cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הלכת בן חיים
טענות המדינה
לעניין דרישת ההסכמה מדעת, טענה המדינה, כי חזקה על אדם מן השורה אשר נשאל על ידי שוטר אם מסכים הוא לחיפוש, כי הוא מבין שלא מדובר בחילופי דברים סתמיים. לעניין ג'בלי ועייש, הגיבה המדינה לטענת המערערים, כי הסכמתו של אדם לביצוע חיפוש בדירה אינה מספיקה על מנת לבצע חיפוש בחלקי הדירה המשמשים אחרים. טענתה לעניין זה הייתה, שכיוון שמדובר בהסכמה מדעת, יכולה הסכמתו של תופס המקום לאפשר את ביצוע החיפוש, וחיוב בפנייה לבית המשפט במקרים אלו תעמיס שלא לצורך על המשטרה ועל בתי המשפט.
לעניין יישום דוקטרינת הפסילה הפסיקתית, טענה המדינה כי הדוקטרינה קובעת קריטריונים ברורים שאינם מתיישבים עם יישומה על המקרים הנדונים. המדינה הצביעה על הנזק בפסילת הראיות החפציות מחד, ועל עוצמת פגיעה נמוכה בזכות להליך הוגן מאידך. לטענת המדינה, איזון בין הפגיעה ובין הנזק מטה את הכף כנגד הפסילה.
הכרעת בית המשפט
הנשיאה ביניש קבעה כי הדיון יתמקד בשאלת נפקות ההסכמה, אשר רלוונטית לכל שלושת הערעורים. הנשיאה קבעה כי יש לדון בשלוש שאלות מרכזיות: תחילה יש לבחון האם הסכמתו של מושא החיפוש יכולה לשמש מקור סמכות, באין כל מקור סמכות אחר. אם התשובה לשאלה זו היא חיובית, יש לבחון את מהותה של אותה הסכמה. אם יתברר כי התשובות לשתי השאלות הללו מובילות לידי מסקנה שהחיפושים שבוצעו אינם חוקיים, עדיין יש לבחון האם מוצדקת פסילת הראיות שהתקבלו בחיפושים אלו, לאור דוקטרינת הפסילה הפסיקתית.
הסכמה כמקור סמכות, באין מקור סמכות אחר בדין
דעת הרוב של השופטות ביניש וארבל קבעה כי:
קביעה זו מתבססת על האיזון בין הזכות לפרטיות ובין ההגנה על זכותו של הפרט לוותר על פרטיות זו בנסיבות מסוימות. לטענת הנשיאה ביניש, כאשר מדובר בהסכמה שהיא הסכמת אמת, עוצמת הפגיעה בזכות לפרטיות היא נמוכה ביותר.
הנשיאה ביניש סקרה מספר הוראות חוק המתייחסות לחיפוש על גופו של אדם, בכליו או בביתו, כלומר: הוראות חוק המתייחסות לחיפוש שאינו פולשני. לטענתה, ניסוחן של הוראות החוק השונות, המשתמשות במונחים כגון: "חשד סביר" או "יסוד להניח", מביעות את רצון המחוקק להתיר את ההחלטה על עריכת החיפוש לשיקול דעתו של השוטר. רצון זה של המחוקק מתיישב עם קביעתה אשר מתירה לשוטר לערוך חיפוש על פי שיקול דעתו, מבלי שתהיה לו הסמכה מפורשת אחרת בדין, ובתנאי שיקבל הסכמה מדעת. מאידך, ציינה הנשיאה כי אין בהלכה זו לשנות את התנאים הקבועים בחוק סמכויות אכיפה לעניין ביצוע חיפושים בגוף האדם.
דעת היחיד של השופט דנציגר קבעה באופן חד משמעי כי הסכמה אינה יכולה לשמש, כשלעצמה, ובאין מקור חוקי אחר, מקור הסמכה לביצוע חיפוש. לדעתו, סמכות המבוססת על הסכמה בלבד חייבת להיות מעוגנת בחקיקה ראשית. מתוקף קביעה זו הצטרף השופט דנציגר לדעת הרוב, וקבע שיש לפסול את הראיות שהתקבלו בחיפושים הבלתי חוקיים בעניין בן חיים וג'בלי.
השופט דנציגר העיר כי חיפוש לא חוקי מהווה הפרה בוטה של הזכות להליך הוגן. השופט הסביר קביעתו בעזרת שני נימוקים. הנימוק הראשון מתייחס לעיקרון חוקיות המנהל. פסילת הראיות מתחייבת מעיקרון זה, אשר קובע כי פעולה שלטונית הפוגעת בזכות אדם מוגנת והנעשית בהיעדר הסמכה בחוק - בטלה. הנימוק השני מתייחס לפערי הכוחות בין אדם מן היישוב ובין שוטר. בנסיבות אלו, בו אדם מן היישוב הנדרש להסכים "מדעת" לבקשתו של איש מרות, יש לצפות כי הסכמתו לעולם לא תהא אמיתית ומתוך בחירה חופשית ורצונית.
התנאים הנדרשים לגיבוש הסכמת אמת לעריכת החיפוש
לדברי הנשיאה ביניש, הסכמה מדעת או הסכמה אמיתית לביצוע חיפוש, היא הסכמה הניתנת מתוך מודעות לאפשרות שלא להסכים לביצוע החיפוש. בשל פערי הכוחות הטמונים ביחסים שבין המשטרה לאזרחים, לא ניתן לטעון שכאשר מתבקשת הסכמתו של אזרח לחיפוש, ידע האזרח שנתונה לו הזכות לסרב. כמו כן, ישנם מקרים בהם המשטרה מוסמכת לבצע את החיפוש מתוקף חוק, ועדיין תתבקש הסכמה על מנת למנוע עימותים עם מושא החיפוש. בשל אפשרויות אלו, ניתן להניח כי במקרים רבים יסבור מושא החיפוש כי השוטר פועל במסגרת סמכותו, ולא יתעקש לעמוד על זכויותיו.
לעניין טענת המדינה, כי כדי לוודא את קיום המודעות אין צורך שהשוטר ישתמש בטפסים או ידקלם את הזכות לסרב לביצוע החיפוש, קבעה הנשיאה כי אין לקבל עמדה זו. לדבריה, אימוץ גישה זו עלולה ליצור פער בין אזרחים המודעים לזכויותיהם ואלו שאינם מודעים. כמו כן, מדיניות אחידה ושוויונית תייתר את הצורך סביב דיונים משפטיים בשאלה האם מושא החיפוש היה מודע לזכותו לסרב.
בסיכום דבריה מאמצת הנשיאה ביניש את הגישה על פיה המשטרה תהא מוסמכת לערוך חיפוש שמקורו בהסכמה מדעת, והדרך להבטיח קיומה של הסכמה זו היא מתן הסבר מפורש אודותיה למושא החיפוש. לטענתה, גישה זו עומדת בקנה אחד עם הוראותיו של המחוקק למשל לעניין הסברת הזכויות לאדם עצור.
פסילת הראיות בהתאם לדוקטרינת הפסילה הפסיקתית
לעניין עייש נקבע כי הסכמת המבקש לא הייתה המקור החוקי היחידי לביצוע החיפוש, ולכן לא נפל פגם בחוקיות החיפוש אשר מצדיק פסילת ראיות.
לעניין בן חיים וג'בלי נקבע כי יש לפסול את הראיות שהושגו בחיפושים מכוח דוקטרינת הפסילה הפסיקתית. על פי הדוקטרינה יש להתחשב בשלוש קבוצות של שיקולים: אופייה וחומרתה של אי החוקיות שהייתה כרוכה בהשגת הראיה, מידת ההשפעה של אמצעי החקירה הפסול על הראיה שהושגה, והשפעת פסילת הראיה על מלאכת עשיית הצדק במובנה הרחב.
דעת הרוב קבעה, כי מחד מדובר בחיפושים שנעשו בחריגה מסמכות ותוך פגיעה בזכות לפרטיות, ובעבירות שדרגת חומרתן קלה, בהן זיכוי הנאשמים לא תגבה מחיר חברתי גבוה. מאידך מדובר בראיות חפציות שהן בעלות קיום עצמאי ונפרד מאי החוקיות שהייתה כרוכה בהשגתן. איזון השיקולים השונים הובילה את הנשיאה למסקנה כי ניתן לפסול את הסכין שנתפסה בעניין בן חיים, ואת הסמים שנתפסו בעניין ג'בלי.
השופט דנציגר מצטרף לקביעה בדבר פסילת הראיות על פי דוקטרינת הפסילה הפסיקתית בעניין בן חיים וג'בלי. מאידך, בדעת יחיד, מציין השופט כי הוא אינו מסכים לנימוק על פיו יש ליישם את דוקטרינת הפסילה בשל חומרתן הפחותה של העבירות. לטענתו, חומרת העבירה אינה מצדיקה כשלעצמה קבלת ראיה שהושגה שלא כדין. לטענתו, דוקטרינת הפסילה צריכה לחול גם בעבירות פליליות חמורות. טענה נוספת של השופט היא לעניין יישום הדוקטרינה במקרה בו הושגה בחיפוש ראיה חפצית. השופט דנציגר טוען כי אין לתת משקל לעובדה שמדובר בראיה חפצית, שהיא לכאורה בעלת קיום עצמאי. לטענתו יש לאפשר פסילה של ראיה חפצית ככל ראיה אחרת בהתאם לאי החוקיות שדבקה בהשגתה, זאת גם על מנת לשרת תכלית הרתעתית מול גופי החקירה.
תוצאות הערעורים
קביעתו הסופית של בית המשפט לעניין קבלה או דחיית הערעורים הפרידה בין המקרים של בן חיים וג'בלי ובין מקרה עייש:
בעקבות פסק הדין
בעקבות פסק הדין בוטלו עשרות תיקים על ידי התביעה המשטרתית, עוד בטרם הגיעו לערכאה השיפוטית. במקרים דומים אחרים, הערכאות הדיוניות זיכו את הנאשמים.
השפעה על נוהלי משטרה
בפסק דין בן חיים הנחה בית המשפט העליון את המשטרה לכתוב נוהל רשמי אשר ינחה את השוטרים לגבי היקף סמכויות עריכת החיפוש הנתונות להם, ולגבי התנאים לעריכת חיפוש בהסכמה. בנוהל המשטרה אשר פורסם במרץ 2014 הוסברה לשוטרים האפשרות להכשיר חיפוש על בסיס הסכמה מדעת. בנוהל זה הובהר לשוטרים כי לשם גיבוש הסכמת אמת לעריכת החיפוש, על השוטר לבקש את הסכמת האדם לעריכת החיפוש, תוך שהוא מבהיר לו כי נתונה לו הזכות לסרב לביצוע החיפוש, ואם יסרב, לא יפעל הסירוב לחובתו. כמו כן, הנוהל כלל אזהרה לשוטרים, כי אם לא ימלאו את החובות האמורות ולא יכללו התייחסות ברורה לעניין זה בדוחותיהם, המשמעות עלולה להיות פסילת הראיות.
חוק המישוש
בחודש פברואר 2016 התקבל בכנסת תיקון מס' 5 והוראת שעה לחוק סמכויות לשם שמירה על ביטחון הציבור, המכונה בתקשורת "חוק המישוש". בתיקון מס' 5 לחוק נקבע כי "היה לשוטר חשד סביר שאדם עומד לבצע עבירת אלימות נגד אחר, רשאי הוא לערוך חיפוש על גופו של האדם כדי לבדוק אם הוא נושא עמו שלא כדין נשק". בהוראת שעה שתוקפה עד סוף 2017, נקבע שמפקד מחוז במשטרת ישראל רשאי להכריז על מקום שקיים לגביו חשש ממשי שעלולה להתבצע בו פעילות חבלנית עוינת כמקום שבו רשאי שוטר לערוך חיפוש על גופו של אדם, אף אם אין לו חשד סביר.
בדיוני וועדת החוקה של הכנסת טען סגן היועץ המשפטי של המשטרה בעד הצורך בתיקון החקיקה וציין כי מחד, מתרחבת בישראל תופעה של נשיאת סכינים אך מאידך, בעקבות הלכת בן חיים, ירדה כמות התיקים משום שבמקרים רבים המשטרה אינה יכולה לבצע את החיפוש. תיקון זה ספג ביקורת קשה מצד האגודה לזכויות האזרח, ויש הגורסים כי תיקון זה ממוסס את חשיבותה של הלכת בן חיים, שהרי התיקון מייתר את הצורך בהסכמה בכלל ומקל וחומר, את הצורך בהסכמה מדעת.
יולן פלדש
יולן פלדש (קודם פרידלנדר, בהונגרית: Földes Jolán; קנדרש, 20 בדצמבר 1902 – לונדון, אוקטובר 1963) הייתה סופרת יהודייה-הונגרייה. ידועה בעיקר בזכות ספרה "רחוב החתול הצד דגים".
ביוגרפיה
לאחר סיום לימודיה בבודפשט ב-1921 היא עברה לפריז ופרסמה מספר ספרים בהונגרית, שזכו להצלחה בארצה. בשנת 1936 פרסמה את ספרה הידוע ביותר: "רחוב החתול הצד דגים" (בהונגרית - A halászó macska uccája). עלילת הספר מתרחשת בפריז ברחוב הנושא שם זה (Rue du Chat-Qui-Pêche) שאורכו 29 מטר ורוחבו 1.8 מטר. ברחוב זה התגוררו פליטים שהגיעו לפריז מארצות שונות לאחר מלחמת העולם הראשונה, חלקם פליטים פוליטיים וחלקם מהגרי עבודה. פלדש התגוררה ברחוב זה בשנת 1930, והיא מתארת בספר את קשיי קליטתם של הפליטים האלה בצרפת: מצד אחד הם מתגעגעים לארצות מולדתם, ומן הצד השני הם סובלים מהתנכרות של החברה הצרפתית.
הספר זכה להצלחה רבה ותורגם לשפות רבות. בשנת 1940 הופיע בארץ ישראל תרגום של הספר מצרפתית לעברית על ידי אהרון אברהם קבק.
בשנת 1941 היגרה לבריטניה, התיישבה בלונדון ופרסמה את יצירותיה באנגלית. ספרה "עגילי זהב" עובד לסרט ב-1947 בהשתתפות ריי מילאנד ומרלן דיטריך עם השיר המפורסם "עגילי זהב" בביצוע פגי לי.
רשימת ספרים:
מרווה אזביי
מרווה אזביי (בטורקית: Merve Özbey; נולדה ב-18 ביולי 1988) היא זמרת-יוצרת טורקייה. בשנת 2018, הוציאה את השיר "Vuracak", שהפך לאחד מהשירים הטורקיים המצליחים והנצפים ביותר בכל הזמנים, תוך שצבר למעלה מ-145 מיליון צפיות ביוטיוב.
אזביי הוציאה שני אלבומי מוזיקה מצליחים, Yaş Hikayesi ו-Devran.
חיים וקריירה
במרץ 2014, יצא השיר "Duman", ביחד עם ארדם קיניי. השיר זכה להצלחה נאה, תוך שאזביי הוציאה את "Helal Ettim", עם קיניי גם כן. לאחר מכן, הוציאה את הלהיט "Yaş Hikayesi", ביחד עם קליפ נלווה שצבר למעלה מ-65 מיליון צפיות. הלהיט הגיע למקום השני במצעד טורקיה טופ 20. השיר "Topsuz Tüfeksiz", שיצא בסמוך לכך, זכה להצלחה גם כן. במאי 2016, הוציאה את "Vicdanın Affetsin", שזכה להצלחה מתונה. לפני צאת השיר, יצא אלבום הבכורה שלה, Yaş Hikayesi. ב-31 במאי 2017, שיתפה פעולה שוב עם קיניי, בשיר "Boynun Borcu".
ב-11 ביולי 2018, הוציאה את להיטה הגדול ביותר "Vuracak", שזכה להצלחה בינלאומית. השיר נכלל באלבום המחווה, Yıldız Tilbe'nin Yıldızlı Şarkıları. באותו האלבום, השתתפו אמנים כמו אליינה טילקי, אירם דריג'י, אג'ה סצ'קין, גולשן, דריה אולו וסימגה. בדצמבר 2018, הוציאה את "Hani Bizim Sevdamız". הקליפ של השיר צבר למעלה מ-38 מיליון צפיות והפך לאחד מהנצפים ביותר של אזביי באותה השנה. ב-24 במאי 2019, הוציאה את "Tebrikler", שזכה להצלחה בטורקיה. בספטמבר באותה השנה, הוציאה בשידור חי את השיר "Yaramızda Kalsın", שזכה להצלחה. באותו היום, יצא השיר "Kül", על ידי חברת התקליטים דואן מיוזיק קומפני. השיר נכלל באלבומה השני, Devran.
טרי בלסאמו
טרנס פטריק דייוויד בלסאמו (באנגלית: Terry Patrick David Balsamo; נולד ב-8 באוקטובר 1972 בטמפה שבפלורידה) הוא גיטריסט, מוזיקאי ופזמונאי אמריקאי. הוא היה הגיטריסט בלהקת המטאל האלטרנטיבית "קולד", בלהקת הרוק "לימפ ביזקיט", והוא הגיטריסט הנוכחי של להקת הרוק "אוונסנס".
תחילת הדרך
אחרי תקופה קצרה בה היה חבר בלהקה לימפ ביזקיט ב-1995, הצטרף בלסאמו ביחד עם מספר נגני רוק מג'קסונוויל ללהקה "קולד". בלסאמו היה שותף לכתיבה ולהקלטת שני אלבומים של הלהקה: "13 Ways to Bleed on Stage" שיצא בשנת 2000, ו-"Year of the Spider" שיצא בשנת 2003. כמו כן, הוא הופיע לצד סטיינד ב-MTV Unplugged בשנת 2001.
בעוד הוא חבר בקולד, הצטרף בלסאמו ביחד עם הלהקה למופע הפתיחה של Nintendo Fusion Tour ב-2003, שם הופיעה גם "אוונסנס".
אוונסנס
את בלסאמו ניתן לראות ולשמוע באלבום ההופעה החיה של הלהקה "Anywhere but Home" שיצא ב-2004, וכן באלבום האולפן "The Open Door" שיצא ב-2006. הוא הפך לחבר הפעיל ביותר בלהקה ביחד עם איימי לי, והוא היה שותף לכתיבת שירים מהאלבום "The Open Door", בהם הסינגל הראשון "Call Me When You're Sober", והסינגל השלישי "Sweet Sacrifice". בשנת 2011 יצא האלבום "Evanescence" שבו ניגן בגיטרה המובילה, והיה שותף לכתיבת מרבית השירים. לאחר סיבוב ההופעות בשנת 2012 הפסיקה הלהקה זמנית את פעילותה, וכשחזרה לפעול ב-2015 לא היה בלסאמו שותף לפעילותה. החליף אותו הגיטריסט הגרמני ין מאיורה.
בעיות בריאות
בנובמבר 2005 קיבל בלסאמו שבץ. הרופאים אמרו לו שזה נגרם כתוצאה מקרישת דם בצוואר שלו שנבעה מנענועי הראש שלו של הבמה. הוא הספיק להחלים מאז והוא חזר להופיע עם הלהקה. כתוצאה מהפגיעה שלו הוא התחיל להשתמש בראסטות שלו על הבמה בכך שהוא מנענע אותן כשהוא בעצמו עומד. כך הוא לא יוצר יותר מדי תנועה ונמנע מבעיות עתידיות.
De oppresso liber
De oppresso liber הוא המוטו של הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית.
ביטוי מקביל
"לִמְדוּ הֵיטֵב דִּרְשׁוּ מִשְׁפָּט, אַשְּׁרוּ חָמוֹץ; שִׁפְטוּ יָתוֹם, רִיבוּ אַלְמָנָה." ישעיהו א' יז'.
היסטוריה
המוטו התפתח במבצעי המשרד השירותים האסטרטגיים במלחמת העולם השנייה צוותי ג'דבורג/סאסקס פעלו מאחורי קווי האויב בצרפת. תחת קולונל אהרון בנק, אבי הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית. צוותיו אפשרו להתנגדות הצרפתית להתפתח ולהתנגד לצבא הגרמני הכובש. הלוחמה הבלתי קונבנציונליות של קולונל בנק היו שונות מהלוחמה הקונבנציונליות של צבא ארצות הברית. בכך שכללו תמיכה חשאית בפעילויות חתרניות נגד הכוחות הנאצים.
אנדרטת התגובה המהירה של אמריקה
הפסל "אנדרטת התגובה של אמריקה" עם כותרת משנה: De Oppresso Liber. הוא פסל ברונזה הממוקם ליד של המרכז הפיננסי One World מול הגראונד זירו בניו יורק. האנדרטה ידועה בשם הלא רשמי: "פסל חייל הסוס". זוהי האנדרטה הציבורית הראשונה המוקדשת לכוחות המיוחדים של ארצות הברית ומנציחה את המשרתים בכוחות המיוחדים, מ-11 בספטמבר, בתוכם לוחמים שפעלו בימים הראשונים של מבצע חופש מתמשך, שהוביל לתבוסה הראשונית של הטליבאן באפגניסטן. הפסל נהגה על ידי הפסל דאו בלומברג, והוזמן על ידי קבוצה אנונימית של בנקאים בוול סטריט שאיבדו חברים בפיגועי 11 בספטמבר.
הפסל נחנך ב-11 בנובמבר 2011 בטקס בראשות סגן הנשיא ג'ו ביידן ולוטנט גנרל. ג'ון מולהולנד, מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של צבא ארצות הברית.
מורשת עולמית
מוטו היחידה שימש גם את בריגדת הכוחות המיוחדים המוטסים 65 (בריגדת NOHED) של איראן, שבהקמתה נעזרה ביועצים ממרכז הלוחמה המיוחד ובית הספר על שם ג'ון פ. קנדי לפני המהפכה האיראנית ב-1979.
יוסף רקובר
יוסף רקובר (1905 - 1986) היה רופא פנימי ורופא ריאות, רופא יחידת פרטיזנים במלחמת העולם השנייה, מנהל מחלקת ריאות בבית חולים הדסה ירושלים ופרופסור לרפואה פנימית בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
קורות חיים
רקובר נולד בשנת 1905 בוורשה, הבן השלישי מתוך ארבעה ילדים, בשנת 1925 יצא רקובר לפריס לאחר שהתקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת סורבון. בפריס התחתן עם זיגריד שהייתה ממוצא גרמני.
במאי 1932 סיים רקובר את לימודי הרפואה והתמחה בפולין ברפואת ריאות ושחפת.
במהרה התמנה רקובר למנהל בית חולים לחולי שחפת בעיר נובוגרוד בפולין.
מלחמת העולם השנייה
במלחמת העולם השנייה היה רקובר רופא של הפרטיזנים, נשוי לרופאה ואב לילד בן חמש. בעת מנוסתם מהנאצים, שמרו בני המשפחה מורפיום בארון למקרה חירום. באחד ממקומות המבטחים שאליהם הגיעו, אמרו להם שהנאצים עוברים מבית לבית ורוצחים יהודים, רקובר חיפש מקום מסתור, אבל הנאצים דפקו על הדלת ורעייתו זיגריד הזריקה לה ולבנה ברטי מורפיום. רקובר מצא אותם מתים והזריק לעצמו את מעט המורפיום שנשאר בבקבוק, אבל הכמות לא הספיקה להרוג אותו, אלא הביאה לעלפונו. את הגופות פינו לקבר אחים אזורי.
הפרטיזנים, שרקובר היה הרופא שלהם, לא הרימו ידיים עד שמצאו אותו בערימת המתים. הם גילו שיש לו עדיין דופק ונשימה והחיו אותו.
רקובר הצטרף לפרטיזנים בראשותו של הד"ר יחזקאל אטלס, והשניים הקימו בית חולים שדה בית החולים שירת יהודים ופרטיזנים רוסים גם יחד. רקובר שהיה רופא פנימי עסק בבית החולים בכל פעילות רפואית, שכללו ניתוחים כירורגים וגיניקולוגים.
בין שורות הפרטיזנים הכיר רקובר את רעייתו השנייה, שהייתה אחות במקצועה, לאחר שאיבדה את בעלה הראשון ובנם בשואה.
ארץ ישראל
בשנת 1947 הזוג עלה לארץ ישראל, לאחר מסע ארוך דרך ונציה וקפריסין.
במלחמת העצמאות רקובר עבד בצפת ב"בית החולים הארצי לחולי ריאה בצפת", (בתקופת הקרבות עבר בית החולים לריאה לזכרון יעקב) והיה יד ימינו של מנהל בית החולים הד"ר פנחס וייל.
בשנת 1949 נולדה בתו נחמה.
בצאת הד"ר וייל לגמלאות רקובר נתמנה למנהל המחלקה, ולפרופסור בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
רקובר נפטר בשנת 1986.
משפחתו
לרקובר שתי בנות רופאות. פרופ' נחמה אורי רופאת אף אוזן גרון - מנהלת היחידה לאף ולסינוסים בבית חולים כרמל ופרופסור משנה בבית הספר לרפואה בטכניון ופרופ' גליה רהב, מנהלת המחלקה למחלות זיהומיות בתל השומר ופרופסור קליני בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר בבאוניברסיטת תל אביב.
שני ילדיה של אורי רופאים, ובתה של רהב, רופאה במרכז הרפואי מאיר בכפר סבא.
אמא בהזמנה
אמא בהזמנה (באנגלית: Instant Mom) הייתה קומדיית מצבים אמריקאית של ניקלודיאון, ששודרה למשך 3 עונות בשנים 2013–2015.
מקס פון האוזן
מקס קלמנס לותר פון האוזן (בגרמנית: Max Clemens Lothar von Hausen; 17 בדצמבר 1846 – 19 במרץ 1922) היה מצביא גרמני במלחמת העולם הראשונה.
קריירה מוקדמת
פון האוזן נולד ב-17 בדצמבר 1846 בדרזדן. הוא התגייס לצבא סקסוניה ולחם במלחמה האוסטרו-פרוסית נגד פרוסיה ב-1866, ולאחר מכן לחם במלחמת פרוסיה צרפת. לאחר איחוד גרמניה ב-1871 עבר ללמד באקדמיה הצבאית הפרוסית שבברלין עד שנת 1875, אז עבר לשרת במטה הכללי. בשנת 1897 מונה לפקד על הדיוויזיה ה-32 (הסקסונית ה-3), ובשנת 1900 עבר לפקד על הקורפוס ה-12 (הסקסוני ה-1). בין השנים 1902–1914 שימש שר המלחמה של ממלכת סקסוניה.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה והזזת הכוחות הוגדר צבא סקסוניה כארמייה השלישית ופון האוזן מונה לעמוד בראשה. הארמייה שבפיקודו השתתפה במערכה על הגבולות, לרבות בקרב שרלרואה, והייתה אחראית להחרבתה של ריימס בספטמבר 1914. משראה כי נסיגתה של הארמייה השנייה לאחר הקרב הראשון על המארן חושפת את כנפו הימנית, הורה פון האוזן על נסיגה, ולאחר התייצבות החזית על נהר האן שוחרר מפיקוד הארמייה עקב מחלה. החליפו בתפקיד קרל פון איינם. פון האוזן לא מילא תפקידים נוספים במלחמה והוא נפטר בשנת 1922.
OpenSCAD
OpenSCAD היא תוכנת שרטוט חופשית ליצירת מודלים תלת ממדים מוצקים ולאנימציה של חלקים נעים. תוכנה זו אינה סימולטור מכני וחוקי הפיזיקה לא ממודלים בה. לדוגמה: גלגל שיניים אחד יכול להיבלע בגלגל שיניים אחר.
התוכנה זמינה עבור מערכות הפעלה Microsoft Windows, macOS, ומערכות לינוקס. ניתן להפיק בה קובצי ייצור המוכרים במדפסות תלת מימד.
OpenSCAD היא תוכנה מודולרית. ניתן לערוך רכיבי מכונה בקבצים נפרדים ואז לייבא אותם לקובץ אחד בו נקבל מכלול. ניתן לייבא מכלולים מקבצים נפרדים לקובץ אחד בו נקבל מכונה שלמה. שינוי באחד הרכיבים יתממש מייד בכל המכלולים המייבאים אותו ובמכונה השלמה שתייבא מכלולים אלה.
שימושיות
בשונה מתוכנות צייר, שרטוט, ותוכנות עריכה רבות, אופן יצירת המודל אינו מתבצע על ידי מתיחת קווים באמצעות סמן העכבר אלה באמצעות כתיבת קוד תכנות בשפת תיאור טקסטואלית.
חלון התוכנה מכיל שני חלקים עיקריים:
שיירת סוחרים
שיירת מסחר הייתה שיטת המסחר העיקרית בין ישויות-מדיניות שונות בעולם העתיק, ובעולם הישן. השיטה הייתה מקובלת עד להצלחתה של המהפכה התחבורתית בשנת 1770, שהייתה נגזרת של המהפכה התעשייתית. משעה שהחל שימוש ברכבות להעברת משא, פחת השימוש בשיירות מסחר באופן בולט, עד שנעלם כליל.
שיירות היו נוהגות לחנות או לפרוק את סחורותיהן במבצרים. בארצות המזרח התיכון, היה זה קורה גם בחאנים.
נתיבי מסחר עיקריים בעולם העתיק
דרך המשי, היו נתיבים עיקריים בהם הועבר משא למרכז ומזרח אסיה. דרך הבשמים שימשה לאפריקה.
צומתי מסחר
ניתן למנות ארצות שונות, כגון ארץ ישראל, ארץ המגף, עיראק, וסין, כצומתי מסחר עיקריים, זאת בשל מיקומן הגאוגרפי, אשר היה נוח למסחר. הנוחות תבטא בראש ובראשונה במאפיינים כגון צורת הארץ, מזג האוויר, איכות השלטון, מגוון המכר, והטכנולוגיה, שהייתה מתקדמת פחות או יותר במקומות השונים.
גבריאלה מינטר
גבריאלה מינטר (בגרמנית: Gabriele Münter; 19 בפברואר 1877 – 19 במאי 1962) הייתה ציירת אקספרסיוניסטית גרמנית, שעמדה בחזית האוונגרד במינכן בראשית המאה ה -20. היא למדה והתגוררה עם הצייר וסילי קנדינסקי והייתה חברה מייסדת בקבוצת האקספרסיוניזם "הפרש הכחול".
ראשית החיים
מינטר נולדה להורים מהמעמד הבינוני הגבוה בברלין. משפחתה תמכה ברצונותיה להפוך לאמנית. היא התחילה לצייר בילדותה. כשגדלה היה לה מורה פרטי. בשנת 1897, בהיותה בת עשרים, קיבלה מינטר הכשרה אמנותית בדיסלדורף בסטודיו של האמן ארנסט בוש ואחר כך ב"דמנשול" (בית הספר לנשים) בוילי פלאץ.
זמן קצר לאחר שהחלה ללמוד, מינטר התעניינה באופן מקצועי בקנדינסקי. בסופו של דבר היחסים הפכו למערכת יחסים אישית שנמשכה למעלה מעשור. קנדינסקי היה המורה הראשון שלקח את יכולות הציור של מינטר ברצינות. בקיץ 1902 הזמין קנדינסקי את מינטר להצטרף אליו לשיעורי ציור הקיץ שלו מדרום למינכן שבאלפים, והיא קיבלה זאת.
יצירה
מינטר התמקדה מאוד באקספרסיוניזם הגרמני, והיא עבדה במדיומים שונים, כולל תפוקה משמעותית בחיתוכי עץ. היא ניהלה יומן ותיעדה את מסעותיה במצלמה משוכללת. היא הכירה רבים מהאמנים המפורסמים ביותר באותה תקופה; באחד ממכתביה היא הצהירה שהיא רוצה ללמוד מהאמנים האוונגרדים בצרפת.
מינטר הייתה חלק מתת-קבוצה קטנה של אמנים הפעילים בהפיכת ציורי אימפרסיוניסטים, נאו-אימפרסיוניסטים ואר-נובו מאוחרים לאמנות הקיצונית יותר, הלא-נטורליסטית, שמזוהה כאקספרסיוניזם. בשלב מוקדם מינטר פיתחה עניין רב בנופים.
ציורי הנוף של מינטר משתמשים בפשטות קיצונית ובסמליות מרמזת עם צבעים שקטים, חלל דחוס וצורות שטוחות. היא נהנתה לחקור את עולם הילדים באמצעות הדפסים צבעוניים של ילדים וצעצועים. בשנת 1908 עבודתה החלה להשתנות. בהשפעה חזקה של מאטיס והפוביזם, גוגן וואן-גוך, עבודתה של מינטר הפכה לייצוגית יותר והיא מצאה מקום בעיירת השוק הבווארית הקטנה מורנאו, כפר שלא נגע בו התיעוש, הקידמה והטכנולוגיה. מינטר קנתה בית במורנאו ובילתה שם חלק ניכר מחייה. כאן, בציורי הנוף של מינטר, היא הדגישה את הטבע, נופי דמיון וההתנגדות למודרניזם הגרמני. הנופים של מינטר יוצאי דופן בשימוש בכחולים, ירוקים, צהובים וורודים. הצבע ממלא תפקיד גדול ביצירותיה המוקדמות של מינטר. צבע משמש לעורר רגשות: ציורי, מזמין, בעל דמיון ועשיר בפנטזיה. בנופיה של מינטר היא מציגה את הכפר כביטוי של חיי אדם. קיימת אינטראקציה קבועה ודו קיום עם הטבע.
היחסים של מינטר וקנדינסקי השפיעו על עבודתו של קנדינסקי. הוא החל לאמץ את השימוש של מינטר בצבעים רוויים ובסגנון אקספרסיוניסטי מופשט. מינטר וקנדינסקי נסעו באירופה כולל הולנד, איטליה, צרפת וגם צפון אפריקה. בתקופה זו הם פגשו את רוסו ומטיס. מינטר וקנדינסקי סייעו בהקמת קבוצת האוונגרד שבסיסה במינכן בשם אגודת האמנים החדשה (Neue Künstlervereinigung). היא תרמה למספר תערוכות האוונגרד המשמעותיות ביותר בגרמניה עד מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1911 מינטר הייתה אחת האמנים הראשונים שהציגו עם קבוצת האקספרסיוניזם הגרמני של קנדינסקי המכונה "דר בלו רייטר" (הפרש הכחול). במסגרת הקבוצה הגישות והמטרות האמנותיות השתנו בין האמנים; עם זאת, הם חלקו רצון משותף לבטא אמיתות רוחניות באמצעות אמנות. הם דגלו באמנות מודרנית, בקשר בין אמנות חזותית למוזיקה, בקשרים רוחניים וסמליים של צבע ובגישה ספונטנית ואינטואיטיבית לציור לעבר הפשטה.
בעבודה של מינטר יש מעבר מהעתקת הטבע באופן פחות או יותר אימפרסיוניסטי לחוש את תוכנו, להפשיטו ולהוציא ממנו את התמצית. התגבר אצלה הצורך לצייר את רוח הציוויליזציה המודרנית, את המבנה החברתי והפוליטי שלה ואת כוח המשיכה שלה כלפי מטריאליזם. מינטר ציינה כי תמונות הן כולן רגעי חיים: חוויות ויזואליות מיידיות, בדרך כלל מהירות וספונטניות. לציוריה זהות משלהם, בצורתם ובתפקודם.
עבור מינטר, השימוש בצבע הוא שמבטא את הרעיונות האלה. האקספרסיוניסטים הגרמנים עברו לעבר אמנות פרימיטיבית כמודל של הפשטה או אמנות לא ייצוגית, לא אקדמית, לא בורגנית. האמן הגרמני לא חיפש הרמוניה של מראה חיצוני, אלא אחר המסתורין שמסתתר מאחורי הצורה החיצונית. הם התעניינו בנשמת הדברים, ורצו לחשפה.
שנים מאוחרות יותר
כשהתחילה מלחמת העולם הראשונה, מינטר וקנדינסקי עברו להתגורר בשווייץ. בשנת 1914 חזר קנדינסקי לרוסיה בלעדיה, ונישואיו בשנת 1917 לנינה אנדרייסקאיה סימנו את סוף מערכת היחסים של מינטר וקנדינסקי. לאחר מכן, הייתה תקופה של חוסר פעילות בקריירת האמנותית שלה. היא החזירה מספר ציורים ורישומים לקנדינסקי, ואחסנה פריטים אחרים במחסן במשך שנים רבות. היא המשיכה לצייר בסוף שנות העשרים לאחר שעברה חזרה לגרמניה עם יוהנס אייכנר לאחר המלחמה.
בשנות השלושים, כשהמתח הפוליטי החל באירופה, ותנועות מודרניסטיות גונו בגרמניה על ידי השלטון הנאצי, העבירו את כל עבודות האמנות של קנדינסקי ושאר חברי ה"פרש הכחול " לביתה, שם היא הסתירה אותם. למרות הבעיות הכלכליות שלה, היא שמרה עליהם בזהירות במהלך מלחמת העולם השנייה. למרות כמה חיפושים בביתה, חלקים מהאוסף לא נמצאו.
ביום הולדתה השמונים, מינטר העבירה את כל האוסף שלה, שהורכב מיותר מ -80 ציורי שמן ו -330 רישומים, לסטאדיש גלריה בלנבאך האוס במינכן.
בשנת 1956, מינטר קיבלה כמה פרסים כגון פרס התרבות מהעיר מינכן. עבודתה של מינטר הוצגה לראשונה בשנות השישים בארצות הברית והוצגה במנהיים בשנת 1961. כשהייתה עם יוהנס אייכנר, היא עדיין המשיכה לייצג את התנועה.
קרן גבריאלה מינטר ויוהנס אייכנר הוקמה והפכה למרכז מחקר לאומנותה של מינטר, כמו גם לאמנות שנעשתה על ידי קבוצת "הפרש הכחול". מינטר חיה את שארית חייה במורנאו, נסעה הלוך ושוב למינכן.
היא נפטרה בבית ב־19 במאי 1962.
בשנת 2018, מוזיאון לואיזיאנה לאמנות מודרנית בקופנהגן, דנמרק, הציג תערוכה ממאי עד אוגוסט עם כ -130 יצירות של גבריאלה מינטר, שרבות מהן הוצגו לראשונה, ברטרוספקטיבה המקיפה הראשונה של האמנית זה עשרות שנים.
אלקטרה (להקה)
אלקטרה היא להקת רוק ישראלית המושפעת ממוזיקת פופ ומוזיקת סול משנות השישים, ומגראז' רוק, פאנק רוק וסקא מסוף שנות השבעים. חברי הלהקה הם: ניצן חורש - גיטרה ושירה, דורון פרחי - גיטרת בס וקולות, ובועז וולף - תופים, קולות וקלידים. הלהקה חתומה בחברת התקליטים הישראלית אנובה.
היסטוריה
ההרכב ערך הופעותיו הראשונות בתל אביב עוד בשנת 2001. את הלהקה הקימו הגיטריסט ניצן חורש והבסיסט ניר פרידנברג.
בשנת 2004, עוד בטרם השקת אלבום הבכורה של אלקטרה, הוציא ההרכב - בגלגולים שונים מיני-אלבום ראשון "Come Inside" ולאחריו את הסינגל "Better Sound", שעוררו עניין בסצנה המקומית. בשנת 2009 הוחתמה אלקטרה בחברת התקליטים אנובה, ולאחר כשנה הוציאה לאור את אלבומה הראשון "Heartbreaks For Fools", בהפקתו המוזיקלית של ברוך בן יצחק מלהקת רוקפור. על המיקסים הופקדו רן שם טוב (איזבו) ובועז וולף מהלהקה. האלבום חצה את גבולות סצנת האינדי וזכה לחשיפה כלל ארצית ותקשורתית נרחבת. הסינגל "Coming to Get You!" מתוכו זכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו השונות בארץ, כולל "פלייליסט היום" בגלגלצ. גם הסינגלים "Dawn of Summer" ו-"You Don't Own Me", האחרון ביצוע לשירה של לסלי גור משנות השישים, זכו להשמעות רבות בתחנות הרדיו השונות, וכן נכנסו ל"פלייליסט לילה" של גלגלצ.
לאחר צאת האלבום הפיקה אלקטרה שלושה קליפים: "Dawn of Summer" בבימוי אסף בילט, "Radio On" בבימוי שי פלג, ו-"Coming to Get You!" בבימוי רועי רז. "Coming to Get You!" והשיר "Radio On" מתוך האלבום נכנסו לרשימות שידור של תחנות קולג'ים בארצות הברית וכן תחנות רדיו אירופאיות שונות.
בפברואר 2011 שחררה הלהקה אי.פי בן שישה שירים בשם "Songs They Taught Electra". הדיסק כולל גרסאות כיסוי של אלקטרה למקורות השפעה מגוונים שלה: "The Israelites" של דזמונד דקר, "Emergency" של להקת ה-Pאנק 999, "You Don't Own Me" של לסלי גור, "Shortnin' Bread" - שיר עם אמריקאי, "World Shut Your Mouth" של ג'וליאן קופ, וכן להיט הדיסקו "I Feel Love" של דונה סאמר. את האי.פי הפיק ברוך בן יצחק, ועל המיקסים היה אמון בועז וולף.
בינואר 2012 נכנסה אלקטרה להקלטות אלבומה המלא השני "Second Hand Love" אשר אף הוא הוקלט באולפני אנובה. האלבום ראה אור ב-25 בנובמבר 2012, וזכה לביקורות חיוביות. הסינגלים "Charge!" ו-"Starve" נכנסו ל"פלייליסט הערב" בגלגלצ, "Start All Over" נכנס ל"פלייליסט היום" בגלגלצ. הקליפים לשירים הללו, כמו גם ל-"Sirens (San Diego)" ו-"Time And Place", שנעשו על ידי חברי הלהקה, יחד עם רועי פרייליך ואיתי לנדאו, נכנסו לרשימות השידור בערוצים 24 ו-MTV ישראל. הסינגל "Charge!" נכנס לרשימות השידור במגוון תחנות רדיו בגרמניה.
הופעות בישראל
ב-2010 הוזמנה אלקטרה לחמם את להקת ART BRUT האנגלית במועדון הבארבי בתל אביב, ובינואר 2011 חיממה את הלהקה THE FALL באותו המקום. עוד העלתה אלקטרה מופע עם חטיבת כלי נשיפה (המנגנת גם בתקליטי הלהקה, ואשר חבריה הם האחים ספי ועונגי ציזלינג, עידית מינצר ועידו קרצ'מר), בנוסף למופע אקוסטי ללא כל הגברה, וכן מופעים משותפים עם הלהקות נערות ריינס ורוקפור. בהופעות אחרות אירחה אלקטרה את הראפר קוואמי, עוזי פיינרמן, רם אוריון, רוגל אלפר, איש הרדיו יואב קוטנר, ואחרים. בין היתר הלהקה הופיעה באירוע יום ההולדת ה-60 לתחנת גלי צה"ל, אירוע ההשקה של חברת האופנה קסטרו, אירוע גיליון ה-50 של מגזין "טיימאאוט", פסטיבלי "רוק עצמאות" ו"אינדינגב", אולפן "ליגת האלופות" בערוץ הספורט, "הינשופים" בערוץ 8, ועוד כהנה. בהקלטות, אלקטרה שיתפה גם עם מוזיקאים אלקטרוניים דוגמת Rex Axes, נדב רביד, גיא גרבר, סאבו וגלברט שהכינו רמיקסים לסינגלים של הלהקה, וגם עם צמד הרגאמפין אקסום. בהשקת האלבום השני במועדון הבארבי (9 בינואר 2013) הלהקה העלתה מופע בהשתתפות חטיבת כלי קשת, שכלל גם את הזמרת אמילי קרפל ואת מפיק הלהקה ברוך בן יצחק.
סגנון הלהקה
אלקטרה מתאפיינת בסגנון לבוש מוקפד, המושפע אסתטית מלהקות משנות השישים והשבעים בלונדון וניו יורק. בראיונות עיתונאיים שונים, הציגה קו אידאולוגי לוחמני בנושאי תרבות, חברה ופוליטיקה, והדגישה את חשיבותה של קהילת מוזיקאי האינדי ככוח נגד למיינסטרים המוזיקלי ותרבות הריאליטי בישראל.
וניג
וניג הוא שם משפחה ממקור גרמני, שפירושו "מעט".
טרנס קונאו
טרנס קונאו (באנגלית: Terence Cuneo; 1 בנובמבר 1907 – 3 בינואר 1996) היה צייר אנגלי פורה שציינו את סצנות רכבת, סוסים ופעולות צבאיות. הוא היה גם האמן הרשמי באירוע הכתרת המלכה אליזבת השנייה בשנת 1953.
ביוגרפיה
טרנס קונאו נולד בלונדון, בנם של סיירוס קונאו (1879–1916) ונלי טניסון קונאו (1881–1964), אמנים שנפגשו במהלך לימודיו בפריז. אחיו הבכור של סיירוס קונאו רינאלדו קונאו היה גם צייר מוערך בסן פרנסיסקו, וכך גם אחיו הצעיר אגיסטו קונאו. טרנס קונאו למד בבית הספר בקנט, בצ'לסי פוליטכניק, ובבית הספר לאמנות סלייד, לפני שעבד כמאייר במגזינים, ספרים וכתבי עת.
בשנת 1936 החל לעבוד בצבעי שמן והמשיך בעבודות האיור שלו. במהלך מלחמת העולם השנייה שימש כחבלן בחיל המהנדסים המלכותיים אך גם השלים מספר קטן של עבודות לוועדה המייעצת לאמני המלחמה, וסיפק איורים של מפעלי טנקים ומטוסים. הוא שירת והתיידד עם עמיתו האמן סיריל פארפיט. כמו כן במהלך המלחמה הוזמן קונאו על ידי משרד החוץ ליצור רישומים וקריקטורות אנטי-נאציות ותערוכה של עבודות המלחמה שלו התקיימה בגלריה לאמנויות יפות של פאלקין בשנת 1942.
לאחר המלחמה הוזמן קונאו לייצר סדרת עבודות הממחישות מסילות רכבת, גשרים וקטרים. נקודה משמעותית בקריירה שלו הייתה מינויו לאמן רשמי לטקס הכתרת אליזבת השנייה, שהביאה את שמו לציבור ברחבי העולם. הוא קיבל עמלות נוספות מהתעשייה, שכללו תיאורי תהליכי ייצור, מיצוי מינרלים ובניית כבישים, כולל כביש M1. הוא היה מפורסם ביותר בציורי בנושאי הנדסה. אבל למעשה קונאו צייר טווח רחב של נושאים - מסצנות צייד באפריקה ועד נופים. הצלחה נוספת הושגה בציורים מהשירות הצבאי.
משנת 1954 יצירותיו כללו דמות של עכבר קטן. דמויות אלה הפכו לסימן המסחר שלו אחרי 1956. לפעמים הם קשים לזיהוי, ואנשים רבים נהנים לחפש אותם בתוך ציוריו. אפילו כמה דיוקנאותיו של אנשים מפורסמים מכילים את ציור העכבר.
עבודתו שימשה למגוון מוצרים, החל מכריכות ספרים וקטלוגים של דגמי רכבות ועד כרזות, פאזלים ואפילו חותמות דואר. ציוריו הופיעו גם על חותמות של בריטניה ושל האי מאן. ניתן למצוא את עבודותיו במוזיאונים רבים, כולל גלריית האמנות של גילדהול, מוזיאון הבתים של ניוארק, לויד'ס בלונדון והמכון המלכותי. קוניו זכה בתוארי כבוד ופרסים.
כמחווה לסימן המסחר של קונאו, הפסל כולל עכבר שהציץ מתחת לספר על רגליו של האמן, ואחד נוסף שנחצב בבסיס הפסל ליד הקרקע. ההעברה הרשמית של הפסל למוסד המהנדסים המלכותיים התקיימה ב־12 ביולי 2017.
אוליביה הולט
אוליביה הסטינגס הולט (באנגלית: Olivia Hastings Holt, נולדה ב-5 באוגוסט 1997) היא זמרת ושחקנית טלוויזיה אמריקאית. ידועה בעיקר בשל גילום דמותה של קים קרופורד בסדרה "בית ספר לאמנויות לחימה", וגילום דמותה של לינדי ווטסון בסדרה "זה הסוף שלי", שתיהן של ערוץ דיסני.
ביוגרפיה
נולדה בגרמנטאון, במחוז שלבי שבטנסי, ארצות הברית, למארק וקים הולט ולה עוד שני אחים. בגיל 3 עברה משפחתה למיסיסיפי, שם היא גדלה והתחנכה לאחר שגרה בקצרה בממפיס. כשגדלה לקחה שיעורי התעמלות למשך שבע שנים. בשנת 2011 עברה עם משפחתה שוב ללוס אנג'לס.
קריירת משחק
בשנת 2021 לוהקה לסדרת המסתורין שהפיקה ג'סיקה בייל לרשת Freeform "Cruel Summer" כקייט, אחת הדמויות הראשיות.
קריירה מוזיקלית
במסגרת פסקול הסרט "סקיילר נגד המפלצות" הוציאה הולט את השירים "Had Me @ Hello", "Fearless", "Nothing's Gonna Stop Me Now".
ב-2014 במסגרת הסרט התיעודי "Bears" מבית דיסני, הוקלט השיר Carry On וזכה להיות שיר הנושא של הסרט.
ב-2016 החלה הולט להפיץ שירים באופן עצמי. הראשון היה "Phoenix" ומיד אחריו יצא לאור השיר "What You Love". לאחר מכן הוציאה לאור את השיר "Thin Air" בהשתתפות השחקן ג'ורדן פישר. בחודש יולי 2016 הוציאה עוד שני שירים נוספים: "History" ו" In the dark".
קרב לימנובה
קרב לימנובה היה קרב שהתרחש במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה בין הצבא האוסטרו-הונגרי לצבא האימפריה הרוסית. הקרב התרחש ב-1 ל-13 בדצמבר 1914, בקרבת העיירה לימנובה, והסתיים בניצחון אוסטרו-הונגרי.
רקע
ב-20 בנובמבר 1914, פתח מפקד החזית הדרום-מערבית ניקולאי איוואנוב בהתקפה לכיוון נובי סונץ' מתוך כוונה לכבוש את קרקוב מידי האימפריה האוסטרו-הונגרית. ההתקפה העיקרית באה מדרום, מידיה של הארמייה השלישית של רדקו דימיטרייב, שנעה בין גריבוב לנובי סונץ'. במקביל, הקורפוסים ה-11 וה-9 תקפו במרכז, בעוד הקורפוס ה-21 שהה על הגדה הצפונית של הוויסלה, ולא פתח בהתקפה כיוון שהמתין לקורפוס ה-10 שהיה אמור לתגבר אותו. הארמייה השמינית של אלכסיי ברוסילוב שהתה בקרפטים והייתה מוכנה גם כן לפתוח במתקפה. הרוסים כבשו את העיירה לימנובה, כ-40 ק"מ מקרקוב, ושם החליטו האוסטרים להנחית את מתקפת הנגד שלהם שהחלה ב-1 בדצמבר.
המתקפה העיקרית שנועדה לכתר את הארמייה השלישית הרוסית נקבעה ל-3 בדצמבר. עיקר המשימה הוטלה על הארמייה הרביעית של יוזף פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה. התוכנית הראשונית הייתה שהקורפוס ה-14 בפיקודו של יוזף רוט יאגף את הארמייה השלישית הרוסית, בעוד הארמייה האוסטרו-הונגרית השלישית תתקוף בקרפטים את הארמייה הרוסית השמינית, ותמנע ממנה לבוא לעזרת הארמייה השלישית הרוסית. הרמטכ"ל האוסטרו-הונגרי קונרד פון הצנדורף, פנה לקיסרות הגרמנית בבקשת תגבורת, ועמיתו הגרמני פאול פון הינדנבורג שלח אליו בסוף נובמבר את דיוויזיית המילואים ה-47, בפיקודו של אלפרד פון בסר.
סדר הכוחות
שתי ארמיות של הצבא האוסטרו-הונגרי לחמו בקרב זה:
שתי ארמיות של צבא האימפריה הרוסית לחמו בקרב זה:
הקרב
הקרב יכול היה להסתיים במפלה מוחצת לצבא הרוסי, אולם האוסטרים לא הצליחו להשיג את מטרתם הסופית, כיתור הארמייה השלישית. הסיבה לכך הייתה שהחיילים האוסטרו-הונגרים כבר היו מותשים מהמאבק הארוך וחסרים ציוד ותחמושת. כמו כן החורף התקרב ומסילות הברזל האוסטריות לא היו יעילות מספיק כדי לאפשר תנועה של כוחות גדולים. רק לאחר מתקפת גורליצה-טרנוב סולקו סופית הרוסים משטחי פולין וגליציה. עם זאת, מכיוון שהרוסים סולקו מהעמדות שאיימו על קרקוב, האוסטרו-הונגרים טענו לניצחון בקרב, ורוט קיבל את תואר האצולה "פון לימנובה" מידיו של הקיסר.
ריצ'רד ריילי
ביוגרפיה
ריילי נולד בראשית ינואר 1933 בגרינוויל שבקרוליינה הדרומית, בנם של אדוארד פ. "טד" ריילי ומרתה (לבית דיקסון) ריילי. הוא השלים בהצטיינות את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת פורמן. לאחר ששירת בצי ארצות הברית, בשנת 1954 קיבל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת קרוליינה הדרומית. בשנים 1963–1966 היה חבר בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית, ומ-10 בינואר 1967 עד 11 בינואר 1977 היה נציג מחוזות הבחירה ה-2 וה-3 בסנאט של קרוליינה הדרומית. ב-1978 נבחר ריילי למושל קרוליינה הדרומית. במהלך כהונתו תוקנה חוקת המדינה כך שהתאפשר למושל לכהן שתי תקופות כהונה. הוא נבחר מחדש ב-1982, וכהונתו תמה ב-1987.
כמושל, ניהל ריילי את חידוש ההוצאות להורג בקרוליינה הדרומית, למרות התנגדותו האישית לעונש המוות. בין הישגיו ניתן למנות את שיפור המימון והתמיכה בחינוך ובגיוס תעשייתי. ריילי הגה את "חוק שיפור החינוך", שאותו מחקר של מכון ראנד הגדיר כ"צעד הרפורמי המקיף ביותר בחינוך בארצות הברית באותה העת". בנוסף ריילי יזם את "חוק החייאת התעסוקה" שמטרתו תיאום ההכשרה התעסוקתית בכל המדינה, מה שהיה התוכנית הכלל-מדינתית הראשונה מסוגה במדינה. במהלך כהונתו נחקק גם "חוק הפשע הכוללני" שהקשיח את הענישה על פשעים אלימים תוך התמודדות עם הצפיפות בבתי הסוהר.
בשנת 1993 פנה נשיא ארצות הברית ביל קלינטון לריילי בנוגע למינויו אל בית המשפט העליון של ארצות הברית, הצעה אותה דחה. במקומו של ריילי מינה קלינטון את רות ביידר גינסבורג. באותה שנה הכריז קלינטון כי ימנה את ריילי למזכיר החינוך של ארצות הברית. בכהונתו השנייה של קלינטון כנשיא, בשנים 1997–2000, עבד ריילי עם יועצתו הקרובה של קלינטון קרול רסקו בניסיון לעצב ולהטמיע את "אתגר אמריקה קוראת" – יוזמת האוריינות בילדות של ממשל קלינטון. ריילי כיהן כמזכיר החינוך עד שקלינטון סיים את תפקידו בשנת 2001. מאז הוא שימש כשותף במשרד עורכי הדין "נלסון, מולינס, ריילי וסקארבורו".
בשנת 1999, הוקם באוניברסיטת פורמן בה למד "מכון ריצ'רד ו. ריילי לממשל, פוליטיקה ומנהיגות ציבורית". ב-2000 הוענק לו "פרס התמיכה בשפה זרה" מארגון בשם "הוועידה הצפון-מזרחית להוראת שפות זרות" כהוקרה על תמיכתו בחינוך ובמיוחד על המלצותיו החוזרות ונשנות שכל התלמידים ילמדו שפה שנייה. ב-27 ביוני 2007 הביע את תמיכתו הרשמית במועמדותה של הסנאטורית הילרי קלינטון לנשיאות ארצות הברית ושימש כיושב ראש-עמית של מטה הבחירות שלה. בשנת 2008 אוניברסיטת וולדן שבמיניאפוליס קראה את שם המכללה לחינוך שלה על שמו של ריילי. באותה שנה, מגזין טיים הציב אותו בין עשרת חברי הקבינט הטובים ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
ג'יימס ברבור
ג'יימס ברבור (באנגלית: James Barbour; 10 ביוני 1775 – 7 ביוני 1842) היה פוליטיקאי, עורך דין ובעל מטעים אמריקאי. הוא כיהן כנציג מטעם מחוז אורנג' באספה הכללית של וירג'יניה ויושב ראש בית הנבחרים של המדינה. הוא היה מושל וירג'יניה ה-18 והראשון שהתגורר במעון המושל הנוכחי. לאחר מלחמת 1812 נבחר ברבור לסנאט ארצות הברית וכיהן בו בין השנים 1814 – 1825. לאחר מכן ועד 1828 הוא כיהן כמזכיר המלחמה של ארצות הברית.
ראשית חייו
ג'יימס ברבור נולד באחוזה שנקראה לימים על שמו, ברבורסוויל, שבמחוז אורנג' שבווירג'יניה. הוא היה בנם של תומאס ברבור (שהיה חבר בבית הנבחרים של המושבה ב-1769) ושל אשתו מרי פנדלטון תומאס. סבו, שגם נקרא ג'יימס ברבור (1707 - 1775), רכש אדמות במחוז ספוטסילבניה ב-1731 וב-1733, ודודו, שגם הוא נקרא ג'יימס ברבור, ייצג גם הוא את המחוז בבית הנבחרים של וירג'יניה. משני הצדדים במשפחתו היה ברבור נצר למתיישבים הראשונים בווירג'ינה ובמיוחד במחוז אורנג' ומערבה ממנו. בעת לידתו של ג'יימס, החזיקה משפחתו בבעלותה שטח של כ-8 קמ"ר ועבדים רבים. עם זאת, המשפחה סבלה מתהפוכות פיננסיות במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית ובתקופה שאחריה. אף על פי כן, ג'יימס סיים את חינוכו הפורמלי אצל מורים פרטיים ובבית הספר התיכון בעיירה גורדונסוויל שבמחוז. אחיו, פיליפ פנדלטון ברבור, היה לימים יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית ושופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-29 באוקטובר 1792 נשא ברבור לאישה את לוסי ג'ונסון, בתו של בנג'מין ג'ונסון שייצג את מחוז אורנג' באספה הכללית של וירג'יניה ב-1790. השניים הביאו לעולם שלוש בנות (אחת מהן, פרנסס, מתה ב-1801 כתינוקת) וארבעה בנים, כולל ג'יימס ברבור ובנג'מין ברבור (1821 - 1894, לימים רקטור אוניברסיטת וירג'יניה).
ראשית הקריירה הפוליטית
ברבור שירת כסגן השריף של מחוז אורנג' החל משנת 1792. ב-1794 הוא החל לעסוק בעריכת דין בווירג'יניה. ממתנות החתונה שקיבל מאביו וכן מעבודתו כעורך דין וניהול החווה שלו, עלה בידו לצבור הון אישי. ידידו ושכנו מאחוזת מונטיצ'לו הסמוכה, הנשיא לשעבר תומאס ג'פרסון, סייע לו לעצב את המעון שבו חי ברבור במשך רוב חייו הבוגרים ונקרא "ברבורסוויל". ב-1798 היו בבעלותו כמה עבדים והוא הרחיב את המטע שלו במשך השנים, כפי שעשה שכנו מהצד השני, הנשיא ג'יימס מדיסון באחוזת מונטפלייר.
חבר בבית הנבחרים של וירג'יניה
ב-1796 נבחר ברבור כנציג מחוז אורנג' לבית הנבחרים של וירג'יניה והוא היה לחבר הצעיר ביותר בבית. הוא נבחר מחדש מספר פעמים וכיהן עד 1804 ושוב מ-1807 ועד 1812. ברבור נודע בשל רהיטות לשונו והיה חבר בכמה ועדות בבית הנבחרים, כולל כהונה כיושב ראש של כמה מהן, כולל ועדת החסינות והבחירות וועדת הכספים. במשך שנים הוא כיהן כיושב ראש הבית.
ברבור החזיק בדעות רפובליקניות, בדומה לשכניו ג'פרסון ומדיסון. הוא התנגד בנחרצות לחוקי הזרים וההסתה של 1798 ועשה שימוש בצחות לשונו כדי לתמוך ב"החלטות וירג'יניה" ברבור האמין שהחוקים ותומכיהם מהווים איום על ארצות הברית וציין ש"הפיכת המתקפה הצפויה מחוץ לארץ לעילה לתקיפת עקרונות החירות, גרמה להסטת הווילון באופן ברור למי שהיה מוכן לראות זאת". ברבור סירב לתמוך בחקיקה שהרחיבה את סמכויות המשטר, במיוחד סמכויות ללא כל בקרה.
מושל וירג'יניה
ב-1811 הכריז ברבור על מועמדתו למשרת מושל וירג'יניה, אך בבחירות הפסיד למושל המכהן, ג'ורג' ויליאם סמית'. עם זאת, ב-26 בדצמבר אותה שנה נספה סמית' בשריפה בתיאטרון בריצ'מונד. ב-3 בינואר 1812 התכנס בית המחוקקים של וירג'יניה ובחר בברבור כמושל. באותה עת הצי המלכותי הבריטי גייס בכפייה מלחים אמריקאים לשירות על אניותיו (כולל תושבי וירג'יניה, בעיקר ליד המפטון רודס ונורפוק). ברבור תמך במלחמה נגד בריטניה, וראה בכך את הדרך היחידה לשים קץ לפגיעה הבריטית בריבונות ארצות הברית. אביו של ברבור אימן את המיליציה של מחוז אורנג', כך שהוא היה מודע לאי-כשירותם. הוא שאף לדאוג למימון מיליציה מדינתית ובאופן אישי סייר באזור הגאות והשפל שהיו בסיכון הגבוה ביותר.
ב-18 ביוני 1812 הכריז הקונגרס של ארצות הברית על מלחמה, מלחמת 1812 פרצה וברבור זכה לכינוי "מושל המלחמה" (The war governor). ככל הנראה בשל ההכנות שביצע למלחמה לא התמודד מולו איש, ובנובמבר הוא נבחר מחדש למשרת המושל. ב-1813 היו חופי וירג'יניה נתונים לפשיטות של ספינות בריטיות. כמה מנציגי בית הנבחרים התנגדו לתמיכתו של ברבור בנשיא מדיסון ובאחדות הלאומית, אף על פי כן הוא נבחר מחדש. במהלך 1814 עלה לבסוף בידו של ברבור לשכנע את בית הנבחרים לאשר את גיוסם של 10,000 חיילים למיליציה שתהיה תחת שליטת הממשל הפדרלי. הבירה וושינגטון די. סי. נבזזה ולבסוף תמה המלחמה לאחר חתימת הסכם גנט. ברבור גם אישר את חקר נהר ג'יימס וקיבל מימון לשיפור הדרכים במדינה. הוא גם היה המושל הראשון שהתגורר במעון המושל, שבנייתו תוכננה על ידי אלכסנדר פריס. ברבור זכה למחמאות מתושבי מדינתו על מנהיגותו במהלך המלחמה.
חבר הסנאט של ארצות הברית
בינואר 1815 נכנס ברבור, אז בן 40, כחבר הסנאט של ארצות הברית במקומו של ריצ'רד ברנט שמת. אף על פי שבעבר הוא התנגד לקיומו של בנק לאומי, הנשיא מדיסון תמך בהקמתו, כך שברבור היה לתומך הראשי של החוק להקמת הבנק השני של ארצות הברית שנוסח על ידי מזכיר האוצר, אלכסנדר ג'יימס דאלאס ושאישר לבנק הון של 50 מיליון דולר. החוק עבר אף על פי שניסיונות קודמים לחקיקתו כשלו.
ברבור שיתף פעולה עם הסנאטורים ג'ון קלהון והנרי קליי ביצירת פשרות בסוגיית העבדות. אף על פי שאחיו, פיליפ פנדלטון ברבור, כיהן במקביל בבית הנבחרים, עמדותיהם ואופן הצבעתם היו שונים לעיתים. ג'יימס ברבור הציע את הקמתה של ועדה לענייני דרכים ותעלות, תמך ב"חוק ההטבות" שאפשר הוצאת כספי הרווחים של הבנק הלאומי לטובת הציבור, והציע חקיקת תיקון בחוק שיעניק לקונגרס את הסמכות לייחד כספים למען הציבור. הוא גם התנגד לצמצום גודלו של הצבא, תמך בחוק לביטול ענשי מאסר בעוון אי תשלום חובות והציע את "חוק הניווט של 1818". החוק סגר את הכניסה לנמלים אמריקאים בפני ספינות שהגיעו מנמלים בריטים שהיו סגורים בפני ספינות אמריקאיות. ברבור קיווה שחוק זה יעודד את הבריטים לפתוח את נמליהם. עם זאת, צעד זה נכשל, וב-1823 חוקק בעקבות פשרה חוק שאפשר סחר הדדי.
כסנאטור, נתן ברבור את חסותו להחלטה למתן אות כבוד לקולונל ריצ'רד ג'ונסון על מאמציו בקרב על התמז. ג'ונסון וברבור יהיו עד מהרה ידידים קרובים בעקבות מאמציו של זה האחרון. מאוחר יותר קידם ג'ונסון את מינויו של ברבור לתפקיד מזכיר המלחמה בממשלו של הנשיא ג'ון קווינסי אדמס. עם זאת, אותה שותפות עם אדמס, שאותו בחר הסנאט ברוב קטן מאוד על אנדרו ג'קסון, תמיט מאוחר יותר אסון הן על הקריירה של קליי והן על זאת של ברבור.
בדצמבר 1825 נבחר ג'ון רנדולף רונק, חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית מסיעת תומכי אנדרו ג'קסון, להחליף את ג'קסון כסנאטור מטעם וירג'יניה. כמו ברבור, הוא הגן על העבדות, אף על פי שהוא היה חבר תנועת ההתיישבות האמריקאית, בדומה להנרי קליי, ובניגוד לברבור, הוא יצווה לימים בצוואתו לשחרר את עבדיו. רנדולף רונק התנגד הן לרעיון הבנק הלאומי והן לפשרת מיזורי שברבור סייע לקליי להעביר את חקיקתם.
מזכיר המלחמה
לאחר השבעתו של ג'ון קווינסי אדמס לנשיאות ב-4 במרץ 1825, אישר הסנאט את מינויו של ברבור לתפקיד מזכיר המלחמה ושל הנרי קליי לתפקיד מזכיר המדינה. תפקידיה העיקריים של מחלקת המלחמה היו לנהל את צבא ארצות הברית ולדאוג לענייניהם של האינדיאנים בארצות הברית.
עד מהרה נקלע ברבור לעימות עם מושל ג'ורג'יה, ג'ורג' טרופ, שביקש לגרש את שבטי המוסקוגי משטח אדמה של כ-20,000 קמ"ר. שבטי המוסקוגי בצפון סייעו לבריטים במלחמת 1812 וחוואי ג'ורג'יה היו מעורבים במלחמה בניסיון להשיג את קרקעותיהם של שבטי המוסקוגי הדרומיים, אף על פי ששבטים אלו נטמעו בקרב האוכלוסייה האמריקאים וסייעו לה במהלך המלחמה. בן דודו של המושל טרופ, שהיה במוצאו בן שבטי המוסקוגי למחצה, ויליאם מקינטוש, חתם ב-1825 על הסכם בין שבטי המוסקוגי לבין ממשלת ארצות הברית, על פיו הם וויתרו לכאורה על קרקעות שבטיות בתמורה ל-200,000 דולר ששולמו לו ולתשלומים בסך 200,000 דולר נוספים ששולמו לחותמים אחרים על ההסכם, והסנאט אישר את ההסכם בהצבעה, אך חברי השבט מחו בתקיפות והרגו את מקינטוש. ב-1826 ניהל הנשיא אדמס משא ומתן על הסכם וושינגטון שכלל תנאים קצת יותר מועדפים מבחינתם של האינדיאנים. שני החוזים ביססו את העברתם מערבה מעבר לנהר המיסיסיפי (כפי שמאוחר יותר עשה הנשיא ג'קסון לשבטי הצ'רוקי במסלול הדמעות). המושל טרופ רגז על כך שההסכם השני אפשר לכמה משבטי המוסקוגי להישאר בג'ורג'יה והחל לבצע סקר לקראת מכירת האדמות שנותרו, ואיים בהקמתה של מיליציה, ובנקודת זמן זו חדלה הממשלה הפדרלית להגן על האינדיאנים. כל אדמות המוסקוגי נתפסו ועד 1827 הם גורשו מג'ורג'יה.
דיפלומט
עם זאת, האינטלקטואלים האירופאים קיבלו את השגריר החדש. במהלך שנות ה-20 של המאה ה-19 היה ברבור חבר ב"מכון הקולומביאני לקידום האומנויות והמדעים", כפי שהיו אנדרו ג'קסון וג'ון קווינסי אדמס ואישים בולטים נוספים מתחומי הצבא, הרפואה ותחומים נוספים. ב-1 ביולי 1828 הוענק לברבור תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטת אוקספורד.
שנותיו האחרונות
לאחר תבוסתו של הנשיא אדמס בבחירות 1828, שב ברבור לווירג'יניה, שם הוא הכריז על מועמדותו לבית הנבחרים המדינתי. אף על פי כן, הקשרים של ברבור עם אדמס ומדיניותו הלאומנית, גרמו לחינו לסור בעיניהם של הרפובליקנים של וירג'יניה. על אף האנאלפביתיות של יריבו, הבחירות היו צמודות מאוד ואף על פי שברבור הוכרז כמנצח, הוגש ערעור על התוצאות. לפי שהתקבלה ההחלטה הרשמית פרש ברבור מהמרוץ ב-16 בפברואר 1831, תוך שהוא מציין את העוינות של בית הנבחרים של וירג'יניה כלפיו.
ברבור המשיך להיות פעיל בפוליטיקה הארצית. בדצמבר 1831 הוא נכח בוועידה הראשונה של "המפלגה הרפובליקנית הלאומית" שהתקיימה בבולטימור ונבחר כיושב הראש שלה. הוועידה בחרה בהנרי קליי כמועמדה בבחירות לנשיאות ב-1832 ובג'ון סרג'נט כמועמדה לסגן הנשיא. ברבור גם היה יושב הראש של ועידת המפלגה הוויגית ב-1839 בהאריסברג, פנסילבניה ושבחרה בבן וירג'יניה, ויליאם הנרי הריסון, שניצח בבחירות לנשיאות ב-1840 והיה לנשיאה התשיעי של ארצות הברית.
מותו ומורשתו
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים נהג ברבור לנאום נאומי תמיכה בפוליטיקאים שהיו ידידיו. אחד הפרשנים אמר: "המושל ברבור הציג הופעה מרשימה, עם פנים מרשימות, גבות ארוכות ועבות ותלתלים כסופים שופעים. עם קולו המלכותי הרם, הוא נראה כמו סנאטור רומי בימיה האחרונים של הרפובליקה". עם זאת, בריאותו החלה להתדרדר ואת חודשי חייו האחרונים הוא בילה באחוזתו, ברבורסוויל. ג'יימס ברבור נפטר ב-7 ביוני 1842 ונטמן בבית הקברות המשפחתי שבאחוזתו.
קברו של ברבור וחורבות אחוזתו נותרו בתחומי יקבי ברבורסוויל המודרניים. החורבות רשומות במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים של ארצות הברית ונכללות בתחומי "המחוז ההיסטורי הכפרי מדיסון-ברבור". עם זאת, מצבתו של ברבור היא למעשה העתק מאוחר שסותת ב-1940.
בנוסף לעיירה ברבורסוויל עצמה שבווירג'יניה ולכפר בשם זהה בווירג'יניה המערבית, הונצח שמו של ברבור בשמות מחוזות בווירג'יניה המערבית ובאלבמה. עם זאת, העיר ברבורוויל שבקנטקי מנציחה ככל הנראה את דודו. בספריית מדינת וירג'יניה שמורים מסמכיו הרשמיים.
משפחת ברבור המשיכה להיות בעלת השפעה פוליטית בחלק זה של וירג'יניה עד סוף המאה ה-19, אף על פי שעבדיהם שוחררו במלחמת האזרחים האמריקנית. בן דודו של ברבור, ג'ון ס. ברבור (1855-1790) כיהן גם הוא כחבר בבית הנבחרים של המדינה והיה יושב הראש של ועידת המפלגה הדמוקרטית ב-1852. בניו של ג'ון ס. ברבור, ג'יימס ברבור ואחיו הבכור, ג'ון ס. ברבור הבן, כיהנו כנציגים בבית הנבחרים של וירג'יניה לפני מלחמת האזרחים. אותו ג'יימס ברבור השתתף בוועידת החוקה של וירג'יניה ב-1850 ובוועידת הפרישה של מדינות הדרום ושירת בצבא הקונפדרציה, בעוד שאחיו המשיך לנהל את מסילת הברזל של אורנג' ואלכסנדריה. לאחר המלחמה ארגן ג'ון ס. ברבור הבן מחדש את המפלגה השמרנית של וירג'יניה כמפלגה הדמוקרטית וכיהן הן בבית הנבחרים של ארצות הברית והן בסנאט.
זולטאן קורדה
זולטאן קורדה (במקור קלנר, בהונגרית: Korda Zoltán; פוסטהפאסטו (בשמו היום: טורקווה), מחוז יאס-נאג'קון-סולנוק, 3 ביוני 1895 – הוליווד, קליפורניה, ארצות הברית, 23 באוקטובר 1965) היה במאי קולנוע יהודי-הונגרי-אמריקאי. אחיהם של במאי הקולנוע והמפיק אלכסנדר קורדה והצייר ותפאורן וינסנט קורדה.
ביוגרפיה
זולטאן קורדה נולד במשפחה יהודית כבנם של הנריק קלנר, פקיד נושא משרה כמנהל אחוזה ושל ארנסטינה וייס. אֶחיו היו שאנדור (אלכסנדר) קורדה הבכור ווינסנט קורדה, שנודעו שניהם כבמאים בתעשיית הקולנוע.
אביו חלה בשנת 1906 בדלקת התוספתן. מחלתו אובחנה לא נכון והוא הועבר מטורקווה לבודפשט בחשד לדלקת הצפק, אך מאמצי הרופאים היו לשווא והנריק קלנר נפטר.
זולטאן ואחיו אלכסנדר עבדו בהונגריה ובבריטניה. זולטן יצר בין 1918 לבין 1920 בהונגריה, ובשנת 1927 בגרמניה הסריט סרט אילם. עם זאת, ההצלחה האמיתית הראשונה שלו הייתה "Sanders of the River", שנעשה בבריטניה בשנת 1935. בשנת 1937, יחד עם רוברט פלהרטי קיבל את פרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל ונציה עבור סרטו Elephant Boy. הוא צילם כמה סרטי מלחמה באפריקה ובאסיה. בשנת 1940 הצטרף לאחיו, אלכסנדר קורדה בהוליווד. שם הפיק את הסרט "הגנב מבגדאד" כמפיק. את שארית חייו בילה בביתו שבדרום קליפורניה, אך עדיין צילם סרטים כמו דרמת מלחמת העולם השנייה משנת 1943 עם המפרי בוגרט.
טילבורך
טילבורך היא העיר השנייה בגודלה במחוז צפון בראבנט והשישית בגודלה בהולנד. יחד עם חורלה (Goirle) השכנה, אוכלוסיית המטרופולין שלה מונה כ-300,000 תושבים.
בעיר שוכנות, ו. טילבורך ידועה ביריד שנערך בה במשך 10 ימים אחת לשנה בחודש יולי, הגדול ביותר בבנלוקס. יום שני של היריד, הקרוי "יום שני הוורוד" (Roze Maandag), מוקדש לקהילת הלהט"ב, למרות שמשתתפים בו אנשים רבים מחוץ לקהילה.