cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כפר מימון
אירועים פוליטיים
כמו כן, עלה כפר מימון שנית לכותרות באמצע יולי 2005, כאשר רבבות אנשי ימין יצאו מנתיבות לגוש קטיף במסגרת "צעדת ההתחברות" ונבלמו על ידי אלפי שוטרים וחיילים בקרבת הכפר. לבסוף הותר למפגינים לנוע לעבר הכפר ולבלות בו את הלילה. כוחות המשטרה המתוגברים צבאית כיתרו את גדרות כפר מימון כדי למנוע מהצועדים להמשיך בדרכם לעבר רצועת עזה.
לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות הועברה ישיבת הסדר נווה דקלים למתחם הישיבה התיכונית בכפר מימון (ולאחר מכן המשיכה למשכנה הנוכחי באשדוד), ישיבת ההסדר שכנה בעבר במקום גם לאחר פינוי סיני.
ג'ון דוויט
ג'ון תומאס דוויט (באנגלית: John Thomas Devitt; 4 בפברואר 1937 – 17 באוגוסט 2023) היה שחיין אוסטרלי. היה אלוף אולימפי ושיאן עולם במשחה 100 מטר חופשי.
ביוגרפיה
דוויט נולד וגדל בגרנוויל, פרבר במערב סידני.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה דוויט בשתי מדליות, מדליית זהב ומדליית כסף. מדליית כסף במשחה 100 מטר חופשי בתוצאה של 55.8 שניות, אחרי חברו לנבחרת ג'ון הנריקס שקבע שיא עולם חדש של 55.4 שניות, ולפני גארי צ'פמן (56.7 שניות) אף הוא מאוסטרליה. מדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 8:23.6 דקות, לפני ארצות הברית (8:31.5 דקות) וברית המועצות (8:34.7 דקות). כשחיין שני הוא שחה תוצאה של 2:06.4 דקות, התוצאה המהירה בתחרות.
שיאן עולם
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בקארדיף ויילס בשנת 1958 זכה דוויט ב-3 מדליות זהב, במשחה 110 יארד חופשי (56.6 שניות), במשחה שליחים 4x220 יארד חופשי (8:33.4 דקות) ובמשחה שליחים 4x110 מטר מעורב (4:14.2 דקות).
אלוף אולימפי במשחה היוקרתי
באולימפיאדת רומא (1960) זכה דוויט בשתי מדליות, מדליית זהב ומדליית ארד. מדליית זהב במשחה היוקרתי ביותר 100 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 55.2 שניות, לפני לאנס לארסון מארצות הברית (55.2 שניות) ומנואל דוס סנטוס פילו מברזיל (55.4 שניות). מדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:13.8 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 8:10.2 דקות ויפן (8:13.2 דקות). כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 2:03.2 דקות.
מדליית הזהב השנויה במחלוקת
באחת ההחלטות המעוררות מחלוקת הגדולות במשחקים האולימפיים, במשחה 100 מטר חופשי, ששת שופטי המקום היו חלוקים בדעותיהם. מתוך שלושת שופטי המיקום למקום ראשון, שני שופטים קבעו ניצחון לדוויט ואחד ללארסון. מתוך שלושת השופטים למקום שני, שניים קבעו כי דוויט סיים שני ואחד לארסון. שלושת השופטים במסלולו של דוויט מדדו תוצאה של 55.2 שניות ושלושת השופטים במסלול של לארסון מדדו תוצאות מהירות יותר (שופט אחד מדד 55.0 שניות, ושני שופטים מדדו 55.1 שניות). הגיבוי הידני הבלתי רשמי, של השעון האלקטרוני אף הוא הראה שלארסון שחה מהר יותר, אבל, השופט הראשי של התחרות היה הפוסק האחרון ובחר להתייחס רק לשופטי המיקום ולהתעלם משופטי הזמן ולכן, מדליית הזהב הוענקה לדוויט ומדליית הכסף הוענקה ללארסון. נוסף לכך הוא קבע לשני השחיינים תוצאה זה של שיא אולימפי חדש של 55.2 שניות. במשך שנים המשיכו האמריקאים למחות על ההחלטה, אך ללא הועיל.
לאחר המשחקים האולימפיים פרש דוויט משחייה תחרותית והחל לעבוד בחברת ספידו. במהלך השנים התקדם וניהל את המחלקה האירופאית ואחר כך את המחלקה הבינלאומית. בשנת 1979 הקים חברה פרטית לציוד שחייה. בשנות ה-80 ניהל את הוועד האולימפי האוסטרלי והיה מעורב בזכייתה של סידני במכרז האולימפי. בשנת 2006 היה מנהל המשלחת האוסטרלית למשחקי חבר העמים.
נפטר ב-17 באוגוסט 2023.
יקיר באר שבע
אות יקיר באר שבע הוא עיטור הוקרה המוענק מדי שנה על ידי ראש עיריית באר שבע, לנבחרים מבין ותיקי באר שבע, שעסקו בפעילות ציבורית למען העיר ותושביה במהלך חייהם, כאות תודה והוקרה על תרומתם לפיתוח העיר והאדרת המוניטין שלה. האות מוענק אחת לשנה, ל-7 אנשים שנבחרים מקרב ההמלצות והמועמדויות שהוצגו.
תהליך הענקת העיטור
כל תושב או ארגון רשאי להציג המלצה למועמדות. מועמדים זכאים הם אנשים מעל לגיל 60, תושב ותיק בעיר שתרם לה הרבה מעבר לתחום חובתו, או מי שאינו תושב אך תרם לפיתוחה ולמוניטין שלה, וכן מי שהגיע להישגים מיוחדים בתחום פעילותו ונודע כתושב באר שבע.
תהליך הבחירה, על פי התקנון המקורי של הענקת העיטור: תחילה נערך מיון של המועמדים ובחירת 12 מהם העומדים בקריטריונים, על ידי ועדת איתור (הכוללת חמישה חברים בראשות שופט בדימוס או דמות ציבורית אחרת); בהמשך נבחרו שבעת המועמדים על ידי "ועדת עיטור יקיר באר שבע", שכללה 20 חברים: ראש העיר, ארבעה חברי מועצת העיר, ו-15 אישי ציבור תושבי באר שבע שלפחות שניים מהם הם יקירי באר שבע; הוועדה הגישה את רשימת המועמדים הסופית לאישור מועצת העיר. בנוסף, מוענק משנת 2009 מדי שנה, גם עיטור "מפעל חיים"; המועמד או הארגון מוצע ל"וועדת איתור יקיר באר שבע" על ידי ועדה הכוללת את ראש העיר, שני חברי הוועדה ושני נציגי ציבור.
העיטורים מוענקים מדי שנה בטקס שמתקיים ב"יום באר שבע", שנקבע בתאריך שחרור העיר במלחמת העצמאות - 21 באוקטובר, או בסמוך לו, אלא אם נקבע ונומק אחרת.
לראשונה, הוענק עיטור יקיר באר שבע, בשנת 1975 לפרופ' אליהו להמן. בפעם השנייה הוענק העיטור בשנת 1978 ל-14 אנשים. הפעם השלישית נערכה בשנת 1988 שבה חולקו 19 עיטורים.
עד כה הוענקו 203 עיטורים (עד 2012) ו-4 עיטורים על מפעל חיים.
בשנת 2013 יזמו מספר יקירי העיר: שושנה אגאג'ני, אביבה שגב, דליה אהוד וגואל דרורי, את הקמת "פורום יקירי העיר באר שבע", שמטרתו קירוב ומפגשים תכופים בין יקירי העיר. את תפקיד יושב ראש הפורום ממלא מאז הקמתו, יקיר העיר לשנת 2012 גואל דרורי. כיום חברים בפורום 105 חברים ו-98 חברים שנפטרו.
יקירי העיר באר שבע
נכון לפברואר 2017
סיכות צה"ל
הסיכות, הנענדות על מדי צה"ל, משמשות כמעין "תעודת זהות" לחייל, ומעידות על הישגיו והכשרתו.
כללי ענידת הסיכות
כללי ענף המשטר והמשמעת בצה"ל קובעים כי "הסמל ייענד במרכז חפי כיס שמאל, אלא אם זכאי החייל לסמל נוסף, כמפורט להלן: אם זכאי החייל לסמל מערך הלחימה ואף לסמל המערך המסייע, יענוד את סמל מערך הלחימה על חפי כיס שמאל ויבחר לענידה על חפי כיס ימין בין סמל המערך המסייע לסמל ההכשרה והקורסים. בכל מקרה, לא יענוד חייל על חפי כיס ימין את סמל המערך המסייע וסמל ההכשרה והקורסים יחדיו".
סיכות קורסים פיקודיים
סיכת קורס פיקודי היא סמל צבאי המוענק למפקד בצה"ל.
סיכות קצונה
סיכת מפקד מחלקה היא סמל צבאי המוענק לבוגרי קורסי הקצינים בצה"ל.
הזכאות לסיכת מ"מ קודמת לרוב לזכאות לדרגת קצונה, אשר ניתנת רק בסיום ההשלמה החילית שבסופו של קורס הקצינים. אם הצוער אינו עובר את קורס ההשלמה החילית הוא זכאי לענוד את הסיכה לצד דרגתו הקודמת. אם דרגתו הקודמת הייתה פחותה מדרגת סמל, סיכת המ"מ מזכה את החייל בדרגת סמל.
היסטוריה של סיכת מ"מ
בתקופת ההגנה התקיימו קורסי מפקדי מחלקות בג'וערה. בשנת 1944 התקיים הקורס הגדול ביותר בו השתתפו כ-200 חניכים בהם הרמטכ"ל לימים – חיים בר-לב, וכן עוזי נרקיס, מאיר עמית, חיים גורי, דני מס ושלוש קצינות ראשונות. בקורס זה הוענק לחניכיו הבוגרים לראשונה אות מיוחד: סיכת מ"מ שאת צורתה הגה מדריך בקורס בשם משה (מונדק) בר-תקווה – חרב שזורה בענף זית. הרעיון לסמל זה בא לבר-תקווה מסמלו של בית הספר לקצינים של הצבא הפולני בו שירת מספר שנים קודם לכן - חרב סיף ארוכה על רקע ענף עץ אלון. רמטכ"ל ההגנה, יעקב דורי, אישר את ההצעה לסמל, ועל ייצורו היה אחראי האדריכל אריה אלחנני. מאז שימשה סיכה זו גם כסמל ארגון ההגנה.
בצה"ל, מוענקת סיכת מ"מ לבוגרי קורס קצינים כללי, החל מהקורס הראשון בפיקודו של חיים לסקוב, שהסתיים ביוני 1948.
סיכת מ"מ משולבת בסמלים צבאיים רבים – בסמל צה"ל, בסמלים של חילות ויחידות רבות בצה"ל ובסמלים המוענקים לבוגרי קורסים פיקודיים בכירים בצה"ל.
כנפי וסיכות קורסים התנדבותיים
כנפי צניחה (כנפ"צ) הן אות אותו נושא כל חייל שסיים קורס צניחה צבאי, שמתקיים במרכז הטסה והכשרות מיוחדות (מרהו"ם). כנפי הצניחה מונחות על רקע בצבע מסוים:
כנפי צניחה טקטית :
כנפי טיס הן האות אותו נושאים צוות אוויר בוגרי קורס טיס (טייסים, נווטים או מכונני אוויר) על מדיהם. בעבר היו כנפיים נפרדות לכל אחד משלושת המקצועות הללו, ומשנת 1999 לכל כנפי הטיס צורה אחידה (מסיבות של אחידות).
כנפיים מיוחדות עוצבו באותות שעונדים בעלי תפקידים נוספים בחיל האוויר: לוחמים ביחידת 669, מפעילי מזל"טים, קצינים במערך הבקרה ופיקוח הטיסה, פקחי העמסה, בעלי מקצוע מוטסים (רופא, חובש, מכונאי, מפעיל קשר/ל"א, מהנדס) וקציני נ"מ.
סיכות מקצוע
סיכות המעידות על מקצוע צבאי שרכש החייל
סיכות השתייכות חיילית
סיכות ההשתייכות החיילית נענדות על כומתת החייל.
קנת פרנץ'
קנת רונלד פרנץ' (באנגלית: Kenneth Ronald French; נולד ב-10 במאי 1954) הוא כלכלן אמריקאי ופרופסור בדארטמות' קולג'. פרנץ' התפרסם בתרומתו לתורת המימון, בזכות מחקרים שפרסמו הוא ועמיתו יוג'ין פאמה בתחום הערכות שווי ניירות ערך.
השכלה וקריירה באקדמיה
פרנץ' סיים ב-1975 תואר ראשון בהנדסת מכונות באוניברסיטת ליהיי שבפנסילבניה ועבד שנתיים כמהנדס בחברת איסטמן קודאק. הוא סיים ב-1978 תואר MBA באוניברסיטת רוצ'סטר, תואר M.S באקונומטריקה ומימון ב-1981, ודוקטורט במימון ב-1983.
לאחר סיום הדוקטורט עבר פרנץ' לאוניברסיטת שיקגו ומ-1989 כיהן כראש המרכז למחקר מחירי ניירות ערך, בבית הספר למנהל עסקים. בין השנים 1994 ל-1998 שימש כראש המרכז הבינלאומי למימון בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת ייל ומ-1998 עד 2001 במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. מאז 2001 משמש כפרופסור בבית ספר למימון של דארטמות' קולג'.
בשנים 2006 ו-2007 כיהן פרנץ' כנשיא האגודה האמריקאית למימון, הוא משמש כעמית מחקר בלשכה הלאומית למחקר כלכלי (NBER), עורך ויועץ של כתבי עת מובילים בכלכלה ומימון, וחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים מאז 2007.
עבודתו
עיקר פרסומו של פרנץ' נובע ממחקריו המשותפים עם עמיתו לאוניברסיטת שיקגו יוג'ין פאמה, השניים מצאו כי המודל המקובל להערכת שווי ניירות ערך, ה-CAPM, אינו מדויק. ב-1992 פרסמו פאמה ופרנץ' את מחקרם על סיכון ותשואה בו בחנו את ביצועיהן של אלפי מניות משנות ה-60 ועד תחילת שנות ה-90. הם הראו כי הבטא במודל ה-CAPM אינה מהווה מדד מספק לקביעת התשואה הנדרשת על מחיר המניות וכי קיימים גורמים משפיעים נוספים, אותם הביאו לידי ביטוי במודל חדש שבנו המכונה Fama-French three-factor model.
חייו הפרטיים
פרנץ' נשוי ואב לשלושה ילדים, הוא משמש כדירקטור בחברת ניהול ההשקעות Dimensional Fund Advisors בה משמש גם כיועץ בתחום בניית אסטרטגיות השקעה.
משוואת ולסוב
משוואת ולסוב היא משוואה דיפרנציאלית המתארת את ההתפתחות בזמן של פונקציית ההתפלגות של פלזמה המכילה חלקיקים טעונים עם אינטראקציה רחוקת-טווח (למשל, קולונית). המשוואה הוצעה לראשונה לתיאור פלזמה על ידי הפיזיקאי הרוסי אנטולי ולסוב בשנת 1938.
הבעייתיות במודל הקינטי הסטנדרטי
ולסוב טען כי המודל הקינטי המבוסס על משוואת בולצמן מתקשה בתיאור פלזמה, מכיוון שהמערכת כוללת אינטראקציות רחוקות-טווח כמו האינטראקציה הקולונית. ולסוב ציין את הבעיות הבאות העולות בניסיון להחיל את המודל הקינטי המבוססת על התנגשות של זוג חלקיקים לדינמיקה של פלזמה:
ולסוב העלה השערה כי האופי ארוך-הטווח של האינטראקציה הקולונית הוא המקור לקשיים האלו. ולסוב החל לפתח את משוואת בולצמן עבור מקרה ללא התנגשויות, המוצגת בקואורדינטות מוכללות:
ובמפורש, כמשוואה דיפרנציאלית חלקית:
התאים אותה למקרה של פלזמה, וקיבל את מערכת המשוואות המפורטות להלן.
מערכת המשוואות של ולסוב-מקסוול
במקום התאוריה הקינטית, המבוססת על התנגשויות, ולסוב השתמש בשדה קולקטיבי עקבי הנוצר על ידי חלקיקי הפלזמה הטעונים על-מנת לתאר את האינטראקציה בין חלקיקי הפלזמה. בתיאור זה מתבצע שימוש בפונקציות ההתפלגות ו- עבור האלקטרונים והיונים. פונקציית ההתפלגות עבור חלקיק מסוג כללי \alpha, בעל תנע \vec{p} בקרבת מקום \vec{r} בזמן t. בתיאור זה, במקום משוואת בולצמן, מתקבלת המערכת הבאה של משוואות לתיאור הפלזמה (ביחידות cgs):
כאשר e מטען האלקטרון, c מהירות האור, m_\alpha מסת חלקיק מסוג \alpha, ו- השדות החשמלי והמגנטי בנקודה \vec{r} בזמן t, בהתאמה. ההבדל הבסיסי בין מערכת המשוואות האלו ומערכת משוואות המתארת חלקיקים בהשפעת שדה אלקטרומגנטי חיצוני נעוץ בעובדה שהשדות במשוואת ולסוב מקיימים אינטראקציה דו-כיוונית עם החלקיקים מכיוון שהתפלגות החלקיקים הטעונים משפיעה על השדה האלקטרומגנטי, ולהפך.
משוואת ולסוב-פאוסון
משוואות ולסוב-פואסון הן קירוב למשוואות ולסוב-מקסוול עבור מקרה לא-יחסותי ללא שדה מגנטי:
ומשוואת פואסון עבור השדה החשמלי:
כאשר q_\alpha מטען החלקיק, m_\alpha מסת החלקיק, השדה החשמלי,  הפוטנציאל החשמלי ו-\rho צפיפות המטען החשמלי. משוואות ולסוב-פואסון משמשות לתיאור תופעות רבות בפלזמה בעלות מאפיינים לא-מקסווליאנים בולטים, למשל דעיכת לנדאו ושכבות כפולות, אשר לא ניתן לתאר באמצעות מודלים קינטיים.
משוואות המומנט
במודל נוזלי לתיאור פלזמה, למשל מגנטו-הידרודינמיקה (MHD), התפלגות המהירויות איננה מחושבת. עובדה זו מושגת על ידי החלפת במומנטים של הפלזמה כמו צפיפות מספרית, n, מהירות ממוצעת, \mathbf{u}, וצפיפות, \mathbf{p}. גדלים אלו מכונים מומנטים מכיוון שהמומנט מסדר n של f מתקבל על ידי אינטגרציה של v^n f לפי המהירות. המשתנים המתקבלים תלויים במיקום ובזמן בלבד, כלומר מידע מסוים אבד. בתאוריה מרובת-נוזלים, כל סוג חלקיקים מתואר כנוזל נפרד עם ערכים של לחץ, צפיפות ומהירות זרימה. המשוואות המתארות את מומנטי הפלזמה מכונות משוואות מומנט או משוואות זרימה. שתי משוואות המומנט הנפוצות ביותר מוצגות בהמשך (במערכת היחידות הבינלאומית). קבלת משוואות המומנט ממשוואת ולסוב לא מצריכה הנחות לגבי פונקציית ההתפלגות.
משוואת הרציפות
לאחר חישובים, ניתן לקבל
צפיפות החלקיקים, n, והמהירות הממוצעת, \mathbf{u}, הם המומנטים מסדר אפס וסדר ראשון:
משוואת התנע
קצב השינוי בתנע של חלקיק ניתן על ידי הצבת כוח לורנץ במשוואת החוק השני של ניוטון:
כאשר \mathbf{p} הוא טנזור הלחץ. הנגזרת המלאה לפי הזמן מתקבלת:
טנזור הלחץ מוגדר כצפיפות המסה כפול מטריצת הקו-וריאנס של המהירות:
קירוב השדה הקפוא
בדומה למקרה של MHD-אידיאלי, ניתן להתייחס את הפלזמה כאל "קשורה" לקווי השדה המגנטי בתנאים מסוימים. ניתן לומר שקווי השדה המגנטי "קפואים" בתוך הפלזמה. ניתן לפתח את התנאים לקירוב זה ממשוואת ולסוב.
נגדיר את הסקלות ו-\mathbf{V} עבור זמן, מרחק ומהירות, בהתאמה. סקלות אלו מייצגות מדד לפרמטרים השונים המביאים לשינוי גדול ב-f, כאשר שינוי גדול משמעותו
ניתן לכתוב:
עד כה לא בוצעו קירובים. כעת נקבע, כאשר היא תדירות הגירו ו-R הוא רדיוס הגירו (ראה פרמטרים של פלזמה). על ידי חלוקת המשוואה ב-\omega_g נקבל
בקירוב בו ו-R \ll L, שני האיברים הראשונים יהיו קטנים הרבה יותר מ-f, מכיוון ש-. האיבר האחרון הוא מסדר-גודל של f, ולכן ניתן להזניח את שני האיברים הראשונים ולקבל
ניתן לפרק את המשוואה לחלקים מקביל וניצב:
כעת נשים לב לכך ש-, כאשר
וכעת ניתן לקבל
עבור שדה מקביל קטן נקבל
המשמעות של משוואה זו היא שההתפלגות היא גירו-טרופית. המהירות הממוצעת של התפלגות גירו-טרופית היא אפס, ולכן \vec{v}_0 שווה זהותית למהירות הממוצעת, \mathbf{u}, ונקבל
לסיכום, זמן המחזור של תנועת הגירו ורדיוס הגירו קטנים הרבה יותר, בהתאמה, מסקלות הזמן והמרחק שיגרמו לשינויים גדולים בפונקציית ההתפלגות. יש לחשב את התנאים לקירוב השדה הקפוא לכל סוג חלקיקים בנפרד. מכיוון שלאלקטרונים זמן מחזור גירו ורדיוס גירו קצרים יותר מאשר ליונים, התנאים יתקיימו עבורם לעיתים קרובות יותר.
הוצאת לרוס
הוצאת לרוס (בצרפתית: Éditions Larousse) היא הוצאת ספרים צרפתית המתמחה בפרסום ספרי יעץ כגון מילונים ואנציקלופדיות. היא נוסדה בשנת 1852 על ידי. הספר הנודע ביותר בהוצאתה הוא המילון "לה פטי לרוס". ספר בולט נוסף הוא האנציקלופדיה לגסטרונומיה "לרוס גסטרונומיק".
היסטוריה
הוצאת לרוס נוסדה בשנת 1952 על ידי פייר לרוס. בשנת 1856 יצא לאור מילונו של פייר לרוס, "המילון החדש של השפה הצרפתית". בשנת 1863 יצא לאור, ב-15 כרכים, "המילון האוניברסלי הגדול של המאה ה-19". פייר לרוס נפטר בינואר 1875, ואלמנתו סוזאן המשיכה את מפעלו.
בשנת 1885 הצטרף להוצאה לאור, תחילה כמנהל חשבונות ובהמשך כעורך וכאחד ממנהלי החברה וממשיך דרכו של פייר לרוס. בשנים 1897–1904 יצא לאור, בשבעה כרכים, המילון האנציקלופדי Nouveau Larousse illustré - Dictionnaire universel encyclopédique. בשנת 1907 נוסף לו כרך שמיני.
בשנת 1905 יזם אחיינו של לרוס, ז'וליין הולייה, יחד עם קלוד אוז'ה, את הוצאתו לאור של "לה פטי לרוס" - מילון בכרך אחד שהתבסס על מילונים קודמים של אוז'ה. בשנת 1907 החלה הוצאתו לאור של הירחון האנציקלופדי Larousse mensuel illustré, והוא יצא לאור עד 1957. בשנת 1912 יצא לאור מילון רפואי - Larousse médical.
בשנת 1920 העביר קלוד אוז'ה את תפקידי העריכה לבנו. בשנים 1928–1933 הוביל פול אוז'ה את הוצאתו לאור של המילון האנציקלופדי Larousse du XXe siècle בשישה כרכים. בשנת 1953 יצא לאור כרך נוסף.
בשנת 1933 החלה הוצאתה לאור של הסדרה "Classiques Larousse" - מונוגרפיות סינתטיות על סופרים גדולים.
בשנת 1938 יצא לאור לראשונה "לרוס גסטרונומיק", בעריכת פרוספר מונטאן, שזכה להצלחה רבה.
בשנים 1948–1949 יצא לאור "Nouveau Larousse universel" בשני כרכים, וגרסאות מעודכנות שלו יצאו לאור בתחילת שנות ה-60 ובשנת 1969.
מאז הקמתה של הוצאת לרוס, מילונים אנציקלופדיים שלה שלטו במידה רבה בשוק הצרפתי. לקראת סוף שנות ה-60 החלה תחרות בשתי חזיתות: השליטה בשוק המילונים הסתיימה עם פרסום המילון Petit Robert ב-1967, ובצד האנציקלופדיות התחרות הגיעה מהפרסום בשנת 1968 של Encyclopædia Universalis. בתגובה פרסמה הוצאת לרוס את האנציקלופדיה Grande Encyclopédie Larousse ב-22 כרכים, שיצאו לאור בשנים 1971 עד 1978, ואת המילון Grand Larousse de la langue française בשבעה כרכים, שלא זכה להצלחה מסחרית, ומהדורה אחרונה שלו יצאה לאור ב-1989.
בסוף שנות ה-70 המילון האנציקלופדי "Grand Larousse encyclopédique" עבר עדכון נרחב ויצא לאור בשנת 1982 בשם Grand Dictionnaire encyclopédique Larousse בעשרה ובחמישה-עשר כרכים. ב-1987 יצאה לאור גרסה מעודכנת בחמישה-עשר כרכים בשם Grand Larousse universel. מהדורות מחודשות של מילון אנציקלופדי זה מכילות חלק "אקטואליה" (עדכון מילים חדשות וכו') בסוף כל כרך.
בסוף שנות ה-90 החלו לצאת לאור אחדים מספרי הוצאת לרוס גם על גבי CD-ROM, פעילות שהופסקה ב-2009. ממאי 2008 לרוס מציגה תכנים אנציקלופדיים רבים באינטרנט. מילונים מוצגים גם באפליקציית מובייל, שאינה מצריכה גישה מקוונת.
בשנת 1984 נמכרה הוצאת הספרים מבעליה הפרטיים לחברת Compagnie Européenne de Publication, וזו מכרה אותה בשנת 1997 לחברת Havas. בשנת 1998 נרכשה ההוצאה על ידי חברת Vivendi Universal, שמכרה את הוצאת הספרים בשנת 2002 ל-Lagardère Group.
הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם (סרט)
הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם (באנגלית: Harry Potter and the Half-Blood Prince) הוא סרט קולנוע הבריטי-אמריקאי המבוסס על הספר השישי בעל אותו השם בסדרת הפנטזיה האפית הארי פוטר, מאת הסופרת הבריטית ג'יי קיי רולינג.
תחילה, המועד המתוכנן לעליית הסרט לאקרנים היה נובמבר 2008, אולם באוגוסט 2008 הודיעו "האחים וורנר" על דחיית מועד היציאה של הסרט לקיץ 2009 על מנת למצות את הפוטנציאל הכלכלי הגדול יותר בקיץ, ובעקבות שביתת הכותבים בהוליווד. לבסוף, הסרט עלה לאקרנים ברחבי העולם ב-15 ביולי 2009.
במסיבת העיתונאים לקראת יציאת הסרט הארי פוטר וגביע האש, באוקטובר 2005, הודיע המפיק דייוויד היימן כי סטיב קלובס, אף על פי שדילג על הסרט החמישי, יחזור לתפקיד התסריטאי בסרט השישי.
עם יציאתו לאקרנים ברחבי העולם זכה הסרט להצלחה רבה, והניב הכנסות של כמעט 930 מיליון דולר ממכירות בקופות, שהציבו אותו במקום התשיעי ברשימת הסרטים המכניסים ביותר בהיסטוריה מבחינה זו.
ימים ספורים לאחר צילומי הסרט בשנת 2008 נרצח השחקן רוב נוקס ששיחק את מרקוס בלבי, תלמיד מבית רייבנקלו.
בסרט זה שונה מקומו וחזותו של מגדל האסטרונומיה, שכן במגדל זה מתרחשות סצנות מרכזיות.
הסרט השישי הוא הסרט האחרון שדובב לעברית. שני הסרטים החותמים את הסדרה יצאו לאקרנים בישראל בתרגום עברי בלבד.
עלילה
בשנתו הששית בבית הספר הוגוורטס, הופך הארי פוטר לתלמיד מצטיין בשיקויים בזכותו של ספר מסתורי הנושא את שמו של 'הנסיך חצוי הדם'. במקביל במהלך השנה, הארי ומורו הנערץ אלבוס דמבלדור לומדים על עברו של לורד וולדמורט הקוסם האפל המאיים על עולם הקוסמים, ועל הדרך בה ניתן להביסו. במהלך השנה רגשותיהם של ידידיו של הארי (רון והרמיוני) אחד כלפי השני מתגברים אף על פי שרון בהמהלך העלילה נמצא במערכת יחסים עם לבנדר בראון, בעוד הארי נעשה לבן זוגה של ג'יני וויזלי.
גם שנת הלימודים של דראקו מאלפוי מגוונת מקודמותיה; הוא עמל על תיקונה של ארונית היעלמות, בעדה ניתן יהיה לפלוש לבית-הספר. בסוף השנה הוא משלים את משימתו, אוכלי המוות חודרים להוגוורטס, וסוורוס סנייפ רוצח את אלבוס דמבלדור. מתברר כי סנייפ הוא הנסיך חצוי הדם.
הארי נחוש בדעתו להשלים את המשימה שהחל עם מורו המנוח.
הערות שוליים
ハリー・ポッターと謎のプリンス
הרובע היהודי
הרובע היהודי (בערבית: حارة اليهود) שוכן בחלקה הדרום-מזרחי של העיר העתיקה בירושלים, והוא אחד מארבעת הרבעים בעיר העתיקה, לצד הרובע המוסלמי, הרובע הנוצרי והרובע הארמני. שמו היה מקובל מאז המאה ה-19. ברובע גרים כ-4,200 תושבים, רובם יהודים דתיים המשתייכים לזרם הציוני דתי. והוא כולל בתי מגורים, מבני דת יהודיים, אתרי ארכאולוגיה ותיירות, חנויות מזכרות ויודאיקה ומסעדות.
מיקום
הרובע היהודי משתרע על שטח של כ-200 דונם ומהווה כחמישית משטח העיר העתיקה. הוא גובל בהר הבית ממזרח, בחומת העיר העתיקה מדרום, ברובע הארמני ממערב, ובשוק שברחוב דוד מצפון. מבחינה טופוגרפית, שוכן הרובע על חלקו העליון ומורדותיו המזרחיים של הר ציון. בין הרחובות הראשיים בו רחוב היהודים, רחוב חב"ד ומעלות רבי יהודה הלוי.
ההיסטוריות של רבעי ירושלים
בתחילת המאה ה-20, ירושלים לא הייתה מחולקת לרבעים מבחינה מוניציפלית. גם מבחינה דמוגרפית, אין ראיה לכך שהתושבים התקבצו עד אז ברבעים לפי זהות דתית או לאומית. בשנת 1905 האזור שמזוהה כיום כרובע היהודי הכיל רק מעט יותר משפחות יהודיות מאשר מוסלמיות. נתונים דומים נכונים גם לשאר הרבעים.
החלוקה המרובעת מופיעה לראשונה במאה ה-19 במפות וכתבים של מבקרים אירופאים, ומבוססת לא על ריכוזי אוכלוסייה אלא על מוקדים דתיים ואתרי עלייה לרגל. חלוקה זו השתרשה בתפיסה האירופאית של העיר, והכווינה את מדיניות המנדט הבריטי בנושאי התיישבות ופתרון סכסוכים אתניים ודתיים. רק עם עליית המתח הלאומי בשנות ה-20 וה-30, ובמיוחד לאחר חלוקת העיר במלחמת העצמאות וכיבושה במלחמת ששת הימים הפכה החלוקה הלאומית-דתית למציאות דמוגרפית בשטח.
מגורי יהודים בירושלים הקדומה
החיים היהודים ברובע היהודי מתועדים עוד בימי הבית הראשון. שרידים ארכאולוגיים רבים שנמצאו בחפירות שנערכו במשלחת הארכאולוגית בראשותו של הפרופ' נחמן אביגד בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 חשפו חיים יהודים משלהי ימי הבית הראשון, ימי המלך חזקיה. בתים מהתקופה הישראלית, ביצורים מאסיביים דוגמת החומה הרחבה והמגדל הישראלי, ושרידי מבנים ששימשו למגורים מעידים על התרחבותה של העיר הישראלית במאה העשירית לפני הספירה.
בימי הבית השני, התגוררו בעיר העליונה של ירושלים אוכלוסייה רבה. עדות עשירה הותירה תקופה זו בשפע עשיר של מבני מגורים, מתקני אגירת מים, מבני ציבור, וממצא ארכאולוגי עשיר כפי שמוצג בפרבר ההרודיאני, בבית השרוף, ובתצוגות ארכאולוגיות הפזורות באזורים הפתוחים ברובע היהודי.
מטרו (קומיקס)
מטרו הוא ספר קומיקס מצרי פורץ דרך, שנכתב על ידי מגדי א-שאפעי, ויצא לאור בינואר 2008, תחת שלטונו של חוסני מובארכ, ומתאר את הקושי והשחיתות של המוסד המצרי תחת שלטונו הדיקטטורי. הספר יצא תחת הוצאת מלמה המצרית אך בתוך זמן קצר המשטרה של מובארכ פשטה על ההוצאה וגנזה את הספרים. כחמש שנים לאחר מכן, כשעלה לשלטון הנשיא עבד אל-פתאח א-סיסי, הותר הספר לפרסום וכיום הוא נמכר בקהיר ובאזורים הקרובים לה, ומלבד זאת גם באתרי מכירות של קומיקס ערבי (ראו: קישורים חיצוניים; ToshFesh)
עלילת הסיפור
קומיקס פוליטי מצרי שמספר על כאשר שחאב, מעצב תוכנה צעיר, המתמודד עם כריש הלוואות, ונראה כי כל דרכי הבריחה במצרים המושחתת והכאוטית של מובארכ סגורים בפניו. קבלת עזרה מהבנק בלתי אפשרית ללא קשרים, ודודה של שחאב בחו"ל לא רוצה שום קשר לצרותיו. איש עסקים רב עוצמה מציע סיוע, אך למחרת שחאב רואה אותו נדקר בסמטה ― ומילותיו האחרונות של האיש מרמזות על קונספירציה המשתרעת על גבהו של המשטר. שאחב יוצא למסע בריחה מהדיקטטורה שמחסלת את מתנגדיה כדי להינצל כלכלית ופיזית.
היסטוריה
מטרו הוא הרומן הגרפי הראשון במצרים ובעולם הערבי בכלל, ודיוקן של עוני ושחיתות תחת שלטונו של מובארכ. כאשר פורסם לראשונה בינואר 2008, הוא נאסר במהרה על רקע "פגיעה במוסר הציבורי": המשטרה פשטה על הוצאת מלמה, החרימה את כל עותקי הספר, ואסרה על מלמה להדפיס עותקים נוספים. מגדי א-שאפעי, כותב הספר, כמו גם המפרסם מוחמד אל-שרקאווי, הואשמו על פי סעיף 178 לחוק העונשין המצרי (מה שמפליל את ההדפסה או ההפצה של פרסומים ש"הפרו את ההגינות הציבורית") ובסופו של דבר קנסו כל אחד ב-5,000 לירות מצריות (כ-1108 שקלים חדשים). תרגום לאנגלית מאת צ'יפ רוזטי ראה אור ביוני 2012. עם זאת, עד לאחרונה, הספר עדיין לא היה זמין במצרים בשפת המקור שלו. רק חמש שנים אחר כך, הספר חזר שוב אל המדפים בערבית. הוא פורסם מחדש באוגוסט 2012 על ידי חברת "The Comic Shop", ההוצאה הראשונה בעולם הערבי שמתמחה בספרי קומיקס למבוגרים, שהושקה באוקטובר 2011 (חלק גדול מאתר האינטרנט שלהם עדיין נמצא בבנייה, אך הם מציעים מבחר גדול של רומנים גרפיים אחרים מהמזרח התיכון, בערבית ובאנגלית כאחד). במצרים, הספר נמכר כעת בחנות 'קוטוב חאן' שבקהיר, המפרסמת את עצמה כחנות היחידה במדינה עם עותקים רשמיים.
הרובע היהודי
מגורי יהודים בירושלים הקדומה
לאחר חורבן בית שני בשנת 70 לספירה, החלה להתיישב בירושלים אוכלוסייה זרה, ונותרה בה קהילה יהודית קטנה בשוליו הדרומיים של הר ציון. לאחר מרד בר כוכבא בשנת 135, גורשה אף קהילה זו והוקמה איליה קפיטולינה על חורבות ירושלים. במשך כל התקופה הביזנטית לא הורשו יהודים להתגורר בעיר. היהודים שבו לירושלים רק לאחר כיבושה בידי המוסלמים בשנת 640, ונאחזו שוב בהר ציון. למעשה, במשך מאות שנים שכן "הרובע היהודי" של ירושלים בהר ציון ובמורדותיו המזרחיים, סמוך לקבר דוד המלך ולכותל הדרומי.
מטרו (קומיקס)
היסטוריה
לאחר פרסום העותקים מחדש ללא הגבלה, החלה מהפכת קומיקס בעולם הערבי, שמתבטאת בצריכה ויצירה מוגברת של קומיקס ערבי, בתאוצה עצומה שכוללת הוצאות קומיקס ערביות, כדוגמת "خارج السيطرة" שפורסמה בשנת 2011. באותה שנה ההוצאה נוסדה במטרה לגרום ל"התפשטות קומיקס ברחבי מצרים והמזרח התיכון כמו אש בשדה קוצים." עם זאת, קיימות דאגות צנזורה תחת כהונתו של עבד אל פתאח א-סיסי, כולל התקפות על חופש העיתונות ועלייה בתביעות בגין 'העלבת הנשיא'.
הרובע היהודי
מגורי יהודים בירושלים הקדומה
בשנת 1033 החריבה רעידת אדמה את חומות ירושלים הדרומיות. בעקבות כך צומצם קו החומה, דרום העיר ננטש, והיהודים נאלצו להעתיק את מגוריהם לצפון העיר. הנחה זו מתבססת על עדותם של הצלבנים, המספרים כיצד פרצו לירושלים מצפון במסע הצלב הראשון בשנת 1099 ועברו דרך "שכונת היהודים". הצלבנים לא התירו ליהודים לגור בירושלים בתקופה ששלטו בה, כמחצית מהתקופה הצלבנית בארץ ישראל. עדותו של הנוסע בנימין מטודלה אשר ביקר בירושלים בשנת 1170 לדבריו גרו בירושלים באותה עת ר' (=200) יהודים, אך לטענת מיכאל ארליך מדובר ככל הנראה בטעות של המעתיק, וצריך לומר ד' (=4), שכן כעשור לאחר מכן ביקר בירושלים הנוסע פתחיה מרגנשבורג והוא מספר על יהודי אחד בלבד שגר בה. שערי ירושלים נפתחו לכל היהודים רק עם נפילת ממלכת ירושלים בידי צלאח א-דין ב-1187. אז התקבצה הקהילה שוב בהר ציון.
מטרו (קומיקס)
היסטוריה
א-שאפעי, כותב הספר, הוסיף בראיון עמו כי, "זה אמצעי תקשורת אמנותי שנגיש גם למבוגרים צעירים וגם למבוגרים. הקורא יכול ליצור עולם משלו בין הפאנלים. זו אמנות חדשה יחסית ויש כמה כישרונות שהולכים וגדלים במצרים ובלבנון."
הרובע היהודי
נדידת הקהילה מהר ציון והתבססותה
במחצית המאה ה-15 נתגלע סכסוך מר בין יהודים לנזירים פרנציסקנים בדבר החזקה על קבר דוד המלך בהר ציון. שליטי העיר הממלוכים שמו קץ לסכסוך, בכך שגירשו את הנצים מהמקום והפכוהו למסגד. הנוצרים פנו לרובע הנוצרי, ואילו היהודים פנו לאזור שהיה אז ריק יחסית, בין הרובע הארמני להר הבית, בדרום-מזרח העיר. זוהי השערה אחת לראשיתו של הרובע היהודי במקומו הנוכחי.
מטרו (קומיקס)
ביקורות
מכיוון שבזמן היציאה שלו, הספר נגנז, הפרסום שלו בעולם הגיע רק לאחר הרבה זמן, אך כן היו כאלה שדירגו אותו: אתר GoodReads נתן לו 3 מתוך 5 כוכבים. גם אתר אמזון דירג אותו באותו הציון.
הרובע היהודי
נדידת הקהילה מהר ציון והתבססותה
העדויות על ראשיתו של הרובע היהודי במאה ה-15 קלושות, אולם נראה כי היישוב התרכז סביב מתחם בית כנסת הרמב"ן. המבנה עצמו נחשב לעתיק שבבתי הכנסת ברובע, אך הוא לא מיוחס לרמב"ן עצמו. הלה ביקר בירושלים וחיזק את היישוב בה כבר במאה ה-13, כשהיהודים התגוררו בהר ציון. ההשערה היא כי קהילת בית הכנסת ששיפץ הרמב"ן בהר ציון נדדה למקומה החדש, ואתה נדד גם השם. קהילה זו סבלה מהתנכלויות של מוסלמים מקומיים, כחלק מחיכוכים שנתגלעו בין יושבי הרובע היהודי לסובביו באותה עת. במשך כל תקופה זו סבלו היהודים וכל הלא-מוסלמים בארץ מחוקי עומר המפלים, ולא הורשו לשפץ את בתי הכנסת שלהם, או לבנות חדשים לידם.
עליות וקשיים כלכליים
במאה ה-16, בראשית התקופה העות'מאנית, גדלה אוכלוסיית הרובע היהודי באופן ניכר, עקב הגירה גדולה של מגורשי ספרד. הם הקימו את "בית הכנסת על שם רבן יוחנן בן זכאי", המשולב היום במתחם בתי הכנסת הספרדיים. ה"ספרדים" היו גורם עדתי חדש ונבדל בקרב הקהילה היהודית בירושלים, שרובה כללה מוסתערבים; הבידול העדתי התגבר עם עליית האשכנזים בראשותו של רבי יהודה החסיד ב-1700. העלייה האשכנזית, שכללה כמה מאות עולים, בנתה את "שכונת האשכנזים" והקימה את בית כנסת 'רבי יהודה החסיד' בסמוך לה. זמן קצר לאחר עלייתו נפטר רבי יהודה החסיד ממחלה, דבר שהביא להתמוטטות הקהילה האשכנזית ולשקיעה בחובות כלפי המוסלמים שבנו את הבתים ואת בית הכנסת. ב-1721 החריבו הנושים את בית הכנסת והפכוהו לחורבה (ומאז נקראה "חורבת רבי יהודה החסיד"). תוצאות הסכסוך היו קריטיות, שכן בעקבות החוב לא התירו המוסלמים המקומיים ליהודים אשכנזים להתגורר בירושלים. בעקבות כך נותרו ברובע היהודי רק בני העדות האחרות, בתי התפילה האשכנזים (אם היו כאלה) נסגרו, ורק מיעוט של יהודים אשכנזים (שהתחפשו לספרדים) נותר בעיר.
אוכלוסיית הרובע היהודי במאות השנים הללו הייתה ענייה מאוד, ורוב התושבים התפרנסו מכספי החלוקה (תרומות שנשלחו מיהודי חוץ לארץ, ובכך "השתתפו" במצוות יישוב ארץ ישראל). הקהילה הספרדית הייתה אמידה יותר. היא התפרנסה מיגיע כפיה, וגם מתרומות שהגיעו מקהילות ספרדיות ברחבי העולם. רוב הבתים ברובע היהודי היו שייכים לבעלי בתים מוסלמים או נוצרים, וכדי להקל על נטל שכר הדירה חלקו משפחות את ביתן עם אחרות. העולים שהגיעו להתגורר ברובע היהודי היו ברובם זקנים דלים (ובעיקר זקנות) שביקשו למות בירושלים ולהיקבר בהר הזיתים. אלה הפכו לנטל על הקהילה המקומית, שקרסה תחת הנטל הכלכלי. בשל כל אלה היה הרובע היהודי צפוף, מלוכלך ומוזנח, ובתי התפילה בו מטו לנפול.
גידול אוכלוסין
בתחילת המאה ה-19 מנתה האוכלוסייה היהודית באזור הרובע היהודי כאלפיים נפש, שהיוו כרבע מאוכלוסיית העיר. תיאורי נוסעים מאותה עת מעידים על העליבות, העזובה והלכלוך בבתים וברחובות. בית המטבחיים העירוני שכן ברובע היהודי, ללא כל התחשבות בתושביו, ושוקי היהודים היו דלים, לעומת אלה של המוסלמים והנוצרים.
ב-1837 הרסה רעידת אדמה את הרובע היהודי בצפת, דבר שהביא לעקירה של רבים מיהודי צפת לירושלים ולגידול משמעותי באוכלוסיית הרובע. הדבר התרחש בעיצומו של מרד שליטי מצרים, מוחמד עלי ואבראהים פאשא נגד השלטון העות'מאני, שבמהלכו כבשו המורדים את ארץ ישראל וביקשו לספחה לשלטונם. דיכוי המרד בשנת 1840 הביא למפנה הפוליטי המשמעותי הראשון במצבם של היהודים, לאחר שמעורבותן של אנגליה וצרפת בדיכוי המרד אילץ את העות'מאנים לנהוג כלפי נתיניהן בתחומי האימפריה העות'מאנית באופן ראוי יותר. השלטון נאלץ להכריז באופן גורף על רפורמות חוקתיות, שנקראו בשם קפיטולציות, אשר היו למעשה הסכמים עם מעצמות אירופאיות אחדות על זכויות נתיניהן בשטחי האימפריה העות'מאנית. הקפיטולציות תרמו לחיזוק מעמדם של היהודים נתיני האימפריות הרוסית, האוסטרית (מאוחר יותר - אוסטרו-הונגרית) והבריטית, והקרינו לטובה על מצב היישוב בכלל.
גידול במאה ה-19
בעקבות שיפור היחס והקלת התנאים כלפי הנתינים היהודים בחסות המעצמות האירופאיות, הגיעו האשכנזים להסדר השבת החוב לנושים המוסלמים בעיר. נדבנים רבים סייעו בדבר, ובעיקר הברון רוטשילד, שהשלים את כל יתרת החוב. בעקבות כך החלו האשכנזים לשוב לירושלים, ובשנות ה-50 של המאה ה-19, אף הקימו מחדש את בית הכנסת 'החורבה', ששמו הרשמי הפך ל'בית יעקב', על שם אבי הברון. לאחר שנים אחדות, הקימו האשכנזים החסידים את בית הכנסת תפארת ישראל, והקהילה האשכנזית הפכה אט אט לגדולה ודומיננטית בעיר, כמו ברחבי ארץ ישראל. לאחר מאות שנות דיכוי אתני ודתי, התנשאו ברובע היהודי בירושלים שני בתי כנסת גבוהים ובעלי כיפה שחלשו על סביבותיהם.
גידול האוכלוסייה היהודית הביא לפיצוץ אוכלוסין ברובע היהודי, ולהתיישבות של יהודים גם ברבעים אחרים, במיוחד ברובע המוסלמי (שם הוקמו בתי כנסת, ישיבות ופעלה מערכת העיתון "חבצלת"). הצפיפות הקשה נגרמה בשל עוני רב (בין השאר בגלל חלוקת כספי 'החלוקה' למספר רב יותר של נפשות), למגפות ולהאמרת מחירי שכר הדירה. כולל הו"ד (כולל הולנד ודויטשלנד) נחלץ לעזור לעניים, וב-1857 בנה בדרום הרובע היהודי את בתי מחסה. היה זה מתחם המגורים החדש האחרון שנבנה ברובע, שכן לאחריו לא נותר עוד שטח ריק מבתים. באותו זמן התגוררו ברובע היהודי למעלה מ-10,000 תושבים, מחציתם אשכנזים ומחציתם ספרדים. לפי הערכה, בסוף המאה ה-19 חיו ברובע היהודי כ-20.000 יהודים.
בית המטבחיים העירוני
בית המטבחיים העירוני היה מערבית לרובע היהודי, ליד בתי הכנסת הספרדיים. בית המטבחיים הפיץ סירחון בסביבתו. נוסע שהיה במקום בשנת 1806 כתב כי "הדבר גורם לריחות רעים ברובע" וכי היהודים סבורים כי המוסלמים קבעוהו במתכוון במקום זה במטרה לפגוע בהם. מקור משנת 1854 מספר כי היה זה המיקום של בית המטבחיים כבר מהתקופה הצלבנית ובכוונה הושאר במקום כדי לשמש מטרד לאוכלוסייה היהודית. מסכם הכותב: "לאור העובדה שברובע הנוצרי שוכן בית-בּוּרְסְקִי גדול, יש מקום להניח כי שני הפגעים הם תוצאה של העלבה מחושבת, המצביעה על שנאה אכזרית מצד המוסלמים כלפי מי שאינם מוסלמים".
תיאור נוסף מצביע כי המטרד השפיע על הסביבה. "אל בית המטבחיים הוביל מעבר צר אל חצר פתוחה, מרובעת ומוקפת חומות ומחסנים. הבהמות הקשורות לעמודים נשחטות במקום והחלקים זרוקים על הקרקע, הדם ניגר מכל עבר וגם את הזבל אין מסלקים".
הנוסע הצרפתי ש. דה-פארדיו ביקר ברובע בשנת 1849 ומסר תיאור עגום:
היציאה מהחומות
הנדבן היהודי-בריטי משה מונטיפיורי חס על יהודי הרובע החולים ששוכנו בצפיפות, והחליט להקים עבורם בית חולים מחוץ לחומות. לשם כך רכש חלקת אדמה במרחק של כחצי קילומטר משער יפו, על צלע ההר שמול הר ציון. רק לאחר רכישת הקרקע, נמלך מונטיפיורי בדעתו, והחליט להפוך את המקום לשכונת מגורים. בשנת 1860 הקים מונטיפיורי את משכנות שאננים, השכונה היהודית הראשונה מחוץ לחומה. יהודי הרובע לא מיהרו לעזוב את העיר העתיקה, ותהליך היציאה מהחומות נמשך עשרות שנים. על פי מפקד שנערך בשנת 1880 (ראו נתונים דמוגרפיים בטבלה להלן) התגוררו בעיר העתיקה כ-15,000 יהודים, וכאלפיים בעיר החדשה. מגמה זו הלכה והשתנתה, ועד מלחמת העולם הראשונה עברו רבים אל העיר החדשה.
התפלגות דמוגרפית של יהודי העיר העתיקה, משלהי המאה ה-19 ועד מלחמת העצמאות (באלפים):
תחילת המאה העשרים
בתחילת המאה העשרים חיו כ-20,000 יהודים בעיר העתיקה, כשליש מתוכם ברובע המוסלמי. הצפיפות הרבה (140 נפש לדונם), העוני והקנאות הדתית הביאו אט אט להגירת יהודים אל מחוץ לחומות, עד כי ברובע נותרו בעיקר עניים וחרדים. את עליבותו של הרובע באותה עת תיאר ארי בן זהב "בסוד עניי הכותל":
תיאור אופטימי יותר של החיים בחצר הספרדים ('החָכּוּרה') ברובע היהודי הביא הסופר יהודה בורלא ב"ילקוט סיפורים":
במלחמת העולם הראשונה סבלה ירושלים כולה, אולם יושבי הרובע היהודי, שהיו העניים מכולם, הגיעו עד פת לחם. הסופר הירושלמי יצחק ראב תיאר את מראות הרובע באותם ימים: "לא הייתה פינה אחת בעיר שלא נראו בה ילדים עטופי סחבות רובצים כשלדים, וידיהם שלוחות ועיניהם מתחננות לפת לחם. ולא היה יום ולא הייתה שעה בלי לוויה של מת, ונושאי המיטה אצים רצים ועוברים ביעף את הרחוב".
בתקופת המנדט הבריטי
המצב הביטחוני ברובע בימי המנדט הבריטי הלך והדרדר, עם פרוץ פרעות תר"פ, תרפ"א, ותרפ"ט בשנות ה-20. אנשי הגדודים העבריים ואחר כך ההגנה הגיעו לרובע היהודי והגנו על התושבים. אולם הפרעות הביאו לבריחה של יהודים אל מחוץ לעיר העתיקה, והנשארים הצטופפו באזור בתי הכנסת בלב הרובע. בימי המרד הערבי הגדול (1936-1939) הגנו הבריטים על הרובע היהודי על ידי הקפתו בגדרות תיל, אולם הוא הותקף שוב ושוב בירי ופצצות. הגישה לכותל דרך שכונת המוגרבים המוסלמית הייתה כמעט לבלתי אפשרית, והרובע הלך וננטש מתושביו ומתלמידי הישיבות שבו. ב-1939 נקבע בפתח הרובע שער ברזל להגברת הביטחון, אך בידולו הפכו גם למעין גטו.
הרובע במלחמת העצמאות
כ-1,700 יהודים נותרו ברובע היהודי עם עזיבת הבריטים את הארץ ב-13 במאי 1948, ולהגנתם רק כ-150 לוחמים, אנשי ההגנה ואצ"ל. עם יציאת הבריטים תפסו לוחמי הרובע את העמדות הבריטיות במסגרת מבצע שפיפון. ב-16 במאי החלו הערבים לתקוף את הרובע, ובמהלך מתקפת היומיים כבשו כשליש משטחו. בלילה שבין ה-17 ל-18 במאי ניסתה חטיבת עציוני לפרוץ לעזרת הנצורים באזור מגדל דוד אך נכשלה. בלילה שבין ה-18 במאי ל-19 במאי הצליח כוח פלמ"ח מחלקתי בפיקודו של דוד אלעזר, לפרוץ את שער ציון, ובעקבותיו נכנסה תגבורת, בפיקודו של מרדכי גזית (שהיה גם במשך זמן קצר מפקד הרובע, עד שנפצע קשה מאוד בקרב), עם כשמונים חיילי חטיבת עציוני אל הרובע. בניגוד לדרישת מפקד ההגנה בירושלים דוד שאלתיאל, עזבו לוחמי הפלמ"ח את השער. באותו בוקר הצטרפה ירדן לקרבות בירושלים, וחיילי הלגיון הירדני תפסו את שער ציון והדקו את המצור על הרובע היהודי. בית כנסת תפארת ישראל, שכיפתו הגבוהה שימשה כעמדת מגיני הרובע, נתפס כבר עם תחילת הקרבות ופוצץ. במהלך הימים הבאים כבש אט אט הלגיון הירדני בפיקודו של עבדאללה א-תל חלקים נכבדים מהרובע וכלא את התושבים באזור ארבעת בתי הכנסת הספרדים. ב-27 במאי, לאחר ימי לחימה קשים, כבשו הערבים את בית הכנסת החורבה ופוצצו אותו. במשך כל ימי הקרבות ניסו כוחות ישראליים לפרוץ אל הרובע ולסייע לאנשיו, אך ללא הצלחה. המתים וההרוגים נקברו באופן זמני בחצר קטנה בתחומי הרובע, מתוך תקווה להעבירם לבית עלמין לכשיתאפשר. במהלך כל התקופה נהרגו 69 לוחמים ואזרחים.
ב-28 במאי נותרו פחות מחמישים לוחמים יהודים כשירים ברובע. בלחץ האוכלוסייה האזרחית המותשת ומתוך דאגה לחייהם, חתם מפקד הרובע משה רוסנק אחר הצהריים על כתב הכניעה. בכיכר בתי מחסה התאספו התושבים בטרם צאתם מהרובע ומתוכם נלקחו גברים אל השבי. בסך הכל יצאו 341 לוחמים ותושבים לשבי בירדן. תושבי הרובע גורשו מערבה אל מחוץ לחומות, וכל הרכוש ברובע היהודי הולאם. הירדנים לא התירו ליהודים להוציא את מתיהם, ואלה נותרו בקברם הזמני בלב הרובע עד מלחמת ששת הימים. פליטי הרובע היהודי שוכנו בשכונת קטמון, שרק כחודש לפני כן נכבשה על ידי הפלמ"ח וההגנה. שבויי הרובע שוחררו לאחר המלחמה תוך תשעה חודשים.
בתקופה הירדנית
לאחר כיבוש הרובע היהודי, הרסו הירדנים בשיטתיות את הבניינים בבעלות היהודים שהיו בו. בתי הכנסת הגבוהים פוצצו, ואחרים הפכו למגורי בהמות. רוב בתי המגורים ברובע נהרסו כבר בימי המלחמה מירי פגזים ירדנים, ואלה שנותרו שימשו פליטים ערבים ממערב העיר, שביתם היה בשטח מדינת ישראל. כך, למשל, שוכנו ברובע תושבי הכפר הערבי ליפתא ששכן בכניסה לירושלים ממערב. בימי השלטון הירדני לא נעשו כל פעולות שיקום או בנייה ברובע היהודי, ובמהלך 19 שנים אלו, עד מלחמת ששת הימים, קרסו רוב בתי הרובע היהודי הנטושים וחרבו.
בניגוד להסכם שביתת הנשק עם ירדן, שבו נקבע שישראלים יוכלו לפקוד את הכותל המערבי, השלטון הירדני לא אפשר לישראלים להגיע למקום.
בשלטון מדינת ישראל
באפריל 1968 הפקיעה מדינת ישראל את שטח הרובע היהודי, לרבות רחבת הכותל והמבנים שהיו בה. ביולי 1968 החליטה הממשלה להקים את "החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים בע"מ" כחברה ממשלתית בשליטת המדינה. בינואר 1969 נוסדה החברה כדי לשקם ולפתח את הרובע כאתר לאומי, דתי, היסטורי ותרבותי. בשנות ה-80 השלימה החברה את שיקומו ובנייתו של הרובע היהודי, השיגה את מטרתה ואמורה הייתה להיסגר. נכון לשנת 2019 החברה ממשיכה לפעול.
עד מלחמת ששת הימים הפרידה 'שכונת המוגרבים' הערבית שלמרגלות הכותל המערבי בין בתי הרובע ובין סמטת הכותל. בעקבות המלחמה, פונתה השכונה מתושביה, ובתיה הדלים נהרסו לטובת רחבת התפילה. באופן זה נוצר קשר גאוגרפי רציף בין הכותל ובין הרובע היהודי, והוא נחשב כיום לחלק בלתי נפרד ממנו. המשפחות הערביות שהתגוררו ברובע היהודי פונו תמורת פיצוי כספי. חלקן עקרו לאבו דיס, ומשפחה אחת פונתה רק ב-1980 תמורת פיצוי רב מביתה הרעוע, שנהרס מיד לאחר מכן. אחד המפונים בראשית שנות ה-70 עתר לבית המשפט בדרישה לחכור את ביתו ברובע המשוקם, אך השופט חיים כהן דחה את בקשתו, ואמר:
באופן אירוני, חורבנו של הרובע היהודי הוא זה שאִפשֶר גם את שיקומו הטוב ביותר: השנים הראשונות לאחר המלחמה הוקדשו לסקר ארכאולוגי ולחפירות הצלה מקיפות, שלא היו אפשריות אילו היה הרובע מאוכלס או בנוי. מחשבה רבה הושקעה בתכנון הרובע מחדש, כאזור מגורים מחד, וכאתר תיירות וארכאולוגיה מאידך. באופן זה רק מעט ממצא ארכאולוגי מוצג לראווה "על חשבון" שטח בנייה (כמו הקארדו או החומה הרחבה) ואילו מעל רוב הממצאים נבנו בתי מגורים (כמו הפרוור ההרודיאני, השוכן במרתפי ישיבת הכותל, הקארדו הביזנטי, השוכן מתחת לבתי מגורים ועוד).
החל משנות ה-80 הפך הרובע לשכונת מגורים מבוקשת בקרב הציבור הדתי והחרדי, חלקם ממוצא. בציבור הדתי לאומי בולטים תלמידי ובוגרי ישיבת ההסדר "הכותל", השוכנת ברובע. בקרב הציבור החרדי ברובע דומיננטית קבוצת ה"זילברמנים", בני משפחתו הענפה ותלמידיו של הרב יצחק שלמה זילברמן. הללו נוהגים על פי מנהגי הגר"א, והקימו ברובע מוסדות חינוך מבוקשים הפועלים על פי שיטת זילברמן וקולטים תלמידים מכל רחבי ירושלים ואף מחוצה לה. בהדרגה הלך והתגבר האופי החרדי של הרובע.
חיי היום-יום ברובע אינם פשוטים: הסמטאות צרות וצפופות ומרחב המחיה קטן; לא ניתן להגיע עם כלי הרכב הפרטיים עד הבית, ויש להחנותם במגרשי החנייה המעטים שבשולי הרובע; קהל התיירים העצום המשוטט בסמטאות בכל שעות היממה מטריד את מנוחת השכנים. למרות כל זאת, קרבתו הגדולה של הרובע לכותל המערבי והאווירה הקהילתית והדתית, כמו גם סגנון הבתים העתיק הכולל קשתות וכיפות, הפכו אותו לאטרקציה נדל"נית, ולאחת מהשכונות היקרות ביותר בירושלים.
ב-2019 החלו העבודות המקדימות להקמת פרויקט בשם מעלית הכותל, על פי התכנון צפוי להיבנות פיר למעלית בעומק של כ-26 מטר, ינועו 2 מעליות - אחת לכל כיוון. הפיר נחפר במפלס הרובע היהודי אשר נמצא ברחוב משגב לדך. במפלס התחתי של המעלית צפוי להיחפר מנהרה באורך 70 מטרים בה יוקמו חנויות ואולמות כנסים. המנהרה צפויה להסתיים בהגעה לרחבת הכותל ומחסום האבטחה של המקום.
אתרים ארכאולוגיים והיסטוריים
בתקופה הביזנטית שקק האזור פעילות דתית וציבורית, ועל כך יעידו כנסיית הנֵיאה הענקית, ששרידיה מצויים מתחת לכיכר בתי מחסה, והשני הוא הקארדו הביזנטי, שנסלל כדי לאפשר מעבר ישיר ונוח מהכנסיות שבצפון העיר, לכנסיית הנֵיאה שבדרום. מן התקופה המוסלמית הקדומה לא נותרו ממצאים יוצאי דופן, אך בתקופה הצלבנית בנו גרמנים חברי המסדר הטבטוני בתחומי הרובע היהודי של ימינו שתי כנסיות צלבניות, והארמנים הקימו מנזר.
שעונית צהובה
תיאור
העלים מנוגדים, מסולסלים, בעלי שלוש אונות עמוקות. הצמח מטפס על ידי קנוקנות הנמצאות בכל מפרק עלה. הפרחים לבנים בקוטר 5-8 ס"מ ומאופיינים על ידי זירים ארוכים, לבנים או לבנים-סגולים. הפרי עגול או אליפטי בקוטר 5 ס"מ, וצבעו משתנה מירוק לצהוב בהבשלה. תוך הפרי מלא בזרעים קטנים הניתנים בציפה ונוזל צהוב ארומטי וסמיך המשמש כתוספת לשרבט ולהכנת ריבות וג'לי.
שימוש וגידול
הפרי משומש לגידול ביתי ועם פוטנציאל לשוק המסחרי. פרי השעונית הסגולה (שעונית נאכלת) בעל טעם המתעלה באיכותו על הסוג הצהוב. השעונית מצליחה בקרקעות מנוקזות ועשירות ברקבובית. את הצמח כדאי להדלות על כבלים או גדרות, והוא פורח בשנה השנייה לשתילה, ומניב ברציפות מיוני ועד נובמבר.
מין זה אינו מגודל בפוארטו ריקו בגלל מחלה אשר הורגת את הצמחים, וייתכן שנגרמת על ידי מין של פוסריום.
מחקרים בהוואי הראו שהחרק המוצלח ביותר להאבקה הוא דבורת העץ מהמין Xylocopa varipuncta. מספר מינים של דבורה זו נמצאים באזורים הטרופיים. כדאי לעודד את הימצאותן כמאביקים טבעיים. הצמח מניב לשנים רבות וזקוק למעט השגחה, מלבד גיזום ודישון מדי פעם.
זן ישראלי בשם Passion Dream) P.D) נוצר מהכלאה של שעונית צהובה ושעונית נאכלת.
בפרי ישנה כמות רבה של ויטמין C.
ישנם גם זנים מתוקים לפרי.
למידת חיזוק
למידת חיזוק (נקרא גם: למידה באמצעות חיזוקים; באנגלית: Reinforcement learning או בקיצור: RL) הוא תחום במדעי המחשב של למידת מכונה הנוגע לאופן שבו סוכנים נוקטים פעולות בתוך סביבה כדי למקסם את הרווח המצטבר כתוצאה מהפעולות הללו. למידת חיזוק נחשבת לאחת משלוש הפרדיגמות של למידת מכונה, לצד למידה מונחית (Supervised learning) ולמידה בלתי מונחית (Unsupervised learning).
למידה בצורה זו שונה מן הלמידה המונחית בכך שקלט ופלט מתויג לא נדרש ופעולות שאינן אופטימליות לא מתוקנות באופן מפורש. במקום זאת, ההתמקדות היא במציאת איזון בין חקירה (של שטח לא נודע) לבין ניצול (של הידע הנוכחי).
הסביבה מאופיינת בדרך כלל כתהליך החלטה מרקובי (MDP), רבים מהאלגוריתמים הלומדים באמצעות חיזוקים משתמשים באלמנטים של תכנון דינמי. השוני העיקרי שבין תכנון דינמי קלאסי לבין למידת חיזוק הוא שבלמידת חיזוק אין ידע מוקדם והנחות לגבי המודל המדויק של ה-MDP ולכן שימוש בשיטה זו מתאים במיוחד כאשר המודלים הם גדולים ומורכבים ושיטות חישוב אנליטיות אינן מתאפשרות.
מודל הלמידה באמצעות חיזוקים מבוסס על למידה מתוך ניסוי וטעיה שמתבצעת בסדרת אינטראקציות בין סוכן לומד (רכיב תוכנה או רובוט) לבין סביבתו המיוצגת כמידע חושי (סנסורי) הזמין לסוכן הלומד. בכל אינטראקציה כזאת, מקבל הסוכן מידע מסביבתו לגבי המצב הנתון ובוחר לבצע פעולה ממרחב הפעולות הזמין לו בהתאם למדיניות הפעולה הנוכחית. בתגובה מתקבל אות תגמול שהוא ערך מספרי המבטא את חיוניות הפעולה בהתאם למצב ועל פיו מעדכן הסוכן את מדיניותו עבור האינטראקציות הבאות. מטרתו של הסוכן הלומד היא לגבש מדיניות פעולה הממפה בין מרחב המצבים האפשריים למרחב הפעולות כך שהתגמול הכולל (המבוטא כסכום משוקלל של אותות התגמול שהתקבלו החל מתחילת הניסוי) עבור ביצוע פעולות על סמך מדיניות זו יהיה גבוה ככל שניתן.
לרוב ניתן לתאר את בעיית הלמידה כתהליך החלטה מרקובי (Markov Decision Process), במקרה זה ניתן להפעיל בהתאם אלגוריתמים כגון:
כמו כן קיימות גרסאות של אלגוריתמים אלה עבור מקרים בהם התהליך המרקובי ניתן לצפייה חלקית בלבד (POMDP).
סלמנדרה (מיתולוגיה)
סלמנדרה מופיעה במיתולוגיות השונות כבעל חיים בעל תכונות הקשורות באש. משמעות המילה בפרסית היא "בתוך אש". הסלמנדרה מופיעה במיתולוגיה היוונית והרומית ואף נזכרת בתלמוד.
במקורות ובתרבות
אגדות שונות נקשרו בסלמנדרה בימי קדם. פליניוס כותב עליה באנציקלופדיה שלו, תולדות הטבע:
המקורות היהודיים קיבלו את האגדות בדבר הקשר בין הסלמנדרה לאש; לפי אחד מהם היא נוצרת מבעירה במשך שבע שנים, ולפי אחר היא נוצרת מבעירה של עצי הדס על ידי כישוף. בנוסף מיוחסת לה הגנה מפני אש באמצעות סיכה בדמהּ.
במקורות היווניים מתוארת הסלמנדרה כלטאה יורקת-אש או מוקפת בלהבות.
בחפיסת קלפי הטארוט ריידר-וייט, מופיע מוטיב הסלמנדרה בקלפים "מלך המטות" ו"נסיך המטות" מסדרת המטות המייצגים, בהתאמה, את מזל טלה ואת מזל קשת, שני מזלות מקבוצת מזלות האש.
בסרט "לשבור את הקרח 2" מופיעה סלמנדרה ממין זכר בשם ברוני, המייצגת את רוח האש בסרט.
Turner Classic Movies
Turner Classic Movies (או בראשי תיבות: TCM) הוא ערוץ טלוויזיה בכבלים ובלוויין, המשדר סרטי קולנוע המוגדרים כ"קלאסיים", ומתבסס על ספריות הקולנוע של רשת "Turner Entertainment" והאחים וורנר דיסקברי הכוללות סרטים רבים של אולפני הקולנוע הגדולים - MGM, יונייטד ארטיסטס, RKO, והאחים וורנר. הערוץ נוסד על ידי טד טרנר, ומשרדיו מצויים באטלנטה, ג'ורג'יה.
הערוץ שודר בעבר בישראל משנת 2000 בכבלים הבסיסיים של מת"ב (ולאחר מכן ב-HOT) עד 2005, ומשנת 2000 ב-yes ועד 2013.
רקע
הערוץ היה חלק משידורי ערוצי הכבלים שיזם טד טרנר. בסוף שנות ה-80 הפעיל טרנר ערוץ בשם TNT ששידר סרטים ישנים וסדרות טלוויזיה ישנות. בתחילת שנות ה-90 השתנה אפיונה של התחנה, והיא החלה לשדר שידורי ספורט והיאבקות ואף תכנים מקוריים. שינוי זה יצר את הצורך ביצירת ערוץ טלוויזיה שיתמחה בשידור סרטי קולנוע ישנים, המוגדרים כ"קלאסיקות", ומתן חשיפה לסרטים שנרכשו על ידי חברותיו של טרנר. אבחנה נוספת הייתה כי ערוץ TNT קטע את שידורי הסרטים בפרסומות, וכן נהג "לצבוע" סרטים ישנים שצולמו בשחור-לבן, מנהג שעורר מחלוקת בקרב אוהבי הקולנוע, שראו ערך אומנותי בצילום שחור-לבן.
TCM החל את שידוריו ב-14 באפריל 1994. התאריך נבחר בשל היותו יובל מאה השנים להקרנת סרט הראינוע הראשון בניו יורק. הסרט הראשון ששודר בערוץ היה חלף עם הרוח, סרטו הקלאסי של דייוויד או. סלזניק משנת 1939. סרט זה היה גם הסרט בו פתח ערוץ TNT את שידוריו, שש שנים קודם לכן. הערוץ החדש, בניגוד לקודמו, לא קטע את שידורי הסרטים בפרסומות, ולא צבע את הסרטים ששידר.
בשנת 1996 התאחדה חברתו של טרנר עם חברת טיים וורנר. האיחוד הביא ל-TCM גישה לסרטי האחים וורנר, וחברות נוספות אותן רכשה וורנר במהלך השנים, רבים מהם תאמו את פרופיל השידורים של הערוץ - סרטים ישנים הנחשבים לקלאסיקות.
פרט לסרטי MGM, האחים וורנר ויונייטד ארטיסטס, המהווים את עיקר ספריית TCM, משדר הערוץ גם סרטים ברישיון של חברות סרטי יוניברסל, סרטי פרמאונט, פוקס המאה ה-20, חברת וולט דיסני וסרטי קולומביה, שהזכויות עליהם מצויות בידי תאגידים אחרים.
שידורי הערוץ
הערוץ משדר בדרך כלל סרטי קולנוע אמריקאים בני מספר עשורים, המוגדרים כ"קלאסיים", ולעיתים נדירות סדרות טלוויזיה ששודרו לתקופה מוגבלת, כגון תוכנית האירוח של דיק קאבט ששודרה בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70, שהייתה משודרת בערוץ בימי חמישי בשעה שמונה בעונת השידורים של שנת 2006. על אף שהערוץ מתרכז בסרטים שצולמו בין שנות ה-30 לשנות ה-60, לעיתים ניתן לראות בו סרטי ראינוע או סרטים שצולמו גם בשנות ה-70 או לאחריהן, המוגדרים אף הם כ"קלאסיים". בין היתר שודרו בערוץ הסרטים - "המסע המופלא" (2001) ו"שר הטבעות: שיבת המלך" מ-2002.
הרשת משדרת גם תוכן מקורי, לרוב סרטי תעודה על קולנוע ואנשים הקשורים בתעשייה, שחקנים, במאים ואחרים. תוכנית מסוג זה היא ה"Essentials", תוכנית שבועית המציגה ניתוח לעומק של סרט המשודר יום לאחר שידורה, במהלך השנים הנחו את התוכנית אישים כרוב ריינר, סידני פולאק ופיטר בוגדנוביץ'. תוכנית נוספת היא "TCM Underground" שהחלה את שידוריה בשנת 2006, בה מציג הקולנוען רוב זומבי סרטי פולחן החביבים עליו.
הסרטים המשודרים בפריים טיים מלווים בהסבר של היסטוריון הקולנוע רוברט אוסבורן. לאחרונה החל איש הרדיו בן מנקייביץ' להציג הסבר לסרטים המוצגים בשעות הבוקר או בסופי השבוע.
עונת השידורים מתחילה בחודש מרץ ומסתיימת בחודש פברואר ברטרוספקטיבה של סרטים שזכו בפרס האוסקר או היו מועמדים לפרס (אירוע המכונה בערוץ "31 ימים של אוסקר"). באוגוסט מוכרז "חודש הכוכבים" בו מוקדשים ימי שידור שלמים לשחקן קולנוע יחיד.
בשנת 2000 יזם הערוץ תחרות מלחינים צעירים, שנתבקשו להלחין מוזיקה מקורית לסרטי ראינוע ידועים. הערוץ יוזם גם הוצאת מהדורות DVD לסרטים קלאסיים שטרם עברו לפורמט זה. כן מקיים הערוץ אתר אינטרנט, ובמסגרתו הוא מחזיק מאגר מידע בשם TCMDB (TCM Data Base) הכולל מידע רב על סרטים ואנשי תעשיית הקולנוע, בדומה ל-IMDb, אך מתרכז בסרטים המשודרים בערוץ.
שידורי הערוץ בעולם ובישראל
הערוץ משדר במספר רב של מדינות בעולם, ובין היתר באירופה, אסיה ואמריקה הלטינית. ערוץ משנה בשם TCM 2 פועל בבריטניה, ומציג סרטים פופולריים מספריית הסרטים של Turner Entertainment, שמכילה גם סרטים של MGM ושל האחים וורנר.