cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נעם פדרמן
נעם פדרמן (נולד ב-25 באוקטובר 1969 בירושלים) הוא פעיל ימין רדיקלי ישראלי מראשי תנועת כך. הוא ריצה מספר עונשי מאסר. מעצרו המנהלי של פדרמן נחשב בשעתו לארוך ביותר בין העצורים היהודים לאחר שהוחזק כ-9 חודשים בבית סוהר בגין חשד למעורבות בפעילות טרור.
פדרמן בעל תואר במשפטים מהקריה האקדמית אונו.
נעוריו ומשפחתו
פדרמן גדל והתחנך בשכונת תלפיות בירושלים, בנם של דוד, יליד פולין ורינה, ילידת ארגנטינה. אביו, דוד פדרמן, איש אצ"ל, נעצר על ידי הבריטים בעקבות פעילותו בארגון והוגלה לכלא באפריקה, היה יקיר העיר ירושלים, מראשי בית"ר וממקימי תנועת נאמני הר הבית. אחיו, אלי פדרמן, התפרסם בציבור במאי 2002 לאחר שבמסגרת עבודתו כמאבטח ירה והרג מחבל מתאבד פלסטיני בתל אביב לפני שזה הצליח לפוצץ את עצמו.
פדרמן לא גויס לצה"ל, עקב תקרית בה ירק בפרצופו של פייסל חוסייני.
פעילותו
למד במחזור הראשון של ישיבת הרעיון היהודי מייסודו של הרב מאיר כהנא. השתלב בתנועת כך. ב-1988 נידון ל-20 חודשי מאסר, לאחר שהודה במסגרת עסקת טיעון בניסיון הצתת כנסיית סנט פול, בניקוב צמיגי מכוניות ורישום ססמאות נאצה על קיר ביתו של ראש עיריית ירושלים ועל קיר בניין הטלוויזיה. ביולי 2020 פורסם כי פדרמן הופעל כסוכן שב"כ בתקופה זו, וכתב האישום נגדו הוגש לאחר שבקש לסיים את ההסכם עם השב"כ.
ב-23 במרץ 2000 נעצר, יחד עם ברוך מרזל, טירן פולק, יהודה עציון וברוך בן יוסף, כאשר ביקשו למחות על פגישת האפיפיור יוחנן פאולוס השני עם הרבנים הראשיים לישראל בהיכל שלמה במסגרת ביקורו בישראל. הם הועמדו לדין ונמצאו זכאים, ואף נפסקו להם פיצויים על הפגיעה בחירותם.
מעצרו המנהלי של פדרמן החל בעקבות מעצר של מחתרת בת עין, בחשד שהיה מעורב וסייע למחתרת, ומעצרו הוארך לאחר החלטתו של שר הביטחון, שאול מופז, לאחר עיון בחומר חסוי. פדרמן היה נתון 9 חודשים במעצר מנהלי, ולבסוף שוחרר בהחלטה של השופט דוד חשין. המעצר עורר ויכוח ציבורי נרחב בו גברו הקולות לשחרורו. השופט בהחלטתו העביר ביקורת על המשטרה ושב"כ על הטיפול בפרשה זו. לאחר שחרורו, תבע פדרמן את המדינה, וזכה בפיצוי.
ב-2003, במהלך ראיון טלפוני בתוכנית הטלוויזיה של שי ודרור, התבטא פדרמן בחריפות כלפי פוליטיקאים מהשמאל הישראלי באומרו כי "היה שמח לתלות את יוסי ביילין ושמעון פרס", ההתבטאות עוררה הדים רבים וחבר הכנסת מוסי רז פנה למפכ"ל המשטרה בבקשה לפתוח בחקירה פלילית באשר להסתה לרצח.
פדרמן עלה לכותרות ערב ביצוע תוכנית ההתנתקות, לאחר שאיים לפגוע במסילות רכבת, משרדי ממשלה וכלי תקשורת שונים כתגובה לאישור תוכנית ההתנתקות על ידי הכנסת. על רקע איומים אלו, פדרמן נעצר בשנית במעצר מנהלי, במהלכו עתר לבג"ץ מספר פעמים, אך עתירותיו נדחו.
ב-2006 ניסה פדרמן להקריב קורבן בשער האשפות, ועתר לבג"ץ בבקשה לפנות את קברה של לילי שרון, רעייתו המנוחה של ראש הממשלה, אריאל שרון, בטענה כי נקברה בצורה לא חוקית (לילי שרון נקברה בגבעת הכלניות סמוך לחוות שקמים ולא בבית קברות מוסדר). פנייה זו לבג"ץ, באה כתגובה להחלטת ראש הממשלה, אריאל שרון, לפנות את בית הקברות בגוש קטיף. נעם פדרמן גם נעצר בהפגנת מחאה נגד הוצאת צווים מנהליים לתושבי המאחזים. ההפגנה נערכה מול ביתו של יאיר נוה, אלוף פיקוד המרכז. באוגוסט 2009 חייב ביהמ"ש את משטרת ישראל לשלם לנעם פדרמן 5000 ש"ח בשל מעצר שווא.
בעקבות דבריו בנושא גירוש ערבים בריאיון לגיל ריבה בתוכנית הטלוויזיה "לימוזינה", נידון פדרמן בספטמבר 2009 ל-4 חודשי מאסר שירוצו בעבודות שירות. כתב האישום הכיל 25 סעיפים של הסתה לגזענות, כאשר פדרמן זוכה מ-24 מהם והורשע רק בסעיף אחד. לאחר גזר הדין, הצהיר פדרמן כי בכוונתו לערער על חומרת העונש. בערעור שהגישה המדינה הורשע פדרמן בסעיף אחד של הסתה לגזענות מתוך 24 הסעיפים ועונשו לא הוחמר.
באפריל 2011 ביטל בית המשפט המחוזי בירושלים את זיכויו של פדרמן מעבירות של תקיפת שוטר בנסיבות מחמירות והפרעה לשוטר במילוי תפקידו, והתיק הוחזר לבית משפט השלום. מספר חודשים אחר כך חזרה בה הפרקליטות מכתב האישום שייחס לו את העבירות האמורות בעת הרס ביתו.
בעבר פעלה באתר "כח משימה יהודי" תוכנית בשם "פדרמן ללא צנזורה". בגין התכנית הוגש נגד פדרמן כתב אישום באשמת הסתה, אך בית המשפט המחוזי זיכה את פדרמן מאחר ש"לא עלה בידי המאשימה להוכיח שהדובר בתוכנית האמורה הוא המשיב".
חוות פדרמן
פדרמן מתגורר במאחז המכונה "חוות פדרמן" ליד קריית ארבע, ב"רמת ממרא" ("גבעת חרסינה") עם אשתו, אלישבע, ועשרת ילדיהם. הזמר סיני תור התגורר בחווה עד להריסתה. במאחז היו שני בתים ופינת חי. בנובמבר 2008 הגיעו כוחות יס"מ והרסו את המבנים. מספר ימים לאחר מכן הוקמו במקום מבנים חדשים.
שופט בית משפט המחוזי, משה דרורי, פרסם ב-26 בנובמבר 2008 את החלטתו על בקשת המדינה להרחיק את נעם פדרמן מיהודה ושומרון וקובע כי צו הסגירה שלפיו סולק פדרמן מביתו - לא היה אמור לחול על פדרמן ומשפחתו. בהחלטת השופט נכתב כי. השופט הצדיק במידת מה את התנהגותו של פדרמן בעת הפינוי, וביקר את המדינה על הפעלת כח פינוי גם כנגד ילדים בשעה מאוחרת בלילה.
פרסומיו
פדרמן פרסם שתי חוברות בעלות רקע משפטי. האחת "דע את זכויותיך", העוסקת בהתמודדות עם חקירות שב"כ ומשטרה, והשנייה עוסקת בהתמודדות עם ישיבה בבית סוהר. החוברות עוררו את רוגזו של הממסד בכלל, ושל השב"כ בפרט.
מנהרות מתחת לנהר התמזה
מתחת נהר התמזה כרויות מנהרות תחבורה רבות, המהוות חלק ממערך התחבורה של העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת. חפירת מנהרות אלה התאפשרה בשל אדמת החמר המצוייה מתחת לנהר. בשל מספר המנהרות הרב, לונדון נחשבת לאחת הערים עם המערכת התת-קרקעית הנרחבת ביותר בעולם. המנהרות משמשות הן תחבורת כלי רכב והולכי רגל, והן את מערכת הרכבת התחתית של לונדון.
רשימת המנהרות
המנהרות ממזרח (מורד הזרם) למערב (מעלה הזרם):
מנהרות עתידיות
קיימת תוכנית לבנות מנהרה כפולה עבור הרכבת הקלה דוקלנדס לווליץ' ארסנל. עבודות כריית מנהרה זו צפויות להסתיים בשנת 2009. הוצעו תוכניות להקמת מנהרה כפולה נוספת בין צפון ווליץ' ולווליץ' - שכרייתה תחל בשנת 2010 במטרה לאפשר תנועת רכבות בין צפון קנט לאייל אף דוגס ומרכז לונדון. תוכנית של תחבורה עבור לונדון הציעה להקים מנהרה בין סילברטאון לצפון גריניץ' אין צפי שהעבודה על מנהרה זו תחל לפני שנת 2015.
הסיבות למספר המנהרות הרב
הסיבה העיקרית למספר המנהרות הרב באזור כה מצומצם (אזור מרכז לונדון) נובע משיקול היסטורי - באזור מרכז לונדון, על אף מספר תחנות הרכבת הרבות שהיו בעיר, היה מספר מועט של גשרים החוצים את התמזה. באזור מרכז לונדון ישנם רק שלושה גשרי רכבת, ורק אחד מהם מאפשר מעבר רכבות מצפון לדרום דרך העיר (השניים האחרים מובילים לתחנות רכבת בקרבת הסיטי, אך אין המשך לתנועת הרכבות צפונה).
הסיבה ההיסטורית להיעדר הגשרים היה קיומו של נמל לונדון אשר פעל עד שנות ה-80 של המאה ה-20. בשל קיומו של הנמל עברה תנועת אוניות גדולות במעלה הנהר עד אזור הבריכה של לונדון (הנמצא דרומית לסיטי של לונדון). הגשר היחיד שנבנה מזרחית (במורד הנהר) לאזור זה היה גשר מצודת לונדון.
סגירת נמל לונדון בסוף המאה ה-20 ביטלה את הדרישה שגובה הגשר יהיה לפחות 50 מטרים מעל פני הנהר, עובדה שאפשרה בניית גשרים במורד הנהר.
ישיבת נהורא
ישיבת נהורא (תלמי אברהם) היא ישיבה תיכונית לתלמידים מרקע חרדי וחרדי מודרני, השוכנת במבוא חורון. בראש הישיבה עומד הרב אברהם יצחק גרינבוים, המכהן גם כיו"ר קרן וולפסון בישראל.
היסטוריה
הישיבה נוסדה בשנת 1995 בתחילה היא שכנה במבשרת ציון. את פתיחת הישיבה ליוותה התנגדות של רבנים חרדים, ובעקבות זאת הישיבה נסגרה לתקופה קצרה מיד לאחר הקמתה. זמן קצר לאחר מכן נפתחה הישיבה בשנית ביישוב מבוא חורון אך רוב הרבנים עדיין לא הסירו את התנגדותם.
חלק ניכר מהתלמידים ממשיכים את לימודיהם בישיבות גדולות חרדיות, בהן ישיבת תפארת צבי, ישיבת איתרי, ישיבת דרך אמונה, ישיבת אופקים. מיעוט מהתלמידים ממשיכים את לימודיהם בישיבות ציוניות, ובהן ישיבת שיח ידידיה וישיבת כרם ביבנה. ומיעוט נוסף ממשיכים ליחידת קרבי.
כתם (נידה)
בהלכות נידה, כתם הוא מראה של דם שאישה מצאה על אחד מבגדיה או מצעיה, אך לא נתלוותה אליו הרגשת יציאת דם.
מדין התורה, דם שהופך את האישה לנידה ולאסורה על בעלה, הוא רק דם היוצא מן הרחם בליווי הרגשה אופיינית. דם שהופיע ללא הרגשה זו, אינו אוסר את האישה.
חז"ל תיקנו כי בגד שנמצא עליו כתם שניתן לחשוש שהגיע מרחם האישה מטמא את האשה לבעלה, ועליה לשבת שבעה נקיים כדין כל אשה שהגיע ווסתה . הטעם לכך הוא שחכמים השוו את דין האשה לדין החפץ עליו נמצא הדם, שכמו שהוא טמא כך גם האשה טמאה . ולכן, במקרה בו החפץ עשוי באופן שאיננו מקבל טומאה, או שהוא צבעוני - גם האשה טהורה.
תקנת כתמים נתקנה מעיקרה כתקנה קלה, וכל שיש אפשרות סבירה, אף אם היא נמוכה, לכך שמקור הדם איננו מרחמה של האשה - האשה לא נטמאת. לכן למעשה ישנן הקלות רבות בדיני הכתמים, ובסופו של דבר רק מעט מאוד כתמים אכן יטמאו את האישה.
גודל הכתם
דעת רבי חנינא בן אנטיגנס היא שכאשר הכתם עד גודל גריס (19 מ"מ), יכולה לתלות שמקורו בכינה שנמעכה על הבגד. וכך נפסק להלכה.
בימינו, שלא מצויות כינים, ונוסף על כך הכינים אינן בגודל בו דיברו חכמים, יש אומרים שאין לתלות בכינה כתם שגדול מ-5 מ"מ . אולם החתם סופר מסביר שהואיל ותקנת כתמים נועדה כדי שלא לחלק בין נידה לטהרות, וכיום נמשכת רק משום שתקנה זו נאסרה במנין, יש להשאיר את התקנה לפי גודל ושכיחות הכינים שהייתה בזמן התקנה. דהיינו, תקנת כתמים איננה חלה מעיקרה על כתם הקטן מגודל גריס. וכך פסקו רוב האחרונים ורוב הרבנים בני זמננו.
מתי נחשב כתם טמא
כתם ייחשב כטמא רק אם יימצאו בו מספר תנאים:
בחישוב גודלו של הכתם סופרים רק טיפות המחוברות אחת אל השנייה. אולם, אם הכתם נמצא על גוף האישה ולא על בגדיה, סופרים גם את הטיפות שאינן מחוברות.
כתם שנמצא על עד בדיקה- בד לבן שהאישה החדירה לנרתיק כדי לבדוק את נקיונו, לא יחשב ככתם אלא כדם ממש (ולכן אף טיפה קטנה תטמא), מפני שיש חשש שמא הרגישה הרגשה של יציאה דם בעת שהחדירה את הבד לנרתיק, והרגשת החדירה טשטשה את הרגשת יציאת הדם. מפני כך, נוהגות הנשים שלא לבדוק בדיקה פנימית של הנרתיק אלא אם הם מחויבות בכך.
כאשר נמצא כתם על הנייר בו ניקתה את עצמה לאחר הטלת שתן הסתפקו הפוסקים האם דינו ככתם או כדם ממש, שהרגשת הטלת השתן טשטשה את הרגשתו. לכן מוצע כי האישה לא תעיין בנייר בו ניקתה את עצמה, אלא תשליכו לאסלה מיד.
דינו
כאשר אישה מוצאת בבגדיה או על גופה כתם טמא (לעיתים יש לשאול שאלת חכם כדי לוודא את טומאתו) דינה כנידה והיא צריכה להיטהר. אולם, ישנם כמה פרטי דינים באשה המוצאת כתם, הקלים יותר מאשה שראתה דם בוודאי.
במקרה של אשה הרואה כתמים פעמים רבות יש לעשות שאלת חכם, שיבחן את הכתם ויפסוק בו להיתר או לאיסור.
מרי מקלוקלן
מרי מקלוקלן (באנגלית: Mary McLoughlin; 1900 או 1901 – 1956), פעלה כשליחה במרידת חג הפסחא בדבלין, אירלנד, ב-1916.
כתם (נידה)
דינו
נפסק להלכה כי "כתמים אין בהם משום וסת". כלומר, אישה שנאסרה מחמת שראתה כתם, אינה צריכה לחשב יום זה כיום וסת ולהתחייב בפרישה סמוך לווסת בחודש שלאחר מכן. לעומת זאת, אישה הרואה כתמים באופן קבוע לפני הגעת המחזור יכולה להפוך על ידי כך לבעלת "וסת קבוע".
מרי מקלוקלן
רקע
מרי מקלוקלן נולדה בשכונת פועלים בדבלין, אחת מששת ילדיהם של פטריק וכריסטינה מקלוקלין. פטריק ("רוגי") היה בין המייסדים של איגוד עובדי התחבורה, ולאחר מכן איגוד העובדים הכללי, ומעורבות באיגודי פועלים הפך לעיסוק של רבים מבני משפחות גם בדורות המשך. המשפחה הייתה לאומנית בהשקפותיה, אך אחיה הבכור, דני, הצטרף לפני מלחמת העולם הראשונה לצבא הבריטי, כנראה כמעשה מרידה נגד הוריו, נפצע במהלך שירותו, והתעוור. אחיה שון, לעומת זאת, המשיך בדרכי המשפחה הלאומניות, והיה חבר בפיאנה ארין (תנועת הנוער הלאומנית שיסדה קונסטנס מרקייביץ'), בליגה הגאלית (התנועה לתחיית השפה והתרבות האירית אשר הוצאו מהחוק על ידי הבריטים), ומאוחר יותר הצטרף גם לאחווה הרפובליקנית האירית (התנועה הפוליטית הלאומנית האירית). הוא היה לאחד הגיבורים של מרידת חג הפסחא, לאחר שמונה על ידי ג'יימס קונולי למפקד הכללי ומחליפו לקראת סיום ההתקוממות, מה שזיכה אותו בכינוי "המפכ"ל הילד" ("the boy commandant general"). שון המשיך גם אחרי המרידה בפעילותו הפוליטית, והיה גם פעיל קומוניסטי ידוע באנגליה מאוחר יותר. אחיה הצעיר, פטריק, הצטרף ל-IRA במהלך מלחמת העצמאות האירית (1919-1921); אחותה ואחיה הצעירים ביותר - כריסטינה וכריסטי - המשיכו את דרכי אביהם בתנועת העובדים.
מרידת הפסחא
מקלוקלן הייתה רק בת 15 בפרוץ המרידה, אך כחברה בקלאן נה גאל – ארגון "הצופות" של האחווה הרפובליקנית האירית, שמטרתה הייתה הכשרה צבאית לחברותיו – היא ביקשה למלא תפקיד במרי. בימים שלפניו, היא סייעה יחד עם בנות נוער אחרות בהעברת תחמושת מבית לבית. וביום שני ה-24 באפריל 1916, היום בו פרצה ההתקוממות, היא התייצבה יחד עם נערות אחרות מן הארגון לשירות כוחות המרידה. בהובלת מפקדתן מיי קלי, הנערות, שחזרו מפעולה בגבעות הסמוכות, הגיעו קודם לבניין מכללת המנתחים בסנט סטיבן, שהוחזק בידי המורדים. שם הם פגשו את מרקייביץ', וביקשו שתחלק להן תפקידים. חלק מהנערות, רק בנות 12, ופחדו מהקרב והלכו הביתה. מקלוקלן נשלחה להביא תחמושת מביתו של אחד המורדים, ומשם פקדה עליה המפקדת שלה להתייצב במטה המרידה, בבית הדואר המרכזי.
משם, מפקד השטח הכללי ג'יימס קונולי שלח אותה לבדוק מה מצב הלוחמים במוצבים האחרים, ולנסות למצוא להם אוכל, אך אלו אמרו שהם צריכים עוד תחמושת. היא יצאה לפעולה יחד עם ג'וליה גרנן ואליזבת אופרל, כשהן מחביאות את התחמושת בבגדיהן התחתונים, מתחת לשמלותיהן. ביומיים שלאחר מכן היא המשיכה לחפש ללוחמים אוכל, שכן מצבם התחיל להיות קשה, ורבים המשיכו בקרבות ללא אוכל במשך ימים שלמים. יחד עם הסופרג'יסטית הידועה האנה שיהי-סקפינגטון, היא בילתה את מרבית היום בסחיבת שקי תפוחי אדמה מבית הדואר למכללת המנתחים.
כשהגיעה לבית הדואר, פגשה ילד מפיאנה ארין, ובצחוק, הפנתה אליו את האקדח. גבר מבוגר נזף בה על כך קלות, ואמר שכך הוא איבד את התנועה בזרועו. היא הופתעה לגלות שזהו טום קלארק, אף הוא ממנהיגי המרד. כשנכנסה לבניין, היא מסרה את האקדח הישר לידיו של קונולי, שהודה לה באומרו ש"לא היו ידיים ראויות יותר לשמור על אקדח זה". למחרת, היא חזרה לפעול כשליחה. מרכז העיר כבר היה הרוס, והמרידה הייתה כמעט בסיומה. במפעל ג'ייקובס מיל, נתנו לה סרבל עבודה כדי להסתיר את מדיה, כדי שלא יעצרו אותה חיילים. אך כשיצאה, זה בדיוק מה שקרה - וחייל לקח אותה, להגנתה, לביתו של חייל אחר. מכיוון שסירבה להחליף בגדיה, הם חשדו בה. למחרת, יום שבת, היא נלקחה בפני שופט שחקר מה מעשיה באזור זה, והיא ענתה שהיא בדרכה חזרה מבית הספר. היא קיבלה מסמך מעבר לחזור הביתה, אך הלכה במקום זאת לבניין בית המשפט שהיה בידי המורדים, ושם גילתה שהמרידה הגיעה לסיומה. כשניסתה לחזור הביתה, גילתה שמשפחתה הופנתה יחד עם משפחות אחרות מאזור הקרבות, והצטרפה אליהם באולם בית הספר בה שכנו.
אחרי המרידה
מרי מקלוקלן הייתה בין כאלפיים מורדים אשר בשנות ה-1950 הגישו עדות לגבי קורות ההתקוממות של 1916 ללשכה לתולדות הצבא האירית. הארכיון של הלשכה מהווה את האוסף הגדול ביותר של תמונות, עדויות ומסמכים לגבי המרד. כשהגיע הזמן לחתום על הצהרתה, היא הייתה כבר על ערש דווי, וחברה מסרה הצהרה לגבי עדותה במקום זאת.
מקלוקלן נפטרה כעבור זמן קצר, בשנת 1956, בגיל 56 (בערך).
פאלא
פאלא (באנגלית: Fala; 7 באפריל 1940 – 5 באפריל 1952), כלב מסוג טרייר סקוטי, היה כלבו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, והתגורר עמו בבית הלבן בתקופת כהונתו. פאלא נסע עם רוזוולט לכל נסיעותיו הרשמיות והפך לחלק מפמליית הנשיא עד שזוהה למעשה עם הנשיא. מעשיו ותעלוליו של הכלב סוקרו בהרחבה על ידי אמצעי התקשורת.
פסלו של פאלא מהווה חלק מאנדרטת פרנקלין דלאנו רוזוולט בוושינגטון.
קורות חיים
הכלב, שנולד ב-7 באפריל 1940, ניתן כמתנת חג המולד לנשיא רוזוולט על ידי בת דודו מרגרט סוקלי. ב-10 בנובמבר 1940 עבר הכלב לבית הלבן, שם התגורר עד מותו של רוזוולט.
פאלא נסע עם רוזוולט במסעותיו לחופשות בביתו הפרטי בניו יורק, וכן ל"" שבוורם ספרינגס, שם נפש רוזוולט. בשל העובדה שעובדי הבית הלבן האכילו את הכלב, הוא חלה, ורוזוולט הורה בצו כי אסור לאיש להאכיל את הכלב מלבד הנשיא.
נאום פאלא
ב-23 בספטמבר 1944, במהלך מסע הבחירות נשא רוזוולט את נאומו המפורסם הידוע בשם "נאום פאלא" במהלך ארוחת ערב רבת משתתפים בוושינגטון.
לאחר מותו של רוזוולט
באפריל 1945 נפטר רוזוולט בוורם ספרינגס. פאלא נכח בהלווייתו של רוזוולט, ועבר לגור עם אלינור רוזוולט בוואל קיל. בספרה "On My own" מתארת אלינור רוזוולט את געגועיו של הכלב לפרנקלין דלאנו רוזוולט:
פאלא מת ב-5 באפריל 1952 ונקבר בסמוך לרוזוולט בגן הוורדים בסרינגווד.
לקריאה נוספת
• Doris Kearns Goodwin, No Ordinary Time: Franklin & Eleanor Roosevelt: The Home Front in World War II, P 200
שמורת טבע אירוס הדור מנרה
שמורת טבע אירוס הדור מנרה היא שמורת טבע ברכס רמים בו גדל אירוס הדור.
תיאור השמורה
השמורה נמצאת דרומית לקיבוץ מנרה בין כביש 886 וגבול ישראל–לבנון, ובין מטעי מנרה בצפון לשמורת הר נזר בדרום, על שטח של 683 דונם.
היסטוריה
לקראת נסיגת צה"ל מלבנון בשנת 2000 נעשה סקר של גבול ישראל לבנון ונמצא מרבד של אירוס הדור שלא היה מוכר עד אז. חובבי טבע שכנעו את הרשויות שלא להקים על מרבד האירוס ההדור מוצב צבאי ובמקום זאת הוגשה תוכנית לשמורת טבע שאושרה ב-26 בדצמבר 2007. השטח הוכרז כשמורת טבע במרץ 2009
פורטסמות'
לאורך השנים שימשה העיר כעיר נמל חשובה, והיה ממוקם בה נמל של הצי המלכותי. כיום מוצגת בנמל זה אה"מ ויקטורי - אוניתו של האדמירל הוריישו נלסון.
היסטוריה
ההתיישבות הראשונה באתר זה מקורה בתקופה הרומית, וככל הנראה ניצב באזור בו נמצאת העיר בסיס צבאי של האימפריה הרומית. העיר המודרנית נוסדה בשנת 1180 על ידי ז'אן דה גיסור (Jean de Gisors) והאזכור הכתוב הראשון לקיומה מופיע בכתבי סאות'וויק. העיר אינה מוזכרת בספר יום הדין, אולם מוזכרים יישובים באזור אשר לימים הפכו לחלק ממנה. הכנסייה הראשונה ניצבה במקום קודם לשנת 1166 ובשנת 1181 נבנתה במקום קפלה המוקדשת לתומאס בקט על ידי נזירים אוגוסטינים. הכנסייה הופעלה על ידי נזירים ממנזר סאות'וויק עד הרפורמציה.
בשנת 1194 שב ריצ'רד לב הארי מכילאו באוסטריה ואסף את צבאו וציו באזור פורטסמות'. ב-2 במאי 1194 העניק המלך, בצו מלכותי, היתר לתושבי העיר לקיים 15 ימי שוק מדי שנה, להקים מועצה מקומית לדון בענייניהם, וכן פטור ממיסים מסוימים (כאשר המיסים שנאספו הועברו למועצת העיר במקום לקופת המלך). ריצ'רד אף הקים מספר מבנים בפורטסמות' (במקום בו מצויים כיום מגורי קלרנס).
בשנת 1200 אישר המלך ג'ון את כתב הזכויות שהעניק ריצ'רד. בשל רצונו של ג'ון לפלוש לנורמנדי נבנה בעיר בסיס צי ימי, הוקמו מספנות וכן הוקם בית החולים (על שם ניקולס הקדוש). במהלך המאה ה-13 שימש נמל הצי שנבנה כבסיס היציאה בפלישותיהם של הנרי השלישי ואדוארד הראשון לצרפת.
לאור ההתפתחות בקשרי המסחר במהלך המאה ה-14, הפך חלק מהנמל לנמל מסחרי ודרך העיר יובאו סחורות ובהם צמר, דגן, שעווה וברזל, אולם המוצר העיקרי שיובא דרך העיר היה יין מבורדו שבצרפת.
בשנת 1338 פשט על פורטסמות' צי צרפתי בפיקודו של ניקולא בושה והרס את בתיה (למעט הכנסייה ובית החולים). אדוארד השלישי העניק לעיר פטור ממיסים על מנת להקל על שיקומה, אולם עשר שנים לאחר ששוקמה העיר נספו מרבית תושביה במגפה השחורה.
בשל היותה סכנה אסטרטגית מתמדת, פשט הצי הצרפתי על העיר פעמים נוספות והרס אותה בשנים 1369, 1377 ו-1380. על מנת להגן עליה, הורה הנרי החמישי על הקמת ביצורי קבע בעיר, ובשנת 1418 הוקם בפקודתו מגדל עגול עשוי עץ בפתח הנמל אשר הושלם בשנת 1426. הנרי השמיני הורה על הקמת מגדל שמירה עשוי אבן ועל הקמת מבדוק יבש במספנות. בשנת 1527, תוך שימוש בכספי הכנסייה שהוחרמו, הקים הנרי השמיני את מצודת סאות'סי. בשנת 1545, במהלך קרב ימי מול הצי הצרפתי בסמוך לעיר, טבעה ספינת הדגל של הנרי, המרי רוז, ונהרגו 500 ממלחי הצי האנגלי.
בשנת 1805 יצא מנמל הצי האדמירל נלסון לקרב טרפלגר.
בשל חשיבותה הגוברת של פורטסמות' לצי הבריטי, הפכה העיר למבוצרת ביותר באירופה בראשית המאה ה-19. במהלך מלחמת העולם הראשונה הופצצה העיר על ידי צפלינים גרמניים.
בשנת 1929 החליטה מועצת העיר על המוטו: "אור השמים מדריכנו" ("Heaven's Light Our Guide"), והוסיפה אותו לשלט האצולה שלה.
פורטסמות' הופצצה על ידי מטוסי חיל האוויר הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה, בתים רבים נהרסו ובהם בית הגילדות של העיר. נמל הצי שימש כאחד מנמלי המוצא עבור ספינות בעלות הברית בפלישה לנורמנדי, ב-6 ביוני 1944, ובית סאות'וויק, הסמוך לעיר מצפון, שימש כמפקדת בעלות הברית בזמן הפלישה. לאחר המלחמה נבנתה פורטסמות' מחדש, בעיקר בסגנון ברוטליסטי (דוגמה לאזור שנבנה בסגנון זה הוא מרכז טריקורן).
כלכלה
כעשירית מכוח העבודה של העיר מועסק במספנות הצי ובנמל. בעיר פועל צי דייג קטן. בשלהי המאה ה-20 הפכה התיירות לענף נוסף עליו מתבססת כלכלת העיר.
ממשל ופוליטיקה
העיר מנוהלת על ידי מועצת העיר של פורטסמות'. המועצה החלה לפעול על פי צו מלכותי משנת 1194. במועצת העיר 42 חברי מועצה. חברי המועצה נבחרים מתוך 14 רובעי העיר (לכל רובע 3 חברי מועצה) לתקופה של ארבע שנים. כאשר הבחירות נערכים מדי שנה או שנתיים (ובכל פעם נבחר חבר מועצה אחד עבור הרובע, על בסיס המקום שהתפנה במועצה).
גבולות העיר הורחבו בשנת 1904 והכלילו בשטח העיר גם את האי פורטסי. הרחבות נוספות בוצעו בשנים 1920 ו-1932. העיר מהווה חלק מהמחוז הטקסי המפשיר.
העיר מחולקת לשני מחוזות בחירה לפרלמנט הבריטי: פורטסמות' דרום (Portsmouth South) ופורטסמות' צפון (Portsmouth North).
אוכלוסין
מרבית אוכלוסיית העיר (94.7%) היא אוכלוסייה לבנה. בשל הקשר ההדוק בין העיר לצי הבריטי, תושבים רבים הם אנשי צי או עובדים בתעשייה המסייעת לצי. אי לכך, היגרו אל העיר תושבים מכל האיים הבריטיים - מוצא חלק ניכר מתושבי העיר סקוטי או אירי.
תרבות
בעיר פועלים שני תיאטראות: התיאטרון המלכותי החדש (The New Theatre Royal), הפועל במרכז העיר ומתמחה במחזות קלאסיים ומודרניים ותיאטרון המלכים (Kings Theatre) המתמחה במחזות זמר. בעיר נערכת מדי שנה תחרות בינלאומית של נגינה על כלי מיתר.
ספורט
בעיר קבוצת כדורגל מהליג 1 (הליגה השלישית בהיררכית הליגות של אנגליה) - פורטסמות' המשחקת בפראטון פארק.
תקשורת
בעיר פועלת תחנת טלוויזיה מקומית - ITV1 Meridian, ותחנת רדיו מקומית "107.4 The Quay". כמו כן יוצא לאור בעיר היומון - "חדשות פורטסמות' והשבועון "The Journal".
גאוגרפיה
מרבית שטח העיר ממוקם על האי פורטסי, במפגש הנהר סולנט עם התעלה האנגלית. פורטסמות' היא למעשה העיר היחידה בממלכה המאוחדת הממוקמת על האי. העיר היא העיר השנייה בצפיפותה בממלכה, לאחר לונדון, והעיר ה-13 בצפיפות אוכלוסייתה באירופה.
מערבית לאי נמצא נמל פורטסמות', וממזרח לאי נצא נמל לאנגסטון. מצפון לאי נמצאת גבעת פורטסדאון. בשל קרבתה לים העיר נמצאת בגובה ממוצע של 3 מטרים מעל פני הים. הנקודה הגבוה ביותר בעיר היא צלב קיגסטון, שגובהו 7 מטרים מעל פני הים.
השכלה
בעיר פועלת אוניברסיטת פורטסמות' הידועה בהתמחותה במתמטיקה ובביולוגיה, וכן מספר מכללות ובהן מכללת הייבורי המתמחה בחינוך ומכללת פורטסמות'.
אתרים בעלי חשיבות
מרבית האתרים ההיסטוריים בעיר קשורים לבסיס הצי הבריטי. בעיר ממוקם מוזיאון D-Day וכן מספנות ההיסטוריות מוצגות אה"מ "ויקטורי", שרידי אונית הדגל של הנרי השמיני "מרי רוז" (שהועלתה ממקום טביעתה בשנת 1982) וכן אה"מ "וורייר" ומוזיאון הצי המלכותי, וכן בעיר ממוקם מוזיאון הנחתים המלכותיים.
מגדל המפרש שברציפי גאנוורף הושלם בשנת 2005 וממנו ניתן להשקיף על העיר.
אתרים ידועים נוספים בעיר הם מקום הולדתו של צ'ארלס דיקנס, האקווריום של העיר, וטירת סאות'סי.
תחבורה
העיר מקושרת באמצעות מערכת האוטובוסים והרכבות לפרווריה, לסאות'האמפטון, באת', קארדיף ובריסטול ולתחנת ווטרלו שבלונדון.
מועצת העיר שוקלת בניית מערכת מונורייל ורכבת קלה על מנת להקל על עומסי התחבורה שבה.
מערכת מעבורות מקשרת את העיר לאי וייט הסמוך, וכן ללה האבר, קן ושרבור בצרפת, לבילבאו שבספרד ולאיי התעלה.
שדה התעופה הסמוך לעיר הוא נמל התעופה סאות'האמפטון.
ערים תאומות
עריה התאומות של פורטסמות' הן: ערים אחיות של פורטסמות' הן:
יוהאן אליאס באך
יוהאן אליאס באך (בגרמנית: Johann Elias Bach; 12 בפברואר 1705 שוויינפורט - 30 בנובמבר 1755) היה מלחין גרמני ממשפחת באך.
לאחר שלמד תאולוגיה באוניברסיטת ביינה הוא מ-1737 עד 1742 התכתב עם בן דודו יוהאן סבסטיאן באך בלייפציג. מכתביו מתקופה זו הם מקורות חשובים לחייו של י.ס. באך. מאז 1743 היה חזן כנסייה בשוויינפורט. שני פרקים של קנטטות שכתב לכנסייה זכו בשבחים רבים, אך הם אבדו.
הבית הרדוף
הבית הרדוף (באנגלית: The Haunted House, ידוע גם בשם בית רדוף, Haunted House) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי של מיקי מאוס שיצא בשנת 1929. הסרט, שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי Celebrity Productions, היה ה-14 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" וה-11 שיצא באותה שנה. הסרט עוקב אחר מיקי מאוס הלכוד בבית רדוף ונאלץ לנגן מוזיקה. הסרט בוים על ידי וולט דיסני שסיפק גם את קולו של מיקי; אב אייוורקס היה האנימטור הראשי וקרל סטאלינג כתב את המוזיקה המקורית.
הסרט השתמש בהנפשה מהסרט המצויר הראשון של סימפוניות טיפשיות מבית דיסני, "ריקוד השלדים", שיצא לאקרנים מוקדם יותר ב-1929, אם כי רוב הפעולות חדשות. "הבית הרדוף" היה הסרט הראשון של מיקי בעל נושא אימה, אשר הוביל את הדרך לסרטים מאוחרים יותר כמו "תעלומת הגורילה" (1930) ו"הדוקטור המטורף" (1933). לדיסני היו קצת בעיות עם הצנזורה המדינית בגלל סרט זה, עקב בדיחות המערבות סיר לילה ובית שימוש.
עלילה
בלילה חשוך וסוער, מיקי תופס מחסה בבית שהוא חולף על פניו ועד מהרה מגלה שהוא רדוף. כשמיקי נכנס לבית הדלת נועלת את עצמה במנעול ובריח, מיד כמה עטלפים צצים מסדקים בקיר ועכביש גדול יורד מהתקרה, מה שמבהיל את מיקי וגורם לו להסתתר בתוך סיר לילה. לאחר שיצא מהסיר, מיקי שומע קולות של רוחות רפאים ונמלט למסדרון לפני שאורותיה של הנברשת מעליו כבים. הוא מדליק גפרור, מביט סביבו ומגלה צללית של דמות בגלימה המופיעה בצילו שלו. מיקי המבוהל בורח בפאניקה, אך הדמות בגלימה וכמה שלדים דוחקים אותו לפינה בחדר. הדמות בגלימה מצווה על מיקי לנגן על העוגב בעוד השלדים רוקדים למנגינת המוזיקה, אחד מהם משתמש בתרמוסטט כאקורדיון ואחר משתמש בעצמו כקסילופון. כשהמוזיקה נפסקת, מיקי מנסה לברוח ולפתוח את הדלת, אבל ידית הדלת היא למעשה יד שלד שמרעידה את מיקי בטירוף. מיקי אץ במעלה גרם המדרגות ונתקל בשני שלדים נוספים במיטה. לבסוף הוא מחליט לזנק מהחלון, אך הוא נופל לתוך חבית מלאה בשלדים, ושלד שיוצא מבית השימוש גורם למיקי לנוס בבעתה.
ביקורת
בסט ה-DVD של "אוצרות וולט דיסני" משנת 2004, "מיקי מאוס בשחור ולבן: כרך שני", "הבית הרדוף" נמצא במדור סרטי-הבונוס, שמתחיל בהקדמה של היסטוריון הקולנוע לאונרד מלטין המסביר את מקורות הסטריאוטיפים הגזעיים שנראו בסרטים מצוירים של דיסני בשנות ה-30 וה-40. "הבית הרדוף" נכלל בקבוצה זו בגלל קריאתו של מיקי "מאמי!" (!Mammy), המתייחסת להופעת השחרת הפנים המפורסמת של אל ג'ולסון, "My Mammy". הסרט הקצר משנת 1931 "ציד האיילים" נכלל גם הוא במדור זה בגלל בדיחה דומה בכיכובו של פלוטו.
כתב העת "Motion Picture News" ב-4 בינואר 1930, פרסם: "כפי שהכותרת מרמזת, בית רדוף מספק את הרקע לסרט זה שבסדרת מיקי מאוס הפופולרית. יש בו הרבה דברים מוזרים שמכוסים על ידי בורלסקה לשורתו של אל ג'ולסון "מאמי!", זה ראוי לציון".
עיתון חדשות הקולנוע "The Film Daily" ומגזין וראייטי שיבחו את הסרט על הרעיון ה'קריפי' שלו, ההנפשה מלאת הדמיון של אב אייוורקס, האפקטים הקוליים והבדיחות שהוא מכיל.
גירסא דינקותא
גירסא דינקותא הוא ביטוי ארמי שמקורו בתלמוד הבבלי, שמשמעותו היא השינון שנלמד בגיל הינקות. לפי הקשרו, הלימוד שאדם לומד בהיותו קטן וצעיר נחקק בו חזק יותר מאשר לימודים שלמד בגיל מאוחר יותר. הביטוי נפוץ בספרות התורנית ונעשה בו שימוש גם בעברית בת ימינו.
הביטוי ומקורו
מובא בתלמוד שאביי שמע הסבר להלכה מסוימת בעניין הדלקת נרות חנוכה בשם רבי ירמיה ולא קיבל אותו, ולאחר מכן שמע את אותו ההסבר בשם רבי יוחנן וקיבל אותו. על כך התבטא אביי:
ושאל על כך התלמוד:
ומיישב התלמוד:
רעיון דומה מצאנו במשנה במסכת אבות:
פרשנות הביטוי
רש"י מפרש שהגרסה שאדם לומד בקטנותו מתקיימת יותר ואינה נשכחת ממנו מזו שלמד בזקנותו.
יאיר קליין
יאיר קליין (נולד ב-28 באוגוסט 1943, קיבוץ ניצנים) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת סגן-אלוף. קליין שירת בסיירת חרוב כקצין וכמפקד הסיירת מ־20 ביולי 1973 ועד 10 באוקטובר 1973. לאחר שחרורו מהצבא החל לעסוק בסחר בנשק ואימון שכירי חרב. קליין הורשע בעבירות שונות בארבע מדינות, קולומביה, ישראל, סיירה לאון ורוסיה.
ביוגרפיה
בשנת 1966 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם והשתתף באימונים ובפעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה, וכן עבר קורס מ"כים חי"ר ושימש כמפקד כיתה בגדוד. לאחר מכן יצא לקורס קציני חי"ר. בהמשך שימש כמפקד פלוגה בסיירת חרוב. באוגוסט 1973 פיקד על כוח הסיירת שהשתלט על מטוס "מידל איסט איירליינס" החטוף. במלחמת יום הכיפורים לחם בחצי האי סיני כסגן מפקד הסיירת. בהמשך שימש מפקד ענף במרכז הלאומי לאימונים ביבשה. לאחר מכן שימש כסגן מפקד חטיבת צנחנים במילואים.
קליין התגורר משנת 1972 בחמרה. לאחר שחרורו מהצבא הקים חברת שכיר חרב פרטית בשם Spearhead LT ("חוד החנית") שעסקה במכירת נשק לכוחות מזוינים בדרום אמריקה, לבנון וסיירה לאון.
פרשת חוד החנית
בשנת 1989, הואשם עלי ידי הרשויות בקולומביה על כך שאימן במסגרת 'חוד החנית' חברים בקבוצות מיליטנטיות קיצוניות וקבוצות חיסול של סוחרי סמים כגון: גונזלו גצ'ה ופבלו אסקובר. בספטמבר 1989 הגישה קולומביה לישראל בקשה להסגרתו. קליין הואשם גם על ידי ממשלת אנטיגואה וברבודה, שהעביר משלוח של רובי עוזי שהזמינו לסוחרי סמים בקולומביה.
ב-3 בינואר 1991 נידון לשנת מאסר על תנאי ולקנס של 80,000 שקלים. עיקר האישום היה על כך שגרם נזק לשמו הטוב של צה"ל ופגיעה ביחסי החוץ של מדינת ישראל. העבירות שבהם הואשם הם: יצוא ציוד לחימה ללא היתר, עבירות על צו הפיקוח על מצרכים ושירותים, ועל תקנות שירות הביטחון. על פי הודאת קליין וחוד החנית: הם ניהלו משא ומתן עם "ארגון מגדלי הבקר" הקולומביאני, ובאימונים צבאיים של חברי הארגון. כמו כן הודו ביצוא חומרי לחימה הכולל: ציוד לראיית לילה, חגורים צבאיים וציוד גילוי נגד פיגועים. בנוסף הם הורשעו בניהול משא ומתן עם גורמים באנטיגואה על הקמת בית הספר להישרדות, ועם גורמים בפנמה על אימונים צבאיים וציוד בנשק.
בשנת 2001 הורשע על ידי בית המשפט בקולומביה, שדרשה את הסגרתו מישראל, ישראל סרבה להסגיר את קליין. בראיון שנעשה ב-2007 לרשת טלוויזיה קולומביאנית טען שהוא נשלח לקולומביה לבקשת משטרת קולומביה כדי לאמן את השוטרים הקולומביאנים וציין שהוא מוכן לחזור לקולומביה ולעזור להשמיד את קבוצה הגרילה FARC.
בין השנים 1999–2000 הוא ישב במאסר למשך 16 חודשים בכלא של סיירה לאון באשמת הברחת נשק לקבוצות מורדים מקבוצת ההתנגדות המאוחדת של סיירה לאון.
קליין מתגורר בקיסריה.
מעצר והסגרה לרוסיה
ב-3 באפריל 2007 האינטרפול הפיק צו מעצר בינלאומי לקליין ושניים משותפיו, מלניק פרי וצדקה אברהם, באישום של קשירת קשר והדרכה לטרור. הוא נעצר על ידי המשטרה הרוסית במוסקבה ב-28 באוגוסט 2007. ממשלת קולומביה ונשיאה אלברו אוריב ביקשו את הסגרתו לקולומביה. אם היה מוסגר עתיד היה להיכלא ל-10 שנים ו-8 חודשים בכלא הקולומביאני, עם תשלום ערבות של 22 משכורות מינימום קולומביאניות. בעבר הוא הואשם רשמית על ידי בית דין גבוה במנזלס בהשתתפות ואימון קבוצות מיליטנטיות בלתי חוקיות. למרות האישור שניתן על ידי בית הדין הרוסי להסגיר את קליין לקולומביה, בית הדין לזכויות אדם של אירופה החליט להקפיא את המהלך. לדברי פרקליטו ברוסיה דמיטרי ימפולסקי, ההסגרה של לקוחו "תהא הפרת זכויותיו והחופש שלו". קליין טען במהלך משפטו ברוסיה שהסגרתו לקולומביה תהווה "הוצאה להורג" בשבילו.
בנובמבר 2010, החליטו הרשויות הרוסיות לשמוע בעצת בית הדין לזכויות אדם של אירופה ולמנוע את הסגרתו לקולומביה. קליין הוחזר לישראל, כשנחת בישראל טען בפני כלי התקשורת "הכל קשקוש של האמריקאים" בהתייחסו לצו המעצר שלו ובו-בעת הכריז שיחל בכתיבת ספר. נשיא בית המשפט של קולומביה גרמן ורגס לרס ציין שהממשלה הקולומביאנית "בודקת דרכים אלטרנטיביות כדי לאכוף את גזר הדין." ואמר "הקהילה הבינלאומית, כולל רוסיה וישראל, צריכה לשאול את עצמה איך נתנו לדברים כאלה לקרות".
גוטייה הרביעי מבריין
גוטייה הרביעי מבריין מכונה גם "הגדול" (צרפתית: Gauthier IV "le Grand" de Brienne; 1205-1244) היה אציל צרפתי, נשא בתואר הרוזן מבריין. בילה את מרבית ימי חייו כאציל בממלכת ירושלים הצלבנית ונרצח בשבי המצרי בשנת 1244.
תולדות חייו
גוטייה הרביעי מבריין היה בנו של גוטייה השלישי מבריין שבצרפת, מנישואיו לאלווירה מרוזנות לצ'ה שבאיטליה. הוריו היו גולים פוליטיים בצרפת לאחר שכיסא המלוכה של סיציליה הנורמנית ובעקבותיו כל הנחלות הנורמניות באיטליה נתפסו על ידי פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. במהלך הקרבות על התואר נפצע גוטייה השלישי, נתפס על ידי שליחי הקיסר, נאסר ומת בכלא ביולי 1205.
גוטייה הרביעי נולד בסמוך למות אביו וקיבל את תואר הרוזן של בריין בירושה, אימו נישאה בשנית והוא יצא לארץ הקודש שם שימש דודו ז'אן דה בריין כשליט של ממלכת ירושלים לצידה של אשתו מריה ממונפראטו.
בשנת 1221 - ככל הנראה לאחר שובו של זאן דה בריין לארץ הקודש מהפיאסקו של מסע הצלב החמישי הוא קיבל את הנחלה והתואר של רוזן יפו ואשקלון ולאחר מכן, בשנת 1233 נישא למריה מקפריסין בתו של המלך הצלבני של האי הוגו הראשון. בשנת 1225 ויתר ז'אן דה בריין על שליטתו בממלכה הצלבנית - כעוצר בעבור בתו איזבל השנייה, מלכת ירושלים אך שינוי זה שהוציא מהמפה הפוליטית של ממלכת הצלבנית את פטרונו ומיטיבו לא שינה את מעמדו של גוטייה הרביעי שנשאר אחד מהברונים החשובים בממלכת ירושלים.
מסע הצלב של הברונים
מסע הצלב של הברונים יצא מאירופה לאחר מסע הצלב השישי ביוזמת האפיפיור גרגוריוס התשיעי. המסע כלל כ-1500 אצילים צרפתיים ובראשם תיבו הראשון משאמפן וברי שהיה גם מלך נאוורה על פי נישואין וידוע גם כתיבו מנאוורה - אדונו הפיאודלי של גוטייה הרביעי שנשא גם את תואר רוזן בריין. ביום ה-1 בספטמבר 1239 נחת הצבא הצלבני של מסע הצלב של הברונים בעכו וחנה מחוץ לחומות העיר. במחנה התנהלו דיונים לגבי המהלכים הצבאיים העתידיים ודרכי פעולה אפשריות. לאחר התייעצות עם הבכירים שבאצילי הצלבנים בארץ ישראל - ובהם גוטייה הרביעי - ראשי הכנסייה הלטינית המקומית וראשי המסדרים הצבאיים הוחלט לנוע דרומה ולבצר את אשקלון.
קרב בית חאנון
כבר בשלב התנועה דרומה התברר לאצילים המקומיים כי הם עומדים בפני עימות עם צבא מצרי גדול וייעצו שלא להיכנס לקרב שתוצאתו איננה ניצחון בטוח ולבצע נסיגה בדרך ממנה הגיע הצבא - שעדיין הייתה פתוחה. האבירים הצרפתיים גרסו כי יש להישאר ולהילחם בנימוק שנסיגה תותיר את החיילים הרגלים ללא הגנה ונתונים לרחמי הצבא המצרי. האבירים הצלבניים המקומיים בראשות גוטייה הרביעי מבריין ועימם הדוכס מבורגונדי רכבו צפונה לכוון אשקלון כשהם מבטיחים להזעיק תגבורת. כך נמלט גוטייה הרביעי מנפילה בשבי או מוות בתבוסה הקשה שהביאה להשמדת הצבא הצלבני בקרב בית חאנון.
מסע הצלב של ריצ'רד מקורנוול
מעמדו של גוטייה הרביעי התחזק עם התרחבות נחלתו כאשר ריצ'רד מקורנוול אחיו של מלך אנגליה הנרי השלישי שנחת בחופי עכו באוקטובר של 1240. ריצ'רד מקורנוול החל לבנות מחדש את ביצורי אשקלון שנהרסו עוד בידי צלאח א דין לאחר קרב קרני חיטין. שיקום ביצורי העיר היה איום לא מרומז, שהונח לפתחו של הסולטאן המצרי והביא את שליט מצרים לשולחן המשא ומתן. משא ומתן זה הביא עם סיומו נכסים טריטוריאליים לידי הצלבנים בכל הארץ הכלל והרחיב את תחומי הרוזנות של גוטייה הרביעי.
קרב הירביה
בתוקף מעמדו בממלכת ירושלים וכשליט של דרום ארץ ישראל עמד גוטייה הרביעי ולצידו פיליפ ממונפורט, ששימש כקונטאבל ממלכת ירושלים. בראש הצבא המאוחד של הצלבנים והנסיכים האיוביים של סוריה ועבר הירדן בקרב הירביה שנערך דרומית לאשקלון.
ביום 4 באוקטובר 1244 יצא הצבא הנוצרי המאוחד מעכו לכוון עזה. הצבא כלל את האבירים הארץ ישראליים וצבאות המסדרים הצבאיים. במועצת מלחמה באשקלון נפגשו הצלבנים עם הצבאות של שליט חומס אל מנסור - שייצג גם את שליט דמשק ושליט של עבר הירדן אלנאסר דאוד.
אל מנסור הציע לבצר את העמדות של הצבא המאוחד ולהמתין מתוך תקווה כי המצרים יאלצו לסגת משדה הקרב או לחלופין שהצבא המצרי יתקוף ראשון את קווי ההגנה וכשתישבר התקפתם יוכלו בני הברית לשבור את הצבא המצרי. הדעה הצלבנית, שגרסה כי יש להביא הכרעה בשדה הקרב הפתוח, היא שננקטה - ב-17 באוקטובר נפגשו הצבאות היריבים - בתוצאות קטסטרופליות שהביאו להשמדה מוחלטת של הצבא הצלבני. בספרו של יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל מציין ההיסטוריון כי הוא מעריך את מספר האבירים שנהרגו בקרב ב 2000 ואת מספר החיילים הרגלים שנהרגו ב 10,000. בספר מצוין כי מכלל האבירים 50 הצליחו להימלט משדה הקרב. ובהמשך מציין הכותב כי 100 לוחמים נוספים ברחו משדה הקרב עם פיליפ ממונפור בספר לא מצוין מספר הצלבנים שנלקחו בשבי. מתיה פריס מספר כי מספר אצילים צלבניים נפלו בשבי ובראשם מפקד הצבא וגוטייה הרביעי נפלו בשבי המצרים.
שבי ומוות
בני בריתם של המצרים בקרב הירביה - החואריזמים, נעו במהירות לאחר הקרב בניסיון לנצל את שבירת כוחם הצבאי של הצלבנים ולתפוס מבצרים צלבניים שנותרו ללא חיל מצב ראוי לשמו. הם הופיעו מול חומות יפו והציגו בפני מגיני העיר את גוטייה הרביעי מתוך תקווה כי הם יהיו מוכנים להחליף את אדון העיר בעיר עצמה. למרות העינויים שעבר מול החומות הורה גוטייה הרביעי לנתיניו שלא להיכנע וכך ניצלה העיר מכיבוש וככל הנראה מטבח כללי - אם לשפוט מגורל תושבי ירושלים שנכבשה זמן קצר לפני כן.
בהיותו חסר ערך כשבוי וללא תקווה לשחרור תמורת כופר נפש הועבר גוטייה הרביעי לידי המצרים. מועד העברה זו איננו ידוע אך אין ספק כי הוא היה בידי המצרים לפני תבוסת החואריזמים בשנת 1246 לצבאות האיוביים של דמשק. בכלא המצרי, נרצח גוטייה הרביעי על ידי שליחים של סוחרים מוסלמים שאת רכושם שדד בעבר - עיסוק נפוץ אצל אצילים צלבנים. הצלבן וההיסטוריון הצרפתי ז'אן דה ז'ואנוויל מספר כי הרוצחים היו שליחי הקדושה שנשלחו להעלות את גוטייה הרביעי לדרגת מרטיר - על רקע חייו הטרגיים ונכונותו להקרבה עצמית.
על פי גרסה אחרת נהרג גוטייה הרביעי בעת ריב על מהלך משחק שחמט מול אמיר מוסלמי - מצרי.
עם מותו עברה רוזנות יפו- אשקלון הצלבנית לשליטת ז'אן ד'איבלין - מבצרו איבלין - כיום יבנה היה מרכז של נחלה וסלית של הרוזנות.
משפחה
לגוטייה הרביעי ואשתו נולדו שלושה ילדים
מריטוקרטיה
מֶריטוקרטיה (מריאו בלטינית וקרטיה ביוונית) או שִׁלְטוֹן בַּעֲלֵי כִּשּׁוּרִים היא תפיסה פילוסופית־פוליטית־חברתית בה בעלי הכוח נבחרים או ממונים לתפקידם על בסיס יכולתם. התפיסה שוללת את הטענה כי בעלי הכוח נבחרים לפי עושרם, מעמדם החברתי, או בבחירה של ציבור האזרחים. בתחום השלטוני פוליטי, משמש המונח לציון מערכות שלטון בהן בחירתם של בעלי תפקידים מושפעת בעיקר מכישוריהם למלא את תפקידם. המונח נטבע ב־1958 על ידי מייקל יאנג בספרו "עליית המריטוקרטיה". יאנג טבע את המונח לגנאי, אך עם השנים זכה גם לפירוש בהקשר חיובי.
תמיכה
התומכים בשלטון מריטוקרטי גורסים כי רצוי וראוי לכונן שלטון של מומחים, כי מעמד ומשרות צריכים להימצא בידי אלו שנמצאו ראויים להחזיק בהם בהתאם להשכלתם וכישוריהם וכי שלטון בעלי הכישורים יבטיח חברה אידיאלית יותר. כך לדוגמה, אדם שלמד מקצוע ספציפי יעסוק בו, ולא אדם אחר שלא למד ואיננו בקיא בטיבי המקצוע.
התנגדות
המתנגדים לתפיסה מציינים כי האוחזים ברסן המינוי המריטוקרטי אינם ממונים כשלעצמם באופן מריטוקרטי אלא מחזיקים בכוח מתוקף היותם מכונני המריטוקרטיה. היכולת המוגבלת להגדיר "ראוי" או "מתאים" לתפקידים מסוימים, מצב העשוי לגרום למינויים של אנשים לתפקיד בהתאם לרשימת דרישות סף ביורוקרטיות וטכניות (לדוגמה, החזקה בתעודה או רישוי מסוים).
בחינוך
מטרתה של מדיניות חינוכית מריטוקרטית היא לקדם מצוינות, על ידי הקצאת משאבים רבים יותר לתלמידים בעלי יכולת אינטלקטואלית גבוהה ומוטיבציה רבה ללמידה והתפתחות. ברוח זו, מורים נוטים לעודד ולתגמל תלמידים שלהערכתם משקיעים מאמצים בלמידה.
קיימות שתי גישות להערכת מצוינות:
האופי השוויוני של מדיניות חינוכית זו בא לידי ביטוי בכך שהיא מתעלמת מהבדלים כמו מין, דת, גזע, לאום ומעמד כלכלי. אחת המתקפות החריפות ביותר על המריטוקרטיה החינוכית כסוג של "אחיזת עיניים" המובילה לשיעתוק מעמדי, הציע הפילוסוף הישראלי חן למפרט בספרו Meritocratic Education and Social Worthlessness אשר פורסם באנגליה ובארצות הברית בסוף 2012. על פי למפרט, רעיון המריטוקרטיה כאשר הוא מיושם במדיניות חינוכית, אינו אלא דרוויניזם חברתי בתחפושת של שוויון הזדמנויות.
הדוכסית
עלילה
ג'ורג'יינה (קירה נייטלי) היא בחורה צעירה הנישאת לדוכס עשיר ועתיר השפעה (רייף פיינס). לאחר שהדוכס מתאכזב מכך שהיא יולדת לו שתי בנות, היא נכנסת למערבולת של עצב, ומוצאת תנחומים בחברת בס פורסטר, אישה שבעלה בוגד בה ולא מאפשר לה לראות את שלושת בניה.
ג'ורג'יינה עוזרת לבס בכך שהיא מזמינה אותה לגור בביתה, אך מגלה שבס ובעלה מנהלים רומן. ג'ורג'יינה דורשת מהדוכס לגרש את בס אך הוא מסרב. ג'ורג'יינה הפגועה מוצאת תנחומים בזרועות אהוב נעוריה צ'ארלס גריי (דומיניק קופר), השואף להפוך לראש ממשלת אנגליה.
כל זה לא מביא את הדוכס לסלק את בס מביתו או להאיר פנים לג'ורג'יינה, והיא שוקעת ברומן עם גריי. כשהדוכס מגלה זאת הוא מכריח אותה להיפרד מעל גריי, ומאיים עליה שאחרת לא תראה את ילדיה, וכל שאיפותיו הפוליטיות של גריי ייחסמו. אז מגלה ג'ורג'יינה כי היא הרה מגריי, והדוכס מאלץ אותה למסור את התינוקת שנולדה לה למשפחתו של גריי.
מקורות היסטוריים
הסרט מבוסס על ספר ביוגרפי שכתבה הסופרת הבריטית-אמריקנית, אמנדה פורמן על ג'ורג'ינה קוונדיש, הדוכסית מדבונשייר.
מחוז רנדסבורג-אקרנפרדה
אודות המחוז
מחוז רנדסבורג-אקרנפרדה גובל במערב במחוז דיתמארשן, בצפון במחוז שלזוויג-פלנסבורג , בצפון-מזרח בחופי הים הבלטי, ממזרח בשטחי העיר קיל, במחוז פלן ובעיר נוימינסטר, ומדרום במחוז זגברג ובמחוז שטיינבורג. זהו המחוז היחיד שמכיל חלקים יבשתיים הן של שלזוויג והן של הולשטיין (מחוזות אחרים כוללים איים בלבד משלזוויג). חלק גדול מתעלת קיל עובר דרך המחוז.
המחוז נוסד באפריל 1970 כחלק מחלוקה מנהלית מחודשת שנערכה בשלזוויג-הולשטיין. הוא מורכב מן המחוזות-לשעבר הבאים:
חי
ראו גם
}}
אוליביה ניוטון-ג'ון
דיים אוליביה ניוטון-ג'ון (באנגלית: Dame Olivia Newton-John; 26 בספטמבר 1948 – 8 באוגוסט 2022) הייתה זמרת-יוצרת, שחקנית ופעילה חברתית בריטית-אוסטרלית, ממוצא יהודי. במהלך הקריירה זכתה בין היתר ב-4 פרסי גראמי והייתה גם מועמדת לפרס גלובוס הזהב. נוסף על כך, היא הייתה פעילה בנושאי איכות הסביבה ובהגברת המודעות לסרטן השד ועסקה גם ביזמות עסקית.
ילדות
ניוטון-ג’ון נולדה בקיימברידג' שבאנגליה. אמה, איירין בורן, הייתה בתו הבכורה של הפיזיקאי מקס בורן, זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1954, יהודי שהתנצר כלותרני אשר נמלט מגרמניה עם רעייתו (בעלת שורשים יהודיים אף היא) בשנת 1933, בה עלו הנאצים לשלטון. אביה, ברינלי ניוטון-ג'ון, יליד ויילס ובן למשפחה נוצרית, היה קצין ב-MI5 הבריטי, שנמנה עם המשתתפים בפרויקט פיצוח האניגמה והיה זה שעצר את רודולף הס עם צניחתו בסקוטלנד במאי 1941. לניוטון-ג’ון היו אח ואחות מבוגרים ממנה. לאחר מלחמת העולם השנייה מונה האב לפרופסור לגרמנית בשלוחת אוניברסיטת ניו סאות' ויילס בניוקאסל שבאוסטרליה. בשנת 1954, בהיותה בת חמש, עברה משפחתה למלבורן שבאוסטרליה, שם עמד אביה בראש אורמונד (Ormond) קולג' שבאוניברסיטת מלבורן עד 1958.
תחילת הקריירה
בגיל 15 הקימה ניוטון-ג’ון עם חברותיה לספסל הלימודים להקת בנות בשם Soul Four, וכעבור זמן לא רב החלה להשתתף בתוכניות טלוויזיה אוסטרליות שונות, כגון The Happy Show בערוץ HSV-7, כמו גם בתוכניות רדיו. בנוסף השתתפה בתחרות הכישרונות הטלוויזיונית Sing, Sing, Sing בהגשת ג'וני או'קיף (O'Keefe), ובמסגרתה ביצעה את השירים Anyone Who Had a Heart ו-Everything's Coming Up Roses. היא זכתה בתחרות ובפרס הראשון - נסיעה לאנגליה. בתחילה ביקשה שלא לממש את הפרס, אך אמהּ עודדה אותה לנסוע ולהרחיב את אופקיה.
ראשית שנות השבעים
ניוטון-ג’ון הוציאה את אלבומה הראשון, If Not For You, בשנת 1971. שיר הנושא, שנכתב על ידי בוב דילן, היה להיטה הבינלאומי הראשון והגיע למקום ה-25 במצעד של המגזין האמריקני בילבורד (להלן: המצעד האמריקני) ולמקום הראשון במצעד השירים העכשוויים למבוגרים בארצות הברית (להלן: AC). השיר הבא, Banks of the Ohio, נכנס לעשירייה המובילה באנגליה ובאוסטרליה, אך כשל בארצות הברית (מקום 94 במצעד, מקום 34 ב-AC). ניוטון-ג'ון נבחרה כזמרת הבריטית הטובה ביותר שנתיים ברציפות על ידי המגזין "רקורד מירור" (Record Mirror). היא הופיעה פעמים רבות בתוכנית הטלוויזיה השבועית של קליף ריצ'רד וכיכבה לצדו בסרט הטלוויזיה The Case. בארצות הברית נקלעה הקריירה שלה לקשיים לזמן מה, עד ליציאת השיר Let Me Be There בשנת 1973. השיר הגיע למקום השישי במצעד האמריקני, השביעי במצעד שירי הקאנטרי והשלישי ב-AC, וזיכה אותה בפרס גראמי לזמרת קאנטרי. בעקבות יציאתו ניצב גם האלבום Let Me Be There בראש טבלת המכירות של אלבומי הקאנטרי במשך שבועיים.
בשנת 1974 עברה ניוטון-ג’ון מחברת התקליטים PYE לחברת EMI והוציאה את אלבומה השלישי, Long Live Love. באותה שנה היא ייצגה את בריטניה בתחרות האירוויזיון בברייטון עם שיר הנושא של האלבום, שנבחר על ידי הקהל הבריטי, אך הגיע רק למקום הרביעי, למגינת לבה (להקת אבבא זכתה באותה התחרות עם השיר "ווטרלו"). הצלחתו של האלבום Let Me Be There במצעדי הקאנטרי הובילה אותה להוציא את אותו האלבום בארצות הברית עם שירי קאנטרי נוספים בשם If You Love Me, Let Me Know. שיר הנושא הגיע למקום חמישי במצעד האמריקני, מקום שני במצעד הקאנטרי ומקום שני ב-AC. הסינגל הבא מאותו אלבום, בלדה בשם I Honestly Love You, הפך לסימן ההיכר שלה: הוא ניצב בראש המצעד האמריקני במשך שבועיים רצופים ובראש ה-AC במשך שלושה שבועות רצופים. בעקבות הצלחת האלבום זכתה ניוטון-ג’ון בשני פרסי גראמי נוספים: תקליט השנה וזמרת הפופ של השנה. האלבום עצמו הגיע אף הוא לראש טבלת המכירות - הן של מוזיקת פופ והן של מוזיקת קאנטרי.
הצלחתה של ניוטון-ג’ון בשוק מוזיקת הקאנטרי גררה טענות מצד המבקרים, לפיהן זמרת זרה המבצעת שירי קאנטרי מתובלים בפופ אינה שייכת באמת לז'אנר של מוזיקת הקאנטרי. למרות זאת זכתה, בנוסף לפרסי גראמי, גם בתואר זמרת הקאנטרי של שנת 1974 מטעם ההתאחדות למוזיקת קאנטרי, וגברה על זמרות קאנטרי ידועות מאוד באותה העת דוגמת דולי פרטון, טניה טאקר (Tucker), לורטה לין, אן מוריי (Murray) ואחרות. ההסתייגות של אמני קאנטרי מזכייתה של "זרה" בתואר הנכסף הובילה להקמת איגוד מתחרה של אמני קאנטרי, אולם בסופו של דבר זכתה ניוטון-ג’ון להכרה מצד מרבית חברי הקהילה. את אלבומה 'Don't Stop Believin הקליטה בשנת 1976 באחד ממרכזי הקאנטרי האמריקניים - נאשוויל שבטנסי.
בהשראת הזמרת האוסטרלית הלן רדי, עזבה ניוטון-ג’ון את אנגליה ועברה לארצות הברית. אלבומה הבא, Have You Never Been Mellow, ניצב בראש טבלאות המכירות של תקליטי פופ ושל תקליטי קאנטרי בארצות הברית. מתוך האלבום יצאו לרדיו שני סינגלים: שיר הנושא של האלבום (מקום ראשון במצעד הפופ האמריקני, שלישי במצעד הקאנטרי וראשון ב-AC), והשיר Please Mr. Please (מקום שלישי במצעד הפופ האמריקני, חמישי במצעד הקאנטרי וראשון ב-AC). הקריירה של ניוטון-ג’ון דעכה מעט עם צאת אלבומה הבא Clearly Love. הרצף של חמישה סינגלים בעשירייה הפותחת של המצעד האמריקני נקטע עם הסינגל הראשון מן האלבום, Something Better To Do, אשר הגיע למקום ה-13 בלבד במצעד האמריקני (19 במצעד הקאנטרי ומקום ראשון ב-AC). למרות הצלחתה היחסית במצעדי הקאנטרי (להלן) וזכייה בתקליטי זהב, היא לא שבה אל העשירייה הפותחת במצעד האמריקני עד לשנת 1978.
גריז וסוף שנות השבעים
הקריירה של ניוטון-ג’ון נסקה לאחר שכיכבה בשנת 1978 בגרסה הקולנועית של המחזמר "גריז", שהועלה קודם לכן על בימות ברודוויי. התפקיד הנשי הראשי (סנדי) הוצע לה לאחר פגישה מקרית עם המפיק אלן קאר בארוחת ערב בביתה של הלן רדי בלוס אנג'לס. אולם בעקבות כישלון הלהקה Tomorrow ולאור חששה מאי-התאמתה לתפקיד של בוגרת בית ספר תיכון (בעת הצילומים הייתה בת 29), התעקשה לעבור מבחן בד עם הכוכב השני של הסרט, ג'ון טרבולטה. הכימיה בין השניים הייתה ברורה ומיידית, וניוטון-ג’ון הסכימה להשתתף בסרט. כדי להתמודד עם מבטאה האוסטרלי שונתה הביוגרפיה של הדמות הנשית הראשית מזו של נערה אמריקנית למהגרת אוסטרלית. הסרט היה ההצלחה הקופתית הגדולה ביותר בקולנוע בשנת 1978 ונותר פופולרי עד כדי כך שהופץ לבתי קולנוע בשנית בשנת 1998, עשרים שנה לאחר יציאתו הראשונה לאקרנים.
הטרנספורמציה שעברה על דמותה של ניוטון-ג’ון בסרט (סנדי), מנערה טובה למרדנית, עברה גם על הקריירה המוזיקלית שלה. בנובמבר 1978 היא הוציאה את האלבום Totally Hot, שעל עטיפתו הופיעה תמונתה בבגדי עור שחורים, והיה אלבום הסולו הראשון שלה שנכנס לעשירייה הפותחת (במקום השביעי) מאז "Have You Never Been Mellow". הסינגלים שיצאו מתוך האלבום (A Little More Love, Deeper Than The Night, Totally Hot) ייצגו מוזיקה אגרסיבית וקופצנית יותר והצליחו בעיקר במצעד הפופ. אף על פי שבאלבום אין מאפייני קאנטרי ברורים, הוא הגיע למקום הרביעי בטבלת הקאנטרי. השיר Dancin' Round And Round הצליח יותר במצעד הקאנטרי (מקום 29, מקום 82 במצעד הפופ, ו-25 ב-AC), אך היה הסינגל המדורג האחרון של ניוטון-ג’ון במצעד זה.
שנות השמונים
את שנת 1980 החלה בדואט I Can't Help It עם אנדי גיב (מקום 12 במצעד הפופ, 8 ב-AC) מאלבומו של גיב After Dark. בהמשך אותה השנה השתתפה בסרטה הראשון מאז גריז - הסרט המוזיקלי "זאנאדו" (Xanadu; לעיתים נכתב "קסנדו") עם ג'ין קלי ומייקל בק (Beck). הסרט זכה לביקורות קטלניות ובקושי החזיר את ההשקעה הכספית (22 מיליון דולר בקופות ארה"ב מתקציב של 20 מיליון דולר), והפסקול שלו (תמונה משמאל) הגיע למעמד של אלבום פלטינה כפול. חמישה סינגלים מן האלבום הגיעו ל-20 המקומות הראשונים במצעד האמריקני. העיקריים שבהם הם השיר Magic (מקום ראשון במצעד הפופ ומקום ראשון ב-AC); הדואט Suddenly עם קליף ריצ'רד (מקום 20 במצעד הפופ, 4 ב-AC); שיר הנושא של האלבום והסרט יחד עם ELO (מקום 8 במצעד הפופ, 2 ב-AC). הסרט היה מועמד לשישה פרסי פטל הזהב וביניהם הסרט הגרוע ביותר והשחקנית הגרועה ביותר וזאת בשנה הראשונה שבה נערך הטקס. במאי הסרט, רוברט גרינוולד, זכה בפרס הראשון שהוענק לבמאי הגרוע ביותר. הסרט נחשב מאז לסרט פולחן ושימש בסיס למחזמר מצליח שעלה על בימות ברודוויי בשנת 2007, והיה מועמד לפרס טוני בשנת 2008. בשנה שלאחר מכן זכתה לכוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד כאות הוקרה על פועלה.
בשנת 1981 הוציאה את אלבום האולפן המצליח ביותר שלה עד היום - Physical - אלבום פלטינה כפול. שיר הנושא שהה עשרה שבועות במקום הראשון במצעד, ובכך השווה את שיא השהייה בראש המצעד של זמרת (השיא היה שייך לדבי בון ולשיר "You Light Up My Life"). הסינגל עצמו הגיע למעמד פלטינה ודורג כלהיט הגדול ביותר של העשור על ידי המגזין בילבורד. הסינגל שהה עשרה שבועות במקום הראשון במצעד האמריקאי החל מ-21 בנובמבר 1981. אף שיר אחר לא שהה מספר זהה או רב יותר של שבועות במקום הראשון במצעד שם באותו עשור. האלבום הניב עוד שני סינגלים: Make A Move On Me (מקום 5 במצעד הפופ, 6 ב-AC) ו-Landslide (מקום 52 במצעד הפופ). כדי להצניע את הטון ה"מזמין" של שיר הנושא צילמה ניוטון-ג’ון וידאו קליפ המתאר פעילות בחדר כושר, והשיר הפך למעין "המנון" של הפעילות האירובית.
ניוטון-ג’ון הייתה חלוצה בתחום המתפתח של וידאו מוזיקלי כשצילמה אלבום וידאו מקביל לאלבום האודיו ובו קליפים לכל שירי האלבום ולשלושה משיריה הוותיקים יותר. אלבום הווידאו זיכה אותה בפרס גראמי רביעי, שודר ברשת ABC בשעת צפיית שיא ודורג בין 10 התוכניות הנצפות ביותר במדד נילסן. בעקבות הצלחת האלבום יצאה ניוטון-ג’ון לסיבוב הופעות בינלאומי והוציאה אלבום אוסף שני שהיה אף הוא אלבום פלטינה כפול. שני סינגלים מתוך האלבום זכו להצלחה יחסית: Heart Attack (מקום 3 במצעד הפופ) ו-Tied Up (מקום 38 במצעד הפופ). סיבוב ההופעות צולם לתוכנית מיוחדת ששודרה ברשת HBO בשנת 1983. הווידאו המבוסס על התוכנית הקנה לניוטון-ג’ון מועמדות נוספת לגראמי.
בשנת 1983 שיתפה פעולה פעם נוספת עם ג'ון טרבולטה בסרט Two of a Kind. הסרט נחל כישלון בקופות, אך הפסקול הצליח מאוד (אלבום פלטינה) והניב שלושה סינגלים מצליחים יחסית: Twist Of Fate (מקום 5 במצעד הפופ), Livin' In Desperate Times (מקום 31 במצעד הפופ) והדואט עם טרבולטה Take A Chance (מקום 3 ב-AC). ניוטון-ג’ון הוציאה אוסף וידאו נוסף בשם Twist Of Fate ובו וידאו קליפים לארבעה משירי הפסקול ולשני שירים חדשים מהאלבום Olivia's Greatest Hits Vol. 2. באותה שנה פתחה עם פאט פראר את החנות Koala Blue, שנועדה לשמש לממכר מוצרי ייבוא מאוסטרליה, אך התפתחה לבסוף לרשת בגדי נשים. בתחילת הדרך הרשת הצליחה, אולם בשנת 1992 היא פשטה רגל.
בשנת 1987 השתתפה ג'ון בתשדירי השירות "אמור רק לא" יחד עם ננסי רייגן, כחלק מהמלחמה בסמים.
בשנת 1988, לאחר הפוגה של שלוש שנים שבהן גידלה את בתה, הוציאה ניוטון-ג’ון את האלבום The Rumour. האלבום נכשל למרות קידומו בתוכנית מיוחדת של ערוץ הטלוויזיה HBO, ואף שהסינגל הראשון מתוכו - שיר הנושא - נכתב והופק על ידי אלטון ג'ון. הסינגל הגיע אך ורק למקום ה-62 במצעד הפופ (33 ב-AC) והאלבום - למקום ה-67. הסינגל השני מתוך האלבום, Can't We Talk It Over In Bed, לא נכנס למצעדים כלל. לעומת זאת, השיר חודש בשנה שלאחר מכן על ידי גרייסון היו (Grayson Hugh) והגיע למקום ה-19 במצעד הפופ. בשנת 1989 הוציאה ניוטון-ג’ון את האלבום Warm and Tender שבו שירי ערש ושירי ילדים. גם אלבום זה נכשל והגיע רק למקום ה-124 בטבלת המכירות.