cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
העין של רע
כל חלק של ציור העין שימש כמסמל שבר אחר: 1/2 מזוהה עם הצד הימני של גלגל העין, 1/4 עם האישון, 1/8 עם הגבה, 1/16 עם הצד השמאלי של גלגל העין, 1/32 עם הספירלה ו-1/64 עם הדמעה. במערכת השברים של העין של הורוס נעשה שימוש במהלך שנים רבות כדי לרשום מרשמים, וכדי לספור תבואה ואדמה.
ממר"ם
מרכז המחשבים ומערכות המידע (או, כמקובל יותר, בראשי תיבות היסטוריים: ממר"ם) היא יחידת מחשבים באגף התקשוב וההגנה בסב"ר בצה"ל. ממר"ם היא יחידת המחשב הראשונה שנוסדה בצה"ל, ובתור שכזו נתנה שירותי מחשב לחילות צה"ל ולאגפי המטה הכללי. היחידה נוסדה ב-15 ביולי 1959, לקראת רכישת המחשב הראשון לצה"ל. פירושם המקורי של ראשי התיבות ממר"ם היה "מרכז מחשבים ורישום ממוכן", אולם במשך השנים חדלו המילים "רישום ממוכן" לשקף את עיקר פעילות היחידה, ולראשי התיבות ניתנו משמעויות חדשות מדי זמן מה, בהתאם לשינוי תחומי פעולותיה של היחידה; ראשי התיבות הנוכחיים מייצגים את השם "מרכז מחשבים ומערכות מידע". בסיס היחידה נמצא במחנה מקלף ברמת גן.
היסטוריה
ב-1954 נבנה המחשב הראשון בישראל במכון ויצמן, "ויצאק", ולמשרד הביטחון הוקצבו שעות חישוב ספורות. בהמשך קיבל צה"ל שירותי מיכון גם מממ"ס, מרכז מיכון וסטטיסטיקה בצה"ל, אשר נתן שירותים למערכת הביטחון באמצעות ציוד אלקטרומכני (מלווחות, ממיינות וכו').
ההחלטה על רכישת מחשב מרכזי עצמאי לשימוש צה"ל התקבלה בשנת 1958, לאחר שבצה"ל הגיעו למסקנה שממ"ס לא עומד בעומס העבודה ומורכבות החישובים, והמידור של המידע המחושב במכון ויצמן אינו מספיק. המטה הכללי מינה במרץ 1959 צוות שיבחן הקמת המחשב בצה"ל. הצוות נשלח לסיור בחברות בחו"ל כדי להשוות בין מחשבים וללמוד את דרכי העבודה. בראש הצוות עמד מרדכי קיקיון, ועם חבריו נמנה דוד כהן.
באפריל 1959 הוועדה מסרה את המלצתה לרכישת מחשב IBM 709 (בעלות של 2 מיליון דולר) או מחשב מסוג רמינגטון ראנד 1105 (בעלות של 1.5 מיליון דולר), אך חודש לאחר מכן תיקנה את המלצותיה להוסיף לשיקול גם רכישת מחשב פילקו 2000, שהיה בשימוש הממשל האמריקני. אחת הסיבות להעדפת מחשב פילקו הייתה העובדה שלהבדיל ממתחריו, הוא היה מורכב כולו מטרנזיסטורים, בשעה ש-IBM לא הייתה מוכנה לספק את מחשב הטרנזיסטורים שלה.
ב-26 ביוני 1959 מינה ראש אג"ם, האלוף יצחק רבין, את מרדכי קיקיון, עובד משרד הביטחון, לראש ממר"ם הראשון (שהיה לאזרח הראשון שעומד בראש יחידה צבאית). באותו יום הוקמה גם ועדה שתגבש מדיניות ותארגן את אופן פעולתה של יחידת ממר"ם. ב-15 ביולי 1959 פרסם המטכ"ל את צו ההקמה ל"מרכז מחשבים ורישום ממוכן" ובכך הוקמה באופן רשמי יחידת ממר"ם והוכפפה לאלוף יצחק רבין.
קיקיון העיד שההתלבטות קודם לרכישת מחשב יקר לא הייתה קלה, ובאחת מישיבות המטכ"ל שעסקה בסוגיה זו אמר מפקד חיל האוויר עזר ויצמן: "הוא הולך לקחת תרפ"ט מיליונים מהעוגה הביטחונית, תנו לי את הכסף הזה, אני אקים עוד מסלול בחצרים. מי ייתן תרומה יותר גדולה, הוא עם המחשב או אני עם המסלול הנוסף בחצרים?"
בור מיוחד נבנה בבסיס השלישות ברמת גן לצורך שיכון אולם המחשב הגדול שנדרש לאכלוס המחשב. ב-1 ביולי 1961 הסתיימה בניית האולם, והמחשב נחת בנמל התעופה בן-גוריון ב-18 ביולי 1961 והובל לאולם המחשב. זמן מה לאחר מכן נרכש מחשב נוסף, חזק יותר, מדגם "פילקו 212" ואליו צורפו בהמשך שלושה מחשבים קטנים יותר, מדגם "פילקו 1000", שנועדו בעיקר לשרת את אחיהם הגדולים במשימות קלט/פלט. זמן לא רב לאחר רכישת המחשבים נפסקה פעילותה של חברת "פילקו" בתחום המחשבים, אך מחשביה המשיכו לשרת את ממר"ם במשך יותר משמונה שנים לאחר מכן. אליהם הצטרפו מחשבים מסדרת IBM System/360 - מחשב מדגם 360/50 (בספטמבר 1967), ולאחריו מחשב מדגם 360/65.
הצורך בשירותי המחשוב בצה"ל עלה בהיקף ניכר במהלך השנים והמחשבים והיקף השירות שניתן על ידי היחידה גדל גם הוא בהדרגה. ב-1970 התקבלה החלטה בצה"ל על הקמת מערך גיבוי לשירותי המחשוב ובין ממר"ם למרכז למיכון משרדי, שנתן שירותים למשרדי הממשלה, נחתם הסכם להספקת שירותי מחשוב כגיבוי בשעת חירום. ב-1979 התקבלה החלטה במשרד הביטחון על הקמת מתקן גיבוי ייעודי ("ממר"ם ב'") שאף ישמש כמתקן נוסף שירחיב את שטח אולמות המחשב ויאפשר התפתחות והוספת כוח מחשוב נוסף.
בסמוך לממר"ם פעלו יחידות מחשוב של אגפי צה"ל וחילותיו העיקריים. כל אחת מיחידות אלה הייתה חלק מהאגף או החיל שאותו שירתה. ממר"ם עצמה סיפקה בעיקר שירותי תשתית: תפעול המחשב, הדרכה, טיפול במערכת ההפעלה וכדומה. היחידות החיליות העיקריות שפעלו בראשית ימי ממר"ם היו: במהלך השנים נוספו יחידות לאגפים נוספים ולחילות נוספים וכן שונו שמותיהן של היחידות המקוריות.
בשנת 1969 הותקן ביחידה 848 מחשב מרכזי ראשון בצה"ל מחוץ לממר"ם, ובהמשך הותקנו מחשבים מרכזיים ביחידות נוספות.
ממר"ם בעשור השני של המאה ה-21
בעשור השני של המאה ה-21, משמשת ממר"ם כיחידת התשתיות המרכזית של זרוע היבשה והמטכ"ל. עיקר עיסוקה הוא תפעול מרכזי המחשבים, הפעלת מרכז תמיכה כלל-צה"לי בנושא מחשוב, קביעת ארכיטקטורה ופיתוח מערכות תשתית עבור זרוע היבשה וכן ניטור ובקרה של אותן מערכות. בנוסף לכך, עוסקת היחידה בהכוונה של יחידות הפיתוח החל משלב אפיון הפרויקטים והמערכות ולאורך כל חיי הפרויקט. בממר"ם משרתים כיום בעיקר חיילים המוגדרים כמנהלי תשתיות מערכות מחשב, תוכניתנים, מפעילי מערכות וטכנאים.
הכשרה מקצועית
בראשית ימי ממר"ם נחשב המחשב לכלי המהווה פריצת דרך מדעית (ואכן שימש גם לעיבודים מדעיים), ולכן גויסו לשורות ממר"ם והיחידות הנלוות גם חיילים בעלי כישורים מתמטיים בולטים, שהפכו ברבות הימים לפרופסורים באוניברסיטאות, ובהם אסא כשר, שהרן שלח, זהר מנה ואחרים. תוך שנים מעטות התאקלם המחשב בצה"ל, ומשקלם של המתמטיקאים בממר"ם ירד, לטובת אנשי הניהול והפיקוד הצבאי. מפקדה השני של היחידה, אל"ם ד"ר מנחם דישון, הוא היחיד שנשא בתואר כפול זה.
בתחילה, ההכשרה וההדרכה במקצועות המחשב התקיימה ביחידת ההדרכה (מדור ובהמשך ענף) שהייתה חלק מממר"ם. ב-1994 נעשתה הפרדה בין הגופים והוקמה יחידת בסמ"ח, בית הספר למקצועות המחשב. ב-5 במאי 2013 חזרה היחידה להיות כפופה לממר"ם, אך לאחר מכן הועברה לכפיפות של יחידת מצפ"ן - בית התוכנה הגדול ביחידת לוטם של אגף התקשוב.
כפיפות
תחילה הייתה ממר"ם יחידה מטכ"לית. ב־1994 הועברה לחיל הקשר, האלקטרוניקה והמחשבים כחלק מהקמתה של חטיבת המחשוב. עם פירוקה של חטיבת המחשוב ב־1999, הועברה ממר"ם לכפיפות ישירה של חיל הקשר. עם הקמת אגף התקשוב ויחידת לוטם ב־2003, ממר"ם הוכפפה לה, תפקידיה ומבניה שונו והיא אחראית כיום על התשתית של מערך המחשוב בצה"ל. כך חזרה ממר"ם להיות יחידה מטכ"לית, הכפופה ליחידת לוטם באגף התקשוב.
עמותת בוגרי ממר"ם
עמותת בוגרי ממר"ם הוקמה בשנת 2007 על ידי קבוצה של בוגרי היחידה. העמותה מונה למעלה מ-6,400 חברים ומובילה פרויקטי יזמות ותוכניות ייחודיות לבוגרי ממר״ם אשר שרתו בכלל היחידות הטכנולוגיות של צה״ל. יו"ר העמותה הוא אל״מ (מיל׳) יצחק מלאך, מפקד ממר"ם לשעבר. יו"ר הוועד המנהל הוא רס״ן (מיל׳) יוסי מלמד, בוגר יחידת בסמ"ח.
הבשורה מאודיש
הבשורה מאדיש (בגאורגית: ადიშის ოთხთავი, אדישיס אוֹתחתאווי) הוא ספר בשורות גאורגי, מתחילת ימי הביניים.
כתב היד הקיים הקדום ביותר של הגרסה הגאורגית של הבשורה על-פי מתי, הוא זה שנוצר במנזר שתברדי, בנסיכות הדרום-מערבית של קלארג'תי (ממוקמת כיום בצפון-מזרח טורקיה), בשנת 897. מאוחר יותר הועבר משם לשימור בכפר הנידח של אדישי שבהרי סוואנתי. חמשת הדפים הראשונים (30X25 ס"מ) של כתב היד מקושט.
אברהם חייבי
ביוגרפיה
חייבי נולד בעיר בית עד'אקה שבתימן. הוא למד תורה אצל רב העיר הרב דוד מזעקי והמשיך ללמוד עם חבורת רבנים תחת הנהגתו של ידידו הרב ישראל עוזרי. הרב חייבי נחשב לאחד מהרבנים החשובים בקהילה, ובסמכותו היה להסמיך שוחטים ובודקים גם מקהילות אחרות. באותו הזמן הוא כתב מספר שירים שמבטאים את ערגתו לארץ ישראל. בשנת תרצ"ג בגיל 32 עלה חייבי יחד עם משפחתו. הוא התגורר במשך כשלוש שנים בכרם התימנים שבתל אביב ולאחר מכן עבר להתגורר בשכונת התקווה.
מפעילותו
כרב ב"מועצה הדתית ליהודי תימן בארץ ישראל", פעל הרב חייבי במשך שנים רבות לקידום ענייני הרוח של יהדות תימן בישראל. בין היתר, דאגו חברי המועצה לתקן את המצב הדתי במחנות העולים התימנים בארץ. הוא נתמנה על ידי הרבנות הראשית לתל אביב יפו לרב מפקח על הכשרות. שוחטים ובעלי איטליזים פנו אליו כדי לבדוק את כשרות הבהמות, וכן בשאלות בעניינים הלכתיים שונים, הוא השיב לכל שואל ומבקש. במסגרת פעילותו בשכונה דאג הרב חייבי לבנות מכיסו מקווה טהרה בשכונה, כמו כן הוא דאג להתקנת עירוב סביב העיר, לפתיחת בית ספר דתי ראשון, הקמת בית הכנסת "שבת אחים" בו העביר שיעורים והקמת משחטה לעופות, הראשונה מסוגה בשכונת התקווה. הרב חייבי הסמיך שוחטים רבים מכל רחבי הארץ, ומבין תלמידיו נמנה גם הרב שלמה מחפוד ראש מערכת הכשרות הארצית "יורה דעה". הרב חייבי עזר רבות לנזקקים כלכלית והירבה בפעילות גמ"ח וב"מתן בסתר".
בתחילת שנות החמישים, פעל הרב חייבי רבות למינוי הרב יוסף צוברי לרב קהילת יהודי תימן בתל אביב-יפו. במשך הזמן פתח הרב חייבי בביתו ישיבה לתלמידי חכמים שבה למדו תלמוד והלכה בעיון, הוא מינה את הרב יוסף צוברי למגיד שיעור. לימים, העלה הרב צוברי על הכתב את אותו הלימוד, ופירוש זה על אותם 17 מסכתות עדיין ספון בכתב יד. הרב צוברי נהג לבוא בכל בוקר אל בית הרב חייבי ולעסוק איתו בענייני הלכה ובצרכי השעה. תקופה מסוימת לימד הרב חייבי את הרב צוברי הלכות שחיטה הלכה למעשה כי ידיעת המקצוע הייתה חיונית לרב צוברי בתפקידו כרב הקהילה. הרב חייבי עמד בקשרי ידידות עם הרבנים הראשיים לתל אביב, הרב איסר יהודה אונטרמן והרב יעקב משה טולידאנו. הוא היה בעל השקפה לאומית כשאר גדולי רבני תימן והיה חוגג את יום העצמאות.
הרב חייבי נפטר בשנת תשל"ט בגיל 78.
טיטוף
טיטוף (בצרפתית: Titeuf; "טִיטֶף") היא סדרת ספרי קומיקס וסרטי טלוויזיה צרפתית, המשודרת מאז 2001. סדרת הקומיקס, שנכתבה במקור על ידי המאייר השווייצרי Zep (שם העט של פיליפ שאפואי, נולד ב-1967 בשווייץ), הופיעה לראשונה בכתב העת ספירו. בישראל שודר העיבוד הטלוויזיוני בערוץ הילדים. במוקד הסדרה טיטוף בן העשר, הלומד בכיתה ה'. טיטוף מאוהב בנדיה, הילדה היפה בכיתה, אך מתקשה לזכות באהבתה. טיטוף מתוסכל כיוון שנדיה מסרבת להיות חברתו. לטיטוף אחות קטנה, והוא מרבה לנצלה.
ביולי 2016 עלתה עונה חדשה בעיבוד הטלוויזיוני של טיטוף לערוץ הילדים.
ג'ונג קאנג
ג'ונְג קָאנְג (בסינית מסורתית ומפושטת: 仲康, בפין-יין: zhòng kāng.) היה המלך הרביעי של שושלת שיה, השושלת הראשונה בהיסטוריה הסינית על פי המסורת.
משפחתו
ג'ונְג קָאנְג היה בנו של המלך צ'י משיה, אחיו הצעיר של טָאי קָאנְג, ואביו של שְׂיָאנְג משיה.
שלטונו
על פי רשומות הבמבוק, ג'ונְג קָאנְג עלה לשלטון בשנה שסימנה 己丑, ובירתו הייתה בגֶ'נְשׂוּ'ן.
רשומות הבמבוק גם טוענות כי בחודש החמישי בשנה החמישית לשלטונו היה ליקוי חמה. מאחר ששבטי שִׂי וחֶה אשר שימשו האסטרונומים המלכותיים באותה תקופה הזניחו את חובותיהם ושקעו בשתייה לשוכרה, הם לא חזו את הליקוי, והבהלה התפשטה בעם. ג'ונְג קָאנְג שלח את הרוזן מיִין להעניש את האחראים על האסטרונומיה על התרשלות בביצוע תפקידם. כך מתוארים הדברים בפרק "מסע העונשין של יִין" (胤征) בקלאסיקה של המסמכים, ומלווים שם בנאומו של הרוזן מיִין לאנשיו טרם היציאה להתקפה.
הסיפורים העממיים מוסיפים גוון פוליטי לדברים: כידוע, קודמו של ג'ונְג קָאנְג במלוכה, אחיו הגדול טאי קאנג, הזניח את שלטונו ולבסוף איבד אותו כאשר מרד בו חוֹאוּ יִי, הקשת האגדי ומנהיג הברברים מן המזרח. על מנת שלא לשקוע במלחמות ירושה בקרב האצילים, הציב חוֹאוּ יִי את ג'ונְג קָאנְג בתור המלך החדש, כאשר זה משמש שליט-בובה שנשלט על ידו. המלך החדש נדרש להפסיק לדרוש מעמו של חוֹאוּ יִי את המס ששילמו עד כה לממלכת שיה, ואף לשלם להם בעצמו מס בשיעור כפול מזה.
אש תמיד
להבה נצחית היא להבה, מנורה או לפיד שבוער לתקופה בלתי מוגבלת. בעבר שמשה אש תמיד לצרכים פולחניים שונים. כיום, ברוב המקרים, הפולחן עבורו משמשת אש תמיד הוא להנצחת אדם או אירוע בעל חשיבות לאומית, או כדי לשמש תזכורת למחויבות למטרה משותפת, כגון שלום בינלאומי.
בתרבויות נוספות
אש התמיד היא מסורת ארוכה שנים בתרבויות ודתות רבות. באיראן העתיקה העטר (אש קדושה), שטופח על ידי כהן מסור, ייצג את הרעיון של "ניצוצות אלוהיים" או את אמשה ספנטס (האלים) כפי שהבינו אותם בדת הזורואסטריות. מקורות מצביעים על כך ששלוש "שריפות גדולות" התקיימו בתקופת הממלכה האחמנית הפרסית, שנחשבים להתייחסות המוקדמת ביותר לפרקטיקה של יצירת שרפות קהילתיות שבערו תמיד.
בסין, השתמשו לעיתים במנורה נצחית בוערת כאמצעי גלוי של הערצת אב קדמון ונהגו להניח אותה על פני לוח רוחני על מזבח האבות של המשפחה.
בטבע
המונח אש תמיד מתייחס בעיקרו ללהבה המובערת במכוון, אולם יש שהוא מוחל על בעירה טבעיות הנוצרות באמצעות תופעות טבע כגון דליפות גז טבעי, "שריפות כבולות" ושריפות פחם, שכולן יכולות להיות מוצתות תחילה על ידי ברק, פיאזואלקטריות, או פעילות אנושית, ויכולות לבעור במשך עשרות או מאות שנים. בכפר ג'אווה באינדונזיה, קיימת אש תמיד המבוססת על גז טבעי והוצתה לפני המאה ה-15, ועל אף גשם טרופי ורוחות עזות אינה ניכבת גם היום. דוגמה נוספת היא "שער הגיהנום" של דרווזה, הבוער ברצף משנת 1971 ונוצר בטעות בקידוח לחלל תת-קרקעי על ידי גאולוגים סובייטים, והדלקת הבור, תוך מחשבה שהוא יבער מספר ימים בלבד. אש התמיד הטבעית העתיקה ביותר היא זו הבוערת בשדה הנפט באבא גורגור שבכורדיסטן העיראקית.
חומר הבעירה
בימי קדם בני האדם הזינו את אש התמיד בעץ או בשמן זית. מערכות אש תמיד מודרניות יותר, משתמשות באספקה מוזרמת של בנזין או של גז טבעי.
אש תמיד למטרת זיכרון
אש התמיד לזכר הנשיא האמריקאי ג'ון קנדי, לאחר ההתנקשות בחייו בשנת 1963, היא ככל הנראה הזיכרון הראשון מהסוג שנבנה לכבודו של אדם אחד ידוע (בניגוד ללהבות לזכר אחד או יותר חיילים אלמונים). לאחר הדלקת האש לזכרו, החלו להשתמש באש תמיד לעיתים קרובות יותר ברחבי העולם, כדי לכבד אנשים בעלי חשיבות לאומית או בינלאומית.
אש התמיד בישראל
בישראל קיימים מספר מוקדים בהם בוערת "אש תמיד". ביניהם ניתן למנות:
דולר ניו זילנדי
דולר ניו זילנדי (NZD) הוא ההילך החוקי של ניו זילנד. הוא משמש גם במספר מדינות אי ואיים נוספים באזור: ניואה, טוקלאו, פיטקרן, וכמטבע עיקרי באיי קוק (לצד דולר איי קוק). הדולר הניו זילנדי מסומן בסימן $, או לחלופין NZ$ כדי להבדילו ממטבעות אחרים המסומנים בסימן הדולר.
הדולר הניו זילנדי מתחלק ל-100 סנט. כיום קיימים מטבעות בערך של 10, 20 ו-50 סנט, וכן 1 ו-2 דולר ושטרות בערכים של 5, 10, 20, 50 ו-100 דולר. בעבר היו קיימים מטבעות בערך של 1, 2 ו-5 סנט וכן שטרות בערך של דולר אחד ושני דולר, אך הם הוצאו מהמחזור. השטרות עשויים מפולימר פלסטי על מנת להגדיל את עמידותם ולהקשות על זיופם. כמו כן בכל שטר משובץ חלון שקוף כאמצעי ביטחון נוסף.
פורט בל
פורט בל (באנגלית: Port Bell) היא מרכז תעשייתי קטן השוכן ליד העיר קמפלה שבאוגנדה. יש לה נמל המשמש להפלגות בינלאומיות סביב אגם ויקטוריה. הנמל נקרא על שם סר הסקת בל, נציב בריטי בשנים 1907 עד 1910 אשר טיפל באינטרסים של בריטניה באוגנדה החל משנת 1906. לוזירה, העיירה הקרובה, נמצאת במרחק של קילומטר מפורט בל.
מעבורות היוצאות מהנמל מקשרות את קמפלה, הנמצאת במרחק 10 ק"מ ברכבת, למקומות אחרים על שפת האגם הכוללים את ג'ינג'ה, קיסומו ומואנזה. כאשר הסתיימה בניית השלב הראשון של רכבת אוגנדה בשנת 1901, התחילה הרכבת בקיסומו, במרחק 12 שעות נסיעה מפורט בל ומעבורות העבירו את המוצרים ביניהן. רק בשנת 1931 הסתיימה בניית ענף הרכבת מנקורו עד קמפלה. עם פתיחת נתיב כל הרכבות ממומבסה לקמפלה בשנה זו, פורט בל החלה בירידה ביעילותה יחד עם המעבורות.
מבשלות שיכר אוגנדה נמצאות כיום בפורט בל. בשנות ה-60, הוקמה מפעל לחילוט תה אינסטנט במקום וכמו כן גם מפעל להכנת "ואריגי", משקה חריף מקומי.
לפני עידן מטוסי הסילון שימשה פורט בל כתחנת מעבר לנוסעים ולדואר עבור הסירות המעופפות הבריטיות. כמו כן חיברה פורט בל בין קיסומו לח'רטום שבסודאן.
סויוז T-9
סויוז T-9 (ברוסית: Союз Т-9) הייתה חללית מסדרת סויוז שהמריאה ב-28 ביוני 1983 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן כשעל סיפונה צוות קוסמונאוטים: ולדימיר ליאחוב ואלכסנדר אלכסנדרוב. המטרה העיקרית של הטיסה היה ביצוע מחקרים שונים.
מיסטר רבינוביץ
"מיסטר רבינוביץ" (1968) היא סדרת הדפסים שיצר הצייר הישראלי אורי ליפשיץ.
סויוז T-9
החללית הייתה צריכה לעגון בתחנת החלל סליוט 7 שהייתה בלתי מאוישת מדצמבר 1982. העגינה עברה ללא תקלות. במהלך טיסה הקוסמונאטים ביצעו פעמיים פעילות חוץ-רכבית לצורך התקנת סוללות נוספות. כמו כן הם ביצעו מספר מחקרים בתחום הביולוגיה והנדסה. המהלך שייה מחוץ לחללית הם ביצעו צילומי סרט שבהמשך שולבו בסרט שהקרנתו נערכה בשנת 1983.
מיסטר רבינוביץ
תיאור
הסדרה בת ארבעת ההדפסים "מיסטר רבינוביץ" נוצרה בשנת 1968. היא הודפסה רק בשנות ה-80 של המאה ה-20 בסדנת ההדפס ירושלים במהדורה של 35 עותקים. באותה תקופה שבה נוצרו לוחות ההדפס, החל ליפשיץ ליצור גם סדרת ציורים בנושא דומה שיצירתה נמשכה עד שנות ה-90 של המאה ה-20
סויוז T-9
בשל תקלה (חללית שהייתה מוכנה לטיסה נדלקה 48 שניות לפני המראה וצוותה חולץ), במהלך שייתם בחלל לא בוצעו ביכורים של חלליות מאוישות ותוספת אספקה בוצעה על ידי חלליות לא מאוישות.
מיסטר רבינוביץ
תיאור
דוד גלעדי תיאר את דמותו של רבינוביץ, נושא הסדרה, כבת דמותו של פקיד בורגני. בורגנות המתבטאת באדישות של הדמות: "את המונח ennui הצרפתי, המופיע אצל בודלר, תרגמנו פה ל'אדישות' המגולמת גם בישותו של 'מיסטר רבינוביץ" […]. 'לָארוס הקטן' מביא כמה סינונימים למונח זה: חולשת הדעת, שעמום מתוך חוסר מעש, היעדר עניין, קושי, חרדה, דאגה, אי שקט. חולשת דעת היא כמובן גם חולשה מוסרית. והרי אלה כולם הם מסימני ההיכר של אותו פקיד קטן שליפשיץ נותן לו את השם רבינוביץ'…"
סויוז T-9
ב-23 בנובמבר 1983 החללית לכדור הארץ.
מיסטר רבינוביץ
תיאור
בשונה ממרבית עבודותיו בתחריט, שהתבססו על דימוי קווי על רקע חלק, בולט ניסיונו של ליפשיץ לתאר סביבה שלמה ובה התרחשות. רבינוביץ מתואר כדמות לבושה חליפה ועל ראשה מגבעת בסגנון הומבורג. בעבודה השלישית בסדרה, לדוגמה, מופיעה דמות זו שלוש פעמים. פעם בצדו הימני של ההדפס, פעם נוספת כדמות מוקטנת, המופיעה בצדו השמאלי התחתון ומתוארת מאחור, ופעם שלישית כדמות במסגרת של ציור על הקיר. בנוסף לדמותו של רבינוביץ, מופיעה בעבודה דמות נשית עבת בשר, שהילה מאפיינת אותה כמלאך וניצבת על רקע צורה גאומטרית. גדעון עפרת זיהה את דמות האישה מכדימוי של הארוס. בצדו השמאלי העליון תיאר ליפשיץ אסלת שירותים, המקצינה את הסיטואציה המתוארת והופכת אותה לסאטירה ביקורתית. האסלה, כמו גם חלקים נוספים בעבודה, נעשו בטכניקה של תצריב צילומי. עפרת מציין את הסדרה כאחד היצירות הראשונות שעשו שימוש בדימוי צילומי בהדפס בישראל.
ארובה
ארובה היא התקן שנועד לאפשר פליטת גזים חמים ועשן, מחומרים שנמצאים בבעירה בתנור, כבשן או אח, אל האטמוספירה החיצונית, בדרך כלל הרחק ממקור יצירת העשן או הגזים.
באופן טיפוסי הארובות בעלות צורה מאונכת על מנת להבטיח את זרימתם החלקה של הגזים החמים, וכן את שאיבת האוויר אל תוך הבערה דרך החלק בארובה שמתאים לכך.
על הפיזיקה של פעולה הארובה ראה אפקט ארובה.
מיקומן של הארובות: בראשי בניינים, על קטרים וספינות.
התפקיד המכני של ארובות
לארובה 2 תפקידים מכניים חשובים: בארובות גבוהות יותקנו לעיתים מאווררים להגברת ה"מושך" ומתקני חימום לגזי הפליטה. בארובות קטנות יותקנו אמצעים לבלימת "מכות רוח".
גובה הארובה
נוהגים לסמן ארובות "פיזיות" גבוהות בתאורה תקנית כדי למנוע התנגשות מטוסים.
הארובה כהתקן למניעת זיהום אוויר
הארובה יכולה להיחשב כהתקן למניעת זיהום אוויר אם התכנון נכון ואם תישמר רמת תחזוקה גבוהה. הארובה מאפשרת פליטת תוצרי הבעירה בגובה רב ומהילתם באוויר נקי, מה שמוריד את רמות זיהום האוויר. ניתן גם להתקין בארובה משקעים אלקטרוסטטיים, מסננים או סולקנים שילכדו מזהמים מסוימים טרם פליטתם לאטמוספירה. תקני איכות סביבה מסוימים מבוססים על ניטור ריכוזי מזהמים במוצא הארובה.
טום ברנג'ר
טום ברנג'ר (באנגלית: Tom Berenger; נולד ב-31 במאי 1949) הוא שחקן קולנוע אמריקאי, מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר וזוכה פרס גלובוס הזהב עבור תפקידו כסמל בארנס בסרט המלחמה "פלאטון" וזוכה פרס אמי לשנת 2012 על תפקידו במיני סדרה "האטפילדס ומק'קויס".
ביוגרפיה
ברנג'ר נולד בשם תומאס מייקל מור (Thomas Michael Moore) בשיקגו. לברנג'ר אחות אחת בשם סוזן. את השם "ברנג'ר" בו התפרסם, בחר על שם חברו לספסל הלימודים, זאת משום שהיה כבר טומס מור אחד בכיתה בה למד. ברנג'ר סיים את לימודיו ב"תיכון מזרח ריץ'" שבמערב שיקגו ב-1967, משם המשיך ללמוד עיתונות ב"אוניברסיטת מיזורי". ברנג'ר נטש את תחום העיתונות והחל ללמוד משחק, לשם כך נסע ללמוד במוסדות תיאטרון וקולנוע בניו יורק בתחילת שנות ה-70.
ברנג'ר החל את דרכו כשחקן במספר אופרות סבון, הופעתו הקולנועית הבולטת הראשונה הייתה בסרט "מחפשת את מר גודבר". לאחר מכן קיבל תפקיד ראשי בדרמה הקומית המצליחה "החברים של אלכס", ב-1982 זכה ברנג'ר למועמדות לפרס אמי עבור הופעת אורח שערך בסדרה הקומית "חופשי על הבר". בשנת 1986 הגיע ברנג'ר כבר למעמד של כוכב הוליוודי בזכות הופעה בסרט המלחמה של אוליבר סטון "פלאטון". בסרט גילם את דמותו של סמל קשוח בשם בארנס אשר חולק בשאט נפש את הפיקוד עם יריבו המושבע בסרט סמל אליאס (וילם דפו), במהלך הקרבות בג'ונגלים של וייטנאם יורה בארנס באליאס למוות ומנסה להסתיר זאת, בהצלחה יתרה. תפקיד זה זיכה את ברנג'ר בפרס גלובוס הזהב ובמועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ברנג'ר הופיע שלוש שנים מאוחר יותר בחלק השני בטרילוגיית סרטי וייטנאם של אוליבר סטון "נולד בארבעה ביולי", בנוסף הופיע בתפקיד ראשי בקומדיית הבייסבול "ליגה לאומית". לאחר מספר הופעות בסרטים דלי תקציב הופיע ב-1993 ברנג'ר במותחן האירוטי שובר הקופות "סליבר" המבוסס על רומן מאת איירה לוין, ברנג'ר שיחק באותה שנה גם בסרט הפעולה "הצלף" לצד צ'אד מייקל קולינס. לאחר תקופה בה לא עבד חזר ברנג'ר ב-2001 למסך הגדול ושיחק בתפקיד משני בדרמת הפשע המרתקת "יום אימונים מסוכן". ב-2010 השתתף ברנג'ר בשובר הקופות המצליח של כריסטופר נולאן "ההתחלה" בתפקיד פיטר בראונינג דודו של רוברט פישר (קיליאן מרפי). ב-2012 זכה ברנג'ר בפרס אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר במיני סדרה על הופעתו במיני סדרה ההיסטורית "האטפילדס ומק'קויס".
לברנג'ר שישה ילדים משלוש מערכות נישואים נפרדות. בן ובת עם אשתו הראשונה ברברה וילסון, שלוש בנות עם אשתו השנייה ליסה ויליאמס ובת אחת מנישואיו הנוכחיים עם פטרישיה אלברה.
יחסי אזרבייג'ן–צ'כיה
יחסי אזרבייג'ן–צ'כיה הם היחסים הדו-צדדיים הנוכחיים בין אזרבייג'ן לצ'כיה.
יחסים דיפלומטיים
המגעים הראשונים בין אזרבייג'נים וצ'כים נוצרו במאה ה-14. באותה תקופה, הנזיר הפרנציסקני פורדנון אודור, נוסע שנסע לסין בשנים 1316–1318, ביקר גם בתבריז. הוא תיאר את ביקוריו בתבריז ובאזורים אחרים של אזרבייג'ן בספרו על מסעו. בסוף המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17, השליט הספווידי עבאס שאה הראשון ורודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (גם מלך בוהמיה) כוננו יחסים דיפלומטיים והתקיימו ביקורים הדדיים של שגרירי שתי המדינות.
בתחילת המאה ה-20, שתי המדינות הכריזו על עצמאותן לאחר הכיבוש הממושך. בשנים 1918–1920 לא ניתן היה לכונן יחסים בין הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן לצ'כוסלובקיה בשל העיתוי. עם זאת, שגרירות צ'כוסלובקיה בטביליסי, יחד עם גאורגיה, הייתה אחראית גם על היחסים עם אזרבייג'ן. באותה תקופה הייתה קהילה צ'כית בבאקו עם 70 חברים.
כיבוש אזרבייג'ן על ידי רוסיה הסובייטית בשנת 1920, ומעבר צ'כוסלובקיה לשליטת ברית המועצות לאחר מלחמת העולם השנייה, הביא לקיומן של שתי המדינות באותו מרחב מדיני וכלכלי יצר את התנאים לפיתוח הכלכלה, יחסים מדעיים ותרבותיים ביניהם.
צ'כוסלובקיה הכירה בעצמאותה של הרפובליקה של אזרבייג'ן ב-8 בינואר 1992, והיחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-27 בינואר 1993.
אזרבייג'ן פתחה שגרירות בצ'כיה הוקמה ב-15 באוגוסט 2007, ואילו צ'כיה פתחה שגרירות באזרבייג'ן ב-1 בדצמבר 2009.
מפגשים בינלאומיים
צ'כיה אירחה מספר פגישות רשמיות הקשורות לניסיונות ליישב את סכסוך נגורנו קרבאך. נשיא אזרבייג'ן, היידר אלייב, נפגש עם נשיא ארמניה רוברט קוצ'ריאן ב-21 בנובמבר 2002, ועם סרז' סרקיסיאן ב-7 במאי 2009 בפראג.
יחסים בין פרלמנטריים
במילי מג'ליס של אזרבייג'ן פועלת קבוצת עבודה על היחסים הבין-פרלמנטריים של אזרבייג'ן–צ'כיה. קבוצת עבודה זו הוקמה ב-5 בדצמבר 2000, והמנהיג הראשון שלה היה סמאד סיידוב. מ-4 במרץ 2016 עד 2020, ואלה אלסגארוב עמד בראש קבוצת העבודה. מ-25 באפריל 2020, ראש קבוצת העבודה הוא אלנור אללהוורדייב.
יחסים כלכליים
מחזור סחורות (במיליוני דולרים)
ויטאלי קאלוייב
ויטאלי קונסטנטינוביץ' קאלוייב (ברוסית: Виталий Константинович Калоев; נולד ב-15 בינואר 1956) הוא רוצח מורשע, אדריכל לשעבר וסגן שר הבינוי של צפון אוסטיה-אלניה.
משפחתו נהרגה בהתנגשות טיסה 2937 בשקיריאן איירליינס, עם טיסת המטען 611 של DHL מעל איברלינגן, גרמניה, ב-1 ביולי 2002. קאלוייב ראה בפיטר נילסן, ששימש כבקר התנועה האווירית בליל ההתנגשות כאחראי העיקרי לאסון, ובשנת 2004 הוא נסע לעיר השווייצרית קלוטן ורצח את נילסן, לאחר שהאחרון פרש מעבודתו כבקר התנועה האווירית.
ב-2016, הוענק לו העיטור הגבוה ביותר שמוענק על ידי ממשלת אוסטיה, מדליית התהילה, שמוענקת על ההישגים הגבוהים ביותר, לשיפור תנאי החיים של תושבי האזור, חינוך הדור הצעיר ושמירה על החוק והסדר.
רקע
ויטאלי איבד את רעייתו סבטלנה קאלוייבה ושני ילדיו קונסטנטין בן ה-10 ודיאנה בת ה-4.
יורי קאלוייב, אחיו של ויטאלי, סיפר שאחיו סבל מהתמוטטות עצבים בעקבות אובדן משפחתו. ויטאלי השתתף בחיפוש הגופות ומצא שרשרת פנינים שבורה שהייתה שייכת לבתו, דיאנה. בהמשך גם מצא את גופתה אשר הייתה שלמה לאחר שהעצים בלמו את נפילתה לקרקע. גופתה של רעייתו סבטלנה נחתה בשדה תירס בעוד גופתו של קונסטנטין נפלה על האספלט מול תחנת אוטובוס באיברלינגן.
רצח פיטר נילסן
בשעות אחר הצהריים של ה-24 בפברואר 2004,קאלוייב יצא לביתו של נילסן. אחד השכנים הבחין בקאלוייב ושאל מה רצונו. קאלוייב נופף בפיסת נייר עם שמו של נילסן עליה. השכן הצביע על הדלת הקדמית של נילסן, אבל במקום לדפוק, קאלוייב ישב והמתין בגינה. נילסן, שחי בשווייץ מאז 1995, זיהה את הפורץ, יצא החוצה ושאל אותו מה רצונו. ילדיו התלוו אליו לתוך הגינה גם כן, אך אשתו ניסתה לקרוא אליהם חזרה; היא הייתה עדיין בפנים כאשר היא שמעה "סוג של צעקה". נילסן נדקר 12 פעמים ומת מפצעיו כמה דקות לאחר מכן בנוכחות אשתו ושלושת ילדיו.
קאלוייב הציג מסמך שקיבל ממשרד עורכי דין בהמבורג מ-11 בנובמבר 2003 שהכיל הסכם שבו חברת Skyguide הציעה לו 60,000 פרנקים כפיצוי על מות אשתו ו-50,000 פרנקים על מות כל אחד משני ילדים. בתמורה, Skyguide ביקשה מקאלוייב למשוך את כל טענותיו כלפי החברה. המסמך הרתיח אותו; הוא החליט לפגוש את מנהל החברה אלן רוסייה (Russier) ואת נילסן באופן אישי.
"הוא כנראה לא ציפה לכך שיצטרך להגיב להשלכות מעשיו," אמר קאלוייב. "הוא מלמל לי משהו. אז הראיתי לו כמה תמונות של הילדים שלי ואמרתי: 'הם היו ילדיי. מה היית מרגיש אם היית רואה את הילדים שלך בתוך ארונות?' זעמתי על היוזמה של Skyguide להתמקח על ילדים מתים." קאלוייב רצה שנילסן יתנצל על מות בני משפחתו. "הוא הכה אותי על היד, כשהחזקתי את המעטפה עם התמונות של הילדים שלי. אני רק זוכר שהייתה לי תחושה מאוד מטרידה, כאילו גופות ילדיי התהפכו בקברם", הוא אמר.
המשפט
ב-26 באוקטובר 2005, קאלוייב הורשע ברצח ונידון לשמונה שנות מאסר בכלא. ב-2007 שוחרר על ידי בית המשפט, אך התביעה ערערה על ההחלטה.
ב-23 באוגוסט 2007, קיבל בית המשפט את הערעור וקאלוייב נשאר בכלא. ב-8 בנובמבר 2007, שוחרר מהכלא, בשל מצבו הנפשי.
חזרתו לרוסיה
בחזרתו הביתה לצפון אוסטיה ולעיר ולדיקווקז, הוא פגש בהמונים נלהבים שהריעו לו כגיבור. חברי תנועת הנוער נאשי עמדו לצדו ואמרו לו: "אתה גבר אמיתי." "קאלוייב הוא גיבור. אשמות כמו אלה בגרימת ההתנגשות האווירית לעיתים קרובות נותרים ללא עונש. עונש קיצוני כזה הוא הדרך היחידה לגרום להם לשאת באחריות על מעשיהם", אמר ויטאלי יוסקו, חבר רוסי בארגון המוקדש לעזור לקרובי משפחה של אסונות אוויר. רוסים רבים היו שותפים לרגש זה, האמינו שהוא ביצע "מעשה גבורה כשנקם את מות משפחתו." התגובה החיובית ברוסיה באה בניגוד לביקורת השלילית משווייץ.
הממשלה השווייצרית ביקשה מקאלוייב להחזיר את עלויות הכליאה בסך 157,000 דולרים. קאלוייב סירב לעשות זאת. כאשר הוא נסע לגרמניה כדי להשתתף ביום השנה העשירי לאסון, הוא נעצר על ידי השלטונות הגרמניים, בשל בקשת השלטונות השווייצרים. הקונסול הרוסי מחה על מעצרו בידי הרשויות והגרמנים שחררו אותו לאחר שדיפלומטים רוסים הסכימו להתלוות אליו.
בארצו, בצפון אוסטיה, קאלוייב מונה לסגן שר הבינוי של הרפובליקה. הוא החזיק בתפקיד עד 15 בינואר 2016, כאשר פרש לפנסיה ובאותה שנה, ביום הולדתו השישים, הוענק לו העיטור הגבוה ביותר מטעם הממשלה המקומית, מדליית "אודות תהילת אוסטיה", שמוענקת על ההישגים הגבוהים ביותר, לשיפור תנאי החיים של תושבי האזור, על חינוך הדור הצעיר ושמירה על החוק והסדר.
בשנת 2018 נישא שוב לאישה בשם אירינה. בדצמבר 2018 לשניים נולדו תאומים, בן ובת.
קולנוע
ב-2017 יצא בארצות הברית הסרט טיסה 112 המבוסס על האירועים עם ארנולד שוורצנגר המגלם את הדמות המבוססת במידה רבה על קאלוייב.
ברוסיה ייצא ב-2018 הסרט בלתי נסלח עם דמיטרי נאגייב בתפקיד קאלוייב
טלוויזיה
קאלוייב גולם על ידי השחקן קרשימיר בוסילייבאץ' בפרק "התנגשות קטלנית" בסדרה של ערוץ דיסקברי, תעופה בחקירה.
I Guess That's Why They Call It the Blues
I Guess That's Why They Call It the Blues הוא סינגל של המוזיקאי האנגלי, אלטון ג'ון, שנכתב על ידי אלטון ג'ון, דייווי ג'ונסטון וברני טופין, והופק על ידי כריס תומאס. השיר הוא הסינגל המוביל של אלבום האולפן ה-17 של אלטון ג'ון, Too Low for Zero. בארצות הברית, השיר נהיה לאחד מהלהיטים הגדולים ביותר של אלטון ג'ון בשנות ה-80, כאשר הגיע, בשיאו, למקום השני במצעד השירים העכשוויים למבוגרים, ולמקום הרביעי בבילבורד הוט 100.
סטיבי וונדר מופיע בשיר כאשר הוא מנגן על מפוחית. השיר זכה לביקורות חיוביות בעיקר. ביל ינוביץ, מ-AllMusic, אמר כי השיר "ככל הנראה יעמוד במבחן הזמן כסטנדרט ".
השיר הופיע בפסקול של הסרט הבריטי מ-1992, החברים של פיטר.
מאוחר יותר, הזמרת האמריקאית, מרי ג'יי בלייג', ביצעה יחד עם אלטון ג'ון את השיר, כחלק מאלבום האוסף שך מרי ג'יי בלייג', Mary J. Blige & Friends. גרסה חיה של השיר עם מרי ג'יי בליג', שהוקלטה במדיסון סקוור גארדן באוקטובר 2000, הופיעה באלבום הלייב של אלטון ג'ון, Elton John One Night Only – The Greatest Hits. גרסה חיה נוספת של השיר, בשיתוף עם לוצ'אנו פבארוטי, הוקלטה בוורונה ב-1996, כחלק ממופע הצדקה Pavarotti & Friends.
ג'ון ביצע את השיר בהופעה חיה יותר מ-2,000 פעמים, כאשר חלק מהפעמים הופיע כמחרוזת שירים עם השיר "Blue Eyes".
נכון לאוגוסט 2022, השיר הושמע למעלה מ-134 מיליון פעמים בספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המקורי, שבוים על ידי ראסל מאלקהיי, מספר את סיפורם של זוג צעיר משנות ה-50 של המאה ה-20 שנאלצים להיפרד כאשר האיש נאלץ להתגייס לשירות הלאומי, ומתאר את הניסיונות והמצוקות שהוא חווה שם. בסוף השיר, הזוג מתאחד. הוא צולם בחדר הנשפים ריבולי בלונדון ובחיל המצב קולצ'סטר  באסקס.
נכון לאוגוסט 2022, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-65 מיליון פעמים.
לני ברוס
לני ברוס (נולד בשם לאונרד אלפרד שניידר; באנגלית: Leonard Alfred Schneider; 13 באוקטובר 1925, מיניאולה שבמדינת ניו יורק – 3 באוגוסט 1966, לוס אנג'לס) היה קומיקאי יהודי-אמריקאי משפיע בשנות ה-40 ושנות ה-50, ואחד מאבות סוגת הסטנד-אפ.
לני ברוס נחשב לקומיקאי סטנד-אפ פורץ דרך בסוף שנות הארבעים והחמישים. עד לתקופה זו קומיקאים היו מספרים בדיחות "רגילות" ומופעיהם לא היו מושפעים כמעט מאקטואליה ונושאים חברתיים ולא היו "אינטראקטיביים".
מופעיו של ברוס התאפיינו בהפניית חצים סרקסטיים כלפי הממסד, הפרת טאבואים חברתיים ושפה "מלוכלכת". ידועה אמרה שלו שמופעו מבוסס על הרוע, הנדכאים, העוולות ואי הצדק בעולם, ואם עולם זה יום אחד יהפוך לצודק וטהור הוא יהיה מחוסר עבודה.
ביוגרפיה
לני ברוס נולד ב-1925 במיניאולה שבמדינת ניו יורק, בשם לאונרד אלפרד שניידר, כבן היחיד למיירון (מיקי) שניידר, שנולד ב-1906 בלונדון שבבריטניה ועבד באותה תקופה כזבן בחנות נעליים, ולסאלי מאר, שנולדה ב-1906 בשכונת ג'מייקה שברובע קווינס שבניו יורק בשם סיידי קיצ'נברג, ועבדה בעצמה כקומיקאית לצד עבודותיה כמלצרית וכעוזרת בית. כשהיה בן חמש התגרשו הוריו. אביו עבר להתגורר בארקדיה שבקליפורניה, שם הפך לפודיאטור.
ב-1942, בגיל 16, התגייס ברוס אל הצי האמריקני, והעביר את שירותו הפעיל במסגרת מלחמת העולם השנייה בחזית הצפון אפריקאית ובחזית האיטלקית : בפלרמו ב-1943 ובאנציו ב-1944. במאי 1945, לאחר הופעה קומית שהעביר בפני חבריו לספינה כשהוא בלבוש דראג, מפקדיו נעשו כעוסים עליו. כאקט מתריס, שכנע לני את קצין הרפואה של ספינתו שהוא חווה "דחפים הומוסקסואליים", דבר שהוביל לשחרורו בקלון מהצבא (זאת בשל הנוהל שהונהג באותה תקופה בצבא ארצות הברית כלפי להט"בים, נוהל אשר סיווג אותם כבלתי מתאימים לשירות). עם זאת, הוא לא הודה או הורשע בהפרה כלשהי של התקנות הימיות של הצי האמריקאי, ועל כן הצליח לשנות את הגדרת שחרורו ל"שחרור בתנאים מכובדים... בשל אי התאמה לשירות ימי".
לאחר סיום שירותו העביר תקופה קצרה בקליפורניה שם התגורר עם אביו, ולאחר מכן התיישב בניו יורק תוך שאיפה לבסס את עצמו כקומיקאי. עם זאת, הוא התקשה לבדל את עצמו מאלפי אנשי בידור חובבים אחרים שאכלסו את העיר וניסו גם הם להגשים את חלומם ולהיכנס לעסקי השעשועים. רבים מאותם מועמדים פוטנציאליים לעסקי השעשועים התאספו בדיינר ספציפי בניו יורק, שם פגש ברוס לראשונה את הקומיקאי ג'ו אנסיס, שהשפיע עמוקות על הגישה של ברוס לקומדיה.
פריצתו הראשונה של ברוס בתור קומיקאי הייתה ב-1948, בתחרות כישרונות צעירים. זמן מועט אחר כך התחתן עם האני הארלו, רקדנית במופעי עירום, נישואיהם החזיקו מעמד עד שנת 1957. קורות חייו של ברוס מלאים במעצרים על שני אישומים מרכזיים: אחזקת סמים ושפה מלוכלכת. בשנות ה-50 לא היה נהוג שקומיקאי משתמש בקללות מעל במה. בנוסף הרגלו לצחוק על בעיות מוסריות (גזעניות, מגדריות, מתחים דתיים וכדומה) נתפס כלא פטריוטי בתקופה של אחרי מלחמת העולם השנייה. לרוב מתייחסים למעצריו על סמים (שבהם אכן החזיק) כניסיון של הממסד לעצור אותו מלהופיע בעקבות אי שביעות רצונם ממופעו.
מעצרו הראשון ב-29 בספטמבר 1961 היה על אחזקת חומרים נרקוטיים (אישום שהתבטל לאחר כמה זמן). ב-4 באוקטובר 1961 נעצר על שפה מלוכלכת במועדון הטרובדור בקליפורניה במה שהיה ידוע כ California Obscenity Code, הוא יצא זכאי במשפט זה לבסוף. בשלב זה מקומות רבים נרתעו מלארח אותו כדי להימנע ממהומות ומוניטין מפוקפק, בריטניה ואוסטרליה אסרו עליו להופיע, ובריטניה אף אסרה את כניסתו לתחומיה.
ב-6 באוקטובר 1962 נעצר ברוס שוב על שפה מלוכלכת ונשפט בסן פרנסיסקו במשפט שעד היום משמש כתקדים וכדוגמה לחופש הדיבור המעוגן בתיקון הראשון לחוקה. משפט זה (שזוכה בו) גרם לו לבסוף לפשיטת רגל. לאחר משפט זה, מופעיו הפסיקו להיות מערכונים ושנינויות אשר הכין מראש אלא יותר מופעים מאולתרים בהן היה יושב על כיסא ומדבר על ראיית עולמו הפוליטית, המוסרית, הגזעית והדתית. ידוע שהיה יושב לעיתים ומקריא עמודים שלמים מתוך עותקים של משפטיו השונים (על ניבול פה אך לא על סמים).
ברוס אמר לא פעם שיש קונספירציה בין בתי המשפט בניו יורק לבין בית המשפט בסן פרנסיסקו להרשעתו. הוא אף התלונן על כך ל-FBI אך לא נמצא דבר (ברוס טען שזה היה חיפוי). בתקופה זו הוא התמכר לסמים קשים (הרואין) ולבסוף מת ממנת יתר ב-3 באוגוסט 1966 בביתו בהוליווד בגיל 40.
לני ברוס נחשב לאחד הקומיקאים המצחיקים בכל הזמנים. הוא מוזכר כיום בעיקר כקדוש מעונה שהשפיע בעקיפין על החלת התיקון הראשון לחוקה האמריקאית, המעגן את הזכות של אזרחי ארצות הברית לחופש הדיבור.
לאחר מותו
ב-1967 הביטלס הביעו את הערכתם לברוס בצרפם את תמונתו לעטיפת אלבומם Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band.
ב-1974 יצא סרט קולנוע בשם "לני" בבימויו של בוב פוסי ובכיכובו של דאסטין הופמן. הסרט, שצולם בשחור לבן, הוא ביוגרפיה על חייו של ברוס ובו מציג דאסטין הופמן את מיטב קטעיו כגון "whos'e a jew?"(אשר תורגם לאחר מכן על ידי יהונתן גפן למיהו יהודי), "dykes and faggotts" ,"tits and ass" ועוד. הסרט עובד למחזה והוצג בלונדון ב-1998 בכיכובו של אדי איזרד. ב-1983 כתב עליו בוב דילן שיר שקרוי על שמו (מתוך הדיסק shot of love).
להקת Genesis כללה בשיר Broadway Melody Of 1974 את המשפט ״ Lenny Bruce declares a truce and plays his other hand״
ב-2003, 37 שנים לאחר מותו, זכה ברוס בחנינה על הרשעתו בשימוש בשפה גסה בזמן הופעה, על ידי מושל מדינת ניו יורק, ג'ורג' פטאקי.
ב-2012, יצר הבמאי אילן גייל את הסרט התיעודי "הקומדיה של לני", המציג את המורשת של ברוס. הסרט מתאר את עלייתו ואת נפילתו, ובוחן אם האמירות שבגללן נאסר, הועמד למשפט, הורשע והידרדר כל כך, שינו את פני הקומדיה.
החל משנת 2017 מופיעה דמותו של ברוס בקומדיה "גברת מייזל המופלאה" של שירות הזרמת הווידאו פריים וידאו. דמותו היא אחת הבודדות בסדרה שנקראת בשמה האמיתי. את דמותו משחק לוק קירבי.
אהל אל-בית
באסלאם, אהל אל-בית (בערבית: أهل البيت; "בני הבית") הוא ביטוי המתייחס למשפחת הנביא מוחמד.
אצל הסונים, המונח רחב יותר ומתייחס גם לנשותיו של מוחמד, לכל בני האשמיה, ולעיתים אף לכל המוסלמים. באסלאם השיעי, המונח מתייחס למוחמד ולמי שהם לפי השיעים יורשיו החוקיים: פאטמה, עלי, חסן, וחֻסַין.
האטימולוגיה
המונח אהל מסמל את בני משק הבית של אדם, כולל בני השבט, קרובי משפחה, אשתו, או רעיותיו, הילדים וכל אלה שיש להם רקע משפחתי, דתי, דיור, עיר ומדינה עימו.
בית מתייחס ליישוב מגורים, בין אם אוהלים או בנוי. זה גם יכול להיות מתורגם כ "משק הבית". את אהל-אל-בית של אדם מתייחס משפחתו וכל מי גר בבית שלו.״אהלהו״ הוא צורה מנומסת של התייחסות לחברי המשפחה והאישה.
בקוראן
הקוראן משתמש במונח אהל אל-בית פעם אחת או פעמיים כפי מונח של כבוד כלפי נשות. במקרה אחד מתייחס אשתו של אברהם, שרה. הפסוק השני נקרא לעלי, פאטמה, חסן ואת חוסיין, או נשותיו של מחמד ראו בסעיף הבא (פרשנות) לפרטים נוספים על המחלוקת.
לפי כמה פרשנויות, הקוראן גם מתייחס למונח "אהל אל-בית" בסורה 42 (סורת א-שורא) במונח ״קוּרְבַּאא״.
פרשנות
יש ויכוח רב שעליו אנשים מהווים את אהל אל-בית. אמנם היו הרבה חילוקי דעות, יש קונצנזוס בין הסונים והשיעים המוסלמים, כי "אהל אלכיסאא" החדית' מתייחס באופן ספציפי לעלי, פאטמה, חסן ואת חוסיין. אזכור של אהל אל-בית, ביתו של מוחמד, נוכח פסוק בקוראן כדלקמן:
לפי השיעים, הבית מוגבל למוחמד, פאטמה, עלי, חסן, חוסין, וצאצאיהם (כולם יודעים באהל-אל-כיסאא); לפי הכינוי שלהם מן המסורת של המעטפת. הם מפרשים את השינוי בכינוי בפסוק הקוראני ומראים שרק החברים הנ"ל מהווים את אהל אל בית. [1] מדלונג כותב ש"שינוי המגדר שלו תרם באופן בלתי נמנע להולדתם של סיפורים שונים על אופי אגדי, כשהוא מצרף את החלק השני של הפסוק לחמשת אנשי המעטפת ". [10] חפים מפשע וחסרי חכמים, ורואים בהם מסירות נפש כחלק חיוני מן הדת.
גם מוסלמים שיעים תומכים בטענה זו עם המסורת הנזכרת באוסף השיח הסוני. חוקרים סונים רבים מעידים על כך שפסוק הטיהור נחשף לגבי חמישה אנשים: מוחמד, עלי, פאטימה, חסן וחוסיין. [11]
״עאישה מסרה: כי השליח של אללה (עליו התפילה והשלום) יצא בוקר אחד לבוש גלימה מפוספסת של שיער הגמל השחור ושם הגיע חסן בן עלי. הוא עטף אותו תחתיו, ואז בא חוסיין והוא עטף אותו תחתו יחד עם השני (חסן). ואז באה פאטמה והוא לקח אותה תחתיה, ואז בא עלי והוא גם לקח אותו תחתיה גם ואז אמר: אללה רק רוצה לקחת ממכם כל טומאה שלכם, אתם אנשי הבית, ולטהר אותכם (טיהור יסודי)״
(( סאחיח מוסלם, הספר הנוגע לגמישות נשותיו של הנביא הקדוש (כיתאב אל-פדאיל אל-סבעה), פרק ט ': זכויותיך במשפחת הנביא [12] המשפט האחרון של פסוק 33: 33. [13]))
המסורת על החדית הזאת נעשית ממקורות שונים לפאטמה, בתו של מוחמד. היא סיפרה שאחרי שאביה ביקר בביתה, היה לו חום ולא הרגיש טוב, הוא ביקש גלימה תימנית שהביאה לו פאטמה וקיפלה אותה סביבו. מאוחר יותר הצטרפו אליו בגלימה התימנית נכדיו חסן וחוסיין, ואחריהם אביהם עלי בן אבי טאלב, שהיה בן דודו של מוחמד ובעלה של בתו (פאטמה). ובסוף פאטמה ביקשה רשות להיכנס לגלימה הזאת. כאשר כל חמשתם הצטרפו יחדיו מתחת לגלימה, מוחמד סיפר את הפסוק הקוראני 33:33 [13] לאלה מתחת לגלימה כי כל חמשתם הנבחרים, והוא הוסיף כי הוא רוצה את אלוהים כדי להרחיק את כל הטומאות מהם, ושלא יהיו בהשיגת ידיהם. ואז התפלל לאלוהים להכריז על כל חמשתם כמו שלו אהל-אל-בית ולשמור מרחק הנג'סאט (טומאה) מאותם. אלוהים, והאל על פי הבקשה הזאת מיד שלח גבריאל כדי לחשוף למוחמד כי כל חמשת תחת הגלימה הם היקר הקרוב ביותר לאלוהים והם טהורים ("טהור של טהור") ללא עקבות של טומאה.
ענפי הטוולבר והאיסמאעיל של האסלאם השיעי שונים ביחס לקו האימאמאט. בעוד הטוולרים מאמינים בשושלת הידועה בשם 12 האימאמים, האיסמעילים מאמינים כי צאצאיו של אסמאעיל אבן ג'עפר, ולא אחיו מוסא אל-כאט'ם, היו במקום זאת יורשי האימאמאט.
רוב, אבל לא כל השיעים מאמינים כי אלה האמאמים שנבחרו אלוהית להיות מנהיגים של הקהילה המוסלמית. זה מבוסס על החדית', "אנשים של הגלימה", שבו הנביא מתייחס רק לפאטמה, עלי, חסן, חוסיין והנביא עצמו.ו (נאמר שהנשים שלו (של הנביא)לא היו חלק של אהל אל בית כי הן יכולות להיות גרושות וזה כבר לא חלק מאנשי הבית כאשר מת בעלהן), המסורת שמוסלמים סונים רבים מאמינים בה, שמוחמד, פאטימה ושתים-עשרה האימאמים ידועים כ"ארבעה עשר תוויות״.
מַשְׁמָעוּת
המוסלמים מעניקים לביתו של מוחמד מעמד מיוחד ומעריכים אותו. זה נגזר מפסוקים בקוראן ומהמסורת אשר קובעים אהבה כלפי קרובי משפחתו של מוחמד - אף על פי שבמקרים מסוימים פרשנויות שונות, למשל: "תגיד:" אין גמול אני מבקש ממך על זה מלבד אהבתם של אלה הקרובים שלי " על פי פרשן תנ "ך ידוע אל טברי (260–360 אה 873-970 לספירה) הפסוק מתייחס כנראה למאמינים מוסלמים הקשורים בקשרי דם. פרשנות אחרת שאומצה על ידי השיעה מיישמת את הפסוק לאהל אל-בית. ועוד ראייה אחרת מפרשת את הפסוק שהאהבה היא מצווה לקרובי המשפחה בכלל, והדעה האחרונה היא המועדפת על ידי המלומד העכשווי מדלונג.
השריעה (החוק האיסלאמי) אוסרת על ניהול של צדקה או הזכאת (מס) על קרובי מוחמד (כולל הבנו חשים), כאשר מוחמד אסר על עצמו ועל משפחתו. ההסבר שניתן על ידי משפטנים הוא כי אלה נדבות נחשבים הטמאים של העם, אשר מציעים להם לטהר את עצמם מן החטא, ולכן זה יהיה בלתי הולם של קרובי משפחה לטפל או להשתמש בהם. במקום זאת, הם מקבלים חלק משלל המלחמה. מוסלמים בתפילותיהם היומיומיות מעלים ברכות עליהם באומרו: "הו אלוהים, יברך את מוחמד ואת משפחתו". בקהילות מוסלמיות רבות, מעמד חברתי גבוה מיוחס לאנשים הטוענים כי הם צאצאיהם של בני משפחתו של מוחמד, והם מסומנים כ"סיאאדה"( מאסטרים) או שרפאא (הכבודים).
רוב המעגלים הסונים (סופים) עוקבים אחרי השרשרת הרוחנית שלהם בחזרה למוחמד באמצעות עליי. באסלאם השיעי ביתו (משפחתו) של מוחמד הוא המרכז של הדת. בגרסה אחת של דרשת הפרידה של מוחמד, הוא מיוצג כאומר שאלוהים נתן למאמינים שני אמצעי הגנה: הקוראן ומשפחתו, בגרסאות אחרות שני אמצעי הגנה הם הקוראן ואת nסונה (הצהרות ופעולות של מוחמד).האמונה השיעית העממית מייחסת חשיבות קוסמולוגית למשפחה בטקסטים שונים, שבהם נאמר שאלוהים לא היה יוצר את הג׳נה (גן עדן) ואת הארץ, אדם וחוה, או כל דבר אחר,אם לא היה להם. הרוב המכריע של השיעים רואה את ראשי המשפחה כנבחרים אלוהיים שנבחרו על ידי האלוהים.
רכס ליווינגסטון (קנדה)
רכס ליווינגסטון (באנגלית: Livingstone Range) הוא רכס הרים, המהווה חלק מהרי הרוקי הקנדיים. הרכס ממוקם בפרובינציית אלברטה שבקנדה. הרכס מהווה את הקצה המזרחי של הרי הרוקי הקנדיים, בדרום הפרובינציה.
גבולו הדרומי של הרכס הוא נהר הייווד, והוא משתרע דרומה עד רכס קרואוזנסט. גבולותיו המערביים של הרכס הם הנהרות ליווינגסטון ואולדמן.
מקור השם
הרכס נקרא על שם החוקר דייוויד ליווינגסטון. שמו של הרכס ניתן לו על ידי תומאס בלקיסטון, עוזרו של ג'ון פאליסר, בשנת 1858. כאשר המגלה פיטר פידלר טיפס על הר ת'נדר בשנת 1792, היה זה הפעם הראשונה המתועדת שאירופאי טיפס על אחד מהרי הרוקי הקנדיים.
לאופולד קרקואר
לאופולד קְרָקַוּאֶר (לעיתים קְרָקַאוֶר; Krakauer; וינה, 30 במרץ 1890 – ירושלים, 19 בדצמבר 1954) היה אדריכל, מהנדס וצייר; אחד האדריכלים הבולטים אשר פעלו בארץ ישראל מאמצע שנות העשרים, וכן צייר פורה שהתפרסם במיוחד בזכות רישומי הפחם שלו אשר הוצגו בתערוכות בישראל ובחוץ לארץ.
ביוגרפיה
קרקואר נולד בווינה בירת אוסטריה בשנת 1890 למשפחה יהודית מתבוללת. אביו, יוזף-מוזס, היה סוחר במוצרי ברזל. למד בית הספר התיכון הקיסרי והמלכותי בווינה ובין השנים 1912-1907 למד הנדסה ואדריכלות בבית הספר הטכני הגבוה ואחר כך באקדמיה הקיסרית לאמנויות פלסטיות בווינה. עד מלחמת העולם הראשונה עבד במשרד תכנון וינאי וכשרטט אצל האדריכל קארל זיידל. בזמן המלחמה שרת ביחידה טכנית בחזית האיטלקית. בשנים 1920-1921 השתתף בתכנון בנין הפרלמנט בבלגרד. ב-1919 הציג מציוריו בתערוכה בווינה, כחלק מקבוצת האמנים האוונגרדית "Bund der Geisitig Tätigen", שם פגש את הציירת גרטה וולף אשר הציגה גם היא באותה תערוכה ובמסגרת פעילות הקבוצה, והם נישאו. ב-1924 עלו השניים לארץ ישראל, ביחד עם בתם טרודה דותן, וקרקואר החל לעבוד במשרד התכנון של אלכסנדר ברוואלד בחיפה. לאחר מכן עבר לירושלים ופתח משרד פרטי (בין היתר עבדו במשרדו האדריכלים שרגא פרידריק רוהטין וזאב וולטש). הוא הרבה לתכנן בתים פרטיים, בירושלים ומחוצה לה, והיה מהמתכננים הבולטים בהתיישבות העובדת בה תכנן חדרי אוכל ומבני ציבור אחרים. כמו כן עסק בתכנון תוכניות מתאר. היה מהאדריכלים הראשונים שהביאו את הזרם המודרני באדריכלות לארץ ישראל, זרם אשר נמנע במכוון מאלמנטים קישוטיים ושאף לפונקציונליות מרבית. הושפע במיוחד מהאדריכל אדולף לוס, שהיה גם מבאי ביתו בווינה. ב-1948 מונה לחבר בוועדה המקצועית של ועדת הסמל והדגל, שבחרה בסמל מדינת ישראל. קרקואר נפטר ב-19 בדצמבר 1954, ונקבר בהר המנוחות בירושלים. חודש לאחר מותו נערכה לזכרו תערוכה בבצלאל. ב-1978 הנפיק השירות הבולאי, בול ובו אחד מרישומי הקוצים שלו. בול נוסף, המתאר את חדר האוכל בקיבוץ תל יוסף, הונפק על ידי השרות הבולאי בשנת 1990. קרקואר הותיר אחריו את אשתו הציירת גרטה וולף, בתו הארכאולוגית פרופ' טרודה דותן. נכדיו הם הזמר והסופר דני דותן והאמן אורי דותן. ארכיון קרקואר שמור כיום בהארכיון הציוני המרכזי.
עבודותיו כצייר
ביצירתו של קרקואר כצייר בווינה ניכרת השפעת האקספרסיוניזם והפוסט-אימפרסיוניזם והשפעתם של ציירים כאוסקר קוקושקה ווינסנט ואן גוך. חוקר האמנות גדעון עפרת כותב כי תערוכת ציוריו של ואן גוך אשר הוצגה בווינה בטרם מלחמת העולם הראשונה, ניכרת ברישומי פחם אקספרסיוניסטיים של פרחים שקרקואר יצר בווינה בין 1924-1921 ואף ניכרת גם בקווקווים המהירים והקצרים של קרקואר ברישומי הפחם המאוחרים של הרי יהודה אותם יצר בין שנות השלושים לתחילת שנות החמישים.
בשנת 1919 יצר קרקואר את "הבריאה", מחזור רישומי פחם העוסק במיסטיקה היהודית והמיתוס הקבלי של התוהו.
מאז עלייתו לארץ ישראל רוב עבודתו של קרקואר בתחום הציור התמקדה ברישום פחם. מרביתם של רישומיו אופקיים ונעשו על נייר בגודל אחיד כמעט של חצי גיליון (50 על 70 ס"מ לערך) או מעט פחות. כמעט תמיד צייר על גבי נייר רשת בצבע קרם או צהוב (לתיאור נופי יום צרובי שמש) או על גבי נייר רשת בצבע כחלחל או ירקרק (לתיאור נופים ליליים).
יצירותיו נמצאות באוספים של מוזיאונים חשובים בישראל (בהם מוזיאון ישראל ומוזיאון תל אביב לאמנות), ובמוזיאונים באמסטרדם, מינכן וציריך.
נושאיו נחלקים לשלושה:
ציורי הנוף
קרקואר רשם ציורי נופים אקספרסיביים, בעיקר בסביבותיה של הרי ירושלים, כפרים בהרי יהודה, הקברים בנחל קדרון וחומות ירושלים על פי הפילוסוף מרטין בובר "בדידותו של קרקואר פגשה את בדידות הנוף הזה; ובהשפעתה של זו נהפכה בדידותו שלו והייתה לאחרת" ואילו האוצר ומבקר האמנות יונה פישר תיאר אותו כמי ש"מדגיש את מבנו הנפחי של הנוף, מחד גיסא, ואת אופיו הדרמטי, מאידך גיסא". היסטוריון האמנות קרל שוורץ תיאר את הסדרה:
המשוררת אלזה לסקר-שילר כתבה שיר על רישומי הרי יהודה של קרקואר, אותם תיארה כ"כיפות שמים שצנחו לארץ / התאבנו והתגבנו לרוכסי הרים./ […] / אתה שומע בתמונה את קול לבו / של מדבר-הר והוא פועם בתנומתו. [...] בניית גלוסקמאות שכולן טבוע 'צלם דמות' האלוהים שנעלם".
עבודותיו כאדריכל
בין עבודותיו האדריכליות הבולטות:
סויוז T-10
סויוז T-10 (ברוסית: Союз Т-10) הייתה חללית מסדרת סויוז, שהמריאה ב-8 בפברואר 1984 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן, כשעל סיפונה צוות קוסמונאוטים: לאוניד קיזים (טיסה שנייה), ולדימיר סולוביוב ואולג אטקוב. המטרה העיקרית של הטיסה הייתה ביצוע מחקרים שונים.
הקוסמונאטים חזרו לכדור הארץ על סיפון החללית סויוז T-11.
החללית סויוז T-10 חזרה לכדור הארץ ב-11 באפריל 1984, כאשר על סיפונה נכח צוות הקוסמונאוטים, שהגיע לחלל בסויוז T-11.
גוסטב הורן
הרוזן גוסטב הורן (בשוודית: Count Gustav Horn; 22 באוקטובר 1592 – 10 במאי 1657) היה רוזן שוודי ששימש כמפקד צבא שוודיה במהלך מלחמת שלושים השנים. נפל בשבי במהלך קרב נורדלינגן (1634).
ביוגרפיה
הורן נולד ב-22 באוקטובר 1592 למשפחת אצולה בשוודיה ולמד באוניברסיטאות שונות בגרמניה ובהולנד. התגייס לצבא והפך לאחד מחביבי המלך גוסטבוס אדולפוס. פיקד על הצבא השוודי במלחמות עם רוסיה ופולין ועם פתיחת מלחמת שלושים השנים מונה למפקד הצבא.
כעת נטלו הצבאות הקיסריים את היוזמה ופלשו בשנית לסקסוניה הם כבשו את העיירה רגנסבורג והטילו מצור על נורדלינגן, בעיר חנו כוחות שוודיים תחת פיקודו של הורן וכוחות סקסוניים תחת פיקודו של ברנאר דה סקס - וויימאר. הכוחות הקתוליים היו גרמנים תחת פיקודו של פרדיננד השלישי וספרדים תחת פיקודו של פרדיננד מאוסטריה, תת-קרדינל ספרד, השוודים הבינו שעליהם להתקיף את הקתולים בטרם יתקיפו הם אולם ההתקפה נחלה כישלון חרוץ והורן נפל בשבי. מספר שנים הוא נמק בכלא הגרמני בזמן שיוהאן באנר מילא את מקומו ב-1642 הוא הוחלף תמורת שלושה גנרלים קיסריים (אחד מהם היה יוהאן פון וורת). לאחר שחרורו המשיך ללחום בצבא שוודיה ופיקד על הצבא השוודי לצד לנארט תורסטנסון במהלך מלחמת תורסטנסון נגד דנמרק.
טון (בלשנות)
טון (בעברית: נֶגֶן) הוא תכונה פונמית המצויה בחלק ניכר משפות העולם, בהן שינויים בגובה הקול משמשים בשביל להבדיל בין פונמות, כלומר שפות בהם גובה הצליל הוא חלק בלתי נפרד מהיכולת להבין את משמעות המילים המדוברות. שפות המשתמשות בטונים מכונות שפות טונאליות. לפי הערכות, לפחות מחצית משפות העולם הן טונאליות. השפות הטונאליות הנפוצות ביותר הן ממשפחת השפות הסינו-טיבטיות.
שפה טונאלית כוללת מספר טונים, כלומר מספר מסוים של הבחנות בין תדירויות-צליל. מערכת פשוטה של טונים תכלול הבחנה בין טון גבוה, טון נמוך וטון נייטרלי. ההבחנה ביניהם היא יחסית, כלומר ייתכן שהטון הגבוה אצל גבר יהיה זהה לטון הנמוך אצל אישה, אולם הוא יזוהה כטון גבוה בהשוואה לטון הנמוך בדיבורו של אותו גבר. מערכות טונאליות מורכבות יותר כוללות הבחנות דקות יותר, למשל חמש רמות של גובה צליל במקום שלוש, או "טונים מעורבים" (contours), למשל טון המתחיל גבוה והופך נמוך.
הטון נשמע בעיקר תוך הגיית תנועה או עיצור הברתי, אולם למעשה היחידה הנושאת את הטון (Tone Bearing Unit) היא ההברה כולה, ולפעמים אף יחידות פונולוגיות גדולות יותר. בחלק ניכר מהשפות הטונאליות רוב המילים הן בנות הברה אחת, כך שהטון הוא רכיב קריטי להבחנה בין המילים.
האלפבית הפונטי הבינלאומי (IPA) מסמן טונים באמצעות סימנים דיאקריטיים על גבי סימני התנועות. חלק מסימני הטונים זהים לסימני ההטעמה. כיוון שבשפות טונאליות ההטעמה אינה משמעותית, הזהות בין הסימנים אינה מפריעה, אולם יש לדעת מראש מהו אופי השפה כדי לדעת איך לפרש את הסימנים הדיאקריטיים.
סימון הטונים באמצעות סימנים דיאקריטיים מעל סימני התנועות אומץ בשיטות כתיבה מודרניות של שפות טונאליות, בפרט אלה שאימצו את האלפבית הלטיני. כך, למשל, בכתב של וייטנאמית ושל יורובה.
שפה טונאלית טיפוסית בעלת מערכת טונים פשוטה היא יורובה המדוברת בניגריה, בבנין ובטוגו. זו כוללת הבחנה בין שלושה טונים בלבד. בשמה של השפה Yorùbá נהגית כל הברה בטון שונה. ההברה הראשונה בטון נייטרלי, ההברה השנייה בטון נמוך, וההברה האחרונה בטון גבוה.
שפות טונאליות נפוצות מאוד במזרח אסיה וכוללות בין היתר את השפות הסיניות (ארבעה עד תשעה טונים), וייטנאמית (שישה טונים), תאית ולאוטית (ארבעה טונים), בורמזית (שלושה טונים), ניבים שונים של טיבטית ושפות מיעוטים רבות.
בכמה שפות סקנדינביות יש שימוש מוגבל בטונים. כך לדוגמה בנורווגית המילה bære ("לשאת") נהגית כמילה bæret ("התות"), וההבדל היחיד ביניהן הוא הטון השונה. על כל פנים, צמדי מילים כאלה הם נדירים.
יש להבחין בין טון לבין אינטונציה. גם אינטונציה נוצרת בשינוי של גובה הקול, אך היא תכונה של המשפט כולו, והיא יוצרת הבחנה בין סוגים שונים של משפטים, ולא בין מילים. בשפות טונאליות רבות אין אינטונציה מיוחדת לסימון משפטי שאלה, אולי משום שהגיית הטונים מתנגשת לעיתים קרובות עם האינטונציה. לעומת זאת, בשפות שאינן טונאליות נעשה שימוש נרחב באינטונציה. למשל, בעברית ישראלית וברוסית ההבחנה בין משפט חיווי לבין שאלה נעשית באמצעות אינטונציה, אולם המילים עצמן אינן משתנות עקב השינוי בגובה הקול.
חקר הטונים בבלשנות הביא לפיתוח תאוריות פונולוגיות חדשות, בפרט בבלשנות גנרטיבית. התאוריה החשובה ביותר בתחום זה מכונה Obligatory Contour Rules, או Obligatory Contour Principles (בראשי תיבות: OCR או OCP בהתאמה).
דוגמה
בשפות טונאליות, בהן הטון הוא תכונית מבחינה, שינוי הטון גורר שינוי משמעות. להלן 5 צורות למילה ma במנדרינית, כל פעם בטון אחר ובמשמעות שונה:
האדמה (אפקוט)
ביתן האדמה (באנגלית: The Land Pavilion) הוא ביתן המצוי בפארק אפקוט בדיסניוורלד, שבאורלנדו, במדינת פלורידה שבארצות הברית.