cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Escherichia
פתוגניות
בעוד שמיני Escherichia רבים הם חברים קומנסליים של מיקרוביוטה של מערכת העיכול, זנים מסוימים של מינים מסוימים, בעיקר הסרוטיפים הפתוגניים של Escherichia coli, הם פתוגנים אנושיים, והם הגורם השכיח ביותר לדלקת בדרכי השתן, מקורות משמעותיים של מחלות מערכת העיכול, החל משלשול פשוט ועד למצבים דמויי דיזנטריה, כמו גם מגוון רחב של מצבים פתוגניים אחרים הניתנים לסיווג באופן כללי כ"זיהום קולי" (escherichiosis) של המעי הגס. בעוד ש-E. Coli אחראי לרוב המכריע של המחלות הקשורות ל-Escherichia, גם מינים אחרים מהסוג היו מעורבים במחלות אנושיות. מיני ה-Escherichia קשורים לחוסר איזון של המיקרוביוטה של מערכת הרבייה התחתונה של נשים. מינים אלה קשורים לדלקת.
זיהום מים
המינים של Escherichia הם החיידקים הנפוצים ביותר בצואה של בני אדם ובעלי חיים אחרים בעלי דם חם, אולם הם מתים זמן קצר מחוץ לגוף. לכן נוכחותם במים מעידים על כך שהמים זוהמו זמן קצר קודם לכן על ידי צואה, ושתייתם מסוכנת. ספירת כמות החיידקים במים היא אמצעי לקביעת מדד הזיהום, והיא מכונה "מבחן קולי" (Coli test).
חוק יסוד: מבקר המדינה
חוק יסוד: מבקר המדינה נחקק בידי הכנסת האחת עשרה ב-15 בפברואר 1988 (כ"ז בשבט התשמ"ח), והוא מסדיר את כלל ההלכות הכלליות והסדרת מעמדו של מבקר המדינה. חוק היסוד נחקק על מנת לאגד חוקים קודמים ולקבע את תפקידיו ואחריותו של מבקר המדינה כמו גם את אחריותו רק בפני הכנסת ולא הממשלה. לרעיון של מוסד מבקר המדינה יש שורשים עמוקים במסורת היהודית.
עיקרי החוק
סעיף 2: מבקר המדינה יקיים ביקורת על המשק, הנכסים, הכספים, ההתחייבויות והמינהל של המדינה, של משרדי הממשלה, של כל מפעל, מוסד או תאגיד של המדינה, של הרשויות המקומיות ושל גופים או מוסדות אחרים שהועמדו על פי חוק לביקורתו של מבקר המדינה. מבקר המדינה יבחן את חוקיות הפעולות, טוהר המידות, הניהול התקין, היעילות והחיסכון של הגופים המבוקרים, וכל עניין אחר שיראה בו צורך.
סעיף 4: מבקר המדינה יברר תלונות מאת הציבור על גופים ואנשים כפי שייקבע בחוק או לפיו; בתפקידו זה יכהן מבקר המדינה בתואר "נציב תלונות הציבור".
סעיפים 7–9: המבקר, אזרח ותושב ישראל, יבחר על ידי הכנסת בהצבעה חשאית לתקופת כהונה אחת של שבע שנים, ובאפשרותה גם להדיחו מתפקידו והיא אף קובעת את שכרו - בהחלטת ועדת הכנסת. עם היבחרו על מבקר המדינה להצהיר הצהרת אמונים בלשון הדברים:
סעיפים 10–12: כדי להבטיח את אי תלותו ברשות המבצעת, שעליה הוא מפקח, תקציבו נקבע על פי הצעת המבקר עצמו על ידי ועדת הכספים של הכנסת, ולא על ידי משרד האוצר. כמו כן, המבקר אחראי בפני הכנסת בלבד - מקיים עימה קשרים והתיעצויות, ופעם בשנה - מגיש לה דין וחשבון על ממצאיו בשנה שעברה, וכן המלצותיו לתיקון הליקויים ולמניעת הישנותם בעתיד. הדו"ח מוגש לידי יושב ראש הועדה לענייני ביקורת המדינה של הכנסת, וכן לגופים המבוקרים, כדי שיוכלו לתקן את מה שהמבקר המליץ לתקן.
סעיף 13: כדי להעביר את מבקר המדינה מתפקידו נדרשת הצבעה בכנסת שבה יושג רוב של שלושה רבעים מחברי הכנסת.
היסטוריה חקיקתית
הצעת החוק הוגשה פעם נוספת על ידי הממשלה בינואר 1985, וזו אושרה ב-15 בפברואר 1988.
בגרסה המקורית של החוק נקבע שמבקר המדינה ייבחר לכהונה של חמש שנים, וכן נקבע כי "מי שכיהן כמבקר המדינה שתי תקופות בזו אחר זו לא יהיה מועמד בבחירות לתקופה הסמוכה לאחריה". בתיקון ראשון לחוק, שאושר בכנסת ב-25 במרץ 1998, תוקן סעיף זה, ונקבע שמבקר המדינה ייבחר לתקופת כהונה אחת בלבד, בת שבע שנים. נימוקו של חבר הכנסת מאיר שטרית, יוזם התיקון, היה "אם רוצים להאריך את כהונת מבקר המדינה הרי שתהליך הבחירה ייעשה בעודו מכהן בתפקיד. במצב זה עלול המבקר להיות נתון ללחצים מצד גורמים העשויים להשפיע על בחירתו מחדש."
בתיקון נוסף לחוק היסוד, שאושר ב-26 ביולי 2005, תוקן סעיף 13, המסדיר את העברת מבקר המדינה מכהונתו.
פרשנות
מבקר המדינה אליעזר גולדברג ציין: "אמנם, אין זה חדש כי מבקר המדינה ונציב תלונות הציבור בוחן במסגרת תפקידו את השמירה על זכויות האדם והאזרח ומברר תלונות על הפרתן, אך יש חשיבות לעיגון עניין זה בלשון מפורשת בחוק, והוא משתלב עם המטרה להגן על אופייה הדמוקרטי של המדינה." הצעה זו של המבקר לא הגיעה לכלל חקיקה. לדעת נשיא בית המשפט העליון בדימוס, אהרן ברק, הוראת סעיף 2(ב) לחוק יסוד: מבקר המדינה מסמיכה ואף מחייבת את מבקר המדינה לדאוג לשמירת זכויות האדם. התנגדות נחרצת לפעולתו של מבקר המדינה כנציב זכויות האדם, מובעת במאמר מאת מתנאל בראלי.
אני אוהב כסף
אני אוהב כסף (באנגלית: I Love Money) היא סדרת מציאות אמריקאית שמשודרת בערוץ VH1, ספין אוף של הסדרות: "טעם האהבה", "בית ספר לנימוסים", "אני אוהב את ניו יורק", "רוק של אהבה", "הזדמנות אמיתית של אהבה", "עבור האהבה של ריי ג'יי", "דייזי של אהבה" ו"מייגן רוצה מיליונר".
עד כה היו 4 עונות, אך העונה ה-3 בוטלה בגלל רצח והתאבדות של אחד המתמודדים שהשתתפו בעונה זו.
איגור קראסנוב
איגור ויקטורוביץ' קראסנוב (ברוסית: Игорь Викторович Краснов; נולד ב-24 בדצמבר 1975) הוא מדינאי ומשפטן רוסי. מכהן בתפקיד התובע הכללי של רוסיה מאז ינואר 2020.
ביוגרפיה
איגור קראסנוב נולד ב-24 בדצמבר 1985,בעיר ארכנגלסק, שברוסיה הסובייטית.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה הממלכתית פומור על שם לומונוסוב (כיום — האוניברסיטה הפדרלית הצפונית). משנת 1997 עובד בגופי התביעה הממלכתיים.
בשנים 2006–2007 עבד כחוקר במשרדי התובע הכללי. בשנת 2007 עבר לוועדת החקירות הפדרלית, שאז הייתה חלק ממשרדי התביעה הכללית. עבד החוקר בכיר לעניינים חשובים.
לאחר הפיכת הוועדה לגוף פדרלי עצמאי בשנת 2011 המשיך לעבוד במשרדי הוועדה. במסגרת תפקידו חקר תיקים פליליים רבים חקירת ניסיון ההתנקשות בחייו של אנטולי צ'ובייס בשנת 2005, חקירת פעילותם של ארגונים לאומיים כדוגמת הארגון הלוחם של הלאומנים הרוסיים (BORN).; תיק רצח סטניסלב מרקלוב ואנסטסיה באבורובאיה (2009), רצח שופט בית המשפט העירוני של מוסקבה אדוארד צ'ובאשוב, רצח אלוף העולם באיגרוף תאילנדי מוסלים עבדולאייב, רצח פיודור פילאטוב ואיוואן חוטורסקי.
איגור עמד בראש צוות החקירה שחקר את הרוצח סרגיי פומאזון.
מספטמבר 2014 עד מרץ 2015 חקר את פרשת השחיתות וגנבת הכספים שנועדו לבניית קוסמודרום ווסטוצ'ני. בפברואר 2015 עמד בראש צוות החקירה שחקר את רצח בוריס נמצוב. באפריל 2016 מונה לסגן יושב ראש ועדת החקירות.
ב-20 בינואר 2020 נשיא רוסיה ולדימיר פוטין הציע לו את תפקיד התובע הכללי של רוסיה.
ז' בטבת
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בז' טבת היא ברוב השנים פרשת ויגש. אבל אם בר המצווה חל בשנה המתחילה ביום חמישי פרשת בר המצווה היא פרשת ויחי.
מכתבי חוסיין–מקמהון
מכתבי חוסיין–מקמהון (מכונים גם: "איגרות מק'-מהון") הם חליפת חמישה עשר מכתבים מהשנים 1915–1916 – ימי מלחמת העולם הראשונה, בין הנרי מקמהון, מושל מצרים מטעם האימפריה הבריטית, לבין השריף חוסיין בן עלי מהמשפחה ההאשמית, שהיה שליט מחוז חג'אז ושומר המקומות הקדושים במכה ובאל-מדינה תחת השפעת האימפריה העות'מאנית. חליפת המכתבים הייתה משא ומתן רשמי-למחצה על התנאים שבהם יתמוך השריף חוסיין במרד ערבי במזרח התיכון נגד העות'מאנים, כך שישרת את האינטרס הבריטי באזור, תמורת התמנותו ל"מלך הערבים" (ملك العرب) על הממלכה הערבית החדשה. בעיני בריטניה לא הגיעה חליפת המכתבים לכלל הסכם רשמי. בעיני הערבים, מכתבי חוסיין-מקמהון הם דוגמה לבוגדנות המערב משום הסתירה, לטענתם, בין הנאמר במכתבים אלו לבין הסכם סייקס–פיקו והצהרת בלפור.
המכתבים
תוואי הגבולות שהשריף חוסיין ביקש לקבוע לממלכה הערבית שקיווה להקים סתר את התחייבויותיה של בריטניה לצרפת בהסכם סייקס–פיקו שנחתם ב-1916 ואת הצהרת בלפור, שניתנה להסתדרות הציונית ב-1917. חליפת המכתבים התנהלה לפני ההתחייבויות האלה, אך נראה שממשלת בריטניה הייתה מודעת לסתירה שעלולה להיווצר בין הבטחותיה, ודאגה להבהיר את עמדתה במכתב תשובה ששלח מקמהון לשריף חוסיין באוקטובר 1915, שבעה חודשים לפני חתימת הסכם סייקס–פיקו ושנתיים לפני הצהרת בלפור: "שני המחוזות מרסינה ואלכסנדרטה, והחלק של סוריה השוכן ממערב למחוזות דמשק, חומס, אל-חמה וחלבּ אינם נחשבים ערביים לחלוטין ויש להוציא אותם מן הגבולות הנדרשים". הבעייתיות במשפט זה היא שלא ברור למה הכוונה במילה מחוזות: האם מדובר במחוזותיה של האימפריה העות'מאנית, כאשר בניגוד לדמשק ולחלב, חומס ואל-חמה לא היו מחוזות נפרדים בתקופה זו, או לחלופין, על-פי פרשנות אחרת, מדובר בערים המדוברות ובסביבותיהן בלבד, פרשנות המכלילה את שטחי ארץ ישראל בשטח המובטח להקמת מדינה ערבית.
יש המנמקים את אי קיום האמור במכתבי חוסיין-מקמהון באכזבתה של בריטניה מהמרד הערבי שהנהיג השריף חוסיין. הוא היה אמור להתחיל במרד נגד הטורקים שיסייע לבריטניה לכבוש את אזור ארץ ישראל, עבר הירדן ועיראק, אבל הכוח המורד מנה מאות בודדות של בדווים ולא סייע מספיק לבריטניה. בהסכם סייקס–פיקו ובהצהרת בלפור אין כל אזכור למכתבי חוסיין-מקמהון או להתחייבות כלשהי שנתנה בריטניה לשריף חוסיין או לגורם ערבי אחר.
ב-1919 נחתם הסכם ויצמן-פייסל בין חיים ויצמן, נציג התנועה הציונית, לאמיר פייסל, נציג ממלכת חג'אז ובנו של השריף חוסיין, שאמור היה לגשר על הפער בין שאיפת התנועה הציונית להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, לבין שאיפת השריף חוסיין להקים ממלכה ערבית ברוב שטחי המזרח התיכון. ההסכם כלל הערה שביצועו מותנה בכך שהערבים יקבלו את כל דרישותיהם לעצמאות. ההערה מתייחסת, מן הסתם, למכתבי חוסיין-מקמהון, ובהתחשב בתנאי ההסכם, נראה כי המשפחה ההאשמית השלימה עם הוצאת ארץ ישראל מתחומי הממלכה שביקשה להקים.
ב-1924 הודח השריף חוסיין ממעמדו כשחג'אז נכבשה בידי צבאו של אבן סעוד, שליט נג'ד, מחוז במרכז חצי האי ערב, שהקים זמן-מה לאחר מכן את הממלכה הערבית הסעודית. ב-1926 הכריז אבן סעוד על עצמו כמלך נג'ד וחג'אז וזכה להכרת בריטניה. על אובדן השליטה בחצי האי ערב ובממלכה הערבית של סוריה, פיצתה בריטניה את המשפחה ההאשמית בכך שנתנה לבניו של חוסיין את השלטון בעבר הירדן (שנותק מן המנדט הבריטי על פלשׂתינה-ארץ ישראל) ובעיראק. מלכי ירדן הם צאצאי השריף חוסיין, אולם השלטון ההאשמי בעיראק הסתיים בשנת 1958.
הקו הבריטי הרשמי מאז 1922 ואילך, היה שארץ ישראל לא הוכללה בתחומי ההבטחות לערבים. אולם אי הביטחון לגבי עניין ארץ ישראל ואי הרצון לפרסם את ההבטחות בדבר הח'ליפות, בשל החשש מתגובת המוסלמים בהודו, גרמו לבריטים להימנע מפרסום פומבי של חליפת המכתבים.
תקפות המכתבים כחוזה מדיני בעיני הערבים
המזרחן יהושע פורת תוהה מדוע השימוש הערבי במכתבים נעשה רק החל מסוף 1920, כך שהטיעון החד באמתחתם במאבקם למען השגת הבכורה בארץ ישראל, התאחר כדי שנתיים מתום המלחמה. הטיעון הועלה לראשונה בדצמבר 1920 בהודעה ששלחה הוועידה הפלסטינית השלישית שהתכנסה בחיפה לנציב העליון, ומאז חזר ונשנה בכל פניותיהם לבריטים ולעולם הרחב. אפילו במהלך המשא ומתן שניהל האמיר פייסל עם הבריטים בלונדון במהלך 1919 על עתיד סוריה, הוא הציג את נוסח תביעותיו המקוריות של אביו, השריף חוסיין, וכלל לא הזכיר את מכתבי מקמהון. לאור הקשרים ההדוקים שהתקיימו באותה תקופה בין דמשק לארץ ישראל, נראה לפורת שסיבת השתיקה של הפלסטינים בסוגיה היא אותה הסיבה לשתיקת משפחת שריף - המכתבים לא נחשבו בעיניהם להתחייבות בריטית מוצקה.
הוועדה לעניין מכתבי מקמהון
אחת המחלוקות החשובות שהתעוררו בוועידת השולחן העגול שהתקיימה בין 7 בפברואר ל-17 במרץ 1939, נסובה סביב הטענה הערבית לסתירה שבין הצהרת בלפור, לבין מכתבי חוסיין-מקמהון. בהזדמנות זו פורסמו המכתבים לראשונה באופן רשמי.
במהלך הוועידה הוקמה ועדה בריטית-ערבית כדי להחליט על תקפותן של ההבטחות שהובטחו לערבים במכתבי מקמהון. בוועדה השתתפו חמישה נציגים מן הצד הבריטי, וחמישה נציגים מן הצד הערבי, שאחד מתוכם, מייקל מקדונל, אינו ערבי. הנציגים הבריטים העלו את טיעוניהם שלפיהם מכתבי מקמהון לא היו בגדר הבטחה פורמלית מצד בריטניה. נציגי הערבים העלו את טיעוניהם העובדתיים במזכר בכתב, ואילו את הטיעונים המשפטיים מסר מייקל מקדונל בהרצאה בעל פה, שניתחה בהרחבה את תוכן המכתבים והדגשת הנקודות בהם התומכות בגרסה הערבית.
בסופו של דבר לא הגיעו נציגי שני הצדדים לידי הסכמה בדבר הפרשנות שיש לייחס למכתבים.
הצי המלכותי האיטלקי
הצי המלכותי האיטלקי (באיטלקית: Regia Marina - רֶגָ'ה מָרִינָה) היה הצי המלחמתי של ממלכת איטליה מאז הקמתה ב-1861, לאחר איחוד איטליה, ועד סוף מלחמת העולם השנייה. ב-1946, עם ייסוד הרפובליקה האיטלקית, הוחלף שמו ל"מרינה מיליטארה" (Marina Militare, באיטלקית: הצי הצבאי).
מראשיתו ועד מלחמת העולם הראשונה
20 ביולי 1866: קרב ליסה נערך בין הצי האיטלקי לצי האוסטרי ליד האי ליסה (Lissa, כיום ויס, Vis). היה זה הקרב הימי הגדול הראשון שבו השתתפו אוניות עשויות ברזל ומונעות בקיטור, ואחד האחרונים בהיסטוריה שנעשה בו שימוש מכוון בניגוח אוניות היריב.
מלחמת העולם הראשונה
איטליה בנתה והחזיקה שש אוניות מערכה מטיפוס "דרדנוט" ("דנטה אליגיירי" כאב-טיפוס, "ג'וליו צ'זארה", "קונטה די קאבור" ו"לאונרדו דה וינצ'י" מסוג "קאבור", "אנדריאה דוריה" ו"קאיו דואיליו" מסוג "דוריה"), אך הן לא השתתפו בקרבות ימיים גדולים במלחמת העולם הראשונה. רוב שנות המלחמה השתדלו הציים האיטלקי והאוסטרי להימנע מעימות, אם כי שניהם יזמו פעולות אחדות. האוסטרים חיבלו באוניות המערכה "בנדטו ברין" (Benedetto Brin) בברינדיזי ב-27 בספטמבר 1915 ו"לאונדרדו דה וינצ'י" (Leonardo da Vinci) בטאראנטו ב-2 באוגוסט 1916 והטביעו אותן. הרג'ה מרינה תקף בכלי נשק תת-מימיים: ספינות הטורפדו MAS 21 ו-MAS 15 הטביעו את אוניית המערכה ההונגרית "סנט אישטבן" (Szent István) בים האדריאטי ב-10 ביוני 1918; אחד מראשוני הטורפדות המאוישים, "מיניאטה" (Mignatta), חדר לנמל פולה (Pula) והטביע את אוניית הדגל האוסטרו-הונגרית "ויריבוס יוניטיס" (Viribus Unitis) ב-1 בנובמבר 1918. אוניית המערכה "טגטהוף" (Tegetthoff), אחותן של השתיים הקודמות, הועברה לאיטליה כשלל מלחמה ב-1919.
לצד מדינות הציר
כאשר הצטרפה איטליה הפשיסטית למלחמת העולם השנייה ב-10 ביוני 1940, היה הרג'ה מרינה הצי הצבאי הרביעי בגודלו בעולם ולו אוניות מערכה חדשות ומחודשות גם יחד. הוא התחרה בצי המלכותי הבריטי על השליטה בים התיכון, ויעדיו היו:
לאוניות המלחמה האיטלקיות יצאו מוניטין על עיצובן המשובח ועל מראן היפה, אך בה בעת הן לקו בעובי השריון ובחימוש נגד מטוסים שלהן ואף חסרו מכ"ם. יתר על כן, בניגוד למפקדים הבריטיים בים, שנהנו מאמון הממונים עליהם והיו חופשיים לפעול על פי שיקול דעתם, היה הפיקוח של המפקדה הראשית של הצי על מפקדי האוניות האיטלקיים הדוק וחסר פשרות. גישה זו הובילה להימנעות מקרב גם כשהיה לאיטלקים יתרון ברור, כפי שקרה במהלך מבצע "Hats". המפקדה הראשית של הצי האיטלקי פעלה כך, משום שידעה כי הבריטים יכולים למלא את מקום האוניות שיאבדו להם בים התיכון, בעוד אשר משאבי הרג'ה מרינה היו מוגבלים.
לאחר מספר קרבות השיגו הבריטים יתרון על אויביהם. מוצלחת במיוחד הייתה התקפתם על הבסיס הימי בטרנטו (קרב טרנטו, נובמבר 1940), שבמהלכה פגעו מטוסים-מושטים החמושים בטורפדות באוניות המערכה האיטלקיות שנמצאו בנמל. פעולה זו – בצד גורמים נוספים – העניקה את ההשראה להתקפה היפנית על פרל הארבור בדצמבר 1941.
הרג'ה מרינה ספג תבוסה ניצחת בקרב כף מטפן (Cape Matapan), שבמהלכו יירט הצי הבריטי והשמיד בהתקפה לילית שלוש סיירות כבדות: "זארה" (Zara), "פולה" (Pola) ו"פיומה" (Fiume), כולן מאותו סוג, ושתי משחתות מדגם פואטי (Poeti), ועמן ירדו למצולות למעלה מ-2300 ימאים. יתרונם של הבריטים היה במידע המודיעיני המוקדם על תנועות הצי האיטלקי ובמכשירי מכ"ם שבהם צוידו אוניותיהם. אשר על כן, יכלו לאתר ולטווח את אוניות האויב ממרחק ואף לעשות זאת בלילה. הסיורים היעילים לאין שיעור יותר של מטוסי הצי ושיתוף הפעולה ההדוק שלהם עם אוניות השטח תרמו גם הם תרומה חשובה למפלה האיטלקית.
במסגרת המערכה במזרח אפריקה פעלה באזור הים האדום שייטת הים האדום שניסתה, מבסיסה במאסאווה שבאריתריאה, שהייתה אז חלק ממזרח אפריקה האיטלקית, לפגוע בנתיבי השיט של הבריטים דרך מפרץ עדן לתעלת סואץ. הצי כלל שמונה צוללות ושבע משחתות, ומספר כלי שיט קטנים נוספים. עם תחילת הלחימה, ביוני 1940 אבדו ארבע צוללות. לאחר כיבוש מאסאווה על ידי הבריטים, באפריל 1941 איבדה השייטת את נמל הבית שלה. ארבע צוללות חמקו לנמל בורדו ויתר הספינות טובעו על ידי צוותן, או הושמדו במתקפת התאבדות חסרת סיכוי על נמל פורט סודאן.
ההתקפה המוצלחת ביותר שביצע הצי האיטלקי בוצעה על ידי צוללים שיצאו מהצוללת שירה ומיקשו אוניות מערכה בריטיות בנמל אלכסנדריה ב-19 בדצמבר 1941. האוניות "קווין אליזבת" (HMS Queen Elizabeth, 1913) ו-"וליאנט" (HMS Valiant) טבעו במים רדודים, אך נמשו לאחר זמן והושבו לשירות פעיל כשנתיים לאחר מכן.
בעקבות מפלות הפתע הבריטיות הללו הצליח הרג'ה מרינה להשיג עליונות ימית במרכז הים התיכון, ולמשך חודשים ארוכים נותרו נתיבי האספקה הימיים של איטליה פתוחים ובלתי מאוימים.
הצי האיטלקי ניצל את המצב שהתהווה ופנה למתקפה, כשהוא חוסם את המעבר או משמיד חלק ניכר של שלוש שיירות בריטיות גדולות שעשו דרכן אל נמל מלטה. על רקע זה התנהלו כמה התנגשויות ימיות – קרב סירטה השני (Sirte), מבצע הארפון (Harpoon) ומבצע פדסטל (Pedestal) – שהסתיימו בניצחון הציר. ההתקפה על שיירת "הארפון" הייתה הניצחון האמיתי היחיד של הצי האיטלקי, שהצליח להטביע כמה אוניות מלחמה בריטיות ולהסב נזקים לאחרות. מבין שש אוניות השיירה הבריטית רק שתי אוניות משא הצליחו להגיע אל מלטה. היה זה גם הניצחון היחיד של שייטת אוניות שטח איטלקית במלחמת העולם השנייה.
ברם, שמחת מדינות הציר הייתה קצרת-ימים. הדלק והאספקה שהובאו אל מלטה במבצע "פדסטל" באוגוסט, חרף האבדות הכבדות, ופלישת צבאות בנות הברית לצפון אפריקה בנובמבר (מבצע "לפיד") היטו את הכף במלחמה לרעתה של איטליה. העליונות האווירית והימית של בנות הברית אפשרה להן לפגוע מדי יום ביומו בקווי האספקה של מדינות הציר, ובחלוף שישה חודשים סולקו צבאות גרמניה ואיטליה מלוב ומתוניס.
הצי האיטלקי מילא את תפקידו היטב ובאומץ בהגנה על השיירות אל צפון אפריקה, אך סבל מחיסרון טכני. אוניותיו שמו את מבטחן ביתרון המהירות, אך היו חשופות לפגיעה קטלנית מפגזי תותחים ומטורפדות בשל שריונן הדק יחסית. מהלומת המוות הסופית שניחתה על הצי האיטלקי הייתה המחסור בדלק, ואוניותיו הגדולות נאלצו להישאר רתוקות בנמלים משך רוב השנה האחרונה לברית האיטלקית עם גרמניה.
לבקשת גרמניה שלח הצי האיטלקי במאי 1942 אל הים השחור ארבע ספינות טורפדו נגד צוללות (MAS – Motoscafo Anti Sommegibile) בעלות הדחק של 24 טון, שש צוללות מסוג CD, חמש ספינות טורפדו, וחמש סירות נפץ. כלי השיט הובלו ביבשה אל נהר הדנובה, אל וינה, ומשם הושטו אל קונסטנצה שברומניה. השייטת, שקבעה את בסיסיה ביאלטה ובפאודוניה, ניהלה מערכה פעילה ומוצלחת. לימים הועברו כלי השיט הללו לידי הצי הגרמני, אך בסופו של דבר נתפסו על ידי הכוחות הסובייטיים בקונסטנצה באוגוסט 1944.
משביתת הנשק ועד סוף המלחמה
ב-25 ביולי 1943 הודח בניטו מוסוליני מן השלטון, והאיטלקים חתמו על הסכם שביתת נשק עם בנות הברית, ב-3 בספטמבר 1943. על פי תנאי ההסכם נדרש הצי האיטלקי להעביר את אוניותיו אל נמלי בנות הברית. רוב האוניות הפליגו אל מלטה, שהייתה אז מעוז מבוצר ומוגן של בריטניה, אך שייטת מלה ספציה (La Spezia) עשתה דרכה אל סרדיניה. האוניות יצאו לדרכן ב-8 בספטמבר, היום בו הודיע דווייט אייזנהאואר על הכניעה, ובו מעשי האיבה בין הגרמנים והאיטלקים, בעלי הברית בעבר, הפכו לגלויים. תחילת המסע הימי נעשתה ללא חיפוי אווירי, במהלכו הותקפו האוניות על ידי מטוסים גרמניים, ואוניית המערכה "רומא" נפגעה משתי פצצות דואות מונחות מדגם Fritz X וירדה למצולות. בין 1600 הימאים שאבדו עם טביעתה של "רומא" היה גם המפקד העליון של הצי האיטלקי, אדמירל קרלו ברגמיני (Carlo Bergamini). ב-10 בספטמבר פגשה השיירה בדרכה בשתי משחתות בריטיות, ואלו המשיכו וליוו את שארית הצי אל נמל מלטה. יתר האוניות נתפסו בנמל על ידי הגרמנים או הוטבעו על ידי צוותיהן.
לא היה כל שימוש באוניות המערכה שנכנעו. נאמנות צוותיהן הוטלה בספק, ועל כן הן הוחזקו במשמורת במצרים. ביוני 1944 הורשו אוניות המערכה פחותות-העוצמה "אנדריאה דוריה" (Andrea Doria), "גאיו דואיליו" (Caio Duilio) ו"ג'וליו צ'זארה" (Giulio Cesare) לשוב אל נמל אוגוסטה (Augusta) שבסיציליה לצורך אימונים. האחרות, אוניות המערכה "ויטוריו ונטו" (Vittorio Veneto) ו"איטליה" (Italia, מקודם "ליטוריו" - Littorio), נשארו בנמל אסמאעיליה שבתעלת סואץ עד 1947. לאחר המלחמה נמסרה "ג'וליו צ'זארה" לידי ברית המועצות.
בתקופה שבה נלחם הצי האיטלקי לצד בנות הברית, עד יום הניצחון באירופה, השתתפו סיירות קלות איטלקיות במלחמה באוקיינוס האטלנטי נגד הצוללות הגרמניות. כלי שיט קטנים יותר, בעיקר צוללות וספינות טורפדו, שירתו בים התיכון. בימים האחרונים למלחמה עדיין ניטש ויכוח בין מנהיגי בנות הברית בסוגיה האם צריכות אוניות מערכה וסיירות איטלקיות ליטול חלק במערכה באוקיינוס השקט.
הצי האיטלקי במזרח הרחוק
כשחתמה ממשלת איטליה ב-1943 על הסכם שביתת נשק עם בנות הברית, נמצאו כמה מאוניות הצי האיטלקי במזרח הרחוק. תגובת צוותיהן להסכם הייתה שונה באופן ניכר. אוניות השטח, ובעיקר אוניות האספקה וסיירות העזר (auxiliary cruiser), הסגירו עצמן בנמלי בנות הברית ("אריטראה" בנמל קולומבו שבציילון), ואם נמצאו בנמלים בשליטה יפנית – הוטבעו על ידי צוותיהן ("קונטה ורדה", "לפנטו" ו"קרלוטו" בשאנגחאי, "קליטאה 2" בקובה שביפן. ארבע צוללות היו במזרח הרחוק: "קאני" (Cagni) שמעה על שביתת הנשק ונכנעה בדרבן שבדרום אפריקה, "קאפליני" (Cappellini), "ג'וליאני" (Giuliani) ו"טורלי" (Torelli) וצוותיהן הוחזקו במשמורת זמנית על ידי היפנים. שלוש צוללות אלה הועברו לידי פיקוד הצוללות הגרמני, והמשיכו להילחם בבנות הברית עם צוותים איטלקיים וגרמניים מעורבים.
לאחר כניעת גרמניה במאי 1945 הוסיפו כעשרים ימאים איטלקיים להילחם לצד היפנים. ה"טורלי", האחרונה באוניות המלחמה של איטליה הפשיסטית, הייתה פעילה עד 30 באוגוסט 1945. ביום זה טובעה במימי יפן על ידי מטוס הפצצה B-25 אמריקאי.
ססאר רודריגס אלברס
קריירה קבוצתית
לאחר ששיחק בילדותו בעיר לידתו, לאון, הצטרף ססאר לברצלונה ב-1939. הופעת הבכורה שלו בקבוצה נדחתה עקב גיוס לבסיס צבאי בגרנדה. ססאר שיחק במשך שתי עונות במועדון כדורגל גרנדה כשחקן מושאל מברצלונה, וב-1941 עזר להם לזכות באליפות הליגה השנייה. בעונה שלאחריה, עונת 1941/42, הן גרנדה והן ססאר ערכו את הופעת הבכורה שלהם בליגה הראשונה. בעונה זו הבקיע שישה שערים במשחק בו קבוצתו ניצחה 7-3. בעונה זו היה סגן מלך שערי הליגה.
ב-1942 חזר ססאר לברצלונה, עימה זכה לראשונה באליפות הליגה ב-1945. מעונה זו ועד עונת 1950/51 היה המבקיע המוביל של ברצלונה בכל עונה. ב-1951 הבקיע צמד בניצחון 3-0 בגמר גביע הגנרל. לאחר מכן, עם אסטניסלאו באסורה ולאזלו קובאלה, היה שותף לחוד הקבוצה שעזר לה לזכות בחמישה תארים בעונת 1951/52. הוא הבקיע פעם נוספת בגמר הגביע, בניצחון 4-2 על ולנסיה. בנוסף, הבקיע ססאר את שער הניצחון בגמר הגביע הלטיני מול ניס. בעונת 1952/1953 התחזקה התקפת ברצלונה אף יותר עם עלייתו של מורנו, וססאר זכה עם ברצלונה בדאבל, זכייה באליפות ובגביע, עונה שנייה ברציפות.
לאחר עזיבתו את ברצלונה, שיחק ססאר בשתי קבוצות נוספות לפני שהצטרף לאלצ'ה. כשחקן, ומאוחר יותר כמאמן-שחקן, עזר לקבוצה לעלות מהליגה השלישית עד לליגה הראשונה תוך שלוש עונות. ססאר אימן את הקבוצה בעונתה הראשונה בלה ליגה, עונת 1959/60.
קריירה בינלאומית
בין 1945 לבין 1952 שיחק 12 פעמים במדי נבחרת. ססאר הבקיע במשחק הבכורה שלו מול נבחרת פורטוגל ב-11 במרץ 1945. ססאר נכלל בסגל הנבחרת במונדיאל 1950. לצד משחקו בנבחרת ספרד, שיחק גם בנבחרת קטלוניה בין השנים 1943 לבין 1954. הוא שיחק במדי נבחרת קטלוניה עשר פעמים, והיה שותף לניצחון נבחרת קטלוניה על נבחרת ספרד ב-19 באוקטובר 1947, בו הבקיע צמד.
קריירת אימון
לאחר הצלחתו עם אלצ'ה, החל ססאר לאמן בריאל סרגוסה. ב-1961 הדריך את הקבוצה למקום השלישי בליגה, ובעונות הבאות הגיע עימה למקום הרביעי והחמישי. ב-1963 הגיעה הקבוצה לגמר גביע הגנרל. הצלחתו בסרגוסה משכה את תשומת לב מועדונו הקודם, וב-1964 מונה לתפקיד מאמן ברצלונה. בברצלונה לא זכה להצלחה, וססאר היה המאמן למשך 85 משחקים בלבד.
דיאן קולוסבסקי
דיאן קולוסבסקי (במקדונית: Дејан Кулушевски; נולד ב-25 באפריל 2000) הוא כדורגלן שוודי, המשחק בעמדת הכנף והקשר ההתקפי בטוטנהאם הוטספר ובנבחרת שוודיה.
תחילת הקריירה ומעבר לאטאלנטה
קולוסבסקי נולד בסטוקהולם שבשוודיה למשפחה צפון מקדונית, הוריו היגרו לשוודיה מהעיר אוחריד. בגיל שבע הצטרף לאקדמיה של ברומאפויקארנה קבוצה קטנה מפרוור של סטוקהולם בשם ברומה. בגיל 16 קולוסבסקי עבר לאקדמיה של אטאלנטה האיטלקית, ובעונת 2018/2019 קודם לקבוצה הבוגרת של המועדון שמשחקת בסרייה א'. ב-20 בינואר 2019 ערך קולוסבסקי את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' כשנכנס כמחליף בניצחון הקבוצה 0–5 על פרוזינונה. באותה עונה קולוסבסקי ערך שלוש הופעות בליגה.
הפריצה בפארמה והמעבר ליובנטוס
ב--18 ביולי 2019 קולוסבסקי הושאל לפארמה מהסרייה א' לעונה אחת. ב-30 בספטמבר הוא כבש את שער הבכורה בקריירה שלו בניצחון פארמה על טורינו בתוצאה 2–3. ב-14 בדצמבר 2019 כבש את שערו הרביעי בליגה האיטלקית מול נאפולי. היכולת המרשימה של קולוסבסקי שכבש ארבעה שערים ובישל שבעה נוספים בחצי עונה, שכנעה את אלופת איטליה יובנטוס לשלם עבורו 35 מיליון אירו, קולוסבסקי חתם על חוזה לארבע וחצי עונות ביובנטוס וחזר בהשאלה לפארמה עד תום עונת 2019/2020.
יובנטוס
לקראת עונת 2020/2021 קולוסבסקי הצטרף רשמית לסגל של יובנטוס. ב-20 בספטמבר 2020 קולוסבסקי רשם את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה, בניצחון 0–3 על סמפדוריה. ב-25 באוקטובר כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה, במשחק מול הלאס ורונה שהסתיים בתוצאה 1-1. ב-19 במאי 2021 הוא כבש בניצחון 1–2 בגמר הגביע האיטלקי מול אטאלנטה.
טוטנהאם הוטספר
ב-31 בינואר 2022 חתם קולוסבסקי בטוטנהאם הוטספר מהפרמייר ליג בעסקת השאלה ל-18 חודשים, תמורת עשרה מיליון אירו. במידה וטוטנהאם תממש את אופציית הרכישה, הקבוצה תשלם 35 מיליון אירו נוספים.
ב-9 בפברואר ערך הופעת בכורה בהפסד 2–3 לסאות'המפטון. ב-19 בפברואר כבש שער בכורה בניצחון 2–3 על מנצ'סטר סיטי.
קריירה בינלאומית
בשל מוצאו הצפון המקדוני שיחק קולוסבסקי במדי הנבחרת עד גיל 16 של צפון מקדוניה. מאידך שיחק בכל הנבחרות הצעירות של שוודיה. ב-18 בנובמבר 2019 קולוסבסקי ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הבוגרת של שוודיה בניצחון 0–3 על איי פארו במסגרת מוקדמות יורו 2020. ב-8 בספטמבר 2020 קולוסבסקי כבש את שערו הראשון בנבחרת שוודיה בניצחון 1–2 על נבחרת קרואטיה במסגרת ליגת האומות.
יוסי שבחון
יוסי שבחון (נולד ב-22 במרץ 1982) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
קריירה
שבחון נולד וגדל בפתח תקווה והחל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה, עמה זכה בשנת 2000 באליפות ליגת העל לנוער. במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון שיחק כשש שנים, ועמה זכה בעונת 2004/2005 בגביע הטוטו. בעונתו האחרונה בקבוצה כבש 11 שערים והיה מלך השערים של הקבוצה לצידו של טוטו תמוז.
בקיץ 2006 עבר שבחון למכבי תל אביב, ואת שער הבכורה שלו במועדון כבש בניצחון 3–1 בדרבי מול הפועל תל אביב ב-29 באוקטובר 2006. בסך הכל כבש שישה שערי ליגה בעונתו הראשונה בקבוצה, ובעונת 2007/2008 כבש תשעה שערים. בעונת 2008/2009 כבש שני שערי ליגה וזכה עם הקבוצה בגביע הטוטו, לאחר שהבקיע את שער הניצחון במשחק הגמר מול הפועל באר שבע. את עונת 2009/2010 סיים שבחון כמלך השערים של מכבי תל אביב עם תשעה שערים.
לאחר ארבע שנים במכבי תל אביב, עבר שבחון ליריבתה העירונית בקיץ 2010, כאשר הצטרף להפועל תל אביב. במשחק הבכורה שלו בהפועל תל אביב, כבש שבחון שער ובישל שלושה שערים למהראן לאלא, בניצחון 5–0 על ז'לייזניצ'אר סרייבו במסגרת מוקדמות ליגת האלופות. בשלב הבתים של המפעל בישל לערן זהבי את השער האחרון בניצחון 3–0 על בנפיקה ליסבון. בליגה כבש שער אחד בעונת 2010/2011, ובסופה זכה עם הפועל תל אביב בגביע המדינה.
בספטמבר 2011 חתם שבחון לעונה אחת בהפועל באר שבע. בעונת 2011/2012 כבש שישה שערים והיה גורם משמעותי בהישארות הקבוצה בליגת העל.
ב-21 ביוני 2012 חתם שבחון לשנתיים במכבי נתניה. את שער הבכורה שלו במועדון כבש שבחון בהופעות הבכורה שלו ב-19 ביולי 2012, בהפסד 1–2 לקופס הפינית במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. בליגה כבש ארבעה שערים בעונת 2012/2013, ובתום העונה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
לקראת עונת 2013/2014 חתם שבחון בהפועל רמת השרון. את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך בהפסד 0–2 להפועל חיפה. את שערו הראשון הבקיע ב-28 בינואר 2014 נגד מכבי אום אל-פחם במסגרת גביע המדינה. את שערו הראשון בליגה כבש נגד מכבי חיפה בהפסד 1–2 במסגרת המחזור ה-26 בליגת העל. בתום העונה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית. בעונה שלאחר מכן שיחק לראשונה מחוץ לליגה הבכירה, וכבש במדי הקבוצה עשרה שערים בליגה הלאומית. בעונת 2015/2016 כבש 13 שערים בליגה הלאומית, ובסופה עזב את המועדון.
בנובמבר 2017 חתם שבחון בקבוצת מכבי הרצליה מהליגה הלאומית, וכבר בהופעת הבכורה שלו כבש שער בהפסד 1–3 להפועל פתח תקווה. בסך הכל כבש שלושה שערים בעונת 2017/2018, ובסופה ירדה הקבוצה לליגה א'. ביולי 2018 הודיע שבחון על פרישה ממשחק פעיל ומונה לעוזר מאמן במכבי הרצליה, אך חודשיים לאחר מכן חזר בו מהודעת הפרישה והצטרף לסגל הקבוצה כשחקן פעיל. בעונת 2018/2019 כבש ארבעה שערים, כולל שער אחד בפלייאוף העלייה לליגה הלאומית, בו הפסידה הקבוצה להפועל עכו.
ב-14 בנובמבר 2020 פרש ממשחק פעיל.
נבחרת ישראל
לזכותו של שבחון 14 הופעות ושני שערים במדי הנבחרת הצעירה של ישראל. ב-17 באוגוסט 2005 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ישראל הבוגרת, במשחק ידידות נגד נבחרת פולין. בסך הכל ערך שלוש הופעות במדי הנבחרת, כולן במשחקי ידידות, והאחרונה שבהן ב-15 באוגוסט 2006 נגד.
תארים
סה״כ תארים קבוצתיים: (3)
לוק ג'קסון
לוק ג'קסון (באנגלית: Luke Jackson; נולד ב-6 בנובמבר 1981 ביוג'ין, אורגון) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הסמול פורוורד. גובהו 2.01 מטרים.
דוד יוסף (ראש עירייה)
דוד יוסף (נולד ב-1959) הוא איש ציבור שכיהן כראש עיריית אור יהודה ממאי 2007 עד יוני 2015. הורשע בעבירות מין ובעבירות של מרמה והפרת אמונים ונדון ל-38 חודשי מאסר.
ביוגרפיה
בעשרים השנים שקדמו לבחירתו, התמודד יוסף שלוש פעמים על תפקיד ראש עיריית אור יהודה: בשנת 1989 התמודד עצמאית ונוצח על ידי יצחק בוכובזה. בשנת 1993 התמודד מטעם מפלגת צומת ונוצח על ידי תמיר שאבי. בשנת 1998 לא התמודד, אלא הצטרף ליצחק בוכובזה, ולאחר הבחירות מונה לסגנו, וב-2003 התמודד נגד בוכבזה, הפסיד בסיבוב השני, ובמועצת העיר נמנה עם שורות האופוזיציה.
בשנת 2007 התמודד יוסף מטעם מפלגה עצמאית בתמיכת הליכוד וש"ס וזכה, תוך שהוא מביס את ראש העירייה הזמני, עופר בוזי, שמוּנה לאחר התפטרותו של יצחק בוכובזה. עם היוודע תוצאות הבחירות, פנו שלושת מתחריו של יוסף לבית המשפט המחוזי בתל אביב, בתביעה לפסילת הבחירות ועריכת בחירות חדשות, בטענה שיוסף ניהל תעמולת בחירות בניגוד לחוק, משום שפרסם פנייה של הרב עובדיה יוסף לתמוך בו. בית המשפט דחה תביעה זו.
מיד עם היבחרו, הודיע יוסף על פתיחת דף חדש בכל הקשור ליחסה של עיריית אור יהודה לעולים מאתיופיה.
הרשעה בפלילים
בשנת 2015 נעצר לחקירה בחשד לביצוע עבירות מין, ב-18 ביוני באותה שנה, התפטר יוסף מתפקידו כראש עיר, וביולי אותה שנה הוגש נגדו כתב אישום בשורה של עבירות: גנבה בידי עובד ציבור, בעילה אסורה בהסכמה, מעשה מגונה ללא הסכמה, מעשה מגונה תוך ניצול יחסי מרות, מעשה מגונה תוך שימוש בכוח, הטרדה מינית, מרמה והפרת אמונים, שימוש לרעה בכוח המשרה ושיבוש הליכי משפט. ב-5 בדצמבר 2016 הורשע ב-11 מתוך 15 עבירות המין שיוחסו לו, בהן הטרדה מינית בכוח, ובחמש עבירות מרמה והפרת אמונים, בהן גנבה בידי עובד ציבור ונידון לשנתיים מאסר. בבית המשפט העליון התקבל ערעור המדינה ועונשו הוחמר ל-38 חודשי מאסר. הוא השתחרר מהכלא באוקטובר 2019.
חיים אישיים
יוסף נשוי ואב לשניים.
טחנות הרוח בקינדרדייק-אלסהאוט
טחנות הרוח בקינדרדייק-אלסהאוט (הולנדית Kinderdijkse molens) הן קבוצה של 19 טחנות רוח הניצבות בכפר קינדרדייק (בעבר אלסהאוט - Elshout), כ-12 ק"מ דרומית-מזרחית למרכז העיר רוטרדם בפרובינציה דרום הולנד בהולנד. הטחנות שוכנות בקצהו הצפון-מערבי של פולדר אלבלאסרווארד (Alblasserwaard), סמוך למפגש הנהרות לק (Lek - מפה: "1") ונורד (Noord - מפה: "2").
טחנות רוח הוקמו בקינדרדייק כבר בסוף המאה ה-14, אך הטחנות הניצבות במקום כיום, הוקמו החל באמצע המאה ה-18. בשנת 1997 הוכרזו טחנות הרוח בקינדרדייק כאתר מורשת עולמית, והן נחשבות לאטרקציה תיירותית.
היסטוריה
משטחי הכבול במערבה של הולנד יושבו החל במאה ה-11, ובאותה עת החל ייבושו של פולדר אלבלאסרווארד. בתחילת המאה ה-12 כבר הקיף סכר נמוך את שטח הפולדר למעט בצידו המערבי, וב-1320 הושלמה הקפתו של הפולדר כולו. שני הנחלים שחצו את הפולדר - אלבלאס (Alblas) וחיסן (Giessen) תועלו לשני האגנים "דה נדרווארד" (De Nederwaard - "השטח התחתון" מפה: "3", "5") ו"דה אוברווארד" (De Overwaard - "השטח העילי", מפה: "4", "6") בהתאמה.
ב-1277 הוקם "וועד המים המחוזי של אלבלאסרווארד" (Hoogheemsraadschap van den Alblasserwaard) שעליו הוטלה האחריות לתחזוקת הסכרים באלבלאסרווארד. ב-1365 אושרה חפירת "תעלת הניקוז הגדולה" (Grote Waterschap) לניקוזו של האוברווארד אל נהר לק שמצפון לו, ו-4 שנים לאחר מכן החלו העבודות להקמתה של "תעלת הניקוז החדשה" (Nieuwe Waterschap) לניקוזו של הנדרווארד.
מספר הצפות קשות בשנת 1726 הביאו את הנהלת האזור להקים סידרה של שמונה טחנות ראשיות לאורך כל אחד משתי התעלות אשר ישאבו את המים מהפולדר ו-43 טחנות משניות אשר יעבירו אותם הלאה אל מאגרים ואל הנהרות הסמוכים. למרות מספר שיפורים ותוספות למערך במשך המאה ה-18, השיטה הוכיחה את עצמה כבלתי יעילה בשל כך שגובה מי הנהרות היה גבוה מידי מכדי שניתן יהיה להזרים אליהם את המים העודפים.
האתר
כיום שרדו 8 טחנות לאורך האוברווארד ושמונה נוספות לאורכו של הנדרווארד. לאלה נוספו בעת ההכרזה שלוש טחנות נוספות השוכנות מזרחית לקבוצה העיקרית. כל הטחנות מתוחזקות וכשירות לפעולה כמתקני שאיבה לגיבוי במקרה של בעיה כלשהי במתקנים המודרניים.
שמונה הטחנות בנדרווארד נבנו כולן ב-1738 מלבנים והן כוללות חדרי מגורים. זרועות הטחנות שאורכן 28 מטר מגיעות עד מרחק של 30 ס"מ בלבד מהקרקע. שמונה הטחנות לאורך האוברווארד ניבנו ב-1740 מעץ על משטחי לבנים, ובניגוד לקודמות הן מתומנות בצורתן.
ההכרזה כוללת מספר מבנים ומתקנים נוסף על טחנות הרוח. בית ועד המים של האוברווארד נבנה ב-1581 ונקנה על ידי הוועד ב-1595, אך רק ב-1648 היה למקום מושבו של הוועד. בית ועד המים של הנדרווארד הוקם במאה ה-18.
תחנת השאיבה בוויסבום (Wisbom) נבנתה ב-1868 ושימשה את האוברווארד. התחנה הונעה תחילה בקיטור וב-1924 הוסבה לחשמל. תחנת השאיבה ואן האפטן (Van Haaften) שימשה את הנדרווארד. גם היא הוקמה ב-1868, והוסבה לחשמל ב-1927, מועד בו הוחלפו גלגלי השאיבה הקיימים והותקנו בה גלגלים בצורת בורגי ארכימדס.
בן סטרונג
בן סטרונג (אנגלית: Ben Strong; נולד ב-18 בספטמבר 1986) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ממוצא אינדיאני, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 2008–2016 בעמדת הסנטר ומתנשא לגובה של 2.11 מטרים.
ביוגרפיה
סטרונג אשר נולד וגדל במיאמי, פלורידה, החל לשחק כדורסל בקבוצות כדורסל מקומיות וכן לאחר מכן בקבוצת בית ספרו. לאחר סיום לימודיו בתיכוניים הצטרף אל מדיה של מכללת גילפורד מליגת הדיוויז'ן השלישית של ה-NCAA. בעונתו הרביעית והאחרונה במכללה, נבחר לשחקן העונה בליגה, לאחר שסיים את העונה כמלך הסלים (26 נקודות), מלך הריבאונדים (11 כדורים חוזרים) וכמלך החסימות (2.2 חסימות).
לאחר ארבע שנים במדי המכללה, סטרונג, נבחן אצל קבוצת הכדורסל מכבי חיפה במחנה האימונים שקיימה במיאמי, והרשים את מאמן הקבוצה, אבי אשכנזי והוחתם לשתי עונות. סטרונג הוביל את הקבוצה למשחקי ההצלבה ואף לגמר גביע המדינה, אך הפסיד עם קבוצתו להפועל חולון.
משחק השיא של בן סטרונג היה במסגרת המחזור הרביעי בעונת בניצחון 65–72 על הפועל חולון. בן סטרונג קלע 18 נקודות והוריד 8 כדורים חוזרים.
ט' בטבת
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בט' טבת היא פרשת ויגש אם בר המצווה חל בשנה המתחילה בשבת או בשנה חסרה המתחילה ביום שני (שנה מקביעות בחג או בחה) ופרשת ויחי אם בר המצווה חל בשנה שלמה המתחילה ביום שני, או בשנה המתחילה ביום שלישי או ביום חמישי.
אליפות אירופה באופני הרים 2010
אליפות אירופה באופני הרים (מרוצים בקטגוריית קרוס קאונטרי) 2010 היא סדרת מרוצי אופני הרים שנערכה בחיפה בין התאריכים 6 ביולי ו-9 ביולי ב-2010. האליפות היא חלק מאליפות אירופה באופני הרים.
בתחרויות השונות השתתפו 200 רוכבים מ-26 מדינות וצפו בהן כ-5,000 צופים. אליפות זו היא הראשונה שנערכה בישראל והיא פתחה את מקצי הדירוג לקראת אולימפיאדת לונדון שתיערך ב 2012. צרפת וטורקיה ביטלו את השתתפות רוכביהם באליפות בטענה של "אזהרת מסע" שיצאה במדינותיהן לגבי חיפה.
התחרויות נערכו על מסלול פתיחה באורך 0.9 קילומטרים, ולאחריו מסלול מעגלי באורך 6.6 קילומטרים היוצא ממרכז הקונגרסים, פונה מזרחה אל חורש שבנחל אזוב שעל הכרמל ושב מערבה אל מרכז הקונגרסים בחיפה.
הקטגוריות בהן התחרו באליפות הן:
המנצחים בקטגוריות השונות הוכתרו כאלופי אירופה לשנת 2010.
יוסף לוי
יוסף לוי (באותיות לטיניות: Joseph Loewy; 5 באוגוסט 1885 – 25 באפריל 1949) היה מהנדס, רוכש קרקעות וממייסדי המושבה ולימים העיר נהריה.
לוי נולד בגלייביץ, בשלזיה עילית שבגרמניה ב-1885. בשנת 1903 החל בלימודי מתמטיקה באוניברסיטת ברלין, לאחר מכן עבר ללמוד הנדסת בניין בבית הספר הטכני הגבוה של רובע שרלוטנבורג בברלין. בשנת 1905 הצטרף לאגודת סטודנטים ציוניים. לוי סיים את לימודיו בשנת 1909 ועבד במשרדי מהנדסים בגרמניה. ב-1913 עלה לראשונה ארצה, ועבד כמהנדס במשרד הארצישראלי של ארתור רופין. ב-1915 חזר לגרמניה ועבד בה כמהנדס. ב-1920 עלה שנית ארצה עם אשתו קלרה לבית זומרפלד. הוא הקים עם עמיתיו את חברת קדם לבנין, ופעלה עד פירוקה ב-1922.
ב-1924 עבר לחיפה והתגורר בשכונת הרצליה. ב-1927 בנה את ביתו ברחוב יפה נוף 9 שהיה מוקד להתכנסות עולי גרמניה בעיר.
בארץ ישראל הקים חברת בניין. בין יתר עיסוקיו עסק לוי ברכישת אדמות בהון פרטי. לדוגמה: כ-40 אלף דונם אדמות מפרץ חיפה – (בשיתוף פעולה עם הקרן הקיימת לישראל והכשרת היישוב), אזור אחוזה ויערות הכרמל (בשיתוף פעולה עם יזמים אחרים כמו גאורג הרץ-שקמוני). על חלק מהאדמות שעל הכרמל תוכננה בניית גבעת וולפסון וכן השטח עליו נמצאת היום חוות משמר הכרמל. עם השנים הפך לוי לרוכש הקרקעות הפרטי הגדול ביותר בארץ-ישראל.
באפריל 1934 יזם רכישת קרקע בחבל ארץ בגליל המערבי, מצפון לעכו, שהיה מיושב בערבים בלבד. הוא הצליח לשכנע קבוצת יזמים לגייס הון יסוד ולרכוש כ-2,400 דונם של אדמה שהיו שייכות למשפחת טואני מביירות. חודש אחר כך קמה חברת "נהריה משקים זעירים בע"מ", שהקימה את הבתים הראשונים במושבה החדשה נהריה.
ב-1935 הוביל לוי עם משקיעים נוספים, את קניית "יערות הכרמל" [היום "חוות משמר הכרמל"] בכוונה להקים התיישבות יהודית שתיצור רצף יהודי בין עתלית לנשר. קבוצת פועלים קטנה התיישבה במקום, אך בעקבות קשיים והתנכלויות של כנופיות ערביות במאורעות 39–1936, העבירו לוי ושותפיו את השטח לקק"ל ב-26 בספטמבר 1939.
לוי עזב את ביתו בחיפה והתיישב בנהריה, ויחד עם המתיישבים חלק את קשיי ההתחלה. במהלך השנים חזר לגור באחוזה בחיפה, אך בערוב ימיו שב למושבה על מנת למות ולהיקבר בה.
על שמו רחובות בחיפה, בנהריה ובקריית ביאליק.
יוסף לוי נפטר ב-25 באפריל 1949.
יחסי ברזיל–רוסיה
יחסי ברזיל–רוסיה ראו שיפור משמעותי בשנים האחרונות, המאופיין על ידי הרחבת יחסי הסחר ושיתוף פעולה צבאי וטכנולוגי. היום, ברזיל חולקת ברית חשובה עם רוסיה, עם שותפויות בתחומים כגון טכנולוגיית חלל וטכנולוגיה צבאית, כמו גם תקשורת.
על פי סקר מרכז המחקר פיו בשנת 2017, 35% מהברזילאים רואים בצורה חיובית את רוסיה, בעוד 36% רואים אותה באור שלילי.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים בין ברזיל ורוסיה כוננו ב-3 באוקטובר 1828, וברזיל הייתה המדינה הראשונה בדרום אמריקה שכוננה יחסים עם רוסיה. ב-1876, קיסר ברזיל, דום פדרו השני, ערך ביקור פרטי ברוסיה.
היחסים הדיפלומטיים נותקו פעמיים: ב-1917, אחרי מהפכת אוקטובר (וחודשו ב-2 באפריל 1945) ובשנת 1947 בשל ממשלת הימין הצבאית של גספאר דוטרה (וחודשו ב-1961, במהלך ממשלת ז'אניו קואדרוס).
בברזיל שמרה על מערכת יחסים נייטרלית, אך רחוקה, עם ברית המועצות במהלך המלחמה הקרה. היחסים בין שתי המדינות היו מוגבלים ליחסי סחר, הסכמי שיתוף פעולה עם חשיבות מינימלית. ב-1988, ז'וזה סרניי ערך את ביקורו הממלכתי הראשון של ראש מדינה ברזילאי בברית המועצות.
מאז, היחסים הדו-צדדיים בין רוסיה ברזיל מאופיינים על ידי דינמיקה חיובית של קשרים פוליטיים בכל הרמות. בשנת 1997 הוקמה הוועדה הרוסית-ברזילאית לשיתוף פעולה ברמה גבוהה (CAN), בראשות ראש ממשלת הפדרציה הרוסית וסגן נשיא הרפובליקה הפדרטיבית של ברזיל והוסדר על ידי חוזה השיתוף בין ברזיל-רוסיה, שנחתם ב־21 בנובמבר 1997. המנגנון המבצעי שלה הוא הוועדה לשיתוף פעולה בין ממשלתי (CIC).
ביוני 2000 שתי המדינות חתמו על הסכמה בסיסית על יחסי שותפות. בשנת 2001, קבעה ועדה ברמה גבוהה בראשות סגן נשיא ברזיל מרקו מאסייל, וראש ממשלת רוסיה, מיכאיל קסיאנוב, כמה הסכמים בילטראליים ארוכי טווח, שיזמו שותפות אסטרטגית בין שתי המדינות, ויצרו את הוועדה הממשלתית הרוסית-ברזילאית. בשנת 2002, הנשיא פרננדו אנריקה קרדוזו ערך ביקור רשמי ברוסיה, כאשר נחגגה "שותפות אסטרטגית" בין שתי המדינות. ובשנה שלאחריה, שר החוץ איגור איוואנוב ביקר בברזיל.
סגן נשיא ברזיל, חוזה אלנקאר, נסע למוסקבה בספטמבר 2003, כדי להיפגש עם נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, וגורמים בכירים בקבינט שלו. שתי המדינות חתמו על הסכם חשוב בתחום טכנולוגיית חלל, הגנה מפני טילים, והעברת נשק צבאי.
בתגובה להזמנה של נשיא ברזיל לואיז אינסיו דה סילבה, ולדימיר פוטין ערך ביקור רשמי בברזיל ב-22 בנובמבר 2004, במה שהיה הביקור הראשון של הנשיא הרוסי בהיסטוריה של היחסים בין שתי המדינות, כאשר ה"ברית הטכנולוגית" נחתמה בין שתי המדינות. ב-18 באוקטובר 2005, במהלך ביקור של הנשיא לולה במוסקבה, סילבה ופוטין חתמו על הברית האסטרטגית הדו-צדדית ברזיל-רוסיה, כמו גם על הסכם אשר אפשר עבור סוכנות החלל הברזילאית לשלוח את האסטרונאוט הברזילאי הראשון, מרקוס פונטס, לחלל על סיפון סויוז TMA-8.
ב-2006, שר החוץ הרוסי, סרגיי לברוב ביקר בברזיל, כאשר מזכר הבנות להקמת מנגנון פוליטי דיאלוג ושיתוף פעולה בין מרקוסור לבין הפדרציה הרוסית נחתם. ב-26 בנובמבר 2008, במהלך ביקור של הנשיא דמיטרי מדבדב בברזיל, שתי המדינות חתמו על הסכמי פטור מוויזה, ושיתוף פעולה בתחום החלל, הגרעין והתעשיות הביטחוניות.
הפסגה השנייה של BRIC נערכה בברזיליה, בעקבות הפסגה הראשונה ברוסיה.
ב-2012 הנשיא דילמה רוסף ביקר ברוסיה. בשנה שלאחר מכן הושלמו 185 שנה מאז כינון היחסים הדיפלומטיים בין רוסיה לברזיל. בהזדמנות זו, שר החוץ הרוסי ועמיתו הברזילאי החליפו הודעות של ברכות, תוך הדגשת צירוף מקרים של עמדות בזירה הבינלאומית וחשיבות פיתוח עתידי של שיתוף פעולה. שתי המדינות דוגלות בשמירה על זכויות אדם, ערכים דמוקרטיים, כבוד לריבונות לאומית, ראשוניות החוק הבינלאומי, רפורמה במכונים לממשל כלכלי ופיננסי גלובלי וביסוס התפקיד המרכזי של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
ב-2014 נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, ביקר בברזיל והשתתף בפסגת BRICS VI. ובשנה לאחר מכן נשיא ברזיל, דילמה רוסף, השתתף בפסגת BRICS VII באופה.
ב-2017 נשיא ברזיל, מישל טמר, במהלך ביקור ברוסיה, חתם על סדרת הסכמים, כולל:
יחסים עכשוויים
בשנים האחרונות, מערכת היחסים בין מדינות הצטמצמה באופן משמעותי באמצעות ביקורים של בכירים, דיאלוג רב-כיווני (האומות המאוחדות, G-20, BRICS), הגברת הסחר ושיתוף הפעולה, בעיקר בענייני תעופה וחלל, ועניינים טכנו-צבאיים. ברזיל ורוסיה הם "שותפים אסטרטגיים ובני ברית טכנולוגיים".
שתי המדינות מחויבות להשיג סחר בסך 10 מיליארד דולר. בשנת 2012 רשמה הבורסה הדו-צדדית כמעט 6 מיליארד דולר. מספר החברות הברזילאיות המותקנות ברוסיה צמח משמעותית. שיתוף הפעולה בעניינים סניטריים ופיטוזניטריים התקדם והועיל לסחר בבשר - רוסיה היא אחת היבואניות הגדולות ביותר של בשר בקר ובשר חזיר המיוצר בברזיל.
ברזיל ורוסיה שווים בעמדות בנושאים רבים העומדים על סדר היום הבינלאומי, וחולקות את האמונה כי יש צורך לרפורמה במבני הממשל העולמי, במטרה לבנות ארכיטקטורה מוסדית שתואמת את העולם העכשווי.
האיחוד של ה-BRICS הוא אחד הצירים של היחסים בין ברזיל ורוסיה. בתחילה נתפס כמושג כלכלי גרידא, אולם כיום BRICS מציג את עצמו כפלטפורמה לתיאום פוליטי בהצעת פתרונות לאתגרים בינלאומיים. שתי המדינות מחויבים לקידום שני BRICS פרויקטים של שיתוף פעולה - הבנק לפיתוח החדש והסדר העתודות המייצג.
בדצמבר 2018 ביקרו במוסקבה שלושה פארקי טכנולוגיה ברזילאיים במטרה ליצור דרכים לבינלאומי של סטארט-אפים ברזילאים ברוסיה. יוזמה זו הייתה חלק מתוכנית החדשנות לדיפלומטיה של משרד החוץ הברזילאי, שעוררה את יצירת רשת הגנים והחממות העסקיות של BRICS.
ניצן (יישוב)
ניצן (נִצָּן) הוא יישוב קהילתי דתי השייך למועצה אזורית חוף אשקלון והיישוב הגדול במועצה. הוא נמצא בחולות ניצנים, כ-6 ק"מ צפונית לעיר אשקלון וכ-2.5 ק"מ דרומית לאשדוד והוא מהווה את היישוב הצפוני ביותר במועצה האזורית. בניצן מתגוררים כ-2,700 תושבים (נכון לשנת 2022).
היסטוריה
שטח היישוב יושב לראשונה בשנת 1943 והיה מקום מושבו של קיבוץ ניצנים. בשנת 1948 נכבש המקום על ידי המצרים ונחרב. לאחר מלחמת העצמאות, קיבוץ ניצנים הוקם מחדש כ-4 ק"מ דרומית, במקום בו הוא שוכן היום. באתר המקורי הקימה המחלקה לעליית הנוער של הסוכנות היהודית את כפר הנוער ניצנים. בשנת 1989 נסגר כפר הנוער, הוא נרכש על ידי חברת ניצני ים שהקימה בו בשנת 1998 את היישוב ניצן.
בשנת 2005 בחודשים מאי-אוגוסט, הוקמה הרחבה מזרחית ליישוב בה הוקמו כ-500 מבנים יבילים על פני כ-300 דונם, שיועדו לאכלוס זמני של מפוני תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה. בשנת 2007 הופרדה ההרחבה ליישוב נפרד - ניצן ב'.
בניצן פועלים גני ילדים, בית ספר יסודי ושתי אולפנות, סניף של תנועת הנוער בני עקיבא וסניף של תנועת הילדים עוז, בתי כנסת, מקוואות ומתנ"ס. בין השנים 2007 ו-2013 הורחב היישוב משמעותית עבור בניית בתי קבע לשיכון מפוני תוכנית ההתנתקות.
שטח היישוב ניצן הוא כ־400 דונם. ביחד עם ניצן ב' והשטחים החקלאיים שבאזור מגיע שטח היישובים לכ־1,800 דונם.
רכבות אחרות (יצירה מוזיקלית)
רכבות אחרות (באנגלית: Different Trains) זו יצירה שנכתבה על ידי המלחין היהודי-אמריקאי סטיב רייך בשנת 1988. זוהי יצירה בעלת שלושה פרקים שנכתבה עבור רביעיית מיתרים וקלטת שמע. היצירה מורכבת מארבע שכבות סאונד מקבילות: נגינה חיה או מוקלטת של רביעיית מיתרים, פסקול של הרביעייה, צלילי רכבות וסירנות, קטעי דיבור. היצירה בוצעה לראשונה על ידי רביעיית קרונוס (Kronos Quartet) וזכתה בפרס גראמי ליצירה הקלאסית העכשווית הטובה ביותר (אנ') לשנת 1989.
הרקע להלחנת היצירה
במהלך מלחמת העולם השנייה נסע רייך ברכבת בין ניו יורק ללוס אנג'לס כדי לבקר את הוריו שנפרדו. כעבור שנים הוא הרהר בעובדה, שאילו היה חי באירופה באותה תקופה, ייתכן שהיה נוסע ברכבות שהובילו יהודים למחנות השמדה.
בעבודתו המוקדמת של רייך נעשה לעיתים קרובות שימוש בקלטות, תוך שימוש במהירויות שונות. עם זאת, "רכבות אחרות" היה ניסיון חדש שבו רייך השתמש בדיבור מוקלט כבסיס למלודיות.
מבנה היצירה
היצירה רכבות אחרות מורכבת משלושה פרקים הנושאים את הכותרות הבאות:
הדיבור המוקלט שמהווה את הבסיס ליצירה רכבות אחרות נלקח מתוך ראיונות עם אנשים בארצות הברית ואירופה על השנים שקדמו למלחמת העולם השנייה, על השנים שבמהלך המלחמה ולאילו שמיד לאחריה. בפרק הראשון שנקרא אמריקה-לפני המלחמה, נשמעים קולם של המטפלים של רייך ורג'יניה ולורנס דייוויס. בנוסף נשמע קולו של עובד הרכבת שתפקידו היה לשרת את נוסעי הרכבת במהלך נסיעות ארוכות בקרונות שינה (Pullman Porter). שתי הדמויות נזכרות בחוויית הנסיעה ברכבת בעוד קולות הרכבת האמריקאית נשמעים ברקע.
בפרק השני אירופה-בזמן המלחמה שלושה ניצולי שואה (שזוהו על ידי רייך כפאול, רחל, ורחלה) מדברים על חוויותיהם באירופה בזמן המלחמה, כולל הנסיעה ברכבת למחנות הריכוז. בפרק זה נשמעים קולות הרכבת וצופרים של אירופה. שריקות הרכבת האמריקאית נשמעים במשכים ארוכים של מרווחים מוזיקליים של רביעיות וחמישיות, בעוד שריקות הרכבת האירופית כוללות בעיקר צרחות אקורדים משולשים קצרות.
הפרק השלישי, לאחר המלחמה, מציג את ניצולי השואה המדברים על השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, יחד עם הקלטות של דייוויס ווירג'יניה. ישנה חזרה על קולות הרכבת האמריקאית שהופיעו בפרק הראשון.
רייך פיתח את מנגינת הדיבור בעבודות נוספות, למשל המערה (1993), וחיי עיר (1995). טכניקה זו מופיעה גם ביצירה WTC 9/11, יצירה העוסקת בטרגדיה האנושית ביחס לחיי היומיום והתגובות אליה.
רייך יצר את היצירות הללו על ידי העברת הקלטות הדיבור שלו לתוך דוגם צלילים, סמפלר, (דגם Casio FZ-1). ביצירה חיי עיר משתמשים בדוגם צלילים בזמן ההופעה (ולא בהקלטה מראש) והם מופעלים בדומה לכלי נגינה קונבנציונליים.
ניסויים קליניים בני זמננו
ניסויים קליניים בני זמננו (באנגלית: Contemporary Clinical Trials) הוא כתב עת רפואי דו חודשי עם ביקורת עמיתים המכסה ניסויים קליניים ותבניות מחקר ברפואה קלינית.
כתב העת הוקם בשנת 1980 בשם "ניסויים קליניים מבוקרים" ובשנת 2005 שונה שמו לשם הנוכחי. כתב העת יוצא לאור על ידי חברת ההוצאה לאור אלסוויר.
על פי דיווחי ציטוטי כתבי עת, לכתב העת נמדד ב-2016 אימפקט פקטור של 2.095.
נחל חימר
נַחַל חֵמָר הוא הדרומי בנחלי מדבר יהודה, נשפך לעמק זוהר, ומשם לים המלח. אורכו של הנחל כ-37 ק"מ, ושטח אגן ההיקוות שלו כ-360 קמ"ר. לנחל זה אגן ניקוז הגדול ביותר בנחלי מדבר יהודה, אך רובו הגדול לא נמצא בתחום מדבר יהודה, אלא בנגב הצפוני.
שמו של הנחל ניתן לו על שם נביעות האספלט שבו. שמו הערבי הוא ואדי אל מהואת - נחל התהומות, על שם הקניון העמוק שלו.
גאוגרפיה
הקניון של נחל חימר הוא הקניון הארוך ביותר בנחלי מדבר יהודה, ואורכו למעלה מ-10 ק"מ. עומקו של הקניון כ-300 מטרים. בנחל חימר שני מפלים גדולים. גובהו של הראשון שבהם הוא למעלה ממאה מטרים, ועוד מספר מפלים קטנים.
יובליו העיקריים של הנחל הם נחל דימונה, המנקז את קער דימונה, ונחל אפעה, המנקז את קער אפעה ומישור רותם. יובלים חשובים נוספים של הנחל הם: נחל גורר, נחל חתר ונחל גמלים.
בנחל נובע מעיין קטן - עין אשד. המעין נובע מעל אקוויקלוד חרסיתי צהוב, ומימיו ראויים לשתייה. ספיקת המעיין דלה - מ"ק אחד ביום, ולעיתים הוא מכזיב בקיץ. עוד מעיין קטן נובע בערוץ, כ-500 מטר מזרחית למפל הראשון, ומימיו מלוחים.
סביב המעיינות וסמוך לגבים צומחת צמחייה מדברית עשירה; אשל, זוגן השיח, קנה, סמר, כף חתול, כתלה חריפה, רותם, צלף, ואזובית. במורד הנחל צומחים עצי שיטה סלילנית. בנחל חיים שפני סלע ויעלים, ונצפה גם פרס שהוא מהדורסים הנדירים בישראל.
בערוץ הנחל מותקן סכר עם מכשיר מדידה הרושם אוטומטית את ספיקת השיטפונות. הסכר נמצא אחרי נקודת מפגש נחל גורר עם נחל חימר. סמוך למוצא הנחל נעשו בעבר ניסיונות לקידוחי נפט, אך הם עלו בתוהו.
מערת נחל חימר
המערה שוכנת על גדתו הצפוני של נחל חימר בשולי "גבעת סילון". גודל המערה 8X4 מטר. המערה התגלתה באפריל 1983 ונחפרה על ידי עופר בר-יוסף וד' אלון.
במערה התגלו ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה הנאוליתית קדם קרמית ב' מהאלף השביעי לפנה"ס. המערה שימשה במשך זמן רב כמחסן. במערה התגלו 4 שכבות ארכאולוגיות. בשכבה הקדומה נמצא מגל שלם ששובצו בו 4 להבים שהודבקו בעזרת אספלט וכן מקלעת רשת בטכניקה של עבודת מקרמה מחוטי פשתן. הממצאים כללו גם פסלים, מסכות, חרוזי עץ, כלי עצם, ראשי חץ, חוטים, בדים, גולגולות אדם מצופות אספלט הנקראות "גולגולות מכוירות". בשלוש גולגולות השתמר הכיסוי שנעשה מאספלט. כיסוי זה נעשה בשתי שכבות. בשכבה הראשונה נמרח האספלט על הגולגולת ולאחר מכן עוצב דגם של רשת מרצועות אספלט שהוצמדה לשכבה הראשונה. לראשונה בארץ נמצאו מחצלות אטומות באספלט וכלים העשויים מהן. ממצאים אלו היו פריצת דרך בחקר ההיסטוריה של מדבר יהודה, שכן הם הממצאים הראשונים שנתגלו מתקופה זו.
נס אלישע בנחל חימר
על פי הארכאולוג יוחנן אהרוני בספרו 'דרכים ואתרים'עברה כאן בסמוך 'דרך אדום' המקשרת בין יהודה לים המלח ולאדום. ואם כן יכול שהשיטפון של מים אדומים המוזכר במלכים, התנקז כאן.
דרק אנדרסון
דרק למונט אנדרסון (באנגלית: Derek Lamont Anderson; נולד ב-18 ביולי 1974) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1997–2008. ממוצעיו הכוללים לאורך 11 עונותיו ב-NBA הם 12.0 נקודות, 3.4 אסיסטים, 3.2 ריבאונדים ו-1.1 חטיפות למשחק.
קריירת מכללות
אנדרסון נולד בלואיוויל שבקנטקי, ובשנת 1992 החל ללמוד באוניברסיטת המדינה של אוהיו ("אוהיו סטייט"). בשתי עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה רשם ממוצעים של 12.6 נקודות, 4.1 ריבאונדים ו-3.8 אסיסטים למשחק.