cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נעמי פרלוב
ביוגרפיה
נעמי פרלוב נולדה בשנת 1959 בקיבוץ ברור חיל, בת למירה ווינפלד, מורה לאנגלית (1933 קרקוב, פולין) ודוד פרלוב, חתן פרס ישראל לקולנוע במאי קולנוע ישראלי. לנעמי אחות תאומה, יעל פרלוב. נעמי נשואה לתולי חן - איש סאונד בקולנוע ולהם שתי בנות.
פרלוב החלה את דרכה האמנותית בעולם המוזיקה כנגנית חצוצרה וקלרינט. בגיל 14 החליטה לעזוב את הנגינה לטובת עולם המחול והחלה ללמוד ב"אולפן בת-דור" תל אביב, בית הספר המוביל למחול בניהולה של ז'נט אורדמן ובתמיכתה של הברונית בת שבע דה רוטשילד. באולפן "בת דור" זכתה בהכשרה מקצועית בבלט הקלאסי והתמקצעה בארבע טכניקות בולטות של המחול המודרני: טכניקת גרהאם, קנינגהם, הורטון ולימון שנלמדו על ידי מורים מהארץ ומחו"ל ביניהם: רודה מנס, דורינה לאור, שילה לוי, מילטון מיירס, שרה סוגיארה וויולה פארבר.
פרלוב התגייסה לצה"ל בשנת 1979 ושירתה לצד עובדות סוציאליות במשרד הביטחון במחלקה לשיקום נכי צה"ל. עם שחרורה, רקדה שנה בלהקת "בת שבע 2" בניהולו האמנותי של הכוריאוגרף פול סנסרדו.
בשנת 1983 עברה ללונדון לטובת לימודי כתב התנועה של רודולף בנש, אליו התוודעה לראשונה באולפן "בת דור". פרלוב הוכשרה ב-Benesh Institute of Choreology במשך כשנתיים וסיימה לימודיה בהצטיינות Honors.
ניהול חזרות
כדי לקבל תעודת כוריאולוגית, היה על פרלוב לבצע סטאז' עם סיום לימודי כתב התנועה. בעקבות היכרותה המוקדמת עם פריז והשפה הצרפתית צוותה לעבוד עם הקבוצה המודרנית של האופרה בפריז Groupe de recherche chorégraphique de l'Opéra de Paris.
בעקבות הצלחתה בסטאז', הוזמנה בתומו להצטרף ללהקתה של רז'ין שופינו כאסיסטנטית וככוריאולוגית. שופינו הייתה הכוריאוגרפית הבולטת בצרפת באותם ימים ועבדה רבות בשיתוף פעולה עם מעצב האופנה העולה ז'אן פול גוטייה. פרלוב עבדה לצד שופינו כ-4 שנים, עד שנת 1988, וזכתה לסייר עם הלהקה בסיבוב הופעות בינלאומי.
בשנת 1988 הוזמנה פרלוב לשמש ככוריאולוגית, אסיסטנטית ומנהלת חזרות של הכוריאוגרף האלבני-צרפתי Angelin Preljocaj. היא עבדה עם פרלז'וקאז' באופן רציף בצרפת כשנה עד 1989. באותה התקופה יצר הכוריאוגרף את יצירתו הקאנונית על המוזיקה של איגור סטרווינסקי, "כלולות" (Noces) שעסקה בטקס החתונה במסורות הבלקניות. במהלך כתיבת הפרטיטורה, החליטה לחזור לארץ להינשא ולהקים משפחה. הקשר האמנותי ההדוק שנרקם עם פרלז'וקאז' נמשך עד היום ומחזיר אותה לעבוד לסירוגין בצרפת ובישראל. פרלוב מוזמנת לשחזר את עבודותיו של פרלז'וקאז' בבתי אופרה, להקות מחול ובתי ספר ברחבי העולם כגון: Paris Opera, La Scala-Milano, Deutsche Oper Berlin, Marinsky Ballet Saint Petersburg, New York City Ballet, NDT The Hague, Royal Danish Opera Copenhagen, Royal Swedish Ballet Stockholm, Opera di Roma, Theater ,Saarbrücken,Stanislavsky Theater, Opera National de Bordeaux.
מאז חזרתה לארץ, עבדה פרלוב כמנהלת חזרות עם מספר להקות ויוצרים ישראלים. ביניהם: להקת מיומנה, עמנואל גת, מיכאל גטמן, שלומי ביטון, רועי אסף ונועה שדור.
ניהול אמנותי
בשנת 1993 הוזמנה פרלוב להיות מנהלת החזרות של "אנסמבל בת שבע" ובין השנים 1994–1998 שימשה כמנהלת אמנותית שותפה של האנסמבל לצדו של אוהד נהרין. פרלוב סיירה יחד עם האנסמבל בסיבוב הופעות באוסטריה, גרמניה, הולנד ובלגיה.
בתקופת הניהול האמנותי יזמה ואצרה פרויקט "וידאו-דאנס" שהיה לראשון מסוגו בישראל, במסגרתו נוצרו אחת לשנה סרטי "וידאו-דאנס" של רקדני האנסמבל בשיתוף פעולה עם בתי הספר לקולנוע המובילים בארץ. בעקבות פרויקט זה, הוזמנה ב-1998 להוביל אמנותית פרויקט דומה במחלקה המודרנית של הקונסרבטוריון בפריז, שם החליטה כי הסרטים יהיו בהשראת משוררים צרפתיים מהמאה העשרים. בין 1997–1999 ניהלה אמנותית פרויקט "וידאו-דאנס" לבני נוער בקורס מתא"ן, גבעת חביבה.
בין השנים 1999–2006 ניהלה אמנותית במרכז סוזן דלל את התחרות הדו-שנתית "גוונים במחול", ליוצרים ישראלים צעירים.
בשנת 2008 קיבלה את הניהול של "המסלול להכשרת רקדנים" בתל אביב-יפו מידי שלי גונן סגל, יחד עם אופיר דגן. ה"מסלול" פועל במרכז ביכורי העיתים של עיריית תל אביב-יפו ונתמך על ידי משרד התרבות. מטרת ה"מסלול" לשלב רקדנים מצטיינים בצבא בעולם המחול המקצועי בישראל ומחוצה לה. במסגרת הלימודים הדו-שנתי זוכים הרקדנים לעבוד עם מיטב המורים והכוריאוגרפים ולהופיע בכ-40 מופעים בשנה. בשנת 2019 החליף אותה ניב מרינברג.
בשנת 2014 מונתה פרלוב למנהלת האמנותית של פרויקט "בעקבות" ביוזמת מועצת הפיס לתרבות ואמנות, המזמין כוריאוגרפים ליצור יצירות מחול בהשראת יצירות קאנוניות מהמחול הישראלי שנוצרו משנות ה-50 עד 1990 והיוו אבני יסוד משמעותיות למחול העכשווי בארץ.
משנת 2004 -2018 נעמי לימדה בסמינר הקיבוצים סטודנטים להוראה לתואר ראשון B.E.D מחול מודרני.
בשנת 2015 הקימה, לצד שרון רובינוב בידרמן את "פירוק והרכבה" - קורס מתודי למורים למחול", המעניק כלים מתודיים לבניית מערך שיעור ומערך שנתי מבסס הבנה במתן וביישום תיקונים, מעודד העמקה בתכנים מוזיקליים, מרחיב ידע על מנגנוני תנועה (משקל הגוף, כוח המשיכה) ומדגיש אפיונים אמנותיים של ניהול חזרות.
בשנת 2019 מונתה פרלוב על ידי ועדת האיתור של מרכז סוזן דלל לכהן כמנהלת האמנותית של המרכז. היא תחלוק את המשרה עם ענת פישר לבנטון, פרסומאית, לשעבר סמנכ"ל לקוחות באדלר חומסקי, שתמונה למנכ"לית שותפה ותטפל בצדדים הניהוליים־כלכליים של המרכז.
נעמי פרלוב מכהנת בתפקידה כמנהלת האמנותית של מרכז סוזן דלל באופן רשמי ובמשרה מלאה החל מספטמבר 2020.
משפט גרונוולד-ואנג
בתורת המספרים האלגברית, משפט גרונוולד-ואנג קובע שפרט ליוצאי דופן ידועים, איבר של שדה מספרים \ K הוא חזקת-n של מספר אחר, אם ורק אם הוא חזקת-n כמעט בכל השלמה. למשל, מספר רציונלי הוא ריבוע אם ורק אם הוא ריבוע כמעט בכל שדה מספרים p-אדי. למשפט יש גם גרסאות המאפשרות לבנות הרחבות ציקליות של K באמצעות מידע על השדות המקומיים המתאימים לו.
המשפט פורסם לראשונה על ידי המתמטיקאי הגרמני וילהלם גרונוולד בשנת 1933 ותוקן על ידי המתמטיקאי הסיני ואנג בשנת 1948.
היסטוריה
גרונוולד, שהיה סטודנט של הלמוט הסה, פרסם ב-1933 את הטענה שאיבר בשדה מספרים הוא חזקת-n אם ורק אם הוא חזקה כזו כמעט בכל השלמה של השדה. ב-1948 מצא ואנג דוגמה נגדית: 16 הוא חזקה שמינית בכל שדה מספרים p-אדי ל-p אי זוגי, אבל אינו כזה בשדה המספרים ה-2-אדי (וגם לא בשדה המספרים הרציונליים). בתזת הדוקטורט שלו, שנכתבה (ב-1950) תחת הנחייתו של אמיל ארטין, מצא ואנג גרסה נכונה למשפט, שבה מטפלים בגורמים הדיאדיים (הראשוניים המחלקים את 2) באופן מיוחד.
המספר 16 אינו יכול להיות חזקה שמינית ב-, משום שהערך ה-2-אדי שלו, 4, אינו מתחלק ב-8. מעל כל שדה F, 16 הוא חזקה שמינית אם ורק אם לפולינום יש שורש בשדה, כלומר, אם ורק אם בשדה יש שורש לאחד המספרים \ 2, -2, -1. לפי התכונות הבסיסיות של שאריות ריבועיות, אחד המספרים האלה מוכרח להיות ריבוע מודולו p, וזאת לכל ראשוני p. לפי הלמה של הנזל, מקיום הפתרון מודולו p, כאשר p אי-זוגי, נובע שיש פתרון גם ב-.
משפט גרונוולד-ואנג
לשם הקיצור, נסמן ב- \ \zeta_s את שורש היחידה הפרימיטיבי מסדר \ 2^s. לכל \ s\geq 2, השדה הציקלוטומי מסדר \ 2^s הוא השדה. נאמר ששדה הוא s-מיוחד, אם הוא כולל את, אבל אינו כולל אף אחד מהמספרים.
יהי K שדה מספרים, עם קבוצה סופית של ראשוניים S, ויהי n מספר שלם. משפט גרונוולד-ואנג קובע שכל מספר שהוא חזקה n-ית בכל השלמה עבור, פרט למקרה המיוחד שבו מתקיימים התנאים המצטברים הבאים: קיים s כך ש-, K הוא s-מיוחד, ו-S כולל את כל "הראשוניים המיוחדים", שהם הראשוניים  שעבורם  הוא s-מיוחד (ראשוניים אלה הם בהכרח דיאדיים, ולכן מספרם סופי). אפילו במקרה המיוחד, העיקרון הלוקאלי-גלובלי נכשל רק באופן סופי: חבורת המנה של חזקות-n-מקומיות מודולו חזקות-n היא מסדר 2.
לדוגמה, נתבונן שנית בדוגמה הנגדית של ואנג. שדה המספרים הרציונליים הוא 2-מיוחד, מכיוון שהוא מכיל את, אבל לא אף אחד מהמספרים. הראשוני המיוחד היחיד הוא 2. לכן, מעל הרציונליים, המקרה המיוחד מתרחש רק אם n מתחלק ב-8 ו-S כולל את הראשוני 2. משום כך ייתכנו מספרים שהם חזקת-8 בכל השלמה אי-זוגית, ואינם כאלה מעל השדה עצמו. אפשר לתקן את הטענה גם כך: כל מספר שהוא חזקה n-ית *בכל* השלמה (לרבות ה-2-אדית), הוא חזקת-n רציונלית.
מן הדוגמה הנגדית של ואנג נובע שלא קיימת הרחבה ציקלית K מממד 8 של הרציונליים, שבה 2 הוא "אינרטי לחלוטין" (כלומר ממימד 8).
סאאב 900
סאאב 900 הוא רכב מתוצרת תאגיד סאאב השוודי. הרכב יוצר בין השנים 1978–1998 והיה מבוסס על השלדה של סאאב 99 וסאאב 90 ועל אופל ווקטרה הקדומה. הרכב יוצר עם חזית ארוכה משל סאאב 99, זאת על מנת להתאים את הרכב לתקינה האמריקאית.
לאחר רכישת החברה על ידי ג'נרל מוטורס ב-1989 הוחלט על פרויקט המשך וסאאב NG 900 יוצרה בצורתה החדשה משנת 1994 ועד 1998.
בין השנים 1997-1998 שווקה סאאב 900 בגרסת הסנסוניק הייחודית. גרסת הסנסוניק היא למעשה תיבת הילוכים חצי־אוטומטית, כלומר תיבת הילוכים הממונעת בעזרת מצמד (קלאץ') הידראולי ואין צורך בדוושת הקלאץ' המסורתית אך עדיין יש צורך להעביר הילוכים כמו בתיבה ידנית.
בשנת 1999 פותחה על בסיס ה-900 סאאב 9-3 שקיבלה את השילדה מה-900 ולפי ג'נרל מוטורס בוצעו 1100 שינויים.
גרסאות
900 NG
1994
2300 סמ"ק אוטומט/ידני 150 כ"ס
2500 סמ"ק V6 אוטומט/ידני 170 כ"ס (לא שווק בארץ)
1995
2300 סמ"ק קבריולה אוטומט/ידני 150 כ"ס
2000 סמ"ק אוטומט/ידני 131 כ"ס (בארץ שווק אך ורק כאוטומט בגרסת הLE ששווקה בשתי מדינות בלבד - ישראל ובריטניה)
1996
2000 סמ"ק טורבו אוטומט/ידני קבריולה (שווק בארץ בגרסה האוטומטית)
1997
2000 סמ"ק טורבו סנסוניק/אוטומט/ידני 185 כ"ס (שווק בארץ כסנסוניק)
2000 סמ"ק טורבו קבריולה 185 כ"ס
1998
2000 סמ"ק טורבו אוטומט/ידני קבריולה 185 כ"ס (שווק בארץ כאוטומט)
אוניברסיטת דרום קליפורניה
האוניברסיטה נחשבת לאחת האוניברסיטאות הפרטיות הטובות והבולטות בארצות הברית. האוניברסיטה חברה באיגוד האוניברסיטאות האמריקניות, באיגוד אוניברסיטאות המחקר ובהתאגדות אוניברסיטאות האוקיינוס השקט.
היסטוריה
כאשר אוניברסיטת דרום קליפורניה פתחה את שעריה בשנת 1880, 10 מרצים לימדו 53 סטודנטים עבור שכר לימוד של $15 לסמסטר. בלוס-אנג'לס באותה תקופה לא היו כבישים סלולים, תאורה חשמלית או טלפונים. המחזור הראשון סיים בשנת 1884. האוניברסיטה הוקמה ביוזמתו של השופט רוברט וידני, אשר גייס למיזם שלושה תורמים מרכזיים:, סוחר ובנקאי פרוטסטנטי, , קתולי יליד אירלנד שהיה מושל קליפורניה בשנים 1860–1862 ואיסאייס וולף הלמן, בנקאי יהודי-גרמני. בשנים הראשונות האוניברסיטה הייתה קשורה לכנסייה המתודיסטית, אך משנת 1952 לאוניברסיטה אין קשר עם הכנסייה והיא מוסד ללא שיוך דתי.
צבעי האוניברסיטה הם ארגמן וזהב, אשר אושרו על ידי נשיא האוניברסיטה בשנת 1895. "" הוא סמל מפורסם של האוניברסיטה, שהונצח בדמות פסל ברונזה של חייל טרויאני המוצב במרכז הקמפוס. הכינוי "" הוענק לספורטאי האוניברסיטה בשנת 1912 על ידי כתב הספורט של "לוס אנג'לס טיימס".
אוניברסיטת דרום קליפורניה היא המעסיק הפרטי הגדול ביותר בלוס אנג'לס והשלישי בגודלו בקליפורניה.
מבחינה פוליטית, לאוניברסיטה הייתה בעבר נטייה שמרנית המזוהה עם המפלגה הרפובליקנית, אך משנות ה-90 הרוב השמרני הוחלף בקולות יותר ליברליים, שמקורו בעובדה שגוף הסטודנטים הפך למעורב יותר מבחינה גאוגרפית ואתנית.
בשנת 2012 הוקם בית הספר לריקוד על שם גלוריה קאופמן. זה היה בית הספר חדש ראשון מאז שנות ה-70 של המאה ה-20. בשנת 2015 מונה ויליאם פורסייט לפרופסור בבית הספר והחלו לימודים לתואר בריקוד.
ברחבי האוניברסיטה יש מורשת אדריכלית ואמנותית החל מהאדריכלות הרומנסקית ועד לייצוג של אמנים עכשוויים.
בנימין בית-הלחמי
בנימין בית-הלחמי (נולד ב-12 ביוני 1943) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה. מחקריו עוסקים בעיקר בפסיכולוגיה של הדת ובפסיכולוגיה של האישיות.
ביוגרפיה
בית-הלחמי הוא בן למשפחה שהגיעה לארץ-ישראל מפולין, סביו משני הצדדים היו ממייסדי בני ברק ב-1924. נולד בתל אביב, גדל בבני ברק עד גיל 13, סיים תיכון עירוני ד' בתל אביב. סיים את חוק לימודיו לתואר הראשון בפסיכולוגיה ובסוציולוגיה באוניברסיטה העברית. לאחר מכן התגייס לצה"ל ושירת כקצין מחקר בחיל האוויר. בתום שירותו הצבאי ב-1966 נסע לארצות הברית להמשך לימודים. סיים תואר שני בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת המדינה של מישיגן ב-1968 ודוקטורט בפסיכולוגיה קלינית ואישיות ב-1970 באוניברסיטת המדינה של מישיגן. בתקופת לימודיו התמחה בבית הכלא של דרום מישיגן, ובתום לימודיו עבד במשך שלוש שנים כפסיכולוג קליני במרכז ייעוץ לסטודנטים באוניברסיטת מישיגן. ב-1973 מונה למרצה בכיר באוניברסיטת חיפה, וב-1994 מונה לפרופסור מן המניין. עמד בראש המחלקה לפסיכולוגיה. היה מורה מן החוץ בטכניון ובאוניברסיטת תל אביב, שהה כפרופסור אורח באוניברסיטת המדינה של מישיגן, באוניברסיטת מרכז מישיגן, באוניברסיטת פילדלפיה בפנסילבניה, בקולג' ואסאר בניו יורק, באוניברסיטת ניו יורק,  בקינגס קולג' בלונדון,  באוניברסיטת אדיס אבבה באתיופיה, ובאוניברסיטת קולומביה בניו יורק.  שימש כמנהל מחקר אורח  ב-CNRS, פריז,  ומשמש היום כעמית מחקר בכיר בטריניטי קולג' בקונטיקט.
בית-הלחמי נשוי ואב לשני ילדים.
הפסיכולוגיה החברתית של הדת
ספר זה (The Social Psychology of Religion) כתב בית-הלחמי ביחד עם הפסיכולוג החברתי מייקל ארגיל מאוניברסיטת אוקספורד והוא ראה אור ב-1975 בהוצאת רטלדג'. הספר מסכם את כל הספרות המחקרית במשך מאה שנים העוסקת בהתנהגות דתית. המחברים הוסיפו לספרות תוספת תאורטית, בה הם לוקחים את כל הממצאים ובודקים השערות קלאסיות מתחום הפסיכולוגיה של הדת. למשל הרעיונות השונים על השלכה. השערה נוספת שהועלתה בספרות המחקרית של הדת היא שהמנבא הטוב ביותר של הדת הוא מין, וכי נשים הן דתיות מגברים. הממצאים תומכים בהשערה זו בצורה ברורה.
הפסיכולוגיה של ההתנהגות הדתית
הספר ראה אור ב-1997 (The Psychology of Religious :Behaviour, Belief, and Experience), בהוצאת רטלדג'. בית-הלחמי וארגייל לוקחים את כל הספרות שפורסמה בעולם ובודקים אותה. אחת השאלות ששאלו היא מהן התוצאות הפסיכולוגיות של הדת. לאחר בדיקת אלפי מחקרים מסיקים המחברים כי הדת עוזרת לפרט, אבל לא כל כך עוזרת ברמה החברתית. ישנן עדויות לכך שהדת תורמת להערכה עצמית. ברמת החברה הדת היא מקור למלחמות, סכסוכים ורדיפות.
עשרים שנה אחרי כן: ילדי הקיבוץ גדלים
ספר זה (Twenty Years Later: Kibbutz Children Grown Up) נכתב על ידי בית-הלחמי ביחד עם אלברט רבין מאוניברסיטת המדינה של מישיגן והוא ראה אור בהוצאת שפרינגר ב-1982. רבין הוא אחד הפסיכולוגים הראשונים שעסקו במחקר שיטתי על ילדי הקיבוץ. הוא הגיע למדינת ישראל בשנות החמישים וערך מחקר השוואתי על ילדי קיבוץ. קבוצת הביקורת של המחקר שלו הייתה ילדי מושב (בניגוד לקיבוץ במושב אין לינה משותפת וחינוך משותף, אבל בדומה לקיבוץ זוהי קהילה כפרית וכולם מכירים את כולם). רבין פרסם את ממצאיו בשנות ה-50 וה-60. ב-1973 עשו בית-הלחמי ורבין מחקר מעקב, לקחו אותם ילדים שבדק רבין ב-1955 וניסו לבדוק מה קרה איתם. מסקנות הספר הן שבניגוד לטענות שונות שהובעו, לא אירע שום דבר נורא לילדי הקיבוץ בהשוואה לילדי המושב. שתי הקבוצות מתפקדות בצורה דומה, אם כי ילדי הקיבוץ רגישים יותר ומתלוננים יותר, אבל מתפקדים בצורה דומה ומסתדרים מצוין גם מחוץ לקיבוץ.
האנציקלופדיה המאוירת של דתות, כתות ופעילות חדשות
זוהי אנציקלופדיה שכתב בנימין בית-הלחמי (The Illustrated Encyclopedia of Active New Religions, Sects, and Cults) והיא ראתה אור בשלוש מהדורות. כאן הוא עסק בדתות חדשות מאז שנת 1800. ישנו כאן פרדוקס מכיוון שמאז 1800 מתרחש בעולם תהליך חילון מסיבי. מצד שני, באותה תקופה של חילון נוצרו רבבות קבוצות דתיות חדשות. סיבה אחת לכך לדעת בית-הלחמי היא שכאשר נחלשות הדתות ההיסטוריות, יש חופש דת. חופש הדת היחסי או המוחלט מעניק לכל אחד את הזכות להקים דת.
יאוש וישועה: גאולה פרטית בישראל בת ימינו
ספרו זה של בית-הלחמי ראה אור בהוצאת אוניברסיטת מדינת ניו יורק בשנת 1992 (Despair and Deliverance: Private Salvation in Contemporary Israel). ספר זה עוסק בשאלה של חיפושי גאולה ומציאת הגאולה בישראל מאז שנת 1973. בית-הלחמי טוען בספרו כי מלחמת 1973 הייתה נקודת מפנה בהיסטוריה של מדינת ישראל ובעקבות אותה נקודת מפנה החל משבר מתמשך שקיים עד היום. החל מ-1973, התנגדות האוכלוסייה הילידית במערב אסיה למדינת ישראל הפכה ממטרד לאיום אסטרטגי. למשבר זה היו בצד תגובות פוליטיות וצבאיות וגם תגובות פסיכולוגיות של בריחה מתוך המצוקה ואותן מנתח בית-הלחמי בספר זה. אנשים בורחים לחלומות על עולם טוב יותר ולפתרונות ניסיים לכל הבעיות. לכן יש בשלושים השנים מאז שוק נרחב להיצע של חלומות ויש לו גם משמעות כלכלית, כאשר מסגרות בריאות במדינת ישראל מוכרות לציבור כל מיני ניסים ונפלאות במחיר שהוא זול אמנם מרפואה, אבל יש בו משום הונאה וניצול של מצוקה. הכוונה היא להומאופתיה, "צמחי מרפא", ויטמינים ותוספי מזון, שהמכנה המשותף שלהם הוא שפעילותם הרפואית או שלא נבדקה או שנבדקה ואיננה קיימת. פתרונות אחרים הם דתיים בדמות חזרה בתשובה שקמה כתנועה וכממסד אחרי 1973, כמשהו שהממשלה מתקצבת בחלקו הגדול, כי חוזרים בתשובה מקבלים קיצבה. לפני 1973 חזרו בתשובה רק פרטים ואחרי כן במסגרת תנועות וזו נהפכה לתופעה המונית משמעותית. בית-הלחמי תיאר גם בספר את הפריחה של דרכים חילוניות לגאולה, כמו הפסיכותרפיה בישראל. אחרי 1973 מופיע שיח גאולה פרטי, שלא היה מוכר לפני 1973. בספר כתב בית-הלחמי גם על דרום-אפריקה בתקופת האפרטהייד ותיאר אצלם תופעות של חיפושי גאולה הדומות לאלו בישראל.
מסורת, חידוש, עימות: יהודיות ויהדות בישראל
ספר זה ערך  בית-הלחמי יחד עם צבי  סובל ( Tradition, Innovation, Conflict: Judaism and Jewishness  in Contemporary Israel) והוא יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת מדינת ניו יורק ב-1991.
הקשר הישראלי: את מי מחמשת ישראל ומדוע
ספרו זה של בנימין בית הלחמי (The Israeli Connection: Whom Israel Arms and Why) הוא ספר פוליטי שראה אור בניו יורק ובלונדון בשנת 1987. הספר עסק במעורבות ישראל בעולם השלישי ובמיוחד נושאים שהיו אז מאוד תוססים בשנות השמונים, במרכז אמריקה ואפריקה. בספר זה כתב הרבה על שיתוף הפעולה בין ישראל למשטר האפרטהייד של דרום-אפריקה. בספר זה מנסה בית-הלחמי לענות על השאלה מדוע הישראלים הזדהו עם הדרום-אפריקאים ומדוע היה חשוב להם שמשטר האפרטהייד ישרוד. בית-הלחמי מראה שהדרום-אפריקאים קבלו מישראל את מטוס הכפיר והחליפו לו מנוע. לדעת בית-הלחמי ישראל סייעה לדרום-אפריקה בגלל שדרום-אפריקה כמו ישראל הייתה מבצר קולוניאלי וסופן האפשרי של דרום-אפריקה ורודזיה היו בגדר איתות גורלי לישראל.
בלואה
בלואה (בצרפתית: Blois) היא עיר בצרפת, הממוקמת על גדות נהר הלואר, ונמצאת בין אורליאן לבין טור.
היסטוריה
רבים מתושבי העיר היו קלוויניסטים, כאשר ב-1562 וב-1567 הייתה העיר זירת מאבקים בין הקלוויניסטים לבין יתר התושבים בעיר, שהיו תומכי הכנסייה הקתולית. אנרי השלישי, מלך צרפת בחר בבלואה כמקום המפגש של אספת המעמדות וב-1588 הביא לרציחתם של אנרי הראשון, דוכס גיז ושל אחיו, לואי, ששימש כארכיבישוף של ריימס. זמן קצר לאחר מכן, מתה גם אשתו של אנרי השני מלך צרפת, קטרינה דה מדיצ'י.
טירת בלואה
הטירה המלכותית של בלואה נחשבת אנדרטה היסטורית מאז 1845. היא מציגה את האומנות הצרפתית החל מהמאה ה-13 עד המאה ה-17. סביב ארמון בית המשפט נמצאים ארבעה אגפים המהווים דוגמה ייחודית להתפתחות האדריכלות. בנוסף ההיסטוריה של טירות הלואר המאופיינת בריבוי הסגנונות, מעוררת את זכרונם של שבעה מלכים ועשר מלכות צרפת.
המבנה הוקם במאה ה-13 ואז, בתקופת שלטונו של המלך לואי במאה ה-16, הארמון נבנה מחדש והפך למבנה רומנטי יותר, מה שהקנה לו אלמנטים של יוקרה ואלגנטיות. הקירות צבועים בסגנון הרנסאנס והקלאסיציזם. דפוסים רבים מהם שרדו עד היום.
ספר (מקצוע)
ספר הוא בעל מקצוע העוסק בטיפול בשיער ובעיצוב תסרוקת. בית העסק של הספר נקרא מספרה.
בעבר הספרים הציעו מספר תספורות פשוטות בלבד, אולם כיום ישנם ספרים הנקראים מעצבי שיער המציעים מגוון תספורות תסרוקות ועיצובים ברוח האופנה, לעיתים נספח למספרתם השם "סלון", אך מילה זו מיוחסת יותר למקום המיועד לנשים.
בלואה
בית הקסמים
ביתו של הקוסם הצרפתי מהמאה ה-19, ז'אן רובר-אודן הוסב לימים למוזיאון הציבורי היחיד באירופה שמאגד אוספים של אבזירי קסמים.
ספר (מקצוע)
היסטוריה
בעבר כלל מקצוע הספרות גם גילוח וטיפוח זקן ושפם.
גַּלָּבִים (ספרים העוסקים בגילוח) עסקו בעבר בין היתר בפעולות רפואיות כגון טיפולי שיניים שלרוב מוצו בעקירות. הקזת דם ומילה היו חלק מקובל ובלתי נפרד מעבודת הגלב, הגלב (ספר) התמחה בפעולות הקשורות בטראומטולוגיה שכן כיסא טיפולים מותאם, ואגן רחצה בנוסף ללהב חד ונקי היו בהישג ידו של הספר. לאחר ניתוח מוצלח היה הספר תולה את התחבושות הלבנות המגואלות בדם על מקל מחוץ לחנותו כסמל מסחרי למשלח ידו. כיום זהו המקור למקל האדום-לבן המוצב מחוץ למספרות. באזורים מסוימים במדינות העולם השלישי קיימים הגלבים. בשכונות חרדיות, ספרים עוסקים בסלסול פאות הגברים, ומספרות מיושנות בשווקים.
כלי עבודה
את הספר משמשים כלי עבודה אחדים:
יורי ז'ירקוב
יורי ולנטינוביץ' ז'ירקוב (נולד ב-20 באוגוסט 1983 בטמבוב) הוא כדורגלן עבר רוסי.
מאז 2005, הופיע ב־100 משחקים במדי נבחרת רוסיה. ב־2008, זכה בפרס כדורגלן השנה של התאחדות הכדורגל הרוסית, בעקבות מעורבותו בהעפלת נבחרתו לשלב חצי גמר יורו 2008. הוא נבחר לסגל רוסיה ליורו 2012 ייצג את רוסיה גם ביורו 2012, מונדיאל 2014, במונדיאל 2018 וביורו 2020.
קריירת מועדונים
בעונת 2004 עבר ז'ירקוב לצסק"א מוסקבה. ושם החל לשחק גם כקשר ומגן שמאלי הוא הצטיין והפך לשחקן מוביל ומשמעותי מאוד בקבוצה, ובזכות יכולתו בקבוצה זומן גם לנבחרת רוסיה והפך לשחקן קבע בה. בעונת הוא זכה עם צסק"א מוסקבה בגביע אופ"א, תוך שהוא כובש שער במשחק הגמר מול ספורטינג ליסבון. בעונות 2005 ו-2006 הוא זכה עם קבוצתו בדאבל של אליפות רוסיה והגביע הרוסי בכדורגל.
בתקופתו בצסק"א פיתח ז'ירקוב יותר ויותר את היכולת שלו להנהיג התקפות ולבשל שערים, אם כי המשיך לכבוש שערים. כך לדוגמה, שערו מול המבורג במסגרת ליגת האלופות בעונת זיכה אותו בתואר שער העונה בטורניר. הוא הפגין יעילות רבה בקישור וזכה ארבע פעמים (2005 - 2008) בתואר הקשר השמאלי הטוב של השנה ברוסיה מטעם התאחדות הכדורגל הרוסית, וב-2008 אף הועמד לזכייה בפרס כדור הזהב.
בסך הכול זכה ז'ירקוב עם צסק"א מוסקבה בשתי אליפויות, ארבעה גביעי רוסיה, ארבע פעמים בסופר קאפ הרוסי ופעם אחת בגביע אופ"א, וכן שיחק עם הקבוצה בקביעות בליגת האלופות.
ב-7 באוגוסט 2013 חתם ז'ירקוב בדינמו מוסקבה הרוסית אחרי המשבר הגדול באנז'י מחצ'קלה. ב-30 בינואר 2016 ז'רקוב חתם בזניט סנקט פטרבורג חוזה לשנתיים וחצי. ביולי 2018 האריך בשנה נוספת ונשאר בקבוצה עד תום עונת 2020/2021.
ב-13 בינואר 2022 חתם לחצי עונה בחימקי.
קריירה בנבחרת
ז'ירקוב זומן לנבחרת הלאומית של רוסיה לראשונה במהלך שנת 2005. הוא זומן לסגל הנבחרת ליורו 2008, והיה אחד מהשחקנים המובילים של רוסיה בו. המשחק הבולט ביותר בעבורו היה משחק רבע הגמר מול נבחרת הולנד, שבו הוא הפגין יעילות רבה בחלק האחורי וסייע לנבחרתו לנצח 1–3 בהארכה ולהעפיל במפתיע עד לחצי הגמר. ז'ירקוב עצמו זכה להיכלל בנבחרת המצטיינים של הטורניר מטעם אופ"א.
ז'ירקוב שיחק במדי נבחרת רוסיה גם במונדיאל 2018 שנערך ברוסיה ובו הנבחרת העפילה עד לרבע גמר הטורניר, אך אז בקושי בלט ואף נפצע. לאחר המונדיאל הודיע על פרישתו מהנבחרת. חזר לקראת משחקי מוקדמות יורו 2020, אך בטורניר עצמו הופיע במשחק אחד בלבד, בהפסד ל ולאחר שנפצע עזב את הנבחרת.
כפירה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
רופא מרדים
רופא מרדים הוא רופא האחראי על פעולת הרדמת מטופל במהלך פרוצדורה כירורגית, כללית או אזורית. בנוסף למתן חומרי ההרדמה למטופל במהלך הפעולה הכירורגית המבוצעת, הרופא המרדים גם אחראי על ניטור מצב החולה והשגחה על מערכות החיים הקריטיות כמו: מדדי לחץ הדם, קצב הלב, קצב הנשימה וריווי החמצן בדם, תפקוד הכליות והמוח ומדדים נוספים החיוניים לתפקוד התקין של הגוף ולהצלחת הניתוח.
תפקידו של הרופא המרדים
למעשה, תפקידו של הרופא המרדים הוא פיקוח רפואי ותרופתי על מטופל העומד בפני הליך כירורגי. פיקוח זה כרוך, בין השאר, בגילוי מבעוד מועד של כל גורמי הסיכון שהמטופל חשוף אליהם ולהתאים את שיטת ההרדמה למטופל.
הרופא המרדים מתאים לכל מטופל את תרופות ההרדמה המתאימות לו, זאת על מנת לאפשר לכירורג לבצע את הניתוח על הצד הטוב ביותר, ובמקביל לשמור על מדדים תקינים ועל מצבו הפיזיולוגי של המטופל לאורך כל הניתוח. תפקידו של הרופא המרדים ממשיך גם עם תום הניתוח, בהערת המטופל ובפיקוח על התאוששותו מהניתוח. בעת התאמת חומרי הרדמה יכול הרופא המרדים לסייע לתהליך ההתאוששות וההחלמה של המטופל ולהקל עליו.
על הרופא המרדים להחזיק בידע בכל הנוגע למערכות הגוף האנושי, תגובות הגוף במצבים שונים, תרופות שונות ודרך פעולתן בגוף.
מצב הרופאים המרדימים בישראל
כמעט כל הליך כירורגי כרוך בהרדמה – מקומית, אזורית או כללית. למעט הרדמה מקומית, את ההרדמה מבצע רופא מרדים, לפעמים רופא מרדים מומחה ולפעמים רופא מרדים שלא התמחה ברפואה מרדימה. רופאים מרדימים מומחים התמחו, בנוסף להתמחותם ברפואה מרדימה, בענף רפואה אחר כגון: רפואת שיניים, מיילדות, הליכים טרום ניתוחיים, כאב, טראומה, טיפול נמרץ ועוד.
בישראל ישנם כ-750 רופאים מרדימים. אין הכרח בישראל כי רופא מרדים יהיה רופא אשר לאחר לימודי הרפואה התמחה ברפואה מרדימה במשך חמש שנים, בעיקר בשל מחסור חמור ברופאים מרדימים מומחים ועלייה מתמדת במספר הניתוחים. המצוקה בתחום אף זכתה להתייחסות בדו"ח מבקר המדינה בשנת 2008.
סוגי הרדמה
שלושה סוגי הרדמה מבוצעים בהליכים כירורגיים:
סיכונים הכרוכים בהרדמה
תהליך ההרדמה מלווה בתופעות לוואי שעלולות להיות מסוכנות בהיעדר טיפול. בהרדמה כללית, מכיוון שמחדירים צינור לקנה הנשימה, ולפעמים מופעל כוח על מנת להחדיר את הצינור, יש סיכון של צרידות, כאב גרון, שבר שיניים ובמקרים קשים פגיעה מוחית ואף מוות. סיבוכים מצד מערכת הלב וכלי הדם הם בעיקר באנשים שיש להם תחלואה קודמת.
צ'ארלס דוז
צ'ארלס גייטס דוז (באנגלית: Charles Gates Dawes; 27 באוגוסט 1865 - 23 באפריל 1951) היה סגן נשיא ארצות הברית תחת הנשיא קלווין קולידג' (1925–1929) וחתן פרס נובל לשלום.
ביוגרפיה
דוז נולד במריאטה שבאוהיו לרופוס דוז ולמרי לבית גייטס. אביו היה בעל דרגה גבוהה בצבא האמריקני ולחם במלחמת האזרחים האמריקנית, וסב סבו היה איש הצבא ויליאם דוז. הוא סיים את לימודיו במריאטה קולג' ב-1884 ובשנת 1886 סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים סינסינטי. דוז החל לעסוק בעריכת דין בלינקולן שבנברסקה (1887 - 1894). לאחר מכן הוא פנה לעסקים והיה בעל עניין במספר מפעלים בתעשיית הגז, בין היתר כנשיאן של החברות "Lacrosse Light" בוויסקונסין ו"Northwestern Gas Light and Coke" באילינוי.
בשנת 1896 התבקש דוז על ידי המפלגה הרפובליקנית לעמוד בראש המטה באילינוי של ויליאם מקינלי לנשיאות ארצות הברית. לאחר בחירתו של מקינלי הוא מונה ב-1898 לתפקיד המפקח על הבנקים של ארצות הברית. בתקופתו בתפקיד, בשנים 1898 - 1901, הוטמעו צעדים למניעת מקרים דומים לשפל הכלכלי של 1893. הוא פרש מתפקידו ב-1901 על מנת להתמודד ולשמש נציג אילינוי בסנאט של ארצות הברית. ההתנקשות בחייו של הנשיא מקינלי הביאה במידה רבה להפסדו, לאחר שהנשיא תאודור רוזוולט הביע תמיכה במועמד אחר. דוז פרש לעסקים פרטיים ועד 1921 היה הנשיא המייסד של "Central Trust Company" באילינוי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת דוז באירופה מטעם הצבא האמריקני, כשהוא מתקדם מדרגת מייג'ור לדרגת בריגדיר גנרל. בין תפקידיו בצבא: הממונה על רכש מזון; חבר הוועדה לפירוק יחידות צבאיות מטעם משרד המלחמה. בשנת 1919 התפטר מהצבא וחזר לעסקיו, עד למינויו ב-1921 לשמש כמנהל הראשון של הלשכה הממונה על מנהל ותקציב הממשל (כיום משרד הניהול והתקציב). הוא שימש בתפקיד במשך שנה ולאחר מכן מונה לוועידה לדיון בפיצויים לבעלות הברית במלחמה (1923). הוועדה שבראשה עמד והגתה את תוכנית דוז לשיקום כלכלת גרמניה זיכתה אותו בפרס נובל לשלום לשנת 1925, במשותף עם הוגה הסכמי לוקרנו אוסטן צ'מברלין. למעשה, תוכניתו לא הביאה לתוצאות והוחלפה באחרת.
המועמד לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית הרברט הובר בחר שלא להציע לדוז להמשיך בתפקידו תחתיו. לאחר בחירתו הוא מינה את דוז לשגריר ארצות הברית בבריטניה. דוז כיהן בתפקיד זה בין 1929 ל-1932, ובמהלך שנים אלה הוא נענה לבקשת הנשיא הובר ועמד מספר חודשים בראש חברה ממשלתית לשיקום הכלכלה בעקבות השפל הכלכלי הגדול. הוא התפטר מהחברה בעקבות היותו חבר דירקטוריון במספר בנקים ורצונו להקדיש את זמנו לשיקומם. בשובו לארצות הברית התמנה דוז ליו"ר הבנק "City National Bank and Trust" והוא עמד בראשו עד לפטירתו, ב-1951.
דוז נפטר בשנת 1951 באוונסטון שבאילינוי.
אנה ניקול סמית'
אנה ניקול סמית' (באנגלית: Anna Nicole Smith; 28 בנובמבר 1967 – 8 בפברואר 2007) הייתה דוגמנית ושחקנית ואשת טלוויזיה אמריקאית. היא זכתה לתשומת לב תקשורתית משמעותית והפכה לאייקון תרבותי בזכות המראה הזוהר, חייה האישיים הסוערים ומאבקים משפטיים מתוקשרים.
ביוגרפיה
נולדה בשם ויקי לין הוגאן (Vickie Lynn Hogan) ביוסטון, טקסס וגדלה שם. הוריה התגרשו כשהייתה בת שנתיים. יש לה חמישה אחים למחצה. ב-1971 שינתה את שמה לניקי הארט (Nikki Hart) עקב נישואי אמה לדונלד הארט. גדלה עם אמה עד שהגיעה לכיתה ט' ואז נשלחה להתגורר בבית דודתה במקסיה, טקסס. באותה שנה נכשלה בלימודיה ובכיתה י' נשרה מבית הספר תיכון, והחלה לעבוד במסעדת המזון המהיר "ג'יימס קריספי פרייד צ'יקן" שהתמחתה בעוף מטוגן. ב-1985, בגיל 17, נישאה לטבח בן ה-16 במסעדה, בילי ויין סמית'. ב-1986, נולד בנם דניאל וויין סמית'. הם נפרדו ב-1987 והיא שבה להתגורר ביוסטון. השניים התגרשו באופן רשמי רק ב-1993.
חשפנות ודוגמנות
ב-1991, החלה לקחת שיעורי פיתוח קול ודוגמנות. במרץ 1992 זכתה סמית' לתשומת לב בינלאומית כשהופיעה על שער גיליון "פלייבוי". חשיפה זו הובילה לקריירת דוגמנות מצליחה, והיא הפכה לדוגמנית פין אפ פופולרית. סמית' הופיע גם במספר מגזינים ופרסומות אחרים, והפך לידועה בתעשייה. בשנת 1993 נבחרה ל"נערת השנה" של המגזין. אף על פי שמידותיה אז אינן היו אופייניות לדוגמנית, בשנת 1992 הייתה לנערת השנה של מותג האופנה "Guess" של פול מרציאנו, והחליפה דוגמניות מקצועיות כקלאודיה שיפר וקרלה ברוני.
לימים פרסמה מיסי ביירום, שעבדה יחד עם סמית' במועדון החשפנות, שהיא הייתה המאהבת של סמית', וכי למעשה הייתה ביסקסואלית.
מאבק הירושה
לאחר מותו של מרשל התפתח מאבק משפטי מתוקשר מאוד על עזבונו בין סמית' לבין בנו של מרשל, א' פירס מרשל. על אף שסמית' לא נרשמה בצוואתו של מרשל, לטענתה במסגרת הנישואין הבטיח לה בעל פה מחצית מעיזבונו. מרשל החזיק בכ-16% מתאגיד "קוק תעשיות", בשווי של 1.6 מיליארד דולר. בנו של מרשל, ולמעשה בנה החורג של סמית', א' פירס מרשל, התנגד לדרישותיה. סמית' איחדה כוחות עם בנו הנוסף של מרשל, ג'יי הווארד מרשל השלישי, שנושל לאחר שניסה להשתלט על קוק תעשיות, וכמו סמית', גם הוא נותר מחוץ לצוואה של אביו.
בספטמבר 2000, שופט פשיטות הרגל בלוס אנג'לס העניק לסמית' כ-450 מיליון דולר. עם זאת, ביולי 2001, השופט יוסטון מייק ווד אישר את ממצאי חבר המושבעים בתיק הצוואה בפסיקה שסמית' לא זכאית לדבר, וחייב אותה בהוצאות של יותר ממיליון דולר. בשנת 2002 פסק שופט פדרלי בקליפורניה כי סמית תקבל 88.6 מיליון דולר. הסכסוך בין בית המשפט לצוואה בטקסס, לבין פסקי הדין של בית המשפט לפשיטת רגל בקליפורניה, אילץ התערבות של בית המשפט הפדרלי. ב-2002 פסק בית המשפט כי היא תקבל 88 מיליון דולר מעיזבונו. אולם ב-2005 ביטל בית המשפט לערעורים בלוס אנג'לס את הפסיקה, בטענה כי לבית המשפט הפדרלי בקליפורניה לא הייתה סמכות לדון בתיק. בשנת 2006 בית המשפט העליון פסק פה אחד לזכות אנה ניקול בעניין סמכות השיפוט, אולם לא דנו בעניין חלקה בעיזבון. כחודש לאחר החלטתם, פירס מת. שישה חודשים לאחר מכן, אנה ניקול מתה גם היא. למרות מותם של שני הצדדים, המשפט המשיך להתנהל שנים לאחר מכן בידי היורשים. רק בשנת 2011, קבע בית המשפט העליון פסק דין סופי בתיק, וקבע כי עיזבונה של אנה ניקול סמית' אינו זכאי לחלק מהונו של ג'יי הווארד מרשל השני. החלטת בית המשפט סיימה למעשה את המאבק המשפטי על הירושה שלה.
שחקנית ואשת טלוויזיה
סמית' רצתה לפתח את קריירת המשחק, אך בהוליווד היא נתקלה בתקרת זכוכית סטראוטיפית. דמותה של סמית' כבלונדינית מטומטמת הוצגה רבות בתפקידיה הקולנועיים, שביקשו רק לשווק את יתרונותיה הפיזיים.
בשנת 1994 השתתפה בסרט הקומי "הקפיצה הגדולה" של האחים כהן. היא גילמה את דמותה של זא-זא, סלבריטי זוהרת ומפתה. תפקידה היה קטן אך משמעותי. הוא הקנה לה תשומת לב בתעשייה ועזר לה להשיק את קריירת המשחק שלה.
סמית' אמורה הייתה להיות הדמות הנשית הראשית בסרט "המסכה" משנת 1994 בכיכובו של ג'ים קארי. אולם, היא דחתה את ההצעה לאחר שהוצע לה 50 אלף דולר עבור התפקיד, סכום שלדעתה היה זעום. במקום זאת הצטרפה לקאסט של הסרט "האקדח מת מצחוק ⅓33: העלבון האחרון" לצד לזלי נילסן. היא גילמה את דמותה של טניה פיטרס, שחקנית יפת מראה. את התפקיד ב"המסכה", שהיה לשובר קופות, קיבלה השחקנית קמרון דיאז, ובזכותו פרצה לתודעה.
ב-1995 הופיעה לראשונה בתפקיד ראשי כקולט דובאה, בסרט "שוטרת אינטימית 2". הסרט התמקד בשוטרת סמויה המנסה להפיל ברון סמים. למרות מאמציה, הסרט זכה לביקורות שליליות ולא זכה להצלחה בקופות. היא ניסתה שוב את מזלה בתפקיד ראשי בסרט "שוטרת אינטימית". במותחן פעולה זה, סמית שיחקה את תפקידה של קארי ווינק, טייסת מסוק. הסרט עקב אחר סיפורה של טייסת חילוץ במסוק שניסה להציל את בתה מגאון קרימינלי. כמו סרטה הקודם, גם סרט זה זכה לביקורות שליליות ולא זכה להצלחה מסחרית.
ב-1998, הוציאה סמית' סרט תיעודי בשם "במיטה עם אנה ניקול סמית'", בהשראת סרטה של מדונה, "במיטה עם מדונה".
ב-1999, הופיעה בקומדיית המצבים "הארון של ורוניקה" כדונה, חברתה של ורוניקה.
באוגוסט 2002, סמית' עלתה בסדרת ריאליטי משלה בשם "המופע של אנה ניקול סמית'". התוכנית, ששודרה ב, עקבה אחר חיי היומיום שלה והציגה את אישיותה האקסצנטרית. התוכנית השיגה את דירוג הכבלים הגבוה ביותר עבור תוכנית ריאליטי. הופעת הבכורה של הסדרה היה יום השנה השביעי למותו של ג'יי הווארד מרשל, ממנו התאלמנה סמית'. הסדרה ניסתה להתמקד בחיים הפרטיים של סמית', החבר ועורך הדין שלה הווארד ק. סטרן, בנה דניאל וויין סמית', העוזרת שלה קימברלי "קימי" וולטר, הפודל המיניאטורי שלה "שוגר פאי", מעצב הפנים שלה בובי טרנדי ובת דודתה מטקסס, שלי קלאוד. התוכנית ירדה מהמרקע ב-2004 לאחר שתי עונות ו-27 פרקים.
סמית' חזרה לשחק בקולנוע בשנת 2003 בסרט קומדיה בשם "ואסאבי טונה". בסרט היא גילמה גרסה מוגזמת של עצמה ובו הפודל המיניאטורי שלה, שוגר פאי, נגנב ממנה בליל כל הקדושים על ידי צוות של מלכות דראג הלבושות כמוה. הן הסרט והן הופעתה זכו לביקורות שליליות.
ב-2005 הופיעה בתפקיד פעוט (הופעת קמע) בסרטו של ג'ון טרבולטה, "בי קול", כצופה במשחק כדורסל. בסוף אותה שנה השתתפה בסרט "Illegal Aliens", פרודיה על סדרות טלוויזיה משנות ה-70 וה-80.
פרזנטורית
באפריל 2003 מונתה אנה ניקול סמית' לדוברת והמפרסמת של חברת טרימספא (TrimSpa), ספקית מוצרים לירידה במשקל. היא שיווקה תוסף התזונה וגלולות הרזייה. בנובמבר 2004 איימה טרימספא לפטר את סמית' מתפקידה כדוברת החברה לאור התנהגותה המשונה בטקס הענקת פרסי MTV. לבסוף הוחלט להשאירה בתפקיד. נגד סמית' והחברה הוגשה תובענה ייצוגית בלוס אנג'לס בה בשיווק שקרי והטעיה בפרסום.
המעבר לאיי בהאמה
בסוף 2006 עברה סמית', יחד עם בן זוגה הווארד ק. סטרן, לאיי בהאמה. על פי הדיווחים, סמית' וסטרן שהו באיי בהאמה עקב הריונה של סמית', אשר רצתה ככל הנראה להימנע מבדיקת אבהות בארצות הברית. היא קיבלה מעמד של תושבת קבע משר ההגירה שיין גיבסון. הבסיס למעמד זה היה הטענה שבבעלותה אחוזה במדינה בשווי 900,000 דולר, אשר לדבריה ניתנה לה על ידי חבר לשעבר, גייתר בן תומפסון מדרום קרוליינה. תומפסון עצמו טען שהוא הלווה לסמית' את הכספים לרכישת הנכס, איך היא לא הצליחה להחזיר אותם. לכן ניסה להשיג לעצמו את השליטה בנכס. תומפסון תבע לגרש את סמית' מהנכס, ולבסוף האחוזה הועברה לידיו. בהמשך פרסם העיתון המקומי "טריביון של נסאו" תצלומים בהם נראית סמית' שכובה במיטה ולבושה בכותנת לילה, כשהיא מחבקת את שר ההגירה שיין גיבסון. לאחר הגילוי התפטר גיבסון מתפקידו. עם חשיפת מסמכי "ויקיליקס" עלה כי סמית' נתנה שיק בגובה 10,000 דולר ישירות לגיבסון, בתמורה לקידום אישור התושבות.
ב-7 בספטמבר 2006, אנה ניקול ילדה את בתה דניאלין בניו פרובידנס שבאיי בהאמה. שלושה ימים לאחר מכן, בעת שביקר אותה בחדרה במחלקת היולדות, בנה הבכור דניאל התמוטט ממנת יתר ומת. כמעט שישה שבועות לאחר מותו, ב-19 באוקטובר 2006, נקבר דניאל בבית הקברות לייק ויו בניו פרובידנס שבאיי הבהאמה.
התינוקת דניאלין נרשמה כביתו של סטרן, בן זוגה של אנה ניקול. אולם ארבעה גברים שונים טענו לאבהות. אחד מהם, צלם בשם לארי בירקהד, טען כי ניהל רומן עם סמית' ודרש בדיקת אבהות. ב-7 בפברואר דרש בית המשפט לבצע את הבדיקה, אולם למחרת סמית' מתה בפתאומיות. היא התמוטטה בבית המלון "הארד-רוק" בהוליווד בו התארחה. מתוצאות נתיחת גופתה עולה כי סיבת המוות הייתה מנת יתר של תרופות. גופתה הועברה במטוס פרטי מפלורידה לאיי הבהאמה, שם נקברה. שעות לאחר מותה דרש עורך הדין של בירקהד לקחת דגימה מגופתה, אך תביעתו נדחתה. באפריל 2007 קבע שופט בהאמי שבהתאם לבדיקות הדנ"א בירקהד הוא האב . הוצגה תעודת לידה מתוקנת, אשר זיכתה את התינוקת בדרכון אמריקאי, ובירקהד שב עמה לארצות הברית.
על פי צוואתה של סמית', אשר הוכנה ב-30 ביולי 2001 על ידי עורך הדין אריק לונד, בנה היחיד דניאל, שנפטר מאז, נרשם כנהנה היחיד מהעיזבון. נוסח הצוואה הדיח במפורש ילדים אחרים, ושם את סטרן למנהל העיזבון. רכושה האישי שהותירה אחריה היה הון בגובה כ-10,000 דולר ונכס נדל"ן שבזמן מותה היה בשווי של 1.8 מיליון דולר, עם משכנתא בגובה 1.1 מיליון דולר. לבסוף נקבע כי בתה דניאלין היא היורשת היחידה.
לאחר מותה
לאחר מותה חבר המושבעים הרשיע את בן זוגה, הווארד ק. סטרן, וחברתה, קריסטין ארושביץ', קשירת קשר למתן תרופות מרשם באמצעות הונאה, בכך שסיפקו לה תרופות שהביאו למותה. אולם השופט רוברט פרי ביטל את הרשעתם בשל מחסור בראיות, וקבע כי הם פעלו מתוך הגנה על פרטיותה.
בשנת 2007 יצא הסרט האחרון בכיכובה, "Illegal Aliens", שלושה חודשים אחרי מותה.
בפברואר 2011 העלתה האופרה המלכותית של לונדון את "אנה-ניקול", עיבוד לסיפור חייה של אנה ניקול-סמית'. בתפקיד הראשי זמרת הסופרן ההולנדית אווה מריה ווסטברוק, ובהלחנת מארק-אנתוני טורנג.
במאי 2023 יצא בנטפליקס הסרט התיעודי " אנה ניקול סמית': אתם לא מכירים אותי" הסוקר את מהלך חייה דרך עיניהם של קרוביה.
איזביצה קויאווסקה
יהודי העיירה בשואה
יהודי העיירה מנו לפני מלחמת העולם השנייה כ־1500 איש בלבד.
כבר עם כניסת הגרמנים הנאצים אל העיירה, הוקם בה גטו ליהודים. חלק מן הגברים הצעירים גורשו כבר בחורף 1940-1939 אל המזרח לעבודות פרך. רובם מתו כבר בשלב הזה של השואה. הגטו ריכז בתוכו יהודים נוספים תושבי הסביבה.
הקרבה של העיירה אל מחנה ההשמדה הקבוע הראשון, חְלְמְנו, הביאה לכך שהיו בין המושמדים הראשונים במשאיות הגז. הם נקברו בחלקה 77 שביער.
ב-16 בינואר 1942, כחודש לאחר הפעלת המחנה וכארבעה ימים לפני ועידת ואנזֶה, רוכזו היהודים של הגטו הקטן בכנסייה המקומית. חלקם נספו בדרך אל הכנסייה. למחרת גורשו היהודים מהכנסייה אל מחנה ההשמדה חלמנו ושם הומתו במשאיות גז.
הקהילה היהודית באיזביצה הושמדה כמעט לחלוטין, פרט לבודדים ששרדו.
תוכנית ספדיה
תוכנית ספדיה (ספדי) (תמ"מ 1/37, תוכנית מערב ירושלים) הייתה תוכנית מתאר מחוזית להרחבת העיר ירושלים מערבה בשטח של כ-26,600 דונם. התוכנית, שהועלתה ב-1998, קרויה של שמו של מתכננה, האדריכל משה ספדיה. התוכנית נדחתה בפברואר 2007 על ידי המועצה הארצית לתכנון ובנייה לאחר קמפיין מחאה גדול של ארגוני הסביבה בישראל.
התוכנית
התוכנית כללה הרחבה של השטח הבנוי של העיר לכיוון מערב, בשטחים שסופחו אליה ב-1992 במסגרת ועדת קוברסקי, במטרה לבנות בהם כ-20,000 יחידות דיור. עיקר הבינוי בתוכנית היה בשני מתחמים: הר חרת הסמוך למבשרת ציון ולמעיין הסטף, ורכס לבן, שבמרכזו המושבים אורה ועמינדב. ברכס לבן תוכננו 10,000 יחידות דיור, חלקן במגדלים על קו הרכס. בהר חרת תוכננו 7,400 יחידות דיור, ובמרכז המתחם בתוך המחצבה שאינה פעילה, תוכננו מגדלים שישמשו לתעסוקה. 2,000 יחידות דיור נוספות תוכננו במצפה נפתוח, סמוך לשכונת רמות, שהופרד מתוכנית ספדיה וקודמו בתוכנית נפרדת. בדומה לתוכנית ספדיה, גם תוכנית זו נפסלה בספטמבר 2008, בהוראת בג"ץ.
התוכנית קמה ביוזמת, ראש העיר אהוד אולמרט, מהנדס העיר אורי שטרית (שהיה תלמידו ועמיתו של ספדי עד שנת 1993) ועוזיאל וכסלר מנהל הרשות לפיתוח ירושלים (שהייתה באופן רשמי הגוף שהזמין את התוכנית). לטענתם יזמו אותה מתוך דאגה מהגירה שלילית של צעירים ומשכילים מהעיר אל ערים ויישובים אחרים, כמו גם מגודלה היחסי של האוכלוסייה הערבית בעיר. בנייה של שכונות חדשות אמורה לפי התוכנית לאפשר לירושלים לעודד צעירים לעבור לגור בה. יעד התוכנית הוא רוב יהודי של 70% בתחומי העיר ירושלים. התוכנית אושרה בוועדת המשנה של המועצה הארצית לתכנון ובנייה לנושאים תכנוניים עקרוניים (ולנת"ע) בדצמבר 2002. התוכנית כללה גם את סלילת "כביש הטבעת המערבי" של ירושלים, שהוכרז על ידי הוועדה לתשתיות לאומיות כפרויקט תשתית לאומית במאי 2003 (תוכנית תת"ל 1). הכביש אמור לחבר בין כביש תל אביב-ירושלים (כביש 1) במחלף מוצא לשכונות הצפון-מערביות של ירושלים ולכביש 39 המתוכנן לעבור מצומת האלה לדרום-מערב ירושלים.
המחלוקת סביב התוכנית
תוכנית זו גררה התנגדויות רבות מצד רבים בעיקר בשל העובדה שהיא מתוכננת לפגוע בשטחים פתוחים בהרי ירושלים. מתנגדי התוכנית טענו כי הבנייה תכלה קילומטרים רבים של טבע ונוף ייחודי.
עוד נטען נגד התוכנית שהיא תעודד פרבור ועל ידי כך תגרום לבעיות המיוחסות לפרבור כגון החלשת מרכז ירושלים ומעמדן של חנויות קטנות ושווקים לטובת קניונים מחוץ לעיר, ייקור ההוצאות הציבוריות והפרטיות לתחזוקת מערכות תשתית, הגדלת התלות בנסיעה ברכב פרטי אשר תוסיף לעומסי תנועה, תאונות דרכים, וזיהום אוויר, פגיעה בשוויוניות של קבוצות ללא יכולת תחבורה פרטית, הפקעת המרחב הציבורי לטובת כבישים ומכוניות והקטנת הכדאיות הכלכלית של תפעול תחבורה ציבורית בגלל הקטנת צפיפות המגורים. המתנגדים לתוכנית טוענים כי העירייה מתעלמת מהבעיות במרכז העיר המצריך טיפול דחוף על מנת שלא יצאו ממנו תושבים, וכי הדרך להגדלת האוכלוסייה של העיר אינה הרחבת שטחה אלא עיבוי מרכזה וטיפוחו, במיוחד לאור הפוטנציאל בפרויקט הרכבת הקלה בירושלים הנבנה בתקופה זו. כתוספת מדגישים המתנגדים כי הפרויקט רחב ההיקף יגזול כספים ותשומת לב הנדרשים לשם טיפול במרכז העיר ובשכונות החלשות. על מנת להוכיח טענה זו יזמה מקימת קואליציית הארגונים למען ירושלים "ירושלים בת קימא", נעמי צור, בדיקה של עתודות הקרקע בעיר, אשר הוכיחה כי ניתן להוסיף את כל יחידות הדיור הנדרשות בתוך תחומי העיר.
כמו כן מציינים המתנגדים כי אין צורך בבנייה המאסיבית המתוכננת כחלק מן הפרויקט מכיוון שלירושלים ישנן מספיק עתודות קרקע בתוכניות קיימות בתוך השטח הבנוי של העיר גם ללא יציאה מערבה. לטענתם ניתן להשתמש לדוגמה בטכניקה של פינוי בינוי וכך גם לטפל בכמה מהמוקדים הנחשלים של העיר. טענות נוספות שנשמעות מקרב גורמי ימין גורסות כי יש לבנות את ירושלים מזרחה על השטח המכונה "E1" וכך לשפר את מעמדם של השטחים ממזרח לירושלים כמו גם של מעלה אדומים בדיונים על הסכם שלום עתידי.
מצדדי התוכנית טענו כי מאחר שמחירי הדיור בירושלים עולים, צעירים עוזבים את העיר. עוד טענו כי הגופים הירוקים מכשילים את התכנון בתוך העיר, והופכים אותו למעשה לבלתי ישים.
שיאה של ההתנגדות לתוכנית באה לידי ביטוי בהפגנה שהתכנסה מול משרד הפנים, כאשר הייתה אמורה להתקבל ההחלטה הסופית בנוגע לתוכנית ב- 17 באוקטובר 2006 בכינוס של המועצה הארצית לתכנון ובנייה. ההחלטה נדחתה ל-6 בפברואר 2007, לשם בחינת עתודות קרקע חלופיות לבנייה בירושלים ובעיות נוספות שעלו מהתוכנית.
סופה של התוכנית
ב-24 בנובמבר 2006 הודיע ראש עיריית ירושלים אורי לופוליאנסקי כי הוא מסיר את תמיכתו מהתוכנית, ומתכוון לקדם במקומה תוכניות בנייה בירושלים עצמה, בשיתוף עם הגופים הירוקים. לופוליאנסקי אף כתב זאת במכתב רשמי לרם בלינקוב - מנכ"ל משרד הפנים ויו"ר המועצה הארצית לתכנון ובנייה, וב- 29 בינואר 2007 פורסם דו"ח של המתכנן תומר גוטהלף, אשר מונה על ידי מינהל התכנון, וקבע כי ישנן מספיק עתודות קרקע חלופיות בירושלים, ואין צורך לממש את התוכנית.
ב-6 בפברואר 2007 החליטה הוועדה הארצית לתכנון ובנייה לאחר דיון של 5 שעות, לדחות את תוכנית ספדיה באופן סופי. ההחלטה התקבלה ברוב של 24 חברי מועצה שהתנגדו לתוכנית לעומת 3 שתמכו בה.
מחוץ לבניין משרד הפנים הפגינו כל זמן הישיבה מאות מפגינים, רובם בני נוער וסטודנטים, שקראו לחברי המועצה לבטל את התוכנית ולסגת ממנה.
יוזמות לחידוש התוכנית
החל מ-2015 מקודמים מספר תוכניות באזור, דרך הוועדה לתכנון מתחמים מועדפים לדיור (תוכנית ממשלתית להאצת היצע הדירות בישראל). בין השאר ברכס לבן, בו אישרה, בספטמבר 2017, המועצה הארצית לתכנון ובנייה בניית 4,500 יחידות דיור על שטח של 600 דונם. בדצמבר 2018 הופקדה תוכנית לבניית 5,250 יחידות דיור ו-300 חדרי מלון במקום.
אדריכלות בהאית
האדריכלות הבהאית מוכרת בזכות בנייה אסתטית וגנים מטופחים. ישנה חשיבה מרובה מאחורי כל אבן ושיח בבנייה הבהאית, הנשענת על ערכי הדת, ההיסטוריה שלה ותרבות הסביבה. ישנם סוגים שונים של מבנים הנבנים בשם הדת הבהאית: בתי תפילה וכינוס לקהילה הבהאית, מבני זיכרון וקברים של דמויות מרכזיות בדת הבהאית, וגנים בהאים המקיפים כל בית תפילה וכל מקום מקודש אליו עולים לרגל המאמנים של הדת הבהאית.
היסטוריה
המבנה הבהאי הראשון בעולם הושלם באשגבאט, כיום בירת טורקמניסטן. מדובר בבית תפילה וכינוס אשר בנייתו הושלמה בשנת 1908 (נהרס בשנת 1962). המבנה הבהאי הראשון שנבנה במערב הוא בית התפילה בווילמט, אילינוי בשנת 1953.
כיום ישנם 10 בתי תפילה בהאים ברחבי העולם, למעשה לפחות אחד לכל יבשת- אילינוי, ארצות הברית. פרנקפורט, גרמניה. סידני, אוסטרליה. ניו דלהי, הודו. אפיה, סמואה המערבית. פנמה סיטי, פנמה. קמפאלה, אוגנדה. סנטיאגו, צ'ילה. קרונג באטאמבנג, קמבודיה. קאוקה, קולומביה.
שמירה על תרבות המאמין
אחד העקרונות החשובים ביותר באדריכלות הבהאית הוא בנייה בחומרי בנייה ובסגנון מקומי. בהודעה רשמית של בית הצדק העולמי, נכתב שאחד האתגרים של האדריכלים שנבחרים לבנות בתי תפילה ברחבי העולם, הוא ליצור מבנה מושלם ככל האפשר בעולמנו, תוך הרמוניזציה עם הסביבה הטבעית של הבית התפילה ועם התרבות של הקהילה המגיעה אליו. לכן אחד הקריטריונים בבחירת אדריכל לתכנון ובניית מבנה בהאי הוא מידת ההיכרות של האדריכל עם הסביבה בה המבנה עתיד להבנות.
כך למשל הכיפה של בית התפילה בניו דלהי, הודו מעוצב בצורת לוטוס, סמל נפוץ בתרבות ההודית, והכיפה של בית התפילה בקאוקה, קולומביה, מעוצב בצורת פול קקאו הנפוץ באזור.
ניתן להגיד שהדבר דומה לשמירה של כל מאמין גם על הלבוש המסורתי של התרבות ממנו הוא בא. כל זאת כתוצאה מאמירה של בההא אללה שאומר שהבחירה של הבגדים וצורת חיתוך הזקן נשארים להחלטת האדם, כל עוד זה מכבד. ובכתביו של עבדול בהאא הוא מציין שאין לשפוט אדם לפי מה שהוא לובש והאם זאת האופנה המעודכנת ביותר, אלה אם הוא צנוע, מתורבת ועם ערכים אלוהיים. אם הוא יכנס בשערי גן עדן יש לכבד אותו ללא כל קשר למה הוא לובש. לאופנה מתחלפת של העולם החומרי אין קשר לעולם הרוחני. לכן הבהאים מעדיפים להשתמש בסגנונות בנייה על זמניים, כמו הבנייה בסגנון הקלאסי של המבנים במרכז הבהאי העולמי בחיפה, או בבנייה שמתחברת לתרבות המקומית כך שהיא לעולם תשלב בנוף במקומי, ולא תהיה תלויה באופנה מתחלפת.
עלייה לרגל
השפעה נוספת על האדריכלות הבהאית היא העלייה לרגל לאתרים.
שמירה על קו ויזואלי בין אתרים מקודשים, כדי להבליט את הקשר ביניהם. כמו גם הבלטה של המבנה יחסית לסביבתו בעזרת גנים מטופחים ורשמיים והאלמנטים הגאומטריים במבנים מחזקים את הקדושה של המבנים ומרמזים לעולי הרגל של המקום והשונות שלו מהסביבה. הגישה למקום המקודש, כחלק מהחוויה של עולה הרגל, היא חוויה חשובה בה הוא מתכונן להגיע למקום אליו הוא התפלל כל חייו, ולכן יש השקעה רבה בדרך המובילה למבנים ולא רק במבנים עצמם. רעיון נוסף שמוצאים במבני תפילה, בגנים ובמבנים קדושים לדת הבהאית אליהם מגיעים עולי רגל הוא הרעיון של שבילים ומסדרונות היקפיים. מסדרונות ושבילים אלו מאפשרים למאמין לבטא באופן מעשי את דבקותו ומסירותו. (כמו ההקפות של הכעבה באסלאם, והקפות בשמחת תורה ובסוכות ביהדות) בכתבים של בהאא אללה הוא מציין שמדובר בדבר נפוץ בטבע, כמו שלוין (כמו הירח) מקיף כוכב לכת ונשאר במסלול בזכות כוח הכבידה, הוא נסמך עליו וכל קיומו תלוי בכוכב. כך גם עולה הרגל המקיף את המקום הקדוש.
הספרה תשע
הספרה 9 היא בעלת מספר משמעויות בדת הבהאית. בנבואה של הבאב הוא מודיע שבעוד 9 שנים יגיע האיש לו הם מחכים, על פי הבהאים 9 היא הספרה הבודדת הגדולה ביותר ולכן המושלמת ביותר, השם בהאא (תהילה) בערבית, עברית ופרסית שווה 9 בגימטריה, ישנם 8 דתות עולמיות שהבהאים מאמינים שהם ההתגלות של אותו האל הנגלה בזמנים שונים וכי הדת הבהאית היא הדת ה-9 יהדות, זוראסטריות, נצרות, בודהיזם, הינדואיזם, האסלאם, סבאטית, הבאב ולבסוף הבהאים. כתוצאה יושבים בבית הצדק העולמי 9 נציגים בכל מושב, ואחד הסמלים הנפוצים של הדת הבהאית הוא כוכב בעל 9 קודקודים אחד הביטויים של הספרה 9 באדריכלות הבהאית הוא שכל בית תפילה בהאי חייב להיות מבנה מתושע (בעל 9 צלעות), ו-9 דלתות כניסה. כמו גם 9 בריכות ההשקפה מסביב לבית התפילה בניו דלהי, הודו.
הכוכב בעל 5 קודקודים
הכוכב בעל 5 הקודקודים, שנקרא גם "היכל" מתואר על ידי שוגי אפנדי כסמל לדת הבהאית. בערבית משמעות המילה היכל הוא גם "גוף", והכוכב מתואר על ידי הבאב בכתביו שמייצג את הראש הידיים והרגליים של האדם המיועד להגיע, הנביא, ובמקרה זה בהאא אללה. בנוסף הבאב כתב מספר רב של תפילות ומכתבים בצורת הכוכב בעל חמשת הקודקודים
גנים
ישנה השפעה היסטורית רבה על האדריכלות הבהאית. כיוון שהדת הבהאית נוסדה והתפתחה מאיראן, ניתן לראות השפעה פרסית מובהקת בסגנון האדריכלי בהאי בעיקר בעיצוב הגנים:
• השפעה מהגנים הפרסיים שמוכרים מ-4,000 לפני הספירה, המאופיינים בדגש רב על מזרקות ובריכות.
• שימוש באור השמש. רתימה של אור השמש ליצירת אפקטים ומרקמים מיוחדים ברחבי הגן.
• התכתבות עם הגנים גם בתוך המבנים, בדרך כלל ביצירת חצר פנימית.
סגנון אדריכלי
ניתן לראות השפעה היסטורית נוספת במבנים הראשונים שרכשו הבהאים בעכו, מבנים עות'מאנים עם אלמנטים פרסיים. ואילו במבנה הראשון שבנו הבהאים בחיפה (קבר הבאב) אימצו דווקא סגנון אוריינטלי מקומי, במקום פרסי. ייתכן שהיה זה הניסיון הראשון להיפרד מהמסורת הפרסית שאפיינה אותם עד אז.
גנים
מאפיין בולט באדריכלות ובבניה הבהאית הם גנים. מקור ההשראה לבניית גנים סביב אזורים קדושים ובתי תפילה בהאיים הוא גן בבגדאד מחייו של בהא אללה.
הגן מתואר כגן מיוער, ובתוכו 4 שדרות המסומנות בפרחים, אשר נפגשות ברחבה עגולה במרכז. על פי התיאור הקימו אוהל במרכז הרחבה לכבודו של בהאא אללה, וסביב אוהל זה הקימו אוהלים קטנים נוספים למשפחתו.
כיפה
אלמנט חוזר על עצמו בכל המבנים הבהאים הוא כיפה. העיגול מרמז על כל מקימי 9 הדתות הנכונות (ההילה בציורים של ישוע, ההילות סביב ראשו וידיו של בודהה), ברוב הדתות כיפה במבנה באה כדי לסמל את גן העדן. העיגול מופיע בכיפה ולעיתים קרובות גם במסדרונות או שבילים היקפים סביב המבנים הבהאים כדי לסמל אחדות, סובלנות וגם את גן העדן הנרמז גם בצמחייה המרובה שלרוב מקיפה מבנים אלו. אך גם במקרה זה הכיפה של כל מבנה תעוצב על פי הסגנון של התרבות בה היא מוצבת.
שימוש באור
אלמנט נוסף שחוזר על עצמו בבנייה הבהאית הוא כמות האור הנכנסת למבני התפילה. מכיוון שהבאב ובהאא אללה היו סגורים במאסר הרבה מאוד זמן, ונאמר כי לרוב לא היה להם אפילו אור של נר נהיה חיבור חזק לטבע, ולאור השמש. דבר שנותנים עליו דגש רב בגנים הבהאים כפי שצוין למעלה, אך גם במבנים עצמם יש משחקים רבים עם אור.
לרוב ניתן לראות זאת בסוגי הכיפות השונות של בתי התפילה, הכיפה של בית התפילה בקולומביה לדוגמה, עשוי מחומר פלואורסצנטי שסופג אור במשך היום ונדלק באופן טבעי בזמן השקיעה.
דוגמה נוספת היא של הכיפה של בית התפילה באילינוי, אשר בנוי כשריג משילוב של בטון וקווארץ לבן המאפשר כניסה של אור טבעי בין חריצי הכיפה הלבנה (תמונה)
ערוץ 33
ערוץ 33 היה ערוץ טלוויזיה ציבורי ישראלי שבהתחלה שידר את שידורי ערוץ הכנסת, לאחר מכן תוכניות מקור בעברית ולאחר סגירת המחלקה העברית שידר בעיקר תוכניות בשפה הערבית. הערוץ נקלט בבתי הצופים באמצעות שידור דיגיטלי קרקעי, באמצעות חברת הכבלים ("הוט") או באמצעות חברת הלוויין ("יס"). כמו כן ניתן היה לקלוט את השידור בכל המזרח התיכון גם באמצעות צלחת לוויין פרטית המכוונת ללוויין עמוס. בעקבות החלטת מליאת רשות השידור, החל מה-6 במאי 2012 החלו שידורי ניסיון של מתכונת שידורים חדשה של הערוץ, כ"ערוץ החדשות והתרבות", אם כי הערוץ נשאר כשהיה ולא בוצע בו שינוי תוכן בסופו של דבר.