cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טמרין זהוב-אדרת
כל קבוצה מכילה נקבה וזכר שליטים ורק הם מתרבים. לא ידועים עובדות על היריון של מין זה אולם מעריכים כי הוא זהה להיריון של מיני טמרין דומים. הלידה מתרחשת בחודש ינואר לאחר היריון שנמשך בין 140 לבין 180 יום שלאחריו נולדים תאומים לא זהים. לאחר 21 יום הגורים מתחילים לחקור את סביבתם אך עדיין חוזרים להיות מטופלים על ידי ההורים עד ל-7 שבועות מהלידה. בגיל זה הם מתחילים לאכול מזון רך ועלים. בגיל 10 שבועות הגורים הופכים להיות עצמאיים לחלוטין. הצעירים מגיעים לבגרות מינית בגיל 12–18 חודשים.
תפוצתו בין נהר נאפו בצפון לנהר קורריו בדרום בשטח מדינות אקוודור, ופרו. הוא חי ביערות גשם טרופיים באזור המוצף על ידי האמזונאס (שטח המכונה terra firme) עד לגובה 400 מטר מעל לפני הים. על העצים, הטמרין נמצא בגובה של 4–10 מטר מפני הקרקע. הם חיים בלהקות של בין 4 ל-9 פרטים וצפיפות המין 13.5 פרטים לק"מ2.
טמרין זה כמו שאר מיני הטמרין אוכל חרקים, פירות ותפליטי עצים בין השאר הוא אוכל נקטר הניגר מהעץ בחורים טבעיים או בחורים שנעשו על ידי מרמוסט פיגמי.
מיס נורווגיה
מיס נורווגיה (בנורווגית: Frøken Norge) היא תחרות יופי שנתית בנורווגיה.
התחרות נערכה לראשונה ב-1950 ואורגנה על ידי מגזין דאגבלדט.
הזוכה בתחרות מייצגת את נורווגיה בתחרות מיס תבל (אווה רויין הייתה נציגת נורווגיה הראשונה בתחרות) והנורווגית הראשונה שזכתה בתואר היא מונה גרודט ב-1990. אם הזוכה אינה יכולה להשתתף בתחרות (למשל עקב גיל, ארגון מיס תבל לא מורשה לבנות פחות מ-18 להשתתף בתחרות), אז הזוכה במקום השני נשלחת לתחרות, סגניות הזוכה בדרך כלל נשלחות לייצג את מדינתן בתחרויות מיס עולם, מיס אינטרנשיונל ומיס אירופה, בשנים מסוימות הזוכה במקום הראשון נסעה להתחרות בתחרויות יופי בינלאומיות נוספות מלבד מיס תבל.
בשנים 1975–1982 לא אורגנה התחרות באופן רשמי ונציגות נורווגיה בתחרויות היופי הבינלאומיות נבחרו על ידי סוכנויות דוגמנות מקומיות.
משנת 2000 התחרות מאורגנת בחסות ערוץ הטלוויזיה "TV 2".
מדינות שלא משתתפות באירוויזיון הילדים
ישנן מספר מדינות שלא משתתפות באירוויזיון אולם שמורה להן הזכות לעשות כן. ההשתתפות בתחרות פתוחה בעיקר לכל המדינות החברות הפעילות באיגוד השידור האירופי. כדי להיות חבר פעיל, גוף השידור חייב להיות חבר באיגוד השידור האירופי, או להיות חבר מועצת אירופה. הזכאות להשתתף אינה נקבעת על ידי הכללה גאוגרפית בתוך יבשת אירופה, וגם אין לו קשר ישיר עם האיחוד האירופי. מספר מדינות הגאוגרפיות מחוץ לגבולות אירופה התחרו בתחרות.
איסלנד 40px
איסלנד מעולם לא השתתפה באירוויזיון הילדים וכמעט ולא הביעה התעניינות בתחרות. אולם בנובמבר 2021 דווח כי רשות השידור האיסלנדית, RÚV תשדר לראשונה את התחרות באותה השנה. בחודש שלאחר מכן, שבועות ספורים לפני התחרות, הודיעה RÚV כי תשלח משלחת לאירוויזיון הילדים 2021 שתתקיים בפריז על מנת לשקול את הצטרפותה לתחרות בעתיד. דבר שאכן לבסוף קרה.
ב-7 ביולי 2022, הודיעה רשות השידור האיסלנדית, RÚV, כי היא לא תבצע את הופעת הבכורה שלה בתחרות הקרובה.
איסלנד נוטלת חלק בתחרות הרגילה.
בוסניה והרצגובינה 40px
בוסניה והרצגובינה הייתה בין המדינות שביקשו להשתתף בתחרות אירוויזיון הילדים 2007. אך מכיוון שמספר המרבי של המדינות המשתתפות הוא 18 מדינות, גאורגיה, המדינה ה-19 שביקשה להשתתף נאלצה לסגת מהתחרות. אולם ב-21 ביוני 2007 הוכרז כי בוסניה והרצגובינה תפרוש מהתחרות, דבר שאיפשר לגאורגיה לקחת חלק במקומה. ב-2008 שוב ביקשה בוסניה והרצגובינה לעשות את הופעת הבכורה שלה בתחרות עם אזרבייג'ן וישראל (אשר הצטרפו מאוחר יותר לאירוויזיון הילדים 2012 יחד עם אלבניה), אך כל שלוש המדינות פרשו לפני תחילת התחרות.
למרות שלא השתתפה מעולם, שידרה בוסניה והרצגובינה את התחרות כמה פעמים: לפני 2007, שידרה רשות השידור הבוסנית, BHRT את אירוויזיון הילדים 2006. בנוסף שידרה את התחרות בשנים 2008-2009. בשנים 2010-2011 BHRT דחתה את שידור התחרות ושידרה אותם במועד מאוחר יותר.
בוסניה והרצגובינה נטלה חלק בתחרות הרגילה עד פרישתה מאירוויזיון 2017.
מונקו 40px
מונקו הביעה עניין בהשתתפות בתחרות אירוויזיון הילדים 2005, אך לבסוף לא השתתפה בעקבות בעיות תזמון וחוקי אזרחות אשר לא איפשרו למונקו את ההשתתפות בתחרות. מונקו ניסתה פעם נוספת להצטרף לתחרות אירוויזיון הילדים 2006, כשנה לאחר ניסיון ההצטרפות הראשון, אך לבסוף פרשו מהתחרות.
מונקו נטלה חלק בתחרות הרגילה עד פרישתה מאירוויזיון 2007.
סלובקיה 40px
סלובקיה הוצגה כאחת המדינות להשתתף בתחרות אירוויזיון הילדים 2003 כרשות השידור שלה, STV הייתה אמורה לייצג אותה. עם זאת, סלובקיה הודיעה מאוחר יותר כי תסוג מן התחרות. ב-7 ביוני 2019 דוברת רשות השידור הסלובקית, RTVS, אריקה רוסנקובה הצהירה כי רשות השידור בוחנת את האפשרות להופיע לראשונה באירוויזיון הילדים 2019. עם זאת, ב-10 ביוני 2019 הודיעה RTVS כי היא לא תעשה את הופעתה הראשונה בשנה זו. באפריל 2021 הודיעה RTVS כי היא לא שוללת את השתתפותה בתחרות באותה השנה, דבר הרמז על האפשרות כי סלובקיה תעשה את הופעת הבכורה שלה. אולם מאוחר יותר, הודיעה RTVS כי לא תשתתף בתחרות זו.
סלובקיה נטלה חלק בתחרות הרגילה עד פרישתה מאירוויזיון 2013.
סקוטלנד 40px
סקוטלנד לאורך השנים כמעט ולא התעניינה בהשתתפות באירוויזיון הילדים, הסיבות העיקריות לכך היו בשל חוסר עניין ובשל העובדה שסקוטלנד הייתה חלק מהממלכה המאוחדת. במקביל, ויילס, ישות נוספת בממלכה המאוחדת הצטרפה לתחרות ב-2018 בנפרד משאר הממלכה. סקוטלנד התעניינה לראשונה בהצטרפות לתחרות רק בתחרות שהתקיימה ב-2020, בה התעניינה רשות השידור הסקוטית, BBC Scotland ביוני 2019. דבר שהיה נראה אפשרי לאור השתתפות ויילס בשנתיים שקדמו לכן. אולם באפריל 2020, דווח כי סקוטלנד לא תצטרף לשורות התחרות בשל חוסר עניין. בפברואר 2021, דווחה BBC Scotland, רשות השידור הסקוטית כי סקוטלנד לא תצטרף לתחרות באותה השנה.
סקוטלנד מעולם לא נטלה חלק באירוויזיון הרגיל, וזאת למרות התעניינותה בתחרות זו.
מדינות נוספות
ישנן מדינות החברות באיגוד השידור האירופי הרשאיות להשתתף בתחרות, אולם אינן מעוניינות בכך.
מדינות המסומנות בכוכבית (*) - מדינות שמשתתפות או שהשתתפו בעבר בתחרות הרגילה.
הקרב על סן-לו
הקרב על סן-לו הוא אחד משלושת קרבות המשוכות, שהתרחש בין 7 ל-19 ביולי 1944, רגע לפני מבצע קוברה. סן-לו נפלה לידי גרמניה ב-1940, ולאחר הפלישה לנורמנדי, האמריקאים תקפו את העיר, שכן היא שימשה כצומת דרכים אסטרטגית. הפצצות אמריקאיות גרמו לנזק כבד (עד 95% מהעיר הושמדו) ומספר גבוה של נפגעים, מה שהביא לכך שהעיר כונתה "בירת ההריסות", כינוי שזכה לפופולריות בדו"ח של סמואל בקט.
רקע כללי
צרפת נפלה בידי הגרמנים ב-1940 ודיוויזיית הפאנצר ה-7, בפיקודו של ארווין רומל, נכנסה לנורמנדי, במטרה לכבוש את נמל שרבור. סן-לו נפלה בשליטה גרמנית בליל 17 ביוני 1940. במהלך הכיבוש, הפסל של "לה Laitière normande" (החלבנית הנורמנית), שיצר ארתור לה דוק פורק והותך כדי לייצר תותחים, למרות התנגדות של פוליטיקאים מקומיים.
בשנת 1943 החלו הגרמנים לחפור בית חולים תת-קרקעי, שנותר עד היום, תוך שימוש בעבודת העבדים של ה-STO.
חייל גרמני נורה בינואר 1944, ורבים מתושבי סן-לו נעצרו. בית הקולנוע, התיאטרון והברים נסגרו, מכשירי רדיו הוחרמו והעוצר הוזז לשעה 20:00.
הפצצה אמריקאית
בשל חשיבותה האסטרטגית כצומת דרכים, החלה הפצצה של האמריקאים, שהתמקדה בתחנת הרכבת ובתחנת הכוח, בליל 6 ביוני, ונמשכה עד הבוקר של 7 ביוני. המטרה הייתה לנתק את התגבורת הגרמנית בברטאן מהחזית.
עלוני אזהרה נשמטו יום קודם לכן, אך רוחות עזות פיזרו אותם ליישובים שכנים, ולא הצליחו להזעיק את התושבים המקומיים. למעלה ממאתיים אסירים נהרגו בכלא המקומי, כולל 76 פטריוטים צרפתים כלואים (כל מה שנשאר היום מהכלא הוא השער).
בירת ההריסות
המשימה להשתלט על סן-לו הופקדה בידי הקורפוס ה-19 שהיה חלק מהארמייה הראשונה, תחת פיקודו של צ'ארלס ה. קורלט. החל מ-15 ביולי 1944 כלל הקורפוס:
מולם, לצבא הגרמני היו שתי דיוויזיות שהגנו על חזית סן-לו:
דיוויזיית הרגלים ה-29 נכנסת לעיר
דיוויזיית הרגלים ה-29 תקפה דרך המשוכות מצפון מזרח לסן-לו, ליד רובע מדלן, וספגה אבדות כבדות. ב-15 ביולי, הגדוד ה-1 של רגימנט הרגלים ה-116, בראשותו של מייג'ור סידני בינגהאם (המכונה "הגדוד האבוד"), התקדם מבלי משים לפני גורמים אחרים מהדיוויזיה ומצא את עצמו מבודד 1,000 מטרים מזרחית לסן-לו למשך יום שלם ללא תחמושת ועם מעט אוכל. היו להם 25 פצועים, עם שלושה חובשים בלבד, והם כותרו על ידי כוחות גרמנים. מטוסים הוזעקו להצניח להם פלזמה. גבעת מרטינוויל הופגזה ללא הרף על ידי ארטילריה גרמנית. ב-17 ביולי, הגדוד ה-3, רגימנט הרגלים ה-116, בפיקודו של מייג'ור תומאס ד. האווי, הצטרף ל"גדוד האבוד" בסביבות השעה 4:30 לפנות בוקר. מוסתר בצמחייה צפופה, לגדוד ה-3 ניתנו פקודות לא להשיב אש לעבר האויב, ולהשתמש רק בכידונים שלהם. המשימה הצליחה, אך האווי נפצע אנושות מפיצוץ פצצת מרגמה. עמדתם הותקפה אז בכבדות, מה שמנע כל תנועה נוספת באותו יום.
ב-17 ביולי, קפטן ויליאם פונטני, קצין המבצעים של מייג'ור האווי, ביקש סיוע ארטילרי ואווירי כדי לפזר את הכוחות הגרמנים. חסרי אמצעי לחימה, עדיין בצומת הדרכים של מדלן, הם מצאו את עצמם במחסן מוקשים, שננטש על ידי הגרמנים. בינתיים, רגימנט הרגלים ה-115 עבר בלה לוצרן, ונפרס בתחתית עמק דולי. ב-18 ביולי, פלוגה מהרגימנט ה-116 תפסה עמדה לאורך המדלן והגרמנים נסוגו מערבה לרמפאן. קבוצת מבצעים הוצבה בניהולו של הגנרל נורמן קוטה כדי להקים כוח משימה C. בסביבות השעה 3:00 אחר הצהריים, הצטרפו לוחמים אל הטנקים שנעו לאורך הכביש לאיזיני. הם נלחמו על מחוז באסקולה של סן-לו, ליד כנסיית סן-קרואה (הצלב הקדוש).
כאשר מייג'ור האווי מת מפצעיו, היה צורך בחדר באמבולנס לפצועים החיים, וגופתו הונחה על מכסה המנוע של הג'יפ המוביל, מה שהפך אותו באופן סמלי לחייל האמריקני הראשון שנכנס לעיר. לאחר מכן, גופתו הונחה על הריסות ונעטפה בדגל, בתמונה שהופצה בהרחבה. אנדי רוני, שהיה עד לאירוע ככתב "כוכבים ופסים", כינה זאת "אחת הסצנות מחממות הלב והרגשיות באמת של מלחמה איומה ומפחידה".
הנצחה
לזכר הקרב הזה שונה שמה של נושאת הליווי של צי ארצות הברית Midway ל-(CVE-63) USS St. Lo ב-10 באוקטובר 1944. הספינה הוטבעה ב-25 באוקטובר 1944, במהלך קרב מפרץ לייטה, על ידי התקפת קמיקזה.
ב-1946, סמואל בקט כתב כתבת דיווח בשם "בירת ההריסות", שבה התייחס לעיר ככזו ש"הופצצה מקיומה בלילה אחד". ב-2 ביוני 1948, העיר עוטרה הן בלגיון הכבוד והן בצלב המלחמה.
בעיר הוקמה אנדרטה למייג'ור האווי, ה"מייג'ור מסן-לו", (ראה תמונה סמוכה), ליד בית הקברות.
אלן אייקבורן
סר אלן אייקבורן, CBE (באנגלית: Sir Alan Ayckbourn, נולד ב-12 באפריל 1939 בהמפסטד, לונדון) הוא מחזאי, סאטיריקן ובמאי תיאטרון אנגלי. הוא מחברן של מעל שבעים קומדיות שהוצגו בסקרבורו ובלונדון ובשנים 2009-1972 היה המנהל האמנותי של תיאטרון סטיבן ג'וזף בסקרבורו. ההצלחה המהדהדת הראשונה שלו היה המחזה "Relatively Speaking" ("באופן יחסי") שהוצג ב-1969 בתיאטרון הדוכס מיורק. למעלה מ-40 מבין מחזותיו הוצגו בבכורה בווסט אנד, בתיאטרון המלכותי הלאומי וברויאל שייקספיר קומפני. עם מחזותיו הידועים נמנים Absurd Person Singular (שלוש מסיבות) (1975), The Norman Conquests trilogy (1973),Bedroom farce  (1975),Just Between Ourselves  (1976), A Chorus of Disapproval  (1984),Woman in Mind  (1985),A Small Family Business ("עסק משפחתי")  (1987),Man Of The Moment  (1988), House & Garden  1999, Private Fears in Public Places  (2004) ("לבבות"). הרבה מיצירותיו זכו בפרסים, לרבות 7 פרסי "לונדון איוונינג סטנדרד". הם תורגמו ל-35 שפות, כולל בעברית, והוצגו על הבמה ותחנות טלוויזיה ברחבי העולם. 10 ממחזותו הופקו בברודוויי, תוך זכייה בפרס טוני אחד ובשתי מועמדויות לפרס טוני.
שנותיו המוקדמות
אלן אייקבורן נולד בהמפסטד, לונדון, כבנם של הוראס אייקבורן, מוזיקאי ששימש כסגן מנהל התזמורת הסימפונית לונדון, ושל אייריני לבית וורלי, עיתונאית שכתבה במגזינים פופולריים לנשים. בגיל 5 הוריו התגרשו והוא נשאר עם אמו, שנישאה בשנית למנהל בנק ועברה לגור באזור כפרי בסאסקס. גם הפעם נישואי אמו לא עלו יפה וילדותו של אייקבורן לא הייתה מאושרת. אייקבורן נשלח לפנימיות שונות ובגיל 12 קיבל מלגת לימודים לבית ספר ציבורי יוקרתי בהיילסברי. הודות למורה בשם אדגר מתיוס, בבית ספר זה גילה אייקבורן את משיכתו לתיאטרון. בגיל 17 החליט להיות שחקן תיאטרון והחל להשתתף בכמה להקות שחקנים, לא רק כשחקן אלא גם כמנהל במה.
הקריירה בתיאטרון
בשנת 1957 החל אייקבורן לעבוד בלהקת סטיבן ג'וזף בסקרבורו, שהיה סוג של תיאטרון ניסיוני שהתמחה בשיטות משחק "מחתרתיות". הוא שיחק בעיקר בתפקידים זוטרים וכעוזר מנהל במה. סטיבן ג'וזף, מנהל התיאטרון, הבחין בכישורי הכתיבה שלו ודרבן אותו לכתוב מחזות. כפי שפורסם מאוחר יותר, ג'וזף אמר לו שאם ירצה תפקידים טובים יותר, מוטב שיכתוב מחזות מתאימים לעצמו. אכן הוא כתב אז בשנת 1959 שני מחזות - The Square Cat (החתול המרובע) ו- Love After All (אהבה אחרי הכל) אותם לא פרסם תחת שמו. בעת עבודתו בסקרובו הוא כתב גם את המחזות Dad's Tale ("סיפורו של אבא") ו- Standing Room Only.
בשנת 1961 אייקבורן עזב את סקרבורו כדי להקים להקה משלו - Victoria Theatre Company בסטוק-און-טרנט. בשנים 1965–1970 הוא עבד גם כמפיק דרמות ב-BBC. במקביל המשיך לכתוב מדי פעם מחזות לתיאטרון סטיבן ג'וזף.
הצלחותיו הראשונות
בשנת 1969 קטף אייקבורן  הצלחה על במות לונדון עם המחזה-פארסה שכתב -  Relatively Speaking ("באופן יחסי") ושכותרתו המקורית הייתה Meet My Father ("הכר את אבי"). כבר במחזה זה הצטיין בחושו המיוחד לדיאלוג וכושר ההמצאה למצבים ולעלילות מורכבים ומצחיקים. מיד אחרי "באופן יחסי" הציג בווסט אנד את הקומדיה "How the Other Half Loves" על תסבוכות בחיים הזוגיים.
פעילותו כבמאי
בשנת 1970 חזר אייקבורן לתיאטרון בסקרבורו, אך הפעם כמנהל אמנותי. הבמה בסקרבורו שימשה לו הפעם כזירת ניסוי למחזותיו החדשים שהוצגו לאחר מכן בווסט אנד הלונדוני. בשנת 1972 כתב את "Absurd Person Singular (שלוש מסיבות), קומדיה שחורה הנסובה על ניסיון התאבדות של בחורה. המחזה "כיבושי נורמן" The Norman Conquests (1973) מורכב משלושה מחזות קשורים זה בזה המתרחשים בו זמנית בשלוש מרחבים סמוכים. טרילוגיה זו זכתה בפרס המחזה הטוב ביותר של שנת 1974 בתחרות של "לונדון איוונינג סטנדרד". אייקבורן הוכר כאחד המובילים שבמחזאי בריטניה. כמה מבקרי תיאטרון השוו אותו לניל סיימון האמריקאי. בשנת 1974 הפיק אייקבורן שתי קומדיות חדשות ומצליחות -Absent Friends ("עם חברים כאלה...") ו-Confusions שגרמו להכתרתו ל"מחזאי השנה 1974" על ידי מועדון ורייטי של בריטניה.
בשנות ה-1970 ושנות ה-1990 כתב אייקבורן לפחות מחזה אחד בשנה. היצירה החשובה ביותר בתקופה זו הייתה A Chorus of Disapproval לפיה הופק בשנת 1989 סרט עלילתי. כל מחזותיו הוצגו בבכורה בסקרבורו ואחר כך בווסט אנד של לונדון. החל משנת 1985 פרסמה הוצאת פאבר סדרות של מחזות פרי עטו. ב-1997 עלה בהצלחה רבה המחזה Things We Do For Love.
גן לאומי מורדות הר הצופים
גן לאומי מורדות הר הצופים הוא גן לאומי בהליכי ביצוע במורדות הר הצופים, שהקמתו אושרה בתחילת 2012. שטח הגן 740 דונם.
מאפייני הגן
הגן נמצא בספר המדבר, במורדות המזרחיים של רכס הר הצופים ורכס הר הזיתים. מצפון לגן נמצאת האוניברסיטה העברית. האתר סמוך לשביל ירושלים
בחפירות הצלה שנערכו בשנת 1999 נתגלו תחנת דרכים מתקופת הברזל, מערכת תת-קרקעית מהתקופה הפרסית, מחצבה של אבני בנייה וכן מחצבה תת-קרקעית, שכללה בית מלאכה לכלי אבן, המתוארכות לימי בית שני וכן שדה קבורה ובו 44 קברים. גם בסקר שערכה רשות העתיקות ב-2008 נתגלו שרידים מתקופת הברזל.
צמחיית האזור אופיינית לתת ספר מדברית. הצמחייה כוללת סירה קוצנית, ומינים מדבריים נוספים כגון לענת המדבר.
תוכנית הגן הלאומי
פלסטינים, ישראלים, עמותת במקום, וארגוני שמאל מתנגדים להקמת הגן, וטוענים כי ההכרזה עליו נועדה למנוע הרחבת השכונות הערביות באזור, עיסאויה וא-טור. בעקבות ערר, ה הכחישה טענות אלו. מנגד, השר להגנת הסביבה גלעד ארדן, גיבה את רשות הטבע והגנים וטען ש"האזור הוגדר כראוי לשימור כגן לאומי בתוכנית המקורית של ירושלים זה עשרות שנים. בין היתר בשל ממצאים ארכאולוגיים, צמחייה נדירה וערכי מורשת המצויים בו".
ראש עיריית ירושלים ניר ברקת פעל באוקטובר 2013 לקדם את הגן הלאומי במקום. מאידך השר להגנת הסביבה, עמיר פרץ, ניסה לעצור את קידום תוכנית הגן הלאומי כדי לאפשר פסק זמן לקיום דיונים נוספים במטרה לבחון את ההשלכות על ערכי טבע והשלכות לאומיות ובינלאומיות. בנוסף אמר השר כי בשטח אין ערכי טבע רגישים באופן מיוחד..
קישורים חיצוניים
*
איאן מקניס
איאן מקניס (באנגלית: Ian McNeice; נולד ב-2 באוקטובר 1950) הוא שחקן אנגלי. הוא זכה להכרה כששיחק ב-1985 במיני-סדרה "Edge of Darkness" בתפקיד הסוכן הרקורט, ומהופעתו בסרטים כמו "האיש שעלה על גבעה וירד הר", "אייס ונטורה: בלש פראי" ובמיני-סדרה "חולית". בסדרה הדרמה קומית "דוק מרטין" גילם את ברט לארג', ובדרמה ההיסטורית "רומא" שיחק בתפקיד הכרוז.
ביוגרפיה
מקניס נולד בבייסינגסטוק שבמחוז המפשייר. הוא התחיל ללמוד משחק בבית הספר טאונטון שבסאמרסט, ואחר כך למד באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA) ושנתיים בסליסברי פלייהאוס. בשנים שאחר כך שיחק בתיאטרון בין השאר הופיע במשך ארבע שנים עם הלהקה השייקספירית המלכותית, והשתתף במחזה "חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי", עיבוד לרומן "באותו שם", בתיאטראות ברודוויי.
פריצת הדרך של מקניס בטלוויזיה הייתה בסדרה זוכת הפרסים "Edge of Darkness" בתפקיד הרקורט. הוא שיחק בתפקיד סו שף אלכוהוליסט בשם גוסטב לה-רוש בסדרה הקומית "שף!", ובשנת 2000 הופיע במיני-סדרה "חולית" על פי ספרו של פרנק הרברט בתפקיד הברון ולדימיר הארקונן. ב-2003 שב וגילם את אותה דמות בסדרת ההמשך "ילדי חולית". עוד בטלוויזיה השתתף בכל שבע העונות של הסדרה "דוק מרטין" בתפקיד ברט לארג'. הוא שיחק בתפקיד אורח בפרק בסדרה "לואיס". בסדרת הדרמה "רומא" בהפקת HBO/BBC גילם מקניס את הכרוז.
בקולנוע הופיע מקניס בסרטים כמו "רחוב צ'רינג קרוס 84", "Day of the Dead", "הבריחה מאבסולום", "ממעמקי הגיהנום" ו"האיש שעלה על גבעה וירד הר". פריצת הדרך שלו באמריקה הייתה ב-1995 כששיחק בסרט "אייס ונטורה: בלש פראי". ב-2001 גילם את דמות הנאצי גרהרד קלופפר בסרט הטלוויזיה "הפתרון הסופי" בהפקת BBC/HBO. ב-2004 השתתף בסרט "מסביב לעולם בשמונים יום", וב-2005 שיחק במותחן העל-טבעי "רעש לבן". עוד שיחק בתפקיד פוטיפר בסרט "יוסף וכתונת הפסים המשגעת".
מקניס דיבב בקולו הייחודי דמויות כמו הווגון קוואלץ, מנהל הווגונים, בעיבוד הקולנועי לספרו של דאגלס אדמס "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה". ב-2007 הופיע בפעם הראשונה בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" בתסכיתי רדיו ב-BBC בפרק "Immortal Beloved" בו גילם את הנבל זאוס. בסרט "מבצע ואלקירי" בתפקיד הגנרל הגרמני יואכים פון קורצפלייש שסירב לשתף פעולה עם הקושרים נגד היטלר.
מקניס לוהק לתפקיד איליריו מופאטיס בפיילוט של HBO לסדרה "משחקי הכס", אבל בגלל בעיה בלוחות זמנים התפקיד הועבר לרוג'ר אלאם. ב-2010 וב-2011 גילם מקניס את דמותו של וינסטון צ'רצ'יל בארבעה פרקים של הסדרה "דוקטור הו". לפני כן גילם את צ'רצ'יל בהפקה של המחזה "Never So Good" מאת הווארד ברנטון, וב-2012 הופיע שוב באותו תפקיד בגרסה הבימתית של "נאום המלך".
בשנת 2023 שיחק בסרט הדרמה הביוגרפי "נפוליאון" בבימויו של רידלי סקוט, ומגולל את עלייתו לשלטון של נפוליאון בונפרטה.
אליפות העולם בראלי עונת 2022
עונת 2022 באליפות העולם בראלי היא העונה ה-50 בה התקיימה האליפות. האליפות מוכרת על ידי הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA) כאליפות הבכירה בקטגוריית הראלי. במהלך העונה התקיימו 13 מרוצים.
עונה זאת הייתה הראשונה בה נכנסו לשימוש קטגוריות הרכב החדשות: ראלי1 עד ראלי5. רק רכבים בקטגוריית ראלי1 רשאים לצבור נקודות בקטגוריות הבכירות של האליפות.
קבוצות ונהגים
הקבוצות, הנהגים ונהגי המשנה בטבלה הם המתחרים ברכבים מקטגוריית ראלי1 ויכולים לצבור נקודות באליפויות בקטגוריה הבכירה
שיטת הניקוד
הנקודות ניתנות לעשרת הנהגים המסיימים את התחרות ראשונים בהתאם לפירוט בטבלה הבאה.
בשלב ה-Power stage הניקוד ניתן לחמשת הנהגים המהירים ביותר במקטע האחרון של כל מרוץ. לנהג שסיים ראשון הוענקו 5 נקודות, למקום השני הוענקו 4 נקודות וכן הלאה. בעונה זו מוענק לראשונה ניקוד גם לקבוצות בגין ה-Power stage.
צבי הנינג'ה 2: סודו של הריר
צבי הנינג'ה 2: סודו של הריר (באנגלית: Teenage Mutant Ninja Turtles II: The Secret of the Ooze) הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 1991 בבימויו של מייקל פרסמן. הסרט הוא הסרט השני בזיכיון צבי הנינג'ה המבוסס על סדרת קומיקס בשם זה.
תקציר העלילה
בסרט המשך זה, שרדר שנקבר תחת ערימות זבל במגרש הגרוטאות בסוף הסרט הקודם, שורד ושב לנקום. כמה נערים מכנופיית "הרגל" שנותרו ברחו לאזור חדש שהמשטרה לא תחשוד לאחר שיותר ממאה נערים שהשתתפו בכנופיה נתפסו והושלכו לבתי סוהר. גם שרדר וגם הצבים מתחקים אחר מוצאם ומגלים שהם נוצרו על ידי חומר רדיואקטיבי ירוק. שרדר חוטף את הפרופסור ג'ורדן פרי ממציאו של החומר הרדיואקטיבי המכונה Ooze ("ריר") אשר יצר את הצבים ומנצל את שאריות החומר על מנת ליצור שתי מפלצות מוטנטיות דמויי צב אליגטור מצוי וזאב שילחמו בצבים ולהקים מחדש את כנופיית "הרגל".
קוון היוק-קיו
קוון היוק-קיו (בקוריאנית: 권혁규; נולד ב-13 במרץ 2001) הוא כדורגלן דרום קוריאני המשחק כקשר בקבוצת סלטיק הסקוטית.
קריירה
ב-2021, היוק-קיו הושאל לגימצ'ון סאנגמו בגלל שירותו הצבאי. הוא שיחק במדי גימצ'ון סאנגמו במשך עונה אחת, והופיע ב-25 משחקים בכל המסגרות. ב-24 בינואר 2023, היוק-קיו חתם על חוזה לחמש שנים בסלטיק.
נבחרת לאומית
קוון היוק-קיו שיחק בנבחרות הנוער של דרום קוריאה מ-2016 עד 2019. הוא הבקיע 5 שערים ב-21 משחקים. ב-2021, היוק-קיו זומן לנבחרת דרום קוריאה עד גיל 23. הוא שיחק בשלושה משחקים בטורניר גביע אסיה עד גיל 23, אך הנבחרת הודחה ברבע הגמר על ידי נבחרת יפן.
אדמונד פורדום
אדמונד פורדום (באנגלית: Edmund Purdom; 19 בדצמבר 1924 – 1 בינואר 2009) היה שחקן קולנוע תיאטרון וטלוויזיה בריטי.
ביוגרפיה
הוא החל להופיע בתיאטרון ב-1946 בהצגות רומיאו ויוליה והחולה המדומה. לאחר שירות של שנתיים בצבא בו הופיע לפני חיילים, הוא הצטרף ל"תיאטרון רויאל שייקספיר" בסטרטפורד על האייבון שם ראה אותו לורנס אוליבייה והציע לו להצטרף לקבוצתו למסע הופעות בארצות הברית ביחד עם ויויאן לי שם הם הופיעו בהצלחה במחזה "קיסר וקלאופטרה" של ברנרד שו.
הוא עבר מספר מבחני בד אך התקשה לקבל תפקיד כי הוא נראה לבוחנים יותר מדי בריטי.
לבסוף קיבל תפקידים קטנים בסרטים "טיטניק" ו"יוליוס קיסר" (1953).
ב-1954 שיחק לו מזלו והוא נבחר לשחק בתפקיד ראשי בסרט המוזיקלי "הנסיך הסטודנט" לצידה של אן בליית'. זה קרה לאחר שמריו לנצה שהיה אמור לשחק בסרט, פוטר. פורדום שלא היה זמר נאלץ להשתמש בדיבובו של מריו לנצה לשירי הסרט. הסרט הצליח יפה מבחינה אמנותית ומסחרית.
באותו שנה התמזל מזלו כאשר מרלון ברנדו שהיה אמור לשחק בתפקיד ראשי בסרט "שנהאת המצרי" ("The Egyptian") סירב להופיע ופורדום נבחר במקומו. לרוע מזלו הסרט לא הצליח למרות ההשקעה הגדולה.
ב-1955 הופיע שוב לצידה של אן בליית' בסרט "גנב המלך (The King's Thief). הוא לא הצליח לקבל תפקידים חשובים בהוליווד וב-1958 חזר לבריטניה, הופיע בטלוויזיה ועבר משם לאיטליה שם השתתף בסרטים רבים שסווגו כבי מובי.
ב-1964 השתתף באפיזודה הראשונה של הסרט האנתולוגי "הרולס רויס הצהובה" לצידם של רקס הריסון וז'אן מורו.
פורדום היה נשוי ארבע פעמים. אשתו השלישית הייתה השחקנית לינדה כריסטיאן.
דרוביצקי יאר
דרוביצקי יאר (באוקראינית: Дробицький Яр, ברוסית: Дробицкий Яр) הוא גיא הנמצא בקצה המזרחי של העיר חרקוב, שבו רצחו הנאצים כ-20,000 איש, רובם יהודים, בשנים 1941-1942.
מעשי הרצח
לפני הפלישה הנאצית לברית המועצות התגוררו בעיר חרקוב כ-135 אלף יהודים. עם התקרבות הצבא הגרמני לעיר, עזבו מרבית היהודים את חרקוב והתפנו מזרחה. לפי הערכות שונות, בעת כיבוש העיר ב-24 באוקטובר 1941, נותרו בה כ-11,000 יהודים.
ב-14 בדצמבר פרסם המושל הצבאי של העיר, גנרל פוטקמר, פקודה ליהודי העיר לעזוב את בתיהם ולהתייצב ליד המפעל לייצור טרקטורים בעיר. בקרבת המפעל נותרו צריפים זמניים, בהם התגוררו הפועלים שבנו את המפעל. במתחם הצריפים הוקם גטו ליהודי העיר. כל יום הוצאו מהגטו כ-200-300 יהודים. הם הובלו לדרוביצקי יאר ושם הוצאו להורג ביריות. כבר בתחילת פברואר 1942 חדל הגטו מלהתקיים – כל יושביו הוצאו להורג ביאר.
גם לאחר חיסול הגטו נמשכו מעשי הרצח בדרוביצקי יאר – הנאצים הרגו בו שבויי מלחמה סובייטים וחולים מבתי חולים פסיכיאטריים. לפי הערכת ההיסטוריונים הסובייטים, במהלך המלחמה נרצחו בדרוביצקי יאר 16-20 אלף בני אדם – יותר ממחצית מהנרצחים היו יהודים.
הנצחת זכר הנספים
בשנת 1954, לאחר מאבק ארוך, התירו השלטונות הסובייטים לחברי הקהילה היהודית להקים במקום לוח זיכרון. לפי דרישת השלטונות על הלוח נחרט כי הוא הוקם לזכר קורבנות הנאצים. אבל נאסר לציין כי רוב הנרצחים היו יהודים.
לאחר התפרקות ברית המועצות וכינון אוקראינה העצמאית החליטה עיריית חרקוב (בלחץ הקהילה היהודית) להקים במקום אתר הנצחה. בשנת 1994 התקיים טקס הנחת אבן פינה לאתר, בנוכחותם של ראש העיר וראשי הקהילה היהודית של חרקוב. עבודות לבניית האתר הופסקו בשנת 1995, בשל בעיות כספיות. העבודות התחדשו בשנת 2000. ב-13 בדצמבר 2002 הסתיים השלב הראשון בבניית האתר - הקמת אנדרטת הזיכרון הראשית ואנדרטה בצורת מנורה, לזכר היהודים שנרצחו במקום. באוגוסט 2005 הושלמה בניית האתר לאחר הקמת אולם זיכרון ובו לוחות עם שמות הנספים.
במרץ 2022 כלי תקשורת אוקראיניים דיווחו שאנדרטת המנורה ניזוקה במהלך הקרב על חרקוב במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה.
הנס-אולריך גרפנטין
הנס-אולריך גרפנטין (בגרמנית: Hans-Ulrich Grapenthin, נולד ב-2 בספטמבר 1943 בווגלאסט שבגרמניה) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק לאורך כל הקריירה שלו בעמדת השוער בקארל צייס יינה, ונבחר פעמיים ככדורגלן השנה בגרמניה המזרחית. גרפנטין ערך 21 הופעות במדי נבחרת גרמניה המזרחית, וזכה עמה במדליית זהב באולימפיאדת מונטריאול בשנת 1976, על אף ששימש בטורניר זה כשוער המשנה של יורגן קרוי.
קריירה בינלאומית
גרפנטין החל לשחק בנבחרת גרמניה המזרחית בשנת 1975, אך היה השוער השני של יורגן קרוי, ובשש שנים ערך 21 הופעות בלבד. גרפנטין השתתף עם הנבחרת באולימפיאדת מונטריאול, שם ערך הופעה אחת בלבד, כאשר נכנס כמחליף במקומו של קרוי בדקה ה-80 בניצחון 0–4 על נבחרת צרפת ברבע הגמר. גרפנטין זכה עם הנבחרת במדליית זהב באולימפיאדה זו. בשנת 1981 ערך גרפנטין את הופעתו האחרונה במדים הלאומיים.
תארים
עם קארל צייס יינה:
Where's My Mind Tour
סיבוב הופעות זה נועד לקדם את מיני-אלבום הבכורה של אייליש, Don't Smile at Me.
הנס-אולריך גרפנטין
תארים
עם נבחרת גרמניה המזרחית:
Where's My Mind Tour
רקע
בנובמבר 2017 הכריזה בילי אייליש על סיבוב ההופעות השני שלה, "Where's My Mind Tour", שנועד לקדם את המיני-אלבום המסחרי הראשון שלה, Don't Smile at Me (2017). כבר באותו היום, פורסמו תאריכי ההופעות תוך שהיה ניתן לרכוש כרטיסים. עוד הוכרז כי היא תופיע באירופה ואמריקה הצפונית.
הנס-אולריך גרפנטין
תארים
תארים אישיים:
Where's My Mind Tour
רקע
רשימת השירים כללה את כל שירי Don't Smile at Me, כולל גרסת כיסוי ל-"Hotline Bling" של דרייק. כמו כן, אחיה של אייליש, פיניאס או'קונל, ביצע את "New Girl".
רשימת שירים
להלן רשימת השירים אותה שרה בילי אייליש במהלך סיבוב ההופעות:
ג'חזאן
גִּ'חְזַאן (בערבית: جحزان) הוא כפר במחוז עמאר שבתימן, ובעבר היה הרובע היהודי של העיר נאדרה. הכפר נבנה על גבי גבעה גבוהה מוקפת בקניון עמוק המפריד אותו מהעיר נאדרה.
היסטוריה
מסורת אחת מספרת שבסוף ימי הבית השני הגיעו יהודים מארץ ישראל ובנו את העיר נאדרה. לאחר כיבוש תימן על ידי המוסלמים אולצו רוב היהודים להתאסלם, ומיעוטם ברחו ובנו את הכפר ג'חזאן על גבי גבעה סמוכה לעיר. מסורת אחרת מספרת שלאחר שגורשו היהודים מהעיר נאדרה בגלות מוזע, חזרו ולא הורשו להיכנס לעיר, ולכן בנו את הכפר ג'חזאן.
הכפר ג'חזאן שימש כנקודת מעבר לעולים לארץ ישראל, ונקודת חנייה כאשר אסר האימאם יחיא על היהודים לצאת מתימן. רבים מהיהודים שנתקעו התיישבו בבתים הריקים של תושבי ג'חזאן שעזבו.
הקהילה היהודית
הכפר היה המרכז היהודי הגדול ביותר באזור, והתייחד בכך שתושביו היו יהודים בלבד. רוב היהודים תושבי הכפר עסקו במלאכת האריגה. בשיא גודלה של הקהילה היא הוערכה באלפי תושבים.
כל יהודי הכפר עלו לארץ ישראל בעלייה הגדולה בשנת ה'תש"ט (1949), ומספר העולים מוערך בכ-50 משפחות.
Drive (שיר של קלין בנדיט וטופיק)
Drive הוא סינגל של קבוצת המוזיקה האלקטרונית הבריטית, קלין בנדיט, והדי ג'יי הגרמני טופיק, בשיתוף הזמר האנגלי, וס נלסון, שיצא, על ידי אטלנטיק רקורדס, ב-30 ביולי 2021.
נכון לנובמבר 2021, השיר הושמע למעלה מ-36 מיליון פעמים בספוטיפיי.
ביקורת
סימון סיארבולו, מ-Edm-Lab, אמרה כי השיר "מלא באווירה חיובית, [והוא] מביא [אותנו] למסע לילי מטפורי: תפאורה של סיפור אהבה שזה עתה נולד".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של הסינגל, בבימויו של דן מאסי, יצא בערוץ היוטיוב של קלין בנדיט, ב-6 באוגוסט 2021. קתרינה ריס, מ-Celebmix, אמרה כי הווידאו קליפ "לוכד בצורה מושלמת את האופי האופטימי של הרצועה, שפועמת בקצבים פועמים ובמיתרים מבריקים". נכון לנובמבר 2021, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-6.9 מיליון פעמים.
חוה שכטר
חוה שכטר (נולדה בשנת 1953) היא סופרת, משוררת, עורכת, מרצה וחוקרת. עוסקת שנים רבות בהוראה והיא בעלת תואר ד"ר לחינוך . פרסמה מאמרים אקדמיים, ספרי ילדים וספרי שירה בספרים, אנתולוגיות ובכתבי עת.
ביוגרפיה
עבודת פוסט דוקטורט בנושא: "ערבים ויהודים ישראלים בפולין: המסע המשותף של ערבים ויהודים ישראלים למחנה ההשמדה אושוויץ בירקנאו במאי 2003 ", עשתה בליוויו של פרופסור דן בר און, בשנת 2007 באוניברסיטת בן-גוריון.
ילדותה ונעוריה עברו עליה בשכונת חליסה שבחיפה. הייתה מורה בחטה"ב לספרות, לשון והבעה במשך 31 שנה. שימשה כמפקחת מחוזית להנחיה בחינוך הבלתי פורמלי, במרכז הדרכה - מחוז חיפה. כמו כן השתתפה בכתיבת תוכניות לימודים בחינוך הבלתי פורמלי, במשרד החינוך בירושלים. פיתחה תוכניות הפעלה בנושא: "כיבוד החוק והמשפט", במסגרת המדרשה לדמוקרטיה ולשלום ע"ש אמיל גרינצוויג. עסקה בהנחיית משתלמים בתחום החינוך הבלתי פורמלי והדרכת חדרי מורים בנושאים חינוכיים.
פעלה כמרצה בתחום החינוך בחוג לחינוך במכללה האקדמית עמק יזרעאל לתואר ראשון ושני, ובמרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו, במכללה למינהל.
חברה באגודת הסופרים.
אמא לשלושה וסבתא לשבעה, מתגוררת בקריות.
שירתה
עמוס לויתן על הספר ״אחרי לכתך״: מזקק את חוויות הכאב והפרידה מבן זוג אהוב לכדי מבע בהיר של שירה צרופה. ללא עודפים רגשיים ומילוליים, אלא מתוך דיוק והעמדה על העיקר, מגישה לנו המשוררת מחזור מגובש ונוגע ללב, שהמקרה הפרטי והכלל אנושי ארוגים בו ללא התר.
נורומינו
נוּרוּמינוֹ (ביפנית: ヌルオミノ), כיום נקראת ליטס (LITS), היא סוג של חידת היגיון שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי.
חוקים
המשחק מתבצע על גבי טבלה מרובעת, בדרך כלל בגודל 10X10; הטבלה מחולקת לפוליאומינויים בגודל ארבעה תאים ומעלה. המטרה היא לצבוע טטרומינו בתוך כל פוליאומינו כך שלא יהיו שני טטרומינויים זהים וסמוכים במאוזן או במאונך (כאשר הם נחשבים זהים על פי צורתם וכיוונם). בנוסף על התאים הצבועים ליצור נוריקבה: שיהיו כולם סמוכים במאונך או במאוזן (ליצור פוליאומינו יחיד), ואסור שיצרו טטרומינו של 2X2 (מרובע) בתוך הפוליאומינו הגדול.
היסטוריה
החידה הופיעה לראשונה בכתב העת Puzzle Communication Nikoli גיליון מספר 106; הכותרת המקורית של המשחק היא צירוף של 'נורו' (ביפנית: לצייר) ו'אומינו' (פוליאומינו). בגיליון מספר 102, השם של המשחק שונה לשם הנוכחי (LITS), המייצג את ארבעת (מתוך חמשת) הטטרומינויים המופיעים במשחק: צורת ה-L (L), הישר (|), צורת ה-T (T), והאלכסוני (Z ו- S); אין שימוש בחידה בטטרומינו בצורת ריבוע מכיוון שהוא הפרה ישירה של חוקי המשחק.
מסורת הש"ס
מסורת הש"ס (בתחילה נקרא מסורת התלמוד) הוא חיבור של הרב יהושע בועז שתוכנו מראי מקומות למקורות מקבילים בספרות חז"ל (משנה, תוספתא ומקבילות בתלמוד הבבלי עצמו).
החיבור ותולדותיו
'מסורת התלמוד', נדפס תחילה כספר בשנת רפ"ג והפניות למקבילות צוינו לפי פרקי התלמוד בלבד. לשם הדפסת התלמוד בוונציה בידי מדפיס התלמוד הנוצרי מארקו יושטיניאן בשנים ש"ו - שי"א ערך הרב יהושע בועז את ההפניות בצורה מדויקת יותר - לפי דפי התלמוד המודפס. ההפניות הן למקבילות במשנה בתלמוד ובתוספתא.
בדפוס באזיליאה שונה שם החיבור למסורת הש"ס, יש הסבורים שהדבר נעשה מחמת הצנזורה הנוצרית, ושם זה נותר לחיבור עד היום.
בשנים שלאחר מכן נוספו שתי השלמות גדולות לחיבור זה - האחת בדפוס אמשטרדם בשנים תע"ד - תע"ז, בידי הרב יוסף שמואל מקראקא שהרחיב את מסורת הש"ס לפי שלושה ממה שהיה בה לפני כן. תוספת שנייה שנעשתה בידי הרב ישעיה פיק ברלין נדפסה בדפוס דיהרנפורט בשנים תק"ס - תקס"ד. התוספות החדשות הודפסו בתוך סוגריים מרובעים. כל התוספות הללו נדפסו במהדורות המצויות של התלמוד.
כיום החיבור מודפס בכל מהדורות הש"ס. ההפניה בש"ס וילנא היא לרוב באמצעות כוכבית, כשהמקבילה רשומה בשולים מול הכוכבית, ובדפוסים חדשים רבים ההפניה היא באמצעות אות קטנה, המפנה למדור מסורת הש"ס המופיע בצד העמוד.
בחלק ממהדורות הש"ס החדשות, כגון עוז והדר, ישנן תוספות נוספות לחיבור זה. רבי שבתי זוסמן חיבר את הספר "מאיר נתיב" המרחיב את מסורת הש"ס, וכולל ציונים גם לדברי רש"י ותוספות. חיבור זה הודפס בחלק ממהדורות הש"ס.
חיה שוורץ
חיה שוורץ (באנגלית: Chaya Shwartz; 1912–2001) הייתה אמנית ישראלית, זוכת שלושה פרסי דיזנגוף, ממייסדי קריית האמנים צפת. ציוריה עסקו לרוב בנופים, טבע דומם והאישה לבדה. הצבעים הבולטים בעבודתה היו כחול וירוק ויצירותיה התאפיינו באופטימיות ושמחת חיים, בסגנון אקספרסיוני ונטורליסטי.
ביוגרפיה
חיה שוורץ נולדה בגבול פולין-אוקראינה לאברהם ומיכל שוורץ, וגדלה במשפחה חרדית בת שבעה ילדים. אביה, אברהם שוורץ, היה תלמיד בישיבה של החפץ-חיים וציוני נלהב. ב-1924 עלה לארץ ישראל, וכעבור שנתיים, ב-1926 הצטרפו אליו בני משפחתו והשתכנו בצריף בשכונת מחלול, על שפת ימה של תל אביב.
חיה שוורץ, שאהבה משחר ילדותה לצייר, נהגה מדי יום להתבונן באדם שהיה מצייר את הצריפים המשקיפים אל הים. היה זה הצייר מרדכי לבנון, שגר גם הוא בצריפים במחלול. לפי סיפוריו, יום אחד אזרה אומץ וניגשה אליו להראות לו את האיורים שציירה להנאתה במחברותיה. זה התרשם עמוקות והחליט לקחת אותה תחת חסותו ולדאוג לכך שתפתח את כישרונה המיוחד. הוא ביקש להפגש עם אביה והמליץ לו לשלוח אותה לבית ספר לאומנים.
אביה של שוורץ, שאף הוסמך לרב במהלך לימודי הישיבה שלו, אך ויתר על התפקיד לטובת עיסוקו בחקלאות, שמר על אורח חיים דתי כל חייו, אך מאידך, העניק חופש בחירה לילדיו ואף עודד אותם לרכוש השכלה גבוהה. ב-1929 החלה חיה שוורץ ללמוד, בעצתו של לבנון, באקדמיה לאמנות ועיצוב "בצלאל" בירושלים]. אביה פנה לחברו הרב קוק, שהיה רבה הראשי של ישראל, וביקש ממנו לארח את חיה בתקופת לימודיה, תחת השגחתו. כך היה, ושוורץ התגוררה בביתו של הרב קוק, אשר שימש למגורים וגם כבית כנסת, והייתה לו לבת בית. זאת עד סיום לימודיה ב-1931, עת נסגר בית הספר בצלאל בפתאומיות, בשל קשיים כספיים.
בהמשך השתלמה בציור אצל ישראל פלדי (ב-1931), יוסף זריצקי (ב-1933), ובאקדמיה סקאנדינאב בפריז, אצל הציירים פריאז וגרומר.
ב-1931 כבר הייתה בין אמני ישראל הנכבדים אשר יצירותיהם הוצגו בפתיחת מוזיאון תל אביב לאמנות. באותה שנה גם נישאה.
שנה לאחר מכן, ב-1932, הוצגו יצירותיה שוב, גם הם במוזיאון תל אביב, בחסותם של חיים נחמן ביאליק ומאיר דיזנגוף. מי שהפגיש בין ביאליק לשוורץ, היה הסופר יהודה בורלא, ידידה הטוב. ביאליק נכח בביתה של שוורץ ואף נפגש עם אביה, ואלה מצאו נושאי שיחה משותפים כתלמידי ישיבה לשעבר.
שוורץ המשיכה לצייר ולהציג את יצירותיה בישראל ומחוצה לה. יצירותיה הוצגו במוזיאונים בישראל ותערוכות וגלריות ברחבי העולם, ובהם: מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון חיפה לאמנות חדשה, מוזיאון ישראל בירושלים, הביאנלה של ונציה, גלריות לאמנות בפריז, מרסיי, לונדון, רומא ועוד. היא הייתה מדור המייסדים של קריית האמנים צפת ב-1949 והתגוררה רוב חייה בין צפת, פריז, תל אביב ויפו, שם גם בנתה את הסטודיו לאמנות שלה, אותו פתחה אחת לשנה למבקרים. בשלהי שנות ה-60, כשנשאלה על ידי גורמים בעירייה איזה מזל היא נושאת, השיבה להם, ובכך זכתה בכבוד שהרחוב בו התגוררה, הלא הוא רחוב "מזל דגים" ביפו העתיקה, קרוי כך עד היום.
ירושלים, פריז וצפת היוו השראה בציורי הנוף הרבים שלה. שוורץ אהבה גם לצייר פנים, נערות פרחים ודוממים, ויותר מכל בלטה הצבעוניות ביצירותיה.
חיים פרטיים
בשנת 1931 נישאה למשה סטולוב, יליד פולין שעלה לבדו לארץ, עובד כפיים שלימים הפך לקבלן בניין.
בשנת 1939 נולדה בתה, אלישבע (אלישבע שמחן, פרופסור לרפואה, המתגוררת כיום בירושלים).
חיה שוורץ נפטרה בשנת 2001 בשנתה, ונקברה בהר המנוחות בירושלים.
ג'יימס בלפור
ג'יימס בלפור (באנגלית: James Balfour; 1775 – 19 באפריל 1845) היה בעל אדמות ופוליטיקאי סקוטי. הוא היה אב של הציירת מרי בלפור הרברט וסבו של ארתור בלפור.
סיפור הברווזים
סיפור הברווזים (באנגלית: Migration, בתרגום חופשי לעברית: "נדידה") הוא סרט קומדיה אמריקאי בהנפשה ממוחשבת שצפוי לצאת לאקרנים ב-22 בדצמבר 2023. הסרט הופק על ידי אילומיניישן הפקות, בוים על ידי בנג'מין רנר, ונכתב על ידי מייק ווייט. בסרט צפויים לדבב קומייל ננג'יאני, אליזבת בנקס, אקוופינה, קיגן מייקל קי, דיוויד מיטשל, קרול קיין, קספר ג'נינגס, טרסי גזל ודני דה ויטו.
תקציר העלילה
משפחה של ברווזים מזן ברכיות חיה לה באגם בניו אינגלנד בבטחה תחת פיקוחו של האב המגונן מאק. כאשר האם פאם משכנעת את מאק לקחת את ילדיהם בנם המתבגר דקס ואת בתם התמימה גוון אל מסע מסביב לעולם לחופשה משפחתית החל מניו יורק ועד ג'מייקה הטרופית.
ג'יימס בלפור
ביוגרפיה
ג'יימס בלפור נולד בסביבות 1775 למשפחת משפטן. בשנת 1795 לאחר סיום לימודי חשבונאות הוא נסע למדרס וכיהן במספר תפקידים בחברת הודו המזרחית הבריטית. לאחר מספר שנים נשלח בחזרה לבריטניה בעקבות בעיות משמעת. בשנת 1802 חזר להודו ונכנס לתחום העסקים. בשנת 1806 ג'יימס בלפור ושותפו בעסקים הצליחו לזכות בחוזה אספקת סחורות לצי המלכותי. העסק היה מוצלח וגם אחרי שבלפור חזר לבריטניה חברתו המשיכה להתקיים ולתת שירותים לצי.
בשנת 1815 בלפור חזר לסקוטלנד והתחתן תוך זמן קצר. הוא רכש מספר אחוזות בסקוטלנד ובית בלונדון. במהלך שנות ה-20 של המאה ה-19 הוא בנה למשפחתו בית חדש.
בשנת 1820 התפנתה משרה של חבר פרלמנט ובלפור היה מועמד אך הפסיד בבחירות. בבחירות שנערכו בשנת 1826 הצליח להיבחר והיה חבר פרלמנט עד שהפסיד בבחירות בשנת 1835.
לאחר סיום הקריירה הפוליטית ג'יימס בלפור חזר לביתו בסקוטלנד ונפטר בגיל 70 בשנת 1845.
בבעלות המשפחה הייתה אחוזה משפחתית עד שבמאה ה-20, בעקבות השקעות כושלות, המשפחה נאלצה למכור אותה.
טיימקופ
טיימקופ (באנגלית: Timecop) הוא מותחן מדע בדיוני משנת 1994 בבימויו של פיטר היימס ובכיכובם של ז'אן-קלוד ואן דאם, מיה שרה, רון סילבר וגלוריה ראובן. הסרט מבוססת על הקומיקס "Timecop" מאת מארק וורהיידן.
תקציר העלילה
עלילת הסרט, אשר מתרחשת בעתיד במציאות שבה מסע בזמן הוא אפשרי, מתמקדת במקס ווקר (מגולם על ידי ז'אן-קלוד ואן דאם), סוכן פדרלי אמריקני השייך לסוכנות אכיפת חוק חשאית המכונה "נציבות בקרת הזמן" (TEC) אשר נלחמת בפושעים שמנסים לחזור בזמן אל העבר כדי לשנותו לטובתם. בהמשך מגלה ווקר כי סנאטור שאפתני ומושחת בשם אהרון מקומב (מגולם על ידי רון סילבר) מסתייע במסע בזמן כדי להעשיר את הונו ועל מנת להפוך לנשיא הבא של ארצות הברית. בעקבות כך ווקר יוצא בעקבותיו של מקומב על מנת ללכוד אותו ולמנוע ממנו להוציא לפועל את מזימותיו.
לרה (ונצואלה)
לרה (בספרדית: Lara) היא אחת מ-23 המדינות המרכיבות את ונצואלה. המדינה, הנמצאת בצפון-מערב ונצואלה, גובלת בפלקון בצפון, בסוליה במערב, בטרוחיו ובפורטוגסה בדרום ובקוחדס וביארקוי במזרח.
המדינה משתרעת על שטח של 19,800 קילומטרים רבועים. במדינה מתגוררים 1,774,867 תושבים (נכון ל-2011). בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא ברקיסימטו.
היסטוריה
ב-1528 קרלוס הראשון, מלך ספרד, מסר חלקים נרחבים מוונצואלה של היום לידי משפחת ולזר (Welser), משפחת סוחרים גרמנית מאאוגסבורג. מאז ועד שנות ה-40 של המאה ה-16 הוולזרים שלחו אל האזור משלחות שטבחו במרבית הילידים ושיעבדו את היתר. האזור הוחזר לידי הספרדים ב-1556 והם שלטו בו עד המאה ה-19.
ב-1824 האזור צורף לרפובליקת קולומביה הגדולה. לאחר שרפובליקת קולומביה הגדולה התפרקה ב-1830 האזור צורף לוונצואלה. ונצואלה חולקה לפרובינציות והאזור הפך לפרובינציית ברקיסימטו, שכללה גם את שטחי מדינת יארקוי של היום. ב-1856 שטחי מדינת יארקוי של היום פוצלו לפרובינציית יארקוי.
כלכלה
כלכלת לרה מתבססת על תעשייה, בעיקר תעשיות טקסטיל ועיבוד מתכות, גידול מקנה וחקלאות, הכוללת בין היתר גידול קנה סוכר, קפה, תפוחי אדמה, עגבניות, תירס, בננות ושעועית מצויה.
סאריצ'ב (הר געש)
סאריצ'ב (ברוסית: вулкан Сарычева – "וולקן סאריצ'בה", ביפנית: 芙蓉山 – "הר פויו") הוא הר געש שכבתי פעיל בצורת חרוט געשי סימטרי המשתרע על כמעט כל האי מאטואה באיים הקוריליים שברוסיה. סאריצ'ב הוא הר געש צעיר מבחינה גאולוגית. ההר קרוי על שם האדמירל גבריאיל סאריצ'ב (Гавриил Андреевич Сарычев; 1763–1831) מהצי הרוסי הקיסרי. השם ניתן על ידי אדם יוהאן פון קרוזנשטרן כאשר הוא כלל אותו במפות.
תיאור
הר הגעש סאריצ'ב הוא חלק מטבעת האש, אזור המקיף את האוקיינוס השקט וכולל כמה מהרי הגעש הפעילים ביותר על פני כדור הארץ, בנקודה שבה עובר הלוח הפסיפי הפחתה מתחת ללוח האירואסייתי בקצב של 80 מ"מ לשנה. טריז של חומר ממעטפת כדור הארץ השוכן בין הלוח הפסיפי המופחת לבין הלוח האירואסייתי שמעליו הוא המקור לגעשיות הפעילה לאורך כל חצי האי קמצ'טקה והאיים הקוריליים.
הר הגעש סאריצ'ב הוא אחד מהרי הגעש הפעילים ביותר באיים הקוריליים. ההר משתרע על חלקו הצפון מערבי של האי מאטואה. החרוט האנדזיטי של הר הגעש נבנה בתוך קלדרה המתוארכת לפליסטוקן שקוטרה נע בין 3 ל-3.5 קילומטרים. ההר מתנשא לגובה של 1,496 ובפסגתו לוע בקוטר של 250 מטרים שקירותיו תלולים. קילוחי לבה זרמו בכל הכיוונים כשהם יוצרים מצוקים על חוף האי. המורדות התחתונים של ההר מכוסים במשקעים מזרמים פירוקלסטיים.
רישומים על התפרצויות געשיות בהר הגעש סאריצ'ב קיימים מ-1765 ומאז הוא התפרץ בתדירות גבוהה. ההתפרצויות נעו בין פליטת לבה להתפרצויות מתפוצצות. במאה ה-20 לבדה נרשמו 11 התפרצויות. ההתפרצות הגדולה ביותר התחוללה ב-1946.
ההתפרצות של 2009
ב-12 ביוני 2009 התפרץ הר הגעש תוך פליטת עמוד אפר גבוה. מכיוון שהר הגעש קרוב לחלק מנתיבי האוויר בין מזרח אסיה ואמריקה הצפונית, גרמה ההתפרצות לשיבושים בתעבורה האווירית.
במהלך ההתפרצות עברה תחנת החלל הבינלאומית מעליה והאסטרונאוטים הצליחו לצלם את האירוע. חור במעטה העננים, שנוצר ככל הנראה עקב גל הלם מההתפרצות, אפשר צפייה ברורה בעמוד התפרצות ובזרם הפירוקלסטי במורדות ההר. בצילום ניתן לראות בבירור ענן פילאוס דמוי כיפה, שנוצר מהתעבות של מים באוויר החם שהתרומם במהירות והתקרר, המכסה את העמוד המתרומם.
יחסי דרום אפריקה–מלאווי
יחסי דרום אפריקה–מלאווי הם היחסים הבילטרליים בין דרום אפריקה לבין מלאווי. היחסים של דרום אפריקה עם מלאווי החלו להתקיים בשנת 1967, והם היחסים הביליטרליים הראשונים שמדינה אפריקאית עצמאית כלשהי החלה לקיים עם דרום אפריקה. מלאווי מחזיקה נציבות עליונה בפרטוריה, ודרום אפריקה מחזיקה נציבות עליונה בלילונגווה.
שתי המדינות הן רפובליקות בחבר העמים הבריטי וחברות האיחוד האפריקאי וה-G77.
יחסים בתקופת הקולוניאליזם
בזמן תקופת הקולוניאליזם באפריקה, מלאווי ייצאה כוח עבודה למכרות בדרום אפריקה.
ימי האפרטהייד (1964–1994)
ייצוא כוח העבודה ממלאווי למכרות בדרום אפריקה המשיך להתקיים גם לאחר שמלאווי קיבלה עצמאות, בשנת 1964. תושבי מלאווי נתפסו כעובדים חשובים במכרות דרום אפריקה בשל כישוריהם, משמעת העבודה שלהם וחוסר הלוחמנות שלהם.
בהתאם למדיניות שהנהיג נשיא מלאווי הייסטינגס באנדה, מלאווי הייתה המדינה היחידה ששמרה על יחסים הדוקים עם דרום אפריקה בתקופת האפרטהייד, עד לתחילת שלטונו של נלסון מנדלה ב-1994. הייסטינגס באנדה היה נשיאה הראשון של מדינה באפריקה שביקר בדרום אפריקה, בשנת 1971. הוא היה גם המנהיג הראשון שביקר בדרום אפריקה מאז שביקר בה ב-1947 ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת. יחסיו החמים של באנדה עם דרום אפריקה גרמו למנהיגים פאן-אפריקאיים אחרים להתרחק ממנו. בביקורו בדרום אפריקה, הוא קרא תיגר על מנהיגים אחרים בארגון אחדות אפריקה. טנזיה קראה לחרם על מלאווי בעקבות הקשרים הללו. בעיתון שפורסם בקניה נכתב כי מעשיו של באנדה "מניעים רכבת של אירועים דיפלומטיים שלא יתרמו כהוא זה לשחרורם של מיליוני אנשים שחורים, החיים עדיין תחת הדיכוי הלבן". בתגובה לתגובות אלה שקיבלה מלאווי, טען באנדה כי שאר המנהיגים לוקים בצביעות, שכן הם מטיפים לאחדות ולשוויון בעוד שהם מדכאים את בני עמם.
סיום תקופת האפרטהייד (1990–1994)
בתקופת המעבר, הן עבור מלאווי - מעבר ממפלגה אחת לדמוקרטיה רב-מפלגתית, והן עבור דרום אפריקה - מעבר מאפרטהייד לדמוקרטיה רב-מפלגתית, עתיד היחסים של ממשלת מלאווי עם דרום אפריקה לא היה ידוע עקב יחסיה של מלאווי בעבר עם ממשלת האפרטהייד. חלק ממנהיגי התנועה נגד האפרטהייד לא תמכו בממשלת בנדה או בהמשך קיום הקשרים עם מלאווי. דרום אפריקה הייתה שותפת הסחר הגדולה ביותר של מלאווי וסיפקה מקום תעסוקה לפועלים מלאוויים רבים, כך שהיחסים עם דרום אפריקה עדיין היו חיוניים למלאווי. מ-1988 עד 1992, כ-13,000 מהגרי עבודה מלאוויים הושבו בכוח מדרום אפריקה למלאווי. ההסבר הרשמי להחזרת העובדים היה ש-200 מלאוויים נמצאו חיוביים ל-HIV בשנתיים שקדמו לכך. עם זאת, רבים מאמינים שזה נבע מהצורך לפטר פועלים במהלך המשבר בתעשיית הכרייה של דרום אפריקה.
ממשלת מלאווי עשתה מאמצים לשקם את יחסיה עם דרום אפריקה על ידי אירוח מנהיג הקונגרס הלאומי האפריקני, נלסון מנדלה. הביקור התאפשר הודות למאמצים של דיפלומטים מלאוויים תושבי דרום אפריקה, כולל השגריר בפועל פרסי קצ'יפנדה. זמן קצר לאחר מכן נחשף שהייסטינגס באנדה סייע בחשאי לקונגרס הלאומי האפריקני בתקופת האפרטהייד. ממשלת מלאווי הבטיחה תמיכת בחירות והמשך תמיכה בממשלת הקונגרס הלאומי האפריקני, והיחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות נמשכו.
לאחר תקופת האפרטהייד (מאז 1994)
לאחר הבחירות הרב-מפלגתיות הדמוקרטיות הראשונות שהתקיימו הן בדרום אפריקה והן במלאווי ב-1994, היחסים בין המדינות השתפרו. בשנת 2008, הממשלות של שתי המדינות חתמו על מזכר הבנות שנועד לשפר את היחסים בין המדינות באמצעות שיפור שיתוף הפעולה הביטחוני. הנפקת אישורי עבודה במלאווי הפכה לבעייתית כאשר דרום אפריקה ניסתה ליצור מקומות עבודה לדרום אפריקאים שהתגוררו במלאווי.
בוועדת האמת והפיוס טען פרדריק וילם דה קלרק, נשיא דרום אפריקה שביטל את האפרטהייד במדינה, שאמנם לסנקציות ולבידוד של הקהילה הבינלאומית היה חלק בפירוק האפרטהייד, אך פעמים רבות הם גרמו לעיקוב הרפורמה במקום לקידומה. לטענתו, ההחלטה של מלאווי לשלוח דיפלומטים שחורים לפרטוריה הייתה הרבה יותר אפקטיבית בחשיפת האבסורדים הלוגיים והלוגיסטים של האפרטהייד מאשר ההחלטות של האומות המאוחדות.
Herz und Mund und Tat und Leben, רי"ב 147
Herz und Mund und Tat und Leben (בעברית: לב ופה ומעשה וחיים), רי"ב 147, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג. ביצועה הראשון היה בחג הביקור, שחל ב-2 ביולי 1723. הקנטטה ידועה גם בשל כורל הסיום שלה, שעובד לפסנתר על ידי מיירה הס ונודע בשם "Jesu, Joy of Man's Desiring".
רקע
באך עבד כנגן עוגב בעיר מילהאוזן בין 1707 ל-1708, אך שלח ידו גם בהלחנת קנטטות. לאחר מכן היה מלחין החצר של הדוכס בוויימאר מ-1708 עד 1717, וחיבר שם כ-20 קנטטות "דתיות" שנועדו לביצוע כחלק מתפילת יום ראשון בכנסייה. לאחר מכן עבר לעיר קטן, התמנה לקאפלמייסטר וחיבר מוזיקה בסגנון חופשי ולא דתי.
בפברואר 1723 נבחן באך עם עוד כמה מועמדים לתפקיד מנצח המקהלה ואחראי על המוזיקה בכנסיות המרכזיות בלייפציג. הוא התקבל לתפקיד והחל את עבודתו בחודש מאי באותה שנה. הוא חי ופעל בעיר כ-27 שנים, עד מותו. שם כתב את רוב הקנטטות שלו: מתוך יותר מ-200 קנטטות שידוע עליהן כיום, פחות מ-40 נכתבו עד הגיעו ללייפציג וכל השאר נכתבו בעיר; בדומה לעבודתו בוויימאר, מטרתו הייתה להלחין קנטטה עבור כל מועד בשנה, תוך כמה שנים. עם זאת, בגלל העומס הגדול והקושי בהלחנת יצירות כה רבות, נהג מדי פעם לבצע שוב קנטטות ישנות שלו, לעיתים עם עריכות ושינויים קלים.
קנטטה זו הייתה החמישית שהלחין באך מאז החל למלא את תפקידו בלייפציג, לאחר רי"ב 75, רי"ב 76, רי"ב 24 ורי"ב 167. היא מתבססת על גרסה קדומה יותר שהלחין ב-1716 בוויימאר, הממוספרת 147א והמוזיקה שלה אבדה. בדומה לשתי הקנטטות הראשונות שביצע בלייפציג, ובניגוד לשתי הקנטטות שאחריהן, גם זו ארוכה ומחולקת לשני חלקים, שמבוצעים בנפרד, לפני תפילת המיסה ואחריה.
ב-1884 הוציאה לאור חברת באך את הקנטטה לראשונה, בכרך 30 של פרסומיה.
מילים ומוזיקה
סדר הקריאה לחג הביקור כולל פסוקים מספר ישעיהו המנבאים את בואו של המשיח ופסוקים מהבשורה על-פי לוקאס המתארים את ביקורה של מרים אם ישו אצל אלישבע, אמו של יוחנן המטביל ואת תפילת המגניפיקט שנשאה מרים. באך השתמש בלברית שכתב סלומו פרנק (Salomo Franck) בוויימאר והוסיף שלושה רצ'יטטיבים ושני קטעי כורל בין האריות, ובכך יצר את המבנה של רבות מהקנטטות שלו, של אריה ורצ'יטטיב לסירוגין, ובסיום כורל. בעזרת התוספות גדלה הקנטטה דייה כדי שיוכל לחלק אותה לשני חלקים. לא ידוע מיהו מחבר הלברית של הרצ'יטטיבים, ואילו הכורלים הם פרי עטו של מרטין יאן (Martin Jahn). קנטטה 147א נועדה לביצוע ביום ראשון הרביעי של תקופת הציפייה, כמה ימים לפני חג המולד, ועסקה באופן כללי בישו ובמרים. הרצ'יטטיבים שנוספו נועדו להתאים למועד החדש ולמקד את הלברית בנושא הביקור. כמו כן, בלייפציג הייתה נהוגה תענית בתקופת הציפייה ובמהלכה לא נוגנה מוזיקה, ולכן לא יכול באך להשתמש בקנטטה המקורית למועד המקורי שנועדה לו. המוזיקה לשני הכורלים שבסיום כל חלק היא זהה.
הקנטטה נועדה לביצוע על ידי סולני סופרן, אלט, טנור ובס בליווי מקהלה בת ארבעה קולות, חצוצרה, שני אבובים, בסון, שני כינורות, ויולה ובאסו קונטינואו. לקנטטה 10 קטעים בשני חלקים:
הקלטות
היצירה הוקלטה במלואה למעלה מ-40 פעמים בהקלטות מסחריות. בין המנצחים שביצעו את ההקלטות ניתן לציין את ניקולאוס הרנונקור (ב-1983 וב-2000), טון קופמן (ב-1997), מסאקי סוזוקי (ב-1999) וג'ון אליוט גרדינר (ב-1990 וב-2000). בנוסף מבוצע קטע הכורל בויארציות רבות, לכלי נגינה בלבד ובעיבודים לכלים אחרים.
שיחות ליד האח
שיחות ליד האח (באנגלית: Fireside chats) הן סדרה של 30 שידורי רדיו ששודרו בשעות הערב על ידי נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט בין השנים 1933–1944. רוזוולט שוחח בידידות עם מיליוני אמריקאים על קבלתו של חוק החירום לבנקים, שנחקק בתגובה על משבר הבנקים בארצות הברית, על המיתון של 1937–1938, על היוזמות שבמסגרת ה"ניו דיל" ועל מהלכי מלחמת העולם השנייה. בשידורי רדיו אלו עלה בידו של רוזוולט לְהָזֵם שמועות ולהסביר את צעדי המדיניות שלו.
סגנונו הרטורי הייחודי של הנשיא, ובפרט יכולתו לבאר נושאים מורכבים באופן בהיר ושווה לכל נפש, סייע להרגיע את הציבור האמריקני ולהשיב את אמונו במערכת השלטונית בתקופה של ייאוש וחוסר ודאות. רוזוולט היה מנהיג שידע לנצל היטב את המדיום, והשיחות ליד האח שמרו עליו במרכז ההתעניינות הציבורית לכל אורך תקופת נשיאותו.
סדרת השיחות ליד האח הייתה אחת מ-50 ההקלטות הראשונות שקוטלגו עם יצירת ארכיון ההקלטות הלאומי של ספריית הקונגרס, אשר תיאר את השיחות כ"סדרה רבת-השפעה של שידורי רדיו בהם ניצל רוזוולט את המדיום כדי להציג את תוכניותיו ואת רעיונותיו ישירות לציבור, ובכך הגדיר מחדש את מערכת היחסים בין הנשיא האמריקאי לבין עמו".