cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עברית רב-מגדרית
עברית רב־מגדרית היא מערכת אותיות שפותחה כהרחבה לאלפבית העברי, ומאפשרת כתיבה רב־מגדרית. היא נוצרה במטרה להנכיח נשים בשפה העברית, וליצור מרחב חדש בשפה למי שמזדהה במגדר שהוא א-בינארי.
רקע
עברית היא שפה מחויבת מגדר, וכמעט כל התייחסות לאדם או קבוצת אנשים מחייבת בחירה בלשון זכר או נקבה. על פי כללי האקדמיה ללשון העברית (עודכנו ב-2010), לשון זכר היא הלשון הסתמית, ומשתמשים בלשון זכר כשמדובר על אדם כללי שזהותו המגדרית אינה ידועה. כמו כן, בפניה לקבוצה שרובה נשים אך לא כולה, עדיין יש להשתמש בלשון זכר רבים.
קיימים מחקרים המצביעים על ההשפעה של מאפייני השפה על התודעה, לדוגמת ירידה בהישגים של סטודנטים כאשר פונים אליהם בצורת הפניה המגדרית הלא נכונה, בעיקר אצל נשים. עם זאת, המחקרים לא מכילים התייחסויות לרמת ההישגים המתקבלת כאשר הפנייה משתמשת בגופן רב-מגדרי.
בשנים האחרונות התפתחו מספר שיטות כתיבה שמטרתן להימנע מהדרת נשים מהשיח. אחת משיטות אלה היא עברית רב־מגדרית, המבוססת על תווים חדשים המעוצבים כך שיאפשרו לכתוב מילים המשלבות ויזואלית בין לשון זכר ונקבה.
היסטוריה
את העברית הרב־מגדרית יצרה מיכל שומר, והיא פורסמה באופן פומבי לראשונה ביולי 2019. המערכת החלה כעבודת גמר בלימודי תואר ראשון בעיצוב תקשורת חזותית במכללת HIT חולון, בהנחיית ג'ודית אשר, ולאחר סיום לימודיה פיתחה שומר את האותיות לגופנים נוספים ואת מימושן הטכני.
גרסה להורדה חינמית של גופן ומקלדת דיגיטלית שמאפשרים הקלדה בעברית רב־מגדרית במחשב יצאה בתאריך 28 בפברואר 2021.
אימוץ
שלטים העושים שימוש בעברית רב־מגדרית, ובמיוחד בצירוף "ברוכים הבאים / ברוכות הבאות", הוצבו במספר רב של מקומות, ביניהם - מועצת גזר, בתי הספר נבון הרצליה ובבלי-ירושלמי תל אביב, היישוב שוהם, מועצה אזורית עמק חפר, מתחמי בדיקת הקורונה של פיקוד העורף, מועצה אזורית הגליל העליון, עיריית נס-ציונה וגינות ציבוריות בעיר, הטכניון, וחדר הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי בכנסת, שם גם דובר על הנושא באחת הישיבות.
ב-9 בספטמבר 2021 הוכרזו הזוכים והזוכות בתחרות כתיבה של שירים וסיפורים בעברית רב־מגדרית, אליה הוגשו למעלה מ-130 יצירות. צוות השיפוט, שכלל את עינת יקיר, טל ניצן ועודד וולקשטיין, העניק את הזכייה ליצירות של תמר לזר, אייל שלום, רויטל גולדשמיד, ניר סופר-דודק, מאיה אשר ולירוי בר נתן.
נכתב ספר הכתוב בעברית רב־מגדרית, וקיים שימוש בעברית רב־מגדרית במסמכים משפטיים.
לאחר שהחל שימוש בשפה רב מגדרית ושימוש בגופן "עברית רב-מגדרית" בקורסים בחיל המודיעין וחיל האוויר, באוקטובר 2021 הורה אגף המבצעים בצה"ל שלא לאמץ את העברית הרב מגדרית בטענה שהחוק מחייב את צה"ל לפעול לפי כללי האקדמיה ללשון העברית.
התנגדות
בעקבות מקרים שונים של אימוץ הכתב בידי מוסדות כגון בית ספר ממלכתי־דתי, צה"ל וקופת חולים מאוחדת, ביטאו רבים התנגדות לשימוש, מה שגרם לאיסור השימוש בכתב זה בבתי הספר הממלכתיים־דתיים ובצה"ל ולנסיגה מהשימוש בו בקופת חולים מאוחדת.
ביקורת
השימוש בעברית רב־מגדרית עורר ביקורת מצד מספר גורמים, בטענה שמדובר בשיבוש השפה העברית והנדסתה למטרות חברתיות־פוליטיות, שהשפה צריכה לשקף את הדיבור, ושמדובר בחוסר כבוד לשפה. מכיוון שמרני יותר הובעה ביקורת על השימוש הציבורי, מכספי ציבור, בכתב המהווה שיבוש השפה צרכי אג'נדה של טשטוש הזהות המינית, וכן שהכתב פוגע בזהות היהודית ומנוגד לחוק הלאום (הקובע את העברית כלשון הרשמית במדינה). כן נטען כי התפתחויות בעקבות "לחצים מצד החוג למגדר" לא בהכרח מהווים התפתחות טבעית של שפה. מבחינה טכנית, נטען כי הגופן מסורבל, מבלבל וקשה לקריאה. כמו כן לא הוכח כי השיטה עדיפה על אחת מהשיטות הקיימות כגון פנייה בלשון זכר-רבים, אשר לפי מחקר בוחן הישגים נחשבת השיטה הנוחה ביותר הן לגברים והן לנשים.
טיפוגרפיה
עברית רב־מגדרית כוללת 12 סימנים חדשים:
קיימות הרחבות לגופן אלף, ולגופנים נוספים, בהן תווים אלה זמינים.
חֲסָרִים בטיפוגרפיה החדשה
בטיפוגרפיה החדשה הנוכחית חֲסֵרִים עדין הסימנים הנצרכים הבאים:
ערוץ E!
ערוץ  (באנגלית: E!: Entertainment Television) הוא ערוץ כבלים אמריקאי אשר הושק ב-31 ביולי 1987. הערוץ הוא חלק מחברת NBC וכולל בעיקר תוכניות העוסקות בתחום הבידור ובתוכניות מציאות. אחר ערוץ זה עוקבים בממוצע בחודש 39 מיליון אנשים. בין התוכניות המפורסמות ביותר המשודרות בערוץ נמצאות "משפחת קרדשיאן" ותוכניות-הבת שלה, הלוא היא תוכנית הדגל של הערוץ. הערוץ פועל בארצות הברית, באסיה, ברחבי אירופה, בקנדה ובאוסטרליה.
בארץ הערוץ בגרסתו הישראלית משודר ב-yes ב-HOT, פרטנר TV, סלקום tv, וב-STINGTV.
היסטוריה
הערוץ הושק ב-31 ביולי 1987 בשם "Movietime"' והיה בבעלות חמישה ספקי כבלים בארצות הברית (Comcast, Continental Cablevision, Cox Cable, TCI ו- Warner Cable) ובנוסף על ידי HBO/Warner communications ובעלי מניות שונים, כאשר HBO הייתה האחראית על תוכני הערוץ וניהולו. בתחילתו הערוץ שידר בעיקר טריילרים לסרטים וחדשות בנושא הבידור. הערוץ הוקם על ידי אלן מורבקה ולארי ניימאר. בין מנחי הערוץ הראשונים נמנו גרג קיניר ופאולה עבדול. ב-1989 עבר הערוץ לבעלות חברת טיים וורנר אשר שינתה את שמו והערוץ הושק מחדש רשמית ב-1 ביוני 1990 תחת השם "E!: Entertainment Television".
תוכניות מקור
בהווה:
בעבר:
יון פלוייראש
יון פלוּיֶיראש (ברומנית: Ion Flueraş, ידוע גם בכתיב Ion Fluieraş או Ioan Flueraş 2 בנובמבר 1882 – 7 ביוני 1953) היה פוליטיקאי ומנהיג איגודים מקצועיים רומני, ממנהיגי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ברומניה. כיהן כמזכיר כללי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בשנים 1918–1921 וכיושב ראש הקונפדרציה הכללית של העבודה בין השנים 1926–1938. היה חבר בפרלמנט הרומני בשנים 1927 - 1932 וכיהן בסנאט של רומניה בתקופת הדיקטטורה המלכותית של קרול השני. היה פועל מוסמך, מייצר גלגלים בהכשרתו.
רקע משפחתי ושנות ילדותו וצעירותו
יון פלוייראש נולד ביישוב קרלוש (Chereluş), אחד משלשת היישובים המשתייכים לכפר שיקולה (Şicula) במחוז ארד בטרנסילבניה, בזמנו באימפריה האוסטרו-הונגרית. הוריו, האיכרים מויסה ומריה פלוייראש התקיימו מעבודת אדמתם בשטח 20 דונם. למד בבית הספר יסודי של הכנסייה היוונית קתולית ("הכנסייה הרומנית המאוחדת עם רומא") בכפרו אך אף על פי שאהב ללמוד, להוריו לא היו אמצעים לשולחו להמשך הלימודים. היה שוליה אצל יוצר גלגלים בכפר פנקוטה במחוז הולדתו ובשנת 1901 עבר את המבחנים המקצועיים כבעל מלאכה מוסמך. עבד אחר כך בנגריה בעיר ארד. בין השנים 1903–1918 עבר פלוייראש לגור בבודפשט.
פעילותו הפוליטית תחת השלטון האוסטרו-הונגרי
בשנת 1901 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית בארד והתחיל לכתוב לעיתון "אדוורול" (ברומנית: "האמת"), ביטאון סוציאל-דמוקרטי ברומנית שהופיע בבודפשט. בשנת 1902 התקבל לעבודה באחוזת זולקובסקי בכפר פנקוטה. לנוכח עיכוב מתמשך בתשלום משכורות העובדים, ארגן שביתה ופוטר. בסוף שנת 1902 השתקע בבודפשט ויחד עם יוסיף ז'ומאנקה וטירון אלבני נמנה החל מינואר 1906 עם מנהיגי הסיעה האתנית הרומנית במפלגה הסוציאל-דמוקרטית בהונגריה. לאחר זמן, הסיעה פרשה מהמפלגה והקימה את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של טרנסילבניה ובאנאט. אולם המפלגה החדשה לא זכתה במספיק קולות כדי להכניס נציג לפרלמנט בבודפשט. בין השנים 1906–1914 פלוייראש היה אחראי על מחלקת התעמולה של מפלגתו והעורך הראשי של "אדוורול", עד לסגירת העיתון על ידי השלטונות ההונגריים. בזמן מלחמת העולם הראשונה פלוייראש גויס לצבא האוסטרו-הונגרי ושרת במפעל חיל האוויר ההונגרי באי צ'פל.
פעיל למען הזכויות הלאומיות של הרומנים
בקיץ 1918, לנוכח התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית, הקים מחדש עם ז'ומאנקה את העיתון "אדוורול" ששרת כשופר של המאבק הלאומי של הפועלים הרומנים. באוקטובר 1918, לאחר השגת הסכמות עם המפלגה הלאומית הרומנית, הצטרפו הסוציאל-דמוקרטים הרומנים ל"מועצה הלאומית המרכזית הרומנית" (CNRC). המועצה התכנסה ב-1 בדצמבר 1918 באלבה יוליה ואישרה את היפרדות טרנסילבניה מהרפובליקה ההונגרית החדשה ואיחודה עם רומניה. פלוייראש כיהן כסגן יושב ראש המועצה. עם הקמת הממשלה הזמנית של טרנסילבניה בראשות יוליו מאניו, השתתף בו פלוייראש, יחד עם חבריו הסוציאל-דמוקרטים הרומנים: ז'ומאנקה, אלבני ואנאה גראפיני. פלוייראש מילא בשנים 1918–1920 את התפקיד של ראש משרד הרווחה והבריאות. באותו יום של האיחוד, ב-1 בדצמבר 1918, נבחר פלוייראש גם למזכיר הכללי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בטרנסילבניה ובאנאט. נוכח שביתת הפועלים ודיכויה עקוב בדם בבוקרשט באותו חודש, לפי בקשתו של המנהיג הסוציאליסטי קונסטנטין טיטל פטרסקו מרומניה-הממלכה, נפגש יון פלוייראש עם המלך פרדיננד הראשון של רומניה המאוחדת, ועם ראש ממשלת רומניה, יון (יונל) ברטיאנו וביקש לקיחת אמצעים לטובת הפועלים המקופחים. בשנת 1919 יון פלוייראש השתתף, במשלחת הרומנית בוועידת השלום בפריז.
פעילותו בין מלחמות העולם
בשלהי שנת 1918 הצטרפו הסוציאל-דמוקרטים הרומנים מטרנסילבניה ובאנאט למפלגה התאומה - המפלגה הסוציאליסטית בממלכת רומניה כסיעה אוטונומית. בשנת 1919 יחד עם גאורגה קריסטסקו, אלכסנדרו דוברוג'אנו-גריה ואחרים, השתתף פלוייראש במשלחת הרומנית בקונגרס השני של האינטרנציונל השלישי (הקומינטרן) במוסקבה. כנציג של הסיעה הטרנסילבנית משך על עצמו פלוייראש בקורת חריפה מצד הנהגת הקומינטרן, ניקולאי בוכארין וד"ר כריסטיאן רקובסקי שהתנגדו בהתאם למדיניות הסובייטית, לאיחוד הרומנים מטרנסילבניה ובאנאט, מבסרביה ובוקובינה עם רומניה. הם טענו נגד פלוייראש ששיתף פעולה עם "אויבי המעמד" ושלחו אותו הביתה. בחזרתם לרומניה, כמתנגדים למדיניות הקומינטרן, גורשו פלוייראש, לאון גלרטר, גאורגה פופוביץ' ואחרים מהמפלגה הסוציאליסטית הרומנית שאימצה בסופו של דבר מצע קומוניסטי. מהלכים אלה הביאו לפיצול התנועה הסוציאליסטית ברומניה ולהקמתה של מפלגה סוציאל-דמוקרטית נפרדת מהמפלגה הקומוניסטית. כמנהיג של מפלגה זו פלוייראש השתקע בשנת 1922 בבוקרשט ועבד במסגרת משרד העבודה. בשנת 1924 יחד עם מוסקוביץ', שרבאן ווֹיניה ויעקוב פיסטינר הוא ייצג את הסוציאל-דמוקרטים הרומנים בקונגרס של האינטרנציונל הסוציאליסטי במרסיי. בקונגרס ב-7 במאי 1927 השתתף בהקמת גרסה מחודשת של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ברומניה. פלויירש היה לזמן מה עורך העיתון "טריבונה סוצ'יאליסטה" (Tribuna Socialistă) (ברומנית "הבמה הסוציאליסטית"). אחרי הקרע בינו ובין הסוציאליסטים מהממלכה הישנה העדיף בשנת 1928 להיות מועמד לפרלמנט בברית עם רשימת מפלגת האיכרים הלאומית PNŢ ונבחר.
פלוייראש כיהן כיושב ראש של התאחדות (קונפדרציה) האיגודים המקצועיים ברומניה החל משנת 1926 ועד 1938 כשהארגון הוצא מחוץ לחוק על ידי משטר הדיקטטורה המלכותית של קרול השני. יון פלוייראש נרתם להקמת ארגון איגודים מקצועיים חדש בחסות "החזית לתחייה לאומית" שבהנהגת המלך קרול השני. בזמן הדיקטטורה המלכותית הסכים להשתתף כחבר במועצה הכלכלית העליונה והתמנה לחבר בסנאט. כמשתף פעולה עם המלך קרול השני נחשב כאויב על ידי התנועה הלגיונרית הפרו-נאצי. שמח כשהמרשל יון אנטונסקו דיכא את מרד הלגיונרים בינואר 1941 ושלח למנהיג מברק ברכה. נחשב למשתף פעולה עם המשטר וגורש מהמפלגה שפעלה במחתרת. בעת הדיקטטורה הצבאית-פאשיסטית הפסיק כל פעילות פוליטית עד להחזרת החוקה הדמוקרטית בקיץ 1944.
אחרי 1944
בינואר 1945, יחד עם ג'ורג'ה גריגורוביץ' ויואן מירסקו הקים פלוייראש את "המפלגה סוציאליסטית-דמוקרטית הרומנית" שהתנגדה לשיתוף הפעולה של "המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרומנית" עם הקומוניסטים. סירב להצעתו של דר פטרו גרוזה לכהן כשר העבודה בממשלה בחסות קומוניסטית שהוקמה ב-6 במרץ 1945 .בעקבות עמדתו מפלגתו פוזרה והוא נעצר למשך שלושה חדשים בטענה ש"הפיץ מניפסטים אסורים". בספטמבר 1945 הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית בראשותו של טיטל פטרסקו. במסגרת מפלגה זו התנגד החל משנת 1946 לקו הפרו קומוניסטי של הפלג של לותאר רדצ'אנו ושטפאן ווייטק וסירב לשבת בממשלה הנשלטת על ידי הקומוניסטים שבראשות ד"ר פטרו גרוזה. הפלג היריב המוזכר דחף לאיחוד המפלגה עם המפלגה הקומוניסטית ולהקמת ה"מפלגת הפועלים הרומנית". פלויראש מצא מקלט אחרון במפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של טיטל פטרסקו, אשר במהרה הוצאה אל מחוץ לחוק על ידי הקומוניסטים יחד עם שאר המפלגות הדמוקרטיות.
בסוף שנת 1948 נעצר על ידי הבולשת והואשם בשיתוף פעולה עם המשטר הפאשיסטי ובבגידה. אחרי שנידון ל-15 שנות "מאסר בתנאים מוחמרים". נשלח לבתי כלא שונים ברחבי רומניה. הוחזק בתנאים קשים והוכה פעמים חוזרות על ידי הסוהרים ואסירים אחרים. נפטר בגיל 71 בבית הסוהר גרלה, במחוז קלוז' בשנת 1953, לפי עדויות אחדות, אחרי שהוכה ועונה על ידי שלושה אסירים.
קישורים חיצוניים ומקורות
Alexandru Roz, Universitatea Vasile Goldiş, Arad Ioan Flueraş, un lider social-democrat mort în închisorile comuniste on line ,, Anuarul Institutului de Istorie "Gh. Bariţ", Cluj-Napoca, 2003.
יורי זכרנקו
קולונל יורי זכרנקו (בבלארוסית: Юры Захаранка, ברוסית: Юрий Захаренко; נולד ב-1 בינואר 1952 - מת ב-7 במאי 1999) היה שר הפנים של בלארוס ופוליטיקאי אופוזיציוני, שנחטף וככל הנראה נרצח בשנת 1999.
קריירה פוליטית
ברגע בו בלארוס קיבלה עצמאות בשנת 1990 היה זכרנקו סגן ראש המחלקה למלחמה בפשעים מאורגנים בין-אזוריים של משרד הפנים הסובייטי. בשנת 1994 התמנה לשר הפנים של בלארוס.
ב-16 באוקטובר 1995 פוטר מתפקידו על ידי הנשיא אלכסנדר לוקשנקו. זכרנקו טען כי הונחה לירות באזרחים והוא סירב לפקודת הנשיא לירות באזרחים ולהפר את החוקה.
זכרנקו הצטרף לאופוזיציה לנשיא ונבחר לחבר הוועד המנהל של מפלגת האזרחים המאוחדת של בלארוס. לאחר תמיכה חזקה בקרב קצינים בכירים בצבא ובסוכנות ביטחון המדינה ("ק.ד.ב.") הפך זכרנקו לדמות יריבה ואויב מסוכן ללוקשנקו.
חטיפה
השר לשעבר נעלם בערב 7 במאי 1999. המדינה לא עשתה ניסיונות רציניים לחפש את הפוליטיקאי. כעבור מספר שנים נמלט בכיר במשרד הפנים הבלארוסי לגרמניה והצהיר כי הוא היה עד לזכרנקו ולכמה מנהיגים אחרים שנחטפו ונרצחו בהוראתם של בכירי הממשלה. כהנצחה וזיכרון לפוליטיקאים החטופים והאסירים הפוליטיים של בלארוס, האופוזיציה הבלארוסית ותומכיה עורכים ב-16 בכל חודש את "יום הסולידריות עם בלארוס".
בספטמבר 2004 פרסמו האיחוד האירופי וארצות הברית איסורי נסיעה לחמישה פקידים בבלארוס החשודים במעורבות בחטיפת זכרנקו, בהם: שר הפנים ולדימיר נאומוב, התובע הכללי ויקטור שיימן, שר הספורט והתיירות יורי סיוואקוב והקולונל דמיטרי פאבליצ'נקו ממשרד הפנים בבלארוס.
בדצמבר 2019 פרסם דויטשה וול סרט תיעודי בו יורי גרבסקי, לשעבר חבר ביחידה מיוחדת במשרד הפנים הבלארוסי, אישר כי היחידה שלו היא שעצרה ורצחה את זכרנקו ושהם אחר כך עשו אותו דבר עם ויקטור גונצ'ר ואנטול קראסוסקי.
דרושות אמהות במאדים
דרושות אמהות במאדים (באנגלית: Mars Needs Moms) הוא סרט מדע בדיוני בהנפשה ממוחשבת שראה אור בשנת 2011. הסרט הופק על ידי חברת ImageMovers Digital והופץ על ידי סרטי אולפני וולט דיסני.
הסרט הוא הסרט השני והאחרון שהופק על ידי חברת ImageMovers Digital ונחל כישלון בקופות, מה שהוביל לסגירת החברה.
שיר הסיום של הסרט הוא "Crazy Little Thing Called Love" של להקת קווין.
תקציר העלילה
עלילת הסרט מתרחשת בתחילת חופשת הקיץ, אשר בה מילו, ילד בן 9 רוצה לבלות ולשחק עם חבריו. עם זאת, אמו מטילה עליו מטלות רבות שגורמות לו כעס רב ולא מאפשרות לו לשחק עם חבריו. באחד מימי הקיץ, אמו של מילו מכריחה אותו לאכול ברוקולי, אך הוא מסרב לאכול את הירק. אמו נאלצת לשלוח אותו לישון מוקדם ומילו מבקש "הלוואי שלא תהיה לי אמא". במהלך הלילה, חייזרים חוטפים את אמו של מילו לכוכב הלכת מאדים.
ביקורת
הסרט קיבל ביקורות מעורבות, אך המשחק קיבל ביקורות חיוביות. הסרט היה כישלון קופתי גדול. ביום הקרנת הבכורה הכניס כ-1.72 מיליון דולר ובשבוע הקרנת הבכורה כ-6.8 מיליון דולר.
רפאל לוי (משרד הפנים)
רפאל (רפי) לוי (נולד ב-1925) היה הממונה על מחוז ירושלים במשרד הפנים. הוא הורשע בקבלת שוחד.
ביוגרפיה
במהלך מלחמת ששת הימים מונה לקצין קשר עם העדות הנוצריות והמוסלמיות וסייע לאלוף חיים הרצוג בגיבוש הצוות של הממשל הצבאי על יהודה ושומרון.
לאחר מלחמת ששת הימים מונה לסגן מנהל המחוז וממלא מקום מנהל המחוז. בהמשך מונה למנהל המחוז והיה יו"ר הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה. במסגרת זאת ניהל ישיבות על תוכניות פיתוח גדולות בירושלים כמו פיתוח ממילא. במסגרת תפקידו במשרד הפנים היה אחראי על מתן רישיונות לעיתוני מזרח ירושלים.
בתפקידיו במשרד הפנים יצר קשרים עם ראשי העדות הנוצריות בירושלים במסגרתם נכרתו עסקות נדל"ן גדולות על קרקעות במערב ירושלים, בין השאר מכירת מלון פאסט (שעליו הוקם אחר כך מלון פנינת ירושלים) ובניין קולנוע רקס מהפטריארכיה הארמנית בירושלים ליזמים ישראלים.
אחד מילדיו היה הצייר רענן לוי.
מפלצות קטנות
מפלצות קטנות היא סדרת טלוויזיה קומית שכתבו ויצרו בני הזוג שני מלמד ניצן ורועי ניצן שודרה ברשת, ערוץ 2 מ-2 בנובמבר 2016 ועד אמצע דצמבר 2016 והחל מ-16 בנובמבר 2019 משודרת בערוץ 13.
בשנת 2019 בובות הילדים הופיעו בפרסומות של "בזק" ביחד עם גידי גוב ורמי פורטיס.
שחקני הסדרה פרסמו שלא תהיה עונה שלישית.
עלילה
הסדרה מציגה ארבע משפחות בעלות ילדים בני שנתיים עד ארבע. אלה מוצגים כבובות-מפלצות. ילדי המשפחות הולכים לאותו גן ומבלים את שעות אחרי הצהריים בגן שעשועים בזמן שהוריהם יושבים על ספסל בגן ומשוחחים ביניהם. לאחר מכן עוקבים אחרי המשפחות בבתיהן.
קישורים חיצוניים
ביקורות:
יורגן קורץ
פרופסור יורגן קורץ (בגרמנית: Jürgen Kurths; נולד ב-11 במרץ 1953 בארנדסי שבאלטמרק) הוא פיזיקאי ומתמטיקאי, מומחה עולמי לפיזיקה לא ליניארית של מערכות מורכבות.
יורגן קורץ למד באוניברסיטת רוסטוק וסיים את הדוקטורט בשנת 1983. בהמשך הוא עבר לאוניברסיטת פוטסדאם. בשנות ה-90 הוא מונה לפרופסור לדינמיקה לא-ליניארית באוניברסיטת הומבולדט.
הוא ידוע בעיקר בשל תרומתו הנכבדה לתחומי הדינמיקה הלא ליניארית, מערכות מורכבות ותאוריה של רשתות עם יישומים לבעיות מגוונות מתחומי האקלים, פיזיולוגיה, ביולוגיה מערכתית והנדסה.
טום הולנד (שחקן)
תומאס סטנלי "טום" הולנד (באנגלית: Thomas Stanley "Tom" Holland; נולד ב-1 ביוני 1996) הוא שחקן טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון, מדבב דוגמן ורקדן אנגלי. לעיקר פרסומו זכה בשל תפקידו כספיידרמן בסרטי היקום הקולנועי של מארוול. בנוסף, הופיע על הבמות במחזמר "בילי אליוט" בווסט אנד בלונדון, ושיחק בסרט "הבלתי אפשרי".
ביוגרפיה
הולנד נולד ברובע קינגסטון בלונדון שבממלכה המאוחדת. הוריו הם ניקולה אליזבת (לבית פרוסט) צלמת מקצועית, ודומיניק הולנד, סופר וקומיקאי. להולנד שלושה אחים צעירים. סביו מצד אביו נולדו באי מאן ובמחוז טיפררי באירלנד. הוא התחנך במסגרות קתוליות: למד במכינה קתולית לבנים דונהיד בווימבלדון שבדרום-מערב לונדון, ובהמשך למד גם במכללת וימבלדון הישועית עד דצמבר 2012. הוא סיפר כי חווה בריונות על רקע היותו רקדן.
לאחר מכן, עבר ללמוד במכללת בריט לאמנויות הבמה.
תיאטרון
הולנד החל לרקוד בכיתת היפ הופ בבית הספר למחול ניפטי פיט. הפוטנציאל שלו התגלה על ידי הכוריאוגרפית לין פייג' - עמיתתו למקצוע של פיטר דרלינג, הכוריאוגרף של בילי אליוט ובילי אליוט - המחזמר - כאשר הוא הופיע עם בית הספר למחול במסגרת פסטיבל המחול של ריצ'מונד ב-2006. לאחר שמונה אודישנים ושנתיים של אימונים, ב-28 ביוני 2008 ערך הולנד את מופע הבכורה שלו בווסט אנד במחזמר "בילי אליוט" בתור מייקל, חברו הטוב של בילי. הוא נתן את הופעתו הראשונה בתפקיד הראשי ב-8 בספטמבר 2008, וקיבל ביקורות טובות.
בספטמבר 2008, הולנד, יחד עם טאנר פלויג'ר, הופיע בתוכנית החדשות בערוץ 5 הבריטי ונתן את ריאיון הטלוויזיה הראשון שלו. שנה לאחר מכן הוא הופיע בתוכנית הטלוויזיה "The Feel Good Factor" של ערוץ ITV. בתוכנית ההשקה ב-31 בינואר, הוא ועוד שני בילי אליוט אחרים, טאנר פלויג'ר ולייטון ויליאמס, ביצעו גרסה של "ריקוד הזעם" מבילי אליוט - המחזמר, אחריה הולנד רואיין על ידי המנחה מיילין קלאס. ב-8 במרץ 2010, לציון יום הולדתו החמישי של המחזמר, ארבעה מהשחקנים הנוכחיים של בתפקיד בילי אליוט, ביניהם הולנד, הוזמנו לדאונינג 10 לפגישה עם ראש ממשלת בריטניה, גורדון בראון. הולנד נבחר להיות המוביל במופע יום ההולדת החמישי ב-31 במרץ 2010. הולנד הופיע על בסיס קבוע בתור בילי, ברוטציה עם עוד שלושה שחקנים, עד ה-29 במאי 2010, כאשר הוא סיים את תפקידו במחזמר.
טלוויזיה
ב-2015 הולנד הופיע בארבעה פרקים של סדרת הטלוויזיה "וולף הול", בתור גרגורי קרומוול, בנו של הפרוטגוניסט תומאס קרומוול, בגילומו של מארק ריילנס. בהמשך הוא הופיע בפרק של "קרב הליפ סינק" בו הוא ניצח את הזמרת זנדאיה. הולנד הציג את פרס האוסקר לאפקטים הטובים ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-90, כאשר הפרס ניתן לבלייד ראנר 2049.
קולנוע
ב-2011 הולנד לוהק לגרסה הבריטית של סרט האנימציה ארייטי בהפקת סטודיו ג'יבלי היפני. הוא סיפק את קולו לדמות הראשית שו.
סרט הבכורה של הולנד היה הבלתי אפשרי, בבימויו של חואן אנטוניו באיונה, לצד נעמי ווטס ויואן מקגרגור. שיבחו את הולנד על משחקו בסרט, עד כדי כך שהיו שמועות שהוא מתמודד על פרס אוסקר. פרמיירת הסרט נערכה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-9 בספטמבר 2012 והוא נחל הצלחה מסחרית וביקורתית, עם רווח של 180.3 מיליון דולר ברחבי העולם. הולנד זכה לשבחים אוניברסליים ממבקרים ואף זכה במספר פרסים כדוגמת פריצת השנה של המועצה הלאומית לסיקור, השחקן הבריטי הצעיר של השנה של מעגל מבקרי הקולנוע של לונדון ופרס אמפייר לשחקן פורץ הדרך.
הולנד כיכב בתור אייזק בסרט הדרמה "ככה אני חיה עכשיו ", אשר יצא בממלכה המאוחדת ב-4 באוקטובר 2013, לצד סירשה רונן. הוא גם כיכב בתור תומאס ניקרסון בסרט "בלב הים " בבימויו של רון הווארד.
ספיידרמן
ביולי 2017 יצא הסרט "ספיידרמן: השיבה הביתה" בו הולנד חזר לתפקידו בתור ספיידרמן. הסרט הרוויח 117,027,503 דולר בסוף השבוע הראשון. הסרט קיבל ביקורות חיוביות והולנד שובח רבות, כאשר נאמר על הופעתו בסרט כי היא "הופעה של כוכב שניתנת על ידי שחקן נולד". הולנד חזר לתפקיד ספיידרמן בסרט "הנוקמים: מלחמת האינסוף" ובסרט ההמשך שלו, "הנוקמים: סוף המשחק", אשר יצא ב-24 באפריל 2019, וכן בסרט ההמשך ל"ספיידרמן" - "ספיידרמן: רחוק מהבית" שיצא ב-2 ביולי 2019 ובדצמבר 2021 יצא הסרט השלישי בסדרה, "ספיידרמן: אין דרך הביתה" שזכה לשבחים, בו שיחק לצד שני שחקני ספיידרמן הקודמים - טובי מגווייר ואנדרו גארפילד.
ג'פרי ביוקנן
'''ג'פרי ס. ביוקנן (באנגלית: Jeffrey S. Buchanan''') הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל. שירת כמפקד כוחות הצבא בפיקוד צפון של ארצות הברית (הארמייה החמישית).
טום הולנד (שחקן)
פרויקטים נוספים
ב-2016 שיחק את ברדלי בייקר בסרט "קצה החורף " לצד ג'ואל קינמן ופרסי היינס וויט. בשנת 2017 הוא כיכב לצד צ'ארלי האנם בסרט הדרמה "העיר האבודה Z", בבימויו של ג'יימס גריי, אשר יצא באפריל וזכה לביקורת חיובית.
ג'פרי ביוקנן
ביוגרפיה
ביוקנן סיים ב-1982 תואר ראשון באקולוגית חיות הבר באוניברסיטת אריזונה והתגייס לצבא ארצות הברית. שירת כמפקד מחלקה רובאית, מפקד מחלקת סיור וסגן מפקד פלוגה בגדוד הראשון של רגימנט החי"ר 504 בדיוויזיה המוטסת ה-82. לאחר קורס קציני חי"ר מתקדם מונה למפקד פלוגת תצפיות בגדוד המודיעין 125 של דיוויזיית החי"ר ה-25. בתפקידו הבא שימש מפקד פלוגה רובאית ומפקד פלוגת מפקדה בגדוד הרביעי של רגימנט החי"ר 22 בדיוויזיה. בשנים 1991–1994 שירת כמפקד פלוגה ומפקד גדוד בווסט פוינט. למד במכללה לפיקוד ומטה של הצבא, ב-1995 מונה לקצין אג"ם של הגדוד הראשון ברגימנט החי"ר 327 של הדיוויזיה המוטסת ה-101 לאחר מכן שימש קצין אג"ם של החטיבה הראשונה בדיוויזיה. ב-1997 מונה לקצין אג"ם בכוח המשימה לאיתור נעדרים של פיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית.
טום הולנד (שחקן)
פרויקטים נוספים
ב-2017 שיחק לצד ריצ'רד ארמיטאג' וג'ון ברנטל בסרט "עלייה לרגל ". הסרט יצא ב-23 באפריל 2017 בפסטיבל הסרטים טרייבקה. הולנד לוהק לשחק את סמואל אינסול בסרט " המלחמה על הכוח"" של אלפונסו גומז-רחון, אשר היה אמור להשתחרר ב-24 בנובמבר 2017, אבל לבסוף יצא לקולנוע (בישראל) ב-2019. ב-2019 הולנד דיבב בסרטים; "מרגלים לא רגילים" ו"דוליטל"
אולג נדודה
אולג מיקולייביץ' נדודה (באוקראינית:  Олег Миколайович Надуда; נולד ב-23 בפברואר 1971 בקייב) הוא כדורגלן עבר סובייטי-אוקראיני ששיחק בעמדות הקשר בקבוצות שונות בליגת העל האוקראינית ובמכבי הרצליה מהליגה הישראלית. לאחר פרישה ממשחק פעיל פנה לקריירת אימון.
טום הולנד (שחקן)
פרויקטים נוספים
בשנת 2020 כיכב במותחן הפסיכולוגי "תמיד השטן" שנכתב ובוים על ידי אנטוניו קמפוס, ומבוסס על רומן באותו שם מאת דונלד ריי פולוק. הסרט הוקרן בבכורה לשידור ב-11 בספטמבר 2020 בבתי קולנוע נבחרים ולאחר מכן ב-16 בספטמבר 2020 הופץ בשירות הזרמת המדיה של "נטפליקס". באותה השנה דיבב את אחת הדמויות הראשיות בסרט "קדימה".
ג'פרי ביוקנן
ביוגרפיה
ביוני 1999 מונה למפקד הגדוד השלישי ברגימנט החי"ר 187 של הדיוויזיה המוטסת ה-101. ביולי 2001 מונה למדריך במרכז הלאומי לאימונים שבפורט ארווין בקליפורניה. ביוני 2003 מונה לראש ענף פיתוח תורות לחימה בבית הספר לחי"ר של הצבא בפורט בנינג.
אולג נדודה
ביוגרפיה
נדודה גדל במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל דינמו קייב. הוא לא הצליח להיכנס להרכב של הקבוצה הבוגרת של דינמו, לכן בשנת 1990 עבר לקבוצת צסק"א קייב. לאחר עונה אחת - עבר לקבוצת ניבה ויניצה מליגת המשנה באוקראינה. בשנת 1994 חתם בקבוצת הצמרת הרוסית ספרטק מוסקבה. הוא שיחק בספרטק שתי עונות, וזכה עם הקבוצה באליפות הליגה הרוסית.
טום הולנד (שחקן)
פרויקטים נוספים
בשנת 2021 כיכב בתפקיד הראשי בדרמת הפשע "צ'רי" שביימו האחים רוסו על פי הרומן האוטו-ביוגרפי באותו שם של ניקו ווקר. הסרט יצא לאקרנים בבתי הקולנוע ב-26 בפברואר 2021 ובדיגיטל בסטרימינג של אפל TV פלוס ב-12 במרץ 2021. לאחר מכן, כיכב הולנד בתפקיד הראשי בתור טוד יואיט בסרט "כאוס מהלך" שביים דאג לימן, ומבוסס על הרומן "החור שברעש" מאת פטריק נס משנת 2008, המהווה הספר הראשון בטרילוגיית הספרים "כאוס מהלך". הסרט יצא לאקרנים ב-5 במרץ 2021. הולנד חשף לאחר הצילומים כי החלו העבודות על סרט המשך.
ג'פרי ביוקנן
ביוגרפיה
ביוני 2004 מונה למפקד חטיבת האימונים השנייה בדיוויזיית החי"ר 75, בתקופה שירותו הוצב בעיראק ושימש מפקד צוות העברת השליטה לכוחות המיוחדים של משטרת עיראק ולאימון כוחות המשטרה המקומיים. במאי 2006 מונה לעוזר ראש מטה הארמייה החמישית. בנובמבר 2007 מונה לסגן מפקד הדיוויזיה ההררית העשירית, במהלך מילוי תפקיד זה הוצבה הדיוויזיה בעיראק, תחילה קיבלה אחריות על גזרת מרכז ולאחר מכן על הגזרה הדרומית. באוגוסט 2009 מונה לקצין אג"ם, תכנון ואימונים בפיקוד כוחות המילואים של צבא ארצות הברית. ביולי 2010 מונה לקצין שיתוף פעולה צבאי-אזרחי בפיקוד כוחות ארצות הברית בעיראק וכן שימש דובר הפיקוד. בפברואר 2012 מונה לעוזר מפקד המרכז למצוינות במודיעין של הצבא. באפריל 2012 מונה לסגן מפקד קורפוס I בבסיס המשותף לואיס-מקורד במדינת וושינגטון. ב-2013 מונה למפקד הכוחות הצבאיים באזור הבירה וושינגטון די. סי.. ב-2015 מונה לסגן מפקד כוחות ארצות הברית ונאט"ו באפגניסטן.
אולג נדודה
ביוגרפיה
בשנת 1995 הגיע לישראל וחתם בקבוצת מכבי הרצליה. הוא שיחק במדי הרצליה במשך 5 שנים. בשנת 2000 עזב את ישראל וחזר לאוקראינה. באותה שנה החליט לפרוש מכדורגל מקצועי (במשך כמה מהשנים הבאות המשיך לשחק בקבוצות חובבים).
טום הולנד (שחקן)
פרויקטים נוספים
בנובמבר 2021, הולנד דיבב את פרסי פיג (ממתק גומי בדמות חזיר) בפרסומת של חברת המזון הבריטית מרקס אנד ספנסר. במהלך ראיון עם מגזין GQ, הולנד הביע ספק אם ישוב לגלם את פיטר פארקר/ספיידרמן בפרויקטים עתידיים של אולפני מארוול לאחר "ספיידרמן: אין דרך הביתה".
אולג נדודה
נבחרות
אולג נדודה זומן כמה פעמים לנבחרת אוקראינה, אך השתתף במשחק אחד בלבד - מול במסגרת מוקדמות יורו 1996.
חייר סספדס
קריירה
בינואר חזר לפרו כאשר חתם באוניברסידד ססאר ואייחו. בשתי העונות שלאחר מכן שיחק בלאון דה הואנוצו ואוניברסידד סן מרטין בהתאמה ולקראת תחילת עונת חתם בחואן אאוריץ'. ב-2006 חתם בקבוצת ספורטינג קריסטל.
טום הולנד (שחקן)
עבודות עתידיות
באפריל 2021 פורסם כי הולנד לוהק לככב בסדרת האנתולוגיה של אפל TV פלוס "The Crowded Room" את הדמות של בילי מיליגן. בנוסף, הוא לוהק לתפקיד הראשי במותחן הריגול "Beneath a Scarlet Sky" של אולפני פסקל, המבוסס על רומן באותו שם מ-2017 מאת מארק סאליבן.
חייר סספדס
קריירה
בינואר, סספדס חתם בקוסקו.
טום הולנד (שחקן)
עבודות עתידיות
בדצמבר 2021, הולנד אישר שהוא יגלם את השחקן והרקדן פרד אסטר בסרט ביוגרפי שנמצא כעת בפיתוח באולפני סוני.
חייר סספדס
קריירה
ב-24 במרץ 2007 סספדס ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת פרו בו הפסידה נבחרתו 0–2 ל. סספדס השתתף עם הנבחרת בקופה אמריקה 2007 וקופה אמריקה 2015.
טום הולנד (שחקן)
עבודות עתידיות
הולנד אומר כי תוכניות הקריירה שלו לטווח הארוך הן "לעשות עוד כמה זיכיונות", לשחק "כמה תפקידי אינדי משמעותיים יותר ובסופו של דבר לבצע מעבר לצד השני של המצלמה ולעבור לבימוי"
חיים אישיים
הולנד מתגורר בלונדון, בשכונת קינגסטון שעל התמזה ברובע קינגסטון, קרוב לבית הוריו ואחיו הצעירים. יש לו כלבה בשם טסה. כאשר הולנד היה בן שבע הוא אובחן עם דיסלקסיה. הולנד מבצע תרגילי התעמלות.
יחד עם שלושת אחיו הצעירים, הולנד נותן חסות לארגון "אמון האחים", עמותה בריטית אשר מגייסת כספים למטרות צדקה.
הוא אוהד של קבוצת הכדורגל טוטנהאם הוטספר.
אולג נדודה
קריירת אימון
בשנת 2007 החל לאמן את קבוצת "ארסנל בילה צרקבה" מהליגה האוקראינית השנייה. בשנת 2010 היה תקופה קצרה היה עוזר מאמן של קבוצת ארסנל קייב מהליגה האוקראינית הבכירה.
מיילס ברידג'ס
מיילס עמנואל ברידג'ס (באנגלית: Miles Emmanuel Bridges; נולד ב-21 במרץ 1998) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הסמול פורוורד.
ג'פרי ביוקנן
ביוגרפיה
באוגוסט 2016 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד כוחות הצבא בפיקוד צפון של ארצות הברית (הארמייה החמישית). ב-2017 מונה לקצין הקשר של הצבא ב-FEMA לפיקוח על מאמצי הסיוע בפוארטו ריקו בעקבות הוריקן מריה. ביוני 2019 סיים את תפקיד כמפקד הארמייה החמישית ופרש מהשירות הצבאי.
מיילס ברידג'ס
ראשית חייו
מיילס נולד ב-21 במרץ 1998 לסינתיה וריימונד ברידג'ס. אביו, שהיה גם הוא כדורסלן בתיכונים, אימן אותו ואת בן דודו מיקל בכדורסל כבר בגיל שנתיים.
שארלוט הורנטס (2018–הווה)
ב-21 ביוני 2018 נבחר ברידג'ס בבחירה ה-12 של דראפט ה-NBA 2018 על ידי קבוצת לוס אנג'לס קליפרס, והועבר מידית לשארלוט הורנטס. ב-2 ביולי 2018 חתם באופן רשמי על חוזה בשארלוט. ברידג'ס השתתף בתחרות ההטבעות של ה-NBA בשנת 2019.
האשמות בתקיפה
ב-29 ביוני 2022, נעצר ברידג'ס על ידי משטרת לוס אנג'לס בחשד לאלימות במשפחה, לאחר תקרית בה אשתו ואם ילדיו פונתה למיון וסבלה מסימני חניקה, זעזוע מוח, חבלה בצלעות ופגיעה בצוואר. ברידג'ס שוחרר בערבות תמורת 130,000 דולר.
ב-19 ביולי הוגש נגדו כתב אישום בגין תקיפה והתעללות בילדיו.
יאקוב ז'ילינסקי
יעקב גריגוריביץ 'ז'ילינסקי (ברוסית: Я́ков Григо́рьевич Жили́нский; 27 במרץ 1853–1918) היה גנרל פרשים רוסי ממוצא פולני, ראש המטה של הצבא הרוסי הקיסרי מ-2 בפברואר 1911 עד ה-4 במרץ 1914. הוא נחשב לאחד האחראים העיקריים של כישלון המערכה הפרוסית במזרח בשלבים המוקדמים של מלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה
הוא הצטרף לשירות פעיל כצוער ברגימנט ההוסארים סומי, ובשנת 1876, הוא סיים את בית הספר ניקולייב פרשים בסנקט פטרבורג והוקצה לרגימנט משמר הפרשים של המשמר הקיסרי כנגן קורנית. הוא נחשב לאחד הרוכבים הטובים ביותר בבית הספר והיה אחראי על אימונים של הרגימנט.
בשנת 1883 הוא סיים את לימודיו באקדמיה של ניקולאייב. בשל הצלחתו הרבה, הוא הועלה לדרגת קפטן. לאחר ששימש כעוזר בכיר במטה דיוויזיית הגרנדירים ה-1, שירת ב-14 בפברואר 1894 בוועדה המדעית הצבאית של המטה הכללי, ארגון מודיעין צבאי שהיה אחראי על חקר המדינות הזרות.
במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד היה ז'ילינסקי משקיף צבאי רוסי עם הצבא הספרדי בקובה. עם שובו פרסם ספר על המלחמה, אשר ניתח את הסיבות לתבוסתה של ספרד.
במהלך מלחמת רוסיה–יפן היה ז'ילינסקי ראש המטה של המשנה למלך במזרח הרחוק, האדמירל יבגני אלכסייב, עד שאלכסייב פוטר באוקטובר 1904. הוא נשאר באזור הלחימה כדי לשרת את שר המלחמה, אלכסיי קורופטקין עד סוף הסכסוך. ב-27 בינואר 1906 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-14 בפולין, וב-7 ביולי 1907 מונה למפקד הקורפוס ה-10. ב-18 באפריל 1910 מונה ז'ילינסקי למפקד מחוז ורשה והמושל הכללי של ורשה.
ז'ילינסקי שירת מה-22 בפברואר 1911 עד ה-4 במרץ 1914 כהמטה הכללי של צבא האימפריה הרוסית. בתחילת מלחמת העולם הראשונה הוא קיבל את הפיקוד על החזית הצפון-מערבית. החזית הצפון-מערבית כללה את הארמיות הראשונה והשנייה בפיקודם של גנרל פאול פון רננקמפף וגנרל אלכסנדר סמסונוב. לאחר מבצע "פרוסיה המזרחית" שנכשל, וההפסדים בקרב טננברג ובקרב הראשון על האגמים המזוריים, הוא הודח מהפיקוד על אף ניסיונותיו להאשים את רננקמפף על הפיאסקו. ז'ילינסקי נשלח כנציג צבאי לצרפת בשנים 1915-1916 וחזר לרוסיה בסתיו 1916. ב-19 בספטמבר 1917 הוא פרש מהצבא.
לאחר מהפכת אוקטובר, הוא ניסה להימלט מרוסיה, אך נהרג בדרום רוסיה בנסיבות בלתי-מוגדרות.
ריקלה גלזר
ריקְלֶה (רות) גלֶזֶר-קפלן (ביידיש: ריקלע גלעזער-קאַפּלאַן; 17 בדצמבר 1924 – 12 בינואר 2006) הייתה אסירה בגטו וילנה ופרטיזנית שחיברה בתקופת המלחמה שירים פופולריים העוסקים בשואה.
ביוגרפיה
בגטו חיברה שירים למנגינות של פזמונים ידועים. בשיר "גטו שלי" ("דו געטאָ מײַן"), שחיברה למנגינת השיר הרוסי "מוסקבה שלי" ("Моя Москва") מאת המלחין הסובייטי איסאק דוּנאיֶיבסקי, מתאר באירוניה לא את יופייה של העיר (כבמקור), כי אם את תלאות הגטו.
כשהייתה בת 18 התפרסם שירה הנודע "היה זה יום קיץ" ("ס'איז געווען אַ זומערטאָג", סִיז גֶווֵן אַ זוּמֶרטוֹג), שאותו כתבה למנגינת הלהיט היידי "פָּפִּירוֹסְן" ("פּאַפּיראָסן", 'סיגריות') מאת הרמן יבלוקוף. השיר עוסק בפּוֹנָאר, הפרוור שבו נרצחו עשרות אלפי יהודים, רובם בני וילנה. (לימים זכה השיר להקלטות, והושר בין היתר על ידי חוה אלברשטיין.)
זמן קצר אחרי כן גורשה מהגטו למחנה. היא הצליחה לקפוץ מהרכבת, יצרה קשר עם אנשי ארגון הפרטיזנים המאוחד (פ.פ.או) והצטרפה לפרטיזנים הליטאים של יערות רודניקי שמדרום לווילנה, כלוחמת בגדוד "מוות לפאשיזם". בין הפעולות הצבאיות הוסיפה לכתוב.
בחודש דצמבר 1948 עלתה לישראל עם משפחתה באונייה "נגבה".
בשנת 1991 התפרסם בהוצאת טרקלין בתל אביב ספר שיריה, "לידער פון לעבן" (לידֶר פוּן לֶבְּן, 'שירי חיים').
יעקב שמשון הגר
רבי יעקב שמשון הגר (ביידיש: האגער או האגר, ה'תקע"ג – י"ט באדר ה'תר"ם) היה האדמו"ר השלישי בחסידות קוסוב.
ביוגרפיה
נולד בקוסוב כבן בכור לרבי חיים מקוסוב, ה"תורת חיים", ולציפורה בת רבי יהודה מאיר משפיטובקה.
בשנת ה'תקפ"ח נישא. החתונה התקיימה בשפיטובקה בבית סבו רבי יהודה מאיר משפיטובקה. לזוג לא היו ילדים, ועקב כך הם התגרשו לאחר 10 שנים. הוא נישא בשנית לבתו של דוד שטרנהל מקולומיאה, אך גם היא לא ילדה ילדים, וגם הם התגרשו. בשלישית נישא בשנת ה'תרט"ו לחוה בת רבי יעקב יוסף השני מאוסטרהא, וממנה נולד לו בנו היחיד רבי משה.
מסורת חסידית מספרת שרבי יעקב שמשון תלה את צרותיו בנישואין, ואת העובדה שלא נולדו לו ילדים, בהקפדתו של רבי משה צבי מסאווראן בעת נישואי אחיו רבי יוסף אלטר הגר עם נכדת רבי משה, אז התערב לטובת אביו בוויכוח שהתעורר בין המחותנים. על פי אותה מסורת, כשנישא בשלישית הלך רבי יעקב שמשון לקברו של רבי משה לפייסו, והוא אכן נגלה אליו אחר כך בחלום ובישרו שייוולד לו בנו, ואף ביקשו שיקרא לו על שמו. קיים גם מכתב שכתב אביו רבי חיים למחותנו רבי משה מסאווראן, בו הוא מבקש ממנו להתפלל על בנו רבי יעקב שמשון; בתקופה זו הוא עדיין היה נשוי לאשתו הראשונה.
אדמו"רות
בשת ה'תרי"ד נפטר אביו, ורבי יעקב שמשון התמנה לאדמו"ר בקוסוב. חלק גדול מהחסידים, ובהם תלמידי החכמים פנו אל אחיו הצעיר, רבי מנחם מנדל, מייסד חסידות ויז'ניץ - ה"צמח צדיק", שהחל לכהן כאדמו"ר בעיירה ויז'ניציה הסמוכה. אח נוסף, רבי יוסף אלטר הגר, מייסד חסידות רדוביץ גר בתחילה בקוסוב, על ידו, וכעבור תקופה עבר לגור ברדאוץ (ראדעוויץ) שם החל לכהן כאדמו"ר.
נהג ללמוד מדי יום בספר "אוהב ישראל". בדרך כלל לא אמר דברי תורה בעת הטיש, ונותרו ממנו רק מעט דברי תורה. בנו רבי משה סירב להדפיס את דברי תורתו, בגלל שאביו לא הורה לו לפרסם אותם.
כמה שנים לפני פטירתו פסק מלדבר, וקולו לא נשמע יותר. רק לעיתים היה ניגש להתפלל לפני התיבה, ואז שמעו אותו. תקופה לפני כן דיבר הרבה בגנות אוויר העולם השפל, ושלא כדאי אפילו להוציא הגה מפיו לאוויר העולם. כשאחיו רבי מנחם מנדל בא לבקרו, ושאלו למה אינו מדבר, הראה לו מהחלון את בית העלמין כשהוא מרמז לו בכך על התכוננותו לפטירה.
אביו רבי חיים כיבד אותו, ובעת נישואי אחיו רבי יוסף אלטר כיבדו להיות ה"שושבין" להוביל את אחיו לחופה. כך גם בברית המילה לאחיו הצעיר רבי מנחם מנדל, כיבדו אביו בסנדקאות.
גם רבי חיים הלברשטאם מצאנז העריכו, וכשחלה שלח אליו קוויטל.
תקופה מסויימת שימש אצלו הרב יוסף יהודה שטרסברג כגבאי וכותב המכתבים, במקביל לתפקידו כדיין..
משפחתו
כאמור נישא רבי יעקב שמשון שלושה פעמים. לא ידוע מי הייתה אשתו הראשונה, לה היה נשוי 10 שנים. אשתו השנייה הייתה בתו של רבי דוד שטרנהל, וגם ממנה לא נולדו לו ילדים. אשתו השלישית הייתה חווה (נפטרה כ"ב בחשוון תרמ"ג), בת הרב יעקב יוסף מאוסטראה נכדו של רבי יעקב יוסף מאוסטראה מחבר הספר "רב ייבי". הייתה נשואה לפני כן לבנו של רבי משה טברסקי מקוריסטשוב, שנפטר בצעירותו.
בנם היחיד היה רבי משה, והוא הוכתר לאדמו"ר בקוסוב על מקום אביו כשהוא בן 20.
שרה אראני
שרה אראני (באיטלקית: Sara Errani; נולדה ב-29 באפריל 1987) היא שחקנית טניס מקצוענית מאיטליה. בשיאה דורגה במקום חמישי בעולם ב-20 במאי 2013 בדירוג ה-WTA.
הישג השיא של אראני הוא זכייה באליפות צרפת הפתוחה בטורניר זוגות נשים ביחד עם רוברטה וינצ'י אף היא מאיטליה לאחר ניצחון על מריה קירילנקו ונדיה פטרובה שתיהן מרוסיה 4–6, 6–4, 6–2 וכן הגעה לשלב הגמר בטורניר זה בטורניר לנשים. בשלב הגמר היא הפסידה למריה שראפובה מרוסיה 3-6, 2-6 שזכתה לראשונה בטורניר זה ועלתה למקום הראשון בעולם.
אראני זכתה פעמיים ברציפות ביחד עם נבחרת איטליה בגביע הפדרציה בשנים 2009, 2010.
ביוגרפיה
בגיל 12 נסעה אראני לפלורידה, ארצות הברית ללמוד ולהתאמן באקדמיית הטניס של ניק בולטיירי. בגיל 16 עברה להתאמן בוולנסיה, ספרד בהדרכתם של פאבלו לוזנו ודוד אנדרס.
ב-13 ביולי 2008 זכתה אראני בתואר הראשון שלה במסגרת הסבב העולמי לנשים (WTA), בטורניר פלרמו, איטליה לאחר ניצחון בשלב הגמר על מריה קוריצ'בה מאוקראינה 6–2, 6–3.
בשנת 2012 זכתה אראני בשלושה תארים ובפרסים בסכום של יותר מ-1.8 מיליון דולר. בתחילת השנה היא הגיעה לראשונה בקריירה שלה לשלב רבע גמר בטורניר גראנד סלאם, באליפות אוסטרליה הפתוחה ודורגה במקום 33 בעולם דירוג השיא שלה. היא הגיעה למשחק הגמר בטורניר זה בטורניר לנשים ביחד עם רוברטה וינצ'י שבו הפסידו לסבטלנה קוזנצובה ולורה זבונרבה מרוסיה 7–5, 4–6, 3–6. אל אליפות צרפת הפתוחה שנערכה ביוני אותה שנה הגיעה אראני במקום 21 בעולם. בטורניר עצמו היא הגיעה לשלב הגמר לאחר ניצחונות על קייסי דלאקווה מאוסטרליה 6-4, 2-6, 2-6, מלני אודין מארצות הברית 2-6, 3-6, אנה איבנוביץ' מסרביה (14 בעולם) 6-1, 5-7, 3-6, סבטלנה קוזנצובה (28 בעולם) 0-6, 5-7, אנגליקה קרבר מגרמניה (10 בעולם) 6–3, 7–6 השחקנית הראשונה מהטופ 10 שאותה ניצחה ואת סמנתה סטוסור מאוסטרליה (6 בעולם) 7–5, 1–6, 6–3. בשלב הגמר היא הפסידה למריה שראפובה (2 בעולם) 3-6, 2-6. נוסף לכך, היא זכתה בתואר לזוגות נשים ביחד עם רוברטה וינצ'י לאחר ניצחון בשלב הגמר על מריה קירילנקו ונדיה פטרובה 4–6, 6–4, 6–2.
אל טורניר ווימבלדון שנערך ביולי 2015 הגיעה אראני במקום 19 בעולם. בסיבוב הראשון גברה אראני על פרנצ'סקה סקיאבונה מאיטליה המדורגת במקום 80 בעולם בתוצאה 6:2 5:7 6:1. בסיבוב השני של הטורניר הודחה אראני על ידי אלכסנדרה קרוניק מסרביה המדורגת 82 בעולם לאחר שהפסידה 6:3 7:(2)6 6:2.
ב-2018 לאחר שנכשלה בבדיקת סמים אסורים והודתה בשימוש בלטרוזול הושעתה לעשרה חודשים.
בית החולים ברסון ובאומן
בית החולים לפני תקופת השואה
בית חולים זה הוקם בשנות ה-70 של המאה ה-19 בוורשה בעזרת מימון של כמה אנשים: מג'ר ברסון, בניו, חתנו סלומון באומן והבת פאולינה באומן. בתחילה, לבית החולים היו 20 מיטות, וב-1915, היו בו 43 מיטות.
לאחר מימון של משפחת דוידסון, נוספה מרפאת עיניים חדשה ב-1900, ובשנות 1924–1930 עבר בית החולים הרחבה על ידי נריק סטיפלמן. רופאים מפורסמים רבים עבדו בבית חולים זה, ואחד המפורסמים ביותר הוא יאנוש קורצ'אק שעבד בו בשנים 1904–1912.
בית החולים בתקופת השואה
עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין ב-1939 בתחילת מלחמת העולם השנייה, נאלץ בית החולים, כמו כל שאר בתי החולים, לדווח ישירות לרופא העירוני שמונה על ידי הגרמנים. הרופא הראשון היה ד"ר קורט שרמפף, הידוע ביחסו האכזרי לרופאים יהודיים . זמן קצר לאחר מכן, מינו רופא אחר – ד"ר וואצלב סקוניינצ'ני, אשר היה חביב מאוד על צוות בית החולים, ואף עזר ותמך למחתרות בוורשה.
בנוסף, דרשו הנאצים מבית החולים לטפל רק במחלות מידבקות. אך בזכות זיוף אבחנות ודוחות, הצליח בית החולים לטפל גם במחלקה הפנימית ובמחלקה הכירורגית, ואף בילדים בתקופה בה גטו ורשה היה פעיל.
כבר בינואר 1940 התמודד בית החולים עם בעיות קשות – מספר החולים היה עצום, ורוב התקציב הושקע בטיפולם. זמן קצר לאחר מכן, הפסיקה העירייה את התמיכה בבית החולים, ומאז, הג'וינט סייע לבית החולים עד כניסתה של ארצות הברית למלחמה ב-1942.
ב-1940 שולב בית החולים בגטו ורשה, והיו לו כ-250 מיטות אשפוז. לאור העלייה העצומה של חולים במחלת הטיפוס, באוקטובר 1941 פתחה אנה בראודה הלרובה סניף נוסף לבית החולים.
בשנים 1942–1944 שכנה בבניין מרפאת הילדים של אוניברסיטת ורשה, שהועברה לשם על ידי הגרמנים. במהלך מרד גטו ורשה, הבניין של בית החולים שימש כבית חולים ליחידה הטקטית AK Chrobry II.
יתר על כן, מאז פברואר 1942, צוות בית החולים התחיל לבצע מחקר על מחלות הרעב בגטו ורשה. המחקר נערך בסודיות רבה, כדי שהגרמנים לא יוכלו להשביתו. מחקר זה פורסם בשנת 1946 על ידי אמיל אפלבאום: "מחלץ הרעב מחקר קליני על רעב בגטו ורשה בשנת 1942". ב-11 בספטמבר 1942 גורשו החולים ורוב הצוות (1,000 איש) למחנה המוות בטרבלינקה. עדינה בלדי-שוויגר נתנה לקבוצה של ילדים מורפיום כדי שיוכלו למות בבית החולים בשלום, ללא סבל מהמחנות של הגרמנים.
בית החולים כיום
בשנת 1953 נפתח שוב בית החולים לילדים של ורשה, וב-2014 המבנה הפסיק לתפקד כבית חולים. בשנת 2018 הודיעו ראש ממשלת פולין, שר התרבות והמורשת הלאומית כי מבנה זה יכיל את מוזיאון גטו ורשה.
תאודור ויגאנד
מברלין לקונסטנטינופול
תאודור ויגאנד למד תולדות האמנות, ארכאולוגיה והיסטוריה של העת העתיקה במינכן, ברלין ופרייבורג. ב-1884 הועסק במשלחת וילהלם דורפפלד בחפירות האקרופוליס באתונה. ב-1885 הצטרף למשלחת החפירות של קרל הוּמַן בפריאנה שבדרום-מערב טורקיה. כעבור שנה, אחרי מותו הפתאומי של הומן, נתמנה ויגאנד הצעיר למנַהל המשלחת ואף ירש את מִשׂרתו של הומן כנציג המוזיאונים המלכותיים של פרוסיה, תחילה בבסיסם שבסמירנה ואחרי כן בקונסטנטינופול, שבה גם כיהן כיועץ בנספחוּת המדעית בשגרירות גרמניה. בתפקידיו אלה ייצג את האינטרסים הארכאולוגיים של גרמניה באימפריה העות'מאנית, עסק בתיאום בין משלחות החפירות במזרח התיכון (כולל מסופוטמיה) וכן דאג למשלוחי עתיקות שהגיעו לרשותו, הן מחפירות והן מרכישות, אל המוזיאונים של ברלין.
במהלך השנים הללו חפר במילטוס, שם ניצח על פירוק שרידי שער השוק הרומי והעברתם לברלין. כמו כן ניהל חפירות במקדש אפולו בדידימה ובמקדש הֶרָה באי סאמוס. ב-1912 התמנה ויגאנד למנהל אוספי העתיקות במוזיאונים של ברלין והחזיק במינויו זה עד לפרישתו ב-1931. בד בבד לא הרפה ממשימותיו כנציג המוזיאונים בקונסטנטינופול.
במלחמת העולם הראשונה
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס ויגאנד לקורפוס אסיה ובהמשך סופח לארמייה הרביעית העותמאנית. במסגרת זו פעל כמפקח העתיקות בסוריה, ארץ ישראל וערב בממשלו של ג'מאל פאשא. ב-1916 הוצב ויגאנד בראש היחידה לשמירת עתיקות במטה הצבא הגרמני-טורקי, שפעלה באזורי החזית במזרח התיכון. עם אנשיה נמנו ארכאולוגים, אדריכלים, היסטוריונים ופילולוגים, ובהם הארכאולוג קרל ואטצינגר וחוקר המקרא אלברכט אלט. הסקרים והמחקרים שביצעו פורסמו אחרי המלחמה בסדרת חיבורים, שעוֹרכהּ הראשי היה ויגאנד. נכללו בה הדוחות על סיני והנגב (בהשתתפות פרידריך קרס פון קרסנשטיין), על דמשק העתיקה ודמשק המוסלמית, על פטרה שבעבר הירדן, על פלמירה ועל אתר כתובות נהר אל-כלב בלבנון. בסיס היחידה היה בדמשק. ויגאנד הרבה בנסיעות ואף שהה בירושלים. בתקופה זו ניהל גם חפירות באתרי בעלבכ ופלמירה. ויגאנד נחשב לחלוץ השימוש בתצלומי אוויר במחקר ארכאולוגי. הוא הנחה לצורך מחקריו, ובתוקף תפקידו, את טיסות הצילומים של טייסת 300 ("פאשה") במרחבי סיני ובנגב. ספרו "סיני", שראה אור ב-1920 בברלין וכלל את הדוחות על סקרי המחקר שערך באתרי תל ניצנה, שבטה, רחובות בנגב ועבדת, לווה בתצלומי-אוויר ששימשו את חוקרי האתרים הללו עשורים רבים לאחר מכן. ויגאנד נשאר בטורקיה עד תום המלחמה. בקיץ 1918 עוד עסק בסקר ובחפירות באתר הארמון הביזנטי הגדול באיסטנבול, שנחשף בשריפה ב-1912.
ב-1914 היה תאודור ויגאנד בחותמים על "מנשר התשעים ושלושה", שמָחה על הפללת גרמניה בפשעי מלחמה. ב-1916 הופקה מדליה הנושאת את דיוקנו, אחת בסִדרה שהנציחה דמויות של אנשי תרבות גרמנים כמענה לתעמולת מדינות ההסכמה שתיארה את הגרמנים כברברים.
בחזרה לברלין
בתום המלחמה חזר ויגאנד למשרתו האזרחית משכבר. הוא ניהל את אוספי העתיקות במוזיאונים של ברלין ביד רמה ודאג להעשרתם גם בשנות השפל הכלכלי. בתוך כך שימש כמנהל מוזיאון פרגמון והשגיח על השלמתו ועל הרכבת התצוגות בו.
עוד ב-1922 התקבל ויגאנד כחבר מן המניין באקדמיה הפרוסית למדעים. ב-1930 נבחר כחבר האקדמיה למדעים של גטינגן. בשנת 1931 הוענק לו עיטור פור לה מריט במגזר המדעים והאמנויות, וב-1932 – עיטור מסדר מקסימיליאן מבוואריה למדע ולאמנויות. באוקטובר 1934 קיבל את "מגן העיט" של הרייך הגרמני על הישגיו באמנויות ובמדעים.
ויגאנד היה בחותמים על העצומה שפורסמה בעיתון פלקישר באובכטר ביום 19 באוגוסט 1934 וקראה לתמיכה באדולף היטלר במשאל העם שנערך באותו היום, ותוצאותיו ידועות. בחודשי חייו האחרונים היה חבר בוועדת תחרות האמנויות של אולימפיאדת ברלין. לימים נמתחה עליו ביקורת בשל החיזוק שהעניקה יוקרתו הציבורית למשטר הנאצי. עם זאת צוינו מאבקיו עם הממונה על הנחלת האידאולוגיה הנאצית, אלפרד רוזנברג, ועם דומיו שביקשו לנתֵב את המחקר הארכאולוגי הגרמני לתחום הפרהיסטוריה של צפון אירופה והעמים הנורדים.
תאודור ויגאנד מת ב-1936 ממחלת המלריה שדבקה בו בתקופת פעילותו באזורנו. בביתו בשכונת דאהלם בברלין שוכנת הנהלת המכון הארכאולוגי הגרמני. אגודת הידידים של המכון נקראת על שמו של ויגאנד.
דאריין 2
דאריין 2 (או דאריין ב') הייתה ספינת מעפילים שנועדה לחלץ את מעפילי קלאדובו-שאבאץ בעת מלחמת העולם השנייה, ולבסוף העלתה יהודים מרומניה ובולגריה לארץ ישראל.
האונייה, שנקראה על שם רכס הרים בגבולה הדרום מזרחי של פנמה, נרכשה במאי 1940 על ידי אנשי המוסד לעלייה ב' על מנת לחלץ את מעפילי קלאדובו-שאבאץ, קבוצה של 1,200 מיהודי גרמניה, אוסטריה וצ'כיה, שניסתה להעפיל לארץ ישראל ב-1939 אך בשל בעיות בנתיבי העלייה, היטלטלה תקופה ארוכה בין שני כפרים ביוגוסלביה. אולם, "דאריין 2" לא התאימה להפלגה בנהר הדנובה והיא שטה בים השחור. התוכנית להעביר את הקבוצה בספינות קטנות לנמל קונסטנצה ברומניה, שם המתינה, לא התממשה כי לא נמצאה דרך להביא אליה את קבוצת המעפילים.
ביוני 1940 הצטרפה איטליה למלחמה, והתעורר חשש כי היא תעצור את הפלגתן של ספינות המעפילים. מסיבה זו, ובמסגרת שיתוף הפעולה של הנהגת היישוב עם הבריטים בזמן המלחמה, החליטו ראשי ההגנה והמוסד למכור את "דאריין 2" לבריטים כדי שתסייע במאמץ המלחמתי נגד מדינות הציר. אולם, הספינה לא התאימה לצורכי הבריטים וחזרה לאנשי "המוסד".
בקיץ 1940 הפליגה האנייה לנמל קונסטנצה לצורך תיקונים, על מנת שתוכל להסיע את עולי קלאדובו-שאבאץ. שם פלשו אליה 160 פליטים מרומניה ופולין. אולם, בחורף אותה שנה קפאו מימי הדנובה והיא הוחזרה בלית ברירה לקונסטנצה על מנת להעלות עולים אחרים. מרבית אנשי קלאדובו-שאבאץ נספו בסופו של דבר בידי הנאצים, שפלשו ליוגוסלביה באפריל 1941.
האוניה התעכבה בנמל קונסטנצה, בין היתר עקב ניסיון השתלטות "התנועה הלגיונרית" הפאשיסטית על רומניה. ב-19 בפברואר 1941 יצאה לבסוף לדרכה, כשעליה כ-500 מעפילים שנסעו בדוחק רב (ביניהם היה אבא ברדיצ'ב שלימים היה מצנחני היישוב). כשנודע למעפילים שהאונייה עושה את דרכה לווארנה שבבולגריה על מנת להעלות כ-300 נוסעים נוספים, הם הכריזו על מרד כדי למנוע מהספינה עומס נוסף והזהירו מסכנת טביעה, אולם המרד הסתיים במהרה. במקור, תוכנן להעלות את המעפילים מבולגריה על ספינה בשם "מקדוניה" שאמורה הייתה להגרר על ידי הדריאן. ב-1 במרץ 1941 הצטרפה בולגריה למדינות הציר עם חתימתה על ההסכם התלת-צדדי. הוורמאכט נכנס לממלכה ללא קרב ובשל הנסיבות הועלו בחופזה רק 205 מעפילים מתוך קבוצת ה-300 על גבי הדאריין 2 עצמה ולא על ספינת הלווי ה"מקדוניה". הדריאן מיהרה להפליג מחופי וארנה לכוון נמל איסטנבול כשמאחור נותרו 95 מעפילים, להם לא נותר מקום. למחרת היום נסגרו שערי בולגריה ליציאת יהודים. כשהגיעה הספינה לאינסטנבול, הוחלפו הצוות ורב-החובל לפי דרישת העולים, ועלו עליה עוד 40 ניצולים מהאונייה "סלבדור" שטבעה.
ב-10 במרץ 1941 יצאה האונייה לארץ ישראל וב-19 במרץ הגיעה לנמל חיפה, כשאותה מלווים ספינות בריטיות. המעפילים נעצרו במחנה המעצר מזרעה והבריטים התכוונו לגרשם מהארץ, אך בעקבות דרישה למסירת המחנה שאליו יועדו להגיע במאוריציוס לטובת אילוצי המלחמה, הם נשלחו לבסוף למחנה המעצר בעתלית. כעבור שנה, לאחר אסון הסטרומה, הסכימו הבריטים לשחרר את המעפילים ולפטור אותם מגירוש.
נמל התעופה הבין-לאומי מסקט
נמל התעופה הבין-לאומי מסקט הוא נמל התעופה הגדול ביותר בעומאן. הוא ממוקם בפרבריה המערביים של בירת המדינה מסקט ומשמש כבסיסה הראשי של חברת התעופה הלאומית עומאן אייר.
בשנת 2017 עברו בנמל 14,034,865 נוסעים.
היסטוריה
נמל התעופה נפתח בשנת 1973 והחליף שדה תעופה קטן יותר שהיה ממוקם כ-20 קילומטר ממזרח למסקט. ניתן לו השם נמל התעופה הבינלאומי סיב (Seeb) על שם העיירה שלידה נבנה. בשנת 2008 הוחלף שמו לשמו הנוכחי.
הנמל כלל במקור מסלול טיסה אחד וטרמינל נוסעים אחד, אשר הורחב מספר פעמים. בימי מלחמת המפרץ השתמשו בנמל מטוסי ביון ומטוסי תדלוק של חיל האוויר המלכותי הבריטי.
בשנת 2007 החלה בנייתם בנמל של טרמינל חדש, מגדל פיקוח חדש, רחבות חנייה נוספות ומסלול טיסה שני (מקביל למסלול הראשון), כולם בשטח שמצפון לטרמינל ומסלול הטיסה המקוריים. הם הושלמו בשנת 2018. הקמת הטרמינל החדש הייתה פרויקט הבנייה הגדול ביותר שנערך בעומאן עד אותה עת.
הנמל משמש גם את חיל האוויר של עומאן, שמתקניו ממוקמים בעברו הדרומי של הנמל.
מתקנים
הטרמינל הפעיל בנמל, טרמינל 1, הוא הטרמינל החדש שנפתח בשנת 2018. הוא בעל קיבולת של 20 מיליון נוסעים לשנה. מיועדים לו שני שלבי פיתוח נוספים, שיביאו את קיבולת הנמל ל-24 מיליון ול-48 מיליון נוסעים בשנה. שטח הטרמינל הוא 580 אלף מטר רבוע ובו שלוש זרועות. נמצאים בו 118 דלפקי בידוק, 82 עמדות לביקורת גבולות, 45 שערי עלייה למטוס - מהם 28 המצוידים בגשרי עליה למטוס - ועשרה מתקני מסירת מטען לטיסות נכנסות. הטרמינל ערוך לטפל במטוסים רחבי גוף מדגם בואינג 747 ואיירבוס A380. בסמוך אליו נסללו 30 רחבות חנייה למטוסים. מגדל הפיקוח החדש, הצמוד לטרמינל, מתנשא לגובה של 97 מטר.
שטחו הכולל של נמל התעופה הוא 21 קילומטר רבוע.
פעילות ויעדים
הנמל משרת כ-32 חברות תעופה (נכון לשנת 2020). החברות מפעילות קווי תעופה אל יעדים באתרים אלו:
הנמל משמש כבסיס פעולה מרכזי של חברת עומאן אייר ושל חברת טיסות החסך סלאם אייר.
אנדרה סלומון
אנדרה סלומון (באנגלית: Andree Salomon, בצרפתית: Andrée Salomon; 25 במאי 1908 – 12 באוגוסט 1985) הייתה חברת מחתרת צרפתייה, האחראית על העובדים הסוציאליים בארגון אוז"ה. היא הצילה ילדים יהודים רבים שנרדפו על ידי גרמניה הנאצית.
ביוגרפיה
אנדרה סולצר (לבית זוּלצֶא) נולדה ב-25 במאי 1908, בעיירה גְרוּסֵנְהַיים שבאלזס, צרפת, אזור שהיה נתון אז לשליטה גרמנית. היא הייתה הרביעית מבין חמישה אחים. בתום מלחמת העולם הראשונה עברה עיירת מגוריה לשלטון צרפתי. היא למדה בבית הספר היהודי בעיירה ואחר מכן בתיכון בעיר קולמר. ב-1931 נישאה למהנדס טוביה סלומון, חוקר פטרוכימיה, שהיה מבוגר ממנה בעשר שנים. היא עבדה כמזכירה במשרד עורכי דין בשטרסבורג. בשעותיה הפנויות הייתה פעילה בארגון הצופים היהודיים, שלימים ימלא תפקיד חשוב בהצלת ילדים יהודיים. הייתה פעילה בתנועה הציונית ועם הצופים הישראלים של צרפת. ב-1948, בגיל 40, נולד בנה היחיד, ז’אן. היא המשיכה בפעילות בארגונים ציוניים. ב-1959 התמנתה כסגנית נשיא ארגון הבונדס. ב-1970, והיא בת 62, הגשימה חלום ועלתה לישראל. היא הלכה לעולמה בארץ, ב-1985, בגיל 77.
מפעלה למען הצלת ילדים יהודיים בשואה
למחרת הפוגרום ביהודי גרמניה, הידוע כ"ליל הבדולח", שהתחולל ב-9 בנובמבר 1938, נודע לה שמנהל בית היתומים היהודי בפרנקפורט מבקש להעביר את הילדים לצרפת. היא פנתה למשרד הפנים הצרפתי והשיגה את אישורו ולאחר מכן פנתה אל ארגון העזרה היהודי בשטרסבורג וביקשה שיממן את קליטת הילדים. ב-6 בדצמבר 1938 היא הנהיגה קבוצת פעילים שאספה מבית היתומים 52 ילדים, בגילאי 11–14. הילדים שוכנו במשפחות יהודיות שלקחו על עצמן את אירוחם. כעבור ארבעה חודשים הביאה מהעיר קרלסרוהה קבוצה בגודל דומה ודאגה לשכנם. היא עמדה בקשר עם הילדים והמשפחות.