cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת אוסטריה–פרוסיה
השלכות המלחמה
כדי למנוע התערבות במלחמה על ידי צרפת או רוסיה, וכדי למנוע רגשות נקמה מאוסטרים, דחף ביסמרק את וילהלם, מלך פרוסיה לעשות שלום עם האוסטרים במהירות, ולא להמשיך במלחמה בתקווה לרווחים נוספים. בתיווך צרפתי, הסתיימה המלחמה בשלום פראג בניצחון פרוסי. הסכם השלום בפראג הביא לפירוקה של הקונפדרציה הגרמנית, לסיפוח הפרוסי של ממלכת הנובר, נסיכות הבוחר מהסן, דוכסות נסאו, פרנקפורט, ושלזוויג-הולשטיין, ולהדרה רשמית וקבועה של אוסטריה מאיחוד המדינות הגרמניות. כמו כן, נאלצה אוסטריה להעביר את אזור ונציה לאיטליה.
תוצאתה העיקרית של המלחמה הייתה ביצירת הקונפדרציה הצפון-גרמנית, על ידי פרוסיה. שלא כקודמתה, הקונפדרציה הגרמנית, הייתה הקונפדרציה הצפון-גרמנית מדינה של ממש. שטחיה חפפו את שטחי הקונפדרציה צפונית לנהר מיין כולל את מחוזותיה המזרחיים של פרוסיה ואת דוכסות שלזוויג אך ללא שטחי אוסטריה, בוואריה, וירטמברג, באדן וחלקה הדרומי של הדוכסות הגדולה של הסן, והיא איחדה את צפונה של גרמניה תחת הנהגתה של פרוסיה באמצעות איחוד המכס הגרמני (Deutscher Zollverein) והסכמי שלום חשאיים עם מדינות הדרום (שנחתמו יום לפני החתימה על שלום פראג).
בנוסף, עקב התבוסה שספגה אוסטריה במלחמה, נאלץ פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה חודשים אחדים לאחר שביתת הנשק עם פרוסיה, להסכים לחלוקת השלטון עם ההונגרים, ובכך הפכה הקיסרות לאימפריה האוסטרו-הונגרית.
בנוסף לכל האמור, נסיכות ליכטנשטיין הפכה למדינה עצמאית לחלוטין לאחר המלחמה.
בית המשפט העליון
בית המשפט העליון הוא המוסד השיפוטי הגבוה ביותר של מדינת ישראל. תפקידיו העיקריים של בית המשפט העליון הם דיון בערעורים על פסיקות שניתנו בבית המשפט המחוזי, ודיון כבית המשפט הגבוה לצדק כערכאה ראשונה ויחידה.
בבית המשפט העליון יכולים לכהן במקביל עד 15 שופטים. שופטי בית-המשפט העליון, ככל שופט, נבחרים על-ידי הוועדה לבחירת שופטים. נכון לחודש אוגוסט 2023, בבית המשפט העליון מכהנים 15 שופטים במינוי קבע ושתי רשמות. כהונת שופט בבית המשפט העליון נמשכת עד פרישתו בגיל 70, אלא אם חדל לכהן קודם לכן. נשיאת בית המשפט העליון כיום היא השופטת אסתר חיות. מספר התיקים שבהם דנים שופטי בית המשפט העליון נע בין 9,500 ל-11,500 מדי שנה לערך.
משכנו של בית המשפט העליון בירושלים. תחום שיפוטו הוא כל שטח מדינת ישראל. בנוסף הוא מוסמך לדון בחלק מהעניינים הפליליים והאזרחיים (בעיקר של אזרחים ישראלים) הקשורים לשטחי יהודה ושומרון (במסגרת ערעור על פסקי דין של בתי משפט מחוזיים), וכן בפעולות המדינה שם.
סמכויות בית המשפט העליון
לבית המשפט העליון ארבע סמכויות עיקריות:
ערכאת ערעור לבתי דין אחרים
בישראל מספר מערכות שיפוט נוספות, ובכללם בתי הדין הרבניים, בתי הדין לעבודה, ובתי הדין הצבאיים. בראש כל מערכת כזו עומד בית-דין ראשי. בשנת 1986 נקבע ב לחוק השיפוט הצבאי שניתן לערער לבית המשפט העליון על פסק דין של בית הדין הצבאי לערעורים. בית המשפט העליון אינו מהווה ערכאת ערעור על פסיקות של יתר בתי הדין, אך במהלך השנים קבע בית המשפט העליון שניתן לעתור לבג"ץ נגד החלטות בתי הדין האלה, ורק במקרים חריגים תהיה התערבות של בג"ץ בהחלטות אלו (במקרים שאינם חריגים הערעור נדחה על הסף). מספר דוגמאות לכך:
תקדים
, קובע את עקרון התקדים המחייב, באומרו: משמעותו של עיקרון זה היא שפסקי הדין של בית המשפט העליון משפיעים לא רק על המחלוקת הספציפית שהובאה להכרעתו, אלא גם על הנורמה הכללית בנושא זה. פסקי הדין מהווים לפיכך דרך שלישית (בנוסף לחקיקה ראשית וחקיקת משנה), לעיצוב הדין – תקדים מחייב.
קביעת הרכבי השופטים בדיונים בבית המשפט העליון
רוב הדיונים בבית המשפט מתקיימים לפני הרכב של שלושה שופטים. צווי מניעה זמניים (בערעורים), עיכוב ביצוע פסקי דין, מעצרים, וצווי ביניים של בית המשפט בשבתו כבג"ץ, ניתנים על ידי שופט יחיד. במקרים מסוימים, רשאי הרכב השופטים הדן בתיק להחליט על הרחבת ההרכב. גם לנשיא בית המשפט סמכות להרחיב את ההרכב. בדיון נוסף ההרכב יהיה של חמישה שופטים לפחות. ככל שהנושא הנדון חדש ועקרוני יותר, ההרכב רחב יותר. בכל מקרה, ההרכב יכיל מספר אי-זוגי של שופטים.
על פי חוק בתי המשפט, הרכב השופטים נקבע על פי החלטת נשיא בית המשפט העליון. על פי מחקר של מירון גרוס ויורם שחר משנת 1999, שמתבסס על ניתוח נתונים, הרכב השופטים בדיונים לא נקבע באקראיות בשנים שנבחנו (1954–1958, 1969–1973, 1984–1988). לפי עדותה של נשיאת בית המשפט העליון מרים נאור בנאומה בכנס לשכת עורכי הדין, תיקים רגישים מועברים על ידי צוות היומן ללשכת הנשיאה שמעבירה הנחיה שקובעת את זהותו של ראש ההרכב שישב בדין; יתרה מכך, בתיקים שבהם נערך דיון נוסף ההרכבים נקבעים באופן בלעדי על ידי הנשיאה, ולפי עדותה היא בוחרת אותם בדרך כלל משיקולי ותק ואילוצי לוח זמנים. התוצאה מהדברים היא שנשיא בית המשפט יכול לקבוע ששופט מסוים לא ישב בתיק ספציפי גם בלי לתת הנחיה מפורשת וזאת על ידי קביעת ראש הרכב עם ותק נמוך יותר. בנוסף, כיוון שלנשיא בית המשפט העליון יש סמכות להרחיב את המותב או לאשר קיומו של דיון נוסף, בפועל יש לו השפעה רבה על הפסיקה בכלל ההרכבים בבית המשפט העליון.
נעמי לוויצקי בספרה "העליונים" טענה שהנשיאה מרים נאור ניהלה ויכוח סוער עם השופט מני מזוז שהתנגד להריסת בתי מחבלים, שלאחריו חדל מזוז להיות משובץ בהרכבים העוסקים בסוגיה זו, על אף שעד לוויכוח עם נאור ישב מזוז בעתירות בעניין הריסות בתים כמעט ארבע פעמים בחודש. נאור והשופטת אסתר חיות הכחישו שתיהן את הטענות.
מעת לעת נשמעות טענות על כך שנשיא בית המשפט מעורב בקביעת ההרכבים. הדבר מעלה ביקורת על מתן כוח מופרז בידי נשיא בית המשפט העליון: לטענת שמואל שילה, "הרכב השופטים הוא עניין חשוב ביותר, במיוחד כשמדובר בשאלות ציבוריות עקרוניות. הנוהג אצלינו הוא שנשיא ביהמ"ש העליון קובע מי ישב בדין. כוחו של אדם אחד, עם כל הכבוד למעמדו, גדול ביותר. לעיתים קרובות הבחירה בהרכב השופטים יכולה לחרוץ את גורל העתירה או הערעור. קביעה סוביקטיבית, הנוטה להעדיף שופט פלוני על שופט אלמוני, אינה עולה, לדעתי, בקנה אחד עם האובייקטיביות הדרושה בהכרעת סכסוכים. באירופה נוהג זה של בחירה אישית של הרכב שופטים אינו קיים. שם מקפידים שחלוקת התיקים תהיה אקראית, והרכב השופטים נקבע קודם שיודעים באיזה משפט יישבו."
תורנות שופטים
בבית המשפט העליון קיימת תורנות בין השופטים המכהנים, כאשר הנשיא והמשנה לנשיא פטורים ממנה. במסגרת התורנות מקבל השופט התורן עתירות לבג"ץ הנשמעות בפני "דן יחיד", והוא מטפל בתיק בשלביו המוקדמים עד להחלטה אם לדחות את התיק על הסף או להעבירו לדיון בפני הרכב שופטים. על-פי הנוהג, יש סיכוי רב יותר שהשופט שמלכתחילה קיבל את התיק יהיה אחד משלושת חברי ההרכב, בשל היכרותו המקדמית עם התיק.
קביעת ההרכב בדחיית עתירות על הסף
כאשר מוגשת עתירה לשופט התורן והוא מעוניין לדחותה על הסף, עליו לצרף יחד עמו שני שופטים לפסק הדין. עם כניסת אסתר חיות לתפקיד נשיאת בית המשפט העליון נקבע נוהל לפיו השופטים הנוספים ישובצו לפי סדר רשימת השופטים התורנים, הנקבעת ככלל על ידי הצוות המינהלי האחראי על יומן בית המשפט תוך התחשבות באילוצי השופטים, ובמקרים מעטים הנשיאה מעורבת בקביעת ההרכב, כאשר מדובר בתיקים המוגדרים על ידי צוות המזכירות "בעלי רגישות מיוחדת". . השיבוץ האקראי החליף נוהל בו נבחר ההרכב על ידי השופט התורן, ונועד למנוע מצב בו השופט התורן בוחר את הרכב המשפט על פי שיקול האסטרטגי, מתוך שאיפה להרכב המתאים להשקפותיו.
הקמת בית המשפט העליון וההיסטוריה המוקדמת שלו
בתקופת המנדט הבריטי פעל בית המשפט העליון המנדטורי ב"מגרש הרוסים" בירושלים וכלל שישה-שבעה שופטים קבועים. בתחילה היו שני שופטים מוסלמים, שני שופטים יהודים, שופט נוצרי ושופט בריטי ומשנת 1944 בית המשפט כלל ארבעה שופטים בריטים, שופט מוסלמי ושופט יהודי.
בית המשפט העליון הישראלי הוקם ב-22 ביולי 1948, בהצבעה חשאית של מועצת המדינה הזמנית שאישרה את חמשת השופטים שהוצעו על ידי שר המשפטים והממשלה הזמנית. בית המשפט העליון הישראלי נפתח בטקס חגיגי ב-14 בספטמבר 1948 במקום מושבו של בית המשפט העליון המנדטורי.
חמשת השופטים שנבחרו היו משה זמורה, שנבחר לנשיא, שהיה שותפו של שר המשפטים, פנחס רוזן, במשרד עורכי דין בעבר ובמהלך הזמן הוכיח בקיאות בדין, עצמאות שיפוטית ומנהיגות. כן נבחרו ד"ר יצחק אולשן, לימים מחליפו של זמורה בכהונת הנשיא, מנחם דונקלבלום, שניאור זלמן חשין שהיה שופט מחוזי בתל אביב בימי המנדט הבריטי והרב פרופ' שמחה אסף. השופט גד פרומקין, ששימש כשופט בבית המשפט העליון בתקופת המנדט הבריטי במשך 28 שנים לא נכלל במועמדים לבית המשפט העליון, למרות היותו מועמד טבעי לתפקיד והיות מרבית ההרכב חסר ניסיון שיפוטי. הרב אסף, שהיה קודם למינויו רקטור האוניברסיטה העברית, היה חסר השכלה משפטית פורמלית, אך נבחר כדי לתת ייצוג גם לחוגים הדתיים, וכפי הנראה לא נמצא ביניהם משפטן בדרגה ראויה באותה תקופה.
בעת הקמת המדינה ההנחה הרווחת הייתה שבית המשפט העליון יתמקם בתל אביב, מאחר שטרם הוכרה ירושלים כחלק ממדינת ישראל. תזכיר של מנחם דונקלבלום הציע למקם את בית המשפט העליון בתל אביב או בחיפה. בעקבות בעיות במציאת מבנה הולם ודיור לשופטים בתל אביב, הוצע במשרד המשפטים לשכן את בית המשפט העליון בנתניה. אולם הדרישה לקבוע את משכנו בירושלים הייתה על העליונה ונקבע שבית המשפט העליון ישכון בירושלים. בכך הוא היה אחד מהמוסדות הראשונים במדינת ישראל שקבעו מושבם בירושלים. שנים רבות היה משכנו במגרש הרוסים, עד שעבר בתחילת שנות ה-90 למשכנו החדש בקריית הממשלה בגבעת רם.
המשפט הראשון שבו דנו שופטי בית המשפט העליון היה ע"פ 1/48 סילבסטר נ. היועץ המשפטי פ"ד א, 19 עניין זה היה עניינו של אדם, עובד חברת החשמל, שהורשע בריגול. בית המשפט זיכה אותו מחמת הספק, בפסק דין המהווה עד היום תקדים בדיני הדיון הפלילי.
שנות החמישים
במישור הפרסונלי, זמן קצר לאחר חקיקת חוק השופטים מונו לבית המשפט העליון ארבעה שופטים חדשים במינוי קבוע: יואל זוסמן, משה לנדוי, צבי ברנזון ודוד גויטיין. זאת, במקביל לסיום כהונתם של שניים מחמשת השופטים הראשונים (דונקלבלום נפטר ב-1951, ואסף נפטר ב-1953). באוגוסט 1954 פרש משה זמורה ובמקומו מונה אלפרד ויתקון. השינויים הללו השלימו את החילופים המקיפים הראשונים בהרכב בית המשפט העליון. גרעין השופטים שהתגבש בבית המשפט העליון בשנים 1954-1953 כיהן ללא תוספת או גריעה עד שנת 1960. שישה מביניהם הוסיפו לכהן עד שנות ה-70, והנשיאים השני עד החמישי (אולשן, אגרנט, זוסמן ולנדוי) צמחו מתוך גרעין זה וכיהנו ברצף עד שנת 1982.
מבנה בית המשפט העליון
על פי חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל, ועל פי, מושבו של בית המשפט העליון הוא בירושלים.
בבית המשפט העליון מכהנים שופטים במינוי של קבע, כשבראשם נשיא בית המשפט העליון (כיום הנשיאה היא השופטת אסתר חיות), ולצדו משנה לנשיא. בנוסף, לעיתים כיהנו בבית המשפט העליון שופטים מעטים במינוי זמני. בעבר היה זה תנאי לקבלת מינוי של קבע בעליון אך מאז שנת 2007, אז מינה שר המשפטים דניאל פרידמן את עורכי הדין מהשוק הפרטי חנן מלצר ויורם דנציגר לשופטים בעליון מבלי שכיהנו קודם לכן במינוי זמני ואף לא כיהנו כשופטים כלל, הופסק הנוהג של מינוי זמני לעליון.
קובע כי כהונת שופט תסתיים בגיל 70. קובע כי בתום תקופת כהונתו מוקצבים לשופט שלושה חודשים נוספים כדי להשלים את פסקי הדין שהחל לכתוב לפני מועד יציאתו לגמלאות.
מספר השופטים
קובע כי: כיום מספר השופטים הקבוע עומד על 15.
בעת הקמת בית המשפט העליון עמד מספר השופטים על שבעה, כאשר רק חמישה אוישו בפועל. בשנת 1950 עלה מספר השופטים ל-7 עם מינויים של שמעון אגרנט ומשה זילברג. בשנת 1953 הועלה מספר השופטים ל-9. כבר בשנת 1958 בקשו שר המשפטים ונשיא בית המשפט העליון להרחיב את מספר השופטים ל-11 בגלל עומס העבודה על השופטים, אולם מספר השופטים הוגדל ל-10 רק בתחילת 1963. באמצע שנות השבעים הורחב מספר השופטים בבית המשפט העליון מ-10 ל-11 עם מינויו של מאיר שמגר. בית המשפט הורחב שוב בתחילת 1992 עם מינויו של מישאל חשין לשופט ה-12. בשנת 1994 הורחב מספר השופטים ל-14 ובשנת 2009 הועלה מספר השופטים ל-15.
לא תמיד היו כל תקני השופטים בבית המשפט העליון מאוישים. כך למשל בשנים 1996–1999 מונה רק שופט אחד לבית המשפט העליון, אף על פי שבשנים 1997–1998 פרשו שלושה שופטים, וכך ירד מספר השופטים ל-12. בשנת 2004 חזר מספר השופטים להיות 14, אולם לאחר פרישת ארבעה שופטים בשנים 2004–2006 ירד מספר השופטים ל-10 מכיוון שהוועדה לבחירת שופטים לא הגיעה להסכמה על מינוי שופטים.
הכשרה
ככלל, שופטי בית המשפט העליון הם עורכי דין מוסמכים. יוצא דופן היה שמחה אסף שלא היה עורך דין. לשם הכשרת מינויו נחקק חוק לאישור מינויי שופטים של בית המשפט העליון,, שנתן תוקף למפרע למינוי זה, וזכה לכינוי "חוק הרב אסף". בשנת 1953 נקבע בחוק השופטים כי לכהונת שופט בית המשפט העליון יכול להיבחר גם אדם שהוא "משפטאי מובהק", כדוגמת הרב אסף. מאז מינויו של אסף לא נעשה שימוש בסעיף זה, אך בשנת 1994 הציע השופט אהרן ברק לרב הדיין שלמה דיכובסקי להתמנות לשופט בבית המשפט העליון, אולם הרב דיכובסקי סירב לאחר ששאל בעצתו של הרב יוסף שלום אלישיב.
מרבית שופטי בית המשפט העליון מגיעים לתפקיד לאחר שכיהנו שנים רבות בבתי משפט מחוזיים. בנוסף, רבים מאלו שכיהנו בתפקיד פרקליט המדינה או היועץ המשפטי לממשלה מונו ישירות כשופטים בבית המשפט העליון, בהם חיים כהן, מאיר שמגר, גבריאל בך, פרופ' אהרן ברק, פרופ' יצחק זמיר, אליקים רובינשטיין, דורית ביניש ועדנה ארבל. החוק תוקן וישנה תקופת צינון בת 18 חודשים על מינוי של היועץ המשפטי לממשלה ופרקליט המדינה לבית המשפט העליון. מינוי עורכי-דין מהמגזר הפרטי ישירות לכהונת שופט בבית המשפט העליון הוא נדיר. ביוזמת שר המשפטים דניאל פרידמן מונו בשנת 2007 לבית המשפט העליון השופטים חנן מלצר ויורם דנציגר, שהיו עורכי דין במגזר הפרטי.
בחירת שופטים לבית המשפט העליון
שופטי בית המשפט העליון נבחרים בידי הוועדה לבחירת שופטים. לפי תיקון בחוק משנת 2008, שיזם חבר הכנסת גדעון סער, שופטי בית המשפט העליון נבחרים על ידי רוב מיוחס של חברי הוועדה לבחירת שופטים – כלומר, לפחות שבעה מבין תשעת חברי הוועדה. לפני הקמת הוועדה לבחירת שופטים בשנת 1953, שופטי בית המשפט העליון מונו על ידי שר המשפטים, באישור ממשלת ישראל והכנסת.
מינוי נשיא בית המשפט העליון
נשיא בית המשפט העליון מתמנה על ידי הוועדה לבחירת שופטים מבין שופטי בית המשפט העליון המציעים את מועמדותם. כאשר נשיא מסיים את תפקידו, הנוהג בין השופטים הוא כי רק השופט הוותיק ביותר מציע את מועמדותו ("שיטת הסניוריטי"), וזאת כדי למנוע סכסוכים בין השופטים, להפחית את התלות בחברי הרשות המחוקקת והמבצעת, ולמנוע פגיעה במעמד בית המשפט שעלולה להיווצר בגין העלאת טענות נגד המועמדים במסגרת ההשוואה ביניהם. התוצאה היא ששופט שבעת מינויו לבית המשפט העליון הוא צעיר יותר מכל שופטי העליון המכהנים צפוי להפוך, בסופו של דבר, לנשיא.
תיקון בחוק משנת 2007, ביוזמת שר המשפטים דניאל פרידמן, קצב את כהונת נשיא בית המשפט העליון והמשנה לנשיא, לתקופה מרבית של שבע שנים.
הדמוגרפיה של בית המשפט העליון
להרכבו של בית המשפט העליון נודעת לא רק משמעות משפטית, אלא גם משמעות ציבורית וחברתית, משום חשיבות הנושאים הנדונים בבית המשפט ובגלל עקרון התקדים. לפי גישת הריאליזם המשפטי, ביושבו על כס השיפוט, מביא איתו השופט לא רק את כישוריו המשפטיים, אלא גם את השקפת עולמו. על כן, לפי גישה זו, יש חשיבות לניתוח דמוגרפי של בית המשפט העליון.
עם הקמתו בשנת 1948 היה בית המשפט העליון מורכב משופטים גברים יהודים אשכנזים בלבד, שאחד מהם דתי. במהלך העשור הראשון למדינת ישראל לא כלל בית המשפט העליון אישה, איש עדות המזרח או ערבי. בתקופה זו אף לא התמנו לבית המשפט העליון שופטים שזוהו עם מפלגות שחרגו מהמרכז הפוליטי, כגון מפ"ם, "חרות", "אגודת ישראל", "פועלי אגודת ישראל" ומק"י.
כעבור 14 שנה מונה שופט ספרדי ראשון, אליהו מני. בהרכב הנוכחי (נכון לאוגוסט 2023) נכללים 11 שופטים ממוצא אשכנזי (בהם שניים שגדלו בברית המועצות ובאנגליה ועלו לישראל ואחד ממוצא הולנדי), שלושה שופטים ממוצא מזרחי-ספרדי ושופט אחד ערבי. עד לשנת 2012 כיהנו בבית המשפט העליון 5 שופטים מזרחים מתוך 82 שופטים (מתוכם 64 קבועים ו-18 זמניים).
אישה ראשונה, מרים בן-פורת, מונתה לבית המשפט העליון בשנת 1977, 29 שנים לאחר הקמתו, ובשנת 1982 הצטרפה אליה שושנה נתניהו. לאחר פרישתה של נתניהו בשנת 1993 שב בית המשפט העליון להיות ללא ייצוג נשי, אולם בשנת 1994 מונו שתי שופטות חדשות – דליה דורנר וטובה שטרסברג כהן. לאחר מינוין של דורית ביניש (1995) ואילה פרוקצ'יה (2001) הגיע מספר השופטות המכהנות לארבע. בשנים 2003–2004 פרשו שטרסברג כהן ודורנר, ותחתיהן מונו מרים נאור, עדנה ארבל ואסתר חיות, כך שבין השנים 2004–2011 כיהנו בבית המשפט העליון חמש שופטות. בשנת 2011 פרשה פרוקצ'יה, בשנת 2012 פרשה ביניש, באותה השנה מונתה דפנה ברק-ארז. בשנת 2014 פרשה ארבל וב-2015 מונתה ענת ברון. בשנת 2017 פרשה נאור ומונתה יעל וילנר. ב-2022 מונו גילה כנפי-שטייניץ ורות רונן.
מבין 12 נשיאי בית המשפט העליון לאורך השנים, כיהנו שלוש נשים (דורית ביניש, מרים נאור ואסתר חיות).
בשנת 2004 מונה לראשונה שופט ערבי, סלים ג'ובראן, למינוי של קבע בבית המשפט העליון (השופט ג'ובראן השתתף בהרכבו של בית המשפט העליון גם קודם לכן, במינוי זמני. לפני כן כיהן במינוי זמני גם השופט הערבי עבד א-רחמן זועבי).
כיום מכהנים בבית המשפט העליון שלושה שופטים דתיים: נעם סולברג, דוד מינץ ויעל וילנר.
ההרכב הנוכחי של בית המשפט העליון
כרשמים בבית המשפט העליון מכהנים קרן אזולאי (המכהנת גם כשופטת של בית-משפט שלום) וליאור משאלי שלומאי. לכל שופט צוות ובו שני עוזרים משפטיים (בכיר וזוטר) – שניהם עורכי דין בהסמכתם, שני מתמחים לתקופה של שנה (כאשר לרוב החלפתם היא לסירוגין – אחד בכל חצי שנה) וכן מנהלת לשכה.
שופטים שכיהנו במינוי זמני בבית המשפט העליון
ראו הערה:
מעמדו הציבורי של בית המשפט העליון
תקדימים אחדים של בית המשפט העליון עוררו מחלוקת בקהילה המשפטית, ולעיתים הביאה פסיקה, שלא מצאה חן בעיני המחוקק, לתיקונו של החוק. דוגמאות:
חשיבותו של בית המשפט העליון בהוויה הציבורית בישראל רבה. לפי הסקרים אמון הציבור בבית המשפט העליון גבוה בהרבה מאמון הציבור בגופים אחרים (הכנסת, הממשלה, המפלגות) וגם נמצא בשחיקה מתמדת. לפי סקר "המרכז לחקר פשיעה, משפט וחברה" שנערך בשנת 2008 ירד האמון בבית המשפט מתחת ל-50%. לפי סקר "מדד שלטון החוק" שערך הפרופסור אריה רטנר, אמון הציבור בבית המשפט העליון ירד מאמון של 80% בשנת 2000 ל-60% בשנת 2014 ול-49% בשנת 2017. לפי סקר של המכון הישראלי לדמוקרטיה לשנת 2020 ירד אמון הציבור היהודי לרמה של 52% ואילו אמון הציבור הערבי עלה ל-60%.
לפתחו של בית המשפט העליון, בשבתו כבג"ץ, מגיעות פעמים רבות עתירות בעלות משמעות פוליטית, העוסקות בנושאים השנויים במחלוקת בציבור. על פסיקתו של בג"ץ בעתירות כאלה נמתחת ביקורת הן מהמתנגדים לעצם התערבותו בנושאים אלו, הן על ידי מי שהפסיקה אינה לרוחו.
בשנת 2011, במסגרת דיון בכנסת בחוקים שנועדו לשנות את פני בית המשפט העליון, מתח השר עוזי לנדאו ביקורת חריפה על בית המשפט העליון: "אין בהרכב שופטי בית המשפט העליון פלורליזם, אלא יש בו אליטיסטיות אשכנזית. הוא שמאלני, פוליטי, מנותק מיהדות ולעיתים מהמציאות ומרשה לעצמו לפלוש לתחומים לא לו". בנאום יוצא דופן שנשאה נשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש, כשבועיים לאחר מכן, אמרה כי "משך מספר שנים מתנהל מסע התופס תאוצה משנה לשנה, במטרה להחליש את מערכת המשפט ובראשה בית המשפט העליון. זהו מסע של דה-לגיטימציה שבראשו עומדים מספר פוליטיקאים, חברי כנסת ואף שרי ממשלה, שמנצלים את חסינותם ומוסרים לציבור הרחב מידע מוטעה ומטעה שהידרדר להסתה המופנית נגד בית המשפט, נגד חבר שופטיו ונגד עבודתו השיפוטית".
לעיתים, מי שהוגדרו כתומכי צמצום מעורבות בית המשפט העליון תמכו בפסקי דין שהתערבו בעבודת הממשלה.
בקרב חלק מחוגי הימין ישנה תחושה כי בית המשפט העליון מקדם אידאולוגיה שמאלנית וכי מבחינה פוליטית חסר בו ייצוג מאוזן של חלקי העם. למשל, כתב מעריב לשעבר מנחם רהט כתב: "באמצעות מערכת משפטית אליטיסטית, שאיש לא בחר בה, והמשכפלת עצמה בשיטת חבר מביא חבר, מצליח השמאל הקיצוני להכניע את הדמוקרטיה". גם ח"כ יריב לוין מתח פעמים רבות ביקורת חריפה על החלטות בית המשפט העליון ועל הליך המינויים של שופטיו. מנגד, חלק מחוגי השמאל סבורים שבית המשפט העליון מאמץ יותר מדי את עמדות מערכת הביטחון, וכך למשל טען עורך הדין מיכאל ספרד: "בג"ץ הכשיר כל פרקטיקה, כל מדיניות, ב-99% מהמקרים צה"ל קיבל את מה שביקש... להבנתי, בג"ץ הוא אחת הרגליים המרכזיות שעליהן עומד הכיבוש".
אישי ציבור חרדים נמנעים באופן מסורתי מלעתור לבית המשפט העליון נגד עוולות הפוגעות בציבור החרדי, בשל אי הכרה בסמכותו של בית המשפט (המבוססת על תפיסה שהסמכות העליונה היא הלכתית ולא אזרחית-ממלכתית) ועקב חוסר אמון בבית המשפט. אפילו במרבית העתירות בנושאי חרדים (שהגישו גורמים לא חרדים), נמנעו אישי ציבור מלהציג את תשובתם בפני בית המשפט, ומתוך הנחה ש"המשחק מכור מראש".
בניין בית המשפט העליון
בית המשפט העליון שוכן בגבעת רם שבירושלים, על אדמות הכפר שייח' באדר. המבנה הוקם בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, בתכנונם של האדריכלים עדה כרמי-מלמד ואחיה רם כרמי שזכו בו בתחרות אדריכלים בשנת 1986. עד להקמת בניין זה, שכן בית המשפט במשך עשרות שנים בבניין ותיק במגרש הרוסים שבעיר. קרן יד הנדיב הציעה לממן בניין חדש בקריית הממשלה, כדי להשלים את "המשולש הדמוקרטי" בגבעה: הרשות המחוקקת (הכנסת), הרשות המבצעת (הממשלה) והרשות השופטת (בית המשפט העליון); וכן בשל הרצון לשכן את הגוף השיפוטי הגבוה ביותר במדינת ישראל במבנה שהוקם במיוחד לצורך מטרותיו (המבנה במגרש הרוסים שימש בעברו כאכסניית צליינים נוצרים).
הבניין הושלם ונחנך בשנת 1992. חמשת אולמות המשפט, השונים זה מזה בגודלם בהתאם לצרכים, מתאפיינים בעיצוב זהה ובשימוש רב באור שמש טבעי. המבנה כולל גם את לשכות השופטים, 'חצר הקשתות', הספרייה וחלון פנורמי המשקיף לעבר העיר.
קישורים חיצוניים
פרסומים רשמיים על בית המשפט העליון
פרסומים כלליים על בית המשפט העליון
מדיה
מאמרים אקדמיים על בית המשפט העליון
מאמרי דעה על בית המשפט העליון
2001 בספורט
אליפות העולם
3 - 12 באוגוסט אליפות העולם נערכה באדמונטון שבקנדה. באליפות השתתפו 1677 אתלטים.
ג'ודו
אליפות העולם בג'ודו נערכה במינכן שבגרמניה. יפן זכתה ב-4 מדליות זהב (10 בסה"כ), רוסהי זכתה ב-3 מדליות זהב וצרפת זכתה ב-2 מדליות זהב (3 בסה"כ).
אריק זאבי זכה במדליית כסף.
גביע דייוויס
נבחרת צרפת זכתה בגביע לאחר ניצחון 2-3 על נבחרת אוסטרליה.
גביע אופ"א
אמריקה 1:0.
אליפות אירופה
נבחרת סרביה ומונטנגרו זוכה באליפות לאחר ניצחון על נבחרת טורקיה  78:69.
אליפות אמריקה בכדורסל
ארגנטינה זכתה באליפות לאחר ניצחון על ברזיל  59-78.
יורוליג
וירטוס בולוניה זכתה בגביע לאחר ניצחון בסדרה של 5 משחקים על בסקוניה.
אליפות העולם
16 - 29 ביולי, אליפות העולם נערכה בפוקואוקה, יפן. באליפות השתתפו 1498 ספורטאים, מ-134 מדינות.
שחיינים
הערה: שיא של גרנט האקט במשחה של 1500 מ' חופשי החזיק מעמד 10 שנים עד לשנת 2011
גואם
היסטוריה
האי יושב לראשונה בסביבות שנת 2000 לפנה"ס על ידי אנשים ממוצא אוסטרונזי שהגיעו מאסיה. האי גואם התגלה לראשונה לאירופאים על ידי פרדיננד מגלן בשנת 1520. ממלכת ספרד טענה לשליטה בו החל ממסעו של מיגל לופס דה לגאספי ב-1565 ומאז היה האי טריטוריה ספרדית עד לכיבושו על ידי ארצות הברית כחלק ממלחמת ארצות הברית–ספרד בשנת 1898. בעקבות המגע עם האירופאים התחוללה באי מגפת אבעבועות שחורות ב-1688 שהקטינה מאוד את האוכלוסייה הילידית. האי היה נקודה חשובה להתרעננות במסעות הגליאון של מנילה בין מנילה למקסיקו וכדי להגן עליו הספרדים הקימו באי מבצר. לאחר שהאי נמסר לארצות הברית ב-1898 נשלחה אליה האונייה USS יוסמייט, והם הקימו בסיס של צי ארצות הברית ומחנה של הנחתים. מאז 1898 נמצא האי בשליטת ארצות הברית. ב-8 בדצמבר 1941, מיד לאחר ההתקפה היפנית על פרל הארבור, נשלחו כוחות יפניים מאיי מריאנה הצפוניים לצורך כיבוש גואם שתחת שליטת ארצות הברית והעבירו חלק מבני האיים אתם. הכיבוש הסתיים בקרב על גואם בין ה-21 ביולי ל-10 באוגוסט 1944 שבו הצליחו האמריקאים, לאחר מערכה קשה, להשתלט מחדש על גואם (החייל היפני האחרון נכנע רק ב-1972). יום הפלישה האמריקאית ביולי 1944 נקבע כיום העצמאות של האי. האמריקאים הקימו באי בסיס חיל אוויר גדול שנקרא היום בסיס חיל האוויר אנדרסון.
ב-1950 הוסדר מעמדו של האי בחקיקה אמריקאית שהקימה את מוסדות השלטון האזרחיים באי (Guam Organic Act of 1950).
פוליטיקה
בראשות השלטון עומד מושל שנבחר על ידי תושבי האי אחת לארבע שנים, לצד מועצה מחוקקת המונה 15 חברים הנקראים סנאטורים. חברי המועצה נבחרים אחת לשנתיים על ידי תושבי האי.
תושבי האי לא משתתפים בבחירות לנשיאות ארצות הברית ואין להם חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית או בסנאט ארצות הברית. אך נציג של גואם משתתף בוועדות בית הנבחרים ויכול לנאום בו (אך לא להצביע). הן המפלגה הדמוקרטית והן הרפובליקנית משתפות נציגים מגואם בבחירות המקדימות למועמדיהן לנשיאות.
כלכלה
הכלכלה באי מבוססת בעיקר על פעילותו של צבא ארצות הברית ועל תיירות - מיליון תיירים פוקדים את האי מדי שנה, וכ-33% מכוח העבודה מועסקים בענף זה. 11% משטח האי משמש לגידולים חקלאיים, ובנוסף קיים גידול של בקר וחזירים.
הכוחות המזוינים של ארצות הברית מחזיקים באי שבעה בסיסי ענק המשתרעים על שטח של 156,000 דונם ובהם בסיסים של חיל הים של ארצות הברית, משמר החופים של ארצות הברית, חיל האוויר של ארצות הברית ועוד.
גאוגרפיה
אורכו של גואם הוא 50 ק"מ ורוחבו 6 עד 19 ק"מ, ושטחו 549 קמ"ר (שלושה רבעים מגודלה של סינגפור). גואם הוא האי ה-32 בגודלו של ארצות הברית. זהו האי הדרומי והגדול ביותר בארכיפלג איי מריאנה, כמו גם הגדול ביותר במיקרונזיה כולה.
אקלים האי הוא טרופי-ימי, קיימים לחות וחום לאורך כל עונות השנה ללא שינוי בטמפרטורות הממוצעות. גשמים יורדים בכל השנה, ומדי פעם פוגעות באי סופות טייפון. כמות המשקעים העונתית הממוצעת עומדת על 2,300 מ"מ.
דמוגרפיה
כ-48% מתושבי האי הם מיקרונזיים בני שבטים גואמיים, והיתר - 25% פיליפינים, 10% לבנים, סינים, יפנים וקוריאנים. כמעט כל תושבי האי הם נוצרים קתולים.
חלוקה מנהלית
מבחינה מנהלית גואם מחולקת ל-19 מחוזות (כפרים).
פלגיאניזם
הפלגיאניזם הייתה השקפת עולם נוצרית קדומה לפיה החטא הקדמון לא השחית כליל את הטבע האנושי וכי האדם מסוגל לבחור מרצונו בטוב גם ללא חסד האל שיסייע בעדו. הכנסייה סימנה את הפלגיאניזם כמינות.
מנסחה של פילוסופיה זו היה פלגיוס, נזיר שהגיע מרומא לארץ ישראל ב-409. הוא יצא נגד תפיסתו של אוגוסטינוס, שטבע והגדיר את רעיון החסד האלוהי. אוגוסטינוס גרס כי מקורן של נטיותיו הרעות של האדם בחטא הקדמון של אדם הראשון, חטא תאוותו עם חוה. בני האדם, צאצאיהם של אדם וחוה, שותפים לאשמה ורק בחסדו המיוחד של בן האלוהים הם יכולים להינצל מטבעם. פלגיוס ביקש להגן על הבחירה והגאולה באמצעות מעשים טובים. הוא כתב כי חוקי האל והסקרמנטים מטהרים את האדם. הוא כפר בחטא הקדמון וטען, כי "האוכל בוסר תקהינה שיניו, אך לא שיני בניו". בנוסף הוא טען כי כשמטילים על האל את חטאות האדם גורמים להתנוונות הטבע הפנימי של האדם.
ב-415 הזהיר אוגוסטינוס את הירונימוס מפני דעותיו של פלגיוס. בעקבות הוויכוחים הרבים נערך סינוד מזרחי שבו זוכה פלגיוס, אולם במועצה באפריקה שנערכה לאחר מכן בהשפעת אוגוסטינוס, הוכרזה דעתו של פלגיוס ככפירה והאפיפיור אינוקנטיוס תמך בה.
עם מות האפיפיור ותפיסת מקומו על ידי זוסימוס, זוכה פלגיוס מאשמת הכפירה, אולם הקיסר הונוריוס נזף באפיפיור החדש וזה חזר בו. בסופו של דבר בוועידת אפסוס, בשנת 431, הוקעה ההשקפה הפלגיאנית, שהאדם יכול להיות טוב גם ללא עזרת האל, והוכרזה כמינות.
חיל ים
חֵיל יָם הוא הכוח הימי בצבא המדינה. בשימוש יומיומי ולא מדויק, "חיל ים" הוא מונח נרדף ל-"צי מלחמה". הוא הענף של הכוחות המזוינים של אומה המיועד בעיקר ללוחמה ימית ואמפיבית; כלומר, פעולות לחימה המתרחשות באגם, בנהר, בחוף הים, הים או באוקיינוס ותפקודים קשורים. הוא כולל כל דבר שנעשה על ידי ספינות שטח, ספינות אמפיביות, צוללות ותעופה ימית, כמו גם תמיכה נלווית, תקשורת, אימונים ותחומים אחרים.
התפקיד ההתקפי האסטרטגי של חיל הים הוא הקרנת כוח לאזורים שמעבר לחופי מדינה (לדוגמה, הגנה על נתיבי ים, הרתעה או התעמתות עם פיראטיות, העברת והנחתת חיילים או תקיפת ציים אחרים, נמלים או מתקנים על חוף אויב). מטרת ההגנה האסטרטגית של חיל הים היא לסכל הקרנת כוח על ידי אויבים. המשימה האסטרטגית של חיל הים עשויה לכלול גם הרתעה גרעינית באמצעות טילים בליסטיים או טילי שיוט המשוגרים מצוללות. ניתן לחלק את הפעולות הימיות בין פעילות בנהר וחוף (צי מים חומים), פעילות באוקיינוסים פתוחים (צי מים כחולים), ופעילות בתווך שביניהם (צי מים ירוקים), למרות שההבחנות הללו עוסקות יותר בהיקף אסטרטגי, מאשר בחלוקה טקטית או מבצעית.
במעצמות בהווה כמו באימפריות בעבר, תופס חיל הים תפקיד חשוב, שכן הוא מאפשר השפעה צבאית על מדינות מרוחקות. הדבר בא לידי ביטוי בצורה הבולטת ביותר בתקופת הקולוניאליזם. גם במעצמות אזוריות, מדינות איים כגון בריטניה, או במדינות בעלות שטח חוף גדול כגון איטליה עשוי חיל הים לתפוס תפקיד מרכזי.
מקור ואטימולוגיה
הביטוי "חיל ים" מופיע לראשונה בספר נחום:
במקרא מופיעה מספר פעמים המילה "צי" במובן של קבוצת אוניות מלחמה. בספר ישעיהו, ובספר תהילים "
פעולות
צי פועל בדרך כלל מבסיס ימי אחד או יותר. הבסיס הוא נמל המתמחה בפעולות ימיות, וכולל לרוב דיור, מחסן תחמושת, רציפים לכלי השיט ומתקני תיקון שונים. בתקופות מלחמה ניתן להקים בסיסים ארעיים בסמיכות למקומות אסטרטגיים, שכן הדבר מהווה יתרון מבחינת סיורים ואחזקת תחנות. מדינות בעלות כוחות ימיים חזקים היסטורית, מצאו כיתרון השגת זכויות להקמת בסיס במדינות אחרות, באזורים בעלי עניין אסטרטגי.
ספינות חיל הים יכולות לפעול באופן עצמאי או כחלק מקבוצה, שעשויה להיות שייטת קטנה של ספינות דומות, או צי ימי גדול יותר של ספינות מיוחדות שונות. מפקד הצי מפליג באוניית הדגל, שהיא בדרך כלל כלי השיט החזק ביותר בקבוצה. לפני המצאת הרדיו, פקודות מספינת הדגל הועברו באמצעות דגלים. בלילה ניתן להשתמש במנורות איתות למטרה דומה. מאוחר יותר אלו הוחלפו במשדר הרדיו, או בפנס איתות כאשר היה צורך בהדממה של הרדיו.
חלוקת ציי ים
ציי המדינות מחולקים באופן גס לשלושה סוגים:
צי מים כחולים נועד לפעול הרחק ממימי החוף של מדינתו, ויכול לפעול בכל אזור בעולם. אלו הן ספינות המסוגלות לשמור על פעילות לפרקי זמן ארוכים בעומק האוקיינוס, ויהיה להן זנב לוגיסטי ארוך לתמיכתן. רבים מהם גם מופעלים בכוח גרעיני כדי לחסוך את הצורך בתדלוק. צי מים כחולים בדרך כלל יורכב מנושאות מטוסים, סיירות, משחתות, פריגטות וצוללות גדולות. בקטגוריה זו נמצאות מדינות כמו ארצות הברית, בריטניה, וצרפת, ואחריהן סין, רוסיה, איטליה והודו ברמות שונות של יכולת. ארצות הברית היא צי המים הכחולים בדירוג הגבוה ביותר, שיכול לפעול בו-זמנית בכל האוקיינוסים.
מפת מדינות ציי מים כחולים
צי מים ירוקים שפועל באוקיינוסים מסביב למדינה. מעצמות אזוריות עשויות לשמור על צי כזה כאמצעי להקרנת כוח מקומית. צי ים ירוקים מורכב מפריגטות, קורבטות, נושאות מסוקים ונושאות מטוסים קטנות, צוללות בינוניות וספינות אמפיביות. בקטגוריה זו נמצאות מדינות כמו אוסטרליה, ברזיל, קנדה, ספרד, יפן, קוריאה הדרומית, הולנד, פינלנד וטורקיה.
מפת מדינות ציי מים ירוקים
צי מים חומים זהו צי שפועל בפריפריה של החוף ולאורך נתיבי מים פנימיים, שאליהם לא ניתן להיכנס בקלות עם ספינות ימיות גדולות יותר. צי מים חומים מורכב בעיקר מספינות משמר, קורבטות קטנות, נחתות לבני אדם ולכוחות שריון. בקטגוריה זו נמצאות למעשה רוב מדינות העולם.
ספינות
מבחינה היסטורית, ספינות חיל הים נועדו בעיקר ללוחמה. הם תוכננו לעמוד בפני נזקים ולהסב אותו, אך נשאו רק אמצעי לחימה ואספקה למסע (ולא מטען סוחר). לעיתים קרובות, ספינות אחרות שלא נבנו במיוחד ללוחמה, כמו הגליאון או ספינות הסוחר החמושות במלחמת העולם השנייה, אכן נשאו חימוש. בתקופה האחרונה, ספינות חיל הים התמחו יותר וכוללת ספינות אספקה, הובלת חיילים, ספינות תיקון, מכליות נפט וספינות תמיכה לוגיסטיות אחרות כמו גם ספינות קרב.
ספינות קרב מודרניות של חיל הים מחולקות בדרך כלל לשבע קטגוריות עיקריות: נושאות מטוסים, סיירות, משחתות, פריגטות, קורבטות, צוללות וספינות תקיפה אמפיביות. יש גם ספינות תמיכה ועזר, לרבות ספינת תדלוק, שולת המוקשים, ספינת הסיור, ספינת הסקר ההידרוגרפית והאוקיינוגרפית וספינת העזר. במהלך עידן המפרש, קטגוריות הספינות חולקו לספינת הקו, הפריגטה ואוניית המלחמה.
שמות ספינות חיל הים מקבלים בדרך כלל קידומת של קיצור המציין את הצי הלאומי שבו הן משרתות. לרשימה של הקידומות בשימוש עם שמות אוניות.
כיום הספינות מהירות משמעותית מאשר בשנים עברו, הודות למערכות הנעה משופרות בהרבה. כמו כן, יעילות המנועים השתפרה, מבחינת דלק, ומבחינת מספר המלחים הנדרשים לתפעולם. במלחמת העולם השנייה, ספינות נזקקו לתדלוק לעיתים קרובות מאוד. עם זאת, כיום ספינות יכולות לצאת להפלגות ארוכות מאוד ללא תדלוק. כמו כן, במלחמת העולם השנייה, חדר המכונות נזקק לתריסר מלחים כדי להפעיל את המנועים הרבים, אולם כיום, יש צורך בכ-4-5 בלבד (בהתאם לסוג הספינה). כיום, קבוצות תקיפות ימיות במשימות ארוכות יותר, נעקבות תמיד במגוון של ספינות תמיכה ואספקה המספקות להן כל דבר, החל מדלק ותחמושת, ועד לטיפול רפואי ושירותי דואר. דבר המאפשר לקבוצות תקיפה וספינות קרב להישאר בים מספר חודשים בכל פעם.
סירות
המונח "סירה" מתייחס לכלי שיט קטנים המוגבלים בשימושם בגודלם ולרוב אינם מסוגלים לבצע הפלגות עצמאיות ממושכות בים. הפתגם הישן של חיל הים להבדיל בין ספינות לסירות הוא שסירות מסוגלות להינשא על ידי ספינות.
חיל הים משתמש בסוגים רבים של סירות, החל מסירות 2.7 מטר ועד לספינות נחיתה באורך 41 מטר. הם מונעים על ידי מנועי דיזל, מנועי בנזין חיצוניים או מנוע סילון ימי. רוב הסירות בנויות מאלומיניום, פיברגלס או פלדה. נעשה שימוש גם בסירות מתנפחות בעלות גוף קשיח. סירות סיור משמשות לסיורים באזורי חוף, אגמים ונהרות גדולים.
סירות המשמשות בתפקידים לא קרביים כוללות סירות הצלה, סירות דואר, סירות טיפול בקו, סירות מצוף, סירות הצלה של מטוסים, כלי שיט לסילוק מטעני נפץ, סירות שירות, סירות צלילה וסירות עבודה. סירות משמשות גם לעבודות סקר, טיפול בצוללנים, ושליית מוקשים, ולהובלת מטענים וכוח אדם.
חי"ר ימי
חיל רגלים ימי, הידוע בכינויו נחתים, הם קטגוריה של חיל רגלים המהווים חלק מכוחות חיל הים של מדינה ומבצעים תפקידים ביבשה ובים, כולל פעולות אמפיביות, כמו גם תפקידים ימיים אחרים. הם גם מבצעים משימות אחרות, כולל לוחמה יבשתית, בנפרד מפעולות ימיות. כח נוסף הם יחידות מיוחדות ומובחרות של קומנדו ימי שמאומנים ללוחמה תת-ימית ופשיטות חשאיות.
במהלך עידן האימפריה הרומית, כוחות הצי כללו לגיונרים ימיים לפעולות עלייה ימיות. אלה היו חיילים שאומנו בעיקר בלוחמה יבשתית, ולא היו צריכים להיות מיומנים בטיפול בספינה. הרבה יותר מאוחר בעידן השיט, מרכיב של נחתים שימש תפקיד דומה, בהיותם חיילים נישאים בספינות ששימשו לצליפות מדויקות או בפשיטות לאורך קווי החוף.
חיל הרגלים הימי הספרדי נוצר בשנת 1537, מה שהופך אותה לכוח הימי העתיק ביותר בעולם. הנחתים המלכותיים הבריטיים משלבים את היותם כוח מושט שגם מאומנים בפעולות וטקטיקות בסגנון קומנדו, הפועלים בחלק מהמקרים בנפרד משאר הצי המלכותי. לנחתים המלכותיים יש גם יחידת כוחות מיוחדים משלהם.
ברוב המדינות, הכוח הימי הוא חלק בלתי נפרד מהצי, אך ישנן וריאציות כגון קבוצות ימיות הצרפתית שהיא למעשה חלק מהצבא הצרפתי. חיל הנחתים של ארצות הברית הוא שירות חמוש נפרד בתוך מחלקת חיל הים של ארצות הברית, עם דרג פיקודי משלו.
קוריאה הצפונית
קוריאה הצפונית, ובשמה הרשמי הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה (בקוריאנית: 조선민주주의인민공화국, צ'וֹסוֹן מִינְג'וּג'וּאִי אִינְמִין גּוֹנְגְּחְוָאגּוּק), היא מדינה במזרח אסיה, בחלקו הצפוני של חצי האי הקוריאני. בירתה של המדינה והעיר הגדולה ביותר בה היא פיונגיאנג. האזור המפורז הקוריאני, הנמצא בחלק הדרומי של המדינה, משמש כשטח חוצץ בין המדינה לקוריאה הדרומית. היא גובלת גם ברפובליקה העממית של סין בצפון ובמערב, ויש לה גבול קצר גם עם רוסיה בצפון-מזרח.
חצי האי הקוריאני היה בשליטתה של האימפריה הקוריאנית עד 1905, עת סופח בפועל על ידי יפן בעקבות מלחמת רוסיה–יפן, ומשנת 1910 נשלט רשמית על ידי האימפריה היפנית. לאחר מלחמת העולם השנייה חולק חצי האי לאזורי חסות בין ברית המועצות לארצות הברית: החלק הצפוני של חצי האי עבר לחסותה של ברית המועצות, והחלק הדרומי עבר לחסותה של ארצות הברית. ב-1948 נערכו בחירות כלליות בחצי האי בפיקוחם של אנשי ארגון האומות המאוחדות. קוריאה הצפונית סירבה להשתתף בבחירות, דבר שהוביל להקמתן של שתי ממשלות קוריאניות נפרדות. שתי הממשלות טענו לריבונות על כל חצי האי, וב-1950 הובילה מחלוקת זו למלחמת קוריאה. הסכם שביתת הנשק שנחתם בין האו"ם לקוריאה הצפונית בשנת 1953 סיים את מעשי האיבה. קוריאה הדרומית לא חתומה על הסכם זה ולכן, נכון להיום (2022), שתי המדינות עודן נמצאות במצב מלחמה, שכן הסכם שלום ביניהן מעולם לא נחתם, והסכם הפסקת האש אינו חתום על ידי הדרום. ב-1991 התקבלו שתי המדינות לארגון האומות המאוחדות.
לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991 וסדרה של אסונות טבע, שרר רעב המוני במדינה שהביא למותם של בין 800,000 ל-3.5 מיליון איש. לנוכח נסיבות אלו, אימץ שליט המדינה באותה תקופה, קים ג'ונג איל, את ה"סונגון" הידועה כמדיניות "קדימות לצבא העם". מדיניות זו דגלה בהפניית משאביה של המדינה לצבא בעדיפות ראשונה ונועדה לחזק את המדינה ואת ממשלתה. ב, קוריאה הצפונית היא אחת המדינות המיליטריסטיות ביותר בעולם והיא בעלת יכולת גרעינית.
קוריאה הצפונית מתוארת על ידי גורמים רבים כדיקטטורה טוטליטרית סגורה בסגנון סטליניסטי בעלת פולחן אישיות סביב משפחת קים, וכאחת המדינות שמפרות זכויות אדם בצורה החמורה ביותר. על פי ארגון אמנסטי אינטרנשיונל, בקוריאה הצפונית יש כ-200 אלף אסירים שנמצאים במחנות מעצר פוליטיים שונים הפזורים ברחבי המדינה.
היסטוריה קדומה והתקופה שלפני פילוג קוריאה
ההיסטוריה העתיקה של קוריאה מתבססת על המיתולוגיה הקוריאנית המגוללת את קורותיה של ממלכת קו-ג'וסון שהוקמה בשנת 2333 לפני הספירה על ידי דנגון. במהלך הזמן, גבולותיה של קו-ג'וסון הורחבו עד שהממלכה שלטה על החלק הצפוני של חצי האי הקוריאני ועל חלק ממנצ'וריה. לאחר עימותים רבים עם שושלת האן הסינית, ממלכת קו-ג'וסון התפרקה ו-170 שנה לאחר מכן קמו במקומה שלוש הממלכות של קוריאה: קוגוריאו, פקצ'ה ושילה (וכן קאיה) ששלטו על רובו של חצי האי הקוריאני.
הצפון הוחלש על ידי תקיפות של קיסרויות סווי וטאנג הסיניות החל מסוף המאה השישית ובשנת 676 לספירה הצליחה ממלכת שילה לאחד את הממלכות והפכה לממלכה השלטת המרכזית של דרום חצי האי הקוריאני. תחת ממלכת שילה המאוחדת, שגשגו השירה, האומנות והדת הבודהיסטית. היחסים בין קוריאה לסין היו שקטים בתקופה זו. אף על פי כן, הממלכה נחלשה לאחר סדרה של מאבקים פנימיים ובשנת 935 נאלצה להיכנע לממלכת קוראיו.
ממלכת קוראיו, תחת שלטונו של הקיסר טאייג'ו, הצליחה לאחד מחדש את חצי האי הקוריאני בשנת 936. בדומה לממלכת שילה, ממלכת קוראיו הייתה ממלכה בעלת תרבות מפותחת וענפה. פלישות המונגולים לקוריאה במאה ה-13 החלישו במידה רבה את קוראיו ולאחר קרוב ל-30 שנות מלחמה, קוראיו אומנם הצליחה לשמר את שליטתה על קוריאה, אולם נאלצה לצורך כך לשלם מיסים קבועים למונגולים. קריסתה של האימפריה המונגולית הביאה עמה מהומות פוליטיות בממלכה. ב-1388, בשיאם של המהומות הללו, מרד הגנרל איי סיאונג-גאיי בשליטי הממלכה והביא להחלפת ממלכת קוריאו בשושלת צ'וסון. שושלת זו שלטה במרבית חצי האי פרט לפלישות טויוטומי הידיושי היפני בשנית 1592–1598 שבפועל הרסו את מרבית המדינה והרגו רבים מתושביה. החל מסוף המאה ה-19 החלה תחרות בין סין, יפן ורוסיה על השליטה בחצי האי. הסינים יצאו מהתחרות לאחר תבוסתם במלחמת סין-יפן הראשונה 1895 והרוסים יצאו מהתמונה בעקבות כישלונם במלחמת רוסיה–יפן 1905, כשהם מותירים את יפן ככוח החזק בקוריאה שהפכה מממלכה לקיסרות (בשם בלבד). בשנת 1910 הפכו היפנים משליטים בכוח לשליטים בפועל כשסיפחו את קוריאה ליפן.
חלוקת חצי האי הקוריאני
לאחר כניעת האימפריה היפנית לבעלות הברית במלחמת העולם השנייה, חולקה סמכות השליטה על חצי האי קוריאה בין הסובייטים שקיבלו את השליטה מצפון לקו הרוחב 38 לבין האמריקאים ששלטו מדרום לקו זה. בין השנים 1948 ל-1949 עזבו מרבית הכוחות האמריקאים את קוריאה הדרומית והארמייה ה-4 של הסובייטים את קוריאה הצפונית. הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה (קוריאה הצפונית) הוכרזה רשמית ב-9 בספטמבר 1948.
הסובייטים העדיפו להעלות לשלטון פעילים קוריאנים קומוניסטים שהעבירו את שנות מלחמת העולם השנייה בברית המועצות. לפיכך, בפברואר 1946, הקצין הקוריאני הגולה, קים איל-סונג, הועמד בראש "הוועד העממי הזמני". ב-1948 הוחלט בממשלה של המדינה על שמה הרשמי החדש של המדינה - הרפובליקה הדמוקרטית העממית קוריאה. קים איל-סונג התמנה לראש הממשלה של המדינה החדשה, ולאחר מכן גם לנשיא. החל משנת 1972. ממשלתו של קים איל-סונג יישמה במהירות מערכת בסגנון קומוניסטי כמו בברית המועצות, כשכל הכוח השלטוני נמצא בידי מפלגת הפועלים של קוריאה, שקים איל-סונג עמד בראשה.
במקביל, החל היישום של כלכלה קומוניסטית-ריכוזית. הרפורמה האגררית של 1946 חילקה מחדש את האדמות החקלאיות לאיכרים העניים וחסרי האדמה. ההלאמה של מפעלי התעשייה המסחר והבנקים שהיו ברובם בבעלות יפנית או יפנית-קוריאנית הביאה לכך שכ-70% מאמצעי הייצור ב-1946, וכ-90% ב-1949, היו בבעלות המדינה.
מלחמת קוריאה
ב-1950 פרצה מלחמת קוריאה. קים איל-סונג רצה לאחד את חצי האי קוריאה תחת שלטונו. מתחילת 1949 קיבלה קוריאה הצפונית נשק רב מברית המועצות ומהרפובליקה העממית של סין כדי לכבוש את קוריאה הדרומית, במטרה לאחד את חצי האי.
ביוני 1949, לא הייתה נוכחות צבאית אמריקאית בקוריאה הדרומית, וההגנה של הדרום בוצעה על ידי צבא חלש ולא מנוסה. בניגוד לכך, צבא קוריאה הצפונית היה גדול, חזק ומאומן. בנוסף, הצבא קיבל ייעוץ מהסובייטים והיה לו גרעין של יוצאי צבא שנלחמו בגרילות אנטי יפניות עם הסינים הקומוניסטים.
בתחילה דחה סטלין פעם אחר פעם את בקשותיו של קים איל-סונג לפלוש לקוריאה הדרומית, אולם בסוף 1949, לאחר עלייתם לשלטון של הסינים הקומוניסטים ולאחר שברית המועצות פיתחה נשק גרעיני הוא שקל מחדש את הבקשה, ובינואר 1950 ניתן סופית האישור לארגן פלישה לקוריאה הדרומית. יועצים ומדריכים סובייטים החלו לתכנן את הפלישה לדרום ולאמן יחידות צבא צפון קוריאניות. עם זאת, סטלין הבהיר שכוחות סובייטים לא יתערבו ישירות במלחמה ולא ישלחו כוחות סובייטים גם במקרה של משבר צבאי קשה. צבאו של קים איל-סונג פלש במפתיע לקוריאה הדרומית ב-25 ביוני 1950, כבש את סיאול והגיע לדרום חצי האי.
באוקטובר כבשו מחדש כוחות של קואליציית מדינות מערביות ברשות ארצות הברית את סיאול, והתקדמו צפונה עד פיונגיאנג. ממשלת קוריאה הצפונית נמלטה לסין. בנובמבר חצו כחצי מיליון חיילים סינים את נהר יאלו (הגבול בין סין וקוריאה הצפונית), חברו לחיילי קוריאה הצפונית וכבשו את פיונגיאנג בדצמבר 1950 ואת סיאול בינואר 1951. במרץ, כבשו כוחות הקואליציה שוב את סיאול והתקדמו לעבר קוריאה הצפונית. ב-1953 חתמו בפנמונג'ום קוריאה הצפונית וסין על הסכם שביתת נשק עם כוחות האו"ם.
בסיום המלחמה ביצר מחדש קים איל-סונג את שליטתו הגמורה בקוריאה הצפונית. הצבא תמך בו והוקיר את ההתמדה שלו נגד הכיבוש היפני, שנופחה על ידי תעמולה ופולחן אישיות מסיבי. מנהיג הקומוניסטים הדרום קוריאנים, פאק הון יונג הואשם בכישלון לגרום לדרום קוריאנים לתמוך בקוריאה הצפונית במהלך הכיבוש, והוצא להורג לאחר משפט ראווה ב-1955.
רבים מהדרום קוריאנים שערקו לקוריאה הצפונית בשנים 1945–1953 הואשמו בריגול למען קוריאה הדרומית ובפשעים אחרים ונרצחו, נכלאו או הוגלו לכפרים נידחים. יריבים פוטנציאליים מקבוצות אחרות כמו קים טו בונג הוצאו להורג גם כן.
המלחמה הקרה
ב-1954, לאחר מלחמת קוריאה, בוצעה תוכנית הלאמה של החוות החקלאיות וזו לוותה במרידות איכרים ובשימוש בכוח מצד המדינה. ב-1958 הסתיים סופית תהליך ההלאמה של החקלאות, המסחר, הבנקאות וכן של שאר הסקטורים של כלכלת המדינה.
לאחר מלחמת קוריאה הוחל בשיקום מסיבי של הכלכלה הצפון קוריאנית, בתוכנית החומש של השנים 1954–1956 הוחזרה רמת התפוקה של לפני המלחמה. בשנות ה-50 וה-60 עלתה בהתמדה רמת החיים של הצפון קוריאנים והייתה טובה אף מזו של אנשי קוריאה הדרומית, הודות לסיוע כלכלי מסיבי מצד שתי הענקיות הקומוניסטיות השכנות - ברית המועצות וסין. באמצע שנות ה-60 הלך והסתבך מעמדה של קוריאה הצפונית עקב הפיצול הסיני-סובייטי. ברית המועצות טענה כי קוריאה הצפונית עומדת לצד סין, אך למעשה קים איל-סונג קיווה שיהיה סכסוך בין המעצמות, וכך תוכל קוריאה הצפונית לקיים מדיניות יותר עצמאית.
התוצאה הייתה ירידה חדה יחסית בסיוע הסובייטי שלא היה יכול להיות מוחלף בסיוע הסיני. האהדה של קים איל-סונג למדיניות של מאו דזה-דונג הייתה מוגבלת: בעוד שתמך במדיניות "הזינוק הגדול קדימה" הוא התנגד למדיניות "מאה הפרחים" ומהפכת התרבות בטענה שהן מסוכנות. האידאולוגיה הרשמית של קוריאה הצפונית הייתה "מרקסיזם-לניניזם", אותה האידאולוגיה של ברית המועצות. בחוקת 1972 אידאולוגיית הג'וצ'ה החליפה את המרקסיזם-לניניזם כאידאולוגיה הרשמית של המדינה. עיקרה של אידאולוגיה זו היא שעל המדינה להיות עצמאית ככל האפשר, במטרה להתנתק מתלות במדינות אחרות וכך להבטיח נאמנות מוחלטת למנהיג. כדי לבסס את עריצותו עודד קים איל-סונג פולחן אישיות קיצוני כלפיו. הוא העניק לעצמו את התואר "המנהיג הגדול" ופעל להאדרת שמו בעזרת אמצעי התקשורת ומערכת החינוך.
מאמצע שנות ה-70 הידרדר המצב הכלכלי במדינה מסיבות שונות, אך במקום שיימצאו לכך פתרונות מעשיים מטעם המדינה, החלו השלטונות בקיום תעמולה מסיבית לעידוד התפוקה. בתחילת שנות ה-80 החל קים ג'ונג איל, בנו של קים איל-סונג המנהיג להשתלב בהנהגה והוא נבחר למעשה ליורשו של קים איל-סונג. הוא סילק פקידי מפלגה ומינה במקומם צעירים שהיו נאמנים לו.
בשנות ה-80 המשיך המצב הכלכלי במדינה להידרדר והתמ"ג (תוצר מקומי גולמי) לנפש עמד על כשמינית מזה של קוריאה הדרומית. ב-1991 נותרה קוריאה הצפונית מבודדת עוד יותר בזירה העולמית לאחר שברית המועצות התפרקה וסין בעצמה כבר הייתה במהלך מעבר מכלכלה ריכוזית לכלכלת שוק.
לאחר המלחמה הקרה
מאז שנות ה-70 החלה המדינה להעשיר אורניום במטרה להשיג יכולת גרעינית, זאת למרות מחאות האו"ם. ב-1994 נפגש ג'ימי קרטר, נשיא ארצות הברית לשעבר, בשליחותו של הנשיא ביל קלינטון, עם קים איל-סונג, וקוריאה הצפונית הסכימה להפסיק להעשיר אורניום ובתמורה קיבלה סיוע של מיליארדי דולרים בנפט, מזון ושאר מוצרי טובין.
ב-1994 מת קים איל-סונג מהתקף לב, ובנו קים ג'ונג איל ירש אותו והמשיך במדיניות תוקפנית כלפי חוץ ובמדיניות פנים הכוללת דיכוי ותעמולה בלתי פוסקת. בנוסף למורשתו של אביו, הג'וצ'ה (הסתמכות עצמית), הוסיף איל סונג את מורשתו שהיא הסונגון (הקדימות לצבא העם). המשאבים והשליטה בפועל עברו לרשות הצבא וירדה קרנה של המפלגה.
מאמצע שנות ה-90 ידעה המדינה רעב קשה שבמהלכו מתו בין 800,000 ל-3,500,000 איש. בעקבות המצב הקשה, מאז 1997 מתבצעים ניסיונות בריחה מקוריאה הצפונית לסין, אף על פי ששלטונות שתי המדינות מנסים למנוע זאת. יעד מבוקש יותר עבור הבורחים הוא קוריאה הדרומית, אשר מעניקה מעמד של פליט לכל אדם הנמלט מקוריאה הצפונית, ואף מענקים כספיים נדיבים וסיוע. המכשול המרכזי אשר מונע הימלטות ועריקה מקוריאה הצפונית הוא הגבול והשטח המפורז שבין המדינות, אשר שמורים היטב וכמעט בלתי אפשרי לחצותם. לכן-ישנו מסלול אחר, קשה אך אפשרי, דרכו עברו מספר גדול של בורחים: עליהם לחצות את הגבול לסין (שגם הוא שמור, אולם פחות מהגבול הדרומי), להמשיך בחשאיות עד תאילנד, ורק שם אפשר לגשת לשגרירות קוריאה הדרומית ולקבל סיוע. מכשול נוסף הוא מעמד המשפחה הנותרת מאחור ונענשת בשל הבגידה של בן משפחתם.
בין קוריאה הצפונית ובין קוריאה הדרומית ויתר מדינות המערב קיימת מתיחות מתמשכת. מפעם לפעם מתיחות זו מחמירה על רקע איומים צבאיים, פרשיות ריגול, ניסיונות התחמשות של קוריאה הצפונית בנשק רקטי ובלתי קונבנציונלי והתגרויות שונות כמו ניסיון לרצוח את הנהגת קוריאה הדרומית, להפיל מטוסי נוסעים ולהטביע כלי שיט דרומיים. כך למשל, בשנת 1996 חדרה צוללת צפון קוריאנית למים הטריטוריאליים של קוריאה הדרומית והנחיתה אנשי מודיעין בשטחה.
ב-15 ביוני 2000 נערכה פגישה היסטורית בין קים ג'ונג איל לבין נשיא קוריאה הדרומית קים דה-ג'ונג, שבמהלכה הוסכם על איחוד משפחות מוגבל. כמו כן חתמו השניים על הצהרה משותפת למען איחוד עתידי בין שתי הקוריאות. במשך עשור נקטה קוריאה הדרומית במדיניות "זריחת השמש" כדי לחמם את היחסים ולהמס מתיחויות, דבר שפסק בשובה של המפלגה השמרנית לראשות הדרום בשנת 2008. מאז לא חלה התקדמות משמעותית ביחסים.
באוגוסט 2005 נערכו דיונים בין קוריאה הצפונית ונציגי ארצות הברית, סין, רוסיה, קוריאה הדרומית ויפן, במהלכם התחייבה קוריאה הצפונית להפסיק לפתח נשק גרעיני בתמורה לסיוע בשווי מיליארדי דולרים. עם זאת, המדינה לא הפסיקה את ניסיונות הפיתוח, ובחודש יוני 2006 ערכה קוריאה הצפונית מספר ניסויי שיגור של טילים לטווח ארוך, ובכך העצימה את המתיחות עם יפן וארצות הברית. ב-9 באוקטובר 2006 דווחה סוכנות הידיעות הצפון קוריאנית על ביצוע ניסוי גרעיני מוצלח. גורמים ביטחוניים בקוריאה הדרומית אישרו כי רעד תת-קרקעי נמדד באזור באותו בוקר. ב-25 במאי 2009 בוצע הניסוי הגרעיני השני של הצפון קוריאנים.
בעקבות ביצוע שני הניסויים הגרעיניים הללו, הטילה מועצת הביטחון של האו"ם סנקציות בינלאומיות על קוריאה הצפונית. ב-14 במאי 2011, חשף דו"ח סודי של צוות מומחים שמינתה מועצת הביטחון, כי קוריאה הצפונית ואיראן מפרות סנקציות אלה, כאשר הן מחליפות ביניהן באופן מתמשך וסדיר, טכנולוגיות טילים בליסטיים, דרך "מדינה שלישית שכנה" (לדברי דיפלומטים - סין).
במהלך השנים 2009 ו-2010 היחסים בין דרום וצפון קוריאה התערערו עוד יותר בעקבות מספר תקריות צבאיות. השתיים המשמעותיות ביותר הן הטבעת ספינת הטילים הדרום קוריאנית צ'אונאן במרץ 2010 ותקרית יאונפיאונג בנובמבר 2010.
ב-6 בספטמבר 2007 תקפו מטוסי חיל האוויר הישראלי כור גרעיני בסוריה, שנבנה בעזרתה של קוריאה הצפונית, ובכך התגלתה מעורבותה של מדינה זו בנעשה במזרח התיכון.
ב-17 בדצמבר 2011 מת קים ג'ונג איל מהתקף לב בעת נסיעה ברכבת, והשלטון עבר לבנו השלישי, קים ג'ונג און. ביום מותו של ג'ונג איל ערכה קוריאה הצפונית ניסוי טיל בליסטי נוסף.
ב-13 באפריל 2012, חרף מחאות רבות, שגרה קוריאה הצפונית טיל בליסטי בין-יבשתי, שלדבריה נועד להציב לוויין בחלל, אך הטיל נפל לים לאחר דקה. ב-12 בדצמבר 2012 הצליחה לראשונה קוריאה הצפונית לשגר לוויין על גבי טיל בליסטי לחלל. שיגור הטיל נעשה בניגוד להחלטות 1718 ו-1874 של מועצת הביטחון האוסרות על קוריאה הצפונית לבצע ניסויים רקטיים תוך שימוש בטילים בליסטיים.
בספטמבר 2017 ערכה קוריאה הצפונית ניסוי בפצצת מימן, שגרם לרעידת אדמה, והודיעה כי ביכולתה לשגר פצצות מימן על גבי טיל בליסטי בין יבשתי. הניסוי גרר שורה של גינויים חריפים בעולם.
ב-12 ביוני 2018 התקיימה פגישת פסגה בין מנהיגי ארצות הברית וקוריאה הצפונית במלון "קפלה" באי סנטוסה בסינגפור. הייתה זו הפגישה הראשונה בהיסטוריה בין נשיא ארצות הברית המכהן לבין המנהיג העליון של קוריאה הצפונית. הפגישה התקיימה לאחר שנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ איים על קוריאה הצפונית והבטיח מאידך הטבות למדינה אם תקויים הפגישה, זאת לצד נקיטת סנקציות והצבת כוחות ותמרונים באזור. ההישג הגדול של הפסגה היה התחייבות קוריאה הצפונית לפירוק מלא של חצי האי הקוריאני מנשק גרעיני.
פוליטיקה וממשל
קיימת מחלוקת לגבי הצורה שבה יש לאפיין את המשטר בקוריאה הצפונית. ישנן טענות הדוחות את הטענה שקוריאה הצפונית היא מדינה קומוניסטית וטוענים מנגד שהמשטר במדינה משתמש במושגים השאולים מתוך האידאולוגיה הקומוניסטית באופן ציני רק כדי להצדיק את שליטתו. המשטר במדינה הוגדר פעמים רבות כדה פקטו מונרכיה אבסולוטית או דיקטטורה העוברת בירושה, אשר כוללת פולחן אישיות מובהק סביב דמותם של המנהיגים. מחקר שנערך בתחילת המאה ה-21, והתבסס על מסמכים צפון קוריאניים פנימיים אפיין את המשטר במדינה כימני רדיקלי וסוציאליסטי-לאומני שמושפע רבות מהמשטר שהתקיים ביפן בשנות ה-30 של המאה ה-20.