cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פסיכולוגיה התפתחותית
הביטואציה
זמן מה לאחר הקרנת גירוי מסוים לילדים קטנים הם מאבדים עניין בגירוי ומפנים את הקשב שלהם למקומות אחרים. תופעה זו הנקראת הביטואציה ומשמשת רבות במחקרים על ילדים קטנים על מנת לזהות אם ילדים מבחינים בין שתי קטגוריות. לאחר גירוי שעבר הביטואציה ניתן להקרין גירוי חדש. אם הקרנת הגירוי החדש תופסת את קשבו של הפעוט, הדבר מעיד על הבחנה בינו לבין הגירוי הקודם.
מיקוד קשב
תינוקות ממקדים את הקשב שלהם בגירויים אשר מפתיעים אותם. באמצעות עובדה זו ניתן ללמוד רבות על ציפיותם של תינוקות, כיוון שאם גירוי מסוים מושך מאוד את תשומת ליבם נתן להסיק שהם לא ציפו לו ומכך לגבש תאוריה לגבי מה הם ציפו שיקרה.
שימוש ברפלקסים
תינוקות נולדים עם מספר רפלקסים החוזרים על עצמם בתבניות רתמיות. דוגמה לרפלקס שכזה הוא רפלקס מציצה. התינוק מוצץ חפצים בקצבים רתמיים קבועים בזמן. כאשר קצב המציצה עולה ההנחה היא כי העניין של התינוק גובר. לכן ניתן להקרין גירויים שונים ולראות אם מידת העניין של התינוק משתנה ובכך להסיק על זיהוי של הגירוי כבעל משמעות.
מדידות פיזיולוגיות
בדיקה באמצעות כלים מתחום הרפואה את המדדים הפיזיולוגים כתגובה למטלות מסוימות. המדידות מתבצעות הן על מנת לנטר מדדים פריפריאלים כמו לחץ דם ומוליכות עורית (EDA) והן לתאר את תגובת מערכת העצבים המרכזית באמצעות כלים כמו אלקטרואנצפלוגרם (EEG) ודימות תהודה מגנטית תפקודי (fMRI).
מדידות גנטיות
בזכות התפתחות יכולות הריצוף הגנטי מתאפשר מחקר ביחס לעבר יחסית זול אשר מרצף גנים על מנת למצוא התאמות בין הבדלים התפתחותיים לבין הרצף הגנטי.
לקריאה נוספת
Slater, A., & Bremner, J. G. (Eds.). (2017). An introduction to developmental psychology. John Wiley & Sons.
דבורה דוסט
דבורה גוהר דוסט (1912 – 1 בינואר 1995, כ"ט בטבת ה'תשנ"ה) הייתה לוחמת מחתרת האצ"ל. בביתה בירושלים פעלה מנובמבר 1947 מפקדת האצ"ל לשידורי הרדיו החשאי "קול ציון הלוחמת" שהיו כלי ההסברה העיקרי והחשוב ביותר של המחתרת. כמו כן, דירתה שימשה מקום מחסה לפצועי האצ"ל והוחבאו בה מפקדי ולוחמי האצ"ל, נשק ומסמכים.
ביוגרפיה
נולדה לכורשיד ועזרא, בשנת 1912 בעיר אספהאן שבאיראן. כשהייתה בת 13 עלתה משפחתה לארץ ישראל. בשל כישרונותיה ויכולותיה, נשארה הנערה הצעירה באיראן כדי לשמור על הרכוש המשפחתי. בגיל 16 יצאה לבדה בדרכה לארץ ישראל, כשהיא מערימה על שומרי הגבולות ומגיעה דרך עיראק לירושלים.
נישאה ב-29 במרץ 1935 לעזריה דוסת, התגייסה לאצ"ל ב-1942. בפעילותה באצ"ל הסליקה נשק בסלי בצלים והסתירה מסמכים בסירי תפוחי אדמה. מכרה את תכשיטיה כדי לתרום את הכסף לטובת לוחמי הארגון. בכך חירפה נפשה וחיי משפחתה, וחיה תחת סכנה של כליאה והגלייה לאפריקה.
לזוג נולדו ארבעה ילדים.
נפטרה ב-1 בינואר 1995, ונקברה בבית העלמין סנהדריה בירושלים.
הדירה
הדירה ברחוב מלאכי 14 שבירושלים, בקומה התחתונה, שימשה כאחד ממקומות המסתור לשידורי הרדיו החשאי של האצ"ל – "קול ציון הלוחמת" בשנים תרע"ב–תשנ"ו. כן התקיימו בה פגישות הפיקוד הבכיר של האצ"ל. הדירה הייתה בת שני חדרים, האחד היה מיועד לארבעת הילדים והאחר שימש חדר מגורים וכן חדר שינה של ההורים. כל פעילות הארגון: הפגישות, שידורי הרדיו והטיפול בפצועים, התקיימו בחדר המגורים. המשדר הוסווה בתוך מכשיר פטיפון שלא עורר כל חשד. בשעה שהרימו את התקליט, הפך הפטיפון למשדר לכל דבר. בפצועים טיפל במסירות רבה בין היתר פרופ' קוק הידוע בפועלו בתקופת ביישוב ומלחמות ישראל. הילדים הבינו את אשר התרחש בבית, ובשעה שנערכו השידורים, הם נשלחו לשמור בחוץ.
כינוי הצופן של הדירה היה משפחת "דובק" בשל עיסוקו של אבי המשפחה מר עזרא דוסט, משווק סיגריות של חברת דובק. הקשר הראשון של משפחת דוסט עם מפקדת האצ"ל נעשה עוד ב-1945 על-ידי דב אפרת ("יונתן", אחר כך "יהושפט") ששימש אותה עת, מפקד מחוז ירושלים. במשך כל השנים הללו שימשה הדירה מקום מפגש לפיקוד הבכיר, והגב' דבורה דוסט (שכונתה "גב' דובק"), עזרה לארגון ככל יכולתה. בשלב מאוחר יותר אף שימש הבית, מקום מקלט לפצועי הארגון; לבית זה העבירו את אורי כהן, שנפצע בהתקפת הטלת חבית-הנפץ בשער יפו.
שלט הנצחה
עיריית ירושלים הציבה בפתח הדירה ברחוב מלאכי 14 בירושלים, שלט הנצחה שמספר על פועלה. הסרת הלוט התקיים בטקס חגיגי ב־22 ביוני 2021, י"ב תמוז ה'תשפ"א. בטקס השתתפו בני משפחה וצאצאי לוחמי האצ"ל, בין הנוכחים היו השר לשעבר צחי הנגבי, בנה של לוחמת האצ"ל גאולה כהן, חברת הכנסת באותה העת גלית דיסטל-אטבריאן, חבר הכנסת עמית הלוי, שלמה גולדהור יו״ר ברית חיילי האצ״ל ומתן פלג יו"ר תנועת "אם תרצו" שהנחה את הטקס ואמר: "עם ישראל זכה שיהיו לו גיבורות כמו דבורה דוסט שחירפו נפשן למען העם והארץ. כיום, כאשר יש כאלה הקוראים לוותר על ריבונות ישראל במקומות רבים בארץ, עמידתה האיתנה של דוסט היא מסר לכולנו"." נכדתה של דבורה דוסט, אורית בן צבי אמרה: "סבתא דבורה חירפה נפשה ואת חיי משפחתנו וחיה תמיד תחת סכנה מתמדת של עלייה לגרדום הבריטי, סבתא הייתה אישה מאמינה אשר פעלה בתושייה רבה ובגאווה ללא חת תוך אמונה בצדקת הדרך ובזכות ההיסטורית של עם ישראל על ארץ ישראל. מורשתה היא המורשת של כולנו".
במהלך הטקס הפגינו חרדים קיצוניים, ממתנגדי הציונות, שלא רואים את קיומה של מדינת ישראל בעין יפה, וכך גם את הנצחת לוחמי המחתרות שהביאו להקמת המדינה. הם ניסו למנוע את קיום הטקס בצעקות, חיכוך ובהשלכת ביצים על באי הטקס. לאחר הטקס אלמונים השחיתו את השלט, שוב ושוב.
ניסיון קריאת רחוב על שמה
אישי ציבור הגישו בקשה לעיריית ירושלים להנציח את שמה של לוחמת האצ"ל דבורה דוסט בקריאת רחוב על שמה. ביניהם השר לשעבר וחבר הכנסת לשעבר בני בגין, חבר הכנסת עמית הלוי. כן הגיש בקשה ארגון "ברית חיילי הארגון הצבאי הלאומי בארץ-ישראל".
כיכר דבורה דוסט
לאחר הרס חוזר ונשנה של שלט ההנצחה בפתח הדירה, החליטה עיריית ירושלים להנציחה בכיכר על שמה בפינות הרחובות אהרן שולוב ויצחק המודעי בירושלים. טקס חנוכת הכיכר התקיים בתאריך 12 ביוני 2023 בנוכחות ראש עיריית ירושלים משה ליאון. בטקס החנוכה השתתף השר לשעבר בני בגין שהכיר את דבורה דוסט ואף שלח מכתב לעיריית ירושלים עם בקשה לקרוא רחוב על שמה, וכן חבר הכנסת עמית הלוי. כמו כן, השתתפו סגן ראש עיריית ירושלים אריה קינג וחבר מועצת העיר ירושלים יהונתן יוסף.
דגל ישראל
דגל מדינת ישראל הוא דגלה הרשמי והדגל הלאומי של מדינת ישראל, אשר מייצג את המדינה, ריבונותה, מוסדותיה ואזרחיה, הן בישראל והן בעולם. דגל זה הוא בעל רקע לבן, ועליו שני פסים אופקיים בצבע תכלת כהה, וביניהם מגן דוד בגוון זהה, אשר בסיסיו מקבילים לפסים האופקיים של הדגל. הסמל הוא סמל יהודי המתחבר למסורת היהודית.
ראשיתו של הדגל במושבה ראשון לציון בימי העלייה הראשונה, והוא אומץ כדגלה של התנועה הציונית מיום היווסדה ב-1897. דגל זה הועדף על פני "דגל שבעת הכוכבים" שהציע בנימין זאב הרצל. לאחר קום מדינת ישראל התלבטה מועצת המדינה הזמנית לגבי דגלה של המדינה. דגל התנועה הציונית נבחר באופן רשמי לשמש כדגלה של מדינת ישראל ב-28 באוקטובר 1948, והוא הועדף על פני רעיונות אחרים, בעיקר בשל הפופולריות הרבה שהייתה לו בציבור היהודי.
מעמדו החוקי של הדגל עוגן בחוק הדגל והסמל, ה'תש"ט, ובשנת ה'תשע"ח (2018) גם ניתן לו מעמד חוקתי בחוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי.
חלק ניכר מקרב התושבים היהודים במדינת ישראל, ומהיהודים שחיים במדינות אחרות, רואה בדגל הלאומי סמל לעצמאותה של מדינת ישראל. אחד הביטויים הרווחים לכך הוא, הנפת הדגל על בתים ועל מכוניות ביום העצמאות. בחלק מהמגזר החרדי קיים פולמוס לגבי היחס לדגל ולגבי מקומו בחברות אלו, במיוחד משום היותו סמל ציוני, וגם בחלק מהמגזר הערבי קיים פולמוס לגבי היחס לדגל משום היותו סמל ציוני ויהודי.
צורתו של דגל ישראל
צורתו של דגל המדינה והיחסים בין ממדיו נקבעו ופורסמו בהצהרה רשמית של מועצת המדינה הזמנית:
תוקפם של מאפיינים אלה עוגן בחוק הדגל, ה'תש"ט-1949 (הקרוי כיום חוק הדגל, הסמל והמנון המדינה, תש"ט-1949).
ההיסטוריה של דגל ישראל
ממוזער|200px|תג הכתף של אנשי [[הבריגדה היהודית.]]
יצירת הדגל
ככל הנראה, הסופר האוסטרי היהודי לודוויג אוגוסט פרנקל היה הראשון, שהעלה את הרעיון כי הצבעים הלאומיים היהודיים הם כחול ולבן, במתכונת המזכירה דגל, וזאת בשיר "צבעי ארץ יהודה", שפרסם בשנת 1864, לאחר ביקור בירושלים. את השימוש המעשי בדגל זה, במתכונתו המוכרת, ניתן לשייך לימי העלייה הראשונה. הסופר מרדכי בן הלל הכהן תיעד מסיבה לכבוד יום הולדתו ה-100 של משה מונטיפיורי, בשנת 1884, ובה "בפעם הראשונה גילינו לפני הקהל הרחב את צבעינו הלאומיים, כי רבים לא ידעו כי תכלת ולבן הם צבעי עמנו". בחירת הצבעים, הן על ידי פרנקל והן על ידי אנשי העלייה הראשונה, לא הייתה מקרית, שכן המדובר בצבעי הטלית בעלת פתיל תכלת, שמקורה בספר במדבר:
סמל מגן דוד ששולב בדגל, נמצא בתרבויות העמים מאז תקופת העת העתיקה; אולם זוהה עם היהדות מאז, בפריטי אמנות ותשמישי קדושה רבים.
אם מתוך ששמע על האירוע, או שגיבש את הרעיון בעצמו, הניף בשנת 1885 ישראל בלקינד, מחלוצי תנועת ביל"ו, את הדגל במתכונת דומה לדגל ישראל כיום אותו הכין יחד עם פאני מאירוביץ' ("יריעת אריג לבנה: שתיים-שתיים רצועות של תכלת משני קצותיה דוגמת הטלית שלנו ומגן דוד של תכלת באמצע"), בחגיגות שלוש שנים להיווסדה של המושבה ראשון לציון. דגל זה, כונה "דגל ראשון לציון". בדגל דומה השתמש מיכאל הלפרן באירוע "החגיגה המשולשת" בנס ציונה בשנת 1891, וכן השתמש בו "מסדר בני ציון" בבוסטון באותה השנה.
אין לדעת עד כמה היו אירועים אלו ידועים לבאי הקונגרס הציוני הראשון בבזל (1897), שם התקבל הדגל בעל שני פסי התכלת על רקע לבן ובתוכו מגן דוד, ונדחתה הצעתו של בנימין זאב הרצל – דגל עם שבעה כוכבי זהב ורקע לבן כמו החיים החדשים של ישראל (שאז ב-1897 לא הייתה קיימת). את נסיבות היווצרותו של דגל ישראל, שבתחילה היה דגלה של התנועה הציונית, תיאר דוד וולפסון, תוך שהוא מתאר את עצמו כאבי הרעיון של עיצוב הדגל על פי הטלית:
בסוף מלחמת העולם הראשונה, לאחר ששבו יהודי גירוש תל אביב חזרה מכפר סבא ליפו, הגה מנהיג הקהילה ר' מנחם יצחק קליונר את הרעיון להניף דגל על חלונות הבתים אליהם שבו, ושרטט את צורתו של הדגל המוכרת כיום. בשנת 1920 הזמין, באמצעות משפחת האחים שבתאי ומתיתיהו אליהו כמות מסחרית ראשונה מבית חרושת בגרמניה.
השימוש בדגל עד להקמת מדינת ישראל
בתקופת היישוב שימש הדגל את התנועה הציונית, והונף בגלוי באירועים רשמיים.
במהלך מרד גטו ורשה הניף הארגון הצבאי היהודי את הדגל מעל כיכר מוראנובסקה, כסמל של תקווה והתגרות בכוחות הנאציים, שניסו לדכא את המרד.
חיילי חיל החפרים, מראשוני מתנדבי היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, אשר רבים מהם נפלו בשבי הנאצי באפריל 1941, הניפו את הדגל מתחת לדגל הבריטי כבר ב-1940, בעת שירותם בגזרת המדבר המערבי. אחראי לכך היה מנהיגם יוסף אלמוגי. עדויות מצולמות רבות לכך נותרו בעזבונות בני משפחות פדויי השבי.
הבריגדה היהודית השתמשה בתג כתף, המזכיר בעיצובו ובצבעיו את הדגל. חיילי הבריגדה נהגו להניף את הדגל לצד הדגל הבריטי, ואף התעמתו עם מפקדיהם הבריטים על רקע זה. הם נהגו להניפו בטקסים רשמיים של הבריגדה. לאחר הגעת הבריגדה היהודית לאיטליה ביקר אצלם משה שרת, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, ב-3 באפריל 1945, הביא דגל ללוחמים ונשא במעמד הנפת הדגל נאום הידוע כנאום הדגל. החי"ל היה הכוח היחיד והראשון, שלחם במלחמת העולם השנייה בדגל יהודי שהוכר כמייצג את העם היהודי.
בעת הכרזת העצמאות קושט האולם בדגל גדול, שנמתח על הקיר מאחורי הנואמים, ושימש כמרכיב עיצובי בולט, שהדגיש את העצמאות שזה עתה הושגה.
קבלת הדגל כדגל מדינת ישראל
לאחר הקמת המדינה, היה חשש, שאם ייקבע דגל התנועה הציונית כדגלה של מדינת ישראל, יעורר הדבר בעיות פוליטיות ומשפטיות לחברי התנועה הציונית, שהם אזרחי מדינות אחרות. לפיכך נקבעו תחילה דגלי המדינה להנפה על גבי ספינות – דגל חיל הים ודגל צי הסוחר, ואילו הדיון בדגל הכללי התארך, ונשקלו הצעות שונות לגבי עיצובו.
ועדת הסמל והדגל של מועצת המדינה הזמנית הזמינה הצעות, וקיבלה מספר גדול של רעיונות לעיצוב הדגל. רובן התבססו על דגל התנועה הציונית בשינויים קלים.
תוספות מיוחדות שהוצעו:
בסופו של דבר, הוחלט לאמץ בכל זאת את דגל התנועה הציונית בלא כל שינוי, בעיקר בשל הפופולריות הרבה שהייתה לו בציבור היהודי, וגם כי מדינות וארגונים זרים החלו לזהות אותו כדגל הלאומי של העם היהודי. ההחלטה התקבלה לאחר התכתבות שערך משה שרת עם קהילות יהודיות ציוניות בעולם, במיוחד בארצות הברית, וקבלת אישורן, ואפילו עידודן לכך, שדגל התנועה הציונית העולמית ישמש גם כדגל מדינת ישראל. ההחלטה הסופית לגבי דגל המדינה התקבלה ב-28 באוקטובר 1948. הייתה כוונה לכלול את שבעת כוכבי הזהב של הרצל על סמל המדינה במקום על דגלה, אולם בסופו של דבר נבחר סמל שלא כלל אותם, והשריד היחיד להם הוא בחלק מסמלי ערים בישראל.
חוק הדגל
מעמדם המשפטי והמדיני של דגל מדינת ישראל וסמלהּ על פי החוק, נקבע בחוק הדגל והסמל, תש"ט-1949, שהתקבל ביום 24 במאי 1949.
החוק קובע את דגל המדינה, סמל המדינה והמנון המדינה. החוק אוסר על שימוש בדגל למטרות מסחריות, פרט לייצור דגלים ומכירתם, ולמקרים בהם התקבלה רשותו של שר הפנים. החוק קובע מקומות, שבהם יש חובה להניף את הדגל (כמשרדי ממשלה), וכן קובע איסור פלילי על פגיעה בכבודו של דגל המדינה. כללי השימוש הנאות בדגל הלאומי דומים בדרך כלל לכללים הנהוגים במדינות אחרות, אך שונים מהם בכמה היבטים מהותיים. בארצות הברית, שריפתו או ביזויו של הדגל הלאומי בידי אזרחים נחשבים כביטוי קיצוני, אך מוגן במסגרת עקרון חופש הביטוי. החוק הישראלי אינו מאפשר מעשים דומים. עם זאת, התקנות לגבי השימוש בדגל בידי גורמים רשמיים מחמירות יותר מאשר בישראל. בארצות הברית קובע החוק, למשל, כי אסור לדגלנים רשמיים להניח את הדגל על הרצפה, וכי גורמים רשמיים צריכים לדאוג לקבורת דגל שנתבלה באדמה. בישראל אינן נהוגות החמרות כאלה, למעט פקודת מטכ"ל לגנוז דגל שהתבלה, החלה על חיילים. בבריטניה, נוהגים אזרחים להשתמש בדגל הלאומי (ה"יוניון ג'ק") לעיטור חפצים שונים, ואפילו שקיות במרכולים או בגדים תחתונים. בישראל, שימוש כזה בדגל אינו מקובל.
החוק בישראל קובע את בכירותו של הדגל בהנפתו עם דגלי מוסדות וארגונים, כך שיש להניף את דגל המדינה ראשון ולהורידו מן התורן אחרון. בעת הנפת דגל המדינה עם דגלי מדינות אחרות, יש להתייחס אל כל הדגלים באופן שווה.
על פי תיקון לחוק משנת 1997, שהוסף ביוזמת חברת הכנסת לימור לבנת, יש להניף את הדגל על הבניין הראשי או בחזית הבניין הראשי בכל בתי הספר ומוסדות החינוך המוכרים על ידי משרד החינוך, לרבות מוסדות מוכרים אך בלתי רשמיים. עם זאת, החוק אינו מחייב את הנפת הדגל במוסדות המוכרים על ידי משרד הדתות, כך שמוסדות החינוך החרדיים רשאים להימנע מהנפת הדגל.
תקנות הדגל והסמל (השימוש בדגל המדינה), תשי"ג–1953, שהתקבלו ב-16 באפריל 1953, קובעות פרטים טכניים רבים לגבי הצורה בה יונף הדגל, ודרכי השימוש הראויות בו.
בנוסף להנפת הדגל, נהוגה גם תלייתו במאונך לכל גובהו של בניין. במצב כזה נוהגים לעיתים קרובות למתוח את הדגל הרבה מעבר לפרופורציות הקבועות בחוק, ויש הנוהגים במצב זה לסובב את המגן דוד כך שקודקודיו ימשיכו להצביע מעלה ומטה (במקום לעבר הפסים הכחולים). נוהג זה שנוי במחלוקת: לקראת יום העצמאות 2008 חילק בנק הפועלים דגלי ישראל (תוצרת סין) בהם מגן דוד עם קודקודים מופנים מעלה ומטה. ערוץ 7 ומבקרים אחרים טענו כי מדובר בהפרה של חוק הדגל.
בדצמבר 2010 אישרה הכנסת תיקון לחוק הדגל, הסמל והמנון המדינה, אשר מחייב מוסדות המתוקצבים באופן מלא או חלקי על ידי המדינה לרכוש דגלי לאום רק מתוצרת ישראל.
היחס לדגל
ביום ירושלים רבבות אנשים, רובם מזוהים עם הציבור הדתי לאומי, בני הציונות הדתית, עורכים את ריקוד דגלים: צעדה עם דגלי ישראל ברחבי ירושלים והעיר העתיקה אל עבר הכותל המערבי לציון שחרור ירושלים במלחמת ששת הימים.
במהלך השנים נעשו כמה מחוות הקשורות לדגל, לרוב כביטוי לעמידה איתנה. כך, למשל, נעטף בניין תיאטרון "הבימה" בתל אביב בדגל ישראל ענק, במהלך מלחמת המפרץ הראשונה, שבה נורו טילים על תל אביב. עזאם עזאם, שנכלא במצרים באשמת ריגול נעטף בדגל ישראל בעת ששב מכלאו בשנת 2004.
הביטוי "כחול לבן" כצבעי הדגל, מסמל את תוצרת מדינת ישראל, ונכנס ללשון הדיבור בביטויים כגון "קנה כחול לבן".
בימי המחאה כנגד תוכנית ההתנתקות השתמשו שני הצדדים בדגל ישראל לביטוי התנגדותם או תמיכתם בתוכנית. "הסרטים הכתומים" שליוו את מחנה מתנגדי התוכנית, הוצמדו בתחילה לדגל, ולאחר מכן הופיעו "דגלים כתומים" בתבנית הדגל, אך בצבע הכתום. תומכי התוכנית ביטאו את תמיכתם באמצעות הצגת סרטים כחולים, או כחולים לבנים, באופן שנועד להזכיר את דגל ישראל.
בסמוך ליום העצמאות ה-60 של מדינת ישראל (2008) נפרש דגל ישראל בגודל 100 על 200 מטרים למרגלות הרי אדום באילת. זהו אחד הדגלים הגדולים ביותר בעולם כיום (מאי 2016), הדגל הגדול ביותר בעולם הוא דגל רומניה בעיירה קלינצ'ני.
מצוות כתיבת ספר תורה
מצוות כתיבת ספר תורה היא מצוות עשה מהתורה המחייבת כל אדם מישראל לכתוב לו ספר תורה. מצווה זו היא המצווה האחרונה במניין תרי"ג מצוות.
מקור המצווה
מקורה של המצווה הוא מהנאמר בפרשת וילך.
דגל ישראל
היחס לדגל
בתמונות ובציורים מקובל להציג את דגל ישראל כשהתורן לשמאלו, כמקובל ברוב מדינות העולם, אך בניגוד לכיוון הכתיבה בעברית ובערבית שהן שתי השפות הרשמיות בישראל. במדינות אחרות שבהן נהוג לכתוב מימין לשמאל (בפרט במדינות ערב) מציגים את הדגל כשהתורן לימינו. כיוון שדגל ישראל הוא סימטרי הן על ציר האורך והן על ציר הרוחב, שינוי מיקום התורן אינו משנה את צורת הדגל.
מצוות כתיבת ספר תורה
מקור המצווה
בראשונים ביארו, שאף שלשון הפסוק הוא לכתוב רק את שירת האזינו, אך מאחר שנאסר לכתוב רק פרשה אחת מהתורה, בהכרח שכוונת התורה במצווה זו, הוא לכתוב את כל התורה כולה.
דגל ישראל
צה"ל ודגל המדינה
היחס לדגל ישראל וסמלי הלאום בצה"ל מוסדר בפקודות מטכ"ל ונהלים מבודרים. פקודת מטכ"ל מס' 33.0401 קובעת את היחס לדגל ישראל, לדגל צה"ל, לתמונות אישים, ולדגלי החילות והפיקודים. במדינת ישראל, המבוססת על שירות צבאי המוני, ואשר בה רוב הטקסים הממלכתיים (ובמיוחד הטקסים המרכזיים ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, ביום העצמאות ואף ביום הזיכרון לשואה ולגבורה) נערכים במתכונת צבאית ובהשתתפות חיילי צה"ל, מהווה יחסו של צה"ל אל הדגל את הנורמה המקובלת, ומטמיע בחיילים, ובציבור כולו, את החינוך ליחס של כבוד אל הדגל.
מצוות כתיבת ספר תורה
טעם המצווה
בטעם המצווה נתנו שני הסברים: בכתיבת התורה על הקלף בדיו יש המשכה של מסורת ישראל, מאז מעמד הר סיני, של מסירת התורה מדור לדור. טעם נוסף הוא כדי שיהיו ספרי התורה מצויים בידי כל אדם מישראל, ויכול כל הרוצה ללמדם וללומדם.
דגל ישראל
צה"ל ודגל המדינה
על פי הפקודה מונף הדגל בכל יחידה של צה"ל בכל יום לאחר שעת ההשכמה, ומורד עם סיום היום בטרם שקיעת החמה. טקס זה תופס מקום מרכזי בשגרת יומם של החיילים. על פי הפקודה יורכנו הדגלים ויונפו בחצי התורן בימי אבל, בערב יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ובערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה, ובמועדי אבל מיוחדים שיקבעו על ידי הממשלה. הפקודה אף קובעת כי דגל שאינו ראוי עוד להנפה ייגנז במקום המיוחד לכך, בדומה למנהג היהודי העתיק לגניזת ספרי קודש, ואילו דגלים מיוחדים בעלי ערך היסטורי יישמרו לפי הוראות מחלקת ההיסטוריה של צה"ל.
מצוות כתיבת ספר תורה
מדיני המצווה
גם אדם שירש מאביו ספר תורה, אינו יוצא בו ידי חובת המצווה, ועליו לכתוב בעצמו ספר אחר. זאת בניגוד לכתיבת תפילין שהיא הכשר מצווה בלבד.
מי שאינו יודע לכתוב ספר תורה, או עסוק וטרוד מכדי לעשות זאת, יכול לקיים את המצווה בשכירת סופר סת"ם, או בקניית ספר תורה כתוב. בתום כתיבתו של ספר תורה נהוג להכניסו לבית הכנסת בחגיגה גדולה, בטקס הקרוי הכנסת ספר תורה.
דגל ישראל
יחס המיעוטים בישראל לדגל
דגל המדינה אינו אהוד במיוחד במגזר החרדי ובמגזר הערבי ובקרב רוב בני מגזרים אלו הוא אינו אהוד בכלל. מוסדות חינוך חרדיים אינם חייבים להניף את הדגל, ואילו מוסדות חינוך ערביים ממלכתיים מניפים אותו פעמים רבות בצורה צנועה יותר מהמקובל במגזר היהודי. במגזר הדרוזי מקובל להניף את דגל ישראל לצד הדגל הדרוזי, שהוא דגל המשותף לכל הקהילות הדרוזיות בעולם.
מצוות כתיבת ספר תורה
החייבים במצווה
בגלל מחיריהם הגבוהים של ספרי התורה (כיום: למעלה ממאה אלף ש"ח) קשה מאוד לכל אדם לקיים את המצווה, ולהחזיק ברשותו ספר תורה. וכתבו הפוסקים, שהמצווה מוטלת רק על אדם שידו משגת, ומי שאין לו כסף פטור מהמצווה.
הרב משה פיינשטיין פוסק, שאין להוציא על מצווה זו יותר מעשירית נכסיו של האדם, והעושה כן אין רוח חכמים נוחה הימנו, שכן לא יישאר בידו די כסף למצוות אחרות.
דגל ישראל
יחס המיעוטים בישראל לדגל
אף כי דגל המדינה מבוסס על סמלים יהודיים, חרדים רבים רואים בו את סמלה של התנועה הציונית, תנועה שהם מתנגדים לה אידאולוגית, ולכן נמנעים משימוש בסמליה. עם זאת, הרב יוסף שלמה כהנמן, מייסד ישיבת פוניבז', הקפיד להניף כל שנה ביום העצמאות את דגל המדינה על גג הישיבה, ובעקבותיו נוהגים כך עד היום.
מצוות כתיבת ספר תורה
חיוב נשים במצווה
חכמים נחלקו בדבר החיוב במצווה לנשים.
בספר החינוך נכתב שחיוב כתיבת ספר תורה מחייבת גברים בלבד, בגלל שהם המצווים המרכזיים במצוות תלמוד תורה. אך בעל השאגת אריה כתב, שגם נשים מחויבות בכתיבת ספר תורה למרות שעקרונית הן פטורות מתלמוד תורה, הן עדיין מחויבות בלימוד ההלכות המעשיות ויסודות האמונה והמוסר, זאת גם הסיבה שהן מברכות את ברכות התורה. בנוסף לדעתו המצווה לא תלויה במצוות תלמוד תורה כלל, אלא מדובר מצווה בפני עצמה שמופנית כלפי כל ישראל כולל נשים.
דגל ישראל
יחס המיעוטים בישראל לדגל
בציבור הערבי טוענים כי הדגל אינו מייצג אותם, כיוון שאין בו כל ייצוג לעם הערבי, לאסלאם או לנצרות. בעניין זה עלו בעבר הצעות לשינוי הדגל באמצעות הוספת סמל הסהר המזוהה עם האסלאם בצד המגן דוד, או לחלופין לאמץ עיצוב נייטרלי יותר מבחינה דתית.
מצוות כתיבת ספר תורה
חיוב נשים במצווה
מרבית האחרונים פוסקים שכעקרון נשים פטורות מהמצווה לכתוב ספר תורה אך אם ברצונן להשתתף במימון ספר תורה, תבוא עליהן ברכה. אך לגבי החלק השני במצווה שהוא החובה לקנות ספרים לצורך לימוד תורה כתב הרב אליעזר מלמד בפניני הלכה שנשים חייבות ושכל אשה מצווה שיהיו לה ספרי יסוד בהלכה, בתנ”ך, באמונה ובמוסר. זוג נשוי וגם ילדיהם הלא נשואים יוצא ידי חובה בספרים משותפים.
מצוות כתיבת ספר תורה למלך
ישנה מצווה מיוחדת על מלך ישראל לכתוב לעצמו ספר תורה, מלבד החיוב שמוטל על כל אחד מישראל. נמצא שלכל מלך היו שני ספרי תורה, האחד היה מניח על לבו על מנת לקרוא בו, והשני היה מונח בבית גנזיו, בזמן 'הַקְהֵל' היה המלך קורא בבית המקדש בספר תורה שלו לפני כל ישראל אנשים נשים וטף אשר מצווים היו לשמוע את הקריאה מפיו.
המצווה כיום
דיני המצווה כיום תלויים במחלוקת במשמעות המצווה.
לפי הרמב"ם, עיקר המצווה היא כתיבת התורה על קלף כשר ובדיו, ולכן גם כיום, כאשר ספרי קודש מודפסים נפוצים ביותר ובהם עיקר הלימוד, מצוות הכתיבה על הקלף נשארה במקומה.
לעומתו, לדעת הרא"ש עיקר מגמת המצווה לכתוב ספר תורה היא לימוד התורה. בעבר כשהיה מותר לכתוב רק את התורה שבכתב המצווה הייתה כתיבת עשרים וארבע ספרי התנ"ך, כיום לאחר שנכתבה התורה שבעל פה המצווה העיקרית המוטלת על האדם היא קניית ספרי קודש מודפסים כתנ"ך, משנה ותלמוד ופירושיהם. רוב המפרשים ביארו שהרא"ש רק הרחיב את גדר המצווה, אולם גם לשיטתו כתיבת ספר התורה על גבי קלף ובדיו נשארה מצווה בעינה. מיעוטם סוברים שלפי הרא"ש אין כלל מצווה בכתיבת ספר תורה, וכל החיוב עבר לרכישת ספרים בהם האדם יקיים מצוות תלמוד תורה.
בימינו, אין לומדים תורה מתוך ספר התורה הכתוב על קלף, וממילא אין צורך בספר התורה בביתו של האדם. על כן, נהוג שכאשר אדם כותב או קונה ספר תורה, הוא נותנו בפיקדון לבית הכנסת, לתועלת קריאת התורה בציבור. על הנותן להימנע מלהקנות את ספר התורה לביהכ"נ, שכן אז הספר אינו שלו, והוא אינו מקיים עוד את המצווה, בדומה למי שמכר את הספר לאחר.
דגל ישראל
יחס המיעוטים בישראל לדגל
על הצעות אלו כתב שלמה אבינרי:
לכך ענה סמי סמוחה, כי אין להשוות בין מדינות המערב האמונות על מסורת הדמוקרטיה הליברלית בה היסוד האתני הוא משני, ובין ישראל,. לדברי סמוחה כל עוד אין זהות "ישראלית" המעמידה את כל אזרחיה על בסיס שווה, יש לעובדה כי דגל המדינה מבוסס על סמלים יהודיים בלעדיים משמעות מפלה.
הצעות לשינוי הדגל, שממילא לא כללו עיצוב קונקרטי לדגל חדש, לא הגיעו לדיון במוסדות המדינה, אך הן שבות ועולות מדי פעם לדיון ציבורי, במסגרת הדיון בשאלה האם מדינת ישראל היא, כהגדרת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו "מדינה יהודית ודמוקרטית", או שמא, כדרישתם של חוגים מסוימים, עליה להיות "מדינת כל אזרחיה". הדרישה לשינוי הדגל נתפסת בקרב רבים כאיום על עצם מהותה של המדינה. על רקע זה באה הוראתה של לימור לבנת כאשר הייתה שרת החינוך, בשנת 2001, לאכוף את התיקון לחוק הדגל שיזמה, ולהורות על הנפת הדגל בחזיתות כל בתי הספר במדינת ישראל, גם אלו שבהם לומדים ערבים או חרדים.
רובן הינוהוסה
רובן אילוי הינוהוסה (באנגלית: Rubén Eloy Hinojosa; נולד ב-20 באוגוסט 1940) הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-15 של מדינת טקסס, בשנים 2017–1997. הינוהוסה, חבר המפלגה הדמוקרטית, ייצג חלק מהדרום העמוק של טקסס המשתרע מהעיר סיגין השוכנת מזרחית לסן אנטוניו ועד למקאלן הנמצאת על גבול ארצות הברית–מקסיקו.
ביוגרפיה
ב-1974 נבחר הינוהוסה למועצת החינוך של מדינת טקסס, תפקיד אשר מילא במשך עשר שנים. בשנת 1994 הייתה חברת "H&H Foods" אחת המעסיקות הגדולות באזור ריו גרנדה, עם 350 עובדים, והחלה לייצר מזון מוכן לאכילה. ב-2005 לחברה נרשמו הכנסות בסך 40 מיליון דולר אמריקאי ו-270 עובדים.
כאשר חבר הקונגרס קיקה דה לה גרזה פרש מהחיים הפוליטיים בבחירות 1996, התמודד הינוסה לרשת אותו בתפקידו כנציג מחוז הקונגרס ה-15 של טקסס, ומשניצח בבחירות מקדימות, היה למועמד המפלגה הדמוקרטית. באותה שנה נבחר מטעם המפלגה אל הקונגרס והושבע לתפקידו בראשית ינואר 1997. בבית הנבחרים היה נחשב לליברל מובהק, ובמהלך הקונגרס ה-111 הצביע עם מפלגתו ב-99% מהמקרים. הוא תמך בהרחבת חוק הפטריוט ובהעברת חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה. ב-2010 נמנה בין נותני החסות להצעת חוק ששמה לה למטרה לשפר את ביטחון הגבולות של ארצות הברית, אם כי התנגד לבניית חומה בגבול ארצות הברית–מקסיקו.
לקראת בחירות 2016 הכריז הינוהוסה על פרישתו מבית הנבחרים, וכהונתו נתחמה בינואר 2017.
לואיג'י רוסולו
לואיג'י קארלו פיליפּוֹ רוּסוֹלוֹ (באיטלקית: Luigi Carlo Filippo Russolo 30 באפריל 1885 – 6 בפברואר 1947) היה צייר פוטוריסט, מלחין, בונה כלי נגינה ניסיוניים, ומחבר המניפסט אמנות הרעש (1913). לעיתים קרובות רואים בו את אחד הראשונים במלחינים הנסיוניים של מוזיקת רעש, ב"קונצרטים של מוזיקת רעש" שהציג בשנים 1913–1914 ושוב לאחר מלחמת העולם הראשונה, הידוע בהם בפריז ב-1921. הוא עיצב ובנה מספר רב של מכשירים מחוללי-רעש בשם אינטונארומורי.
ביוגרפיה
לואיג'י רוסולו היה מאמני הרעש הראשונים וייתכן שאף הראשון. המניפסט שלו משנת 1913, אמנות הרעש (L'Arte dei Rumori ) קבע, שהמהפכה התעשייתית הגבירה את יכולתו של האדם המודרני להעריך צלילים מורכבים יותר. רוסולו גרס, שהמוזיקה המלודית המסורתית מגבילה, והוא ראה את מוזיקת הרעש כמחליפתה העתידית.
רוסולו עיצב ובנה מספר רב של מכשירים מחוללי-רעש שאותם כינה אינטונארומורי, והרכיב תזמורת רעש לנגן בהם. ביצוע של "גראן קונצ'רטו פוטוריסטיקו" שלו מ-1917 חולל התנגדות עזה והתפרעות מצד הקהל, כפי שרוסולו עצמו צפה מראש. ממכשירי הפקת הקולות שלו לא שרד ולו אחד, אף כי לאחרונה שוחזרו כמה מהם ושימשו בהופעות. אף כי יצירותיו של רוסולו רחוקות מלדמות למזיקת רעש מודרנית, אין להתעלם מחשיבותן החלוצית כשלב הכרחי בהתפתחות כמה סוגות בקטגוריה זו. לאסלו מוהולי-נאגי הכיר ב-1932 במאמצים ללא תקדים שעשו הפוטוריסטים האיטלקים להרחיב את תפיסת הצליל שלנו בשימוש ברעש. במאמר ב"דר שטורם" מס' 7 התווה את יסודות ההתנסות שלו עצמו: "אני מציע לשנות את הגרמופון ממכשיר משחזר למכשיר יוצר, כך שעל גבי תקליט ללא מידע אקוסטי קודם, יתהווה המידע האקוסטי, התופעה האקוסטית עצמה, על ידי חריתת החריצים (Ritzschriftreihen) הדרושים." הוא הציג תיאורים מפורטים לשימוש בתקליטים, תוך יצירת "צורות צליל ממשיות" לאימון אנשים ל"קולטים ויוצרים אמיתיים של מוזיקה". אמנים רבים מכירים כיום את המניפסט של רוסולו.
רוסולו ופיליפו טומאסו מארינטי הגישו את הקונצרט הראשון של מוזיקה פוטוריסטית, עם "אינטונארומורי", באפריל 1914, וחוללו מהומה. התוכנית כללה ארבע "רשתות של רעשים".
כמה מן הכלים של רוסולו נהרסו במלחמת העולם השנייה; אחרים אבדו. מאז נבנו שחזורים של כלי אלה.
סבסטיאן סנסוני
סֵבָּסְטיְאֶן סֶנְסוֹנִי (בצרפתית: Sébastien Sansoni; נולד ב-30 בינואר 1978) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הבלם והקשר האחורי.
את הופעת הבכורה שלו בכדורגל המקצועני ערך סנסוני בקבוצת נשאטל גזמאקס השווייצרית בעונת 1999/2000. הוא זכה בגביע העולם בכדורגל חופים של פיפ"א עם נבחרת צרפת בשנת 2005, כששיחק לצד אריק קאנטונה.
בשנת 2006 הצטרף לקבוצת ויטסה ארנהם מליגת העל ההולנדית, במדיה שיחק שלוש שנים, וב-20 באוגוסט 2009 חתם בקבוצת חימקי מליגת העל הרוסית, אך בתום העונה ירד עמה לליגת המשנה.
ב-4 בינואר 2010 הגיע סנסוני לישראל וחתם בקבוצת מכבי פתח תקווה, במדיה שיחק שנתיים וחצי, ובשנת 2012 עבר לשחק בליגות הנמוכות בצרפת.
ורדה סוסקולני
ורדה סוסקולני (נולדה ב-1946) היא חוקרת בתחום העבודה הסוציאלית במערכת הבריאות ובבריאות הציבור, פרופסור (בגמלאות) בבית הספר לעבודה סוציאלית ע'ש לואיס וגבי וייספלד, אוניברסיטת בר-אילן. החל מדצמבר 2016 היא העורכת הראשית של כתב העת 'חברה ורווחה' רבעון לעבודה סוציאלית.
ביוגרפיה
ורדה סוסקולני נולדה בשנת 1946 בפתח תקווה ליוסף ורחל בן-פורת וגדלה בתל אביב. היא נשואה ואם לארבעה. למדה באוניברסיטה העברית לתואר ראשון בעבודה סוציאלית (1970) ולתואר שני ושלישי בבית הספר לבריאות הציבור (1973 ,1983).
בשנים 1973–1995 היא עבדה במחלקה לעבודה סוציאלית, המרכז הרפואי הדסה בירושלים בתפקידים שונים: עובדת סוציאלית עם חולי דיאליזה, חולי איידס ועוד; ראש יחידת מחקר וסגנית מנהלת המחלקה.
לאחר סיום לימודיה לדוקטורט היא הצטרפה לסגל בית הספר לבריאות הציבור בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית כחוקרת ומרצה. בשנת 2000 היא עברה לבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן, כמרצה בכירה ולאחר מכן כפרופסור חבר. היא שמשה בתפקידים שונים, כולל ראש התוכנית לתואר שני וראש התוכנית לתואר ראשון וסגנית ראש בית הספר.
תחומי פעילות מחוץ לאוניברסיטה
תחומי המחקר והפעילות המקצועית של פרופ' סוסקולני בעבודה סוציאלית במערכת הבריאות ובבריאות הציבור הביאו אותה למלא לאורך השנים מגוון תפקידים בוועדות וגופים המקדמים מטרות בתחומים אלו. ב-1989 פרופ' סוסקולני כיהנה כיועצת זמנית ביחידה למחקר חברתי והתנהגותי בתוכנית האיידס (ארגון הבריאות העולמי, ז'נבה, שווייצריה). לאחר מכן, היא הייתה שותפה לצוות שפיתח ויישם תוכנית ארצית למניעת איידס בקרב העולים מאתיופיה שהתקיימה בשנים 1991–1993. לאחר מכן הייתה חברה בוועדת ההיגוי הבין-משרדית לתוכנית ההסברה למניעת איידס בקרב העולים מאתיופיה, ומ-1992 עד 1997 הייתה כחברה בוועדה העליונה לאיידס במשרד הבריאות ובמספר תת-ועדות שגיבשו המלצות למדיניות ודרכי עבודה בישראל. בנוסף מ-1995 עד 2001 הייתה סוסקולני אחראית מקצועית על תכנון, ביצוע והערכה של תוכנית לטיפול בקרב עולים מאתיופיה חולי איידס במשרד הבריאות וחברה בתת-הוועדה למחקר, במועצה הלאומית לבריאות האישה במשרד הבריאות.
בתחום העבודה הסוציאלית כיהנה סוסקולני כיו"ר הוועדה לתקינה בעבודה סוציאלית בשירותי הבריאות בישראל, באיגוד העובדים הסוציאליים בשנים 1997-1994. היא הייתה שותפה לדיונים בנושאים שונים על עבודה סוציאלית במערכת הבריאות, ובוועדות מארגנות של כנסים ארציים של עבודה סוציאלית במערכת הבריאות, הייתה יו'ר הוועדה המדעית של הכנס שהתקיים בירושלים בשנת 2014, ויו'ר הוועדה לעדכון מסמך המומחיות בעבודה סוציאלית בבריאות ב-2017. משנת 2011 היא חברה במועצה לעבודה סוציאלית, הגוף המייעץ לשר הרווחה והשירותים החברתיים בנושאים מרכזיים של המקצוע, והיא יו'ר תת- הוועדה למוסדות ותארים של המועצה. בשנת 2014 פרופ' סוסקולני הייתה יו'ר ועדת משנה בנושא בריאות של הוועדה למלחמה בעוני – (ועדת אלאלוף).
פרופ' סוסקולני היא חברה בוועד המנהל של האיגוד הישראלי לרווחה חברתית אספנט-ישראל העוסק במגוון נושאים בחקר ויישום מדיניות חברתית ובשנים 2014–2017 הייתה יו'ר הוועד המנהל.
משנת 2016 היא חברה בוועדת המחקר של המכון הלאומי לחקר שירותי בריאות ומדיניות בריאות.
קריירה אקדמית
לאחר סיום לימודי התואר השלישי, הצטרפה סוסקולני לסגל בית הספר לבריאות הציבור בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית כחוקרת ומרצה. בשנת 2000 היא עברה לבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן, תחילה כמרצה בכירה ולאחר מכן כפרופסורית חברה.
סוסקולני שמשה בתפקידים שונים, ובהם ראש התוכנית ללימודי תואר שני, ראש התוכנית ללימודי תואר ראשון וסגנית ראש בית הספר.
החל מדצמבר 2016, סוסקולני היא העורכת הראשית של כתב העת 'חברה ורווחה', רבעון לעבודה סוציאלית.
שמחה קפלן
הרב אברהם שמחה הכהן קפלן (א' בתמוז תרע"א – כ"ז בטבת ה'תשמ"ט, 1911–1989) כיהן כרבה של צפת במשך למעלה מ-40 שנים, אב בית הדין בעיר והגליל, נשיא ישיבת צפת וראש בית מדרש האר"י בצפת. כמו כן היה חבר במועצת הרבנות הראשית לישראל וחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה. נודע בלמדנותו, זיכרונו הייחודי וקשריו עם רבנים ממגוון ציבורים. מונה על ידי האדמו"ר מבויאן לבצע את "ההדלקה" הגדולה על גג ציון קברו של רשב"י בל"ג בעומר (הילולת רבי שמעון בר יוחאי).
ילדותו
קפלן נולד ביום א' בתמוז תרע"א (1911) בעיירה ויסוקה שבפולין, למשפחה המיוחסת לש"ך. בגיל שמונה החל ללמוד את הספר הלמדני "שיטה מקובצת" תוך ציון דברי האחרונים בגליונות העמודים. בגיל תשע נסע ברשות הוריו לעיר וילנה, ללמוד אצל הרב מאיר באסין (שניפישוקר) בישיבת רמיילס. בהגיעו לישיבה, סירבו בני הישיבה לקבלו לחברתם בשל גילו הצעיר, עד שהכירו בכשרונותיו ובמעלותיו. בנעוריו התפלל בבית מדרשו של הרב חיים עוזר גרודזנסקי, שקירבו בצורה יוצאת דופן.
בחרותו
בגיל חמש עשרה עבר ללמוד בישיבת סלונים בראשות הרב שבתי יגל. בזכות הצטיינותו בהסברה בהירה מונה לחוזר על השיעורים בישיבה לפני התלמידים. רישומיו משיעורי רבו, הרב יגל, תרמו רבות כאשר הוציאו לאור את שיעורי ר' שבתי על הש"ס. גם אצל ר' שבתי זכה הרב קפלן לקרבה ייחודית. לימים, שלמד בישיבת מיר, כונה בשם "אקליינער שעבתל" (שבתי קטן), כינוי שניתן לו בשל קרבתו לרבו, ר' שבתי יגל מסלונים.
מישיבת סלונים עבר ללמוד בישיבת מיר, למד בה ארבע עשרה שנה, והתפרסם בשל חריפות שכלו. תשומת לב מיוחדת נתן לספרי הפלפול של בעל "קצות החושן", עד שזכר אותם בעל פה וכונה בפי בחורי הישיבה "האנציקלופדיה של קצות החושן". מלבד לימודיו התורניים התבלט בידענותו בחוכמות נוספות, עד שמונה לאחראי על כספי הישיבה. תפקיד זה דרש אחריות ושיקול דעת מרובה, כיון שהיו אלו זמנים של עוני ומחסור.
עלייתו לארץ ישראל, נישואיו והכתרתו לרבנות צפת
משפחתו של הרב קפלן עלתה לארץ ישראל לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה והתגוררה בשכונת רמת-יצחק בעיר רמת גן. עם פרוץ המלחמה עלה הרב קפלן לארץ עם הרב מבריסק. הזמן ששהה בצלו של הרב מבריסק השפיע עליו רבות.
בארץ ישראל למד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה עם הגאון הרב שמואל רוזובסקי, לימים ראש ישיבת פוניבז', והשניים נעשו ידידים קרובים. ראש הישיבה הרב ראובן כץ מינה את הרב קפלן להעביר שיעורים בישיבה ולעיתים אף התייעץ עמו. באותה תקופה התחבר לרב איסר זלמן מלצר שלימים העניק לרב קפלן תארים יוצאי דופן בכתב סמיכה לרבנות. בתקופה זו לימד בישיבתו של הרב יגל בפרדס חנה. בפרדס חנה התיידד עם הרב יהושע זליג דיסקין ולמד עמו בחברותא.
בה' באדר תש"י (1950) נישא הרב קפלן להדסה, בתו של הרב אברהם לייב זילברמן. השדכן היה הרב צבי מרקוביץ, ראש ישיבת קרלין ואב"ד רמת גן. מיד לאחר החופה, שנערכה בידי הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, הוכתר הרב קפלן לרבה הראשי של העיר צפת ולאב"ד צפת והגליל. בכתב הסמיכה של הרב קפלן חתמו רבנים רבים.
הרב קפלן החזיק ברבנות בעיר צפת במשך כארבעים שנה, עד פטירתו ביום כ"ז בטבת ה'תשמ"ט (1989).
בשנת 1960 נבחר הרב קפלן למועצת הרבנות הראשית.
בנו, הרב מרדכי דב, מכהן כראש ישיבת צפת המחודשת. חתנו, הרב מרדכי דרורי, הוא ראש ישיבת חמד.
על כס הרבנות
השתלבותו של הרב קפלן בעיר צפת לא הייתה מובנת מאליה בשל העובדה שצפת הייתה ועודנה עיר בעלת אופי חסידי וספרדי, בעוד הרב קפלן היה באופן מובהק חניך ישיבות ליטא. אולם, מתח זה לא הפריע להסתגלותו לעיר ועד מהרה למד את מנהגי העיר צפת (ובראשן את מנהגי הבית יוסף והאר"י) ואף קיבל על עצמו חלק ממנהגים אלו ("אני יושב על הכיסא של הבית יוסף", כך היה מתבטא לא אחת). זאת ועוד, החלוצים שבנו את קיבוצי ומושבי הגליל חרתו על דגלם את ערך החילון, וניסו אף להשפיע על העיר צפת. הרב קפלן, שהרגיש אחריות גדולה כלפי כלל ישראל, ערך תוכנית לאירוח קבוצות ילדים מקיבוצי הגליל בשבתות בצפת, ולא פלא ששנים לאחר מכן תושבי הקיבוצים פנו אליו שיערוך את חופותיהם, וכמובן שהוא היה נענה בשמחה. כמו כן אנשי הקיבוץ היו מגיעים מספר פעמים בשנה לתפילות בבית מדרש האר"י, לפגוש את הרב קפלן בעומדו עטוף בטלית בשבת שובה ובשבת הגדול. אהבתם של בני הקיבוץ את הרב קפלן, באה לידי ביטוי במודעת האבל שכתבו בעקבות פטירתו: "הרב החכם וידיד האמת שאבד לקיבוץ".
הרב קפלן פעל לחיזוק העיר בתחומי הדת והרוח והורה פסקי הלכה מחודשים וחריפים. אחד מפסקי ההלכה הידועים שכתב היה אודות הקבורה בבית הקברות הישן בעיר צפת. הרב קפלן הורה כי אין לקבור בבית העלמין הישן בצפת, מכיוון שהיה מלא בקברים, ופסקו התקבל על כל החוגים. במקביל פעל לבניית בית עלמין חדש בשכנות לבית העלמין הישן. בשנת תש"כ רבתה האוכלוסייה בעיר, והרב קפלן שהבחין בבעיות שיכולות לעלות עקב עלייה זו, פעל רבות לפיתוח המקוואות בצפת. עניין השבת אף הוא תפס מקום נרחב בעיסוקיו של הרב קפלן, ואף בתחום זה לא נח ולא שקט עד שהגיע אל מבוקשו.
הרב קפלן היה ידוע בצמד תכונות סותרות שהיה מכיל בתוכו, מחד היה תקיף ביותר, ומאידך היה רחום ביותר. דוגמה לתקיפותו ניתן לראות בסיפור הבא. בתקופה בה ישיבת צפת עמדה בקשיים רבים, אחד המפעלים הגדולים שהרב קפלן נתן להם הכשר נענה לתרום לישיבה סכום כסף נכבד. לאחר תקופה מסוימת הופיעו בעלי המפעל בבית הרב וספרו לו שברצונם להכניס מכשיר חדש למפעל והם רוצים את הסכמתו של הרב. לפתע, קם הרב מכסאו, ניגש לארון, הוציא לנגד עיניהם הנדהמות את ההמחאה עם סכום הכסף הנ"ל, וקרע אותה לגזרים. עוד בעלי המפעל היו מוכי תדהמה, דפק הרב על שולחנו בחוזקה, ואמר: אני אוסר עליכם להכניס את המכשיר החדש לשימוש. לאחר שבעלי המפעל התעשתו, הם שאלו את הרב, אנחנו מקבלים את דברי הרב אך מדוע הוא קרע את ההמחאה ששלחנו להצלת הישיבה? מה הקשר בין שני הדברים? ענה להם הרב קפלן: אמת, גם אם הייתי משתמש בכספי תרומתכם הייתי פוסל את המכשיר לשימוש, אבל לדפוק על השולחן בחוזקה ובתקיפות לא הייתי יכול. דוגמה לרחמנותו ניתן לראות בעדותם של בני משפחתו, שכאשר הרב היה חוזר הביתה לאחר בית הדין היה יושב במשך זמן ממושך ובוכה על המקרים הקשים שהוצגו בפניו. מקורביו של הרב קפלן שאלו אותו אודות הסתירה בין שתי תכונות האופי שהתמזגו אצלו כאחד, ועל כך ענה להם הרב קפלן: "שאנחנו רואים בפסוקים בתנ'ך ובמימרות חז'ל שאת המידות מכנים הם כ'לבוש' למשל: 'ה' מלך גאות לבש' או 'ומלבשתו ענוה' וכדומה. מדוע נקראו המידות השונות לבוש? כי המידות צריכות להיות אצל האדם בבחינת בגד שלפעמים לובשים ולפעמים פושטים, אפשר להיות תקיף מצד אחד, כאשר יש צורך בכך, ולהיות רך ונעים הליכות, מצד שני, בעת הצורך."
בשליחותו של האדמו"ר מבויאן, הוא הדליק את ההדלקה המסורתית בל"ג בעומר במירון. גם לאחר מינויו של האדמו"ר הנוכחי, הוא המשיך להדליק עמו יחד.
אהרן אבני
אהרן אבני (קמֶינקוביץ) (27 בנובמבר 1906 - 23 במרץ 1951) היה צייר ישראלי, יליד רוסיה, חבר קבוצת "מסד", מייסד "מכון אבני" וממייסדי המדרשה לאמנות.
תולדות חייו
נולד בשנת 1906 ביקטרינוסלב, רוסיה. אביו מיכאל-דוד היה מהנדס בעל מכרות וגם חובב ציון נלהב, שהיה חתנו של הרב חיים ברלין ואמו אסתר הדסה שהייתה הייתה ציירת ומשוררת, הייתה בתם של יעקב ושרה פחמוצקי. סבתו שרה הייתה ביתו של רבי חיים ברלין אב"ד מוסקבה. בנעוריו למד אבני ב"חדר" וב"ישיבה" ואף קיבל סמיכה להוראה. אבני התייתם בגיל 12 מאמו, הוא למד בגימנסיה העברית בעיר מולדתו אצל המחנך והוגה הדעות פנחס שיפמן (בן-סירה) והעשיר את ידיעותיו בשפה העברית אצל אברהם שלונסקי.
בשנת 1923 החל אבני ללמוד באקדמיה לאמנות במוסקבה, ובאותה עת הצטרף לקבוצת "החלוץ" במסגרתה עלה לארץ ישראל בשנת 1925. אבני הצטרף ל"הגנה" והיה אחד ממייסדי "הבחרות הסוציאליסטית", "הנוער העובד" וה"פועל".
לאחר עלייתו השתקע בירושלים ונרשם אבני ללימודים ב"בצלאל", ירושלים, שם למד בין השנים 1925-1928. בעקבות חילוקי דעות עם מנהל בית הספר בוריס שץ הושעה אבני מלימודיו וב-1928 סולק מבצלאל. בשנת 1929 התיישב בתל אביב. בשנת 1930 נשא לאישה את חיה לבית סנדלרמן, ילידת אוקראינה. בשנה זו ערך תערוכת יחיד ראשונה בתל אביב ב"גמנסיה הרצליה" ובביתו של המהנדס מ.קסלמן.
בין השנים 1930-1932 שהה אבני בפריז, שם השתלם באקדמיה "גראנד שומייר". לאחר שובו, בשנת 1932, החל לעבוד כאדריכל בעיריית יפו, נתן הרצאות באדריכלות בטכניקום והיה למורה למתמטיקה בבית הספר של קיבוץ גבעת השלושה. בשנת 1938 החל ללמד ציור ותולדות האמנות בבית ספר "תיכון חדש" בתל אביב.
תערוכות
בין השנים 1929-1930 אבני הציג בפעם הראשונה עם קבוצת אמנים צעירים בשם "מסד". הקבוצה, בה היו שותפים אביגדור סטימצקי, אריה ארוך, צבי שור, יוסף קוסונוגי, דוד הנדלר, מרדכי לבנון, וישראל פלדי, ראתה עצמה כמייצגת הדור הצעיר של האמנים הארץ-ישראלים, מול תערוכת "אגד" בה הציגו נחום גוטמן, ראובן רובין, ציונה תג'ר ואחרים.
עבודותיו של אבני הוצגו בתערוכות במוזיאונים וגלריות ברחבי הארץ. בשנת 1936 נפתחה תערוכת היחיד הראשונה במוזיאון תל אביב, ב-1938 בבית הנכות הלאומי בצלאל, בשנת 1940 בגלריה לאמנות כ"ץ, ב-1944 תערוכת יחיד נוספת במוזיאון תל אביב, וב-1950 בגלריה בנזיט בפריז. אבני זכה בפרס דיזנגוף פעמיים, בשנים 1937 ו-1948.
חינוך
בשנת 1936 ייסד את ה"סטודיה" ("הסטודיה לציור ופיסול ליד ועדת התרבות של מועצת פועלי תל אביב"), אשר הייתה היה אולפן לציור ופיסול של ההסתדרות. אבני ניהל את הסטודיה עד מותו. לאחר מותו, בשנת 1951, שונה שמו של המוסד ל"מכון אבני"). ה"סטודיה" הייתה ממוקמת במרתף במעונות עובדים ברחוב פרישמן פינת רחוב דב הוז. המרתף היה קטן מאוד והמחלקה לציור עברה לרחוב דב הוז פינת רחוב גורדון. בין המורים הראשונים היו: אבני - מנהל וראש מחלקת הציור שלימד גם תולדות האמנות של תקופת הרנסאנס והעת החדשה. משה שטרנשוס - מנהל מחלקת הפיסול, יעקב שטיינהרדט – תחריט, ירחמיאל שכטר – גרפיקה, פרופ' יהושע שור – היסטוריה של האמנות. יחזקאל שטרייכמן צורף על ידי אבני ב-1943 ולימד ציור (לאחר שנתיים שטרייכמן פרש וחבר לאביגדור סטימצקי בהקמת "סטודיה" נפרדת). בשנת 1946 ייסד אבני בתל אביב, יחד עם המחנך אליהו בילס, גם את המדרשה למורים לציור (שיותר מאוחר פעלה ברמת השרון), שם התכוון ללמד ציור ופדגוגיה אך נפטר זמן מה לאחר-מכן ממחלת הסרטן ונקבר בבית הקברות בנחלת יצחק
אמנים ויוצרים רבים למדו אצל אבני בסטודיה: דן איתן, יחיאל (חיליק) ערד, מיכאל ארגוב, עמוס אריכא, בלה בריזל, סיומה ברם (ברעם), ציפורה ברנר, אליהו גת, דוד דנון, צבי דקל, נחום זולוטוב, קליר יניב, יצחק (איקא) ישראלי, דב ליפ (ליפינסקי), אפרים ליפשיץ, דוד לן בר, צבי מילשטיין, לאה ניקל, אריה סרטני, משה פרופס, יוסף פרחי, אסתר פרץ (ארד), שמעון צבר, רות צרפתי (שטרנשוס), מנשה קדישמן, דן קדר, רפי קייזר, דני קרוון, בוקי שוורץ, שלמה שוורץ וצבי תדמור.
סגנונו של אבני
במשך כל שנות יצירתו הוא תמיד נשאר נאמן לציור הפיגורטיבי. אבני שאב השראה ממגמות באמנות הצרפתית. בהתחלה הושפע מקורו וגוסטב קורבה, ומאוחר יותר ניכרו בעבודותיו השפעות של ציירי אסכולת פריז היהודיים. ציוריו משנות ה-30 של המאה ה-20 מתאפיינים בצבעים כהים ברוח האסכולה היהודית, ואילו בשלהי שנות ה-40 צבעיו מתחילים להתבהר ומשיכות מכחולו נעשות עזות ואקספרסיביות.
שורש 67
שורש 67, או ון בּוּ (בסינית: 文部, פיניין: Wénbù) הוא השורש השישים ושבעה של הכתב הסיני. פירושו "ספרות" או "תסריט" והוא אחד מתוך 34 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים מארבעה קווים.
במילון קאנגשי יש 26 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
השורש גם משמש בסמלילים שמשמעם תרגום, יחד עם האות הלטינית A.
Under the Influence (שיר של אל קינג)
Under the Influence (בעברית: תחת ההשפעה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית אל קינג, מתוך אלבום הבכורה שלה, Love Stuff. השיר יצא לאור ב-14 בדצמבר 2015, על ידי חברת התקליטים RCA רקורדס, כסינגל השני מתוך אלבום הבכורה.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד השירים של איסלנד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אל קינג ודייב באסט והופק על ידי דייב באסט. השיר הוא שיר מסוגת הבלוז רוק, המשלב בתוכו גם את סוגת מוזיקת הנשמה. השיר נשלח לרדיו שירי הרוק המודרניים ב-15 בדצמבר 2015, במטרה לעזור בקידום ובהצלחה שלו בארצות הברית.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-12 מיליון השמעות.
הצלחה
השיר הגיע למקום ה-17 במצעד השירים האלטרנטיביים של בילבורד והיה לשירה השלישי של קינג שנכנס למצעד. במצעד שירי הרוק, הגיע למקום ה-47, תוך שבמצעד הרוק איירפליי הגיע למקום ה-22. במצעד הרוק של קנדה הגיע למקום ה-33. במצעד סוף השנה של השירים האלטרנטיביים העכשוויים דורג השיר במקום ה-21.
באיסלנד הפך השיר לאחד משיריה המצליחים ביותר של קינג, כאשר כבש את פסגת מצעד השירים של המדינה.
נוע"ם
נוע"ם (ראשי תיבות של נוער מסורתי) היא תנועת הנוער של התנועה המסורתית בישראל (חלק מהיהדות-הקונסרבטיבית; אין-לבלבל עם מסורתיים). התנועה הוקמה בשנת 1977 וכיום יש לה 17 מוקדים ברחבי הארץ, ומעניקה פעילות חינוכית בלתי פורמלית לילדים ונוער בגילאי כיתות ג'–יב'.
האגודה לכימיה אנליטית
האגודה לכימיה אנליטית (באנגלית: The Society for Analytical Chemistry) הייתה אגודה מדעית, שנוסדה בשנת 1874 בממלכה המאוחדת בשם 'החברה לאנליסטים ציבוריים'. בשנת 1907, התאגדה בשמה החדש, 'האגודה לכימיה אנליטית'.
התעשייה הכימית צמחה במהירות במאה ה־19, וההתפתחויות בתחומי הכימיקלים האלקליים, הנפיצים והחקלאיים יצרו צורך גובר בכימאים אנליטיים. לרבים מהכימאים הללו היה הכשרה מועטה או ללא השכלה כימית, וחוסר המומחיות שלהם היווה סכנת זיהום של חומרים לציבור, בתחומים כמו מזון, אספקת מים ותרופות. זמן מה לאחר שהפרלמנט של הממלכה המאוחדת העביר חוק לנסות לתקן את המצב, הוקמה האגודה.
נוע"ם
לנוע"ם ישנן תנועות אחיות בבריטניה, גרמניה, ברזיל, ארגנטינה, קניה, ספרד, אוגנדה, צ'ילה, אוסטרליה, שוודיה, מקסיקו, צרפת ובאוקראינה שנקראות גם הן נוע"ם. בארצות הברית ובקנדה קיימת תנועת "USY" שהיא גם חלק מתנועת היהדות הקונסרבטיבית.
האגודה לכימיה אנליטית
באפריל 1966 העניקה האגודה את מדליית הזהב הראשונה שלה להרברט ניוטון וילסון (מחבר הספר "גישה לכימיה אנליטית") כהוקרה על תרומתו לכימיה אנליטית.
נוע"ם
ערכי היסוד
התנועה מגדירה שישה ערכי יסוד לפעילותה:
האגודה לכימיה אנליטית
ב־15 במאי 1980, האגודה התמזגה עם האגודה הכימית, המכון המלכותי לכימיה ואגודת פאראדיי והפכה לחברה המלכותית לכימיה.
נוע"ם
אג'נדות התנועה
לנוע"ם ישנן חמש אג'נדות הממקדות את המעורבות החברתית של התנועה. הארגון תומך בהן ומנסה לקדם אותן בסדר היום כחלק מערך התעל"ה של התנועה. כל שלוש שנים אנשי השכבה הבוגרת (שכבות התיכון והש"ש) של התנועה בוחרים מחדש באופן ארצי את האג'נדות של נוע"ם, בכינוס ארצי בחג החנוכה המכונה "ועידה".
האג'נדות הנוכחיות של נוע"ם, שנבחרו בדצמבר 2022, הן:
סניפים
לנוע"ם ישנם 17 סניפים ברחבי הארץ המחולקים לפי חטיבות אזוריות. חטיבת שהם: מודיעין, מזכרת בתיה, קטורה וירושלים – רמות ציון, ותלפיות מזרח. חטיבת ברקת: רעננה, תל אביב, הוד השרון, קריית גת, עומר ובאר שבע. חטיבת ספיר: חיפה, זכרון יעקב, כרמיאל, חנתון וכפר ורדים. הסניף הראשון של התנועה הוקם ב-1978, רמות ציון.
מועצת נוע"ם
בנוע"ם ישנה מועצה שנקראת "מועצת נוע"ם" – גוף שנבחר בבחירות דמוקרטיות על ידי שכבת התיכוניסטים ומורכב מהם. המועצה היא הגוף המוביל והמנהיג של התנועה, אחראי על הוצאה לפועל של פרויקטים בתחומים שונים, בנוסף לכך שהיא מהווה גוף מקשר בין התיכוניסטים להנהלה ולצוות התנועה. המועצה מורכבת מ-7 ועדות החולשות על כלל מרכיבי ומאפייני התנועה. ועדת חיברות ובוגרים: אחראית על הגיבוש והוויי של שכבת התיכון, ועל הקשר עם בוגרי התנועה. ועדת תקשורת: אחראית על כל הקשור בתקשורת (מדיה, עיתונות, פרסום והפצה, גיוסים, קשרי חוץ). ועדת מסורת: אחראית על המסורת התנועתית והדתית. ועדת תעל"ה: אחראית על המעורבות החברתית בתנועה.ועדות החטיבות :(שהם, ספיר וברקת) אחראים על תהליכים ואירועים בחטיבות האזוריות.
הגשמה וגרעיני נח"ל
לנוע"ם ישנם חמישה מוקדי שנת שירות ברחבי הארץ: ירושלים, כרמיאל, תל אביב, באר שבע וקיבוץ קטורה. לכל קומונה ישנה עשיה חברתית שונה, קומונת ירושלים עוסקת בעשיה חינוכית בתחום אקטיביסטי-רב תרבותי. קומונת כרמיאל מקדמת ילדים בפריפריה. קומונת תל אביב מקדמת ילדים ונוער בסיכון. קומונת קטורה עוסקת בחיי קיבוץ ונוער בסיכון, וקומונת באר שבע עובדת עם נוער בסיכון. כהמשך למוקדי שנת השירות שלה ישנו גרעין הנח"ל. "פרק ההקמה" של גרעין הנח"ל מתקיים בחנתון. בנוסף לנוע"ם יש מוקד "פרק משימה" בקריית מלאכי. לנוע"ם ישנה רשימה ארוכה של גרעיני נח"ל ותנועת בוגרים של צעירי התנועה המסורתית בשם מרום.
צהרוני נוע"ם
רשת הצהרונים הוקמה במטרה להפגיש בין ילדים/ות מבתים שונים ומגוונים על הרצף היהודי-ישראלי (חילונים, מסורתיים ודתיים) במטרה לבסס את זהותם ולייצר לבסוף חברה מכילה, שוויונית ודמוקרטית בהתאם לערכי ארגון נוע"ם. אנו מאמינים בחברה סובלנית שחיה יחדיו תוך יצירת חיים משותפים, ועל כן יש ליצור היכרות, וללמד פתיחות מחשבתית וקבלת השונה כבר מגילאים צעירים. אגף צהרונים משלבים מונה לנכון צהרון אחד ומסגרות חינוך בלתי-פורמליות מגוונות.
חולצת התנועה
חולצת התנועה היא חולצה ירוקה עם שרוך לבן וסמל התנועה על כיס השמאלי.
לאסלו ארשי
ביוגרפיה
אביו אישטוואן ארשי, היה סופר, מהפכן במרד ההונגרי ב-1956, אמו הייתה מורה בבית ספר תיכון ורה פארטוש, ואחיו היה העיתונאי והעורך יאנוש ארשי. בן דודו, מתיאש ארשי, היה חבר באספה הלאומית של הונגריה (חבר פרלמנט) מטעם מפלגת הדמוקרטים-החופשיים במשך 20 שנה מ-1990 עד 2010 (SZDSZ).
בסיום לימודיו שם, החל לעבוד ב-1991 במכון החדש שהוקם באותם הימים בשם "מכון 1956". בנוסף להכנת מחקריו, הוא היה הלקטור והמגיהה בתקליטור משנת 2006 על המשפטים משנת 1956 נגד המורדים (מהפכנים) מתוך "ארכיון הבירה בודפשט"; הרעיון לסרט העלילתי Kolorádó Kid שהוצג ב-2010 הגיע ממנו. הוא היה המומחה ההיסטורי של הסרט, כמו גם כמה סרטים תיעודיים נוספים מ-1956.
ב-27 בדצמבר 2011, ממשלת ויקטור אורבן השנייה העבירה החלטה לפירוק הקרן הציבורית של "מכון 1956" ללא "יורש". החל מ-1 בינואר 2012, המכון פעל כאחת מהמחלקות של הספרייה הלאומית על שם סצ'ני, וחלק מצוותיו, כולל לאסלו ארשי, הפכו לעובדי הספרייה. בקיץ 2019 מוזג המכון לתוך מכון המחקר ההיסטורי VERITAS ופורק סופית; חוקריו התפזרו, ולאסלו ארשי פרש. כיום הוא חוקר ב"קרן מכון 1956" ובמרכז יאנוש ווסלי לסוציולוגיה של לימודי כנסיות ודת.
תחום המחקר העיקרי שלו הוא תולדות אירועי מהפכת 1956 בבודפשט. בנוסף לשני תריסר הכרכים העצמאיים שלו, הוא פרסם מאות מאמרים ומחקרים בעיתונים ובכתבי עת.
ערן לאור
ערן לאור (ד' בסיוון תר"ס, 1 ביוני 1900, צִיפֶר, הונגריה – כ"ד בסיון תש"ן, יוני 1990) היה משורר, הוגה דעות, איש הסוכנות היהודית ואספן מפות. אוסף המפות שלו הוא בסיסו ועיקרו של אוסף המפות של הספרייה הלאומית בירושלים.
תולדות חייו
לאור נולד בשם אריך ישראל לאנדשטיין (Erich Landstein) בעיירה צִיפֶר (Ciffer, כיום Cífer) שבחלק ההונגרי של האימפריה האוסטרו-הונגרית, לימים בצ'כוסלובקיה וכיום בסלובקיה. אביו, מאיר, היה רופא והמשפחה המתבוללת חיה ברווחה. אולם בהיותו בן 14 נפטר אביו והמשפחה עברה לעיר ברטיסלאבה והחלה לחיות בדוחק. בברטיסלאבה למד בבית ספר לעסקים, עד שנת 1918. בשנים 1920–1925 למד פילוסופיה וספרות בווינה וכן למד סחר בינלאומי. בשנת 1925, בהיותו בן 24 עבר לאיסטנבול לעבוד בעסק המשפחתי. באיסטנבול נפגש עם המזרח, שקסם לו, ועם הקהילה היהודית במקום, והחל לחזור לשורשיו. חי בטורקיה כעשור. מאז 1926 היה חבר בלשכת הבונים החופשיים דוברי הגרמנית. אחד מחבריו שם, בעל סוכנות אניות החליט לפתוח סניף לסוכנותו בחיפה, והציע ללאור לנהל סניף זה. לאור נענה, הוא למד עברית, ובשנת 1934 עלה לארץ ישראל - שם גם כיהן כנשיא הראשון של לשכת "לבנון" של הבונים החופשיים בחיפה - לשכה דוברת גרמנית, בין השנים 1938 עד 1940. עיסוקו בתעבורה ימית המשיך עד תחילת מלחמת העולם השנייה. משנת 1940 עד סוף 1943 פעל בשירות החשאי של בעלות הברית. בשנים 1945–1946 שהה במשך 11 חודשים בפרס בשליחות הסוכנות. באותה עת החל לאסוף תחילה חומר היסטורי-גאוגרפי על פרס והקהילה היהודית שלה ולאחר מכן על ארץ ישראל. בחנויות עתיקות בטהראן רכש מפות עתיקות, ספרי מסע ומדריכים של המזרח התיכון. מפות רבות רכש בחנויות הגדה השמאלית בפריז וכן ברחוב ראסל בלונדון. מתום מלחמת העולם פעל במסגרת הסוכנות למען העלייה ובין השאר בעניין האניה אקסודוס. משנת 1949, למשך 25 שנים שירת כנציג המוסדות הציוניים בחו"ל במגוון תפקידים, וכל העת הגדיל את אוסף המפות ואף לא זנח את הכתיבה היוצרת. הוא חיבר ספרי שירה, הגות ואוטוביוגרפיה. לאור הלך לעולמו בשנת 1990, בן 90 במותו. הוא הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.