cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דגל קרוליינה הדרומית
דגל מדינת קרוליינה הדרומית (באנגלית: Flag of South Carolina) מורכב מרקע כחול שבמרכזו עץ פלמטו ממשפחת הדקליים ובפינתו השמאלית העליונה צורת סהר של שריון מגן.
במקור, הדגל לא הכיל את עץ הפלמטו אלא הכיל רק את הרקע הכחול והסהר. נטען שהוא עוצב בשנת 1775 עבור חיילי המיליציה של קרוליינה הדרומית במלחמת העצמאות של ארצות הברית על פי מדיהם הכחולים והשריון שלהם. אולם דגלים דומים שימשו קודם לכן, למשל את המפגינים נגד חוק הבולים בשנת 1765.
בשנת 1861 עם פרישת קרוליינה הדרומית מהאיחוד של ארצות הברית, נוסף עץ הפלמטו אשר מסמל את פורט מולטרי אשר נבנתה בימי מלחמת העצמאות האמריקאית מעצי הפלמטו על מנת להגן על העיר צ'ארלסטון.
ישראל כץ (שר העבודה והרווחה)
ישראל כץ (6 בדצמבר 1927 – 29 באוקטובר 2010) היה מנכ"ל המוסד לביטוח לאומי בשנים 1968–1973 ושר העבודה והרווחה בשנים 1977–1981. מבכירי מעצבי דמותה של מדינת ישראל כמדינת רווחה.
ראשית חייו
ישראל כץ נולד בווינה בירת אוסטריה, בנם של משה יוסף כץ ופאני כץ לבית ברון.
לאחר האנשלוס ב-1938 נשלח כץ לארץ ישראל כחלק מעליית הנוער. הוריו הצליחו לצאת מאוסטריה בקיץ 1939 והיו מגולי מאוריציוס. כץ נשאר בארץ ישראל ולמד בכפר ילדים ונוער אהבה שבקריית ביאליק עד 1944, שם למד חקלאות, כשהוא משלים את תעודת הבגרות בכוחות עצמו ובהצטיינות יתרה. בעקבות הצטיינותו קיבל מלגת לימודים, ובחר ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 1946–1947 למד באוניברסיטה כימיה, פיזיקה ומתמטיקה, והתגורר בעיסאוויה שלמורדות הר הצופים, שם למד. במהלך לימודיו עבד בטיפול בנוער עברייני בשכונת העוני מזכרת משה. במלחמת העצמאות שירת במחלקת המודיעין.
ב-1951 למד עבודה סוציאלית-פסיכיאטרית באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק מטעם הדסה ועליית הנוער. במקביל שימש כעובד סוציאלי פרטני במוסד לנוער "הות'ורן סידר נולס" (Hawthorne Cedar Knolls) במדינת ניו יורק, המטפל בילדים עם בעיות פסיכיאטריות.
ב-1953 שב לישראל, ושימש כמפקח לחינוך מיוחד בעליית הנוער. במסגרת זו עבד עם קבוצות ילדים שהגיעו מארצות צפון אפריקה. בשנים 1954–1959 ניהל את כפר הנוער קריית יערים, המיועד לנוער מצוקה שאינו יכול להיקלט במסגרות החינוכיות הרגילות.
בשנים 1959–1961, למד והשלים תואר דוקטור במינהל סוציאלי באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב שבקליבלנד, אוהיו, במימון "מועצת הנשים היהודיות" (National Council of Jewish Women) בארצות הברית.
עם שובו לישראל ב-1962 היה המנהל הישראלי הראשון ואחד ממקימי בית הספר ל[[עבודה סוציאלית] ע"ש פאול ברוואלד] באוניברסיטה העברית בירושלים, שהוקם במשותף עם ה"ג'וינט". כץ החזיק בתפקיד זה עד 1968. באותה בתקופה נפתחו בתי ספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה (1965) ובאוניברסיטת תל אביב (1969). בין 1964 ל-1968 שימש גם כיו"ר הוועדה לקביעת הצרכים המינימליים של "נצרכי סעד", מינוי שקיבל משר הסעד, יוסף בורג.
כץ היה ממייסדי מפלגת רפ"י, והוצב במקום ה-21 ברשימתה לכנסת השישית ב-1965, אך לא נבחר. בשנים 1965–1967 שימש כיועץ למפלגה בנושאי חברה, על פי הזמנת דוד בן-גוריון.
מנכ"ל המוסד לביטוח לאומי
בשנים 1968 עד 1973 כיהן כץ כמנכ"ל המוסד לביטוח לאומי. בתקופה זו פעל למען חקיקת חוקים חברתיים שונים, בהם מתן מענקי משפחה ליוצאי צה"ל, ביטוח אבטלה, ביטוח נכות כללית, הצמדתן של גמלאות זקנה ושארים לשכר הממוצע במשק (במקום למדד יוקר המחיה). כמו כן ייסד את כתב העת "ביטחון סוציאלי"' העוסק בענייני רווחה וביטוח סוציאלי, והכין תשתית למחקרים על שיעור העוני בישראל (קו העוני) – נתונים המתפרסמים מדי שנה.
בשנת 1971 מונה על ידי ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר לעמוד בראש "ועדת ראש הממשלה לילדים ונוער במצוקה" (ועדת כץ); ועדה ציבורית זו הוקמה כדי לבחון את הסיבות להתגברות עבריינות הנוער בישראל, ובעבודתה השתתפו כ-120 איש מהאקדמיה, השירות הציבורי והפרטי ומשרדי הממשלה השונים. הוועדה, שהגישה את מסקנותיה בסוף 1973, המליצה שמשפחות שהכנסתן נמוכה ממינימום הכרחי לקיום תזכינה להשלמת הכנסתן בידי המדינה, וכן הציעה להרחיב את החינוך הבלתי פורמלי, את התמיכה באזורי מצוקה ועוד.
כץ נבחר כמועמד ברשימת המערך מטעם רפ"י בבחירות לכנסת השמינית, אך ויתר על כניסה לכנסת, כדי לייסד ולנהל את מכון ברוקדייל לחקר הזִקנה בישראל, שבראשו עמד עד 1977.
שר העבודה והרווחה
לאחר מכן הצטרף למפלגת ד"ש. מספר חודשים לאחר הבחירות לכנסת התשיעית הצטרפה ד"ש לממשלתו הראשונה של מנחם בגין. כץ, שלא היה חבר הכנסת, נבחר על ידי המפלגה לתפקיד שר העבודה והרווחה, והושבע כשר, יחד עם שאר שרי ד"ש, ב-24 באוקטובר 1977. הוא היה השר הראשון במשרד במתכונתו זו, כמיזוג של משרד הסעד ומשרד העבודה. ראש האופוזיציה דאז, שמעון פרס, אמר על מינוי זה "האיש הנכון, במקום הנכון, רק במפלגה הלא-הנכונה".
במהלך כהונתו דאג כץ להקמת מנגנון לשימור השווי של קצבאות הביטוח הלאומי בתקופה שבה הייתה אינפלציה גבוהה. כמו כן, הוביל את חקיקתם של חוק הבטחת הכנסה, שהעביר את הטיפול הכספי בנזקקים מלשכות הסעד למוסד לביטוח לאומי, ושל חוק ביטוח סיעוד, המעניק לגמלאים סיעודיים סיוע בכסף או בעזרה פיזית. כן היה מיוזמי פרויקט שיקום שכונות וממפעיליו הראשונים. הוא גרס כי הדגש של הפרויקט אמור להיות בשינוי חברתי ולא בשיקום מבנים, אולם עמדתו לא התקבלה. בעקבות רצונו של יגאל ידין לנהל את הפרויקט, נטלו כץ ומשרדו חלק משני בלבד בפרויקט שיקום השכונות.
כץ כיהן כשר העבודה והרווחה עד סיום כהונת הממשלה ב-5 באוגוסט 1981. בבחירות לכנסת העשירית היה מפעילי מפלגת תל"ם.
לאחר כהונתו כשר
לאחר סיום כהונתו כשר, הקים כץ בשנת 1982 את המרכז לחקר המדיניות החברתית בישראל (מרכז טאוב), ועמד בראשו עד 1992. המרכז הוא גוף בלתי תלוי וללא מטרת רווח, הפועל במטרה להשפיע על עיצוב המדיניות החברתית של ישראל לפי ערכי שוויון חברתי וצדק. בהמשך שימש כץ כחבר ובהמשך כ"חבר כבוד" בחבר הנאמנים של המרכז.
בנובמבר 1996 מונה על ידי שר המשפטים צחי הנגבי ושר העבודה והרווחה אלי ישי לעמוד בראש "הוועדה לבדיקת חקיקה מקיפה בנושא זכויות אנשים עם מוגבלות". ועדה זו מצאה כי למעלה מ-10% מתושבי ישראל הם אנשים עם מוגבלות, וכי הם סובלים מהפליה, קיפוח ונחיתות חברתית-כלכלית. הוועדה הגישה הצעת חקיקה מפורטת שהובילה לחקיקתו של חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות.
בבחירות לכנסת ה-15 שובץ במקום ה-42 האחרון והסמלי ברשימת "כח לגמלאים" בראשות גדעון בן-ישראל, שלא עברה את אחוז החסימה.
לאורך השנים שימש כץ כיועץ לארגונים שונים בעולם, בין השאר בסינגפור, בארצות הברית ובקניה, כיושב ראש של קרנות וארגונים חברתיים שונים ועוד.
ישראל כץ הלך לעולמו בגיל 82, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים. הוא היה נשוי למרסל רוסו כץ, ולהם שני בנים.
בסיס אימאם עלי
בסיס אימאם עלי (בפרסית: پایگاه نظامی امام علی) הוא אחד מבסיסי הצבא האיראני בסוריה, הבסיס ממוקם במזרח סוריה בסמוך לעיר אל-בוכמאל ובצמוד לגבול הסורי עם עיראק.
בסיס אימאם עלי הוא הבסיס האיראני הגדול ביותר בסוריה והוא כולל בין היתר, מספר מחסני נשק, מפקדות מגורים למשפחות של אנשי כוח קודס וכן לחברי המיליציות הפרו-איראניות בסוריה ואף עשרות קילומטרים של כבישים פנימיים.
היסטוריה
עבודות ההקמה של הבסיס החלו ב-2018 ומאז הבסיס נמצא בבניה מתמדת. ערוץ פוקס ניוז האמריקאי דיווח בספטמבר 2019 על "פרויקט איראני מסווג", (שהתברר כבסיס אימאם עלי) שנבנה בסמוך לעיר אל-בוכמאל, שנמצאת בצמוד לגבול בין סוריה לעיראק. טענותיהם של אנשי פוקס ניוז אומתו באמצעות תמונות לוויין של אזור הבסיס. הפרויקט אושר בסופו של דבר על ידי ההנהגה הבכירה באיראן והשליטה עליו הועברה לאנשי כוח קודס.
בנובמבר 2019 צולמו על ידי הלוויין הישראלי "ארוס", צילומי הלוויין הצביעו על בניית מערכות מנהרות, שמקורות מערביים טוענים כי הוחזקו בה טילים איראניים.
האתר נפגע פעמים רבות על ידי חיל האוויר הישראלי, הבולטת ביותר מהתקיפות היו תקיפה בנובמבר 2019 שבאה לאחר שהישראלים שמו לב להאצת העבודות על המנהרות.
האתר התוקף בשנית בפברואר 2021, על ידי הצבא האמריקאי כחלק מתקיפה אמריקאית נרחבת בסוריה שבאה בתגובה למתקפת הטילים בארביל בה נפגעו מספר אנשים. למעשה, זו הייתה התקיפה הצבאית הגלויה הראשונה שבוצע תחת ממשלו של נשיא ארצות הברית הטרי, ג'ו ביידן.
עוד באותו החודש פורסם כי איראן העבירה משגרי טילים שמותאמים להפעלת תת-קרקעית לבסיס, המשגרים הועברו מאיראן, עברו בדרך בעיראק והגיעו לסוריה דרך מסוף הגבולות המיוחד של משמרות המהפכה שנמצא בסמוך לבסיס.
נוצות נסיך ויילס
מקורות
לסמל הנוצות אין כל קשר לנסיך ויילס המקורי, וכיום סבורים כי מקורו קשור לאדוארד, הנסיך השחור, בנו הבכור של אדוארד השלישי, מלך אנגליה. על פי האגדה השיג הנסיך השחור את סמלו במהלך קרב קרסי בשנת 1346 שם נלחם ביוהאן מלוקסמבורג העיוור. לאחר הקרב ניגש הנסיך אל גופת יריבו המלך (אותו העריץ על אומץ ליבו) ונטל את קסדתו אשר קושטה בנוצות יען. הנוצות והמוטו של המלך המת הפכו לסמלו החדש של הנסיך אשר הפך לסמלם של נסיכי ויילס הבאים.
הסבר אחד למשיכתו של הנסיך השחור לסמל היא עובדת היותו נסיך ויילס, וגורם מפתח בניצחונו של צבא אנגליה על הצרפתים היה השימוש בקשתים וולשים. ההגיה של המוטו הגרמני Ich Dien נשמעת בדיוק כמו המשפט "Eich Dyn" בולשית שפירושו "האיש שלכם", משפט אשר סייע לנסיך הצעיר להתחבר לחיילים הוולשים.
מקלחת קרה
מקלחת קרה היא מקלחת מים בטמפרטורה נמוכה מספיק כדי לגרום לאדם השרוי בה להגיב לקור, והיא משתייכת למדעי ההידרותרפיה.
היסטוריה
השימוש במים כאמצעי רפואי החל עוד בעת העתיקה, בתרבויות כדוגמת יוון ומצרים.
החקר המדעי בנושא נערך בעיקר בתקופת המאה ה-18 וה-19. בין הראשונים לחקור אותו היה הפיזיקאי סֵר ג'ון פלויר, שב-1697 ו-1702 פרסם את הכתבים הראשונים בנושא. תרגומם של כתבים אלה לגרמנית ופיתוחם על ידי חוקרים נוספים הפך מדע זה לפופולרי יותר, כשחוואי אוסטרי בשם וינסנט פרייסניץ השתמש בהם בשנת 1829 כחלק מהקריירה הציבורית שלו בניהול משק בית.
עם השנים, בזכות תפוצת נפלאות השימוש במים (חמים וקרים) והמשך החקר שלהם, הובאו לעולם המערבי החמאם הטורקי והספא.
השפעות חיוביות
כמו כן, יש שימוש ב"מקלחת קרה" כביטוי ל"התעוררות" או "צינון" סימבוליים.
השפעות שליליות
מאידך, מקלחת קרה עלולה לגרום להשפעות שליליות:
חשבונות האינסטגרם הישראליים הנעקבים ביותר
השחקנית והדוגמנית גל גדות היא הישראלית בעלת מספר העוקבים הגבוה ביותר ברשת החברתית המקוונת, אינסטגרם, עם מעל לכ-100 מיליון עוקבים. יהודה דביר הוא הגבר הישראלי הכי נעקב.
הבלוגר נוסייר יאסין, הידוע בכינוי "נאס דיילי" הוא הגבר הישראלי השני, והערבי-הישראלי היחיד ברשימה זו, על פי מספר העוקבים באינסטגרם.
23 חשבונות של ישראלים עברו את רף המיליון עוקבים, 16 מתוכם הם חשבונות של נשים ו-6 של גברים. החשבון העסקי היחיד שהגיע למעמד זה הוא ערוץ הבידור ישראל בידור.
על פי נתונים של חברת לידרס משנת 2019, כ-26 אחוזים מהעוקבים אחר חשבון האינסטגרם של בר רפאלי (כ-780 אלף) הם ישראלים, דבר המעמיד אותה כאדם בעל מספר העוקבים הישראליים הגבוה ביותר, זאת לעומת שני אחוזים בלבד של עוקבים ישראליים (666 אלף) אחר חשבון האינסטגרם של גל גדות.
פצפוצי אורז
פצפוצי אורז או אורז תפוח הוא סוג נפוץ של מאכל העשוי מגרגירי אורז שחוממו עד להתפקעות מעטפת הגרגיר תחת לחץ הקיטור אשר נוצר בתוכו. התפקעותו של הגרגיר ושחרור לחץ הקיטור שבו מתפיחה את תוכן הגרגיר ויוצרת מרקם אוורירי בצורה אופיינית. חימום הגרגירים נעשה באמצעות חימום בסיר בישול או בתנור מיקרוגל.
שימוש בפצפוצי אורז נפוץ במגדנאות, בדגני בוקר ובמטבח דיאטטי.
בדרום אסיה
בהודו, בבנגלדש ובנפאל זהו אוכל רחוב פופולרי.
בקוריאה
בקוריאה פצפוצי אורז קרויים טוויבאפ (튀밥) ומשמשים להכנת חטיפים מקומיים.
בעולם המערבי
בארצות הברית, באירופה ובישראל פצפוצי אורז משמשים כדגני בוקר, ונאכלים בתוספת חלב או תחליפי חלב.
ברכה על פצפוצי אורז
אופן הכנת פצפוצי אורז וכן פריכיות אורז הביא לדיון הלכתי סביב ברכתם, שכן אורז מבושל ברכתו "בורא מיני מזונות" ומאידך אורז אפוי ברכתו "בורא פרי האדמה", לדעת הרב משה פיינשטיין ועוד, יש לברך "בורא מיני מזונות", לדעתם האורז עובר תהליך בישול ולאחר מכן עובר תהליך התפחה באפייה, ולכן דינו כדין אורז מבושל.
כמו כן מטעם מרכז רבני אירופה כתבו שחלק מתהליך הכנת פצפוצי אורז הוא בישולם:
אולם, הרב אברהם יוסף כתב: "המציאות אינה כדבריהם, האורז אינו עובר תהליך בישול אלא שריה במים למשך זמן ואחר כך קליה והתפחה כעין הפרכיות, ולכן ברכתם האדמה.".
מעבר לשאלת הבישול היו שהעלו שאלות לגבי חומר הגלם ממנו מיוצרים פצפוצי האורז. למשל, יש פוסקים שכתבו שאם פצפוצי האורז הם מאורז מלא בלבד ברכתם "בורא פרי האדמה", כי אין דרך אכילה בכך. בנוסף, הובא בשם הרב פיינשטיין שכאשר פצפוצי האורז נעשים מקליפות יש לברך עליהם "שהכל".
הקרב על נאנסי
הקרב על נאנסי התרחש ב-5 בינואר 1477 והיה לקרב האחרון במסגרת המלחמות הבורגונדיות. הוא התרחש ליד בירת דוכסות לורן, העיר נאנסי, בין צבאות הקונפדרציה השווייצרית הישנה ודוכסות לורן בתמיכת צרפת לבין דוכסות בורגונדיה, בפיקוד שארל הראשון, דוכס בורגונדיה, שניסה לכבוש את לורן במטרה לאחד אותם עם שטחיו בארצות השפלה ובלוקסמבורג וליצור ממלכה עצמאית בשטחים אלו. בסוף הקרב ניצחו השווייצרים, שארל הראשון נהרג ולמעשה חוסלה דוכסות בורגונדיה העצמאית.
מהלך הקרב
ב-22 באוקטובר 1476 הטיל שארל הראשון מצור על בירת לורן, שהייתה מ-6 באוקטובר תחת שלטונו של רנה השני, דוכס לורן. העיר הייתה כבר מוכנה להיכנע כשהגיעו הצבאות השווייצרים והלורנים תחת פיקודו של הדוכס רנה. הכוחות השווייצרים היו כפולים במספרם מהבורגונדים אם כי לבורגונדים היו ארטילריה וכלי נשק משוכללים יותר.
השפעות הקרב
לקרב על נאנסי הייתה השפעה פוליטית רחבה, היא סיימה את הסכסוך בין המלכים הצרפתים לדוכסים הבורגונדים והעניקה למלך צרפת שליטה בכל צרפת. שטחי בורגונדי חולקו בין צרפת לבית הבסבורג כשהשטחים בצפון צרפת צורפו לצרפת וארצות השפלה והשטחים במערב גרמניה צורפו לבית הבסבורג.
טאבריה
היסטוריה
במהלך המאות ה-17 וה-18 נוספו לאימפריה הרוסית שטחים מדרום מערב לה. שטחים אלו נקראו רוסיה החדשה (נובורוסיה).
בהסכם פריאסלאב מ-1654 נמסר שטח אוקראינה של הגדה השמאלית, מלבד החלק הדרומי שלה, לאימפריה הרוסית. בהסכם אנדרוסובו (1667) ובחוזה השלום הנצחי (1686) בין האיחוד הפולני-ליטאי ורוסיה הצארית אושר סיפוח זה לרוסיה הצארית. בהסכם ניש אחרי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1735–1739) נוסף אזור אזוב.
ב-1764 הוקם מחוז רוסיה החדשה על שטחים אלו. המרכז המנהלי של המחוז היה בקרמנצ'וג.
שליטי המחוז העניקו אדמות הן לאצולה רוסית והן לקצינים משוחררים על מנת לעודד התיישבות בערבות המיושבות בדלילות, קטרינה הדגולה הזמינה מתיישבים מכל רחבי אירופה לאדמות שנכבשו וכשליט המחוז מינתה את הנסיך גריגורי פוטיומקין שהעביר את המרכז המנהלי לדניפרו.
בהסכם קוצ'וק קאינרג'ה אחרי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774) התווספו לשטחי האימפריה הרוסית שטחים שבעבר היו חלק מחאנות קרים, ב-1775 נוספו שטחי הסיץ' הזפורוז'י, בהסכם יאש שסיים את המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792) הושלמה ההשתלטות על חצי האי קרים.
מחוז טאבריה
ב-1802 פוצלה רוסיה החדשה לפלכים יקטרינוסלב, חרסון, וטאבריה.
בשל ההגירה הרבה, הגיוון האתני במחוז היה גדול. במפקד האימפריאלי של 1897 נמצא כי אוכלוסיית טאבריה כללה 1,447,790 נפש, מהם 762,804 גברים ו-684,986 נשים. המיעוטים הגדולים היו אוקראינים כ-42%, רוסים כ-28%, טטרים כ-14% גרמנים כ-5% ויהודים כ-4%. 75% החזיקו בדת הנוצרית אורתודוקסית מזרחית.
ב-1917 פוצל המחוז, רוב חצי האי שימש בסיס להקמת הרפובליקה העממית של קרים כחלק מהרפובליקה העממית האוקראינית ואילו סבסטופול וסביבתה נותרה הבסיס הימי העיקרי של צי הים השחור של הרפובליקה הרוסית כחלק מהרפובליקה הסובייטית של דונייצק-קריבוי רוג
באומן
באומן (Bauman, וגם: Bowman) הוא שם משפחה.
הוצאת גלימאר
הוצאת גלימאר (בצרפתית: Éditions Gallimard) היא אחת ההוצאות לאור היוקרתיות ביותר בצרפת. במאמר בגארדיאן היא מתוארת כבעלת "רשימת הספרים הטובה בעולם". ב-2003 ההוצאה ובתי ההוצאה הנספחים אליה הוציאו 1418 כותרים.
גלימאר נוסדה בפריז בשנת 1911 על ידי גסטון גלימאר (1881–1975) בתור nrf - Les Éditions de la Nouvelle Revue Française (ההוצאה של הסקירה הצרפתית החדשה). לוגו ה-nrf המסוגנן עדיין מופיע בספרים רבים הרואים אור בהוצאה כיום.
Mr. Bad Guy
Mr. Bad Guy הוא אלבום האולפן הסולו הראשון של פרדי מרקיורי, סולן להקת קווין. האלבום יצא לאור באפריל 1985 ונכללו בו 11 שירים שנכתבו כולם על ידי מרקיורי.
הפקה
האלבום נוטה בסגנונו המוזיקלי לדיסקו ומוזיקת דאנס, זאת בניגוד לסגנונה של קווין שנטה לכיוון מוזיקת רוק. הפקת האלבום נמשכה כמעט שנתיים, בשל הזמן שנדרש למרקיורי לאסוף את החומרים המוזיקליים, וזאת במקביל לעבודתו עם הלהקה. באלבום היה אמור לכלול דואטים עם מייקל ג'קסון. השניים הקליטו את השיר "There Must Be More to Life Than This", אך מרקיורי החליט שלא להמשיך את שיתוף הפעולה עימו. לטענתו של מרקיורי הוא לא יכול היה לסבול את נוכחותו של באבלס, שימפנזת המחמד של ג'קסון שהסתובבה באולפן. ג'קסון, מצידו, טען שלא יכול היה להסתדר עם העובדה שמרקיורי צרך סמים במהלך ההקלטות.
מרקיורי היה מעורב בכל שלבי ההכנה של האלבום, החל מכתיבת השירים, הנדסת הקול ועד להוספת האפקטים הסופיים.
השיר "Living on My Own", שלא זכה להצלחה רבה בגרסתו המקורית, יצא מחדש בשנת 1993 בגרסת רמיקס שנעשתה על ידי No More Brothers. גרסת הרמיקס זכתה להצלחה רבה והגיעה למקום הראשון במצעד הבריטי, האירי והצרפתי. השיר ""I Was Born to Love You" זכה להצלחה מסוימת במצעד המוזיקה האוסטרלי בו הגיע למקום ה-13. שיר זה והשיר "Made in Heaven" זכו לגרסה בביצוע שלושת חברי להקת קווין הנותרים באלבום Made in Heaven, שיצא לאור בשנת 1995 והיה אלבום האולפן האחרון של הלהקה.
רשימת השירים
צד 1
צד 2
DOP
DOP (ראשי תיבות באנגלית של: Dilution Of Precision - "דילוּל הדיוּק") או GDOP (ר"ת: Geometric Dilution Of Precision) הוא מונח בתחום ניווט לוויינים והנדסה גאומטית (Geomatics) המתאר את השינוי המצטבר של גאומטרית לווייני ניווט על מדידת מיקום מדויקת.
מבוא
הצורך בחישוב DOP עלה עם השימוש במערכת ניווט הרדיו "LORAN" שפוחתה על ידי ארצות הברית בימי מלחמת העולם השנייה, הרעיון של DOP גאומטרי הוא לחשב את השפעת הטעות במדידה על התוצאה הסופית. GDOP יכול להיות מוגדר על ידי:
באופן אידיאלי שינויים קטנים במידע הנמדד לא יהוו שינוי גדול בנקודה המחושבת הסופית, שאם לא כן יהיה הפתרון המוצע רגיש לשינויים.
בשנים מאוחרות יותר, כאשר מערכת הנווט GPS נכנסה לשימוש נרחב, המושג הפך שגור יותר. להוציא השפעות יונוספריות וטרופוספריות, האות המתקבל מלווייני הנווט הוא בעל דיוק קבוע. אי לכך, הגאומטריה של הלוויינים הנקלטים הופכת לגורם משמעותי בקביעת הדיוק של מיקומים וזמנים. עקב הגאומטריה היחסית בין הלוויין והמקלט, הדיוק בפסאודו-טווח של הלוויין מתורגם לרכיב בכל אחד מארבעת הממדים - x, y, z, ו t.
חישוב ערכי DOP
ראשית נבחן את הוקטור מהמקלט ללוויין i:
כאשר
וכאשר ו- מציין את מיקום המקלט ו  ו- מציין את מיקום הלוויין i. מתקבלת המטריצה A כ: שלשת האלמנטים הראשונים בכל שורה של A הם רכיבי הווקטור מהמקלט ללוויין. אם האלמנטים בטור הרביעי הם C המציין את מהירות האור, אזי \sigma_{t} (הזחה בזמן) הוא תמיד 1. אם האלמנטים בטור הרביעי הם 1- אז \sigma_{t} מחושב כראוי.
נגדיר את המטריצה Q כ: חישוב זה תואם את סעיף 1.4.2 של עקרונות ניווט לוויינים כאשר מטריצת המשקל P, נקבעה להיות מטריצת היחידה.
האלמנטים של Q יהיו אם כן: PDOP, TDOP ו GDOP נתונים על ידי: בתאימות עם סעיף 1.4.9 של עקרונות ניווט לוויינים.
מעלות פרנהייט
מעלות פָרֵנְהָיְיט (Fahrenheit) הן יחידות מידה לטמפרטורה. הן מסומנות ב־F°, ונקראות על־שם הפיזיקאי הגרמני דניאל גבריאל פרנהייט. השיטה מבוססת על נקודת ההתכה של תערובת שווה של קרח ומלח וטמפרטורה ממוצעת של גוף אדם בריא כנקודות מוצא.
לאחר מותו של פרנהייט אובחנה סטיה בסקאלה שלו ובוצע בה איפוס מחדש כשטמפרטורות המוצא הן נקודת ההתכה (הקיפאון) ונקודת הרתיחה של מים (F° 32 ו־F° 212, בהתאמה). נקודת האפס בסולם זה היא הטמפרטורה שאליה יורד קרח כתוש כאשר מערבים אותו במלח.
שיטה זו נפוצה כיום בארצות הברית, בבליז ובליבריה.
הצגה וכתיב
מעלת הפרנהייט מסומנת בצמד התווים "F°": הסימן ° מדגיש כי מדובר במעלה, כלומר ביחידה שיש לה ערך בסולם מסוים בלבד, ולא ערך מוחלט, כמו לקלווין. בכתיבת טמפרטורה במעלות פרנהייט, יש להפריד ברווח את הערך המספרי מהסימן F°, כפי שמופיע בדוגמאות לעיל: לא F°86, ולא F °86, כי אם F° 86.
המרה מפרנהייט לצלזיוס ולהפך
קירוב טוב לחישוב בעל פה של תרגום מפרנהייט לצלזיוס הוא. התוצאה מדויקת עבור F° 50 (C° 10) ונותנת קירוב טוב למדי בטווח הטמפרטורות השורר על פני כדור הארץ.
פרנהייט לעומת צלזיוס - טבלת ערכים
מרכז רון ורדי לטיפוח ילדים מחוננים ומצטיינים
מרכז רון ורדי לטיפוח ילדים מחוננים ומצטיינים הוא מרכז חינוכי שהוקם במסגרת בית ספר חביב בראשון לציון לשם טיפוח ילדים מחוננים בכיתות ג'-ט' מכל האזור ולספק להם העשרה בתחומים שונים: מדעים (כגון מדעי המוח), טכנולוגיה (כמו רובוטיקה), פילוסופיה, לוגיקה, אמנות, מוזיקה, מדעי הרוח, כתיבה יוצרת, קולנוע ועוד. בסוף אוגוסט 2013 עבר המרכז למשכנו החדש ברחוב הרצל פינת אבי האסירים ראשון לציון. בנוסף משמש בית הספר כמרכז עירוני לטיפוח מצוינות ומפעיל חוגי העשרה לילדים מצוינים מגיל גן ועד תיכון בשעות אחר הצהריים. כמו כן, בבית הספר מתקיימות סדנאות והרצאות ייחודיות להורים ולילדים. בשנת 2017 הוקם קמפוס של המרכז בעיר לוד.
היסטורית המקום
המרכז הוקם ביוזמת ידידיה ודרורה ורדי בשיתוף עם עיריית ראשון-לציון, כמפעל חינוכי להנצחתו של בנם, רון ורדי, שהתנדב לגבעתי ונפל בלבנון בגיל 20. ורדי למד בחוגי נוער שוחר מדע במכון ויצמן למדע כילד מחונן, ועסק בתחומים רבים כגון חובבות רדיו, אלקטרוניקה וחשמל, חומרה ותוכנת מחשבים.
כל כיתה מכיתות ג' עד ו' מגיעה ליום אחד בשבוע (4-7 שעות לימוד) ולומדת מקצועות העשרה מגוונים. כיתות ז' עד ט' לומדות בתוכנית הנקראת "גילוי דעת". בתוכנית לא קיימות כיתות וכל תלמיד בוחר לו את התחומים המועדפים עליו ואותם הוא לומד במהלך השנה.
במשך שנים ארוכות פעל המרכז במבנים של בית הספר חביב ברחוב אחד העם, כאשר חדר הדגמים הוצב באודיטוריום בית הספר. ב-26 באוגוסט 2013 נחנך מבנה חדש ומודרני למרכז רון בפינת רחוב אבי האסירים ושדרות הרצל, בתכנון האדריכל דוד נופר.
התערוכה המדעית-טכנולוגית "גלגלים וכיסאות"
עם הקמת המרכז החל ידידיה ורדי לתכנן ולבנות דגמי עזר ללימודי מדע. במרכז אולם דגמים, שבו מתבקשים המבקרים להפעיל מתקנים העוסקים במרבית שטחי הפיזיקה. התערוכה "גלגלים וכיסאות" נבנתה על ידי ידידיה ורדי ושלמה אביוב. במסגרתה נבנו ארבעים וחמישה מוצגים פעלתניים, כמיצבים נודדים במטרה לקרב ולחשוף את בני הנוער לקשת רחבה של נושאים בתחומי המדע והטכנולוגיה. המוצגים פותחים צוהר לעולם המדע, מגבירים את הסקרנות והדמיון, וממחישים מדע תוך כדי משחק ושעשוע. התערוכה הוצגה במוזיאון ראשון-לציון, בגן המדע במכון ויצמן, במוזיאון המדע בחיפה וכן בבתי הספר בראשון-לציון וברחבי הארץ.
קורסים הנלמדים במרכז רון ורדי
"מסעֲ אל עצמי" - קורס העוסק בין היתר בהיבטים השונים על ילדים מחוננים. "מחשבה ביקורתית" "חלונות למדע" "גוף האדם" לוגי-בריין" - קורס העוסק בלוגיקה ובניתוח לוגי של השפה והמוח. "מי הזיז את האמנות שלי?" "מטיילים ביחד" - קורס העוסק בחברויות ובקשרים בין אישיים, "שביל המדע", "מעצבים עולם" - קורס החוקר את הכוחות המשפיעים עלינו. בין היתר בקורס לומדים על פרסומות. קורס " מבוא לרובוטיקה", "תיאטרון ודמיון", "אמנות" "אבולוציה", "לחשוב טוב" - קורס העוסק בהיסטוריה של האדם רודף הצדק, "visual basic" - קורס העוסק בתכנות משחקי מחשב, "אמנות" קורסי חובה: "תקשורת - היפה, החנון ומה שביניהם" - קורס תקשורת. "צילום - מרעיון לתערוכה" וזהו "גלגלי אנרגיה" - קורס פיזיקה העוסק בסוגי אנרגיה שונים. "בובנאות"
קורסי בחירה: "אמנות", "תיאטרון - העולם הוא במה", "רובוטיקה", "לוגיבריין", "פיזיקה של דגמים", אנתרופולוגיה "פרוזה", "הדפסה בתלת מימד", "אמנות פלסטית", "תיאטרון", "רובוטיקה- רובוקאפ", "כלכלה", "פילוסופיה", "ג'וניור אקדמי", "ביורפואה", "בובנאות", "איך בונים את זה", "ארדואינו", "מוזיקה", "הכדור הכחול (גאולוגיה)"
תוכנית 'גילוי דעת'
במהלך השנה נדרשים התלמידים לעבוד על פרויקט גמר, בהתאם לקורסי העמקה אותם בחרו, אותו יציגו ב"כנס גילוי דעת" שנערך בסוף השנה.
בין הקורסים המוצעים לבחירה: בובנאות, פרוזה, מוזיקה, תיאטרון, כלכלה, ביורפואה, יזמים צעירים, רובוטיקה, הדפסה תלת מימד ועוד.
בנוסף למגוון הקורסים המוצעים קיימת גם נבחרת הרובוטיקה של המרכז, בה מתחרים התלמידים בתחרויות רובוטיקה דוגמת תחרות הרובוקאפ. התלמידים זכו פעמים רבות ב־robocup העולמי.
צ'לסי פרטי
צ'לסי פרטי (באנגלית: Chelsea Peretti; נולדה ב-20 בפברואר 1978) היא סטנדאפיסטית, קומיקאית, שחקנית, תסריטאית, מדבבת וסופרת יהודייה-אמריקאית, המפורסמת בעיקר בעקבות כיכובה בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה ברוקלין תשע-תשע.
קורות חיים
פרטי נולדה באוקלנד שבקליפורניה לאם יהודייה ולאב נוצרי ממוצא אנגלי ואיטלקי.
בבית הספר היסודי היא למדה יחד עם השחקן והקומיקאי אנדי סמברג, שכיכב לצידה בסדרה "ברוקלין תשע-תשע", ובחטיבת הביניים למדה יחד עם הקומיקאי משה כשר.
היא למדה בתיכון הפרטי "The College Preparatory School" באוקלנד, ובשנת 1996 עברה לניו יורק כדי ללמוד במכללה הפרטית לאמנות חופשית "מכללת ברנרד". בשנת 2000 עברה לשנה ללונדון כדי ללמוד ברויאל הולוויי, אוניברסיטת בת של אוניברסיטת לונדון.
משחק
פרטי השתתפה בעיקר בסדרות טלוויזיה קומיות. היא השתתפה בתפקידים קצרים בסדרות "לואי", "Kroll Show", "תוכנית שרה סילברמן", "truTV Presents: World's Dumbest..." ו"Tosh.0".
תפקידה הטלוויזיוני המרכזי היה בסדרה "ברוקלין תשע-תשע" של רשת NBC, בה שיחקה בשנים 2013–2019 את דמותה של ג'ינה לינטי. באוקטובר 2018 הודיעה בחשבון הטוויטר שלה כי לא תמשיך בסדרה. הפרק האחרון בהשתתפותה שודר ב-31 בינואר 2019.
היא השתתפה במספר סרטים בתפקידים קצרים. בשנת 2018 הופיעה בסרט "לילה בטירוף". בשנת 2020 השתתפה בדרמה הרומנטית "פוטו אהבה" לצדה של איסה ריי.
תסריט
פרטי השתתפה כיוצרת ותסריטאית בסדרת הטלוויזיה "מחלקת גנים ונוף" בשישה פרקים בשנים 2011–2012.
דיבוב
פרטי השתתפה כמדבבת בסדרות טלוויזיה רבות.
בשנים 2011–2013 דיבבה ב-14 פרקים בסדרת הטלוויזיה "סין, אילינוי" למשך 2 עונות. בשנים 2017–2018 דיבבה בסדרת הטלוויזיה "פה גדול" בנטפליקס. ב-2019 דיבבה בסדרה "Harvey Street Kids".
כתיבה
פרטי כתבה במשך תקופות לעיתונים "וילג' ווייס", "Details", "פלייגרל", "Jest", "American Theatre Magazine" ובעיתון המקוון "הפינגטון פוסט".
היא הופיעה פעם אחת ככתבת אורחת בתוכנית האירוח "לופז בלילה".
ביולי 2010 כתבה עבור מגזין וראייטי את "רשימת עשרת הקומיקאים ששווה לראות ב-2010".
משחקי וידאו
בשנת 2008 תרמה את קולה ואת לכידת התנועה שלה למשחק הווידאו הפופולרי "GTA 4".
מדיה
פרטי השתתפה בפודקאסטים רבים כאורחת וכחברת פאנל, ואוקטובר 2012 השיקה את הפודקאסט האישי שלה, "Call Chelsea Peretti".
המגזין "Paste" דירג את חשבון הטוויטר שלה כ"אחד מ-75 חשבונות הטוויטר הטובים של שנת 2014".
חיים אישיים
ב-2013 החלה לנהל מערכת יחסים עם ג'ורדן פיל. השניים התארסו בנובמבר 2015. ב-26 באפריל 2016 הודיעה פרטי כי השניים נישאו בטקס קטן. ב-2017 נולד לשניים בן.
דוי-טאן, קיסר וייטנאם
דְּוּי-טָאן (בוייטנאמית: Duy Tân, משמעות מילולית: "הִתחַדְשׁוּת"; 19 בספטמבר 1900 – 26 בדצמבר 1945) בשמו הפרטי נֵגוֹייְן פּוֹק וִין סָאן (Nguyễn Phúc Vĩnh San), היה קיסר וייטנאם האחד עשר משושלת נֵגוֹייְן אשר משל בין השנים 1907 – 1916 תחת חסות האימפריה הקולוניאלית הצרפתית. במהלך מלחמת העולם הראשונה הנהיג קנוניה כושלת נגד צרפת בשביל להשיג את עצמאות וייטנאם. בתגובה הרשויות הצרפתיות הדיחו את דְּוּי-טָאן ושלחו אותו לגלות. בעוד עמד לשוב מהגלות באפריקה המשוונית הצרפתית לווייטנאם בשנת 1945, נהרג דְּוּי-טָאן בהתרסקות מטוס.
ביוגרפיה
נֵגוֹייְן פּוֹק וִין סָאן היה בנו של הקיסר תָ'אַנְג תָּאִי, שהודח על ידי רשויות הודו-סין הצרפתית בשנת 1906, בהיות בנו בן שש, עקב קנוניה נגד הממשל הצרפתי. ב-5 בספטמבר 1907 הוכתר וִין סָאן לקיסר דְּוּי-טָאן בידי רשויות השלטון הצרפתיות אשר הניחו כי ישמש בראש ממשלת בובות מנוטרלת עקב גילו הצעיר. שמו הקיסרי "דְּוּי-טָאן", שפירושו "הִתחַדְשׁוּת", נרשם בכתב סיני בדומה ל"רפורמציה", אשר תאם לשמה של "אגודת הרפורמציה", ארגון לאומני וייטנאמי אנטי-צרפתי שהוקם באזור אותה התקופה.
דְּוּי-טָאן אהד את התוכניות של מנהיגי תנועת השחרור הווייטנאמים, שהיו זקוקים לסמל ולתמיכה של בני המלוכה כדי לזכות בתמיכה העממית. הוא שיתף פעולה עם תוכניות המורדים להקים מרידות עממיות במחוזות תואה ת'יאן, קוואנג נאם וקוואנג נגאי במרכז וייטנאם בשנת 1916. עם זאת, פרטי העלילה הודלפו לצרפתים. המרידות לא צלחו, ודְּוּי-טָאן נתפס כשניסה להימלט מהעיר האסורה הקיסרית בבירה הואה אל ההרים; ב-13 במאי 1916, הודח על ידי הצרפתים והוגלה לאי ראוניון, מול חופי מדגסקר, באוקיינוס ההודי. בנו של הקיסר לשעבר דּוֹנְג קָ'אן, הנסיך קַאי-דִּין, הוכתר בידי הצרפתים לקיסר החדש.
מונה גייגר
מונה גייגר הוא מכשיר למדידת קרינה מייננת, והוא מונה את קצב פגיעת החלקיקים בו. מונה גייגר יכול לאתר קרינת אלפא, בטא, גמא וקרני רנטגן. המכשיר לא מאתר מעבר נייטרונים מאחר שהם אינם מייננים.
מונה גייגר משמש בעיקר למניית קרינת גמא או רנטגן וכן חלקיקי בטא. מניה של חלקיקי אלפא היא באופן מעשי בלתי אפשרית בגלל שחלקיקי האלפא לא מסוגלים לחדור את דופן הגלאי. לעומת זאת, על ידי שינוי תכונותיו של הגלאי (נפח, עובי דפנות, לחץ גז ומתח) ניתן להתאים אותו כך שיהיה יעיל יותר במניית בטא או גמא, בהתאם לצורך.
החיישן במכשיר הוא שפופרת גייגר-מילר, שפופרת המכילה בעיקר גז אציל (בדרך כלל ארגון) ובמרכזה תיל הטעון חיובית בהפרש מתחים של עד כ-1000 וולט לעומת השפופרת. כאשר חלקיק (חלקיק טעון, או פוטון) נכנס לשפופרת ומוציא אלקטרון מהגז שבתוכה או מדפנותיה, האלקטרון האנרגטי גורם לשרשרת של יינון בגז האציל. המטען נאסף בתיל החיובי, וכאשר הוא זורם חזרה לדפנות, נרשמת במערכת פעימה שמעידה על האירוע. המכשיר מגביר את האות, מציג אותו למשתמש, וסופר את מספר הפעימות. בחלק מהמכשירים נעשה שימוש גם באות קולי כאינדיקציה לקליטת הפעימה.
את המכשיר פיתחו הנס גייגר ותלמידו וולטר מילר בשנת 1928.
צ'ובה (מחוז)
מחוז צ'ובה (באנגלית: Chobe District) הוא מחוז מנהלי בחלק הצפוני של בוטסואנה, שהמטה שלו נמצא בעיירה קסאנה. בשנת 2001 המחוז מוזג עם מחוז נגאמילנד, ועד שנת 2006 המחוז חלק עם מחוז נגאמילנד את המועצה המחוזית הצפון-מערבית בשלטון במקומי. בשנת 2008 המחוז הפך למחוז עצמאי. הפארק הלאומי צ'ובה נמצא במחוז. נכון לשנת 2011, סך אוכלוסיית המחוז הייתה 23,347 תושבים לעומת 18,258 תושבים בשנת 2001. קצב גידול האוכלוסייה במהלך העשור היה 2.49% בשנה. המספר הכולל של התושבים שעבדו היה 12,059 תושבים שהתפלגו ל-6,113 גברים ו-5,947 נשים, כאשר רובם עבדו במנהל ציבורי.
הפארק הלאומי צ'ובה, הוא הפארק הלאומי השני בגודלו במדינה והוא מהווה את עיקר האטרקציות התיירותיות במחוז. בפארק הלאומי צ'ובה יש את אוכלוסיית הפילים הגדולה ביותר באפריקה. המחוז חולק את הגבול הבינלאומי של המדינה עם נמיביה וזמביה בצפון, זימבבואה במזרח ועם המחוז נגאמילנד הנמצא בגבול הצפון-מערבי של המדינה.
גאוגרפיה
הפארק הלאומי צ'ובה, הוא הפארק הלאומי השני בגודלו במדינה והוא מהווה את עיקר האטרקציות התיירותיות במחוז מתוך 7 הקיימות בו. רוב בוטסואנה יושבת על רמה שולחנית בגובה 1013 מטרים בממוצע. הגובה הממוצע של האזור בו שוכן המחוז עומד על 915 מטרים מעל גובה פני הים. סוג הצמחייה הוא צמחיית סוואנה, עם עשבים גבוהים, שיחים ועצים. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על כ-650 מילימטרים, רוב המשקעים יורדים בעונת הקיץ מנובמבר עד מאי. רוב הנהרות באזור הם עונתיים, כאשר נהר צ'ובה זורם כל השנה והוא המועד ביותר לשיטפונות. הפארק הלאומי צ'ובה בעל אוכלוסיית הפילים הגדולה ביותר באפריקה.
גבולות וכבישים
המחוז חולק את הגבול הבינלאומי של בוטסואנה עם נמיביה וזמביה בצפון, זימבבואה במזרח, ויש לו גבול עם מחוז נגאמילנד, המחוז הצפון-מערבי של המדינה. בנקודה הצפונית ביותר במחוז שוכנת העיירה הבודדה במחוז, קסאנה, השוכנת על הגדה הדרומית של הנהר צ'ובה (אנ'), בנקודת המפגש עם הנהר קוונדו (אנ'). רוחב נהר צ'ובה באזור העיירה הוא 300-200 מטרים והוא מהווה את הגבול בין בוטסואנה ונמיביה בצמוד לרצועת קפריבי שבנמיביה. האי אימפלילה הנמצא בנהר ושייך לנמיביה נמצא מול העיירה ליד הגדה הצפונית של הנהר. מול האי נמצא מעבר הגבול לנמיביה וניתן לחצות את הנהר לנמיביה, במעבורת נוסעים. כ-5 קילומטרים ממזרח לעיירה נמצא הכפר קזונגולה, שבו נפגשים הנהרות צ'ובה והנהר זמבזי. במפגש הנהרות הזה במרחק 1.6 קילומטר ליד הכפר קזונגולה נמצא מערב הגבול בין בוטסואנה וזמביה. המעבר נמצא על גשר קזונגולה (אנ') המתחבר לעיירה לקזונגולה (אנ') שבזמביה שנמצאת בגדה הצפונית של הנהר זמבזי. בסמוך לגשר בגדה הדרומית של הנהר בשטחה של בוטסואנה נמצא מעבר גבול שני המהווה את המעבר לזימבבואה. ממעבר גבול זה ניתן להגיע למפלי ויקטוריה הנמצאים במרחק 70 קילומטרים לכיוון מזרח ממעבר הגבול. העיירה קסאנה נמצאת בקצה הצפוני של הכביש המהיר (כביש אספלט) פרנסיסטאון - גאבורון שהוא עורק תנועה ארצי בין דרום ומרכז אפריקה. במיוחד למשאיות כבדות המוגבלות בגלל מגבלות משקל לעבור על גשר מפלי ויקטוריה. מקסאנה יוצא גם כביש מפותח לכיוון מערב עד לגבול נמיביה. במרחק 51 קילומטרים ממעבר הגבול, בנמיביה, נמצאת העיירה נגומה.
תרבות
ישנן במחוז מספר קבוצות אתניות. הקבוצה האתנית בסובייה, הקבוצה האתנית בטוואנה הם חקלאים עובדי אדמה ובני הקבוצה בסארווה הסבו עצמם מצייד וליקוט לחקלאות ועבודת האדמה. בקסאנה יש מספר קבוצות אתניות שהגיעו לאזור תוך חיפוש אחר תעסוקה.
דמוגרפיה
נכון לשנת 2011, סך אוכלוסיית המחוז הייתה 23,347 תושבים לעומת 18,258 בשנת 2001. קצב גידול האוכלוסייה במהלך העשור היה 2.49% בשנה. האוכלוסייה במחוז היוותה 1.15% אחוז מכלל האוכלוסייה במדינה. יחס המינים עמד על 106.17 נשים לכל 100 גברים, לעומת שנת 2001 בו היחס בין נשים וגברים עמד על 106.00 נשים ל-100 גברים. התפלגות האוכלוסייה לפי תעסוקה הייתה בשנת 2011 כלהלן: 943 בעלי מלאכה, 573 פקידים, 2,053 אנשים שעבדו במקצוע יסודי, 186 מחוקקים ומנהלים, 1,083 עובדי מפעלים מפעילי מכונות ומרכיבים. 1,377 עובדי שירותים ומכירות. 243 עובדי חקלאות ובעלי מקצוע הקשורים לחקלאות. 296 טכנאים ואנשי מקצוע קשורים, כך שכוח העבודה הכולל עמד על 6,888 מעוסקים.
חינוך וכלכלה
נכון לשנת 2011, היו בסך הכל 11 בתי ספר במחוז, מתוכם 1.70% בתי ספר פרטיים. מספר התלמידים הכולל בבתי הספר של המחוז עמד על 3,217 תלמידים ואילו בבתי הספר הפרטיים היה מספרם 64 בלבד. מספר התלמידים הכולל שנרשמו ללמודים במחוז עמד על 3,281 מתוכם 1,587 תלמידות ו-1,694 תלמידים. המספר הכולל של המורים המוסמכים היה 154, מתוכם 98 מורות ו-56 מורים. היו כ-16 מורים זמניים, 6 גברים ו-22 נשים. היה מורה אחד לא מיומן במחוז.
מנהל
בוטסואנה קיבלה עצמאות מהבריטים ב-1966 והתאימה את מסגרת הממשל הקולוניאלית כדי ליצור את המנהל המחוזי שלה. המחוז מנוהל על ידי הנהלת מחוז ומועצה מחוזית אשר אחראים על המנהל המקומי. המדיניות של המנהל המקומי נקבעת על ידי משרד השלטון המקומי. הפעילויות העיקריות של המועצה הן, המנהל השבטי, פיתוח אזורים מרוחקים וממשל מקומי. סמכויות הביצוע של המועצה נתונות לנציב שמונה על ידי השלטון המרכזי. אגף השירותים הטכניים של מחלקת השלטון המקומי אחראי לפיתוח כבישים, תשתיות בכפרים כמו אספקת מים, בתי ספר ומתקני פנאי. כל צוות המנהל המקומי למעט המנהל המחוזי נבחר על ידי השלטון המקומי המאוחד (ULGS) ומשרד השלטון המקומי אחראי על הכשרתם, פריסתם ופיתוח הקריירה שלהם. מחוז צ'ובה הוקם במהלך יולי 2008.
אקלים
האקלים במחוז הוא סוב-טרופי, מתמתן עם העלייה בגובה. העונה החמה והגשומה נמשכת מנובמבר עד מרץ והעונה היבשה ארוכה מאפריל עד אוקטובר, שבתוכה ישנה תקופה קרירה ממאי עד אוגוסט. בחודשים ממאי עד אוגוסט, בלילות הטמפרטורה יכולה לרדת עד לנקודת הקיפאון. במהלך היום חם מאוד כל השנה, אבל בעיקר מספטמבר עד נובמבר, כלומר לפני העונה הגשומה.
M4 שרמן
M4 שרמן (על שמו של הגנרל האמריקני ויליאם שרמן) הוא טנק אמריקאי בינוני שהיווה את עמוד השדרה של גייסות השריון של הצבא האמריקאי במלחמת העולם השנייה. טנקי שרמן רבים נוספים הועברו ליחידות השריון של צבאות בעלות הברית במסגרת תוכנית השאל־החכר, הבולט מביניהם הוא הצבא הבריטי. השרמן יוצר בקנה מידה נרחב, והוא הטנק השלישי בתפוצתו בעולם, והטנק המיוצר ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית - כ־50,000 טנקי שרמן מכל הדגמים יוצרו במהלך מלחמת העולם השנייה, והוא הפך לאחד הטנקים הידועים ביותר בהיסטוריה הצבאית.
לאחר מלחמת העולם השנייה הועברו עודפים של השרמן ממחסני הצבא האמריקני למספר מדינות ברחבי העולם, וטנקים רבים נשארו בשירות צבאותיהן תקופה ארוכה. טנקי שרמן הגיעו לצה"ל בשלהי מלחמת העצמאות מעודפי אירופה והיוו את גרעין חיל השריון בשנות החמישים, לאחר שעברו הסבות שונות. הם נטלו חלק חשוב במערכות ישראל השונות, ובעיקר במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים. כלים משוריינים רבים ומשונים, כולל טנקים ייעודיים כמו טנקי הנדסה, תותחים מתנייעים, נושאי גייסות וטנקי להביור נבנו על בסיס התובה שלו.
רקע
פיתוח טנקים בארצות הברית לאחר מלחמת העולם הראשונה היה כמעט אפסי, כתוצאה משליטתם המוחלטת של קצינים מאסכולות חיל הרגלים בצבא האמריקאי. בין השנים 1929 ל־1935 יוצרו בארצות הברית רק 35 טנקים, לעומת 3,000 טנקים שיוצרו בברית המועצות בשנה אחת בלבד. למרות תחילת מיכון הצבא והקמתה של זרוע הפרשים (Cavalry) - כלומר חי"ר ממוכן, היו מרבית כלי הלחימה המשוריינים מצוידים במקלעים בלבד כחימושם הראשי. רק"ם זה ובו טנקים קלים לא התאים לחלוטין לדרישות התובעניות של שדה הקרב המודרני בתחילת מלחמת העולם השנייה, כפי שניתן היה להבחין במהלך מלחמת הבזק (Blitzkrieg) של הוורמאכט בכיבוש פולין.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 לא הייתה בארצות הברית תשתית תעשייתית לייצור רק"ם כבד או טנקים ואף לא דוקטרינה להפעלתם של כוחות ניידים ומשוריינים. בעוד שבגרמניה קרמה עור וגידים תורת לחימה חדשה שהעמידה במרכז את דיוויזיות השריון העצמאיות, המרכזות בתוכן כוח אש גדול ומסוגלות להבקיע את מערכי הגנת האויב ולאחר מכן לנצל את ההצלחה בכוחות עצמן, התפישה בארצות הברית הובילה להצבתם של הטנקים ככלי לסיוע חיילי הרגלים. יתרה מזאת, בזמן פלישת הצבא הגרמני לצרפת ולאחר כיבוש בלגיה היו בידי הצבא האמריקאי רק 18 טנקים שהוערכו ככשירים לקרב. היו אלה טנקי M2 בינוניים במשקל 19 טון וחמושים בתותח בקוטר 37 מ"מ. דגם משופר, M2A1, תוכנן לייצור סדרתי בשנת 1940, אולם אלה הפכו למיושנים לאחר שנודע על הפעלת טנקי הפאנצר סימן 3 ו־4, האחרון נושא תותח בקוטר 75 מ"מ, בידי הוורמאכט. מגבלות ייצור של מסבי צריח בקוטר גדול הגבילו את המפתחים האמריקאים אשר חפצו בהתקנתו של תותח ראוי בקוטר 75 מ"מ, ואילצו את התקנתו בתובת הטנק בעוד שבצריח, הקטן יחסית, הותקן תותח בקוטר 37 מ"מ בלבד. תותח התובה הכבד הותקן בצידה של התובה והיה בעל יכולת צידוד מוגבלת מאוד. תכנון הטנק החדש בעל המבנה הגמלוני, שסימונו M3, הידוע גם כלי וגרנט, שאב השראה מהטנק הצרפתי הכבד, שאר B1. בין אוגוסט 1941 לדצמבר 1942 יוצרו בארצות הברית 6,258 טנקי M3 לי. אף שטנקים אלו פותחו כדגם ביניים, הם נשלחו לשימוש הצבא הבריטי שהיה עסוק בלוחמה עיקשת מול קורפוס אפריקה בפיקוד רומל בצפון אפריקה, והופעלו לראשונה בלחימה משמעותית במאי 1942 בקרב גזאלה, כשהם זוכים למחמאות רבות מצוותי הטנקים הבריטיים אשר לראשונה זכו לטנק בעל עוצמת אש ואמינות בביצועים אל מול טנקי הפנצר 3 ו־4 הגרמניים.
היסטוריה של תכנון וייצור
לאור מגרעותיו הבולטות של ה־M3 לי הוחל בתכנון של דגם מודרני יותר עוד לפני שהסתיים פיתוחו של ה־M3. 5 אבות טיפוס הוצגו ומתוכם נבחר הדגם הפשוט שסומן תחילה כ־T6. דגם זה התבסס למעשה על תובה משופרת ומערכת המזקו"ם של טנק ה־M3 לי. בחודש ספטמבר 1941, החלו במתחם הניסויים של צבא ארצות הברית באברדין שבמדינת מרילנד בחינות וניסויים של אבטיפוס הדגם החדש, שהמתבסס על תובה וצריח יצוקים ותותח בקוטר 75 מ"מ שהותקן הפעם על צריח. כבר בשלב זה העריך צבא ארצות הברית כי לא יהיה אפשר לעבור לייצור המוני (Mass Production) של הטנק בגלל היכולת המוגבלת של בתי היציקה בארצות הברית לייצר ביציקת פלדה גופים גדולים ומורכבים. עקב כך תוכננה תובה שהתבססה על לוחות שריון מעורגלים המרותכים יחד, וכך התאפשר לצרף מפעלים נוספים למעגל הייצור של הטנקים.
בשונה מהדגם המבצעי, ל־T6 היה פתח צדדי בתובה למילוט, מקלע מקובע בכיפת הצריח וצמד מקלעים נוספים בחזית הטנק, ואלו כוונו על ידי הנהג. לאחר שמאפיינים אלו אשר נתפסו כמגרעות בתכנון הוסרו, אושר הטנק לשירות מבצעי בדצמבר 1941 תחת הסימון הרשמי טנק בינוני M4 (Medium Tank M4) אליו נוספו בהמשך ציונים המצביעים על שינויים בייצור ובתכונות הטנק.
הקמת התשתית לייצור המוני
עד למועד זה (1940) יוצרו כלי רק"ם ובעיקר טנקים באופן אינדיבידואלי על ידי יצרני הקטרים בשיטה שלא תאמה לייצור סדרתי בכמויות גדולות. ועדה בראשותו של נשיא ג'נרל מוטורס ובהשתתפותם של חברי המועצה לביטחון לאומי, קבעה שלצורך ייצור טנקים המוני, יש לאמץ את השיטה בה מייצרים מכוניות. בחודש יוני 1940 מונתה חברת המכוניות קרייזלר להקים מתחם ליד העיר דטרויט שבמדינת מישיגן, להקימו בתוך שנה ולהכין אותו לייצור של טנקים בקצב של כ־100 בחודש. המשימה הוטלה על מהנדסי חברת קרייזלר שאף אחד מהם לא ראה טנק מימיו. ללא מידע ותכנון ראשוני המתבסס על ידע לגבי גודל המפעל הנדרש, כוח האדם, התקציב הנדרש ומצאי של חומרי גלם, עמד המפעל ("דטרויט טנק ארסנל") במטלות במה שנחשב אחד מההישגים התעשייתיים הגדולים ביותר אי פעם. ההצלחה והוכחת יכולת הייצור, התפשטה בהנחיית הממשל האמריקאי גם למפעלים נוספים כמו באלדויין, פורד, פולמן, פישר־בודי, חברת הקטרים האמריקאית ועוד.
יצרני הטנקים החדשים התבססו בשיטות הייצור על יצרני המכוניות ובמקרים מסוימים על יצרני הקטרים. מכלולי הטנק יוצרו במפעלים שונים ברחבי ארצות הברית והובלו למפעלי ההרכבה באמצעות רשת הרכבות המתקדמת. היציקות של הצריחים ובתי התמסורות הגיעו מבתי יציקה שליד שיקגו ופיטסבורג, ומוצרי גומי הגיעו מיצרני הצמיגים באוהיו. למרות הייצור הסדרתי בשיטת קו הייצור והניסיון להחדרת אוטומציה בייצור הרכיבים והמכלולים, נדרשה עדיין עבודה קשה ביותר מעובדי הייצור וההרכבה. צביעת הטנקים פנים וחוץ נעשתה בו־זמנית (בתוך התובה בצבע לבן, ומחוץ לתובה, בצבע זית). משך ייבוש הצבע שהיה בתחילה 24 שעות קוצר באופן דרמטי ל־4 דקות על ידי העברת הטנק בנסיעה דרך מנהרה המצוידת באלפי מנורות באור תת אדום. מאות טנקים גדשו את מגרשי המפעלים בהמתינם להסעה ברכבות אל נמלי הים או בסיסי האימונים.
ייצור הפלדה
בתקופה שבה יוצרו טנקי השרמן, נעשה שימוש בשתי שיטות לייצור גוף הפלדה, הנבדלות ביניהן בתהליך ובתוצאה. שיטה אחת היא שימוש בלוחות מעורגלים של פלדת שריון (שאפשר היה לקבל בעוביים שונים) ולרתך מהם את הצורה הרצויה; שיטה שנייה היא יציקה צורתית של פלדת שריון. בלוחות פלדה מעורגלים אפשר להגדיל את הקשיות בתהליך של חיסום השכבה החיצונית של הפלדה (ובכך להקנות לה עמידה טובה יותר נגד חדירה של פגזים חודרי שריון). הייצור האמריקאי התבסס לרוב על הקשיות הטבעית של לוחות הפלדה (ללא תוספת קשיות), בעוד שהגרמנים התבססו תחילה על לוחות שריון מחוסמים ועברו בהדרגה ללוחות שריון בעלי קשיות טבעית ועובי גדול יותר. דרך אחרת לבחון את לוחות השריון אשר יוצרו עבור תעשיית הטנקים היא האבחנה בין שריון רך לשריון קשה, המותנה בתהליך הייצור במפעלי הפלדה. לוחות השריון האמריקאי במלחמת העולם השנייה היו מהסוג "הרך" שקשיותו 250 בשיטת ברינל (סולם למדידת קשיות), בעוד רוב המדינות האחרות העדיפו ייצור טנקים מלוחות פלדה קשה. מקדחים לקידוח פלדה באותה תקופה היו בעלי יכולת קידוח שריון עד לדרגת 375 ברינל. לשם השוואה, הרוסים השתמשו בפלדת שריון שקשיותה 400 עד 450 ברינל (מלבד הטנקים הכבדים מסוג KV שהיו בדרגת קשיות של 250, כמו הטנקים האמריקאים). אין ספק שהגדלת הקשיות של פלדות השריון הקשתה על הייצור והשפיעה גם על עלותו. פלדות בדרגת קשיות עד 350 ברינל אפשר לעצב בעיבוד שבבי (Machineable). השיטה האמריקאית המתבססת על לוחות שריון "רך" יחסית, הקֵלה באופן משמעותי על הייצור, תוך מתן פיצוי ליכולת הספיגה של לוח השריון על ידי הגדלת העובי, על אף תוספת המשקל, בהנחה שהמנועים החזקים יספגו את התוספת, ובלבד שהייצור יהיה קל ומהיר. המעבר לתובות יצוקות נועד גם הוא לחסוך בכוח אדם הדרוש לבניית התובה מלוחות.
ייצור הטנקים
ייצור סדרתי מואץ של הטנקים החדשים מסוג M4 החל כחודשיים בלבד לאחר מתקפת האוויר המפתיעה של היפנים על הצי האמריקאי שעגן בנמל פרל הארבור בבוקר יום ראשון ה־7 בדצמבר 1941. טנקי השרמן הראשונים מסוג M4A1 יוצרו על ידי מפעל הקטרים לימה (Lima Locomotive Works) והטנקים הראשונים הועברו לצבא ארצות הברית להערכה. הייצור העצום, שהתנהל במספר מפעלים, הזרים טנקים גמורים בקצב הולך וגובר שבשיאו עמד על מעל 1,000 טנקים בחודש, או טנק חדש בכל 11 דקות במשמרת העיקרית. שני הדגמים הראשונים, הטנקים מסוג M4 בעלי התובה המרותכת ואלה מסוג M4A1 בעלי התובה היצוקה, היו מצוידים במנוע בנזין מקורר אוויר מסוג רייט/קונטיננטל R-975, שהיה במקור מנוע של מטוס־הפצצה. הייצור הגובר של מטוסים באותה עת מנע את המשך ההספקה של מנועים כוכביים מדגם R-975 לייצור טנקים. עקב כך נאלצו המהנדסים להתקין בטנקים מסוג M4A2 בעלי תובה מרותכת שני מנועי דיזל מדגם GMC 6-71. טנקי שרמן אלה הופעלו רק על ידי חיל הנחתים האמריקאי, ומרביתם סופקו בשיטת "החכר והשאל" לרוסים ולבריטים (טנקים מסוג זה היו בשירות הצבא הבריטי בארץ ישראל עד עזיבתו ערב הכרזת המדינה, וחלקם נפל לידי ההגנה כגרוטאות וכפוטנציאל להשמשה).
טנק שרמן מדגם נוסף עם הסימון M4A3 הפך לדגם הסטנדרטי של הצבא האמריקאי והיה מצויד במנוע בנזין פורד מדגם GAA V8. דגם זה החל להיכנס לייצור ביוני 1942. מצוקת האספקה של מנועים לקווי הייצור של השרמן הביאה את חברת 'קרייזלר' לתכנונו של מקור הנעה המתבסס על 5 מנועי משאיות בעלי שש בוכנות כל אחד, המחוברים יחד על גל ארכובה משותף. פתרון זה הועדף על ידי המהנדסים מול חלופה של ייצור מנוע חדש ייעודי לטנק השרמן, שהיה עשוי להתמשך כשנתיים. לשם התקנת חמשת המנועים בתא המנוע הדחוס הוארכה תובת הטנק, והוא נשא את הסימון M4A4. מרבית טנקי השרמן מסוג M4A4 הוחכרו לצבא הבריטי. בניסוי השוואתי שנערך בין טנקי שרמן מסוג M4A3, M4A2, M4 ו־M4A4 (ארבעה טנקים מכל סוג), לאורך מסלול ניסוי בן 4,000 מייל (מעל 6,000 ק"מ), סיימו כל ארבעת הטנקים מסוג M4A4 את המסלול, ועימם רק טנק אחד מתוך תריסר האחרים. דגמים רבים ושונים, כולל טנקים ייעודיים כמו טנקי הנדסה, תותחים מתנייעים, נושאי גייסות וטנקי להביור, נבנו על בסיס תובת השרמן עד לסוף המלחמה.
ייצור טנקי שרמן הסתיים במפעל קרייזלר שבדטרויט בחודש יוני 1945 כאשר 375 שרמנים אחרונים יצאו מקווי הייצור. באותה עת החלו מפעלי הטנקים להסב חלק מהייצור ל־M26 פרשינג, מחליפו של השרמן כטנק העיקרי של עוצבות השריון האמריקניות. 49,234 טנקים מסוג שרמן מכל הסוגים יוצרו בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, כמות שהייתה גדולה מכל התוצרת של גרמניה הנאצית ובריטניה בכל תקופת המלחמה. מתוך כמות כוללת זו, ארצות הברית החכירה 22,098 טנקים - כ־45 אחוזים מכלל הייצור של השרמן. 17,184 הוחכרו לבריטים, ו־4,102 לרוסים.
במהלך מלחמת העולם השנייה יוצרו בנוסף לדגם המקורי עוד שישה תתי דגמים של טנק השרמן שסומנו כ־A1 עד A6 (M4A1 שרמן עד M4A6 שרמן) והצביעו על הבדלים שונים במנועים ותצורות של התובה. עם זאת, במהלך היסטוריית הייצור נערכו שיפורים ושינויים במפרט הטכני של הטנק מבלי שהדבר ישנה את סימוני הדגם. הצבא הבריטי השתמש במערכת סימון מקבילה.
'''טבלת ייצור השרמן לפי דגמים
פנים הטנק
מבנהו הפנימי של השרמן תוכנן בצורה הדומה למרבית הטנקים ממלחמת העולם השנייה: תא נהיגה בחזית הטנק, תא הלחימה במרכז ותא המנוע בירכתיים. לשרמן חמישה אנשי צוות (בדומה לפאנצר סימן 4 הגרמני), שלושה מהם בצריח, המפקד, התותחן והטען, כמו ברוב טנקי המערכה המודרניים. בקדמת התובה ישבו שני אנשי צוות נוספים: נהג שישב בשמאל חזית התובה, ולימינו מקלען־חרטום/נהג משנה. הנהג ניווט את הטנק באמצעות שתי ידיות בדומה לניווט טרקטור. היה לו שדה ראייה מוגבל, בעיקר כשהשתמש בפריסקופ.
חימוש
חימושו הראשי של טנק השרמן היה תותח רב־תכליתי בקוטר 75 מ"מ מדגם M3, עם אורך קנה של 3 מטר, המותקן בצריח עגול. בדגמים המוקדמים היה הצריח בעל תצורת מגן תותח קדמית צרה, מדף מפקד מפוצל, וסל אחורי נמוך, ובדגמים המאוחרים בעל תצורת מגן תותח רחבה, שני מדפי צוות וסל אחורי מוגבה. אחד החידושים שהוצגו בטנק היה מערכת לייצוב התותח במישור האנכי, באמצעות גירוסקופ. תפקידה של מערכת הייצוב היה להפעיל באופן אוטומטי את מערכת ההגבהה לעבר מטרה נתונה, כך שמערכת הנשק תנותק מתנודות בעת שהטנק היה בתנועה. השרמן היה אחד מהטנקים הראשונים בעולם שעשה שימוש במערכת כזו. עם זאת, מאחר שתותחני הטנקים האמריקניים היו בדרך כלל יורים כאשר הטנק נייח, לא נעשה שימוש רב במייצב הגירוסקופי, מלבד לשמירת התותח מיושר בקירוב לעבר המטרה בעת נסיעה.
התחמושת חודרת השריון הסטנדרטית לתותח 75 מ"מ הייתה פגז חודר שריון בעל כיפה בליסטית (לשיפור הצורה האווירודינמית של הקליע הותקנה בחודו כיפה מחודדת מפח פלדה שהתפוררה בעת הפגיעה). פגז זה שקל 9 קילוגרם, עזב את התותח במהירות לוע התחלתית של 700 מטרים לשנייה, ויכול היה לחדור שריון בעובי 68 מ"מ מטווח 500 מטרים ובעובי 60 מ"מ מטווח 1,000 מטרים. לתותח 75 מ"מ היו ביצועים אנטי טנקיים טובים כנגד השריון הגרמני בשנים 1942–1943, אך לפגזיו היה יתרון גדול בכושר חומר נפץ מעולה. השרמן העניק לצוותים הבריטיים והאמריקניים באפריקה עליונות על הפאנצר סימן 3 - הטנק הגרמני הנפוץ בתקופה - ושוויון מול הפאנצר סימן 4 בדגמיו המוקדמים, עם תותח ה־75 מ"מ קצר הקנה. לרגלים הוא סיפק סיוע יעיל הודות לפגזיו הנפיצים. באביב 1943 החל להיכנס לשירות בצבא הגרמני דגם H של הפאנצר 4, בו הוגדל עובי השריון החזיתי ל־80 מ"מ, אותו השרמן יכול היה לחדור רק מטווחי קרב סבירים. כנגד הטנקים הכבדים והמשוריינים יותר של גרמניה, הסימן 6 'טיגר' והסימן 5 'פנתר', שהחלו בכניסה איטית לשירות ב־1943, היה תותח ה־75 מ"מ בנחיתות גדולה. הם היו חסינים חזיתית לשרמן, שנאלץ להתקרב ולהסתכן כדי לירות בשריון הצדדי או האחורי שלהם מטווח קצר.
השרמן היה חמוש גם בשני מקלעי M1919 בראונינג בקוטר 7.62 מ"מ. מקלע אחד נמצא בחרטום הגוף, בימין חזית הטנק, ותופעל על ידי מקלען החרטום, ומקלע נוסף כמקלע מקביל המופעל על ידי התותחן. על כיפת המפקד היה מקלע כבד M2 בראונינג 12.7 מ"מ (0.5 אינץ') כנשק נגד מטוסים. התחמושת לכלל המקלעים בקוטר 7.62 מ"מ כללה 4,750 קליעים, ו־500 כדורים למקלע הנ"מ הכבד.
שרמן 76 מ"מ
בדצמבר 1942 המליץ מפקד גייסות השריון האמריקני, הגנרל ג'ייקוב דיוורס, על התחלת ייצור של טנקי שרמן עם תותח 76 מ"מ. מבחני ניסוי שנערכו בפורט נוקס קבעו כי המרווח הפנימי בצריח איננו מספק, ויש צורך בצריח גדול יותר, וכתוצאה הורכב צריח T23 שתוכנן במקור עבור הטנק הבינוני T23/T20 (סדרת טנקים ניסיונית שלא הוכנסה לייצור, אך שימשה לפיתוחו של ה־M26 פרשינג).
במאי 1943 עזב דיוורס את תפקידו כראש גייסות השריון והוחלף על ידי גנרל אלוואן גילם, קצין חיל־רגלים, שאחד מצעדיו הראשונים בתפקיד היה לבקר את יחידות הטנקים הלוחמות בצפון אפריקה ובסיציליה. גילם השתכנע כי יש להדק את שיתוף הפעולה בין השריון לרגלים, והוטרד מההצעה להסב את כל ייצור השרמנים לתותח 76 מ"מ, מאחר שפגזיו הנפיצים היו פחות אפקטיביים לסיוע לרגלים מתותח ה־75 מ"מ. תותח ה־76 מ"מ ירה פגז נפיץ במשקל 5.6 קילוגרם שמתוכם 0.4 קילוגרם חומר נפץ מרסק, בעוד תותח ה־75 מ"מ ירה פגז במשקל 6.6 קילוגרם שמתוכם רק 0.6 קילוגרם חומר נפץ מרסק. במהלך המלחמה ירו צוותי הטנקים האמריקנים בממוצע כ־70% פגזים נפיצים, 20% חודרי שריון, ו־10% פגזי עשן. לפיכך, המליץ גילם כי היחס הרצוי ביחידות הטנקים יהיה 1 ל־3 לטובת השרמן 75 מ"מ, כלומר מחלקה אחת של שרמנים 76 מ"מ בכל פלוגה, או פלוגה אחת בכל גדוד.
אחרי חודשים של עיכובים וסיבוכים בפיתוח, הוחל בשלהי 1943 בייצור טנקי שרמן 76 מ"מ בשלושה דגמים: M4A1, M4A2, ו־M4A3. הטנקים הראשונים הושלמו בינואר 1944, ובהם הופחת מספר הפגזים הנפיצים ועלה מספר הפגזים חודרי שריון. עם זאת, מרבית הפיקוד הבכיר לא התלהב מהתותח החדש בגלל נחיתות פגזיו הנפיצים, ועלתה מחלוקת בנוגע לתפקודם של השרמנים 76 מ"מ ביחידות הטנקים. כפתרון ביניים אוחסנו השרמנים 76 מ"מ בבריטניה, עד אשר יעברו גדודי טנקים נפרדים הסבה לטנק החדש. כתוצאה מכך, בעת הפלישה לנורמנדי ב־6 ביוני 1944, לא נחת בצרפת אף שרמן בעל תותח 76 מ"מ.