cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המהפכה הצרפתית
תוצאות ישירות
תוצאותיה המתמשכות, וכנראה הבולטות ביותר, של המהפכה הצרפתית היו השינויים המפליגים שהכניסה במשטר הפנימי של צרפת. הערב-רב של פלכים, חבלים ונחלות, מורשת מאות שנות התפשטות איטית, הוחלף במערכת אחידה וסדורה של מחוזות שהתמידה באופן בסיסי עד ימינו. ב-1790 החלה האספה בעבודה על קובץ חקיקה אזרחי שנועד להמיר את מערכות המשפט המגוונות והמבולבלות, מבוססות המסורת והתקדים, ששררו בממלכה בחוק אחיד ושווה לכול; אף כי נפוליאון, שעל שמו נקרא, השלים אותו, מרב העבודה נעשתה בעת המהפכה. גם הענישה הפלילית הואחדה. "הקוד האזרחי" היה אחד המסמכים המשפיעים ביותר בתולדות המשפט, ועודנו משמש במספר מדינות. ב-1791 כינסה האספה גם את הוועדה המיוחדת למידות ומשקלות כדי ליצור קנה מידה אחיד בתחום. זו יצרה לבסוף את השיטה המטרית, שהיא הנפוצה ביותר בעולם כיום. הניב הפריזאי והצרפתית הספרותית הוכרזו כלשון התקנית, וב-4 ביוני 1794 הגיש האב גרגואר את הדו"ח המפורסם "על חשיבות הכרתת העגות המקומיות" בו עמד על הצורך לחסל את הניבים האזוריים ולכונן שפה לאומית אחידה כדי לגבש את האומה החדשה. תהליך כפיית הצרפתית התקנית על תושבי צרפת, שהוחל בו אז, נמשך עוד למעלה ממאה וחמישים שנה.
גם נזקיהם הישירים של אירועי העשור היו מוחשיים וניתנים לרישום. ראשית כול, יותר מ-600,000 איש שילמו בחייהם. הם מתו בטרור, בעימותים, ברעב ובמחלות, אך בעיקר בשתי המלחמות עד 1799. למעט הטבח בוונדה, שעלו דרישות מודרניות להכיר בו כרצח עם, שלטון הטרור בשאר צרפת, גבה אולי 50,000 נפש מכל הסיבות. ההרס שנגרם לכלכלה הצרפתית היה אדיר. המהפכנים ביטלו את מערכות המיסוי הסבוכות הישנות, אך גילו שהמיסים הישירים החדשים קשים לאכיפה, והמלחמה והרדיפות חיסלו מגזרים שלמים בכלכלה, כמו מוצרי היוקרה שהביקוש להם כמעט ונעלם. האינפלציה המשתוללת (45 מיליארד הליבר בכסף נייר שהוצאו למחזור הכספים היו שווים ריאלית אולי שביעית מערכם הנקוב) חיסלה כל תמריץ להשקעות ועסקים וצמצמה חדות את האשראי בשוק. 10% מתושבי פריז היו מובטלים ב-1798, שיעורים שחזרו על עצמם ביתר המדינה ושנלוו אליהם עוני ופשע. ערי הנמל והתעשייה הגדולות, כמו בורדו וליון, איבדו רבים מתושביהן עקב המחסור וההגירה החוצה. באופן גס, הוערך שהמשק הצרפתי פיגר בדור שלם לפחות עקב המהפכה, והשיקום ההדרגתי החזיר אותו בקושי לרמות של 1789 רק בשנות ה-30 של המאה ה-19.
למהלומות שספגה הכנסייה היו תוצאות חמורות. מוסדות החינוך בפיקוח כמרים שהצמיחו את הוגי הנאורות ואת האינטלקטואלים מחוללי המהפכה לא יכלו להמשיך לתפקד וגזרו בורות על הציבור הצרפתי: מספר התלמידים בבתי-הספר הגבוהים ירד בשני שלישים, מכמעט 50,000 לפחות מ-15,000; אחוז יודעי קרוא וכתוב הידרדר מכמעט 40% ב-1789 לכ-30% בלבד ב-1815. מצבם של העניים הורע מאוד עקב חיסול מנגנוני גיוס וחלוקת הצדקה הוותיקים והמבוססים של הכנסייה, שהמדינה החליפה בחוקים ובמוסדות תאורטיים שהשפעתם הייתה מועטה. הלאמת בתי-החולים, ופירוק מסדרי הנזירות שהיו אמונים עליהם, חוללה משבר קשה במיוחד בתחום הבריאות שהשפעתו הייתה לדורות. ב-1847 הייתה אוכלוסיית המדינה גדולה ברבע, 35 מיליון לעומת 28 מיליון, אך מספר בתי-החולים היה קטן כמעט בחצי יחסית ל-1789.
צרפת שלאחר המהפכה הייתה מדינה ריכוזית יותר משמלכי המשטר הישן, שנגד עריצותם ושרירותם יצאה, אף יכלו לדמיין. הממשל המרכזי ומספר המועסקים בו גדלו לאין שיעור, ועמם נטל המס שהוטל כדי לממנם. ערב עליית נפוליאון קיבלו 250,000 איש משכורת מהמדינה, פי חמישה יותר מתחת לואי השישה-עשר. המוסד הלאומי הגדול והחשוב ביותר היה הצבא, שתפח הרבה מעבר לחיל הקבע שהחזיקו שליטי העבר עקב מדיניות רדיקלית של גיוס חובה והפניית משאבים מסיבית אליו. הוא סיפק אפיק קידום מהיר לצעירים מוכשרים ויצר שוויון בין המשרתים בו.
המעמדות
האצולה הצרפתית נפגעה קשות מן המהפכה, אך הרבה פחות משניתן היה לסבור מהרטוריקה השלטונית או ממצבה החוקי על הנייר. היא חוסלה כמעמד ב-1791, אך בפועל בניה המשיכו להחזיק באדמותיהם וביתרונות שהקנו להם זכויות-היתר המבוטלות. אמנם 1,200 הוצאו להורג בטרור, אך לא יותר מ-25%, וכנראה קרוב יותר ל-5%, מהאצילים פנו להגירה. ב-1815 החזיקה אצולת המשטר הישן (להבדיל מהאריסטוקרטים החדשים שנפוליאון מינה) ב-80% מהקרקעות שהיו לה ערב המהפכה. היא שרדה את התהפוכות של 1799–1789 ככוח בר-קיימא ונותרה כזו בפוליטיקה עד שלהי המאה הבאה. בתחום אחד לפחות היא איבדה לעד וללא ספק את זכויות-היתר שלה: נטל המס עליה הוגבר מאוד ולא חזר עוד לרמות העבר. תוצאה בלתי-צפויה של רדיפתה הייתה התלכדות התעמולה נגדה מצד המהפכנים עם תדמיתה בעיניה. האצולה שטרם 89' הייתה מעמד דינמי ופתוח שקל היה להתקבל אליו ושהיה מעורב ביוזמות עסקיות רבות, אך שיוקרתו נבעה מהדימוי העצמי כקבוצה מיוחסת ואנינה. ההסתה נגדה, שתיארה את האצולה כטפילית ומנוונת, דווקא קיבעה ראייה זו.
מי שנפגעה אנושות הייתה הכנסייה. 1,000 כמרים הוצאו להורג בטרור ו-25,000 גורשו או נמלטו, כ-17% מהמעמד הראשון. הקרע בין הכנסייה החוקתית החדשה להיררכיה הרשמית היה חמור ומתמשך, ושתיהן בתורן ספגו רדיפות אלימות במהלך המסע להכרתת הנצרות בימי הטרור. הכנסייה ששוקמה לאחר הקונקורדט של נפוליאון ב-1801 הייתה חלשה ומרוסקת, וניצבה בעמדת נחיתות מול הוותיקן. המנזרים ורבבות הנזירים והנזירות שחיו בהם כמעט ונעלמו. המדינה הריכוזית הפקיעה בהדרגה רבות מסמכויות הכמורה, מעניינים פשוטים כניהול מרשם הלידות והפטירות ועד למונופול שהחזיקה על מערכות החינוך, הרווחה והבריאות הציבוריות.
ההשפעות על האיכרות באזורי הכפר היו מורכבות. מחד, כפיפותה לשיפוט בעלי האחוזות ולזיכיונות הבלעדיים שלהם על טחנות הקמח ושירותים דומים באה לקצה, ועמה רבים מהנטלים הכספיים שהטיל עליהם הסניוריאליזם; המהפכה הכירה באיכר כאזרח שווה שיכל לפנות ישירות לערכאה שיפוטית ולא כקשור לנחלה ולאדון. מאידך, יוגבים אמידים הרוויחו תכופות על חשבון החקלאים המרוששים הקטנים, שנשללו מהם חלק מזכויות המרעה והעיבוד באדמות המשותפות בגלל חוקים שקידשו את הרכוש הפרטי ואפשרו תביעת בעלות על קרקעות שהוכרו בעבר כשייכות לכלל. יתרה מכך, מערכת היחסים הבסיסית בתוך ההיררכיה – בעלי קרקע בכל הרמות לעומת חוכרים ופועלים – נותרה זהה מבחינות רבות עמוק אל תוך המאה ה-19. המוני העניים העירוניים קיבלו ברמה העקרונית את אותן זכויות פוליטיות, אם כי הצבעה שלא הותנתה בסף מס הוענקה לגברים מעל גיל 21 רק בתקופה הקצרה בין 1793 ל-1795, ובמשך זמן מה מילאו תפקיד חשוב ביותר במהפכה בדמות אספסוף הסנקילוטים שהייתה לו השפעה חזקה. אבל מבחינה כלכלית ומעשית לא השתפר מצבם כלל והם אף דוכאו באכזריות לאחר תרמידור, לצד הנזקים הכלכליים שספגו עם יתר האוכלוסייה. שליש מהמהגרים היו בני המעמד השלישי-לשעבר.
המרוויחים הגדולים של המהפכה היו בעלי הרכוש, ובעיקר העירוניים האמידים והמשכילים יחסית, או ה"בורגנות" (אם כי קיומה של זו כמעמד מובחן באותם הימים נדחה על ידי מרבית החוקרים). ביטול משטר זכויות-היתר פתח בפניהם את הדרך למשרות שהיו חסומות בפניהם בעבר, כוחם הפוליטי גבר לעומת המעמדות המיוחסים והם שוחררו ממגוון הנטלים שהטיל המשטר הסניוריאלי על בעלי קרקעות. חשוב מכל, העברת ההון הגדולה של התקופה, הלאמת אדמות הכנסייה והמהגרים והפיכתן ל"טובין לאומיים", נותבה יותר מכל לכיסיהם. האינטרסים שלהם היו הגורם החשוב ביותר בהכתבת דרכה של המהפכה: שלטון הטרור התאפשר בגלל חששם לאבד את הישגיהם מול פולש שקרא להשבת הסדר המעמדי הקודם, ובאותה מידה סולקו המונטניארדים כשמדיניותם כבר לא נחשבה חיונית. כשנפוליאון יצר את האצולה החדשה שלו ב-1808 והעניק תארים על בסיס שיקולי שירות למדינה ועושר, 58% מהמקבלים היו בורגנים.
קבוצות אחרות, שניצבו בשולי החברה, צברו הישגים רבים לאחר 1789. זכויות הנשים לא הושוו בעקרון, ובין היתר נשללה מהן זכות הצבעה, אך הן מילאו תפקיד נרחב וחסר תקדים באירועי המהפכה. חוק גירושין אזרחי אפשר מ-1792 להיפרד מבני-זוג שהוכרו כמתעללים, בלתי-שפויים וכדומה; הרוב הגדול של אלו שנעזרו בו היו נשים. חוק הירושה החדש מ-1793 החיל לאחור עד 89' את הקביעה שרכוש הורים צריך להתחלק שווה בשווה בין צאצאיהם, ללא הבדלי מין. אף כי לא היו חלק ממדיניות מקפת לשיפור מצב האישה, חוקים אלו שינו מהותית את מעמדן של הנשים במסגרת החוק והחלישו את כפיפותן למבנה המשפחתי. שינויים מהותיים ועקרוניים יותר לא עלו כמעט על סדר היום: המנשר של אולמפ דה גוז', ""הצהרת זכויות האישה והאזרחית", שקרא להעניק להן זכות בחירה, זכה להתעלמות וב-1793 אסר הקונבנט על ארגונים ייעודיים לנשים. לבסוף ביטל נפוליאון את רוב התיקונים בתחום זה. השחורים במושבות צרפת מעבר לים התקדמו בהרבה: בני-אדם "צבעוניים" חופשים קיבלו שוויון זכויות בהאיטי ב-1792, וב-1794 בוטלה כליל העבדות, אם כי מסיבות פוליטיות ולא אידאולוגיות. אף כי נפוליאון השיב אותה מאוחר יותר, התפתחויות אלה היו צעד חשוב בדרך לחיסול העבדות השחורה במערב. קבוצה נרדפת נוספת, ההוגנוטים, קיבלה את מרבית זכויותיה עוד מלואי השישה-עשר ב-1787, אך רק ב-24 בדצמבר 89' נתנה להם המהפכה זכויות אזרח מלאות, לאחר יותר ממאתיים שנות דיכוי וגירושים. ב-1791 קיבלו גם יהודי צרפת זכויות אזרח, ובמסגרת ביטול המעמדות הקורפורטיביים הוחשבו מאז והלאה כצרפתים בני דת אחרת ולא כאומה זרה בעלת חוקים משלה. דוגמה זו הניחה את היסוד לאמנציפציה ליהודים במערב.
מורשת
את השינויים הגורפים שהחילה המהפכה במבנה החברתי והמנהלי של צרפת לא ניתן היה להשיב אחור. הן נפוליאון, שניסה להדחיק את זכר העשור הסוער, והן המלכים הבורבונים שגלו על מנת להיאבק בה לא היו מסוגלים לחסל את המנגנונים המדינתיים שיצרה והותירום על כנם על אף שניסו לקצצם ולסרסם. נפוליאון הצליח לבטל את מוסד הבחירות, לדוגמה, אך הוא הושב תחת הבורבונים ב-1815 ונותר מאז על כנו. עמידים לא פחות היו השסעים הפוליטיים שניבעו מיד בין אלה שתמכו במטרות המהפכה ואלה שהתנגדו לה. אלה היו שני מחנות דינמיים שסיעות ופרטים עברו ביניהם תדיר בהתאם למצב המשתנה, אך באופן בסיסי התקיימה חלוקה בין אלה שראו באירועי 1789 דבר חיובי לבין אלו ששאפו לשוב לימים בהם המלך, הכנסייה וההיררכיה המעמדית היו הציר עליו נשענה צרפת. קרע זה המשיך לזעזע את המדינה לפחות עד הרפובליקה הצרפתית השלישית ב-1870, המשטר הראשון מאז המהפכה שהצליחה להחזיק מעמד יותר משני עשורים, ולמעשה עד תבוסת הכוחות הריאקציונריים לאחר מלחמת העולם השנייה; עד 1958 החליפה צרפת עשרה משטרים וחמש-עשרה חוקות.
המהפכה שרטטה מחדש את המפה הפוליטית, בצרפת ובעולם כולו. המהירות בה התחוללו השינויים והתהפוכות גזרה כליה על הסדר היציב יחסית שהתקיים במשטר הישן. באספה הלאומית נוצרה לראשונה החלוקה בין שמאל וימין בפוליטיקה: השמרנים תומכי הסדר הקיים ניצבו מימין, והמחדשים שדרשו רפורמה ניצבו משמאל. יחד עם האפשרות לחולל תמורה קיצונית בתמיכה עממית, ללא מנגנוני השלטון הקיימים, הגיחה הפוליטיקה המהפכנית ומושג המהפכה המודרני, כהתרחשות סוחפת-כול. פעילים שנשבעו לחולל מהפכות (ולא מרידות כבמשטר הישן) הטרידו קשות ולעיתים הפילו את ממשלות תבל במאות הבאות. גישות מתונות יותר, שקראו לא לעקירת הקיים מן השורש אלא לקידום תמורות זהירות, התבטאו בפעולה במשנה תוקף לרפורמה על בסיס רציונלי ומושכל – כך סברו לפחות המצדדים בה – במערכות חברתיות שעדיין נשענו על ריבוד מעמדי נוקשה ועל עליונות הדת. אף על פי שמלכים אבסולוטיים נאורים כבר פעלו ברוח זו קודם, התיקונים המרובים שהנהיגה צרפת המהפכנית נתפשו כדוגמה וכמופת למדינה המתמסרת בלי עכבות לרוח הנאורות.
כמענה לפרוגרסיביות ולניסיונות לתקן אם לא לבטל את המוסכמות החברתיות, הולידה המהפכה את השמרנות. התאורטיקן החלוצי של השמרנות, אדמונד ברק, ניסח את רעיונותיו בספרו "הרהורים על המהפכה בצרפת" מתוך ביקורת על החיפזון של המהפכנים. כבר ב-1790 סבר שהתנהלותם תביא לתוהו ובוהו, ולבסוף לכך שגנרל כלשהו יתפוס את השלטון, כפי שאכן קרה. עוד ימינה מן השמרנות עלתה הריאקציה, שקראה משנות ה-90 של המאה ה-18 להשיב את צרפת לימים בהם הכתר והאמונה הקתולית היו מסד הממלכה וערובה לסדר פוליטי מיטיב ואידיאלי, לפחות בראייתה. הריאקציה דרשה תמיכה בלתי-מסויגת בדת ובמונרכיה, באופן יותר נוקשה ומודע אידאולוגית מבעבר. הריאקציה תיארה את העבר באופן אידיאליסטי וטהרני, ואת תהפוכות ההווה ראתה כנובעות מסטייה מדרך הישר. אחד מהוגיה הראשונים, הכומר אוגוסטן דה בארואל, פרסם את משנתו כתאוריית קונספירציה בספר "זיכרונות להבהרת ההיסטוריה של היעקוביניזם" מ-1798, בו טען כי הבונים החופשיים אשמים במהפכה. מדינות אירופה אימצו את הריאקציה בהתלהבות לאחר האימה שהטילו אירועי 89'-99', ויחד עמה אמצעים ושיטות חדשים שצמחו מתוך אותו הגיון ריכוזי ומודרני שהניע את המהפכה. בעשורים הבאים, לפני ואחרי אביב העמים, קמו מדינת המשטרה, הצנזורה הנרחבת, הפיקוח ההדוק על מוסדות החינוך ומנגנוני תעמולה מסועפים בעד הסדר הקיים.
, סיכם ויליאם דויל, ומדינות אירופה האחרות גילו כשאסרו מלחמה על הרפובליקה הצרפתית הצעירה. ההכרה כי רק הזדהות עמוקה של היחיד עם מדינתו, שאינה מתווכת במסגרות מעמדיות, יכולה לקדם מודרניזציה ולהקנות עוצמה צבאית וכלכלית, השפיעה עמוקות על הארצות שנכבשו על ידי צרפת או שספגו תבוסות מידה. הזעזוע התודעתי והחברתי שנלווה לכך, הניע חידוד ואף יצירה מאפס של תודעת הזהות הקיבוצית בנחלות הגרמניות, בחצי-האי האיטלקי ובארצות השפלה. בהעתקה של הדפוסים הצרפתיים, מאות אלפי מתנדבים הסכימו לאחר מכן להתנדב למלחמה לשחרור מעול הפולש המהפכני. אינטלקטואלים, ובעקבותיהם פוליטיקאים, החלו לדון ולפתח חלופות לסדר הישן שאבד עליו הכלח. מראשית המאה ה-19 עלו לא רק תביעות למשטר רציונלי יותר, אלא גם תנועות לאומיות בוסריות שביקשו מתאם בין האומה לגבולות הישות הפוליטית, והתלבטו סביב אילו מאפיינים וסמלים להתגבש. צרפת, האחידה והריכוזית יחסית, היוותה דגם מרכזי למאמצים המוצלחים או הכושלים לכונן מדינות-לאום מודרניות מתוך המונרכיות הרב-אתניות של אירופה.
הגידול האדיר בצבא שהביא הגיוס הכללי של 1793, הפך את מלחמת המהפכה לעקובה מדם וטוטלית יותר מכל סכסוך צבאי מאז הרפורמציה. מלחמותיהם המרוסנות יחסית של נסיכי אירופה, שהתנהלו בין כוחות מקצועיים, הפכו למלחמות עם בעם שהלכו ותבעו יותר ויותר עושר ודם, עד 1945. שלטון הטרור הותיר מורשת של אלימות ופחד שעודנה נזכרת ונחשב לתקדים הראשון להפעלת כוחה של המדינה הריכוזית המודרנית לצורכי דיכוי כולל, שונה מהאלימות הממוסדת שננקטה בחברת המעמדות הישנה – אם כי הטרור לא היה דווקא קטלני ואכזרי יותר ממקביליו במדינות השמרניות: כפי שהעיר דויל, ב-1794 טבחו חילות הצאר לפחות 2,000 נפש בוורשה ביום אחד; ב-1798 טבחו הבריטים בין 10,000 ל-50,000 אירים בתוך מספר חודשים.
יחד עם המהפכה האמריקנית, המהפכה הצרפתית הנחילה לעולם מחדש את הרעיון של זכויות אוניברסליות וחוק שווה לכל החל באותה מידה על כל האזרחים – ולא משטר פריבילגיות נפרד לכל שדרה מעמדית. הצהרת זכויות האדם והאזרח, שכיוונה לא לצרפתים אלא לכל בני האדם, נותרה מורשתה העליונה של המהפכה, והשפיעה על תנועות פוליטיות בכל העולם. הפנייה למושגים פוליטיים-חברתיים בעלי תחולה גורפת התבטאה גם בסיסמה "חירות, שוויון, אחווה", שנעשתה ברבות הימים מזוהה עם אירועי 1799–1789 (על אף שכמעט ולא הופיעה בצורתה זו במהלכם). כבר בעת המהפכה עצמה ניבעו המתחים הפנימיים והסתירות בין המושגים הללו, שהיו אמורים להיות מוגשמים כולם ביחד כחלק מהחזון הכולל: מנהיגי הימין המתון תבעו שה"שוויון" יהיה בהזדמנויות בלבד כשהם מעוררים את חמת השמאל בדרישה להגביל את זכות ההצבעה לפי רכוש, בעוד שהשמאל בתורו עורר התקוממות כשניסה לכפות חלוקה שוויונית של ההכנסות. סתירות ומתחים אלו הוסיפו לאפיין את כל מי שהושפעו מרוח המהפכה בעתיד, והם נאלצו, איש איש, לבחור באחד מפניה ולטשטש את האחרים. הקומוניסטים הרוסים שחוללו את מהפכת אוקטובר ראו את עצמם כממשיכים בנקודה בה נעצר הפופוליזם הריכוזי של המונטניארדים ב-1794, ואת הריאקציה התרמידורית כבלימה של המגמה לשוויון חברתי על ידי בעלי-הרכוש. חוגים ימניים וליברלים, לעומת זאת, הבליטו את האחדות הלאומית הצרפתית או את ההבטחה לחירות.
המדינה הריכוזית המודרנית פירקה את המסגרות הקורפורטיביות הישנות ויצרה קשר ישיר עם האדם היחיד, תוך שהיא מפוררת את מערכת המעמדות יותר ויותר לפרודות אינדיבידואליות. מתוך הצורך לנצל באופן מיטבי את כשרי כלל האזרחים התבססה מריטוקרטיה יחסית, וככל שזו הייתה בלתי-מושלמת, היא אפשרה בעקרון לכל אחד להגיע לכל דרגה. ב-1799 השתלט על הרפובליקה קצין שמוצאו היה ממשפחת אצולה זוטרה, ושקידום דומה כלל לא היה אפשרי עבורו תחת המשטר הישן. המהפכה סימנה רבים ממאפייניו של העולם המודרני: מרחב שיח ציבורי הנשען על ידיעת קרוא-וכתוב ותקשורת המונים, פוליטיקה של הציבור הרחב במקום של מסגרות מעמדיות לעומת המלך, שלטון נבחר ייצוגי, גיוס טוטלי של משאבי המדינה ועוד. השאלה אם הייתה תמורה שתרמה לכינונו של סדר עולם זה, או עוד אבן-דרך שהובילה אליו כתוצאה מרקע עולמי זהה – תקשורת ותעבורה משופרות, המהפכה התעשייתית, הרפורמות של המלכים שדגלו באבסולוטיזם נאור (ושנקטעו בבהילות עקב החשש מקריסה דומה לזו של צרפת) – מוסיפה להיות שנויה במחלוקת בין היסטוריונים.
אריסטיוס פוסקוס
אריסטיוס פוסקוס (Aristius Fuscus) היה משורר רומאי, חברו של המשורר הורטיוס, והוא מוזכר בסאטירה I.9, אודה 1.22 ובמקומות אחרים. הורטיוס פונה באגרת 1.10 לפוסקוס וקושר את פוסקוס ואת עצמו כ"תאומים" המופרדים על ידי אהבתם לעיר ולארץ, בהתאמה.
פומפוניוס פורפיריון מכנה את פוסקוס "גרמאטיקוס" מעולה (Grammaticus, פילולוג או מדקדק) וכותב קומדיות, אך הלניוס אקרון  מתייחס אליו כמחבר טרגדיות.
"אריסטיוס פוסקוס" גם מופיע בקומדיה "פויטאסטר" של המחזאי בן ג'ונסון (1601).
בסאטירה התשיעית של הורטיוס, פוסקוס פוגש את הורטיוס בעודו עסוק בשיחה עם אדם טרחן ופטפטן, וזה מנסה לרמוז לו שיציל אותו, אך ללא הועיל. פוסקוס משים עצמו כלא מבין: "בשחוק בן בליעל הוא מתעלם". הורטיוס רותח מזעם אך מנסה שוב: "הן רצונך לשוחח עמי ביחידות, כך אמרת". פוסקוס הבדחן משיב לו כי כך אמנם בכוונתו לעשות, אך במועד אחר: "כי היום השבת השלושים. הרצית שנזלזל ברגשות יהודים נימולים?". פוסקוס מתרץ שמאחר שזה יום שבת, הוא לא יכול להעליב את היהודים בשיחה על עסקים, וזאת על אף שאיש מן הדמויות אינו יהודי.
עמי-דיתנה
הוא היה בנו ויורשו של המלך אבי-אשוח. תקופת שלטונו על פי המקורות הייתה תקופה של שקט. הוא היה עסוק בעיקר בהרחבת והעשרת המקדשים ומבנים נוספים. בשנת מלכותו החמישית הוא הכניס פסל המייצג אותו למקדש אסגילה שהיה מקדש למרדוך, אל הראשי הבבלי. הפסל היה מעוצב כנסיך היושב על כס מלכות מפואר. בשנת מלכותו האחרונה, הוא הרס את חומות העיר דיר ששכנה מצפון מזרח לבבל. חומות אלה נבנו לפני כן על ידי דמיק-אילישו מאיסין. את עמי דיתונה ירש בנו עמי-צדוקה.
חממה
חממה היא מבנה חקלאי בעל קירות שקופים שנועד לגידול צמחים בתנאים מיטביים. צמחים הגדלים בחממה קרויים גידולי חממה.
החממה עשויה בדרך כלל מלוחות זכוכית או מיריעות פלסטיק ומייצרת מיקרו-אקלים חם עבור הצמחים, בלא הוצאות חימום שוטפות. חימום נפח החממה, לטמפרטורה גבוהה ביחס לסביבתה, מתבסס על קליטת קרני השמש הנכנסות אליה ואי מתן יציאה לקרניים תת אדומות ולאוויר חם. החממה גם מבודדת את הצמחים מרוח, ברד, שלג וכיוצא בזה.
חלק מהחממות סגורות הרמטית ומאפשרות שליטה באוכלוסיית החרקים שבהן. באופן זה הן חוסכות פיזור רעל חרקים על הגידולים. במקרים נדירים, מטרת החממה היא גידול חרקים, כאשר הצמחים נועדו לסייע בגידולם.
היסטוריה
פליניוס הזקן דיווח שברומא העתיקה, גננים רומאים גידלו ירקות בתוך מבנים העשויים מיריעות וסדינים על מנת להבטיח אספקת ירקות קבועה לקיסר טיבריוס.
בשנת 1500 לספירה, בנו גננים איטלקים מבנים לגידול צמחים טרופיים שהובאו לאיטליה במהלך חזרה ממסעות במקומות שונים בעולם. את חממת העץ הראשונה בנה המהנדס הצרפתי סלומון דה קלוס בשנת 1619 כדי לגדל הדרים באירופה הקרה. כדי לחמם את החממה יצר מערכת חימום בעזרת הבערת גחלים. בשנת 1780 החלו לחמם באדים, וב1827 באמצעות מים חמים שהוזרמו בצינורות מיוחדים לאורך הרצפה והקירות. הראשון שבנה את חממה מודרנית המוכרת כיום היה ג'וּלס צ'ארלס, בהולנד.
בשנים שבין 1800 ל- 1850 לספירה, החלו להיבנות חממות תעשייתיות במידות גדולות ובצורה נרחבת באנגליה. בתחילת המאה העשרים הבינו שחממות מביאות תועלת גם בארצות חמות ולא רק בקרות, מפני שהם מכפילות את התקופה שבה אפשריים גידולים שונים.
אופן הפעולה
האוויר שבתוך החממה, מתחמם עקב קרני השמש ואינו בורח החוצה בשל המבנה הסגור של החממה. האדמה גם היא מתחממת ועוזרת להתפתחות המקסימלית של הצמחים. הבידוד עוזר גם לחיסכון במים - משקים את הצמחים בכמות מסוימת, שמתעבה בגג החממה ונוזלת חזרה. בעזרת החממות אפשר לבודד חרקים - הן מחוץ לחממה, כלומר בידוד מזיקים, והן חרקים רצויים, כדוגמת חרקים המאביקים את הצמחים, או מחסלי מזיקים. החממה מעניקה הגנה מפגעי אקלים, כדוגמת סופות חול, ואפשר לייצר בתוכה את האקלים הרצוי לסוג הגידולים בה. כיום בחלק מהחממות משתמשים ביריעת פלסטיק בצבעים מסוימים לשם סינון חלק מקרני השמש המזיקים לגידולים.
בזכות החממה ניתן לגדל סוגי צמחים חד עונתיים שונים במשך כל השנה, ולא רק בעונות מסוימות, או לגדל צמחים באזור שבו, בלא החממה, אין אקלים המתאים להם.
פירוסומה
פירוסומה (שם מדעי: Pyrosoma) הוא סוג של מיתרניים מוזרים היחידים במשפחת הפירוסומיים (Pyrosomatidae) ובסדרת הפירוסומות (Pyrosomida) והם קרובי משפחה של הסלפות. יצורים שקופים אלה נעים בעזרת זרמי האוקיינוסים.
למעשה הפירוסומות הם קבוצה של יצורים קטנים החיים במושבות באוקיינוס ומתפקדים כגוף אחד. צורתם גלילית והם מזכירים מעט מלפפון ים שקוף. הם יכולים להגיע מכמה סנטימטרים עד לאורך של 7 מטר. כל אחד מהיצורים קטן ביותר, באורך כמה מילימטרים והוא פורש רשת המסננת פלנקטון.
הם חיים באוקיינוס הפתוח מפני הים עד לעומק של כמה מאות מטרים מתחתיו. תנועתם נשלטת על ידי זרמי הים אך הם יכולים גם לנוע על ידי הנעה סילונית. בדרך כלל הם חיים בימים חמימים.
אלה שמצויים במים עמוקים יכולים להאיר את עצמם בצבעים ירוקים-כחולים.
סלקוקסיב
תופעות לוואי נפוצות הן כאבי בטן, בחילה ושלשול. סלקוקסיב נמצא כקשור לעלייה בסיכוי לפתח קרישי הדם, ולכן עשוי לגרום למחלות קרדיוווסקולריות כמו התקף לב, שבץ, ועוד. כתוצאה מכך, השימוש בסלקוקסיב אינו ממולץ לחולים בסיכון גבוה למחלות לב. תופעות לוואי משמעותיות נוספות הן כיבי קיבה, התנקבויות מעי, דימומי מעי, כשל כלייתי ואנאפילקסיס. סלקוקסיב כמו שאר נוגדי הדלקת שאינם סטרואידים גורם לסגירה מוקדמת של הצינור העורקי בעובר ולכן אינו מומלץ לנשים בהריון בטרימסטר השלישי. בנוסף סלקוקסיב כנראה עובר לחלב האם ולכן אסור בהנקה.
מנגנון פעולה
סלקוקסיב הוא מעכב הפיך סלקטיבי של ציקלואוקסגינאז סוג 2 (COX-2), ולכן מעכב יצירת פרוסטגלנדינים מחומצה ארכאדונית. COX-1 הוא מבוטא באופן קבוע ואחרי על הגנה של מוקוזת מערכת העיכול, מעורב בבקרת זרימת הדם בכליה ויצירת קרישים מטסיות, אך COX-2 מבוטא רק במצבי דלקת בתאי מערכת החיסון בעקבות חשיפה לדפוסים מולקולריים מעודדי דלקת. כתוצאה מהסלקטיביות הגבוהה סלקוקסיב גורם לפחות תופעות לוואי מנוגדי דלקת שאינם סטרואידים אחרים, ומשפיע פחות על מוקוזת הקיבה והמעי (ולכן גורם פחות לכיבי קיבה).
מחלות לב
כמו כל נוגדי דלקת שאינם סטרואידים אחרים, סלקוקסיב נמצא קשור לעלייה סיכון למחלות קרדיווסקולריות ולאירועים תרמבוטיים אחרים כגון שבץ. הסיכון גדל בשימוש ממושך או גורמי סיכון קרדיווסקולריים אחרים. יתר לחץ דם חדש או מתגבר יכול לקרות – יש להשתמש במינון האפשרי הנמוך ביותר של התרופה או לשקול שימוש בתרופות אחרות.
מחלה מערכת העיכול
כמו כל נוגדי דלקת שאינם סטרואידים אחרים, סלקוקסיב נמצא קשור לכיבי קיבה, התנקבויות מעי ודימומי מעי, במיוחד בשילוב עם אספירין, נוגדי קרישה וקורטיקוסטרואידים. בנוסף יש להיזהר במתן סלקוקסיב לחולים מבוגרים, נכים, מעשנים או חולים עם צריכת אלכוהול גבוהה. בחולים אלה יש להשתמש במינון האפשרי הנמוך ביותר או להשתמש בטיפול תרופתי המגן על הקיבה (כגון מעכבי משאבות פרוטונים).
אלרגיה
סלקוקסיב היא תרופה המכילה קבוצת סולפה-אמיד, ולכן יכולה לגרום לתגובה אלרגית אצל אנשים הסובלים מאלרגיות לתרופות דומות. בנוסף, אנשים הסובלים ממחסור באנזים G6PD צריכים להימנע מנטילת התרופה.
תגובות בין תרופתיות
סלקוקסיב עובר עיבוד בעיקר על ידי ציטוכרום P450 2C9, ולכן יש לשים לב במתן סלקוקסיב יחד עם תרופות אחרות העוברות עיבוד על ידי ציטוכרום זה כגון נוגדי דלקת שאינם סטרואידים אחרים, קומודין, נוגדי דיכאון מסוימים, תרופות סולפה-אמידיות אחרות, תרופות אנטי פטריתיות ועוד.
דג עין-חבית
דג עין-חבית (שם מדעי: Opisthoproctus soleatus) הוא מין יחיד בסוגו של דג מצולות מהמשפחה אופיסטופרוקטיים שבסדרת הארגנטיניים.
מאפיינים
אורכו 10.5 ס"מ, גופו אפור מוזר וראשן מגודל בעל חלל פנים שקוף עם עיניים כחולות גדולות ביותר וחסרות אישונים המופנות למעלה וחוטם עגול בקצה החלל. הפה נמצא מתחת החוטם. לדג זה סנפירים קצרים מאוד עם סנפירים עדינים בקצה הגוף וזנב קטן בעל אורות כחולים. הגוף עצמו בצבע כהה העוזר בהסוואה.
הדג המוזר יכול לראות את טרפו גם כאשר הוא מנסה להסתוות, בזכות עיניו המוזרות. כמו כן הוא צריך לחוש בטורפים מתקרבים שגם הם מנסים להסתוות ולכבות את אורם. מבנה עיניו עוזר לו לחוש בהם בזמן.
הוא מצוי באוקיינוס העמוק בעומק 500-700 מ' מתחת הים. תפוצתו העיקרית היא במזרח האוקיינוס האטלנטי אך נמצא גם בים סין הדרומי.
חומצה לינולאית
חומצה לינולאית (באנגלית: Linoleic acid) היא חומצת שומן רב-בלתי רוויה. החומר הוא נוזל שקוף בטמפרטורת החדר. זוהי חומצה קרבוקסילית שלה שרשרת בת 18 פחמנים שבה 2 קשרים כפולים בעמדות 6 ו9 (כאשר סופרים את פחמן 1 בצד המתיל הרחוק מהקבוצה הקרבוקסילית). חומצה לינולאית היא חומצת שומן חיונית, כלומר כזו שיש לקבל במזון משום שהגוף אינו יכול ליצור אותה מחומצות אחרות וזקוק לה בכמה תהליכים ביולוגים.
שמה של חומצה זו נגזר מהמילה היוונית Linon שפירושה פשתן, חלקו השני של השם oleic פירושו "קשור או מופק משמן זית" או "קשור לחומצה אולאית" משום שריווי הקשר הכפול בעמדה 6 של חומצה לינולאית נותן חומצה אולאית.
חומצה לינולאית משמשת בגוף ליצירת חומצה ארכידונית ולכן נדרשת לסינתזת פרוסטגלנדין, מצויה בליפידים של קרום התא. היא נפוצה בשמנים צמחיים והיא מהווה יותר מ-50% בשמן פרג, חריע, שמן חמניות, ושמן תירס.
מחסור בחומצה לינולאית בתזונה גורם לשיער יבש, נשירת שיער, ועיכוב בריפוי פצעים.
סרן לרבי
סרן לרבי (בדנית: Søren Lerby, נולד ב-1 בפברואר 1958 בקופנהגן שבדנמרק) הוא כדורגלן ומאמן עבר דני ששיחק בעמדת הקשר בעיקר באייאקס אמסטרדם, בבאיירן מינכן, ובפ.ס.וו. איינדהובן.
אייאקס אמסטרדם
לרבי שיחק כנער במועדון הדני פרמאד אמאגר, ממנו עלה לקבוצה הבוגרת בשנת 1975, וכבר באותה שנה חתם באייאקס אמסטרדם מליגת העל ההולנדית, כאשר היה בן 17. אייאקס אמסטרדם הייתה באותן שנים מועדון גדול בזירה האירופית והמקומית, ולרבי זכה עמה בחמש אליפויות הולנד בשמונה עונות בהן שיחק בקבוצה. לרבי צבר 206 הופעות וכבש 66 שערים בתקופתו באייאקס.
פ.ס.וו. איינדהובן
בשנת 1987 חתם לרבי בפ.ס.וו. איינדהובן, ובשנת 1988 הגיע להישג המשמעותי ביותר בקריירה שלו, כאשר זכה עם הקבוצה בגביע אירופה לאלופות, לאחר ניצחון 5-6 בבעיטות הכרעה על בנפיקה ליסבון במשחק הגמר, כאשר לרבי הבקיע את אחת הבעיטות, במשחק שהסתיים בתוצאה 0-0 לאחר 120 דקות. לכך הוסיף לרבי שתי זכיות נוספות באליפות הולנד עם איינדהובן, נוסף על חמש הזכיות שהשיג עם אייאקס אמסטרדם. בשנת 1990 פרש לרבי ממשחק פעיל, לאחר שלוש עונות באיינדהובן, בהן צבר 81 הופעות והבקיע 16 שערים.
קריירה בינלאומית
לרבי שיחק בנבחרות הצעירות של דנמרק החל משנת 1973, ובשנת 1978 ערך בכורה בהנבחרת הבוגרת. לרבי שיחק עם דנמרק בשלושה טורנירים גדולים. ביורו 1984 כבש שער יתרון בחצי הגמר נגד נבחרת ספרד, שהשוותה בהמשך המשחק, וניצחה 5-4 בבעיטות הכרעה, למרות בעיטה מוצלחת של לרבי. במונדיאל 1986 השיג לרבי עם דנמרק מאזן מושלם בשלב הבתים, אך בשמינית הגמר הודחה נבחרתו, שוב על ידי נבחרת ספרד, והפעם לאחר תבוסה בתוצאה 5-1. הטורניר הגדול האחרון בו לרבי השתתף היה יורו 1988, בו דנמרק לא השיגה ולו נקודה אחת. בשנת 1989, פרש מהנבחרת לאחר 11 שנים, 67 הופעות ועשרה שערים.
קריירת אימון
באוקטובר 1991 פוטר יופ היינקס מאימון באיירן מינכן לאחר פתיחת עונה גרועה, ולרבי מונה כמחליפו. התוצאות שלרבי השיג בשנה זו לא השביעו את רצון ההנהלה גם כן, והוא פוטר בפברואר 1992 לאחר הדחה משפילה מגביע אופ"א על ידי קבוצת B 1903 מליגת העל הדנית במפגש כפול לאחר 6-3 בסיכום שני המשחקים. לאחר מכן הפך לסוכן שחקנים מוסמך על ידי פיפ"א.
ז'אן-מישל לורן
ז'אן-מישל לורן (בצרפתית: Jean Michel Lorain ; נולד ב-7 בינואר 1959 ב- Migennes, בורגון) הוא שף המסעדה הצרפתית לה קוט סן-ז'אק (La Côte Saint-Jacques) בז'ואני במחוז יון בבורגון. יחד עם אביו, מישל לורן (בצרפתית: Michel Lorain; נולד ב-1934), הוא בעלים של מסעדה שמחזיקה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום (נכון לשנת 2011).
מישל לורן
נולד ב-1934. אימו, מארי לורן, הייתה מסעדנית שייסדה את קוט סן-ז'אק בז'ואני לגדות נהר היון ב-1945. מישל לורן התלמד כאופה ואחר-כך ירש את אימו בקוט סן-ז'אק ב-1958 ביחד עם אשתו ז'קלין ששימשה כסומלייה (מלצר יינות, שאחראי גם על בניית מרתף היין של המסעדה).
ב-1971 השיג מישל את הכוכב הראשון במדריך מישלן האדום, הוא קיבל את השני ב-1976. קוט סן-ז'אק נכנסה לרשת רלה א שאטו בשנת 1977. הוא רכש כרם ועושה בעצמו יין מזן ענבי שרדונה. בבעלותו סירה שניתן להשכירה לשיט עם ארוחה. הוא פתח מעבר לנהר מלון זול עם מסעדה פשוטה.
ז'אן-מישל לורן
ז'אן-מישל לורן, בנם של ז'קלין ומישל לורן, נולד ב-7 בינואר 1959 ב- Migennes, 8 ק"מ מז'ואני. לאחר סיום תיכון התלמד ז'אן-מישל אצל פייר וז'אן טרואגרו ברואן ב-1977. הוא שהה שנה בטיוואן פריז לצד קלוד דלין שעמד בראשה ב-1979. הוא השלים את שירותו הצבאי והצטרף לאביו במסעדה המשפחתית למשך שנה ואז השתלם אצל פרדי ז'ירארדה בקריסייה, שווייץ, במשך שנה וחצי ב-1982.
ב-1983 הוא שב לז'ואני לצד אביו מישל. הוא התחתן עם בריג'יט שממנה יש לו שתי בנות, אלכסנדרה ומרין. ב-1986 מישל וז'אן-מישל לורן השיג 19/20 נקודות בגו מיו וכוכב שלישי במדריך מישלן האדום. בגיל 27, היה ז'אן-מישל השף הצעיר ביותר שהגיע אי-פעם לשלושה כוכבים במישלן.
ב-1993 ז'אן-מישל מונה לשף השנה בידי גו מיו שנתן לו את הניקוד המקסימלי דאז של 19.5/20. מישל לורן יצא לגמלאות.
ב-2001 קוט סן-ז'אק הורדה לשני כוכבים במישלן, ב-2004 היא קיבלה מחדש את שלושת הכוכבים שלה, בעקבות עבודת שיפוץ ועיצוב נרחבת במסעדה.
המסעדה נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם.
פנגולין פיליפיני
פנגולין פיליפיני (שם מדעי: Manis culionensis) הוא מין של פנגולין האנדמי לאי פלאוואן שבפיליפינים ומצוי בסכנת הכחדה בטבע.
מאפיינים
פנגולין זה חי בטבע רק ביערות גשם טרופיים באי פלאוואן שבפיליפינים והוא דומה מאוד למין פנגולין מלאי, אך בעל ראש קצר יותר, קשקשים קטנים יותר וזנב ארוך יותר. אורכו הממוצע 58–176 ס"מ ומשקלו 1.8–2.4 ק"ג. הוא בעל קשקשים חומים על פני גופו עד לראש ובעל לשון ארוכה ודביקה איתה הוא תופס נמלים וחרקים קטנים והוא בעל טפרים גדולים העוזרים לו לטפס. הוא גם יכול להיתלות עם זנבו מבין הענפים אבל כמו מרבית הפנגולינים השריון המגן פוגע במהירותו ובתנועתו.
הפנגולין יוצא בלילה לשחר אחר מזון. הוא ניזון בעיקר מנמלים ומטרמיטים אותם הוא מחפש בקינם, הורס אותו באמצעות טפריו הגדולות ותופס אותם בלשונו הדביקה והארוכה. הוא חסר שיניים ולעיתים בולע אבנים כדי לעזור לו לטחון את המזון בקיבה. הקשקשים שלו מונעים מהנמלים להשיב לו מלחמה, כשהן נתקעות בקשקשים המוגנים. קשקשיו הקשים מגנים עליו גם מטורפים פוטנציאלים.
פנגולינים אלה נמצאים בסכנת הכחדה עקב פגיעה מידי האדם שצד אותם לבשר וכן ללבושי שריון מקשקשיהם.
דיסומיים
דִּיסוֹמִיִּים (שם מדעי: Synaphobranchidae) היא משפחה של דגים טורפים מסדרת הצלופחאים החיים באוקיינוסים הטרופיים והממוזגים ברחבי העולם. זו המשפחה היחידה בתת-הסדרה Synaphobranchoidei.
צלופחים אלה חיים בעיקר באזור התהומות של האוקיינוסים השונים. אורכם בין 23 ל-160 סנטימטר, והם בעלי סנפירים פשוטים, צבעים ורודים עד לבנים וראשים עבים עם לסתות חזקות. אלו טורפים מהירים וגמישים, הרודפים אחרי טרף קטן, כמו דגים וסרטנים, ובולעים אותו במהירות.
דגים אלה יכולים להימצא גם בעומק של 3,500 מטר מתחת לפני הים.
אלישבע רבל-נהר
אלישבע רבל-נהר היא חוקרת של אמנות יהודית מימי הביניים ופרופסור אמריטה בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים. מחקרה עוסק בקשרים שבין האמנות היהודית ואמנות הנוצרית והפירושים השונים שכל דת נותנות לסמלים שונים.
תולדות חיים
רבל-נהר נולדה בצרפת עת משפחתה התחבאה מפני הנאצים. היא באה ממשפחה בעלת מסורת יהודית ואמנותית רחבה. דודה הוא אנדרה נהר, פילוסוף יהודי מפורסם, אביה היה לימים שופט בבית המשפט העליון בצרפת.
עבודה
ב-1976 החלה ללמד במחלקה לתולדות האומנות באוניברסיטה העברית, ושם לימדה עד שיצאה לגמלאות בשנת 2005. שימשה פעמיים כראש החוג להיסטוריה של האמנות ושימשה גם כראש החוג ללימודים כללים.
לימדה ופיתחה קורסים שונים בהם: "מבוא לאמנות יהודית מזמנים עתיקים לימינו", "דמות היהודי באמנות", "איקונוגרפיה תנ"כ"ית באמנות יהודית, נוצרית ומוסלמית".
ב-2009 יצא ספר מאמרים לכבודה בהוצאת בריל, בשם " Between Judaism and Christianity Art Historical Essays in Honor of Elisheva (Elisabeth) Revel-Neher".
אנג'לה דאון
אנג'לה דאון (באנגלית: Angela Down; נולדה ב-15 ביוני 1946) היא שחקנית אנגלייה.
ביוגרפיה
דאון נולדה בהמפסטד שבלונדון. היא ידועה מהופעתה בסדרת הדרמה "Take Three Girls" של ה-BBC בה גילמה צעירה קוקנית סטודנטית לאמנות בשם אווריל. דאון שיחקה בסדרה רק עונה אחת, ובעונה השנייה היא הוחלפה. ב-1972 גילמה את דמותה של הנסיכה מריה בגרסה של ה-BBC לרומן "מלחמה ושלום" מאת לב טולסטוי. ב-1974 כיכבה בתפקיד סילביה פנקהרסט במיני-סדרה "Shoulder to Shoulder". ב-1980 שיחקה בתפקיד מורה בשם מירה באון בסדרת הדרמה "We, the Accused" של ה-BBC לצדו של איאן הולם. ב-1981 הופיעה בתפקיד הלנה במחזה "סוף טוב הכל טוב" מאוסף המחזות השייקספיריים בהפקת ה-BBC. בקולנוע שיחקה דאון בסרט "מלחמת המראות" (1969), בסרט האימה מ-1978, בתפקיד גסטין מאהלר בסרט "מאהלר" של קן ראסל משנת 1974, ובתפקיד גברת קול בסרט "אמה" (1996) בכיכובה של גווינת' פאלטרו.
הדסון (הר געש)
הר הדסון (בספרדית: Cerro Hudson) הוא הר געש שכבתי בדרום צ'ילה, שבו התרחשה אחת ההתפרצויות געשיות הגדולות ביותר של המאה ה-20. ההר עצמו מכוסה בקרחון. בפסגת ההר יש קלדרה גדולה שנוצרה מהתפרצות עתיקה. פעילות געשית מודרנית מתרחשת בתוך הקלדרה. הר הדסון קרוי על שמו של פרנסיסקו הדסון, הידרוגרף של הצי הצ'יליאני במאה ה-19.
תיאור
הר הגעש הדסון שוכן כ-15 קילומטרים מחוף האוקיינוס השקט ו-137 קילומטרים דרומית לעיר קויאיקה, דרומית לעיירה פוארטו אייסן (Puerto Aisén) וצפונית לשדה הקרח הצפוני (Campo de Hielo Norte) במחוז אייסן של צ'ילה.
היסטוריה של התפרצויות
משערים כי מדד ההתפרצות הגעשית (המסומן בקיצור כ-VEI) של התפרצויות געשיות גדולות שהתרחשו בהר הדסון סביב השנים 4750 לפנה"ס ו-1890 לפנה"ס היה 6. התפרצויות אלו אחראיות, קרוב לוודאי, להיווצרות הקלדרה. ההתפרצות של 4750 לפנה"ס השמידה ככל הנראה קבוצות גדולות של התושבים הקדמונים שחיו במרכז פטגוניה ואולי אפילו את כולם, על פי הממצאים שנתגלו באתר הארכאולוגי של לוס טולדוס (Los Toldos). בתקופה המודרנית היו בהר התפרצויות מתונות ב-1891 וב-1971, והתפרצות גדולה מאוד ב-1991.
ההתפרצות של 1971
לפני 1970 היה ידע מועט מאוד על ההר. ב-1970 החלה התפרצות געשית שולית שהמסה חלקים מהקרחון, באוגוסט-ספטמבר 1971 זוהתה התפרצות מתונה (מדד התפרצות 3) בחלקה הצפון מערבי של הקלדרה שהעיפה אפר געשי לאוויר, וגרמה להתפתחות להארים מהמסת חלק גדול מהקרחון. הלהארים גרמו למותם של חמישה אנשים, ורבים נוספים פונו מהאזור.
ההתפרצות של 1991
ההתפרצות שהתחוללה בין אוגוסט לאוקטובר 1991 הייתה התפרצות פליניאנית שעוצמתה 5 במדד ההתפרצות הגעשית, שבה נפלטה טפרה בנפח גולמי של 4.3 קילומטרים מעוקבים (מקביל ל-2.7 קילומטרים מעוקבים של סלע מוצק). חלקים מהקרחון נמסו וזרמו במורד ההר כזרמי בוץ. איש לא נפגע בהתפרצות זו בשל ריחוקו של ההר ממקומות יישוב, אבל אלפי אנשים פונו מהאזורים הסמוכים. אפר נשר על צ'ילה, ארגנטינה כמו גם על איי פוקלנד.
בשל התפרצות פינטובו באותה שנה לא זכתה ההתפרצות הגעשית הגדולה של הר הדסון לתשומת לב רבה.
פעילות ב-2011
ב-26 באוקטובר הכריז השירות הגאולוגי של צ'ילה (SERNAGEOMIN), מצב חירום אדום. המשרד האחראי לטפל במצבי חירום (Onemi ראשי תיבות של Oficina Nacional de Emergencia del Ministerio del Interior) פינה מעל למאה תושבים מהאזורים הסמוכים. בטיסה מעל להר התגלה ענן קיטור וגז שהכיל מעט מאוד אפר שהגיע לגובה בין קילומטר ל-4 קילומטרים. לא אובחנה בינתיים פליטת לבה.
מסורב עלייה
מסורבי עלייה היו יהודים, בעיקר תחת המשטר הקומוניסטי, שלא הורשו לעלות לישראל משיקולים פוליטיים. אנשים אלו נקראו גם "סירובניקים" - תרגום של המונח Refusenik באנגלית. מסורבי העלייה ניהלו מאבק כנגד השלטונות, שזכה לסיוע מן החוץ מארגונים בישראל ובעולם. לאחר מספר שנים של מאבק בוטל איסור ההגירה ולמסורבי העלייה הותר לעלות לישראל.
איסור ההגירה בגוש הקומוניסטי
על פי ההשקפה הקומוניסטית, כל השתייכות דתית או אתנית בטלה מפני ההשתייכות לאומה הקומוניסטית. לפיכך, שלטונות ברית המועצות סירבו להכיר בשאיפות הלאומיות של היהודים, ובקשר שבין יהודי אירופה ובין מה שהם ראו כמולדתם ההיסטורית, ארץ ישראל. לאחר מלחמת העולם השנייה החלה תנועת נדידה של יהודים, עקורים ופליטי מחנות, אל תחנות מהן ניתן היה לעלות ארצה. הנתיב העיקרי של עולים אלה עבר דרך הנמל הרומני קונסטנצה. תנועה זו הייתה לצנינים בעיני השלטונות הקומוניסטים וככל שהידקו את שלטונם על ארצות מזרח אירופה, כך הידקו את אחיזתם ביהודי הארצות האלה, עד לחסימה מוחלטת של הגבולות.
בברית המועצות
בשנות השישים ושנות השבעים של המאה ה-20 בברית המועצות היה נוהל לפיו מהגרים חייבים לקבל אישור ממשרד ממשלתי בשם OVIR (קיצור של "משרד הוויזות והרישומים"). עולים רבים הגיעו לישראל בתקופת השגשוג שלאחר מלחמת ששת הימים, אולם רבים אחרים קיבלו תשובה שלילית מהמשרד, או המתינו לאישור במשך זמן רב. חלק ממסורבי העלייה קיבלו את האישור המיוחל רק לאחר מספר שנים. לדברי המשרד, מסורבי עלייה היו אזרחים שנחשפו למידע ביטחוני סודי של הממשל הסובייטי, ולכן לא הורשו לעזוב.
חלק ממסורבי העלייה פעלו באופן הפגנתי נגד העיכובים, נעצרו ונכלאו, אחרים הוגלו למקומות נידחים בברית המועצות. ססמתה של קבוצה זו היה "שלח את עמי" ו"לשנה הבאה בירושלים הבנויה". רבים מהם נחשבו ללוחמי זכויות אדם ולאסירי מצפון והיו מוכרים ככאלה בכל העולם. פעילים שנכלאו או הוגלו קיבלו הכרה בישראל כאסירי ציון. מדינות רבות הפעילו לחץ על ברית המועצות לשחרורם של אסירי ציון. העיתונות המערבית דיווחה על תופעת סירוב העלייה בהרחבה, ונערכו הפגנות רבות ברחבי העולם שנועדו ליצור לחץ על ברית המועצות לאפשר את הגירת היהודים.
לדוגמה אינה מיימן קיטרוסקי לא הורשתה לעזוב את ברית המועצות גם לאחר שאובחנה אצלה מחלת הסרטן. היא עזבה את ברית המועצות לאחר מאבק ממושך ונפטרה זמן קצר לאחר הגעתה לארצות הברית לצורך טיפול.
במקביל לגידול במספר בקשות לעלות לישראל שנענו בסירוב, קמו במערב ארגונים שתמכו במאבק לשחרור יציאתם מברית המועצות. בין תנועות אלו ניתן למנות תנועת "ה-35" בהנהגת ברברה אוברמן שפעלה בבריטניה.
מבצע חתונה
"מבצע חתונה" היה שם קוד לניסיון חטיפת מטוס ריק שעורר מודעות עולמית למצב היהודים בברית המועצות. שישה עשר אזרחים צעירים, ארבעה עשר מתוכם יהודים ציונים, נתקלו בסירוב עלייה ורצו להגיע באמצעות המטוס לישראל. הם נתפסו מספר צעדים לפני עלייתם למטוס בחודש יוני 1970, נשפטו וקיבלו גזרי דין אכזריים על בגידה במולדת, ביניהם שני גזרי דין מוות שהומתקו לחמש עשרה שנות מאסר לאחר לחץ בינלאומי, שהשפיע על הסובייטים גם להתחיל לשחרר עוד מסורבי עליה.
תיקון ג'קסון-ואניק
כדי להפעיל לחץ על ברית המועצות לאפשר הגירה של יהודים, חוקקה ארצות הברית את "תיקון ג'קסון-ואניק" (על שמם של הסנאטור הנרי מ. ג'קסון וחבר בית הנבחרים צ'ארלס ואניק) - תיקון לחוק הסחר של ארצות הברית, שהטיל מגבלות על קביעת קשרי סחר מיוחדים עם מדינות המגבילות הגירת אזרחים. לאחר ששני בתי הקונגרס העבירו את התיקון פה אחד, הוא נחתם על ידי הנשיא ג'רלד פורד ב-3 בינואר 1975.
ברומניה
בחלק המכונה הרגאט, אחרי שואת יהודי רומניה, נותר בחיים קיבוץ יהודי גדול שכלל מאות אלפי יהודים, רבים מהם חדורים שאיפות ציוניות. בקרב יהודי רומניה החלה פעילות ציונית ענפה שכללה כתבי עת, אסיפות ואף הפגנות, ופעילות זו קיבלה עידוד רב מהכרזת העצמאות של מדינת ישראל, ועידוד עקיף ושקט מהאדם השני בהיררכיה של רומניה הקומוניסטית, שרת החוץ היהודיה, אנה פאוקר. בשלב מסוים, לפי הנחיות ממוסקבה, החליטו השלטונות הרומניים לפעול בצורה נמרצת נגד הציונים והציונות.
בשנות החמישים של המאה ה-20, במסגרת משפטי הציונים ברומניה, נשפטו כמה מאות יהודים, מנהיגים ופעילים של התנועות הציוניות הרומניות ונידונו לעונשים כבדים. היהודים הואשמו בריגול למען האינטרסים של האימפריאליזם האנגלו-אמריקאי. משפטים אלה היו חלק משורת המשפטים המבוימים נגד יהודים שנערכו באותה תקופה בגוש הקומוניסטי.
Natural Causes
Natural Cause (בעברית: סיבות טבעיות) הוא אלבום האולפן השלישי של הזמרת-יוצרת האמריקאית סקיילר גריי. האלבום יצא לאור ב-23 בספטמבר 2016 על ידי חברות התקליטים אינטרסקופ רקורדס ו-Kidinakorner.
האלבום הגיע למקום ה-68 במצעד האלבומים של קנדה.
ביקורות
האלבום הופק על ידי סקיילר גריי, אמינם, אלכס דה קיד, מייק אליזונדו ומארק בטסון. ב-AllMusic קיבל האלבום דירוג של ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכל. ב-Milwaukee Journal Sentinel זכה האלבום לביקורת חיובית.
ב-Edge Media Network זכה האלבום לסיקור חיובי גם כן.
דג הקשת
עלילה
דג הקשת הוא דג בעל קשקשים צבעוניים, נוצצים ומרהיבים. הדגים האחרים מאוד היו מעוניינים להיות בעלי קשקשים כמו שיש לו. יום אחד דג כחול קטן מבקש מדג הקשת אם הוא יכול להביא לו קשקשים בצבע כסף. הוא מסרב בדרך לא מנומסת. הדג הכחול מספר לדגים האחרים שדג הקשת הוא גס רוח ולא נחמד, כתוצאה מכך הדגים לא רוצים לשחק איתו יותר.
כשדג הקשת פוגש את הדג הכחול הקטן בפעם השנייה הוא נותן לו קשקש בצבע כסף והוא רואה את שמחתו של הדג הכחול, לאחר מכן הוא פוגש את הדגים האחרים מחבורתו ומחלק לכל אחד מהם קשקש, לבסוף לכל לכל אחד מהדגים באוקיינוס יש קשקש כסף נוצץ אחד ודג הקשת מאושר אף על פי שנשאר לו רק קשקש אחד כמו לכולם.
רטריבר חלק-שיער
רטריבר חלק-השיער (אנגלית: Flat-Coated Retriever) הוא זן של כלב המאופיין בפרווה שחורה, חלקה ומבריקה.
פיליפ רושה
ביוגרפיה
נולד בלה שני (Le Chenit) בואלה דה ז'ו (Vallée de Joux); אביו הוא מוודואה ואמו, אנג'לינה לוקטלי, איטלקייה. אמו נפטרה מסרטן כשהיה בן תשע ואביו נישא מחדש ועבר ל- Romont, שם פתח בית קפה. ב-1968, בהיותו בן ארבע עשרה, החל פיליפ רושה להתלמד כטבח בבופה דה לה גאר רומון שהיה שייך לאחד מחבריו ללימודים מרסל קאווסאן (Marcel Cavuscens).
החל משנת 1972 הוא עבד במלונות יוקרה שונים, בתחילה בסבואה בור אן ויל (Savoy Baur en Ville), אחר-כך באו לאק ( au Lac). ב-1 ביולי 1980 הוא החל לעבוד אצל פרדי ז'ירארדה במסעדת הוטל דה ויל בעיירה קריסייה. אחרי שעבד בכל המשרות במטבח הוא מונה לשף המבצע ב-1989.
ב-1995 הוא נישא לאצנית המרתון פרנציסקה רושה-מוזר. ב-1 בדצמבר 1996 הוא הפך לבעלים של המסעדה בעקבות פרישתו של פרדי ז'ירארדה. המסעדה הפסידה זמנית את שלושת הכוכבים שלה במדריך מישלן האדום, אולם השיבה אותם ב-1997. ב-1999 הכתיר אותו גו מיו שווייץ כ"שף השנה", וב-2000 כתב גו מיו הצרפתי "קריסייה היא עדיין משכנה של המסעדה הטובה בעולם".
מסעדת הוטל דה ויל מחזיקה כיום (2010) בשלושה כוכבים במדריך מישלן ובתשע עשרה נקודות בגו מיו. המסעדה חברה במדריך "השולחנות הגדולים בעולם".
בשנת 2005 דורגה המסעדה במקום ה-25 בעולם לפי משאל 50 המסעדות הטובות בעולם של המגזין רסטורנט,
האתר dininginfrance בחר במסעדה לאחת מעשר המסעדות הצרפתיות הטובות בעולם מחוץ לצרפת.
במרץ 2002 נהרגה פרנציסקה רושה-מוזר בתאונת טיפוס. אחרי חופשה בלפלנד. החל רושה בפרויקטים שונים, בכללם "טעמים" ספר בישול שפורסם ב-2003. ב-2006 הוא קיבל את אות Chevalier Ordre national du Mérite מידיו של פיליפ דוסט-בלאזי, שר החוץ הצרפתי באותה עת.
רושה נפטר בתאריך 8 ביולי 2015 לאחר שהתעלף תוך כדי רכיבה על אופניים. הוא היה בן 61 במותו.
סימן אגדסטין
ביוגרפיה
אגדסטין נולד באסקר, פרבר של אוסלו, וכבר בילדותו הראה מידה רבה של כישרון בשחמט. בגיל 15 זכה לראשונה באליפות ארצו (לבוגרים); בגיל 16 סיים שני באליפות אירופה לנוער; בגיל 18, בשנת 1985 היה לנורווגי הראשון שזוכה לתואר רב אמן, הדרגה הרשמית הבכירה בעולם השחמט. בעת ההיא היה אגדסטין רב האמן הצעיר ביותר בעולם. ב-1986 סיים שני באליפות העולם לצעירים, בהקדימו את אנאנד וברייב. ב-1989 הגיע לדירוג שיא של 16 בעולם.
לכל ההישגים האלה הגיע אף על פי ששיחק שחמט במשרה חלקית בלבד. בשאר הזמן הוא היה חלוצה של אפ סי לין, מועדון כדורגל באוסלו שבמדיו שיחק בליגה השנייה ובשלב מסוים גם בליגה הבכירה בנורווגיה. החל ב-1985 הוא היה חבר בנבחרת הצעירה של נורווגיה וב-1988 זומן לנבחרת הבוגרת, בעקבות המלצתו הפומבית של מאמן לין, אגיל אולסן. אולסן תמך בכפל הקריירות הבלתי שגרתי של החלוץ הבלתי צפוי שלו, ואפשר לו לעזוב את אימוני הקבוצה כדי להתחרות בשחמט ברחבי העולם.
אגדסטין לבש את מדי הנבחרת שמונה פעמים, והבקיע שער בינלאומי אחד. אולם ב-1989, כאשר ניתנה לו ההזדמנות להתקדם בכדורגל על ידי הצטרפות לקבוצת בשיקטאש הטורקית, הוא העדיף להתרכז בטורניר שחמט חשוב שעמד בפתח, וויתר על ההצעה. החלטה זו עלתה לו בסילוק מהנבחרת הלאומית. ב-1991 חיסלה פציעה בברך את הקריירה הספורטיבית שלו. ב-1994 הוא נאלץ לצפות מהצד בחבריו לנבחרת, שהעפילו לראשונה מזה זמן רב לטורניר גמר גביע העולם.
ייתכן שהניסיון לתחזק את שתי הקריירות במקביל נועד לכישלון מראש. אגדסטין, שללא ספק ניחן בכישרון רב בשחמט, כונה על ידי גארי קספרוב "החובבן החזק בעולם". רבים בעולם השחמט הפצירו בו להתרכז במשחק המלכים באופן בלעדי. כשהוא עשה זאת לבסוף - בלית ברירה, לאחר הפציעה הקשה - הוא לא הצליח להפיק את המקסימום על הלוח. בעיות בריאות הפריעו לו גם בשחמט, ובמהלך שנות התשעים הוא התדרדר בדירוג העולמי. רק ב-1999 החל להתאושש, כאשר זכה בטורניר קפל לה גרנד, לפני 104 רבי אמנים. ב-2003 זכה בהישג נאה כשניצח בטורניר האי מאן.
אגדסטין אימן את מגנוס קרלסן בעבר (כיום אחיו, אספן, הוא מנהלו). הוא כותב בעיתון נפוץ בנורווגיה על שחמט ומשמש כשופט בטורנירי שחמט.
בוגר אוניברסיטה
"בוגר" הוא תואר אקדמי שניתן לאדם שסיים לימודים המובילים לתואר זה במוסד אקדמי מוכר. תואר זה קרוי גם "תואר ראשון", משום שהוא הראשון בסדר התארים האקדמיים שאדם יכול לרכוש. לרוב, הלימודים לתואר הראשון נמשכים 3 שנים, אך ישנם מספר תארים ראשונים שלימודיהם נמשכים 3.5 שנים (כמו משפטים ורוקחות), 4 שנים (כמו הנדסה וסיעוד), או 5 שנים (כמו אדריכלות).
מקור השם
שמות התארים הראשונים בישראל מתחילים ב-"...Bachelor of". מקור השם הוא בימי הביניים, אז ניתן התואר באוניברסיטאות אירופה למסיימי לימודי הטריוויום. הטריוויום הוא כינוי לשלוש האמנויות: דקדוק, רטוריקה ולוגיקה. אלו נחשבו האמנויות הבסיסיות יותר והחשובות פחות מתוך שבע האמנויות החופשיות באוניברסיטאות אירופה בתקופת ימי הביניים. הן היו ידועות גם כאמנויות הליברליות, מכיוון שרק לאנשים חופשיים היה מותר ללומדן.
מקור המילה טריוויום בלטינית, ומשמעותה – "שלוש הדרכים". הטריוויום היה נלמד בשנים הראשונות באוניברסיטאות ונחשב רק כהכנה ללימודים יותר מתקדמים (הקואדריוויום - "Quadrivium") – אריתמטיקה, גאומטריה, מוזיקה ואסטרונומיה. התואר Baccalauréat נטבע בצרפת, בה ניתן התואר לתלמידים שסיימו את לימודי הטריוויום באוניברסיטת פריז. Baccalauréat היא הצורה הלטינית המאחדת של המונח הצרפתי Bas chevalier שמשמעותו המילולית היא אביר צעיר. במשך השנים אוניברסיטאות רבות אחרות אימצו את הנוהג, אולם המילה Baccalauréat קוצרה ל-Bachelor (שמשמעותו באנגלית היא: רווק; שכן רק רווקים יכלו להרשות לעצמם לימודים גבוהים), מונח המשמש עד היום כתואר ראשון במוסדות אקדמיים בישראל ובמדינות רבות אחרות. התרגום לעברית המקובל בישראל למונח זה הוא "בוגר ב..." אף על פי שזה אינו תרגומו המילולי של המונח.
מסלול לימודים
בתחילת הלימודים לתואר ראשון על הסטודנט לבחור את מסלול הלימודים שבו ילמד. לכך יש וריאציות אחדות:
התואר בישראל במאה ה-21
בשנת 2014/15 סיימו את לימודי התואר הראשון בישראל כ-49,700 סטודנטים: ישנו מספר רב של תארים המוכרים בישראל על ידי המועצה להשכלה גבוהה. אלה הם שמות התארים הנפוצים ביותר בישראל בעשור השני של המאה ה-21 :
גיבור-על
גיבור-על הוא דמות בדיונית, לרוב בעלת יכולות על-אנושיות, בהן היא עושה שימוש לטובת הכלל, מתמודדת עם סכנות ונאבקת בנבלי-על.
היסטוריה של גיבורי-העל
דמויותיהם של גיבורי-על מושפעים רבות מדמות הגיבור הלאומי בפולקלור ובתרבות שלדמותם אנשים רבים ייחסו תכונות משותפות. דוגמאות בולטות של גיבורים עממיים שכאלו כרובין הוד וז'אן ד'ארק הם דוגמה מובהקת למוטיב המודרני של גיבורי-העל. בספרות העת החדשה, ניתן למצוא את השורשים של גיבורי-העל עוד בספרות הוויקטוריאנית, שם התגבש הרעיון של גיבור בודד שמצליח להתגבר על קשיים עצומים בקלות ובאלגנטיות. בין הדוגמאות הבולטות ביותר אפשר למצוא את הבלש שרלוק הולמס. גם בתחילת המאה ה-20 הופיעו דמויות בעלות יכולות מופלאות, אם כי אנושיות. באותה תקופה נכתבו הסיפורים על זורו, טרזן ועוד. אלו היו אנשים פשוטים שעקב הנסיבות נעשו לגיבורים, ותמיד עמדו כנגד אויב מר.
גיבורי-העל בצורתם הנוכחית מבוססים על גיבורי רצועות קומיקס בעיתונות היומית בתקופת השפל הגדול בארצות הברית של שנות השלושים. בין הגיבורים שהופיעו אז ניתן למנות את דיק טרייסי, זורו, הצל והפנטום. דמויות אלו הופיעו גם בחוברות קומיקס "מלאות". לגיבורים אלו בדרך כלל היו כוחות-על ולא היה אלטר אגו. בעלילותיהם של הרבה גיבורי-על אנושיים יש הסבר לכוחות העל שלהם. פעמים רבות (בעיקר בגיבורי-על שהומצאו באמצע המאה ה-20) מדובר בתאונה בה מעורבים חומרים רדיואקטיביים, ובמקום להרוג את הגיבור, העניקה לו כוחות על. אלמנט סיפורי זה משותף גם לרבים מהארכי-נבלים שמופיעים בעלילה, אלא שבמקרה שלהם לתאונה יש לפעמים תוצאה נוספת - עיוות צורתם עד לבלי הכר. הנדסה גנטית ומוטציות (כחלק מניסוי מדעי או כתוצאה מחשיפה לקרינה רדיואקטיבית ) הם מקורות נפוצים לכוחות-על (דבר הנפוץ במיוחד בסדרת האקס-מן של מארוול קומיקס). מקורות נוספים נפוצים לכוחות העל הם מפגשים עם ישויות קוסמיות (כגון חייזרים) או מכושפות/קסומות (כגון אלים, שדים ומכשפים).
קיימים גם גיבורי-על לא-אנושיים כמו צבי הנינג'ה, אנושיים למחצה (כמו רייבן) או חייזרים (כמו מיס מאדים).
עם התפשטות הקולנוע והתפתחות הטלוויזיה הגיעו הגרסאות הקולנועיות לסיפוריהם של גיבורי-העל. במאה ה-21 סרטים אלו זוכים להצלחה רבה ורווחים גבוהים. כיום סרט הקומיקס בעל ההכנסה הגבוהה ביותר הוא "הנוקמים: סוף המשחק" שהכניס 2.799 מיליארד דולר.
סוגים
גיבורי-העל מתחלקים למספר קבוצות, לפי קריטריון סוג ומקור הכוחות שבעלותם. החלוקה לסוגים אינה מוחלטת ורוב גיבורי-העל משתייכים לשני סוגים או יותר:
פרודיות
ז'אנר גיבורי העל זכה לפרודיות רבות. הקומדיה סופרהירו היא פרודיה על סרטים, ידוענים ונושאים פופולריים רבים ובין השאר גם על סרטי גיבורי-על מהמאה ה-21. בעברית יצא הקומיקס סופר שלומפר (מאת אורי פינק) המציג גיבור-על נמוך עם תלבושת טפשית, ולועג למוסכמות הז'אנר (הייצוגיות והמראה, הגלימה, הצגת הרע כמפלצת מכוערת ועוד).
קרלוס סלינס
קרלוס סלינס דה גורטרי (בספרדית: Carlos Salinas de Gortari; נולד ב-3 באפריל 1948) הוא כלכלן ופוליטיקאי מקסיקני, שכיהן כנשיא מקסיקו בין השנים 1988 ל-1994. סלינס נולד במקסיקו סיטי, וב-1966 הצטרף למפלגה המהפכנית המוסדית (PRI). הוא למד כלכלה באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו, וקיבל דוקטורט מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1978.
ב-1982 מונה לשר התכנון והתקצוב בממשלתו של מיגל דה לה מדריד. ב-1988 נבחר בעצמו לנשיא. במהלך כהונתו כנשיא מקסיקו פתח במשא ומתן עם ארצות הברית וקנדה שהוביל לחתימת הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה. הוא קרא למדיניות הכלכלית שלו "ליברליזם חברתי", שהייתה למעשה נאו-ליברלית. לאחר תום כהונתו פקד את מקסיקו המשבר הכלכלי הקשה ביותר בהיסטוריה של המדינה, ובשל כך הוטחו כלפיו האשמות רבות ואף איומים על חייו. בעקבות זאת עזב סלינס את מקסיקו, והשתקע לאירלנד. הוא שב למקסיקו בשנת 2003.
ביוגרפיה
קרלוס סלינס דה גורטרי נולד בשנת 1948 במקסיקו סיטי והיה בנו של סנאטור מקסיקני בקונגרס הפדרלי. סלינס הצטרף, דרך קשריו המשפחתיים, למפלגה המוסדית המהפכנית (PRI) השלטת בגיל 18 ולמד כלכלה באוניברסיטה הלאומית האוטונומית שך מקסיקו ובאוניברסיטת הרווארד, וסיים את לימודיו עם דוקטורט בשנת 1978. עוד משנת 1971 ואילך מילא תפקידים חשובים יותר בענייני כלכלה בממשלה ונתמך בעלייתו הפוליטית על ידי מיגל דה לה מדריד, שהיה אחד הפרופסורים שלו באוניברסיטה האוטונומית הלאומית. כשהפך מדריד לנשיא מקסיקו בשנת 1982, הוא מינה את סלינס לשר התכנון והתקצוב שלו, תפקיד שסלינס מילא עד שדה לה מדריד מינה אותו בשנת 1987 להיות יורשו כמועמד לנשיאות ה-PRI בבחירות הקרבות אשר התקיימו בשנת 1988, בהם סלינס ניצח דרך ההונאות של מפלגתו, בדומה לקודמיו.
אף מועמד ל-PRI בבחירות לנשיאות לא זכה בפחות מ-70% מהקולות העממיים מזה 60 שנה לפי רישום התוצאות הסופי. אולם בבחירות ביולי 1988 זכה סלינס ב-50.4 אחוז מהקולות, על פי נתוני השיאים הרשמיים; מפלגות האופוזיציה טענו כי חלקו הכולל של סלינס בהצבעה היה נמוך עוד יותר אלמלא מפלגת ה-PRI הייתה נוקטת בהונאות הצבעה. כנשיא המשיך סלינס למשול לנוכח ההידרדרות וההפרטה הכלכלית של מקסיקו שהתקיימה עוד מתקופת דה לה מדריד. הוא מכר מאות תאגידים ממשלתיים לא יעילים למשקיעים פרטיים והוציא חלק מהתמורה על תשתיות ושירותים חברתיים. דוגמה לכך היא ההפרטה של חברת התקשורת הלאומית - טלפונוס דה מחיקו - והעברתה למקורב הממשל קרלוס סלים.