cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דמיטרי קלפינין
קורות חיים
בשנת 1985 הוכר דמיטרי קלפינין כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם. בשנת 2004 הכריזה ההכנסייה הנוצרית אורתודוקסית על האב קלפינין כקדוש.
הגשר (סרט, 2006)
הגשר (באנגלית: The Bridge) הוא סרט תיעודי אמריקאי-בריטי בבימויו של מ-2006 העוסק בתופעת ההתאבדות מגשר שער הזהב בסן פרנסיסקו. לאורך הסרט מוצגים מספר קטעי התאבדות בקפיצה מגובה לאחר שצוות ההפקה צילם את הגשר לאורך מרבית שנת 2004 ותיעד עשרים ושלושה מקרי התאבדות, ללא כל צנזורה, בנוסף לראיונות עם חבריהם ובני משפחותיהם של המתים.
רקע
גשר שער הזהב נפתח בפני הציבור ב-1937, ונכון לעת הפקת הסרט, היה מוקד ההתאבדויות הפופולרי ביותר בעולם, עם כ-1,300 מקרים עד לשנת 2003. שיא זה נשבר מאז רק בידי שבסין.
משך הנפילה הוא ארבע שניות, לאורך שישים ושבעה מטרים, ובמהירות מרבית של כ-121 קמ"ש, עד הפגיעה במים של מפרץ סן פרנסיסקו. הקפיצה מהגשר טומנת בחובה שיעור תמותה של כ-98 אחוזים; מרבית המתאבדים מתים באופן מיידי כתוצאה משברים ודימומים פנימיים, כאשר המעטים אשר שורדים את הפגיעה מתים כתוצאה מטביעה או מהיפותרמיה.
במאמר שפורסם בכתב העת הניו יורקר, כתב טד פרנד, "ניצולים לעיתים מתחרטים על כך שקפצו באמצע הנפילה ואף לפני כן", בתמיכת עדותו של הניצול קן בולדווין אשר אמר, "מיד הבנתי שיכולתי לתקן כל דבר בחיי אשר עד אז חשבתי לבלתי ניתן לתיקון - למעט העובדה שזה עתה קפצתי מהגשר".
במהלך שנות השבעים פרסמו העיתונים השונים בסן פרנסיסקו "ספירות לאחור" כאשר מניין המתים החל להתקרב לחמש מאות. צוותי חדשות וערוצי טלוויזיה צילמו התרחשויות שונות באזור הגשר בזמן שהרשויות הצליחו לעצור ארבעה עשר מתאבדים פוטנציאלים, ביניהם אדם שהידק שלט עם הכיתוב "500" לחולצתו. המתח התקשורתי סביב הנושא התעצם עוד יותר במהלך שנת 1995 כאשר מניין המתים התקרב לאלף.
סטיל סיפר על ההלם שחש בשל ההיסטוריה עקובת הדם של הגשר, ומשום שלא נעשו מאמצים מספקים על מנת למנוע מאנשים נוספים להתאבד; "רוב הגשרים או המקומות הגבוהים בהם יש סיכון התאבדות גבוה ובעל שיעור תמותה קטלני הציבו מחסומי התאבדות בדיוק בגין הסיבה הזו".
עלילה
הסרט נפתח עם מספר קטעי צילום קצרים של הולכי רגל הצועדים לאורך הגשר ומביטים מטה אל מי המפרץ. אדם מבוגר הבוהה במים במשך מספר שניות מטפס לפתע על המעקה וקופץ אל מותו. שני גלשני מצנחים, אריק גליינס וכריס בראון, מספרים תוך כדי ראיון על מתאבד ששניהם חזו בקפיצתו מהגשר באחד הימים בהם יצאו לגלוש, ככל הנראה אותו אדם שנראה קודם לכן.
ראיונות נוספים עם חבריהם ובני משפחותיהם של המתאבדים מוצגים בהמשך, לעיתים מעורבבים זה עם זה. מתוך עשרים ושלושה מקרי ההתאבדות שהצליח צוות הצילום לתעד, מתמקד הסיפור רק בכמה אנשים בודדים; אליזבת ליסה סמית', נערה הלוקה בנפשה אשר סבלה מסכיזופרניה; ג'ין ספראג, טיפוס אובדני אשר טייל לאורך הגשר במשך שעה וחצי לפני שקפץ; פיליפ מניקו, צעיר בעל עבר נפשי רעוע אשר גילה עניין רב בגשר תוך כדי טיול משפחתי.
מספר סצנות מציגות את סיפורו של ריצ'רד וטרס, עובר אורח אשר צילם את הגשר ונתקל באישה שטיפסה מעבר למעקה והתיישבה על המסילה התחתונה. וטרס תפס אותה מצווארון חולצתה ומשך אותה חזרה למדרכה, בטרם התיישב עליה עד שהגיעה המשטרה למקום.
מקרה קפיצה נוסף הוא סיפורו המפורסם של, אשר שרד את הנפילה מהגשר והתעורר בתוך המים כאשר כלב ים שוחה תחתיו ומסייע לו לצוף אל פני השטח. הסרט מציג מספר ראיונות עמו ועם אביו בנוגע לאירועים שהתרחשו קודם, במהלך ואחרי הקפיצה מהגשר.
הפקה
צוות הצילום הורכב מקבוצה בת עשר עד שנים עשר אנשים אשר צילמו את הגשר יום ולילה לאורך מרבית שנת 2004, תוך שימוש בעדשות טלפוטו ומצלמות רחבות זווית. במהלך חודשי הצילום הראשונים הצליח הצוות ללכוד רק את התזות המים שנגרמו כתוצאה מהפגיעה במי המפרץ, ולמד על ההתאבדויות רק כאשר משמר החופים הגיע למקום. המתאבד הראשון באותה שנה לא התנהג כפי שציפו, דהיינו הפגנת סימני דיכאון או בכי, אלא נראה שמח יחסית וצחק בזמן ששוחח בטלפון; לאחר מכן השליך את חפציו הצידה בפתאומיות וקפץ אל מותו. לאורך הצילומים קפץ בממוצע אדם אחד בכל חמישה עשר ימים.
בנוסף מציג הסרט אנשים רבים אשר ניצלו בטרם הספיקו לקפוץ. צוות ההפקה ניסה להתערב בכל פעם שאיתר מתאבד פוטנציאלי, והצליח למנוע שש התאבדויות. אנשי הצוות אומנו בנוהל למניעת התאבדות בטרם החלו הצילומים, והוסיפו למכשירי הפלאפון שלהם חיוג מהיר לגוף האחראי על הגשר, כך שיוכלו להתקשר אליו בכל פעם שחשדו שאדם עומד לקפוץ ; "כולנו הגענו למסקנה שאנחנו בני אדם לפני שאנחנו יוצרי קולנוע", אמר סטיל. עם זאת, במרבית המקרים לא עמד לרשות אנשי הצוות מספיק זמן בכדי לפעול. כלל חבריהם ובני משפחותיהם של המתאבדים אשר הסכימו להשתתף בסרט לא ידעו כי צוות ההפקה החזיק בצילומים של מות יקיריהם, אולם סטיל טען כי, "כל המרואיינים, בנקודה זו, לאחר שצפו בסרט, שמחים על כך שהשתתפו בו". בסך הכל צולמו ראיונות באורך מאה ועשרים שעות.
מבקרי קולנוע
אתר האינטרנט עגבניות רקובות העניק לסרט, נכון ל-2022, ציון חיובי של 68% מתוך סיכום של חמישים ותשע ביקורות. הקונצנזוס הכללי שהביע צוות המבקרים של האתר מסר כי, "חולניות חסרת טקט או רגישות יוצאת דופן במינה? מטריד לחלוטין או מרתק לכיסא? המבקרים חלוקי דעות בנוגע לסרטו התיעודי הייחודי של אריק סטיל על גשר שער הזהב, פלא העולם המודרני ויעד התאבדותי ידוע לשמצה". אנדרו פולבר מעיתון הגרדיאן ביקר את הסרט בנימה שיפוטית מעט וציין כי הוא עשוי להיות היצירה הקולנועית המתועבת ביותר מבחינה מוסרית שנעשתה אי פעם. לדבריו, עצם העובדה שסטיל צילם את אחד המתאבדים לאורך זמן ממושך יחסית, יחד עם חוסר הכנות שהביע כלפי האחראים על הגשר בנוגע לכוונותיו, הם מעשים אשר "מעידים בשם עצמם".
דייוויד מאטין מתאגיד השידור הבריטי העלה בביקורתו את השאלה המוסרית השנויה במחלוקת, האם הסרט הוא יצירה תיעודית טהורה או אמצעי ניצול ציני? לדעתו הסרט מלא בחמלה כלפי המתאבדים, ומנסה לעורר הבנה בקרב הצופים כלפי מעשיהם. עם זאת, הודה מאטין שהסרט אינו מעורר סיפוק, וכי הוא נכשל לחשוף את מחשבות ליבם הסודיות של אלו שקפצו מהגשר.
בן ולטרס מהמגזין טיים אאוט כינה את הסרט עוצמתי, מטריד ומזעזע, אולם הותיר באוויר את השאלה האם הסרט נחשב לראוי מבחינה אתית, וסיכם כי אין זה ברור מה ניסה הסרט להשיג מעבר לזעזוע הצופים .מיק להסלה מעיתון הסן פרנסיסקו כרוניקל סבר כי בכל הנוגע לסוגיות המוסריות של הסרט יש להבחין בין המניעים של סטיל ליצירתו ובין היצירה עצמה, אשר לדעתו מתקיימת בסביבה אנושית ומעוררת רגשות של חמלה ואמפתיה. הוא סיים את ביקורתו בעצה לצופים העתידיים, כי הסרט אינו רק כזה שקשה לצפות בו אלא גם כזה שקשה לשכוח אותו.
מחלוקת
הסרט עורר תרעומת רבה בקרב האחראים על הגשר, אשר האשימו את סטיל בכך ששיקר להם בנוגע לכוונותיו. בטופס בקשת ההיתר שהציג לידי הנהלת, גוף ממשלתי נטול כוח שיפוט העוסק באחזקת המקום וניהולו, כתב סטיל כי התכוון "ללכוד את השילוב העוצמתי והיחיד במינו בין הטבע למבנה, המגשים את עצמו מדי יום בגשר שער הזהב".
תלמיד בית ספר תיכון מ, קליפורניה, בשם קייל גמבוה, נעדר מלימודיו באחד הימים בספטמבר 2013 בכדי להתאבד בקפיצה מהגשר, בעודו צועק "יאהו!" כשהוא נופל אל מותו. עיתון הניו יורק טיימס דיווח כי הוא צפה בטריילר של הסרט מספר פעמים רב. במכתב ההתאבדות שלו ציין, "אני מאושר. חשבתי שזה יהיה מקום טוב לסיים את הכל".
גוף הפיקוח הקולנועי בניו זילנד הגיש בקשה ב-2015 לידי חברת נטפליקס על מנת להסיר את הסרט משירותי הזרמת המדיה שלה בטענה שהוא מעורר מחלוקת. נטפליקס נענתה לבקשתם והסירה את הסרט מספרייתה.
אסטרטגיית חמישים המדינות
אסטרטגיית חמישים המדינות (באנגלית: Fifty-state strategy) היא אסטרטגיה פוליטית שמטרתה היא לנצח בכל 50 המדינות של ארצות הברית במערכת בחירות לנשיאות, ולא לוותר על מדינות מסוימות "שלא ניתן לנצח בהן", האסטרטגיה מיושמת בדרך כלל על מנת לפנות לבסיס רחב של קהל מצביעים ולנצח בכל המדינות גם אם הניצחון הוא בפער קטן.
אסטרטגיה זו נחשבת שאפתנית מאוד והיא מוזנחת ככל שמתקרב יום הבחירות. במרבית המקרים, זכייה במדינה אפילו בהפרש זעום – פירושה שכל הייצוג של המדינה בבחירות הולך למנצח מבלי לחלק אותם (שיטת "המנצח לוקח הכל" שנקראת בעגה המקצועית גם "טופס כללי"). אסטרטגיית חמישים המדינות מחייבת קמפיין שגורר הוצאות רבות, במיוחד שמדובר בקמפיין שנערך במדינות החזקות של היריב (לנסות להפוך מדינה כחולה לאדומה ולהפך), כאשר משאבים אלה בדרך כלל מנוצלים בקמפיינים במדינות מתנדנדות שבמרבית המקרים מציירות את זהות המנצח במערכת הבחירות.
הצלחת האסטרטגיה
בכל ההיסטוריה נשיאים זכו רק שלוש פעמים בכל המדינות. במערכת הבחירות הראשונה ב-1789 ובבחירות לנשיאות שנערכו ב-1792 זכה ג'ורג' וושינגטון בכל המדינות וזאת מאחר שאף אחד אחר לא התמודד מולו. הפעם האחרונה שנשיא זכה בכל המדינות הייתה בבחירות לנשיאות שנערכו ב-1820, שבהן ג'יימס מונרו התמודד ללא התנגדות משמעותית וניצח בכל עשרים ושלוש המדינות באיחוד שהיו באותה תקופה (אם כי ג'ון קווינסי אדמס קיבל אלקטור אחד).
ניצחון מוחלט של חמישים מדינות לא הושג מאז שהתקבלה המדינה החמישים לאיחוד, אם כי היו כמה ניצחונות שנחשבו מפליגים: גם ניקסון וגם רייגן הרפובליקנים הפסידו את מחוז קולומביה, שבו מאז חקיקת התיקון העשרים ושלושה לחוקה ב-1961, ניצחו רק מועמדים מטעם המפלגה הדמוקרטית.
כישלון האסטרטגיה
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2008 ניסה ברק אובמה צורה של אסטרטגיית חמישים המדינות. בכך שניסה להביא מצביעים דמוקרטים ממדינות אדומות עמוקות וכדי לנסות להפוך אותן לכחולות. זה התבסס במידה רבה על פנייתו של אובמה בתקופת הפריימריז במדינות רפובליקניות מאוד, כמו דרום העמוק ומדינות המישורים הגדולים, עם זאת בספטמבר צמצמם אובמה את האסטרטגיה והחליט לנטוש את הקמפיינים שערך באלסקה ובדקוטה הצפונית וכן צמצם את גודל צוות הקמפיין שלו בג'ורג'יה ובמונטנה, וזאת מאחר שהבחירה של ג'ון מקיין בשרה פיילין בתור בת זוגו למירוץ הפכה את הזכייה של אובמה באלסקה לאפשרות בלתי סבירה, פיילין זכתה לתמיכה חזקה בדקוטה הצפונית, בסופו של דבר אובמה הצליח לזכות בווירג'יניה ובאינדיאנה, שתי מדינות שלא הצביעו למפלגה הדמוקרטית מאז 1964 ואף בצפון קרוליינה שהפעם האחרונה שניצח בה מועמד דמוקרטי הייתה בבחירות לנשיאות ב-1976.
1230-1239 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 1239 - 1230 לפני הספירה
טומאת מדרס
טומאה זו, נגרמת על ידי העברת טומאה מאדם טמא לאדם או חפץ אחרים, כגון על ידי אדם זב או מצורע, וכן אשה שהיא זבה, נידה, יולדת, או מצורעת, ששכבו על חפץ המיועד למשכב או למושב - מיטה המיועדת לשכיבה או כיסא המיועד לישיבה, או רכבו על "מרכב" - חפץ המיועד לרכיבה, במקרים אלו החפץ נהפך להיות טמא מדרס, ורמת טומאתו מוגדרת כאב הטומאה והוא ראוי לטמא אדם או כלים טהורים שנגעו בו.
המקור
דין טומאת מדרס מופיע בספר ויקרא;
המילה מדרס הוא מלשון דריסה, כלומר כל כלי או חפץ העשוי לדריסת רגלי אדם. דוגמאות למדרס כוללות חפצים וכלים ששימושם רב בחיי יום-יום רגילים; כסא, ספה, מזרן או שטיח.
אופני היטמאות
חפץ הראוי להיטמא מדרס ניטמא כשאדם או חפץ בדרגת אב הטומאה מניח רוב משקל גופו על המדרס באחת מחמשה דרכים;
טומאה זו נוצרת, על ידי אחד מהטמאים הבאים:
התורה קבעה על הזב סדרת חומרות מיוחדות: א. "טומאת מדרס" - חפץ שהזב ישב, שכב, נשען או רכב עליו נעשה "אב הטומאה" כמותו. ב. "מעיינות" - נוזלי הגוף של הזב (רוק, זרע, זוב, שתן) מטמאים כ"אב הטומאה". ג. "היסט" - אדם או כלי שהזב והדומים לו הזיזו אותו, גם אם לא נגע בו, נטמא ונעשה "ראשון לטומאה".
החומרות שקיימות בזב (מדרס, מעיינות והיסט) קיימים גם בנידה ובזבה, אלא שבהן ה"מעיינות" המטמאים כוללים את דם הווסת במקום הזרע, ונוספת חומרה נוספת - גבר המקיים יחסי מין עם נידה או זבה נקרא "בועל נידה", ונעשה "אב הטומאה" כמותן. אם כי, טומאתו קלה יותר, בכך שבעוד שהנידה עצמה עושה את משכבה ומושב לאב הטומאה, עושה בועל הנידה את משכבו ומושבו לולד הטומאה בלבד.
קיים הבדל בין טומאת זב לזבה: בעוד שדם זב ורוקו מטמאים רק כאשר הם לחים, הרי שדם נידה זבה ויולדת מטמאים בין לחים ובין יבשים.
אופנים לטמא אחרים
בכוח המדרס לטמא בן אדם או חפץ טהור על ידי עשייתם למדרס אחת משבעה דברים הללו;
אם המדרס אינו משמש עוד כמדרס, למשל עור שששימש כשטיח על הרצפה, והוחלט להופכו לוילון או גובלן על ידי מעשה, אין הוא מטמא יותר בטומאת מדרס. אם כי, המדרס עצמו ימשיך להיות טמא בטומאת מגע מדרס, מאחר שהמדרס היה טמא בעבר בטומאת מדרס, נמצא שכל חוט נגע בחוט השני שהיה טמא בטומאת מדרס, ולכם גם כעת שהמדרס אינו טמא עוד בטומאת מדרס, חלה עליו עדיין טומאת מגע מדרס.
הדיון בשטיח קבוע
התוספתא דנה במקרה של מדרס שחובר לקרקע על ידי מסמרים, ודנוהו כמוכשר להיטמא טומאת מדרס. אולם, רבי דוד פארדו בפירושו 'חסדי דוד', מחליף גרסת התוספתא ומטהר שטיח שהוקבע במסמרים לקרקע מטעם שהוא בטל לגבי הקרקע, ונחשב כקרקע שאינה מקבלת טומאה.
1240-1249 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 1249 - 1240 לפני הספירה
חריסטוס צוליס
חריסטוס צוליס (ביוונית: Χρήστος Τζόλης; נולד ב-30 בינואר 2002 בסלוניקי שביוון) הוא כדורגלן יווני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת פורטונה דיסלדורף ובנבחרת יוון.
פאוק סלוניקי
צוליס הגיע אל מחלקת הנוער של פאוק סלוניקי בשנת 2018, לאחר שעבר במחלקות נוער של מספר מועדונים, ולאחר ששיחק במחלקת הנוער של פאוק סלוניקי בין השנים 2010–2016. ב-7 ביוני 2020 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 1-0 לאולימפיאקוס במסגרת ליגת העל היוונית לעונת. ב-20 ביוני הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-1 על OFI כרתים, גם כן במסגרת הליגה. צוליס שיחק במועדון במשך שתי עונות, בהן ערך 42 הופעות ליגה והבקיע שישה שערים. הוא זכה עם המועדון בגביע היווני בעונת, כשהוא עורך ארבע הופעות ומבקיע חמישה שערים.
נוריץ' סיטי
ב-12 באוגוסט 2021 חתם צוליס על חוזה לחמש עונות בנוריץ' סיטי מהפרמייר ליג. ב-24 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 6-0 על בורנמות' במסגרת הסיבוב השני של גביע הפוטבול ליג. הוא הבקיע שני שערים במשחק זה, ונבחר לשחקן המצטיין. ב-11 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג, בהפסד 1-0 לארסנל במסגרת המחזור הרביעי בליגה לעונת 2021/2022.
הבאזאר בתבריז
הבאזאר בתבריז (בפרסית: بازار تبریز, תעתיק: Bāzār-e Tabriz) הוא באזאר בעיר תבריז שבאיראן, והוא אחד הבאזארים העתיקים ביותר במזרח התיכון, ואחד הבאזארים המקורים הגדולים ביותר בעולם. ביולי 2010 הוכרז הבאזאר כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
חריסטוס צוליס
קריירה בינלאומית
ב-7 באוקטובר 2020 ערך צוליס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יוון, בהפסד 2-1 לנבחרת אוסטריה במשחק ידידות. ב-11 בנובמבר הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2-1 על נבחרת קפריסין במשחק ידידות.
הבאזאר בתבריז
תיאור
השטח שהוכרז בתבריז כאתר מורשת עולמית מורכב מלב הבאזאר ההיסטורי, המסגד הכחול שהיה מקושר ללב הבאזאר באמצעות שלושה באזארים משניים, ובאזאר סורקהאב שהוא אחד הבאזארים הקדומים ביותר בתבריז שעדיין קיימים. במתחם הבאזאר יש סוגים אחדים של מבנים:
מלבד המבנים הללו היו בבאזאר גם בית קירור אחד, חמישה בתי ספר, חמישה חמאמים, 28 מסגדים, שלוש ספריות וחמישה בתי ספר. שני המסגדים הראשיים הם מסגד ג'אמע והמסגד הכחול. מסגד ג'אמע נבנה לפני המסגד הכחול, אך הוא נחרב ברעידת אדמה ונבנה מחדש. אף על פי כן נותרה בו כתובת בכתב כופי, המתוארכת לתקופת השושלת האילח'אנית. המסגד הכחול זכה לשמו כיוון שאריחי הפסיפס שלו הם בצבע כחול. גם הוא נפגע ברעידת האדמה שהחריבה את מסגד ג'אמע, ונבנה מחדש לאחר מכן.
מאז הקמתו התבססה פעילות הבאזאר על מערכת חברתית ומקצועית בעלת ארבעה חלקים: מסחר, תחבורה פנימית, ביטחון וממשל. באזור המסחרי בוצעו פעילויות רבות שהיו חיוניות כגון מכירות סיטונאיות או מכירות קמעוניות. האזור המנהלי הכיל שירותים שונים כגון בנקים וסדנאות עבודה. כיום הבאזאר משמש גם לעריכת טקסים דתיים. הידוע מביניהם הוא טקס יום העשוראא, שבו הסוחרים מפסיקים לעבוד למשך 10 ימים ובתוך הבאזאר נערכים טקסים דתיים.
היסטוריה
העיר תבריז שימשה כבירת הממלכה לסירוגין במאה ה-12 ובמאה ה-13, ולאחר שהמונגולים בראשות הולגו ח'אן החריבו את בגדאד ב-1258 זכתה תבריז למעמד בכיר יותר כמרכז סחר אזורי. העיר הייתה בשיא פריחתה החברתית והכלכלית בין 1316 ל-1331, והיא זכתה לתיאורים מחמיאים בכתביהם של נוסעים ידועים בני התקופה כגון אבן בטוטה ומרקו פולו.
מיקומה האסטרטגי של העיר סייע לה לשגשג גם לאורך המאה ה-15, ובין תחילת פריחתה למאה ה-15 היא שימשה נקודת מעבר לשיירות רבות שנעו מכיוון מערב ומכיוון דרום לכיוון מזרח, וזאת בנוסף לפיתוח תעשיות כגון תעשיית הטקסטיל ומדיניות מיסוי נוחה. ב-1258 הוקם הסאהב-אבאד, שהיה אזור פתוח טקסי שהיה מוקף במבנים החשובים ביותר בתבריז באותה עת. סאהב-אבאד שימש גם לעריכת מצעדים צבאיים וגם כאתר כנסים. בראשית המאה ה-16 נבחרה תבריז כבירת האימפריה הספווית, והעיר הפכה לאחד ממרכזי הממשל החשובים של האימפריה הספווית. האימפריה הייתה נתונה לאיום עות'מאני, וכתוצאה מכך הוחלט להעביר את עיר הבירה לקזווין ובהמשך לאספהאן. בהמשך המאה ה-16 וגם במאה ה-17 הפכה תעשיית הייצור המקומית ליותר מגוונת, וכללה בין היתר גם הכנת סבונים, אריגה, וייצור נשק. נפח הפעילות המסחרית גדל אף הוא.
האימפריה הרוסית כבשה את העיר ב-1826, אך היא חזרה לשלטון פרסי כעבור שנתיים בלבד. במאה ה-19 הועבר המרכז הממשלתי מסאהב-אבאד, ומיקומו החדש היה בקרבת שער אאלה דרומית לנהר מֶהְרָאן. על שטחו של סאהב-אבאד הוקמה כיכר סאהב-אול-אמר, ומסגד ג'אמע שוקם. הבאזאר ספג נזקים כבדים כתוצאה משיטפון שפקד את המקום ב-1871. לצורך עבודות השיפוץ נערכו סקר ומיפוי של הבאזארים, ותוצאותיהם השתמרו מאז. לאחר מכן החלו עבודות השיפוצים.
ב-1906, במהלך המהפכה החוקתית הפרסית, נסגר הבאזאר ותושבי תבריז הפגינו נגד הממשלה במחאה על כך שהשאה חתם על החוקה החדשה והפרלמנט הראשון כונס. בהמשך המאה ה-20 נסללו בתבריז דרכים רחבות יותר, וכתוצאה מכך נותק הקשר בין לב הבאזאר לבין חלקים אחרים שלו. מאז שנות ה-80 נערכו בבאזאר עבודות שיפוץ אחדות במסגד ג'אמע, במסגד הכחול ובמבנים מסחריים אחדים.
טרכיט
טרכיט הוא סלע יסוד געשי בהיר, בעל מרקם אפינטי עד פורפירי. סלע זה הוא המקביל לסלע הפלוטוני סיאניט (שהוא גס-גביש). הרכב המינרלים הוא בעיקר פצלת השדה אלקלית, כמות קטנה של פלגיוקלז וקוורץ או פלדשפטואיד כדוגמת נפלין עשויים גם הם להימצא בסלע (ראו דיאגרמת QAPF). מינרלים משניים נפוצים הם ביוטיט, קלינופירוקסן ואוליבין.
מקור השם מיוונית τραχύς (טרכיס) – "מחוספס". לעיתים קרובות יש בטרכיט חללים זעירים שבעטיים הופכים משטחים שבורים של דוגמיות מסלעים אלו למחוספסים ובלתי סדירים ומתכונה זו נגזר שמם. את הכינוי לסלעים אלו נתן המינרלוג הצרפתי אלכסנדר ברוניאר ב-1813 לסלעים מסוגים מסוג זה מחבל אוברן בצרפת.
הרכב כימי
טרכיט כולל בין 60% ל-65% סיליקה, פחות SiO2 מריוליט ויותר (Na2O בתוספת K2O) מדקיט. הבדלים כימיים אלו עקביים עם מיקומו של הטרכיט במיון TAS, והם אחראיים למינרלוגיה העשירה בפצלת השדה של סוג סלע זה.
מינרלוגיה
סלעי טרכיט בנויים בעיקר מפצלת שדה מסוג סנידין. הכינוי ניתן בתחילה לסלעים מסוגים מסוג זה מחבל אוברן בצרפת, אבל כבר תקופה ארוכה כוללים תחת כינוי זה סלעים שהרכבם חורג מההגדרה לעיל. בפועל נכללים קוורץ-טרכיט (כיום מכונה ליפאריט או ריוליט) וטרכיט-אוליגוקלז, שכיום הוא משויך בצורה נכונה יותר לסלעי אנדזיט. נוהגים בדרך כלל לתאר את הטרכיט כמקבילה הגעשית של סלעי סיאניט פלוטוניים. המינרל הדומיננטי, סנידין, מופיע בשני דורות של היצירה, או במילים אחרות הן כגבישים פורפיריים, גדולים מפותחים היטב וכמוטות קטנים בלתי שלמים היוצרים את מסת האם הקריסטלינית. כל הגבישים מסודרים באותו כיוון, המעיד על כיוון זרימת הלבה. תכונה זו נתנה הכינוי "מרקם טרכיטי" למרקם סלע שבו יש גבישים גדולים המסודרים באותו כיוון. יחד יש תמיד כמות קטנה של פלגיוקלז, בדרך כלל אוליגוקלז, אך פצלת שדה האשלגנית (סנידין) כוללת כמות נכבדת של פצלת שדה נתרנית (אלביט), ולכן תכונותיה דומות לאנורתוקלז או קריפטופרתיט מאשר לסנידין טהור. פורפיריות מעוינת היא דוגמה לפנוקריסטים פורפיריים גדולים בצורת מעוין המשובצים במסת אם דקת גרגיר במיוחד.
קוורץ בדרך כלל נדיר בטרכיט, אבל טרידימיט (שבדומה בנוי מסיליקה) נפוץ למדי, אם כי לעיתים רחוקות הגבישים שלו גדולים מספיק על מנת שניתן לראותם בלי עזרת מיקרוסקופ, אבל בשקפים מנוסרים של הסלע הוא מופיע כלוחיות משושות קטנות, החופפות אחת על השנייה ויוצרות מקבצים צפופים, כמו פסיפס או כמו רעפים על גג. לעיתים קרובות הן מכסות את שטח הפנים של הגבישים הגדולים יותר של פצלת השדה או שהן מצפות את דפנות החללים בסלע, שבהם הן יכולות להתערבב עם אופאל חסר צורה או כלקדון סיבי. בסלעי טרכיט עתיקים קוורץ משני נפוץ, וככל הנראה הוא נוצר מגיבוש מחדש של טרידימיט.
בין המינרלים המאפיים הנוכחים בסלע הנפוץ ביותר הוא אוגיט. צבעו בדרך כלל ירוק חיוור, וגבישיו הקטנים הם לעיתים קרובות בדרך כלל מושלמים. גם הורנבלנדה חום וביוטיט מצויים בסלע, והם בדרך כלל מוקפים בגבולות קורוזיה שחורים המורכבים ממגנטיט ופירוקסן; לעיתים ההמרה מושלמת ולא נותר עוד הורנבלנדה או ביוטיט, אף שתבנית מקבץ המגנטיט והאוגיט מרמזת בבירור מאילו מינרלים הם נגזרו. אוליבין נדיר, אף שנמצא בכמה סלעי טרכיט, כמו אלו בארסו (Arso) שבאיסקיה. סוגים בסיסיים של פלגיוקלז, כדוגמת לברדוריט, מוכרים גם הם כפנוקריסטים בחלק מהטרכיטים באיטליה. אובחנו גם סוגים חומים כהים של אוגיט ופירוקסן (היפרסתן או ברונזיט), אבל הם אינם נפוצים. אפטיט, זירקון ומגנטיט נוכחים תמיד כמינרלים משניים.
סלעי טרכיט, בהיותם עשירים בפצלת שדה אשלגנית, בהכרח מכילים כמויות משמעותיות של מינרלים אלקליים. בהיבט זה הם מתקרבים לסלעי פונוליט. לעיתים מצויים בהם מינרלים מקבוצת הפלדשפטואידים, כדוגמת נפלין, סודליט ולוסיט, וסלעים מסוג זה ידועים כטרכיטים פונוליטיים. גם האמפיבולים המכילים נתרן והפירוקסנים שאופייניים לפונוליטים עשויים להימצא בחלק מסלעי הטרכיט, וכך צומחים גבישי אגירין או אגירין אוגיט על גבישי דיופסיד, וריבקיט עשוי להימצא בגידולים ספוגיים בין פצלות השדה של מסת האם (כמו בטרכיט מברקום (Berkum) שעל הריין). בדרך כלל סלעים טרכיטיים הם פורפיריים, וכמה מהדוגמאות הטובות ביותר, כדוגמת הטרכיט מדרכנפלס (Drachenfels) שעל הריין, מראים תכונה זו בצורה נרחבת. בסלעים אלו גבישי סנידין גדולים (בין 2 ל-5 סנטימטרים) מפוזרים בתוך מסת האם דקת הגרגיר. עם זאת, בסלעי טרכיט רבים הפנוקריסטים מעטים וקטנים, ומסת האם היא יחסית גסת גרגיר. המינרלים המאפיים מופיעים לעיתים רחוקות בדמות גבישים גדולים, ובדרך כלל אינם בולטים בדגימות יד של סלע זה. בדרך כלל מזהים שני סוגים של מסת אם: הטרכיטית, הבנויה ממוטות ארוכים צרים הכמעט מקבילים של סנידין, והאורתופירית (orthophyric), הבנויה ממנסרות ריבועיות או מלבניות של אותו מינרל. לעיתים משולב גם אוגיט גרגירי או ריבקיט ספוגי במסת האם, אבל ככלל, חלק זה של הסלע בנוי ברובו מפצלת השדה. קיימת גם צורות זגוגיות של טרכיט (אובסידיאן), למשל באיסלנד, וידועים סוגים פומיסיים (מטנריפה ומקומות נוספים), אבל לסלעים אלו בניגוד לריוליטים, יש נטייה עזה להתגבש, ולעיתים רחוקות הם זגוגיים במידה משמעותית.
תפוצה
באירופה מיוצגים סלעי טרכיט היטב בסלעים הגעשיים הצעירים מהשלישון. בבריטניה הם מופיעים באי סקאי כקילוחי לבה וכדייקים או כמחדרים, אבל ביבשת אירופה הם נפוצים הרבה יותר, כמו במחוז הריין והרי האייפל, כמו כן באוברן בבוהמיה ובגבעות אאוגני (Colli Euganei) בסמוך לפדובה בצפון איטליה. בסביבות רומא, נאפולי והאי איסקיה נפוצים לבות וסלעי טוף טרכיטיים. בארצות הברית סלעי טרכיט נפוצים פחות, ומוכרים מאזור דקוטה הדרומית (הגבעות השחורות). באיסלנד, האיים האזוריים, טנריפה והאי אסנשן יש לבה טרכיטית צעירה, וסלעים מסוג זה מופיעים גם ברכס קיימבווארה (Cambewarra Range) בניו סאות' ויילס ובפארק הלאומי מיין ריינג' (Main Range National Park) בקווינסלנד שבאוסטרליה. כמו כן במזרח אפריקה, מדגסקר, עדן ומקומות נוספים רבים.
סלעי טרכיט אינם נדירים גם בין הסלעים הגעשיים העתיקים יותר, אם כי לעיתים קרובות הם תוארו תחת השמות אורתופיר (orthophyre) ואורתוקלז-פורפירי, בעוד שאת השם טרכיט שמרו לסלעים מהשלישון או לסלעים צעירים יותר בעלי הרכב דומה. באנגליה יש סלעי טרכיט מהפרם במחוז דבון וסלעי טרכיט מהקרבון נתגלו במקומות רבים בעמק המרכזי של סקוטלנד. האחרונים כמעט שאינם שונים ממקבליהם המודרניים יותר באיטליה ובעמק הריין, אבל האוגיט והביוטיט הוחלפו לעיתים קרובות על ידי כלוריט ותוצרים משניים אחרים. טרכיטים מהפרם מצויים גם במדינות תורינגיה וחבל הסאר בגרמניה.
סלע קרוב לטרכיט הוא קראטופיר (keratophyre), המצוי בעיקר שכבות מהפלאוזואיקון בהרי הרץ בגרמניה וברמות הדרומית של סקוטלנד, בקורנוול וכו'. המרקם שלהם בדרך כלל טרכיטי (כלומר פוריפירי כשהגבישים בכיוון אחד), והם בנויים בעיקר מפצלת שדה אלקלית (בעיקר אנורתוקלז, אבל גם אלביט ואורתוקלז), בתוספת כמויות קטנות של כלוריט ותחמוצות ברזל.
Lotus (אלבום של כריסטינה אגילרה)
Lotus (בעברית: לוטוס) הוא אלבום האולפן השביעי של הזמרת האמריקאית כריסטינה אגילרה, אשר יצא לאור ב-9 בנובמבר 2012 דרך חברת התקליטים RCA. מהאלבום יצאו לאור שני סינגלים: הראשון, "Your Body", מוקם ברוב במצעדים ברוב הארצות בעולם מעל המקום ה-40; והסינגל השני והאחרון, "Just a Fool" בליווי בלייק שלטון, הגיע אל המקום ה-71 במצעד הבילבורד הוט 100 והצלחתו המסחרית הייתה זעומה.
האלבום משלב סגנונות פופ עם אלמנטים של דאנס-פופ, שירי רוק קצביים ובלדות לפסנתר. אגילרה תיארה את האלבום כ"לידה מחדש" בשבילה. על פי אגילרה, בתהליך יצירת האלבום היא שאבה השראה מאירועים שונים בחייה - מהכישלון המסחרי של אלבום האולפן השישי שלה, Bionic, מהשתתפותה כשופטת בתוכנית הריאליטי "The Voice", ומגירושיה מבעלה לשעבר, ג'ורדן בראטמן.
עם יציאתו קיבל Lotus ביקורות מעורבות מצד מבקרי המוזיקה, אשר רובן היו אמביוולנטיות כלפי מילות השירים ומצאו את המוזיקה שלו קונבנציונלית ומיינסטרימית. הוא הגיע למקום השביעי ברשימת בילבורד 200, עם מכירות של 73,408 עותקים בארצות הברית בשבוע הראשון ליציאתו - כמות קטנה יחסית אשר סימנה את Lotus כנקודת השפל בקריירה של אגילרה.
רקע
לאחר יציאת אלבום האולפן השישי של אגילרה; Bionic, שנכשל מבחינה מסחרית, והגירושים שלה מבעלה לשעבר ג'ורדן בראטמן, הופיעה אגילרה בתפקיד הבכורה שלה בסרט הקולנוע "בורלסק", והקליטה את הפסקול הנלווה אליו. לאחר מכן הצטרפה הזמרת אל צוות השופטים בתוכנית הכישרונות "The Voice" ושיתפה פעולה עם הלהקה מארון 5 בלהיט "Moves Like Jagger" אשר שהה כארבעה שבועות בראש מצעד הבילבורד הוט 100. לאחר אירועים אלה, הכריזה אגילרה כי היא מעוניינת להקליט את אלבומה השביעי, באומרה כי היא רוצה להקליט שירים איכותיים ואישיים. אגילרה אמרה כי האלבום יהיה "השיא של כל מה שחוויתי עד לנקודה זו... זה הכל סוג של לידה מחודשת בשבילי". היא המשיכה והוסיפה כי האלבום יהיה על "ביטוי עצמי וחופש" עקב המאבקים האישיים שאותם היא נאלצה לעבור בשנים האחרונות.
בתוכנית האירוח האמריקנית: "The Tonight Show", אמרה הזמרת כי הקלטת האלבום נמשכה לאורך זמן, מפני ש"אני לא אוהבת פשוט לקבל שירים ממפיקים. אני אוהבת שהם באים ממקומות אישיים יותר... אני מאוד מתרגשת. זה כיף, מרגש, מופנם, זה הולך להיות נהדר". בריאיון למגזין המוזיקה רולינג סטון, אמרה אגילרה כי האלבום היה "בעל המון שכבות ומאוד עמוק" וכי היא רצתה לשתף את כולם בצדדים השונים שלה שהופכים אותה למי שהיא.
אגילרה הכריזה כי האלבום ייקרא "Lotus" דרך חשבון הטוויטר שלה ב-12 בספטמבר 2012. היא חשפה את עטיפת האלבום ב-5 באוקטובר 2012 וקיבלה עליה ביקורות חיוביות מצד מבקרים רבים אשר החמיאו על דמותה של אגילרה בה. רבים גם השוו אותה אל עטיפת אלבומה הרביעי של הזמרת, Stripped. האלבום דלף לאינטרנט ב-5 בנובמבר ויצא רשמית ב-9 בנובמבר 2012 דרך חברת התקליטים RCA.
תוכן ולחנים
Lotus משלב סגנונות פופ עם אלמנטים של דאנס-פופ, שירי רוק קצביים ובלדות לפסנתר. השיר הפותח את האלבום נקרא "Lotus Intro", אשר הושפע מתשוקתה של אגילרה למוזיקת צ'יל אאוט אלקטרונית. השיר בעל טון "מהפנט וחשוך" והוא מתאר לדברי אגילרה את לידתה המחודשת, בדומה למחזור החיים של צמח הלוטוס. הדמו המקורי לשיר כלל סימפול לשיר "Midnight City" של להקת M83, אך הדבר לא אושר מבחינת זכויות יוצרים, ולבסוף הסימפול לא נכלל בגרסה הסופית של השיר. "Army of Me" הוא שיר דאנס-פופ מהול בסגנון הרוק פופ; אגילרה תיארה אותו כגרסה מחודשת ללהיטה "Fighter" משנת 2003, כינתה אותו "Fighter 2.0", וטענה כי הקליטה אותו עבור מעריציה החדשים והצעירים יותר, אשר עשויים שלא להכיר את המוזיקה הקודמת שלה.
הרצועה "Red Hot Kinda Love" משלבת מגוון סגנונות מוזיקליים, הכוללים מוזיקת דאנס, פופ, דיסקו, היפ-הופ ומוזיקה לטינית. השיר "Make the World Move" בליווי סי-לו גרין מורכב גם הוא מכמה סיגנונות שונים אשר כוללים דאנס, R&B וסול. הרצועה הבאה באלבום אשר גם יצאה כסינגל הבכורה ממנו, "Your Body", משלבת את הסיגנונות אלקטרופופ, R&B ודאבסטפ. מילות השיר "Your Body" עוסקות באישה שמקיימת יחסי מין עם גבר זר באופן אקראי על מנת להתגבר על פרידה מבן זוגה לשעבר. "Let There Be Love" הוא שיר דאנס-פופ אלקטרוני; בביקורת של מגזין בילבורד לאלבום, השווה נדרו האמפ את מנגינת השיר אל מנגינות השירים "DJ Got Us Fallin' in Love" ו-"Scream" של הזמר אשר. הבלדה "Sing for Me" מדברת על אהבתה של אגילרה לשירה, המחזקת אותה. "Blank Page" היא בלדה לפסנתר, על החשיבות של התנצלות והודאה בכך שלאדם אולי יש חרטות, ועל מציאת דרך להתפייס עם עצמו ועם המצב.
"Circles" הוא שיר פופ בעל השפעה מסגנון הרוק אלטרנטיבי, הוא מופנה אל שונאיה של אגילרה; הוא פותח במילים "תסתובב במעגלים על האצבע האמצעית שלי". "Best of Me" היא בלדה אודות שברון לב כתוצאה ממערכת יחסים כושלת ועל כך שלא לתת לאנשים אחרים להפיל את האדם. השיר אשר סוגר את האלבום בגרסה הסטנדרטית שלו הוא "Just a Fool", שגם יצא כסינגל השני מהאלבום, בליווי בלייק שלטון. השיר הוא בלדת פופ על כאב וחרטה לאחר סיום מערכת יחסים, מצד שני בני הזוג.
"Your Body"
"Your Body" יצא ב-17 בספטמבר 2012 כסינגל הבכורה מתוך האלבום. לפני שיצא באופן רשמי, דלפה גרסת דמו לשיר בכותרת "Fuck Your Body". השיר מדבר על אישה שמקיימת יחסי מין עם גבר זר באופן אקראי על מנת להתגבר על פרידה מבן זוגה לשעבר. הפקתו משלבת את הסיגנונות אלקטרופופ, R&B ודאבסטפ. עם יציאתו של הסינגל, הוא זכה לביקורות חיוביות מצד מבקרים רבים ששיבחו את שירתה של אגילרה בו ואת הפקתו. בשבוע הבכורה של השיר במצעד בילבורד הוט 100 הגיע הסינגל למקום ה-34 ולמקום הראשון בטבלת שירי הדאנס הלוהטים ביותר, עם מכירות של 103,000 עותקים בארצות הברית בשבוע הראשון ליציאתו. במצעד 100 שירים הלוהטים בקנדה הגיע הסינגל בשיאו למקום ה-10. הצלחתו של הסינגל הייתה יחסית בינונית, אך הוא עזר לאגילרה לשוב לתודעה כזמרת, מאז כישלון אלבומה Bionic ב-2010.
הקליפ הנלווה לסינגל יצא ב-28 בספטמבר 2012, ומציג את אגילרה כרוצחת גברים סדרתית לאחר שהיא מפתה אותם לקיים עמה יחסי מין. למרות זאת בקליפ לא נראית אלימות ממשית, במקום זאת מוצגים למשל כתמי צבע כחול כדמו של הנרצח כביכול, וקונפטי ורוד לאחר שאגילרה חובטת בראשו של גבר. הקליפ זכה לביקורות חיוביות מצד מבקרים, ששיבחו את ההומור שבו, ורבים אף כינו אותו כקליפ הטוב ביותר של אגילרה עד כה.
אגילרה הופיעה עם הסינגל לראשונה בתוכנית האמריקאית "Late Night with Jimmy Fallon" ב-2 בנובמבר 2012.
הופעות
על מנת לקדם את Lotus ערכה כריסטינה אגילרה מספר הופעות עם שירים מהאלבום וסינגלים ממנו. ב-2 בנובמבר 2012 ביצעה את השיר ""Your Body" בתוכנית "Late Night with Jimmy Fallon". ב-13 בנובמבר 2012 הופיעה יחד עם סי-לו גרין בשיר "Make the World Move" במהלך העונה השלישית של תוכנית הריאליטי "The Voice". בטקס ה-40 של פרס המוזיקה האמריקאית אשר נערך ב-28 בנובמבר 2012 הופיעה אגילרה עם מחרוזת של שלושה שירים מתוך האלבום: "Lotus Intro", "Army of Me" ו-"Let There Be Love". ב-19 בנובמבר 2012 הופיעה שוב בתוכנית "The Voice" יחד עם בלייק שלטון עם הסינגל השני מתוך האלבום, "Just a Fool", ולמחרת ביצעה את השיר "Let There Be Love" בתוכנית יחד עם הנבחרת שלה כמנטורית. בתוכנית האירוח של אלן דג'נרס, The Ellen DeGeneres Show, ב-7 בדצמבר 2012 ביצעו אגילרה ושלטון את השיר "Just a Fool" שוב. ב-3 בינואר 2013 הופיעה אגילרה עם השיר "Blank Page" בטקס People's Choice Awards.
ביקורות
Lotus קיבל ביקורות מעורבות מצד מבקרי מוזיקה. אתר האינטרנט Metacritic נתן לאלבום ציון של 56 מתוך 100, אשר מבוסס על 12 ביקורות של מבקרים מקצועיים. שרה רודמן מהעיתון Tהבוסטון גלוב אמרה כי האלבום הוא "התחלה טובה במאמץ למקד את תשומת הלב בכישוריה של אגילרה", אך הוסיפה כי ישנן "מספר רצועות שחוזרות על עצמן". מגזין המוזיקה Q כינה את האלבום "חסר ייחוד", והרגיש כי "שום דבר בו לא באמת בולט". אנני זאלסקי מהעיתון The A.V. Club טענה שהאלבום "הולך על בטוח", והאשימה את אגילרה על "פשטות הקול שלה ומילות השירים על מנת ליצור שירים קלילים בשביל הצלחה מסחרית". מליסה מירז מהמגזין אנטרטיינמנט ויקלי מצאה את המנוני העצמה באלבום "סותרים את עצמם כהיותם לא מקוריים", ומתחה ביקורת על ה"חניקה הדיגיטלית" של קולה של אגילרה אשר "מנקזת את כל הרגש".
המגזין המקוון, Slant Magazine, טען כי משום ש-Lotus "הוא האלבום הקצר ביותר של אגילרה מאז אלבום הבכורה שלה, הוא בעל פחות שירים שנועדו רק כדי למלא את האלבום, אך הוא גם לגמרי בעל פחות מצוינות". ג'ו קרמנאיקה בביקורת למגזין הניו יורק טיימס אמר כי הכיוון הקונבנציונלי של האלבום הוא "הפשע הגדול ביותר שלה, יותר מאי-ההרפתקנות המוזיקלית או הדגש במילות השירים התפלות על עזרה עצמית, וגם יותר מחוסר הרצון להישען על קולה של אגילרה – הדבר שהפך אותה למיוחדת". ג'ון דולן ממגזין המוזיקה רולינג סטון כינה את האלבום "צונאמי של חומצה גופרתית".
בביקורות חיוביות יותר, סטיבן תומאס ארלוויין מאתר האינטרנט Allmusic כתב כי "אגילרה מרגישה בנוח בטריטוריה המוכרת ומעט מרעננת הזאת". סיימון פרייס מהעיתון The Independent אמר כי "הרגעים הטובים ביותר באלבום הם שירי האלקטרו פופ". מלודי לאו ממגזין Exclaim! אמר כי אגילרה הפכה ל"מרעננת" יותר באלבום הזה, והרגיש כי היא "זורחת יותר כאשר היא ישירה, כנה ופגיעה". סלינה מרפי מ-Hot Press טענה כי הכיוון של Lotus הוא "בטוח יותר" וכי "מצב ברירת המחדל" של אגילרה עושה את השיפור של Lotus מאלבומה הקודם: Bionic.
בישראל כתב גל אוחובסקי לאתר mako כי אגילרה "שוב לא מצליחה לנפק אלבום ראוי, שיהיה לו סנטר, ויהיו בו מספיק שירים טובים" וכי "אם מאזינים לשירים בדיסק בנפרד, ובהפסקות, מתקבל הרושם שהם טובים בהרבה מהמכלול". אלכס פולונסקי כתב באתר וואלה! כי אגילרה "כל כך פחדה שגם באלבומה החדש יאשימו אותה בהעתקה, עד שהיא התרחקה מכל אלמנט מוכר ויצרה ב'Lotus' מקבץ שירים שמרוב ניסיון להתבדל יצא חסר אופי ונשמה" וכינה אותו כ"אלבום בנאלי ולא חדשני".
Lotus דורג במקום ה-17 ברשימת "20 אלבומי הפופ הטובים ביותר של שנת 2012" של מגזין Spin בעוד שאנטרטיינמנט ויקלי "הכתיר" אותו כאלבום הגרוע ביותר בשנת 2012.
לורה אייקמן
לורה הולי אייקמן (באנגלית: Laura Holly Aikman; נולדה ב-24 בדצמבר 1985) היא שחקנית אנגלייה.
ביוגרפיה
אייקמן נולדה ברובע ברנט של העיר לונדון. היא בתם של במאי הקולנוע סטיוארט סנט פול ושל ג'ין. היא למדה בבית הספר לבנות Haberdashers' Aske's School for Girls. יש לה אח בשם לוק.
ב-2009 הופיעה אייקמן בסדרת הדרמה הקומית "Personal Affairs" בתפקיד לוסי. ב-8 באוגוסט 2009 פורסם שהיא תצטרף לצוות שחקני הסדרה "חדר מיון" בתפקיד מיי פלפס. אייקמן שיחקה ב-35 פרקים בסדרה, והפרק האחרון בהשתתפותה שודר ב-8 במאי 2010. בדצמבר 2010 הופיעה אייקמן בתפקיד פקידת קבלה בסרט של BBC Switch בשם " Rules of Love". עוד כיכבה אייקמן בסיטקום הבריטי "Not Going Out" בתפקיד דבי. במשך שנתיים הופיעה אייקמן בתוכנית "4 O'Clock Club" של CBBC בתפקיד מלאני פופי, מורה למוזיקה.
ב-2012 כיכבה אייקמן לצדו של לי פרנסיס, בדמות קית' למון, בתוכנית הטלוויזיה "Lemon la Vida Loca". היא גילמה את רוזי, חברתו מיורקשייר. אייקמן הכריזה שהיא לא תחזור לתוכנית בעונה השנייה, על אף שהופיעה בפרק הראשון. ביולי 2014 פורסם שאייקמן תצטרף לצוות שחקני הסדרה "דרך ווטרלו" בעונה העשירית והאחרונה, ותשחק בתפקיד לורנה הצ'ינסון, סגנית המנהל.
דורון כהן (מנהל)
דורון כהן (נולד ב-27 בספטמבר 1960) הוא מנהל ישראלי, משמש כמנכ"ל השקעות דיסקונט ויו"ר חברת התקשורת סלקום. כיהן כמנכ"ל משרד האוצר מאוגוסט 2011 עד אפריל 2013. קודם לכן, ובמקביל, שימש כמנהל רשות החברות הממשלתיות מאוקטובר 2009 ועד יולי 2012.
לורה אייקמן
ביוגרפיה
אייקמן השתתפה בעונה השנייה של הסיטקום של רשת ITV "החבר'ה מהלשכה" שעלה לשידור ב-2014.
דורון כהן (מנהל)
פעילות מקצועית
כהן הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ובחשבונאות מאוניברסיטת תל אביב, ותואר מוסמך במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן. חבר בלשכת רואי החשבון החל מ-1988.
עבד שלוש שנים כרואה חשבון במשרד קסלמן וקסלמן (כיום PricewaterhouseCoopers) ולאחר מכן כיועץ כלכלי לשר התמ"ת. בהמשך היה פעיל במיזמים עסקיים פרטיים בשוק הבינלאומי וכן מילא מספר משרות ניהול בכירות, ובהן חשב הקונצרן ומבקר פנים בכימיקלים לישראל בע"מ, סמנכ"ל Elite International B.V, סמנכ"ל כספים בקבוצת דפי זהב, ויו"ר מועצת המנהלים ומנכ"ל בחברת עמידר.
לורה אייקמן
ביוגרפיה
ב-16 במרץ 2015 הופיעה אייקמן בתפקיד קפטן אלן בסט בסדרה "Bluestone 42". ב-2016 שיחקה בסדרה הקומית של נטפליקס "חולה אהבה".
דורון כהן (מנהל)
פעילות מקצועית
באוקטובר 2009 החל לכהן כמנהל רשות החברות הממשלתיות. עם כניסתו לתפקיד החליט על שינוי ארגוני שעיקרו הקמת אגף לפיקוח בקרה ודיווח ויחידה מקצועית לחשבונאות, מהלך שהביא לשיפור ניכר ביכולת הפיקוח של הרשות, ברמת הדיווח החשבונאי ולדיווחים במועד של החברות הממשלתיות. בתקופתו הופרטו הבנק לפיתוח התעשייה, החברה לאוטומציה וחברת נמל אילת. סיים תפקידו זה ביולי 2012.
באוגוסט 2011 מונה למנכ"ל משרד האוצר (תחילה כמנכ"ל בפועל וממאי 2012 במינוי רשמי), במקביל לתפקידו כמנהל רשות החברות הממשלתיות. הוא נכנס לתפקיד זה בעיצומם של שני משברים: המחאה החברתית בישראל של קיץ 2011, והמשבר בשוקי הכספים הגלובליים לנוכח המשבר הכלכלי ביוון ובשאר מדינות דרום אירופה (PIIGS). מיד עם כניסתו לתפקיד ניהל את מדיניות משרד האוצר ליישום המלצות ועדת טרכטנברג והקים צוות היערכות למשבר גלובלי ולמקרה של משבר או התפרקות של גוש האירו. באותה עת חדלה אספקת הגז הטבעי ממצרים לישראל. המשק נקלע למשבר אנרגיה שעלותו יותר מ-15 מיליארדי שקלים, מצבה הפיננסי של חברת החשמל הורע משמעותית ותעריף החשמל היה אמור לעלות ביותר מ-40%. כהן ניהל את טיפול הממשלה במשבר, העמיד לרשות חברת החשמל סל כלים לסיוע פיננסי, לרבות ערבויות מדינה, ויצר מתווה (מתווה כהן) שמיתן ופרס על פני שלוש שנים את השפעת העלות העודפת של הדלקים על תעריף החשמל.
פעל במסגרת מספר ועדות לשיפור השירות הציבורי. בין הוועדות העיקריות הוועדה לאסטרטגיה אותה הוביל יחד עם פרופ' יוג'ין קנדל, יו"ר המועצה הלאומית לכלכלה. הוועדה קבעה מוסדות ותהליכים שיאפשרו תהליך מתמיד של גיבוש אסטרטגיה כלכלית וחברתית לממשלה. ועדת המשילות בראשות מנכ"ל משרד ראש הממשלה, הראל לוקר. במסגרת הוועדה התווה כהן תהליך להגברת השקיפות והשיתופיות בתהליך הכנת תקציב המדינה. כהן סבר שעל משרד האוצר להעביר חלק מן האחריות והסמכויות בהכנת התקציב למשרדי הממשלה הרלוונטיים. לדעתו, תהליך כזה יעצים את המשרדים וישפר את יכולותיהם המקצועיות.
הוועדה השלישית, הוועדה לשיפור השירות הציבורי. כהן עמד בראש הצוות לשיפור הגמישות הניהולית, השכר הדיפרנציאלי והעצמת ההון האנושי. הצוות המליץ על שינוי מקיף בהערכת העובדים, ביטול שכר עידוד ומתן שכר דיפרנציאלי ומענקים כגמול על מצוינות. כמו כן המליץ הצוות על קציבת קדנציות לסגל הבכיר והבניית תהליכים לריענון השורות לקידום של עובדים בסגל הבכיר של שירות המדינה.
כהן הוביל שני מהלכים ארגוניים חשובים במשרד האוצר. הקמת התקשוב הממשלתי כולל היחידה לשיפור השירות הציבורי והקמת האגף המאוחד של הכלכלן הראשי והכנסות המדינה. אגף שנועד להעצים את יכולת המחקר הכלכלי, מדיניות המיסים ומדיניות מבוססת מחקר במשרד האוצר.
לאחר פרישתו מונה לנשיא איגוד המבקרים הפנימיים.
בינואר 2015 מונה ליו"ר הדירקטוריון של חברת IBC, המחזיקה ב-60% ממיזם הסיבים האופטיים Unlimited.
במרץ 2020 התמנה ליו"ר הדירקטוריון של חברת התקשורת סלקום.
חיים אישיים
כהן נשוי לד"ר רויטל כהן ולהם ארבעה ילדים.
חמידות
המונח חמידות הוא מונח סובייקטיבי בו משתמשים כלפי מושא מעורר חיבה ונעים ללב, פעמים רבות, כמו ילד, תינוק או בעל חיים קטן ולעיתים גם כלפי מושא המעורר משיכה מינית. מקור השם בשורש "חמד" (כמו לא תחמוד). מה שמעורר חמידות מכונה "חמוד".
על פי האתולוג האוסטרי קונראד לורנץ, אשר הגה את המונח הזואולוגי לראשונה, "חמידות" היא רגש המזכיר דמיון לתינוק. התינוק מעורר רגש חיבה אוטומטי בהוריו ודחף אינסטינקטי לגונן ולשמור עליו. בבגרות בעל חיים המזכיר יותר מראה תינוקי, סביר שיקבל את אותו יחס חיבה כדומה לתינוק, מאחר שהוא גורם ל"שחרור רגשות הוריים". בהשאלה הוא נרכש גם כלפי עצמים המזכירים דמיון לתינוק, כמו ילדים, אנשים בוגרים ואף חפצים. גם קולות יכולים לעורר תחושה דומה.
תכונות חמודות
למרות היות המונח סובייקטיבי התכונות ההופכות דמות לחמודה, מאחר שהם נראים "ילדותיים" בעלי קווי דמיון דומים: הגולגולת אצל תינוקות היא עגלגלה, בעלת מצח גבוה ותפוח, בעלת עיניים גדולות, לעומת עצם האף ושרירי הפה העוזרים ללעוס הם קטנים יחסית ומתחילים לתפקד ולגדול רק בהמשך החיים. גם הסחוס של האוזניים קטן יחסית והוא גדל לאורך כל החיים אך מגיע לגודלו המלא בערך בגיל עשרים וחמש. רקמות החיבור שמעל המצח קטנות והן מתאחדות בהמשך וגורמות לעיניים להיראות דומיננטיות פחות, ניכרות השפתיים, "הכפלת" הסנטר וקמטים - כל אלה גורמים לפגיעה ב"חמידות" האנשים הבוגרים יותר.
על פי מחקר של דימות תהודה מגנטית תפקודי התברר שרוב הסטריאוטיפים לחמידות הם חוצי תרבויות. החיבה לחמידות גורמת להפעלה רחבה של קליפת המוח הארובתית-מצחית, האחראית על קבלת החלטות ולרוב מעודדת יחס אימהי מגונן כלפי מושא החמידות.
חיות מחמד
עקב חמידותם של גורי חיות מסוימות, אנשים רבים קונים או מאמצים חיות מחמד, בהם הם מטפלים ולמעשה מעבירים אליהם רגש הורי. גורי חתולים או כלבים גורמים לחוויית החמידות הגבוהה ביותר ועל כן הם חיות המחמד הנפוצות ביותר. חיות מחמד נוספות המעבירות תחושה חמודה הן: ארנבונים, אוגרים, תוכים, קנריות, חמוסים ודגי זהב. עם זאת מדובר בהרגשה סובייקטיבית שיכולה להיפתח גם לנחשים, איגואנות ואף לכמה חסרי חוליות שנחשבים לבלתי חמודים, ולעיתים אף מרתיעים.
החמידות של חיות המחמד יכולה לגרור מספר בעיות: כמה חיות בר מצויות בסכנת הכחדה גדולה עקב סחר לחיות מחמד בו ניצודים מיני קופים, תוכים גדולים או מכרסמים נדירים מביתם. בעיה נוספת היא הבאה של "מינים מלווי אדם" לאזורים נידחים, בהם הם עלולים להתפרא ולגרום לנזק אקולוגי גדול. הדבר נכון בעיקר על חתולים שהובאו לאיים נידחים בעולם.
יאקוב גצנברגר
יאקוב גצנברגר (בגרמנית: Jakob Götzenberger; 4 בנובמבר 1802 – 6 באוקטובר 1866) היה צייר ציורי קיר ופורטרטים גרמני, תלמידו של פטר פון קורנליוס. הוא שהה את רוב החלק המאוחר של הקריירה שלו באנגליה.
ביוגרפיה
גצנברגר נולד בהיידלברג. הוא למד אמנות בדיסלדורף, שם הפך לתלמידו של פטר פון קורנליוס, חבר בתנועת הנצרתיים, אשר בהשראתה האמנים של תקופת הרנסאנס האיטלקית המוקדמת, שימשו דוגמה לציור הפרסקו בגרמניה.
דרך קורנליוס הגיע גצנברגר לבצע את החלק הגדול ביותר של עבודה בארבעה פרסקאות באודיטוריום של אוניברסיטת בון. הקומפוזיציות, שכל אחת מהן מייצגת אחת מארבע הפקולטות של האוניברסיטה, התבססו על פי הוראותיו של קורנליוס על ציוריו של רפאל בסטנזה בוותיקן. העבודות החלו בשנת 1823; בתחילה פעל גצנברגר רק כעוזר, בעוד קורנליוס העביר את העבודה העיקרית לקרל היינריך הרמן. עם זאת, בתחילת שנת 1825, כאשר רק הראשון מבין ארבעת ציורי הקיר, המייצגים תאולוגיה, יצאה לדרך למעשה, קורנליוס עזב לתפקיד מורה במינכן. רוב תלמידיו, כולל הרמן, הלכו עמו וגצנברגר נותר לסיים את העבודה בבון.
הוא בילה זמן מה באיטליה, שם עיצב את הציורים שנותרו, לפני שהשלים לבסוף את ציורי הקיר בשנת 1836. הם הושמדו על ידי הפצצות במהלך מלחמת העולם השנייה.
גצנברגר שהה בלונדון בתחילת 1827, וב-2 בפברואר הוצג בפני ויליאם בלייק על ידי הנרי קראב רובינסון. מאוחר יותר אמר "ראיתי באנגליה הרבה אנשים עם כישרונות, אבל רק שלושה גברים גאונים קולרידג', פלקסמן ובלייק, ומתוכם בלייק היה הגדול ביותר".
משימה גדולה הגיעה מאורסולה פון הרדינג, שעבורה צייר מחזור ציורי קיר של חיי המשיח בקפלה בטירת דלברג-הרדינגס בנירשטיין, הסן, שנבנתה בשנים 1839–1842. הוא מונה לצייר החצר ולמפקח על הגלריה במנהיים, ובשנת 1844 עיטר את אכסדרת טרינקהל (חדר המשאבות) בבאדן-באדן עם 14 יצירות הממחישות אגדות של אזור היער השחור.
אנגליה
בשנת 1847 עבר לאנגליה, שם צייר דיוקנאות, חללי פנים וכמה תוכניות דקורטיביות, כולל אחד עבור לורד אלסמיר, בבית ברידג'ווטר, לונדון, שם לא רק ביצע את הציורים, אלא גם עיצב את הטיח. התוצאה עוררה את מורת רוחו של אדריכל הבית, צ'ארלס בארי. הוא גם תועד כמי שצייר סדרה של עבודות בנושאים מהקומדיה האלוהית של דנטה עבור מר מוריסון ובהמשך ביצע עבודה על סט של ארבעה פאנלים בחדר המשמר בטירת אלנוויק.
הוא התגורר ברחוב ברנרס 46 בלונדון. חלק מהמקורות האנגלים של אותה תקופה מכנים אותו "פרנסיס גצנברג", והוא הפך לאזרח בריטי רשמי בשם זה בשנת 1859.
השנים האחרונות
גצנברגר בילה את השנים 1863–1865 בלוצרן, ומת בדרמשטאדט ב־6 באוקטובר 1866.
רות הנדלר
רות מריאנה הנדלר (באנגלית: Ruth Mosko Handler; 4 בנובמבר 1916, דנוור, קולורדו – 27 באפריל 2002, לוס אנג'לס, קליפורניה) הייתה אשת עסקים יהודייה-אמריקאית, נשיאת חברת הצעצועים "מאטל", הזכורה במיוחד כממציאת בובת הברבי.
ביוגרפיה
נולדה בשם רות מריאנה מוסקו (Ruth Marianna Mosko) בקולורדו שבארצות הברית, לג'ייקוב ואיידה מוסקו (לבית רובנשטיין). הוריה, מהגרים יהודים מפולין, התיישבו בעיר דנוור שבקולורדו. מקולורדו עברה ללוס אנג'לס.
בשנת 1938 נישאה מוסקו לחברהּ מילדות, הממציא האמריקאי-יהודי אליוט הנדלר. למדה עיצוב תעשייתי בקליפורניה, ובמקביל ללימודיה עסקה יחד עם בעלה בין השנים 1939 -1942 בייצור חפצי נוי מזכוכית אקרילית, ובין השנים 1942–1944 עסקו בני הזוג בייצור תכשיטי נוי.
חברת מאטל
בעלה של רות אליוט הנדלר, ושותפו לעסקים הרולד "מאט" מטסון, ייסדו בשנת 1945 חברה קטנה לייצור מסגרות לתמונות וקראו לה "מאטל", שהיה שילוב של שמותיהם הפרטיים. בשלב מאוחר יותר הם החלו לייצר ריהוט לבתי בובות משיירי חומר שנותרו בתהליך ייצור המסגרות, ועד מהרה הפכה מכירת הריהוט לבתי הבובות רווחית יותר ממכירת המסגרות, והחברה התמקדה במוצרים אלה ובכלי מוזיקה. מוצר הלהיט הראשון של החברה היה יוקולילי זעיר. בני הזוג היו בעלי החברה עד לשנת 1963, אז החלו מניותיה להיסחר בבורסה של ניו יורק.
בשנת 1955 יזמה רות הנדלר שהייתה סגנית נשיא החברה, קניית זמן פרסום בתוכנית הטלוויזיה של וולט דיסני "מועדון מיקי מאוס", דבר שהביא לחשיפה רחבה של מוצרי החברה לילדים.
רות הנדלר שמה לב כי בתה ברברה עת הייתה ילדה, העדיפה לשחק עם בובות עשויות נייר, להן נתנה תפקידי מבוגרים. הנדלר ביקשה ליצור בובת פלסטיק בעלת גוף מבוגר, אך השותף מטסון סבר כי הבובה לא תימכר. לאחר שבני הזוג הנדלר ביקרו באירופה ראתה הנדלר בחנות בשווייץ בובה ידועה מתוצרת גרמניה בשם "בילד לילי" וקנתה אותה מבלי לדעת שבובה זו כלל לא נועדה לילדים, אלא כחפץ הומוריסטי למבוגרים.
לטענת הנדלר, בשעה שקנתה את הבובה הגרמנית ששימשה השראה לברבי, לא הייתה מודעת ליעודה של בובה זו כבובה למבוגרים. היא סיפרה כי סברה שמשחק של ילדות בבובה בעלת חזה תוסיף לדימוי העצמי של ילדות, אך על הבובה נמתחה ביקורת רבה, בה נטען כי עיצובה מבוסס על פנטזיה של ממדי הגוף הנשי, פרופורציות המותניים והחזה אינן מציאותיות, והמשחק בה עשוי דווקא לפגוע בדימוי העצמי של ילדות. בתגובה לביקורת שינתה חברת מאטל את עיצוב הבובה, תוך הקטנת היקף החזה והגדלת היקף הירכיים.
לאחר הצלחת ברבי גדלה חברת מאטל, תוך שהיא מגוונת את מבחר מוצריה לילדים. בשנת 1968 התמנתה רות הנדלר לנשיאת החברה.
שנותיה המאוחרות
בשנת 1970 אובחנה הנדלר כחולה בסרטן השד ונאלצה לעבור ניתוח לכריתת שדיה. לאחר שהתקשתה למצוא תותבות שדיים טובות, ייצרה הנדלר בעצמה תותבות לשדיה, והיא החליטה להקים חברה משלה לייצור תותבות שדיים, הדומות ככל האפשר לחזה נשי אמיתי, בשם "Nearly Me" ("כמעט אני"). היא מכרה את החברה בשנת 1991.
הנדלר הייתה פעילה בארגוני נשים בארצות הברית שקידמו נשים בעולם העסקים.
הנדלר ובעלה פרשו מניהולה הפעיל של חברת מאטל בשנת 1975, בעקבות ממצאים שהראו על דיווחים כוזבים של החברה לבורסה. בשנת 1978 הורשעה הנדלר במעשי מרמה הקשורים לניהולה את מאטל, ונידונה ל-500 שעות עבודות שירות ולתשלום קנס, אך עם זאת בני הזוג המשיכו להיות מעורבים בנעשה בחברה והעלו רעיונות חדשים למוצרים. באמצע שנות ה-80 העלתה את הרעיון לקו המוצרים "ברבי והרוקיסטים", ואף הייתה שותפה לכתיבת התסריט לסרט טלוויזיה בנושא זה שיצא ב-1987, "ברבי והרוקרס: לא מהעולם הזה" ("Barbie and the Rockers: Out of this World").
1250-1259 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 1259 - 1250 לפני הספירה
פרימארגן
פרימאָרגן היה עיתון יידי שיצא לאור בריגה בין 17 בינואר 1926 ל-15 במאי 1934. העיתון נוסד על ידי קבוצת עובדים שעזבו עיתון יידי אחר שיצא לאור גם הוא בריגה, "דאס פאלק". העיתון נהנה מתמיכה כספית מצד מספר אישי ציבור יהודיים. על הדף העיתונאים צבי גורפינקל ומרק רזומני היו עורכי העיתון, אך בפועל עורכו של העיתון היה יעקב ברהמס, כמו כן הוא היה אחד המו"לים של העיתון. בפברואר 1926 לעורכו של העיתון מונה שאול יצחק סטופניצקי, עיתונאי מפולין. ב-12 ביולי 1926 העיתון מוזג עם העיתון המתחרה דאס פאלק ולעורכים הראשיים מונו יעקב זאב לצקי ברטולדי ויעקב הלמן.
החל מיולי 1926 חלק מכתבות של פרימארגן התפרסמו בעיתון יידי אחר, די יידישע שטימע, שיצא לאור בקובנה. עם כותבי העיתון נמנו מספר אישים יהודים חשובים, כגון: שמעון דובנוב, שמואל ניגר, אברהם רייזן, יוסף אופטושו לאחרים.
ב-1933 העיתון קרא לחרם על גרמניה הנאצית. שלטונות המדינה סגרו את העיתון ב-15 במאי 1934. המו"לים ניסו להחיות את העיתון ב-1936 בקובנה, אך הם נכשלו.
1260-1269 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 1269 - 1260 לפני הספירה
ברטלן פור
ברטלן פור (במקור פולאצ'ק, בהונגרית: Pór Bertalan; באבאסק, 4 בנובמבר 1880 – בודפשט, 29 באוגוסט 1964) היה צייר יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט פעמיים (הפרס המקביל בהונגריה לפרס ישראל), מרצה באוניברסיטה.
קורות חיים
ברטלן פור נולד במשפחה יהודית כבנם של מור פולאצ'ק ושל תרזיה פיק. הוא היה אחד הציירים המוכשרים ביותר של ציור האוונגרד ההונגרי של המאה העשרים. הוא למד בבית הספר לעיצוב בבודפשט, המאסטר שלו היה לאסלו דיולאי, ואחר כך המשיך את לימודיו במינכן בבית הספר של המאסטר גבריאל פון האקל (Gabriel (von) Hackl). הוא ביקר גם בבית הספר הפתוח של הצייר שימון הולושי. עם ציור הדיוקן העצמי שלו זכה במלגת-הרקאני בשנת 1901, בעזרתה הצליח ללמוד באקדמיה ז'וליאן בפריז בין השנים 1901 לבין 1903, שם למד אצל הצייר ז'אן פול לורנס.
פור עבד בבודפשט משנת 1903, והציג דיוקנאות בהיכל האמנות ולאחר מכן בסלון קניבש קלמן (Könyves Kálmán). חזון הציור שלו העניק לרוב קווי מתאר קצביים לציוריו בסגנון אר נובו. הוא הפך לחבר ב-MIÉNK (אמפרסיוניסטים ונטורליסטים הונגרים) ובהמשך היה חבר מייסד בקבוצת האמנות של השמונה. הוא השתתף במלחמת העולם הראשונה כצייר חזית בקווים הקדמיים. הוא הכין 16 ליטוגרפיות על כפרים הרוסים ושדות נטושים ואלה פורסמו בספר בשנת 1916 בבריסל. באותה שנה התחתן בבודפשט עם הרופאה מרגיט ברנאט, בתם של ברנאט וויינברגר והרמינה גרוס.
פור לא התרחק מהפוליטיקה היומיומית, בשנת 1919, במהלך קיומה של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, התחייב להוביל את מחלקת הציור במנהל האמנות ולעצב כרזות גיוס. לאחר נפילת הרפובליקה היגר לחו"ל, חי ועבד בפיישטיאני עד שנת 1938. הוא שמר על קשר עם חוג החברים של מיהאי קרויאי. בשנת 1934 נסע לפריז, בשנת 1936 לברית המועצות. הוא התיישב בפריז בשנת 1938. פור נתפס במהלך מלחמת העולם השנייה בזמן הכיבוש הגרמני של צרפת ולאחר שחרורו השתתף בתנועת ההתנגדות הצרפתית. הוא חזר מצרפת לבודפשט בשנת 1948, הפך למרצה באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות עד 1960, ההוראה וחייו הציבוריים היו כה עמוסים עד שבקושי צייר, בהתחשב באחד מציוריו האחרונים בשנת 1958, אי אפשר לומר שהוא עבר לסגנון סוציאליסטי.
אמנותו
באופן כללי, פור מייצג סגנון אוונגרדי הונגרי של פוסט באיה מארה שמבוסס על ידע רב בציור ההונגרי. המטמורפוזה של מגמות האמנות המודרניות ( plein air, אר נובו, פול סזאן והפוסט-אימפרסיוניסטים האחרים) והריאליזם המבוסס על מסורת מיהאי מונקאצ'י הוא סגנונו הציורי האישי המיוחד. זה הופך את הדיוקנאות ואת ציורי הנוף שלו לאקספרסיביים ומהנים כל כך. בשנות השלושים הופיעה בציוריו סמליות של בעלי חיים. סמליות בעלי החיים שלו מבטאת שקט לפני הסערה, כוח רב ומתח הולך וגובר. סמליות בעלי החיים שלו באה לידי ביטוי לא רק עקב מלחמת האזרחים בספרד בשנות השלושים ועקב הופעת הפשיזם, אלא באומנות של פור הופיעו סמלי הפרים (שבטעות נקראים שוורים) גם בעקבות פבלו פיקאסו. גם דיוקנאות עצמיים סימבוליים שבהם האמן אינו יכול לשקר, ואמנים גדולים לעולם לא משקרים, הדיוקן העצמי שלו משנת 1953 משקף נוקשות, נחישות ופסימיות עמוקה בעת ובעונה אחת.