cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
החנוכייה של משפחת פוזנר
קורות החנוכייה
משפחת פוזנר היגרה ביוני 1933 לבלגיה ומשם לירושלים ב-1934. החנוכייה והתצלום המקורי היו ברשות רחל פוזנר עד פטירתה ב-1982. את החנוכייה והתצלום קיבלה בתה של רחל, שולמית מנסבך. ממנה קיבל את החנוכייה בנה, שמתגורר בבית שמש, וממנו קיבל את החנוכיה בנו, נינם של רחל ועקיבא פוזנר. משפחת פוזנר העבירה את החנוכייה והתצלום בהשאלה ליד ושם. החנוכייה מוצגת במוזיאון יד ושם לתולדות השואה. כל שנה בחנוכה שבה החנוכייה למשפחת פוזנר, לשם הדלקת הנרות, ולאחר החג מוחזרת למוזיאון יד ושם.
קורות התצלום
עותקים של התצלום נמסרו לארכיון העיר קיל (שבשנות השבעים יצר נגטיב מהתצלום) ולארכיון הוויזואלי למורשת פרוסית בברלין (Stiftung Preußischer Kulturbesitz). הדפס גדול של התצלום הוצב במוזיאון העירוני של קיל. הדפסות נוספות הופצו למוזיאון ארצות הברית לזכר השואה, ל וליד ושם, בין היתר. מברלין הועברו עותקים למוזיאון המלחמה האימפריאלי בלונדון, מכון שלום הרטמן בירושלים והמוזיאון היהודי בברלין. לקראת סוף המאה ה-20 הופצו עותקי התצלום עם שינוי של התאריך, למשל ל-1938 או לכל שנה אחרי 1933, כדי לייצג את כוח העמידה היהודי בגרמניה הנאצית, וזאת בהתעלם מאי הסבירות של העמדת סצנה כזו בגרמניה שלאחר עליית הנאצים לשלטון. שינוי התאריך גרר שימוש בתצלום כסמל לעמידה היהודית בתקופת השלטון הנאצי. התצלום הופיע בסרט האמריקאי "" שעלה על האקרנים בשנת 2000 והוקרן בישראל תחת השם "בזרועות זרים", וכן ספר בעל השם "ילדים בזרועות זרים" שפורסם בעקבות הסרט. בספר המקביל שיצא בגרמנית הופיע התצלום עם תיארוך לסוף שנות השלושים. חברת ההפקה של הסרט, חברה בת של האחים וורנר, החזיקה בזכויות ההפצה של התצלום למשך עשר שנים. כך התגלגל התצלום לאינטרנט ללא ציון שנת הצילום, מקום הצילום וזהות הצלם.
לקראת פרסום האנתולוגיה "מנורה וצלב קרס: לתולדות יהודי שלזוויג-הולשטיין, ליבק ואלטונה, 1998-1918" (Menora und Hakenkreuz. Zur Geschichte der Juden in und aus Schleswig-Holstein, Lübeck und Altona. 1918-1998), בעריכת גרהרד פאול ומרים גיליס-קרליבך, שעל כריכתה מופיע התצלום, נעשה תחקיר מקיף באשר למוצא התצלום וזהות הצלם. בתחקיר נמצא מקור התצלום בארכיון העירוני בקיל, וכן נמצאה יוצרת התצלום בישראל. גרהרד מתח ביקורת על האופן שבו הפך התצלום מנכס היסטורי ל"סחורה", כדבריו ("Handelsware"). מדי פעם, כדי להעלות באופן מלאכותי את שוויו של התצלום, טושטשו סימני הזמן ונוצרו העתקים חדשים ומיופים, כדי ליצור מצג של מקוריות.
אדית קיס
אדית באן קיס, לבית רוט (באנגלית: Edith Bán Kiss; 21 בנובמבר 1905 – 27 באוקטובר 1966) הייתה פסלת וציירת יהודייה-הונגרייה, ניצולת השואה ומחנה הריכוז ראוונסבריק.
ביוגרפיה
היא נולדה למשפחה יהודית בבודפשט ב־21 בנובמבר 1905. אדית קיס הייתה הצעירה מבין ארבע בנותיהם של פריז ומליטה רוט. לאחר שלמדה באקדמיות לאמנות בבודפשט ובדיסלדורף, הפכה לפסלת בהונגריה בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה. בערך באותה תקופה היא התחתנה עם טודור באן.
במהלך שואת יהודי הונגריה, באוקטובר 1944, יחד עם אלפי נשים יהודיות אחרות בהונגריה, נשלחה קיס לעבודות כפייה, ולאחר מכן גורשה למחנה הריכוז ראוונסבריק בצפון גרמניה הנאצית.
ב־6 בדצמבר 1944 הועברה יחד עם עוד כ-1100 נשים למפעל דיימלר-בנץ בלודוויגספלדה, שם נאלצה לעבוד על מנועי מטוסים עבור הלופטוופה.
עם חזרתה לבודפשט, הציגה איירה קיס את חוויות מחנה הריכוז שלה בסדרה של 30 רישומי גואש, שכותרתם "גירוש" שהציגה בעיר ב־22 בספטמבר 1945, כמה חודשים לאחר תום המלחמה והשואה. לאחר שהתגרשה מבעלה הראשון, היא התחתנה עם סנדור קיס והיגרה איתו למערב.
זמן קצר לאחר עזיבתם, ביולי 1948 הוצבו לוחות אבן גדולים בקיר החיצוני של בית הכנסת באויפשט בבודפשט מעשי ידיה של קיס. בתבליט אחד נראה שוטר הונגרי מכוון יהודים למשאיות המיועדות לבקר, והוסבו לגירוש. בשני נראה שומר מפלגת צלב החץ המפקח על גברים בגדוד עבודה, השלישי מציג שומר נאצי, שמזרז יהודים להיכנס לתאי הגזים, והרביעי מציג את קבלת הפנים החמה לחיילי הצבא האדום המשחררים יהודים בבודפשט.
למרות עבודות נוספות המשקפות את חוויות הגירוש שלה, לא הייתה הכרה ציבורית לאמנותה של קיס. לאחר תקופות שהות בשווייץ, קזבלנקה ולונדון, ומות בעלה, היא התאבדה בבית מלון בפריז בליל 26–27 באוקטובר 1966.
אלבום הציורים בצבעי הגואש שלה התגלה מחדש על ידי הלמוט באוואר בלונדון בשנת 1992 ומאז הוצגו ציורי גואש שלה במקומות שונים בגרמניה, בפריז ובבודפשט. הם הוצגו גם בתערוכת "We were Nobody" באתר מחנה הריכוז ראוונסבריק.
Somebody Told Me
Somebody Told Me הוא שיר של להקת הרוק האמריקאית הקילרס. השיר יצא לאור ב-15 במרץ 2004 כסינגל השני מאלבום הבכורה של הלהקה, Hot Fuss.
השיר זכה להצלחה והועמד לפרס גראמי לביצוע הרוק הווקאלי הטוב ביותר לצמד או הרכב בשנת 2004. בשנת 2009 דורג השיר במקום ה-41 ברשימת 100 השירים הטובים ביותר בעשור של מגזין NME.
וסרפאל
ה- Wasserfall Ferngelenkte FlaRakete (רקטה נשלטת מרחוק מסוג A-A) היה טיל קרקע אוויר מתקופת מלחמת העולם השנייה שפותח בגרמניה במרכז פנמינדה. מערכת טילי הווסרפאל היוותה פריצת דרך בהתפתחות טילי קרקע אוויר, מבחינת האוטומציה שבה והאינטגרציה של מערכות שונות בה, ולמעשה זו הייתה מערכת טילי הקרקע אוויר המשוכללת בעולם באותה תקופה, אך לא נעשה בה שימוש במהלך המלחמה, אלא רק מאוחר יותר. טילי הנייק (Nike missile) וההרמס האמריקניים שפותחו בשנות ה-50 הם למעשה גרסה אמריקנית לטיל הווסרפאל, וזה האחרון אף היה זהה לו מכל הבחינות, אף בממדים.
מאפייני הטיל ופרטים טכניים
מערכת הווסרפאל הייתה מערכת הטילים המתקדמת ביותר שפותחה בגרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה. כמערכת המנסה ליירט מטרות הנעות במהירות גבוהה, כדי לפתחה היה צורך בתיאום רב בין מערכות האיכון והמערכות שעל גבי הטיל כדי להבטיח דיוק גבוה. הצורך בשיתוף הפעולה בין מהנדס האלקטרוניקה, מדען האווירודינמיקה, והמתמטיקאי המתמחה בבקרה היה הבולט ביותר בפרויקט זה.
ההנחיה הייתה באמצעות שליטה מרחוק באמצעות קשר רדיו, לשימוש כנגד מטרות באור יום, אולם שימוש בו בלילה היה משמעותית מורכב יותר, כיוון שגם הטיל וגם המטרה לא נראו בקלות. לתפקיד זה מערכת חדשה שנקראה Rheinland הייתה תחת פיתוח. Rhainland כללה יחידה מכ"ם לעקיבה אחר המטרה וטרנספונדר על הטיל כדי למקם אותו במהלך מעופו, אשר איתותו נקרא על ידי גלאי כיוון מקור רדיו (Radio direction finder) על הקרקע. מסלול הטיל היה מורכב משלושה שלבים: השלב הראשון היה שיגור וטיסה אנכית שארכה כ-6 שניות, השלב השני היה פאזת מעבר קריטית הנשלטת על ידי מחשב (שכונה Einlink-Rechner) ומהותה היא המעבר מתנועה אנכית למסלול עקום הנמשך עד להגעתו של הטיל לקו המחבר בין התחנה למטרה בצורה האופטימלית (כלומר מבלי לדרוש תמרונים עודפים מהטיל; המחשב צריך לחשב מסלול כזה שעם סיום הפאזה השנייה הטיל לא יחרוג מקו הראייה בה ברגע שהוא מגיע אליו), ואילו השלב השלישי היה נשלט מהקרקע ובמהלכו הטיל היה נמצא כל העת על קו הראייה למטרה (הנחיה דרך קו ראייה), כך שקו הראייה הנחה את הטיל אל עבר נקודת היירוט.
טארקאן (יישוב)
טארקאן (בהונגרית: Tárkány) הוא כפר במחוז קומארום-אסטרגום, נפת קישבר.
מיקום
טארקאן ממוקמת 24 ק"מ דרומית מקומארום, ו-7 ק"מ מבאבולנה, בחלק המזרחי של המישור ההונגרי הקטן, סמוך לגבול המערבי של המחוז. ברחוב הראשי שלה, עובר כביש 8146 בכיוון צפון-דרום,
היסטוריה
קבר בן אלפי השנים של אדם הקבור בתנוחה מקופלת שנמצא בפאתי היישוב, עם כלי האבן שנמצאו לידו, מעיד על כך שהאדם התיישב באזור זה כבר בתקופת המזוליתית. האזכור המתועד הראשון של היישוב הוא בתעודה משנת 1237 בצורת "טרקן". ניתן לייחס את השם לשם העצם tarqan, שפירושו משנה למלך. בשנת 1275 מוזכר היישוב באחת התעודות של מנזר פאנונהאלמה, ומשנת 1327 ניתן לאתר גם את האצילים שהיו בעליו.
בתקופה הטורקית גם טארקאן הפך לשממה לא מאוכלסת, אפילו ב-1672 נחשבה עדיין למקום לא מיושב. הכפר יושב מחדש ב-1684, רוב המתיישבים היו הונגרים קלוויניסטים שעברו לשטחו. מבנה הכנסייה הרומית-קתולית של הכפר נבנתה בשנת 1734 והכנסייה הקלוויניסטית בשנת 1800.
Thug Life: Volume 1
Thug Life: Volume 1 הוא אלבום הבכורה של הרכב ת'אג לייף שהוקמה על ידי הראפר האמריקאי טופאק שאקור. האלבום יצא לאור במקור על ידי חברת התקליטים של שאקור Out Da Gutta Records. עקב ביקורת כבדה על גנגסטא ראפ באותו הזמן, הגרסה המקורית של האלבום בוטלה והוקלטה מחדש כשחלקים רבים מהשירים המקוריים נחתכו.
החבורה בשיריה הייתה בהשתתפות ביג סייק, מקדושיס, מופרים שאקור, דה רייטד אר וטופאק שאקור. בשנת 1996 ביג סייק וטופאק תכננו ליצור אלבום שני, Thug Life: Vol. 2 - Out On Bail שהיה אמור להיות משוחרר בMakaveli Records, אך המקרה בלאס וגאס מנע זאת מלהפוך למציאות. בין השירים הבולטים באלבום היו "Cradle to the Grave", "Pour Out a Little Liquor" ו-"Str8 Ballin'". הסינגל How Long Will They Mourn Me הופיע באלבום הלהיטים הגדולים של טופאק שאקור, Greatest Hits בשנת 1998.
אמנם האלבום השני לא התממש מעולם, אך טופאק ביצע סינגל אחד מתוכנן מהאלבום, "Out on Bail" ב-1994. למרות שהאלבום יצא לאור בחברת התקליטים Out Da Gutta, הוא שייך לחברת התקליטים אמארו בידור בבעלות אפני שאקור, אמו של טופאק שרכשה את הזכויות שלו. האלבום הגיע למעמד זהב.
מהאלבום יצאו 4 סינגלים, אך הסינגל היחידי שהגיע למצעדי המוזיקה בארצות הברית היה Cradle to the Grave, שהגיע למקום ה-25 בשיאו במצעד שירי הראפ הולהטים של הבילבורד, ולמקום ה-91 במצעד שירי ההיפ הופ/R&B הלוהטים.
רשימתו של אדריאן מסנג'ר
רשימתו של אדריאן מסנג'ר (באנגלית: The List of Adrian Messenger) הוא סרט בלשי אמריקאי משנת 1963 בבימויו של ג'ון יוסטון, עם ג'ורג' סי. סקוט וקירק דאגלס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הסיפור "רשימתו של אדריאן מסנג'ר" של פיליפ מקדונלד שהופיע בהמשכים בעיתונים ב-1959. הוא משתמש בסיפורי בדמות בשם אנתוני גת'רין כפי שמופיע בסרט הזה.
הפעם חוקר גת'רין פרשה של רוצח סדרתי ומביא לפתרונה.
הסרט צולם בשחור-לבן והוא מצטיין בעבודתו של המאפר ג'ון צ'יימברס שאיפר מספר שחקני צמרת שקשה לזהותם. בסוף הסרט הם מורידים את המסכות ומזדהים בלפני הצופים. ג'ון יוסטון מופיע בסוף הסרט בתפקיד לורד אשטון, אחד מהמשתתפים בצייד השועלים.
תקציר העלילה
אדם נכנס לבית דירות, מטפל במעלית. מישהו נכנס למעלית בקומה עליונה וצונח עם המעלית אל מותו. האדם מוציא פתק עם רשימת שמות ומוחק את שם ההרוג. נשאר שם אחד - אדריאן מסנג'ר.
אנתוני גת'רין (ג'ורג' סי. סקוט) מצטרף לידידו אדריאן מסנג'ר ב"צייד שועלים" בטירת גלנייר עם בעל הטירה המרקיז ברום (קליב ברוק) ונכדו דרק (טוני יוסטון, בנו של ג'ון יוסטון). אדריאן הוא סופר וחובב צייד שועלים. בטירה פוגש גת'רין את ליידי ג'וסלין (דנה ווינטר) כלתו של המרקיז שבעלה נהרג במלחמת קוריאה.
גת'רין הוא פנסיונר מיחידת M15 ואדריאן נותן לו רשימת שמות ומבקש ממנו לברר מה עלה בגורלם מבלי לגלות לו את הסיבה לבקשתו. אדריאן טס למשך חקירה ובשדה התעופה מגניב אדם מחופש המזדהה כמו פיטיאן, מדוות חומר נפץ למטוס. המטוס מתפוצץ וגת'רין בהתייעצות עם ראש ה-M15 (הרברט מרשל) קובעים שזו הייתה חבלה.
גת'רין וחברו מגיעים לאחרון ברשימה - ג'יימס סאלטרי (רוברט מיצ'ם) אך מוצאים שם אחד בכיסא גלגלים שמזדהה כאחיו התאום ג'ו ואומר שג'יימס מת מהתקף לב. ג'ו הולך לבר ומר פיטי עוקב אחריו ומשליך אותו לים עם הכסא. גת'רין משוחח עם אמו ואומר לה שזה היה רצח. היא מגלה לו שג'ו הוא בעצם ג'יימס שהזדהה בשמו כדי להמשיך לקבל את הפנסיה וכי במלחמת העולם השנייה הוא היה בבורמה.
גת'רין וראול מבינים כעת כי המשותף בין כל האנשים ברשימה היא שהם היו בבורמה. הם נפגשים עם אלמנתו של פרנסיס קארוג'יאן (גלדיס קופר) והיא מספרת להם כי בעלה היה בשבי היפנים בבורמה עם אדריאן וכי עמדו לברוח אבל שבוי קנדי בגד בהם ומסר זאת ליפנים והבריחה נכשלה. גת'רין מסיק מזה כי הקנדי הזה חותר למשהו וכי יצוץ פתאום לאחר שחיסל את כל אלה שיכולים להעיד על בגידתו בבורמה.
כעת צץ ג'ורג' ברום ומציג את עצמו בפני המרקיז. גת'רין ואול בטוחים שהוא הרוצח הסדרתי אבל אין להם הוכחות. ברום מציג את עצמו לפני המרקיז כאחיינו מקנדה. הוא יפה ונעים הליכות וג'וסלין מתאהבת בו לאחר שהם מנגנים נוקטורנו של שופן בשני פסנתרים.
גת'רין בטוח שהיעד לחיסול הבר הוא הנכד דרק וכי לאחר זאת ברום יירש את הטירה לאחר שהמרקיז ימות תוך שנים ספורות. הוא מראה לברום את הנוסח "המתוקן" של הספר של אדריאן ונותן לו להבין שהוא חוקר עליו. כעת גת'רין הוא היעד הבא לחיסול.
גת'רין מבקש להיות המוביל של צייד השועלים. ברום מניח שועל בתוך שק מתחת לקיר גבוה ולידו משדדה עם זיזים חדים בכוונה שגת'רין יפול עליה. גת'רין עוקב אחריו ומורה להזיז את המדדה.
סוציאליזם לעשירים וקפיטליזם לעניים
סוציאליזם לעשירים וקפיטליזם לעניים (באנגלית: Socialism for the rich and capitalism for the poor) הוא טיעון פוליטי-כלכלי קלאסי, לפיו בחברות קפיטליסטיות המדינה מבטיחה כי יותר משאבים יזרמו לעשירים מאשר לעניים, למשל על ידי תשלומי העברה. המונח "רווחה תאגידית" משמש לרוב לתיאור מתן טיפול חיובי לתאגידים מסוימים על ידי הממשלה. אחת מצורות הביקורת הנפוצות נגד הכלכלה הפוליטית הקפיטליסטית היא הטענה שהיא מאפשרת לתאגידים גדולים "להפריט רווחים ולהלאים הפסדים".
רשימתו של אדריאן מסנג'ר
תקציר העלילה
בעת הצייד נתקלים הציידים במפגינים נגד הצייד ובראשם אישה (ברט לנקסטר). הסוס של גת'רין מגיע לקיר הגבוה ועובר אותו. גת'רין אוסף את כולם ועובר ביניהם עם כלב שמריח שועלים. הכלב מתביית על ברום שמחופש לאיכר וזה עולה על סוס ובורח. הסוס מדלג על הקיר הגבוה וברום נופל ממנו על חודי המשדדה שגת'רין הניח, מסיר את המסכה מפניו ומת.
סוציאליזם לעשירים וקפיטליזם לעניים
הביטוי בא במקור לבקר את המדיניות הכלכלית של ארצות הברית, אך מאז שימש גם לתיאורן של מדינות נוספות.
היסטוריה ושימוש
הביטוי הפך לפופולרי לראשונה הודות לספרו של מייקל הרינגטון משנת 1962, "אמריקה האחרת", בו ציטט הרינגטון את צ'ארלס אברמס, סמכות ידועה בתחום הדיור.
אנדרו יאנג מצוטט לרוב כמי שכינה את המערכת בארצות הברית "סוציאליזם לעשירים וכלכלת שוק לעניים", ומרטין לותר קינג השתמש לעיתים קרובות בניסוח זה בנאומיו. מאז 1969 השתמש גור וידאל בביטוי דומה כדי לתאר אף הוא את המדיניות הכלכלית של ארצות הברית, ובשנות השמונים הוא השתמש בו כדי לבקר את המדיניות הכלכלית של רונלד רייגן.
הבלשן נועם חומסקי מתח ביקורת על אופן יישום עקרונות השוק החופשי. הוא העיר כי "השוק החופשי הוא סוציאליזם לעשירים – שווקים חופשיים לעניים ופרוטקציוניזם של המדינה על העשירים." הוא טען כי העשירים והחזקים "רוצים להיות מסוגלים לנהל את המדינה-המטפלת" כך ש"כשיהיו בצרה, משלם המיסים ישלם את ערבותם".
טיעונים דומים הועלו בקשר למשבר הכלכלי של 2008. בספטמבר של אותה השנה אמר הסנאטור האמריקאי ברני סנדרס בנוגע לחילוץ המערכת הפיננסית האמריקאית: "זו הדוגמה הקיצונית ביותר שאני יכול לזכור של סוציאליזם לעשירים ושוק חופשי לעניים." באותו חודש אמר הכלכלן נוריאל רוביני: "זה פתטי שהקונגרס לא התייעץ עם איש מבין הכלכלנים המקצועיים הרבים שהציגו [...] תוכניות חלופיות שהיו יותר הוגנות ויעילות ופחות יקרות לפתרון המשבר הזה. זהו שוב מקרה של הפרטת הרווחים והלאמת ההפסדים; חילוץ וסוציאליזם לעשירים, למקושרים ולוול סטריט".
מזכיר העבודה של ארצות הברית לשעבר רוברט רייך, אמר בפרפרזה בדיילי שואו באוקטובר 2008: "יש לנו סוציאליזם לעשירים, וקפיטליזם לכל השאר."
העיתונאי ג'ון פילגר כלל את הביטוי בנאום קבלת פרס השלום של סידני, פרס זכויות האדם של אוסטרליה, בנובמבר 2009: "הדמוקרטיה הפכה לתוכנית עסקית, עם שורה תחתונה לכל פעילות אנושית, כל חלום, כל הגינות, כל תקווה. המפלגות הפרלמנטריות המרכזיות מוקדשות עתה לאותה מדיניות כלכלית - סוציאליזם לעשירים, קפיטליזם לעניים - ואותה מדיניות חוץ של שעבוד למלחמה אינסופית. זו לא דמוקרטיה."
הסנאטור האמריקאי ברני סנדרס השתמש בביטוי במהלך נאום שמונה וחצי השעות שלו בסנאט ב-10 בדצמבר 2010 נגד המשך הפחתת המיסים מתקופת בוש, כשדיבר על החילוץ הפדרלי של מוסדות פיננסיים גדולים בזמן בו הלוואות לעסקים קטנים נדחו. הוא חזר, בשינויים קלים, על ביטוי זה במהלך הפריימריז של 2020, ובהקשר של התפרצות נגיף הקורונה בארצות הברית.
מחאות הוועידה הדמוקרטית ב-1968
מחאות הוועידה הדמוקרטית ב-1968 היו סדרה של פעילויות מחאה נגד מלחמת וייטנאם שהתרחשו לפני ובמהלך הוועידה הלאומית של המפלגה הדמוקרטית בשיקגו באוגוסט 1968.
המפלגה הדמוקרטית תמכה במעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם, דבר שגרר הפגנות של קבוצות תרבות הנגד וארגונים פציפיסטיים, לפני הוועידה ובמהלכה. משטרת שיקגו הגיבה באלימות משטרתית חסרת הבחנה כלפי מפגינים, כתבים, צלמים ועוברי אורח, התנהגות שכונתה מאוחר יותר "התפרעות משטרתית".
בשעות הערב של ה-28 באוגוסט 1968 שודרו בשידור חי העימותים בין המשטרה למפגינים ליד מלון הילטון. בשידור נראים מפגינים שרים את השורות שהפכו להמנון המחאה: "כל העולם צופה בנו".
תכנון המחאה
במהלך שנת 1967 קמו מספר ארגוני מחאה נגד מלחמת וייטנאם ברחבי ארצות הברית. בתחילת שנת 1968 החלו לפעול ארגונים אלה גם בשיקגו, בהם סטודנטים למען חברה דמוקרטית, ארגון בו טום היידן היה פעיל. ארגונים אלה ניסו לגייס מספר רב ככל האפשר של משתתפים לאירועי המחאה.
ארגוני המחאה תכננו מספר אירועי מחאה במהלך הוועידה הדמוקרטית: שתי צעדות במהלך הוועידה, כנס רב-משתתפים בסופה, וסדנאות הסברה ב-10 פארקים ברחבי העיר.
במקביל פעלו אבי הופמן וג'רי רובין בארגון "מפלגת הנוער הבינלאומית" וארגנו אירועי מחאה מלווים בהופעות מוזיקה ותיאטרון. אירועים אלה אושרו על ידי משטרת שיקגו. עם זאת, חלק מחברי הארגון פרסמו עלונים פרובוקטיביים, בהם נכתב: "אנחנו מלוכלכים, מסריחים, מזוהמים ומגעילים...אנחנו נשתין ונחרבן ונזיין ברחובות... נהיה כל הזמן מסוממים ונצרוך כל סם אפשרי." כמו כן איימו לחסום כבישים ולהרעיל את תשתיות המים בעיר. כתוצאה מכך, במשטרת שיקגו התכוננו לכל איום אפשרי.
מארגני המחאה פנו לעיריית שיקגו בבקשה לקבל היתרים לצעוד 8 קילומטרים מאזור הלולאה עד לקרבת הוועידה, לקיים מספר עצרות בפארקים שעל שפת האגם הקרוב, ולהתמקם לבסוף בפארק לינקולן. כלל הבקשות נדחו, למעט עצרת אחת שאושרה, והתקיימה ב-28 באוגוסט. הבקשות נדחו בעיקר בגלל החששות למהומות גזע בעיר. חלק מהבקשות נדחו על רקע טכני. אחד הארגונים עתר לבית המשפט בניסיון לקבל אישור לפעילויות המחאה, אך העתירה נדחתה על הסף, בטענה שהעיר רשאית לא לאשר פעולות שעלולות לפגוע ברווחת הציבור.
תקריות אלימות באירועי המחאה
אירועי המחאה החלו בימים שלפני הוועידה, והיו בתחילה לא-אלימים. בפארק לינקולן נערכה עצרת שלווה בהנהגת רובין והופמן, שקראו למפגינים לכבד את העוצר בשעה 23:00. בסיום ההפגנה פתח המשורר הביטניק אלן גינזברג בקריאות "אום" בהשתתפות הקהל. למחרת התרחשה עצרת דומה, בה הופיעו פיטר, פול ומרי.
התקרית האלימה הראשונה התרחשה ב-22 באוגוסט. דין ג'ונסון, נער בן 17, נהרג לאחר שהפר את העוצר שהוטל על העיר. הוא נעצר על ידי שוטרים אך שלף אקדח וניסה לירות בהם, ובתגובה הם ירו בו והרגוהו. למחרת נערכה לזכרו של ג'ונסון אזכרה מאולתרת.
ב-23 באוגוסט נערך כנס מחאה בנוכחות חזיר בשם "Pigasus" אותו ניסו להכתיר לנשיא ארצות הברית. לאחר ההפגנה עצרה המשטרה את מנהיגי המחאה, בהם ג'רי רובין והזמר פיל אוקס.
ב-24 באוגוסט נערכה הפגנה של תנועת שביתת הנשים למען השלום ואחריה צעדה של ארגוני המחאה. ב-11 בלילה החלו עימותים בין המשטרה למפגינים, שיידו אבנים על ניידות המשטרה. חלק מהמפגינים נעצרו.
ב-25 באוגוסט נערכו מספר צעדות מחאה בעיר, בהן נשמעה הסיסמה "היי, היי, לינדון ג'ונסון, כמה ילדים הרגת היום?" בשעות אחר הצהריים תוכנן פסטיבל מוזיקה בשם "פסטיבל החיים", אך הגיעה אליו רק להקה אחת, להקת הפאנק MC5. הופעת הלהקה הופסקה עקב חילוקי דעות עם בעל הקיוסק הסמוך, שלא רצה לאפשר להם להשתמש בשקעי החשמל שלו למערכת ההגברה. משתתפי הפסטיבל חשבו שהמשטרה עצרה את המופע, והחלו עימותים אלימים עם כוחות המשטרה. הקהל ברח לרחוב הסמוך לפארק, והשוטרים רדפו אחריהם. ברחוב הוכו גם עיתונאים, צלמים ועוברי אורח על ידי המשטרה. המהומות במרכז העיר נמשכו מספר ימים.
ב-28 באוגוסט התקיימה עצרת בפארק גרנט, אליה הגיעו כ-15 אלף מפגינים. בפעילויות סמוכות אחרות השתתפו מאות ואף אלפי מפגינים. לאחר העצרת ניסו כמה אלפי מפגינים לצעוד לאמפיתיאטרון הבינלאומי, אך נעצרו מול מלון קונרד הילטון, בו שכנו המועמדים לנשיאות וצוותי הקמפיינים שלהם. באותו יום הגיעו לשיקגו אנשי "מצעד האביונים" בהנהגתו של ראלף אברנתי והתאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית, והצטרפו למפגינים. בשעות הערב החל "הקרב על שדרת מישיגן", עימות אלים בין מפגינים לבין כוחות משטרה ליד מלון הילטון, שחלקים ממנו תועדו בשידור חי בטלוויזיה. השוטרים ניסו להרחיק את המחאה מאזור המלון, ותקפו באלות ובגז מדמיע מפגינים, עוברי אורח, עיתונאים וצלמים. יוברט האמפרי סיפר מאוחר יותר כי הריח את הגז המדמיע בסוויטת המלון שלו. השוטרים הדפו מפגינים דרך חלונות זכוכית, ואז רדפו אחריהם והכו אותם כשהם שרועים על שברי הזכוכית. במהומות נפצעו 100 מפגינים ו-119 שוטרים, ו-600 מפגינים נעצרו. מצלמות הטלוויזיה תיעדו את האלימות המשטרתית, וכן את המפגינים שרים את השורות שהפכו להמנון המחאה: "כל העולם צופה בנו".
חלק ממשתתפי הוועידה הדמוקרטית התנגדו לאלימות המשטרתית וגינו אותה בנאומיהם, בהם הסנאטור אברהם ריביקוף, שטען שמשטרת שיקגו משתמשת ב"טקטיקות גסטאפו". אולם הכנסים תואר כמתקן צבאי, עם גדרות תיל וסידורי אבטחה נוקשים.
באותו ערב הסתיימה הוועידה, ויוברט האמפרי נבחר למועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות.
ב-29 באוגוסט נערך כנס מחאה על ידי יוג'ין מקארתי, ורוב משתתפיו נעצרו על ידי המשטרה. לאחר מכן שב השקט לרחובות שיקגו. שבעה משתתפים ("השבעה משיקגו") הואשמו על ידי הממשלה הפדרלית של ארצות הברית בקשירת קשר, הסתה להתפרעויות ואישומים נוספים, וזוכו לאחר מכן.
השפעת המחאה
ברבים מכלי התקשורת בארצות הברית אמרו פרשנים פוליטיים כי תקריות האלימות באירועי המחאה היטו את הכף לטובת ריצ'רד ניקסון, מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית 1968. סמואל בראון, ממארגני המחאה, אמר לאחר מכן: "במקום צעירים נחמדים שמצלצלים בפעמן הדלת, הציבור ראה היום את מהומות של אנשים שצועקים גסויות ומשבשים את הפעילות בעיר. זה אסון לתנועה נגד מלחמת וייטנאם, כי העם האמריקאי רואה במפגינים מחרחרי מדון וחושב שאלימות המשטרה מוצדקת."
לאחר תום האירועים שוחח ראש עיריית שיקגו, ריצ'רד דיילי, עם נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון וטען שהמפגינים הם "היפים אנטי-חברתיים ומסוכנים שמעוניינים להרוס כל דבר טוב באמריקה", ומשטרת שיקגו נאלצה להשתמש באלימות נגדם. הוא טען גם שמפגינים שרפו את דגל ארצות הברית, הניפו את דגל הווייטקונג והשליכו צואה על השוטרים. מאוחר יותר אמר דיילי שהוא קיבל 135,000 מכתבים התומכים בצעדים שננקטו ורק 5,000 המגנים אותם. גם סקרי דעת קהל הראו שרוב האמריקאים תמכו בגישתו של דיילי.
סלבוטיץ'
סלבוטיץ' (באוקראינית: Славу́тич) היא עיר בצפון אוקראינה סמוך לגבול עם בלארוס. העיר חדשה יחסית, היא נבנתה כדי לשכן את אנשי תחנת הכוח הגרעינית בצ'רנוביל ובני משפחותיהם שפונו מפריפיאט לאחר האסון שהתרחש בכור הגרעיני ב-1986.
העיר ממוקמת מבחינה גאוגרפית בתחומי מחוז צ'רניהיב, אבל כפופה מנהלית למחוז קייב והיא חלק ממחוז המשנה וישהורוד. בשנת 2021 היו בעיר 24,685 תושבים.
שם העיר הוא שמו הסלאבי הקדום, מתקופת ממלכת רוס הקייבית, של נהר הדנייפר.
התנהגות הולמת
התנהגות הולמת (באנגלית: Appropriate Behaviour) הוא סרט קומדיה בריטי של הבמאית דזירה אחוואן, שהוקרן לראשונה בפסטיבל סאנדנס ב-18 בינואר 2014. בישראל הסרט הוקרן בסינמטק תל אביב במסגרת הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה. הסרט זכה בפרס ועדת השופטים לשנת 2014 בפסטיבל הקולנוע האסייתי בסן דייגו.
הסרט עוקב אחר שירין, אישה פרסית-אמריקאית ביסקסואלית המתגוררת בברוקלין ומנסה לבנות את חייה מחדש אחרי פרידה קשה מבת זוגה מקסין, תוך ניסיון להיות בו זמנית הבת המושלמת להוריה, ביסקסואלית מוצלחת וברוקלינאית צעירה ואופנתית, אך נכשלת כישלון חרוץ.
עלילה
שירין (דזירה אחוואן) היא בת למשפחת מהגרים עשירה מאיראן. היא מוצאת את עצמה חסרת בית וחסרת עבודה בעקבות פרידה מבת זוגה, מקסין (רבקה הנדרסון). בעידודה של חברתה, קריסטל, היא נכנסת לבית שותפים ומוצאת עבודה בהוראת קולנוע לילדי גן בשכונת הפאר, פארק סלופ.
הוריה של שירין, נסרין ומהרדד, מבולבלים ולא מבינים למה עזבה את דירתה, משום ששירין מעולם לא גילתה להם שהיא ביסקסואלית וביחסים עם אישה. בניסיון להחזיר יציבות לחייה, שירין עוקבת אחרי מקסין ומקווה לחדש איתה את הקשר. אך היא מבינה שזו תקוות שווא כשהיא מגלה שמקסין יוצאת כבר עם מישהי חדשה. היא משקיעה את מאמציה בעבודתה, ויוצאת מהארון בפני אחיה, עלי - שבעיקר תומך בה, ובפני אמה - שבהכחשה למציאות זו.
שירין מוצאת את עצמה מתמודדת במספר חזיתות בו זמנית - בתור ביסקסואלית, היא חווה מחיקה מצד לסביות; בתור להט"בית בארון, היא מתמודדת עם הציפיות המסורתיות של הוריה; בתור צעירה היפסטרית שמוצאת את דרכה בעיר הגדולה - היא מרגישה שהיא מאכזבת את הוריה, במיוחד לעומת אחיה "המוצלח", אורולוג מצליח שמאורס למנתחת פלסטית; בתור בת למשפחת מהגרים - היא מנסה, לעיתים קרובות ללא הצלחה, לנווט את ה"פוליטיקלי קורקט" של הסביבה החברתית שלה. היא לא מוצאת את עצמה שייכת באף אחד מההקשרים, ועושה רומנטיזציה ליחסיה עם מקסין, למרות שבפועל, יחסים אלה - שמתווכים לצופה באמצעות פלאשבקים - היו רחוקים ממושלמים, ומקסין הייתה צדקנית ושיפוטית, וגינתה את הימצאותה של שירין בארון למרות הסבריה לגבי היחס המשפחתי.
כפי שניתן להבין משם הסרט, מה שנחשב עבור שירין להתנהגות "נאותה" הוא לחלוטין תלוי הקשר - הסביבה הלהט"בית מצפה ממנה ליציאה הצהרתית מהארון ואימוץ קודים מאוד ספציפיים כאישה שאוהבת נשים, ולעומת זאת, המשפחה שלה מצפה שתינשא לגבר מצליח ותפתח את הקריירה שלה.
הסרט מסתיים בנסיעה בסאבוויי, בה שירין אומרת לקריסטל שהיא מתכוונת להמשיך להעלות את נושא הביסקסואליות שלה בפני אמה. ברציף הרכבת, היא רואה את מקסין, והשתיים נפרדות לשלום.
ביקורות
הסרט קיבל בעיקר ביקורות חיוביות. האתר Rotten Tomatoes מדווח על 98% תגובות חיוביות ממבקרים.
Breach
Breach (בעברית: הפרה) הוא מיני-אלבום השני של הזמר הסקוטי לואיס קפלדי. האלבום יצא לאור ב-8 בנובמבר 2018, על ידי חברת התקליטים וירג'ין EMI. מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים.
סדרת הצוללות אריהנט
סדרת הצוללות אריהנט (בסנסקריט: अरिहंत, פירוש: "קוטלת האויבים"), היא סדרה של צוללות טילים בליסטיים בעלות הנעה גרעינית המפותחת ונבנית עבור חיל הים ההודי. צוללת הדגל של הסדרה היא  "INS Arihant" אשר החלה ניסויים בים בדצמבר 2014.
הספינות פותחו תחת פרויקט ATV (ראשי תיבות של Advanced Technology Vessel), עם תקציב של 2.9 מיליארד דולר לתכנון צוללת גרעינית.
INS Arihant היא צוללת הטילים הבליסטיים הראשונה שנבנתה על ידי מדינה שאינה חברה קבועה במועצת הביטחון. בניית הצוללת השנייה תוכננה להסתיים בסוף 2016.
תיאור
צוללות מסדרת אריהנט הם צוללות גרעיניות הנושאות ומשגרות טילים בליסטיים, שפותחו תחת פרויקט ATV.
הן הצוללות הגרעיניות הראשונות שפותחו בהודו.
צוללות מסוג אריהנט הן באורך של 112 מטרים, ברוחב (Beam) של 15 מטרים ובשוקע של 10 מטרים. הן בעלות עומק צלילה של 300 מטרים ונושאות צוות של 95 איש.
לצוללת מדחף בעל 7 להבים המונע על ידי כור לחץ-מים בעל הספק של 83MW. הן מסוגלות להגיע למהירות של 12-15 קשר (22-28 קמ"ש) על פני המים ו-24 קשר (44 קמ"ש) בעת צלילה.
לצוללות 4 כני שיגור והן נושאות עד 12 טילי K-15 סגאריקה בעלי ראש נפץ יחיד כל אחד (בעלי טווח של 750 ק"מ), או 4 טילי K-4 (עם טווח של 3,500 ק"מ).
אנמוקס
אנמוקס (מאנגלית: ANaerobic AMMonium OXidation) הוא תגובה אנאירובית שבה הופכים אמוניום וניטריט בתגובת קומפרופרציונציה לחנקן אטמוספירי ומים תוך שחרור אנרגיה. בתנאים סטנדרטיים האנרגיה המשוחררת ( ∆G) היא 358kj.
NH4+ + NO2− → N2 + 2H2O. התהליך היה מפתיע מפני שעד אז חשבו שניתן לצרוך אמוניום רק בנוכחות חמצן. בתגובה, אמוניום משמשת כמקור אנרגיה, ניטריט כקולט אלקטרונים ופחמן דו-חמצני כמקור פחמן. התהליך נחזה על ידי מרג'ורי סטפנסון (Stephenson 1930 "Bacterial metabolism") ולאחר מכן בצורתו הישרה על ידי ברודה (Broda 1976). החיידקים עצמם נמצאו לראשונה בתהליך טיהור שפכים, שם צורוני החנקן האלו נפוצים. בטבע נמצאו בים השחור ובקוסטה ריקה, שם מתקיימים התנאים של העדר חמצן ונוכחות אמוניום וניטריט. החיידק המדובר הוא בקטריה הגדל לאט ובעל ממברנה חיצונית ופנימית. הממברנה הפנימית בנויה מליפידים המכילים יחידות צמודות של ציקלובוטאן (מולקולה נדירה מאוד בטבע - בנויה משרשרת טבעות פחמן מרובעות שבסופה שרשרת חומצת שומן רגילה).
בממברנה זו מתקיימת כימיה מיוחדת - שימוש בהידרזין וב NO הנוצרים ונצרכים בממברנה הפנימית.
אגן אשטריי
אגן אשטריי (באנגלית: Ashtray Basin; מילולית: "עמק המאפרה") הוא אגן קטן באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
העמק ממום בסמוך לראשו של עמק ארנה.
גובהו של העמק 1,130 מטרים מעל פני הים.
גילוי האתר
העמק התגלה על ידי משלחת הסקר מטעם אוניברסיטת ניו סאות' ויילס, ממדינת ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה, אשר חקרה אזור זה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1966 — 1967.
מקור השם
שמו של העמק ניתן לו על ידי משלחת הסקר.
זהו שם תיאורי: לעמק צורת מאפרה (באנגלית: Ashtray).
אמילי בלו
אמילי קרולין אוטנס (נולדה ב-28 ביוני 1994), הידועה בשם הבמה אמילי בלו, היא זמרת פופ אמריקאית נורווגית. היא כותבת המילים והזמרת הראשית של להקת טָרַה טֵרַה מאילינוי, ויש לה קריירת סולו המבוססת בשיקגו.
היא הוציאה את אלבומה הראשון, Another Angry Woman, ב-2016. האלבום הוא בסוגת האינדי פופ ומביע מחאה כנגד היחס הירוד של החברה כלפי נשים נפגעות תקיפה מינית. ההכנסות מאלבום זה נתרמו לארגון פמיניסטי.
אלבומה השני, 69*, יצא בשני חלקים בשנים 2018 ו-2019. בינואר 2019 הזמרת הוציאה אלבום הופעות חיות ובו ביצועים של שבעה משיריה.
ביולי 2021, שירה "See U in My Dreams" הגיע למקום ה-35 במצעדים בישראל. זו הייתה הופעתה הראשונה של הזמרת במצעדים בארץ.
חיים אישיים
בלו מתגוררת בשיקגו ובנאשוויל. בלו היא פאנסקסואלית.
בדצמבר 2020, נהרג שותפה של בלו לכתיבה והפקת מוזיקה בתאונת דרכים בגיל 33. כתוצאה, בלו החליטה לפרוש מעולם המוזיקה לכמה חודשים, ולא הייתה פעילה ברשתות החברתיות.
לאחר חזרתה, יצאה מהארון כא-בינרית (עם זאת, היא עדיין משתמשת בלשון פנייה נקבית).
אגמאת
אגמאת (בערבית: اغمات; בברברית: ⵖⵎⴰⵜ; באנגלית: Aghmat, בغ|תעתיק מדויק לעברית: אר'מאת) היא עיר בדרומה של מרוקו, כ-30 ק"מ מהעיר מרקש, ששימשה מרכז סחר חשוב בימי הביניים וכבירה האידריסית של אזור הסוס. בשנות האלפיים, היא נחשבת כמקום בעל חשיבות היסטורית ומצויים בה מספר אתרים ארכאולוגיים.
היסטוריה
לאחר מותו של אידריס השני בשנת 828 חולקה הממלכה האידריסית בין בניו, ואגמאת הייתה לבירתו של אזור סוס, תחת שלטונו של הנסיך עבדאללה. כאשר פלשו לוחמי אלמורביטון ממדבר סהרה תחת עבדאללה בן יאסין, הוגנה אגמאת על ידי לקאט, מנהיג השבט הברברי מג'ראווה. לאחר הפסדו ומותו של לקאט בקרב, נישאה אלמנתו, זיינב אן-נפזאוויית, למנהיג אלמורביטון אבו בכר, והכניסה לרשותו הון רב. לאחר ההפיכה של יוסוף בן תאשפין נגד בן דודו אבו בכר (1071), התחתן יוסוף עם זיינב.
בשנת 1126, 1127 ו-1130 הפכה אגמאת לזירת קרבות בין הצבא האלמורביטי תחת הנהגת עלי בן יוסף, וצבא אל-מוואחידון תחת פיקודו של אבו עבדאללה בן תומראת. ביום האמצעי של החודש המוסלמי "מוחרם" 541 (ב-27 ביוני 1146), לאחר מספר שנים שבהן אירעה בריחה כללית של כוחות אלמורביטון, נכנס מנהיג אל-מוואחידון עבד אל-מואמין לאגמאת ללא כל קטטה.
מקור משנת 1860 מוסר כי התגוררו בעיר 5,500 תושבים, כולל כאלף יהודים.
מוזיקה נאו-קלאסית
זרמים בולטים ויצירות
אף על פי שהמונח "נאו-קלאסי" מתייחס לתנועה של המאה ה-20, היו מלחינים קודמים חשובים שהשתמשו בשיטה זו, מהמאה ה-19. ביצירות מאת פרנץ ליסט, סוויטת הולברג של אדוורד גריג (1884), פיק דאם מאת צ'ייקובסקי, סוויטת הפסנתר של ג'ורג'ה אנסקו: "סטייל" (1897), "הקונצ'רטו של מקס רגר" (1912) ועוד יצירות רבות של מלחינים רומנטיים ופוסט רומנטיים אחרים. האסכולה של המלחין ארנולד שנברג, (האסכולה הווינאית השנייה) הראתה את השפעתם של מושגים ושיטות נאו-קלאסים. יצירותיו של שנברג לאחר שנת 1920, תוארו כ"נאו-קלאסיים גלויים". תלמידו של שנברג, אלבן ברג, גם הלחין מס' יצירות נאו-קלאסיות.
אגמאת
כלכלה וחברה
אבו עובייד אל-בכרי כתב במאה ה-11, ערב תבוסת כוחות אלמורביטון, על אגמאת כעיר משגשגת, בה נשחטו 100 בקר ו-1000 כבשים עבור מכירה ביום ראשון - אז "יום השוק". התושבים היו בוחרים בעצמם את המנהיג שלהם באופן קפדני. אגמאת נחלקה לשניים: המרכז המסחרי והפוליטי, שהיה ידוע בשם "אגמת אוריקה", ומקום המצוי במרחק של כ-13 ק"מ משם נקרא בשם "אגמת אילן", שהיה סגור לזרים. התקיימה תנועה עמוסה לנמל "חואז" בחוף האטלנטי - מסע של שלושה ימים מערבית לאגמאת.
מוזיקה נאו-קלאסית
מוזיקה נאו-קלאסית בשיטתו של סטרווינסקי
שיטתו של סטרווינסקי מתחילה דווקא בסימפוניה מס' 1 "הקלאסית" מאת סרגיי פרוקופייב (1917). שנחשבת לעיתים כיצירה המבשרת את התחלת המוזיקה הנאו-קלאסית. פרוקופייב עצמו חשב שהלחנתו מהווה "שלב חולף" במוזיקה הנאו-קלאסית ואילו יצירותיו הנאו-קלאסיות של סטרווינסקי מהוות בסיס והשראה משמעותית ליצירותיו של פרוקופייב. המלחין ריכרד שטראוס גם הכניס מובנים נאו-קלאסיים למוזיקה שלו, בעיקר בסוויטה התזמורתית שלו: "גם הוא באצילים". אריק סאטי הוא נציג משמעותי במוזיקה הנאו-קלאסית. יצירותיו נחשבות למיוחדות ופורצות דרך. הן דומות לאלו מתקופת הרנסאנס. רוב המלחינים הנאו-קלאסים התשמשו בשיטה של סאטי.
אגמאת
העת האחרונה
ב-18 בנובמבר 1950 קיימה קבוצה של לאומנים מרוקאים ממפלגת איסתקלאל הפגנה נגד הכיבוש הצרפתי של מרוקו בקבר אל-מועתאמיד, האירוע הסתיים באלימות משטרתית ונחשב כאירוע מכונן בדרך לעצמאותה של מרוקו. לפי מפקד משנת 2014 מתגוררים באגמאת 25,220 איש.
מוזיקה נאו-קלאסית
מוזיקה נאו-קלאסית בשיטתו של סטרווינסקי
אוטורינו רספיגי היה גם אחד ממבשרי המוזיקה הנאו-קלאסית, עם הסוויטה שלו אווירות וריקודים עתיקים שהולחנה בשנת 1917. במקום להסתכל על צורות מוזיקליות של המאה ה-18, רספיגי, שבנוסף על היותו מלחין ומנצח היה גם מוזיקולוג בולט, התבונן במוזיקה איטלקית של המאה ה-16 וה-17. וכך שיטת הלחנתו הייתה שונה. המלחין המודרני ג'אן פרנצ'סקו מאליפיירו, גם הוא מוזיקולוג, חקר גם יצירות וניסה למצוא דרך קלה ונוחה יותר בשביל מלחינים כדי להלחין סונאטה בשיטה 'חופשית' יותר מצורת סונאטה. הגיחה הראשונה של איגור סטרווינסקי לסגנון הנאו קלאסי החלה בערך בשנת 1919, כשהלחין את הבלט "פולצ'ינלה". סטרווינסקי הלחין עוד יצירות רבות מהסגנון הנאו-קלאסי אולם הנאו-קלאסיות של סטרווינסקי הגיעה לשיאה באופרה "דרכו של הולל", עם ליברטו של ויסטן יו אודן. האופרה השפיעה על מלחינים צרפתיים כגון דריוס מיו, פרנסיס פולנק וארתור הונגר. החל מסביבות שנת 1926, המוזיקה של בלה בארטוק מציגה עלייה ניכרת בתכונות הנאו-קלאסיות שלה. וכעבור שנה-שנתיים הושפעה משיטת ההלחנה של סטרווינסקי. בלה בארטוק כינה את עמיתו זולטאן קודאי כחסיד הונגרי של הנאו-קלאסיות.
אגמאת
יהדות אגמאת
אגמאת הייתה מיושבת ביהודים בתקופת הגאונים, ותעודות מהגניזה הקהירית מלמדות על חיי יהדות פוריים ומשגשגים. במאה ה-12 חי במרוקו רבי זכריה בן יהודה אגמאתי שהיה בן המקום וכתב פירוש לחיבורו של הרי"ף, הכולל ליקוט נרחב ממפרשי תקופתו. לפי גרסה מורחבת של הקינה אהה ירד עלי ספרד שנמצאו בגניזה הקהירית, מחברה, האבן עזרא, קונן על חורבנה של אגמאת במאה ה-12, כתוצאה מפרעות אל-מוואחידון.
מוזיקה נאו-קלאסית
מוזיקה נאו-קלאסית בשיטתו של פאול הינדמית
סגנון גרמני של מוזיקה נאו-קלאסית פותח על ידי פאול הינדמית, שהלחין מוזיקה קאמרית, יצירות לתזמורת ואופרות. הדוגמה הטובה ביותר שכתב, היא "מאטיס הצייר". האופרה מנוגדת לזרם הנאו-קלאסי של סטרווינסקי בכך שהיא מולחנת לגמרי אחרת משיטת ההלחנה של סטרווינסקי. שיטה חדשה זו שימשה את המלחין פרוצ'ו בוזוני. במכתבו למבקר המוזיקה פאול בקר, כתב: "את הקלאסיציזם החדש, אני מתכוון לנהל, לנפות ולשפר או למחוק את כל הניסויים הקודמים לזרם חדש בנאו קלאסיציזם" (1957). מה שבוזוני אומר הוא שהוא מתכוון לשפר את שיטת ההלחנה החדשה הזו ולשפר ניסיונות קודמים כדי להקים סגנון חדש במוזיקה הנאו קלאסית.
השפעת המוזיקה הנאו-קלאסית
המוזיקה הנאו-קלאסית מצאה קהל רב באירופה ובאמריקה. המלחינה נדיה בולאנז'ה השתמשה בשיטות הטכניקה וההלחנה של המוזיקה הנאו-קלאסית של סטרווינסקי כחלק מהלימודים בבית ספרה. בולאנז'ה לימדה והשפיע על מוזיקאים בולטים רבים. ביניהם: אהרן קופלנד, לנוקס ברקלי, ז'אן פראנסה, איגור מרקביץ', אליוט קרטר, וירג'יל תומסון, אסטור פיאצולה, ווולטר פיסטון.
אגמאת
יהדות אגמאת
כאמור, מקור משנת 1860 מוסר כי התגוררו בעיר כאלף יהודים.
מוזיקה נאו-קלאסית
מוזיקה נאו-קלאסית בספרד
בספרד, הקונצ'רטו הנאו-קלאסי מאת מנואל דה פאיה לצ'מבלו, חליל, אבוב, קלרינט, כינור וצ'לו נתפס בשנת 1926 כאחת מהיצירות המודרניות והנאו-קלאסיות של התקופה. בפרק הראשון של הקונצ'רטו, מנואל דה פאיה משתמש במוזיקה מהמאה ה-15. הוא שילב באופן דומה סגנונות מוזיקה מהמאה ה-17 כאשר השתמש לראשונה במוזיקה נאו-קלאסית ביצירת תיאטרון הבובות: "אל רטבלו דה מייז פדרו" (1919–1923). יצירות נאו-קלאסיות מאוחרות יותר של מנואל דה פאיה כוללות את הקנטטה הקאמרית "פסיכה" משנת 1924. בכך הפך מנואל דה פאיה לאחד המלחינים החשובים של הזרם הנאו-קלאסי בספרד.
מוזיקה נאו-קלאסית באיטליה
מוזיקה נאו-קלאסית התקיימה באיטליה וקודמה על ידי אלפרדו קאזלה. קאסלה שהתחנך בפריז והמשיך להתגורר בה עד שנת 1915, חזר לאיטליה כדי ללמד מוזיקה ולארגן קונצרטים. הוא הציג באיטליה מלחינים מודרניים כגון סטרווינסקי וארנולד שנברג. יצירותיו הנאו-קלאסיות שלו היו אולי לא היו משמעותיות יתר על המידה. אך הדוגמה הטובה ביותר של יצירה נאו קלאסית שהלחין היא "סקרלטיאנה" משנת 1926. תוך שימוש במוטיבים מסונטות המקלדת של דומניקו סקרלטי.
עמיתו של קאסלה, מריו קסטלנואובו-טדסקו כתב יצירות בעלות שימוש במונחים נאו-קלאסים אשר מבוססות על מוזיקה איטלקית מוקדמת יותר. הנושאים של הקונצ'רטו "איטליאנו" שלו בדו מינור משנת 1924 עבור כינור ותזמורת דומה למוזיקה של ויוואלדי וכן שירי עם איטלקיים מהמאה ה-16 וה-17. ואילו יצירתו המצליחה ביותר, קונצ'רטו מספר 1 ברה מז'ור שהולחן בשנת 1939 דומה לסגנון הקונצ'רטו של מוצרט.
מוזיקה נאו-קלאסית בפורטוגל
נציגי פורטוגל של המוזיקה הנאו-קלאסית כוללים שני מלחינים: ארמנדו חוסה פרננדס וחורחה קרונר דה וסקונלוס, שניהם למדו אצל נדיה בולאנז'ה.
ארגנטינה
בדרום אמריקה, מוזיקה נאו-קלאסית בלטה במיוחד בארגנטינה. שם היא הייתה שונה מהסגנון האירופי. מלחינים נאו-קלאסים ארגנטינאים כוללים את: ג'ייקובו פיכר, לואיס ג'יאנו , ואת חואן חוסה קסטרו. המלחין הארגנטינאי החשוב ביותר במאה ה-20, אלברטו חינסטרה, שינה בשנות ה-50 את שיטת ההלחנה הנאו-קלאסית שלו. בכך, יצר שיטה חדשה שלא בהכרח דומה למוזיקה נאו-קלאסית.
ברזיל
"תשע הסוויטות" הידועות של הייטור וילה לובוס (שהולחנו בין השנים 1930–1947 דומות לצורת סוויטות מתקופת הבארוק. מלחינים ברזילאים אחרי וילה-לובוס המזוהים יותר עם המוזיקה הנאו-קלאסית כוללים את רדאמס גנטאלי  בעיקר ביצירותיו המאוחרות וקמרגו גוארניירי, שהיה בקשר עם גנטאלי אך לא למד בהדרכת נדיה בולאנז'ה כשביקר בפריז בשנות ה-20. תכונות נאו-קלאסיות מופיעות ביצירות של המלחין של "גרנניי" החל מהפרק השני של סונטינה לפסנתר שהלחין בשנת 1928. עוד דוגמה לתכונות נאו-קלאסיות בולטות ביצירותיו היא חמשת הקונצ'רטי שלו לפסנתר.
צ'ילה
המלחין הצ'יליאני דומינקו סנטה קרוז וילסון הושפע כה חזק מהזרם והסגנון הנאו-קלאסי הגרמני, עד שהוא נודע בכינויו: "פאול הינדמית הצ'יליאני".
קובה
בקובה, חוסה ארדבול יזם בית ספר נאו-קלאסי, אף על פי שהוא עצמו עבר לסגנון הלחנה שונה בהמשך הקריירה שלו ועזב את הזרם הנאו-קלאסי.
מוזיקה נאו-קלאסית ברוסיה
גם ברוסיה הופיעו מלחינים שונים וזרמים של מוזיקה נאו-קלאסית. ביניהם סרגיי פרוקופייב, חלק מיצירותיו של אראם חאצ'טוריאן ויצירותיו הרבות של דמיטרי שוסטקוביץ'. איגור סטרווינסקי לא נחשב משום שהוא היה מזוהה עם הזרם הצרפתי.
זרמים נאו-קלאסים
ברשימה שלהלן יופיעו כל הזרמים הנאו-קלאסית שהיו. לרובם יש התייחסות בערך הזה.
מלחינים נאו קלאסים שלא הוזכרו בערך
המלחינים שלהלן הלחינו מוזיקה בסגנון נאו-קלאסי רק במהלך חלק מהקריירה שלהם או שהושפעו מהזרם הנאו-קלאסי. להלן רשימה חלקית של מלחינים נוספים שלא הוזכרו בערך והלחינו מוזיקה נאו קלאסית או שנחשבים לנאו-קלאסיים:
ויליאם ווסט
ויליאם ווסט (באנגלית: William West; 1801 – 1861) היה אסטרונום וצייר שמן וצבעי מים אנגלי, שהיה חבר באסכולת בריסטול. הוא גם בנה את מצפה הכוכבים בקליפטון דאון, בריסטול.
ביוגרפיה
ווסט הגיע לבריסטול בסביבות 1823 והחל להציג שם באותה שנה. משנת 1824 השתתף בפעילות האמנותית של בית הספר בבריסטול והציג באקדמיה המלכותית לאמנויות ובמוסד הבריטי. עם זאת, לאחר 1826 הוא לא הציג שוב בשני המוסדות האלה עד 1845.
משנת 1847 התרכז בנושאים נורווגיים.
אסטרונום
ווסט פיתח עניין רב באופטיקה והנדסה. בשנת 1828 השכיר טחנת רוח שאינה בשימוש בקליפטון דאון והתקין טלסקופ גדול במגדל שלה כדי להפוך אותו למצפה כוכבים. בשנת 1829 החליף את הטלסקופ במצלמת אובסקורה.
בשנת 1835 הוא הרחיב את טחנת הרוח ליצירת מצפה כוכבים חדש, ובנה כיפה גדולה שתאכלס טלסקופ מסתובב. הוא מילא את המצפה במכלול מפות, גלובוסים ומכשירים אופטיים.
בשנת 1837 פתח מנהרה באורך של 61 מ', אותה חפר מהמצפה ועד למערת סנט וינסנט על מצוק ערוץ נחל אבון.
מלחמות הפנטגון
מלחמות הפנטגון (באנגלית: The Pentagon Wars) הוא סרט טלוויזיה שיצא בשנת 1998 על ידי HBO. הסרט מבוסס על הספר The Pentagon Wars: Reformers Challenge the Old Guard שכתב הקולונל גיימס בורטון, פנסיונר של חיל האוויר של ארצות הברית. זהו סרט קומדיה שחורה שמתארת את תהליך הפיתוח של בראדלי M2.
הסרט משמש בקורסי ניהול פרויקטים כדוגמה לאיך פרויקט לא צריך להתנהל.
עלילה
האלוף פרטרידג' מופיע בפני הוועדה הצבאית של בית הנבחרים של ארצות הברית בו הוא מגן על הליך פיתוח נגמ"ש המלחמה בראדלי M2 עליו הוא ממונה. הסרט בנוי כסדרת פלשבקים בהם האלוף פרטרידג' נזכר בהשתלשלות האירועים שהובילו אותו לשבת בפני הוועדה.
הסרט מתחיל בכך שפרטרידג' מקבל מהפנטגון את סגן-אלוף ג'יימס בורטון שיפקח מטעמם על תהליך הבדיקות לנגמ"ש. סא"ל בורטון מעוניין לעשות את עבודתו אך הוא מגלה כי מפתחי הנגמ"ש מעגלים פינות ולא מאפשרים לו לבצע את עבודתו. הוא יורד לחקר האמת, החל מההיסטוריה של פיתוח הנגמ"ש שהחל 17 שנה קודם לכן ועד לביצוע בדיקות בפועל, ולא מסתפק בקבלת תוצאות הבדיקות. הוא מגלה כי פרטרידג' וכל האחראים על הפרויקט מונעים ממנו לבצע את עבודתו בגלל שהם מעוניינים להביא את הנגמ"ש לייצור - אז הם יקבלו קידום. לעומתם, סא"ל בורטון מעוניין לבדוק את הנגמ"ש כך שהחיילים שישתמשו בו לא ימצאו בסכנת מוות בתוכו.
Violent Femmes
Violent Femmes היא להקת רוק אלטרנטיבי אמריקאית, ממילווקי, ויסקונסין. הלהקה נוסדה בתחילת שנות ה-80, והייתה פעילה ברוב השנים מאז ועד היום, כשתקופת השיא שלהם מבחינת הכרה ולהיטים הייתה בשנות ה-80 וה-90. הלהקה מופיעה בדרך כלל כטריו, הכולל זמר/מלחין/גיטריסט, באסיסט, ומתופף.
הלהקה התפרקה ב-1987, אך חזרה להופיע ב-1989, כאשר שיריהם ממשיכים להוביל במצעדי הרוק.
קרחון דמורסט (אנטארקטיקה)
קרחון דמורסט (באנגלית: Demorest Glacier) הוא קרחון בצידו הצפון-מזרחי של מישור המימונט, בחוף המזרחי של ארץ גרהאם, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
הקרחון הוא אחד מארבעת קרחוני וירלווינד; הקרחון זורם לכיוון דרום-מזרח ונשפך למפרצון וירלווינד, בין קרחון פלינט לקרחון מאת'.
גובהו של הקרחון 23 מטרים מעל פני הים.
גילוי הקרחון
הקרחון התגלה על ידי מגלה הארצות האוסטרלי סר יוברט וילקינס בטיסתו ב־20 בדצמבר 1928.
הקרחון צולם מן האוויר על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית בשנת 1940, ומופה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1947.
מקור השם
אנשי סקר חסות איי פוקלנד קראו לקרחון על שמו של מקס ה. דמורסט (Max H. Demorest), חוקר קרחונים אמריקאי.
יחסי אינדונזיה–ישראל
בין מדינת ישראל ורפובליקת אינדונזיה לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים באופן רשמי אך כן מתקיימים מגעים לא רשמיים.
אופי היחסים
המדיניות הרשמית בין המדינות היא התעלמות או אי-קיום יחסים רשמיים. מצב זה נשמר שנים רבות עקב היותה מדינה מוסלמית אשר תומכת במאבק הערבי במדינת ישראל, אך כמו רבות מן המדינות האסלאמיות האחרות אינה נוטלת חלק פעיל במאבק. ברמת הפרט אזרחי ישראל אינם מנועים באופן גורף מלבקר במדינה, אך יתקשו לקבל אשרת ביקור. מנגד, גם אינדונזים רשאים לבקר בישראל, ומשלחות צליינים מבקרות בה מדי שנה. בכל אחת משתי המדינות לא קיימת נציגות של המדינה האחרת, אך בערוצים לא-ישירים שונים מתקיימים קשרי מסחר שונים בין אינדונזיה לישראל.
במאה ה-20
בשנת 1953 ביקרה משלחת של המפלגה הסוציאליסטית של אינדונזיה בישראל.
בנובמבר 1966 כתב המוסד דו"ח מיוחד על טיהור הקומוניסטים באינדונזיה, בו תוארו ההיקף והאכזריות של מעשי הטבח. על אף זאת, ישראל ראתה באינדונזיה שותפה לגיטימית לקידום מטרות ביטחוניות, כלכליות ופוליטיות. המוסד ניהל מגעים עם המשטר הצבאי באינדונזיה להקמת פרויקטים מסחריים משותפים בתחומים שונים, כגון שמן, קופרה, נפט גולמי, כותנה ושיווק יהלומים. חלק מהסחורות הללו הועברו בין המדינות בתיווכן של חברות זרות.
המוסד ארגן ביקורים של משלחות אינדונזיות בישראל, ונציגי המוסד חזרו וביקרו באינדונזיה ונפגשו עם נציגי המשטר הצבאי. ביקורים אלה נשמרו בסוד. בישיבה של ועדת החוץ והביטחון ב-4 באפריל 1967, כשנה לאחר הטבח, אישר שר החוץ אבא אבן כי מתקיימים מגעים בין המדינות, וכחודש לאחר מכן נחתם הסכם סחר סודי עם צבא אינדונזיה לרכישת ציוד צבאי ומדים מישראל.
בעקבות החתימה על הסכמי אוסלו, ב-15 באוקטובר 1993 ביקר ראש ממשלת ישראל יצחק רבין באינדונזיה ונפגש עם נשיא אינדונזיה אז סוהארטו. בעקבות הביקור נפתחה המדינה לתיירות מישראל, אך לא פתחה נציגות רשמית בישראל. לאחר בחירתו של בנימין נתניהו לראשות הממשלה, הקיפאון המדיני והפסקת שיחות השלום, הפסיקה אינדונזיה מתן אישורי כניסה לתיירים מישראל ב-1997.
בשנת 2000, ביקר השר לפיתוח אזורי, שמעון פרס, במדינה.
במאה ה-21
בשנת 2002, דיווח המכון למחקרי ביטחון לאומי כי ישראל סיפקה מזל"טים לצבא אינדונזיה.
בינואר 2005 נחת מטוס אל-על באינדונזיה ופרק 90 טונות של ציוד חירום לנפגעי הצונאמי באוקיינוס ההודי שאירע בדצמבר 2004.
באפריל 2006, שני דיפלומטים ישראלים ערכו ביקור רשמי באינדונזיה, סמנכ"ל אסיה במשרד החוץ, עמוס נדאי, ושגרירת ישראל בתאילנד, יעל רובינשטיין. השניים דנו, בין היתר, בכינון יחסים דיפלומטיים בין ישראל לאינדונזיה. באוקטובר 2006, הכריזה לראשונה התעשייה האווירית לישראל על הסכם גלוי לאספקת מל"טים לאינדונזיה.
נשיא אינדונזיה עבד א-רחמן וחיד הביע רגשי כבוד כלפי העם היהודי ומדינת ישראל, וקרא להכיר בה, אף שביקר את מדיניותה כלפי הפלסטינים. וחיד ביקר מספר פעמים בישראל - בין היתר, באוקטובר 1994 ובמרץ 1997 במסגרת פעילותו בקרן פרס לשלום וכשהוענקה לו מדליה על שם יצחק רבין. ביוני 2003 ביקר שוב בישראל נפגש עם שר החוץ, סילבן שלום, ואמר כי אם יזכה בבחירות לנשיאות ארצו באוגוסט 2004, הוא יפעל לכינון יחסים דיפלומטיים מלאים עם ישראל.
במרץ 2016 מנעה ישראל את כניסת שרת החוץ של אינדונזיה לרמאללה, משום שסירבה לבקר גם בירושלים ולהיפגש עם גורמים בממשלת ישראל. באותה עת הצהירה סגנית שר החוץ ציפי חוטובלי, כי ישראל מקיימת בפועל מגעים עם אינדונזיה וכי היה סיכום מראש שהופר על כך ששרת החוץ של אינדונזיה תבקר בירושלים.
בתחילת מאי 2018 דווח כי אינדונזיה עתידה להקל על ישראלים המבקשים ויזת תיירות למדינה, אך לאחר כשבועיים דווח על איסור כניסת ישראלים לאינדונזיה, בתגובה לפעילות ישראל בעזה. ישראל הודיעה כי בתגובה תאסור על כניסת תיירים אינדונזיים, אך בהמשך הודיעה על דחיית האיסור כמחווה של רצון טוב לרגל עיד אל-פיטר ועל בחינת הסוגיה מחדש. ביוני 2018 דווח כי בעקבות מאמצים דיפלומטיים שקטים בין שתי המדינות, יוסרו ההגבלות על כניסת תיירים ישראליים לאינדונזיה, כמו כן גם על כניסת תיירים אינדונזיים לישראל, וכי למעשה אזרחי כל אחת מן המדינות יוכלו לבקר בחופשיות במדינה השנייה, לאחר הוצאת ויזה אליה.
בסוף 2021, העיתונאי ברק רביד דיווח כי מזכיר המדינה של ארצות הברית אנתוני בלינקן דן עם ממשלת אינדונזיה על האפשרות לנורמליזציה ביחסיה עם מדינת ישראל, כחלק מהסכמי אברהם.
בינואר 2022, לציון יום הזיכרון הבינלאומי לשואה, נפתחה תערוכה של "יד ושם" בבית הכנסת "שער השמיים" בסולאווסי.
אינדונזיה הייתה אמורה לארח את גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 - 2023. אולם בעקבות ההפגנות נגד השתתפות נבחרת ישראל בטורניר, וסירובה של אינדונזיה להכניס את נבחרת ישראל למדינה, נשללה מאינדונזיה הזכות לארח את הטורניר.
קשרי מסחר
באפריל 1955 נערכה וועידת באנדונג באינדונזיה, ועידת מדינות אסיה ואפריקה. אך כבר בינואר 1955 הודיעה אינדונזיה שישראל לא תוזמן, בלחץ מדינות ערב.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 הגיעה היקף הסחר בין המדינות לכ-100 מיליון דולר בשנה. ישראל מייצאת לאינדונזיה טכנולוגיות חקלאיות, תשתיות תקשורת, ציוד תעשייתי, כימיקלים, מוצרי צריכה, וציוד ביטחוני (למרות אמברגו אמריקני שהיה בתוקף באותן השנים).
בדצמבר 1999, נפגש שר התעשייה והמסחר רן כהן עם עמיתו האינדונזי ודן על פתיחת נציגויות מסחריות. זמן קצר אחר כך פתחה אינדונזיה ברבת עמון משרד אינטרסים כלכלי, שמטפל בקשרים עם ישראל, בשיתוף איגודי לשכות המסחר של שתי המדינות. במאי 2000 הגיעה לישראל משלחת של איגוד לשכות המסחר האינדונזי. אך בעקבות אירועי האינתיפדה השנייה הפסיקה אינדונזיה הנפקת ויזות לאנשי עסקים ישראלים. שנה אחר כך חודשו קשרי המסחר.
בשנת 2006 רכשה משפחת סמפורנה מאינדונזיה, מהמשפחות העשירות בדרום מזרח אסיה, באמצעות חברת החזקות סינגפורית שבשליטתה 20% ממניות קבוצת הביטוח והפיננסים הישראלית הראל השקעות, והצטרפה לגרעין השליטה בחברה.
בשנת 2007, נבחרה חברת אורמת טכנולוגיות מישראל לספק ציוד בסכום של כ-300 מיליון דולר, לפרויקט להקמת תחנת כוח לייצור חשמל מאנרגיה גאותרמית באינדונזיה, תחנה שהיא הגדולה ביותר שהוקמה אי פעם בטכנולוגיה זו. אורמת שותפה גם בהכנסות ממכירת החשמל בפרויקט בהיקף של 200 מיליון דולר בשנה. תחנת הכוח החלה לפעול בתפוקה מלאה בשנת 2017.
בשנת 2009 הוקמה לשכת מסחר ישראל-אינדונזיה. מיד עם הקמתה פעלה הלשכה על חיזוק שיתוף הפעולה המסחרי בתחום החקלאות בין המדינות.
בשנת 2015 דווח שאינדונזיה מנהלת יחסי סחר עם ישראל, שהיקפם בשנת 2015 הסתכם ביותר מ-195 מיליון דולר.
רוברט ויליאמס
רוברט לי ויליאמס השלישי (באנגלית: Robert Lee Williams III; נולד ב-17 באוקטובר 1997) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בקבוצת בוסטון סלטיקס מליגת ה-NBA, בעמדת הסנטר. נודע כחוסם מצטיין, הודות למוטת ידיים של כ-2.30 מטרים.
קריירת מכללות
ויליאמס נולד בשריבפורט שבלואיזיאנה, וגדל בעיר ויוויאן הסמוכה. בשנת 2016 החל ללמוד באוניברסיטת טקסס A&M, ובשתי עונותיו בקבוצת הכדורסל שלה (ה"אגיס") זכה בתואר "שחקן ההגנה של המחוז הדרום-מזרחי", לאחר שרשם ממוצעים כוללים של 11.1 נקודות, 8.7 ריבאונדים ו-2.5 חסימות למשחק. בטורניר אליפות המכללות של עונת 2017/2018 סייע להאגיס להשוות את הישג השיא של המועדון – העפלה לשלב שמינית הגמר (NCAA Sweet Sixteen). בסיום אותה עונה עזב את האוניברסיטה, לאחר שנתיים בלבד, לטובת התמודדות לבחירה בדראפט ה-NBA.
משק פועלות
משקי פועלות היו משקים חקלאיים לנשים פועלות וחלוצות ביישוב העברי בארץ-ישראל במחצית הראשונה של המאה ה-20.
מייסדות ויעדים
במסגרת משקי הפועלות הוכשרו נשים צעירות, בדרך כלל עולות חדשות ורווקות, לעבודה חקלאית ולניהול משק חקלאי עצמאי לפרנסתן ביישובים החקלאיים החדשים: קיבוצים ומושבים. מנהיגות תנועת הפועלות בארץ ישראל אשר רכשו השכלה אקדמית באגרונומיה באירופה, בהן חנה מייזל, רחל ינאית וחנה צ'יזיק, הקימו והשתתפו בהקמתן של משקי הפועלות בארץ.
משק הפועלות הייתה אחת הדרכים של החלוצות להשתלב במעגל היצירה החקלאית ולא להידחק לתפקידיה המסורתיים של האישה - דהינו בישול, כביסה וטיפול בילדים. לעזרתן של החלוצות בא המצב הכלכלי של מלחמת העולם הראשונה, כאשר הצבא הגרמני שחנה בארץ ישראל נזקק לתוצרת חקלאית טרייה והחלוצות היו מסוגלות לספק תוצרת זו על ידי עבודה משותפת בגינות ירק. עדה מימון תיארה את המאבק של הפועלת העברית כמאבק בשלושה מישורים בו זמנית - יכולתה של הפועלת לעבוד בעבודה יצרנית ולהתקיים מתגמולי ופרי עבודתה, התארגנות לשם עזרה הדדית, הכשרה חקלאית לשם עבודה בשדה והעבודה בשדה עצמה. כל אלו לשם השוויון החברתי.