cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סרגיי מילינקוביץ'-סאביץ'
קריירת מועדונים
ב-31 ביולי 2015 דווח על פי עיתון הספורט האיטלקי, לה גזטה דלו ספורט, שמילינקוביץ'-סאביץ' הצטרף לקבוצת הסרייה א', לאציו. את הופעת הבכורה שלו ערך בניצחון הבית 0–1 על באייר לברקוזן הגרמנית ב-18 באוגוסט 2015 במסגרת שלב הפלייאוף של ליגת האלופות. את שערו הראשון בקבוצה כבש בתיקו 1-1 מול דניפרו ב-17 בספטמבר 2015 במסגרת הליגה האירופית. את שער הבכורה שלו בליגה כבש בניצחון החוץ 1–3 על פיורנטינה ב-9 בינואר 2016. בעונת הבכורה שלו בלאציו רשם 35 הופעות ושלושה שערים בכל המסגרות.
בעונתו השנייה במועדון כבש שבעה שערים ב-39 הופעות (ליגה וגביע). ב-21 בינואר 2018 מילינקוביץ'-סאביץ' כבש צמד בניצחון הליגה 1–5 על קייבו ורונה. כמו כן, חודש לאחר מכן כבש שוב צמד בניצחון 0–3 על ססואולו.
ב-12 ביולי 2023 חתם מילינקוביץ'-סאביץ' לשלוש שנים באל-הילאל.
קריירה בינלאומית
באוקטובר 2015 זומן מילינקוביץ'-סאביץ' לראשונה לנבחרת סרביה לצמד משחקים במסגרת מוקדמות יורו 2016 נגד נבחרת אלבניה ונבחרת פורטוגל. במשחקים אלה הוא שימש כשחקן מחליף שישב על הספסל, אך לא זכה לקבל דקות. במאי 2016 הוא נבחר על ידי המאמן החדש של סרביה למשחקי ידידות נגד נבחרת קפריסין, נבחרת ישראל ונבחרת רוסיה. למרות זאת הוא שוב לא זכה לדקות משחק, ועזב את הנבחרת לאחר שני המשחקים הראשונים עקב החלטתו של המאמן לא לשתף אותו, כי יש שחקנים אחרים שיותר מתאימים לשיטת המשחק שלו.
ב-30 באוקטובר 2017 החליף מלאדן קרסטאיץ' את המאמן הקודם וכלל בהרכבו את מילינקוביץ'-סאביץ' לצמד המשחקים נגד נבחרת סין ונבחרת דרום קוריאה.
נכלל בסגל נבחרת סרביה לטורניר מונדיאל 2022.
חיים אישיים
סרגיי מילינקוביץ'-סאביץ' נולד בליידה שבספרד למשפחה העוסקת בספורט. אביו, ניקולה מילינקוביץ', שיחק גם כן כדורגל, ואמו, מילאנה סאביץ', הייתה שחקנית כדורסל. סרגיי הוא אחיו הגדול של ואניה, המשחק בתפקיד השוער בקבוצת טורינו מהליגה האיטלקית.
יחסי פורטוגל–קוסובו
יחסי פורטוגל–קוסובו הם היחסים שבין הרפובליקה הפורטוגלית לרפובליקה של קוסובו.
היסטוריה
קוסובו הכריזה על עצמאותה ב-17 בפברואר 2008, וכבר ב-7 באוקטובר 2008 הכירה פורטוגל בעצמאותה של קוסובו.
במהלך מלחמת קוסובו התכונן צבא פורטוגל להשתתף ב"מבצע כוח מאוחד".
לאחר תום פעולות האיבה, פורטוגל הציעה תוכנית ייצוב לעמק פרשבו בעל הרוב האלבני בסרביה שמצפון לקוסובו.
כח צבאי
בקוסובו מוצבים 266 חיילים פורטוגלים המשרתים ב"כוח קוסובו", כח שמירת השלום של נאט"ו.
צייד הצבאים
צייד הצבאים (באנגלית: The Deer Hunter; התרגום המדויק לעברית הוא "צייד האיילים") הוא סרט אמריקני שיצא בדצמבר 1978, המספר את סיפורם הבדוי של חבורת עובדי פלדה אמריקאים ממוצא רוסי, בזמנה של מלחמת וייטנאם. רוב הסרט מתרחש בווייטנאם או בעירם קלייטון שבפנסילבניה, דרומית לפיטסבורג, לאורך נהר המונוגהלה. מלבד פיטסבורג נערכו הצילומים גם בקליבלנד הסמוכה, ובצומת מינגו. האתרים של וייטנאם צולמו בתאילנד. בסרט מככבים רוברט דה נירו, כריסטופר ווקן ומריל סטריפ.
הבמאי מייקל צ'ימינו קיבל את ההשראה לסרט מהרומן Drei Kameraden (שלושה חברים) שכתב הסופר הגרמני הנודע אריך מריה רמרק, ששירת בתור חייל במלחמת העולם הראשונה. הרומן מתאר את חייהם של שלישיית חיילים בוגרי מלחמת העולם הראשונה, אותה עברו בשן ועין ומתאר את חייהם בזמן רפובליקת ויימאר בגרמניה של שנות ה-20 של המאה ה-20. הסרט ממחיש את משמעותם והשפעתם של המלחמה, האלימות והפטריוטיות על בני קהילה אתנית אחת הקשורים זה בזה. המושגים של אתניות, משפחה, רעות וקהילה משחקים כולם תפקיד בולט מאוד בסרט.
בישראל הקרנת הבכורה הייתה ביולי 1979 בקולנוע מוגרבי בתל אביב.
עלילה
מייק (דה נירו), סטיבן (סאוואג'), ניק (ווקן), סטנלי, ג'ון ואקסל, אמריקאים ממוצא רוסי, הם פועלים במפעל לייצור פלדה והם גם ציידי צבאים נלהבים בזמנם הפנוי.
במהלכו של מסע הציד אנו רואים את מייק שנודע ביכולת הקליעה שלו והורג מדי שנה את הצבי הטוב ביותר. מייק מתנהג בנוקשות עם סטנלי על כך שהצטרף אליהם לא מוכן. במהלכן של סצנות הציד מושמעת מוזיקה כנסייתית. הציד מוצלח עבור מייק והצבי מובא הביתה על גבי מכסה מנוע הקדילק שלו.
חלקו השני של הסרט נפתח היישר בעיצומה של סצנת המלחמה של וייטנאם. מייק, כעת חייל בכוחות המיוחדים, מתאחד מחדש עם סטיבן וניק, בעודו שרוי במהלכו של מבצע הרג. הסצנה נחתכת ועוברת לבית כלא צף על הנהר, שם מוחזקים השלושה כשהם שבויים בידי הווייטקונג. שוביהם מאלצים אותם לשחק ברולטה רוסית האחד כנגד רעהו, בעוד שוביהם הווייטנאמים משתעשעים בהימורים על הצלחת אדם זה או אחר. מייק חושב בתחילה לנטוש את סטיבן (בהיותו מאמין כי הלה שבור מנטלית ואינו מסוגל לשרוד), אולם לבסוף הוא מתכנן את בריחתם של כל שלושת החברים על ידי הריגת אויביהם במהלך המשחק. זמן קצר לאחר מכן מופיע פטרול מסוקים אמריקאי, אולם עולה בידו להציל רק את ניק. מייק וסטיבן נסוגים לתוך הנהר ושוחים אל החוף. רגלו של סטיבן שבורה מן הנפילה; מייק נושא אותו עד שהם מגיעים לשיירה דרום וייטנאמית, שאצלם הוא מותיר את סטיבן. מייק ממשיך משם את דרכו הביתה לבדו.
בינתיים שב ניק לאיתנו בבית החולים שבדרום וייטנאם. הוא נעשה נפקד ברגע שהוא נכנס לשותפות עסקית עם נוכל צרפתי בעיר סייגון, הלה מבטיח לעשותו איש עשיר אם ישתתף ניק בתחרויות של רולטה רוסית.
מייק, המצוי בארצות הברית, נעשה מעורב רומנטית עם לינדה חברתו של ניק. החברים יוצאים לטיול ציד, שם משחק מייק רולטה רוסית ומתעלל בסטן. אף על פי שנקרית בדרכו ההזדמנות להרוג את הטוב בצבאים, הוא מניח לו לחיות. מייק אף מתאחד מחדש עם סטיבן, ששתי רגליו נקטעו וזרועו השמאלית משותקת. הוא מחלים בבית החולים הצבאי לוותיקי מלחמת וייטנאם. סטיבי מראה למייק סכומים גדולים של מזומנים אותם הוא מקבל בדואר ומעידים על כך שניק נותר חי בווייטנאם.
מייק מביא את גופתו של ניק לאמריקה, ממלא בעצב אחר הבטחתו מליל החתונה. הסרט מסתיים בבוקר הלווייתו של ניק המתרחשת בקהילה הרוסית הפרבוסלבית. בתחילת הסרט ראינו את האנשים העוזבים את הכנסייה לצלילי השיר השמח "Многие Лета" ("אלוהים מאחל לכם אריכות ימים"), אולם בתום ההלוייה הם יוצאים מן הכנסייה לקול הצליל הנוגה של "Вечная Память" ("זיכרון נצח"). הסרט מסתיים כשהחברים ששרדו עורכים ארוחת בוקר פרטית בצוותא בעודם שרים God Bless America ("אלוהים יברך את אמריקה").
סטיבן שוהה בבית חולים לנכים מלחמה, וגם כאשר מצבו משתפר הוא מעדיף להישאר שם במקום לחזור אל משפחתו.
הסצנה השלישית מראה כיצד המלחמה הותירה במשתתפיה צלקות נפשיות.
קרדיטים
הסרט נכתב בידי מייקל צ'ימינו, לואיס גרפינקל, קווין ק. רדקר, ודריק ושבורן ובוים בידי צ'ימינו.
פרסים והכרה
"צייד הצבאים" זכה בפרסי אוסקר עבור הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר (מייקל צ'ימינו), השחקן הטוב ביותר בתפקיד משני (כריסטופר ווקן), עריכת הסרט הטובה ביותר והסאונד. בנוסף לכך היה הסרט מועמד לפרס השחקן בתפקיד ראשי הטוב ביותר (רוברט דה נירו), שחקנית בתפקיד משני הטובה ביותר (מריל סטריפ), הצילום הטוב ביותר (וילמוש זיגמונד) והכתיבה הטובה ביותר. התסריט נכתב ישירות עבור הקולנוע.
נעימת הנושא של הסרט "Cavatina", נכתבה בידי סטנלי מיירס. היא הוקלטה בידי הגיטריסט הקלאסי ג'ון ויליאמס כבר ב-1971 אבל התפרסמה מאוד רק שבע שנים אחר-כך, בזכות הסרט "צייד הצבאים".
אחד השירים המזוהים עם הסרט הוא "Can't Take My Eyes Off You" בביצועו של פרנקי ואלי שהגיע ב-1967 למקום השני במצעד הפזמונים האמריקאי ומושמע בסצנה בה החבורה מבלה במסבאה.
ביקורת שלילית
דוקטור תומאס רדקי, פסיכיאטר ולשעבר דובר האגודה נגד אלימות בטלוויזיה, טוען כי צייד הצבאים הצית ניצוצות של התאבדויות רולטה רוסית. זאת בשל התיאור הדרמטי של החיילים השבויים האמריקנים, אשר שוביהם הווייטקונג כפו עליהם לשחק ברולטה רוסית.
אין שום תיעוד או דיווח של שבויים או שובים מאף אחד משני הצדדים הלוחמים על משחק ברולטה רוסית במהלכה של מלחמת וייטנאם.
טוטו
מועצת ה"טוטו" (מגרמנית: "הימורי כדורגל") או בשמה הרשמי: המועצה להסדר ההימורים בספורט, היא ארגון סטטוטורי הפועל מתוקף החוק להסדר ההימורים בספורט, תשכ"ז-1967. המועצה מפעילה את הימורי הספורט בישראל תחת המותג טוטו אשר היה במשך שנים שמה של תוכנית הימורים שבועית, כיום כל תוכניות ההימורים נקראות ווינר.
המועצה להסדר ההימורים בספורט היא גוף ציבורי שכפוף לביקורת מבקר המדינה. בתפקיד יו"ר מועצת ההימורים מכהן שבתאי צור, בתפקיד מנכ"ל מועצת ההימורים מכהן מאיר ברדוגו.
החל משנת 2019 רווחי המועצה עוברים לקופת המדינה, כשעד לשנה זו הכספים שימשו לקידום תרבות הספורט בישראל. המועצה תיקצבה ארגונים וקבוצות, פעלה להקמת אצטדיונים, אולמות ומתקני ספורט בכל רחבי הארץ, בנתה תשתיות לפעילויות קהילתיות וסייעה לספורט האולימפי. בשנות האלפיים העמידה המועצה 3 מיליארד ש"ח לרשות הספורט הישראלי.
היסטוריה
הימורי כדורגל החלו באנגליה על ידי יזמים פרטיים ב-1921 ונודעו בשם או בקיצור "the pools". מקור השם "טוטו" הגיע לארץ מגרמניה (אצלם נוסד המפעל בשנת 1948 על ידי עמותות הספורט לאחר מלחמת העולם השנייה כשלא היה מימון ציבורי לקידום הספורט) הוא נבע מהמילה הצרפתית טוטאליזטור (totalisateur) המתייחסת לחישוב סטטיסטיקות והימורים, הז'רגון הצרפתי אומץ על ידי הגרמנים ובהמשך המאה קוצר ל"טוטו" מטעמי נוחות ושיווק. ממנו גם נבע השם לטורניר הכדורגל האירופאי - גביע האינטרטוטו.
הימורי כדורגל בישראל הופעלו לראשונה על ידי העיתון "ספורט ישראל", שפרסם ב-14 באוגוסט 1951 טור ניחושים בן 12 משחקים, שנקרא בשם "נחשון". הטור פורסם ביום שני, והקוראים התבקשו לגזור אותו ולשלוח למשרדי המערכת בתל אביב עד ליום חמישי. כבר בשבוע הראשון השתתפו במפעל מאות מהמרים. ביוני 1955 המליצה לממשלה ועדה בראשותם של יצחק בן-אהרון ושלום זיסמן, שהוקמה כדי לבחון דרכים לקידום הכושר הגופני של בני-הנוער, להקים את ה"ספורטוטו" לפי מודל הטוטו האירופי, שההכנסות משמשות כמימון לקידום הספורט. אך תחילה מפעל הפיס ומשרד האוצר התנגדו להקמת מפעל הגרלות מתחרה לפיס בטענה שהשוק בישראל קטן מדי.
מפעל הספורטוטו, כפי שכונה אז, נוסד בדצמבר 1957, עם פתיחת עונת הכדורגל 1957/1958. הטפסים היו נשלחים בדואר בצירוף דמי ההשתתפות, שעמדו אז על 250 פרוטה לכל שני טורים. בשבוע הראשון היה מספר המנחשים 5,198, והפרס הראשון היה 1,000 לירות.
כיום כדי לזכות בפרס הראשון יש לנחש נכונה 16 משחקים. בשנות השישים נדרש המהמר לנחש נכונה רק 12 משחקים, אך במהלך השנים הוגדל מספר המשחקים, כדי להקטין את הסיכוי לזכייה בפרס הראשון, וכך להציג פרסים גדולים יותר, שימשכו יותר מהמרים (התחרות עם הלוטו השפיעה על מהלך זה).
סביב משחק זה התפתחה תעשייה של מומחים וחברות המציעות אסטרטגיה חכמה להימורים המבוססת על סטטיסטיקות של הקבוצות, עדכונים בנוגע לסגל השחקנים (פצועים, מורחקים וכו') ועוד. בעיתוני הספורט של יום חמישי נוהגים לפרסם את המלצותיהם של כדורגלני עבר בנוגע למשחקים, במטרה לסייע למהמרים בניחוש התוצאות.
בשנת 2002 נוספה האפשרות להימורים יומיים על משחקים, בתחילה התאפשר הימור על 3–6 משחקים, ובהמשך נוספה האפשרות להימור על משחק בודד. נכון לשנת 2020 המשחקים היומיים מהווים כ-80% מהכנסות המועצה.
מועצת ה"טוטו" פועלת כמונופול ממשלתי בתחום הימורי הספורט מתוקף החוק.
בשנת 2014, סך ההכנסות של הטוטו היו 2.6 מיליארד שקלים, מתוכם כ-1.7 מיליארד שקלים חולקו כפרסים למהמרים. מהרווח, כ-480 מיליון שקלים יועדו להשקעה בספורט, והיתר שימש לשיווק, פרסום ותשלום משכורות.
ארגון
מינואר 2019, מליאת המועצה (הדירקטוריון) כוללת 7 חברים: נציגי ציבור ונציגי הממשלה (משרדי הספורט והאוצר). עד הקמת המועצה הלאומית ב-2013 על ידי שרת התרבות והספורט, לימור לבנת, כללה מליאת מועצת הטוטו 18 חברים. חברי המליאה ממונים לשלוש שנים ע”י השרים הממונים על ביצוע החוק: שר התרבות והספורט ושר האוצר. יו”ר המועצה הוא נציג הציבור.
הימורי ספורט
הווינר היא תוכנית ההימורים הרשמית של הטוטו. במסגרתה, ניתן להמר על משחקי ספורט בודדים בעלי יחס זכייה קבוע הנקבע בעת ההימור או במקבץ בו הפרס תלוי במספר הזוכים (הידוע מבין ההימורים במקבץ הוא ה"טוטו 16", בו צריך לנחש נכונה 16 משחקים על מנת לזכות בפרס הראשון). משחקי הספורט בווינר כוללים ענפים כגון כדורגל, כדורסל, טניס ועוד.
הימורים על מרוצי סוסים
בשנת 2013, החלה המועצה להסדר ההימורים בספורט להפעיל תוכנית הימורים על מרוצי סוסים הנערכים בבריטניה בשם רייסר (Racer). הימורי הסוסים זכו להצלחה רבה וההכסות מהם הגיעו ל-387 מיליון ש"ח בשנת 2015.
באוגוסט 2016, הודיע שר האוצר, משה כחלון על כוונתו לבטל את ההימורים על מרוצי הסוסים.
בדצמבר 2017, בהתאם להמלצות ועדה שהוקמה לבחינת הנושא, הודיע שר האוצר כחלון על הפסקת פעילות ההימורים על מרוצי סוסים בישראל החל מ-1 בינואר 2018.
חלוקת הכספים
החוק להסדר ההימורים בספורט קובע כי לפחות 60% מהכנסות המועצה ישולם לזוכים, כשעד לתיקון החוק ב-2017 עמד המספר על 42%.
החל משנת 2019 הרווחים שנותרו בידי המועצה לאחר חלוקת הפרסים ולתפעול עוברים למדינה. לפני מועד זה הרווחים הוקצבו לקידום הספורט בישראל באופן הבא:
אירועי הטיית משחקים
הטיית משחקים היא ניסיון להשפיע מראש על תוצאות של משחק בדרך לא הוגנת, כגון על ידי מתן שוחד לשופט או לשחקן. לעיתים, ניסיון להטות משחק קשור לנושא ההימורים בספורט, במיוחד הימורים בלתי חוקיים. במקרים אחרים עשוי ניסיון ההטיה לשרת מטרה של קבוצה אחרת בליגה, שעשויה ליהנות מניצחון או הפסד של אחת הקבוצות המשחקות, או מתוצאת שוויון. הטיית משחק גורמת לפגיעה במנחשי הטוטו, המנסים להסתמך על היכרות עם יכולותיהן של הקבוצות המשחקות, כאשר בפועל תוצאת המשחק נקבעת, למעשה, מראש, ובלי קשר ליכולות אלה.
בישראל התגלו במהלך השנים עשרות מקרים של ניסיונות להטיית משחקים:
הזכייה הכי גדולה בישראל
הזכייה הגדולה ביותר ליחיד בטוטו בישראל היא 53 מיליון ש"ח (נכון ל-2007) אבל הוצעו גם פרסים גדולים יותר כמו 55 מיליון ו-60 מיליון ש"ח.
משחקים באחריות
המועצה הקימה ביוזמתה ועדה ציבורית בראשות שופט לקביעת קוד אתי לפעילותה. המלצות הוועדה אושרו ככתבן וכלשונן והמועצה פועלת לפיהן. המועצה אף עומדת בסטנדרטים העולמיים של "משחקים באחריות".
יחסי דנמרק–כווית
יחסי דנמרק–כווית הם היחסים הדו-צדדיים שבין ממלכת דנמרק לבין מדינת כווית. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ביניהן ב-25 באפריל 1964. דנמרק מיוצגת בכווית באמצעות השגרירות שלה בריאד, ערב הסעודית, ויש לה גם קונסוליה בכווית סיטי. כווית מיוצגת בדנמרק באמצעות השגרירות שלה בסטוקהולם, שוודיה וכן יש לה שגרירות בקופנהגן.
היסטוריה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ביניהן ב-25 באפריל 1964.
היחסים בין שתי המדינות עלו על שרטון ב-2006 עם פרשת קריקטורות מוחמד כשפורסמו בעיתון דני מספר קריקטורות של מוחמד, ובשנת 2008 העלו כמה חברי פרלמנט בכווית את הדרישה לנתק את היחסים עם דנמרק. במהלך העשור השני של המאה ה-21 החלו היחסים להשתקם וב-2015 ביקרה ראש ממשלת דנמרק הלה ת'ורנינג שמידט בכווית ונפגשה עם אמיר כווית סבאח אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח.
סחר
בשנת 2018 הסתכם היקף הסחר בין המדינות בכ-120 מיליון דולר, כשעיקר הייצוא מדנמרק לכווית כלל מכונות ומוצרים רפואיים ואילו עיקר הייצוא מכווית לדנמרק כלל מוצרים רפואיים.
Tell Me It's a Nightmare
Tell Me It's a Nightmare (בעברית: תַּגִּיד לִי שֶׁזֶּה סִיּוּט) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הגרמנייה קים פטרס, מתוך המיני-אלבום השלישי שלה, Turn Off the Light, Vol. 1. הוא יצא לאור ב-1 באוקטובר 2018, על ידי חברת התקליטים של פטרס, BunHead. בהמשך, בעקבות חוזה הקלטות עליו חתמה פטרס, הופץ מחדש בהוצאת חברות התקליטים אמיגוס רקורדס וריפבליק רקורדס. "Tell Me It's a Nightmare" הוא המשך ישיר לשיר הקודם במיני-אלבום, "Turn Off the Light".
פסיעות על רצפת הזמיר
פסיעות על רצפת הזמיר הוא הספר הראשון בטרילוגיית הפנטזיה "סיפורי האוטורי" מאת ליאן הרן. הספר יצא לראשונה ב-2002, ומספר את סיפורו של טקאו, המיועד על פי הנבואה למלוך בממלכת שלוש הארצות, אך נקרע בין מלחמות השבטים בממלכה, דרישה מצד "האחווה" - שבט בעל כוחות מיוחדים אליו השתייך אביו הביולוגי, מסירותו לשבט האוטורי שאימץ אותו, ובחירת לבו, הנסיכה קאדה.
Tell Me It's a Nightmare
"Tell Me It's a Nightmare" הוא הרצועה השלוש-עשרה מתוך הפרויקט השני באורך מלא של קים פטרס, Turn Off the Light.
פסיעות על רצפת הזמיר
עלילה
הספר מסופר הן בגוף ראשון על ידי אוטורי טקאו, והן בגוף שלישי המסופר מנקודת מבטה של ליידי שיראקאווה קָאֶדֶה, בת ערובה של לורד אידה הכלואה בטירת נוֹגוּצ'י. טקאו נולד בשם טוֹמאסוּ לשבט הנסתרים בכפר הנידח מינוֹ. הנסתרים נרדפים בכל רחבי שלוש-הארצות בגלל אמונותיהם הדתיות. בפרק הפתיחה של הספר כפרו של טקאו נהרס על ידי לוחמיו של אידה סאדאמוּ, ראש שבט טוהאן. כדי לברוח מאידה ולוחמיו, טקאו מפיל את אידה מסוסו (ובכך משפיל אותו) ובורח. בזמן הבריחה מוצא אותו לורד אוטורי שיגרו, מנהיג שבט האוטורי, אשר מעניק לו את השם טקאו, ומאמץ אותו.
Tell Me It's a Nightmare
רקע וכתיבה
"Tell Me It's a Nightmare" הוא הרצועה החמישית מתוך המיני-אלבום, Turn Off the Light, Vol. 1. הוא נכתב בהשראת ליל כל הקדושים ועוסק באימה, חרדה ומוות של אדם ש"פטרס ניסתה להציל, ללא הצלחה". במהלך הקלטות השיר, פטרס שיתפה פעולה עם הפזמונאית שרה הדסון, שהשתתפה בכתיבת שירים נוספים בקריירה של פטרס.
פסיעות על רצפת הזמיר
עלילה
בדרכם לביתו של שיגרו, טקאו מגלה שיש לו יכולות מיוחדות - הוא יכול לשמוע ממרחקים, לנוע מבלי להשמיע קול, ולהפוך לבלתי נראה.
כשלורד שיגרו וטקאו מגיעים לאכסניה, הם פוגשים את ליידי מארויאמה נאוֹמי, האישה היחידה בממלכה אשר ירשה את הון משפחתה ולכן לורד אידה חושק בה, ואף כלא כבת ערובה את בתה, מאריקוֹ, אך היא מסרבת לחיזוריו. ליידי מארויאמה היא גם קרובה רחוקה של קאדה. בעזרת שמיעתו החדה, מגלה טקאו ששיגרו וליידי מארויאמה הם נאהבים ושיגרו מבטיח לליידי מארויאמה שלא יינשא לאף אישה אחרת.
Tell Me It's a Nightmare
רקע וכתיבה
בריאיון למגזין אאוט היא הצהירה את הדברים הבאים:
פסיעות על רצפת הזמיר
עלילה
בהמשך מסעם מגיעים שיגרו וטקאו לעיר האגי, עיר המבצר של שבט האוטורי, בה פוגש את מוטו קנג'י, הידוע בכינוי "השועל", המגלה לו כי אביו היה המתנקש הטוב ביותר של בני הקיקוטה, המשפחה המובילה ב"אחווה" (קבוצה שמזכירה את הנינג'ה היפנים). כישורים מיוחדים כמו להופיע בשני מקומות בו-זמנית ולהפוך לבלתי-נראים, וטקאו ירש את יכולותיו מאביו. טקאו מתחיל לעבור בידי קנג'י הכשרה של האחווה בידיעתו של שיגרו.
דודיו של שיגרו, השולטים בשבט, רוצים להיפטר מהאחיין החזק והפופולרי שלהם (רוב חברי שבט האוטורי היו רוצים ששיגרו יהיה ראש השבט במקומם), ומנסים לרצוח אותו: הם שולחים אליו רוצח שכיר, וכשזה לא מצליח (טקאו, אשר שמע את הרוצח בא, העיר את לורד שיגרו ובכך מנע את רציחתו) הם שולחים אותו להינשא לליידי שיראקאווה קָאֶדֶה בת ה-15. במציאות, קאדה, שמוחזקת כשבויה בתנאים קשים מאז גיל שבע, נתונה באופן מתמיד לאיום באלימות מינית מצד שומריה וגברים הסובבים אותה. מצד שני, יצא לקאדה מוניטין כמישהי שכל גבר אשר חושק בה, סופו למות, מאחר ששני גברים להם רצו להשיא אותה מתו. הדודים הציבו את החתונה כתנאי לאישור אימוצו של טקאו, ולורד שיגרו הסכים. החתונה אמורה להתקיים בבירת שבט הטוהאן, אינויאמה. לכאורה, החתונה תוכל להוות ברית שלום בין שבט האוטורי לשבט הטוהאן.
Tell Me It's a Nightmare
רקע וכתיבה
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-9.1 מיליון השמעות.
פסיעות על רצפת הזמיר
עלילה
טקאו יוצא יחד עם שיגרו למסע. כשהם מגיעים, הוא וקאדה מתאהבים ממבט ראשון. אך הקבוצה ממשיכה בדרך לאינויאמה, בירתו של אידה סדאמו, כדי לערוך את טקס הנישואים של שיגרו וקאדה. אך תוכניתו הסודית של שיגרו הוא שטקאו ישתמש בהכשרתו כדי להתנקש בחייו של השליט. לאחווה, לעומת זאת, היו תוכניות אחרות, ולא הייתה בכוונתם לסכן את טקאו, אותו רצו לצרף לכוחותיהם, או את היציבות שהביא שלטון אידה מבחינתם. לכן, הם חטפו את טקאו באותו הלילה, וחשפו את המזימה של שיגרו, אשר נתלה בעודו חי מחומת הטירה. ליידי מרויאמה נהרגת בעת ניסיון הימלטות. טקאו מגיע להסכמה עם האחווה, לפיה יחזור אליהם להכשרה נוספת אם יאפשרו לו להוריד מן החומה את גופתו של שיגרו. כשהוא מטפס אליו, שיגרו עדיין חי אך גוסס, והוא מבקש מטקאו לקבור אותו ליד קברו של אחיו. טקאו מבטיח, ואז עורף ראשו במהירות כדי לגאלו מייסוריו.
Tell Me It's a Nightmare
הופעה ואודיו
האודיו הרשמי של "Tell Me It's a Nightmare" הועלה לערוץ היוטיוב של קים פטרס ב-1 באוקטובר 2018 וצבר למעלה מ-1.4 מיליון צפיות.
פסיעות על רצפת הזמיר
עלילה
בתוך הטירה, טקאו מוצא את קאדה לצד גופתו של אידה סדאמו, אותו הרגה כאשר הוא ניסה לאנוס אותה. השניים מתנים אהבים. אחרי זה, טקאו ממלא את הבטחתו לשיגרו והורג את הלורדים של טוהאן אשר בגדו בו, ואז חוזר לשורות האחווה כפי שהתחייב, בדיוק כאשר כוחות שבט אראי מגיעים להשתלט על הבירה. את קאדה טקאו משאיר בידי חבריו משבט מוטו, לאחר שהרדים אותה, ללא כוונה, בכוחותיו.
ויגן דרדריאן
לאחר מותו נקבר ויגן בבית-קברות בווסטלייק וילאג', קליפורניה.
פילאנדר נוקס
פילאנדר צ'ייס נוקס (באנגלית: Philander C. Knox; ) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כתובע הכללי, כמזכיר המדינה של ארצות הברית וכסנאטור מטעם פנסילבניה.
ראשית חייו
ב-1880 נשא נוקס לאישה את ליליאן "לילי" סמית', בתו של אנדרו דרסי סמית', שהיה שותף בחברת הפלדה "סמית', סאטון, ושות'". לנוקס ולרעייתו נולדו כמה ילדים, שאחד מהם היה שחקן הפוטבול יו נוקס.
קריירה משפטית
ב-1875 התקבל נוקס ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע בפיטסבורג. בשנים 1876–1877 הוא היה עוזר התובע הפדרלי של המחוז המערבי של פנסילבניה. נוקס היה לאחד מעורכי הדין המובילים בפיטסבורג בשותפות עם ג'יימס היי ריד, שאיתו הוא הקים את המשרד "נוקס וריד", כיום "ריד סמית'". ב-1897 הוא היה לנשיא לשכת עורכי הדין של פנסילבניה. יחד עם ג'סי ה. לפנקוט, עמיתו לחברות במועדון ציד, שימש נוקס כדירקטור בבנק הלאומי החמישי של פיטסבורג. יחד עם הנרי קליי פריק ואנדרו ויליאם מלון הוא היה דירקטור בבנק הסחר הלאומי של פיטסבורג. כיועץ המשפטי של חברת הפלדה קרנגי, לקח נוקס חלק בולט בארגון תאגיד הפלדה של ארצות הברית ב-1901.
השיטפון בג'ונסטאון
נוקס היה חבר במועדון הדיג והציד של סאות' פורק, שהחזיק מבנה במעלה הנהר בג'ונסטאון, פנסילבניה. המועדון הקים סכר עפר כדי ליצור אגם סביב למבנה כדי שישמש לצורכי דיג. במאי 1889 קרס הסכר, וכך אירע השיטפון בג'ונסטאון, בו נגרמו אבדות רבות בנפש וברכוש במורד הנהר. כאשר הגיעה הידיעה על קריסת הסכר לפיטסבורג, התאספו פריק וחבריים אחרים של המועדון להקים את ועדת ההצלה של פיטסבורג לסיוע לנפגעי השיטפון.
כיועצים המשפטיים שלו, הצליחו נוקס וריד להדוף ארבע תביעות משפטיות שהוגשו נגד המועדון, כנגד נשיאו הקולונל אונגר וכנגד חמישים חברי המועדון. התיקים הללו "יושבו או הושעו, וככל הידוע לא הוגשה שום תביעה בשל כך". המועדון לא נתפס כאחראי לאסון. נוקס וריד טענו בהצלחה שקריסת הסכר הייתה אסון טבע שנבע מכוח עליון ולא שולם שום פיצוי לשורדי השיטפון.
התובע הכללי של ארצות הברית
ב-1901 מונה נוקס על ידי ידידו הנשיא ויליאם מקינלי כתובע הכללי של ארצות הברית. לאחר רצח מקינלי הוא המשיך לכהן בתפקיד תחת הנשיא החדש תאודור רוזוולט עד 1904. בעת כהונתו בתפקיד תחת הנשיא רוזוולט, פעל נוקס במרץ ליישם את "דיפלומטית הדולר". אמירתו לנשיא רוזוולט "אני סבור שיהיה זה טוב יותר עבורך לפעול ללא שום כתם של חוקיות" נאמרה בהקשר לבנייתה של תעלת פנמה.
סנאטור
ביוני 1904 מונה נוקס על ידי מושל פנסילבניה סמואל פניפקר לאייש את מושבו בסנאט של ארצות הברית של מת'יו קוואי שנפטר. ב-1905 הוא נבחר על ידי בית המחוקקים של המדינה עד לתום תקופת הכהונה בסנאט ב-1909.
בבחירות לנשיאות של 1908 התמודד נוקס ללא הצלחה על בחירתו כמועמד לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית.
מזכיר המדינה של ארצות הברית
בפברואר 1909 מינה הנשיא הנבחר ויליאם הווארד טאפט את נוקס כמזכיר המדינה של ארצות הברית. בתחילה הוא נחשב כבלתי זכאי לכך מבחינת החוקה, בשל העובדה שהקונגרס החליט על הגדלת משכורת מזכיר המדינה בעת שנוקס כיהן כסנאטור, וכך עלולה הייתה להיווצר הפרה של סעיף הכשירות. נוקס נבחר לכהן בסנאט בתקופת הכהונה שהייתה אמורה להמשך בין מרץ 1905 לבין מרץ 1911. במהלך הדיון על אישור העלאת השכר ב-26 בפברואר 1907 ובדיון שהחל ב-4 במרץ 1908, הוא תמך בעקביות בהעלאת השכר לחברי הקבינט, שבסופו של דבר הייתה בתוקף לשנת הכספים של 1908. גילוי התסבוכת החוקתית הגיעה בהפתעה לאחר שהנשיא הנבחר טאפט הכריז על כוונתו למנות את נוקס.
נוקס כיהן כמזכיר המדינה בקבינט של הנשיא טאפט עד לתום נשיאותו במרץ 1913. כמזכיר המדינה הוא ארגן מחדש את מחלקת המדינה, הרחיב את מערכת המינויים לשירות הדיפלומטי על בסיס כישוריהם של בעלי התפקידים עד לתפקיד ראש משלחת דיפלומטית, קידם מדיניות לעידוד השקעות אמריקאיות מעבר לים והגנה עליהן, הכריז באופן שעורר מחלוקת על אשרור התיקון ה-16 לחוקת ארצות הברית ודאג ליישוב המחלוקות שהיו קשורות לפעילות בים ברינג ובשטחי הדיג בצפון האוקיינוס האטלנטי.
שובו לסנאט
לאחר תום כהונתו כמזכיר המדינה, חידש נוקס את פעילותו בעריכת דין בפיטסבורג. ב-1916 הוא נבחר שוב לסנאט. הייתה זו הפעם הראשונה בה הבחירות היו כלליות בהשתתפות ציבור הבוחרים בעקבות העברתו של התיקון ה-17. הוא כיהן בסנאט מ-1917 ועד מותו. בעת כהונתו זו בסנאט הוא מתח ביקורת קשה על חוזה ורסאי, ששם סוף למלחמת העולם הראשונה, באומרו "חוזה זה לא מוביל לשלום אלא למלחמה - מלחמה מעציבה יותר ומייאשת יותר בהשוואה לזו שהסתיימה זה עתה".
בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית של 1920 נחשב נוקס למועמד פשרה אפשרי שיוכל לאחד את הסיעות הפרוגרסיבית והשמרנית של המפלגה. רבים סברו שהסנאטור מקליפורניה היירם ג'ונסון יאפשר לנציגיו להעניק גיבוי לנוקס שהיה ידידו, אך ג'ונסון לא עשה זאת. תחת זאת עלה כוחו של וורן הרדינג כמועמד של פשרה והוא ניצח בבחירות של 1920. לאחר הבחירות דחק נוקס בנשיא הרדינג לשקול את מינויו של אנדרו מלון לתפקיד מזכיר האוצר, שבסופו של דבר הוא מונה לתפקיד.
באפריל 1921 הגיש נוקס לסנאט הצעת החלטה לסיים באופן רשמי את מעורבותה של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה. הצעת החלטה זו הייתה משולבת בהחלטה דומה של בית הנבחרים שהפכה ל"החלטת נוקס-פורטר" ונחתמה על ידי הנשיא הרדינג ב-2 ביולי אותה שנה.
נוקס כונה "פיל הישנוני" (Sleepy Phil), שכן הוא נהג להירדם במהלך ישיבות ששעממו אותו, או בשל פזילתו. אך הוא זכה בכינוי זה גם בשל נטייתו להיות פסיבי בשאיפותיו הפוליטיות.
פילאנדר נוקס נפטר בוושינגטון די. סי. ב-12 באוקטובר 1921, בגיל 68. הוא נטמן בקפלת הזיכרון לוושינגטון שבפילדלפיה.
פונית רג'קומאר
פונית רג'קומאר, שכונה גם אפו (Appu) או Powerstar (בקאנדה: ಪುನೀತ್ ರಾಜ್‍ಕುಮಾರ್, באנגלית: Puneeth Rajkumar; 17 במרץ 1975 – 29 באוקטובר 2021) היה שחקן קולנוע, זמר פלייבק, מפיק ומנחה טלוויזיה, שנודע בעיקר בהופעותיו בסרטים בשפת קאנדה. גילם תפקידים ראשיים ב-27 סרטים.
ביוגרפיה
פונית רג'קומאר נולד בשנת 1975 במאדרס, כיום צ'נאי, לשחקן רג'קומאר ולפרבתאמה רג'קומאר ולו שני אחים. הוריו היו פעילים בקולנוע של מדינת קרנאטקה ("סרטי סנדלווד").
עוד בילדותו הופיע בסרטים שבהם שיחק אביו, רג'קומאר - בסרטים כמו Vasantha Geetha (1980), Bhagyavantha (1981), Chalisuva Modagalu (1982), Eradu Nakshatragalu (1983) ו-Bettada Hoovu (1985).
זכה בפרס הקולנוע הלאומי עבור הילד השחקן הטוב ביותר על משחקו בתפקיד "אפו" ב-Bettada Hoovu.
פונית נפטר מדום לב בבית חולים ב-29 באוקטובר 2021. הותיר אחריו אישה, אשוויני רוואנת, ושני ילדים. עיניו נתרמו אחרי המוות ושימשו להשתלות לארבעה אנשים שהתעוורו. הוא זכה ללווייה ממלכתית. ארונו הוצב למשך 3 ימים באצטדיון קנטיראווה ואחר כך הוא נקבר לצד הוריו באולפני סרי קנטיראווה בבנגלור.
סוואנס גמונדן
היסטוריה
המועדון הוקם ב-1965 בשם אוניון גמונדן וב-1970 העפילה הקבוצה לבונדסליגה השנייה (ליגת המשנה בעבר), ב-1977 העפילה לראשונה הקבוצה לליגה הראשונה, אך שרדה עונה אחת בלבד בטרם שבה לליגה השנייה. עד 1993 נעה הקבוצה בין הליגה הראשונה לשנייה, באותה השנה שונה שמה של הקבוצה לשמה הנוכחי. ב-1997 נקלעה הקבוצה לקשיים כלכלים והקומה תחת הנהלה חדשה. החל מתחילת שנות ה-2000 הצליחה הקבוצה להתברג בצמרת הליגה וב-2003 זכתה לראשונה בתואר היסטורי כאשר זכתה בגביע האוסטרי, את ההישג שיחזרה גם בעונה הבאה עם זכייה שנייה ברצף. הקבוצה נכנסה לעשור מוצלח במיוחד וזכתה בשני גבעים נוספים, ב-4 אליפויות וב-6 תוארי סופר קאפ עד 2010. בעונת עונת 2007/2008 שיחקה במסגרת אירופית במסגרת גביע יול"ב אז הוגרלה לבית ו' עם הפועל גליל עליון, אנטוורפ ג'יינטס, פרייבורג אולימפיק, בודוצ'נוסט פודגוריצה וזניט סנקט פטרבורג, הקבוצה סיימה במקום השלישי והעפילה לשלב 32 האחרונות בו הודחה לאחר הפסד כפול לחובנטוד בדאלונה.
ספירידון לואיס
ספירידון "ספירוס" לואיס (ביוונית: Σπυρίδων Λούης; 12 בינואר 1873 - 26 במרץ 1940) היה מחלק מים יווני אשר ניצח בריצת המרתון באולימפיאדה הראשונה בעת החדשה – אולימפיאדת אתונה (1896), והפך לגיבור לאומי בארצו.
הכנות
לאחר שהתקבלה ההחלטה להחיות את המשחקים האולימפיים בשנת 1894, החלו הכנות לארגון המשחקים האולימפיים המודרניים הראשונים בעיר אתונה. אחת מן הריצות בתחרויות הייתה ריצת מרתון, אירוע ספורטיבי שלא התקיים לפני כן. ההצעה לקיום הריצה הועלתה על ידי הצרפתי מישל בריאל, אשר שאב השראה מן האגדה על השליח פידיפידס, אשר רץ מן העיר מרתון לאתונה כדי לבשר על הניצחון האתונאי בקרב מרתון.
היוונים אשר התלהבו לריצה ספורטיבית חדשה זו החליטו לקיים תחרויות מוקדמות כדי לבחור ברצים היוונים. ריצות אלה אורגנו בידי קצין הצבא קולונל פאפדיאמאנטופולוס, אשר היה מפקדו של לואיס בעת שירותו הצבאי (1893–1895). התחרות המוקדמת הראשונה - שהייתה לריצת המרתון הראשונה בעולם - נערכה ב-22 במרץ 1896 וזכה בה חארילאוס ואסילאקוס, בזמן של 3:18 שעות. לואיס השתתף בריצה המוקדמת השנייה שנערכה שבועיים מאוחר יותר. פאפדיאמאנטופולוס אשר הכיר את כישרונו של לואיס בריצה, שכנע אותו להשתתף, אולם לואיס סיים במקום החמישי, לאחר המנצח דמטריוס דליגיאניס.
ריצת המרתון האולימפית תוכננה ל-10 באפריל. הציבור היווני היה נלהב לתחרות, אולם מאוכזב כי עד לאותו מעמד לא ניצח אף רץ יווני בתחרויות הריצה. על רקע זה ניתלו תקוות רבות לניצחון יווני ראשון במקצוע זה.
ריצת המרתון
קולונל פאפדיאמאנטופולוס נתן את אות הפתיחה לריצה שבה השתתפו 13 רצים יוונים ו-4 רצים ממדינות אחרות. קרלו אירלודי האיטלקי, אחד הרצים למרחקים ארוכים הבולטים יותר בתקופה, לא נכלל בריצה לאחר שהוועדה המארגנת קבעה כי קיבל פרס כספי בריצה אחרת בה ניצח ובכך אין הוא עוד בגדר ספורטאי חובבן.
בחלקה הראשון של הריצה, אשר התבצעה בדרכי עפר לאורכן נפרשו המוני יוונים, הוביל הרץ הצרפתי אלבין לרמוזי, אשר סיים במקום השלישי בריצת 1,500 מטר. בעיירה פיקרמי עצר לואיס בבר מקומי כדי לשתות כוס יין. לאחר ששאל על מיקומם של רצים אחרים בריצה, הודיע בביטחון כי ידביק את כולם לפני קו הגמר.
לאחר 32 ק"מ לרמוזי היה מותש ונאלץ לנטוש את הריצה לאחר שהתמוטט. את ההובלה נטל הרץ האוסטרלי טדי פלאק, אשר ניצח כבר בריצות 800 ו-1,500 מטר במשחקים. לואיס צימק באיטיות את המרחק מפלאק. האוסטרלי, אשר לא הורגל לריצות ארוכות, התמוטט לאחר שהוביל קילומטרים ספורים והותיר ללואיס את ההובלה.
תוך כדי הריצה המתינו המוני צופים במתח באצטדיון באתונה, זאת לאחר שרוכב אופניים הביא את הבשורה כי האוסטרלי מוביל בריצה. אולם לאחר שלואיס נטל את ההובלה נשלח שליח נוסף לאצטדיון, על ידי המשטרה, כדי לבשר על ההתפתחות. הבשורה העלתה זעקות עידוד אצל אלפי הצופים והם קראו: "הלני, הלני!" כאשר נכנס לואיס לאצטדיון רצו לקראתו נסיך הכתר היווני קונסטנטין, שעמד בראש הוועדה המארגנת והנסיך ג'ורג' וליוו אותו בהקפה האחרונה. הוא סיים את הריצה בזמן של 2:58:50 שעות, כאשר בדרכו שתה יין, חלב, בירה, מיץ תפוזים וביצת חג פסחא. ניצחונו של לואיס נתן את האות לחגיגות המוניות, אשר תוארו בדו"ח הרשמי של התחרויות:
על פי הדיווחים הציע המלך ללואיס כל מתנה שיחפוץ בה, והדבר היחיד שעלה במוחו של לואיס הוא לבקש עגלה הנגררת על ידי חמור, כדי לסייע לו בחלוקת המים.
כדי להגביר את החגיגות, אף המסיימים במקום השני והשלישי היו יוונים. מאוחר יותר התברר כי המסיים במקום השלישי, ספירידון בלוקאס, גמא חלק מן הריצה על גבי עגלה והוא נפסל. במקומו קיבל את המקום השלישי הרץ ההונגרי גיולה קלנר.
לאחר ניצחונו קיבל לואיס מתנות רבות מבני ארצו, החל מתכשיטים ועד לתגלחת חינם לכל חייו אצל ספר מקומי. אין זה ידוע אם לואיס לקח עמו את כל המתנות שקיבל, אולם הוא לקח את העגלה שקיבל במתנה מן המלך. הוא פרש לעיירת הולדתו ולא התחרה עוד בריצות. הוא חי חיים שקטים ועבד כחקלאי ומאוחר יותר כקצין משטרה.
לאחר המשחקים האולימפיים
בשנת 1926 נעצר לואיס באשמת זיוף מסמכים צבאיים ונשלח לכלא. לאחר יותר משנה במאסר הוא נמצא זכאי ושוחרר. הפרשה קיבלה הד נרחב בעיתונות היוונית.
הופעתו הפומבית האחרונה הייתה בשנת 1936, כאשר הוזמן על ידי המארגנים של אולימפיאדת ברלין. לאחר שנשא את הנס היווני בטקס הפתיחה, הוא התקבל על ידי אדולף היטלר ונתן לו ענף זית מן העיר אולימפיה, ערש הולדתם של המשחקים האולימפיים, כסמל לשלום.
לואיס הלך לעולמו שבועות מספר לפני פלישת הגרמנים ליוון. מועדוני ספורט רבים ביוון ובעולם עדיין נושאים את שמו, כך גם האצטדיון המרכזי בכפר האולימפי ביוון, שם התקיימו המשחקים האולימפיים לשנת 2004 והדרך המובילה אליו (שדרות ספירוס לואיס).
האזור המטרופוליטני פלורנס-מאסל שולס
האזור המטרופוליטני פלורנס-מאסל שולס (באנגלית: Florence–Muscle Shoals metropolitan area; ידוע גם בכינוי The Shoals, "השרטונים", על שם השרטונים הרבים באזור על גדות נהר טנסי; או Quad-Cities, "מרובע הערים") הוא אזור בצפון-מערב אלבמה, ארצות הברית, המורכב מארבע ערים סמוכות: פלורנס (Florence), מאסל שולס (Muscle Shoals), שפילד (Sheffield) וטסקמביה (Tuscumbia) וכולל שני מחוזות: מחוז לודרדייל ומחוז קולברט. בערי האזור, בפרברים ובחוות החקלאיות הסמוכות, חיים כ-200,000 תושבים, כאשר למעלה מ-400,000 מתושבי הסביבה מגיעים אליו מדי יום לעבודה, לימודים, רפואה ומסחר. נהר הטנסי עובר באזור, כאשר פלורנס, הגדולה מבין הערים, מצפונו ושלוש האחרות (Tri-Cities) על גדתו הדרומית.
אוניברסיטת צפון אלבמה (University of North Alabama (UNA), הוותיקה מבין האוניברסיטאות במדינה (נוסדה ב-1830) ממוקמת בפלורנס. טסקמביה ידועה כעיר הולדתה של הלן קלר ומרכזת מיזמי תיירות וחינוך הקשורים בסופרת החרשת-עיוורת (בכללם בית ילדותה, Ivy Green). במאסל שולס פעלו אולפני FAME שהפיקו מוזיקת נשמה ומוזיקת קאנטרי ובהם הקליטו יוצרים רבים, בהם וילסון פיקט, אוטיס רדינג, פרסי סלדג', אריתה פרנקלין, אטה ג'יימס, בובי ג'נטרי ולהקת האחים אולמן. בין מאסל שולס לשפילד פעלו בין 1969 ל-1979 אולפני Muscle Shoals Sound Studio, שייסדו פורשי FAME ושם הקליטו אמנים כהאבנים המתגלגלות, בוב דילן, סיימון וגרפונקל, דייר סטרייטס, רוד סטיוארט, לנרד סקינרד וג'יי ג'יי קייל. האזור הוא מקום הולדתם של אנשי מוזיקה רבים. פלורנס היא עיר ילדותם של המפיק סם פיליפס ושל "אבי הבלוז" וו. סי. הנדי ומארחת פסטיבל בלוז שנית לזכרו. שפילד היא עיר הולדתו של "אבי הקאנטרי-סול", ארתור אלכסנדר. הזמר פרסי סלדג' נולד וחי בעיירה לייטון, הסמוכה למאסל שולס. בטסקמביה ממוקם היכל התהילה למוזיקה של אלבמה (Alabama Music Hall of Fame).
מאסל שולס
העיר נוסדה ב-1923 כחלק ממיזם התיישבות ותעשייה של הנרי פורד. נכון ל-2017 מוערכת אוכלוסייתה בכ-14,000 נפש. העיר הוקמה כעיר מתוכננת שתכליתה להעביר תעשייה לאזור, שהתבסס על חקלאות וגידול כותנה. שמות הרחובות נקראו על שם רחובות העיר דטרויט. אולם תוכניתו של פורד להפוך את כל האזור למגלופוליס תעשייתית בסגנון דטרויט נבלמה כיוון שהאדמות באזור השתייכו לרשות עמק טנסי, שסירבה למכור את האדמות לפורד. לחברת פורד היה מפעל במקום, שנסגר ב-1982. העיר ידועה בעיקר בזכות אולפני ההקלטות והצליל הייחודי שהפיקו שתי קבוצות של נגני אולפן קבועים של האולפנים, חטיבת כלי נשיפה (Muscle Shoals Horns) וחטיבת קצב (Muscle Shoals Rhythm Section שנקראו גם The Swampers), אשר השתתפו בהקלטת מאות שירים ויצרו צליל ייחודי ומזוהה בתחומי הקאנטרי, בלוז, פ'אנק, רית'ם אנד בלוז, מוזיקת הנשמה והרוק הדרומי שנקרא Muscle Shoals Sound. ב-2013 ראה אור הסרט התעודי Muscle Shoals המגולל את סיפור האולפנים.
שפילד
העיר נוסדה ב-1885, לאחר שאדמותיה נרכשו על ידי אנדרו ג'קסון וקצינים ששירתו עמו במלחמת 1812. נכון ל-2017 מוערכת אוכלוסייתה בכ-9,000 נפש.
טסקמביה
העיר, בירת מחוז קולברט, נוסדה ב-1815, נכון ל-2017 מוערכת אוכלוסייתה בכ-8,400 נפש. הייתה זו ההתיישבות הלבנה הראשונה באזור, מיד לאחר מלחמת 1812 שבעקבותיה עזבו את המקום אנשי הצ'רוקי שהתגוררו בו לפני כן. המתיישבים הגיעו מוירג'יניה ומרילנד. בתחילה נקראה Ococoposa, ב-1821 שונה שמה ל-Big Spring ושנה לאחר מכן שונה לטסקמביה, על שם הצ'יף של שבט הצ'יקאסו. בעיר מספר אטרקציות תיירותיות, בהן האזור ההיסטורי, המשמר כמה מהמבנים העתיקים ביותר באלבמה; בית ילדותה של הלן קלר (Ivy Green) הכולל מוזיאון ומרכז חינוכי והיכל התהילה למוזיקה של אלבמה (Alabama Music Hall of Fame).
סכר וילסון
את נהר הטנסי חוצה סכר וילסון. הסכר הוקם בין 1918 ל-1924 לצורך הפקת חשמל בתחנת כוח הידרואלקטרית כחלק מרשות עמק טנסי. הסכר יוצר את אגם וילסון בערוץ הנהר.
הכבישים המהירים 72 ו-43
הכביש המהיר 72 (U.S. Route 72 ) חולף דרך האזור מצפון לדרום ומקשר אותו לערים ממפיס וצ'טנוגה שבמדינת טנסי. הכביש מצטלב באזור עם הכביש המהיר 43 (U.S. Route 43 ) המוביל לעיר מוביל.
מסילת רכבת
אחת ממסילות הרכבת הוותיקות בארצות הברית והעתיקה ביותר האלבמה, Tuscumbia Railway נסללה ב-1830 בין טסקמביה לשפילד. ב-1832 נסללה מסילת Tuscumbia, Courtland and Decatur Railroad אשר שימשה לשיווק תוצרת הכותנה מהאזור ומשתמשת עד היום כציר מרכזי המחבר את האזור לצומת התחבורתי בדיקייטר.
הקהילה היהודית
היהודים הראשונים התיישבו באופן קבוע באזור בערך באמצע המאה ה-19, ובכמויות משמעותיות בתקופת השיקום שלאחר מלחמת האזרחים האמריקנית בפלורנס, בשפילד ובטסקמביה. באותה תקופה הקהילה הייתה עדיין מצומצמת מאוד, וההלוויה היהודית הראשונה ב-1871 נערכה על ידי כומר בפטיסטי שהשיג סידור יהודי.
היהודי החשוב ביותר בהיסטוריה המקומית היה ככל הנראה הבנקאי אלפרד הוגר מוזס מהעיר מונטגומרי שקנה קרקעות באזור, הקים את "חברת שפילד לקרקע, ברזל ופחם" (Sheffield Land, Iron, and Coal Company) ביחד עם אחיו מרדכי מוזס (שהיה גם ראש עיריית מונטגומרי), ייסד את שפילד ב-1885 והיה ראש העיר הראשון שלה בשנותיה הראשונות.
הקהילה גדלה וב-1900 היו באזור כ-15 חנויות בבעלות יהודים. באותן שנים היהודים, בעיקר בפלורנס, החלו להתאגד כדי ליצור קהילה מסודרת. הם החלו לקיים תפילות ביחד, ב-1889 "חברת שפילד" תרמה קרקע להקמת בית קברות יהודי, וכעבור כמה שנים הוקם בפלורנס בית ספר יהודי קטן בעזרת רב מהאנטסוויל. בתחילת המאה ה-20 כבר היו בפלורנס רבנים במשרה חלקית וב-1908 הוקם בה "בית הכנסת בני ישראל". שנה קודם לכן נאמד מספר היהודים באזור ב-110.
בשנים שלאחר מכן הייתה מחלוקת בין חברי הקהילה האם היא צריכה להיות אורתודוקסית או רפורמית, עד שהרוב הכריע בעד הרפורמים בשנות ה-30, וכעבור מספר שנים קהילת בני ישראל הצטרפה לאיחוד הקהילות העבריות האמריקניות הרפורמי. בניגוד למרבית הקהילות הרפורמיות, היהודים המקומיים תמכו בציונות, תרמו להסתדרות הציונית הדסה ונפגשו עם דוד בן-גוריון שבא להתרשם ממתקני רשות עמק טנסי בסביבה ב-1951.
הצמיחה הכלכלית של האזור לאחר מלחמת העולם השנייה הביאה לגידול באוכלוסייה וביחד לגידול בקרב היהודים. ב-1954 נבנה בית כנסת חדש וכמות החברים הרשמית הגיעה לשיא של כ-60 חברים ב-1962. לאחר מכן כמות היהודים צנחה בהדרגה והקהילה עזבה את האיחוד הרפורמי כי חשבה שאינו תורם לקהילות קטנות, אך היא עדיין קיימת ופעילה נכון ל-2017 ומשרתת אותה רבה שבסיסה בנאשוויל שבטנסי.
צפון אירופה
צפון אירופה הוא כינוי קיבוצי לקבוצת מדינות באירופה, השוכנות בחלק הצפוני של היבשת.
מדינות צפון אירופה על פי הגדרת האו"ם הן:
יש מסמכים ורשימות הכוללות גם מדינות נוספות ברשימת מדינות צפון אירופה (כולן או מקצתן): רוסיה, הולנד, בלגיה, לוקסמבורג, צרפת. יש רשימות הרואות בממלכה המאוחדת ואירלנד אזור נפרד שאינו חלק מצפון אירופה.
המדינות הבלטיות, סקנדינביה ואיסלנד מוגדרות כצפון אירופה בכל ההגדרות המוכרות ואינן נכללות ברשימות אזוריות אחרות. מדינות אחרות נכללות בצפון אירופה, אך נמנות גם באזורים אחרים שיכולים להיות מרכז, מערב או במזרח אירופה. לרוב מדובר במדינות המשתרעות על שטחים הכוללים את צפון אירופה ושטחים נוספים.
קייל קוזמה
קייל אלכסנדר קוזמה (באנגלית: Kyle Alexander Kuzma; נולד ב-24 ביולי 1995) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת וושינגטון ויזארדס מליגת ה-NBA, בעמדות הפאוור פורוורד והסמול פורוורד.
נעורים ומכללות
קוזמה נולד וגדל בעיר פלינט שבמישיגן. בשנת 2013 החל ללמוד באוניברסיטת יוטה, אך בשנתו הראשונה לא הורשה לשחק בנבחרת הכדורסל שלה בעקבות רישומו המאוחר ללימודים. בעונת 2014/2015 מיעט לקבל דקות משחק וקלע 3.3 נקודות בממוצע למשחק בלבד, וקבוצתו העפילה לשלב שמינית הגמר (Sweet Sixteen) של טורניר אליפות המכללות לראשונה מזה 10 שנים, בהובלתו של הרכז דלון רייט.
בעונה העוקבת הפך לשחקן חמישייה קבוע, ובעונת 2016/2017, לאחר עזיבתו של הסנטר יאקוב פולטל ל-NBA, רשם עונת פריצה עם ממוצעים של 16.2 נקודות, 9.3 ריבאונדים ו-2.4 אסיסטים למשחק, ונבחר לחמישיית העונה של מחוז Pac-12 (First-team All-Pac-12).
לוס אנג'לס לייקרס
בדראפט ה-NBA לשנת 2017 נבחר קוזמה בבחירה ה-27 על ידי ברוקלין נטס, אשר שלחה אותו בערב הדראפט ללוס אנג'לס לייקרס, יחד עם ברוק לופז, בתמורה לדיאנג'לו ראסל וטימופיי מוזגוב. לאחר שהציג יכולת גבוהה בליגת הקיץ 2017, נכנס קוזמה לרוטציית הקבוצה כבר בתחילת עונת הרוקי שלו, כמחליפם מהספסל של לארי נאנס וברנדון אינגרם בעמדות הפורוורד. באופן מפתיע – בהתחשב במיקום הנמוך בו נבחר בדראפט – הפך קוזמה במהרה לאחד השחקנים המצטיינים בלייקרס, ואף זכה בפרס רוקי החודש באזור המערבי לאוקטובר/נובמבר בהם רשם ממוצעים של 16.7 נקודות ו-6.1 ריבאונדים למשחק. לאורך עונת הרוקי שלו העמיד קוזמה ממוצעים של 16.1 נקודות, 2.1 שלשות ו-6.3 ריבאונדים למשחק, ובסיומה נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה.
ב-9 בינואר 2019 קלע קוזמה שיא קריירה של 41 נקודות בניצחון קבוצתו מול דטרויט פיסטונס. במשחק הכוכבים העולים של עונת זכה קוזמה בפרס ה-MVP, לאחר שקלע 35 נקודות.
בעונת זכה עם הלייקרס באליפות ה-NBA, לאחר שגברה על מיאמי היט בסדרת הגמר; קוזמה שותף בכל 21 משחקי קבוצתו בפלייאוף, כשחקן ספסל, וקלע 10.0 נקודות בממוצע למשחק.
בדצמבר 2020 חתם בלייקרס על הארכת חוזה ל-3 עונות נוספות, החל מעונת, בסך כ-40 מיליון דולר.
וושינגטון ויזארדס
במהלך דראפט 2021 הועבר יחד עם קנטביוס קולדוול-פופ ומונטרז הארל לוושינגטון ויזארדס, כחלק מטרייד בין 5 קבוצות, במסגרתו צירפו הלייקרס את ראסל וסטברוק.
מאסל שולס
מאסל שולס (באנגלית: Muscle Shoals) היא העיר הגדולה ביותר במחוז קולברט במדינת אלבמה בארצות הברית, והעיר השנייה בגודלה באזור המטרופוליטני פלורנס-מאסל שולס, המתפרס על הפינה הצפון-מערבית של אלבמה, אחרי פלורנס. בעיר מתגוררים כ-14 אלף תושבים (הערכה ל-2017).
העיר שוכנת על הגדה הדרומית של נהר טנסי בצמידות לאגם וילסון המלאכותי שנסכר על ידי סכר וילסון. העיר משתרעת על שטח של כ-43 קמ"ר.
היסטוריה
האזור היה חקלאי וכפרי בעיקרו עד מלחמת העולם הראשונה. באותן שנים נשיא ארצות הברית וודרו וילסון הורה להקים את סכר הידרואלקטרי במטרה ליצור מפעלים לעיבוד אמוניום חנקתי, שנדרש להכנת תחמושת, אך בסופו של דבר המפעלים נפתחו רק לאחר סיום המלחמה ובניית הסכר הושלמה סופית רק ב-1924. התעשיין הנרי פורד הציע לקנות מהממשל את הסכר ואת המפעלים במטרה להקים מפעלים גדולים לייצור כלי רכב וביחד איתם יישוב גדול, אך הצעתו נדחתה בקונגרס של ארצות הברית. עם זאת, ההצעה ייצרה התעניינות באזור והעיר הוקמה באופן רשמי ב-24 באפריל 1923. הקמת רשות עמק טנסי כעשור לאחר מכן תרמה לפיתוח האזור והמפעלים המקוריים הוסבו לייצור דשן לחקלאים באזור.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוקמו בעיר אולפני FAME על ידי המפיק ריק הול שבהם הוקלטו שירים של מספר אמנים אמריקאים גדולים כמו פרסי סלדג', אריתה פרנקלין, וילסון פיקט, אוטיס רדינג ופול אנקה. ביחד עם אולפן מאסל שולס סאונד שפרש מ-FAME ב-1969 הם תרמו להפיכתה של מאסל שולס והמטרופולין כולו למרכז משמעותי בתעשיית המוזיקה האמריקאית, וייצרו השפעה שנודעה בתור "צליל מאסל שולס" (Muscle Shoals Sound) בעיקר בתחומי הקאנטרי, בלוז, פ'אנק, רית'ם אנד בלוז, מוזיקת הנשמה והרוק הדרומי.
אטימולוגיה
המשמעות המילולית של השם "שרטוני שריר", ומקורו לא ברור לחלוטין. לפי אחת התאוריות המילה Muscle היא עיוות של המילה Mussel שמשמעה "צדפה", והשם מתייחס למצבורי צדפות גדולים שהיו בשרטונים של נהר טנסי.
דמוגרפיה
לפי הערכת אוכלוסין ב-2016 שכנו בעיר 13,585 תושבים, מתוכם 81.1% הזדהו כלבנים, 16.5% כאפרו-אמריקאים, 1.6% כהיספנים, 1.6% כבעלי שני גזעים או יותר, 0.5% כילידים אמריקאים ו-0.4% כאסייתים. ההכנסה הממוצעת עמדה על $26,413 וההכנסה החציונית עמדה על $52,132.
תחבורה
שדה התעופה האזורי של צפון-מערב אלבמה השוכן במאסל שולס משרת את כלל המטרופולין ומשמש לטיסות פנימיות בטווח קצר ולתעופה כללית.
אאוגן קווטרניק
אֵאוּגֶן דִידוֹ קְוָטֶרְנִיק (בקרואטית: Eugen Dido Kvaternik; 29 במרץ 1910, זאגרב, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 10 במרץ 1962, ריו קוארטו, ארגנטינה) היה ראש שירותי הביטחון הקרואטיים (Ustaška Nadzorna Služba) ב. במאי 1941 יצא להשתלמות בגרמניה לארגון שרותי הביטחון במתכונת ה-RSHA. רדיפת היהודים והשמדתם התנהלו במסגרת מחלקה שכונתה מחלקת "ההגנה" בשרותי הביטחון. עד הדחתו במאי 1943 נחשב לאיש השני בחשיבותו בהיררכיה הקרואטית.
לאחר המלחמה נמלט קווטרניק לארגנטינה בסיועה של הכנסייה הקתולית, ומשם המשיך בפעילות חתרנית נגד משטרו של טיטו. הוא ארגן מחדש את תומכי האוסטאשים ופרסם מאמרים שבהם לא הביע חרטה על מעשיו. כל בקשותיה של יוגוסלביה להסגירו לידיה נדחו, והוא מעולם לא הועמד לדין.
קווטרניק ושתי בנותיו מצאו את מותם בתאונת דרכים בארגנטינה בשנת 1962.
משפחתו
אאוגן הוא בנו של סלאבקו קווטרניק, שר המלחמה במדינת קרואטיה העצמאית בתקופת מלחמת העולם השנייה. סבו של קווטרניק מצד אמו, יוסיף פרנק (Josip Frank), מייסד מפלגת הזכויות הקרואטית, שמתוך שורותיה קמה תנועת אוסטאשה הפשיסטית, היה יהודי מומר. בתו, אולגה, אמו של אאוגן ורעייתו של סלאבקו קווטרניק, הייתה יהודייה למחצה, ועל פי חוקי הגזע הגרמניים, אאוגן היה בן תערובת בדרגה שנייה.
יחסיו של אאוגן עם אמו היו קשים ביותר. האם התאבדה בשנת 1942 בשל מעשי הרצח והאכזריות של בנה. על פי אחת הגרסאות, האם השליכה עצמה לבאר ועל פי עדות אחרת היא הרעילה את עצמה. לאאוגן מיוחסת האמירה, אותה כביכול השמיע בעת לוויית אמו: "הנה סוף סוף הסתלק היהודי האחרון ממשפחתנו".
יחסי בוסניה והרצגובינה–סלובניה
יחסי בוסניה והרצגובינה–סלובניה הם יחסי החוץ בין בוסניה והרצגובינה לסלובניה. המדינות המודרניות היו שתיהן חלק מיוגוסלביה.
היסטוריה
בוסניה והרצגובינה וסלובניה היו שתיהן חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית עד לאחר מלחמת העולם הראשונה, ולאחר מכן הצטרפו למדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים, אשר חברה לממלכת סרביה ולממלכת מונטנגרו, להקמת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, אשר הפכה בשנת 1929 לממלכת יוגוסלביה. במהלך מלחמת העולם השנייה היו שתי המדינות תחת כיבוש גרמניה הנאצית, ברמה כלשהי, ולאחר המלחמה הם שבו להיות חלק מיוגוסלביה בראשותו של טיטו.
בראשית שנות התשעים היו שתי המדינות מעורבות במלחמות יוגוסלביה, סכסוכים חמושים שבאו בעקבות התפרקות יוגוסלביה לחמש מדינות ריבוניות: בוסניה והרצגובינה, קרואטיה, הרפובליקה של מקדוניה, סלובניה והרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה (שהפכה בשנת 2003 לסרביה ומונטנגרו, והתפרקה בשנת 2006). בסלובניה המלחמה הייתה קצרה, ואילו בבוסניה והרצגובינה הקרואטים, הבוסנים והסרבים (כולל הקרואטים-בוסנים והבוסנים-סרבים) נלחמו זה בזה בבריתות לא יציבות בסדרת קונפליקטים. מרבית המלחמות אירעו בשטחה של בוסניה והרצגובינה, שם הקימו הקרואטים את הרפובליקה הקרואטית של הרצג-בוסניה. כתוצאה מהסכם דייטון, בוסניה והרצגובינה חולקה לשתי ישויות על בסיס שלושת העמים: רפובליקה סרפסקה (לסרבים) והפדרציה של בוסניה והרצגובינה (לבוסנים והקרואטים).
נציגויות דיפלומטיות
בוסניה והרצגובינה מחזיקה בסלובניה שגרירות בליובליאנה בלבד. מאידך, סלובניה מחזיקה בבוסניה והרצגובינה שגרירות בסרייבו בלבד.
אהרון פוגל
אהרון פוגל (נולד ב-19 באפריל 1947 בחיפה) הוא כלכלן, מנכ"ל משרד האוצר בישראל לשעבר, ובהמשך כיהן כיו"ר אי די בי חברה לפיתוח, יו"ר הדירקטוריון של נס טכנולוגיות, בין השנים 1999-2010, יו"ר הדירקטוריון של איילון אחזקות ויו"ר צים.
ביוגרפיה
פוגל למד בבית הספר הריאלי העברי, סיים תואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה ותואר שני בכלכלה באוניברסיטה העברית.
כבר כסטודנט התחיל לעבוד כעוזר מחקר בבנק ישראל, מ-1973 עבד במשרד האוצר, מ-1979 כיהן כסגן הממונה על התקציבים לנושאים כלכליים במשרד האוצר. בשנים 1982–1984 עבד בקונצרן "כלל" כמנהל מחלקת הכלכלה והבקרה בקונצרן. בשנים 1984 -1987 חזר לשירות המדינה כממונה על התקציבים. בשנים 1987 - 1992 כיהן כיו"ר בנק לאומי להשקעות וכדירקטור בבנק לאומי. לאחר מכן כיהן כמנכ"ל האוצר בין השנים 1992–1995.
לאחר פרישתו מהשירות הציבורי עבד כיועץ כלכלי. כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של בתי החולים הדסה, וכיו"ר חברת אנרו אנרגיה ותקופה מסוימת היה מנכ"ל החברה, היה ממנהלי קרן הסיכון ג'יי.וי.פי.
יצחק רבין, בכהונתו כראש ממשלה, טבע את הביטוי "פוגלים", הנגזר משמו, כאשר התייחס לפקידי האוצר ובמיוחד לפוגל בעל הדעות הבלתי שגרתיות.
שימש כיו"ר דירקטוריון נס טכנולוגיות מאוגוסט 1999 עד סוף 2010. מסוף 2000 ועד 2013 היה יו"ר הדירקטוריון של מגדל אחזקות ביטוח ופיננסים. משנת 2003 ועד לפירוקה בשנת 2010 שימש כיו"ר הוועדה והמועצה המייעצת לבנק ישראל.
בינואר 2014 מונה ליו"ר אי.די.בי, אך במהלך חודש מאי 2014, הודיע פוגל על סיום תפקידו, וזאת עקב חילוקי דעות עם אדוארדו אלשטיין, בעל השליטה בחברה.
בספטמבר 2014 מונה ליו"ר צים, תפקיד בו כיהן עד 2020.
בשנת 1990 צורף לחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית.
כתב את הספר "התנור והחמאה - מבט שובר מוסכמות על כלכלת ישראל"  שיצא לאור בהוצאת כתר ב-2013.
נשוי לאיה פוגל.
שמעון רדליך
שמעון רדליך (נולד ב-2 באפריל 1935) הוא היסטוריון ישראלי, חוקר תולדות יהודי ברית המועצות, פרופסור אמריטוס להיסטוריה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
חייו
שמעון רדליך נולד בעיר לבוב שבגליציה המזרחית, פולין (כיום באוקראינה), בן יחיד במשפחת סוחרים. גדל בבְּזֶ'זָ'ני שגם היא בגליציה המזרחית. כילד חי בגטו בז'ז'ני עד לחיסולו ביוני 1943, ולאחר מכן ניצל עם אמו על ידי משפחה פולנית ומשפחה אוקראינית. אביו, שלמה, נרצח ב-12 ביוני 1943. שמעון רדליך עזב את בז'זני ב-1945, התגורר מספר שנים בלודז' שבפולין. בעת היותו כנער בן שלוש-עשרה בלודז', השתתף כשחקן בסרט "אונדזערע קינדער" ('הילדים שלנו') –הסרט היידי האחרון שהופק על אדמת פולין לאחר מלחמת העולם השנייה, בבימויו של נתן גרוס ובהשתתפותם של הקומיקאים היידיים הידועים דז'יגאן ושומאכר. בשנת 1950 עלה לישראל בעלייה ההמונית. לאחר עלייתו למד תחילה במוסד החינוכי בקיבוץ מרחביה, ולאחר מכן בבית ספר תיכון (זרם העובדים) בעפולה. שירת בצה"ל בשנים 1954–1956.
רדליך למד היסטוריה כללית וספרות עברית לתואר ראשון באוניברסיטה העברית, המשיך את לימודיו לתואר שני בלימודים סובייטיים באוניברסיטת הרווארד וקיבל תואר דוקטור בשנת 1968 מאוניברסיטת ניו יורק בנושא: "יהודים תחת השלטון הסובייטי בשנות מלחמת העולם השנייה". אחרי שובו ארצה שימש כשנה כמומחה לענייני ברית המועצות ומזרח אירופה במשרד ראש הממשלה.
בשנת 1970 החל לעבוד במחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת בן-גוריון. ב-1979 מונה למרצה בכיר, ב-1986 לפרופסור חבר וב-1991 לפרופסור מן המניין. ב-2003 פרש לגמלאות. במהלך עבודתו באוניברסיטת בן-גוריון מילא תפקיד של ראש המרכז לחקר יהדות רוסיה ומזרח אירופה, כיהן כמנהל מרכז ראב לחקר השואה ושימש כראש המחלקה להיסטוריה. בשנים 1988–1989 כיהן כנשיא האגודה הישראלית ללימודים סלאביים ומזרח-אירופיים. בשנים 1977-1975 שימש כמרצה אורח באוניברסיטת פיטסבורג שבארצות הברית, בשנים 1984–1985 היה חוקר אורח במרכז ללימודים אוקראיניים שבאוניברסיטת הרווארד. בין מענקי המחקר שהוענקו לו זכה למענקים מקרן הזיכרון לתרבות יהודית ומהקרן הלאומית למדע של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
מחקריו
תחומי המחקר העיקריים של שמעון רדליך הם תולדות יהודי ברית המועצות, בעיקר בשנות מלחמת העולם השנייה, אך גם על תקופות אחרות. נוסף על כך חקר גם את יחסי יהודים-אוקראינים ויחסי יהודים-פולנים.