cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרביניירי
היסטוריה
ב-1868 הוקמה הדיוויזיה הרכובה של הקורזיירי (Corazzieri, המקבילים לקירסירים במדינות אחרות), שהייתה מלכתחילה משמר הכבוד של הריבון ומאז 1946 הם מהווים את משמר הכבוד של נשיא איטליה. בעקבות איחוד איטליה הוגדלו כמה מהדיוויזיות וב-24 בינואר 1861, הוטל על הקרבניירי להיות הכוח הראשון של הכוחות המזוינים של איטליה.
במאי 1915 כוחות צבא איטליה צעדו לנפת דרום טירול כדי לכתר אותה. דרום טירול הייתה טריטוריה בשליטת בעלי בריתם לשעבר, האימפריה האוסטרו-הונגרית. למגינים היה מספיק זמן כדי להכין ביצורים חזקים שם ובחבל קראס במזרח, והכוחות האיטלקים בפיקודו של הגנרל לואיג'י קאדורנה מצאו עצמם נהדפים בלחימה קשה. תפקידם של הקרבניירי היה להציב עמדות מכונות ירייה ככוח חסימה.
שנות השלושים והארבעים
בתקופת המשטר הפשיסטי של בניטו מוסוליני בשנים 1922–1943, היו הקרביניירי אחד מהכוחות המשטרתיים שהופקדו על דיכוי האופוזיציה באיטליה. באותה תקופה, בהיותם חלק ממשטרת איטליה (בעיקר בסוף שנות השלושים), הם היו מעורבים בזוועות במזרח אפריקה האיטלקית במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה. במהלך מלחמת העולם השנייה ביצעו הקרבניירי את תפקידם כמשטרה צבאית כנגד כוחות בעלות הברית וכנגד הפרטיזנים ביוגוסלביה כחלק מכוחות הכיבוש שם.
לאחר נפילתו של מוסוליני ב-25 ביולי 1943, הוא נעצר על ידי הקרבניירי כאשר עזב את מעונו הרשמי ולבסוף נכלא על ידם. לאחר הסכם שביתת הנשק שנחתם ב-9 בספטמבר 1943 ופיצול המדינה לרפובליקה הסוציאלית האיטלקית בצפון ולממלכת איטליה בדרום, פוצלו גם הקרביניירי לשני חלקים. בדרום איטליה הוקמה המפקדה של הקרביניירי בבארי וגויסו יחידות חדשות לטובת שחרור כל איטליה. יחידות אלה סופחו לגיס השחרור האיטלקי ולצבא שנלחם לצדן של בעלות הברית. בצפון ארגן המשטר הפשיסטי את המשמר הלאומי הרפובליקני (Guardia Nazionale Repubblicana) שכלל את אנשי הקרביניירי, אנשי משטרה קולוניאליים לשעבר, את משטרת המכס של משמר האוצר ושאר כוחות. כל הכוחות הללו פעלו כמשטרה צבאית וככוח התערבות מהירה כנגד כוחות גרילה. כשכוחו חלש, כשהוא בלתי מצויד וכשהוא נגוע בעריקות, השתלטו על המשמר הלאומי אנשי "הבריגדות השחורות" (Brigate Nere) שייצגו גישה מילטנטית יותר של המפלגה הפשיסטית.
בשל התפקיד שמילאו הקרביניירי בנפילתו של מוסוליני ועקב העובדה שאחת היחידות שנלחמו בכיבוש הגרמני ברומא הייתה בריגדה של הקרביניירי, לא ראו בהם הגרמנים כוח נאמן להם והם הורו לפרק את כל יחידות הקרביניירי בשטחים שבשליטתם ב-7 באוקטובר 1943. כאשר החלו הגרמנים אף לעצור ולשלוח חברי קרביניירי לעבודות כפייה בגרמניה, הצטרפו רבים מהם למחתרת האיטלקית. לאחר המלחמה נמנו לפחות 2735 הרוגים ו-6500 פצועים מתוך כ-14,000 אנשי הקרביניירי שהצטרפו למחתרת בצפון ובמרכז איטליה. ביוגוסלביה הקימו הקרביניירי גדוד במסגרת דיוויזיית גריבלדי האיטלקית שלחמה לצד הפרטיזנים היוגוסלבים כנגד הגרמנים וכנגד כוחות האוסטאשה הקרואטים. הגדוד איבד מעל 80% מלוחמיו בקרבות והוענקה לו מדליית הכסף של הגבורה הצבאית.
כיום
חשיבות תפקידם של הקרביניירי עלתה, וב-31 במרץ 2000 הם צורפו לכוחות המזוינים של איטליה. כיום הם גאים במיוחד בזיכרון של סלאבו ד'אקוויסטו (Salvo D'Acquisto), שהוצא להורג על ידי הגרמנים בפלידורו (Palidoro, ליד רומא) במהלך מלחמת העולם השנייה. דאקוויסטו התנדב להיות מוצא להורג במקום אזרחים שהיו אמורים להיהרג כתגמול על הריגתו של חייל גרמני. במקום זאת הוא לקח על עצמו את האחריות על הריגתו של החייל והוצא להורג.
בשנים האחרונות צורפו יחידות הקרביניירי למשימות שמירת שלום, כולל בקוסובו, באפגניסטן ובעיראק. ב-2003, 12 אנשי קרביניירי נהרגו בפיגוע התאבדות ליד בסיסם בנסיריה שליד בצרה שבדרום עיראק והיה זה אובדן חיי האדם בהיקף הגדול ביותר בכוח צבאי איטלקי כלשהו מאז מלחמת העולם השנייה.
בוועידת ארגון המדינות המתועשות (G8) ב-2004, הוטל על הקרביניירי להקים את "המרכז למצוינות יחידות משטרה לשמירה על יציבות" (Center of Excellence for Stability Police Units) שיהיה ראש חץ לפיתוחם של סטנדרטים ושל שיטות הדרכה ליחידות משטרה אזרחיות שמסופחות למשימות שמירת שלום בינלאומיות.
מבנה ארגוני
בראש הקרביניירי עומד קצין בדרגת גנרל היושב ברומא. תפקידו לנהל, לתאם ולפקח על הפעילויות של הקרביניירי. אליו כפופים המפקדים האחראים על תחומי המנהלה, הרפואה, ההנדסה, הרכב והשירות הוטרינארי. סגן מפקד הקרביניירי אחראי על מרכז הגיוס והמיון של הכוח.
הקרביניירי מאורגנים על בסיס טריטוריאלי לביצוע משימות אכיפת חוק. הארגון הטריטוריאלי מהווה את הגרעין המרכזי של הקרביניירי. הוא כולל 80 אחוז מהכוח ומאורגן באופן מדורג בחמישה אזורי-על, 19 אזורים ו-102 פיקודים פרובינציאליים. מעבר לארגון הטריטוריאלי, ממוקמים ברומא הדיוויזיה הממונעת המיוחדת (Palidoro) והיחידה למבצעים מיוחדים (ROS).
הדיוויזיה הממונעת המיוחדת
הדיוויזיה ממוקמת בטרוויזו והיא כוללת שתי בריגדות שערוכים לפעולה בשעת חרום בתוך איטליה ומחוצה לה. היא אחראית על שמירת הסדר הציבורי ושליטה באזורים עירוניים ומסייעת לרשויות האזרחיות בתחום של ביטחון הציבור.
המחלקות למשימות מיוחדות
המחלקות למשימות מיוחדות הן מחוץ למסגרת הארגון הרגיל של הקרביניירי והן ממלאות משימות מיוחדות. הקורזיירי (Corazzieri), הם יחידת העילית שמשמשת כמשמר הכבוד לנשיא איטליה, ממוקמים במעונו הרשמי של הנשיא, הקווירינאלה. הם ידועים בזכות מדיהם המיוחדים. כמעט ואין להם משימות יומיומיות נוספות, אם כי ניתן לראותם מבצעים לעיתים סיורים. מחלקות אחרות הן בשירות מוסדות מדינה נוספים כמו הסנאט, הפרלמנט, בית המשפט העליון, ראש הממשלה והמועצה הלאומית לכלכלה ותעסוקה. הקרביניירי מבצעים גם את תפקידי השיטור הצבאי והביטחון עבור משרד ההגנה, עבור פיקוד הכוחות המזוינים, בתי הדין הצבאיים וכוחות צבאיים נוספים באיטליה ומחוצה לה. כמו כן הם מחזיקים נציגויות במחלקות שונות במשרד לביטחון ציבורי וכן כוחות משימה למלחמה במאפיה ולמלחמה בסמים. קצינים של הקרביניירי אחראים על אבטחתן של השגרירויות והנציגויות הדיפלומטיות של איטליה ברחבי העולם, בדומה לתפקיד שמבצעים אנשי חיל הנחתים של ארצות הברית. יחד עם משטרת המדינה (Polizia di Stato) ומשמר האוצר (Guardia di Finanza) אחראים הקרביניירי גם על נושא ביקורת הגבולות.
מדים
הקרביניירי לובשים מדים מיוחדים בצבע כחול כהה עם עיטור כסוף על הצווארון ועל החפתים. שולי המדים של הדיוויזיה הרכובה הם בצבע לבן ושל דיוויזיית חיל הרגלים בצבע כחול בהיר. כיסוי הראש שלהם הוא בצורה מיוחדת עם שני קצוות מחודדים ונהוג לכנותו lucerna. יחידות המשטרה הצבאית של הקרביניירי חובשות כומתות בצבע כחול כהה.
קישורים חיצוניים
אתר הבית של הקרביניירי
1923 בספורט
גביע דייוויס
נבחרת גביע דייוויס של ארצות הברית ניצחה את נבחרת אוסטרליה עם התוצאה 4:1
ברזיל
בשל גודלה של ברזיל, אליפויות נערכו על בסיס אזורי.
שחייניות
גרטרוד אדרלה 18 ביוני ברוטרהם, בריטניה - שיא עולם חדש במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:20.4 דקות
שחיינים
בוי צ'רלטון ג'וני וייסמילר ארנה בורג
GeoCities
GeoCities (ג'אוסיטיס) היה שירות אירוח אתרים חינמי פופולרי במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20. האתר הוקם ב-1995 על ידי דוד בונט וג'ון רזנר ועד 1999 היה לאתר השלישי הפופולרי ביותר ב-World Wide Web.
בצורתו המקורית, משתמשי האתר היו צריכים לבחור "עיר" שבה ימוקם אתר אינטרנט חינמי משלהם. ה"ערים" נקראו על שם ערים או אזורים אמיתים, כאשר שמם העיד על קטגוריית התוכן שלהם. לדוגמה, כל האתרים שעסקו בנושאים הקשורים למחשבים אוחסנו ב"עיר" "SiliconValley" והאתרים העוסקים בבידור אוחסנו ב"הוליווד". שמו של האתר נקבע משיטה זו, של מרחבי שמות שנקראו בשמות של ערים. בשנת 1999, נרכש שירות זה עבור למעלה מ-3.5 מיליארד דולר על ידי Yahoo!. זמן קצר לאחר שהאתר נרכש על ידי Yahoo!, פרקטיקה זו נזנחה לטובת שימוש בשמות המשתמש של יאהו! בכתובות האתרים.
לאורך השנים, כאשר חברות רבות החלו לספק שירותי אחסון חינמיים לאתרי אינטרנט חדשים, GeoCities הפך לאתר מיושן ולא רלוונטי. בעקבות כך, ב-23 באפריל 2009 חברת Yahoo! הודיעה כי בכוונתה לסגור את האתר בארצות הברית עד סוף השנה וכי משתמשים חדשים לא יוכלו החל מאותו התאריך ליצור אתרים חדשים ב-GeoCities. ב-26 באוקטובר 2009 השירות הושבת. בעת סגירת האתר, גאוסיטיס הכילה 10 טרה-בייט לערך אשר כללו לפחות 38,000,000 אתרים.
נכון לשנת 2012 השירות זמין רק ביפן.
היסטוריה
ב-1995 החברה החלה לפתח אתר בנושאים שונים המסודרים כ"ערים". עוד באותה שנה האתר החל לאפשר למשתמשים לפתוח אתרים באותם "ערים". בדצמבר 1995 הוחלף השם ל־GeoCities. האתר הגיע באותו חודש לשישה מיליון צפיות בחודש.
במאי 1997 החל האתר להציג פרסומות, למרות התנגדות הגולשים.
ביוני 1997 האתר היה החמישי בפופולריות ברשת האינטרנט ובשנת 1999 היה לאתר השלישי הכי נצפה ברשת, אחרי Yahoo! וAOL.
בינואר 1999 נרכש האתר על ידי חברת Yahoo!, עבור מניות בשווי 3.57 מיליארד דולר. לאחר הרכישה החלה עזיבה המונית של משתמשים, עקב תנאי השירות החדשים שהציבה Yahoo!. התנאים כללו שהתכנים באתר יהיו תחת זכויות יוצרים של החברה. לאחר זמן קצר החברה ביטלה תנאים אלו.
באפריל 2009, הודיעה Yahoo! כי היא סוגרת את מטה האתר בארצות הברית וכי לא יוכלו להיפתח חשבונות חדשים, אך החשבונות הקיימים יישארו פעילים. ביוני באותה שנה עדכנה החברה בעמוד הבית של GeoCities כי האתר ייסגר באוקטובר. מאז סגירת האתר החברה לא מציעה אחסון אתרים חינמי פרט לשלוחת האתר ביפן. החברה עודדה משתמשים לעבור לשירות אחסון האתרים שלה המבוסס דמי מנוי.
בהשפעת סגירת האתר פתחו אתרים מתחרים בקמפיינים למשיכת לקוחות מהאתר. לדוגמה נפתח אתר בשם Geocities-closing.com לאחסון אתרים מ-GeoCities.
I Look to You
I Look to You (בעברית: מביטה אליך) הוא אלבומה השביעי והאחרון של הזמרת ויטני יוסטון אשר יצא ב-28 באוגוסט 2009 על ידי סוני מיוזיק באירופה, 3 ימים לאחר מכן על ידי אריסטה רקורדס בארצות הברית וכחודשיים לאחר מכן בבריטניה על ידי תקליטי RCA. זהו היה אלבומה הראשון של הזמרת מאז שנת 2002.
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200.
ירחי נפטון
ירחי נפטון הם 14 הירחים הידועים של כוכב הלכת נפטון. היות שנפטון קרוי על שם אל הים הרומי, הוחלט לקרוא גם לירחיו של כוכב הלכת על שמם של אלי ים אחרים.
I Look to You
ביקורות
האלבום זכה לביקורות חיוביות מהמבקרים כאשר באתר Metacritic קיבל ציון של 66 נקודות מתוך 100. הוא פתח במקום הראשון בארצות הברית עם מכירות של 305 אלף עותקים ובכך זהו הייתה הפתיחה הגדולה ביותר שלה מאז אלבומה השני וגם אלבומה הראשון אשר הגיע למקום הראשון במדינה מאז אלבומה השני.
ירחי נפטון
הגדול והרחוק שבין ירחי נפטון הוא טריטון. הירח התגלה ב־10 באוקטובר 1846 על ידי ויליאם לאסל, רק 17 ימים לאחר גילויו של נפטון עצמו. בניגוד לשאר הירחים הפלנטריים במערכת השמש טריטון נמצא במסלול נסיגה דהיינו הוא נע בניגוד לכיוון, דבר המעיד על כך שנלכד בכוח המשיכה של נפטון, וכנראה מקורו בחגורת קויפר. לירח מסלול מסונכרן וקבוע סביב כוכב הלכת אולם הוא הולך ומתקרב לנפטון עד שלבסוף הוא יגיע לגבול רושל ויתפרק.
I Look to You
ביקורות
בעקבות אלבום זה היא שברה שיא בתור האישה ששהתה הכי הרבה שבועות במצטבר במקום הראשון במדינה אי פעם.
ירחי נפטון
עברו יותר ממאה שנה עד גילויו של הירח השני של נפטון. הירח נקרא נראיד והוא התגלה ב־1 במאי 1949 על ידי ג'ררד קאיפר. נראיד בעל צורה לא רגילה וגופו בעל מסלול האליפטי הקיצוני ביותר במערכת השמש.
I Look to You
סינגלים
מתוך האלבום יצאו שני סינגלים רשמיים: שיר הנושא של האלבום אשר הגיע למקום ה-20 במצעד שירי ה-R&B האמריקאי והשיר "Million Dollar Bill" אשר הגיע לעשירייה הפותחת במספר מדינות בעולם ולעשרים העליונים במצעד שירי ה-R&B האמריקאי.
בנוסף לכך, השיר "Nothin' But Love" הופץ כסינגל שיווקי בבריטניה לקידום סיבוב ההופעות "Nothing but Love World Tour".
ירחי נפטון
בין יולי לספטמבר 1989 גילתה הגשושית וויאג'ר 2 שישה ירחים נוספים הסובבים את נפטון - נייד, תלסה, דספינה, גלתיאה, לריסה ופרוטאוס.
בשנת 2001 צוות שביצע סקר שמיים, בעזרת טלסקופים קרקעיים ענקיים, איתר חמישה ירחים נוספים. שני סקרי שמיים נוספים בשנים 2002 ו־2003 אישרו את גילוי הירחים. חמישה ירחים נוספים הם - הלימיד, סאיו, לאומדיה, סאמטי וניסו.
ב־1 ביולי 2013, צוות בראשותו של מארק שואוולטר גילה את הירח היפוקמפ בעזרת צילומים שבוצעו על ידי טלסקופ החלל האבל מהשנים 2004–2009. זהו הירח הקטן ביותר של נפטון שהתגלה עד כה.
שיירת יחיעם
שיירת יחיעם הייתה שיירת אספקה של חטיבת כרמלי במלחמת העצמאות שיצאה ב-27 במרץ 1948 מנהריה לקיבוץ יחיעם שהיה מנותק. השיירה נקלעה למארב, והותקפה על ידי כנופיות וכפריים ערבים בסמוך לכאברי. בהתקפה על השיירה נהרגו 47 אנשים.
יחיעם והדרכים אליו
קיבוץ יחיעם עלה לקרקע בנובמבר 1946, באזור מבודד בין כאברי לתרשיחא, מדרום לנחל געתון. עם פרוץ מלחמת העצמאות נוצרה בעיית אספקה של מזון, מים, כלי נשק, תחמושת וכן חומרי בניין לביצורים לצורך עמידת הנקודה בפני התקפות הערבים. בחורף 1948 התנהלה התחבורה מנהריה ליחיעם בשיירות קטנות, שעברו בסביבה ערבית (בעיקר באזור כאברי), על רקע סכנה ביטחונית לתנועה יהודית בכביש. ב-20 בינואר 1948, הותקף משוריין באזור, במהלך התקפה גדולה על יחיעם, וששה נוטרים נהרגו. אף על פי שההתקפה של סוף ינואר נהדפה על ידי המגינים, מצבה של יחיעם היה קשה עקב בידודה והמספר הקטן של מגיניה.
תוואי הכביש מנהריה לכברי (בימינו כביש 89) היה שונה מאוד באותה תקופה. הוא היה מפותל עקב התפרסותו הרחבה של הכפר כאברי, ושוחד ששולם למתכנני הכביש על מנת להרחיק את הכביש מחלקות חקלאיות מסוימות (לכן דבק בכביש הכינוי: דרך הבקשיש).
המודיעין לפעולה
באזור הגליל המערבי היה באותו זמן סיכום על קיום תנועה יהודית בכבישי הגליל המערבי תמורת תיקון צינור המים לעכו וקיום תנועה ערבית באזור נהריה. אולם הסכם זה לא היה על דעת אדיב שישכלי, שהיה מפקד גדוד ירמוך השני בצבא ההצלה באזור.
למפקדה בשבי ציון הגיעו ידיעות וסימנים שצפוי מארב לשיירות על הכביש. המידע המדויק ביותר היה של מודיע מכפר א-סמריה שהתריע במדויק על מארב שצפוי באותו היום שבו ישתתפו כאלף ערבים.
למרות כל האזהרות, החליט בן עמי פכטר, שהיה מפקד גדוד 21 של חטיבת כרמלי ומפקד המרחב, להוציא את השיירה ליחיעם, בשל מצבה הקשה של הנקודה. עם זאת, אבטחת השיירה אורגנה בהנחה שההסכם על אי הפרעה הדדית לא יכובד.
השיירה
השיירה יצאה מנהריה ב-27 במרץ 1948 (ט"ז באדר ב' ה'תש"ח) בשעה 14:00, כהמשך לשיירה שהגיעה יום קודם לכן מאזור הקריות לנהריה, ושיירות קטנות שנסעו ביום הקודם ובבוקר אותו יום לאילון, חניתה ומצובה, והגיעו ליעדן ללא אירועים מיוחדים. בשיירה היו שבעה כלי רכב ובהם 87 לוחמים: בראש השיירה נסע משוריין עם התקן לפריצת מחסומים ובו 14 לוחמים, ביניהם מפקד השיירה, שהיה מ"פ בגדוד 21. אחריו נסע טנדר משוריין ובו שישה לוחמים, ביניהם בן עמי פכטר, שהיה מפקד גדוד 21. הרכב השלישי היה משאית עם נהג ולוחם, שהובילה גשר מתכת כתחליף לגשר הכביש על נחל הגעתון שפוצץ קודם לכן (בדיעבד הסתבר כי דחפור ירד מיחיעם ומילא את מעבר הנחל בעפר). הרכב הרביעי היה משאית נושאת אספקה, ובה נהג ולוחם. הרכב החמישי היה משוריין ליווי ובו 24 לוחמים ואנשי יחיעם. הרכב השישי היה משאית אספקה ובה נהג ולוחם. הרכב השביעי היה אוטובוס משוריין, ובו 39 לוחמים מגדוד 21. במשוריין הראשון ובאוטובוס במאסף השיירה היו מכשירי קשר.
אחד מאנשי השיירה, ראובן ויצריבר, תיאר את הקרב: .
בן עמי פכטר נחלץ מהטנדר שהתהפך יחד עם עוד שלושה לוחמים, והקבוצה הקטנה ניסתה להגיע רגלית לנהריה (לוחם אחד נהרג במקום המארב, ולוחם אחר הסתתר בסבך והגיע לשבי ציון כעבור יומיים), הם נתגלו בבוקר בתל פדכה (כ־2.5 ק"מ מערבית למקום המארב, בסמוך לעין גיח) אך לאחר קרב נהרגו כולם.
אנשי הרכב הרביעי נטשו את המשאית לאחר שנפגעה ונלכדה, והצטרפו לאנשי משוריין הליווי, שהיה הרכב החמישי בשיירה, וניהל קרב יריות במשך כשעה. בתיאום עם סגן מפקד השיירה שהיה באוטובוס המאסף, משוריין הליווי הסתובב בחזרה לכיוון נהריה. בדרך נתקל המשוריין בחסימה נוספת שלוותה במארב ירי, ואנשי המשוריין נאלצו לנטוש את הרכב. הלוחמים הצליחו להגיע לנהריה ברגל, למעט שלושה לוחמים שנפלו מקרב אנשי משוריין הליווי.
בקרב נפלו 46 לוחמים (כולל לוחמת אחת ששימשה כאלחוטאית) מבין 87 אנשי השיירה, כולם מגדוד 21. הגופות נאספו על ידי כוחות צבא בריטיים ביום למחרת הקרב. גופות הלוחמים הושחתו והיה קושי בזיהויים, ובסופו של דבר זוהו גופות הנופלים על ידי רבה של נהריה, הרב ד"ר אהרן קלר, בעזרת שיטות קבליות (בדומה לזיהוי חללי שיירת הל"ה על ידי הרב אריה לוין בעזרת "גורל הגר"א"). 45 מהלוחמים נקברו בנהריה, ומפקד השיירה שהיה במשוריין הראשון שהבקיע ליחיעם, נקבר ביחיעם. אבדות הערבים היו שמונה הרוגים וששה פצועים. לא ידוע אם מספר זה כולל גם נפגעים מקרב הכפריים.
לאחר אובדן השיירה נותקה יחיעם למשך זמן רב, עד למבצע בן עמי במאי 1948, במהלכו נכבשו ונהרסו כל הכפרים בדרך ליחיעם. בזמן הניתוק קבלה יחיעם אספקה בדרך האוויר, אך זו הגיעה בצמצום ותוך שיבושים רבים. כן נקנתה כמות מסוימת של אספקה מערביי הסביבה.
מספר ההרוגים
הלוחמים זוהו בחלקם על ידי קרובי משפחה ומכרים, אך חלקם לא היו במצב המאפשר זיהוי. בדו"ח שחיבר הרב קלר וסגן מפקד גדוד 21 נרשם כי נקברו בנהריה 46 לוחמים (לוחם נוסף נקבר ביחיעם). עם זאת תחקיר מפורט שערכה יחידת אית"ן מצא כי בקרב נהרגו 46 לוחמים. אף על פי כן, נכון לשנת 2020 עדיין מציינים אתרי הנצחה רשמיים 47 הרוגים.
תחקיר האירוע
צמרת ההגנה ערכה תחקיר מקיף על האירוע, ומתחה ביקורת על פכטר שלמרות האזהרות המודיעיניות בחר להוציא את השיירה, וגרוע מכך, שהוא עצמו נהג ברכב השני בשיירה. במהלך האירוע איבד פכטר שליטה על הרכב והתהפך, בעקבות ניסיונו להבין את מצב הקרב ולחלק פקודות לשאר רכבי השיירה, ובכך חסם את הדרך בפני שאר רכבי השיירה, אף על פי שהמשוריין המוביל, פורץ המחסומים, הצליח לפרוץ את כל המחסומים שנקרו בדרכו ולהגיע עד ליחיעם.
במלחמה
אירוע שיירת יחיעם היה החמור מבין שלושה אירועי שיירות שנלכדו במארב באותו שבוע: שיירת יחיעם, שיירת נבי דניאל ושיירת חולדה. שלושת הכישלונות ומחיר הדמים הכבד, הוכיחו ששיטת השיירות נכשלה, ושיש להשתלט על סביבות הדרכים על מנת להבטיח את התחבורה ליישובים המבודדים. לאחר שבוע החל המבצע היזום הראשון של ההגנה במלחמה, מבצע נחשון. במבצע, נכבשה לראשונה הדרך לירושלים ונפתחה הדרך לשלוש שיירות אספקה גדולות.
הנצחה
במקום ההתקפה על השיירה, דרומית לצומת כברי, הוקם בשנות ה-50 עמוד זיכרון על ידי המחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון. בשנת 1969 נבנה על יד האדריכל והפסל יחיאל ערד (שאחיו נפל בשיירה) אתר זיכרון הכולל את המשוריינים שהותקפו, מפה ובה תיאור הקרב ואנדרטה נוספת (באנדרטה מצוינים גם לוחמים שנפלו באזור באירועים אחרים).
על שמו של מפקד גדוד 21 בן עמי פכטר, שנהרג בקרב, נקרא המבצע הראשון לכיבוש הגליל המערבי במאי 1948 - מבצע בן עמי, וכן המושב בן עמי, באזור ההתקפה על השיירה. גם המושב נתיב השיירה שבסמיכות למקום קיבל את שמו על שם שיירת יחיעם.
כ־18 מהנופלים היו בני קריית חיים, רובם מחניכי קן השומר הצעיר בקריה. מדי שנה מקיים הקן טקס זיכרון לנופליו ביום נפילת השיירה. רחוב "השיירה" בקריית חיים מזרחית קרוי על שם שיירת יחיעם.
סימן טוב מלמד
רבי סימן טוב מלמד היה משורר ופילוסוף יהודי-פרסי-אפגני בן המאה ה-18. ידוע גם בשם העט "טוביה".
קורות חיים
סימן טוב מלמד נולד בעיר יזד שבמרכז איראן במחצית הראשונה של המאה ה-18. כנראה בצעירותו עבר להתגורר בעיר הראת שבאפגניסטן, שם שירת כרב ודיין. בהראת חיבר את חיבורו הפילוסופי "חיאת אל-רוח" ("חיי הנפש"). בסביבות שנת 1793 היגר שוב, מהראת למשהד, ושירת במשהד כראש הקהילה היהודית וכמנהיג הרוחני שלה. ידוע שבתקופה זאת הוא נכנס לוויכוחים עם יהודים מומרי דת ומוסלמים, כדי לסכל את נסיונותיהם לשכנע יהודים נוספים להתאסלם. בעודו במשהד פגש את ר' יוסף מאמאן, שד"ר מצפת, וסייע רבות להמשך מסעותיו של ר' מאמאן לכיוון בוכרה. ככל הנראה ר' מלמד נפטר במשהד ונקבר בבית הקברות היהודי המקומי. יש שוני רב בין ההערכות על שנת פטירתו, והן נעות בין השנים 1800-1828.
ר' מלמד נזכר כאחד המשוררים והמלומדים הדתיים החשובים ביותר בקרב הקהילות היהודיות דוברות הפרסית. הוא כתב בעיקר בפרסית יהודית, אך לעיתים גם בעברית וארמית. חיבורו החשוב ביותר הוא החיבור הפילוסופי "חיאת אל-רוח" שנכתב בפרסית יהודית באלפבית עברי. החיבור כתוב ברובו כפרוזה, אך לעיתים מצוטטים פסוקי שירה של מלמד עצמו או של משוררים פרסים קלאסיים. החיבור מוקדש בעיקר לפרשנות על 13 עיקרי האמונה היהודית על פי הרמב"ם. כתיבתו של ר' מלמד הושפעה מהחיבור חובות הלבבות של אבן פקודה (1050–1156), מכתביו של ר' יוסף אלבו (1380-1444) ור' סעדיה גאון (882-942), ובאופן מוצהר גם מהשקפות עולם צופיות. הספר הוא גם חיבור דידקטי, המטיף לבני הקהילה לרכוש ידע ומעשים טובים לשם טיהור הנפש. הספר ראה לראשונה דפוס בירושלים בשנת 1898.
חיבור נוסף של ר' מלמד הוא מאמר תפסיר (פרשנות) בפרסית יהודית על פרקי אבות, שנלמד באופן נפוץ בקרב הקהילות היהודיות דוברות הפרסית. הוא גם חיבר שירה בעברית ובפרסית-יהודית על מגוון נושאים. את חלק משיריו העברים מלמד תרגם בעצמו לפרסית-יהודית, וחלק אחר משיריו היו מורכבים מעברית ופרסית-יהודית משולבות יחדיו. אנתולוגיה אחת של שיריו כללה שירי אזהרות רבים שכתב בשתי השפות.
חיימה השני, מלך אראגון
חיימה השני, מלך אראגון (בספרדית: Jaime; בקטלאנית: Jaume; 10 באוגוסט 1267 – 2 בנובמבר 1327), היה מלך אראגון בין השנים 1291–1327.
ביוגרפיה
חיימה השני נולד ב-10 באוגוסט 1267 בולנסיה, לפרו השלישי, מלך אראגון וקונסטנצה מסיציליה, מלכת אראגון, בתם של מנפרד, מלך סיציליה וביאטריצ'ה מסבויה, מרקיזת סאלוצו.
חיימה איחד את אראגון, קטלוניה, ולנסיה ומיורקה למדינה אחת, ודיכא ביד קשה את התמרדויות האצילים בממלכה.
ב-2 בנובמבר 1327 מת חיימה השני, ובנו אלפונסו הרביעי עלה לשלטון במקומו.
יחסו ליהודים
חיימה הגן על היהודים מפני הקנאים הנוצרים ומידי האינקוויזיציה, ואף התיר את כניסת מגורשי צרפת בשנת 1306 לארצו.
משפחתו
בשנת 1291 התחתן חיימה עם איזבלה מקסטיליה, דוכסית בריטני, בתם של סנצ'ו הרביעי, מלך קסטיליה ומריה דה מולינה, אך בשנת 1295 בוטלו הנישואים.
בשנת 1295 התחתן חיימה עם ביאנקה דה אנז'ו, בתם של שארל השני, מלך נאפולי ומריה מהונגריה, מלכת נאפולי, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
בשנת 1315 התחתן חיימה עם מארי דה ליזיניאן, בתם של הוגו השלישי, מלך קפריסין ואיזבל ד'איבלין, אך לא היו לו ילדים ממנה.
בשנת 1322 התחתן חיימה עם אליסנדה דה מונקאדה, בתם של פדרו השלישי, דה מונקאדה ואליסנדה דה פינוס, אך לא היו לו ילדים ממנה.
בנוסף היו לחיימה 3 ילדים לא חוקיים.
מונוקיני
ה מונוקיני, שעוצב על ידי רודי גרנריך ב-1964 וכולל תחתון צמוד קצר ושתי רצועות היוצאות ממנו, היה בגד הים הטופלס הראשון שעוצב עבור נשים. העיצוב המהפכני והשנוי במחלוקת שלו כלל תחתון, ש"נמשך מהסרעפת עד לחלק העליון של הירך" והיה "מוחזק על ידי שרוכי נעל שיוצרים את הקולר סביב הצוואר." ישנם המייחסים את העיצוב של גרנריך ליזמות, ואחרים מתייחסים אליו כסמל של המהפכה המינית.
גרנריך עיצב את המונוקיני כמחאה נגד חברה מדכאת. בתחילה הוא לא התכוון לייצר את המונוקיני בצורה מסחרית, אולם שוכנע על ידי סוזנה קירטלנד מהמגזין האמריקאי Look להפוך אותו לזמין לציבור. כאשר התמונה הראשונה של פגי מופיט לובשת את העיצוב פורסמה ב-"Women's Wear Daily" ב-3 ביוני 1964, היא עוררה מחלוקת רבה בארצות הברית ובמדינות אחרות.
גרנריך מכר כ-3000 דגמים, אבל רק שניים מהם נלבשו בציבור. הראשון נלבש בפומבי ב-22 ביוני 1964 על ידי קרול דודה בסן פרנסיסקו במועדון הלילה "קונדור", וסימן את תחילתו של עידן מועדוני הטופלס בארצות הברית, והשני בחוף בשיקגו, ביולי 1964, על ידי טוני לי שלי, שנעצר בעקבות כך.
מספר יצרנים וקמעונאים מתייחסים לעיצובים מודרניים של המונוקיני כבגד ים-טופלס, ביקיני טופלס או יוניקיני.
One Wish: The Holiday Album
One Wish: The Holiday Album (בבעברית: משאלה אחת: אלבום החג) הוא אלבום חג מולד של הזמרת האמריקאית, ויטני יוסטון. האלבום יצא לאור ב-18 בנובמבר 2003 על ידי חברת התקליטים אריסטה רקורדס.
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום החמישי במצעד אלבומי החגים של בילבורד.
רקע
האלבום כולל אוסף של גרסאות כיסוי לשירי חג מולד ידועים כמו "Joy to the World" ו-"Who Would Imagine a King" בתוספת שיר חדש מקורי. מתוך האלבום יצא השיר "", גרסת כיסוי לשירו של פרדי ג'קסון אשר הגיע למקום ה-20 במצעד השירים העכשוויים למבוגרים.
האלבום שהה שישה שבועות בלבד במצעד האמריקאי אך נכון לינואר 2018, הוא זכאי למעמד זהב במדינה על מכירות של חצי מיליון עותקים. באלבום יוסטון מבצעת דואט עם ביתה בובי קריסטינה בראון בגרסת הכיסוי לשיר "The Little Drummer Boy".
ביקורות
הביקורות על האלבום היו מעורבות. "Moscow-Pullman Daily News" כתבו כי "קולה של יוסטון מסנוור על פני האלבום כשהוא מפרש בנשמה את קלאסיקות חג המולד". אתר AllMusic ומגזין "Slant" נתנו לאלבום דירוג של שלושה כוכבי מתוך חמישה, בעוד "Los Angeles Times" נתנו לאלבום כוכב אחד וחצי בלבד מתוך חמישה.
יצחק שובינסקי
יצחק שובינסקי (1914 – 1981) היה רואה חשבון ותעשיין ישראלי, אשר ייסד, ביחד עם לדיסלאב שנלר, את אוטוקרס ושימש מנכ"ל החברה בשנים 1957–1971.
החברה שהייתה מחלוצות תעשיית הרכב בישראל, ובפרט הראשונה ליזום תכנון ויצור רכב "ישראלי", ה"סוסיתא", כאשר לצדה יוצרו דגמי "כרמל", "סברה ספורט", "טריומף 1300" ועוד.
ביוגרפיה
שובינסקי נולד בטוראק, פולין לאברהם וחנה. בשנת 1914 (תרצ"ד), עם סיום לימודיו בגימנסיה פולנית עלה לארץ ישראל. התחיל את דרכו כרואה חשבון בנמל תל אביב.
התחתן עם יעל בסקינד, ילידת ראשון לציון (1912) ונכדתו של יהודה צלליכין מאנשי ביל"ו ומראשוני המושבה ראשון לציון. נולדו להם שלושה ילדים: ד"ר חסיה ירושלמי (1946) והתאומים משה ויהודה (1948).
עד שנת 1939 התגוררו בני הזוג שובינסקי ברחוב שינקין בתל אביב. בשנת 1939 עברו להתגורר בחיפה. שובינסקי היה שותף עם גיסו בעסק של יינות. בהמשך עסק בספנות, נכנס בשותפות לחברת "פוסידון", וייבא מטורקיה לקרדות, ביצים וטבק לסיגריות.
שובינסקי הגיע לסדנא של לדיסלאב שנלר לקנות רכב תלת-גלגלי לשיווק טבק, שייבא מטורקיה ואז החליט להיכנס לעסקי הרכב. בשנת 1957 חתמו שנלר ושובינסקי על הסכם שותפות והקימו את חברת אוטוקרס. את קיום המפעל חשף שובינסקי רק בשנת 1959, לדבריו "מסיבות מדיניות".
בשנת 1960, בעת שכיהן כמנכ"ל אוטוקרס, ביקר שובינסקי בתערוכת מכוניות ספורט בלונדון והתרשם ממכונית מדגם "אשלי" העשוי מפיברגלס ומשילדה שפיתח לסלי בלאמי, וקיבל רישיון להרכיב דגמים בעלי תכונות דומות, בשותפות עם יצרנית הרכב הבריטית רליאנט מוטורס . כך פותחו "רליאנט סברה" בבריטניה ו"סברה ספורט" בישראל.
בשנת 1969 רכש את מפעלו של אפרים אילין תמורת שלושה מיליון דולר. לטענתו של שובינסקי, הוא אולץ לרכוש את המפעל, כאשר מי שהכריח אותו לבצע את הרכישה היה השר פנחס ספיר. בעקבות הרכישה, נקלע שובינסקי למשבר כספי והוא אף הואשם בשוחד והוגש נגדו כתב אישום. במשפט שנערך זוכה שובינסקי מכל סעיפי האישום, אולם כתוצאה מההוצאות על ניהול המשפט, הוא התרושש.
שובינסקי עסק בהתנדבות באימוץ חיילים ודאג להובלתם ממקומות שירותם לביתם.
בסוף יולי 1981, בעודו נוהג ברליאנט קיטן העשויה פיברגלס, לקה בהתקף לב, סטה מהכביש, פגע בעץ ונהרג. התאונה התרחשה בשדרות הצבי בחיפה, בסמוך לבית מגוריו. נקבר בחיפה.
עפרוני עורבני
עפרוני עורבני (שם מדעי: Grallina) הוא סוג של ציפורי שיר המשתייכות למשפחת המונרכיתיים הקרובים מעט לעורביים. בעבר הם היו שייכים למשפחה נפרדת Grallinidae יחד עם בני משפחת הקורקורקסים, אך המשפחה בוטלה ויש חוקרים שמשייכים אותו למשפחת הדרונגים או לזנבני מניפה אך לרוב משייכים אותו למונרכיתיים. בסוג זה שני מינים.
עופות אלה חיים באוסטרליה וגינאה החדשה וכן כמה איים באינדונזיה. אורכם 25–30 ס"מ. צבעיהם שחור ולבן. רגליהם גדולות יחסית וזנבם ארוך. יש דמיון מסוים בינם לעפרונים למרות שהם כלל אינם קרובים.
ברט מונרו
הרברט ג'יימס "ברט" מונרו (באנגלית: Herbert James "Burt" Munro; 25 במרץ 1899 - 6 בינואר 1978) היה אופנוען מרוצים ניו זילנדי שהתפרסם עקב שבירת מספר שיאי עולם בקטגוריית 1,000 סמ"ק, אחד מהם עדיין עומד על כנו.
ב-2005 יצא סרט קולנוע בכיכובו של אנתוני הופקינס בשם "החלום המהיר ביותר" המתאר את סיפורו של מונרו.
ביוגרפיה
מונרו נולד ב-25 במרץ 1889 באינברקרגיל. היה לו אח תאום שמת בלידה. מונרו גדל בחווה באדנדייל, ממזרח לאינברקרגיל.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, בהיותו בן 15, רצה מונרו להצטרף לצבא, אך לבסוף נשאר בחווה המשפחתית. לאחר סוף המלחמה מכר אביו את החווה ומונרו החל לעבוד בבניית מנהרת אוטירה, אך הוא חזר הביתה כיוון שאביו רכש חווה חדשה וקרא לו לעבוד בחווה.
לאחר עבודתו בחווה של אביו הוא החל לעסוק במרוצי אופנועים ועבד בחברת אופנועים כמוכר ומכונאי. מונרו התחרה בניו זילנד ועלה לראש הטבלה הניו זילנדית והתחרה בחוף אורטי ולאחר מכן במלבורן.
ב-1927 התחתן מונרו, ולו ולאשתו היו ארבעה ילדים.
אחרי מלחמת העולם השנייה התגרש מונרו מאשתו, ועבר לגור בצריף קטן.
מונרו התחרה עם אופנוע מדגם "אינדיאן סקאוט" שיוצר בשנות ה-20 של המאה ה-20, והמהירות המקסימלית המקורית שלו הייתה 89 קמ"ש, אך מונרו לא אהב את איטיותו של האופנוע, וב-1926 החל לשפר אותו.
בשנות החמישים והשישים נסע מונרו למשטחי המלח של בונוויל במדינת יוטה, אתר רכיבת אופנועים מוכר. מונרו ביקר בבונוויל 10 פעמים, וקבע שם שלושה שיאי עולם. אחד ב-1962, שני ב-1966 ואחרון ב-1967.
טטיאנה טומשובה
טטיאנה איוונובנה טומשובה (ברוסית: Татьяна Ивановна Томашова; נולדה ב-1 ביולי 1975) היא אתלטית מרוסיה. היא סגנית אלופה אולימפית (אתונה 2004), פעמיים ברציפות אלופת עולם (פריז 2003 והלסינקי 2005) ואלופת אירופה (גטבורג 2006) בריצת 1500 מטר.
ביוגרפיה
טומשובה נולדה בפרם.
באולימפיאדת סידני (2000) סיימה טומשובה במקום 13 בריצת 5000 מטר בתוצאה של 15:01.28 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באדמונטון, קנדה סיימה טומשובה במקום עשירי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 15:23.83 דקות.
אלופת עולם
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת זכתה טומשובה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בשיא תחרות חדש של 3:58.52 דקות, לפני סורייה אייהן קופ (3:59.04 דקות) והיילי טאלט מבריטניה בשיא אישי חדש של 3:59.95 דקות.
סגנית אלופה אולימפית
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה טומשובה במדליית כסף בריצת 1500 מטר בשיא אישי חדש של 3:58.12 דקות, אחרי קלי הולמס מבריטניה (3:57.90 דקות) ולפני מריה צ'יונקן מרומניה (3:58.39 דקות).
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכתה טומשובה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:00.35 דקות, לפני בת ארצה אולגה יגורובה (4:01.46 דקות) ובושרה אל ע'זאל מצרפת (4:02.45 דקות).
אלופת אירופה
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה זכתה טומשובה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בשיא אישי ושיא תחרות חדש של 3:56.91 דקות, לפני בת ארצה יוליה צ'יז'נקו (3:57.61 דקות) ודניאלה יורדנובה מבולגריה (3:59.37 דקות).
ב-31 ביולי 2008 הושעתה טומשובה ביחד עם עוד שישה אתלטים מרוסיה לאחר שהחליפו את דגימות השתן שלהם. ב-20 באוקטובר אותה שנה היא וששת הספורטאים קיבלו עונש של הרחקה לשנתיים מהשתתפות בתחרויות בשל המניפולציה בבדיקת הסמים שעשו.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה טומשובה במקום רביעי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:10.90 דקות, 16 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד. בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 4:02.10 דקות. באוגוסט 2015 היא קיבלה את מדליית הארד לאחר שאסלי צ'קיר אלפטקין שזכתה במדליית הזהב ניכשלה בבדיקת סמים והמדליה נשללה ממנה.
מכוניות (זיכיון)
מכוניות (באנגלית: Cars) הוא זיכיון אנימציה של אולפני ההנפשה של וולט דיסני, חברת וולט דיסני ופיקסאר. הזיכיון נחשב לאחד מן המרוויחים ביותר של דיסני & פיקסאר.
מכוניות
עלילת הסרט מתרחשת בעולם שמאוכלס בכלי רכב בלבד, אם זה מטוסים או מכוניות. מכונית המרוץ ספידי מקווין היא מכונית מרוצים צעירה המתמודדת ב"מרוץ גביע הבוכנה" ונחשבת לה קריירה מובטחת וזכייה בגביע. במהלך מרוץ חצי הגמר מקווין מוביל אך אינו נותן לאנשי צוותו להחליף את גלגליו, בהקפה האחרונה מתפוצצים גלגליו ובמזל גדול הוא מצליח לחצות את קו הסיום בין השלושה הראשונים. במהלך הנסיעה לאצטדיון הגמר מקווין מתגלגל ממשאית ההובלה שלו ומגיע ל"עמק ראדיאטור" השוכן בסמוך לכביש 66. במהלך השהייה עבור עונש הנזק שגרם בעמק חווה מקווין דברים רבים.הסרט בוים על ידי ג'ון לאסיטר והוקרן לראשונה ב-9 ביוני 2006, הסרט הכניס לקופות 461,983,149$.
מכוניות 2
לאחר שזכה ספידי מקווין בפעם הרביעית ברציפות ב"גביע הבוכנה" הוא חוזר לביקור בעמק הראדיטור, אשר מוקדש לחברו. במקביל מיילס אקסלרוד, רכב שטח שבעלותו שטח הנפט הגדול בעולם, מחליט למכור את שטח הנפט ולהפוך לרכב חשמלי, לאחר שנכשל בניסיונו לחצות את העולם ונתקע בג'ונגל של אמריקה הדרומית למשך 36 ימים. הוא יוצר דלק ידידותי לסביבה תחת השם "אולינול" ומחליט ליצור שורת מרוצים המונעים בחשמל. מטור משכנע את מקווין להצטרף למרוץ ומקווין נענה לאחר ההתבטאויות שחצניות של פרנצ'סקו ברנולי (רכב מרוצים איטלקי שחברתו של מקווין מעריצה). במקביל לאירועים אלו הביון הבריטי מנסה לעצור מגוון רחב של מבוקשים אשר פועלים במאגרי הנפט של אקסלרוד.הסרט הוקרן לראשונה ב-24 ביוני 2011 בארצות הברית והרוויח $550,079,088.
מכוניות 3
מייקל ואליס, המדבב את שריף העיירה והיועץ המיוחד לפיתוח הסרטים המקוריים, אמר בראיון באוגוסט 2013 לרדיו האמריקאי WGBZ כי חברת פיקסאר תיצור סרט שלישי. ב-18 במרץ 2014 הודיע מנכ"ל דיסני, בוב איגר, כי יופק סרט שלישי בסדרה . באוקטובר 2015 נחשף כי הסרט יצא ב-16 ביוני 2017.
לאחר שהובס על ידי דור חדש של נהגי מרוצים, ספידי מקווין האגדי (אוון וילסון) פתאום נדחף מהספורט האהוב עליו. כדי לחזור למשחק, הוא יצטרך עזרה מטכנאית מרוצים צעירה ונלהבת בשם קרוז רמירז, אשר בעזרת התוכנית שלה לנצח, יחד עם ההשראה מדוק הדסון המנוח, עם מעט פניות בלתי צפויות. מוכיח מקווין כי #95 לא עד הסוף, הוא יצטרך לבחון את לבו של שלב האליפות של גביע הבוכנה הגדול שיש.
מטוסים
דאסטי הוא מטוס ריסוס פשוט אשר חולם להשתתף בתחרות טיסה עולמית, אך יש לו בעיה - פחד גבהים. על מנת להגשים את חלומו פונה דאסטי לסקיפר, מטוס מיומן בחיל האוויר, על מנת שיוכל לעזור לו להתגבר על הפחד. האומץ של דאסטי נכנס למבחן כאשר הוא מתקבל לתחרות וחווה קשיים רבים. הסרט הוקרן לראשונה ב-9 באוגוסט 2013, הוא קיבל ביקורות שליליות למדי והרווחים ממנו היו נמוכים בכ-50% ביחס לסרטים הקודמים.
הצ'יזבטים של מטור
הצ'יזבטים של מטור היא סדרת אנימציה קצרה שהופקה במקור עבור ערוץ דיסני ג'וניור. הסדרה מציגה צ'יזבטים שמספר מטור לחברו, ספידי מקווין.
סיפורי עמק הראדיטור
סיפורי עמק הראדיטור היא סדרה קצרה בת שתי דקות בכל פרק, המשודרת בערוץ דיסני ג'וניור. בכורה הסדרה שודרה ב-22 במרץ 2013.
מכוניות בדרכים
מכוניות בדרכים היא סדרת אנימציה שהופקה במקור עבור דיסני+. הסדרה שודרה ב-8 בספטמבר 2022.
מטור ואור הרפאים
מטור ואור הרפאים הוא סרט אנימציה קצר שהופק על ידי פיקסאר עבור ה-DVD של הסרט מכוניות ב-2006. הסרט יצא לאור יחד עם ה-DVD ב-25 באוקטובר 2006 באוסטרליה ובארצות הברית ב-7 בנובמבר 2006. הסרט עוסק במטור שנרדף אחר אור כחול.
פרסים ומועמדויות
הסרט הועמד לפרסים רבים וזכה בכמה וכמה. הנהלת אתר Rotten Tomatoes דירגה אותו כסרט הטוב ביותר של שנת 2006. רנדי ניומן הועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר עם השיר "העיירה שלנו" שכתב והלחין לסרט. הסרט הועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר אך הפסיד לתזיזו ת'רגליים. הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט המונפש הטוב ביותר. הסרט זכה בפרס אנני לסרט הטוב ביותר, הפרס החשוב ביותר בתחום האנימציה.
אטרקציות בפארקים של דיסני
ב-2007 נחנכו אטרקציות חדשות המבוססות על הסרט בדיסנילנד פריז וב-2012 נחנכה ארץ חדשה בהרפתקה הקליפורנית של דיסני המבוססת על הסרטים המקוריים.
ארץ המכוניות
ארץ המכוניות זוהי ארץ הממוקמת בהרפתקה הקליפורנית של דיסני שבקליפורניה הבנויה על שטח של 12 דונמים. הארץ היא העתק של העיירה מהסרטים המקוריים, עמק ראדיטור. עלות הקמת הארץ הייתה $200,000,000 מה שהופך את הארץ לאחת מן היקרות ביותר שדיסני הקימו אי פעם. הארץ נפתחה ב-15 ביוני 2012, היום בו סיימו לשדרג את "ההרפתקה הקליפורנית של דיסני" ונפתח גם "רחוב בואנה ויסטה".
אלפונסו השלישי, מלך אראגון
אלפונסו השלישי, מלך אראגון (4 בנובמבר 1265 - 18 ביוני 1291), היה מלך אראגון בין השנים 1285–1291.
ביוגרפיה
אלפונסו השלישי נולד ב-4 בנובמבר 1265 בולנסיה, לפרו השלישי, מלך אראגון וקונסטנצה מסיציליה, מלכת אראגון, בתם של מנפרד, מלך סיציליה וביאטריצ'ה מסבויה, מרקיזת סאלוצו.
בשנת 1285 מת אביו פרו השלישי, מלך אראגון, ונחלתו פוצלה בין בניו: אלפונסו ירש את ממלכת אראגון, ואילו חיימה, מלך סיציליה ירש את ממלכת סיציליה. בשנת 1286 כבש אלפונסו מידי דודו חיימה השני, מלך מיורקה, את מיורקה ואיביזה, ובשנת 1287 צרפם עם מנורקה שכבש מידי המוסלמים למדינה אחת.
אלפונסו היה מאורס לאלינור מאנגליה, רוזנת באר, בתו של אדוארד הראשון, מלך אנגליה, אך לא הספיק לממש את הנישואים לפני מותו. ב-18 ביוני 1291 מת אלפונסו השלישי, ואחיו חיימה השני, מלך אראגון עלה לשלטון במקומו.
גרזן קרב
גרזן קרב או גרזן מלחמה הוא גרזן שעוצב ככלי נשק למטרות לחימה ביד אחת או בשתי ידיים. מאחר שייעודם הוא פגיעה בבני אדם ולא ביקוע עצים, גרזני קרב הותאמו למשימה זו ושקלו פחות ממקביליהם אשר נועדו לעבודה וראש הגרזן היה בעל פרופיל להב צר לטובת שיפור ביצועי החיתוך. ישנו מגוון רחב של גרזני קרב, בעלי צורות וגדלים שונים, ניתן להכליל כי רוב גרזני הקרב שקלו בין 500 גרם ל- ואורך הידית נע מ-30 ס"מ ועד ל-. השימוש בגרזן ככלי נשק הוא קדום כהמצאת הגרזן עצמו, והיה קיים כמעט בכל התרבויות האנושיות לאורך ההיסטוריה. עקרון הפעולה של המרכזי של הגרזן הוא הנפה וריכוז האנרגיה הקינטית אל הלהב אשר נמצא בקצהו, (הידית של הגרזן פועלת כמנוף ומגבירה את המומנט המועבר אל להב הגרזן). לצד זאת, היו גרזנים אשר שימשו להטלה, גרזנים עם דוקרנים היוצאים מראש ומגב הלהב, פטיש היוצא מגב הלהב או להב גרזן אשר מושחז גם בחלקו התחתון לטובת "גריפה" של מגנים או תפיסה של גפיים/חלקי שריון בדומה לקרס.
השימוש בגרזן בקרב
הגרזנים היו כלי נשק פופולרי לאורך אלפי שנים, ממגוון סיבות, המרכזיות שבהן:
ישנן עדויות רבות של שימוש בגרזני קרב לאורך תקופות שונות, להלן מספר דוגמאות לשם ההמחשה:
לקראת המאה ה-16 וכניסת אבק השריפה לשדה הקרב לצד הוזלה בעלויות של הכנת חרבות, נצפה פיחות בשימוש בגרזנים בשדה הקרב האירופאי ומרחבים נוספים, אף על פי שהיה בשימוש בקרב צבאות שונים, תפקידו עבר לאיטו בתור כלי תחזוקה ולעיתים ככלי ביחידות הנדסיות. כיום ניתן לראות שימוש מועט של טומהוקים מודרניים בקרב יחידות שונות.
קלוד ג'רוויס
קלוד סקודמור ג'רוויס (אנגלית: Claude Scudamore Jarvis; ). איש צבא בריטי. שירת במזרח התיכון במלחמת העולם הראשונה. היה מושל חצי-האי סינַי מטעם ממשלת מצרים בשנים 1923–1936. סופר פורה ושנון. נודע בכתביו על אורח חייהם של תושבי מדבריות המזרח התיכון.
קורות חייו
ג'רוויס התגייס כצוער לצי הסוחר הבריטי ב-1896, בהיותו כבן 17. ב-1899, עם פרוץ מלחמת הבורים השנייה, התנדב לשירות בצבא ולקראת סופהּ הועלה לדרגת קצונה. חזר מדרום אפריקה לאנגליה ב-1902, הצטרף לצבא הקבע והוצב באירלנד. בשנים שלפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה עסק גם בכתיבה עיתונאית, בעיקר בנושאי טבע, ציד ודיג. במהלך שירותו במלחמת העולם הראשונה בארץ ישראל ובמצרים, שאז קוּדם לדרגת מייג'ור, גברה התעניינותו בערבים ובשפה הערבית. בתום המלחמה צורף למינהלת מחוזות הסְפַר המצרית החדשה בהמלצת הגנרל רג'ינלד וינגייט, מי שהיה הנציב העליון הבריטי בסודאן ובמצרים. מ-1918 ועד 1922 הועסק בחבלי המדבר המערבי של מצרים, תחילה כמנהל הנפה המקומית מטעם ממשלת מצרים באלעַמרִיָה שממערב לאלכסנדריה, ואחרי כן כמושל נאות המדבר שבגבולות מדבר לוב – בַּחרִיָה, פראפרה דאח'לָה וח'ארגָה. בתקופה זו השתתף במסעות חקירה בחלקים הלא נודעים של האזור. ב-1922 מונה לסגנו של מושל סיני, קולונל אלפרד פרקר (Alfred Chevallier Parker), ושנה לאחר מכן החליף את פרקר בתפקידו כמושל סיני. בתפקיד זה כיהן עד לפרישתו ב-1936 בעקבות תמורות המשטר במצרים.
בשובו מסיני לאנגליה ב-1936 התמסר לטיפוח נחלתו הכפרית ולכתיבה. במשך 14 שנים, עד לפטירתו ברינגווּד, המפשייר, ב-1953, כתב ספרים, בעיקרם על המזרח התיכון, נשא הרצאות וכן שימש כחבר מערכת כתב-העת  ותרם לו טור קבוע בשם "הערות של איש הכפר" בנושאי טבע וחקלאות, ציד ודיג.
הספרים והמאמרים שפִרסם ג'רוויס על מדבריות המזרח התיכון, ואשר זכו למהדורות לא מעטות, העניקו מידע התחלתי חשוב למדריכים ולחוקרים הישראלים בסיני מיָד אחרי יוני 1967. בתרומותיו לחקר סיני יש למנות את התיאורים של אורחות חיי הבדואים וסדרי החוק במקומותיהם, את תסקיריו על הדרכים העבירות לרכב ממונע ברחבי סיני, את התצפיות בבעלי-חיים – מן השלווים הנודדים בצפון סיני ועד עקבותיהם החמקמקות של הנמרים בדרום סיני – את הדיווחים על הדיג בימת ברדוויל, על הדגה בחופי דרום סיני, על כלבי הסלוקי (שאותם חיבב באופן מיוחד), על העז ההרסנית ועל המלחמות במכת הארבה. ג'רוויס הקדיש תשומת לב לשרידי עבר– ממבני "עפיפונים" לציד בעלי-חיים ועד אתרי הערים העתיקות בנגב, כמו חלוצה, שבטה ועבדת. סברותיו בדבר תוואי הנדידה של עם ישראל בצאתו ממצרים ואיתורו של הר סיני נשמעו בקרב חובבים וחוקרים כאחד.
ג'רוויס החל בכתיבת ספריו בעידודו של הסופר רודיארד קיפלינג, חסיד "האימפריאליזם הנאור", שהכיר את רשימותיו בעיתונות ואף התארח בביתו באל עריש. כתיבתו של ג'רוויס רבת חן ושנונה, ויש בעמדותיו כאלה השוברות מוסכמות. אכזבתו מאורחם ורבעם של הבדואים הביאה את ג'רוויס לדברי ביקורת נוקבים (כינה את הבדואי "אבי המדבר" משום שהוא-הוא המדרדר את סביבתו לכלל שממה; רגז על מצבן של הנשים בחברה הבדואית), ואולי גם לטעויות בהבנת מנהגיהם. ג'רוויס גילה חמלה כלפי מצוקתם של יהודי אירופה בשנות ה-30 ונטה אהדה גלויה להתיישבות הציונית בארץ-ישראל.
ג'רוויס בסינַי
ידיעותיו בערבית והֵכרותו את מנהגי הבדואים איפשרו לג'רוויס ביי, ככינויו בפיהם, ליישב בהצלחה סכסוכים שבטיים, הן מקומיים והן חוצי גבולות, ולהשליט סדר ברחבי סיני. בתקופתו נבלמו הסחר בסמים אסורים ומעשי השוד. לזכותו נזקפה הדברת מחלת הקדחת בסיני. בדאגתו לרווחת הבדואים ביקש ליצור עבורם תשתית חקלאית. מפעלו הגדול היה הבנייה והשיקום של הסכרים והמדרגות, מאגורות המים ("חרבות") והתעלות שבאפיק ואדי קודיראת, דרומית לניצנה, שבאמצעותם נוצרה נאת המדבר הגדולה בסיני. ג'רוויס עסק לא מעט בשיפור הדרכים (עד זמנו לא היו דרכים סלולות לרכב מנועי בסיני). הוא יזם וליווה את סלילת הכביש שבין רפיח לפורט סעיד, ובין היתר דאג לסלילת כביש ראוי במעבר המיתלה ושִכלל את המעבר בראס אלנקב שעל הדרך מסיני לעקבה.
לאות הוקרה על פועלו העניק לו מלך מצרים פואד הראשון, ב-1931, את עיטור מסדר הנילוס (בדרגת מפקד). ב-1933 הוענקה לו דרגת קצין (OBE) במסדר האימפריה הבריטית ואחרי פרישתו לגמלאות ב-1936 – דרגת עמית (CMG) במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש. על פיתוח סיני עוטר ב-1938 ב"מדליית לורנס" על ידי החברה המלכותית הבריטית לענייני אסיה.
ספריו
ג'רוויס תרם מאמרים לרבעון של הקרן לחקר ארץ ישראל (PEQ), לכתב-העת של החברה המלכותית למרכז אסיה Royal Central Asian Journal ולכתב-העת Antiquity.
מתוך כתביו הרבים הופיע הספר שבטי ערב (1946) – לקט פרקים מספריו הנוגעים לבדואים. פרק מתורגם מתוך ספרו Desert and Delta נכלל בחוברת ואדי קודיראת (מדרשת שדה בוקר, 1967).
קישורים חיצוניים
מהדורת 1932 של הספר Yesterday and To-day in Sinai
מחלוקת רב סעדיה גאון ובן מאיר
בסתיו שנת ד'תרפ"ב למניין השנים בלוח העברי (סוף 921 לספירת הנוצרים), פרצה מחלוקת בין רב סעדיה גאון ובין רבי אהרן הכהן בן מאיר, ראש ישיבת גאון יעקב, על אודות קביעת לוח השנה וקביעת המועדים. המחלוקת היא אחת מהמפורסמות בין חכמי ארץ ישראל לחכמי התפוצות, ובמשך כשנתיים - מראש חודש כסלו ד'תרפ"ב (4 בנובמבר 921) עד זאת חנוכה ד'תרפ"ד (13 בדצמבר 923) - נהגו בגללה בני ארץ ישראל והקהילות הכפופות לה בלוח שנה אחד, ואילו בני בבל והקהילות הכפופות לה בלוח שנה אחר. לא ברור כיצד נסתיימה המחלוקת, אולם בדורות שלאחר מכן הוכרעה ההלכה כדעת רב סעדיה גאון. המחלוקת, שהחלה כמחלוקת הלכתית, הפכה למחלוקת פוליטית חשובה ביותר על סמכות חישוב לוח השנה ועל הנהגת הדור, בין חכמי ארץ ישראל לחכמי בבל, ועל הנחלת מורשת ההוראה לדורות הבאים.
תארוך
אליה מנציבין הסורי מנסח כך את שנת המחלוקת "שנת תלתמאא ותשע עלת בשבתא יב אייר דשנת א'רל"ב, בה נפל פולגא בינת יהודיא דבמערבא ליהודיא דבמדנחא בחושבא דעידיהון ויהודיא מן דבמערבא עבדו רשא דשנתהון יומא דתלתבשבא והנון דבמדנחא יומא דחמשבשבא". בספרו "מחלוקת רב סעדיה גאון ובן מאיר" מבאר החוקר חיים יחיאל בורנשטיין כי הכוונה שהתחילה המחלוקת בשנת 309 להג'רה (שהתחילה ביום 13 במאי 921, שהיא שנת 1232 למניין השטרות, השנה ההיא נמשכה עד 1 במאי 922), אך לא חלקו בפועל על ראש השנה עד אמצע שנת 310 להג'רה שהחלה באביב של שנת 1233 למניין השטרות.
המחלוקת
המחלוקת נסבה אודות הכלל של דחיית מולד זקן במולד חודש תשרי ד'תרפ"ד. על פי כללי הלוח העברי (כפי שנהגו חכמי בבל), ראש השנה נקבע ליום שבו מולד הלבנה, מלבד בארבעה מקרים שבהם הוא נדחה ליום שלמחרת. אחד ממקרים אלו הוא "מולד זקן": אם המולד חל לאחר יותר משמונה עשרה שעות מהשקיעה (היינו לאחר חצות היום), ראש השנה נקבע ליום המחרת. רב אהרן בן מאיר טען שבידו מסורת ש"מולד זקן" הוא רק אם חל המולד 642 חלקים אחר חצות היום, ואם חל קודם לכן, אף על פי שחל אחר חצות, ראש השנה לא נדחה (ובהתאם לכך, גם בדחיות האחרות המבוססות על דחיית מולד זקן, ג"ט ר"ד בשנה פשוטה ובט"ו תקפ"ט בשנה שאחר עיבור, יש להוסיף לדעתו 642 חלקים).
המולד של שנת ד'תרפ"ד חל 237 חלקים (כ-13 דקות) לאחר חצות היום של שבת, ולכן לדעת חכמי בבל על ראש השנה היה להידחות ביומיים (יום אחד משום מולד זקן, ויום נוסף בשל המניעה לקבוע את ראש השנה ביום א'), ואילו לדעת בן מאיר ראש השנה חל בשבת. וכך ניסח הרב אהרן בן מאיר את טענותיו:
וכן המשיך רב אהרן הכהן לטעון באיגרת שכתב אל קהילת בגדאד. כנגדו, רב סעדיה טען כי יש לדחות את ראש השנה בשנה זו ביומיים, כאמור. לעומת זאת, הרב אהרן בן מאיר טען שמסורת ביד בית דינו כי יש להוסיף 642 חלקים להגדרת "מולד זקן", ולכן אין לדחות את ראש השנה כי בשנת ד'תרפ"ד שבה המולד חל רק 237 חלקים לאחר חצות היום.
גם מולד תשרי ד'תרפ"ג חל ביום שלישי, תשע שעות ו-441 חלקים. לשיטת רב סעדיה גאון יש לדחות את השנה ליום חמישי מכוח דחיית ג"ט ר"ד בשנה פשוטה, לעומת זאת רב אהרן בן מאיר טען שיש להוסיף 642 חלקים להגדרת ג"ט ר"ד (ג-ט-תתמ"ו) ולכן אין לדחות את ראש השנה אלא לעשותו בשלישי.
המחלוקת בשנת ד'תרפ"ג השפיעה גם על שנת ד'תרפ"ב מכיוון שאורכם של חשוון וכסלו נקבע על פי ההבדל בימים בין ראש השנה הנוכחית לראש השנה הבאה. לפי רב סעדיה גאון ההבדל הוא שבעה ימים והשנה שלמה (חשוון וכסלו בני 30 יום), ולפי רב אהרן בן מאיר ההבדל הוא חמישה ימים והשנה חסרה (חשוון וכסלו בני 29 יום).
סיכום המחלוקת ברמה הטכנית מוצג בטבלה הבאה:
מקור המחלוקת
מאז גילוי המחלוקת במחקר המודרני, ניסו מלומדים שונים להעלות השערות מה מקור הפער של 642 החלקים בין מסורת בבל למסורת ארץ ישראל וכיצד נוצר פער זה. חיים יחיאל בורנשטיין הציע כי יסוד ההבדל של 642 חלקים בין חכמי בבל לחכמי ארץ ישראל הוא בכך שכל שיטה חישבה בצורה שונה את המולד "העיקרי" (מולד "יצירה" שממנו מתחילים לחשב את המולדות ובשביל נוחות החישוב חיפשו מולד עגול בלי 'חלקים'). חכמי בבל קבעו כמולד עיקרי את מולד תשרי בשנת היצירה, ולפי שיטתם המולד היה ו' י"ד, כלומר ביום שישי בשעה ה-14 מתחילת הלילה. בחישוב תאורטי לאחור, מולד ניסן שלפני היצירה היה לשיטתם ד' ט' תרמ"ב. לעומתם חכמי ארץ ישראל קבעו כ'עיקר' את מולד ניסן שלפניו ולשיטתם מולד ניסן היה ד' ט', כלומר ביום רביעי בתחילת השעה התשיעית מהלילה. להשערתו, במקורן שתי השיטות הסתמכו על בטלמיוס שקבע בחישוביו את מולד חודש ניסן שנת ג'י"ד (747 לפנה"ס) כמולד 'עיקרי', הם חישבו לאחור את המולדות מאז עד לבריאת העולם והוסיפו את הפרשי הזמן בין אלכסנדריה לירושלים; לפי חישובם מולד תשרי בשנת היצירה היה ו' י"ג תק"צ ומולד ניסן הקודם לו ד' ט' קנ"ב. חכמי ארץ ישראל קבעו את המולד העיקרי בניסן שלפני היצירה, וחכמי בבל קבעו את המולד העיקרי בתשרי. שתי השיטות עיגלו את המספר בשביל נוחות החישוב, וכך קבעו חכמי ארץ ישראל את המולד העיקרי (ניסן שלפני היצירה) כ-ד' ט', וחכמי בבל את מולד תשרי שלאחריו כ-ו' י"ד. כתוצאה מכך כל חישובי המולדות של חכמי ארץ ישראל הקדימו ב-642 חלקים לחישובים של חכמי בבל, ולכן כאשר המולד של חכמי בבל חל פחות מ-642 חלקים אחרי חצות, לפי חכמי ארץ ישראל הוא חל קודם חצות ואינו נחשב ל"מולד זקן". בן מאיר ביקש לקבוע כי לפי חישובי חכמי בבל מולד זקן הוא רק כאשר המולד מאחר ב-642 חלקים אחר חצות שאז גם לפי חכמי ארץ ישראל חל המולד אחר חצות. לדברי בורנשטיין שורש המחלוקת נעוץ במחלוקת קדומה מתי נברא העולם האם בניסן או בתשרי.
קידוש החדש בחו"ל
בנוסף על המחלוקת על דחיית המולד הזקן המחלוקת הייתה על הכוח שיש לחכמי בבל לקבוע את המעדות, בן מאיר טען שאפילו עם חכמי בבל היו צודקים בדין בכל זאת אין בכוחם להכריע על קביעת המועדות, ורק בית הדין של ארץ ישראל יכול לקבוע את זמן המועדות.
כינויי זלזול
המחלוקת הובילה את שני הצדדים לעשות שימוש בכינויים חריגים אחד כלפי השני. רב סעדיה גאון כינה את רבי אהרן בן מאיר "אבן ממאיר" וכתב נגדו בחריפות, ומאידך רבי אהרן בן מאיר התייחס לרס"ג בלא תואר רב או גאון וכינהו 'סעיד בן יוסף אלדאלאצי', שאף בו יש בו צלילים של זלזול.
פסק ההלכה בארץ ישראל
הרב אהרן הורה בישיבתו ולתלמידיו לקבוע את המועדים כפי הוראתו, ואילו חכמי בבל, ובראשם ראש הגולה דוד בן זכאי ורב סעדיה גאון כתבו לו כי טעות בידו. כתוצאה מכך פסח נחגג בארץ ישראל ביום ראשון, ובבבל ביום שלישי. בתגובה לטענת חכמי בבל, קבע רב אהרן בן מאיר כי הסמכות לקבוע מועדים ולעבר את השנה נתונה לחכמי ארץ ישראל בלבד, ועל כן פסיקתו מוסמכת יותר משל בן זכאי ורב סעדיה.
ספר המועדים ומקבילו ספר ארבעה שערים
בעקבות המצב שנוצר, בו יהודים באזורים שונים חגגו מועדים בזמנים שונים, הזדעזעו חכמי בבל מהפילוג וניסו לשכנע את רבי אהרן בן מאיר לחזור בו והפיצו בקהילות שונות מכתבים המזהירים שלא לנהוג כשיטתו, וכן רב סעדיה גאון פרסם את "ספר המועדים" נגד שיטתו, אך רבי אהרן בן מאיר גם עמד ופרסם את לוח "ארבעה שערים" (של חכמי בבל) בגרסה שלו. מצב בלתי-אפשרי זה הוביל את רב מבשר גאון ותומכיו, שבתחילה צידדו בשיטת רבי אהרן בן מאיר, לעבור לצד של רב סעדיה גאון וחכמי בבל.
ואולם, לפי דעתו של יששכר שטרן, היה רב סעדיה גאון דמות שולית יחסית בניהול הפולמוס. לטענת שטרן, ספר המועדים איננו פרי עטו של סעדיה, איננו דיון שיטתי בהלכות קביעת לוח השנה, אלא יומן תיעודי של תולדות הפולמוס (ואם כן שמו איננו בדיוק 'ספר המועדים'); ובעיקר: הפולמוס לא הסתיים בניצחון בבלי חד משמעי שכן לוחות השנה היריבים המשיכו להתקיים במקביל גם לאחר מכן (בשנת 927 ובשנת 1108) ולמעשה המשיך חוסר המיתאם בלוח עד המאה ה-12 (אז כבר הייתה ההגמוניה הארצישראלית חלשה הרבה יותר).
עמדת הרמב"ם
בעניין הנקודתי שבו נחלקו רבי סעדיה גאון ובן מאיר, פסק הרמב"ם כדעתו של רבי סעדיה גאון. אולם, דברים אחרים שכתב רס"ג במכתביו כנגד שיטת בן מאיר, זכו לביקורתו של הרמב"ם. מדובר בעניינים עקרוניים בדבר קביעת לוח השנה, וסמכותו של חשבון הלוח הקבוע מול לוח המבוסס על ראיית הירח, ולא בפרטים טכניים בלוח החשבון הקבוע.
כך לדוגמה, בפירוש המשנה לרמב"ם חרג הרמב"ם מדרכו בפירוש לנקוט בדברי-קנטור כלפי מישהו שלדעתו סטה מדרך המשנה והתלמוד, כך כתב:
לפי הערות הר"י קאפח, כיוון הרמב"ם בדברים הללו כלפי אחת מטענות רב סעדיה גאון כנגד רבי אהרן הכהן בן מאיר. בהזדמנות נוספת בפירושו למשנה, חזר הרמב"ם לנגוח בעמדת רב סעדיה גאון, וכך כתב;
ככל הנראה היה הרמב"ם בקי בסברות המחלוקת וסבר כי אין כל יסוד לשיטת רב סעדיה כי בית דין הגדול לא היו מקדשים על פי הראייה וכן שיום הכיפורים לא יפול לעולם ביום שישי או ביום ראשון. על פי הערות רב יוסף קאפח, ברור כי דברי הרמב"ם מכוונים כלפי רבינו סעדיה גאון ואף רבינו חננאל.
הרמב"ם קבע גם, שקידוש החודש נתונה לחכמי ארץ ישראל בלבד. וז"ל:
גם בספר המצות לרמב"ם, האריך הרב לסתור אותה הטענה.
מגילת אביתר
ידוע כי בשנת ד'תרפ"ג עוד היה הבדל בין זמן חגיגת המועדים, ולעומת זאת בשנת ד'תרפ"ד הם כבר נחוגו באותו זמן בבבל ובארץ ישראל, מכל מקום לא חזרו ראשי ישיבת גאון יעקב מעמדתם, וגם רב אביתר גאון - שנפטר כמאתיים שנים לאחר מכן - הקפיד להדגיש את סמכותו הבלעדית כראש ישיבת ארץ ישראל לקדש חודשים ולעבר שנים. לפי זה מבואר כי ישיבת גאון יעקב המשיכו במסורת של רבי אהרן בן מאיר ולא נענו לרב סעדיה גאון כל עיקר. עם כל זאת, ברבות השנים, עמדת חכמי בבל נתקבלה, ושיטתם בשימוש עד היום, ולולא גניזת קהיר לא היינו יודעים על דעתם של גאוני ארץ ישראל בדין תורת העיבור.
דימיטריס סרוואקוס
דימיטריס סרוואקוס (נולד ב-26 ביולי 1961 באתונה) הוא כדורגלן עבר יווני, ששיחק בעמדות הקשר ההתקפי והחלוץ.