cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חיה לזר
פלישת גרמניה לווילנה והקמת הגטו
לאחר עבודתה נהגה ללכת אל מועדון הנוער, בו התגבש לימים רעיון המרד. היא הצטרפה לתנועת הקומסומול והייתה מועמדת להפוך חברה בתנועת פ.פ.או. ארגון פרטיזנים מאוחד, מחתרת שאיחדה את חברי וחברות תנועות נוער בגטו, אך עד ליומה האחרון בגטו לא הייתה חברה מן המניין במחתרת, פרט שהשפיע מאוד על נסיבות בריחתה מהגטו. היא הייתה עדה להתארגנות למרד, אך מכיוון שטרם התקבלה חברותה, חשה התנשאות מצד חברי המחתרת על הצעירים שלא היו חברים בה. לימים העידה כי ביום בו הוסגר מפקד המחתרת, יצחק ויטנברג, ובאקציות הנוספות שבישרו את חיסול הגטו, התעורר בה רגש הנקם בגרמנים שקדמו לעצם ההישרדות.
הבריחה מהגטו והלחימה ביער
למחרת הובלו היהודים שנשארו בגטו וילנה בשורות אל מחוצה לו. בעיקול הכביש הצר לעבר הרחוב ראשי, החליטה לזר לנסות לברוח.כשהגיעה השיירה לסמטה צדדית היא חמקה מהשורה ונכנסה לחדר מדרגות בבניין סמוך, טיפסה במעלה המדרגות ועלתה אל הגג. היא הסירה מבגדיה את הטלאי הצהוב כשהיא נותרת לבדה ויצאה אל היער חולה ורעבה בקור ובגשם. מהשיירה ממנה נמלטה, הצעירות נלקחו למחנה עבודה בלטביה ובאסטוניה ואילו הילדות והמבוגרות הובלו למיידנק.
לזר יצאה מן העיר, עלתה על עגלה עמוסה קש ונערה כבת גילה שחשדה שהיא יהודייה, המליצה לה לחלוץ נעליה, שכן כך תידמה לבת הכפר. היא מיהרה לעשות כן והמשיכה בדרכה מכפר לכפר תוך שהיא מסתתרת ביום ומתקדמת בלילה. לאחר שנתקלה בכלבים בדרך, "..אז הבזיקה לי מחשבה – אל תפחדי מזאבים תפחדי מבני אדם", סיפרה לימים. באחד הכפרים הבחינה בנערה בלונדינית אותה הכירה מהגטו כקשרית, שכובה על המרפסת בבקתת עץ לאחר שנרצחה בירייה. אחת הנשים במקום דחפה את לזר בצעקות אל עבר היער ובכך בעצם הראתה לה את הדרך אל הפרטיזנים. לבסוף הצליחה לחבור לנמלטים שהתקבצו ביערות רודניקי, 40 ק"מ דרומית לווילנה, ביניהם היו דודה שנמלט מהגטו. הקבוצה החמושה בראשות קובנר טרם הגיעה, ולמעשה הייתה זו שבישרה ליהודים על חיסול הגטו.
לזר הצטרפה לפרטיזנים ביער, הוכשרה כלוחמת והשתתפה בפעולות. כשהגיעה הקבוצה של קובנר, סיפרה שאיש מהם לא שאל אותה מעולם איך הגיעה ליער, אולם היא עברה בכך מבחן ליכולתה ולאומץ ליבה והדבר הכשיר אותה להפוך ללוחמת מהמניין. קובנר התעקש שתצא לפעולות, והיא יצאה לפעילויות הטמנת מוקשים ואחר כך לפעולה בעיר ווילנה בפיקודה של ויטקה קמפנר.
ביום בו הגיעה אל חבורת הלוחמים ביער, פגשה בחיים לזר, חבר בית"ר, ממנהיגי הלוחמים, שהיה מבוגר ממנה בעשר שנים ולימים יהיה בעלה. הוא השתדל לשבץ אותה תחת פיקודו ועוד לפני שיצאה לווילנה לביצוע משימתה.
עם התארגנות הגדודים ביערות, שובצה לגדוד ליטאי שהורכב משבויי מלחמה של הצבא האדום. היא הורחקה מחיים ונתבקשה למלא תפקיד במטבח המחנה. במרץ 1944 הגיע הקומיסר גבריס לגדוד לפי בקשתו של חיים, כדי לקחת את חיה ולהשיבה ליחידתו, לשמחתה ומאז לא נפרדו. היא חזרה להשתתף בפעולות, ובאפריל 1944 נפצע חיים בידו בפעולת הנחת מוקשים בה השתתפה גם היא. הוא פונה למרפאה מאולתרת ביער שם נכרתה ידו.
המסע לארץ ישראל
חיה וחיים לזר, יהודית וניסן רזניק עזבו את וילנה ללובלין ומשם ללודז' ולקרקוב. כשחצו את הגבול הפולני לצ'כיה הבחינו באיכרים רוקדים ברחובות וכך הבינו שהמלחמה נגמרה. משם הגיעו לבוקרשט, הלאה לאוסטריה ומשם לטרוויזו שבצפון איטליה. במפגש עם חיילי הבריגדה היהודית נשא חיים נאום ארוך ומרגש, הם שמחו לגלות שיצחק, אחיהם של חיה ויהודית נשאר בחיים. הוא נדד על פני רוסיה, הגיע לאפגניסטן, נכלא שם ושוחרר על ידי הקהילה היהודית ששילמה עבורו כופר. הוא הגיע לארץ, התגייס לבריגדה היהודית והוצב בקהיר. חבריו לנשק הראו לאחיותיו תמונה שלו ואחר כך הם נפגשו באיטליה.
חיה וחיים לזר, אשר מונה לנציב תנועת בית"ר, נשארו שנתיים באיטליה. בתחילה במילאנו ואחר כך ברומא, פעלו כחברי אצ"ל ובית"ר לעליית יהודים לארץ ישראל. הזוג התחתן בבית הכנסת הגדול ברומא. כאשר נכנסה חיה להריון היא הודיעה שלא תלד באירופה. הם קיבלו תעודות מזויפות במסגרת עלייה ד' והפליגו ממרסיי לארץ ישראל. אל מול חופי הכרמל כרעה חיה ללדת וכעבור יומיים, ב-16 במרץ 1947, נולדה בתם שרה.
עבודתה העיתונאית וסיקור משפט אייכמן
חיה לזר החלה את דרכה העיתונאית במעריב ולאחר מכן שובצה כמזכירת מערכת של עיתון חרות. היא עבדה גם ככתבת והרבתה לכתוב על ימי השואה והמלחמה. חיברה עשרות מאמרים, כולם בנושאים אקטואליים ופוליטיים.
כשנפתח משפטו של אדולף אייכמן בירושלים כתבה לחרות מאמרים מאולם המשפט, שהציפו אותה בסערת רגשות.
היא ידעה למקם את המשפט בהקשרו ההיסטורי לחברה הישראלית ה"צברית" שלא חוותה את המלחמה על בשרה, וזיהתה כיצד הקרבנות החיים של המלחמה מקבלים לגיטימציה חברתית בעקבות מה שנחשף במשפט. היא טענה שרגשות האשם והבושה יתמעטו ואת מקומם תמלא גאווה על ההתנגדות וההישרדות. בימיו הראשונים של המשפט התייחסה לסעיף בכתב האישום של אייכמן שרצח במו ידיו נער יהודי, בגן האפרסקים שליד ביתו בבודפשט: .
במאמריה ביקרה את האופן שבו סופר על מרד גטו ורשה באולם בית המשפט. אל מול עדותו של דוד וודובינסקי, שזומן כדי להעיד על המחנות, כתבה: .
העיתון 'חרות' נסגר בשנת 1966. בעבורה זו הייתה מכה קשה, עקב מסירותה לעיתון. בשנים שלאחר מכן היא עבדה כעורכת פרסומים בסוכנות היהודית ובמחלקת ההנצחה של משרד הביטחון.
הנצחת הארגון הצבאי היהודי בגטו ורשה
חיה וחיים לזר הקדישו חלק ניכר מחייהם לאיסוף חומרים היסטוריים ועדויות מתקופת השואה ועד לקום המדינה. שניהם פעלו לתיעוד תנועת בית"ר וחלקה בגילויי המרד, אנשיה במרידות, ביערות, בהעפלה לארץ ובמלחמת העצמאות. במיוחד נאבקו לפרסם את החלק הפעיל שלקחו אנשי מחתרת אצ"י במרד גטו ורשה. מכיוון שמעטים מאנשי האצ"י נותרו בחיים, ידעו הזוג לזר שכמעט לא נותר מי שיספר את סיפורם במלואו וחשו כי נעשה עוול היסטורי. לזר נסעה בשנת 1962 לוורשה כדי לפגוש אנשי מחתרת פולנים שסייעו למורדים, מצאה עדויות חדשות וגם את פתח המנהרה בבית ברחוב מוראנובסקה, שם לחמו אנשי אצ"י ובו נמצא מטה הארגון. ממצאים אלה עמדו בבסיסו של ספרו של חיים לזר "מצדה של ורשה" בשנת 1963.
בשנת 1978 ערכו חיה וחיים לזר את הספר "עדות מימי חורבן ומרד" המשלב עדויות ותיאורים של לוחמים יהודים באותן מציאויות קשות לאורך כל שנות המלחמה.
בפרק בספר שכתבה חיה לזר "אותיות פורחות בגטו ורשה" היא סקרה את דרישת השלום האחרונה מהמחנה הז'בוטינסקאי בגטו ורשה בדמות גיליון חוברת "מגן דויד" שיצאה לאור באביב 1942 סמוך למועד הראשון לחיסול הגטו. החוברת נערכה כנראה על ידי לייב רודאל, תלמידו של זאב ז'בוטינסקי וממפקדי המרד, ונמצאה בארכיון המוטמן של עמנואל רינגלבלום לאחר המלחמה. החוברת כוללת מאמרים המעידים על חיי הגטו, הלעג לאנשי היודנראט, חשיבות הכשרת בני הנוער למשימות ציוניות לימים שלאחר החורבן ושירים ברוח האמונה והמיתוס הלוחם. חוברת זו תיארה שארגון האצ"י היה דרוך ללחימה ותרם את חלקו המלא בהתנגדות לנאצים.
הזוג לזר ראו עצמם אחראים להוסיף גם את אנשי האצ"י ופועלם לדפי ההיסטוריה של הגבורה והמרד. חיה לזר המשיכה לעסוק בנושא גם לאחר מותו של בעלה בשנת 1997. במחקר המקיף האחרון שערכו בנושא חיה ובתה שרה אוסצקי-לזר, פרסמו מאמר המסביר וממפה את עובדת היעלמות הסיפור של האצ"י מהנרטיב הקנוני של מרד גטו ורשה. הן הסבירו במחקר כיצד הממסד הפוליטי בישראל ובפולין השפיעו על כך. לטענתן, היה זה שלטון מפא"י בארץ ששלט בנרטיב והעצים את מקומם של אנשי תנועתו. בפולין הקומוניסטית של אחרי המלחמה קיבלו את הקרדיט על המאבק המזוין בנאצים אנשי צבא העם (A.L) שפעל בהשראת ברית המועצות. לעומתם אנשי צבא המולדת (A.K) שפעלו במחתרת לפקודת הממשלה הפולנית הגולה בלונדון, הוצאו מהנרטיב הקומוניסטי ונותרו למעשה במחתרת גם אחרי המלחמה.
מוזיאון הלוחמים הפרטיזנים ופעולות הנצחה נוספות
בסוף שנות השישים הקים חיים לזר את "מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים", היום חלק מהארכיון של מכון ז'בוטינסקי, במרתף מצודת זאב בתל אביב. חיה לזר עזרה לו בליקוט המסמכים והעדויות וקטלוגם. במוזיאון רוכזו מסמכים שתיעדו את גיבורי ההתנגדות חברי הימין. במסגרת המוזיאון פורסמו חוברות פרסומים שכללו סיפורים, אוטוביוגרפיות ועדויות של לוחמים בגטאות, במחנות, ביערות ובצבאות הברית.
חיה לזר עבדה גם ביחידת ההנצחה של משרד הביטחון. תפקידה היה לתחקר ולערוך את אופן הנצחת נופלי צה"ל והקמת האנדרטאות לכך. ביחידה נערכו על ידה כתבים של לוחמים ופורסמו בחוברות הנצחה. בינואר 1989 ארגנו הזוג לזר יחד עם פרטיזנים לשעבר מפגשים תחת הכותרת "שיח פרטיזנים".
חשיפת מסמכים על יער פונאר
דוגמה בולטת לפועלה של חיה לזר הייתה בפרסום מסמך עדות ראייה של עיתונאי פולני בשם קאז'ימיץ' סאקוביץ', לאורך 835 ימי רצח בפונאר. לזר נתקלה בעובדות הטבח השיטתי שהכחיד כ-70 אלף יהודים ויהודיות ובהם כנראה גם משפחתה. סאקוביץ', גר בסמוך ליער פונאר. עדותו תורגמה ופורסמה בפולנית, בין היתר הודות לעזרתה של לזר. היא תמכה בפרסום הספר וליוותה את תרגומו לאנגלית תוך שהיא מוסיפה הערות והסברים. הספר פורסם בתמיכת 'יד ושם' ואוניברסיטת ייל.
הוויכוח עם אבא קובנר
מקרה בולט המשקף את זירת הפעולה של הזוג לזר מצוי בהקשר של אבא קובנר. עקב מספר סיבות נפער ויכוח אידאולוגי ואישי בין הצדדים. ראשית, העובדה שקובנר היה האיש שפיקד על היציאה מגטו ווילנה ליערות ופסל, לטענתה, את יציאתם של מי שלא נמנו עם חברי המחתרות, דרך פתח המילוט מהגטו. שנית, עובדת היותו שותף ללחימה, להישרדות ביערות ולמסע הבריחה אל הארץ. שלישית, עצם השתייכותו ל"שומר הצעיר", התנועה שזכתה להוקרה רבה בבניית המיתוס של השואה והגבורה. רביעית, בעקבות הקרב על ניצנים במלחמת העצמאות, שם גינה קובנר את הנכנעים והנופלים בשבי כשביניהם ניסן רזניק, גיסה של לזר ופרטיזן לשעבר לצדו. חיה לזר ומשפחתה ביקרו את קובנר, וראו בו פרט המעיד על הכלל, המלמד על אופן התהוות הנראטיב של הגבורה ורצונם להציג את האמת שלהם בנראטיב זה, כמו חלקם של אנשי בית"ר בשואה.
חיי משפחה
עם בואם של בני הזוג לזר לארץ ישראל, גרו תחילה בחיפה ומשם עברו לגור בתל אביב, שם גרה חיה לזר עד מותה בשנת 2003. התא המשפחתי התנהל בצל המלחמה, כשבני הזוג עבדו ביום ותיעדו וחקרו בלילה. הם סירבו לקבל את הפיצויים מגרמניה והחרימו תוצרת גרמנית. לחיה וחיים לזר שני ילדים וארבעה נכדים. המזרחנית שרה אוסצקי-לזר היא בתם. נכדתם, דניאלה אוסצקי-שטרן, היא מנהלת ארכיון מורשת לחקר והוראת השואה. לדבריה, "נולדו לי ילדים, יש נכדים וזה אושר גדול. אנחנו בשביל עצמנו ניצחנו את המלחמה ויש לנו המשך". לאחר מותו של חיים לזר הקדישה כשנה להנצחת פועלו: הוציאה לאור חוברת לזכרו והפיקה ערב זיכרון. היא חזרה אל מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים וניהלה את רשימותיו תוך שהיא חוקרת ומתכתבת עם אנשים ומוסדות בישראל ובשאר העולם. ביום מותה עוד נמצאו דפים לתרגום מפולנית על שולחנה. היא הוזמנה למשלחת נשיא המדינה לטקס בפולין לציון 60 שנה למרד גטו ורשה, אך לא זכתה להגיע. היא נפטרה בתל אביב ונקברה בבית העלמין קריית שאול לצד בעלה.
כנף (חיל אוויר)
המושג כנף משמש לתיאור יחידות מוטסות בצבאות שונים. צורת הרבים של "כנף" במשמעותה הצבאית היא "כנפות", בניגוד לצורת הרבים הרגילה, "כנפיים".
בחיל האוויר הישראלי כנף הוא בסיס טיסה שנמצאות בו טייסות טיסה וטייסות תומכות בלבד. זאת בניגוד לבח"א (ראשי תיבות של "בסיס חיל אוויר"), בסיס שנמצאות בו גם יחידות נוספות (למשל: יחידות קשר, חימוש, ציוד או מודיעין) שאינן טייסות טיסה.
טייסות התמיכה במערך ההגנה האווירית בחיל האוויר גם הן נקראות יחד "כנף", על אף שאין בהן טייסות טיסה.
בחיל האוויר האמריקני משמעות הכנף שונה במקצת, והיא מהווה מעין טייסת-על, הכוללת מספר טייסות. למרות זאת, לעיתים מציין המושג בפשטות בסיס של חיל האוויר.
בצי האמריקני מהווה הכנף טייסת-על הכוללת מספר טייסות והמוצבת בבסיס יבשתי ולא על גבי נושאת מטוסים.
אריק רוזנבליט
אריק רוזנבליט (בגרמנית: Eric Rosenblith; 11 בדצמבר 1920 – 16 בדצמבר 2010) היה כנר יהודי אמריקאי יליד אוסטריה. רוזנבליט היה כנר ראשון בתזמורות של אינדיאנפוליס וסן אנטוניו וכיהן כיושב ראש מחלקת הקשתנים בקונסרבטוריון ניו אינגלנד במשך למעלה מעשרים וחמש שנים. הוא לימד בבית הספר למוזיקה הארט בקונטיקט, ונמנה עם סגל המורים בבית ספר לונגי למוזיקה בקיימברידג', מסאצ'וסטס.
ערך ותרגם את המהדורה החדשה של הספר "אמנות הנגינה בכינור" (Die Kunst des Violinspiels) מאת מורו קרל פלש. היה המייסד והמנהל האמנותי של המכון הבינלאומי לאמנויות המוזיקה (International Musical Arts Institute) בפרייבורג, מיין ונתן בקביעות כיתות אמן בארצות הברית, בריטניה, קוריאה, טאיוואן וסין.
קאנג הכובש
קאנג הכובש (באנגלית: Kang the Conqueror) הוא דמות בדיונית של נבל-על נוסע בזמן המופיע בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Avengers #8 מספטמבר 1964, ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
קאנג הכובש הוא האלטר אגו של נתניאל ריצ'רדס, צאצא של נתניאל ריצ'רדס המקורי - אביו של ריד ריצ'רדס. ציר הזמן של קאנג נקבע כך: תחילה איירון לאד הצעיר, לאחר מכן ראמה-תות, בהמשך קנטוריון הארגמן וקאנג, ולבסוף אימורטוס.
גרסאות שונות של קאנג הכובש הופיעו במספר סדרות אנימציה, ביניהן אוונג'רס: סדרת האנימציה, כמו גם בסרט המצויר הנוקמים: דור ההמשך. דמותו של קאנג הכובש מדורגת במקום ה-65 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN. דמותו של קאנג הופיעה בהופעת הבכורה שלה בסרט היקום הקולנועי של מארוול "אנטמן והצרעה: קוונטומאניה" בגילומו של השחקן ג'ונתן מג'ורס, שישוב לגלם אותו בסרט "הנוקמים: שושלת קאנג" (2025). מג'ורס מגלם גרסה שונה של הדמות בסדרת הטלוויזיה "לוקי" של שירות הסטרימינג דיסני+.
ביוגרפיה בדיונית
קאנג הוא נוסע בזמן מהמאה ה-31, אשר השתמש בטכנולוגיה של ויקטור וון דום למסע בזמן. במצרים, הוא התחזה לראמה-תות כדי להפוך את עין סאבח נור ליורשו. ארבעת המופלאים נתקלו בגרסתו כראמה-תות מהמאה ה-31, ואילו האוונג'רס נתקלו בו כקאנג הכובש והביסו אותו. הוא נחל מספר תבוסות, אולם נודע ככובש גדול לאחר שכבש את אימפריות הבאדון והשי'אר. קאנג נתקל בגרסה נוספת של עצמו מהעתיד, אימורטוס. בין היתר, קאנג נאבק באוונג'רס, קפטן אמריקה, ספיידרמן ותור. לאחר מכן, מושפע מהאוונג'רס, קאנג בנה עותק של הלפיד האנושי המקורי, ששימש את אולטרון לבניית ויז'ן.
קאנג המשיך להיות מעורב בקרבות נגד גיבורים מהמאה ה-20; תוכניתו לכבוש את העולם באמצעות מסע בזמן למלחמת העולם הראשונה סוכלה על ידי הענק הירוק, ותוכנית ללכוד את האוונג'רס סוכלה על ידי ספיידרמן, הלפיד האנושי והבלתי-אנושיים. היחסים בין קאנג לאימורטוס התחממו, עד שנעשו בעלי ברית זמניים. עם זאת, קאנג בגד באימורטוס, כלא אותו ויצר את לגיון האל-מתים הראשון. הוא חזר ליקום מארוול בחיפוש אחר המדונה השמיימית, אך כאשר נתקל במנטיס, נאלץ להיאבק באוונג'רס פעם נוספת. אימורטוס שוחרר על ידי האוונג'רס, אשר נעשה שינוי קיצוני באישיותו. דבר זה הוכח כאשר נכח בחתונותיהם של מנטיס ואמן החרבות, ומנגד של ויז'ן ומכשפת השני. קאנג הובס פעם נוספת, אם כי אמן החרבות נהרג בקרב נגדו. הוקאיי רדף אחרי קאנג באמצעות מכונת הזמן של דוקטור דום, והשניים נלחמו במערב הישן. באמצעות אימורטוס, תור ומונדרגון הצטרפו לקרב. קאנג השתמש בכמות אנרגיה גדולה כדי להביס את תור, אך האנרגיה התגלתה כמוגזמת מדי עד כדי פיצוצו של קאנג. מכיוון שהוא נוסע בזמן, מותו של קאנג לא היה ודאי, ומתגלה בתחילת המלחמות הסודיות שקאנג בחיים. הוא נהרג, הפעם על ידי אולטרון ובפקודתו של דוקטור דום.
היריבות בין קאנג לאימורטוס הגיעה לשיאה ב"מלחמת הגורל", שבה קאנג האמין כי הוא חופשי להכריע את גורלו ולא יהפוך לאימורטוס. לאחר שזייף את מותו מספר פעמים, אימורטוס פנה אל שומרי-הזמן כדי לסייע לאוונג'רס, ונהרג. עם זאת, כאשר השומרים ניסו להפוך את קאנג לאימורטוס, אימורטוס הופיע כיצור נפרד. הוא גאל את קאנג מיעודו, וקאנג הרג את השומרים. קאנג ובנו, מרקוס קאנג השלושה-עשר, החליטו לצאת למסע ביחד - שושלת קאנג. הם כבשו את כדור הארץ, אם כי האוונג'רס וטריו ההבנה הרסו את מעוז ההתקפה שלהם. קאנג הציל חלק מהבסיס באמצעות שדה-הכוח שבחליפה שלו, אם כי הנזק שנגרם לבסיס נעשה בלתי הפיך. הוא נאבק בקפטן אמריקה, קבע כי זה יהיה כבוד גדול להפסיד לאויב כזה, ואכן הובס ונעצר. הוא ידע כי הוא יוצא להורג על פשעיו, אך חיכה - בעליצות - למשפטו, שמח שבנו ימשיך את מורשתו. במהלך המלחמה, מרקוס סייע לציפור מלחמה, וקאנג היה מוכן להתעלם מזה - כל עוד בנו ימשיך את מורשתו. עם זאת, כשחולץ, קאנג דקר את בנו בחזהו בטענה שהוא לא יסבול בוגדים במחנהו. הוא הוביל את תאומי אפוקליפס - בניו של אנג'ל - לציר הזמן הנוכחי, הקים את חיל קרונוס על מנת להציל את המולטי-יקום, ונעשה אויב של האוונג'רס המופלאים.
יחסי אוסטריה–אוקראינה
יחסי אוסטריה–אוקראינה הם יחסי החוץ בין אוסטריה לבין אוקראינה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1992.
היסטוריה
מבחינה היסטורית, חלק גדול של מערב אוקראינה (גליציה, קרפטיה וצפון בוקובינה) היו חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, ונמצאים כיום בשטחי מחוז לבוב, מחוז איוואנו-פרנקיבסק, מחוז טרנופול, מחוז צ'רנוביץ וזקרפטיה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה אוקראינה נכבשה על ידי מעצמות המרכז, ובתוכם גם כוחות אוסטריים, אשר הדפו את הבולשביקים מחוץ למדינה.
הסכם ברסט-ליטובסק בשנת 1918 היה ההסכם הבינלאומי העיקרי הראשון שבו הופיעה אוסטריה כאומה.
באוקטובר 1998, נשיא אוקראינה ליאוניד קוצ'מה ביקר באופן רשמי באוסטריה, ובמאי 2000, נשיא אוסטריה תומאס קלסטיל ביקר באוקראינה.
The Cardigans
The Cardigans (הגייה: ת'ה קרדיגנס) היא להקת פופ רוק שוודית, שנוסדה בשנת 1992 בעיר ינשפינג. חברי הלהקה הם מגנוס סוונינגסון (בסיסט), פיטר סוונסון (גיטריסט), בנגט לגרברג (מתופף), לארס-אולוף יוהנסון (קלידן) ונינה פרסון (שירה).
ב-1995, הלהקה הוציאה את הדיסק Life שנמכר במיליון עותקים ברחבי העולם וזכה בתואר אלבום פלטינה ביפן. בעקבות הצלחת האלבום, הוחתמה הלהקה בחברת התקליטים האמריקאית מרקורי רקורדס והוציאה שם את הדיסק First Band on the Moon ב-1996. דיסק זה היה מורכב ואפל יותר מקודמיו, ועסק בשברון לב, בגידה וייאוש. הסינגל הבולט בדיסק היה "Lovefool", שהפך ללהיט בכל העולם ועזר לדיסק להגיע לתואר אלבום זהב בארצות הברית, למרות שהיה שונה בסגנונו משאר שירי הדיסק.
בשנת 1998 הלהקה הוציאה את הדיסק Gran Turismo, שהיה אף יותר אפל מקודמו וממנו יצאו הסינגלים "My Favorite Game" ו"Erase/Rewind". אחרי הוצאת Gran Turismo יצאה הלהקה להפסקה מהקלטות. בזמן הפסקה זו הוציאה נינה פרסון דיסק תחת השם A Camp, פיטר סוונסון עבד על פרויקט בשם "Paus" ומגנוס סוונינגסון הקליט תחת השם Righteous Boy.
ב-2003 חזרה הלהקה לפעול ביחד והוציאה את הדיסק Long Gone Before Daylight, שהיה שקט ומלודי יותר. מדיסק זה יצאו הסינגלים "For What it's Worth" ו"You're the Storm".
בסוף שנת 2005 הלהקה הוציאה את הדיסק Super Extra Gravity.
בשנת 2008 יצא הדיסק The Best Of, המכיל בתוכו את השירים האהובים ביותר של הלהקה, כולל הלהיט Carnival, Lovefool ושירים נוספים.
האמנה האפריקאית בדבר זכויות אדם ועמים
האמנה האפריקאית בדבר זכויות האדם והעמים (המכונה גם אמנת "בנג'ול", להלן: האמנה) היא מערך זכויות, חירויות יסוד, כללים וחובות שנועדו לקדם ולהגן על זכויות האדם והעמים ביבשת אפריקה. האמנה נוסחה על ידי וועדת מומחים ממדינות היבשת ואומצה על ידי ארגון האיחוד האפריקאי (משנת 2002 האיחוד האפריקאי ) בעת כינוסו בקניה ב-28 ביוני 1981, כאשר האמנה נכנסה לתוקף ב-21 באוקטובר 1986, תאריך שהוכרז לימים על ידי האיחוד האפריקאי כ"יום זכויות האדם האפריקאי". נכון לשנת 2017 חברות באיחוד האפריקאי 53 מדינות אשר חתמו על האמנה ואשררו אותה.
לשם פיקוח על יישום האמנה במדינות היבשת, הוקמה בשנת 1987 בבנג'ול, גמביה, "הנציבות האפריקאית לזכויות האדם והעמים" (להלן: הנציבות). מפאת כוחה המשפטי המצומצם של הנציבות, שהוגבלה לכתיבת דו"חות והמלצות בלבד, הקים האיחוד האפריקאי ביוני 1998 את בית המשפט האפריקאי לזכויות האדם והעמים, שבסמכותו לאכוף את האמנה באופן מחייב.
לאורך השנים אישר האיחוד האפריקאי פרוטוקולים נספחים לאמנה ובהם הפרוטוקול בנושא הקמת בית המשפט האפריקאי לזכויות האדם והעמים, והפרוטוקול בנושא זכויות נשים.
רקע היסטורי
בכינוס המדינות וראשי הממשלות של ארגון האיחוד האפריקאי שהתקיים ב-16–20 ביולי 1979 במונרוביה שבליבריה, הוחלט להקים וועדת מומחים שתנסח טיוטה לאמנת זכויות אדם אזורית ליבשת אפריקה. וועדת המומחים, שכללה כ-20 מומחים מ-6 מדינות ביבשת, התכנסה בדקאר שבסנגל בין ה-28 בנובמבר ל-8 בדצמבר 1979, במהלך הכנס גובשה טיוטה ראשונית לאמנה בת 65 סעיפים, ובכנס מומחים נוסף שחל ב-7–19 בינואר 1981 בבנג'ול שבגמביה גובשה טיוטה סופית שמנתה הקדמה ו-68 סעיפים, הטיוטה אושרה בכנס האיחוד האפריקאי בניירובי, קניה, ב-10–21 ביוני 1981, אומצה על ידי הארגון ב-28 ביוני 1981, ונכנסה לתוקף ב-21 באוקטובר 1986.
עיקר ההשראה לכתיבת האמנה הגיעה מתוך האמנה אירופית לזכויות אדם ומהאמנה האמריקנית, אך בה בעת הגיעה ההשראה גם מהתרבות והמסורת האפריקאית, אורחותיה והצרכים הנגזרים ממנה, כאמור בדבריו של נשיא סנגל, סדאר סנגור, אשר בנאום הפתיחה לכנס וועדת המומחים טען כי זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות אינן נפרדות מזכויות אזרחיות ופוליטיות. הוא גם קרא למומחים מנסחי האמנה לשאוב השראה לאמנה מהתרבות והמסורת האפריקנית.
סעיפים מרכזיים באמנה
החלק הראשון באמנה, לאחר ההקדמה, עוסק בזכויות וחובות האדם והעמים, החלק השני- בצעדים לשמירת הביטחון, והחלק השלישי, מפרט הוראות כלליות באשר לאופן מימוש האמנה. סעיף 1 לאמנה קובע שעל המדינות החתומות על האמנה להכיר בזכויות, בחירויות ובחובות המעוגנות בה וכן לפעול לאימוץ חקיקה ולנקיטת צעדים נדרשים לחיזוק תוקף האמור באמנה.
זכויות אזרחיות ופוליטיות
בסעיפים 2–13 מגדירה האמנה רצף של זכויות אזרחיות ופוליטיות (זכויות מדור ראשון) ובהן: הזכות לשוויון ואיסור אפליה (סעיף 2), הזכות לחיים (סעיף 4), הזכות לכבוד הכוללת איסור השפלה, עינוי וסחר בעבדים (סעיף 5), הזכות לחירות וביטחון (סעיף 6), הזכות למשפט הוגן (סעיף 7), חופש דת ומצפון (סעיף 8), חופש הביטוי (סעיף 9), חופש ההתאגדות וההתכנסות (סעיפים 10–11), חופש התנועה הכולל את הזכות של אדם נרדף לבקש מקלט (סעיף 12) וזכותו של כל אזרח להשתתף בממשלתו ולהיות בעל גישה שווה לשירות ולרכוש הציבורי במדינתו (סעיף 13).
זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות
האמנה כוללת גם זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות, (זכויות מדור שני) המפורטות בסעיפים 14–18 ובהן: הזכות לקניין (סעיף 14), הזכות לשכר שווה ולתנאי עבודה הולמים (סעיף 15), הזכות לבריאות פיזית ונפשית (סעיף 16), הזכות לחינוך ולהשתתפות בחיי תרבות הקהילה (סעיף 17).
בנוסף, האמנה קובעת בסעיף 18 את חובת המדינה להגן על התא המשפחתי ומכירה בתא המשפחתי כיחידה הבסיסית והטבעית בחברה. כמו כן מגדירה האמנה בסעיף 18(3) את חובת המדינה למנוע אפליית נשים ולהבטיח הגנה על זכויות נשים וילדים.
זכויות הקבוצה והעם
בסעיפים 19–24 מגדירה האמנה את זכויות הקבוצה והעם ובהן: הזכות לשוויון בין העמים (סעיף 19), הזכות להגדרה עצמית והזכות לשחרור (סעיף 20), הזכות של כל עם לנצל וליהנות ממשאבי הטבע שברשותו (סעיף 21), הזכות להתפתח כלכלית, חברתית ותרבותית באופן עצמאי ולפי בחירה (סעיף 22), הזכות לשלום וביטחון בינ"ל (סעיף 23) והזכות לסביבה נקייה ובריאה המאפשרת מחייה, ובתוך כך לדוגמה הזכות למים נקיים ולרמת זיהום אוויר תקינה (סעיף 24).
חובות הפרט והמדינה
בנוסף לזכויות ולחירויות שמקנה האמנה היא גם מגדירה בסעיפים 1, 25 ו-26 חובות למדינות, ובהן: החובה לחנך ולפרסם את הזכויות והחירויות המפורטות באמנה (סעיף 25), החובה להגן על ביטחון בתי המשפט בשטחן ולפתח טריבונלים נוספים שיפעלו להגנת זכויות האמנה (סעיף 26). האמנה מרחיבה ומגדירה בסעיפים 27–28 חובות לפרט, ובהן: חובת הפרט לשמור על משפחתו, קהילתו ומדינתו וכן על קהילות הקהילייה הבינ"ל (סעיף 27), חובת הפרט לכבד את סביבתו ולנהוג בה באופן שוויוני וסובלני (סעיף 28), חובת הפרט לכבד את אביו ואמו ולדאוג לפרנסת משפחתו, לשלם מיסים כחוק ולשרת את מדינתו בעזרת כישוריו הפיזיים והשכליים (סעיף 28), כמו כן סעיף זה מפרט על חובת הפרט לשמר את ערכי התרבות האפריקאים.
מנגנון אכיפת האמנה
מנגנון האכיפה מוגדר הן בסעיף 30 לאמנה, שמכוחו מוקמת הנציבות האפריקאית לזכויות האדם והעמים, והן בפרוטוקול לאמנה שמכוחו הוקם בית המשפט האפריקני לזכויות האדם והעמים.
הנציבות האפריקאית לזכויות האדם והעמים
הנציבות הוקמה ביולי 1987 באדיס אבבה, אתיופיה, מכוח סעיף 30 לאמנה. הנציבות ממוקמת בבנג'ול, גמביה, ומורכבת מ-11 חברים הנבחרים על ידי האיחוד האפריקאי. סעיפים 30 – 62 לאמנה עוסקים בהקמת הנציבות, בפרוצדורות שבהן היא עוסקת ובמבנה הארגון. הנציבות עוסקת בקידום והגנה על הזכויות והחובות המפורטות באמנה ובוחנת תלונות המוגשות על ידי מדינות האיחוד האפריקאי, ארגונים לא ממשלתיים ופרטים. בנוסף לנציבות הסמכות לחקור ולתעד הפרת זכויות אדם באפריקה והיא מפרסמת דו"ח שנתי המסכם את פעילותה.
בית הדין האפריקאי לזכויות האדם והעמים
בית הדין האפריקאי לזכויות האדם והעמים (להלן: בית המשפט) הוקם לשם הגנה על זכויות האדם והעמים באפריקה וככלי משלים לנציבות במשימתה לאכיפת האמנה. בית המשפט הוקם מכוח פרוטוקול האמנה שאומץ על ידי ארגון האיחוד האפריקאי ביוני 1998 באואגדוגו, בורקינה פאסו, ונכנס לתוקף ב-25 בינואר 2004. בית המשפט דן בהפרת זכויות אדם ועמים המפורטות באמנה ובפרוטוקולים הנספחים לה, ובדומה לנציבות, מובאים לפתחו תיקים ממדינות, מארגונים לא ממשלתיים ומאנשים פרטיים. בבית הדין יושבים 11 שופטים הנבחרים ממדינות האיחוד האפריקאי ופסיקותיו מחייבות את המדינות החברות..
פרוטוקול הנשים
הפרוטוקול לאמנה בנושא זכויות נשים באפריקה נכנס לתוקפו ב-25 בנובמבר 2005, ומגדיר באופן ספציפי זכויות וחירויות המוקנות לנשים. הפרוטוקול מחדד את הזכויות האזרחיות, הפוליטיות, הכלכליות, החברתיות והתרבותיות המוקנות לנשים באמנה, ובהן: הזכות להצביע, מניעת אלימות כלפי נשים, איסור סחר בנשים, איסור מילת נשים ושוויון הזדמנויות בעבודה.
האמנה וישראל
פסקה 8 בהקדמה לאמנה קוראת לפעול למטרת שחרור אפריקה ואנשיה לעצמאות, בהמשך יוצאת הפסקה נגד אפליה מכל סוג שהוא ונגד הקולוניאליזם, הניאו – קולוניאליזם, האפרטהייד והציונות. ציון המילה "ציונות" כביטוי לאפליה ובהשוואה לאפרטהייד, על אף היותה זרם לאומי הפעיל מחוץ לגבולות היבשת, נבע כתוצאה מבקשתה של לוב להוסיף את המילה לאמנה עוד בשלבי ניסוח האמנה, והניסוח נותר על כנו בעת אשרור האמנה.
אווה בורינג
אווה קלי בורינג (באנגלית: Eva Kelly Bowring; 9 בינואר 1892 — 8 בינואר 1985) הייתה חברת הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת נברסקה.
ביוגרפיה
בורינג נולדה בעיירה נוואדה (Nevada) שבמיזורי. ב-1928 נישאה לארתור בורינג, לימים חבר בית המחוקקים של מדינת נברסקה. הם התגוררו בחווה חקלאית בכפר הנידח מרימן שבצפון נברסקה. בדומה לבעלה, בורינג הייתה פעילה בפוליטיקה המקומית מטעם המפלגה הרפובליקנית. מ-1946 עד מינויה לסנאט שימשה כסגנית יושב ראש הוועדה הרפובליקנית המרכזית של נברסקה. ב-1954 מונתה לסנאט האמריקאי בידי מושל נברסקה רוברט ב. קרוסבי לאחר שבסנאט נותר מושב ריק עם מותו של הסנאטור דווייט גריזוולד, ובכך הפכה לאישה הראשונה שייצגה את נברסקה בסנאט. היא שירתה מאפריל עד נובמבר 1954.
בורינג הייתה חברה במועצה המייעצת הלאומית של המכונים הלאומיים לבריאות ומנהלת מחלקת הנשים של המפלגה הרפובליקנית בנברסקה. אחרי כהונתה בסנאט, המשיכה בורינג להתגורר בחוותה שבכפר מרימן. היא שירתה במועצת השחרורים המוקדמים של מחלקת המשפטים של ארצות הברית בשנים 1956–1964. ב-1985 נפטרה, יממה בלבד טרם יום הולדתה ה-93. לאחר מותה, החווה החקלאית בה התגוררה נתרמה לנציבות הפארקים של נברסקה וכיום היא מתופעלת כאתר היסטורי בידי הנציבות.
סלים אל-חוסייני
סלים אל-חוסייני (בערבית: سليم الحسيني; 1846–1908) היה ראש עיריית ירושלים בין השנים 1882 ל-1897. סלים היה בן למשפחת אל-חוסייני רבת ההשפעה, וגם שניים מבניו חוסיין אל-חוסייני ומוסא כאזם אל-חוסייני כיהנו כראש העירייה אחריו. סלים כיהן כשופט בסכסוכי שבטים בדואים והיה איש עסקים מצליח שפעילותו ביססה את מעמדה הכלכלי של המשפחה. פעילותו הציבורית של סלים חוסייני מסמנת תקופה חדשה בתולדות משפחת אל-חוסייני, שהחלה להיתפש כמייצגת של כלל האוכלוסייה הערבית בירושלים ויוזמת פעולות עבורה.
דיי (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
SSO
במחשבים, (Single Sign On (SSO היא שיטת הזדהות של משתמש המאפשרת הזדהות אחת כלפי מספר מערכות מידע ללא צורך בהזדהות נפרדת עבור כל מערכת.
יש הטוענים כי השימוש במונח שגוי ומעדיפים את השימוש בהזדהות ארגונית מופחתת כיוון שהזדהות חד פעמית אינה אפשרית במציאות.
תצורה מבוססת קרברוס
בסביבת חלונות ההזדהות נעשית בעת ההתחברות לדומיין בActive directory, כל היישומים לאחר מכן משתמשים באישור שניתן על ידי Active directory כדי לאמת את המשתמש. בסביבות יוניקס ולינוקס ההזדהות נעשית על ידי מודל מיוחד (Kerberos PAM) שמקבל את התעודה עבור שאר היישומים.
תצורה המבוססת על כרטיס חכם
כרטיסים חכמים מכילים תעודת אישור (Certificate) או את סיסמת המשתמש.
SSO מיושם במחשב הביתי (למשל באתרי אינטרנט הדורשים הזדהות) ובארגונים גדולים המפעילים מספר מערכות רב.
פרדריק דיקון
פרדריק דיקון (באנגלית: Frederick Deacon; ינואר 1829 - 20 בנובמבר 1875) היה שחמטאי בריטי.
קריירה
דיקון ניצח בדו-קרב את ו. גילבי 2-1 והפסיד בדו-קרב לראנקן 0–2 בלונדון בתחרות 1851. (ניצח: שמואל בודן).
דיקון ניצח דו-קרבות מול אדוארד לווה 7.5-2.5 בשנת 1851 ואת קארל מאיה 5-2 בשנת 1852.
דיקון הגיע למקום השני, אחרי ג'ורג' הנרי מקנזי בתחרות לונדון 1862, חלק מקום 11 בתחרות אחרת שהתקיימה בלונדון באותה שנה (ניצח: אדולף אנדרסן) והפסיד דו-קרב לוילהלם שטייניץ 1.5-5.5 בלונדון בשנת 1863.
יוסף רוטבלט
יוסף (ג'וזף) רוטבלט (4 בנובמבר 1908 - 31 באוגוסט 2005) היה פיזיקאי יהודי פולני בריטי. עבודתו של רוטבלט על נשורת גרעינית הייתה תרומה חשובה לקראת אשרור האמנה למניעת ניסויים גרעיניים בשנת 1963. בשנת 1995 הוא זכה בפרס נובל לשלום על מאמציו לפירוק נשק גרעיני.
טוקוס אדום-מקור טנזני
זהו עוף באורך 42–48 ס"מ ובמשקל ממוצע של 200 גרם. הטוקוס בעל מקור ארוך ומעוקל מטה שצבעו אדום למעט הקצה הקדמי השחור של המקור התחתון. העיניים צהובות אך מוקפות בטבעת שחורה המזכירה מסיכה. הטוקוס בעל נוצות לבנות עם ראש וכנפיים שחורות ומעט מנומרות בלבן, זנב ארוך יחסית שרובו שחור ורגליים קצרות. הוא מצוי בין ענפי העצים אך גם יורד לקרקע לחפש מזון.
הטוקוס ניזון בעיקר מחרקים ויצורים דומים אך גם מפירות, זרעים, זוחלים ויונקים קטנים. כמו מרבית העופות הוא מונוגמי וחי עם בן זוג קבוע.
יוסף רוטבלט
קורות חייו
יוסף (ג'וזף) רוטבלט נולד למשפחה יהודית מבוססת בוורשה, ב-4 בנובמבר 1908, כאחד משבעה ילדים. בעקבות סגירת הגבולות במלחמת העולם הראשונה כשל העסק המשפחתי והמשפחה חוותה עוני.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, ערך ניסויים שהראו כי בתהליך הביקוע הגרעיני, נפלטו ניטרונים. בתחילת 1939 הוא חזה כי אם מספר גדול של ביקועים גרעינים יתרחשו תוך זמן קצר במידה מספקת, כמויות ניכרות של אנרגיה יכולות להשתחרר. הוא המשיך וחישב, כי תהליך זה יכול להתרחש בפחות ממיקרו שנייה, וכתוצאה מכך יביא לפיצוץ.
בשנת 1939, הוא הוזמן ללמוד בפריז (באמצעות קשרים פולנים עם מארי קירי) ובאוניברסיטת ליברפול, כעוזרו של ג'יימס צ'דוויק, זוכה פרס נובל על הגילוי של הנייטרונים. צ'דוויק בנה מאיץ חלקיקים כדי ללמוד על תגובות גרעיניות בסיסיות ורוטבלט רצה לבנות מכונה דומה בוורשה. הוא נסע לאנגליה לבד, כי הוא לא היה יכול להרשות לעצמו לתמוך באשתו שם.
לאחר זמן מה, צ'דוויק נתן לרוטבלט מלגה (מלגת אוליבר לודג'), שהכפילה את הכנסותיו ובקיץ 1939, חזר רוטבלט לביתו, מתוך כוונה להביא את טולה אשתו בחזרה איתו. בסוף אוגוסט, עת תכננו לעזוב את ורשה, חלתה טולה מאוד ונשארה מאחור כשהיא מתכננת להצטרף אליו תוך כמה ימים. אך בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה נלכדה בוורשה וכל מאמציו של רוטבלט בחודשים שלאחר מכן להביא אותה דרך בלגיה, דנמרק או איטליה נכשלו, מכיוון שכל מדינה בתורה סגרה את גבולותיה. מאוחר יותר נספתה טולה בשואה במחנה הריכוז וההשמדה מיידנק, ורוטבלט לא ראה אותה שוב. מותה השפיע עליו עמוקות למשך שארית חייו, והוא מעולם לא נישא בשנית.
פרויקט מנהטן
בהיותו עדיין בפולין, רוטבלט הבין שעבודתו יכולה לשמש לייצור פצצה. בתחילה הוא חשב שהוא צריך "להניח לנושא" אבל עם עליית גרמניה הנאצית הוא המשיך בתהליך הפיתוח מכיוון שחשב שהדרך היחידה למנוע מגרמניה הנאצית מלהשתמש בפצצה גרעינית הייתה לייצר פצצה גרעינית גם לבריטניה שתשמש כגורם הרתעה.
לאחר תחילת המלחמה התחיל רוטבלט לעבוד באופן מפורש עם צ'דוויק על הפצצה כשבתחילת 1944 יחד עם קבוצת צ'דוויק עבדו על פרויקט מנהטן כדי לבנות את פצצות האטום הראשונות.
התנאי לעבודה בפרויקט מנהטן היה אזרחות אמריקאית או נתינות בריטית תנאי שהוסר לאחר שרוטבלט סירב.
המשיכו להיות לו הסתייגויות חזקות נגד השימוש במדע לפיתוח נשק כזה הרסני והוא הופתע לשמוע במרץ 1944 בארוחת ערב פרטית אצל צ'דוויק את לסלי גרובס אומר: "כמובן שהמטרה האמיתית לייצור הפצצה הייתה להכניע את הסובייטים".
עד סוף 1944, היה כבר ברור שגרמניה נטשה את פיתוח הפצצה ורוטבלט התבקש לעזוב את הפרויקט. לאחר מכן הוצג לצ'דוויק תיק שבו רוטבלט הואשם בהיותו מרגל סובייטי. זאת ועוד, לאחר שלמד להטיס מטוסים, הוא אף נחשד ברצון להצטרף לחיל האוויר המלכותי כדי שיוכל לטוס לפולין ומשם לערוק לברית המועצות. בסופו של דבר, הואשם רוטבלט בביקור חבר בסנטה פה והשארת המחאה פתוחה למימון הקמה של תא קומוניסטי. למעשה, רוטבלט הצליח להראות כי חלק גדול מהמידע בתוך התיק היה מפוברק. בנוסף, מרשומות ה-FBI עולה, כי בשנת 1950, חברו של רוטבלט בסנטה פה אותר בכלל בקליפורניה והכחיש את הסיפור. אותו חבר טען, כי ההמחאה מעולם לא נפדתה והיא הושארה כדי לשלם עבור פריטים שלא היו זמינים בבריטניה בזמן המלחמה. בספר זכרונות משנת 1985, מספר רוטבלט, כיצד תיבה המכילה "את כל המסמכים שלי" הלכה לאיבוד בנסיעה ברכבת מוושינגטון לניו יורק כשהוא עזב את המדינה. אך למעשה, ישנו מספר גדול של מסמכים אישיים של רוטבלט מלוס אלמוס בארכיון מרכז צ'רצ'יל. רוטבלט לא הורשה עוד להיכנס לארצות הברית עד לשנת 1964. יוסף רוטבלט היה לפיזיקאי היחיד שעזב את פרויקט מנהטן, מטעמי מצפון.
עבודה למען השלום
רוטבלט האמין, כי מדענים תמיד צריכים להיות מודאגים לגבי ההשלכות המוסריות של עבודתם ובכך הוא הפך לאחד ממבקריו הבולטים ביותר של מרוץ החימוש הגרעיני. רוטבלט היה החותם הצעיר ביותר של מניפסט ראסל-איינשטיין ב-1955 ועמד בראש מסיבת העיתונאים בהשקתו.
לאחר הסיקור החיובי של המניפסט, סיירוס איטון הציע לממן את ועידות פגוואש בנושאי השפעה על מדע וענייני העולם. יחד עם ברטראנד ראסל ואחרים, ארגן רוטבלט את הכנס הראשון ב -1957 והמשיך לעבוד במסגרת זו עד יום מותו. למרות מסך הברזל והמלחמה הקרה, הוא דגל בהקמת קשרים בין מדענים מהמערב והמזרח. מסיבה זו, נתפסו ועידות פגוואש כחשודות. בתחילה, הממשלה הבריטית התייחסה אליהם כאל "מפגשים קומוניסטים" אך רוטבלט שכנע את ג'.ד. קוקרופט שהיה חבר ברשות לאנרגיה אטומית בבריטניה, להיות מוזמן לכנס בשנת 1958. הוא התנגד בהצלחה לניסיונות להשתלט על הכנסים וגורם רשמי במשרד חוץ כתב, כי הקושי הוא להשיג מפרופ' רוטבלט התייחסות למה שאנחנו חושבים... הוא ללא ספק קנאי לעצמאותו וליושרה המדעית"... "הבטחת ארגון מחדש למשלחת הבריטית יהיה הצורך הראשון, אבל אני לא יודע אם יש תקווה כלשהי לכך". בתחילת שנות השישים, התייחס כבר משרד הביטחון לכנסי פאגווש כאל כנסים מכובדים מאוד ואף נתן את ברכתו הרשמית. משרד החוץ ציין, כי כל פריצת דרך עשויה היטב מקורה במפגשים מסוג זה. במקביל לכנסים אלו, רוטבלט הצטרף לאיינשטיין, אופנהיימר, ראסל ומדענים אחרים הנוגעים בדבר, כדי לייסד את האקדמיה העולמית לאמנות ומדע, רעיון שהוצע על ידם באמצע שנות החמישים והוקם באופן רשמי בשנת 1960 לאחר פריצת הדרך של האמנה למניעת ניסויים גרעיניים. בשנת 1965 קיבל רוטבלט את אות מפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE).
המשך חייו
בשנת 1976, פרש רוטבלט מסנט ברתולומאוס. בין השנים 1975–1976, הוא היה פרופסור אורח ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת אדינבורו. הוא האמין, שלמדענים יש אחריות מוסרית בדיוק כמו שבועת היפוקרטס המספקת קוד התנהגות לרופאים. לדעתו, למדענים גם צריך להיות קוד משלהם של התנהגות מוסרית, מעין שבועת היפוקרטס למדענים.
בתקופת כהונתו כנשיא ועידות פגוואש, בין השנים 1988–2004, העמיד רוטבלט בכל שנה מחדש, את מרדכי ואנונו, טכנאי גרעין ישראלי, לבחירה כמועמד לפרס נובל לשלום.
רוטבלט יצא במסעות תעמולה ללא הרף נגד נשק גרעיני. בראיון שהעניק זמן קצר לפני בחירות 2004 לנשיאות ארצות הברית, הוא הביע את אמונתו שגם היום, 50 שנה אחרי, מניפסט ראסל איינשטיין רלוונטי מאוד במיוחד בהקשר לבחירתו של נשיא בארצות הברית. ומעל לכל, ביחס לשימוש מנע האפשרי של נשק גרעיני.
בהרצאת התודה שלו בעת קבלת פרס נובל לשלום בשנת 1995, הוא ציטט את המניפסט של אלברט איינשטיין וברטראנד ראסל מ-1955 ואמר: "מעל לכל, יש לזכור את האנושיות שלך".
בשנת 1992, זכה רוטבלט בפרס השלום על שם אלברט איינשטיין וכן נבחר בשנת 1995 להיות חלק ממסדר החברה המלכותית.
בשנת 1998 קיבל רוטבלט תואר אבירות KCMG, שימש כעורך הראשי של כתב העת לפיזיקה ברפואה ובביולוגיה והיה עורך וחבר מועצת המנהלים של כתב העת לשלום סביבתי.
רוטבלט היה הנשיא של כמה מוסדות ואיגודים מקצועיים וגם מייסד שותף וחבר בוועד המנהל של המכון הבינלאומי לחקר השלום בסטוקהולם. כמו כן, היה גם חבר מייעץ בוועדה למחקר רפואי של ארגון הבריאות העולמי.
רוטבלט היה יהודי פולני שנולד והתחנך בוורשה וחי לאחר מכן בבריטניה. הוא דיבר פולנית בצורה מושלמת והדגיש את קשריו לפולין. הוא אמר על עצמו כי הוא "פולני עם דרכון בריטי".
מגאקלס
מגאקלס (ביוונית: Μεγακλῆς) היה השם של כמה אישים בולטים שפעלו באתונה העתיקה בתקופות שונות, ממשפחת האלקמיונידים.
ארכון אתונה במאה ה-7 לפנה"ס
מגאקלס השני, מהמאה ה-7 היה החבר הידוע הראשון של משפחת האלקמיונידים. הוא שימש כארכון של אתונה והיה האחראי להוצאתם להורג של קילון ואחיו, אשר ניסו לבצע הפיכה בשלטון של אתונה ב-632 ללא הצלחה. לאחר כישלונם, ברחו קילון ואחיו לאזור האקרופוליס, כדי לזכות בחסותה של האלה אתנה. מגאקלס, הוביל את האתונאים לתפוס את האחים, ושכנע אותם לצאת לקראת ההמון בתואנת שווא ששום רע לא יאונה להם. עם צאתם של קילון ואחיו, הוביל מגאקלס את סקילתם. בגלל שהיו תחת חסות האלה, נתפס הדבר כחילול קודש. כתוצאה ממעשה זה, מגאקלס ומשפחתו הפכו למושא של קללה מתמשכת שנותרה על כל חברי המשפחה עד להתפרקותה.
אלקמיונידים
מגאקלס השלישי היה הנכד של מגאקלס השני, בנו של אלקמיון וחבר במשפחת האלקמיונידים. מגאקלס היה יריב של הטיראן פייסיסטראטוס מהמאה ה-6 לפנה"ס. מגאקלס, יחד עם שותפו ליקורגוס, הגלו את פייסיסטראטוס מחוץ לאתונה. אולם לאחר שסכסוך עלה בין מגאקלס וליקורגוס, זמם מגאקלס יחד עם יריבו לשעבר, פייסיסטראטוס, דרך להחזיר את פייסיסטראטוס לאתונה ולהדיח את ליקורגוס. הרודוטוס טוען שהם אף הונו את האתונאים על ידי הצבת מתחזה לאלה אתנה שתלווה את פייסיסטראטוס עם שובו לעיר. העסקה בין מגאקלס לפייסיסטראטוס נחתמה על ידי נישואים של ביתו של מגאקלס לפייסיסטראטוס. אולם זמן קצר לאחר מכן מגאקלס פנה שוב כנגד פייסיסטראטוס משזה מיאן להוליד ילדים עם ביתו של מגאקלס.
אותו מגאקלס מאוחר יותר התמודד באזור 560 לפנה"ס או מאוחר יותר, עם היפוקליידס, על ידה של אגריסטה ביתו של קליסתנס מסיקיון (שיהפך לדודו של קליסתנס האתונאי). לזוג נולדו 3 ילדים. הבכור, היפוקרטס, היה אביו של מגאקלס נוסף (שהוגלה מאתונה ב 486 לפנה"ס). בתם, אגריסטה, הייתה אימם של פריקלס ואריפון. בנם הצעיר, קליסתנס היה ככל הנראה אביה של דיינומכה, אימו של אלקיביאדס. לפיכך, מגאקלס השלישי היה הסבא-רבא של פריקלס ואלקיביאדס.
קרב מרתון
מגאקלס הרביעי, הנכד של היפוקרטס, ואחיינו של קליסתנס, מתואר במקורות לעיתים כאביה של דיינומכה, ולפיכך - סבו של אלקיביאדס. מקורות אחרים סבורים שדודו של מגאקלס, קליסתנס היה סביו של אלקיביאדס. ב-490 לפנה"ס, לאחר קרב מרתון, התגלה מגן מסומן על הר פנטלי, מעל מרתון. ככל הנראה מטרת המגן הייתה לסמן לפרסים לשוט מעבר לכף סוניו ולתקוף את אתונה שהייתה ללא שמירה, שכן כל הלוחמים שלה התרכזו במרתון. הרודוטוס טוען שהאלקמיונידים הואשמו באופן גורף בעבור מעשה בגידה לכאורה זו. מאחר שמגאקלס היה הדמות הבולטת במשפחת האלקמיונידים באותה תקופה, חשד באהדה לפרסים נתלה מעליו לאחר הקרב. כמה שנים לאחר מכן ב-486 לפנה"ס, מגאקלס הוגלה. אוסטרקה שונים שנמצאו עם שמו, סומנו עם הערות לגבי עושרו המופלג וחיבתו לשפע והדר. מגאקלס כובד על ידי המשורר פינדארוס, שכתב עליו בזכות ניצחונו כגולה במרוץ המרכבות בהמשחקים הפיתיים באותה שנה, 486 לפנה"ס. מחקרים מודרניים, אשר מתבססים על ממצאים ארכאולוגיים, מוכיחים שמגאקלס הוגלה פעמיים מאתונה. לראשונה ב-486, ולאחר מכן ב-471.
חצוצרן שחור-מקור
חצוצרן שחור-מקור (שם מדעי: Rhodospiza obsoleta) היא ציפור שיר ממשפחת הפרושיים והיא יחידה בסוגה.
מקור השם העברי
למין ישנו קול מזכיר במקצת את תרועת החצוצרה ומכאן שמו. מספר מינים נוספים ממשפחת הפרושיים נקראו אף הם "חצוצרנים" (Rhodopechys) בשל הדמיון הוויזואלי לחצוצרן המדבר. למרות שמו, קולו של החצוצרן שחור-המקור אינו מזכיר כלל את תרועת החצוצרה.שם המין (שחור המקור) נקרא בשל צבע מקורו.
מקור השם הלטיני (המדעי)
מקור שם הסוג המדעי הוא בשילובן של שתי מילים ביונית: rhodon, שפירושו - אדום ו-spiza - פרוש. מקור שם המין הוא במילה הלטינית obsoletus שפירושה בלוי, מרופט, דהוי. פירוש השם המדעי הוא אפוא "פרוש אדום דהוי".
תיאור חיצוני
ציפור זו בעלת מקור עבה ושחור, לנקבה מקור בהיר יותר, לעיתים אף חום בהיר. רוב נוצות גופה בצבע חום-חוֹלי בהיר, עם דגמי כנף וזנב בולטים בעלי גוני שחור, לבן וורוד בתעופה נראים הכנפיים והזנב לבנים ברובם. מלבד מקורו השחור, לזכר יש גם מסיכת קדמת עין שחורה שלא קיימת אצל הנקבה. כרוב הציפורים, לזכר יש צבעים בולטים ועזים יותר ולנקבה דהויים יותר.החצוצרנים הצעירים, דומים לנקבות.
בריג'ט לנדי-פיין
בריג'ט לנדי-פיין (באנגלית: Brigette Lundy-Paine; תאריך לידה: 10 באוגוסט 1994) הוא/היא אישיות אמריקאית העוסקת במשחק. מוכר/ת בזכות תפקידו/ה בתור קייסי גרדנר בסדרה "לא טיפוסי" של נטפליקס, ובתור בילי לוגן, בתו של טד לוגן, בסרט המדע הבדיוני הקומי "ביל וטד שורפים ת'זמן".
קורות חיים
לנדי-פיין נולד/ה ב-10 באוגוסט 1994, בדאלאס שבטקסס, ללורה לנדי ורוברט פיין, שניהם שחקנים ובמאים, ויש לו/ה אח צעיר. בגיל שנתיים, עבר/ה עם משפחתו/ה לעיר אלמדה שבקליפורניה. בשנת 2012, סיים/ה את לימודיו/ה בבית הספר התיכון "אנסינל" שבעיר, שם היה/הייתה בקבוצת עידוד. בהמשך למד/ה באוניברסיטת ניו יורק, שם סיים/ה את לימודיו/ה ב-2015.
ב-8 בנובמבר 2019, לנדי-פיין יצא/ה מהארון כא-בינארי והצהיר/ה כי הוא/היא משתמש/ת בכינוי הגוף they/them. היא/הוא עסק/ה באקטיביזם, בין היתר בהשתתפות בתנועת המחאה Black Lives Matter.
קריירה
בתחום המשחק, לנדי-פיין ידוע/ה בעיקר עבור גילום דמותה של קייסי גרדנר בסדרת הטלוויזיה "לא טיפוסי". כמו כן, לנדי-פיין ייסד/ה את להקת Subtle Pride, וכן מגזין בשם "Waif Magazine" המתמקד באומנות.
ניסיונות ההתיישבות היהודית בחורן
עם הופעת הציונות בסוף המאה ה-19, החלה העלייה הראשונה, במסגרתה נעשה ניסיון התיישבות יהודית בחבל החורן, שבדרום סוריה.
רקע
ב-1884 הקימו יהודי סופיה, שאוגדו בבית המדרש "שלום וברכה", ארגון בשם "אהבת ציון", ששם לו למטרה רכישת אדמות חקלאיות בארץ ישראל, והתבסס על תרומות חבריו. ב-1885 נסעו לארץ ישראל יצחק לוי ואהרון בן אדו מראשי הארגון, במטרה לרכוש קרקעות. בסיוע יהודים מבולגריה שכבר התגוררו בארץ מזה שנים אחדות בדקו השניים חלופות שונות. בתחילה הוצע להם שטח בן 4,000 דונמים ליד הכפר הערבי קפריה, בהמשך ליד ראשון לציון ולבסוף ליד פתח תקווה. כל ההצעות נפלו בשל העלויות הגבוהות של הקרקעות וראשי הארגון חזרו לסופיה.
רכישת הקרקעות
ב-1890 התרחבה אגודת חובבי ציון בעיר יאשי שבממלכת רומניה עד כדי אלפי חברים שהיו משלמים מס חודשי. בשבתות ובחגים התאספו לשמוע חדשות וידיעות מן הנעשה בארץ ישראל, והתסיסה לעלות ולהתיישב גברה. ב-1894 שוב התחדשה היוזמה בבולגריה וארגון "שלום וברכה" שינה את שמו ל"אוהבי ציון וישוכנו בה" והורכב מגרעין של עשר משפחות. במקביל התפרסמה בעיתון המליץ ידיעה על 100 משפחות יהודיות מיאשי שהקימו ארגון בשם "עזרה בצר" שמטרתו יישוב ארץ ישראל. גזבר ארגון "אוהבי ציון" חיים לוי יצר קשר עם יחיאל ברקוביץ' יושב ראש "עזרה בצר" והוסכם שעשר המשפחות מבולגריה יצטרפו ל"עזרה בצר". באותה שנה לערך רכש המהנדס יוסף זיידנר, נציג אגודה ציונית מן העיר יקטרינוסלב שברוסיה 88,000 דונם במזריב (مزيريب; לימים חלק ממחוז דרעא בסוריה) והם חולקו לארבעה חלקים, כמספר המושבות שעמדו לקום.
הידיעה על קניית האדמות הגיעה עד יאשי, ובשם 100 המשפחות נסעו הנציגים יחיאל ברקוביץ' ויעקב הלל לפריז, שם נפגשו עם "הוועד הארצי ישראלי" שהיה ארגון שפעל בחסותו של הברון רוטשילד. עסקת רכישת הקרקע סוכמה בכתב ונרכשו 200 דונמים לכל מתיישב במחיר שמונה פרנקים צרפתיים לדונם. הנציגים חזרו ליאשי וסוכם שחמש משפחות ייסעו מיידית לארץ ישראל לקבלת האדמות, ארבע מרומניה ומשפחת לוי מסופיה.
העלייה לקרקע
בשנת 1894 שלח הברון את פקידיו למפות את האיזור ולהכינו להתיישבות יהודית. ראשונה הוקמה המושבה "תפארת בנימין" ליד הכפר הערבי סאחם אל ג'ולאן, ואחריה הוקמו בית פקידות, חווה ומשתלה בגלון, וכן היאחזויות "נחלת משה" ו"אחוה".
כשלוש שנים לאחר תחילת עיבוד האדמות, ביולי ,1896 החליטו התורכים לגרש את כל המתיישבים היהודים מן האיזור. בהשפעת אנשי הברון הסכימו התורכים לבטל את הגזירה אך אסרו על התיישבות תושבים נוספים במקום.
בראשית 1897 הגיעו שישה תושבים ערבים מקומיים והחלו לחרוש את אדמת היישוב. פרצה קטטה בין המתיישבים לתושבים הערבים. בפסח של אותה השנה הגיעו 12 מתיישבים נוספים מבולגריה ברובם נשות וילדי המתיישבים הראשונים. בשלהי 1897 כבר התגוררו בחורן כל עשר המשפחות מגרעין ההתיישבות מבולגריה. במועד זה נאסף יבול החיטה. חלקו נגנב על ידי ערביי הסביבה וחלק ממעשי הגנבה לוו בהתקפות על בני משפחות המתיישבים.
בשנים הללו הוקמו באזור תשעה יישובים יהודיים באזור וביניהם: זיכרון מנחם, נחלת משה, תפארת בנימין, אחוות ישראל ובית איכר. בשיאה מנתה ההתיישבות כ-72 משפחות בתשע נקודות יישוב, אך עד 1901 נאלצו מרביתם לעזוב את האזור.
נטישת המושבה והלאמת הקרקעות
בראשית 1898 פרצה מגפת טיפוס בקרב בני המושבה. אחד מבניו של מתיישב מרומניה נפטר, והחולים הועברו לטיפול בראש פינה. במקביל הלכו וגברו התנכלויות התושבים הערבים, ללא התערבות מצד השלטונות העות'מאנים, והחלה עזיבה הדרגתית של המתיישבים. באמצע 1898 נותרו במושבה שמונה משפחות מבולגריה ועשר מרומניה. בשל הגנבות הורע מאוד מצבם הכלכלי של המתיישבים, ובעצת נציגו של הברון רוטשילד עזבו המתיישבים את המושבה ועברו זמנית לצפת וראש פינה. בשלהי 1898 חזרו רק ראשי המשפחות למושבה, ומצאו שנהרסה בידי בדואים שהתקוממו בעת ההיא כנגד השלטון העות'מאני. נציג הברון רוטשילד הורה למתיישבים לעזוב את המושבה. שניים ממתיישבי בולגריה נעצרו בידי הז'נדרמריה העות'מאנית ונשלחו לדמשק. היהודים שוחררו בהתערבות אנשי הברון רוטשילד. באוגוסט 1898, תוך איום על המתיישבים במאסר, החתימו אותם העות'מאנים על התחייבות שלא לחזור עוד לחורן, והמתיישבים עזבו את המקום לבלי שוב. המתיישבים מבולגריה עברו לצפת, ואלו מרומניה – למטולה. הקשר בין הקבוצות נשמר והן נודעו בגליל כאנשי ג'אחאם ג'ולן או אנשי סאחאם ג'ולן (על שם הכפר בו מוקם בית הפקידות המרכזי של אנשי הברון), והם נסמכו על קצבה יומית מטעם אנשי הברון בסך 10 פרנקים צרפתיים לנפש. בהמשך היוו קבוצות אילו את הגרעין שיסד את המושבה יבנאל. ראשוני המתיישבים ביבנאל מאנשי סאחאם ג'ולן היו: שבתאי סאחין, יחיאל ברקוביץ', יעקב ואלוביץ', א. אלכסנדר, שמואל צבי מייזל, ניסים לוי, דוד יוסף לוי, פסח מקארוב, יצחק לוי, עזריאל לוי, יחזקאל לוי, משה בנימין, יעקב אליהו, משה וינגר, משה פורטר, משה לבקוביץ', אליהו גוטרמן, יעקב לייבוש מאירוביץ'.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החורן נכלל בתחום שתבע ועד המשלחות היהודיות בועידת השלום בפריז, אולם השטח היה בתחום המנדט הצרפתי ולא נכלל בסופו של דבר בתחומי המנדט הבריטי על פלשתינה-א"י.
ב-29 באוגוסט 1924 יצאה מהארץ, מטעם הפועל הצעיר, משלחת לסקור את אדמות הברון בחורן. המשלחת כללה את שמואל דיין, חיים שורר, מודד הקרקעות נחום פפר ונציג יק"א אהרן אייזנברג. המשלחת שהתה בכפר ג'ילין במשך יומיים והוציאה דו"ח חיובי למרכז הפועל הצעיר
בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 נעשו מספר ניסיונות על ידי אנשי היישוב (בהם: יהודה אלמוג, שאול אביגור ויצחק בן-צבי) להקים בשטחים, שהיו באותה עת בבעלות פיק"א, חוות הכשרה לנוער יהודי מערי סוריה לקראת עלייתו לארץ ישראל. כל הניסיונות הללו לא קרמו עור וגידים מסיבות שונות. ב-1942 נרשמו זכויות הקרקע במקום ברשומות המקרקעין הסוריות על שם חברת פיק"א. החל משנת 1943, ניסו השלטונות הסורים לפגוע בזכויות פיק"א בקרקע. לשם כך נעזרו בוואקף המוסלמי שהחל לטעון כי מדובר באדמות וואקף שאינן ניתנות למכירה. בין 1944 ל-1948 הפקיעה הממשלה הסורית את הקרקעות היהודיות באזור. עד 1946 ישב בג'ילן פקיד של פיק"א כאחראי לאריסים המקומיים.
ב-1957, לאחר פירוק פיק"א, הועברו שטרי הקניין לידי הקרן הקיימת לישראל.
מדובר בשני שטחים נפרדים בשטח כולל של כ-59,000 דונם. השטח הקטן, שגודלו כ-6,000 דונם, נמצא ברמת הגולן (כיום חלק מישראל) ואילו השטח הגדול יותר, כ-53 אלף דונם וכולל כפרים, עשרות מבני מגורים ואדמות חקלאות רבות, נמצא בסוריה.
ליובו מילוש
ליובומיר מילוש (בקרואטית: Ljubomir Miloš; 1919, הרצגובינה - 1948) או, כפי שנקרא בידי שותפיו ופקודיו, מילוש ליובו, היה חבר בכיר בשירותי הביטחון העממיים של האוסטאשה (UNS, Ustaska narodna sluzba) ומפקד או סגן-מפקד במחנה הריכוז וההשמדה יאסנובאץ. הוא נודע לשמצה בשל אכזריותו.
חייו
מילוש פיקד על המחנות הראשונים במתחם יאסנובאץ, קראפייה וברוצ'יצ'ה, וכן הופקד בידו הפיקוד על מחנה III עד שאיביצה מאטקוביץ' מונה למפקדו בינואר 1942. בין יוני לאוקטובר 1942, מילא מירוסלאב פיליפוביץ'-מאיסטורוביץ' את התפקיד, ומילוש המשיך במקומו עד הגעת איביצה ברקליאצ'יץ', במרץ 1943.
מילוש היה קתולי ונהג להתפלל מידי לילה. מנהיג מפלגת האיכרים הקרואטית ולאדקו מאצ'ק, שראה אותו בעבודתו, שאלו: "איך אתה יכול לשלב קתוליות בתפקיד שאתה ממלא במחנה?". מילוש נודע בכך שרצח אסירים בכל הזדמנות. במקרה אחד רצח נער אסיר שגנב קלח תירס בכך שקשר אותו לעמוד כשהוא ערום באמצע החורף, ושפך עליו מים קרים שקפאו במגעם עם גופו. הוא נהג להביט על האסירים העושים את צורכיהם בבורות שהותקנו לשם כך בשדות, והיה צופה בחלשים מביניהם נופלים למים המזוהמים וטובעים בהם. את האסירים שהשתינו על שפת הבור עצמה, חיסל. בדרך כלל הוא נהג לרכוב על סוס ותוך כדי כך היה יורה באסירים ורומס אותם. העד שוורץ זוכר כי אכן היה מופיע במחנה לעיתים רכוב על סוס, וכן זוכר שהיה לו כלב-זאב, פוקסי. שבו השתמש ככלב-תקיפה. הוא חינך ילד צעיר בשם מאריאן, בן 13 לערך, מנוער האוסטאשה ולימד אותו להכות ולרצוח. אגון ברגר תיאר זאת: מילוש התיימר להיות רופא ונהג לשלוח חיילי אוסטאשה כדי שיביאו יהודים למפקדתו שהוצגה כמרפאה לשם "טיפול רפואי כולל". כשבאו, היה שוחט אותם ומחלץ את קרביהם בסכין קצבים. במקרה אחר, מתאר מילאן פלומיאני:
מילוש נתפס כשניסה ללבות מרד נגד הפרטיזנים של טיטו, הועמד לדין והוצא להורג ב-1948.
The Heretics
The Heretics (הכופרות) הוא סרט תיעודי אשר נכתב ובוים על ידי ג'ואן בריידרמן, ומופץ על ידי נשים עושות סרטים. הסרט הוא על קבוצה של אמניות פמיניסטיות בניו יורק בשם "קולקטיב הכפירות", ועל כתב העת המשפיע שלהן, Heresies: A Feminist Publication on Art and Politics, אשר פורסם משנת 1977 ועד 1992.
תקציר
The Heretics הוא סרט דוקומנטרי סמי-אוטוביוגרפי, המסופר על ידי בריידרמן בגוף ראשון, החל מהגיעה לניו יורק ב-1971 וההכרות שלה עם עולם האמנות של מנהטן. הנרטיב עוטף את גוף הסרט, אשר מורכב מראיונות אינטימיים עם חברות לשעבר בקולקטיב, ומתעד את מעורבותן עם Heresies: A Feminist Publication on Art and Politics, וחוקר את הפמיניזם בעולם האמנות במהלך שיאו של הגל השני של הפמיניזם, ועד התקופה העכשווית. השמות של כתב העת ושל הסרט הם בהשראת המימרה "אמיתות חדשות מתחילות ככפירה."
הפקה
בריידרמן החלה את העבודה על סרט ב-2006, כשהיא נסעה ברחבי ארצות הברית וכן לספרד ואיטליה, כדי לראיין עשרים ושמונה חברות לשעבר בקולקטיב הכפירה.
The Hereticsמשלב קטעי ריאיון עם תמונות סטילס, אנימציית תלת-מימד, סרטי ארכיון, וסצנות מבוימות שבהן שחקניות צעירות משחקות את תפקידי חברות הקולקטיב. האסתטיקה של הסרט מתוארת כ"קולאז' רדיקלי" המזכיר הן את המגזין המקורי והן את עבודתה המוקדמת בווידאו ארט.
ג'ון מילינגטון, המכונה לעיתים "הסנדקית של מוזיקת נשים" תרמה פסקול מקורי לסרט, בשיתוף פעולה עם האחיין שלה, לי מדלוני. כאשר מילינגטון, שאמרה על המגזין Heresies שהוא "היה בכל לופט מגניב ובכל חלל מגורים בו נשארתי," שמעה שהסרט בפוסט פרודקשן, היא איתרה את בריידרמן בסטודיו שלה, צפתה בעריכה הגסה במשך 10 דקות, ואז אמרה, "כל צורכי המוזיקה שלך נפתרו."