cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטיוארט בראנד
גיבוש השקפת עולמו
רעיונותיו של באקמינסטר פולר והשפעתם על בראנד ובני דורו פולר, ממציא, אדריכל, הוגה דעות ואקולוגיסט, נודע בזכות תכנון והמצאה של טכנולוגיות ירוקות שהידועה בהן היא הכיפה הגיאודזית. לדעתו של פולר, האדם המודרני שחי בחברה טכנולוגית חייב להכיר בקיומם של דפוסים אוניברסליים הקיימים בטבע ובהתאם לכך לתכנן טכנולוגיות חדשות תוך חיסכון והימנעות משימוש לא שוויוני במשאבים. פולר קידם את הרעיון לפיו יש להפקיע את הטכנולוגיות הגדולות מהתעשייה הצבאית ולהתאימן לקנה מידה אנושי משפחתי ולהשיג טכנולוגיה בת־קיימא (sustainable technology). בספר שפרסם בשנת 1963 פולר כינה את מעצב הטכנולוגיה האידיאלי: המעצב הכוללני" ("Comprehensive Designer") ככזה הלוקח בחשבון שיקולים מערכתיים והשפעות של היזון חוזר גלובלי.
לספר נודעה השפעה עמוקה על בראנד ובני דורו. התובנה של פולר הייתה שבכל אחד טמון "המעצב הכוללני", שיהיה מודע לשיווי המשקל שבין האיברים של המערכת. לפי פולר, אותו מעצב אידיאלי יהיה "סינתזה מתפתחת של אמן, ממציא, מכונאי, כלכלן אובייקטיבי ואסטרטג אבולוציוני".
רעיון נוסף ומשפיע ביותר של פולר היה "משחק העולם" (World Game, World Peace Game). או בשם נוסף- (great logistics game). זו הייתה מערכת שמטרתה לשמש כלי שיאפשר גישה מושכלת, מדעית ועיצובית לניבוי מראש ולטיפול בבעיותיו של כדור הארץ כמערכת אחת לכידה.
שנים רבות לפני עידן האינטרנט והרשת הגלובלית, ביקש פולר כלי מערכתי, מסד נתונים גלובלי שמתעדכן בזמן אמת על מצבו של העולם. הוא בחר במילה "משחק" כדי להדגיש כי מדובר בגישה לכל; שבו כל אחד יכול וצריך לקחת חלק ב"משחק" הגלובלי הזה, נגישות לכל פרט ופרט היא ערובה לתגובה מהירה הן במישור הפרטי ביותר והן כחבר בקהילה שמנגנוניה פוליטיים. "המשחק", ככלי אלטרנטיבי ואף חתרני, נועד לעקוף את הפוליטיקה שעפ"י פולר: נזקה ל"ספינת החלל ארץ" גדול מנשוא.
קטלוג העולם כולו
בשנת 1967 הצטרף בראנד לארגון שלא למטרות רווח Portola Institute שמקום מושבו היה ב-Menlo Park, ארגון זה עסק ברעיונות לחינוך, הוצאה לאור ודחיפה של מיזמי "חיים פשוטים", כפי שנכתב עליו: "הארגון הוקם בכוונה להקטין את קנה המידה ולהפוך לדמוקרטית ולאנושית את חברתנו הטכנולוגית הסובלת מגידול יתר". פורטוֹלה נמצאה בצומת גאוגרפית, חברתית ותרבותית. מיקומה בפאלו אלטו שבעמק הסיליקון, בשכנות לאוניברסיטת סטנפורד, קירב אליה אנשי אקדמיה, מרצים, מדענים ומתכנתי מחשב מחד. ואמנים, חברים בקומונות ונציגי העולם הפסיכדלי מאידך.
רשת חברתית וצומת אינטלקטואלית זו שקשרה בין העולם ההיפי לתעשיית המחשבים הצעירה ובין עולם האמנות לאקדמיה היוותה חממה ליזמי תרבות מסוגו של בראנד. באקלים תרבותי זה בא לעולם בשנת 1968 "קטלוג העולם כולו" (The Whole Earth Catalog) שהתגבש לצורתו הסופית בראשית שנות ה-70. הקטלוג נסמך על מסורת אמריקאית של קטלוגים לרכישת מוצרים ממרחק, אך בניגוד אליהם מטרתו לא הייתה מסחרית אלא ניסיון ליצור פורום חברתי אינטלקטואלי שבו אינפורמציה לא נסחרת אלא נמסרת בשרשרת של משוב חוזר בין המשתמשים כשהיא חושפת את כל המשתתפים למידע. בעמוד הפותח את הגיליון הראשון של הקטלוג הזכיר בראנד את באקמינסטר פולר כמי שבלעדיו לא היה בא לעולם הקטלוג.
הקטלוג עוצב באופן הפשוט ביותר כמעט ללא עזרים מקצועיים והופץ (תחילה ישירות על ידי בראנד ואשתו שנדדו בין קהילות שונות) בעיקר לקהילות ההיפים שנפוצו ברחבי ארצות הברית שבשיאן נמנו עליהן מאות אלפי חברים. מבחינת תוכנו ה- Whole Earth Catalog התחלק לשבע קטגוריות ונע בין קטלוג מוצרים לאינדקס תרבותי, מילון מונחים ופורום חברתי. החלתו הייתה צנועה וכללה כמות מועטת של עמודים, בשנת 1971 כאשר זכה ב National Book Award כבר הגיע לנפח של 448 עמודים.
הקטגוריות השונות הכילו תקצירי ספרים, ערכים מעולם התרבות, מידע כללי ומידע יישומי, התקנים מכניים, חפצים שונים וציוד מגוון למי שמבקש לחיות בטבע. והקטלוג כלל בתוכו חוות דעת והתרשמות של כלל המשתמשים לצד חוות דעת וולונטריות של ממומחים בתוספת אינפורמציה כיצד ואיפה ניתן להשיגם.
מוצרים כגון, ערכה ביתית לאריגה, או אובניים לקרמיקה לצד דיווחים על תגליות מדעיות בעולם הפלסטיק. חללים ורהיטים עשויי במבוק ליד ספרים שעסקו במחשבונים ספרתיים ובמחשבים מחוללי מוזיקה. הקוראים/משתמשים לא יכלו לקנות באמצעות הקטלוג. על מנת לרכוש היה עליהם לפנות ישירות לסוחרים או לחברות המייצרות. הקטלוג היה ערבוביה אקלקטית של קולות, מראות וחפצים שבה כל קורא הוזמן לכתוב ולהציע ארטיפקטים או להמליץ על ערכים שיוכנסו למהדורה הבאה כמו גם לספר על חוויות אישיות שיש בהן תועלת לכלל. במובן זה, הקטלוג לא היה ספר אך גם לא עיתון, או קטלוג במובן המסורתי של הזמנה באמצעות הדואר; הוא ייצג דבר חדש במו"לות האמריקאית שניחן, "בכוח משיכה מסתורי" כפי שתיארו לימים כמה מקוראיו הראשונים.
אופיו עודד אפשרות קהילתית של הבנת העולם ושימוש יצרני ולא צרכני באובייקטים, בשיטת 'עשה זאת בעצמך'. לקטלוג נודעה השפעה אדירה על תנועת החזרה לאדמה של שנות ה-70, קהילות היפיות בתוך ארצות הברית ומחוצה לה. מהדורת 1972 של הקטלוג הופצה בלמעלה מ-1.5 מיליון עותקים. בשלוש השנים שבין- 1969 ל-1972, התרחב קהל הקוראים והתפרש על פני ארבע קבוצות חברתיות: אנשי אקדמיה, אנשי תעשייה וממשל שעיסוקם נגע במדע וטכנולוגיה, חברי חוגי האמנות בחוף המזרחי והמערבי, הקהילה הפסיכדלית של אזור מפרץ סן-פרנסיסקו ואוכלוסיית הקומונות שנפוצו בכל רחבי ארצות הברית החל מאמצע שנות ה-60. המפגש של כל הקבוצות הללו מעל דפי הקטלוג ובאמצעותו יצר פעולת חליפין אינטנסיבית של ידע. טכנולוגיה ומדע נפגשו בדתות המזרח, זן בודיזם, מיסטיציזם פסיכדלי ואידאולוגיות קהילתיות. הדינמיקה הזו שהתבססה על משוב חוזר של קוראים יצר אתר רב-תחומי, גמיש מבחינה אידאולוגית וסמל מובהק של שיתוף פעולה.
הקטלוג המחיש את הטענה כי טכנולוגיות צריכות להימדד בקני-מידה אנושיים (small scale), צריכות לתמוך בהתפתחות האישית של האינדיבידואל ולהרחיב את התודעה. קוראים שלקחו חלק פעיל הפכו בעצמם לסוכני-שינוי וליזמי תרבות על-פי המודל של בראנד. ובעיקר, הקטלוג הראה, את אפשרות קיומה המעשי של קהילה על-גאוגרפית (disembodied community) כרעיון בר-השגה וכהוכחה לכך שמערכת טכנו-סוציאלית יכולה לשרת אתרים של שיתוף. כיום, נחשב הקטלוג למבשר האינטרנט, אף על פי שלא נעשה בשימוש תקשורת מחשבים.
רבעון קו-אבולושן CoEvolution quarterly
ב־1974 הקים בראנד את רבעון הקו- אבולושן. המגזין פרסם כתבות באורך מלא בנושאים של תרבות עכשוויות כמו מדעי הטבע, חדשנות, אמנות, סוציולוגיה, ועוד. הרבעון המשיך את קו המחשבה של בראנד, לפיו האדם בעזרת ידע בתחומים שונים יכול לשנות את כיוון הציוויליזציה המודרנית ולא להפוך להיות קורבן של ההתפתחות הטכנולוגית. התוכן של המגזין נכתב על ידי כותבים מנוסים ומכובדים לצד כותבים מתחילים ועלומי שם וכלל בתוכו גם קטעי שירה פוטוריסטיים.
יועץ למושל קליפורניה
בין השנים 1977 - 1979 שימש בראנד כיועץ מיוחד למושל קליפורניה ג'רי בראון.
קהילת הוֶול (Whole Earth 'Lectronic Link)
ב־1985 פנה לארי ברילאנט לסטיוארט בראנד והציע לו להקים במשותף קהילה אינטרנטית שתתבסס על ערכי, עורכי וקוראי הקטלוג. באותה תקופה כבר פעלו קהילות שכאלו, ובראנד התנה את הסכמתו ביצירת קהילה שתשקף את הלך הרוח של התרבות ההיפית-קיברנטית שבמרכזה היזון-חוזר ודיאלוג. ערכי השיחה, הוא פסק, ייקבעו על ידי המשתמשים ולא יוכתבו על ידי מפעילי הקהילה.
הרעיון המרכזי של בראנד היה שעצם הממשק יאפשר לקהילה להתפתח בעצמה ללא הפרעה וזכויותיו של הפרט יישמרו ולא יופרו על ידי המערכת, כאשר התכנים המועלים לאוויר יישארו בבעלותו של הכותב. החזון האוטופי של קהילות קטנות המשנות את העולם לטובה ומתקיימות בתוך מרחב וירטואלי המאפשר להן למשש את מהותן בניהול עצמי ללא גורמי כוח מתווכים ומשחיתים התבטא הן בעיצוב תוכנת ההפעלה של הקהילה והן במודל העסקי של הקהילה וקהילת הוֶול הייתה לאחת מן הקהילות הווירטואליות הראשונות והמשפיעות ביותר על רעיון הקהילה הווירטואלית באינטרנט. עד מהרה, הפכה הקהילה למקום פופולרי להחלפת אינפורמציה, דיון תרבותי, וויכוח פוליטי, תמיכה חברתית ואתר חיוני- מעין רשת חברתית- להשתלבות בתעשיית האינטרנט המתפתחת. חלק מחברי ה-WELL שיחקו תפקיד מרכזי של גיבורי תרבות בתהליך הבנייתו של המרחב הווירטואלי. אחד הבולטים שבחברים, הווארד ריינגולד (Howard Rheingold), הביא את רוח ה-WELL לשיח הציבורי. כשב־1987, הוא טבע את המושג 'קהילה וירטואלית' במאמר שפורסם ב Whole Earth Review, כתב עת שבראנד הוציא לאור בעת ההיא, ולאחר מכן בספרו רב-המכר משנת 1993: .Virtual Community: Homesteading on the Electronic Frontier
בראנד והאינטרנט
ב 9 בדצמבר 1968 בראנד סייע למהנדס דאגלס אנגלברט להכין את הרפרזנטציה המיתולוגית שזכתה מאז לשם "אם כל ההדגמות" (The Mother of All Demos) שנערכה במסגרת כינוס מקצועי של כ 1000 אנשי מחשב. בכינוס הוצגו לראשונה "העכבר", הטקסט האינטראקטיבי, וידאו-קונפרנס, האי-מייל והייפרטקסט.
בשנת 1985 בראנד יחד עם לארי בריליאנט יסדו את ה-well, הקהילה הווירטואלית המיתולוגית.
באותה שנה ארגן בראנד, עם אחרים, את כנס ההאקרים הראשון ובו טבע את מטבע הלשון המפורסם ביותר שלו: Information wants to be free.
בשנת 1986 בראנד בילה שנה במקדש הדיגיטלי של מעבדות MIT כמדען אורח שתפקידו להפיץ את הבשורה הדיגיטלית. הוא עשה זאת בספר שהיה לפופולרי מאוד וסייע לקרב רבים למהפכה הדיגיטלית
בשנת 1988 ייסד את ה- Global Business Network ארגון שמטרתו לספק שירותי ייעוץ לארגונים גדולים כיצד לעשות שימוש אסטרטגי נכון והגון ברשת.
רשת הקהילה העסקית Global Business Network
בשנת 1988 הקים בראנד במשותף עם את רשת הקהילה העסקית שבדומה לTED, הוא ייסד את הרשת העסקית הגלובלית, אשר בוחנת את העתיד הגלובלי והאסטרטגיות העסקיות של חברות על פי מיני ערכים שבראנד מצאו כחיוניים. הרשת שמה לעצמה למטרה להיות מעורבת בהתפתחות ויישום של חשיבה תרחישית, תכנון, ויצירת כלים אסטרטגיים.
העכשיו הארוך
בראנד הוא נשיא וחבר בוועד המנהלים של ארגון העכשיו הארוך. העכשיו הארוך הוא ארגון המקיים סמינרים בנושא מחשבה ארוכת טווח שמנסה להציב אופוזיציית חשיבה לתרבות המואצת. מטרת הארגון לעודד לאחריות בהקשרים שונים של קיימות. בין דובריו, המגיעים מתחומים שונים מאוד זה מזה, נכללים גם: בריאן אינו, ריי קורצוויל, נאסים טאלב, ג'ימי וולס ורבים אחרים.
יחסי נורווגיה–ערב הסעודית
יחסי נורווגיה–ערב הסעודית הם היחסים הדו-צדדיים שבין ממלכת נורווגיה לבין הממלכה הערבית הסעודית.
סקירה כללית
נורווגיה מחזיקה נציגות דיפלומטית בסעודיה מאז 1961. 15 שנים מאוחר יותר, ב-1976, הוקמה בג'דה שגרירות נורווגית, אשר עברה לריאד ב-1985. לאורך השנים הללו, שמירה על יחסים דו-צדדיים טובים הייתה בראש סדר העדיפויות כדי להמשיך בונה. דיאלוגים בכמה תחומים. מערכת היחסים הדו-צדדית תוגברה על ידי פתיחת השגרירות המלכותית הסעודית באוסלו ב-2012.
שתי המדינות משותפות פעולה בתחומים רבים, ובכלל זה בתחום הנפט והאנרגיה.
לפי שגרירות נורווגיה גרים בערב הסעודית בערך 230 נורווגים, וקרוב ל-500 נורווגים מוסלמים מבקרים במכה כל שנה.
בנג'מין הורינגולד
בנג'מין הורניגולד (באנגלית, Benjamin Hornigold; 1680-1719) היה פיראט אנגלי, שפעל בסוף תור הזהב של הפיראטיות.
יליד אנגליה בשלהי המאה ה-17, הורניגולד החל את דרכו הפיראטית בשנת 1713, ותקף אוניות סוחר באיי בהאמה. הוא עזר להקמת "רפובליקת הפיראטים" בנסאו ובשנת 1717 היה רב החובל של אחת הספינות המסוכנות ביותר באזור, שנקראה ״הריינג'ר״. באותה העת הוא מינה לסגנו את אדוארד טיץ', הידוע כ"שחור הזקן". הצוות שלו לא תקף אוניות בריטיות במהלך הקריירה שלו, בסופו של דבר נמאס לצוות שלו מהטקטיקה הזאת, הוא הוחלף כרב חובל. בדצמבר 1718, הורניגולד קיבל חנינה של המלך על פשעיו והפך לצייד של פיראטים. הוא רדף אחרי בני בריתו לשעבר, מטעם מושל הבהאמה, וודס רוג'רס. הוא נהרג כאשר ספינתו התנגשה בשונית ליד ״ספרד החדשה״ (מקסיקו) בעונת ההוריקנים של 1719.
קריירה ראשונה
ראשית חייו של הורניגולד אינם מתועדים, אף שלעיתים נטען שהוא נולד במחוז האנגלי נורפוק, שם מופיע שם המשפחה הורניגולד או הורנגולד. אם כי, ייתכן שהוא שירת לראשונה בספינות ים על סיפון הנמל הביתי שלהן היה קינגס לין או גרייט ירמות'. מעשי הפיראטיות המתועדים הראשונים שלו התרחשו בחורף 1713–1714, כאשר לצד עמיתיו השודדים - דניאל סטילוול, ג'ון קוקרם וג'ון ווסט כדי לאיים על ספינות סוחר מול החוף של פרובידנס החדשה ובירתה נסאו. שם הוא הקים את רפובליקת שודדי ים'. הורניגולד עצמו הפליג על ספינה בשם מריאן.
עד שנת 1717, הורניגולד היה בפיקוד על ספינה עם שלושים תותחים שוכנתה ״הריינג'ר״, שהייתה כנראה הספינה החמושה ביותר באזור וזה איפשר לו לתפוס בקלות כלי שיט אחרים.
במרץ 1717 תקף הורניגולד ספינת סוחר חמושה שנשלחה לאיי בהאמה על ידי מושל דרום קרוליינה לצוד שודדי ים. הסוחר נמלט מעבר לשרטון של קאט קיי. קברניטה דיווח מאוחר יותר, שהצי של הורניגולד גדל לחמש כלי שיט, עם צוות של כ -350 שודדי ים. באפריל 1717 הורניגולד פעל לצד קפטן נאפין (או נאפינג), ובזז כמה אוניות ליד ג'מייקה, פוארטו בלו וקובה לפני שהפך בעצמו לנרדף על ידי ווינצ׳לסי - ספינת מלחמה בריטית. באותה העת, הורניגולד תפס רופא בשם ג'ון האוול אך שחרר אותו לבסוף בנסאו. לאחר שנפרד מקפטן נאפין ביוני או ביולי, הם הפליגו יחד באופן ספורדי עד אוקטובר 1717.
קוקיים
קוקיים או קוקיות קרקע אמריקאיות (שם מדעי: Neomorphinae) היא תת-משפחה של עופות ממשפחת הקוקייתיים, החיה רק באמריקה הצפונית.
בנג'מין הורינגולד
קריירה ראשונה
הורניגולד מתועד כמי שתקף שיירה מול חופי הונדורס, אך כפי שאמר אחד הנוסעים של הספינה שנלכדה, לא פגעו בנוסעים. ב-9 בספטמבר 1717 פגשו הורניגולד וטיץ' את קפטן סטד בונט ואת ספינתו ״נקמה״. בונט שנפצע בקרב, העביר את הפיקוד על הספינה אל טיץ'. באוקטובר הצטרפה אליהם ספינה נוספת.
קוקיים
בני קבוצה זו הם עופות קרקע הנוטים לעוף לעיתים רחוקות ובמקום זה רצים במהירות ונעזרים בזנב ארוך ורגליים גדולות וארוכות. הם מצויים במגוון בתי גידול באמריקה הצפונית, כולל במדבריות הצחיחים. בניגוד לשאר בני המשפחה הם דואגות לצאצאיהם לבד ואינם נטפלות למינים אחרים. רק 2 סוגים (Tapera וDromococcyx) מזכירים בהתנהגותם את שאר הקוקיות והן קטנות יותר, חיות על העצים ומטילות את ביציהם בקיני עופות אחרים.
בנג'מין הורינגולד
הפלה וחנינה
למרות עליונותו הימית לכאורה, הורניגולד נזהר שלא לתקוף אוניות בריטיות, ככל הנראה כדי לשמור על מעמדו החוקי על היותו ״ שודד פרטי״, שפעל בחסות החוק הבריטי, נגד אויבי אנגליה במלחמת הירושה הספרדית. גישה קפדנית זו לא הייתה לטעמם של סגניו, ובקיץ 1716 נערכה הצבעה בקרב הצוותים של הצי שלו, האם לתקוף כל כלי שיט שיבחר. הורניגולד התנגד להחלטה והוחלף כרב החובל של ״מריאן״ על ידי סמואל בלמי. הוא המשיך בפעילות הפיראטית מנסאו עד דצמבר 1717, אז הגיעה השמועה על חנינה כללית לפיראטים שהציע המלך. הורניגולד הפליג לג'מייקה עם הריינג'ר ואחת הספינות האחרות בינואר 1718 וקיבל חנינה מהמושל. בהמשך הפך בעצמו לצייד של ספינות הפיראטים עבור המושל החדש של איי בהאמה, וודס רוג'רס.
החנינות מהמלך
ב־5 בספטמבר 1717 הוציא המלך ג'ורג' הראשון את הכרזתו "לדיכוי שודדי ים בהודו המערבית". מסמך זה העניק חנינה לכל הפיראטים שנכנעו בעצמם לכל מושל או מושל קולוניאלי בתחום האימפריה הבריטית והובטח להם "דף נקי". עם זאת, ההכרזה לא הגיעה לאיי הודו המערבית, ולכן בדצמבר 1718 הוצאה הכרזה נוספת, הידועה בשם חנינת המלך משנת 1718, לאותה מטרה.
בשני המסמכים הללו לא רק שהפירטים קיבלו הבטחה ״לתיק נקי״, אלא שהוצע להם גם סכום כסף גדול עבור לכידת שודדי ים אחרים שאשמים בפיראטיות, רצח ובגידה נגד הוד מלכותו. ליתר דיוק, לכל קברניט שיפול בשבי, האחראי ללכידתו, יקבל 100 ליש"ט, שווה ערך ל -15,000 ליש"ט בשנת 2018, ולכל סגן הוענקה תמורה של 40 ליש"ט (6,200 ליש"ט). על כל חבר בספינת פיראטים הוכרז פרס מנקודה זו ואילך.
צייד פיראטים ומוות
המושל רוג'רס נעתר לבקשתו של הורניגולד לחנינה, אך הוא הזמין אותו לסייע בתפיסת שודדי הים האחרים, בהם סגנו לשעבר טיץ' - שחור הזקן. הורניגולד אמור היה לבלות את החודשים הבאים בשייט בבהאמה בתפיסת מקורביו לשעבר. הוא עקב אחריהם אך לא הצליח לתפוס את צ'ארלס ויין, ותפס במקום זאת את מקורבו של ויין, ניקולס וודול ואחריו תפס את ג'ון אוגר, ששניהם קיבלו את אותה חנינה כמו הורניגולד, אך מאוחר יותר חזרו לעסוק בפיראטיות. בדצמבר 1718 כתב המושל רוג'רס למועצת המסחר בלונדון (שהייתה האחראית על האזור) שהוא משבח את מאמציו של הורניגולד לתקן את המוניטין שלו כפיראט על ידי תפיסת בעלי בריתו לשעבר.
בסוף 1719, ספינת הורניגולד נקלעה לסופת הוריקן אי שם בין ניו פרובידנס ל״ספרד החדשה״, והטילה אותה על שונית. האירוע מתועד במחקר נוכחי A General History of the Pyrates מאת צ'ארלס ג'ונסון, הקובע כי "ספינתו של קפטן הורניגולד, אחד מהפיראטים המפורסמים, הושלכה על הסלעים, והוא נספה. חמישה מאנשיו הצליחו לרדת לסירת קאנו וניצלו."
מיקומה הספציפי של השונית נותר לא ידוע.
ספר נשים
ספר נשים הוא הספר הרביעי בסדרת ספריו ההלכתיים של הרמב"ם. בספר זה עוסק הרמב"ם בדיני אישות, בדיני קידושין, בדיני גירושין ובדינים הנסעפים מהלכות אלו.
הרמב"ם מגדיר את הספר: "אכלול בו המצוות של בעילה, כגון: קידושין וגירושין, וייבום וחליצה. וקראתי שם ספר זה, 'ספר נשים'".
הפסוק הפותח את הספר
כדרכו בספרי משנה תורה פותח הרמב"ם כל ספר בפסוק השייך לתוכן הספר. את ספר נשים פותח הרמב"ם בפסוק מספר משלי: "תורת חכם מקור חיים, לסור מוקשי מוות".
המצוות המבוארות בספר
בספר נשים נכללו 17 מצוות מתוך התרי"ג מצוות, 9 מהם מצוות עשה ו8 מהם מצוות לא תעשה.
חלוקת המצוות לפי ההלכות:
מפרשי הספר
נושאי כליו של הרמב"ם:
אחרונים:
מהדורות מבוארות:
הר ת'ור (אנטארקטיקה)
הר ת'ור (באנגלית: Mount Thor) הוא הר נישא ברכס אסגארד שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,200 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי משלחת החקר של אוניברסיטת ויקטוריה מוולינגטון שבניו זילנד (שחקרה את האזור בין השנים 1958–1959).
בדומה לאתרים רבים אחרים ברכס אסגארד, להר ניתן שם מהמיתולוגיה הנורדית, והוא נקרא על שם האל הנורדי ת'ור.
מטריצת הסנברג
באלגברה ליניארית, מטריצת הסנברג או מטריצה מצורת הסנברג (לפעמים נקראת מטריצת הסנברג עליונה) היא מטריצה ריבועית שיש לה אפסים החל מהאלכסון המשני התחתון השני ומטה.
לדוגמה: או באופן כללי:
חישוב
לכל מטריצה A בגודל  n \times n, באמצעות הצמדה במטריצת שיקוף האוסהולדר מתאימות ניתן למצוא את מטריצה מצורת הסנברג הדומה למטריצה  A. תהליך זה לוקח   פעולות. דרך נוספת, בעלת זמן חישוב דומה היא באמצעות סיבובי גיבנס.
קרן אלקלעי-גוט
קרן אלקלעי-גוט (נולדה ב-29 במרץ 1945) היא משוררת זוכת פרסים, חוקרת ספרות, מבקרת ספרות, מתרגמת ופרופסור אמריטה לספרות אנגלית באוניברסיטת תל אביב, אשר חיה בישראל וכותבת באנגלית ובעברית.
ביוגרפיה
קרן אלקלעי-גוט נולדה בעת התקיפה האחרונה של הפצצה המעופפת V1 על לונדון. היא בתם השנייה של דבורה ואריה-לייב רוזנשטיין ואחות ליוסף, אלקלעי-גוט עברה עם משפחתה בשנת 1948 לרוצ'סטר, ניו-יורק. היא סיימה בהצטיינות את לימודי התואר הראשון שלה בספרות ופסיכולוגיה באוניברסיטת רוצ'סטר ב-1966 והמשיכה ללימודי תואר שני בספרות אנגלית, אותם סיימה ב-1967. בין השנים 1967–1980 לימדה באוניברסיטה של מדינת ניו-יורק בג'נסיאו, וחזרה לאוניברסיטת רוצ'סטר להשלמת הדוקטורט שלה על תאודור רטקה. ב-1972 עלתה לישראל והחלה ללמד ספרות אנגלית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. ב-1977 החלה ללמד ספרות אנגלית באוניברסיטת ת"א עד לפרישתה לגמלאות בשנת 2014. ב-1967 התחתנה עם ניסים אלקלעי. במהלך נישואיהם נולדו להם שני ילדים, אורית ואורן. בשנת 1978 נפרדו ובשנת 1980 התחתנה עם עזרא גוט, לו היא נשואה מאז.
קריירה אקדמית וספרותית
אלקלעי גוט לימדה סיפרות אנגלית באוניברסיטת בן-גוריון בין השנים 1972–1976. ב-1975 החלה ללמד גם במחלקה לאנגלית של אוניברסיטת בר-אילן, שם לימדה עד 1979, וב-1977 החלה ללמד באוניברסיטת ת"א בחוג לספרות אנגלית. בשנת 1984 נסעה עם משפחתה לארצות הברית. שם שהתה כפרופסור אורח באוניברסיטת קולומביה וכתבה את הביוגרפיה שלה על המשוררת האמריקאית אדלייד קרפסי. ב-1987, עם חזרתה לישראל, החלה ללמד בסמינר הקיבוצים, שם לימדה כעשור עד 1997, וכן שבה ללמד בחוג לספרות אנגלית באוניברסיטת ת"א עד לפרישתה לגמלאות. במקביל לימדה באוניברסיטאות ומכללות נוספות.
כמבקרת ספרותית, בנוסף לביוגרפיה שכתבה על אדלייד קרפסי, כתבה אלקלעי-גוט מאמרים רבים על ספרות ושירה ויקטוריאנית ומודרנית ומשתתפת בעריכת Jerusalem Review
במקביל לעבודת המחקר הספרותי הוציאה לאור סיפרי שירה באנגלית ובתרגומים לעברית ואיטלקית ופרסמה מספר רב של שירים במקור ובתרגום לשפות אחרות בעיתונות הכתובה, באינטרנט ובהופעות.
ב-1980 יסדה את אגודת הסופרים כותבי אנגלית בישראל וכיהנה לסירוגין כיו"ר האגודה משנת 1992 ועד 2014 וחזרה לכהן ב-2018. אלקלעי-גוט כיהנה גם כסגנית יו"ר התאחדות אגודות הסופרים בישראל משנת 1999 ועד 2013 ומכהנת כחברת ועד באגודת הסופרים והעיתונאים כותבי יידיש. היא גם חברה באגודת הסופרים בעברית ואיגוד הסופרים.
שיתופי פעולה
עניינה של אלקלעי-גוט במולטימדיה הניב שיתופי פעולה ייחודיים עם אמנים יוצרים ממגוון תחומי האמנות. לאורך השנים שיתפה פעולה עם בית האופנה קום איל פו, אשר הדפיס את שיריה על גבי בגדים וכן בקטלוג הקולקציה. היא שיתפה פעולה עם רקדנים שונים, ביניהם אלכסנדרה הנדל ואיריס ארז, השתתפה במספר סרטים, אך במרכז שיתופי הפעולה המגוונים שלה, עומד קשר חזק עם עולם המוזיקה. ב-1988, החלה אלקלעי-גוט לשתף פעולה עם רונן שפירא, אשר השתמש בשירים שלה בדיסקים שהוציא ואף כתב את היצירה "Your White Skin" בהשראת אחד משיריה. במסגרת שיתוף הפעולה הזה, עבדו שפירא ואלקלעי-גוט גם עם זמרת האופרה ברכה קול והקליטו יחד יצירות רבות, רובן נגנזו. הם ממשיכים לשתף פעולה לאורך עשרים השנים האחרונות, ואף הופיעו יחד עם ברי סחרוף בבית לסין. ב-1999 הוציאה דיסק משותף עם הפסנתרנית ליז מגנס בשם "The Paranormal in our Daily Lives", בהפקתו של זיו יונתן.
בולוזאורוס
בולוזאורוס (שם מדעי: Bolosaurus; מילולית: "לטאת בולו") הוא סוג של זוחל נכחד מסדרת הפרוקולופונומורפה אשר התקיים במשך תחילת הפרם שלפני 289.5 עד 273.6 מיליון שנה מזמננו בצפון אסיה ובאמריקה הצפונית.
קרן אלקלעי-גוט
שיתופי פעולה
בשנת 2003, מוטי שהרבני, מפיקה של להקת נושאי המגבעת והבעלים של הלייבל "פוך", שמע אותה קוראת עם שפירא וביקש ממנה להקליט את שירתה באולפן. שהרבני העביר את ההקלטות למוזיקאי רועי ירקוני, אשר הרים את הכפפה והחל להלחין אותם. יחד עם ישי זומר על בס וסמפלרים ואלקלעי-גוט בהקראת טקסטים, נולד ההרכב Thin Lips, אשר שמו נלקח מאחד משיריה של אלקלעי-גוט. ב-2004 יצא לאור הדיסק שלהם, אשר עונה לאותו שם. שיתוף הפעולה עם ירקוני נמשך והתרחב גם להרכב פאניק אנסמבל. אלקלעי-גוט ורועי ירקוני המשיכו את שיתוף הפעולה ויצרו את "Nighthawks" (נצי לילה), אשר התבססה על אוסף שירים באנגלית באותו שם. ההרכב כלל את המוזיקאים רועי ירקוני - סאמפלר וקלידים, יעל קראוס – שירה, ישי זומר – באס, גליה חי – ויולה, ארז קריאל – גיטרה, דירק קונש – חצוצרה ובוריס מרצ'ינובסקי – אקורדיון. ההופעה הוקלטה ויצאה כדיסק רשת באתר בירדסונג (birdsong). לאחר ההופעה הראשונה בתיאטרון קליפה, הופיע ההרכב פעמיים בהד מיוזיק קלאב, במופעים משותפים עם רונן שפירא ועם ההרכב Thin Lips, וכן בתיאטרון תמונע. בשנת 2006 העלה ההרכב ביחד עם אלקלעי-גוט מופע רב תחומי בבימויה של דלית זיו בפסטיבל ישראל, אשר שילב וידאו ארט מאת הצמד דילייט (delight - video art), ריקוד מחול מאת איריס ארז והקראת שירה מאת אלקלעי-גוט. המופע כלל שירים מולחנים ממחזור השירים Love Soup ואת היצירה Night Hawks אשר הועלה שנית במסגרת קונצרט מוזיקה נובה במוזיאון תל אביב. אלבומו הראשון של פאניק אנסמבל, Panic Ensemble, יצא לאור בשנת 2008 בלייבל אירסיי (Earsay) מבית האוזן השלישית, והושק במופע במועדון הבארבי בתל אביב. האלבום כלל שירים כמו Love Soup, Obsessions, Jewish Women ועוד. במקביל יצא סינגל, Jewish Women,אשר כלל גם את, The Oldest Woman I Knowשני שירים נוספים של אלקלעי-גוט. ב-2011 יצא הקליפ לשיר "Obsessions", מהיוצרים אודי אסולין ואוריה נאה. ב-2011 יצא האלבום השני, A Different Story, והופץ על ידי חברת נענע דיסק. האלבום כלל שירים כSodom, Death, וAfter Making Love. הדיסק השלישי תוכנן ל-2021.
בולוזאורוס
מאפיינים
סוג זוחל זה תואר בידי החוקר האמריקאי אדוארד דרינקר קופ ב-1878 על סמך שרידי מאובנים מטקסס ואוקלהומה בשטחי "החגורה האדומה של טקסס ואוקלהומה" "(Red Beds of Texas and Oklahoma). השרידים שגילה קופ כללו גולגולת חלקית ומרוסקת בעלת לסת ושרידי שיניים גדולות. ממצאים נוספים חלקיים התגלו בנהר מילבה שברפובליקת קומי, רוסיה.
זוחל זה היה נמוך ודומה מעט ללטאה אך גדול יותר ובעל גולגולת חזקה עם שיניים עבות וחזקות בעלות מבנה דמוי-עלה שהותאמו לתזונה צמחית. זוחל זה חי במדבריות שהיו נפוצים בפרם וניזון מצמחייה קשיחה שמצא.
בנימין ברלוי
בנימין צבי בַּרלֵוִי (1894, ורשה – 6 בדצמבר 1964, תל אביב) היה מו"ל ישראלי, שהתמחה בהוצאת משחקים עממיים וחינוכיים וספרי ילדים. מחלוצי תעשיית המשחקים בארץ ישראל. "דוד המשחקים". ברלוי הקדיש חמישים שנה מחייו לפיתוחם וליצירתם של משחקים שיועדו להנחיל לילדי ישראל אידיאלים וערכים לאומיים.
ביוגרפיה
ברלוי נולד בשנת 1894 בעיר ורשה שבפולין הרוסית. אביו מרדכי היה מלמד ב"חדר", וברלוי קיבל חינוך יהודי מסורתי. בהיותו בן שלוש-עשרה פגעה בו טראם ורגלו נקטעה. לאחר סיום לימודיו בגימנסיה העברית היה פעיל בתנועת "פועלי ציון", ולפרנסתו עבד כמזכיר בהסתדרות הפקידים של פולין. בשנת 1919 עזב את ורשה בכוונה לעלות לארץ ישראל, אך קודם לכן התגורר כשנתיים בלייפציג שבגרמניה, שם עבד כשכיר-מתלמד בהוצאת ספרים.
בגיל 27 עלה לארץ ישראל, התיישב בעקבות אחיו במושבה פתח תקווה ועבד כפקיד במועצת הפועלים. לאחר שנה עבר לתל אביב ופתח בדרך יפו את "סַפרות" – חנות לספרים ומכשירי כתיבה וכן ספריית השאלה, שבסיסה היה ספרייתו הפרטית שהביא עמו מאירופה. כארבע שנים לאחר מכן עבר ברלוי לחנות מרווחת יותר ברחוב אלנבי 57 בתל אביב. בְּמודעה שפרסם נאמר שבחנותו מוצע. באותה מודעה מצוין גם סניפו האחר – "עתיקיה", ברחוב שכן, בית הכהן, ליד תחנת האוטובוסים ליפו, שהיה בית מסחר לספרים משומשים, מכשירי כתיבה ובולים.
החנות "ספרות" נפתחה בשנים שבהן עוצבה מהפכת התרבות העברית-ציונית. תל אביב הפכה מרכזה התרבותי והכלכלי של ארץ ישראל. הייתה פריחה תרבותית בתיאטרון, בספרות, באמנויות הפלסטיות ובמוזיקה, שבהם התבטאה החייאת הלשון העברית כאתוס מרכזי. מהפכת השפה הביאה להקמת הוצאות ספרים ולפתיחת חנויות ספרים. בשנת 1921 פתחה ברכה פלאי את חנות הספרים "עבר" בשדרות רוטשילד, ב-1924 פתחו ביאליק ורבניצקי את בית המסחר לספרות "מוריה" וייסדו בתל אביב את הוצאת דביר, ושנה לאחר מכן החלה לפעול בארץ הוצאת "אמנות" בבעלותה של שושנה פרסיץ.
באקלים תרבותי זה עשה ברלוי את צעדיו הראשונים כמו"ל, ובשנת 1926 הוציא לאור משחק ראשון לילדים – "טיול בארץ". לא הייתה זו פעילות יוצאת-דופן בהוצאות הספרים באותה תקופה, שחלקן, כמו "אמנות", הוציאו לאור משחקי ילדים, מחברות לבתי ספר ויומנים, גם אם כפעילות משנית. אולם ברלוי יצר לעצמו נישה ייחודית – מו"ל העוסק, כהגדרתו, ב"הוצאת משחקים עממיים, חינוכיים וספרי ילדים".
בשנות השלושים, עם בואם ארצה של עולי מרכז אירופה והתפתחות היישוב העירוני בארץ, התרחבו עסקיו של ברלוי. הוצאת המשחקים, שנשענה על הפעילות העסקית של החנות למכירה והפצה של מכשירי כתיבה וצורכי שרטוט, החלה להתפתח. ברלוי רכש את הדירה מעל החנות, חיבר אותה במדרגות לחנות ופתח שם את מפעל המשחקים. לשם הובאו חלקי המשחק מבתי הדפוס השונים, נאספו, נארזו ונשלחו להפצה בחנויות לספרים, מכשירי כתיבה וצעצועים ברחבי הארץ. באותן שנים עסקו מספר יזמים נוספים בני העלייה החמישית ממרכז אירופה בניהול חנויות ספרים והוצאה לאור של משחקי ילדים, בהם ד"ר ולטר פרייהן, ולטר קצנברגר, פרץ (פריץ) רושקוביץ וא' הוברמן (הוצאת "דעת").
שנות הארבעים היו שנות הפריחה ל"ספרות", ומדי כמה חודשים הוציא ברלוי לאור משחק חדש. עם המשחקים שיצאו בשנים אלו נמנים "תור הילד" – משחק המלווה בספרון שנכתב על ידי אנדה עמיר-פינקרפלד; "ריכוז"; "אנו בונים את ארץ ישראל" – משחק בנייה עם קוביות-עץ; "מולדתי" – משחק הרכבה (פאזל) של מפת ארץ ישראל, ועוד עשרות כותרי ספרים ומשחקים. נוסף למשחקים החינוכיים הייחודיים להוצאה, הוציא ברלוי שלושה משחקים אקטואליים הקשורים למלחמת העולם השנייה שהתנהלה אז: "הקרב על הים", "המלחמה לדגל" ו"על המשמר", שהיו משחקי לוח שהועתקו ותורגמו ממשחקים בריטיים, חלקם היו קיימים כבר במלחמת העולם הראשונה. ייתכן שריבוי המשחקים דווקא באותן שנים נעוץ בכך שהילדים נאלצו לבלות יותר בתוך הבית מחמת המלחמה שהלכה וקרבה לגבולות הארץ דרך המדבר המערבי והשפיעה על אורח החיים ביישוב.
בשנות הארבעים התקיימו בתל אביב מספר תערוכות תעשייה ומסחר, שבהן השתתף ברלוי כתעשיין – יצרן של משחקים. במשחק הלוח "תוצרת ארצי", שהוצא על ידי האיגוד למען תוצרת הארץ, מצוינים על לוח המשחק שמות המפעלים והיצרנים הגדולים בארץ בכל שטחי התעשייה, לרבות "ברלוי-משחקים" (המשחק, שיצא ביוזמת הפרסומאי פעיל האיגוד משה חלוץ ותוכנן על ידי מרגלית עקיבא, הוענק כפרס לזוכי התחרות "תוצרת הארץ", כעין "חידון הסמלים" שהיה נפוץ בישראל בשנות השישים והשבעים). בבית בעלי התעשייה נפתחה בשנת 1943 תערוכת צעצועים ומשחקים, שנחשבה להישג תעשייתי ומשקי, וגם בה הציג ברלוי את משחקיו.
באותן שנים תרגם ברלוי כמה ממשחקיו והוציא לאור קטלוגים של מוצריו באנגלית, בניסיון לשווקם לחו"ל, אך הניסיון לא עלה יפה. בשנת 1947 הופיע קטלוג משותף לכל הוצאות הספרים בארץ, שבו הוקדש פרק נרחב למשחקים. הוצאת ברלוי בלטה בקטלוג זה בכמות המשחקים בכלל ובריבוי המשחקים התנ"כיים וההיסטוריים בפרט.
למרות הקשיים בהשגת חומרי גלם בשלהי שנות הארבעים ובשנות החמישים (תקופת הצנע), המשיך ברלוי להוציא לאור משחקים חדשים, בהם כאלו המבטאים את האתוסים החדשים – "צבא וביטחון" ו"קיבוץ גלויות". נושאו של משחק הלוח "שבו שבו" הוא קיבוץ גלויות ועלייתן ארצה; "אל הניצחון – מטוראי לאלוף" הוא משחק נוסף שדרכו מכיר הילד את קרבות מלחמת העצמאות; באמצעות משחק הקלפים "דרגות צבאנו" לומד הילד לזהות את דרגות צה"ל; ו"חזון הדורות" הוא משחק היסטורי.
בנימין ברלוי נפטר בשנת 1964, ביום הולדתו השבעים. נקבר בבית העלמין קריית שאול. אלמנתו מרים נפטרה ב-1967 ונקברה לצדו. לאחר מותו של ברלוי חדלה ההוצאה לאור מפעילותה. זכויות היוצרים של ספריו נמכרו להוצאת "יסוד", ובנו מרדכי-אבא המשיך לנהל את החנות ברחוב אלנבי עד לסגירתה בשנת 1977.
חנותו של ברלוי
המקור למשחקים רבים ששווקו בחנויות בארץ היה חנותו של ברלוי, "ספרות", ברחוב אלנבי 57 בתל אביב. בקומות העליונות של החנות פעל בשנות הארבעים והחמישים בית מלאכה לייצור המשחקים.
לאחר מותו ניהל את החנות בנו, מרדכי-אבא "אבוסיק" ברלוי, שעסק בעיקר במכירת מכשירי כתיבה וציוד משרדי. ב-1977 נמכרה החנות והפכה לחנות הלבשה. תכולת הקומה השנייה – חלקי משחקים, אריזות ריקות ודוגמאות הדפסה – פונתה במשאיות לתעשיית מיחזור נייר בחדרה; מוצרים שהיו שלמים נמכרו לסוחרים בשוק בצלאל בתל אביב. במרתף ביתו של בנימין ברלוי ברחוב פרנקפורט בתל אביב נשמרה יתרת האוסף – קטלוגים מאוירים של משחקים, דוגמאות הדפסה של אריזות ולוחות משחק, איורים, דוגמאות של משחקים מיובאים וחומרים שונים הקשורים לתהליך הייצור וההפקה של המשחקים. משם אסף את המשחקים האמן דוד טרטקובר.
"המורה המחנך" ו"הסוחר המארגן"
בשנת 1945 הוציא ברלוי לאור משחק לילדים בשם "דרכנו". על קופסת המשחק מצוירת קבוצת ילדים עגומי פנים יושבים על דשא ירוק, וברקע - עיר אירופית, עטורת צריחי מגדלים, שממנה מתפתל שביל המוליך אל התיישבות ארצישראלית נוסח "חומה ומגדל". מטרת המשחק, כפי שנכתב, היא.
המשחק מלווה בשישה ספרונים שנכתבו על ידי ברלוי. מתואר בהם סיפור עלייתם לארץ של "המהנדס היוצר", "השומר בארצנו", "הפועל הבונה", "הרופא ותכונותיו", "הסוחר המארגן" ו"המורה המחנך". בספרון ההוראות למשחק מסביר ברלוי את רעיון הסיפורים:
בספרון "הסוחר המארגן" מתואר דיוקנו של איש עסקים, יזם, העוסק בין השאר בייצוא תוצרת הארץ ובייבוא "סחורות הדרושות לארץ", מקים בתי-חרושת למשחקי ילדים והוצאת ספרים לילדים ולמבוגרים, יוזם הקמת תעשיית צעצועים לייצוא, אוצר ומארגן תערוכות של אמנות ומשחקים.
שני הסיפורים האלה מתארים את דמותו של מחברם, בנימין ברלוי, שנשתלבו בו הסוחר-היזם והמורה-המחנך. בכתבה שהתפרסמה לציון עשרים שנות פעילותו כמו"ל, מתואר ברלוי כחלוץ תעשיית המשחקים בארץ, ששאיפתו לייצר משחקים עבריים מקוריים, וכמחנך שבאמצעות משחקיו "לומדים הילדים להכיר את הארץ, את הסופרים העבריים ותולדותיהם, את הנביאים, בעלי חיים, שמותיהם וצורתם".
בכתבה על מפעלו החינוכי הדגיש ברלוי את חשיבותם של משחקים חינוכיים בקירוב הילד למורשת היהודית: בהוצאתם לאור של משחקי ילדים ממומשים שני התפקידים שברלוי נטל על עצמו - מורה ומחנך. כמורה המופקד על הנחלת דעת והשכלה, הוציא לאור משחקים לימודיים, דרכם לומדים הילדים חשבון, היסטוריה, תנ"ך, ידיעת הארץ וטבע; כמחנך ניסה להנחיל לילדים אידיאלים וערכים לאומיים.
ברלוי העביר את מסריו האידאולוגיים לקהלו בשתי צורות - באמצעות נושא המשחק ושמו, ובאמצעות דפי "הוראות המשחק" שנלוו למשחקים.
"הספרן", ממשחקיו הנפוצים ביותר של ברלוי, הוא משחק רביעייה, שדרכו מתוודע הילד לסופרים עבריים לאומיים וליצירותיהם, החל מסופרי תקופת ההשכלה ועד ביאליק ושמעוני. "40 שנה במדבר", "כניסת השבטים לארץ", "דבר הנביאים", "נביאים ראשונים" ו"נביאים אחרונים" הם דוגמאות למשחקים, המבקשים לקרב את הילד לתנ"ך ולהיסטוריה היהודית הקדומה, ולקשר בין העבר לבין המציאות המתהווה. משחקים כמו "טיול בארץ" ו"אנו עולים הגלילה ויורדים לים המלח" הם ביטויים לחינוך לאהבת הארץ והטבע, שהיו מרכיב מרכזי במערכת החינוך. משחקי לוח אלו, המבוססים על מפת הארץ, משקפים את האתוס של "כיבוש הארץ". הטיול על המפה הוא התחליף הביתי של הילדים למסעות ולטיולים של תנועות הנוער באותה תקופה. משחקיו של ברלוי משקפים גם בשמותיהם את האתוסים של היישוב - "אנו בונים את ארץ ישראל", "ארצנו", "דגלנו", "עמנו" - ובכך מעצימים את תחושת ה"אנחנו" הקבוצתי, שמייחדת ומאפיינת את התקופה.
בדפי "הוראות המשחק" פנה ברלוי ישירות לילד בסגנון מליצי, מלא פאתוס, המזכיר את סגנון הכתיבה של ספרי הלימוד העבריים באותה עת. כך, למשל, כתב בהקדמה למשחק "ארצנו": כתיבת דפי "הוראות המשחק" אפשרה לברלוי להתבטא כ"סופר" ולהביע את ה"אני מאמין" שלו, החינוכי והפוליטי. סגנון כתיבתו המליצי משלב ציטוטים מן המקורות, אמרות וסיסמאות. כמחנך היה מודע לכוחה של סיסמה לשכנע, להעביר רעיון או למכור מוצר. השימוש שלו בסיסמאות לא נתפס כמניפולטיבי, אלא ביטוי תמים וכן לשליחות החינוכית שנטל על עצמו, אשר כדי לשווקה היה חייב להשתמש בדרכים המקובלות בענף הפרסום. קהלו של ברלוי היו אמנם הילדים, אך כסוחר-משווק הוא פנה גם למורים ולהורים. דף "הוראות המשחק" נקרא בדרך כלל לאחר רכישת המשחק, ותפקידו הנוסף היה לחזק את הקונה בנכונות הקנייה.
את רוב המשחקים בנושאי תנ"ך והיסטוריה ערך ברלוי ו"סידר" בכוחות עצמו, מאחר שהיה בקיא בהם. רוב הרעיונות לנושאי המשחקים החינוכיים היו מקוריים שלו. אהבתו לתנ"ך וחיבתו לציטוטים מהמקורות משתקפות ברוב המשחקים שהוציא לאור, ביניהם "מדות", "נביאים אחרונים", "נביאים ראשונים", "כי מציון תצא תורה" ו"אבות". לדבריו, עשה לילות כימים בחיפוש אחר האמרות הנאות ביותר בתנ"ך "כדי להשגירן בפי ילדינו".
בשעת הצורך נעזר במורים ואנשי מקצוע שונים ושיתף אותם בפיתוח משחקים לימודיים, בעיקר במשחקים ללימוד חשבון, קריאה וטבע. בהוצאתם לאור של משחקי החשבון "הצבע והמספר" ו"שחק וחשב" נעזר ברלוי במורים לחשבון; את המשחק "קרא ועלה" המורכב מלוטו ועשרים ושלושה ספרונים ללימוד קריאה - פיתחה וכתבה הפסיכולוגית מרים ריטר-צדק; מפת המשחק "טיול בארץ" נערכה בידי החוקר והגאוגרף זאב וילנאי; משחק הלוטו "צמחי ארץ-ישראל" נערך בידי הבוטנאי י' אביזהר; ו"לוטו בעלי חיים" - משחק עזר לקריאה, לכתיבה ולחשבון - סודר על ידי נפתלי מלומד.
כ"סוחר המארגן" הבין ברלוי, שאין ביכולתו להגשים את חלומו ולהקים תעשיית משחקים המבוססת רק על סוג מוצר אחד - משחקים חינוכיים. על-כן שילב בין הוצאת משחקים חינוכיים ל"משחקים כלליים", כלשונו - משחקים נטולי מסרים אידאולוגיים-לאומיים, רובם משחקי לוח ידועים בעולם, שהוא שיווק בשמות עבריים, כדוגמת "הנשיאה" (דמקה), "רוץ־רץ", "סולם יעקב", "מסדרה" (מקצת המשחקים המופיעים במודעה של ברלוי מ-13.10.1936, שהתפרסמה בעיתון דבר).
פעילותו העסקית של ברלוי, שתואר בזמנו כ"אמן גדול ששירתו חיה על שפתות אלפי ילדים", הונעה על ידי אמונתו בשליחות החינוכית שנטל עליו. השינויים באידיאלים החברתיים-לאומיים, שחלו בארץ בשנים שלפני הקמת המדינה ולאחריה, הפכו את רוב מסריו לא-רלוונטיים ופחות מסחריים. למרות זאת, הוא המשיך להחזיק בדעותיו כמחנך ולהפיץ את אמונתו בסגנונו האופייני. כשנשאל בשנות הארבעים, אם ראה ברכה "ממשית" בעמלו, השיב ברלוי: "בית אין לי אבל יש לי 150 משחקים...". עד לפטירתו, בשנת 1964, הוציא לאור יותר ממאתיים משחקים וספרים לילדים.
"המוציא והממציא"
ברלוי כינה עצמו בתואר "המוציא והממציא", אך הוא אינו ממציא במובן של יוצר דבר חדש. המשחקים שהוציא לאור מבוססים על עקרונותיהן של ארבע תבניות משחק קיימות: משחקי לוח תחרותיים, משחקי לוטו, דומינו ומשחק קלפים. לתבניות אלו התאים ברלוי את רעיונותיו ועיגן אותם בסביבה התרבותית-חברתית של צרכניו.
נוסף לספרים ולמשחקים, הוציא ברלוי לאור סדרות של גלויות-דואר מצולמות, דיוקנאות מצולמים של מנהיגים לאומיים, דגמים לעבודות "מלאכת יד" ברקמה ובניסור בעץ, ספרוני עזר לתלמיד - מילונים, שירונים, יומן להסתכלות במזג האוויר, מחברות ויומנים לבתי-ספר, מפות ארץ-ישראל והעולם, מחברות לכתיבה תמה (קליגרפיה), לוחות א"ב ללימוד קריאה, קישוטים צבעוניים לגני-ילדים ושאר מוצרי עזר לבית-הספר.
האיורים במשחקיו וספריו
בריאיון לירחון התאחדות הוצאות הספרים בישראל (1962) התהדר ברלוי בכך שהיה חלוץ בעיצוב עטיפות ספרים צבעוניות ומושכות את העין. הספרים הראשונים שהוציא לאור הודפסו בהדפסת בלט ללא איורים צבעוניים, בהם ספריו של בן-ציון רסקין שאוירו בידי שמואל עובדיהו. בשנות השלושים התפרסמה סדרת הסיפורים "עביבים" עם איוריו של ישראל פלדי. רק בראשית שנות הארבעים יצאה לאור סדרת ספרונים לילדים שכולה בהדפסת צבע. באותו זמן היה זה נוהג מקובל בהוצאות הספרים להוציא לאור סדרות סיפורים קצרים בחוברות דקות המודפסות בצבע אחד, דוגמת ספרוני "טל" שכתב לוין קיפניס, או ספרוני הוצאות "אמנות" ו"שטיבל". ייתכן, שברלוי ראה בהוצאת חוברות הסיפורים הצבעוניות את היותו חלוץ גם בעיצוב עטיפות ספרים.
ברלוי, שסחר גם בצורכי ציור ובציוד לציירים, עשה בתחילת דרכו כמו"ל עסקאות חליפין עם ציירים צעירים, כמו פלדי ועובדיהו; הוא שילם להם בצבעים ובבדי ציור תמורת עבודתם. ברלוי הקפיד לרכוש לצמיתות את זכויות היוצרים מהיוצרים שאיתם עבד. כך, למשל, השתמש באיוריו של עובדיהו לסיפורי התורה גם כאיור לאריזת המשחק "טיול בארץ", ובאיוריו של עובדיהו לקלפי המשחק "מידות" השתמש גם בלוח המשחק "רוץ רץ". שימוש חוזר באיורים למוצרים שונים מאפיין את תחילת דרכו של ברלוי כמו"ל. לאחר מכן, חדל לעבוד עם ציירים מהשורה הראשונה. הוצאתו, "ספרות", שהייתה במהותה מסחרית, החלה להעסיק מאיירים וציירים לגרפיקה שימושית, שרובם אינו מוכר. התשלום תמורת ציור לאריזה ולמשחק היה נמוך, ועל כן נמנעו רוב חברי האיגוד המקצועי של הגרפיקאים - אגודת הציירים לגרפיקה שימושית בא"י - לעבוד עם ברלוי, אף כי רובם רכשו אצלו את צורכי עבודתם.
עם המאיירים הבולטים, שעמם עבד ברלוי, נמנו הצייר משה מטוס (מטוסובסקי), איזה הרשקוביץ, דוד גלבוע (המר), ש' צייטלין, אהרון אבעדי, ל' דיקשטיין (עב-אבן), יוסף בס ואחרים. מבין הציירים לגרפיקה שימושית מוכרים טוביה אהרוני, שצייר ועיצב את חיתוכי הלינול למשחקים; אליהו קורנגולד (קורן) שצייר את מפת ארץ-ישראל; משה אורבאך, שאייר את "ריכוז"; יואל גרבל שצייר משחקי לוטו; ודוד שניאור שאייר את משחק הלוטו בתמונות "ארצי". רבים מהיוצרים שעבדו עבור הוצאות ברלוי לא חתמו על עבודותיהם, וזיהוי הציירים נעשה במקרים רבים על-פי סגנונם; חלקם נותרו אלמונים.
סגנון הכתיבה של ברלוי קרוב ברוחו לסגנון הציורים במשחקים ובספרי הילדים שהוציא לאור. כתיבתו דידקטית, תמימה, מלאה פאתוס ונטולה כל הומור, וכך ניתן אף לאפיין את איורי המשחקים. אלה מתארים בדרך כלל את הסיטואציה או את האובייקט, ללא כל סגנון מודע, ובזאת טמונה חולשתם. כפי שברלוי נשען בכתיבתו על הציטוט, כך גם רוב הציירים מצטטים באופן שבלוני ממקורות חזותיים היסטוריים. מקורות הציורים במשחקים החינוכיים הם גרסאות שונות של ציורי התנ"ך, החל מיצירותיהם של מיכלאנג'לו ועד אלו של דוֹרֶה וליליאן. ההשראה לציורים במשחקים אחרים היא ספרות ילדים אירופית ומשחקי ילדים קיימים.
ככל שהלכה הוצאת ברלוי והתפתחה, ירדה איכותם של הציורים, שהפכו נוקשים ושמרניים. בשנות השלושים בלטו משחקים כדוגמת "סולם יעקב", שלוח המשחק שלו צויר בידי טוביה אהרוני, מחלוצי המודרניזם בגרפיקה הארצישראלית. בשנות הארבעים הוציא ברלוי לאור גרסה חדשה (שצוירה בידי ל' דיקשטיין) ללוח המשחק ולאריזתו, הנראית שמרנית ומיושנת בהשוואה לגרסה שיצאה לאור כעשר שנים קודם לכן.
עבודתו של דיקשטיין, אשר למן שנות הארבעים צייר את מרבית המשחקים שהוציא ברלוי לאור, ממחישה את הפן השמרני-דידקטי ונטול ההומור המאפיין את הדימויים במשחקים. בודדים היו היוצרים שעבדו עבור ברלוי, אשר יצירתם חריגה ומאופיינת בסגנון רישום קליל יותר והומוריסטי. שני הבולטים בהם הם ישראל פלדי באיוריו לספרוני "עביבים", ודוד שניאור שצייר את לוחות משחק הלוטו "ארצי".
ברלוי, שהיה מעורב בכל תהליך ההפקה של המשחקים, התערב גם בתהליך היצירה. כמזמין העבודה הוא דרש שינויים בציורים ובמיתוות, שמר על הזכות שלא לקבל או לשלם תמורת עבודה, שלא השביעה את רצונו. בארכיונו נמצאו מיתוות, ועליהן מופיעות בכתב ידו הערות ודרישות לשינויים בציור או בצבע. שם גם נמצאו גזירי עיתונים, רשימות ופנקסים, כולם חומרי גלם למשחקים שתכנן להוציא לאור. את רעיונותיו שמר בתיקי קרטון, כתובים בעיפרון על פתקי נייר זעירים מהודקים בסיכות לכתבי-היד ולציורים הקשורים למשחקים. במקרים רבים סיפק ברלוי לצייר דוגמאות ממשחקים שהודפסו בחו"ל ודרש את העתקתם של דימויים המתאימים לצרכיו. ככלל, העתקתם של דימויים מכתבי עת זרים, משחקים וספרי ילדים ותרגומם לצרכנים הארצישראליים לא היו מעשה נדיר. בארכיונו של ברלוי נמצאו לוחות משחק גרמניים, שכמה מהדימויים בהם הועתקו ללוחות משחק בהוצאתו, כמו במשחק הסולמות "קרקס", או האיור במרכז לוח "ריכוז", שנלקח ממודעת פרסומת של בנק אמריקני. הרעיון והאיורים לספרה של אנדה עמיר-פינקרפלד, "שנים עשר ירחים", נלקחו מספר ילדים רוסי שהתגלגל לידיו של ברלוי.
משהחליט ברלוי על הוצאתו לאור של משחק חדש ש"גילה", היה נותן לצייר-גרפיקאי את המשחק המקורי, אנגלי או גרמני על-פי-רוב, והאחרון היה מעבדו להדפסה. לעיתים הוא היה מעתיק אותו במדויק, תוך הכנסת שינויים קלים, בעיקר בציור הנוף, כדי לקשר את המשחק ואריזתו לארץ. המשחקים "מרוץ סוסים" - דרבי, "ג'ימקאנה" - מרוץ מכוניות, "כדורגל" ו"ביתנו" הם דוגמאות אחדות לתהליך עבודה כזה. משחקי הקלפים כמו "הדב השחור", "למך" ו"הדחליל", הם משחקים גרמניים ידועים, שברלוי העניק להם שם עברי. למך המקראי מצויר על קופסת המשחק כסטריאוטיפ לשחור - "כושי", וזאת בגלל מקורו הגרמני הקרוי בשם "פטר השחור"; גם על "הקלף המפסיד" במשחק הגרמני מצויר דיוקנו של פטר כשחור. ברלוי מצא שם הולם ומקורי למשחק, אך השאיר את אופי הדימוי הגרמני. האיורים במשחקים אלו צוירו לפי מודלים - סטריאוטיפים מקומיים, כמו "חלוץ", "חלוצה", "שומר", "שומרת". במהלך שלושים השנים שבהם יצאו המשחקים לאור, היה ברלוי מעדכן את הדימויים ומתאימם לשינויים הסוציו-אקונומיים ביישוב; ה"חייל" החליף את ה"שומר" וכו'.
רעיונות ועיצוב המשחקים
ברלוי נהג להתעדכן בנעשה בתחום משחקי הילדים באמצעות פרסומים וקטלוגים של משחקים שיצאו בחו"ל ומעקב אחרי הקורה בשוק המקומי. בארכיונו נמצאו דוגמאות הדפסה רבות של מו"לים מתחרים, שאסף בבתי-הדפוס שבהם הדפיסו את ספריו ומשחקיו. כמה מהמשחקים שהוציא לאור נולדו בתגובה למשחקים שהוציאו מתחריו. כך, למשל, "אנו בונים את ארץ ישראל" יצא כמענה לדגמי הבנייה שתוכננו ויוצרו בידי הצייר והמו"ל פרץ רושקוביץ. משחקי ההרכבה שלו היו דגמים ארכיטקטוניים צבעוניים של צורות התיישבות בארץ בליווי נופים, דמויות וכלי-רכב. הילד גזר את המבנים, קיפלם לפי המסומן ויצר סביבה צבעונית ועשירה, שכל פרטיה מצוירים בקפדנות. משחקי גזירה אלו שהתאפיינו בהומור וקלילות - אשר חסרו במשחקיו של ברלוי - זכו להצלחה רבה. ברלוי מתאר את משחקו החדש, הכולל לוח מצויר ואוסף בתים עשויים קוביות-עץ, כמשחק יצירתי, "לא בניה מלאכותית לפי דוגמאות, אלא התפתחות המחשבה והפעילות של המְשחקים. בניה חופשית-סימטרית, הבחנת הצבעים, הגדלים, ההבחנה בין צורת קיבוץ למושבה וכו'".
גם "ריכוז", שהיה אולי המשחק המזוהה ביותר עם ברלוי, יצא לאור (1941) לאחר שמשחק דומה לו, "ארגון" כבר נמצא בשוק. ברלוי השכיל להוציא אותו בהדפסה צבעונית עשירה בפרטים, תוך הקפדה על איכות מרכיביו, ובזאת הביס את "ארגון". "ריכוז" הוא דוגמה בולטת לתרגום מקומי והעתקה של משחק שהצליח בעולם. משחק זה היה להצלחה המסחרית הגדולה ביותר של ברלוי, חרף מחירו הגבוה והביקורות השליליות שהוטחו בו בשל ערכיו הקפיטליסטיים, שלא הלמו את ערכי העבודה שעליהם התחנך הנוער. במכתב למערכת "דבר", תקפה ד"ר זהבה היינריך את המשחק בטענה כי הוא בלתי-חינוכי בהשוואה למשחקים כמו "מסע במדבר" (הכוונה ל-"40 ז") או "המנורה". לטענתה המשחק "מלמד את תורת הספסרות. הילד נדרש לשחק בשטרות [עליהם מודפס שקל עברי קדום ושני דקלים הלקוחים מסמלו המסחרי של ברלוי], הוא קונה ומוכר מגרשים, וכל אחד החונה על קניינו של חברו חייב לשלם דמי שכירות (חסר רק דמי מפתח), ודווקא סכום הגון, ומי שאין לאל ידו מחוסר כסף - אינו יכול לקבל עזרה משכנו או מחברו. הדבר אסור לפי כללי המשחק, עליו לפנות אל הבנק, אבל הבנק אינו מלווה את כל התמורה המלאה, אלא מחצית הסכום וגובה גם ריבית". ובהמשך: "...ומי המנצח במשחק הנפלא הזה? מי שמבין לרכז בידו את כל כספם של שאר המשתתפים (ריכוז!)" והיא מסיימת: "זהו טיב המשחק וזו התורה הנובעת ממנו לילדינו! - לאמור משחק פסול בהחלט ושומר נפש ילדיו ירחק ממנו".
בשנת 1945 ניסה ברלוי לחזור על ההצלחה של "ריכוז" במשחק "יום הולדת", שעקרונותיו הכלליים הועתקו מ"ריכוז", אך היה גם בעל ערך חינוכי. מטרתו היא, כלשונו, "לתת משחק הקשור עם כל שיש לו שייכות לשנה העברית: ידיעת החודשים, המזלות והתאריכים השונים, שבכל חודש וחודש, הקשורים עם זכרונות אישים שונים, כלומר תאריכים חשובים בחיינו בתקופת השנה". לוח המשחק עשיר בצבעים, מעוצב במתכונת ריבועית כדוגמת "ריכוז" ומחולק לשנים-עשר חלקים שווים, לפי חודשי השנה העברית. כל חודש מחולק לארבע יחידות, שתיים מהן מציגות דיוקנאות של "גיבורי תרבות" ציונים - סופרים, מנהיגים ורבנים - ומציינות את ימי הולדתם. שתי היחידות הנותרות מייצגות את החגים החלים באותו חודש. כמו ב"ריכוז", המשתתפים רוכשים חלקות אדמה ומפעלים כלכליים, משלמים קנסות ל"קופת הלאום" או "שכר עבודה לפועל". בניגוד לקפיטליזם של "ריכוז", "המשחק אינו שוכח את חובותיו כלפי העם כולו, על ידי הפרשת חלק מהונו; הוא תורם מדי פעם בפעם לכל מיני קרנות המתרכזות בקרן המרכזית שמתפקידה לעזור גם לתורמים עצמם בזמן מצוקתם...". הוראות המשחק מסורבלות ואינן בהירות די הצורך, לוח המשחק עמוס מסרים נלווים, כמו "והארץ לא תמכֵר לצמיתות...", וציטטות נוספות מהמקורות. בקופסת המשחק נמצאים מרכיביו - תעודות בעלות על הקרקע, עצים חתוכים מפח בצבע ירוק ובתים אדומים, דוגמת אלו שבקופסת "ריכוז".
כפי ש"ריכוז" היה ההצלחה הגדולה של ברלוי, היה "יום הולדת" הכישלון המסחרי הגדול שלו. ילדי ארץ-ישראל העובדת העדיפו את "ריכוז". הכמויות הגדולות של משחקי "יום הולדת" ארוזים ומוכנים לשיווק, שנמצאו בקומה השנייה של חנותו בשנות השבעים לאחר מותו, העידו על כך.
ברלוי שיווק תחת שמו גם משחקים שלא יצאו ממפעלו: המשחקים התנ"כיים - "40 שנה במדבר", "חד גדיא", "כניסת השבטים לארץ"; ולוחות הלוטו "חיות", "בעלי מלאכה" ו"חגים". משחקים אלו היו שונים בסגנון איוריהם ובאיכות הגבוהה של הדפסתם. הם הובאו לארץ בראשית שנות השלושים על ידי אליעזר לוין-אפשטיין, שהקים את בית-הדפוס שלו בירושלים. לוין-אפשטיין מכר את המשחקים לע' לוינסקי ("משחק לכל"), וברלוי רכש אותם ממנו. בשנת 1936 רכש ברלוי את זכויות המשחקים מידי האחים לוין-אפשטיין ושיווק אותם כמשחקיו, כששם ההוצאה המקורי מוסתר על ידי תוית הנושאת את שמו. ללוחות הלוטו המצוירים, שמטרתם לימוד עברית, צייר דוד גלבוע אריזות חדשות. אלו נשאו דימויים ארצישראליים מקומיים, והיו ניגוד צורם לסגנון האיור ה"יוגנדשטילי"-ליליאני של הלוחות, המתארים את הווי החיים היהודי בפולין בשנות העשרים. לוחות משחק הלוטו לוו בכרטיסי משחק עגולים, כתובים בעברית ארכאית-גלותית, ונראו מיושנים כבר בעת שברלוי רכשם. הוא פרסם ושיווק אותם כ"תמונות קישוט" לגני-ילדים ובתי-ספר עד לסגירת מפעלו.
המשחקים הראשונים שהוציא ברלוי אופיינו בפשטות האריזה ועיצוב המשחק. לוח המשחק של המהדורה הראשונה של "טיול בארץ" היה בפורמט קטן, מודפס בשלושה צבעים, ועל האריזה, אשר נראה ש"עוצבה" בידי סדר-דפוס, הופיע רישום קו של עובדיהו. משחקים רבים בשנות השלושים הודפסו בטכניקות זולות, כמו הדפסת לינול, שלא איפשרה ריבוי צבעים, או בדפוס בלט בצבע אחד. באותם ימים הירבה ברלוי להדפיס אריזות משחקים על נייר צבוע, מעוטר בדגמים גאומטריים שונים.
השינוי בחזות האריזה חל לקראת סוף שנות השלושים, עם בואם של עולים מארצות מרכז-אירופה. אז החל עידן האריזות המצוירות והצבעוניות, ואיכות ההדפסה המשופרת היטיבה גם עם האריזה. שימוש בחומרי גלם איכותיים, תכנון וביצוע קפדניים של האריזה ושל יתר המרכיבים (יציקת "חיילי" המשחק, למשל, בעופרת או גילופם בעץ מאיכות משובחת, תוך הקדשת תשומת-לב לגימור) איפשר למשחקים לעמוד בתחרות עם משחקים מיובאים. ברלוי גם החל לכוון את מוצריו לייצוא ואף הדפיס משחקים ספורים בדומה להדפסות הכרומוליטוגרפיות של משחקים זרים.
נראה ש"תור הזהב" של המשחקים בארץ היה מסוף שנות השלושים עד לאמצע שנות הארבעים. לאחר מכן החל קיצוב ומחסור בחומרי גלם, ואילוצים כלכליים פגעו באיכותם של המשחקים. גם בשנות "הצנע" שלאחר הקמת המדינה פגע המחסור בחומרי גלם איכותיים במראם של המשחקים, שעדיין הודפסו בהדפסת צבע ליתוגרפית, אך על נייר דק וקרטון זול; עם בתי הדפוס הליטוגרפיים שאתם עבד ברלוי נמנו "ליטו ששון", "ליטו קאופמן" ו"ליטו אביבה". את מקום ההדבקה והציפוי של פנים הקופסה תפסו סיכות הניקל, ללא נייר-ציפוי. "חיילי" המשחק שהיו עשויים מעץ, בדיל או פח, הוחלפו ביציקות פלסטיק צבעוני פשוט.
פרסום המשחקים
כבר בימיו הראשונים כבעל חנות למכשירי כתיבה בתל אביב הבין ברלוי את חשיבותו של הפרסום. לאחר ייסוד ההוצאה הוא הירבה לפרסם מודעות בעיתונים יומיים ובכתבי-עת. המודעות היו ללא צילומים, עמוסות מלל מליצי, בדומה לסגנונו ב"הוראות המשחק", ועתירות סופרלטיבים, כמו בפרסום ל"אנציקלופדיה חשמלית": "משחק חשמלי מעניין ממדרגה ראשונה, בעל ערך מדעי רב, הרבה תמונות בשם 'מי הם?' מהרבה ענפי המדע והחיים". מודעה אופיינית הייתה קטנה בשטחה והכילה בדרך-כלל כמה מסרים מנוסחים כסיסמאות, כמו "התיאטרון זה ראי החיים - משחקי ברלוי הם החיים בעצמם", "דרשו את משחקי ברלוי - הם יפים, הם טובים, הם מחנכים", "המשחק החדש 'ריכוז' הוא יוצא מן הכלל מעניין בשביל חברה שלמה, יותר מעניין ממשחקי קלפים". כל אלה ונוספים להם הופיעו במודעה אחת.
בכל הפרסומים והמוצרים הופיע סמלו המסחרי של ברלוי: שני עצי דקל הניצבים מצדי לוח-צבעים (פלֶטה) של ציירים, המונח בחזית ספר פתוח, שעליו כתוב באלכסון שם ההוצאה, "ספרות". מתחת לבסיס הסמל הקפיד ברלוי לציין "סמל מסחרי". הדקל הוא דימוי יהודי וארצישראלי רווח. מוטיב השער בצורת שני הדקלים מוכר גם כסימנו של בית-ההוצאה הוותיק בוורשה של האחים לוין-אפשטיין ושות', שם הוא מופיע כשער לספרי הקודש שהוציאו לאור; ייתכן כי ברלוי, יליד ורשה, קיבל את השראתו מסמלה של הוצאה ותיקה זו. הסמל, המלווה במספר הסידורי שניתן לכל מוצר, שימש כסימן זיהוי ובידול למוצריו של ברלוי. במודעות ולעיתים אף על אריזות משחקי הקלפים מופיעה הקריאה "תשגיחו על הסמל", כדי להבטיח את אמינותו של המוצר ואת היותו "תוצרת הארץ" - אתוס מרכזי נוסף ביישוב באותן שנים. במכתב ששלח לציבור הגננות והמורים בתל אביב, הזהיר מפני רכישת משחקים מתוצרת חוץ: "לא כל משחק ששמו מודפס בעברית הוא מתוצרת הארץ. הזהרו מזיופים, היות שמדפיסים על משחקים וספרי תמונות מתוצרת גרמניה ויפן אותיות עבריות כדי להטעות את הקהל".
בסוף שנות השלושים שמט ברלוי את השם "ספרות" המצויר על הסמל, וחדל להשתמש בו במודעות ובשאר פרסומי העסק. ההוצאה החלה נקראת על שם בעליה.
קלואי קרדשיאן
קלואי אלכסנדרה קרדשיאן (באנגלית: Khloé Alexandra Kardashian; נולדה ב-27 ביוני 1984) היא ידוענית וכוכבת ריאליטי אמריקאית.
סטרייפ
סטרייפ (באנגלית: Stripe) היא חברת פינטק אירית-אמריקאית המספקת שירותים פיננסים, פועלת במודל תוכנה כשירות ומאפשרת לבתי עסק פתרונות סליקת כרטיסי תשלום, מעקב אחר תשלומים, פריסת תשלומים ועוד. החברה מציעה תוכנות וממשק תכנות יישומים עבור אתרי מסחר אלקטרוני ואפליקציות מובייל.
קלואי קרדשיאן
ביוגרפיה
נולדה בשם קלואי אלכסנדרה קרדשיאן בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית.