cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תרבות חסונה
בסביבות שנת 6000 לפנה"ס, החלה תנועה של אנשים לכיוון אזור מרגלות ההרים בצפון מסופוטמיה. אזור זה נהנה מכמות גשמים מספיקה שאפשרה לקיים חקלאות בעל. מתיישבים אלה היו החקלאים הראשונים בצפון מסופוטמיה. הם יצרו כלי חרס בסגנון מסוים שנקראו "כלי חסונה" (Hassuna Ware). המאפיין את הכלים האלה היה משטח חלק בצבע קרם שעליו עיטורים  ליניאריים בצבע אדמדם באיכות טובה. אנשי תרבות חסונה גרו בכפרים קטנים שגודלם נע בין 32-8 דונם. אפילו האתרים הגדולים ביותר של תרבות זאת היו קטנים מהאתרים של תרבות יריחו שהתקיימה 1000 שנים לפני כן, והרבה יותר קטנים מאשר בצ'טלהויוק, שהתקיימו במקביל באנטוליה. היישובים האלה בשיא גדלם לא עברו את ה-500 איש.
המבנים בתל חסונה נבנו סביב חצר מרכזית פתוחה. הכלים שלהם היו בסגנון כלי חסונה, שהחליפו כלים גסים מתקופות קדומות. בנוסף להם, הם השתמשו באובני יד, חרמשים, אבני שחיקה, ותנורי אפייה, באתר נמצאו שפע של עצמות בעלי חיים מבויתים המשקפים חיים חקלאיים. באתרים נמצאו עצמות של חזירים, בקר, כבשים ועזים. בנוסף, היה נהוג ציד של איילים, ארנבות וחזירי בר. נמצאו עדויות לגידולי שעורה, חיטה, עדשים ואפונה, המעידים על חקלאות שהייתה מקור נוסף לאספקת מזון.
הצלמיות היו קשורות לעבודת פולחן. קנקני קבורה שלתוכם הוכנס מזון מתוך אמונה בחיים לאחר המוות.
תרבות חסונה התקיימה בחלק מהזמן במקביל לתרבות סאמרא, שהייתה הרחבה של תרבות חסונה והמשיכה אותה.
הכלים האופייניים לתרבות זאת התגלו לראשונה בחתך עמוק שנעשה בנינוה בשכבות הנמוכות. היא הוגדרה לראשונה כתרבות נפרדת רק לאחר החפירות הארכאולוגיות של מחלקת העתיקות של עיראק (Iraqi Directorate of Antiquities) בתל חסונה בין השנים 1944-1943. רוב הידע בנושא תרבות חסונה, מקורו בחפירות ארכאולוגיות שהתקיימו בירים טפה (Yarim Tepe) על ידי ארכאולוגים רוסים בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20.
נד דנהי
נד דנהי (באנגלית: Ned Dennehy; נולד ב-8 בדצמבר 1965) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אירי.
ביוגרפיה
דנהי גילם את טומי בסרט הדרמה הבריטי "Tyrannosaur". עוד הופיע בסרט המתח "בליץ", בחלק הראשון של הסרט "הארי פוטר ואוצרות המוות", ובסרט הקולנוע העצמאי הבריטי "Downhill".
בטלוויזיה שיחק דנהי בסדרה "Damo and Iver" של רשת RTÉ, בסדרה "גליץ'" ובסדרות הדרמה של ה-BBC "הג'נטלמן האחרון", "לות'ר", "Banished" ו"עלילות דיקנס".
אודישה
אודישה (המוכר יותר כאוריסה; באורייה: ଓଡ଼ିଶା ; בהינדי: ओड़िशा ) היא מדינה במזרח הודו, אשר גובלת בצפון בג'הרקאנד, בצפון-מזרח בבנגל המערבית, במזרח במפרץ בנגל, בדרום באנדרה פרדש ובמערב בצ'האטיסגאר. עד שנת 2011 שם המדינה הועתק באנגלית כ"אוריסה". ב-2011 התעתיק שונה רשמית לאודישה, תעתיק הדומה יותר לאופן הביטוי הסנסקריטי של שם המדינה.
האוכלוסייה הצפופה המרוכזת לאורך החוף היא אוכלוסייה הודית ששפתה היא אורייה. פנים המדינה הררי ומאוכלס בעיקר בשבטים. באוריסה פוגעות סופות ציקלון רבות. באוקטובר 1999 גבתה סופת ציקלון את חייהם של כ-10,000 בני אדם.
המדינה מושכת אלפים בודדים של תיירים מארצות אחרות ואלפים רבים של תיירי פנים-הודיים מדי שנה, בעיקר למקדשיה הרבים. אתרים פופולריים הם מקדש השמש בקונארק שבפורי (לחוף מפרץ בנגל) ומאות אחרים הפזורים בבירה, בובנשוואר (אם כי רובם סגורים).
היסטוריה
באודישה התגלו ממצאים ארכאולוגיים רבים מהתקופה הפרהיסטורית. אשוקה מהאימפריה המאורית כבש את אודישה בשנה השמינית למלכותו (261 לפנה"ס). על פי כתביו, במלחמה נהרגו כ-100,000 איש. לדבריו, שפיכות הדמים שנגרמה בכיבוש אודישה גרמו לו להפוך לפציפיסט ולאמץ אמונה בודהיסטית.
לאחר המאה ה-11 החלו מלכים שונים לאחד את האזור. בשנת 1751 עבר האזור מידי האימפריה המונגולית לידי האימפריה המראטהית. בשנת 1760 כבשו הבריטים את האזור. בשנת 1866 התרחש רעב המוני שגרם למותם של כמיליון איש. בשנת 1903 החלו להישמע קולות הקוראים לאיחוד אזורים דוברי אורייה לכדי מדינה אחת, וכך קרה בשנת 1912. ב-1 באפריל 1936 אודישה וביהר פוצלו לשתי ישויות שונות.
פוליטיקה וממשל
לאור חוקת הודו, שיטת השלטון באודישה היא דמוקרטיה פרלמנטרית וייצוגית. הפרלמנט במדינה הוא חד-ביתי ומכהנים בו כ-147 נציגים הנבחרים אחת לחמש שנים. המושל, ראש המדינה הרשמי, ממונה אחת לחמש שנים על ידי נשיא הודו. השר הראשי (ראש הרשות המבצעת וראש המדינה בפועל) הוא מנהיג המפלגה הגדולה\ קואליציית מפלגות בפרלמנט.
המדינה שולחת 21 נציגים הנבחרים על ידי הציבור ללוק סבהה (הבית התחתון של הפרלמנט הארצי) ו-10 נציגים הנבחרים על ידי הפרלמנט המקומי לרג'יה סבהה (הבית העליון של הפרלמנט הארצי).
אודישה מורכבת מ-30 חטיבות המרוכזות בשלוש חטיבות גאוגרפיות.
כלכלה
כלכלת אודישה חוותה בשנים האחרונות צמיחה יציבה וגבוהה במעט מהממוצע הארצי. לאור קו החוף הארוך יחסית ושפע המשאבים הטבעיים, השלטון מנסה לשווק את אודישה כיעד להשקעות זרות. באודישה ישנם חמישית מהפחם בהודו, רבע מעפרות ברזל, שליש עתודות הבוקסיט ורוב הכרומיטים.
דמוגרפיה
שיעור האוריינות הוא 73%, או בפילוח מגדרי—82% מהגברים ו-64% מהנשים. שיעור האנשים החיים מתחת לקו העוני בשנים 1999–2000 עמד על כ-47.15%—כמעט כפול מהממוצע ההודי. נתוני השנים 1996–2001 הראו כי תוחלת החיים במדינה הייתה 61.64 שנים, מעל הממוצע הארצי.
דת
נכון לשנת 2011:
אנסטסיה גלושקוב
אנסטסיה גלושקוב-לבנטל (נולדה ב-24 במאי 1985) היא שחיינית אמנותית ישראלית בעבר. התחרתה הן בתחרויות ליחידות (שאינן אולימפיות) והן בתחרויות הזוגות, עם אינה יופה, אסתר לוי ויבגניה טטלבאום. היא הייתה לספורטאית הישראלית הראשונה שהתחרתה בארבע אולימפיאדות (אתונה 2004, בייג'ינג 2008, לונדון 2012, וריו דה ז'ניירו 2016).
ביוגרפיה
גלושקוב היא ילידת מוסקבה שברוסיה הסובייטית. בגיל 9 עלתה לישראל, ומתגוררת במושב שורש. התאמנה במועדון מכבי קריית היובל. מגיל צעיר החלה לאמן אותה אמה, טטיאנה צים, שאימנה אותה גם לתחרויות הבוגרות בארץ ובעולם. למדה בחוות הנוער הציוני בירושלים, והתאמנה בבריכת החווה.
תחילה התחרתה בתחרות היחידות, כשבשנת 2001 זכתה במקום התשיעי באליפות העולם לנערות שנערכה בסיאטל, ודורגה באליפות העולם בשחייה אמנותית בפוקואוקה, יפן במקום ה-15 מתוך 30 משתתפות. הישג הטוב ביותר של ישראל בשחייה אמנותית עד אז. שנה אחר כך סיימה במקום השמיני באליפות אירופה לבוגרות שנערכה בברלין. בשנת 2004 סיימה במקום התשיעי באליפות אירופה במדריד, והתקדמה עוד יותר באליפות שנערכה בבודפשט ב-2006, בה סיימה במקום השישי. היא שחזרה הישג זה גם באליפות אירופה שנערכה בשנת 2008 באיינדהובן. באליפות העולם שנערכה במלבורן ב-2007 סיימה במקום ה-11.
יחד עם יופה, הגיעה למקום ה-15 באליפות העולם שנערכה בברצלונה ב-2003 ולמקום השישי באליפות אירופה לנערות שנערכה באותה שנה באנדורה. באליפות אירופה ב-2004 הגיעו למקום העשירי, ובאולימפיאדת אתונה למקום ה-17. באליפות אירופה שנערכה באיינדהובן ב-2008, סיימו השתיים במקום השביעי, והבטיחו את השתתפותן באולימפיאדת בייג'ינג. בנוסף הגיעה גלושקוב לגמר תרגילי הסולו. עם זאת, באולימפיאדה הצליחו פחות, וסיימו במקום ה-15.
באליפות העולם שנערכה ברומא ב-2009 התחרתה לצדה של אסתר לוי. השתיים סיימו במקום ה-16. באליפות אירופה שנערכה ב-2010 בבודפשט הגיעה להישג הטוב בקריירה שלה, לאחר שסיימה במקום הרביעי. בתחרות הזוגות התחרתה לצדה של אינה יופה, והשתיים סיימו במקום השביעי. באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי ב-2011 סיימו גלושקוב ויופה במקום ה-14, וגלושקוב סיימה עשירית בגמר הסולו.
גלושקוב הייתה שותפה גם להישג השיא של נבחרת ישראל בשחייה צורנית (קבוצה של 8 שחייניות) - המקום העשירי באליפות אירופה במדריד (2004).
באפריל 2012 השיגה, יחד עם יופה, את הקריטריון הבינלאומי בתחרות המיון המקדימה לאולימפיאדת לונדון, לאחר שאת הקריטריון הישראלי השיגו באליפות העולם בשאנגחאי שנה קודם, ובכך עמדה בקריטריון לשלוש אולימפיאדות עוקבות. בלונדון גלושקוב ויופה סיימו במקום ה-17. לאחר אולימפיאדת לונדון הודיעה על פרישה, התחתנה ונולד לה בן. שנה וחצי לאחר פרישתה חזרה להתאמן ולהתחרות.
במאי 2016 קבעה גלושקוב ביחד עם יבגניה טטלבאום את הקריטריון הישראלי לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), לאחר שסיימו באליפות אירופה במקום העשירי וזאת לאחר שכבר קבעו את הקריטריון האולימפי ובכך הייתה לספורטאית הישראלית הראשונה שהתחרתה בארבע אולימפיאדות. את האולימפיאדה הן סיימו במקום ה-20.
בפברואר 2017, לאחר 4 משחקים אולימפיים פרשה גלושקוב.
לאחר הפרישה
ב-2017 מונתה למנהלת תחום קידום תשתיות צעירות בספורט ההישגי בעיריית ירושלים. ב-2022 מונתה למדריכה ראשית במרכז המבקרים של הוועד האולימפי.
חיים פרטיים
נשואה לסיון לבנטל, ולהם שלושה ילדים מהם שניים משותפים. מתגוררים במושב שורש.
Another Saturday Night
Another Saturday Night (בעברית: עוד מוצאי שבת) הוא סינגל שהיה להיט של סם קוק בשנת 1963 ונכלל באלבומו, Ain't That Good News. את השיר כתב קוק כשהיה בסיבוב הופעות באנגליה, ושהה בחדר במלון, בו לא הורשה לארח נשים. השיר הגיע למקום העשירי בבילבורד הוט 100, והגיע למקום הראשון במצעד R&B למשך שבוע אחד. במצעד הסינגלים הבריטי הגיע השיר למקום ה-23.
המתופף האל בליין ניגן בגרסה של סם קוק. מוזיקאים נוספים שהשתתפו בהקלטה היו ג'ון אנדרסון בחצוצרה, ג'ון יואינג בטרומבון, ג'וול גרנט בסקסופון, ריי ג'ונסון בפסנתר, קליפטון וייט ורנה הול בגיטרות, וקליפורד הילס בבס.
אורייה
אורייה (ଓଡ଼ିଆ), רשמית נקראת "אודיה", היא השפה הרשמית של מדינת אודישה (לשעבר אוריסה). היא מהווה שפת אם של כ-82% מהאוכלוסייה באודישה, במזרח הודו. היא מדוברת גם באזור מדינפור במדינת מערב בנגל, אזור סאראיקלה קהארסוואן בג'הרקאנד ובגלל הגירה, גם במדינת גוג'ראט, במיוחד בעיר סוראט. השפה מדוברת על ידי כ-35 מיליון בני אדם.
שפת האורייה היא שפה הדומה בעיקר לבנגלית, לאסאמית ולמאיטהילי, אבל היא מושפעת גם מפרסית ומערבית.
לאורייה יש כתב משלה. מבחינת השפה והדקדוק היא שפה דוונגארית (קבוצת השפות של צפון הודו, הנגזרות מסנסקריט). מבחינת הכתב היא דומה יותר לשפות דרוודיניאיות (קבוצת השפות של דרום הודו, כגון טמילית).
Introduce Yourself
Introduce Yourself ("הצג את עצמך") הוא אלבומם השני של להקת פיית' נו מור. האלבום כלל עיבוד סאונד טוב יותר מאשר קודמו.
רגימנט הפרשים הזר הראשון
היסטוריה
הרגימנט הוקם בתוניסיה ב-1920 מגרעין של לגיונרים רוסיים, ולגיונרים מרגימנט החי"ר הזר השני. בעת הקמתו אורגן הרגימנט במתכונת חי"ר, ורעיון הקמת רגימנט פרשים בלגיון נתקל בעוינות ובהתנגדות רבה מצד חיל הפרשים הצרפתי. מקימי הרגימנט בחרו לגייס לגדוד לגיונרים ממוצא רוסי משום שרובם היו ותיקי הכוחות הלבנים ממלחמת האזרחים ברוסיה והתמחו בלחימת פרשים. עקב מיומנותם המקצועית של לוחמיו התקבל עד מהרה הרגימנט לכוחות הפרשים של צרפת. הגדוד שירת במלחמת מלחמת הודו-סין הראשונה ומלחמת העצמאות של אלג'יריה, וכיום מתפקד כרגימנט הטנקים של הלגיון.
דגל
על דגל הרגימנט רקומים באותיות בצבע זהב הקרבות הבאים:
מסורת
למרות שיוכו של הרגימנט ללגיון הזרים הוא גם משמר מסורות רבות של חיל הפרשים, דבר המתבטא בעיקר בלבוש הטיקסי של הגדוד.
סד"כ (סדר כוחות)
הרגימנט מחולק לשבעה אסקדרונים וכולל כ-930 חיילים.
בספרות
תיאור הקמת הרגימנט ושירותו במהלך המרד הדרוזי מופעים באוטוביוגרפיה של ג'והן הרווי עם לגיון הזרים נגד הדרוזים, אשר היה מהלגיונרים הראשונים ברגימנט.
צבי לביא
צבי לביא (1 בינואר 1937 - 9 באוגוסט 2018) היה עיתונאי ישראלי, אשר שימש ככתב, פרשן ובעל טור בעיתונים "מעריב" ו"גלובס" ובאתר החדשות "ynet".
ביוגרפיה
בשנת 1953 החל לעבוד במערכת תל אביב של העיתון "זמנים" שיצא לאור בירושלים. ב-1954 החל את שירות החובה בצה"ל ככתב צבאי בדו-שבועון הצבאי לנוער "במחנה גדנ"ע". לקראת סוף שירותו סופח ליחידת דובר צה"ל, ככתב צבאי במבצע קדש. במלחמת ששת הימים ליווה ככתב במילואים את אוגדת פלד הצפונית.
ב-1957, לאחר שחרורו מצה"ל, החל לעבוד בעיתון "מעריב". במשך 35 שנה שימש במגוון תפקידי כתיבה ועריכה. בין תפקידיו: כתב באזורי הנגב והגליל, ובירושלים; אחראי על סיקור רשות השידור (במסגרת זו סיקר את הקמתה של הטלוויזיה הישראלית והיה מבקר הטלוויזיה הראשון של העיתון); כתב ופרשן פוליטי; כתב פרלמנטרי; ראש המשרד האירופי של העיתון בלונדון; עורך המקומון הירושלמי הראשון של מעריב; עורך המוסף השבועי "סופשבוע"; עורך המוסף היומי וכותב מאמרים ראשיים כסגן ראש מערכת החדשות.
בין השנים 1975–1977 יצא לחופשה מ"מעריב" וחזר לצה"ל כסגן קצין חינוך פיקודי של פיקוד המרכז. הוא פיתח תוכניות לטיפול בפרט במלחמה ושיטה לקידום לימודי העברית של חילי חובה והשתחרר בדרגת רב-סרן.
ב-1992 פרש מ"מעריב" ועבד תקופה קצרה כיועץ לענייני חוץ של שר הכלכלה והתכנון שמעון שטרית.
ב-1993 חזר לעיתונות ככתב פרלמנטרי ופוליטי ובעל טור בעיתון העסקים "גלובס" במשך 13 שנים.
ב-2006 התמנה לכתב ופרשן כלכלי בכנסת של אתר האינטרנט ynet.
במקביל לעבודתו במעריב, מילא מגוון תפקידים בכלי תקשורת נוספים: כתב ועורך ביומן החדשות ויומן השבוע ב"קול ישראל"; עורך בתוכנית חדשות שבועית לצעירים בערוץ הראשון; כתב "במחנה", עורך חדשות ותוכניות ומגיש תוכנית הבוקר "707" בגלי צה"ל, במסגרת שירות מילואים; עורך כתב עת של חיל המודיעין "חמנית"; ועורך כתב העת "הגיל החדש" – רבעון לענייני פרישה וזקנה.
לביא ערך במהלך הקריירה העיתונאית מספר מחקרים בהם: עלייתה ונפילתה של ועדת עורכי העיתונים היומיים; תמורות ברחוב הערבי בישראל; "פראבדה" כמודל לעיתונות היומית בברית המועצות; תולדות תנועות הפועלים בסוריה; ופעילות האיגודים המקצועיים בגדה המערבית 1948–1967.
לביא עסק גם בצילום. סדרת תצלומיו "אמן יוצר חלון" מוצגת דרך קבע בבית הספרים הלאומי בירושלים מול החלון האמנותי הענקי של מרדכי ארדון, לתיעוד יצירתו.
ב-1986 זכה בפרס השלטון המקומי לתכנון אורבני על המודל שפיתח בעבודה קהילתית מקבילה לעבודתו העיתונאית, בתכנון והקמה של המרכז הקהילתי בקריית עקרון. כמו כן זכה בציון לשבח במסגרת פרס "עמוס לב" לכתבות צבאיות, ובציון לשבח בתחרות צילומים ע"ש "קאפה-שים".
לביא נפטר ב-9 באוגוסט 2018. הותיר אחריו אישה ושני ילדים.
ספריו
לביא חיבר ופרסם מספר ספרים בהם:
חמישיות כלי נשיפה אופוס 56 של דאנצי
שלוש החמישיות לכלי נשיפה מעץ (חליל, אבוב, קלרינט, קרן ובסון) של המלחין הגרמני פראנץ דאנצי, הן מן היצירות הראשונות והחשובות להרכב זה. חמישיות אלו הן הסט הראשון מתוך שלושה של חמישיות כלי נשיפה אשר כתב דאנצי, והוא המבוצע ביותר מביניהם, ומבין מרבית יצירותיו של המלחין. הוא פורסם לראשונה בפריז בשנת 1821.
רקע
הז'אנר של חמישיית כלי נשיפה מעץ החל להתפתח בשלהי התקופה הקלאסית, בראשית המאה ה-19. המלחין שיסד את ההרכב, פשוטו כמשמעו, היה אנטון רייכה, אשר היה הראשון לכתוב להרכב זה - למעלה משני תריסרים של יצירות. בתגובה לפרסום חמישיותיו של רייכה משנת 1817 והצלחתן הרבה מאוד, החל דאנצי לכתוב את סט החמישיות הראשון שלו, שיצא לאור בשנת 1821 בפריז. אופוס זה הוקדש לרייכה, ועל הכריכה של ההוצאה הראשונה ניתן לראות ששמו של רייכה בולט אף יותר משמו של דאנצי עצמו. ייתכן שצעד זה נעשה מסיבות שיווקיות, שכן חמישיותיו של רייכה היו פופולריות מאוד, וייתכן פשוט, שדאנצי רצה להוקיר את רייכה על ההרכב שיסד.
סגנון ומבנה
החמישיות שבאוסף זה כתובות על פי המסורת הקלאסית, בסגנונו הייחודי של דאנצי. הן עשירות במלודיות, בפיתוחים מוטיביים דרמטיים ובכרומטיקה עדינה שמאפיינת את כתיבתו של דאנצי. כמו כן, החמישיות מצלצלות כאילו הן כתובות באופן וירטואוזי במיוחד, וזאת הודות להיכרותו העמוקה של דנצי עם הכלים ויכולותיהם, שכן מבחינה טכנית הן אינן קשות. כמו כן, בולטים החליל והאבוב בקווים המלודיים העליונים, בעוד ששלושת הכלים הנמוכים מנגנים את הליווי לרוב, אך מקבלים מפעם לפעם קטעי סולו.
בסט שלוש חמישיות בסולמות שונים: חמישייה ראשונה בסי במול מז'ור, שנייה בסול מינור, ושלישית בפה מז'ור. הסולמות הללו מאפשרים לנגן את כל החמישיות על קלרינט בסי במול. סדר הפרקים זהה בכל החמישיות; פרק ראשון בקצב מתון יחסית בצורת סונטה (אשר בחמישייה בפה מז'ור מקדימה אותו פתיחה איטית), פרק שני איטי, פרק שלישי שהוא מינואט, אשר קרוב באופיו לסקרצו, ופרק פינאלה ווירטואוזי.
פירוט הפרקים
2. חמישייה בסול מינור
3. חמישייה בפה מז'ור
5 בינואר
5 בינואר הוא היום החמישי בשנה בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה נשארו עוד 360 ימים (361 בשנה מעוברת).
קריית הלאום
קריית הלאום (נקרא גם קריית האומה) הוא מתחם בירושלים הכולל חלק נכבד ממוסדות השלטון של מדינת ישראל, והקמתו נמשכת לשם העברת יחידות ממשלתיות נוספות אליו.
שטחו של המתחם כולל את קריית הממשלה ע"ש דוד בן-גוריון, בניין מבקר המדינה, הכנסת, חורשת קריית הממשלה, גן סאקר ולצדו בית הקברות שייח' באדר, התחנה לחקר ציפורי ירושלים של החברה להגנת הטבע, גן מנורת הכנסת ולצדו גן הוורדים, בית החייל, בית יד לבנים, ומרכז תזמורת משטרת ישראל.
היסטוריה
לאחר קום המדינה ב-1948 והכרזתה של ירושלים כבירת מדינת ישראל החלו מיד באיתור שטח במרכז ירושלים עבור מוסדות השלטון ומשרדי המדינה הראשיים. תחילה חיפשו שטח במרכז העיר ליד רחוב יפו ומשלא נמצא, אותר שטח במערב העיר - "גבעת רם", ששימש לפני קום המדינה כשטח אימונים של ארגון "ההגנה" בירושלים והיה חלק מן הכפרים הערביים שייח' באדר ואבו סיל. שלושת בנייני הממשלה הראשונים הוקמו בשנות ה-50 ללא תוכנית בניין עיר מסודרת עם מבנים מפוזרים ללא דרכי גישה מסודרות ובשנת 1966 הוקם לידם גם בניין הכנסת ללא תוכנית מתאר מסודרת למקום. בסוף שנות ה-80 החליטה הנהגת המדינה להכין תוכנית מסודרת עבור קריית הממשלה בפרט ואזור גבעת רם והכניסה הראשית לירושלים בכלל. התוכנית החדשה נקראה בשם "קריית הלאום" (או "קריית האומה") ונכללו בה בנוסף לבנייני הממשלה גם מוסדות תרבות לאומיים כגון: בניין הספרייה הלאומית, בניין הגלריה הלאומית, ובניין ארכיון המדינה. לאחר חנוכת קריית הלאום מתוכננים לעבור אליה כל משרדי הממשלה כולל אלו המצויים כיום בקריית מנחם בגין במזרח העיר.
במשך השנים שונו מספר שמות של רחובות בקריית הלאום: "רחוב העם" הפך ל"דרך רופין", "דרך ליגת נשים ישראלית" הפך ל"שדרת המוזיאונים הלאומית", ואילו "שדרות האומה" שונה ל"רחוב הנשיא השישי" (ע"ש חיים הרצוג).
בשנת 2009 אושרה בממשלת ישראל הקמתו של פרויקט אלמוג - מבנה חדש בשטח קריית הלאום שהיה אמור לכלול את משרד ראש הממשלה ובית ראש הממשלה. בהמשך אותה שנה, עם מינויו של בנימין נתניהו לראשות הממשלה, הוא הקפיא את התוכנית. בשנת 2013 הוחלט על הקמת ועדה מיוחדת שתבחן את נחיצות הפרויקט.
בשנת 2010 חתמה ממשלת ישראל על הסכם עם משרד אדריכלים הולנדי שאמור לתכנן את הפרויקט ולסיימו בתוך 20 שנה. במקביל חתמה הממשלה על הסכם עם משרד אדריכלים ישראלי שאמור לתכנן ולסיים את פרויקט הכניסה לעיר בתוך 5 שנים ושאמור להתחבר אל קריית הלאום בצדה הצפוני. האזור אמור לכלול חניות רבות לכלל האורחים הזרים במקום והמבקרים הישראלים שעתידים להגיע לאזור. בנוסף מתוכנן לכלול האזור גם שדרות חדשות ורחובות להולכי רגל שיעברו מעל כבישים שיושקעו אל מתחת לאדמה.
בשנת 2016 נחנך "רחוב מבקר המדינה" במקום בו נמצאים בנייני הנהלת מבקר המדינה.
תכנון עירוני וסביבה
בשטח הקריה המתוכנן ובסמוך לו קיימים מבני שלטון ותרבות רבים.
בקריית הממשלה, הנמצאת במרכז השטח, קיימים המבנים העיקריים של שלוש רשויות השלטון במדינת ישראל:
מדרום לקריית הממשלה ולצידה של האוניברסיטה העברית - גבעת רם, נמצאת קריית המוזיאונים שבגבעת רם (הנקראת גם שדרת המוזיאונים) ובה מוזיאון ישראל, מוזיאון ארצות המקרא, הקריה הלאומית לארכאולוגיה של ארץ ישראל, ג'וינט ישראל, ומוזיאון המדע. בשדרת המוזיאונים בסמוך אל מוזיאון המדע, בשטח שבין קריית הממשלה לבין האוניברסיטה העברית, עתידים לקום בניין מוזיאון הטבע, בניין הספרייה הלאומית, ובניין הגלריה הלאומית האמור לקום בצורת גורד שחקים מסתובב.
את הקריה חוצה, ממזרח למערב, כביש שדרות יצחק רבין (כביש המע"ר החדש) המחבר בין שכונת נחלאות ושכונת קריית משה.
בחלקה הצפוני של הקריה נמצאים הארכיון הציוני המרכזי שלידו אמור לקום בניין ארכיון המדינה, משרדי המוסד לביטוח לאומי, בנייני האומה. כמו כן, באזור נבנה בניין חדש עבור משרד מבקר המדינה ועתידים לקום בית ראש הממשלה החדש ובית הארחה למדינאים זרים. חלקה הצפוני של קריית הלאום הכולל גם את בנייני האומה חופף בחלקו לרובע מבוא העיר - פרויקט הקמת הכניסה הראשית החדשה של ירושלים.
מבנים נוספים שאמורים לקום בקריית הלאום הם משכן האקדמיה ללשון העברית ובניין חדש למטה הארצי של משטרת ישראל.
תוכנית הקריה כוללת סלילת צירים ראשיים, מסילת רכבת קלה, שבילי הולכי רגל ושבילי אופניים תוך שילובה של קריית הלאום במע"ר החדש של ירושלים וחיבורה אל האוניברסיטה העברית.
בקריה עוברים מספר קווי תחבורה ציבורית עירוניים. בראשית העשור השני של המאה ה־21 הופעלו 2 קווי תחבורה ציבורית בין עירוניים, המקשרים את קריית הלאום עם חניון שפירים של הנתיב המהיר ומודיעין, ללא מעבר בתחנה המרכזית ירושלים.
כיכר הלאום והשדרה הממלכתית
בצמוד אל בניין ראש הממשלה החדש מתוכננת לקום כיכר גדולה שתקרא בשם: "כיכר הלאום" שאמורה לשמש בתור הכיכר הלאומית של מדינת ישראל. על פי התכנון תוביל אל הכיכר שדרה לאומית על בסיס התוואי של רחוב קפלן, שבה יוצבו אנדרטאות וסמלים לאומיים ותשמש גם למצעדים ואירועים ממלכתיים בדומה אל שדרות ממלכתיות הנמצאות בערי בירה אחרות בעולם כגון: "המול" בוושינגטון הבירה בארצות הברית, או "שדרת המצעדים אנזא"ק" בקנברה, בירת אוסטרליה.
חניון קריית הלאום ובניין סינמה סיטי ירושלים
מבנה חניון שהוקם ב-2004 במרכז קריית הלאום עם כ־1,800 מקומות חנייה עבור המבקרים באזור הקריה. המבנה נמצא מול בית המשפט העליון והיו בו סניף מכבי אש, תחנת משטרה, סניפי בנק וסניף של המועצה לישראל יפה (עם כיכר הצופה אל גן סאקר).
לאחר כמה שנים התברר שאין ביקוש לכל כך הרבה מקומות חנייה במקום זה ושהחניון לא מנוצל. עיריית ירושלים יזמה את שינוי ייעודו של השטח למתחם של קניות, בילוי ותרבות שיכלול 14 אולמות קולנוע. המתחם, שמופעל על ידי חברת "סינמה סיטי" נפתח בתחילת שנת 2014 ועורר סערה ציבורית עקב מיקומו בקריית הלאום שהיה מיועד עבור הקמתה של כיכר ציבורית ובגלל סגירתו בשבת.
אנדרטאות ואתרי הנצחה
בפינה הצפון-מזרחית של בית המשפט העליון הוצבה אנדרטת יד הזיכרון למגיני ירושלים ששכנה בעבר בין התחנה המרכזית ובנייני האומה. מעבר לכביש, בחלקו הצפון-מערבי של גן סאקר, נמצא אתר ההנצחה לזכר חטיבת הראל הקרוי: "גן חטיבת פלמ"ח הראל".
CiU
CiU, (ראשי תיבות בקטלנית של Convergència i Unió - התכנסות ואיחוד) היה מערך מפלגות מרכז-ימין לאומני קטלאני. המרכיב הראשי בה היא מפלגת "ההתכנסות הדמוקרטית של קטלוניה" (CDC, ראשי תיבות בקטלנית של Convergència Democràtica de Catalunya), הליברלית, והמרכיב המשני היא מפלגת "האיחוד הדמוקרטי של קטלוניה (UDC, ראשי תיבות בקטלנית של Unió Democràtica de Catalunya), הנוצרית דמוקרטית.
ה-CiU דגל רוב שנותיו ביתר עצמאות לקטלניה בתוך המסגרת של ספרד. אולם מאז 2012 עבר לתמוך בעצמאות מלאה של קטלוניה. מאס הקדים את הבחירות בשנתיים והבטיח שאם ייבחר מחדש יוביל את קטלוניה לקראת החלטה בנושא במשאל עם.
המפלגה הייתה הגדולה ביותר בפרלמנט הקטלוני, עם 50 נציגים מתוך 135 חבריו בעקבות הבחירות של 2012, והיא שלטה בזכות הסכם עם המפלגה השנייה בגודלה, השמאל הרפובליקני של קטלוניה (ERC), שתומך בממשל שלה מבחוץ, וביוזמה למשאל עם.
למפלגה גם נציגות בפרלמנט הספרדי, שם היא זכתה בבחירות שנערכו ב-2011 ב-15 מתוך 350 הצירים בבית התחתון, ו-9 מתוך 264 חברי הסנאט.
ביוני 2015 התפרק המערך עקב מחלוקת בין המפלגות המרכיבות אותה לגבי עצמאות קטלוניה.
דנובה
דַנוּבָּה (בגרמנית: Donau; ברומנית: Dunăre; בהונגרית: Duna; בבולגרית: Дунав; בסרבו-קרואטית: Dunav; בסלובקית: Dunaj; באוקראינית: Дунай) הוא הנהר השני באורכו באירופה, אחרי נהר הוולגה. אורך הדנובה תלוי בקביעת נקודת המוצא - מהעיירה דונאושינגן, מקום המפגש בין נחל הברג ונחל הבריגאך האורך הוא 2,852 ק"מ וממוצא הברג האורך הוא 3,019 ק"מ. אורך הנהר וגם רוחבו הצטמצמו במהלך מאתיים השנים האחרונות כתוצאה מפעולות אנושיות.
נהר הדנובה הוא החלק המרכזי במערך של תעלות מים חפורות המאפשרות שיט רצוף מקונסטנצה שברומניה ועד רוטרדם שבהולנד תוך חציית אירופה.
אטימולוגיה
במיתולוגיה יוונית איסטרוס הוא בנם של טתיס ושל אוקיינוס. משמו הרומי של הנהר נגזר גם השם דנוביוס (Danuvius), שמו של אל נהר הדנובה הרומי.
השמות האלה גרמו גם לאי הבנות - באגדה על הפלגת הארגונאוטים בחיפוש אחר גיזת הזהב מסופר שהם הפליגו מהים השחור במעלה ה"איסטרוס" וחזרו באמצעות נתיב אחר של הנהר אל הים התיכון. דיודורוס סיקולוס הבין כבר במאה הראשונה, שמדובר בטעות והעלה את ההשערה שהיה בלבול בין "איסטרוס" ובין חבל הארץ הקרוי איסטריה.
תיאור הנהר
הדנובה נובע באזור היער השחור בגרמניה ונשפך לים השחור דרך כמה זרועות העוברות בצורת דלתה בתחום רומניה ואוקראינה. הנהר עובר דרך 10 מדינות, כשהוא מתפצל ומתאחד שוב ושוב ובדרכו חוצה את ערי הבירה וינה, ברטיסלאבה, בודפשט ובלגרד. הדנובה הוא אחד מנתיבי המים הבינלאומיים החשובים ביותר. זהו הנהר היחיד הזורם ממרכז אירופה לים השחור, ועל כן הוא אחד האמצעים העיקריים לתעבורה של סחורות בין מרכז ומזרח אירופה.
הנהר יצר מעבר נוח, שעודד התיישבות על גדותיו. הנהר עובר בדרכו הרים, רמות ומישורים ומשקה שטח של 805,300 קילומטרים רבועים המהווים 8% משטח יבשת אירופה. שרשראות ההרים מחלקות את הנהר לשלושה מקטעים נבדלים, האזור האלפיני, האזור הפאנוני והאזור הקרפטי עד הים השחור. אורך המקטע האלפיני הוא בן 1,060 קילומטרים, מהמקורות ועד ברטיסלבה ומתאפיין בערוצים צרים ועמוקים וגדות תלולות. רוחב הדנובה עד אולם נע בין 20 ובין 100 מטרים ומאולם עד וינה נע בין 100 ובין 350 מטרים ומהירות הזרימה נעה בין 1 ל-2,8 מטרים בשנייה. המקטע הפאנוני, באורך 725 קילומטרים, הוא מברטיסלבה ועד שערי הברזל והמקטע האחרון, הקרפטי, בן 1075 קילומטרים, כולל את כל הדרך משערי הברזל ועד השפך בים השחור. קטע הנהר באזור גבול רומניה והונגריה נקרא קלחות הדנובה.
היובלים
במהלך דרכו מהמוצא ועד השפך בים השחור הדנובה פוגש וקולט את מימיהם של יותר מ-300 יובלים. בטבלה המוצגת, כאן, למטה, יפורטו היובלים שאורכם מעל 140 קילומטרים. הטבלה מוגשת לפי סדר היובלים מהמוצא ועד השפך.
ערים גדולות שהדנובה עובר דרכן
בדרכו עובר נהר הדנובה בקרבתם של יישובים רבים, חלקם ממש על גדותיו, חלקם בעלי נמלים בהם עוגנים כלי שיט השטים במימי הדנובה, חלקם בעלי תעשייה הנעזרת במי הדנובה או משווקת את תוצרתה בעזרת כלי שיט המפליגים במי הדנובה. ברשימה המופיעה כאן, למטה, מופיעות הערים הגדולות ביותר לפי מיקומם, בתחילה הקרובות יותר למוצא הנהר ובהמשך הקרובות יותר לשפך הנהר.
זיסמן
זיסמן הוא שם משפחה אשכנזי וגרמני (Süßmann). {{פירושונים|
דנובה
גבולות
בהיות נהר הדנובה מכשול טבעי משמעותי למעבר בני אדם הוא שימש ועדיין משמש גם כגבול מדיני בין מדינות שונות. כשהנהר מפריד בין שתי מדינות, הגבול אמור לעבור במרכז הנהר, במרחק שווה משתי הגדות. איים בנהר משתייכים לריבון על הגדה הקרובה יותר. הדנובה מהווה גבול בין סלובקיה ובין הונגריה, באזור בו היא מתפצלת לשלוש זרועות היוצרות שני איים גדולים, האחד, אי השיפון הגדול, בסלובקיה והשני, זיגטקוז, בהונגריה.
במאות הראשונות של הספירה הנוצרית הדנובה היווה הגבול הצפוני של האימפריה הרומית.
זיסמן
ראו גם
}}
דנובה
גבולות
פליטים מארצות אחרות מנסים לחצות את גבולות אירופה בשיט על הדנובה. ניסיונות של פליטים "לגנוב" את הגבול באזור הדנובה מסתיימים לעיתים בטביעת המנסים.
המחלוקת בין סרביה ובין קרואטיה
בין סרביה ובין קרואטיה יש מחלוקות בנוגע לגבול באזור בו עוברת הדנובה - הן חלוקות על הגבול המסומן על ידי הנהר, כי הנהר שינה את מסלולו בעקבות עבודות הנדסיות במאה ה-19, לכן יש מסלול נוכחי ומסלול קודם. סרביה מתעקשת על המסלול הנוכחי של הדנובה וקרואטיה תובעת את הגבול על פי המסלול הישן יותר של הדנובה, גבול שהיה בין שתי המדינות בתוך הפדרציה היוגוסלבית, לפני התפרקות יוגוסלביה ומלחמת העצמאות של קרואטיה.
ליברלנד
מחלוקת הגבולות בין סרביה ובין קרואטיה יצרה כמה כיסים טריטוריאליים שנויים במחלוקת, משני צידי הגבול בין שתי המדינות. על הכיסים הצהובים (ראו תרשים בצד שמאל) יש תביעות משני הצדדים. על הכיסים הירוקים אין תביעות כלל, כי לפי הטענות הסרביות טריטוריות אלה שייכות לקרואטיה ולפי הטענות הקרואטיות הן שייכות לסרביה. התנערות שתי המדינות מתביעת טריטוריות אלה יצרה טרה נוליוס. הפוליטיקאי הצ'כי Vit Jedlika ניצל וקום זה והכריז על חצי אי בדנובה כמדינה לכאורה בשם "ליברלנד" (השם המלא בצ'כית הוא: Svobodná Republika Liberland), מדינה ללא אוכלוסייה, שאף מדינה אחרת לא הכירה בקיומה.
ממלכת אנקלווה
לפי הדוגמה של ליברלנד, בטריטוריות של יוגוסלביה לשעבר, הוכרזה עוד מדינה לכאורה, "ממלכת אנקלווה" (Kingdom of Enclava). המדינה הוכרזה על ידי הפולני פיוטר וורז'ינקיביץ' וידידיו, ששהו באפריל 2015 בסלובניה. ההכרזה הייתה תחילה לגבי טרה נוליוס בגבול קרואטיה עם סלובניה ובהמשך הכלילו בטריטוריה של ממלכת אנקלווה גם את כיס מספר 1 (ראו תרשים) על חוף הדנובה, בגבול עם סרביה.
אונגל
לפי הדוגמה של ליברלנד, במאי 2015, בסופיה שבבולגריה, הכריזו אזרחים בולגרים והונגרים על הקמת אונגל (השם המלא בבולגרית הוא: Eкологично Дунавско Княжество Онгъл), מדינה לכאורה באותן טריטוריות של טרה נוליוס. הם הכריזו על משטר של מונרכיה אבסולוטית. גם מדינה זו לא זכתה להכרה של אף מדינה אחרת.
גבולות רומניים
לאחר שנסיכויות הדנובה זכו בעצמאותן, היווה דנובה הגבול בינן ובין האימפריה העות'מאנית. לאחר שגם סרביה ובולגריה זכו לעצמאותן, הדנובה סימנה חלק מהגבול בין סרביה ובין רומניה וחלק גדול מהגבול בין בולגריה ובין רומניה. הזרוע המזרחית של שפך הדנובה היוותה גבול בין רומניה ובין האימפריה הרוסית ולאחר מכן בין רומניה ובין ברית המועצות. לאחר התפרקות ברית המועצות היא מהווה גבול בין אוקראינה ובין רומניה. נהר הפרוט, יובל של הדנובה, מהווה גבול בין רומניה ובין מולדובה. הבדלים במיסוי בין המדינות יוצרים פיתוי להברחת סחורות מעבר לגבול, כמו הברחת סיגריות ממולדובה לרומניה.
שינוי גבולות כדי להגיע לדנובה
לאחר קבלת עצמאותה חיפשה מולדובה פתרון לכך שאין לה יציאה לים. ב-23 באוקטובר 1992 נערך פרוטוקול בין שתי המדינות, מולדובה ואוקראינה וב-1999 חתמו, הפוליטיקאי המולדובני וסילי שובה והאוקראיני פטרו פורושנקו, על הסכם בו מולדובה מעבירה לאוקראינה שטחים בקרבת הדניסטר בגודל של 10.5 קילומטרים רבועים, שטחים הכוללים את אזור הכביש האוקראיני ובתמורה מעבירה אוקראינה לידי מולדובה שטח דומה באזור ג'יורג'יולשט על חוף הפרוט בשפך שלו לדנובה, בקרבת הגבול הרומני, שטח הכולל חוף, שנוצל בהמשך לבניית נמל ג'יורג'יולשט, הנמל המולדבי היחיד, אליו יכולות להגיע ספינות ים.
איים בדנובה
השטח המכוסה במי הדנובה גדול למדי, אף על פי שהוא קטן או גדל בהתאם לספיקת הנהר ויובליו. בשטח הזה יש 912 איים עם שטח מצטבר של 138,000 הקטרים. האיים מתחילים להופיע כשהזרם מתרחב ועוצמתו יורדת. מספר האיים משתנה בהתמדה, כי זרם הנהר מכרסם בחופי האיים עד כדי הריסתם הגמורה של איים מסוימים ובו זמנית מביא סחופת, שמרחיבה איים קיימים או אפילו יוצרת איים חדשים. תהליכים אלה גורמים לכך שחופי האיים גבוהים מהקרקע בתוך האי, שם נוצרים מקווי מים ותעלות המוצפים בעת עליית מי הדנובה.
בחלק מהאיים, דוגמת האי צ'פל, יש מתיישבים וברבים מהם יש צמחייה ובעלי חיים. אדה קלה היה אי על הדנובה בדרום מערב רומניה, בסמוך לגבול עם סרביה. אורך האי היה כ-1,7 קילומטרים ורוחבו 500 מטר. במסגרת בניית אגם הצבירה עבור תחנות הכוח ההידרו-חשמליות של רומניה וסרביה (בתחילה יוגוסלביה) בשערי הברזל הוצף האי. על האי חיו, לפני הצפתו, כ-600 תושבים, מרביתם ממוצא טורקי, שהתפרנסו מגידול עצי פרי וורדים, מהם הופקו שמן ורדים ובושם ורדים, תיירות ומסחר. התושבים פונו ופוצו חלקית. חלקם עקרו לאי שימיאן הקרוב, חלקם עברו לדוברוג'ה וחלקם היגרו לטורקיה. מבנים היסטוריים וקברים הועברו לאי שימיאן בכוונה להפכו לאתר תיירות.
בתקופות שפל בשפיעת הדנובה מופיעים איים חוליים קטנים מול גאלאץ. אורך האי הגדול כ-300 מטר ורוחבו עשרה מטרים. במזג אוויר מתאים תושבי האזור מפליגים בסירות אל האי, משתזפים שם ועוסקים בדיג.
החי והצומח באיי הדנובה
צמחיית איי הדנובה מתאפיינת בעמידות להצפות. העץ הנפוץ ביותר הוא ערבה לבנה (Salix alba) והשני הוא צפצפה שחורה (Populus nigra) ויש גם מינים נוספים של צפצפות ואולמוס לבן ועוד. יש גם שיחים שונים ומטפסים כמו גפן בר. באיים צומחים עשבים רבים ומגוונים החובבים רטיבות.
איי הדנובה מארחים כ-1100 זנים של יצורים חיים, מתוכם 770 זני חסרי חוליות, כולל 35 זני חלזונות. כ-65 זני דגים חיים בתעלות ובביצות שבאיים. לכך יש להוסיף 10 זני דו-חיים ו-8 זני זוחלים. האיים משחקים תפקיד חשוב עבור 160 זני עופות המשתמשים בהם לצורכי קינון, תחנות נדידה וגם שהיה חורפית. על האיים חיים גם 26 זני יונקים שונים הכוללים מכרסמים, לוטרות, אייל הסבך, שועלים, חתולי בר, חמוס מבאיש ועטלפים.
גשרי הדנובה
רוחב הדנובה מחייב קיומם של גשרים לצורכי מעבר מגדה אחת לשנייה. המעבר דרוש לצרכים אזרחיים, כמו מסחר וביקורים, אך גם לצרכים צבאים, כמו מעבר צבאות ואספקה עבורם. הגשר הראשון על הדנובה, המוזכר על ידי הרודוטוס בהיסטוריה, הוא גשר האוניות, שנוצר עבור דריווש הראשון, בעת מלחמתו נגד הסקיתים.
לאחר המלחמה הראשונה של האימפריה הרומית בממלכת דאקיה יזם טראיאנוס בניית גשר על הדנובה, גשר טראיאנוס, שנבנה על ידי אפולודורוס מדמשק ושימש את הצבא הרומאי במלחמה השנייה נגד ממלכת דאקיה. הגשר היה באורך 1135 מטרים ושרידים ממנו קיימים עדיין. מאז אפולודורוס אדריכלים רבים בנו גשרים מעל הדנובה, כדי לאפשר מעבר מגדה אחת לראותה. בשנת 328, בהוראת קונסטנטינוס הגדול, נבנה מעל הדנובה הגשר הגדול ביותר בעולם העתיק, גשר קונסטנטין הגדול.
הגשרים בבודפשט
בודפשט, בירת הונגריה, היא, אחרי וינה, הגדולה בערים דרכן עוברת הדנובה ומשום כך מודגש בה הצורך בגשרים. בין צדה המערבי והמזרחי של הדנובה, בעבר שתי ערים נפרדות, שנקראו "בודה" ו"פשט", מחברים 15 גשרים. במרכזה של בודפשט ארבעה גשרים היסטוריים, המהווים עורק תחבורה מרכזי בעיר ואף שכיות חמדה תיירותיות.
הגשרים מופיעים לפי הסדר מצפון לדרום.
גשר מרגיט (Margit híd)
הגשר, שנבנה בשנת 1876, מחבר את האי מרגיט עם בודה ופשט. בתחילה נבנה הגשר ללא גישה לאי, אך זו נוספה בשנת 1900.
גשר השלשלאות (Lánchíd)
גשר השלשלאות (Lánchíd) גשר הקבע הראשון על פני הדנובה נבנה בין 1839 ל-1849. הגשר תוכנן בידי האנגלי ויליאם טירני קלארק, ונבנה בידי המהנדס האנגלי אדם קלארק. בשני קצות הגשר פסלי אריות מעוטרים. במהלך מלחמת העולם השנייה פוצץ הגשר, אך נבנה מחדש בשנת 1949. הגשר מוביל אל מנהרה החצובה בהר מתחת לגבעת המצודה, ואורכה 350 מטר. המנהרה נפתחה בשנת 1856. בכיכר אדם קלארק שליד הגשר, נמצא מונומנט בגובה שלושה מטרים העשוי אבן גיר בצורת הספרה 0 - זהו קילומטר אפס של בודפשט ושל הונגריה כולה. מראהו של הגשר, כאשר מצדו האחד גבעת המצודה והמונומנטים הלאומיים שעליה, ומצדו השני בניין הפרלמנט, הוא אחד המראות היפים בבודפשט.
גשר ארז'בט (אליזבת)
גשר ארז'בט (Erzsébet híd) קרוי על שמה של מלכת הונגריה, אליזבת (סיסי) שנרצחה בשנת 1898. פסלה של סיסי ניצב בצדו המערבי של הגשר. הגשר נבנה בשנת 1903 ובעת בנייתו היה הגשר הארוך בעולם שאינו נסמך על עמודי תמיכה במרכזו. במלחמת העולם השנייה פוצץ הגשר ונהרס, אך תוכנן מחדש ונבנה שוב בשנת 1964.
גשר החירות
גשר החירות (Szabadság híd) נבנה בשנת 1896 לרגל חגיגות אלף השנים לכיבושה של הונגריה בידי המדיארים. במקור נקרא הגשר על שם הקיסר פרנץ יוזף, שגם חנך אותו. מצדו האחד השוק המקורה של בודפשט, ומצדו השני גבעת גלרט. גם גשר זה נהרס בזמן מלחמת העולם השנייה ונבנה מחדש.
הגשרים ברומניה
ברומניה הוקם לראשונה גשר מעל הדנובה לקראת סוף המאה ה-19 וזה היה גשר המלך קרול הראשון, בזמנו הגשר הארוך ביותר באירופה.
גשרי הדנובה במלחמות
בתחילת מלחמת העולם השנייה צורכי המלחמה הובילו לבניית גשר מעל הדנובה - בין טורנו מגורלה הרומנית ובין ניקופול הבולגרית (שתי המדינות היו בנות ברית של גרמניה הנאצית) בנה צבא גרמניה, במרץ 1941, גשר שנועד להעברת הצבא הגרמני לכיוון גבול יוון, כדי לקחת חלק במבצע מריטה.
גשר המלך קרול הראשון נפגע במהלך שתי מלחמות העולם. גשר המלך קרול הראשון מורכב משני גשרים נבדלים, האחד מעל האפיק הראשי של הדנובה והשני מעל זרוע בורצ'אה, בביצת יאלומיצה. במלחמת העולם הראשונה, הצבא הרומני, שנסוג מפני הצבא הגרמני, חיבל בגשרים - הם תוקנו לאחר המלחמה. במלחמת העולם השנייה, בשנת 1941, הגשרים הופצצו על ידי מטוסים סובייטים ונפגעו קשה - לקח ארבעה חודשים להשיב אותם לתפעול.
בשנת 1999, עקב הפצצת והריסת שלושה גשרים בנובי סאד על ידי כוחות נאט"ו, במסגרת מבצע כוח מאוחד, נפגעה קשות התעבורה בנהר הדנובה בתחומי סרביה, נזק שתוקן רק בשנת 2002.
אבס קון ארוז
אבס קון ארוז (מלאדינו: שעועית עם אורז) הוא מאכל יהודי ספרדי שמקורו בירושלים.
דנובה
תעלת מיין-דנובה
תעלת מיין–דנובה, המכונה גם בשם "תעלת אירופה", היא תעלה חפורה בבוואריה, באורך 171 קילומטרים, המחברת החל מ-1992, את הנהרות מיין ודנובה במסלול המאפשר שיט נהרות. התעלה הזאת היא חלק מדרך השיט החוצה את אירופה מרוטרדם עד קונסטנצה.
אבס קון ארוז
המאכל פשוט וקל להכנה, הכולל אורז לבן ושעועית יבשה המבושלת ברוטב עגבניות. זהו מאכל שמרכיביו זולים אך מזינים, ולכן היה פופולרי בתקופות מחסור. בעבר נהגו להגיש אותו בצהרי ערב שבת כמנה עיקרית. המאכל יכול לשמש כתוספת למנה עיקרית. בני עדות אחרות בירושלים למדו מן הספרדים והכינו את המאכל. כיום רווח המאכל גם במסעדות ירושלמיות המתמחות באוכל ביתי והוא נקרא בשפה העממית: "אורז שעועית".
דנובה
תעלת דנובה–הים השחור
תעלת דנובה–הים השחור, המכונה ברומניה גם בשם "Magistrala Albastră" ("הדרך המהירה הכחולה"), היא תעלה חפורה המתפצלת לשתי זרועות, ממערב למזרח, באורך 95.6 קילומטרים, 64.2 קילומטרים בזרוע הראשית ועוד 31.2 קילומטרים בזרוע המתפצלת מהזרוע הראשית. התעלה מתאימה לשיט נהרות, מקשרת את נמל צ'רנוודה שעל הדנובה הישנה (זרוע אוסטרוב) עם נמל קונסטנצה בים השחור ומקצרת בכ-400 קילומטרים את אורך ההפלגה הדרושה כדי להגיע מהדנובה לים השחור. התעלה מחברת את נתיבי השיט האירופיים עם הים השחור, ויוצרת נתיב שיט רצוף מקונסטנצה שעל הים השחור עד רוטרדם שלחוף הים הצפוני ולאוקיינוס האטלנטי. עבודות חפירת התעלה החלו ב-1949 ונפסקו ב-1953 לאחר מות יוסיף סטלין. ב-1976, ביוזמת ניקולאה צ'אושסקו, חודשו העבודות לפי תוכנית חדשה, והסתיימו בתעלה הראשית ב-26 במאי 1984. העבודות ליצירת הזרוע הנוספת בוצעו בין 1984 לבין 1987. ההשקעה בעבודות הייתה כשני מיליארד דולר, ועל פי ההערכות, החזרתה הייתה צפויה תוך 50 שנה. ההכנסות השנתיות מניצול התעלה מניבות כשלושה מיליון אירו, ולפי נתון זה, החזרת ההשקעה תושלם לאחר 600 שנה.
אבס קון ארוז
להבדיל מהמתכון המקורי שהיה פרווה, יש היום כאלו המעשירים את טעם המאכל על ידי הוספת בשר בקר.
דנובה
תעלת דנובה–הים השחור
במהלך העבודות נחפרו 294,000,000 מטרים מעוקבים של אדמה בתעלה הראשית ועוד 87,000,000 מטרים מעוקבים בתעלה הצפונית, סך הכל 25,000,000 מטרים מעוקבים יותר מתעלת סואץ ו-140,000,000 מטרים מעוקבים יותר מתעלת פנמה.
תעלת דנובה–הים השחור (אוקראינה)
תעלת דנובה–הים השחור הידועה גם כתעלת ביסטרי היא תעלת שיט חפורה בשטח אוקראיני המאפשרת שיט בין הדנובה ובין הים השחור.
התעלה, שעבודות לחפירתה התחילו ב-2004, היא בת 162 קילומטרים ומיועדת לכלי שיט עם שוקע של עד 7,2 מטרים. התעלה מתחרה מסחרית בתעלת סולינה הסמוכה, ברומניה, לכן חפירתה הובילה למתיחויות בין שתי המדינות.
תעלת דנובה-בוקרשט
העבודות לביצוע הפרויקט החלו ב-1986, אך ב-1989, לאחר המהפכה הרומנית, נפסקו לחלוטין, אף על פי שכבר בוצעו 70% מהפרויקט. קיימים נימוקים למען חידוש העבודות וגם נגד החידוש ובמהלך השנים נגנבו לוחות בטון ופריטים שונים וחלקים אחרים ניזוקו. ההתנגדות העיקרית נובעת מזיהוי הפרויקט עם המשטר הקומוניסטי מלפני המהפכה.
תוכניות נוספות
מדינות נוספות ראו את התועלת, שניתן להפיק מחפירת תעלות לקיצור או יצירת נתיבי שיט שיתחברו לדנובה והחלו לתכנן פרויקטים נוספים.
בולגריה מתכננת תעלה שתחבר בין הנמל שלה, רוסה, על הדנובה ובין נמלה ורנה, בים השחור, תעלה, שתחסוך את המעבר דרך רומניה ותקצר את הדרך עבור הספינות.
סין, המייצאת סחורות רבות לאזור, מתכננת חפירת תעלות, שיחברו את הדנובה עם הים האגאי, תעלה שתחבר את בלגרד, בירת סרביה עם הנמל היווני סלוניקי. מעבר שיט כזהייתר את המעבר בים השחור וברומניה ויחסוך זמן והוצאות.
ההידרולוגיה של הדנובה
בגלל מיקומו מושפע נהר הדנובה מאקלים ממוזג אוקייני מהמערב, אקלים ממוזג קונטיננטלי ממזרח והשפעות בלטיות מהצפון. שילוב זה מוביל לרמות שונות של מפלס פני המים וספיקה משתנה במהלך השנה. שפע המים נוצר באביב, כשהשלגים נמסים ויורד גשם רב, אולם בחלק העליון והאמצעי של הדנובה העונה הזאת מתרחשת בחודשים מרץ ואפריל בעוד שבחלק התחתון של הדנובה, זה קורה בחודש מאי. בקטעים מסוימים הדנובה קופא בחורפים קשים.
הדנובה מזרים בממוצע לים השחור 67,000,000 טונות סחף בשנה, סחף שממנו נבנתה דלתת הדנובה במהלך 10,000 שנים וכל שנה היא גדלה ב-40 מטרים רבועים בממוצע על חשבון הים.
רתיחת מי הדנובה
לעיתים, בתנאי מזג אוויר מיוחדים, עולים ענני אדי מים מעל הדנובה ויוצרים רושם של רתיחת מי הדנובה. התופעה הנדירה נובעת מהפרשי טמפרטורה גדולים בין מי הדנובה והאוויר מעל הדנובה. ב-31 בינואר 2014 באזור גאלאץ נרשמה טמפרטורה של 16- מעלות צלזיוס בעוד שמי הדנובה היו בטמפרטורה של 0 מעלות צלזיוס - בנסיבות אלה נוצרה תופעת ה"רתיחה", נוצרו ענני אדים מעל מי הדנובה. התופעה אינה מסכנת את השיט.
משטר השיט
הדנובה מחברת ארצות רבות עם משטרים שונים. ההסדרה הבינלאומית של השיט על הדנובה החלה עם הסכם בלגרד (1616), שעל פיו האימפריה העות'מאנית הכירה בזכות מלוכת הבסבורג להשיט ספינות בחלקן האמצעי והתחתון של הדנובה, חלקים שהיו תחת שלטון עות'מאני. ב-1774, בעקבות הסכם קוצ'וק קאינרג'ה, גם האימפריה הרוסית זכתה להשיט ספינות על הדנובה.
הוועדה האירופאית לדנובה
הוועדה האירופאית לדנובה זו ועדה בינלאומית, שהוקמה לאחר מלחמת קרים, במסגרת חוזה פריז (1856) ונועדה להסדיר את השיט והמסחר לאורך הדנובה. מושב הוועדה נקבע בגאלאץ ושני מושבים נוספים בסולינה ובטולצ'אה.
על הוועדה הוטל להכשיר את נתיבי השיט של הדנובה התחתונה (מבראילה עד הים השחור) למעבר אוניות ים, כדי שניתן יהיה להוביל בהן את הדגנים מרומניה לארצות מערב אירופה, שם היה ביקוש גדול לחיטה מרומניה, מבלי להעבירם מספינה לספינה, תהליך שעיכב וייקר את הסחר בדגנים.
ב-18 באוגוסט 1948 התכנסו בבלגרד נציגי ברית המועצות, אוקראינה, בולגריה, הונגריה, רומניה, צ'כוסלובקיה ויוגוסלביה וחתמו על הסכמת בלגרד, שקבעה את משטר השיט על הדנובה בשטחן של המדינות החתומות. נספח של האמנה אפשר לאוסטריה להצטרף. מגרמניה נמנעה ההצטרפות בגלל התנגדות ברית המועצות, לכן היא הצטרפה רק במרץ 1998.
מכשולי שיט בדנובה
השיט מהים השחור ועד בראילה מכונה "השיט הימי" ומבראילה במעלה הנהר זה שיט נהרות. השיט הימי מיועד לספינות ים עם שוקע של עד שבעה מטרים ושיט הנהרות מיועד לכלי שיט עם שוקע של עד שלושה מטרים. יש מקטעים בנהר בהם מצטמצם עומק המים, במיוחד בעונות מסוימות, בגלל הסחף הממלא את ערוץ הנחל והשלטונות צריכים לדאוג לעבודות לשימור עומק הנהר, כדי לאפשר את השיט. בעונות מסוימות, במיוחד בתקופות שחונות, יורד מפלס הדנובה ויכול לגרום לבעיות ואפילו להיתקעות כלי שיט. בסוף יולי 2015 נתקעו כך 60 כלי שיט בגלל ירידת מפלס המים. באוגוסט 2018 נתקעו בווינה 20 ספינות עם תיירים בגלל ירידת מפלס המים, ירידה שסיכנה את הספינות.
מכשול נוסף הוא קפיאת הנהר בחורף. הקיפאון נמשך בדרך כלל בין 35 ל-45 ימים בשנה, אך היו שנים בהן התמשך הקיפאון 60 ואפילו 100 ימים. בתקופת ההקפאה ובתקופת הפשרת הקרח עלולים להיווצר מחסומי קרח.
לצורכי שבירת הקרח ופתיחת נתיבי שיט בדנובה נעשה שימוש בספינת הגרר "פרסאוס" (Perseus). לאחר תפעול של יותר מעשרים שנה הספינה זקוקה לשיפוץ כללי, שיאפשר לה תפקוד לעוד עשרים שנה.
הטבעת הצי הגרמני ליד החוף הסרבי
בימים 6 ו-7 בספטמבר 1944, בהוראת האדמירל הגרמני פאול-וילי זיב, הוטבעו ספינות צי הים השחור וצי הדנובה הגרמניות בקרבת הכפר הסרבי פראהובו, קרוב למיקום הנוכחי של שערי הברזל II. שיירת כלי שיט של 150 עד 200 ספינות, שלא היו מסוגלות להמשיך את הנסיגה במעלה הדנובה מבלי ליפול לידי הצבא האדום, שכבר שלט על שערי הברזל, שוקעו בתוך מי הנהר. לפני כן נתנו לתושבי הכפר לבזוז מכלי השיט כל מה יכלו לקחת ולאחר מכן פוצצו אותם.
לאחר המלחמה פונו כמה ספינות, שהפריעו לנתיב השיט. שינויי האקלים גורמים לירידה במפלס מי הדנובה ומשום כך הספינות הטבועות מפריעות יותר ויותר לשיט ויש תוכניות לפינויין.
שערי הברזל
שערי הברזל הוא שמו של קטע מתוואי הדנובה, באורך 134 קילומטרים, במפגש הרי הקרפטים עם הרי הבלקנים, בגבול רומניה עם סרביה - בעבר אזור זה היה תחת שלטון של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
שערי הברזל הוא קניון שחצב נהר הדנובה בסלעי ההרים בדרכו אל הים השחור. המעבר צר ושימש בימי קדם מקום נוח להציב בו מארבי שודדים לעוברי הדרך וגם למארבים צבאיים נגד פולשים. הקיסר הרומי טיבריוס דאג לחציבת דרך באורך 210 מטר בגדה הימנית של הקניון וכך ניתן היה להעביר כלי שיט בנהר בעזרת בהמות שמשכו אותם.
הקניון היה זרוע סלעים רבים, שסיכנו מאוד את המפליגים בנהר. במהלך המאה ה-19, החל מ-1834, פעלה ממשלת הונגריה לפינוי מסלול שיט על ידי פיצוץ הסלעים בנתיב השיט. היוזמה התחדשה לקראת סוף המאה והגיעה לסיומה ב-1895. ב-1896 הגיע למקום פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה לחנוכת מסלול השיט, שעלה לאוצר ההונגרי יותר מעשרים מיליוני פלורינים, ולכבודו הגיעו גם קרול הראשון, מלך רומניה ומילאן הראשון, מלך סרביה. בנתיב השיט המשופר גדלה מאוד תנועת האוניות.
בתקופה המודרנית הוקמו במקום סכרים עבור תחנות הכוח ההידרואלקטריות שערי הברזל I ושערי הברזל II המשותפות לרומניה ולסרביה (בעבר יוגוסלביה). בקטע הסרבי של הקניון יש פארק לאומי בשם "דרדפ".
הדלתה של הדנובה
הדלתה של הדנובה היא דלתה הממוקמת במחוזות טולצ'ה ברומניה ומחוז אודסקאיה באוקראינה, שעל שפת הים השחור, היא הדלתה הגדולה ביותר (3,446 קמ"ר) והשמורה ביותר באירופה.
הסחף המתמיד המגיע לדלתה מרחיב אותה ללא הפסק ונוטה לחסום את דרכי השיט בזרועותיה. כדי להתגבר על קשיי השיט דרך הדלתה של הדנובה נחפרו תעלת דנובה–הים השחור ותעלת דנובה–הים השחור (אוקראינה).
דלתת הדנובה מאוכלסת בדלילות רבה, לכן היא מאוד מתאימה לשימור צמחייה ובעלי חיים. ב-1991 הוכרזה דלתת הדנובה אתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו ונקבעה כשמורה של הביוספרה ופארק לאומי.
החשיבות הכלכלית
"נהר הדנובה", טען נפולאון בונפרטה, "הוא מלך נהרות אירופה" וכראוי לתואר כזה, הדנובה אכן חשובה מאוד לתושבי מרכז ומזרח אירופה בדרכים רבות ושונות.
מי שתייה
מי הדנובה ויובליה מהווים את מקור מי השתייה של כ-10 מיליון בני אדם המתגוררים ביישובים באגן ההיקוות שלה. נכון לשנת 2004, כשליש ממי השתייה באזור שטוטגרט ומחוז דנובה עילית במדינת באדן-וירטמברג בגרמניה, מקורם במי הדנובה המטוהרים, ובשיעור נמוך יותר בערים נוספות לאורכה כגון אולם ופסאו. באוסטריה ובהונגריה נעשה שימוש מועט במי הדנובה לצורכי שתייה בעיקר בגלל הצורך בטיהור מסיבי שלהם. ברומניה רק באזורים מעטים, בהם רמת הזיהום נמוכה, ניתן להשתמש במי הדנובה לשתייה.
תובלה ומסחר
הדנובה משמשת כנתיב תובלה חשוב. פתיחת תעלת מיין-דנובה, איפשרה יצירת קשר תעבורתי על גבי ספינות בין הים השחור לבין מערב אירופה ונמל רוטרדם. תוכניות לשיפור התעבורה בנתיב המים הכרוכות בפעולות בינוי בהיקפים נרחבים, נתקלות בהתנגדויות של ארגוני איכות הסביבה.
לפני הופעת ספינות הקיטור היה קושי בפני התעבורה במעלה הנהר, כנגד הזרם, במיוחד בקטעים, דוגמת שערי הברזל, שם אפילו ספינות הקיטור הראשונות עברו את הקטע בחמש דקות עם הזרם ובשעה כנגד הזרם. ספינת הקיטור הראשונה שטה על הדנובה ב-1830 ומ-1831 כבר שטה בקביעות תוך הובלת נוסעים וסחורות.
בחלק התחתון של הדנובה, בסרביה, בבולגריה וברומניה יש גם תופעות של שוד ימי. רשויות בולגריות התלוננו על גניבות, שבוצעו בספינות בולגריות בלילה, כשעגנו באזורים רומניים. רשויות רומניות ענו, שזה נובע במידה רבה מכך שהספינות עוגנות מחוץ לנמלים, כדי להימנע מתשלום מיסי הנמל.
תיירות
באזור גאלאץ, בקרבת שפך הפרוט, שוכן האי פרוט, שמורת טבע, שמאוכלסת על ידי סוסים פראים. בעלי סירות מציעים שיט לאי תמורת תשלום.
אנרגיה הידרואלקטרית
הזרם האדיר של מי הדנובה מנוצל במקומות מסוימים ליצירת אנרגיה הידרואלקטרית, אנרגיה זולה יחסית ומתחדשת. הפוטנציאל של הדנובה ביצירת אנרגיה הידרואלקטרית מוערך ב-42 מיליארדי קילווטים, המיוצרים ב-45 תחנות כוח. בהווה פועלת תחנת כוח אחת באזור הגרמני, אחת נוספת באזור הגרמני-אוסטרי, 11 בתחומי אוסטריה, 2 באזור הרומני-סרבי ואחת נוספת נמצאת בשלבי הקמה באזור הסלובקי-הונגרי. חמש מדינות משתמשות בדנובה כמקור אנרגיה משמעותי: גרמניה, אוסטריה, סלובקיה, סרביה ורומניה. בגרמניה נבנו תחנות כוח הידרואלקטריות בסוף המאה ה-19, במיוחד באזור הדנובה העליונה אך גם ליד אולם. באוסטריה בניית תחנת הכוח ההידרואלקטרית הראשונה מתוארכת רק בשנת 1953. באוסטריה תחתית, בה חיים 1,6 מיליון תושבים, שני שלישים כמעט מצריכת החשמל מסופקים על ידי הדנובה. בסלובקיה, הכוח ההידרואלקטרי מהווה 16% מכלל הייצור, מקור האנרגיה השני בחשיבותו אחרי הפחם. מרבית האנרגיה הזו מופקת על ידי תחנת הכוח Gabčíkovo-Nagymaros, שתוכננה בתחילה להיות מופעלת בשיתוף פעולה עם הונגריה, אך הונגריה נסוגה מחלקה בפרויקט ובין שתי המדינות קיימת מחלוקת לא פתורה.
תחנת הכוח ההידרואלקטרית הגדולה באירופה היא תחנת הכוח שערי הברזל I, אשר לאחר שמונה שנות בנייה מופעלת בשיתוף מאז 1972 על ידי סרביה (בעבר יוגוסלביה) ורומניה. שתי המדינות מפיקות כוח הידרואלקטרי גם מתחנת הכוח שערי הברזל II.
אנרגיה גרעינית
בבולגריה, על גדת הדנובה, בקרבת העיר קוזלודוי, בקרבת הגבול הרומני, הוקמה עוד בשנות ה-70 תחנת כוח גרעינית המשתמשת במי הדנובה.
תחנת כוח גרעינית נוספת הוקמה ברומניה, ליד נמל הדנובה צ'רנוודה, שגם היא משתמשת במי הדנובה ומספקת כ-20% מצורכי האנרגיה החשמלית של רומניה.
החי והצומח באגן הדנובה
באגן הדנובה ובמיוחד בדלתת הדנובה יש כאלפיים מיני צמחים וכ-5,000 מיני בעלי חיים, מתוכם 41 מיני יונקים, 180 מיני עופות, 100 מיני דגים, 8 מיני זוחלים ו-12 מיני דו-חיים.
דיג
הדיג בדנובה, אשר היווה מקור פרנסה עיקרי ובעל ערך כלכלי חשוב לתושבים המתגוררים לאורכו בימי הביניים, איבד מחשיבותו וכיום רק דייגים מעטים מתפרנסים ממנו בנקודות מסוימות לאורכו ובאזור הדלתה של הדנובה, שם הוא מגלם עדיין ערך כלכלי. הדיג הספורטיבי מפותח וזוכה לפופולריות, כולל תחרויות מסוקרות בטלוויזיה. כדי להגן על המגוון יש מגבלות חוקיות לגבי צורות הדיג וכמות הדגה המותרת באיסוף.
הדגה בנהר מושפעת מהמתרחש באגן הניקוז של הדנובה, כך למשל, הייתה פגיעה קשה בדגה בנהר בגלל דליפת הציאניד בבאיה מארה בשנת 2000, דליפה שעברה ממאגר מים לנחל מקומי, משם לסומש, מהסומש לטיסה ומטיסה לדנובה וגרמה להרעלת דגים גדולה מאוד ברומניה, בהונגריה וביוגוסלביה. פגיעה אקולוגית משמעותית נוספת הייתה ב-2010, בגלל התאונה במפעל האלומיניום של אייקה, שכתוצאה ממנה זוהמו מי הדנובה.
מקרל הים השחור עולה במעלה הנהרות הנשפכים לים השחור, כולל הדנובה, כדי להטיל ביצים וזו הזדמנות לדייגים. פסטיבל המקרלים מתנהל החל משנת 2000 ביום ראשון של הפרחים. ב-2017 נחוג הפסטיבל ה-16 ביום 9 באפריל, על המישור התחתון של טיילת מצוקי הדנובה בגאלאץ.
באזור גאלאץ, באוגוסט 2013, פרופסור מיכאי קאדינויו הצליח לדוג שפמנון אירופי באורך שניים וחצי מטר ובמשקל 115 קילוגרם.
הדג הגדול ביותר, שתועדה לכידתו בדנובה, הוא בלוגה, שנדוג על ידי קבוצת עיתונאים בריטיים ב-1962, בדלתה של הדנובה - משקל הדג עלה על 900 קילוגרמים.
החדקניים בדנובה
זנים שונים של חדקניים, שמהם מפיקים קוויאר, חיו בים השחור ועלו במעלה הנהרות, כולל הדנובה, לשם הטלת ביצים. החדקנים שחו במעלה הדנובה עד רגנסבורג שבגרמניה. הסכרים שנבנו על הדנובה ומבנים אחרים המיועדים למנוע הצפות, מונעים מהחדקנים את מסעם במעלה הנהר. בשרם הטעים של החדקנים והקוויאר, שהפך לאוכל יוקרתי מבוקש על ידי אנשים עשירים, גרמו לדיג אינטנסיבי של חדקנים, דיג שגרם להתמעטות הדגה, היעלמותם של כמה זנים והכנסת יתר הזנים לרשימת בעלי החיים בסכנת הכחדה. ב-1975 רומניה ייצאה 5 טונות קוויאר שחור בשנה.
ב-2006 אסרה רומניה את דיג החדקנים לחלוטין והאריכה את האיסור עד 2021. בולגריה ואוקראינה נקטו בצעדים דומים, כדי להציל את ששת זני החדקנים, שנותרו בדנובה ולנסות לשקם את תפוצתם. החדקן האטלנטי וזנים נוספים נכחדו לגמרי באזור הים השחור והדנובה. חרף האיסור יש עדיין בראקונז', דיג לא חוקי של חדקנים.
גידול גפני היין
עמק הדנובה הוא גם אזור גידול גפן היין. האזור שמייצר את היינות האיכותיים ביותר הוא ואכאו, באוסטריה, שם גדלים בעיקר ענבי גרינר ולטלינר, ריזלינג ושרדונה.
גם גרמניה מייצרת מעט יין ליד באך, בין רגנסבורג לשטראובינג. זה קוריוז חסר משמעות כלכלית, אך זה השריד התרבותי האחרון, שהיה פעם חי מאוד, של יין בווארי שיובא על ידי הרומאים.