cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כלאם
עליית האשעריה
פילוסופים אלו אימצו גם את השימוש בלוגיקה של אריסטו (אורגנון) ובתאוריה המטאפיזית שלו. אימוץ זה של שיטות זרות לאסלאם היווה שינוי משמעותי במדע הכלאם, שבעבר התבסס בעיקר על ניתוח כתבי הקודש. עם זאת, השימוש בתאוריות היווניות היה מועט וההוכחות במסות התאולוגיות עדיין הסתמכו בעיקר על ציטוטים מהכתבים השונים.
הפיצול של אל-מאתורידי
התנועה המאתורידית נחשבת לעיתים קרובות כחלק מהאסכולה האשערית (בין היתר על ידי אל-אשערי עצמו). עם זאת, המסכימים עם תורתו של אבו מנצור אל-מאתורידי נחלקים במספר נקודות עם המֻתַכַּלִמוּן האשעריים. עיקרן של נקודות המחלוקת הן מהות האמונה ואחריותו של האדם למעשיו. המאתורידים גורסים שהאמונה (أيمان, אימאן) אינה פוחתת או גוברת כי אם נותרת יציבה. האדיקות הדתית (تقوى, תַקוַא) היא אשר פוחתת או גוברת, וזאת בניגוד לאשעריים אשר גורסים כי האמונה עצמה פוחתת או גוברת. עיסוקם של המאתורידים בתכונות האל הייתה פחותה מזו של המֻתַכַּלִמוּן האשעריים. לעומת זאת, סוגיה מרכזית בדיוניהם הייתה שאלת בריאת העולם. המאתורידים נבדלו מהאשעריים גם בדרך הוכחת טענותיהם, והתבססו יותר על הפסיכולוגיה וההיגיון. בשאלת אחריותו של האדם על מעשיו, טענו המאתורידים כי רצונו של האל אינו כולל בחירה בנוגע למעשי האדם, ויחסו למעשי בני האדם הוא רק בידע מוקדם על מה שיבצעו. על כן המאתורידים האמינו כי אלוהים שותל בבן האדם את השורש (اصل, אַצְל) למעשיו, והאדם מבצע בחירה חופשית בנוגע למאפייני מעשיו - לטוב או לרע.
הכלאם השיעי
הכלאם השיעי מעולם לא עורר התנגדות פנימית באסלאם השיעי. זאת בניגוד למדע הכלאם באסלאם הסוני, שהוביל לפיצול בקרב חכמי הדת בין אלו שתמכו במדע לבין מתנגדיו, שטענו כי אין לסטות בפירוש הדת חוץ מבאמצעות הסונה והחדית'. הסיבה להיעדר ההתנגדות הפנימית נובעת מכך שאוספי החדית' השיעיים, המספרים את תולדותיהם ואמירותיהם של מוחמד והאימאמים השיעים, עסקו גם בשאלות פילוסופיות, תאולוגיות ומטאפיזיות, תוך שימוש בהיגיון כדי להסביר עקרונות דתיים. לפיכך, הכלאם השיעי היה התפתחות טבעית שנבעה מבסיסי האמונה השיעיים. על כן, גם לא קיים הבדל משמעותי בין הפילוסופים, פרשני החדית' והמֻתַכַּלִמוּן השיעים, שכן כולם השתמשו בכתבים הדתיים ובהיגיון כדי להוכיח את טענותיהם. החדית'ים השיעיים מראים כי כבר האימאם הראשון, עלי בן אבי טאלב, נשא דרשות תאולוגיות מורכבות, והאימאמים ג'עפר א-צאדק ועלי א-רידא רוממו את מדע הכלאם ועודדו את הסובבים אותם לנהל ויכוחים תאולוגיים ואף השתתפו בהם בעצמם.
המֻתַכַּלִמוּן השיעים נחלקו בראייתם בנוגע למוסריות המעשים: חלקם אימצו את תפיסת המֻעתזילה שקבעה כי ישנם מעשים טובים במהותם, ורק אותם יבצע אלוהים, אולם היו אחרים שדחו הגבלה זו על מעשיו של האל. בנוגע למטרתו של אלוהים לאנושות, נחלקו המֻתַכַּלִמוּן השיעים. חלקם הסכימו עם התפיסה המֻעתזילית כי אלוהים רוצה רק את הטוב לאנושות ולכן הוא פועל רק למען מטרה זו, אך אחרים שללו כל "חובה" של אלוהים לפעול למען מטרה כלשהי. השיעים נקטו גם בעמדת הביניים בין השמרנים והרציונליסטים בשאלת דימויו של האל. בראיית המֻתַכַּלִמוּן השיעים ניתן "לראות" את אלוהים באמצעות הלב (לא בעיניים, כפי שטענו האשעריים). עמדה תאולוגית ייחודית לשיעים היא העִצְמה (عصمة, מילולית: טוהר, חסינות), שקובעת כי נביאי האסלאם, מוחמד, בתו פאטמה והאימאמים השיעים מעולם לא חטאו או טעו.
שקיעת הכלאם
שקיעת הכלאם נבעה, בין השאר, מחוסר הצלחתו להפוך למדע עצמאי, העוסק בסוגיות ברורות במסגרת מקובלת. הקרע שנוצר בין הפילוסופיה האסלאמית לבין מדע הכלאם, בעקבות נפילת האסכולה המֻעתזילית, החליש את היכולת ליצור מדע עצמאי, שנועד לדיון בסוגיות תאולוגיות ולא באישוש דוגמות דתיות והאשמת דעות חריגות בכפירה. השימוש המֻעתזילי בעקרונות הזרים לאסלאם, כגון לוגיקה ורציונל, הקשו על יצירת דו-שיח עם חכמי הדת המסורתיים, והפכו את מדע הכלאם לעיסוק אליטיסטי שהוגבל לקבוצה קטנה שחשבה בצורה דומה. ההתעקשות של המֻעתזילים על שימוש בהיגיון לניתוח תפישות דתיות, העמידה אותם בניגוד חריף לחכמי הדת השמרנים והציבור המוסלמי, ואיפשרה ביתר קלות לציירם כסוטים מדרך הישר. בידודם של המֻתַכַּלִמוּן בתוך עצמם מנע גם הוא את הדיאלוג ההכרחי בין הפילוסופים למֻתַכַּלִמוּן, שהיה מאפשר חשיפה ועמה אימוץ נרחב יותר של שיטות פילוסופיות מצד הכלאם, תהליך שסייע רבות לביסוס מדע התאולוגיה ביהדות ובנצרות.
למרות ההתפתחות שהייתה עשויה לנבוע מאימוץ של שיטות פילוסופיות ומתודולוגיות שונות, המֻתַכַּלִמוּן השתמשו בכלים אלו בעיקר כדי לקעקע ולסתור את תפישות הפילוסופים והמֻתַכַּלִמוּן מהאסכולות האחרות ולא כדי לפתח דיון משמעותי. המֻתַכַּלִמוּן עצמם החלו להבחין בשקיעת המדע שלהם, ואבן ח'לדון הסביר את השקיעה בכך שרבים חשים כי אין עוד צורך לעסוק בכלאם, מאחר שהכפירות, שלמען הפרכתן נוצר המדע, אינן קיימות כבר.
מעבר לכך, עלייתם של מֻתַכַּלִמוּן מסורתיים לא איפשרה דיאלוג רציני עם הרציונליסטים המֻעתזילים. מה גם שמֻתַכַּלִמוּן שמרנים אלו טענו כי בסוגיות מסוימות אין כלל לקיים דיון, ואף הסכימו להותיר מספר סתירות פנימיות בתפישותיהם, מבלי לנסות ללבנן. לצד אלו, לאחר תקופת המִחְנַה, קמו חכמי דת שמרנים, דוגמת אבן תיימיה, שהתנגדו לעצם קיום המדע, לתיזות שהועלו בו ולצורת הדיון שהתפתחה בו. לצד הפגיעה מצד השמרנים, העלייה בפופולריות של המיסטיציזם הסופי, שהיה א-רציונלי והתנגד למסורת, פגעה גם היא בכלאם ובתאוריות שפיתח.
מורשת
דעיכת הכלאם גרמה להיכחדותן של כל האסכולות התאולוגיות המוקדמות כתנועות לציבור. עם זאת, מספר רב מהעקרונות והתפיסות שפותחו על ידי המֻתַכַּלִמוּן אומצו על ידי אסכולות המשפט (המד'הב) באסלאם. התריסריים והזיידים השיעים אימצו חלק מהטיעונים הרציונליים של המֻעתזילה. האסכולה החניפית אימצה רבות מתפיסות אסכולת הכלאם המטורידית. אסכולת המד'הב השאפעי נוטה לתפיסה האשערית וכך גם האסכולה המאלכית, אם כי בהסתייגויות רבות יותר. כפי שצוין, האסכולה החנבלית המחמירה מתנגדת לקיום מדע הכלאם, וסירבה לאמץ משיטותיו ומתפישותיו. בעת החדשה עלתה הפופולריות של המֻעתזילה, בשל עמדתם בנוגע לצדק האלוהי, שעל פיה האדם אחראי למעשיו, ראייה התואמת רבות מתפיסות המערב.
תאוריית האטומים
האשערים המאוחרים, ובראשם אל-ע'זאלי, פיתחו תאוריית אטומים משלהם. לתפיסתם, האטומים הם החומר הנצחי היחיד המרכיב את העולם, וכל שאר הדברים מתרחשים כתוצאה מתאונות, ומתקיימים רק לאורך שניות. שום תאונה לא יכולה לגרום לאירוע אחר, מלבד תפיסת המציאות ברגע נתון. אירועים שעוקבים זה אחר זה מתבצעים אך ורק בשל התערבותו הבלתי פוסקת של האל, שבלעדיה יחדל העולם מלפעול. לפיכך, קיום סביבתנו תלוי לחלוטין באלוהים.
השפעת הכלאם על הפילוסופיה היהודית
הפילוסופיה היהודית המוקדמת צמחה בתוך סביבה מוסלמית, והקרבה התרבותית והדתית בין שתי הדתות הביאה להשפעה הדדית ביניהן. קרבה זו באה לידי ביטוי הן בשל העובדה כי השפה הערבית הייתה בשימוש נרחב בקרב היהודים והן בשל העובדה כי היהודים, על אף היותם מיעוט, לרוב לא היו מיעוט נרדף וכמו הנוצרים, קיבלו אף הם מעמד של "בני חסות" ותחת רוב השליטים המוסלמים לא אולצו להתאסלם. הקרבה בין האסלאם ליהדות גדולה אף יותר מן הקרבה בין האסלאם לנצרות, וזאת חרף הטענה שהאסלאם אינו נסמך על כתבי הקודש היהודיים, וזאת משום שמבחינה תאולוגית הן האסלאם והן היהדות מדגישים את אחדותו המוחלטת של האל (שלא כמו הנצרות המחזיקה ב"שילוש הקדוש").
הכלאם, כמו גם הפילוסופיה היהודית, צמחו ככורח מאותם צרכים של התגוננות מפני טענות דתיות מבית ומחוץ. פילוסופים יהודים רבים הושפעו במידה זו או אחרת מן הכלאם ובפרט מן המֻעתזלה. רבי סעדיה גאון קיבל חלק מעקרונות הכלאם, רבי יהודה הלוי התייחס אליהם הן לחיוב והן לשלילה, הרמב"ם שלל את הכלאם אך הושפע ממנו והשתמש בראיות שכליות הלקוחות ממנו כשאלו התאימו לשיטתו. בספרו "מורה נבוכים", פרקים ע"א - ע"ו מהחלק הראשון, מתאר הרמב"ם באריכות את עקרונות הכלאם, תוך שהוא מביא הוכחות הסותרות אותם.
מגדל שידורי הטלוויזיה של טביליסי
מגדל שידורי הטלוויזיה של טביליסי (בגאורגית: თბილისის ტელეანძა, תבּיליסיס טֶלֶאַנדזַה) הוא מגדל תקשורת הניצב בטביליסי בירת גאורגיה. החברה המפעילה את המרכז, "מרכז הטלוויזיה של גאורגיה" ("საქართველოს ტელეცენტრი", סכַּרתווֶלוֹס טֶלֶצֶנטרי), נוסדה בשנת 1955. מערכת הקשר של המרכז כולל שידורים רגילים, MMSD (Multichannel Multipoint Distribution Service), ביפר וסלולר, וכן טלוויזיה מסחרית. המגדל הוקם בשנת 1972 על הר מתאצמינדה ומתנשא לגובה של 274.5 מטרים (901 רגל). הוא מוצב על הר מתאצמינדה המתנשא בעצמו לגובה של 719.2 מטר (2,360 רגל) מעל פני הים.
יוסי מדר
יוסי מדר (נולד ב-7 בספטמבר 1969) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה
מדר גדל בשכונת כפר שלם בתל אביב ושיחק במחלקת הנוער של קבוצת בני יהודה תל אביב. בשנת 1987 עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון, ולאחר מכן שיחק בקבוצות רבות, ביניהן שמשון תל אביב, הפועל רמת גן ובית"ר תל אביב.
מדר שהתחיל את העונה בבאר שבע והמשיך במכבי הרצליה, חזר להפועל תל אביב בקיץ 1995, והיה שותף להופעותיה הראשונות אי פעם בגביע אופ"א. יחד עם קז'ימיש מוסקאל, הוביל מדר את קישור הקבוצה לאחר עזיבתו של רביבו. גם בעונה זו כבש את שער הבכורה שלו במשחק מול מכבי פתח תקווה בגביע הטוטו, וכן כבש במחזור הראשון של הליגה, בניצחון 2-3 על הפועל באר שבע. ב-4 במאי 1996 כבש רביעייה בניצחון 0-5 על הפועל כפר סבא, ובסך הכל כבש 9 שערי ליגה בעונה זו. בעונת עונת 1996/1997 נקלעה הפועל תל אביב לתחתית הטבלה, ובמחזור ה-25 כבש מדר בדקה ה-85 את שער השוויון במשחק התחתית שנערך בהרצליה מול מכבי הרצליה, שהבטיח כמעט סופית את הישארותה של קבוצתו בליגה. בעונה זו הבקיע מדר 8 שערי ליגה במדי הפועל תל אביב, ובסיומה עזב את הקבוצה לאחר שהבקיע במדיה 28 שערי ליגה, ובסך הכל 34 שערים בכל המסגרות.
בקיץ 1997 עבר מדר לשחק במכבי עירוני אשדוד, ולאחר עונה אחת חזר לבני יהודה ושיחק במדיה שנתיים נוספות. לקראת עונת חתם מדר במכבי נתניה, אך במחנה אימון שקיימה הקבוצה לפני פתיחת העונה נכנס מנג'ר הקבוצה, אורי מלמיליאן, לאחד החדרים של השחקנים, ושם מצא את מדר ושחקנים אחרים (משה גלאם, רונן בדש, ועקיבא מגרלשוילי) במהלך משחק קלפים. מדר, ששוחרר בעקבות האירוע מהקבוצה וחתם בהפועל כפר סבא, פנה למוסד לבוררות ושם נפסק כי נתניה תשלם לו כ-655 אלף שקל כפיצויים. מדר שיחק כשנה וחצי בכפר סבא, ולאחר שהסתיים הליך הבוררות הוחתם בנתניה ושם שיחק עד תום העונה.
בשנת 2002 עבר מדר לקבוצת הפועל רעננה, ולאחר ששיחק שנתיים במדי הקבוצה עבר למכבי רמת עמידר. בשנת 2005 עבר לקבוצת עירוני אור יהודה מליגה ב' ובקיץ 2006 פרש ממשחק פעיל. בסך הכל הופיע מדר ב-271 משחקים בליגה הבכירה בישראל, וכבש 68 שערים.
לאחר פרישתו ממשחק, שימש מדר כמאמן קבוצת הנוער של הפועל כפר שלם.
מדר נשוי ואב לשלושה ילדים, והוא עובד במחלקת התברואה בעיריית תל אביב-יפו.
מת'יו לקי
מת'יו אלן לקי (באנגלית: Mathew Allan Leckie; נולד ב-4 בפברואר 1991) הוא כדורגלן אוסטרלי המשחק במלבורן סיטי ובנבחרת אוסטרליה.
קריירת מועדונים
ב-7 במאי 2014, הוא חתם על חוזה לשלוש שנים עם אינגולשטאדט 04, אליה הוא עבר ביולי. בעונתו הראשונה במועדון סייע לקי לאינגולשטאדט להעפיל לבונדסליגה לראשונה בתולדותיה. לקי נשאר באינגולשטאט שתי עונות נוספות, ובעונת 2016/17 נשר עם אינגולשטאט לבונדסליגה השנייה.
במאי 2017 חתם לקי בהרטה ברלין. בעונת הבכורה שלו בקבוצה הבקיע לקי חמישה שערים ב-26 הופעות והפך לשחקן משמעותי בקישור של הקבוצה.
קריירה בינלאומית
בצעירותו היה לקי חלק מנבחרות הנוער של אוסטרליה, אתה הוא זכה באליפות מזרח אסיה עד גיל 19, ובמקום השני בגביע אסיה עד גיל 19. ב-14 בנובמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הבוגרת. ב-16 באוקטובר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0–3 נגד במסגרת משחק ידידות שנערך בקרייבן קוטג'. לקי זומן לסגל האוסטרלי למונדיאל 2018.
נכלל בסגל נבחרת אוסטרליה לטורניר מונדיאל 2022.
21 Summer
הוא סינגל של צמד מוזיקת הקאנטרי האמריקאי, האחים אוסבורן, שיצא, על ידי חברת התקליטים קפיטול רקורדס נאשוויל, ב-29 בפברואר 2016, כסינגל השני מתוך אלבום האולפן הראשון של הצמד, Pawn Shop. השיר נכתב על ידי קרייג וייסמן, ג'ון וטי. ג'יי. אוסבורן, והופק על ידי ג'יי ג'ויס.
תוכן השיר
השיר הוא שיר נוסטלגי המזכיר מאהב/ת לשעבר שהיה למספר בקיץ. ג'ון אוסבורן אמר כי: "מדובר בהסתכלות אחורה על תקופה בחייך, ללא קשר להתנהלותה של מערכת היחסים הקודמת לה. כל מה שהשתבש נראה נסחף משם ואתה זוכר רק את הזוהר שבו, ואת היופי שבו ואת החשיבות שלו."
במקור, הצמד הוציא דמו של השיר עם הוק ווקאלי. כאשר הקליטו את הגרסה המאלה עם ג'יי גויס, ההוק הוואקלי הוחלף בגיטרה של ג'ון, והושמעו קולות אקו של נטלי אוסבורן, הבסיסט פיט שטרנברג ולוסי סילבס. המתופף אדם בוקס ניגן על תוף סנר. הצמד אמר כי הם רצו שלשיר יהיה אווירה דומה לשיר של ג'קסון בראון.
לאחר שיצא כגיי בפברואר 2021, טי. ג'יי. אוסבורן חשף שהשיר נכתב על שברון הלב הראשון שלו, לאחר שסיים את מערכת היחסים עם גבר שיצא איתו בסתר. בריאיון עיתונאי למגזין טיים, הוא הסביר כי: "כעסתי שאף אחד לא ידע למה כואב לי. כל כך הרבה פעמים שרתי את השיר הזה ורציתי לבכות. אנשים אוהבים את השיר הזה, אבל הרגש שלו עמוק יותר ממה שהם בכלל מבינים".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ, שבוים על ידי ג'סטין קלאו, יצא בערוץ היוטיוב של הצמד ב-2 באוגוסט 2016. נכון לאוקטובר 2022, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-9 מיליון פעמים.
פאני ארדן
פאני ארדן (בצרפתית: Fanny Marguerite Judith Ardant; נולדה ב-22 במרץ 1949) היא שחקנית קולנוע צרפתיה, אשר הופיעה בלמעלה מחמישים סרטי קולנוע מאז שנת 1976. ארדן זכתה בפרס סזאר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1997 על משחקה בסרט Pédale douce ובפרס לומייר על משחקה בסרט Ridicule.
קורות חייה
ארדן נולדה במונטה קרלו שבמונקו. אביה היה נספח צבאי. היא גדלה במונקו עד גיל 17, אז עברה לאקס-אן-פרובאנס כדי ללמוד בגרנד אקול למדע המדינה.
ארדן החלה בקריירת משחק בתחילת שנות ה-20 לחייה. בשנת 1981 הופיעה לראשונה בסרט בולט, "אלה והאחרים" (Les Uns Et Les Autres), בבימויו של קלוד ללוש. באותה שנה הפכה ארדן לכוכבת קולנוע מוכרת בעולם לאחר ששיחקה לצידו של ז'ראר דפארדיה בסרט "האשה ממול" (La Femme d'à côté). הסרט בבימויו של פרנסואה טריפו הביא למועמדותה הראשונה של ארדן לפרס סזאר לשחקנית הטובה ביותר. בשנת 1984 הייתה מועמדת בפעם השנייה לפרס על תפקידה בסרט לפתע ביום ראשון (1983). ארדן הייתה לבת-זוגו של טריפו וב-28 בספטמבר 1983 ילדה להם בת, שמה ז'וזפין טריפו.
בתחילת דרכה בקולנוע יופייה ועלומיה של ארדן הביאו לה אהדה, אולם במהלך השנים הכיר הציבור את התחכום ומיומנויות המשחק של ארדן והיא הפכה לאחת השחקניות הצרפתיות הנערצות בשלהי המאה ה-20 בצרפת. את מגוון הדמויות שהיא מסוגלת לשחק הדגימה במשחקה בסרט הקומי Pédale douce, אשר זיכה אותה בפרס סזאר, הנחשב ליוקרתי ביותר.
ב-1993 שיחקה בסרט הישראלי "אישה זרה" של הבמאית מיכל בת-אדם, בדמותה של פנסתרנית בשם נינה. בשנת 1995 שיחקה בסרטם המשותף של וים ונדרס ומיכלאנג'לו אנטוניוני "מעבר לעננים", לצד אנסמבל שחקנים כמו אירן ז'קוב, ג'ון מלקוביץ' וסופי מרסו, ז'אן רנו ומרצ'לו מסטרויאני.
בנוסף לצרפתית, ארדן דוברת אנגלית ואיטלקית באופן שוטף ושיחקה במספר סרטים בהוליווד ובבריטניה. באנגלית שיחקה בסרטו של פרנקו זפירלי "קאלאס לנצח" (2002), בו שיחקה את דמותה של זמרת האופרה הנודעת מריה קאלאס.
בשנת 2007 שיחקה בסרטו של אבי נשר "הסודות".
בשנת 2008 שיחקה בתפקיד קטן בסרט האיטלקי "האלוהי" בבימויו של פאולו סורנטינו. באותה שנה שיחקה בסרט "שלום ולהתראות" (Hello Goodbye) עם ז'ראר דפארדיה. בסרט, שצולם בישראל, גילמו היא ודפארדיה זוג יהודים העולה לישראל ואת התלאות הפוקדות אותם כעולים חדשים. הסרט, בבימויו של גרהם גואיט, לא זכה להצלחה וגם בישראל הביקורות אודותיו היו קשות, כולל ביקורת קשה אודות משחקו של דפארדיה.
בשנת 2009 החלה ארדן לביים ולכתוב תסריטי קולנוע. סרטה הראשון היה "עפר ודם", בכיכובה של רונית אלקבץ. הסרט במימון צרפתי-רומני-פורטוגלי הוקרן בפסטיבל קאן באותה שנה.
בשנת 2018 שיחקה בסרטה של אורסולה מאייר "יומן מחשבות" בדמותה של מאדאם פונטנאל, אשת חינוך המטילה משימה שגרתית למדי על תלמידיה: לתעד את חייהם, יום אחרי יום.
בשנת 2019 שיחקה בקומדיה הרומנטית "התקופה היפה בחיי" מאת הבמאי ניקולא בדוס; עבור תפקידה הייתה ארדן מועמדת לפרס לומייר לשחקנית הטובה ביותר.
אניטה נובינסקי
ביוגרפיה
נובינסקי נולדה בסביבות העיר קרקוב שבפולין והיגרה לברזיל בהיותה בת שנה. את תואר הדוקטור השלימה באוניברסיטת סאו פאולו. נושא תיזת הדוקטורט שלה היה "האינקוויזיציה והאנוסים בברזיל". במשך שנים רבות חקרה וכתבה אודות יהדות פורטוגל ויהדות ספרד ועקירתן לברזיל, הקונפליקטים הפנימיים עימם היו צריכים להתמודד ותפקידם החשוב בפיתוחה החברתי, הכלכלי והתרבותי של צפון-מזרח ברזיל. במשך השנים הרבתה לערוך הרצאות וסמינרים באוניברסיטאות ברחבי העולם וכיהנה כפרופסור אורח במספר אוניברסיטאות בארצות הברית, כמו אוניברסיטת בראון ואוניברסיטת טקסס.
נבחרה ל"אחת מעשר נשות השנה" בברזיל בידי המועצה הלאומית לענייני נשים של ברזיל. נבחרה לעמיתה בקונגרס הבינלאומי לנשים, בזכות עבודתה בחקר ההיסטוריה וכהכרה בתרומתה לשילובן של נשים בפיתוחה הפוליטי, החברתי והכלכלי של ברזיל. היא השתתפה בסרט התיעודי "Paths of Memory", הדן בקורות יהודי פורטוגל.
נפטרה ב-20 ביולי 2021.
הילד חולם
הילד חולם הוא מחזה מאת חנוך לוין, שהוצג לראשונה בשנת 1993 כהפקה משותפת של הבימה, תיאטרון חיפה ופסטיבל ישראל. בשנת 2010 הועלה באופרה הישראלית החדשה עיבוד של המחזה לאופרה, שנעשה על ידי גיל שוחט. האופרה עלתה בפסטיבל ויסבאדן בשנת 2012 וזכתה להצלחה רבה. הוא עלה שוב בשנת 2018 בהפקה משותפת של תיאטרון הבימה והקאמרי, ובבימוי עמרי ניצן.
עלילה
המחזה מתחיל בבית ובו אב, אם וילדם הישן. הילד חולם וההורים מאושרים משלוותו. אומרת האם:
האידיליה המשפחתית נקטעת כאשר כנר פצוע מתפרץ לבית המשפחה, דם ניגר מבגדיו ואחריו מחלקה של חיילים פורצת ומקבצת את התושבים אל תוך הבית. אתם מגיעה חברתו של המפקד, "אשה שנולדה לאהבה", שנהנית מכך שהיא רואה לראשונה בחייה גווייה - גווייתו של הכנר, ומתחושת הכוח שיש לה: "איך נעוצות בי כל העיניים! אני זוקרת אצבע - משמעות; אני פוסעת צעד - פרשנות". הכנר משמיע קול, והחברה מתקנת עצמה מיד: "הגסיסה הראשונה בחיי!" המפקד מביא למותו של הכנר, ושואל את חברתו: "נהנית להזדעזע?"
האם מסבירה למפקד שהם אינם יכולים להיענות לפקודה לבוא אתו: "הילד שלנו ישן. אסור לכם להעיר אותו". המפקד, עם זאת, מחליט להעיר את הילד כאשר החיילים מחופשים לליצנים על מנת שלא להפחידו, ואכן לאחר שהילד מתעורר הוא מרוצה:
חברתו של המפקד מאיימת על האב, מצמידה את אקדחו של המפקד אל בין רגליה ודורשת שימצוץ את האקדח, ולאחר מכן יורה באב ורוצחת אותו לעיני המשפחה והתושבים. המפקד מרשה לילד ולאם ללכת לחופשי, אך האם רוצה להיפרד מבעלה המת. חייל מזרז אותה ללכת ולהציל אותה ואת בנה, והיא שואלת: "איזה עולם זה, שבו יש זמן למות, אבל לבכות זו התפנקות?!". על כך מגיבה שכנה אופטימית:
האם והילד בורחים במהרה, הם רצים לנמל ומתחננים לרב החובל שייתן להם לעלות לספינתו. בתחילה הוא אינו מסכים, אך לבסוף הוא סוחט מהאם קיום יחסי מין אתו, בתמורה לעלייתם של השניים לספינה.
הספינה מפליגה עד שהיא מגיעה לאי ועוגנת לחופו, אך חיילי האי אינם נותנים לאנשים לרדת ממנה. בנוכחות אמצעי התקשורת מושל האי מוכן לעשות מחווה ולתת לילד לרדת מהספינה. לבקשת האם להצטרף אל הילד משיב המושל:
הילד מסרב להיפרד מאמו וחוזר לספינה.
במערכה האחרונה של המחזה רואים ערימה של ילדים מתים, שמחכים בקוצר רוח לעוד ילד אחד שימות על מנת להשלים את המכסה לילדים מתים, ואז צפוי להגיע המשיח ולהקים את הילדים לתחייה. האם מביאה את הילד המת אל הערימה, אך גם שם הוא מסרב להיפרד ממנה, ואומר: "בסוד אגלה לך: בזרועותייך - אני מלא תקווה". לאחר דיון ביניהם האם מניחה את הילד בערימת הילדים המתים.
לעולם המתים מגיע איש הנושא איתו שתי מזוודות גדולות, והילדים משוכנעים שזהו המשיח. האיש מוציא מתוך מזוודותיו שעונים ומחלק אותם לילדים, אך הילדים כועסים על כך שזה אינו עסוק בהחייאתם. לבמה נכנסת מחלקת החיילים, ואנשיה מבחינים באיש החי בין כל הילדים המתים. האיש נותן לחיילים שעונים שהוא מוציא מתוך ערימת הילדים, והחיילים מסכימים שייברח. בתחילה הוא בורח, אולם מהר מאוד מתחרט, מסתובב וחוזר אל הילדים. המפקד יורה בראשו והוא מת על גבי ערימת הילדים.
בסופו של המחזה, הילדים המתים מנסים להתעודד בשירה. הילד המת אומר: "לעולם לא אחדל לרצות לחיות", אך ילד שהתפורר לעפר אומר לו: "אתה תחדל, הירגע".
על כתיבת המחזה
מחקר שערך יצחק לאור, תוך התבססות על ארכיונו של חנוך לוין, העלה שלוין החל בכתיבת המחזה בשנת 1986, חמש שנים קודם שפורסם בדפוס, שבע שנים קודם שהוצג לראשונה.
ניתן למצוא הקבלות מסוימות עם המחזה "ציפור התכלת" מאת הסופר הבלגי זוכה פרס נובל מוריס מטרלינק, גם סיפור זה מתחיל בחלום של ילד ההופך לספק מסע גילוי עצמי ספק סיוט (פגישה עם מלכת הלילה הנועלת את המגיפות, המחלות והרשע מאחורי דלתות סגורות, פגישה עם קרובי משפחתו המתים). הסיפור מתאפיין בקווים מורבידיים למרות מסרו החיובי, ועובד לסרטים בשנת 1940 בהשתתפות שירלי טמפל ושוב בשנת 1976 בהשתתפות אליזבת טיילור, סופו של המסע בציפור התכלת מסתיים בגן עדן של ילדים שעוד לא נולדו בעוד 'הילד החולם' מסתיים בגן עדן לילדים שמתו ומחכים לישועה.
התיאטרון הקאמרי רכש את הזכות להעלות את המחזה, אך ההפקה התעכבה במשך ארבע שנים, ולבסוף עברה לתיאטרון "הבימה", ובו הועלתה בבימויו של לוין.
רעיונות עיקריים
גיל שוחט תיאר את תמצית מהותו של המחזה:
שמות הדמויות
במרבית מחזותיו של לוין, לכל אחת מהדמויות יש שם, בדרך כלל שם לא שגרתי, כגון כלמנסע, פפכץ, טרומפצ'ה, יאקיש, פופצ'ה ועוד. במחזה "הילד חולם" בחר לוין בשיטה אחרת, לפיה כל דמות קרויה בשם המתאר את תפקידה במחזה. הדמויות הפותחות את המחזה הן האב, האם והילד, ובהמשכו מגיעות דמויות בעלות שמות מורכבים יותר, כגון צופה מבוהל במוות, אשה שנולדה לאהבה, שכנה אופטימית, מגחך חסר שיניים וכדומה. שיטה זו שימשה את לוין במחזות נוספים שלו, כגון "הוצאה להורג" ו"פעורי פה".
עיצוב המחזה והאופרה
המחזה מעביר מסר אוניברסלי של מלחמה, מוות, פליטות ועולם ללא תקווה. בהפקה הראשונה בשנת 1993, היו מוטיבים רבים שנראו לקוחים מהשואה - לחיילים היו מדים שנראו כמו מדים של נאצים, הפליטים נראו בלבושם ובמזוודותיהם כפליטים שמגיעים מן השואה על פי הזיכרון הקולקטיבי של החברה הישראלית-יהודית, והתמונה האחרונה בה רואים ילדים מתים מתרחשת על פסי רכבת המרמזים לשואה.
גיל שוחט התייחס לכך באומרו: "רבים רואים במחזה זה אלגוריה על השואה. עבורי, אלגוריה זו, שאיננה מחויבת לדבר, לא עוסקת במישרין בשואה היהודית, אלא במבנה אישיות האדם, מהותו ומשמעות חייו". ואכן, בהפקת האופרה ב-2010, לחיילים ישנם מדים שחורים שיכולים להיות חלק מכל צבא, מושל האי שלא מקבל את הפליטים מסתובב עם חליפה ועניבה, ומלווה בשומר ראש שנראה כמו מאבטח אישים ישראלי. התמונה האחרונה מתרחשת בחלל נקי מפרטים נוספים מלבד הילדים המתים, כך שלא ניתן לזהות באיזה מקום מדובר.
הפקה ראשונה - 1993
המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון "הבימה" במאי 1993 בבימויו של חנוך לוין.
צוות המחזה:
מבקר התיאטרון מיכאל הנדלזלץ כתב על הפקה זו:
שוש אביגל סברה כי זהו המחזה הפיוטי והמרוכז ביותר שיצר חנוך לוין. היא אומרת על המסר של ההצגה: "זה אולי המסר האנושי-אירוני של לוין בהצגה הזאת - משהו כמו, תמיד יהיו ילדים, שעדיין אינם יודעים, והם יוסיפו לחלום."
האופרה
בשנת 1997 הציע חנוך לוין לגיל שוחט להלחין את המחזה "הילד חולם". התוצאה עלתה על הבמה בשנת 2010, בדמות האופרה "הילד חולם" באופרה הישראלית.
צוות האופרה:
גיל שוחט תיאר את תהליך הפיכת המחזה לאופרה:
קישורים חיצוניים
המחזה האופרה
פורמולה 1: המרוץ לניצחון
פורמולה 1: המרוץ לניצחון (באנגלית: Formula 1: Drive to Survive) היא סדרה דוקומנטרית שהופקה בשיתוף נטפליקס וקבוצת פורמולה 1 (הגוף האחראי על קידום ופרסום אליפות הפורמולה 1). הסדרה מתעדת את ההתרחשויות מאחורי הקלעים של האליפות. היא שודרה לראשונה ב-8 במרץ 2019 וזכתה לפופולריות רבה. פרקי הסדרה עולים לאוויר כשבוע לפני התחלת עונת המרוצים.
הפקה
הרעיון להפיק את הסדרה פורסם לראשונה על ידי קבוצת פורמולה 1 ב-24 במרץ 2018, יום לפני פתיחת העונה. הסדרה הופקה בידי ג'יימס גיי-ריס, שהפיק בשנת 2010 את הסרט "Senna" על חייו של איירטון סנה, אליו הצטרף המפיק פול מרטין. הצילומים נערכו במפעלים, במשרדים ובשטחי הכינוס של כל הקבוצות, למעט מרצדס ופרארי שסירבו להכניס מצלמות לשטחי הקבוצה.
העונה הרביעית עלתה לאוויר ב-11 במרץ 2022, שבוע לפני פתיחת עונת 2022. מקס ורסטאפן, שזכה באליפות עונה החולפת לא השתתף בעונה, מכיוון שלדבריו, ההפקה מזייפת ומביימת אירועים על מנת ליצור דרמה. ורסטאפן חזר להשתתף בתוכנית בעונה החמישית שעלתה לשידור ב-23 בפברואר 2023.
אנה ואן דר ברחן
אנה ואן דר ברחן (באנגלית: Anna van der Breggen; נולדה ב-18 באפריל 1990, בזוולה, הולנד) היא רוכבת אופני כביש הולנדית לשעבר. האלופה האולימפית (ריו 2016) ומדליסטית הארד באותה אולימפיאדה בנגד השעון. אלופת העולם (אינסברוק 2018, אימולה 2020), וסגנית אלופת העולם (הרוגייט 2019, ריצ'מונד 2015). בנגד השעון היא אלופת העולם (אימולה 2020), סגנית וסגנית אלופת העולם (הרוגייט 2019, אינסברוק 2018, ברגן 2017, ריצ'מונד 2015).
2012
ב-2012, הצטרפה ואן דר ברחן לקבוצת סנרג'רס ליידיס. היא סיימה במקום ה-8 ברונדה ון פלנדרן לנשים, וסיימה במקום ה-11 במרוץ החד יומי, האלה - בויזינגן. במרוץ הלה פלש וואלון, הגיע כ55 שניות לאחר המנצחת, אווילין סטיבנס. היא סיימה במקום ה-5 באליפות הולנד בנגד שעון, 1:36 אחרי אלן ואן דייק המנצחת. באליפות הולנד במקצה הכביש, סיימה במקום ה-9. היא התחרתה בג'ירו רוסה, וסיימה במקום ה-22 הכללי והחמישי בדירוג הצעירות. ההישג הטוב ביותר שלה היה מקומה ה-11 בקטעים 9 ו6. לאחר מכן, התחרתה ואן דר ברחן בטור דה ברטיין. ואן דר ברחן נתנה במרוץ הזה תצוגת תכלית, כאשר ניצחה 3 קטעים מתוך 4 אפשריים, ביניהם קטע נגד שעון. היא ניצחה את הדירוג הכללי, דירוג המאיצות ודירוג הרוכבות הצעירות. בטור דה למוסייה, ניצחה את הקטע השני שהיה נגד שעון קבוצתי, וסיימה במקום ה-5 הכללי. באליפות העולם שהתרחשה במדינתה, הולנד, סיימה 5 את מקצה הכביש. ובמקצה נגד השעון הגיעה במקום ה-11.
2013
את 2013 התחילה ואן דר ברחן במקום ה-8 במרוץ האומלופ הט ניוסבלה והמקום ה-6 בלה סאמין. היא הגיעה במקום ה-15 במרוץ האומלופ ון הט הגלאנד, ו-11 במרוץ הרונדה ון דרנט. לאחר מכן, הגיעה במקום 7 במרוץ הרונדה ון פלנדרן. היא סיימה את עונת הקלאסיקות עם מקום 4 בלה פלש וואלון. היא סיימה 5 בפסטיבל לוקסמבורגיוס. ורביעית במרוץ החד יומי, בוולס רנטל היל. ואן דר ברחן נבחרה שוב לג'ירו רוסה, הישגה הטוב ביותר במרוץ היה המקום ה-6 בקטע ה-4, ובסופו של דבר סיימה במקום ה-18 הכללי. היא השתתפה במרוץ הטורינגה - רונדפארט, וסיימה 4 כללית. במרוץ הקטעים, טרופי ד'אור, סיימה במקום ה-2. באליפות העולם, במקצה נגד השעון הקבוצתי, הגיעה קבוצתה במקום ה-9 הכללי. ובמקצה הכביש הגיעה במקום ה-4, 33 שניות אחרי מריאנה ווס המנצחת.
2014
קבוצה סנרג'רס נסגרה, ובשל כך, הצטרפה ואן דר ברחן לקבוצת ראבובאנק. היא סיימה במקום ה-6 ברונדה ון פלנדרן, אך בסוף אפריל, רשמה ניצחון גדול כאשר ניצחה את מרוץ הדווארס דור דה ווסטהוק, לאחר שברחה לקבוצה המרכזית וניצחה בפער של 12 שניות ממנה. ואן דר ברחן ניצח את מרוץ הפסטיבל לוקסמבורגיוס, וסיימה 7 במרוץ הבוולס רנטל ו4 במרוץ הדוראנגו - דוראנגו. באליפות הולנד בנגד שעון, סיימה במקום ה-5. אך במקצה הכביש סיימה רק במקום ה-42. היא השתתפה בפעם השלישית ברצף בג'ירו רוסה וסיימה במקום ה-3 הכללי, כשמריאנה ווס מנצחת. היא ניצחה את הטור של נורווגיה ואת הקטע הראשון במרוץ. בטור של בלגיה, ניצחה את הקטע הרביעי והאחרון, ואת דירוג מלך ההר, וסיימה 2 כללית.
2015 (ניצחון בג'ירו רוסה)
את 2015 פתחה עם ניצחון באומלופ הט ניוסבלד. היא סיימה 2 במרוץ הלה סאמין, וסיימה 5 בסטראדה ביאנקה. בטרופאו אלפרדו בינדה, סיימה שלישית, לאחר שהפסידה לליזי דייגנן ולפולין פרן פרבו בספרינט. וסיימה 3 ברונדה ון פלנדרן. בטור של אנרגיוואטש, ניצחה את קטע הפרולוג ואת הקטע ה-4. ואן דר ברחן המשיכה בכושר המעולה שלה, כאשר ניצחה את מרוץ ה-לה פלש וואלון ואת פסטיבל לוקסמבורגיוס. במשחקים האירופיים בבאקו, זכתה במדליית ארד, לאחר שהפסידה לאלנה אמיאליוסיק, וקטרזינה ניואדומה בספרינט. וניצחה את אליפות הולנד בנגד שעון. בחודש יולי, רשמה ואן דר ברחן הישג שיא כאשר ניצחה את מרוץ הג'ירו רוסה ואת הקטע השמיני במרוץ. בנוסף לכך, ואן דר ברחן סיימה שנייה בדירוג המטפסות (אחרי פלאביה אוליביירה) והמאיצות (אחרי מייגן גוארנייר). ואן דר ברחן המשיכה בכושר הטוב וניצחה גם את מרוץ הלה קורס בי טור דה פראנס, ואת דירוג המטפסים בטור של בלגיה וגם את הקטע ה-3. באליפות העולם שנערכה בריצ'מונד, זכתה במדליית הכסף גם במקצה הכביש וגם במקצה נגד השעון.
2016 (אלופה אולימפית)
ואן דר ברחן סיימה במקום ה-5 במרוץ הסטראדה ביאנקה, רביעית ברונדה ון דרנט, ושישית בטרופאו אלפרדו בינדה. היא ניצחה את המרוץ החד יומי, סלברדה אומלופ ון דן ייסלדטה, ואת הפלש וואלון. היא סיימה שלישית בג'ירו רוסה, אך זכתה במקצה הכביש במשחקים האולימפיים בריו. לאחר שביחד עם אמה יוהאנסון, ואליסה לונגו בורג'יני, תפסה את מארה אבוט שהובילה את המרוץ ב-200 המטרים האחרונים. הרבה מעמידים את הזכייה במדליית הזהב של ואן דר ברחן עם סימן שאלה, מפני שאנמניק ואן ולוטן, שהייתה המועמדת הבכירה לניצחון ואף הובילה את המרוץ, התרסקה ופרשה.
במקצה נגד השעון, זכתה במדליית הארד. באליפות אירופה היא זכתה במדליית הכסף במקצה נגד השעון, אך במדליית הזהב במרוץ הכביש.
2017 (ניצחון שני בג'ירו רוסה, ובלייז' - בסטון - לייז', מרוץ אמסטל גולד, ולה פלש וואלון)
ואן דר ברחן עזבה את ראבובאנק לטובת בוולס, וסיימה במקום ה-2 בטור הילטי אגינג. בחודש אפריל,ניצחה את מרוץ האמסטל גולד, לה פלש וואלון, ואת הלייז'-בסטון-לייז'. היא ניצחה את הטור של קליפורניה, וסיימה 3 באליפות הולנד בנגד שעון ו-8 באליפות הולנד בכביש. היא ניצחה את מרוץ הג'ירו רוסה בפעם השנייה, לאחר שהקדימה את אליסה לונגו בורג'יני ב1:03 דקות. באליפות העולם, סיימה במקום ה-2 וזכתה במדליית הכסף במקצה נגד השעון, לאחר שרק אנמניק ואן ולוטן הקדימה אותה, ב12 שניות. ובמקצה הכביש סיימה במקום ה-8.
2018
גם את 2018 פתחה ואן דר ברחן בצורה מוצלחת, כאשר ניצחה את מרוץ הסטראדה ביאנקה ואת מרוץ הרונדה ון פלנדרן. היא ניצחה את הפלש וואלון, את הלייז'-בסטון-לייז', ואת מרוץ דורנאגו-דורנאגו. ואן דר ברחן המשיכה בכושר הטוב שלה, כאשר סיימה שנייה בלה קורס בי טור דה פראנס. באליפות העולם, זכתה במדליית הכסף בנגד שעון באליפות העולם באינסבורק. אך לאחר ארבעה ימים, זכתה במדליית הזהב במרוץ הכביש לאחר שהקדימה את אמנדה ספרט, שזכתה במדליית הכסף, בפער של יותר מ3:40 דקות ובכך הפכה ואן דר ברחן לאלופת העולם בפעם הראשונה.
2019
ואן דר ברחן ניצחה בפעם החמישית ברצף במרוץ הפלש וואלון. וניצחה גם בטור של קליפורניה. בג'ירו רוסה, ניצחה את הקטע ה-9 וסיימה במקום ה-2 הכללי, אך בפער גדול של 3:45 ממנצחת המרוץ, אנמיק ואן פלוטן. בלה קורס בי טור דה פראנס, סיימה במקום ה-10. בסוף אוגוסט ניצחה במרוץ החד-יומי גרנד פרי דה פלואה לאחר בריחת יחיד.
רוברט סטלוף
רוברט סָטְלוֹף (באנגלית: Robert B. Satloff) הוא סופר, עיתונאי, פובליציסט והיסטוריון יהודי אמריקאי נאו-קונסרבטיבי, המתמחה בחקר המזרח התיכון.
ביוגרפיה
סטלוף הוא בוגר אוניברסיטת דיוק, שבצפון קרולינה, ארצות הברית, מוסמך אוניברסיטת הרווארד, קיימברידג' (מסצ'וסטס) ובעל דוקטורט מאוניברסיטת אוקספורד, שבאנגליה. הוא מתגורר עם אשתו ג'ני איילין ליטבק, סופרת בזכות עצמה וכלכלנית בבנק העולמי ועם שלושת בניו, בצ'בי צ'ייס, מרילנד וכן בניו יורק.
קריירה
סטלוף נחשב למומחה לפוליטיקה ערבית ואסלאמית ולמדיניות המזרח תיכונית של ארצות הברית. הוא משמש מאז ינואר 1993 כמנכ"ל מכון וושינגטון למדיניות המזרח הקרוב - WINEP, שנוסד ב-1985 על ידי איפא"ק - American Israel Public Affairs Committee, הלובי הפרו ישראלי בארצות הברית ועל ידי מרטין אינדיק, לימים שגריר ארצות הברית בישראל בתקופת הנשיא ביל קלינטון ובראשית תקופת הנשיא ג'ורג' בוש (הבן). אינדיק היה מנכ"ל המכון במשך שמונה שנים עד החלפתו על ידי סטלוף. בנוסף, סטלוף הוא חבר המערכת של הרבעון הנאו-קונסרבטיבי Middle East Quarterly, שנוסד ב-1994 על ידי דניאל פייפס ומוצא לאור על ידי ה-Middle East Forum. עורכו הנוכחי של הרבעון הוא אפרים קארש ולפניו ערך אותו הסופר דניס מק'יואן. סטלוף מופיע בקביעות כפרשן ברשתות הטלוויזיה הראשיות ובתחנות הרדיו הארציות של ארצות הברית, לרבות הרשת הציבורית - NPR. יצר ומנחה את תוכנית החדשות והראיונות השבועית "דחיל וושינגטון" (בתוך וושינגטון), באל־חורה, ערוץ לוויין טלוויזיוני ערבי בתמיכת הממשל האמריקני, ששידוריו מכוונים למזרח התיכון ולאירופה. זכה בכמה פרסים יוקרתיים על תרומה לקידום הסובלנות, בכללם פרס דניאל פרל מטעם "הליגה נגד השמצה", פרס סנדרה ברנד מטעם מרכז ויזנטל ופרס השופט ג'ורג' אלכסנדר טייץ מטעם בית הכנסת טורו. נוסף על כך הוא חתן פרס הרברט קצקי מטעם ארגון הג'וינט לחיבור היסטורי מעולה.
כתיבתו
סטלוף מפרסם מאמרים בעיתונים רבים ומגוונים כמו: הניו יורק טיימס, וול סטריט ג'ורנל, וושינגטון פוסט ולוס אנג'לס טיימס. חיבר או ערך לפחות תשעה ספרים עד כה, שלפחות אחד מהם תורגם לעברית.
הספר האחרון הזה, Among the Righteous: Lost Stories from the Holocaust's Long Reach into Arab Lands, מ-2006, שתורגם לעברית בשם "בין צלב הקרס לסהרה" (אפריל, 2010), עוסק ביחסם של הערבים אל שכניהם היהודים, בתקופת השואה במדינות ערב שנכבשו על ידי הנאצים ועוזריהם. הספר נכתב אחרי עבודת מחקר שערכו סטלוף ואשתו במשך ארבע שנים. לצורך כך התגוררה משפחת סטלוף כולה, כל אותה עת, במרוקו. הם מצאו שהערבים אמנם סייעו לעיתים קרובות לנאצים ולעוזריהם וכי גם כיום קיימת אצלם תופעה נפוצה של הכחשת השואה, אבל מאידך, גם היו בקרבם מקרים רבים בהם ערבים הצילו יהודים ממוות.
ממצאיו של סטלוף עזרו לשכנע את ממשלת גרמניה להעניק פיצויים ליהודים ניצולי מחנות הכפייה בצפון אפריקה והספר עצמו הצליח מאוד ואף זכה לביקורות חיוביות ביותר:
"לי, כמוסלמי המחויב לדו־שיח בין־דתי, הוא (הספר) עשה שירות עצום. מבחינתי, רוברט סטלוף הוא גיבור אמיתי." אכבר ס' אחמד, ראש הקתדרה ללימודי האסלאם ע"ש איבן ח'לדון, אמריקן יוניברסיטי.
"רוברט סטלוף ביצע פריצת דרך מדהימה בידע ההיסטורי שלנו. ספרו נקרא כמו סיפור בלשי." סר מרטין גילברט.
" (היסטוריונים) ספורים, אם בכלל, בחנו את גורלם של חצי מיליון היהודים שחיו בארצות ערב בתקופת מלחמת העולם השנייה. עתה עשה זאת רוברט סטלוף, שספרו יגרום בהכרח לכתיבה מחדש של תולדות השואה." ניו יורק פוסט.
"סטלוף מביא סיפורים אישיים מעוררי השראה ושוברי לב של אנשים ששרדו את הפרק הזה בשואה שכמעט לא נחקר....ומעלה את השאלות הקשות על אודות המסע הנאצי שגרם לקרע ביחסי שכנות של מאות שנים בין הקהילות היהודיות למארחיהן המוסלמים במזרח התיכון." ג'ודית מילר, ניו יורק סאן.
"רוברט סטלוף הוא אדם ממוקד משימה... מאמציו לספר את סיפור ההתנהגות הערבית - הן גבורה, הן שיתוף פעולה - בתקופת השואה, חשובים מאוד. יש להאיר את סיפורם של מצילי היהודים מכל הדתות ומכל האומות. לא זו בלבד שהם מעלים על נס את חלקם האמיץ בהיסטוריה של השואה, אלא שהם מאירים את שקריות טענתם של הצופים מנגד, שלא היה אפשר לעשות מאומה." דבורה ליפסטדט, וושינגטון פוסט .
ספרו הקודם של סטלוף, The Battle of Ideas in the War on Terror: Essays on U.S. Public Diplomacy in the Middle East, מ-2004, עסק בדרכים להגביר את המלחמה האידאולוגית באסלאם הרדיקלי.
יחסי ארצות הברית–רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית
יחסי ארצות הברית–רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית הם היחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית ורפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית. בדצמבר 2020 ארצות הברית הפכה למדינה הראשונה (והיחידה) המכירה בשטחי סהרה המערבית כחלק ממרוקו.
שד"ר
שַׁדָּ"ר (ראשי תיבות של שָׁלִיחַ דְרַבָּנָן) היה כינויים של יהודים שנשלחו מארץ ישראל לקהילות הגולה כדי לגייס תרומות לקיומו וחיזוקו של היישוב היהודי בארץ ישראל. מוסד שליחי ארץ ישראל אשר החל ב, התפתח ותרם רבות לקשר בין יהדות הגולה לבין היהודים בארץ ישראל, ולחיי התרבות של הקהילות היהודיות.
רקע
בזמן שבית המקדש היה קיים, שלחו אליו הקהילות שבגולה את כספי מחצית השקל. בכל עיר הייתה קופה מיוחדת שלתוכה היו נותנים את כספי השקלים, ופעם בשנה ביום קבוע, נשלח הכסף לירושלים בידי אנשים ממשפחות מיוחסות.
כספים אלו יועדו לקרבנות הציבור, פעילותם השוטפת של בית המקדש ומוסד הסנהדרין, תיקון חומות ירושלים ואספקת צורכי עולי הרגל כתשתיות המים ועוד. משחרב בית-המקדש בטלה מצוות מחצית השקל, אך היהודים המשיכו לשלוח כספים לארץ ישראל. במקביל, ניסה השלטון הרומאי להפוך את הכספים הללו למס מיוחד בסכום שני דינרים, אותו היו צריכים היהודים לשלם לרומא. יהודי התפוצות המשיכו להעביר כספים לארץ ישראל, אך בהיעדר בית המקדש פסקה חובת העלייה לרגל ולכן התקשו היהודים בגולה להביא בעצמם את תרומתם. כך נוצר צורך לשלוח שלוחים מיוחדים לקהילות הפזורה היהודית, כדי לעורר את העם לתרומה ונדבה, ואף לגבות כספים בשם מרכז ההנהגה של האומה שהמשיך להתקיים בארץ ישראל.
על אף שבית המקדש חרב, הייתה להנהגה שבארץ ישראל עדיפות והשפעה על כלל היהודים שבתפוצות. דוגמה לכך היא סוגיית הלוח העברי שנקבע באותן שנים על ידי קידוש החודש. דבר שיכול לפי ההלכה להתקיים אך ורק על ידי בית דין שבארץ ישראל.
בעת העתיקה
מוסד שליחי ארץ ישראל התפתח בצורות שונות החל מחורבן בית שני, והמשיך בימי הסנהדרין בהנהגתו של רבן גמליאל דיבנה. כך הונח יסוד השליחות ונהפך למוסד קבוע ששימש קשר עיקרי בין ארץ ישראל והגולה וסיפק סכומים משמעותיים לצורכי לימוד התורה ומוסדות הנשיאות והסנהדרין שהמשיכו להתקיים בארץ ישראל. ב הייתה השליחות מוכרת באופן רשמי על ידי השלטון הרומי-ביזנטי.
בעת החדשה
בראשית העת החדשה, המשיכו התרומות מהקהילות היהודיות בחוץ לארץ להוות מקור קיום מרכזי עבור יהודי ארץ ישראל. ראובן מרגליות סבור שהמנהג בתפוצות לאסוף מעות א"י לקופות בשם קופת רבי מאיר בעל הנס, מקורו בשיבוש מקופות שהתקין הרמב"ן במאה ה-13 בעת שעסק בשיקום היישוב היהודי בא"י. משכך נקראו בקצרה קופות רמב"ן. אך דורות מאוחרים יותר פירשו את ראשי התיבות כקופות רבי מאיר בעל הנס. במאה ה-14 החלו יהודי אשכנז בביסוס מערכת גבייה יותר מאורגנת בקהילות התפוצות. בספרות ההלכה של המאה ה-15 מוזכרים גזברים שהיו ממונים על איסוף הכספים בתפוצות ושליחתם לארץ ישראל. במקביל החל להתפתח באותן שנים מוסד השד"רות בצורתו המוכרת בעת החדשה, בה נשלח השד"ר באופן מיוחד מארץ ישראל, כדי לגייס כסף ליישוב. חלק מהשד"רים נשלחו במקרים בהם נוצר צורך מיידי בסכום כסף גבוה בעקבות פורענויות שונות שפקדו את יושבי הארץ. בסוף אותה מאה כבר קיימות ידיעות על שד"רים שנשלחו לגבות כספים בצורה סדירה ללא קשר למאורע מסוים.
בתקופת השלטון העות'מאני בארץ ישראל הוסיף להתפתח ולהשתכלל מוסד השד"רות. ב-1726 הוקם ועד פקידי קושטא באיסטנבול על מנת לתמוך ביהודי ארץ ישראל בכלל ויהודי ירושלים בפרט באמצעות גיוס כספים שיטתי ברחבי האימפריה העותמאנית ותפוצות ישראל נוספות. בירושלים הוקם במקביל "כולל עיה"ק (עיר הקודש) ירושלים" (או "כולל הספרדים בירושלים"), כלומר ועד מקומי שתפקידו היה לחלק את הכספים בירושלים לפי תקנות הוועד. וכך גם בערים נוספות בארץ.
במהלך המאה ה-19 המשיכה תופעת השליחות, מסעותיהם התרחבו לקהילות רחוקות כגון מרכז אסיה, ארצות הברית ואפילו אוסטרליה. מתקופה זו ידועים פרטים על שד"רים רבים שנשלחו מארץ ישראל על ידי ראשי הקהילות בירושלים, חברון, צפת וטבריה אל קהילות הגולה כדי לאסוף כספים ולגייס תרומות למען קיום קהילותיהם בארץ. כספים אלו שימשו למימון הקמת מפעלי תורה וחסד, ישיבות, בתי יתומים, לבניית שכונות חדשות מחוץ לחומות העיר העתיקה בירושלים וגאולת הקרקע כאשר הותר הדבר לפי פירמן ואחר לפי החוק העות'מאני.
בהדרגה חלו שינויים רבים במוסד השד"רות. ברבע הראשון של המאה ה-19 הוקם ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם (פקוא"ם) אשר ניהל מנגנון איסוף כספים מארצות מערב אירופה ובהמשך גם בארצות הברית, מטרת הארגון הפקוא"ם הייתה לייעל את שיטת איסוף הכספים ולמסד אותו באופן קבוע ללא צורך בשליחת שד"רים לקהילות השונות. לאור הצלחתו הרבה ובעקבות מחלוקות עמו על אופן הקצאת הכספים למטרות השונות של היישוב ובמיוחד לאור ניסיונו לכפות את השקפותיו על אופן התפתחותו והתנהלותו של היישוב היהודי בארץ, קמו בארצות נוספות ארגונים דומים, ביניהם ארגון רוזני וילנה, כולל הולנד ודויטשלנד, כולל חיבת ירושלים, כולל ורשה ועוד.
השתפרות תנאי התחבורה, הדואר, העיתונות, הדפוס והבנקאות בארצות רבות, השפיעו על ירידת הצורך בשליחות הישנה, כפי שכתב יערי בספרו:
גם התמורות המדיניות בארץ ישראל השפיעו מאוד על מצב ביטחונם של היהודים בה. עם החזרת השלטון הטורקי בארץ על כנו בשנת ה'ת"ר (1840) השתדלו מעצמות אירופה לקנות להן אחיזה בארץ ולבסס בה את מעמדן. הקמת הקפיטולציות בארץ ופריסת חסותן על כמה שיותר יהודים על תקן נתיני ארצותיהם הקנו לראשונה ליישוב היהודי ביטחון מה מול עריצותו של השלטון והאלימות של חלק מתושבי הארץ שחזרה ונשנתה כלפיהם במשך מאות שנים. הקמתן של הסתדרויות יהודיות גדולות כגון חברת "כל ישראל חברים" בצרפת ו"ועד שליחי הקהילות" באנגליה, אשר עמדו על המשמר, תרמו גם הן בהדרגה לשיפור ביטחונם ומצבם של היהודים בארץ ישראל.
המפעל הציוני ומוסדות לאומיים נעזרו גם כן במוסד השד"רות למעשה מאז המאה ה-19, עד ימינו. התנועה הציונית ועל ידה "הסוכנות היהודית", נעזרה במוסד השליחות במתכונת חדשה בכל תפוצות ישראל בגולה. גם בשליחות החדשה המשיך להתקיים היסוד שהיישוב בארץ ישראל אינו פועל למען עצמו אלא למען העם כולו ולכן על כל העם לישא בעול. השלוחים החדשים הביאו לגולה את בשורת התקומה הפיחו רוח תקוה בין נדחי ישראל והכשירו את הלבבות לתמיכה ביישוב המתפתח ולעלייה לארץ ישראל.
השד"רות בצורתה המודרנית ממשיכה במאה ה-21, במפעלות התרמה למוסדות שונים בישראל כגון ישיבות, בתי ספר ומוסדות צדקה וחסד.
כינויים של השליחים
במהלך הדורות כונו השליחים בצורות שונות:
היחס אל השליחים
שליחי ארץ ישראל זכו ליוקרה בעיני היהודים בקהילות השונות בשל היותם שליחים ונציגים של היישוב החי בארץ ישראל, ולרוב גם בשל אישיותם וגדולתם בתורה. הם עזרו לשמירת הקשר בין יהודי הגולה ליהודי ארץ ישראל, בהגיעם לקהילות היהודיות הפזורות מהודו במזרח ועד מרוקו במערב נתבקשו השד"רים להכריע במחלוקות, להסמיך רבנים ושוחטים, לפסוק בענייני הלכה ולתת הסכמות לספרים.
כך למשל מספר אברהם צבי אידלסון כי בעת ששהה רבי יעקב מאיר בבוכארה נקראו כל הילדים שנולדו אז על שמו, כי "היו מכבדים כל שד"ר ירושלמי כמלאך אלקים ממש".
השד"רים נטעו בתודעת היהודים בתפוצות זיקה לארץ ישראל; זיקה זו היא שגרמה ליהודי הגולה לתת את תרומתיהם ברצון תוך שהם רואים במעשה זה מילוי חובתם הלאומית והדתית. ויש שאף הושפעו לעלות בעקבותיהם לארץ ישראל. רבים מהשד"רים הקפידו להשתמש ולהתבטא בשפה העברית גם אם זה הצריך שיעמידו לצידם מתורגמנים, ובכך תרמו להפצת השפה ולהחייאת השימוש בה בדיבור בעל פה.
השד"ר היה מקבל בדרך כלל כרבע מהכספים שאסף כשכר על שליחותו. לעיתים ארכה השליחות כשלוש או ארבע שנים, אז היו נעדרים מספר שנים מהארץ וממשפחתם. קהילות רבות ביקשו מהשד"רים לחזור אליהם בסוף השליחות, ולהתמנות אצלם לרבני או דייני הקהילה. קהילות רבות ביקשו משד"רים שהגיעו אליהן לרגל שליחותם, לחזור אליהם בתום השליחות, ולשמש בהנהגת הקהילה למספר שנים. בדרך כלל, הם או בניהם ונכדיהם חזרו לאחר תקופה זו לארץ.
תעוזתם של השליחים
השליחים יצאו למרחקים ונדדו במשך שנים בדרכים משובשות מלאות תלאות עקב תנאי הנסיעה שבאותם ימים. לפניהם עמדו סכנות וקשיים, ובמיוחד כיהודים שומרי מצוות ודלי אמצעים בדרך כלל. שליחים רבים נתפסו ונכלאו וחלקם אף נהרגו. הם נעצרו בשל האשמות בריגול, חירוף הדת השלטת, הוצאת כסף מהמדינה שלא כחוק, עבירה על חוקי ההסגר ועוד. גם מבין אלה ששרדו את סערות הים או נדודי המדבריות, שודדים וחיות טרף, היו כאלה שנספו מחמת תשישות, מחלה ומגפה. כפי שכתב אברהם יערי:
ביטוי להערכת תעוזתם של השליחים כתב הרופא ד"ר יעקב אדוארד פולאק, אשר פגש בשנת 1854 בהמדאן, שני שד"רים, אחד יליד הונגריה ואחד יליד יוון, וכתב עליהם:
רשימת שד"רים בתקופות השונות
{{ניווט
בטבריה
}}
באפלו בילס
באפלו בילס (באנגלית: Buffalo Bills; כינוי: בילס) היא קבוצת פוטבול מקצועית מהעיר באפלו במדינת ניו יורק שבארצות הברית. משחקי הבית שלה נערכים באורצ'רד פארק, פרבר של העיר באפלו. הקבוצה משחקת בבית המזרחי של ה-AFC, חלק מליגת הפוטבול הלאומית (NFL). הקבוצה החלה לשחק במסגרת ליגת הפוטבול האמריקאית (AFL) בשנת 1960 ולאחר מיזוג הליגה האמריקאית והלאומית, החלה לשחק כחלק מה-NFL.
הקבוצה קרויה על-שם באפלו ביל קודי, כינוי שהתקבל בתחרות מקומית. קבוצת המעודדות קרויה הבאפלו ג'ילס (בסלנג אמריקאי - בחורות), והקמיע שלהם הוא בילי באפלו.
באפלו היא הקבוצה הראשונה והיחידה עד כה שזכתה 4 פעמים ברציפות בגמר ה-AFC. הקבוצה זכתה פעמיים ברציפות באליפות ה-AFL בשנים 1964-1965, אך לא זכתה בסופרבול מאז מיזוג הליגות.
הבילס עורכים את מחנות האימונים שלהם במכללת סיינט ג'ון פישר, בפיטספורד, מדינת ניו-יורק. נכון ל-2007, זו הקבוצה היחידה ממדינת ניו-יורק שמשחקת בפועל בשטחי המדינה. הקבוצות האחרות מאותה מדינה, הניו יורק ג'איינטס והניו יורק ג'טס, משחקות בפרבר ליד מזרח רות'פורד בניו ג'רזי שמחוץ לניו יורק.
השנים ב-AFL
כאשר לאמר האנט הכריז על הקמת ליגת הפוטבול האמריקנית בקיץ 1959, החליט ראלף וילסון, אחד המשקיעים של קבוצת הדטרויט ליונס (שהחזיק באחוזים מעטים משליטת הקבוצה) להקים קבוצה בליגה החדשה. לאחר שנכשל בהקמת קבוצה במיאמי, פנה לבאפלו וייסד שם את הקבוצה. מיד לאחר מכן שלח מברק להאנט ובו נאמר - "תחשיב גם אותי ובאפלו" ("Count me in with Buffalo"). אחרי שהתחילה לשחק אימצה הקבוצה את שמה של הקבוצה הקודמת שהייתה בבאפלו ושיחקה בליגה אחרת (AAFC). ב-28 באוקטובר 1959, באפלו הפכה לקבוצה השמינית של ה-AFL באופן רשמי.
במהלך שנות ה-60 זכתה הקבוצה באליפות ה-AFL פעמיים: ב-1964 וב-1965, וכן הייתה הקבוצה אחת משלוש שהצליחו להגיע שלוש פעמים ברציפות למשחק האליפות, וקבוצת ה-AFL היחידה ששיחקה בפלייאוף ארבע שנים ברציפות (1963-1966).
ב-AFL, שנחשבה לליגה התקפית ביותר, הבילס הייתה קבוצת הגנה טובה. בשנת 1964, בזכות ההגנה הטובה שלה, הייתה לקבוצה הראשונה שניצחה ב-13 משחקים (כולל משחק האליפות). במהלך אותה שנה הם השיגו 913 יארדים מתוך 300 ניסיונות על הקרקע במהלך העונה הסדירה, שהיה לשיא בפוטבול המקצועני. ההגנה רשמה גם 50 הפלות קוורטרבק וזהו שיא קבוצה שנשאר עד היום. כמו כן ההגנה ספגה רק ארבעה טאצ'דאונים בריצה, והחלה רצף של שבעה עשר משחקים ברציפות בה הקבוצה היריבה לא הבקיעה טאצ'דאון בריצה, רצף שנקטע רק בעונת 1965. השחקן היחיד שהוצג בהיכל התהילה של הפוטבול האמריקני בלי ששיחק ב-NFL היה הגארד בילי שאו מקבוצת 1964.
שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80
לפני עונת 1969 הבילס בחרו בדראפט את הרץ האחורי או.ג'יי סימפסון, שהיה לדמות המייצגת של הקבוצה במהלך שנות ה-70. הבילס הצטרפו ל-NFL לאחר המיזוג שהתרחש בשנת 1970. בשנה אחת הקוורטרבק ג'ו פרגוסן, סימפסון והקבוצה המחשמלת (כינוי שניתן לליין ההתקפי של הקבוצה) רשמו עונה של 2000 יארד וסימפסון נבחר ל-MVP של העונה הסדירה, והבילס זכו במאזן חיובי ראשון מאז 1966. החל משנת 1973 משחקי הבית של הקבוצה נערכים באצטדיון חדש.
הבילס הגיעו לפלייאוף בשנת 1974 אבל הפסידו בסיבוב הראשון לקבוצה שלבסוף זכתה בסופרבול אותה שנה, הפיטסבורג סטילרס.
הפעם הבאה שהבילס הגיעו לפלייאוף הייתה בשנת 1980, הם עשו זאת תוך ניצחון על הקבוצה שנחשבת ליריבתם המרה, המיאמי דולפינס, בפעם הראשונה מזה 11 שנים. בדרכם לפלייאוף זכו בתואר אלופי ה-AFC מערב. בשנה לאחר מכן הם הפסידו את תואר האליפות למיאמי, אבל זכו במשחק הפלייאוף הראשון שלהם נגד הניו יורק ג'טס, אבל הפסידו לאלופי ה-AFC (בסופו של דבר) סינסינטי בנגלס.
אמצע שנות השמונים עד סוף שנות התשעים: ג'ים קלי וה-K-gun
בדראפט של שנת 1983 בחרו הבילס את הקוורטרבק ג'ים קלי בתור המחליף של הקוורטרבק המזדקן, ג'ו פרגוסון. אך קלי העדיף לשחק ב-USFL. הבילס סיימו עם מאזן של 2-14 בשנים 1984 ו-1985. לבסוף, הצטרף קלי לבילס בעונת 1986, לאחר שלא זכה להצלחה ב-USFL. באמצע העונה פיטרה הנהלת הבילס את המאמן, האנק בוליו, והחליפו אותו במאמן מארב לוי (המאמן לשעבר של הקנזס סיטי צ'יפס). לוי והמנהל הכללי ביל פולין הצליחו ליצור קבוצה בעלת משחק אווירי טוב עם התופס אנדרה ריד, הגנה שהונהגה על ידי הבחירה מס' 1 בדראפט ברוס סמית', וקו התקפי מצטיין שהונהג על ידי הסנטר קנת האל.
בשנת 1990, בעונת הרוקי של הרץ האחורי ת'רמן תומאס, סיימו הבילס עם מאזן חיובי של 13-3 ואליפות ה-AFC מזרח בפעם הראשונה מתוך ארבע פעמים רצופות. אחרי שנתיים הבילס התחילו לשחק בהתקפת הארי-אפ (בדרך כלל כשהקוורטרבק קלי עומד ב-Shoutgun ומכאן השם K-gun) ורצו לאחת העונות המוצלחות ב-NFL. הם סיימו את העונה הסדירה עם מאזן 13-3 והביסו את המיאמי דולפינס ואת הלוס אנג'לס ריידרס בתוצאה: 51-3 בפלייאוף בדרכם לסופרבול XXV בו הפסידו לניו יורק ג'איינטס בנקודה אחת בלבד, בתוצאה 20-19.
הבילס לא התקשו גם בעונת 1991 כשסיימו עם מאזן 13-3, כאשר ת'רמן תומאס זוכה בתואר שחקן ההתקפה של השנה. בפלייאוף התמודדו בקלות מול הקנזס סיטי צ'יפס ועברו גם את דנבר ברונקוס במאבק בין ההגנות כדי לזכות באליפות ה-AFC. אולם, הם הפסידו בסופרבול XXVI לוושינגטון רדסקינס, בתוצאה של 37-24.
הבילס הפסידו את תואר אלופי ה-AFC מזרח למיאמי בשנת 1992. כמו כן הקוורטרבק ג'ים קלי נפצע במשחק האחרון של העונה הסדירה. הקוורטרבק המחליף, פרנק ריץ', שיחק בפלייאוף במשחק הוויילד קארד נגד היוסטון אויילרס. הבילס הגיעו לפיגור 35-3 בתחילת הרבע השלישי, אבל הצליחו להבקיע במספר החזקות רצופות כדי להשוות ולכפות הארכה למשחק. סטיב קריסטי הבקיע את שער השדה בהארכה וקבע תוצאה של 41-38 ובכך השלים את המהפך הגדול בהיסטוריה של ה-NFL. בהמשך, הבילס ניצחו את הפיטסבורג סטילרס בגמר האזורי וכן ניצחו את היריבים ממיאמי בגמר המחוזי, וכך הגיעו בפעם השלישית ברציפות למשחק הגמר - הסופרבול XXVII. במשחק זה הפסידו לדאלאס קאובויס בתוצאה של 57-17.
באפלו זכו באליפות ה-AFC מזרח בעונת 1993 עם מאזן של 12-4 והגיעו לגמר (סופרבול XXVIII) למשחק חוזר מול דאלאס קאובויס, בו הפסידו שנית בתוצאה של 30-13.
במהלך התקופה הזו ביסס את עצמו שחקן הקבוצות המיוחדות סטיב טאסקר כשחקן הטוב ביותר בעמדה שלו.
בעונת 1995, עם הליינבקר ברייס פאפ שהנהיג את ההגנה, באפלו שוב הגיעו לפלייאוף עם מאזן של 10-6 וניצחו את מיאמי במשחק הווילד קארד. הם לא זכו להגיע לסופרבול משום שהפסידו לסטילרס 40-21 בגמר האזורי.
בעונת 1996 הבילס ראו את העליונות שלהם ב-AFC מערב עוברת לקבוצה המתחזקת של ניו אינגלנד פטריוטס, אך הצליחו להגיע לפלייאוף באמצעות הוויילד קארד. לבסוף הפסידו ל"סינדרלה" של העונה ג'קסונוויל ג'אגוארס, הקבוצה האורחת הראשונה שניצחה במשחק פלייאוף בבאפלו. ג'ים קלי פרש אחרי עונת 1996 והרץ האחורי תומאס פינה את מקומו לרץ האחורי הצעיר אנטואן סמית'. חסרונו של קלי הורגש כבר בעונת 1997 כשהבילס סיימו עם מאזן שלילי של 6-10. המאמן מארב לוי פרש בסוף העונה.
1998 - ההווה
תחת הנהגתו של המאמן החדש ווייד פיליפס החתימו הבילס שני קוורטרבקים לעונת 1998. הראשון היה קוורטרבק המשנה של ג'קסונוויל, רוב ג'ונסון, והשני היה זוכה גביע הייזמן וכוכב ה-CFL, דאג פלוטי. אף על פי שאוהדי הבילס העדיפו את פלוטי בעמדת הפותח בגלל משחקי טרום עונה ומחנה אימונים טובים יותר, המאמן פיליפס נתן את עמדת הפותח לג'ונסון. הבילס לא הצליחו בתחילת העונה ולאחר שג'ונסון נפצע בצלעותיו במשחק נגד אינדיאנפוליס קולטס, פלוטי החליף אותו והוביל את הבילס לפלייאוף עם מאזן של 10-6. הם נכשלו במשחק הראשון שלהם מול מיאמי, אף על פי שאריק מולדס קבע שיא פלייאוף עם 240 יארד למשחק בודד.
סיכויי הבילס קטנו מאוד להגיע לסופרבול בשנת 2000, כאשר ת'רמן תומאס, אנדרה ריד וברוס סמית' שוחררו, אולם במקומם קיבלו הזדמנות אנטואן סמית', אריק מולדס ומרסלס ווילי. אחרי עונה עם מאזן 8-8 והבעיות שהעסיקו את הקבוצה בנושא פרשיית ג'ונסון-פלוטי, המנהל ג'ון בוטלר עזב לסן דייגו ולקח איתו את פלוטי ווילי. אנטואן סמית' עזב אף הוא את הבילס לניו אינגלנד, שם שיחק כרץ האחורי הפותח. סמית עד מהרה הוחלף על ידי טרוויס הנרי.
גרג ויליאמס לקח את תפקיד המאמן הראשי לעונת 2001, שהייתה העונה הגרועה ביותר בין העונות האחרונות של הבילס. רוב ג'ונסון נפצע באמצע העונה ואלכס ואן-פלט החליף אותו. באפלו סיימו עם מאזן שלילי של 3-13. בסוף העונה הם החליפו עבור הקוורטרבק דרו בלדסו ששוחרר על ידי ניו אינגלנד לאחר שטום בריידי הוביל אותם לאליפות.
בלדסו המשיך להאבק בעונת 2004, הבילס החלו את העונה רע עם מאזן של 0-4 כשבלדסו וההתקפה מתקשים, ומשיגים בממוצע 13 נקודות למשחק. המצב התהפך כשוויליס מקגהיי קיבל את תפקיד הרץ האחורי הפותח ובאחד עשר המשחקים הבאים הם השיגו מאזן של 9-2 וחזרו למירוץ אחרי הכרטיס לפלייאוף דרך הוויילד קארד, אולם הם הפסידו במירוץ לאחר שהפסידו לפיטסבורג במשחק האחרון של העונה הסדירה, סדרת 12 המשחקים האחרונים והמאזן החיובי הביאו להם תקווה לעונת 2005.
הבילס שחררו את בלדסו ונתנו את התפקיד הפותח ללוסמן. אולם לאחר פתיחת עונה עם מאזן 1-3 נתנו את התפקיד לקלי הולקומב. לוסמן לא שיחק עד השבוע העשירי, בו נפצע הולקומב במשחק נגד הצ'יפס. עונת 2005 של באפלו הסתיימה במאזן שלילי של 5-11 ובפיטורי המנהל הכללי טום דונהו ובמקומו מונה מרוו לוי. באותו החודש המאמן מייק מאלארקי הודיע על עזיבה בגלל סיבות אישיות בנוסף לאי הסכמה בנוגע לעתידו של הארגון. דיק ג'ארון הועסק במקומו.
בשנים 2019-2016 שמה של אצטדיון הבית של הקבוצה שונה ל-" New Era Field" על שם חברהת "New Era", הספונסורית רבת שנים של המועדון.