cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיסטרס
תחילת השלטון הביזנטי
ב-1262 השתלטו הביזנטים על מיסטרס, אך הם התמקדו בעיקר במונמבסיה (Μονεμβασία) שהייתה עיר נמל חשובה, ובחרו בה כמקום מושבו של המושל הביזנטי. באותה תקופה שכנה במיסטרס רק המצודה בראש הצוק וכן מספר בתי מגורים במחצית שיפולי המדרון, שבהם התגוררו החיילים ובני משפחותיהם. בתקופה זו התיישבו במקום התושבים הראשונים, אשר הקימו את בתיהם בעיר התחתית, בקצהו הצפון-מזרחי של המדרון. בסוף המאה ה-13 הפכה מיסטרס מכפר לעיר והארכיבישוף המטרופוליטני קבע בה את מקום מושבו. בעיר הוקמה קתדרלה (מיטרופולי) ומספר כנסיות ומנזרים. המושל הביזנטי עקר גם הוא ממונמבסיה ועבר למיסטרס ב-1264, ולפי דעות אחרות רק ב-1289. בד בבד, עזב נסיך אכאיה את האזור, והשבטים הסלאבים שישבו בצפונו של מסיב טאיגאטוס נסוגו צפונה. ב-1295 הוקמה בעיר כנסיית תאודורוס הקדוש, הכנסייה הגדולה הראשונה במקום, ובשנים 1311–1312 נוסד בה מנזר ברונטוכיאון שהיה כפוף ישירות לקונסטנטינופול. בשנות ה-30 של המאה ה-14 החלו פוקדים את הפלופונסוס שודדי ים טורקים. בשנת 1332 הם בזזו את מונמבסיה, ובשנת 1334 הם פלשו למישור האורוטס ונעצרו לרגלי ביצורי מיסטרס. לבסוף נסוגו השודדים לאחר שהמושל המקומי העניק להם מתנות.
דספוטט מוראה
ב-1348 שלח הקיסר הביזנטי יוחנן השישי קנטקוזינוס את בנו השני, מנואל קנטקוזינוס, לייצב את המצב הפוליטי בפלופונסוס. צעד זה היווה את תחילתה של דספוטט מוראה (Δεσποτάτο του Μορέως) או "דספוטט מיסטרס" (Δεσποτάτο του Μυστρά), ישות אוטונומית במסגרת האימפריה אשר התקיימה עד שנת 1460. בתקופתו של מנואל התפתחה העיר, הארמון הורחב ונוספו לו אגף חדש, שני מגדלים וקפלה. האזור ידע שקט ושגשוג, דבר שעמד בניגוד להידרדרותה של האימפריה הביזנטית. ב-1383 תפסה השושלת הפלאיאולוגנית את השלטון במוראה, דבר שהביא להתקרבות בינה לבין השלטון המרכזי ולעליית חשיבותה של העיר. הכוחות העות'מאנים שפלשו לפלופונסוס בשנים 1395–1396 לא הגיעו עד העיר, והיא ניצלה מגורלן של ערים אחרות בצפונו של חצי האי. בשנת 1400 רכשו ההוספיטלרים את העיר מידי הדספוטים, אך עם הגיעם אליה בחודש מאי באותה שנה, התקוממה האוכלוסייה המקומית. ארבע שנים לאחר מכן הושגה פשרה והאבירים עזבו את העיר. השנים שלאחר מכן היו שנים של שלום בפלופונסוס, והיחסים בין הדספוטים של מוראה לבין הסולטאן העות'מאני מהמט הראשון, וכן עם הכס הקדוש ועם ונציה היו טובים. בשנים אלה הייתה מיסטרס המרכז התרבותי של העולם הביזנטי, ומשכה אליה מדענים, אנשי דת ופילוסופים מהבירה קונסטנטינופול.
עם מותו של מהמט הראשון התחדשו הפשיטות העות'מאניות לפלופונסוס ב-1423, ומיסטרס הותקפה ונבזזה. כיבוש קונסטנטינופול ב-1453 וקיצה של האימפריה הביזנטית, לוו גם בהתקפה על הפלופונסוס ובהתקוממות התושבים האלבנים בחצי האי. כל אלה החלישו את מוראה, וב-31 במאי 1460 נכנעה העיר לסולטאן מהמט השני ללא קרב, לאחר שזה הגיע באופן אישי אל העיר.
תקופת השלטון העות'מאני הראשונה
לאחר הכיבוש הטורקי איבדה מיסטרס את ייחודה התרבותי ואת מעמדה, אף ששימשה כבירת הפלופונסוס העות'מאני וכמקום מושבו של המושל עד 1540, ושוב מ-1574. המושל התגורר בארמון הדספוטים, והאליטה העות'מאנית התיישבה בעיר העילית במיסטרס. כנסיית סופיה הקדושה הפכה למסגד וייתכן ששכנו בעיר מסגדים נוספים. האצולה המקומית הוגלתה והאוכלוסייה היוונית המשיכה והתגוררה בעיר התחתית. השלטון העות'מאני גילה סובלנות כלפי התושבים - אדמות העמק לא נמסרו לחיילים טורקים משוחררים כפי שנעשה במקומות אחרים, אלא נותרו ברשות החקלאים המקומיים, ונטל המסים היה קל מאשר בתקופת מוראה. מאידך, כל משפחה נוצרית חויבה למסור את בנה החמישי לידי השלטונות, אשר דאגו להתאסלמותו ולגיוסו לחיל היניצ'רים הטורקי. בתקופה זו התפתחה גם קהילה יהודית בסביבותיה של מיסטרס, וחבריה עסקו בעיקר במסחר. תקופת השלטון העות'מאני התאפיינה בשקט ובשלום, למעט מצור שהטיל על העיר נסיך רימיני, סיגיסמונדו פנדולפו מלטסטה (Sigismondo Pandolfo Malatesta), בשנת 1464. הוא הצליח לכבוש את מיסטרס אך לא את המצודה, ונאלץ לסגת לאחר שהעלה את העיר באש.
התקופה הוונציאנית
במחצית השנייה של המאה ה-17 שרר מאבק כמעט מתמיד בין ונציה לבין האימפריה העות'מאנית. משנת 1685 החלו הוונציאנים להשתלט על ערי החוף בפלופונסוס, ובהמשך אף התקדמו לפנים הארץ. מיסטרס נכבשה על ידי ונציה בקיץ 1687 לאחר מצור ששמו עליה כ-6,000 חיילים. בתחילת 1688 אסר השלטון החדש כ-2,000 מהתושבים הבוגרים והפך אותם לעבדים כעונש על התנגדותה של העיר בזמן הכיבוש. כמו כן הכתה מגפת דבר קשה בכל הפלופונסוס, וכל תושבי מיסטרס, החולים והבריאים, הושמו בבידוד בין חומות העיר. הוונציאנים שלטו על התושבים ישירות, לא איפשרו להם כל אוטונומיה, הטילו עליהם מיסים כבדים, וענפי תעשייה שהתחרו בתעשייה הוונציאנית דוכאו באמצעות מיסוי כבד. מדיניות זו פגעה קשות במיסטרס שבאופן מסורתי שגשגה בה תעשיית המשי, וייצורו הפך לבלתי כדאי. מאידך, פיתח השלטון את החקלאות ואת ענפי התעשייה האחרים, והעיר שמרה על חשיבותה. בסוף המאה ה-17 הוערכה אוכלוסיית מיסטרס בכ-40,000 תושבים, מהם כ-400 יהודים. ב-1715 שלחו העות'מאנים אל הפלופונסוס צבא בן 100,000 חיילים שעשה את דרכו בדרך היבשה, ובמקביל חצה צי עות'מאני את הים האגאי, והעות'מאנים כבשו את הפלופונסוס מחדש והדפו ממנו את הוונציאנים.
תקופת השלטון העות'מאני השנייה
מיסטרס הייתה שוב לבירה אזורית באימפריה העות'מאנית, אך השלטון המקומי היה מושחת ובלתי יעיל כמו קודם לכן. לאחר פרוץ מלחמת רוסיה-טורקיה ב-1768, מרדו תושבי הפלופונסוס בעות'מאנים, במערכה שנודעה לימים כמרד אורלוב. המרד פרץ ב-1770 ביוזמת אלכסיי אורלוב, קצין בצי הרוסי הקיסרי, אשר הגיע לחופי יוון מהים הבלטי דרך מצר גיברלטר. הצבא הרוסי מלווה בתושבים מקומיים הטיל מצור על חיל המצב הטורקי במיסטרס, ולאחר מספר ימי התנגדות נכנעו הטורקים, והצרים טבחו בהם למרות ניסיונו של הארכיבישוף המקומי למנוע את ההרג. לאחר שהרוסים עזבו את העיר, היא נותרה ללא הגנה וצבא של אלבנים מוסלמים כבש אותה, ובזז והרס את בתיה. בתום עשר שנים סוערות הצטמצמה אוכלוסיית העיר לפחות מ-8,000 איש. לקראת סוף המאה ה-17 התאוששה העיר מעט, ואוכלוסייתה מנתה כ-15,000 עד 18,000 תושבים, כשמינית מהם יהודים, ואף ייצור המשי התאושש.
כשפרצה מלחמת העצמאות של יוון ב-1821, התקוממו גם תושבי מיסטרס, אם כי האוכלוסייה הטורקית לא הותקפה וניתנה לה האפשרות לעזוב את העיר. כאשר נראה היה כי המרד היווני מצליח, פנה הסולטאן מהמוט השני לעזרתו של אבראהים פאשא, אשר פלש לפלופונסוס והרס את כל שנקרה בדרכו. איברהים החריב את מיסטרס לחלוטין ב-14 בספטמבר 1825 וטבח בתושביה. העיר נותרה בהריסותיה ובמקום לשקמה הורה אותון, מלך יוון על הקמתה מחדש של ספרטה ב-1834. תושביה האחרונים של מיסטרס עזבוה ועברו להתגורר בעיר החדשה. כיום נמצא במקום כפר קטן בשם מיסטרס החדשה (Νέα Μυστρά) השוכן סמוך לצידו הדרום-מזרחי של הצוק, ובו התגוררו 485 תושבים בשנת 2001, וברשות המקומית (Δήμος Μυστρά) חיו 4,608 תושבים.
אתרי העיר
מיסטרס מחולקת לעיר תחתית ולעיר עילית, ולעיתים מבחינים גם בחלק אמצעי בין שתי אלה. בפסגת הצוק שוכנת המצודה. העיר התחתית והעיר העילית הוקפו בחומות נפרדות וביניהן מקשר שער מונמבסיה (Μονεμβασία - "כניסה בודדת"; מפה - 1). לרבעים הוליכו שערים שונים - הכניסה הראשית אל העיר התחתית (מפה - 6); ושער נאפפליו (Πύλη του Ναυπλίου - מפה - 9) אל העיר העילית. שער הכניסה למצודה (πύλη του κάστρου - מפה - 10) נפער בחומה מאוחר יותר.
הקתדרלה
הקתדרלה (מיטרופולי - Μητρόπολη; מפה - 2) או כנסיית דמטריוס הקדוש (Άγιος Δημήτριος) שוכנת בעיר התחתית סמול לכניסה הראשית (מפה - 1). למבנה שני שערים - הכניסה הראשית נמצאת בצידו הדרום-מערבי, והאחרת, עתיקה יותר, מובילה לאולם הנשים. המבנה נוסד ב-1270 והנרתקס נוסף לו בשנת 1291. מועד זה נחשב בטעות למועד ייסודה של הכנסייה כולה.
המבנה מערב תוכנית של בזיליקה בקומת הבסיס עם זו של צלב עטור כיפות מעליה, וסגנון זה מוכר רק במיסטרס (בקתדרלה, באודיגיטרייה ובכנסיית מנזר פנדנאסס - ראו להלן). התוכנית הבסיסית של הבזיליקה כוללת שלוש ספינות הנבדלות זו מזו על ידי שתי שורות של שלושה עמודים כל אחת, והספינה המרכזית גבוהה ביחס לשתי הצדדיות. במאה ה-15 הוגבה המבנה ונוספה לו קומה נוספת בצורת צלב הנושאת את חמש הכיפות. קו החיבור בין שתי קומות המבנה מודגש בשל אפריז לאורך הקירות הפנימיים, ובשל כך שראשיהם של חלק מהדמויות המצוירות על הקירות נחתכו.
הפרסקאות צוירו על קירות המבנה בעשורים האחרונים של המאה ה-13 ובמחצית הראשונה של המאה ה-14, ככל הנראה ללא תוכנית ארגונית מוקדמת. קירות האגף הצפוני מתארים את חייו ואת מותו בשל אמונתו של דמטריוס הקדוש שלו מוקדשת הכנסייה. באפסיס הדרומי ציור של כיסא ריק ומעליו צלב, וזה מסמל את ההמתנה לביאה השנייה, ובנרתקס ציור של יום הדין. ב-1754 נוספה למבנה חצר בצידו הצפוני ובה ניצבת מזרקה המעוטרת בסמל העיט הביזנטי. סרקופג רומי הניצב בחצר מקושט בתבליט של משתה לכבוד האל בכחוס ובספינקסים מכונפים.
מנזר ברונטוכיאון
מנזר ברונטוכיאון (Μοναστήρι του Βροντοχίου) שוכן בקצה הצפוני של העיר, ובו שתי הכנסיות הגדולות במיסטרס - כנסיית תאודורוס הקדוש (מפה - 4) והאודיגיטרייה (מפה - 5). שתי הכנסיות השוכנות בלב החורבות הן כל ששרד מהמנזר. החורבות כוללות שרידים של חדר האוכל, תאי פרישה ומגדל התצפית.
האודיגיטרייה המוקדשת ל"מרים אם האלוהים המורה על הדרך הנכונה", מכונה גם "אפנדיקו" (Αφεντικό), היינו השייכת לאדון (אפנדי). היא נזכרה בחמישה מקורות מהמאה ה-14, לראשונה ב-1311, ואזכורים אלה מראים על חשיבותה. חלק ממקורות אלה שעוסקים בהטבות ובזכויות שהוענקו למנזר הונצחו בצורת פרסקאות על קירות הכנסייה. האודיגיטרייה נבנתה מיד לאחר כנסיית תאודורוס הקדוש, והיא דומה בתוכניתה לזו של הקתדרלה. הקומה הראשונה בנויה כבזיליקה שבה שתי ספינות, ומעליה קומה בצורת צלב וחמש כיפות. כל כיפה נתמכת בארבעה עמודים. המבנה נשמר היטב עד סוף המאה ה-19, אך ב-1863 הוסרו ממנו רוב העמודים התומכים בו, והכיפה, כמו גם חלק מהקשת, קרסו. הכנסייה שוחזרה החל ב-1938. חלק מהפרסקאות העשירים בכנסייה השתמרו במצב טוב, והם מתארים סצינות מחיי הצלוב והניסים שעשה, את הנביאים ובישופים שונים. פרסקו שמור במיוחד מתאר את תהלוכת הקדושים המעונים הלבושים באדום.
ארמון הדספוטים
ארמון הדספוטים (Δεσποτικό Ανάκτορο) שוכן בעיר העילית, בחצי גובהו של המדרון (מפה - 8). הוא עשוי ממספר מבנים מתקופות שונות, המאורגנים בשני אגפים ניצבים זה לזה בצורת האות הלטינית "L". הכיכר שבין שני המבנים שימשה כשוק, וכונתה "פורוס" (מילה שמקורה במילה הלטינית "פורום"), "הבזאר הגדול" (Büyük bzazr) או אגורה (Aγορά), הכל בהתאם לתקופה.
האגף הצפון-מזרחי הוא המוקדם בין השניים והוא הוקם בין 1249 ל-1262 על ידי גיום השני וילאהרדואין. הוא מתאפיין בהשפעה גותית, וסמוך לו הוקם באותה תקופה מבנה נוסף שבו שכנו המטבח, המבואה והבארות. במחצית השנייה של המאה ה-14 חוברו שני המבנים באמצעות מבנה נוסף, ומבנה רביעי כלל את דירות הדספוטים ובני משפחתם וכן קפלה.
בתחילת המאה ה-15 הוקם האגף הצפון-מערבי, שבו שלוש קומות - קומת מרתף השוכנת בחלקה מתחת לפני הקרקע, קומה ראשונה שבה שכנו שמונה דירות נפרדות, וקומה שנייה שבה הוקם אולם הכס הגדול. אורכו של האולם 36.30 מטר ורוחבו 10.50 מטר, ובו התקיימו כל האירועים הממלכתיים. לאורך קירותיו ספסל אבן ארוך והכס ניצב בגומחה במרכזו של הקיר המזרחי. האולם מואר על ידי שתי שורות של חלונות שבכל אחת שמונה חלונות, וחלונות השורה העליונה הם בצורת עלה תלתן התחום בתוך עיגול. בקיר המערבי קבועים שמונה קמינים ששימשו להסקה. האולם נהרס כאשר העיר הועלתה באש על ידי מלטסטה ב-1464.
כנסיית סופיה הקדושה
כנסיית סופיה הקדושה (Αγία Σοφία - מפה - 11) נבנתה בהשראת כנסיית איה סופיה בקונסטנטינופול, והיא מכונה לעיתים "כנסיית הצלוב מעניק החיים". הקמתה מיוחסת למנואל קנטקוזינוס, ומתוארכת לשנים שבין 1361 ל-1365. צו מ-1365 איפשר את הפיכת הכנסייה לקתוליקון של מנזר. היא שימשה ככנסיית הארמון הסמוך לה. צורתה כשל צלב יווני הנושא כיפה נמוכה יחסית, וצמוד לה נרתקס גדול. ממדיה קטנים יחסית וחדירת אור אל חלל המבנה מתאפשרת רק דרך מספר חלונות בכיפה ובארבע זרועותיה. בצידה הצפוני של הכנסייה ניצב מגדל פעמונים שהתנשא לגובה של שלוש קומות, אך רק שתיים מהן שרדו. בתקופה העות'מאנית הפכה הכנסייה למסגד והמגדל למינרט. מצבה של הכנסייה התדרדר עם השנים, ואף על פי שהיא שוחזרה, שורת העמודים בחזית המערבית נותרה בהריסותיה, ורק חלק קטן מעיטוריה השתמר.
המצודה
המצודה (Kάστρο - מפה - 13) ניצבת בשיא גובהו של הצוק, והיא חולשת על העיר ועל עמק האורוטס. המצודה היא המבנה העתיק ביותר בעיר; בנייתה החלה ב-1249 והיא שופצה וחודשה מספר פעמים על ידי הביזנטים, הוונציאנים והעות'מאנים. היא הוקפה בשתי חומות קונצנטריות - פנימית וחיצונית. רק שער אחד מוביל אליה והוא מוגן במגדל רבוע, ומגדל תצפית נוסף הוקם בפינה דרום-מזרחית של המתחם. החומה הפנימית מקיפה את החלק הצפון-מערבי של המתחם, הניצב בשיא גובהו של הצוק והוא הקשה ביותר לגישה. כאן ניצבו מגדל העוז, מגדל תצפית נוסף, יחידות מגורים וקפלה.
מנזר פריבלפטוס
מנזר פריבלפטוס (Περίβλεπτο - "הנצפה מכל כיוון") שוכן בפינה הדרום-מזרחית של העיר התחתית (מפה - 18), ומיקומו בקצה העיר נובע, ככל הנראה, מכך שבמערה במקום התקיים פולחן נוצרי מוקדם. המנזר נבנה במאה ה-13 על ידי הפרנקים, ומעל המערה הוקמה קפלה. הוא שופץ במאה ה-14 ואז נוספו לו הפרסקאות.
בתי העיר
התנאים הטופוגרפיים הכתיבו את אופן הקמתם של בתי העיר ואת אופיים. ציר האורך של הבתים תואם את קווי הגובה של המדרון ופעמים רבות הם מחוברים זה לזה. בשל מצוקת השטח, הוקמו מספר קומות בבניינים, וצידן האחורי של קומות הקרקע נחצב בתוך המדרון. מסיבה זו לא היו בבתי העיר חצרות פנימיות או גנים, ואלה נוספו לחלק מהבתים רק בראשית המאה ה-19 כאשר אוכלוסיית העיר הצטמצמה ושוב לא היה מחסור בשטח. בתי המגורים מתחלקים לשלושה סוגים - בתים פשוטים בני שתיים או שלוש קומות, בתים מורכבים יותר שבחזיתם לוג'יה הפונה אל עבר העמק ובתי אחוזה שלצידם מגדל שמירה. קומת המרתף שימשה כאזור השירות של המבנה, ובה שכנו המטבח, המחסנים והאורוות. הקומה שמעליה נבנתה בצורת חדר בודד ושימשה למגורים. הגגות משופעים כדי למנוע הצטברות מי גשמים או שלג אשר יכבידו במשקלם על המבנים. הבתים נתמכו על ידי קשתות אשר העניקו להם יציבות, ואיפשרו שימוש בחומרי בנייה קלים יותר.
רק חלק קטן מבתי המגורים השתמרו במצב טוב. המבנה הגדול והעתיק ביותר הוא הארמון הקטן (מפה - 12) שבו אגף מוקדם מהמחצית השנייה של המאה ה-13 ובית נוסף בן שלוש קומות מהמאה ה-14. בבית פרנגופולוס (מפה - 17) מהמאה ה-15, מרפסת שלה שתי קשתות גדולות, והוא מיוחס למייסדו של מנזר פנדנאסס. בית נוסף הוא בית לסקאריס (מפה - 23) שבו שלוש קומות, והראשונה שימשה כאורווה.
האפוטרופסות ההאשמית על המקומות הקדושים בירושלים
האפוטרופסות ההאשמית על המקומות הקדושים בירושלים מתייחסת לתפקיד של השושלת ההאשמית בניהול ושמירה על המקומות הקדושים לאסלאם ולנצרות בעיר ירושלים. האפוטרופסות החלה בשנת 1924, כאשר המועצה המוסלמית העליונה, הגוף האסלאמי העליון לניהול כל העניינים הדתיים של הציבור הערבי בארץ ישראל המנדטורית מינה את השריף חוסיין בן עלי להגן על המקומות הקדושים בירושלים, וכאפוטרופוס של מסגד אל-אקצא, להעניק לו חסות ולשקמו. זאת לאחר שהפסיד את התפקיד של שומר המקומות הקדושים לאסלאם במכה ואל-מדינה לעבד אל-עזיז אל סעוד ובית סעוד. האפוטרופסות הפכה למורשת האשמית המנוהלת מאז על ידי מלכי ירדן ברציפות.
בהסכם השלום בין ישראל לירדן שנחתם ב-26 באוקטובר 1994, הכירה מדינת ישראל באפוטרופסות ההאשמית, בהסכם נכתב: ב-31 במרץ 2013 נחתם הסכם בין הרשות הפלסטינית לירדן, המעגן בכתב את האפוטרופסות ההאשמית על המקומות הקדושים בירושלים.
ההסכם בתקופת המנדט 1924—1948
למן המאה ה-10 התפתחה מסורת בהסכמה של מינוי "בני האשם" לתפקיד השריף והאמיר של מכה. טרם מלחמת העולם הראשונה משל בחג'אז חוסיין בן עלי, ראש אחד מענפי שבט ההאשמים, שב-1908 מונה בידי חצר השלטון העות'מאני ("השער הנשגב") לתפקיד אמיר מכה, אך לאחר מהפכת הטורקים הצעירים הסתכסך חוסיין עם השלטון החדש באיסטנבול ופנה עורף נגדם. בשיתוף פעולה בריטי (ובתיווכו של לורנס איש ערב) הנהיג במהלך מלחמת העולם הראשונה את המרד הערבי נגד האימפריה העות'מאנית, מרד שסייע משמעותית לבריטים בכיבוש עבר הירדן, ארץ ישראל וסוריה.
לאחר המלחמה הכריז חוסיין בן עלי על עצמו כמלך חיג'אז, בגיבוי רופף של בני בריתו הבריטים, שלא מיהרו להיחלץ לעזרתו כשאוים בידי יריבו ממזרח אבן סעוד, שליט נג'ד. הוא אחז בתואר זה בין 1917 ל-1924. בנו עלי ירש אותו בעודו בחייו, למשך שנת קיומה האחרונה של הממלכה הרעועה. ב-1925 סופחה חיג'אז בידי אבן סעוד ליצירת מה שהפך, לימים, לממלכת ערב הסעודית בראשותו. חוסיין בן עלי הגיע להסכם בעל פה עם המועצה המוסלמית העליונה שהוא יספק מימון לשיפוץ ותחזוקה של אל-אקצא ובתמורה יוכר כנותן החסות והאפוטרופוס. הוא מת ב-1931 ונקבר בהר הבית. בנו השני, עבדאללה הראשון, מלך ירדן, ירש אותו והפך למלך הראשון של מלכת ירדן עם היווסדה, ב-1946.
בשלטון ירדן 1948—1967
לאחר שנתקבלה ההחלטה על תוכנית החלוקה לקראת תום המנדט הבריטי, פעל עבדאללה להרחיב את ממלכתו על חשבון שטחי ארץ ישראל המנדטורית. בתחילה פעל לקבל את הסכמת נציגי היישוב לקבלת שליטה בגדה המערבית. באשר למקומה של ירושלים ביחסי הצדדים במלחמת השחרור, הגם כי רוב כוחו של הלגיון הערבי הירדני רוכז בגזרת ירושלים, נמנעו הצדדים ממאבק של הכרעה, הגיעו בשלב מוקדם יחסית של המלחמה להקפאת המצב הבלתי מוכרע, והסכימו תחילה במשתמע ואחר-כך במפורש בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, לחלוקת העיר ביניהם. עבדאללה הראשון נתן חסות גם על המקומות הקדושים לנצרות בירושלים, ומספרים כי ניהל באופן אישי מאבק בשריפה שפקדה את כנסיית הקבר בנונמבר 1949. ב-20 ביולי 1951, נרצח עבדאללה, על ידי קבוצת מתנקשים פלסטינים קיצונים, שהיו בקשר עם המופתי של ירושלים לשעבר חאג' אמין אל-חוסייני, בשעה שעמד להיכנס לתפילה במסגד אל-אקצא. הרוצח ירה במלך, שמת במקום, לעיני נכדו חוסיין.
לאחר תקופת שלטונו הקצרה של אביו, הומלך חוסין בשנת 1953. בשנת 1955 יזמה ממשלת ירדן תוכנית שיפוץ נרחבת של כיפת הסלע, עם כספים שסופקו על ידי ממשלות ערב וטורקיה. העבודה כללה החלפה של מספר רב של אריחי קרמיקה מתקופת שלטונו של הסולטאן סולימאן המפואר, שנעקרו ממקומם עם שנים. בשנת 1964, במסגרת שיפוץ זה, הושלם כיסוי הכיפה בסגסוגת ברונזה ואלומיניום עמיד, תוצרת איטליה, שהחליפה את הכיפה המקורית מעופרת. לפני 1959 הכיפה הייתה מכוסה בעופרת מושחרת ולא הייתה מוזהבת. במהלך שיקום מהותי שנערך בין השנים 1959—1962, הוחלפה העופרת בלוחות ברונזה מאלומיניום בציפי זהב.
לאחר 1967
במסגרת הסכם השלום בין ישראל לירדן, הכירה ישראל במעמד המיוחד של ירדן במקומות הקדושים בירושלים. הרשות הפלסטינית שהוקמה שנה קודם, ראתה בהסכם הכרה ירדנית בריבונותה של ישראל במזרח ירושלים, ומכאן פגיעה בסיכויי הפלסטינים לכונן בה את בירתם במסגרת הסדר הקבע. הרשות הפלסטינית מחתה בפני מזכירות הליגה הערבית ונשיאות הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי שהתכנסה בקזבלנקה בדצמבר 1994. בסוף ינואר 1995 חתמו ירדן והרשות הפלסטינית על הסכם בו נתנה ירדן את תמיכה ל"מימוש זכות ההגדרה העצמית של העם הפלסטיני, ובזכותו להקים מדינה עצמאית שבירתה ירושלים. אך סוגיית המקומות הקדושים בירושלים לא נכללה בהסכם.
בספטמבר 2014, הורה ראש הממשלה על פירוק גשר עץ חדש לשער המוגרבים, המוביל להר הבית, בעקבות לחץ מבית המלוכה הירדני. זאת לאחר שהירדנים העבירו מסר לפיו הקמת הגשר הארעי יוצרת רגישויות רבות בממלכה, ועלולה לפגוע ביציבותה. הירדנים הבהירו כי גורמים שונים בממלכה מנסים לנצל את האירוע כדי לטעון שישראל מנסה לבצע שינויים בסטטוס-קו בהר הבית. חודש אחר כך העלתה חברת הכנסת מירי רגב הצעת חוק, המבקשת לשנות את הסטטוס קוו בהר הבית ולאפשר ליהודים להתפלל בו.
בנובמבר 2014, הגישה ירדן תלונה למועצת הביטחון של האו"ם על כניסת כוחות משטרת ישראל למסגד אל-אקצא, והחזירה את שגרירה מישראל בגלל "ההפרות הישראליות בהר הבית", כולל הצעת חוק של מירי רגב, שביקשה לשנות את הסטטוס קוו בהר הבית. אחרי כמה ימים של מתיחות התקשר ראש הממשלה בנימין נתניהו למלך ירדן עבדאללה השני. במהלך השיחה הביע נתניהו את מחויבותה של ישראל לשמירה על הסטאטוס-קוו בהר הבית. לאחר מהומות בהר הבית, בספטמבר 2015, במהלכם פרצו כוחות הביטחון להר, ביקש נתניהו מירדן והרשות הפלסטינית שיצהירו שישראל לא פגעה בסטטוס-קוו בהר הבית, כדי להרגיע את המצב. בעקבות הפיגוע בהר הבית, בו נורו למוות שני שוטרים, שוחח נתניהו בטלפון עם מחמוד עבאס, והבטיח שוב לשמור על הסטטוס-קוו בהר, כדי להרגיע את השטח ולמנוע הסלמה נוספת. עבאס מצדו גינה את הפיגוע.
במרץ 2018, ראשי הפלגים הנוצרים בכנסיית הקבר פרסמו הצהרת תמיכה בעבדאללה השני, לאחר שעיריית ירושלים גנזה הצעה לגבות ארנונה על הרכוש הכנסייתי בירושלים, שפטור מהמס כארגון דתי. בהודעה נכתב כי: "ההגנה שלך על חופש הדת וההנהגה שלך, בהבטחת כיבוד ושמירה על הסטטוס קוו, הייתה מכריעה בניסיונות המתמשכים שלנו לשמור ולהגן על הנוכחות הנוצרית במיוחד בעיר הקודש ירושלים".
בדצמבר 2018, הפטריארך תיאופילוס השלישי מירושלים הביע את תמיכתו בחסות ההאשמית, במהלך חגיגת חג המולד הירדנית-פלסטינית המשותפת. הפטריארך תיאופילוס אמר כי: "אתה, הוד מלכותך, מלך הירדן האהוב, האפוטרופוס לאתרים הקדושים האסלאמיים והנוצרים בירושלים, כולל הקבר הקדוש והפטריארכיה היוונית האורתודוקסית של ירושלים. אפוטרופסות זו המהווה מגן הגנה והרחבה לברית אומרי שהתרחשה בין המכפלה סופרוניוס לח'ליף עומר אבן אל חטאב. אנו שומרים את הברית הזו איתך עד שאלוהים יורש כדור הארץ".
ליצנות (יהדות)
ביהדות, ליצנות היא התנהגות או הלך רוח המאופיינים בקלות דעת, בטלה, בליינות וזלזול בערכים. ליצנות נחשבת למידה רעה ששורשה במידת הגאווה, בעלת כוח הרס רב, והמאבק בה תופס מקום משמעותי בספרי המוסר ובמשנתה של תנועת המוסר. עם זאת, לליצנות מיוחס תפקיד חיובי בהתמודדות מול עבודה זרה ושחיתות מוסרית.
צבי חשין
צבי חשין (Hashin; 24 ביוני 1929 - 29 באוקטובר 2017) היה פרופסור להנדסה וחתן פרס ישראל לשנת 2007.
ליצנות (יהדות)
מאפיינים
רבי יונה גירונדי, בספרו שערי תשובה מגדיר חמש התנהגויות כליצנות:
צבי חשין
ביוגרפיה
במהלך לימודיו לתואר שני, תחת הנחייתו של מרכוס ריינר, הסתייע בידו של חשין לפתח את עבודתו של אלברט איינשטיין ולהסב את שיטתו לחישוב צמיגות של תרחיפים עבור חישוב אלסטיות של מוצקים מורכבים. בסורבון למד חשין שנתיים, במהלכן פותחו על ידו שיטות ספורות לחיזוק גשרים. לאחר הסמכתו לדוקטורט הוא שב לישראל ועבד כמרצה במחלקה למכניקה של הטכניון. בשנת 1959 עזב חשין לארצות הברית, עבד כחוקר באוניברסיטת הרווארד ופיתח מודל מתמטי לחישוב תכונות פיזיקליות של חומרים מרוכבים. בעקבות הצלחתו הוצעה לו משרת פרופסור בבית הספר להנדסה מכנית באוניברסיטת פנסילבניה, בה הוא עבד בשנים 1960–1971. במהלך תקופה זו עבד חשין עם שמואל שטריקמן ומחקרם המשותף בנושא חישוב אלסטיות של חומרים מרוכבים, שפורסם בשנת 1963, נבחר בשנת 2000 לאחת ממאה העבודות החשובות במכניקה במאה העשרים.
בשנת 1971 שב חשין לטכניון, בדרג פרופסור, אך בשנת 1973 הוא נענה להזמנת אוניברסיטת תל אביב לייסד בתחומיה את המחלקה למכניקה, חומרים ומבנים. בשנים 1973–1977, ובשנית בין 1979–1981, עמד חשין בראש המחלקה. עבודתו באוניברסיטה נמשכה עד צאתו לגמלאות, בשנת 1997, ובמהלך השנים הוא הוזמן כפרופסור אורח לאוניברסיטת פנסילבניה (1977–1979, 1989–1992), לבית הספר הפוליטכני בצרפת (1992, 1997), לאוניברסיטת ברקלי (1994) ולאוניברסיטת קיימברידג' (1996). בשנים 1980–1999 היה חשין מופקד הקתדרה על שם נתן קמינגס למכניקת מוצקים. כמו כן הוא עבד כחוקר עבור הצי האמריקני, חיל האוויר האמריקני וסוכנות החלל האמריקנית (בין 1961 - 1996, לסירוגין) ועבור רפאל. נוסף לכך הוא כיהן כנשיא החברה הישראלית למכניקה תאורטית ויישומית (1976–1993) והיה חבר האספה הכללית של האיגוד הבינלאומי למכניקה תאורטית ויישומית.
חשין זכה בפרס לנדאו (1972), בפרס ישראל להנדסה (2007), ובמדליית בנג'מין פרנקלין בתחום הנדסת מכונות לשנת 2012 על עבודתו בתחום החומרים המרוכבים. בשנת 1984 הנפיקה אוניברסיטת דלאוור מדליה על הצטיינות בחומרים מרוכבים הנושאת את דיוקנו.
נפטר באוקטובר 2017, בגיל 88.
ליצנות (יהדות)
מאפיינים
בספר "פחד יצחק" מתאר הרב יצחק הוטנר את הליצנות כ"מהלך בנפש שאינו רוצה לסבול שום חשיבות", כח זה הוא הליצנות. "שאיפתו של כח הליצנות הוא להרבות זלזול בעולם".
על פי הרב ישראל אליהו וינטרוב, ליצנות היא היפוך התוכחה. תפקיד התוכחה להראות את מוכרחות עובדה או תפיסה מסוימת. הליצנות מאפשרת לראות בכל דבר מקרה ובכל ערך דבר ניתן לשינוי.
בתנ"ך
במדרש, מכונה עמלק, שהיה הראשון להילחם בבני ישראל לאחר יציאת מצרים, כ"לץ". הסיבה לכך היא זלזולו של עמלק בניסים שעשה הקב"ה לעם ישראל בצאתם ממצרים. בשעה שכל העמים ראו את יד הבורא בקריעת ים סוף, וכפי המתואר בתורה כל עמי תבל נבהלו וחששו מאימתו של הקב"ה, עמלק היה היחיד שהעז פניו וקם למלחמה עם עם ישראל. חז"ל המשילו אותו לראשון שהעז לקפוץ לתוך אמבטיה רותחת, שאחריו באים השאר שחששו מלכתחילה. אף על פי שהוא בעצמו נכווה, כעת האמבטיה אינה רותחת כבתחילה ואחרים מעזים גם כן לקפוץ לתוכה.
בכמה מחטאיהם של עם ישראל בתקופת המסע אל ארץ ישראל, הואשם העם בליצנות. באחד המקרים עם ישראל התלוצצו על התופעה הניסית באכילת המן, כאשר היה המן נספג באיברים ולא היו נצרכים לנקביהם, היה אחד אומר לחברו: חז"ל ראו בשיחות אלו ליצנות, כלומר זלזול וחוסר אמון בנס שאירע להם. על פי חז"ל, תגובות כאלו הן שעמדו בבסיס חטא המתאוננים.
במחלוקת קורח על משה, חז"ל ייחסו לקורח כוח שכנוע רב-נגד משה, שהתבסס על ליצנות:
במדרש תהלים פרק א, מתואר כיצד שכנע קורח את העם שמשה ואהרן נגועים בשחיתות, באמצעות ליצנות. קורח תיאר בפני העם סיפור מרגש על אלמנה ושתי בנותיה שהתגוררו בשכֵנותו, ומשה ואהרן מיררו את חייהן בדרישות מרובות ותבעו מהן מתנות כהונה כמו תרומות ומעשרות, בכור בהמה, זרוע לחיים וקיבה, ראשית הגז, וכן מגבילים את פעולותיהן באיסורים שונים, עד שהם מנשלים אותן מכל רכושן ומניחים את האלמנה בוכה עם בנותיה. את סיפורו מסיים קורח בתמיהה "האם כך ראוי לעשות לעלובה זאת? את כל זאת הם אלו שעושים, ותולים בקדוש ברוך הוא, כביכול הוא שציווה על כך!".
על פי רש"ר הירש, באומרו "איכה אשא לבדי טרחכם ומשאכם וריבכם", התלונן משה בין היתר על נטייתו של העם להתלוצץ על המנהיג במטרה לערער על סמכותו. לדבריו, אלמלא שמשה נהג להתעלם ממנה לחלוטין מתוך ענווה, ייתכן שהיו הליצנים משיגים את מטרתם.
הביקורת על הליצנות בספר משלי
אחד מנושאיו העיקריים של ספר משלי הוא הליצנות והאדם הלץ. ספר משלי מדגיש כי אמנם ניתן לחנך כל אדם ולהטותו אל דרך החכמה והתורה, אולם יוצא מכלל זה הוא הלץ; הלץ ילעג ויתלוצץ מכל תוכחה ודבר חכמה שייאמרו לו, ולפיכך אין תקווה להחזירו למוטב, ויש להתרחק ממנו ולא לנסות להוכיחו בדברי טעם. אי לכך מרבה הספר באזהרות דוגמת, ומבאר שם ראב"ע: "אל תוכח לץ - כי הוא חכם בעיניו; הוכח לחכם ויאהבך, כי הוא חפץ בתיקון מידותיו, ואין מחזיק עצמו חכם. והם שני הפכים". באורח דומה ממליץ הספר:.
הליצנות והחכמה מנוגדות זו לזו, והאוחז באחת מהן לא ישיג את השנייה:, ופירש רש"י: "כשהוא צריך אל החכמה, אינו מוצאה בליבו"; וכדברי ראב"ע: "בעבור התעסקו בדבר ליצנות, לא יוכל לדעתה".
ליצנות נחשבת כדבר מושך, והמתחבר עם הלץ, עלול להפוך ללץ בעצמו: ; המתחבר ללצים יהפוך במהרה ללץ בעצמו, בעוד המתחבר לענווים ימצא חן בעיני הכל.
בגנות הליצנות
על פי המדרש, דברי תורה ודברי ליצנות אינם יכולים לשכון יחד בלבו של האדם:
דברים דומים כותב רבינו יונה בפירושו למשלי:
עוד נאמר בתלמוד:
רמח"ל מתאר את הליצנות ככוח המאתגר את רכישת מעלת ה"זהירות" מן החטא. לדבריו, השקוע בשחוק ולצון הוא כטובע בים הגדול, שקשה מאוד לצאת מתוכו. השחוק "מאבד את לב האדם", והלץ חשוב כשיכור או שוטה, חסר יכולת לקבל הדרכה ולהחכים, ומועד ביותר לחטוא. כמו מגן המשוח בשמן ומסיט את החצים הנורים לעברו, כך הליצנות בפני התוכחה: בצחוק קטן ובליצנות אחת יסיר האדם ממנו התעוררות מוסרית רבה, לא מפני חולשת המסר או חסרון הבנה, "אלא מפני כוח הלצון ההורס כל ענייני המוסר והיראה".
העונש על ליצנות
ליצנות, לצד השקר, החנופה וסיפור לשון הרע, גורמת לאדם שלא יקבל פני שכינה. כלומר, שאף על פי שילמד תורה ויעשה מצוות רבות, ויזכה לעולם הבא, לא יזכה לראות את זיו השכינה. ויש אומרים, שזאת אף אם חזר על כך בתשובה, שבזכותה חטאו נמחל, אך עדיין איננו אהוב לפני הקב"ה.
בתלמוד החמירו בעונשו של הלץ ואמרו שכל המתלוצץ ייסורים באין עליו, מזונותיו מתמעטים, ולבסוף הוא נופל בגיהנום. במדרש נאמר כי "כל אדם שיש בו ליצנות אין דנים בגיהנום תחילה אלא הוא".
לדעת רמח"ל, הטעם שליצנות גורמת לייסורים הוא משום שזהו הגורם היחיד שעשוי לשבור את כוח הליצנות ולעורר את האדם לתשובה.
ליצנות גורמת לאדם להיות מתועב על ידי הקב"ה.
מושב לצים
ספר תהלים נפתח בפסוקים:
חז"ל התייחסו לאדם שאינו מלומד או עסוק ב"דרך ארץ", כלומר סחורה ויישוב ביתו, אלא מכלה את זמנו לריק, כמי שמושבו מושב לצים, מאחר שאין לו דבר אחר שבו יבלה את זמנו אלא הליצנות.
ליצנות מעבודה זרה
למרות חומרתה היתרה של הליצנות, במקרה אחד היא מותרת ואף רצויה. זוהי הליצנות מעבודה זרה. בתלמוד, מפרש רב נחמן את הפסוק בספר ישעיהו בו נאמר כלועג לאלילים בל ונבו. על פי פירוש רש"י, בדברי הנביא מסתתר דימוי של האלילים ככורעים על מושב בית הכיסא ומתאמצים להוציא את הפסולת שבבטנם, עד שהם מצליחים בכך. תיאור מזלזל ובוטה כל כך נחשב בדרך כלל לליצנות אסורה, ורק במקרה של עבודה זרה היא מותרת, מפני שהיא מסייעת להרחיק את האדם מעבודה זרה.
הוראה נוספת בהקשר זה מתירה ליהודי לסנן לעברו של עובד כוכבים "שקליה לעבודת כוכבים ואנחיה בשי"ן תי"ו שלו", כלומר – "טול את הפסל שלך ותחוב אותו בעגבותיך".
על פי רב נטרונאי גאון, ההיתר להתלוצץ מעבודה זרה כולל רק את גינויה וביזויה במטרה "להפחיתה ולהכהיתה", אך לא גידוף או ניבול פה.
יש המפרשים את נאומו של אליהו הנביא בהר הכרמל הלועג לנביאי הבעל ומעודד אותם לנסות ולעורר את אל הבעל לחיים "כי אלהים הוא, כי שיח וכי שיג לו, וכי דרך לו, אולי ישן הוא ויקץ", כליצנות מעבודה זרה.
בספרו "פחד יצחק" כתב הרב יצחק הוטנר כי ברור שבכלל היתר ליצנות מעבודה זרה נכללת אף ליצנות מכל פרטיו של צד הרע, ובוודאי שמותר להתלוצץ מכל משהו של רע ומכל בחינת עוול.
מנהגים רבים בשמחת הפורים בקהילות יהודיות כללו מעשי ליצנות כמו הצגות, נאומים או חיבורים שלעגו לשונאי ישראל, מהמן האגגי ועד גורמים אנטישמיים שבכל דור. כמה מהאחרונים כתבו להצדיק התנהגות זו בכך שהיא נכללת בליצנות מעבודה זרה.
רבי יהונתן אייבשיץ כותב, שמקור דינו של השולחן ערוך המתיר לזלזל ולהקל בכבוד דיין שהתמנה לתפקידו באמצעות שוחד בלבד, הוא מהדין של ליצנות מעבודה זרה. כך גם סבור החתם סופר.
ליצנות חיובית
בשונה מליצנות במובנה השלילי, היהדות מכירה בכוחה של הבדיחה, ההומור והמליצה לשמח את נפש האדם, ורואה אותם בדרך כלל בחיוב. בכמה מקומות הוזכר הצחוק בחיוב בתלמוד הבבלי. במסכת תענית ציין אליהו הנביא בפני רבי ברוקא חוזאה שני בדחנים שהיו מהלכים בשוק ומשמחים בני אדם שנראו להם עצובים, כבני העולם הבא. במסכת שבת מסופר כי רבה בר נחמני היה פותח כל שיעור בבדיחה, ורק לאחר שצחקו התלמידים, היה מתחיל ללמדם תורה.
עם זאת, חכמים מרבים להזהיר מפני שחוק יתר שעלול להביא לידי ליצנות ולידי עבירה. ככלל, התפיסה החיובית של הצחוק וההומור היא בעיקר כאשר הם מלווים מעשה מצווה או לימוד תורה, כך שאלו נעשים מתוך שמחה, ולא כשהם עומדים בפני עצמם, אז הם מועדים לגלוש לליצנות, לשון הרע והוללות.
וכך כותב הרמב"ם:
במשנתו של רבי נחמן מברסלב ישנה התייחסות חיובית ל"מילי דשטותא", כלומר "לעשות עצמו כשוטה, ולעשות ענייני שטות וצחוק או קפיצות וריקודים, כדי לבוא לשמחה". לדעתו, פעולות אלה לא יובילו את האדם להוללות וליצנות, אלא לשמחה, ובלעדיהן, מרוב הצרות שעוברות על האדם, על פי רוב לא יוכל לשמח את עצמו כי אם על ידי שיעשה עצמו כשוטה.
סן חואן (ארגנטינה)
סן חואן (בספרדית: San Juan) היא עיר הבירה של פרובינציית סן חואן שבמערב ארגנטינה. נכון לשנת 2001 התגוררו בעיר עצמה כ-113 אלף תושבים, ובמטרופולין הסובב אותה כ-450 אלף תושבים.
היסטוריה
ב-1817 השלים חוסה דה סן מרטין את כיבושו של אזור הקוז'ו מידי הספרדים, כחלק מהמאבק לעצמאות. ב-1 במרץ 1820 הוקמו באזור שלוש פרובינציות: מנדוסה, סן לואיס וסן חואן, שהעיר סן חואן הייתה לבירתה. פיתוחה של הפרובינציה כולה והעיר בפרט הואץ בשנות ה-60 של המאה ה-19, בתקופת שלטונו של המושל דומינגו פאוסטינו סרמיינטו, לימים נשיא ארגנטינה. סרמיינטו הנהיג בפרובינציה חינוך חובה (לראשונה בארגנטינה), הוקמו מכרות, ונסללו דרכים חדשות.
ב-15 בינואר 1944 פקדה את סן חואן רעידת אדמה, שעוצמתה נאמדת בין 6.7 ל-7.8 בסולם ריכטר. ברעש מצאו את מותם כ-10 אלפים מתושבי העיר, שהם כעשירית מתושביה באותה העת, וחלקים נרחבים ממנה נהרסו. בעקבות הרעש, נבנתה העיר מחדש, והוקמו בה שדרות מוצלות ורחבות ידיים. כתוצאה מכך, השתנה אופייה, ואת הסגנון הקולוניאלי שאפיין אותה החליפה בנייה מודרנית יותר.
לסלו בבאי
לאסלו "לצי" בבאי (בהונגרית: Babai László; נולד ב-20 ביולי 1950 בבודפשט, הונגריה) הוא פרופסור למתמטיקה ולמדעי המחשב באוניברסיטת שיקגו. מחקריו מתמקדים בתורת הסיבוכיות, אלגוריתמים, קומבינטוריקה וקבוצות סופיות, עם דגש על יחסי הגומלין בין תחומים אלה.
הישגים
בשנת 2015 הוכיח שבעיית הכרעה של גרפים איזומורפיים ניתנת לחישוב בזמן קואזי-פולינומי, בהשוואה לפתרון נאיבי שרץ בזמן !n עבור קלט (גודל גרף) n. בשנת 2017 גילה הראלד הלפגוט טעות בהוכחה זו, ובבאי תיקן את הטעות.
ארנון (כפר)
ארנוּן (בערבית: ارنون) הוא כפר שיעי בדרום לבנון, בנפת אל-נבטיה שבמחוז אל-נבטיה. כשבעה קילומטרים דרומית מזרחית לעיר אל-נבטיה וכשמונה קילומטרים צפונית לגבול הצפון.
מיקום
הכפר ממוקם למרגלות הר הבופור, בגובה 550 מטר מעל פני הים, כקילומטר מהמבצר עצמו. שמו הערבי של מבצר בופור הוא "קלעת ארנון" על שם הכפר. מקור השם "ארנון", בשפה הארמית ופירושו "פסגה קטנה".
היסטוריה
בשנת 1860, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בעיירה, וכתב:.
כשהוקמה רצועת הביטחון, בשנת 1985 נשאר הכפר בצדו החיצוני של הגבול התוחם את הרצועה, ולמעשה אינו נכלל ברצועת הביטחון ולא נשלט על ידי צה"ל. הכפר הפך למעוז חזבאללה וממנו יצאו ההתקפות על מוצב הבופור, שכללו, בין השאר, התקפות טילים וניסיון חדירת מחבלים אל המוצב עצמו. בעקבות התקפות הטרור מהכפר על המוצב, הוחלט בשנת 1999 לכבוש את הכפר ולצרפו לרצועת הביטחון.
הכפר נשאר בשליטה ישראלית עד לנסיגה צה"ל מדרום לבנון, בשנת 2000.
לאחר קריסת מוצבי צבא דרום לבנון בגזרה, החלה צעדת נשים אשר יצאה מהכפר ארנון והתקדמה אל עבר מוצב הבופור, בעקבות צעדה זו הוחלט להקדים את הנסיגה ממוצב הבופור.
זאב שרון
הרב זאב שרון (נולד ב-22 באפריל 1954) הוא רב, סופר ומחנך, משמש כראש המכינה הקדם-צבאית “חיבת ציון" ביפו.
ביוגרפיה
עם גיוסו לצה"ל (לאחר שנפל מקורס טיס) התנדב לצנחנים ועבר הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר ולחם במלחמת יום הכיפורים. לאחר שהשתחרר מן הצבא ערך טיול ממושך בדרום אמריקה. עם שובו לישראל החל הרב זאב שרון ללמוד במכון מאיר בירושלים. לאחר כשנה עבר ללמוד בישיבת מרכז הרב שבה למד כ-10 שנים. במקביל לימד במכון מאיר. הרב שרון היה מראשוני היישוב בית-אל ב' ושימש רכז ביטחון בהתנחלות במשך כ-10 שנים. הוא שימש רב בבית ספר בירושלים ובתל אביב במשך 20 שנה, יזם שיעורי תורה בדירה ליד כיכר המדינה בתל אביב לקהל הרחב, הצטרף לתנועת "ראש יהודי", והיה חלק מצוות ההקמה של העיתון מקור ראשון. הוא הוציא שני ספרי רומן עלילתיים: "שניים אחרי המלחמה" ו"בניחוח חדש".
עד שנת 2020 עמד הרב שרון בראש המכינה הקדם-צבאית בשילה שבחבל בנימין (המכינה שכנה בעבר במעלה-אפרים שבבקעת הירדן).
ביוני 2020 הקים הרב שרון שתי מכינות קדם צבאיות ביפו, ועומד בראש אחת מהן ששמה "חיבת ציון".
הרב שרון נשוי לאסנת, טוענת רבנית ועורכת דין, ואב לשבעה - ביניהם יוני שרון.
דיושג'ר
דיושג'ר (בהונגרית: Diósgyőr) היא עיר היסטורית השוכנת כחמישה ק"מ ממערב למישקולץ שבצפון-מזרח הונגריה. כיום משתייכת העיר למישקולץ.
מקור השם
דיושג'ר הוזכרה לראשונה בכתבי המחבר האנונימי של Gesta Hungarorum בשנת 1200 בערך, בשם Geuru, האיות המוקדם של Győr. מקור השם הוא שילוב בין המילה ההונגרית Dió ("אגוז מלך") והמילה Győr, שהיא גרסה קדומה של המילה gyűrű, ובהונגרית - טבעת. ככל הנראה מכוון השם לצורתה העגולה של הטירה הראשונה שהוקמה על הגבעה.
הטירה בדיושג'ר
הטירה הראשונה נבנתה על הגבעה ככל הנראה במאה ה-12, והייתה מקום משכן מועדף על מלכי הונגריה ומלכותיה. הטירה נהרסה בתקופת פלישות המונגולים והטירה הקיימת היום נבנתה באותו מקום בו שכנה קודמתה, וככל הנראה נבנתה בימי בלה הרביעי, מלך הונגריה, במאה ה-13. ב-1346, תקופת שלטונו של לאיוש הראשון, מלך הונגריה ופולין, סופחה העיר הסמוכה מישקולץ לשטח שלטונו של בעל הטירה. לאחר תום איחוד הונגריה ופולין הראשון התמעטה חשיבותה של הטירה. בסוף המאה ה-16 כבשה האימפריה העות'מאנית את האזור. ב-1687 שב האזור לשלטון הונגריה, אך בעת זו כבר איבדה הטירה את חשיבותה הצבאית.
המנזר בדיושג'ר
בדיושג'ר מנזר פאוליני שנוסד בסוף המאה ה-13, בו הועתקו כתבי יד כנסייתיים רבים. בשנת 1526, כשחולקה הונגריה לשלושה חלקים (תחת שלטון בית הבסבורג, טרנסילבניה העצמאית והאימפריה העות'מאנית), נשדד המנזר על ידי אציל הונגרי במהלך סכסוך פוליטי. בשנת 1549 הרס שליט האזור את המנזר, ובשנת 1700 בנה המסדר הפאוליני מחדש את המנזר אך הקיסר יוזף השני פירק את המסדר והחרים את נכסיו. מאותה העת הוקצה המנזר לשירות מחלקת היערנות של דיושג'ר.
מחפירות ארכאולוגיות שהתנהלו במקום מאז 1973 עולה כי המנזר היה בעל צורה מלבנית, ובו חצר מלבנית פנימית, סביבה אכסדרה. כמו כן התגלו שרידי חדרים שרופים שייתכן שהיו מקום מגוריהם של הנזירים. שרידים משופצים של חפצים שהתגלו במנזר מוצגים במוזיאון עירוני.
הטירה בתרבות
טירת דיושג'ר היא אתר תיירות פופולרי ומופיעה על שטר בן 200 פורינט הונגריים.
דיושג'ר כיום
מישקולץ ודיושג'ר היו מקושרות ביניהן בשנת 1903 בקו אוטובוס, ומשנת 1906 גם ב-Tram (סוג של רכבת קלה), אך מדריך תיירים משנת 1922 עדיין התייחס לשתיהן כאל ערים נפרדות. עקב צמיחתו של המרחב האורבני של שתי הערים התמזגו הערים, וכעת דיושג'ר היא פרבר של מישקולץ, וקו הגבול בין שתי הערים הנפרדות מבחינה היסטורית אינו ניתן להבחנה בשטח.
יהודים
בבית הקברות היהודי בעיר ישנן מצבות מתחילת המאה ה-18 המעידות על התיישבות יהודית באזור באותה תקופה, אך קהילה יהודית מסודרת הוקמה רק בשנת 1885 ובסוף המאה ה-19 הוקם גם בית כנסת לקהילה.
בשנת 1941 היו בדיושג'ר 222 תושבים יהודים אורתודוקסים. הגברים שבהם גויסו לשירות העבודה, וכמה מהם נספו בשואה. במרץ 1944 כבש הצבא הגרמני את הונגריה, ובמאי 1944 הוקם גטו בדיושג'ר, בו רוכזו גם למעלה מאלף יהודים שהתגוררו בנפת מישקולץ. ביוני 1944 גורשו תושבי הגטו לאושוויץ.
קרנא
קרנא, מראשוני האמוראים בבבל, לאחר חתימת המשנה. חברם של שמואל ושל רב. בתלמוד הבבלי נקרא בשם קרנא סתם, ובירושלמי נקרא רב קרנא. שימש בתפקיד דיין, והתואר הסתמי "'דייני גולה'" בתלמוד הבבלי מכוון אליו. חיבר קובץ ברייתות לסדר נזיקין, שהיה ידוע בשם "נזיקין דבי קרנא". פרנסתו הייתה מבדיקת טיב יינות.
עם שמואל ורב
פעמים אחדות בתלמוד מוזכר קרנא יחד עם שמואל, ראש ישיבת נהרדעא. מלשון התלמוד משמע שהיה קרנא כפוף לשמואל כתלמיד. ביחס לזה מסופר: שמואל וקרנא היו יושבים על שפת נהר מלכא. ראו את מי הנהר שהיו גליים ועכורים. אמר לו שמואל לקרנא: אדם גדול בא מארץ ישראל, וחולה הוא במעיו, ומתרוממים המים לשם כבודו; לך לתהות על קנקנו (=לבדוק מה טיבו). היה זה האמורא רב, שהגיע לבבל. קרנא הלך לבחון את רב, ורב ענה על כל שאלותיו. העיכוב הזה גרם צער לרב, מפאת מחלתו, ולכן פנה אל קרנא: מאי שמך? - קרנא. - אמר לו רב: יהי רצון שתצא לו "קרנא" (=קרן) בעיניו.
בתלמוד מובאת ברייתא, ולפיה "מעמידין אגרדמין למדות, ואין מעמידין אגרדמין לשערים", כלומר - בית הדין חייב למנות פקָּחים שיבדקו את טיב כלי המידות והמשקולות המשמשים בשווקים למקח וממכר, אבל אין צורך למנות פקחים לאכיפת מחירים ולמניעת העלאתם. בהקשר זה מסופר: המילים "יצאה לו קרן בעינו" הן על פי נוסחת דפוסי התלמוד כיום. בכתבי יד אחדים של התלמוד משפט זה אינו מופיע ופרשנים אחדים העירו על כך. על טיבה של "קרן" זו דנו מפרשי התלמוד. יש שפירשו שהכוונה היא לרצועת בשר הבולטת מן העור, ויש מי שכתב שהכוונה לקרום בעין. התלמוד מברר את הסיבה לדרשתו של קרנא, אשר נוגדת לכאורה את דברי הברייתא, ומסבירה כי הלכה זו שנויה במחלוקת. בתלמוד הירושלמי מופיע, באותו הקשר, מעשה שונה: המשך המעשה בירושלמי, הוא שקרנא יצא בעקבות זאת והשמיע דברי ביקורת בפני אנשי ראש הגולה על שאסרו את רב, שהוא בקי גדול בהלכה. לפי פירוש אחר, קרנא ביטא את חוסר הסכמתו עם דברי רב.
קרנא חלק על רב ושמואל בהלכות נוספות. באחת המחלוקות, לאחר שביטא תמיהה על הלכה שאמר שמואל, אמרו לו: הנה מר עוקבא ובית דינו בעיר כפרי, לך אליו.
דיין
התואר "דייני גולה", המופיע בתלמוד הבבלי, מכוון אל קרנא. ראשונים כתבו כי התואר מכוון אל שמואל ואל קרנא יחד.
ברוב האזכורים של האמורא קרנא בתלמוד, ההקשר הוא דיני נזיקין. במקורות אחדים מוזכר קובץ ברייתות על סדר נזיקין, שקובצו ונאספו בידי קרנא ונקראו על שמו, "נזיקין דבי (=של בית) קרנא".
לפרנסתו עסק קרנא בהרחת יינות ובבדיקת טיבם. הוא היה מומחה ליינות, ועל סמך דבריו היו משווקי היין מחליטים אילו חביות אפשר לשמר ואילו יש להוציא למכירה לאלתר.
עם זאת, שימש קרנא דיין. התלמוד דן בנוהל שנהג בבית דינו של קרנא, שעל כל אחד משני הצדדים הבאים להתדיין יש לשלם דינר אחד. לפי הנאמר שם, אין לקבל כסף עבור עשיית דין, והתשלום היה על בטלתו של קרנא ממלאכת בדיקת טיב היין בזמן שעסק בדין.
באגדה
מאמר אחד בלבד באגדה נמסר בשמו של קרנא בתלמוד הבבלי, והוא עוסק בדבריו של יעקב ליוסף לפני פטירתו, ובבקשתו להיקבר בארץ ישראל. קרנא קושר זאת עם תחיית המתים ועם הנאמר בתלמוד כי מתים שנקברו בחוץ לארץ עתידים להתגלגל במחילות לארץ ישראל ולקום בה לתחייה.
סם שולמן
בארצות הברית
לאחר סיום המלחמה חזרו השניים לפריז, שם הצטרף שולמן הצעיר לתנועת החלוץ הציונית. לאחר שנה הם עברו לארצות הברית. בפברואר 1946, כשהיה בן 18, נודע לו שאנשי המוסד לעלייה ב' בארצות הברית מחפשים אנשי ים שישיטו לאירופה את ספינות המעפילים שנרכשו באמריקה. שולמן יצר איתם קשר ונשלח ב-4 בנובמבר 1946 לנמל בולטימור שבמרילנד, שם הצטרף לצוות האונייה פרזידנט-וורפילד שנועדה להישלח לאירופה. שולמן היה איש הצוות השישי שגויס לצוות המתנדבים מתוך 38 שהתנדבו להשיט את האונייה לאירופה . בזמן ההכנות להפלגה, שנמשכו כארבעה חודשים, התגוררו אנשי הצוות כחודש בבית מלון סמוך לנמל ואחר כך על האונייה עצמה. במשך היום הם עבדו בניקיון האונייה ובשיפוצה. ביום היציאה לים מנמל בלטימור, ב-25 פברואר 1947 הושבע שולמן, להגנה והמוסד לעליה ב' על ידי יצחק אהרונוביץ'.
אקסודוס 1947
ב־25 בפברואר 1947 עזבה פרזידנט-וורפילד את נמל בולטימור, בפיקודו של אייק ו-38 אנשי ים יהודים מתנדבים אמריקאים שגויסו להפליג על אניות המעפילים על ידי זאב שינד, ראש המוסד לעליה ב' בארצות הברית. אך כבר בתחילת דרכה באוקיינוס האטלנטי נתקלה האונייה בסערה עזה שפגעה בה קשות עד כדי כך שהיה חשש שתטבע. האונייה חזרה בכוחות עצמה לנמל נורפוק ואחרי שיפוצים שארכו כחודשיים יצאה פעם נוספת לאירופה באפריל 1947. ב-11 ביולי 1947 הפליגה פרזידנט-וורפילד מנמל סט בדרום צרפת אל ארץ ישראל כשעל סיפונה 4,554 מעפילים. ב-15 ביולי 1947 כשלושה ימים טרם הגעתה לנמל חיפה, הוחלף שמה של האונייה לשמה ההיסטורי, "יציאת אירופה תש"ז - EXODUS-1947". טרם הגיעה אל החוף, ב-18 ביולי 1947, השתלטו עליה הבריטים וגירשו את המעפילים בחזרה לצרפת. סם שולמן נטמע, בתום הקרב בין המעפילים, על פי הפקודה שקבל בטרם הקרב. הוא גורש על אניית אושיין ויגור, והיה נציג ההגנה היחיד לפיקוד על המעפילים, עד ההגעה אל פורט-דה-בוק. בפורט-דה-בוק הוא קבל פקודה לעזוב את האנייה ולהגיע למפקדת המוסד לעלייה ב' במרסיי. שם הוצע לו לחזור לארצות הברית, אך הוא העדיף להפליג על אניות מעפילים נוספות.
אף על פי ששולמן סבל ממחלת ים בהפלגות, התנדבות שולמן גם אל צוותי אוניות המעפילים "עצמאות" ו"קיבוץ גלויות", שהפליגו עם יותר מ־15,000 מעפילים מבורגס שבבולגריה בדצמבר 1947. אוניות אלו יורטו בידי הצי בריטי עוד בנמל המוצא שלהן, ובתיאום עם ההגנה הפליגו ישירות לפמגוסטה שבקפריסין, כדי למנוע שפיכות דמים מיותרת. שולמן היה כלוא במשך כמה חודשים במחנות המעצר בקפריסין שהקימו הבריטים ומשם הגיע לארץ ישראל.
לאחר קום המדינה
בשנת 1987 קיבל את עיטור לוחמי המדינה ובשנת 2019 את אות המעפיל.
חיים אישיים
סם שלט בכמה שפות: עברית, אנגלית, צרפתית, יידיש, איטלקית ופורטוגזית.
בשנת 1964 נישא שולמן לאיילין אייזיף (Azif). לשניים נולדו שני בנים.
אורזו
אורזו, או ריזוני (גרגירי אורז) היא צורה קצרה של פסטה, אשר נראית כמו גרגיר גדול של אורז.
אורזו מיוצר באופן מסורתי מקמח, אך ניתן להכין אותו גם מדגנים מלאים. הוא נעשה לעיתים קרובות עם סולת, סוג של קמח העשוי מחיטת דורום.
השם אורזו מוכר בצפון אמריקה לפסטה זו, אך פחות באיטליה אשר משמעות המילה היא "שְׂעוֹרָה".
שימושים
ישנן דרכים רבות להגיש אורזו. ניתן להגיש אורזו לבד, במרק, וכחלק מסלט, פילאף או אפוי בקדרה.
ניתן לצבוע את האורזו באמצעות זעפרן, צ'ילי ושעועית שחורה כדי להניב פסטה צהובה, כתומה או שחורה בהתאמה.
מוצרים דומים
האורזו דומה למנה היוונית "κριθαράκ" (מילולית: שעורה קטנה), במטבח הטורקי יש את ה-"arpa şehriye" (אטריית שעורה), ובמטבח המצרי יש את מנת ה-"-لسان العصفور" ('לשון דרור').
בישראל המקבילה לאורזו היא הפתיתים. הפתיתים היא פסטה בצורת גרגיר אורז שפותחה בשנות החמישים בישראל על ידי חברת אסם כתחליף לאורז.
הם גם חלק מהמטבח המסורתי של מזרח צרפת, מלוריין ועד פרובנס, שם הם נקראים "pépinettes" או "riewele", תלוי באזור.
הכנה
אורזו בדרך כלל מורתך במרקים איטלקים כמו: מינסטרונה. הוא יכול גם להיות מורתך וטיפה מטוגן כדי ליצור מנה אשר דומה לריזוטו.
יהודים-נוצרים
יהודים נוצרים או יהדות נוצרית הם מונחים שנטבעו במחקר ההיסטורי לתיאור הכיתות הנוצריות העתיקות שהתקיימו במאות הראשונות לספירה, ושילבו אמונה בישו עם מחויבות לשמירת התורה, בטרם השלמת הפילוג היהודי-נוצרי והתעצבותה של הנצרות כדת השוללת את קיום המצוות. היהדות הנוצרית מונגדת ל"נצרות הגויית" או ה"פאולינית" בתוך הכנסייה הקדומה, ששללה את התורה ואפשרה לגויים להתנצר מבלי למול או לקבל עול מצוות. באופן מקובל הרבה פחות, משמש המונח "יהודים נוצרים" במחקר עבור כל מאמיני ישו היהודים בטרם הפילוג, כולל הפאולינים. הכיתות המסווגות תחת כותרת זו קיימו מגוון של תפישות לגבי שמירת התורה, טבעו של ישו ומעמדם של נוצרים גויים. הן נעלמו לבסוף בערך במאה החמישית, תחת הלחץ הכפול מצד האורתודוקסיה הנוצרית שבחרה בפאוליניות, מחד, והיהדות הרבנית המתגבשת מאידך. הספרות שהותירו הוטמעה בכתבי הקודש הנוצריים הכלליים או נשכחה, אם כי המחקר המודרני שפך עליה מעט אור. מורשתן העיקרית היא ההתנגדות החריפה ל"התייהדות" במסורת הנוצרית.
תולדות הכת היהודית-נוצרית
הנצרות החלה כזרם בתוך היהדות. כפי שהיו זרמים אחרים בני אותה תקופה (פרושים, צדוקים, איסיים, בייתוסים, תיראפויטים, הפילוסופיה הרביעית, אלכסאים). היהודים הנוצרים ראו עצמם כיהודים ופרט לטבילה שהוסיפו לעצמם והאמונה כי ישו היה משיח קיימו את מצוות היהדות (כשרות, ברית מילה, שמירת שבת וכו') ואף ראו בבית המקדש את המרכז הרוחני והדתי שלהם. ביקורת שהייתה לישו עצמו על הנעשה במקדש לא הייתה על עצם היותו של המקדש מרכז רוחני אלא על מעשי בני אדם במקדש (החלפנים למשל).
לאחר מותם של יוחנן המטביל וישו התקיימו ביהדות במקביל שתי כתות בעלות מאפיינים דומים, תלמידי יוחנן ותלמידי ישו.
כל חסידיו המוקדמים של ישו, כמעט כל כותבי הספרים הכלולים בברית החדשה והנוצרים הראשונים במהלך המאה הראשונה היו ממוצא יהודי, כלומר נוצרים יהודים.
עד הצטרפותו של פאולוס לקהילת הנצרנים בירושלים והשינויים שערך בעיקרי האמונה, ההבדלים בין היהדות לנצרות היו זניחים ולכן היו יהודים שהגדירו עצמם תלמידי ישו מנצרת (במושגי היום - נוצרים) ועדיין החשיבו עצמם כיהודים וכך גם הסביבה הקרובה ראתה בהם יהודים. היהודים הנוצרים ראו בהתחלה רק ביהודים מועמדים להצטרף לאמונתם אולם במשך הזמן הרעיון הנוצרי מצא חן גם בעיני נכרים (בעיקר בעלי תרבות הלניסטית) והם ביקשו להסתפח לכת. ברגע שהנכרים רצו להסתפח, התעוררו שאלות לגבי שני נושאים עיקריים והם שמירת הכשרות והמילה.
בחצר כנסיית דומינוס פלוויט בירושלים נמצאים קברים של יהודים-נוצרים מהמאות ה-1 וה-2.
קהילות יהודיות-נוצריות המשיכו להתקיים עד המאה ה-7 לפחות. יש קטעי מידע על יהודים-נוצרים בארץ ישראל וסביבותיה (בעיקר אנטיוכיה) במהלך המאות ה-5 וה-6, אולם אין מידע על קהילות אלו אחרי הכיבוש הערבי. על פי הסברה המקובלת רובם נטמעו בכנסיות הסוריות (הכנסיות המלכיתיות, הכנסייה האנטיוכית, הכנסייה הסורית-אורתודוקסית). גם הכנסייה הסורית של מלבר בהודו טוענת לשורשים בקהילה היהודית-נוצרית. בנוסף, היו כתות כמו האתינגאנים, שייתכן והיו להן שורשים בקהילות יהודיות נוצריות.
יחס הרומאים ליהודים הנוצרים
בהתחלה, הרומאים ראו ביהודים הנוצרים (ומאוחר יותר בנוצרים) כזרם או כת בתוך היהדות. איסורים והתרים שחלו על היהודים חלו גם על היהודים-נוצרים. בשלב מאחר יותר נרדפו הנוצרים בנפרד מהיהודים וזאת עד להפיכתה של הנצרות לדת מותרת.
התפצלות הנצרות מתוך היהדות
הפיצול בין היהדות הרבנית לבין הנצרות החל בתוך הקהילה היהודית נוצרית (הנצרנים) עוד בדור הראשון של שנים-עשר השליחים והתעצם במהלך המאות הראשונה והשנייה עד ששתי הקהילות נפרדו לגמרי במאה ה-3. זה היה תהליך איטי שהיה כרוך בהתפשרות על קיום מצוות מצד היהודים הנוצרים לטובת קליטה קלה של גויים אל תוך הקהילה. תהליך ההיפרדות בין הקבוצה המשיחית לבין הזרמים המרכזיים ביהדות נמשך למעלה מ-100 שנה והסתיים סופית עם אימוץ הנצרות כדת המדינה של רומא.
ברהבם BT62
ברהבם BT62 (באנגלית: Brabham BT62) היא מכונית מרוץ המיועדת לימי מסלול (Track day ), ומוגדרת כמכונית ספורט בעלת תכונות של מכונית על המיוצרת על ידי יצרנית הרכב האנגלו-אוסטרלית ברבהאם אוטומוטיב אשר מיוצרת משנת 2018 בעיר אדלייד במדינת אוסטרליה הדרומית באוסטרליה.
תהליך רישוי
למרות שדגם ה"ברהבם BT62" במתכונתו הסטנדרטית אינה חוקי בכבישים, היצרנית מציעה הסבה חוקית לדרכים ללקוחותיה באמצעות תהליך ההמרה והרישום המתבצע בבריטניה לאחר שעבר IVA ("Independent Vehicle Assessment" הערכת רכב עצמאית).
כביכול, קונים בינלאומיים יוכלו עדיין לבצע את ההליך ויוכלו לנהוג במכונית במדינות אחרות על ידי כך שהמכונית תועבר חזרה לבריטניה אחת ל -12 חודשים ליצרן לשירות שנתי כדי לעמוד בתנאי חוקי הרישום. עלויות המשלוח של המכונית יהיו על חשבון היצרן בכל ביקור.
זה
זה (באנגלית: It) הוא ספר אימה משנת 1986 מאת סטיבן קינג. זהו ספרו ה-22 של קינג, וה-18 שכתב בשמו האמיתי. הספר מתאר את חוויותיהם של שבעה ילדים בעיירה הדמיונית דרי שבמדינת מיין, אשר נרדפים על ידי ישות שמתחזה לפחדים הכמוסים של קורבנותיה, על מנת לצוד אותם ביעילות. הישות שנקראת "זה", בפי הילדים, מציגה עצמה לרוב בצורה של ליצן, כדי לגשת בקלות לקורבנות המועדפים עליה, ילדים.
הסיפור מוצג בשני צירי זמן, האחד ב-1958, בו הילדים נתקלים לראשונה ב"זה" ויוצאים להילחם בו, וציר השני ב-1985, 27 שנה אחרי ההתקלות הראשונה שלהם עם "זה", הילדים כולם הפכו למבוגרים שלרוב חיים מחוץ לדרי. הסיפור משלב בין שני צירי הזמן וקופץ אחורה וקדימה, ובכך מדגיש את השינויים הרבים שעברו על הילדים, וכיצד הם התפתחו וגדלו. הספר מציג את נושאים, שיעסיקו את קינג רבות בספריו הבאים: כוחו של הזיכרון, טראומות ילדות וההדהוד שלהם בחיי הבוגר, הכיעור שאורב בתוך מראית העין של עיירה מנומנמת וידידותית והתגברות על רוע באמצעות אמון הדדי ושיתוף פעולה.
בספר מוצגות מחאות נגד בריונות, הומופוביה, אנטישמיות ואלימות כנגד נשים.
קינג סיפר שהוא התחיל לחשוב על הרעיון לספר ב-1978 והתחיל לכתוב אותו ב-1981. הוא הסביר שבהתחלה הוא רצה שהדמות הראשית תהיה של טרול, בדומה לסיפור ילדים בשם "שלושת עזי בילי גראף", ששולט במערכת הביוב המקומית ולא רק בגשר. הוא גם ידע מראש שהוא רוצה שהסיפור ישלב בין הסיפור של הילדים ושל המבוגרים שהם גדלו להיות.
עלילת הספר
הספר מביא את סיפורם של שבעה חברים מהעיר הדמיונית דרי (Derry) שבמיין. העלילה מתחלפת בין שתי תקופות זמן שונות. קו עלילה אחד מתרחש בשנות ה-50 המאוחרות, כאשר הגיבורים היו בני 11. כל אחד מהילדים נתקל במפלצת המגלמת את פחדיו העמוקים ביותר. הם מבינים כי מדובר במפלצת אחת, שמשנה את צורתה, ואורבת בעיקר לילדים. צורתו הנפוצה ביותר של "זה" היא הליצן, ומשכנו תעלות הביוב מתחת לעיר. הילדים עוזרים אחד לשני, ולבסוף מחליטים לנסות ולהרוג אותו. הם יורדים למערכת הביוב, מביסים את "זה" אך לא הורגים אותו. באותו הלילה הם נשבעים שבועת דם, שאם "זה" יחזור - הם יתאחדו להילחם בו מחדש. אחרי המאבק הנורא שעברו, כולם, פרט לאחד, עוזבים את דרי ושוכחים את כל אירועי אותו הקיץ.