cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי הרשות הפלסטינית–ישראל
משאבי מים
אקוויפר ההר הוא מאגר מי התהום הגדול בישראל. אקוויפר ההר נפרס באזור שדרת ההר של ישראל, מעמק יזרעאל בצפון, דרך הרי יהודה והשומרון, ועד לבאר-שבע. האקוויפר מורכב משלושה אגנים של מי תהום - האגן המערבי, האגן המזרחי, והאגן הצפוני. בעוד שמרבית המים שזורמים לאקוויפרים הללו מגיעים ממזרח לקו הירוק, רוב האקוויפרים עצמם נמצאים בשטח ישראל. האגן המערבי, הידוע גם בשם "הירקון-תנינים", הוא בעל הערך הרב ביותר עבור ישראל, שכן הוא בעל קיבולת האחסון הגבוהה ביותר, שיעור השאיבה הגדול ביותר, ומתוכו ישראל שואבת את מרבית המים מתוך שלושת האגנים.
נהר הירדן הוא מקור מים נוסף לישראל ולפלסטינים. בעקבות החלטתה של מדינת ישראל על הקמת המוביל הארצי שיפנה חלק ממי נהר הירדן לטובתה, מדינות ערב השכנות לישראל תכננו לחסום את נהרות הבניאס, הדן והחצבני בעזרת סכרים שימנעו זרימת מים לנהר הירדן, ובכך לשתק את מקורות המים לכנרת. בסופו של דבר, הערבים לא מימשו את תוכניתם. בתקופה של טרום מלחמת ששת הימים (1967) התרחשה "המלחמה על המים" ומוביל המים הארצי היה מטרה לניסיון הפיגוע הראשון של ארגון טרור פלסטיני, פת"ח. מלחמה זו גרמה להעברת נקודת השאיבה של המוביל מהירדן ההררי לכנרת.
לאחר מלחמת ששת הימים, ישראל כבשה את אזור יהודה ושומרון אבל עד היום חיים שם ערבים מכל סוג ואנו מקבלים את רובם. השטחים היו של ירדן בעקבות כך החלה להסדיר את השימוש במים באזור. ישראל הציבה מכסות שאיבה ועשתה זאת באופן שהפלסטינים לא יהיו רשאים לחפור בארות ללא היתר. מאז 1967 ניתנו אישורים להקמה של 23 בארות חדשות בלבד. הסכם אוסלו עסק בין היתר בסוגיית משאבי המים בסכסוך הישראלי פלסטיני.
השימוש הנוכחי במשאבי המים
נכון ל-2014 הצריכה היומית לנפש בישראל נאמדת בכ-275 ליטרים ואילו הצריכה הפלסטינית נאמדת בכ-70 ליטרים (מספר שנים לפני כן, ב-2011 הצריכה הייתה כמעט זהה ועמדה על כ-73 ליטרים) הפער בצריכה בין שתי קבוצות האוכלוסייה התרחב במידה ניכרת ב-19 השנים האחרונות. חלק מן הנתונים הסטטיסטיים נובע מכך של-1.2 מיליון תושבי עזה יש גישה מוגבלת למים. המדיניות הישראלית אינה עוסקת ישירות בעזה מבחינת הקצאת משאבי מים. הסיבה לכך היא שאקוויפר עזה אמור לכאורה לספק את צורכי המים של אזור רצועת עזה.
ישראל מספקת מים לגדה המערבית. ישראל מוכרת מים לגדה המערבית בשיעור של 53 מלמ"ק מים בשנה. הפלסטינים בגדה המערבית רוכשים כשליש מכלל אספקת המים שלהם מחברת מקורות. כמו כן, רוב המים נצרכים במגזר החקלאי הן באזור יהודה ושומרון והן בישראל. רק כ-5% מהטריטוריות באזור יהודה ושומרון הם קרקעות חקלאיות.
נושא נוסף שמקשה על היחסים בתחום המים הוא משבר המים ברצועת עזה אשר גורם לקושי כלכלי ומשבר בריאותי ברצועה, על אף היחסים המתוחים עם החמאס ישראל תמכה בהקמת מתקן התפלה בח'אן יונס ובמכון לטיהור שפכים בבית לאהיא ומנסה לסייע לתושבי הרצועה.
תיאום אזרחי
במאי 2020, בעקבות תוכנית הסיפוח של יהודה ושומרון, נותקו היחסים האזרחיים, עם זאת על אף המתיחות בין הצדדים ישראל סייע לרשות הפלסטינית בזמן התפרצות נגיף הקורונה ברשות הפלסטינית וסיפקה לה ציוד רפואי לטפל בחולי קורונה, באפריל של אותה שנה, הלווה משרד האוצר סכום של כחצי מיליארד שקלים למלחמה בנגיף הקורונה ברשות הפלסטינית, מלבד זאת גם הועברו אלפי ערכות לזיהוי נגיף הקורונה לרשות הפלסטינית.
ב-7 בנובמבר 2020, עם ניצחונו של ג'ו ביידן בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, הודיע עבאס על חידוש התיאום האזרחי.
ולוצירפטור
ולוצירפטור (שם מדעי: Velociraptor; משמעות השם: גנב זריז) הוא סוג של דינוזאורים ממשפחת דרומאוזאוריים שהתקיים בתקופה קרטיקון עליון, לפני 70–83 מיליון שנה. מאובנים של ולוצירפטור נמצאו במרכז אסיה, במונגוליה ובמונגוליה הפנימית.
מאפיינים
הוולוצירפטור היה דרומאוזאור בגודל בינוני. אורכו של בוגר הגיע עד ל-, גובהו ל- ומשקלו עד. הוא היה טורף דו-רגלי עם זנב מוקשח וטופר דמוי מגל בכל אחת מרגליו האחוריות, ששימש ככל הנראה להריגת טרפו. ניתן להבחין בין ולוצירפטור לסוגים אחרים של דרומאוזאוריים בשל גולגולתו הארוכה והנמוכה, המסתיימת בחוטם הפוך.
הוולוצירפטורים היו ככל הנראה דינוזאורים פיקחים ביותר, שכן היחס בין גודל מוחם לגודל הגוף היה גבוה יחסית לדינוזאור. בניגוד למה שנהוג לחשוב לא היה הוולוצירפטור מן הדינוזאורים המהירים בתקופתו אך יכול היה לקפוץ לגובה רב.
אחד המאובנים המפורסמים ביותר של ולוצירפטור הוא מאובן שהשתמר היטב בחול דק ובו השתמרו ולוצירטפטור ופרוטוצרטופס במאבק לחיים ולמוות.
בתרבות
הוולוצירפטור נראה במספר סרטים, סדרות וכן בצעצועים שונים, ספרים ומשחקי מחשב:
משפטי האיזומורפיזם
באלגברה, משפטי האיזומורפיזם הם שם שכיח לשלושה משפטים יסודיים שלפיהם חבורות מנה מסוימות הן איזומורפיות זו לזו. משפטים דומים תקפים גם עבור חוגי מנה ומודולי מנה. המשפטים מיוחסים לאמי נתר, ולפעמים הם נקראים "משפטי נתר", הראשון, השני והשלישי.
מן המשפטים האלה נובעת התאמה בין סריג תת-החבורות של חבורה G המכילות תת-חבורה N, לבין סריג תת-החבורות של חבורת המנה G/N. משפט ההתאמה הזה נקרא לפעמים "משפט האיזומורפיזם הרביעי".
תיאור
בהינתן הומומורפיזם כלשהו, חבורת המנה המתקבלת מתחום ההומומורפיזם מודולו גרעין ההומומורפיזם איזומורפית לתמונת ההומומורפיזם. משפט זה מראה על הקשר ההדוק בין גרעין של הומומורפיזם ובין תמונתו, ולמעשה אומר שאם נתונה לנו חבורה, וידוע מה הגרעין של הומומורפיזם כלשהו ממנה, יש לנו את כל המידע על תמונת ההומומורפיזם. למעשה, פירוש הדבר הוא שתמונות של הומומורפיזמים בעלי גרעין זהה הן איזומורפיות.
הוכחה (עבור גרסת החבורות)
נעיר תחילה ש-\ker\varphi הוא תת-חבורה נורמלית של G ולכן חבורת המנה מוגדרת היטב. נסמן ונגדיר העתקה  על ידי  לכל gK\in G/K (נשים לב ש-gK הוא קוסט). נראה כי הפונקציה היא איזומורפיזם וזה יוכיח את המשפט:
לפני ההוכחה יש להעיר שמשום ש-M\le G וגם אזי, ולכן חבורת המנה M/(M\cap N) מוגדרת היטב. מגדירים כעת העתקה על ידי  לכל m\in M. שמים לב לשלוש אבחנות:
מסקנה מהמשפט
במקרה של המשפט בגרסת תורת החבורות, ניתן להסיק ש-M/(M\cap N) איזומורפי לתת-חבורה של G/N, ובפרט, כאשר [G:N] מסמן את האינדקס של N ב-G. מכאן נובע אי-השוויון השימושי.
הוכחה (עבור גרסת החבורות)
תחילה, נעיר שמשום ש- ו-M\leq N וגם אז. לכן, חבורת המנה N/M מוגדרת היטב וניתן להראות שמתקיים. מכאן שהביטוי (G/M)/(N/M) מוגדר היטב, ונוכל לעבור להוכחת האיזומורפיות. מגדירים כעת העתקה על ידי  לכל g\in G. שמים לב לשלוש אבחנות:
סך הכל מקבלים ממשפט האיזומורפיזם הראשון כי כנדרש.
ישמעאל בן פיאבי
ישמעאל בן פיאבי - ובמקורות גם ר' ישמעאל בן פאבי או בן פיאכי - היה כהן גדול (או שני כהנים גדולים שונים) בבית המקדש השני, המוזכר בתלמוד בהקשרים שונים.
שמו
ישמעאל השתייך לבית פיאבי, שהכהן הגדול הראשון שיצא מתוכו היה יהושע בן פיאבי, שמונה על ידי המלך הורדוס בשנות ה-20 של המאה ה-1 לפנה"ס. ההיסטוריון מנחם שטרן מצביע על כך שהשם "פיאבי" הוא שם מצרי, המופיע גם בכתובות היהודיות מתל אל-יהודיה (לאונטופוליס) משנת 5 לפנה"ס.
בתלמוד
השם "ישמעאל בן פאבי" מוזכר בתלמוד במגוון של הקשרים.
במשנה כתוב עליו: .
ובגמרא נאמר:.
בדיון בתלמוד על התחלופה הגדולה של כהנים גדולים בימי בית שני, מוזכר ישמעאל בן פאבי, על פי דעה אחת, כמו ששימש תקופה יחסית ארוכה של עשר שנים.
באזכור של הבריונות של חבורות הכהנים הגדולים בסוף ימי הבית השני מוזכר גם בית ישמעאל בן פאבי: .
כן מוזכרת הכתונת היקרה שעשתה לו אימו:.
ישמעאל בן פאבי גם מוזכר כמי ששרף פרה אדומה. לפי התוספתא, עשה ישמעאל בן פיאבי שתי פרות. מבואר שם, שאת הראשונה החמיר לעשות ב"מעורב שמש", כלומר לאחר שקיעת השמש ביום שנטהר מטומאה, כפי דעת הצדוקים שהיו מחמירים בכך. לאחר דין ודברים של חכמים עמו, חזר ועשה פרה אחרת בטבול יום, כלומר לפני שקיעת השמש ביום שנטהר מטומאה, כשיטת חז"ל הפרושים, וללמד שאין ההלכה כדעת הצדוקים.
אצל יוסף בן מתתיהו
על פי יוסף בן מתתיהו, היו שני כהנים גדולים בשם זה.
ישמעאל בן פיאבי הראשון מונה לכהן גדול במקומו של חנן בן שת על ידי הנציב (אפארכוס) (26-15 לספירה) ואלריוס גראטוס, שנשלח ליהודה על ידי הקיסר טיבריוס. כעבור זמן לא רב, הדיח גראטוס גם אותו ומינה במקומו את אלעזר בן חנן.
ישמעאל בן פיאבי השני מונה לכהן גדול במקומו של חנניה בן נדבאי (ככל הנראה בשנת 59 לספירה) על ידי המלך אגריפס השני. בזמן כהונתו, הגיע מעמדה של משרת הכהונה הגדולה לשפל חסר תקדים:
לאחר שאגריפס בנה בארמונו (ארמון החשמונאים) שבירושלים אולם גדול הצופה מגבוה על הנעשה בבית המקדש, הקימו הכהנים חומה גבוהה בצד המערבי של העזרה הפנימית, שחסמה את המראה גם מהסטיו המערבי (צדו הפנימי של הכותל המערבי), אזור משמרות הרומאים בזמן החגים. המושל פסטוס, כמו גם אגריפס, כעסו מאוד והורו על הריסתה. הכהנים ביקשו והורשו (בשנת 62 לערך) לשלוח שליחים בעניין לקיסר נירון: עשרה מנכבדי העיר ובראשם ישמעאל בן פיאבי וחלקיה שומר האוצר. השליחים הסבירו את העניין לקיסר, שסלח להם ואף הרשה להשאיר את המבנה שבנו במקומו, וזאת לבקשתה של אשתו פופיאה, שהתקרבה לדת היהודית. אשת הקיסר שלחה את עשרת השליחים לביתם ואילו את ישמעאל וחלקיה "החזיקה על-ידה כבני-תערובות". בעקבות החזקתו של ישמעאל בן פיאבי ברומא, מסר אגריפס את הכהונה הגדולה ליוסף (קבי) בן שמעון הכהן הגדול. יצחק אייזיק הלוי טען שישמעאל בן פיאבי צורף למשלחת על ידי אגריפס, בהיותו איש אמונו, במטרה להשגיח על המשלחת ולמנוע מהם לאמר לקיסר דברים כנגד אגריפס. בהתאם, טוען הלוי שישמעאל בן פיאבי הושאר ברומא על ידי אשת הקיסר כדי למנוע מאגריפס לפגוע ביהודים.
בתקופת המרד הגדול, הומת ישמעאל בהתזת ראש בקיריני. לא ידוע אם הוצאתו להורג בוצעה בתחילת המרד, כנקמה, או לאחר החורבן, בשעת הרדיפות על יהודי קיריני.
זיהוי
השילוב של אמרות חיוביות ושליליות על ישמעאל בן פאבי הביאה להסברים שונים. רש"י פירש: "ישמעאל בן פיאבי - כשר היה, אבל אנשי ביתו היו בעלי זרוע". הסבר זה מביא גם אהרן הימן הטוען שישמעאל בן פאבי היה צדיק גמור אך לא היה יכול למחות באנשי ביתו. לעומת זאת, יצחק אייזיק הלוי הפריד וייחס את האמרות החיוביות לישמעאל בן פאבי הראשון ואת האמרות השליליות לשני. לשיטתו, ישמעאל בן פאבי הראשון היה מאחרוני הכהנים הגדולים הכשרים, הגם שגם הוא לא הצליח לטענתו לרסן את בני ביתו, ואחרי מותו התפתחה הבריונות של הכהנים הגדולים שרדו בעם.
היו שראו בהוצאתו להורג של ישמעאל בן פאבי בקיריני ליסוד המסורת על רבי ישמעאל כהן גדול, אחד מהרוגי מלכות.
בטל זיו כהונה
הסברים שונים נתנו לביטוי "בטל זיו כהונה". רש"י כותב: "בטל זיו הכהונה - שהיה חכם ועשיר, וכהנים רבים אוכלים על שולחנו". אהרן הימן מעלה את האפשרות שהביטוי מבטא את העובדה שהוא היה אחרון הכהנים הגדולים שכהנו תקופה משמעותית.
בן קמחית
המהרש"א מזהה את ישמעאל בן פיאבי עם רבי ישמעאל בן קמחית, שמוזכר בתלמוד שהיה כהן גדול:
המהרש"א כותב, ש"קמחית" היה שם אמו ו"פיאבי" שם אביו. עוד מוזכר עליו, בקשר למלאכת חפינת הקטורת ביום הכיפורים, שידיו היו גדולות:.
כן נזכר שאחיו החליפו אותו בתפקיד הכהן הגדול כשנטמא:
רתמים
רְתָמִים (כפר רתמים) הוא יישוב קהילתי דתי הנמצא בשוליים המזרחיים של חולות חלוצה, כ-3 ק"מ מצפון-מערב לרביבים וכ-20 ק"מ דרום-מערב לבאר שבע. היישוב משתייך למועצה אזורית רמת הנגב והוא הצפוני ביותר מבין יישוביה.
היסטוריה
בעבר היה קיים במקום קיבוץ, אשר השתייך לתנועה הקיבוצית. על הקמת היישוב הוחלט על ידי ועדת השרים להתיישבות באפריל 1978, ובעקבות זאת עלה גרעין מתיישבים שכלל עולים מאנגליה וישראלים בתחילת 1980 למחנה קראוונים זמני ליד ביר עסלוג'. הקמת יישוב הקבע התעכבה מהעדר תקציב ולבסוף הקיבוץ עלה לקרקע בשנת 1983 על ידי גרעיני נח"ל מתנועת "הצופים", שתוגברו בגרעין של עולים מחו"ל. בשל קשיים חברתיים בגיבוש גרעין יציב ליישוב, התאחד הקיבוץ בשנת 1994 עם קיבוץ רביבים הסמוך. עם האיחוד, הוסבו חלק מהדירות לכפר הנופש "רותם במדבר", שנסגר בשנת 2000. בשנת 2002 הוקם ברתמים מרכז קליטה לעולים מאתיופיה שנסגר בסתיו 2009.
בשנת 2007 החל להתגבש גרעין דתי ליישוב המקום, שהתיישב באופן זמני בטללים. ב-16 באוגוסט 2009 אוכלס המקום מחדש והפך ליישוב קהילתי דתי ובו כמאה ועשרים משפחות (נכון לקיץ 2020). היישוב מתוכנן לגדול עד לאוכלוסייה של כ-300 משפחות ולהוות יישוב מרכזי במועצה אזורית רמת נגב.
ענף החקלאות ברתמים כולל מטעי חוחובה, גפן היין, וארגן.
הדומה העירונית של ולדיווסטוק
הדומה העירונית של ולדיווסטוק, רשמית "הדומה של העיר ולדיווסטוק" (ברוסית: Дума города Владивостока) הוא בית המחוקקים של העיר ולדיווסטוק. הדומה העירונית מחוקקת חוקי עזר עירוניים והיא האחראית לבחירתו של ראש העיר, שבדרך כלל מיוצג על ידי המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט.
מחצית מחברי הפרלמנט נבחרים על פי רשימות מפלגתיות ומחציתם על פי מחוזות הבחירה.
היסטוריה
ההיסטוריה של הפרלמנטריזם בחבל פרימוריה החלה בשנת 1875, אז החלה הדומה העירונית של וולדיווסטוק את עבודתה. הבחירות הראשונות בתולדות ולדיווסטוק שבמסגרתן נבחרו הצירים וראש העיר נערכו ב-21 בנובמבר 1875 בהוראת האדמירל ארדמן, המושל צבאי באזור פרימוריה. באספה, 165 תושבים בעלי זכות בחירה, בחרו את התנועות המייצגות בדומה העירונית וראש העיר. ב-30 בנובמבר (12 בדצמבר בלוח הישן) 1875, נערכה הישיבה הראשונה של הדומה העירונית של ולדיווסטוק והיא נבחרה לתקופה של 4 שנים והייתה אמורה ליצור מבין התנועות את גופי הביצוע - המועצה העירונית, בראשות ראש העיר.
מספר ועדות הדומה הצטמצם בהדרגה, וב-16 בדצמבר 1911 אושרו רק 11 על ידי המושל הצבאי: ועדת ההערכה, הוועדה לבנייה טכנית, ועדת הרפואה, ועדת הרווחה, ביקורת, כספים, אדמות, ועדת חינוך ציבורי, ועדת שיפור החלקים החדשים של העיר, ועדת רכש, כמו גם ועדת הספרייה. זאת, עד להוראת ביטול הבחירות.
הדומה העירונית חידשה את עבודתה, ב-21 ביוני 2001 ונבחרה לכהונה של שנתיים עם 35 צירים המרכיבים אותה. במהלך עבודתה אימצה הדומה למעלה מ־170 תקנות רגולטוריות ומשפטיות בעיקר בעלי אוריינטציה חברתית.
ב-8 ביוני 2003 נערכו הבחירות לדומה שכללה כעת 25 צירים ובה רוסיה המאוחדת קיבלה את מירב התמיכה והמושבים בה. ב-17 בדצמבר 2007 הורכבה הדומה מ-17 צירים במסגרת בחירות שנערכו בעיר כאשר 18 צירים הורכבו על סמך מחוזות הבחירה. ב-2 בנובמבר 2012 והורכבה מ -17 צירים שנבחרו בבחירות כלליות ו-18 צירים נוספים שנבחרו ממחוזות הבחירה. ב-22 בספטמבר 2017, נערכו בחירות נוספות לדומה.
חיים ארנסט ורטהיימר
חיים אֶרנְסט וֶרְטְהַיְימֶר (בגרמנית: Haim Ernst Wertheimer; 24 באוגוסט 1893 – 23 במרץ 1978) היה פרופסור לביוכימיה וחתן פרס ישראל לרפואה.
ביוגרפיה
ורטהיימר נולד בבִּיל (Bühl) שבדרום-מערב גרמניה, ולמד בעיר הולדתו ובבאדן-באדן. בשנת 1912 החל בלימודי רפואה בברלין, בון וקיל. בשנים 1914–1918 שירת בצבא כרופא בפלנדריה ובאיטליה וקיבל על שירותו את צלב הברזל (דרגה שנייה) ועיטור נוסף. בשנים 1919–1920 המשיך ורטהיימר בלימודי הרפואה באוניברסיטת היידלברג וסיים אותם שם.
בשנים 1920–1921 עבד כרופא בבית היתומים העירוני של ברלין. לאחר מכן התקבל לעבודה במכון לפיזיולוגיה של אוניברסיטת האלה, ועבד לצד אמיל אבדרהלדן. בשנת 1923 קודם ורטהיימר לדרגת פריבט-דוצנט, ובשנת 1927 לדרגת פרופסור חבר. עם עליית הנאצים לשלטון, בגרמניה הוא פוטר מעבודתו בעקבות חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, ושקל הצעות עבודה במעבדה לביוכימיה במוסקבה, במחלקה לפיזיולוגיה באוניברסיטת סון-יט-סאן בסין, וכן הצעה לשמש זמנית כמנהל המעבדה לכימיה של בית הספר לרפואה "הדסה" באוניברסיטה העברית בירושלים. על אף האי-ודאות שבמשך התפקיד האחרון, ורטהיימר עלה בשנת 1934 לארץ ישראל וקיבל עליו את התפקיד.
ורטהיימר זכה בפרס ישראל לרפואה לשנת 1956.
ברחוב אוסישקין ברחביה בירושלים יש ספסל אבן לזכרו.
הכנוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בארץ ישראל, שנת 1939
בתאריכים 31 במאי – 1 ביוני לשנת ה'תרצ"ט 1939 נערך בבית הבריאות כנס רפואי-מדעי שארגנה ההסתדרות הרפואית העברית בא"י. בכנס השתתפו מרבית מבכירי הרופאים בארץ ישראל לתקופה. ראו: פרופ' חיים ארנסט ורטהימר: ההסדר העצבי הורמונלי של מחזור הדם (הוזמן לוויכוח, 31 במאי)
חלוצה
חלוצה, או אלוסה במקורות היסטוריים (יוונית Eλούσα) ובפי הבדואים חלצה, הייתה עיר נבטית, כ-20 ק"מ דרומית-מערבית לבאר שבע. העיר הוקמה במאה ה-3 לפנה"ס כתחנה לאורך דרך הבשמים. היא שגשגה בתקופה הנבטית, בשנת 358 לספירה הייתה לבירת הפרובינקיה הרומית פלשתינה סלוטאריס (Palaestina Salutaris) ובשנת 409 לבירת פלשתינה טרטיה - פרובינקיה ביזנטית לצד הפרובינקיות האחיות פלשתינה פרימה ופלשתינה סקונדה. הנצרות החלה חודרת לעיר במאה ה-5, ובניגוד לערים אחרות בנגב, חלוצה לא ננטשה עם הכיבוש הערבי. העיר השתרעה על שטח של יותר מ-1,000 דונם ונראה שלא נהרסה אלא נקברה ברובה מתחת למעטה של חול. בשנת 2005 הוכרזה חלוצה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו ביחד עם שבטה, עבדת וממשית, כחלק מדרך הבשמים.
אזכור העיר במקורות עתיקים
הכתובת הנבטית הקדומה ביותר שהתגלתה בארץ ישראל והמתוארכת לשנת 168 לפנה"ס ציינה כי חלוצה היא "המקום אשר עשה נתירו, בימי חייו של חרתת מלך הנבטים". גם קלאודיוס פתולמאיס מהמאה ה-2 הזכיר את העיר כ"אחד מיישובי אדום שממערב לנהר הירדן" (פתולמאיס, גאוגרפיה, 5, 16, 10), ובמפת פויטינגר היא מופיעה במרחק של 71 מיל רומי מירושלים ו-24 מיל רומי מעבדת. במפת מידבא מופיע ציור של חלוצה עם מגדלי שמירה ומבנים הנושאים גגות אדומים, ככל הנראה כנסיות. שני מכתבים של ליבנוס מאנטיוכיה מאזכרים את העיר בשנים 356 ו-359 ועומדים על מעמדה כבירה אזורית.
בימי הביניים, במאה ה-4, ביקר הילריון הקדוש בחלוצה, ומצא בה מקדש המוקדש לונוס. הוא ניצר חלק מתושביה, אך כתובות יווניות רשמיות מהשנים 454 ו-455 אשר נמצאו בתיאטרון בעיר אינן נושאות סמלים נוצריים. מאידך ידוע כי בישופים מהעיר בעלי שמות נבטים-ערבים השתתפו בוועידת אפסוס בשנת 431 ובועידת כלקדון בשנת 451. תעודה של הנוסע אנטונינוס מפיאצ'נצה הזכירה את ביקורו בחלוצה באמצע המאה ה-6, ובה ציין כי בעיר, אותה כינה "אלואה", יושב בישוף והיא ממוקמת "בתחילת המדבר המשתרע עד סיני". חלוצה נזכרה בחלק ממגילות הפפירוס שהתגלו בניצנה, ובמיוחד במגילות הצבאיות שנכתבו במהלך המאה ה-6. מגילות אלה ומגילה נוספת משנת 605 מכתירות את חלוצה כבירת האזור אליו השתייכה ניצנה. עוד נזכרה חלוצה במגילה מאמצע המאה ה-6, המונה את שיעורי מיסי ההגנה שהוטלו עליה ועל הערים הסמוכות, וכן במגילות מאוחרות יותר שנכתבו בין השנים 674 ו-689, היינו לאחר הכיבוש הערבי, והמציינות כי העיר נותרה בירת מחוז בנפת עזה.
המחקר והממצאים באתר
אף על פי שנוסעים רבים פקדו את חלוצה במאה ה-19, כמעט שלא מסרו מידע אודותיה, כנראה בגלל הרושם כי לא נותר כמעט דבר מן העיר עקב שוד אבניה שנלקחו לבניית עזה. בתקופת המנדט הבריטי קם במקום כפר ערבי קטן ששימר בשמו (אלחלצה) את שמה של העיר הקדומה, וגם בתיו נבנו מאבניה של חלוצה. הארכאולוגים צ'ארלס לנרד וולי, ותומאס אדוארד לורנס (שנודע בכינויו לורנס איש ערב) סקרו את חלוצה בשנת 1915 וציינו במפתם חומה המקיפה אותה. המחקרים המודרניים בעיר נערכו בשנת 1973 על ידי אברהם נגב ושוב בשנים 1979–1980 על ידי משלחת מאוניברסיטת בן-גוריון. חפירות נוספות מטעם אוניברסיטת בן-גוריון, התנהלו בשנים 1997, 2000, בראשותם של הארכאולוגים חיים גולדפוס ופטר פביאן. בשנים אלו נחפרו הכנסייה המזרחית, התיאטרון ובית מלאכה לקרמיקה.
צורתה של העיר היא כשל אליפסה והיא גובלת בנחל בשור המקיף אותה ממערב ובנחל אטדים שממזרח לה. בניגוד לעדותו של תומאס אדוארד לורנס לא נתגלו ראיות לקיומה של חומה בעיר, והגנתה נעשתה ממגדלים שאחד מהם נישא לגובה של יותר מ-8 מטר. כתובות הלנסיטיות נמצאו בעיקר בחלקה הצפון-מערבי של העיר, שבו התמקד היישוב גם בתקופה הביזנטית, בעוד שהעיר הנבטית התרכזה בחלקו המזרחי והדרום-מזרחי של האתר. באתר נמצאו מספר בארות, ורשת של מאגרי מים מלבניים, האחד מהם באורך של 10 מטר וברוחב של 5 מטר, סיפקה מים למערבה של העיר. צינורות העשויים מחרס ומאדמה סיפקו מים לבית מרחץ ולבתים פרטיים. שרידיהן של שתי כנסיות גדולות התגלו בצידה המזרחי ובצידה המערבי של העיר, ונראה כי הראשונה ניצבה במקום בו שכן מקדש נבטי קדום. במזרח העיר התגלו חורבותיהם של בניין גדול ששימש, אולי, כמקדש, תיאטרון בקוטר של 35 מטר, מאוזוליאום ורובע מגורים. דרומית לעיר התגלו בית מלאכה שעסק בקדרות ומבנה שייתכן ושימש כאצטדיון, ומצפון לה התגלו היפודרום ובתי קברות מהתקופה הנבטית והתקופה הרומית המאוחרת.
משלט חלוצה
בנובמבר 1947 הוקמה בקרבת מקום היאחזות חלוצה על ידי הכשרת הפלמ"ח. הנקודה שהייתה תחת מצור תקופה ארוכה הוחזקה עד סוף מלחמת העצמאות ואז עברו חבריה סמוך לביר עסלוג' והקימו את קיבוץ משאבים, כיום משאבי שדה.
שלמון
שלמון, או  שַׂלְמָה, היה, על פי הסיפור המקראי, סב סבו של דוד המלך. שלמון היה בנו של נחשון בן עמינדב, נשיא שבט יהודה בתקופת המדבר, ואביו של בעז, בעלה של רות המואביה והסבא רבא של דוד המלך.
ברשימת היחס ב מופיע השם שלמא. ברשימת היחס המופיע ב מצוין כי הוא בנו של כלב בן חור ו"אבי בית לחם". לדעת יאיר זקוביץ ואחרים, מעתיקי המגילה ביקשו לשמר את שני השמות, שלמה ושלמון.
בנצרות
על פי הברית החדשה (הבשורה על-פי מתי, ), שלמון ורחב הזונה הולידו את בעז.
מרצדס-בנץ W112
מרצדס-בנץ W112 (בגרמנית: Mercedes-Benz W112) היא מכונית סלון בעלת 4 דלתות מסדרת "Ponton-Mercedes", אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב הגרמנית מרצדס-בנץ בין השנים 1961–1965 בתצורת סדאן, ובין השנים 1962–1967 בתצורות קופה וקבריולה.
מרטין סוסטר
מרטין רמירה סוסטר (באנגלית: Martin Ramirez Sostre; 20 במרץ 1923 – 12 באוגוסט 2015) היה אקטיביסט אמריקני הידוע בעיקר בשל פעילותו בתנועה למען זכויות האסירים בארצות הברית.
סוסטר נכנס לכלא בתחילת שנות ה־60, שם אימץ רעיונות שוויוניים ליברליים כגון: אנרכיזם, אינטרנציונליזם ולאומיות שחורה. סוסטר פעל למען העקרונות בהם הוא האמין והיה מהיחידים באותה תקופה שהעזו לפעול למען ערכים שהשלטון התנגד להם. הוא סייע ואף הצליח להציל את אותם אנשים שהשלטון התנכל להם ללא סיבה, רק כי היו שונים משאר החברה.
פעילותו
סוסטר היה בעל חנות ספרים לספרות אפרו־אסיאתית. חלק מהספרים בחנות היו בעלי ערכים קומוניסטיים וסוציאליסטים, העבירו מסרים דמוקרטיים שוויוניים. סוסטר הצליח למשוך לחנות שלו קהל יעד של צעירים בעזרת מוזיקה ופינות ישיבה. סוסטר היה יושב עם הצעירים ומספר להם על סוציאליזם, לאומיות והיסטוריה אפרו־אמריקאיים. בנוסף, סוסטר נתן לעניים חוברות בחינם והיה מאפשר להם לשבת בחנות ולקרוא כמה שרצו. היו שחזרו כל יום לקרוא בחנות במשך שעות. בשנת 1967 המצב באזור היה מתוח והיו הרבה סכסוכי בית המשטרה לתושבים. חנותו הייתה פתוחה לרווחה עד 3 לפנות בוקר וסיפקה מקום מקלט ללוחמי חופש ולעוברי אורח הרצו להתחמק מכוחות המשטרה והגז המדמיע שרוסס לכל עבר.
הרשעתו ופעילותו בזמן המאסר
גם כאשר היה בכלא סוסטר המשיך לפעול למען החברה והשוויון. הוא הפך לעורך דין של בית סוהר, הפועל באופן קבוע כיועץ משפטי לאסירים אחרים ואף זכה בשני תיקים משפטיים בולטים הקשורים לזכויות אסירים. בנוסף, סוסטר הבטיח זכויות חופש דת לאסירים מוסלמים שחורים ואף הצליח לבטל חלק מה"אירועים הלא אנושיים המחפירים יותר של הכליאה המבודדת בחלק מבתי הכלא" (כדברי השופט הפדרלי, קונסטנס מוטלי).
שחרורו והמשך חייו
בדצמבר 1973 הכניס ארגון "אמנסטי אינטרנשיונל" את סוסטר לרשימת "אסירי המצפון", ואמרו כי השתכנענו שמרטין סוסטר היה קורבן של הפלה בינלאומית של צדק בגלל אמונתו הפוליטית ולא על פשעיו. בנוסף לוועדות הגנה רבות במדינת ניו יורק, הצטרפה גם ועדה למען שחרור מרטין סוסטר המורכבת מאזרחים בולטים. הוועדה פרסמה את פרשת סוסטר ופנתה למושל ניו־יורק יו קארי על מנת לשחרר את סוסטר. לבסוף הוועדה הצליחה והמושל קארי העניק לסוסטר חנינה בערב חג המולד של 1975, הוא שוחרר מהכלא בפברואר 1976.
בשנת 1974 חברת Pacific Street Films הוציאה סרט דוקומנטרי על סוסטר בשם frame up! (האשמות שווא!) המפרט את המקרה וסיפור חייו יחד עם ראיונות מהכלא. מאוחר יותר בחייו עבר למנהטן שם גר עם אשתו ליזבת' סוסטר, בנו מארק (שמת בשנות ה־20 שלו) ובנו השני וינסנט. סוסטר מת ב־12 באוגוסט 2015.
סרט בידוד
שימושים אחרים
בצה"ל נפוץ השימוש בסרט בידוד מוויניל לביצוע שינויים ("שיפצור") בציודם האישי של חיילים.
שחקני כדורגל נוהגים לשים את הדבק מתחת/על המגן על מנת שלא יזוז במהלך המשחק.
ישנם סוגים של סרט בידוד שמיועדים לתיקון וכריכת ספרים.
חושי הארכי
חוּשַׁי הָאֲרְכִּי, דמות מקראית הנזכרת בספרי שמואל ודברי הימים, רֵעֶה (כלומר חברו ויועצו של) המלך דוד. מוצאו המשוער ממשפחת הארכי, שהיו מתושבי הארץ הקדומים, בגבול בנימין ואפרים, קודם לכניסת בני ישראל לארץ.
מרד אבשלום
חושי נזכר בסיפור מרד אבשלום ב וכן ברשימת פקידי דוד בסמוך לשמו של אחיתופל הגילוני, רשימה המשקפת את המצב האדמיניסטרטיבי בממלכה ערב המרד. לעומת אחיתופל שהיה שותף לקשר כנגד דוד, הפגין חושי נאמנות גמורה לדוד ואף ביקש להצטרף למלך הבורח מירושלים. עם זאת, המלך חשש שחושי יהיה עליו למשא (ייתכן ובשל היותו זקן) וביקש ממנו לשוב אל העיר ולחבור אל אבשלום כדי שישמש כמרגל וכך יוכל לדווח על המתרחש ויסייע בסיכול המרד. חושי עושה כמצוות מלכו, מגיע אל אבשלום וקורא "יְחִי הַמֶּלֶךְ יְחִי הַמֶּלֶךְ!". אבשלום, התמה על בגידתו לכאורה של ידיד אביו, שואל את חושי: "זֶה חַסְדְּךָ אֶת-רֵעֶךָ; לָמָּה לֹא-הָלַכְתָּ, אֶת-רֵעֶךָ?" אך חושי מרגיעו באומרו שהעביר את תמיכתו אל אבשלום כיוון שהעם תומך בו, ומבטיח לו את נאמנותו.
חושי סיכל את עצת אחיתופל הטובה, לתקוף את מחנה דוד הנמלט מוקדם ככל האפשר, בהזהירו את אבשלום מפני פזיזות. בתשובה לפניית אבשלום, לאחר ששמע את עצת אחיתופל, הדגיש חושי הארכי שהעצה שיעץ אחיתופל אינה טובה "בַּפַּעַם הַזֹּאת". דברי חושי נחלקים לשניים: הוא מסביר מדוע לדעתו טעה אחיתופל הפעם, ומציע הצעה משלו כיצד להתמודד עם דוד ואנשיו. גם חושי מדגיש כי הציר המרכזי לניצחון הוא המומנטום, אך בניגוד לעצת אחיתופל לנצל את המומנטום מיידית ולהכריע את המערכה, טען חושי שהמומנטום יטה לטובת אבשלום במהלך קרב גדול ומכריע. לדברי חושי, אם יצאו אבשלום וצבאו מיד לקראת דוד הם יפעלו מבלי שגורם הפתעה יהי לצידם ויסכנו את הישגיהם השבריריים. במקום זה חושי הציע לאסוף צבא ענק מכל אנשי ישראל, ולזכות בניצחון מכריע. בדבריו נזהר חושי להזכיר את אבשלום כמי שעומד בראש הפירמידה וכמי שכל פעולה נסבה סביבו, עם זאת, כשחושי עבר לתאר את הגורל הצפוי לדוד, הוא מקפיד לדבר עליו בגוף שלישי ונמנע מאזכור שמו. דברי חושי לאבשלום עמוסים בדימויים ציוריים שיצרו ערפול ומאידך שבו את לבו של אבשלום, ומעל לכל נמנע חושי מלהתייחס לעצמו ובכך האדיר את דמותו של אבשלום. מטרתו האמיתית של חושי הייתה להרוויח זמן בתקווה שהמרד ידעך ודוד המלך ייהנה מפסק זמן להתארגנות. בסיכומו של דבר בחר אבשלום לנהוג על פי עצת חושי אך המספר המקראי מציין כי החלטתו של אבשלום לא נבעה מתהליך "אנושי" בו מעורבת חכמת חושי ומחשבת אבשלום בלבד, אלא הייתה כאן מעורבות אלוהית ישירה.
קבלת עצתו של חושי על ידי אבשלום סיפקה זמן יקר למחנה דוד לארגן את ההתנגדות לאבשלום (תוך שחושי מעדכן גם את דוד בדבר הצפוי), ולמעשה, עצתו של חושי היא שהכשילה את מרד אבשלום והצילה את דוד.
בספר הברית השלם נכתב בשם חז"ל שחושי גוי היה.
השם חושי
השם חושי נזכר גם כשם אביו של בענא, אחד מנציבי שלמה המלך, ויש לשער שהמדובר באותו האיש. באשר למקור השם "חושי", ההשערות במחקר הן כי מדובר בצורה מקוצרת של שם אחר, ככל הנראה שם כדוגמת "אחישי" או "אחושי" (כמבנה השם המקראי "אבישי").
קבר חושי
מקום קברו של חושי אינו מתואר בתנ"ך, אך על פי מסורת יהודית מהמאה ה-17, קברו שכן ביישוב ירכא שבגליל. הסיבה לזיהוי קברו של חושי בירכא לכאורה נובעת ממדרש תהילים, כי כינויו של חושי - 'ארכי' היא על שם עירו ירכה. לפי המסורת הדרוזית במקום נקבר שרו של יתרו.
דת'קור
דת'קור (Deathcore) הוא ז'אנר פיוז'ן של הדת' מטאל ושל המטאלקור, המהווה מיזוג ביניהם. הסגנון נחשב ליחסית חדש והוא נולד בסוף שנות ה-90 עד תחילת שנות ה-2000.
מאפיינים
דת'קור משלב מאפיינים של דת' מטאל כמו בלאסט ביטס וגראולינג יחד עם מאפיינים של מטאלקור כמו שימוש רב בברייקדאונים (breakdowns). השירה לרוב משלבת בין גראולינג בטונים נמוכים, המאפיין את הדת' מטאל, לבין צעקות וצרחות, המאפיינות את המטאלקור. טכניקה נוספת שבה משתמשים מספר סולני דת'קור היא מה שמכונה "pig squeals".
חלק מן האנליסטים משתמשים במונח דת'קור כדי לתאר מוזיקה שמשלבת בין הארדקור פאנק לבין דת' מטאל, ולכן ישנם חילוקי דעות על להקות מסוימות אם סיווגן הוא דת'קור, דת'גריינד, סלאם דת' מטאל, או משהו אחר.
בעז לב
בעז לב (נולד ב-9 במרץ 1948) הוא רופא ישראלי המכהן כראש הצוות לטיפול במגפות במשרד הבריאות ונציב קבילות הציבור למקצועות הרפואיים במשרד הבריאות מאז שנת 2015. לפני כן שימש כמשנה למנכ"ל משרד הבריאות וראש חטיבת הבריאות מאז 1995. בשנים 2000–2003 כיהן כמנכ"ל משרד הבריאות.
טרם הגעתו למשרד הבריאות שירת בצה"ל וסיים את שירותו כסגן קצין רפואה ראשי, בדרגת אל"ם.
לב הוא בוגר המחזור הראשון של בית הספר לרפואה על שם סאקלר באוניברסיטת תל אביב. הוא התמחה ברפואה פנימית, מחלות זיהומיות ומנהל רפואי וסיים השתלמות עמיתים בתחום רפואת כאב. שימש כראש היחידה לאתיקה במכון גרטנר והוביל את פרויקט "פרלמנט הבריאות" - שיתוף הציבור בהכרעות רפואיות ותעדוף טכנולוגיות.
לב יזם והוביל את פרויקט "היוזמה לעתיד בריא 2020" למיפוי ועיצוב מערכת הבריאות העתידית והיה ממכונני הפרויקט הלאומי "ישראל פעילה ובריאה". כמו כן, מלווה את המועצות הלאומיות לבריאות משחר הקמתן.
ביולי 2020 מונה לחבר במטה המקצועי של הממונה על המאבק בנגיף הקורונה בישראל.
הוואנג סון וו
הוואנג סון וו (בקוריאנית: 황선우; נולד ב-21 במאי 2003) הוא שחיין דרום קוריאני, הוא פעמיים ברציפות אלוף העולם בבריכת 25 מטר (אבו אבי 2021 ומלבורן 2022) ושיאן איסה בבריכת 25 מטר במשחה ל-200 מטר חופשי ושיאן אסיה במשחה ל-100 מטר חופשי.
2020
במבחנים הקוריאנים לאולימפיאדת טוקיו שנערכו בגימצ'ון ב-19 בנובמבר 2020 זכה הוואנג בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 48.25 שניות, שיפור לשיא בן 6 השנים וחצי של פארק טאי-הוואן (48.42 שניות) ובמשחה ל-200 מטר חופשי בשיא עולם חדש לנוער של 1:45.92 דקות, שיפור לשיא בן השנה של אליה ווינינגטון מאוסטרליה (1:46.13 דקות).
2021
במבחנים הקוריאנים לאולימפיאדת טוקיו שנערכו בעיר ג'ג'ו ב-16 במאי 2021 זכה הוואנג בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 48.04 שניות ובמשחה ל-200 מטר חופשי בשיא עולם חדש לנוער ובתוצאה הרביעית בטיבה בעולם (באותה העת) של 1:44.96 דקות, 16 מאיות השנייה איטי משיאו הלאומי של פארק טאי-הוואן (1:44.80 דקות). במשחקים האולימפיים עצמם הוא סיים במקום שביעי בתוצאה של 1:45.26 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע שיא עולם חדש לנוער ושיא לאומי חדש של 1:44.62 דקות, ועלה ראשון למשחה חצי הגמר. התוצאה שקבע הייתה שווה למדליית ארד במשחה הגמר. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 47.82 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע שיא לאומי חדש של 47.97 שניות ובשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אסיה חדש של 47.56 שניות ועלה מהמקום הרביעי. הוא סיים במקום 13 במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:15.03 דקות, כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:48.88 דקות.
אלוף עולם (בריכת 25 מטר)
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה באבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות בדצמבר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:41.60 דקות, לפני אלכסנדר שצ'גולב מרוסיה (1:41.63 דקות) ודנס רפשיס מליטא (1:41.73 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 46.34 שניות, כבר בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא לאומי חדש של 46.46 שניות. הוא סיים במקום תשיעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 1:28.56 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע שיא לאומי חדש של 21.72 שניות.
מרכז אריאל למחקרי מדיניות
מרכז אריאל למחקרי מדיניות הוא מכון מחקר ישראלי בעל נטייה ימנית, שהוקם בשנת 1997 ועוסק בנושאים שונים של הביטחון הלאומי בישראל, במיוחד כאלה המושפעים מהסכם אוסלו (כך על פי אתר האינטרנט של המרכז).
המרכז נוצר מתוך כתב העת "נתיב", שהופיע מ-1987, ועורכו, אריה סתיו, היה למנהל המכון.
המרכז פרסם מונוגרפיות בנושאי עיסוקו של המרכז, ניירות עמדה וספרים. אחד הספרים שיצא לאור ביוזמת המרכז הוא "טילים בליסטיים, איום ומענה", בעריכת אריה סתיו, העוסק בהיבטים הטכנולוגיים והאסטרטגיים של מערכות להגנה מפני טילים בליסטיים. המכון הציע פתרון מדיני לסכסוך הישראלי-פלסטיני בשם "פתרון מדינת האפס".
הלילה שלפני
הלילה שלפני (אנגלית: The Night Before) הוא סרט קומדיה משנת 2015 בבימויו של ג'ונתן לוין ובכיכובם של ג'וזף גורדון-לוויט, אנתוני מאקי וסת' רוגן המתרחש ברובו בלילה שלפני חג המולד.
עלילה
איתן (ג'וזף גורדון-לויט) הוא גבר כבן ה-30 שבשנת 2001 איבד את הוריו בתאונת דרכים בערב שלפני חג המולד, חבריו כריס (אנתוני מאקי) ואיזק (סת' רוגן) ניסו להשכיח לו את העצב בכך שהם יצאו למסיבה בערב חג המולד, מאז נהיה לשלושה מסורת שבה הם הולכים כל לילה שלפני חג המולד למסיבה והם תמיד מנסים להיכנס למסיבה הכי מפורסמת בעיר שנקראת "מפצח האגוזים" אך הם אף פעם לא מצליחים להשיג כרטיסים. בשנת 2015 איזק נשוי ומצפה עם אשתו להולדת ביתם הראשונה, כריס נהיה שחקן פוטבול מפורסם (שלוקח סטרואידים) ורק איתן נשאר מאחור ולא התקדם בחייו, הוא עובד בעבודות מזדמנות ולא מסוגל להיכנס למחויבות זוגית ועל כך נפרד מחברתו דיאנה (ליזי קפלן).
לקראת הולדת בתו של איזק השלושה מבינים שהם צריכים לסיים את המסורת שהם פיתחו, אך בבוקר שלפני הלילה שבהם הם יעשו את המסיבה האחרונה איתן מוצא כרטיסים למסיבת "מפצח האגוזים" שאילה כה רצו ללכת אך בערב הם מסתבכים בגלל השימוש הכבד של איזק בסמים ושל כריס במרדף אחרי סם שנגנב ממנו על ידי בחורה ששכב איתה כמה שעות לפני ונקלעים לשלל סיטואציות פרועות ומצחיקות.
ביקורות
רוב הביקורות בעולם שיבחו את משחקו של מייקל שאנון בסרט בתור סוחר הסמים שלהם מימי התיכון.
אלכסנדר גייטהאוז
אלכסנדר יו גייטהאוז DSO MC (באנגלית: Alexander Hugh Gatehouse; 20 במאי 1895 – 21 באוגוסט 1964) היה קצין בכיר בצבא הבריטי, שפיקד על דיוויזיית השריון ה-10 במהלך המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
הוא התגייס לצבא הבריטי והוסמך כלוטננט משנה בקלעי נורת'מברלנד המלכותי בשנת 1914, עמו נלחם במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה הוא הועבר לקורפוס הטנקים המלכותי (לימים רגימנט הטנקים המלכותי) בשנת 1931, ומונה למפקד מפעל הניסויים בפארנבורו בשנת 1933.
הוא שירת במלחמת העולם השנייה כסגן מפקד חטיבת השריון ה-7 במדבר המערבי משנת 1940, כמפקד חטיבת השריון ה-4 במדבר המערבי משנת 1941 וכמפקד דיוויזיית השריון ה-10 מיוני 1942. לאחר שהוביל את דיוויזיית השריון ה-10 בקרב עלם חלפה בספטמבר 1942 ובקרב אל-עלמיין השני באוקטובר 1942 הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל, ומונה לממונה על היחסים בוושינגטון די. סי., ובשנת 1944 מונה לנספח צבאי במוסקבה, לפני שפרש בשנת 1947.
משפחתו
בשנת 1920 התחתן עם הלן ויליאמס; נולד להם בן אחד (סר רוברט אלכסנדר גייטהאוס, שופט בבית המשפט העליון בבריטניה).
יצחק בוכובזה
יצחק בוכובזה (נולד ב-1951) הוא איש ציבור שכיהן כראש מועצה מקומית וראש עיריית אור יהודה בשנים 1993-1978, 2007-1998.
שנים ראשונות
בוכובזה נולד במעברת סקייה להורים יוצאי לוב בשנת 1951. שירת בצה"ל בחיל השריון ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת בר-אילן. בבחירות לרשויות המקומיות שנועדו לאוקטובר 1973, היה אמור בוכובזה להיות במקום השני ברשימת הליכוד, אולם פלוני החליף את הרשימות בדרך להגשת הרשימה והשמיט את שמו של בוכובזה. אחרי מלחמת יום כיפור ובתוך שירות המילואים שנמשך אחריה, נקט בוכובזה בשורה של הליכים משפטיים שהביאו לפסילת הבחירות. ביולי 1974 התקיימו בחירות חוזרות בהם התמודד בוכובזה בראש רשימה עצמאית בשם "אור יהודה שלנו", שזכתה בשני מנדטים. בהמשך חתם על הסכם קואלציוני עם המערך והמפד"ל אך בסופו של דבר הוקמה קואליציה אחרת ובוכובזה נותר באופוזיציה.
בשנת 2012 הוציא לאור רומן אוטוביוגרפי: "הילד מהכניסה השלישית", העוסק בילד מהפריפריה החברתית מראשית המדינה ועד עצם היום הזה.
ראש מועצה
בשנת 1978 התמודד על ראשות המועצה, ועלה לסיבוב השני בקבלו 30% מהקולות, כאשר ראש המועצה המכהן, מנשה יצחקי, זכה ב-36% מהקולות. בסיבוב השני גבר על יצחקי בקבלו 51% מהקולות ונבחר לכהן כראש המועצה. בתחילה הקים קואליציה עם רשימתו של שלום חי, אך הקואליציות התחלפו שוב ושוב. כראש מועצה בוכובזה החליף חלק מנושאי התפקידים ומראשי המחלקות. בוכובזה קיבל את המועצה עם גירעון גדול ופעל לאזן אותה תקציבית. בין השאר הוא סגר את מחלקת הנוער של המועצה וריכז את כל הפעילות בתחום בידי המתנ"ס, ביטל את מפעל ההזנה שההשתתפות בה התדלדלה וסגר בית ספר שהיו בו מעט תלמידים. בוכובזה חווה לא פעם אירועי אלימות קשים ובין היתר פוצצו רימוני רסס ברכבו ובביתו. התנכלויות נוספות היו גם באמצעות רימוני הלם והצתות בבית וברכב. בוכובזה פעל לקבלת הטבות של עיירת פיתוח עבור המועצה. בשנת 1981 פעל עם הורים להשבית את מערכת החינוך במועצה, בגלל רמתה הירודה לטענתו.
בוכובזה פעל לקידום סוציו-אקונומית של אור יהודה תוך התרחבותה ושיפור מערכת החינוך שלה. לשם כך הביא אלפי משפחות לרכוש את דירותיהם מעמידר ולהרחיבן. על המהלך הזה וההישגים נוספים זכתה אור יהודה בפרס קפלן. בוכובזה התנגד לבניית שיכונים נוספים על ידי משרד השיכון וכן התנגד למתן דירות בשכירות סוציאלית. הוא פעל להקמת שכונה חדשה על ידי יזמים פרטיים שתמשוך אוכלוסיות חזקות לאור יהודה.
בשנת 1988 הפכה אור יהודה לעיר. באותה שנה נרצחו בעיר שלושה פועלים עזתים בוכובזה ביקר ברצועת עזה, וניחם את משפחות הנרצחים. על ביקור זה זכה בוכובזה באות הסובלנות של התנועה למען ארץ ישראל טובה.
בתחילת שנות התשעים אושרה הקמת שכונה גדולה במרכז העיר בשם נוה סביון, אשר נבנתה על ידי אפריקה ישראל. בשנת 1993 פרש בוכובזה מתפקידו, לטובת חזרה לעיסוקו כעורך דין. זמן קצר לאחר מכן מונה לתפקיד סגן ראש הוועדה הקרואה בבני ברק. לאחר שלוש שנים בתפקיד זה שב בוכובזה והתמודד על ראשות העירייה באור יהודה. ב-2006 הצטרף למפלגת קדימה. את תפקידו מילא עד פברואר 2007. בשנת 2008 הביע תמיכה באיחוד של אור יהודה עם יהוד וסביון.
ז'וסלינו קוביצ'ק
ז'וסלינו קוביצ'ק דה אוליביירה (בפורטוגזית: Juscelino Kubitschek de Oliveira, 12 בספטמבר 1902 - 22 באוגוסט 1976) היה מדינאי ברזילאי ששימש כנשיא ברזיל בין 1956 ל-1961, בתקופה המכונה "הרפובליקה הברזילאית השנייה". בתקופת כהונתו כנשיא נבנתה בירת המדינה, ברזיליה.
ביוגרפיה
קוביצ'ק נולד בדיאמנטינה, במדינת מינאס ז'ראיס בברזיל. אביו, ז'ואאו סזאר דה אוליביירה, היה סוכן נסיעות, ומת בהיותו בן שנתיים. אמו, ז'וליה קוביצ'ק הייתה מורה, ומוצאה מצ'כיה.
קוביצ'ק למד רפואה, וסיים את לימודיו בשנת 1927, לאחר מכן השלים את לימודיו בצרפת והתמחה באורולוגיה. בשנת 1931 נישא לשרה למוס. בעת המהפכה החוקתית ב-1932 שימש כרופא צבאי. אירועי "המהפכה החוקתית" שינו את חייו של קוביצ'ק. הוא החל לראות את ייעודו בשדה הפוליטיקה. בשנת 1934 נבחר למועצת מדינת מינאס ז'ראיס. עם עליית הדיקטטורה של "המדינה החדשה", בראשות הרודן ז'טוליו ורגאס, הושעתה החוקה, וקוביצ'ק, שהתנגד לצעדים אלו, החליט לעזוב את הפוליטיקה ולשוב ולעסוק לרפואה, אך כבר בשנת 1940 שב ומונה לראש העיר בלו הוריזונטה.
בשנת 1945 נבחר שוב למועצת מדינת מינאס ז'ראיס, ובשנת 1950 מונה למושל המדינה. בשנת 1954, לאחר התאבדותו של הנשיא ורגאס, שיצרה תקופה של אי ודאות שלטונית בברזיל, החליט לרוץ לנשיאות, מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. מפלגה זו לא הייתה מפלגה סוציאל-דמוקרטית במובן המקובל של המילה, כי אם מפלגת מרכז פופוליסטית, שנוסדה על ידי תומכי הנשיא ורגאס בשנת 1945. מצעו הבטיח "חמישים שנות קדמה במשך חמש שנים". קוביצ'ק נבחר, והחל בכהונתו ב-31 בינואר 1956.
כהונתו התאפיינה בפיתוח מואץ, לצד קשיים כלכליים. בתחילה סבר כי את הפיתוח ישיג באמצעות השקעות חוץ, להן נתן תנאים מועדפים. התוצאה הייתה ייבוא מסיבי של מכונות כבדות לתעשייה, ותעשיית מתכת משגשגת בשלושה מרכזים - וולטה רדונדה, סאו פאולו ומינאס ז'ראיס. השקעות יפניות הביאו לבניית צי סוחר ברזילאי. גולת הכותרת של הפיתוח והתיעוש בימי קוביצ'ק הייתה העברת בירת המדינה מריו דה ז'אנירו לעיר ברזיליה, שנבנתה בחבל הסרטאו במדינת גויאס. ההשקעה בבניית עיר זו, שנבנתה באופן מתוכנן, בסגנון הבאוהאוס הגיעה לכדי חצי מיליארד דולר.
ב-2 באוקטובר 1956, בעת שביקר בשטח הערבה השומם בו עתידה הייתה העיר לקום, הכריז:
לאחר זמן מה נסתבר כי מדיניות זו מחלישה את התעשייה המקומית. התעשיינים המקומיים, שהיוו את מרכז הכוח של אנשי ורגאס מאז שנות השלושים, ראו בעין שלילית את השתלטות התאגידים הרב לאומיים על כלכלת ברזיל. הבורגנות העירונית, מעמד שנוצר בימי ורגאס, ושימש אף הוא כבסיס כוחו, לא מצאה עוד עניין במדיניות הפופוליסטית. במידה מסוימת, הייתה המדיניות הפופוליסטית הברזילאית קורבן של הצלחתה. היא שיצרה את המעמד הבינוני העירוני שהביא לנפילתה.
בשנת 1960 סיים קוביצ'ק את כהונתו, כשהוא משאיר אחריו מדינה שהתפתחה באופן מואץ, אך גם חובות חוץ בגובה של שלושה מיליארד דולר.
יורשו של קוביצ'ק היה הנשיא ז'אניו קאדרוס, אשר עלה לשלטון לאחר מסע בחירות בו האשים את קוביצ'ק במשטרו, והבטיח כי הוא יהיה "המטאטא שיטאטא את השחיתות". קאדרוס החזיק מעמד בתפקידו ארבעה חודשים, והחלה תקופה של אי יציבות שלטונית שהסתיימה בהפיכה צבאית בשנת 1964. בזמן הדיקטטורה הצבאית הושעו "זכויותיו הפוליטיות" של קוביצ'ק, למשך עשר שנים, והוא יצא לגלות במדינות שונות בארצות הברית ובאירופה.
בשנת 1967 שב לברזיל, והיה פעיל בהתנגדות למשטר הכת הצבאית, לצד הנשיא לשעבר ז'ואאו גולאר, והפוליטיקאי קרלוס לאסרדה. בשנת 1976 נהרג בתאונת דרכים. בהלווייתו, בברזיליה נכחו 350,000 איש. כיום הוא טמון במקום הקרוי "אתר הזיכרון JK" על שמו, אשר הוקם בשנת 1981. על שמו נקרא גם שדה התעופה הבינלאומי של ברזיליה, וגם מלון היוקרה "קוביצ'ק פלאזה" בעיר.
בתו, מרסיה קוביצ'ק, נבחרה לקונגרס הלאומי של ברזיל בשנת 1987 ושימשה כסגנית המושל של המחוז הפדרלי של ברזיל. בין 1991 ל-1994. נמל התעופה הבינלאומי ברזיליה נקרא על שמו.
מאיר חובב (חוקר)
מאיר חובב (נולד ב-1934) הוא חוקר, עורך, יוזם ומקים המדור לעבריינות נוער במשטרת ישראל. שימש בעברו במספר תפקידים בכירים בשירותי הרווחה בישראל, ביניהם: מנהל שירות המבחן לנוער (1978-1973), מנהל האגף לשירותי טיפול באדם המפגר (1978–1985) ומנהל האגף לקידום נוער, ומבוגרים ושירותי תקון (1986–1989). כיום הוא מתנדב בעמותת שק"ל ושותף בוועד המנהל של עמותות רבות אחרות בתחומי הרווחה והצרכים המיוחדים.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1934 בתל עדשים. למד לתואר ראשון בסוציולוגיה וחינוך באוניברסיטה העברית. קיבל הכשרה בבית ספר לקצינים בכירים של משטרת ישראל והמכללה לביטחון לאומי והתמנה כקצין מחקר בנציבות שירות בתי הסוהר. שנה מאוחר יותר שימש בתפקיד קצין מחקר כוח אדם במטה הארצי של משטרת ישראל, אז יזם והקים את מדור עבריינות נוער, ושימש כראש המדור במשך שבע שנים.
חובב פנה ללימודי תואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטת טאפטס בארצות הברית, שם השלים גם דוקטורט בסוציולוגיה וקרימינולוגיה. עם סיום הדוקטורט התמנה למנהל שירות המבחן לנוער במשרד העבודה והרווחה. חמש שנים מאוחר יותר, ב-1978, התמנה למנהל האגף לשירותי טיפול באדם המפגר. ב-1986 חזר לתחום הקרימינולוגיה והתמנה למנהל האגף לקידום נוער, ומבוגרים ושירותי תקון. כמו כן, שימש כיו"ר הראשון של "ועדת טיפול ושיקום" של הרשות למלחמה בסמים מאז הקמתה ועד סוף שנת 1999. משנת 2000 ועד 2013 שימש כחוקר ומעריך תוכניות שיקומיות בעמותת שק"ל - שירותים קהילתיים לאנשים עם צרכים מיוחדים.
במשך שנות עבודתו בסקטור הציבורי השתתף בהקמה ובארגון של עמותות שונות בישראל, ביניהן השתתפות בהקמת של הקהילות הטיפוליות בישראל לנפגעי סמים "אור אביבה" ו"מלכישוע", ייזום בהקמה והשתתפות בוועד המנהל של האגודה הישראלית לקרימינולוגיה, "קש"ת – קידום שירותי תקון", "צעד קדימה" ו"נאמנים".
במקביל הוא שימש שנים רבות כמרצה מן החוץ באוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה העברית ואוניברסיטת חיפה.
משפחתו
חובב נשוי לחגית חובב, מנהלת היחידה לתכנון אסטרטגי באגודה הישראלית למען יוצאי אתיופיה. בעבר כיהנה כמנהלת פרויקט שיקום השכונות ברמה הארצית וכמתאמת משרדי הממשלה השותפים בפרויקט. במקביל הרצתה באוניברסיטה העברית בחוג ללימודים עירוניים ואזוריים בתחום התכנון החברתי ופרסמה מחקרים רבים בתחום השיקום העירוני. מאז שנת 2004 מכהנת חגית חובב גם כיו"ר (בהתנדבות) של המרכז הישראלי לקידום צדק חברתי. לחובב שני ילדים ושמונה נכדים.
עיריית ולדיווסטוק
עיריית ולדיווסטוק (ברוסית: Администрация города Владивостока; רשמית, "האדמיניסטרציה של העיר ולדיווסטוק") היא הגוף הניהולי העליון בעיר ולדיווסטוק, העומד בראש המערכת של רשויות השלטון של ולדיווסטוק. את העירייה מנהל ראש העיר. ראש העיר הנוכחי הוא קונסטנטין שסטקוב.
העיר מחולקת ל-5 מחוזות עירוניים כשבראש כל מחוז עומד פקיד אחראי מטעם ראש העיר לניהול המחוז.
Tagged
Tagged הוא אתר אינטרנט המהווה רשת חברתית מקוונת ומאפשר למשתמשים בו חיפוש חברים ומכרים ותיקים וחדשים ויצירת קשר עימם.
משרדי החברה שוכנים בסן פרנסיסקו שבקליפורניה, ארצות הברית. האתר הוקם באוקטובר 2004 על ידי גרג צנג (המכהן כיום כמנכ"ל החברה) וג'והן שילר סמית'. על פי נתוני החברה, רשומים בה נכון ל-2012 יותר מ-300 מיליון אנשים. משתמשים בה באופן פעיל בכל חודש כ-19 מיליון איש ברחבי העולם, מתוכם כ-4 מיליון בארצות הברית.
ב-2011 רכשה החברה את תוכנת המסרים המיידיים הפופולרית "Digsby", רשת חברתית Hi5 וכן את אפליקציית המשחקים "WeGame", ושילבה אותן בשימוש באתר.
ב-2009 ספגה החברה ביקורת על שליחת דואר זבל רב ומטעה לתיבות האימייל של אנשים רבים, כדי לגייס אותם ואת חבריהם להצטרף לרשת. היא נאלצה לשלם קנסות בשווי כ-1.4 מיליון דולר על כך, במספר הסדרי טיעון משפטיים שנקבעו עימה. מאז שונתה מדיניות הפרטיות והגיוס של החברה.
בראונזוויל (ברוקלין)
שטחה של בראונזוויל הוא, והוא מונה 58,300 תושבים נכון למפקד האוכלוסין של ארצות הברית 2010. בראונזוויל, שהוקמה בגלגולה הנוכחי בשנת 1858, הייתה בתחילה יישוב המורכב מעובדי מפעלים יהודים. השכונה עברה שינוי דמוגרפי גדול בשנות החמישים שראו זרם של תושבים אפרו-אמריקאים. מאז סוף המאה ה-20, בראונזוויל מחזיקה בעקביות באחד משיעורי העוני והפשיעה הגבוהים ביותר בכל שכונה בניו יורק.
פיתוח ראשוני
האזור שיהפוך לבראונזוויל שימש לראשונה את ההולנדים לחקלאות, כמו גם לייצור לוחות אבן ודברים אחרים ששימשו לבניית בניינים. בשנים 1823–1824 ייסדו התושבים ההולנדים את הכנסייה הרפורמית בניו לוטס הסמוכה, מכיוון שהכנסייה המקבילה בפלטבוש הייתה מרוחקת בעבורם. הכנסייה, שיש לה בית קברות משלה שנבנה בשנת 1841, נרשמה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1983.
בשנת 1858, ויליאם סוידאם חילק את הקרקע ל-262 מגרשים, וסיפק יחידות אירוח פשוטות של שני עד ארבעה חדרים לעובדים שגרו בה. עם זאת, סוידאם העריך מאוד עד כמה האזור אינו משתלם, ונגמר לו המימון בשנת 1861. לאחר שלא שילם את המשכנתא, הקרקעות נמכרו במכירה פומבית בשנת 1866 לצ'ארלס ס' בראון מאסופוס, ניו יורק. מאמין שהאזור יהיה שימושי לפיתוח, בראון חילק את האזור והחל לקרוא לו "בראונזוויל", ושיווק את השטחים הפתוחים של האזור ליהודים שגרו במנהטן תחתית. בשנת 1883 היו 250 בתים ב"בראונזוויל",  את רובם רכשו עובדי מפעלים שהגיעו למנהטן. הבתים הראשונים באזור נבנו על ידי צ'ארלס ר' מילר.
בשנות ה-80 של המאה ה-19, האזור היה מוצף ביצות, ששימשו כשטח לפסולת. אדים ממפעלי הדבק לאורך מפרץ ג'מייקה היו בדרך כלל מגיעים ישירות לתוך בראונזוויל. המקום הזה היה מרוחק ממנהטן וגרם שתושבי מנהטן האמידים סירבו לעבור לבראונזוויל, אבל הקרקע הייתה זולה מספיק כדי שניתן יהיה לבנות דירות למען אוכלוסיות עניות.
כשכונה יהודית
בראונזוויל היה יהודי בעיקר משנות השמונים עד שנות החמישים. בשנת 1887, איש העסקים אליאס קפלן הציג את התושבים היהודים הראשונים ברחבי בראונזוויל, וצייר את האזור כטוב בהשוואה ללואר איסט סייד, אותו תיאר כמקום בו לא ניתן להתרחק ממחזות של איגודי עובדים. קפלן בנה מפעל ואירוח לעובדיו, ואז הציב בית כנסת בשם אוהב שלום במפעל שלו. יצרנים אחרים שיצרו מוצרי לואו-טק כמו מזון, רהיטים ומתכות הלכו בעקבותיהם לאורך העשור הקרוב, והתיישבו במפעלים שלהם בבראונזוויל. עובדות אלו הובילו לבנייה רחבה של דיור בשכונה. בתוך שלוש שנים מחלוקת המגרש הראשון התגוררו בבראונזוויל 10,000 יהודים. בשנת 1904, המגרשים הכוללים את חוות ונדרבר לשעבר היו בבעלותם המלאה של יהודים, שנפרשו על פני מילים רבועים (10 קילומטרים רבועים).
בתחילת המאה ה-20, רובם המכריע של תושבי בראונזוויל נולדו מחוץ לארצות הברית; בשנת 1910, 66% מהאוכלוסייה היו מהגרים מהדור הראשון, ו-80% מהעולים הללו היו מרוסיה. עד 1920, למעלה מ-80,000 מתוך 100,000 תושבי האזור היו יהודים רוסים, ובראונזוויל זכתה לכינוי "ירושלים הקטנה". בשנות השלושים נחשבה בראונזוויל לשכונה המאוכלסת בצפיפות ביותר בברוקלין כולה. בראונזוויל התייחדה גם כשכונה עם הריכוז הגבוה ביותר של יהודים מכל מקום בארצות הברית עד שנות החמישים. האוכלוסייה נשארה יהודית עד אמצע המאה, והשכונה התפארה בשבעים בתי כנסת אורתודוקסיים. רבים מבתי הכנסת הללו עדיין קיימים בבראונזוויל, אך הם הפכו לכנסיות.
בראונזוויל היוותה גם מקום למטרות פוליטיות קיצוניות בתקופה זו. בשנת 1916 הקימה מרגרט סנגר את המרפאה הראשונה למניעת הריון באמריקה ברחוב אמבוי. לאורך שנות העשרים והשלושים בחרה השכונה במועמדים סוציאליסטים ובמפלגת העבודה האמריקאית לאספת המדינה. שני המועמדים הסוציאליסטים לראשות העיר בשנים 1929 ו-1932 קיבלו שניהם בערך כרבע מקולות ראש העיר תושבי בראונזוויל. עמדות סוציאליסטיות שררו בקרב תושבי בראונזוויל עד מלחמת העולם השנייה. האוכלוסייה היהודית באזור השתתפה רבות בתנועות זכויות האזרח, והתגייסה נגד דברים כמו מסי-גולגולת, חוקי ג'ים קראו ובהפרדה גזעית בבתי ספר.
האזור היה מוצלח כלכלית למדי בתקופת הזוהר שלו. בשנת 1942 היו 372 חנויות (כולל 8 בנקים ו-43 חנויות למכירת בגדי גברים) לאורך מיל (4.8 קילומטרים) בשדרת פיטקין, שכולן העסיקו 1,000 איש, והניבה כ-90 מיליון דולר בשנה (שווה לכ -1,426,000,000 $ כיום).
סוף המאה ה -20 ושינוי דמוגרפי
אפרו-אמריקאים החלו לעבור לברוקלין בכמות ניכרת בתחילת המאה ה-20. בשכונת בדפורד-סטייבסנט הסמוכה הייתה הקהילה האפרו-אמריקאית הגדולה הראשונה בברוקלין. בשנות השלושים החלה בבראונזוויל מגמת גידול באוכלוסייה האפרו-אמריקאית. רוב התושבים החדשים היו עניים ונחשלים מבחינה חברתית, ובייחוד התושבים האפרו-אמריקאים החדשים, שרובם היגרו מהדרום שם הופלו לרעה מבחינה גזעית. בשנת 1940 היוו התושבים השחורים 6% מאוכלוסיית בראונזוויל. למרות שהיו מבין תושבי הקהילה האפרו-אמריקאים שהשתלבו עם התושבים היהודים במגורים, מבחינה כלכלית, חינוכית וידידותית, עדיין אירעו חיכוכים מפעם לפעם בין שתי האוכלוסיות. עד 1950, מספר השחורים היה כפול, שרובם התיישבו בדיור בתנאים הירודים ביותר בשכונה. במקביל לכך מכסות הגירה חדשות הפחיתו את מספר יהודי רוסיה שהצליחו להגר לארצות הברית. עובדה זו גרמה לשינוי צביונה של השכונה, מיהודית ברובה לאפרו-אמריקאית.
לימודי פרפורמנס
לימודי הפרפורמנס (תורת המופע, Performance Studies), הם לימודים בינתחומיים, בהם לומדים תאוריות אנתרופולוגיות, סוציולוגיות, בלשניות ופסיכולוגיות, לצד תאוריות של פרפורמנס, תיאטרון, מחול ואמנויות נוספות. לימודים אלו מתבססים על סוגים שונים של מופעים (תיאטרליים, פוליטיים, מוזיקליים וכדומה), ודרכם בוחנים וחוקרים את ההתנהגות האנושית, המכונה בפי העוסקים בתחום: הפרפורמנס התרבותי־אנושי. אחת הדמויות המרכזיות, המשפיעות והמשמעותיות בתחום הפרפורמנס ולימודי הפרפורמנס בפרט, היא ריצ'רד שכנר שנחשב עד היום לאחד מאבות לימודי הפרפורמנס.
סוגי המופעים
לימודי הפרפורמנס בוחנים את המופעים בשני רבדים: הרובד הראשון הוא המופעים האמנותיים (תיאטרון, מוזיקה, מחול וכדומה). ברובד זה מתייחסים אל המופע כאל אמנות. הרובד השני הוא מופעים תרבותיים המתרחשים בחיי היומיום, בכל מקום בו מתבצעת אינטראקציה אנושית. ברובד זה מתייחסים למופע כאל פרפורמנס תרבותי־חברתי, שעל פיו ניתן לחקור ולהבין את ההתנהגות האנושית.
המופע הנכלל ברובד הראשון דומה במאפייניו למופע הנכלל ברובד השני: בשניהם יש שחקנים, קהל, תפאורה ועוד. השוני המרכזי בין השניים הוא שבמופע האמנותי, אנו "ממסגרים" את המופע תחת כותרת שגורמת למוח שלנו להבין שאנו צופים במופע שהוא לא חלק מחיי היום יום, אלא אמנות שדרכה האמן יכול להציב מראה לאנשים או להעביר ביקורת על הפרפורמנס התרבותי בו אנו חיים.
פרפורמנס בתרבויות שונות
לימודי הפרפורמנס הם לימודים נרחבים מאוד משום שלכל מסורת או תרבות יש רפרטואר התנהגויות מקובלות המונחלות בה, מאפיינות אותה ומבדילות אותה מתרבויות וממסורות אחרות. לכן, כאשר אדם לומד פרפורמנס של תרבות מסוימת, לימודיו אינם משליכים גם על פרפורמנסים של תרבויות אחרות. לדוגמה, מעשה הנתפש כמעשה גנאי או אלים בתרבות מסוימת יכול להיתפש כחלק משגרת היומיום בתרבות אחרת ולכן התגובה של החברה למעשה זה תהיה שונה בשתי התרבויות.