cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המלחמה הקרליסטית השלישית
התרחבות תעשייתית בחבל הבסקים
להתרחבות התעשייתית של ביסקאיה היו השלכות גדולות. הדמוגרפיה של האזור השתנתה במהרה כשהחברה הכפרית התפתחה לחברה תעשייתית. הייתה עלייה ניכרת בהגירה לביסקאיה, תחילה משאר המחוזות הבסקים, אך מאוחר יותר מכל ספרד. עקב צמיחת מעמד הפועלים התעשייתי, נוצרו איגודים מקצועיים והתנועה הסוציאליסטית התחילה לגדול בכוח. כתוצאה מהתיעוש, הזהות הבסקית נקלעה למשבר עקב התפיסה שהמנהגים והשפה המקומיים נשחקים על ידי גל ההגירה האדיר מחלקים מגוונים של ספרד. בשילוב עם ביטול מוסדות הממשל הבסקיים הנותרים, ההתרחבות התעשייתית בחבל הבסקים מילאה תפקיד מרכזי בהופעתה של הלאומיות הבסקית.
הרסטורציה
בדצמבר 1874, בעיצומה של המלחמה, הכריז מייג'ור מרטינס קמפוס על אלפונסו מבורבון כמלך ספרד באמצעות מרד צבאי מוצלח, שסיים את הרפובליקה הספרדית הראשונה. שש שנים לאחר הדחתה של איזבלה השנייה, אמו של אלפונסו, שושלת בורבון הוחזרה לכס המלכות הספרדי.
החוקה של 1876
בחודשים הראשונים של הרסטורציה, קנובס ריכז את רוב הכוח בידיו שלו. עם זאת, כדי לתת לגיטימציה לממשלתו החדשה, הוא נזקק לחוקה שתסדיר את המשטר הפוליטי החדש ותבטיח אותו. הוא וחבריו ארגנו בחירות על בסיס זכות בחירה אוניברסלית לגברים כדי ליצור את ה"cortes constituyentes", וכדי לכתוב חוקה חדשה. הוא נוצר בהשראה חלקית מהחוקה של 1845, אך שילב גם כמה מרכיבים של החוקה של 1869, כגון זכויות אזרח וחירויות. החוקה החדשה הכריזה כי: כניסתו של אלפונסו לספרד והכרזה על המלוכה החוקתית החלה תקופה ארוכה של יציבות פוליטית המושתתת על ערכים שמרניים, רכוש, מונרכיה ומדינה ליברלית. המערכת החדשה התירה רק מערכת דו-מפלגתית; כל שאר המפלגות נאסרו מלהשתתף. המפלגה השמרנית, בראשות אנטוניו קנובס דל קסטיו, ייצגה את האינטרסים של בעלי הקרקעות, הבורגנות, הקבוצות הקתוליות והאריסטוקרטיה של המשטר הקודם. המפלגה הליברלית, בראשות פראקסדס מאטאו סאגסטה, ייצגה את אלו שלא קיבלו את החוק החדש של חוקת 1876, רדיקלים וקבוצות של רפובליקנים מתונים. שתי המפלגות תמכו במלוכה.
הממשלה נבחרה באמצעות תהליך המכונה שיטת turno, שהוסכם על המנהיג השמרני קנובס והמנהיג הליברלי סאגסטה. המפלגות הליברליות והשמרניות הדומות מבחינה אידאולוגית היו מחליטות מראש על תוצאות הבחירות, תוך תורנות לסירוגין לכהן בממשלה כדי להבטיח תמיכה במונרכיה ולמנוע ממפלגות רדיקליות להשתלט על השלטון. המפלגות לא הגיבו לבוחרים, ובמקום זאת הסתמכו על הונאת בחירות ותמיכת האוליגרכיה והבוסים הפוליטיים (Caciquism) כדי להגיע לתוצאות הרצויות.
לאומיות באסקית
אחת התוצאות של ביטול שלטון הבית הבסקי הייתה התפתחות של קרליזם למגוון פלגים, שאחד מהם הפך ללאומיות הבסקית. בתגובה לביטול הפורוס, נוצרה תנועה להגן על המסגרת המוסדית והחוקית האבודה של הילידים הבסקיים ולהחזיר את הזהות התרבותית הבסקית המתרחקת, כלומר השפה והתרבות הבסקית. מחאת סנרוקדה בביסקאיה ב-1894 הידהדה את ההתקוממות העממית של גאמזדה בנווארה בשנים 1893–1894. הם זרעו את הזרעים להקמת המפלגה הלאומית הבסקית (EAJ-PNV), אשר נוסדה בשנת 1895, על ידי סבינו אראנה, סופר בסקי. אראנה, שנחשב בדרך כלל כאבי הלאומיות הבסקית, דחה את המלוכה הספרדית, וביסס את הלאומיות הבסקית על האידיאלים של הקתוליות והפורוס. אידיאלים אלו סוכמו במוטו של המפלגה הלאומית הבסקית: "אלוהים ומסורת".
המפלגה הלאומית הבסקית הייתה שמרנית אידאולוגית, מתנגדת לליברליזם, תיעוש, ספרדיות וסוציאליזם. עם זאת, היא משכה אליה אישים מגוונים שדאגו לאובדן הזהות והמוסדות הבסקיים, כמו רמון דה לה סוטה, תעשיין בסקי יליד סנטנדר. בסוף המאה ה-19 זכתה המפלגה הלאומית הבאסקית במושבים הראשונים שלה במועצות מקומיות ואזוריות. קולות רבים הגיעו מהאזורים הכפריים וממעמד הביניים, שדאגו מהתיעוש וצמיחת הסוציאליזם.
בניגוד לריכוזיות ולאידאולוגיות הפרולטריות החדשות, ייסד אראנה את התוכנית הפוליטית הלאומנית הבסקית הראשונה, שהראתה דמיון בולט לתנועה הקרליסטית. המניפסט של אראנה Bizkaya por su independencia ("ביסקאיה על עצמאותה") דיבר ספציפית על ביסקאיה, אך הצביע על מציאות מעבר לגבולות כל מחוז ספציפי: מדינת הבסקים כולה.
לאומנות קטלונית
הלאומיות הקטלונית הגיעה לשיא כאשר ספרד איבדה את רוב המושבות שלה בשנת 1898, בסיומה של מלחמת ארצות הברית–ספרד. אולם מוקדם יותר במאה ה-19 עבדה הבורגנות הקטלונית עם השלטון המרכזי, ואף תמכה בהחזרת שושלת בורבון לשלטון ב-1875.
הפדרליסט הקטלוני ולנטי אלמירל יצר את אחד הניסוחים המוקדמים ביותר של הלאומיות הקטלונית, המתואר בספרו מ-1886 Lo Catalanisme. הוא שוכנע בצורך ליצור כוח פוליטי חדש נפרד ממפלגות פוליטיות ספרדיות, ויצר את מפלגת המרכז הקטלנית בשנת 1882. למרות שהמפלגה שילבה מגוון של אמונות פוליטיות שונות, מטרתה המשותפת הייתה הדרישה לאוטונומיה, או העברת סמכויות.
הפרויקט, לעומת זאת, לא הצליח להתקדם רחוק מאוד. אפילו בסוף המאה ה-19, הלאומיות הקטלונית לא הייתה חזקה מספיק. חלק אחד של הבורגנות המתונה תמך בקטלניזם כתגובה למדיניות הליברלית והריכוזית של ממשלת ספרד. בהקשר זה, אנריק פראט דה לה ריבה הקים את "Lliga de Catalunya" בשנת 1887, והגן על פרויקט קטלוני מסורתי. בשנת 1891 נוסדה ה-Unió Catalanista על ידי התכנסות של רעיונות פוליטיים שונים, מה שהוביל לתוכנית הפוליטית הראשונה של הקטלניזם הידועה בשם Bases de Manresa בשנת 1892. הם דרשו מעצמה אוטונומית אזורית אחת, מסורתית ולא ליברלית.
סטאר דארלינגס
סטאר דארלינגס (באנגלית: Star Darlings) היא סדרת אנימציה המשודרת בערוץ דיסני. הסדרה הופקה באולפני סנובול, ירושלים. בסדרה, סייג' וחברותיה נקראות למשרד של מנהלת התיכון ומגלות שהן סטאר דארלינגס מיוחדות והן בעצם סטאר-קסם, היחידות שיכולות להציל את כל סטארלנד.
הערות שוליים
דמויות ראשיות
סייג'
ליבי
וגה
קאסי
גמה
פיפר
אסטרה
לאונה
ויויקה (הרעה)
קלובר
סקרלט
אדורה
טסה
קהילות •
בואו להצטרף לקהילת סטאר דארלינגס באפליקציית אמינו!
http://aminoapps.com/c/star.darlings
אנסטסיוס
אנסטסיוס (בקוינה: ἀνάστασις) הוא שם שמשמעותו "תחייה". השם ניתן לעיתים קרובות לילדים יוונים שנולדו בסביבות חג הפסחא בימיה הראשונים של הנצרות. {{פירושונים|
ראו גם
}}
פרסי הקולנוע של גאנה
קטגוריות
להלן הקטגוריות השונות שבהן חולק הפרס בשנת 2015:
חיסון אסטרהזניקה נגד COVID-19
AZD1222, הידוע גם בשם ChAdOx1 nCoV-19 וגם בשם Vaxzevria, הוא חיסון נגד קורונה, שפותח על ידי אוניברסיטת אוקספורד וחברת אסטרהזניקה. הוא ניתן באמצעות הזרקה תוך שרירית, תוך שימוש כווקטור של אדנווירוס משימפנזה בשם ChAdOx1.
המחקר נעשה על ידי מכון ג'נר של אוניברסיטת אוקספורד וקבוצת החיסונים באוקספורד. את הצוות מובילים שרה גילברט, אדריאן היל, אנדרו פולארד, תרזה למבה, סנדי דאגלס וקתרין גרין.
בנובמבר 2020, עבר המועמד לחיסון לשלב III של המחקר הקליני. בתחילת 2021 אושר החיסון בכמה מדינות ועל ידי הסוכנות האירופית לתרופות וארגון הבריאות העולמי.
פלטפורמת חיסונים
החיסון AZD1222 הוא וקטור אדנו-וירוס ללא יכולת שכפול, המכיל את רצף הקידוד המותאם לקודון באורך מלא של חלבון ספייק SARS-CoV-2 יחד עם רצף רקמת פלסמינוגן (tPA).
החוקרים השתמשו בגנום SARS-CoV-2 מווהאן. אדנווירוס הקוף המתוקן אינו יכול לשכפל, ולכן אינו גורם להדבקה נוספת ובמקום זאת משמש כווקטור להעברת חלבון הספייק של SARS-CoV-2.
החלבון S1 ספייק הוא חלבון חיצוני המאפשר לווירוס הקורונה מסוג SARS להיכנס לתאים דרך התחום האנזימטי של ACE2. לאחר החיסון מיוצר חלבון דוקרן זה, המקדם את מערכת החיסון לתקוף את נגיף הקורונה אם הוא מאוחר יותר מדביק את הגוף.
פיתוח
ביוני 2020 אישר המכון הלאומי לאלרגיה ומחלות זיהומיות בארצות הברית (NIAID) כי השלב השלישי לבדיקת חיסונים פוטנציאליים שפותחו על ידי אוניברסיטת אוקספורד ואסטרה-זנקה יתחיל ביולי 2020.
ביולי 2020, AstraZeneca חברה ל-IQVIA כדי להאיץ את הניסויים הקליניים בארצות הברית. ב-31 באוגוסט 2020 הודיעה AstraZeneca כי החלה לרשום מבוגרים למחקרים בשלב מאוחר במימון אמריקאי, 30,000 מחוסנים.
ב-8 בספטמבר 2020 הודיעה AstraZeneca על עצירה של ניסוי החיסונים בזמן שנחקרה תגובה שלילית אפשרית אצל משתתף בבריטניה. ב-13 בספטמבר חזרו אסטרה-זנקה ואוניברסיטת אוקספורד לניסויים הקליניים בבריטניה לאחר שהרגולטורים הסיקו כי בטוח לעשות זאת. AstraZeneca ספגה ביקורת על בטיחות החיסון לאחר חששות של מומחים שציינו את סירובה של החברה למסור פרטים על מחלות נוירולוגיות קשות בשני משתתפים שקיבלו את החיסון הניסוי בבריטניה. בעוד שהניסוי התחדש בבריטניה, ברזיל, דרום אפריקה, יפן והודו, הוא לא חודש בארצות הברית עד 23 באוקטובר 2020 בזמן שה-FDA חקר מחלה אצל חולה שהתעוררה בזמן הניסוי הקליני, על פי מזכיר מחלקת הבריאות ושירותי האנוש אלכס אזר.
ב-15 באוקטובר 2020, ד"ר ז'ואאו פדרו פייטוזה, רופא בן 28 מריו דה ז'ניירו, ברזיל, שקיבל פלצבו במקום חיסון הבדיקה בניסוי קליני ב-AZD1222, נפטר מסיבוכי קורונה.  רשות הבריאות הברזילאית Anvisa הודיעה כי הניסוי יימשך בברזיל.
ב-23 בנובמבר 2020, אוניברסיטת אוקספורד ואסטרה-זנקה הודיעו על תוצאות ביניים מניסויי שלב III המתמשכים של החיסון. התעוררה ביקורת על השיטות הנהוגות בדו"ח, ששילבו תוצאות של 62% ו-90% מקבוצות שונות של נבדקים שקיבלו מינונים שונים כדי להגיע לנתון של 70%. AstraZeneca הודיעה כי תבצע ניסוי גלובלי נוסף תוך שימוש במינון הנמוך יותר שהוביל לטענת יעילות של 90%. הפרסום המלא של תוצאות הביניים הללו, מארבעה ניסויים מתמשכים, עיוורים, אקראיים, מבוקרים, ב-8 בדצמבר 2020, הבהיר דיווחים אלה. בקבוצה שקיבלה את החיסון הפעיל למעלה מ-21 יום קודם לכן, לא היו אשפוזים או מחלות קשות, בניגוד לאלה שקיבלו את חיסון הביקורת. תופעות לוואי חמורות היו מאוזנות בין זרועות הפעילות והשליטה במחקרים. נבדק אחד פיתח מיאליטיס רוחבית 14 יום לאחר שקיבל את הגברת החיסון הפעיל, ואירועים אחרים התרחשו בקבוצת הביקורת.
ב-11 בדצמבר 2020, AstraZeneca הודיעה כי תבדוק עם מכון המחקר הרוסי "גאמליה" האם ניתן לשלב את שני החיסונים שלהם המבוססים על האדנו-וירוס, AZD1222 ו-Gam-COVID-Vac, כדי להעניק רמות הגנה משופרות. ניסויים קליניים צפויים להתחיל ברוסיה לפני סוף שנת 2020.
תופעות לוואי
תופעות הלוואי השכיחות ביותר שהופיעו בניסויים הקליניים היו בדרך כלל תופעות לוואי קלות או בינוניות ועברו תוך מספר ימים לאחר החיסון. בין תופעות הלוואי הידועות ישנן הקאות, שלשולים, חום, נפיחות, אדמומיות באזור ההזרקה ורמות נמוכות של טסיות דם אשר נצפו אצל פחות מ-1 מכל 10 אנשים. בלוטות לימפה מוגדלות, ירידה בתיאבון, סחרחורת, ישנוניות, הזעה, כאבי בטן, גירוד ופריחה התרחשו בפחות מ-1 מתוך 100 אנשים.
סיכון מוגבר לפקקת נדירה שעלולה להיות קטלנית עם תסמונת תרומבוציטופניה (TTS) נקשר בעיקר אצל נשים צעירות יותר של מקבלי החיסון. אנפילקסיס ותגובות אלרגיות אחרות הן תופעות לוואי ידועות של החיסון וסוכנות התרופות האירופית (EMA) מצאה 41 מקרים של אנפילקסיס מתוך כ-5 מיליון חיסונים בבריטניה.
תופעות לוואי נוספות כוללות טינטון (צלצול מתמשך באוזניים), פרסתזיה (תחושה חריגה בעור, כגון עקצוץ או תחושת זחילה), והיפו-אסתזיה (ירידה בתחושה או רגישות, במיוחד בעור)
אישור
ב-27 בנובמבר 2020 ביקשה ממשלת בריטניה מהסוכנות הרגולטורית לתרופות ומוצרי בריאות (Medicines and Healthcare products Regulatory Agency) להעריך את יעילות חיסון AZD1222 לצורך אספקה זמנית. כעבור חודש, אושר. בינואר 2021 אושר על ידי מדינות נוספות ועל ידי הסוכנות האירופית לתרופות ובפברואר על ידי ארגון הבריאות העולמי.
בגרמניה, צרפת ואחרות אושר החיסון למי שמתחת לגיל 65. מאוחר יותר בפברואר, הממשל והרשויות הרגולטוריות באוסטרליה (16 בפברואר 2021)  ובקנדה (26 בפברואר 2021) העניקו אישור חירום לשימוש בחיסון (באוסטרליה הוא הפך לקבוע במהלך 2021).
ייצור ואספקה
החיסון יציב בטמפרטורות המקרר ומחירו נע בין 3 ל-4 דולר למנה. על פי סגן נשיא AstraZeneca לתפעול וטכנולוגיית מידע, פם צ'נג, לחברה יהיו סביב 200 מיליון מנות מוכנות ברחבי העולם עד סוף 2020 ויכולת לייצר 100 עד 200 מיליון מנות בחודש לאחר הגדלת הייצור.
ביוני 2020, בנוסף להעברת 100 מיליון מנות לרשות ה-NHS בבריטניה, לצורך תוכנית החיסון שלהם, אסטרה-זנקה וחברת BioSolutions Emergent חתמו על עסקה של 87 מיליון דולר לייצור מינונים של החיסון במיוחד לשוק האמריקאי. העסקה הייתה חלק מיוזמת מבצע מהירות שיא של ממשל טראמפ לפיתוח וייצור של חיסונים ממוקדים במהירות לפני סוף 2020. חברת קטלנט תהיה אחראית על תהליך הגימור והאריזה.
ביוני 2020, AzstraZeneca ומכון הסרום ההודי (SII) הגיעו להסכם רישוי לאספקת מיליארד מנות של חיסון מאוניברסיטת אוקספורד למדינות בעלות הכנסה בינונית ונמוכה, כולל הודו.
ב-13 ביוני 2020 חתמה אסטרה-זנקה על חוזה עם הברית האירופית לחיסונים כוללניים, קבוצה שהוקמה על ידי צרפת, גרמניה, איטליה והולנד, לספק עד 400 מיליון מנות לכל המדינות החברות באיחוד האירופי. באוגוסט 2020 הסכימה אסטרה-זנקה לספק 300 מיליון מנות לארצות הברית תמורת 1.2 מיליארד דולר, מה שמרמז עלות של 4 דולר למנה. דובר AstraZeneca אמר שהמימון מכסה גם פיתוח ובדיקות קליניות.
באוקטובר 2020 חתמה שווייץ על הסכם עם AstraZeneca להזמנה מראש של עד 5.3 מיליון מנות. בדצמבר 2020, R-Pharm ומרכז גאמליה חתמו על מזכר הבנות עם AstraZeneca לשיתוף פעולה בנושא פיתוח החיסון לקורונה ועריכת ניסויים משותפים בחיסון הבריטי ובחיסון הרוסי.
אהרן ליטאי (רבינוביץ)
אהרן ליטאי (רבינוביץ) (1878 קרוקי, פלך פינסק – 23 במרץ 1952, תל אביב) ידוע גם בשמות העט: א. ליטאי, ליטאי, בן-משה, א.ב.מ. ו-א. היה עיתונאי, פובליציסט, מתרגם ועורך לשוני, חבר מערכת "הארץ" בשנים 1921 – 1952.
תולדות חייו
אהרן ליטאי קיבל חינוך יהודי מסורתי בחדר ובישיבה, ולאחר מכן השתלם באופן פרטי בלימודים כללים. החל משנת 1903 שימש כמורה באודסה, והיה פעיל בתנועה הציונית ובנושאי השפה העברית וספרותה. נמנה עם המייסדים והפעילים של "אגודת חובבי שפת עבר" באודסה ו"האגודה הספרותית היהודית". ליטאי היה אחד ממייסדי הוצאת הספרים "יובנטוס" שהוציאה כ-20 ספרי קריאה ברוסית לנוער היהודי, עליהם נמנו "דוד אלראי" לבנג'מין דיזראלי וחלק מסדרת "זכרונות לבית דוד". את עבודתו העיתונאית החל בעיתון "הצופה" שיצא בורשה, בשנת 1903, וכתב גם מאמרים לא מעטים בעיתון "השילוח". על המאמרים חתם לרוב בשמות העט השונים שלו.
בשנת 1905 נישא לחנה וייץ. כשגבר הלחץ הבולשביקי על פעולות ציוניות, עלה אהרן ליטאי לארץ ישראל בשנת 1921, יחד עם קבוצה של סופרים עבריים, ביניהם ביאליק, רבניצקי, אביגדור המאירי, דרויאנוב ואחרים. כאן הוא החל לעבד במערכת עיתון "הארץ" כמעט עד יומו האחרון.
ליטאי קבור בבית הקברות נחלת יצחק בתל אביב.
עבודתו
המאמרים שלו עסקו בענייני ביקורת ספרים, הלשון העברית, תולדות הספרות והעיתונות העברית ונושאים מקראיים. בשנותיו האחרונות במערכת הארץ עסק בעיקר בענייני עריכה. " ליטאי לא היה סתם עורך לשוני" כתב עליו ד"ר נתן ברון, "אלא חוקר רציני בתחומים שונים, בעיקר בסוגיות של תולדות ישראל והתנ"ך... מכל בחינה, הוא היה מומחה בכל הנוגע לביטויים בעברית, ובעיקר לביטויים השאולים מהתנך". בנוסף, תרגם ליטאי שני ספרי משפט של י. א. פוקרובסקי: "הפרובלימות היסודיות של המשפט האזרחי" ו"תולדות המשפט הרומאי".
פטרה פריי
פטרה פריי (בגרמנית: Petra Frey; נולדה ב-27 ביוני 1978) היא זמרת אוסטרית.
ביוגרפיה
פריי נולדה בעיירה במחוז אינסברוק באוסטריה, אלבומה הראשון יצא ב-1993 הנקרא "Bloß Träume im Kopf".
היא נבחרה לייצג את אוסטריה באירוויזיון 1994 עם השיר "Für den Frieden der Welt", היא סיימה במקום ה-17 עם 19 נקודות.
ב-2003 ניסתה לייצג את אוסטריה בפעם השנייה באירוויזיון עם השיר "Für den Frieden der Welt" אך לא הצליחה.
לאחר מספר שנים בו לקחה הפסקה מעבודתה, ב-2007 יצא אלבומה "Göttlich weiblich".
ב-2011 השתתפה פעם נוספת בגמר הלאומי של אוסטריה לקראת אירוויזיון 2011, אך הודחה בשלב חצי הגמר שנערך באינטרנט, באותה שנה גם הוציאה את האלבום "Einfach Frey".
ויליאם דין
סר ויליאם פטריק דין (באנגלית: William Patrick Deane; נולד ב-4 בינואר 1931) הוא שופט אוסטרלי לשעבר שכיהן כמושל הכללי ה-22 של אוסטרליה.
ראשית חייו
ויליאם דין נולד בפרבר סנט קילדה שבמלבורן. הוא התחנך בבתי ספר קתוליים ולמד באוניברסיטת סידני, שם סיים תואר במדעי הרוח ובמשפטים. כמו כן הוא למד באקדמיה למשפט בינלאומי שבהאג.
קריירה משפטית
לאחר סיום הכשרתו עבד דין במשרד התובע הכללי של אוסטרליה בקנברה ובמשרד עורכי דין מוביל בסידני. כמו כן הוא נסע לאירופה כדי ללמוד משפט בינלאומי. ב-1957 עבר את בחינות ההסמכה של לשכת עורכי הדין בסידני והרצה באוניברסיטה.
במהלך תקופה זו, היה דין פעיל בקהילה הקתולית והחל לגלות עניין בפוליטיקה. ב-1955 היה חבר לזמן קצר במפלגת הלייבור הדמוקרטית, פלג קתולי ואנטי-קומוניסטי שפרש ממפלגת הלייבור האוסטרלית. עד מהרה הוא התאכזב מהמפלגה ויותר לא היה פעיל בפוליטיקה, אך הוא היה מושפע מאוד מהדוקטרינה הקתולית-פרוגרסיבית למען הצדק החברתי ונגד האפליה הגזעית.
ב-1977 מונה דין לתפקיד שופט בבית המשפט העליון של ניו סאות' ויילס ובאותה שנה הוא מונה להיות שופט בבית המשפט הפדרלי לעבודה. ביוני 1982 הוא מונה להיות שופט בבית המשפט העליון של אוסטרליה במקומו של סר ניניאן סטיבן כאשר זה מונה להיות המושל הכללי של אוסטרליה. באוגוסט אותה שנה הוענק לו תואר אביר מסדר האימפריה הבריטית. בתקופת כהונתו כשופט עליון הוא היה חלק מהרוב שהכיר ב-1992 בהחלטה תקדימית באבוריג'ינים כמיעוט מוכר.
המושל הכללי של אוסטרליה
באוגוסט 1995 הודיע ראש ממשלת אוסטרליה מטעם מפלגת הלייבור, פול קיטינג, שהמלכה אליזבת השנייה הסכימה למינוי של דין לתפקיד המושל הכללי של אוסטרליה במקומו של ביל היידן שסיים את תפקידו. בנובמבר פרש דין מבית המשפט העליון וב-16 בפברואר 1996 הוא הושבע כמושל הכללי. חודש לאחר מכן הובסה ממשלת הלייבור בהנהגתו של קיטינג בבחירות הכלליות על ידי הקואליציה הליברלית-לאומית בהנהגתו של ג'ון הווארד.
תקופת כהונתו של דין כמושל הכללי הייתה אמורה להסתיים ב-31 בדצמבר 2000, אך בהמלצתה של ממשלת הווארד, היא הוארכה עד לאמצע שנת 2001 כדי לאפשר לו להיות המושל הכללי בעת חגיגות המאה לאיחוד אוסטרליה.
לאחר הפרישה
נכון ל-2014 מכהן דין כפטרון של מספר רב של ארגוני צדקה הפועלים למען אנשים עם צרכים מיוחדים, חסרי בית נוער במצוקה ועוד. כמו כן הוא משמש כפטרון של ארגון הפיוס עם האבוריג'ינים (Reconciliation Australia) ושל אגודת הרופאים האבוריג'ינים. ממשלת טריטוריית הבירה האוסטרלית מינתה אותו כפטרון של חגיגות המאה להקמתה של הבירה ב-2013. בעבר הוא היה הפטרון והיושב ראש של ארגון CARE Australia וחבר המועצה המייעצת שלו.
רמניקו סראט
רמניקו סראט (ברומנית: Râmnicu Sărat, הייתה ידועה בעבר בעברית גם כ"רומניק סאראט") היא עיר בעלת מעמד של מוניקיפיום (ברומנית "מוניצ'יפיו") ברומניה, היישוב השני בחשיבותו במחוז בוזאו במזרח מונטניה. אוכלוסייתו - 39,950 תושבים (2007), במפקד האוכלוסין ב-2002 - 38,805 תושבים. במערב ובדרום העיר גובלת עם הנחל רמניקו סראט (סראט - ה"מלוח"), יובל של הסירט, שנתן את שמו ליישוב. בחלקה המזרחי העיר נחצית על ידי מסלול הרכבת הלאומית בוקרשט-מולדובה. רמניקו סראט שוכנת במישור ביצתי ממזרח לקרפטים וממערב לשדות הדגן של דרום-מולדובה, בגובה של 118 מ' ו-30 ק"מ צפונית-מזרחית מן העיר בוזאו. באזורים ההרריים בסביבה יש משאבי מלח ונפט, ובעיר מתנהל מסחר אינטנסיבי של מוצרים חקלאיים ודברי בשר. רמניקו סראט הייתה במשך מאות שנים עד לאיחוד הנסיכויות מולדובה וולאכיה תחנת מכס חשובה בין שתי המדינות הרומניות. עד שנת 1862 שמה היה סלאם רמניק - Slam Râmnic.
השם
ההיסטוריון ניקולאיה יורגה קבע בספרו "תולדות העם הרומני" כשם הנהר והיישוב רמניק מקורו במילה הסלאבית" "ריבה" = דג, כש"רבניק" הוא אגם או בריכה עתירת דגים. במילון המוסבר של השפה הרומנית DEX צוין שמקור השם "רמניק" במילה הבולגרית רבניק או האוקראינית "רבניק" שמובנם "בריכת דגים". נוסעים זרים וכרוניקנים רומנים ציינו את היישוב בשם "רבניק" (במאה ה-16) ,מאוחר יותר - במאה ה-17 בטורקית כ"רמליק" . נוסף לו שם התואר "סלאם" במובן "מלוח", כיום ברומנית - "סראט". שם התואר מבדיל את רמניקו סראט מהעיר רמניקו ולצ'ה, גם היא בחבל מונטניה. הנהר רמניק-רבניק מוזכר במפה "Moldaviae finitimaruanque tupes" של הנוסע גאורג רייכרשטורפר והיישוב רבניק מופיע במפת ולאכיה של גרהרד מרקטור שהודפסה בשנת 1607 באמסטרדם. אווליה צ'לבי מזכיר אותו ב"ספר המסעות" שלו בשם "רמליק".
מיקום
רמניקו סראט היא אחד משתי הרשויות העירוניות (המוניצ'יפיו) של המחוז בוזאו. היישובים השכנים הם סולובוזיה בראדולוי (Slobozia Bradului) - מצפון, רמניצ'לול (Râmnicelul) - ממזרח, ואליה רמניקולוי (עמק הרמניק) (Valea Râmnicului) - מדרום, וטופליצ'ן (Topliceni) ופודגוריה (Podgoria) - ממערב.
גאוגרפיה
העיר יושבת באזור ערבתי. היא התפתחה בסמיכות לנחל רמניק, בגובה 110 מ' בדרומה ו-170 מ' בצפון-מזרחה. שכבת אקוויפר נמצאת בעומק 6–10 מ', בעוד מי תהום נמצאים בעומק 25–50 מ'. משאבי המים השטחיים והעמוקים סייעו מאוד להתפחות היישוב. שטח המוניקיפיום עצמו הוא 5.2 קמ"ר, מתוכו 72% שטחי חקלאות.
אקלים
האקלים הוא ממוזג יבשתי. הטמפרטורה הממוצעת היא C° 10.5+. הטמפרטורה הממוצעת בחודש יולי (החם ביותר) היא C° 22 +, בחודש החורפי ביותר, ינואר, היא C° 3-. בדרך כלל ישנם מעל 100 ימים קרים בשנה, החל מהמחצית השנייה של נובמבר. הכמות הממוצעת השנתית של גשמים מגיעה ל-562.4 מ"מ כשבקיץ יבש. החודש הכי גשום הוא מרץ. הרוח העיקרית היא האוסטרו, רוח חמה הנושבת מדרום-מערב, רוח ה"בלטרץ" (Băltăreţ) החמה גם היא, נושבת מדרום מזרח, וה"קריווץ" (Crivăţ) הקרה מצפון מזרח.
נסיכות ולאכיה
בשנת 1659 בעת פשיטה טטרית לעיר, כתב הנוסע הטורקי המלווה אווליה צ'לבי רשמים חיוביים על העיירה היפה, "על גניה וכרמיה הגבוהים" וציין כי היו בה שישה מנזרים (ככל הנראה כלל במספר זה את הכנסיות) וחמש מאות חנויות. עיר השוק רמניק ניהל קשרי מסחר במיוחד עם הערים בראשוב (קרונשטאט) שבטרנסילבניה, עם הנמל בראילה ועם ערים במולדובה ומדרום לדנובה.
היישוב נוהל על ידי מועצה בת 12 חברים מקרב הסוחרים, בעלי המלאכה והאיכרים, שנקראו פּרגאר (pârgari) או ז'וראץ (juraţi, "מושבעים") ובראשם כיהן ז'ודץ (judeţ) ("שופט"). בסוף המאה ה-17, בשנים 1697-1691 הסטולניק הגדול מיכאיל קנטקוזינו בנה את כנסיית "עליית מרים" המוקפת חומות, וסגנונה מזוהה כ"ברנקובאני".
ב-11 (22) בספטמבר 1789 על הנחל רמניק, מצפון לעיר, כוחות הצבא הרוסי והצבא האוסטרי בפיקודם של הגנרל אלכסנדר סובורוב ושל יוזיאס פון קובורג הביסו את הצבא הטורקי. בעקבות האירוע סובורוב זכה מידי הצאר בתואר "רוזן של רמניק" ("רמניקסקי"). על מפתו של הסטולניק קונסטנטין קנטקוזינו משנת 1700 רמניקו סראט מצוינת כעיר בירת מחוז.
מנסיכות ולאכיה לממלכת רומניה
במאה ה-19 עברה העיר שינויים רבים. בימי התקנון האורגני נקבעו שישה מחסומים עבור שש דרכים ראשיות:דרך ז'ידן (Drumul Jidenilor) דרך טבקאר (Drumul Tăbăcarilor), דרך בוזאו (Drumul Buzăului), דרך בראילה (Drumul Brăilei), כבישי פויישט (Șoseaua Puiești) ופוקשאן (Șoseaua Focșani). בשנת 1854 פקדה את העיירה דליקה שהרסה אותה כמעט מן היסוד, אבל בעשורים הבאים השתקמה. בשנת 1862 לפי החלטת שליט רומניה אלכסנדרו יואן קוזה, הנהגת המחוז רמניקו סראט (עד אז "סלאם רמניק") עברה מהחלק הוולאכי של פוקשאן, לרמניקו סראט. קמו בניינים עם קומות קודם ברחוב ויקטוריאי (רחוב "הניצחון" ) ובנייני מנהל:תחנת רכבת, ארמון המנהל והמשפט, התיאטרון העירוני, קסרקטין חיל הרגלים (של גדוד הדורובנצים, בית הספר היסודי המעורב, בית התרבות. בראש העירייה נבחרו אנשים צעירים, שהתוודעו לתרבות המערב כמו קוסטאקה זמפירסקו, תומא בגדאט, יוסיף אורוביאנו, פאבל רובסקו,  אוקטאביו בלסיאנו, ואסילה קריסטופוריאנו, סאבה גרג'יצאנו, קונסטנטין לופסקו, וספסיאן פלה, ניקו פרוטופופסקו, ניקולאיה דיצ'סקו ואחרים. בשנת 1881 העיר חוברה לרשת מסילות הרכבת הלאומית באמצעות הקו בוזאו -מרששט. . בשלהי המאה ה-19 נסללו שדרות קוזה, ז'וסטיציאי, גארי, נחנכו גן ציבורי ובית קברות. העיר חולקה לארבעה אזורים:בצפון - שכונת  (מאחאלה Mahala )  ניקולאיה הקדוש, שכונת ואטרה (Vatra ) במרכז, השכונות פיטריאסה(Pităreasa) וארקולשט (Erculești) בדרום..
בשנת 1900 מנתה העיר 13,000 תושבים ובשנת 1901 זכתה בביקור המלך קרול הראשון. בשנת 1907 במרד האיכרים הגדול, קבוצות של מורדים עשו פרעות במרכז העיר, כולל בחנויות ובווילות ברחוב ויקטוריאי. והתעמתו עם הצבא והז'נדרמים בתחילת המאה ה-20 פעלו בעיר ביתחרושת לסבון ומספר בתי מלאכה. בשנת 1913 הוקמה מזקקת נפט לימים בית הזיקוק "ונוס". . בדצמבר 1916 בימי מלחמת העולם הראשונה התרחשו ברמניקו סראט והסביבה קרבות כבדים שבהם הובסו הכוחות הרומנים והרוסים על ידי כוחות מעצמות המרכז. הצבא הרומני והרוסי נסוגו אל דרום חבל מולדובה.
בעת מלחמת העולם השנייה בעת מתקפת הנגד והתקדמות הצבא הסובייטי בשטח רומניה במסגרת המבצע יאשי-קישינב, הכוחות הסובייטים כבשו את רמניקו סראט ב-27 באוגוסט 1944.
מינהל
העיר מנוהלת על ידי ראש עיר ומועצת העיר המורכבת מ-19 חברים.
בירת מחוז בשנים 1862–1950
בין השנים 1862–1950 רמניקו סראט הייתה בירת מחוז שנשא את אותו השם. הייתה גם בירת נפה (פלאסה) בעלת אותו שם ובימי השלטון הקומוניסטי החל משנת 1950 בירת "ראיון" במסגרת האזור בוזאו (1952-1950) ואחר כך (1968-1952) במסגרת האזור פלויישט. החל משנת 1968 איבד את המעמד של מרכז מנהלי כשנכללה ל"ז'ודץ (מחוז) בוזאו". בשנת 1994 הוכרזה "מוניצ'יפיו" (מוניקיפיום). לעיר היו במאה ה19–20 בעיות באספקת מי שתייה מפני שמי הנחל רמניק שזרמו על יד היישוב היו מלוחים. מי השתייה הובאו בצינורות מרדוצ'שט וחולקו לשכונות באמצעות 12 בארות. מבחינה מנהלית העיר חולקה לשלושה אזורים מסומנים בצבעים: האזור "האדום" כלל את המרכז הישן הקרוי "ואטרה אוראשולוי" (ליבת העיר), האזור ה"צהוב" בדרום שכלל את השכונות ("מאחאלה") הקרויות פיטריאסקה וארקולשט והאזור ה"כחול" בצפון, שכלל את השכונה "ספנטול ניקולאיה" (ניקולאיה הקדוש).
אוכלוסייה
בשנת 1652 חיו ביישוב כאלף תושבים, בשנת 1899 בעיירה התגוררו כ-12,400 תושבים, ולפי נתונים משנת 1900 13,134 תושבים מתוכם כ-1,500 יהודים.. במפקד האוכלוסין משנת 2002 נספרו 38,828 תושבים. לפי זהות אתנית - 36,998 רומנים, 1,790 צוענים (רומה), 11 איטלקים. המיעוט היהודי מנה 3 אנשים. לפי שפת אם - 37,938 היו דוברי רומנית, 868 - דוברי רומאנס, 10 - דוברי איטלקית. נמצא דובר יידיש אחד. לפי השתייכות דתית התושבים התפלגו ל: 38,566 נוצרים אורתודוקסים, 139 אדוונטיסטים, 48 רומנו-קתולים, 19 (נוצרים לפי האוונגליון). 7 השתייכו לאסלאם ו-5 ליהדות.
הצוענים
לפי נתוני העירייה המיעוט הצועני בעיר מונה למעשה כ-4200 תושבים, (מעל 10% מהאוכלוסייה) מתוכם 3900 חיים בשלוש שכונות עוני גדולות בשולי העיר: זידאר Zidari (או פלמנדה (Flămânda)) קוסטיאן (Costieni) ובאראסקה (Barasca). לאוכלוסייה זאת בעיות סוציו-אקונומיות וחינוכיות קשות. 85% מבתי המגורים בשכונות אלה נבנו ללא אישור. 340 בתים בנויים לפי מסורות מקומיות עתיקות - מלבני adobe (ברומנית chirpici "קירפיץ'") עשויות חומר, קש וצואת סוסים מיובשת. 80% מהאנשים מעל גיל 14 לא למדו יותר מ-4 כיתות. לאחרונה לפי דברי נציגי העדה, 54% מהילדים לומדים בבתי ספר. חלק גדול מבתי הצוענים אינם מחוברים לרשת אספקת המים אך נעזרים בבארות מים, כמו כן מעטים מחוברים לרשת החשמל והגז בגלל הכנסותיהם המועטות. כ-75% מתקיימים מעזרה סוציאלית (הבטחת הכנסה). 1.6% הם שכירים קבועים, 19% עובדים יומיים או מזדמנים בתפירה, איסוף ברזלים, נייר למחזור ושאריות מפלסטיק. גם רמת השימוש בשרותי בריאות היא נמוכה בגלל דעות קדומות בקרבם. מתוכננת הפתיחה בעיר של מרכז לאוכלוסייה הצוענית שיעזור גם בהכשרה המקצועית ובייעוץ. במועצת העיר יש שני נציגים של הצוענים.
יהודי רמניקו סראט
נוכחות היהודים ברמניקו סראט, ידועה אחרי שנת 1823. לפי המפקד ב 1899 חיו בעיירה 519 יהודים בעוד שבשנת 1930 היהודים מנו 1029 אנשים. לפי נתונים אחרים חיו כבר בשנת 1900 בסביבות 1500 יהודים - כעשירית מהאוכלוסייה אז. בכל זאת, לפי המפקד משנת 1942 מספר היהודים היה 1,124 ולפי ק. מאראפט וש. ניאגו המצטטים את הנתונים האלה, זה היה אולי המספר המרבי של בני המיעוט החשוב הזה בתולדות העיירה. בעיירה היו בעבר שלשה בתי כנסת. בית הכנסת המודרני או ה"טמפל" היהודי (templul israelit) נבנה בשנת 1855. לקהילה היו שני בתי עלמין. אחד ישן, ברחוב ז'יטיה Jitia 14, שהיה בשימוש רק במהלך המאה ה-19 ממנו נשארו כ-17 מצבות. שטחו הושכר על ידי פדרציית הקהילות היהודיות ומשמש לגידולי ירקות של תושב מקומי. סביב המצב העגום של בית עלמין זה התעוררה סערה תקשורתית (נידון, בין השאר, בכתבה של קלמן ליבסקינד בעיתון הישראלי מעריב) בשנת 2007 כשגורמים יהודים מישראל ומאמריקה) (כמו ארגון "אתרא קדישא" ו"איגוד האמריקאים יהודים-רומנים") מחו נגד מדיניות ניהול הנכסים היהודים על ידי פדרציית הקהילות היהודיות. בית העלמין החדש ברחוב אֶרואילור (Eroilor 2), נחנך בשלהי המאה ה-19 והלווייה האחרונה התקיימה בו בינואר 2002. יש בו חלקת כוהנים שבו הקבר הישן ביותר הוא מ-1903. כמו כן יש מצבה לזכר החיילים היהודים שנפלו בעת שרותם בצבא הרומני במלחמת העולם הראשונה.
יהודי רמניקו סראט היו פעילים בתנועת חיבת ציון ותנועת העלייה הראשונה לארץ ישראל. הם שלחו שני נציגים לקונגרס בפוקשאן: יוסף פלדמן והרב אבנר כתבן שכיהן כרב של העיירה בין השנים 1874–1898. עם מייסדי זכרון יעקב נמנו בני משפחת רבניקר (משה רבניקר) מרמניקו סראט. מרמניקו סראט יצאו גם מהגרים לארצות הברית ולצרפת. בין היהודים האמריקאים שנולדו בעיירה ניתן להזכיר שמותיהם של הצייר סול סטיינברג ולהבדיל, של הגנגסטר האמריקאי קיד קן (איזידור בלומנפלד). בצרפת נודע הפסיכאנליטיקאי סרז' וידרמן. עם היהודים ילידי העיירה נמנו גם הסופר בשפה הרומנית ב. לוקה והמתמטיקאי אריסטידה הלנאי. במלחמת העולם הראשונה נהרגו מעל 20 חיילים יהודים, לרבות שני קצינים בעת שנלחמו בתוך שורות הצבא הרומני, אף על פי שהיו כמו כמעט כל יהודי רומניה, מחוסרי אזרחות המדינה. תרומת הסוחרים היהודים הייתה חשובה מאוד בהתפתחות העיר. יהודים היו פעילים במועצת הסוחרים שקמה בעיר בשנת 1932 ובסניף של האיגוד הכללי של בעלי המפעלים הקטנים ובעלי המלאכה שהוקם בשנת 1930.
רדיפות היהודים בימי המשטר הפרו-נאצי
בימי מלחמת העולם השנייה והשואה יושמו החוקים האנטישמיים של "המדינה הלאומית הלגיונרית" שהוכרזה בספטמבר 1940 והופעלו אמצעי אימה נגד היהודים. על חנויות ומשרדי היהודים הוצבו לוחות עם הכתובת "חנות של יהודונים" עם קריאה להחרימם. ב־7 בנובמבר 1940 הופקע בית ספר יסודי יהודי לטובת חיילים גרמנים, בני בריתם של המשטר. בינואר 1941 נדרשו בעלי מלאכה יהודים "לתרום" סחורה בשווי של מיליון ליי כל אחד עבור ה"קואופרטיב" שהוקם על ידי ליגנורים. הלגיונרים ביצעו פשיטות אלימות בבתי יהודים. מאוחר יותר 75 מיהודי העיר אולצו לבצע עבודות כפייה בעבור העירייה וחלקם נשלחו למחנות עבודה ברחבי רומניה. בסך הכל 216 מיהודי רמניקו סראט נשלחו למחנות עבודות כפייה. בנוסף פעל במקום גדוד לעבודות כפייה ל-18 גברים יהודים ששירתו בתחום הטקסטיל לצורכי הצבא הרומני (APACA). בסופו של דבר יהודי העיר כמו שאר יהודי הממלכה הרומנית הישנה ודרום טרנסילבניה ובאנאט לא נשלחו למחנות ההשמדה בפולין כפי שדרשה גרמניה הנאצית וניצלו. אחרי המלחמה רוב רובם עלו לישראל.
ב-2019 בהתאם לחוק איסור הסמלים הפאשיטים והנאציים מועצת העיר החליטה להחליף את שם הרחוב מ"מרשל אנטונסקו" ל"גנרל ניקולאיה צ'ופרקה".
ארמנים
עם הארמנים שבלטו בחיי העיירה נמנתה משפחת מגרדיצ'אנו. אבי המשפחה, ואהן מגרדיצ'אנו, הקים חנות לקפה, צ'אי וקקאו ובית קפה ברחוב ויקטוריאי. אחד מבני הקהילה הארמנית היה מהנדס המכונות גאורגה מאניה, פרופסור במכון הפוליטכני בבוקרשט.
חינוך
בסוף המאה ה-19 פעלו בעיר גימנסיה ע"ש וסילה בויירסקו (שנפתחה ב-1889), שני בתי ספר יסודיים לבנים ושניים לבנות ועוד שני בתי ספר פרטיים. כעת ישנם בעיר 12 גני ילדים שבהם לומדים כ-1,000 ילדים, 7 בתי ספר יסודיים וחטיבות ביניים, 5 בתי ספר תיכון, 2 בתי ספר מקצועיים ובעלי פרופיל אחר, שבהם 9,600 תלמידים. עובדים בהוראה כ-960 מורים.
בריאות
בעיר קיים בית חולים, 13 מרפאות ו-4 מרכזי בריאות.
ספורט
בשנים שלאחר מהפכת 1989 קמו בעיר שלושה ארגונים בלתי ממשלתיים הפועלים בתחומי התרבות, הנוער, הספורט, הרווחה והמיעוטים. בסיס פעילותם הוא בתשתית מודרנית הכוללת: אולם ספורט עירוני, אצטדיון עירוני, מתחם ספורט פרטי הכולל מגרשים לטניס, "מיניפוטבל" וספורטים אחרים, כמו כן - 3 אולמות ספורט בבתי הספר.
תרבות
בעיר פועל בית תרבות ע"ש פלוריקה קריסטופוריאנו, המוזיאון העירוני על שם אוקטביאן מושסקו, 3 מועדוני תרבות ו-12 ספריות. בספריה הציבורית העירונית 120,000 ספרים.
כנסיות
ב"לקסיקון הגאוגרפי הגדול של רומניה" צוינו שמונה כנסיות אורתוקודסיות. ביניהן העתיקה ביותר הייתה זו שהוקמה בעת הכיבוש המולדבי של שטפן הגדול בשנת 1474. במקומה ניצבת היום כנסייה חדשה לכבוד פרסקבה האדוקה. הכנסייה הראשית הייתה "עליית מרים" שנבנתה בשנת 1697 בסגנון ברנקובאני, במקום כנסייה קודמת. כנסיות חשובות אחרות היו רוביאסקה שנבנתה ב-1784 על ידי ביוול-פיטאר אסנאקה ניקולסקו וכנסיית "בגדאט" שנבנתה על ידי הבויאר דומיטראשקו בגדאט ב-1753 ושופצה בשנת 1870 על ידי צאצא שלו. אליה היה צמוד בית חולים כנסייתי. ראו למטה גם אתרי תיירות.
תעשייה
חלק מבתי החרושת שהיו קיימים בזמן השלטון הקומוניסטי נסגרו, לרבות מפעלים לשימורי פירות וליינות. קיימת בעיר תעשיית טקסטיל המעסיקה את רוב הנשים באזור. פועלות חברות בנייה המעורבות בפרויקטים באזורים שונים של המדינה.
שירותים ומסחר
בעיר קיים שוק מודרני, הממשיך את מסורת השווקים והירידים שהיו מפורסמים מימי הביניים.
חקלאות
בעבר - עד המאה ה-19, העיר והאזור ייצא בעלי חיים, בייחוד סוסים שהיו ידועים כ"סוסים של רמניק". לכן הסוס הופיע בעבר בסמל המחוז רמניקו סראט. התפתח בעבר גם יצוא הפירות, הירקות והיינות. עקב הבצורת, התפלגות יתר של השטחים החקלאיים, בלאי הציוד והאדמה, הירידה בדישון, חוסר מערכות השקיה, הירידה במחירי המוצרים החקלאיים חלה הידרדרות בתפוקה החקלאית. מערכת ההשקיה שכיסתה בעבר 2000 דונם הפכה לבלתי פונקציונלית, עקב הרס מערכת הצינורות. החוואים מקבלים סבסוד מהממשלה ומהאיחוד האירופי להמשך גידול בעלי חיים (פרות, צאן, עזים, חזירים), עופות ודבורים, אך הם בדרך כלל אינם מעוניינים להשתמש בהם בפיתוח הענף. קיימים איגודים חקלאיים כמו "וואינצה" השולט ב -10,045 דונם, איגוד מייצרי החלב, איגוד הדבוראיים, איגוד מגדלי הפרות, ואיגוד מגדלי הצאן, אך הם אינם פעילים מאוד. העובדים בענף חוששים להתאגד בגלל זיכרון הקולחוזים של העבר הקומוניסטי.
תחבורה
קו הרכבת בין בוזאו ובין מרששט עובר דרך רמניקו סראט. העיר נגישה ברכבת העוברת במסילת הברזל בוקרשט - בוזאו- בקאו - סוצ'אבה וכמן כן על יד קו הרכבת בוקרשט - יאש. היא נמצאת בכביש האירופי E 85 (בוקרשט -בוזאן-בקאו- סוצ'אבה), במרחק 144 ק"מ מבוקרשט, 32 ק"מ מבוזאו ו 38 ק"מ מפוקשאן. הכביש E 85 נמשך בכביש החוצה את בולגריה ויוון. עוד דרך תחבורה חשובה היא DN 22 המחברת את רמניקו סראט עם העיר בראילה (83 ק"מ מרחק ממנה) שהיא נמל על הדנובה ועם עיר הנמל טולצ'ה (172 ק"מ מרחק ממנה). התחבורה הציבורית בעיר היא באמצעות חברת אוטובוסים (4 במספר) ומיקרובוסים (שניים במספר) בבעלות העירייה. הם מחברים את התחנות בעיר עם ארבעה יישובים בסביבה.
אתרים חשובים
משנת 2007 הועבר המבנה, שנחשב לחלק מה"גולאג" הרומני, לרשות משרד התרבות שייעד את המקום לאתר מוזיאוני ולזיכרון. על יד בית הסוהר נחנך באוגוסט 2010 אתר לזכר קרבנות הרדיפות הפוליטיות - הכולל פסלי עץ - יצירה של הפסל שטפאן בלאז' מסיגט. במקום מאורגנים קורסים של אוניברסיטת קיץ של המכון לחקר פשעי הקומוניזם. הוקמה בשנת 1784 על ידי הבויאר אסנאקה ניקולסקו ואשתו מריה, בימי שלטונו של מיכאיל סוצו
לקריאה נוספת
דורין איוואן - סלאם רמניק, הוצאה לאור טמפוס, 2003 (ברומנית) (פרקים על השתתפותם של היהודים המקומיים בפיתוח הערים רמניקו סראט ופוקשאן)
קישורים חיצוניים
I.Enescu, V.Smerea Geografia judeţului Râmnicu Sărat, ed. a IV-a, 1909 Alexandru Vlahuţă -In Râmnicu Sărat - fragment din România pitorească Synagogue in danger - Ramnicu Sarat, Romania site bet-tfila/info - 2/05 International Jewish Cemetery Project, International Association of Jewish Genealogical Societies, גישה ב-1 במרץ 2011
עמנואל אקס
עמנואל אקס (פולנית: Emanuel Ax; נולד ב-8 ביוני 1949) הוא פסנתרן קלאסי יהודי-אמריקאי. נחשב לאחד מהפסנתרנים הבולטים של המאה ה-21; היה הזוכה הראשון בתחרות רובינשטיין וזכה על הקלטותיו בשבעה פרסי גראמי (נכון ל-2010). אקס הוא חבר סגל בית הספר ג'וליארד בניו יורק.
תולדות חייו
אקס נולד להורים ניצולי השואה בלבוב בשנת 1949. בהיותו בגיל שמונה עקרה המשפחה לוורשה ושנתיים לאחר מכן לוויניפג, קנדה. ב-1961 עבר עם משפחתו לניו יורק. מורו הראשון לפסנתר היה אביו, ואקס המשיך ללמוד מוזיקה לאורך התבגרותו. עם הגיעו לניו יורק המשיך את לימודיו בבית הספר ג'וליארד. בשנת 1974, בן 25, זכה בתחרות רובינשטיין בתל אביב והיה לראשון הזוכים בתחרות זו. הוא צוין לשבח הן על הטכניקה והן על ההבעה הלירית בנגינתו.
אקס מבצע מוזיקה מאת קשת רחבה של מלחינים מהיידן, מוצארט, בטהובן ובראהמס ועד הינדמית ומייקל טיפט. שותפו במשך שנים רבות הוא הצ'לן יו-יו מה, עמו הופיע בתקליט זוכה פרס גראמי להופעה הטובה ביותר בתחום המוזיקה הקאמרית "שלישיות קלרינט מאת ברהמס, בטהובן ומוצרט" יחד עם נגן הקלרינט ריצ'רד שטולצמן.
יחד עם מה ועם הכנר אייזק שטרן ונגן הויולה ג'ם לרדו מופיע במסגרת רביעית-פסנתר ידועה שהקליטה יצירות רבות משל ברהמס, גבריאל פורה, בטהובן, שומאן ומוצרט. על ארבעה מתקליטיו אלה זכה בפרסי גראמי. פרסי גראמי נוספים קיבל על הקלטת סונטות של היידן, קונצ'רטי של ליסט וברהמס וקטעי טנגו של אסטור פיאצולה.
אקס הביע עניין בתחום הביצוע האותנטי. במסגרת חקירת המוזיקה של שופן הקליט קונצ'רטו על פסנתר משנת ייצור 1853, דומה מאוד לזה שעליו ניגן המלחין.
לאקס הוענקה "מדליית סאנפורד" מטעם בית הספר למוזיקה באוניברסיטת ייל. המדליה מוענקת בקביעות משנת 1972 ל"אמני במה מצליחים וחברים נכבדים במקצוע המוזיקה."
אקס נשוי ליוקו נזוקי, פסנתרנית ממוצא יפני, ומתגורר בניו יורק.
NGC 3842
NGC 3842 היא גלקסיה אליפטית אשר נמצאת במרחק של כ-280 מיליון שנות אור מכדור הארץ בקבוצת הכוכבים אריה. הגלקסיה התגלתה על ידי האסטרונום הבריטי ווילאם הרשל.
אביעד בקשי
אביעד בקשי (נולד ב-15 בפברואר 1972, ל' בשבט ה'תשל"ב) הוא דוקטור למשפטים, ראש המחלקה המשפטית בפורום קהלת, מרצה למשפט ציבורי באוניברסיטת בר-אילן, משפט חוקתי בקריה האקדמית אונו וכן במכללה למדינאות.
ביוגרפיה
בקשי נולד ב-1972, בשנות התיכון למד בישיבת ירושלים לצעירים ולאחר מכן בישיבת בית אל ובישיבת ההסדר הר ברכה. התגורר ביישוב הר ברכה ושימש בין השנים 1999–2001 ר"מ בישיבה. בהדרכתו של הרב אליעזר מלמד ובמסגרת תוכנית "שילובים", שילב בקשי לימודי משפטים לצד עבודתו כר"מ, וסיים בהצטיינות תואר ראשון ושני באוניברסיטת בר-אילן. בין השנים 2003–2004 התמחה במחלקת הבג"צים בפרקליטות המדינה. בעל תואר ראשון בהוראת תורה שבעל פה ומחשבת ישראל וכן תעודת הוראה מהמכללה ירושלים, בה שימש כמרצה.
בין השנים 2008–2011 שימש בקשי עמית מחקר במכון לפילוסופיה פוליטית ע"ש שוורץ בבית מורשה בירושלים. באוקטובר 2011, ימים אחדים לפני שחרור המחבלים במסגרת עסקת שליט, פנה בקשי אל מנכ"ל משרד המשפטים גיא רוטקופף, והציע כי השחרור יותנה בכליאה מחדש במקרה של חטיפת ישראלי נוסף. הצעתו העקרונית התקבלה. כתוצאה מכך, בקיץ 2014 במהלך מבצע שובו אחים, נכלאו מחדש עשרות מחבלים.
החל משנת 2004 היה בקשי מעורב ביוזמות חקיקה וגיבוש חוקה, כחבר צוות ייעודי במכון לאסטרטגיה ציונית, עורך משפטי להצעת החוקה של מיכאל איתן ופרופ' משה קופל (2007), ראש פרויקט חקיקה במסגרת "קרן ויילר" באוניברסיטת בר-אילן, ומנהל "מכון ברלינר – קליניקה ליוזמות חקיקה בקריה האקדמית אונו" (2011–2012).
כיום משמש בקשי מרצה ומלמד משפט ציבורי באוניברסיטת בר-אילן, משפט חוקתי בקריה האקדמית אונו ובמכללה למדינאות. משרת במילואים כיועץ משפטי במחלקת דין בינלאומי של הפרקליטות הצבאית.
ב-2021 הוצגה מועמדותו לתפקיד שופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב. ב-2022 היה אחד מתשעת המועמדים ברשימה הסופית למשרת היועץ המשפטי לממשלה.
בתחילת שנת 2023 היה בקשי אחד מן המשפטנים בהם נועץ שר המשפטים יריב לוין לגיבוש תוכנית הכוללת שורת רפורמות במערכת המשפט בישראל.
עמדות ופעילות ציבורית
החל משנת 2012 משמש בקשי ראש המחלקה המשפטית בפורום קהלת. המחלקה בראשותו מגבשת בין השאר חוות דעת בנושאים משפטיים, במטרה לסייע לנבחרי ציבור לקדם מדיניות בכלים משפטיים ולקדם שיח אקדמי מנקודת מבט שמרנית. במסגרת תפקידו פרסם נייר מדיניות העוסק בייעוץ המשפטי לממשלה, בו הומלץ בין היתר להסיר את כפיפות שרי הממשלה לייעוץ המשפטי, וכן לאפשר להם ייצוג עצמאי בבתי משפט; חוות דעת השוללת את העמדה לפיה ממשלת ישראל אינה מוסמכת להטיל מגבלות על הפגנות פוליטיות בשל ניגוד עניינים; ועוד.
חלק מרכזי מפועלו האקדמי והציבורי מוקדש להגברת ריבונות הכנסת ומשילות הממשלה. הוא תומך בכינון חוקה למדינת ישראל, אשר כוללת בתוכה סמכות מוגבלת לביטול חקיקה ראשית בידי בג"ץ, לצד פסקת התגברות המגדירה היטב את העילות לכך, אולם טוען כי לא ראוי שבית המשפט העליון ייטול לעצמו סמכות זו ללא הסמכה מפורשת בחוק. בשנת 2020 פרסם בקשי מאמר בשם "המהפכה החוקתית השנייה" בו הביע התנגדות נחרצת לביטול חוקי יסוד בידי בג"ץ.
עוסק בין השאר גם בהשבת זכות העמידה, שינוי שיטת בחירת השופטים בישראל ועוד.
לצד פעילותו בפורום קהלת, מפרסם בקשי בשגרה מאמרים במסגרות אקדמיות ובכלי תקשורת שונים, וכן מתראיין במסגרות שונות.
חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי
בקשי היה מעורב בקידומו ובניסוחו של חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי, וקידם את חקיקת החוק במשך שנים בפעילות חוץ-פרלמנטרית, אקדמית ותקשורתית. בקשי סבור כי קיימת זכות חוקתית לקיומה של מדינת ישראל כמדינת לאום של העם היהודי. זכות זו, לטענתו, מצדיקה אף חקיקה אשר תשמור על המצב הדמוגרפי במדינת ישראל. במאמר שפרסם לצד פרופסור גדעון ספיר, טען כי שופטים המצדיקים את חוק האזרחות והכניסה לישראל מעניקים לטיעון הדמוגרפי משקל רב יותר מאשר לטיעון הביטחוני, שהוא העמדה הרשמית של הכנסת. מתנגד להכללת ערך השוויון בחוק הלאום.
יועץ מדעי לספר "להיות אזרחים בישראל"
בשנת 2013 שימש בקשי יועץ מדעי לכתיבת מהדורה חדשה של הספר "להיות אזרחים בישראל" המשמש להכנה לבחינת הבגרות באזרחות. המהדורה יצאה לאור ב-2016. משרד החינוך יזם את ההוצאה מחדש לאחר שהגרסה המקורית שלו התיישנה, וכן הייתה שנויה במחלוקת ונטען שהספר בקורתי מדי כלפי מדינת ישראל. בתגובה לעבודה על המהדורה פנתה קבוצת מורים בשם "מועצת המורים לאזרחות" למשרד החינוך בבקשה למנות יועץ אקדמי נוסף לספר, לדבריהם על מנת למנוע הטייה בחומר הלימוד. בתגובה השיב משרד החינוך כי בקשי משמש יועץ לספר, ואחריו יעברו על הספר עורכים נוספים. כמה מצוות הכתיבה של הספר ביקשו ששמם יוסר מן הספר בטענה להטייה.
מתנת שכיב מרע
במשפט העברי, מתנת שכיב מרע (או מצווה מחמת מיתה) הוא הליך קנייני מיוחד לגוסס (או אדם הנוטה למות) המאפשר לו להעביר את רכושו לאנשים אחרים, כאשר בהליך זה ישנו פטור מחובות פורמליות שונות הנדרשות בהליכי קניין רגילים.
חז"ל התחשבו במצבו הפיזי והנפשי הקשה של אדם השוכב על ערש דווי, ופטרו אותו מן הדרישות פורמליות שהטילו על אדם בריא, המצווה את רכושו (מעשה קניין, נוסח מסוים וכו'). ההבדל בין שני המושגים קשור למידת מודעותו של המצווה את רכושו למצבו הבריאותי:
נוסח שטר מתנת שכיב מרע
לפי כללי מתנת שכיב מרע, יכול שכיב מרע להעניק מתנה לאשתו בדיבור לבד ללא שטר. במקרה שכותבים שטר יש לכתוב בו כי השטר נכתב כאשר המת היה "קציר ורמי בערסיה" - חולה אנוש המונח במיטתו.
דנו חכמים מה יהא באופן שהשטר סותר את עצמו, שכתוב בו "כד קציר ורמי בערסיה" - שהוא נוסח מתנת שכיב מרע שחלה רק לאחר מיתת החולה, ומצד שני כתוב בה גם נוסח של מתנת בריא "וקניינא מיניה" - קנינו ממנו במתנה רגילה. באופן כזה נחלקו רב ושמואל. לולי דיני האומדנא, ההלכה הייתה שיש לשטר רק תוקף של מתנת בריא, שכתובה בפירוש בשטר, ולא תוקף של מתנת שכיב מרע שאיננה כתובה בפירוש ונסתרת על ידי נוסח המתנת בריא המבטל אותה. אך רב ושמואל פוסקים כי יש ללכת גם אחרי האומדנא שאומרת כי הייתה כאן מתנת שכיב מרע, ובזאת עצמו נחלקו רב ושמואל: רב פוסק כי המת יצר כאן שטר בעל שני כוחות משותפים, הכולל גם מתנת שכיב מרע, שחלה מחיים ואינו יכול לחזור בו, וכן מתנת שכיב מרע שכוחה המיוחד היא שחלה בדיבור גם על דברים שלא שייך בהם קניין. לעומת זאת פוסק שמואל שיש כאן ספק, שכן מתנת השכיב מרע והן המתנת בריא סותרות זו את זו.
גדר ירושה
תיקנו חכמים שמתנת שכיב מרע חשובה כירושה, ואם יאמר האדם ההולך למות שרוצה הוא להביא חלק מנכסיו לאדם מסוים, חשוב אותו אדם כיורש גמור, ויש לו את כל העדיפויות של יורש.
אחת העדיפויות של יורש הוא, קשור לכלל במשפט העברי האומר שלא ניתן למכור חוב לאדם אחר לחלוטין, כי כאשר מוכרים את החוב, אין פירוש הדבר שהחוב בעצמו עובר לאדם האחר, שכן מלווה להוצאה ניתנה, ולא ניתן למכור לאדם אחר חוב שהוא למעשה דבר שאין בו ממש, שהרי כסף ההלוואה אינו בעולם, ולכן המכירה היא רק על השעבוד נכסים, כלומר זכות הגבייה של החוב, שהיא לגבות מנכסיו של האדם או את זכות הגבייה מהאדם עצמו, וזאת קיימת ותלויה בחוב עצמו, שלא ניתן להעבירו מהלווה למלווה, ולכן אם ימחול המלווה את החוב, לא יוכל קונה השטר חוב לגבות את החוב יותר. לעומת זאת, יורש של האדם יורש גם את חובותיו, שכן לפי הסבר חכמי האחרונים יורש אינו בעלות חדשה לחלוטין אלא שהיורש מקבל את כוחותיו המשפטיים של המוריש, ולכן הוא יכול גם לגבות את חובותיו, והם שייכים לו באופן גמור.
מכיוון שאדם שקיבל מתנה משכיב מרע חשוב כיורש, לא יכולים יורשיו האחרים למחול על שטר חוב שיורש מהשכיב מהרע, שכן מקבל המתנת שכיב מרע גם הוא חשוב כיורש לעניין החוב, וקניינו הוא מוחלט.
בדיני ירושה אזרחיים מופיע המונח שכיב מרע כאחד מארבעת סוגי הצוואות הקיימות בחוק הירושה. המונח צוואה שבעל פה מתאר צוואה שנערכה בעל פה על ידי אדם המצוי בפני המוות מפאת מחלה קשה (שכיב מרע) או בנסיבות שבהן הוא יודע שמותו קרוב.
על מנת שצוואה שכזו תקבל תוקף משפטי, מוטל על עדי הצוואה ששמעו את הוראות המנוח בשעתו האחרונה לרשום מיד זיכרון דברים אותו יש להגיש לרשם לענייני ירושה. קיים קושי של ממש בהוכחת אמיתותה של צוואת שכיב מרע מפאת העובדה שמדובר בצוואה שחסר בה המרכיב הטקסי המשקף את גודל המעמד של הוראת הרצון שלאחר מיתה. בימינו מלמד הניסיון, כי צוואת שכיב מרע היא צוואה נדירה למדי, משום שהמודעות לצורך בעריכת צוואה גורמת לאדם לערוך צוואה באופן מסודר בפני עורך דין או בפני רשות.
פרנסיסקו דה פניילוסה
פרנסיסקו דה פֶּנְיילוֹסָה (בספרדית: Francisco de Peñalosa; סביבות 1470 – 1 באפריל 1528) היה מלחין ספרדי מאמצע תקופת הרנסאנס.
ביוגרפיה
פניילוסה נולד בטאלאוורה דה לה ריינה במחוז טולדו. את רוב שנותיו כמלחין עשה בסביליה, שם כיהן כמאסטרו די קאפילה. בין השנים 1498 ל-1516 שירת בחצר המלך פרדיננד באראגון. חלק מן הזמן שהה בבורגוס כמורה למוזיקה לנכדו של המלך ושלוש שנים עשה ברומא בקאפלה של האפיפיור (מ-1518 עד 1521). הוא מת בסביליה.
מוזיקה והשפעה
פניילוסה היה אחד המלחינים הספרדים המפורסמים ביותר בדור שקדם לכריסטובאל דה מוראלס, ויצירותיו זכו להערכה רבה באותם ימים. לרוע מזלו, המוזיקה שלו לא הגיעה לתפוצה רחבה; הוא לא יצא נשכר מהמצאת הדפוס, כיון שרוב שנותיו נשאר בספרד, הרחק מערים כמו ונציה ואנטוורפן, שהיו המרכזים הראשונים למוזיקה מודפסת. הדורות הבאים של מלחיני ספרד, פרנסיסקו גררו, מוראלס, ויקטוריה, עשו חלק מן הקריירה שלהם באיטליה, שם יצאו יצירותיהם בדפוס וזכו לתפוצה רחבה ממש כמו המוזיקה של מלחיני האסכולה הפרנקו-פלמית, ששלטו במוזיקה האירופאית במשך המאה ה-16.
פניילוסה גילה חיבה לחידות וקאנונים קונטרפונקטיים, כפי שנראה בקוודליבט ובאגנוס דאי של "מיסה אווה מריה פרגרינה", המשלבת נעימת קנטוס פלאנוס עם גרסת רטרוגראד של שיר חילוני מפורסם מאת היינה ואן חיזכם.
אחד המוטטים שלו (Sancta mater istud agas) יוחס במשך שנים רבות לז'וסקן דה פרה, אות הן לדמיון הסגנוני במוזיקה של שני המלחינים והן לאיכות הגבוהה של פניילוסה.
מכתיב קצב
סוגים
קיימים שני סוגים של מכתיבי קצב - מכתיבי קצב בתחרויות מקצועניות, ומכתיבי קצב לחובבים.
בתחרויות מקצועניות, מכתיב הקצב ממונה על ידי מארגן התחרות, והקצב בו ירוץ נקבע על פי דרישת הרצים בתחרות. בתחרויות בהם מתחרים אתלטים ברמה גבוהה, מכתיב הקצב נושר בשלב מסוים מהריצה ולא מסיים אותה, שכן הקצב אותו הוא מכתיב גבוה מכדי שיוכל לרוץ בו לאורך כל הריצה. מכתיב קצב חייב להתחיל את הריצה ביחד עם שאר הרצים ואינו מורשה להצטרף לריצה לאחר הזינוק, אחרת התוצאה שתושג בריצה לא תאושר לשיא. הדוגמה הבולטת ביותר לכך היא פרויקט Breaking2 של חברת נייקי שנערך בשנת 2017, ומטרתו הייתה לשבור את מחסום השעתיים בריצת מרתון. לצורך כך, נייקי ניסו שהריצה תתקיים בתנאים אידיאליים, שאחד מהם היה קבוצות מתחלפות של מכתיבי קצב שליוו את הרצים, כך שבכל רגע נתון הייתה על המסלול קבוצת מכתיבי קצב רעננה, שמסוגלת לרוץ בקצב הנדרש. בעקבות כך, נייקי ידעו מראש כי גם אם תתקבל תוצאה טובה משיא העולם בריצת מרתון (שעמד אז על 2:02:57 שעות), היא לא תאושר כשיא עולם.
בדרך כלל, מספר מכתיבי הקצב במקצה נע בין אחד לשלושה. השימוש במכתיבי קצב באליפויות הגדולות, כדוגמת אליפות העולם באתלטיקה, אליפות אירופה באתלטיקה ובמשחקים האולימפיים אסור, אך נהוג בתחרויות אחרות במטרה לקבל תוצאות איכותיות מהרצים. בסבב ליגת היהלום לדוגמה, כמעט בכל מקצה שאורכו 800 מטר ומעלה רצים מכתיבי קצב, שגורמים לריצות להתנהל בקצב גבוה, ומונעים התפתחות של ריצות טקטיות, בהן הריצה מתנהלת בקצב איטי, שמוגבר מאוד לקראת סוף הריצה. למרות זאת, לא תמיד הרצים נצמדים אל מכתיב הקצב, ובמקרים כאלה מכתיב הקצב צריך לנסות לגרום להם, במהלך הריצה, להיצמד אליו.
הנגלו
היסטוריה
אף על פי שמחקרים ארכאולוגיים מצביעים על כך שהמיקום היה מיושב במשך אלפי שנים, העיר הוקמה בשנת 1802. באותה תקופה היא כללה רק כמה מאות משקים ובתי עובדים חקלאיים.
הנגלו מעולם לא קיבלה זכויות כעיר שכן מדובר רק בכפר קטן שהתרחב במאה ה-19 במהלך המהפכה התעשייתית. בסוף המאה ה-19 התפתחה העיר במהירות לאחר הקמת צומת של תחבורה מסילתית.
במהלך מלחמת העולם השנייה הופצצה העיר לעיתים קרובות על ידי בעלות הברית בגלל נוכחות הרכבות בעיר ופעילות תעשיית המלחמה של מפעלים מקומיים. לב העיר נהרס בטעות במהלך הפצצת הנגלו ב-6 ו-7 באוקטובר 1944, בה נהרגו כמה מאות בני אדם. בנוסף, לאחר מלחמת העולם השנייה בית הכנסת ששרד את המלחמה, מנזר בת'יימסברידג', חווה המתוארת למאה ה-17, ובית העירייה מהמאה ה-19 כולם נהרסו. דבר זה הותיר את העיר ללא הרבה מרכז היסטורי. אחד הבניינים הבולטים הוא Lambertusbasiliek, בזיליקת רומא קתולית שנבנתה בשנת 1890 והוקדשה לסנט למברט.
התפרצות X (סרט)
התפרצות X הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2010 בבימויו של איתן צור, עם יוסי פולק, מלאני פרס, ואורנה פורת בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי עדנה מזי"א והוא מבוסס על ספרה התפרצות X משנת 1997.
חגי גילן
ביוגרפיה
גילן למד בישיבת אור עציון ובישיבת מרכז הרב. עם גיוסו לצה"ל התנדב גילן לשייטת 13 בה שירת כלוחם וכמפקד במשך ארבע שנים. לאחר מכן למוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ושירת בו במגוון תפקידי מטה ופיקוד במשך כ-25 שנים. בתפקידו האחרון שימש כראש אגף קיסריה.
בעל תואר במשפטים‎.
התפרצות X (סרט)
תקציר העלילה
אילן בן-נתן (יוסי פולק) הוא פרופסור לאסטרופיזיקה בטכניון, בן 58. הוא נשוי לנעמי (מלאני פרס), מאיירת ספרים יפהפייה בת 28. הוא מאזין להרצאה של סטודנטית (ורוניקה ניקול) על תופעת "התפרצות X" באסטרופיזיקה אך שקוע בבעיות המטרידות אותו.
אשתו נעדרת פעמים רבות והוא חושד שיש לה מאהב. כשהם יושבים במסעדה פוגש אותו חבר ילדות, ברוך גולדין (אברהם סלקטר) וחושב שנעמי היא בתו של אילן ולא אשתו. אילן עוקב אחרי נעמי ומגיע לבניין ליד חוף הים בבת גלים ושם צופה באשתו מקיימת יחסי מין עם המאהב שלה, עודד ספרא (רמי הויברגר).
הוא פונה לאמו קתי (אורנה פורת) והיא אומרת לו שזה היה מובן בגלל הפרש הגילים הגדול ומייעצת לו לא לעשות דבר "עד שזה יעבור לה".
אילן נפגש לעיתים קרובות עם החוקר המשטרתי אנטון (סוהיל חדאד) אתו גדל בשכונה.