cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוקאן ילביק
ביוגרפיה
ילביק החל את הקריירה המקצועית שלו בסדרת טלוויזיה בעשור הראשון של המאה ה-21. מאוחר יותר קיבל עוד שלושה תפקידים מרכזיים. הסדרה הראשונה הייתה "Serseri" ב-2003, בה הוא גילם את אומר ילקנצ'י, צעיר מובטל בעל לב טוב שהתאהב בנערה עשירה ובסופו של דבר זכה באהבתה. בסדרה "Hatırla Sevgili" מ-2006 גילם את נצ'דט: גבר רומנטי, מתחשב וידידותי שמנהל פטיסרי ומתאהב בנערה, שבסופו של דבר מתאהבת בגבר אחר. הצלחתו האחרונה של ילביק היא דמותו של פרגלי איברהים פאשה, אותו גילם בסדרה המצליחה "הסולטאן" ושהעניקה לו את פרס השחקן הטוב ביותר לשנת 2011.
ילביק גם שיחק במספר סרטים, האחרונים שבהם הם "Pains of Autumn" ו-"חתול רע". ב-2011, הוא זכה בפרס שחקן המשנה הטוב ביותר עבור תפקיד השוטר חסן בסרט "Hunting Season".
מאז שנותיו באוניברסיטה למוזיקה, הוא שיחק במספר מחזות, ביניהם "The 39 Steps" ,"Dealer’s Choice", ו-"Bayrak". ילביק זכה בשני פרסים ב-2008 וב-2009 עבור מחזות. במחזה "39 צעדים", הוא גילם יותר מ-10 דמויות.
ילביק הוא גם מדבב. הוא דיבב את הדמות הראשית פו בגרסות הטורקיות של הסרטים "קונג פו פנדה" ו"קונג פו פנדה 2", ולקח חלק בדיבוב מספר סרטי אנימציה ומשחקי וידאו אחרים, ביניהם "Uncharted 3: Drake's Deception" לפלייסטיישן 3,.
איירבוס A319
איירבוס A319 הוא מטוס צר גוף וקצר טווח ממשפחת מטוסי האיירבוס A320 המיוצר על ידי חברת איירבוס האירופית. הוא בעל קיבולת של עד 160 מושבים (בתצורה של מחלקת תיירים) ו-124 מושבים בתצורה מעורבת (תיירים ועסקים) ומגיע לטווח של 6,900 ק"מ (4,300 מייל).
עיצוב
איירבוס A319 הוא מטוס בעל גוף צר עם ציוד נחיתה תלת-אופני נשלף, אשר מופעל על ידי שני מנועי טורבונים עם מוטות כנפיים. זהו מטוס בעל זוג כנפיים אחד (מוֹנוֹפְּלָן) שלוחה בעלת כנף נמוכה עם יחידת זנב קונבנציונלית, בעלת מייצב אנכי יחיד והגה כיוון. שני ספקים מספקים מנועים טורבוניים למטוס: חברת CFM International עם מנוע ה-5-CFM56 וחברת Aero Engines עם מנוע ה-V2500.
תאונות ותקריות
12 תאונות ואסונות תעופה התרחשו במטוסי האיירבוס A319, כולל שתי תאונות של איבוד גוף, אף על פי שלא נרשמו תאונות קטלניות עם מטוס זה נכון ליוני 2016.
ב -14 במאי 2018, חלון תא הטייס נשבר בטיסה 8633 של סצ'ואן איירליינס בגובה 32,000 רגל, מושך חלקית את טייס המשנה מחוץ לחלון. הטייס ביצע בהצלחה נחיתת חירום בנמל התעופה הבינלאומי שואנגליו בעיר צ'נגדו.
ז'וז'ה פרגה
ז'וז'ה פרגה (בלידתה ז'וז'אנה קצ'קמטי, בהונגרית: Ferge Zsuzsa; בודפשט, 25 באפריל 1931) היא סוציולוגית יהודייה-הונגרייה זוכת פרס סצ'ני, פרופסורית באוניברסיטה, חברה מלאה באקדמיה ההונגרית למדעים. היא חוקרת מרכזית בנושא ההיבטים הסוציולוגיים של העוני, ההדרה והריבוד החברתי. מאז 2006 הוא משמשת ראש משרד התוכניות למניעת עוני בילדים של האקדמיה ההונגרית למדעים.
ביוגרפיה
פרגה סיימה את לימודיה בשנת 1949 והתקבלה ל"אוניברסיטה לכלכלה של קרל מרקס" כיום "אוניברסיטת קורבינוס של בודפשט", שם סיימה כלכלה בשנת 1953. בשנת 1950 הפכה לעובדת המחלקה לכלכלה של הלישכה המרכזית לסטטיסטיקה של הונגריה (KSH) ובשנת 1959 מונתה לראש מחלקת "מחקר הריבוד". בשל התעניינותה בסוציולוגיה, נאלצה לעזוב את ה-KSH. במקום זאת הצטרפה בשנת 1969 למכון המחקר הסוציולוגי של האקדמיה ההונגרית למדעים, שם שימשה תחילה ראש מחלקת המחקר לריבוד ואחר כך ראש המחלקה למדיניות חברתית. בנוסף, עבדה גם כפרופסור חבר באוניברסיטת אטווש לוראנד. בשנת 1988 מונתה לפרופסור מן המנין באוניברסיטה. במקביל, הפכה לראש המחלקה למדיניות חברתית של המכון והמרכז הסוציולוגי לסוציולוגיה ומדיניות חברתית של אוניברסיטת אטווש לוראנד. היא מילאה תפקידים אלה עד 1996. בשנת 1994 הייתה חברה מייסדת של בית הספר לדוקטורט לסוציולוגיה באוניברסיטת אטווש לוראנד ובין השנים 1995–2000 הובילה את תוכנית המשנה להכשרה לדוקטורט במדיניות חברתית. היא הפכה לפרופסור אמריטוס בשנת 2001 והייתה לראש המרכז לחקר העוני. היא הייתה פרופסורית אורחת, מרצה אורחת וחוקרת אורחת בכמה אוניברסיטאות זרות (בעיקר אמריקאיות, בריטיות, צרפתיות ואוסטריות). פרגה קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אדינבורו (מדעי החברה).
פעילותה המדעית
תחומי מחקר וחינוך עיקריים שלה היו: מבנה חברתי, ריבוד ; אי-שוויון חברתי; אינטגרציה חברתית; היסטוריה ותפעול המדיניות החברתית. פרגה היא המחברת או המחברת המשותפת של יותר משלוש מאות פרסומים מדעיים. גם עבודתה העיתונאית הייתה משמעותית והיא פרסמה מאמרים רבים על מדיניות חברתית בכמה יומונים ושבועונים.
משפחתה
היא אלמנה, מנישואיה לשאנדור פרגה בשנת 1953, נולדו שני ילדים (שאנדור, 1953 ואנה, 1955). סבה היה ארמין קצ'קמטי (1874–1944), רב והיסטוריון ספרות ממאקו ואביה היה ג'רג' קצ'קמטי (1901–1944), עיתונאי. אמה הייתה אגוטה קלר.
לודוביק ז'ולי
קריירה
ז'ולי החל את הקריירה המקצועית שלו בעיר הולדתו, בקבוצה אולימפיק ליון. בגיל 18, ב-1994, ערך את הופעת הבכורה בקבוצת הבוגרים. בעונה הראשונה שותף בשמונה משחקים בלבד, אבל בשתי העונות הבאות שלו במועדון שותף ב-73 משחקים בהם כבש 20 שערים (16 מהם בעונת 1996/97). במחצית הראשונה של עונת 1997/98 עדיין שיחק בליון, אך באמצע העונה עבר למונקו. במונקו זכה להערכה רבה ככדורגלן.
הוא שיחק במונקו במשך שבע עונות בסך הכול. בעקבות היכולת שהציג במונקו זכה לזימון ראשון לנבחרת צרפת בשנת 2000. הוא זכה עם קבוצתו באליפות בסוף אותה שנה. ובגביע הצרפתי ב-2003. ב-2004, הוביל ז'ולי את הקבוצה כקפטן שלה אל גמר ליגת האלופות. בגמר הפסידה הקבוצה לפורטו.
בקיץ אותה שנה שילם עבורו המועדון הספרדי ברצלונה 7 מיליון אירו. במהרה ביסס את מעמדו כקיצוני הימני הבכיר בקבוצה. למרות מספר פציעות בשריריו, הופיע ז'ולי בעונתו הראשונה ב-29 משחקי ליגה ובשישה נוספים בליגת האלופות, בסך הכול הבקיע 12 שערים, ועזר לברצלונה לזכות באליפות. מקומו של ז'ולי בברצלונה התערער עם עלייתו של ליונל מסי הצעיר ובואו של הנריק לארסון. אי לכך, בעונת 2005/06 נותר ז'ולי שחקן קבע בהרכב, פתח ב-20 משחקים, נכנס כמחליף בתשעה נוספים, והבקיע חמישה שערים. בחצי גמר ליגת האלופות הבקיע שער לרשתה של מילאן שבזכותו העפילה הקבוצה לגמר שנערך בפריז. בגמר ניצחה הקבוצה, ובכך השלימה דאבל - זכייה בליגת האלופות ובליגה הספרדית. העונה הבאה הייתה פחות מוצלחת מקודמתה. ז'ולי אמנם כבש את השער היחיד בסופר קאפ, שהביא לקבוצתו את התואר, ואף היה בין 50 המועמדים לתואר כדור הזהב, אך ברצלונה כשלה הן בליגה והן בליגת האלופות ובקיץ 2007 עבר ז'ולי לרומא, ששילמה עבורו 4.5 מיליון אירו.
ברומא שיחק עונה בודדת, הופיע ב-32 משחקי ליגה והבקיע שישה שערים. בתום העונה עבר לפריז סן-ז'רמן תמורת סכום העברה של 2.5 מיליון אירו.
באוגוסט 2013 פרש ממשחק פעיל.
למרות ההודעה על פרישה ממשחק פעיל, בקיץ 2013 חתם ז'ולי באזרגס מהליגה השנייה בצרפת.
נבחרת לאומית
את הופעת בכורתו בנבחרת צרפת ערך במרץ 2000 במשחק מול נבחרת סקוטלנד. אף על פי שלא נכלל בסגל הנבחרת ליורו 2000, הוא זכה לשחק יותר עם מינויו של ז'אק סנטיני לאימון הנבחרת ב-2002. הוא שותף עם הנבחרת בגביע הקונפדרציות ב-2003, ובזכות הצלחתו במונקו בעונת 2003/04 זומן ליורו 2004, אך פציעתו בגמר ליגת האלופות מנעה ממנו להשתתף ביורו. ז'ולי לקח חלק במשחקי ההעפלה של הנבחרת למונדיאל 2006, אך לא זומן אליו. את משחקו האחרון בנבחרת ערך ב-2005. בסך הכול ז'ולי הבקיע שלושה שערים ב-17 משחקים.
טייסת 147
היסטוריה
בשנת 1956, ערב מבצע קדש, הוקמה טייסת 147 בפיקודו של מאיר שפר, כטייסת חירום של בית הספר לטיסה, וכללה מטוסי סטירמן של בית הספר. הטייסת נסגרה לאחר סיום המבצע.
בשנת 1967, ערב מלחמת ששת הימים, הוקמה הטייסת שנית בבסיס חצרים, והפעילה מטוסי פוגה מגיסטר של בית הספר לטיסה. הטייסת כללה בוגרים טריים של קורס טיס וטייסים ותיקים (לדוגמה אלי איל, מטייסי מלחמת העצמאות). במלחמה עסקה הטייסת בעיקר בתקיפת מטרות קרקע ברקטות, פצצות וזוג מקלעי 7,62 מ"מ שהותקנו במטוסי הפוגה. ביום הראשון למלחמה הטייסת תקפה יעדים בחזית המצרית. ביום השני למלחמה התרחקה חזית הלחימה המצרית אל תוך סיני ויצאה מטווח הפעילות של מטוסי הפוגה ועל כן החל מהיום השני הטייסת הופנתה לסייע בחזית ירדן שם התקיפה בעיקר כוחות שריון. ביומה החמישי של המלחמה הועברה הטייסת לבסיס רמת דוד לשם סיוע לכוחות הקרקע בחזית הסורית במהלך גיחות הסיוע נהרג מפקד הטייסת. הטייסת איבדה במלחמה שישה מטוסים וטייסים, בהם מפקד הטייסת רס"ן אריה בן-אור וסגנו סרן . שיעור האבדות הגדול, יחסית לגודל הטייסת, יחד עם היעדר כיסא מפלט במטוסי הפוגה, הוביל להפסקת השימוש המבצעי במטוסים אלה, והטייסת נסגרה לאחר המלחמה.
בשנת 1978 נפתחה הטייסת מחדש על ידי חנוך פטישי, שוב בבסיס חצרים, כטייסת סקייהוק ("עיט"). בתחילה היו מטוסיה מדגם A-4E, ומאוחר יותר רוכזו בה מטוסי A-4F, שהגיעו במבצע ניקל גראס (הרכבת האווירית של מלחמת יום הכיפורים). מטוסיה זוהו באמצעות מייצב כיוון צבוע צהוב.
ב-14 באוקטובר 1979 איבדה הטייסת שני מטוסים בהתנגשות אווירית בעת טיסת אימונים, כאשר "עיט" מספר 339 שהוטס על ידי טייס צעיר,, התנגש במוביל שלו, שהיה גם סגן מפקד הטייסת, שהטיס את "עיט" מספר 609.
במלחמת לבנון הראשונה פיקד על הטייסת סא"ל אבירם כהן.
בתחילת שנות ה-80 הפכה הטייסת לטייסת מילואים, כאשר רק השלד בה נשאר מבצעי. בגל הקיצוצים הגדול של 1985, נסגרה הטייסת.
סמל הטייסת
בשנת 1967, כשבועיים לפני פרוץ מלחמת ששת הימים, עוצב סמל הטייסת, שהיה שילוב של כנפיים וטנק. שילוב שבא לציין את שיתוף הפעולה הצמוד בין הטייסת לבין כוחות השריון.
סמל "האייל המכונף" של הטייסת עוצב על ידי אריה מוסקוביץ' בשנת 1978. בטיוליו באזור בסיס חצרים, צפה מוסקוביץ' בקרב בין שני יעלים במדבר, אותם זיהה בטעות כאיילים. מהמחזה שנגלה לפניו, שאב את השראתו לעיצוב הסמל. לסמל נוסף צבע צהוב כרקע, כאזכור לחולות הנגב. "האייל המכונף" נחשב לסמל ייחודי, שכן חיה מסוג זה לא אופיינית לייצוגה של טייסת.
אפרים קציר
פרופ' אפרים קציר (קצ'לסקי; 16 במאי 1916 – 30 במאי 2009) היה ביופיזיקאי ונשיאהּ הרביעי של מדינת ישראל. חתן פרס ישראל, זוכה פרס רוטשילד, פרס ויצמן, פרס טשרניחובסקי ופרס יפן על עבודותיו המדעיות. כיהן כמפקד הראשון של חיל המדע, כיהן כמדען הראשי במשרד הביטחון, הקים את המחלקה לביופיזיקה במכון ויצמן למדע ועמד בראשה.
ראשית חייו
קציר נולד בשנת 1916 ליהודה וצילה קצ'לסקי בקייב שבאימפריה הרוסית, אליה הגיעו מפולין במהלך מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1920 שבה משפחתו לפולין, לעיר לודז', ובתחילת שנות ה-20 עלתה לארץ ישראל והתיישבה בירושלים. בראשית שנות השלושים למד בגימנסיה העברית בשכונת רחביה שבירושלים והיה מדריך בנוער העובד. שולמית לסקוב, שהייתה בת כתתו, תיארה אותו:
בשנת 1933 סיים את לימודי התיכון ובהמשך למד ביוכימיה באוניברסיטה העברית. לאור דרישת האוניברסיטה כי המרצים יעבירו את שיעוריהם בעברית, ביקשה טשרנה רייס מקציר שיעזור לה ויתרגם לה את הרצאותיה. בתמורה לימדה אותו את פרטי מחקרה על תכונות הפלנקטון. מחקרה של ד"ר רייס השפיע על מחקריו העתידיים של קציר עצמו.
בשנת 1941 קיבל תואר דוקטור על עבודה בהדרכת מכס פרנקל.
ב-1939 סיים את קורס הקצינים (מפקדי המחלקות) של "ההגנה" ביבנאל, והיה אחראי על הצד המדעי במחלקת המחקר של הארגון. במאי 1948 מונה למפקד חיל המדע (חמ"ד) של צה"ל בדרגת סגן-אלוף (אז דרגה אחת מתחת לאלוף).
כמדען
בשנת 1949 הצטרף למכון ויצמן למדע, שם הקים את המחלקה לביופיזיקה ועמד בראשה עד לבחירתו לנשיא ב-1973. בחלק מתקופה זו, בשנות החמישים היה חבר בשורת המתנדבים. הוא התגורר ופעל במכון ויצמן עד יום מותו. בשנים 1966–1969 כיהן כמדען הראשי במשרד הביטחון, תפקיד חדש שהחליף את תפקיד היועץ המדעי לשר הביטחון שבו כיהן דוד ברגמן מאז קום המדינה. ועדה בראשותו בדקה את ארגון המחקר הממשלתי, ובין המלצותיה הייתה הקמת תפקיד המדען הראשי במשרדי הממשלה השונים. תפקיד המדען הראשי במשרד התעשייה והמסחר היה זרז חשוב בהתפתחות התעשייה עתירת הידע בישראל. ב-1966 מונה לחבר בוועדה לאנרגיה אטומית.
קציר ראה חשיבות גדולה בטיפוח החינוך המדעי. יחד עם פרופ' שלמה הסטרין היה העורך הראשון של כתב העת "מדע", ובהמשך היה חבר מועצת המערכת של כתב העת. הוא עמד בראש הוועדה לקידום החינוך המדעי לנוער מהקמתה ב-1968 ועד לאחר פרישתו לנשיאות המדינה. הוא המשיך בפעילותו המדעית גם בין תפקידיו החוץ-מדעיים השונים וגם לאחר פרישתו מתפקידים אלה. קציר חקר בין היתר מבנים של חלבונים, היבטים של מסיסות ואי-מסיסות, העברת אנרגיה בין חלבונים, קינטיקה אנזימטית ופירוק כימי של חלבונים. אחת מתרומותיו החשובות הייתה פיתוח שיטה לקיבוע אנזימים, שיטה שמשמשת בתעשיות התרופות והמזון.
נשיא המדינה
במרץ 1973 נבחר קצ'לסקי כמועמדה של מפלגת העבודה לתפקיד נשיא המדינה, לאחר שניצח במרכז המפלגה את יצחק נבון. הוא היה מועמדם של יוצאי מפא"י, כדוגמת גולדה מאיר ופנחס ספיר, לעומת נבון, שהיה מועמד יוצאי רפ"י. באפריל 1973 נבחר על ידי הכנסת לנשיא המדינה, בהתמודדות מול אפרים אלימלך אורבך, והחל לכהן בתפקיד ב-24 במאי באותה שנה. קציר היה לנשיא המדינה הראשון שהתבגר בישראל. עם בחירתו, עברת את שמו מקצ'לסקי לקציר, בעקבות אחיו אהרן, שנרצח שנה קודם לכן.
קציר הנהיג את הענקת אות הנשיא למתנדב, ששני הזוכים הראשונים בו (ב-1974) היו יעקב מימון והאגודה למען החייל. בתקופת כהונתו פרצה מלחמת יום הכיפורים. התבטאותו על אודות האחריות לניהול המהלכים לקראת המלחמה ב-24 בנובמבר 1973 – – ספגה ביקורת רבה מאחר שנתפסה כניסיון להמעיט באשמתם של ראשי המדינה והצבא ונזכרה כ"כולנו אשמים".
לאחר הנשיאות
קציר לא רצה להמשיך לכהן כנשיא קדנציה נוספת, ולאחר תום תקופת כהונה אחת ב-1978 פרש, סיבה ראשונה: בגלל אהבתו למדע, וסיבה נוספת:
כשסיים את תפקידו נרשמו כל המתנות שקיבל כרכוש המדינה, אולם חפצי אומנות שונים הושאלו והוצגו בעירו רחובות.
לאחר פרישתו חזר לפעילות מדעית, ועסק במחקר-בסיסי בעיקר של חלבונים. ועמד בראש המרכז לביוטכנולוגיה באוניברסיטת תל אביב, שהיה בין יוזמיו ומקימיו. במרכז גם לימד והיה קשור לפעילות המדעית שבו. בשנת 1984 הצטרף למועצה האקדמית המייעצת של אורט כנשיא המועצה. בין השנים 1986–1990 שימש כנשיא אורט העולמי.
ב-1988 התמנה ליושב ראש הוועדה הלאומית לביוטכנולוגיה ולאחר מכן לנשיא הוועדה, ובתפקידיו תרם רבות לפיתוח המחקר והתעשייה הביוטכנולוגיים בישראל.
ב-30 במאי 2009 נפטר קציר בביתו שבמכון ויצמן ברחובות, בן 93 במותו. לבקשתו, לא נטמן בחלקת גדולי האומה בהר הרצל אלא בבית העלמין ברחובות, לצד רעייתו נינה.
שמו הונצח ברחוב בהוד השרון וברחובות.
דעותיו
התנגד לכניסת צה"ל לביירות במלחמת שלום הגליל, לאחר טבח סברה ושתילה, פרסם עם עוד חמישה מדענים גילוי דעת שעל הממשלה להקים ועדת חקירה ממלכתית (בניגוד לדעת הממשלה) בלתי תלויה..
התנגד לכך שמדינת ישראל מקבלת תמיכה כספית מארצות הברית.
פרסים
עבודתו המדעית זכתה להערכה רבה. בשנת 1950 זכה בפרס ויצמן למדע של עיריית תל אביב. בשנת 1959 קיבל במשותף עם תלמידו, מיכאל סלע, את פרס ישראל למדעי החיים. שנה מאוחר יותר נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, וב-1961 הוענק לו פרס רוטשילד. על תרומתו בפיתוח של אנזימים מקובעים זכה קציר ב-1985 בפרס יפן. כמו כן קיבל תוארי כבוד מאגודות מדעיות ומאוניברסיטאות שונות בעולם. ובשנת 1966 היה הישראלי הראשון שנבחר כחבר זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. ב-1977 נבחר לחבר חוץ בחברה המלכותית הבריטית (הישראלי השני). משנת 1991 היה חבר כבוד באקדמיה הרומנית. המחלקה להנדסת ביוטכנולוגיה במכללה האקדמית להנדסה אורט בראודה בכרמיאל נקראה על שמו בעודו בחיים.
משפחתו
אחיו הבכור, המדען פרופ' אהרן קציר, הצטרף עמו למכון ויצמן למדע והיה ראש המחלקה לחקר הפולימרים. הוא נרצח בשנת 1972 בהתקפת מחבלים יפנים בנמל התעופה לוד.
אשתו, נינה קציר בת מאיר גוטליב, שנולדה בפולין ונפטרה בשנת 1986 בישראל, הייתה מורה לאנגלית ונודעה בשיטות ההוראה המודרניות שפיתחה. בעיתון "ג'רוזלם פוסט" פרסמה טור שהוקדש לבעיות ההוראה בשפה זרה. כרעייתו של נשיא המדינה יזמה מפגשים בין סופרי ילדים לבין ילדים. ביוזמתה נחגג בישראל שבוע הילד הבינלאומי, שבמסגרתו מספרות נשות דיפלומטים על ישראל לילדים בארץ מוצאן. לאחר מלחמת יום הכיפורים חוללה סערה זוטא, כאשר יזמה חלוקה של אלפי גיליונות "פלייבוי" לחיילים שבחזית לאור בקשה של חיילים.
לזוג קציר נולדו שלושה ילדים: בן אחד, מאיר קצ'לסקי, המשמש פרופסור למתמטיקה בטכניון, ושתי בנות שהלכו לעולמן בגיל צעיר: הבת נורית מתה מתאונת שאיפת גז והבת עירית שמה קץ לחייה.
מסדר אבירי הגריל
מסדר אבירי הגריל (בצרפתית: Confrérie de la Chaîne des Rôtisseurs) הוא ארגון גסטרונומי בינלאומי שנוסד בפריז, ומטרתו קידום ושימור של אמנות הבישול וערכים של הערכה וכיבוד מזון ויין גורמה. הארגון פועל ב-84 מדינות בעולם, ביניהן גם סניף ישראלי שנוסד בשנת 1968.
אודות
שורשי הארגון בימי הביניים, בגילדת "צולי האווזים" שנוסדה בצרפת בשנת 1248, שקיבלה זכויות לצליית אווזים ואחר כך סמכויות נוספות בתחום הכנת מזון. בשנת 1610 העניק לארגון מלך צרפת, לואי ה-13 כתב זכויות מלכותי ושלט אצולה, המשמש היום כסמל המסדר.
בשנת 1950 הקימו קבוצה של שפים, ייננים ואנשי מקצוע בתחום הקולינרי (מהבולטים שבהם מבקר המסעדות וסופר האוכל קורנונסקי) את המסדר, שנועד להפגיש בין חובבי מזון גורמה לבין אנשי מקצוע בתחום, כשהם יונקים את מורשתם וסמליהם ממסדר "צולי האווזים" העתיק. החברים במסדר מחלקים לדרגות במערכת היררכית סדורה, לפי מקצוע וותק. טקס הקבלה לארגון כולל השבעה בלטינית וטקס הכתרה מסורתי עם חרבות.
כיום מונה הארגון כ-25,000 חברים בלמעלה משמונים מדינות בעולם. מטה המסדר שוכן בפריז.
המסדר בישראל
סניף הארגון בישראל הוקם בשנת 1968 על ידי עורך הדין מוריס בנין, ובין המצטרפים הראשונים היה משה דיין. נכון ל-2017, מונה הסניף הישראלי כ-150 חברים, ביניהם בולטים הפרופסור רפי קרסו, והשפים חיים כהן, רן שמואלי, צ'רלי פדידה, יוסי שטרית, מאיר אדוני, אביב משה, אייל לביא, שאול בן-אדרת, אסף גרניט, ערן שוורצברד וחוסאם עבאס. הנשיאה הנוכחית של המסדר היא תמי לנצוט ליבוביץ.
הסניף מתכנס אחת לכמה שבועות או חודשים לארוחות חגיגיות במסעדה נבחרת, שעליהן משלם החבר בין 400 ל-500 ש"ח. החברים אינם מחויבים להשתתף בכל האירועים, ובמהלכם נאכפים כללי טקס וקוד לבוש פורמלי, שכולל חליפות לגברים, ושרשראות המסדר עם מדליות בצבעים שונים על הצוואר, לפי דרגת החבר. בהתאמה למטרת הארגון, מדובר בארוחות מוקפדות של מיטב השפים בארץ עם דגש על רמה קולינרית גבוהה. על מנת להתקבל למסדר צריך המועמד לגייס שני ממליצים חברים ולהציג הוכחת בקיאות והערכה לאוכל טוב.
מסדר פטריק הקדוש
המסדר המהולל ביותר של פטריק הקדוש (באנגלית: The Most Illustrious Order of Saint Patrick) הוא מסדר אבירות בריטי השייך לאירלנד. המסדר הוקם על ידי ג'ורג' השלישי מלך בריטניה בשנת 1783. אבירים הוכתרו למסדר בצורה סדירה מאז ועד לשנת 1922, עת רובה של אירלנד קיבלה עצמאות בשם מדינת אירלנד החופשית. למרות שהמסדר ממשיך להתקיים רשמית עד היום, המינוי האחרון למסדר נעשה בשנת 1936, והאביר האחרון של המסדר, הנסיך הנרי, דוכס גלוסטר, נפטר בשנת 1974. למרות זאת, המלך עודנו הריבון של המסדר, ואחד מבעלי התפקידים, האחראי על הסמלים של אלסטר (Ulster King of Arms) עדיין בתפקידו. פטריק הקדוש הוא פטרון המסדר, וסיסמתו היא ?Quis separabit (בלטינית: "מי יפריד אותנו?") – רמיזה לתרגום הוולגטה של איגרת פאולוס השליח אל הרומאים, פרק ח', פסוק 35: "מי יפרידנו מאהבת המשיח?".
רוב מסדרי האבירות בממלכה המאוחדת כוללים את כלל הממלכה, אך שלושת המסדרים הנעלים ביותר שייכים כל אחד לאומה אחת. מסדר פטריק הקדוש, השייך לאירלנד, הוא המסדר הצעיר והפחוּת בחשיבותו מבין השלושה. מקבילו האנגלי, מסדר הבירית, הוא מסדר האבירות העתיק ביותר בבריטניה, ותחילתו כבר במאה ה-14. המסדר הסקוטי הוא מסדר הדרדר, שהוקם, בגלגולו הנוכחי, בשנת 1687.
מסדר פטריק הקדוש הוזכר בתקשורת בשנת 1907, כאשר סמליו, יהלומי הכתר האיריים, נגנבו מטירת דבלין זמן קצר לפני ביקורו של ריבון המסדר, המלך אדוארד השביעי. המקרה נשאר בגדר תעלומה עד היום.
אנונת הכלאיים
אנונת הכלאיים (Annona atemoya) היא מין השייך לסוג אנונה, במשפחת האנוניים, תוצאה של הכלאה בין המינים אנונה קשקשית (Annona squamosa) לבין אנונה חלקה (Annona cherimola). זהו המין שמגדלים בישראל כעץ פרי מסחרי.
החוקר ווסטר ממעבדות המחקר של משרד החקלאות של ארצות הברית הוא ככל הידוע הראשון שהכליא אנונה, בשנת 1908. הזן המגודל בישראל הוא כנראה תוצאה של הכלאה לא מכוונת בין מטעים סמוכים של אנונה קשקשית ואנונה חלקה, אשר משכו את תשומת הלב של מגדלים בשנות ה-30 או בשנות ה-40.
אנונת הכלאיים היא עץ בינוני, ירוק עד, למעט תקופת נשירה קצרה באביב המאוחר, ובעלת ריח חריף וייחודי. הנשירה באביב דרושה לצמח כדי לשחרר את ניצני הצמיחה של ענפים חדשים, הכלואים בפטוטרות העלים של השנה הקודמת.
מן האנונה ניתן להפיק שמנים ומשחות שיניים, כמו גם תכשירים נגד קשקשים.
האנונה היא פרי מסחרי בארץ, ובד בבד עם התמעטותה כצמח חצרות, מתרבים מטעי האנונה המסחריים. כמעט כל מטעי האנונה בארץ ממוקמים במישור החוף. הזנים המקובלים בארץ הם "מלמוד", "כספי", ו"גפנר". היום נוהגים במטעים לגזום את עצי האנונה גיזום חריף כמעט בכל שנה ובכך מקטינים את נזקי ההפריה הכושלת של העץ. חקלאי האנונה מבצעים האבקה מלאכותית בפרחים, דבר המגדיל את היבול בצורה משמעותית.
Far Beyond Driven
הפקה
האלבום המשיך את גרף העלייה במד הפופולריות של הלהקה, והוא האלבום הנמכר ביותר של הלהקה. לאחר שבאלבומם הקודם, Vulgar Display Of Power, השיר "Mouth For War" הפך לשיר המטאל היחידי שנכנס למקום הראשון במצעד השירים בארצות הברית, האלבום הנוכחי ביצע אף הוא כניסה היסטורית אל מקום הראשון במצעד האלבומים האמריקאי והאוסטרלי. הוא נחשב לאחד האלבומים הבודדים, הקיצוניים מבחינת המוזיקה שלהם, שעשו כן. לאחר כחודשיים משחרורו, זכה האלבום ב-9 במאי 1994 במעמד אלבום זהב, וב-7 בנובמבר 1997 במעמד אלבום פלטינה.
האיחוד המתמטי הבין-לאומי
האיחוד הבין-לאומי למתמטיקה (באנגלית: The International Mathematical Union, בראשי תיבות: IMU) הוא ארגון מדעי בין־לאומי לא־ממשלתי וללא מטרות רווח, המוקדש לקידום שיתוף פעולה בין־לאומי בתחומי המתמטיקה. האיחוד חבר במועצת המדע הבין־לאומית שתומך בעקרון החופש, האחריות והאוניברסליות של המדע. חברי האיחוד הם נציגי הארגונים הלאומיים למתמטיקה של 88 מדינות. הארגון הוקם בשנת 1919, חדל לפעול בשנת 1936 והוקם מחדש בשנת 1951. נכון לשנת 2020, נשיא האיחוד הוא המתמטיקאי האמריקאי ממוצא ארגנטינאי, קרלוס קניג. מטרות האיחוד:
רבי פפייס
רבי פפייס (נקרא גם רבי פפיס, או רבי פפוס; נולד ככל הנראה במאה הראשונה ונפטר במאה השנייה) היה תנא בתקופת חורבן בית שני, מחכמי יבנה לאחר החורבן ומהדור השני לתקופת התנאים.
עדויותיו
רבי פייפס חי בסוף ימי בית המקדש השני ולאחר חורבן בית המקדש מסר עדות על ההלכות שהיו נהוגות בזמן בית המקדש. רוב עדויותיו הובאו במסכת עדיות במשנה.
במחלוקת בין רבי אליעזר לחכמים לגבי האם ולד שלמים ראוי שיקריבו אותו העיד רבי פפיס:.
כמו כן, העיד יחד עם רבי יהושע בן חנניה נגד דעת רבי אליעזר ש"ארוכות של נחתומים" ו"תנור שחיתכו חוליות וניתן חול בין חוליא לחוליא" שהם טמאים.
בעקבות אלו שהיו מגבילים את עיבור השנה עד לחג הפורים העידו רבי פייפס ורבי יהושע כי אפשר לעבר את השנה בכל חודש אדר והעידו שמותר לעבר את השנה על תנאי.
לגבי אדם שנדר על עצמו שני נזירויות העיד פפייס כי אם גילח ויסיים את הראשונה ביום שלושים יגלח ויסיים את השנייה ביום שישים ואף אם גילח ביום חמישים ואחד יצא ידי חובה משום שיום שלושים נכלל במניין נזירות שנייה.
דרשותיו
בנוסף לעדויותיו במשנה מובאים אמרותיו של רבי פפייס בספר שיר השירים רבה כשברבים מהם ניכרת נימה של הטפה ורבי עקיבא הגיב עליהם מספר פעמים ב:.
יונה סעיד
יונה סעיד לוי הייתה עובדת בתעשייה האווירית. כלת פרס ישראל על מפעל חיים בעמל כפיים לשנת התשמ"ו.
חייה
נולדה בצנעא שבתימן ובשנת 1949 עלתה עם משפחתה למדינת ישראל. לימודיה הסדירים הופסקו והושלמו על ידה בלימודי ערב. בגיל צעיר נישאה, ולאחר גירושיה החלה לעבוד בתעשייה האווירית.
בשנת 1986 הוענק לה פרס ישראל על מפעל חיים בעמל כפיים. בנימוקי ועדת הפרס נקבע כי "יונה סעיד מהווה מופת במוסר העבודה הגבוה שלה, וביחסי האנוש המעולים שיצרה במקום עבודתה. הצעות הייעול שהגישה לתעשייה האווירית חסכו למפעל הון".
לצד עבודתה הייתה סעיד לוי זל חברה בחוג לידיעת הארץ והתנדבה במסגרת איל"ן.
יצחק בן-צבי
יצחק בן־צבי (שימשלביץ') (י"ח בכסלו ה'תרמ"ה, 6 בדצמבר 1884 – כ"ט בניסן ה'תשכ"ג, 23 באפריל 1963) היה נשיאהּ השני של מדינת ישראל, חלוץ בתקופת העלייה השנייה, היסטוריון ומראשי תנועת העבודה בארץ ישראל. בין תפקידיו הציבוריים היה ממייסדי "פועלי ציון", יו"ר הוועד הלאומי, חבר ועד הקהילה בירושלים וחבר הכנסת מטעם מפא"י. כחוקר עסק בתולדות עם ישראל וארץ ישראל והתמקד בחקר קהילות ישראל השונות, בראשן עדות המזרח. נבחר שלוש פעמים לכהונה כנשיא מדינת ישראל.
ביוגרפיה
יצחק בן-צבי נולד בעיר המחוז פולטבה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), בתחום המושב היהודי, בן בכור לקריינה (עטרה) בת הרב ישראל לייב קופילביץ, ולצבי שימשלביץ (לימים שמשי), עסקן וסופר ציוני. מצד אמו היה נין הרב מאיר הלוי אפשטיין ומצד אביו היה צאצא הרב יחיאל היילפרין, הרב אליהו חיים מייזל מלודז', הרב המקובל משה אשכנזי (משה איוויער), ונצר לרש"י. אחיו היו משה (שנפטר בגיל 12 במרץ 1906) והסופר אהרן ראובני, ואחיותיו הן: המשוררת שולמית קלוגאי ודינה אשת בנימין מזר. ב-1891 ביקר צבי לראשונה בארץ ישראל כשליח "חובבי ציון".
בן-צבי התחנך בילדותו ב"חדר", משנת 1891, ולאחר מכן בחדר מתוקן. עם מוריו נמנו אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ' ונתן וסילבסקי (לימים ציר לקונגרס הציוני הראשון). בביתם דיברו הוריו רוסית, אך אביו היה מורה לעברית וחבר אגודת "בני משה". בשנת 1891 ביקר אביו בארץ ישראל למטרת התיישבות עתידית, ובשובו הרבה לספר על רשמיו. עקב המגבלות על יהודי האימפריה הרוסית, למד בן-צבי מחוץ לגימנסיה הכללית ונבחן בה מדי סוף שנה. בשנת 1901 התקבל כתלמיד מן המניין, ולמד בה עד סיום לימודיו ב-1905. עברית למד בחוגים פרטיים, לצד השתתפותו בחוג עברית בהנהגת משה אהרון בורוכוב, אביו של דב בר בורוכוב, שלמד איתו בגימניסה והיה שותף לתחומי עניינו בפילוסופיה, בהיסטוריה ובסוציולוגיה, מה שגרם ליצחק להתרחק מהדת.
בשנת 1904 הגיע בן-צבי לביקור ראשון בארץ ישראל. בדרכו ביקר בקהילות היהודיות באימפריה העות'מאנית, ביוון ובלבנון. כחודשיים שהה לבדו בארץ ישראל, ובמהלכם סייר רגלית ברחבי הארץ (יפו, ראשון לציון, נס ציונה, רחובות, עקרון, גדרה, קסטינה, מסחה, ירושלים, חיפה, טבריה, פתח תקווה, צפת ומטולה). בתקופה זו נפטר בנימין זאב הרצל, ובן-צבי השתתף בטקס זיכרון לכבודו. בביקורו בארץ קשר קשרי הכרות עם ישראל ואליעזר שוחט, יחזקאל חנקין ואליעזר בן-יהודה.
פועלי ציון ובר גיורא
בשובו לפולטבה סייעה התרשמותו הבלתי אמצעית למאבקו של דב בר בורוכוב נגד העלאת תוכנית אוגנדה בפני הקונגרס הציוני. בעקבות פרעות "המאות השחורות" באוקראינה (1905), יצא ליקטרינוסלב והשתתף בהלוויית 70 קורבנות. בפולטבה היה פעיל בהגנה העצמית היהודית, וייסד עם בורוכוב את מפלגת "פועלי ציון". סניפים למפלגה ולארגון ההגנה הוקמו על ידיו גם בערים קרמנצ'וג ופרילוק. באוגוסט באותה שנה נרשם ללימודי מדעי הטבע באוניברסיטת קייב, שם למד עד סוף 1906 אך בעקבות שביתה שב לעיסוקיו בפולטבה. באותה עת נחלקה המפלגה לשני גופים פוליטיים, ובן-צבי היה חבר מרכזי בוועדה לניסוח מצע "פועלי ציון" לאחר הפילוג וחבר ועד המפלגה המרכזי. בתקופה זו הפך למטרה למעקב מטעם השלטונות. בפולטבה היה ראש ארגון ההגנה העצמית המשותף לכלל המפלגות בעיר.
ביוני 1906 התגלה מחסן נשק של ארגון ההגנה העצמית בחצר בית אביו. אביו נידון ל-16 שנות גלות בסיביר, ועמו יצאו רעייתו ובתם, וכן אחיו ואחותו של בן-צבי. בן-צבי עצמו נמלט והגיע דרך קייב לווילנה. פעילותו המפלגתית נמשכה, ובחודש יולי השתתף בשם בדוי בוועידת המפלגה בצפון-מערב רוסיה. לאחר מכן יצא למסע תעמולה בגרמניה, אוסטריה ושווייץ, ועסק בהרחבת תשתית המפלגה. בשלהי 1906 חזר לווילנה, ונאסר בה יחד עם חברי מערכת עיתון המפלגה "דער פּראָלעטאַרישער געדאַנק". כעבור עשרה ימים שוחרר, אך זמן קצר לאחר מכן נאסר בשנית למשך שלושה שבועות במהלך ועידה מפלגתית בגרודנו. בראשית 1907 (אדר תרס"ז) עזב את רוסיה בדרכו לארץ ישראל, ובהיותו באוסטריה החל לפעול למען צירוף המפלגה לאינטרנציונל הסוציאליסטי.
ב-30 במרץ 1907, חזר בן-צבי לארץ ישראל והשתקע ביפו בדירה ששכר מידי השומרוני אברהם צדקה, שממנו למד ערבית ועל אודות מנהגי העדה השומרונית. בחג שבועות ישב בנשיאות ועידת פועלי ציון בארץ ישראל, ונבחר לנציג המפלגה בקונגרס הציוני השמיני, לצד ישראל שוחט. בקיץ החל בעריכת ביטאון המפלגה "דער אנפאנג". בדרכו לקונגרס הציוני בהאג השתתף בוועידת המפלגה בקרקוב ובוועידה העולמית של ברית פועלי ציון, ובה נבחר לנציג הברית בארץ ישראל. בשובו מהקונגרס היה בין מייסדי ארגון "בר גיורא", אשר ההחלטה על הקמתו התקבלה בחדרו ביפו.
מאוחר יותר היה בין מייסדי "השומר". (כינויו המחתרתי היה "אבנר"). בתקופה זו עלתה לארץ רחל ינאית, שותפתו להנהגת המפלגה בווילנה. יחד עמה התגורר בשכונת החבשים בירושלים, השניים היו בין חברי הקומונה "ירושלים החדשה", בהנהגת בוריס שץ, וייסד את העיתון האחדות, עיתונה של מפלגת פועלי ציון. יחד היו בתקופה זו בין ראשוני חברי איגוד פועלי הדפוס בישראל. בשנת 1908, בעקבות הכאה של פועל דפוס, הנהיג בן-צבי את שביתת פועלי הדפוס בירושלים, שביתה שלא זכתה להשגים, אך נחשבת לאחת משביתות הפועלים הראשונות בארץ ישראל. בעקבות פנייה של בוריס שץ השתתפו בן-צבי ורחל ינאית בייסוד הגימנסיה העברית רחביה והיו ממוריה הראשונים.
את פגישתם הראשונה בארץ ישראל מתארת רחל ינאית כי יצחק נראה מודאג בעת הפגישה, ככל הנראה בשל דאגתו הרבה לגורל קרוביו ברוסיה. אך בעת שרחל באה השתפר מעט מצב רוחו של יצחק, בקיץ באותה שנה טיילו השניים רבות בירושלים, מאוחר יותר החלו גם לסייר בשכם, חברון, יריחו ובכלל באזור השומרון. לפי רחל ינאית, השניים הלכו לחברון רגלית מירושלים, ואז לצעוד לעבר עין גדי. מסעותיו עם רחל סקרנו את יצחק ועוררו בן רצון חזק לחקור בצפון ארץ ישראל.
בטורקיה ובתקופת מלחמת העולם הראשונה
לצד מהפכות באימפריה העות'מאנית, קיים בן-צבי פעילות מפלגתית למען גיוס יהדות טורקיה להגברת האוטונומיה בהתנהלות ארץ ישראל, הגדלת מכסות העלייה וביטול ההגבלות על התעשייה. הצעתו לחקר מצב הפועלים והמשכילים מבין יהדות טורקיה התקבלה והובילה למסעו לביקור הקהילות היהודיות בשטחי טורקיה, יוון, לבנון וסוריה. במסעות אלו ערך מפגשים רשמיים עם מנהיגי הקהילות ונציגיהם במוסדות השלטון, אך התפנה גם לקיום מחקרים וערך הכרות ראשונית עם השבתאים. בשנת 1912 יצא שוב לצורך לימודי משפטים בסלוניקי ולאחר מכן באוניברסיטת איסטנבול. רשמיו מטורקיה הודפסו בביטאון המפלגה "האחדות". במהלך ביקורו התרשם בן-צבי מ"פדרציית העובדים הסוציאליסטית" בהנהגתו של אברהם בן-ארויה ומאמרו הראשון בביטאון "האחדות", שנקרא "הפועל היהודי בתוגרמא" עסק בהשפעה הסוציאליסטית על ארגוני הפועלים אשר יובאה מבולגריה לאימפריה העות'מאנית והוא התמקד בפדרציית העובדים אשר הובילה לדבריו, לאיחוד בין הפועל היהודי לפועלי שאר העמים. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה (1914) נפסקו לימודיו והוא שב לארץ ישראל. יחד עמו למדו דוד בן-גוריון, ישראל שוחט ודוד רמז. בירושלים, בראותו שמרבית יושבי הארץ נתינים זרים העשויים לעמוד בפני גירוש, פעל להקמת ועד להתעתמנות. בניסיון נוסף להעמקת הקשר עם השלטונות העות'מאנים פנה למפקד על ירושלים וייסד בהסכמתו כוח יהודי מגן על העיר.
מערכת "האחדות" נסגרה בעקבות מאמר שפרסמה בתגובה לגירוש יהודי יפו (בשנת תרע"ה). בן-צבי ושותפו לפעילות הפוליטית, דוד בן-גוריון, נאסרו בגין פעילותם הציונית ונידונו לגירוש מארץ ישראל לצמיתות. ממצרים הגיעו יחדיו לארצות הברית, שבה הקימו יחד את תנועת "החלוץ" המקומית וייסדו עבורה סניפים. יחד גם כתבו את תקנות "החלוץ", שתורגמו ונשלחו לאירופה, וכן פרסמו את הספר ארץ ישראל בעבר ובהווה (מאוחר יותר יצא גם ברוסיה) וערכו את ספר יזכור. מאמריו של בן-צבי בנושא ארץ ישראל ועתידה פורסמו בעיתון "דער אידישער קאָנגרעס". עם ראשית המנדט הבריטי על ארץ ישראל, יצאו בן-צבי ובן-גוריון בקריאה לגיוס יהדות ארצות הברית לגדוד העברי, ובאותה שנה חזרו לארץ כטוראים בגדוד "קלעי המלך". בן-צבי שהה באמריקה שלוש שנים. טרם הגעתם לארץ יצאו לאימונים בקנדה, וממנה עברו לאנגליה ולמצרים.
ב-31 בדצמבר 1918 נישאו יצחק ורחל ינאית, בטקס שערך אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ'.
בתקופת המנדט הבריטי
בשנת 1919 התקיימה ועידת היסוד של מפלגת "אחדות העבודה", כאיחוד בין "פועלי ציון" ופועלים הבלתי מפלגתיים. בן־צבי נבחר למרכז ועידת היסוד. בכינוס במועצה העולמית של ברית פועלי ציון בשוודיה נבחר לחבר המשלחת להכנת תוכנית פעולה לארץ ישראל, ובשנת 1921 היה פעיל מרכזי במשלחת וחיבר את פרקי הדו"ח הנוגעים למצב המדיני, ארגון היישוב ופרשת ועד הצירים. באותה שנה אירע פילוג במפלגה העולמית, ובעקבותיו נבחר בן־צבי להנהלת הברית העולמית פועלי ציון-ציונים סוציאליסטים בארץ ישראל. בשנת 1920 מונה על ידי הנציב העליון הרברט סמואל לחבר המועצה הממשלתית. כהונתו במועצה נמשכה שבעה חודשים, עד להתפטרותו בעקבות התנהלותה במאורעות תרפ"א (1921); בהם השתתף בפעולות "ההגנה", והיה נציג היישוב בפני שלטונות המנדט.
בן-צבי היה בין עשרת חבריה הראשונים של הסתדרות העובדים הכללית; ועם ייסודה נבחר לחבר הוועד הפועל של ההסתדרות בעל אחריות על עובדי הממשלה, פועלי הרכבת והסקטור הערבי, שעבורו הקים את העיתון "אתאחד אל-עמל", שיצא לאור בין השנים 1925–1928. כן היה ממונה על קופת פועלי ארץ ישראל, אשר נמנה בעבר עם מייסדיה. בשנות חברותו בוועד הפועל יצא בשליחויות בינלאומיות שונות לכנסים מקצועיים. מטעם "אחדות העבודה" יצא לכנסי האינטרנציונל הסוציאליסטי והשתתף בקונגרסים הציוניים בשנים 1923, 1927 ו-1929.
בן־צבי וינאית היו מהתושבים הראשונים בשכונת רחביה. הם רכשו חלקת אדמה עליה נבנה ב-1924, עוד לפני בניית בתי הקבע של השכונה, צריף בן שישה חדרים מעצים אותם קיבל כחייל משוחרר מהצבא הבריטי. בצריף התגוררה במשך שנים רבות המשפחה כולל אביו של בן־צבי, והוריה של ינאית, והוא שימש כאחד ממרכזי הפעילות של הנהגת היישוב בירושלים. בהמשך נבנה על החלקה שלהם בית דירות, והם קיבלו בו דירה בת שלושה חדרים. בשנת 1950 פורק הצריף הועבר לקיבוץ בית קשת, לשמש בית תרבות לזכר בנו.
לפי אברהם תהומי בשנת 1924 היה בן־צבי שותף בהחלטה על רציחתו של פעיל העדה החרדית יעקב ישראל דה האן, במה שנחשב לרצח הפוליטי הראשון בארץ ישראל בזמן המודרני.
בשנת 1927 נבחר למועצת עיריית ירושלים, ומונה להנהלת העירייה. בעקבות מאורעות תרפ"ט ב-1929 התפטר במחאה על התנהלות העירייה. בשנים 1934–1938 כיהן בשנית בעירייה. בין השנים 1920–1948 היה חבר אספות הנבחרים מטעם "אחדות העבודה" ומפא"י. בכל שנות כהונתו היה חבר הנהלת הוועד הלאומי, ומשלהי כהונת אספת הנבחרים השנייה היה למחליפו של דוד ילין כיו"ר הוועד. בתקופת אספת הנבחרים הרביעית היה נשיאו. לאורך שנים אלה השתתף בחיבור פרקים היסטוריים על אודות ארץ ישראל בפרסומים רשמיים ובדו"חות לגורמים בינלאומיים, בהם ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל. בשנת 1937 נבחר גם להנהלת הסוכנות היהודית.
בשנת 1933 מלך בריטניה, אדוארד השמיני, העניק לבן־צבי את התואר "חבר במסדר האימפריה הבריטית" (MBE), ובשנת 1937 ייצג את היישוב העברי (כמושבה בריטית) בהכתרת ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת בלונדון, כאשר הוא לבוש בהידור בריטי ורעייתו רחל עם אבנט ועליו מגן דוד בולט. ב-1939 היה בין נציגי היישוב בוועידת השולחן העגול בלונדון.
חבר הכנסת
בן-צבי היה אחד מחברי מועצת העם שכוננה לקראת הקמת מדינת ישראל, ומתוקף כך, אחד מחותמי מגילת העצמאות. כחבר מועצת המדינה הזמנית נשא בה דברים שש פעמים, והעלה בה לדיון את שאלת מצב העיר ירושלים תחת מצור. לאחר הקמת מדינת ישראל נבחר לחבר הכנסת מטעם מפא"י. בכנסת הראשונה היה חבר ועדת הפנים ובכנסת השנייה היה חבר ועדות הפנים והכנסת.
במסגרת תפקידו הִרבה בן-צבי לעסוק בענייני רשויות מקומיות, ובייחוד ירושלים, ובענייני חוקה ודיני עונשין. בשנת 1950 מונה לחבר ועדת החקירה הממשלתית בנושא חינוך ילדי עולים. עוד בפעילותו הפרלמנטרית קרא לשוויון זכויות בין המינים, הגנת אסירים בבתי סוהר, דרש מתן זכות כניסה לישראל לשומרונים ועמד על שמירה על יחסים תקינים עם ערביי ישראל. בשנות כהונתו בכנסת, קיבל את רשות הדיבור במליאה 45 פעמים. בדבריו הרבה להתייחס ולצטט מכְּתבים יהודים היסטוריים. השאילתה הראשונה שהציג נגעה בשאלת העדה השומרונית.
נשיא המדינה
לאחר פטירתו של חיים ויצמן, הציע דוד בן-גוריון את בן-צבי כמועמד מפא"י לנשיאות המדינה בישיבת המפלגה שנערכה ב-26 בנובמבר 1952. בהצבעה החשאית ניצח בן-צבי את יוסף שפרינצק בהפרש של 14 קולות. ב-8 בדצמבר 1952 נבחר לתפקיד, נבחר אליו בשנית ב-1957 ופעם נוספת ב-1962 בתמיכת 62 ח"כים של הקואליציה ובהימנעות 42 ח"כים של האופוזיציה. בן-צבי היה לנשיא המדינה היחיד שנבחר לשלוש כהונות, ובעת מועמדותו לכהונה שנייה ושלישית היה מועמד יחיד לתפקיד, ללא מתנגדים. בראשית כהונתו השלישית הלך לעולמו, ב-23 באפריל 1963 (כ"ט בניסן תשכ"ג).
יצחק ורחל בן-צבי סירבו לעבור מביתם ברחוב אבן גבירול בירושלים למעון יוקרתי וייצוגי. על כן, רכשה ממשלת ישראל ממשפחת ולירו את מתחם בית הנשיא יצחק בן-צבי ברחוב אלחריזי 17. בביתם קיימו את תפקידיו המסורתיים של נשיא המדינה; בערב ראש חודש נהגו להזמין לביתם נציגי עדות וגלויות שונות, ובתקופת כהונתו התארחו באופן זה נציגי יהדות תימן, צפון אפריקה, פרס, בוכרה, הונגריה, בבל, רומניה, כורדיסטן, צ'כוסלובקיה, מצרים, איטליה, הודו, יוון, בולגריה, בריטניה ואירלנד וארצות אמריקה הלטינית. במסגרת פעילויותיה הרשמיות של רחל הוקמה קרן בית הנשיא לילדי ישראל. בתקופת כהונתו נפתח בית הנשיא לציבור הרחב פעמיים בשנה, בחול המועד סוכות וביום העצמאות. ב-1958 יצא הנשיא בן צבי לביקור ממלכתי בהולנד ובלגיה בהענות להזמנת מלכי מדינות אלה. ב 1959 יצא לביקור רשמי בבורמה, ידידת ישראל היחידה באסיה.
באוגוסט 1962 יצא בן-צבי לסיור ממלכתי באפריקה, במסגרתו ביקר ברפובליקה המרכז-אפריקאית וברפובליקה של קונגו וחתם על הסכמי שיתוף פעולה עמן.בן-צבי נהג להשתתף בשיעור גמרא שבועי, וסירב להשתתף בחגיגות פתיחת בית כנסת רפורמי בירושלים. במסגרת סמכות החנינה שבידי הנשיא, הונחו בפני בן-צבי בין היתר בקשותיהם לחנינה של נידונים במשפטים בעלי עניין ציבורי, ובהם אדולף אייכמן ומתנקשיו של ישראל קסטנר. בתוקף סמכות החנינה שחרר בן-צבי ממאסר את כל המורשעים בטבח כפר קאסם ובראשם שמואל מלינקי.
מותו והנצחתו
ממשלת ישראל החליטה על הוראת שעה שלפיה ביום העצמאות יונפו דגלים ציבוריים ופרטיים כאחד בחצי התורן ודגלי קישוט יעוטרו בסרט שחור לאות אבל. עשרות רבות של מכתבי תנחומים התקבלו ממנהיגי מדינות וארגונים יהודיים ובינלאומיים. דגל האו"ם במטה הארגון בניו יורק הורד למחצית התורן, ודגלי 110 המדינות החברות באו"ם לא הונפו לאות אבל. ימי אבל לאומיים הוכרזו בין היתר בארגנטינה ובאל סלוודור, ושלושה ימי אבל הוכרזו בקובה ובקונגו-ברזוויל. כן הורדו לחצי התורן דגלי המוסדות הרשמיים בבריסל, ובהם בניין מושב הקהילה הכלכלית האירופית.
בדברי ההספד שנשא ראש הממשלה בן-גוריון אמר:. במלאת שבעה למותו העלתה הכנסת את זכרו בישיבה מיוחדת שבה נשאו דברים נציגי הסיעות השונות. אסתר רזיאל-נאור ציינה כי "מקרב עמו בא, לפני עמו הלך ובתוך עמו ישב", ומשה סנה אמר כי "על אף ההבדלים היסודיים בהשקפת עולם ובדעות פוליטיות, ידענו להעריך כראוי את אישיותו, מידותיו וסגולותיו של הנשיא המנוח, כפטריוט ישראלי רב פעלים וכאחד מראשוני תנועת הפועלים בישראל". נציגי הסיעות הערביות ציינו את הבנתו הייחודית לבעיות המיעוט הערבי.
במותו נותרו אלמנתו רחל ובנו עמרם. בנו הצעיר,, נפל במלחמת העצמאות על הגנת קיבוץ בית קשת (בקרב בית קשת). לאחר מות בנם, העבירו את צריף מגוריהם לבית קשת לשם הקמת בית נוער על שמו.
בן-צבי הונצח בבול ישראלי בשנת 1964 ובשטר בסך מאה שקלים חדשים. ברחבי הארץ נקראו על שמו רחובות ומוסדות חינוך. יד יצחק בן-צבי לחקר תולדות ארץ ישראל וקהילות המזרח קרוי על שמו. בשנת 1965 הוציא המכון את "ספר הזיכרון ליצחק בן צבי" ובו סקירת פעילותו המדעית, רשימת פרסומיו וקובץ מחקרים הנוגעים בתחומי עניינו.
פעילותו כחוקר
בן-צבי עסק בחקר תחומים שונים במדעי היהדות: ארכאולוגיה של ארץ ישראל, היישוב היהודי בארץ, תולדות המסעות והעליות לישראל, קהילות יהודיות בארצות ערב ושבטי ישראל ומנהגיהם. בתחומים אלו פרסם למעלה מ-150 פרסומים מדעיים. כתביו כוללים כעשרים ספרים ומאות מאמרים בענייני פובליציסטיקה ומחקר. רשמיו הראשונים על תחומי המחקר שבהם הרבה לעסוק נכתבו בעת מסעו לארץ ישראל בשנת 1904, שבמהלכו ביקר בנקודות יישוב מקראיות והתרשם ממפגשיו עם העדה השומרונית. בעקבות גילוי כתובת ארמית ברמות נפתלי כתב: .
במאמרים רבים התייחס בן-צבי לארכאולוגיה, לאפיגרפיה ולטופוגרפיה. באופן זה חקר את מסורות הפלאחים והבדואים. בשנים שלאחר קום המדינה התעניין רבות במגילות מדבר יהודה ובממצאים שאותרו במערת האיגרות. במחקריו המשיך לעסוק ביישוב היהודי בארצות ערב וסייע בהצלת כתבי יד מקראיים מקהילות אלו, ובראשם כתר ארם צובא, שהיווה נושא מחקר בפרסומיו.
בתקופת שהותו בווילנה, פורסם מאמרו הראשון, "די יידישע אומוואנדערונגען", שבו חקר את תולדות נדודי ישראל בגולה וקבע את השפעת ה"יסוד המבודד" וה"יסוד המכולל" על התערות היהודים בחברה הכללית ואופן הגירתם. בשנת תרע"א 1911, פרסם ב"השילוח" מסה על אודות מרד החשמונאים. לאחר מכן התמקדו תחומי עניינו בידיעת ארץ ישראל, ההיסטוריה המקומית וחקר עדות וכתות בעם ישראל. סקירותיו על אודות יישובים לא-יהודיים בארץ ישראל כונסו בספרים "שכנינו בארץ" ו"אוכלוסי ארץ ישראל". מחקריו על אודות העדה השומרונית כונסו ב"ספר השומרונים".
תחום עניינו של בן-צבי כלל את תולדות היישוב היהודי בארץ ישראל מחורבן בית שני ועד התחייה הציונית. ספרו "ארץ ישראל ויישובה בימי השלטון העות'מאני" הכיל סקירה מדינית, חברתית, כלכלית ורוחנית של האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל לאורך 400 שנים (1517–1917), ובו אסף וחקר תעודות ערביות וטורקיות. בעקבות פרסומו משנת תרפ"ב 1922, בשם: "היישוב היהודי בכפר פקיעין", החל בחקר יישובים חקלאיים שקדמו להתיישבות החדשה בארץ. מחקריו על אודות שפרעם, כפר יאסיף, חצביה ואחרים כונסו בכרכי "שאר יישוב". במחקרים אלו ריכז עדויות על תושבים יהודים בכל ערי וכפרי הארץ; בין היתר גילה שבכפר פקיעין התקיים יישוב יהודי רצוף לאורך כל הדורות, וקיים יחסי ידידות וקרבה עם קהילת יהודי פקיעין. בין היתר העלה את ההשערה שמקורם של חלק ניכר מערביי הארץ הכפריים ביהודים שהמירו את דתם עם השנים. בן-צבי התאמץ להשיב את יהודי פקיעין שנטשו את הכפר לכפרם והקים עבור זה את המושב פקיעין החדשה.
פרסום ניכר ניתן לעיסוקו בחקר מורשת ותולדות השומרונים, שהוא היה מחוקריה הפוריים ביותר בתקופת חייו. מחקריו הסתמכו על כתובות וממצאים אפיגרפיים, רשימות סופרים בקולופונים ובתשקילים, וכן מסורת שבעל פה. עבודתו בתחום זה סוכמה על ידיו במאמר "יסודות הכרונולוגיה השומרונית", ובספרו "ספר השומרונים". בפרסומיו ייחד מאמרים לתיאור כתבי יד שומרוניים לתורה, בהם פנחסיה. קשרי הידידות שקשר איפשרו לו להיות בין האישים הבודדים מחוץ לבני העדה שזכו להתרשם מספר אבישע. בן-צבי היה חבר קרוב של ראש העדה בחולון יפת בן אברהם צדקה וכן מיוזמי הקמת השכונה השומרונית בחולון בשנת 1956, כמו כן היה בין הראשונים לפרסם על אודות יהדות פרס ויהדות כורדיסטן, ועסק בעדת הקראים ובחוקרו את השבתאות היה מראשוני העוסקים בדונמה.
בהרצאה שערך לזכרו זאב בן-חיים, ביקש לעמוד על עניינו של בן-צבי גם בפילולוגיה ובלשון העברית. בהרצאתו בפני האקדמיה ללשון העברית, בהיותו נשיא, ביקש בן-צבי לשלב אותיות מן הכתב העברי הקדמון בכתב העברי המודרני, ולהעשיר את יכולת ההבעה בתנועות.
בנובמבר 1947, הוקם על ידיו "המכון לחקר קהילות ישראל במזרח" במסגרת האוניברסיטה העברית בירושלים. עם בחירתו לנשיא המדינה נקרא המוסד "מכון בן-צבי", בעוד בן-צבי נותר לעמוד בראשו ושימש מנהלו המדעי. מטרת המכון הוגדרה על ידיו "להציל מכיליון את נכסי הרוח של היהודים במזרח התיכון, ולעודד את חקר קורותיהם ותרבותם". לאחר מותו אוחד המכון אל יד יצחק בן-צבי ומשנת 1973 הוא מנוהל במשותף על ידי יד יצחק בן-צבי והאוניברסיטה העברית.
בשנת 1955, ייסד בן-צבי באוניברסיטה העברית קרן להענקת פרסים לחוקרים. פרס על שם אביו נקבע עבור מחקר בתולדות קהילות אירופה שנספו בשואה, ופרס על שם בנו נקבע עבור מחקר בתולדות הקהילות היהודיות בארצות המזרח.
על ספרו "נדחי ישראל", זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת תשי"ז. בן-צבי סירב לקבל את הפרס באופן אישי, מתוקף היותו נשיא המדינה, אך נשא דברים בטקס קבלת הפרס ודיבר בעד רעיון קיבוץ הגלויות. הפרס (500 ל"י) נתרם על ידיו למען עידוד המחקר של נדחי ישראל. ספר זה תורגם לאנגלית, לספרדית, לצרפתית, לאיטלקית, לדנית וליידיש.
פרסומיו
בן-צבי פרסם מאמרים מקצועיים ופובליציסטיים רבים, לעיתים תחת שמות עט (יצחק השמשי, אבנר, נעמן, י. קטגורי, י. ק-י, עובר דרך, עובר אורח, י. ב.צ.). העיתונים העיקריים שלהם תרם: "האחדות", "קונטרס", "דבר", "הפועל הצעיר", "הדור", "התורן", "הדואר", "פארווערטס", "וארהייט", "דער יידישער קעמפער", "דער יידישער קאנגרעס", "העולם" ו"פאלק און ציון". מאמרים רבים פרי עטו כונסו ב"כל כתביו" (תרצ"ה).
קייל קוריץ'
קייל מת'יו קוריץ' (באנגלית: Kyle Matthew Kuric; נולד ב-25 באוגוסט 1989) הוא כדורסלן אמריקאי-סלובקי המשחק בברצלונה מליגת העל הספרדית והיורוליג בעמדות הקלע והסמול פורוורד. קוריץ' הוא ממוצא סלובקי, ויש לו גם דרכון סלובקי.
תיכון
קוריץ' רשם כסיניור, תלמיד בשנתו האחרונה, ממוצעים של 20.8 נקודות, 6.7 ריבאונדים, 1.8 חטיפות ו-1.3 חסימות. קוריץ' הוביל את בית ספרו, ממוריאל באוונסוויל, אינדיאנה, לאליפות אזורית ראשונה זה 12 שנה.
קוריץ' נבחר לשחקן השנה ב-2008, חבר בחמישיית העונה של AP בכל אינדיאנה ודורג במקום ה-147 ברשימת 150 השחקנים המובילים במחזור 2008 של ESPN. הוא נבחר לקבוצת האולסטאר של אינדיאנה ב-2008. לאחר התיכון הוא חתם על מכתב הצהרה לשחק באוניברסיטת לואיוויל.
קריירה במכללות
קוריץ' ראה מעט דקות משחק בשנה הראשונה שלו בעיקר כי שיחק בעמדה של טרנס ויליאמס, שנבחר במקום ה-11 בדראפט ה-NBA של 2009. המשחק הבולט ביותר של קוריץ' הגיע כסופומור (שחקן בשנתו השנייה) במהלך משחק הגמר של לואיוויל נגד סירקיוז המדורגת ראשונה. הוא קלע 22 נקודות, כולן במחצית השנייה, כדי להוביל את לואיוויל לניצחון. הוא הוסיף שלושה ריבאונדים, שני אסיסטים, חטיפה וארבע הטבעות תוך כדי קליעה ב-9 מ-11 מהשדה (4 מ-6 מהשלוש).
קוריץ' סיים את עונת הג'וניור, השלישית שלו, כסגן מלך הסלים של לואיוויל שהצליחה מעל הציפיות. הקרדינלס סיימו את העונה עם מאזן של 25-10 ומדורגים במקום ה-11. הם הגיעו למקום השלישי בעונה הסדירה של ביג איסט והגיעו לגמר טורניר הביג איסט, שם הפסידו לאוניברסיטת קונטיקט. הקרדינלס דורגו במקום הרביעי בטורניר ה-NCAA, אך הודחו בסיבוב הראשון על ידי המדורגת ה-13, אוניברסיטת מורהד סטייט. בעונה הסדירה העמיד קוריץ' ממוצעים של 15.1 נקודות ו-5.8 ריבאונדים ב-13 המשחקים האחרונים, כשהוא קולע 34 מ-74 מהשלוש (45.9%) ו-53.8% מהשדה. הוא היה שלישי באזור באחוזי השלשות (44.9%, 70 מ-156) והיה שביעי באחוז סלי השדה (51.4%).
קוריץ' קלע את הסל המנצח ארבע שניות לסיום והשלים ריצת 24–5 מול מרקט גולדן איגלס.
הטבעה של קוריץ' בשניות האחרונות של המחצית הראשונה נגד נוטרדאם נבחר ל"דאנק השנה של פאפא ג'ונס" 2011, עם 45% מהקולות בסקר.
קוריץ' נבחר לקפטן המשותף של קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת לואיוויל 2011–2012 יחד עם פייטון סיוה וכריס סמית'. קוריץ' היה הקלע המוביל במהלך עונת הסיניור שלו. הקרדינלס זכו בטורניר הביג איסט וקוריץ' נבחר לחמישיית הטורניר. לואיוויל עלתה לפיינל פור טורניר אליפות המכללות לאחר קאמבק בניצחון על פלורידה במשחק רבע הגמר, אך הפסידה לקנטקי בחצי הגמר.
קריירה מקצועית
לאחר ששיחק בלואיוויל, בחטיבה I של ה-NCAA, התחיל קוריץ' את הקריירה המקצוענית שלו ב-2012, במועדון ליגת העל הספרדית אסטודיאנטס מדריד, שם שיחק במשך שתי עונות, עד שחתם בגראן קנריה ב-31 ביולי 2014.
קוריץ' שיחק בקבוצת ליגת הקיץ של פיניקס סאנס 2016 בלאס וגאס. הוא חזר לגראן קנריה לעונת 2016/17. גראן קנריה זכתה בסופרקופה הספרדי 2016 בספטמבר, וקוריץ' נבחר ל-MVP של הטורניר.
ב-5 ביולי 2017, קוריץ' חתם על חוזה לשנתיים במועדון הרוסי זניט סנקט פטרבורג.
ב-18 ביולי 2018 קוריץ' חתם על חוזה לשנתיים בברצלונה מליגת ה-ACB והיורוליג לאחר שהגיע להסכם שחרור עם זניט. הוא קלע 9.4 נקודות בממוצע למשחק ביורוליג ב-. ב-7 ביולי 2020 חידש קוריץ' רשמית את חוזהו במועדון הספרדי עד 2023.
חיים אישיים
קוריץ' נולד בפנסילבניה, אך גדל באוונסוויל, אינדיאנה. יש לו אחות אחת, קייטי, שהייתה שוערת בקבוצת כדורגל הנשים של אוניברסיטת לואיוויל. אביו של קוריץ' הוא נוירוכירורג, ואמו היא אחות מוסמכת. קוריץ' התחתן עם טארנה מומני קוריץ' ב-5 ביולי 2013. הוא אב לבנים תאומים ובת.
ב-7 בספטמבר 2020, קוריץ' עבר הליך כירורגי להחלפת שתל הגולגולת שהושתל ב-2015 ונסדק כתוצאה מהתנגשות באימון. הוא חזר להתאמן עם ברצלונה באוקטובר 2020.
מייקל סי הול
מייקל קרלייל הול (באנגלית: Michael Carlyle Hall; נולד ב-1 בפברואר 1971) הוא שחקן טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון אמריקאי. הוא התפרסם בזכות גילום דמותו של דייוויד פישר בסדרת הדרמה "עמוק באדמה", אך בעיקר מזוהה עם תפקידו עטור הפרסים כרוצח הסדרתי מסדרת הטלוויזיה "דקסטר" ו"דקסטר: דם חדש".
ביוגרפיה
הול נולד בראלי, קרוליינה הצפונית שבארצות הברית, למשפחה מרקע נוצרי. לג'ניס לסטיונס הול, היא יועצת לבריאות הנפש במכללת Lees-McRae, ואביו, ויליאם קרלייל הול, היה מהנדס מערכות עבור IBM. להול הייתה אחות גדולה אחת שמתה בינקותה לפני לידתו. אביו נפטר מסרטן הערמונית ב-1982 בגיל 39 כשהול היה בן 11.
הול סיים את לימודיו בתיכון בבית הספר רייבנסקרופט בראלי ב-1989. לאחר מכן למד במכללת ארלהאם לאמנויות בריצ'מונד, אינדיאנה, ב-1993. הול סיים את לימודי התואר השני במשחק בבית הספר טיש לאמנויות של אוניברסיטת ניו יורק ב-1996.
קריירה
הול החל להופיע בהצגות באוף- ברודוויי, בהן "מקבת'" ו"הנרי החמישי".
ב-1999 קיבל לראשונה תפקיד בברודוויי, כאחת מדמויות המשנה בהפקתו המחודשת של סם מנדס למחזמר "קברט".
בשנת 2001, החל לגלם את דמותו של דייוויד פישר ב"עמוק באדמה", מנהל בית לוויות הומוסקסואל. דמותו של פישר הייתה אחת הדמויות הראשיות בסדרה, והול המשיך לגלמה עד שהסדרה ירדה מהמסך בשנת 2005. הצלחתה הגדולה של הסדרה זיכתה את הול בתהילה והערכה כשחקן, אשר באו לידי ביטוי בין השאר במועמדות לפרס אמי לשנת 2002. כמו כן, בין צילומי עונות הסדרה, כיכב הול בסרט המתח העתידני "צ'ק פתוח" ובמחזמר הבימתי "שיקגו".
לאחר סיום עונתה החמישית והאחרונה של "עמוק באדמה" לוהק הול לתפקיד הראשי בסדרה "דקסטר" של הרשת המתחרה Showtime. בסדרה גילם הול את, מומחה לזיהוי פלילי, שעובד בשירות משטרת מיאמי ורוצח פושעים שהתחמקו לדעתו מידי החוק. הסדרה קצרה הצלחה גדולה ושודרה במשך שמונה עונות. ב-2010, בעודו נאבק במחלת סרטן הלימפומה, זכה הול בפרס גלובוס הזהב (מתוך חמש מועמדויות) ובפרס גילדת שחקני המסך על תפקידו בסדרה. כמו כן, זכה על תפקיד זה בפרס סאטורן והיה מועמד לחמישה פרס אמי ברציפות.
בשנת 2012 שיחק בדרמה העצמאית "הבעיה עם בליס" בדמותו של מוריס בליס. בשנת 2013, שיחק בסרט "הרוג את יקיריך" לצידו של דניאל רדקליף.
ב-2014 החליף את אנדרו ראנלס בתפקיד הראשי במחזמר "הדוויג והשארית העצבנית" בברודוויי.
בשנת 2017 שיחק בסרטו הביוגרפי של פיטר לנדסמן "האיש שהפיל את הבית הלבן", בכיכובו של ליאם ניסן, והתארח בעונה השנייה של סדרת הדרמה "הכתר".
ב-2018 שיחק בסרט "לילה בטירוף" וכיכב בסדרת המתח של נטפליקס "מוגנים" בתפקיד של המנתח ד"ר טום דילייני. ב-2019 שיחק במותחן "בצל הירח".
ב-2021 שב לגלם את דמותו של דקסטר מורגן במיני-סדרת ההמשך "דקסטר: דם חדש".
חיים אישיים
בשנת 2002, הול התחתן עם השחקנית איימי ספנגר. הזוג התגרש בשנת 2006.
בשנת 2007, הול החל לצאת עם השחקנית ג'ניפר קרפנטר, ששיחקה את אחותו המאמצת בסדרה "דקסטר". הם נישאו בערב השנה החדשה 2008 בקליפורניה והופיעו בפומבי לראשונה כזוג נשוי בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-66 בינואר 2009. בדצמבר 2010, הול וקרפנטר פרסמו הצהרה שבה הודיעו שהם הגישו תביעת גירושין לאחר שהיו פרודים במשך זמן מה. הגט ניתן בשל חילוקי דעות בלתי ניתנים לגישור והושלמו סופית בדצמבר 2011; עם זאת, השניים נשארים חברים קרובים.
בספטמבר 2012, הול החל לצאת עם מורגן מקגרגור, עורכת שותפה בכתב העת Los Angeles Review of Books, והם נישאו ב-29 בפברואר 2016.
מיהו יהודי
סוגיית מיהו יהודי היא נושא שנוי במחלוקת בשיח הדתי, הפוליטי, המשפטי והחברתי.
היות האדם יהודי הוא תכונה שנוגעת לכמה תחומים: לאום, תרבות, דת, ומוצא אתני. לפיכך לשאלה "האם פלוני או פלונית יהודים?", עשויות להיות תשובות שונות, על פי התחום שבוחנים לפיו את השאלה.
מדינת ישראל מגדירה מיהו יהודי לצורך הענקת זכות עלייה ולצורך שיוך לרשויות הדת היהודית הממלכתיות. ההלכה מגדירה מיהו יהודי מכיוון שהדבר משפיע על תחולת מצוות ההלכה עליו, וכן על הדרך שבה צריך לנהוג באדם זה על פי ההלכה. זרמים לא אורתודוקסיים ביהדות קובעים מיהו יהודי לצורך השתייכות לקהילה, אך הם נדרשים לכך במידה פחותה. גם גופים אנטישמיים נדרשים לשאלה מיהו יהודי כדי להגדיר את האוכלוסייה בה הם נאבקים.
יהדות מלידה
מעדויות מקראיות ותלמודיות עולה שבתקופת המקרא, וכנראה שעד תחילת תקופת בית שני, יהדותו של אדם נקבעה לפי אביו, בדומה להשתייכות שבטית או משפחתית: מי שנולד לאב יהודי נחשב כיהודי. נוהג זה החל להתהפך כנראה בתקופת עזרא הסופר, עם גירוש הנשים הנוכריות, עד שבמאה ה-2 לספירה, כנראה שבסביבות מרד בר כוכבא, התקבלה ההלכה שיהדות מלידה נקבעת לפי האם.