cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מבצע איצ'י-גו
תוצאות
"דרך הררית" (Mountain Road) מאת תאודור וייט, הכתב של טיים מגזין בסין בתקופה זו, עוסק בקבוצה של חיילים אמריקנים הנסוגים בעקבות מתקפה יפנית זו.
השריה
השריה היא דרך הכנה של מזון בנוזל. השריה יכולה לבוא כשלב מוקדם של הכנת בשרים ועופות לבישול או צלייה או כהכנה יחידה למזונות מסוימים.
ז'וזף לה בל
ז'וזף אשיל לה בל (בצרפתית: Joseph Achille Le Bel; 21 בינואר 1847 – 6 באוגוסט 1930) היה כימאי צרפתי שנחשב לאחד מאבות הסטריאוכימיה. הוא נולד בעיירה פשלברון (Péchelbronn) באלזס והתחנך באקול פוליטקניק בפריז. למשפחתו של לה בל היו עסקי נפט משגשגים והוא חילק את זמנו בין עבודתו המדעית ובין עסקי המשפחה.
עבודתו המדעית
בעקבות עבודתו החלוצית של לואי פסטר בתחום הסטריאוכימיה, ניסה לה בל, שהצטרף למעבדתו של שרל-אדולף וורץ בשנת 1873, להבין את המקור לפעילות האופטית (קיטוב אור) השונה של מולקולות בעלות אותה נוסחה מולקולרית. בשנת 1874 הוא הגיע למסקנה ששתי מולקולות בעלות אותה נוסחה מולקולרית ומבנה גאומטרי טטרהדרלי, שבמרכזו נמצא פחמן ובקצוותיו מתמירים שונים, יהיו תמונות מראה לא חופפות זו את זו, ותהיה להן פעילות אופטית שונה. כיום אנו אומרים על מולקולות כאלו שיש להן מרכז כיראלי, או פחמן אסימטרי, והן מולקולות כיראליות, אבל באותה תקופה לא היה מינוח לממצאים החדשים. הכימאי ההולנדי יאקובוס ואן 'ט הוף, סטודנט אחר של וורץ, הגיע למסקנות דומות באותה שנה, באופן עצמאי ובלתי תלוי.
בליין
בליין (באנגלית: Blaine) היא עיירה בצפון מדינת וושינגטון, ארצות הברית השוכנת לחופו של מפרץ בונדרי של האוקיינוס השקט ומצר ג'ורג'יה. גבולה המוניציפלי של העיירה מצפון הוא גם הגבול בין ארצות הברית לקנדה. בעיירה חיים כ-5,000 תושבים.
היסטוריה
האזור אוכלס לראשונה במאה ה-19 על ידי חלוצים אשר הקימו במקום כפר דייגים. עם השנים החלו להצטרף לכפר עוד ועוד אנשים שבאו לאזור בעקבות גילוי הזהב בקולומביה הבריטית. בליין הוכרזה רשמית כעיר ב-20 במאי 1890 ונקראה על שמו של ג'יימס בליין, פוליטיקאי אמריקאי שהיה סנאטור, מזכיר המדינה ומועמד לנשיאות ארצות הברית בשנת 1884 מטעם הרפובליקנים אך הפסיד לגרובר קליבלנד.
בתחילת המאה ה-20 נפתח בעיר מפעל השימורים הגדול בעולם לדגי סלמון.
בליין היא נמל כניסה לארצות הברית לכל הספינות המגיעות לצפון ורוצות להיכנס למים הטריטוריאליים של ארצות הברית.
כביש בין-מדינתי 5 חוצה את העיר וממשיך צפונה לקנדה. זהו הכביש החשוב ביותר של החוף המערבי של ארצות הברית. הוא חוצה את ארצות הברית מדרום לצפון מהגבול עם מקסיקו עד לגבול עם קנדה ואף ממשיך לאלסקה.
במעבר הגבול בין ארצות הברית לקנדה עומדת קשת השלום, זה הוא מונומנט בצורת קשת שנבנה בשנת 1921 ועל פסגתו דגלי ארצות הברית וקנדה.
חלק ניכר מכלכלת העיר מסתמך על מסחר עם קנדה. בנוסף לכך בליין היא עדיין ביתם של דייגים רבים.
תזמורת סיאטל
תזמורת סיאטל היא תזמורת אמריקאית שמקום מושבה הקבוע בסיאטל, וושינגטון.
היסטוריה
הופעתה הראשונה של התזמורת הייתה ב-29 בדצמבר 1903, בניצוח הארי וסט. שם התזמורת, שנקראה בהיווסדה "הסימפונית של סיאטל", הוחלף ל"תזמורת הפילהרמונית של סיאטל". בשנת 1919 התארגנה התזמורת מחדש בחוקי עזר חדשים, תחת השם "התזמורת הסימפונית של סיאטל". אף על פי כן, במשך רוב 100 שנות קיומה, ובייחוד היום, ההרכב נודע בשם "Seattle Symphony".
יותר מ-300,000 איש באים מדי שנה לקונצרטים של התזמורת באולם בנארויה שבמרכז סיאטל. העונה שלה נמשכת מספטמבר עד יולי (כמקובל בכל עונת קונצרטים של תזמורת).
נוסף לקונצרטים שלה עצמה, התזמורת מנגנת ברוב ההפקות הבימתיות של האופרה של סיאטל, בהן ההצגות הקבועות של הלהקה לאופרות של ריכרד וגנר בכל קיץ.
בספטמבר 2019 נכנס המנצח הדני תומאס דאוסגור לתפקיד המנהל המוזיקלי החדש של התזמורת. בינואר 2022 התפטר מתפקידו.
עץ לימון (סרט)
הסרט עץ לימון, בבימויו של ערן ריקליס, עוסק בסכסוך הישראלי-פלסטיני, תוך התמקדות במאבקה של אלמנה פלסטינית נגד שר הביטחון, שגר בשכנות עמה, הרוצה להרוס את מטע עץ הלימון של משפחתה, הנמצא בסמוך לגדר הביטחון.
עלילה
שר הביטחון הישראלי, ישראל נבון (דורון תבורי), עובר לגור על גבול ישראל והגדה המערבית. כאשר מבנה הנמצא בצד הישראלי בסמוך לקו הביטחון. השירות החשאי הישראלי רואה במטע עצי הלימון של סלמה זידאן (היאם עבאס), אלמנה פלסטינית שמשפחתה טיפלה בשטח במשך דורות, איום לשר ואשתו. רשויות הביטחון מציבות עמדת שמירה וגדר תיל מסביב למטע וכן הוראה לעקור את עצי הלימון.
סלמה מרגישה מבודדת מכיוון שבנה עבר להתגורר בוושינגטון ובנותיה נשואות. זקן הכפר, אבו קמאל (מכרם ח'ורי), מייעץ לה להיכנע, אבל היא מחליטה לשכור עורך דין צעיר בשם זיאד דאוד (עלי סלימאן). הם לוקחים את טיעוניהם עד לבית המשפט העליון, בפני השופטת לבנת (ריקי חיות). מירה נבון (רונה ליפז-מיכאל), אשת השר, מזדהה עם סלמה. המקרה מקבל תשומת לב תקשורתית ומירה מעניקה ראיון בחדשות שבעלה מתחרט עליו. מירה מאמינה כי הצבא הישראלי הגיב בחומרה והיא גם שותפה לתחושת הבדידות של סלמה. יחסים סבוכים ולא לגמרי ברורים מתפתחים בין הנשים. כאשר בית המשפט מבטל את הפניה הפלסטינית, מירה עוברת דירה וחומת בטון נבנית בקרקע שבין סלמה ובית שר הביטחון. בסוף הסרט השוט האחרון מראה כי עצי הלימון נכרתו. הסרט צולם בפרדסי קיבוץ ניר אליהו.
קבלת הסרט
הסרט יצא בישראל ב-27 במרץ 2008. וב-17 באפריל 2009 הוא יצא לקהל הבינלאומי בהפצת IFC Films. הסרט התקבל באופן חיובי בעולם. באתר "Rotten Tomatoes" הוענק לו ציון 91, והוא תואר כך:
זכיות בפרסים
בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, זכה ריקליס ב"פרס בחירת הקהל". בפרסי הקולנוע של אסיה פסיפיק, עבאס זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר, וריקליס ועראף זכו בפרס "התסריט הטוב ביותר". עראף וריקליס היו מועמדים לפרס "התסריט הטוב ביותר" בטקס פרסי הקולנוע האירופי, שבו עבאס הייתה מועמדת לפרס "השחקנית הטובה ביותר".
עבאס זכתה בפרס "השחקנית הטובה ביותר" מבין פרסי האקדמיה הישראלית לקולנוע על שם שייקה אופיר, וכן מטעם הסרט הועמדו: מיגל מרקין עבור העיצוב האמנותי הטוב ביותר, רונה דורון עבור עיצוב התלבושות הטוב ביותר, טובה אשר עבור העריכה הטובה ביותר, חביב שאדה עבור המוזיקה הטובה ביותר, גיל תורן ואשי מילוא עבור הפסקול הטוב ביותר, וערן ריקליס עבור הבימוי הטוב ביותר.
הצגה
הצגה המבוססת על הסרט, בבימויה של דדי ברון, הועלתה במרץ 2011 בתיאטרון של דיסלדורף. את המוזיקה להצגה כתב עומר קליין.
צפריר ניר
צפריר ניר (נולד ב-1955) הוא תת-ניצב בדימוס במשטרת ישראל, פיקד על הימ"מ וכיהן כממלא מקום ראש הרשות להגנה על עדים.
חייו
ניר נולד בנס ציונה. שירת בחטיבת הצנחנים. הוא התגייס למשטרת ישראל ב-1977 ושירת בימ"מ. ב-1984 מונה למפקד היחידה ועמד בראשה עד 1987. בהמשך שירותו במשטרה פיקד על מרחב לכיש, בשנים 1995 עד 1997 פיקד על מג"ב ירושלים ולאחר מכן כיהן כראש מחלקת ההדרכה במטה הארצי. ב-2001 פרש לגמלאות. עם הקמת הרשות להגנה על עדים ב-2008 הוא גויס למשרד לביטחון פנים ומונה לראש אגף האבטחה ברשות, ב-2010 מונה לממלא מקום ראש הרשות לאחר התפטרותו של אריה ליבנה.
הוא נשוי ואב לשישה. מתגורר ביד מרדכי.
כיום ניר מלמד צילום בבתי ספר שונים ובמרכז למחוננים שבאשקלון.
שאיוסנטפטר
שאיוסנטפטר (בהונגרית: Sajószentpéter) היא עיר בצפון הונגריה כ-15 ק"מ צפונית למישקולץ.
במאות ה-17 וה-18 הייתה העיר בבעלות מספר משפחות אצולה, בהן משפחת ראקוצי (Rákóczi).
במאה ה-19 הפך היישוב, שעד אז הסתמך לכלכלתו על חקלאות, ליישוב תעשייתי. מכרות פחם נפתחו וכן הוקם מפעל זכוכית. בהיותו ממוקם באזור תעשייתי, גבר תיעושו של היישוב בתקופת השלטון הקומוניסטי בהונגריה, אך עם התמוטטות השלטון הקומוניסטי בהונגריה נקלעה התעשייה המקומית לקשיים, כפי שקרה ליישובים תעשייתיים אחרים בצפון הונגריה באותה תקופה, והאבטלה גדלה.
בעיר גלריה לאמנות ומוזיאון.
יהודים
בתחילת שנות ה-40 היו בעיר כ-600 יהודים, רובם סוחרים ובעלי מלאכה, שהיו אורתודוקסים בהשתייכותם הקהילתית. באוגוסט 1941, לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות, חלק מתושבי העיר היהודים, שלא הייתה להם אזרחות הונגרית, גורשו לקמניץ-פודולסקי ונרצחו שם.
במרץ 1944 כבשה גרמניה הנאצית את הונגריה. במאי 1944 הוקם בעיר גטו. ביוני 1944 גורשו תושבי הגטו למישקולץ, חלקם הועברו לגטו דיושג'ור וכל היהודים, גם משאיוסנטפטר וגם מדיושג'ור, גורשו לאושוויץ.
חסידות סטרופקוב
חסידות סטרופקוב היא חצר חסידית משושלת צאנז, שמקורה בעיירה סטרופקוב שבסלובקיה.
שושלת החסידות
האדמו"ר הראשון בסטרופקוב היה רבי אברהם שלום הלברשטאם, בנו השלישי של רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינובה, בנו בכורו של רבי חיים מצאנז. נולד בשנת תרט"ז. כיהן כאדמו"ר בחיי אביו. בשנת תרנ"ח (1898) עבר לסטרופקוב החל להנהיג את קהילתו, בשנת תרע"ט עבר לאונגוואר ולאחר מכן חזר לסטרופקוב. בסוף ימיו התגורר בעיר קאשוי (קושיצה). דברי תורתו של רבי אברהם שלום, נאספו בספר "דברי שלום".
רבי מנחם מנדל לא השאיר צאצאים, חוץ מנכדה אחת בת בתו ששהתה איתו לאורך כל המלחמה. לאחר פטירתו התמנה לאדמו"ר אחיינו (בן גיסו רבי ישכר דוב ליפשיץ מאונגוואר מגזע וישניצא) רבי יחזקאל שרגא ליפשיץ הלברשטאם, מחבר ספר "דברי יחזקאל שרגא", שביסס את החסידות בארץ ישראל וקבע את בית מדרשו במאה שערים שבירושלים. נפטר בו' בכסלו תשנ"ה.
לאחר פטירתו התמנה לאדמו"ר בנו יחידו רבי אברהם שלום ישכר דב ליפשיץ הלברשטאם המתגורר בירושלים. חתנו של רבי מנחם מנדל שנייבאלג ממנצ'סטר.
לחסידות יש בתי מדרש בבני ברק, ברמלה ובוויליאמסבורג, ושני בתי מדרש בירושלים.
צפריר
צַפְרִיר הוא שם פרטי ושם משפחה יהודי ישראלי, שפירושו רוח בוקר קלה. {{פירושונים|
ראו גם
}}
אריסטופאנס מביזנטיון
אריסטופאנס מביזנטיון (ביוונית: Ἀριστοφάνης; 257 - 180\ 185 לפנה"ס) היה מלומד, מבקר ספרות ומדקדק יווני. יצר את סימני הפיסוק העיקריים המצויים בשימוש בימינו.
חייו
אריסטופאנס נולד בביזנטיון, שהייתה מושבה יוונית (כיום איסטנבול בטורקיה), ועקר לאלכסנדריה, שם היה תלמידם של זנודוטוס ושל קאלימאכוס מקירנה. הוא לקח על עצמו לעסוק בעריכה ביקורתית של כתבי משוררים יווניים עתיקים, נודע בעיקר בשל בקיאותו בשירת הומרוס וכתב הקדמות ליצירותיהם של הסיודוס, אלקאיוס, פינדארוס, סופוקלס, אוריפידס ומנאנדרוס.
אריסטופאנס גרם למהפכה ספרותית כאשר הפריד בין קטעים ומשפטים של השירה היוונית העתיקה באמצעות סימני פיסוק (נקודה, פסיק, נקודתיים ונקודה ופסיק) - סימנים המהווים את הבסיס לפיסוק המודרני. הוא כתב גם מחקרים שעסקו בדקדוק היווני ובניבים של הלשון היוונית. בתקופתו השפה היוונית החלה לשמש כשפה המדוברת בארצות המזרח התיכון במקומן של שפות שמיות.
אריסטופאנס התלהב מיצירותיו של מנאנדרוס, שתיאר נכונה את המציאות של זמנו ושאל: "הו מנאנדרוס, הו חיים, מי מכם מחקה את השני?". כאשר נשאל איזו מן הפואמות של ארכילוכוס אהובות עליו ביותר, השיב: "הארוכות ביותר".
ב-195 לפנה"ס ירש מארטוסתנס את משרת מנהל הספרייה הגדולה של אלכסנדריה. אחרי מותו באלכסנדריה, תלמידו אריסטראכוס מסמותראקה ירש אותו כמנהל ספרייה זו ועלה עליו בפירושים לכתבי אייסכילוס, סופוקלס, הרודוטוס וסופרים רבים אחרים. אולם בזמנו, אריסטופאנס מביזנטיון נחשב לאחד מגדולי מדקדקי הלשון היוונית.
ייתכן ואריסטופאנס מביזנטיון הוא הסופר באותו שם שנזכר אצל יוסף בן מתתיהו בתוך קבוצה של שמונה סופרים שהזכירו את היהודים "לא כלאחר יד".
היפאסטרום
הִיפֵּאַסְטְרוּם (שם מדעי: Hippeastrum) הוא סוג של צמח נוי, גאופיט רב שנתי. על הסוג נמנים 70–75 מינים וקרוב ל-600+ בני כלאיים הגדלים מפקעות, כולם שייכים למשפחת הנרקיסיים (Amaryllidaceae) שמקום גידולם הטבעי הוא באזורי אקלים טרופי ואקלים סובטרופי של אמריקה מארגנטינה בדרום עד למקסיקו ובאיי אמריקה המרכזית. מינים אחדים מאופיינים בשל צורתם הגנדרנית. הצמחים פופולריים ובעלי משתלות ומוכרי פרחים נוהגים לכנות אותם בשם אמריליס יפהפה, פרח הגדל בטבע בדרום אפריקה. ואילו הצמח "היפאסטרום", כאמור, מקורו הוא מדרום אמריקה ומרכזה. פריחתו הפתאומית של הצמח וצבע הארגמן העז של פרחיו יוצר במקום הימצאו אווירת חג ולכן מחירו של הצמח, במקומות מסוימים, עולה פלאים, לפני כל חג, בתנאי שיובטח כי יפרח במועד.
כללית
ה"היפאסטרום" הוא צמח פקעת פופולרי הגדל בתוך הבית. הפקעת עדינה ואין לחשוף אותה לקור. חוץ מהגבלה זו, הצמח נוח לגידול ונותן פיצוי נאה למאמץ נמוך. בייחוד לאלה האוהבים פריחה בבית: במרבית ארצות העולם - בחודשי החורף בארץ ישראל - באביב. בכמויות אפשר למצוא את הצמח בגינות. ל"היפהסרום" שושנת עלים ירוקים ופרחים בצבע ארגמן או ורוד. גודלן של הפקעות הוא בקוטר של 5–12 ס"מ. הפקעת מפתחת שניים עד שבעה גלדים וכך הפקעת המלאה היא בגודל של 30–90 ס"מ אורך ו-2.5-5 ס"מ רוחב. מבנה הצמח הוא חלול, 30-75 ס"מ גובה, 1-2 ס"מ קוטר. מספר הפרחים תלוי במין, 2 עד 15 פרחים, בגודל של 13–20 ס"מ כל אחד. לכל פרח 6 אבקנים: 3 חיצוניים ו-3 פנימיים. לפקעת של הצמח דרושה קרקע אוורירית וככל שהטמפרטורה החיצונית גבוהה יותר על הקרקע להיות מאווררת יותר.
גידול לנוי
מעת הטמנת הפקעות עד הפריחה עוברות שלוש שנים. על הפקעת לגדול באזור מוצל למחצה. יש חשיבות לשימוש במצע איכותי ומנוקז כהלכה. הצמח זקוק להשקיה מועטה. את הפקעת יש לשתול כשהיא מגיעה עד פני האדמה. הצמח הוא רב שנתי ויש להיזהר שלא לפגוע בשורשים הבשרניים.
ל"ט אבות מלאכה
איסור מלאכה
התורה אסרה עשיית מלאכה בשבת, כמו שנאמר בתורה "שֵׁשֶׁת יָמִים תַּעֲבֹד וְעָשִׂיתָ כָּל מְלַאכְתֶּךָ", וכן "וְיוֹם הַשְּׁבִיעִי שַׁבָּת לה' אֱלֹהֶיךָ לֹא תַעֲשֶׂה כָל מְלָאכָה...".
מדליית ווטרלו
תיאור
סרט העיטור, בדומה לסרט העיטור של המדליות הנוספות בתקופה כמו מדליית השירות הצבאי הכללי ומדליית הזהב הצבאית, הורכב מסרט אדום בעל שני פסים כחולים בקצוות. צורה זאת הונהגה גם באות העיטור (גרסה מוקטנת של העיטור שהורכבה מפס צבעוני).
ל"ט אבות מלאכה
איסור מלאכה
התורה אוסרת עשיית מלאכה ביום השבת, אך מציינת רק חלק מן המלאכות האסורות ומותרות בשבת. המלאכות המפורשות בתורה כאסורות הם הבערת אש, חרישה וקצירה, והוצאה מרשות לרשות (ברמז), קישוש עצים ויציאה מחוץ לתחום היישוב. כמו כן, ניתן להבין מפרשת המן, שיש לבשל ולאפות לפני שבת, ולא ביום השביעי, שבו יש לשבות ממלאכה. גם מאיסור המלאכה ביום טוב, ניתן ללמוד שבשבת, בניגוד ליום טוב, אסורות מלאכות מסוימות הדרושות להכנת ולבישול מאכלים. בספרי הנביאים מצוינים מספר דברים נוספים האסורים בשבת, בהן, נשיאת משא, גם על גב חמור, קניית מרכולות מן הגויים והכנת יין, והקביעה כי שבת נועדה 'לעונג'. ספר אדם וחוה, אחד מן הספרים החיצונים, מציין כי בשבת אין להתאבל, ויש להימנע ככל שניתן מצער ועוגמת נפש.
במשנה במסכת שבת, ממוינות המלאכות האסורות בשבת לל"ט אבות מלאכה, בהתבסס על כך שמלאכת הקמת המשכן סמוכה לאיסור מלאכה בשבת ומשכך, ע"פ הכלל משלוש עשרה מידות שהתורה נדרשת בהן: "דבר הלמד מעניינו", למדו שהמלאכות הנחוצות להקמת המשכן, אסורות בשבת. בצד שלושים ותשע אבות המלאכות, קבעו חכמי המשנה כי שאר המלאכות נחשבות כתולדה למלאכה שדומה להם. תולדה ומלאכת אב נחשבות אסורות באותה המידה.
דוד גולומב
דוד גולומב (4 בפברואר 1933 – 27 ביוני 2019) היה חבר הכנסת מטעם המערך והתנועה הדמוקרטית לשינוי.
ל"ט אבות מלאכה
איסור מלאכה
בניגוד להנחה הרווחת בקרב המון העם, הגורסת שההימנעות ממלאכה בשבת היא למעשה הימנעות מעמל ומיגיעה גרידא, ההלכה קובעת שמלאכה בהקשר זה היא זו העונה להגדרה של "מלאכת מחשבת", כלומר "מלאכת אומן" דוגמת המלאכה שנדרשה לבניין המשכן. רמז להגדרה זו מצאו חז"ל בכך, שמצוות שמירת שבת נכתבה בתורה בסמוך לציווי על הקמת המשכן:
דוד גולומב
ביוגרפיה
גולומב נולד בתל אביב לאליהו גולומב ולעדה לבית שרת (אחותו של ראש ממשלת ישראל השני, משה שרת). למד כלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים ועבד ככלכלן בבנק ישראל.
ל"ט אבות מלאכה
איסור מלאכה
וכן מיד לאחר הציווי על מלאכת המשכן.
דוד גולומב
ביוגרפיה
בשנים 1961–1965 היה מנהל המכון למחקר כלכלי של הוועד הפועל של ההסתדרות, והיה אחראי על קביעת תוספת היוקר מצד ההסתדרות.
ל"ט אבות מלאכה
איסור מלאכה
חז"ל עמדו על חוסר הפרופורציה שבין המקרא לתלמוד בנושא זה, ואמרו על הלכות שבת שהם "כהררים התלוין בשערה - שהן מקרא מועט והלכות מרובות".
דוד גולומב
ביוגרפיה
בשנת 1966 הקים את המרכז לתכנון של חברת העובדים. במקביל לניהול מרכז התכנון הקים בסוף 1967 את מופ"ת, שבמהלך 1968 הייתה לחברה בשותפות עם הממשלה, להשקעה בתעשיות עתירות ידע. בשנת 1969 הציע להקים גוף מרכזי למחקר ותכנון וכשהגוף הוקם הועמד בראשו. אולם בפברואר 1970 התפטר גולומב מהתפקיד והתמנה למנהל החטיבה לתעשיות עתירות מדע וחבר ההנהלה של "כור תעשיות". במאי 1970 התמנה לראש אגף התכנון של כור וצורף להנהלה המצומצמת של החברה. בשנת 1972 היה ראש האגף לתכנון ופיתוח בהנהלת כור והמליץ להאט את קצב הגידול של הקונצרן, בגלל עלויות האשראי ולהתמקד בביסוס המפעלים הקיימים. בעת הארגון מחדש של כור בשנת 1976 יועד לו התפקיד של ראש אגף הכספים והתכנון. בשנים 1977–1981 בעת היותו חבר כנסת, היה בחופשה מכור. לאחר מכן שב לכור כראש אגף תכנון ופיתוח ובאוקטובר 1982 צורף מחדש להנהלת כור.
ל"ט אבות מלאכה
איסור מלאכה
חז"ל מצאו 39 פעולות שנדרשו לבניין המשכן במדבר וקבעו שכל אחת מהן, וכל פעולה הנגזרת מהן, תיחשב כמלאכה האסורה בשבת. המספר 39 נדרש במספר דרכים:
דוד גולומב
ביוגרפיה
בשנת 1986 התמנה ליו"ר חברת אליאנס ולשליח של כור בארצות הברית. כשבני גאון הקים את "כור נכסים" מונה גולומב למנכ"לה, תפקיד בו כיהן עד נובמבר 1997, עת מונה למבקר הפנים של כור, עד פרישתו מהקונצרן ב-1998.
ל"ט אבות מלאכה
איסור מלאכה
על פי דעת רבי יהודה, מספר אבות המלאכה הוא למעשה 41, מאחר שהוא מוסיף לרשימת האבות את שובט (יישור חוטי ה"שתי" בנול) ומדקדק (הרפיית חוטי ה"ערב"). חכמים, החולקים עליו, כוללים את האבות הללו בתור תולדות של המיסך ואריגה, או פוטרים בהן לגמרי.
דוד גולומב
ביוגרפיה
בשנת 1967 כיהן בוועדה לבחינת הסיבות לגרעון בקואפרטיב דן ובשנת 1976 עמד בראש ועדה לבחינת הגירעונות באגד. בשנת 2002, עת הפכה לחברה, מונה גולומב לדירקטור בדן חברה לתחבורה ציבורית.
ל"ט אבות מלאכה
איסור מלאכה
המסכת העיקרית במשנה ובתלמודים בה נידונים ל"ט אבות מלאכה, היא מסכת שבת.
תולדות מלאכה
39 המלאכות החשובות שהיו במשכן נקראות "אבות מלאכות", בהיותן היסוד והמקור לכל שאר המלאכות הנגזרות מהן, אשר נקראות "תולדות".
אין הבדל מבחינת חומרת האיסור בין אב לתולדה. וגם על איסור "תולדה" יש חיוב מיתה (במזיד, לאחר התראה, בזמן שבית המקדש קיים והיו סנהדרין סמוכים איש מפי איש ממשה רבנו יושבים בבית המקדש) כמו שיש על אב, וכל ההבדל מתמצה בדינים פרטיים בדיני התראה.
דוד גולומב
פוליטיקה
גולומב החל לכהן כחבר הכנסת השישית ב-9 בדצמבר 1968 לאחר שפרש ממנה דב סדן והיה חבר בה עד סיום כהונתה בנובמבר 1969. הוא לא שולב ברשימה לכנסת השביעית, ככל הנראה בשל ביקורת שמתח על לוי אשכול, דרישה לבחירות חשאיות למזכירות המפלגה ותמיכה באיחוד עם רפ"י.
ל"ט אבות מלאכה
תולדות מלאכה
המשמעות המעשית של הגדרת מלאכה כאב או כתולדה מתבטאת בשני מישורים, הן במלאכה בשוגג והן במזיד:
דוד גולומב
פוליטיקה
בינואר 1977 חבר למאיר עמית שהודיע על הצטרפותו לד"ש. הוא נבחר לכנסת התשיעית, מטעם מפלגת ד"ש ובמרץ 1978 נבחר למזכירות ד"ש במקום מאיר זורע. באוגוסט 1978 פרש עם קבוצתו של מאיר עמית מד"ש וחבר עם קבוצת עמית למפלגת שינוי, להקמת סיעת התנועה לשינוי ויוזמה. ב-1980 חזר עם עמית למפלגת העבודה.
ל"ט אבות מלאכה
פירוט אבות המלאכה
המשנה במסכת שבת מונה בפירוש את "ארבעים חסר אחת" אבות המלאכה:
דוד גולומב
חיים אישיים
גולומב היה נשוי למרים, ממנה התאלמן ב-2002. לזוג יש שלושה ילדים.
ל"ט אבות מלאכה
חלוקה לפי עבודות המשכן
את 39 אבות המלאכות, כפי שהן מופיעות במשנה, מקובל לחלק לפי הקבוצות הבאות, על פי סדר עשייתן במלאכת המשכן:
חלוקה לפי צרכים
חלוקה נוספת היא לפי הצרכים הבסיסיים של האדם – לחם, בגד, ספר ובית:
ביגנוניים
ביגנוניים (שם מדעי: Bignoniaceae) היא משפחת צמחים מסדרת הצינוראים, ובה כ-750 מינים בכ-120 סוגים הנפוצים באזורים הטרופיים והסובטרופיים. צמחי המשפחה ידועים בפרחיהם הגדולים והצבעוניים, ורבים מהם בויתו וטופחו למטרות נוי.
מאפיינים
מוצא מרבית מיני המשפחה באזורים הטרופיים של אמריקה הדרומית, אולם מינים רבים מצויים גם בסין, הודו, אוסטרליה, אפריקה הדרומית ואמריקה הצפונית. רוב הצמחים הם שיחים, עצים או מטפסים. עליהם בדרך כלל מורכבים, מנוצים או מנוצים-פעמיים. הפרחים גדולים, בעלי עטיף כפול. הכותרת דמוית משפך או חצוצרה, כמעין צינור מוארך שבקצהו אוגן הנפתח לצדדים. לעיתים הכותרת שִׂפתנית. הפרי הוא הלקט הנפתח לאורכו, והזרעים בחלק מהמינים בעלי כנפיים קרומיות. רבים מהמינים מפרישים צוף ומושכים אליהם ציפורים המסייעות בהאבקתם.
שמה של משפחת הביגנוניים נגזר משם הסוג ביגנוניה, שנקרא על שם הסופר והספרן הצרפתי ז'ן-פול ביניון. בעבר כלל סוג זה מינים רבים, אולם מחקרים פילוגנטיים הביאו לפיצול הסוג, לחלוקה מחדש של המינים במשפחה לסוגים שונים, ולאיחוד מינים אחרים. הדבר גורם לכך שרבים מהצמחים הפופולריים במשפחה מוכרים ביותר משם אחד. בנוסף לכך, קיימים בתרבות זני מכלוא אשר לא תמיד ידוע מהם המינים שמהם פותחו. בקרב גננים ושתלנים יש המוסיפים לכנות רבים מהמינים במשפחה בשם הכולל "ביגנוניה". באנגלית מכונים חלק מהצמחים בשם "Trumpet Vine" ("מטפס חצוצרה") על שום צורת פרחיהם.
מינים נפוצים בישראל
בישראל נפוצים בגינון מינים רבים ממשפחת הביגנוניים, ביניהם:
ריבית ליבור
ריבית הליבור (ראשי תיבות באנגלית של: London Inter Bank Offered Rate - LIBOR) מפורסמת פעם ביום עסקים על ידי ארגון הבנקאים הבריטי (BBA) ומייצגת את גובה הריבית על פיה בנקים מוכנים להלוות האחד לשני.
ריבית הליבור משמשת כריבית הנפוצה ביותר להלוואות לטווח קצר (עד 12 חודשים), ונגזרת מממוצע מסונן של ריביות פנים בנקאיות הנקבעות על ידי בנקים נבחרים המשתתפים בסקר זה. מהרגע בו מפורסמת ריבית הליבור, היא משתנה בהתאם לגורמים שונים כגון רמת הנזילות בשוק.
למרות היות ריבית הליבור ביחס קרוב לריבית הבנק המרכזי באנגליה, בהתאם למצב הכלכלי, היא יכולה להיות שונה לחלוטין מריבית הבסיס. לדוגמה, במצב בו בנקים חוששים להלוות כספים למוסדות אחרים, ריבית הליבור תהיה גבוהה משמעותית מריבית הבסיס.
בשונה מריבית הפד (FED) שנקבעת על ידי הבנק המרכזי בארצות הברית – הבנק הפדרלי, ריבית הליבור לא נקבעת על ידי ממשלה כלשהי. במקום זאת, שיעור הליבור מחושב באמצעות סקר יומי שעורך איגוד הבנקאים הבריטי (BBA) כל יום בלונדון בקרב 16 בנקים גדולים לגבי עלויות ההלוואות הבין בנקאיות לטווח קצר, ועד הלוואות בין בנקאיות לשנה. האיגוד מקבל מן הבנקים את המידע על בסיס יומי, מתעלם מארבע הריביות הגבוהות ביותר ומארבע הריביות הנמוכות ביותר, הממוצע של 8 הנותרות יקבע את ריבית הליבור.
ריבית ליבור בישראל
הסדר לעניין סכומים במטבע-חוץ, נחקק לראשונה רק בחוק פסיקת ריבית והצמדה (תיקון מס' 4), תשמ"ד-1984, בו נוסף סעיף 4(ג), שקבע כי שיעור הריבית על סכומי כסף המשולמים במטבע חוץ, או במטבע ישראלי המחושב לפי ערכו במטבע חוץ, לא יעלה על "שיעור הריבית שמשלם בנק ישראל לתאגידים בנקאיים על כספי פיקדונות, באותו מטבע, שהם מפקידים אצלו לתקופה של שלושה חודשים". זאת, מתוך הכרת המחוקק בכך כי סכומים אלה מוצמדים, אך למדד אחר – לאותו מטבע-חוץ. הסדר אחרון זה היה רלוונטי אך לתקופה קצרה בלבד, שכן בפברואר 1985, הפסיק בנק ישראל לשלם ריבית על פיקדונות שהופקדו אצלו, לתקופה הקצרה משנה; ובהתאם, בתיקון 5 לחוק (שהתקבל רק בנובמבר 1986) עודכן השיעור המרבי בסעיף 4(ג) להיות זה שמשלם בנק ישראל בגין פיקדונות מהסוג האמור, לתקופה של שנה. בנוסף, החל מסוף ספטמבר 1992, חדל בנק ישראל מלקבל פיקדונות שכאלה, ומאז ועד היום הפכה הוראה זו לאות מתה.
ב-1978, עוד קודם לתיקון 3 לחוק, כאשר נדרש בית-המשפט זה לגובה שיעור הריבית על חיוב שהוערך בדולרים, קבע את השיעור של 11% לשנה. השופט דוד בכור שמפיו ניתן פסק-הדין, הסביר, כי:
עם זאת, בתום פסק-דינו ביקש שהמחוקק (שם, בע' 110).
מצב זה נותר על כנו עד שנת 2003. ביום 20 במרץ 2001, תוקן סעיף 4(א) לחוק פסיקת ריבית והצמדה (תיקון מס' 8, תשס"א-2001) ונחקקה הוראה לפיה שיעורי הריבית שבחוק יהיו: תחילת תוקפו של תיקון זה, נקבע כמועד שבו יותקנו תקנות בעניין זה. ב-20 בפברואר 2003 הותקנו תקנות פסיקת ריבית והצמדה (קביעת שיעור הריבית ודרך חישובה) תשס"ג-2003, אשר נכנסו לתוקפן ביום 1 באפריל 2003.
ריבית הליבור מוגדרת בתקנה 1 כ:
שילוב ריבית ליבור בהלוואות משכנתה
אחד המסלולים האפשריים ללקיחת משכנתה הוא משכנתה צמודת מט"ח, שבה ניתן לקבוע הצמדה של הריבית לריבית הליבור. עבור משכנתאות הנקובות בשקלים, מקובל להשתמש בישראל בריבית הפריים, אשר נקבעה על אחוז וחצי מעל ריבית בנק ישראל. (המשתנה תקופתית בהתאם למדיניות המוניטרית שלו באותה העת)
סוף דרכה
בעקבות שערוריית הליבור והמחסור בנזילות שהפך את אחזקת האינדיקטור לבלתי אפשרית, ומשאיר פתח למניפולציה, הוחלט בשנת 2017 לבטלה. היא יצאה משימוש ב-31 בדצמבר 2021. מתוכננים להיקבע שיעורי ריבית ללא סיכון אלטרנטיביים, עבור המטבעות השונים. עובר הלירה שטרלינג בנק אנגליה מקדם את SONIA (Sterling Over Night Index Average).
אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסוניה-קובורג-גותה
הנסיך אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה (באנגלית: Alfred, Duke of Saxe-Coburg and Gotha, 6 באוגוסט 1844 – 30 ביולי 1900) היה בנם של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ואלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה, וכיהן כשליט השלישי של דוכסות סקסה-קובורג-גותה, אותה ירש מדודו.
ילדותו
הנסיך אלפרד ארנסט אלברט נולד ב-6 באוגוסט 1844 בטירת וינדזור, ילדם הרביעי ובנם השני של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת המכהנת ובעלה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה. עם היוולדו היה הנסיך אלפרד השני בסדר הירושה לכתר הבריטי, אחרי אחיו אדוארד. הנסיך הוטבל ב-6 בספטמבר על ידי הארכיבישוף מקנטרברי כאשר בין סנדקיו היו הנסיך ג'ורג', דוכס קיימברידג' (דודנה של אמו), ואלכסנדרינה, נסיכת באדן (רעייתו של דודו, ארנסט השני, דוכס סקסה-קובורג-גותה). בגיל 14 הצטרף הנסיך אלפרד לצי המלכותי הבריטי ושנתיים לאחר מכן ביקר עם אונייתו במושבת הכף, שם הרשים את תושבי המושבה וילידיה, שקראו על שמו ושם אימו את רציף ויקטוריה ואלפרד. בשנת 1861 ביקר בארץ ישראל, ואף ביקר בנצרת בליווי של השגריר הבריטי ג'יימס פין.
מועמד לכס המלוכה היווני
בשנת 1862, לאחר שאותון, מלך יוון ויתר על כתרו נבחר אלפרד באמצעות משאל עם כמלך החדש של יוון (קיבל 95% מהקולות), אולם ממשלת בריטניה מנעה ממנו מלתפוס את השלטון, ובמקומו הוכתר וילהלם, נסיך דנמרק. אלפרד נשאר בחיל הים ובגיל 22 קיבל את תפקידו הראשון כמפקד פריגטה. הנסיך נותר השני בסדר הירושה עד לתאריך 8 בינואר 1864, אז נולד בן ראשון לאחיו אדוארד ורעייתו אלכסנדרה - הנסיך אלברט ויקטור.
ב-24 במאי 1866, יום הולדתה ה-47, העניקה המלכה ויקטוריה לבנה אלפרד את התואר "דוכס אדינבורו, רוזן אלסטר וקנט", עם הקצבה שנתית של 15,000 ליש"ט. ביוני של אותה השנה תפס אלפרד את מקומו בבית הלורדים. בשנת 1867 יצא הדוכס למסע מסביב לעולם, והיה לנסיך הבריטי הראשון שביקר באוסטרליה.
ניסיון התנקשות
ב-12 במרץ 1868, במהלך מסיבה בסידני, נורה הנסיך אלפרד בגבו על ידי מתנקש במה שנחשב לניסיון הרצח הפוליטי הראשון באוסטרליה. הנסיך נפגע קרוב לעמוד השדרה אולם הצליח להתאושש מפציעתו כעבור מספר שבועות ושב לבריטניה ביוני. בשנת 1869 יצא הנסיך למסע נוסף במסגרתו היה לנסיך הבריטי הראשון שביקר בניו זילנד, הודו, ציילון והונג קונג.
נישואים וילדים
ב-23 בינואר 1874, בארמון החורף שבסנקט פטרבורג, נישא אלפרד למריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, ילדתם השלישית ובתם השנייה של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה ורעייתו מריה, נסיכת הסן. הנישואים של בני הזוג לא היו מאושרים, ומריה נחשבה למתנשאת בעיני החברה הלונדונית. יותר מכך, דרישתו של הצאר אלכסנדר השני כי יתייחסו לבתו בתואר "הוד מעלתך הקיסרית" (בניגוד לתואר "הוד מעלתך המלכותית", שהיה נהוג לדוכסית בבריטניה), וכי מעמדה יהיה גבוה משל נסיכת ויילס, הנסיכה אלכסנדרה, הכעיסה ביותר את המלכה ויקטוריה.
למריה ואלפרד נולדו שישה ילדים, מתוכם בן אחד מת בלידתו. חמשת הילדים הנותרים היו:
המשפחה חילקה את זמנה בין אחוזתם בקנט, ביתם שבלונדון (בית קלרנס) והאחוזה המשפחתית בקובורג, גרמניה. בנוסף, המשפחה התגוררה מספר שנים בארמון סנט אנטון שבמלטה, שם שירת אלפרד, שקודם לדרגת אדמירל, כמפקד הצי הים-תיכוני.
דוכס סקסה-קובורג-גותה
ב-22 באוגוסט 1893 נפטר ארנסט השני, דוכס סקסה-קובורג-גותה, דודו של אלפרד. הדוכס ארנסט, שהיה אחיו הגדול של הנסיך אלברט, מת ללא יורשים, ומכיוון שאדוארד, נסיך ויילס ויתר על זכותו לדוכסות, הפך אלפרד לדוכס סקסה-קובורג-גותה החדש והמשפחה עברה באופן קבוע להתגורר בקובורג. הוא ויתר על הקצבה השנתית שלו, שניתנה לו כבן משפחת המלוכה הבריטית, ועל מקומו בבית הלורדים ובמועצת המלך, אולם הוא המשיך לקבל קצבה של 10,000 ליש"ט בשנה על מנת להמשיך להחזיק בבית קלארנס שבלונדון.
מורשת
אדינבורו על שבעת הימים, היישוב העיקרי באי טריסטן דה קונה שבדרום האוקיינוס האטלנטי, נקרא על שם הנסיך אלפרד לכבוד ביקורו באי בשנת 1867. וכן העיירה פורט אלפרד, שבדרום אפריקה.
דארק פיונרל
הלהקה הוציאה שבעה אלבומים באורך מלא והיא נחשבת לאחת מהלהקות הבולטות בסצנת הבלאק מטאל השוודית.
רעידת האדמה בליסבון (1755)
רעידת האדמה בליסבון (בפורטוגזית: Terramoto de 1755 - רעידת האדמה של 1755) הייתה רעידת אדמה שהתרחשה ב-1 בנובמבר 1755 בשעה 9:40 בבוקר. היא הייתה אחת הרעידות ההרסניות בהיסטוריה, וכתוצאה ממנה נהרגו בין 60 ל-100 אלף איש (המספר המדויק אינו ידוע). בנוסף, יצרה רעידת האדמה גל צונאמי ושריפות רבות, שגרמו להרס כמעט מוחלט של ליסבון. בעקבות הרעידה הקצינו המתחים הפוליטיים בפורטוגל וחוסלו לחלוטין שאיפותיה הקולוניאליות של המדינה.
האירוע היה כר לדיונים פילוסופיים רבים בעידן האורות וגרם להתפתחויות משמעותיות בתאודיציה ובפילוסופיית הנשגב. רעידת אדמה זו הייתה הראשונה שנחקרה מדעית, ובכך סימנה את הולדת הסייסמולוגיה. גאולוגים מעריכים כי עוצמת הרעידה הגיעה לדרגה 9 בסולם מגניטודה לפי מומנט, כשמוקד הרעש היה באוקיינוס האטלנטי, כ-200 ק"מ דרום-מערבית לכף סאו ויסנטה.
רעידת האדמה
רעידת האדמה הכתה בבוקר 1 בנובמבר, בחג הקתולי יום כל הקדושים. על פי הערכות מודרניות, נמשכה הרעידה בין שלוש וחצי לשש דקות, ובמהלכה נפערו במרכז העיר סדקים ברוחב של כ-5 מטרים. הניצולים מיהרו למרחב הפתוח שבנמל, שם ראו כיצד נסוגים המים. כ-40 דקות לאחר הרעידה הטביע צונאמי כביר את הנמל ואת העיר התחתית, ואף הציף את נהר הטז'ו. במקומות אליהם לא הגיע הצונאמי, השתוללו שריפות רבות, שנרגעו רק לאחר חמישה ימים.
ליסבון לא הייתה העיר היחידה בפורטוגל שנפגעה מרעש האדמה. הרס רב נזרע בדרומה של המדינה, ובפרט בחבל אלגרבה. גלי הזעזוע הורגשו באירופה כולה, ואף בפינלנד ובצפון אפריקה. גלי צונאמי בגובה של כ-20 מטרים פגעו בצפון אפריקה, וחלקם אף הגיעו למרטיניק ולברבדוס, שמעבר לאוקיינוס האטלנטי. גל בגובה של כשלושה מטרים הכה בחופה הדרומי של בריטניה. גולוויי, הממוקמת בחופו המערבי של אירלנד, נפגעה אף היא, ומבנה "הקשת הספרדית" שבעיר נהרס חלקית.
רעידת האדמה הורגשה אף בהתיישבות הפורטוגלית בברזיל, ובעיירה טמנדרה דווחו שני מקרי מוות כתוצאה מהרעידה.
ההערכה היא שכ-90,000 נפש מאוכלוסיית ליסבון, שמנתה לפני הרעידה כ-275,000 נפשות, נהרגו. 10,000 איש נוספים נהרגו במרוקו. שמונים וחמישה אחוזים מהמבנים בליסבון נהרסו, כולל ארמונות וספריות מפורסמות, כמו גם מרבית הדוגמאות לאדריכלות המנואלינית המובהקת של פורטוגל במאה ה-16. מבנים נוספים, שלא נפגעו קשות ברעידת האדמה, נהרסו בשריפות שפרצו בעקבותיה. בית האופרה החדש, שנפתח רק שישה חודשים לפני כן, נשרף עד ליסוד. ארמון הריביירה, שעמד על גדות נהר הטז'ו, נהרס על ידי רעידת האדמה והצונאמי. תכולת הספרייה שבארמון, 70,000 ספרים ומאות עבודות אמנות, ביניהן ציורים של טיציאן, פטר פאול רובנס ואנטוניו דה קורג'ו, אבדה לעד. הארכיונים המלכותיים הושמדו גם הם, ובהם תיעודים מפורטים של מסעות ואסקו דה גאמה ומגלי ארצות נוספים. כנסיות מרכזיות בעיר ניזוקו גם הן, בעיקר קתדרלת ליסבון, בזיליקת סאו פאולו, סנטה קתרינה וסאו ויסנטה דה פורה. "בית החולים המלכותי של כל הקדושים", בית החולים הציבורי הגדול ביותר באותה תקופה, נהרס לחלוטין בשריפה ומאות חולים נשרפו למוות. קברו של הגיבור הלאומי נונו אלברש פריירה נהרס גם הוא.
סופר כי בעלי חיים רבים חשו בסכנה ונמלטו למקום גבוה יותר לפני הגעת גלי הצונאמי. הייתה זו הפעם הראשונה שבה תועדה תופעה כזו באירופה.
ההתמודדות עם הרעידה
במזל רב יצאה המשפחה המלכותית ללא פגע. לאחר שהגיעו למיסה בבוקר האירוע, ביקשה אחת מבנות ז'וזה הראשון, מלך פורטוגל לנפוש הרחק מליסבון, וכבקשתה עזבו המלך ואנשי חצרו את העיר. לאחר האסון פיתח ז'וזה הראשון פחד משהייה בין קירות, ואנשי חצר המלך שוכנו בקומפלקס ענק של אוהלים וביתנים בגבעות אז'ודה, בפרבריה של ליסבון. הקלאוסטרופוביה של המלך לא דעכה, ורק יום לאחר מותו החלה בתו, מריה הראשונה, בבניית ארמון אז'ודה, באותו מקום בו עמד מחנה האוהלים. בנוסף למלך, שרד גם ראש הממשלה סבשטיאאו דה מלו את הרעידה. דווח כי לאחר הרעש אמר דה מלו "כעת? קברו את המתים והאכילו את החיים", ומיד החל בשיקום והבראת העיר. הוא שלח לעיר כבאים לכיבוי השריפות, והורה על פינוי אלפי הגופות טרם יופצו מחלות. בניגוד לנוהג המקובל ולרצונותיהם של נציגי הכנסייה, גופות רבות הועלו על דוברות ונקברו בים. גרדומים הוקמו במספר נקודות בליסבון כדי למנוע אנדרלמוסיה בעיר ההרוסה, ובעיקר במטרה למנוע מעשי ביזה ברחבי העיר. לפחות 34 אנשים הוצאו להורג. הצבא הפורטוגזי כיתר את העיר לשם עצירת אנשים שיוצאים מהעיר ויכולים לעזור בפינוי ההריסות.
זמן קצר לאחר הרעידה שכרו ראש הממשלה והמלך אדריכלים ומהנדסים, ותוך פחות משנה לאחר מכן הייתה ליסבון נקייה מהריסות ותחת בנייה מסיבית. המלך היה נלהב מבניית עיר חדשה ומתוכננת היטב: כיכרות גדולות ושדרות רחבות היה ה"מוטו" החדש של ליסבון. כשנדרש ראש הממשלה לצורך ברחובות כה רחבים הוא ענה: "יום אחד הם ייחשבו לצרים" (um dia hão-de achá-las estreitas); ואכן, כיום הרחובות הרחבים מועילים במיוחד לאור התחבורה הכבדה בליסבון, שכיום חיים בה למעלה מחצי מיליון איש ועוד כשני מיליון בפרברים.
הבניינים החדשים, שנבנו בסגנון פומבליני (סגנון הבנייה המיוחד של חידוש ליסבון), היו הראשונים בעולם שיועדו להיות חסינים מרעידות אדמה. דגמי עץ קטנים נבנו לשם בדיקת עמידות ברעידות אדמה מדומות, שנוצרו בצעדת חיילים. העיר התחתית החדשה של ליסבון, שידועה בשם "בָאִישָה פומבלינה" (Baixa Pombalina), היא אחד מהאזורים המפורסמים בעיר. גם בערים אחרות בפורטוגל, כמו וילה ריאל דה סנטו אנטוניו שבאלגרבה, נבנו מבנים על פי העקרונות הפומבליניים.
השפעות חברתיות ופילוסופיות
רעידת האדמה גרמה לזעזוע לא רק בפורטוגל, אלא גם בקרב תושבי אירופה כולה. ליסבון הייתה בירתה של מדינה קתולית אדוקה, פטרון בולט של הכנסייה, שהשקיעה רבות בהטמעת האוונגליזם במושבותיה. האסון התרחש בערב חג קתולי, והחריב את מרבית הכנסיות החשובות בעיר על יושביהן. אם לא די בכך, סופר שרובע בתי הבושת בעיר נותר כמעט ללא פגע. בהתחשב בכל אלה, הפילוסופיה והתאולוגיה של המאה ה-18 התקשו להסביר את התפרצות הזעם האלוהית, והאסון נחשב בקרב רבים לנקודת ציון היסטורית בהתפתחות התפיסה האתאיסטית. כך למשל השפיעה רעידת האדמה על יוהאן וולפגנג פון גתה, כפי שתיאר בספרו האוטוביוגרפי "מחיי: פיוט ומציאות".
הרעידה השפיעה רבות על פילוסופים בעידן האורות האירופי, ופילוסופים רבים אזכרו או התייחסו לרעש בכתביהם. הבולט שבהם היה וולטר, שכתב על רעידת האדמה בספרו "קנדיד" וב"פואמה על אסון ליסבון". המקריות שבהישרדות ועצם כך שבאירועים מסוג זה אדם אינו אדון לגורלו הביאו את וולטר ללעוג לפילוסופיה של גוטפריד לייבניץ, שלפיה אלוהים, בהיותו מושלם, ברא את העולם הזה כ"טוב מכל העולמות האפשריים". אודות כך כתב תאודור אדורנו: "רעידת האדמה בליסבון הספיקה כדי לרפא את וולטר מהתאודיציה של לייבניץ". במאה ה-20 אף הושוותה רעידת האדמה לשואה בשל כך ששתיהן היוו אסון כה גדול שגרמו להשפעות מרחיקות לכת על התרבות והפילוסופיה באירופה.
ז'אן-ז'אק רוסו הושפע גם הוא מהחורבן שנזרע בעקבות הרעידה. הוא האמין כי כמות ההרוגים העצומה נבעה מהצפיפות הרבה ברובעי העיר. רוסו השתמש ברעידת האדמה כטיעון נגד ההתיישבות בערים, כחלק מאמונתו כי דרך החיים של בני אדם צריכה להיות טבעית יותר.
החקר אודות האירוע
חוקרים מודרניים עדיין חוקרים את הגורמים הגאולוגיים לרעידה ולפעילות הסייסמית באזור. חלק הציעו את האפשרות כי רעידת האדמה מצביעה על התפתחות מוקדמת של גבול החילוק האטלנטי ומסמלת את התחלת סגירתו של האוקיינוס האטלנטי.
דנשיה הסינית
דָאנְשְׂיָה הסינית (בסינית: 中國丹霞 בפין-יין: Zhōngguó dānxiá) הוא שם כללי לסוג מיוחד של צורת נוף: "תוואי פני השטח של דָאנְשְׂיָה" (丹霞地貌, בפין-יין: dānxiá dìmào) המתאפיינת באבן חול אדומה ובצוקים תלולים שמקורם בכוחות הפועלים כל שכבות הסלעים מבפנים (כולל התרוממות) ומבחוץ (כולל בליה וסחיפה).
באוגוסט 2010 הוכרו שישה אזורים בסין שבהם מופיעה צורת נוף זו כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
תיאור
המונח דָאנְשְׂיָה מוכר היטב בסין ומתאר צורת נוף בעלת מאפיינים פיזיוגרפיים ייחודיים וצבע אדום מובהק המתואר כ"עננים ורודים" או כ"קרני שמש בגוון שני". את המונח טבעו גאולוגים בשנות ה-20 של המאה ה-20 על בסיס הר דָאנְשְׂיָה במחוז גואנגדונג. מבחינה גאולוגית וגאומורפולוגית מוגדר המונח דָאנְשְׂיָה כצורת נוף שנוצרה משכבות סלעי משקע בתוך אגן בשוליים הפעילים של מערב האוקיינוס השקט. צורת הנוף בנויה בעיקר מאבן חול אדומה וקונגלומרטים המשקפת סביבת השקעה שעברה התחמצנות באקלים חם. על שכבות סלעי המשקע הופעלו כוחות התרוממות, העתקים ובתרונות עקב סחיפה באמצעות מים, תנועת בלית, בליה והתמוססות. עקב תהליכים אלו נוצר נוף מרהיב עין של פסגות, צוקים וקניונים. בתחילת תהליך יצירת הנוף התבליט מודגש פחות והנחלים פחות התחתרו לעומק, בשלב בוגר יותר הפסגות והקניונים מודגשים ובשלב האחרון הנוף הוא של פסגות בודדות המוקפות בשפלות נרחבות ומערכת מפותחת של נהרות.
ברחבי סין יש 780 אתרי דָאנְשְׂיָה. תפוצתם נרחבת באזורים האקלימים הטרופיים והסובטרופיים והממוזגים הלחים, האקלימים הלחים למחצה, והאזורים הצחיחים למחצה, כמו גם הרמה הקרה של רמת טיבט-צ'ינגהאי. בין האתרים שלא נכללו באתר המורשת העולמית, מצוי הפארק הגאולוגי הלאומי ג'אנגיה דאנשיה במחוז גאנסו שסלעיו יוצאי דופן בצבעיהם. צורות נוף דומות קיימות בכל היבשות פרט לאנטארקטיקה.
האזורים שבאתר המורשת העולמית שוכנים באזור האקלים הסובטרופי הלח המושפע ממונסונים. האזור נהנה מימי שמש רבים כמו גם ממשקעים רבים. קרה נדירה. החורפי קצרים והקיץ יחסית ארוך. עיקר המשקעים יורדים באביב ובקיץ בעוד שהסתיו והחורף שחונים.
סביבה אקולוגית
78% מכלל השטחים הכלולים באתר המורשת העולמית מכוסים בצמחייה, כאשר התכסית מגיעה ל-90% באזורים הפנימיים (כלומר למעט אזורי החיץ). הביוטה באזורים אלו עתיקה ומשמרת רליקטים מהקרטיקון והשלישון.
תנאי מזג האוויר ושפע המשקעים מאפשר גידול של מגוון רחב של מינים של צמחים ובעלי חיים. מבחינה בוטנית מוגדרת הצמחייה בדנשיה הסינית כ"יער טרופי וסובטרופי לח של עצים רחבי עלים". באזורים הכלולים באתר המורשת העולמית כלולים 5,772 מינים של צמחים עילאיים, השייכים ל-1,271 סוגים ב-293 משפחות. 836 בעלי חוליות השייכים ל-129 משפחות ו-37 סדרות, 3,073 מיני חרקים ויותר מ-400 מינים נדירים או המצויים בסכנת הכחדה.
גאולוגיה
כל האזורים הכלולים באתר המורשת העולמית שוכנים על לוח דרום סין שנוצר בהתנגשות שבין לוח סין הקדום ללוח יאנגצה בנאופרוטרוזואיקון. בטריאס התאחדו כמה מקטעים של לוחות על מנת ליצור את לוח סין המאוחד. מאז היורה מושפעים האזורים שבאתר המורשת העולמית מפעילות טקטונית שכללה הפחתה של הלוח הפסיפי מתחת ללוח סין במזרח והאורוגנזה שיצרה את הרי ההימלאיה במערב. פעילות זו יצרה את האגנים שבהם הצטברו סלעי המשקע האדומים. בתחילת הנאוגן החלה פעילות טקטונית שגרמה להתרוממות בקנה מידה גדול של שכבות הסלע באגנים. קצב ההתרוממות לא היה אחיד. וההרים שנוצרו נחשפו מיד לכוחות הסחיפה של המים והרוח וכך החלה להיווצר צורת הנוף של דנשיה.
ההרכב הליתולגי של אתרי דנשיה משתנה על פי מיקומם. רק באתרים במזרח מוצאים סלעים ריוליטים שנוצרו עקב הפעילות הגעשית שמקורה בהפחתה שהוזכרה. גם לסביבה שבה נוצרו סלעי המשקע בטרם החלו להתרומם יש השפעה. בשולי האגנים נוצרו שכבות בוץ וחצץ עבות. במרכז האגנים נוצרו שכבות הסלע מהשקעה בנהרות או באגמים שעברו מילוט בעזרת תמיסות ברזל, סיליקה או טין. מרבית שכבות הסלע הם לכן קונגלומרטים, אבני חול, אבני טין ואבני בוץ. בחלקם מוצאים מאובנים של שלדים וביצים של דינוזאורים, וצמחים.
לעמידות של שכבות הסלע לסחיפה ובליה, כמו גם לעובי השכבות הייתה השפעה מכרעת בהתפתחות צורת הנוף של דנשיה. משקעים בנהרות של קונגלומרטים עם טין שעברו מילוט בסיליקה או ברזל היו קשות ועמידות יותר לסחיפה מהשכבות של אבן הטין והסלעים החרסיתיים שנוצרו במרכז האגנים והאחרונים שרדו רק באזורים הצחיחים יותר. גם לעובי השכבות הייתה השפעה על התפתחות צורת הנוף. שכבות סלע עבות במיוחד בעל מרקם אחיד יצרו מבני גושים שהיו עמידים לבליה ולסחיפה, ויצרו גושי הרים וצוקים בקנה מידה גדול.
האזורים הכלולים באתר המורשת העולמית
סך כל שטח האזורים הכלולים באתר המורשת העולמית הוא 821.5 קמ"ר, המוקפים באזורי חיץ בשטח כולל של 1,362 קמ"ר. סך כל השטח המוגן הוא לפי כך 2,183.5 קמ"ר.
כפי שניתן לראות מהטבלה ששת האזורים הכלולים באתר שוכנים בשישה מחוזות (גוויג'ואו, חונאן, ג'יאנגשי, ג'ג'יאנג, פוג'יין וגואנגדונג) בדרום סין. למעט אזור צְ'ה-שְׁווֵי השייך לאזור המעבר שבין אגן סצ'ואן ורמת יוּ'נְגְווֵי שאר האזורים משתרעים משני צדי הרכס של הרי נָאנְלִינְג - הרי וו-יי.
טלוויזיה פיראטית
טלוויזיה פיראטית הם שידורי טלוויזיה המופעלים ללא רישיון של רשות מוסמכת, באופן הדומה לשידורי רדיו פיראטי אף כי המונח "פיראט" נעדר פרשנות אוניברסלית ספציפית, הוא מרמז כי צורת שידור זו אינה רצויה על ידי הרשות הממונה בתחום שבו נקלטים האותות, במיוחד כאשר התחנה משדרת אל אותה מדינה שבה היא נמצאת, כאשר השידורים נעשים באופן לא חוקי משטח מדינה אחרת, או כאשר השידור נעשה משטח שאינו מדינה, אותות השידור עשויים להיחשב בלתי חוקיים בארץ שבה נקלטים השידורים. טלוויזיה פיראטית מכונה לעיתים (בעיקר מחוץ לישראל) בשם טלוויזיית בוטלג, ויש המבלבלים בינה לבין שידורים מורשים לטווח קצר (LPTV), שירותי טלוויזיה למבוגרים או שידורי ניסיון של תחנות טלוויזיה חדשות.
היסטוריה
בניגוד לרדיו פיראטי, תחנות טלוויזיה פיראטיות אינן נפוצות בארצות הברית או בריטניה. תחנת הטלוויזיה הפיראטית הראשונה בארצות הברית הייתה Lanesville TV, שפעלה מהרי קטסקיל בין השנים 1972 ל-1977. תחנת טלוויזיה פיראטית אחרת שתפסה כותרות בארצות הברית, פעלה במשך שני לילות בשנת 1978 ונקראה "לאקי 7". התחנה פעלה מסירקיוז שבמדינת ניו יורק והיא שידרה בין היתר פרקים של הסדרה מסע בין כוכבים ואת הסרט הפורנוגרפי גרון עמוק. המשדר של התחנה נבנה מרכיבים שנלקחו ממגבר של גיטרה, והשידור התבצע באמצעות האנטנה של תחנת הרדיו של קמפוס אוניברסיטת סירקיוז. מאמר קצר על תחנת הטלוויזיה הפיראטית הופיע בעיתון "הניו יורק טיימס".
טלוויזיה פיראטית בישראל
בשנת 1981 הגיעה לנמל אשדוד האנייה "אודליה", לאחר שבוצעו ממנה מספר שידורי טלוויזיה נסיוניים. האנייה ביצעה מספר הפלגות ושידורים, אך פעילות השידורים נתקלה בשיבושים, בנושאי רגולציה, ובהתנגדות מצד רשות השידור שאף הגיעה להנחיה של מנכ"ל רשות השידור למנוע כתבת טלוויזיה בנושא.
באמצע שנות ה-80 גורמים מסחריים ניסו להפיק פרסומות זולות דרך שידורים פיראטיים באמצעות חיבור לאנטנות של בנייני מגורים. שידורי הערוצים הפיראטיים בישראל כללו סרטים במשך רוב שעות היום ופרסומות ביניהם.
הקמת חברות הכבלים
בשנת 1989 החלו לפעול שידורי הכבלים החוקיים באמצעות 5 חברות תקשורת (שאוחדו מאוחר יותר ל-HOT) והוקמה "המועצה לשידורי כבלים" שאוחדה לאחר מכן עם "המועצה לשידורי לווין" למועצה לשידורי כבלים ולווין. בשנת 2011 החלו גם שידורי עידן +.
ניחום אבלים
ניחום אבלים היא מצווה לנחם את מי שמת לו קרוב מ'שבעה קרובים', ובכך לעשות עמו חסד.
עיקר הניחום אבלים הוא להקל על הכאב על ידי הביקור בבית האבל, על ידי הזדהות, ועל ידי מתן הזדמנות לאבל לבטא את יגונו.
מקור המצווה
רבינו יונה מבאר שניחום אבלים היא מצוות התורה, שכן היא נכללת במצוות גמילות חסדים של "ואהבת לרעך כמוך".
לעומתו, הרמב"ם מבאר כי המצווה המסוימת של ניחום אבלים היא מצוות חכמים: "מצות עשה של דבריהם לבקר חולים, ולנחם אבלים, ולהוציא המת, ולהכניס הכלה ... ואלו הן גמילות חסדים שבגופו שאין להם שיעור ... הרי הן בכלל 'ואהבת לרעך כמוך', החיוב הספציפי הוא מדרבנן.
במסכת מועד קטן נאמר "בכו לאבלים ולא לאבדה, שהיא למנוחה - ואנו לאנחה", קריאה למנחמים למקד את צערם בעזרה לאבלים, ולא באבל על הנפטר. בעקבות כך, נוספו למנהגי ניחום אבלים גם הדאגה לצורכי האבלים, ובכללה סעודת הבראה שנהוג להכין לאבלים.
קיום המצווה
כפי שהוזכר בפתיח, המטרה העיקרית של ניחום אבלים היא להביא נחמה, להקל על כאבם על ידי ביקור בביתם, הזדהות ועל ידי מתן הזדמנות לאבל לבטא את יגון נפשו. בשו"ת אגרות משה כתב עוד כי המצווה היא "שהם טרודים מאוד בצערם, והוא מדבר על לבם לנחמם".
הרמב"ם מציין באופן מעניין שהמצווה היא "גמילות חסד עם החיים ועם המתים" – ומשום כן חידש כי "נחמת אבלים קודמת לביקור חולים", מפני שיש בו רק טובת החי, ולא טובת המת.
טובת המתים של ניחום אבלים, מקורה בגמרא במסכת שבת ומבוארת בשו"ת תשובות והנהגות במה שכבוד החי הוא תיקון לנשמת הנפטר, כפי שאנו מוצאים בעניין לווית המת. הוא מוסיף שיש תועלת נוספת לנפטר בכך שמספרים אודות מעשיו הטובים בביתו.
החלק השני, של דברי הרמב"ם, כלומר טובת המת, מתקיים רק כאשר המנחם מבקר פיזית בבית האבל. מכאן שיש להעדיף אם אפשר לבקר בפועל את האבל כדי לנחמו, ולא להסתפק בשיחת טלפון.
ישיבה או עמידה
עדיף שהבאים לנחם ישבו, יחד עם האבל, על רצפת הבית, באופן שמשדר את הזדהות המבקרים עם כאבו של האבל. כן צוין על ידי כמה ראשונים, וכן נפסק בשולחן ערוך. מכיוון שבשנות האלפיים, אבלים אינם יושבים בדרך כלל על הרצפה, הרי שהם מוחלים על נוהג זה ומותר אפוא למנחמים לשבת על כיסאות. עם זאת, יש שכתבו שנכון דווקא לשבת בשעת ניחום אבלים, ובשו"ת מנחת אשר כתב שעיקר הצורה של ניחום אבלים הוא דווקא בישיבה.
יש שעומדים בעת אמירת "המקום ינחם אתכם..." (או "מן השמים תנוחמו"), מה שלעיתים מקל על אמירת הברכה לכמה אבלים היושבים אחד לצד השני. ומסתבר שלרוב הדעות הדבר מותר, אך יש לזכור כי כאמור אין ברכה זו חלק עיקרי של ניחום אבלים.
נוסח ניחום האבלים
על פי ההלכה, אין חיוב לומר נוסח מסוים בעת ניחום אבלים, אך לאורך הדורות התפתחו נוסחים שונים הנאמרים בצורה קבועה, בדרך כלל בעת פרידת המנחם מהאבל. הנוסח על פי מנהג אשכנז הוא:. ועל פי מנהג עדות המזרח: או בנוסח:. נוסח עדות המזרח הוא קדום, ומובא כבר במסכת שמחות וברמב"ם: . בניגוד אליו, מקורו של הנוסח האשכנזי לא ברור. נוסח קדום הדומה לו במקצת מופיע בספרו של המהרי"ל:. יש שכתבו שהמקור המתעד לראשונה את הנוסח המקובל הוא הרב יעקב ריישר בספרו "שבות יעקב":
בספרי הלכה מתקופת האחרונים כגון ה'מגן אברהם' ה'פרי מגדים' ועוד, כבר נזכר נוסח זה במפורש. יש שציינו שבתלמוד הבבלי מופיע נוסח קרוב לנוסח זה, לעניין ביקור חולים:.
שיחה עם האבלים
הגמרא קובעת שבשעת ניחום אבלים על האבל לפתוח בשיחה, ולא המנחם. זה נפסק על ידי הרמב"ם והשולחן ערוך: "אין המנחמים רשאים לפתוח, עד שיפתח האבל תחלה".
אולם, הברכה עצמה של "המקום ינחם אתכם" אינה נחשבת כפתיחה בשיחה, ומותר למנחמים לפתוח בברכה זו.
למרות שהוראת פתיחת השיחה ברורה בש"ס ופוסקים, נראה שלא כולם נהגו כן, ויש שפותחים בשיחה גם כאשר האבל יושב בשקט. יש שהצדיקו נוהג זה בכך שבעבר רבים מן האבלים היו שותקים לגמרי, ומכאן שהיה נכון להמתין עד שיפתח בשיחה. כיום, אבלים בדרך כלל שחים עם המבקשים, ולכן מותר למנחמים לפתוח בשיחה גם כאשר האבל שקט. בשו"ת ציץ אליעזר הציע שלאחר שהאבל פתח בשיחה בתחילת היום, שוב מותר לכל מי שמבקר בהמשך היום לשוחח עמו, ואף לפתוח עמו בשיחה, כיוון שהאבל כבר פתח בכך בתחילת היום.
אמירת שלום וברכות אחרות
כתב השולחן ערוך: "אבל אסור בשאלת שלום", היינו שאסור לברך בברכת שלום את האבל. כמו כן, אין לאבל לברך אחרים בברכה זו. משום שאין האבל בשלום עם עצמו. הערוך השולחן מוסיף שעל המנחמים אף להימנע משאלות שלום זה לזה בבית האבל.
הפוסקים דנים אם כן יש להימנע מברכות אחרות כגון "בוקר טוב", "ערב טוב, וכדומה, והמנהג הרווח הוא להחמיר.
מועד הניחום
יש הנמנעים מלהגיע לבית אבל בשלשה ימים ראשונים של אבלות, המיוחדים לבכייה על המת, ושאין סבירות שיקבל האבל תנחומים בהם. אולם, המנהג הרווח הוא לא להחמיר ורבים מגיעים אף בשלושת הימים הראשונים.
מעיקר הדין מותר לנחם אבלים גם בשבת, וכן נפסק בשולחן ערוך. אך המשנה ברורה מוסיף שמי שמגיע לנחם בשבת יאמר ניסוח שונה: "שבת היא מלנחם, ונחמה קרובה לבוא".
המשנה ברורה ואחרים כתבו שהמנהג הרווח הוא להימנע מביקורי ניחומים בשבת, אלא אם יודע שהביקור יביא נחמה וירגיע את האבל, אזי מצווה לבקרו בשבת, ואף בחג.
אריה ליבנה
אריה (לייבו) ליבנה כיהן כמנהלה הראשון של הרשות להגנה על עדים. קודם לכן היה בכיר בשירות הביטחון הכללי.
ביוגרפיה
ליבנה השתחרר מצה"ל בדרגת סגן ב-1976 לאחר שירות כסגן מפקד פלוגה בחטיבת הצנחנים. לאחר שחרורו התגייס לשירות הביטחון הכללי. הוא למד ערבית והוצב כחוקר בצוות חקירות שומרון. במהלך שירותו כיהן כראש אגף החקירות וכראש מרחב הדרום. פרש מהשירות ב-2003.
בינואר 2007 נבחר למנהלה הראשון של הרשות להגנה על עדים, ועמד בראשה מהקמתה ועד לכניסתה לתוקף של התפטרותו באוגוסט 2010.
ליבנה כיהן כיו"ר מזכירות עמותת אומ"ץ בשנים 2004 עד 2007. ב-2011 נבחר ליו"ר המועצה הציבורית שליד אומ"ץ. מכהן כחבר בוועד הציבורי למניעת הרס העתיקות בהר הבית.
ליבנה בעל תואר שני בלימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן, נשוי ואב לשלושה.
קאזאן
קאזאן (ברוסית: Казань, בטטרית: Казан) היא בירת רפובליקת טטרסטן ואחת הערים הגדולות ברוסיה. העיר שוכנת על מפגש הנהרות וולגה וקזנקה, כ-827 קילומטרים דרומית מזרחית ממוסקבה. בשנת 2017 היו בעיר 1,231,878 תושבי קבע והיא העיר השמינית באוכלוסייתה ברחבי הפדרציה הרוסית. קאזאן מהווה אחד המרכזים הגדולים ברוסיה בתחומי דת, תרבות, מדע, ספורט וחינוך.
קאזאן עיר רב-לאומית שחיים בה נציגי למעלה ממאה וחמישה עשר לאומים שונים. כמעט מחצית העיר מונה טטרים (מוסלמים-סונים ) וכמחצית נוספת מונה רוסים (נוצרים-אורתודוקסים), וניתן למצוא בין תושביה גם את בני העדה הצ'ובשית, האזרית, האוקראינית ועוד רבים אחרים.
מבצר קאזאן הוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו. באוגוסט 2005 נערכו בעיר חגיגות המילניום (אלף שנה) להיווסדה, וההיסטוריה ארוכת השנים של העיר תורמת להיותה אחת מהערים המתוירות ביותר ברוסיה. קאזאן ממותגת רשמית כ"בירתה השלישית של רוסיה" וכבירתם של כל בני העדה הטטרית בעולם. בשנת 2013 נערכה בקאזאן אוניברסיאדה, וב-2018 אירחה העיר חלק ממשחקי גביע העולם בכדורגל.
בקאזאן פועל מפעל מסוקים בשם "קאזאן מסוקים".
איכות הסביבה
הבעיות האקולוגיות העיקריות בעיר הן זיהום אוויר, איכות ירודה של מי שתייה וחוסר הקפדה על איסוף אשפה. בתחומי העיר פועלים מספר מקורות מזהמים, בעיקר ממפעלי תעשייה בצפון העיר ובשנת 2010 סבלה העיר מאוד מזיהום אוויר ועשן עקב שריפות יער סמוכות.
חרף זאת, קאזאן לא נחשבת לאחת הערים המזהמות ביותר ברוסיה ועיריית קאזאן עושה מאמצים רבים בשמירה על איכות הסביבה, לרבות הפעלת מחלקת שיטור בתחום איכות הסביבה. העירייה מפעילה מספר תוכניות של שתילת צמחייה במקומות שונים בעיר ומדי שנה העירייה שותלת 5 מיליון פרחים. בשנת 2014 הושלמה בניית צנרת חדשה והתחבורה הציבורית בעיר עברה לתדלק דלק בתקן יורו 3 או יורו 4.
היסטוריה
לפי מקורות טטריים העיר נוסדה במאה ה-10 ושימשה כמרכז מסחרי על הדרך מאירופה לסין וסיביר וכמבצר גבול בצפון-מזרח של בולגריה של הוולגה. במאה ה-14 שימשה כבירת חאנות קאזאן. ב-1552 נכבשה על ידי איוואן האיום הצאר של רוסיה ומאז היא חלק מרוסיה. ב-1774 נכבשה על ידי ימליאן פוגצ'וב במרד הקוזקי, אך כעבור מספר חדשים שוחררה. ב-1804 נוסדה בעיר אוניברסיטה שבראשה עמד המתמטיקאי הנודע ניקולאי לובצ'בסקי. בין 1918 ל-1919 שימשה כבירת מדינת אידל-אורל, שפרשה מרוסיה, אך נכבשה על ידי הקומוניסטים ב-1919. מ-1920 הייתה בירת הרפובליקה הטטרית האוטונומית. בשנות מלחמת העולם השנייה הועברו לעיר מפעלי תעשייה רבים מאזור הקרבות וגם חלק מהאקדמיה למדעים של ברית המועצות. בשנת 1979 אוכלוסיית העיר הגיעה למיליון תושבים. מ-1990 העיר משמשת כבירת הרפובליקה הטטרית, אשר מ-1991 עד 2000 לפי חוקתה הייתה מדינה עצמאית, אם כי בפועל נהנתה מאוטונומיה מורחבת בפדרציה הרוסית.
במאי 2005 חגגה העיר אלף שנים להיווסדה. האירוע נחגג בכל רחבי העיר ולכבודו נפתחו בה בתי עסק ומקומות בילוי חדשים. לכבוד חגיגות המילניום, החלה להיבנות רכבת תחתית לאורך קאזאן.
בשנת 2013 העיר אירחה את האוניברסיאדה. קאזאן הייתה אחת הערים המארחת של גביע הקונפדרציות 2017 ואירחה גם משחקים במסגרת מונדיאל 2018.
במאי 2021 התרחש הירי בגימנסיה 175 בקאזאן במהלכו נהרגו תלמידים ועובדי בית הספר.
שכונות העיר
[[קובץ:Схема районов Казани.jpg|ממוזער|250px| רבעים:
1 — רובע התעשייה האווירית
2 — ואחיטוב
3 — קירוב
4 — מוסקבה
5 — נובו-סאווינוב
6 — עבר הוולגה
7 — הרובע הסובייטי]] העיר קאזאן מפוצלת לשבעה רבעים, מאז שאוחדו מספר רבעים ברפורמה מינהלית משנת 2010: