cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עסק חברתי
היסטוריה
השילוב בין המטרה החברתית לאיסור חלוקת רווחים הוא שמגדיר את ייחדו של העסק החברתי.
עקרון "השאת הערך החברתי" מתייחס למטרת העסק החברתי, שאיננה מקסום רווח, כי אם מלחמה בעוני או פתרון בעיה הקשורה לעוני. יונס קידם את רעיון העסק החברתי מתוך שאיפה להתגבר על העוני והוא מכיר בכך שלצורך הגשמת החזון עסקים חברתיים צריכים לפעול בתחומים רחבים כגון חינוך, בריאות, חקלאות, נגישות טכנולוגית, סביבה תומכת איכות-חיים וכדומה. אך למרות המטרה הנעלה יונס טוען כי לא הם צריכים לקבל הטבת מס בצורה גורפת. ממשלות צריכות להיות גמישות בהקשר זה ולעודד השקעות ופעילות בתחומים חברתיים בהתאם לצרכים המשתנים בזמנים שונים תוך התייחסות לצורך בהכנסות ממשלתיות. מכאן עולה כי הגדרת מטרות חברתיות קשורה לזמן, מקום ונסיבות.
מוחמד יונס מעלה שלושה טיעונים לאיסור משיכת רווחים מעסק חברתי:
עסקים חברתיים בעולם
עולם העסקים החברתיים יחסית צעיר וקיים בסה"כ כמה עשורים בודדים, כאמור בין החלוצים בתחום היה בנק גרמין של ד"ר מוחמד יונוס, ואחריו קמו עוד ועוד עסקים חברתיים במודלים שונים. ההתפתחות של התחום במדינות השונות בעולם שונה מאוד ובהרבה מקרים תלוי בגורמים כגון חקיקה.
גרמין דנונה
בפרק הראשון של יצירת עולם ללא עוני - עסק חברתי ועתיד הקפיטליזם, ד"ר מוחמד יונוס מתאר את פגישתו עם פרנק ריבאוד, מנכ"ל קבוצת דנונה, ב-2005. לאחר שחלקו רעיונותיהם, החליטו להקים יוזמה משותפת בבנגלדש: מימוש רעיון העסק החברתי, הקטנת עוני ושיפור הבריאות באמצעות אספקת אוכל למספר רב ביותר של אנשים. פרויקט זה, Grameen Danone Foods, שם לעצמו ארבעה יעדים:
זהו המיזם הראשון אשר הושק על ידי danone.communities, קרן המופעלת לפיתוח עסקים חברתיים, הקטנת עוני ואספקת בריאות באמצעות אוכל.
עסקים חברתיים בישראל
עסק חברתי הוגדר בשולחן העגול הממשקי כעומד באחד התנאים הבאים בהתאם לסוג ההתאגדות:
בשנת 2012 השולחן העגול הממשקי של משרד ראש הממשלה דוח בנושא עסקים חברתיים ישראל.
התאגדות עסקים חברתיים בישראל
בישראל אין עדיין ישות משפטית ייעודית לעסקים חברתיים. ולפיכך עסקים חברתיים שונים מאוגדים כעמותות, חברות, חברות לתועלת הציבור ואגודות שיתופיות.
על פי הצעת החוק של חברי הכנסת רועי פולקמן, מירב בן ארי, שולי מועלם-רפאלי, איילת נחמיאס ורבין, אלי אלאלוף, עבד אל חכים חאג' יחיא, זאב בנימין בגין ואיימן עודה שהונחה על שולחן הכנסת במרץ 2017 ואושרה בקריאה טרומית ביולי 2017, עסקים חברתיים יוגדרו כישות משפטית שתקרא "חברה שהיא עסק חברתי" בעלת הסיומת עס"ח (בדומה לסיומת חל"צ של חברה לתועלת הציבור) במסגרת חוק החברות. על פי הצעת החוק, עסקים חברתיים יפעלו לקידום מטרה חברתית ויוגבלו בהיקף הדיווידנדים שהם יכולים להשיא לבעליהם עד לתקרה של 50% מן הרווחים.
ריק רוס
ויליאם ליאונרד רוברטס השני (באנגלית: William Leonard Roberts II; נולד ב-28 בינואר 1976) הוא ראפר אמריקאי הידוע יותר בשם הבמה שלו ריק רוס. שם הבמה שלו הוא על שם סוחר הסמים ריקי "המהיר" רוס (באנגלית: Ricky Freeway Ross) למרות שלא היו לו קשרים איתו. ריק "המהיר" אף ניסה לתבוע אותו על הרווח שעשה מגנבת שמו, אך התביעה נכשלה בשנת 2010 ובית המשפט פסק נגד ריק רוס האמיתי. רוס ייסד את חברת התקליטים "Maybach Music Group", שבהם הוציא לאור את אלבומי הסטודיו שלו: Deeper Than Rap ו - Teflon Don.
אביב 41
אביב 41 (באנגלית: Spring 1941) הוא קופרודוקציה ישראלית-פולנית משנת 2008, סרט דרמה היסטורית על תקופת השואה.
התסריט נכתב על ידי מוטי לרנר בהשראת הסיפורים "שיחה" ו"בוקר אביב אחד" של הסופרת אידה פינק, כלת פרס ישראל לסיפורת.
תקציר העלילה
קלרה פלאנק (קלייר היגינס), צ'לנית יהודייה מפורסמת מקנדה, מגיעה בשנת 1971 לעיר מולדתה בפולין כדי לחנוך בה אולם קונצרטים בביצוע הקונצ'רטו לצ'לו של דבוז'ק. היא מתקבלת בהתלהבות על ידי ראש העיר ונציגי התקשורת המקומית אבל היא שקועה בהרהורים מרים על מה שקרה לה באותה עיר באביב 1941 עם פלישת הצבא הגרמני במבצע ברברוסה בעת שאיבדה את בעלה ושתי בנותיה.
לפני הכיבוש הגרמני הייתה קלרה הצעירה (ניב מקינטוש) נשואה באושר לארתור (ג'וזף פיינס) שהיה רופא מצליח ומבוקש בבית החולים בעיר ולהם היו שתי ילדות, ליסה ואווה.
עם כניסת הגרמנים לעיר הם נמלטים בלילה לכפר סמוך אל אמיליה (קלי הריסון) שאצלה היו קונים בעבר ירקות. בדרך הם נתקלים ביריות ואווה נהרגת. אמיליה מקבלת אותם בחוסר רצון ומשכנת אותם בעליית הגג. בעלה של אמיליה גויס לצבא ולא חזר משם וארתור מתחזה לבן דוד שלה שהגיע לעזור לה. בשלב מסוים מגיעים הגרמנים לחווה, מתחילים לחפש ולהרוס, ומפליאים את מכותיהם באמיליה וארתור ועולים לעליית הגג ובנס אינם מגדלים את קלרה וליסה.
במשך הזמן אמיליה מתאהבת בארתור ודורשת לשכב איתו והוא נענה בחוסר ברירה. גם קלרה מודעת לכך ומסכימה מחוסר ברירה.
לבסוף קלרה אינה יכולה יותר לסבול את המצב הזה ומחליטה לעזוב. ארתור מצטרף אליה והם מוצאים מקלט אצל מטופל לשעבר של ארתור אבל כעבור זמן קצר הם נמצאים ומובלים ביחד עם יהודי העיר לבורות ההריגה. אמיליה צופה עליהם וארתור מורה לליסה לעזוב את הטור ולהצטרף לאמיליה אבל הגרמנים מבחינים בליסה והורגים אותה. ארתור נושא אותה בידיו לבור ההריגה שם הוא נרצח עם יהודי העיר. קלרה נופלת לבור אך מצליחה לצאת משם ולקבל מקלט אצל האומנת של המשפחה.
קלרה המבוגרת חוזרת לביתה של אמיליה אבל אמיליה המבוגרת (מריה פקולניס) בורחת ממנה. בעת הקונצרט מדמה קלרה את בני משפחתה יושבים בקהל.
קישורים חיצוניים
ליאת שטייר-לבני, שתי פנים במראה – ייצוג ניצולי השואה בקולנוע הישראלי 1945 - 2008, ירושלים: הוצאת מאגנס – אשכולות, 2009, עמ' 196–198.
מוזיאון פושקין
מוזיאון פושקין או, בשמו המלא מוזיאון פושקין לאמנויות היפות (ברוסית: Музей изобразительных искусств имени А. С. Пушкина) הוא המוזיאון הגדול במוסקבה, בירת רוסיה.
המוזיאון ממוקם ממערב לנהר מוסקבה ולקרמלין, למול קתדרלת ישו המושיע.
היסטוריה
המוזיאון נוסד על ידי פרופסור איוואן צבטייב (אביה של המשוררת מרינה צבטייבה). צבטייב שכנע את הנדבן העשיר יורי נצ'אייב-מאלצוב כי יש להקים בעיר מוסקבה מוזיאון לאמנות, ושכנע את האדריכל המבוקש באותה עת רומאן קליין לתכנן את המוזיאון.
טקס הנחת אבן הפינה של המוזיאון נערך ב-17 באוגוסט 1898 בנוכחות הצאר ניקולאי השני ובני משפחת המלוכה הצארית.
המבנה תוכנן על ידי קליין וולדימיר שוחוב ונבנה במימון מאלצוב בין השנים 1898 -1912.
המוזיאון פתח את שעריו ב-31 במאי 1912, ונקרא באותה עת על שם הצאר אלכסנדר השלישי (אף שממשלת האימפריה הרוסית תרמה למימון המוזיאון סך של 200,000 רובלים בלבד לעומת למעלה מ-2 מיליון רובלים, תרומת מאלצוב). באותה עת הציג המוזיאון העתקים של פסלים רומיים ויווניים במטרה לחנך תלמידי אמנות והיסטוריה ברוסיה. אוספים אלה נלקחו מהמוזיאון לאמנות יפה ועתיקות של אוניברסיטת מוסקבה. ביו אוספי המוזיאון כללים גם מוצגים ארכאולוגיים כמו: פפירוס המתמטיקה של מוסקבה מגילת ון אמון והאונומסטיקון של אמנופה - שלושתם תרומת  האגיפטולוג הרוסי ולדימיר גולנישצ'ב למוזיאון.
בעקבות המהפכה הבולשביקית והעברת הבירה מסנקט פטרבורג למוסקבה בשנת 1918, הורתה ממשלת ברית המועצות על העברת אלפי יצירות אמנות ממוזיאון הארמיטאז' שבסנקט פטרבורג לבירה החדשה. יצירות אלה מהוות את הגרעין של אוסף האמנות המערבית של המוזיאון. במהלך השנים הועברו אל המוזיאון אוספי המוזיאון לאמנות החדשה של המערב - שכללו אוספים נרחבים של יצירות אימפרסיוניסטיות ופוסט אימפרסיוניסטיות - ובהם יצירות של האמנים ואן גוך, גוגן, פיקאסו, טולוז לוטרק, אנרי מאטיס ואוגוסט רודן.
בשנת 1937, לרגל יובל המאה למותו של המשורר אלכסנדר פושקין, שונה שם המוזיאון ל"מוזיאון פושקין".
בעקבות הניצחון על גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה הועברו אוספי האמנות של גלריית דרזדן מגרמניה הכבושה למוזיאון, והוצגו בו עד אמצע שנות ה-60. האוסף הושב לבסוף לגרמניה המזרחית לתצוגה במוזיאון הציירים הגדולים על אף התנגדות הנהלת המוזיאון, ובייחוד אירינה אנטונובה אשר ניהלה את המוזיאון מפברואר 1961.
אוסף המוזיאון כולל גם את אוצר פריאמוס שהתגלה בטרויה על ידי הארכאולוג הגרמני היינריך שלימן ואשר נלקחו ממוזיאון פרגמון שבברלין בתום מלחמת העולם השנייה.
מאז שנת 1981 מארח המוזיאון את פסטיבל המוזיקה הבינלאומי "לילות דצמבר".
בשנת 2005 לרשות המוזיאון הועבר בניין סמוך למבנה הראשי. בבניין זה רוכזו יצירות של ציירי המאה ה-20 והמאה ה-21 מאירופה ומארצות הברית.
סערה (שיר)
סערה הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי נתן גושן. השיר יצא לאור ב-9 בפברואר 2015, כסינגל הראשון מתוך אלבומו השלישי של גושן, דברי איתי יותר, על ידי חברת התקליטים טדי הפקות.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי נתן גושן והופק על ידי גלעד שמואלי, בדומה לשאר שירי האלבום.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
הסינגל עצמו סוקר על ידי יוסי חרסונסקי אשר ציין את השיר בחיוב והעניק לו ארבעה כוכבי זהב וחצי מתוך חמישה.
וידאו קליפ
טרם פורסם הווידאו קליפ המלא של השיר. העלה גושן לערוץ היוטיוב שלו את האודיו הרשמי של השיר אשר מציג בתוכו את עטיפת הסינגל.
נכון לפברואר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-2 מיליון צפיות.
ניקולאי סטאנצ'ו
ניקולאי "ניקוסור" קלאודיו סטאנצ'ו נולד ב-7 במאי 1993 הוא כדורגלן רומני שמשחק בווהאן טרי טאונס הסינית ובנבחרת רומניה בעמדת הקשר ההתקפי.
קריירה
סטאנצ'ו החל את הקריירה שלו בקבוצת אונירי אלבה יוליה, שם זכה בליגת המשנה ברומניה בעונת 2008/2009, ומשם עבר לקבוצת ואסלוי מליגת העל הרומנית ב-1 בספטמבר 2011.
ב-1 ביולי 2013 חתם בסטיאווה בוקרשט תמורת סכום של כ-700 אלף אירו. באותה העונה לקח חלק במוקדמות ליגת האלופות 2013/14 והופעת הבכורה שלו הייתה במשחק מול וארדאר סקופיה המקדונית במשחק הראשון בסיבוב המוקדמות השני, ואף כבש שער בכורה במסגרת אירופית מול לגיה ורשה הפולנית במשחק הגומלין בין הקבוצות, שער שתרם לעליית הקבוצה לשלב הבתים של ליגת האלופות 2013/14, שם הקבוצה סיימה את התמודדותה במקום הרביעי בבית עם 3 נקודות.
אחרי עזיבתו של השחקן כריסטיאן טנסה בחלון ההעברות של קיץ 2015, קיבל סטאנצ'ו את מספר 10 וגם האריך את חוזהו במועדון.
ב-29 באוגוסט 2016, חתם השחקן על חוזה עם אנדרלכט הבלגית, ששילמה עבורו סכום של כ-10 מיליון אירו.
שערו הראשון בקבוצה היה ב-3 בנובמבר 2016 בשלב הבתים של הליגה האירופית מול מיינץ 05, במשחק שנגמר 6-1 לטובת אנדרלכט, במשחק כבש צמד והוחלף בדקה ה67'.
ב-18 בינואר 2018 חתם בספרטה פראג, הסכום ששילמה עליו ספרטה פראג מוערך בכ-3.75 מיליון אירו. ב-17 במרץ 2018 כבש צמד בדרבי מול היריבה העירונית סלביה פראג, במשחק שהסתיים בתוצאה 3-3.
ב-28 בינואר 2019 חתם באל–אהלי הסעודית שרכשה אותו תמורת 10 מיליון אירו. ב-4 ביולי 2019 חתם בסלביה פראג על חוזה לשלוש שנים.
ב-15 במרץ 2022 חתם בקבוצת ווהאן טרי טאונס מליגת העל הסינית.
נבחרת רומניה
סטאנצ'ו זומן לראשונה לנבחרת רומניה לקראת יורו 2016 למשחק הידידות מול ליטא, שבו כבש גם את שער הבכורה שלו בנבחרת.
ב-17 במאי 2016 זומן לסגל של רומניה ביורו 2016.
ב-4 בספטמבר 2016 בישל שער לאדריאן פופה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018 מול מונטנגרו, והחמיץ פנדל בדקה ה90'.
סטאנצ'ו הופיע במדי רומניה במוקדמות מונדיאל 2018.
פארק מונסורי
פארק מונסורי (בצרפתית: Parc Montsouris) הוא פארק ציבורי ברובע הארבעה-עשר של פריז, צרפת. הפארק, השוכן בגדה השמאלית של העיר, נפרש על פני 150,000 מ"ר ומעוצב בסגנון של גן אנגלי, שהיה פופולרי בשלהי המאה ה-19. הגן נהגה בתקופת הקיסרות השנייה בכוונה להעניק לפריזאים שטחים ירוקים בכל אחת מארבע נקודות היסוד: יער בולון במערב, פארק בוט-שומון בצפון, יער ונסן במזרח, ופארק מונסורי בדרום.
היסטוריה
הברון אוסמן החליט על הקמתו בשנת 1860, כחלק מתוכנית ההתחדשות הגדולה של פריז, והפקיד את התכנון על המהנדס ז'אן-שארל אלפן. האתר שנבחר היה אזור המחצבות הישן, באזור מונסורי. פיתוח אזור המחצבות הציב מגוון בעיות. אזור זה שימש, לאחר סגירתו של בית הקברות של התמימים (cimetière des Innocents) כאזור קבורה.
הבעיה הטכנית העיקרית הייתה הקמתו של פארק מדרום לקו הרכבת פריז-סו (Sceaux), שקישרה את העיר עם דרום צרפת, וקו הרכבת ההיקפי של פריז באותה תקופה, פטי סנטור, וזאת תוך ייצוב אזור המחצבות.
הבנייה החלה למעשה רק בשנת 1867, ונמשכה עד 1878. למרות זאת, נחנך הפארק בשנת 1869. המים באגם המלאכותי שבפארק הוזנו, באותה העת, מהאקוודוקט של ארקוי (Aqueducs d'Arcueil). ביום החנוכה התרוקן האגם, והמהנדס שהיה מופקד על הקמתו התאבד.
מאגר המים שבחלקו הצפוני של הפארק מכסה את אתר הכניסה ההיסטורי לקטקומבות של פריז.
קרבוקסיפפטידאז
קרבוקסיפפטידאז הוא אנזים אשר מבצע הידרוליזה של קשר פפטידי הנמצא בקצה הקרבוקסילי של פוליפפטיד. בני אדם, חיות וצמחים מכילים סוגים רבים של קרבוקסיפפטידאזות בעלי תפקידים שונים, החל מקטבוליזם ועד לתהליכי עיבוד לאחר תרגום של חלבונים.
תפקידים
הקרבופפטידאזות הראשונות שנחקרו היו אלה המעורבים בעיכול המזון (קרבופפטידאזות המופרשות מהלבלב).
עם זאת, רוב הקרבופפטידאזות הידועות אינם מעורבים בקטבוליזם; אנזימים אלה הם עוזרים ב'הבשלה' של חלבונים או לווסת תהליכים ביולוגים. לדוגמה, הביוסינתזה של פפטידים נוירואנדוקריניים (כגון אינסולין) דורשת קרבופפטידאז. הקרבופפטידאזות הן בעלי תפקיד גם בקרישת הדם, ייצור פקטורי גדילה, ריפוי פצעים, רבייה, ותהליכים רבים אחרים.
סיווג
קרבוקסיפפטידאז הוא שם למשפחה של אנזימים המשתייכים למשפחת העל של פפטידאזות: אנזימים המזרזים ריאקציות הידרוליזה. קיימים, לפחות שתי אפשרויות לסווג את האנזימים המשתייכים למשפחת הקרבוקסיפפטידאזות לתתי משפחות:
לפי מנגנון האתר הפעיל
קרבוקסיפפטידאזות בדרך כלל מסווגות לתתי משפחות על סמך המנגנון הקטליטי שלהן.
לפי העדפת סובסטרט
מערכת סיווגים אחרת מתייחסת להעדפת הסובסטרט של אנזימים אלה:
גוסטב לוון
גוסטב לוון (בצרפתית: Gustave Leven; 7 במרץ 1914 – 29 ביולי 2008) היה יהודי צרפתי, אשר היה מעשירי צרפת ועמד בראש חברת פרייה, מותג המים המינרליים הצרפתי, ולאחר רכישת החברה בידי נסטלה המשיך לכהן כנשיא כבוד של Source Perrier. לוון היה מן התורמים הגדולים ביותר למדינת ישראל לאורך עשרות שנים, אולם הקפיד תמיד כי תרומותיו יעשו בעילום שם, או באמצעות קרן רש"י אותה הקים.
מקור הונו
לוון נולד בפריז למשפחה יהודית מבוססת. סבו היה נרסיס לוון. אביו ז'ורז' היה סוחר בבורסה ועם התבגרותו הוא הצטרף לחברת הברוקרים שניהל אביו. בתחילת שנת 1946 ביקשו אביו למצוא קונה למעיין קטן בדרום צרפת, אשר בעליו הבריטי ביקש למוכרו. לוון פנה לידיד המשפחה סמואל ברונפמן, אשר עמד בראש ענקית המשקאות סיגראם, ובירר האם הוא מעוניין ברכישת המעיין. כאשר ברונפמן הודיע כי יגיע לצרפת רק בסתיו והוא מבקש לחכות עם העסקה עד אז, נסע לוון בעצמו למעיין בעיר ורג'ז (Vergeze) ומצא במקום מפעל ביקבוק ישן מוזנח ולא ממוכן. הוא החליט מיד לרכוש את המפעל בעצמו ודאג למודרניזציה של שיטות העבודה והכנסת מכונות מתקדמות לעבודת הביקבוק. בעוד שבשנת 1946 מכר המפעל 10 מיליון בקבוקי מים מינרליים בשנה, עד לשנת 1952 עלו המכירות ל-150 מיליון בקבוקים בשנה. לוון הפך את פרייה למותג מוכר ואהוד בצרפת ובאמצע שנות ה-70 כבר שלט במחצית משוק המים המינרליים במדינה. בשנת 1974 הקים לוון מפעל ענק בסמוך למעיין פרייה, בהשקעה של 160 מיליון דולר, בסוף שנות ה-80 ייצר המפעל 1.2 מיליארד בקבוקי מים מינרליים בשנה. בשנת 1976 הוא החל משווק את פרייה בארצות הברית וממכירות של 3 מיליון בקבוקים בשנה הראשונה, הגיע ל-200 מיליון בקבוקים בתוך שלוש שנים. בתנופת הפיתוח הוא רכש מספר חברות מים מינרליים גדולות בארצות הברית, אשר אף אותן הפך להצלחה כלכלית. בשנת 1989 מכרה פרייה יותר מים מינרליים בארצות הברית מכל חברה אחרת והכנסותיה הגיעו ליותר מ-2 מיליארד דולר בשנה. בשנת 1992 נרכשה חברת פרייה על ידי תאגיד המזון נסטלה.
תרומותיו של לוון לישראל
לוון היה מן התורמים הגדולים למדינת ישראל מאז הקמתה. למשפחתו מסורת ארוכה של פעילות נדבנית למען העם היהודי. סבו היה אחד ממייסדי רשת החינוך כל ישראל חברים. רגשי הזדהותו של לוון עם העם היהודי התעוררו בעת שנרדף, עם יתר יהודי צרפת, בעת שלטון וישי בימי מלחמת העולם השנייה.
לוון הרים תרומות בתחומים רבים ומגוונים, ביניהן בלטו תרומותיו בתחומי הביטחון, החינוך והבריאות בישראל. במשך עשרות שנים תרם מכספו למוסדות לילדים ולבני נוער בישראל ובזכותו זכו ילדים רבים ביישובי הפריפריה הגאוגרפית והחברתית ליום לימודים ארוך ולארוחה חמה. תמיד עמד על כך שתרומותיו יהיו בגדר "מתן בסתר", מבלי לציין את מקור התרומה ומבלי לקרוא על שמו את המוסדות להם תרם. פעם אחת בלבד הסכים שאחת ממפעלותיו, מחלקה בבית חולים בישראל, תשא את שם אמו. גוסטב לוון עמד על כך שהוא ותרומותיו לא יהיו קשורים בכל צורה שהיא עם תורמים אחרים שעשו את הונם בעסקים ביבשת אפריקה וזאת ככל הנראה משום שבעיניו עשיית רווחים באפריקה על חשבון מצוקתם המשוועת של אוכלוסייה הייתה פסולה.
תרומה מכרעת לביטחון ישראל הייתה תרומתו בסך 30 מיליון שקל להקמת הקריה למחקר גרעיני בדימונה בראשית שנות השישים. שגריר ישראל בצרפת לשעבר, אשר בן נתן סיפר בריאיון ליומן השבוע של הערוץ הראשון כי בהזדמנות אחת תרם לוון חצי מיליון דולר במזומן לצורך בניית הכור הגרעיני, בעת שבן נתן היה נציג משרד הביטחון בפריז בשנות ה-50.
כהוקרה על תרומותיו למוסדות חינוך בישראל קיבל לוון תוארי דוקטור לשם כבוד ממוסדות להשכלה גבוהה בישראל. בשנת 1991 הוענק לו תואר דוקטור מן הטכניון, בטקס פרטי לפי בקשתו. ב-21 בנובמבר 2001 העניקה לו אוניברסיטת בן-גוריון את התואר, בטקס בו הוענק תואר זה לאנשים אחדים וביניהם אברהם סרוסי, מנכ"ל הקריה למחקר גרעיני בגמלאות, שגם לו יד בכינון עוצמת ההרתעה המדעית-ביטחונית של מדינת ישראל וכן ראש ממשלת ישראל אריאל שרון. אך בטקס הענקת התארים לא צוינו תרומותיו הכספיות והוא תואר בו כ-"איש החינוך והמחקר המדעי, חלוץ בשדה הידע ומעמיד תלמידים לדורות הבאים".
גוסטב לוון היה בבחינת אלמוני בתודעה הישראלית ורק לאחר מותו בשנת 2008, כאשר הערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית שידר כתבה אודותיו, נודע לציבור בישראל לראשונה על גודל תרומתו למדינה.
נייפרוויל
נייפרוויל (באנגלית: Naperville) היא עיר באילינוי, ארצות הברית ומהווה פרוור של העיר שיקגו. נכון לשנת 2016, מתגוררים בעיר כ-147,122 תושבים. נייפרוויל היא העיר ה-176 בגודלה בארצות הברית.
היסטוריה
העיר יושבה לראשונה ביולי 1831. בשנת 1855 הגיעה גם אוכלוסייה אפרו-אמריקאית לראשונה להתיישבות, אשר הוכרזה לראשונה כעיירה בשנת 1857. באותה השנה התגוררו בעיירה כ-2,000 תושבים. ב-26 באפריל 1946 התרחש תאונת רכבות בסמוך לעיר, שבה נהרגו כ-45 בני אדם ונפצעו כ-127.
כלכלה
נכון לשנת 2010, נייפרוויל היא העיר ה-11 בעושרה בארצות הברית. העיר נחשבת לבעלת איכות חיים גבוהה ביותר. מבין המעסיקים הגדולים בעיר ניתן למנות את BP, אלקטל-לוסנט ומערכות הבריאות והחינוך המקומיות.
דמוגרפיה
לפי מפקד האוכלוסין שהתקיים בשנת 2010, התגוררו בעיר כ-141,122 בני אדם ב-53,408 משקי בית. הרכב הגזעי של העיר הוא 76.5% לבנים, 4.7% אפרו-אמריקאים, 14.9%אסייתים, ו-3.9% מגזעים אחרים או משני גזעים ויותר.
שמואל ליב גורדון
שמואל לֵיבּ גורדון (נכתב גם גָרדון (בהגייה אשכנזית: "גורדון"); בכתיב יידי: גאָרדאָן; בר"ת: שָלָ"ג; כתב בשם העט שמואל בן-ציון; 1865, לידא, פלך וילנה, רוסיה (ליטא) – 19 בנובמבר 1933, תל אביב) היה מחנך, משורר, מתרגם עברי, ומפרשני התנ"ך החשובים בדורות האחרונים. חי רוב ימיו בוורשה, ובשנותיו האחרונות בתל אביב.
קו F של הרכבת התחתית של ניו יורק
קו F או בשמו המלא קו מאסף השדרה השישית (באנגלית: F Queens Boulevard Express/Sixth Avenue Local) הוא קו רכבת תחתית באגף B של הרכבת התחתית של ניו יורק. סמל המסלול של הקו הוא בצבע כתום ופועלות בו 45 תחנות. הקו נקרא קו מאסף שכן הוא עוצר בכל התחנות שבמסלולו ומשלים את השירות של קווים אחרים במנהטן, ברוקלין ובקווינס אותם הוא חוצה במסלולו.
שמואל ליב גורדון
קורות חיים
גורדון נולד בלידא שבפלך וילנה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (באזור ליטא), למשה צבי ואסתר. התחנך בחדר ובישיבה, ובבגרותו עסק במסחר. את השכלתו הכללית רכש בכוחות עצמו, ומגיל צעיר עסק בהוראה.
קו F של הרכבת התחתית של ניו יורק
מסלול הקו
הקו אשר הוא אחד הקווים הארוכים ביותר במערכת נוסע במסלול כמעט מעגלי סביב ניו יורק. הקו מתחיל את מסלולו במרכז מזרח קווינס. הוא חוצה את קווינס במסלול אלכסוני לכיוון צפון מערב. אל מנהטן הוא נכנס באזור כיכר טיימס, פונה דרומה ונוסע במסלול משותף עם קווים רבים נוספים אל מנהטן תחתית. קצת לפני מנהטן תחתית יוצא הקו ממנהטן ונכנס אל ברוקלין מכיוון צפון. הקו, במסלול משותף עם מספר קווים מהירים חוצה את ברוקלין מצפון לדרום ומגיע עד לקוני איילנד שבדרום מערב ברוקלין שם תחנתו הסופית.
שמואל ליב גורדון
קורות חיים
תחילת עבודתו הספרותית הייתה כמשורר. כתב ופרסם שירים (בין השאר ב"לוח אחיאסף"), וכן מספר קובצי שירים בשם "כנור ישורון" (1891, 1892, 1894). שירתו מפתחת מוטיבים מתולדות עם ישראל ומתרכזת בדמויות של מרטירים, גואלים ויחידים מופלאים. בשנת 1897 עלה לארץ ישראל, התגורר ביפו, ובמשך שלוש שנים לימד בבית הספר לבנים של "חובבי ציון" עברית, ספרות, לשון ומקרא.
נוסף על שיריו ועל יצירתו לילדים, היה גורדון מתרגם פורה, שתרגם לעברית מיצירותיו של יוצרים רבים, ובהם ויליאם שייקספיר, ישראל זנגוויל, פאול הייזה, ז'אן דה לה פונטן, פרידריך הֶבֶּל (Hebbel), היינריך היינה, תומאס מור, יהואש ושמעון פרוג.
בפתח הספד שספד לו חיים נחמן ביאליק אמר המשורר הלאומי: "פירושו הגדול על התנ“ך, שהשקיע בו למעלה משתי-עשרות שנים, השכיח את עבודתו הקודמת, אך היא אינה כמות מבוטלת כל עיקר". את הספדו סיים ביאליק במילים: "הוא לא מת, כי אם נאסף אל עמו, עם כל אלה שעשו למענו ונשארו חרותים בזכרו. פירושו הוא מעין “מצודת ציון” ו“מצודת דוד” בשעתו. אינני רואה לפי שעה פירוש על תנ“ך מתאים יותר לביה”ס מפירושו של של“ג. באוהל שם, ב”עונג שבת" זיכה אותנו במבואות ובשיעורים בתנ"ך, לרגע יצא מאהלו. בתולדות הספרות שלנו ובתולדות הלאומיות מקומו בין אלה, שעבדו ברוח לאומית ובאמונה לאומית – ופה ייזכר שמו לנצח".
משפחה
גורדון היה נשוי למלכה בת הרב כלב בלומגארטן, מווירבלן שבליטא. מלכה הייתה אחותו של המשורר ומתרגם התנ"ך ליידיש יהואש, וגיסתו (אחותה הייתה נשואה לו) של הסופר, העורך ומחלוצי המו"לות העברית המודרנית בן אביגדור (אברהם ליב שַלקוביץ). אחיו של בן אביגדור היה שלמה צבי, אביו של נחום גולדמן, לימים יו"ר הסוכנות היהודית. משפחות גורדון וגולדמן שמרו על קשרים הדוקים לאורך השנים. היה אב למשה גורדון (1892–1974; מנהלו של מוסד ביאליק), ד"ר יהואש גורדון (1894–1974; הרופא המוסמך הראשי והיועץ הרפואי של משרד הביטחון), ימימה ארנון (1900–1992; בתה, איה, היא אשתו של המוזיקולוג דון הרן) ובן-עמי גורדון (1979-1904; ממנהיגי השומר הצעיר, ממייסדי קיבוץ ד' ומשמר העמק).
הנצחה
במספר ערים בארץ, בהן תל אביב, חיפה ופתח תקווה, נקראו רחובות על שמו (על מנת לא להתבלבל עם אישים אחרים ששם משפחתם גורדון, נקראים רחובות אלו 'של"ג').
עונת 1998/1999 בליגת המשנה ההולנדית
עונת 1998/1999 בליגת המשנה ההולנדית הייתה העונה ה-43 של ליגת המשנה ההולנדית, שהיא הליגה ההולנדית השנייה. בסיום עונה זו, דן בוס העפילה לליגה הראשונה.
מבנה
על ניצחון הוענקו 3 נקודות ועל תיקו נקודה בודדת. הליגה כללה 18 קבוצות, 16 ששיחקו בעונה הקודמת בליגה, אליהן הצטרפו, היורדות מליגת העל, פ.צ חרונינגן ווולנדם ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 17 משחקים כל אחד - 34 מחזורים בסה"כ. בסיומם הקבוצה במקום ה-1 העפילה לליגה הראשונה. 4 הקבוצות המדורגות ושתי הקבוצות במקומות 2 ו-3 שובצו לשני בתי פלייאוף יחד עם הקבוצות שסיימו במקומות 16 ו-17 בליגת העל, בבית הפלייאוף שובצו 3 קבוצות מליגת המשנה וקבוצה אחת מליגת העל, אשר שיחקו צמד משחקים כנגד 3 היריבות בבית, 6 בסך הכל ובסיומן הראשונה בכל בית זכתה בכרטיס לעונה הבאה בליגה הראשונה.
פלייאוף העלייה
8 קבוצות הרכיבו את שלב הפלייאוף, 2 הקבוצות שסיימו במקומות 2 ו-3 ו-4 הקבוצות המדורגות אליהן הצטרפו 2 קבוצות מליגת העל ממקומות 16 ו-17 שתי המנצחות בשלב הפלייאוף, אחת מכל בית זכתה בכרטיס לעונה הבאה בליגת העל
האגודה הלינאית של לונדון
האגודה הלינאית של לונדון (באנגלית: The Linnean Society of London) היא האגודה הבולטת בעולם לחקר מיון עולם הטבע. האגודה מוציאה לאור כתב עת זואולוגי וכמו כן גם כתב עת ביולוגי ובוטני. האגודה מפרסמת גם את "הלינאי" - The Linnean, סקירה היסטורית של האגודה הלינאית ושל טקסונומיה בכלל.
האגודה הלינאית נוסדה בשנת 1788, ונקראה על שמו של חוקר הטבע השוודי קארולוס ליניאוס (Carolus Linnaeus). האוסף הבוטני כמו גם הזואולוגי של לינאוס נרכשו בשנת 1783 על ידי סר ג'יימס אדוארד סמית', הנשיא הראשון של האגודה, ונמצאים כעת ברשות האגודה בלונדון, ביחד עם אוסף הצמחים הפרטי של סמית'.
במושב של האגודה שהתכנס במיוחד ב-1 ביולי 1858 הוצגו במשותף מאמריהם של אלפרד ראסל וולאס ושל צ'ארלס דרווין על תיאורית האבולוציה על ידי ברירה טבעית. המושב נחשב למאורע שבו נוסדה תורת האבולוציה. החדר שבו נקראו המאמרים בפומבי, חדר ריינולדס, שוכן בבית החברה המלכותית הבריטית. בשנת 2001 הוצב בו לוח זיכרון המציין את האירוע.
מדליות ופרסים
האגודה הלינאית של לונדון שואפת לקדם את לימוד כל ההיבטים של מדעי הביולוגיה, תוך דגש מיוחד על אבולוציה, טקסונומיה, מגוון ביולוגי וקיימות. באמצעות הענקת מדליות, פרסים ומענקים, האגודה מכירה ומעודדת מצוינות בכל התחומים הללו. המדליות והפרסים הבאים מוענקים על ידי האגודה הלינאית:
ליגת האלופות לנשים
ליגת האלופות לנשים (באנגלית: UEFA Women's Champions League) היא מפעל כדורגל נשים אירופי שנתי, שבו מתחרים המועדונים המצליחים ביותר במדינות המשויכות להתאחדות הכדורגל האירופית (אופ"א). הטורניר, שנקרא בעבר גביע אופ"א לנשים, הוא התואר היוקרתי ביותר למועדונים בכדורגל הנשים האירופי.
פורמט הטורניר
החל מעונת 2021/2022 מבנה הטורניר שונה ועודכן להיות דומה יותר לטורניר הגברים המקביל. הטורניר כולל שלב מוקדמות שלאחריו שלב בתים שמהם עולות 8 קבוצות לשלבי נוקאוט.
החל מעונה זו, 6 התאחדויות הכדורגל של המדינות המדורגות ראשונות באירופה יכניסו למפעל 3 קבוצות, המדינות המדורגות 7-16 יכניסו שתי קבוצות ושאר המדינות קבוצה אחת בלבד.
לפני שלב הבתים מתקיימים שני סיבובי מוקדמות בשני מסלולים נפרדים - "מסלול האלופות" ו"מסלול הליגה". במסלול האלופות משתתפות רק האלופות ממדינות שונות ובמסלול הליגה משתתפות הקבוצות שלא סיימו כאלופות אך סיימו במקומות הבאים בליגה וזכאיות להשתתף במפעל לפי דירוג במדינה שלהן. סיבוב המוקדמות הראשון מתקיים בפורמט של "מיני טורנירים" כך שכל 4 קבוצות משתתפות ב"מיני טורניר" שבו השלב הראשון הוא חצי הגמר והמנצחות בו עולות לשלב הגמר. המנצחת בגמר עולה לשלב המוקדמות השני שבו מתקיים שלב נוקאאוט בשיטת בית וחוץ והמנצחות עולות לשלב הבתים.
בשלב הבתים משתתפות 16 קבוצות כך שממסלול האלופות עולות 7 קבוצות וממסלול הליגה 5 קבוצות. הן מצטרפות ל-3 האלופות שהמדינות שלהן מדורגות 1-3 ולאלופה המכהנת. בכך מובטח כי בשלב הבתים ישתתפו קבוצות מלפחות 10 מדינות שונות. הקבוצות מחולקות ל-4 בתים כשבכל בית מתקיימים משחקי בית וחוץ בין כל הקבוצות. שתי הראשונות בכל בית עולות לשלב רבע הגמר.
שלבי רבע וחצי הגמר נערכים בשיטת בית וחוץ ובסוף מתקיים משחק גמר אחד.
מלכות השערים
תואר מלכת השערים מוענק לשחקנית שכבשה הכי הרבה שערים בכל שלבי המפעל, כולל המוקדמות. החלוצה האיסלנדית מרגרט לארה וידרסדוטיר מחזיקה בשיא של שלוש זכיות בתואר.
ישראליות בליגת האלופות
אלופת ישראל לקחה חלק במפעל כבר בעונה הראשונה, אז השתתפה בו קבוצת הפועל תל אביב. הקבוצה הראשונה שהצליחה לעבור את שלב המוקדמות הייתה אס"א תל אביב בעונת 2011/12 כשהעפילה בפעם היחידה בתולדות כדורגל הנשים הישראלי משלב הבתים במוקדמות ל-32 הגדולות אך לא הצליחה לנצח ולהתקדם מעבר לשלב זה.
ענר, אשכול וממרא
עָנֵר אֶשְׁכּוֹל וּמַמְרֵא הם שלושה אחים המוזכרים בספר בראשית כ"בעלי ברית אברם" וכשותפים לניצחונו במלחמתו נגד ארבעת המלכים.
על פי המדרש אחת הסיבות לכינויה של חברון בשם קריית ארבע הוא משום "שדרו בה ד' צדיקים, ענר אשכול ממרא ואברהם, ונימולו בה ד' צדיקים אברהם ענר אשכול וממרא". המדרש מספר עוד כי גם בנותיהם של ענר, אשכול וממרא היו צדקניות ולמרות זאת העדיף אברהם שלא להשיא את בנו יצחק להן בשל היותם של ענר, אשכול וממרא אמוריים המיוחסים לזרעו של כנען שקולל על ידי נח.
אלוני ממרא
על פי המקרא מקום מגוריו של אברם לאחר שחזר ממצרים ונפרד מבן אחיו לוט, היה בנחלתו של ממרא, "אלוני ממרא", המזוהה כיום לפי חלק מהחוקרים באתר המכונה חירבת רמת ח'ליל. הרמב"ן מסביר כי קריית ארבע-חברון כונתה גם בשם ממרא וממרא האיש נקרא על שמה. באלוני ממרא אירעה ההתגלות של ה' אל אברם לאחר שמל את עצמו. על פי המדרש לפני שאברם מל את עצמו הוא נועץ בשלושת רעיו ורק ממרא ייעץ לו לקיים את דבר ה'. בזכות עצתו זכה ממרא שההתגלות תהיה בנחלתו.
במדרשים נוספים מתוארת דמותו של ממרא שלא רק השיא עצה לאברם אלא גם נתן דוגמה אישית ומל את עצמו תחילה. הרב ברוך שלום הלוי אשלג הסביר כי שלושת האישים מסמלים שלושה כוחות בנפש האדם המכוונים אותו במהלך חייו.
מוריץ פון ויקטורין
גנרל מוריץ פון ויקטורין (בגרמנית: Mauritz von Wiktorin; 13 באוגוסט 1883 – 16 באוגוסט 1956) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
פון ויקטורין נולד ב-13 באוגוסט 1883 בהניבורג, שהשתייכה לאימפריה האוסטרו-הונגרית. בשנת 1904 התגייס פון ויקטורין לצבא האוסטרו-הונגרי, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-12, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה שנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר סיפוח הצבא האוסטרי לוורמאכט, הועלה פון ויקטורין ב-1 באפריל 1938 לדרגת גנרל לוטננט, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-20.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היה פון ויקטורין מפקד הדיוויזיה הממונעת ה-20, ופיקד עליה במהלך הפלישה לפולין כחלק מהקורפוס הממונע ה-19 במסגרת הארמייה הרביעית. במהלך המערכה על צרפת לחם פון ויקטורין עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-16 במסגרת הארמייה השישית, ובשלב השני כחלק מהקורפוס הממונע ה-41 במסגרת הארמייה ה-12, וב-15 באוגוסט 1940 קיבל פון ויקטורין על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 בנובמבר 1940 הועלה פון ויקטורין לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-10 בנובמבר מונה למפקד הקורפוס ה-28.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה התגורר פון ויקטורין בעיר נירנברג, עד למותו ב-16 באוגוסט 1956, והוא בן 73 שנים.
דונמה
דוֹנְמֶה (או דֶנְמֶה. בטורקית dönme. בתרגום לעברית: "מהופך" או "מומר") היא כת שבתאית בעלת מאפיינים מוסלמיים ויהודיים שחבריה מתגוררים ומנהלים את אורח חייהם הדואליסטי בעיקר באיסטנבול ובאנקרה שבטורקיה. ראשוני הכת היו יהודים שהתאסלמו לאחר שנכפה על מייסד הכת והמשיח מטעמם, שבתי צבי, להמיר את דתו לאסלאם. מאז המאה ה-20 רבים מהם התבוללו ונישאו עם בני עמים אחרים וכך נטמעו בחברה הטורקית.
"דונמה" הוא כינויים בפי הטורקים, אך הם עצמם מתנגדים לכינוי זה וקוראים לעצמם "מאמינים" (בטורקית: "Mamina". ובלאדינו: "לוס מאמינימס") או "חברים" ("Haberim"). היהודים כינו אותם "מינים" (מהמושג מינות) או "יהודים ישנים" (ישנים במובן "לשעבר") ובאדריאנופול נודעו בכינוי "דגים קטנים" ("Sazanicos").
דמוגרפיה
מקורם של בני הדונמה הוא בכמה מאות משפחות מחסידי שבתי צבי מהעיר סלוניקי שביוון שהתאסלמו בשנת 1683 בעקבות התאסלמות משיחם. יריביהם טענו שהתאסלמותם נועדה למנוע את האשמתם בעבירות מוסר. במשך 250 שנה ישבו בני הקהילה בסלוניקי בשתי שכונות ייחודיות ותפסו עמדות חשובות בבנקאות ובמסחר.
הדונמה אסרה על בניה את הנישואים הן עם המוסלמים והן עם היהודים. כשקמו בתוכה פלגים אידאולוגיים שונים נמנעו חבריהם אף מנישואין עם בני הדונמה שאינם נמנים עם הפלג שלהם עצמם. כתוצאה מכך, רבו בדונמה נישואי קרובים. אך עובדה זו לא השפיעה על הריבוי הטבעי הגבוה שלהם. באמצע המאה ה-18 כבר מנתה הכת כ-600 משפחות (שלושת אלפים נפש) ולאחר שנאלצה לעזוב את סלוניקי, מנתה הכת 13-15 אלף נפש. מספרם כיום אינו ידוע במדויק, והוא מוערך ב-15-20 אלף נפש.
אידאולוגיה
לאחר עזיבת סלוניקי, כשהחלו חלק מסודות הכת לדלוף, נודע כי הם חוגגים את "חג הכבש" בכ"ב באדר. עיקרו של חג זה הוא סעודת ערב חגיגית של שתי משפחות, שבסיומה כיבוי אורות וקיום חילופי זוגות . הנולדים מיחסי מין אלה נחשבים בדונמה למקודשים. כמו כן ידוע על נוסחים שונים של תפילות בדונמה, בהן משתקפים ניגודים גדולים בין שתי תפיסות באשר למעמדו של שבתאי צבי, שחלק מהדונמה מתפללים אליו כאל אלוהות וחלק רואים בו משיח בשר ודם בלבד.
בעבר היו פילוגים בדונמה, בעיקר על רקע מחלוקות בשאלה מי הם יורשיו ונושאי משיחיותו של שבתי צבי ועל רקע זה התפצלו לשלוש כיתות.
יעקוביים. נקראו על שם מייסדה, יעקב קרידו (בטורקית שמו עבדאללה יעקוב), אחיה של יוכבד אשתו החמישית במספר של שבתאי צבי ומי שלדעתם היה יורשו הרוחני. לפי מסורתם, מת קרידו בדרכו למכה כדי לקיים בה את מצוות החג'. זהו הפלג הוותיק ביותר בכת. חבריו נהגו לגדל זקנים אך לגלח לחלוטין את שיער ראשם. הם נחשבים כקרובים מאוד לטורקים וחלקם משמשים כיום כפקידי ממשלה. עיסוקם המסורתי היה מכירת טבק וחברי פלג זה נחשבו לאמידים במיוחד.
קאראקאשלאר (בעלי הגבות השחורות) או ה"חוניוזוס". חבריה מאמינים בעותמאן באבא, גילגולו של שבתי צבי, ובברוך קוניו (הקרוי גם ברוכיה רוסו), נביא האמת של המשיח. הפילוג התרחש ב-1690, בעקבות הופעתו של הנביא ברוכיה. גם בני פלג זה מגדלים זקן, אך הם אינם מגלחים את שיער ראשם. בתפילותיהם הם מזכירים בנשימה אחת את שבתאי צבי ואת ברוכיה, שזכרו נתערבב במשך השנים עם זכר עותמאן באבא. רוב בני ה"קאראקשאלאר" נחשבים אמידים, ובהם עורכי דין, בנקאים, סוחרים ובעלי מקצועות חופשיים נוספים. אחד ממנהיגי הכת, דרויש אפנדי, פעל בתקופתו של יעקב פרנק והוא שאחראי להנהגת שיתוף הנשים לכל בני הפלג, מנהג שאותו נימק בטקסטים מעורפלים מספר הזוהר ומספרות אחרת מתחום הקבלה. באמצע המאה ה-19 עמד בראש הפלג הזה אמברג'י, אדם פיסח ועיוור, שניהל את עדתו ביד קשה וכונה "טימור לנג" (על שם המנהיג המונגולי ההיסטורי).
קאקפאנג'ילאר (בעלי המאזניים). נולדה מתוך פירוד ב"קארקאקאשלאר" אחרי מותו של עותמאן באבא בשנות ה-20 של המאה ה-18. כת זו רואה את עצמה כשיבה לשבתאות הצרופה, והיא דוחה את משיחיותם של קרידו ושל עותמאן באבא כאחד. חברי פלג זה של הדונמה הם מגולחי זקן ואינם מגלחים את שיער ראשם. כיום הם מהווים חוג של משכילים, ועמם נמנים מורים, רופאים, וטרינרים, מהנדסים ובעלי מקצועות חופשיים.
טרסות האורז של הקורדילרה הפיליפינית
טרסות האורז של הקורדילרה הפיליפינית הן מערכות של טרסות לגידול אורז המשתרעות בהרי הפיליפינים. הטרסות מהוות מערכת סביבתית מורכבת המשלבת מאפיינים פיזיים, אדריכליים, חברתיים, תרבותיים, כלכליים ודתיים. ארבע ממערכות הטרסות שהשתמרו בצורה הטובה ביותר, השוכנות במחוז קורדיליירה בצפון-מזרחו של האי לוזון, הוכרזו על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב-1995. הטרסות הוכרזו כאתר בסיכון בשנת 2001.
טרסות האורז נחשבות למונומנט היחיד בפיליפינים שבו לא ניכרות ראיות להשפעה קולוניאלית. שבטי ההרים הם בין העמים היחידים בפיליפינים אשר הצליחו להתנגד לשלטון הזר, ולשמר את תרבותם. הטרסות הן מבני האבן היחידים ששרדו מהתקופה שקדמה לכיבוש הזר של הפיליפינים, שכן התרבות המקומית עשתה שימוש בעץ לבניית מבני מגורים ומקדשים. מקובל שהקמת הטרסות החלה לפני כ-2000 שנה, אך קיימת מחלוקת באשר לייעודן המקורי. ברי שלמקימיהן היה ידע והבנה מתקדמת בהנדסת בניין ובהידראוליקה. הידע הדרוש לתחזוקת הטרסות לא הועלה על הכתב, והוא עובר בעל פה מדור לדור. כאשר הטרסות החלו לשמש לחקלאות, גידלו בהן טארו (Colocasia esculenta), ומאוחר יותר גם אורז.
הטרסות שוכנות בגבהים הנעים בין 700 ל-1,500 מטר מעל פני הים, והן משתרעות על פני שטח של כ-10,360 קמ"ר. כל ארבע מערכות הטרסות המוכרזות השתמרו בשלמותן, וסביבן אזור חיץ של חורשות המכונות "מויונג" (Muyong), כפרים וחורשות קדושות. אף שטרסות נפוצות בכל רחבי דרום-מזרח אסיה, ייחודן של הטרסות בפיליפינים הוא בגובהן הטופוגרפי הרב ובתלילות המדרונות שעליהן הוקמו. מדרונות אלה המגיעים לשיפוע של עד 70 מעלות, אינם מאפשרים שימוש בבעלי חיים או במיכון מכל סוג שהוא. האורז שנשתל בטרסות הוא מזן עמיד בפני תנאי כפור.
הטרסות נבנו על ידי הקמת קיר אבנים ראשוני ומולאו בעפר. בתוך שכבת העפר נבנתה מערכת ניקוז תת-קרקעית, וכאשר השכבה הגיעה לגובה של כמטר מתחת לגובה הרצוי, הונחה עליה שכבה של אדמה מהודקת. קירות האבן הם בגובה ממוצע של כשני מטרים, אך קיימים קירות המגיעים עד לגובה של שישה מטרים. הטרסות עוטפות את מורדות המדרונות לאורך קווי הגובה הטופוגרפיים, והחורשות שוכנות מעליהן ומתוחזקות בהתאם למסורת השבטית. תחזוקה שוטפת זו של החורש העילי מבטיחה אספקת מים סדירה השומרת על הצפת הטרסות. הטרסות נבנו באופן שיאפשר את חלוקת המים באופן שוויוני לאורך כל המדרון, ומבלי שטרסה מסוימת תעצור את זרימתם ותמנע מים מאלה שמתחתיה. במעלה המדרונות הוקמו מערכות מורכבות של סכרים, תעלות וצינורות חיזרן, המתוחזקים בצורה שיתופית והמנקזים את המים אל הנחלים שבין המדרונות.
הכפרים שוכנים בסמוך לטרסות וכל אחד מהם מתחלק לקבוצות של מספר בתים שבכל אחת מהן מתגוררת משפחה מורחבת אחת. הבתים בנויים מעץ והם ניצבים על ארבעה עמודים. הגישה אליהם היא באמצעות סולם המורם בשעות הלילה. בכל הבתים, העשויים מעץ, יש חדר בודד, והם נושאים גג בצורת פירמידה. במרחק מה מקבוצת הבתים שוכן האזור המקודש, שבו ניצבת בדרך כלל חורשה, ובה מתגוררים ה"מומבאקי" (Mumbaki) המופקדים על עבודת הפולחן.
אולגה נויווירת
ביוגרפיה
נויווירת, ילידת גראץ, החלה למוד נגינה בחצוצרה בגל שבע. בהמשך למדה הלחנה באקדמיה למוזיקה ואומנויות הביצוע של וינה, אצל אריך אורבנר, במקביל ללימודים במכון האלקטרואקוסטי.את התיזה שלה כתבה על המוזיקה לסרט של אלן רנה "עד כלות הנשימה" L'amour a mort. משנת 86–1985 למדה מוזיקה ואמנות בקונסרבטוריון למוזיקה בסן פרנסיסקו אצל אלינור ארמה. משנת הלימודים 94–1993 למדה אצל טריסטן מארי ועבודתה עם "אירקאם" הניבה יצירות כמו "...!risonanze?..." לויולה ד'אמורה. בשלב מוקדם יותר בקריירה שלה הזדמן לנויווירת לפגוש את המלחין האיטלקי לואיג'י נונו, שהיה שותף להשקפותיה הפוליטיות הרדיקליות - לדבריה, לפגישה זו הייתה השפעה משמעותית על חייה.
יצירות קאמריות רבות של נויווירת יצאו בחברת ההקלטות קאירוס. נויווירת ואלפרידה ילינק חברו יחדיו ליצירת אופרה על פי סרטו של דייוויד לינץ' "כביש אבוד", Lost Highway שמשולבים בה חומרי שמע וחזות, לצד אלקטרוניקה אחרת. הצגת הבכורה העולמית הייתה בגראץ ב-2003, בנגינת ה"קלאנגפורום וינה" וביצוע אלקטרוניקה של IEM. הצגת הבכורה של האופרה בארצות הברית הייתה בקולג' אוברלין. הופעות נוספות היו בתיאטרון מילר של אוניברסיטת קולומביה בניו יורק, בהפקת קונסרבטוריון אוברלין וההרכב למוזיקה בת זמננו של אוברלין. ההקלטה של חברת קאירוס קיבלה את פרס "דיאפזון הזהב".
בשנת 2021 הוענק לה פרס וולף למוזיקה.
טעמי המקרא
טַעֲמֵי הַמִּקְרָא הם סימנים מיוחדים המצורפים לטקסט המקראי (מעל כל מילה, מתחתיה או אחריה), ומנחים את הקורא בנגינת המילים, בצורת הגייתן ובחלוקת המשפט. מבחינה מסוימת טעמי המקרא הם סימני הפיסוק הקדומים של העברית.
קביעתם של הטעמים וזמנה
מכל מקום, בזמנים ובמקומות מסוימים המסורת היהודית העבירה בעל־פה את סימני ההפסקות, ודבר זה הוביל לעיתים לשינויי גרסאות, כמו השיטה המובאת בגמרא המחלקת את הפסוק  לשלושה חלקים. במקום אחר הגמרא מביאה חמישה פסוקים שיש ספק לגבי הפיסוק וממילא ההטעמה שלהם. שמם נקרא מקראות שאין להם הכרע.
את הסימנים הכתובים לתיעוד הטעמים בצורתם הקיימים בידינו כיום, חתמו סמוך למאה השמינית לספירה בעלי המסורה, שעמלו על תיעוד מסורות קריאת וכתיבת המקרא שהגיעו אליהם. רבי פינחס ראש הישיבה ורבי אשר הזקן הגדול, עוד בסוף המאה השמינית ותחילת המאה התשיעית, נזכרו בכתבי המסורה כמי שעסקו בסימני הקריאה. גאונים ובעלי מסורה בני המאה התשיעית כבר ייחסו את הטעמים לחכמים או נביאים אנונימיים בני דורות קדומים.
במסורות השונות אנו מוצאים שלוש מערכות שונות של טעמי המקרא. מערכת של המסורה הארצישראלית, מערכת של המסורה הבבלית ומערכת של המסורה הטברנית. ישנן עדויות על כך שמסורת הטעמים הבבלית נפוצה במאה העשירית בין כל הקהילות היהודיות במזרח. מאוחר יותר נעשתה ההטעמה הטברנית למקובלת, ובה מוטעמים כל ספרי המקרא בימינו. ההטעמה הבבלית נשארה בשימוש רק אצל יהודי תימן עד הדור האחרון.
בהטעמה הארצישראלית טעמי המקרא מסומנים על ידי נקודה בודדת במיקומים שונים ועל ידי סימנים פשוטים אחרים. עם זאת, היא נמצאת לפנינו לא מגובשת. אין אחידות בשימוש הסימנים ואפשר שבפסוק אחד ישמש אותו הסימן לטעמים שונים. עם התפתחות ההטעמה, ובהשפעת שיטות הטעמה אחרות, נוספו סימנים לציון טעמים שונים ומידות הפסקה שונות.
במערכת הטעמים הבבלית צורת הטעמים היא בדרך כלל צורת אות עברית, המונחת מעל למילה, ויש בה רק טעמים מפסיקים. על פי רונית שושני, המערכת הבבלית נמצאת לפנינו בכמה שלבי התפתחות. בצורתה המוקדמת היא ייצגה ברובה חלוקת חצייה פשוטה, שבה חלוקה נוספת של כל אחד משני החלקים, שמימינו ומשמאלו של הטעם, מתבצעת על ידי טעם מחלק הנמוך בדרגתו מהטעם המחלק הקודם. היא נטתה לחלק פסוקים בצורת חלק קצר שלאחריו חלק ארוך, ובעיקרה שימשה לפיסוק ודיקלום. עם התפתחותה נוספו לה יותר יותר טעמים המחלקים רק את החלק שמימין לטעמים אחרים, והיא הלכה ונעשתה מייצגת נגינה.
מערכת הטעמים הטברנית, המשמשת כיום, עומדת לפנינו כמקשה אחת, אך היא מקבילה בחלקה למערכת הטעמים הבבלית, והתפתחה ממנה. צורות הטעמים וכלליהם נקבעו מחדש, ונוספו טעמים מחברים וסימנים נוספים, עד שלכל מילה מוצמד טעם. טעמי אמ"ת קרובים יותר להטעמה הבבלית, ואילו טעמי כ"א ספרים מרוחקים עוד ממנה.
כחלק מעבודת תיעוד נוסח המקרא ניסחו בעלי המסורה כללים שונים לטעמים, שחלקם מתועדים בהערות מסורה גדולה וקטנה, וחלקם בקונטרסים של בעלי המסורה.
כל כ"ד ספרי המקרא הוטעמו הטעמה אחת. עשרת הדיברות, זכו בכל אחת משתי הופעותיהם במקרא לשתי הטעמות, הקרויות 'טעם תחתון' ו'טעם עליון'. ב'טעם התחתון' עשרת הדיברות הוטעמו כשחלוקת הפסוקים רגילה, ואילו ב'טעם העליון' הן הוטעמו באופן כזה שכל דיבר הוא פסוק אחד. קריאה ב'טעם העליון' נחשבת חגיגית - יש המייחדים אותה לקריאת התורה של חג השבועות, ויש הקוראים בה בכל קריאה בציבור; קריאה יחידנית נעשית ב'טעם התחתון'.
מלבד ספרי המקרא, זכו להטעמה בכתבי יד עתיקים גם ספר בן סירא (בטעמי אמ"ת), משניות, מדרשים, מגילת בני חשמונאי, פיוטים קדומים ועוד. תרגום אונקלוס בכתבי יד ובדפוסים ראשונים הוטעם במקביל למקור. רב סעדיה גאון הטעים חלק מספריו, ביניהם ספר הגלוי, על פי דבריו כדי להקל על הקריאה והזכירה. חלק מהספרים המוטעמים, שביקשו להתדמות לספרי המקרא, הוטעמו בטעמים הזהים לטעמי המקרא. התורה שבעל פה, לעומת זאת, הוטעמה בטעמים מיוחדים לה, פחות מפותחים מטעמי המקרא.
נגינת הטעמים בימינו
נגינתם של הטעמים מופיעה בסגנון המשתנה מעדה לעדה. ניתן למצוא בין השאר את הנוסח האשכנזי המזרחי, האשכנזי המערבי, האשכנזים שבאיטליה, הספרדי-מערבי, הספרדי-מזרחי, האיטלקי, התימני, וכן מספר נוסחים נוספים. לכל עדה יכול להיות אוסף של מנגינות שונות, המיועדות לספרים שונים, או למועדים ואירועים שונים; מבחינים בעיקר בין נגינת קריאת התורה לנגינת קריאת ההפטרה.
המסורת הספרדית-מערבית משמשת אצל יוצאי צפון אפריקה ומערב אירופה. המסורת של הספרדים במערב אירופה הובאה לשם על ידי יהודים צפון אפריקאיים והתפתחה לכיוונים מערביים יותר (הדמיון בין המסורות ניכר בעיקר בטעמי ההפטרה ופחות בטעמים של התורה). הנוסח הנפוץ ביותר במסורת הספרדית-מערבית הוא הנוסח המרוקאי.
המסורת הספרדית-מזרחית משמשת בקהילות המזרח התיכון: ארץ ישראל (הנוסח הארץ ישראלי מכונה "ספרדי ירושלמי"), סוריה, מצרים ועיראק, ובקהילות טורקיה והבלקן. קיימים הבדלים מינוריים בין מסורות טורקיה והבלקן מחד למסורות המזרח התיכון מאידך בטעמים של התורה, ואילו בטעמים של שאר הספרים ההבדלים בין הקהילות גדולים יותר. במסורת הספרדית-מזרחית הנוסח הנפוץ ביותר הוא הנוסח הספרדי-ירושלמי. במסורת הספרדית-ירושלמית הקריאה בתורה נעשית במקאם שיגא. הקשר בין המסורת הספרדית-מזרחית לספרדית-מערבית הוא רופף למדי מבחינה מוזיקלית, למעט שמות הטעמים.
דרך זמרתם של הטעמים, השונה מעדה לעדה ומקהילה לקהילה, הושפעה בעליל מהסביבה דרכה עברו. כך למשל יש למצוא בנגינה האשכנזית הדים ברורים למודוסים המערביים, ובנגינתם בארצות האסלאם ניתן למצוא צלילים רבים חסרי גובה מוגדר, בייחוד בטעם הסילוק (סוף-פסוק), שנגינתו בנוסחים אלו דומה יותר לאנחה.
בדרך כלל נגינת הטעמים מוגדרת כך שלכל טעם יש מנגינה משלו, המנגנת את המילה שאליה הוא הוצמד. עם זאת, יש מסורות ובהן מנגינה אחת לכמה טעמים, או טעם שמשנה את מנגינתו על פי הטעמים הסמוכים לו. יכולים להיות גם שינויים קלים בין אופן הביצוע של קוראים שונים מאותה מסורת, וכן מסורות שמאפשרות חופש סלסול וגיוון לקוראים.
הקריאה בטעמים לפי מסורת יהודי תימן שונה מן הקריאה שהתפתחה ברוב העדות האחרות. הקריאה היא פשוטה יותר מבחינה מוזיקלית ואין בה מוטיבים מוזיקליים שונים לכל טעם או לכל צירוף טעמים. במקום זאת, מתאפיינת הקריאה במספר מצומצם של מוטיבים המציינים שלוש דרגות הפסק: "מוליך" (עבור הטעמים שאינם מפסיקים), "מפסיק", ו"מעמיד". בנוסף, להפסקה הלפני-אחרונה בכל פסוק, יש מוטיב מוזיקלי ייחודי (אורי שרביט טבע לו את השם "מבשר", ובפי התימנים שמו "כסרא"), שאינו תלוי בטעם מסוים אלא במיקומו לפני סוף הפסוק. הרב יוסף קאפח מנה בסה"כ שמונה טעמים שונים במסורת התימנית. בבסיס אופן הקריאה הזה נמצאת מערכת הטעמים הבבלית, שבה היה מספר קטן יותר באופן משמעותי של טעמים מאשר במערכת הטברנית.
נגינת הטעמים המקורית
בשנת 1929 פרסם אברהם צבי אידלסון את ספרו Jewish music in its historical development, ובו לראשונה ערך טבלאות המשוות בין נגינת הטעמים בהרבה מעדות ישראל. הוא הדגיש את ייחודיותו של מנהג קריאת התורה בטעמים, וטען שאפשר למצוא קשר בין נגינות הטעמים בעדות השונות, מה שמעיד על מנגינות קדומות, אותן אפשר לייחס לזמנים שלפני הגלות. חוקרים אחרים מצאו קשר בין מסורות שונות לסולם הפנטטוני, מה שיכול להעיד על עתיקות הנוסח.
ב-1976 פורסם ספרה של סוזן הייק ונטורה "La musique de la Bible révélée" (מוזיקת המקרא נחשפת). בספרה ניסתה ונטורה לשחזר את נגינת הטעמים המקורית, תוך התעלמות מוחלטת מכל מה שהיה ידוע עליהם לפני כן. לשיטתה, שמונת הטעמים שנכתבים מתחת לאותיות מציינים כל אחד תו מהסולם הדיאטוני, והטעמים שנכתבים מעל לאותיות מייצגים סלסול סביב אותו תו. דבריה נדחו בחריפות על ידי החוקרים.
ד"ר דניאל מאיר וייל בספרו ניגון טעמי המקרא על-פי המסורה מציע פענוח של המנגינה המקורית האבודה, מתוך ניתוח תאורטי וחיפוש מודל שיסביר את כללי טעמי המקרא המפורטים הידועים. לשיטתו, הפסוקים נקראו במקור בווריאציות על "השרשרת", שהיא אוסף צלילים בסולם פנטטוני, בקו זיגזגי יורד. כאישור לדבריו הוא מוצא קשר בין המסורות השונות של ביצוע הטעמים לבין במנגינה המשוחזרת. מורכבות הנוסח וההתרחקות ממנו מחייבות לדבריו לאתר את זמן ומקום ביצועו אצל הלוויים בבית המקדש, כחלק מתפקידם להורות תורה לעם ישראל,.
סימני ידיים המתלווים לקריאה בטעמי המקרא
לעיתים מלווה הקריאה בטעמים בתנועות ידיים. כבר בגמרא מצאנו עדות לכך: תנועות הידיים, אחת לכל טעם, תועדו בכמה ספרים, והן נוהגות עד היום בחלק מהעדות. יש והקורא עצמו מניע את ידיו, כתוצר לוואי של הקריאה, ויש שאדם העומד משמאל הקורא בתורה, ומסמן לו בידו הימנית מה הם הטעמים.
חלוקה תחבירית של המשפט
הטעמים מחלקים כל פסוק לשני חלקים, וכל חלק כזה לשני חלקים וכן הלאה, עד ליחידות קטנות של שתיים-שלוש מילים. כשמאוחים כמה משפטים, הטעמים יפרידו ביניהם קודם, על פי מידת הקשר ביניהם. משפט שאינו מאוחה, תופרד יחידתו של משלים הנשוא הרחוקה ביותר מהנשוא.
הטעמים מחולקים בהיררכיה של תפקידים, לפי מידת ההפסקה שלהם: קיסרים, מלכים, מִשְׁנִים, שָׁלִישִׁים, ומשרתים. הטעמים הממלאים את ארבעת התפקידים הראשונים נקראים גם 'טעמים מפסיקים', והמשרתים נקראים 'טעמים מחברים'. מלבדם ישנם גם מספר טעמים שאינם מנוגנים, המדריכים את הקריאה והפיסוק.
החלוקה התחבירית של הפסוק מתבצעת על ידי הטעמים המפסיקים כך: בשליטתו של כל טעם נמצאות המילים שלימינו. כל טעם ממנה טעם נחות ממנו בדרגה אחת, שיחלק לשני חלקים את אותן המילים שלימינו. להדגמה, נתבונן בחצי הפסוק הזה: .
בסוף הפסוק נמצא הטעם סוף פסוק, שהוא קיסר. שליטתו היא על כל הפסוק. הוא ממנה את הטעם זקף קטן, מלך, לעמוד על המילה 'גלעד' הראשונה, ובכך לחלק את תחומי ממלכתו לשנים, ולהפריד בין שני המשפטים המאוחים בחצי הפסוק הזה.
נוצר לנו חלק ראשון:, וחלק שני:.
בחלק הראשון, הזקף קטן, שהוא מלך, ממנה את פשטא שהוא משנֶה לעמוד על המילה 'ויעבר' ולחלק את המשפט לשני חלקים, שכל אחד מהם הוא יחידה קטנה.
בחלק השני, הטעם סוף פסוק חוזר וממנה זקף קטן נוסף, שיעמוד על המילה 'גלעד' ויחלק את המשפט לשניים. בחלק השני של החלק השני:, הטעם סוף פסוק חוזר וממנה עוד מלך, הפעם זה טפחא, שיעמוד על המילה 'עבר' ויחלק את מה שנשאר לשני חלקים, שכל אחד מהם הוא יחידה קטנה.
נמצא אם כן שכשעומדים שלושה מלכים זה לצד זה כח הפסקתם לא זהה, אלא שונה. (כלל זה נכון גם אצל המשנים, אך לא אצל השלישים.) הסיבה שחלוקת הפסוקים של טעמי המקרא סודרה באופן הזה היא מוזיקלית: להקדים את נגינתו של מלך אפשר רק על ידי נגינתו של משנה, ולהקדים את נגינתו של קיסר אפשר רק על ידי נגינתו של מלך. (חלוקתה של מערכת הטעמים הבבלית פשוטה יותר - הן את ימינו והן את שמאלו של המפסיק מחלק טעם הנחות ממנו בדרגה. זאת כנראה משום שחלוקת הטעמים הבבלית עיקר עניינה הוא פיסוקי, ולא מוזיקלי.)
על אף שתורת התחביר לפיה הוצבו הטעמים פותחה לפני מאות שנים, היא חולקת מאפיינים של תורות תחביר מודרניות, כדוגמת תורת החלוקה לרכיבים מידיים ותורת דקדוק התלויות  : ההבדל האחרון המנוי בטבלה נובע מכך, שבניגוד לשתי תורות התחביר המודרניות, תורת התחביר שבבסיס טעמי המקרא מוכוונת גם לקריאת המשפט בפועל.
שיקולים פרוזודיים
חלוקת הטקסט הדבור ליחידות שונה במקרים מסוימים מחלוקתו התחבירית. גם פיסוק טעמי המקרא, כמייצג טקסט המבוצע באופן קולי, תואם במידה מסוימת חלוקה של טקסט דבור. קיימת הקבלה גסה בין יחידות המיוצגות על ידי טעמי המקרא, ליחידות המיוצגות במודל :
שיקולים מוזיקליים
על פי השיקולים התחביריים בלבד ניתן היה להסתפק בחמישה טעמים בלבד, אחד שימלא כל תפקיד. הסיבות לגיוון הטעמים הן מוזיקליות:
לעיתים השיקולים המוזיקליים גוברים על השיקולים התחביריים, וטעם מפסיק הופך לטעם משרת. במקרים אחרים השיקול המוזיקלי ישנה את אופן חלוקת הפסוק. למשל הפסוק היה ראוי להתחלק לשניים אחרי המילה לאתון:, אך על מנת שלא להקשות על הקריאה הושם הטעם אתנחתא במילה 'בי', וחילק את הפסוק לשניים אחריה. דוגמה אחרת:. תחבירית ראוי ש'זקניך ושפטיך' יוצמדו זה לזה, אך הטעמים הוצבו לפי אופן הדיבור המצוי, המדגיש את היחס וההבדל בין הדבקים.
רשימת הטעמים
הטעמים מחולקים בהיררכיה של תפקידים, לפי תפקידם: קיסרים, מלכים, מִשְׁנִים, שָׁלִישִׁים, משרתים, וטעמים שאינם מנוגנים. לכל טעם שם, צורה ומנגינה משלו. (בכתבי היד צורתם של חלק מהטעמים שונה במעט.)
שרשראות של טעמים
כללי הטעמים, ובפרט העובדה שישנם טעמים שבאים רק בסמוך לטעמים אחרים, יוצרים שרשראות קבועות של טעמים, החוזרות שוב ושוב. אלה כמה מהן:
טעמי אמ"ת
הספרים תהילים ומשלי, ורובו של ספר איוב (בראשי תיבות נקראים ספרי אמ"ת), זכו למערכת טעמים משל עצמם, עקב סגנונם השירי. עקרונות פיסוק הטעמים, והחלוקה לקיסרים, מלכים ומשמשיהם זהים גם בה, אך הטעמים הממלאים תפקידים אלה שונים. מערכת זו נקראת "טעמי אמ"ת". מערכת טעמי שאר הספרים נקראת בניגוד אליה "טעמי כ"א ספרים". ההבדל הבולט ביותר בין שתי המערכות הוא שבעוד בטעמי כ"א ספרים הטעם אתנחתא משמש כקיסר, והוא בעל כח החלוקה הגדול ביותר במשפט - בטעמי אמ"ת ישנו טעם שכח הפסקתו גדול יותר, ושמו עולה ויורד.
נגינתם של טעמי אמ"ת אינה ידועה כלל במסורת אשכנז, אבל לבני עדות המזרח וליהודי תימן קיימות מסורות מוזיקליות בשבילם, ובהן אף מנגינות שונות לשלושת הספרים איוב, משלי, ותהלים.
רוב הפסוקים המוטעמים בטעמי אמ"ת מחולקים לשניים על ידי אתנחתא. לדוגמה: – בפסוק זה הטעם סילוק, שהוא קיסר מסמן את סוף הפסוק. הטעם אתנחתא, הנמצא תחת המילה 'ביתך', והוא מלך, מחלק את הפסוק לשניים. את חציו הימני של הפסוק מחלק הטעם דחי, הנמצא תחת המילה 'אשרי', והוא משנה, ואת חצי הפסוק השמאלי מחלק הטעם רביע מוגרש, הנמצא על המילה 'עוד'.
פסוקים ארוכים יותר מחולקים קודם על ידי הטעם עולה ויורד. כדוגמה בפסוק: – הטעם עולה ויורד, שהוא מלך, הנמצא על המילה 'אלוהי', מחלק את הפסוק לשני חלקים. צידו הימני של הפסוק מחולק על ידי הטעם צינור, המופיע אצל המילה 'רצונך', והוא משנה, ואת ימינו מחלק הטעם מהפך לגרמיה, שהוא שליש. שמאלו של הטעם עולה ויורד, מחולק כמו פסוק קצר.