cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חנון
החיים החברתיים של החנון
על פי רוב, בני האדם ה"רגילים" מוצאים את החנונים חכמים אך מוזרים מבחינה חברתית. סטריאוטיפית, בבית הספר התיכון, בני הנוער ה"מקובלים" יותר (לרבות המקובלות), שמים את החנונים ללעג ובזים להם. החנון מצידו מתקשה לתקשר עמם, בשל תחומי העניין השונים שלו. בקיצוניותה דומה ההתנהגות החנונית להפרעה הקרויה תסמונת אספרגר.
בשל נידוים מעדיפים רבים מהחנונים להתגבש בקבוצות ייחודיות, על בסיס עניין משותף, כדי להפריד עצמם מהמסגרת הכללית. קיימים גם חנונים מעטים, הנוטים להתבודד. חבורות קטנות של חנונים נפוצות בעיקר במוסדות חינוכיים שונים, החל מבתי ספר יסודיים ותיכונים, ועד למוסדות אקדמיים. בעוד שבעבר החנונים שהו בעיקר בספריות ובמעבדות, הרי שהחל משנות התשעים הפך האינטרנט ל"מקום משכנם" העיקרי, ודרכו מתקשרים רבים מהם זה עם זה ועם החברה הסובבת כולה.
חנונים בני המאה ה-21 קשורים קשר הדוק לאינטרנט ולמחשבים, בין אם לצורכי תכנות, האקינג, משחק וחברה או קריאת מאמרים מדעיים ועיון וכתיבה בוויקיפדיה. אתרי אינטרנט רבים מוקדשים לדמות החנון, ועוסקים בנושאים המעניינים חנונים. לדוגמה, אתר האינטרנט הפופולרי מגדיר עצמו כ"חדשות עבור חנונים". כסוג של התגוננות, החלו אנשים המזוהים עם הכינוי להשתמש בו ככינוי שבח, תוך דירוג מידת ה"חנוניות" של עצמם - שונים הם תופעה נפוצה ברשת. החנונים אוהבים מאוד ראשי תיבות ושימוש בסימנים מיוחדים. דוגמה טובה לכך הוא - קוד המזהה את החנון לפי תחומי העניין שלו. קודים כאלה הם חלק מהתקשורת של החנונים בינם לבין עצמם, שבאמצעותם יכולים החנונים לתקשר בקלות. העובדה שהקודים מובנים רק ליודעי ח"ן, מעצימה את תחושת העליונות של המשתמשים בהם בעיני עצמם.
אטימולוגיה ומילים נרדפות
המקור האטימולוגי לתואר חנון (על-פי "מילון הסלנג המקיף" מאת רוביק רוזנטל) הוא מהשפה הערבית מרוקאית: חנונה שמשמעותה "נזלת", מקומות אחרים מייחסים לביטוי: "זב חוטם". ייתכן גם שקליטת המילה וחלק ממשמעויותיה קשורים בדמיונה למילה "מחונן", אף שרוזנטל פוסל אפשרות זו. ישנם ביטויים נרדפים רבים למונח "חנון", אף שישנם הבדלים דקים ביניהם.
חנונים ביצירה, בבדיון ובתרבות
סדרת הטלוויזיה "המפץ הגדול" היא חידוש בתחום הצגתו של החנון. הסדרה מתארת את קורות חייהם של קבוצת חנונים, חלקם בעלי תסמונת אספרגר, וכולם בעלי השכלה אקדמית גבוהה (כגון דוקטור לפיזיקה). לראשונה, עלילת הסדרה סובבת סביב עולמם של החנונים ואילו אנשים רגילים (כדוגמת פני) הם אלו שכמעט אינם מופיעים בסדרה.
היברו יוניון קולג'
לקולג' קמפוסים בערים סינסינטי, ניו יורק, לוס אנג'לס וירושלים. בקמפוסים השונים פועלת שורה של מרכזי מחקר ומוסדות ציבוריים ומצויים בהם ארכיונים שונים ואוספים מוזיאליים. הקמפוס בירושלים הוא המוסד היחיד בישראל להכשרת רבנים רפורמיים.
המכללה חברה באיגוד ההתחדשות היהודית.
היסטוריה
הרב יצחק מאיר וייז פעל להקים בית מדרש לרבנים החל משנת 1849. בשנת 1855 הוא הצליח לפתוח בית מדרש בשם "ציון בית מדרש" עם 16 תלמידים, אולם זה נסגר לאחר שנתיים. הקולג' נוסד בשנת 1875 תחת הנהגתו של הרב יצחק מאיר וייז בעיר סינסינטי, אוהיו, ולמנהל נתמנה שלמה עפפינגער. בבית המדרש למדו עם פתיחתו 14 תלמידים, ובשנת 1878 הגיע מספר התלמידים ל-24, בשלוש כיתות.
ב-11 ביולי 1883 נערך מה שנודע בדיעבד כ"נשף הטריפה" לכבוד המחזור הראשון של הבוגרים, בו הוגשו רגלי צפרדעים ופירות ים, צעד שהניע מספר רבנים שנכחו לצאת בזעם וזירז את הצטרפותם לקונסרבטיבים המתגבשים. עד שנת 1897 הוציא המוסד 52 רבנים ושתי מורות.
קמפוס שני הוקם בניו יורק ב-1950, תוך התמזגות עם המוסד הרפורמי המתחרה "המכון היהודי לדתות" (Jewish Institute of Religion). ב-1954 הוקם הקמפוס בלוס אנג'לס וב-1963 ברחוב דוד המלך בירושלים.
הקולג' מלמד לתארים מתקדמים במגוון נושאים הקשורים ליהדות כגון, חינוך יהודי, מוזיקת קודש, שירות קהילתי יהודי, ארכאולוגיה מקראית ועוד.
התוכנית הישראלית לרבנות
התוכנית פועלת למעלה משלושים שנה ומכשירה נשים וגברים ישראלים לתפקידי רבנות בקהילות התנועה ליהדות מתקדמת ובמוסדותיה, כמו גם במגוון גופים אחרים הפעילים בחברה הישראלית בתחומי החינוך, הקהילה, הליווי הרוחני והרווחה. התוכנית אורכת חמש שנים ומשלבת: התוכנית מדגישה את התפתחותם האישית, הרוחנית והמקצועית של תלמידי התוכנית ואת תודעת אחריות לעיצובם העצמי כמורי דרך ומלווים. במהלך השנים נטבעה דמותה של התנועה הרפורמית בישראל במידה רבה בחותמם של בוגרי התוכנית.
תוכנית "שנה בישראל" (Year in Israel)
מאז 1970 נדרשים כל תלמידי הרבנות, החזנות ובית הספר לחינוך של היברו יוניון קולג' בארצות הברית לעשות את שנתם הראשונה בירושלים. במסגרת זו לומדים כל שנה בישראל עשרות תלמידות ותלמידים. החל משנת 2007 לומדים בתוכנית גם תלמידי השנה הראשונה של ליאו בק קולג' שבלונדון, אנגליה, ובית המדרש גייגר שבפוטסדאם, גרמניה. לתוכנית חמישה מוקדים: לימודי הלשון העברית (מקראית ומודרנית) וקניית מיומנות בה, לימודי יסוד במקורות היהדות (ובעיקר מקרא, תפילה, ספרות חז"ל והיסטוריה של עם-ישראל), הכרת החברה הישראלית, בניית קהילה ופיתוח מקצועי ואישי. אחת לשבוע, למשך יום שלם, נעשית החברה הישראלית על היבטיה המגוונים, לשדה הלימוד והחוויה של התלמידים. במפגש זה הם מתמודדים עם סוגיות בתחום הזהות היהודית במדינה היהודית. דרך לימודי מקורות, צפייה בסרטים, חקר עצמאי וסיורים ברחבי הארץ התלמידים לומדים על החברה בישראל ועל תרבותה, על ההיסטוריה של הציונות ושל מדינת ישראל ועל האתגרים החברתיים והמדיניים שישראל ניצבת בפניהם. שנת הלימודים בישראל נועדה לחזק את זיקתם של מנהיגים רוחניים לעתיד ביהדות התפוצות למדינת ישראל ולחברה הישראלית.
המחלקה לחינוך ולפיתוח מקצועי
המחלקה לחינוך מתמקדת בהקניית ידע וכלים בחינוך יהודי פלורליסטי לשם קידום הפיתוח המקצועי של אנשי חינוך וחברה. המחלקה מקיימת תוכנית התמחות (תואר M.A.) בחינוך יהודי פלורליסטי בשיתוף עם מרכז מלטון לחינוך יהודי באוניברסיטה העברית בירושלים. תוכנית נוספת של המחלקה היא "תנופה" - תוכנית ליצירת קהילת עמיתים צעירים המעוניינים להעמיק ולהעשיר את עצמם בתחומי יהדות יחד עם למידה ועשייה יזמית חברתית. כל עמית מתנסה בפרויקט חברתי ומלווה בחונך אישי במהלך שנת הלימודים. המחלקה גם מפעילה תוכניות בוגרים.
מרכז בלאושטיין לליווי רוחני
המרכז מתמקד בפיתוח תחום הליווי והייעוץ הרוחני בישראל ובתמיכה בהכשרתם המקצועית של פרחי רבנות ישראלים. בלב פעילותו נמצאות תוכנית "מזורים" – לייעוץ וליווי רוחני, ותוכנית "סוגיות חיים" – ביבליותרפיה תלמודית. תוכנית "מזורים" מיועדת בעיקר לפסיכותרפיסטים, אנשי מקצועות הרפואה, עובדים סוציאליים, רבנים ואנשי דת. התוכנית מקנה ללומדים כלים להתמודדות ועיסוק בשאלות של משמעות החיים בעבודתם. תוכנית "סוגיות חיים" עוסקת בהוראת טקסטים קלאסיים מהמקורות היהודיים בגישה חדשנית. התוכנית מיועדת בעיקר למורים ליהדות, למנחי בתי מדרש וקבוצות לומדות תורה ולמטפלים בעלי אוריינטציה טקסטואלית. מנהלת המרכז היא פרופסור רוחמה וייס.
ספריית הקולג'
לפי ספריית הקולג' (קישור) יש במרכזה שבסינסינטי כ-700,000 כרכים מודפסים ואחרי הספרייה הלאומית היא השנייה בגודלה בעולם היהודי. בארבעת הקמפוסים ישנם למעלה ממיליון ספרים, לרבות 150 ספרים ממהדורת דפוס ראשונה ולמעלה מ-2,000 כתבי יד. בין האוספים נמנים: יהדות ארצות הברית, מוזיקה, שפינוזה וספריית מיקרופילם רחבה של כתבי עת יהודיים.
חברי סגל
בין חברי הסגל הידועים אפשר למנות את יהודה לייב מאגנס שהיה גם ממייסדי והנשיא הראשון של האוניברסיטה העברית, הרב אברהם קרונבך, אברהם יהושע השל, נלסון גליק, יעקב בצלאל לויטרבך, גידו קיש ואחרים.
נירה רבינוביץ'
נירה רבינוביץ' (נולדה ב-17 באוגוסט 1943) היא שחקנית וזמרת ישראלית, שפעלה בעיקר בשנות השישים והשבעים.
ביוגרפיה
רבינוביץ' גדלה בשכונת פלורנטין בתל אביב ולאחר מכן בצפון תל אביב, ולמדה בבית הספר צייטלין בעיר. את שירותה הצבאי עשתה בלהקת פיקוד צפון בתוכניות "טרמפ לצפון" ו"ידיים למעלה". רבינוביץ' בת זקונים ולה שתי אחיות גדולות.
מאמצע שנות השישים ועד סוף שנות השמונים שיחקה בהצגות תיאטרון למבוגרים ובהצגות ילדים כמו "הרפתקה בקרקס" (1965) ו"עוץ לי גוץ לי" (1966).
בשנת 1969 השתתפה יחד עם אחותה גליה בפסטיבל הזמר החסידי עם השיר "צמאה נפשי", והן זכו במקום הראשון, ובאותה השנה היא הוציאה תקליט לילדים. בתקופה זו גם הוציאה יחד עם השחקן שלמה ניצן שלושה אלבומים עם שירים חסידיים ושירי שבת.
בין השנים 1976–1981 שיחקה רבינוביץ' בתוכנית הילדים "מה פתאום?" ששודרה בטלוויזיה החינוכית וזכתה לפופולריות רבה בקרב ילדי ישראל של שנות השבעים והשמונים. בתוכנית זו היא זכורה במיוחד לצד הבובה קישקשתא, כמי ששוחחה עמו, שיחקה איתו וסיפרה לו סיפורים. בין השירים הזכורים ששרה בתוכנית (והוצאו גם בתקליט) היו "כולכם שחקו נא איתי", "מי שטוב לו ושמח" ו"החופש הגדול". לדבריה, עד היום מזהים אותה הילדים של פעם במיוחד בשל משחקה בתוכנית: "אני מחזירה אותם למקום ראשוני, נקי, של ילדות... 'לחזור לתחושה שהייתי ילד קטן ועשיתי את עצמי חולה כדי להישאר בבית ולראות קישקשתא'. בגלל זה אני מרגישה כל כך בת מזל להיות משויכת בקרב דור שלם למקום הזה".
ב-1979 השתתפה בתחרות פסטיזמר עם השיר "פפה פופאי" (מילים: לאה לופנפלד, לחן ועיבוד: נורית הירש) שזכה במקום הראשון.
בדצמבר 1980 השתתפה בפסטיבל שירי הילדים עם השיר "קוקו לקוקיה" (מילים: לאה לופנפלד, לחן ועיבוד: נורית הירש) שזכה במקום האחרון.
בדצמבר 1981 השתתפה בשירוויזיון עם השיר "לישראל באהבה" (מילים: אהוד מנור, לחן ועיבוד: דוד קריבושי) שזכה במקום הרביעי.
בדצמבר 1982 השתתפה בפסטיגל עם השיר "אהבה זה דבר שנותנים במתנה" (מילים ולחן: דפנה אילת) שזכה במקום השמיני.
לאחר מספר שנים בהן שיחקה בתיאטרון, הופיעה במופע "זהו בידור" ובמופעים לילדים, פרשה מעולם הבמה.
ב-1988 לקתה רבינוביץ' בסרטן השד (בעקבותיו נכרתו שני שדיה) ממנו החלימה, ובעקבות כך החלה להתקרב לרפואה הסינית ובעיקר לאמנות הלחימה הרכה הסינית, צ'י קונג. לדבריה, "רציתי לחקור עמוק יותר מה היה המקור שאפשר לגידול סרטני להתרחש בגוף שלי, בהנחה שיש קשר מדויק לגוף ולנפש. למעשה כבר 20 שנה אני בתוך החקר הזה, וכשאני חושבת שהגעתי אני הולכת עוד קצת לעומק. ועוד עבודה, וזה לנצח".
רבינוביץ' חָיְתָה בין השנים 1993- 1998 בסין ואז שבה להתגורר בישראל. בארץ היא מלמדת ומרצה על רפואה סינית בבתי חולים ובחוגים שונים.
מדי פעם היא מגיחה לתפקידים קטנים אל מול המצלמה כמו בסדרות הטלוויזיה "פלורנטין", "שבתות וחגים", "בשורות טובות", "שנות ה-80", "נבסו", "נעלמים" ובשלוש פרסומות של משרד המשפטים.
ב-2010 גילמה את תמר בגרסה הטלוויזיונית "חסמבה דור 3" של הוט 3.
ב-2013 זכתה בפרס מפעל חיים מטעם אמ"י.
ב- 2022 לוהקה לתפקיד השדכנית ינטה, במחזמר "כנר על הגג". אך בסוף לא השתתפה בהפקה עצמה.
חיים אישיים
רבינוביץ' הייתה נשואה ליהושע פרנס עד פטירתו מדום לב ב-28 ביוני 1976, ולהם שתי בנות, נילי והשחקנית לשעבר דנה פרנס.
ב-1987 רבינוביץ' נישאה בשנית לאסף בן נון, אלמן ואב לארבעה ילדים.
לינדה גורדון
פרופ' לינדה גורדון (באנגלית: Linda Gordon; נולדה ב-19 בינואר 1940) היא היסטוריונית אמריקאית, הנמנית עם חשובי ההיסטוריונים החברתיים הפועלים כעת בארצות הברית. היא מרצה באוניברסיטת ניו יורק, חוקרת בתחומי היסטוריה ומדעי הרוח. מחקריה מתמקדים בנושאי מדיניות הרווחה בארצות הברית, תוך דגש על משפחה ומגדר.
נירה רבינוביץ'
חיים אישיים
רבינוביץ' מתגוררת בשכונת נווה צדק בתל אביב.
לינדה גורדון
ביוגרפיה
לינדה גורדון נולדה בעיר שיקגו, אילינוי שבארצות הברית, אך רואה בפורטלנד אורגון, את עיר מולדתה. גורדון נשואה לאלן הנטר ואם לבתם רוזה. היא מתגוררת נכון לשנת 2014 בעיר ניו יורק ובמדיסון שבויסקונסין. גורדון סיימה לימודי תואר ראשון במכללת סוות'מור, היא בעלת תואר שני ושלישי בהיסטוריה רוסית מאוניברסיטת ייל, (קיבלה דוקטורט ב-1970). עבודת הדוקטורט שלה פורסמה לימים בשם "מרד הקוזאקים".
בין השנים 1968–1984 לימדה גורדון באוניברסיטת מסצ'וסטס. מ-1984 ועד 1999 שימשה כמרצה באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, שם הוענקה לה הקתדרה היוקרתית ביותר וחברות בפורום החוקרים הבכיר באוניברסיטה. גורדון כיהנה במועצה הלאומית בנושא אלימות כלפי נשים, שהוקמה ב-1995 בתקופת נשיאותו של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון. ב-1996 הייתה פעילה בקמפיין (הכושל) של קבוצת חוקרים, במחאה על ביטולו של הסיוע למשפחות עם ילדים נזקקים. כיום היא מכהנת כפרופסור למדעי הרוח והיסטוריה באוניברסיטת ניו יורק ומרצה בקורסים למגדר, תנועות חברתיות, אימפריאליזם וארצות הברית של המאה ה-20.
מחקריה הבולטים
החל משנות ה-70 עוסק מחקרה של לינדה גורדון בשורשיה ההיסטוריים של המדיניות החברתית העכשווית בארצות הברית ובעיקר כפי שהם נוגעים לסוגיות של מגדר ומשפחה. בין ספריה ומאמריה החשובים נמנים:
"Woman's body, woman's right"
ב-1976 פרסמה את ספרה "Woman's body, woman's right" בו סקרה את ההיסטוריה החברתית של מדיניות פיקוח ילודה בארצות הברית. בספר מתואר מאבקן של נשים לממש את זכותן על גופן, ולמנוע או לסיים הריונות בלתי רצוניים, באמריקה של סוף המאה ה-19 והמאה ה-20. גורדון עקבה אחר המחלוקת הרבה בנושא אמצעי מניעה והפלות, והעלתה נתונים חדשים על תנועות שתמכו בהוצאת הפלות מחוץ לחוק. הספר נערך שנית ופורסם מחדש ב-2002 בשם "The moral property of woman".
"Heroes of their own lives"
ב-1988 פרסמה גורדון את "Heroes of their own lives", מחקר היסטורי העוקב אחר מדיניות ארצות הברית בנושא אלימות במשפחה. המחקר התייחס לנושאים של התעללות מינית, התעללות בילדים, הזנחה ואלימות כלפי נשים בשנים 1960–1988. גורדון עקבה אחר הדעה המשתנה כלפי אלימות במשפחה, לנוכח השינוי באידאולוגיות הפוליטיות ובמושגים של מגדר ומשפחה. מחקרה בדק כיצד תפיסה חברתית-ציבורית של נישואין, מצוקה, אלכוהוליזם ובעיות נפשיות, פועלים לרעתם, ולעיתים לטובתם, של קורבנות אלימות במשפחה. המחקר עסק בתקופה מתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19 - לצד ה"גילוי" וההבנה כי אלימות במשפחה אינה בעיה אישית או פרטית אלא בעיה חברתית - ועד לעלייתן של תנועות נשים ושוויון זכויות של המאה ה-20. על מחקרה זה הוענק לה פרס ע"ש ג'ואן קלי מהאגודה ההיסטורית האמריקאית.
"Contract Versus Charity"
ב-1992 פרסמה ביחד עם הפילוסופית ננסי פרייזר את המאמר "חוזה מול צדקה". במאמר הן דנו בשאלת "אזרחות חברתית" בארצות הברית. הן טוענו כי חוסר השוויון האזרחי, מקורו בתקופת המהפכה האמריקאית, בעת שגברים קיבלו את זכויות הקניין, חופש הביטוי וזכויות משפטיות. אי השוויון המגדרי, כפי שבא לידי ביטוי אז, ממשיך להשפיע על חוסר היכולת לכונן "אזרחות חברתית" בארצות הברית היום. חלק מהזכויות הסוציאליות נתפסות כסוג של צדקה ולא חובה של המדינה כלפי אזרחיה. בחברה שבה אנשים יכולים להתפרנס ולחיות בכבוד ובאופן לגיטימי רק בזכות "יחסים חוזיים", ובה בעת באלו הנתמכים בעזרה סוציאלית מודבקת סטיגמה, אזרחות חברתית אינה יכולה להתקיים. המנטליות האמריקנית, בה שולטת דיכוטומיה של "חוזה מול צדקה", אינה מאפשרת התפתחותה של אזרחות חברתית. גורדון ופרייזר הציעו לנתק את רעיון האזרחות מהקניין לבססו על סולידריות חברתית.
"Pitied But Not Entitled"
ב-1994 פרסמה לינדה גורדון את מחקרה "Pitied But Not Entitled" העוסק בהיסטוריה של מדיניות הרווחה, בעיקר בהתייחס לאמהות חד הוריות וילדיהן. גורדון בחנה את מדיניות הרווחה של הממשל בארצות הברית וכן את השפעתן של תנועות נשים לבנות ושחורות על יצירת סדר יום חברתי ועזרה סוציאלית, כפי שבאו לביטוי בשנים 1890–1935. אחת הטענות העיקריות שהעלתה היא שקצבאות ה-ADC/AFDC הן תוצאה של מדיניות רווחה מטרנליסטית, המושפעת מפעילותן של תנועות הנשים לקצבאות מבוססות צורך. אי לכך, קצבאות אלו הן בהכרח מתייגות, ממוגדרות ובלתי נדיבות. גורדון זכתה בפרס "ברקשייר" לספר הטוב ביותר בהיסטוריה של נשים ובפרס "גוסטבו מאיירס" לזכויות האדם.
"The Great Arizona Orphan Abduction"
בשנות ה-90 פנתה גורדון לעסוק במחקר על יצירתם של הנרטיבים כפי שהם באים לידי ביטוי בתיאור אירועים היסטוריים, מתוך רצון לפרוס יריעה נרחבת ולהאיר זוויות שונות של התפתחויות היסטוריות. כך למשל ב-1999 פרסמה את ספרה "The Great Arizona Orphan Abduction". המספר על התנכלויותיהם של אנשי המשמר האזרחי (לבנים ברובם), כנגד תושבים אמריקאים ממוצא מקסיקני, בתגובה על הניסיון לשלב בתוכם קבוצה של יתומים אירים, שהובאו לאזור על ידי נזירות קתוליות. למעשה, נשים הן אלו שגרמו לעימות: נשים מקסיקניות הסכימו "לאמץ" את היתומים האירים ולצרפם לכנסייה הקתולית ואילו נשים לבנות ראו בחטיפתם של היתומים כהצלה של ממש. היתומים נחטפו על ידי פורעי החוק הלבנים, ועל אף המעשה הפלילי ביהמ"ש קיבל את עמדתם של החוטפים. גורדון השכילה להעלות פיסה "מטרידה" ונשכחת בהיסטוריה האמריקאית: לנתח מחדש את הצומת הסבוכה שבה מתנגשים ערכי המשפחה והגזענות - קונפליקט המהדהד בוויכוח של ימינו על "טובת הילד".
צ'חאנוב
צֶ'חַאנוב (מיידיש: טשעכאַנאָוו; בפולנית: Ciechanów) היא עיר במחוז מזוביה שבצפון-מרכז פולין. העיר נמצאת על גדת נהר לידיניה (Łydynia), כ-100 קילומטר צפונית לוורשה ובה כ-46,000 תושבים (2010). עד מלחמת העולם השנייה הייתה בעיר קהילה יהודית גדולה. כמו שאר קהילות יהודי פולין, גם קהילת צ'חאנוב חרבה ורוב אנשיה נרצחו בשואה.
היסטוריה
התיישבות במקום מוזכרת לראשונה במסמך מ-1065 שנכתב על ידי בולסלאב השני, מלך פולין שמסר את שטח היישוב לכנסייה. ב-1254 מוזכרת צ'חאנוב כמושב השלטון האזורי. שם העיר נובע משמו של צ'יחאן - מי שהיה על פי המסורת המקומית נסיך ואביר פגני. בזמן ימי הביניים הייתה צ'חאנוב בירת הדוכסים המאזוביים. העיר הותקפה פעמים רבות, בין היתר, על ידי פרוסים, פומרנים , יוטבינגים וליטאים
ב-1266 הוענקו ליישוב זכויות עיר על ידי קונראד השני, דוכס מאזוביה. בסוף המאה ה-14 ובתחילת המאה ה-15 העתיקה העיר את מקומה מעט דרומה (מכיכר קושצ'ושקי (Kościuszki) היום, אל כיכר השוק היום) וב-1400 העניק יאנוש הראשון מצ'רסק (Czersk) לצ'חאנוב באתרה החדש מעמד וזכויות של עיר. אזור העיר הפך בהמשך לדוכסות נפרדת. במאות ה-14 וה-15 מנתה אוכלוסיית העיר כ-5,000 נפש. בסוף המאה ה-14 החל לבנות סימוביט השלישי, דוכס מאזוביה מנזר ומבצר בעמק הביצתי של נהר לידיניה - מבצר העומד על תילו עד היום ומהווה את אחד מסמליה הבולטים של העיר.
בעקבות פלישת האימפריה השוודית לפולין במאה ה-17 שבה נשרפה העיר והמלחמות שבאו בעקבותיה, החלה בעיר תקופת דעיכה ארוכה. העיר החלה לשגשג שוב רק בתחילת המאה ה-19 עם הגירה של יהודים מהעיירות הסמוכות אל צ'חאנוב ובתחילת המאה ה-20 מנתה האוכלוסייה כ-12,000 נפש. ב-1915, במלחמת העולם הראשונה, עברה החזית הגרמנית-רוסית בסמוך לעיר. לצ'חאנוב הייתה חשיבות גם במלחמה הפולנית-סובייטית ב-1920, כשהיוותה נקודת הגנה של הפולנים.
בלילה שבין 3 ו-4 בספטמבר 1939 כבש צבא גרמניה הנאצית את צ'חאנוב. שמה שונה לציכנאו (Zichenau) והיא הפכה לבירת מחוז ציכנאו שסופח לרייך השלישי. בעיר התמקמה יחידה של האס אס ובמהרה החלה בה הריסת בתי היהודים ובית הכנסת והוקם בעיר גטו. סופה של הקהילה היה בסוף 1942 כשחלק מיהודיה נשלחו לגטו אחר וחלק אחר נשלח למחנה ההשמדה אושוויץ.
הקהילה היהודית
ידוע על קיום התיישבות יהודית בצ'חאנוב כבר ב-1569. כמעט כל הקהילה, כ-50 משפחות, הושמדה ב-1656, על ידי גייסותיו של סטפן צ'רנייצקי (Stephan Czarniecki) בזמן מלחמת פולין - שוודיה. במפקד אוכלוסין שנערך ב-1765 מנתה הקהילה היהודית בעיירה 1,670 נפש. במפקד של 1856 מנתה הקהילה היהודית 2,226 נפש (ואוכלוסייה לא יהודית בת 1,111 נפש). ב-1897 - 4,223 יהודים מתוך אוכלוסייה כללית של 10,000 נפש וב-1921, 4,403 יהודים מתוך אוכלוסייה כללית של 11,977 נפש.
במשך השנים כיהנו בצ'חאנוב רבנים רבים, חלקם נודעים מאוד. ברבע הראשון של המאה ה-19 כיהן בה ברבנות הרב אריה לייב צינץ, מגדולי התורה הנודעים באירופה, שהתפרסם על שם רבנותו בפלוצק, בשלהי המאה ה-18.
שמה של העיר צ'חאנוב התפרסם בעולם היהודי בשל אחד מגדולי הרבנים והאדמו"רים במאה ה-19 הרב אברהם לנדא, שכונה על שם העיר הטשכנובר. בצעירותו התגורר בפלוצק, שם למד אצל הרב אריה לייב צינץ. לאחר שהרב אריה לייב צינץ עזב את רבנותו בצ'חאנוב, הגיע אליה הרב אברהם לנדא. הוא כיהן כרב העיר במשך חמישים וחמש שנה (1875-1820).
החל משנת 1866 ניאות הרב לנדא לקבל עליו אדמו"רות, אותה הנהיג בצ'חאנוב. "הרבי מטשכנוב" סחף אלפי חסידים שנהרו לעיר. אחד הידועים שבהם הוא רבי יחיאל מאיר מגוסטינין, שהתגורר בצ'חאנוב בשל רצונו להימצא בקרבת רבו. משמשו האישי של הרב אברהם לנדא היה רבי אבא, בן העיר צ'חאנוב, מגדולי תלמידי הרבי מקוצק. הוא כונה על שם העיר "רבי אבא מטשכנוב".
בשבע השנים האחרונות לחייו העביר הרב אברהם לנדא את משרת הרבנות של צ'חאנוב לידי בנו הרב יעקב לנדא. לאחר פטירת הרב אברהם לנדא עזב בנו את העיר והתמנה כרבה של יז'וב. כעבור זמן שימש ברבנות צ'חאנוב נכדו הרב שמואל יצחק לנדא. בשנת 1956 הוציא בנו של הרב שמואל יצחק לנדא את הספר "חידושי ש"י", ובו לקט חידושי תורה של אביו, וכן הוסיף בו קובץ חידושי תורה מאת רבי אברהם לנדא.
הרב האחרון ששימש בקהילה היה הרב חיים מרדכי בראונרוט, בשנים 1939-1916.
הקהילה היהודית במלחמת העולם השנייה
לפני פלישת גרמניה הנאצית לפולין נותרו בצ'חאנוב 1,500-2,000 יהודים. העיר נכבשה על ידי הוורמאכט ב-3-4 בספטמבר 1939, ובצו של היטלר מ-26 באוקטובר 1939, סופח האזור למזרח פרוסיה. באותו חודש החלו הגרמנים בהריסת בתי היהודים והרסו גם את בית הכנסת. באותו זמן הביאו הגרמנים ליצירת יודנראט, וכן יצרו כוח משטרה יהודי. בסוף 1940 הוקם גטו בעיר, בו רוכזו היהודים.
ב-11 בדצמבר בוצע הגירוש הראשון ובו גורשו קרוב ל-1,200 נפש אל גטו נובה מיאסטו על נהר סונה הסמוכה. יהודים אחרים נרצחו ביריות. בגטו בנובה מיאסטו לא היה ליהודי צ'חאנוב מחסה ורבים מהם חלו במחלות מידבקות. בקיץ 1942 הגיעו לצ'חאנוב יהודים ממקוב מזובייצקי (Makow Mazowiecki). בנובמבר 1942 ביצעו הגרמנים את הגירוש הסופי מהעיר; 1,800 יהודים גורשו בשני משלוחים. המבוגרים והזקנים נשלחו לגטו מלאווה (Mlawa) שבאותו מחוז והצעירים נשלחו למחנה ההשמדה באושוויץ. לאחר מכן נהרס הגטו. כ-200 מיהודי צ'חאנוב שרדו את השואה, כ-120 מהם - יהודים ששהו בברית המועצות בזמן המלחמה.
הזכות לעבודה
הזכות לעבודה היא אחת מזכויות האדם המוכרות במשפט הבינלאומי. הזכות הוכרה במישור הבין-לאומי הרשמי לראשונה בסעיף כ"ג בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם משנת 1948.
הזכות לעבודה היא אחת מזכויות העבודה כגון הזכאות לעבודה ובחירה חופשית של המקצוע, תנאי עבודה צודקים והוגנים, הגנה מפני אבטלה, שוויון הזדמנויות בעבודה, הגנה סוציאלית וחופש ההתארגנות והשביתה. הזכות לעבוד הכרחית למימוש זכויות אדם אחרות ומהווה חלק בלתי נפרד מהכבוד האנושי. לכל אדם יש את הזכות להיות מסוגל לעבוד, ובכך לאפשר לו לחיות בכבוד. הזכות לעבודה תורמת להישרדותם וקיומם של הפרט ומשפחתו, וככל שהעבודה נבחרת או מתקבלת באופן חופשי יותר, כך היא משפיעה גם על התפתחותו של האדם בקהילה והכרתה בו.
רקע והתפתחויות היסטוריות
הביטוי "הזכות לעבודה" הוטבע על ידי מנהיג סוציאליסטי הצרפתי בשם Lui Blank, לאור המהומה החברתית של ראשית המאה ה -19 והאבטלה הגואה בעקבות המשבר הפיננסי בשנת 1846 שהוביל למהפכה הצרפתית. הוא דרש אספקת עבודה לפועלים מובטלים תמורת שכר מינימום מובטח.
בתקופה זו נקבעה הזכות לעבוד, על מנת לאפשר להמון להגיע לרמת חיים נאותה. זאת מכיוון שעד אז, הייתה שליטה פאודלית מוחלטת ברכוש וההמון נותר חסר כל או תלוי בידי הפאודלים. כך, הזכות לרכוש הייתה דרישה קריטית בחיפוש המוקדם אחר חופש פוליטי ושוויון ונגד שליטה פאודלית ברכוש. כיום, אפליה על בסיס בעלות על רכוש, מוכרת כאיום חמור על הזכות לשוויון בכלל ובפני החוק בפרט. זו מעוגנת בזכויות האדם על ידי כל סעיפי מניעת אפליה בהסכמים הבינלאומיים.
קיימת טענה נוספת שהועלתה על ידי מכון מחקר שמרני אמריקני, כי הביטוי "הזכות לעבוד" הוטבע לראשונה על ידי איש התקשורת האמריקאי ויליאם ראגלס ביום העבודה האמריקאי בשנת 1941, כמאה שנים לאחר הטבעת הביטוי על ידי בלנק.
לאחר התבססותה של הזכות הכללית לעבודה, הוטבע המושג המודרני של זכויות עובדים במאה ה-19, לאחר הקמת איגודים מקצועיים ובעקבות תהליכי התיעוש. תנועות חברתיות לזכויות עובדים כגון הסוציאליסטים והקומוניסטים החלו להופיע בהשראת רעיונות אלו. סוציאליסטים דמוקרטיים מתונים יותר, תמכו באינטרסים של העובדים וזכויותיהם. זכויות עובדים מודרניות התמקדו בתפקיד, בניצול ובצרכים המיוחדים של נשים, ותנועה ומעבר גלובליים של עובדים מזדמנים ומהגרי עבודה.
ישנה סברה נוספת כי הזכות לעבודה במדינות המערב, התפתחה כריאקציה לרעיונות הקומוניסטים של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. כך, בשנת 1919 הוקם ארגון העבודה העולמי (ILO) כחלק מחבר הלאומים, במטרה להגן על זכויות עובדים. בהמשך, סונף הארגון לאומות המאוחדות לאחר הקמתו. האו"ם עצמו התייחס לזכויות עובדים בשני סעיפים במסגרת ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם (סעיפים כ"ג-כ"ד), שהם הבסיס לאמנה לזכויות פוליטיות, חברתיות וכלכליות שנחתמה בשנת 1966 (סעיפים 6-8).
עיגון הזכות לעבודה בדין הבין-לאומי ופרשנויותיו
הזכות לעבודה מעוגנת בדין הבין לאומי במסגרת שני מסמכים מרכזיים: ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם משנת 1948 (סעיפים כ"ג-כ"ד), והאמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות משנת 1966 (סעיפים 6-8). בשני מסמכים אלו מפורטת הזכות לעבוד בסעיפים שונים.
בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם מפורטים שני סעיפים רלוונטיים:"סעיף כ'ג המתייחס לזכאותו של כל אדם לעבוד ולבחור את עבודתו, לתנאי עבודה הוגנים, הגנה מפני אבטלה, שכר שווה והוגן והזכות להתאגדות.""סעיף כ'ד הנוגע לזכאותו של כל אדם למנוחה, חופשה והגבלת שעות העבודה."באמנה בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות מפורטים שלושה סעיפים רלוונטיים:"הסעיף השישי המתייחס לזכות הפוזיטיבית של הזכות לעבודה, כלומר פירוט חובתה של המדינה לפעול למימושה של זכותו של כל אדם, להשיג אפשרות להשתכר למחייתו בעבודה שיבחר בה באורח חופשי.""הסעיף השביעי המתייחס לזכותו של כל אדם להנאה מתנאי עבודה צודקים ונאותים, דוגמת שכר הולם, בטיחות ושוויון בתנאי העבודה.""הסעיף השמיני המתייחס לזכותו של כל אדם להצטרף לאיגוד, זכויות איגודים וכן הזכות לשבות."בדיון ה-35 של וועדת המעקב של האו"ם על האמנה לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות משנת 2005, ניתנה פרשנות נרחבת לסעיפי האמנה בהקשרי "הזכות לעבוד". זאת, לאחר שנבחנה עמידתן של המדינות החתומות על האמנה. בוועדה זו, ניתנה התייחסות נרחבת ל"נושאים מיוחדים של יישום נרחב", ובכלל זה הזכות לעבוד בקרב אוכלוסיות מיוחדות:"נשים: הוועדה הדגישה את הצורך במערכת הגנה מקיפה למאבק באפליה המגדרית ולהבטיח שוויון הזדמנויות בין גברים ונשים ביחס לזכותם לעבודה, על ידי הבטחת שכר שווה עבור עבודה שוות ערך. בפרט, הריונות אינם יכולים להוות מכשול בפני תעסוקה, ואינם מהווים הצדקה לאובדן תעסוקה.""צעירים: הוועדה הדגישה שהעבודה הראשונה של אדם, מהווה הזדמנות להסתמכות עצמית כלכלית, ובמקרים רבים אמצעי למניעת עוני. לצעירים ובעיקר לצעירות, יש בדרך כלל קשיים גדולים במציאת תעסוקה ראשונית. יש לאמץ וליישם מדיניות לאומית, הנוגעת לחינוך הולם ולהכשרה מקצועית, כדי לקדם ולתמוך בגישה של הזדמנויות תעסוקה לצעירים.""ילדים: הוועדה הדגישה בעיקר הגנה מפני עבודה בכפייה וניצול של ילדים.""קשישים: הוועדה הדגישה את הצורך לנקוט צעדים למניעת אפליה על בסיס גיל בעבודה ובתעסוקה, על מנת לממש אפשרויות תעסוקה לקשישים המעוניינים לעבוד.""נכים: הוועדה גרסה כי 'זכותו של כל אחד להזדמנות להתפרנס מעבודתו הנבחרת או מתקבלת בחופשיות' אינה מתממשת, כאשר ההזדמנות האמיתית היחידה הפתוחה לעובדים נכים, היא לעבוד במתקנים 'מוגנים' תחת תת-תנאים. עוד היא גרסה כי על המדינות החברות לנקוט צעדים המאפשרים לאנשים עם מוגבלות, להבטיח ולשמור על תעסוקה הולמת ועל התקדמות בתחום התעסוקתי שלהם, ובכך להקל על השתלבותם בחברה.""מהגרים: הוועדה הדגישה את הצורך בתוכניות פעולה לאומיות ושימוש באמצעי חקיקה, לקידום הזכות לעבוד בקרב מהגרי עבודה, על מנת לכבד ולקדם הזדמנות תעסוקתית לאוכלוסייה זו."
הזכות לעבודה במשפט הישראלי
במהלך שנות ה-50 וה-60, הצטרפה ישראל לשורה ארוכה של אמנות בינלאומיות העוסקות בזכויות עובדים. חלק ניכר מהוראות האמנות אומצו בחקיקת העבודה הישראלית. בשנת 1991, הצטרפה ישראל לאמנה הבינלאומית לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות משנת 1966, והיא אחת האמנות הבסיסיות של האו"ם בתחום זכויות האדם עליה חתומות כ-150 מדינות. אמנה זו היא המגדירה באופן הרחב ביותר את הזכות לעבודה, לצד זכויות חברתיות וכלכליות אחרות. עם זאת, הוראות האמנה לא אומצו בחקיקה פנימית בישראל ולכן הן אינן מעוגנת בחוק יסוד ואין להן מעמד משפטי מחייב. בישראל קיימת חקיקת עבודה מפותחת, שמרביתה מבוססת על האמנות עליהן חתמה ישראל עד לשנות ה-70' המאוחרות.
ביטוי חשוב להכרה בזכות לעבודה בישראל ניתן לראות בפסיקתו של בית הדין לעבודה במסגרת פרשת לוין, בה ציינה השופטת ברק כי "הזכות לעבוד היא זכות העומדת בנפרד מהזכות להשתכר בכבוד... לעובד לא רק להשתכר בכבוד אלא גם ליהנות מהעבודה, לעסוק במה שהוא מיומן בו, לעסוק במלאכה ולא ללכת בטל". בתוך כך, קיימים מספר פסקי דין משמעותיים נוספים, אשר מבליטים את המתחים והמורכבות הנוגעים לזכות לעבוד בישראל, בדגש על אוכלוסיות מיוחדות.
פס"ד דין בולט הוא פס"ד ליה נאידור נגד חברת החשמל, במסגרתו פתחה הנתבעת קורסים להכשרה מקצועית, ולא אפשרה לתובעת להשתתף בקורס, בטענה שאיננו מיועד לנשים. חברת החשמל נאלצה בהחלטת בית המשפט לפצות את התובעת. דוגמה נוספת לחשיבות הזכות לעבוד למרות שאיננה מעוגנת בחוק באופן רשמי, ניתנת בפס"ד חושאן נגד מדגם ייעוץ ומחקר, בה לטענת התובע הוא הופלה ונפסל מקבלת משרה בשל מוגבלותו. בית הדין האזורי לעבודה קבע כי על הנתבעת לשלם לו פיצויים על אי קבלתו לעבודה.
אכיפה בישראל:
שירות התעסוקה הישראלי מהווה את הגוף הרשמי והמרכזי למימוש "הזכות לעבוד". הארגון הוא תאגיד סטטוטורי, אשר הוקם מכוח חוק שירות התעסוקה (1959), בעקבות חתימתה של מדינת ישראל על אמנה בין לאומית, המחייבת הקמה של שירות תעסוקה ממלכתי ללא תשלום לעובדים ומעסיקים. שירות התעסוקה נתון לפיקוחו של שר העבודה והרווחה ולמועצת שירות התעסוקה. קיימים שלושה גופים נוספים, הלוקחים חלק באכיפת חוקי והסכמי הזכויות לעבודה. האחד הוא בתי הדין לעבודה, האחראים על שיפוט לפי חוקי והסכמי העבודה. גוף נוסף הוא משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה, אשר לו הסמכות המדינית לאכוף חוקי עבודה. הגורם השלישי הוא האיגודים המקצועיים, הפועלים בין היתר להבטיח כי החברים בהם ייהנו מהתנאים המובטחים בחוקים ובהסכמים שנקבעו עם המעסיקים. כיום, הגוף הבולט ביותר הוא בתי הדין לעבודה.
לקריאה נוספת
• בן ישראל, רות, דיני עבודה בישראל, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, 1989.
• דריאנה קמפ, רבקה רייכמן, עובדים וזרים, הוצאת מכון ליר והקיבוץ המאוחד 2007.
• יגודה, מ' (2005). הזכות לעבודה וזכויות עובדים במשפט העברי. מכללת הרצוג.
• לוין, א' (2017). לידתה של המהפכה. ידיעות ספרים.
• Hogler, R.; Shulman, S. (1999). The law, economics, and politics of right to work: Colorado's labor peace act and its implications for public policy. University of Colorado Law Review 70(3), 871-952.
• Shermer, E. T. (2009). "Counter-organizing the sunbelt: Right-to-work campaigns and anti-union conservatism". 1943-1958. Pacific Historical Review, 78(1), 81-118.
קישורים חיצוניים
• [http://www.zavit.org.il/%D7%9C%D7%A2%D7%91%D7%95%D7%93-%D7%A4%D7%97%D7%95%D7%AA-%D7%9C%D7%9E%D7%A2%D7%9F-%D7%94%D7%A1%D7%91%D7%99%D7%91%D7%94/?gclid=CjwKCAiApJnRBRBlEiwAPTgmxEBYDdjEx9lENp0w5zXa_KTnN5s2Osna5B6McZH0U7Yd95dlDO_PERoCpbgQAvD_BwE בן נריה, א' (2017). לעבוד פחות, למען הסביבה. זווית – סוכנות ידיעות למדע ולסביבה.]
• [http://www.kolzchut.org.il/he/%D7%96%D7%9B%D7%95%D7%AA_%D7%9C%D7%A2%D7%91%D7%95%D7%93%D7%94_%D7%91%D7%99%D7%A9%D7%99%D7%91%D7%94 זכות לעבודה בישיבה. כל זכות.]
• [https://www.globes.co.il/news/article.aspx?did=1001096858 מענית, חן (2016). "לא רק לקופאיות: על מי חל "חוק הזכות לעבודה בישיבה"?]. גלובס.
קבלו אותי (סדרת טלוויזיה)
קבלו אותי (באנגלית: Please Like Me) היא דרמה קומית אוסטרלית, ששודרה לראשונה ברשת ABC2 האוסטרלית, ב-28 בפברואר 2013. הסדרה נוצרה בהשראת חייו של הקומיקאי האוסטרלי ג'וש תומאס שגם כתב את הסדרה ומככב בתפקיד הראשי, ומספרת את סיפורו של ג'וש שבערב הפרידה שלו מבת-זוגו קלייר נכנס למערכת יחסים עם ג'פרי, עמית לעבודה של שותפו לדירה טום.
הזכות לעבודה
קישורים חיצוניים
• [http://taubcenter.org.il/he/trends-in-the-labor-market/ קלוד, ב'. שרברמן, ק. (2017). מגמות בשוק העבודה]. מרכז טאוב – לחקר המדיניות החברתית בישראל.
קבלו אותי (סדרת טלוויזיה)
הסדרה זכתה לתגובות נלהבות ונקנתה על ידי רשתות שידור ברחבי העולם. העונה השנייה עלתה לשידור ב-8 באוגוסט 2014 באוסטרליה. ב-12 ביולי 2014 אישרה רשת ABC2 שהסדרה תמשיך לעונה שלישית.
הזכות לעבודה
קישורים חיצוניים
• International labour organization. Youtube.
קבלו אותי (סדרת טלוויזיה)
שחקנים ודמויות
{{legend|#CFECEC|בני-זוג של ג'וש}} {{legend|#FFE6BD|קרובי משפחה של ג'וש}} {{legend|#ACE1AF|חבריו של ג'וש}}
הזכות לעבודה
קישורים חיצוניים
• Labor right – globalization. Talkingitglobal.
• Labour rights are human rights: UN report. Industry all global union.
קבלו אותי (סדרת טלוויזיה)
פסקול
בסדרה משולבים שירים רבים, רבים מהם של להקות ואמנים אוסטרליים.
מלבד שיר הפתיחה, המבוצע על ידי קלרי בראון והבנגינ' ראקטס, I'll Be Fine (אני אהיה בסדר), הושמעו בסדרה השירים הבאים:
מקס פון לאואה
מַקְס תֶּאוֹדוֹר פֶלִיקְס פוֹן לַאוּאֶה (בגרמנית: Max Theodor Felix von Laue; 9 באוקטובר 1879 – 24 באפריל 1960) פיזיקאי גרמני, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1914 על גילוי העקיפה של קרני רנטגן בגבישים. בנוסף לפעילותו המדעית ותרומותיו לאופטיקה, קריסטלוגרפיה, מכניקת הקוונטים, מוליכות על ותורת היחסות נשא לאואה במספר משרות ניהול שקידמו והובילו את המחקר והפיתוח המדעי הגרמני במהלך ארבעה עשורים. לאואה, שהיה אנטי-נאצי, תרם משמעותית לביסוסו וארגונו של המדע הגרמני לאחר מלחמת העולם השנייה.
חינוך
מקס לאואה נולד ב-1879 בעיירה פּפאפֶנדורף (Pfaffendorf) (כיום פרבר של קובלנץ במדינת ריינלנד-פפאלץ). אביו, יוליוס לאואה, היה פקיד במנהל הצבאי הקיסרי שקוּדם לעיתים קרובות ונאלץ עקב עבודתו לעבור מדי פעם לעיר אחרת, כך שלאואה בילה את ילדותו ונעוריו בברנדנבורג, אלטונה, פוזן, ברלין ושטרסבורג. בשלוש הערים האחרונות גם למד. לאחר שהשלים את בחינות הבגרות של גרמניה, המכונות "אַבּיטוּר" (Abitur) בשטרסבורג (כיום בצרפת, אז בגרמניה), שירת לאואה בצבא הגרמני שנה אחת במסגרת שירות החובה. לאחר שהשתחרר ב-1899 הוא החל ללמוד מתמטיקה, פיזיקה וכימיה באוניברסיטת שטרסבורג, באוניברסיטת גטינגן ובאוניברסיטת מינכן (הידועה בראשי התיבות LMU של שמה המלא Ludwig-Maximilians-Universität). בגטינגן הוא הושפע במידה רבה מהרצאותיהם של הפיזיקאים וולדמר פויגט (Woldemar Voigt) ומקס אברהם (Max Abraham) והמתמטיקאי דויד הילברט. ב-1902, אחרי סמסטר אחד בלבד במינכן, הוא עבר ללמוד באוניברסיטת פרידריך וילהלמס של ברלין (כיום אוניברסיטת הומבולדט בברלין). שם היה תלמידו של הפיזיקאי הידוע מקס פלאנק. בברלין השתתף לאואה בהרצאותיו של הפיזיקאי אוטו לומר (Otto Lummer) על קרינת חום וספקטרוסקופיה של התאבכות, שאת השפעתן על לאואה ניתן לראות בעבודת המחקר שלו על תופעת ההתאבכות על לוחות מישוריים, שבגינה קיבל דוקטורט ב-1903. בין השנים 1903 ל-1905 שהה לאואה בגטינגן. הוא סיים את עבודת ההביליטציה בהשגחתו של ארנולד זומרפלד (Arnold Sommerfeld) באוניברסיטת מינכן.
קריירה מדעית
ב-1906 התמנה לאואה לפריבט-דוצנט בברלין ואסיסטנט של פלאנק. הוא גם פגש לראשונה את אלברט איינשטיין והם התיידדו. לאואה תרם אחר־כך להתקבלותה והתפתחותה של תורת היחסות של איינשטיין. לאואה המשיך לשמש כאסיסטנט לפלאנק עד 1909. בברלין הוא עבד על יישום האנטרופיה לשדות קרינה ועל החשיבות התרמודינמית של הקוהרנטיות של גלי האור.
מ-1909 ועד 1912 היה לאואה פריבט-דוצנט במכון לפיזיקה עיונית בהדרכת ארנולד זומרפלד באוניברסיטת מינכן (LMU) שם לימד אופטיקה, תרמודינמיקה ואת תורת היחסות.
במהלך חופשת חג המולד של 1911 וינואר 1912 היה הפיזיקאי פאול פטר אוואלד בשלבי סיום כתיבת התזה לדוקטורט בהדרכת זומרפלד. היה זה בינואר, במהלך טיול משותף ב"גן האנגלי" (Englischer Garten) שבמינכן, שאוואלד סיפר לפון לאואה על נושא התזה שלו. אורכי הגלים שהטרידו את אוואלד היו בספקטרום של האור הנראה ולכן ארוכים בהרבה מהמרווח שבין המהודים (רזונטור – מכשיר להגברת עוצמת הגל על ידי תהודה) במודל הגביש של אוואלד. לאואה נראה שקוע בהרהורים ותהה מה תהיה התוצאה אם ייעשה שימוש בקרניים אלקטרומגנטיות בעלות אורכי גל קצרים הרבה יותר כפי שהייתה אז ההשערה המקובלת לגבי טיבן של קרני רנטגן. הוא שיער שקרנים כאלו יגרמו במצב זה לתופעה של עקיפה או התאבכות וגבישים יכולים להיות תווך שיגרום לתופעה כזו. העיקרון שעל פיו הציע פון לאואה לקבל את תמונת הגביש הוא על ידי הקרנת הגביש בקרינת רנטגן קוהרנטית, האלקטרונים בגביש מפזרים חלק מהקרינה בהפרשי פאזה קבועים ביחס לקרניים הפוגעות, עוצמת הקרינה המוחזרת תלויה בכיוון הקרן ההתחלתית ובכיוון המדידה, מכאן ניתן להסיק לגבי הכיווניות של קבוצות האטומים בגביש, ובהנחה שמבנה החומר הגבישי הוא מחזורי לאפיין את מבנה החומר הנבדק. לאואה שוחח על הרעיון בזמן שעסק בסקי עם עמיתיו וין וזומרפלד, והם העלו התנגדויות. למרות התנגדותו של זומרפלד החלו ולטר פרידריך (Walter Friedrich) שהיה אסיסטנט של זומרפלד ופאול קְניפּינג (Paul Knipping) מה-LMU לערוך ניסויים כשהם מקרינים קרני רנטגן על גבישים של נחושת גופרתית שמאחוריהם הונחו לוחות הצילום. לאחר כמה כישלונות הצליחו השניים להוכיח שהרעיון של לאואה נכון. לאואה עיבד את הניסוח המתמטי של הניסוי וביוני של אותה שנה דיווח זומרפלד לחברה הפיזיקלית (Physikalische Gesellschaft) של גטינגן על התגלית. לתגלית זו היו שתי תוצאות משמעותיות: היא הוכיחה שקרני רנטגן הן אכן קרינה אלקטרומגנטית והיא הראתה דרך חדשה לחקר המבנה האטומי של הגבישים. על תגלית זו קיבל מקס פון לאואה פרס נובל לפיזיקה בשנת 1914. עם זאת, נתקל פון לאואה בבעייתיות בהתאמת התמונות המתקבלות מהחזרת קרני הרנטגן. בעיה זו נפתרה על ידי הצוות ויליאם ולורנס בראג (אב ובנו). על פתרון זה זכו גם הם בפרס נובל לפיזיקה שנה לאחר שלאואה זכה בו.
בנאומו בטקס קבלת פרס נובל התייחס לאואה בהומור לקלות היחסית שבה הגיע אל הרעיון:
בזמן שהיה במינכן, בין 1910 ל-1911, כתב לאואה את הכרך הראשון של ספרו על תורת היחסות הפרטית.
ב-1912 עבר לאואה ללמד באוניברסיטת ציריך כפרופסור שלא מן המניין לפיזיקה.
ב-1913 הוענק לאביו מעמד אצולה העובר בירושה, ולאואה הפך אז ל"פון לאואה".
מ-1914 ועד 1919 היה פון לאואה פרופסור מן המניין לפיזיקה באוניברסיטת פרנקפורט. כחלק מהמאמץ הגרמני במלחמת העולם הראשונה הוא עסק החל מ-1916 בפיתוח שפופרת הריק באוניברסיטת וירצבורג לשם שימוש בטלפוניה וקשר רדיו צבאיים.
ב-1919 נקרא פון לאואה לכהן כפרופסור מן המניין לפיזיקה עיונית באוניברסיטת הומבולדט בברלין, משרה בה החזיק עד 1943, כאשר הוכרז בהסכמתו כאמריטוס (תוארו של פרופסור שיצא לגמלאות אך עדיין נכלל בסגל האקדמי) שנה לפני גיל הפרישה המחייב. ב-1919, השנה בה החל פון לאואה ללמד בברלין, היו באוניברסיטה כמה מדענים מפורסמים, ביניהם ולטר נרנסט, פריץ הבר וג'יימס פרנק. פון לאואה, כאחד מהמארגנים של הסמינר השבועי לפיזיקה בברלין, נהג לשבת בשורה הראשונה יחד עם נרנסט ואלברט איינשטיין שהגיע מהמכון לפיזיקה על שם הקיסר וילהלם (Kaiser-Wilhelm-Institut für Physik בראשי תיבות KWIP - כיום מכון מקס פלאנק לפיזיקה) בברלין שהיה מנהלו. בין תלמידיו הידועים של פון לאואה באוניברסיטה היו לאו סילארד, פריץ לונדון, מקס קולר (Max Kohler), וארנה ובר (Erna Weber). ב-1921 הוציא פון לאואה לאור את הכרך השני של ספרו על תורת היחסות הכללית.
כיועץ למכון הפיזיקלי-טכני של הרייך (Physikalisch-Technische Reichsanstalt – כיום המכון הפיזיקלי-טכני הפדרלי), שמקום מושבו היה בשרלוטנבורג בברלין, פגש פון לאואה את ולטר מייסנר שחקר את תחום מוליכות העל. מייסנר גילה ששדה מגנטי חלש מתנוון עד לאפס בתוך על-מוליך, תופעה הידועה כאפקט מייסנר. ב-1932 הראה פון לאואה שסף גודל השדה המגנטי הנדרש על מנת להרוס את מוליכות העל משתנה בהתאם לצורת הגוף. פון לאואה פרסם בסך הכול 12 ספרים על מוליכות על. אחד מהספרים נכתב במשותף עם פריץ לונדון ואחיו היינץ.
האגודה לקידום המדע על שם הקיסר וילהלם (Kaiser-Wilhelm Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften) נוסדה ב-1911. מטרתה הייתה לקדם את המדעים על ידי הקמה ותחזוקה של מכוני מחקר. אחד המכונים היה "המכון לפיזיקה על שם הקיסר וילהלם" שנוסד בפרבר דאלם (Dahlem) שבברלין ב-1914 כשאלברט איינשטיין מונה לנשיא. פון לאואה היה נאמן של המכון מ-1917, וב-1922 מונה לסגן נשיא, ונטל מאיינשטיין את המטלות האדמיניסטרטיביות. איינשטיין היה במסע מחוץ לגרמניה כשאדולף היטלר נבחר לקנצלר בינואר 1933, והוא לא חזר לגרמניה. פון לאואה הפך למנהל בפועל של המכון, משרה בה החזיק עד 1946 או 1948, למעט תקופה מ-1935 עד 1939 כאשר פטר דביי היה מנהל המכון. על מנת להבטיח שהצוות לא ייפגע מהפצצות בעלות הברית עבר המכון ב-1943 לעיירה הכינגן (Hechingen, כיום במדינת באדן-וירטמברג). בהכינגן כתב פון לאואה את ספרו "היסטוריה של הפיזיקה" (Geschichte der Physik), שתורגם אחר כך לשבע שפות נוספות.
ההתנגדות לנאציזם
הנאום ומודעת האבל של פון לאואה זיכו אותו בנזיפות ממשלתיות. בתגובה להפסקת חברותו של שטארק באקדמיה הפרוסית למדעים, פיטר שטארק בדצמבר 1933 את פון לאואה ממשרתו כיועץ למכון הפיזיקלי-טכני של הרייך, משרה שבה החזיק מ-1925.
אחרי מלחמת העולם השנייה
ב-23 באפריל 1945 נכנסו כוחות צרפתיים להכינגן וביום שלמחרת הגיעה נציגות של משימת אלסוס – מבצע שנועד לחקור את המאמץ הגרמני לפיתוח אנרגיה אטומית, להחרים ציוד, ולמנוע שהמדענים הגרמנים יפלו לידי הרוסים. היועץ המדעי למבצע היה הפיזיקאי ההולנדי-אמריקני סמואל חאודסמיט (Samuel Goudsmit), שהופיע בביתו של פון לאואה כשהוא חבוש בקסדת פלדה. פון לאואה הושם במעצר, נלקח להנגטינגטון, אנגליה ונכלא יחד עם עשרה מבכירי הפיזיקאים הגרמנים, ובתוכם ורנר הייזנברג, בחווילה (Farm Hall) באזור קיימברידג'. הפיזיקאים נעצרו במטרה למנוע מהרוסים לשים עליהם את ידם ובמיוחד למנוע ממידע על פרויקט הגרעין לדלוף עד תום המלחמה נגד יפן. הפיזיקאים זכו ליחס טוב שכלל מגרשי טניס ופסנתר, ומתקני ציתות עקבו אחרי השיחות ביניהם.
פון לאואה היווה דוגמה לשאר העצורים כי ניתן היה לשרוד תחת המשטר הנאצי מבלי להתפשר. עובדה זו גרמה לניכור בינו לבינם. בזמן שהיה עצור באנגליה כתב פון לאואה מאמר על בליעה חלשה של קרני רנטגן בתנאי התאבכות, והוא הודפס ב-1948 ב"אקטה קריסטלוגרפיקה" (ביטאונו של האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה אותו ערך מיודעו של פון לאואה, פאול פטר אוואלד). ב-2 באוקטובר 1945 נלקחו שלושה עצורים, פון לאואה, אוטו האן (Otto Hahn) וורנר הייזנברג להיפגש עם הנרי הלט דייל (Henry Hallett Dale), נשיא החברה המלכותית. במפגש זה הוזמן פון לאואה להשתתף בכינוס של החברה המלכותית לזכרו של וילהלם רנטגן, מגלה קרני רנטגן שיועד להתקיים ב-9 בנובמבר 1945, אך הרשויות הצבאיות שהיו אחראיות למעצרו של פון לאואה לא הסכימו להרשות לו להשתתף. פון לאואה חזר לגרמניה בתחילת 1946. הוא חזר להיות המנהל בפועל של המכון לפיזיקה על שם הקיסר וילהלם שהועבר מברלין לגטינגן. באותה שנה הוחלט לשנות את שם המוסד למכון מקס פלאנק לפיזיקה (Max-Planck Institut für Physik). פון לאואה הצטרף כפרופסור אורח לאוניברסיטת גטינגן. בנוסף לחובותיו כמורה וכמנהל, עסק פון לאואה בכתיבת הספר "תאוריה של מוליכות העל" (Theorie der Supraleitung), ערך מחדש את ספרו על עקיפה באמצעות אלקטרונים "Materiewellen und ihre Interferenzen", והכרך הראשון מבין שניים על יחסות. ביולי 1946, ארבעה חודשים בלבד לאחר ששוחרר ממעצרו באנגליה, חזר פון לאואה אליה על מנת להשתתף בכנס הבינלאומי על קריסטלוגרפיה שבו הוחלט על הקמת האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה. הזמנה זו הייתה אות כבוד לפון לאואה בהיותו הגרמני היחיד שהוזמן.
לאחר המלחמה הייתה עבודה רבה בהקמתו ובארגונו מחדש של המחקר המדעי הגרמני. פון לאואה השתתף במאמץ זה במספר תפקידי מפתח. ב-1946 יזם את הקמת חברת הפיזיקה הגרמנית (Deutsche Physikalische Gesellschaft) באזור הכיבוש הבריטי בלבד, משום שהמועצה לפיקוח של בנות הברית (Allied Control Council המוסד השלטוני של כוחות הכיבוש) לא התירה בתחילה לארגונים לפעול מעבר לגבולות אזורי הכיבוש. במהלך המלחמה פוזר המכון הפיזיקלי-טכני של הרייך. פון לאואה פעל בין השנים 1946 ל-1948 לאיחוד המכון מחדש לרוחב שלושה אזורי כיבוש והקמתו במבנים חדשים בבראונשוויג. באותה הזדמנות גם שונה שם המכון למכון הפדרלי הפיזיקלי-טכני (Physikalisch-Technische Bundesanstalt), אבל ניהול המכון בידי גרמניה בפועל נדחה עד הקמת הרפובליקה של מערב גרמניה ב-23 במאי 1949. סביב שנת 1948 התבקש פון לאואה על ידי נשיא החברה הפיזיקלית האמריקנית (American Physical Society) לדווח על מצב הפיזיקה בגרמניה. הדו"ח של פון לאואה התפרסם ב"כתב-העת האמריקני לפיזיקה" (American Journal of Physics) ב-1949. ב-1950 השתתף פון לאואה בהקמת "Verband Deutscher Physikalischer Gesellschaften" (איגוד החברות הגרמניות לפיזיקה), שבעבר היו מסונפים ל"חברה הפיזיקלית של צפון מערב גרמניה" (Nordwestdeutsche Physikalische Gesellschaft).
באפריל 1951 התמנה פון לאואה למנהל "מכון מקס פלאנק לכימיה פיזיקלית ואלקטרוכימיה" (Max-Planck Institut für physikalische Chemie und Elektrochemie). ב-1953 שינה המכון את שמו על פי בקשתו של פון לאואה ל"מכון פריץ הבר לכימיה פיזיקלית ואלקטרוכימיה של חברת מקס פלאנק (Fritz Haber Institut für physikalische Chemi und Elektrochemie der Max-Planck Gesellschaft). פון לאואה נשא במשרת מנהל המכון עד פרישתו ב-1958, אבל המשיך לעסוק במחקר באופן פעיל. שנה אחר-כך נערכה לכבוד יום הולדתו ה-80 חגיגה בברלין-דאלם. בערוב ימיו סבל פון לאואה מהתקפי דיכאון וחש כאילו עמיתיו המדענים והשלטונות הצבאים רודפים אותו, אך תמיד הצליח להתגבר בהצלחה על התקפים אלו ורכש מחדש את חוש ההומור ושמחת החיים שאפיינו אותו.
ב-8 באפריל 1960, כשפון לאואה בן ה-80 נהג ברכבו בדרכו למעבדתו שבברלין, התנגש בו אופנוען שקיבל רישיון נהיגה יומיים בלבד קודם לכן. האופנוען נהרג במקום ומכוניתו של פון לאואה התהפכה. פון לאואה נפצע בהתהפכות ו-16 יום אחר כך ב-24 באפריל מת מחמת הפציעות.
חייו האישיים
ב-1910, כשלאואה היה "פּריוַוטדוֹצֶנט" במכון לפיזיקה עיונית שבאוניברסיטת מינכן (LMU), הוא נשא לאישה את מגדלנה דגן (Magdalene Degen), שהייתה צעירה ממנו ב-12 שנים. לזוג נולדו שני ילדים.
בזמן חופשותיו מהאקדמיה אהב פון לאואה לשוט, לרכוב על אופניים, ולגלוש בסקי. לאואה אהב לטייל בהרים עם חבריו מהאקדמיה, אומנם לא היה מטפס הרים, אבל הוא נהנה לתור את הקרחונים בהרי האלפים. פון לאואה גם אהב את הספורט המוטורי, הוא היה נוהג להגיע להרצאות תחילה כאופנוען ואחר־כך במכונית, כשהוא נוסע במהירות גבוהה במיוחד, אבל עד ההתנגשות שקיפחה את חייו לא היה מעורב מעולם בתאונות. הוא לא עסק ישירות באמנות, אך התעניין בתחומי אמנות שונים בייחוד במוזיקה קלאסית. פון לאואה היה אדם דתי מאוד. הוא ביקש שעל המצבה שתונח על קיברו תהיה ההצהרה כי מת כשהוא בוטח לחלוטין ברחמי האל.
מקהלת מונטוורדי
מקהלת מונטוורדי נוסדה בשנת 1964 על ידי ג'ון אליוט גרדינר לביצוע "תפילות ערבית" Vespers של מונטוורדי (1610) בקפלת קינגס קולג', קיימברידג'. המקהלה, כהרכב המתמחה בבארוק, עשתה לה שם במחויבותה הסגנונית וברפרטואר רב המידות שלה, המקיף מוזיקה מן הבארוק המוקדם עד למוזיקה קלאסית של המאה ה-20.
ראו גם
רשימת הקלטות בערך בוויקיפדיה האנגלית.
Decote
Decote (באנגלית: Cleavage, ובעברית: מַחשׂוֹף) הוא סינגל שהוקלט על ידי פראטה גיל בשיתוף הטרנסג'נדר הברזילאי פאבלו ויטאאר. השיר יצא לאור ב-8 באוגוסט 2017, תחת חסותה של חברת התקליטים DGE רקורדס, כסינגל רשמי של פראטה גיל ופאבלו ויטאאר.
השיר זכה להצלחה מתונה בעיקר בברזיל.
רקע וכתיבה
לאחר שהוציאה ויטאאר את "Sua Cara", היא הודיעה למעריציה באינסטגרם כי תשתף פעולה עם פראטה גיל בסינגל חדש שעתיד לצאת באוגוסט 2017.
את השיר הוציאו השתיים כסינגל רשמי, אך לא מתוך אלבום של אף אחת מהן.
וידאו קליפ
תחילה, הוציאה פראטה גיל סרטון קצר שמראה את מילות השיר, ולאחר מכן יצא הווידאו קליפ המלא שמציג בתוכו את השתיים רוקדות בתוך חדר חשוך, עם נקודות אור אדומות. לאורכו של הקליפ ניתן לראות כי השתיים מחליפות בגדים ללא הרף, רוקדות וזזות למילות השיר.
הקליפ זכה להצלחה מתונה ביוטיוב כאשר הפך לאחד מהקליפים הנצפים ביותר של פראטה, ונכון לספטמבר 2017, מונה הצפיות של הווידאו קליפ עולה על למעלה מ-5 מיליון צפיות.
איון על ידי מושבעים
איוּן על ידי מושבעים (באנגלית: jury nullification) הוא הליך משפטי הקיים בחלק מן הארצות בהן נהוג חבר מושבעים.
מהותו של הליך זה היא מתן אפשרות למושבעים להכריז שחוק מסוים הוא בלתי-חוקתי ולזכות את הנאשם רק על סמך היותו של החוק כזה.
אצטדיון קאראיסקאקיס
אצטדיון קאראיסקאקיס (ביוונית: Γήπεδο Γεώργιος Καραϊσκάκης) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר הנמל פיראוס שביוון. האצטדיון משמש כמגרשה הביתי של קבוצת הכדורגל אולימפיאקוס ומכיל 32,115 מקומות ישיבה. כמו כן, מארח האצטדיון לעיתים את משחקיה הביתיים של נבחרת יוון. האצטדיון נקרא על שם גיבור מלחמת העצמאות היוונית, גאורגיוס קאראיסקאקיס, שנפצע קשה באזור זה.
בניית האצטדיון החלה בשנת 1895, והוא נחנך כשנה מאוחר יותר. האצטדיון אירח את תחרויות הרכיבה של אולימפיאדת אתונה באותה שנה. בשנות השישים שופץ האצטדיון ולקראת המשחקים האולימפיים באתונה בשנת 2004, נבנה כמעט מחדש. באולימפיאדה זו אירח האצטדיון חלק ממשחקי הכדורגל.
ב-8 בפברואר 1981 נהרגו 21 אוהדי כדורגל באסון שאירע באצטדיון, לאחר משחק בין אולימפיאקוס לבין א.א.ק. אתונה, כאשר אלפים מאוהדי הקבוצה בשער 7 נהרו אל מחוץ לאצטדיון כדי לחגוג עם השחקנים מול הכניסה הראשית לאצטדיון. הדלתות היו כמעט סגורות והדלתות המסתובבות בכניסה לשערים הפכו את היציאה לבלתי אפשרית, כך שהמדרגות הפכו למלכודת מוות. לזכר האסון נצבעו 21 כיסאות בשחור במקום באדום, בצורה שיוצרת את הספרה 7.
בין יוני לאוגוסט 2005 הפך האצטדיון לבית קולנוע המופעל באופן יומי, עם מסך קולנוע בגודל של 20x10 מטרים.
פורט ונקובר
פורט ונקובר (באנגלית: Fort Vancouver) הייתה מצודה ששמשה תחנת סחר בפרוות מהמאה ה-19 שהייתה המטה של של חברת מפרץ הדסון, השוכנת באזור הפסיפיק נורת' וסט. המצודה, שנקראה על שם קפטן ג'ורג' ונקובר, הייתה ממוקמת על הגדה הצפונית של הנהר קולומביה בוונקובר, של ימינו במדינת וושינגטון. המצודה הייתה מרכז ראשי של סחר פרוות אזורי. מדי שנה הגיעו סחורות ואספקה מלונדון באמצעות ספינות שהפליגו לאוקיינוס השקט או דרך היבשה ממפרץ הדסון באמצעות ה (שירות משלוחים דרך נהרות אמריקה הצפונית). אספקה ומוצרים הוחלפו עם מגוון תרבויות ילידיות עבור פרוות. פרוות מפורט ונקובר נשלחו לעיתים קרובות לנמל הסיני של גואנגג'ואו, שם נסחרו תמורת סחורה מתוצרת סינית למכירה בבריטניה. בשיאה, פורט ונקובר פקחה על 34 מאחזים, 24 נמלים, שש ספינות ו-600 מועסקים. כיום, נבנה העתק בקנה מידה מלא של המצודה, עם מבנים פנימיים, והוא פתוח לציבור כ.
רקע
במשא ומתן שניהל השגריר האמריקני בפריז אלברט גלטין במהלך שנת 1818, הוצעה לנציג המוסמך הבריטי פרדריק רובינסון הצעה לחלוקה שתהיה, כפי שהצהיר גלטין, "כל המים המתרוקנים למפרץ הנקרא מפרץ ג'ורג'יה". פרדריק מרק טען שההגדרה שבה השתמשו מנהלי המשא ומתן של מפרץ ג'ורג'יה כללה את כל מפרץ פיוג'יט, בנוסף למצרי ג'ורג'יה ו. זה היה מעניק לממלכה המאוחדת את המיקום המועדף ביותר לנמלים מצפון ל ומדרום לאמריקה הרוסית. רובינסון לא הסכים להצעה והשיחות שלאחר מכן לא התמקדו בהקמת גבול קבוע ממערב להרי הרוקי.
הסכם 1818 קבע שהמשאבים של האזור העצום היו "חופשיים ופתוחים" לאזרחים מכל אחת מהמדינות. ההסכם לא נעשה כדי לשלב אינטרסים אמריקאים ובריטים מול מעצמות קולוניאליות אחרות באזור. במקום זאת, המסמך קובע כי התפיסה המשותפת של הפסיפיק נורת' וסט נועדה "למנוע התעוררות מחלוקות" בין שתי המדינות. בשנים שלאחר מכן, חברת צפון מערב (ה-NWC) המשיכה להרחיב את פעילותה בפסיפיק נורת' וסט. עימותים עם המתחרה העיקרית שלה, חברת מפרץ הדסון (HBC), כבר התלקחו לכדי. בסיום הסכסוך ב-1821 קיבלה ה-NWC מנדט מממשלת בריטניה להתמזג לתוך ה-HBC.
משא ומתן מאוחר יותר
לאורך השנים 1825 ו-1826, המשיכו פקידים בריטיים להציע לאמריקאים תוכניות חלוקה לחוף האוקיינוס השקט של אמריקה הצפונית. אלה מקורם בחלקם מהתכתבות עם ה-NWC ומאוחר יותר עם ה-HBC. הגבול בין הטריטוריה הבריטית (לעתיד קנדה) לבין ארצות הברית ימשיך להתרחב מערבה בקו הרוחב ה-49 עד להרי הרוקי, משם ישמש הנהר קולומביה (ולפעמים גם הנהר סנייק) כגבול עד שפך הנהר לאוקיינוס השקט. מזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים ג'ורג' קנינג מתואר על ידי היסטוריונים כשר החוץ הבריטי שפעל בצורה הנמרצת ביותר להכרה בגבול לאורך הקולומביה. מזכיר המדינה של ארצות הברית, הנרי קליי, נתן הנחיות לנציגים המוסמכים האמריקאים להציע חלוקה של אזור הפסיפיק נורת' וסט לאורך קו הרוחב ה-49 עד לאוקיינוס השקט. ההבדל בין שתי התוכניות היה גדול מכדי שאפשר היה להגיע לפשרה, מה שגרם לדיפלומטים לדחות שוב את החלוקה הקולוניאלית הרשמית.