cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לינדון ג'ונסון
1968
באפריל, הצליח ג'ונסון לפתוח בשיחות שלום בפריז, והדיונים בנושא החלו במאי. הדיונים לא הצליחו להביא תוצאות משמעותיות והוחלט על דיונים פרטיים יותר. כעבור חודשיים נחשף שגם הדיונים הללו לא הביאו תוצאות. למרות המלצות להפסיק את ההפצצות כדי להוביל לדיונים פורים יותר, סירב ג'ונסון באוגוסט. באוקטובר, כשהצדדים התקרבו לקראת הסכם לגבי הפסקת ההפצצות, שכנע המועמד הרפובליקני ריצ'רד ניקסון את כוחות דרום וייטנאם שהוא יספק להם תנאים טובים יותר, כדי למנוע הסכם עד לאחר הבחירות. לאחר מערכת הבחירות, מטרתו המרכזית של ג'ונסון הייתה לגרום לסייגון להצטרף אל שיחות השלום בפריז. באופן אירוני, כוחות דרום וייטנאם חזרו לדיונים רק לאחר שניקסון שכנע אותם. הם המשיכו להתווכח על עניינים סמליים עד לכניסתו של ניקסון לתפקיד.
רבים טענו שהערכת השפעתה של המלחמה על האהדה כלפי ג'ונסון הייתה מוגזמת. המלחמה לא הייתה אהודה והובילה לפילוג במפלגה הדמוקרטית. המפלגה הרפובליקנית לא הייתה מקשה אחת, וניקסון זכה לתמיכת שני הפלגים שלה כשהבטיח להקטין את מספר החיילים ולסיים את העימות.
בשיחה עם רוברט מקנמארה, קילל ג'ונסון את מלחמת וייטנאם ויצא נגד "חבורת הקומוניסטים" שמנהלת את הניו יורק טיימס בנוגע לכתבותיהם נגד המלחמה. הוא טען שהמלחמה הייתה דרך לחסל אותו: כיוון שהתערב במלחמה, הוא איבד את כל תוכניות החברה הגדולה מבית. אולם אם לא היה מתערב והיה נותן לקומוניסטים להשתלט על דרום וייטנאם, היה נתפס כפחדן ופוגע בהשפעה האמריקנית בעולם.
מכירת נשק
הקונגרס חוקק באוקטובר 1968 חוק שתמך במדיניות הממשל בנושאי בקרת נשק. החוק חייב את ארצות הברית לעולם חופשי מסכנות הנשק והקים ועדה שפיקחה על מכירת הנשק האמריקני.
יחסיו עם ישראל
ג'ונסון היה הנשיא האמריקאי הראשון שחתם עם ישראל על מזכר הבנות ובה הודגשה מחויבותה של ארצות הברית לביטחונה של ישראל וישראל הסכימה כי לא תהיה הראשונה שתכניס נשק גרעיני למזרח התיכון.
ביוני 1967, המתחים בין ישראל ומדינות ערב השכנות לה הובילו למלחמת ששת הימים. במהלך ראיון ב-1993, ציין מזכיר ההגנה בממשלו של ג'ונסון, רוברט מקנמארה, כי נושאת מטוסים מהצי השישי של ארצות הברית נשלחה לכיוון מזרח הים התיכון על מנת לעזור לישראל במלחמה. עם תקיפתה של ישראל במצרים, חשש הממשל האמריקאי כי הסורים, בעזרתם של הרוסים, יתקיפו את ישראל. הרוסים הגיבו לצעד זה בתוקפנות, ואמרו לממשל בקו ישיר ממוסקבה כי "אם אתם רוצים מלחמה, תקבלו מלחמה". ברית המועצות תמכה במשך כל המלחמה בבנות בריתה הערביות, וכן חימשה אותם והציבה את כוחותיה הימיים במזרח הים התיכון. במהלך המלחמה הופעל לראשונה הקו החם מוסקבה-וושינגטון. המלחמה הסתיימה בניצחון ישראלי מהיר.
לאחר המלחמה לא כפה ג'ונסון על ישראל, כדווייט אייזנהאואר בזמנו, נסיגה מהשטחים שכבשה, אם כי הבהיר שיהיה צורך לסגת מחלק מהם בעתיד, וכן תמך בהחלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם. הוא גם אישר את מכירת מטוסי הסקייהוק שהגיעו לישראל לראשונה בסוף 1967, וכן את מטוסי הפנטום ב-1969.
התערבות ברפובליקה הדומיניקנית
בתחילת 1965, שלח ג'ונסון את חיל הנחתים אל הרפובליקה הדומיניקנית כדי להגן על השגרירות ולהגיב לאיום קומוניסטי במלחמת האזרחים באזור. באותו האביב הצדדים הגיעו להסכם. המשבר חיזק את תפיסתו של ג'ונסון שעליו לשכנע את תומכיו ויריביו מבית ומחוץ שיש לו דרך להתמודד מול הקומוניסטים בווייטנאם.
ביקורים בינלאומיים
ג'ונסון נסע מחוץ לארצות הברית אחת עשרה פעמים לעשרים מדינות במהלך כהונתו. הוא טס 523,000 מיילים על אייר פורס 1 בתפקידו. אחת מהנסיעות הבולטות שלו הייתה לפני חג המולד ב-1967. הוא החל את נסיעתו כשנסע לאזכרה לראש ממשלת אוסטרליה, הרולד הולט, שנעלם במהלך שחייה ונחשב שטבע. הבית הלבן לא חשף זאת בפני הציבור. ג'ונסון נסע 26,959 מיילים ב-4.7 ימים. המטוס חצה את קו המשווה פעמיים, עצר בבסיס בקליפורניה, ואז בהונולולו, פאגו פאגו, קנברה, מלבורן, וייטנאם, קאראצ'י ורומא.
בחירות אמצע הכהונה של 1966
בבחירות אמצע הכהונה של 1966, איבדו הדמוקרטים ארבעים ושבעה מושבים בבית הנבחרים לרפובליקנים, ועוד שלושה בסנאט. למרות ההפסדים, נותרו הדמוקרטים הרוב בקונגרס. הרפובליקנים התמקדו בנושאי החוק והסדר לאחר המהומות בערים הגדולות, במלחמת וייטנאם, ובכלכלה, כשהם מזהירים מפני העלייה באינפלציה והעלייה בגירעון. ההפסדים פגעו בעיקר בליברלים של המפלגה, ומנעו מג'ונסון להעביר חוקים בקונגרס. הבחירות סייעו לשיקומה של המפלגה הרפובליקנית לאחר ההפסדים ב-1964.
בחירות 1968
לפי התיקון ה-22 לחוקה (אשר מטילה מגבלת כהונה לנשיא ארצות הברית ומאפשרת לו לכהן רק שתי קדנציות), היה כשיר ג'ונסון להתמודד לכהונה שנייה ומלאה, עקב בחירתו לנשיאות פעם אחת והעובדה ששירת פחות משנתיים לאחר מינויו לתפקיד. אולם ב-1966, החלה העיתונות לבקר את ג'ונסון, בטענה שיש פער בין הצהרותיו לבין המצב האמיתי בווייטנאם. חברי מפלגה הזהירו את ג'ונסון מהפסדים גדולים במדינות, עקב ביקורת על וייטנאם, מיסוי גבוה, מתיחות גזעית וחוסר תמיכה בתוכניותיו של ג'ונסון. עם זאת, בינואר 1967 היו לג'ונסון כמה יתרונות: השכר היה בשיא של כל הזמנים, האבטלה הייתה בשפל של שלוש עשרה שנים, והרווחים היו גדולים ביותר. עם זאת, הייתה דאגה בשל עלייה באינפלציה ובשיעורי הריבית. ג'ונסון ביקש להגדיל את מס ההכנסה בשישה אחוזים באופן זמני כדי לכסות את הגירעון. שיעור האהדה כלפיו נותר פחות מחמישים אחוזים. בינואר 1967, מספר תומכיו הגדולים ירד מעשרים וחמישה אחוזים לשישה עשר בלבד. בסקרים, נראה היה שהרפובליקני ג'ורג' רומני משתווה אליו. ג'ונסון קישר בין אישיותו השתלטנית לבין חוסר האהדה כלפיו. הוא טען שהעיתונות והליברלים פגעו בו.
למרות ההתנגדות הגוברת לג'ונסון בעקבות מדיניותו בווייטנאם, אף מועמד דמוקרטי בכיר לא היה מוכן לרוץ נגד נשיא מכהן מהמפלגה שלו. אפילו רוברט קנדי, אחד ממבקריו הגדולים של ג'ונסון עם תמיכה ענפה במפלגה, סירב בתחילה לרוץ נגדו. עם זאת, בתחילת 1968, החל ג'ונסון לאבד את התמיכה במפלגתו, שהתפלגה לארבעה פלגים. הפלג הראשון הכיל את ג'ונסון והאמפרי, איגודי העובדים ומנהיגי המפלגה. הפלג השני הכיל את מתנגדי המלחמה, בהנהגת הסנאטור יוג'ין מקארתי ממינסוטה, שרץ כמועמד אנטי-מלחמתי בפריימריז בניו המפשייר, במטרה להטות את דעת המפלגה הדמוקרטית נגד המלחמה. הוא הפתיע כשהגיע למקום השני, צמוד לג'ונסון. הפלג השלישי כלל שחורים, קתולים והיספנים, שתמכו ברוברט קנדי, שנכנס למירוץ לאחר הבחירות בניו המפשייר. הקבוצה הרביעית כללה את הדרומיים הלבנים, בהנהגת ג'ורג' וולאס. כיוון שמלחמת וייטנאם פיצלה את המפלגה, וג'ונסון סימל בעיני דמוקרטים ליברלים רבים את המלחמה, הוא הגיע למסקנה שלא יוכל לזכות במועמדות ללא מאבק קשה, שעלול אף לסכן את בריאותו. ג'ונסון הבין שגם לא יוכל לנצח במלחמה. ב-31 במרץ 1968, לאחר הבחירות בניו המפשייר וכניסתו של רוברט קנדי למרוץ, הכריז הנשיא ג'ונסון לאומה בנאום מצולם כי הוא מפסיק את כל ההפצצות בצפון וייטנאם לטובת שיחות שלום. בסוף הנאום, לאחר שאמר שהמדינה צריכה להתמודד עם אתגרים עצומים, הצהיר כי לא ינסה להיבחר ולא יקבל את מועמדות מפלגתו לעוד כהונה כנשיא.
למחרת היום, עלה שיעור התומכים בג'ונסון מ-36% ל-49%. סגנו יוברט האמפרי נכנס למירוץ במקומו. רבים דנו בנוגע להחלטתו של ג'ונסון. רבים טענו שג'ונסון רצה לעזוב את תפקידו בגלל המצב הקשה. אחרים טענו שהוא לא הבין את עוצמת ההתנגדות כלפיו במפלגתו, וזלזל בכוחם של מתנגדיו. אחרים אמרו שג'ונסון הבין שהיה צורך בעזיבתו כדי לתת למדינה להחלים. בנוסף, הוא השיג את רוב מטרותיו בתחומי הפנים, ובריאותו הייתה במצב רע. אשתו לחצה על פרישתו.
לאחר ההתנקשות ברוברט קנדי ביוני, נבחר האמפרי בוועידה הדמוקרטית של 1968. גם בחירתו של האמפרי, שלא אסף צירים בפריימריז כלל, בכנס הדמוקרטי בשיקגו באותה שנה גררה אלימות משטרתית עקב אירועי מחאה שפיצלו את המפלגה והקשו עליה להתאחד בבחירות הכלליות. ג'ונסון רצה שנלסון רוקפלר יהיה המועמד בבחירות מטעם הרפובליקנים, אולם ריצ'רד ניקסון היה מי שנבחר. לאחר הוועידה, חשפו סקרים שהאמפרי מפגר אחרי ניקסון בעשרים אחוזים. ג'ונסון האמין שיוכל לסיים את המלחמה לפני הבחירות, וכך האמפרי יוכל לנצח. לאחר נאומו של האמפרי ב-30 בספטמבר, בו קרא להפסקת ההפצצות בצפון וייטנאם, הוא החל לצבור תמיכה. במה שתואר כהפתעה, הורה הנשיא ג'ונסון ב-31 באוקטובר להשלים נסיגה מלאה של כל הכוחות האמריקאים מצפון וייטנאם, עד לא יאחר מ-1 בנובמבר, כאשר הממשלה בהאנוי תהיה מוכנה להיכנס למשא ומתן בשיחות השלום בפריז. הודעתו עזרה להאמפרי בסקרים, אך בסופו של דבר גבר עליו סגן הנשיא לשעבר, ריצ'רד ניקסון, במרוץ צמוד. ניקסון זכה לתמיכת הלבנים מהדרום והצפוניים ממעמד הפועלים. וולאס, בתורו, רץ במסגרת המפלגה העצמאית, והשיג 13.5% מהקולות וארבעים ושישה אלקטורים. הדמוקרטים שמרו על שליטה בקונגרס, ובעוד שניקסון ביקש לבצע מדיניות חדשה בווייטנאם, הוא נמנע מלהתבטא נגד תוכניות הפנים של ג'ונסון.
לאחר הנשיאות
לאחר שסיים את כהונתו בינואר 1969, חזר ג'ונסון לחוותו שבסטונוול, טקסס, יחד עם עוזרו וכותב נאומיו, הארי מידלטון, שכתב שני ספרים עם ג'ונסון, בהם ספר המלווה את תקופת נשיאותו שפורסם ב-1971, הנקרא "The Vantage Point: Perspectives of the Presidency 1963–1969". כאשר מאמצי הנשיא קנדי ושלו הניבו פרי, נכח ג'ונסון בטקס שיגור אפולו 11 לירח ביולי 1969. ב-1971 נפתחה הספרייה לזכרו באוניברסיטת טקסס,. הוא תרם את החווה שלו בצוואתו לציבור לצורך הקמת מוזיאון היסטורי.
ג'ונסון העביר ביקורת חיובית על מדיניות החוץ של ממשיכו בתפקיד, ריצ'רד ניקסון, אך סייג זאת באומרו כי ניקסון נלחץ להשיב את כוחות הצבא מווייטנאם בחיפזון, טרם יכולתם של הדרום וייטנאמים להגן על עצמם. הוא שב והזהיר מנפילתה של דרום וייטנאם לידי השלטון הקומוניסטי בצפון.
הוא תמך במועמדותו הלא מוצלחת של הסנאטור ג'ורג' מקגוורן בבחירות לנשיאות ב-1972, על אף שמקגוורן היה ביקורתי מאוד כלפי מדיניות החוץ של ג'ונסון. עם זאת, התנגד עקרונית ג'ונסון למינוי של מקגוורן למועמד הדמוקרטי. "ניקסון יכול להיות מובס רק אם הדמוקרטים לא יפנו שמאלה מדי", התעקש. הוא חש כי אדמונד מאסקי היה יכול להיות מועמד טוב ולגבור על ניקסון. אף על פי כן, סירב לנסות לסקל את מינוי של מקגוורן כי חש שחוסר הפופולריות שלו במפלגתו שלו רק תעזור להלה. בן טיפוחיו הפוליטי, ג'ון קונלי, שירת כמזכיר האוצר של ניקסון ולאחר מכן התפטר כדי להוביל קבוצת דמוקרטים תומכי ניקסון. הייתה זאת הפעם הראשונה בה היו משני צדדים שונים במערכות בחירות.
לאחר נשיאותו חווה ג'ונסון מספר אירועים בריאותיים, ובפרט התקפי לב חוזרים ונשנים, בהם תעוקת לב. הוא גם חווה כאבים בקיבה, שזוהו על ידי רופאיו כדיברטיקולוזיס. בינואר 1969, שעה שהוא נמצא במטוס בדרכו חזרה לטקסס לאחר השבעתו של ניקסון, שב לעשן ג'ונסון לאחר 15 שנים שלא עשה כן, מאז התקף הלב שחווה ב-1955. הוא חזר לעשן בתדירות גבוהה. בהמשך מצבו הלך והחמיר, והוא נאלץ ללכת להתייעצויות רפואיות ביוסטון. רופאו האישי, מייקל דבאקי, גילה כי על אף שעורקי הלב של ג'ונסון חוו פגיעה קריטית, מצבו הכללי של לבו היה כה ירוד, כך שאפילו ניתוח מעקפים עלול להוביל לסיבוכים הרי אסון.
מותו
לאחר שמצבו הבריאותי הוגדר כסופני, שב ג'ונסון לחוותו שבטקסס. בעת הזמן המשוער 15:39 לפי שעון טקסס, הזעיק ג'ונסון את מאבטחיו מהשירות החשאי בשל כאבים בחזה. הסוכנים אצו לחדרו, שם מצאו אותו ללא יכולת תגובה כשהטלפון בו השתמש עדיין בידו. משם הוטס לסן אנטוניו לבית החולים, וכשהגיע הוכרז על מותו. ג'ונסון מת בגיל 64, והתגלה כי זה כתוצאה מאוטם שריר הלב.
מותו של ג'ונסון היה מותו השני של נשיא ארצות הברית בטווח של חודשים אחדים. הנשיא הארי טרומן מת רק פחות מחודש קודם לכן, ב-26 בדצמבר 1972. לאחר מותם הצמוד לא היו באותה עת לארצות הברית נשיאים לשעבר הנמצאים בחיים. הייתה זאת הפעם הראשונה מאז מותו של קלווין קולידג' לקראת סיום כהונתו של הרברט הובר ב-1933.
הלווייתו נערכה בכנסייה וושינגטון די. סי., ובין משתתפיה נמנו הנשיא המכהן, ריצ'רד ניקסון, וראש ממשלת יפן בעת כהונתו של ג'ונסון, אייסאקו סאטו. הוא נטמן בבית הקברות המשפחתי שלו בסטונוול שבטקסס, שחלק מהפארק הלאומי ההיסטורי של ג'ונסון. הוא מת ימים ספורים לאחר השבעתו של ניקסון לכהונה שנייה. לאחר מותו הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית. מרכז החלל ג'ונסון נקרא על שמו.
מורשת והערכה
נשיאותו של ג'ונסון הותירה חותם עמוק על המדינה, בדמותם של מדיקר, תוכניות נגד עוני, הגנה על הסביבה, מימון לחינוך ותוכניות ממשלתיות אחרות. חוקי זכויות האזרח שהעביר זכו לשבחים על הסרת המחסומים לקראת שוויון גזעי. היסטוריונים רבים מדרגים אותו כנשיא טוב. הבנתו את הקונגרס אפשרה לו להעביר חקיקה רבה. הוא הסתייע ברוב הגדול של מפלגתו בקונגרס ובציבור שהיה מוכן לקבל תוכניות ממשלתיות, אולם הקואליציה השמרנית של הדמוקרטים הדרומיים והרפובליקנים התנגדה לו, וחסמה כמה מתוכניותיו. בנוסף, כמה מתוכניותיו בוטלו. מדיניותו בווייטנאם נחשבת לכישלון, ובנוסף פוגעת במוניטין שלו. בנוסף, קואליציית הניו דיל התפרקה בתקופת ג'ונסון. לאחר עזיבתו את התפקיד, ניצחו הרפובליקנים בחמש מתוך שש מערכות בחירות, ורונלד רייגן ביטל תוכניות רבות שלו, אם כי השאיר חלק מהן על כנן.
ג'ונסון היה עובד ברצף 18–20 שעות. נחשב לאחד ממנהיגי הרוב החזקים ביותר בסנאט. הכיר כל סנאטור באופן אישי וידע כיצד לתמרן אותם.
ג'ונסון אהב להציג את המאפיינים הטקסניים שלו בציבור, ולבש כובעי בוקרים. שירות הפארקים הלאומי ממשיך להפעיל את החווה שלו.
ג'ונסון היה נוצרי אדוק, והתייחס לנושאי חוץ ופנים, כמו גם לנושאים גזעיים וחברתיים, מבחינה מוסרית.
ג'אד אפאטאו
ג'אד אפאטאו (באנגלית: Judd Apatow; נולד ב-6 בדצמבר 1967) הוא מפיק, במאי ותסריטאי קולנוע יהודי-אמריקני, הידוע ביצירת קומדיות מצליחות מבחינה מסחרית. בין הסרטים שיצר: "והרי החדשות", "בתול בן 40", "לילות טלדגה: הבלדה על ריקי בובי", "הדייט שתקע אותי", "סופרבאד - חרמן על הזמן", "קח את זה כמו גבר" ו"אל תתעסקו עם הזוהן", כולם להיטי קופה בארצות הברית. אפאטאו הוא המייסד של "הפקות אפאטאו", חברת הפקות שיצרה גם להיטי טלוויזיה בארצות הברית.
קורות חיים
אפאטאו נולד בניו יורק למשפחה יהודית. יש לו אח גדול בשם רוברט ואחות צעירה בשם מיה. הוריו התגרשו כשהיה בן 12 והוא עבר לגור עם סבו וסבתו. לאחר מכן עבר להתגורר עם אביו וביקר את אימו רק בסופי שבוע. כנער, היה אפאטאו אובססיבי לתחום הקומדיה וגיבור ילדותו היה סטיב מרטין. בתיכון, הנחה אפאטאו תוכנית רדיו הומוריסטית אשר נקראה "קלאב קומדי". אימו עבדה במועדון סטנד-אפ, ובזכותה אפאטאו פגש וראיין ידוענים כמו: סטיב אלן והווארד סטרן.
ב-1996, שימש כתסריטאי ללא קרדיט בסרט "איש הכבלים". הוא ציפה להצלחה רבה של הסרט, אך הסרט זכה להצלחה בינונית ולביקורות שליליות. ב-1997, הוא שימש כתסריטאי ללא קרדיט בסרט "שקרן שקרן" בכיכובו של ג'ים קארי ושנה מאוחר יותר כתב ללא קרדיט לסרט "זמר החתונות" בכיכובו של אדם סנדלר. בין השנים 1999 – 2000 הוא עבד כמפיק בסדרות "פריקים וגיקים" ו"Underclared". שתי הסדרות זכו לביקורות חיוביות אך ירדו מהמסך לאחר עונה אחת עקב רייטינג נמוך.
ב-2003 כתב ללא קרדיט לסרט ברוס הגדול מכולם, וב-2004 הפיק אפאטאו את הסרט "והרי החדשות". ב-2005, הוא ביים את הסרט "בתול בן 40". הסרט זכה להצלחה גדולה מהצפוי. ב-2007, הוא הפיק וביים את הסרט "הדייט שתקע אותי". באותה שנה לקח חלק בהפקת הסרט "הולך חזק: סיפורו של דיואי קוקס" בכיכובו של ג'ון סי. ריילי. בשנת 2009 יצא הסרט "אנשים מצחיקים", אותו כתב, הפיק וביים. בשנת 2012 יצא הסרט בבימויו "הכל יחסים", בכיכובה של אשתו לזלי מאן. בשנת 2015 יצא הסרט "אסון מהלך", בכיכובה של איימי שומר ועל פי תסריט שכתבה, אשר הפך לסרט הראשון שאפאטאו ביים אך לא כתב.
בשנת 2016 עלתה באתר נטפליקס העונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "Love" ("אהבה"), אותה אפאטאו יצר והפיק. באותה שנה לקח חלק בהפקת הסרט "החופשה הגדולה של פי ווי הרמן" מבית נטפליקס.
אפאטאו גם הפיק את סדרת הטלוויזיה המוערכת "בנות", אשר יצרה לינה דנהאם ושודרה ברשת הכבלים HBO.
בשנת 2017 עלה לאקרנים הסרט "חולי אהבה" ("The Big Sick"), אותו הפיק ואשר זכה להצלחה קופתית וביקורתית. באותה שנה עלתה ברשת HBO הסדרה "קראשינג" (או "נופל וקם"), בכיכובו של הקומיקאי פיט הולמס ואשר מבוססת בחופשיות על חייו. אפאטאו נמנה עם מפיקי הסדרה. עוד באותה שנה, אפאטאו כיכב בספיישל הסטנדאפ הראשון שלו, "ג'אד אפאטאו: השיבה", אשר עלה לשירות נטפליקס, והפיק עם ויין פדרמן.
בשנת 2018 שודר ברשת HBO הסרט התיעודי בבימויו, "יומני הזן של גארי שנדלינג", אודות חייו ועבודתו של חברו הקרוב ושותפו, הקומיקאי גארי שנדלינג. הסרט בן שני החלקים שודר במלאת שנתיים למותו של שנדלינג.
באפריל 2022 יצא לספק שירותי הסטרימינג נטפליקס סרטו החדש "הקפסולה" בהשתתפותם של קארן גילאן, מריה בקלובה ודייוויד דוכובני.
אפאטאו נשוי לשחקנית לזלי מאן אשר אותה פגש על הסט של "איש הכבלים". לזוג שתי בנות, והם מתגוררים בלוס אנג'לס. לזוג שתי בנות שגילמו את בנותיה גם על המסך הגדול בסרטים "הדייט שתקע אותי", "אנשים מצחיקים" ו"הכל יחסים", השחקניות מוד אפאטאו ואייריס אפאטו.
חבורת אפאטאו
עם השנים בסרטיו של אפאטאו משחקים לרוב אותם שחקנים שמכונים "חבורת אפאטאו". השחקנים הבולטים בחבורת אפאטאו המשחקים לרוב בסרטים שאפאטאו ביים, כתב או הפיק הם: אדם סנדלר, ביל היידר, ג'ונה היל, ג'יימס פרנקו, ג'ייסון סיגל, ג'ים קארי, ג'ק בלאק, ויל פרל, מייקל סרה, סטיב קארל, סת' רוגן, פול ראד.
שחקנים נוספים, איתם מרבה אפאטאו לשתף פעולה: אדם סקוט, איימי פולר, אלי קמפר, ביזי פיליפס, בן סטילר, ג'ון סי. ריילי, ג'יין לינץ', ג'ייסון שוורצמן, ג'נה פישר, ג'ק מקברייר, ג'רי סטילר, גארי קול, דייוויד קרומהולץ, דני מקברייד, כריס או'דאוד, כריס פרנל, כריסטופר מינץ-פלאס, לזלי מאן, לינה דנהאם, סאם לוין, עזיז אנסרי, קווין הארט, קריסטן בל, קריסטן ויג, קתרין האן.
אליפות וימבלדון 1903
אליפות וימבלדון 1903 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-22 ביוני והסתיימה ב-1 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים.
תחרות הגברים
התחרות נערכה בשני שלבים. בשלב הראשון המתחרים חולקו ל-4 בתים. מנצח השלב הראשון היה עולה להתמודד מול מנצח אליפות וימבלדון 1902 על התואר. לתחרות זו נרשמו 42 טניסאים. בנוסף לטניסאים בריטים בתחרות השתתפו טניסאים מהולנד ומארצות הברית. בגמר תחרות הגברים פרנק ריסלי ניצח את יאשיהו ריצ'י. במשחק האליפות הוא פגש את לורנס דוהרטי (מנצח אליפות וימבלדון 1902) והפסיד ב-3 מערכות.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 28 טניסאיות שחולקו ל-2 בתים. דורותי דאגלס צ'יימברס ניצחה בתחרות. מיוריאל רוב, מנצחת אליפות וימבלדון 1902 לא התייצבה להגן על תוארה ולכן זכתה בניצחון טכני.
תחרות הזוגות
בתחרות הזוגות השתתפו 18 זוגות שהתחרו על הזכות להתמודד על התואר במשחק נגד פרנק ריסלי וסידני סמית', מנצחי אליפות וימבלדון 1902. בתחרות נרשם זוג טניסאים מהולנד. בתחרות זו ניצחו האחים דוהרטי. במשחק על האליפות הם ניצחו ב-3 מערכות ובכך החזירו לעצמם את תואר האליפות לאחר שאיבדו אותו בשנה הקודמת.
שבנא
שֶׁבְנָא הוא דמות מקראית הנזכרת ב ובספר ישעיה בפרקים כ"ב ול"ו. הוא היה ממונה על הבית בימי חזקיהו המלך. לאחר מכן הורד לדרגת סופר. כתיב שמו מופיע בספר מלכים כשֶׁבְנָה.
שמו ומוצאו
השם שבנא אינו ברור.
ייתכן כי הנביא ישעיהו רואה בשבנא נטע זר ולפיכך הוא נוקט לשון מזלזלת בשבנא: מַה-לְּךָ פֹה וּמִי לְךָ פֹה, ואכן בלשון הערבית מצויה מילה בהגיית שעבן (شَعْب) המשמשת גם בהוראת: להפריד, לפצל,לפזר. ישעיה הנביא מכנה אותו בנבואתו בזלזול. מחד יש הסוברים כי שמו אינו מעיד על מוצאו, ב מופיע השם שבניהו, לדעת אהרן דמסקי השם שבנא הוא לכל הנראה שם מקוצר של הצורה התיאפורית "שבניהו". חלק מהבוז של הנביא על הפקיד מתבטא בשימוש בשמו המקוצר ללא שם אביו. יש מקום להשערה ששבנא היה מפליטי ממלכת ישראל שהתאזרחו בירושלים (ויקרא רבא, ה, ה) ולכן לא נזכר שם אביו ונחשב כמתנשא מקרוב.
ישנו חותם שבו נכתב "שבניו עבד עזיו" ההשערה היא שמדובר על אותה דמות. לפי האותוגרפיה שם זה מצביע על מוצאו הצפוני של שבניו. ממצא זה עשוי לרמוז ששבניו היה פקיד מממלכת ישראל שהצטרף לפקידות ממלכת יהודה עוד בימי עוזיהו והתקדם לדרגת אשר על הבית.
השם שבניהו מופיע גם בחותמות שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות באזור מדבר יהודה. חותמות אלו תוארכו לזמנו של ישעיה. בכפר השילוח נתגלתה מערת קבורה ובכתובת הרשומה במערה נכתב: '...יהו אשר על הבית'. ייתכן כי ממצא זה מעיד על הכתוב בו מטיח ישעיה בשבנא את דבריו: מַה-לְּךָ פֹה וּמִי לְךָ פֹה, כִּי-חָצַבְתָּ לְּךָ פֹּה קָבֶר; חֹצְבִי מָרוֹם קִבְרוֹ, חֹקְקִי בַסֶּלַע מִשְׁכָּן לוֹ. רד"ק בעקבות הכתוב בישעיהו, מוסיף כי: "לפי שלא היה מתושבי העיר נשאו לבו לקשור קשר ולהסגיר את העיר למלך אשור, והנביא אומר לו: "מה לך פה" מה עסק יש לך בהעיר הזאת, אינה ארץ מולדתך, "וּמִי לְךָ פֹה" איזו אח או קרוב יש לך בעיר הזאת, שאתה עושה דברים כאלה." בגמרא, בשם רבי אלעזר, מובא, ששבנא היה בעל הנאה.
תפקידו
בתנ"ך מוזכרים שמונה אישים אשר נשאו את התואר "סופר", ובהם שבנא. משרה זו הייתה מוגבלת רק ליודעי קרוא וכתוב. לנושא תפקיד זה היה תפקיד חשוב בארמון המלוכה. ידיעת רזי הכתיבה בעברית לא הייתה קשה כמו ידיעת קרוא וכתוב באכדית. הסופרים שמשו בגלל ידיעותיהם במשרות ניהוליות ומדיניות.
המשלחת אל סנחריב
שבנא מוזכר במלכים ב', י"ח, כמי שנשלח לקדם את בואו של רבשקה ביחד עם אליקים בן חלקיהו ויואח בן אסף. ביחד הם ביקשו מרבשקה כי ידבר ארמית ולא יהודית. רבשקה בוחר לדבר בשפת המקום. חז"ל (סנהדרין כ"ו ע"א) גרסו כי שבנא שיתף פעולה עם אשור במסירת ירושלים ביד סנחריב. מדרש תהילים מבאר את הכתוב כך "רבי ברכיה בשם רב אבא אומר זה שבנא ויואח, שעשו איגרת ותחבוה בחץ בעד החלון ופשטוה לסנחריב, וכתבו בה חזקיה וישעיהו אינן מניחין אותנו להשלים עמך. לירות במו אופל לישרי לב, לשני ישרי לב, לחזקיה ולישעיהו. כי השתות יהרסון צדיק מה פעל. אם הצדיקים שהשתיתו עולמך, כדכתיב וצדיק יסוד עולם, ועמדו הרשעים ופיגרו אותם, צדיק העולם הוא". לעומת אליקים ויואח המוזכרים בתפקידיהם, יוסף בן מתתיהו לא מוסר פרטים על תפקידו, אלא רק את שמו.
נבואת ישעיה על שבנא
ישעיהו מתנבא על שבנא, נבואה בחלקו השני של פרק כ"ב (פס' ט"ו-כ"ה). נבואתו על שבנא מורכבת ממילות התגרות וזלזול. חלקו הראשון של נבואה זו (ישעיה כ"ב, א'-י"ד) הוא משא גיא חיזיון, ובו זועק הנביא על השחיתות המוסרית ששררה בעיר באותה תקופה. ירושלים בדברי הנביא מוצגת כעיר אשר השחיתות מוסרית פושעת בה. יש הסוברים כי אין קשר בין שני חלקי הפרק והחלק הראשון שייך לקובץ הנבואות על הגויים. לטענתם נבואה זו שולבה על ידי המחבר המקראי כדי לרמוז על אחריות שבנא למתואר בחלקו הראשון של הנבואה. לדעת גרשון ברין, דברים אלו, אשר נאמרו בחלקו הראשון של הפרק - משא גיא חזון, הם דעותיו האישיות של הנביא ולא הוכתבו על ידי ה' לנביא. התפקיד "אשר על הבית" היה כנראה אחד התפקידים החשובים והמשפיעים בממלכה. הנביא מתאר את שבנא כמי, שמכין לעצמו קבר מפואר מאוד, עוד בימי חייו (שזוהה מאוחר יותר עם קבר ...יהו אשר על הבית): על נבואת ישעיהו על שבנא אשר על הבית, סובר רבי יהודה ששבנא היה אמרכל, וחטאו היה, שנהנה מן ההקדש: "שבנא כהן גדול היה, אמרכל היה, שהיה מר לכל".
בתלמוד
במסכת סנהדרין מסופר שבדרשתו של שבנא היו משתתפים 130,000 איש ואילו בשל חזקיהו 110,000 איש. בעת המצור של סנחריב רצה שבנא להשלים ושלח לו פתק שבנא וסיעתו השלימו וחזקיה וסיעתו לא השלימו. חזקיהו פחד שה' יסכים עם כניעת שבנא מפני שהרוב עמו וישעיהו נחמו ש"לא תאמרון קשר לכל אשר יאמר העם הזה קשר" ובלשון התלמוד "קשר רשעים אינו מן המנין". כששבנא יצא להשלים עם סנחריב, המלאך גבריאל עיכב את סיעתו והוא הגיע למחנה סנחריב לבדו. חיילי סנחריב כעסו עליו שהיתל בהם והרגוהו.
טאוטולוגיה (ספרות)
טָאוּטוֹלוֹגְיָה ("כפל לשון") היא טכניקה ספרותית, שבנויה מצירופי מילים שונות או דומות החוזרות על אותה המשמעות. מקורה בשירה, אך היא מקובלת גם בפרוזה. המשפט "ורד הוא ורד הוא ורד", שכתבה הסופרת היהודייה-אמריקאית גרטרוד שטיין, הוא דוגמה למשפט טאוטולוגי. כמו כן, לעתים נקראים "טאוטולוגיים" גם ביטויים או משפטים פלאונסטיים, כלומר שחוזרים בצורה קצת אחרת על עצמם, כגון "פחם שחור", "פחם מפויח ושחור", "שחור הפחם הכהה" וכיוצא בזה.
טאוטולוגיה שונה מאליטרציה, צורה ספרותית הבנויה ממילים דומות הגייה אך שונות מובן, כגון "גד גדוד יגודנו", המשפט המפורסם מהתנ"ך. יש המייחסים את המונח "טאוטולוגיה" גם לגיבוב מילים זהות או דומות, שלא מתוך הכרח אמירה אלא לצורך ההדגשה. בנאומים רבים של מנהיגים פוליטיים, למשל, יש פסקאות טאוטולוגיות, כלומר פסקאות החוזרות על עצמן לצורך שכנוע המאזינים, אשר אין בהן צורך אמיתי או הכרח לשוני.
ממד VC
ממד VC (באנגלית: VC Dimension או Vapnik–Chervonenkis dimension; קרוי על שם הוגיו ולדימיר ופניק ואלכסיי צ'רבוננקיס) הוא מדד בתחום הלמידה החישובית המתאר את רמת כושר ההפרדה (הקיבולת, הסיבוכיות או העושר) של קבוצת מסווגים שניתנת ללמידה באמצעות אלגוריתם למידה סטטיסטית.
ממד ה-VC של מחלקת מסווגים (מחלקת היפותזות) כלשהי H, מוגדר כגודל הקבוצה הגדולה ביותר של דוגמאות ש-H מנפצת (shatter), כאשר ההגדרה היא ש-H מנפצת קבוצת דוגמאות C סופית כלשהי, אם לכל סיווג אפשרי של C, קיים מסווג h מתוך המחלקה H שמחזיר את הסיווג הנ"ל.
טאוטולוגיה (לוגיקה)
בלוגיקה, טָאוּטוֹלוֹגְיָה (מיוונית: Ταυτολογία; "ταὐτός", אותו דבר, ו-"λόγος", הסבר) היא פסוק שהוא תמיד אמת (נכון) בכל מבנה. פסוק שהוא תמיד שקר (לא נכון / שגוי) נקרא סתירה. כך, שלילתה של טאוטולוגיה היא סתירה, ולהפך.
בתחשיב הפסוקים, פסוק הוא טאוטולוגיה, אם הוא תמיד אמיתי, ללא תלות בערכי האמת של תת-פסוקיו. לדוגמה, המשפט "או שכל הבתים לבנים או שיש לפחות בית אחד שאינו לבן" הוא טאוטולוגיה לוגית, שכן הוא אמיתי תמיד, בלי תלות בצבע הבתים (על פי כלל השלישי מן הנמנע). בצורה פורמלית, כאשר X מייצג את הביטוי "כל הבתים לבנים", יתקבל הפסוק, שיהיה אמיתי תמיד וללא תלות בערך האמת של X – הביטוי מכסה את כל המצבים האפשריים, ולכן, לא ייתכן שיהיה שקר.
הסימן המתמטי לייצוג טאוטולוגיה הוא: \models. מסמנים φ\models כדי לומר ש-φ טאוטולוגיה.
לודוויג ויטגנשטיין, בספרו "מאמר לוגי פילוסופי", מציג את המשפטים המתארים טאוטולוגיות וסתירות כמשפטים "ללא-מובן", המייצגות את גבול הטענות שעל אודותיהן, לדעתו, ניתן לדבר. מעבר להן, נמצאות הטענות "חסרות המובן" (שלא ניתן להצמיד להן ערך אמת או שקר כלל, מאחר שאינן מייצגות תמונה לוגית בעולמנו) שעל אודותיהן, על פיו, עדיף לשתוק.
פסגת צ'פמן (אנטארקטיקה)
פסגת צ'פמן (באנגלית: Chapman Peak) היא פסגה ברמת מאגלניק, במרכז רכס סנטינל בהרי אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 2,230 מטרים מעל פני הים.
הפסגה ממוקמת לגדתו המזרחית של קרחון אלן, ולגדתו המערבית של קרחון אראפיה.
הפסגה ממוקמת 8 קילומטרים צפונית-מזרחית להר ג'מפר.
גילוי הרכס
הפסגה מופתה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית באמצעות תצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1957–1959.
מקור השם
הפסגה נקראת על שמו של ג'ון ה. צ'פמן (John H. Chapman), מחיל האוויר של ארצות הברית, שהשתתף בהקמת תחנת הקוטב הדרומי במהלך השנה הביולוגית הגיאופיזית הבינלאומית בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1957.
סיאד בארה
ג׳אלה מוחמד סיאד בארה (באנגלית: Jaalle Mohamed Siad Barre; בסומלית: Jaale Maxamed Siyaad Barre; בערבית:  محمد سياد بري; 6 באוקטובר 1919 –2 בינואר 1995) היה נשיא סומליה מאוקטובר 1969, כאשר עלה לשלטון בהפיכה ללא דם עד ינואר 1991, השנה בה הודח.
בארה הפך לנשיא לאחר רצח הנשיא עבד אל-ראשיד עלי שירמרקי (Abdirashid Ali Sharmarke) ב-15 באוקטובר 1969, וסומליה התכוננה לבחירות. כשישה ימים לאחר מכן הוא השתלט על נשיאות המדינה בהפיכה ללא דם. המועצה המהפכנית העליונה (ה-SRC) אשר בארה כיהן בה כיושב ראש תפסו את ראשות המדינה, וכך נכנס לתפקיד נשיא המדינה.
בעקבות ההפסד של סומליה במלחמת אוגדן אשר גרמה לבסוף לניתוק הקשר עם ברית המועצות, אהדתו של בארה על ידי אזרחי סומליה הלכה ופחתה. לאורך השנים, ההתנגדות לשלטון בארה גדלה, עם חוסר רצון משלטונו הדיקטטורי, ועלייתה של קואליציה של ראשי שבטים בסומליה.
ב-1991 התחולל המרד הסומלי אשר גרם להדחתו של בארה מהשלטון והובילה למלחמת אזרחים. בארה לבסוף הוגלה לניגריה, שם הוא מת ב-1995.
שנים מוקדמות
בארה נולד ב-6 באוקטובר 1919 ליד שילבו (עיר באזור אוגדן המאוכלסת בעיקר בסומלים של האימפריה האתיופית) לתוך שבט סומלי הנקרא "מאר האן דאחד" ולקלאן של רר דיני (Rer Dini). ההורים של בארה מתו כאשר הוא היה בן 10. הוא קיבל את החינוך העיקרי שלו בעיר לובק (luvq) בדרום סומליה האיטלקית ולאחר מכן עבר לבירה מוגדישו להמשך תואר שני.
בשנת 1935 בארה נרשם למשטרה הקולוניאלית האיטלקית, אף על פי שהוא נולד באתיופיה הוא השתתף בתיאטרון של אתיופיה האיטלקית בזאפטייה (Zaptié). ב-1936 הוא החליט להצטרף למשטרה הקולוניאלית בסומלילנד ועלה לדרגה של גנרל (הדרגה הגבוהה ביותר). ב-1946 תמך בארה בוועידה הסומלית (קבוצה פוליטית של מפלגות ואגודות שבטים שהיו עוינות לליגת הנוער הסומלית ונתמכו על ידי איכרים איטלקיים מקומיים), הקבוצה הציגה עתירה בפני ועדת חקירה של "ארבע המעצמות " על מנת לאפשר את ניהולו של שטח האומות המאוחדות למשך 30 שנים לאיטליה. עם שובו לסומליה, נשאר בארה (שהיה שוטר איטלקי) ללמוד בבית ספר למשטרה בפירנצה במשך שנתיים. כאשר שב שוב לסומליה נשאר בצבא והפך לסגן מפקד הצבא הסומלי כשהמדינה יצאה לעצמאות בשנת 1960. בתחילת שנות השישים לאחר ששהה עם קצינים סובייטים בתרגילי אימונים משותפים, הפך לתומך של הממשלה המרקסיסטית-לנינסטית בסגנון סובייטי שהאמין בממשלה סוציאליסטית ותחושה חזקה יותר של הלאומיות הסומלית.
השתלטות
ב-15 באוקטובר 1969 לאור יום, נרצח הנשיא השני של סומליה עבד אל-ראשיד עלי שירמרקי (Abdirashid Ali Shermarke).
ההתנקשות בחיי שירמרקי, הובילה את הצבא, שנמנע בעבר מהתערבות פוליטית, לבצע הפיכה בהנהגת האלוף סיאד בארה, והפילו את ממשלת הרפובליקה הסומלית. בפחות משבוע לאחר ההתנקשות, הגוף המנהלי החדש; המועצה המהפכנית העצומה (SRC) מינתה את בארה לנשיא. תחת שלטונו, הייתה פגיעה בדמוקרטיה והמשטר הפך לטוטליטרי, הוא עצר את חברי הממשלה לשעבר, אסר על קיום מפלגות פוליטיות, פיזר את הפרלמנט ואת בית המשפט העליון והשעה את החוקה.
נשיאות
בארה עלה לשלטון מתוקף היותו ראש המועצה המהפכנית העליונה אשר תפסה את השלטון לאחר ההתנקשות בנשיא שירמרקי בשנת 1969.
המועצה המהפכנית העליונה (SRC)
לאחר תפיסת השלטון, המפלגה החליטה לפזר את הפרלמנט ואת בית המשפט העליון, כמו כן הוחלט על ביטול החוקה. הוחלט לשנות את שם המדינה לרפובליקה הדמוקרטית הסומלית.
ה-SRC הקימה תוכניות רבות עבור הציבור הסומלי וקמפיין אוריינות לאומי במיוחד לאזור הכפרים אשר הגביר את שיעור האוריינות באופן מוחלט במדינה.
בארה, כראש המפלגה, האמין בשמירת קשרים טובים עם העולם הערבי, ולכן הצטרפה המדינה לליגה הערבית ב-1974. כמו כן, באותה תקופה, בארה הפך ליושב ראש ארגון אחדות אפריקה.
בנוסף לעיל, המפלגה החליטה להלאים את התעשייה, ואת כל הקרקעות במדינה.
ב-1976, התפרקה המפלגה ובמקומה הוקם ה-SRSP (המפלגה הסוציאלית המהפכנית הסומלית). המפלגה היוותה משטר טוטליטרי חד-מפלגתי. המפלגה הייתה מבוססת מצד אחד על סוציאליזם ומצד שני על עקרונות אסלאמיים.
ב-1980 פורקה המפלגה הסוציאלית המהפכנית הסומלית והמועצה המהפכנית העליונה נבנתה מחדש במקומה.
שפה ככלי למאבק בקולוניאליזם הסומלי
אחת המטרות הראשונות והמשמעותיות של המשטר המהפכני הייתה אימוץ שיטת כתיבה לאומית סטנדרטית. בארה תמך בשימוש הרשמי בלטינית כשפה הסומלית. הוא החליף את התסריט הערבי ואת כתיבת הוואדאד ששימשה את התושבים במשך מאות שנים. זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון הציג בארה את השפה הסומלית כשפה הרשמית, ובחר את האלפבית הלטיני של סומליה, שפותחה על ידי הבלש הסומלי שייר ג'מה אחמד (Shire Jama Ahmed) כאורתוגרפיה הסטנדרטית של האומה. מכאן ואילך כל החינוך בבתי הספר הממשלתיים היה צריך להתנהל בסומלית. בשנת 1972 הוטל על עובדי הממשלה ללמוד, לקרוא ולכתוב בסומלית תוך שישה חודשים. הסיבה לכך הייתה כדי להקטין את השסע ההולך וגדל בין אלו שדיברו בשפות הקולוניאלית האיטלקית או האנגלית לבין אלו שלא עשו זאת, כיוון שהרבה מן המעמדות הבכירים בממשלה הקודמת ניתנו לאנשים דוברי איטלקית או אנגלית. בנוסף, ביקש בארה גם לחסל את חשיבותה של מערכת הקלאנים הסומלית (קבוצה של אנשים שקשורים בקשר משפחתי לאותו אב או מורכב מכמה משפחות בעלות אותו ראש שבט) בתוך ממשלת סומליה והחברה האזרחית.
השאלה הראשונה הבלתי נמנעת שסומלים שאלו זה את זה כשנפגשו הייתה: "מה השבט שלך?" אבל כאשר שאלה זו החלה להיתפס כמהלך נגד התהוות המדינה המודרנית הסומלית, התושבים החלו לשאול: " מה השבט שלך לשעבר?", בארה אסר על שאלה זו ועל מגוון רחב של פעילויות אחרות המסווגת כ-"שיטות". כאשר משתפי פעולה דיווחו על קבלנים (אלה שנחשבו כמפיצי שיטת הקלאן) לממשלה הם בעצם הובילו למעצרים רבים ומאסרים של אנשי הקלאן. ברמה הסימבולית יותר, חזר בארה מספר פעמים על המשפט: "מי אתה יודע הפך למה אתה יודע" ואמרה זו הפכה לחלק משיח רחוב פופולרי בסומליה.
לאומיות
סומליה הגדולה הקיפה הרבה אזורים גדולים בסומליה וגם את אוגדן באתיופיה, והמחוז הצפון מזרחי של קניה ואזורי קרן אפריקה, שם הסומלים מהווים חלק גדול מהאוכלוסייה.
על מנת לבסס את שלטונו האישי ולנסות להשיב לעצמו את אוגדן, הוא פלש לאתיופיה ביולי 1977, ופרצה [מלחמת אוגדן מול אתיופיה, שהייתה תחת שלטון קומוניסטי וסוציאל-מרקסיסטי, כהשפעה מנוכחות ברית המועצות ששלטה שם. המלחמה באה לסיומה ב-1978.
קשרים זרים
בשל מיקום סומליה, השלטון בה היה חשוב מאוד לברית המועצות ולארצות הברית. בארה החליט לנתק את היחסים עם ברית המועצות בעקבות פריצת הסובייטים לסומליה בסוף שנות ה-70. בעקבות כך, החליט לבצע ברית עם ארצות הברית. עד 1989 ארצות הברית תמכה רבות בשלטון בארה והזרימה כספים רבים לסיוע כלכלי וצבאי.
תוכניות מקומיות
במהלך חמש השנים הראשונות הקימה ממשלת בארה מספר חוות קואופרטיביות ומפעלים לייצור המוני כגון טחנות, מתקני עיבוד קני סוכר בג'אוור (Jowhar) ואפגואי (Afgooye), ובית עיבוד בשר בקיסמאוי (Kismayo). פרויקט ציבורי נוסף שיזמה הממשלה היה הפסקת חול; החל משנת 1971 ואילך הובילה הממשלה של בארה ארגון נטיעת עצי ענק בקנה מידה ארצי כדי לעצור את התקדמותם של אלפי דונמים של דיונות חול מונחות רוח שאיימו לבלוע עיירות, כבישים ואדמות חקלאיות.
תוכניות אחרות של יישוב מחדש הוכנסו גם כחלק מהמאמץ של בארה להקטין את הסולידריות של אנשים לשבטים שלהם על ידי פיזור הנוודים והרחקתם מאדמות שבשליטת הקלאנים.
כלכלה
כדי לקדם ולפתח את הכלכלה, בארה השיק מספר תוכניות פיתוח. הוא יצר משקים חקלאיים ושיתופים בדיג והקים מפעלי עיבוד מזון. עם זאת, החוב החיצוני של סומליה גדל יותר מאשר רווחי הייצוא, וזאת בעקבות מלחמת אוגדן של שנות 1978–1979, שבה היו הוצאות רבות לצבא.
בארה לא היה יכול לפנות לברית המועצות כדי לקבל סיוע כלכלי, אז הוא פנה למערב; למדינות הערביות מפיקות הנפט- כווית (Kuwait), ערב הסעודית (Saudi Arabia), איחוד האמירויות הערביות (The United Arab Emirates) וקטר (Qatar)- הוא גם פנה לבנק העולמי (World Bank). המשבר הכלכלי אילץ את סומליה לפיחות המטבע המקומי ולעודד הפרטה.
יתר על כן, רשתות התחבורה והתקשורת שלה היו מינימליות. עם זאת, בנוסף לבעלי חיים ותוצרת חקלאית, אשר היוו את עיקר הייצוא של סומליה, במדינה היו מספר סקטורים לא מפותחים. בסופו של דבר הוא לא הצליח לשפר את הכלכלה של סומליה אשר התדרדרה במהרה בשנים 1989–1990, וכתוצאה מכך ירד מצרך הסחורות ברחבי המדינה.
התנגשות הרכב
בחודש מאי 1986, בעקבות מזג אוויר סוער, המכונית בה נמצא בארה התנגשה בגבו של אוטובוס. בארה נפצע קשה בעקבות פציעות ראש ושברים מרובים ואושפז בבית החולים לתקופה של חודש. סגן הנשיא של סומליה, מוחמד עלי סמטאר (Mohamed Ali Samatar), שימש כראש ממשלה במשך מספר חודשים כדי לפצות על היעדרותו של בארה.
ב-1986, בעקבות התאונה, וגילו המופלג, עלו השערות לגבי אפשרויות אחרות לשלטון מבארה – חתנו, אחמד סולימאן עבדייל (Ahmed Suleiman Abdille) אשר שימש בזמנו כשר הפנים וסגן הנשיא סמאטר.
התעללות ופגיעה בזכויות אדם
חלק מזמנו של בארה בשלטון התאפיין בשלטון דיקטטורי מדכא כולל רדיפות, כליאה ועינויים של מתנגדים פוליטיים ומתנגדי המשטר אשר באו לידי ביטוי ביתר שאת במהלך רצח העם של בני האיסק בצפון סומליה. תוכנית הפיתוח של האו"ם קבעה כי "למשטר של 21 שנים בראשות סיאד בארה היה אחד הרשומות הגרועות ביותר של זכויות אדם באפריקה. בינואר 1990 פרסמה ועדת המעקב של אפריקה (סניף של ארגון: Human Rights Watch) דו"ח שכותרתו: "סומליה- ממשלה במלחמה עם אנשים משלה" המורכב מ-268 עמודים. הדו"ח מדגיש את ההפרות הנרחבות של זכויות אדם בסיסיות באזורים הצפוניים של סומליה, הוא כולל עדויות על ההרג והסכסוך בצפון סומליה על ידי פליטים חדשים ממדינות שונות ברחבי העולם. התעללות שיטתית בזכויות אדם נגד שבט איסק (Isaaq) השולט בצפון תוארה. בדו"ח נוסף הנקרא "טרור בחסות המדינה", מתואר כי הן האוכלוסייה העירונית והן הנוודים החיים באזורים כפריים היו נתונים לרציחות, מעצרים שרירותיים, מעצרים בתנאים קשים, עינויים, אונס, ואילוצים משברים על חופש התנועה וביטוי בדפוס של הפחדה פסיכולוגית. הדו"ח מעריך כי בשנים 1988–1989 בין 50,000-60,000 בני אדם הוצאו להורג והוכו בעודם קשורים בתנוחה מעוותת, עברו זעזועים חשמליים, אונס של אסירות ועוד.
בספטמבר 1970 הציגה הממשלה את חוק השירות הלאומי, מה שנתן ל NSS (שירות הביטחון הלאומי של סומליה) את הכוח לעצור ולהחזיק ללא הגבלת זמן את מי שמביע התנגדות לממשלה מבלי לעמוד לדין. בנוסף לזה, החוק נותן ל-NSS את הכוח לעצור אנשים ללא צו חשוד של השירות הלאומי. בנוסף לזה ניתן לראות בסעיף הראשון בחוק האומר: "פעולות נגד עצמאותה, אחדותה או ביטחונה של המדינה" ויכולת לתת עונש מוות לכל מי שהורשה בסעיפים אלה.
בערך באמצע העשור של 1980 תנועות התנגדות נוספות שנתמכו על ידי הממשל הדתי של הקומוניסטים באתיופיה צצו ברחבי המדינה. בארה הגיב בענישה כלפי מי שנתפסו כגורמים מקומיים שתומכים בגרילה, במיוחד באזורים הצפוניים של המדינה. ב-1988, בראשות הגנרל מחמד סעיד הרסי מורגן (בסומלית Maxamed Siciid Xirsi Moorgan) חתנו של בארה, הופצצו ערים והביאו למותם של 50,000 אנשים בצפון.
המרד
במישור הממשלתי המקומי, סיאד בארה פיזר את כל הגופים שנבחרו בעקבות ההפיכה הצבאית ודרש שכל המועמדים לבחירה יאושרו על ידי הממשלה המרכזית.
בשנת 1979 פורסמה חוקה אשר אישרה את בתי המשפט לביטחון לאומי שהוצגו על ידי בארה. הוא מינה רק קציני צבא לבית המשפט העליון, ובכך הביא את הרשות השופטת להיות תחת הרשות המבצעת.
הממשלה הפכה לטוטליטרית יותר, וחשיבותה האסטרטגית של סומליה; הממוקמת בין מפרץ עדן ובסמוך למזרח התיכון שנחשבו ליעדים אסטרטגיים חשובים מאוד מבחינת מעצמות רבות במהלך המלחמה הקרה במיוחד ברית המועצות וארצות הברית וזאת בגלל מיצרי המים ונתיבי הסחר והנפט שנמצאים באזור, פחתה בעיני חלק מהמעצמות בגלל אי היציבות הפנימית ששררה באותה תקופה. הדברים האלה הובילו בסופו של דבר לפרוץ מלחמת אזרחים בשנת 1991, דבר שהוביל להפלת משטרו של בארה והתפוררות הצבא הסומלי הלאומי.
גלות ומוות
בהתחלה הוא החליט לעבור לקניה, אך היו לכך מתנגדים רבים מצד האופוזיציה בשל תמיכתו בממשלה הקנייתית. בעקבות כך, החליט להגלות לניגריה.
בארה נפטר ב-2 בינואר 1995 מהתקף לב. הוא נקבר בסומליה.
אינדקס
{{פירושונים|
קישורים חיצוניים
}}
אמת (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אליעזר יעקבזון
אליעזר יעקבזון (י"ד באדר תרמ"א 1881 - כ"ב בסיון תש"ג, יוני 1943) היה עסקן ציבור מאנשי העלייה הראשונה, מראשי ענף הפרדסנות בארץ ישראל ומראשי התאחדות האיכרים.
ביוגרפיה
נולד בזאגר (Żagory) שבליטא (אז ב"תחום המושב" היהודי של רוסיה) למרדכי ואסנת יעקבזון. אביו מרדכי, היה בנו של שרגא פייבל יעקבזון ואמו אסנת, הייתה בת למשפחת קצנלבוגן. בצעירותו למד לימודים תורניים אצל מורים פרטיים בבית אביו במוסקבה, כמו כן השתלם בעברית ובתולדות עם ישראל על ידי אברהם אידלסון, שהיה אז סטודנט ופעיל ציוני במוסקבה.
בשנת 1891 עלה עם משפחתו לארץ ישראל. הוריו התיישבו ברחובות והיו מראשוני המיישבים במושבה. הוא ואחיו זלמן התגוררו בבית סבם שרגא פייבל יעקבזון בירושלים ולמדו אצלו לימודים תורניים. כעבור שנתיים שב לרחובות. נישא לסוניה, בת יוסף רבינוביץ. בשנים הראשונות עסק במכלול עבודות המשק והאדמה ואף ניהל את משקיהם של יהודים שהתגוררו בחו"ל.
יעקובזון עסק בפעילות ציבורית ענפה. הוא יסד את "קופת מלוה וחסכון רחובות" וניהל אותה במשך עשרות שנים. עמד בראש "ועד הכורמים", וכן עמד בראש הסניף של אגודת "פרדס" ברחובות. לימים התמנה ליו"ר הוועד הפועל של "פרדס-סינדיקט", שאיחד את הקואופרטיבים שעסקו בפרדסנות. במשך שנים רבות היה ראש הוועד החקלאי, וביוזמתו נבנה "בית האיכר" ברחובות.
היה מראשי התאחדות האיכרים ושימש גזברו. היה ממייסדי בנק אוצר האיכרים, וכמו כן היה ממייסדי בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה.
נפטר בתל אביב, בשנת 1943, והובא לקבורה ברחובות. במלאת שנה לפטירתו הוציאה התאחדות האיכרים לזכרו חוברת לזכרו מאת עבר הדני. על שמו נקרא רחוב ברחובות.
בתו צִלה נישאה לאריה ליבונטין, מייסד ומנהל חברת התיירות "דפנה טורס".
X-32
היסטוריה
ב-1990 השיקה הסוכנות למיזמי מחקר מתקדם את מיזם מטוס הקרב קל המשקל השיתופי (Affordable Lightweight Fighter Project). בערך באותו הזמן מיזם ארגון טכנולוגיית התקיפה המתקדמת (The Joint Advanced Strike Technology) יצא לדרך. ב-1994 הקונגרס האמריקאי ציווה לאחד את שני המיזמים למיזם אחד בשם פרויקט מטוס תקיפה משותף (Joint Strike Fighter). חברות רבות לקחו חלק בשלב הראשון של המיזם, שכרך שירטוט דגמי מטוסים להגשה למשרד ההגנה.
רק החברות בואינג ולוקהיד מרטין עברו את השלב הראשון והוענק להם חוזה, המאפשר להם לייצר שני דגמי מטוסים כרצונם. בין סעיפי החוזה, נדרש שהמטוסים יוכלו לבצע המראה ונחיתה רגילה, המראה ונחיתה על נושאת מטוסים, והמראה ונחיתה אנכית. כמו כן ציפו מהמטוסים שיהיו בעלי יכולות לתקוף מטרות קרקע בעזרת מערכות מתקדמות. חברת מקדונל דאגלס, שנכשלה בשלב הראשון של המיזם, נקנתה על ידי בואינג. לבואינג היה חיסרון בידע בבניית מטוסי קרב ולכן צירפה את הצוות של מקדונל דאגלס לצוות שלהם.
דבר שמפריד מיזם זה ממיזמים אחרים הוא האיסור על החברות להשתמש בכספן הפרטי כדי לכלכל את הפיתוח. לכל חברה ניתן הון של 750 מיליון דולר כדי לייצר שני מטוסים – כולל אוויוניקה, חומרה ותוכנה. מגבלה זו נועדה כדי לצמצם את עלויות הייצור וטכניקות ההרכבה, וגם מנעה מכל אחת מן החברות, בואינג או לוקהיד מרטין, מלפשוט את הרגל במאמץ לזכות בתחרות חשובה שכזו.
הטיסה הראשונה של המטוס מדגם X-32A (שנועד למבחני המראה ונחיתה רגילים ועל נושאת מטוסים) נערכה בספטמבר 2000, מבסיס בואינג שבפלמדייל לבסיס חיל האוויר אדוארדס. הדגם השני של המטוס, X-32B, הציג המראה ונחיתה אנכית באופן מאוד דומה לזה של ההוקר סידלי הרייר, באמצעות דחף וקטורי. הצוות של המתחרים, לוקהיד מרטין, השתמש בחלופה אחרת, מסוכנת יותר אך עם זאת מוצלחת יותר, להמראה אנכית: מניפת מעלית (lift-fan). מבחני הטיסה של שתי החברות נערכו עד ליולי 2001.
ב-26 באוקטובר 2001, הכריז משרד ההגנה האמריקאי שהדגם של חברת לוקהיד מרטין F-35 זכה בתחרות. אחת מהסיבות העיקריות לבחירה זאת היא ככל הנראה השיטה שלהם להשגת המראה אנכית, כאשר משרד ההגנה פסק שביצועי שיטת מניפת המעלית שווים את הסיכון שבבחירה.
לאחר ההפסד
הפסד החוזה לחברת לוקהיד מרטין היה הלם גדול לחברת בואינג, מפני שהוא יצג את פרויקט מטוס הקרב הבינלאומי החשוב ביותר מאז המיזם שהוביל ליצירת F-16. כמות הייצור של דגם המטוס F-35, ככל שידוע על מיזם JSF היום, מוערכת בין 3,000 ל-5,000 מטוסים. לפני הענקת החוזה היו כמה מחוקקים שלחצו על רעיון שימור דגם המטוס המפסיד כקבלן משנה, אבל עיקרון "המנצח זוכה בהכל" לא השתנה.
תגובת של בואינג
חברת בואינג רואה את ההשקעה שלה במטוס X-32 כהשקעה אסטרטגית, שהניבה טכנולוגיות חשובות שניתן לאמץ אותן במטוס F/A-18 הורנט ובמחקרים אחרים.
היאבקות
היאבקות היא אמנות לחימה עתיקה בה נעשה שימוש בהתגוששויות, אחיזות ולפיתות שונות. היאבקות היא תחרות פיזית הנערכת למטרות ספורט או למטרות ראווה, בין שני אנשים (לעיתים אף יותר) המנסים להשיג יתרון אחיזה האחד על השני במטרה להכריע את המתחרה באמצעות כוח גופני ובתרגילי זריזות ללא שימוש בכלי נשק.
היאבקות ספורטיבית היא ענף ספורט אולימפי, והיאבקות מקצועית הוא שם כולל למופעי בידור בהם מוצגות תחרויות היאבקות מבוימות.
חיים יהודה ארנרייך
הרב חיים יהודה ארנרייך (עהרענרייך) (1887–1942) היה רב במוראביה, בטרנסילבניה ובסלובקיה, חוקר תלמוד ועורך הירחון "אוצר החיים".
ביוגרפיה
נולד בהובליה שהונגריה, בנו של קלמן קלונימוס ארנרייך. בני דודיו הם הרב חיים צבי אהרנרייך והרב שלמה זלמן אהרנרייך, בעל "קב חיים". למד אצל השבט סופר בפרשבורג, אצל הרב משה גרינוולד בעל ערוגות הבושם בחוסט ואצל רבי ישעיהו זילברשטיין בוויצן.
נשא את רבקה רגינה, בתו של רבי יעקב שיק אב"ד נאדאודוואר. לאחר נישואיו התגורר סמוך לחותנו. בשנת 1910 פרסם את ספרו הראשון - "תרי"ג מצוות", על מצות כתיבת ספר תורה.
בשנת 1915 התמנה כרב בהולשוב שבמוראביה (כיום בצ'כיה), על מקום גיסו רבי ישראל הלוי יונגרייז. בשנת 1923 החל לכהן כרב בדבה שבטרנסילבניה. בשנת 1930 התמנה לרב בהומנה שבסלובקיה (אז בצ'כוסלובקיה). היה מקורב לחצר מונקאטש.
בשנת 1942 נספה יחד עם בני משפחתו בלובלין.
חקר התלמוד
עסק בחקר התלמוד ובחיבוריהם של הראשונים. בשנת 1920 פרסם את החיבור "ישראל בין העמים", מסה היסטורית על דרכו של עם ישראל ומצבו הרוחני והחומרי. באותה שנה החל לפרסם כמה פרקי סדר רב עמרם גאון עם פרשנות משלו.
חקר וההדיר שורה של חיבורים של חכמי ישראל מתקופת הגאונים והראשונים, ובהם: רב עמרם גאון, רב סעדיה גאון, רש"י, אבודרהם.
ירחון "אוצר החיים"
בין השנים 1925–1938 ערך הרב ארנרייך את הירחון התורני "אוצר החיים".
בשנת 1928 התעורר פולמוס חריף בין הירחון "אוצר החיים" לירחון "בית ועד לחכמים", שיצא לאור בסאטמר. הרב ארנרייך תקף את "בית ועד לחכמים" על שהכליל את ספרי האדמו"ר מונקאטש ברשימת "הטעונים גניזה". בתגובה פורסם ב"בית ועד לחכמים" מאמר כנגד הרב ארנרייך ובו הותקף על שהוא נוקט יחס מכובד כלפי הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
הרב ארנרייך תבע את עורכו של "בית ועד לחכמים", יוסף שמעון פולק, לדין תורה אצל הרב אליעזר דוד גרינוולד, אב"ד סאטמר. בעקבות זאת שלח בנו של העורך מכתב לרב ארנרייך, ובו הצהיר כי הוא עצמו כותב המאמר ולא אביו העורך. בעקבות זאת החליט הרב ארנרייך לבטל את תביעתו כנגד העורך, ובמקום זאת תבע את בנו בערכאות.
ועדת מירון
ועדת מירון (בשמה הרשמי: ועדת החקירה הממלכתית לחקר אסון הר מירון) היא ועדת חקירה ממלכתית לחקירת האסון בהילולת רבי שמעון בר יוחאי. על הקמתה החליטה ממשלת ישראל השלושים ושש בישיבתה השנייה, ב-20 ביוני 2021. בראש הוועדה עמדה, עד לפטירתה, נשיאת בית המשפט העליון בדימוס מרים נאור, ומראשית פברואר 2022 עומדת בראשה השופטת בדימוס דבורה ברלינר.
רקע
לאחר האסון החלו קריאות בציבור ובתקשורת להקים ועדת חקירה ממלכתית לחקירתו. שר הביטחון ושר המשפטים בני גנץ, הנחה את משרד המשפטים להכין הצעה להחלטת ממשלה שתקים ועדה כזו. מספר חברי כנסת העלו גם הם דרישה כזו, והיא זכתה לתמיכת חלק ממשפחות הנספים באסון.
ב-3 במאי הודיע מבקר המדינה מתניהו אנגלמן כי בכוונתו לפתוח בביקורת מדינה מיוחדת בעקבות האסון.
הקמת הוועדה
בשלהי כהונת ממשלת ישראל השלושים וחמש הגיש השר בני גנץ הצעה להקמת ועדת חקירה ממלכתית, אך זו לא נידונה, ועל הקמת הוועדה הוחלט בישיבה השנייה של ממשלת ישראל השלושים ושש.
החלטת הממשלה להקים ועדת חקירה ממלכתית לחקירת האסון נתקבלה לבסוף ב-20 ביוני. בראש הוועדה מונתה לעמוד נשיאת בית המשפט העליון לשעבר, השופטת בדימוס מרים נאור. לחברי הוועדה מונו ראש עיריית בני ברק לשעבר, הרב מרדכי קרליץ ואלוף במילואים שלמה ינאי.
עם הקמתה החלה את פעילותה, וביום 22 באוגוסט התקיימה ישיבתה הראשונה בה העיד מפקד המחוז הצפוני של משטרת ישראל, ניצב שמעון לביא.
ב-24 בינואר 2022 נפטרה יושבת ראש הוועדה מרים נאור. . ב-1 בפברואר 2022 מינתה נשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות, את נשיאת בית המשפט המחוזי תל אביב-יפו לשעבר, השופטת בדימוס דבורה ברלינר, לעמוד בראש הוועדה.
עדויות בפני הוועדה
בחלק הראשון של עבודת הוועדה התקיימו 45 דיונים, במהלכם העידו כ-140 עדים. הדיונים התקיימו בדלתיים פתוחות באולם הוועדה אשר בגן הטכנולוגי בירושלים, שודרו בשידור חי באתר האינטרנט של הוועדה, ועלו לערוץ היוטיוב הרשמי של הוועדה לצפייה חוזרת.
המלצות הביניים של הוועדה
ב-22 בנובמבר 2021 פרסמה הוועדה המלצות ביניים להיערכות בטוחה להילולה בשנת תשפ"ב. ההמלצות נגעו לאופן קיום ההילולה בלבד, זאת נוכח הצורך הדחוף בשינויים שיקטינו סיכונים לשלום המשתתפים בהילולה. בין המלצות הוועדה העיקריות היו:
עם פרסום המלצות הביניים, אישרה אותן הממשלה בישיבתה השבועית, והחלה ביישומן:
המלצות ביניים נוספות
ב-18 באוקטובר 2022 פירסמה הוועדה המלצות ביניים לצורך היערכות להילולות הבאות. זאת אחרי שלאחר הילולת תשפ"ב שמעה הוועדה את עדותו של ממונה ההילולה, ואספה חומרים בנוגע להיערכות לאירוע והפקת הלקחים שנעשו בעקבותיו. לאור החשיבות הרבה שייחסה הוועדה לעריכת שינויים שיאפשרו את קיום הילולת תשפ"ג ואת ההילולות הבאות באופן בטוח, פרסמה הוועדה המלצות ביניים נוספות עוד לפני השלמת הדו"ח הסופי של הוועדה, על מנת לאפשר היערכות מיטבית לאירוע. הוועדה המליצה להמשיך ולפעול לקיום ההילולות הבאות על בסיס המלצות הביניים מחודש נובמבר 2021, תוך הפקת הלקחים מיישומן ועריכת שינויים בהתאם. בנוסף, המליצה הוועדה על:
הודעות אזהרה לפי סעיף 15 לחוק ועדות חקירה, תשכ"ט-1968
ב-30 באוגוסט 2022 שלחה הוועדה 18 הודעות אזהרה, שמשמעותם שמקבל המכתב עלול להיפגע מן החקירה או מתוצאותיה, לשורה של אישים (מופיעים להלן בתוארם בעת האסון):
מיקרולית
בארכאולוגיה, מִיקְרוֹלִית (מיוונית, "אבן זעירה") הוא נתז אבן מאורך ובעל ממדים קטנים, אשר שוברר (סותת בעדינות לקבלת צורה מסוימת או ליצירת צד נוח לתקיעה בידית) ונעשה בו שימוש כחלק מכלי. אין הגדרה קבועה לגודל הלהבונים המוגדרים כמיקרוליתים. בדרך כלל מסווגים ככאלה להבונים באורך של חמישה ס"מ ופחות. שימוש נדיר נעשה במיקרוליתים כבר במהלך התקופה הפלאוליתית התיכונה והתקופה הפלאוליתית העליונה ומקבילותיהן האפריקאיות. עם זאת, המיקרוליתים מזוהים בעיקר עם התקופה שלאחר העידן הפלאוליתי, התקופה האפיפלאוליתית בצפון אפריקה ומערב אסיה והתקופה המזוליתית באירופה. בארץ ישראל השימוש במיקרוליתים מגדיר את הראשונה, שהתחילה לפני כ-23,000 אלפי שנים. בדרך כלל שימש המיקרולית כחלק מכלי עץ או עצם מורכב יותר, למשל מגל, חץ ודומיהם. חומר הגלם הפופולרי ביותר ליצור המיקרולית היה הצור בזכות חדותו והתאמתו לסיתות, אולם נמצאו עדויות לשימוש באובסידיאן. המיקרוליתים נוצרו מלהבונים, שנקטמו או שובררו מלהבים, או הותזו כבר כלהבון מגרעין הצור. קיימים מיקרוליתים בעלי צורה גאומטרית מוגדרת המתקבלת על ידי השברור, כטרפז, משולש וסהרון.
צורת המיקרולית וטכניקת יצורו מהווים סמן של קבוצות ציידים־לקטים, ובכך מסייעים בתיארוך והבדלה בין תרבות אחת לשנייה. לדוגמה, בתקופה האפיפלאוליתית של ארץ ישראל מוגדרות (בין השאר) התרבות הכבארית, לפי מיקרוליתים משובררים בפאה הצרה שלהם; התרבות הכבארית הגאומטרית לפי מיקרוליתים גאומטריים - טרפז ומלבן; והתרבות הנאטופית לפי מיקרוליתים משובררים לצורת סהרון. תוצר לוואי של תהליך יצור המיקרולית בחלק מהתרבויות היא הנקר המיקרוליתי (Microburin).
סאמי א-נג'עי
סאמי ח'ליל א-נג'עי (בערבית: سامي خليل النجعي בתעתיק: סאמי ח'ליל אלנג'עי; נולד ב-7 בפברואר 1997 בג'יזאן שבערב הסעודית) הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת א-נסר מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
קריירת מועדונים
א-נג'עי החל את הקריירה המקצוענית שלו בא-נסר מליגת העל הסעודית. ב-8 במאי 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–5 על אל-איתיחאד במסגרת המחזור ה-25 בליגה לעונת. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
בהמשך הושאל לאל-קאדסיה ולדמכ מליגת העל הסעודית, ולאחר מכן חזר לא-נסר.
קריירה בינלאומית
ב-14 בינואר 2017 ערך א-נג'עי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בניצחון 2–7 על נבחרת קמבודיה במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל נבחרת ערב הסעודית עד גיל 23 בטורנירי גביע אסיה עד גיל 23 בשנים 2018 ו-2020. בנוסף היה חלק מסגל נבחרת ערב הסעודית בטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021.
ב-12 באוקטובר 2021 הבקיע את שערי הבכורה שלו בנבחרת, צמד שערים בניצחון 2–3 על נבחרת סין במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת ערב הסעודית לטורניר מונדיאל 2022.
פאול באום
פאול באום (בגרמנית: Paul Baum; 22 בספטמבר 1859 – 15 במאי 1932) היה צייר, שרטט ומדפיס גרמני. הוא היה הנציג החשוב ביותר של הנאו-אימפרסיוניזם בגרמניה.
קורות חייו
באום החל כצייר פרחים במפעל החרסינה המלכותי. בשנת 1877 החליט ללמוד אצל פרידריך פרלר באקדמיה לאמנויות בדרזדן. כעבור שנה עבר לבית הספר לאמנות הדוכסי הסקסוני של ויימאר, שם למד אצל תיאודור האגן עד 1887. במהלך לימודיו נסע למקלנבורג ולהמבורג וכן להולנד ופלנדריה. בשנת 1888 שהה זמן קצר במושבת האמנות במחוז דכאו.
במהלך נסיעה לפריז בשנת 1890, הוא נתקל בפגישתו הראשונה עם האימפרסיוניזם הצרפתי. לאחר מכן הוא עזב את דכאו ובילה ארבע שנים בקנוקה שבבלגיה, שם התיידד עם קאמי פיסארו והצייר הבלגי תיאו ואן ריסלברגה. בשנת 1894 הוא חזר לדרזדן והפך לחלק מהזצסיון בדרזדן. עם זאת, הוא המשיך להיות חסר מנוחה ובשנת 1895 עבר לסינט אנה טר מוידן ליד סלויס, שם התגורר עד שנת 1908. אף על פי כן, שהייתו שם הופרעה על ידי נסיעות רבות לברלין, דרום צרפת, איטליה וטורקיה.