cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלכוהוליסטים אנונימיים
היסטוריה
הרעיון להקמת קבוצת התמיכה הראשונה לאלכוהוליסטים החל בשנת 1934 על ידי ביל וילסון, אלכוהוליסט שהקריירה שלו נפגעה בשל התמכרותו, אך הוא הצליח להתפכח בזכות תמיכה שקיבל ב"קבוצת אוקספורד" הנוצרית. הוא הקים קבוצת אוקספורד משלו לתמיכה באלכוהוליסטים, אך זו לא הצליחה לסייע לאנשים בגמילה. הוא קיבל עצה מהרופא שסייע לו להיגמל, ד"ר ויליאם סליקוורס, לעסוק בקבוצה בכיווני תמיכה מדעיים יותר ופחות דתיים. ההזדמנות לכך הגיעה במהלך נסיעת עסקים לאקרון, אוהיו, בה פגש בד"ר בוב סמית, וסייע לו להתפכח. היום בו שתה סמית את המשקה האחרון שלו, 10 ביוני 1935, נחשב כתאריך הייסוד של אלכוהוליסטים אנונימיים.
בשנת 1946 גדלו הקבוצות, ונוצרו בלבול ומחלוקות בתוך הקבוצות לגבי שיטות עבודה, הסמכות והמטרות. הדבר הוביל את וילסון לכתוב הנחיות לניהול הקבוצות, שנודעו בשם "שתים עשרה המסורות", וכללו גישה של מבנה בלתי היררכי ואלטרואיסטי. ההנחיות נכנסו בהמשך לכל המהדורות הבאות של "הספר הגדול".
בשנות ה-50 החלה התרחבות בינלאומית גדולה של התנועה. בשנת 2001 הוערך מספרם של חברי הארגון בעולם בכשני מיליון.
אלי שרייבר
אלי שרייבר (חתולי) (נולד ב-1942) הוא סופר, מתרגם וסאטיריקן ישראלי.
ביוגרפיה
אלי שרייבר נולד בשנת 1942 בירושלים. למד תיאטרון ופילוסופיה בתל אביב ולימודי תואר שני בניו יורק. כתב לטלוויזיה הלימודית ואחר כך לתוכנית הטלוויזיה "ניקוי ראש" (בעונה הראשונה) ולמוסף הסאטירי "דבר אחר" של עיתון "דבר". כמו כן, כתב את המחזות "הקורקבן" (1972), "חיים חיים" (1974), "בלוף" (1976) ו"מעשה בטייס" (1987). המחזות כשלו על הבמה ושרייבר לא שב עוד לכתיבה תיאטרונית.
שרייבר מרבה להשתמש בציניות ובהומור שחור; בספר "הס פן תעיר" מתוארת הקמה של מחנה השמדה משוחזר בישראל בתור אטרקציה תיירותית, וב"אשר סיפרתי לנכדותיי" מופיעים פיגועים ברקע בתור שגרה. לעיתים הוא כותב על תקופת התנ"ך: ב"השדה והמערה אשר בו" וכן ב"שיעור בתנ"ך" מתוארים האירועים שמאחורי סיפור רכישת מערת המכפלה וב"מטיאס" חלק מהעלילה הוא על שלמה המלך. לעיתים קרובות ישנה עלילה מקבילה לסיפור המרכזי (כמו ב"יאוש מדעת" ו"השדה והמערה אשר בו").
בכמה מספריו הוא מתאר תוך כדי הסיפור את תהליך כתיבתו כביכול (כמו ב"שווייצריה", "מטיאס" ו"עורצח"). לעיתים מופיע אצלו ויכוח עצמי על צורת הכתיבה הנכונה תוך כדי מבט אירוני מאוד על הכתיבה ועל עצמו. עוד מאפיין בכתיבתו היא שלעיתים המספר אינו יצור אנושי; ב"הס פן תעיר" חלק מהרומן מסופר על ידי ציפור וב"השדה והמערה אשר בו" חלק מסופר על ידי תאי סרטן שמתפשטים בגוף הגיבור. בספריו יש מבט בקורתי מאוד על החברה הישראלית ובעיותיה, תוך שימוש בדמויות אנטי הירואיות ודיאלוגים עוקצניים.
מלבד ספרי הפרוזה שלו הוא כתב כמה ספרים הומוריסטים: "תוגת אמך" (שירים לא חינוכיים לילדים), "אבא אמא מותו כבר" (שירים וסיפורים עם אופי מקברי על יחסי הורים זקנים עם ילדיהם המבוגרים) ו"כל ילדי הגן" (מעין ספר ילדים).
תרגם מאנגלית את "הדורבן" של ג'וליאן ברנס, "כל היום חצות הליל" של חניף קוריישי, "נוכרי" של אדורם קלר, "כפר אשמדים" של אנתוני הורוביץ ו"רעידת זמן" של קורט וונגוט.
ב-1986 כתב את התסריט לסרט הקומדיה "סוף שבוע מטורף".
דייוויד מאמט
דייוויד אלן מאמט (באנגלית: David Alan Mamet; נולד ב-30 בנובמבר 1947, בשיקגו) הוא מחזאי זוכה פרס פוליצר, תסריטאי, סופר, במאי ומפיק קולנוע יהודי-אמריקאי.
קורות חיים
מאמט נולד בפלוסמור (Flossmoor), פרבר של שיקגו, אילינוי, למשפחה יהודית, שמוצאה ברוסיה. אביו היה עורך דין שהתמחה בדיני עבודה ואמו הייתה מורה במקצועה. גירושיהם, כשהיה בן 11, העיבו על ילדותו של הנער. הוא למד במכללת גודארד במדינת ורמונט ואחר כך נסע ללמוד משחק תיאטרון.
בשנים 1977–1990 היה נשוי לשחקנית האמריקאית לינדזי קראוס, אשר כיכבה בסרטו הראשון, "שם המשחק". למאמט שני ילדים מנישואין אלה, אחת מהן היא השחקנית זושה מאמט, שחקנית המככבת בסדרות מד מן ובנות. מ-1991 הוא נשוי לשחקנית הבריטית רבקה פידג'ן, הצעירה ממנו ב-18 שנים, ואיתה הוא מתגורר כיום במדינת ורמונט ובקיימברידג'. פידג'ן שיחקה באחדים מסרטיו ובהם "העוקץ הספרדי", "סטייט פינת מיין", "אוליאנה" ו"מרדף". לזוג שני ילדים.
יצירתו
מאמט התפרסם בשנות ה-70 בזכות מחזותיו סטיות מיניות בשיקגו ואמריקן בפאלו. ספרו "פסח" (משנת 1995), העוסק בתולדותיה של משפחה יהודית מיוסרת, תורגם לעברית על ידי לאה ששקו בשנת 2001, ויצא בהוצאת גוונים.
ספרו "במבי נגד גודזילה: מאחורי הקלעים של עולם הסרטים" תורגם לעברית על ידי רן לוי בשנת 2010 וראה אור בהוצאת עם עובד.
למאמט מעמד בולט בתיאטרון האמריקאי המודרני, עם שורה של מחזות נודעים, בהם גלנגרי גלן רוס, על כתיבתו זכה בפרס פוליצר לשנת 1984.
מאמט כבש אף מקום בצמרת הקולנוע האמריקאי עם סרטים מוכרים כגון "שם המשחק", "העוקץ הספרדי", "פסק הדין" (אשר בגין התסריט שלו היה מאמט מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר ב-1982), "לכשכש בכלב" (עליו היה מועמד, ב-1997, לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר), "הדוור מצלצל פעמיים", "הבלתי משוחדים", "דברים משתנים", "רונין" (תחת שם בדוי) ועוד. הוא גם היה היוצר של סדרת הטלוויזיה המצליחה "היחידה".
דעותיו
מאמט הביע מרבית ימיו דעות שמאל קלסיות, אך לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21 החל נוטה יותר ויותר ימינה, בד בבד עם הזדהותו ההולכת וגוברת עם יהדותו ועם ישראל. בספרו האחרון - "המידע הסודי בדבר התפוררות התרבות האמריקאית" (יוני 2011) הוא מתאר את מעברו זה, האישי - אידאולוגי, מצידה השמאלי של המפה הפוליטית - חברתית האמריקאית, לצידה הימני, תומך במועמדותה של שרה פיילין לנשיאות ארצות הברית. בספרו הקודם - "הבן הרע" (2006) הוא מתאר את השנאה העצמית של היהודים, המגיעה לדעתו לעיתים עד כדי אנטישמיות. בריאיון ל"Financial Times" ביוני 2011 הוא טען שהממסד הספרותי הבריטי ה"ליברלי" כתב וכותב מחזות, ספרים ומאמרים ה"מלאים בזוהמה אנטי יהודית". לדבריו "בריטים רבים היו רוצים שישראל תיעלם מהמזרח התיכון רק משום שכל מיני אנשים טוענים טענות מפוקפקות בנוגע לזכויות שלהם על המקום הזה". הוא התייחס בדבריו אלה הן לממסד דהיום והן לסופרי עבר כגון ג'ורג' אליוט ואנתוני טרולופ, שבספריהם הופיעו דמויות עם סטריאוטיפים יהודיים מעוררות גיחוך ו/או שנאה.
לילך נתנאל
לילך נתנאל (נולדה ב-1979) היא סופרת וחוקרת ספרות ישראלית.
ביוגרפיה
נתנאל היא ילידת נתניה. למדה לתואר ראשון ושני בספרות צרפתית באוניברסיטת פריז VIII. עבודת הדוקטורט שלה, שאותה כתבה בהנחיית פרופסור אבידב ליפסקר באוניברסיטת בר-אילן בשנת 2010, עסקה בסופר ובמשורר דוד פוגל ובהיבטים הרב-לשוניים שבכתיבתו.
מרצה בכירה במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן, עוסקת במחקר הספרות העברית והיידית ועורכת סדרת הספרים "משא" בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן.
פרסומה הספרותי הראשון של נתנאל היה בכתב העת "הו!". נתנאל ערכה יחד עם יובל שמעוני כתב יד גנוז מאת דוד פוגל שהתפרסם בשם "רומן וינאי" בשנת 2012 בהוצאת עם עובד, וכן כתבה אחרית דבר לספר. הספר בליווי אחרית הדבר תורגם לגרמנית בשנת 2013, ולשפות נוספות. בנוסף, בעקבות פרשת הגילוי והפענוח של הרומן הגנוז, כתבה חיבור בשם "כתב ידו של דוד פוגל: מחשבת הכתיבה" שהתפרסם בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן. נתנאל כתבה גם מונוגרפיה אודות יצירותיו של זלמן שניאור בשם "שניאור מן החיים והמוות" שראתה אור בשנת 2019 בהוצאת מוסד ביאליק, וספר אודות מכתביו האבודים, "נדון להיעלם", שראה אור בהוצאת מאגנס בשנת 2022.
ספר הביכורים שלה בפרוזה, "המצב העברי", ראה אור בהוצאת בבל בשנת 2008 וזיכה אותה בפרס רמת גן לספר ביכורים לשנת תש"ע. ספרה השני, "המולדת הישנה", ראה אור בהוצאת כתר בשנת 2014 וזיכה אותה בפרס ברנשטיין לאותה שנה. הרומן נכלל גם ברשימה הארוכה של המועמדים לפרס ספיר. רשימה זו, המתפרסמת בכל שנה מחדש, כללה גם את ספרה השלישי, "העייפים", שראה אור בהוצאת כתר בשנת 2018 ואת ספרה הרביעי, "עבודות וימים", שראה אור בהוצאת אפיק בשנת 2021.
הספר הראשון שערכה במסגרת "משא - סדרה למסה עברית" בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן, "סיפור שמתחיל בגבות של ערבי", ראה אור בשנת 2020. השני, "בין שני הרים", ראה אור בשנת 2021, והספר השלישי, "מסה עכשיו", ראה אור בשנת 2022.
נתנאל היא בת זוגו לשעבר של הסופר והמתרגם עילי ראונר.
קישורים חיצוניים
על ספריה:
פרץ גולדשטיין
פרץ גולדשטיין (4 ביולי 1923 – 1 במרץ 1945, בהונגרית: Goldstein Ferenc, גולדשטיין פֶרֶנְץ) היה מצנחני היישוב מעבר לקווי אירופה הכבושה במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
פרץ גולדשטיין נולד ברומניה ב-4 ביולי 1923. כנער הצטרף לתנועת הנוער הציונית "הבונים". עלה לארץ ישראל בשנת 1940 ונשלח לקיבוץ אפיקים, שם הצטרף לקבוצת אנשים שהורכבה מיוצאי טרנסילבניה, אשר התכוננו להקמת קיבוץ מעגן.
בדצמבר 1942 התנדב לשירות בפלוגה א' של הפלמ"ח. בהמשך, על-פי המלצת מפקדיו, התקבל לקבוצת צנחני היישוב, אשר אומנו לצנוח באירופה הכבושה בידי גרמניה הנאצית, על מנת לסייע במאמץ המלחמתי הבריטי. במסגרת ההכנות לשליחות זו עבר יחד עם שאר קבוצת הצנחנים קורס הכנה של "ההגנה", אימונים שונים וקורס צניחה בריטי ברמת דוד. לצורך ביצוע תפקידו קיבל גולדשטיין זהות בדויה תחת הכינוי סרג'נט ג'ונס. הגדרת תפקידו הייתה איסוף מודיעין וסיוע בחילוץ צוותי אוויר של בעלות הברית שנפלו בשבי. הנהגת היישוב היהודי ייעדה לו תפקיד נוסף וחשוב – הצלת יהודים באירופה הכבושה וסיוע בארגונם לעלייה ארצה.
הרברט בן-עדי
הֶרבֶּרט בן-עדי (22 ביולי 1904 – 1977) היה עיתונאי ישראלי שפעל בבאר שבע מ-1949 ועד אמצע שנות ה-70 של המאה ה-20, כתב ה"ג'רוזלם פוסט" ו"מעריב" בדרום.
ביוגרפיה
הרברט בן-עדי נולד בקיץ 1904 בכפר הקטן בארץ' שבהונגריה (כיום על גבול קרואטיה), בנם של אברהם ואירה לבית שטרן. בילדותו עבר עם הוריו לבירת האימפריה האוסטרו-הונגרית, וינה. לאחר מלחמת העולם הראשונה עברה המשפחה למדינה החדשה יוגוסלביה, באזור קרואטיה. ב-1929, לאחר מות הוריו, נעצר על ידי הממשלה הפאשיסטית בגין השתתפות בפעילות אנטי-פאשיסטית. הוא נכלא ללא משפט ועונה במשך חמישה חודשים, שבסופם גורש מהמדינה ומצא מקלט בצ'כוסלובקיה. עם סיפוח חבל הסודטים לגרמניה הנאצית, הצליח בן-עדי להגיע לאנגליה בסיועם של הקווייקרים. הוא שלט במספר שפות: הונגרית, קרואטית, עברית, איטלקית ואנגלית. במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי, ובשלוש השנים האחרונות למלחמה (1944–1946) שימש כמתורגמן לגרמנית ואיטלקית במחנות השבויים הבריטיים. לאחר מכן שימש כמתורגמן עבור צבא הכיבוש של ארצות הברית בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה עד 1947. הוא התנדב ל"הגנה", ולאחר קום המדינה, בספטמבר 1948, עלה לישראל והתנדב לשרת במלחמת העצמאות בחיל ההנדסה.
בן-עדי סבל מאסתמה עקב שנים של עבודה במכרות באירופה. בעת שאושפז בבית חולים בתל אביב הכיר את אורה לַבּוֹק, אחות מוסמכת. השניים נישאו ביוני 1949, ועברו לבאר שבע, שם התגורר במשך שארית חייו. במרץ 1950 נולד בנם היחיד, יגאל.
בארץ עבד תחילה בבניין, אך לאור מצבו הבריאותי, נאלץ למצוא את פרנסתו בתחום אחר. לאחר חתימת הסכמי שביתת הנשק ב-1949, החל לשמש ככתב ה"ג'רוזלם פוסט" בנגב (הוא רכש שליטה טובה באנגלית במהלך שירותו הצבאי). בנוסף, שימש ככתב "מעריב" בדרום. הוא סיקר במיוחד את המתרחש בבאר שבע: את התפתחותה של העיר, את האתגרים שעמה נאלצו תושביה וקברניטיה להתמודד ואת האירועים שהתרחשו בה. כמו כן, הוא היה מצלמיה הראשונים של העיר בשנים שלאחר קום המדינה, אף שלא היה בעל הכשרה מקצועית בתחום זה. בעקבות ביקורו בארצות הברית ב-1958, החל לכתוב גם עבור ה-Home News Tribune של ניו ג'רזי ועבור ה-Jewish Journal. הוא פרסם מאמרים וטורים עד אמצע שנות ה-70. בשנת 1968 ראה אור ספרו Israel's War for Peace: Private Letters of an Israeli Newspaper Correspondent ("מלחמתה של ישראל לשלום: מכתבים אישיים של כתב-קורספונדנט ישראלי", שבו הופיעו רשימותיו על חיי היומיום בתקופת מלחמת ששת הימים.
אוסף של הזמנות לאירועים שהתקיימו בבאר שבע, שאסף בן-עדי בקפידה, נמסר לארכיון לתולדות ההתיישבות בנגב ע"ש דוד טוביהו, שנוסד ב-1975 באוניברסיטת בן-גוריון ביוזמתו של דוד טוביהו; רבים מההזמנות לאירועים שבאוסף הן העדות היחידה שיש בנמצא להתרחשותם.
בן-עדי נפטר בשנת 1977. הוא זכה באות יקיר באר שבע. לאחר מותו נקרא על שמו רחוב קטן בבאר שבע, לא הרחק מדירת החדר ברחוב סמילנסקי שבה התגורר עם הגיעו לעיר. בשנת 1980 ראה אור קובץ מרשימותיו.
בנו יגאל מתגורר עם אשתו שרה וילדיהם (שרונה שירלי ודרור) בבאר שבע.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
הלוח הערבי
הלוח הערבי הוא אחד הלוחות הטקטוניים על פני כדור הארץ. ההתנגשות שלו עם הלוח האירואסייתי גרמה להיווצרות רכסי ההרים באזור טורקיה ואיראן.
השתרעות וגבולות
חלקו היבשתי של הלוח הערבי כולל בתוכו את חצי האי ערב בתחומן של ערב הסעודית, תימן, עומאן, איחוד האמירויות הערביות, קטר, כווית, בחריין, ירדן וסוריה, ומגיע עד לדרום טורקיה. חלקו הימי מתבטא ברצועה המקיפה את חצי האי ערב לאורך מפרץ אילת, ים סוף, הים הערבי והמפרץ הפרסי.
לוח הזמנים
הלוח הערבי היה חלק מהלוח האפריקאי בתור הפרוטרוזואיקון, התור השלישי והאחרון בעידן הפרקמבריון, שהחל לפני כ-2.5 מיליארד שנים ונמשך עד לסיומו של העידן לפני כ-540 מיליון שנים. השניים נפרדו בתקופת האוליגוקן, שהסתיימה לפני 23 מיליוני שנים, ומאז נע הלוח הערבי באיטיות לכיוון הלוח האירו-אסיאתי, דבר שהביא להתרוממות רכס הרי זגרוס באיראן. שקע בקעת הירדן החל להתפתח בתקופת האאוקן לפני כ-38 מיליון שנה.
הלוח הערבי וארץ ישראל
הפעילות הטקטונית הביאה למגע בין שכבות קרקע של הלוח הערבי והלוח הלבנטיני. נקודות המגע בין שני הלוחות מסוג גבול חילוף, מתחילה בים סוף ומסתיימת בהרי הטאורוס שבדרום טורקיה. הקרום שממזרח להעתק, רובו בעבר הירדן, נע צפונה ביחס לקרום שממערב לו המשתרע בתחומי ארץ ישראל. לאורך קו ההעתק בין הלוחות נוצרו מספר אגני פתיחה, שקעים עמוקים יותר, אליהם התנקזו ים המלח והכנרת.
תזוזות הלוחות הטקטונים והיפרדותם, גורמים לרעידות אדמה רדודות אשר חלקן רבות עוצמה. עם זאת, ברוב המקרים אין הן גורמות להתפרצות געשית, אך תיתכן נביעת מעיינות חמים.
בריג'יד ליונס תורנטון
בריג'יד ליונס תורנטון (באנגלית: Brigid Lyons Thornton; 1896 - 15 בנובמבר 1987) הייתה חברה בארגון המהפכני האירי קומן נה מאן, קצינה בצבא מדינת אירלנד החופשית, ורופאה.
תחילת דרכה
בריג'יד ליונס נולדה במחוז רוסקומון בשנת 1896. היא הייתה בתו של החקלאי הפניאני פטריק ליונס בגיל צעיר עברה ליונס לחיות עם דודה פרנק מקגינס ואשתו קייט בלונגפורד, שם השלימה את לימודי התיכון. ממקגינס היא למדה להתעניין בפוליטיקה ובהיסטוריה האירית. הוא נפטר בנובמבר 1934, לאחר שהיה סנאטור במשך חמש שנים, ודמות מפורסמת בשל מעורבותו בהיסטוריה האירית. בעת מרידת חג הפסחא בשנת 1916, הייתה תורנטון סטודנטית לרפואה וחברה בארגון הנשים הפארה-צבאי קומן נה מאן. היא נעצרה במהלך ההתקוממות, ונכלאה בכלא קילמיינהאם יחד עם חברים אחרים של המתנדבים האירים.
מהפכנית
ב-1922 היא סיימה את בית הספר לרפואה בגאלוויי, שם הייתה הצעירה מבין הסטודנטים לרפואה. היא הייתה לאישה היחידה שהייתה לקצינה בצבא מדינת אירלנד החופשית. היא ואדוארד תורנטון נפגשו כאשר בריג'יד חלתה בשחפת ונשלחה לשווייץ עם קצינים אחרים שהיו במצב דומה. במהלך תקופה זו למדה ליונס כיצד לטפל בשחפת בזמן שהיא עצמה הייתה מטופלת. היה זה יתרון משמעותי בשנים מאוחרות יותר. היא קיבלה תעודה בבריאות הציבור בשנת 1927 ולאחר מכן נכנסה לשירות הבריאות הציבורית. היא התחילה לעבוד במחוז קילדייר, ואחר כך עברה למחוז קורק עד שהגיעה לבסוף לדבלין, שם עבדה עד לפרישה. במהלך הקריירה שלה, טיפלה תורנטון במחלות זיהומיות רבות.
מרידת חג הפסחא
ליונס חזרה ללונגפורד כשהיא שמעה את החדשות על המרידה של 1916. דודה ג'ו מקגינס שירת במתחם בתי המשפט יחד עם פטריק פירס, ג'יימס קונולי ומייקל קולינס. ליונס הצטרפה לדודה פרנק ולמתנדבים האירים שהוא אסף בדבלין. הם הצליחו להיכנס לבתי המשפט, וליונס, יחד עם חברות קומאן נה מאן האחרות, סיפקו מזון וטיפלו במורדים הפצועים. היא פעלה כאחות לגדוד הראשון של המתנדבים שהשתלטו על בתי המשפט ועל הרחובות הסמוכים. לאחר הכניעה, היא הוכנסה לכלא קילמיינהאם עם חבריה ובמהלך המאסר שמעה כי 14 ממנהיגי התנועה שלה נורו. לאחר שחרורה מהכלא, היא חזרה ללמוד רפואה בגאלוויי.
פעילות מהפכנית
מעורבותה של ליונס בפעילויות המהפכניות של נשים בסוף המאה התשע-עשרה הייתה הישג בפני עצמו, משום שפוליטיקה, דת וחינוך היו מחוזם השמרני של הגברים. הפטריוטיזם שלה הביא אותה למעורבת שין פיין ובקומן נה מאן. ועדיין, עמיתיהן הרפובליקנים של הנשים להגביל את פועלן במסגרת המהפכנית. אך כמו רבות מחברותיה, ליונס לא נתנה להם לעצור בעדה. היא השתתפה במרידת 1916, ובשנת 1917 היא הקימה סניף של קומן נה מאן בגאלוויי. על אף פעילותה המהפכנית ומעצרה, ב-1922 הוכשרה תורנטון כקצינה בצבא מדינת אירלנד החופשית, שקמה כנגד רצונם של רבות מחברותיה בקומן נה מאן.
קריירה רפואית
במהלך הקריירה הרפואית שלה, פעלה תורנטון גם כמחנכת של נשים בשכונות העוני, במיוחד בנושא גורמי מחלות ילדים. מים נקיים היו אז מצרך נדיר, וילדים רבים מתו מדלקת גסטרואינטריטיס. לעבודה זו לא היו תקציבים בשירותי הבריאות, והיא הרבתה להתנדב.
בשנות החמישים, כאשר פותחו חיסונים והופצו לציבור הרחב, תורנטון סייעה להילחם במגפת השחפת באירלנד והייתה מעורבת בפיתוח תוכנית חיסוני BGG החלוצית. צוות של חמישה עשר רופאים נסעו ברחבי אירלנד כדי לבצע את מה שהפך להישג רפואי היסטורי. בקריירה שלה במגזר הציבורי; היא פעלה במספר תחומים, ביניהם שימשה בתור הקצינה הרפואית של קילדייר וקורק, והיא הייתה סגנית קצין הרפואה של רשות הבריאות של דבלין. בגילאים מאוחרים יותר, היא הייתה הספרנית הרפואית בבית החולים רוטונדה, שם גם פעלה כיועצת. היא הייתה מעורבת בקרן צדקה רפואית, ולאחר פרישתה, עבדה כחוקרת בטריניטי קולג', בדבלין.
מותה
היא סבלה מבריאות לקויה בשנות השבעים המאוחרות שלה, ונפטרה מהתקף לב ב-15 בנובמבר 1987, בגיל 91. בעלה של תורנטון נפטר ב-1946, ולשניים לא היו ילדים.
זוהייר
זוהייר (בערבית: زهير بن أبي سلمى; 520–609) משורר ערבי, מגדולי השירה הקדם-איסלאמית. זוהייר הוא אחד משבעת המשוררים שדבריהם חקוקים על אבן הכעבה הקדושה במכה שבערב הסעודית. שירתו עוסקת בבדואים ובחיי הנוודות שלהם. בנוסף כתב שירי תהילה על השבט אליו השתייך ושירים סאטיריים על שבטים מתחרים.
ייחודיות שירתו היא בשימוש במילים פשוטות ובמשפטים קצרים, על מנת לבטא רעיונות עמוקים. נחשב אחד מגדולי ההוגים הערבים הקדם-איסלאמיים.
ארי הרו
ארי הרו (באנגלית: Ari Harow; נולד ב-1973) הוא לשעבר ראש הסגל במשרד ראש הממשלה, מנכ"ל ארגון ידידי הליכוד בארצות הברית ומנהל לשכתו של ראש הממשלה בנימין נתניהו בתקופת כהונתו השנייה (2008–2009).
ביוגרפיה
הרו נולד בבוורלי הילס, לוס אנג'לס, ילדם השני של זוג יהודים אמריקאים דתיים. הוריו, גלנדה וד"ר אד הרו נפגשו בבני עקיבא. לאחותו הגדולה בת' יש תסמונת דאון. בנוסף לה, יש להרו שני אחים ביולוגיים וכן שלושה אחים שהוריו אימצו במהלך השנים. משפחת הרו עלתה לישראל בשנת 1985, כשהוא היה בן 12, ואחרי כחצי שנה במרכז קליטה עברה לגור בגינות שומרון. הוא למד בישיבה התיכונית בקרני שומרון ולאחר מכן בישיבת הכותל. שירת בצה"ל בחטיבת גולני ואחר כך חזר לארצות הברית, שם למד וקיבל תואר ראשון בפסיכולוגיה בברוקלין קולג'. אחר כך למד וקיבל תואר שני במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב.
קריירה
בשנת 2002, בגיל 29, החל לשמש כיועצו של בנימין נתניהו לקשרי חוץ והממונה על גיוס תרומות חו"ל. חזר לארצות הברית, ובין השנים 2003 ל-2006 היה מנכ"ל ארגון ידידי תנועת הליכוד שם. ביולי 2007 חזר לישראל ומונה ליועצו של נתניהו לענייני חוץ. בפברואר 2008 מונה כמנהל לשכתו של נתניהו, בעקבות פרישת המנהלת הקודמת, איילת שקד. שימש בתפקיד עם כניסתו של נתניהו למשרד ראש הממשלה ופרש ממנו בתחילת 2010, מסיבות בריאותיות (מחלת לב). בתקופת עבודתו כמנהל לשכת נתניהו נחשב כרב השפעה וכמי שהצליח לרכך במידה רבה את החיכוכים האישיים ששררו בלשכת נתניהו עד הגיעו.
במרץ 2010 הקים חברה פרטית לייעוץ ולפיתוח עסקי בשם "3H גלובל". בספטמבר 2013, לקראת מינויו לראש הסגל במשרד ראש הממשלה, חתם הרו על הסכם ניגוד עניינים שבו התחייב להתנתק מהחברה.
במרץ 2014 מונה לראש הסגל במשרד ראש הממשלה, במקומו של גיל שפר שפרש והחל מספטמבר 2014, עת הודיע אייל חיימובסקי על פרישה, שימש גם כממלא מקומו של מנהל לשכת נתניהו.
בינואר 2015 עזב את לשכת ראש הממשלה, ועבר לעבוד במטה הבחירות של הליכוד.
הרו הוא תושב העיר מודיעין, היה נשוי לנעמי, ממנה התגרש ב-2017, ואב לארבעה ילדים. נשוי לטליה פולק.
הסתבכות בפלילים
בדצמבר 2015 נחקר בחשד שפעל בניגוד עניינים בזמן שהועסק בלשכת נתניהו וביולי 2016 נחקר שוב. בפברואר 2017 הודיעה המשטרה כי התגבשה נגדו תשתית ראייתית לשוחד, קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, קשירת קשר לפשע והלבנת הון. באוגוסט 2017 חתם על הסכם עד מדינה בתיק 1000 ותיק 2000, במסגרתו יורשע בהפרת אמונים, ייענש בעבודות שירות למשך חצי שנה וייקנס ב-700 אלף ש"ח. בפברואר 2018 דווח כי הרו יעיד נגד נתניהו גם בתיק 4000.
באוגוסט 2020, הוגש נגדו כתב אישום. הרו הואשם במרמה והפרת אמונים, בחשד כי מכירה פיקטיבית של חברת הייעוץ "3H גלובל", איפשרה לו להיכנס לתפקיד ראש הסגל של נתניהו בשנת 2014, בעודו ממשיך להחזיק בה ונהנה מרווחיה. האישום הוגש בהתאם להסכם עד המדינה.
הומר סטיל קאמינגס
הומר סטיל קאמינגס (באנגלית Homer Stille Cummings, נולד ב-30 בספטמבר 1870, ונפטר ב-10 בספטמבר 1956) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בשנים 1933–1939 תחת הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. כמו כן, הוא כיהן גם כראש עיריית סטמפורד וכיו"ר הוועידה הלאומית הדמוקרטית בשנים 1919–1920.
ביוגרפיה
קאמינגס נולד בשנת 1870 וגדל בבאפלו, ניו יורק. בשנת 1891 סיים את לימודי המשפטים שלו באוניברסיטת ייל. לאחר סיום לימודיו, החל לעבוד כעורך דין. הוא הקים משרד עורכי דין, שאותו ניהל עד שנת 1933. בשנת 1896 תמך קאמינגס באופן פומבי במועמד הליברלי-דמוקרטי לנשיאות ארצות הברית ויליאם ג'נינגס ברייאן. בתחילת המאה נבחר כשלוש פעמים לראשות עיריית סטמפורד מטעם המפלגה הדמוקרטית. בזמן כהונתו כראש עיר, קאמינגס שם דגש רב על שיפור התשתיות והביוב, וסידור מחדש של מחלקות המשטרה וכיבוי האש.
בשנת 1932 פעל רבות בסנאט למען היבחרו של המועמד הדמוקרטי פרנקלין דלאנו רוזוולט. לאחר היבחרו של רוזוולט לתפקיד היה קאמינגס אמור להתמנות לתפקיד המושל הכללי בפיליפינים, אך הוא לבסוף מונה לכהן כתובע הכללי. קאמינגס עבד בתפקיד זה כמעט 6 שנים, והוא היה התובע הרביעי בהיסטוריה האמריקאית באורך כהונתו.
במהלך עבודתו כתובע הראשי, פעל קאמינגס למען חיזוק ה-FBI שנוסד באותה התקופה, הגדלת הרגולציה בעניין החזקת נשק ומתן גיבוי לתוכנית הניו דיל. הוא פרש מהתפקיד בינואר 1939.
אורי לשמן
אורי לשמן (נולד ב-22 באפריל 1969) הוא מוזיקאי רב תחומי, מלחין, מנצח ומעבד, יזם ואיש חינוך ישראלי. הוא המנהל של מיזם "קידום דיאלוג באמצעות המוזיקה בבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב" וכן המייסד והמנהל הכללי של האתר Pick a Music, ביחד עם אמנון הרציג ו אביעד מיתר.
משנת 2012 לשמן הוא המנהל האמנותי של פסטיבל "צלילי ילדות" בחולון.
השכלה
לשמן הוא תלמידם של פרופ' יצחק סדאי ופרופ' נעם שריף. ב-2007 קיבל את הדוקטורט שלו PhD במחלקה למוזיקולוגיה, אוניברסיטת בר-אילן. נושא הדוקטורט: "טקסט וסבטקסט במוזיקה של קורט וייל בין השנים 1933-1935". את לימודיו לתואר ראשון ושני עשה באקדמיה למוזיקה באוניברסיטת תל אביב: M.A בניצוח תזמורת, בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב, בהצטיינות יתרה, ב-2001. B.A בקומפוזיציה ובניצוח תזמורת, האקדמיה למוזיקה באוניברסיטת תל אביב, בהצטיינות, ב-1998.
את לימודי התיכון עשה בתיכון ע"ש תלמה ילין, מגמת המוזיקה.
הוראה
לשמן מרצה בכמה מוסדות מרכזיים בארץ: במרכז הבינתחומי הרצליה - בבית הספר לתקשורת, במרכז נבזלין לעמיות יהודית במסגרתו פיתח ומלמד קורס שנתי של עשרים ושש הרצאות שנקרא "השיר הישראלי בראיה היסטורית, חברתית ותרבותית". בסדרת הרצאות זו, הזמר העברי מהווה גם כלי שדרכו לומדים הסטודנטים על תולדות הציונות, הקמת המדינה, שירה עברית, לשון עברית, זהות ישראלית וכמובן על היצירה התרבותית הישראלית.
לשמן מרצה במכללת לוינסקי לחינוך; מרצה במסלול המצטיינים בקריה האקדמית אונו; מרצה קבוע בהשתלמויות מורים עבור משרד החינוך; בבית הספר "מיוזיק"; מרצה מטעם "אסכולות", האוניברסיטה הפתוחה; מרצה מטעם מכון מגיד, האוניברסיטה העברית; מרצה במכון אבשלום ובמכללת השחר. כמו כן מרצה אורי לשמן בקתדרות שונות ברחבי הארץ, ארגונים חברתיים וארגונים עסקיים.
הלחנה, ניהול מוזיקלי של פרויקטים רב תחומיים
לשמן עוסק בהלחנה, הפקה, עריכה וניהול של קונצרטים, סדרות מופעים והרצאות. הוא מתרכז בהלחנה, שימור, חידוש והנחלת הזמר העברי, השירה העברית ומוזיקה של עדות ישראל. בשנים האחרונות מוזמנים ממנו בקביעות יצירות ושירים לערבי ההוקרה למשוררים ישראליים. יצירותיו מנוגנות בחו"ל ובאולמות רבים ברחבי הארץ.
ניצוח
לשמן מנצח על תזמורות רבות בארץ ובעולם ביניהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, בית האופרה "Teatro Verdi" בטרייסטה – איטליה והפסטיבל הלאומי בטרייסטה לאופרטות, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הפילהרמונית של בלגרד, התזמורת הפילהרמונית של יוהנסבורג, התזמורת הפילהרמונית ובית האופרה של קייפטאון, התזמורת הפילהרמונית של סיביו, הקאמרטה הישראלית ירושלים, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית חיפה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע ועוד.
משנת 2003 מוזמן לשמן באופן קבוע לנצח על התזמורת הפילהרמונית של יוהנסבורג וכמו כן הוא משתתף קבוע בפסטיבל "MIAGI" הנערך כל שנה בדרום אפריקה.
לשמן ניצח על התזמורת הקאמרית הישראלית בקונצרטים רבים, ביניהם על יצירתו "לאה" (מונו-אופרה), על האופרה "הנזל וגרטל" שכתב לה עיבוד מיוחד לתזמורת קאמרית, בשיתוף עם האופרה הישראלית, על הפרמיירה הישראלית ליצירתו של המלחין הפולני פרייסנר "רקוויאם לחבר" (Zbigniew Preisner: Requiem for my Friend), על הפרמיירה עולמית לאופרה "צחוק של עכברוש" שהלחינה אלה שריף וכתבה נאוה סמל, ועוד.
רדיו
בשנים האחרונות מגיש לשמן באופן קבוע, מדי שבוע, תוכנית רדיו על מוזיקה קלאסית ב-106.2 FM, תחנת הרדיו של המרכז הבינתחומי. כמו כן מגיש תוכניות ספיישל בקול ישראל.
.se
se. היא סיומת האינטרנט הלאומית של שמות המתחם (domain name) של אתרי אינטרנט הרשומים בשוודיה, הסיומת הושקה בשנת 1986. שמות המתחם והסיומות מנוהלות על ידי קרן האינטרנט השוודית "Internetstiftelsen i Sverige". הקרן מנוהלת על בסיס אמנת יסוד וחוקים.
מערכת הרישום לפני 2003
לפני אפריל 2003, חוקי ההרשמה תחת הסיומת se. היו נוקשים במידה רבה. רק חברות, עמותות ורשויות בסדר גודל ארצי יכלו לרשום אתר תחת סיומת זו, מוצרים בודדים של חברות לא היו זכאים לשמות דומיין נפרדים בסיומות אינטרנט משניות אפילו אם היו עם סמל סימן מסחרי רשום. מספר חברות יצרו חברות בת בשם של המוצר על מנת לעקוף את החוק ולהגן על הסימן המסחרי. אנשים אינדיבידואלים יכלו לרשום שם תחום אחד בלבד תחת הסיומת המשנית pp.se. (הסיומת pp כקיצור ל"private person" – איש פרטי). ארגונים ללא כוונות רווח נרשמים תחת שם תחום של מחוזות בשוודיה. חוקים אלו נוצרו בשנת 1996, לפני כן ההרשמה הייתה אף יותר נוקשה ומגבילה מאחר שאנשים פרטיים או מועדוני ספורט לא יכלו להירשם כלל.
מערכת הרישום אחרי 2003
עם החוקים החדשים, כל ישות או אדם יכלו לרשום שמות תחום ללא הגבלת כמות. החל מאוקטובר 2003, קרן האינטרנט השוודית מאמצת את טכנולוגיית IDN, המאפשרת להשתמש באותיות לטיניות, יווניות, עבריות, סיניות קיריליות ועוד בשמות התחום. טכנולוגיה זו מאפשרת לרשום שמות תחום עם אותיות מהשפה השוודית כגון: å, ä, ö, ü ו-é. ב-6 בספטמבר 2007, הפכו לזמינות 250 אותיות שונות משפות המיעוטים בשוודיה: פינית, מיאנקלית, סאמי, רומאני ויידיש. גם שנים לאחר אישור טכנולוגיית IDN, אתרים רבים מעדיפים לא להשתמש באותיות שוודיות, אחת הסיבות לכך היא שהדפדפן מהצד של המשתמש חייב תמיכה מיוחדת. גם ב-2017, אתרים מעדיפים לא להשתמש באותיות שוודיות, דוגמה לכך היא האתר של מחוז סקונה (Skåne) אשר כתובתו נכתבת ללא אותיות שוודיות (skane.se).
טאקו בל
טאקו בל (באנגלית: Taco Bell, בתרגום חופשי: פעמון הטאקו) היא רשת מסעדות מזון מהיר אמריקאית, המוכרת מזון בסגנון מקסיקני, שבסיסה נמצא באירוויין, קליפורניה, ארצות הברית. הרשת היא חלק מחברת Yum! Brands, המתפעלת בין היתר גם את רשתות המזון KFC ופיצה האט.
היסטוריה
במקור החלה החברה כדוכן למכירת נקניקיות בלחמנייה בשנת 1946 על ידי גלן בל. לאחר כמה ניסיונות שביצע ובהשפעת השיטה המצליחה של האחים לבית מקדונלד'ס הקים את מסעדתו בשנת 1962. השיטה הוכחה, וטאקו בל הפכה למסעדה מוצלחת.
עד מהרה, נרכשה החברה על ידי ענקית-המזון "פפסיקו". באוקטובר 1997 הקימה פפסיקו את חברת "טריקון" (Tricon), והעבירה אליה את השליטה על החברות טאקו בל, KFC ופיצה האט. ב-16 במאי 2002 טריקון הפכה רשמית ל-Yum! Brands.
החברה התפרסמה רבות החל משנת 1998 בעזרת פרסומות הצ'יוואווה שלה שהציגו כלב שפרסם את מוצריהם. הם זנחו את הרעיון בתחילת המאה ה-21.
מידע כללי
בשנת 2013 היו לחברה 6,500 מסעדות ברשת, מתוכן 280 מחוץ לארצות הברית. בארצות הברית היא חולקת שטחים רבים עם רשת KFC.
לרשת כ-175,000 עובדים.
הכנסות לרשת בשנת 2009 היו 1.9 מיליארד דולר.
כיום מגישה המסעדה מזון "טקס-מקס", כלומר מזון אמריקאי המושפע מהתרבות המקסיקנית.
טוקסופלזמוזיס
טפיל זה נמצא לרוב במעיים של חתולים נגועים, וכן בתאים של בעלי חיים אחרים, ולכן ניתן להידבק במחלה כתוצאה ממגע ישיר של הפה עם צואת חתולים, מאכילת בשר נגוע שלא בושל כראוי וכן מעיבוד אדמה ומגע של יד בפה.
טוקסופלזמה גונדי הוא הטפיל הנפוץ ביותר, מעריכים כי בין רבע לשליש מאוכלוסיית העולם נדבקו בטפיל. רובם לא חשו בהידבקות או שחשו כאב ראש ותחושה הדומה להתקררות.
מחלה זו נחשבת כמסוכנת במיוחד עבור נשים בהריון ועבור מדוכאי חיסון, כמו חולי סרטן המקבלים טיפול כימותרפי, מושתלי איברים, וחולי איידס.
תסמינים
כ-80% מהאנשים שנדבקים לא מפתחים תסמינים כלשהם. אחרים מפתחים תסמינים הדומים לשפעת, כגון כאבי שרירים או ראש, צמרמורת, חום, חולשה כללית, או בלוטות לימפה מוגדלות מעט.
סיכונים בהריון
עוברים שאימהותיהם נדבקו במהלך 28 השבועות האחרונים להריון, נמצאים בסיכון מוגבר להידבקות במחלה (60% סיכון), למומים ולפיתוח המחלה. רק מיעוט קטן יפתח את סימני המחלה מיד בלידה. במרבית המקרים הסימנים יופיעו במהלך שנות ה-20 לחיים, או אף מאוחר יותר ויכללו:
עידוד יצירת הקשרים במוח אצל העובר מפריע להתמיינות המוח.
עם זאת, אנשים רבים נדבקים בטוקסופלזמה במהלך החיים וכתוצאה מכך מפתחים נוגדנים כנגד הטפיל; נשים שיש להן נוגדנים בדם נחשבות כמחוסנות מפני הידבקות חוזרת.
סיכונים לבעלי מערכת חיסונית מוחלשת
אנשים אלו עלולים לסבול מפגיעות בעיניים ובמערכת העצבים או מחלות לב ונשימה.
מחקר
לעיתים מנסים להסביר שינויי התנהגות מדווחים אצל בני אדם שנדבקו בטפיל, בהשפעתו על מטבוליזם הדופמין, אך טרם הוכח קשר ברור.
ישנן ראיות לכך שזיהום בטוקסופלזמה גונדי מעכב את הידרדרות המוח בעכברים המשמשים מודל למחלת אלצהיימר.
כמו כן, בניגוד לדעה הרווחת לפיה טוקסופלזמה גונדי קשור לדיכאון, ישנן ראיות הפוכות, מכיוון שהטפיל מעלה את רמת הדופמין במוח (דבר המקושר לשיפור במצב הרוח). עם זאת, אצל אנשים שאינם סובלים מהפרעת קשב וריכוז, רמות גבוהות של דופמין מפריעות לתהליך ניתוק קשרים, שהמוח מבצע על מנת להיות יותר יעיל.
הטפיל לא פוגע בתאי עצב, אך ניזון מייצור החומרים בתאי התמיכה של המוח אם כשלה המערכת החיסונית.
מניעה וטיפול
ניתן להימנע מהדבקה בטפיל באמצעות שמירה על היגיינה - שימוש בכפפות או שטיפת ידיים במים וסבון לאחר מגע בצואת חתולים, באדמה בגינה, או בבשר לא מבושל; וכן אכילת ירקות ופירות שנרחצו היטב, מזון שבושל היטב ומוצרי חלב מפוסטרים.
אדם שפיתח תסמינים לאחר הדבקה בטפיל, יכול לקבל טיפול תרופתי, כגון פירימתאמין (דאראפרים, המשמשת לרוב לטיפול במלריה) בשילוב עם הקרם סולפאדיאזין (תרופה אנטי-בקטריאלית ואנטי-פטרייתית לטיפול בטפיל). התרופות מונעות את יצירת החומצה הפולית אשר חיונית להתרבות הטפיל בתאי הגוף. התרופות ניתנות למשך 3–6 שבועות.
עבור נשים שנדבקו במהלך ההריון ניתן לקבל אנטיביוטיקה מסוג ספיראמיצין (רובאמיצין), שמפחיתה את הסכנה לעובר.
בור מים
בור מים (באנגלית: cistern) הוא אמצעי מסורתי לאגירת מים. הוא לרוב תת-קרקעי נחצב בסלע או נחפר באדמה למטרות איסוף ואגירת מי נגר עילי (מקורם בעיקר במי גשמים) באזורים בהם אין מקורות מים קבועים או שכמות המים בהם מועטה. בור המים כולל אגן ניקוז (השטח ממנו נאספים המים), תעלות הולכה, אגן שיקוע ממנו יש פתח צדדי ואופקי לכניסת המים אל הבור ופתח אנכי ממנו נשאבים המים. הואיל וכך, יש לתחזק אותו שלא ייסתם: לפנות את הסחף החודר לתוכו, לנקות את תעלות ההולכה ולדאוג שהטיח בתוכו יהיה שלם. מעל הבור מונחת החוליה, שהיא אבן גדולה וחלולה בצורת טבעת.
סוגי בורות המים
קיימים מספר טיפוסים של בורות מים על פי צורתם:
טיפוס הבור השכיח ביותר הוא בור פעמון. בור זה מאופיין בפתח צר המשמש מצד אחד להזנתו במים ומצד שני לשאיבה ממנו. פתחו מכוסה לרוב בחולית אבן ותחתיה בנוי צוואר הבור, שמבנהו צר וארוך (אורך: כ־4-3 מטר וקוטר: כ-1 מטר). נפחם הממוצע של בורות המים מתקופת הברזל ה-2 היה כ־25 מ"ק, בעוד שנפח הבורות הממוצע מהתקופות הרומית והביזנטית היה כ־50 מ"ק.
צוואר הבור מתרחב כלפי מטה והופך לחלל האגירה העיקרי, אשר צורתו לרוב פעמון ודפנותיו מצופים לעיתים קרובות בטיח למניעת חלחול. בורות הפעמון נחצבו בדרך כלל בסלע קִרְטוֹן, שהוא סלע רך, נוח לחציבה הנאטם במגע עם מים. במשך השנים, נסחפה קרקע הלס סביבם כתוצאה משיטפונות והביאה לחשיפתם.
בורות מים מסוג זה נפוצים בעיקר בתחומי יישוב, שם שימשו כמאגר מים פרטי בסמוך או מתחת לבתים. לדוגמה בחורבת זכרין, או בחורבת פטיש נמצאו בורות מים בצורת פעמון מהתקופה הביזנטית.
בור בקבוק/גליל - בור חצוב בסלע קרטון, המופיע לראשונה בחצור ובגזר בתקופה הכנענית התיכונה (1550–2000 לפנה״ס). בור מטיפוס זה, מעיד כי החוצבים לא הרחיבו אותו בשל החשש שמא יקרוס. נפחו של אחד מהבורות שהתגלו בחצור הוא 23 מ״ק ועומקו כ-7.3 מ׳. בורות המים הללו, היו הבורות הראשונים שהיו מטוייחים בטיח, שנעשה מעירוב של אפר חול וסיד ובתקופות מאוחרות יותר (הרומית והביזנטית) הוסיפו לטיח חרסים. בורות מסוג זה נמצאו גם בנגב בשדה צין, ובהר קטום. לבורות הללו מובילות שתי תעלות, והם חצובים בסלע הקרטון מתצורת מנוחה. על יד פתח הבור בשדה צין קיים אגן שיקוע.
מאגר - בור מים מקורה בעל חלל גדול, חצוב בסלע או בנוי מאבן. לפרקים נמצא במאגר המים את טכניקת החציבה והבנייה משולבות אחת בשנייה. לעיתים קרובות נבנו בתוך המאגר עמודים גדולים על מנת לתמוך בתקרה שלא תקרוס. מידות המאגר חורגות במידה רבה מאלו של בור המים הרגיל, והוא נחשב בור מים ציבורי, כאשר נפחו הוא מעל 100 מ״ק. דפנותיו מצופות בשכבת טיח עבה (לרוב 5–10 ס"מ) ומקורותיו הם מי גשמים, שיטפונות או מי מעיינות.
מאגר המים התת-קרקעי הקדום ביותר התגלה בתל חצור, והוא מתוארך לתקופת הברונזה המאוחרת. מאגרים נוספים שנחצבו בתקופות קדומות אחרות התגלו: בעיטם שעל יד בריכות שלמה, תל בית שמש ובאר שבע, רבת עמון המקראית (עמאן) הקדומה. מאגרי מים ששירתו את מבצרי המדבר: סרטבה, דוק (דגון) שבהר קרנטל, קיפרוס, הורקניה, הרודיון, מצדה ועוד. ידוע על מאגרי מים מתקופת בית שני הקיימים מתחת לרחבת הר הבית, ציפורי, קפיטוליאס, ירושלים, טבריה וסוסיתא. בתקופה הביזנטית נחצבו מאגרי מים גדולים במנזרים במדבר יהודה ובתקופה מאוחרת יותר, בתקופה האסלאמית הקדומה, התגלו מאגרי מים ברמלה. מאגרי מים מהתקופה הצלבנית, נמצאו במבצר נמרוד, ובמבצר כוכב הירדן. בתקופה העות'מאנית נבנה בעכו מאגר מים, מתחת לחצר מסגד אל ג'זאר שהיה בעבר כנסייה צלבנית.
אופן אגירת המים
אגירת המים לבור או למאגר נעשית בדרכים שונות:
א. בור המים או המאגר נמצאים לרוב באזור הנמוך מסביבתם. מי הגשמים היורדים באזור, ניגרים במורד ונאספים אל תעלות המנקזות את המים אל פתח מתקני האגירה.
ב. הטיה חלקית של מי שיטפונות הזורמים באפיק נחל אל תוך המאגר.
ג. בשטחים עירוניים נוקזו מי הגשמים אל מתקני המים ממשטחי גגות, חצרות ומשטחי הרחובות אשר היו בדרך כלל מרוצפים.
ה. מקורות היסטוריים העוסקים באורחות החיים של החברה המסורתית בארץ ישראל מסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 מציינים, כי המים נכנסים לבור דרך נקב צר הנמצא מתחת לחולית הבור.
התפתחות בורות המים העתיקים בישראל
בורות המים הקדומים ביותר התגלו בארץ ישראל בשני אתרים: בקיבוץ מֶצֶר ותל דלית. אולם, לא מן הנמנע שהיו בורות גם במקומות אחרים. הבורות הללו מתוארכים לתקופת הברונזה הקדומה 1 ו-2 (2,700-3,300 לפנה״ס). נפחם קטן והם חצובים בסלע קרטון אטום למים, לפיכך לא הייתה נחיצות לטייח את הדפנות. בורות מים המתוארכים לתקופת הברונזה התיכונה 2 (1,500-2,000 לפנה״ס) נחשפו בתל חצור ובתל גזר, צורתם בקבוק (בתל גזר צורת הבור היא צורת בור סגלגל בגודל 4x6 מ׳) ומטוייחים בחלקם.
הארכאולוג אליהוא גרנט (מקולג' הוורפורד [] בפנסילבניה) ובסיוע ג' ארנסט רייס שניהל את החפירות באתר בית שמש העתיקה (תל א-רומילה) בין השנים 1928–1933 (במשך 5 עונות), גילה כ-24 בורות וכינה את האתר בשם ״עיר בורות המים״. הבורות מתוארכים לתקופת הברונזה המאוחרת (1200–1550 לפנה״ס) ולהם צורות שונות בעיקר פעמון או גליל.
בורות מים פרטיים מתקופת ממלכת יהודה וישראל (תקופת הברזל 2 - 586-1000 לפנה״ס ), נמצאו בתל יזרעאל, ח'רבת בנת בר, תל א-נצבה, אום אל ביארה שבירדן ועוד. סימוכין לכך מופיעים בספר דברי הימים בו מסופר על פעולות הבנייה של עוזיהו כמו חיזוק הצבא וביצור ירושלים, בניית מגדלים במדבר וכן חציבת בורות מים:
.
בתקופות ההלניסטית, הרומית והביזנטית (המכונות התקופות הקלאסיות) התפתחו מאוד בורות המים, במיוחד בתקופה הביזנטית. בתקופות הללו צֹרַף בור המים לבית המגורים, הגג טוייח היטב ושימש לאיסוף מי הגשמים. לקירות נוספו מרזבים אשר הובילו את מי הגשם לבור שהיה צמוד לקיר הבית או בפינת החצר. בורות מתקופות אלו נמצאו כמעט בכל יישוב. בין היישובים ניתן לציין את ציפורי, חורבת זכרין, שבטה שנערך בהם סקר בורות.
מתקני המים בנגב נחפרו בסלע הקרטון של תצורת חורשה ותצורת מנוחה. בשפלת יהודה נחצבו בורות המים בקרטון של תצורת מרשה. בהרי המרכז והרי הצפון נחצבו בורות מים רבים גם בסלעי גיר ודולומיט.
השיטות לאגירת מים בהר הנגב
אזור הר הנגב מאופיין במשקעים מועטים והגשמים היורדים באזור לא סדירים, מצב זה אִתְגֵּר את תושבי המקום הקדומים, שהיו צריכים לאסוף את מי השיטפונות בחורף כדי להשקות את השטחים החקלאיים. לפיכך, נחפרו בורות פתוחים (בור פתוח עמוק - ״צלחת״, בור פתוח רדוד, בריכת סכר) אך גם בורות מקורים (מאגורת מדרון, מאגורת גדה, בור צוואר).
הבורות המקורים בנגב נחלקים למספר סוגים: בור פעמון, מאגורת מדרון, מאגורת אפיק, בור בעל תקרת קשתות בנויה אבן. לא היו כללים ברורים בעיצוב צורת הבורות.
ב. מאגורת מדרון היא בור מלאכותי החצוב במדרון לשם אגירת מי גשמים ואופייני לנגב. המים יורדים במדרון ונאספים על ידי מערכת תעלות רדודות ומרזבים המוליכים לאגן שיקוע. באגן השיקוע נאסף סחף המאפשר את ניקוי המים, ולאחר מכן יורדים המים הנקיים לפתח הבור וממנו אל המאגורה.
ג. מאגורת אפיק היא סוג של בור הדומה במבנהו למאגורת מדרון, אולם הוא מנקז את מי השיטפונות הזורמים באפיקי הנחלים. מאגורת האפיק חצובה מעט מעל לקרקעית אפיק הנחל, כך שרק שכבת המים העליונה, שבה כמות סחף קטנה יחסית תיכנס אל המאגורה. "בורות רמלייה", הם קבוצה של בורות שנחצבו בגדה המערבית של נחל צין על ידי הנבטים. חציבת המאגורה בסלע קרטון מתצורת חורשה, גג המאגורה הוא סלע גיר מתצורת מטרד.
ד. בור בעל תקרת קשתות אבן, מעל הקשתות מונחים לוחות אבן. שני בורות מסוג זה נמצאו בשבטה.
ה. בור בעל קמרון חביתי, הקירות מכוסים בטיח אפור ועבה. ששה בורות כאלה נמצאו בציפורי וכן בבורות המים במרשה נמצאו קמרונות חביתיים הבנויים מאבני קרטון.
סקרי בורות מים
הסקר הארכאולוגי משמש ככלי מחקר להבנת העבר באמצעות מיפוי שרידי יישובים שונים ופריטים אחרים שנמצאו בחפירות. בין הסקרים הארכאולוגים השונים ניתן למנות סקרים של בורות מים ובארות, מתקנים חקלאיים, סקרים המתעדים עדויות למאורעות היסטוריים ועוד. להלן מספר דוגמאות לביצוע סקרי בורות מים ביישובים שונים בארץ ישראל:
קימי שמידט
קימי שמידט היא סדרת טלוויזיה קומית אמריקאית המשודרת בנטפליקס החל מ-6 במרץ 2015. בסדרה מככבים אלי קמפר, טייטוס ברג'ס, קרול קיין וג'יין קרקובסקי. יוצרי הסדרה הם טינה פיי ורוברט קרלוק. לסדרה 4 עונות ו-51 פרקים. החצי השני של העונה הרביעית שמנה את הפרקים האחרונים של הסדרה עלה ב-25 בינואר 2019.
ענבר אפור
ענבר אפור הוא חומר המופק על ידי מערכת העיכול של לווייתנים מסוג ראשתן גדול-ראש. במהלך ההיסטוריה השתמש האדם בחומר, בעיקר לצורכי תעשיית הבשמים.
מאפיינים
ענבר אפור הוא חומר אפור-שחור, ריחני, מוצק ודמוי-שעווה. כאשר הוא טרי, לענבר האפור ריח המזכיר ים וצואה, ולעיתים מעורבבים בו צואה ודם. לאחר חשיפה ארוכה לאוויר ולשמש, צבעו של החומר משתנה לאפור בהיר והוא מקבל ריח ייחודי בעל גוון מתקתק ואדמתי.
שימוש בגוף הלווייתן
מכיוון שמקורי דיונונים נמצאו בענבר האפור שבמעי הראשתנים, החוקרים משערים שהענבר האפור מסייע לראשתן לעכל את מקורם הכיטיני של הדיונונים — טרפו העיקרי. נראה כי הענבר מסייע לראשתן "לעטוף" את אותם חלקים חדים בטרפו שעלולים להזיק לקיבתו.
הענבר האפור מצוי בכמויות שונות בגופם של ראשתנים גדולי-ראש שונים, מ-14 גרמים ועד 127 קילוגרמים.
שימוש על ידי האדם
בשל מאפייניו הייחודיים וריחו, שימש הענבר האפור במהלך ההיסטוריה האנושית בתעשיית הבשמים. במצרים העתיקה שרפו את הענבר האפור כדי שישמש כקטורת. עם זאת הענבר האפור לא היה ידוע ככל הנראה ליוונים ולרומאים.
החומר היה ידוע לערבים, אשר עשו בו שימוש ברפואה, בישול ובישום וכינוהו ענבר, ומשם מגיע שמו בשפות אירופאיות, Ambergris. כמו כן ידוע שימוש בחומר על ידי הסינים. הוא החל להיחשף לאירופה רק בימי הביניים ובמהלך המגפה השחורה האמינו כי נשיאה של כדור ענבר אפור יכולה להגן על נושא הכדור מהמחלה.
מקורו של הענבר האפור היה חידה לאנושות במשך רוב השנים. רק במאה ה-19 התברר מקורו האמיתי. שמו, "ענבר אפור", הוסיף לבלבול שכן רבים חשבו שנוצר, כמו ענבר, מעצים.
דיונון ענק
דיונון ענק (שם מדעי: Architeuthis) הוא סוג של רכיכה ימית במחלקת סילוניות (Cephalopoda) שנחשב פעם כיצור אגדי. היצור מיוצג על ידי לפחות שמונה מינים של הסוג Architeuthis. דיונוני ענק הם סוג של דיונון החי במים עמוקים והמסוגל לגדול לממדי ענק: הערכות עכשוויות אומדות את האורך המקסימלי מקצה סנפיר הזנב ועד לקצה של שתי זרועות הציד הארוכות של הזכר ב-10 מטרים ושל הנקבה ב-13 מטרים (ובכך הוא שני בגודלו רק לדיונון עצום ואחד היצורים החיים הגדולים ביותר). אורך הגלימה עם זאת הוא רק שני מטרים לערך (יותר לנקבות, פחות לזכרים) ואורך הדיונון למעט זרועות הציד הוא כ-5 מטרים. קיימות טענות על דיווחים של פרטים בגודל של עד 20 מטר, אך אף אחד מהם לא מתועד באופן מדעי.
לאורך ההיסטוריה נחשב יצור זה לאגדי, ובאמת עדיין קשה לתעד אותו, והמפגש איתו נדיר. רק באוקטובר 2004 הצליחו חוקרים יפנים לצלם לראשונה דיונון ענק חי בבית הגידול הטבעי שלו. צוללות רובוטיות עוזרות לתעד את היצור, לאור העובדה שהוא רגיל לשהות במעמקים. אל הצוללת ניתן להוסיף פיתיון המושך את הדיונון לכיוונה.
ביולוגיה
למרות אורכם הרב, דיונוני הענק קלים בהשוואה לטורף העיקרי שלהם, הראשתן-גדול הראש, מכיוון שעיקר אורכם הוא שמונה הזרועות ושתי זרועות הציד: משקלם של הפרטים שנלכדו נמדד במאות ולא באלפי קילוגרמים. פרטים צעירים שנמצאו לאחר שלב הלרווה (זחל) נתגלו במי החופים של ניו זילנד, ויש תוכניות ללכוד פרטים נוספים מסוג זה ולשמרם באקווריום בניסיון ללמוד יותר על המאפיינים והמנהגים של היצור.
תהליך הרבייה של הדיונון הענק הוא עדיין בגדר תעלומה, אך מה שידוע מוזר ומרתק כאחד. דיונון ענק זכר מצויד בצינור להעברת זרע באורך של מעל ל-90 ס"מ המתחיל בתוך הגלימה של הדיונון ומשמש כנראה להזרקת חבילות מכילות זרע לתוך זרועותיה של הנקבה. השאלה כיצד בדיוק עובר הזרע משם לקבוצת הביציות היא נושא נתון בוויכוח. תגלית מהזמן האחרון בטסמניה של פרט נקבה שלה מחוש משני הצמוד לבסיסן של שמונה הזרועות, יכול להוות רמז חיוני בפתרון חידה זו.
לדיונון הענק העיניים הגדולות ביותר מכל היצורים החיים (קוטרן כ-30 ס"מ). זרועותיו מצוידות במאות כפתורי הצמדה, שכל אחד מהם מחובר לזרוע ב"גבעול" ומצויד בהיקפו בטבעת שיניים חדות אשר נועדו לסייע לו בלכידת טרפו; הדיונון נצמד בצורה איתנה לטרף הן באמצעות הצמדה והן באמצעות יצירת נקבים בעורו. קוטרם של כפתורי ההצמדה נע בין 2 ס"מ ל-5 ס"מ. תופעה נפוצה היא ראיית הצלקות המעגליות שהם יוצרים באזור הראש של הלווייתן ראשתן גדול-הראש, במהלך טריפת דיונוני ענק. מבדיקת תוכן קיבתו ידוע כי הטורף הנוסף היחיד של דיונוני הענק הוא הישנונן הפסיפי (סוג של כריש) המצוי במימי אנטארקטיקה, אך לא ידוע אם כרישים אלה צדים את הדיונון או שהם אוכלי נבלות של דיונונים מתים. מכיוון שהראשתנים גדולי-הראש התמחו באיתור דיונוני הענק, ניסו המדענים לבצע תצפיות בעומק אחר הראשתנים גדולי-ראש במטרה לחקור את הדיונון.
אחת התופעות המיוחדות של הדיונון הענק (ושל סוגים נוספים של דיונונים גדולים) היא יכולתם לצוף תוך שהם נעזרים באמוניה המצויה ברקמותיהם, מאחר שצפיפותה קטנה מזו של מי הים. מאחר שהם חסרים את שלפוחית השחייה המלאה באוויר, המשמשת דגים למטרה זו, הם מנצלים את האמוניה (בצורת אמוניום כלוריד) בנוזל שברקמות גופם. עובדה זו הופכת את הדיונון הענק לבלתי אכיל לבני האדם, אף על פי שנראה כי הראשתנים גדולי-ראש דווקא נמשכים או לפחות סובלניים לטעם זה.
כמו כל בעלי החיים במחלקת הסילוניות, הם משתמשים באיברים מיוחדים הקרויים "סטאטוציסט" לשם התמצאות ותנועה במים. ניתן לנחש את גילו של הדיונון הענק באמצעות "טבעות גדילה" המצויות ב"סטאטוליט" שבסטאטוציסט, בדומה לטבעות גדילה בעצים. רוב המידע על בעלי חיים אלה מגיע מהערכות המתבססות על איברים אלו ועל מקורי האכילה הקרניים שלא עוכלו שנמצאו בקיבותיהם של ראשתנים גדולי-ראש.
היסטוריה
מידע מאומת ראשון על הדיונון הענק התקבל ב-1873 כשדיונון התקיף כומר ונער בסירה קלה באי בל שבניופאונדלנד. גוויית דיונון ענק נסחפה לחוף בנמל גלובר שבניופאונדלנד ב-2 בנובמבר 1878. אורך גופו היה 6.1 מטרים ואורך אחת מזרועותיו נמדדה כ-10.7 מטרים ומשקלו הוערך ב-.
החיפוש אחר Architeuthis חי כלל ניסיונות למצוא דיונונים צעירים, כולל בשלב הלרווה (פגית). כ-65 פרטים, חמישית ממספר הדיונונים הענקיים שנמצאו נלכדו במי החופים שמול ניופאונדלנד, האחרון בדצמבר 2004.
ב-27 בספטמבר 2005 פרסמו מדענים מעל ל-500 צילומים של דיונון חי שהתבצעו בסוף אוקטובר 2004. סדרת הצילומים שנערכו בעומק של 900 מטר מול איי בונין שביפן, הראו דיונון מתביית על חוט פתיון ועוטף אותו ב"כדור של זרועות". החוקרים הצליחו לאתר מיקום אפשרי של דיונון ענק בכך שעקבו באופן צמוד אחרי תנועות של ראשתנים גדולי-ראש. לדברי "צונאמי קובודרה" מהמוזיאון היפני הלאומי למדע שבטוקיו "ידענו שהם ניזונים מהדיונונים, וידענו מתי ועד איזה עומק צללו, אז השתמשנו בהם על מנת שיובילו אותנו אל הדיונון". קובודרה וקיוצ'י מורי מ"איגוד צופי הלוויתן של אוגאסאווארה" דיווחו על ממצאיהם לחברה המלכותית.
בין השאר, התצפיות מוכיחות על מנהגי הציד של Architeuthis בוגר, נושא שהיה נושא לספקולציה משמעותית. הצילומים הראו תבנית ציד תוקפנית של הדיונון כלפי הפיתיון, שהובילו אותו לשפד זרוע ציד על הקרסים שעליהם הוצמד הפיתיון. תצפית זו הפריכה את התאוריה שהדיונון הענק נסחף בזרמים ואוכל כל מה שצף לידו, כשהוא כמעט ואינו נע על מנת לחסוך אנרגיה. נראה כי למין הרגלי אכילה לוחמניים הרבה יותר.
בשלהי המאה ה-20 תואר בפרוטרוט דיונון גדול עוד יותר, הקרוי דיונון עצום (Mesonychoteuthis hamiltoni) לאחר שנתגלו פרטים ממין זה. דיונון זה שוכן במימי אנטארקטיקה, ושלא כמו הדיונון הענק, מסתמך על קרסים דמויים טופרים וכפתורי הצמדה על זרועותיו וזרועות הציד על מנת ללכוד טרף. על אף שגופו גדול מהדיונון הענק, זרועות הציד שלו קצרות במידה ניכרת. מאמינים כי הוא אחראי לצלקות שנמצאו על גבם של ראשתנים גדולי-ראש בשל השימוש בקרסים שעל זרועות הציד.
מינים
להלן הרשימה הרחבה ביותר של המינים: עם זאת, ייתכן כי לא כולם הם מינים נפרדים. קיומם של המינים המסומנים ב-* דלעיל מוטל בספק ונדרש מחקר נוסף על מנת להחליט אם הם מינים אמיתיים או שהם זהים למינים אחרים.
מאי ישראלי
מאי ישראלי לשמן (נולדה ב-14 בספטמבר 1966) היא זמרת סופרן ישראלית, ראש המחלקה לביצוע רב תחומי באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
ביוגרפיה
ישראלי היא בוגרת תואר שני באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב, וזכתה במלגת קרן פליציה-בלומנטל ללימודי המשך בלונדון, בהדרכת פרופסור אליסון פירס מהאקדמיה המלכותית. בנוסף למדה משחק בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. את שירותה הצבאי עשתה בלהקת פיקוד מרכז.
ישראלי הופיעה עם התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית חיפה, התזמורת הסימפונית ירושלים, תזמורת האופרה הקאמרית, אנסמבל "אקוואריוס" ותזמורות נוספות, וכן ברסיטלים בלונדון, בסקוטלנד ובפריז. בנוסף הוזמנה לשיר בקונצרט גאלה בפריז, במסגרת פסטיבל הבינלאומי הראשון ליצירותיו של המלחין וילה לובוס. בישראל העלתה שלושה מופעים אישיים, המוקדשים למחזות זמר, לשירי עם ברזילאיים ולשיר האמנותי הישראלי.
החל משנת 2004 היא מופיעה בישראל ומחוצה לה בתפקיד שנכתב במיוחד עבורה באופרה "צחוק של עכברוש" של התזמורת הקאמרית הישראלית.
דיפ פורסט
דיפ פורסט (Deep Forest, מאנגלית - "יער עבוֹת") הוא הרכב מוזיקלי שחבריו הם הצרפתים מישל סנשה (נולד ב-1957) ואריק מוקה (נ' 1960). השניים יוצרים מוזיקת עולם, בדגש על חיבור צלילים אתניים-אלקטרוניים ומקצבי דאנס וצ'יל אאוט. הם היו מועמדים לפרס גראמי בשנת 1993 עבור התקליט הטוב ביותר של מוזיקת עולם, וב-1996 זכו בפרס על האלבום "Boheme". הם אף זכו ב"פרס מוזיקת העולם" כלהקה הצרפתית עם המכירות העולמיות הגבוהות ביותר ב-1995.
אלבומיהם נמכרו בלמעלה מעשרה מיליון עותקים.
היסטוריה
סנשה ומוקה, שניהם מחבל נור-פה דה קאלה, יצרו יחד את הפרויקט המוזיקלי דיפ פורסט בעקבות החלטה לנסות לערבל צלילי דיבור של שבטים פיגמאים מקמרון וגבון, אותם שמעו בהקלטות, עם מוזיקה מודרנית מערבית. השיר "Sweet Lullaby" ("שיר ערש מתוק") מתוך התקליט הראשון שהוציאו ב-1992, הפך ללהיט ענק. האלבום, "Deep Forest", נטה לעיבודי דאנס דיגיטליים עמוקים של קולות היער האותנטיים. האלבום השני, "Boheme" (1994), סימן את פנייתו של ההרכב אל עבר הצלילים של מזרח אירופה, והביא נעימות ומזמורים הונגריים, רומניים וצועניים נידחים ועצובים אך יחד עם זאת קצביים.
בין שיתופי הפעולה של ההרכב בשנים 1994–1996 בלטו האמנים יוסו נ'דור וננה צ'רי, ג'ון אנדרסון, סזריה אבורה ופיטר גבריאל.
כל אחד מאלבומיהם הבאים שאב גם הוא את השראתו ממחוז אחר על פני כדור הארץ.
מושיק רוט
משה אהרון (מושיק) רוט (נולד ב-12 בדצמבר 1971) הוא שף ישראלי שעיקר פועלו בעבר היה בהולנד (השף מתגורר בישראל). מתמחה בעיקר בסגנון המטבח המולקולרי, בעליה בעבר של מסעדת &moshik באמסטרדם אשר החזיקה בשני כוכבי מישלן ושותף לשעבר ברשת מסעדות ישראלית "שמונה" אשר הייתה ממותגת בדמותו. שימש בעבר בין היתר כשף במסעדת "טוטו" שבתל אביב.
ביוגרפיה
רוט נולד בחיפה, גדל באילת ואחר-כך ביבנה והחל לבשל בהיותו בן שבע. בתום שירותו בצה"ל נסע לאילת במטרה ללמוד ניהול בתי מלון, שם יצר קשר עם אלס, תיירת הולנדית, וטס בעקבותיה להולנד, כשהיה בן 23. בתחילה ניהל פיצרייה, ואחר-כך התלמד במסעדתו של יוני בור, שמסעדתו De Librije מחזיקה כיום בשלושה כוכבים במדריך המישלן. אחרי כן עשה סטאז' אצל השף איריק פון לואו, במסעדת Zwethheul הסמוכה לרוטרדם ומחזיקה אף היא בשלושה כוכבי מישלן. במקביל ערך עם אשתו סיורים במסעדות עטורות כוכבים.
בהמשך פתח עם אשתו אלס את מסעדתו T Brouwerskolkje באוברביין, סמוך לאמסטרדם, במבנה שהיה לפני כן חנות פנקייק. תחילה מנה צוות המסעדה רק אותו ואת אלס, ששימשה, ועודה משמשת, כסומלייה (אוצרת היין) של המסעדה. כעבור שלוש שנים מהפתיחה, ב-2005, זכתה המסעדה בכוכב מישלן ראשון. כעבור שלוש שנים נוספות, ב-2008, זכתה בכוכב מישלן שני, ובאוקטובר 2009 זכתה ב-18 נקודות במדריך גו מיו. מסעדת T Brouwerskolkje הייתה פתוחה שלושה ימים בשבוע; ביתר הימים נסע רוט לחברו ז'אן-ז'ורז' קליין, שף מסעדת "ארנסבורג" באלזס, לה שלושה כוכבים במישלן, והם עבדו יחדיו על פיתוח מנות חדשות. כמו כן, עסק רוט בייעוץ למסעדת The Tiedes.
באפריל 2012 סגר רוט את מסעדת "T Brouwerskolkje", ובאוגוסט 2012 פתח את מסעדתו החדשה "Samhoud places &" (שמאוחר יותר שינתה את שמה ל"&moshik") במרכז אמסטרדם. מדריך מישלן העניק למסעדה שני כוכבים. רוט השף הישראלי היחיד שהחזיק בניקוד זה באותה עת. אולם במאי 2020, בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בהולנד, הודיע רוט על סגירת המסעדה לצמיתות.
ביוני 2014 מונה לשף מסעדת "טוטו" בתל אביב, במקומו של ירון שלו, שפוטר. בנובמבר של אותה שנה הודיע על פרישתו מניהול המסעדה.
מטבחו של רוט מבוסס על גסטרונומיה מולקולרית. בין המנות שיצר: כדור חם-קר של כבד אווז ש"מתפוצץ" כשמכניסים אותו לפה; משחת בלאדי מרי וקוויאר; וויניגרט של קברנה סוביניון ומרקם של אלוורה.
מאז אפריל 2016 עד לנובמבר 2019 היה רוט שותף ברשת המסעדות "eight", הפועלת בישראל ומציעה בין היתר מנות במחיר אחיד של 8 שקלים חדשים.
בשנת 2018 נבחר רוט למקום ה-115 ברשימת השפים הטובים בעולם של תחרות "Best chef awards" במילאנו.
במאי 2020, בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בהולנד, נאלץ רוט לסגור את מסעדתו "moshik&" (לשעבר "Samhoud places &" ; והחזיקה בשני כוכבי מישלן) באמסטרדם לצמיתות.