cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרפילזומיב
רקע
ביולי 2011, העניק ה-FDA לקרפילזומיב, מעמד של "מסלול מהיר" (Fast-track status), שאפשר לחברת אוניקס להתחיל את תהליך הגשת התרופה לשימוש. בדצמבר 2011, ניתן לתרופה סטטוס של אישור על תנאי לשימוש שהתבסס על פרסום מחקר פאזה שנייה (מחקר ה 003-A1). המחקר כלל 266 חולי מיאלומה נפוצה עם מחלה עמידה או נישנת שקבלו בעבר טיפולים רבים ועברו לפחות שני קווי טיפול שכללו בורטזומיב ותלידומיד או לנולידומיד. התרופה משווקת על ידי חברת אוניקס-אמג'ן בעולם, ובישראל על ידי חברת מדיסון.
מנגנון פעולה
קרפילזומיב נקשר בצורה בלתי הפיכה לאזור 20S בפרוטאוזום ומעכב את פעילות הציטוטריפסין (אנזים שמפרק חלבוני תא שאינם רצויים). עיכוב זה גורם להצטברות של חלבונים המסומנים לפירוק (Polyubiquinnated Proteins). עקב כך נגרמת חסימה של מחזור חיי התא, מוות תאי ועיכוב של התפתחות הגידול.
מחקרים
מחקר ה 003-A1 שהביא לרישום התרופה ברשויות התרופות בארצות הברית הראה כי המשך החציוני של תגובה לתרופה זו כתרופת יחיד לחולים מרובי הטיפולים האלו היה כ- 7 חודשים. מחקרים נוספים בודקים כיום את האפשרות הטיפולית בתרופה זו בשילובים שונים בקווים מוקדמים יותר של המחלה, וכמו כן בודקים אפשרות של מתן חד שבועי באופן המקל על החולים. מחקר האספייר (ASPIRE) בדק את ההשפעה של שילוב קרפילזומיב, לנולידומיד ודקסמטזון על חולים שמחלתם נשנתה לאחר קבלת 1-3 קווים טיפולים לעומת ההשפעה של טיפול בלנולידמיד ודקסמטזון. נמצא כי השילוב של שלוש התרופות כולל קרפילזומיב הביא לחציון הישרדות ללא התקדמות המחלה של 26.3 חודשים לעומת 17.6 חודשים על לנולידמיד ודקסמטאזון.
קטיפנית שחומה
אורכה של הקטיפנית 51–58 ס"מ. משקל הנקבות עד 1.2 ק"ג ומשקל הזכרים עד 1.5 ק"ג. זהו ברווז שחור עם עיניים לבנות קטנות, מקור מחודד מעט הפונה כלפי מעלה שצבעו צהוב אצל הזכרים וורוד עד אפור בנקבות. שולי הכנפיים לבנים והרגליים ורודות.
הקטיפנית חיה על פני הימים והחופים, בים הכספי וגם באגמים ונהרות רחבים ובטונדרה הארקטית בסיביר. היא נמצאת גם באזורים ממוזגים יותר ומגיעה לבריטניה, צרפת וספרד. היא מגיעה לעיתים גם לישראל.
הקטיפנית צוללת לתוך המים כדי לחפש את מזונה הכולל בעיקר רכיכות ותולעים ימיות. היא מטילה 7–9 ביצים.
מצב השימור של קטיפנית זו מוגדר כפגיע בגלל הצטמצות שטחי המחיה וצייד.
ריצ'רד ווסטמאקוט הצעיר
ריצ'רד ווסטמאקוט הצעיר (באנגלית: Richard Westmacott (the younger); 14 באפריל 1799, לונדון – 19 באפריל 1872; נקרא גם ריצ'רד ווסטמאקוט השלישי) היה פסל אנגלי.
ביוגרפיה
ווסטמאקוט נולד ב-14 באפריל 1799 לריצ'רד ווסטמאקוט (1775–1856). למד באקדמיה המלכותית מגיל 19, ונבחר כחבר באקדמיה המלכותית בשנת 1838, וכחבר בכיר בשנת 1849 החליף באופן תקדימי את אביו באקדמיה כפרופסור לפיסול בין השנים 1857 ל-1868.
הולדן HZ
הולדן HZ (באנגלית: Holden HZ) היא סדרת מכוניות בתצורות: סדאן 4 דלתות, (מכונית סלון), קופה - 2 דלתות, סטיישן, ומסחרית אשר יוצרו על ידי יצרנית כלי הרכב  האוסטרלית ג'נרל מוטורס-הולדן (General Motor Holden), חברת בת של קונצרן ג'נרל מוטורס האמריקאית, בין השנים 1977–1980.
בנוסף דגמי "הולדן HZ" יוצרו ב-ניו זילנד על ידי "ג'נרל מוטורס ניו זילנד" (General Motors New Zealand).
מחשבים אישיים לפני 1975
בדרך כלל מקובל לראות את ה-Altair 8800, שהוצג בסוף 1974, והחל להימכר ב-1975, כמחשב האישי שפתח את "מהפכת המחשב האישי", וככזה, לעיתים הוא מוזכר כראשון המחשבים האישיים. האלטייר יוצר ונמכר במספרים חסרי תקדים, וביסס מספר סטנדרטים ששרדו במחשבים המובילים עד הופעת ה-IBM PC, ולעוד מספר שנים נוספות. יתר על כן: האלטייר ביסס את מעמדו בקרב ה"חובבים" קודם כל, קהל שכמעט אף אחד מהמחשבים שקדמו לו לא פנה אליו, וחובבים אלו היוו את עמוד השדרה של תעשיית המחשבים האישיים בשנותיה הראשונות. האלטייר היה גם בין המחשבים הראשונים המבוססים על מיקרו-מעבד - אחד המאפיינים הבולטים של "מחשב אישי" בשנים הראשונות (תוך שנים לא רבות, כמעט כל המחשבים שיוצרו היו מבוססים על מיקרו-מעבדים).
מחשבים "קטנים" יחסית הופיעו כמעט מראשית ימי המחשוב, למשל LGP-30 מ-1956, עדיין בדור מחשבי שפופרות הריק, בתצורה "שולחנית", בזמן שרוב המחשבים תפסו חצי חדר, אם לא חדר שלם. במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20, עם התקדמות מזעור האלקטרוניקה, החל בטרנזיסטורים והמשך במעגלים משולבים, שצפיפותם עלתה משנה לשנה, לפי חוק מור, הופיעו מחשבים בגודל קרוב לגודלו של "מחשב אישי", של החברות דיגיטל, דאטה ג'נרל, HP ואחרות. מחשבים אלו לא יועדו למשתמש יחיד, ואינם נחשבים מחשבים אישיים, אבל הטכנולוגיה שלהם, וטכנולוגיה שפותחה עבורם, הכשירה את הקרקע למחשבים קטנים וזולים יותר.
בשנים שקדמו לאלטייר הופיעו מחשבים שמתאימים מבחינות שונות לתואר "מחשב אישי". המחשבים של HP, ואנג, ו-IBM נמכרו במספרים גדולים, והוצעו עבורם ציוד היקפי והרחבות, אך סביב אף אחד מהמחשבים הללו לא נוצרה תעשיית תוכנה משמעותית, ומעט מאוד הרחבות וציוד היקפי הוצעו על ידי יצרנים פרט ליצרן המקורי של כל מחשב. סביב אף אחד מהמחשבים האלו לא צמחה תעשייה בדומה לאלטייר. המחשבים המתוארים בהמשך הם בקבוצה זו: מחשבים שולחניים או ניידים המיועדים למשתמש יחיד, ובדרך כלל יכולים להיחשב ל"מחשב אישי", גם אם חלקם לא הוצגו ונמכרו כ"מחשב". הגורם שמבדיל אותם מהאלטייר והמחשבים שבאו אחריו, היא העובדה שסביב אף אחת ממכונות אלו לא התפתחה תעשייה כפי שהתפתחה סביב המחשבים האישיים אחרי האלטייר.
ממכונת חישוב למחשב
חברת HP הצטרפה בשנת 1968, עם HP 9100, מכונת חישוב מדעית ניתנת לתכנות. ב-1971 הושק הדור הבא, סדרת 9800. בשנים הבאות הוצגו מכונות נוספות בסדרה, כאשר בדרך כלל, כל מכונה דומה יותר מקודמתה למחשב לכל דבר.
HP 9830
ב-1971 הכריזה HP על החבר הראשון בסדרת 9800: HP-9810. המחשב הבא, 9820 הוצג ב-1972, ובדצמבר אותה שנה הוכרז החבר השלישי, 9830, שהגיע לשוק בשנה הבאה. שלוש המכונות היו מבוססות על אותו מעבד, ונבדלו זו מזו באריזה, בקושחה, בגודל זיכרון ROM ו-RAM, באפשרויות ההרחבה ובציוד היקפי.
שתי המכונות הראשונות בסדרה (9810 ו-9820), היו מכונות חישוב: 9810 תואמת ל-9100 ביכולות, בתוכנה, ובשימוש ב-RPN, תוך הוספת יכולות ופונקציות נוספות, ובמחיר פחות ממחירה של המכונה מ-1968. 9820 הוסיפה יכולות נוספות, תוך החלפת הממשק מ-RPN לכתיב אלגברי סטנדרטי.
המכונה השלישית בסדרה, HP-9830A. שתוארה בהודעות לעיתונות, בפרסומות, ובספר המשתמש כ"מכונת חישוב ניתנת לתכנות", הייתה למעשה מחשב אישי לכל דבר, עם מקלדת מלאה, מערכת הפעלה ומפרש BASIC ב-ROM, כונן קלטות לשמירת תוכניות ומידע, וממשק לציוד היקפי כמו מדפסת, תוויין (plotter) ועוד. המחשב מבוסס על הטכנולוגיה שפיתחה HP עבור מחשבי המיני שלה (סדרת ה-2100, שהראשון בה, 2116, יצא ב-1966), ועולה ביכולותיה מבחינות רבות על המחשבים האישיים מהדור הראשון.
חברת HP בחרה להציג את המחשב הזה כ"מכונת חישוב ניתנת לתכנות" (Programmable calculator) ולא כמחשב, אך בחלק מההודעות לעיתונות והפרסומות המוצר תואר גם כמחשב.
מלבד המחיר (החל מכ-6,000 דולר) והמיצוב בשוק, המחשב הזה משתווה או עולה ביכולותיו כמעט בכל למחשב אפל II שיצא ארבע שנים אחר כך, ב-1977. לעומת האפל, צג המחשב מוגבל - שורה אחת של 32 תווים של תצוגה אלפא-נומרית, מול מסך תצוגה במחשבים האישיים שהופיעו אחר כך, אך מבחינות אחרות הוא עדיף - עם מעבד 16 סיביות חזק ומהיר יותר, כונן קלטות מובנה בבקרה מלאה של המחשב, מקלדת מלאה יותר, ממשקים לציוד היקפי, אפשרות להוספת תוכנה על ידי שימוש ב"קסטה" (cartridge) עם תוכנה ב-ROM ועוד.
אחת המגבלות של המחשב כ"מחשב אישי", היא התלות של המשתמש בשפת BASIC: מערכת ההפעלה לא נותנת גישה למעבד עצמו. לדיאלקט ה-BASIC של המחשב ביצועים העולים במידה ניכרת על הביצועים של המחשבים האישיים של הדור הראשון, אך התלות ב-BASIC, בצירוף העובדה שהספרות שסיפקה HP לא כללה למעשה תיעוד של סט הפקודות של המעבד, הביאו לכך שמפתחי תוכנה מחוץ ל-HP היו מוגבלים לכתיבת תוכניות בשפה זו, וסביב מחשב זה לא נוצר "אקו סיסטם" משמעותי, אם כי שוק קטן התפתח סביב כרטיסי הרחבת זיכרון.
המחשב כלל:
שלוש המכונות במשפחה מקבלות ויודעות לעבוד עם אותם כרטיסי קלט/פלט, ו-HP הציעה מגוון נרחב של כרטיסי קלט/פלט שונים. שלושתם גם יודעות לקבל הרחבת תוכנה על ידי קסטות ROM, אך אלו מיועדים לדגם מסוים, ולא מתאימים לכל המחשבים במשפחה כמו כרטיסי הקלט/פלט.
רבים מהלקוחות השתמשו במכונות אלו למשימות בקרה של תהליכים תעשייתיים וציוד מעבדה ומשימות איסוף נתונים, לצד השימוש הרגיל במכונות חישוב. לצד מערכות האוטומציה שהתבססו על המחשב, מכרה HP עשרות "כותרים" של קסטות ROM, עם תוכנה הנדסית ועסקית.
אחרי ה-9830 מ-1973, המשיכה HP להוציא דגמים חדשים בסדרת 9800. להלן רשימה חלקית:
רוב המחשבים ממשפחה זו ניתנים להרחבה, על ידי הוספת זיכרון, כרטיסי קלט/פלט, ומודולים של תוכנה בכרטיסי ROM.
לפי מקור אחד, משני הדגמים 9825 (מ-1976) ו-9845 (1977), נמכרו מעל 85,000 יחידות - יותר מרבים מהמחשבים האישיים של הדור הראשון.
לחברת HP היו קווי מוצרים עם מחשבים נוספים, בהם מחשבונים ניתנים לתכנות, החל ב-HP-65 משנת 1974, מחשבי מיני, תחנות עבודה, מחשבי על ועוד. במהלך שנות ה-80 החלה החברה לייצר ולשווק מחשבים אישיים תואמי PC, תחום שבו החברה הלכה והתחזקה, וביתר שאת אחרי רכישת חברת קומפאק ב-2002 - אז הייתה חברת HP ליצרנית הגדולה בעולם של מחשבים אישיים.
Wang 2200
עד 1970, המוצר העיקרי של חברת ואנג ממסצ'וסטס היו מכונות חישוב אלקטרוניות, החל ב-LOCI, ובהמשך סדרות 300 ו-700. מכונות אלו השתמשו בזיכרון ליבה מגנטית. לזיכרון הליבה תפקיד חשוב בהיסטוריה של החברה: מייסד החברה, אן ואנג היה בין מפתחי זיכרון הליבה בשנות ה-1950, וסכום של כחצי מיליון דולר ששולם על ידי IBM תמורת ויתור של ואנג על זכויותיו, ושימוש בפטנט שלו, שימשו את הון הייסוד לחברה.
ואנג ראה את מכונת החישוב הראשונה של HP, ה-9100 ב-1968 (המכונה עצמה הוצגה מאוחר יותר, לקראת סוף השנה. ואנג ראה הדגמה של אבטיפוס בכנס של התעשייה), והדגמה זו, בה נוכח ואנג בעליונות של מכונת החישוב החדשה על מוצרי חברתו, יחד עם העובדה שחברות נוספות המשיכו להיכנס לתחום מכונות החישוב, ויצרו לחץ תחרותי גובר והולך להורדת מחירים, הביאו אותו להחלטה אסטרטגית לצאת בהדרגה מתחום מכונות החישוב ולפנות לכיוונים חדשים.
ב-1972 (לפי מקורות אחרים 1973), הציגה החברה מחשב בשם 2200. מחשב זה יוצר ונמכר במספר תצורות, כולל תצורה שאפשרה ריבוי משתמשים (עד 16 מסופים המחוברים ל-2200 אחד), וחיבור ל"שרת אחסון". חברת ואנג המשיכה לייצר מחשבים מסדרת 2200 עד 1986, יותר מתריסר שנים אחרי הצגת הדגם הראשון בסדרה.
תיאור
הדגם הראשון היה מיועד למשתמש יחיד. בשנים הבאות הופיעו דגמים חזקים יותר, שתמכו בריבוי משתמשים, כששאר המשתמשים מחוברים למחשב בעזרת מסופים. דגמים אלו כללו גם אפשרות לחיבור למחשבים אחרים בעזרת תקשורת טורית. התיאור להלן מתאר את המכונה למשתמש יחיד, כפי שמפורט בפרסומת מ-1974
המשך
חברת ואנג המשיכה לפתח, לייצר ולמכור מכונות בסדרת 2200, עד 1986, ובסך הכל ייצרה ומכרה למעלה מ-70,000 מחשבים מסדרה זו, ובמקביל פיתחה מחשבים נוספים, חזקים יותר, והפכה לחברה משמעותית בתחום המחשוב. בין מוצריה מחשבי מיני, תחנות עבודה, מערכות TurnKey לעיבוד תמלילים, כונני אחסון, מדפסות, פלוטרים, ועוד. במחצית שנות ה-1980 ייצרה החברה גם מחשבים תואמי IBM-PC. המוצר העיקרי של החברה היה מערכת בשם OIS (Office Information System) שהייתה מערכת מרובת משתמשים לניהול משרד.
הקשר עם כונני דיסקטים 5.25 אינץ'
לחברת ואנג יש מקום נוסף בהיסטוריה של המחשב האישי: הדיסקט וכונן הדיסקטים הומצאו ב-1969 בחברת IBM. המהנדס הראשי של הפיתוח היה אל שוגרט, שעזב את IBM זמן קצר אחרי תום הפיתוח, הצטרף לחברת ממורקס וייסד את מחלקת הדיסקטים והכוננים שם. ב-1973 פתח שוגרט חברה בשם "שוגרט אסושיאטס". חברה זו הפכה לאחד מספקי כונני דיסקטים החשובים, ובפרט, ממנה קנתה חברת ואנג את כונני הדיסקטים למחשביה. עד אז, כל הדיסקטים (והכוננים) היו בגודל של הדיסקטים הראשונים של IBM - 8 אינץ'. בפגישה ב-1976 בין מהנדסים מחברת שוגרט ובין אן ואנג, הוא דרש מהם, ושכנע אותם בנחיצות כונני דיסקטים קטנים יותר, שיתאימו יותר למחשב שולחני.
בעקבות דרישתו של ואנג, ולפי ה"מפרט" שלו, פיתחו מהנדסי שוגרט כונן דיסקטים קטן יותר, בגודל 5.25 אינץ'. הכוננים בגודל החדש התאימו מאוד למהפכה הממשמשת ובאה של המחשב האישי, והדגם הראשון של כוננים בגודל זה שיוצר כמוצר תעשייתי, בשם SA-400, היו כונני הדיסקטים הראשונים על מחשבים אישיים מהדור הראשון, ביניהם North Star, ווקטור גרפיק. כונן הדיסקטים של אפל II (שנקרא "דיסק II"), הוא למעשה SA-400 "עירום", שהוסרה ממנו רוב האלקטרוניקה של שוגרט. המפרט שהוגדר על ידי אן ואנג המשיך לשלוט בכיפה, תוך כדי שדיסקטים 8 אינץ' נעלמים כמעט לחלוטין, ורק באמצע עשור ה-1980, אחרי עשר שנים של שלטון בלתי מעורער, הופיע "טוען לכתר" חדש בדמות דיסקט 3.5 אינץ', באריזה ומכניקה טובים יותר. זמן לא רב אחר כך "החליפו" התקליטורים, בייחוד אלו הניתנים לכתיבה חד-פעמית, את הדיסקטים, עד שפינו גם הם את הבמה, עם הופעת אורח קצרה של הדיסק און קי, שלבסוף פינה גם הוא את מקומו לאחסון בענן, שסימן את תום ה"אחסון ניתן להסרה" (Removable Storage) - בעשור השני של המאה ה-21, בחלק גדול מהמחשבים, ובפרט במחשבים הניידים, אין לא כונן דיסקטים ולא כונן תקליטורים. דיסק און קי עדיין זמין, אך השימוש בו לא מהווה חלק מ"שגרת היום" כמו שהיה השימוש בדיסקטים.
מחשבי כף יד, או טלפונים חכמים, שהם בפועל "המחשבים האישיים" של העשור השני של המאה ה-21, בדרך כלל לא תומכים ב"אחסון ניתן להסרה" משום סוג, אם כי דגמים מוקדמים מסוימים תמכו בכרטיס זיכרון הבזק (Flash Memory) נשלף.
ממסוף למחשב
במהלך שנות ה-60 מסופים החליפו בהדרגה את הטלטייפ בתפקיד הממשק האינטראקטיבי למחשבים. בתחילה, המסופים אף כונו "טלטייפ זכוכית" ("glass teletype"). לצד מסופים אלו, שבהמשך כונו "מסופים טיפשים", התפתחו מסופים "חכמים", שידעו לקבל מהמחשב הגדול פקודות מורכבות יותר מהפקודות שניתן לשלוח לטלטייפ, כגון ניקוי המסך, מיקום הסמן בנקודה כלשהי במסך, הצגת תווים מסוימים בצורה מיוחדת (וידאו הפוך, שינוי עצמת בהירות, כתב תחתי, הבהוב וכן הלאה), ועוד. רבים מהם גם ידעו לספק למשתמש שירותים באופן עצמאי, כגון מקשים ניתנים לתכנות ששולחים למחשב סדרת תווים, ושירותים נוספים.
חלק ממסופים חכמים אלו השתמשו במעבד ותוכנה כדי לספק את השירותים. "מסוף חכם" כזה מצויד למעשה כמעט בכל הרכיבים של מחשב אישי: מקלדת ומסך, מעבד, זיכרון, וקושחה. המסוף מצויד גם בממשק תקשורת למחשב הגדול.
אחד המסופים הללו פותח על ידי חברת CTC, בשם Datapoint 2200. לדברי מפתחי המסוף, הם למעשה פיתחו מחשב אישי, אך כדי לא "להבהיל" את המשקיעים, הגדירו את המוצר כ"מסוף חכם", שיכול להתחבר ולעבוד עם שורה ארוכה של מחשבים גדולים, בעזרת טעינת תוכנה מתאימה שעוזרת למחשב לדמות שורה ארוכה של מסופים שונים המיועדים למחשבים שונים.
המסוף, שהושק ב-1970 במחיר של כ-$5,000, הוא למעשה מחשב לכל דבר, עם מעבד, 2K זיכרון (ניתן להרחבה עד 8K), מקלדת, מסך, ושני כונני קלטות בקיבולת של כ-130K כל אחד. למחשב, או מסוף, הוצע ציוד היקפי מגוון לתקשורת, לאחסון נתונים ועוד, כולל מודם, מדפסות, דיסק קשיח ומאוחר יותר גם כונן דיסקטים, וציוד חיבור לרשתות תקשורת שונות. דגמים מאוחרים יותר תמכו בזיכרון גדול יותר - עד 16K.
רוב הלקוחות והמשתמשים של המוצר השתמשו בו לתכליתו המוצהרת - כ"מסוף חכם", אך היו גם משתמשים שהיו מודעים ליכולותיו כמחשב, והשתמשו בו כמחשב לכל דבר, כדי להריץ תוכנה ייעודית שפיתחו בעצמם, או כמערכת בקרה ואיסוף נתונים מציוד מעבדה או ציוד תעשייתי.
הקשר למיקרו-מעבד 8 סיביות הראשון
אנקדוטה הקשורה למחשב הזה היא הקשר שלו למיקרו מעבדים שהופיעו בשנים הבאות. בזמן פיתוח המסוף נתקלו המפתחים בבעיות של מקום ופיזור חום. כדי להקטין את מספר הרכיבים, הם פנו לשתי חברות מוליכים למחצה, כדי שאלו יבנו רכיב יחיד שמממש את המעבד של המסוף, שמומש בעזרת רכיבים סטנדרטיים על גבי מספר מעגלים מודפסים. שתי החברות היו אינטל וטקסס אינסטרומנטס, ושתיהן החלו בפיתוח, לפי המפרט של CTC. שתי החברות לא סיימו את העבודה בזמן שהיה נחוץ ל-CTC, וזו מצאה בינתיים פתרון אחר לבעיית המקום ופיזור החום, על ידי החלפת ספק הכוח של המחשב בספק כוח ממותג, וכך ה-2200 טוען לשני כתרים: "המחשב האישי הראשון", וגם "הראשון עם ספק כוח ממותג", תואר שבדרך כלל נהוג להעניק לאפל II.
בינתיים, שתי החברות המשיכו בעבודה: חברת טקסס אינסטרומנטס פיתחה מעבד, שאפילו הופיע בקטלוג שלה, אך בפועל לא ברור אם אי פעם יוצר רכיב שפעל בצורה אמינה, והמעבד מעולם לא סופק ללקוחות כמוצר. בחברת אינטל הפרויקט הזה "חיכה בתור" עד שהצוות שעבד על המיקרו-מעבד הראשון בעולם, אינטל 4004 (מעבד 4 סיביות), יסיים את עבודתו. ב-1972 הכריזה אינטל על מעבד אינטל 8008, שהיה תואם באופן כמעט מושלם למפרט, ובפרט היה תואם לסט הפקודות של ה-2200. חברת CTC שקלה להשתמש במעבד של אינטל, אך התברר שהביצועים של המעבד כפי שמומש בלוגיקה דיסקרטית במעגלים המודפסים עלו על ביצועי השבב של אינטל, ותכנון המחשב לא שונה כדי לאמץ את ה-8008.
מספר מחשבים נבנו סביב ה-8008 (חלקם מתוארים בהמשך), וחלק מחשיבותו היא בכך שהמעבד הבא של אינטל, שבדרך כלל נחשב למעבד שפתח את מהפכת המחשבים האישיים, 8080, מהווה הרחבה של ה-8008, ובמידה רבה מבוסס עליו. האלטייר ומחשבים נוספים שבאו בעקבותיו השתמשו בו.
ארכיטקטורת x86 החלה כהרחבה של ה-8080 ל-16 סיביות, והיא הנפוצה ביותר נכון ל-2019 במחשבים אישיים, כולל מחשבי מקינטוש ומחשבים תואמי PC, וכולם יכולים להצביע על ה-2200 כאבי שושלת היוחסין של סט הפקודות שלהם, גם אם בכך מסתיים הדמיון.
ממחשב למחשב אישי
חברת IBM שלטה שלטון בלתי מעורער בשוק המחשבים הגדולים, עם נתח שוק של כ-70% או יותר. במהלך שנות ה-60 הופיע סוג חדש של מחשב, שכונה מיני-מחשב. IBM לא מיהרה להיכנס לשוק הזה, אולי משום שלא העריכה נכון את הפוטנציאל שבו, ובשוק זה חברות אחרות נתנו את הטון, כמו DEC, דאטה ג'נרל, היולט פאקארד ואחרות. מחשבי המיני המשיכו להתחזק ולהתעצם, וכרסמו בשוק מחשבי המיינפריים, בו המשיכה IBM לשלוט.
החברה הייתה נחושה בדעתה לא להחמיץ את המהפכה הבאה, ובחברה נפתח פרויקט לפיתוח מחשב "מחשב אישי", כבר ב-1969, אם כי קהל היעד של הפרויקט עדיין היה בתחום המקצועי ולא האישי.
פיתוח מעניין בחברה כונה PALM (ראשי תיבות של Put All Logic in Microcode, כלומר "כל הלוגיקה במיקרוקוד"). נבנה מעבד פשוט יחסית, בטכנולוגיית הרכיבים המקובלת, כשלמעבד הזה צמוד "מיקרוקוד" ב-ROM, שמאפשר לו לדמות מעבד אחר כלשהו. המוטיבציה העיקרית היא תאימות תוכנה: אם מלמדים את ה-PALM הפשוט לממש במיקרוקוד מעבד תואם למעבד של מחשב IBM 370 (המחשב העיקרי של IBM באותה תקופה), מקבלים ספריית תוכנה עשירה "מן המוכן", ובכך עוקפים את אחד המכשולים הגדולים שעומדים בדרכו של מחשב חדש - היעדר תוכנה שימושית.
הפרויקט, שהחל ב-1969, יועד לפיתוח מחשב שיכול להריץ תוכנה שנכתבה בשפת התכנות APL: ל-IBM היה מפרש לשפה זו, שנכתב ל-IBM 370, והשפה הצטיינה בעוצמה רבה בתחומים מסוימים, בעיקר עבודה עם אובייקטים מתמטיים כמו וקטורים (או מערכים) ומטריצות, ובקוד קצר ומרוכז - נהוג לומר שקוד של הרבה עשרות שורות בשפת פורטרן, מצטמצם לשורות ספורות של APL.
הפרויקט נקרא SCAMP, ואחרי שהודגם אבטיפוס בהצלחה בחברה, הוא פותח למוצר בשם IBM 5100, ויצא לשוק ב-1975, במחיר שנע בין כ-$9,000 לכ-$19,000, לפי התצורה. המחשב יועד בעיקר להרצת תוכנה שנכתבה ב-APL, שפה שהשימוש בה לא היה נרחב, כך שקהל היעד שלו היה מצומצם מלכתחילה. עובדה זו, בצירוף המחיר הגבוה, לא סייעה למחשב לזכות בתפוצה נרחבת.
ל-5100 עצמו לא הייתה השפעה גדולה על התפתחות המחשבים האישיים, אך לבאים שהתבססו עליו הייתה השפעה מכרעת: אחרי ה-5100, יצאה IBM עם 5110 ב-1977, גם מחשב זה היה מבוסס על מעבד PALM, אך הפעם דאגה חברת IBM להעביר מהמחשב הגדול לא רק את מערכת APL, אלא גם שפות וכלים נוספים, ובפרט מפרש BASIC, וה-5110 הוצג כבר כמחשב כללי, לא רק למשתמשים שזקוקים למחשב כדי לבצע חישובים מספריים. בעקבותיו הגיע ב-1980 ה-5120, האחרון בסדרה שמבוסס על PALM.
אנשי IBM התרשמו לטובה מחברת אינטל בעבודה על הדטאמסטר, דבר שתרם להחלטה לבחור במעבד של אינטל עבור ה-PC, אף על פי ששני המועמדים האחרים - ה-68000 של מוטורולה וה-Z8000 של זילוג, נראו עדיפים "על הנייר" על המעבד של אינטל.
לקח נוסף שהפיקו אנשי IBM מהניסיון עם סדרת ה-5100, אותו יישמו בפרויקט ה-PC, הוא להשתמש בספקים חיצוניים במידת האפשר לרכיבי החומרה והתכנה. פרויקט ה-PC כולו, החל מבניית הצוות ועד להכרזה על המחשב בקיץ 1981, ארך פחות משנתיים.
הדטאמסטר תרם ל-PC עוד מספר תרומות: המקלדת של ה-PC, למעשה הרכיב היחיד במחשב שיוצר ב-IBM עצמה, מבוססת כמעט לחלוטין על המקלדת של הדטאמסטר. חלק לא מבוטל מהצוות שפיתח את ה-PC היו אנשים שבאו מפרויקט דטאמסטר.
מיקראל
ב-1973 פיתחה החברה הצרפתית R2E את המחשב המסחרי הראשון בעולם שהיה מבוסס על מיקרו-מעבד, כלומר מעבד בשבב יחיד, תצורה שקיבלה את הכינוי מיקרו-מחשב (הכינוי אנכרוניסטי ולא נמצא בשימוש, כיום המילה "מיקרו" נעלמה, ומשתמשים פשוט ב"מעבד" ו"מחשב"). תוך מספר שנים לא רב, כל המחשבים החדשים התבססו על מיקרו-מעבד, ולמיקראל שמורה זכות הראשונים. טכנית, המיקראל היה מחשב אישי לכל דבר, אך מפתחיו ראו אותו כתחליף זול למיני-מחשב, ופחות כמחשב שנועד לשימוש אישי. פיתוח המחשב החל ב-1972, כהצעה למכרז שפרסם המכון הלאומי לחקר החקלאות בצרפת, INRA, לצורך בקרת ציוד מדידה ואיסוף נתונים, משימה שביצע עד אז מחשב PDP 8.
תיאור
המיקראל הראשון נמסר ל-INRA בינואר או פברואר 1973.
המחשב מבוסס על מעבד אינטל 8008, עם זיכרון RAM של 2K (ניתן להרחבה עד 16 קילובייט), וקושחה בזיכרון לקריאה בלבד. למחשב ממשק טורי, דרכו ניתן לטעון לו תוכנה, ולנהל אותו דרך מסוף טלפרינטר או מודם. מחיר המחשב היה 8,500 פרנק צרפתי, כלומר בערך $1,700 (של 1973) - כחמישית ממחירו של המיני-מחשב אותו החליף.
בבסיס המיקראל לוח אם פסיבי, עם ערוץ נתונים בשם pluribus, עם 74 סיגנלים. במחשב אפשר למקם "לוח אם", המממש ערוץ pluribus, עם מחברים ל-11 כרטיסים. במארז יש מקום לעד שני לוחות אם, כלומר עד 22 כרטיסים. ארכיטקטורה זו נועדה מראש לאפשר הרחבת יכולות המחשב על ידי בניית לוחות נוספים להוספת יכולות, ולשדרוג על ידי החלפת לוח המעבד, ואפילו המעבד עצמו.
הקושחה של המיקראל פותחה בעזרת Cross-assembler שנכתב על ידי צוות התוכנה של R2E על מיני-מחשב Microdata 800, ששווק באירופה בשם Multi-8. בנוסף לאסמבלר, פותח גם סימולטור של ה-8008, והתוכנה נכתבה ונבדקה לפני שהיה מחשב עבורה. צוות של ארבעה אנשים עבדו במחצית האחרונה של 1972, "18 שעות ביום" כדי לסיים את העבודה. ספק הכוח נמצא בקופסה נפרדת, ולדברי החברה, עם מספיק הספק עודף כדי לתמוך בקופסה מלאה כרטיסים.
ב-1975 נוספה תמיכה בכונן קשיח, והחברה המשיכה להוציא דגמים חדשים, ולתמוך במעבדים חדשים, כמו ה-8085 של אינטל (שדרוג של 8080), Z80 של זילוג ו-אינטל 8086, כשאלו הופיעו.
ב-1977 הציגה החברה את מיקראל C, עם 24K זיכרון, ניתן להרחבה עד 64K, מעבד 8080, מסך מובנה, ושני כונני דיסקטים. כמעט מכל בחינה מחשב זה עלה על המחשבים שמגזין BYTE כינה "שלישיית 1977", הם קומודור PET, רדיו שק TRS-80 ואפל II. שלושתם הוצגו עם 4K זיכרון, כששני הראשונים היו מוגבלים בגודל הזיכרון ל-8K (קומודור) ו-16K (רדיו שק). אף אחד מהשלושה לא תמך בכונן דיסקטים למשך שנה ויותר אחרי הצגתם, ולאף אחד מהם לא הייתה מערכת הפעלה משוכללת כמו למיקראל, שתמך בריבוי משימות וריבוי משתמשים - תכונות שהופיעו במחשבים הנפוצים רק לקראת סוף העשור הבא.
ב-1980 חברת Bull האירופית הפכה משקיע ב-R2E, ב-1981 רכשה את החברה. בול שחררה עוד דגם או שניים של המיקראל עם ערוץ פלוריבוס, אבל עיקר מעייניה היו בכניסה לשוק המחשבים תואמי IBM PC, והמיקראל נעלם למעשה.
הסיבה להצלחתו הזעומה של המיקראל קשה להסבר: כבר ב-1974 תורגמה הספרות לאנגלית, וב-1975 נחתם חוזה עם ספק אמריקאי. מחיר המיקראל היה בסדר גודל דומה לאלטייר ולאימסאי, ומיקראל עם מעבד 8080 היה זמין חצי שנה לפני האלטייר, ויותר משנה לפני האימסאי, כשהוא עולה עליהם מכל הבחינות. המצב היה דומה גם בדגמים הבאים - "שלישיית 77" לא הגיעה למה שמיקראל C הציע ב-1977, עד שנה או שנתיים אחר כך.
החברה האמריקאית שייצגה את R2E התרכזה במכירות לשוק התעשייה (כמו ייעודו המקורי של מיקראל N מ-1973), ואחר כך במגזר העסקי, אך הזניחה לגמרי את שוק החובבים.
התמיכה במפתחי "צד שלישי", אם הייתה קיימת בכלל, לא הביאה מפתחים, וכתוצאה, פרט לתוכנה שפותחה על ידי R2E עצמה, כמעט לא הייתה תוכנה זמינה למכונה. היא התאימה מאוד ליישומים של בקרה תעשייתית, והמיקראל החליף בהצלחה מחשבים יקרים ממנו פי 5 או 10, אבל מספר ההתקנות מסוג זה אינו רב, ומכירות המיקראל לא הגיעו, או אפילו התקרבו, למכירות של מחשבי רדיו שק, אפל וקומודור.
מערכת ההפעלה של המיקראל גם היא הקדימה את זמנה. היא נקראה "סיסמיק" (SysMic, קיצור של System Micral), וב-1978 שונה שמה ל"פרולוג" (אין לבלבל עם שפת התכנות פרולוג). מערכת הפעלה מתקדמת זו תמכה בריבוי משימות וריבוי משתמשים, וגרסה מיוחדת שלה תמכה גם בריבוי מעבדים - בדגם M, שהוצג ב-1978, ניתן להתקין על שמונה כרטיסי מעבד עם Z80, כלשכל מעבד גישה לזיכרון "פרטי", וכן לזיכרון משותף לכל המעבדים.
הצלחת המחשב בשוק הייתה מוגבלת. הוא החליף בהצלחה מחשבי מיני במערכות בקרה בתעשייה, בחקלאות ובאקדמיה, אך כמחשב אישי לא התבלט במיוחד, ואחרי 1982 בחרה חברת בול להתרכז במחשבים תואמי PC ולא פיתחה מחשבים נוספים המבוססים על ערוץ המיקראל או עושים שימוש במערכת ההפעלה שלו, שמבחינות רבות הייתה מתקדמת יותר ממערכות ההפעלה ששלטו בשוק - CP/M ואחריה MS-DOS.
MCM/70
ב-1971, פרופסור למדעי המחשב ויזם קנדי בשם מרס קוט, שהיה בקשר עם אנשי מכירות של אינטל ועם מייסד אינטל רוברט נויס, למד על הפרויקט לפיתוח מעבד 8008 של אינטל, שאז עדיין נקרא 1201 - המיקרו-מעבד 8 סיביות הראשון. קוט האמין שהאופן בו מחשבים משמשים באקדמיה ובמחקר אינו יעיל, וזמנם היקר של החוקרים, המהנדסים והתכנתים מתבזבז, כשהם ממתינים לניקוב הכרטיסים, הזנת התוכנית למחשב, והמתנה לפלט המודפס.
קוט היה מעורב בחברת הזנק שייצרה מסוף מחשב קטן וזול, עם מקלדת מלאה ופלט של שורה אחת, בתצורה דומה למכונות חישוב אלקטרוניות של התקופה, כמו HP 9100. הוא עזב את החברה, והחל בפיתוח מחשב שיהיה מבוסס על ה-8008, וזאת כאשר העבודה על השבב עצמו הייתה בקיפאון - המהנדס הממונה על הפרויקט "הושאל" לעבודה על משפחת השבבים MCS4 - משפחה שכללה את המיקרו-מעבד הראשון, אינטל 4004.
קוט גייס שניים מהמהנדסים שעבדו על מפרש APL במסגרת אוניברסיטאית, ולצידם תוכנת APL ואיש חומרה. הצוות קיבל את אחת ממערכות הפיתוח הראשונות של אינטל עבור ה-4004, "אינטלק 4", ומאוחר יותר, מערכת הפיתוח עבור ה-8008. צוות התכנה השתמש במקרו-אסמבלר של מחשב IBM System/360 כדי לבנות סימולטור של ה-8008, לפני שהמעבד עצמו היה זמין, והחל לכתוב את המפרש ל-APL.
את החומרה תכנן המהנדס ממוצא פיליפיני חוסה לָרֵיה (Jose Laraya). קוט קיבל מאינטל את אחת ממערכות הפיתוח הראשונות עבור ה-8008, בשם SIM8-01 (ראו Intel MCS-8 (SIM8-01)), כמעט מייד כשזו יצאה. הוא הביא אותה ללריה ואמר לו "ראה מה אתה יכול לעשות עם זה". אבות הטיפוס הראשונים היו מבוססים על מערכת הפיתוח הזו, אך לריה הגיע במהרה למסקנה שבמערכת הזו אין מספיק "מיץ", ובנה מחשב חדש המבוסס על המעבד, עם תכונות רבות שאין למערכת הפיתוח, כמו אפשרות למספר רמות פסיקה. במקביל פותחה התוכנה בעזרת הסימולטור, וכשאבות הטיפוסים הראשונים היו של החומרה החלו להגיע, עדיין מבוססים על מערכת הפיתוח של אינטל, הכינו המתכנתים קושחה, בעזרת צורב ה-EPROM שהגיע גם הוא מאינטל, יחד עם מערכות הפיתוח, תהליך לא קצר, וביצעו אינטגרציה בין החומרה, שהתקדמה מדגם לדגם, ובין התוכנה, שהתקדמה מגרסה לגרסה. קוט הדגים אבטיפוס ראשון של המערכת, עם יכולות מוגבלות, בסתיו 1972, ובמאי 1973 הוצג אבטיפוס עובד, שמריץ תוכניות APL פשוטות, בכנס המוקדש לשפה. קוט הדגים מכונת APL גם לראשי אינטל, נויס ומור, ומאוחר יותר באותה שנה נבנו מספר מודלים בתצורות שונות, כולל דגם הפועל על סוללה נטענת ודגם בתצורת "מגדל", שהפכה סטנדרט עשרים שנה מאוחר יותר. הדגמים הללו הוצגו ב"סיבוב הופעות" (מעין "סיבוב גיוס") לעיתונות ולמשקיעים, בפורומים שונים בקנדה, בארצות הברית ובאירופה. גויס כסף, לפי אחד התיאורים, לפחות חצי מיליון דולר. אבטיפוס כמעט סופי הוצג בנובמבר 1973, ובתחילת 1974 המחשב היה זמין למכירה. התצורה הסופית שהתגבשה, כפי שמופיע בתמונה, היא של תיבת מתכת טריזית, עם צדדים עשויים ABS יצוק, כאשר בשליש התחתון המקלדת, באמצע כונן קלטות אחד או שניים, ובחלק העליון תצוגה של שורה אחת, בת 32 תווים, כשכל תו הוא מטריצה 5x7 נקודות.
בסתיו 1973 הוכרז והוצג המחשב, וייצורו החל ב-1974, והוא שווק בקנדה, בארצות הברית ובאירופה.
תיאור
בשנים הבאות, כשיצאו מעבדים חזקים יותר בחרה MCM לא לאבד את ההשקעה שלה בתוכנה שנכתבה בשפת סף עבור ה-8008. במקום זאת, החברה בנתה מעבד "תואם" 8008 מרכיבים שמיועדים ל-Bit Slice, בשם AMD-2900. בעזרת הרכיבים הללו ו"מיקרוקוד", נבנה מעבד מהיר פי כמה מה-8008, אך תואם לו מבחינת תוכנה. המהנדסים לא ניצלו את ההזדמנות להגדיל את מרחב הזיכרון, וה-MCM/700 החליף את ה-70 בלי להביא שינוי משמעותי במכירות. כמה עשרות ארגונים רכשו מחשב מסדרת 70 או 700, וכמה מהם רכשו יותר מאחד, אך לא ידוע על מספרם המדויק.
קשה לאמוד באיזו מידה השפיע המחשב על התפתחות התעשייה, ומפתיע להיווכח כמה מהחידושים שהציג הופיעו מחדש רק שנים אחר כך, והפכו לסטנדרט במאה ה-21, כמו מחשב נייד, פעולה בכוח סוללה, זיכרון וירטואלי, שמירת מצב אוטומטית מלאה במקרה של אובדן כוח, ועוד.
SCELBI
היה מחשב בשם SCELBI, שיצא ב-1974, והיה מבוסס על אינטל 8008. לא ידוע בדיוק כמה מחשבים נמכרו, אך ככל הנראה פחות מ-150. המחשב סופק עם 1KB זיכרון, ניתן להרחבה עד ל-16KB. בין כרטיסי ההרחבה היו גם מתאמים לכונן קלטות ולטלפרינטר.
MARK-8
מחשב MARK-8 הופיע בשער גיליון יולי 1974 של הירחון "רדיו אלקטרוניקה" (Radio-Electronics). גם מחשב זה מבוסס על מעבד אינטל 8008.
הקוראים יכלו, תמורת $5, לקבל חוברת סכמטית של המחשב, ומי שרצה לבנות אותו, נאלץ לרכוש את הרכיבים בעצמו. הקוראים יכלו גם, תמורת $50, לקבל מעגל מודפס, עליו יש להלחים את הרכיבים. לפי העיתון, כמה אלפי חוברות וכמאה מעגלים מודפסים נקנו, לא ידוע כמה מחשבים נבנו בפועל - כנראה לא יותר מכמה עשרות.
המחשב תופס מקום מעניין בהיסטוריה של המחשבים האישיים, משום שעקב פרסומו מעל דפי "רדיו אלקטרוניקה", החליט העיתון המתחרה "אלקטרוניקה פופולרית" לבטל פרויקט דומה אותו תכננו, למחשב מבוסס 8008, והפרסום דחף אותם לפנות לאד רוברטס מחברת MITS, שעבד אז על מחשב המבוסס על המעבד הבא של אינטל, 8080, מחשב שאכן הופיע על שער גיליון חג המולד 1974 של העיתון, בשם Altair 8800, והיה למחשב האישי המוצלח הראשון - בשנים הבאות נמכרו עשרות אלפי מחשבי אלטייר ומחשבים תואמים, הערוץ של האלטייר, S-100, הפך לסטנדרט התעשייה, סטנדרט בו השתמשו מאות מחשבים של עשרות חברות בשנים הבאות, ונשאר רלוונטי עוד שנים לא מעטות - מחשבים חדשים המבוססים על הארכיטקטורה של האלטייר, כמו קייפרו II, עוד הופיעו כמעט עד אמצע שנות ה-80.
האליין
האליין (בגרמנית: Hallein) היא עיר במדינת זלצבורג שבאוסטריה, על גדות נהר זלצך למרגלות הר אונטרסברג, ליד הגבול עם גרמניה. מכרות המלח העתיקים שליד העיר מהווים אתר תיירות פופולרי.
היסטוריה
העיר נודעה כבר בתקופות קדומות בשל מחצבי המלח בהר דירנברג שבקרבת העיר. המתיישבים הראשונים באזור היו הקלטים, לפני כ-4000 שנה. הרומאים השתלטו על האזור במאה ה-15 לפנה"ס. השם "האליין" ניתן לעיר במאה ה-13.
בעיר היה מחנה עבודה נאצי בזמן מלחמת העולם השנייה שסופח למחנה הריכוז דכאו, לאחר המלחמה היה בו מחנה לפליטים יהודים.
חינוך
בהאליין ישנם 18 בתי ספר ובהם כ-6,000 תלמידים, ולכן העיר מכונה לפעמים "עיר בתי הספר".
סטפאנו לאנדי
סטפאנו לאנדי (באיטלקית: Stefano Landi, הוטבל ב-26 בפברואר 1587, נפטר ב-28 באוקטובר 1639) היה מלחין ומורה איטלקי באסכולה הרומאית של ראשית תקופת הבארוק. הוא נודע בהשפעתו כמלחין אופרה מוקדם, שכתב את האופרה הראשונה על נושא היסטורי: "הקדוש אלסיו" (1632).
חייו
לאנדי נולד ברומא, בירת מדינות האפיפיור. בשנת 1595 הצטרף לקולג' הגרמני ברומא כסופרן במקהלת נערים וייתכן שלמד אצל אספריליו פאצ'לי. לאנדי הוסמך ככומר זוטר ב-1599 והחל ללמוד בסמינר הרומאי ב-1602. הוא נזכר ברשומות הסמינר כמלחין ומנהל "קרנבל פסטורל" בשנת 1607. בשנת 1611 מופיע שמו כנגן עוגב וזמר, אף כי היה כבר מאסטרו די קאפלה בכנסיית "סנטה מריה דלה קונסולאציונה" בשנת 1614. אגוסטינו אגאצארי כיהן כמאסטרו די קאפלה בסמינר הרומאי וייתכן שגם הוא היה בין מוריו של לאנדי.
בשנת 1618 עבר לאנדי לצפון איטליה והוציא ספר של מדריגלים בחמישה קולות בוונציה. כנראה קיבל משרת מאסטרו די קאפלה בפדובה. נוסף לכך כתב בפדובה את האופרה הראשונה שלו, "מות אורפיאו". סביר להניח, כי האופרה שימשה כחלק מחגיגות כלולות. הניסיון שצבר בפדובה ובוונציה היה חיוני להתפתחות סגנונו, שכן שם יצר קשר עם יצירותיהם של מלחיני האסכולה הוונציאנית המתקדמת, שרומא השמרנית נהגה להתעלם מן המוזיקה שלה.
ב-1620 חזר לאנדי לרומא. בין פטרוניו שם היו, בזה אחר זה, משפחת בורגזה, החשמן מאוריציו מסבויה ומשפחת ברבריני, שהיו למעסיקיו העיקריים בסוף שנות ה-20' ובמשך שנות ה-30' של המאה ה-17, אף כי ב-1629 הצטרף למקהלת האפיפיור בחצי משכורת. למשפחת ברבריני כתב ב-1632 את היצירה, שהביאה לו את פרסומו הגדול ביותר, "הקדוש אלסיו" מוקדשת לחייו של אלכסיוס הקדוש. במהלך תקופה זו הלחין בשפע, מיסות, אריות ורספונסוריות, בעיקר בסגנון הסקונדה פראטיקה של ראשית הבארוק, החלטה שהייתה שנויה במחלוקת בקרב כמה מן המוזיקאים השמרנים יותר, שסברו כי הפרימה פראטיקה - סגנון פלסטרינה - מתאים יותר למוזיקת קודש.
אחרי 1636, פחות או יותר, החלה בריאותו להתערער. הוא מת ברומא ב-1639 ונקבר ב"סנטה מריה אין ואליצ'לה".
מוזיקה והשפעה
מוזר, אך המוזיקה החילונית של לאנדי שמרנית יותר מרוב המוזיקה הדתית שלו, וספר המדריגלים הראשון שלו, לחמישה קולות ובסו קונטינואו, איננו נבדל כמעט במאום מקבצים רבים של שלהי המאה ה-16, פרט לתפקיד הבסו קונטינואו. שאר המוזיקה החילונית שלו כוללת שירים סטרופיים (בלחן החוזר בכל אחד מבתי השיר), אריות ושירים אחרים לקול ובסו קונטינואו.
המיסות של לאנדי, שתיים בסך הכל, כתובות בסגנון הפשוט של המאה ה-16 שהקונטרה-רפורמציה עודדה (ולעיתים אף דרשה). עם זאת, הוא משתמש בסגנון הקונצ'רטאטו הוונציאני באחדים מן המוטטים שלו, כמו גם במגניפיקט ובמוזיקה למזמורי תהילים לתפילת ערבית, כנראה כתוצאה מן השנים שעשה בצפון איטליה.
תפקידו של הקדוש אלסיו עצמו גבוה ביותר ונועד לשירת קונטראלטו. בהצגה הראשונה, חצי מן הזמרים באו ממקהלת האפיפיור וכמה תפקידי סופרן הושרו בפי קסטראטי. התזמורת המלווה הייתה מעודכנת - במקום הויולים הארכאיים נכללו בה כינורות, צ'לי, נבלים, לאוטות, תאורבים (לאוטה נמוכה) וצ'מבלי. האופרה כוללת קנצונות מבוא, המתפקדות כאוברטורות; למעשה, אלה הן האוברטורות הראשונות בתולדות האופרה. מחולות וקטעים קומיים משתלבים בין אריות רציניות, רצ'יטטיבים ואפילו קינה מדריגלית, ליצירת מכלול דרמטי מגוון שהיה רב-רושם, וראיה לכך התכיפות שבה הוצגה האופרה שוב ושוב בזמנה. "הקדוש אלסיו" הייתה אחת מיצירות הבימה הדרמטיות הראשונות ששילבו בהצלחה את הסגנון המונודי עם זה הפוליפוני.
1934 בספורט
המשחקים העולמיים לנשים
המשחקים העולמיים לנשים נערכו בלונדון שבבריטניה.
אליפות אירופה באתלטיקה
אליפות אירופה הראשונה באתלטיקה נערכה בטורינו איטליה מ-7 בספטמבר ועד ל-9 בספטמבר.
גביע דייוויס
נבחרת בריטניה זכתה בגביע לאחר ניצחון 1-4 על נבחרת ארצות הברית.
ברזיל
בשל גודלה של ברזיל, אליפויות נערכו על בסיס אזורי.
אליפות דרום אמריקה
ארגנטינה זכתה באליפות וצ'ילה  זכתה במקום השני.
שחיינים
פיטר פיק ג'ק מדיקה
קורניי דה ליון
קוֹרנֵיי דֶה ליוֹן (בצרפתית: Corneille de Lyon או Corneille de la Haye) או קוֹרנֶליס פָאן דן הָאך (תחילת המאה ה-16 האג – 1575 בליון) היה צייר הולנדי-צרפתי, שחיי בתקופת הרנסאנס.
ביוגרפיה
למרות היותו צייר ידוע בתקופתו, לא ידוע דבר על חייו לפני הגעתו לעיר ליון, בשנת 1533. ב-1536 הוא התחיל לצייר דיוקנאות של משפחת האצולה והפך לצייר החצר הרשמי, בשנת 1541. הוא התחתן עם בתו של איש דפוס מוכר וחשוב, והצליח, הודות לכך להשתלב בחברה, ליצור לעצמו מעמד חברתי בטוח ולהתפרנס מעבודתו כצייר.
המעבר לרובע של המדפיסים ליד נוטרה-דאם-דה-קונפור ושיתוף פעולה עם אמנים אחרים שגרו באותו רובע, שיחק תפקיד חשוב ותרם להצלחתו הגדולה. הוא פיתח שיטה יעילה ומהירה להעתיק את יצירותיו, ושמר את עותקי הדיוקנים של האנשים הכי חשובים ומפורסמים בסטודיו שלו. זה איפשר לו טיפול מהיר בבקשת לקוח לעותק נוסף, או ליצירת רושם בפני לקוחות חדשים.
שגשוג העסק נמשך עד לפרוץ מלחמות הדת בצרפת. למרות שלא היה קורבן לאלימות בשל היותו פרוטסטנטי, נאלץ קורניי ב-1569 להמיר את דתו ולהמשיך את דרכו כקתולי.
ריצ'רד רורטי
ריצ'רד רורטי (באנגלית:  Richard McKay Rorty; 4 באוקטובר 1931 – 8 ביוני 2007) היה פילוסוף אמריקאי.
ביוגרפיה
רורטי נולד בניו יורק. למד לתואר ראשון ושני באוניברסיטת שיקגו, ועסק בתחילה בניסיון להתאמה בין אמונותיו האישיות לבין החיפוש אחר האמת. את הדוקטורט שלו כתב באוניברסיטת ייל על "מושג הפוטנציאל", וספרו הראשון, "המפנה הלשוני" (The Linguistic Turn), היו במסורת האנליטית השליטה. הכרת הפרגמטיזם, ובמיוחד כתביו של ג'ון דיואי, וכן יצירתם של פילוסופים פוסט-אנליטיים כמו קוויין ווילפרד סלרס, גרמו לשינוי בחשיבה שלו. פרגמטיסטים בדרך כלל טוענים כי האמת של רעיון צריכה להמדד על פי היעילות שלו, הוא האפשרות שלו להתמודד עם בעיה מסוימת, ולא על פי התאמתו ל"אמת" חיצונית. רורטי חיבר בין הפרגמטיזם לאונטולוגיה ויטגנשטיינית, שקובעת כי משמעות היא תוצר חברתי-לשוני, וכי משפטים אינם מתחברים אל העולם ביחס של התאמה. רעיונות אלה מאפשרים לרורטי להעמיד בסימן שאלה רבות מהנחות היסוד של הפילוסופיה.
לאחר שהחזיק במשרות הוראה בוולסלי קולג', אוניברסיטת פרינסטון, ובאוניברסיטה של וירג'יניה, עבר רורטי להיות פרופסור לספרות השוואתית באוניברסיטת סטנפורד. המעבר מפילוסופיה לספרות שיקף את עמדתו שפילוסופיה עצמה היא רק סוג של ספרות.
בשנים 1954- 1972 היה נשוי לאמלי רורטי.
חיבוריו
באחד מחיבוריו העיקריים, "פילוסופיה ומראת הטבע" (Philosophy and the Mirror of Nature) (1979), רורטי מאחד רעיונות הלקוחים מוילפריד סלרס, תומאס קון, לודוויג ויטגנשטיין ואחרים, על מנת ליצור את דוקטרינת "המסת" הבעיות הפילוסופיות, במקום לפתור אותן. הוא טוען כי אפיסטמולוגיה, תורת הידע, היא תוצר של הדעה המוטעית כי הנפש מתפקדת כמו מראה, שמטרתה לשחזר בנאמנות את המציאות החיצונית. הוא מתקיף חקירות פילוסופיות אוניברסליות, כגון בעיית גוף ונפש, בכך שהוא מראה את ההקשר ההיסטורי שלהם ואת מקריותם. רורטי טוען בעד ההרמנויטיקה, כלומר הסברת טקסטים על ידי טקסטים אחרים, במקום לחפש אחר הסבר אולטימטיבי שיוצדק באמצעות כוח גבוה יותר.
חיבור חשוב אחר של רורטי, "קונטינגנטיות, אירוניה וסולידריות", פורסם ב-1989. בחיבור זה, רורטי נוטש את האפשרות להסביר את התאוריות שלו באופן אנליטי, הוא יוצר סכמה מושגית אלטרנטיבית לזו של הפלטוניסטים שהוא דוחה. סכמה זו מבוססת על הדעה, כי אין אמת גבוהה יותר מיכולתו של האדם להחיות את עצמו מחדש, דעה שנלקחה מניטשה אותה מזהה רורטי גם ברומנים של פרוסט. ספר זה גם מסמן את ניסיונו הראשון לבנות באופן מודע ראייה פוליטית המתאימה לפילוסופיה שלו, ראייה של קהילה מגוונת שמחוברת על ידי ההתנגדות לסבל, ולא על ידי רעיונות מופשטים כמו צדק, אנושיות משותפת, וכיוצא בזה.
רורטי הוא אחד מהפילוסופים הנקראים ביותר בזמננו. הפילוסופיה הפוליטית והמוסרית שלו מותקפת מהימין, המכנים אותה רלטביסטית וחסרת אחריות, ומהשמאל, שאומרים כי היא לא מספקת מסגרת מספיקה לצדק חברתי. הביקורת הנפוצה ביותר היא שדעותיו של רורטי סותרות את עצמן, אף שביקורת כזאת מתאימה ביותר לתאוריות של רורטי על "ויכוח בתוך" כנגד "ויכוח מחוץ" ל"משחק-השפה" נתון.
פרסומים נוספים של רורטי כוללים שלושה כרכים של מאמרים פילוסופיים, "להשיג את ארצנו" (Achieving Our Country) מניפסט פוליטי המבוסס חלקית על קריאות מג'ון דיואי ווולט ויטמן, ו"פילוסופיה ותקווה חברתית" (Philosophy and Social Hope), אוסף של מאמרים לציבור הרחב.
חדר מלחמה (ספר)
חדר מלחמה (באנגלית: OP Center) הוא ספר מתח מאת הסופר האמריקאי טום קלנסי, ד"ר סטיב פיצ`ניק, פסיכיאטר ודוקטור ליחסים בינלאומיים אשר שירת בצוותי משא ומתן דיפלומטיים בראשותם של הנרי קיסינג'ר, סיירוס ואנס וג'יימס בייקר, והסופר ג'ף רובין. הספר, מתאר סוכנות מודיעין חשאית העוסקת בפתרון משברים בינלאומיים ובסיכול טרור.
עלילה
החמ"ל (חדר מלחמה), אשר הוא סוכנות חדשה לניהול אירועי משבר קצרי זמן המתפרצים ללא התראה דוגמת משברי בני ערובה, סיכול פיגועי טרור ועוד משברים שמקים נשיא ארצות הברית, מייקל לורנס. בסוכנות נציגים מכל סוכנויות המודיעין, אכיפת החוק, המשפט והצבא. בראש הסוכנות עומד פול הוד, אשר שימש כראש עיריית לוס אנג'לס בעברו. סגנו של הוד הוא הגנרל מייקל "מייק" רוג'רס, יוצא הכוחות המיוחדים שלחם בווייטנאם ופיקד על חטיבה ממוכנת במלחמת המפרץ. הסוכנות מפעילה גם את צוות המחץ האמון על ביצוע פעולות מיוחדות, עליו מפקד לויטננט קולונל צ'ארלי סקוויירס, איש המבצעים המיוחדים של חיל האוויר האמריקני.
המשבר הבינלאומי הראשון בו נדרש החמ"ל לטפל הוא פיגוע שהתרחש בסיאול באצטדיון שבו קהל של אלפי צופים. בפיגוע נפגעים עשרות אנשים. בעקבות זאת מוזעק פול הוד לבית הלבן. המתיחות בין קוריאה הצפונית, הנתפסת כמי שיזמה את הפיגוע, לבין קוריאה הדרומית מביאה לפתע את האזור כולו אל סף המלחמה. הנשיא הטיל על הוד וצוות החמ"ל לנהל את המשבר העלול להסלים לכדי מלחמת קוריאה שנייה.
קולנוע
הספר עובד למיני-סדרה בשנת 1995 בכיכובם של הארי המלין (בתפקיד פול הוד), קים קטרל (בתפקיד אשתו שרון) וקרל ווטרס (בתפקיד גנרל רוג'רס).
משקפי מגן
משקפי מגן הם סוג של משקפיים שנועדו להגן על אזור העיניים מפגיעה פיזית, ועל מנת למנוע חדירה של חלקיקי גופים זרים.
המשקפיים משמשים בפעילויות ספורט שונות כמו שחייה וסקי למניעת פגיעה פיזית וחדירת מים לעיניים. הם מהווים אמצעי הגנה מחייב בעבודות כמו קידוח, ניסור ועיבוד עץ כדי להגן מפגיעה של חלקיקים כגון חומרים כימיים ושבבי עץ.
היסטוריה
האסקימואים יצרו משקפי מגן מקרניים של אייל הצפון ומעטפת עץ, כדי להגן על העיניים מפני עיוורון שלגים. במשקפיים שייצרו, חתכו חריץ במרכז כך שיורכב על אפו של המשתמש, תוך יצירת מרווח חשיפה קטן ככל האפשר של אזור העיניים לאור אולטרה סגול. המשקפיים הורכבו על הראש באמצעות גיד של איל הצפון.
בתחילת המאה ה-20 שימשו משקפי מגן להגנה על העיניים מפני רוח ואבק בעת נהיגה במכוניות ללא גג, ובעת טיסה במטוסים הראשונים שלא כללו גג סגור.
טבלן
טבלן (שם מדעי: Podiceps) הוא סוג של עופות מים ממשפחת הטבלניים. בני סוג זה חיים באירופה, אסיה ואמריקה הצפונית והדרומית.
מאפיינים
הטבלן הוא עוף קטן בעל קרומי שחייה גדולים ובעל צוואר קצר שמזכיר מעט ברווז אך קטן יותר, בעל מקור מוארך ובולט. להרבה טבלנים נוצות צבעוניות ולחלקם ציצה מאחורי ראשם.
הוא מצוי רוב הזמן בנהרות, נחלים אגמים וביצות מעליהם הוא שוחה בדומה לברווזים. למזונו הוא צולל לעומקים בחיפוש אחרי דגים וחסרי חוליות מימיים. הזכר מגדל את צאצאיו על גבו בעודו שט ומלמד אותם לשחות.
שובו של דיסטרי
שובו של דיסטרי (באנגלית: Destry Rides Again) הוא סרט אמריקאי מסוגת מערבון משנת 1939 בבימויו של ג'ורג' מרשל. בסרט משחקים מרלן דיטריך, ג'יימס סטיוארט, מישה אוואר, צ'ארלס ווינינגר, בראין דונלוי, אלן ג'נקינס, איירין הארביי, בילי גילברט, ביל קודי ג'וניור ואונה מרקל. הסרט הוא רימייק של סרט בעל אותו שם משנת 1932 בכיכובו של טום מיקס.
מחסה יאפיו
מחסה יאפיו (באנגלית: Yapeyú Refuge) הוא מחסה (מפני מזג אוויר קשה) ארגנטינאי, בסמוך לבסיס סאן מרטין. המחסה ממוקם בחוף פאלייר בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
שובו של דיסטרי
הפקה
גרי קופר היה אמור לשחק את טום דיסטרי, אך בעקבות בקשתו למשכורת גבוהה התפקיד ניתן לג'יימס סטיוארט. פולט גודארד הייתה אמורה במקור לגלם את פרנצ'י, אך לבסוף התפקיד ניתן למרלן דיטריך. דיטריך בהתחלה לא רצתה לשחק במערבון, אך לאחר שחברה אריך מריה רמרק שכנע אותה שזה יהפוך אותה ליותר אמריקאית היא הסכימה לקחת את התפקיד.
תסריט הסרט מבוסס על ספרו בעל שם זהה של מקס ברנד. במקור דמותו של דיסטרי לא הייתה פציפיסטית והוא נשא את ששת האקדחים.
מחסה יאפיו
המחסה נחנך ב- 4 בנובמבר 1956 ומתוחזק על ידי הצבא הארגנטיני.
שובו של דיסטרי
הפקה
הסרט היה המערבון הראשון של סטיוארט (שבעקבות כך שיחק גם ב"Broken Arrow" ו"Winchester '73") ושל דיטריך. הוא גם ידוע בעקבות סצנת הקרב בין האחרונה לבין אונה מרקל שגרמה בעיות עם צנזורה בעת שחרור הסרט לאקרנים.
העמק המרכזי של קוסטה ריקה
העמק המרכזי (בספרדית: Valle Central) היא רמה ואזור גאוגרפי במרכזה של קוסטה ריקה. אזור העמק המרכזי הוא מישורי יחסית, על אף שאזור זה מוקף בכמה הרים והרי געש. באזור העמק המרכזי של קוסטה ריקה נמצאים בסביבות שלושה רבעים מתושבי המדינה, ואזור זה כולל בין היתר את בירת המדינה והעיר המאוכלסת ביותר במדינה – סן חוסה. אזור העמק המרכזי משתרע על פני המחוזות הבאים – מחוז אלחואלה, מחוז ארדיה, מחוז סן חוזה ומחוז קרטגו. האזור משתרע על פני 11,366 קמ"ר, המהווים מעל לחמישית משטחי המדינה. הנהר טארקולס עובר בחלק המערבי של העמק המרכזי והנהר רבנטאזון עובר בחלק המזרחי של העמק המרכזי.
מחסה יאפיו
בניית המחסה
בשנת 1956, במהלך בניית בסיס סן מרטין, בנה הצבא הארגנטינאי שלושה מחסות שאיפשרו תמיכה לוגיסטית למפעילי הבסיס ולחוקרים המצויים בו, כך שהם איפשרו את חציית חצי האי האנטארקטי ממערב למזרח מכיוון מפרץ מרגריט שבים בלינגהאוזן, לעבר ים ודל - מרחק של 786 קילומטרים, אשר לקח 63 ימים לחצות אותו באמצעות מזחלות כלבים.
שובו של דיסטרי
שירים
מרלן דיטריך שגילמה את פרנצ'י ביצעה את השירים "See What the Boys in the Back Room Will Have" ו-"You've Got That Look" שנכתבו על ידי פרנק לואזר והולנו על ידי פרידריך הולנדר. השירים הפכו ללהיטים ונחשבים לגדולים בקריירה המוזיקלית של דיטריך.
העמק המרכזי של קוסטה ריקה
משום שאזור העמק המרכזי נמצא במיקום גבוה יחסית, הטמפרטורה הממוצעת בעמק המרכזי נעה לרוב בין 15 מעלות צלזיוס ל-30 מעלות צלזיוס. חלקו המערבי של העמק מושפע מרוחות הסחר בקיץ, וכמו שאר המדינה למעט. כמות המשקעים השנתית באזור העמק המרכזי נעה בין 1,900 מילימטרים ל-3,200 מילימטרים. הלחות באזור העמק המרכזי נעה בין 75% (לדוגמה באזור מחוז פאבס ), ל-87% (לדוגמה באזור מחוז פראייג'אנס ).
מחסה יאפיו
בניית המחסה
שלושת המחסות שנבנה הם: מחסה צ'אבאבוקו, מחסה יאפיו ומחסה מאייפו. כל מחסה כלל מזון, ציוד, תרופות ודלק ואיפשר את הפרויקטים המדעיים שבוצעו בשנים 1957-1958 (השנה הגאופיזית הבינלאומית).
שובו של דיסטרי
ביקורת
הסרט קיבל ביקורות חיוביות והצלחה כלכלית בקופות. דיטריך וסטיוארט קיבלו ביקורות חיוביות על תפקידם בסרט. סרט זה החיה מחדש את הקריירה של דיטריך שהייתה בדעיכה.
העמק המרכזי של קוסטה ריקה
אזור העמק המרכזי הוא באופן מסורתי המקום המועדף לחיות בו בקרב תושבי קוסטה ריקה, והוא מכיל כמות אוכלוסייה גדולה יחסית ביחס לגודלו. אזור העמק המרכזי הוא מרכז פעילויות המסחר, התעשייה והשירותים של קוסטה ריקה.
אזור המטרופולין הגדול (בספרדית: Gran Área Metropolitana), אשר ממוקם בעמק המרכזי, הוא האזור המאוכלס העיקרי בקוסטה ריקה.
שובו של דיסטרי
ביקורת
הסרט צבר מספר מועמדויות לרשימות המכון הסרטים האמריקאי; "מאה שנים... מאה סרטים", "מאה שנים... מאה גיבורים ונבלים", "מאה שנים... מאה שירים", "מאה שנים... עשרת הגדולים" וכדומה.
מחסה יאפיו
מקור השם
המחסה נקרא על שמה של העיר יאפיו (Yapeyú) שבארגנטינה, עיר הולדתו של חוסה דה סן מרטין.
המרדף אחר אוקטובר האדום
המרדף אחר אוקטובר האדום (באנגלית: The Hunt for Red October) הוא ספרו הראשון של הסופר האמריקאי טום קלנסי, שיצא לאור בשנת 1984. עלילת הספר עוקבת אחר סיפור עריקתו לארצות הברית של מרקו אלכסנדרוביץ' רמיוס, רב חובל של צוללת גרעינית סובייטית מתקדמת, ואחר ג'ק ראיין, היסטוריון ומנתח מודיעין של ה-CIA. הספר נכתב בהשראת המרד על סטורוז'בוי של הצי הסובייטי בים הבלטי בשנת 1975.
עלילה
מרקו אלכסנדרוביץ' רמיוס, תת-אדמירל ואלוף-משנה בכיר בצי הסובייטי, מחליט לערוק לארצות הברית באמצעות ה"אוקטובר האדום"- צוללת גרעינית מתקדמת בעלת מנגנון מהפכני המקשה על איתורה באמצעות מערכת הסונאר. הפיקוד הבכיר בארצות הברית מפרש צעד זה בצורה שגויה, וחושש מפני מתקפה גרעינית אל עבר שטחי ארצות הברית. רמיוס מחליט לערוק עקב תסכולו - אשתו נפטרת באשמת הרופא שטיפל בה, אך עקב השתייכות אביו של הרופא לממשלה הסובייטית, לא ניתן היה להאשימו ברשלנות, ורמיוס נותר חסר אונים. בנוסף לכך, ברית המועצות הפגינה יחס אכזרי כלפי מלחי הצי, וחששותיו של רמיוס מפני ערעור היציבות בעולם בעקבות שימוש ב"אוקטובר האדום" מביאים לידי כך שהוא מחליט לערוק יחד עם הצוללת לארצות הברית. בתחילת הספר רמיוס רוצח את איוואן פוטין, הקצין הפוליטי שהיה על הצוללת, על מנת לוודא שהוא לא ישבש את תוכניתו. במכתבו ליורי פדורין, אדמירל בצבא הסובייטי, רמיוס מציין שהוא וכל צוות הצוללת עורקים לארצות הברית, ובכך מפליל את אנשי הצוות כשותפים למעשה ומונע מהם אפשרות לסכל את העריקה. בעקבות זאת נשלח הצי הסובייטי הצפוני להטביע את ה"אוקטובר האדום". על מנת למנוע את פרסום דבר העריקה, הצבא מפיץ סיפור כיסוי, לפיו הצי נמצא במשימת חיפוש והצלה במרחק של כ-400 ק"מ מחופי ארצות הברית.
במקביל, ג'ק ראיין, בעברו מפקד מחלקה בחיל הנחתים האמריקני, אשר הפך לאחר שיחרורו מן הנחתים להיסטוריון ימי ומנתח מודיעין של ה-CIA, מצליח לפרש בצורה נכונה את תוכניתו של רמיוס. מסקנותיו של ראיין מתקבלות על ידי הפיקוד הבכיר בארצות הברית, אך הם מחליטים לפעול בצורה זהירה ולהיערך למצב שבו הצי הסובייטי יחליט לתקוף. אחת הצוללות שבצי האמריקני מצליחה לאתר את ה"אוקטובר האדום" ומנווטת אותה הרחק מהכוחות הסובייטים. על מנת לגרום לצי הסובייטי להאמין שהצי האמריקני השמיד את הצוללת, רמיוס מפנה את צוותו מהצוללת, מנקב אותה ומשחרר אות מצוקה. במקביל, הצי מפוצץ צוללת בליסטית אמריקנית שיצאה מכלל שימוש. שני אירועים אלה מטעים את הצי הסובייטי, שחושב שהצוללת "אוקטובר האדום" אכן הוטבעה. על ראיין מוטלת המשימה להוכיח כי סברתו נכונה והוא נשלח, כנציגו האישי של נשיא ארצות הברית, לקבוצת קרב של נושאת מטוסים בריטית כדי לעקוב אחר הצוללת, ליצור קשר עם רמיוס ולוודא את כוונתו. משהדבר מושג ומתברר כי הערכתו של ראיין נכונה, נערכים ב-CIA להשלמת המבצע. כאשר מסוק הנושא בתוכו אנשי מבצעים של ה-CIA האמורים לחבור לרמיוס בצוללת, מתרסק בדרכו לנושאת המטוסים, מבקש הנשיא מראיין לבצע את המשימה במקומם. ראיין מתנדב למשימה ובכך הופך בעל כורחו מאיש אגף המודיעין ב-CIA, לאיש מבצעים והאגף לפעולות מיוחדות. ראיין חובר לרמיוס ב"אוקטובר האדום" עם נציג של הצי הבריטי. מפקד נושאת המטוסים, ידידו האישי של ראיין, מצייד אותו ב"ידיד" נוסף לדרך - אקדח FN בראונינג. לאחר שעלו לצוללת מותקפים אנשי הצוות, ובהם רמיוס וראיין, על ידי סוכן של המודיעין הצבאי הסובייטי שיורה באנשי הצוות בלא הבחנה. ראיין, איש חיל הנחתים בעברו, שולף את אקדחו, ובמהלך קרב יריות בין צינורות הטורפדו של הצוללת, שבו נפצע רמיוס בכתפו, מצליח ראיין להרוג את הסוכן ומונע ממנו לפוצץ את הצוללת.
באותו הזמן, קפטן טופולוב, רב חובלה של צוללת סובייטית, עוקב אחר מה שנראה כצוללת אמריקנית. במהרה מתברר כי הצוללת שאחריה עקב היא למעשה ה"אוקטובר האדום", ומתחיל לרדוף אחריה. הצוללות האמריקניות לא מסוגלות לפתוח באש עקב אי קבלת הוראה לכך, וכתוצאה מכך מטח טורפדו נורה לעבר ה"אוקטובר האדום", אך הצוללת מצליחה לשרוד. ה"אוקטובר האדום" מתנגשת בצוללת הסובייטית ומצליחה להטביע אותה, ולאחר מכן הצוללות האמריקניות מצליחות להוביל את ה"אוקטובר האדום" בבטחה לעבר חוף מבטחים. ראיין תוחקר במטה ה-CIA והוענק לו צל"ש כוכב המודיעין, אשר מוענק בסוכנות לאלו שהצטיינו מעל ומעבר לדרישות התפקיד במהלך שירותם.
ביקורת על הספר
הספר קיבל ביקורת אוהדת בוושינגטון פוסט ובניו יורק טיימס. נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, סייע להצלחתו של הספר כאשר אמר במסיבת עיתונאים כי קרא את הספר ונהנה ממנו מאוד, ואף כינה אותו "עלילה רקומה בשלמות" וציין שלא ניתן להניחו מן היד.
השפעת הספר
הספר היווה נקודת התחלה לסדרת ספרי המשך. אף על פי שאין קשר ישיר בין עלילת ספר זה לספרים האחרים, הדמויות שהופיעו בספר זה חזרו והופיעו בחלק מספריו האחרים של טום קלנסי. הבולטת ביניהם היא דמותו של ג'ק ראיין, שהופיע כדמות מרכזית בספרים רבים נוספים. בספר "הקרדינל מהקרמלין" ניתן מידע בנוגע לגורלה של הצוללת "אוקטובר האדום"- הצוללת עברה תהליך של הנדסה הפוכה והטכנולוגיה החדישה שהכילה הוסרה. שארית הצוללת הוטבעה על מנת למנוע את חשיפתה.
קולנוע
הספר עובד לסרט בשנת 1990 בבימויו של ג'ון מקטירנן ובכיכובם של שון קונרי (בתפקיד מרקו רמיוס), אלק בולדווין (בתפקיד ג'ק ראיין), ג'יימס ארל ג'ונס (בתפקיד האדמירל גריר) וסם ניל (בתפקיד סגנו של מרקו).
בה"ד 6
בה"ד 6 כפוף ישירות למפקדת קצין לוגיסטיקה ראשי (מקל"ר) ומפקדו הנוכחי הוא תת-אלוף רונן כהן.