cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איגור קונובאלוב
ספרטק וקובאן
איגור הוא בוגר האקדמיה לכדורגל של ספרטק מוסקבה. בשנת 2013 שיחק במדי הקבוצה הבוגרת ובקיץ 2014 עבר לקובאן קרסנודאר. בעונת 2014/2015 הופיע ב-22 משחקים והבקיע שער אחד במדי קבוצת הנוער. הוא הופיע לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת ב-21 ביולי 2015 כשעלה בדקה ה-87 להחליף את רומן פבליוצ'נקו במשחק נגד אופה.
רובין
בפברואר 2018 חתם על חוזה עם רובין קאזאן.
קריירה בנבחרת
במאי 2017 הוזמן לסגל נבחרת רוסיה בכדורגל עד גיל 21.
Ahmia
Ahmia הוא מנוע החיפוש לשירותים הנסתרים של Tor, אשר נוצר על ידי ג'והא נורמי. ייחודו של מנוע החיפוש בכך שהוא מאנדקס אתרים ברשת האפלה, בעלי כתובת ה-Onion.
סקירה כללית
Ahmia פותח בשנת 2014 על ידי ג'והא נורמי במהלך קיץ הקוד של גוגל, בליווי ובתמיכת פרויקט Tor. המנוע, המבוסס על קוד פתוח, אוסף כתובות אתרים ברשת הנסתרת (אתרים המשתמשים ב-onion url ולא בכתובת ip ולא ניתנים לגישה ב-Clearnet - רשת האינטרנט הגלויה). כמו כן, הוא מסנן פורנוגרפיית ילדים ומחזיק ברשימה שחורה של אתרים המחזיקים בתכנים כאלה. אתרים שלא מעוניינים להיות מאונדקסים במנוע החיפוש יכולים לציין זאת בעזרת שימוש בקובץ Robots.txt ו-Ahmia לא יאנדקס אותם.
ביולי 2015 זיהה מנוע החיפוש כי גורם כלשהו מפתח אתרי Onion מזויפים המתחזים לאתרים ידועים ומוכרים ובכך מפתה אנשים להיכנס אליהם, מה שהיווה זן חדש של מתקפות דיוג - מתקפות המתמקדות ברשת האפילה. לפי נורמי, מפתח המנוע, נמצאו כ-250 אתרים כאלה, וסביר שמטרתם של התוקפים הייתה איסוף מידע אישי על המשתמשים.
אריה יהודה ישראל
אריה יהודה ישראל הוא ארגון של נשים ישראליות התורמות מדי שנה לקרן משותפת למען קידום והעצמת נשים ונערות בישראל. הארגון הוא חלק מרשת בינלאומית ענפה של נשים יהודיות אשר מחויבות ותורמות מכספן לקידום הפעילות של הפדרציה היהודית בעיר בה הן מתגוררות. העשייה המשותפת מביאה לבניית קשרים חברתיים משמעותיים בין החברות בישראל ומחוצה לה.
הקמה
הארגון נוסד בשנת 1996 על ידי קבוצת נשים שעלתה מצפון אמריקה ובראשן פייגי צימרמן שעלתה לארץ ממונטריאול בשנת 1980. פייגי הייתה הנשיאה העולמית של מחלקת הנשים הבינלאומית בקרן היסוד. בשנת 1994 התקיים כנס אריה יהודה הבינלאומי הראשון בוושינגטון, ארצות הברית. במעמד הכנס הוכרז כי הכנס הבינלאומי הבא יתקיים בישראל. בתוקף תפקידה, יזמה פייגי את הקמת אריה יהודה בישראל. בשנת 1996 דוריס וייזר סמול, גם כן עולה ממונטריאול, מונתה להיות יו"ר הארגון. פני הארגון החלו להתעצב, המבנה, בעלות התפקידים ומהותו. כבר בישיבות ההנהלה הראשונות הוחלט לתמוך בפרויקטים להעצמת נשים ונערות בישראל. הארגון הוקם על סמך המודל הבינלאומי כארגון מתנדבות אשר מנהלות את הארגון לצד צוות מקצועי מצומצם. הרוח הישראלית, היא חברת בת של הסוכנות היהודית. הרוח הישראלית הוקמה במטרה לעודד ולקדם פילנתרופיה ישראלית ולהקים קהילת תורמים מקומית שתהה מחויבת ומגויסת למטרות הארגון, לקידום הערכים והחזון תוך עידוד פילנתרופיה ישראלית. אריה יהודה ישראל פועל כחלק עצמאי מהרוח הישראלית. אריה יהודה ישראל התבסס על חברות אנגלוסקסיות, ישיבות הוועדות, האירועים והפעילויות התקיימו בשפה האנגלית.
תהליך ההתאזרחות
החל משנת 2008 ניתן לציין תקופת מפנה באופי הפעילות. הישיבות, באופן כמעט גורף התקיימו בשפה העברית כמו גם החלפת המידע, העבודה השוטפת והקשר עם התורמות. התהליך הוביל לתגובות מנוגדות. החברות דוברות העברית ברכו על השינוי אך החברות האנגלוסקסיות שאינן דוברות עברית מצאו את השינוי מאתגר. באופן טבעי, הן החלו להתרחק וחלקן אף עזבו את הארגון. במקביל, הצטרפו לאריה יהודה ישראל חברות צבריות-ישראליות והתאימו את התכנים ואופי הפעילות לזהותם. תהליך ההתאזרחות הגיע לשיאו בשנת 2015 עם מנויה של יו"ר הארגון הישראלית הראשונה סיגל בר-און.
מבנה הארגון
הארגון בנוי במבנה של וועדות המופעלות על ידי דרג מתנדב - מנהיגות מתנדבת לצד דרג מקצועי שכיר. על מנת להימנות על הדרג המתנדב יש לתרום, מדי שנה, תרומה מינימלית קבועה לפעילות הארגון. לארגון הנהלה מתנדבת אשר אחראית על הניהול השוטף של הארגון. המועצה, אשר מורכבת מהתורמות הפעילות, מתכנסת 3 פעמים בשנה ותפקידה לאשר את התקציב ואת המינויים.
חזון ומטרות
מטרת העל של אריה יהודה ישראל היא לעזור לנשים ולנערות לממש את מלוא הפוטנציאל שלהן ללא קשר לרקע שלהן תוך אמונה מלאה ביכולותיהן. החזון המרכזי הוא הובלת שינוי חברתי באמצעות תמיכה כספית וליווי אישי לעמותות המפעילות פרויקטים המתמחים בהעצמת נשים ונערות. השאיפה כי כל משתתפת בפרויקט תקבל כלים אשר יעשירו את שלה ויאפשרו לה להתגבר על האתגרים.
מגוון הנושאים בהם הארגון תמך הם: הכשרה לקריירה, קידום מצוינות בחינוך, ליווי נפגעות תקיפה מינית ואלימות, קידום נשים לפוליטיקה הישראלית, קידום המודעות לבריאות נשים, ליווי חיילות בודדות לקראת השחרור מהצבא, מכינה קדם צבאית לנערות מרקע מורכב ועוד מגוון רחב של פרויקטים אשר מסייעים לנשים ולנערות לקחת חלק פעיל בחברה: להתפתח, להשתלב בעבודה, בעסקים או בקהילה ולשפר את חייהן. בכל שנה נבחרים בקפידה פרויקטים חדשים אשר זוכים לתמיכה כלכלית ולמעורבות אישית מצד החברות באריה יהודה - ישראל.
בנוסף מחויבות נשות אריה יהודה ישראל לחיזוק האחווה היהודית הנשית תוך טיפוח יחסים מקצועיים ואישיים מול קהילות שונות בעולם. כחלק ממטרות הארגון עומד גם החזון לקידום הפילנתרופיה הנשית בישראל ועידוד נשים לתרום באופן מסודר ומחושב.
פעילות הארגון בישראל
אריה יהודה ישראל היא קהילה בה כל אחת ואחת תורמת לקרן משותפת מדי שנה וביחד בוחרות את הפרויקטים בהם הן תומכות ומלוות. הבחירה נעשית תוך רצון לעשות שינויי חברתי חיובי עם התמקדות בהעצמת נשים ונערות בישראל.
כחלק ממהות הקהילה מתקיימות פעילויות ואירועים שונים לחברות הארגון. האירועים מתקיימים גם סביב מעגל החיים היהודי הכולל התכנסות חגיגית בראש השנה, הדלקת נרות משותפת בחנוכה, חגיגת חידוש הנתינה בט"ו בשבט, מסיבות בפורים והרמת כוסית בפסח. אלמנט מרכזי בכל אירוע הוא הצגת אחד מהפרויקטים להם הארגון תורם.
הקשר לקהילה הבינלאומית
17,500 נשים יהודיות הן אריות יהודה מסביב לעולם. בשנת 1994 התקיים הכנס הבינלאומי הראשון אשר קיבץ מאות חברות לוושינגטון ומאז אחת לשנתיים מתקיים הכנס בארצות הברית בדרך כלל בניו יורק או בוושינגטון. בשנת 2010 התקיים הכנס בניו אורלינס חמש שנים לאחר הסופה קתרינה אחת ממטרות הכנס הייתה לתמוך ולעזור בשיקום העסקים בקהילה המקומית כחלק מהחזון של נשות אריה יהודה העוסק בתיקון עולם. בשנת 1994 ובשנת 2008 הכנס התקיים בישראל. בשנת 2012 ציינו 40 שנה לאריה יהודה בכנס בניו יורק. הכנס הבינלאומי של אריה יהודה עוסק בנושאים יהודים מקומיים וגלובליים, מביא מומחים ברמה עולמית, מחבר, מעודד ומניע לעיסוק בפילנתרופיה. במסגרת הפעילות של אריות יהודה מגיעות לארץ משלחות נשים שמטרתן עידוד וחיזוק הקשר למדינת ישראל, לעודד תיקון עולם-ביקור בפרויקטים ומפגש עם המשתתפים. אחד השיאים במשלחות כאלה הוא המפגש עם נשות אריה יהודה ישראל
תמיכה בפרויקטים משותפים
שיתוף פעולה נוסף ומשמעותי נוצר בין קהילות שונות לבין אריות יהודה ישראל בתמיכה משותפת בפרויקטים ואף פיתוח פרויקטים משותפים.
שיתוף פעולה עם פדרציית לוס אנג'לס יצר פרויקט עם עיריית תל אביב (העיר השותפה בפרויקט partnership 2000, שותפות ביחד) פרויקט המכשיר קהילות מנהיגות משכונות דרומיות בתל אביב אשר בוחרות נושא אותו הן מעבירות לנשים בקהילה כולה. הנושא הנבחר היה בריאות האישה, במסגרתו התקיימו מספר אירועים השמים את האישה במרכז ואת בריאותה בראש סדר העדיפויות.
שיתוף פעולה נוסף מתקיים עם קרן הנשים של מיאמי, תמיכה בפרויקטים "עולים ביחד" ו"התחנה הבאה-מנטורינג ספיר" פרויקט הפועל במכללת ספיר.
בעבר היו שיתופי פעולה נוספים עם פדרציית ניו יורק.
סיכת אריה יהודה
הנשים אשר תורמות לאריה יהודה בארץ ובעולם זכאיות לענוד את סיכת האריה המוזהבת אשר מהווה את הסימן להשתייכותן לקהילה הישראלית והבינלאומית. בעת הצטרפות חברה לארגון נערך לה 'טקס סיכה' בו מברכים אותה עם הצטרפותה לקהילה. שחברותיה חרתו על דגלן לתרום מזמנן, כוחן מרצן וכספן, כדי לסייע לאחר, לעזור ולתת לכל נצרך בכל מקום ובכל הקשר לשם קידום נשים ונערות ולהעצמתן.
חשיבות הארגון ותרומתו
אריה יהודה ישראל מהווה פלטפורמה בכל הקשור לפילנתרופיה נשית. מבנה הארגון הייחודי בו נשים מובילות בחברה הישראלית לצד תרומתן הכספית מתנדבות ומעורבות בפעילות הארגון. הן בניהול השוטף והן במעורבות אישית בפרויקטים בהם חברות ועדת הפרויקטים של הארגון בחרו לתמוך. חשיבות הארגון בהיותו גוף אשר מעודד נשים בעמדות מפתח בחברה הישראלית לערבות הדדית ומחויבות אישית. הארגון מהווה גם כתובת עבור עמותות רבות לקבלת עזרה, עצות, קשרים ורשת תומכת החשובה מאין כמוה לעמותות הפועלות בישראל. במסגרת פעילות הארגון קיבלו אלפי נשים ונערות בישראל כלים שונים בהתאם לצורכיהן ובהתאם לצרכים הבוערים בחברה הישראלית.
סמיילי (אי)
האי סמיילי (באנגלית: Smyley Island) הוא אי המצוי למול חוף אינגליש בארץ פאלמר, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
האי ממוקם 20 קילומטרים מצפון לאי קייס; בין מפרצון קרול ומפרצון סטיינג'.
האי מוקף כמעט כולו על ידי מדף הקרח סטיינג'.
האי הוא אחד מ-27 האיים שבארץ פאלמר.
אורכו של האי 61 קילומטרים; ורוחבו בין 13 ל-34 קילומטרים.
מצר פתח רון, שמצוי מצפון לאי, מפריד בין האי לבין האי אלכסנדר.
שיא גובהו של האי 291 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי האי
האי התגלה מהאוויר בדצמבר 1940 על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית.
בשל העובדה שהאי מוקף כמעט כולו במדף הקרח סטיינג', אנשי השירות האנטארקטי חשבו שהאי הוא חצי אי המחובר לארץ פאלמר, וקראו לו "כף סמיילי" (באנגלית: Cape Smyley).
ב-1968 גילה הסקר הגאולוגי של ארצות הברית כי מדובר באי ולא בחצי אי, ובמפת הסקר הגאולוגי שונה השם בהתאם.
מקור השם
במקור נקרא האזור "כף סמיילי" (לעיתים נכתב השם בשגיאת כתיב בצורה "כף סמייליס": Cape Smiley, במקום: Cape Smyley).
שמו הנוכחי של האי סמיילי ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים לאחר שהתגלה שמדובר באי ולא בחצי אי; (לעיתים נכתב השם בשגיאת כתיב בצורה: Smiley Island, במקום: Smilies Island).
כף סמיילי נקראה על שמו של קפטן ויליאם ה. סמיילי (William H. Smyley), שהיה רב החובל של אוניית ציד כלבי הים "אוהיו", אשר שטה באזור בקיץ האנטארקטי 1841–1842.
אנימנטרקס
אנימנטרקס (שם מדעי: Animantarx; מילולית: "מצודה חיה") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הנודוזאוריים שהתקיים במערב אמריקה הצפונית בתור הקרטיקון מלפני 104.46 מיליון שנה עד ל-98.37 מיליון שנה מזמננו.
מאפיינים
האנימנטרקס התגלה בתצורות צדר מונטיין שביוטה ותואר למדע ב-1999 בידי החוקר היפני קנת׳ קרפנטר. הממצאים כללו חוליות צוואר וגב, לסת תחתונה ושרידים לא מזוהים מהגולגולת.
האנימנטרקס היה דינוזאור הרביוור ארבע-רגלי שהיה קרוב לאנקילוזאורוס אך היה קטן יותר וחסר "אלת זנב" כשל האנקילוזאוריים. עם זאת הוא היה מגונן בשריון לוחיות עליו בלטו מספר זיזים ארוכים וחדים ששימשו להגנה. הגולגולת העבה שלו הגיעה לאורך 25 ס"מ, כך שהדינוזאור עצמו הגיע לאורך ממוצע של 3 מטרים. הגולגולת הייתה עבה ודמתה מעט לגולגולת פכיצפלוזאוריים והלסתות היו שטוחות בעלות סוללת שיניים דקות שטחנו צמחייה עשבונית.
לא ברור לאיזה דינוזאור היה קרוב האנימנטרקס, אף שיש לו מאפיינים של בני משפחת הנודוזאוריים. במראהו הוא דמה מעט לגסטוניה או לאדמונטוניה.
30 ש"ח לשעה
30 ש"ח לשעה היא סדרת דרמה ישראלית שגיבורותיה הראשיות הן שלוש עובדות ניקיון בבניין רב קומות, המחליטות להתאגד, לעקוף את חברת כח האדם שהעסיקה אותן ולהציע את שירותיהן באופן ישיר. יוצרי הסדרה: דוד אופק, יוסי מדמוני וחיים שריר.
הסדרה שודרה בערוץ הראשון. העונה הראשונה שודרה החל מ-21 במאי 2012 ובה 8 פרקים. העונה השנייה החלה להיות משודרת ב-7 במאי 2014. העונה הראשונה זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לסדרת הדרמה הטובה ביותר ובפרס הבימוי הטוב ביותר לשנת 2012. הסדרה זכתה בביקורות נלהבות הן על רמת העשייה והן מבחינת תכניה החברתיים והמגדריים. המבקרים קשרו בין הסדרה לבין המגמה החברתית המהפכנית הצעירה בעשור השני של שנות ה-2000. כמו כן ייצגה הסדרה את ישראל בפסטיבל אינפוט בשנת 2013 והוקרנה בקטגוריה המגדרית.
את שיר הנושא של הסדרה, "המהפכה האחרונה", ביצעה להקת האינדי-פּאנק "תיקון חצות" שסולניתה היא סופיה אוסטריצקי, שגילמה בסדרה את דמותה של אירנה.
עונה ראשונה
העלילה מספרת את סיפורן של שלוש נשים קשות יום, שקופות בעיני סביבתן, עובדות ניקיון בחברת כוח אדם, המפוטרות מעבודתן. על מנת לשרוד הן מחליטות לעקוף את המעביד שפיטר אותן, לאחד כוחות ולהציע שירות ללקוחות באופן ישיר. מתוך רצון להמשיך ולשרוד בעיר הגדולה הן קובעות כללי עבודה נוקשים והופכות לקואופרטיב שוויוני. כל אחת תעבוד כפי יכולתה ותקבל לפי צרכיה.
העלילה המרכזית על שלוש נשים המגיעות משלושה מגזרים מרוחקים זה מזה בחברה הישראלית והנאלצות לשרוד ביחד בעולם קשה, מתובלת בסיפוריהן האישיים, אהבותיהן, מצוקותיהן, חיי המשפחה ועוד.
כשהבנות הופכות כבר לחברה מצליחה, הן מחליטות להעסיק בעצמן עובדות. כאן מתרחש שינוי – הבנות הפכו ממנוצלות למעסיקות והן מעסיקות את העובדת החדשה בתנאים פחות טובים משלהן אך טובים בהרבה מהתנאים בשוק.
עונה שנייה
העונה השנייה ממשיכה את התעצמות הקואופרטיב שבנו הבנות, עד שהוא מאיים להידמות לחברת כח האדם אותה הן עזבו. גיבורות הסדרה הופכות ממועסקות מנוצלות למעסיקות מנצלות, ככל שהן מצליחות יותר. ועם זאת, וזהו לב ליבה של העונה השנייה, הן מגלות שלמרות שלכאורה זכו בעצמאות כלכלית הן עדיין תלויות בעולם הגברי. העונה השנייה מתמודדת יותר עם שאלות המגדר, שאלות טבע האדם באשר הוא אדם. האם סולידריות יכולה להיווצר מעמדה של כוח או רק מעמדה של חולשה? האשליה השוויונית מתנפצת ורגעי חמלה מושגים רק ברמה הבין אישית. יחסי נשים גברים מתחדדים כיחסי מנוצל ומנצל. עם זאת הטון של עונה זו אירוני יותר ומלווה בהומור. ברמה הפילוסופית, ממשיכה העונה השנייה את הראשונה בעיסוק בבעיות מוסר מהזווית הנוצרית, המרקסיסטית או היהודית.
יוצרי הסדרה התלוננו שהערוץ הראשון הזניח את הסדרה בעונה השנייה, היא קיבלה תקציב נמוך יותר ושובצה בזמן שידור לא נוח.
הרקע לסדרה
יוסי מדמוני, התסריטאי, החל בכתיבת הסדרה בשנים בין 2005 ל-2006, כאשר כיהן כיו"ר איגוד התסריטאי. הוא התרשם מהצורך לגבש חבורה סולידרית מאנשים שנאבקים על קיומם באופן עצמאי, ובהשראה זו הוא החל בכתיבת התסריט. שבוע לאחר תחילת הצילומים, התחילה המחאה החברתית.
הסדרה מרבה לעסוק בשאלות של אתיקה בעבודה, עוני ועושר, שנאת זרים, ונושאים נוספים הקשורים למוסר, בעיקר השוואה בין מוסר מרקסיסטי למוסר נוצרי.
פרסים
בינואר 2013 זכתה בשלושה פרסים בטקס פרסי הטלוויזיה 2012:
תומאס סטיוארט סמית'
ביוגרפיה
תומאס סטיוארט סמית' נולד בשנת 1815 כאחיינו הבלתי חוקי והסודי של אלכסנדר סמית', שהייתה לו האחוזה בגלסינגל, דנבליין, סקוטלנד. אחיו של אלכסנדר, האב, שלח את תומאס לבית ספר בצרפת בזמן שניהל את עסקיו בקנדה ובאיי הודו המזרחית. בשנת 1831 לא שולמה לו המלגה ותומס חשב שאביו כנראה מת. הוא חזר לאנגליה, כאשר הוא ודודו התוודעו אחד לשני בפעם הראשונה. הם לא נפגשו קודם, אבל אלכסנדר שלח לו סכומי כסף מדי פעם.
סמית' התחיל לעבוד כמורה. מאוחר יותר הוא החל להתעניין בציור בעזרת צייר איטלקי שאותו פגש בזמן ששימש כמורה נודד במשפחות בריטיות. דודו אלכסנדר נתו לו מימון כדי שיוכל לנסוע ולצייר באיטליה החל מ-1840.
בסוף אותו עשור, סמית' שלח את עבודתו גם לסלון האמנויות היפות בפריז וגם באקדמיה המלכותית בלונדון. את הציור הראשון שלו באקדמיה המלכותית קנה פרופסור אוון, מכר של אדווין לנדסיר, שנאמר כי העריץ אותו.
ירושה
בשנת 1849 נפטר אלכסנדר סמית'. תומאס השתלט על אחוזת המשפחה ב-1857 לאחר שהתחרה על הירושה, עם שמונה עשר טוענים נוספים. במהלך שמונה השנים שבהן חיכה בתקווה לירושתו, הוא לימד אמנות בבית הספר לעיצוב בנוטינגהאם. ג'יימס אורוק, האספן וצייר צבעי המים, היה אחד מתלמידיו. סמית' היה מוכר באסכולת ברביזון לציור ריאליסטי, כולל ציירי החיות קונסטנט טרויון וג'ון פיליפ. לאחר שרכש את האחוזה, הוא שמר עליה רק שש שנים. הוא מכר אותה והשתמש בכספים כדי לעבור ללונדון. ההוצאות המשפטיות שלו היו גבוהות. הונו החדש אפשר לו ליצור אוסף אמנות בסטודיו בכיכר פיצרוי שכלל עבודות שלו. הוא החליט להקים מוזיאון בסטירלינג שיכיל את האוסף החדש שלו. הוא תכנן תוכניות לספרייה, מוזיאון וחדר קריאה והציע 5,000 פאונד למועצה אם יוכלו לתרום אתר בתוך שנתיים. הוא חתם על החוזה בנובמבר 1869. הוא לא ראה את תוכניותיו מתגשמות כאשר הוא נפטר באבניון, חודש לאחר החתימה.
מורשת
סמית' ידוע בעיקר בזכות הקמת מכון סמית', שנקרא מוזיאון סטירלינג סמית' וגלריה לאמנות. לסמית יש גם מאות ציורים בבעלות ציבורית.
שתיים מיצירותיו של סמית' שעדיין נחשבות כחשובות הן פורטרטים שצייר של גברים שחורים. בניגוד לתיאורים אחרים באותה תקופה, שבהם אנשים שחורים נתפסו כמשרתים, דיוקנאותיו של סמית' "פלה מקינה" מראים את נתיניו כאנשים עצמאיים וחופשיים. הם צוירו כדי לחגוג את ביטול העבדות באמריקה ב-1865 בעקבות מלחמת האזרחים האמריקאית. הוא גם צייר ציור קטן יותר בשם "מקטרת החופש", שיש לו נוכחות דומה. הציור מראה אדם שחום מדליק מקטרת, מאחוריו ישנה מודעת מכירת עבדים שכוסתה בחלקה בהודעת על ביטול העבדות.
גביע העולם למועדונים 2023
גביע העולם למועדונים 2023 (באנגלית: 2023 FIFA Club World Cup, בערבית: كأس العالم للأندية 2023), הוא גביע העולם למועדונים ה-20, שיפגיש בין אלופות שש הקונפדרציות של פיפ"א ואלופת המדינה המארחת. הטורניר ייערך בערב הסעודית ויכלול שבעה משחקים בין שבעה מועדונים.
דובון
ראו גם
}}
דייוויד וולטרס
דייוויד לי וולטרס (באנגלית: David Lee Walters; ) הוא פוליטיקאי אמריקאי מאוקלהומה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אוקלהומה ה-24 בשנים 1991–1995.
קורות חייו
דייוויד וולטרס נולד ליד העיירה קאנוט שבאוקלהומה. ב-1969 הוא סיים את לימודי בבית הספר התיכון המקומי, ונבחר לשאת את הנאום מטעם הבוגרים בטקס הסיום. ב-1973 הוא סיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה בהנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת אוקלהומה, וב-1977 הוא סיים לימודי תואר מוסמך אוניברסיטה במנהל עסקים באוניברסיטת הארוורד.
וולטרס עבד כמנהל מיזמים בממשלו של מושל אוקלהומה דייוויד בורן וכעוזר לרקטור של המרכז למדעי הבריאות של אוניברסיטת אוקלהומה. בגיל 29 הוא היה איש המנהל הצעיר ביותר בהיסטוריה של האוניברסיטה. ב-1982 הוא הצטרף לקבוצת ברק, חברת מקרקעין מסחרית. ב-1984 הוא מונה כיושב ראש שותף של נציבות הרפורמה של המושל וב-1985 כנשיא חברת הנאמנות לרכוש האמריקאית.
מושל אוקלהומה
ב-1986 התמודד וולטרס מטעם המפלגה הדמוקרטית בבחירות למשרת מושל אוקלהומה, אך נוצח על ידי מועמד המפלגה הרפובליקנית הנרי בלמון, שנבחר לתקופת כהונה שנייה כמושל, לאחר שסיים את כהונתו הראשונה 20 שנה קודם לכן.
בנובמבר 1990 נבחר וולטר כמושל, לאחר שניצח ב-75 מתוך 77 מחוזות אוקלהומה. במהלך כהונתו כמושל הורחב מימון המדינה למערכת החינוך בכ-30 אחוזים, ואיגרות חוב שהונפקו בסכום של 350 מיליון דולר, שימשו למימון בנייה וחידוש בכל מוסדות החינוך הגבוה באוקלהומה.
בעת כהונתו, הואשם וולטרס בהפרת חוקי הבחירות בשל כך שהוא קשר קשר להסתיר תרומות בהיקף של 18,000 דולר על ידי ייחוסם לאדם אחר. בתום ההליכים, פנה וולטרס לתובעים כדי לדעת מה יידרש ממנו כדי לסיים את ההליך במהירות האפשרית. הושג הסכם שוולטרס יודה באשמה וישלם קנס, ובתמורה התיק שלו ייסגר תוך שנה. אף על פי שוולטרס טען לחפותו, הוא אמר שזה יהיה לטובת המדינה ולטובת משפחתו לסיים את הפרשה בהסדר טיעון. שנה לאחר מכן נמחק התיק הפלילי שלו. ב-1994 הוא לא התמודד על בחירה לכהונה שנייה, בציינו את הלחץ ואת הפרסום השלילי שהיו מנת חלקו כמי שכיהן במשרה ציבורית, ובין השאר הוא האשים את עצמו בהתאבדותו של בנו ב-1991.
ב-2002 התמודד וולטרס בבחירות על מושב בסנאט של ארצות הברית, אך נוצח על ידי הסנאטור המכהן ג'ים אינהוף.
עירית אמינוף
ביוגרפיה
עירית אמינוף נולדה בירושלים בשנת 1945 להורים שעלו לארץ ישראל מפולין בשנת 1933, ואשר כל בני משפחתם שנשארו שם נספו בשואה. בוגרת בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית בירושלים במגמה יהדותית-ספרותית, סיימה לימודה בשנת 1963 והתגייסה לצה"ל, בו שירתה עד לשנת 1965. בשנה זו נישאה לאהרן אמינוף, אף הוא יליד ירושלים.
בשנת 1977 חזרה ארצה עם בנה השלישי שנולד באוסטרליה והמשיכה בעבודת הדוקטורט עבור אוניברסיטת מלבורן. באותה עת לימדה במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין ועסקה בכתיבת תוכניות לימודים עבור משרד החינוך בנושאים של תורה שבעל פה. בשנת 1980 עברה להתגורר בעפולה, כאשר בעלה אהרן אמינוף נתמנה לשופט בבית משפט השלום בעיר. מאז היא ובעלה מתגוררים בעפולה. הבעל אהרן אמינוף התקדם במרוצת השנים במעלות השיפוט, נתמנה לשופט בבית המשפט המחוזי בנצרת, ובהמשך נתמנה לסגן נשיא בית המשפט. בשנת 1981 הוענק לה תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת מלבורן.
הרצתה במוסדות רבים להשכלה גבוהה בעמק יזרעאל וברחבי הארץ. בהם המכללה האקדמית עמק יזרעאל, המכללה האקדמית אורנים, המכללה לקציני משטרה בכירים, בקורס פיקוד ומטה, ובקורס מטה מתקדם ובבית הספר לעובדי הוראה בכירים בירושלים.
בשנת 1993 העניק לה מכון יהודית ליברמן לנשים, המוסד הישראלי הראשון לתלמוד תורה לנשים ישראליות, את הפרס על שמו של שאול ליברמן, מגדולי חוקרי התלמוד וספרות התורה שבעל פה. הפרס הוענק לה על מסירותה בהפצת מורשת היהדות.
בשנת 1995 יזמה והקימה בעפולה, יחד עם שלושה מחבריה, שני רבנים ומרצה למקרא, חוג שבועי בשם "יחדיו –יחד חילונים ודתיים יושבים ולומדים", בו הרצתה בקביעות בהתנדבות, מדי שבוע, בפני תושבי העיר ואנשי חינוך בנושאי מקרא, מדרש, ותלמוד.
פעילותה הספרותית-מחקרית
בשנת 1980 יצא לאור ספרה הראשון "דמותם של עשו ומלכות אדום בספרות המדרשית-תלמודית של ארץ ישראל : בתקופת התנאים והאמוראים". בעקבותיו, לאורך השנים, פרסמה שבעה ספרים נוספים, ספרי עיון ומחקר התלמוד והמדרש, ספרי לימוד של האגף לתוכניות לימודים במשרד החינוך בנושא התורה שבעל פה, ספר שירה בשם "זה פשוט" וספר להנצחת בני משפחתה הענפה שנספו בשואה בשם "המשפחה שלא הייתה לי". ספרה האחרון "עשו אחי, אבי אדום ורומי" ראה אור בשנת 2015. כמו כן כתבה פרקים בספרי הגות עיון ומחקר של מכון ון ליר בירושלים ומאמרים רבים בכתבי עת.
רודיון מרקוביץ'
רודיון מרקוביץ' (בהונגרית: Markovits Rodion, שמו בלידה - יאקאב מרקוביץ' - Markovits Jakab; 15 ביולי 1884, קישגרצה (ברומנית: גרצה מיקה) - 27 באוגוסט 1948, טימישוארה) היה סופר ועיתונאי יהודי-הונגרי מטרנסילבניה, אחד הנציגים המוקדמים של הספרות ההונגרית המודרניסטית בטרנסילבניה ובאנאט. התפרסם בעולם בספר שלו בסגנון רפורטאז'ה מורחבת "הגרניזון מסיביר" (1927–1928) שבו ליקט כתבות על חוויותיו מימי מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים ברוסיה. נודע גם בתרומתו לעיתונות הפוליטית והתרבותית בהונגרית בטרנסילבניה. למרקוביץ', אזרח רומני החל משנת 1920 (בעקבות איחוד טרנסילבניה עם ממלכת רומניה), הייתה זיקה לקהילה ההונגרית ולזו היהודית במולדתו, והיה שותף, אם כי צדדי, לקבוצת האמנים שמסביב המגזין "מא" (Ma - עכשיו) ולחוג הסופרים "ארדאיי הליקון" (Erdélyi Helikon). מרקוביץ' היה עורך דין בהכשרתו.
רודיון מרקוביץ' נחשב בעיני בני תקופתו לאקסצנטרי, ובעיני כמה מעמיתיו היה סופר מינורי ושולי. הוא הצטיין בנטיותיו השמאליות, שהתגבשו בעת המגע שלו עם הבולשביזם אך התמתנו בעשורים האחרונים של חייו. אף על פי שהמשיך לפרסם עד לשנות ה-40 של המאה ה-20 וכתב שלד של רומן בשם Aranyvonat ("רכבת הזהב"), יצירותיו לא יכלו להגיע להצלחה של "הגרניזון מסיביר". ביתו האחרון היה העיר טימישוארה, בירת חבל באנאט, שבה עבד בשירותם של עיתונים רומנים והונגרים, ובסופו של דבר היה לפעיל של "ברית העם ההונגרי" MNSz.
שנות ילדותו וצעירותו ומלחמת העולם הראשונה
מבחינה תרבותית ואתנית השתייך מרקוביץ' ליהדות הונגריה, ומבחינה חברתית למעמד הנמוך. הוא היה יהודי מתבולל שראה את עצמו הונגרי אך לא נרתע מזיקתו לתרבות היהודית החילונית והסתייג מהמתבוללים הקיצונים. ההיסטוריון אטילה גידו העריך כי מרקוביץ' נמנה עם זאת עם היהודים הבולטים ביותר בקידום מבפנים של התרבות ההונגרית העירונית בטרנסילבניה.
יישוב הולדתו היה קיש-גרצה (Kisgérce), ברומנית גרצה מיקה (Gherța Mică), שהוא חלק מהאזור האתנוגרפי חבל אואש, בקצה הצפוני של טרנסילבניה, שהייתה אז שייכת לממלכת הונגריה כחלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. הכפר, שהיה מאוכלס בעיקר ברומנים, שוכן על גדות הנהר טור. הורי הסופר היו יוז'ף מרקבויץ', בוגר ישיבת פרשבורג, סוחר ומתווך אדמות, ואווה לבית שטיינר. סבו מצד האב, יעקב מרקוביץ' שנולד באזור מישקולץ, למד בישיבה בסאין (סינרוואראליה), והתיישב בכפר גרצה מיקה, שבה התחתן עם בת של המשפחה היהודית היחידה. אלו היו יהודים שעסקו בחקלאות ובגידול בקר. כפי שסיפר רודיון מרקוביץ' בשנת 1929 במאמר בעיתון "קלטי אוישאג" בחגים היו נוסעים להתפלל בבתי הכנסת בהלמאו, טורץ או לקינצה, שבהם כיהנו רבנים. בשנים שבהן לא היה בכפר בית קברות יהודי נקברו בני המשפחה קבורת ישראל בבית העלמין בהלמאו. אמו של הסופר, נצר למשפחת רבנים ודיינים, נולדה בכפר סאמושסג (כיום בהונגריה) והייתה אישה שוחרת ספרות ותרבות. בן דוד שלה, רב אייזיק היה רבה הראשי של יהודי הומונה בסלובקיה של ימינו.
מרקוביץ' בילה את ילדותו בעיר סאטו מארה (בהונגרית - סטמר נמטי), המרכז העירוני העיקרי של האזור, ולמד בה בבית ספר קתולי ואחר כך במכללה הקלוויניסטית קלצ'יי. אחר כך נסע ללמוד משפטים באוניברסיטת בודפשט. אולם משקל גדול יותר בחייו היה לשאיפתו להיות סופר ועיתונאי בתחום התרבות וברוח זו פרסם בעיתונים שמאליים וסטיריים כמו "פידיבוס" (Fidibusz), "נפסאווה" (Népszava - דבר העם), "פיגטלן" (Független - "העצמאי"), "איפיו ארק" (Ifjú Erők כוחות צעירים), "קורבאץ'" (Korbács - השוט), "סטמר אש וידקה" (Szatmár és Vidéke - סאטו מארה והסביבה), מדיאראורסאג (Magyarország - הונגריה) של מרטון לובאסי. בתום לימודיו עבד כעורך דין.
כדברי ההיסטוריון הרומני קורנל אונגוריאנו מלחמת העולם הראשונה היה "ההרפתקה העיתונאית הגדולה הראשונה" של מרקוביץ'. הוא גויס לצבא האוסטרו-הונגרי חדשים אחדים אחרי פרוץ המלחמה. בתחילת שנת 1915 נשלח עם גדוד הרגלים 12 של הצבא המלכותי ההונגרי אל החזית המזרחית ונלקח בשבי על ידי חיילים רוסים בקיץ 1916. האירוע קרה לדבריו בשיאה של מתקפת ברוסילוב. טור השבויים ההונגרים, שבתוכם רבים מן הגדוד 12, קיבל פקודה לצעוד אל מחנה המעבר בדרניציה, על יד קייב אחר כך הוסע ברכבת אל קינשמה ועל סירות אל מקרבו. כעבור זמן נודע להם שיעדם הסופי הוא סיביר ואכן הוסעו לגדות הנהר אוסורי, על יד הגבול בין רוסיה לסין.
מלחמת האזרחים
מרקוביץ' בילה את שבע השנים הבאות של חייו בסיביר וב"מזרח הרחוק" הרוסי, תחילה בשבוי מלחמה כעובד ארעי נע ונד. הוא הוחזק בהתחלה במחנה השבויים קרסנאיה רצ'קה, שבו הקים עיתון בשביל השבויים ההונגרים "Szibériai Újság" (סיבריאי אוישאג - עיתון סיבירי).במחנה נודע לשבויים מאוסטרו-הונגריה על מהפכת פברואר 1917 ועוד לפני אוקטובר אותה שנה התחילו להתארגן בסיעות פוליטיות או לאומיות תוך כדי זריעת אי סדר. חופשיים באופן רשמי, השבויים הושארו להסתדר לבד. אחרי פריצת מלחמת האזרחים הרוסית, הם רכשו רכבת ונסעו בה לסמארה, עברו דרך יחידות בולשביקיות ולגיונרים צ'כוסלובקים, ולבסוף המלחמה הדפה אותם בחזרה לסיביר. כמה הונגרים עזבו את השיירה כדי להצטרף ל"בולשביקים.
מרקוביץ' הוחזק במחנה בודד ומאולתר על יד קרסנויארסק, שתנאי המחיה בו הידרדרו תוך כדי האנרכיה שהשתלטה עליו. השבויים האוסטרו-הונגרים במקום היו עדים למרד של חיילים רוסים מן הגדוד 30 שדוכא באכזריות על ידי הצבא הלבן שהוציא להורג את כל המורדים שנשקם פורק וגם לרציחתם של מספר הונגרים שנחשדו בסיוע למורדים. לפי סיפורו של מרקוביץ', תושבי המחנה נקמו וירו בחיילים בנסיגה של הצבא הלבן של אלכסנדר קולצ'ק ולכדו כ-8,000 מתוכם. פעולה אחרונה זו הביאה להתפרצות של מגפת טיפוס הבהרות במחנה.
מרקוביץ' שרד והצטרף לבסוף לצבא האדום. הוא הפך במסגרתו לקומיסר פוליטי חטיבתי. מרקוביץ' סיפר, לא ידוע באיזו מידה של דיוק היסטורי, כי התנדב לעזור למשטר הקומוניסטי בהובלות פחם וכתגמול קיבל רשות לשוב למולדתו - דרך המדינות הבלטיות, פרוסיה המזרחית ופולין.
חזרתו לטרנסילבניה
בהגיעו לטרנסילבניה, מצא כי בעקבות חוזי השלום היא הפכה לחלק ממלכת רומניה. החליט להתיישב בסאטו מארה, ופתח בה משרד עריכת דין. כמו כן חידש את פעילותו העיתונאית כעורך של היומון ההונגרי "סאמוש" (Szamos, שהוא שמו ההונגרי של הנהר סומש) וככתב בעיר קלוז' מטעם העיתון "קלטי אוישאג".(עיתון המזרח- Keleti Ujság). חזר לכתוב סיפורים שנקבצו בקובץ "Ismét találkoztam Balthazárral" (שוב פגשתי את בלטזר) ופורסם ב-1925.
לפי תיאורו שלאונבוריאנו, נשאר מרקוביץ' תומך ברעיונות הלניניזם. בדומה לאינטלקטואלים רבים במערב - כדוגמת אנדרה מאלרו, הרברט ג'ורג' ולס, פאנאיט איסטרטי, ג'ורג' ברנרד שו אנדרה ז'יד ואחרים, התלהב להתגייס מרקוביץ' בשנות ה-1920 המוקדמות לטובת האשליות האוטופיות של הקומוניזם. באמצע שנות ה-1920 יצר מגעים עם מגזין האמנות הסוציאליסטי "מא" שהופיע בשפה ההונגרית בווינה בעריכתו של לאיוש קאשאק וסופרים שמאלנים אחרים שהתנגדו למשטר של הורטי בהונגריה המגזין "מא" שדגל ב קונסטרוקטיביזם הקיבוצי גלה לווינה אחרי הדחת המשטר הקומוניסטי של בלה קון בהונגריה והתגברות "הטרור הלבן". מרקוביץ' פעל לצידה של קבוצת אקדמאים בעלי דעות שמאליות וקוסמופוליטיות מקרב האוונגרד ההונגרי והרומני, כמו אאורל בוטיאנו, אנדרה קארוי, רוברט רייטר ויוליוס פודליפני. פרט למגזין "מא" היה החוג שלהם בקשר גם עם הירחון הרומני "קונטימפוראנול"
פרסום "הגרניזון בסיביר" בעולם
"הגרניזון מסיביר" פורסם בפיליטון ב"קלטי אוישאג" במהלך שנת 1927. בשנה הבאה הוצא לאור בשני כרכים. הם משכו את תשומת לבו של לאיוש הטוואני שתרגם אותם לגרמנית עבור פוסישן צייטונג ומאוחר יותר עבור ההוצאה לאור אולשטיין. ב-1929 הוראס ליווריכט פרסם גרסה אנגלית מאת ג'ורג' הלאס ומהדורתו הראשונה אזלה תוך חדשים ספורים. ב-1930 הופיע גם תרגום לצרפתית בהוצאה לאור "פאבו". לפני 1933 תורגם הספר לעוד 12 שפות, כולל באסיה ובדרום אמריקה. לפי היסטוריון איוואן סנדרס, לפרק זמן מסוים, הפך מרקוביץ' ל"סופר הטרנסילבני הידוע בעולם" וכפי שציינו המבקרים "הגרניזון מסיביר" היווה ציון דרך בהתפתחות הספרות ההונגרית בטרנסילבניה, אף על פי שהנשוא והתכנים של הספר לא עלו ממש בקנה אחד עם יעדי המועדונים הספרותיים שפעלו בטרנסילבניה.
בהקשר הרחב של הספרות ההונגרית בין שתי מלחמות העולם היו לכתיבתו של מרקוביץ' מקבילות לספרות המלחמה של גזה גיוני, אלאדאר קונץ, מאטה זאלקה ולאיוש זילאהי. לדעתו של אונגוריאנו, היו למרקוביץ' קשרים אמיצים עם שואה שלמה של אינטלקטואלים אוסטרו-הונגרים שהפכו למהפכנים. היה והעלילה התקיימה בפרובינציות של פעם שלך האימפריה האוסטרו-הונגרית או בעת נדודים בעולם בחיפוש אחרי מטרה "צודקת יותר", מחברים אלו ראו מול עיניהם סוף אחד:טביעת הספינה.
אחרי קבלת הפרסום הבינלאומי, עורר ספרו של מרקוביץ' עניין גם בקרב הסופרים הטרנסילבנים והרומנים בני תרבויות שונות. העיתון דימיניאצה בבוקרשט פרסם גם הוא גרסת פיליטון של הרומן זמן קצר אחרי המהדורה הגרמנית. מו"לים של המגזין ההונגרי הטרנסילבני "ארדיי הליקון" הזמין את מרקוביץ' להצטרף לחוגם הספרותי ובשנת 1929 הוא ביקר אצלם ביישוב ברנקובנשט - מארושווץ' שבמחוז מורש. אחד מעורכי "הליקון", ארנה ליגטי, השאיר פרטיכל של המפגש, ותיאר בו את מרקוביץ' כטיפוס סגור באופן אקסצנטרי. הוא בא בטענות אל הסופר (לפי סנדרס - מתוך מבוכה וקינאה) שלא הראה כבוד למעריציו חסרי פרוטה וגם לא האג'נדה החינוכית של "הליקון" ופתח את הפה רק כדי לספר בדיחות מצחיקות.
בטימישוארה
אחרי פברואר 1933 עבר מרקוביץ' לגור בבירת חבל באנאט, טימישוארה, שבה השיג משרת עורך בעיתון בהונגרית "טמשווארי הירלפ", עיתון בעל אוריינטציה ליברלית שהוקם על ידי לסלו פוגאן (פוגאני). כדברי אונגוריאנו, עם מעברו לטימישוארה נטש מרקוביץ' את מחויבויותיו הקומוניסטיות והמציא את עצמו מחדש כ"עיתונאי הגון". כתביו פורסמו גם במגזין בשפה הרומנית "ורריה" (Vrerea - הרצון) שבעריכת המשורר יון סטויה-אודריה,] הקרוב לשמאל. האגדנה המשותפת שלהם, שבאה לידי ביטוי גם אצל אינטלקטואלים אחרים מטימישוארה, כמו וירג'יל בירואו, זולטאן פראניו, אנדריי א. לילין, ויוז'ף מליוס, דגלו במוזגים של "רב-תרבותיות" ומלחמת מעמדות.
בראיון בשנת 1935 הכריז מרקוביץ' את "מחויבותו הספונטנית, הכנה והשלמה" להצעות לחיזוק שיתוף הפעולה בין הסופרים ההונגרים והרומנים. באותן השנים פרסם מרקוביץ' עוד שני ספרים - Aranyvonat ו Sánta farsang וכן את קובץ הספורים הקצרים Reb Ancsli és más avasi zsidókról szóló széphistóriák (רב אנשל ויהודים אחרים מהרי האואש). לפי סנדרס, ספרים אלו לא הגיעו להצלחת "הגרניזון מסיביר" ליגטי סבר ש"רב אנצ'לי" עשוי להחזיר את עניין המו"לים בכתיבתו של מרקוביץ'
תכתיב וינה השאיר את טימישוארה בתחום רומניה, להבדיל מאזור הולדתו של מרקוביץ' שסופח להונגריה של הורטי. בנסיבות אלה שרד מרקוביץ' בשלום את תקופת השואה .ב-1944 רומניה שנאלצה ברגע האחרון לכרות ברית עם ברית המועצות, כבשה מחדש גם את צפון טרנסילבניה. בשלהי שנות ה-1940 היה עד לתהליך השתלטות המפגלה הקומוניסטית על שלטון. הוא הפך לפעיל בהתנדבות של האיחוד העממי ההונגרי, סיעה אתנית שותפה של המפלגה הקומוניסטית הרומנית. הוא חידש את פעילותו העיתונאית וכתב שעיתונים בהונגרית ברומניה ובהונגריה השכנה שצעדה גם היא אל המשטר הקומוניסטי (קפש אוישאג" - עיתון מאויר, סאבאד סו (המילה החופשית), אוטונק (דרכנו), וילאג (עולם)). השתתף בהקראות פומביות מכתביו החדשים והרצה באוניטברסיטת הקיץ ע"ש בלה ברטוק. הוא נבחר לזמן מה כיושב ראש איגוד הסופרים ההונגרים בחבל באנאט.
יצירתו הספרותית
על רקע האירועים ההיסטוריים, "הגרניזון מסיביר" חוקר נושאים קיומיים? לפי קינזו, הטקסט הוא חשוב בתיאור הניכור של השבוי, הפיכת האדם ל"מספר אלמוני",ואת האספסוף האפאתי שבו הוא שוקע. הגיבורים מתחלקים לשתי קטגוריות:אלו שנוח להם לשכוח את ארצות מוצאם למשך כל תקופת סבלם ואלו המתגעגעים אליהן כל כך שמסתכנים בבריחה ובנדודים מעלי אימה ברחבי אסיה. מתוך מאמץ מתמיד להתעלות על האפתיה, קמה בקרב השבויים התארגנות מיליטריסטית ולויאליסטית המכריזה את עצמה לשלוחה סיבירית של חברת הלאומנים ההונגרים "טורול". מרקוביץ' מספר בעזרת אירוניה עצורה, את כישלונו הדרמטי של "מערכת הכבוד" ואת הגיחוך שבמאמצים שלהם בתחום התרבות (קינזו מכנה זאת "הדפים החומצתיים הרבים"). אל. סימיון מציין, כי בגלותם הסיבירית, השבויים מגיעים להבין את שבירות האימפריה שלהם. מעבר ל"פשיטת הרגל הבורלסקית של המיליטריזם" הרפורטאז'ה היא ביקורת הומוריסטית של הקפיטליזם. קינזו רואה זאת בתיאור של מרקוביץ' את הקצינים, כולל אל המזדקנים, הפורשים במהירות ובונים לעצמם קריירות משתלמות כסנדלרים או בעלי חנות. המבקר הרומני מסכם:"כאן, בלבה של אסיה, מתהווה הניגוד הנצחי בין מנצלים ומנוצלים". ניצוץ המהפכה מצליח להשיג את הרס המוסכמות החברתיות, אולם מחליף את החד גוניות על ידי תחושת הקריסה הכללית." באחד האירועים, כותב סימיון, הדרמות והטרגדיות הפרטיות או הקולקטיביות מתנהלות בקצבים מואצים, בקבלקדה לעיתים קרובות מטורפת. היוצא מן הכלל, האפוקלפיטי הופך לחוויה יומיומית. לדעתו של פייר, המאמץ הספרותי של מרקוביץ' שווה ברמתו ליומניו של אדווין אריך דווינגר גם הוא שבוי בסיביר. דשניהם, מרקוביץ' ודווינגר, מתארים את אותה מצוקה, אותן הסטיות המיניות, מערבולת של רעיונות ואמונות אחרי המהפכה הרוסית, הפיכת מחנה השבויים ל"פלנסטר" של פועלים".
לדעתו של איוואן סנדרס עם " רב אנצ'לי" הרחיק מרקוביץ' את קהלו ההונגרי-רומני. אוסף מסקרן זה, ציין סנדרס, הוא הרבה יותר קרוב ברוחו ובסגנונו לספרות העממית היידית, מאשר לזו ההונגרית הטרנסילבנית, גם ליגטי מציין זאת תוך תערובת של שעשוע וזלזול.
מורשתו
תחות המשטר הקומוניסטי ברומניה באמצע שנות ה-1960 קם פרויקט במסגרת ההוצאה לאור הממלכתית לספרות ולאמנות ESPLA, בעריכתם של זולטאן פארניו ויוז'ף מליוס, לתרגום מחדש של ספרו של מקרוביץ' - הגרניזון מסיביר - ולפרסומו. בסביבות 1968 קודמה על ידי המשטר מורשתו של מרקוביץ', לצד זו של ינה דשידה, שאנדור מאקאי ואלאדאר קונץ', בסופרי קאנוניים של הספרות ההונגרית ברומניה. יחד עם זאת נשמרה שתיקה לגבי עמדות פוליטיות פחות מקובלות של אותם המחברים. במאמר רוויו על ספרות ההונגרית ברומניה שפורסם במגזין הפוליטי "ארה סוצ'אליסטיה" (Era Socialistă), קונץ ומרקוביץ' הוצגו כנציגי "הרומן האנטי-מיליטריסטי" החושף את אכזריות מלחמת העולם הראשונה. דן קולצ'ר ערך תרגום חדש של "הגרניזון" לרומנית ש פורסם בהוצאה לאור קריטריון. ב-1978 הסופר יאנוש סקרנייש פרסם וערך קובץ מאמרים של מרקוביץ' Páholyból (בקופסה)
הנצחה
ב-2013 לרגל מלאת 65 שנים מיום מותו - הוחלף לוח הזיכרון שעל הבית.
מסגד עומר בן אל-ח'טאב (ברלין)
מסגד עומר בן אל-ח'טאב (בגרמנית: Umar-Ibn-Al-Khattab-Moschee, בטורקית: Ömer İbnu’l Hattâb Camii) הוא מסגד בשכונת קרויצברג בברלין.
בנייתו החלה בשנת 2004 ועלתה כ-10 מיליון אירו. למסגד כיפה קטנה וארבעה מינרטים בגובה של כ-7 מטרים, המעוטרים בחצי סהר מוזהב. היכל התפילה יחד עם שתי קומות נוספות יכולים להכיל כ-1000 איש. חלק נוסף במסגד, הנקרא "מרכז משארי" (Maschari Center), כלל שבעה אולמות אירועים, בית ספר לקוראן וכמו כן גם חנויות בוטיק, מאפיות ומרכול.
ה"ארגון האסלאמי למיזמי צדקה" שייך ל"אגודת מיזמי צדקה אסלאמיים" (Association of Islamic Charitable Projects), תנועה אסלאמית מלבנון. "מרכז משארי" הוא מרכז התנועה בגרמניה.
היסטוריית הבניין
באתר המסגד היה בעבר "מרכול בולֶה" שנשרף במהומות אחד במאי 1987 בקרויצברג. ההריסות מהשריפה נשארו במקום, וחלקי הבניין פונו רק שנים לאחר מכן. בתחילת שנת 2004 ביקש ארגון IVWP היתר בנייה עבור האתר.
הבנייה הושלמה ב-2008, אך המסגד נפתח רק ב-21 במאי 2010.
מימורפלטה
מימורפלטה (שם מדעי: Mymoorapelta; משמעות השם: "המגן של מיגת-מור") הוא סוג של דינוזאור צמחוני ממשפחת הנודוזאוריים שהתקיים במשך היורה העליון שלפני 155 עד 150 מיליון שנה מזמננו. הסוג כולל מין אחד - Mymoorapelta maysi. המימורפלטה היה נודוזאור קדום ביותר, בין הבודדים (לצד הגרגוילאוזאורוס) שהתקיימו ביורה ולא בקרטיקון.
המאובנים שלו נמצאו בתצורת מוריסון במערב קולורדו והוא תואר וסווג על ידי הפלאונטולוגים קנת' קרפנטר וג'יימס קירקלנד. את שמו הוא קיבל ממחצבות "מיגת-מור", בהם התגלה.
המימורפלטה היה אנקילוזאור קטן ממדים ארבע-רגלי שהגיע לאורך של 2.7 עד 3 מטרים, לגובה של 1 מטר בכתפיים ולמשקל של כ-200 ק"ג. בדומה למרבית האנקילוזאורים היה בעל לוחיות שריון אוסטאודרם לאורך גופו, היה בעל גפיים קצרות, גולגולת שטוחה וקשה ובלסתותיו החלשות היו סוללת שיניים קצרות שהתאימו לטחינת צמחייה.
הוא משתייך למשפחת הנודוזאוריים, אף שאיננו קרוב לדינוזאור כלשהו. בעבר השתייך לתת-המשפחה Polacanthidae, אך כיום נחשב לסוג ללא מקור במשפחה.
להיות מאושר
להיות מאושר הוא אלבום האולפן ה-24 של הזמר הישראלי אייל גולן. האלבום יצא לאור ב-21 במרץ 2021, על ידי חברת התקליטים "ליאם הפקות".
רקע
בניגוד לשאר אלבומי גולן, האלבום מלווה בווידאו קליפ ייחודי לכל שיר. כל קליפ מסמל תקופה שונה בחייו של גולן. האלבום כולל מספר שיתופי פעולה עם אמנים ישראלים דוגמת עדן חסון, עידן רייכל ואריק סיני. בין כותבי האלבום ניתן למנות את אברהם טל, אבי אוחיון, בניה ברבי, פאר טסי ועדי לאון. סמוך ליום הולדתו ה-50 של גולן, ב-12 באפריל 2021, יצא אלבום ההמשך בשם "קצב מזרחי".
סמסונג גלקסי A02s
סמסונג גלקסי A02s (באנגלית: Samsung Galaxy A02s) הוא טלפון חכם מבוסס אנדרואיד, המיוצר על ידי סמסונג אלקטרוניקה, כחלק מסדרת A של סמסונג גלקסי. הוא הוכרז ב-24 בנובמבר 2020, והושק ב-4 בינואר 2021. הוא יורשו של סמסונג גלקסי A01.
חומרה
המכשיר מצויד במסך מגע קיבולי מסוג "PLS TFT" בגודל 6.5 אינץ', וברזולוציית 720×1600 פיקסלים.
המכשיר מופעל על ידי מעבד בעל שמונה ליבות, בתדר עבודה של 1.8 ג'יגה הרץ. במכשיר ישנה מערכת על שבב מדגם SDM450 Snapdragon 450 מתוצרת קוואלקום עם תהליך 14 ננומטר. למכשיר אחסון פנימי בנפח 32 או 64 ג'יגה בייט, שניתן להרחיבו באמצעות כרטיס MicroSD עד ל-512 ג'יגה בייט. למכשיר יש זיכרון RAM בנפח 2 או 3 או 4 ג'יגה בייט. כמו כן, המכשיר מופעל על ידי סוללת ליתיום-יון, בקיבולת 5000 מיליאמפר-שעה. שאינה ניתנת להסרה, במתח טעינה מהירה בת 15 וואט.
תוכנה
המכשיר הושק כשמותקנת עליו מערכת ההפעלה אנדרואיד 10 בממשק המותאם של סמסונג - One UI 2.0.
המכשיר עודכן בעדכון תוכנה לגרסה 11 לממשק המותאם של סמסונג - One UI 3.0.
המכשיר עודכן בגרסת קושחה והוא כולל את תיקון האבטחה של אוגוסט 2021.
מרוה לצמא
מרוה לצמֶא – השבועון לבית היהודי הוא שבועון לבית היהודי בעל אוריינטציה חרדית.
השבועון נוסד בשנת ה'תשל"ד (1975) על ידי הרב ישראל פולק, והמו"ל היא חברת 'מרווה לצמא בע"מ' השוכנת בקריית צאנז שבנתניה. בהגדרתו שבעמוד הפנימי נכתב.
קו השקפתי
העלון אינו משלב פרסומות חיצוניות כלל.
העלון אינו מזוהה עם זרם מסוים בציבור החרדי ושומר על מעמד נייטרלי, כשהוא נותן במה לכמעט כל גדולי ישראל, ומתייחס באופן שווה לכל החוגים כמעט, ומאידך כמעט ולא עוסק בנושא העדתי.
העלון מקפיד שלא להציג תמונות של נשים או ילדות, ואף לא איורים של נשים וילדות, וכן שלא להציג דמויות ללא כיסוי ראש.
העלון מקפיד שלא לקרוא לנשים בשמן המלא, אלא באות ראשונה של שמן הפרטי ובשם משפחתן (לדוגמה: א. אייכלר).
תוכן העלון
העלון מחולק לשלושה חלקים: חלק תורני, חלק לאישה ולנערה, וחלק לילדים.
מדורי העלון לפי הסדר:
מרוה לנוער
לקראת חגים בדרך כלל יוצאים עלונים מורחבים עם מדורי חג והלכותיו. לקראת פסח וסוכות ה'מרוה לנוער' מופרד לעלון נפרד, בנוסף למוסף סיפורים בעלון נפרד.
הכותבים בעלון
על הכותבים בעבר ובהווה נמנים סופרים וכותבים מוכרים במגזר החרדי, כגון: לאה פריד, משה וינשטוק, יחזקאל שובקס, פ' שטרן, רותי קפלר, ה' שר, רבקה שזורי, ר' שטייר, פנחס ברייער, ציפורה שלנגר א' אייכלר והרב דוד לוי.
בשבועון מובאים ציורים לילדים, בין הציירים והמאיירים בעבר ובהווה ציירים מוכרים במגזר החרדי, כגון: רות בייפוס, בתיה טופורוביץ, אסתי אייכלר, חיה חסיד, מ. וינרב וא. פרוש.
תפוצה
בסקר שנערך על ידי מכון 'מדגם' ב-2016 עולה כי השבועון זוכה לתפוצה גבוהה עם 19.1 אחוזי חשיפה במגזר החרדי.
עונת 1965/1966 בפוטבול ליג
הליגה הבכירה כללה 22 קבוצות. ניוקאסל יונייטד ונורת'האמפטון טאון (בפעם הראשונה בתולדות המועדון) היו הקבוצות שעלו מליגת משנה.
עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. במידה וכמה קבוצות זכו באותו מספר נקודות, הקבוצה עם יתרון ביחס שערים דורגה במקום גבוה יותר. שיטה זו הייתה בתוקף עד לעונת 1976/1977.
בסוף העונה לליגת משנה ירדו נורת'האמפטון טאון (לאחר שהייה של עונה בודדת בליגה הבכירה) ובלקברן רוברס. במקומן לליגה הבכירה עלו מנצ'סטר סיטי וסאות'המפטון (בפעם הראשונה בתולדות המועדון).
כדורגלנים מצטיינים
וילי אירווין מברנלי כבש 29 שערים וזכה בתואר מלך השערים, זאת לצד רוג'ר האנט מליברפול.
בובי צ'רלטון ממנצ'סטר יונייטד זכה בפרס כדורגלן השנה של התאחדות עיתונאי הכדורגל האנגלית.
רוחמה אלבג
רוחמה אַלְבָּג (נולדה ב-22 במאי 1960) היא חוקרת ספרות וסופרת ישראלית, מרצה בכירה בחוג לספרות במכללת לוינסקי.
ביוגרפיה
אלבג נולדה בשנת 1960 בכפר מרמורק שברחובות, הבכורה משלושת ילדיהם של עולים מעיראק. כשהייתה בת חמש עברה המשפחה להתגורר ביפו למשך חמש שנים, ולאחר מכן השתקעה בבת ים. אלבג למדה בגימנסיה סוקולוב-לאור בתל אביב. בצבא שירתה ביחידת הצנזורה לעיתונות ולתקשורת. אחרי שחרורה עברה לתל אביב. למדה ספרות עברית, ספרות משווה ותנ"ך באוניברסיטת בר-אילן, והמשיכה בה לתארים מתקדמים. את עבודת המוסמך, "'המצב האנושי' בסיפורי יעקב שטיינברג: דרכי עיצובו, תפיסתו ומקומו של מצב יסודי בסיפוריו", הגישה בשנת תש"ן. בלימודי הדוקטורט חקרה בהנחייתו של הלל ויס את יצירתו של ש"י עגנון, והגישה בשנת 1999 דיסרטציה בנושא "היסוד הדתי כגורם מעצב בפואטיקה של עגנון: "שירה" כרומן רפלקטיבי, בוחן ומסכם".
במקביל ללימודיה החלה לעבוד בהוראה. את דרכה בהוראה החלה בבתי ספר תיכוניים בקיבוץ אורים שבנגב, בבית הספר "משה שרת" ובתיכון חשמונאים בבת ים, ובבית הספר הישראלי בבריסל. מאוחר יותר החלה לעבוד כמרצה לספרות במכללת לוינסקי לחינוך בתל אביב ובקמפוס המכללה באילת. בהמשך מילאה את תפקיד ראש החוג לספרות עברית במכללה זו ושימשה גם ראש החוג לספרות ילדים.
בשנת 2005 החלה אלבג לשמש יועצת אקדמית בבית עגנון בירושלים. היא מרצה באנו - מוזיאון העם היהודי, בספריית בית אריאלה בתל אביב, במכון אבשלום, ביד בן צבי בירושלים, בבית עגנון, במוזיאון טיקוטין בחיפה, בקתדרה במוזיאון ארץ ישראל. ובקתדרות נוספות ברחבי הארץ. היא מרצה בעיקר על יצירות של ש"י עגנון, ברדיצ'בסקי לאה גולדברג ואידה פינק, ומאירה היבטים ספרותיים של העולם היהודי במזרח אירופה.
אלבג מלווה סמינרים מטיילים בעקבות יוצרים שתיארו את המחוזות שבהם גדלו, שמעמיקים את הידע והחוויה בלימוד תרבות זו. על דרך הוראה זו, המשלבת לימוד ספרות וביקור בסביבת הגידול של היוצרים, סיפרה כי בהיותה דוקטורנטית צעירה נפגשה עם הסופר ס. יזהר והוא יעץ לה שאם ברצונה להכיר סופר באמת, עליה ללכת אל ביתו לעמוד שם ולהסתכל, כדי להכיר את הנוף שנשקף לנגד עיניו מהחלון בזמן הכתיבה. רוחמה קיבלה את עצתו של ס. יזהר, ובהכנת הדוקטורט שלה על כתיבתו של ש"י עגנון נסעה אל מקום הולדתו, בוצ'אץ', שם התרשמה מהסביבה שבה גדל ובדקה כיצד תרמו האווירה והרקע במקום לעבודתו הספרותית. כך עשתה גם במחקריה על כתבי סופרים עבריים נוספים, שביניהם זלמן שניאור, דבורה בארון, שאול טשרניחובסקי, אורי צבי גרינברג ועוד. בעקבות ההכרה בחשיבות טיולי המחקר בהעמקת ההבנה ביצירות ובספרות העברית, החלה אלבג לשלב טיולים כאלו גם בקורסים שהיא מלמדת. במשך כעשרים שנה כתבה במוסף 'תרבות וספרות' של עיתון "הארץ" על מסעותיה במזרח אירופה וכן ביקורות ספרים.
פעילותה הספרותית של אלבג כוללת כתיבה, עריכה, מחקר וביקורת ספרותית. מאמריה המקצועיים פורסמו בבמות לתרבות, לספרות ולאמנות. כמו כן כתבה מספר ערכים בפרויקט התנ"ך 929. היא מרבה להתראיין בערוצי התקשורת אודות עבודתה והתמחותה. בין הערוצים שבהם התראיינה ניתן למנות את רדיו תל אביב, גלי צה"ל, רשת ב' ועוד.
אלבג משתתפת בכנסים רבים בישראל - באוניברסיטת בר-אילן, באוניברסיטה העברית, וכן מרצה בכנסים בנושאים הקשורים לשואה ביד ושם ובמכון משואה. היא משתתפת גם בכנסים מחוץ לישראל.
סיפורים
אלבג פרסמה סיפורים בכתבי עת שונים ובאנתולוגיות החל מ-1996. סיפוריה פורסמו בבמות שונות ביניהן מאזניים, עמדה, כוורת ועוד. בין סיפוריה ניתן למצוא את:
פרסומים נוספים
עבודתה הספרותית של אלבג כוללת גם עריכת ספרים וכתיבת ביקורות ספרות.
אורז'יצה
אורכו של הנהר 29 קילומטרים, אך בדרך כלל אורכו נמדד יחד עם הנהר רוטן אורז'יצה, ואורכו מגיע ל-127 קילומטרים. אגן הניקוז שלו הוא כ-2,190 קמ"ר. רוחבו המרבי הוא שלושה קילומטרים, ועומקו המרבי הוא 15 מטרים. מישור ההצפה שלו מאופיין באגמים רבים, והוא ביצתי בחלקו.
העיירה המרכזית השוכנת לגדותיו היא אורז'יצה, שאף נקראת על שמו. הנהר משמש לגידול דגים, אספקת מים, השקיה ונופש.
בלתי מובס (סרט, 2018)
בלתי מובס (ברוסית: Несокрушимый) הוא סרט קולנוע רוסי מסוגת הדרמה והמלחמה בבימויו של קונסטנטין מקסימובה ובכיכובם של אנדריי צ'רניצ'וב, ולדימיר יפיפאנצב, אולגה פוגודינה וסרגיי גורובצ'נקו. ב-9 בספטמבר 2018 ביום הטנקיסטים, המציין את יום חגו של חיל השריון הרוסי, התקיימה הקרנה פרטית של הסרט עבור חיילי חטיבת השריון טמאנסקאיה וחטיבת השריון קאנטמיר.
רקע
הסרט מבוסס על סיפורו האמיתי של סמיון קונובאלוב (1921—1989) מפקד חטיבת שריון סובייטי ממוצא טטרי שבמהלך מלחמת העולם השנייה השמיד במהלך קרב ב-13 ביולי 1942 16 טנקים נאצים באמצעות טנק ה-KV-1 שלו.
עלילה
הסרט מבוסס על סיפור אמיתי ומגולל את גבורת אנשי הצוות של טנק KV-1 בפיקודו של סמיון קונובאלוב, כאשר ב-13 ביולי 1942, השתתפו בקרב קשה שבו השמידו 16 טנקים, 2 כלי רכב משוריינים ו-8 כלי רכב ליד הכפר ניז'נמיטיאקין במחוז המשנה טראסוב שבמחוז רוסטוב.
ביגי & טופאק
ביגי & טופאק (באנגלית: Biggie & Tupac) הוא סרט דוקומנטרי המספר על סמלי ההיפ הופ והראפ, כריסטופר ואלאס, המוכר יותר בכינויו '''הנוטוריוס בי. איי. ג'י. או ביגי סמולס''', וטופאק שאקור. הסרט, שאותו ביים והפיק ניק ברומפילד, חוקר את מקרי המוות של שני הראפרים, אשר יש אנשים שטענו כי המקרים היו בניצוחו של שוג נייט, שעמד בראש חברת התקליטים Death Row Records.
אמנם הסרט נותר לא חד משמעי, אך כאשר נשאלה השאלה הגדולה "מי לעזעזל רצח את טופאק?" בריאיון לרדיו של BBC ב-7 במרץ 2005, ציין ברומפילד (כשהוא מצטט את סנופ דוג) שזה "הבחור הגדול לידו במכונית... שוג' נייט" (The big guy next to him in the car... Suge Knight). לזכותו של הסרט יאמר כי מאז יצא, חקירת מותו של הנוטוריוס נפתחה.
תוכן
הסרט התיעודי של ברומפילד התבסס על התאוריה ועל ראיונותיו של הבלש לשעבר ראסל פול. פול טען כי ה-L.A.P.D סייעו כדי לכסות את המזימה של שוג נייט להרוג את טופאק שאקור ואת כריסטופר ואלאס הידוע בכינוי הנוטוריוס בי. איי. ג'י. הסרט התיעודי מציג את פול, שנאלץ לעזוב את תפקידו בתור בלש עבור רדיפה אחר תיאורית הרצח. ראסל פול חשד בשוטר לשעבר דייוויד מק ואמיר מוחמד (סוכן משכנתאות ללא קשר סביר למקרה), שעבדו יחד עם שוג נייט כדי להרוג את ביגי.
מקור מפתח לתאוריה של פול היה קווין האקי. האקי היה קשור לשוג נייט ודייוויד מאק יחד עם שוטרים שחשודים כביכול ברצח. האקי הסכים כי הארי בילאפס, הידוע גם בשם אמיר מוחמד, היה מעורב ברצח, למרות שהאקי אמר למצלמה, "אל תשאל אותי למה" ולא רצה להרחיב עוד בנושא. האקי, ששימש לשעבר כשומר בחברת התקליטים Death Row Records, כתב בהצהרה שהוגשה ב -6 ביוני 2004, כי הוא "יודע באופן אישי וקרוב" על הרצח של כריסטופר ואלאס, בטענה כי "אנשים בתוך Death Row Records הציעו 25,000 $ לקצין משטרתי כדי להרוג את כריסטופר ואלאס".
בראיון, סיפר האקי ללוס אנג'לס טיימס כי הוא סובל מפגעיה בזיכרון עקב תרופות פסיכיאטריות. האקי טען גם שיש בידיו ידע על מעורבות בין שוג נייט לבין דייוויד מאק ולבין שוטרים מושחתים נוספים שסייעו לרצח והיו מעורבים בו. משפחתו של כריסטופר ואלאס ניצלה את טענתו של האקי כבסיס לתביעה בסך 500 מיליון דולר נגד העיר לוס אנג'לס על מותו של כריסטופר ואלאס. אבל מאוחר יותר אמר האקי ללוס אנג'לס טיימס כי עורכי הדין של כריסטופר ואלאס שינו את דבריו. (התביעה של משפחתו של כריסטופר ואלאס על סך 500 מיליון דולר נדחתה בשנת 2010.)
מיהאי באואר
מיהאי באואר (בהונגרית: Bauer Mihály; בודפשט, 20 בספטמבר 1874 - בודפשט, 6 בפברואר 1945 ) היה מתמטיקאי הונגרי-יהודי, אחיו של אמיל באואר (1883–1956), אדריכל.
ביוגרפיה
מיהאי באואר נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף באואר (1839–1912) מהנדס במקצועו ושל לאורה שאאר. הוא למד בבודפשט ואחרי שקבל תואר דוקטור ותעודת הוראה לגימנסיה הפך לעוזר פרופסור בשנת 1900, מרצה בשנת 1909 ופרופסור באוניברסיטה הטכנולוגית בשנת 1918. מוריו כללו את גוסטב ראדוש ודיולה קניג. עם ראדוש הוא שיתף פעולה בכתיבת המאמר הראשון שלו בגיל 18. בשל מאמרי המחקר הראשונים שלו שהתקבלו לפרסום בשנת 1894 (בגיל 20), הוענקה לו מלגה לבלות את שנת הלימודים 96–1895 בחו"ל.
באואר פרסם שני מאמרים חשובים בשנת 1903. אלה היו
מאמרים אלה תרמו תרומה חשובה לשאלתו של לאופולד קרונקר הנוגעת לאפיון שדה המספרים האלגבריים בהתנהגות הפיצול של המספרים הראשוניים שלהם.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919, כאשר המרצים של האוניברסיטאית הטכנולוגית נרדפו על ידי הימין השמרני הוא סבל רבות ובכלל סבל מאנטישמיות לאורך רוב חייו. האגודה למתמטיקה ולפיזיקה על שם לוראנד אטווש העניקה לו, כראשון מכל מקבלי פרס זה, את פרס דיולה קניג בשנת 1922 על עבודתו המדעית, שכללה בעיקר את סוגיות באלגברה ובתורת המספרים.
לבאואר היו בעיות נוספות להתמודד איתן בנוסף להתנהגות האנטישמית המחפירה של תלמידיו. הוא החל לאבד את ראייתו, מה שעורר בו חרדה רבה. למעשה ראייתו התייצבה ורק בשנים האחרונות לחייו חלה הידרדרות נוספת מעטה. הוא פרש בשנת 1936. האנטישמיות החמירה במלחמת העולם השנייה. באואר חגג את יום הולדתו ה-70 ב-20 בספטמבר 1944, הוא נאלץ לענוד טלאי צהוב ולחלוק את ביתו עם משפחות אחרות. בפברואר 1945 לאחר המצור על בודפשט הוא היה בדרך לקנות טיפות עיניים כשקרס ברחוב וקיבל מכה בראשו. נלקח לבית חולים שם נפטר זמן קצר לאחר מכן. במשך חייו הוא פרסם בהרחבה, בעיקר בכתבי עת מדעיים זרים. חלקם מופיעים בכרך החמישי של פוגנדורף, Pogendorf, Bibliographisch Literarisches Handwörterbuch.
היילי קופ
היילי קופ-קלארק (באנגלית: Haley Cope-Clark; נולדה ב-11 באפריל 1979) היא שחיינית עבר אמריקאית, אלופת עולם (פוקואוקה 2001), בעלת מדליית כסף אולימפית ושיאנית עולם במשחה ל-50 מטר גב בבריכת 25 מטר.
ביוגרפיה
קופ נולדה בצ'יקו שבקליפורניה. בשנים 1998–2001 היא למדה ושחתה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
שיאנית עולם
באליפות המכללות בשחייה (NCAA) שנערכה באינדיאנפוליס שבאינדיאנה ב-18 במרץ 2000, קבעה קופ במשחה ל-50 מטר גב, במסגרת משחה שליחות 4x50 מטר מעורב, שיא עולם חדש של 27.25 שניות, שיפור לשיא העולם בן השנה ושלושה חודשים של סנדרה ווקר מגרמניה (27.27 שניות). שיא זה החזיק מעמד שנה ו-9 חודשים ונשבר על ידי לי הוי מסין (26.83 שניות).
אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, שביפן בשנת 2001, זכתה קופ במדליית זהב במשחה 50 מטר גב בתוצאה של 28.51 שניות, לפני אניה בושולטה מגרמניה (28.53 שניות) ונטלי קוגלין בת ארצה (28.54 שניות). נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.25 שניות ובמקום 11 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:02.61 דקות.