפיטליסטית. ה-SPK מקדם חולי כמחאה נגד הקפיטליזם, ומחשיב את המחלה כבסיס ליצירת המין האנושי. ה-SPK מתנגד לרופאים, בהתחשב בכך שהם המעמד השליט של הקפיטליזם ואחראים להרעלת המין האנושי. הטקסט המוכר ביותר של ה-PF/SPK(H) הוא הקומוניקט "aus der Krankheit eine Waffe", טקסט לו נכתבו הקדמות הן על ידי מייסד ה-SPK, וולפגנג הובר, הן על ידי הפילוסוף ז'אן-פול סארטר.
כשהם דוחים את התפקידים ואת האידאולוגיות המקושרים לרעיון המהפכני כהסבר מדעי, טענו פעילי ה-SPK ב-"aus der Krankheit eine Waffe", כי מי שטוען שהם רוצים "להתבונן בעובדות הפשוטות בקור רוח" הוא או "אידיוט" או "פושע מסוכן".
היסטוריה
הקבוצה נוסדה על ידי וולפגנג הובר וזכתה להכרה ציבורית בבית החולים הפסיכיאטרי של אוניברסיטת היידלברג.
ה-SPK מיסד אזור חופשי לטיפול פוליטי, כשהוא ממסגר מחדש את מושג המחלה, כסתירה הנוצרת על ידי הקפיטליזם, אשר ניתן היה לחבק אותה על מנת להביא קץ למערכת שנתנה לה חיים. הם האמינו שהחולים יצרו מעמד מהפכני של אנשים מנושלים, שניתן היה להביא אותם להתנהלות קיצונית, לצורך מאבק בדיכוי. התארגנות על פי מחלה, במקום על פי מעמד חברתי-כלכלי, איפשרה לסטודנטים בני מעמד הביניים מהצד השמאלי של המפה הפוליטית, להביע את רגשות הדיכוי הפסיכולוגי והפוליטי שלהם ולהיאבק נגד הסטטוס קוו בזכות עצמם, מתוך סולידריות עם קבוצות מדוכאות אחרות. בנוסף, על פי ה-SPK, המחלה נהנית מהיתרון שגלום בכך שהיא מוכרת לכולם, ולכן כלל בני האדם הם מהפכנים פוטנציאליים, כל עוד הם מתכחשים לממסד הרפואי. כמו התנסויות אנטי-פסיכיאטריות אחרות, דוגמת קינגסלי הול ווילה 21, ה-SPK הטיל ספק בפרדיגמת החולה/רופא, ובסופו של דבר קרא למיגור "מעמד הרופאים".
ה-SPK הפיק עלונים, קיים מפגשי למידה, מעין סמינרים מורחבים, והביא לכך שאוניברסיטת היידלברג הכירה בו כחלק מהאוניברסיטה, על אף שניטש סכסוך ציבורי ומשפטי על מעמדה של הקבוצה באוניברסיטת היידלברג ועל הלגיטימיות שלה, והניסוי במסגרתו נוסד ופעל ה-SPK ספג ביקורת נוקבת במרפאה הפסיכיאטרית ובאוניברסיטה, והצד הפיננסי של ה-SPK, בכלל זה המשכורות והמימון, כמו גם היכולת להמשיך להתכנס לפגישות, הועמדו תחת איום. בסתיו 1970 ארגנה האוניברסיטה פאנל מייעץ של שלושה מומחים שהמליצו על מיסוד ה-SPK באוניברסיטה של היידלברג. כדי להתמודד עם הצעה זו, הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת היידלברג תמכה בהקמת פאנל נגדי שהורכב משלושה ממבקרי ה-SPK, אשר ניתן להם מנדט לקיים קמפיין כנגד הקבוצה. נגיד האוניברסיטה פיקח על פעילות שני הפאנלים, ובסופו של דבר החליט לצדד במבקרי ה-SPK ומתנגדיו, והכריע נגד יישום המלצה כלשהי מהמלצות הפאנל שצידד ב-SPK. המימון של ה-SPK נחתך לאחר מכן והקבוצה גורשה מקמפוס האוניברסיטה. ההחלטה עוררה עימות בין ה-SPK לבין האוניברסיטה, הביאה לשביתה, ומשכה תשומת לב של קהל רחב יותר, כולל המשטרה, על רקע אווירה של דריכות והידרדרות, שלוותה בפעילות קיצונית של השמאל הרדיקלי. בסופו של דבר, עזב הקולקטיב את האוניברסיטה ועבר להתנהל בבתיהם של חברי הקולקטיב.
ב-24 ביוני 1971, יוחסה ירייה מסתורית בתחנת המשטרה של היידלברג לסיעת הצבא האדום (קבוצת באדר-מיינהוף), ובהסתמך על אותו תירוץ נטול קשר, החלה המשטרה לבצע פשיטות על בתי חברי ה-SPK. 350 שוטרים עסקו בלכידת היורה.
בשיאו מנה ה-SPK כ-500 חברים; שבעה מתוכם, כולל הובר, נעצרו בפשיטות, ב-21 ביולי 1971. בתחילה קושר ה-SPK בטעות לסיעת הצבא האדום, אולם מעולם לא הורשע מי מחברי הקולקטיב שנעצר, באשמת קיום קשר עם סיעת הצבא האדום, ומעולם לא הוכח קשר כלשהו בין ה-SPK לסיעת הצבא האדום. דוחות שפורסמו לימים דיווחו על יחס אכזרי אותו ספגו פעילי ה-SPK מרשויות אכיפת החוק, על אי-סדרים משפטיים, ועל צורות אחרות של הפרות נהלים וחוקים שנקטו הרשויות בפעילותם נגד ה-SPK, כמו גם על היות הפעילות נגד ה-SPK חלק ממסע דיסאינפורמציה שננקט נגד ה-SPK בשל העמדות המהפכניות של הקולקטיב וחבריו. בכך הופלל ה-SPK כחלק מרדיפה פוליטית.
הרטוריקה שהוקיעה את ה-SPK כארגון שנוטל חלק בפעילות טרוריסטית וכמבשרה של סיעת הצבא האדום הגיחה שוב, לאחר מעצרה של קריסטינה ברסטר, אשר חצתה את הגבול בין קנדה לארצות הברית באופן בלתי חוקי, בחפשה אחר מקלט מדיני מפני פעילות שמטרתה מלחמה בטרור, אשר נקטה גרמניה המערבית. ברסטר זוכתה מכל האישומים נגדה בגין קשירת קשר לביצוע פשע, וקמפיין הדיסאינפורמציה נחשף על ידי גרג גומה.
ההתפרקות ו-IZRU
עוד בטרם נעצר הובר ביוני 1971, התמוסס ה-SPK. IZRU (Information Zentrum Rote Volks-Universität - מרכז המידע של אוניברסיטת העם האדום) נוסד על ידי חברים לשעבר ב-SPK. עם זאת, IZRU לא היה ממשיך דרכו הרשמי, או אף הבלתי רשמי, של ה-SPK. הוא ארגן קונגרסים בין-לאומיים, ייסד עיתון (RVU - Rote Volksuniversität - אוניברסיטת העם האדומה), תמך באסירים, והדפיס מחדש חלק מספרות ה-SPK.
התעניינות והשפעה
הדיון הכתוב ב-SPK התעצם במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 והגיע לשיאו בסביבות 1980, אז צנח העניין בארגון לפני שטיפס שוב בתחילת-אמצע שנות ה-90 של המאה ה-20.
עם הפרויקטים שכללו ציטוטים והתייחסויות לקולטיב נמנים:
לו פריגנו
לואיס ג'וד "לו" פריגנו (באנגלית: Louis Jude "Lou" Ferrigno, נולד ב-9 בנובמבר 1951) הוא מפתח גוף ושחקן אמריקאי.
מאפיינים
פריגנו סובל מבעיית שמיעה שנובעת מדלקת אוזניים ממנה סבל בגיל שלוש, שבעקבותיה איבד 80% משמיעתו.
פריגנו עדיין מתאמן על בסיס יומיומי ומוכר ציוד כושר דרך החברה שלו ("Ferrigno Fitness").
בשנת 2015 שיחק בסרט הטלוויזיה "שארקנדו 3: אוי, אלוהים לא!", השלישי בסדרת סרטי "שארקנדו".
פריגנו נולד בניו יורק שבארצות הברית. הוא נשוי בפעם השנייה, ולו שלושה ילדים.
ראוף יקטה ביי
ראוף יקטה ביי (Rauf Yekta Bey; 27 במרץ 1871–8 בינואר 1935) היה מוזיקאי ומוזיקולוג טורקי, שהיה אחד ממפתחי  התיווי הטורקי המודרני. ביי כתב את ההתייחסות המודרנית הראשונה למוזיקה הקלאסית הטורקית בשפה מערבית בשנת 1913.
ביוגרפיה
ראוף יקטה נולד באזור אקסראי\פאתיח (אנ') באיסטנבול שבטורקיה לאחמד אריף ביי. הוא נקרא מוחמד ראוף אך אימץ את השם ראוף יקטה כשם עט. ראוף יקטה דבר שלוש שפות: צרפתית, ערבית ופרסית. הוא היה פקיד ממשלתי כלשהו במועצה האימפריאלית. ראוף יקטה ביי נישא לזליחה האן ונולדו להם שני בנים ושתי בנות.
ראוף יקטה היה בין הראשונים שכתבו תאוריית מוזיקה מיקרוטונאלית. פריצת הדרך הופיעה כשכתב מאמר שכותרתו "מוזיקה טורקית".
פטירה והנצחה
ראוף יקטה ביי נפטר בשנת 1935 עקב מחלת טיפואיד. לאחר מותו, רחוב נקרא על שמו. כמה שמועות מספרות שהוא היה עצוב מאוד שהמוזיקה הטורקית הוסרה מהרדיו בטורקיה בסוף שנת 1934 ומחלתו הוחמרה מסיבה זו.
קישורים חיצוניים
מידע על ראוף יקטה ביי באנציקלופדיה האיסלאמית- מידע מורחב על ראוף יקטה ביי. (בטורקית)
ספר על ראוף יקטה ביי בשפה הטורקית (קישור לרכישת הספר).
ביצוע ככל הנראה של יצירה מאת ראוף יקטה ביי.
אווליה צ'לבי
אווליה צ'לבי (טורקית עות'מאנית: اوليا چلبي, טורקית מודרנית: Evliya Çelebi; 25 במרץ 1611–1682), הידוע גם בשם דרויש מהמד זילי הוא הנוסע העות'מאני המפורסם ביותר. סייר ברחבי האימפריה העות'מאנית והמדינות השכנות לאורך תקופה של 40 שנה.
קורות חייו ופועלו
בשנת 1640, לאחר שסייר באיסטנבול וכתב את רשמיו על בנייניה, שווקיה, מנהגיה ואורחות חייה, החל אוויליה צ'לבי במסעו הראשון מחוץ לעיר. אוסף הרשומות אשר כתב במסעיו, מקובץ לכדי 10 כרכים ונקרא "סיאחת נאמה" (Seyâhatnâme, سياحت نامه, ספר המסעות). על אף שתאורי אווליה צ'לבי מוגזמים בדרך כלל, מהווה הספר מקור בעל ערך רב להכרת אורחות החיים והתרבות של האימפריה במאה ה-17. אווליה צ'לבי ביקר בארץ ישראל פעמיים – ב-1649 וב-1670–1671. פרקי כתביו הנוגעים לארץ ישראל תורגמו מטורקית לאנגלית ופורסמו בהמשכים ברבעון מחלקת העתיקות המנדטורית. הפרקים המתורגמים קובצו וראו אור בירושלים ב-1942 (בכותר "Evliya Tshelebi's travels in Palestine"), וב-1980 פורסמה מהדורה בהוצאת אריאל (בכותר "ארץ ישראל במאה השבע עשרה בתיאורו של צ'לבי") ובה קטעים נבחרים מתורגמים לעברית.
הכרך הראשון של כתבי אווליה צ'לבי עוסק אך ורק באיסטנבול והאחרון בקהיר. עבודתו בעלת ערך בל יתואר בכל הקשור לתרבות הטורקית והארצות בהן הוא סייר. אולם, יש להתייחס בספקנות לתאוריו. כפי שניתן להיווכח, מגזים אווליה צ'לבי לפעמים בתיאוריו ורושם עובדות אשר אין להן בסיס. לדוגמה, בסיוריו בצפת, מעיד אווליה צ'לבי כי גרים בה בין 70,000 ל-80,000 יהודים, זאת בתקופה שבכל ארץ ישראל גרו פחות מ-10,000 יהודים. חלק מהחוקרים מייחסים את הגזמותיו לחוש ההומור שלו.
אווליה צ'לבי ידוע גם כמי שאסף דוגמאות לשוניות מכל אזור שסייר בו. בספרו מקובצים כ-30 ניבים טורקיים וכ-30 שפות אחרות. אווליה צ'לבי עמד על הקשר שבין מספר מילים בגרמנית ופרסית, אולם הוא לא ייחס זאת לשייכותם למשפחת הלשונות ההודו-אירופיות. רשימותיו על השפה הכורדית בצפון אנטוליה זוכות להערכה רבה בקרב בלשנים. ספרו כולל גם תעתיקים ראשוניים של שפות קווקזיות וטסקוניות רבות כמו גם השריד היחיד בכתב של שפת האוביך מחוץ לספרות הבלשנית.
הראל מויאל
הראל מויאל (נולד ב-12 באפריל 1981) הוא זמר, מוזיקאי ושחקן ישראלי, זוכה "כוכב נולד 2".
ביוגרפיה
מויאל נולד בשכונת גילה שבירושלים למשפחה ממוצא מרוקאי. בגיל חצי שנה עברה המשפחה למעלה אדומים. כנער צעיר התעניין מויאל בתחום המשחק והיה עושה הצגות למשפחתו, בהן חיקה חברים, שחקנים וזמרים. מגיל צעיר שמע מוזיקת עולם, למד לנגן בגיטרה באופן עצמאי ועם השנים שיפר את יכולותיו.
את לימודיו התיכוניים עשה מויאל במגמת האדריכלות בבית הספר "אורט" בירושלים. הוא המשיך ללמוד במשך שנה נוספת במכללה בהרצליה. לאחר שסיים את לימודיו בהצטיינות, התגייס לצבא. בשירותו הצבאי שירת מויאל כלוחם יס"מ במשטרת ישראל.
לתוכנית "כוכב נולד" הגיע מויאל לאחר שקרוב משפחה רשם אותו ללא ידיעתו לאודישנים. מויאל עבר את שלב האודישנים, והגיע עד לשלב הגמר. בשלב הגמר בניצנים, בו התמודד מול הראל סקעת ועדי כהן, שר מויאל את שירה של להקת סטלה מאריס "נר על החלון". שיר זה הוביל אותו לניצחון עם 862,368 קולות, הפרש של כ-60 אלף קולות מיריבו הראל סקעת, שהיה המועמד המוביל. צביקה הדר, מנחה התוכנית, הכריז על הניצחון כ"מהפך".
לאחר "כוכב נולד"
בדצמבר 2004 השתתף מויאל בפסטיגל עם השיר "אני הוא זורו" שכתב עוזי חיטמן והלחין שלומי שבת, איתו זכה במקום הראשון. ב-2006 השתתף מויאל במחזמר "כמו סרט".
אלבום ראשון
העבודה על האלבום נעשתה באולפני "הוק סטודיו", שם נעזר מויאל במפיקים המוזיקליים שמוליק דניאל ונדב ביטון. הסינגל הראשון מתוכו, "אמצע הלילה בכפר", יצא ביולי 2005 והושמע פעמים רבות בתחנות הרדיו. ב-28 בספטמבר 2005 יצא לאור האלבום המלא, "הראל מויאל". בתוך פרק זמן של חמישה ימים מיום צאתו לחנויות הגיע האלבום למעמד "אלבום זהב", עם מכירת למעלה מ-20,000 עותקים. אחריו יצאו הסינגלים "ואז תבואי", "סימנים" ו"כמו אוהבים". מויאל כתב והלחין את רוב שירי האלבום.
אלבום שני
בספטמבר 2007 הוציא מויאל את אלבומו השני, "לבדי". קדמו לו הסינגלים המצליחים "לא מכירים אותך" שיצא בחודש מאי, ו"באה אלי" שיצא בסמוך לצאת האלבום. אחר כך יצאו הסינגלים "אינדיה" ו"כבר לא". מויאל כתב והלחין את כל שירי האלבום, ועיבד את כולם יחד עם נדב ביטון. מויאל כתב גם את הפסקול להצגת "הבימה" הנקראת "בתולים". האלבום הגיע למעמד "אלבום פלטינה".
אלבום שלישי ואילך
במאי 2010 הוציא מויאל את הסינגל השני מהאלבום, "לה לה", ובאוקטובר 2010 את הסינגל השלישי, "מתחיל מחדש". ב-27 בפברואר 2011 יצא האלבום השלם, שנקרא "מתחיל מחדש".
האלבום לא הצליח לשחזר את ההצלחה של שני אלבומיו הראשונים.
בשנת 2012 השתתף בעונה השישית של תוכנית המציאות "הישרדות" והודח רביעי.
ב-29 באוגוסט 2012 הוציא את אלבומו הרביעי "כמו שמרגיש הלב".
ב-10 ביולי 2014 הוציא את הסינגל "שוב" לקראת אלבום חמישי, שיר שיותר מאופיין עם הסגנון הפופ מזרחי המיינסטרים.
ב-23 במרץ 2015 הוציא את הסינגל "שטח אש" לקראת האלבום החמישי, השיר משלב את נגינתו של מויאל בקאזו לצד השירה והעיבוד שלו, בשיר יש מעט נגיעות של מוזיקה ערבית.
בשנת 2017 כתב והלחין את "אהיה לך אושר" שכתב לאחיו ביום בו האח הציע נישואין לחברה שלו.
ביוני 2019 הוציא מויאל את השיר "רציתי שתדעי" - בלדת אהבה בה הוא כותב לאשתו על הרגעים המשותפים בחייהם, על ההיכרות ועל האתגרים שעומדים בפניהם.
ב-16 בדצמבר 2021 הוציא את הסינגל "צ'רלי" - שיר פופ קצבי עם נגיעות ים תיכוניות וקריצה לירית לשיר "צלצולי פעמונים" של אהובה עוזרי.
חיים אישיים
ב-15 ביולי 2008 נישא לבת זוגו שימרית, לאחר 12 שנות זוגיות. לזוג ארבעה ילדים, והם מתגוררים בגדרה.
אריה בראון
אריה בראון (כ"ב בשבט ה'תרצ"ד, 7 בפברואר 1934 - ד' בטבת ה'תשס"ט - 30 בדצמבר 2008) היה חזן ישראלי, שימש כחזן הצבאי הראשי בצה"ל בשנים 1976–1999.
קורות חייו
אריה בראון נולד בירושלים, דור שביעי בארץ, צאצא למשפחת ריבלין. גדל בתל אביב. כישרונו המוזיקלי התגלה בילדותו על ידי החזן שלמה רביץ, והוא נחשב ל"ילד פלא" במקהלתו של רביץ. למרות כישרונו, הוא נשלח ללמוד מקצוע בישיבה הטכנולוגית "כפר אברהם" שבפתח תקווה. בצה"ל שירת במודיעין קרבי וכצלם ממטוסים, ובבגרותו ניהל את מחלקת הסידור בדפוס של עיתון "הארץ".
במקביל לעבודתו בעיתון "הארץ", החל לשמש כחזן בבתי כנסת שונים ואף שר בפני החזן משה קוסביצקי. באפריל 1975 זכה במקום ראשון בפסטיבל חזנות. לאחר שירות בחיל השריון במילואים, הועבר לרבנות הצבאית לשמש כחזן. בשנת 1976 החליף את החזן הצבאי הראשי אברהם כרמל, שיצא לגמלאות לאחר ששימש בתפקיד במשך 23 שנים.
מתוקף תפקידו הופיע בראון בטקסים רשמיים רבים של צה"ל ומדינת ישראל, ובפרט בהלוויות ובאזכרות. קולו העמוק של בראון הפך עם השנים מזוהה עם תפילת אל מלא רחמים שנאמרה בטקסי האזכרה הרשמיים של צה"ל. כמו כן השתתף בטקסים הממלכתיים ליום הזיכרון לשואה ולגבורה ביד ושם. בנוסף לזאת השתתף בראון במסע עם ראש הממשלה יצחק רבין למחנות הריכוז בפולין, אזכרה לחללי הבריגדה היהודית ברוונה שבאיטליה, ברכת שהחיינו מהכותל המערבי בשידור ישיר לכל רחבי העולם בליל חתימת הסכם השלום עם מצרים, הופעה בכל חידוני התנ"ך לנוער יהודי מהעולם ומהארץ ביום העצמאות, הופעה בפני קבוצות תורמים של המגביות השונות, כמו כן ליווה את הלווייתו של ראש הממשלה יצחק רבין.
בימים הנוראים היה נוהג לשמש חזן באחד מבתי הכנסת בארצות הברית. מיד עם פתיחת הגבולות בין הגוש הקומוניסטי למערב, זומן בראון למסע קונצרטים עם חזנים נוספים, מסע מיוחד בגוש הקומוניסטי שזכה להצלחה רבה.
בשנת 1998 נערך ערב לכבוד בראון בהיכל התרבות בתל אביב, בו השתתפו אמנים רבים, חבריו של בראון, בליווי תזמורת צה"ל. כל ההכנסות מהערב הועברו לקרן לב"י.
אריה בראון היה בעל קול בריטון עוצמתי והקליט מספר תקליטי חזנות ושירה חסידית. שגריר מצרים בישראל כינה אותו "המואזין של צה"ל".
בראון נפטר ב-30 בדצמבר 2008, כתוצאה מהתקף לב, מעט לפני יום הולדתו ה-75.
הנצחה
אריה בראון היה תושב פתח תקווה. בשכונת אם המושבות בעיר, נקרא רחוב על שמו.
משפחתו
היה נשוי לזמירה, ואב לשלושה ילדים. בנו, נחום (חומי), שימש בתפקידים ניהוליים בעולם הבנקאות ואף שידר ברדיו קול חי תוכניות חזנות. בתו, פנינה, הייתה נשואה למרדכי מירון, בנו של עו"ד אליהו מירון. בנו הצעיר, טל, הוא מוזיקאי המתגורר בפתח תקווה.
גליפולי (פירושונים)
גליפולי (Gallipoli) הוא שיבוש של המילה היוונית Καλλίπολις Kallipolis שפירושה "העיר היפה" – κάλλος kallos משמעה יופי ו-πόλις polis היא עיר {{פירושונים| גאוגרפיה: סרטים: ספורט: אחר:
ראו גם
}}
גשר הרכבת הטורקי על נחל באר שבע
גשר הרכבת הטורקי על נחל באר שבע הוא גשר קשתות מאבן שנבנה בשנת 1916 בעבודה עברית עבור הצבא העות'מאני, כחלק ממסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה - מסעף של המסילה המזרחית הצבאית למערב חצי האי סיני, על-מנת להוביל חיילים וציוד צבאי כחלק מהמאמץ הלוגיסטי העות'מאני-גרמני במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. השימוש בגשר פסק במאי 1917; מסילת הרכבת רפיח-באר שבע הבריטית שנשלמה ונחנכה במאי 1918 הגיעה לבאר שבע מצפון מערב, והגשר הטורקי מדרום לעיר נותר ללא שימוש מסילתי גם לאחר שהאזור נפל בידי הבריטים. עד 1920 התנועה בין באר שבע לתחנת המשטרה הבריטית בביר עסלוג' עברה על הגשר. לאחר כיבוש באר שבע במלחמת העצמאות שב והוכשר הגשר למעבר כלי רכב והולכי רגל בין שכונות העיר. גשר רכבת חדש הוקם על שלוחת הרכבת מבאר שבע לרמת חובב.
אורך הגשר הוא 190 מטר, ובמשך שנים רבות היה הגשר הארוך ביותר בישראל. הגשר שופץ והוכשר למעבר הולכי רגל כחלק מתוכנית שיקום ופיתוח של פארק נחל באר שבע.
הקמת המסילה המזרחית
המסילה המזרחית היא המשכה של מסילת השומרון שבתורה מחוברת למסילת העמק. השלוחה עברה דרך ג'נין ועמק דותן לשכם. בשנת 1915 גבר המתח בין האימפריה העות'מאנית לאימפריה הבריטית על רקע השליטה בתעלת סואץ. באותה שנה החלו הטורקים בסיוע גרמני בסלילת מסילת רכבת לאורך השרון השפלה והנגב ולצידה התחנות טולכרם, לוד, ואדי צראר ובאר שבע כאשר תחנת הקצה יועדה לעיר אסמאעיליה שבגדה המערבית של התעלה.
המסילה הייתה ציר אספקה מדמשק לחזית במערכה על סיני וארץ ישראל, ובכך סייעה לניסיון לכיבוש תעלת סואץ. לכן המסילה לבאר שבע כונתה גם המסילה האורכית, משום שהייתה המסילה הראשונה שחצתה את ארץ ישראל לאורכה (בעשורים שקדמו לכך הוקמו בארץ שתי מסילות רוחב - מסילת הרכבת לירושלים ורכבת העמק - והמסילה האורכית נועדה גם כדי לחבר ביניהן). מהנדס הרכבות הגרמני היינריך אוגוסט מייסנר, שתרם רבות להקמת רשת המסילות העות'מאנית (ובפרט להקמתה של מסילת הרכבת החיג'אזית), מונה למנהל העבודות להנחת המסילה.
באוקטובר 1915 נחנכה המסילה האורכית (בשמה הרשמי "סעיף מצרים של מסילת חג'אז") בטקס חגיגי. רכבת מיוחדת יצאה מדמשק דרומה ובתחנת הרכבת ואדי צראר (נקודת הפיצול של מסילת הרכבת לירושלים והמסילה האורכית) עלו עליה אישים רמי-מעלה, ובהם המפקד הטורקי העליון ג'מאל פאשה, קצינים בכירים של צבא האימפריה הגרמנית וצבא האימפריה העות'מאנית וקונסולים אירופאים. עם הגעתם לתחנת הרכבת בבאר שבע שקושטה בדגלי האימפריה העות'מאנית, עברו דרך "שער כבוד" והשתתפו בטקס רב-רושם שכלל מסדר צבאי, תזמורת וקהל רב. כמו כן, נישאו כמה נאומים ונערכה תפילה לשלומו של סולטאן האימפריה. היינריך מייסנר פאשה, מהנדס המסילה, זכה לקבל מדליה על פועלו.
התחנה בבאר שבע נבנתה כתחנה ראשית ברשת המסילות העות'מאנית בארץ ישראל. לכן נבנו בה בית נתיבות, מבנה למנהל תחנה, מגדל מים לקטרים, בית מלאכה לקטרים.
בניית הגשר
באר שבע, שהוקמה בשנת 1900 על הגדה הצפונית של נחל באר שבע, הפכה למרכז הלוגיסטי של מאמץ המלחמה הטורקי לשליטה על מרחבי סיני כהכנה להשתלטות על מרחב תעלת סואץ. אוכלוסייתה גדלה פי ארבעה במהלך שנות המלחמה. מבני ציבור מפוארים כגון בתי ממשל, בתי חולים ובתי ספר נבנו בה. רוב המתיישבים בה היו ערבים מחברון ומעזה, אך גם מאות עובדי הרכבת ומניחי המסילות, שהיו ברובם יהודים, התיישבו בה. הנחל, על אף היותו יבש ברוב ימות השנה, היה מקור החיים בעיירה. כל הבארות באזור זה שאבו מים ממי התהום שמקורם במפלס התת-קרקעי של הנחל. הנחל נחשב לאחד מהנחלים הגדולים והעזים בארץ, במיוחד בתקופות שיטפון. נתון זה היה ידוע למתכנני הגשר שבחרו את המקום שבו הנחל רחב ורדוד. את התוכניות ערך המהנדס הגרמני יוסף וֶנּאגֶל (Josef Wennagel) בירושלים ועל הביצוע הופקד מהנדס הרכבות הגרמני היינריך מייסנר פאשה שניהל את כל הפרויקטים של מסילת הרכבת החיג'אזית.
הגשר היה אחד מסדרה של גשרים ומעברי מים מבאר שבע ועד קוסיימה בקדמת סיני. מסילת הרכבת שעברה על הגשר הגיעה עד לעוג'ה אל חפיר ומשם לקוסיימה. בתקופת פעילותו, היה אורכו של קו הרכבת מעפולה לסיני כ-300 קילומטר.
כיום, מסילת הרכבת אינה קיימת עוד אך עדיין ניכרים שרידי הסוללה עליה הונחה המסילה בצד היציאות הדרומיות של באר שבע לכיוון צומת באר משאבים שגם לצדה עדיין נכרים שרידי הסוללה.
לאחר המלחמה
בדומה למסילת העמק הצרה, גם מסילה זו הייתה ברוחב של 105 סנטימטר בלבד. עובדה זו לא סייעה לשימור המסילה לאחר הכיבוש הבריטי. גשר הרכבת בביר עסלוג' פוצץ על ידי הבריטים ב-1917 וגורל גשרים נוספים היה דומה. הגשר היה בשימוש עד 1920, הוא שימש למעבר בין באר שבע לביר עסלוג', שם הקימו הבריטים מחנה ותחנת משטרה. חמש שנים אחר כך פורקה המסילה. תוכניות לפירוק אבני הגשר בשנת 1941 לא התממשו.
כיוון שנבנה כגשר לרכבות לא עלה רוחבו על 4 מטרים. לכן הוא אינו מתאים לנסיעת כלי רכב. למרות זאת, הוכשר הגשר לאחר קום המדינה, לאחר שנסלל עליו כביש אספלט. הגשר נסגר לתנועת כלי רכב בשנת 1962, אך המשיך לשמש בעת שיטפונות כחלופה לגשר אברהם המקשר בין משקי העזר שמדרום לנחל והעיר העתיקה, שהיה באותם ימים גשר אירי. בשנת 1965 נפגע הגשר בשיטפון שגרם לקריסת אחת האומנות. נעשה ניסיון לתקנה באמצעות גשרון ברזל, אך תיקון זה שרד מספר חודשים, עד לסיום בנייתו של גשר חלופי. מאז הגשר לא היה בשימוש במשך עשרות שנים.
בשנת 1995 סללה מחדש רכבת ישראל, צמוד למדי לתוואי הישן, הסתעפות קצרה המוליכה מבאר שבע לרמת חובב, לצורך העברת מטענים. בנוסף נבנה גם גשר חדש מבטון בצמוד לגשר הישן.
בשנת 2017 שופץ הגשר לקראת חגיגות מאה שנים לקרב באר שבע, ומאז משמש למעבר הולכי רגל כחלק מתוכנית שיקום ופיתוח של פארק נחל באר שבע.
מבנה הגשר
הגשר בנוי מאבן מסותתת צהבהבה, אורכו המלא הוא 190 מטרים. חלקם על גבי אי סחף באורך 40 מטרים, לגשר 20 קשתות חצי מעגליות חמש במקטע הצפוני לאי ו-15 קשתות במקטע הדרומי.
טכנולוגיית בנייה זו ידועה למהנדסים מימי הרומאים, קל לשכפלה ולהשיג גשרים או אמות מים ארוכים מאוד, למעשה ללא מגבלה. במבנה זה גם נוח לעקוב אחר תוואי הקרקע ולקבל מסעה אופקית מושלמת שהיא חיונית בגשרי רכבת (על ידי הארכה או קיצור העמודים). כיוון שבנחלי המדבר לא שטות אוניות ניתן להסתפק במפתחים קטנים של ארבעה עד שישה מטרים. כמו כן, חומרי הבניה (אבן, חצץ וחול) קיימים בשפע במדבר וקל יחסית להובילם.
הגשר ושרידי המסילה לסיני
מצב הגשר שפר יחסית לעומת שאר הגשרים בתוואי המוליך לסיני; רוב הגשרים הגדולים על נחל לבן, על נחל הבשור ועל נחל רביבים פוצצו בליל ה-22-23.5.1917 על ידי כוח פשיטה בריטי שכלל חטיבת פרשים מדיוויזיית האנזא"ק ושני גדודי ההנדסה. שרידיהם חרבו, אבניהם המסותתות פורקו ונלקחו, אך עדיין מספר גשרים ומעברי מים מקושתים יפים שרדו וקיימים עד היום, ראוי לציון גשר הרכבת הטורקי על נחל בארותיים ששופץ ומשמש כיום למעבר כלי רכב.
טומאש מסריק
ביוגרפיה
מסריק נולד ב-1850 בעיירה הודונין שבחבל מוראביה לאב סלובקי (שעבד כפועל חקלאי באחת מאחוזותיו של הקיסר האוסטרי ואחר כך כרַכָּב ושרת באחוזה) ולאם צ'כית שקיבלה חינוך בגרמנית. בגיל 6 החל ללמוד בבית ספר גרמני ובגיל 10 החל ללמוד בבית ספר תיכון בעיר שכנה. לאחר שנתיים נאלץ להפסיק את לימודיו עקב מחסור כספי ואז חזר לעיר הולדתו ועבד במתן שיעורים פרטיים. בגיל 14 שלחו אותו הוריו ללמוד מקצוע טכני ולעבוד כשוליית מסגר. בעבודה זו החזיק 6 חודשים ואז החל ללמוד, בעזרת מלגה, בתיכון בעיר ברנו. ב-1869, כשהוא בן 19, עבר לווינה תחת חסותו של ראש משטרת וינה (שעם בנו התחבר בתיכון בברנו) שם למד ועבד כמורה ביתי. לאחר סיום התיכון המשיך ללמוד באוניברסיטת וינה וב-1876, כשהוא בן 26, הוסמך לדוקטור לפילוסופיה.
לאחר לימודיו נסע ללייפציג להשתלמות גבוהה שם התאהב בשארלוט גאַריג, שהייתה סטודנטית למוזיקה, והם נישאו ב-1878 בניו יורק.
לאחר תקופת מה בניו יורק חזר הזוג לווינה וב-1879 קיבל משרת מרצה לפילוסופיה באוניברסיטת וינה ומשנת 1882 פרופסור באוניברסיטת קארל בפראג. בשנת 1883 ייסד ירחון רדיקלי בשם "אתניאום". משנת 1889 ערך את הדו-שבועון "זמן" (צ'אס). החל משנת 1891 היה למנהיג ארגון הצ'כים הצעירים. נבחר כציר לפרלמנט האוסטרי ופרש ממנו בשנת 1893. בשנת 1900 היה בין מייסדי "המפלגה העממית" שתבעה שלטון עצמי לצ'כיה. בשנת 1907 חזר לפרלמנט האוסטרי והתנגד למדיניות הכיבושים בבלקנים ועל כך נאשם בבגידה במלכות. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ברח לחו"ל ופעל במדינות ההסכמה למען עצמאות צ'כיה. בשנת 1917 ארגן את הצ'כים השבויים שברוסיה לגדוד צבא לאומי.
בשנת 1918, לאחר הקמת צ'כוסלובקיה בחבלים שנלקחו מהריסות האימפריה האוסטרו-הונגרית, חתם על הסכם עם התנועה הלאומית הסלובקית ונבחר לראש הממשלה הזמנית של צ'כוסלובקיה. באותה שנה התמנה לנשיא הראשון של צ'כוסלובקיה וחזר ונבחר מחדש עד להתפטרותו, מחמת זקנה, בשנת 1935. בנו, יאן גריג מסריק היה מדינאי אף הוא.
לאחר פרישתו של מסריק ב-1935 מונה לנשיא תלמידו, אדווארד בנש.
מאז הקמתה ועד הסכם מינכן ופלישת גרמניה ב-1938 הייתה צ'כוסלובקיה לדמוקרטיה מתוקנת, בין היחידות באירופה של אז. מסריק, בהשקפתו סוציאליסט מובהק, היה מסוללי דרכה כי ראה בה את השיטה המוסרית ביותר.
למרות היותו סוציאליסט המאמין בשוויון זכויות, לא האמין מסריק בשוויון אנושי מוחלט. לדבריו אל לאדם לשאוף לשוויון אלא להשתלמות עצמית. על כך אמר "אסון האנושות הוא שיש לה יותר מדי גואלים, כל אחד רוצה לגאול אותה ושוכח להשתלם בעצמו ולהתעלות, כי על ידי כך ממילא גואל הוא את האנושות". הוא היה ריאליסט, יסד, חי והטיף סוציאליזם על ידי עבודה, אהבה ומוסר אנושי אוניברסלי.
מסריק היה ידיד של העם היהודי, ויצא כנגד כל תופעה של אנטישמיות במדינתו. בתקופתו התקיים שוויון זכויות מלא ליהודים, זאת על פי החלטה שקיבל כנשיא הרפובליקה הצ'כוסלובקית. הוא התפרסם בעולם היהודי במאבקו למען הנאשם לאפולד הילזנר, בתקופת עלילת הדם של פולנה. מסריק ביקר בארץ ישראל בשנת 1927. על שמו קרויים כפר מסריק, כיכר מסריק בתל אביב ובחיפה, שדרה על שמו בתל אביב ורחובות על שמו בבת ים, ירושלים, נתניה, נהריה ופתח תקווה. ב-2018 הוכשרה חלקת יער (חלק מיער בלפור) ליד קיבוץ שריד שנקראת "יער מסריק" על שמו.
האסטרואיד שהתגלה על ידי האסטרונום הצ'כי לובוש קוהואוטק נקרא על שמו.
פרשת הילזנר מפולנה
ב-1899 הואשם יהודי בן 22 בשם ליאופולד הילזנר מהעיירה פולנה ברצח נערה מקומית בשם אנז'יקה, לשם שאיבת דמה לטקס דתי. עלילת דם זו לוותה בהאשמת הקהילה היהודית כולה. למרות חוסר בהוכחות חרצו המושבעים את דינו למוות, אך הסנגור ערער על פסק הדין והצליח להשיג משפט חדש בערכאה גבוהה יותר. ב-1900 נפתח המשפט המחודש בבית המשפט העליון במחוז פיסאק בבוהמיה, אלא שאז הואשם הילזנר גם ברצח נערה נוספת בשם מארי. גם במשפט זה פעלו כל המערכות האנטישמיות בצורה גלויה כנגד הנאשם. מסריק הרים קולו נגד העוול וחוסר הצדק שהשתקפו במשפט ובשל כך הותקף בטענה שהוא תומך ביהודים. פעילותו של מסריק הביאה בסופו של דבר להמרת עונש המוות במאסר עולם. הילזנר שוחרר ב-1918.
לקריאה נוספת
משה יגר, צ'כוסלובקיה, הציונות וישראל - גלגולי יחסים מורכבים, מוסד ביאליק, 1997
טאראנטו (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
גאס ואן סנט
גאס ואן סאנט ג'וניור (באנגלית: .Gus Green Van Sant, Jr; נולד ב-24 ביולי 1952 בקנטקי) הוא במאי קולנוע אמריקאי, תסריטאי, צלם, מוזיקאי ומחבר. הוא היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר על סרטו "סיפורו של ויל האנטינג" משנת 1997 ועל סרטו "מילק" משנת 2008, וזכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן 2003 על סרטו "אלפנט". ואן סאנט מתגורר בפורטלנד, אורגון. ואן סנט הוא הומוסקסואל, וסרטי הקולנוע שלו מאופיינים בתמות הומוסקסואליות ושאר נושאים הקרובים לתרבויות שוליים.
קריירה
ואן סנט החל את עשייתו הקולנועית בבימוי סרטוני פרסומות. באמצע שנות השמונים החל לביים סרטי קולנוע, וכן הפיק, כתב תסריטים, הלחין ואף ערך את סרטיו אלה, שהיו סרטים קצרים בני מספר דקות בלבד. סרטו הראשון באורך מלא היה "Mala Noche" בשנת 1985, שלאחריו בא סרטו הידוע הראשון, "דראגסטור קאובוי" (1989) שבו מככבים מאט דילון והת'ר גראהם. הסרט זיכה את ואן-סנט בפרסים רבים, בהם פרסים בפסטיבל ברלין ושלושה פרסים מטעם איגוד המבקרים האמריקני.
פריצתו הגדולה של ואן סנט באה כשביים ב-1991 את "איידהו שלי". הבימוי הרגיש בסרט זה הקנה לו שם בינלאומי והצלחה קופתית. בהמשך ביים את הקומדיה הכושלת "גם לבוקרות יש רגעים קודרים", בו שיחקה אומה תורמן בתפקיד הראשי, ואת הסרט "פיתוי קטלני" שהביא לניקול קידמן את פרס גלובוס הזהב לשחקנית הקומית.
ב-1997 ביים את סרטו המצליח והידוע מכולם, "סיפורו של ויל האנטינג", שגרף 9 מועמדויות לפרס אוסקר ובהן מועמדות לפרס הבימוי הטוב ביותר. אחר כך ביים גרסה מחודשת לסרטו הקלאסי של אלפרד היצ'קוק, "פסיכו", כשהעתיק, למעשה, את הבימוי של היצ'קוק, כאשר רק השחקנים השתנו. סרט חשוב אחר שביים הוא "למצוא את פורסטר", בכיכובו של שון קונרי.
מראשית שנות האלפיים התמקד ואן סאנט בבימוי סרטים פרטיקולריים וניסיוניים: "ג'רי" (2002), סרט סוריאליסטי על מטיילים האובדים במדבר, ו"אלפנט" (2003), זוכה פרס דקל הזהב ופרס הבימוי בפסטיבל קאן, סרט ששאב את השראתו מהטבח בתיכון קולומביין. ב-2005 ביים את הסרט "ימים אחרונים", דרמה מוזיקלית בה מגלם מייקל פיט את קורט קוביין.
ב-2008 ביים את הסרט "מילק" שהיה מועמד לשמונה פרסי אוסקר, בהם פרס הבמאי. הסרט זכה בשני פרסים, אחד עבור השחקן הראשי (שון פן) ואחד עבור התסריט המקורי (דסטין לאנס בלאק).
בשנת 2016 ביים את הסרט "ים של עצים" בכיכובם של נעמי ווטס ומתיו מקונוהיי.
ביולי 2018 יצא סרטו "אל תדאג הוא לא יגיע רחוק ברגל" המבוסס על חייו של צייר הקריקטורות השערורייתי ג'ון קלאהן, שמת בשנת 2010. ון סנט, בילה שעות רבות בשיחות עם קאלהן אשר סיפר לו על התמכרותו הקשה לאלכוהול והפיכתו למשותק בעקבות תאונת דרכים. בסרט, מגלם את דמותו חואקין פינקס.
אטוליה
אֵטוֹליָה (ביוונית: Αιτωλία; ביוונית עתיקה נהגה אַייטוליה) הוא חבל ארץ הררי ביוון, בחופו הצפוני של מפרץ קורינתוס, ומהווה את חלקו המזרחי של המחוז המודרני אטוליה-אקארנאניה.
הנהר אכלוס מפריד את אטוליה מאקארנאניה במערב; בצפון החבל גובל באפירוס ובתסאליה; במזרח הוא גובל במחוז מערב לוקריס; ובדרום שוכנת הכניסה למפרץ קורינתוס התוחם את גבולות אטוליה.
בעת העתיקה כללה אטוליה שני חלקים: אטוליה הישנה במערב, מהאכלוס ועד לנהר אבינוס והעיר קאלידון; אטוליה החדשה במזרח, החל מנהר אבינוס וקאלידון ועד למחוז מערב לוקריס. חבל הארץ כולל אזור חופי פורה במיוחד, אך חלקו הפנימי הררי ושומם למדי. בהרים שוכנות חיות פרא רבות, כאלה שזכו לתהילת עולם במיתולוגיה היוונית בסצנת הציד אחר חזיר-הבר הקאלידוני.
מגדל הבינלאומי
מגדל הבינלאומי הוא מגדל משרדים בתל אביב שבו שוכנים משרדי ההנהלה המרכזית של הבנק הבינלאומי והסניף הראשי. הבניין ממוקם באזור העסקים של שדרות רוטשילד, בין הרחובות שד"ל ויבנה. בנייתו החלה ב-2005 והסתיימה ב-2009.
אדריכלות
המגדל תוכנן על ידי משרד האדריכלים האמריקאי Pei-Cobb-Freed, מייסודו של האדריכל הנודע איי אם פיי, המיוצג בישראל על ידי משרד ניר-קוץ אדריכלים שתכנן את המגדל בפועל. הבניין דומה בתכנונו למגדל הבנק של סין שבנה פיי בהונג קונג, ומבקש לייצג בדומה אליו תחכום ועוצמה כלכלית וכן שקיפות ניהולית הבאים לידי ביטוי בעיצובו של המגדל.
גובהו של הבניין הוא 132 מ' והוא כולל 28 קומות וחמש קומות חניון. הוא בנוי בצורת חמש מנסרות משולשות שכל אחת מתנשאת לגובה אחר והן יוצרות מערכת גאומטרית המבוססת על זוויות של 30 ו-60 מעלות בכל הבניין.
שימור
בדומה לפרויקטים אחרים במרכז ההיסטורי של תל אביב, מגדל אלרוב ושימור בית השגרירות הרוסית השכנים ופרויקט מגדל בנק לאומי ברחוב יהודה הלוי, גם בניין זה זכה לתוספת של אחוזי בנייה בזכות התחייבותו לשמר שני מבנים היסטוריים הצמודים אליו: בית ועד הקהילה בשדרות רוטשילד, ובית רבקה גרינוולד ברחוב שד"ל. שני מבנים אלה, שהוקמו בשנותיה הראשונות של העיר, שולבו בתכנון האדריכלי הכולל. בית ועד הקהילה, המחובר פיזית אל המגדל החדש, משמש כחלק מן הסניף הראשי של הבנק. המגדל עצמו בנוי בעורף הבניינים ההיסטוריים ולא בקדמת המגרש הצמודה לרחוב.
שקיפות
הנהלת הבנק הבינלאומי ביקשה לתכנן עבורה בניין שיהיה שקוף ככל האפשר ויסמל את השקיפות בעבודת הבנק. אחת הבעיות הבסיסיות בבניית קירות מסך שקופים בבניינים באקלים הים תיכוני הוא ההתחממות המהירה של פנים הבניין. בבניינים שונים נפתרת בעיה זו על ידי מיזוג אוויר, הצורך כמויות עצומות של אנרגיה ועל ידי זכוכיות כהות ומסננות קרינה המפחיתות את כמות האור החודרת למבנה דרך הזכוכית ובכך מקטינות את אפקט ההתחממות, אולם בכך נגרמת פגיעה ברמת השקיפות של הקירות.
קירות המסך
בבניין זה יושמה טכנולוגיה חדשנית בישראל המאפשרת בניית קירות מזכוכית שקופה כמעט לחלוטין וצריכה מינימלית של מיזוג אוויר.
החלונות בנויים משתי שכבות של זכוכית עם חלל אוויר ביניהן. בחלל שבין הזכוכיות קיימת תנועה רציפה של אוויר, כאשר האוויר בחלל זה נפלט באופן קבוע החוצה מן הבניין דרך פתח מיוחד ויונק לתוכו אוויר מתוך חלל המשרדים של פנים הבניין. מערכת מיזוג האוויר של הבניין שואבת את האוויר הלא מטופל מחוץ לבניין במקום שאיבת "אוויר חוזר" מתוך פנים הבניין כפי שקיים ברוב המקומות. באופן זה, בשכבת הביניים שבחלונות הבניין נמצא באופן מתמיד אוויר קריר המתחמם בעצמו לפני פליטתו החוצה, וזאת מבלי להעביר חום אל פנים המבנה. פתרון זה גם מונע את התחממות הזכוכית הפנימית בתוך המשרד.
בנוסף, בכל אחד מחלונות הבניין מותקנת מערכת תריסים חשמלית המחוברת למחשב מרכזי אחד. מחשב זה שולט בפתיחת התריסים, זווית הטייתם ומידת סגירתם את החלון, לפי חישובים אוטומטיים הלוקחים בחשבון את כיוון וזווית השמש ואת הטמפרטורה. מנגנונים אלה הופכים את הבניין לגורד השחקים הירוק הראשון בישראל. מערכות אלו הן כאמור חדשניות בתחום הבנייה בישראל.
פרסים
בחודש דצמבר 2011 זכה המגדל בפרס מטעם התאחדות הקבלנים בשתי קטגוריות: מבנה משרדים ומבנה לשימור בשל: "המאמצים המשותפים של הקבלן ושל צוות התכנון, להשכיל להוציא לפועל בצורה מרשימה את כוונותיה של מחלקת השימור בעיריית תל אביב. על התוצאה המרהיבה של מבנה משרדים מודרני השוכן בתוך מבנה לשימור".
בשנת 2012 נכלל המגדל כפרויקט היחיד מישראל, בין הזוכים בפרס הארכיטקטורה הבינלאומי (the international architecture awards), המוענק על ידי "המכון לעיצוב וארכיטקטורה בשיקגו" ו"המרכז האירופי לארכיטקטורה, אמנות ועיצוב".
בזואר
אבני בזואר (באנגלית: Bezoar; בתרגום: בזואר) הן אבנים ירקרקות שאצילים ומלכים השתמשו בהן כדי לנטרל רעל ארסן במשקה שהוגש להם כדי להרעיל אותם.
קיימים מספר סוגים של אבני בזואר, כאשר נראה שחלק מסוגי הטריכובזואר אכן מסוגלים לנטרל ארסן. אבנים אלה נוצרות בקיבות ובמעיים של עיזי הרים, על ידי משקעים סידניים, שיש בהם גם שיירי גופרית הקשורה בקשר כימי עם פוספט. כאשר הוכנסה האבן למשקה שמעורב בו ארסן, הארסן התרכב עם הגופרית שבאבן, וכך נוטרלה רעילותו. היו מלכים שהחזיקו במחרוזות של אבני בזואר, או ששיבצו אותן בטבעות (כמו אליזבת הראשונה מלכת אנגליה). כך הן היו זמינות לידם בכל עת שרצו לטבול אותן במשקה.
ברפואה, חפץ בקיבה, העשוי בדרך כלל מגוש סיבים נקרא 'בזואר'. עצם זו עלולה לגרום לחסימה בקיבה או במעי. ניתן לזהות את העצם לרוב באמצעות גסטרוסקופיה וישנן דרכים שונות שבהן ניתן ניתן לפורר אותו.
בתרבות, הבזואר מוזכר בסדרת ספרי הארי פוטר כאבן שמקורה הוא מתוך קיבה של עז שמשמשת כנוגדן למרבית הרעלים המוכרים. בעבר רווחה האמונה כי אבני בזואר מסוגלות לנטרל את כל הרעלים, ביניהם ארסן. נראה כי סוג מסוים של בזואר אכן מסוגל לנטרל את הארסן, בתגובה כימית.
שמעון רומח
שמעון רומח (נולד בשנת 1948) כיהן כנציב כבאות והצלה בדרגת רב-טפסר ועמד בראש הרשות הארצית לכבאות והצלה בישראל. כמו כן שימש בתפקידים בכירים בשב"כ.
ביוגרפיה
רומח נולד כשמעון רחמים, בבגדאד שבעיראק. ב-1951 עלה עם משפחתו לישראל והתגורר במעברת הקסטל (כיום מבשרת ציון). רומח התגייס ב-1966 ושירת בצה"ל בחיל השריון. במלחמת ששת הימים היה חניך קורס מפקדי טנקים, ונלחם במסגרת גדוד 63 בחטיבה 14 בגזרת סיני. במלחמת יום הכיפורים שירת במילואים כמפקד פלוגת שריון בגדוד 39 של חטיבה 179 בחזית הסורית. לאחר שחרורו ב-1969 התגייס לשב"כ, שם עשה את רוב שירותו במחלקה המופקדת על המגזר הערבי. הוא נודע בכינויו "קפטן סמיר". הוא שימש כרכז נפה בעזה והמשיך בתפקידים שונים ביהודה ושומרון, והגיע לתפקיד סגן מרחב ירושלים יהודה ושומרון. באוקטובר 1982 מונה למפקד השב"כ בלבנון. ב-1992 פרש מהשב"כ ועסק ביזמות ותיווך עסקי בין ישראל ומדינות ערב. ב-2001 החל לנהל חברת כוח אדם.
ב-2002 מונה על ידי שר הפנים אלי ישי לנציב כבאות והצלה והחליף את ששי קציר. בתקופתו כנציב הכבאות התרחשה השרפה בכרמל שבעקבותיה נמתחה עליו ביקורת אישית מצד מבקר המדינה, כך הוגדר כמחדל אחריותו לאי ההסדרה של העברת המידע על מזג האוויר לרשויות הכבאות ומפקדיה שפגעה במוכנות ובהיערכות של כוחות הכבאות לשרפות, וכן שלא קבע סדר עדיפויות להשלמת החוסרי האלה ולוח זמני מדורג למימוש, לא הפריד בין הצרכים בטווח הקצר ובין הצרכים בטווח הארוך,לא הציג להנהלת משרד הפנים באופן ייחודי ונפרד את הדרישות המבצעיות, השוטפות והיומיומיות שיש למלאן מיד, מחדל נוסף באחריותו נגע לקביעת סדרי פיקוד ושליטה בזירת השרפה, ועל כך שלא עמד את ממדי השריפה בשעות הראשונות של האירוע.. באפריל 2011 סיים את תפקידו ושחר איילון החליף אותו.
טוויסטד סיסטר
טוויסטד סיסטר (באנגלית: Twisted Sister - "אחות מעוותת") הייתה להקת הבי מטאל מניו יורק, שהתפרסמה בעיקר בזכות שני להיטיה "We're Not Gonna Take It" ו-"I Wanna Rock". הלהקה מאופיינת בסגנון הגלאם שלה, הכוללות איפור רב ותלבושות פרובוקטיביות.
הלהקה הוקמה בתחילת שנות ה-70, אך הפריצה שלהם החלה בשנות ה-80, אחרי מאבק ממושך בניסיון להגדיר את עצמם ואת אופי הלהקה.
בתחילת שנות ה-80 פרצה הלהקה לתודעת הציבור האמריקאי דרך MTV בעזרת שירים כמו "We're Not Gonna Take it" ו-"You Can't Stop Rock & Roll". עד אז הוציאה הלהקה שני אלבומים, אך לא זכתה לתהילה.
אלבומם השלישי שיצא ב-1984 "Stay Hungry" מכר כ-5 מיליון עותקים, מה שהביא את הלהקה לגדולה, ולהופעות חוזרות ונשנות של הקליפים שלהם בטלוויזיה. שירה המפורסם "I Wanna Rock" הפך לשיר קאלט באותה תקופה. בתקופה זו נושא עיקרי בשירי הלהקה היה קונפליקטים בין הורים לילדים, וכן ביקורת על מערכת החינוך.
שנה לאחר מכן הוציאה הלהקה את אלבומה הרביעי שנחל כישלון, הפופולריות של הלהקה ירדה, ושיריהם לא הושמעו כבעבר בשל תוכנם הלא חינוכי. אך למרות זאת הלהקה הצליחה בזכות שני הלהיטים שלה "I Wanna Rock" ו-"We're Not Gonna Take It" והמשיכה להופיע ברחבי העולם יחד עם שירים מוצלחים חדשים שהוציאו באלבומים הבאים שלהם ושירה שוב ושוב של אותם להיטים והצליחה בזכות זה עד שלבסוף ב-2016 היא התפרקה עקב מותו של המתופף איי ג'יי פרו.
ליגת העל הקירגיזית
ליגת העל הקירגיזית (בקירגיזית: Кыргыз премьер лигасы) היא ליגת הכדורגל הבכירה ברפובליקה של קירגיזסטן. הליגה הוקמה בשנת 1992, לאחר היפרדות הקירגיזים מברית המועצות.
טבלת אליפויות הליגה הסובייטית האזורית בקירגיזסטן לפי קבוצה
אלו הקבוצות שזכו באליפויות המקומיות בקירגיסטן הסובייטית בין השנים 1934 - 1991.
לאחר התפרקות ברית המועצות (1992 ואילך)
הליגה הקירגיזית בכדורגל הוקמה בשנת 1992 אחרי התפרקות ברית המועצות, ופירוקה של ליגת העל הסובייטית. הליגה הצטרפה לפיפ"א תחת קונפדרציית הכדורגל של אסיה. בעונת הבכורה של הליגה השתתפו 12 מועדונים, והאלופה הראשונה הייתה אלגה בישקק. לאחר מכן הוגדלה הליגה ל-17 קבוצות. ב-1994 צומצמה הליגה ל-14 קבוצות, ועונה לאחר מכן פוצלה לליגות אזוריות ושלב פלייאוף. בשנת 1996 הוקטנה חזרה ל-12 משתתפות, ובשנת 1997 הוקטנה ל-10 קבוצות בלבד.
הפורמט המשיך להשתנות מידי עונה, ומספר המשתתפות נע בין 6 ל-18, לפעמים כלל שלב פלייאוף אליפות, ולפעמים שני בתים של ליגות אזוריות. החל מ-2019 הליגה מותגה מחדש כ"ליגת העל הקירגיזית" (הפרמייר ליג הקירגיזי).
ראיון עם הערפד (ספר)
ראיון עם הערפד הוא ספר פרי עטה של הסופרת אן רייס שנכתב בשנת 1973 ויצא לאור בשנת 1976. למעשה, היא כתבה אותו בפרק זמן של כשלושה חודשים. ספר זה פתח את כרוניקת הערפדים המצליחה.
הספר מספר את סיפורו של עלם צעיר ההופך לערפד ועוסק בחיי אלמוות, אובדן, מיניות, רעב וכח. הספר הפך לפופולרי ביותר בקרב חובבי הערפדים והתרבות הגותית והניב מספר ספרי המשך.
על סמך הספר נוצר בשנת 1994 סרט קולנוע בכיכובם של טום קרוז, בראד פיט, אנטוניו בנדרס וקירסטן דנסט. הסרט זכה להצלחה רבה.
עלילה
הספר מתאר כתב צעיר (המתואר כ"הנער") המראיין את לואיס דו פואנט די לאק, גיבור הספר, על עברו.
עיקר העלילה מתוארת מנקודת מבטו של לואיס, שהיה עלם צעיר בן 24 אמריקני (אך למעשה, נולד כצרפתי מפני שחי בלואיזיאנה לפני שנמכרה לארצות הברית על ידי נפוליאון) בן המאה ה-18 אשר מאס בחייו בגלל מותו של אחיו הצעיר, פול.
לסטאט מנסה להדריך את לואיס להיכנע ליצרו הקורא להריגת בני אדם על מנת למצוץ את דמם, אך לואיס המצפוני מתנגד לו.
לואיס מנסה לכבוש את הרעב שלו לדם אנושי שכן איננו מעוניין לנצל ולהרוג על מנת לספק את עצמו, על כן הוא שותה רק מדמן של חיות (עכברושים, חתולי אשפתות).
לסטאט איננו מוותר ומנסה לגזול את לואיס מאנושיותו. לואיס, מאידך, מנסה לחקור מהיכן הגיעו הערפדים, אך תמיד נותר ללא מענה, מה שיוצר אף יותר מתיחות בין השניים.
לילה אחד לואיס, אשר בורח מלסטאט, מגיע לשכונה נגועה במגפה ומגלה את קלודיה- ילדה בת 6, יפהפייה אשר אמה נפטרה בגלל המגפה ואביה עזב אותן.
לואיס שותה ממנה, לאחר ארבע שנים שניזון רק מדמן של חיות.
לסטאט, אשר מגלה אותם, הופך את קלודיה לערפדה על מנת שלואיס יישאר איתו ובכך יוצר לו וללואיס מעין משפחה.
לואיס, ההופך מאוהב בקלודיה, נאלץ להתמודד עם רעבונה של הילדה הערפדה אשר איננה מהססת לרצוח כדי לשבוע.
קלודיה, אשר עם השנים הופכת להיות אובססיבית לגבי השאלה 'מדוע אינה גדלה', משכנעת את לואיס לעזור לה להרוג את לסטאט על מנת לברוח ממנו. הם יוצאים לאירופה בחיפוש אחר מורשת הערפדים. במהלך נסיעותיהם מתואר השעמום שהם חווים עקב חיי הנצח שלהם. דבר אינו מרגש אותם יותר והם מחפשים למצוא דבר מה שיוכל לעורר את סקרנותם.
לבסוף הם מחליטים לנסוע לפריז, אמה של ניו אורלינס. הם פוגשים שם בערפד ארמנד, ערפד בן 400 המתיימר להיות הערפד הזקן ביותר שקיים, ובתיאטרון הערפדים שפועל תחת ניהולו.
לואיס מתאהב בארמנד, אשר כלוא בתוך גוף של נער בן 17 יפהפה, הטוען כי יש לו את התשובות לשאלותיו הרבות של לואיס.
מאידך, הערפדים בתיאטרון הערפדים מתחילים לפתח רגשות שליליים כלפי לואיס ובעיקר כלפי קלודיה, מפני שאין זה מקובל ליצור ערפדה בגיל צעיר כל כך.
בין לואיס וארמנד נוצרת כימיה אשר קלודיה מרגישה בה, ובכך מביאה אל לואיס את מדליין- יוצרת בובות אשר ביתה מתה, על מנת שיהפוך אותה למלוותה של קלודיה.
מדליין לא מספיקה לחיות עם לואיס וקלודיה זמן רב, מפני שהערפדים מהתיאטרון חוטפים אותם על פי בקשתו של לא אחר מאשר לסטאט.
קלודיה ומדליין נכלאות בתוך מגדל, שם נשרפות על ידי אור השמש ומתות. לואיס, לעומת זאת, נכלא בתוך ארון קבורה עד שארמנד מחלץ אותו.
כנקמה על מותה של קלודיה לואיס שורף עד עפר את הערפדים יחד עם התיאטרון ולאחר מכן יוצא למסע יחד עם ארמנד. ארמנד לבסוף עוזב אותו, ואף אומר כי הפך ל"שושנה מיובשת" לאחר מותה של קלודיה.
לואיס חוזר לאחר מכן לניו אורלינס ובזה תם סיפורו.
הנער, המראיין, אשר נרעש כולו מהסיפור שלואיס גולל בפניו מפציר בלואיס להפוך אותו לערפד אך לואיס משיב בשלילה ונעלם.
הספר נגמר בכך שהנער הולך לחפש אחר לסטאט.
עיבוד לטלוויזיה
ב-13 באוגוסט 2021' נמסר כי הספר יעובד לסדרת טלוויזיה עבור רשת AMC, ובה יגלם השחקן האוסטרלי סם ריד את לסטאט דה ליונקור. העונה הראשונה, בת שמונה פרקים, הסדרה עלתה לשידור במהלך שנת 2022.
מוקוש
מוֹקוֹש (בכתב קירילי: Мокошь או Мокощ; בפולנית: Mokosz), מַאקוֹש (בכתב קירילי: Макошь; בפולנית: Makosz) או מוֹקושה (בכתב קירילי: Мокуша; בצ'כית: Mokoša) היא אלה במיתולוגיה הסלאבית, עדות לקיומהּ מופיעה בכרוניקה הרוסית הראשונה. מוקוש אחראית על פוריות ונקביות, וכן על הגנת הצאן, הטווים והאורגים. מוקוש היא טוות הגורל, ולה עוזרות שתי אלות, אחיותיה, דולה ונדולה, אלות ההצלחה והכישלון. כמו כן, מוקוש היא פטרוניתן של המכשפות. לעיתים היא מוצגת כנשואה לולס. הדבורים והדבש מקודשים לה. שמה נגזר מהשורש "מוֹק", שפירושו "לח" (בדומה ל"מוקוזה"). היא קשורה אפוא ל "אמא אדמה הלחה", מאט סירה זמליה, אלת האדמה הסלאבית. מוקוש הייתה אחת מהאלוהויות שאימץ ולדימיר הראשון אל פנתאון המדינה בקייב בשנת 980. היא נמנתה גם עם האלים הראשיים של הסלאבים המערביים. במקורות הכתובים היא נזכרת כמעט תמיד עם רוחות המים, הווילות, ובהמשך הרוסלקות.
שחפית גמדית
שחפית גמדית (שם מדעי: Sternula albifrons) היא עוף ים קטן ממשפחת השחפיתיים.
אורכה של שחפית זו 21-25 ס"מ ומוטת כנפיה 41-47 ס"מ. היא בעלת נוצות לבנות לאורך גופה עם ראש כהה כולל פס סביב עיניה ומקור גדול וצהוב. שחפית זו מבלה זמן רב מחייה לב ים והיא נפוצה בעיקר סביב האזורים הממוזגים והטרופיים של חופי אירופה ואסיה. היא נודדת גם דרומה יותר עד לאוסטרליה ולדרום אפריקה.
השחפיות מקננות סביב חופים, איים טרופיים ומלחות בהם היא מטילה 2-4 ביצים. היא ניזונה בעיקר מדגים אליהם היא צוללת בים. בעונת הקינון הזכר מאכיל את הנקבה בדגים. שני בני הזוג דוגרים על הביצים במשמרות במשך 19-22 יום עד לבקיעת האפרוחים.
שחפית גמדית בישראל
בישראל מקננות כמאתיים שחפיות גמדיות מתת המין S. a. albifrons בסביבות בריכות המלח בעתלית.
מצב השימור של תת-המין בישראל נחשב בסיכון CR (בסכנה).
בחודש יוני 2023 מתו בין 1,000–1,500 אפרוחים של שחפית גמדית ושחפית ים, ככל הנראה בשל ווירוס קטלני שהתפשט במהירות במושבה הצפופה. כל הנפגעים היו אפרוחים ולא בוגרים, כשההערכה עמדה על כ-99% מאלו של שחפיות הים, וכ-70% של השחפיות הגמדיות. רוב הזוגות שאיבדו את הדור הראשון של האפרוחים המשיכו לאחר מכן למחזור שני.
חתול קלאס
חתול קלאס הוא גזע של חתול המצוי בסקוטלנד. חתול זה הוא הכלאה בין חתול בר סקוטי לבין חתול הבית. בעבר סברו שמדובר בבעל חיים אגדי, וכאשר אנשים נתקלו בו הם חשבו שמדובר במתיחה, אך דעה זו בוטלה לאחר שצייד מקצועי הרג את החתול והציג את גופתו בשנת 1984.
החתול אינו מהווה מין של חתול, אלא זן כלאיים מאותו המין. החתול קרוי על שם היישוב קלאס בסקוטלנד, בו התגלה לראשונה. היסטוריון סקוטי בשם צ'ארלס תומאס העלה את ההשערה כי עמוד אבן מגולף הנמצא בעיירה גולספי מציג חתול קלאס. הסיבה לכך היא שבגילוף האבן מופיעה דמות חתול הניצבת מעל דג והיא כנראה מייצגת חתול קלאס ששוחה בנהר ולוכד דגי סלמון.
חוקר מהמוזיאון הלאומי של סקוטלנד חקר שמונה גופות ופרוות של חתולי קלאס. גופה אחת של החתול כבר נמצאה באוסף של המוזיאון, ואילו גופות ופרוות נוספות סופקו לו ידי צייד ספורט. אחת מגופות החתולים נמצאה כחתול בר הלוקה במלניזם. הייתה זו הפעם הראשונה שחיית בר תועדה כלוקה במלניזם ברחבי סקוטלנד. הסיקו ששאר הגופות הן אכן תוצר הכלאה של חתול בית וחתול בר סקוטי, כאשר ברובן התכונות הדומיננטיות הן של חתול הבר ואילו רק בגופה אחת עלה כי תכונות חתול הבית הן שגברו בהכלאה.
אורכו של חתול הקלאס נע בין 61 ל-91 סנטימטרים, רגליו האחוריות חזקות, וזנבו מגיע לאורך של כ-30 סנטימטרים. משקלו נע בין 2.3 ל-6.8 קילוגרמים. חתול הקלאס הראשון שנמצא בשנת 1984 הגיע לגובה של 38 סנטימטרים עד הכתף, ואורכו היה 110 סנטימטרים. מוזיאון הזואולוגיה באוניברסיטת אברדין מציג פוחלץ של חתול הקלאס שנמצא בקרבתו בשנת 2002.
עלא ורדי
עלא ורדי (בערבית: علاء وردي; נולד ב-17 בינואר 1987 בריאד) הוא זמר-יוצר, מפיק מוזיקלי ואמן אקפלה סעודי. מרבית שיריו הם גרסאות כיסוי בסגנון ערבי לשירי פופ מערבים.
ביוגרפיה
וורדי נולד להורים ממוצא איראני בריאד שבסעודיה. את דרכו המוזיקלית החל שלמד הנדסת קול באוניברסיטת ירדן, ב-2011 הקים את להקת הייג'ן עמה יצר גרסאות כיסוי בתחילה השפה הערבית עד 2013 התפרסם בעיקר בעולם הערבי בשירים מקורים ובגרסות כיסוי לשירים ערבים, בשנת 2013 הוציא יחד עם הקומיקאי הישאם פאגה גרסת אקפלה סאטירית לשיר No Woman, No Cry של בוב מארלי בשם "No Woman, No Drive" השיר מותח ביקורת ישירה על התרבות הסעודית ועל החוק האוסר על נשים לנהוג, בעקבות הצלחת השיר מחוץ לסעודיה החל ורדי לבצע גרסאות כיסוי בסגנון אקפלה לשירי פופ במגוון שפות, חלקם בגרסאות מזרח תיכוניות וחלקם בגרסות מערביות.
עם להקת הייג'ן
עם הלהקה ביצע ורדי שירי מקור ערבים בליוי כלי נגינה וגרסאות כיסוי לשירים מערבים עם מנגינה מערבית אך בתרגום ישיר לערבית אחת מהגרסאות הבולטות היא גרסת רוק ערבית לשיר Comfortably Numb של פינק פלויד, בניגוד לשירי האקפלה אותם ורדי מבצע רק ברשת, יחד עם להקת הייג'ן הוא נוהג לבצע הופעות חיות.
משה אורן
משה אורן (נולד ב-1948) הוא ביוכימאי ישראלי העוסק בחקר מחלת הסרטן. חתן פרס ישראל לשנת 2008.
קורות חיים
אורן נולד בפולין וכשהיה בן שנתיים עלתה משפחתו לישראל. לאחר תקופה במעברה "מחנה ישראל", עברה המשפחה לרמלה וממנה לתל אביב ולגבעתיים. במהלך לימודיו בבית הספר התיכון "גמלה", עבד אורן במחלקה לבוטניקה של אוניברסיטת תל אביב. הוא למד מיקרוביולוגיה במסגרת העתודה האקדמית והשלים בשנת 1970 לימודי תואר שני. עבודת המחקר שלו עסקה באיתור גנים בחיידקים. בתום שירותו בצה"ל, החל בלימודי דוקטורט במכון ויצמן למדע והחל לעסוק בחקר הסרטן, תחת הנחייתו של הפרופסור ארנסט וינוקור. לאחר השלמת הדוקטורט, בשנת 1978, במסגרת הבתר-דוקטורט הוא השתלם שנה באוניברסיטת פרינסטון אצל הפרופסור ארנולד לוין ובשנים 1979–1981 באוניברסיטת ניו יורק.
במהלך שהותו בפרינסטון, היה אורן שותף לגילוי הגן p53, המהווה גורם חשוב במנגנון ההגנה הטבעית של גוף האדם נגד סרטן. אורן היה האחראי לשיבוט הגן במטרה לבודדו לצורכי מחקר. חלבון p53, הוכחו מאוחר יותר כגורמים להריגתם של תאים סרטניים ועל בסיסם מפותחות תרופות ניסיוניות למחלת הסרטן וטיפולים באמצעות ריפוי גנטי. לאחר מכן החל אורן לחקור את המנגנונים המולקולריים שבהם פועל החלבון בתאים בריאים, ואלו הביאו להבנת חשיבותה של מערכת האוביקוויטין למען פעילותו התקינה של הגן כגורם מדכא למחלת הסרטן. גילוי חלבון ה-MDM2, המדכא את פעילות החלבון, הביא לפיתוחים שונים להגנה על p53.
בין השנים 1981–1995 היה אורן חבר סגל המחלקה לאימונולוגיה כימית במכון ויצמן למדע. בשנת 1986 הוא קודם לדרגת פרופסור ומשנת 1995 הוא חבר המחלקה לביולוגיה מולקולרית של התא במכון ויצמן. לאורך השנים הוא שימש גם פרופסור אורח במחלקה לביוכימיה של אוניברסיטת סטנפורד (1988–1989), כמו כן ניהל את מרכז פורשהיימר לגנטיקה מולקולרית (1991–1998) והיה דיקן הפקולטה לביולוגיה (1999–2003) במכון ויצמן. בין תפקידיו האדמיניסטרטיביים האחרים, הוא שימש יו"ר מועצת הפרופסורים של המכון וסגן יו"ר המועצה המדעית במכון.
לאה נאור
לאה נאור (נולדה ב-22 בינואר 1935) היא פזמונאית, סופרת, מתרגמת, מחזאית ותסריטאית ישראלית.
ביוגרפיה
נאור נולדה וגדלה בהרצליה. בנעוריה למדה בבית הספר החקלאי עיינות. שירתה בנח"ל ונמנתה עם מקימי קיבוץ נחל עוז. למדה ספרות כללית באוניברסיטת תל אביב.
היא פרסמה ספרי סיפורים, שירה ומחזות לילדים ולנוער. הייתה היוצרת וכתבה את התסריטים לתוכניות טלוויזיה לילדים, "חג לי", "קרוסלה" ו"סיפורים מהכיס", והשתתפה בכתיבה לתוכניות "פרפר נחמד", "רגע עם דודלי", "בבית של פיסטוק", "קשקשתא", "שלוש ארבע חמש וחצי" ועוד. תרגמה ספרי ילדים רבים, ובהם סדרת ספריו של דוקטור סוס (35 ספרים).