cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מורשת השפל הגדול
מורשת השפל הגדול מתייחסת לשורה של תהליכים מדיניים, פוליטיים, חברתיים, תרבותיים וכלכליים עליהם השפיע השפל הגדול. רבים מתהלכים אלו החלו עוד במאה ה-19 או במלחמת העולם הראשונה והגיעו לידי מיצוי במלחמת העולם השנייה ובשנים שאחריה.
השפעות פוליטיות
חברתית, היווה השפל הגדול סוג של "הצפה תודעתית" לשינויים העמוקים שהתחוללו מזה שנים במבנה החברתי במדינות המערב. מלחמת העולם הראשונה סימנה משבר עמוק בשליטת האליטות הישנות והמשטרים הישנים באירופה כשבמדינות שונות אף הופיעו משטרים פשיסטיים וקומוניסטים.
בין המלחמות, ובמיוחד אחרי השפל הגדול, החל לבוא גם השינוי ההדרגתי הפוליטי והחברתי במאזן הכוחות במדינות השונות. עם או בלי התואר "סוציאליזם" עלו משטרים בעלי גוון סוציאליסטי-לייבוריסטי מובהק בשורה ארוכה של מדינות באירופה וגם בארצות הברית. משטרים אלו ייצגו או התיימרו לייצג את הפועלים, העניים, המדוכאים וגזולי הזכויות. עם זאת, תופעה זו לא הייתה חידוש שנבע מהשפל הגדול. בארצות הברית הייתה המפלגה ה"פרוגרסיבית" כוח מרכזי וחשוב כבר מסוף המאה ה-19, כשהיא הופכת את עצמה לנציגת החקלאים ועובדי התעשייה מול "העסקים הגדולים". השינוי המשמעותי שחל עם עלייתו של רוזוולט, עם זאת, היה המהפך שחולל במפלגה הדמוקרטית, שהשילה מעל עצמה לחלוטין את הנטיות הליברטריאניות הישנות שלה ועטתה בהכרה מלאה את האדרת הפרוגרסיבית.
השפעות כלכליות
שינוי עמוק אפילו יותר התחולל בזירה החברתית-כלכלית. עד מלחמת העולם הראשונה, היה למוסד המדינה בארצות הברית תפקיד שולי יחסית. ה"מתקדמים" בשורות האינטלקטואלים קיוו כי מלחמת העולם תחולל מהפך במצב זה, ותשים אותם על כס השלטון, אולם תקוותם נכזבה זמנית. עם השפל הגדול, הגיעה שעתם הגדולה. המדינה הפכה, תחת שלטון הובר וביתר שאת תחת שלטון רוזוולט, מגורם חשוב לציר המרכזי שסביבו נעה החברה והכלכלה במדינה.
בכל הגזרות, השינוי החל בהדרגה. בתחום המוניטרי, מרגע הקמת הבנק הפדרלי בשנת 1913, ניכר כי ייעדו לשמש כלי להדפסת כסף עבור הממשל. הדפסה זו התרחשה כבר בשנים שקדמו לשפל הגדול והתעצמה הרבה יותר אחרי תחילתו ובמיוחד אחרי ההתנתקות מתקן הזהב. במונחים פוליטיים, קיומו של בנק מרכזי תחת שליטת הממשל משמעותו הייתה החלשה ניכרת של הקונגרס לטובת הרשות המבצעת. הריבון לא נדרש מעתה לפרלמנט כדי לממן מדיניות, מלחמות או שוחד - הייתה לו שליטה מלאה במטבעה המלכותית.
בתחום הפיסקלי, בהתאמה, ניתן להבחין בגידול הדרגתי אך עקבי בגודל תקציבי הממשלה ביחס לתוצר. גם שינוי זה, בתורו, היה שלב בדחיקת הרשות המחוקקת הצידה לטובת הגברת כוחה של הרשות המבצעת. בהתאם לתפישות התכנון הריכוזי וה"מדעי", נחשבה המדינה לגוף היחידי המסוגל לשנות את המצב הכלכלי מיסודו באמצעות פעולותיה. בהיבט המעשי, הועמד לרשותו של השליט סכום כסף גדול הרבה יותר לחלקו לפי הבנתו.
היבט נוסף של גידול זה ב"עוצמה התקציבית" של הממשלים הייתה מידת הפיקוח והבקרה המזעריים שהוקדשו לבחינת תוצאות הפעולה התקציבית הזו, והפער העצום שבין האופן שבו הצטיירה הפעולה בעיני אזרחי המדינה לבין המציאות בפועל. הפרויקטים היזומים וה"מנהלים" לעבודות ציבוריות בארצות הברית נכשלו מנקודת מבט כלכלית וככל הנראה החריפו והעמיקו את השפל הכלכלי. הובר הכיר בכך לקראת סוף כהונתו, כמוהו הניו-דילריסטים, אנשי הסנט והקונגרס ורוב ההיסטוריונים והכלכלנים שעסקו בנושא מאז. קל להבין מדוע הובר, "טראסט המוחות" או חוקרים האוהדים לפעולתם יבכרו לאמץ עמדה אפולוגטית או התכחשות לכישלון הפרויקטים הציבוריים, חלוקת הכספים לחקלאים, וכדומה. מעט קשה יותר להבין כיצד אישרו אנשי הרשות המחוקקת הוצאת כספים בלתי מבוקרת כזו, מנומקת באופן קלוש כל-כך, וכושלת באופן גלוי כל-כך.
עניין מורכב יותר הוא הקסם שמהלכים צעדים כאלו על הציבור, אז כהיום. מ"רשות עמק טנסי" עד ל"אוטובהן" בגרמניה הנאצית, בזבוז הכספים הקולוסאלי הזה נראה לרבים כפעולה נכונה, בהתאם לתחושה האינטואיטיבית שבמצב של משבר טוב לעשות משהו, גם אם אינו מועיל, מלשבת בטל בצד, למרות שאי-עשייה הייתה ככל הנראה הפעולה הנכונה.
מגמה דומה לזו שבתחום המוניטרי והתקציבי התרחשה בתחום החוקתי והרגולטורי. מסוף המאה התשע עשרה ניתן להבחין בגידול מתמיד בסמכות הרגולטורית של המדינה. ההנמקה הקבועה לכל הפעולות הרגולטוריות הייתה "הגנת הצרכן", בהתאם לטענה שתחרות היא תהליך "בזבזני" המוביל לעלויות גבוהות יותר, מחירים גבוהים יותר לצרכן וגרוע מכל, יוצרת בריות משונות ובלתי-רצויות כמו מונופולים, אוליגופולים, עסקים גדולים וקרטלים.
עם זאת, כאשר ניתנה לממשל, בשיא המשבר, יד חופשית לפעול כנגד רעות חולות אלו, חשפו פעולותו את ערוות מניעיה האמיתיים של הפעולה האנטי-טראסטית. "מנהל ההתאמה החקלאית" ו"מנהל השיקום הלאומי" היו ארגונים ממשלתיים שמטרתם העיקרית, אם לא הבלעדית, הייתה דווקא כינון מונופולים והעלאת מחירים. במקום להילחם ב"אויבי העם", העסקים הגדולים, כרת עמם הממשל ברית בוטה לצורך חלוקת העוגה השלטונית. הרעיון המשותף, בהשראת משטר מוסוליני באיטליה והמשטר הסובייטי בברית המועצות, היה ליצור "מדינה קורפורטיבית" בה השוק מחולק למגזרים שונים שבראשם מוצבים ביורוקרטים ובפועל שולטים בהם בעלי העסקים הגדולים והאיגודים, במגמה ברורה להעלות את המחירים ולחסום לחלוטין כל תחרות—ההפך הגמור מהמטרה המוצהרת.
השפעה מתמשכת ואולי משמעותית יותר הייתה לפעולות החקיקה, במיוחד תחת ממשל רוזוולט. חוקים כ"חוק ואגנר" או חוק הביטוח הלאומי החלו בתהליך ארוך טווח ומשמעותי של הפיכת המדינה ל"מתווך" העיקרי במתן שירותים חברתיים שונים. בראשית המשבר, סירבו ארגוני העזרה והצדקה לקבל תשלום מן הממשלה, בטענה שתמיכה כזו תביא לחיסול תרומות אזרחים עצמאיות. עם הימשכות המשבר, נטלה המדינה את התפקיד מהארגונים הפרטיים והציבה את עצמה כמונופול רב עצמה בתיווך שירותים אלו. כמו במקומות אחרים, לא לווה התהליך בדיקה שנועדה לברר אם פעולה כזו מטעם המדינה תהיה יעילה או מועילה יותר—התפישה האינטואיטיבית הייתה שפעולה עדיפה על אי-פעולה.
השפעות על אידאולוגיות כלכליות
השפל הגדול, עם זאת, היה יותר מכל שפל כלכלי: משבר כלכלי ארוך ועמוק במדינה התעשייתית המובילה בעולם, עם משברים פחותים בעומקם ברוב מדינות המערב האחרות. ההתמודדות עם המשבר, ברמה האידאולוגית והמעשית, נעשתה על-פי האידאולוגיות, ההסברים והתובנות שבהם החזיקו אנשים עד אותה תקופה.
הגישה הבולטת ביותר, בה החזיקו ה"פרוגרסיבים", הבתר-קיינסיאנים והבתר-מוניטריסטים הייתה שהמפתח העיקרי לשגשוג הוא הצריכה המצרפית. באווירת "קץ העידן" הכלכלי ששררה אותה תקופה רווחה התפישה כי עידן התיעוש, הצמיחה והשינוי המהיר חלף ועתה הגיע "תור הצריכה": שגשוג מתון נצחי שייבנה על צריכה מתמדת. על תפישה כזו התבססה תפישת ה"יציבות" של אירווינג פישר (ומאוחר יותר, המוניטריסטים ומילטון פרידמן), והחשיבה הפרוגרסיבית שלפיה השגשוג הוא סוג של מתת-אל ושמניעתו היא גזל זכות אנושית טבעית. רעיונותיו של קיינס בדבר קץ עידן החיסכון והתחלת הבזבוז הגדול כי "בטווח הארוך כולנו נמות" ביטאה את הוולטאנשאנג (בגרמנית השקפת עולם) הזה, לא יצרה אותו.
אינטלקטואלים ופוליטיקאים כאחד היו משוכנעים באותה תקופה כי נרכש די ידע כדי לבנות "מכונה כלכלית" שתפעל באותה מידה של יעילות כמו המנגנון הקפיטליסטי, אך תתקן את מגרעותיו הבולטות. כוחו של הקפיטליזם היה יפה לעידן התיעוש המוקדם ולשינויים המהירים. כעת, בפרוס עידן השגשוג הנצחי, בשלה העת להפעיל את המנגנון הריכוזי, המתוכנן, ולהבטיח שגשוג לנצח.
כדי ש"מכונה כלכלית" כזו תפעל כהלכה, היה צורך כמובן ב"דלק" או רזון ד'אטר (בצרפתית זכות קיום): דבר או פעולה כלשהי שתבטיח קיום שגשוג נצחי. אבן החכמים הזו נמצאה בדמות הביקוש הצרכני המצרפי: רכישת מוצרים. היה זה פתרון מתבקש, שכן צריכה היא נתון גלוי וברור, קל למדידה, ניתן לשינוי באמצעות מניפולציות פשוטות יחסית ונתפש כקשור לשגשוג בעיני הציבור הרחב והפוליטיקאים. נתונים כמו השקעה, ריבית, חיסכון, גיוון בייצור, מוצרי-ביניים, הון, וכדומה היו כולם מושגים מעורפלים למדי, שרק מעטים הבינו את טיבם על בוריו. חוויית הצריכה, לעומת זאת, הייתה משותפת לכל, ברורה ונהירה: שיש שפל כלכלי, החנויות ריקות ונסגרות. כשיש שפע כלכלי, חנויות נפתחות והומות מקונים.
בן פלאט
קורות חיים
פלאט נולד למשפחה יהודית-קונסרבטיבית בלוס אנג'לס שבארצות הברית, הרביעי מחמשת ילדיהם של ג'וליה (לבית ברן) ושל מארק פלאט שהוא מפיק קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, שאחראי בין היתר על הפקות כמו לא רק בלונדינית, אל תוך היער, לה לה לנד ומרשעת.
מורשת השפל הגדול
השפעות על אידאולוגיות כלכליות
המסקנה המתבקשת עבור רבים מעובדה נצפית ומובנת מאליה זו הייתה: אם יש שפל כלכלי, הבא קונים לחנויות, והשפל ייתם. כדי להביא קונים לחנויות ולהמשיך את השגשוג, הסיקו כלכלנים והוגים פרוגרסיביים, היה על המדינה ליטול תפקיד פעיל בזירה הכלכלית ופשוט להבטיח זרימה קבועה וסדירה של הכנסות לכיסם של צרכנים, ולעודד אותם בדרכים שונות לצרוך את הדרך לשגשוג.
בן פלאט
קורות חיים
פלאט למד בבית ספר לאומנויות, ובהמשך נרשם לאוניברסיטת קולומביה בניו יורק. הוא פרש מהלימודים לאחר שישה שבועות, כדי להשתתף במחזמר ספר המורמונים.
מורשת השפל הגדול
השפעות על אידאולוגיות כלכליות
בתפישה הכלכלית הקלאסית, ובכל התפישות שהיו מקובלות עד עליית רעיון הצריכה המצרפית כחזות הכל, הציר המרכזי של הפעילות הכלכלית היה היצרן. הוא זה שעמד במרכז תשומת הלב של אדם סמית, דייוויד ריקרדו, קרל מרקס וכל הכלכלנים האחרים. בתפישה זו היה כמובן עיוות, משום שבמודל היצע וביקוש הקלאסי הצרכן הוא משתנה נובע. כלומר, הביקוש הצרכני מוקש מההיצע היצרני והמחיר—הייצור, ההיצע והמחיר משמשים כלי שבאמצעותו אפשר להקיש את הנעלם הצרכני. מודל זה הצליח להסביר כמה עקרונות חשובים של הפעולה הכלכלית, אך כשל בהסברת ההעדפות הסובייקטיביות של הצרכן.
בן פלאט
משחק
פלאט התחיל את הקריירה בתיאטרון, והופיע על במות ברודוויי בהפקות של "ספר המורמונים" (2012-2013) ו-"אוון הנסן היקר" (2015-2017). פלאט זכה בפרס הטוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר על תפקידו באוון הנסן היקר. הוא כיכב גם בסרטים הוליוודיים, ביניהם "פיץ' פרפקט" (2012), "פיץ' פרפקט 2" (2015), "ריקי והפלאש" (2015) בכיכובה של מריל סטריפ, "סקנדל עירוני" (2019) והקומדיה "הורים תחת השפעה" (2019) בכיכובם של אלק בולדווין וסלמה הייק.
מורשת השפל הגדול
השפעות על אידאולוגיות כלכליות
במודל הצריכה המצרפית, לעומת זאת, הוצג מצב הפוך: תשומת הלב התמקדה כל-כולה בצרכן. ההבדל הגדול היה טמון בכך שבמודל הקלאסי הביקוש הצרכני הוקש מההיצע היצרני. במודל הפרוגרסיבי-קיינסיאני היצרן פשוט הוצא מן התמונה לחלוטין. קיינס, כאחרים, הניח כי הייצור ידאג לעצמו. תור הצמיחה של הייצור הקפיטליסטי תם, אך הוא ימשיך לפעול באופן אוטומטי לנצח, כך שאין צורך לדאוג לתפקודו: די לנו לדעת שאם נבטיח ביקוש צרכני מספיק, יהיה ליצרנים בעבור מה לייצר.
מנקודת מבט זו, קל להבין את פעולת הבנק הפדרלי לאורך שנות העשרים, בניפוח השוק כדי לשמר את הצריכה המצרפית ברמת גידול אחידה. מנקודת מבט זו גם קל להבין מדוע לא התמסר הממשל האמריקני לגורלו כאשר פרץ המשבר והחל בפעולה נמרצת לשמר את הצריכה בגובהה הקודם.
בן פלאט
משחק
בשנת 2021 חזר לשחק את התפקיד הראשי של אוון בסרט המוזיקלי "אוון הנסן היקר" בבימויו של סטיבן צ'בוסקי, המבוסס על המחזמר הידוע, הנושא את אותו השם.
מורשת השפל הגדול
השפעות על אידאולוגיות כלכליות
זהו גם ההסבר הכלכלי העיקרי לאופן בו נהג ממשל הובר אחרי שהמשבר התמשך ולמבנה תוכניות הניו-דיל של רוזוולט. מטרתן הייתה אחת: להזריק מספיק כסף לעורקי הכלכלה כדי לגרום לקונים לשוב לחנויות.
הבעיה הייתה שבפעולה זו היה טמון כשל לוגי עקרוני: לא הצריכה המוגברת הייתה הגורם לשגשוג, השגשוג הוא שגרם לצריכה המוגברת. בין שגשוג לצריכה היה אכן מתאם—בעת שגשוג, החנויות היו מלאות—אבל המתאם לא הצביע על סיבתיות. ההנחה כי בין הצריכה לשגשוג יש קשר סיבתי (כלומר, שהצריכה גורמת לשגשוג) היה שווה ערך להנחה שאפשר ליצור משהו מלא כלום, שיש יש מאין. הוצאת היצרן ממשוואת התוכניות הכלכליות גרמה לפגיעה חוזרת ונשנית בגורם היחידי שאכן יצר יש מאין: היצרן הוא הגורם היחידי הנוטל משאבים וחומרי גלם ו'לש' מהם מוצרים שאנשים מעוניינים לרכוש. הוא חולית היסוד בשרשרת הסיבתית. ההתעלמות מעובדת יסוד זו הייתה הסיבה לפריצת המשבר והסיבה להתמשכותו.
בן פלאט
מוזיקה
בשנת 2017 הוציא את הסינגל "Waving Through a Window" כחלק מהמחזמר "אוון הנסן היקר", בו השתתף. באותה השנה חתם פלאט בחברת התקליטים אטלנטיק רקורדס. במרץ 2018 הוציא יחד עם לין-מנואל מירנדה את השיר "Found/Tonight" תחת הפקתם של אטלנטיק רקורדס. השיר הצליח ואף הגיע למקום ה-49 במצעד הפזמונים השבועי בילבורד הוט 100 ומוקם במקום ה-19 במצעד שירי הסטרימינג של הבילבורד הוט 100.
ב-29 במרץ 2019 הוציא את האלבום הראשון שלו "Sing to Me Instead", ממנו יצאו הסינגלים "Bad Habit", "Grow as We Go", "Rain".
במאי 2020 הוציא את הסינגל "So Will I" וכחודש לאחר מכן הוציא גם את השיר "Everything I Did to Get to You".
באפריל 2021 הוציא את הסינגל "Imagine", ולאחר מספר ימים יצא בגרסת הרמיקס של הדי-ג'יי טייסטו.
ב-26 ביוני 2021 הוציא גרסת כיסוי לשיר "Yoü and I" של ליידי גאגא, במלאת עשור ליציאת אלבומה "Born This Way".
בחודש יולי הכריז פלאט באמצעות ציוץ בטוויטר על יציאת אלבומו השני, Reverie, אשר עתיד לצאת ב-13 באוגוסט. ב-16 ביולי יצא סינגל מתוך האלבום ושמו "Happy to be Sad".
חיים אישיים
בינואר 2020 החל פלאט לצאת עם השחקן נואה גאלווין (שהחליף אותו בתפקיד הראשי במחזמר אוון הנסן היקר).
קישורים חיצוניים
}
בית ראשונים (נס ציונה)
היסטוריה
בית ראשונים נחנך ב-1907 והיה המרכז הקהילתי הראשון למושבה נס ציונה. בעת בנייתו ייעודו היחיד של המבנה היה בית ספר. למבנה, שהיה המפואר ביותר בנס ציונה בעת בנייתו, היו שלושה חדרים: חדר ארוך על פני כל המבנה, ושני חדרים יותר קטנים לאורך החדר הארוך. בית הספר מוקם בחדר הארוך ובחדרים הקטנים שוכנו ספרייה ומשרדי ועד המושבה. בהמשך הוכנס גן הילדים של המושבה לאחד החדרים הקטנים. לקראת בניית בית הכנסת הגדול, ועד נס ציונה מכר את המבנה הישן ששימש עד אז כבית כנסת למשרד הארצישראלי ובינתיים מוקם גם בית הכנסת בתוך כיתת בית הספר. התפילות המשיכו להתקיים בבית הספר, עד חנוכת בית הכנסת בשנת 1926.
ב-1962 עברו משרדי המושבה למועצה מקומית, ובעקבות כך, נעזב המבנה. בשנת 1977, שופץ בית ראשונים ושוקם בצורתו המקורית. עבודת השיקום נעשתה בהתנדבות וללא עזרת המוסדות הממשלתיים. בית ראשונים נמצא ברחוב תל אביב שבמרכז העיר, ליד בית הכנסת הגדול בנס ציונה, גבעת האהבה והמועצה הדתית.
בחצר המבנה מוצג אוסף כלים וציוד חקלאי המבטאים את אופייה החקלאי של המושבה בתקופות השונות ובעיקר בענף המכוורת, ציוד וכלי בית של הראשונים, תמונות המייסדים הראשונים, תמונות ותיעוד היסטורי לפי נושאים ותוכנית אור קולית על תולדות המושבה. המוזיאון מנציח את ייסודה ואת ראשיתה של נס ציונה תוך דגש אישי על מייסדיה, ראשוניה ופועלם.
בספטמבר 2016 שופץ בית ראשונים פעם נוספת והוספו לו עמדות משחק אינטראקטיביות ומיצג אור-קולי על תחילת דרכה של נס ציונה כמושבה.
הערות שוליים
__לחיפוש__
חואנג שיאנפאן
חואנג שיאנפאן (במנדרינית תקנית: 黄现璠, בפין-יין: Huáng Xiànfán; 13 בנובמבר 1899 - 18 בינואר 1982) היה היסטוריון, חוקר תרבות, אנתרופולוג, אתנולוג ובלשן סיני. בתחומי ההיסטוריה והתרבות שיאנפאן התמקד בחקר ילִידי הג'ואנג ומכונה "אבי ההיסטוריה של ג'ואנג".
ג'ון ווייט
ג'ונתן וינסנט "ג'ון" ווֹיְט (באנגלית: Jonathan Vincent "Jon" Voight; נולד ב-29 בדצמבר 1938) הוא שחקן טלוויזיה וקולנוע אמריקאי. זוכה פרס אוסקר ושלושה פרסי גלובוס הזהב. אביה של אנג'לינה ג'ולי.
ביוגרפיה
ווייט נולד בניו יורק שבארצות הברית למשפחה קתולית. מקור משפחת סבתו מצד אמו בכפר בירן באזור וסטפאליה שבגרמניה, בעוד סבו מצד אביו, ג'ורג' וויטקה מוצאו מן העיר קושיצה בסלובקיה. שם המשפחה וויטקה Vojtka הפך בארצות הברית לווייט. הצטרף לקהילת בני נח שבלוס אנג'לס.
ווייט היה נשוי בשנות ה-60 ללורי פיטרס, והיה נשוי בשנות ה-70 למרצ'לין ברטרנד. ווייט הוא אביהם של אנג'לינה ג'ולי וג'יימס הייבן.
קריירה
ווייט החל לשחק בשנות ה-60. לאחר שנישא לאשתו הראשונה, השחקנית לורי פיטרס, החל להופיע בתוכניות טלוויזיה רבות. חשיפתו הגדולה הייתה בשנת 1969, כששיחק לצד דסטין הופמן בסרט זוכה האוסקר "קאובוי של חצות", עליו קיבל מועמדות לאוסקר. בשנות ה-70 הופיע במספר סרטים מוצלחים, כגון "גברים במלכודת", "השיבה הביתה" (1978), שזיכה אותו באוסקר, ובסרט "סיפורו של אלוף" (1979).
בשנת 1993 שיחק במיני-סדרת הטלוויזיה "בחזרה ליונה בודדה", המשך למיני-סדרה משנת 1989 "יונה בודדה" שמבוססת על הרומן "יונה בודדה" משנת 1986. בשנת 1991 הוא שיחק תפקיד של רוברט גייל בסרט "Chernobyl: The Final Warning".
בראשית 2014 זכה וייט בפרס גלובוס הזהב, השלישי שלו בקריירה על הופעתו בסדרת הפשע "ריי דונובן" בתפקיד מיקי דונובן. בשנת 2015 שיחק בדרמת הספורט "אמונה וניצחון", לצד שון אסטין.
עמדות פוליטיות
בצעירותו, היה ליברל מובהק. השתתף בהפגנות נגד מלחמת וייטנאם. בבגרותו, שינה את דעותיו ובשנים האחרונות הצטרף למפלגה הרפובליקנית. ווייט הוא אוהד ישראל, ואף ביקר בה בשנת ה-60 להיווסדה. ב-22 ביוני 2010, בעקבות אירועי המשט לעזה והגינוי הבינלאומי נגד ישראל, פרסם ווייט מכתב גלוי לנשיא ארצות הברית ברק אובמה בוושינגטון טיימס ובו גינה את המדיניות שלו נגד ישראל והאשים אותו בהפקרת ביטחונה של ישראל ובתעמולת הנגד שגרמה לעלייה באנטישמיות. באוגוסט 2011 ביקר וויט את נפגעי ירי הקטיושות על ישראל בבית החולים סורוקה שבבאר שבע. במהלך מבצע צוק איתן ביולי 2014 כתב ווייט מכתב גלוי לפנלופה קרוז וחאווייר ברדם שחתמו על עצומה נגד ישראל ובו ביקר אותם על צעדם ("אתם צריכים להתבייש בעצמכם") והסביר על שורשי הסכסוך הישראלי-פלסטיני. בעקבות מכתבו חזרו בהם קרוז וברדם מהגינוי לישראל.
וויט מרבה להשתתף בהפגנות פרו-ישראליות. במירוץ לנשיאות ארצות הברית 2016, הביע תמיכה במועמד המפלגה הרפובליקנית דונלד טראמפ, ופרסם סרטון תמיכה בו. בנוסף הביע תמיכה בבנימין נתניהו לקראת הבחירות לכנסת ה-23.
בפברואר 2022 ביקר בשומרון במסגרת צילומים לסרט, וערך סיור במצפה יוסף יחד עם יו"ר מועצה אזורית שומרון יוסי דגן שהעניק לו בקבוק יין מתוצרת מקומית. בהמשך ביקר בשילה הקדומה שם הוענק לו קנקן צווארון מתקופת המקרא, ותיק הנושא את שם נכדתו שילה, ביתה של אנג'לינה ג'ולי, בחמש שפות.
פאלוס
פֿאלוס מתייחס לאיבר המין הזכרי בעת זיקפה או לחפץ בעל צורה דומה. באמבריולוגיה הפאלוס מתייחס לחלק בגוף העובר המופיע לפני התפתחות איברי המין. מקור המילה מיוונית ולטינית ממילה שפירושה להתנפח.
מקבילו הנקבי של המושג הוא "יוני" (מסנסקריט: योनि; נהגה: yoni), שמתייחס לאיבר המין הנקבי, או לדבר מה שמזכיר אותו במראהו.
באומנות וארכיטקטורה
ניתן למצוא פסלי פאלוס מודרניים ועתיקים פזורים ברחבי העולם. שרידים רבים נשמרו מיוון ורומא העתיקות. בשנת 2003, אף נערכה תחרות למציאת הבניין הדומה ביותר לפאלוס. בתרבויות קדומות רבות, בנייה בצורה של פאלוס היוותה סימן לעושר והצלחה. במערה בגרמניה נמצא פסל פאלוס עשוי אבן חול בן 28,000 שנה.
הודו
בטנטרה ההינדואיסטית, סמל הלינגם משמש לפולחן האל שיווה.
מצרים העתיקה
המצרים הקדמונים קשרו את הפאלוס עם האל אוזיריס. גופו של האל בותר ל-13 חלקים שפוזרו ברחבי מצרים על ידי סת. אשתו, איזיס, אספה את כל חלקי גופו לבד מהפין שנבלע על ידי דג. הפאלוס היווה סמל לפוריות והאל מין הוצג עם פאלוס זקוף.
יוון העתיקה
במיתולוגיה יוונית קלאסית, האל הרמס הוצג לא אחת כעומד על גבעה בעלת מוטיביים פאליים. ישנה מחלוקת בין החוקרים לגבי מעמדו כאל פריון. בנו של הרמס, פאן הוצג פעמים רבות עם פאלוס זקוף בגודל מוגזם.
פריאפוס היה אל הפריון היווני וסמלו היה פאלוס גדול. פריאפוס היה בנם של אפרודיטה ודיניסוס לפי גרסה אחת, או אדוניס לפי גרסה אחרת. היה מגינם של הצאן והבקר, עצי הפרי, הגנים ואיברי המין הזכריים. על שמו נקראת התופעה הפיזולוגית פריאפיזם, זקפה תמידית.
סקנדינביה העתיקה
במיתולוגיה הנורדית, פרייר הוא אל פאלי המייצג פריון גברי ואהבה.
סיפור קצר בן המאה ה-14 (Völsa þáttr), מספר על משפחה נורווגית הסוגדת לפאלוס משומר של סוס.
רומא העתיקה
ברומא העתיקה היה מקובל ללבוש תכשיטים פאליים כקמעות נגד עין הרע.
יפן העתיקה
פסל המרה קאנון בנגאטו סיטי ביפן, הוא אחד מפסלי פוריות רבים הפזורים ברבי יפן עד היום.
.
בפסיכואנליזה
הפאלוס כסמל מייצג את כוח הפריון הגברי. על פי תאוריית הפסיכואנליזה של פרויד, למרות העובדה שלכל גבר יש פין מוחשי, לאף גבר אין את הפאלוס הסמלי. ז'אק לאקאן הרחיב את סמליות הפאלוס במאמר שכותרתו "על חשיבות הפאלוס", בו הסביר את ההבדל בין להיות בעל פאלוס לבין להיות פאלוס. גבריות נמדדת במידת הבעלות של הפאלוס. נשים, שאין להן בעלות על פאלוס, נהיות בעצמן פאלוס.
על פי המודל הפסיכוסקסואלי, השלב הפאלי הוא התקופה בהתפתחות בה איברי המין הם האזור הארוגני העיקרי. מתאפשר פורקן מתח באמצעות אוננות ומתחילים להתמודד עם תסביך אדיפוס ותסביך אלקטרה, בהם הילד מתאהב בהורה מהמין השני.
כיבוש ירושלים (1917)
האירוע ביטא בעיני הבריטים את הגשמת השאיפה לחידוש השליטה הנוצרית בירושלים שהסתיימה עם תבוסתם של הצלבנים ועזיבתם את ארץ ישראל כ-600 שנים קודם לכן.
הקרבות באזור ירושלים
ב-18 בנובמבר החליט אלנבי להמשיך בעקבות הארמייה השביעית העות'מאנית הנסוגה לתוך הרי יהודה כדי למנוע מהם להתארגן ולבנות הגנות חזקות באזור ירושלים. אלנבי, שרצה להימנע מלחימה בתוך ירושלים, תכנן להקיף את העיר מכל הכיוונים ובכך להביא לנסיגה של העות'מאנים מהעיר. הצבא הבריטי התפצל לשניים: ראש אחד התקדם לכיוון נחל הירקון בדרכו לדחיפת הצבא הטורקי צפונה וחלק אחר המשיך מזרחה להרי יהודה. במקביל, נעה הדיוויזיה ה-53 מבאר שבע צפונה דרך חברון לכיוון בית לחם במטרה לסגור על ירושלים מדרום.
הדיוויזיה האוסטרלית תקפה את אזור אמאוס ניקופוליס, שם ישב כוח עות'מאני, אולם נסוגה בתום הקרב. גם העות'מאנים נסוגו מהאזור לאחר ההתקפה וכאשר התקדמה הדיוויזיה ה-75 לאזור מספר ימים מאוחר יותר מצאה אותו ריק. ב-19 בנובמבר החלו הדיוויזיות הבריטיות לנוע מזרחה. הדיוויזיה ה-75 החלה להתקדם על הדרך הראשית יפו-ירושלים (פחות או יותר בתוואי של כביש 1 של ימינו). מצפון להם החלה הדיוויזיה ה-52 לנוע מכיוון לוד לירושלים, ומצפון ל-52 נעה דיוויזיית היומינרי בדרך מעלה בית חורון (בתוואי הקרוב לכביש 443 של ימינו), במטרה לתפוס את הדרך מירושלים לשכם ולנתק את ירושלים מצפון.
הדיוויזיה ה-75 החלה בתנועה מאזור לטרון, הגיעה אל באב אל-ואד (שער הגיא) והמשיכה במעלה הדרך התלולה והמפותלת. בראשי הרכסים ישבו כוחות עות'מאנים קטנים והבריטים נלחמו בהם במהלך ההתקדמות. החושך שירד מוקדם (בסביבות השעה 5 בערב) הכריח את הכוחות לעצור ללילה. במהלך היום הראשון התקדמה הדיוויזיה כ-16 קילומטרים והגיעה אל קרבת הכפר סאריס (ליד שורש של ימינו), כשהם נתונים תחת אש צלפים עות'מאנית. באותו הלילה החלו גשמים עזים והטמפרטורות צנחו, והחיילים הבריטים אשר לא היו מצוידים בבגדי חורף, סבלו קשות מהגשם ומהקור בהרי ירושלים. האדמה הפכה לבוצית והקשתה עוד יותר את תנועת הרכבים והארטילריה הבריטית. הגשם והקור ליוו את הכוחות גם בימים הבאים.
שתי הדיוויזיות האחרות שנעו מצפון לדיוויזיה ה-75 נתקלו בקשיים רבים אף יותר. מפקדי הצבא הבריטי השתמשו במפת ה-PEF (הקרן לחקר ארץ ישראל) משנת 1880, בה סומנו הדרכים כ"דרכים רומיות", והמפקדים הבריטים חשבו אותן לדרכים טובות. בפועל התגלו הדרכים כלא יותר משבילי עיזים צרים אשר היו כמעט בלתי עבירים לכוחות רכובים. הסוסים והגמלים התקשו במעלה הגבעות וההרים המסולעים של האזור. התותחים הבריטים הושארו מאחור והיחידות הבריטיות הסתדרו ללא ארטילריה במרבית הקרבות באזור ירושלים.
הדיוויזיה ה-52 הגיעה עד אזור קַרְיַת אלְ-עִנַבּ (אבו גוש) שם נעצרה עקב התנגדות עות'מאנית. כוחות של הדיוויזיה ה-75 הצליחו לבסוף לכבוש את הכפר סאריס ב-20 בנובמבר ובאותו הערב הצליחו לחסל את ההתנגדות בקַרְיַת אלְ-עִנַבּ תוך שהם מנצלים את תנאי הערפל ששררו לפנות ערב.
דיוויזיית היומינרי התקדמה באיטיות והגיעה אל בית עור אל-פוקא ב-21 בנובמבר. מיד לאחריו נתקלו בכוח של כ-3,000 חיילים עות'מאנים אשר ישבו על רכס שייח' זייתון יחד עם מספר סוללות ארטילריה. כוחות הדיוויזיה הצליחו לכבוש את הרכס אולם נסוגו זמן קצר לאחר מכן. הכוח העות'מאני זכה לתיגבורת ולאחר קרבות קשים תחת גשם שוטף הוחלט להסיג את הדיוויזיה חזרה אל בית עור אל-פוקא.
עצירה ומתקפות נגד עות'מאניות
אלנבי החליט להחליף את שלוש הדיוויזיות התשושות (אשר השתייכו לקורפוס ה-21 של חיל המשלוח) בכוחות רעננים יותר מהקורפוס ה-20 (בפיקוד גנרל פיליפ צ'טווד). הדיוויזיות של הקורפוס ה-20 זכו לימים שקטים יחסית במישור החוף והספיקו לנוח ולהתארגן. הדיוויזיה ה-60 הלונדונית החליפה את כוחות הדיוויזיות ה-52 וה-75 בחזית ב-28 בנובמבר. שתי דיוויזיות נוספות (74 ו-10) הגיעו לאזור לטרון. במקביל, כוחות הנדסה נשלחו לאזור כדי לשפר את הדרכים, כדי שאפשר יהיה להעלות אספקה וארטילריה לכוחות הבריטים בהרים. פון פאלקנהיין והפיקוד העות'מאני זיהו את נקודת התורפה אצל הכוחות הבריטים וניסו לנצל זאת כדי לדחוק את הבריטים לאחור בסדרה של מתקפות נגד. ב-27 בנובמבר תקפה הדיוויזיה ה-16 העות'מאנית את הכוחות הבריטים באזור וילהלמה (בני עטרות של ימינו), דיר טריף (בית עריף) ובית נבאלא (בית נחמיה). ההתקפה נהדפה, אולם חודשה בלילה למחרת ונהדפה שוב. כ-150 חיילים עות'מאנים נפלו בשבי. כמעט במקביל תקפו העות'מאנים גם באזור שילתא (מושב שילת) ואף הצליחו להדוף את הבריטים משילתא, אולם כוחות בריטים נוספים נשלחו לאזור והשטח נכבש מחדש.
התקפה נוספת נערכה מול דיוויזיית היומינרי שישבה בשטח נשלט באזור רכס זייתון ובית עור אל-פוקא. הדיוויזיה נדחקה לאחור מול כוח עות'מאני גדול בהרבה. כוחות נוספים שנשלחו לעזרה הצליחו לייצב את הקו ולעצור את המתקפה. בנבי סמואל המשיכו העות'מאנים לתקוף את הכוחות הבריטים עד 1 בדצמבר, אולם ספגו אבדות קשות מבלי שהצליחו לכבוש מחדש את הרכס.מתקפות נוספות נערכו במהלך הלילה של 1 בדצמבר על בית עור א-תחתא ובאזור אל בורג' (בעמק שבין גבעת התיתורה לשילת). כוחות עות'מאנים זיהו פרצה בקו הבריטי וניסו לפרוץ את קו ההגנה באזור זה. גלי ההתקפה נבלמו וכוחות בריטים שנשלחו לאזור הצליחו לקראת הבוקר לאגף את הכוחות העות'מאנים ולהביא ללכידתם. מעל 100 חיילים עות'מאנים נהרגו, 176 נשבו וגדוד שלם נמחק. היה זה קרב מכריע שכן לו היו מצליחים העות'מאנים לפרוץ את הקו הבריטי באזור היו יכולים להשתלט על הדרך הראשית לירושלים ולאגף את הכוח הבריטי. לאחר 1 בדצמבר הסתיימו כמעט כל הקרבות באזור ירושלים. המתקפות העות'מאניות נכשלו ועלו במחיר כבד של הרוגים ושבויים לעות'מאנים. אלנבי סיים להחליף את כוחותיו והיה מוכן להמשיך בהתקדמות אל ירושלים. ב-8 בדצמבר תקפה הדיוויזיה ה-60 עמדות עות'מאניות מבוצרות היטב ממערב לירושלים, בתנאי גשם שוטף וערפל, והצליחה לכבוש אותם. הדיוויזיה ה-74 כבשה את בית איכסא, מצפון לירושלים. בינתיים, התקדמה הדיוויזיה ה-53 מדרום והגיעה ב-7 בדצמבר לבריכות שלמה, מדרום לבית לחם. ביום למחרת תקפה הדיוויזיה את בית לחם אולם מצאו אותה ריקה מכוחות צבא לאחר שהעות'מאנים עזבו אותה.
יום הכניעה
כשהבינו העות'מאנים כי ירושלים מוקפת, ובעיקר לאחר שראו את נפילת מערכיהם המבוצרים ב-8 בדצמבר, החליטו לסגת מן העיר. במוצאי שבת, 8 בדצמבר 1917, ערך המות'צרף (מושל) של ירושלים, עיזת ביי, פגישה בה נכחו ראשי השלטון הטורקי ונכבדי העיר, ובה הוחלט למנות מחדש את חוסיין אל-חוסייני (חוסיין אפנדי) כראש עיריית ירושלים (תפקיד ממנו הודח בשנת 1915, עם הגעתו של אחמד ג'מאל פאשה לעיר), ולהפקיד בידו את כתב הכניעה לעיר. כתב הכניעה מנה את הסבל הרב שנגרם לעיר בעקבות המצור וההפצצות הבריטיות כסיבה לכניעה, וכן הרצון למנוע את הרס המקומות הקדושים. כתב הכניעה כלל גם את התקווה שהבריטים ישכילו לשמור על המקומות הקדושים "כפי שעשו העות'מאנים במשך 400 שנות שלטונם בעיר". כמו כן ניתנה לראש העיר כרכרה, נהג וליווי של מפקד המשטרה לטובת מסירת כתב הכניעה.
במהלך ליל 8 בדצמבר נסוגו כל כוחות הצבא העותמאני מהעיר לכיוון יריחו. בוקר 9 בדצמבר מתואר ביומנים רבים מהתקופה כיום של אושר וחג, לנוכח שנות הסבל מהשלטון הטורקי המושחת והמשבר הכלכלי החמור שפקד את העיר במהלך שלוש שנות המלחמה. עם זאת מתואר בוקר זה גם כיום של ביזה גדולה, ביזה שנפסקה באחת כאשר נכנס החייל הבריטי הראשון לעיר.
בבוקר 9 בדצמבר אסף ראש העיר משלחת של נכבדי העיר, עבר דרך המושבה האמריקאית, שם הצטרף אליו הצלם הול לארס לארסון, וכן אולתר עבורו דגל לבן כסמל לכניעה. המשלחת פנתה לכיוון מערב לקבל את פני הכוחות הבריטיים הכובשים. סמוך לכפר שייח' באדר, על הגבעה שעליה שוכנת היום כיכר אלנבי בשכונת רוממה, פגשה המשלחת בחיילים הבריטיים הראשונים: טוראים צ'רץ ואנדרוז, צמד טבחים מהרגימנט 20/2 הלונדוני. הטוראים נשלחו על ידי מפקדם לקנות ביצים באחד מכפרי הסביבה, הלכו לאיבוד, ובשעה 5 בבוקר פגשו את משלחת הכניעה (בחלק מיומני התקופה יש התייחסות אל פגישה זאת כאל טקס הכניעה הראשון של ירושלים, אולם יש הטוענים כי האירוע לא התרחש מעולם). בהמשך הדרך פגשה המשלחת בשני סמלי סיור, סדג'וויק והרקומב, שסירבו לקבל את הכניעה אך הסכימו להצטלם. בינתיים הודיעו הטבחים על המשלחת למפקדם בריגדיר גנרל ווטסון. ווטסון נאות לקבל את כתב הכניעה, אך כאשר מפקדו מייג'ור גנרל ג'ון שיי שמע על כך הוא ביטל את הכניעה במחי יד ודרש טקס חדש, וכך נערך טקס כניעה שלישי בפניו, שגם הוא בוטל על ידי אלנבי. חוּסֵיין, שחלה בדלקת ריאות עקב העמידה בקור וברוח, נאלץ להיעדר מהטקס הרביעי, אך אלנבי כיבדו בטקס קצר בבית החולים שערי צדק בו אושפז. משם המשיך אלנבי בבוקר 11 בדצמבר לשער יפו, שם קיים את טקס הכניעה הרביעי והאחרון. כעבור ימים אחדים נפטר חוסיין מהדלקת.
תצלומי הכניעה
טקסי הכניעה השונים שנערכו ב-9 וב-10 בדצמבר תועדו על ידי צלם המושבה האמריקנית, כמו גם כניסתו החגיגית של הגנרל אלנבי לעיר ב-11 בדצמבר. לאחר הכניעה, מתוך רצון לפרסם את סדרת התצלומים במהירות האפשרית ברחבי העולם, יועץ לצלם לפנות לגנרל שיי ולבקש ממנו לשלוח את התמונות בדואר דיפלומטי, ואולם כאשר שיי ראה את סדרת התמונות המתעדים את טקסי הכניעה המאולתרים הוא דרש להשמיד את כל התמונות פרט לאלו המתעדות את כניסת אלנבי לעיר. בעקבות כך פורסמו ברחבי העולם רק התמונות של הטקסים בהם אלנבי היה מעורב, תמונות שעוררו התרגשות רבה. מבין סדרת תצלומי הכניעה האחרים, השתמרה רק תמונת טקס הכניעה הראשון, בפני סמלי המטבח.
כניסת אלנבי לעיר העתיקה
אלנבי בחר לרדת מסוסו לפני שנכנס לירושלים, והוא וקציניו נכנסו לעיר ברגל דרך שער יפו מתוך כבוד לעיר הקדושה ליהדות, לנצרות ולאסלאם. לאחר מכן ציין בדו"ח הרשמי:
אוניברסל
{{פירושונים|
ראו גם
}}
כיבוש ירושלים (1917)
הצהרת ירושלים
ההכרזה הרשמית של סר אדמונד אלנבי על משטר צבאי לאחר כיבוש ירושלים ב-9 בדצמבר 1917:
החגיגה הדתית
ההיסטוריון ניר מן מציין, כי יומיים לאחר שהגנרל אלנבי כבש את באר שבע סמך הקבינט הבריטי את ידיו על נוסח הצהרת בלפור. לאחר כיבוש דרום הארץ הורה ראש הממשלה לויד ג'ורג' לגנרל אלנבי לכבוש את ירושלים כמתנת חג המולד לעולם הנוצרי.
וכך שבועיים לפני חג המולד אלנבי הגיע רכוב על סוסו הלבן, מוקף בפמליית פרשים לויה דולורוזה, ירד מסוסו וצעד ברגל לכנסיית הקבר. "החיזיון האקומני של אלנבי חולל התלהבות הדומה להשראה האָפּוֹסְטוֹלִית בעולם הנוצרי כולו".
בלונדון נישאה תפילה מיוחדת בקתדרלת סנט פול, מקום מושבו של הבישוף של לונדון, והפעמון הגדול בכנסיית ווסטמינסטר צלצל לראשונה מזה שלוש שנים, וכן פעמוני כנסיות סידני שבאוסטרליה צלצלו לרגל הניצחון. פעמוני כל הכנסיות ברומא צלצלו במשך שעה שלמה ובפריז נערכה מיסה מיוחדת בכנסיית נוטרדאם בפריז. יהודי ירושלים הדליקו באותו הערב נר ראשון של חנוכה ובירכו על נפלאות נס חנוכה שלהם ועל התשועות בימותיהם.
כיבוש ירושלים סימל את קצו הקרב של "הענק החולה של אירופה", כינויה של האימפריה העות'מאנית בתקשורת ובספרות באותם ימים.
הנצחת הנופלים
לאחר המלחמה הוקם בית הקברות הבריטי בהר הצופים ובו נקברו חללי צבא האימפריה שנפלו במהלך הקרבות באזור ירושלים. במקום נטמנו 2,473 חללים, וכן הוצבו בו עוד 3,296 מצבות זיכרון לחללי הקרבות בארץ ישראל ובמצרים שלא נודע מקום קבורתם. בסך הכל צוינו בבית הקברות הצבאי בירושלים כ-5,769 חללי מלחמת העולם הראשונה.
אנדרטת אלנבי ברוממה
עם שוך הקרבות בארץ ישראל ביקשו הלוחמים הבריטים להנציח את זכר חבריהם שנפלו במסע הכיבוש הארוך עד ירושלים על ידי אנדרטת זיכרון המוצבת בכיכר אלנבי בשכונת רוממה במערב ירושלים. המקום שנבחר היה אותה גבעה סחופת רוחות על אם הדרך לירושלים, בה התקיים טקס הכניעה ההיסטורי (ואולי גם השניים שאחריו). על האנדרטה שהוקמה ב-1920 על ידי האדריכל א. וולקוזינס (Wallcousins) צוין התאריך 9 בדצמבר 1917 כתאריך כיבושה של ירושלים, ולא 11 בדצמבר בו התקיים הטקס רב הרושם של אלנבי בשער יפו. אנדרטת אלנבי מתנשאת לגובה של כשלושה מטרים ובנויה כתֵבה מלבנית מוגבהת. היא מעוצבת בסגנון המאפיין אנדרטאות בריטיות מתקופת מלחמת העולם הראשונה ועשויה לוחות אבן פשוטים היוצרים צלליות של אבירים צלבניים. הבחירה במוטיב הזה אינו מקרי, ויש בו הד להקבלה שערכו הבריטים בינם ובין הצלבנים, שהלא אף הם "גאלו" את ארץ הקודש במסע צלב מודרני מידי המוסלמים.
על האנדרטה מופיע הכיתוב:
(תרגום: סמוך למקום זה נכנעה העיר הקדושה לדיוויזיה ה-60 הלונדונית, 9 בדצמבר 1917. הוקמה בידי חבריהם לנשק לכל אלה הקצינים, הנגדים והטוראים שנפלו בקרב על ירושלים)
בראש האנדרטה תוכנן פסל עשוי ברונזה של אלנבי רוכב על סוס, אך חלק זה לא הושלם מעולם. במקומו הונח צלב אבן שוכב על ראש האנדרטה, כמעין מצבה לזכר הנופלים.
לוריאן (כדורגל)
מועדון הכדורגל לוריאן (בהגייה צרפתית: lɔˈryɑ̃ bʁətaɲ syd), המכונה לוריאן, הוא מועדון כדורגל צרפתי מהעיר לוריאן המשחק בליגת העל הצרפתית. המועדון הוקם בשנת 1926 והופיע לראשונה בליגת העל הצרפתית בכדורגל בעונת 1998/99.
היסטוריה
ב-2 באפריל 1926 הוקם המועדון מחבל הארץ ברטאן בתור מועדון חובבני.
משנת 1995 נחשב המועדון למקצועני אף על פי שלמועדון היו תקופות בהם היה מקצועני: בין השנים 1967–1977 ובשנים 1988–1991.
בעונת 2002 זכתה הקבוצה בגביע הצרפתי והגיעה לגמר גביע הליגה הצרפתי, שם הפסידה 0–2 לבורדו. בעונת 2002–2003 הודחה בסיבוב הראשון בגביע אופ"א על ידי הקבוצה דניזליספור מטורקיה.
בעונת 2005–2006 סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה הצרפתית השנייה. מקום זה הוביל בשנה שאחריה לליגה הראשונה. בעונת 07–2006 סיימה הקבוצה במקום ה-14 בליגה הראשונה ועונה לאחר מכן במקום העשירי.
את עונת 09–2008 סיימה גם היא במקום העשירי ועונה לאחר מכן במקום השביעי. בעונת 2008/2009 הקבוצה העפילה לשמינית גמר הגביע הצרפתי ובעונות 2010/2011 ו-2012/2013 הקבוצה הגיעה לשלב רבע גמר הגביע הצרפתי.
בסוף עונת 2016/2017 ירדה לוריאן לליגה הצרפתית השנייה וחזרה לליגה הראשונה בסוף עונת 2019/2020.
ערבי טוב
ערבי טוב הוא ספר מאת יורם קניוק. הספר יצא לאור לראשונה בשנת 1984 תחת שם העט יוסף שרארה. הספר יצא במהדורה חדשה בשנת 2010.
עלילה
ערבי טוב הוא רומן המגולל את סיפורם של יוסוף שארארה ויוסף רוזנצווייג. סיפורם של יוסוף ויסוף, הוא סיפורו של בן, פרי אהבתם של אם יהודייה ואב ערבי, שחי בעולם מנוכר ושונה. בערבי טוב, קניוק כותב מתוך נקודת מבטו של יוסוף. הסיפור מתחיל בווידוי על שמו הבדוי וכמכתב אל ההוצאה לאור שתפרסם את סיפורו. יוסוף ממשיך ומספר כי עבודת הצנעת זהותו נעשתה ביסודיות. הוא מספר כי הוא כותב מפריז, וכי אין לו ברירה אחרת. יוסוף מספר על לימודיו בבצלאל ועל מגוריו בתל אביב. כיוסף רוזנצווייג הוא בן לחווה. סביו עלו לפלשתינה לפני מלחמת העולם השנייה. כיוסוף, אביו הוא פעיל במפלגה הקומוניסטית וחוקר הסכסוך הישראלי-ערבי ומתגורר בסמוך לעכו. יוסוף ממשיך בסיפורו על מאבקו להתערות בחברה מפולגת ומסוכסכת ובניסיונות להבין את זהותו.
הספר תורגם לשפות רבות ובהם לערבית והוא רב מכר.
כנסיות עתיקות בארץ ישראל
ברחבי ארץ ישראל נמצאו כ-265 כנסיות נוצריות עתיקות. רובן נמצאו באזור ירושלים ובית לחם ומיעוטן בגליל, בגולן ובנגב. ביוני, 2011, נתגלו בפעם הראשונה בעכו העתיקה שרידי מבנה ציבורי, שככל הנראה שימש ככנסייה בתקופה הביזנטית.
הכנסיות שנמצאו בארץ ישראל נבנו בשלוש תקופות עיקריות:
לאחר כיבוש ארץ ישראל על ידי המוסלמים, כמעט שלא נבנו כנסיות חדשות.
סטיימן (ברידג')
סטיימן (באנגלית: Stayman) היא מוסכמה (קונבנציה) בברידג', שמטרתה למצוא התאמה של ארבעה קלפים מול ארבעה קלפים, אם יש כזו, באחת מסדרות המייג'ור ( (כלומר ו ). קונבנציה זו היא אחת הקונבנציות הנפוצות ביותר בברידג'. הכרזה זו מתבצעת לאחר ששחקן אחד (להלן: הפותח) פתח בהכרזת 1NT (ללא שליט) או 2NT. על ההכרזה הזו של הפותח עונה שותפו (להלן: המשיב) 2 או 3 בהתאמה. הקונבנציה קרויה על שם השחקן האמריקאי סמואל סטיימן שהיה הראשון שכתב עליה בשנת 1945.
מצב נוסף בו נעשה שימוש בקונבנציה זו, הוא לאחר ששחקן יריב פתח ואחד השותפים הכריז הכרזת אוברקול של 1NT.
אופן ההכרזה
ההכרזה בסדרת ה אינה הכרזה של  טבעי (כלומר: אינה מעידה על לפחות ארבעה קלפים בסדרת ה ), אלא הכרזה השואלת את הפותח האם יש לו ארבעה קלפים באחת בסדרות המייג'ור או בשתיהן. אפשרויות המענה של הפותח הן: במקרה שלפותח יש רביעיות בשני המייג'ורים נהוג להכריז קודם כל את הסדרה הנמוכה ואחר כך את הסדרה השנייה.
על פי תשובת הפותח מכריז המשיב באופן המפורט להלן: לפעמים המשיב יכריז NT גם כשיש לו התאמה עם הפותח, כי הקלפים בסדרה שבה הוא מצא התאמה עם הפותח נמוכים (לדוגמה 2,3,5,7 לאחר שהפותח ענה 2).
הסבר
הכרזת 1NT הראתה יד מאוזנת עם 15–17 נקודות. לצורך הכרזת 2 למשיב צריכות להיות 8 נקודות או יותר.
בדרך כלל להכרזת 2 שתי מטרות:
דוגמה
מהלך ההכרזה:
two-way Stayman
two-way Stayman היא גרסה של קונבנציית סטיימן המבחינה בין ידיים של משיב המחייבות למשחק מלא לבין ידיים של משיב המזמינות למשחק מלא. ההבדל הטכני העיקרי בינה לבין הסטיימן הסטנדרטי הוא בכך שיש שתי הכרזות לא טבעיות אחרי 1NT ששתיהן שואלות על סדרות מייג'ור בדומה לשאלה באמצעות הכרזת 2 בסטיימן הסטנדרטי:
פפט סטיימן (Puppet Stayman)
בשנות ה-40 של המאה ה-20 בהן הגה סמואל סטיימן את הקונבנציה היה מקובל להכריז 1NT או 2NT רק בידיים מאוזנות שבהן אין חמישה קלפים בסדרת מייג'ור. בברידג' המודרני מקובל להכריז 1NT או 2NT גם בידיים מאוזנות שבהן החמישייה היא בסדרת מייג'ור. שינוי זה יצר צורך לגלות גם התאמה של חמישה קלפים מול שלושה קלפים בסדרת מייג'ור. פפט סטיימן (Puppet Stayman) היא גרסה שונה של קונבנציית סטיימן המנסה לענות על צורך זה. המכריז 2 מבטיח לפחות 8 נקודות ולפחות 3 קלפים באחת מסדרות המייג'ור (חשוב לשים לב להבדל: הכרזה זהה על פי הקונבנציה הסטנדרטית של סטיימן מחייבת לפחות 4 קלפים באחת מסדרות המייג'ור) ולכן Puppet Stayman מאפשר מציאת התאמה בסדרת מייג'ור של 3 קלפים של המשיב מול 5 קלפים של הפותח.
פלסטלינה (אלבום)
פלסטלינה הוא אלבום שנוצר בשנת 1970, במהלך העבודה על סדרת הטלוויזיה "לול", על ידי אריק איינשטיין ושלום חנוך. באלבום זה, ובאלבום "שבלול" שהוציאו השניים מוקדם יותר באותה שנה הצליחו איינשטיין וחנוך להחדיר לראשונה אל המיינסטרים הישראלי את מוזיקת הרוק.
סטיימן (ברידג')
פפט סטיימן (Puppet Stayman)
בברידג' המודרני מרבים להשתמש בפפט סטיימן לאחר פתיחה של 2NT בעוד שלאחר 1NT מרבים להשתמש בסטיימן סטנדרטי.
המשתמש בפפט סטיימן שואל גם על חמישיות וגם על רביעיות במייגור. השאלה זהה לשאלה בקונבנציית סטיימן הסטנדרטית, כלומר: באמצעות הכרזה לא טבעית בסדרת ה, אבל התשובות של הפותח שונות.
פלסטלינה (אלבום)
הפקה
באלבום זה שר איינשטיין את כל השירים, מלבד שיר הנושא האינסטרומנטלי (שהוקלט מאוחר יותר עם מילים באנגלית לאלבומו של חנוך "Shalom") והשירים "מאיה" ו"שחק אותה" ששר חנוך. את השיר "מאיה" הקדיש חנוך לבִיתו, עוד בטרם נולדה). את השיר "מה איתי" שר איינשטיין בדואט עם ג'וזי כץ. "אבישג" הוא אחד השירים הבודדים והנדירים שאריק איינשטיין הלחין בעצמו במהלך הקריירה הארוכה שלו.
"פלסטלינה" נחשב לאחת מפסגות היצירה של איינשטיין מצד אחד ולפריצה הגדולה של חנוך מצד שני. מהאלבום הצליחו השירים: "אמא שלי", "מאיה", "מה איתי", "אסור לוותר" ו"ערב שישי".
סטיימן (ברידג')
פפט סטיימן (Puppet Stayman)
לאחר פתיחה של 1NT והכרזת 2 של המשיב ההכרזות האפשריות של הפותח הן: התגובות של המשיב על ה 2 הן:
סקובי-דו 2: חופשי חופשי
סקובי-דו 2: חופשי חופשי (באנגלית: Scooby-Doo 2: Monsters Unleashed) הוא סרט לייב אקשן אמריקאי מסוגת קומדיית אימה, שיצא לאקרנים ב-2004 ובוים על ידי ראג'ה גוסנל ונכתב על ידי ג'יימס גאן וקרייג טיטלי. הסרט מבוסס על סדרת אנימציה בעלת אותו שם. זהו סרט המשך לסרט סקובי-דו משנת 2002.
סטיימן (ברידג')
פפט סטיימן (Puppet Stayman)
2 - רביעייה ב,
סקובי-דו 2: חופשי חופשי
גם בסרט ההמשך מככבים פרדי פרינז ג'וניור, שרה מישל גלר, מת'יו לילארד, לינדה קרדליני וניל פאנינג כקולו של סקובי-דו.
סטיימן (ברידג')
פפט סטיימן (Puppet Stayman)
2 - רביעייה ב
סקובי-דו 2: חופשי חופשי
תקציר העלילה
סקובי דו וחבורתו יוצאים לפתור את תעלומת הדמות המסתורית עטוית המסכה שמפרה את שלוות העיר קולסוויל בעזרת צבא של מפלצות אשר הורס את העיר.
סטיימן (ברידג')
פפט סטיימן (Puppet Stayman)
3 מראה רביעיות בשתי סדרות המייג'ור ולפחות 10 נקודות ומחייב למשחק מלא בסדרת המייג'ור בה יש התאמה. לאחר פתיחה של 2NT והכרזת 3 של המשיב ההכרזות האפשריות של הפותח הן: על ה 3 התגובות של המשיב הן:
פלסטלינה (אלבום)
הפקה
בעקבות ההצלחה, פנה חנוך לקריירה עצמאית וניסה את מזלו באנגליה, שם הקליט אלבום סולו באנגלית (Shalom, 1971) שנכשל מסחרית ולא סלל את דרכו של חנוך לשוק הבינלאומי. שלום חנוך חזר לישראל בסוף 1973, הקליט שירים אחדים עם להקת בני נח וב-1975 הקים עם אריאל זילבר את להקת תמוז. ב-1977 הוציא חנוך את אלבום הסולו הראשון שלו בעברית, "אדם בתוך עצמו".
סטיימן (ברידג')
פפט סטיימן (Puppet Stayman)
3 מעיד על רביעייה ב
פלסטלינה (אלבום)
הפקה
את עטיפת האלבום "פלסטלינה" עיצב דוד טרטקובר שעיצב רבים מאלבומיו של איינשטיין באותו עשור, כשהוא משתמש בתמונות שצילמה אלונה איינשטיין, באותה עת אשתו של איינשטיין.
סטיימן (ברידג')
פפט סטיימן (Puppet Stayman)
3 מראה רביעייה ב
4 מראה רביעיות בשתי סדרות המייג'ור ולפחות 5 נקודות ומחייב למשחק מלא בסדרת המייג'ור בה יש התאמה.
בנוסף לווריאציה העיקרית של פפט סטיימן קיימת וריאציה נוספת, שמרטי ברגן הוא אחד מהוגיה. וריאציה זו מבוססת על הכרזת 3 לאחר הכרזת 1NT
סטיימן זבל (Garbage Stayman)
עד כאן עסקנו בידיים בהן שותפו של הפותח מחפש משחק מלא באחת מסדרות המייג'ור או ב-NT. אבל מה יעשה שחקן המחזיק את היד הבאה ושותפו פתח 1NT?
10986
J1083
9876
אם הוא יכריז Pass ושותפו יצטרך לשחק בחוזה של 1NT,במרבית המקרים יכשילו היריבים את החוזה במספר לקיחות. לשותפות שמשחקת במקרה זה 1NT יש בין 16 נקודות ל 18 נקודות כשבדרך כלל נדרשות כ 20–21 נקודות לביצוע חוזה כזה. גרוע מכך הקלף היחיד בסדרת ה מראה כי ליריבים בין 7 ל 10 קלפים בסדרה זו ומאד ייתכן שהם יזכו במספר רב של לקיחות בסדרה (ראו דוגמה בפיסקה הבאה). מצד שני אין לשותפו של הפותח מספיק נקודות או סדרה ארוכה של שישה או שבעיה קלפים על מנת להכריז הכרזה בגובה 2.
מה עושים? בוחרים ברע במיעוטו. נוכל להיעזר בקונבנצית סטיימן זבל. המשיב מכריז 2 שכפי שלמדנו בהכרזת סטיימן מבטיח לפחות 8 נקודות ולפחות רביעייה בסדרת מייג'ור. כשאנחנו משחקים Garbage Stayman המשמעות היא שבנוסף למצב הנ"ל ישנו עוד מצב בו נבצע את ההכרזה המלאכותית של 2: השותף איתו תאמנו מראש שאנו משחקים גם Garbage Stayman יכריז את ההכרזה המקובלת בסטיימן סטנדרטי: 2 או 2 או 2.
אם ברשות המשיב התנאים הנדרשים להכרזת סטיימן סטנדרטית, יימשך מהלך ההכרזה כמתואר בפיסקה העוסקת בסטיימן סטנדרטי.
לעומת זאת אם ההכרזה הייתה הכרזת זבל, יכריז המשיב Pass על מנת שהחוזה הסופי יהיה בגובה 2 באחת הסדרות שבהן אינו קצר.
שחקנים המשחקים גם Garbage Stayman חייבים להתריע על כך בזמן ההכרזה של 2 על מנת שהיריבים לא יטעו לחשוב שמדובר בהכרזת סטיימן סטנדרטית.
הסבר
השחקן המכריז Garbage Stayman נמצא במצב ששותפו צפוי להיכשל בביצוע כל חוזה שישחק.
מדוע אם כן בדרך כלל הרע במיעוטו הוא לשחק בחוזה בגובה 2 עם שליט ולא בחוזה של 1NT ללא שליט, שלביצועו נדרשת לקיחה אחת פחות?
עם יד שבה יש קוצר ב ואין אורך בסדרה אחרת יש לנו הסתברות גבוהה למצוא התאמה של ארבעה קלפים מול ארבעה קלפים או לפחות מול שלושה קלפים עם השותף שהראה יד מאוזנת. בגלל הקוצר בסדרת ה במקרים רבים נוכל לבצע חיתוך של קלף או קלפים של היריבים בסדרה זו. החיתוך מאפשר במקרה זה שני דברים:
דוגמה
אין ספק שבדוגמה חוזה של 2 עדיף על חוזה של 1NT. כנגד חוזה של 1NT ישנה הסתברות גבוהה שההגנה תוביל ב .במקרה הגרוע פחות לכל אחד מהיריבים חמישה קלפים בסדרה תזכה ההגנה בחמש לקיחות בסדרה זו וב A וב K בסדרת ה לכישלון ודאי של החוזה. אם לאחד מהיריבים שישה קלפים בסדרת ה יזכו היריבים בשש לקיחות בסדרה זו.
גם בחוזה של 2 יש הסתברות גבוהה להובלה בסדרת ה אבל במקרה זה הכרוז יחתוך בדומם ויספיק לפתח את סדרת ה  החזקה. גם אם הכרוז ייכשל בביצוע החוזה יש סיכוי רב שייכשל במספר לקיחות קטן יותר מאשר בחוזה של 1NT.
צ'קבק סטיימן (Check back Stayman)
צ'קבק סטיימן Checkback Stayman, באנגלית: Checkback Stayman היא קונבנציית הכרזה בברידג' המשתמשת בהכרזה מלאכותית של 2 על מנת לחפש התאמה של 8 קלפים בסדרת מייגור. הרעיון דומה לרעיון של קונבנציית סטיימן. ההבדל העיקרי הוא שהשימוש בקונבנצית סטיימן מתבצע אחרי פתיחה של 1NT או פתיחה של 2NT בעוד שבCheckback Stayman הפותח הכריז סדרה בגובה 1. המשיב הכריז סדרה בגובה 1 ואז הפותח הכריז 1NT.
משה פרנקנטל
משה יהודה (ליאו) פרנקנטל (1914 – 1993) היה תעשיין ישראלי, מחלוצי תעשיית החלב בישראל.
ביוגרפיה
נולד בפרנקפורט שבגרמניה למשפחה דתית. בצעירותו שימש כמשגיח כשרות אצל יצרני החלב עבור הקהילה היהודית בפרנקפורט. כך רכש ידע בהכנת מוצרי חלב וייצר גבינות כשרות לקהילה היהודית המקומית. בשנת 1936 עלה עם רעייתו סופי לבית ברויאר לארץ ישראל, והתיישב בפאתי שכונת זיכרון מאיר בבני ברק, סמוך לישיבת פוניבז'.
בשנת 1939 הקים את מחלבת "נגה" בכפר שמריהו. פרנקנטל היה הראשון שייצר חלב שעבר תהליך עיקור, במכונה שייבא לשם כך. החלב שמכר בבקבוקים היה עמיד יותר מחלב טרי בכדים. מחלקי החלב הטרי ראו בו איום על פרנסתם, והיו אף שהתנכלו למשאיות שהובילו בקבוקי חלב מתוצרתו. בהמשך עסק פרנקנטל בייצור ופיתוח חלב ומוצריו, כמו כן עסק בסחר וייבוא גבינות מאירופה ואוסטרליה וסיפק גבינות כשרות לרחבי העולם היהודי.
בתחילת שנות ה-50, עם גלי העלייה הגדולים ממדינות צפון אפריקה, היה פרנקנטל למתחרה של "תנובה" על אספקת מוצרי חלב למעברות ולמחנות העולים. יתרונה הגדול של "תנובה" היה בכך ששיווקה גם ירקות, והקמעונאים העדיפו את הקשר העסקי עם "תנובה". כדי להתמודד מול "תנובה" נכנס פרנקנטל לשותפות עם חברת "רסקו", שהייתה בעלת אגודת "טנא" (קבוצת חקלאים מגדלי ירקות) וביחד הקימו ב-1953 את "טנא נגה". מאוחר יותר מכר פרנקנטל את חלקו בטנא נגה לרסקו.
בשנת 1970 הקים פרנקנטל, יחד עם בנו צבי וחתנו יאיר ווייל, את מפעל הגלידות "סנוקרסט". בתחילה שכן המפעל בבני ברק, וכעבור זמן עבר לפתח תקווה. בהחלטה אסטרטגית החליט פרנקנטל שלא להתמודד מול יצרניות הגלידות הגדולות ובחר בשיטת שיווק חדישה ובלעדית: מכוניות מנגנות ("אוטו גלידה"). מוצרי החברה לא נמכרו בחנויות אלא רק דרך אחת מ-120 המכוניות שהפעילה החברה. כעבור זמן התחילו גם החברות המתחרות להשתמש בשיטת שיווק זו.
בספר "שטראוס – סיפור של משפחה ותעשייה" מספר מיכאל שטראוס על התחרות שהייתה בין פרנקנטל לאביו ריכרד שטראוס. בשנות ה-50 קיבלה ממשלת ישראל משלוח של גבינת צ'דר מארצות הברית, שממנה מייצרים גבינה מותכת. הממשלה פרסמה מכרז על מכירת הגבינה. פרנקנטל ושטראוס נדברו ביניהם להגיש הצעה משותפת למכרז וכך לקבל מחיר מוזל, אך לבסוף הציע פרנקנטל הצעה פרטית גבוהה יותר וזכה במכרז. עקב כך הקים פרנקנטל בבני ברק את מפעל "כפיר" לייצור גבינה מותכת. שטראוס נצר את העלבון בלבו. לימים, כש"סנוקרסט" מכרה את מוצריה מתוך מכוניות מנגנות, שטראוס הבן בא לפרנקנטל והודיע לו כי גם "שטראוס" תתחיל לעשות שימוש בשיטה זו לשיווק גלידות מתוצרתה. בתגובה אמר פרנקנטל כי אם "שטראוס" תתחרה בו בתחום זה, הוא יתחרה בה ויקים מפעל מקביל. לרגע הזה ייחל שטראוס. פרנקנטל אכן השקיע סכומים עצומים בהקמת מפעל מתחרה ל"שטראוס", ובסופו של דבר עמד בפני פשיטת רגל.
בשנים 1980–1981 נמכרו בזו אחר זו "סנוקרסט" ו"טנא נגה" ל"תנובה". באותה תקופה הקימה משפחת פרנקנטל את חברת "פדקו", שייצרה מוצר סויה חדשני בשם "טבעול". אבי הרעיון היה טכנולוג המזון ד"ר מיכה שמר. החברה פיתחה אותו לייצור תעשייתי והוא נרשם כפטנט עולמי. בשנת 1985 נמכר "טבעול" לקיבוץ לוחמי הגטאות. המתווך בעסקה היה איש קיבוץ לוחמי הגטאות גזי קפלן, לימים מנכ"ל אסם, שרכשה את "טבעול".
רוב מוחלט
רוב מוחלט הוא רוב של בעלי זכות ההצבעה, ללא תלות במספר המתנגדים לדעת הרוב או במספר המשתתפים בהצבעה (כלומר רוב של מעל 50%). כך, למשל, בקבוצה המונה 35 חברים או פריטים, ההצעה תתקבל רק במידה ולמעלה מ-17.5 מהקולות יהיו בעד. גם במידה וסך המשתתפים בדיון הוא 20, ורוב של 17 מתוכם, שהוא רוב גבוה יחסית לסך המצביעים, יצביעו בעד — ההצעה לא תתקבל, כיוון שאין רוב מסך 35 חברי הקבוצה.
רוב מוחלט נבדל מרוב מיוחס מסך המצביעים, ולכל הפחות הוא רוב פשוט מסך בעלי זכות ההצבעה.
כאשר בארגון יש מספר מושבים שאינו משתנה, הרוב המוחלט דורש מספר קבוע של תומכים. בכנסת ישראל, לדוגמה, יש 120 חברים; ורוב מוחלט של חברי הכנסת יהיה של 61 קולות ומעלה, ללא קשר למניין המשתתפים בהצבעה.
רוב הארגונים הפרטיים אינם משתמשים ברוב מוחלט קבוע, הבא לידי מימוש בעיקר במערכות ציבוריות וממשלתיות, כדוגמת מועצת הביטחון של האו"ם והכנסת.
האגודה לזכויות החולה בישראל
האגודה לזכויות החולה בישראל היא עמותה ללא מטרות רווח, המסייעת לחולים ולבני משפחתם לממש את זכויותיהם בקבלת שירות ממערכת הבריאות בישראל.
האגודה מסייעת במתן מידע לחולים על זכויותיהם וכן בטיפול בפניות פרטניות במקרים בהם נעשה עוול לחולים או שזכויותיהם הופרו.
כמו כן, האגודה פועלת להובלת שינויים ומאבקים ציבוריים בנושאים העומדים על סדר היום בתחום הבריאות וזכויות החולה, מול מערכת הבריאות.
האגודה עומדת בראש קואליציית ארגוני הזכות לבריאות, גוף בו חברים למעלה משמונים ארגונים ועמותות חולים, הפועל לקידום נושאים מרכזיים הנוגעים לכלל החולים במערכת הבריאות מול בכירי מערכת הבריאות.
העמותה הוקמה בשנת 1996, לאחר שנחקק חוק זכויות החולה, על ידי עדינה מרקס בשיתוף עו"ד חביבה אבי-גיא, מנחם אבירם, פרופ' מרוין גוטסמן, פרופ' ערן דולב, הדס הרשמש, עו"ד יצחק חושן, פרופ' נילי טבק, מרדכי כהן וד"ר אביבה פלאוט.
דרכי פעולה
האגודה נותנת מענה לפניות פרטניות של חולים ובני משפחותיהם ובמקרה הצורך, פונה בשמם לגורמים המתאימים ("סינגור") ומספקת ייעוץ משפטי במקרים מיוחדים.
האגודה מפעילה קו פתוח לקבלת פניות מהציבור, ייעוץ ועזרה באמצעות טלפון, אימייל, פייסבוק ובפורומים המנוהלים באתר האגודה. הפניות המתקבלות נבדקות, מטופלות ומועברות על יד פעיליה להמשך הטיפול מול הגורם המתאים, עד קבלת מענה הולם.
האגודה יזמה והקימה מוקד מימוש זכויות בבית החולים שיבא. המוקד פועל משנת 2017 ומספק מענה למטופלים, משפחות, מבקרים וצוותים רפואיים. מעל אלף איש בשנה.
האגודה מספקת מידע על זכויות החולים על ידי פרסום מידע מקיף באתר האינטרנט, בדפי מידע ובאמצעות הרצאות לקבוצות, חברות וארגונים. כמו כן, פועלת האגודה מול קופות החולים ומשרד הבריאות במטרה שהמידע יימסר למבוטחים באופן שוטף ובמידת האפשר, אף במעמד קבלת השירות.
נציגי האגודה משתתפים באופן קבוע בדיונים בכנסת, ומעורבים בתיקוני חקיקה וקידום שינויים מערכתיים מקיפים בתחומים הנוגעים לשמירה והרחבה של זכויות מטופלים, לקבלת סל שירותים רחב ושירותי רפואה שווים לכל מגזרי האוכלוסייה.
בין הנושאים שהאגודה פועלת לקדמם: שינויים בחוק זכויות החולה, וכן בחוק ביטוח בריאות ממלכתי, הצעת חוק למתן שירות למבוטחי קופת חולים אחרת, הסדרת תשלומי החניה בבתי החולים.
האגודה מרכזת את פעילותם של כ-80 ארגוני חולים (קואליציית הזכות לבריאות), הפועלים לקידום זכויות החולים בנושאים משותפים כגון: הרחבת סל הבריאות, זכות לקבלת טיפול בבית חולים על פי בחירה, הקטנת תשלומי השתתפות עצמית. במסגרת זו מתקיימים דיונים שוטפים עם הגורמים המתאימים במערכת הבריאות, בהם גם עם הנהלת משרד הבריאות.
מועצה מדעית מייעצת
האגודה למען החולה בישראל פועלת בסיוע מקצועי של מועצה מדעית מייעצת. המועצה מייעצת להנהלת האגודה בענייני זכויות החולה ופועלת לקידום מטרותיה, כולל פרסום ניירות עמדה בנושאים שעל סדר היום הציבורי. בנוסף, המועצה מייצגת את האגודה בפורומים ציבוריים המתאימים.
חברי המועצה הם: פרופ' מנחם פיינרו – יו"ר, ח"כ לשעבר חיים אורון (ג'ומס), מר שמוליק בן-יעקב, פרופ' נילי טבק, פרופ' עמרי לרנאו, פרופ' חנן מוניץ, עו"ד ד"ר אבי רובינשטיין, גב' נתניה רזניק, פרופ' עמוס שפירא, הרב יובל שרלו, פרופ' יצהל ברנר.