cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היישוב היהודי בחברון
מאמצע שנות ה-90 ועד היום
ב-24 במרץ 2016 (פורים, י"ד באדר ב' ה'תשע"ו), שני מחבלים תושבי חברון הגיעו לעמדת צה"ל בתל רומיידה ודקרו את אחד החיילים. השניים נורו על ידי החיילים, אחד מהם נהרג מהירי, והאחר נפצע קשה. כעבור מספר דקות ירה סמל אלאור אזריה בראשו של המחבל הפצוע והרג אותו.
אתרים יהודיים בחברון
האתרים הבאים נמסרו לידי הרשות הפלסטינית בהסכם חברון ונקבע שהיא אחראית לכניסה חופשית של יהודים אליהם, התחייבות זו לא קוימה מעולם.
יצחק רפופורט
יצחק רפופורט (1901 – 1989) היה אדריכל ישראלי שעיקר עבודתו הייתה בתל אביב וביפו בתקופת המנדט הבריטי.
תחילת הקריירה כאדריכל
נולד למשפחה ציונית בברדיצ'ב, אוקראינה. עלה עם הוריו לארץ ישראל ב-1914, בשלהי העלייה השנייה. משפחתו השתקעה בתל אביב, שם החל את לימודיו בגימנסיה הרצליה. ב–1916, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה גורש על ידי השלטון העות'מאני עם משפחתו למצרים, שם סיים לימודי תיכון ותעודת בגרות צרפתית בבית הספר אליאנס באלכסנדריה. ב–1919 חזר לארץ ישראל ושנתיים אחר כך נסע לאירופה להמשך לימודיו.
בין השנים 1924-1921, למד הנדסת בנין במכון הטכנולוגי של ברלין (Technische Hochschule zu Berlin) בשרלוטנבורג שבברלין. משם המשיך לפריז ובין השנים 1925–1928, למד אדריכלות בבית הספר המיוחד לעבודות ציבוריות. לאחר שובו לארץ ישראל, עבד במע"צ (מחלקת עבודות ציבוריות) הבריטי, בין השאר כאדריכל אחראי על ביצוע בית הדואר המרכזי של יפו. ב-1930 עבד כשותף זוטר במשרדו של האדריכל ריכרד קאופמן וב-1931 פתח משרד עצמאי. עבודותיו בתקופה זו כללו בניני מגורים רבים ובניני משרדים, בעיקר בתל אביב וביפו. הן אופיינו בסגנון הבינלאומי. אל משרדו הצטרפו מהנדס הבניין אשר גלייברמן ואדריכל צבי (גרגורי) פרנקל, אשר לימים, הפכו לשותפיו.
בנייה ביפו ותל אביב בשנות השלושים
בתחילת שנות השלושים הצטרף לארגון ההגנה והיה חבר, כקצין הנדסה וחבלה, במפקדתה בתל אביב.
למרות מאורעות 1936 המשיך רפופורט לעסוק בתכנון ופיקוח על ביצוע עבודות גם ביפו הערבית. אלה כללו, בין היתר, את חווילתו של ידידו ואחד ממנהיגי "הכנופיות הערביות" ביפו, מוחמד אחמד עבדול רחים. אחת לכמה ימים, היה עושה דרכו במכוניתו עד פאתי שכונת מנשייה הערבית, שהייתה בתווך שבין יפו לתל אביב. שם עטה על עצמו גלבייה, כאפייה ועקל. מחופש לערבי חצה את הקווים מצפון לדרום, מקום בו המתין לו עבדול רחים. רפופורט, שדיבר ערבית רהוטה, הוצג בפני ידידיו של המארח כקרוב משפחה המתגורר בכווית, אשר הגיע לביקור. לעיתים קרובות נכח בתכנון מבצעים נגד היהודים על ידי מפקדי הכנופיות שהיו מתכנסים בבית. לאחר שרפופורט חצה את הקווים צפונה באותה דרך הוא מיהר לדווח למפקדת ההגנה על המזימות כדי למנוע פגיעה ביישוב היהודי. עם זאת הקפיד שעבדול רחים לא ייפגע וכי ייעשה שימוש הגנתי בלבד במודיעין שאסף. בשנת 1948, סיפר עבדול רחים לרפופורט על כוונתו לעזוב את הארץ, במענה לפניית מדינות ערב אשר פלשו לארץ ישראל ובקשו מהערבים לפנות את השטח כדי להקל על כיבושו. למרות שהיו לו בני משפחה שבחרו להישאר ביפו, השאיר עבדול רחים ייפוי כוח בלתי חוזר על כל רכושו בארץ ישראל דווקא בידי רפופורט ובקשו לנסות ולממש אותו עבורו בתום המלחמה. עם קום מדינת ישראל שחרר רפופורט את הרכוש מידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים באמצעות המסמך ומכר אותו לגורמים שונים, לרבות ממשלת צרפת, אשר רכשה את בית מגוריו של עבדול רחים והפכה אותו למעון הרשמי של שגרירה בישראל. את כל הכסף העביר לידי עבדול רחים שהשתקע בנאפולי שבאיטליה.
פרויקט משמעותי אחר של רפופורט ביפו מאותה תקופה הוא תכנון וביצוע האגף החדש של בית החולים הצרפתי על שם סנט לואי ביפו הממוקם בקרן הרחובות יפת ולואי פסטר. כמו כן תכנן ביפו את בית החולים דג'אני (צהלון), בית ספר סנט ג'וזף ועוד.
שירות בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה
ב-1939 הפסיק את עבודתו בתכנון, השאיר את המשרד בידי שותפיו, המהנדס ד"ר אשר גליברמן והאדריכל צבי (גריגורי) פרנקל והתגייס לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, בו שירת כקצין הנדסה. במסגרת זו גייס חיילים יהודים רבים לשורות חיל ההנדסה המלכותי, עבר קורס קצינים, שרת כקצין בפלוגה מורחבת מספר 738 . עם מינויו למפקד הפלוגה גייס וביסס אותה על טהרת חיילים וקצינים ארצישראליים. הפלוגה פעלה כיחידה עצמאית, במתכונת של גדוד, במסגרת הארמייה השמינית של הצבא הבריטי בפיקודו של פילדמרשל מונטגומרי. בין היתר היה אחראי על הקמת ביצורים באל עלמיין, לקראת המתקפה של הצבא הגרמני, בפיקודו של רומל, על מצרים.
משימה מיוחדת ביצע כשחצה את מדבר סהרה ממצרים, בראש יחידת סיור של כוחות סיור מיוחדים, לבדיקת עבירות, חיפוש צירים אוגפים ואיתור יחידות אויב, כדי לכתר את הכוחות הגרמנים. אחרי כ-10 ימים הצליח לחבור לכוחות צרפת החופשית במרוקו, דרך צ'אד, בפיקוד הגנרל פיליפ לקלרק. על פעולה זו זכה לציון לשבח וקבל את אות לגיון הכבוד הצרפתי בהמלצת הגנרל.
במהלך שחרור לוב מידי האיטלקים והגרמנים, הגיע עם הפלוגה לקהילה היהודית בטריפולי ובבנגזי. היחידה סייעה ליהודי לוב להקים מחדש את בתי הכנסת שנחרבו על ידי הגרמנים ולשקם את בית העלמין היהודי בדרנע, שחולל.
במהלך השרות הושם בכלא צבאי עקב סירובו להפסיק להניף את הדגל הציוני (כיום דגל ישראל) במחנה היחידה. הדבר גרם למרד ביחידות ארצישראליות נוספות. לאחר 10 ימים שוחרר ללא משפט, בשל הצורך הדחוף להצטרף לכוחות הנחיתה באיטליה, עם הניצחון על הנאצים במערכה במדבר המערבי.
השתתף בפלישה הצבא הבריטי לדרום איטליה ובקרבות לדחיקת הגרמנים צפונה, עד לכניעתם ב–1945. במערכה זו היה אחראי, בין היתר, על סילוק מוקשים והכשרת דרכים שחובלו על ידי הגרמנים בנסיגתם. בעת המערכה על נהר סניו עוטר בעיטור מסדר האבירות הבריטי על אומץ ליבו בפועלו להקמת גשר תחת אש כבדה על נהר למונה (Lamone) בצפון איטליה, גשר שהריסתו על ידי הגרמנים מנעה מכל הארמייה להתקדם.
בחורף 1944 פעל יחד עם יחידתו להצלת הפסיפסים היוסטיניאניים המפורסמים ברוונה, על ידי בניית סכרים משקי חול סביב הכנסיות, למניעת הצפתן במי הנהר שעלה על גדותיו. על חלקו בפעולה להצלת נכסי התרבות ההיסטוריים, קיבל את עיטור לגיון הכבוד מממשלת איטליה. בסך הכל זכה מהצבא הבריטי, לשישה עיטורים במלחמת העולם השנייה.
עבודה אדריכלית לאחר מלחמת העצמאות
בתום מלחמת העצמאות השתחרר ושב למשרדו. מאז שובו עסק המשרד בעיקר בתכנון בניני ציבור ובניני משרדים.
בשנת 1981, בגיל שמונים, פרש לגמלאות והותיר את המשרד בידי בנו האדריכל עודד רפופורט הממשיך לנהל גם היום את "רפופורט אדריכלים".
נפטר בביתו בתל אביב בשנת 1989.
תל אביב
1931-1939 - 1945-1981 -
וסילישקי
יהודי וסילישקי
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,800 יהודים, רוב תושביה, והתקיימו בה בית ספר עברי ותנועות נוער יהודיות. פעילות זו נאסרה בעת הכיבוש הסובייטי של האזור בספטמבר 1939.
ב-25 ביוני 1941 נכנסו לעיירה הגרמנים, ולמחרת הוציאו להורג 8 יהודים בה. עד מהרה הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, הגבלות תנועה, החרמת רכוש וגיוס לעבודות כפייה.
תומאס סטייץ
תומאס ארתור סטייץ (באנגלית: Thomas Arthur Steitz; 23 באוגוסט 1940 - 9 באוקטובר 2018) היה פרופסור אמריקאי לביופיזיקה וביוכימיה במכון הרפואי "הווארד יוז" באוניברסיטת ייל שבארצות הברית, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 2009, יחד עם ונקטרמן רמאקרישנן ועדה יונת, על מחקריהם שתרמו להבנת מבנה ותפקיד הריבוזום, וזוכה פרס גיירדנר לשנת 2009.
סטייץ נולד במילווקי, ויסקונסין. הוא סיים תואר ראשון בכימיה בקולג' לורנס ובשנת 1966 קיבל תואר דוקטור בביוכימיה ובביולוגיה מולקולרית מאוניברסיטת הרווארד.
סטייץ נפטר ב-9 באוקטובר 2018. הותיר אחריו אישה, ג'ואן סטייץ, גם היא פרופסורית לביופיזיקה וביוכימיה באוניברסיטת ייל.
איסר לובוצקי
איסר לובוצקי (כ"ג בכסלו ה'תרפ"ג – ג' באדר ה'תשס"ט; 13 בדצמבר 1922 – 27 בפברואר 2009) היה חבר בית"ר, מפעילי המחתרת של גטו וילנה, פרטיזן לוחם ומפקד באצ"ל. שירת כקצין גיוס ארצי של האצ"ל וראש קבוצה ברמת גן. היה משפטן ישראלי, כיהן כאב בית הדין של תנועת החרות וכיועץ המשפטי הראשון של הליכוד. על חייו ומורשתו נכתב הספר לא דרכי האחרונה.
ילדותו ונעוריו
נולד בעיר וילנה בהיותה תחת שלטון פולין למשפחה יהודית מסורתית. אביו, היה איש עסקים מצליח, רוויזיוניסטי, וברוח זו חינכו הוריו, אלכסנדר ושושנה גם את אחיו הגדולים, ניוסה ויצחק. למד בגימנסיה העברית בווילנה מרשת תרבות הציונית. כבר מנעוריו היה פעיל בבית"ר והתקדם עד לתפקיד של מפקד פלוגה. במקביל גויס להיות פרח קצונה בצבא הפולני.
פלישת גרמניה לברית המועצות
לובוצקי חי בגדוד פרטיזנים ביערות רודניקי, והשתתף בתקיפות על שיירות גרמניות ופשיטות על כפרים מקומיים. אחותו ניוסה, היחידה ששרדה מבני משפחתו, לחמה עמו כפרטיזנית ביחידת הסיור של הפרטיזנים. באחד הקרבות, ב-3 במאי 1944, נפגע מקליע ברגלו, הפצע הזדהם, חום גופו עלה וחבריו הפרטיזנים חזו את מותו ואף כרו קבר עבורו. אולם אחות יהודיה פרטיזנית טיפלה בו בתחבושות עלים ובתרופות שנלקחו ממשלוח גרמני והצילה את חייו. לימים בנה הרופא של אותה אחות טיפל בנכדו של לובוצקי, עשהאל, שנפצע במלחמת לבנון השנייה.
לובוצקי השתתף בכיבוש וילנה יחד עם כוחות הצבא האדום. לאחר שהגרמנים נסוגו גויס לשירות במשטרה החשאית של המשטר הסובייטי, הנ.ק.ו.ד., בזכות שליטתו בשפות האזור ועלה בדרגות הקצונה בין היתר בזכות משימת התקפה נגד טרוריסטים עליה פיקד. לימים קיבל על פעולה זו מדליה - "פרטיזן של מלחמת השחרור". בשנת 1945 עלה בידו להשתחרר מהשירות ולשוב לפולין, שם נתמנה להיות ראש ארגון הבריחה בפולין מטעם בית"ר. לובוצקי ארגן כמה ספינות מעפילים לארץ ישראל, ולאחר ששמע כי מלבד אחותו ניוסה, כל משפחתו נספתה עלה גם הוא בספינה טרנסילבניה מרומניה לארץ ישראל.
פעילותו באצ"ל
לובוצקי השתתף בהתקפת האצ"ל על שדה התעופה הבריטי בלוד, ובהתקפת האצ"ל על יפו. בהגיע האונייה אלטלנה חבר לבגין בניסיון לגשר על הפערים בין האצ"ל לנציגי הממשלה שהציעו לבגין לרכוש את כל הנשק שעל סיפונה, בישיבה של מפקדי האצ"ל נדונה הצעת הרכישה, לובוצקי צידד בקבלת ההצעה אולם בגין התנגד נחרצות בטענה כי אין אנשי האצ"ל סוחרי נשק. במלחמת העצמאות גויס לחטיבת גולני ולחם בקרבות הבלימה בצפון ארץ ישראל. באחד הקרבות נותר בעמדה קדמית בעת מתקפה ועלה בידו לפגוע בעשרות לוחמי צבא ההצלה.
משפחתו
הוריו אלכסנדר לובוצקי ושושנה (לבית משפחת אולקניצקי) ואחיו יצחק נספו בשואה. אחותו, ניוסה, שרדה את מלחמת העולם השנייה, נישאה לד"ר גרישה דלוגי וחיה בניו יורק. איסר לובוצקי נישא לרבקה (לבית משפחת בליזובסקי), ניצולת השואה שהעפילה לישראל ונולדו להם ארבעה ילדים. בנם, אלכסנדר לובוצקי, הוא פרופסור למתמטיקה וכיהן כחבר הכנסת, ובנם ד"ר יצחק לובוצקי היה שופט בבית הדין לעבודה בתל אביב. בתם שושנה ויילר ז"ל הייתה רופאה ובנו מרדכי לובוצקי הוא רופא.
איסר לובוצקי נפטר ב-27 בפברואר 2009. על מצבתו נחקקו המילים: משפטן ואיש ספר, חבר בית"ר ומחתרת גטו וילנה, פרטיזן לוחם האצ"ל, מפעילי המחנה הלאומי בא"י.
לא דרכי האחרונה
לא דרכי האחרונה - סיפורו של איסר לובוצקי הוא ספר ביוגרפי שנכתב על תולדות חייו של איסר לובוצקי בידי נכדו, ד"ר עשהאל לובוצקי, בעריכת ד"ר טלי וישנה. הספר יצא לאור בשנת 2017 בהוצאת ידיעות ספרים, בשיתוף מרכז מורשת מנחם בגין. נשיא המדינה ראובן ריבלין, כתב במכתב ההקדמה לספר:
הספר נכתב על בסיס עדויות של איסר לובוצקי, שהוקלטו על ידי בני משפחתו, מרכז מורשת מנחם בגין ומרכזי שואה בעולם, בשילוב עם מחקר היסטורי. לרגל השקת הספר נערך ביוני 2017 ערב עיון במרכז בגין בירושלים בהשתתפות הרצל מקוב, דב איכנולד, אלוף (במיל') יעקב עמידרור ופרופ' מוטי זלקין.
טליסמן אנרג'י
טַליסְמַן אנרג'י (באנגלית: Talisman Energy) הייתה חברה אחת מן הגדולות בעולם להפקת גז ונפט הממוקמת בעיר קלגרי בפרובינציית אלברטה בקנדה. החברה הייתה ידועה בעבר בשם BP Canada. לפני שינוי השם BP מכרה 57% מהחזקותיה בקנדה לציבור. טליסמן אנרג'י נרכשה בשנת 2015 על ידי ענקית האנרגיה הספרדית רפסול (Repsol) וב-1.1.2016 שונה שמה לRepsol Oil & Gaz Canada. טליסמן גדלה מהר דרך רכישות ומיזוגים אשר מתבטאים בהיסטוריה שלה והפכה לתאגיד רב-לאומי הפועל בקנדה, ארצות הברית, הים הצפוני, אינדונזיה, מלזיה, וייטנאם, פפואה גינאה החדשה וסודאן. קונצרן טליסמן נתבע על ידי הכנסייה הפרסביטריאנית של סודאן בגין ג'נוסייד, פשעי מלחמה והפרת זכויות האדם. בשנת 2003 מכרה טליסמן אנרג'י את הבעלות בפרויקט בסודאן לחברת אנרגיה הודית גדולה.
1925-1992
בשנת 1980 הממשל הקנדי הטיל מיסים על הדלק, בשנת 1985 נפגעו רווחי החברה ב-55% בעקבות ירידות מחירי הנפט העולמי ובשנת 1991 החובות המצטברים גרמו לחילופי הנהלת BP בלונדון.
בשנת 1992 BP הכריזה על מכירת 57% ממניות BP Canada לציבור הקנדי הרחב. בעקבות קניית המניות ביוני 1992, BP Canada מיתגה עצמה מחדש ושינתה את שמה לטליסמן אנרג'י ונוסדה אחת החברות הגז והנפט הגדולות של קנדה.
1992-2011
בשנת 1992, טליסמן אנרג'י שאינה תלויה יותר בהחלטות BP החלה לבסס החזקותיה בשוק האנרגיה הקנדי ולהרחיב פעילותיה בזירה הבינלאומית באמצעות אסטרטגית רכישות אגרסיבית של ההנהלה החדשה. בשנת 1992 הנהלת טליסמן פיטרה כשני שלישים מכוח העבודה שלה מכרה את הפעילויות הבלתי רווחיות שלה והתמקדה בעיקר במאגרי הגז הטבעי בפרובינציה קנדית בשם קולומביה הבריטית. שנה לאחר מכן, ב-1993, טליסמן רכשה את חברת אנקור (Encor Inc) אשר החזיקה בצינורות גז ונפט בקנדה ופעילויות גז ונפט באלג'יר ואינדונזיה. רכישה זו הכפילה את גודלה של טליסמן והפכה אותה לאחת מהחברות האנרגיה הגדולות בקנדה. באוגוסט 1994 טליסמן רכשה את Bow Valley Inc. (עם שליטה ב-53% מהמניות), רכישה זו הוסיפה לחברה נכסים נוספים בקנדה והחזקות חשובות בים הצפוני ואינדונזיה. על מנת לקזז בהוצאות, טליסמן מכרה חלק מהחזקות שירשה מ- Bow Valley Inc. בססקצ'ואן.
באוקטובר 1997, טליסמן המשיכה את ההשקעות בים הצפוני ובאינדונזיה ורכשה את חברת Pembina Resources ובכך הרוויחה פעילויות במערב קנדה ואונטריו. כשנה לאחר מכן בשנת 1998, רכשה את חברת Arakis Energy Corporation ב-277.5 מיליון דולר. טליסמן פעלה באזורים עם סיכונים פוליטיים כמו אינדונזיה ואלג'יר ועתה בעקבות רכישת Arakis הורישה עוד 25% מפרויקט מרכזי של הנחת צינורות והפקת נפט גולמי בסודאן.
חברת Arakis ניסתה לפתח את הפרויקט בסודאן משנת 1990, אך לא הצליחה לגייס את המימון הדרוש לפיתוח בגלל סכסוך פוליטי אלים בסודאן בין הממשלה האיסלאמית של הצפון לקבוצות נוצריות של הדרום. הנהלת טליסמן הדגישה את הפוטנציאל ארוך הטווח של הפרויקט בסודאן ושבאמצעות התשומות משדות הנפט ניתן לעזור לסכסוך המתמשך בסודאן.
בשנת 1999, טליסמן רכשה את Rigel Energy Corporation ב-1.12 מיליארד דולר. העסקה הגדילה משמעותית את הפקת הגז הטבעי במערב קנדה וכן את הפקות הנפט בים הצפוני והפכה את טליסמן אנרג'י לתאגיד האנרגיה השלישי בגודלו בעולם. עם זאת, העובדה שהפכה לתאגיד מוביל בעולם קיבלה תשומת לב קטנה בהשוואה ליחסי הציבור השליליים בעקבות מעורבותה בסודאן.
יחסי ציבור שליליים אלה הוסיפו לגדול כאשר ממשלת סודאן החלה לקבל מאות מיליוני דולרים בעקבות השלמת הפרויקט מטעם טליסמן אנרג'י. טליסמן הואשמה בעזרה לממשלה כנגד המורדים בדרום סודאן. ממשלת סודאן הואשמה באופן נרחב בהפרת זכויות האדם כנגד אזרחיה. בין ההאשמות העיקריות היו עיסוק בעבדות והכרח בכוח להעביר כפרים ממקומם לטובת פרויקט צינורות הנפט. ארגוני זכויות אדם וארגונים דתיים אחרים קראו לממשלות ארצות הברית וקנדה להטיל סנקציות על טליסמן ולגרום ללחץ על החברות המשקיעות למשוך את ההשקעות בטליסמן. ממשלת קנדה מינתה את ג'ון הארקר (John Harker) לבחינת הנושא. בסיכום הדו"ח הארקר כתב שסודאן הוא מקום יוצא דופן לסבל והפרת זכויות אדם מתמשכות וכי פעילויות הפקות נפט בהם מעורבת החברה הקנדית מוסיפה סבל נוסף. כתגובה, הנהלת טליסמן המשיכה לטעון כי מעורבותה בסודאן תוביל לשיפורים במצב זכויות אדם בסודאן ותסייע לשלום. בנוסף לכך, חתמה על "הקוד הבינלאומי לאתיקה של עסקים קנדיים".
במאי 2001, טליסמן רכשה את Petromet Resources Limited ב-765.9 מיליון דולר. באוגוסט אותה שנה רכשה את Lundin Oil AB ב 434.6 מיליון דולר במזומן. עם רכישות אלה טליסמן קיבלה מהחברות פעילויות הפקת נפט וגז בים הצפוני, מלזיה, וייטנאם ופפואה ניו-גינאה.
הלחץ על טליסמן אנרג'י לצאת מסודאן גדל בעקבות פיגועי 11 בספטמבר 2001 בעיקר בגלל האשמות נגד ממשלת סודאן על עזרתה לארגון הטרור אל-קאעידה. בנובמבר 2001 פעילי זכויות אדם בניו-יורק הגישו תביעה כנגד טליסמן אנרג'י בשמם של אזרחים בדרום סודאן בטענת הפרת זכויות אדם. בשנת 2003, טליסמן אנרג'י מכרה את כל אחוזי הבעלות שלה (25%) בפרויקט בסודאן לחברת ONGC Videsh ההודית.[18]
במאי 2007, הוחלפה הנהלת טליסמן אנרג'י. בשנת 2008, טליסמן רכשה את RSX Energy Inc על מנת להגדיל את כושר הייצור שלה על רקע המשבר הכלכלי.
באוגוסט 2010, בעקבות דליפת הנפט במפרץ מקסיקו, הודיעה ענקית האנרגיה הבריטית BP כי היא מוכרת את פעילות החיפוש והפקת הנפט שלה בקולומביה לחברת אקופטרול ולחברת טליסמן אנרג'י תמורת סכום של 1.9 מיליארד דולר.
2012-2015
ביולי 2012, טליסמן אנרג'י מכרה חלק מהאינטרסים שלה בים הצפוני. תאגיד האנרגיה הסיני סינופק הודיע כי ראה את הצעת המחיר של טליסמן על 49% מ Lundin Oil AB בתמורה ל-1.5 מיליארד דולר.
בשנת 2013, המיליארדר קרל אייקן רכש כ-61 מיליון מניות של טליסמן אנרג'י והודיע כי מתכוון להיות בוועד המנהל. בעקבות כך, שווי מניית טליסמן עלה דרמטית.
בדצמבר 2014, תאגיד האנרגיה הספרדי רפסול (Repsol) הציע לקנות את טליסמן אנרג'י תמורה 8 דולר אמריקאי למניה, עסקה בשווי 13.1 מיליארד דולר. ב-19 בפברואר 2015 בעלי המניות מכרו את טלסימן ברוב של 99%. ב-1 בינואר 2016 רפסול הכריזה שהשם טליסמן אנרג'י משתנה רשמית לרפסול קנדה החל מ-1.1.2016 (Repsol Oil & gas Canada Inc).
מעורבות טליסמן בסודאן
בשנת 1998, טליסמן אנרג'י ביצעה רכישה שנויה במחלוקת כאשר קנתה את חברת Arakis Energy Corporation. לחברת Arakis הייתה מעורבות בתעשיית הנפט בסודאן באמצעות בעלות של 25% בפרויקט "הנילוס הגדול" שעיקרו הנחת צינורות והפקת נפט גולמי שתופעל על ידי GNPOC. יתר הרכב GNPOC כולל את Sinopec, החברה הלאומית להפקת נפט של סין (40%); Petronas, החברה הלאומית להפקת נפט של מלזיה (30%); ו Sudapet, החברה הלאומית להפקת נפט של סודאן (5%). באותו הזמן התחוללה מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה וממשלת סודאן הסתמכה על ההכנסות מהנפט למאמצי המלחמה. ממשלת סודאן מאמצים הואשמה באופן חוזר ונשנה בפשעי מלחמה, הפרות זכויות אדם וג'נוסייד. ארגונים בינלאומיים האשימו את ממשלת סודאן בהעברת כפרים בכוח על מנת להפיק נפט, וכאשר המצב בסודאן החמיר החלו הארגונים הבינלאומיים והכנסיות לפעול בזירה הבינלאומית. הם דרשו מטליסמן למשוך את ההשקעה מסודאן ולחצו על ממשלת קנדה לקנוס את טליסמן אנרג'י. כחלק מהמחאה, הכנסייה הפרסביטריאנית של סודאן תבעה את טליסמן אנרג'י בבית משפט אמריקאי על ג'נוסייד בטענה שטליסמן עזרה לממשלת סודאן "להפציץ כנסיות, להרוג ראשי כנסיות ולתקוף כפרים במאמץ לפלס דרך להפקת הנפט".
בהליך חסר תקדים, השופט האמריקאי קבע שההליך המשפטי תקף, אך ההליך נפסל בהמשך בביהמ"ש המחוזי של ניו-יורק. בסופו של דבר פסק כי לתובעים לא היו הוכחות קבילות לתמוך בטענות כנגד טליסמן אנרג'י. ההוכחות במשפט הסתמכו על הדו"ח של הארקר משנת 2000, בו חברת טליסמן ננזפה שלא עשתה מספיק כדי לעצור את הפרות זכויות האדם על ידי קבוצות אחרות. עם זאת, לא נמצא כי טליסמן פעלה באופן אקטיבי במעשי הזוועה.
בתגובה להאשמות, טליסמן אנרג'י יזמה דו"ח שנתי של אחריות תאגידית מאומת על ידי צד שלישי ויישמה הליכים לפיקוח והשגחה על החברה התואמים את " הקוד הבינלאומי לאתיקה של עסקים קנדיים". בשנת 2003, טליסמן אנרג'י מכרה את כל החזקותיה (25%) בעלות בפרויקט בסודאן לחברת ONGC Videsh ההודית.
המאבק המשפטי
בנובמבר 2001 הכנסייה הפרסביטריאנית של סודאן הגישה תביעה בארצות הברית נגד תאגיד האנרגיה טליסמן אנרג'י תחת חוק נזקי זרים האמריקאי משנת 1791 בשם Alien Torts Statute (ATS) המאפשר לזרים לתבוע על הפרות משפט בינלאומי פומבי או אמנות שארצות הברית צד להן, בטענות שטליסמן (1) הפרה ישירות זכויות אדם, (2) סייעה ונתנה יד לממשלת סודאן בהפרות, (3) קשרה קשר עם ממשלת סודאן להפר את המשפט הבינלאומי המנהגי בנושאי ג'נוסייד, פשעי מלחמה ופשעים כנגד האנושות. במרץ 2003, תיקנו את כתב התביעה ותבעו רק על (2) סיוע ומתן יד בהפרות ו(3) קשירת קשר עם ממשלת סודאן בהפרות המשפט הבינלאומי פומבי בנושא פשעי מלחמה, פשעים כנגד האנושות וקשירת קשר עם ממשלת סודאן בגירוש והעברת רכוש.
לאחר שטליסמן נדחתה במספר ניסיונות לבטל את התביעה בגין טענות פוליטיות ושיפוטיות, בית המשפט המחוזי הדרומי של ניו-יורק העניק לטליסמן את ביטול התביעה בפסק דין שניתן ב-12 בספטמבר 2006, בטענה כי (1) מבחינת המשפט הבינלאומי המנהגי ניתן לטעון לקשירת קשר רק לג'נוסייד או תכנון מלחמה אגרסיבית. (2) אלמנטים של סיוע ומתן יד אינם מוגדרים באופן מספק במשפט הבינלאומי המנהגי, ולסיכום קבע כי התובעים לא הציגו מספיק ראיות התומכות בתביעה.
בפברואר 2007 הכנסייה הפרסביטריאנית הגישה ערעור לבית המשפט לערעורים בארצות הברית.
לודוויג שטומפפגר
לודוויג שטומפּפגר (גרמנית: Ludwig Stumpfegger, 11 ביולי 1910 – 2 במאי 1945) היה רופאו האישי האחרון של אדולף היטלר.
ביוגרפיה
שטומפפגר נולד במינכן שבבוואריה, גרמניה. בשנת 1930 החל ללמוד רפואה, ולאחר סיום לימודיו עבד בבית המרפא "הוהנליכן" בעיירה ליכן שליד ברלין. מוסד זה נוסד בשנת 1902 לטיפול בחולי שחפת. שטומפפגר שימש כעוזרו של ד"ר קארל גבהרדט והם עסקו בטיפול בתאונות ספורט. הם היו בצוות הרפואי באולמפיאדת ברלין ב-1936 ובמשחקי החורף האולימפיים באותה השנה בעיר גרמיש-פרטנקירכן. גבהרדט ושטומפפגר הצטרפו לאס אס. גבהרדט מונה לרופאו האישי של היינריך הימלר. שטומפפגר הגיע לדרגת אוברשטורמבנפיהרר (סגן-אלוף). בשנת 1939 נתפס בית המרפא הוהנליכן על ידי האס אס. שטומפפגר וגבהרדט עסקו שם בניסויים בבני אדם, בעיקר על אסירות ממחנה הריכוז ראוונסבריק. באוקטובר 1944 פיטר היטלר את ד"ר קרל ברנדט וד"ר שטומפפגר נקרא למלא את מקומו בצוות הרופאים שלו, כסגנו של ד"ר תאודור מורל. ב-22 באפריל 1945 פוטר מורל באחת מהתפרצויות הזעם של היטלר ושטומפפגר התמנה לרופאו האישי.
תפקידו העיקרי של שטומפפגר בימים האחרונים בפיהררבונקר היה לספק כמוסות ציאניד לשוכני הבונקר. הוא סיפק כמוסות ציאניד בתוך תיבת פליז למזכירות, לשלישים ולכל מי שביקש. היטלר ביקש לבחון את פעילות הכמוסות וב-29 באפריל 1945 נוסה הציאניד על כלבתו האהובה של היטלר - "בלונדי" והיא מתה מיד.
למחרת התאבדה אשתו הטרייה של היטלר, אווה בראון אף היא בבליעת ציאניד. היטלר עצמו התאבד בירייה. יום לאחר מכן, ב-1 במאי 1945 השתתף שטומפפגר בהמתת ששת הילדים של יוזף גבלס ואשתו מגדה. הילדים הורדמו בזריקות מורפיום ולאחר מכן פתחה גבלס את פיותיהם וד"ר שטומפפגר הריק לתוכם בקבוקון של ציאניד. לאחר מכן, התאבדו גם יוזף ומגדה.
באותו יום בחצות הלילה עזב שטומפפגר את הבונקר בליווית מרטין בורמן וארתור אקסמן. בשלב מסוים הם נפרדו ואקסמן פנה מזרחה, אבל נתקל בפטרול רוסי וחזר על עקבותיו. לדבריו הוא ראה את בורמן ושטומפפגר מתים אבל לא התעכב לראות אם הם נהרגו מאש הרוסים או שהתאבדו.
לאחר מלחמת העולם השנייה
מאחר שעדותו של אקסמן הייתה יחידה, נפוצו שמועות שבורמן לא מת והוא "נראה" במקומות שונים בעולם אך בשנת 1972 נתגלו בחפירות אתר בנייה בברלין לא רחוק מהקנצלריה, שני שלדים. הם זוהו בעזרת צילומי שיניים ובדיקות DNA כשלדיהם של בורמן ושטומפפגר.
או תאנט
מאהא תראי סיתו אוּ תַ'אנְט (בבורמזית: ဦးသန့်, 22 בינואר 1909 – 25 בנובמבר 1974) היה דיפלומט בורמזי, אשר שימש כמזכיר הכללי הנבחר השלישי של ארגון האומות המאוחדות בין השנים 1961–1971. תפקודו של תאנט בימים שקדמו למלחמת ששת הימים מקנה לו תפקיד חשוב בהיסטוריה של המזרח התיכון ושל מדינת ישראל.
פירוש שמו
"אוּ" הוא תואר כבוד בורמזי המקביל באופן גס למילה "אדוני". תאנט היה שמו היחיד, כנהוג בבורמה. בבורמה היה ידוע כפאנטאנאו או תאנט, על שם עיר הולדתו פאנטנאו. מאהא תראי סיתו הוא תואר אבירות שהוענק לו על ידי ממשלת בורמה.
תחילת דרכו
תאנט נולד בפאנטנאו, בורמה, והתחנך בבית הספר התיכון בעירו ובאוניברסיטת יאנגון, ברנגון, בה למד היסטוריה. הוא היה הבכור מארבעת בניו של סוחר עשיר בעל קרקעות. אביו, או פו הניט, סייע להקים את העיתון "סאן" ברנגון, וכן היה בין מייסדי אגודת המחקר הבורמזית. האב מת בהיותו של תאנט בן 14 שנים, וסכסוכים בגין ירושתו הביאו את תאנט למשבר כלכלי.
לאחר סיום האוניברסיטה שב לעיר מולדתו, ולימד בבית הספר התיכון. תאנט היה למנהל בית הספר בגיל 25. בתקופה זו התיידד עם ראש ממשלתה של בורמה לעתיד, או נו, שהיה בן העיר השכנה מאובין, ושימש בתפקיד המפקח על בתי הספר באזור. תאנט כתב בקביעות בעיתונים תחת שם העט תילאווא, ותרגם מספר ספרים.
כאשר התמנה או נו לראש ממשלתה של בורמה העצמאית, ביקש מתאנט להצטרף אליו ברנגון, ומינה אותו לאחראי על רשות השידור הבורמזית, בשנת 1948. בשנה שלאחר מכן התמנה למנהל משרד המידע הבורמזי. בין 1951 ל-1957 שימש תאנט כמזכירו האישי של או נו, כתב את נאומיו, ארגן את מסעותיו מחוץ לבורמה (ביניהם מסע מפורסם למדינת ישראל בשנת 1955) ואת פגישותיו עם מנהיגים זרים. הוא אף לקח חלק במספר ועידות, והיה מזכירה של ועידת באנדונג בשנת 1955, הוועידה האפריקנית-אסיאתית הראשונה, שהתכנסה בעיר באנדונג שבאינדונזיה, ובה החלה תנועת המדינות הבלתי-מזדהות. ועידה זו החליטה כי מדינות אפריקה ואסיה יתייצבו לצד הערבים בסכסוך הערבי-ישראלי, וקראה להחזרת מדינת ישראל לגבולות החלוקה. החלטה זו מותנה בקולותיהן של הודו ובורמה שדרשו הוספת פסקה הקובעת כי החלטות אלו יבוצעו בדרכי שלום בלבד.
במהלך שנים אלו היה יועצו הקרוב ביותר ואיש סודו של או נו. בין 1957 ל-1961 היה נציגה הקבוע של בורמה לארגון האומות המאוחדות, והיה מעורב בדיונים שנגעו לעצמאותה של אלג'יריה. בשנת 1960 העניקה לו הממשלה את התואר מאהא תראי סיתו, "מפקד מסדר האבירים".
יאיר ורדי
יאיר ורדי (נולד ב-29 במאי 1948) הוא רקדן, כוריאוגרף ומורה. כיהן כמנכ"ל מרכז סוזן דלל למחול ולתיאטרון בין השנים 1989 ל-2020. שימש בעבר גם כראש המחלקה למחול באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
מרקור שפיל ארנה
מרקור שפיל ארנה (בגרמנית: Merkur Spiel-Arena) הוא אצטדיון רב תכליתי הממוקם בדיסלדורף שבגרמניה, שנחנך בשנת 2004, ומשמש כמגרשה הביתי של פורטונה דיסלדורף מהבונדסליגה השנייה. האצטדיון יכול להכיל במשחקי הכדורגל 54,600 צופים, ובהופעות מוזיקה ניתן לאכלס 66,500 צופים. האצטדיון אירח את אירוויזיון 2011.
יאיר ורדי
ביוגרפיה
ורדי, יליד כפר בלום, החל את דרכו כרקדן וכוריאוגרף בלהקת בת שבע, ב-1977 יצר ורדי את ריקוד הביכורים שלו ״אשר אליו נכספתי״, דואט ללהקת בת שבע בו רקד לצד רקדנית הלהקה תמר צפריר. המחול הועלה במסגרת פסטיבל ישראל. יצירה זו זכתה להצלחה גדולה וזיכתה אותו בפרס כינור דוד. בקיץ של אותה שנה הוזמן להצטרף כסולן לבלט רמבר בלונדון. ורדי רקד בבלט רמבר בין השנים 1977–1983. ב-1981 יצר את הריקוד השני שלו לבת שבע ״אנשים שדים״ למוזיקה מאת אסטור פיאצולה. מאוחר יותר רקד בלהקות שונות ברחבי העולם. ורדי חבר ועד "הארגון למען תיאטרון עכשווי".
מרקור שפיל ארנה
היסטוריה
בניית האצטדיון החלה בשנת 2002. בשנת 2004 נחנך האצטדיון על גדות נהר הריין. האצטדיון הפך מיד למגרש הביתי של פורטונה דיסלדורף, במקום אצטדיון ריינשטדיון הישן שנהרס. בתחילה נקרא האצטדיון LTU ארנה, והכיל 51,500 מקומות ישיבה. בשנת 2010 הוחלפו חלק ממקומות הישיבה ביציעי עמידה, וכך גדלה קיבולת האצטדיון ל-54,600 צופים במשחקי הכדורגל. החל משנת 2009 ועד לשנת 2018 נקרא האצטדיון בשם אספרי ארנה.
יאיר ורדי
ביוגרפיה
בשנת 2002 זכה בפרס רוזנבלום מאת עיריית תל אביב יפו על תרומתו למחול בעיר תל אביב. ב-23 ביוני 2009 זכה ורדי באות מסדר האמנויות והספרות של ממשלת צרפת בתחום התרבות על קשריו הבינלאומיים עם אמנים בצרפת. ב-5 בפברואר 2014 קיבל ורדי את תואר "מסדר ההצטיינות האזרחי" (Order of Civil Merit) מאת מלך ספרד, פליפה השישי. בשנת 2018 קיבל את פרס שרת התרבות והספורט לאמנים ותיקים ע"ש אריק איינשטיין בקטגוריית מחול ואת פרס שרת התרבות על מפעל חיים בתחום המחול. יאיר ורדי הוא חתן פרס א.מ.ת בתחום התרבות לשנת 2009.
או תאנט
מזכ"ל האו"ם
תאנט החל את תפקידו כמזכיר הכללי של האומות המאוחדות בנסיבות טראגיות, לאחר מותו של המזכיר דאג המרשלד בהתרסקות מטוס. ב-3 בנובמבר 1961 מונה תאנט לתפקיד המזכיר הכללי בפועל פה אחד על ידי האספה הכללית של האו"ם, ובהמלצת מועצת הביטחון. ב- 30 בנובמבר 1962 מונה תאנט על ידי האספה הכללית לתקופת כהונה, שאמורה הייתה להסתיים ב-3 בנובמבר 1966. בתקופת כהונתו הראשונה זכה לשבחים בשל תפקודו שסייע לסיים את משבר הטילים בקובה, ואת מלחמת האזרחים ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
יאיר ורדי
ביוגרפיה
בשנת 2010 ביום העצמאות התש"ע, קיבל מרכז סוזן דלל, בו יאיר ורדי מנכ"ל מיום הקמתו, את פרס ישראל בתחום המחול. בשנת 2020 פרש ורדי מתפקידו כמנכ"ל מרכז סוזן דלל לאחר כהונה בת 30 שנים.
או תאנט
מזכ"ל האו"ם
או תאנט קיבל מינוי לכהונה נוספת ב-2 בדצמבר 1966, לאחר שקיבל המלצה פה אחד מכל חברות מועצת הביטחון. הוא המשיך בתפקידו עד ל-31 בדצמבר 1971, ואז פרש. במהלך תקופה זו הוא פיקח על כניסת האו"ם לעשרות מדינות חדשות באסיה ובאפריקה, והיה מתנגד חריף למשטר האפרטהייד בדרום אפריקה. הוא אף ייסד רבות מסוכנויות הפיתוח והסוכנויות הסביבתיות של האו"ם.
מרקור שפיל ארנה
אירועי ספורט
אצטדיון אספרי ארנה הוא כאמור האצטדיון הביתי של פורטונה דיסלדורף. האצטדיון אמנם לא אירח משחקים במונדיאל 2006 שנערך בגרמניה על אף היותו אחד האצטדיונים הגדולים והחדישים בגרמניה, אך כן נערכו בו מספר משחקים בינלאומיים של נבחרת גרמניה. המשחק הבינלאומי הראשון שנערך באספרי ארנה היה משחק ידידות של נבחרת גרמניה מול נבחרת ארגנטינה, שהסתיים בתיקו 2-2. בשנת 2007 ערכה נבחרת גרמניה משחק ידידות מול נבחרת שווייץ באספרי ארנה. משחק זה הסתיים בניצחון 3-1 לגרמניה. בפברואר 2009 הפסידה הנבחרת הגרמנית 1-0 לנבחרת נורווגיה באספרי ארנה. נוסף על משחקי נבחרת גרמניה, אירח האספרי ארנה שני משחקי ידידות של נבחרת פורטוגל, מול נבחרות יוון וערב הסעודית.
או תאנט
מזכ"ל האו"ם
במהלך כהונתו השנייה היה תאנט מעורב באירועים כגון מלחמת ששת הימים, האביב של פראג והפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה, וכל המלחמה בין הודו ובין פקיסטן אשר הביאה לייסודה של מדינת בנגלדש בשנת 1971.
פרנק ארמינגטון
פרנק ארמינגטון (באנגלית: Frank Armington; 1876 – 1941) היה אמן יליד קנדה, שגדל וחי את רוב חייו הבוגרים בצרפת.
ביוגרפיה
פרנק ארמינגטון נולד בפורדיץ', אונטריו ב-28 ביולי 1876. ארמינגטון למד אמנות באונטריו משנת 1892 עד 1899. הוא פגש שם את אשתו לעתיד, קרוליין ווילקינסון, במהלך לימודים אלה. בשנת 1899 ערך ארמינגטון את ביקורו הראשון בפריז. בהיותו בפריז התחתן עם קרוליין וילקינסון והמשיך ללמוד אמנות, הפעם באקדמיה ז'וליאן. ארמינגטון ואשתו חזרו לקנדה בשנת 1900, שם הפך ארמינגטון לחבר מייסד וסגן נשיא אגודת האמנים מניטובה.
ארמינגטון חזר לפריז והתגורר שם משנת 1905 עד 1939. בעודם מתגוררים בפריז, פרנק וקרוליין ארמינגטון התיידדו עם המשורר והסופר רוברט וו. סרוויס שהזמינו אותם לחתונתו ולביתו של לנצ'יו שם ציירו.
קרוליין נפטרה זמן קצר לאחר המעבר, עם זאת, פרנק התחתן בשנית ב-1940.
פרנק ארמינגטון נפטר בעיר ניו יורק בשנת 1941.
או תאנט
מזכ"ל האו"ם
תאנט נהנה מיחסים קרובים עם ממשל ארצות הברית, אך אלו החמיצו בשל מתיחת ביקורת מצידו של תאנט על משטרו של לינדון ג'ונסון בשל מלחמת וייטנאם. מאמצי התיווך של תאנט בין וושינגטון והאנוי נכשלו.
פרנק ארמינגטון
ביוגרפיה
לאורך הקריירה שלו עבד ארמינגטון במספר מדיומים, כולל תחריטים הדפסים ומספר ליטוגרפיות.
או תאנט
תפקודו בימים שקדמו למלחמת ששת הימים
תאנט ספג ביקורת בשל תפקודו במהלך המשבר שקדם למלחמת ששת הימים. ב-15 במאי 1967 החל גמאל עבד אל נאצר להזרים כוחות צבא לתוך חצי האי סיני. מאז שנת 1957, עת נסוגו כוחות צה"ל אשר כבשו את סיני במהלך מבצע קדש היה כוח או"ם מוצב בחצי האי, במסגרת הסדרים שנועדו להבטיח את שלומה של ישראל. כ-3,400 חיילי או"ם היו פרוסים לאורך הגבול ובמצרי טיראן. כוח זה שימש כחיץ בין כוחות מצרים וכוחות ישראל, וסייע בהבטחת חופש השיט במצרי טיראן.
ב-16 במאי 1967 נמסר למפקד כוח החירום של האומות המאוחדות בסיני, גנרל הודי בשם ריקיה, מכתב מטעם רמטכ"ל הצבא המצרי, בו הוא נדרש לפנות את כוחותיו מרצועת הקרקע בה החזיקו בסיני (אם כי לא נדרש סילוקו של הכוח אשר חלש על מצרי טיראן). מפקד הכוחות לא יכול היה לפעול על דעת עצמו, והעלה את העניין להחלטתו של או תאנט. תאנט, אשר נודע כפורמליסט, החליט כי הדרישה היא בלתי חוקית, וכי על מצרים להחליט בין שמירת המצב הקיים, ובין פינוי כלל כוחות האו"ם מסיני.
תאנט זימן את שגריר מצרים לאו"ם, מוחמד אל קוני, ומסר לו את עמדתו, כי על מצרים לבחור האם תישאר הפריסה הנוכחית של כוחות האו"ם בסיני, או שתאנט יורה נסיגה לכלל הכוחות. ב-18 במאי העביר נאצר לתאנט איגרת בה נדרש תאנט להורות על יציאת כל כוחות האו"ם מסיני ומרצועת עזה. לאחר התייעצות עם שגרירי המדינות שחייליהן השתתפו בכוח הרב לאומי בסיני, החליט או תאנט להסיג את כוחות האו"ם מסיני. החלטה זו נבעה מעמדת הודו ויוגוסלביה, שיחד עם מצרים הנהיגו את המדינות הבלתי-מזדהות, הגוש הפוליטי אליו היה שייך תאנט, כי יש לכבד את דרישתה של מצרים. עמדה זו כמעט והעמידה את תאנט בפני עובדה מוגמרת, והגבילה מאוד את יכולת התמרון שלו.
יציאת כוחות האו"ם מסיני לוותה בהשתלטות מצרית על העמדות שהחזיקו כוחות אלו, ובסגירתם של מצרי טיראן, דבר שהיווה סכנה קיומית למדינת ישראל, והיווה את העילה המיידית ליציאה למלחמת ששת הימים.
מרקור שפיל ארנה
אירועי ספורט
נוסף לכדורגל, האצטדיון שימש כמגרשה הביתי של קבוצת הפוטבול ריין פייר, המשחקת בליגת NFL אירופה. בשנת 2010 נערך באצטדיון מרוץ האלופים השנתי, שהוא מרוץ מכוניות בו התחרו נהגי מרוצים מפורסמים כמיכאל שומאכר, סבסטיאן פטל, אלן פרוסט וסבסטיאן לב. באצטדיון נערכו גם תחרויות איגרוף יוקרתיות.
אירועי מוזיקה
חנוכת האספרי ארנה כהיכל מוזיקה התבצעה בשנת 2005 עם שתי הופעות של הזמר הגרמני הרברט גרונמאייר. אמנים מקומיים ידועים אחרים שהופיעו בהמשך באספרי ארנה הם להקת המטאל הגרמנית די טוטן הוזן, הזמר הגרמני מריוס מולר, הזמר אודו לינדנברג ואחרים.
אמנים בינלאומיים שהופיעו באספרי ארנה הם בון ג'ובי, הרולינג סטונז, ברוס ספרינגסטין, דפש מוד, מדונה, בלאק אייד פיז, רוג'ר ווטרס, קולדפליי, טייק ד'את, וואן דיירקשן, לינקין פארק, פול מקרטני, ביונסה, AC/DC, ואמנים נוספים.
בנוסף, האספרי ארנה אירח פסטיבלים ואירועי מוזיקה שונים. הידוע ביותר מבין אירועים אלה הוא אירוויזיון 2011, שהתקיים בגרמניה, כתוצאה מזכייתה של לנה מאייר-לנדרוט שייצגה את גרמניה באירוויזיון 2010.
זכויות על שם האצטדיון
עד לשנת 2009, נקרא האצטדיון LTU ארנה, על שם חברת התעופה LTU, שבסיסה היה בדיסלדורף. זמן קצר לאחר מיזוגה של חברת LTU לתוך חברת אייר ברלין, חדל המותג LTU להתקיים בשנת 2009, ועל כן, נרכשו הזכויות על שם האצטדיון על ידי חברת ההלבשה הבינלאומית אספרי. בשנת 2018 הסתיימו הזכויות של אספרי על שם האצטדיון, ושמו שונה למרקור שפיל ארנה.
מרץ (פירושונים)
{{פירושונים|
בית ישראל (קיבוץ)
בית ישראל הוא קיבוץ עירוני בשכונת גילה א' שבירושלים. בקיבוץ, הממוקם בתוך מתחם דיור ציבורי של עמידר אשר שימש בעבר כמרכז קליטה, חברים דתיים וחילונים, יוצאי קיבוצים וערים מכל רחבי הארץ, והוא פועל לחיזוק השכונה דרך פרויקטים חברתיים וחינוכיים.
מרקור שפיל ארנה
זכויות על שם האצטדיון
במהלך תחרות אירוויזיון 2011, שונה שם האצטדיון לזמן קצר לדיסלדורף ארנה, עקב חוקי התחרות שאסרו פרסומים מסחריים בשם האולם.
מרץ (פירושונים)
ראו גם
}}
בית ישראל (קיבוץ)
היסטוריה
הקיבוץ הוקם בתחילת שנות התשעים של המאה ה-20 בעיקר על ידי יוצאי קיבוצים ובהם הושע פרידמן בן שלום ואשתו אורלי. הגרעין המייסד הורכב ממשפחות יוצאי הקיבוץ הדתי והתנועה הקיבוצית.
או תאנט
תפקודו בימים שקדמו למלחמת ששת הימים
במאמץ אחרון למנוע את המלחמה, טס או תאנט לקהיר לאחר סגירת המצרים, ואף נפגש עם נאצר, אך לשווא. הנשיא המצרי הציע שורה של פתרונות, אך אף אחד מהם לא כלל את החזרת חופש השיט במצרים ואת השבת כוח האו"ם לעמדותיו. ניסיונות תיווך של נשיא צרפת, שארל דה גול וכן של ארצות הברית ובריטניה נכשלו אף הם. ב-5 ביוני 1967 פרצה מלחמת ששת הימים.
בית ישראל (קיבוץ)
היסטוריה
הרעיון המוביל להקמת הקיבוץ היה שינוי מטרת העל של הקיבוצים מהתיישבות חקלאית להתערות עירונית בחברה הישראלית, ומתוך רצון לבנות קהילה שיתופית היונקת ממקורות הרוח היהודיים ומתמודדת עם בעיות השעה הבוערות בחברה הישראלית. הקיבוץ שם לו מטרה לקחת חלק בבניית החברה בישראל, תוך שימת דגש על תרבות חיים יהודית, סובלנות, קבלה וערבות הדדית. במהלך השנים התאספה סביב הקיבוץ קהילה של משפחות ויחידים המונה כיום כ-200 חברים.
או תאנט
מותו של תאנט ומורשתו
תאנט מת מסרטן הריאה בניו יורק בשנת 1974. בתקופה זו נשלטה בורמה על ידי כת צבאית אשר סירבה לכבד את זכרו, וזאת בשל קשריו עם ממשלתו הדמוקרטית של או נו. עמדה זו הובילה בבורמה להפגנות רחוב, אשר דוכאו באלימות.
בית ישראל (קיבוץ)
היסטוריה
במסגרת הקיבוץ פועלת מכינת בית ישראל, המכינה הקדם צבאית הראשונה המשותפת לדתיים וחילונים. המכינה הוקמה בשנת 1997 בידי חברי הקיבוץ, בעקבות רצח רבין, מתוך מטרה להביא לקירוב לבבות וליצור מכנה משותף בין הזרמים השונים בחברה הישראלית, תוך שילוב חיי קומונה, עיסוק מעמיק בזהות יהודית ופעילות חברתית וחינוכית.
חברי קהילת בית ישראל, הקיבוץ העירוני וחניכי המכינה פעילים חברתית בשכונה במגוון תחומים - במסגרות חינוכיות, במניינים בבית הכנסת או בפרויקטים חברתיים. חברי הקהילה מקיימים אורחות חיים קהילתיים הנעים על כמה צירים: בית כנסת, חגים, ארוחות משותפות ולימוד. במקביל, ילדי הקהילה מתחנכים בשני גנים שאנשי הקהילה מפעילים. חלק מחברי הקהילה פעילים בפרויקטים השונים שהמכינה מפעילה, כגון המשחקייה או מרכז הלמידה, וחלקם גם מלמדים או מדריכים במכינה.
Royal Christmas Gala
Royal Christmas Gala (בעברית: חֲגִיגַת חַג הַמוֹלָד הַמַלכּוּתִי) הוא סיבוב הופעות של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן, בו התארחו גרגוריאן, מריו פרנגוליס, נרצ'יס יוסטין איאנאו ופרננדו וארלה. סיבוב ההופעות החל ב-20 בנובמבר 2017, באולבורג, דנמרק, והסתיים ב-23 בדצמבר באותה השנה, בווינה, אוסטריה, יום לפני ערב חג המולד. סיבוב ההופעות כלל 23 תאריכי הופעות בסך הכול, כולל ביקורה הראשון של ברייטמן בפולין, ובתקופת עונת החגים.
או תאנט
מותו של תאנט ומורשתו
תאנט קבור לרגלי פגודת שוודגון ביאנגון.
תאנט היה נשוי לדאו תיין (1900–1989). לתאנט בת אחת. נכדו, תאנט מינט או, הוא היסטוריון וחבר בכיר במחלקה לעניינים פוליטיים של האומות המאוחדות.
Royal Christmas Gala
רקע
במסגרת "Gala: An Evening with Sarah Brightman" קיימה ברייטמן 25 הופעות בסך הכול. בהמשך, הודיעה שלכבוד חג המולד, היא תצא לסיבוב הופעות נוסף שייתמך על גבי אותו אלבום האוסף, Gala – The Collection. לאחר מכן, חשפה את שמו: "Royal Christmas Gala". בסך הכול, קיימה במסגרתו 23 הופעות בסך הכול.
מהלך
את המערכה השנייה, פתחה התזמורת ב-"Dr Zhivago Lara's Theme". לתזמורת הצטרפה שרה ברייטמן, שביצעה את "Ave Maria" מאת פרנץ שוברט. לאחר מכן, ביצעה את "Pie Jesu" כדואט עם יוסטין איאנאו. בהמשך, ביצעה את "Silent Night" ואחריו את "La Luna", הלקוח מ-La Luna (2000). לאחר ביצועם, לקחה ברייטמן הפסקה במהלכה ביצעה התזמורת את "Nutcracker". בסמוך לכך, ביצעה גרגוריאן את המחרוזת "Gaudate" / "Ding Dong", אחריה ביצעה התזמורת את "In Dulce Jubilo". לקראת סוף המערכה השנייה, ביצעה ברייטמן את "Arrival" ו-"I Believe in Father Christmas" (השני מביניהם נכלל באלבום חג המולד הראשון שלה, A Winter Symphony, מ-2008). השיר הבא, "The Phantom of the Opera", הלקוח מהמחזמר "פנטום האופרה" (1986) בוצע כדואט עם פרנגוליס. בסיום המערכה השנייה, ביצעה את "Time to Say Goodbye" לבדה.
רשימת השירים
להלן רשימת השירים שבוצעו במהלך סיבוב ההופעות:
מערכה ראשונה
מערכה שנייה
הדרן
בית ישראל (קיבוץ)
היסטוריה
בשנים האחרונות פועל בקיבוץ כפר סטודנטים של תנועת הבוגרים של בני עקיבא.
לקריאה נוספת
קרן בלוט ואורנה גלץ-דודי, 2008. "קהילה בתוך קהילה - בניית שותפות בין תושבי שכונת גילה בירושלים לאנשי הקיבוץ העירוני בית ישראל", בתוך: יובל דרור (עורך), הקבוצות השיתופיות בישראל, יד יצחק טבנקין, עמ' 324-299.
חברת התקשורת של איראן
חברת התקשורת של איראן (בפרסית: شرکت مخابرات ایران, בקיצור: TCI) היא מפעילת התקשורת הקווית באיראן ומציעה שירותי טלפוניה נייחת, DSL ושירותי נתונים עבור לקוחות פרטיים ועסקיים כאחד, בכל רחבי המדינה. החברה הוקמה בשנת 1971 עם מבנה ארגוני חדש כאחראית העיקרית לכל ענייני התקשורת.
החברה מחזיקה 30 חברות בנות לפי מחוזות ושני מותגים - חברת הסלולר של איראן וחברת הקווים הנייחים של איראן המספקות שירותי טלפון קווי, שירותי נתונים, שירותים ניידים ואינטרנט מהיר. כ-99% ממנויי הטלפון הנייחים ו-61% ממנויי הסלולר באיראן שייכים לחברה או למותגיה.
עד שנת 2008 העסיקה החברה 38,000 עובדים קבועים וכ-45,000 עובדים זמניים באמצעות קבלני משנה פרטיים.
החברה עושה שימוש בציוד ושירותים כגון מרכזי מיתוג דיגיטליים, כבלי סיבים אופטיים, טלפונים ניידים, רשתות נתונים, שירותי לוויין ושירותים מיוחדים לטלפון.
פרויקטים זרים
משרד התקשורת וטכנולוגיית המידע של איראן יחד עם החברה מפתחים את רשת הטלפון הקווית בעיירות כרבלא ונג'ף בעיראק.
נתונים עסקיים
נכון למאי 2015 לחברה :
ארתור שיק
ארתור שִׁיק (לעיתים ארטור; בפולנית: Arthur Szyk; 16 ביוני 1894 – 13 בספטמבר 1951) היה צייר ומאייר יהודי-אמריקאי יליד פולין, שהתפרסם בסגנונו המאופיין באיורים צבעוניים.
קורות חיים
שיק נולד בקיץ 1894 בעיר לודז' שבפולין הרוסית. למד אמנות בפריז, בקרקוב ותקופה קצרה בארץ ישראל.
במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הרוסי. במסגרת שירותו הצבאי הגיע עד מרכז רוסיה, ושם הייתה לו הזדמנות להתרשם מן האדריכלות המזרחית, מן הדגמים הקישוטיים ומן הצבעוניות שהיו אופייניים למקום. הוא הושפע גם מעיטור ספרים מימי הביניים ומכתבי יד פרסיים.
בשנת 1919 יצא לאור ספרו הראשון המאויר, שהיה סאטירה על המצב הפוליטי בגרמניה. בשנת 1921 עבר לפריז, שם הוציא את מגילת אסתר מאוירת וספרים נוספים. בשנת 1926 יצא לאור בפריז ספרו Le Juif qui rit ("היהודי הצוחק"), ובו בדיחות מאוירות על יהודים. את ההקדמה לספר כתב השר.
בשנת 1931 הכין איורים של הנשיא ג'ורג' וושינגטון והמהפכה האמריקאית. בשנת 1934 ביקר בארצות הברית על מנת לקבל עיטור מיוחד מהקונגרס האמריקאי, לרגל שנת המאתיים להולדת ג'ורג' וושינגטון.
בדצמבר 1940 התיישב בעיירה ניו כנען שבקונטיקט, ובה התגורר עד לפטירתו. בשנות המלחמה פרסם שיק ספרים רבים וקריקטורות המציגות את הנאצים באור שטני ונלעג; לדוגמה – באיורים למגילת אסתר (בגרסה המאוחרת של ההוצאה), עיטר שיק את המן הרשע, תלוי על עץ, ועליו סמלי צלב הקרס. שיק אייר עבור עיתונים וכתבי-עת רבים, וגם עבור גופים ממשלתיים ופרטיים. אמו ואחיו של שיק, שהתגורר בפולין, נספו בשואה.
בשנת 1947 השלים יצירה של שלושה ויטראז'ים, המתארים את גדעון, שמשון ויהודה המכבי, בבית הכנסת "תפארת ישראל בקליבלנד.
ב-22 במאי 1948 קיבל אזרחות של ארצות הברית.
לאחר קום המדינה אייר שיק את מגילת העצמאות, ואת בולי מועדים לשמחה של שנת תשי"א.
מיצירותיו הידועות (מלבד אלו שהוזכרו) ניתן למנות את ספרי התנ"ך המאוירים: איוב, ורות. סיפורי הנס כריסטיאן אנדרסן, סיפורי אלף לילה ולילה, הכרזת העצמאות של ארצות הברית ועוד רבים. יצירותיו מאופיינות בצבעים חזקים ובסגנון המזכיר את כתבי היד הפרסיים הקדומים.
שיק היה בעל מודעות פוליטית וחברתית גבוהה ונלחם נגד אפליית השחורים בארצות הברית ונגד המקארתיזם. ב-1951 הוא נקרא לחקירה בפני ועדת הקונגרס בחשד לשיתוף פעולה עם הקומוניסטים. חקירה זו פגעה בו קשות ובשובו ממנה לקה בהתקף לב ונפטר בגיל 57 בלבד, ב-13 בספטמבר 1951.
שיק היה נשוי לג'וליה ליקרמן, ולבני הזוג נולדו בן ובת.
אגם קסומיגאורה
אגם קָסוּמִיגָאוּרָה (ביפנית: 霞ヶ浦) הוא אגם במחוז איבראקי ביפן, השני בגודלו במדינה, עם שטח של 220 קמ"ר. האגם שוכן כ-60 ק"מ צפונית-מזרחית לטוקיו, ומורכב משלושה אגמים המקושרים ביניהם, שהעיקרי והגדול שבהם הוא אגם נישיאורה (西浦), והאחרים הם קיטאורה (北浦） וסוטונאסקאורה (外浪逆浦). עומקו הממוצע של האגם הוא 4 מטרים, בעוד עומקו המקסימלי 7 מטרים. אורך חופי האגם מסתכם ב-252 ק"מ, והוא שוכן בגובה 16 ס"מ מעל פני הים.
בעבר היה אזור האגם לגונה המחוברת לאוקיינוס השקט. בשנת 1963 הוקמה סוללה בשפך האגם לאוקיינוס, ומי האגם הפכו בהדרגה ממי ים למים מתוקים. בתקופת אדו נודע האגם בדיג רב באמצעות סירות מפרש ייחודיות שנקראו הוביקיבונה (帆引き船). התפלת מי האגם בעקבות הקמת הסוללה הפחיתה את הדיג באגם, אולם תיירים מגיעים גם כיום לחופי האגם לצפייה בסירות הדיג ולתיירות דיג. בעקבות פיתוח האזור בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, נבנו סוללות בטון סביב חופי האגם ומימיו שימשו לתעשייה ולערים שהוקמו סביבו, תוך פגיעה בחי ובצומח שבגדות האגם. בשנות ה-90 החלו מיזמים להחייאת החי והצומח סביב האגם.
כיום משמשים חופי האגם אתר נופש ותיירות, ומימיו משמשים להשקיית השדות שסביבו.
ידיעות
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יחסי הודו–נמיביה
יחסי הודו–נמיביה הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין הודו לנמיביה. בשנת 2010, היחסים תוארו על ידי פקידים הודים כ"חמים ולבביים".
תנועת שחרור
הודו הייתה אחת התומכות המוקדמות ביותר של ארגון SWAPO הנמיבי בניסיונו להשיג עצמאות לנמיביה. נציגות SWAPO הראשונה הוקמה בהודו בשנת 1986. משימת המשקיפים של הודו הוסבה לנציבות עליונה מלאה ביום העצמאות של נמיביה ב-21 במרץ 1990.
מאז העצמאות
הודו סייעה לאמן את חיל האוויר הנמיבי מאז הקמתו ב-1995. שתי המדינות עובדות בשיתוף פעולה הדוק בארגונים רב-צדדיים הדדיים כמו האו"ם, המדינות הבלתי-מזדהות וחבר העמים הבריטי. נמיביה תומכת בהרחבת מועצת הביטחון של האו"ם כך שתכלול מושב קבוע להודו.
ביקורים רמי דרג
מספר פקידים נמיביים בכירים ביקרו גם בהודו; נכון לשנת 2010, הנשיא סם נוג'ומה ביקר בהודו 11 פעמים. באוגוסט-ספטמבר 2009, נשיא נמיביה, Hifikepunye Pohamba, ערך את ביקורו הראשון כנשיא בהודו. 43 מנהיגים עסקיים ופוליטיקאים ליוו את פוהמבה למסע, שלקח אותם לניו דלהי, מומבאי, בנגלור ואגרה.
מסחר והשקעות
בשנים 2008–2009, הסחר בין שתי המדינות עמד על כ-80 מיליון דולר. היבוא העיקרי של נמיביה מהודו היה תרופות, כימיקלים, מכונות חקלאיות, חלקי רכב ורכב, זכוכית וכלי זכוכית, מוצרי פלסטיק ולינוליאום. הודו ייבאה בעיקר מתכות לא ברזליות, עפרות וחתיכות מתכת. מוצרים הודיים מיוצאים גם לדרום אפריקה השכנה ומיובאים מחדש לנמיביה כיבוא מדרום אפריקה. יהלומים נמיביים מיוצאים לרוב לשוקי יהלומים באירופה לפני שהם מיובאים שוב להודו. בשנת 2009 התקיימה המכירה הישירה הראשונה של יהלומים נמיביים להודו. בשנת 2008, שתי חברות הודיות זכו בחוזה של 105 מיליון דולר מאת NamPower להנחת קו דו-קוטבי זרם ישר במתח גבוה מקאטימה מולילו לאוטג'יווארונגו. נמיביה נהנתה מתוכנית שיתוף הפעולה הטכני והכלכלי ההודי (ITEC) לאנשי מקצוע בתחום התקשורת ממדינות מתפתחות.
ב-3 באוגוסט 2021, הנציב העליון של נמיביה בהודו גבריאל סינימבו חנך את פורום הסחר בהודו נמיביה בצ'נאי, יחד עם מנהל משרד החוץ Venkatachallam Murugan ונשיא ארגון הסחר הכלכלי ההודי ד"ר אסיף איקבל. המשלחת מדרום הודו נסעה לנמיביה במרץ 2020 כדי לנהל את הפורום העסקי של הודו נמיביה עם יותר מ-50 חברות נמיביות.
נמיביה מתלבטת בייצוא ישיר של יהלומים ואבנים חצי יקרות להודו.
שרון גבריאלוב
שרון גבריאלוב (נולדה ב-1980) היא שחקנית תיאטרון ישראלית המתמחה בתיאטרון לילדים, ומייסדת פסטיבל "מקומות שמורים".
חייה
גבריאלוב היא בוגרת לימודי משחק בבית הספר למשחק "סופי מוסקוביץ'", והתמחתה בתחום הנגשת הצגות במסגרת תוכנית מיוחדת של ה'לינקולן סנטר' בניו יורק.
ב–2014 הצטרפה לאסיטז', האיגוד הבינלאומי של תיאטרון לילדים ולצעירים ושימשה כמזכירת הארגון בישראל. כמו כן היא משמשת כנציגת ישראל בארגון IIAN הבינלאומי המרכז את תחום הנגישות בתיאטרון ילדים ברחבי העולם.
בין השנים 2015–2017 ניהלה אמנותית את תיאטרון החנות. ב-2017 הקימה יחד עם אור אלתרמן ברנע את מיזם ״מקומות שמורים״ - מיזם תרבותי חברתי להנגשת תרבות לילדים עם שונויות קוגניטיביות.
מאז שנת 2020 מפעילה מיזמי תרבות העוסקים בסדרת ספרי 'הארי פוטר'.
חיים אישיים
נשואה ללושה גבריאלוב, שחקן, במאי וליצן רפואי. השניים מתגוררים בגבעתיים והורים לבן ולבת.
קאזי
קאזי (בקזחית: Qazi) הוא מאכל קזחי שמקורו במרכז אסיה ונחשב לנפוץ בטורקיה, אוזבקיסטן, טורקמניסטן וטג'יקיסטן.
המאכל מורכב מבשר בקר וסוס המיובשים, מומלחים, מעורבבים יחד עם פלפל ושום ומוגשים עם בצל וירקות.
נהוג לאכול את הקאזי לאחר בישול של כשעתיים כאשר הוא פרוס לחתיכות בעובי של סנטימטר.
למאכל חיי מדף ארוכים, הוא עתיר בקלוריות ועמיד בתנאי אקלים קשים.
מכנסיים (בגד כהונה)
המכנסיים בעבודת המקדש ביהדות, היו אחד מארבעה בגדי הכהונה של כהן הדיוט או אחד משמונת הבגדים של הכהן הגדול. הם מתוארים בספר שמות שבמקרא, ופרטיהם נידונים בהרחבה במשנת חז"ל.
צורת המכנסיים והכנתם
המכנסיים היו עשויים פשתן לבן. אורכם של המכנסיים היה בהתאם לכהן שלבש אותם. המכנסיים הגיעו מתחת ללב, מעל המותניים, ועד לברכיים. את המכנסיים היו מהדקים אל הגוף ב"שנצים", מין שרוך שהיה מושחל בקפל בחלק העליון של המכנסיים. המכנסיים עשויים כמין שק עם חור למעלה ושני חורים למטה לרגליים ולא הייתה בהם חציצה בין הרגליים. את המכנסיים, כמו את שאר בגדי הכהונה, הכינו באריגה.
לבישת המכנסיים
המכנסיים היו הבגד הראשון שהכהנים לבשו
והיו גם האחרונים שהכהנים פשטו מהם. הכהנים שלא עבדו היו מוסרים את בגדיהם לחזנים, הממונים על הורדת הבגדים, והם היו לאחר שנשארו רק במכנסיים היו מלבישים אותם בבגדי חול, ואז היו מורידים מעליהם גם את המכנסיים.
תפקיד המכנסיים
תפקידם של המכנסיים לא היה כתפקיד שאר הבגדים. תפקיד שאר בגדי הכהונה היה לכבוד ולתפארת, אבל תפקיד המכנסיים היה לכסות את מקום הערווה, כמו שכתוב בציווי על הכנתם
והם כוונו לכפר על גילוי עריות.
Folding funnel
Folding funnel היא גרסה מסוימת של תאוריית משטח האנרגיה, השייכת לתאוריית קיפול חלבונים (energy landscape theory of protein folding). תאוריה זו גורסת שבמדיום התאי, כלומר בתמיסה הנוזלית - ציטופלזמה, חלבונים יימצאו במצבם הנטיבי/פעיל, מצב בו האנרגיה החופשית מינימלית. חלבונים עשויים להיכלא בתצורה בה אינם מקופלים במלואם למצבם הנטיבי ובסביבה זו ימצאו באנרגיה חופשית גבוהה מאוד, למרות זאת, ההיפותזה יוצאת מנקודת הנחה שהמצב הנטיבי הוא מינימום אנרגטי המגיב עם מבנה שלישוני יחיד ומוחלט. גישה זו כיוונה לרעיון שקיפול חלבון הוא המצב האופטימלי לבעיה האנרגטית. אולם, במציאות, אנרגיה חופשית מכילה בתוכה גם אנתלפיה ואנטרופיה אשר לא מאפשרים לחלבון להגיע למצב האופטימלי באופן ישיר.
בין היפותזה זו להיפותזת הקריסה ההידרופובית (hydrophobic collapse), קיים דמיון רב בשל עיקרון מנחה משותף. רצף של חומצות אמינו בעלות שיירי צד הידרופוביים בסביבה הידרופילית, הם המספקים את הכוח המניע לקיפול החלבון למצב בו השיירים ההידרופוביים מופנים לפנים החלבון וגורמים לייצובו. מצב זה מאפשר לממס (מים במקרה זה) להגדיל את האנתרופיה בצורה מקסימלית ובכך להוריד את סך האנרגיה החופשית. שיירי טעונים, הידרופיליים, על פני שטח החלבון מקיימים קשרים אלקטרוסטטיים עם המים ובנוסף קיום של גשרי מלח בליבת החלבון, מורידים עוד את האנרגיה החופשית ותורמים לייצובו.
מצב של קיפול חלקי (molten globule state) הנגרם בדרך כלל מחומציות או טמפרטורה גבוהה נחזה על ידי ההיפותזה Folding funnel. מצב זה מתואר כחלבון שעבר קריסה הידרופובית אך טרם נוצרו כל הקשרים הסופיים (קשרי מימן, גשרי מלח ועוד) המאפשרים את המצב הנטיבי.
פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר
ב-1962 הוענק הפרס לשני סרטים "בלדה לחייל" ול"אדי פלסון". עד 1981, הפרס הוענק לבמאי, פרט ל-1976 ו-1977, כאשר הוא ניתן המפיקים. משנת 1981 עד 1985, הוענק הפרס רק למפיקים, ולאחר מכן ב-1986, הוענק במשותף לבמאי ולמפיק. ב-1998, הוענק הפרס שוב רק למפיקים.
ברשימות הבאות הכותרות והשמות המודגשים עם רקע אפור כהה הם הזוכים; השמות שאינם מודגשים הם המועמדים. השנים המצוינות בטבלה הן השנים בהן יצאו הסרטים ולא שנת הטקס.
Folding funnel
בצורה תיאורית, מוסברת ההיפותזה כבאר אשר עומקה מייצג את היציבות האנרגטית בתצורה הנטיבית נגד התצורה הדנטורטיבית (פתוחה / לא פעילה) (ראו איור). רוחב הבאר מייצג את ייצוב התצורה הדנטורטיבית בשל אנטרופיית המערכת. פני השטח השטוחים חיצונית לבאר מייצגים את ההטרוגניות הקיימת בתצורות רנדומליות של סליל (random coil state). שם ההיפותזה Funnel - משפך Folding - קיפול, נובע מהאנלוגיה בין צורת הבאר לצורת משפך, נוזלים הזורמים דרכו עוברים משטח רחב ומפוזר לשטח צר במבנה מקובץ ומרוכז.
וולינצי
וולינצי (בבלארוסית: Валынцы, ולינצי; בליטאית: Valinčiai, ברוסית: Волынцы) היא עיירה במחוז ויטבסק שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
וולינצי נזכרת לראשונה בתחילת המאה ה-17. בשנת 1764 הסתיימה בניית מנזר על ידי המסדר הדומיניקני. המנזר ובית הספר נבנו לפי תוכנית של יוהאן גלאוביץ. בחלוקת פולין הראשונה, בשנת 1772, נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית.
בתיאטרון של בית ספר ליד מנזר דומיניקני בשנת 1787 לראשונה הוצגה הצגת תיאטרון בשפה הבלארוסית.
יהודי וולינצי
בין מלחמות העולם נמנו בוולינצי כ-450 יהודים, רוב תושביה. ב-10 ביולי 1941 נכנסו לעיירה הגרמנים, וריכזו את כל יהודיה בגטו מוקף גדר תיל.