cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלי ישי
קריירה פוליטית
בבחירות לכנסת השש עשרה במרץ 2003, בפעם הראשונה שישי הוביל אותה בבחירות, נפלה ש"ס מ-17 מנדטים ל-11 מנדטים. במהלך מערכת הבחירות נקלעה ש"ס לבעיות רבות: הרב כדורי הסיר את תמיכתו בה ותמך במקום זאת ברשימת "אהבת ישראל" של נכדו (שהסתבכה בהפצת קמיעות, בדומה לש"ס במערכות הבחירות הקודמות); החלפתו של דרעי בישי בעקבות הרשעתו של דרעי גרמה לירידה ברמת המוטיבציה של הפעילים, וגם ביטול חוק הבחירה הישירה פגע במפלגה, שכן תומכי ליכוד רבים שנהגו להצביע לראש הליכוד ולש"ס גם יחד (הצבעה בשני פתקים), חזרו להצביע לליכוד (הצבעה בפתק אחד).
אחרי הבחירות נותרה ש"ס באופוזיציה, בעת שיריבתה הפוליטית הבולטת, מפלגת שינוי, זכתה בתיקים החשובים ביותר לש"ס. נוכח תוכנית ההתנתקות נחלשה יציבותה של ממשלת שרון, והלה החל לקיים מגעים עם מפלגות אופוזיציה, כולל ש"ס, במטרה לצרפן לממשלה וליצבה. מנהיג מפלגת שינוי, טומי לפיד, זעם על המגעים של שרון עם ש"ס ומפלגתו פרשה בסוף 2004 מהקואליציה. ישי התנגד לתוכנית ההתנתקות ובפברואר 2004 הציע לראש הממשלה שרון לשקול מחדש את מהלכיו המדיניים בנימוק ש"הפלסטינים מפרשים לא נכון את מהלכיו". לדברי ישי, "עם ישראל רווי דוגמאות שהפזיזות מן השטן". עם ההצבעה בכנסת על תוכנית ההתנתקות ב-2005, היה ישי בעמדת המיעוט והצביע נגד.
במהלך הבחירות לכנסת השבע עשרה ב-2006 מפלגת ש"ס שילבה קמפיין חברתי עם קמפיין דתי ושידרה תשדירים בהם הרבנים יצחק כדורי ועובדיה יוסף קוראים להצביע ש"ס ומברכים את המפלגה ובוחריה. כמו כן תקפה ש"ס את בנימין נתניהו על רקע מדיניות קיצוץ הקצבאות שהנהיג כשר אוצר. ישי הוביל את ש"ס להישג של 12 מנדטים. עם הצטרפותו לקואליציה של ראש הממשלה אהוד אולמרט, התמנה לסגן ראש הממשלה ושר התמ"ת. בתפקידו זה ביטל את תוכנית מהל"ב והחליפה בתוכנית אורות לתעסוקה, והקים את הרשות להגנת הצרכן ולסחר הוגן.
ישי תמך במספר מבצעים צבאיים והתבטא בעד הרחבתם. במהלך מבצע עופרת יצוקה אמר: "יש צורך להפציץ אלפי בתים בעזה, להחריב את עזה. פשוט כך. רק ככה החמאס יבין שנגמרו המשחקים והשקט יחזור לאזור".
הקמת מפלגת יחד-העם איתנו
בדצמבר 2014, ערב הבחירות לכנסת העשרים, שהיו הבחירות הראשונות לאחר פטירתו של הרב עובדיה יוסף, עקב כך שהודח מראשות התנועה, הכריז ישי על הקמת מפלגת "יחד - העם איתנו", המפלגה רצה ביחד עם מפלגת "עוצמה יהודית". הרשימה המאוחדת קיבלה 2.97% מהקולות הכשרים ולא עברה את אחוז החסימה. ישי הודיע שהמפלגה תמשיך בפעילות חוץ פרלמנטרית. בעקבות הכישלון בבחירות ואי קבלת מימון מפלגות שקעה המפלגה בחובות כבדים, שלחלקם ערב ישי.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2018 הכניסה מפלגת יחד 26 מנציגיה למועצות הרשויות המקומיות, חלקם ברשימה עצמאית וחלקם ברשימות משותפות.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הגיש ישי את רשימת יחד בראשותו, אך בהמשך פרש והודיע על תמיכה ברשימת יהדות התורה.
ב-2021 התפקד לליכוד.
בראיון לעיתונאי יאיר אטינגר ב-2023 חשף כי בכוונתו לשוב לציבוריות הישראלית אך לא פירט באיזו מסגרת
חיים אישיים
ישי נשוי לציפי משנת 1982, אב לחמישה וגר בשכונת הר נוף בירושלים.
ב-2017 החל ישי לייעץ לחברת ההיסעים "ריידר".
של סילברסטיין
שלדון אלן "שֶל" סילברסטיין (באנגלית: Sheldon Alan "Shel" Silverstein; 25 בספטמבר 1930 - 10 במאי 1999), שנודע בכינוי הדוד שלבי, היה משורר, מוזיקאי, זמר וקריקטוריסט יהודי-אמריקאי.
ביוגרפיה
נולד בשיקגו. שירת בצבא ארצות הברית, והוצב בשנות ה-50 ביפן וקוריאה. בתקופה זו צייר קריקטורות לעיתון הצבא כוכבים ופסים. לאחר שהשתחרר ב-1956 מצא עבודה ככתב, צלם וקריקטוריסט בירחון "פלייבוי".
כתב לג'וני קאש את השיר "נער ושמו סו" ("A Boy Named Sue"). עבור שיר זה הוא קיבל את פרס גראמי ב-1970.
הלחין את פסקול הסרט "נד קלי" בכיכובו של הזמר מיק ג'אגר ואת הפסקול של "מיהו הארי קלרמן". עבור שירו " I'm Checkin' Out" מפסקול הסרט "גלויות מהקצה" הוא היה מועמד לפרס גלובוס הזהב ולפרס האוסקר.
הוציא אלבומי שירים שאותם כתב, הלחין ושר, וניהל קריירה קצרה בתחום התיאטרון: הוא כתב את המחזה "הגברת עם הנמר". פרסם שלושה אוספים של שירי איגיון: "בקצה מדרכת הרחוב", "אור בעליית הגג" ו"ליפול למעלה". אולם עיקר פרסומו בא לו כמחבר ספרי ילדים. מבין ספריו, המפורסם ביותר הוא "העץ הנדיב".
ספרו הראשון, אותו כתב ואייר - "ספר ABZ של הדוד שלבי", יצא בשנת 1961 וזכה להצלחה. ב-1963 פרסם את "לפקדיו: האריה שירה בחזרה" וב-1964 פרסם את ספרו הידוע "העץ הנדיב". ספרים נוספים: ב-1964 "מי רוצה קרנף בזול" ו"ג'ירף וחצי". ב-1976 "החתיכה החסרה" וב-1981 את ספר ההמשך "החתיכה החסרה פוגשת את O הגדול".
בשנת 1970 נולדה לו ולסוזאן הסטינג בת בשם שושנה. בשנת 1975 מתה אמה של שושנה, סוזאן, יום לפני יום הולדתה החמישי של בתה. שושנה עצמה מתה ב-1982 ממפרצת מוחית. לסילברסטיין בן נוסף בשם מת'יו שנולד בשנת 1984 לו ולשרה ספנסר.
בשנת 1975 קיים את הראיון הציבורי האחרון שלו. הוא נפטר בשנת 1999 לאחר שלקה בהתקף לב, בן 68 במותו.
זורע
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
רפאל עבו
הרב רפאל אליהו עבו (ז' באדר ה'תרע"ג, 16 במרץ או 14 בפברואר 1913, צפת – ט"ז באייר ה'תשמ"ג, 29 באפריל 1983) היה דיין ישראלי שכיהן כאב"ד בחיפה ובתל אביב וכדיין בבית הדין הרבני הגדול.
ביוגרפיה
נולד בצפת לרבי יהודה עבו ולאה עבו. אביו היה בנו של אברהם עבו, בנו הבכור של רבי שמואל עבו, אבי שושלת משפחת עבו בארץ ישראל. למד בישיבתו של הרידב"ז בצפת, ולאחר מכן בישיבת תפארת ישראל בחיפה אצל הרב דב מאיר רובמן. בשנת ה'תרצ"ד עבר ללמוד בישיבת פורת יוסף בירושלים, שם התחבב על ראש הישיבה הרב עזרא עטייה, שהסמיכו לדיינות. לאחר נישואיו עבר להתגורר בטבריה, שם שימש כמנהל התלמוד תורה הספרדי וכראש ישיבת "אור החיים" שייסד בעיר, וכן ייסד בה תנועת נוער דתית. בשנת ה'תש"ז (1947) נשלח על ידי הרב עטייה למרוקו על מנת לייסד שם סניפים של רשת החינוך "אוצר התורה", כדי למשוך ילדים רבים שנשלחו לרשת החינוך אליאנס. במרוקו ייסד הרב עבו ישיבות, תלמודי תורה ובתי ספר רבים, ועד מהרה רשת אוצר התורה במרוקו כללה אלפי תלמידים. לאחר תקופה של כשלוש שנים חזר לארץ, ובראשית שנות החמישים (בשנת ה'תש"י לערך), התמנה לדיין בבית דינו של הרב שמואל יצחק יפה בתל אביב. בשנת ה'תשי"ח (1958) התמנה לאב בית דין בחיפה ובשנת ה'תשכ"א (1961) התמנה לאב"ד תל אביב-יפו. בתפקיד זו התמנה על ידי הרב הראשי שלמה גורן לכהן כדיין ב"בית הדין הרבני המשמעתי". בשנת ה'תשכ"ד (1964) התמודד לכהונת חבר מועצת הרבנות הראשית, אך לא נבחר. בשנת ה'תשמ"א (1981) התמנה לדיין בבית הדין הרבני הגדול בירושלים וכחבר בוועדה שבחנה את הנבחנים לדיינות, וכיהן בתפקיד זה עד לפטירתו. כמו כן, ייסד בעיר כולל אברכים בשם "אור רפאל". באחרית ימיו הרבה בתעניות וסיגופים, ונהג להתענות תענית בה"ב ותעניות דיבור רבות, ופעל להפצת רעיון תעניות הדיבור ברחבי העולם היהודי. נפטר בט"ז באייר ה'תשמ"ג (29 באפריל 1983), ערב ל"ג בעומר שבו היה משתתף בקביעות בתהלוכה המסורתית של משפחת עבו מבית הכנסת בנאה בצפת לקבר רבי שמעון בר יוחאי בהר מירון עם ספרי תורה, בהיותו שרוי בתענית בה"ב ובעת אמירת קריאת שמע. נקבר בבית הקברות נחלת יצחק בגבעתיים. עמד בקשרים עם רבנים ודיינים גדולים בדורו, בהם הרבנים עובדיה יוסף, מרדכי אליהו, יעקב רוזנטל, יואל קלופט וישראל אבוחצירא. נודע במומחיותו בענייני שמות בגיטין, ופנקס השמות שלו הוכנס לפרויקט שמות גיטין של "אוצר הפוסקים".
היה נאמן ההקדשות של העדה הספרדית בקבר הרשב"י במירון, והיה מהחותמים על מברק לראש הממשלה גולדה מאיר ובו מחאה על הניסיון של משרד הדתות להפקיע את הבעלות על קבר רשב"י במירון מידי העדה הספרדית בצפת.
היה נשוי למרגלית, נכדתו של הרב רפאל אוחנה. התגורר בשכונת נחלת גנים ברמת גן והעביר בה שיעור קבוע.
משפחתו
חתניו:
נכדו הרב דביר שרים חיבר את הספר "דעת רפאל" על שמו. נכדו הרב מתתיהו שרים הוא ראש מוסדות תורה והוראה בת"א, וגם משמש כנאמן ההקדשות הספרדי במירון.
Dirty Talk
Dirty Talk (בעברית: דיבור מלוכלך) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית וינטר גורדון מתוך אלבום הבכורה שלה With the Music I Die. השיר יצא לאור ב-17 בפברואר 2010, כסינגל הראשון מתוך האלבום.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-1 במצעד המוזיקה האוסטרלי, וה-25 במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי וינטר גורדון עצמה, ביחד עם מייק קארן ופזמונאים נוספים, והופק על ידי יופיטר אייס. השיר מדבר על יחסי מין, דיבור ארוטי, סאדו-מאזו וכדומה. שמו "Dirty Talk" (בעברית: דיבור מלוכלך) הוא נוהג בו נעשה שימוש במילים ודימויים כדי להגביר את העוררות המינית.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר בוים על ידי הבמאי ארמן והופץ לראשונה ב-9 ביולי 2010. ליוטיוב עלה השיר מאוחר יותר בנובמבר 2010. בקליפ ניתן לראות את גורדון שרה את השיר, תוך שישנם קטעים בהן היא לא לובשת בגדים כלל.
נכון לינואר 2022, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-12 מיליון צפיות.
סת' מאיירס
ביוגרפיה
מאיירס נולד באוונסטון שבאילינוי שבארצות הברית למשפחה נוצרית בעיקרה, אם כי סבו מצד אביו היה יהודי. הוא גדל בבדפורד שבניו המפשיר. אמו היא מורה לצרפתית בבית ספר יסודי, ואביו עובד בתחום הפיננסים. אחיו הצעיר הוא השחקן ג'וש מאיירס (רנדי מ"מופע שנות ה-70").
מאיירס סיים תיכון בבית ספר מנצ'סטר בניו המפשיר, ולאחר מכן למד באוניברסיטת נורת'ווסטרן, שם סיים תואר ראשון בתקשורת. במהלך לימודיו באוניברסיטה, הצטרף לקבוצת מערכונים ואלתורים.
סאטרדיי נייט לייב
מאיירס הצטרף לצוות "סאטרדיי נייט לייב" בשנת 2001 והשתתף בתוכנית במשך 13 עונות. בשנת 2005 הוא קודם לתפקיד כותב בכיר, ובשנת 2006 הצטרף לצוות הכותבים הראשי, יחד עם טינה פיי ואנדרו סטיל.
בשנת 2004 נבחן לתפקיד מגיש מבזק החדשות הפארודי "Weekend Update" יחד עם טינה פיי, אך הפסיד את התפקיד לאיימי פולר. בעונת 2007, לאחר שטינה פיי עזבה את התוכנית, הפך מאיירס לכותב הראשי וכן מילא את תפקידה של פיי בהגשת החדשות יחד עם פולר. בשנת 2008 פולר עזבה אף היא את התוכנית, ומאיירס הגיש את מבזק החדשות לבדו עד לשנת 2013. בעונת 2014, הצטרפה ססילי סטרונג אל מאיירס כמגישה שותפה.
בשנות השתתפותו בתוכנית סאטרדיי נייט לייב חיקה מאיירס אישים רבים, ביניהם: ג'ון קרי, מייקל קיין, אנדרסון קופר, הנסיך צ'ארלס, ראיין סיקרסט, שון פן, טובי מגווייר, טום קרוז ועוד.
מאיירס הופיע בפרק האחרון שלו בסאטרדיי נייט לייב ב-1 בפברואר 2014.
כשחקן
מאיירס שיחק במספר סרטי קולנוע בתפקידים קטנים, ביניהם הקומדיה המוזיקלית "אמריקן דרימז" משנת 2006 לצד יו גרנט ומנדי מור, ובסרט "מסע אל בטן האדמה" משנת 2008, והסרט "אין לי מושג איך היא עושה את זה" משנת 2011 ועוד. כן הופיע בהופעות אורח בסדרות טלוויזיה ובהן המשרד, מינדי ועוד.
פרויקטים נוספים
בנוסף הנחה את טקס פרסי הוובי בשנים 2008 ו-2009.
בשנת 2011 הופיע מאיירס כקומיקאי הראשי בארוחת הערב השנתית של תא כתבי הבית הלבן.
ב-2015 יצר והפיק יחד עם מספר יוצאי "סאטרדיי נייט לייב" את הסדרה המוקומנטרית "Documentary Now!", פארודיה לסרטים דוקומנטריים, עבור ערוץ הכבלים האמריקאי IFC.
מרדכי גילת
מרדכי (מוטי) גילת (סטיאסני במקור; נולד ב-6 באוקטובר 1947) הוא עיתונאי חוקר בתחום השחיתות הציבורית, פובליציסט ומרצה לתקשורת, משמש כפרשן בכיר בתאגיד השידור הישראלי. לפני כן עיתונאי שנים רבות בידיעות אחרונות וישראל היום. חתן "פרס סוקולוב" לעיתונות הכתובה משנת 2000.
ביוגרפיה
גילת נולד, גדל והתחנך בחולון. את הקריירה העיתונאית שלו החל כבר בנעוריו, בעיתוני הילדים והנוער, "דבר לילדים" ו"במעלה". בשירותו הצבאי שירת ביחידת מצוף 247 במסגרת הנח"ל. במהלך מלחמת ששת הימים, לחם ביחידה קרבית של הנח"ל. את השנה השלישית של שירותו הצבאי, לאחר מלחמת ששת הימים, עשה גילת ככתב צבאי של העיתון "במחנה נח"ל". בהמשך שירות המילואים שלו השתתף גילת במלחמת יום הכיפורים כאיש מחלקת מרגמות בחטיבה 5 ובמלחמת לבנון הראשונה כאיש מחלקת מרגמות בגדוד חרמ"ש.
בשנת 1968, לאחר שירותו הסדיר החל גילת בתפקידו ככתב שטח בעיתון "על המשמר". במסגרת תפקידו זה סיקר את הנעשה בעיריית תל אביב, במשטרת ישראל ובמערכת בתי המשפט, כמו כן שימש כממלא מקום הכתב הצבאי של העיתון. בהמשך החל לפרסם תחקירים, מאמרים ולכתוב במוסף העיתון "חותם".
מחנה ישראל (מדבר סיני)
ההנחיות המפורטות לחניה ולנסיעה ניתנו לעם ישראל והם מתוארות בפרשת במדבר בספר במדבר בתורה. הארגון נועד בראש וראשונה להסדר החנייה, אך גם לקביעת מתכונת הנסיעה, מי מתחיל בנסיעה, מי בא אחריו וסדר השבטים למחנות במהלך ארבעים השנה במדבר. המקרא מציין כי בני ישראל נהגו בדיוק כפי שהקב"ה ציווה אותם בדבריו אל משה.
מרדכי גילת
ביוגרפיה
ב-1992 הורשעו 6 בני אדם בהאזנת סתר שביצעו עבור אריה דרעי לקווי הטלפון בביתו של גילת.
בתחילת 2002 הודיע עורך העיתון משה ורדי לגילת על הורדת מדורו לאלתר, לטענתו של גילת כתוצאה מלחצים שהפעילו אברהם בורג ומקורביו על המו"ל ארנון מוזס. בתגובה יצא גילת לחופשה בת מספר שבועות וחזר ממנה רק לאחר החזרת מדורו.
בפברואר 2008 עזב גילת את "ידיעות אחרונות" והצטרף לסגל הכותבים של עיתון "ישראל היום". הוא תבע את מערכת "ידיעות אחרונות" בדרישה לפיצויי פיטורים, במסגרתה טען כי המו"ל נוני מוזס ועורכיו נהגו באופן פסול ולא אובייקטיבי, הפעילו צנזורה, נקטו בהעדפת מקורבים ומנעו ביקורת על אישים שחפצו ביקרם ובמיוחד נגד ראש הממשלה דאז אהוד אולמרט. לבסוף הסתיימה התביעה בפשרה בבית-המשפט ונקבע ש"ידיעות אחרונות" ישלם לגילת סכום של 600 אלף ש"ח.
מחנה ישראל (מדבר סיני)
מיקום המחנות
בפרשת במדבר נאמר וכעבור כמה פסוקים מתואר מבנה חניית המחנות:
מרדכי גילת
ביוגרפיה
באפריל 2008 קבע בית משפט השלום ש"ידיעות אחרונות", גילת ושותפתו מיכל גרייבסקי פרסמו "דברי לשון הרע ללא הצדקה" בכתבת תחקיר על בתיה כרמון, שכיהנה בתפקיד מנהלת המחלקה לאשרות ולזרים במשרד הפנים. "לא תמי-לב היו הנתבעים בפרסום הכתבה" ו"בעיקרו של דבר מדובר באישה מקצועית ואנושית, ואין הצדקה לפגיעה שפגעו בה הנתבעים". בית המשפט גזר על הנתבעים פרסום הודעת התנצלות, תשלום פיצויים בסך 200,000 ש"ח והוצאות משפט בסך 50,000 ש"ח לבתיה כרמון. בהחלטה מיום 28.2.2010 דחה בית המשפט המחוזי בירושלים את הערעור שהגישו הנתבעים והותיר את פסק הדין על כנו.
מחנה ישראל (מדבר סיני)
מיקום המחנות
מסכם הכתוב את גודל המחנות ומצביע כי הכול בוצע בהתאם לפקודות:
מרדכי גילת
ביוגרפיה
נוסף לכתיבתו העיתונאית, כתב גילת ספר על תולדות הר הצופים שיצא לאור ב"הוצאת מסדה" בשנת 1969 בעקבות שירותו הצבאי על ההר ב-1966. בסוף שנות ה-70 ערך את תוכנית הרדיו "מאחורי הכותרות" ב"קול ישראל", שעסקה בתקשורת וענייני דיומא. במשך שנים לימד עיתונאות בחוג ללימודי תעודה ב"בית ספר כותרת" שב"אוניברסיטת תל אביב", ובחוג לתקשורת של המסלול האקדמי של "המכללה למינהל".
מחנה ישראל (מדבר סיני)
דגל המחנה
כל משפחה במחנה השתייכה לבית אב ולשבט - עם הדגל האופייני לו- ומחנה, אליו היה השבט שייך, אשר היה מהלך בו בזמן המסע במדבר סיני. דגל השבט היה הסמל אשר סביבו היה תושב המחנה מתרכז בעת החנייה ובעת הנסיעה. אך לא רק משמעות טכנית הייתה לדגל וזאת אנו יודעים עד היום.
מרדכי גילת
ביוגרפיה
בשנת 2012 ראה אור ב"הוצאת כנרת זמורה ביתן" ספרו "קללת דרעי". הספר הופיע ברשימת רבי המכר בקטגוריית ספרי העיון למשך עשרה שבועות, לפי דירוג מוסף הספרים של עיתון "הארץ".
מחנה ישראל (מדבר סיני)
דגל המחנה
הדגל, בהוראת אות וסימן, הוא מסימני הריבונות של עם ובמדרש כתוב: "וכיון שעלו ישראל מן הים, אמר הקב"ה למשה עשה אותם דגלים דגלים שיהיו מהלכין בטקסיסי מלכים" (דברים רבה (ליברמן) פרשת דברים, טז). עם היוצא ממצרים, מעבדות, בדרכו לארץ ישראל הוא כבר חופשי ומתחיל להניף דגל המורה על חרותו. וכך אומר רמב"ן ( שמות יד:ה) : "וזה טעם 'ובני ישראל יוצאים ביד רמה', שעשו להם דגל ונס להתנוסס, ויוצאים בשמחה ובשירים בתוף ובכִנור כדמות הנגאלים מעבדות לחירות, לא כעבדים העתידים לשוב לעבודתם".
מרדכי גילת
ביוגרפיה
ב-13 ביוני 2017 פוטר גילת מ"ישראל היום" בידי העורך בועז ביסמוט. ביסמוט טען כי הפיטורים נבעו משיקולים כלכליים ועם זאת סירב להצעת גילת לקצץ יותר ממחצית שכרו. הדבר ביסס את טענת גילת כי הרקע לפיטוריו מהעיתון היה פוליטי. ב-31 ביולי 2017 הצטרף גילת לתאגיד השידור הישראלי כפרשן בכיר בערוץ "כאן 11" וב"כאן ב'".
מחנה ישראל (מדבר סיני)
ה"מחנות" בירושלים
כשם שהיו מחנות במדבר, היו גם מחנות בירושלים וזאת במטרה לבודד את הטמאים מהמקדש ומהר הבית. וכותב הרמב"ם:
מרדכי גילת
ביוגרפיה
בדצמבר 2020 נאלץ התאגיד כאן לוותר על העסקתו, עקב חוק האוסר העסקה בשידור הציבורי מעבר לגיל הגמלאות, יחד עם שורה ארוכה של עובדים נוספים, בהם הקריינים הבכירים דן כנר, ומלאכי חזקיה, שנאלצו לעזוב ב-1 בינואר 2021.
למרות זאת, לאחר מספר ימים גילתה כרמלה מנשה בציוץ בטוויטר כי גילת ימשיך בעבודתו כפרשן בתאגיד.
חיים אישיים
נשוי ואב לשלושה ילדים. בהם השחקנית עדי גילת.
Operabase
Operabase הוא אתר אינטרנט אשר מציג מידע אודות בתי אופרה, הופעות אופרה, חברות הפקה, מבצעים ומבצעות (בזמרה, בניצוח ובנגינה) ועוד.
מדובר באחד מאתרי האינטרנט המקיפים ביותר בתחום זה. האתר גם כולל פירוט של סטטיסטיקות שונות.
מגזין Opera magazine הגדיר את האתר כ"מקור המידע המקיף ביותר על פעילות אופראית".
אודות האתר
אתר Operabase מתעד פעילות אופראית מאז שנת 1996, ואסף מידע על 600,000 הופעות, 3000 בתי אופרה ותיאטרונים. האתר נתמך ב-34 שפות.
רוב התוכן באתר הוא חינמי, עם התמקדות בנושאים הבאים:
האתר גם משתף פעולה עם מספר מגזינים המסקרים פעילות אופראית - Opera הבריטי, OPER! Magazin הגרמני, Opéra Magazine הצרפתי וÓpera Actual הספרדי.
בנוסף, האתר מציע (בתשלום) כלי חיפוש וסטטיסטיקה שונים לסוכנים, אמנים וארגונים.
חטיפת טירן פרו
ב-23 בנובמבר 2022 נחטף טירן פרו, נער דרוזי־ישראלי, בעודו מאושפז ומונשם בבית חולים בעיר ג'נין לאחר שעבר תאונת דרכים. גופתו הוחזרה לישראל למחרת.
החטיפה
על פי הפרסומים, לאחר שפרו מת מפצעיו בבית החולים המקומי נחטפה גופתו על ידי מחבלי הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בעיר. אולם לטענת אביו של פרו, כנופיית רעולי פנים חמושים מהג'יהאד האיסלאמי נכנסה לבית החולים, הם ניתקו אותו מהמכשירים וחטפו אותו כשהוא עדיין חי, ובכך הביאו למותו. עקב האירוע סגרה ישראל את מעבר גלבוע שבכניסה לג'נין.
לאחר החטיפה
בערב שלאחר החטיפה החלו הפגנות של תושבים דרוזים. בנוסף פורסמו ברשתות החברתיות סרטונים של חמושים דרוזים רעולי פנים המאיימים בפעולות אלימות נגד תושבי ג'נין באם גופתו של טירן לא תוחזר. ביממה שלאחר החטיפה החלו הפגנות של תושבים דרוזים, וכן התבטאויות המאיימות ומודיעות כי אי החזרה של הגופה תגרור פעולות אלימות נגד תושבי ג'נין ודווח על מקרים של חטיפת פועלים פלסטינים על ידי דרוזים ואיום בפגיעה בהם. בירכא חטפו חמישה חמושים דרוזים שלושה פועלים פלסטינים תושבי חברון כבני ערובה. השלושה פונו לבתי חולים בדרגות פציעה שונות. במרץ 2023 הוגשו נגד החמישה כתבי אישום בגין עבירות ביטחוניות חמורות.
בני משפחתו של טירן ביקשו ממתאם פעולות הממשלה בשטחים האלוף רסאן עליאן, שצה"ל לא יבצע פעולה צבאית ויסכן חיילים ישראלים בעבור גופה. המשפחה הוסיפה שהיא מוכנה לחכות כמה ימים עד שהעניין יסתיים בצורה שקטה. החלה פעילות דיפלומטית ולחץ בין-לאומי הופעל על הרשות הפלסטינית. החוטפים העבירו למודיעין של הרשות רשימה שמית של 16 מחבלים שגופותיהם מוחזקות בישראל. בין השמות היה גם רעד חאזם, שביצע את פיגוע הירי ברחוב דיזנגוף (2022), וג'מיל אל-עמורי, חבר בפלוגות אל-קודס שהיה בעבר מבוקש בישראל ועל ידי מנגנוני הביטחון הפלסטיניים. הורי המחבלים ההרוגים הפגינו בג'נין שלא להשיב את הגופה ללא תמורה.
הרמטכ"ל אביב כוכבי קיצר את ביקורו בארצות הברית וחזר לישראל. כוכבי העביר דרך שליח האו"ם תור ונסלנד מסר למנהיג הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, זיאד נח'אלה, שישראל עומדת לצאת למבצע צבאי בג'נין. לפי דיפלומט מערבי ובכיר ישראלי, נח'אלה התקשר למנהיג קבוצת החמושים וביקש לשחרר את הגופה, מתוך חשש להיגרר לעימות רחב בעיתוי שלא נוח לג'יהאד האסלאמי. החוטפים התקשרו לאנשי מודיעין מהרשות הפלסטינית ומסרו להם את מיקום הגופה. הללו אספו אותה ממחנה הפליטים ג'נין והעבירוה למעבר סאלם. פרו נקבר ביישובו באותו היום, שהיה גם יום הולדתו ה־18, כשאלפים מלווים אותו בדרכו האחרונה.
ב-28 בנובמבר 2022 נעצרו שלושה חיילי שריון דרוזים בחשד שהשליכו מטען חבלה לעבר בית פלסטיני באזור בית לחם, כנקמה על החטיפה.
ב-1 בדצמבר 2022 חוסל מוחמד א-סעדי, שהיה מעורב עיקרי בחטיפה ואף נכח בחטיפה, בחילופי אש עם כוחות צה"ל בכפר בורקין שליד ג'נין.
אריתריום
אריתריום (שם מדעי: Eritherium; מיוונית: "eρυ" - ישן, "herium" - חיה) הוא סוג של יונק קדום מסדרת הפילאים, הנחשב לאביהם הקדום של הפילים החיים כשהוא הנציג הקדום והקטן ביותר בסדרתו. הוא התקיים במשך הפלאוקן שלפני 60 מיליון שנה במרוקו. המאובנים שלו התגלו בבסיס אולד אבדון ותוארו ב-2009 למדע בידי החוקר עמנואל גריברנט (Emmanuel Gheerbrant).
האריתריום היה קטן בהרבה מהפילים והגיע לאורך של 40 ס"מ, לגובה של 20 ס"מ בכתפיים ולמשקל 5 עד 6 ק"ג. מבנה לסתותיו דמה יחסית לזה של שפנאים או של נציגים מוקדמים מהקבוצה פיינונגולטה, בה כלולים גם התחשאים והסדרות דסמוסטיליים ואמבריתופודיים. היו לו בכל לסת 3 שיניים חותכות, ניב אחד בולט, ארבעה קדם-וחנות ושלושה טוחנות בכל צד. השיניים היו שטוחות ברובם ועזרו לבעליהם לכתוש צמחייה קשיחה מהביצות בהם חי. החוטם שלו היה קצר ואינו דמה לחדק.
כיום לא מקצים לסוג זה משפחה, כך שהוא נחשב לסוג ללא מקור. הקרובים העיקריים שלו הם הנומידותריים והמריתריום שהתקיימו במשך הפלאוקן והאאוקן של אפריקה, ומהם התפתחו שאר הפילאים.
P-3
P-3 (קוד דיווח נאט"ו: "דמבו"; "Dumbo") הוא מכ"ם גילוי אווירי לטווח בינוני, אשר יוצר בברית המועצות בסוף מלחמת העולם השנייה.
זמן סיבוב המכ"ם היה אטי ובוצע ידנית. יכולת האבחנה באזימוט המטרה נמוכה (כ-4 מעלות).
דונייבצי
דונייבצי (באוקראינית: Дунаївці; בפולנית: Dunajowce; ביידיש: דינעוויץ) היא עיר במחוז חמלניצקי שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
האזכור הראשון של דונייבצי הוא משנת 1403. בשנת 1577 הוענקו ליישוב זכויות עיר בידי המלך זיגמונט השלישי ואזה. במחצית השנייה של המאה ה-19 הוקמו בעיר מפעלי תעשייה רבים.
יהודי דונייבצי
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-5,000 יהודים. תחת השלטון הסובייטי עבדו חלק מיהודי העיר בקולחוזים שהוקמו בסביבתה. בשנת 1936 סגרו הרשויות את בית הכנסת בעיר.
באביב 1942 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם בה, אשר הוקף בגדר תיל, ואליו הובאו גם יהודים מיישובי הסביבה. בגטו שררו תנאי מחיה קשים ורעב.
ב-8 במאי 1942 נערכה בגטו סלקציה, וכ-2,500 יהודים נלקחו ממנו למכרות ליד הכפר דמיאנקובצי (Demiankovtsy), ושם נקברו חיים בתוך המכרות שפוצצו עליהם. לאחר מכן, הועברו לגטו שבעיר יהודים נוספים מהסביבה.
ב-18 באוקטובר 1942 רוכזו כ-3,000 עד 5,000 היהודים שנותרו בגטו, ונרצחו כולם סמוך לכפר סולוניצ'ניק (Solonichnik).
נפאל איירליינס
נפאל איירליינס (בנפאלית: नेपाल वायुसेवा, באנגלית: Nepal Airlines, בעבר נקראה רויאל נפאל איירליינס) היא חברת התעופה הלאומית של נפאל. משרדה הראשי נמצא בבניין NAC (לשעבר RNAC) שבקטמנדו, והבסיס המרכזי שלה הוא נמל התעופה הבינלאומי טריבהוואן, קטמנדו.
תולדות החברה
חברת התעופה הוקמה ביולי 1958 כחברת רויאל נפאל איירליינס (RNAC). המטוס הראשון של החברה היה DC-3 דקוטה אחד, ששימש כשרת נתיבים מקומיים ומספר יעדים בהודו. בשנת 1972 רכשה החברה את מטוסי הסילון הראשונים שלה מדגם בואינג 727. בשנת 2004 החליטה ממשלת נפאל למכור את 49% מהחזקותיה בחברת התעופה נפאל למגזר הפרטי.
נכון לשנת 2018 נפאל איירליינס נמנית עם החברות שאינן מורשות לטוס מעל מדינות האיחוד האירופי.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לנובמבר 2019:
טריפוליטניה העות'מאנית
טריפוליטניה העות'מאנית, או במקור איילת (עד 1864)/וילאיית טריפולי המערב (מטורקית עות'מאנית: ايالة/ولايت طرابلس الغرب Eyālet-i/Vilâyet-i Trâblus Gârp) הייתה פרובינציה של האימפריה העות'מאנית, שהשתרעה באזור החוף של לוב המודרנית והתקיימה מ־1551 עד כיבושה על ידי ממלכת איטליה ב־1911. טריטוריה זו נודעה גם בשם "ממלכת טריפולי" אף שלא הייתה ממלכה כלל וכלל אלא יחידה מינהלית עות'מאנית בראשות פאשה (מושל). הסיבה לכך, כי מ־1711 עד 1835, תקופת שלטונם של המושלים בני שושלת קרמנלי, הייתה זו למעשה מונארכיה נוֹרֶשֶׁת ואוטונומית כמעט לגמרי. קירנאיקה (ברקה), שנשלטה דה פקטו על ידי הפאשה של טריפוליטניה, נחשבה גם היא חלק מממלכת טריפולי.
כיבוש עות'מאני
בתחילת המאה ה-16 הייתה לחוף לוב סמכות מרכזית מינימלית ונמליו היו מקלטים לפיראטים. ב-1510 כבשה ממלכת ספרד את טריפולי, אבל הספרדים היו מודאגים יותר מהשליטה בנמלים מאשר בטרדות של ניהול מושבה. בשנת 1530 העיר, יחד עם מלטה וגוזו, נמסרה על ידי קרלוס הראשון, מלך ספרד לאבירי סנט יוחנן כפיצוי על הגירוש האחרון שלהם מהאי רודוס בידי העות'מאנים. השלטון הנוצרי נמשך עד 1551, אז הושמה טריפולי במצור ונכבשה על ידי האדמירלים העות'מאניים סינאן פאשה וטורגוט רייס. שהוכרזו כביי ומאוחר יותר כפאשה של טריפולי. בעשור לאחר מכן כבש טורגוט רייס כמה ערים בפנים הארץ כמו מיסראטה, זוארה, ראריאן וגפסה. מאמצים אלה תרמו כדי ליצור את יסודות מבנה המדינה בלוב כפי שהם היום, אבל השליטה של קושטא נשארה רופפת במקרה הטוב, כמו בשאר חופי ים של הברברים בצפון אפריקה.
תחת העות'מאנים, חולק המגרב לשלושה מחוזות, אלג'יריה, תוניסיה, וטריפולי. לאחר 1565 הופקד על הרשות המינהלית בטריפולי פאשה שמונה ישירות על ידי הסולטאן בקושטא. הסולטן סיפק לפאשה חיל משמר, אשר בתורו חולק למספר פלוגות בפיקודו של קצין זוטר או ביי. בני הזוג janus הפכו במהרה לכוח הדומיננטי בלוב העות'מאנית. כגילדה צבאית שמנהלת את עצמה והאחראית רק לחוקים עצמם ומוגנת על ידי דיוואן (מועצה של קצינים בכירים שייעצו לפאשה), עד מהרה הפכו השופטים את הפאשה לתפקיד טקסי במידה רבה.
שושלת קרמנלי ומלחמות הברברים
במאי 1801 דרש פאשה יוסוף קרמנלי מארצות הברית להגדיל את המחווה (83,000$) ששילמה מאז 1796 בגין הגנת סחרם מפני פיראטיות בעת חתימת חוזה טריפולי. הנשיא האמריקני השלישי, תומאס ג'פרסון, סירב לדרישה, כוח ימי אמריקני נשלח וחסם את טריפולי, והמלחמה הברברית הראשונה השגויה התארכה מ-1801 עד 3 ביוני 1805. ממלכת טריפולי הובסה על ידי הצי האמריקני שקם זמן קצר קודם לכן.
המלחמה הברברית השנייה (1815, הידועה גם בשם מלחמת אלג'יריה) הייתה השנייה מבין שתי מלחמות בין ארצות הברית לבין הממלכות הצפון אפריקאיות של האימפריה העות'מאנית באלג'יר, טריפולי ותוניס.
ב-5 בספטמבר 1817 הזמין יוסוף קרמנלי את מנהיגי שבט אל-ג'וואזי הלובי לטירתו בבנגאזי, בעקבות סכסוך בדבר מחווה והתקוממות נגד שלטונו. כתוצאה מכך, פאשה הורה להוציא להורג את כל המשתתפים ולרדוף אחר חברי השבט האחרים, מה שהביא לטבח של לפחות 10,000 איש, שבסופו של דבר חיפשו מקלט במדינות השכנות, במיוחד במצרים.
הפעלה מחודשת של הסמכות העות'מאנית
האזור היה אחד הפרובינציות העות'מאניות שהפכו לווילאיית לאחר רפורמה מנהלית בשנת 1865, ובשנת 1867 היא עברה רפורמה לווילאיית טריפוליטניה.
מלחמת איטליה–טורקיה
המלחמה האיטלקית-עות'מאנית התנהלה בין האימפריה העות'מאנית לבין ממלכת איטליה מ-29 בספטמבר 1911 עד 18 באוקטובר 1912.
כתוצאה הסכסוך הזה, הטורקים העות'מאנים ויתרו על הפרובינציות של טריפוליטניה, פזאן, וקירנאיקה לאיטליה. פרובינציות אלה יצרו יחד את מה שנודע משנת 1934 בשם לוב האיטלקית.
שואיצ'י יוקוי
שואיצ'י יוקוי (מיפנית: 横井 庄; נולד ב-31 במרץ 1915 - 22 בספטמבר 1997) היה חייל בדרגת סמל בצבא הקיסרי היפני, שנלחם במלחמת העולם השנייה וסירב להיכנע עד לשנת 1972 - כעשרים ושבע שנים לאחר סיום המלחמה וכניעת צבא יפן. יוקוי היה אחד מאחרוני הלוחמים במלחמת העולם השנייה שקיבלו עליהם את הוראת הפסקת האש.
תקופת המלחמה והמסתור
יוקוי התגייס לצבא הקיסרי היפני בשנת 1941. בתחילה שירת בחטיבת החי"ר ה-29 במנצ'וקוו, ובשנת 1943 הוא הועבר לגדוד 38 של איי מריאנה והגיע לגואם בפברואר 1943. בשנת 1944, כאשר הכוחות האמריקנים שחררו את האי, ירד יוקוי למחתרת יחד עם עשרה חיילים יפנים נוספים. שבעה מהחיילים עזבו לאחר תקופה קצרה, אך יוקי ושניים מחבריו נותרו יחד. מאוחר יותר נפרדו השלושה זה מזה והמשיכו בביקורים הדדיים עד שנת 1964 בערך, אז מצא יוקי את חבריו מתים - ככל הנראה מרעב. מאז ועד לשנת 1972 - תקופה של כשמונה שנים, הוא חי לבדו, התגורר במרבית התקופה במערה והתקיים מצייד. הוא השתמש בצמחים מקומיים לייצור בגדים, כלים, מצעים וכלי אחסון.
הכניעה
בערב ה-24 בינואר 1972 התגלה יוקוי בג'ונגל על גדות הנהר סמוך לכפר שבדרום האי גואם על ידי שני גברים מקומיים שהגיעו לבדוק את מלכודות החסילונים שלהם, ובתחילה סברו כי מדובר בתושב הכפר. עם שובו ליפן אמר יוקוי שהוא "נבוך מאוד מכך שחזר בחיים", מילים שהפכו מאוחר יותר לאימרה יפנית פופולרית.
יוקוי היה אחד משלושת הלוחמים האחרונים שהסכימו לקבל את הפסקת האש שנחתמה עם בעלות הברית. שנתיים לאחר חזרתו, נמצאו ונכנעו שני חיילים נוספים - היראו אונודה וטראו נקמורה.
תקשורת בארגון
תקשורת בארגון, או תקשורת ארגונית, היא תחום במסגרת מדעי התקשורת העוסק באופן בו זורמת תקשורת בין אנשים בארגונים ומנתח את התפקיד שהיא ממלאת בארגון.
תקשורת בארגון באה לידי ביטוי בהעברת מידע, מסמכים ונוהלי עבודה בין דרגים שונים בארגון ובין המחלקות השונות. כמו כן, מלבד התקשורת הפנים ארגונית הקשורה לכל המידע שזורם בתוך הארגון עצמו קיימת חשיבות רבה גם לתקשורת החיצונית של הארגון, עם ספקים, לקוחות וכיוצא בזה.
ארגונים נוטים לשים דגש רב על התקשורת בארגון כיוון שחלקם הגדול בעלי מבנה מורכב ועל כן נדרשת תקשורת יעילה בתוך הארגון בשביל לשמור על יחסי גומלין בין המחלקות השונות והדרגים השונים. כמו כן בתחום קבלת החלטות בארגון קיים קשר ישיר לתקשורת בארגון שכן משאב המידע הוא גורם מכריע בכל קבלת החלטה. עוד תחום שבא לידי ביטוי בתקשורת בארגון הוא מנהיגות, תהליך הניהוג של מנהל לכפופים לו נשען על אופן התקשורת ביניהם.
היסטוריה של תקשורת בארגון
התחום של תקשורת בארגון התחיל למעשה כהתפתחות של תחומים כגון תקשורת עסקית, מידע עסקי ומאמרים של לימודי תקשורת שפורסמו החל מ-1930 ועד 1950. עד אז לא הוקצו משאבים רבים לתקשורת בארגון והיא כללה רק שיטות של פרופסורים שונים שנאמו במסגרות עסקיות שונות. חתן פרס נובל הרברט סיימון כתב ב-1947 על "מערכות תקשורת בארגון" וקבע כי " התקשורת חיונית לארגונים". בשנות ה-80 תקשורת בארגון עוברת מגישה עסקית לגישה תקשורתית ובארגונים החלו לתת דגש על חשיבותה של התקשורת לניהול יעיל של הארגון. בשנות ה-90 תאוריות של אנשים שלמדו על תקשורת בארגון התמקדו באפשרויות התקשורת לדכא ולשחרר את העובדים בארגון.
כלי תקשורת בארגון
קיימים מספר ערוצי תקשורת בתוך הארגון דרכם זורם המידע בתוך הארגון ומחוצה לו. ניתן לחלק את כלי התקשורת לשני סוגים, תקשורת המבוססת על כלים טכנולוגיים שונים ותקשורת פרונטלית. בין חלק מן הכלים הטכנולוגים המשמשים לתקשורת בארגון ניתן למצוא את מערכת הדואר האלקטרוני, טלפון ועוד. עם זאת קיימים כלים קצת פחות מתקדמים כמו פקס, דואר כתוב וכו'. כלים אלו הפכו חשובים בתקשורת בארגון בעיקר בגלל מרכיב הזמן, כלומר כיום באמצעות כלים טכנולוגיים אלה ניתן להעביר מידע בארגון ומחוצה לו באופן מהיר ומדויק דבר התורם לשיפור היעילות של הארגון. בתחום הפרונטלי אחד מן האמצעים להעברת מידע הוא ישיבות צוות, הן בתוך יחידה מסוימת בארגון והן בין דרגי היררכיה שונים בארגון.
דוקורה
דוקורה (בבלארוסית: Дукора; בפולנית: Dukora; ביידיש: דוקאָר) הוא כפר במחוז מינסק שבבלארוס, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
יהודי דוקורה
עם כיבוש הכפר בידי הגרמנים במבצע ברברוסה, שדדו הגרמנים את רכוש יהודיו. באוקטובר 1941 רוכזו יהודי הכפר בגטו קטן שהוקם בו, ובנובמבר 1941 רצחה יחידת ס"ס את כ-300 עד 400 היהודים שנותרו בו. לאחר מכן, ערכו הגרמנים מצוד אחר יהודים שהסתתרו ביישוב.
בית הכנסת אוהל יצחק (תל אביב)
בית כנסת אוהל יצחק חב"ד (ידוע גם בשם עין יעקב על שום מיקומו ברחוב עין יעקב 13) היה אחד מבתי הכנסת הראשונים בתל אביב-יפו. כיום בית הכנסת שומם ממתפללים. מבנה בית הכנסת הוכרז על ידי העירייה כמבנה לשימור מחמיר. היה נחשב לאחד מבתי הכנסת היפים והמרשימים שנבנו בעיר תל אביב-יפו ובמתחם נווה צדק בפרט.
היסטוריה
בניית בית הכנסת 'אוהל יצחק' ברחוב עין יעקב בשכונת 'נווה שלום' ביפו הוקם בשנת 1903 על ידי חסידי חב"ד שהתגורר ביפו. כארבע שנים קודם לכן החל לכהן שם ברבנות הרב שניאור זלמן סלונים, וזה ניהל את בנייתו יחד עם הקמת מקווה. אחד השותפים בהקמת בית הכנסת הוא הרב צבי ישעיהו גרינברג.
בית הכנסת היה המקום הראשון שביקר בו הרב אברהם יצחק קוק כשהגיע לתל אביב. זאת גם כי טרם בואו ניטשה מחלוקת קשה בין חסידי חב"ד בעיר (ובראשם משפחת שמרלינג) ובין הפרושים (ובראשם משפחת רוקח).
בית הכנסת שימש כמרכז הרוחני של קהילת חסידי חב"ד בעיר. כחלק מפעילות אוכלוסיית בית הכנסת היו נערכים בבית הכנסת התוועדויות בחגים חב"דיים, כמו י"ט בכסלו וכדומה.
בין המתפללים היה גם הסופר אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ'. לאחר פטירת הרב שניאור סלונים, בשנת 1936 החליפו הרב אלכסנדר יודאסין. הוא המשיך בפעילות הקבועה של בית הכנסת.
לאחר פטירתו בשנת 1983 החלה להתדלדל יותר ויותר (בהמשך להידלדלות של שנות השבעים) אוכלוסיית בית הכנסת, שעברו לריכוזים חרדיים או שהזדקנו. עקב כך בית הכנסת נסגר לתפילות.
בית הכנסת נסגר בשנת 1990 לערך. תושביו החסידים עברו להתפלל בבית הכנסת ברחוב נחלת בנימין, ושאר המתפללים עברו לבתי כנסיות אחרים בשכונה.
מבנה בית הכנסת
מאחורי בית הכנסת נבנו מדרגות לעזרת הנשים שהייתה בקומה השנייה.
בית הכנסת שהיה מהווי תל אביב, צויר על ידי נחום גוטמן כחלק מיצירתו על תל אביב.
המחאת תביעה בנזיקין
המחאת תביעה בנזיקין היא מצב של העברת זכות התביעה של הניזוק לצד שלישי, הנקרא "נמחה".
הסכם המחאה הופך את הנמחה באופן מיידי לנושה של הנתבע, אשר זכאי להמשיך בניהול ההליכים המשפטיים נגדו ובאפשרות לזכות בתביעה.
המחאת תביעות כחלק מדיני המחאת חיובים
המחאת תביעות היא סוג של המחאת חיובים. דיני המחאת חיובים הקובעים הסדרים להעברת זכויות או חבויות מכוח חוזה ומכוח חקיקה. החוק המרכזי לעניין זה הוא חוק המחאת חיובים התשכ"ט-1969, שנותן תוקף לסוגי המחאות שונות. החוק קובע כי ישנן זכויות שלא ניתנות להעברה, מעצם מהותן, על פי הסכם בין החייב לנושה (לדוגמה מתן צ'ק "למוטב בלבד") או מכוח דין, כמו בנושא הנידון. המחאה של זכות תביעה בנזיקין נמצאת בקטגוריה של הגבלת ההמחאה לפי דין, בהתבסס על סעיף 22 לפקודת הנזיקין. <blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;">סעיף 22: אין המחאה בנזיקין הזכות לתרופה בשל עוולה, וכן החבות עליה, אינה ניתנת להמחאה אלא מכוח הדין. הסעיף שולל מהניזוק את האפשרות להמחות את זכותו לאחר, וכן שולל את יכולתו של המזיק להמחות את חבותו. ההמחאה אסורה כל עוד החיוב הנזיקי תקף. כאשר החיוב הנזיקי פוקע, צומחת במקומו זכות הניתנת להעברה בדרכים המוכרות על פי חוק. זכות נזיקית פוקעת אם ביהמ"ש מכיר בזכות הניזוק, על ידי פשרה, או מכוח הלכת התחלוף (ה-subrogation) (ס' 62 לחוק חוזה הביטוח).
הבחנה בין עסקת המחאה לבין עסקת תחלוף
בעסקת התחלוף מדובר בתובע ששילם חוב של אחר ובא בנעליו כלפי החייב, כשתקרת תביעתו לעולם אינה עולה על הסכום ששילם לנושה. דוגמה לכך היא חברת ביטוח המשלמת למבוטחה את נזקי תאונת הדרכים שעבר, ואחר כך דורשת את אותו סכום בדיוק מהפוגע (או מחברת הביטוח שלו). לעומת זאת, עסקת המחאה היא מטיבה משוערת: הנמחה רוכש זכות תביעה במחיר נמוך ככל האפשר מתוך תקווה להיפרע מן החייב בסכום גבוה ככל האפשר. התקרה לתביעתו אינה קבועה בגבולות המחיר ששילם תמורת ההמחאה.
מקור איסור ההמחאה בתביעות
דוקטרינת המחאת התביעות עתיקה ביותר, שורשיה מגיעים עד יוון העתיקה והמשפט הרומי. תורות המשפט העתיקות קיבלו מקרים מסוימים של צדדים שלישיים בלתי קשורים הבאים לעזרת אחד מצידי התביעה, ממניעים פטרנליסטיים בעיקרם.
המשפט המקובל הקלאסי התנגד להעברת זכות במהלך ההליכים המשפטיים למימושה, ואף קבע איסור פלילי ועוולה נזיקית על פעולה זו. זוהי עילת ה-champerty, שהיא סוג קיצוני של עילת ה-maintenance  העוסקת בסיוע לאחד מצדדי התביעה ללא הצדקה חוקית לכך. עילת ה-champerty נבדלת מה-maintenance בכך שמעבר לרכיב הסיוע נוסף בה אלמנט של רווח למסייע. חוקים אלו התפתחו בתקופה הפיאודלית באנגליה של ימי הביניים, כדרך התמודדות עם ניצולם של אצילים ובעלי אדמות את טקטיקות ההתערבות בתביעות כדי לדכא ולעשוק את פשוטי העם. שיקוליו של המשפט המקובל בקביעת איסורים אלה היו:
לשיקולים אלו הצטרפה ההשקפה שליחסי התובע-נתבע מימד אישי ולא ניתן לנתקו.
עם הזמן פיתח המשפט האנגלי חריגים לכלל הנוקשה, מתוך הבנה שהמציאות המשתנה שינתה גם חלק מהטעמים לאיסור (חברה מסחרית וקפיטליסטית, מערכת משפט יעילה והגונה יותר, חברה ניידת). חריגים עיקריים שנקבעו הם לאפשר את ההמחאה במידה ולנמחה אינטרס מספיק חזק בתוצאות התביעה (נקבע לגבי תביעות קנייניות וחוזיות ב-1780), והאפשרות להמחות את פירות התביעה, כל עוד ניהול התביעה נשאר בידי הניזוק עצמו.
התפתחות איסור ההמחאה במשפט המקובל ובארצות הברית
עילת ה-champerty במשפט המקובל איבדה מחיוניותה החל מאמצע המאה ה-19, כאשר רוב המחאות התביעה נבעו מהסכמים בין עורך דין ללקוח, הקובעים שכר טרחה התלוי בהצלחת התביעה (ה-contingent fee). הסכמים אלו עברו בקרה באמצעות מערכת נוקשה של קודים אתיים שקבעו בתי המשפט. השימוש בהסכמים כדוגמת אלו התפתח במקביל גם בארצות הברית, כתגובה לתביעות רבות ומוצדקות של חלוצי מערב היבשת, שלא הייתה להם אפשרות לממנן. חוקיות הסכם זה עוגן בביהמ"ש העליון האמריקאי בפרשת Stanton v. Embrey בשנת 1877.
העיסוק בעילת ה-champerty שב למרכז הבמה בשנות ה-90 המוקדמות של המאה ה-20, עת החלו חברות, דרך פרסומות רדיו וטלוויזיה, בניסיונות לשדל נפגעי תאונות דרכים להפקיד בידיהם את הזכויות על תביעותיהם.
אנגליה
האיסור החוקי בוטל באנגליה בשנות ה-60, ובמקומו נותרה אפשרות לבתי המשפט לבחור שלא לאכוף עסקאות המחאה הנוגדות את תקנת הציבור. לדוגמה, בפס"ד Trendex Trading מ-1982 ציין לורד דנינג כי אכן לא קיים יותר איסור גורף על המחאת תביעות אולם אין אפשרות להמחות זכות תביעה אישית. ממקרה זה וממקרים נוספים ניתן לראות כי למרות שהסוגיה טרם הוכרעה בפסיקה האנגלית, נראה שקיימת רתיעה מהותית לאפשר את דיני ההמחאה ביחס למקרים נזיקיים אישיים, כגון נזקי גוף ופגיעה בשמו הטוב של האדם, וזאת בניגוד לנזקים רכושיים.
כרגע אין עדיין הלכות ברורות בשאלה אילו סוגי חוזי המחאה ייחשבו כמנוגדים לתקנת הציבור. נקודת המוצא היא כי כל מקרה ייבחן על פי מכלול הנסיבות האופפות אותו, ורק אם יוחלט כי מפר את ההגנות העומדות בבסיס האיסור המקורי, היינו הגנה על טוהר המשפט והגנה על אינטרסים של תובעים חלשים, יוחלט לבטלו. לעניין זה- פסקי הדין: Sanders v Templer,  Devlin v Baslington  and Giles v Thompson
ארצות הברית
גם בארצות הברית המחאת תביעות מנוגדת לתקנת הציבור ברוב המדינות, בחלקן היא אף בלתי חוקית. דוגמה לכך היא מדינת ניו-יורק, בה כל תביעה המובאת על ידי נמחה מסולקת על הסף. גם במדינות בהם אין איסור פלילי, אין לתביעות מומחות יכולת מעשית לשרוד, משום שבתי המשפט לא יאכפו הסכם הנוגד את תקנת הציבור.
למרות האיסורים החקיקתיים, בשנים האחרונות צצו חברות מסחריות המשקיעות בקניית זכויות תביעה מאנשים פרטיים, ומאגדות זכויות אלו על-מנת לממן את ההוצאות המשפטיות. התביעה הקנויה הראשונה הייתה ב-1978, Thee v. Parker Bros בניו יורק, החברה הקונה הצליחה לעקוף את האיסורים המשפטיים, אולם התביעה לא הניבה פירות. תביעה נוספת, Killian V Millard ב-1991 בקליפורניה הצליחה גם היא לעקוף את המכשולים ונחלה הצלחה רבה לחברה התובעת.
במדינת ניו-ג'רזי מעולם לא היה איסור פלילי או איסור באמצעות תקנת הציבור נגד המחאת תביעות. ההחלטה לא לקבל למערכת המשפט את דוקטרינת ה-champerty עוגנה בהחלטת בית המשפט העליון של ניו ג'רזי בעניין Schomp v Schenk. שם נאמר במפורש כי זמנים שונים ונסיבות משתנות כבר לא משאירים מקום לאיסורי ההמחאה שנוסחו באנגליה של ימי הביניים. (החלטה שהתקבלה כבר בסוף המאה ה-19).
חברות העוסקות בהסכמי המחאה יכולות לנצל את אי קיום האיסור על-מנת לעקוף את האיסורים שבמדינות ארצות הברית אחרות, באמצעות שימוע ההסכם במדינת ניו-ג'רזי (על ידי קביעת תנאי כזה בחוזה עסקת ההמחאה או על ידי כריתתו במדינה זו).
במדינת מסצ'וסטס, בשונה מניו ג'רזי, האיסור בוטל אחרי שהונהג במדינה שנים רבות. ביטול האיסור התקבל בהחלטה בהמ"ש העליון בעניין Saladini v. Righellis ., שהתבססה במידה רבה על שיקולי מדינת ניו ג'רזי שלא לקבל את האיסור, יותר ממאה שנים קודם לכן.
כיום מתקיים דיון רחב בארצות הברית בנושא רפורמה בדיני הנזיקין, שתביא לייעול הליטיגציה ולצמצום עלויות. תומכי הרפורמה טוענים שכיום מערכת המשפט מוצפת בתביעות קלות דעת, ומעלים מספר הצעות לשיפור המצב. הצעה לביטול כולל של איסור על המחאות תביעות טרם עלתה, אך עם התקדמות הדיון סביב הרפורמה ניתן להניח שהנושא יידון בהרחבה.
מקור החקיקה
סעיף החוק הרלוונטי לעניינינו הוא ס' 22 לפקודת הנזיקין : "הזכות לתרופה בשל עוולה, וכן החבות עליה, אינה ניתנת להמחאה אלא מכוח הדין". כלומר- לא ניתן להעביר את הזכות לפיצויים או את החובה לשלם פיצויים על עוולה שנגרמה לאדם. תוקפו של סעיף 22 ניתן לו מדיני המחאת חיובים, האוסרים על המחאה במקום שאסור על פי דין, על פי מהות ההמחאה או מפני שבאותו חוזה ספציפי הוחלט לאסור על המחאה.
האיסור בסעיף הוא על העברה פסיבית או אקטיבית. העברה פסיבית היא כאשר אדם מבטיח לחברו כי אם יתבעו את החבר לדין, הוא יתייצב במקומו- חילופי הנתבע. לעומת זאת, העברה אקטיבית היא העברת ניהול תביעה לתובע חדש – חילופי התובע.
פיתוחים פסיקתיים בביהמ"ש העליון
המשפט האנגלי הכיר עם השנים, כאמור, במספר חריגים לאיסור ההמחאה. השופט ברק כותב בספר "דיני הנזיקין" כי המשפט האנגלי השתרש בארץ, בלי שחריגיו השתרשו איתו, למרות זאת ניתן לראות כי במהלך השנים אומצו החריגים האנגליים גם במשפט הישראלי.
פרשת אדלסון ופרשת סמיר
חריג נוסף שהוכר בהמחאת תביעות חוזיות וקנייניות, עלול להעיד על מגמה דומה בתביעות נזיקיות. בפס"ד אדלסון נ' רייף, בו הוגשה תביעה על ידי בנק הולנדי לפירעון חוב, הגיעו הצדדים להסכם פשרה, אולם לפני ביצוע הפשרה רכש צד שלישי את זכויות הבנק לפי הסכם הפשרה. כאשר התחיל הצד השלישי לממש את זכויותיו נטען נגדו כי לרכישה אין תוקף, כיוון שזו רכישה של זכות תביעה. ביהמ"ש דחה את התביעה לפי החריג שנקבע כבר בעניין פילוסוף, והוסיף הערת אגב לפיה מתקבלת גישת המשפט האנגלי כי אין פסול בהמחאת תביעה כאשר לתובע החדש ישנו אינטרס רכושי או מסחרי בתביעה. לרנר בספרו "המחאת חיובים" מרחיב וטוען כי גם כאשר אין אינטרס רכושי רגיל אלא אינטרס אחר עדיין יש להתיר את ההמחאה.
למרות הכרסום בתחולת איסור המחאת התביעה, כפי שמסתמן בפסיקה, אין זו מגמה חד משמעית. בפס"ד סמיר נ'  סאלח כיואן  משנת 2000, דוחה ביהמ"ש תביעה של קבלן הטוען שהעסיק שלושה עובדים, וארבעתם לא קבלו את משכורתם מהמעביד. הקבלן טוען כי לאחר לחץ מהעובדים הוא שילם להם את שכרם, ולכן הוא עכשיו תובע מהמעביד את שכרו ואת הסכום ששילם לשלושת הפועלים האחרים. ביהמ"ש דוחה את התביעה, אחד מנימוקי הדחייה הוא שבתשלום לעובדים למעשה נמכרה זכות התביעה, וסחר בתביעות אסור על פי דין. התייחסות כזאת, במיוחד לאור ההרחבות בשנים האחרונות נראית תמוהה מעט. ייתכן שנימוק זה ניתן רק לחיזוק התוצאה, והוא אינו הנימוק האמיתי לפסיקה (נראה שבית המשפט אינו מאמין כלל לקבלן), ולכן לא ניתן להסיק מכך כי ההלכה בנושא ההמחאה השתנתה.
הצעת הקודיפיקציה מחוללת שינוי מהותי במצב, כיוון שהיא מוחקת לחלוטין את סעיף 22.
מבט לעתיד-הצעת הקודיפיקציה
הצעת חוק דיני הממונות
השינוי המוצע
במסגרת השינוי המתוכנן בפקודת הנזיקין בהצעת חוק דיני הממונות, מושמט סעיף 22 האוסר על המחאת תביעה נזיקית. בדברי ההסבר לקודקס האזרחי מוסברת ההשמטה בכך שאין הצדקה כללית לקיומה של ההוראה, הנשענת על מסורת אנגלית. בנוסף, מצוין כי במקרים המתאימים תחול ממילא הוראת תקנת הציבור שבסעיף 110, הקובעת בטלות של חוזה אם נוגד את תקנת הציבור.
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;"> סעיף 2: בשימוש בזכות, בביצוע פעולה משפטית ובקיום חיוב, יש לנהוג בתום לב.
סעיף 3: בית המשפט רשאי לשלול או להגביל זכות של אדם, בנסיבות שבהן מוצדק הדבר, בשל כך שהזכות צמחה עקב התנהגות של הזכאי הנוגדת חיקוק או הנוגדת את תקנת הציבור.
סעיף 4: לא תוגש תובענה בשל מעשה קל ערך שאדם סביר לא היה מלין עליו.
סעיף 110(א): חוזה שכריתתו, תוכנו או מטרתו הם בלתי חוקיים, או סותרים את תקנת הציבור- בטל. שתי תמיהות עולות מהנימוקים שנכתבו בהצעת החוק להשמטת הסעיף: ראשית, ההתבססות על תקנת הציבור המצומצמת המוצעת בסעיף 110 מקבעת את כל המחאות התביעות בתוך דיני החוזים. כשלמעשה, ישנה אפשרות פשוטה בהרבה, לבסס זאת על סעיפים 2 ו-3 בקודיפיקציה. ההכוונה לדיני החוזים מצמצמת את הפרשנות לתקנת הציבור בתחומי ההמחאה השונים. שנית, באופן כללי ניתן היה לצפות שהשמטת הסעיף תלווה בדיון מעמיק יותר בהשלכות הצפויות מביטול איסור ההמחאה.
רציות השינוי אל מול הסיכונים שבו
דברי ההסבר להשמטת הסעיף מאוד כלליים ואינם מספקים מענה למכלול השיקולים בעד ונגד המחאת התביעות, המצויים בספרות ובפרקטיקה. נראה כי אכן חלק מהשיקולים שעמדו בבסיס איסור ההמחאה כבר אינם תואמים לחלוטין את ההתפתחויות המודרניות של המשפט, אולם עם התפתחויות אלו נוצרו שיקולים חדשים שיש לתת עליהם את הדעת.
השלכות אפשריות מהשינוי ודרכי התמודדות
לדעתנו, ביטול ההוראה שבפקודת הנזיקין לא תביא לעלייה חדה בעיסוק בהמחאות תביעה, אלא יהיה תהליך הגדרתי של קביעת כללי המשחק החדשים על יתרונותיו וחסרונותיו לכל הצדדים. כפי שניתן לראות במדינות אחרות כגון אנגליה, ויילס וארצות הברית, קיימים מנגנונים משפטיים חלופיים בעזרתם אפשר יהיה לפקח על השימוש בהמחאת התביעות. כפי שטוען Marcushamer במאמרו, מצבו של התובע בניו ג'רזי (שם כזכור מעולם לא היה איסור נגד המחאת תביעות) לא הורע ממצבו של מקבילו בניו יורק (שם כזכור יש איסור חוקי על ההמחאה). שניהם נהנים באופן שווה מהגנות של חוקים אחרים, כגון איסורים נגד הבאת תביעות קלות דעת, וחובת תום הלב. לדעתנו, הפסיקה הישראלית תאמץ את נוסחת הגג של המשפט המקובל ותבחן כל מקרה של עסקת המחאה נזיקית תחת כנפיהן של תקנת הציבור ותום הלב. העוגן החקיקתי לכך הוא ס' 2 וס' 3 להצעת חוק דיני הממונות המחיל את תום הלב ותקנת הציבור על פרשנות כל סעיפי הקודיפיקציה. בדרך זו יהיה אפשר לפקח ולשלול תוקפן של עסקות שנובעות ממניעים של נקמנות אישית, להבדיל ממניעים כלכליים מסחריים, ולפקח על עסקאות המחאה המנצלות את חולשת הממחה. בנוסף, ס' 4 האוסר על תביעות קלות ערך ימנע תביעות מיותרות שלא היו מגיעות לבית המשפט לולא אפשרות ההמחאה.
שאלות עמם תיאלץ להתמודד הפסיקה
הסכנה היא שהקונים הפוטנציאליים יינצלו את לחץ הנפגע ויורידו את המחיר אותו יהיו מוכנים לשלם עבור זכות התביעה. הפסיקה תיאלץ להתמודד עם השאלה האם צריך לקבוע רף מינימום על-מנת להתמודד עם מקרים כאלו.
שאלות נוספות שבוודאי יעלו הן: האם בית המשפט יגביל המחאת תביעות בעלות אופי אישי מידי כגון עוגמת נפש, פגיעה בשם טוב וכדומה; הרחבת ההיקף של עוולת הנגישה, בהליכי נגד של הנתבעים המקוריים שיטענו לאינטרסים בלתי כשרים של הנמחה; מקרים בהם יטען הנתבע שהוציא הרבה יותר כספים בתביעתו נגד הנמחה מאשר היה מוציא בתביעה מול התובע המקורי; הטלת חיובים על הנמחה במידה והתביעה (שהייתה חלשה מלכתחילה) נכשלה.
בנוסף, עולה השאלה הכללית אלו אינטרסים יוזרמו דרך תקנת הציבור ותום הלב- לדוגמה האם ההתמקדות תהיה רק בצדדים או האם יילקחו בחשבון אינטרסים ציבוריים רחבים יותר, וכיצד תשפיע ההכוונה לתקנת הציבור בדיני החוזים.
מבט ביקורתי - בחינת הנושא בעיני גישת המשפט וכלכלה
ניתוח הנושא באמצעות כלי זה בא להדגים את הרווחים הפוטנציאלים משוק חופשי של המחאות תביעה. הניתוח המוצע כאן הוא על פי מאמרו של Ari Dobner.
מהו הרווח במצב של שוק המאפשר סחר בתביעות?
הנחת היסוד היא שפעמים רבות לתביעה יהיה ערך גדול יותר למשקיע מאשר לתובע המקורי (תורת הערך). לכן, תובע שבמצב כיום היה נוטש את תביעתו משיקולים שונים של מחיר וסיכון, יעדיף למכור את תביעתו למשקיע, או לחלופין למכור מניות מהתביעה כדי לממנה.
מתוך הנחת ייסוד זו מגיעה המסקנה כי השוני בתפיסתו של ערך התביעה יוצר הזדמנות עסקית שמביאה תועלת לשני הצדדים. ההבדלים בהערכת התביעה נובעים מכמה גורמים עיקריים:
רכישת התביעה
המחלקה בוחנת את התביעה מבחינת עובדותיה, חישובי סיכון מול רווח פוטנציאלי, ואם התובע מיוצג על ידי עו"ד- מנהלת משא ומתן עם עורך הדין. בתום ההערכה, החברה תציע לתובע אחת מ-3 אפשרויות: העברה מלאה של זכות התביעה, העברה חלקית של הזכות, או הלוואה.
באפשרות של העברה מלאה של זכות התביעה, החברה תשלם לתובע במזומן או באמצעות הבטחת אחוזים בליטיגציה העתידית, או שילוב בין השניים. במידה ועדיין נדרש שיתוף פעולה סביר מהתובע (כגון עדותו), תוודא החברה על ידי בחירת אמצעי התשלום כי לתובע עניין בתוצאת התביעה. מכיוון שישנה העברה מלאה, אין יחסי עו"ד-לקוח בין התובע לחברה.
אופציה שנייה היא העברה חלקית של הזכות. במקרה כזה, התובע מוכר לחברה מניות בתשואות ההתדיינות. החברה בתמורה משלמת במזומן ו/או הסכם לנשיאה בהוצאות ההתדיינות. במקרה כזה התובע נשאר בשליטה מלאה על ההליכים, ומנגד מקבל את האפשרות לממנם. אפשרות שלישית היא הלוואה- "צ'מפרקו" מלווה לתובע כספים, ותקבלם בחזרה רק במידה והתביעה מצליחה. ריבית ההלוואה תהיה באופן טבעי גבוהה מאוד בגלל הסיכון, ובכל מקרה יש להניח שהלוואה כזו תתרחש רק בתביעות בעלות סיכון קטן יחסית להפסד.
מחלקת ליטיגציה
מחלקה זו תעסוק הן בסיוע לאומדן ערך התביעה, והן בכל היבטי הליטיגציה, התלויים בסוג הטיפול שנבחר (רכישה מלאה/חלקית או הלוואה)- בין כעורכי דין של התובע לכל דבר ועניין, סיוע לעורך-הדין המקורי, מציאת עורך-דין חיצוני, או במקרה של הלוואה- הצמדת ריבית התואמת את מידת הסיכון.
מחלקת שירותי השקעות
מחלקה שעוסקת בעסקאות עם משקיעי חוץ להשקעה בתביעות- בין אם השקעה ישירה בתביעה מסוימת (כך שהרווח האפשרי גבוה אבל פיזור הסיכון מאוד נמוך), או בהשקעה במניות של "צ'מפרקו".
המודל שמציג Dobner במאמרו מתייחס למצב המשפטי כפי שהוא בארצות הברית, ולכן חברת "צ'מפרקו" פועלת מתוך מדינת ניו ג'רזי (שם אין איסור על המחאת תביעות), ועל ידי שימוש בדיני החוזים האמריקאיים סוחרת בתביעות מכל רחבי ארצות הברית.
בישראל המצב כיום אינו מאפשר פעילות של חברה כדוגמת זו, אך בהחלט תהיה אפשרות לקיום מודל כזה עם קבלת הקודיפיקציה והתפתחות הסחר בתביעות בישראל.
קרב סלמיס שבקפריסין (497 לפנה"ס)
קרב סלמיס שבקפריסין הוא קרב ימי שניטש בקיץ 497 לפנה"ס, במהלך המרד האיוני, בין הצי הפיניקי שבשירות דריווש מלך פרס לבין הצי האיוני שנחלץ לעזרת ערי קפריסין המורדות. ההתנגשות הימית התחוללה במימי סלמיס, הגדולה והחשובה שבערי קפריסין בעת ההיא. עיר זו שכנה בחוף המזרחי של האי, בשפך הנהר פדיאוס. תוך כדי הקרב הימי נערך במישור סלמיס גם קרב יבשתי. הצי האיוני ניצח אמנם בים, אך הפרסים הנחילו מפלה ביבשה לצבא ערי קפריסין, והמרד באי דוכא.
רקע היסטורי
המרד האיוני, שפרץ ב-500 לפנה"ס, התפשט עד מהרה מערי איוניה אל קאריה וההלספונטוס. הרודוטוס, ההיסטוריון היווני בן המאה ה-5, מספר כי בהשפעת אוֹנֶסילוֹס, אחיו הצעיר של גוֹרגוֹס, הטיראן של סלמיס שבקפריסין, הצטרפו גם כל תושבי האי למרד בדריווש, להוציא העיר אמאתוס. תגובת המלך הפרסי לא איחרה לבוא, ועוד קודם שנפנה להדביר את המורדים באיוניה, שלח צבא גדול מקיליקיה שבאסיה הקטנה אל סלמיס, מלווה באניות מן הערים הפיניקיות הנאמנות לו.
הקרב ותוצאותיו
הידיעות על הצבא הפרסי העושה דרכו בים אל עבר קפריסין הגיעו לאוזניו של אונסילוס, והוא פנה אל האיונים בבקשת עזרה. כך ארע, שעם בוא הצי הפיניקי ונחיתת הצבא הפרסי בחוף קפריסין הגיעו גם אניות הברית האיונית, כשעל סיפוניהן חיילים רבים.
האיונים, שראו כי אפסה כל תקווה לניצחון, עלו על האניות ושבו לאיוניה. בתוך חודשים אחדים נפלו ערי קפריסין בזו אחר זו לידי צבא דריווש ובתחילת 496 לפנה"ס הושלם דיכוי המרד. היה זה סימן מבשר רעות ליוונים אשר באיוניה, שידעו כי במוקדם או במאוחר ירגישו גם הם את נחת זרועו של מלך פרס.
ג'רמי וורינר
ג'רמי מתיו וורינר (באנגלית: Jeremy Mathew Wariner נולד ב-31 בינואר 1984 באירווין, טקסס) הוא אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי ואלוף עולם בריצת 400 מטר. שיאו של וורינר בריצת 400 מטר מדרג אותו כאתלט הרביעי במהירותו בהיסטוריה בריצה זו, ביחד עם מייקל נורמן.