cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עונת 2012 בגביע ליברטדורס
מתכונת התחרות
בכל השלבים נערכו משחק בית ומשחק חוץ. על ניצחון הוענקו שלוש נקודות ועל תיקו נקודה בודדת.
במידה ומספר קבוצות בבית סיימו עם אותו מספר נקודות, ההכרעה הייתה נקבעת לפי סדר חשיבותם של התנאים הבאים: יתרון בהפרש שערים, יתרון בשערים שנכבשו, חוק שערי חוץ, בעיטות עונשין. בסדרת הגמר חוק שערי חוץ לא בתוקף. במקומו הייתה תוספת זמן ובעיטות עונשין במידת הצורך.
הקבוצות דורגו בהתאם להישגיהן בשלב הבתים: 1-8 מנצחות הבית, 9-16 הקבוצות שסיימו במקום השני.
ורסטה
וֶרְסְטָה (רבים: ורסטאות) היא יחידת מידה לאורך, שהייתה בשימוש באימפריה הרוסית. היא מוגדרת כאורכם של 500 סאז'נים, שהם 1,066.8 מטר. השימוש בוורסטה כיחידת מידת מרחק הופסק בשנת 1918 עם מעבר לשיטה מטרית.
זיבילה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה
זיבילה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה (בגרמנית: Sibylla von Sachsen-Coburg und Gotha; 18 בינואר 1908 - 28 בנובמבר 1972), הייתה כלתו של גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה, ואמו של קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה.
ביוגרפיה
זיבילה נולדה בגותה ב-18 בינואר 1908 לקרל אדוארד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה וויקטוריה אדליידה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין, בתם של פרידריך פרדיננד, דוכס שלזוויג-הולשטיין וקרולינה מטילדה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג. מצד אביה הייתה זיבילה נינתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת. ב-14 בנובמבר 1918 התפטר אביה מהשלטון, בעקבות תבוסת הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה והמהפכה הגרמנית.
בנובמבר 1931 השתתפה זיבילה כשושבינה בחתונתה של ליידי מאי אייבל סמית, כשאינגריד, נסיכת שוודיה משמשת כשושבינה השנייה, והיא הכירה לה את אחיה הנסיך גוסטב אדולף, דוכס וסטרבוטן, וב-16 ביוני 1932 התארסו השניים. ב-19 באוקטובר אותה שנה התחתנו השניים בקובורג בטקס נאצי, שעורר זעם רב בשוודיה, ומשום כך נעדר סב החתן - גוסטב החמישי, מלך שוודיה. לאחר החתונה בילו הזוג את ירח הדבש באיטליה, וב-25 בנובמבר הגיעו לשוודיה.
בשנת 1947 מת בעלה הנסיך גוסטב אדולף, דוכס וסטרבוטן בתאונת מטוס, ובשנת 1950 מת גוסטב החמישי, מלך שוודיה, ובנה קרל גוסטב מונה לנסיך הכתר של שוודיה. בשנת 1962 מתה לואיז, מלכת שוודיה, וזיבילה הפכה לנסיכה הבכירה ביותר בבית המלוכה, והחלה למלא את תפקידיה של המלכה, ועם השנים הפכה לפופולרית בקרב העם השוודי.
ב-28 בנובמבר 1972 מתה זיבילה מסרטן, וכעבור פחות משנה מת חמיה גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה, ובנה עלה לשלטון במקומו כקרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה.
משפחתה
ב-19 באוקטובר 1932, התחתנה זיבילה עם הנסיך גוסטב אדולף, דוכס וסטרבוטן, בנו של גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
טל גור
טל גור הוא מוזיקאי, מטפל במוזיקה ויוצר ישראלי שנולד וגדל בעמק יזרעאל וחי כיום בניו יורק.
ביוגרפיה
טל הוא בוגר תואר ראשון בביצוע מהאקדמיה למוסיקה בירושלים ותואר שני בטיפול במוזיקה מאוניברסיטת בר-אילן. גור סיים גם תוכנית המשך במרכז נורדאוף-רובינס לתרפיה באוניברסיטת ניו יורק.
קריירה
הופיע בישראל במופע המשלב מוזיקה משני אלבומיו: "Air portrait" ו-"בשר ודם". האלבום הראשון מכיל קטעים מקוריים, אינסטרומנטליים ומשלב אלתור בעוד באלבומו השני שירים מקוריים ושירי משוררים, שאותם גור הלחין, שר ומנגן. גור הופיע בארצות הברית ובאירופה עם "What Cheer? Brigade" - הרכב בראס שבסיסו בפרובידנס רוד איילנד ועם "Water Esc" - הרכב ג'אז חופשי.
יוליוש סלובצקי
יצירותיו כוללות לעיתים קרובות יסודות של המסורות הפגניות הסלביות, מן ההיסטוריה הפולנית, של מיסטיקה ואוריינטליזם. סגנונו מתאפיין במיוחד בשימוש בנאולוגיזמים ובאירוניה. כתב במיוחד דרמות ושירה לירית. הידועות שביצירותיו הן הדרמות "קורדיאן" ו"באלאדינה", והפואמה "בניובסקי". סלובצקי בילה את נעוריו בעיר קרמניץ (בפולנית - קשמיינייץ, כיום באוקראינה) בשטח שנקרא בעבר בפולנית "האדמות השדודות" (ה"קראי המערבי" או "הטריטוריה המערבית") שסופחו לאימפריה הרוסית בעקבות חלוקות פולין בסוף המאה ה-18 ושלא הפכו לחלק מפולין הקונגרסאית. מאוחר יותר עבר לגור בוילנה שבליטא, גם כן תחת שלטון רוסי. סלובצקי עבד זמן מה בשירות הממשל הצארי של "ממלכת פולין", אך בנובמבר 1830 השתתף באופן פעיל במרד הפולני ושימש שליח עבור הממשלה המהפכנית הפולנית. אחרי דיכוי המרד נמלט לחו"ל, ובדומה לרבים מבני ארצו, חי חיי גולה. הוא התיישב לזמן קצר בפריז, ואחר כך בז'נבה שבשווייץ. אחרי מסעות ברחבי איטליה, יוון והמזרח התיכון, שב לפריז, שבה חי את העשור האחרון לחייו. לתקופה קצרה חזר לפולין בה פרצה התקוממות נוספת בימי אביב העמים (1848). סלובצקי נפטר בשנת 1849 ממחלת השחפת.
(מתוך "אנהלי", בתרגום שמשון מלצר)
ילדות וצעירות
סלובצקי נולד ב-4 בספטמבר 1809 בעיר קרמניץ (קשמיינייץ), בפלך ווהלין (כיום באוקראינה), שהשתייך בעבר לאיחוד הפולני-ליטאי ובשלהי המאה ה-18 סופח לאימפריה הרוסית בעקבות חלוקת פולין. אביו, אאוזביוש סלובצקי, היה אציל פולני, בן למשפחה שסמלה ההרלדי היה הסמל התכול הקרוי "לליווה" (Leliwa). הוא עבד כמורה לרטוריקה, שירה, פולנית וההיסטוריה של הספרות בבית ספר התיכון של קרמניץ ("ליצאום ווהלין"). החל משנת 1811 הוא היה לראש הקתדרה לרטוריקה ושירה באוניברסיטה הקיסרית בווילנה,
סלובצקי התחנך ב"ליצאום קרמנייץ" ובגימנסיה המכינה שליד האוניברסיטה הקיסרית של וילנה. בשנים 1825–1828 הוא למד משפטים באוניברסיטה זאת. מאותה תקופה נשארו שיריו המוקדמים, אם כי ייתכן שכתב כבר מוקדם יותר, אך שיריו הראשונים לא נמצאו. בשנת 1829 הוא עבר לוורשה, בה מצא משרה בוועדה הממשלתית להכנסה ולאוצר של ממלכת פולין הקונגרסאית. בתחילת השנה 1830 התחיל סלובצקי את הקריירה הספרותית שלו עם הרומן "הוגו" שפורסם בכתב העת "Melitele". באותה שנה פרצה ההתקוממות הפולנית של נובמבר 1830 ואז הוא פרסם כמה שירים בעלי צביון פטריוטי ודתי. ה"המנון" שלו שפורסם לראשונה ב Polak Sumienny (הפולני המצפוני) ב-4 בדצמבר 1830 ויצירות אחרות כמו Oda do Wolności (אודה לחירות) זכו להדים רבים והודפסו במהרה שוב ושוב. בינואר 1831 הצטרף לצוות הדיפלומטי של הממשלה הלאומית הפולנית בראשות הנסיך אדם יז'י צ'ארטוריסקי. בהתחלה עבד כ מעתיק. ב-8 במרץ 1831 הוא נשלח כשליח לדרזדן.(לפי מקורות אחדים זאת לא הייתה שליחות רשמית אלא מסע פרטי.{ רבים עזבו את ורשה באותם הימים, אחרי הקרב באולשינקה גרוכובסקה. בדרזדן התקבל סלובצקי בסבר פנים יפות על ידי קהילת המהגרים הפולנים בעיר ואף אמרו עליו דברי הלל בתור "הבארד של ורשה הלוחמת" . ביולי 1831 הוא התנדב לשליחויות מטעם הממשלה המהפכנית הלאומית אל נציגיה בלונדון ופריז, שם שמע על דיכוי ההתקוממות.לא ידועים פרטים על שליחות זו (אילו אגרות נשא ולמי בדיוק נועדו).
בגלות
כמו רבים מבני ארצו החליט סלובצקי למצוא מקלט פוליטי בצרפת. ב-1832 הוא פרסם את קובצי השירים הראשונים וכן את שתי הדרמות שלו הראשונות ""מינדובה" ו"מריה סטוארט" הוא פגש במיצקייביץ'; מספרים שמצ'ייביץ' ניגש לעמתיו הצעיר ולחץ את ידו. עם זאת שירי סלובצקי שנכתבו בשנות ה-1820 לא היו פופולריים בקרב הפולנים, בגלל צפיות הנכבשים תחת השלטון הזר לעוד ועוד שירים בנימה פטריוטית. סלובצקי התרגז על מיצקייביץ' שלא רק שמשך אליו את אור הזרקורים עם חיבורו "Księgi narodu polskiego i pielgrzymstwa polskiego"(ספרי האומה הפולנית והפזורה הפולנית") אבל בחלק ג לפאומה שלו "Dziady" (דזיאדי) יצק את תפקיד הרשע לפי דמותו של אביו החורג של סלובצקי, הפרופסור בקי. במכתב לאמו, כתב סלובצקי שמיד אחרי שקרא את אותה היצירה היה מוכן להזמין את מיצקייביץ' לדו-קרב; טינתו לא חלפה ומאז ראה סלובצקי במיצקייביץ' את יריבו העיקרי. כעבור ימים אחדים, מתוך תרעומת על הקבלה הצוננת של יצירותיו בקרב הגולים הפולנים בפריז, לרבות בקורת חריפה מצד מיצקייביץ', יצא סלובצקי למסע אל ז'נבה בשווייץ. השלטונות הצרפתיים שללו לו את הרשות לחזור לצרפת כחלק מתוכניתם להיפטר מהגולים הפולנים בעלי פוטנציאל חתרני שהתיישבו במדינה
בשנים 1833–1836 התגורר סלובצקי בשווייץ. קובץ שלישי של שיריו שפורסם ב-1833 ושכלל יצירות מתקופת המרד, היה יותר לאומני בנימתו, וזכה ליותר הדים במולדתו. בשנים אלה כתב סלובצקי כמה יצירות בנושאים רומנטיים ועם תיאורי נוף מרהיבים, כגון "W Szwajcarii (בשווייץ), Rozłączenie (פרידה), Stokrótki (חינניות) ו-Chmury (עננים), ב-1834 פרסם סלובצקי את הדרמה הרומנטית "קורדיאן" המשקפת את מצב רוחה של האומה הפולנית אחרי דיכוי המרד ונחשבת לאחת מיצירותיו הטובות ביותר. ב-1836 עזב סלובצקי את שווייץ ויצא למסע שתחנתו הראשונה הייתה איטליה. ברומא פגשו התיידד עם זיגמונט קרסינסקי והתאהב בו, השלישי בין "שלושת הבארדים של פולין". קרסינסקי בלט כמבקר הספרותי הרציני ביותר של יצירות סלובצקי. סלובצקי הקדיש כמה מיצירותיו לקרסינסקי, כולל הדרמה "בלדינה" (Balladyna). בחילופי המכתבים ביניהם הביעו זה לזה את רגשותיהם העזים ואת געגועיהם.
מרומא נסע סלובצקי לנאפולי ואחר כך לסורנטו. באוגוסט הפליג ליוון, ביקר בקורפו, ארגוס, אתונה, סירוס ואחר כך במצרים, באלכסנדריה, קהיר ואל עריש. המשיך את מסעו בארץ ישראל בירושלים, בית לחם, יריחו, נצרת ואחר כך בדמשק וביירות. את המסע הזה תיאר סלובצקי בפואמה האפית שלו Podróż do Ziemi Świętej z Neapolu (מסע מנאפולי לארץ הקודש ). באותה תקופה כתב את השיר Ojciec zadżumionych (אבי נגועי הדבר), Grób Agamemnon (קברו של אגממנון), Rozmowa z piramidami (שיחה עם הפירמידות), טקסט נטויAnhelli ו - Listy poetyckie z Egiptu (מכתבים שיריים ממצרים). ביוני 1837 הוא שב לאיטליה, ושהה זמן קצר בפירנצה ואחר כך חזר לפריז בדצמבר 1838
ב-1840 מיצקייביץ' נבחר כפרופסור לספרות סלאבית בקולז' דה פראנס; זה היה אחד האירועים שחיזק את מעמדו לעומת סלובצקי בקרב קהילת הגולים הפולנים. היריבות בין השניים על המעמד המשיכה עד סוף חייהם. ב-1841 נסע סלובצקי לזמן קצר לפרנקפורט, אך פריז נשארה ביתו העיקרי עד יום מותו. ב-1840 וב-1841 הוא כתב שתי דרמות חשובות:מאזפה, שהייתה הדרמה היחידה שלו שהוצגה על הבמה בחייו ו Fantazy שפורסמה אחרי מותו. הן זכו להערכת המבקרים. בשנים הבאות כתב ופרסם סלובצקי מספר יצירות, כולל Testament mój (הצוואה שלי) שב ביטא את אמונתו שיצירותיו תשרודנה אחרי מותו.
בין 1841 ל-1846 פרסם סלובצקי את Beniowski (בניובסקי), הפואמה הנחשבת למיטב אמנותו הלירית. פואמה זו התחילה כסיפור על דמות היסטורית והתפתחה לדיון בחיי המשורר ודעותיו. ב-1842 הצטרף הסופר לקבוצ דתית-פילוסופית בשם Koło Sprawy Bożej (חוג עיניינו של אלהים) בראשות אנדז'יי טוביאנסקי. עם קבוצה זו נמנה גם מיצקייביץ'. השפעתו של טוביאנסקי הורגשה בנימה החדשה המיסטית שאפיינה יצירות סלובצקי באותן השנים, למשל הפואמה "בניובסקי" והדרמה "Ksiądz Marek" (האב מרק). אחרי שנה, ב-1843, עזב סלובצקי את החוג בימי הקיץ של השנים 1843 ו-1844 נסע סלובצקי לפורניק, אתר נופש על החוף האטלנטי בחבל ברטאן. שם הוא כתב את Genezis z Ducha - הבריאה מן הרוח. ביצירה זו הציגה את השיטה הפילוסופית שלו שהשפיעה על כתיבתו בעשור האחרון לחייו. בסביבות 1839 השקיע סלובצ'י את כספו בבורסה של פריז. הסתבר שהסלובצקי היה משקיע פיקח שהפיק מספיק רווחים מהשקעותיו כדי להתמסר לעיסוקיו הספרותיים. לפיכך הוא הצליח לממן לעצמו את הוצאתם לאור של ספריו.
שנותיו האחרונות
בשנות ה-1840 האחרונות הצטרף סלובצקי לקבוצת גולים פולנים צעירים בעלי דעות דומות לשלו, שהיו נחושים לשוב לפולין ולהשיג את עצמאות ארצם. אחד ממכריו היה הפסנתרן והמלחין פרדריק שופן שאת יצירותיו הרומנטיות לא העריך מספיק. . עם מעריציו נמנו זיגמונט שצ'סני פלינסקי, יוזף אלואיזי רייצנהיים ויוזף קומיירובסקי . על אף בריאותו הלקויה, כשסלובצקי שמע על אירועי אביב העמים, נסע עם כמה ידידים לפוזנאן, בחלק של פולין תחת שלטון פרוסי מתוך תקווה להשתתף במרד בפולין גדול בשנת 1848. ב-27 באפריל 1848 בפוזנאן פנה סלובצקי לוועד הלאומי הפולני מתוך שכנוע ש"עידן חדש הגיע, עידן האנרכיה הקדושה". אולם ב-9 במאי 1848 הצבא הפרוסי מחץ את המרד.
אהרן בידרמן
הרב אהרן בידרמן (נולד בי"ג באב ה'תשי"ח, יולי 1958) הוא האדמו"ר מלעלוב בבית שמש, לו החצר הגדולה ביותר מבין שאר חצרות בית לעלוב.
קורות חיים
נולד כבן שני לרבי שמעון נתן נטע בידרמן (השני), גדל והתחנך אצל סבו הרב משה מרדכי בידרמן מלעלוב. נישא לנכדת האדמו"ר רבי יעקב הלברשטאם מטשאקווא, ולאחר נישואיו התגורר בארצות הברית.
כיהן כרב חסידי לעלוב בארצות הברית.
לחצר בראשותו מוסדות חינוך בבית שמש, תלמוד תורה וישיבה קטנה. חסידיו הקימו בתי כנסיות בערים נוספות, כמו בבני ברק ובצפת.
הנהגות
נוהג לעלות עם קהל חסידיו לחג ראש השנה בירושלים, על פי מנהג אביו וזקניו לשהות בירושלים בימי ראש השנה. בשבת פרשת בהעלותך הוא נוהג לשהות עם חסידיו במירון, לשבת התאחדות שנתית.
אני לא מאמין, אני רובוט?!
סרט זה החל כהפקה עצמאית דלת תקציב, כחלק מגל הסרטים החדשים יחסית לקולנוע הישראלי מסוגת האימה, הפנטזיה והמדע הבדיוני, ולקראת סיומו החלה לתמוך בו קרן הקולנוע הישראלי. בשנת 2015 היה הסרט מועמד לפרס אופיר על עיצוב אמנותי. בתחילת שנת 2016 הודיע "Sitges", פסטיבל סרטי הפנטזיה המפורסם, על מועמדותו של הסרט לתחרות הרשמית של הפסטיבל והסרט אף נרכש להפצה עולמית על ידי "Devilworks". בשנת 2017 הוקרן הסרט בשלל פסטיבלי סרטי ז'אנר ידועים כגון "Fantasporto", וזכה לביקורות נלהבות כשהוקרן בבכורה אמריקאית כסרט הפתיחה של פסטיבל הסרטים "Other Worlds" בטקסס. במהלך 2018 הסרט הופץ, שודר והוקרן באירופה (גרמניה, פולין ועוד), ארה״ב, ואסיה.
תקציר העלילה
עולמו של דני השברירי (יותם ישי) מתערער יום אחד כשהוא מגלה שהוא בכלל רובוט בעל כוחות על. כשחברה שלו (הילי ילון) נעלמת הוא יוצא למצוא אותה בעזרת הבוס שלו, גאון טכנולוגי ומטורף (צחי גראד), ואליהם מצטרף רובוט יהודי ממזרי ושומר מצוות (בקולו של השחקן ההוליוודי רוב שניידר). אבל כוחות גדולים מהם זוממים להשתמש ביכולותיו הרובוטיות של דני לרעה. במסעו להצלת חברתו מגלה דני מהי גבריות אמיתית ומה בין אנשים לרובוטים.
הקרנות בבתי קולנוע ובטלוויזיה בישראל
הסרט הוקרן בבתי הקולנוע בסינמה סיטי, פלאנט, רב חן ובבתי קולנוע נוספים ברחבי ישראל. הסרט שודר בערוץ הקולנוע הישראלי של Yes, בערוץ קומדי סנטרל, ערוץ טדי ועוד. כיום ניתן לצפות בסרט בהוט VOD, יס VOD וסלקום טיוי, כמו גם בפלטפורמה האינטרנטית Distrify.
קישורים חיצוניים
מידע וכתבות: ביקורות:
ישעיה יוסף פונטרימולי
רבי ישעיה יוסף פונטרימולי, המכונה בכור (תקפ"ב - כ"ד באב תר"ל, 1822 - 21 באוגוסט 1870) היה רב, פרשן, דיין ור"מ באזמיר ומחבר ספר פנים במשפט.
קורות חייו
נולד באזמיר ללאה, בתו של רבי יהושע אברהם קריספין, רבה של איזמיר ולרבי חיים בנימין פונטרימולי, מחבר ספר פתח הדביר והיה בנו הבכור. למד את תורתו מפי רבי משה חודארה. לימד תלמידים רבים ועשה "מגדיים תיישים". כיהן כדיין יחד עם הרב אברהם פאלאג'י. היה ידוע כעניו גדול, שהיה שותק רוב ימיו, ואיש מעולם לא שמע אותו מדבר בקול רם, והדבר נראה גם בכתביו:
מסופר עליו שהיה בקי גדול בדברי הגמרא והפוסקים עד שידע את ספר הטור ואפילו את ספר אורים ותומים, בעל פה. אביו, בעודו כותב את ספרו הנחשב פתח הדביר היה נושא ונותן עמו "על כל אות ואות", וכך גם בדינים קשים שהגיעו לפתחו היה מתייעץ תמיד עם בנו.
נפטר בכ"ד באב ה'תר"ל (1870), חודש לאחר אחיו, רבי רפאל חייא פונטרימולי ובחיי אביו. רבי אברהם פאלאג'י הספידו באזמיר בק"ק צונצין מחזיקי תורה בשבת השבעה שלו וכתב עליו :
משפחתו
אשתו לונה, הייתה בתו של הגביר הרב רפאל אברהם ליאון (תקס"ד-תרמ"ג), מציג הולנד באיזמיר ולאחר מכן בחיפה.
בנותיו:
בכורה ג'ויה (נפטרה בשנת תרע"ו), נישאה לדודה, אח אביה, הרב שמואל רחמים פונטרימולי.
אסטריאה (נפטרה בשנת תרע"ד), נישאה לגביר, ראש החברא קדישא באיזמיר, ניסים חיים אברהם די ג'אביש.
חיבוריו
חיבר כמה ספרים אך רק שניים הגיעו לידינו:
Cinematic Mod
Cinematic Mod (בתרגום חופשי: מוד קולנועי; נקרא גם בקיצור: CM) הוא מוד למשחק Half-Life 2 (ובגרסאות חדשות יותר גם ל-Half-Life 2: Episode One ו-Half-Life 2: Episode Two) אשר משפר את איכות המשחק והגרפיקה ליותר ריאליסטית ויפה יותר - ביניהם, טקסטורות באיכות גבוהה, מודלים באיכות גבוהה ומפות באיכות גבוהה. כמו כן, המוד גם כולל אפשרות לשינוי של כלי הנשק הרגילים למודלים באיכות גבוהה, לסאונד של כלי הנשק באיכות גבוהה ואף קביעת ריקול (דיוק כלי הנשק) ריאליסטי יותר. המוד גם כולל אפשרות לשינוי אפקטים של אורות, מערכת קושי מותאמת אישית, וכן תוכן שהוסר במשחקים המקוריים שולב.
היסטוריה
המוד פותח על ידי יורגן וירהליג (Juergen Vierheilig), אדם גרמני שנולד ב-1967 ומכנה את עצמו FakeFactory (בתרגום חופשי: מפעל מזויף). וירהליג יצר את המוד בתור פרויקט התאמנות על יכולות התכנות והמודלינג שלו ומעולם לא תכנן שהפרויקט יהיה ציבורי, אלא רק "משתף את העבודה שלו".
הגרסה הראשונה של המוד יצאה ב-4 באוקטובר 2005 וכלל החלפת מספר טקסטורות ומודלים לאיכות גבוהה וכן כלל סרטון פתיח קצר באנגלית ובגרמנית.
בגרסה CM 3 ו-CM 4 נוסף גם המשחק Half-Life 2: Episode One.
בגרסה CM 5 נוסף המשחק Half-Life 2: Episode Two. החל מגרסה זו ומעלה, המוד דורש מערכת של 64 ביט, זאת כיוון שמגרסה זו מנוע ה-Source צורך יותר מ-2GB של זיכרון ראם, דבר הגורם במערכת של 32 ביט למנוע המשחק לקרוס (כיוון שהמנוע מעולם לא תוכנן לעבוד עם יותר מ-2GB ראם בשימוש במערכות של 32 ביט).
בגרסה CM 2013 Beta 1 נוספה טכנולוגיית ה-HBAO של NVIDIA למוד וכן נוסף אפקט של עומק השדה (Depth of field) למוד. כמו כן מנוע ה-SweetFX עודכן ושופר רבות.
וירהליג הצהיר כי בעתיד, כאשר יצא המשחק Half-Life 2: Episode Three, הוא ישלב את כולם בתוך חבילה אחת של המוד ביחד עם הגרסה האחרונה של מנוע ה-Source, הוא יצור מודל בהבחנה גבוהה אשר קרוב מאוד למציאות של אלכס וונס (וירהליג אמר כי ניסה לעשות זאת מספר רב של פעמים אך כל פעם לא היה מרוצה מהתוצאות) וכן תמיכה במערכות של 32 ביט (תלוי בחברת Valve).
המוד מגיע עם תוכנת הגדרות שמאפשרת שינוי אפקטים של האור, שינוי הריקול של כלי הנשק, שינוי מודלים וסאונדים של כלי הנשק, שינוי של מספר דברים הקשורים למשחק וכו'. כמו כן, המוד מגיע עם תוכנה לשינוי המודלים של הדמויות לאיכות גבוהה ובחזרה למודלים המקוריים של המשחק.
ב-16 בנובמבר 2014, וירהליג הכריז כי הוא פורש מפיתוחו של המוד, ביחד עם שיחרורה של גרסה CM 13 הסופית, שאמורה להיות יציבה מספיק. וירהליג הצהיר שהסיבה לפרישתו היא בעקבות הגעתו למלוא יכולתו של מנוע ה-Source הישן ואינו יכול להמשיך לפתח יותר עקב מגבלות טכניות של המנוע. הוא גם ציין שבעתיד, כאשר Source 2 ייצא, ייתכן והוא יחזור להמשיך לפתח את המוד.
Character Pimper
תוכנה זו, מאפשר החלפת המודלים המקוריים של הדמויות של Valve במודלים שבאים עם המוד (מודלים באיכות גבוהה). בין השאר, התוכנה כוללת 46 מודלים שונים של אלכס וונס (אחת הדמויות הראשיות בסדרת Half Life) ובנוסף המודל המקורי של אלכס, מודלים שונים באיכות גבוהה של דמויות ראשיות אחרות כגון בארני, ד"ר קליינר, איליי, ד"ר מוסמן ועוד, מודלים של יחידות הקומביין בשלושת המשחקים ואחרים.
Cinematic Mod Configuration Tool
כלי להתאמה אישית של המוד אשר כולל בחירה מבין 8 אפקטים של בלום (Bloom), אפקטים של אווירה ומצלמת השחקן, החלפת הפסקול המקורי לפסקול מותאם אישית, החלפת מודלים וצלילים לכלי נשק לזה של המוד, אפקט של תזוזת ראש בעת תנועת השחקן, התאמת הריקול של כלי הנשק למציאות, אפקטים של עשן ומערכת קושי מותאמת אישית של המוד. כמו כן, הכלי מאפשר טעינת מקורות של הדמויות השונות במוד לזיכרון בעת טעינת מפה למניעת בעיות (גורם לשימוש גבוה בזיכרון הווידאו וכן גורם לטעינות ארוכות יותר) וכן מאפשר טעינה של מקורות אחרים לתוך הזיכרון בעת טעינת מפה למניעת בעיות שונות (גם כן, גורם לטעינות ארוכות יותר וכן גורם לשימוש גבוה בזיכרון ה-RAM). בגרסה CM 2013 Alpha 16 נוסף מצב נוסף לטעינת טקסטורות לתוך זיכרון הווידאו, דבר הדור זיכרון וידאו של לפחות 3GB כדי לעבוד. הכלי גם כולל אפשרויות עם מנוע ה-SweetFX שמוסיף אפקטים למוד.
אולגה זבלינסקיה
אולגה סרגייבנה זַבֶלינסקיה (ברוסית: Ольга Сергеевна Забели́нская; נולדה ב-10 במאי 1980) היא רוכבת אופניים רוסית, המתמחה במרוץ אופני כביש ובמיוחד במרוץ נגד השעון. היא רוכבת בקבוצת Tashkent City Women. היא בעלת מדליית כסף מאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) במרוץ נגד השעון ושתי מדליות ארד אולימפיות (לונדון 2012) במרוץ הכביש ובמרוץ נגד השעון. אלופת אסיה במרוץ נגד השעון ב-2019 וב-2023 ובמרוץ הכביש ב-2019.
ביוגרפיה
נולדה בלנינגרד שבברית המועצות (כיום סנט פטרסבורג ברוסיה). אביה, סרגיי סוחרוצ'נקוב, הוא מנצח מרוץ הכביש האולימפי באולימפיאדת מוסקבה (1980). בצעירותה היא גדלה ללא אביה וגם לאחר חידוש יחסיהם, לטענתה, הוא לא עודד אותה להתמקד ברכיבת אופניים מקצועית בהאמינו כי "מרוצי אופניים אינם מתאימים לנשים".
ב-2001 זכתה במדליית הארד באליפות אירופה עד גיל 23 במרוץ נגד השעון וב-2002 זכתה במדליית הזהב באליפות אירופה עד גיל 23, גם כן במרוץ נגד השעון. ב-2001 החלה להתחרות במדי קבוצת Itera הרוסית והתחרתה במסגרתה גם בעונת 2002. ב-2003 עברה לקבוצת Velodames - Colnago ובמדיה זכתה במקום השלישי ב"טור הנשים של הולנד" וניצחה בקטע אחד ב"טור דה פראנס לנשים". ב-2006 פרשה למשך ארבע שנים מהספורט כדי ללדת ולגדל שני ילדים. ב-2010 שבה להתחרות במדי קבוצת סאפי פסטה וניצחה באותה שנה במרוץ הקטעים, "טור תורינגיה לנשים". ב-2011 סיימה במקום השלישי בכרונו דה נסיון (Chrono des Nations), ממרוצי נגד השעון החשובים בעולם.
ב-2012 זכתה בשתי מדליות ארד במסגרת אולימפיאדת לונדון. תחילה במרוץ הכביש, היא יזמה בריחה כ-40 קילומטר מהסיום, אליה הצטרפו מריאנה פוס וליזי ארמיטסטד. השלוש הצליחו לשתף פעולה ולהקדים את דבוקת הרוכבות. במאוץ הסיום הקדימה פוס את ארמיטסטד וזבלינסקיה, שנחשבה כבעלת סיכויים פחותים במאוץ, אכן סיימה שלישית. גם במרוץ האולימפי נגד השעון הפתיעה זבלינסקיה כשסיימה שלישית בהקדימה כמה מהמועמדות המובילות למדליה במרוץ זה. באליפות העולם שנערכה בסוף עונת 2012 סיימה זבלינסקיה במקום החמישי במרוץ האישי נגד השעון. באליפות העולם ב-2013 סיימה שביעית במרוץ האישי נגד השעון באליפות העולם.
בתחילת מרץ 2014 ניצחה זבלינסקיה במרוץ הקטעים וואלטה קוסטה ריקה לנשים. היא ניצחה בקטע השני (מתוך חמישה קטעים במרוץ) בקטע של מרוץ אישי נגד השעון ועלתה לראש הדרוג הכללי במרוץ, והצליחה לשמור על הבכורה עד סיום המרוץ. הישגה הבולט במרוץ חד-יומי באותה שנה, היה מקום שביעי במרוץ טרופאו אלפרדו בינדה, מרוץ הנכלל בסבב הגביע העולמי לנשים.
ב-2016 עברה לקבוצה האיטלקית "Bepink". באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה זבלינסקיה במדליית כסף לאחר שסיימה שנייה במרוץ האישי נגד השעון. ב-2017 ניצחה באליפות רוסיה במסלול, במרוץ הנקודות. ב-2018 עברה לקבוצה הרוסית Cogeas Mettler, בשורותיה ניצחה באוקטובר 2018 במרוץ נגד השעון Chrono des Nations.
בקיץ 2018 ניסתה זבלינסקיה לייצג את אזרבייג'ן במשחקי אסיה (2018). השתתפותה סורבה על רקע אי יכולת מוסדות הספורט של אזרבייג'ן לספק אישור על שחרורה מהתאחדות האופניים הרוסית. ניסיון המעבר לאזרבייג'ן היה על רקע חששה שספורטאים רוסים לא יוכלו להשתתף באולימפיאדת טוקיו (2020) על רקע החשדות הבינלאומיים בדבר שימוש בסמים בספורט ברוסיה.
שימוש בחומרי אמרוץ
במרץ 2014 נמצא החומר האסור אוקטופמין (octopamine) בדמה. התאחדות האופניים הרוסית קבעה בדצמבר 2015 כי לא עברה עבירה ספורטיבית והפסיקה את תהליך הענישה. האיגוד הבינלאומי לאופניים ערער על פסיקה זו בפני בית הדין לבוררות בספורט. לפני שזה פסק הגיעו הצדדים לפשרה, על-פיה זבלינסקיה הושעתה ל-18 חודשים שהסתיימו בספטמבר 2015.
חיים אישיים
זבלינסקיה חיה מ-2003 בלרנקה שבקפריסין ומגדלת שם את שלושת ילדיה.
קאבארים
קַאבַּארִים (או קַאבַארִים) (ביוונית העתיקה: Kάβαροι; בלטינית: Covares; בהונגרית: Kabarok, Kavarok) הם שבטים (או קלאנים) כוזריים שהצטרפו במאה ה-9 למדיארים (Hét-Magyar - שבעת (השבטים) ההונגרים).
מקורות על השבטים
רוב המקורות עליהם מגיעים מכתב ידו של קונסטנטינוס השביעי פורפירוגניטוס "על ניהול אימפריה". כמו כן במאה ה-20 בטרנסילבניה התגלתה כתובת אלסושנטמיכאלי (או כתובת מיכאי ויטאזו) המכילה כתובת אותה פירש הארכאולוג גאבור וקוני. כמו כן, הקאבארים מוזכרים ב"רשימות זלצבורג". קיימת השערה כי אדם המכונה "קיבר", המוזכר במכתב קייב, קשור אולי לקאבארים.
היסטוריה
שלוש החמולות (אורש - orsh, יסלאר - yeslar, ברן - beren) התמרדו נגד שלטון ממלכת הכוזרים במחצית הראשונה של המאה ה-9, לפי חלק מן החוקרים, בעקבות הקמת השושלת השלטונית החדשה. בעקבות כישלון המרד הצטרפו לשבעת השבטים ההונגריים שחיו אז באזור לבדיה בין הנהרות דון ודנייפר והתלכדו תחת מנהיג אחד. המקור האטימולוגי של השם, קשור למילה טורקית שמשמעותה "מורדים/לא נכנעים" או למילה הונגרית שמשמעותה "לערבב".
יחד עם ההונגרים הם נדדו לאזור המוכר היום כהונגריה והסביבה ונהיו לחלק הפעיל ביותר של צבאם. ב"רשימות זלצבורג" מוזכר המצור שהטילו ב-881 על עיירת קולברג בפרברי וינה. ישנה סברה שרבים מהם התיישבו בשטח מנומורוט שנמצא כעת בשטחה של רומניה.
תחילה שמרו על השפה הכוזרית ושלטו גם בהונגרית ובהמשך נטמעו בין ההונגרים. חלק מהמילים ההונגריות ממקור טורקי מקושרות איתם כמו גם 4 טופונימים ועוד כ-20 הקשורים לכוזרים בכלל.
השושלת הדנישמנדית
השושלת הדָנִישְׁמֵנְדִית (בטורקית: Dânişmendliler; בפרסית: دودمان دانشمند) הייתה שושלת טורקית ששלטה במרכז אנטוליה בשנים 1075–1178, לצד השושלת הסלג'וקית ותוך מאבקים עמה. בירת אזור השליטה שלה הייתה תחילה בעיר אמסיה ולאחר מכן הועברה לעיר ניקסר ולאחר מכן לסיוואס. בשיאה, בראשית המאה ה-12, השתרע אזור השליטה של השושלת מאנקרה בצפון-מערב ועד מלטיה בדרום-מזרח. לאורך קיומה בלמה השושלת הדנישמנדית את התקדמות מסעי הצלב. מייסד השושלת היה דנישמנד גאזי (בפרסית: دانشمند غازی), שמשמעות שמו או כינויו "דנישמנד" היא "מדען". עד 1134 נשאו ראשי השושלת בתואר ביי ולאחר מכן נטלו את התואר "מליק" (מלך).
היסטוריה
לאחר קרב מנזיקרט (1071) השתלטה השושלת הסלג'וקית על מרכז אנטוליה, כאשר היא יורשת את שלטי האימפריה הביזנטית. לאחר מותו של השליט הסלג'וקי סולימאן בן קוטלמיש ב-1086, פרצה מלחמת-אחים בין יורשיו, אותה ניצל דנישמנד גאזי על מנת להרחיב את בסיס השליטה שלו ולייסד שושלת עצמאית. עלילותיו מסופרות באפוס מן המאה ה-13 (בטורקית: Danişmendname), שקשה לקבלו כמקור היסטורי אמין. מקורו ומקורו כוחו של גאזי נתונים במחלוקת בין חוקרי התקופה. החל ממסע הצלב הראשון ב-1096 החלו כוחות אירופאים לחדור לאנטוליה במסגרת מסעי הצלב, על מנת להגיע לארץ הקודש. חלק ניכר מנתיבי התנועה ההכרחיים של הצלבנים עברו דרך אזורי שליטה דנישמנדים, אשר ביקשו למנוע חדירה לשטחיהם.
ב-1100 לכד גאזי גומושטיגין, שליטה השני של השושלת, את בוהמון הראשון, אשר שהה בשבי הדנישמנדים שלוש שנים עד שנפדה. בהמשך שיתף גאזי פעולה עם הסלג'וקים על מנת להכשיל את מסע הצלב של 1101.
בנו, אמיר גאזי, פלש לממלכת קיליקיה הארמנית, שגבלה בשטחי הדנישמנדים בדרום-מזרח. בוהמון השני, נסיך אנטיוכיה הצלבני, שיצא לעזרת הארמנים מקיליקיה, כמו גם על מנת להבטיח את הציר בין אנטוליה לבין ארץ הקודש, נהרג בקרב עם הדנישמנדים ב-1030. זמן קצר לפני מותו ב-1034 נטל לעצמו אמיר גאזי את הכינו מליק.
בנו, מליק מהמד גאזי לא היה איש קרבות באביו וסבו, ועסק במפעלי בניה בעיר קייסרי אותה הקים למעשה מחדש. לאחר מותו התפצלו שטחי הדנישמנדים לצפון, שמרכזו בסיווס, בשליטת אחיו יאגיבסן ולדרום, בשמרכזו במלטיה, בשליטת אחיו אי אל-דלב. עם זאת, בנו של מהמד גאזי, מליק זונון, ביקש אף הוא לשלוט בממלכה מקייסרי. שני דודיו התנגדו למהלך, פלשו לעיר וגירשו את זונון, שמצא מפלט אצל השליט הסלג'וקי. ב-1172 הצליח זונון לכבוש את סיווס בסיוע צבא ששלח לו נור א-דין. עם זאת, לאחר מותו של נור א-דין ב-1174 חזר צבאו לסוריה וזונון לא הצליח להחזיק בשאריות הממלכה הצפונית, שסופחה לסולטנות רום. זונון מצא מפלט בחצר הביזנטית. עד 1178 כבשו הסלג'וקים את כל שטחי הדנישמנדים, כולל מלטיה בדרום, וסיפחו את כל שטחיה לסולטנות.
יחסי טורקיה–מיאנמר
יחסי טורקיה–מיאנמר הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הטורקית לרפובליקה של איחוד מיאנמר. לטורקיה יש שגרירות בנייפידאו, בירת מיאנמר, ומיאנמר מיוצגת בטורקיה על ידי שגריר שאינו תושב מקהיר, בירת מצרים.
יחסים דיפלומטיים
היחסים בין טורקיה לבורמה היו מתוחים בגלל תמיכתה של טורקיה בקוומינטנג בטאיוואן. לבורמה היו יחסים עוינים עם טאיוואן ואף יירטה מטוס מטען מטאיוואן ששוגר לשטחה מה שהביא לאספקת נשק טורקי ואמריקאי לקוומינטנג. הדבר גרם למשבר דיפלומטי חדש בין טורקיה לבורמה. היחסים השתפרו לאחר מכן והיו ידידותיים.
היחסים הפכו מתוחים מאוד בשנת 1988 לאחר הדיכוי האלים מאוד של הטטמדאו (צבא מיאנמר) נגד מפגינים אזרחיים שלווים. אונג סן סו צ'י זכתה להערצה ואהדה בטורקיה כתוצאה ממעשיו של טטמדאו. טורקיה השעתה לאחר מכן את תוכניות הסיוע שלה למיאנמר למעט סיוע הומניטרי. טורקיה מתחה ביקורת רבה על מעצר הבית של אונג סן סו צ'י ושיתפה פעולה עם שרת החוץ של ארצות הברית מדלן אולברייט, שהתעניינה באופן אישי בשלומה.
ראובן בירר
ראובן בירר (בגרמנית: Ruben Bierer, נכתב גם Ruben, Reuben; 10 במאי 1835, לֶמבֶּרג (לבוב), גליציה, האימפריה האוסטרית – 5 בדצמבר 1931, לבוב, הרפובליקה הפולנית השנייה) היה רופא, איש תנועת חובבי ציון ומראשוני התנועה הציונית בגליציה ובבולגריה.
ראשית דרכו
ראובן בירר נולד בשנת 1835 בעיר לֶמבֶּרג (לבוב) בירת ממלכת גליציה של האימפריה האוסטרית. ב–1867 נמנה עם מייסדי התנועה הפוליטית היהודית הראשונה בשטחי האימפריה – "שומר ישראל" – אשר שמה לה למטרה להיאבק בתהליך ההתבוללות תרבותית של היהודים בחברה הפולנית. ב-1873, לקראת הבחירות לפרלמנט האימפריאלי האוסטרי, הקים תנועה פוליטית משותפת יהודית-רותנית אשר התמודדה בבחירות.
ב-1879, כשהיה כבן 44, עבר לבירת האימפריה וינה, שם למד באוניברסיטה רפואה והתמחה בכירורגיה. ב-25 באוקטובר 1882, בעקבות פרעות הסופות בנגב ברוסיה, ייסד בירר עם הסטודנטים הצעירים נתן בירנבוים ומשה שנירר בווינה את אגודת הסטודנטים הציונית "קדימה", אשר הונהגה תחילה על ידי פרץ סמולנסקין ובהמשך על ידי בירנבוים. בשנה זו ייסד ביחד עם הרב שלמה שפיצר את אגודת "אהבת ציון", שמטרתה לפעול לעלייה לארץ ישראל; בהמשך הצטרף לאגודה גם פרץ סמולנסקין. ב-1883 חזר ללמברג וייסד את אגודת "מקרא קודש", וב-1885 עבר לבלגרד, שם הועסק כרופאו האישי של המלך מילאן הראשון.
בבולגריה
ב-1890 הוזמן לסופיה על ידי הממשלה הבולגרית, וכיהן כמרצה לרפואה באוניברסיטת סופיה. ביחד עם אקדמאים יהודים נוספים שהגיעו מהאימפריה הרוסית, כגון בֶּלקובסקי ובוריס שץ, מילא בירר תפקיד משמעותי בייסוד התנועה הציונית ובפיתוח החיים הציבוריים וההשכלה של יהדות בולגריה.
ב-1895 הגיע לסופיה יוסף מרקו ברוך, וזכה ליחס מסויג מצד חוג האקדמאים "חובבי ציון" בעיר. מרקו ברוך נפגש עם הרב הראשי ליהודי בולגריה ד"ר מוריץ גרינוולד, וזה פנה לבירר בבקשה לסייע לו. ב-25 במאי 1895 השיב בירר במכתב לגרינוואלד כי מרקו ברוך עשה עליו רושם של "אדם מעט מבולבל", אך בשל הרגשות הפטריוטיים שהפגין בשיחתם והחובה היהודית לעזרה הדדית, הוא ישתדל לסייע לו במציאת משרה. כמו כן סייע בירר למרקו ברוך ברכישת מזון. ב-17 בדצמבר 1895 כתב מרקו ברוך לידידו תאודור זלוציסטי מכתב שבו הוא מכנה את בירר "אדם יהיר וסכסכן, אוהב בצע ורודף כבוד, גס רוח אבל ציוני". מרקו ברוך מציין כי בירר דאג לו למזון, אך לא למגורים. לאחר שהגיעו לסופיה פרטים על נסיבות גירושו מווינה, התנתקו ראשי הקהילה ממרקו ברוך. בירר כתב לרב הראשי גרינוואלד כי אין לבא במגע עם יוסף מרקו ברוך וכי הוא סכנה של ממש; מרקו ברוך נאלץ לעבור לפלובדיב.
פרסום ספרו של בנימין זאב הרצל "מדינת היהודים" ב-1896 עורר התלהבות גדולה בקרב ראשוני התנועה הציונית בבולגריה. ראשי התנועה ובכלל זה בירר ניהלו חליפת מכתבים עם הרצל, וב-10 במרץ 1896 כתב הרצל ביומנו כי קיבל מכתב נלהב מבירר וכי הרב הראשי לסופיה הרב באקיש רואה בו את משיח היהודים. ב-17 ביוני 1896 הגיע הרצל לביקור בבולגריה, במסגרת נסיעתו להיפגש עם הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני באיסטנבול. בתחנת הרכבת בסופיה קיבלה את פניו משלחת בראשות בירר, שבה נכחו עוד בלקובסקי, קרל הֶרבּסט וישועה כלב. בירר בירך את הרצל בנאום קצר בגרמנית שבו ציין כי יהודי בולגריה מאחלים לו שיצליח במאמציו להגשים את משאת נפשו של עם ישראל לאורך אלפיים שנות גלותו מארצו. מאות מיהודי סופיה צבאו על הרכבת והריעו להרצל, אשר ציין ביומנו כי היה "נרגש כולו" מקבלת הפנים. בעקבות ביקורו של הרצל, הוציא לאור ארגון "ציון", שבראשו עמדו הרבסט, כלב ובירר, את הספר "מדינת היהודים" בתרגום לבולגרית. ב-25 בדצמבר 1898 נערכה בפלובדיב ועידת היסוד של התנועה הציונית בבולגריה, ובירר נשא את נאום הפתיחה בעברית.
משמר החופים האוקראיני
משמר החופים אחראי להגנת 1,355 הקילומטרים של הגבולות הימיים מתוך 7,000 הקילומטרים של כלל הגבולות. משמר החופים מכיל 4 יחידות שיושבות בבּלאקלבה, אודסה, איזמעיל וקרצ'י בהתאמה. בעבר התקיימה חטיבת המשחתות במאריופול בחצי האי קרים וחטיבת המשחתות המיוחדת שבסיסה היה ביאלטה (לאחר סיפוח חצי האי על ידי רוסיה היחידות עברו לאודסה). בנוסף ישנה "דנייפר", יחידת כוחות מיוחדים של משמר החופים.
ראובן בירר
אחריתו ומשפחתו
ב-1900 עזב בירר את בולגריה, שב ללבוב וניסה ללא הצלחה להקים מחדש את תנועת "שומר ישראל". הוא פרש מהחיים הציבוריים.
משמר החופים האוקראיני
היסטוריה
יצירת המשמר החופים האוקראיני החלה מיד לאחר הכרזת עצמאותה של אוקראינה, באוגוסט 1991, במקביל ליצירת כוחות משמר הגבול האוקראיני. בשנות התשעים כללו כוחות משמר הגבול האוקראיני אוגדה של 8 סירות משוריינות מפרויקט "דבורה" 1204, המוצבות באזור איזמאיל, שנמסרו לאוקראינה לאחר קריסת ברית המועצות. בשנת 1995, ספינה קטנה נגד צוללות מפרויקט "דניפרו" 1124P הועברה לצי האוקראיני תחת השם ויניציה. מאז 1999, ספינות וסירות של המשמר ממוספרות עם הקידומת BG (באנגלית: Border Guard).
ראובן בירר
אחריתו ומשפחתו
ראובן בירר הלך לעולמו ב-1931 בלבוב, בגיל 96.
משמר החופים האוקראיני
היסטוריה
בשנת 2001 יצאה לדרך רפורמה בשירותי משמר הגבול, וכתוצאה מכך ב-31 ביולי 2003 הפכו כוחות משמר הגבול של אוקראינה לשירות הגבול הממלכתי של אוקראינה.
בשנים 2005–2006 נרכשו 52 סירות להגנה על קטעי נהר לשירות משמר הגבול (כגון Galeon-280, UMS-600, Galia-640 ו-Heavy Duty 460). ב-13 ביוני 2007 אימצה ממשלת אוקראינה החלטה בדבר יישום התוכנית הראשונה לסידור ובנייה מחדש של שירותי משמר הגבול עד 2015.
פרסי בחירת הנוער 2008
טקס פרסי בחירת הנוער לשנת 2008 התקיים ב-4 באוגוסט 2008 באמפיתיאטרון גיבסון שבקליפורניה ושודר בערוץ פוקס. את הטקס הנחתה השחקנית והזמרת מיילי סיירוס ולאורכו הופיעו האומנים מריה קארי, M&M Cru (מיילי וחברתה), AC/DC ומיילי עצמה.
תוכנית אפולו
תוכנית אפולו (באנגלית: Apollo program; נקראה גם "פרויקט אפולו") הייתה תוכנית החלל של ארצות הברית בשנות ה־60 וה־70 של המאה ה־20. התוכנית יושמה על ידי נאס"א, ושיאה היה בנחיתת האדם הראשון על הירח. ראשיתה של התוכנית הייתה בימיו של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר, אך התנופה העיקרית לביצועה באה מהנשיא הבא, ג'ון פיצג'רלד קנדי, שקבע בנאום שנשא בפני הקונגרס ב־25 במאי 1961, את היעד "להנחית לפני תום העשור אדם על הירח ולהחזירו לכדור הארץ בשלום".
תוכנית אפולו באה בעקבות תוכניות חלל קודמות של ארצות הברית: תוכניות מרקורי וג'מיני, שהופעלו מסוף שנות ה־50 של המאה ה־20. תוכנית אפולו עצמה, שהופעלה בין 1961 ל־1972, עשתה שימוש במשגרים ממשפחת משגרי הסטורן לשיגור המשימות לחלל. משגרי סטורן וחלליות אפולו שימשו במשימות נוספות לתוכנית אפולו, שכללו שלושה שיגורים במהלך תוכנית סקיילאב בשנים 1974–1973 ושיגור אחד במהלך תוכנית אפולו־סויוז ב־1975.
כל משימות תוכנית אפולו, למעט שתיים, היו מוצלחות. בשנת 1967, במהלך תרגיל חזרה לשיגור אפולו 1 פרצה שרפה בתא הפיקוד של החללית ושלושת אנשי הצוות נספו. ב־1970, במהלך טיסתה של משימת אפולו 13 אל הירח, ארעה תקלה במערכות קיום החיים בתא הפיקוד של החללית. התקלה חייבה את אנשי הצוות להשתמש במערכות קיום החיים של רכב הנחיתה הירחי ("אקווריוס") עד שחזרו אל כדור הארץ בשלום.
תוכנית אפולו השיגה מספר ציוני דרך משמעותיים בתולדות טיסות החלל: היא התוכנית היחידה שבמסגרתה נשלחו בני אדם אל מעבר למסלול לווייני נמוך; אפולו 8 הייתה המשימה המאוישת הראשונה שיצאה ממסלול כדור הארץ והקיפה גרם שמיים אחר מלבד כדור הארץ, ואפולו 17 היא המשימה המאוישת האחרונה שעשתה זאת. תוכנית אפולו דרבנה פיתוחים טכנולוגיים בתחומים רבים מלבד מתחומי הטילאות וטיסות החלל, כגון אווירונאוטיקה, תקשורת ומחשבים. כמו כן הציתה התוכנית התעניינות בתחומים הנדסיים ומדעיים רבים בקרב בני כל הגילאים, והשאירה מתקנים ומכשירים רבים שפותחו במהלך התוכנית כציוני דרך. תאי הפיקוד של חלליות אפולו, עם כלים נוספים ששימשו בתוכנית, מוצגים במוזיאונים בכל רחבי העולם, ביניהם מוזיאון האוויר והחלל הלאומי בוושינגטון די. סי. ובמתקני נאס"א בפלורידה, טקסס ואלבמה.
ב־2019 הכריזה נאס"א על "תוכנית ארטמיס" שכוונתה להנחית שוב אסטרונאוטים על הירח, יותר מחמישה עשורים לאחר תוכנית אפולו.
המרוץ לחלל
ב־29 ביולי 1958 הועבר בקונגרס האמריקאי חוק האווירונאוטיקה והחלל הלאומי, שייסד את נאס"א, סוכנות החלל האמריקאית. המשימה שהוטלה על נאס"א הייתה הובלת תוכנית החלל האמריקאית, והאתגר המרכזי שהציבה לעצמה היה לשגר את האדם הראשון לחלל במסגרת תוכנית מרקורי. ואולם, הסובייטים שוב הקדימו את האמריקאים. ב־12 באפריל 1961 שיגרה ברית המועצות לטיסה מסלולית את החללית "ווסטוק 1", ובה הקוסמונאוט יורי גגארין – האדם הראשון בחלל. ב־5 במאי 1961 שיגרה ארצות הברית את החללית "פרידום 7" לטיסה תת־מסלולית, ובה האסטרונאוט האמריקאי הראשון, אלן שפרד; רק ב־20 בפברואר 1962 שיגרה ארצות הברית את החללית "פרנדשיפ 7" שנכנסה לטיסה מסלולית, ובה האסטרונאוט ג'ון גלן.
ההכרזה על תוכנית אפולו
בתחילת 1960, בתקופת נשיאותו של אייזנהאואר, הועלו הצעות להנחית אדם על הירח, כתוכנית המשך לתוכנית מרקורי. בעוד קפסולת המרקורי יכלה לספק מגורים לאסטרונאוט אחד בלבד למשך פרק זמן קצר במסלול סביב כדור הארץ, החללית שתוכננה לנחיתה על הירח הייתה יכולה לשאת שלושה אסטרונאוטים למסלול סביב הירח ובסופו של דבר גם לנחות על פניו. התוכנית, שעוד לא תוקצבה, נקראה על שמו האל היווני אפולו על ידי מנהל מרכז מחקר בנאס"א אייב סילברסטין שמאוחר יותר אמר כי "בחרתי את השם לחללית כמו שבחרתי את השם לבני". סילברסטין סיפר כי בחר את השם אחרי שעיין בספר על המיתולוגיה היוונית ערב אחד בביתו בתחילת 1960. הוא חשב כי "התמונה של אפולו חולף במרכבתו על פני השמש תאמה למטרה הכללית של התוכנית המוצעת". בעוד נאס"א החלה לתכנן את התוכנית, המימון לתוכנית היה רחוק מלהיות מובטח בהתחשב בגישתו האמביוולנטית של אייזנהאואר לטיסות חלל.
בנובמבר 1960 נבחר ג'ון פ. קנדי לנשיאות ארצות הברית אחרי קמפיין שהבטיח עליונות על פני ברית המועצות בתחום טיסות החלל והגנת הטילים. על ידי שימוש בחקר החלל כסמל ליוקרה לאומית הוא הזהיר מפני "פער הטילים" בין שתי האומות והבטיח להפוך את ארצות הברית (.not first but, first and, first if, but first period). למרות נאומיו, קנדי לא הגיע להחלטה בקשר לתוכנית אפולו מיד עם כניסתו לבית הלבן. הוא ידע מעט על הפרטים הטכניים של תוכנית החלל וכן נרתע מהמחויבות הפיננסית המאסיבית שנדרשה לביצוע נחיתה מאוישת על הירח. כאשר מנהל הסוכנות החדש של נאס"א ג'יימס וב (שמונה על ידי קנדי) ביקש הגדלה של 30% בתקציב הסוכנות, תמך קנדי בהאצת תוכנית פיתוח המשגרים הגדולים של נאס"א (משגרי הסטורן), אך נמנע מלהגיע להחלטה בקשר לתוכנית הרחבה יותר.
ב־12 באפריל 1961, הפך הקוסמונאוט הסובייטי יורי גאגארין לאדם הראשון בחלל, ובכך חיזק את החששות של האמריקאיים שהם מפגרים בכל הקשור לטכנולוגיה אל מול ברית המועצות. בפגישה של ועדת המדע והאסטרונאוטיקה של ארצות הברית יום לאחר טיסתו של גאגארין, הבטיחו חברי קונגרס רבים את תמיכתם בתוכנית שמטרתה להבטיח כי ארצות הברית תשיג את ברית המועצות. קנדי לעומת זאת היה זהיר בתגובתו לחדשות וסירב להתחייב לתגובת האמריקאים כלפי הסובייטים.
ב־20 באפריל שלח קנדי תזכיר לסגנו לינדון ב. ג'ונסון שבו ביקש ממנו לבחון את תוכנית החלל האמריקאית ותוכניות אשר יכולות לסייע לנאס"א להשיג את תוכנית החלל הסובייטית. כעבור כשבוע הגיב ג'ונסון וסיכם כי "איננו משקיעים את מירב המאמצים ואיננו מקבלים את התוצאות הדרושות להפיכת המדינה למובילה בתחום". התזכיר סיכם כי נחיתה מאוישת על הירח רחוקה מספיק כדי שארצות הברית תוכל להשיג מטרה זו לפני ברית המועצות.
לאחר הצגת התוכנית אפילו עובדים בנאס"א הטילו ספק בהיתכנות הגשמת חזונו של קנדי, זאת לאור העובדה שהם לא הצליחו אפילו לשגר אדם למסלול. קנדי אף נטה להסכים לחבור למשימה משותפת של ארצות הברית וברית המועצות אל הירח, על מנת להימנע משכפול המאמצים.
הנחתת אדם על הירח לפני תום העשור דרשה פריצת דרך של יצירתיות טכנולוגית והתחייבות להקצאת משאבים הגדולה ביותר (24 מיליארד דולר) שנעשתה אי פעם על ידי מדינה כלשהי למטרות שלום. בשיאה העסיקה תוכנית אפולו כ־400,000 עובדים והסתייעה ביותר מ־20,000 חברות תעשייתיות ואוניברסיטאות.
התוכנית דרשה גם את הפיכת קבוצת משימות החלל, שהפעילה עד אז את משימות החלל המאוישות של נאס"א ממרכז החלל לנגלי, למרכז חדש – "מרכז טיסות החלל המאוישות" (מאוחר יותר קיבל המרכז את השם מרכז החלל ג'ונסון) – שהוקם ביוסטון, טקסס, על קרקעות שנתרמו על ידי אוניברסיטת רייס. בספטמבר 1962, כאשר שתי משימות מרקורי כבר הקיפו את כדור הארץ, ובניית המרכז החדש החלה, ביקר קנדי באוניברסיטת רייס והציג את אתגר התוכנית בנאום מפורסם:
שיטת הגעה לירח
כבר ב־1959 החלו לבחון בנאס"א שיטות להנחתת אדם על הירח. ארבע שיטות נשקלו:
כשהציג קנדי את חזונו להנחתת אדם על הירח, הערכתן של ארבע השיטות עדיין לא הסתיימה, ומחלוקות התגלעו בנוגע לשיטה העדיפה. כמו כן, נאס"א לא שיגרה קודם לכן אף טיסת חלל אמיתית (כלומר לטיסה מסלולית, הטיסה המסלולית הראשונה של נאס"א שוגרה רק בפברואר 1962), והייתה חסרת ניסיון שהיה עשוי לסייע לה בבחירת השיטה. כמו כן לא היה ידוע אם חלליות יצליחו להיפגש ולעגון בחלל, והאם בני אדם יכולים לשהות בחלל לתקופה ממושכת – זמן הטיסה אל הירח והשהייה על פניו (3 ימי טיסה לכל כיוון ועוד מספר ימים על קרקע הירח). גם חוסר בידע טכני ומדעי, כמו האם בכלל אפשר לנחות על הירח (עובייה של שכבת האבק שכיסתה את פני הירח לא היה ידוע), הקשו על בחירת השיטה.
בתחילת 1961 הייתה שיטת הטיסה הישירה המועדפת על נאס"א. מהנדסים רבים חששו שהיפגשות בחלל, שלא לדבר על עגינה בין שתי חלליות, אשר לא נוסו אפילו במסלול סביב כדור הארץ, יהיו קשים מאוד לביצוע במסלול סביב הירח. עם זאת, מתנגדי השיטה, וביניהם ג'ון הובולט ממרכז החלל לנגלי, הדגישו את הפחתת המסה החשובה שהייתה אפשרית בשיטת ה־LOR. במהלך 1960 ו־1961 הוביל הובולט מהלכים להכרה בשיטת ה־LOR כשיטה בת ביצוע, על ידי שליחת תזכירים בנושא למנהל השותף רוברט סימנס (ועקיפת המדרג בתוך נאס"א) ותוך הכרה בכך שדעתו היא "כמו קול במדבר". הובולט ביקש כי השיטה תוכלל במחקרים בנושא.
כינון ועדת גולובין (Golovin committee) על ידי סימנס ביולי 1961 מייצג את נקודת המפנה בבחירת שיטת הטיסה לירח של נאס"א. הייתה זו ועדת אד־הוק (Ad-hoc Committee) שנועדה להמליץ על המשגרים שישמשו את תוכנית אפולו, אך היא הכירה בכך שבחירת שיטת הטיסה לירח היא גורם משמעותי בשאלה. הוועדה המליצה על שיטה משולבת של EOR ו־LOR, אך העיון בשיטת ה־LOR, יחד עם עבודתו הבלתי פוסקת של הובולט, שיחקו תפקיד מרכזי בפרסום היתכנות השיטה. בסוף 1961 ובתחילת 1962 החלו חברים מקבוצת משימות החלל של נאס"א במרכז החלל לנגלי (שהייתה בתהליכי הפיכה למרכז טיסות החלל המאוישות ביוסטון) לתמוך בשיטת ה־LOR. למהנדסים במרכז טיסות החלל מרשל לקח עוד זמן עד ששוכנעו ביתרונות השיטה, אך תמיכתם בשיטה הוכרזה על ידי וורנר פון בראון בעת תדריך ביוני 1962. בחירתה הרשמית של נאס"א בשיטת ה־LOR הוכרזה ב־11 ביולי 1962, בעת שכינסה אספה של 11 חברות תעשייה אמריקאיות והציגה בפניהן את האתגר שמולו הן עתידות להתמודד. היסטוריון החלל ג'יימס האנסם סיכם כי:
צבא הרפאים של ארצות הברית
צבא הרפאים (באנגלית: Ghost Army) הייתה יחידת הונאה טקטית של צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, הידועה רשמית בשם הכוחות המיוחדים של המטה ה-23. היחידה שמנתה כ-1100 איש קיבלה משימה ייחודית בתוך צבא בעלות הברית: להתחזות ליחידות אחרות של צבא בעלות הברית כדי להונות את האויב. בערב ה-6 ביוני 1944 ("D-Day"), כאשר נחתו בנורמנדי עם הארמייה הראשונה, היו ראשונות המחלקות שלה בפעולה נגד האויב. עד 23 ביוני 1945, היחידה הייתה בדרכה הביתה לאחר ששירתה עם ארבעה צבאות ארצות הברית דרך אנגליה, צרפת, לוקסמבורג, בלגיה, הולנד וגרמניה. במהלך פעילותם, הם ערכו "מופע כביש נוסע" תוך שימוש במיכלים מתנפחים, משאיות קול, שידורי רדיו מזויפים, תסריטים והעמדת פנים. הם ביימו יותר מ-20 הטעיות בשדה הקרב, לעיתים קרובות פעלו קרוב מאוד לקווי החזית.
השראה
בקרב אל עלמיין השני נקטו כוחותיו של הגנרל מונטגומרי במספר הונאות על מנת להטעות את פיקוד הציר, הן לגבי מיקומה המדויק של המתקפה הבריטית והן באשר למועד המתקפה. לתוכנית ההונאה ניתן שם הקוד "מבצע ברטראם". המבצע כלל בניית קו צינורות מים בשלבים לצד הדרומי של החזית, כדי שהפיקוד הגרמני יחשוב כי המתקפה תחל רק לאחר השלמתו, וכי המאמץ העיקרי של בעלות הברית יהיה בדרום, כשלמעשה המתקפה תפרוץ את שדה המוקשים גני השטן בצפון. בנוסף לכך, מודלים של טנקים שהורכבו מעץ הונחו על גבי ג'יפים שנעו דרומה - ובפעולת הטעיה נוספת, מודלים של משאיות אספקה הונחו על גבי הטנקים שנועדו לבצע את המתקפה בפועל ונעו צפונה, כדי לשכנע את הפיקוד הגרמני שמתקפה תהיה בדרום ושבצפון יחכו לטנקים משאיות האספקה.
פעילות היחידה
ליחידה גויסו מגוון רחב של אמנים: ציירים, שחקנים, פרסומאים, אנשי במה, מהנדסים, ארכיטקטים וקוסמים. מטרתם הייתה להקים יחידה שתוכל לדמות יחידות אמיתיות, ועל ידי כך להטעות את האויב ולגרום לו למקם את כוחותיו במקומות לא נכונים. כשנחתה היחידה בנורמדי שבצרפת הקימה היחידה מערך אורות של נמל מלברי כדי שמטוסי מדינות הציר יפציצו אותו ולא את הנמל האמיתי.
כשמפקדי החזית נזקקו להטעיה פרסו חיילי היחידה את הדגמים שיוצרו בחודשי ההכנות. ליחידה היו טנקי דמה מגומי שנראו בדיוק כמו טנקים אמיתיים. הם השתמשו במשאיות מיוחדות שהורכבו עליהן רמקולים גדולים שהשמיעו למרחק רב הקלטות של פעילות ותנועה של יחידות טנקים אמיתיות באימון בארצות הברית שהוקלטו, ועל אדמת צרפת הושמעו בצורה מתוחכמת, שגרמה לפיקוד הגרמני להאמין שיש באזור היחידה יחידות טנקים גדולות. ליחידה היו גם תותחי דמה שלהם הוצמדו רמקולים גדולים ומחוללי עשן, ואחרי כל "ירי" פגזים הוציאו מחוללי העשן כמות מדויקת של עשן, כמו שמוציא תותח אמיתי. מהאוויר זה היה נראה אמין לחלוטין, ומטוסי סיור דיווחו על יחידות אמריקניות גדולות של עשרות אלפי חיילים בשטח, כשלמעשה הייתה שם כמות קטנה הרבה יותר של חיילים.
היחידה גם שידרה במכשירי הקשר שידורים על תוכניות, מיקומי כוחות ודומיהם, כשהם יודעים שהגרמנים מאזינים לרשת הקשר, אך למעשה אלו היו שידורים כוזבים, במטרה לבלבל את הגרמנים.
שחקני היחידה היו מתחפשים לקצינים בכירים ונוסעים לשבת בבתי קפה, מסעדות, פאבים ומקומות הומי אדם בהם היו מרגלים גרמניים, ומדברים על התוכניות שלהם (שכמובן היו מזויפות לגמרי) והמרגלים היו מעבירים את זה לממונים עליהם, במחשבה שאלו התוכניות האמיתיות, כך שהגרמנים הזיזו כוחות בהתאם לתוכניות הלא נכונות.
תוכנית אפולו
שיטת הגעה לירח
אך הייתה עוד דרך לעבור. כשהציגה נאס"א את בחירתה בשיטת ה־LOR לנשיא בקיץ 1962, הטיל היועץ המדעי של קנדי, ג'רום וויזנר, וטו על ההחלטה. רק ב־7 בנובמבר 1962 אושרה השיטה סופית ונאס"א יכלה להתחיל לעבוד על הוצאתה לפועל של התוכנית.
היערכות
לשם הוצאתה לפועל של תוכנית אפולו נדרשה נאס"א לכוח אדם רב. בין 1960 ל־1963 עלה מספר המועסקים של נאס"א מ־10,000 ל־36,000. התוכנית דרשה גם מתקנים ראויים שבהם ניתן היה לפתח את התוכנית, ועל כן הקצתה נאס"א לתוכנית שלושה מרכזי חלל:
מתקנים נוספים של נאס"א לקחו גם הם חלק בתוכנית אפולו ובתוכניות שהובילו אליה, אך לא בצורה משמעותית כמו המתקנים שצוינו לעיל. במרכז החלל ג'ון סטניס שהוקם ב־1961 במיסיסיפי נבחנו מנועים ששימשו את משגרי הסטורן והחללית אפולו. במרכז המחקר איימס שבקליפורניה, שהוקם כבר ב־1939 והועבר לידי נאס"א עם הקמתה ב־1958, פותחו מערכות החדירה לאטמוספירה של החללית אפולו. המעבדה להנעה סילונית בקליפורניה, שהתמחתה (ועדיין מתמחה) בבניית והפעלת גשושיות, הוציאה לפועל את תוכניות ה"סיור" (כדוגמת סרוויור) שקדמו לתוכנית אפולו.
אתגרים
שני מנועים רקטיים חדשים, (F-1 ו־J-2) פותחו גם הם עבור התוכנית. פיתוח מנוע ה־F-1, אשר נכון להיום הוא המנוע העוצמתי ביותר מסוגו, כלל את יישומן של שיטות פיתוח ובנייה יוצאות דופן (המנוע שרף 2.5 טונות של דלק וחמצן נוזלי כל שנייה), ונמשך זמן רב בעקבות בעיות חוסר יציבות בתא הבעירה. שלבו השני של הסטורן V (S-II) נתקל גם הוא בקשיי פיתוח בגלל מכל המימן העצום שלו והדרישה להפחתה במשקלו.
פיתוח החללית אפולו, המורכבת מה־CSM (תאי הפיקוד והשירות) ומרכב הנחיתה הירחי, היה אחד האתגרים הקשים ביותר בתוכנית. ה־CSM היה כלי בגודל עצום ביחס לחלליות האמריקאיות הקודמות ומשקלו הגיע ליותר מ־30 טון. רכב הנחיתה הירחי היה כלי שנועד למלא תפקיד שלא נוסה מעולם, שהיה אמור לעבוד בתנאי שטח שמעולם לא נבחנו קודם לכן, ושפותח למרות חוסר הניסיון בתחום. הבעיות שצצו בעת פיתוחו, כולל בעיות משקל יתר, בעיות תוכנה ובעיות מנוע כמעט והובילו לביטול תוכנית הנחיתה. דרישות האמינות והבטיחות המחמירים שהוצבו לחללית ולמשגרים (הסיכון לאובדן הצוות היה צריך להיות פחות מ־0.1%) היוו אתגר משמעותי נוסף.
תוכנית הפיתוח נתקלה בקשיים רבים, שנפתרו רק בעזרת תקציבים נוספים, שהאמירו והגיעו לשיאם ב־1965. באותה שנה היה התקציב לתוכנית אפולו בלבד כ־3% מתקציב הממשל הפדרלי (תקציב נאס"א באותה שנה היה 5.5% מהתקציב הפדרלי). פתרון הקשיים התאפשר גם בעזרת גיוס מנהלים מכל הדרגים ומכל התחומים שפיקחו על התקדמות התוכנית ופתרו משברי תכנון, פיתוח וניהול.
בחינת רכיבי התוכנית בפעולה הייתה תהליך חיוני ביותר גם הוא. תהליך הבחינה היווה כ־50% מעבודת הפיתוח, ובתוכניות החלל הקודמות של ארצות הברית בוצעו בצורה ידנית כמעט לחלוטין. בתוכנית אפולו לעומת זאת, נעשה שימוש בפעם הראשונה במערכות מחשוב, שהתפתחו במהירות הודות לתוכנית. מערכות אלה אפשרו לבצע מדידות של מאות נתונים במהלך המבחנים, ובכך היו יכולים המהנדסים והמדענים להתמקד בפירוש המדידות ולא בביצוען.
גיוס ואימון אסטרונאוטים
קבוצת האסטרונאוטים הראשונה של נאס"א ("שביעיית מרקורי") הייתה קבוצה של טייסי ניסוי שגויסו משורות הכוחות המזוינים של ארצות הברית, שהיו בעלי תואר מינימלי בהנדסה, בני פחות מ־40, ושעמדו בקריטריונים פיזיים ומנטליים שהוצבו על ידי נאס"א. בגיוסים הבאים של נאס"א (9 ב־1962, 14 ב־1963 ו־15 ב־1966), שיועדו לספק אסטרונאוטים לתוכנית אפולו (וגם לתוכנית ג'מיני), נקבעו קריטריונים חדשים: הגיל ירד ל־35, כמות שעות הטיסה שנדרשה הופחתה, והורחב טווח התארים האקדמיים המותרים. כמו כן בוצעו שני גיוסים לבעלי PhD ב־1965 (4 אסטרונאוטים) וב־1967 (11 אסטרונאוטים), אך בסופו של דבר רק אחד מאותם 15 טס לירח (השאר טסו בתוכניות סקיילאב ובתוכנית המעבורות).
41 אסטרונאוטים הוקצו להטיס את החללית אפולו. 32 מהם היו חלק מתוכנית אפולו בעוד השאר שויכו לתוכנית סקיילאב ואפולו־סויוז. 24 מתוך האסטרונאוטים של תוכנית אפולו עזבו את מסלול כדור הארץ ונכנסו למסלול סביב הירח (אפולו 7 ו־9 לא עזבו את מסלול כדור הארץ). 12 מתוך אותם 24 הלכו על הירח, ו־6 מתוך ה־12 נסעו ברכב הנדידה הירחי. בעוד שלושה מתוך ה־24 טסו לירח פעמיים, אף אחד מהם לא נחת עליו יותר מפעם אחת. תשע המשימות ששוגרו לירח שוגרו בין דצמבר 1968 לדצמבר 1972.
מלבד עשרים וארבעה האסטרונאוטים בתוכנית אפולו שעזבו את כדור הארץ, אף אדם אחר לא עזב מעולם את מסלול LEO סביב כדור הארץ. אותם אסטרונאוטים הם בני האדם שהגיעו לנקודה הרחוקה ביותר מכדור הארץ וצוות אפולו 13 הגיע רחוק מכולם. הם גם בני האדם היחידים שראו את צידו הרחוק של הירח במו עיניהם. שנים עשר האסטרונאוטים שנחתו על הירח הם בני האדם היחידים שדרכו על גוף שמימי כלשהו שאינו כדור הארץ. שניים מתוך עשרים וארבעה האסטרונאוטים שטסו לירח פיקדו בהמשך על משימת סקיילאב, אחד מהם פיקד על אפולו־סויוז, אסטרונאוט מתוך קבוצה זו פיקד על משימת נחיתה של מעבורת החלל אנטרפרייז ושניים נוספים פיקדו על משימות חלל של מעבורות החלל. בסך הכל, עשרים וארבעה מהאסטרונאוטים שטסו בתוכנית אפולו (ובהם גם ג'ון גלן, שטס בתוכנית מרקורי) טסו גם במשימות מעבורות החלל.
כללי המשימה חייבו כי, ברוב המקרים, רק אדם אחד במרכז הבקרה יתקשר ישירות עם הצוות הנמצא בטיסה. הכללים ציינו גם כי על אדם זה להיות אסטרונאוט בעצמו, שיוכל להבין את המצב בחללית ולתקשר עם הצוות בצורה הברורה ביותר. איש קשר כונה Capsule Communicator או CAPCOM, כינויים שהיו קיימים גם בתוכניות ג'מיני ומרקורי. אנשי הקשר נבחרו בדרך כלל מצוותי הגיבוי או התמיכה של המשימה, ועבדו במשמרות במהלך משימות ארוכות.
אמינות ובטיחות
כשהתחילה תוכנית אפולו הייתה נאס"א רגישה מאוד לנושאי בטיחות. שיגור אדם אל הירח מסוכן הרבה יותר משיגור אדם למסלול סביב כדור הארץ. במקרה של בעיה במסלול סביב כדור הארץ, ניתן לנחות בקלות יחסית על ידי הפעלת מנועי האטה וחדירה לאטמוספירה, אך לאחר שחללית עוזבת את מסלול כדור הארץ, על מערכות החללית לפעול ללא רבב אם בכוונתה לנחות חזרה בכדור הארץ. נאס"א קבעה כי על רכיבי התוכנית לעמוד בהסתברות של 99% להשלמת המשימה ו־0.1% לאיבוד הצוות (הסיכון עסק ברכיבים בלבד ולא בתנאי המשימה).