cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קשיי קשב
שמירה על הבריאות
בנוסף, חינוך לבריאות יכול לסייע לעודד את ההקפדה על הטיפול העצמי והמצב הרפואי של האדם. זהו הליך הכולל פעילויות התנסותיות וחינוכיות במטרה לפתח ידע, שיטות התבוננות והטמעת ערכים לשיפור ושיקום בריאות האדם. דרך נוספת להימנע מקשיי קשב על רקע פגיעה בבריאות או לצמצם את הסיכון לקשיים כאלו, היא הקפדה על בדיקה רפואית שגרתית. זוהי בדיקה רפואית אשר מבוצעת לטובת רפואה מונעת או לעדכון תמונת המצב הרפואית של אדם. תוצאות של בדיקה שגרתית יכולה לעזור באבחון בעיות ומחלות אפילו לפני התפתחותן, או לעדכן את הצוות הרפואי לגבי המצב הנוכחי. הבדיקות מבוצעות במטרה לגלות מחלות וליקויים בשלב מוקדם ככל האפשר, ותוך ראייה שמשתפרים הסיכויים לרפא מצבים רבים ככל שהגילוי שלהם נעשה בשלב מוקדם יותר. אבחון בעיות בשלב מוקדם ומידע רפואי נכון ועדכני יכולים להגביר את הסיכויים לטיפול יעיל ולהחלמה מהירה.
היצף מידע
היצף מידע הוא מצב קיומי של הפרט, בו אדם מסוים סובל מחוסר יכולת להשתלט על כל הגירויים והעובדות המוצבים בפניו. במילים אחרות, זהו מצב החורג מיכולת עיבוד המידע של האדם. הכמות העודפת של המידע עלולה להפריע לתהליכי קבלת החלטה וליכולת להתעדכן. כמו כן, במסגרת תהליכי למידה, היצף מידע עלול ליצור עומס קוגניטיבי.
אחד הגורמים להיצף המידע הוא צוואר הבקבוק של החשיבה האנושית. צוואר הבקבוק נוצר משום שהזיכרון לטווח קצר יכול להכיל פחות או יותר שבע יחידות מידע בו זמנית למשך זמן קצר בלבד. במקרים שבהם האדם סובל מקשיי קשב על רקע של גורמים אחרים, הירידה בתפקודי הקשב תעלה את הפגיעות שלו למצבים של היצף מידע ביחס לשאר האוכלוסייה. זאת משום שכאשר משאבי הקשב של האדם מצטמצמים, יכולת עיבוד המידע שלו יורדת בהתאמה. על כן, תחושת המוצפות יכולה להתעורר בו גם בעקבות חשיפה לכמויות קטנות יחסית של מידע, שלא היו גורמות להצפה אצל אנשים אחרים שתפקודי הקשב שלהם לא נפגעו.
במילים אחרו, כמות המידע הנחוצה ליצירת מצב של היצף מידע, תלויה ברמת משאבי הקשב הנוכחיים של האדם.
דרכי התמודדות עם היצף מידע
אחד המנגנונים הקוגניטיביים המאפשרים להתמודד עם היצף מידע הוא הסכמה. הסכמה מהווה מסגרת התייחסותית שנבנית על סמך ניסיון העבר ומסייעת בארגון ועיבוד של מידע חדש. לצורך כך הסכמה משפיעה על תהליכי הקשב, הזיכרון והשליפה. משום שהסכמה מראה עמידות למידע סותר היא יכולה לגרום לנטאי בתפיסת המציאות ולהוביל לתופעות כמו נבואה המגשימה את עצמה.
אחת ממטרות החינוך היא להכשיר את התלמידים לחיים בחברה תקשורתית ועתירת מידע, כך שיוכלו להפיק תועלת מן המידע הנגיש להם באופן בטוח ולהתמודד עם היצף המידע הלא מבוקר שנמצא באינטרנט. בהקשר זה, אוריינות מדיה מאפשרת שימוש יעיל באמצעי תקשורת שונים, לצורך קליטה, הבנה ומסירה של מידע.
יחסי גומלין בין רגש וקוגניציה
קיימים יחסי גומלין בין רגש וקוגניציה, אשר באים לידי ביטוי בהשפעות ההדדיות בין הרגש לבין תפקודים קוגניטיביים כמו קשב, תפיסה, חשיבה וזיכרון. על כן, קיים קשר הדדי בין הרגש לחשיבה. קשר זה הוא בעל אופי דו כיווני, כך שהרגשות יכולים להשפיע על החשיבה באותה המידה בה החשיבה יכולה להשפיע על הרגש. שני היבטים אלו של החוויה האנושית יכולים לפעול באופן מאוחד או מנוגד אחד לשני.
כמו כן, ישנם מספר אזורים במוח הלוקחים חלק ביחסי הגומלין בין רגש לקוגניציה. הבולטים ביניהם הם קליפת המוח הקדם-מצחית והמערכת הלימבית. בהתאם לכך, פגיעה במצב הרגשי עלולה להוביל לקשיי קשב. למשל, ליקויים בתפקודי הקשב ניכרים לעיתים קרובות אצל ילדים הלוקים בחסך רגשי (דוגמת ילדים במוסדות).
בנוסף, רגשות שליליים כמו פחד וחרדה יכולים להשפיע על תפקודי הקשב של האדם.
הפחד משמש כהתרעה מפני סכנה ואיום ידועים ממקור חיצוני. הוא מתעורר בצורה חדה ומהירה שחולפת מהר. לעומת זאת, החרדה שונה מהפחד גם מבחינת התכנים שלה וגם באופן הביטוי שלה.
בהקשר זה יש להבדיל בין חרדה נורמלית ובין חרדה פתולוגית.
החרדה הנורמלית מתעוררת לנוכח מצבים מאיימים, מתוך מטרה להוביל לפעולה שתסלק את האיום או תפחית אותו. להבדיל מהפחד החרדה הנורמלית היא תחושה דיפוזית לא נעימה של פחד מפני העומד להתרחש, והיא מלווה בתחושה גופנית לא נעימה ומתמשכת. משום שהחרדה היא תגובה לאיום לא מוכר ולא ידוע, קשה יותר להתמודד איתה. חרף הקושי החרדה הנורמלית היא בדרך כלל פעילות בריאה, כאשר מופעלים מנגנוני התמודדות מודעים ומנגנוני הגנה בריאים ויעילים. עם זאת, ההרגשה הלא נעימה של חרדה מתמשכת עלולה לפגוע ביכולת החשיבה, הריכוז, הקליטה והלמידה. חרדה מתמשכת גורמת גם לתחושת עייפות וחוסר מרץ, שכאמור יכולה לפגוע בתפקודי הקשב עוד יותר.
להבדיל מהחרדה הנורמלית, החרדה הפתולוגית היא תגובה מוגזמת שאינה מתאימה לגירוי, הן מבחינת עוצמת האפקט החרדתי והן מבחינת משכו. החרדה הפתולוגית יכולה להופיע כתסמין המצוי בכל הספקטרום הרחב של ההפרעות הפסיכיאטריות. בהיותה תסמין נוירוטי זוהי תגובה נפשית לסכנה פנימית ולאו דווקא לסכנה חיצונית. היא יכולה להופיע בצורה חריפה בהתקפי חרדה (פאניקה), בצורה כרונית כמתח מתמשך וציפייה לאסון מתקרב או באופן משולב. הפרעות החרדה הן תוצאה של אינטראקציה של גורמים ביו-פסיכו-חברתיים, שכוללים פגיעות גנטית ומצבים של דחק או טראומה. הפרעת חרדה עלולה להתבטא בקושי בריכוז.
פחד וחרדה הם לא המצבים הרגשיים היחידים שיכולים להשפיע על תפקודי הקשב. בהקשר הזה יש חשיבות לכל ההיבטים של בריאות הנפש. למשל, דוגמה נוספת לגורם רגשי של קשיי קשב הוא הדיכאון. דיכאון הוא רגש של עצב רב המלווה בתחושת של חוסר אונים, ירידה בערך העצמי, איטיות בתגובה ותפיסת עולם פסימית. הפרעה דיכאונית יכולה אף היא להתבטא בהפרעה בריכוז.
בנוסף, בעיות רגשיות יכולות לפגוע בתפקודי הקשב גם בצורה עקיפה. זאת משום שהפרעות נפשיות גורמות להפרעות שינה, ובמקביל חסכים בשינה משפיעים על יכולת השליטה של האדם ברגש ובקשב.
הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות
הפרעת קשב (מוכרת כ-ADHD, ראשי תיבות באנגלית של Attention Deficit Hyperactivity Disorder), היא הפרעה נוירו-התפתחותית שתסמיני הליבה שלה הם: קשיי קשב וקשיי ריכוז, היפראקטיביות (פעלתנות יתר) ואימפולסיביות. עם זאת, לא כל התסמינים חייבים להופיע כדי לענות על הקריטריונים של אבחנת הפרעת קשב. בהתאם לכך, אחד המצבים המאופיינים בקשיי קשב הוא הפרעת קשב. התסמינים של הפרעת קשב, כוללים פגיעה ביכולת הוויסות מלמעלה-למטה של המערכת הפרונטלית על הקשב וההתנהגות. כמו כן, ישנם דיווחים רבים על ליקויים בדיכוי של רשת ברירת המחדל של אנשים עם הפרעת קשב בזמן ביצוע מטלה קוגניטיבית.
הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות המאופיינת בעיקר בקשיי קשב אשר כונתה בעבר "הפרעת קשב ללא היפראקטיביות", היא אחד משלושת תתי הסוגים של הפרעת קשב. כאמור, אחד מתסמיני הליבה של הפרעת קשב הוא ליקוי או הנמכה ביכולת הקשב והריכוז. הפרעת קשב המאופיינת בעיקר בקשיי קשב דומה לשני הסוגים האחרים של הפרעת קשב, פרט לכך שהיא מאופיינת ברמה נמוכה יותר של תסמינים של היפראקטיביות ואימפולסיביות לצד עלייה בתסמינים הקשורים לירידה בתפקודי הקשב.
השלכות של קשיי קשב
פגיעה ביכולת הקשב עלולה להוביל לפיזור הדעת ולבוא לידי ביטוי במוסחות, קושי בהשלמת מטלות או קושי להתרכז בעבודה. זאת משום שקשיי קשב פוגעים ביכולת לברור חלקים ספציפיים מהקלט החושי מתוך גירויים מתחרים רבים, ולהתמקד בגירוי בודד.
הקשב הכרחי גם לפעולות המוּדעוֹת והלא-אוטומטיות הנעשות בזיכרון העבודה. זיכרון העבודה מאפשר לאדם להחזיק מידע במודעות ולהשתמש בו כדי להנחות את אופן הפעולה שלו. בזיכרון העבודה קיים מנגנון ניתוב מרכזי המסוגל לטפל בכל מידע כמעט, אך הוא גם דורש מאמץ מנטלי כדי להפנות את הקשב לגירויים החשובים ולטפל בהם נכון כדי שיקודדו בזיכרון לטווח הארוך. ככל שמשאבי הקשב מצטמצמים, כך פוחתת הקיבולת של זיכרון העבודה. כתוצאה מכך, קשיי קשב עלולים לפגוע ביכולת עיבוד המידע של מספר נתונים בו זמנית (כמו חישוב ללא מחשבון), בפיצול קשב לצורך ביצוע של מספר משימות במקביל (כמו סיכום הרצאה תוך כדי ההאזנה לדברים הנאמרים), ובהפעלה של יכולות קוגניטיביות גבוהות יותר כמו עכבה ותכנון. בעקבות זאת קשיי קשב יכולים גם לפגוע בתפקודים הניהוליים של האדם ולהוביל גם לקשיי התארגנות, לקשיי למידה ולקשיים בשליטה העצמית.
לפיזור הדעת שנגרם בעקבות קשיי קשב, עלולות להיות השלכות ברמות חומרה שונות. במקרים רבים, פיזור הדעת יוצר חוסר נוחות או אי נעימות. כמו למשל: בזבוז זמן בניסיון איתור של חפץ המונח בשדה הראייה או שכחה של המוצרים הנדרשים בעת הקנייה במכולת. עם זאת, גם להפרעות מזעריות בתפקודי הקשב והזיכרון עלולות להיות השלכות הרסניות. זאת משום שפיזור הדעת עלול לגרום גם לטעויות או לתאונות מסכנות חיים, כמו למשל - בזמן נהיגה, תפעול של מכונות גדולות, ביצוע של פרוצדורות רפואיות וכו.
קודקס
מקור השם בלטינית: Caudex - ספר או קובץ. משמעותו המקורית של המונח הלטיני היא "גזע עץ", בגלל לוחות העץ ששימשו לכתיבה; בערבית כונה מִצְחָף, מילה שהתקבלה גם בעברית. כוונת המונח הזה היא לחיבורים בכתב-יד אשר נכרכו ונקראו במתכונת ספר: עמוד אחרי עמוד, והטקסט מופיע בשני צדדיו של כל דף, כפי שנעשה גם בימינו בספרים מודפסים.
היסטוריה
בעת העתיקה ספרים נכתבו בתבנית מגילה נגללת, בדומה לספרי התורה הנוהגים עד היום, עד המאה השלישית. מכאן הכינוי מגילות לספרים הנפרדים. מכאן גם הכינוי "בית עקד הספרים": ספרי המגילות היו נעקדים (נקשרים) ברצועות עור כדי שהמגילות לא ייפתחו, ומשום כך הספריות שבהן הונחו המגילות הקשורות נקראו בתי עקד הספרים.
החל מהמאה השנייה לספירה החל מעבר איטי ממגילה לקודקס בספרות היוונית והרומאית, מעבר שהפך לדומיננטי במאות הרביעית והחמישית. בתחילה נכתבו המצחפים על גבי פפירוסים ועם הזמן נכתבו גם על קלף ועור. שימוש בשומר הדף היה נפוץ מאוד במהלך המאה ה-16, עם הרחבת שימוש בדפוס, הכנסת שומר דף החל להיות פחות נפוץ.
קודקס חוקים
מכיוון שאחד השימושים העיקריים לספרים בעת העתיקה היה לכתיבת חוקים והלכות, המילה קודקס הפכה גם כינוי לקובץ של חוקים. קודקס היום הוא קובץ של דינים הנוגעים לתחומים השונים של החוק - פלילי, אזרחי, מסחרי או תחום יחסי העבודה. יצירת קודקס היא פעולה תחיקתית ומבוצעת על ידי הרשות המחוקקת. קודיפיקציה היא פעולה שבה הרשות המחוקקת עורכת בצורה סיסטמטית את החוקים השונים בתחום מסוים, מחדשת, מאחדת, משלימה ומעדכנת את החוקים וגם מבטלת חוקים מיושנים.
חוקי אור-נאמו הם קובץ החוקים הקדום ביותר שנמצא בחפירות ארכאולוגיות. מקורו בתרבות השומרית העתיקה, ששלטה באזור דרום מסופוטמיה.
הקודקסים החשובים ביותר שחוברו במהלך ההיסטוריה הם:
עין סיניא
עין סיניא (בערבית: عين سينيا) הוא כפר פלסטיני, הנמצא צפונית לרמאללה, כ-3 ק"מ מצפון לבית אל, ב"שטח B" שבשליטה אזרחית של הרשות הפלסטינית. בכפר כ-750 תושבים מוסלמים, המתפרנסים בעיקר מחקלאות. בכפר גדלים עצי תות ואגוז מלך הנדירים יחסית באזור, בנוסף לעצי זית רבים. סביבת הכפר עשירה במעיינות ובאתר האינטרנט שלו נמנים 12 מעיינות.
אוכלוסייה
במקור משנת 1556 מוזכר הכפר כקטן בכפרים שבשליטת השייח' של בני זייד (بني زيد). במפקד האוכלוסין של 1922 נמנו בכפר 114 איש, באותה שנה נבנה גם מבנה מסגד הכפר. במפקד האוכלוסין של 1931 נמנו בכפר 59 בתים מיושבים ב-288 נפשות, מהם 13 נוצרים והשאר מוסלמים. בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל צוין מספר תושבי הכפר כ-330 ושטחו נרשם כ-2,791 דונם, מתוכם 67 דונם של אדמה ציבורית.
חלק ניכר מהאוכלוסייה נמלט מהכפר בעקבות מלחמת ששת הימים (1967) ורק ב-1982 חזרה אוכלוסיית הכפר לגודלה בשנת 1945. במפקד שערכה הרשות הפלסטינית ב-1997 נמנו 553 תושבים, 52.3% מתוכם פליטים ממקומות אחרים ולא תושבים בעלי היסטוריה בכפר. ב-1998 הורחב ושופץ מבנה המסגד ונבנה צריח בגובה 15 מטרים. עשור מאוחר יותר נמנו 711 תושבים. בית הספר של הכפר, שנחנך ב-1960 משרת את יישובי הסביבה.
ניסיון ההתיישבות היהודית בכפר
בשנת 1906 החליט יעקב שרתוק לעלות שנית לארץ ישראל, (לאחר שעלה אליה ב-1881 וחזר לרוסיה). עם העולים עמו נמנו אשתו פניה, חמשת ילדיו (רבקה (לימים אשת דב הוז), משה (לימים ראש ממשלת ישראל השני), עדה (לימים אשת אליהו גולומב), יהודה (לימים מלחין) וגאולה), אחותו גוטה ובעלה ברוך קטינסקי ואחיו זאב (וולודיה) ואשתו אנה.
סמוך לאחר עלייתם ארצה נודע לשרתוק שה"בֶּק" עיסמאיל אל-חוסייני (דודו של המופתי של ירושלים אמין אל-חוסייני), מחכיר את אחוזתו בכפר עין סיניא לרגל נסיעתו לפריז, והוא החליט לנסות להתיישב במקום, במקום בחדרה, כפי שהתכוון. בית האחוזה משמש כיום כמוזיאון הכפר.
שרתוק ו"שבטו" הגיעו לכפר, בהסכם חכירה לעשר שנים, והתיישבו בבית האחוזה הגדול אליו הביאו את ספרייתם העברית הענפה, ופסנתר כנף – הראשון שנראה בכפר הערבי. מטרתם הייתה לייסד התיישבות עברית, אך הם נותרו מתיישבים יהודים בודדים באזור. במסגרת האחוזה הייתה גם טחנת קמח, ששימשה מרכז אזורי לתושבי הסביבה שהיו באים לטחון את תבואתם. המשפחה הקימה גם בית בד במטרה לשווק שמן זית ליהודי ירושלים. מקור פרנסה נוסף היה עדר עזים, שאותו רעו הבנים משה ויהודה. חוויותיו של יהודה שרת במרעה וצלילי חלילי הרועים הערבים השתקפו לימים בשירים שהלחין.
יהודה למד ב"כותאב" (כעין "חדר" מוסלמי), ולאחר מכן הצטרף למשה שלמד בבית ספר כפרי בביר זית. עדה למדה בבית ספר של המיסיון באותו כפר. לבית הספר רכבו על חמור. בעין סיניא נולדה לגוטה וברוך קטינסקי בתם ציונה, לימים אשת פרופ' ארוין רבאו.
פעילים ציונים (בהם יצחק בן-צבי) עלו לרגל לבקר את המשפחה המוזרה ודיווחו:
תוחלתו של שרתוק להקים יישוב יהודי נכזבה; אף על פי שחיו חיים טובים ובטוחים בקרב הערבים, היה חינוך הילדים לקוי, ויהודים נוספים לא הגיעו. גם רווחי הטחנה וממכר השמן לא הצליחו לקיים את כל בני המשפחה, וב-1908 עזבו יעקב שרתוק ומשפחתו את עין סיניא אל ירושלים.
בחיבור שהגישה צעירת הבנות, גאולה שרתוק, למורה יוסף חיים ברנר, נכתב:
לאחר מלחמת ששת הימים חזרו בני המשפחה לבקר בעין סיניא והעלו זכרונות עם תושבי הכפר.
פוליקורו
העיירה ידועה כמקום ההיסטורי בו התחולל קרב הארקלה בשנת 280 לפנה"ס, בו לחמו כוחות האימפריה הרומית נגד צבאות היוונים בפיקודו של מלך אפירוס, פירוס. חורבות העיר הארקלה נמצאים בשולי העיר.
שוסאקו אנדו
שוסאקו אנדו (ביפנית: 遠藤 周作; 27 במרץ 1923 - 29 בספטמבר 1996) היה סופר, מחזאי, עורך ותאורטיקן ספרותי יפני. נמנה עם "הדור השלישי" של היוצרים הספרותיים שפעלו ביפן לאחר מלחמת העולם השנייה. אנדו זכה בפרס אקוּטַגאווה ובעיטור מסדר התרבות, והיה מועמד לפרס נובל לספרות בשנת 1994. כתיבתו הושפעה רבות מהיותו בן למיעוט הקתולי ביפן.
ביוגרפיה
אנדו נולד בטוקיו, בן שני לאביו טסונהישה אנדו ולאמו איקו. במלאת לו שלוש שנים עברה משפחתו לדאליין בחבל מנצ'וריה הכבושה. בשנת 1933, לאחר הפירוד בין הוריו, הוא שב עם אמו ואחיו ליפן. הם התגוררו בעיר קובה עם דודתו, שהייתה קתולית. הדודה שכנעה את האם להמיר את דתה, ובגיל 11 הוטבל גם שוסאקו אנדו לנצרות.
אנדו שאף בתחילה להיות רופא, אך העדיף קריירה ספרותית. ב-1943, בגיל 20, התקבל לאוניברסיטת קיו. לימודיו נקטעו עקב מלחמת העולם השנייה, והוא גויס לעבודה במפעל תחמושת בקוואסאקי. עם תום המלחמה ב-1945, שב אל לימודיו באוניברסיטה. שנתיים לאחר מכן ראתה אור מסתו הראשונה, "האלים ואלוהים", על הבעיות הניצבות בפניו כסופר קתולי במדינה שבה הנצרות נתפשה כהשפעה זרה. נושא זה השפיע רבות על עולמו. הוא סיים את לימודיו לתואר ב-1948. עניינו ביצירה קתולית הוביל אותו לאוניברסיטת ליון בצרפת, ובין 1950 ל-1953 למד שם ספרות קתולית מודרנית. הוא קטע את הדוקטורט שלו בליון עקב סיבות בריאותיות ושב ליפן.
ב-1954, שנה לאחר סיום לימודיו בצרפת, הוא זכה בפרס אקוטגאווה על ספרו "גברים לבנים". כעבור שנה נשא לאשה את אוקאדה ג'ונקו, וב-1956 נולד בנם ריוֹנוֹסוּקֶה. באותה שנה נעשה מרצה לספרות באוניברסיטה הקתולית סופיה שבטוקיו. ב-1966 יצא ספרו "שתיקה", עליו זכה בפרס טניזאקי היוקרתי. ב-1967 התקבל כמרצה לתיאוריה ספרותית באוניברסיטת סייג'ו. ב-1968 מונה לעורך כתב-העת הספרותי הנחשב "מיטא בּוּנגאקוּ".
ב-1964 התפרסם ספרו "הנערה שנטשתי מאחור" (לא תורגם לעברית) ב 1966 פרסם את ספרו החשוב "שתיקה" (לא תורגם לעברית) שזכה לגרסה קולנועית כעבור חמישים שנה בבימויו של מרטין סקורסזה (הבמאי העיד על עצמו שקרא את הספר אינספור פעמים). באותה שנה ראה אור גם ספרו "ארץ הזהב" ב-1967 התמנה למרצה לתאוריה של הרומן באוניברסיטת סייג'ו. ב 1969 ראה אור ספרו "אמהות" וב-1973 פרסם ספר עיון אודות חיי ישו ואת הספר "לחוף ים המוות" ב-1978 זכה בפרס בינלאומי ע"ש דאג המרשלד ב -1980 פרסם את ספרו "סמוראי" (תורגם לעברית על ידי רות דורון בהוצאת זורה ביתן) שזיכה אותו בפרס "נומה" לספרות. ב-1985 נבחר לנשיא P.E.N ביפן והוענק לו דוקטור כבוד מאוניברסיטת סנטה קלרה, אוניברסיטה ישועית. באותה שנה יצאו לאור שניים מספריו "הרומן שאהבתי" ו"בחיפוש אחר העצמי האמיתי"
ב-1956 בגיל 33 קיבל משרת מנחה באוניברסיטת סופיא ביפן. ספרו הבא "הים ורעל" ראה אור בשנה שלאחר מכן, עליו זכה בפרס מאיניצי ב 1958.באותה שנה קיבל גם את פרס שינצ'וסה. ב-1959 פרסם את ספרו "השוטה הנפלא" (שתורגם לעברית) ב-1960 שב לצרפת לצורך איסוף חומר למחקרו על המרקיז דה סאד, אך דלקת קרום הריאה מתפרצת מחדש והוא נאלץ לשוב ליפן שבה אושפז למשך שלוש שנים. בתום תקופה זו פרסם את ספרו "הר געש" שתורגם לעברית על ידי הסופר והמתרגם יעקב רז בהוצאת זמורה ביתן.
ב-1986 הופיע ספרו "סקנדל" (שתורגם לעברית). ב-1987 הוענק לו תואר דוקטור כבוד על ידי אוניברסיטת ג'ורג'טאון. ב-1988 נבחר ל"אדם בעל סגולות תרבותיות" ביפן. ב-1991 הוענק לו דוקטור של כבוד מאוניברסיטת ג'ון קרול ומאוניברסיטת פוג'ן בטאיפיי, טאיוואן. ב-1993 התפרסם הרומן שלו "נהר עמוק" ועל ספר זה זכה בפרס האמנות והתרבות "מיינצ'י"
ב-1994 היה מועמד לפרס נובל לספרות. יחד עמו מתמודד על הפרס, בן ארצו, קנזאבורו אואה שזכה בפרס. אנדו אמנם מפסיד בהתמודדות על הנובל אך ב-1995 זכה באות המסדר לבעלי סגולות תרבות. לאחר זמן קצר נפטר מסיבוכי דלקת הכבד בבית החולים האוניברסיטאי קאיו בטוקיו ב-29 בספטמבר 1996.
כתיבתו
אנדו כתב בסוגות שונות, אך בכולן מורגשת זיקתו העמוקה לנצרות, ובמיוחד זו הקתולית. אף שיחסו אל הדת היה דו-ערכי כיוון שהמרת הדת נכפתה עליו בנעוריו אך בהמשך הפכה לחלק בלתי נפרד מזהותו, ומכיוון שהנוצרים ביפן היו מיעוט שלפעמים אף נרדף יצא בכתביו להגנתה ולהגנת ערכיה הזרים לתרבות היפנית.
ספריו משקפים רבות מחוויות ילדותו, כולל העמדה של היות זר ושונה. בכתיבתו תיאר את חייו של מטופל בבית חולים, ואת המאבק עם השחפת. עם זאת, המהות המוסרית של החיים היא ציר מרכזי בכתיבתו. מרבית הדמויות בספריו מתמודדות עם דילמות מוסריות מורכבות והכרעותיהם מובילות לעיתים קרובות לתוצאות טראגיות.
עבודתו מושווית לעיתים קרובות לזו של גרהם גרין. למעשה, גרין עצמו הגדיר את אנדו כאחד ממיטב הכותבים החיים בימיו.
המוזיאון
המוזיאון לספרות ע"ש שוסאקו אנדו בנגאסאקי מוקדש לסופר לחייו ועבודתו.
מוזיאון יהדות איטליה
מוזיאון יהדות איטליה על שם שלמה אומברטו נכון הוא מוסד לשימור מורשת יהדות איטליה ותרבותה, שנפתח בשנת 1983 בירושלים.
המוזיאון ממוקם במבנה שהוקם ב-1885 ושימש בעבר את בית הספר "שמידט" ואת האכסניה לעולי רגל גרמנים קתולים.
הקמתו נועדה לאסוף, לשמר ולהציג פריטים השייכים לחיים היהודיים באיטליה מתקופת הרנסאנס ועד ימינו. העלאת הפריטים מאיטליה לישראל התרחשה לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנות החמישים והשישים כמבצע הצלה אשר מנע למעשה את הריסתם ואובדנם בשל עזובה שלאחר חורבן הקהילות היהודיות-איטלקיות. ראשיתה של פעילות זו, שהונעה על ידי ד"ר שלמה אומברטו נכון ואחרים מבני חברת יהודי איטליה בישראל, בשיתוף עם ראשי הקהילות באיטליה, הייתה בהבאתם של ארונות קודש שהוצבו בבתי כנסת שונים בארץ, והמשכה בהצלת מאות פריטים, המהווים את אוסף המוזאון.
המוזאון כולו, ובכללו בית הכנסת, מוקדשים לנכסי התרבות של הקהילות היהודיות באיטליה ומהווה בכך אמצעי חשוב ללימוד, להכרה ולשימור זכרן ומורשתן העשירה של קהילות אלו. ייחודיותו של המוזאון שהוא היחיד מסוגו בעולם המציג אוסף של כלל הקהילות היהודיות באיטליה.
האוסף
באוסף המוזיאון מצויים פריטי יודאיקה רבים, בין היתר מתהדר המוזיאון בתכולתו המלאה של בית הכנסת העתיק של קונליאנו, ונטו, שנבנה בשנת 1701. בית הכנסת חדל מלתפקד בראשית המאה ה-20 כי לא נותרו יהודים בקונליאנו. והועלה בשלמותו לישראל בשנת 1952. ארון הקודש בבית הכנסת, עתיק כנראה יותר משאר הציוד והוא מוקדש לזכרו של הרב נתן אוטולנגו, שכיהן כראש הישיבה בקונליאנו, ונפטר בערך בשנת 1652. בית כנסת זה משמש כבית כנסת פעיל בשבתות וחגים והתפילות בו מנוהלות לפי מנהג בני רומא.
אדולף פוקורני
אדולף פוקורני (גרמנית: Adolf Pokorny; 26 ביולי 1895 – ?), היה דרמטולוג ודוקטור לרפואה שעמד לדין במשפט הרופאים בגרמניה.
קורות חיים
פוקורני, יליד ווינה שבאוסטריה נלחם במלחמת העולם הראשונה, זכה בעיטורים רבים ולאחר מכן הועלה לדרגת לוטננט שני. בשנת 1922 הוא השלים דוקטורט לרפואה וקיבל את ההסמכה. לאחר כשנתיים, פתח מרכז רפואי בצ'כיה, המתמחה במחלות מין ועור.
ב-1939 ניסה להתקבל למפלגה הנאצית אך בקשתו נדחתה מפני שהיה נשוי לרופאה יהודייה ממנה התגרש כארבע שנים קודם לכן.
בזמן מלחמת העולם השנייה, פוקורני היה קצין רפואי של הכוחות המזוינים של גרמניה. פוקורני היה אחד מהנאשמים במשפט הרופאים, והוא הואשם בכך שערך ניסויים של עיקור כפוי באסירים במחנות ריכוז והשמדה.
היסטוריה עכשווית של צ'ילה
לאחר כ-17 שנות דיקטטורה צבאית פינתה זאת מקומה למערכת פוליטית דמוקרטית, הקיימת בצ'ילה עד להווה. במהלך תקופה זו ניצחו מועמדי קואליציית המפלגות למען הדמוקרטיה בבחירות לנשיאות שוב ושוב, כאשר בעשור הראשון היו אלו מעיקר אנשי מרכז-ימין ממפלגת הנוצרים הדמוקרטים, ובעשור השני היו אלו אנשי שמאל.
שנות כהונתו של פטריסיו איילווין (1990 - 1994)
ביום 11 במרץ 1990 קיבל לידיו פטריסיו איילווין את מוסרות השלטון מאוגוסטו פינושה בקונגרס שבוולפראיסו ותהליך המעבר לדמוקרטיה בצ'ילה החל.
בתחילת דרכו של השלטון הדמוקרטי נאלץ איילווין לעבוד עם מנגנון ששימר מאפיינים רבים של המשטר הצבאי. אף על פי שקואליציית המפלגות למען הדמוקרטיה זכתה במרבית קולות הבוחרים לפרלמנט, כתוצאה משיטת הבחירות הדו-שמית (sistema binominal) הנהוגה בצ'ילה וקיומם של סנטורים ממונים (senadores designados), שאינם נבחרים, לא הצליח איילווין לחוקק את התיקונים המיוחלים בחוקה ואילו השלטון המקומי נותר בידי אישים שמונו בידי המשטר הצבאי, עד שהוחלפו בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו ביוני 1992.
איילווין משל בזהירות ושמר על קשרים עם הצבא, שפינושה המשיך לעמוד בראשו. על אף שחדל מלהשתתף בשלטון המשיך הצבא להיות שחקן פוליטי בעל חשיבות והקפיד להביע את התנגדותו למדיניויות אחדות שביקשה "הקואליציה" לקדם באמצעות מקרי התקוממות קטנים בשנים 1991 ו-1992.
באווירה זו הוקמה הוועדה הלאומית לאמת ולפיוס (Comisión Nacional de Verdad y Reconciliación) שמונתה על מנת לחקור ולהבהיר את מקרי הפרת זכויות האדם במהלך שנות המשטר הצבאי. הוועדה נדחתה על ידי הצבא, אולם ב-4 במרץ 1991, הציגה הוועדה את ממצאיה בדו"ח רטיג, על שם ראול רטיג שעמד בראשה. בנאומו של הנשיא בטלוויזיה הסב את תשומת הלב לממצאי הדו"ח, ביקש את סליחת בני משפחות הקורבנות בשם האומה, הכריז על אמצעים לתיקון נפשי וכספי לקורבנות ובני משפחותיהם, והביע את שאיפת המדינה כי הפרות דומות של זכויות אדם לא יחזרו בעתיד.
במישור הכלכלי ביקש איילווין לנצל את הרווחים מעליית מחירי הנחושת והתוצרת החקלאית, שהזניקו את הכלכלה כולה, ולהביא לשינויים במדיניות המיסוי על מנת להגדיל את ההוצאה הציבורית ולשפר את חלוקת ההכנסה. כתוצאה מכך ירד שיעור העניים בחברה הצ'יליאנית מ-38.75% לכדי 27.5%. משטרו של איילווין העביר את "החוק הילידי" (Ley Indígena) ב-5 באוקטובר 1993 שהכיר לראשונה בעמים הילידים וכונן את החברה הלאומית לפיתוח ילידי (Corporación Nacional de Desarrollo Indígen) שמטרתה לקדם חקיקה למען פיתוחן של קבוצות אלו. חקיקה נוספת, ושינויים במבנה הממשלה יצרו את משרד התכנון ושיתוף הפעולה (Ministerio de Planificación y Cooperación) ואת קרן הסולידריות וההיפוך החברתי (Fondo de Solidaridad e Inversión Social) לקידום חקיקה חברתית. חקיקה נוספת התמקדה באיכות הסביבה.
בשנת 1993 התקיימו בחירות חדשות לנשיאות, לבית הנבחרים ולמחצית הסנאט. אדוארדו פריי רואיס-טאגלה (Frei Ruiz-Tagle), בנו של הנשיא לשעבר אדוארדו פריי מונטאלבה ואיש מפלגת הדמוקרטים הנוצריים גם כן, זכה בקולם של כ-58% מהבוחרים. ארתורו אלסנדרי בסה (Alessandri Besa), מועמד הימין במסגרת האיחוד למען הקידמה (Unión por el Progreso), זכה בכ-24% בלבד.
שנות כהונתו של אדוארדו פריי רואיס-טאגלה (1994 - 2000)
פריי, שנכנס לתפקידו כנשיא המדינה ב-11 במרץ 1994, חידש את קשרי החוץ של צ'ילה אחרי הבידוד היחסי במהלך שנות הדיקטטורה הצבאית. גם הכלכלה התרחבה בשיעור ממוצע של כ-8% בשנה, במהלך שלוש השנים הראשונות לשלטונו של פריי, דבר שאפשר את תחילת המגעים עם מקסיקו, ארצות הברית של אמריקה וקנדה בנוגע להצטרפותה של צ'ילה לגוש הסחר NAFTA (North American Free Trade Agreement) וכן הצטרפותה של צ'ילה כשותפה במרקוסור. צ'ילה הצטרפה גם לקבוצת ריו (Grupo de Río), ארגון בינלאומי של מדינות אמריקה הלטינית ובמהלך המשך העשור פתרה את סכסוכי הגבול האחרונים שלה עם ארגנטינה (לגונה דל דסיירטו (Laguna del Desierto) ושדה הקרח הפטגוני הדרומי (Campo de Hielo Patagónico Sur)). מחוץ ליבשת אמריקה החלה צ'ילה במגעים לכינונו של הסכם סחר חופשי עם איחוד האירופי ולהידוק קשריה איתו. הכלכלה הצ'יליאנית נפתחה לשחקנים חדשים, במיוחד יפן וסין, בעקבות הצטרפותה ב-1997 ל־APEC (Asia-Pacific Economic Cooperation), ארגון סחר של המדינות הסובבות את האוקיינוס השקט. שיעור העוני המשיך לרדת ובשנת 1998 היו 21.7% מאוכלוסיית צ'ילה עניים. כמו כן בנתה ממשלתו של פריי מספר פרויקטים ציבוריים ברחבי המדינה ואימוץ שיטת המכרזים הביא לבנייתן של אוטוסטרדות הראשונות שהיו ברמה בינלאומית.
לקראת אמצע כהונתו של פריי פרץ המשבר האסיאתי שהשפיע עמוקות על הכלכלה הצ'יליאנית החזקה. בו בזמן התמודדה המדינה עם מספר בעיות סביבתיות, כגון זיהום אוויר גבוה בעיר סנטיאגו; רעידת האדמה הלבנה (Terremoto Blanco) באוגוסט 1995, שהייתה סדרת אירועים אקלימיים שהביאו לשיתוק דרום המדינה ולהרס רב; הבצורות הקשות של שנת 1996, שמנעו את השימוש בתחנות הכוח ההידרואלקטריות ולקשיי אספקה בערים הגדולות; השיטפונות במרכז המדינה ובדרומה בשנת 1997; ורעידת האדמה בפוניטאקי (Punitaqui) באותה השנה.
הצמיחה של הכלכלה נעצרה ואילו האבטלה החלה לגדול עד למעל ל-12% (עליה משמעותית מ-5% בשנת 1997). ההחלטות חסרות היציבות של השר אדוארדו אנינאט (Aninat) ושל הבנק המרכזי (Banco Central) הגבירו את המשבר ובשנות כהונתו האחרונות של פריי התבסס המיתון.
בו בזמן בו התחולל המשבר הכלכלי טולטלה צ'ילה במשבר פוליטי חריף כתוצאה ממעצרו של אוגוסטו פינושה בלונדון בהתאם לצו מעצר בינלאומי שהוציא השופט הספרדי בלטסאר גארסון (Garzón) באשמת רצח ועינויים של אזרחים ספרדיים במהלך שנות שלטונו. פינושה נעצר על אף שלאחר שסיים את כהונתו כראש הצבא התמנה לסנטור לכל ימי חייו, וככזה היה זכאי לחסינות דיפלומטית. מעצרו של פינושה העמיד את צ'ילה במבוכה, משום שבצ'ילה עצמה לא הועמד פינושה לדין בהאשמות דומות. עמדתו הרשמית של הממשל הייתה כי על פינושה לחזור לצ'ילה ולעמוד לדין בפני בית דין צ'יליאני, ולא בספרד או בשווייץ, מדינות שפנו לבריטניה בבקשת הסגרה. מפלגות הימין תמכו בפינושה והפגינו כנגד מעצרו אל מול שגרירויות ספרד ובריטניה והתעמתו עם תומכי "הקואליציה", שתמכו במעצר.
בשנת 1999 ביטל בית הלורדים את החלטת בית המשפט שהכירה בחסינותו הדיפלומטית של פינושה בתוקף היותו סנטור ונשיא לשעבר. ראש ממשלת בריטניה לשעבר, מרגרט תאצ'ר, ביקרה את פינושה והודתה כי צ'ילה סייעה לבריטניה בזמן מלחמת המלווינס (1982), דבר שעורר מחאות מצד ארגנטינה, שכן צ'ילה הייתה נייטרלית, לכאורה, בסכסוך. על אף שממשלתו של טוני בלייר ביקרה להעמיד את פינושה לדין, מצבו הבריאותי החל להידרדר בזמן מעצרו, ובדיקות נוירולוגיות אישרו זאת. על מנת להימנע ממותו של פינושה בעת מעצרו בבריטניה החליט ג'ק סטרו, שר החוץ הבריטי, ב-2 במרץ 2000 לשחרר את פינושה "מסיבות הומניטאריות". למחרת היום טס פינושה לצ'ילה ועם הגעתו נופף במקל ההליכה שלו לאות ניצחון, למגינת לבם של המתנגדים לחזרתו.
במהלך סוף שנות ה-90 התחזק כוחו של הימין בעקבות הפופולריות הגוברת של חואקין לאווין (Lavín), ראש עיריית לאס קונדס (Las Condes), אחד מרובעי סנטיאגו. לאווין עשה שימוש בליקויי ממשלת ה"קואליציה" במהלך שנות המשבר, והצליח לעצור את מועמד ה"קואליציה", ריקארדו לאגוס (Lagos), ממנהיגי קואליציית השמאל העיקריים בתקופת משאל העם, מועמד לנשיאות לשעבר בשתי הזדמנויות, והשר לענייני עבודות ציבוריות בממשלתו של פריי. לאחר שגבר לאגוס על אנדרס סלדיבר (Zaldívar), מועמד הדמוקרטים הנוצריים, וזכה בכ-71% מהקולות בבחירות המוקדמות למועמד ה"קואליציה", הסיתו מצביעי מרכז רבים את תמיכתם ללאווין מתוך חשש מנשיא סוציאליסטי וחזרה על ניסיון העבר עם סלבדור איינדה. מאידך התעודדו הקומוניסטים ואנשי שמאל חוץ פרלמנטרי מניצחונו של לאגוס בסיבוב הראשון והצביעו עבורו, ולא עבור מועמדת המפלגה הקומוניסטית, גלאדיס מארין (Marín). בבחירות שנערכו ב-12 בדצמבר 1999 זכה לאגוס בכ- 47.96% מקולות הבוחרים, כ- 30,000 קולות בלבד יותר מלאווין (שזכה בכ-47.5%), ואילו מארין זכתה ב-כ-3.92% בלבד. לקראת סיבוב הבחירות השני, שנקבע ל-16 בינואר 2000, צרך לאגוס את סולדד אלבאר (Alvear), שר המשפטים לשעבר של פריי, למטהו ומינה אותו לעמוד בראשו על מנת למשוך את מצביעי המרכז להעבירו את תמיכתם ללאווין. בבחירות אלו ניצח לאגוס, שזכה בכ-51.3% מהקולות, לעומת 48.7% בהם זכה לאווין, מועמד האיחוד הדמוקרטי העצמאי (Unión Demócrata Independiente).
שנות כהונתו של ריקארדו לאגוס (2000 - 2006)
לאגוס נכנס לתפקידו כנשיא הרפובליקה ב-11 במרץ 2000 ונאלץ להתמודד עם השלכות המשבר האסיאתי, ממנו טרם התאוששה המדינה, וכן עם המשבר הפוליטי סביב מעצרו של פינושה. בראש סדר העדיפויות של לאגוס עמדה הרפורמה במשפט הפלילי (Reforma Procesal Penal) והפחתת שיעור האבטלה. אולם הכלכלה הצ'יליאנית לא התרוממה והרפורמות שביקש לאגוס ליישם לא אושרו בקונגרס, או לא הניבו את התוצאות המצופות. במהלך שנת 2001 התפרסמה פרשת שחיתות הקשורה במכירת בחינות מקצועיות ברנקגואה, בה היו מעורבים תת-שר ומספר נציגי פרלמנט מטעם ה"קואליציה". הייתה זו הראשונה מבין מספר פרשיות שחיתות שנתגלו שהיו קשורות למשרד העבודות הציבוריות ולמשטרו של לאגוס. כתוצאה החל להתערער מעמדו של לאגוס, דבר שבא לידי ביטוי בבחירות לפרלמנט באותה השנה בה כמעט והשיגו ה"קואליציה" והברית למען צ'ילה מספר קולות שווה.
בתחילת שנת 2004 התעמת לאגוס באופן פומבי עם נשיא בוליביה, קרלוס מסה (Mesa), לאחר שזה האחרון תבע מוצא לים לארצו, בתקווה שהדבר יחיה את הכלכלה הלאומית ויקנה לו הון פוליטי. תגובתו התקיפה של לאגוס לתביעה זו, כמו גם לאחרות שהושמעו בידי הוגו צ'אווס ונסטור קירשנר (Kirchner), הקנו לו תמיכה נרחבת, אשר בסקרים מסוימים הגיעה לכדי 65%. התמיכה הרחבה חילצה את הממשל מהמשבר והעלתה את התמיכה ב"קואליציה", ומעמדו של חואקין לווין כזוכה העתידי בהתמודדות לנשיאות התערער לנגד עליית התמיכה בשתיים מהשרות בממשלתו של לאגוס, סולדד אלבאר (Alvear) ומיצ'ל בצ'לט.
ממשלתו של לאגוס אופיינה בהרחבת פרויקטים תחבורתיים כגון יצירת האוטוסטראדות העירוניות הראשונות בצ'ילה, קווים חדשים במטרו של סנטיאגו, את המטרו של ולפראיסו, חנוכת ביוטרן (Biotren), מערכת הסעת ההמונים של קונספסיון ויישום טראנסנטיאגו (Transantiago), מערכת התחבורה החדשה של סנטיאגו. בתחום הפוליטי חלה דעיכה בתמיכה בברית למען צ'ילה, קואליציית הימין-מרכז, בין השאר כתוצאה מהשערורייה הפוליטית-מינית שנודעה בשם מקרה ספיניאק (Caso Spiniak), שבאה לידי ביטוי בתוצאות הבחירות לרשויות העירוניות ב-31 באוקטובר 2004, בה זכו מועמדי ה"קואליציה" בכ-47.9% מהקולות, לעומת כ-37.7% לנציגי "הברית".
בתחילת שנת 2005 החלו הסקרים להראות תמיכה הולכת וגוברת בשתי השרות לשעבר אלבאר ובצ'לט, ושתיהן גברו על לאווין, מועמד "הברית". ב"קואליציה" החל תהליך של בחירות מוקדמות בין שתי המועמדות אולם לאור דעיכת התמיכה בה בסקרים הסירה אלבאר את מועמדותה ובצ'לט הייתה למועמדת ה"קואליציה". בקרב ה"ברית" החלו להישמע קולות המתנגדים ללאווין שהובילו להצגת מועמדותו של סבסטיאן פיניירה (Piñera) מטעם מפלגת ההתחדשות הלאומית ב-14 במאי.
בצ'לט נהנתה ממעמד מוביל לאורך מערכת הבחירות, ואילו פניירה הלך והתחזק עד שבבחירות, שנערכו ב-11 בספטמבר 2005, זכה לתמיכה רחבה יותר מאשר לאווין. על אף שבבחירות לפרלמנט של אותה השנה זכתה ה"קואליציה" להצלחה היסטורית, בגרפה כ-51.75% מקולות המצביעים, לא הצליחה בצ'לט, מועמדת ה"קואליציה" לנשיאות, לזכות באותו שיעור תמיכה בקבלה כ-46% מהקולות, דבר שהביא לקיומו של סיבוב בחירות שני בין בצ'לט ופיניירה שנערך ב-15 בינואר 2006. בסיבוב הבחירות השני הצליחה בצ'לט להשיב לחיקה חלק גדול מהמצביעים שנטשו אותה בסיבוב הקודם וזכתה לתמיכה מהממשל, ונבחרה לנשיאות בתמיכת כ-53.49% מהקולות. בצ'לט החלה את כהונתה כנשיאת צ'ילה, האישה הראשונה במשרה זו, ב-11 במרץ 2006.
שנות כהונתה של מיצ'ל בצ'לט (2006 - הווה)
על אף התמיכה הרחבה שהקנתה לה את הנשיאות, הייתה השנה הראשונה לנשיאותה של בצ'לט קשה ורבת התמודדויות. במאי 2006 התפשטו בכל רחבי המדינה מחאות של תלמידי תיכון שקראו לרפורמות באיכות ההוראה ולביטול החוק שהסדיר את ההוראה משלהי ימי הדיקטטורה. המחאה, שזכתה לכינוי מהפכת הפינגווינים (Revolución de los pingüinos), הגיעה לשיאה ב-30 במאי 2006 עת צעדו ומחו בין 600,000 למיליון תלמידים בכל רחבי המדינה. חוסר יכולתה של הממשלה לשלוט במצב ולהתמודד איתו הביאו למשבר פוליטי במהלכו העבירה בצ'לט מתפקידם שלושה שרים, בהם אנדרס סלדיבר (Zaldívar), שר הפנים. בצ'לט הכריזה על מספר צעדים שסייעו בהרגעת המצב, אולם המחיר הפוליטי היה כבד. התמיכה הציבורית בבצ'לט צנחה מכ-65% לכדי 45%, ועל אף שעלתה במספר נקודות בחודשים הבאים, משברים חדשים פקדו את ההנהגה הפוליטית.
בסוף שנת 2006 נחשפו מספר מעשי שחיתות בצ'ילהדפורטס (Chiledeportes), המכון הלאומי לספורט של צ'ילה, שנקשרו ישירות למספר חברי ה"קואליציה", כגון הסנאטור גידו חירארדי (Girardi). בקרב הממשל העמיק הפער בין הפוליטיקאים אנשי השמאל לאלו השמרניים יותר בדיונים שונים כגון אלו על חקיקה בנושא הפלות או קשרים עם נשיא ונצואלה, הוגו צ'אווס. יחד עם זאת, לא עלה בידי "הברית" להפיק הון פוליטי ממשברים אלו.
לאחר שהוסרה חסינותו של פינושה בידי בית המשפט העליון של צ'ילה, נתבע פינושה בסוף נובמבר 2006 והושם במעצר בית. ימים אחדים לאחר מעצרו, ב-3 בדצמבר, אושפז פינושה בבית חולים צבאי לאחר שלקה בליבו, ושבוע לאחר מכן, ב-10 בדצמבר 2006, נפטר בגיל 91. לאחר מותו נערכו הן עצרות שמחה והן הפגנות אבל בסנטיאגו וברחבי צ'ילה. הממשלה החליטה שלא תיערך לו הלוויה ממלכתית אלא הלוויה צבאית שלה היה זכאי כגנרל בדימוס.
במהלך שנת 2007 פקדו את הממשל משברים נוספים, כגון השקת תוכנית התחבורה טראנסנטיאגו שהחרמה בידי חברות שונות בגלל בעיות תכנון ויישום בראשית השנה. חוסר הסדר שהתקיים במהלך החודשים הראשונים ליישום התוכנית הביא לעליה בחוסר שביעות הרצון מהממשלה ובצ'לט נאלצה לקחת אחריות פומבית על הנעשה ולערוך שינויים נוספים בקבינט. במחצית השנייה של שנת 2007 החל משבר פוליטי נוסף שנקשר בשמו של המועמד לנשיאות לשעבר, וכפי הנראה המועמד לעתיד בבחירות שעתידות להתקיים בשנת 2009, פניירה. חקירת פניירה, אחד מחמשת האנשים העשירים ביותר בצ'ילה, בחשד שעשה שימוש במידע מסווג לתועלת עסקיו, ובמיוחד חברת התעופה LAN איירליינס, הביאה לביקורת חריפה מצידו על הממשל, ומאידך, לספקות מטעם הממשל לגבי מידת היותו ראוי למשרת הנשיאות בעתיד לאור הקשר בין השלטון לעסקים.
קונדליני
בתורות העידן החדש, עליית הקונדליני מסמלת התקדמות מדורגת בסולם של התפתחות נפשית. הימצאותו של הקונדליני בצ'אקרה התחתונה מסמלת אורגניזם שמודע רק לעצם העובדה שהוא קיים. התרוממות הקונדליני לצ'אקרה השנייה, שמגדירה את הדחף המיני, מעידה על מודעות הנשלטת על ידי הצורך להתרבות. התרוממות הקונדליני לצ'אקרה השלישית, שממונה על הרגשות, מגדירה מודעות מפותחת יותר המכירה בקיומן של מודעויות אחרות ומסוגלת לפתח רגשות אליהן. התרוממות הקונדליני לצ'אקרה הרביעית מעידה על מודעות המסוגלת להצטרף ולשתף פעולה עם ישויות אחרות לצרכים יצירתיים ואסתטיים.
הפעילות הרוחנית של הצ'אקרות הגבוהות (החמישית, השישית והשביעית) היא מורכבת יותר, ולכן לא פשוט להסביר את המשמעות של התרוממות הקונדליני עד לצ'אקרות האלו. ניתן בקירוב להגיד, שכיוון שתכונת הצ'אקרה השישית היא "ראיית האמת", אזי התרוממות הקונדליני לצ'אקרה זו, מעידה על דרגה רוחנית המקורבת לנבואה. במסגרת מסורות מדיטציה מסוימות, ובמיוחד בעשור הראשון לאחר פטירתו של אושו, התפתחה תרבות מדיטציונית שנוגעת לענייני צמדים, ובמיוחד לפראנה של קונדליני. כך, למשל, "צוותה" מדיטציית הקונדליני לראיית האור והנולד ("קונדליני ואור"), או לזרמי הידע והתובנה ("קונדליני ובוקי").
בספרות היוגה והמדיטציה ישנו עיסוק אינטנסיבי בהתרוממות הקונדליני, או כפי שהיא מכונה לעיתים "התעוררות" הקונדליני. אחת האסכולות הראשיות טוענת שהתרוממות הקונדליני צריכה להיות ספונטנית וטבעית והיא מין אירוע נפשי פתאומי שדומה, או לעיתים אף זהה להארה.
שבע אבנים
שבע אבנים הוא משחק ילדים שמקורו בהודו הכולל כדור משחק וערימת אבנים. המשחק משוחק בין שתי קבוצות, לרוב באזור פתוח גדול.
בתחילת המשחק בונים מגדל משבע אבנים שטוחות, בדרך כלל שברי מרצפות, שיש או אבנים מסותתות. בפתיחת המשחק שחקן מקבוצה א' זורק כדור (לרוב כדור טניס) על המגדל, ומטרתו להפיל כמה שפחות אבנים. קבוצה א' עכשיו מנסה לבנות את המגדל מחדש, אם הם הצליחו - הקבוצה ניצחה. באותו זמן קבוצה ב' מנסה לפסול ("לשרוף") את שחקני קבוצה א' על ידי פגיעה בהם עם הכדור. אם קבוצה ב' פסלה את כל שחקני קבוצה א' היא מנצחת.
שמות נוספים
המשחק נקרא בצורה שונה בכל מדינה, אך רוח המשחק נשארת זהה.
בהודו
למשחק יש שמות רבים בהודו, שם המשחק נפוץ במיוחד.
גרדן גרוב
גרדן גרוב (באנגלית: Garden Grove) היא עיר בצפון מחוז אורנג', קליפורניה, ארצות הברית, הממוקמת כ-55 ק"מ דרום-מזרח ללוס אנג'לס. אוכלוסיית העיר בשנת 2016 הוערכה בכ-174,000 נפשות.
דמוגרפיה
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2010, התגוררו בעיר כ-170,883 תושבים בכ-46,037 משקי בית, כאשר הצפיפות היא כ-3,673.9 נפש לקמ"ר. הגיל החציוני הוא 35.6 שנים. 15.5% מהאוכלוסייה מתחת לקו העוני הפדרלי.
ההרכב הגזעי של גרדן גרוב הוא:
מחיר יין
רקע
בשנת ה'שט"ז, פרצה באזור העיר קרקוב מגפה, ומשפחת איסרליש, נאלצה לנדוד מן המקום, ולהגר לעיירה שידלוב (כיום כפר). חייהם של הפליטים בשידלוב היו קשים ביותר, ומצבם הכלכלי לא אפשר להם לקיים את מצוות הפורים (סעודה, משלוח מנות ומתנות לאביונים). המחבר הצעיר, הקדיש את חיבורו לאביו, במקום משלוח מנות שלא היה בהישג ידו.
כך כותב הרמ"א בסוף הספר.
המחבר קרא לספרו מחיר יין כפרפרזה על דברי הנביא ישעיהו, וכוונתו כי במחירו של יין, אותו היה אמור לתת כמשלוח מנות לאביו, הוא נותן לו את פירושו למגילת אסתר.
הספר
המהדורה הראשונה, וכן אלו שבאו בעקבותיה, נדפסו כקונטרס, בן כ-60 דפים, במהדורות המאוחרות יותר, החלו להדפיס את הספר כפירוש לצד מגילת אסתר. בתחילת הספר הקדמה, ולאחר מכן מעין 3 פרקים (אין חלוקה ברורה) העוסקים בימי הנעורים, ימי העמידה, וימי הזקנה.
אף כי המחבר כותב בהקדמתו לספר, כי אין הוא מתיימר להיות מחבר ספרים, וכי הוא מתייחס ליצירתו זאת כאל "משלי הנערים", החיבור הופץ, התחבב על קוראיו, והודפס לראשונה בדפוס קרמונה שבאיטליה.
אייל אוף דוגס
אייל אוף דוגס (אנגלית: Isle of Dogs; מילולית: אי הכלבים) הוא חצי אי במזרח לונדון המוקף משלושת צדדיו (המזרחי, הדרומי והמערבי) על ידי אחד מהפיתולים הגדולים ביותר של נהר התמזה. מכיוון צפון נמצאים מעגני מערב הודו, כך שהגישה היחידה לאי היא דרך שני גשרים החוצים את המעגנים המזרחיים והמערביים. האי שייך לרובע טאוור האמלטס והוא חלק מהדוקלנדס.
יובה
יוּבָּה (לעיתים מכוּנה גם יריעת טופו, קרום טופו, עור טופו) הוא מוצר מזון, העשוי מפולי סויה. במהלך הרתחת חלב סויה, בתבנית רדודה ורחבה, נוצר על פני הנוזל קרום שמזכיר במרקמו עור. הקרומים נאספים ומיובשים ליריעות צהבהבות שנקראות יובה. מכיוון שיובה לא מיוצרת באמצעות חומר קרישה, מבחינה טכנית היא לא נחשבת טופו ממש; עם זאת, יש לה מרקם וטעם דומים למוצרי טופו מסוימים.
השימוש ביובה תועד לראשונה בכתובות ישנות בסין, בקוריאה וביפן מהמאה ה-16. היא נמצאת בשימוש נרחב, טרייה, מותססת או מיובשת, במטבחים הסיני, הקוריאני והיפני.
מקור השם
השם יוּבָּה מקורו ביפנית (קאנג'י: 湯葉, קאנה: ゆば, תעתיק: yuba). בסינית השם הוא פֿוּפִּי 腐皮, מילולית "עור סויה" (מנד' fǔpí, קנט' fu6 pei4), או דוֹפֿוּפִּי 豆腐皮, מיל' "עור טופו" (מנד' dòufu pí). גם בקוריאנית משמעו של השם הוא "עור טופו", והוא טוּבּוּ-קּוֹפְּצִ'יל 두부껍질 (תעתיק מחודש: dubu-kkeopjil, תעתיק מק'קיון–ריישאוור: tubu-kkŏpchil).
היסטוריה מוקדמת
אזכור מוקדם של יובה הופיע ב-1587 ביפן ב"מָאצוּיָה הִיסָמָאצוּ צ'אקאי-קי", יומן תלת-דורי של טקסי התה במשפחת מאצויה. המחבר, מאצויה היסמאסה, כותב בפשטות שיובה היא הקרום הנוצר על גבי חלב סויה.
אזכורים כתובים אחרים ליובה הופיעו באותה תקופה בסין ב"בֶּנְצָאוֹ גַאנְגְמוּ", ספר הרוקחות הגדול, מאת לי שיגֵ'ן. עבודה זו הושלמה ב-1578 אך לא פורסמה עד 1596. בפרק 25 כתוב:
הכנה
ניתן לקנות יובה בצורה טרייה או מיובשת. כדי להשתמש ביובה מיובשת, ראשית מרטיבים אותה במים לפני השימוש. משתמשים ביובה לעיתים קרובות לעטיפת ג'יאוזי.
בשל גמישותה, יריעות יובה מיוצרות גם בצורה "מקוּוצ'צ'ת", או מקופלת או שטוחה לעטיפה, וצורות אלה משמשות כתחליפי בשר במטבח הצמחוני והטבעוני. ליצירת דאמפלינגס באו מיוּבָּה (דוֹבָּאוֹ dòu baō), מקפלים ומקווצ'צ'ים את יריעות היובה לצרורות. לעיתים קרובות ראשית מטגנים אותם טיגון ראשוני, כדי לחזק את המעטפת לפני הבישול.
יובה מיובשת
יובה מיובשת נמכרת גם כמקלות סויה יבשים (בסינית פֿוּג'וּ fuzhu). כדי שישמרו על צורתם המקופלת הייחודית, מניחים יובה טרייה, או יובה מיובשת ואז מורטבת, בשכבות או מקופלת, ואז קושרים אותה בחוזקה בתוך בד ומבשלים אותם. יובה בצרורות כאלה נקראת בסינית "עוף טופו" (דוֹגִ'י douji), במטבח התאילנדי פֿוֹנְג טָאוֹ-הוּ (fawng dtâo-hûu, מילולית "קצף טופו"), או פֿוּ-צ'וּק בדרום-מזרח אסיה.
תחליפי בשר
על ידי הנחה בשכבות וסידור היריעות באופן מסוים, ניתן ליצור מיובה חיקוי של חזה עוף. להשלמת אפקט החיקוי מטגנים את צד ה"עור" עד שהוא פריך. אם ממלאים יובה "חזה עוף" בירקות, נוצרת מנה בשם "ברווז טופו". בדרך זו מיוצרים תחליפי בשר שונים, במיוחד במסעדות צמחוניות בודהיסטיות בסין ובאזורים אחרים של תרבות סינית.
תחליפי הבשר הראשונים בעולם פותחו בסין, כנראה בידי טבחים בודהיסטים במקדשים ובמנזרים. המתכון המוקדם ביותר להכנת תחליפי בשר אלה כלל שימוש ביריעות יובה (דוֹפֿוּפִּי, "עור טופו") דקות לעטיפת מילוי שעשוי מפיסות יובה טחונות, מעושנות או מתובלות אחרות, קשירת הצרור בחוט ואידוי עד לקבלת מרקם בשרי וטעמים מפותחים.
גליל (גזע עץ)
שיטות הכנה אחרות כוללות גלגול מהודק של היובה על מקל-אכילה ואידוי ליצירת גלילים, המזכירים בצורתם גזעי עץ. כאשר פורסים את הגליל, כל פרוסה מתקבלת בצורה עגולה ובמרכזה חור מרובע, כמו מטבעות סיניים ישנים.
צו בריאות העם (נגיף הקורונה החדש) (בידוד בית והוראות שונות)
צו בריאות העם (נגיף הקורונה החדש) (בידוד בית והוראות שונות) (הוראת שעה), התש"ף–2020 הוא צו שהוצא על ידי המנהל הכללי של משרד הבריאות לצורך התמודדות עם מגפת הקורונה בישראל. הצו נכנס לתוקפו ב-2 בפברואר 2020. תוקפו נקצב תחילה לתקופה של 30 יום והוארך בהמשך מספר פעמים ונכון להיום תוקפו עד 28 בפברואר 2022.
הצו הוא חקיקת משנה (כלומר מיקומו במדרג הנורמות הוא נמוך), ולמרות זאת משמש כמכשיר המשפטי העיקרי לצורך הטלת חובת בידוד בית על מי שנחשד כי היו לנשאים של נגיף הקורונה החדש על מנת למנוע מהם מלהדביק אנשים אחרים בישראל בנגיף ובכך להגביל את התפשטות המחלה שהוא מחולל. הצו יוצר מגבלות משמעותיות על חופש התנועה של הפרט ועל חופש העיסוק. מכוחו נכנסו לבידוד בית רבבות אנשים.
לאחר הוצאת הצו הורחבו הוראותיו גם על מנת למנוע הצטופפות אנשים במרחב הציבורי, בבתי עסק ובמקומות עבודה.
ממשלת ישראל התקינה ב-15 במרץ 2020 תקנות שעת חירום לצורך אכיפת הוראות הצו ובכלל זה באמצעות הטלת עונש מאסר או קנס.
הצו
הצו הוצא על ידי מנכ"ל משרד הבריאות מכוח סמכותו שלפי סעיף 20 לפקודת בריאות העם. תנאי סף להוצאת הצו בקשר לנגיף הקורונה החדש היה הוספת המחלה שמחולל הנגיף על ידי שר הבריאות לרשימת מחלות בעלות חשיבות בין–לאומית המנויות בתוספת לפקודה. צו בהתאם הוצא על ידי השר יעקב ליצמן ב-27 בינואר.
עדכון והרחבת הצו
לאחר הוצאת הצו הוא תוקן והורחב מספר פעמים על מנת להתמודד עם הנסיבות המשתנות של התפשטות המחלה:
החל ב-22 במרץ הוטלו הגבלות רבות נוספות על חופש התנועה וחופש העיסוק במסגרת תקנות שעת חירום שהתקינה הממשלה, וחלק מהוראותיהן החליפו את ההוראות שבצו. המגבלות שנקבעו בתקנות הוסרו בחלקן מסוף חודש אפריל ובמהלך חודש מאי.
הוראות הצו
חלק מההוראות בצו נכללו בהמשך גם בנוסחן של תקנות שעת חירום שהתקינה הממשלה לצורך התמודדות עם התפשטות הנגיף.
אלו ההוראות המעודכנות העיקריות הנכללות בצו:
הוראות לעניין בידוד:
הצו מכיל הוראות נוספות, לרבות:
צווים, תקנות והוראות נוספים לעניין הבידוד
מנכ"ל משרד הבריאות פרסם צווים נוספים לעניין הבידוד:
ראש שירותי בריאות הציבור במשרד הבריאות הוציאה ב-4 בפברואר תעודת מחלה גורפת לאלו שחלה עליהם החובה לשהות בבידוד בית לפי הצו. ביולי 2020 הורה בג"ץ על בטלותה של תעודת מחלה זו החל מ-30 בספטמבר. בהמשך נוצר הסדר חדש.
דיוויזיית הפאנצר ה-178 (ורמאכט)
דיוויזיית הפאנצר ה-178 (בגרמנית: 178. Panzer-Division), הייתה דיוויזיה משוריינת של הוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-5 בינואר 1940 בשלזיה כהדיוויזיה הממונעת ה-178, ולמפקדה מונה קורט ברנרד. ב-5 באפריל 1943 הוסבה הדיוויזיה לדיוויזיית הפאנצר ה-178. בדצמבר 1944 פורקה הדיוויזיה, ועל בסיסה הוקמה דיוויזיית הפאנצר טטרה, בעוד שחלק מיחידותיה נשארו בשלזיה.
אמנון רמון
אמנון רמון (נולד ב-25 באוקטובר 1961) הוא היסטוריון, סגן ראש המכון לחקר ארץ ישראל ויישובה ביד יצחק בן-צבי, חוקר בכיר במכון ירושלים למחקרי מדיניות ומרצה במכון שכטר למדעי היהדות.
ביוגרפיה
אמנון רמון נולד בירושלים לשמואל ואסתר רמון וגדל בשכונת בית וגן.
בשנת 1987 סיים בהצטיינות תואר ראשון בהיסטוריה ולימודים כלליים, ובשנת 1991 סיים בהצטיינות תואר שני בהיסטוריה, שניהם באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2008 הגיש את עבודת הדוקטורט במסגרת המחלקה ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה בנושא '"יש דת גדולה בעולם שיש לה איתנו חשבון היסטורי..": המדיניות הישראלית כלפי הכנסיות הנוצריות ושאלת ירושלים 1973-1948'.
רמון פרסם עשרות ספרים, מאמרים ומחקרים. תחומי התמחותו הם: תולדות ירושלים בעת החדשה, נצרות מודרנית, זיקות העולם הנוצרי לארץ הקודש ולירושלים, האוכלוסייה הערבית במזרח ירושלים, הר הבית ומקומות קדושים.
לאורך השנים מילא רמון תפקידים מחקריים ביד יצחק בן-צבי ובמכון ירושלים למחקרי מדיניות, ולימד בחוג למדע הדתות באוניברסיטה העברית, במכללה האקדמית אשקלון ובמכון שכטר למדעי היהדות.
חיים אישיים
רמון מתגורר בשכונת קטמון בירושלים, נשוי לד"ר אורית רמון ואב לשלושה.
משבר יולי (1917)
משבר יולי הוא משבר שלטוני ברוסיה במהלך יולי 1917 בעקבות כישלון מתקפת יוני והפגנות הסנקט פטרבורג. המשבר החל כהפגנות לא מאורגנות של חיילים ופועלים ונוצל על ידי הבולשביקים לקידום מטרותיהם. הממשלה הצליחה לייצב את המצב ואלכסנדר קרנסקי מונה לראש הממשלה החדש, ראשי הבולשביקים נעצרו וולדימיר לנין נמלט לפינלנד.
אמני השירה מנירנברג
אמני השירה מנירנברג (בגרמנית: Die Meistersinger von Nürnberg) היא אופרה (או דרמה מוזיקלית) בשלוש מערכות מאת ריכרד וגנר. האופרה הוצגה לראשונה ב-21 ביוני 1868 בתיאטרון הלאומי במינכן, וזכתה באופן מיידי להצלחה גדולה. מיד לאחר מכן החל סיבוב הופעות להצגתה בכל רחבי גרמניה.
משבר יולי (1917)
רקע
לאחר חזרת ולדימיר לנין לרוסיה באפריל 1917, הוא פרסם הנחיות להמשך מהפכה. שר החוץ פאבל מיליוקוב פרסם גילוי דעת על כך שמדינה צריכה לעמוד מאחורי התחייבויותיה של האימפריה הרוסית למדינות ההסכמה ולהשתתף במלחמת העולם הראשונה עד סופה. המשבר שהתרחש בעקבות כך לא הביא להפלת הממשלה והבולשביקים התנערו מאחריות להפגנות.
אמני השירה מנירנברג
רקע היסטורי
עלילת האופרה מתרחשת בעיר נירנברג במאה ה-16 אשר בעת ההיא הייתה עיר חופשית בחסות הקיסר, ואחד ממוקדי הרנסאנס בצפון אירופה. האופרה מתארת באופן מדויק למדי את חיי גילדת אומני השירה אשר הייתה אגודה של משוררים חובבים בני המעמד הבינוני ובעלי מקצוע אחר אשר שימש לפרנסתם.
אומני השירה פיתחו את הגישה המקצועית של אומנות השירה והמוזיקה ולפיה מדובר בתהליך לימוד מעמיק של מערכת חוקים ותקנות להלחנה כתיבה והופעה, בדומה למקובל בקרב הגילדות של בעלי מקצוע אחרים. האופרה מספקת תיאור מהימן של התקופה ההיסטורית, והמסורת שהיו מקובלים בקרב הגילדות המקצועיות באירופה של ימי הביניים. אחת הדמויות המרכזיות באופרה, הנס זאקס, מתבססת על דמות היסטורית אמיתית של המשורר המפורסם ביותר מבין אומני השירה של נירנברג.
סיפור העלילה
במערכה הראשונה מודיע צורף הזהב פייט פוגנר (Veit Pogner) כי המנצח בתחרויות השירה של פסטיבל סנט יוהאן המציין את תחילתו של הקיץ, יזכה להתחתן עם בתו אווה. התנאי היחיד הוא כי על המנצח להיות בפועל, או להפוך לאחד מחברי גילדת אומני השירה. האביר הצעיר וולטר (Walther von Stolzing) המאוהב באווה, מחליט להצטרף לתחרות אך נכשל ולא הופך לאחד מחברי הגילדה.
במערכה השנייה, מחליט גם המזכיר העירוני בקמסר (Beckmesser) להצטרף לתחרות וגורם למהומה.
במערכה השלישית מסייע הסנדלר הנס זאקס, אחד מחברי גילדת אומני השירה, לאביר וולטר לכתוב ולהלחין שיר, והוא זוכה בתחרות ובליבה של אווה.
ניתוח וביקורת
האופרה אומני השירה מנירנברג היא ייחודית במכלול יצירתו של ריכרד וגנר מכיוון שהיא האופרה היחידה בעלת מאפיינים קומיים, והיחידה הניתנת למיצוב בתוך תקופה היסטורית מובחנת. זאת לעומת יצירותיו האחרות שהן בעלות מאפיינים קודרים וטרגיים אשר עלילתן מתקיימת בעולם של מיתוסים ואגדות.
גם הנאצים השתמשו באופרה לצורכי תעמולה. היא הושמעה בנוכחותו של היטלר בטקס החלפת השלטון לאחר בחירות 1933 בה עלתה המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה. הבמאית לני ריפנשטאהל שילבה את קטעי האופרה בסרטה ניצחון הרצון מ-1935 המפאר את הנאציזם ומנהיגו.
אחרי האנשלוס בשנת 1938, דחה ארטורו טוסקניני את ההזמנה להופיע בפסטיבל זלצבורג, ווילהלם פורטוונגלר הסכים למלא את מקומו ולנצח על האופרה, בתנאי שהזמר היהודי ולטר גרוסמן ישמש מחליף בתפקיד הנס זקס. בליל הפתיחה חלה קרל קאמן, שהיה אמור לגלם את התפקיד, וגרוסמן שר במקומו.
משבר יולי (1917)
רקע
בסוף יוני הממשל החליט להעביר לחזית חלק מהיחידות המוצבות בבירה. הכוונה הייתה בעיקר להעברה לחזית של גדוד תת-מקלעים הראשון שכלל כ-12 אלף חיילים וקצינים והיה תחת השפעה בולשביקית חזקה. בתחילת מתקפת יוני, סטבקה החליטה על העברה לחזית חלק משמועתי של הגדוד, אך נתקל בסירוב ופקודה לא בוצע. גם הבסיס הימי בקרונשטאדט היה תחת השפעה בולשביקית חזקה והם למעשה השתלטו על העיר והבסיס.
במחצית יוני הממשלה החליטה לפזר מטה האנרכיסטים בבירה. לאחר שמטה האנרכיסטים פוזר בעיר נפוצו שמועות שממשלה מתכוונת להעביר לבירה כוח צבאי של קוזאקים בהיקף של 20 אלף חיילים.
2 ביולי (15 ביולי)
כצעד מחאה לסיכום בין הממשלה לבין נציגי אוקראינה בהקשר לאוטונומיה 5 שרים של המפלגה הדמוקרטית החוקתית עוזבים את הממשלה. המידע הועבר לציבור. בעקבות חשיפת המידע, חיילים ופועלים שהיו תחת השפעת התעמולה הבולשביקית והאנרכיסטים התרשמו שבעקבות לחץ נוסף ניתן להפיל את הממשלה הזמנית.
3 ביולי (16 ביולי)
בישיבת ראשי האנרכיסטים הוחלט על תחילת הפגנה המונית שמטרה הפלת הממשלה. ראשי הבולשביקים החליטו להתנגד להפגנה המונית וגם לפרסם את ההחלטה בעיתון פראבדה. נציגי המפלגה בשטח הגיבו בכך שיעדיפו לעזוב את מפלגה אך להשתתף בהפגנה.