cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוטנה
אוטנה (בליטאית: Utena ; ברוסית: Утена; בפולנית: Uciana; ביידיש ובעברית: אוטיאן) היא עיר בצפון מזרח ליטא ששוכנת במרחק של 92 ק"מ מצפון לעיר הבירה וילנה. משמשת כמרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז אוטנה. כמה נהרות חוצים את העיר: קראשואונה (ליט') ויובלו ויישה; ויז'ואונה (ליט') ושני יובליו אוטנלה וראשה. שני אגמים בתחומה: ויז'ואונייטיס ודאונישקיס. בעיר גרים כ-32,000 תושבים (נכון ל-2010). היא מוזכרת לראשונה בכתובים ב-1261 בתקופת המלך מינדאוגאס (Mindaugas). בימי השלטון הצארי השתייכה תחילה לפלך וילנה אך ב-1843 עברה לפלך קובנה, מחוז וילקומיר. בליטא העצמאית הייתה לעיר מחוז. ב-1835 סללו הרוסים את הכביש פטרבורג-ורשה העובר דרך אוטנה, וב-1899 נסללה מסילת ברזל צרה פוניבז'-אוטנה-שווינציאן. שתי שרפות גדולות פקדו את העיר בסוף המאה ה-19 אך לאחר זמן קצר נבנתה מחדש והתרחבה. בשנים 1915–1918 הייתה תחת הכיבוש הגרמני.
הסכמי הים התיכון
מנקודת מבטו של קנצלר גרמניה, אוטו פון ביסמרק, היתרון של הסכמים אלה (שגרמניה לא הייתה חלק מהם), היה קירוב בריטניה לברית המשולשת בין גרמניה, איטליה ואוסטריה-הונגריה. יתרון זה לא החזיק מים, שכן בהמשך בריטניה דווקא חיממה את יחסיה עם רוסיה.
אוטנה
הקהילה היהודית
הקהילה היהודית בעיר הייתה מהראשונות בליטא - בבית הקברות הישן שלה נמצאו מצבות מלפני כמה מאות שנים. לפי רשימת מס גולגולת ב-1765 ישבו בעיר 341 יהודים, ב-1847 – 1,416, ב-1897 – 2,405 (75 אחוז מכלל אוכלוסיית העיר). אחרי מלחמת העולם הראשונה גדלה אוכלוסייתה, והשתקעו בה רבים מיהודי העיירות הסמוכות. ב-1919 ישבו בה 2,485 יהודים, וב-1935 – כ-5,000 (33 אחוז מכלל האוכלוסייה).
הסכמי הים התיכון
הברית פורקה בשנת 1896, כאשר קיסר גרמניה, וילהלם השני, התנכר לבריטניה בעת ששלח את "מברק קרוגר".
ניתן לומר כי הסכמים אלו סיכנו את ברית ביטוח המשנה בין גרמניה לרוסיה. בחלקה הסודי של ברית ביטוח המשנה, פון-ביסמרק הביע במשתמע את תמיכתו במאמציה של רוסיה להתרחבות טריטוריאלית, ומכאן שהסכמי הים התיכון, גם אם לא נגדו לחלוטין את ברית ביטוח המשנה, הרי שלא תאמו את רוח הדברים שבה.
אוטנה
הקהילה היהודית
היהודים עסקו בעיקר במסחר ובמלאכה. עיקר המסחר היה בפשתן, עורות, פירות ועוד, שהיו קונים מן האיכרים בכפרים או בעיירות סמוכות בימי השוק, ואת הסחורות היו מייצאים לחו"ל דרך דבינסק ופוניבז'. היצוא היה כולו בידי סוחרים יהודים. אך עם הקמת ארגון ה"ווארסלינינקים" (Verslininkų sąjunga; שמטרתו הייתה לקדם סוחרים, בעלי מלאכה ותעשייה ליטאיים) בליטא העצמאית, נדחקו רגלי היהודים מהמסחר שעבר בהדרגה לידי הממשלה או לידי סוחרים ליטאיים, מאורגנים בקואופרטיבים.
ב-1937 הגיע מספר בעלי מלאכה יהודים ל-151 (מהם: 19 עובדי מחט, 31 סנדלרים ותפרים, 18 קצבים, 13 אופים, 17 עובדי מתכת, 10 נגרים, 5 שענים, צורף אחד ו-37 שונים). ה"פולקסבנק" ('הבנק היהודי העממי') מנה 600 חברים. כן פעל בעיר בנק לקרדיט הדדי. פרט לשני בתי חרושת קטנים לסוכריות ומפעל לסבון, לא הייתה כל תעשייה.
מבין יהודי אוטנה היו גם בעלי אוטובוס (בקו אוטנה-קובנה הבירה), עורכי דין, רופאים (עד למלחמת העולם הראשונה כל רופאי העיר היו יהודים) ואחרים.
המשבר הכלכלי הניע רבים מיהודי אוטנה להגר לדרום אפריקה, ארצות הברית, קובה וארגנטינה. מהגרים אלה היו תומכים לאחר מכן במשפחותיהם וקרוביהם שנשארו בעיר.
בעיר היו 6 בתי תפילה. כן פעלו במקום מוסדות חסד: "גמילות חסדים", "לחם עניים", "צדקה גדולה", לינת הצדק", "ביקור חולים" ו"הכנסת כלה".
לפני פרוץ המלחמה ב-1914, התחנכו הילדים ב"חדר" וב"חדר מתוקן". אך בליטא העצמאית היו בה כבר בית ספר עברי עממי מרשת "תרבות" (280 תלמיד), בית ספר יידי (120) ובית ספר תיכון עברי (50). בחייה הציבוריים של הקהילה הייתה לציונים השפעה מכרעת. בעיר פעלו גם סניפי הסתדרות ה"צה"ר", הקומוניסטים, אגודות נוער מכל הזרמים (כגון "החלוץ", "השומר הצעיר"), ואגודות ספורט יהודיות ("מכבי" ואחרות).
עם הכיבוש הסובייטי של ליטא ב-1940, נאסרה שפת העברית בבתי ספר כמו גם כל פעילות ציונית. הסובייטים הלאימו בתי מסחר של היהודים ואת האמידים שמביניהם יחד עם "אויבי העם" האחרים (ציונים, טרוצקיסטים ועוד) שלחו לסיביר.
בשנת השואה חיו בעיר אוטנה כ-3000 יהודים, ובכל מחוז אוטנה כ-5,440 יהודים. רק בחודשים יולי-אוגוסט 1941 נרצחו 4,603 יהודי אוטיאן (אוטנה), ויז'ון ומאליאט (מולייטי) – גברים, נשים וילדים.
מילידיה של אוטנה היו:
ליי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
לורנציום
לוֹרֵנְצִיּוּם (Lawrencium) הוא יסוד מלאכותי שסמלו הכימי Lr, ומספרו האטומי 103. זהו היסוד ה-11 בסדרת היסודות הטרנס אורניים. האיזוטופ היציב ביותר שלו הוא 262Lr, לו זמן מחצית חיים של כ-4 שעות. לורנציום מסונתז מקליפורניום, ואין לו שימושים ידועים.
תכונות
מראה החומר אינו ידוע, אולם סביר שהוא כסוף-לבן או אפור-מתכתי. אם ייוצרו כמויות גדולות מספיק של לורנציום, הוא יהווה סכנה עקב קרינה רדיואקטיבית. מעט מאוד ידוע על תכונותיו הכימיות, אולם מעבודה ראשונית על מספר אטומים נראה שהוא מגיב בדומה לאקטינידים אחרים. לפי האופי המחזורי של התכונות בטבלה המחזורית, לורנציום יתואר כמתכת מעבר, עקב מיקומו בבלוק-d, אך לפי IUPAC הוא אקטיניד.
היסטוריה
הלורנציום זוהה ב-14 בפברואר 1961 במעבדה הלאומית לורנס ברקלי, חלק מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ארצות הברית. החומר נוצר על ידי צוות המדענים שכלל את אלברט גיורסו, טורביורן סיקלנד, אלמון לארש ורוברט ל. לאטימר. הוא נקרא על שם המדען האמריקאי ארנסט לורנס, ממציא הציקלוטרון. היסוד נוצר כאשר ארבעת המדענים הניחו 3 מיקרוגרם (0.000003 גרם) קליפורניום במאיץ יונים כבדים קווי (Heavy Ion Linear Accelerator) והפציצו אותו ביוני בורון 10B ו-11B.
הגרעינים החדשים הפכו לטעונים חשמלית, ונאספו על סרט דק מנחושת. אז הונע הסרט כדי להציב את האטומים שנאספו בפני סדרה של גלאי מצב מוצק. הצוות דיווח כי האיזוטופ 257103 התגלה בדרך זו, ודעך על ידי פליטת חלקיק אלפא בעל אנרגיה 8.6MeV, בזמן מחצית חיים של 4.2 שניות.
ב-1967, צוות חוקרים בדובנה, רוסיה, דיווחו כי לא הצליחו לזהות איזוטופ הדועך בפליטת חלקיק אלפא בזמן כ-4.2 שניות כאיזוטופ 257103. מאז שיוך זה שונה ל-258Lr או 259Lr. עד כה יוצרו 11 איזוטופי לורנציום, כאשר האיזוטופ היציב ביותר הוא 262Lr, שזמן מחצית חייו הוא 216 דקות, ל-256No. האיזוטופים של לורנציום דועכים על ידי פליטת חלקיק אלפא, ביקוע ספונטני ולכידת אלקטרון (סדר מהנפוץ לנדיר ביותר).
דונקיליטי
דונקיליטי (בהונגרית: Dunakiliti) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
יהודי דונקיליטי
בדונקריליטי חיו יהודים בתקופות זמן שונות. בשנת 1869 היו שלושת היהודים בכפר חלק מקהילת ראיקה.
מארי קלייר
מארי קלייר הוא כתב עת בינלאומי צרפתי-בריטי שפורסם לראשונה בצרפת בשנת 1937, ואחריו בבריטניה בשנת 1941. מאז מתפרסמות מהדורות שונות במדינות ובשפות רבות. המגזין מתמקד בנשים ברחבי העולם ובמספר נושאים גלובליים כמו בריאות, יופי ואופנה.
היסטוריה
מארי קלייר נוסד על ידי ז'אן פרובוסט ומרסל אוקלר. הגיליון הראשון שלו יצא בשנת 1937, והוא הופץ בכל יום רביעי עד שנת 1941, כשיצא לראשונה בלונדון. בשנת 1976, פרובוסט פרש ובתו אוולין השתלטה על המגזין והוסיפה את קבוצת לוריאל לחברה.
ברחבי העולם
נכון לשנת 2022, מארי קלייר מפרסם מהדורות ביותר מ-35 מדינות בחמש יבשות.
ארצות הברית
המהדורה האמריקאית של המגזין הוקמה על ידי תאגיד הרסט בשנת 1994. להרסט סניפים בצרפת, איטליה ובמספר מיקומים בארצות הברית, כולל דטרויט, החוף המערבי, ניו אינגלנד, המערב התיכון, הדרום מערב והדרום מזרח. סדרת הריאליטי של רשת אסקוייר "Running In Heels", עוקבת אחר שלושה מתמחים העובדים במשרד של המגזין בניו יורק. העורכת הראשית משנת 2012 עד שנת 2020 הייתה אן פולנוידר. ב-9 בדצמבר 2019, הרסט הודיעו כי פולנוידרתעזוב את תפקידה בסוף השנה. איה קנאי, אז מנהלת האופנה הראשית של הרסט, הוכתרה לעורכת החדשה של המגזין, והתחילה בינואר 2020. סאלי הולמס החליפה את איה קנאי, שהפתיעה את בכירי הרסט החברה כשהיא עברה לפינטרסט אחרי תשעה חודשים בלבד כעורכת ראשית.
במהלך המגפה, הרסט הפחיתה את תדירות ההדפסה של המגזין מ-11 גיליונות ל-7 בלבד בשנת 2020, ובמקום זאת השיקה את הגיליון הדיגיטלי הראשון שלה עם פני השער של ג'נט מוק. זה גם הפך את Power Trip לווירטואלי. Power Trip הוא כנס הנטוורקינג השנתי של מארי קלייר בן 36 שעות, בהזמנה בלבד, בתשלום על כל ההוצאות לנשים מצליחות בכל הענפים שפולנוידר השיקה בשנת 2016 כדרך להבליט את המגזין בסצנת האירועים. במאי 2021, תארגיד התקשורת Future US רכש את המהדורה האמריקאית של המגזין מהרסט ופרסם אותה מאז חודש יוני 2021. בספטמבר 2021, הוכרז שגיליון קיץ 2021 של מארי קלייר יהיה המהדורה המודפסת האחרונה שלו, והמנויים הנותרים יקבלו גיליונות של הרפרס בזאר.
בריטניה
מארי קלייר השיקו מהדורה מודפסת בבריטניה בשנת 1988, עם אתר שהושק בשנת 2006 ובו קטעים על חדשות יומיות, תצוגות מסלול, צילומים ודיווחים, אופנה ויופי, קניות, הורוסקופים יומיים ותחרויות.
נכון לשנת 2022, מארי קלייר בריטניה מתפרסם על ידי הוצאת פיוצ'ר, שרכשו את TI Media.
אוסטרליה
מגזין מארי קלייר מנוהל על ידי המגזין והמוציא לאור הדיגיטלי אר מדיה, שרכש את פסיפיק מגזינס בשנת 2020.
אתר המגזין הושק בשנת 2016 לאחר שהזכויות הדיגיטליות הוחזרו לפסיפיק מגזינס מ-Yahoo והוא מספק חדשות יומיות על אופנה, יופי וסגנון חיים.
יפן
לאחר השקה מחודשת, מאז שנת 2012, מארי קלייר פורסם ביפן בשם "מארי קלייר סטייל". פורמט חדש זה מוצע כמוסף בחינם ביומיאורי שימבון ומופץ בפרברים עשירים יותר של יפן.
שאר העולם
למארי קלייר יש מהדורות בערבית שמתפרסמות בערב הסעודית, ירדן, כווית, לבנון, איחוד האמירויות, מצרים, מרוקו ואלג'יריה. בשנת 2010 הושקה מהדורה אינדונזית. המגזין פורסם במקסיקו על ידי טלוויסה מאז 1990 אך הפסיק את פרסומו עקב מגפת המגפת הקורונה ביוני 2020 והופץ שוב על ידי פאשן גרופ ביוני 2021 והחל הפצה בארגנטינה במרץ 2019.
מהדורות בינלאומיות של מארי קלייר הופסקו בקולומביה (1991–2019), אסטוניה (2007–2010), גרמניה (1990–2003), הודו, פיליפינים (2005–2009), ופולין.
בית קתרוס (כהונה גדולה)
בספרות חז"ל
על בית קתרוס, לצד משפחות הכהנים הגדולים האחרים בתקופתם, אמרו התנאים:
בכך מעידה התוספתא על הידרדרות משפחות הכהונה הגדולה האריסטוקרטיות, שקישרו את עצמן אל השלטונות הרומאיים ובמקביל הלכו והתרחקו מפשוטי העם והיו מתנשאים עליהם ונוגשים בהם בדרכים שונות ומשונות; הכהנים הגדולים שימשו מתווכים בין השלטונות לבין העם, ומהם היו הנציבים הרומאיים דורשים להסגיר את המסיתים כנגד שלטונם. במעשים אלו - לצד ההתנשאות, הברוטליות, השחיתות והנפוטיזם בהן לקו משפחות הכהונה, כפי שמתואר בתוספתא - השניאו את עצמם הכהנים על העם, וכך כאשר התעוררה בעם התסיסה הקנאית והכהנים ניסו להרגיע את הרוחות, מיאן המון העם שסבל מהם שנים רבות לשמוע לדבריהם והתפרץ כנגדם.
בני בית קתרוס, לפי דברי התנאים, היו כותבים כנראה אגרות הלשנה לשלטונות הרומאיים על מתנגדיהם או על יהודים שהתנגדו לשלטון, אגרות שבהן שימשו האמת והשקר יחדיו, ועל כך מוחה האמירה שבתוספתא. לדעת המהרש"א, רומזים הדברים גם להתנשאותם וריחוקם מהעם. הרב יצחק אייזיק הלוי טען כי בניגוד לכהני בית חנן, שהיו מלשינים על היהודים לנציב פרובינקיית יודיאה, כתבו כהני בית קתרוס אגרות הלשנה גם לרשויות גבוהות יותר כמו נציב סוריה וקיסר רומא.
הבית השרוף
ברובע היהודי שבעיר העתיקה בירושלים נתגלה חלק קטן מבית מגורים רחב-מידות משלהי תקופת הבית השני שנשרף ונחרב במהלך חורבן ירושלים בסוף המרד הגדול, באזור שלפי כתביו של יוסף בן מתתיהו, היה ידוע בעושרו, ובשל קרבתו לבית המקדש היה מאוכלס בראשי הכהונה שבעיר. בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום נמצאה בבית על ידי ד"ר אורן גוטפלד מהאוניברסיטה העברית בירושלים משקולת אבן, עליה נחרתה הכתובת: "[ד]בר קתרוס" (=של בן קתרוס). מכך הוסק כי הבית היה בבעלות בני בית קתרוס, שאכן היו מראשי הכהונה בירושלים. שטח חלק הבית שנתגלה הוא כ-55 מ"ר, ובו חצר, ארבעה חדרים, מקווה כשר ומטבח. בבית נתגלו גם כלי אבן רבים, המעידים על כך שבבית שמרו בקפידה על חוקי הטהרה (שהרי כלי אבן אינם מקבלים טומאה) ומהווים הוכחה מובהקת לסברה שבבית גרה משפחת כהנים, וכלי זכוכית שהכילו בושם, המובילים להשערה לפיה בבית זה הוכנה הקטורת לבית המקדש. מכך נראה כי בית קתרוס, על אף עשירותם וקשריהם עם הרומאים, המשיכו להקפיד על שמירת המצוות.
בבית קתרוס נמצאו גם מטבעות שהופקו ביהודה בשנים 67–69, טרם המרד הגדול, כידון ברזל שנמצא שעון בפינת אחד החדרים, ושרידי זרוע של אישה כבת 25, המעידים על כך שבעת חורבן הבית כרתו המחריבים את ידה של האישה. אבני הבית נשרפו באש עזה, נותרו בבית שיירי עץ חרוך וכן שכבות של אפר ופיח המעידים על החורבן וההרס שליווה את כיבוש העיר העליונה בידי הרומאים, שפרצו אל העיר כשנואשו המורדים מלהגן עליה, וכך טבחו הרומאים בתושבי העיר, העלו באש את בתיהם על יושביהם, עד שהוצפה העיר בזרמי דם, הגוויות מילאו את כל הסמטאות, ואש השריפות השתוללה כל הלילה.
כיום מכונה האתר הבית השרוף, או בית קתרוס, ומהווה חלק ממוזיאון לארכאולוגיה בשם הפרוור ההרודיאני.
קרב מרג' עיון
קרב מרג' עיון היה קרב שהתרחש בין 19 ל-24 ביוני 1941 במערכה בלבנון ובסוריה במלחמת העולם השנייה בין צרפת של וישי לכוחות בעלות הברית (בעיקר אוסטרלים) בעיר מרג ע'יון בלבנון.
תחילת הלחימה
כוחות האוסטרליים התקדמו משטחי המנדט ופלשו ללבנון ב-11 ביוני 1941. הכוחות כבשו את העיירה מרג' עיון לאחר לחימה נגד מגינים לא מצוידים. רוב חטיבה 25 נעה צפונה כדי לתקוף את ג'זין. נשאר כוח קטן מגדוד 2/33 להחזיק במרג' עיון.
בעקבות מתקפת נגד חזקה של הצרפתים, נאלץ הכוח האוסטרלי לסגת דרומה מהעיירה ב-15 ביוני. בהמשך הגנו כוחות בעלות הברית בהצלחה על הציר שמוביל לארץ ישראל וכבשו מחדש את העיירה ב-24 ביוני.
הדיוויזיה האוסטרלית השביעית - בפיקודו של האלוף ארתור "טובי" אלן - תוגברה על ידי יחידות מהדיוויזיה האוסטרלית השישית.
ב-20 ביוני הודיע משרד ההסברה הצרפתי של ממשלת וישי: "אתמול ניסו הבריטים לתקוף את דמשק ומרג' עיון, ללא הצלחה. כוחות הודיים ובריטים התקדמו באזור מדרום ומדרום מזרח לדמשק, הצלחנו להדוף אותם בהתקפות נגד של יחידות השריון שלנו ולקחנו 400 שבויים. אתמול אחר הצהריים חיילינו תקפו באזור ההררי של דרום לבנון. נלקחו 80 שבויים. בריטים לאורך החוף הצי הבריטי הפציץ את עמדותינו."
גדוד השדה האוסטרלי 2/5 היה גם הוא חלק מכוח העתודה. סגן ארתור רודן (לימים סר רודן) קטלר תקף שוב ושוב טנקים, חי"ר, עמדות נ"ט ומכונות ירייה של האויב בעזרת תותח השדה 25 ליטראות, רובה הנ"ט, מקלע ברן או רובה ה-303 שלו. מאוחר יותר הוא איבד את רגלו במהלך קרב דאמור, על מעשיו במרג' עיון ובדאמור הוענק לו צלב ויקטוריה. קטלר הוא התותחן האוסטרלי היחיד שהוענק לו אי פעם VC.
לאחר הקרב
ב-29 ביוני הודיעה ממשלת צרפת וישי "הצי הבריטי הפציץ את עמדות החוף שלנו במזרח התיכון. פינינו כמה מהבסיסים שלנו בהרי דרום לבנון בחסות אש ארטילרית שגרמה לאבדות כבדות לתוקפים שלנו. כוחותינו האוויריים, הנתמכים בכלי טיס ימים, סיעו שוב ושוב ללחימה הקרקעית, במיוחד סביב פלמירה (סוריה). אלוף-משנה בריטי ו-40 לוחמים נפלו בשבי."
ב-30 ביוני הודיע מטהו של לוטננט גנרל הנרי מייטלנד וילסון (מפקד בעלות הברית בלבנון ובסוריה): "מתקפת בעלות הברית נגד חומס (סוריה) מתקדמת משמעותית. טייסת אוסטרלית שמטיסה מטוסים אמריקאים, הפילה שישה מפציצי גלן ל. מרטין צרפתים של בקרב אווירי. האוסטרלים חזרו ללא נפגעים".
זונברג (מחוז)
היסטוריה
המחוז נוצר בשנת 1868 כאשר דוכסות סקסוניה-מיינינגן חולקה למחוזות. ב-1952 פוצלו חלקים מהמחוז למחוז החדש נויהאוס על הרנווג. ב-1994 פורק מחוז נויהאוס על הרנווג ומחוז זונברג חזר לגודלו המקורי.
גאוגרפיה
המחוז ממוקם על המדרונות הדרומיים של הרי היער התורינגי. הארץ משתרעת מהגבעות הגבוהות ביותר, שגובהן למעלה מ-800 מטר (הגבוהה ביותר היא Großer Farmdenkopf בגובה 869 מטרים) עד למישורים התחתונים Sonneberger Unterland ו-Schalkauer Platte. ה- (תרגום חופשי: אבן שלושת הנהרות, אובליסק שמוצב ליד מפגש של שלושה נחלים) ליד נויהאוס על הרנווג מסמן את הצטלבות שלושה נחלים המתנקזים לנהרות הריין, וזר ואלבה.
פוליטיקה
ביוני 2023 נערכו בחירות לתפקיד מנהל המחוז. הסיבוב הראשון של ההצבעה בשני סיבובים התקיים ב-11 ביוני, והסיבוב השני ב-25 ביוני. בסיבוב השני הובס יורגן קופר מהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית, שכיהן כמנהל זמני, על ידי רוברט זסלמן מאלטרנטיבה לגרמניה (AfD). זו הייתה הפעם הראשונה בה נבחר מועמד AfD למנהל מחוז, והתפקיד הביצועי הראשון שמילאה מפלגת הימין הרדיקלי.
סמל
סמל המחוז מציג את סמלי המדינות ההיסטוריות המרכיבות את שטח המחוז. בשדה השמאלי העליון נמצא האריה כסמל מחוז מייסן. בשדה הימני העליון מופיע סמל הלורדים של זונברג, הכולל מספריים לגזיזת כבשים. השדה השמאלי התחתון מציג את סמל רוזני שאומברג-ראונשטיין, והשדה הימני התחתון מציג את סמל סקסוניה.
עד 1952 נעשה שימוש בסמל שהוצג בשנות ה-20 של המאה ה-20, המציג את סמל בית הנברג במקום הלורדים של זונברג בשדה הימני העליון.
קרוסלת המלך ארתור
קרוסלת המלך ארתור (באנגלית: King Arthur Carrousel - שגיאת כתיב במקור) היא קרוסלה המצויה בארץ הפנטזיה בדיסנילנד שבקליפורניה. בעת הקמת פארק השעשועים וולט דיסני האמין שפארק שעשועים לא יכול להיות מושלם בלא קרוסלה. הוא ייבא לארצות הברית בשלמותה את הקרוסלה של סאניסייד פארק מטורונטו שבפרובינציית אונטריו שבקנדה שנבנתה בשנת 1875 ופעלה עד שנת 1922.
במהלך השנים בוצעו שינויים רבים בקרוסלה - המרכבות המקוריות הוסרו (והועברו ל-"רכבת הקרקס של קייסי הבן"), העוגב שבמרכז הקרוסלה אינו עובד וחלק מהעיטורים של הקרוסלה הוחלפו בעיטורים ברוח הסרט החרב באבן.
בקרוסלה 72 סוסים שנבנו בגרמניה בסוף המאה ה-19. חלקם מקורם בקרוסלה אחרת והם נוספו לקרוסלה בפארק על מנת להוסיף עוד שורה של מושבים. בשל הפופולריות הרבה של הסוס הלבן היחיד שהיה בקרוסלה, נצבעו כל הסוסים לבן בשנת 1976.
בשנת 2003 נערכו בקרוסלה שיפוצים נרחבים שכללו מערכת מחשב חדשה, העוצרת את הקרוסלה בדיוק באותה נקודה בכל פעם ופעם, וכן מחצית מהמראות הוחלפו בסצנות מהסרט "היפהפייה הנמה".
מבטח
מבטח הוא רכיב חשמלי שמטרתו הגנה על מעגל חשמלי מפני קצר חשמלי או עומס יתר. המבטח מגן על ידי ניתוק התקלה ממקור הזרם. ישנם שני סוגים של מבטחים:
נחיצות ההגנה
תקלות במעגלים חשמליים יכולות לנבוע ממגוון רחב של גורמים. שני הגורמים העיקריים לתקלות הם בידוד לקוי - עקב שחיקה או כתקלה מובנית, וטעויות אנוש בחיבורי המעגלים.
קצר חשמלי
קצר חשמלי ייווצר כתוצאה מבידוד שנהרס בתוך מכשיר, או עקב מגע מקרי בין שני גופים שיש ביניהם הפרש מתחים. ברגע שמופעל מעגל הקצר, מופיע זרם חשמלי גבוה ביותר מהקודם, שמוגבל אך ורק על ידי ההתנגדות הפנימית של המעגל ויכולתו של מקור המתח לספק אנרגיה. בזרם זה עשויות לעבור כמויות גדולות (עצומות) של אנרגיה שעלולות לגרום למספר סוגי נזקים:
עומס יתר
ישנם שני מצבים של עומס יתר:
סוגי המבטחים
שני סוגי המבטחים מגנים הן מפני קצר והן מפני עומס יתר. ההבדל העיקרי נעוץ בצורת ההגנה.
נתיך
בלבו של הנתיך מצוי תיל מתכתי דק. בעת תקלה במעגל התיל מתחמם וניתך, ועל ידי כך מנותקת התקלה ממקור הזרם.
יתרונות
מאמ"ת
המאמ"ת מנתק את התקלה ממקור הזרם על ידי ניתוק מגעים הנמצאים בתוכו. במקרה של קצר ניתוק זה מבוצע על ידי אלקטרומגנט, ובמקרה של עומס יתר על ידי דו-מתכת.
יתרונות
חסרונות
מיגל פאילדה
מיגל רמון דמטריו פאילדה אי פרס (בספרדית: Miguel Ramón Demetrio Faílde y Pérez; 23 בדצמבר 1852 קאובס, מטאנסס – 26 בדצמבר 1921 מטאנסס) היה מלחין ומוביל הרכבים קובני, שנודע כיוצר הראשון של ריקודי דאנסון, ריקוד לאומי של קובה המודרנית. חי רוב חייו במטאנסס, עיר השוכנת 100 ק"מ מזרחית מלה הוואנה. והידועה כמרכז תרבותי חשוב ומכונה "אתונה של קובה". פאילדה ניגן בקורנית בתזמורת הכבאים של מטאנסס וניגן בויולה ובקונטרבס בתזמורת "המכון הפילהרמוני של מטאנסס". פאילדה הלחין ריקודי קונטרדנאסה, ואלסים, פסודובלה ושירי לכת ובשנת 1877 יצר את הדאנסון הראשון: Las Alturas de Simpson ריקוד זה בוצע לראשונה בציבור בשנת 1879 בבית הספר התיכון של מטאנסס במסיבה שבה השתתפו כעשרים זוגות רוקדים אלגנטיים כשהנשים נשאו כולן זרי פרחים. ניגנה התזמורת של פאילדה עצמו שכללה טובה, טרומבון, קרנית שני תופים וקורנית.
פאילדה הלך לעולמו לפנות בוקר ב-26 בדצמבר 1921 במטאנסס והובא לקבורה בבית הקברות קרלוס בורומאוס בעיר.
ילדות וצעירות
מיגל פאילדה אי פרס נולד בשנת 1852 בכפר הקטן קאובס, בנפת גוואמאקארו (כיום לימונאר) במחוז מטאנסס שבקובה. אביו, קנדידו פאילדה היה מהגר מגליסיה ואמו, חוסטה פרס הייתה מולטית קהת עור ("פארדה"), ילידת מטאנסה. את החינוך המוזיקלי הראשון בילדותו קיבל פאילדה מאביו שהיה נגן טרומבון ושהבחין בכישוריו. בגיל 10 שלט היטב בנגינה בקורנית. אחרי מות אביו הודות לאחיו הבכור, למד אצל מיגל חימנס סלאסאר וקיבל שיעורי הרמוניה והלחנה אצל מורה ממוצא צרפתי בשם פדריקו פקלייה. כבר בגיל 12 הצטרף מיגליטו פאילדה כנגן קורנית לתזמורת העירונית של כבאיי מטאנסס, בניהול דמטריו לופס, בהמשך לתזמורתו של הקלרניתן פאוסטינו ואליינטה ומאוחר יותר, ב-1871 לתזמורת אחיו Orquesta de los Hermanos Failde. כחבר בתזמורת "המכון הפילהרמוני של מטאנסס" שבה ניגן בזמנו גם אביו ניגן מיגל פאילדה כוויולן ונגן קונטרבס מוזיקה קאמרית, לרבות יצירות מאת בטהובן והיידן.
המשך פעילותו
פאילדה נמנה עם המוזיקאים שהצטרפו למאבק לשחרור קובה מהשלטון הקולוניאלי הספרדי. ניצח בצעירותו על תזמורת הכבאים בעירו מטאנסס. מאוחר יותר ב-1871 הקים תזמורת משלו - La Orquesta de Miguel Faílde. בראשה עמד כ-50 שנה והיא זכתה לפופולריות רבה. פאילדה ניגן בעיקר בקונטרבס ובוויולה ולעיתים בפסנתר. כמן כן לימד ב"אקדמיה למוזיקה של הכבאים" (כיום בית הספר למוזיקה על שם מיגל פאילדה) במטאנסס והעניק שיעורים פרטיים בביתו. היה מעורה בחיים האינטלקטואליים המקומיים ויחד עם ידיד הוציא לאור שבועון ספרותי בשם "Ideas Nuevas" (רעיונות חדשים).
הדאנסון
פאילדה נחשב ליוצר הריקוד הלאומי הקובני המכונה "דאנסון", נגזרת של הקונטרדאנסה. אמנם מומחים סבורים כי הושפע על ידי יצירותיו של המלחין מנואל סאומל. עם זאת השלטון המהפכני הקובני הכריז עליו באופן חד משמעי בשנת 1960 כ"יוצר הדאנסון". היצירה הראשונה שלו בסוגה זו היה הקטע "Las alturas de Simpson " הקרוי כך לפי שם השכונה סימפסון של העיר מטאנסס, ושנוגן לראשונה ב-1 בינואר 1879 בתיכון מטאנסרו והתקבל בחום על ידי הקהל. אמנם עוד לפני כן ביצע פאילדה את היצירה בבניין קינטה לונה בעיר. הדאנסון שהמציא היה בעל מקצב חדשני מיוחד, והמלחין שילב בו את הקונטרדאנס הצרפתית ומקצבים אפריקאיים. פאילדה ניגן את ריקודו האחרון בשנת 1920 עם התזמורת פדרו רוחאס.
קישורים חיצוניים
Rolando Álvarez Estévez Traces francaises dans l'ouest de Cuba ch.11 Liens culturels cubano-français 2001 "Huellas Francesas en el Occidente de Cuba - siglos XVI-XIX". Ediciones Bolona et Editorial José Marti.
Higher Ground (אלבום של ברברה סטרייסנד)
Higher Ground (בעברית: קרקע גבוהה יותר) הוא אלבום של הזמרת ברברה סטרייסנד אשר יצא ב-11 בנובמבר 1997 על ידי קולומביה רקורדס. זהו היה אלבומה הראשון אחריי 4 שנים בהם לא הוציאה אלבום. האלבום זכה להצלחה כאשר הגיע למקום הראשון בארצות הברית ומכר 5 מיליון עותקים בכל העולם.
מתוך האלבום יצא השיר "Tell Him", דואט עם סלין דיון כסינגל וזכה להצלחה רבה. סינגלים נוספים שיצאו מתוך האלבום הם "If I Could" ושיר הנושא אך הם לא זכו להצלחה.
האלבום מכיל מספר גרסאות כיסוי, ביניהן השיר "Everything Must Change" שבוצע במקור על ידי בנארד איגנר ושיר הנושא שבוצע במקור על ידי רגינה בל.
משל הזורע
משל הזורע הוא אחד ממשלי ישו בברית החדשה. המשל מופיע בבשורות הסינופטיות בבשורת מתי י"ג 1–23, בשורת מרקוס ד' 1–4 ובשורת לוקס ח' 4–15.
המשל מספר על חקלאי אשר מפזר זרעים בשדה. חלק מן הזרעים נופלים על אם הדרך מחוץ לשדה, חלק נופלים על אדמת טרשים וחלקם נופלים על קרקע המצמיחה קוצים. בכל אותם מקרים הזרעים הולכים לאיבוד כיוון שאינם מניבים יבולים. לעומת זאת חלק מהזרעים נופלים על "הָאֲדָמָה הַטּוֹבָה", והם נובטים, צומחים ומניבים יבולים, חלקם נותנים יבולים פי שלושים, חלקם פי שישים ואחרים פי מאה.
לאחר שישו סיפר את המשל להמוני העם, הוא מבאר לתלמידיו (בלבד) את הנמשל: הזרע מייצג את הבשורה, הזורע הוא מי שמכריז את הבשורה (ישו עצמו), סוגי הקרקעות השונים מייצגים את האופנים בהם מגיבים בני אדם שונים לבשורה: שלוש הקרקעות הראשונות מייצגות את דחיית הבשורה בעוד הקרקע האחרונה, הטובה, מייצגת את קבלת הבשורה בצורה המיטבית. השערים (פי שלושים, פי מאה וכו') מייצגים את הגמול אשר בו יזכה מי שקיבל את הבשורה, האמין בה ופעל על פיה.
המשל
3 שִׁמְעוּ שָׁמוֹעַ הִנֵּה יָצָא הַזֹּרֵע לִזְרֹעַ׃  4 וַיְהִי בְזָרְעוֹ וַיִּפֹּל מִן־הַזֶּרַע עַל־יַד הַדָּרֶךְ וַיָּבֹאוּ עוֹף הַשָּׁמַיִם וַיֹּאכְלֻהוּ׃  5 וְיֵשׁ אֲשֶׁר נָפַל עַל־מְקוֹם הַסֶּלַע אֲשֶׁר אֵין־לוֹ שָׁם אֲדָמָה הַרְבֵּה וַיְמַהֵר לִצְמֹחַ כִּי לֹא־הָיָה לוֹ עֹמֶק אֲדָמָה׃  6 וַיְהִי כִּזְרֹחַ הַשֶּׁמֶשׁ וַיִּצָרֵב וַיִּיבָשׂ כִּי אֵין־לוֹ שׁרֶשׁ׃  7 וְיֵשׁ אֲשֶׁר נָפַל בֵּין הַקֹּצִים וַיַּעֲלוּ הַקֹּצִים וַיְמָעֲכֻהוּ וְלֹא נָתַן פֶּרִי׃  8 וְיֵשׁ אֲשֶׁר נָפַל עַל הָאֲדָמָה הַטּוֹבָה וַיִּתֵּן פְּרִי עֹלֶה וְגָדֵל וַיַּעַשׂ זֶה שְׁלֹשִׁים שְׁעָרִים וְזֶה שִׁשִּׁים וֵזֶה מֵאָה׃  9 וַיּאֹמֶר אֲלֵיהֶם מִי אֲשֶׁר אָזְנַיִם לוֹ לִשְׁמֹעַ יִשְׁמָע׃
- (מרקוס ד' 3–9), הברית החדשה, תרגום דליטש
הנמשל (פרשנותו של ישו)
10 וַיְהִי בִּהְיוֹתוֹ לְבַדּוֹ וְיִּגְּשׁוּ הָאֲנָשִׁים אֲשֶׁר אִתּוֹ עִם־שְׁנֵים הֶעָשָׂר וַיִּשְּׁאָלוּהוּ עַל־הַמָּשָׁל׃  11 וַיּאֹמֶר אֲלֵיהֶם לָכֶם נִתַּן לָדַעַת סוֹד מַלְכוּת הָאֱלֹהִים וַאֲשֶׁר מִבַּחוּץ לָהֶם הַכֹּל בִּמְשָׁלִים׃  12 לְמַעַן יִרְאוּ רָאוֹ וְלֹא יֵדְעוּ וְשָׁמְעוּ שָׁמוֹעַ וְלֹא יָבִינוּ פֶּן־יָשׁוּבוּ וְנִסְלַח לְחַטֹּאתָם׃  13 וַיּאֹמֶר לָהֶם לֹא יְדַעְתֶּם אֶת־הַמָּשָׁל הַזֶּה וְאֵיךְ תָּבִינוּ אֶת־הַמְּשָׁלִים כֻּלָּם׃  14 הַזֹּרֵע הוּא זֹרֵעַ אֶת־הַדָּבָר׃  15 וְעַל־יַד הַדֶּרֶךְ אֵלֶּה הֵם אֲשֶׁר יִזָּרַע־בָּם הַדָּבָר וּכְשָּׁמְעָם אוֹתוֹ מִיָּד בָּא הַשָׂטָן וַיִּשָׂא אֶת־הַדָּבָר הַזָּרוּע בִּלְבָבָם׃  16 וְכֵן הַנִּזְרָעִים עַל־מְקֹמוֹת הַסֶּלַע הֵם הַשֹּׁמְעִים אֶת־הַדָּבָר וּמַהֵר בְּשִׂמְחָה יִקָּחֻהוּ׃  17 אַךְ אֵין־לָהֶם שׁרֶשׁ בְּקִרְבָּם וְרַק לְשָׁעָה יַעֲמֹדוּ וְאַחַר־כֵּן בְּבֹא צָרָה וּרְדִיפָה בִּגְלַל הַדָּבָר מְהֵרָה יִכָּשֵׁלוּ׃  18 וְאֵלֶּה הַנִּזְרָעִים בֵּין הַקֹּצִים הֵם הַשֹּׁמעִים אֶת־הַדָּבָר׃  19 וְדַאֲגוֹת הָעוֹלָם הַזֶּה וּמִרְמַת הָעשֶׁר וְתַאֲוֹת אֲחֵרוֹת בָּאוֹת וּמְמָעֲכוֹת אֶת־הַדָּבָר וּפְרִי לֹא יִהְיֶה־לּוֹ׃  20 וְאֵלֶּה הַזְּרוּעִים עַל־הָאֲדָמָה הַטּוֹבָה הֵם הַשֹּׁמְעִים אֶת־הַדָּבָר וּמְקַבְּלִים אֹתוֹ וְעֹשִׂים פְּרִי זֶה שְׁלֹשִׁים שְׁעָרִים וְזֶה שִׁשִּׁים וְזֶה מֵאָה׃
- (מרקוס ד' 10–20), הברית החדשה, תרגום דליטש
הקשר למטרת המְשָׁלים
המשל, לפי הבשורה על-פי מרקוס והבשורה על-פי מתי, מהווה חלק מ"הדרשה" של ישו שהועברה מתוך סירה על הכנרת, והוא משמש גם כהסבר למטרת משלי ישו בכללותם וגם כהסבר על המשל עצמו. לפי גרסאות אלה בחר ישו לדבר מתוך הסירה כאמצעי להעברת המסר על מנת שקהל המאזינים הגדול ששהה על חוף האגם יוכל לשמוע אותו היטב. בבשורת לוקס לא מוזכר השימוש בסירה להשמעת הדרשה, אולם גם כאן מציג ישו את המשל בפני המון מאזיניו שנאסף "מכל היישובים בסביבה", וגם כאן מתקיים הדיון על שאלת מטרת משלים והפרשנות על "משל הזורע" עצמו.
חשוב לציין שבעוד שהמשל עצמו עובר בדרשה להמונים, הנמשל - הפרשנות נמסרה לתלמידיו בלבד.
פרשנויות
היו מלומדים שחשבו שהמשל מביע במקורו אופטימיות בהתבוננות שטחית, וזאת על אף הכשל ברוב המקרים בנביטה וצמיחת הזרע, אך בסופו של דבר ה"זרע" יצליח לנבוט, להשריש, ולהניב "יבולים" גדולים. מרקוס משתמש במשל כדי להדגיש את הצלחתו הקודמת של ישו להשפיע על ההמונים בהרצאת תורתו, כמו גם הצלחת השפעת המסר של בשורת ישו על העולם כולו במהלך שלושת העשורים שהפרידו בין תקופת חיי ישו לבין תיעודה, כלומר זמן כתיבת הבשורות.
ישו מסביר לתלמידיו שהוא מלמד בסגנון סיפור המשלים כיוון שהוא אינו רוצה שכולם יבינו אותם, מלבד חסידיו - תלמידיו. הללו המצויים מחוץ לקבוצת התלמידים אינם אמורים להבין אותם. לפיכך מלכתחילה חייב המאזין להיות מחויב לדרכו - לבשׂורתו של ישו, על מנת להבין את המסר שלו. ללא התחייבות כזאת לא יוכל איש לעולם להבינם עד הסוף ולהיעזר במסר שלו. מי שאינו מבין את המשלים בצורה הנכונה - סימן שאינו תלמיד אמת של ישו. ישו מצטט את ישעיהו ו' 9–10 שהוכיח את בני ישראל תוך ידיעה ברורה שהמסר שלו ייפול על אוזניים ערלות ולא מבינות ומשום כך חטאם של בני ישראל הכופרים באלוהות לא נסלח להם ולכן נענשו על ידי אלוהים.
המסר הזה בהקשר ל"משל הזורע", חיוני להבנת כל שאר משלי ישו, כפי שהוא מבהיר: מה שנדרש בטרם הבנת המשלים של ישו הוא האמונה בו ובבשורתו, וכי לא תינתן הארה והבנה לאלה המסרבים להאמין, ולכן המשל יכול רק להטעות או לבלבל אותם.
הערה
לפי ספר בראשית כ"ו 12–13, יצחק אבינו " יב וַיִּזְרַע יִצְחָק בָּאָרֶץ הַהִוא, וַיִּמְצָא בַּשָּׁנָה הַהִוא מֵאָה שְׁעָרִים; וַיְבָרְכֵהוּ, יְהוָה. יג וַיִּגְדַּל, הָאִישׁ; וַיֵּלֶךְ הָלוֹךְ וְגָדֵל, עַד כִּי-גָדַל מְאֹד."
יחסי איחוד האמירויות הערביות–איסלנד
יחסי איחוד האמירויות הערביות–איסלנד הם היחסים הדיפלומטיים בין איחוד האמירויות הערביות לאיסלנד.
משל הזורע
פרשנויות
יש הסוברים שלהגיע ליבולים פי מאה זה אולי קצת נדיר, אך לפי המסופר לעיל על הצלחתו של יצחק, משתמע שנראה כי לא נשמע לפני כן כדבר הזה, והדבר הפך כנראה לסמל של קציר מאוד מוצלח ולשגשוג בלתי רגיל". אחרים טוענים "שאין צורך להגזים בחשיבות העניין וכי מדובר כאן רק לצורך הבנת התמונה הכללית ולא לשמש כמופת למשהו.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–איסלנד
סקירה כללית
איסלנד כוננה יחסים דיפלומטיים עם איחוד האמירויות הערביות ב-17 בספטמבר 2003. מאז 2006, איסלנד ואיחוד האמירויות משתפות פעולה בתחום של מקורות אנרגיה מתחדשים. מומחים איסלנדים בתחום סיפקו, למשל, ייעוץ בנושא אנרגיה גיאותרמית. סטודנטים איסלנדים הוזמנו ללמוד במכללה טכנית באיחוד האמירויות ומשקיעים מקומיים הביעו עניין בהשתתפות בפרויקטים של אנרגיה גאותרמית עם חברות איסלנדיות. במאי 2009 שר החוץ של איחוד האמירויות הערביות שייח' עבדאללה בן זאיד אאל נהיאן ערך ביקור רשמי באיסלנד ביחס לשיתוף הפעולה של איסלנד ואיחוד האמירויות בתחום האנרגיה המתחדשת ונפגש עם שרת התעשייה של איסלנד, קטרין יוליוסדטון. ב-18 באוקטובר 2020 נורה בנט מוחמד אל כעבי, שרת התרבות והנוער של איחוד האמירויות הערביות, קיימה דיון עם ליליה דוג אלפרדסדור, שרת החינוך, המדע והתרבות של איסלנד, כדי לסקור אפשרויות לחיזוק התרבות והיצירה בין המדינות.
דן אנד ברדסטריט
דן אנד ברדסטריט (באנגלית: D&B - Dun and Bradstreet) היא חברה בינלאומית שמרכזה בארצות הברית, המספקת מידע עסקי לניהול סיכוני אשראי, מידע על אשראי ומידע שיווקי. המידע ניתן בעיקר לחברות ומנהלים אשר מעוניינים במידע אודות ספקיהם, לקוחותיהם ומתחריהם. החברה מחזיקה במאגר מידע המכיל מידע הנאסף ביותר מ-190 מדינות אודות למעלה מ-250 מיליון עסקים ברחבי העולם, וכ-1.6 מיליון מתוכם בישראל.
דן אנד ברדסטריט ישראל
החברה בישראל היא חברת בת של דן אנד ברדסטריט העולמית. החברה מנתחת ומדרגת את כלל העסקים והחברות בישראל.
באוקטובר 1961 דן אנד ברדסטריט הודיעה כי בכוונתה לפתוח סניף בישראל. בינואר 1962 הסניף הוקם, והחל בפעילותו.
בנוסף החברה מפרסמת מדי שנה את מדריך "Dun's 100", המדרג את החברות המובילות בישראל, ע"פ מגוון הסקטורים והענפים הקיימים במשק המקומי.
שירות נוסף אותו מציעה החברה לקהל הוא אתר "הדירקטורים", המציע מפת קשרים דינמית אינטראקטיבית בין דירקטורים ודירקטוריונים של חברות שונות. לאתר זה ישנו ערך מוסף גם עבור מעקב אחר קשרי הון-שלטון.
כחלק מהשתייכותה לרשת דן אנד ברדסטריט העולמית, מספקת החברה שירותי מידע עסקי נרחב על חברות מחו"ל, החל מדוחות מידע עסקי, דוחות מדינה (המספקות תמונת מצב על איתנות פיננסית של מדינות ברחבי העולם), מאגרים שיווקיים נרחבים ועוד.
עסקה הוגנת
עסקה הוגנת (באנגלית: Square Deal) הייתה הכינוי בו השתמש הנשיא האמריקני תאודור רוזוולט לתאר את מדיניות הפנים שלו. הנשיא השתמש בביטוי לראשונה בנאום יום העבודה ב-7 בספטמבר 1903 והוא הפך לסיסמת הבחירות שלו בבחירות לנשיאות של 1904.
עיקרי המדיניות
המדיניות הייתה מבוססת על שלושה עקרונות בסיסיים: שימור המשאבים הטבעיים, פיקוח על החברות והגנה על הצרכן. לשלושת עקרונות אלו מתייחסים לעיתים קרובות כ"שלושת ה-C" של העסקה ההוגנת של רוזוולט, משום שכל אחד מעקרונות אלו באנגלית מתחיל באות C (Conservation, Control, ו-Consumer). מכאן שכוונת התוכנית הייתה לסייע לתושבים ממעמד הביניים והיא כללה מלחמה בפלוטוקרטיה ובמונופולים תוך כדי הגנה על עסקים מפני תביעות מוגזמות של האיגודים המקצועיים. בניגוד לקודמו, ויליאם מקינלי, היה רוזוולט רפובליקני שהאמין בפעילות ממשלתית לצמצום חוליים חברתיים, וכנשיא גינה את "הנציגים של העושר הטורפני" כאשמים ב"כל צורות העוול מדיכוי עובדים בשכר ועד להונאת הציבור".
ב-1903 העביר הקונגרס של ארצות הברית, בסיועו של רוזוולט, את חוק אלקינס (Elkins Act). החוק קבע שחברות הרכבות אינן רשאיות יותר להעניק החזרים כספיים לחברות מועדפות. החזרים אלו היו בלתי הוגנים כלפי חוואים קטנים מהמערב התיכון בכך שלא אפשרו להם גישה לשירותי הרכבת על בסיס עלות זהה. וועדת המסחר הבין-מדינתית (Interstate Commerce Commission) פיקחה על המחירים שיכלו חברות הרכבות לגבות מלקוחותיהן.
חקיקה שעברה בקונגרס קבעה שתהליך עיבוד בשר למזון חייב להיות מפוקח תוך שמירה על תברואה נאותה. נאסר לסמן בסימונים כוזבים מוצרי מזון ותרופות, ונאסר באופן מפורש לנסות להטעות לקוחות במתכוון. רוזוולט גם לחם ללא חת על שימור קרקע, והגן על שטחי בר נרחבים מניצול מסחרי.
במהלך תקופת נשיאותו השנייה הוא ניסה להרחיב יותר את הנושאים הכלולים בעסקה ההוגנת. רוזוולט ניסה לדחוק בבתי המשפט, שהונחו עד אז על ידי סטנדרטים מובהקים, להיכנע למשאלות של הרשות המבצעת בכל המשפטים שהתנהלו כנגד המונופולים.
חקיקה
בנוסף לחוק אלקינס נחקקו חוקים נוספים הקשורים לעסקה ההוגנת במהלך כהונתו של רוזוולט.
גבירתי הנאווה (מחזמר)
"גבירתי הנאווה" (באנגלית: My Fair Lady) הוא מחזמר מצליח מ-1956, שכתבו המחזאי אלן ג'יי לרנר והמלחין פרדריק לאו בהתבסס על המחזה "פיגמליון" מאת המחזאי האירי ג'ורג' ברנרד שו. המחזמר, שהועלה על בימות ברודוויי, הופיע לראשונה ב-15 במרץ 1956 והוצג 2,717 פעמים. בשנת 1964 הפך המחזמר לסרט.
עלילה
העלילה מתרחשת בלונדון בשנת 1912. הנרי היגינס הוא פרופסור מבריק, מתבודד ושקוע בעולמו, בלשן בעל שם ומומחה לפונטיקה. ערב אחד, בפתח בית האופרה המלכותי, בשעת גשם שוטף, נתקל היגינס במוכרת פרחים בשם אלייזה דוליטל, שדיברה במבטא קוקני. היגינס מתערב עם עמיתו קולונל פיקרינג, בלשן המתמחה בסנסקריט שהגיע מהודו, שתוך זמן קצר יצליח לשנות את שפתה העממית של הנערה ולהפוך אותה ל"ליידי אנגלית" בעלת מבטא והיגוי מושלמים. אלייזה, ששמעה את היגינס נותן לקולונל את שמו וכתובתו, מגיעה למחרת לביתו ומבקשת ללמוד הגייה אנגלית תקינה כדי שתוכל להיות לעבוד בחנות פרחים ולא למכור פרחים ברחוב.
פיקרינג מסכים לממן את הלימודים ואלייזה עוברת לגור בביתו של היגינס, שכופה עליה ועל עצמו משטר לימודים קפדני. לאחר חודשים של אימונים מפרכים, מתלווים היגינס ופיקרינג לאלייזה במהלך מפגש חברתי של חוג מכריה רמי-המעלה של אימו של היגינס, המוזמנים למרוץ הסוסים באסקוט. אלייזה משתלבת בהצלחה במפגש (פרט למעידה קומית קלה) ואז היגינס מציג אותה ברבים בנשף הדיפלומטים המפואר. אחד הנוכחים בנשף הוא מומחה הונגרי בינלאומי לפונטיקה, זולטאן קרפטי, תלמידו לשעבר ויריבו בהווה של היגינס. קרפטי פוסק שמאחר שהאנגלית שלה משובחת מכדי שתהיה אנגליה אמיתית, אלייזה היא נסיכה הונגריה אשר בעורקיה זורם דם כחול.
היגינס ופיקרינג חוגגים את ניצחונם עם שובם מהנשף, תוך התעלמות מחלקה של אלייזה להצלחה. אלייזה מצפה לשבחים מהמורה הנערץ עליה, אך היגינס לא מבין זאת ומקבל את התפרצותה הרגשית ככפיות טובה. כעת היא נוכחת שעליה לעזוב את ביתו של הפרופסור ולהתחיל בחיים חדשים. למרות שלא תודה בכך, היא מאוהבת ברווק הזקן שברא אותה מחדש, אלא שהוא רואה אותה רק כפסל שעיצב כדי להוכיח את צידקת התאוריות הפדגוגיות והפונטיות שלו, בעודו מתעלם ממנה כאישה צעירה ועצמאית בעלת רגשות וחלומות משלה. אלייזה כמהה לתשומת-לב, אותה היא מקבלת דווקא ממחזר צעיר, בן-הטובים פרדי איינספורד-היל, השר ומזמר לה מדי ערב סרנדות מתחת לחלונה. עם זאת, ליבה נתון לרווק המושבע, אותו העמיקה להוקיר ולהעריך במהלך לימודיה.
היגינס, כולו נדהם ומשתומם, אינו מבין מדוע אלייזה ממורמרת, מגיב בהשתאות, ופוגע ברגשותיה עוד יותר. היא עוזבת את הבית ומצטרפת אל פרדי, הממתין לה בחוץ, במקומו הקבוע מתחת לחלונה. לבקשתה של אלייזה הם נוסעים במונית באישון לילה למקום ממנו באה, שוק הפרחים בקובנט גרדן, שם היא פוגשת בשאר הרוכלים, ידידיה משכבר הימים, שאינם מצליחים לזהות אותה בשל השינוי שחל בה. באותה הזדמנות היא גם מתראה שוב עם אביה, אלפרד דוליטל, מטאטא הרחובות, חובב הנשים והמשקה, שגורלו-שלו גם הוא התהפך; לא פחות ולא יותר, כתוצאה ממהלך בלתי צפוי של היגינס עצמו.
רק לאחר שאלייזה עוזבת את ביתו מצליח היגינס להבין שגם בו חל שינוי. הוא מחפש באובססיה אחרי אלייזה, שמצאה בינתיים מקלט אצל אימו של היגינס, אשר, לזכותה ייאמר, מתמודדת בתבונה רבה עם המצב החדש שנוצר. כשהשניים מתעמתים סופית, מתגלה אישיותה של אלייזה באור חדש ומרשים ביותר. היגינס מבין ששגה כאשר לא העריך נכונה את המשאבים הרגשיים, הערכיים, המוסריים והתבוניים הטמונים בה. אך המילה האחרונה, מסתבר, עוד לא נאמרה. חרף הצהרתה של אלייזה שהיא בוחרת בחיי חרות הרחק ממנו, מקבלת העלילה תפנית דרמטית כאשר היא מפתיעה אותו ואותנו הצופים בשובה לביתו, לא מתוך ויתור על חרותה, אלא מתוך רצון לאהוב ולהיות נאהבת על ידו בתנאים של שוויון וכבוד הדדי. היגינס מאושר כמובן, למרות שמסכת הקשיחות החיצונית שעטה על עצמו מימים ימימה כפרופסור ציניקן לא מאפשרת לו להודות בפה מלא באהבתו אליה. ובכל זאת, לשניהם ברור שזוהי פגישה מבורכת שתתחיל חיים משותפים של האמן והגבירה הנאווה שעיצב וכעת הוא גם אוהב.
גלגולי ההצגה - ממחזה למחזמר
המחזה "פיגמליון" מאת ג'ורג' ברנרד שו הוצג לראשונה ב-1913 ללא מוזיקה. על פי הביוגרפיות של שו, הוא כתב את המחזה עבור השחקנית הנודעת סטלה פטריק קמפבל - ידידתו ויש האומרים אף אהבת חייו, שעימה ניהל התכתבות ענפה. גילומה של קמפבל את לייזה דוליטל נחשב עד היום למופתי. בשנת 1938 הפך המחזה לסרט. שו התעקש עד יום מותו שלא להפוך את המחזה למחזמר. "המילים בדיאלוגים שלי מתנגנות מוזיקלית גם ללא לחנים של אחרים", אמר שו. ואולם, לאחר פטירתו ב-1950 קיבל המפיק הצרפתי גבריאל פסקאל רשות מהאחראים על עיזבונו של שו לכתוב מחזמר על פי המחזה השנון. פסקאל חיפש אחר מלחינים וכותבים שיכתבו את השירים, אך איש ממלחיני ברודוויי הדגולים של אותן שנים (ריצ'רד רוג'רס, קול פורטר, אוסקר המרשטיין) לא הסכים להיענות לאתגר. פסקאל הגיע לצמד יוצרים יהודים - אלן ג'יי לרנר ופרדריק לאו, שלמרות שכבר הציגו מספר מחזות זמר פרי עטם בברודוויי, עדיין נחשבו יוצרים מ"השורה השנייה". בחיפוש אחר במאי למחזמר הגיעו למחזאי מוס הארט, שהסכים לקבל על עצמו את העבודה לאחר שהשמיעו לו שני שירים בלבד.
החיפושים אחר שחקנית שתגלם את אלייזה דוליטל החלו כמיונים קפדניים של זמרות-שחקניות צעירות, אך המעבדים החליטו לתת את התפקיד לשחקנית מבוגרת יותר - מרי מרטין. מרי מרטין מצידה, באותה עת שחקנית ידועה ורבת תהילה, אמנם גילתה עניין במחזמר, החליטה בסופו של דבר שהשירים אינם לרוחה. בהמשך לכך החליטו לרנר ולאו, בהיסוס מה, לתת את התפקיד לזמרת-שחקנית בריטית צעירה בשם ג'ולי אנדרוז ("צלילי המוסיקה", "מרי פופינס") שהפכה לימים לכוכבת גדולה. את הנרי היגינס נבחר לגלם השחקן הבריטי רקס האריסון. המחזמר היה להצלחה מסחררת בברודוויי: הוא רץ 2,717 פעם (שש שנים רצופות).
בשנת 2001 המפיק קמרון מקינטוש, גרסה חדשה של המחזמר בווסט אנד בלונדון שזכתה להצלחה מסחרית ורצה שנים רבות.
הסרט
בשנת 1964 הפך המחזמר הבימתי לסרט מוזיקלי של האחים וורנר. התפקיד הראשי של אלייזה דוליטל יועד במקור לג'ולי אנדרוז, אלייזה דוליטל הבימתית, אך מפיקי הסרט חיפשו כוכבת, שם "נוצץ" יותר לתפקיד אלייזה. אנדרוז, שנעלבה עקב הוצאתה מההפקה, השתתפה בסרט מצליח אחר באותה שנה - סרטו של וולט דיסני, "מרי פופינס". הנקמה המתוקה של אנדרוז באה כשזכתה באותה שנה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, בעוד ש"גבירתי הנאווה" כלל לא היה מועמד בקטגוריה זו. בסופו של דבר ניתן התפקיד לשחקנית אודרי הפבורן (את השירים דיבבה הזמרת מרני ניקסון). רקס הריסון, היגינס הבימתי, גילם את התפקיד גם בסרט, ואף זכה בפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר באותה שנה. הסרט זכה כמו כן בפרס האקדמיה לקולנוע על הבימוי הטוב ביותר.
המחזמר בישראל
בשנת 1964 העלה המפיק גיורא גודיק את ההפקה הגדולה הראשונה של מחזמר מיובא ומתורגם מברודוויי (לאחר עיבוד קטן יותר שלו ל"סיפור הפרברים" ב־1961): גבירתי הנאווה. מחזמר זה סימל את פתיחת עידן מחזות הזמר בישראל של שנות השישים (בעקבותיו באו "שלמה המלך ושלמי הסנדלר", "המלך ואני", "אוליבר!", "כנר על הגג" ועוד). התפקיד הראשי ניתן לרבקה רז, צעירה ירושלמית אלמונית, ששירתה בצה"ל כקצינה, ששיחקה לאחר מכן במחזות זמר רבים. בתפקיד היגינס כיכב שייקה אופיר, ומרדכי בן שחר גילם את דמותו של פרדי איינספורד-היל, מחזרה הצעיר והעיקש של אליזה. קולונל פיקרינג היה אברהם בן-יוסף ובומבה צור שיחק את אלפרד דוליטל. את המחזמר תרגמו דן אלמגור ושרגא פרידמן.
גם בישראל היה המחזמר להצלחה: הוא רץ מאות פעמים בפני אולמות מלאים. בהצגת הבכורה, שהייתה מעין מסיבה לכבוד המחזמר האמריקני הראשון מברודוויי שמוצג בישראל, נכחו ראש ממשלת ישראל לוי אשכול ושר החוץ אבא אבן.
בשנת 1969 הועלה שוב המחזמר בסיבוב שני. בהפקה זו חזרה רבקה רז לגלם את אלייזה דוליטל כשלצידה אילי גורליצקי בתפקיד היגינס, אברהם בן-יוסף בתפקיד קולונל פיקרינג ואברהם מור בתפקיד אלפרד דוליטל.
באוגוסט 1986, 22 שנה לאחר ההפקה הראשונה של המחזמר בארץ, העלה המפיק משה יוסף את "גבירתי הנאווה" בהעלאה מחודשת. השחקנים היו שחקני תיאטרון ידועים כעודד תאומי (היגינס), שלמה בר-שביט (פיקרינג) ואריק לביא (אלפרד דוליטל).
לתפקיד הראשי של אלייזה דוליטל הועלו בפני המפיק משה יוסף כמה הצעות; ביניהן כמה זמרות ידועות, אך יוסף העדיף דווקא את ריטה, זמרת אלמונית יחסית ובוגרת בית הספר למשחק "בית צבי". שיריה הראשונים החלו להישמע ברדיו, ויוסף החליט לקחת אותה על אף הסיכון שבשחקנית אנונימית. הפקה זו לא ביישה ברמתה ובממדיה את ההפקה המקורית, ומילאה היכלי תיאטרון רבים בארץ במשך חודשים רבים.
בשנת 1999 חזר המחזמר לבמה במסגרת "בית צבי" עם הזמרת קרן הדר בתפקיד הראשי.
בשנת 2002 החליט מפיק ההפקה הקודמת, משה יוסף, להעלות את המחזמר בפעם השלישית בארץ. לתפקיד הנרי היגינס לוהק שחקן התיאטרון עודד קוטלר; שדרן הרדיו אלכס אנסקי היה פיקרינג; הבדרן והשחקן שייקה לוי היה אלפרד דוליטל; והזמרת הצעירה מירה עווד הייתה אלייזה דוליטל.
בשנת 2013 עלתה בתיאטרון "הבימה" גרסה חדשה של המחזמר בבימוי משה קפטן ובכיכובם של נתן דטנר (בתפקיד היגינס), שני כהן (בתפקיד אלייזה דוליטל), דב רייזר (כקולנל פיקרינג) ופיני קידרון (כאלפרד דוליטל).
בשנת 2015 חזרה ריטה לתפקידה מלפני 30 שנה עת החליפה את שני כהן בתפקיד אלייזה דוליטל למספר מוגבל של הצגות.
נעמה קאופמן-פס
נעמה קאופמן-פס (נולדה ב-1978) היא מנהלת ישראלית. שימשה כמנכ"לית משרד החקלאות ופיתוח הכפר וקודם לכן כמשנה למנכ"ל משרד הכלכלה והתעשייה.
ביוגרפיה
קאופמן-פס נולדה למשפחה דתית-לאומית. עשתה שירות לאומי. היא עורכת דין בעלת תואר ראשון ושני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני במנהל עסקים (MBA) עם התמחות במימון, במסלול מיוחד למצטיינים, אונ' בר-אילן.
קאופמן-פס שימשה בעבר אחת מעורכות הדין בלשכה המשפטית במשרד האוצר והייתה ראשת המטה שהיה אחראי על העדפת תוצרת חקלאית מישראל. נוסף על כך, היא הייתה גם מנהלת הרשות לשיתוף פעולה תעשייתי ולקידום השקעות זרות.
בנובמבר 2016 היא מונתה למשנה למנכ"ל משרד הכלכלה והתעשייה, ובהמשך מונתה גם לממלאת מקום של המנכ"ל.
ביוני 2021 החליט שר החקלאות ופיתוח הכפר, עודד פורר למנות את קאופמן-פס למנכ"לית המשרד. מינויה אושר ב-4 ביולי 2021. היא נכנסה לתפקידה באותו יום, והחליפה את המנכ"ל היוצא, נחום איצקוביץ'.
אלתר לוין
ביוגרפיה
לוין היה מיודד עם בניו של ישראל דב פרומקין, עורך "חבצלת", ואף החל לעבוד בעיתון ולפרסם בו שירים תחת שם העט "אסף הלוי איש ירושלים". בבגרותו החל להשתלם בעסקים והפך לראש הסניף הירושלמי של חברת מכונות התפירה "זינגר", וכן חברת מכונות הכתיבה "אנדרווד".
לוין נודע בעיקר כ"סוכן הביטוח הראשון בישראל", לאחר שפתח משרד ל"אחריות החיים", כפי שהגדירו בפרסומיו, וייצג חברות אמריקאיות, אנגליות וצרפתיות (הבולטת שבהן: נסיונל דה פארי). משרדו היה בבניין סנסור ברחוב יפו, ובעיתונות בשנות ה-20 פורסם שזהו אחד המשרדים המפוארים במזרח התיכון. הוא העסיק כשבעה עובדים ועשרות סוכנים. נשא לאישה את גיטל, בת למשפחה חסידית, ונולדו להם שלוש בנות. נכדו, מרדכי מונין, הקים מחדש את העסק בשם אל-עד סוכנות לביטוח בע"מ, הפועל עד היום בירושלים.
הסופר עזרא המנחם, שהכירוֹ בשנות ה-20, תיאר אותו: 'מראהו החיצוני של ר' אלתר לוין היה מצודד. יפה תואר להפליא, פנים סמוקות, בלורית מכסיפה, מגולח למשעי, עיני אש מאיימות. היה מהדר בלבושו. חליפת טוויד יקרה, תפורה לפי מידה, ובידו מטה בעל גולת כסף."
במקביל לפעילותו העסקית המשיך לפרסם שירים, בעיתונים "חבצלת", "הפועל הצעיר", "הארץ" ו"בוסתנאי". ב-1905 הוציא לאור קובץ שירים בשם "מגלת קדם". אחדים משיריו הולחנו ובוצעו בידי זמרי התקופה.
פעילותו במהלך מלחמת העולם הראשונה
ב-1991, כשישים שנה לאחר מותו, מצא פרופ' אליעזר טאובר ספר נשכח, שהתגלה כיומנו של ראש המודיעין הטורקי של הארמייה הרביעית העות'מאנית, עזיז ביי. מהיומן התברר כי לוין שימש כמרגל החשוב ביותר נגד הטורקים, שסייע לבריטים בכיבוש ארץ ישראל במהלך מלחמת העולם הראשונה. הוא הפעיל רשת של סוכנים בכל רחבי ארץ ישראל, ועל פי עזיז ביי היה מהגורמים המרכזיים שהובילו לנפילתה של האימפריה. ואולם למידע זה הקושר את לוין לריגול אין אישור ממקורות אחרים.
על פי עזיז ביי, עם הגעתו לארץ ישראל של אחמד ג'מאל פאשה, מפקד הארמייה העות'מאנית הרביעית והמושל הצבאי של סוריה, לבנון וארץ ישראל במהלך המלחמה, הציג לוין תרומה גדולה של תרופות לצבא העות'מאני, ובכך רכש את אמונו של ג'מאל פאשה והפך לידידו. אך לפי עזיז ביי, היה לוין למעשה סוכן כפול, שהזין את הטורקים במידע שניתן לו על ידי הבריטים.
עזיז ביי מתאר בזיכרונותיו את הרשת של לוין כ"חזקה ברשתות הריגול הבריטי-ציוני בארץ ישראל", כיוון שהשפעתו של לוין אצל ג'מאל פאשה העניקה לו ולסוכניו חסינות מפני כל חשד בהם, וכך יכול היה להפעיל את אנשיו מבלי שיחשוד בהם איש. הוא מנה כמה הישגים חשובים של לוין במהלך המלחמה, כשהראשון היה העברת תוכניות מסע המלחמה הטורקי הראשון לסואץ לידי הבריטים, "שידעו את כל האמצעים שנקטו הטורקים כאשר תקפו בתעלת סואץ", ומידע זה הוא שגרם לכישלון המערכה. עזיז ביי טען שהגנרל הגרמני קרס פון קרסנשטיין אישר בזיכרונותיו שלוין נכח בטקס סקירת הכוחות הנעים לסואץ "והשקיף על ענייניהם". פון קרסנשטיין האשים את הטורקים בכך שנתנו אמון בלוין. בספרו של קרס פון קרסנשטיין (שתורגם לעברית על ידי מיכאל גוגנהיימר ונערך על ידי פרופ' יגאל שפי) אין לדברים האלה – או למצער לשמו של לוין – זכר.
ההצלחה בהכשלת המסע הראשון לסואץ הגבירה את נחישותם של לוין ומפעיליו במודיעין הבריטי, והוא הציע לג'מאל פאשה את שירותיו בהכנות למערכת סואץ השנייה. הגנרל הטורקי היה מעוניין בהשתקת מסע התעמולה שניהלו נגדו עיתוני מצרים, והוא החליט למנות את לוין, שאזרחותו האמריקאית אפשרה לו לבקר שם בחופשיות, למטרה זו. חודש ימים שהה לוין במצרים וחזר ממנה ב"מומחיות מרובה" – לדברי הפאשא, תוך שהצליח להפסיק לזמן מה את התעמולה המצרית נגדו, ולספק מידע מן המפקדה הבריטית על הכנותיהם-כביכול. לדברי עזיז ביי, לוין גרם לפאשא להאמין שהוא העסיק במצרים מרגלים האוספים עבורו ידיעות-אמת, בהן התוכנית הבריטית לניתוקה של סוריה מהאימפריה באמצעות הצתת מרד באלכסנדרטה; זה יביא לכיבוש סוריה דרך הים, משם ימשיכו לנוע קדימה לעבר חלב. מטרת ההונאה הזו הייתה להעביר את תשומת הלב של הצבא העות'מאני מן הדרום לגבולה של סוריה, ובכך לדחות את מסעם לסואץ ולאפשר פתיחתה של מתקפת נגד בריטית אל תוך סיני. שבוע לאחר העברת הידיעות הכוזבות הפגיזו הבריטים את חופי סוריה, וכך שכנעו את הטורקים באמיתות הידיעות. על פעילות זו, מבכה עזיז ביי, זכה לוין לתמורה של 2,500 לירות זהב מהעות'מאנים עצמם.
הישג נוסף שמייחס עזיז ביי לרשת הריגול של לוין הוא הסבת תשומת הלב של ג'מאל פאשא למרידות פנימיות בסוריה, בעיראק ובאנטוליה, על-מנת לאפשר לבריטים לקדם את תוכניותיהם השונות, בראשן הצתת המרד הערבי בהנהגת האמיר חוסיין במכה. עזיז ביי מספר כי ידיעות שהעביר לוין חשפו את תוכנית המרד של עבד אלכרים אלח'ליל ורדא אלצלח באזור צידון, והן שהביאו להוצאתו להורג של אלכרים אלח'ליל באוגוסט 1915. בגרסתו הקודמת של הספר מ-1932, וכן ממקורות נוספים, עולה כי ההלשנה אכן הגיעה מאיש מסתורי בשם אחמד סעיד אלעאמלי, שזהותו לא אומתה מעולם. עזיז ביי טוען כי הידיעות שמסר לוין אומתו עם מידע שמסר הנציג השיעי בפרלמנט הלבנוני, כאמל בכ אלאסעד, מידע שתרם למהימנותו של לוין בפני ג'מאל פאשא. עוד מאשים עזיז ביי כי ידיעות נוספות שמסר המרגל על מרד צפוי בעיראק ועל מרד הארמנים באורפה, שהחל בפברואר 1915, נועדו להסיט כוחות טורקיים נוספים מהחזית הבריטית אל פנים האימפריה העות'מאנית.
חודשים ספורים לאחר מכן, עקב חשד כי העומדים מאחורי הניסיונות להצית מרד בלבנט הם הצרפתים, החליטו השלטונות לעצור את פיליפ זלזל, המתווך המרוני של הקונסוליה הצרפתית בביירות. בחששו מהצפוי לו, הציע זלזל, תמורת שחרורו, לגלות לעות'מאנים את המקום בו החביא הקונסול הצרפתי פרנסואה ז'ורז' פיקו את מסמכי הקונסוליה, טרם עזיבתו את ביירות בפרוץ המלחמה והעברת החסות על הקונסוליה לאמריקאים. ג'מאל פאשא הסכים להצעה, וביקש לערוך את החיפוש בנוכחותם של נציגים זרים (קונסול ארצות הברית, שווייץ, הולנד וספרד), וידידו אלתר לוין ביניהם. עזיז ביי מתאר בספרו, כיצד התעניין לוין בזהותו של האיש שהוביל לחשיפת המסמכים במחבוא הסודי, אך בשל טשטוש זהותו של זלזל, לא עלה הדבר בידו. עם זאת, עזיז ביי טוען שלוין הצליח לשים ידו על תוכן המסמכים ולהעבירם לבריטים, שהתאמצו לשווא לפעול למען הסוכנים הערבים ולמנוע את הוצאתם להורג.
על פי עזיז ביי, במהלך המלחמה הועלו חשדות כלפי לוין על כך שהוא סוכן כפול, אך לא ניתן היה לפעול נגדו בזכות ידידותו עם ג'מאל פאשה, ומעצרו של לוין התאפשר רק עם עזיבתו של ג'מאל פאשה את ירושלים. לכידתו של לוין, על פי יומניו של עזיז ביי, אירעה לאחר פעולת "עוקץ" שבה נערכה פשיטה על בית בושת שבו נפגשו קצינים טורקיים בכירים עם מאהבות יהודיות, ודרכו זלגו ידיעות אל הבריטים. "היהודייה היפהפייה" (כהגדרת עזיז ביי) ששימשה כמרגלת, לידיה מרדכי סימונביץ, הודתה בחקירתה שהיא סוכנת של אלתר לוין.
על קשריו עם הטורקים והאנגלים
מחקר בארכיונים הבריטיים מצביע על כך שאלתר לוין לא היה קשור מעולם למודיעין הבריטי או לכל גוף בריטי רשמי אחר, לא לפני המלחמה ולא במהלכה. ההיסטוריה הרשמית של שירות המודיעין החשאי הבריטי (SiS), כמו גם מסמכי שירות המודיעין המסכל והמודיעין הצבאי הבריטיים במזרח התיכון בתקופת המלחמה (הפתוחים לעיון הציבור), מעידים בבירור כי עד שנת 1918 לא היה לבריטים בארץ אף סוכן יהודי נוסף על אנשי ניל"י, קל וחומר סוכן – יהודי, ערבי או אחר – ברמתו כביכול של לוין. להמחשת העניין: שעה שלוין ביקש בתום המלחמה לסדר אישור תנועה עבור מכרו, הוא פנה במכתב תחינה לאלכסנדר אהרונסון, איש ניל"י, ששירת אז כקצין בריטי, כדי שזה יפעיל את קשריו ויתווך בין אותו מכר לבין הממשל הצבאי הבריטי.
לדברי עזיז ביי, בביתו של לוין נמצא משדר לתקשורת חשאית עם הבריטים. במציאות הבריטים לא הפעילו תקשורת רדיו עם סוכניהם במזרח התיכון בכל תקופת המלחמה. הניסיון לקשור את אלתר לוין כמי שהביא ידיעות שגרמו לעיכוב בהגעת כוחות מקבוצת הארמיות הטורקית "ילדרים" לחזית ארץ ישראל בפעילות מבצעית בריטית, לא זה מה שהתרחש בפועל: אי הגעת הכוחות נבעה ממאבקי כוחות ומחילוקי דעות פנימיים בקרב הצמרת הצבאית הטורקו-גרמנית באשר לאסטרטגיה הנחוצה להמשך המלחמה. לבריטים לא היה כל קשר לכך. אומנם למודיעין הבריטי הגיע מידע על אודות "ילדרים" ותנועת כוחותיה לחזית ארץ ישראל, אולם מקורו היה במודיעין תקשורת (קומינט) ובחקירת שבויים ועריקים (יומינט).