cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרלי זון-רתל
יצירה
עבודותיו המוקדמות של זון-רתל היו בהשראת יצירותיהם של האמנים סזאן ומאטיס. בהמשך חייו יצר סגנון אקספרסיוניסטי משלו. סגנון הציור שלו הושפע מהדמות האנושית המופשטת במחקרי הגוף שלו. לעיתים קרובות הוא מתאר את פניהם של אנשים כסגלגלים מופשטים. בתקופת שהותו בפוזיטנו, לעיתים קרובות הוא מתאר בציוריו דייגים על החוף וקבוצות מקומיים.
מוות ומורשת
בשנת 1959, זון-רתל חזר לדיסלדורף, גרמניה, שם נפטר ב־7 באפריל 1966. הוא נקבר בבית העלמין נורדפרידוף דיסלדורף.
במלחמת העולם השנייה הושמד חלק ניכר מיצירותיו. עבודותיו שנותרו נמצאות באוספי מוזיאונים ציבוריים שונים, כולל גלריה לאמנות פרובינציאלית של סלרנו.
חוות החיות (סרט, 1999)
חוות החיות (באנגלית: Animal Farm) הוא סרט טלוויזיה מסוגת דרמה קומית פוליטית משנת 1999 בבימויו של ג'ון סטפנסון ונכתב על ידי אלן ג'ינס. מבוסס על רומן באותו שם משנת 1945 מאת ג'ורג' אורוול ומשמש כאלגוריה למהפכה הרוסית והשלכותיה, הסרט כולל צוות שחקנים הכולל את קלסי גראמר, איאן הולם, ג'וליה לואי-דרייפוס, פטריק סטיוארט, ג'וליה אורמונד, פול סקופילד, צ'ארלס דייל, פיט פוסלתווייט, אלן סטנפורד ופיטר יוסטינוב. בסרט, קבוצה של חיות אנתרופומורפיות מתקוממות בהצלחה נגד הבעלים האנושיים שלהן, רק כדי לגלוש לעריצות אכזרית יותר בינן לבין עצמן.
עלילה
מר ג'ונס, הבעלים האכזר והמפוכח לעיתים נדירות של חוות מנור, מזמין את בני הזוג פילקינגטון למפגש שהוא מארח, ברצונו לדבר על החובות שהוא חייב עם פילקינגטון. במהלך ההתכנסות, החיות מתאספות בפגישה שבה מייג'ור הזקן, חזיר לבן תיכוני, מסביר לבעלי החיים שהאנושות היא האויב שלהם, ובזמן שהחיות שרות שיר, ג'ונס יורה בטעות במייג'ור תוך כדי חקירה.
מאוחר יותר, כשג'ונס הולך לעיר לשתות משהו מבלי להאכיל את החיות, בוקסר, סוס שייר חזק וטוב לב, מוביל את החיות לפרוץ למחסן המזון כדי לעזור לעצמן. כאשר ג'ונס ומקורביו חוקרים, החיות מורדות בו, מה שגורם לג'ונס לברוח עם אשתו ואנשיו לפונדק האריה האדום למקלט.
חזיר בשם שלגון משנה את שם המקום ל"חוות החיות" ומציב את שבע הדברות של "חוות החיות" המגלמים את רגשותיו ורעיונותיו של מייג'ור הזקן. בינתיים, נפוליאון, חזיר מברקשייר, קורא לפגישה סודית שבה הוא מבצע את פינצ'ר, אחד מכלבי החווה, נשבע לו נאמנות והופך לחלק ממשמר החיות לפני שהוא מורה לו להגניב החוצה את הגורים שזה עתה נולדו של ג'סי, כלבת הבורדר קולי, בטענה שעדיף להם לקבל חינוך ממנו, למרות חוסר הרצון של ג'סי. החזירים גם מתחילים לאגור לעצמם בחשאי את התפוחים והחלב.
פילקינגטון מוביל מתקפה לתוך חוות החיות בסיוע עובדי חווה מקומיים אחרים בראשות פרדריק, רק כדי להפסיד. למרות שהוא מובס, פילקינגטון שוקל לעבוד עם החיות במקום זאת. במהלך פגישה, תוכניותיו של שלגון לבנות טחנת רוח כדי לשפר את חייהם של החיות ולשפר את פעילותן זוכות להתנגדות על ידי נפוליאון, שמזמן את הגורים של ג'סי (שכיום הם כלבים מבוגרים שעובדים כעוזרים שלו) לגרש את שלגון מהחווה. נפוליאון גוזר על כך שהחזירים יחליטו על העתיד והחיות מתחילות בעבודה הקשה של בניית טחנת הרוח בעזרת בוקסר. בינתיים, פילקינגטון שומע דרך מיקרופון שתול באסם שהחזירים יודעים לדבר אנגלית ומתחיל לסחור עם נפוליאון. מאוחר יותר, ג'סי מגלה שראתה את החזירים גרים בבית החווה הנטוש וישנים במיטות, אם כי מצוות השינה במיטה השתנתה ל"לא לישון במיטה עם סדינים".
ג'ונס קושר קשר עם אשתו לחבל בחוות החיות על ידי פיצוץ טחנת הרוח הכמעט שלמה עם דינמיט כנקמה בבעלי החיים על שכבשו את החווה שלו, נפוליאון מאשים את זה בשלגון, כמו כן, החזירים צורכים יותר מזון ומאשים את סנובול במחסור במזון ובכך שהתרנגולות יצטרכו למסור את הביצים שלהן לשוק, כאשר התרנגולות מתנגדות, נפוליאון הופך את האכלת תרנגולת לעונש מוות. צווחן מתחיל ליצור סרטי תעמולה על נפוליאון המראה חיות שעומדות למשפט בגין עבודה עם שלגון שנידונו למוות, כמו גם חיות שכביכול מאושרות מהשלטון של נפוליאון. מתגלה שגם מצוות האלכוהול וההרג שונו ל"לא ישתה בעל חיים אלכוהול יתר על המידה" ו"לא יהרוג חיה אחרת בלי סיבה".
במהלך הבנייה מחדש של טחנת הרוח, בוקסר נפצע, וג'סי ובנימין, חמור חכם, מבינים שהטנדר שלוקח את בוקסר הוא ממפעל הדבק, מה שגורם לכולם לנסות ללא הצלחה להציל אותו. נפוליאון מקבל תשלום על ידי פילקינגטון על מכירת בוקסר למפעל הדבק בתמורה לעוד וויסקי, וסרט התעמולה האחרון של סקואלר טוען שהטנדר היה בעבר מפעל הדבק. באותו לילה, ג'סי צופה מבעד לחלון זכוכית מעוות כשפילקינגטון ואשתו סועדים עם החזירים בבית החווה. לאחר מכן, נפוליאון משנה את שם החווה בחזרה לחוות מנור. החיות כבר לא יכולות להבדיל ביניהן. מיוריאל העז ובנימין מבחינים שהציווי האחרון, "כל החיות שוות", הוארך לכלול "אך יש בעלי חיים שווים יותר מאחרים". כעת בראותם את טבעם המרושע של נפוליאון וצווחן, ג'סי, מיוריאל, בנימין ועוד כמה חיות מתגנבות החוצה לפני שהדברים יכולים להחמיר, בעוד נפוליאון (שעכשיו "דומה לחלוטין לאדם") משעבד את שאר החווה על ידי הכרזת שווא שכל החיות חופשיות.
שנים מאוחר יותר, במהלך סופת גשמים הרת אסון, חוזרים הנמלטים וחוקרים את שרידי חוות האחוזה שנהרסה כעת. הם מוצאים שנפוליאון וצווחן אינם מזמן, לאחר שמתו מהכתבה שלהם, אם כי כמה חיות שרדו את הנפילה, כולל הגורים של ג'סי (שכולם מזהים אותה כאמם). ג'סי מגלה שמשפחה חדשה רכשה את החווה (למרות שמקום הימצאו של ג'ונס ואשתו אינו ידוע), ונשבעה לא לתת להם או זה לזה לטעות ולעשות את אותן טעויות כמו ג'ונס ונפוליאון.
המלחמה היוונית-עות'מאנית (1897)
המלחמה היוונית-עות'מאנית של 1897 (בטורקית: 1897 Osmanlı-Yunan Savaşı or 1897 Türk-Yunan Savaşı), המכונה גם מלחמת שלושים הימים וביוון גם 97' השחורה (ביוונית: Μαύρο '97), הייתה מלחמה שנערכה בין ממלכת יוון לאימפריה העות'מאנית. המלחמה הייתה נטושה על שאלת מעמדו של האי כרתים, אשר היה נתון לשליטה עות'מאנית בעוד שמרבית תושביו היו יוונים שביקשו זה מכבר להסתפח לממלכת יוון. התערבותן של המעצמות הביאה לסיום המלחמה ולהשגת אוטונומיה לכרתים שענייני החוץ שלה נתונים בידי העות'מאנים. זהו הניסיון הצבאי הראשון שבו עמד הדרג הצבאי והמדיני ביוון מאז מלחמת העצמאות ב-1821.
רקע
ב-1878 הורה קונגרס ברלין לאימפריה העות'מאנית לחתום על הסכם חאלפה (Χαλέπα), שבו התחייבה לממש את התחייבותה משנת 1868 להעניק אוטונומיה רחבה לכרתים. אף על פי כן הוסיפו העות'מאנים להתעלם מהתחייבותם. ב-1894, לאחר ששלוש התקוממויות פרצו בכרתים ב-1885, 1888 ו-1889, השיב הסולטאן עבדול חמיד השני את המדינאי היווני-עות'מאני אלכסנדר קאראתדורי פשה לתפקידו כמושל כרתים. אך נכונותו של זה להביא לידי מימוש התחייבותה של האימפריה בהסכם חאלפה עוררה את זעמה של הקהילה המוסלמית באי, והובילה לחידוש העימותים בינה לבין הקהילה היוונית ב-1896.
תגבורת צבאית עות'מאנית נשלחה לכרתים על מנת להשקיט את המהומות, בעוד שמנגד הגיעו אל האי מתנדבים מיוון על מנת לחזק את ידי הקהילה היוונית המקומית. ציי המעצמות שפטרלו במימי כרתים הוסיפו להגברת המתיחות. עם זאת הושג לבסוף הסכם בין הצדדים והמהומות שככו לזמן מה. הן שבו והתלקחו בינואר 1897 ונשאו אופי אלים במיוחד. המורדים היוונים הכריזו על מלחמה נגד האימפריה העות'מאנית למען שחרור כרתים ואיחודה עם ממלכת יוון.
ביוון נמתחה ביקורת חריפה על ראש הממשלה תאודורוס דליאניס (Δηλιγιάννης) על ידי יריבו דמטריוס ראליס על שקצרה ידו לכאורה מלהושיע בעניין כרתים. בבירה אתונה נערכו הפגנות מתמשכות שבהן האשימו המפגינים את המלך גאורגיוס הראשון ואת ממשלתו בהפקרת אחיהם בכרתים. בעלי-משרות צבאיות ומדיניות רבים ביוון, שהיו חברי הארגון הלאומני-מיליטריסטי "החברה הלאומית", דחפו גם הם לעימות מיידי עם העות'מאנים.
פריצת המלחמה
ב-25 בינואר 1897 הפליגו לכרתים אניות נושאות חיילים ראשונות, מלוות בספינת הקרב "הידרה", והורידו על חופה שני גדודים, סמוך לחאניה. ב-2 בפברואר, חרף התחייבותן של המעצמות לשמור על הריבונות העות'מאנית בכרתים, הכריז מפקד הכוחות טימוליאון ואסוס (Βάσσος) על איחודה עם יוון. המעצמות דרשו בתגובה מדליגיאניס שיפנה לאלתר את כוחותיו מכרתים בתמורה למתן אוטונומיה לאי. הדרישה נדחתה, וב-7 בפברואר פרץ הקרב המלא הראשון בין היוונים לעות'מאנים, קרב ליוואדייה (Λιβαδειά), שבמהלכו גבר הכוח הניסיוני היווני על הכוח העות'מאני החזק בעל 4,000 החיילים. לאחר מכן הורה ואסוס לכוחות לסגת מקאנה בירת כרתים, אולם מורדים מכרתים תקפו את הכוחות העות'מאניים אף בחודשים פברואר ומרץ 1897. ספינות המלחמה של השייטת הבינלאומית הפציצו את המורדים, והנחיתו כוח בינלאומי של מלחים ונחתים בחוף כדי לכבוש את קאנה. עד סוף מרץ הגיע לסיומו הקרב הגדול על כרתים, אם כי ההתקוממות נמשכה.
יחסי הכוחות
הצבא העות'מאני כלל שמונה דיוויזיות רגלים ודיוויזיית פרשים אחת. הכוח בתסליה כלל 58,000 חיילים, 1,300 פרשים ו-186 תותחים, בעוד הכוח באפירוס כלל 26,000 חיילים ו-29 תותחים. אדהם פאשה פיקד על הכוחות העות'מאניים.
מלבד ההבדל המובהק בכמות הלוחמים, היו גם הבדלים משמעותיים באיכות החימוש של שני הצדדים. הצבא העות'מאני כבר היה מצויד ברובי הדור השני עם אבק שרפה נטול עשן (מאוזר דגם 1890 ו-1893), בעוד היוונים היו מצוידים ברובי גרא עם ירייה בודדת. בשנת 1897 חיל הים ההלני היה מורכב משלוש אוניות מחופות שריון בסדרת "הידרה", סיירת אחת, מיאוליס, וכמה ספינות תותחים. האוניות היווניות ביצעו הפגזות על ביצורים טורקיים ועל ספינות תובלה טורקיות, אך לא היה קרב ימי חשוב במהלך המלחמה. הצי העות'מאני כלל שמונה אוניות מלחמה מסדרת, עות'מאנייה", שהיו די מיושנות. בנוסף, כלל הצי העות'מאני שתי סיירות וכמה כלי שטי קטנים יותר, וביניהם כמה ספינות טורפדו. אולם, הצי העות'מאני לא נשמר, אולי בשל חששו של הסולטן ובשל המצב הגרוע של הספינות, הצי העות'מאני כמעט לא יצא מבסיסיו במהלך המלחמה.
המלחמה
ב-24 במרץ חצו 2,600 לוחמי גרילה יוונים את הגבול היווני למקדוניה העות'מאנית, כדי לעורר אי-סדר מאחורי קווי האויב על ידי התנכלות של מקומיים נגד הממשל העות'מאני. כתוצאה מכך, ב-6 באפריל גייס אדהם פאשה את כוחותיו. תוכניתו הייתה להקיף כוחות יווניים ולהשתמש בנחל פיניוס כמחסום טבעי על מנת לדחוף אותם בחזרה למרכז יוון.
חזית תסאליה
באופן רשמי הוכרזה מלחמה ב-18 באפריל, כאשר השגריר העות'מאני באתונה, אסים ביי, נפגש עם שר החוץ היווני והודיע על ניתוק הקשרים הדיפלומטיים. קרבות כבדים התרחשו בין 21-22 באפריל מחוץ לעיירה טירנאבוס, אך כאשר הכוחות העות'מאניים המכריעים התאחדו, הורה המטה הכללי היווני לסגת, מה שהפיץ בהלה בקרב חיילים ואזרחים כאחד. לאריסה נפלה ב-27 באפריל, בעוד החזית היוונית אורגנה מחדש מאחורי הקווים האסטרטגיים של ולסטינו, בפרסאלה. אף על פי כן, דיוויזיה אחת הוסמכה לפנות לכיוון ולסטינו, ובכך יצרה פער בין הכוחות היווניים במרחק של 60 ק"מ זה מזה. בין 27-30 באפריל, בלמו הכוחות היווניים בפיקודו של קולונל קונסטנטינוס סמולנסקיס, את ההתקדמות העות'מאנית.
ב-5 במאי תקפו שלוש דיוויזיות עות'מאניות את פרסאלה, ואילצו את הכוחות היווניים לסגת לדומוקוס, בעוד שסמולנסקיס נאלץ לסגת מ"קו ולסטינו" שנשלם זה עתה לאלמירוס, ווולוס נפלה לידיים עות'מאניות ב-8 במאי.
בדומוקוס התארגנו הכוחות היוונים שמנו 40,000 איש בתנוחת הגנה חזקה, והצטרפו אליהם כ-2,000 מתנדבי "החולצה האדומה" האיטלקית בפיקודו של ריצ'יוטי גריבלדי. העות'מאנים מנו בסך הכל כ-70,000 חיילים, מתוכם כ-45,000 היו מעורבים ישירות בקרב. ב-16 במאי שלחו העות'מאנים חלק מצבאם סביב אגף היוונים כדי לנתק את קו הנסיגה שלהם, אך הוא לא הגיע בזמן. למחרת שאר צבאותיהם תקפו בחזית. שני הצדדים נלחמו קשה. הטורקים נבלמו באש חיילי הרגלים, עד שהאגף השמאלי שלהם ניצח את היוונים. הכוח העות'מאני פרץ קדימה, ובשל כך פתחו היוונים בנסיגה מחודשת. סמולנסקיס נצטווה לעמוד על רגליו ב"תרמופילאי" אך ב-20 במאי נכנסה לתוקף הפסקת אש.
חזית אפירוס
ב-18 באפריל הכוחות העות'מאנים בפיקודו של אחמד היפזי פאשה תקפו את הגשר של ארטה, אך נאלצו לסגת ולהתארגן מחדש סביב פנטה פיגאדיה. חמישה ימים לאחר מכן כבש קולונל מאנוס את פנטה פיגאדיה, אך ההתקדמות היוונית נבלמה בשל היעדר תגבורות נגד כוח עות'מאני חזק שעמד מולם. ב-12 במאי ניסו כוחות יווניים ומתנדבים מאפירוס לנתק את פרביזה, אך נאלצו לסגת עם נפגעים רבים.
שביתת הנשק
ב-20 בספטמבר נחתם הסכם שלום בין שני הצדדים. יוון נאלצה לוותר על אזורי גבול קטנים ולשלם פיצויים כבדים, ועל מנת לשלם אותם, הכלכלה היווני הועמדה תחת פיקוח בינלאומי. לדעת הקהל היוונית ולצבא הייתה שביתת הנשק הכפויה השפלה, והדגישה את אי-היערכותה של המדינה להגשמת שאיפותיה הלאומיות.
לאחר מכן
על אף סיום המלחמה נמשכה ההתקוממות בכרתים, אף כי לא היה קרב מאורגן נוסף עד נובמבר 1898, עת גירשו המעצמות הגדולות את הכוחות העות'מאניים מן האי, והקימו את מדינת כרתים האוטונומית תחת חסותה של האימפריה העות'מאנית. המדינה נוסדה רשמית בדצמבר 1898, כאשר גאורגיוס, נסיך יוון ודנמרק הגיע לכרתים, כדי למלא את תפקידיו כנציב עליון. מדינת כרתים שרדה עד 1913, כאשר יוון סיפחה רשמית את האי.
ביוון, המודעות הציבורית לאי-מוכנותה של המדינה למלחמה לשם מילוי שאיפותיה הלאומיות, הניחה את זרעי ההפיכה של גאודי בשנת 1909, שקראה לרפורמות מיידיות בצבא היווני, בכלכלה ובחברה. בסופו של דבר הגיע אלפתריוס וניזלוס לשלטון, וכמנהיג המפלגה הליברלית הוא הנהיג מגוון רחב של רפורמות שקידמו את המדינה היוונית, והביאו אותה לניצחון במלחמת הבלקן הראשונה מלחמת הבלקן השנייה כעבור ארבע שנים.
נאון ג'נסיס אוונגליון
נאון ג'נסיס אוונגיליון (יפנית: 新世紀エヴァンゲリオン, אנגלית: Neon Genesis Evangelion, מיוונית: בשורת בראשית החדשה) היא סדרת אנימה הנחשבת לאחת מסדרות האנימה החשובות והמשפיעות ביותר. היצירה, שמתחילה כסדרת פעולה ומכה סטנדרטית, על פי הנהוג בסוגה, על ילדים הנלחמים במפלצות בעזרת רובוטי ענק, מתפתחת לכיוונים מיסטיים-תאולוגיים, פילוסופיים ופסיכולוגיים.
מקור ההשראה לסדרה בא מדיכאון קשה בן ארבע שנים שחווה הבמאי הידאקי אנו בשנות התשעים המוקדמות של המאה העשרים. בסיום אותו משבר הגיע אנו לתחושה של הכרה מחודשת בערכו העצמי ואופטימיות מחודשת לנוכח העימות עם ההוויה והקיום האנושי. אנו הביע את מחשבותיו ורגשותיו מתקופה זו בחייו בעזרת הסדרה.
ב-2006 הוכרזה סדרת סרטי אנימציה חדשים, "Rebuild of Evangelion", שיהוו אתחול לסדרה ויצאו לאקרנים בין 2007 ל-2013. הסרט הראשון, "You Are (Not) Alone" יצא בספטמבר 2007, השני, שנקרא "You Can (Not) Advance" יצא ביוני 2009 והשלישי, "You Can (Not) Redo", יצא בנובמבר 2012, כאשר הסרט האחרון בסדרה, "Evangelion: 3.0+1.0", יצא רק בשנת 2021 עקב דחיות רבות של תאריך היציאה.
עלילה
מאז התרחשות "המכה השנייה", אירוע קטסטרופלי שהשמיד חלק נכבד מאוכלוסיית כדור הארץ, עברו 15 שנים. כעת, בשנת 2015 נקרא איקארי שינג'י להגן על טוקיו 3 (עיר ממוגנת שנבנתה לאחר השמדתה של טוקיו המוכרת לנו כיום) ועל העולם כולו מפני "מלאכים" או "שליחים", חוצנים מסתוריים המתקיפים במרווחים שהולכים ומתקצרים. על מנת להילחם ב"שליחים" צריך שינג'י, נער יפני בן 14, להצטרף לארגון NERV. מטרתו של הארגון היא להציל את האנושות מפגיעה שלישית, שעלולה להיות הסוף לאנושות כולה (עד כמה שידוע לצופים בתחילת הסדרה). הם נלחמים בעזרת רובוטים ענקיים המכונה בשם "אווה" (קיצור של אוונגליון), אותם יכולים להפעיל רק מספר מצומצם של בני נוער נבחרים. לאחר שהוא נבחר להיות "הילד השלישי", נקרא שינג'י לטוקיו 3 על ידי מפקד NERV אשר הוא לא אחר מאשר אביו, שנטש אותו בגיל צעיר. מתחת למסווה של "הצלת העולם מהאויב הרשע", מסתתר סיפור עמוק, מסובך ועצוב הרבה יותר. מתברר כי אף בעת מלחמה להצלת האנושות כולה, קיימים ארגונים ואנשים בעלי אינטרסים שונים, ומזימות כיצד לנצל את הלחימה למטרותיהם.
הפרקים הראשונים בסדרה מתמקדים בקרבות של שינג'י, וה"ילדים" האחרים ב"שליחים" השונים, אולם ככל שהסדרה מתפתחת הופכת העלילה לאמורפית ופילוסופית יותר. הקרב על טוקיו 3 הופך לסיפור מרתק על נפשו של האדם דרך סיפורים הנראים לנו בתחילה פשוטים מאוד אך למעשה מורכבים ומעוררי מחשבה. ניתן לראות בסדרה סוג של ניסיון לניתוח המאבקים הנפשיים שהאדם חווה בינו לבין עצמו, הן בהקשר החברתי של מופנמות לעומת החצנה והפגנה של ביטחון עצמי, והן בהקשרים של משפחה הרוסה שניתן לראות בסיפורו של שינג'י ובסיפורם של הילדים האחרים בסדרה, המתמודדים עם שגרת חיים קשה ואף בלתי הגיונית. בנוסף, ישנו בסדרה גם ממד המתקשר לעולם הדתי. בין המיתוסים השונים המופיעים בסדרה נמצאים לא רק האווה (אוונגליון פירושו מסר אלוהי) אלא גם האדם הראשון, לילית ועוד. הסדרה כולה רוויה בתאוריה פסיכואנליטית, בסמלים דתיים בכלל ונוצריים בפרט ובסמלים קבליים - אילן הספירות הקבלי עומד במרכז העלילה. על מנת לרדת לחקר משמעותם של הסמלים נדרש הצופה לבצע צפייה מדוקדקת. לסדרה הוקדשו כבר ספרים ואתרי אינטרנט המפליגים בתיאורים ובתאוריות מתוך ניסיון לפתור את הפאזל העלום שמציבה הסימבוליקה האבוונגליונית.
הפרקים 25 ו-26, החותמים את הסדרה, הם ניסיון לייצג על המסך את המצב הגאולי בו כל נשמות בני האדם חוזרות לאחד המוחלט ויוצרות תודעה אחת. חלקם המכריע של שני הפרקים הללו מתרחש בתודעתו של שינג'י ועוסק בחלקים היסודיים והחבויים של הפסיכולוגיה והנפש האנושית. שני הפרקים הללו הם למעשה תיאור השתלשלות התובנות והתחושות שעברו אצל אנו לפני שיצא מתקופת הדיכאון בה היה שרוי. פרקי הסיום, ודרכם הסדרה, עוסקים במשמעות של חיים אינדיבידואליים, והכאב שחווים במהלך חיים כאלה כתוצאה מאינטראקציות עם אנשים אחרים. רבים מהצופים שצפו בסדרה התאכזבו מהאופן בו בחר אנו לסיימה, ללא שענה במפורש על רבות מהשאלות הרבות שהתעוררו במהלך העלילה. לאחר סיום הסדרה קיבל אנו מכתבים רבים שהכילו איומים ברצח. חלק מהמכתבים הללו אף שולב בסיום האלטרנטיבי לסדרה שמופיע בסרט "The End of Evangelion" שהופק ב-1997, ושעליו נטען שנוצר כנקמתו של אנו במעריצים שלא אהבו את הסיום המקורי.
נושאים
הסדרה שואבת השראה משתי כרוניקות צבאיות יפניות עתיקות- הקוג'יקי והניהון שוקי. בנוסף, בסדרה נוכחים אלמנטים רבים מהמיסטיקה היהודית והנוצרית כדוגמת אדם, לילית, אווה, הרומח של לונגינוס ומגילות מדבר יהודה ובנוסף רעיונות מן הקבלה היהודית כספירה, אדם קדמון ואחרים. רעיון איחוד נשמות כל בני האדם לישות אחת דרך 'פרויקט הסיוע לאנושות' בסוף הסדרה דומה לרעיון תיקון עולם מן הקבלה. האוות דומות ברעיונם לגולם מן הפולקלור היהודי ועיצובן מזכיר את האוני, שדים מן הפולקלור היפני.
עוד אזכורים ואלמנטים מיסטיים כוללים סיפורי מדרש, קבלה וגנוסיס. עוזר הבמאי קאזויה טסורומאקי אמר שהשימוש באלמנטים ויזואליים דתיים נועד להפוך את הסדרה ליותר "מעניינת" ו"אקזוטית" וביטל את הטענות לכך שיש משמעות נוצרית לשימוש בסמלים נוצריים בסדרה. לצד זאת, יוצר הסדרה, אנו, טען כי "כאשר הסמלים מתערבבים יחדיו בפעם הראשונה קישור או משמעות צצה".
בסדרה מופיעים אלמנטים מן המיסטיקה והקבלה היהודית, כולל שבעה עשר מלאכים אשר שמותיהם מן המקורות היהודיים (דוידסון גוסטב מילון), כגון סנדלפון, רעמיאל, וזכיאל.
הסדרה נתפסת כפירושו האישי של היוצר, הידקי אנו, להתמודדותו עם דיכאון אשר פקד אותו במהלך חייו. במהלך יצירת הסדרה הוא התעניין רבות במחלות נפש ולפיו הדמות ריי סכיזופרנית ומייצגת את תת-המודע של שינג'י. לשינג'י תסביך אדיפוס והוא מאופיין על ידי תסביך "ליבידו דיסטראקטו". בדומה לכך, לריטסוקו יש תסביך אלקטרה בו היא מאוהבת בגנדו כתחליף לדמות אביה המת. אנו עצמו ציין שהוא מזדהה עם שינג'י, אסוקה ומיסאטו בתור המודע שלו ועם ריי וקווארו כחלק מן תת-המודע שלו, כאשר קאוורו כצל על פי קארל גוסטב יונג. אפילו הוצע שכניסתו של שינג'י ליחידה-01 היא "חזרתו לרחם" על פי פרויד ומאבקו להשתחרר ממנה הוא "טקס המעבר" שלו אל הבגרות. הסדרה כוללת אזכורים לרעיונות פילוסופיים ופסיכו-אנליטיים כדו-ערכיות, יצר המוות והשלב האורלי ואלמנטים מעבודותיהם של זיגמונד פרויד, ארתור שופנהאואר וסרן קירקגור.
כביש 989
כביש 989 הוא כביש רוחב אזורי בצפונה של מדינת ישראל המקשר בין צומת סער שעל כביש 99 ובין מג'דל שמס וכביש 98. אורכו של הכביש הוא כ-11 ק"מ.
היסטוריה
הכביש נפרץ ונסלל על ידי הקק"ל כדי לחבר את נווה אטי"ב לבניאס בדרך קצרה יותר מכביש 99 דרך מסעדה. הכביש נועד לשאת את עיקר התנועה של מטיילים אל אתר החרמון. העבודות לפריצת הכביש החלו בסוף 1971 והסתיימו בתחילת 1973. זיפות הכביש באספלט בוצע על ידי מע"ץ, שסיים את חלקו באוגוסט 1973.
שגית זלוף נמיר
שגית זלוף נמיר (נולדה ב-15 ביולי 1978) היא אמנית ישראלית העוסקת בצילום. בנוסף היא מרצה לצילום ואמנות, אוצרת ומלווה אמנותית. ביצירותיה עוסקת זלוף נמיר בגוף, מגדר וזהותה המזרחית. זכתה בציון לשבח של הפרס ע"ש בקי דקל מטעם העמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל.
ביוגרפיה
זלוף נמיר נולדה בקריית ביאליק ולמדה במחלקה לצילום של ויצו חיפה. עם סיום לימודי התואר הראשון בהצטיינות ב-2004 הפכה למרצה במחלקה, וב-2005 החלה את לימודי התואר השני באמנות בין תחומית באוניברסיטת תל אביב. מאז היא יוצרת, מרצה ואוצרת במסגרות שונות.
זוכת ציון לשבח מטעם הפרס ע"ש בקי דקל לאמנית עכשווית מצטיינת לשנת 2020, מטעם העמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל.
ליבה (מערכות הפעלה)
במחשבים, ליבה (באנגלית: Kernel) היא הרכיב המרכזי של מרבית מערכות ההפעלה; זהו הגשר שבין תוכניות המחשב לבין עיבוד הנתונים עצמו שמבוצע ברמת החומרה. אחד התפקידים העיקריים של הליבה הוא ניהול משאבי המערכת (התקשורת שבין רכיבי החומרה והתוכנה). בדרך כלל, בתור הרכיב הבסיסי של מערכת הפעלה, הליבה יכולה לספק את שכבת האבסטרקציה ברמה הנמוכה ביותר עבור המשאבים (בייחוד עבור מעבדים והתקני קלט-פלט) שהתוכניות צריכות לשלוט עליהם על מנת לבצע את תפקידן. בדרך כלל הליבה הופכת שירותים כאלה לזמינים עבור תהליכים של תוכניות באמצעות מנגנוני תקשורת בין תהליכים (inter-process communication) וקריאות מערכת.
המשימות של מערכות הפעלה מבוצעות באופן שונה על ידי ליבות שונות, בהתאם לעיצוב ולמימוש שלהן. בעוד שליבות מונוליתיות (Monolithic Kernels) מריצות את כל הקוד של מערכת ההפעלה באותו מרחב כתובות על מנת לשפר את ביצועי המערכת, מיקרו-ליבות (Microkernels) מריצות את מרבית שירותי מערכת ההפעלה במרחב המשתמש כשרתים, במטרה לשפר את האמינות והתחזוקתיות של מערכת ההפעלה. קיים מגוון של אפשרויות בין שתי הדוגמאות הקיצוניות האלה.
ליבת מערכת ההפעלה היא התוכנית היחידה אשר מוכנה לריצה בכל זמן שהוא. בנוסף, הליבה היא התוכנה היחידה שיכולה לבצע אוסף פקודות בצורה אטומית (ללא שום הפרעה או הפסקה מגורם כלשהו). כל מערכת הפעלה חייבת ליבה כדי לפעול, אך הליבה אינה בהכרח ייחודית למערכת ההפעלה - מערכות הפעלה שונות יכולות להשתמש בליבה זהה. לדוגמה, על ליבת לינוקס ניתן להריץ הפצת לינוקס שולחנית אך גם אפשר להריץ את מערכת ההפעלה אנדרואיד למכשירים ניידים.
תפקידיה הבסיסיים של ליבה
תפקידה הראשי של הליבה הוא לנהל את משאבי המחשב ולאפשר לתוכניות אחרות לרוץ ולהשתמש במשאבים אלה. בדרך כלל בין משאבי המחשב נכללים:
הגורמים העיקריים הדרושים לניהול משאבים הם הגדרה של מרחב כתובות (execution domain) ומנגנון הגנה שמשמש לתיווך הגישה אל המשאבים בתוך הדומיין. בדרך כלל ליבות מספקות גם אמצעים לסנכרון ולתקשורת בין תהליכים. ליבה יכולה לממש רכיבים אלה בעצמה, או שהיא יכולה להסתמך על תהליכים מסוימים שהיא מריצה על מנת לספק שירותים אלה עבור תהליכים אחרים, אם כי במקרה כזה על הליבה לספק אמצעי כלשהו לתקשורת בין תהליכים על מנת לאפשר לתהליכים לגשת לשירותים שהם מספקים זה לזה. ולבסוף, על הליבה לספק לתוכניות הרצות אמצעי להגיש בקשות לקבלת שירותים אלה.
ניהול תהליכים
המשימה העיקרית של ליבה היא לאפשר הרצה של תוכניות מחשב ולספק להן שירותים כגון אבסטרקציה של החומרה. תהליך מגדיר אילו חלקים מהזיכרון יהיו נגישים לתוכנית, וניהול התהליכים שמתבצע בליבה צריך לקחת בחשבון את החומרה המובנית לצורך הגנה על הזיכרון.
כדי להריץ תוכנית, בדרך כלל הליבה מגדירה עבורה מרחב כתובות, טוענת לזיכרון את הקובץ שמכיל את הקוד של התוכנית, יוצרת מחסנית קריאות, מצביעה למיקום מסוים בתוך התוכנית ובכך מתחילה את הביצוע שלה.
במערכת המבוססת על ריבוי משימות מוסדר (preemptive multitasking), הליבה תיתן לכל תוכנית פרוסת זמן ותבצע מיתוג (switch) מתהליך לתהליך במהירות כזאת עד שהדבר יראה למשתמש כאילו תהליכים אלה מורצים בו זמנית. הליבה משתמשת באלגוריתמי תזמון על מנת לקבוע מה יהיה התהליך הבא שירוץ וכמה זמן יוקצה לו. האלגוריתם הנבחר יכול לאפשר לחלק מהתהליכים להיות בעלי קדימות גבוהה יותר מזו של אחרים. הליבה בדרך כלל גם מספקת לתהליכים אלה אמצעי כלשהו להתקשר; דבר זה ידוע בתור תקשורת בין תהליכים (IPC), והשיטות העיקריות לצורך כך הן זיכרון משותף, העברת מסרים והפעלת פרוצדורות מרחוק (ראו: מחשוב מקבילי).
מערכות אחרות (בייחוד על גבי מחשבים קטנים ופחות עוצמתיים) יכולות להיות מבוססות על ריבוי משימות שיתופי (cooperative multitasking), שבו כל תהליך מורשה לרוץ ללא פסיקות ("ללא הפרעה"), עד שהוא מגיש בקשה שאומרת לליבה שהיא יכולה לבצע מיתוג לתהליך אחר. בקשות כאלה נקראות yielding (ויתור), בדרך כלל הן מתרחשות בתגובה לבקשות לתקשורת בין תהליכים, או כאשר מחכים לאירוע שיתרחש. גרסאות ישנות יותר של Windows ו-Mac OS השתמשו בריבוי משימות שיתופי, אבל שתיהן עברו לעבוד בשיטת ריבוי משימות מוסדר ככל שגדלה עוצמת המחשבים שעבורם תוכננו.
מערכת ההפעלה עשויה לתמוך גם בריבוי עיבודים (multiprocessing), בארכיטקטורת ריבוי עיבודים סימטרי (Symmetric multiprocessing) או גישה לא אחידה לזיכרון (Non-Uniform Memory Access). במקרה זה, תוכניות ותהליכונים שונים יכולים לרוץ על מעבדים שונים. הליבה עבור מערכת כזאת צריכה להיות מתוכננת כך שתוכל בו זמנית להריץ בבטחה שני חלקים שונים של הקוד שלה. בדרך כלל המשמעות של כך היא שיש לספק מנגנוני סנכרון (כדוגמת spinlock) על מנת להבטיח שלא יקרה מצב בו שני מעבדים מנסים לשנות את אותם הנתונים באותו זמן.
ניהול זיכרון
לליבה יש גישה מלאה לזיכרון המערכת ותפקידה לאפשר לתהליכים לגשת לזיכרון זה בצורה בטוחה בהתאם לדרישותיהם. בדרך כלל השלב הראשון לצורך כך הוא מיעון וירטואלי (virtual addressing), המושג בדרך כלל באמצעות דפדוף או סגמנטציה. מיעון וירטואלי מאפשר לליבה לגרום לכתובת פיזית בזיכרון להופיע בתור כתובת שונה, הכתובת הווירטואלית. מרחבי כתובות וירטואליים עשויים להיות שונים עבור תהליכים שונים; הזיכרון אליו ניגש תהליך אחד בכתובת (וירטואלית) מסוימת עשוי להיות זיכרון שונה מהזיכרון שאליו ניגש תהליך אחר באותה הכתובת. זה מאפשר לכל תוכנית להתנהג כאילו היא התוכנית היחידה (חוץ מהליבה) שרצה, ובכך מונעת מתוכניות להפיל אחת את השנייה.
במערכות רבות, הכתובת הווירטואלית של תוכנית עשויה להצביע לנתונים שלא נמצאים כרגע בזיכרון. שכבה נוספת זו של פעילות עקיפה המסופקת על ידי מיעון וירטואלי מאפשרת למערכת ההפעלה להשתמש באמצעי אחסון אחרים, כגון דיסק קשיח, על מנת לאחסן נתונים שאחרת היו חייבים להישאר בזיכרון הראשי (RAM). כתוצאה מכך, מערכות הפעלה יכולות לאפשר לתוכניות להשתמש ביותר זיכרון מהזיכרון הפיזי הפנוי במערכת. כאשר תוכנית זקוקה לנתונים שלא מאוחסנים כרגע בזיכרון ה-RAM, המעבד מאותת לליבה על כך שהדבר התרחש, והליבה מגיבה על ידי כתיבה לדיסק של התוכן של בלוק בזיכרון שלא נמצא כרגע בשימוש (אם הדבר נדרש) ואז מחליפה תוכן זה בנתונים שהתבקשו על ידי התוכנית. לאחר מכן התוכנית יכולה להמשיך לרוץ מהנקודה שבה היא נעצרה. שיטה זו ידועה כדפדוף לדרישה (demand paging).
ניהול התקנים
כדי לעשות פעילות מועילה כלשהי, לתהליכים צריכה להיות גישה לציוד ההיקפי (peripherals) שמחובר למחשב. ציוד היקפי זה נשלט על ידי הליבה באמצעות מנהלי התקנים (device drivers). מנהל התקנים (דרייבר) הוא תוכנת מחשב המאפשרת למערכת ההפעלה ליצור אינטראקציה עם התקן חומרה כלשהו. מנהל ההתקנים מספק למערכת ההפעלה מידע כיצד לשלוט על יחידת חומרה מסוימת ואיך לתקשר איתה. לדרייבר חשיבות מכרעת עבור תוכנית יישומים. המטרה בתכנון מנהל התקנים היא ליצור אבסטרקציה על ידי תרגום קריאות של פונקציות (function/programming calls) היוצאות ממערכת ההפעלה, לקריאות הספציפיות עבור התקן מסוים. עקרונית, התקן אמור לעבוד באופן תקין עם מנהל ההתקנים המתאים עבורו. בדרך כלל מהנדסים כותבים את הקוד עבור מנהלי התקנים. הם פועלים על: כרטיסי מסך, כרטיסי קול, מדפסות, סורקים, מודמים, כרטיסי רשת, ועוד.
לדוגמה, כדי להציג למשתמש משהו על גבי המסך, תוכנית תגיש בקשה לליבה, שבתורה תעביר את הבקשה למנהל ההתקנים של המסך, אשר באחריותו לבצע את ההצגה עצמה של התו או הפיקסל.
על הליבה להחזיק ברשימה של כל ההתקנים הזמינים. רשימה זו יכולה להיות ידועה מראש (למשל במערכת משובצת מחשב שבה הליבה תיכתב מחדש אם החומרה תשתנה); יכולה להיות מוגדרת על ידי המשתמש (טיפוסי למחשבים אישיים ישנים ובמערכות שלא מיועדות לשימוש אישי); או שהיא מזוהה על ידי מערכת ההפעלה בזמן ריצה - הכנס-הפעל (plug and play). במערכת הכנס-הפעל, מנהל ההתקנים תחילה מבצע סריקה על אפיקי חומרה שונים, כגון PCI ו-USB על מנת לזהות התקנים מותקנים, ואז מחפש אחר הדרייברים המתאימים.
מכיוון שניהול התקנים הוא ייחודי ותלוי מערכת הפעלה, כל אחד מסוגי התכנון של ליבות מטפל במנהלי התקנים אלה באופן שונה. אך בכל מקרה, הליבה צריכה לספק את האמצעים לביצוע קלט/פלט על מנת לאפשר למנהלי ההתקנים גישה פיזית אל ההתקנים שלהם דרך פורט מסוים או מקום כלשהו בזיכרון. יש לקבל החלטות חשובות מאוד בזמן התכנון של מערכת לניהול התקנים, מכיוון שבחלק מהעיצובים, הגישה להתקנים יכולה להיות כרוכה בהחלפות הקשר, מה שהופך את הפעולה לכזאת שדורשת פעילות אינטנסיבית של המעבד, ובכך יכולה לגרום לירידה משמעותית בביצועי המערכת.
קריאות מערכת
קריאת מערכת (system call) היא מנגנון המשמש תוכניות לצורך בקשת שירות ממערכת ההפעלה. הן משתמשות בהוראות בשפת מכונה אשר גורמות למעבד לשנות מצב. דוגמה לכך יכולה להיות מעבר בין המצבים supervisor mode ל-protected mode. כאן מערכת ההפעלה מבצעת פעולות כמו גישה להתקני חומרה או ליחידת ניהול הזיכרון (MMU). בדרך כלל מערכת ההפעלה מספקת ספרייה שיושבת בינה לבין התוכניות הרגילות. בדרך כלל זוהי ספרייה בשפת C כמו glibc או Windows API. הספרייה מטפלת בפרטים ברמה הנמוכה (low level) של העברת מידע אל הליבה ומעבר למצב משגוח (supervisor mode). קריאות מערכת נפוצות הן: close, open, read, write.
כדי לעשות פעילות מועילה כלשהי, על התהליך להיות מסוגל לגשת לשירותים שמספקת הליבה. דבר זה ממומש באופן שונה על ידי כל ליבה, אבל רובן מספקות ספרייה - C standard library, או ממשק תכנות יישומים (API), שבתורם קוראים לפונקציות של הליבה.
ליבה מונוליטית
בליבה מונוליטית (monolithic kernel) כל שירותי מערכת ההפעלה רצים ביחד עם התהליכון הראשי של הליבה, ולכן הם גם שוכנים באותו האזור בזיכרון. שיטה זו מאפשרת גישה עשירה ורבת עוצמה לחומרה. חלק מהמפתחים, כמו קן תומפסון, המפתח של UNIX, טוענים כי "קל יותר לממש ליבה מונוליטית" לעומת מיקרו-ליבות (microkernels). החסרונות העיקריים של ליבות מונוליתיות הם התלויות שבין רכיבי המערכת – באג במנהל התקנים עלול לגרום לקריסת המערכת כולה, וכמו כן ליבות גדולות עשויות להפוך לקשות מאוד לתחזוקה.
ליבות מונוליתיות, אשר באופן מסורתי שימשו במערכות הפעלה דמויות-יוניקס, מכילות את כל פונקציות הליבה של מערכת ההפעלה ואת מנהלי ההתקנים (תוכניות קטנות שמאפשרות למערכת ההפעלה לתקשר עם התקני חומרה כגון כונני דיסקים, כרטיסים גרפיים ומדפסות). זהו העיצוב המסורתי של מערכות UNIX. ליבה מונוליטית היא תוכנה אחת שמכילה את כל הקוד הדרוש לביצוע כל המשימות שקשורות לליבה. כל חלק שלא ניתן לגשת אליו על ידי רוב התוכניות ושלא ניתן להכניסו לתוך ספרייה יימצא במרחב הליבה: מנהלי התקנים, מתזמנים, ניהול זיכרון, מערכות קבצים, מחסניות רשת, ועוד. קריאות מערכת רבות מסופקות לתוכניות על מנת לאפשר להן גישה לכל השירותים הנ"ל. אף על פי שתחילה ליבות מונוליטית היו עמוסות בתתי-מערכות שאולי לא היה בהן צורך, ניתן היה לכוונן אותן לרמה בה הן פועלות באותה המהירות או אף מהר יותר מליבה שתוכננה ספציפית עבור חומרה מסוימת. ליבות מונוליתיות מודרניות כגון הליבות של לינוקס ו-FreeBSD (שתי מערכות הפעלה הנכנסות לקטגוריית מערכות הפעלה דמויות-יוניקס), כוללות את היכולת לטעון מודולים בזמן ריצה, ובכך מאפשרות הרחבה פשוטה של יכולות הליבה בהתאם לדרישה, ועוזרות להקטין את כמות הקוד שרץ במרחב הליבה. מהיתרונות שנזקפים לטובת הליבות המונוליטיות:
מרבית העבודה בליבה מונוליטית מבוצעת דרך קריאות מערכת. אלו הם ממשקים הנשמרים בדרך כלל במבנה טבלאי, ואשר ניגשים לתת מערכת כלשהי בתוך הליבה, כמו ביצוע פעולות על דיסק למשל. בעיקרו של דבר, קריאות מתבצעות בתוך תוכניות ועותק בדוק של הבקשה מועבר דרך קריאת מערכת. מכאן שהמסלול הוא לא ארוך בכלל. ניתן להפוך את הליבה המונוליטית של לינוקס לקטנה במיוחד לא רק בזכות היכולת שלה לטעון דינאמית מודולים, אלא גם בגלל הקלות לבצע בה התאמות אישיות. למעשה, קיימות כמה גרסאות קטנות דיין שיכולות להיכנס ביחד עם מספר גדול של יישומים ותוכניות אחרות לתוך נפח של כ-2MB ועדיין לספק מערכת הפעלה פונקציונלית לכל דבר (אחת ממערכות ההפעלה הפופולריות מהסוג היא OpenWRT, הפצה פופולרית לנתבים). היכולת הזאת למזעור של הליבה שלה, הובילה גם לצמיחה המהירה בשימוש בלינוקס במערכות משובצות מחשב (מעגלים ממוחשבים המובנים לתוך מוצרים אחרים).
ליבות מהסוג הזה מורכבות מהפונקציות הבסיסיות של מערכת ההפעלה וממנהלי התקנים עם היכולת לטעון מודולים בזמן ריצה. הן מספקות הפשטות עשירות ורבות עוצמה של החומרה שמתחת. כמו כן הליבות מספקות סט קטן של הפשטות פשוטות ומשתמשות באפליקציות שנקראות שרתים (servers) על מנת לספק עוד פונקציונליות. גישה זו מגדירה ממשק וירטואלי גבוה (high-level) מעל החומרה, ביחד עם קבוצה של קריאות מערכת שממשות שירותי מערכת הפעלה כגון ניהול תהליכים, מקביליות וניהול זיכרון, אשר מתבצעים במצב משגוח (supervisor mode). בעיצוב זה ישנם כמה פגמים ומגבלות:
מיקרו ליבה
מיקרו-ליבה (microkernel, µK) הוא מונח המתאר גישה לתכנון מערכות הפעלה, בה הפונקציונליות של המערכת מועברת החוצה מה"ליבה" המסורתית, אל קבוצה של "שרתים" אשר מתקשרים דרך ליבה "מינימלית", ובכך משאירה כמה שניתן פחות ב"מרחב המערכת" וכמה שיותר ב"מרחב המשתמש". מיקרו-ליבה אשר מתוכננת עבור פלטפורמה או מכשיר ספציפי, תמיד תכיל אך ורק את הדרוש לה על מנת לפעול. תפישת המיקרו-ליבה כוללת הגדרה של אבסטרקציה פשוטה של החומרה, ביחד עם קבוצה של פרימיטיבים או קריאות מערכת כדי לממש שירותי מערכת הפעלה מינימליים כגון ניהול זיכרון, ריבוי משימות ותקשורת בין תהליכים. שירותים אחרים, כולל אלו שבדרך כלל מסופקים על ידי הליבה, כמו רישות (networking), ממומשים בתוכניות שרצות במרחב המשתמש, המכונות שרתים. מיקרו-ליבות הן פשוטות יותר לתחזוקה לעומת ליבות מונוליתיות, אבל המספר הגדול של קריאות מערכת והחלפות הקשר עלול להאט את המערכת מכיוון שהן בדרך כלל דורשות יותר משאבים לעומת קריאות פשוטות של פונקציות.
מרבית המיקרו-ליבות משתמשות במערכת מסוג כלשהו להעברת מסרים על מנת לטפל בהעברת בקשות משרת אחד לשני. מערכת העברת המסרים בדרך כלל עובדת על בסיס פורטים עם המיקרו-ליבה. לדוגמה, אם נשלחת בקשה לעוד זיכרון, נפתח פורט עם המיקרו-ליבה והבקשה נשלחת דרכו. לאחר שהבקשה הגיעה למיקרו-ליבה, הצעדים הם זהים לקריאות מערכת. ההיגיון שעמד מאחורי תכנון כזה, היה בכך שהוא ייצור מודולריות בארכיטקטורת המערכת, אשר תוביל למערכת נקייה יותר, קלה יותר לדיבוּג או לשינוי דינאמי, ניתנת להתאמה אישית לפי צורכי המשתמשים, ובעלת ביצועים טובים יותר.
אף על פי שמיקרו-ליבות הן קטנות מאוד בפני עצמן, בשילוב עם כל קוד העזר עבורן, לעיתים קרובות הן הופכות להיות גדולות יותר מליבות מונוליתיות. התומכים בליבות מונוליתיות מציינים גם שהמבנה הדו-שכבתי של מערכות מיקרו-ליבה, שבו מרבית ממערכת ההפעלה לא מתקשרת באופן ישיר עם החומרה, מביא לירידה ביעילות המערכת. ליבות מסוג זה מספקות רק את השירותים המינימליים כגון הגדרת מרחבי כתובות, תקשורת בין תהליכים, וניהול תהליכים. משימות אחרות כמו הרצת התהליכים של החומרה, לא מטופלות באופן ישיר על ידי מיקרו-ליבות. התומכים של מיקרו-ליבות מציינים כי החיסרון הקיים בליבות מונוליתיות הוא ששגיאה בליבה עלולה לגרום למערכת כולה לקרוס. לעומת זאת במיקרו-ליבה, אם אחד מתהליכי הליבה מתרסק, עדיין אפשרי למנוע את קריסת המערכת כולה, פשוט על ידי הפעלה מחדש של השירות שגרם לשגיאה. החשיבות של היתרון הזה מוטלת בספק, מפני שמערכות הפעלה עם ליבות מונוליתיות, כמו לינוקס, הפכו ליציבות ביותר ויכולות לרוץ במשך שנים מבלי לקרוס.
שירותים אחרים המסופקים על ידי הליבה, כמו עבודה ברשת (networking), ממומשים בתוכניות למרחב המשתמש, המכונות שרתים (servers). השרתים מאפשרים לשנות את מערכת ההפעלה פשוט על ידי הפעלה ועצירה של תוכניות. לדוגמה, מכונה אשר אינה תומכת בעבודה ברשת, לא מפעילה את שרת ה-networking. מיקרו-ליבות בדרך כלל מציגות ביצועים נחותים ביחס לעיצובים המסורתיים בגלל התקורה של המעברים אל ומחוץ לליבה על מנת להעביר נתונים בין התוכניות והשרתים השונים. בעיה זו טופלה בגרסאות חדשות יותר של הליבה. עם זאת קיימים חסרונות נוספים במיקרו-ליבות:
מיקרו-ליבה מאפשרת לממש את יתר מערכת ההפעלה כתוכנית יישומים רגילה, הנכתבת בשפה עילית. כמו כן ניתן להריץ מערכות הפעלה שונות על גבי אותה הליבה שאיננה משתנה. ניתן להחליף דינאמית בין מערכות הפעלה ושתהיה יותר ממערכת אחת פעילה בו זמנית.
הגישה של מיקרו-ליבות הייתה נפוצה מאוד בחוגי האקדמיה בשנות השמונים והתשעים של המאה העשרים, בשנים שבהן תוכננו רבות ממערכות ההפעלה שמשתמשים בהן היום. כתוצאה מכך הן מערכת ההפעלה Windows NT (שממנה נוצרו כל הגרסאות השולחניות המודרניות של מערכת חלונות) והן מערכת Mac OS X שנמצאת במחשבי מקינטוש מודרניים, תוכננו במקור כמערכות מיקרו-ליבה. אולם בהמשך נזנחה הגישה הזו ובשתי המערכות הללו יש בפועל ליבה מונוליטית.
דוגמאות למערכות הפעלה שבנויות מעל מיקרו-ליבה:
The Fighter
The Fighter (בעברית: הלוחם או הלוחמת) הוא סינגל שהוקלט על ידי המוזיקאי קית' אורבן, ביחד עם הזמרת-יוצרת האמריקאית קארי אנדרווד, מתוך אלבום האולפן התשיעי שלו, Ripcord. השיר יצא לאור ב-6 בפברואר 2017, על ידי חברות התקליטים היט רד רקורדס וקפיטול נאשוויל, כסינגל החמישי והאחרון מתוך האלבום.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והופק על ידי קית' אורבן, ביחד עם המפיק המוזיקלי בוסבי, שעבד על שירים ואלבומים שונים של אמנים כמו מארן מוריס. אורבן אמר על השיר כי: "כדי לעבוד על השיר, הייתי בלונדון תוך שנסעתי לאולפן ההקלטות כשהפזמון של השיר ורוב המילים שלו כבר נמצאים בתוך הראש שלי".
פרק זמן לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-115 מיליון השמעות.
הצלחה
השיר זכה להצלחה רבה, כאשר הגיע למקום השני במצעד שירי הקאנטרי ולמקום השני במצעד שירי הקאנטרי של קנדה. בנוסף לכך, דורג השיר כאחד מ-50 שירי הקאנטרי המשפיעים והמצליחים ביותר בארצות הברית במהלך העשור השני של המאה ה-21, ברשימה שנערכה על ידי מגזין הבילבורד.
כמו כן, דורג השיר במקום השביעי ברשימה השנתית של מצעד שירי הקאנטרי של בילבורד, שפורסמה בסוף שנת 2017.
פרסים ומועמדויות
"The Fighter" הועמד לפרס בחירת הנוער בקטגוריית "בחירת מוזיקה – שיר קאנטרי".
יהודית סולה
יהודית סולה (נולדה ב-18 בינואר 1943) היא אשת עסקים, שחקנית, תסריטאית וקריינית טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה
סולה נולדה בצ'כיה בשנת 1943, ובשנת 1947 עלתה משפחתה לישראל.
למדה תיאטרון וספרות עברית באוניברסיטת תל אביב.
סולה נשואה לאיש העסקים רפי אדר ולהם שני בנים - השחקן והמוזיקאי רועי אדר והבמאי דניאל אדר. סולה היא מבעלי מסעדת "פרונטו".
עבודתה המקצועית
בשנת 1966 שיחקה במחזמר "אסתר המלכה" שביים שייקה אופיר בתיאטרון הקאמרי. אופיר הציג בפני סולה את אורי זוהר, שהציע לה להשתתף בסרטו "שלושה ימים וילד".
בשנת 1967 עלה לאקרנים הסרט בהשתתפותם של סולה בתפקיד נועה, ולצדה עודד קוטלר בתפקיד אלי, יוצא קיבוץ החי בירושלים. הסרט זכה להצלחה בקופות ואצל המבקרים ואף ייצג את ישראל בפסטיבל קאן.
בשנת 1968 השתתפה בתפקיד שפרינצע בסרט "טוביה ושבע בנותיו" בבימויו של מנחם גולן, המבוסס על המחזה "טוביה החולב" מאת שלום עליכם.
באותה שנה השתתפה בהצגה "הדוד וניה" בתיאטרון העירוני חיפה, יחד עם מיכל בת-אדם, אילן דר, נסים זוהר ומאיר צורף.
בשנת 1969 השתתפה בסרט "התרוממות", בבימויו של אורי זוהר, יחד עם ישראל (פולי) פוליאקוב, שייקה לוי, גברי בנאי, ג'וזי כץ, לאורה ריבלין וציפי שביט. מאוחר יותר בשנה זו השתתפה בסרט "שבלול" בבימויו של בועז דוידזון ובהשתתפות אריק איינשטיין, שלום חנוך, צבי שיסל, ג'וזי כץ, אורי זוהר, מרדכי ארנון וזאב רווח.
באוקטובר 1969 הודיעה הטלוויזיה הישראלית כי סולה, יחד עם ישראלה מור, גלוריה סטיוארט ודליה מזור, סיימו את קורס הקרייניות ועתידות לשמש קרייניות במהלך שידורי הערוץ.
בשנת 1974 השתתפה בסרט הטלוויזיה "מאחורי הגדר" על-פי הנובלה של חיים נחמן ביאליק בבימוי עמק פרי, וכן בהצגה "חיים חיים" מאת אלי שרייבר ובבימויו של הלל נאמן שעלתה בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 1977 השתתפה בסרט "הצילו את המציל" בבימויו של אורי זוהר, ובהשתתפות גילה אלמגור, גבי עמרני, חנה לסלאו, יוסף שילוח וישראל גוריון.
בשנת 1979 השתתפה בסרט "רובה חוליות" בבימוי אילן מושנזון ובהשתתפות אריק רוזן, מיכאל כפיר, אופליה שטראל ואליעזר יונג.
סולה למדה בקורס כתיבת תסריטים בהדרכתו של המחזאי והסופר יהושע סובול. היא כתבה שני פרקים לסדרה "מילואים", תסריט שלא עובד לסרט בשם "שמש, ים ותו לא" ואת התסריט לסרט "כפפות", המבוסס על ספרו של הסופר דן צלקה, שיצא לאקרנים בשנת 1986 בבימויו של רפי אדר ובכיכובם של סולה, איקה זהר, שרון הכהן ועזרא כפרי.
בשנת 1987 השתתפה בסרט "פוטו רומן" בבימוי טל רון בהשתתפות אביטל דיקר, אלון אבוטבול, דן תורן ויוסף כרמון.
בשנת 1988 כתבה, יחד עם ענת גוב, את התסריט לסדרת הטלוויזיה "כן, מה?!".
בשנת 1994 השתתפה בסרט "אחרי החגים" המבוסס על ספרו של יהושע קנז, בהשתתפות מיכאלה עשת, צחי נוי, גדליה בסר ורוברטו פולק.
יה ג'יין-יינג
יֵה גְּ'ייֵן-יִינְג (במנדרינית: 叶剑英; 28 באפריל 1897 – 22 באוקטובר 1986) היה קומוניסט, מהפכן ומצביא סיני, אחד בין עשרת המרשלים שהקימו את צבא השחרור העממי. לחם במהלך מלחמת האזרחים הסינית להקמת הרפובליקה העממית של סין והיה פוליטיקאי פעיל במפלגה הקומוניסטית של סין. בין השנים 1978–1983, מונה לנשיא הרפובליקה העממית של סין על ידי המנהיג העליון חואה גוופנג ותמך בממשלו של האחרון. עם עליית משטרו של דנג שיאופינג החל יה לרדת ממשרותיו הפוליטיות.
ביוגרפיה
יה היה נולד למשפחת חקלאים ממעמד הביניים במחוז גואנגדונג בשנת 1897. הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של יונאן בשנת 1919 והצטרף לתנועה הלאומית (קוומינטנג). הקוומינטנג תחת סון יאט-סן הנהיגו מצע מדיני לאיחוד סין תחת ממשל ריכוזי ולהביא את תקופת המצביאים והחלוקה המדינית לסופה.
בעודו באקדמיה הצבאית של הרפובליקה הסינית באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 פגש יה לראשונה בג'ואו אנלאי והשניים הפכו חברים לשנים רבות, שניהם יהפכו למנהיגים מרכזיים במפלגה הקומוניסטית של סין.
הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של סין אשר קסמה לו מבחינה אידאולוגית במהלך שנת 1927 ולמד על תורתו של מרקס במוסקבה, ברית המועצות מראשית 1929 ועד סוף 1930 בזמן בו החלה רשמית מלחמת האזרחים הסינית בין הקוומינטנג והקומוניסטים. לאחר מכן הצטרף אל הרפובליקה הסובייטית הסינית, מדינה קומוניסטית תחת הפוליטיקאי מאו דזה-דונג אשר שלטה בחלק ממחוז ג'יאנגשי.
לאחר כיבוש כל סין היבשתית בידי הקומוניסטים והקמת הרפובליקה העממית של סין, יה מונה בידי מאו לראש עיריית גואנגג'ואו בירת מחוז גואנגדונג בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20. בשנת 1955 הוא התמנה לדרגת מרשל סין בצבא השחרור העממי, ובשנת 1966 הוא התמנה לחבר בלשכה הפוליטית השלטת (הפוליטביורו) של המפלגה הקומוניסטית של סין.
יה נפטר כמה שנים לאחר פרישתו מהפוליטיקה, בשנת 1986.
החבורה של פיני וויני
בתוכנית פיני הפינגווין מלמד שני ילדים, יעלי ושחר, כיצד להתהנג באופן זהיר בדרכים. פיני עושה שימוש בשעון עצר מיוחד אשר מקפיא את הזמן כאשר השניים לא מתנהגים בזהירות ומסביר להם אודות הסכנה.
את שיר הפתיחה של התוכנית ביצעו דני רייכנטל ושרונה נסטוביץ.
גביע דייוויס 1967
גביע דייוויס 1967 הייתה התחרות ה-56 במניין מאז ייסוד התחרות.
מחזיקי הגביע היו נציגי אוסטרליה ומשחק הגמר נערך בבריזביין, אוסטרליה. לתחרות נרשמו 48 נבחרות שחולקו ל-3 בתים: "בית אמריקה", "בית אירופה", ו"בית המזרח". בין מנצחי הבתים נערכו משחקים על הזכות להתמודד עם מחזיקת הגביע על התואר.
המשחק על התואר נערך ב-28-26 בדצמבר 1967 בבריזביין, אוסטרליה. המשחק נערך בין אוסטרליה לבין ספרד והסתיים בניצחון של נבחרת אוסטרליה עם התוצאה 1:4. בכך נבחרת אוסטרליה זכתה בתואר בפעם הרביעית ברציפות ובפעם ה-22 בסך הכל.
בית אמריקה
הבית כלל 7 קבוצות כולל ניו זילנד.
בית אירופה
הבית כלל 32 קבוצות כולל ברזיל, מצרים, דרום אפריקה, צ'ילה, קנדה וישראל. לאחר משחקים מוקדמים החלו משחקי רבע הגמר. לאור מספר גדול של הקבוצות הוחלט לפצל את הבית ל-2 ומנצחות תת-הבתים קיבלו זכות לעלות למשחקים בין מנצחי הבתים.
בית המזרח
הבית כלל 8 נבחרות שחולקו ל-2 תת-בתים.
תת-הבית השני כלל 5 קבוצות.
המשחק בין מנצחי תת-הבתים התקיים בניו דלהי ונבחרת יפן הפסידה לנבחרת הודו עם התוצאה 4:1.
משחקים בין מנצחי הבתים
המשחקים נערכו במהלך ספטמבר-דצמבר 1967.
ישראל בגביע דייוויס
בשנת 1967 נבחרת ישראל שובצה בתת-הבית אירופה א' ושיחקה נגד נבחרת פולין.
כתב אישום
כתב אישום הוא המסמך הפותח את ההליך הפלילי ומוגש על ידי המאשימה - היא המדינה. האדם נגדו מוגש כתב האישום נקרא נאשם.
במדינת ישראל מוגש כתב אישום על ידי תובע מוסמך (שוטר, פרקליט, או אף עורך דין פרטי שהוסמך לכך במקרים מסוימים, כגון בעבירות על חוק התכנון והבנייה), אם מצא תובע מוסמך זה כי קיימות ראיות להוכחת האשמה וכי קיים עניין לציבור.
כתב האישום מוגש על פי שיקול דעתו של התובע, המוסמך על ידי היועץ המשפטי לממשלה. ישנן שיטות משפט, כשיטת המשפט המקובל בעבר, או שיטת המשפט הנהוגה בחלק מהמדינות ובמשפטים בפני בית משפט פדרלי בארצות הברית, שבהן בעבירות חמורות לא ניתן להגיש כתב אישום על ידי תובע, אלא זוהי מלאכתו של חבר מושבעים גדול בפניו פורש התובע את ראיותיו בהליך מקדמי, והוא המחליט על הגשת כתב האישום לנאשם.
הדיון דלהלן במבנה כתב האישום, בהליכים הקשורים בו, ובתכנו, הוא לפי הדין הפלילי הנוהג במדינת ישראל.
הצדדים לכתב האישום
במקרה של הגשת קובלנה פלילית יכול אדם פרטי להגיש כתב אישום כנגד אדם אחר, וזאת בעבירות קלות מסוימות הקבועות בחוק.
באנגליה המאשים הוא המלך, ולכן פסקי הדין נושאים את השם "R. vs. Smith" כאשר "R" הוא קיצור ל-"REX" או "REGINA" (המלך או המלכה).
מבנה כתב האישום
לכתב האישום מבנה קבוע וקשיח ובו ארבעה חלקים עיקריים.
הגשת כתב האישום
הגשת כתב האישום לנאשם פותחת את ההליך הפלילי. כתב האישום הוא המפרט את המחלוקת שבין המדינה לנאשם. הוא המסביר לנאשם במה בדיוק הוא נאשם, ומהן הראיות שכנגדו. לאחר הגשת כתב האישום, לא ניתן יהיה להאשים את הנאשם בדברים שאינם מופיעים בו מבלי לתקן את כתב האישום.
במסגרת התיקון המכונה: "חוק היידוע" (סעיף 60א לחוק סדר הדין הפלילי), קיימת לחשוד (טרם הגשת כתב אישום מבצע העבירה עדיין מוגדר כחשוד) בעבירות מסוג פשע הזכות לפנות לרשות התביעה הרלוונטית כדי למנוע הגשת כתב אישום כנגדו. הליך הפנייה לרשות נעשה בכתב, אולם רשות התביעה רשאית לזמן את החשוד להציג בפניה את טיעוניו בע"פ. הליך היידוע לא חל במקרה שהחשוד שוהה במעצר בעת הגשת כתב האישום. כמו כן, רשאית רשות התביעה, בהחלטת פרקליט מחוז או ראש יחידת תביעות, מטעמים מסוימים, להחליט על הגשת כתב אישום, מבלי ליידע את הנאשם על כך, וכן רשאית לעשות זאת אף בדיעבד.
ייתכן שעוד בטרם הוגש כתב האישום נעצר ההחשוד, והוא מצוי במעצר. כל עוד לא הוגש כנגדו כתב אישום, נמצא העציר בחזקת חשוד, אך משהוגש כנגדו כתב אישום, הוא הופך לנאשם.
תשובת הנאשם לאישום
הקראת כתב האישום לנאשם היא אחד השלבים החשובים ביותר במשפט. בטרם תתחיל הבאת ראיות הצדדים, על בית המשפט לדעת את תגובתו של הנאשם לאישום. האם כפר באישום, כולו או מקצתו, הודה בעובדות, כולן או מקצתן, או טען כי מתקיימות עובדות או נסיבות נוספות רלוונטיות שאינן מפורטות בכתב האישום.
תגובה זו היא חשובה ביותר. אם הודה הנאשם בעובדות כתב האישום, והודה כי הן מהוות עבירה, ירשיעו בית המשפט עוד במעמד ההקראה. בכל מקרה אחר, ייקבע התיק לישיבת הוכחות שבה יובאו ראיות הצדדים.
שופטים רבים יורדים עם הנאשם לפרטי הפרטים של עובדות כתב האישום, על מנת לברר את עמדתו לאשורה, ולהקל על הצדדים להביא ראיותיהם אך ורק לעניינים העומדים במחלוקת בין המדינה ובין הנאשם. עם זאת, ישנם שופטים, המקבלים הצהרה קצרה "כופר" או "מודה" ואינם יורדים לפרטי האישום במעמד ההקראה.
תיקון כתב האישום וביטולו
כתב האישום ניתן לביטול או לתיקון בכל שלב ושלב משלבי המשפט, אך ישנה משמעות מיוחדת להקראתו, המתרחשת בשלב הקודם להבאת הראיות. בטרם הוקרא כתב האישום לנאשם, וזה מסר את עמדתו באשר לכתב האישום (הודה או כפר באשמה, הודה בחלק מעובדות כתב האישום, וכיוצא בזה), יכול התובע להודיע על תיקונו של כתב האישום, מבלי לקבל לכך רשות מבית המשפט, וכן להודיע על ביטולו של כתב האישום, מבלי שהדבר ייחשב לזיכוי, כאשר ניתן יהיה להגיש כתב אישום זה מחדש, אם ימצא התובע כי הדבר נדרש.
אם כבר הוקרא כתב האישום לנאשם, הרי שאין ביכולת התובע להודיע על תיקונו, בטרם קיבל לכך את רשות בית המשפט, אשר ישמע קודם לכן את עמדת הנאשם בעניין, ואם הודיע על ביטולו של כתב האישום, נחשב הדבר לזיכוי מוחלט, כאילו הועמד הנאשם לדין ונמצא זכאי, ואין ביד התובע להגיש כתב אישום זה מחדש.
מחלת RH
מחלת Rh (הידועה גם בשם "Rhesus Isoimmunization"), היא סוג של מחלת היילוד (HDFN). המונח "מחלת Rh" משמש בדרך כלל להתייחסות ל-HDFN עקב נוגדנים אנטי-D, ולפני גילויו של גלובולין חיסוני אנטי-Rho(D), זה היה הסוג הנפוץ ביותר של HDFN. המחלה נעה בין קלה לחמורה, ומופיעה בהריונות השניים או הבאים של נשים Rh-D שליליות כאשר האב הביולוגי הוא Rh-D חיובי. בשל ההתקדמות ברפואה המודרנית, HDFN עקב אנטי-D ניתן למניעה על ידי טיפול ביולדת במהלך ההריון וזמן קצר לאחר הלידה בזריקה של גלובולין אנטי-Rho(D) (RhoGam) חיסוני. עם הקלה מוצלחת של מחלה זו על ידי מניעה באמצעות שימוש בגלובולין חיסוני אנטי-Rho(D), נוגדנים אחרים הם לרוב הגורם ל-HDFN כיום.
פתופיזיולוגיה
במהלך ההריון הראשון, החשיפה הראשונית של האם Rh לתאי דם אדומים Rh+ עובריים (RBCs) אינה מספיקה בדרך כלל כדי להפעיל את תאי B המזהים Rh שלה. עם זאת, במהלך הלידה, השליה נפרדת מדופן הרחם, מה שגורם לדם טבורי להיכנס למחזור הדם האימהי, מה שגורם להתרבות של האם של תאי פלזמה B מפרישי IgM כדי לסלק את תאי Rh+ העובר מזרם הדם שלה. נוגדני IgM אינם חוצים את מחסום השליה, וזו הסיבה שלא נראות השפעות על העובר בהריונות הראשונים למחלה מתווכת Rh-D. עם זאת, בהריונות עוקבים עם עוברי Rh+, תאי זיכרון B של IgG מעוררים תגובה חיסונית כאשר הם נחשפים מחדש, כל נוגדן IgG (אנטי-RhD) אכן חוצה את השליה וחודר למחזור הדם של העובר. נוגדנים אלו מכוונים נגד גורם Rhesus (Rh), חלבון שנמצא על פני ה-RBCs של העובר. ה-RBCs מצופים נוגדנים נהרסים על ידי נוגדני IgG המקשרים ומפעילים מסלולי משלים.
לאנמיה שנוצרה יש השלכות מרובות:
הרס של RBCs מוביל לרמות מוגברות של בילירובין (היפרבילירובינמיה) כתוצר לוואי. בדרך כלל זו אינה בעיה במהלך ההריון, מכיוון שמחזור הדם האימהי יכול לפצות. עם זאת, ברגע שהתינוק ייולד, המערכת הלא בוגרת אינה מסוגלת להתמודד עם כמות זו של בילירובין לבדה וצהבת או קרניקטרוס (השקעת בילירובין במוח) יכולה להתפתח שעלולה להוביל לנזק מוחי או למוות. אירועי רגישות במהלך ההריון כוללים חתך קיסרי, הפלה, הפלה טיפולית, בדיקת מי שפיר, הריון חוץ רחמי, טראומה בבטן וגרסה קפלית חיצונית. עם זאת, במקרים רבים לא היה אירוע רגיש לכאורה. כ-50% מהתינוקות החיוביים ל-Rh-D עם אנטי-D במחזור הדם אינם מושפעים או מושפעים רק באופן קל ואינם דורשים טיפול כלל ורק ניטור. 20% נוספים נפגעים קשות ודורשים עירויים בעודם ברחם. דפוס זה דומה לסוגים אחרים של HDFN בשל נוגדנים אחרים הנפוצים (anti-c, anti-K ו-Fy(a)).
היסטוריה
בשנת 1939 ד"ר פיליפ לוין ורופוס א' סטטסון פרסמו את ממצאיהם על אם בת 25 שנולדה לה תינוק מת שמת ממחלה המוליטית של היילוד. שני ההורים היו בקבוצת דם O, ולכן דמו של הבעל שימש כדי לתת לאשתו עירוי דם עקב איבוד דם במהלך הלידה. עם זאת, היא סבלה מתגובת עירוי חמורה. מכיוון ששני ההורים היו מקבוצת דם O, אשר האמינו כתואמת לעירוי, הם הגיעו למסקנה שחייב להיות אנטיגן של קבוצת דם שטרם התגלה שהיה קיים על כדוריות הדם האדומות של הבעל (RBCs) אך אינו קיים על אשתו. זה הציע לראשונה כי אם יכולה ליצור נוגדנים מקבוצת דם בגלל רגישות חיסונית ל-RBCs של העובר שלה, שכן החשיפה הקודמת היחידה שלה תהיה ההריון המוקדם יותר. הם לא קראו אז לאנטיגן של קבוצת הדם הזה, וזו הסיבה שהגילוי של סוג הדם הרזוס נזקף לזכותו של ד"ר. קארל לנדשטיינר ואלכסנדר ס. ווינר עם הפרסום הראשון של טבלאותיהם לסוג דם והתאמות צולבות ב-1940, שהיה שיאה של שנים של עבודה. עם זאת, היו מספר משתתפים במירוץ המדעי הזה ופרסומים כמעט בו-זמניים בנושא זה. ד"ר פיליפ לוין פרסם את התיאוריה שלו לפיה המחלה (הידועה בשם erythroblastosis fetalis שנבעה מ-Rh alloimmunization) ב-1941 בעוד שד"ר קרל לנדשטיינר ואלכסנדר ווינר פרסמו את השיטה שלהם להקליד חולים עבור נוגדן הגורם לתגובות עירוי, המכונה "Rh".