cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרנסיסקו חאווייר
נעוריו ותחילת דרכו
לאחר סיום לימודיו בפריז עבד חאווייר כמורה למשך זמן מה בהמתנה לכך שכל חבריו יסיימו אף הם את לימודיהם. חאווייר וחבריו עזבו את פריז ב-15 בנובמבר 1536 ונסעו לוונציה ועסקו שם בעזרה לחולים. ב-24 ביוני 1537 הוסמך חאווייר ככומר. למרות מאמציהם נכשלו השבעה בניסיונותיהם להגיע לארץ הקודש כפי שנדרו בשל מלחמה בין הרפובליקה של ונציה לאימפריה העות'מאנית, ולכן בנובמבר 1538 נסעו השבעה מלווים בקבוצה של מגויסים חדשים לרעיון לרומא על מנת להעמיד עצמם למרותו הישירה של האפיפיור. באביב 1539 השתתף חאווייר בכינוסים שארגן לויולה עם חבריו על מנת להכין את תקנון מסדר הישועים. המסדר קיבל את אישור האפיפיור בעל פה ב-3 בספטמבר, אך ב-16 במרץ 1540, חצי שנה לפני שהתקבל האישור הרשמי בבולה אפיפיורית בשם "מסדר צבא הכנסייה", שלח לויולה את חאווייר לליסבון על פי בקשתו של ז'ואו השלישי מלך פורטוגל. המלך הפורטוגלי ביקש לשלוח כמרים חרוצים למושבות פורטוגל שמעבר לים שיטפלו בצורכיהם הרוחניים של הנוצרים וינצרו את העמים שבמושבותיו החדשות באסיה. חאווייר הגיע לליסבון ביוני 1540 ושהה בה כתשעה חודשים.
בהודו
ב-7 באפריל 1541 הפליג חאווייר בחברת שני ישועים נוספים והמשנה למלך החדש מרטים אפונסו דה סוזה (Martim Afonso de Sousa; 1571-1500) על סיפון ה"סנטיאגו". הוא שהה במוזמביק מאוגוסט 1541 ועד מרץ 1542 והגיע לגואה שבהודו, אז בירת המושבות הפורטוגזיות במזרח, ב-6 במאי 1542 בתפקיד שגריר האפיפיור (נונציוס אפוסטולי). בשלוש השנים הבאות פעל מהבסיס בגואה.
בחצי השנה הראשונה פעל בגואה בעיקר בהטפה ועזרה לחולים והדרכת נערים בעיקרי האמונה הנוצרית (קטכיזם). ב-20 בספטמבר 1542 החל חאווייר לעסוק בפעילות מיסיונרית.
פעולתו המיסיונרית הראשונה הייתה בקרב ה"פראוואס", קאסטה טמילית של שולי פנינים שחיו לאורך החוף המזרחי של דרום הודו, צפונית לכף קומורין (הקצה הדרומי ביותר של הודו). שבע שנים לפני כן הבטיחו שולי הפנינים כי יתנצרו אם הפורטוגזים יעזרו להם כנגד המוסלמים בהם נאבקו. העזרה ניתנה וכ-20,000 שולי פנינים נטבלו לנצרות, אולם מאז לא הגיע אליהם כומר או מורה דת וההתנצרות הייתה להלכה בלבד. חאווייר סייר בין כפרי הפראוואס והדריך אותם בכללי האמונה תוך שימוש במדריך להליכות הדת והאמונה הנוצרית שתורגם לטמילית בעזרת מתורגמנים. הוא התגבר על הקשיים בתקשורת המילולית בכוח האמונה העזה ובטוב הלב שהפגין. שנתיים אחר־כך הטביל חאווייר לנצרות כ-10,000 מבני עם המאקואן שחיו לאורך החוף הדרום מערבי של הודו. שני עממים אלה נשארו קתוליים עד ימינו.
כמו כן עשה חאווייר מאמצים לשכנע את מלך ונאד, ממלכה קטנה בדרום הודו, להמיר את דתו. ב-1544, בזמן שהותו בוונאד, פלש אליה צבא אימפריית ויג'איאנגר, ביצע טבח בתושבים והחריב יישובים, ואחר כך חזר לבסיסו. על הסיבות לפלישה ועל מה שקרה במהלכה חלוקות הדעות. המסורת הנוצרית טוענת כי המטרה הייתה לכבוש את ונאד וכי חאווייר חולל נס ועצר במו ידיו את הפלישה. חאווייר התגורר אז בקוטאר (כיום חלק מהעיר נגרקויל), הבירה הדרומית של ונאד. כששמע על הפלישה, עלה על גבעה בוודאסרי (Vadasery, אף היא חלק מנגרקויל כיום), כשני קילומטרים מקוטאר, עמד כפסל כשהוא נושא צלב בידיו והמראה הפחיד את הפולשים שנסוגו. המסורת ההינדית טוענת כי הפלישה נועדה להעניש את האוכלוסייה שהתנצרה עקב פעולותיו של חאווייר, וכי לאחר שהמשימה הושלמה בהצלחה חזר הצבא כמנצח. בכל מקרה וודאי שחאווייר הקים כנסייה קטנה בקוטאר על חלקת קרקע שקיבל במתנה ממלך ונאד שהורחבה עם השנים, וכיום היא קתדרלה, מקום מושב הבישוף של הדיוקסיה של קוטאר.
בעקבות התנהגותם המופקרת לטעמו של ראשי הממשל בגואה, וראיות לקיום יהדות בסתר של האנוסים (יהודים שהתנצרו בכפייה) שהתגוררו בגואה, כתב חאווייר ב-1545 למלך פורטוגל ז'ואו השלישי וביקש כי תוקם אינקוויזיציה בגואה. בקשה זו מולאה שמונה שנים לאחר מותו. האינקוויזיציה של גואה שהוקמה ב-1560 ופעלה עד 1774 כונתה "חסרת הרחמים ביותר בכל עולם הנצרות", והוציאה להורג בשריפה אלפי אנשים.
בסתיו 1545 הפנה חאווייר את מאמציו מזרחה ותכנן מסע מיסיונרי למקאסאר שבאי סולאווסי, כיום באינדונזיה. הוא הגיע למלאקה באוקטובר אותה שנה והטיף לאוכלוסייה במרכז מסחרי זה, אך לאחר שחיכה במשך שלושה חודשים לשווא לספינה למקאסאר הוא ויתר על תוכניתו. הוא עזב את מלאקה ב-1 בינואר 1546 ונחת באי אמבון שבקבוצת איי מלוקו (המכונים איי התבלינים), שם שהה באי עד אמצע יוני. הוא ביקר אז באיים נוספים בקבוצת איי מולוקו ובכלל זה טרנאטה ומורוטאי. אחרי חג הפסחא של 1546 הוא חזר לאמבון ואז למלאקה. כמה כותבים מהמאה ה-17 טענו כי במהלך מסעו זה הגיע חאווייר גם למינדנאו שבפיליפינים. טענה זו הופיעה גם בבולה שהכריזה עליו כקדוש והתפרסמה ב-1623 ולכן מכונה חאווייר גם ה"שליח הראשון לפיליפינים", אך אין שום הוכחה כי היה בפיליפינים.
"נס האצ'ין"
בשלהי שנת 1547 חזר חאווייר למלאקה, ופגש לראשונה בפרנאו מנדש פינטו, הרפתקן ומגלה ארצות, שבעקבות המפגש עם חאווייר הפך לחסיד נלהב שלו והקדיש לו קטעים ארוכים בספרו האוטוביוגרפי "מסעות". פינטו מנדש מתאר בספרו כי באותה תקופה היה המושל הפורטוגזי של מלאקה סימאו דה מלו (Simão de mello), שקיבל את מינויו ב-1545 והיה המושל הרביעי של מלאקה בתוך שלוש שנים. בהגיעו למלאקה מצא דה מלו כי כמות החיילים שעמדו לרשותו על מנת להגן על העיר הייתה בלתי מספקת, בין השאר, משום שחיילים שקיבלו תעודות מסע למלאקה העדיפו להציע את שירותם כשכירי חרב לכל מלך באזור שהיה מוכן לשלם. עובדה זו הייתה ידועה גם לאויביהם של הפורטוגזים, ובליל 9 באוקטובר 1547 תקף צי, ובו שבעים ספינות של סולטנות אצ'ה שעל סיפונן כ-5,000 חיילים, את נמל מלאקה והעלה באש שבע ספינות שעגנו בנמל. חבל אצ'ה שבצפון מערב סומטרה (כיום מחוז באינדונזיה) היה אז מקום מושבה של אחת הסולטנות המוסלמיות החזקות בדרום מזרח אסיה שנתכנתה בפי הפורטוגזים אצ'ין (Achin). הצי של אצ'ה לא תקף את המבצר והתרחק מטווח התותחים שבו. בבוקר לכדו האצ'ינים סירה ועליה שבעה דייגים מלאים ממלאקה. לאחר שכרתו את אוזניהם ואפם הם שלחו אותם בחזרה למלאקה בלוויית מכתב שבו התרברב מפקד הצי האצ'יני בכוונתו לסייר לאורך המצרים וללכוד כל ספינה שיחפוץ והתריס בפני מושל מלאקה שינסה לעצור בעדו.
מושל מלאקה התייעץ עם חאווייר, שבתקופה זו כבר יצא שמעו לפניו, שהציע לו לתקוף. מכיוון שלרשות המושל עמדו שבע ספינות בלבד שלא היו ראויות לצאת לים, נשא חאוויר נאום נלהב בפני הקצינים על חובתם כלפי האל. השפעת הנאום על הפורטוגזים הייתה עזה, ובמשך 5 ימים עמלו 700 איש לטפל בספינות. אלא שכשיצא הכוח שמנה 120 לוחמים בלבד לים במטרה לרדוף אחרי הצי של אצ'ין טבעה אחת הספינות מיד, ושאר הספינות חזרו מיד לנמל כשאנשיהם מסרבים להמשיך בטענה שהטביעה היא אות אזהרה מאלוהים. דה מלו שלח לקרוא לחאווייר, והלה הבטיח לחיילים שבתמורה לספינה שאבדה ישלח להם אלוהים עוד באותו יום שתי ספינות אחרות. ואכן, לפנות ערב הופיעו באופק שתי ספינות. בירור העלה שמדובר בספינות עליהן פיקד דיוגו סאורש דה מלו (Diogo Saurez de Mello), שעמד בראש שכירי החרב הפורטוגזים בשירות מלך בורמה. דה מלו היה בדרכו חזרה לבורמה, לאחר שהביא עמו סחורות, ולא התכוון לעגון במלאקה. בתמורה להבטחה של חאווייר כי לא יושת עליו מכס הסכים דה מלו להצטרף למסע העונשין כנגד אצ'ין. שמונה הספינות הפליגו במעלה החוף המערבי של חצי האי המלאי בפיקודו של דום פרנשיסקו דה סה (Dom Francisco de Sá) על מנת לגלות כי הצי של אצ'ה עוגן בנהר פרליס (Perlis, כיום במדינה בעלת אותו שם במלזיה). בקרב שהתחולל ב-25 באוקטובר 1547 השמיד הצי הפורטוגזי את הצי של אצ'ה.
לטענת מנדש פינטו ידע חאווייר מיד באותו רגע על הניצחון, עליו הכריז תוך כדי תפילה, אף על פי שהאישור הרשמי על כך הגיע רק שישה ימים אחר-כך, כשהגיעה ספינה מהירה מהצי הפורטוגזי למלאקה. אירוע זה לכינוי "נס האצ'ין".
המפגש עם אנג'ירו
האירופאים הראשונים שהגיעו ליפן היו צמד סוחרים פורטוגזים שנחתו בכף קדוקורה, בקצה הדרומי של האי טנגשימה, דרומית לאי קיושו על סיפונה של ג'ונקה סינית ב-23 בספטמבר 1543. לאחר שנפוצה השמועה על עושרה של יפן החלו סוחרים פורטוגזים לפקוד את נמלי דרום יפן. ב-1547 ביקר רב החובל ז'ורז'י אלוורש (Jorge Alvarez) ביפן. בעת שעמד לעזוב את נמל ימאגאווה (山川町) שליד קגושימה שבקיושו בדרכו בחזרה למלאקה הוא הסכים להעלות לספינתו שלושה יפנים: סמוראי בן 35 ששמו אנג'ירו (או יאג'ירו לפי גרסה אחרת), אחיו ומשרתו. אנג'ירו ביקש להימלט מיפן לאחר שהואשם ברצח.{{הערה|Ikuo Higashibaba, Christianity in early modern Japan: Kirishitan belief and practice, BRILL, 2001, {{ISBN|9004122907}}, page 6}|כיוון=שמאל}} בסוף דצמבר 1547 הפגיש אלוורש בין פרנסיסקו חאווייר, שעצר במלאקה בדרכו מאיי מאלוקו לגואה, לאנג'ירו שכבר ידע לדבר בפורטוגזית רצוצה.
אנג'ירו סיפר לחאווייר על חייו ביפן ועל המנהגים והתרבות של מולדתו, וחאווייר היה מוקסם ממה ששמע על הארץ החדשה שנתגלתה לאירופאים לא מכבר. בעיני רוחו הוא ראה בארץ רבת האוכלוסין ובעלת התרבות העשירה כר פורה לפעילות מיסיונרית, והוא החל לתכנן את הפעילות המיסיונרית לארץ שנתגלתה לאירופאים לראשונה רק חמש שנים לפני־כן. "שאלתי את אנג'ירו האם היפנים יהפכו לנוצרים אם אצטרף עמו לארץ זו, והוא ענה כי הם לא ימירו דתם מיד, ובתחילה ישאלו אותי שאלות רבות ויראו מהן ידיעותיי. מעל לכל הם ירצו להיווכח שאני חי לפי העקרונות שאני מטיף להם. כל הסוחרים הפורטוגליים שביקרו ביפן מבטיחים כי בלכתי לשם אעשה שרות רב לאל, ויותר מאשר בקרב עמי הודו, שכן היפנים הם גזע המושפע בעיקר מההיגיון." כשחזר חאווייר לגואה ב-1548 הוא לקח עמו את אנג'ירו, משרתו ואחיו, ובחג הפנטקוסט של 1548 הוטבלו השלושה לנצרות. אנג'ירו, שנקרא מעתה פאולו דה סנטה פה (פאולו של האמונה הקדושה), ושני היפנים הנוספים החלו ללמוד פורטוגזית בקולג' הישועי של סאו פאולו (Collegio de São Paulo) בגואה.
המסע ליפן
חאווייר לא היה יכול לצאת למסע ליפן מיד. חובותיו כמנהל הכללי של הישועים במזרח הרחוק חייבו אותו לטפל בעניינים מנהליים הקשורים למסדר. בנוסף, מותו הפתאומי של המושל הפורטוגזי של המושבות במזרח הרחוק, המשנה למלך דום ז'ואאו דה קסטרו (João de Castro; 1548-1500), ביוני 1548 אילץ את חאווייר להמתין למחליף דום גרסיה דה סה (Garcia de Sá). במשך 15 חודשים עסק חאווייר בפעילות אדמיניסטרטיבית של הקמת המרכז הישועי בגואה. בשיתוף ישועים נוספים, שהגיעו לגואה על מנת להצטרף אליו, הקים חאווייר ב"קולג' האמונה הקדושה", שנוסד כמה שנים לפני כן והועבר לישועים, מרכז לחינוך של כמרים ילידים ומומרים עבור הדיוקסיה של גואה שהשתרעה מכף התקווה הטובה שבדרום אפריקה ועד סין. במכתביו מתקופה זו הוא מציין לרעה את התנהגותם של הפורטוגזים ואת אורח חייהם הבלתי־נוצרי.
למסע זה נשא חאווייר עמו מתנות ל"מלך יפן" כיוון שהתכוון להציג את עצמו כשגריר האפיפיור. חאווייר וחבורתו הגיעו למלאקה ב-31 במאי 1549. במלאקה עברה החבורה לג'ונקה של שודדי ים סיניים שהייתה הספינה היחידה שהפליגה ממלאקה ליפן, כאשר מושל מלאקה, דום פדרו דה סילבה (Dom Pedro da Silva) מסייע להם בכסף ואספקה. הג'ונקה הפליגה ממלאקה ב-24 ביוני 1549.
קגושימה
חאווייר הגיע ליפן ב-15 באוגוסט 1549 ונחת בקגושימה, הנמל העיקרי של האן סצומה בדרום האי קיושו, והתארח אצל משפחתו של אנג'ירו. ב-29 בספטמבר הוא התקבל בסבר פנים יפות על ידי הדאימיו המקומי שימאזו טקאהיסה (島津 貴久; 1571-1514) שהיה מעוניין לחזק את הקשרים עם הסוחרים הפורטוגזים, ולכן התיר לחאווייר להטיף בתחום שלטונו. במכתב הראשון שכתב חאווייר מקגושימה ב-5 בנובמבר 1549 הוא מתאר את היפנים כעם הטוב ביותר בין עובדי האלילים שנתקל בו עד כה. את השנה הראשונה לשהותו ביפן הקדיש חאווייר ללימוד השפה היפנית. בעזרת אנג'ירו תורגמו ליפנית עיקרי האמונה הנוצרית ומסות קצרות, תרגום שחאווייר כתב באותיות לטיניות, ובו השתמש להטפה וללימוד. אנג'ירו לא היה משכיל ואיכות התרגום של הדוקטרינה הנוצרית שכתב הייתה ירודה ביותר. האב הישועי אלסנדרו ואליניאנו, שמונה ל"מבקר הכללי של המיסיונים בהודו המזרחי" ב-1573, כ-20 שנה אחרי ביקורו של חאווייר ביפן, ושבתקופתו גדלה מאוד הקהילה הנוצרית ביפן, כתב כי התרגום היה עבודה כה רשלנית וקלוקלת עד כי היא עוררה "קריאות בוז וצחוק, הן משום שהאמת בדבריו של האב לא נוסחה היטב, והן משום שהיא נכתבה באופן כזה שלא ניתן היה לקרוא אותה לפני אנשים משכילים מבלי שתעורר צחוק". הבעיה הלשונית הקשה ביותר שעמדה בפני חאווייר הייתה כיצד יש לומר אלוהים ביפנית. המושג היה זר לתרבות היפנית, וכשנשאל אנג'ירו איך מכנים ביפנית את האל הכל יכול הוא הציע את המונח "דאיניצ'י" (大日如来), מונח הלקוח מאסכולת שינגון (真言宗) בבודהיזם היפני (שאליה השתייך אנג'ירו במקור) והמתאר את ויירוקאנה, הבודהה הקוסמי, אחד מחמש בודהות החוכמה. רק זמן רב אחר כך הבין חאווייר את משמעות הביטוי והחל להשתמש במקום זאת בביטוי הלטיני המקובל "דאוס" (Deus). משום כך התקבל חאווייר בתחילה בסבר פנים יפות גם על ידי הנזירים הבודהיסטים. השימוש במונח הבודהיסטי והעובדה שחאווייר הגיע מהודו, מולדת הבודהיזם, גרם להם לחשוב כי חאווייר מטיף לסוג חדש של בודהיזם. למרות קשיים אלו הצליחו חאווייר ועוזריו להמיר את דתם של יותר ממאה יפנים בקגושימה לנצרות, חלקם הגדול קרובי משפחה של אנג'ירו, ושל קבוצה נוספת שהתגוררה בטירת איצ'יקו הסמוכה.
היראדו וימאגוצ'י
חאווייר הגיע להיראדו בספטמבר 1550. קבלת הפנים שהעניקו לו הסוחרים הפורטוגזים שבנמל שכנעו את מצואורה טקאנובו (松浦 隆信; 1599-1529), הדאימיו המקומי, בחשיבותו של האיש והוא דאג לארח אותו. חאווייר שהה בהיראדו חודש ימים, ובתקופה קצרה זו הצליח לשכנע כמאה מתושבי האי להמיר את דתם לנצרות. הוא המשיך בדרכו לקיוטו יחד עם חואן פרננדס כשהוא משאיר לכומר הישועי קוסמה דה טורס לטפל בקהילה שבאי. אחד מבני הקהילה, סבסטיאן קימורה, היה ליפני הראשון שהוסמך לכמורה, אך הוא סיים את חייו על המוקד ב-1597.
מאוקטובר ועד דצמבר 1550 התגוררו חאווייר ובני לווייתו בימאגוצ'י שבקצה הדרומי של האי הונשו. כדרכו הטיף חאווייר לתושבי העיר מתוך הספר הכתוב באותיות לטיניות כשהאח פרננדס, שהצליח יותר מהאירופאים האחרים ללמוד יפנית, משמש כמתורגמן לשאלות הקהל. העניין שעורר גרם להזמנתו לחצרו של הדאימיו המקומי, אוצ'י יושיטאקה (大内 義隆; 1551-1507). הפגישה כמעט והסתיימה באסון. פרננדס קרא בקול קטעים מהדוקטרינה הנוצרית המתורגמת ליפנית שבה תקף, בין השאר, את תופעת מעשה סדום שאת מבצעיה כינה "מזוהמים יותר מחיה חסרת שכל". הגדרה זו הרגיזה מאוד את הדאימיו, אך הוא הסתפק בהפסקת הפגישה בחטף.
קיוטו
זמן קצר לפני חג המולד החל חאווייר במסעו צפונה לבירה קיוטו על מנת להיפגש עם הקיסר. חאווייר ופרננדס הלכו במזג אוויר חורפי קשה בדרך ארוכה לנמל הקרוב (ככל הנראה איוואקוני - 岩国市), ומשם הפליגו דרך הים הפנימי סטו לנמל סאקאי הסמוכה לאוסקה. על סמך מכתב המלצה שהביא עמו הוא שוּכן בביתו של אדם בשם קוּדוֹ שגם ארגן את המשך מסעו של חאווייר לקיוטו בחברת אציל יפני. לאכזבתו הגדולה התברר לו שקיוטו היא עיר הרוסה בעקבות סדרה של מלחמות אזרחים, ושהופעתו בבלויי סחבות כתוצאה מהמסע המפרך מונעת ממנו כל מפגש עם הקיסר היפני, שממילא התברר כחסר כל השפעה של ממש על הפוליטיקה של יפן. אף שהניסיון הסתיים בכישלון למד ממנו חאווייר כי הדרך לנצר את האוכלוסייה עוברת דרך השליטים המקומיים (הדאימיו) כיוון שאין ביפן שלטון מרכזי, וכי עוניו המופגן ששבה את לבם של הפראוואס בהודו והמלאים באיי מאלוקו דחה את היפנים.
ימאגוצ'י
הוא חזר במסע מזורז להיראדו וממנה הגיע לימאגוצ'י במרץ 1551. הפעם הוא התלבש בצורה מהודרת והוא הביא עמו את המתנות שייעד במקור ל"מלך יפן". הדאימיו המקומי, אוצ'י יושיטאקה שאותו הרגיז בביקורו הקודם בימאגוצ'י התרשם והרשה לחאווייר להטיף בתחומי שלטונו. הידיעות על הזרים ועל כך שיש בידם ידע רב, נפוצו בעיר ואל חאווייר הגיע זרם של מבקרים שהתעניינו בהסברים על תופעות הטבע כמו ליקויי חמה, שביט ותופעות שונות של מזג האוויר וחאוויר השתמש בהסברים על מנת לחתור למטרתו העיקרית, דיון ב"יוצר" של כל תופעות הטבע. לאחר התחלה מהוססת הגיעה ההצלחה. תוך ארבעה חודשים הצליח חאווייר להמיר את דתם של כ-500 איש, מרביתם סמוראים או אנשים הקשורים לחצר הדאימיו.
פונאי
באוגוסט 1551 הגיעה שמועה לאוזניו של חאווייר כי ספינה פורטוגזית הגיעה לפונאי (府内 כיום אויטה), בירת מחוז בונגו בחלקו הצפון מזרחי של קיושו. במקביל קיבל חאווייר הזמנה מאוטומו יושישיגה (大友 義鎮, ידוע יותר בשם אוטומו סורין; 1587-1530), הדאימיו של בונגו, לבקר בפונאי. לאחר שלא קיבל שום דואר מאבות המסדר הישועי מאז שהגיע ליפן, החליט חאווייר לעבור לפונאי והוא הורה לאב טורס, ששהה אז בהיראדו, לעבור לימאגוצ'י על מנת לטפל בקהילה המקומית. בספטמבר 1551 התקבל חאווייר על ידי הפורטוגזים בנמל של פונאי בתהלוכה ובמטחי תותחים שהרשימו את השליט בן ה-22. בין השוהים על הספינות של הפורטוגזים היה גם ההרפתקן ומגלה הארצות פרנאו מנדש פינטו, והוא השאיר תיאור מפורט של המפגש בין הדאימיו לחאווייר ושל הוויכוחים התאולוגים בין חאווייר לנזירים הבודהיסטים בפונאי בספרו "מסעות". מנדש פינטו גם תרם כסף לחאווייר עבור הקמת הכנסייה הראשונה ביפן שהוקמה בימאגוצ'י. בפונאי התברר לחאווייר כי לא התקבלו מכתבים עבורו, והוא חש כי הזניח את תפקידו כראש מסדר הישועים במזרח הרחוק ולכן הוא חייב לחזור להודו.
נס החד-תרנית והחזרה להודו
בסוף של דבר נשאה שהותו של חאווייר בת השנתיים וחצי ביפן פירות וקהיליות נוצריות הוקמו בקגושימה, בהיראדו, בימאגוצ'י ובפונאי. בסוף 1551, חזר חאווייר להודו לאחר שהשאיר לאב קוסמה דה טורס, ולאח חואן פרננדס את המשך הטיפול בקהילות הנוצרים שכללו כ-1,000 מומרים. חאווייר סלל את הדרך למיסיונרים הנודעים שבאו אחריו, אלסנדרו ואליניאנו ומטאו ריצ'י בכך שקבע שאין לנסות לכפות את התרבות האירופית על היפנים, אלא אם יש בתרבות זו אלמנטים המתנגשים בנצרות, והוא הקפיד לחיות ולאכול על פי מנהג המקום.
פרנאו מנדש שליווה אותו בקטע הראשון של מסעו מיפן מספר על "נס" נוסף שבו נטל חאווייר חלק. בקטע זה פרצה סופה עזה והקברניט דוראטה דה גמה (Duarte da Gama) החליט לאייש את החד-תרנית הקטנה שהייתה קשורה לספינה ותפקדה כסירת הצלה, על מנת להבטיח שלא תתנגש בספינה. בסופה נקרע החבל שקשר בין הספינה לחד-תרנית, והחד-תרנית ובה 15 איש התרחקה חיש מהר בסופה. כולם כבר הספידו את הצוות בחד-תרנית, אבל חאווייר התעקש להתפלל לשלומם ולדרוש מהקברניט להמשיך לחפש אותם. בדרך נס נמצאה החד-תרנית, ב-17 בדצמבר 1551, כמעט יומים אחר-כך, כשאנשיה עדיין בחיים. עובדה שחיזקה את המוניטין שיצא לחאווייר כעושה ניסים. הסופה אילצה את הספינה לעצור באי שאנגצ'ואן בסמוך לגואנגג'ואו בסין שם הייתה לפורטוגזים תחנת מסחר. בשאנגצ'ואן עבר חאווייר לספינתו של דיוגו פריירה (Diogo Pereira), סוחר עשיר ומכר ותיק מקוצ'ין שבהודו, שהפליגה למלאקה. חאוויר הגיע למלאקה ב-27 בדצמבר 1551 ולגואה בינואר 1552.
אחרית דבר
ב-21 בנובמבר התעלף חאווייר לאחר קיום המיסה. וכיוון שתנועות האונייה החריפו את מחלתו נבנתה בקתה על האי והוא הועבר אליה. פרנסיסקו חאווייר מת על האי ב-3 בדצמבר 1552 בגיל 46, מבלי שהצליח להיכנס לסין.
הוא נקבר תחילה על חוף האי שאנגצ'ואן. הגופה הוצאה מקברה בפברואר 1553 על מנת להעבירה לקבורה במלאקה. הוא נקבר תחילה בכנסיית סנט פאול במלאקה ב-22 במרץ 1553. קבר פתוח בכנסייה מסמן כיום את מקום קבורתו של חאווייר. פריירה שחזר בינתיים מגואה הוציא את הגופה מהקבר אחרי 15 באפריל 1553 והעביר אותה לביתו. ב-11 בדצמבר 1553 הועברה גופתו של חאווייר ממלאקה והגיעה לגואה העתיקה בפברואר 1554. ב-1614 על פי הנחיותיו של קלאודיו אקוּאַוויווה, ראש מסדר הישועים החמישי, נוסרה יד ימין של הגופה מהמרפק והועברה לרומא ונקברה מתחת למזבח של כנסיית ג'זו (Chiesa del Gesù), כנסיית האם של הישועים.
הגופה, שלא נרקבה, מצויה כיום בבזיליקת בום ז'זוש בגואה העתיקה, בתוך ארון קבורה מזכוכית שהוכנס לארון קבורה מכסף ב-2 בדצמבר 1637. ארון הקבורה מכסף מורד לצפייה על ידי קהל המאמינים רק בתצוגה פומבית המתרחשת במשך שישה שבועות פעם בעשר שנים. התצוגה הפומבית האחרונה הייתה בשנת 2014. קיים ויכוח בשאלה כיצד נשמרה הגופה במשך זמן כה רב. יש האומרים כי הגופה עברה חניטה ויש הרואים בכך מעשה נס.
מורשתו
עם השנים, צמח המיתוס סביב אישיותו של חאווייר, נוצרו אגדות סביב יכולתו ללמוד שפות חדשות בקלות והיו שנים בהן אף נטען כי גרם להתנצרותם של מעל למיליון איש. במציאות נראה כי התקשה ברכישת שפות חדשות ומספר המתנצרים בעטיו מוערך כיום בכ-30,000. עם זאת, הוא היה בין המיסיונרים הראשונים שראו את היתרון בלימוד שפתם של העמים בהם פעלו, בהכרת מנהגיהם ובשילוב ילידים בכמורה. חאווייר הקפיד כי הקשר עם הקהילות הנוצריות החדשות יהיה רצוף וכי יזכו להשגחה נמשכת של כוהני דת נוצריים. העמים בקרבם פעל בהודו נותרו נוצרים עד היום, אך הקהילות הנוצריות שקמו עקב פעילותו באיי מולוקה וביפן חוסלו במאה ה-17 לאחר שהשליטים רדפו את הנוצרים ורבים מהם הוצאו להורג.
עוד בחייו נחשב חאווייר כקדוש, תואר שאושר רשמית על ידי האפיפיור גרגוריוס החמישה עשר ב-12 במרץ 1622, כשבעים שנה אחרי מותו. יחד איתו הוכרז כקדוש גם מורהו, איגנטיוס מלויולה. ב-1927 הוכרז חאווייר כקדוש הפטרון של כל המיסיונים. חאווייר הוא גם הקדוש הפטרון של נווארה, אוסטרליה, בורנאו, סין, גואה, יפן וניו זילנד. יומו של הקדוש הוא 3 בדצמבר.
על שמו קרויים בתי ספר, קולג'ים ואוניברסיטאות בהודו, בפיליפינים, בקנדה, באוסטרליה ובארצות הברית, כנסיות רבות בעולם (בארצות הברית, לדוגמה, ישנן 52 כנסיות על שמו) ואף תחנת מטרו בפריז.
החל מ-1940 מתקיימת תהלוכת החאוויראדה, עלייה לרגל המתקיימת מדי שנה מפמפלונה לחאווייר.
הפורטוגזים הכירו בתרומתו לעידן התגליות כאשר החליטו לכלול את דמותו באנדרטת התגליות שהוקמה בבלן (חלק מליסבון) על שפך הנהר טז'ו.
לקריאה נוספת
מרבית הביוגרפיות שנכתבו על פרנסיסקו חאווייר הן מהמאות ה-17 עד המאה ה-19, זכויות היוצרים עליהם פגו והן זמינות במלואן באתרי אינטרנט שונים: מידע על פעילותו של פרנסיסקו חאווייר ביפן קיים במספר רב של ספרים. כמה לדוגמה:
מחוזות דומיניקה
מבחינה מנהלית דומיניקה מחולקת ל-10 מחוזות (Parish, קהילה).
איוב ח'אן
מוחמד איוב ח'אן (באורדו: محمد ایوب خان; 14 במאי 1907 - 19 באפריל 1974) היה פוליטיקאי וגנרל צבאי פקיסטני שכיהן כנשיא פקיסטן השני מ-1958 עד שנאלץ להתפטר בעקבות התקוממות עממית במזרח-פקיסטן ב-1969. הוא זכור בשל היותו השליט הצבאי הראשון של פקיסטן שנטל על עצמו את הנשיאות בכפייה בעקבות גלותו של הנשיא איסכנדר מירזא כאשר האחרון הטיל ממשל צבאי נגד ממשלתו של פארוז ח'אן נון בשנת 1958.
ביוגרפיה
איוב ח'אן נולד ב-14 במאי 1907 ברהאנה, כפר באזור מחוז ח'ייבר פח'טונח'ווה. מוצאו במקור משבט הטרין (ترین), שבט הפתאנים שהשתרע באזור האזארה.
הוא היה בנו הראשון של אשתו השנייה של מיר דאד, ריסאלדאר מייג'ור בגדוד פרשים של צבא הודו הבריטית. הוא למד בבית ספר בסרי סאלח, שנמצא במרחק של כ-4 ק"מ מכפרו. הוא המשיך ללמוד בקולג' ותוך כדי המשך הלימודים שם, הוא התקבל למכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט בהמלצת הגנרל אנדרו סקין. הוא לא השלים את לימודי התואר ויצא לבריטניה הגדולה. ח'אן דבר אורדו, אנגלית ופשטו.
לאחר שלמד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, ח'אן לחם במלחמת העולם השנייה כקולונל בצבא הודו הבריטית. הוא בחר להשתייך לעם הפקיסטני והצטרף לכוחות המזוינים שלהם עם ייסודה של פקיסטן לאחר חלוקת הודו ב-1947. הוא כיהן כראש מטה הפיקוד המזרחי הפקיסטני במזרח-בנגל והיה למפקד הצבא הילידי הראשון של פקיסטן, לאחר שב-1951 ראש הממשלה דאז ליקאת עלי ח'אן ביצע קידום שנוי במחלוקת לכמה קצינים בכירים. בשנים 1953-1955 שירת בממשלה האזרחית כשר ההגנה ושר הפנים, ותמך בהחלטתו של איסקנדר מירזה להטיל ממשל צבאי נגד ממשלתו של ראש הממשלה פארוז ח'אן נון ב-1958. כעבור שבועיים הוא השתלט על הנשיאות מידיו של מירזה לאחר התמוטטות היחסים האזרחיים-צבאיים בין הצבא בין לנשיא.
לאחר מינויו של הגנרל מוסה חאן לראש צבא ב-1958, מדיניותו נטתה לכיוון עם ארצות הברית, אשר באה לידי ביטוי בהקצאת הגישה האמריקנית למתקנים צבאיים בתוך פקיסטן, בדגש על בסיס חיל האוויר מחוץ לפשאוור, ממנו יצא מטוס הריגול U-2 לברית המועצות. היחסים עם הרפובליקה העממית של סין השכנה התחזקו אך היחסים עם ברית המועצות ועם הודו התדרדרו ב-1962 וב-1965 בהתאמה. נשיאותו ידעה את המלחמה עם הודו ב-1965, שהסתיימה עם התערבות ברית המועצות, אשר סייעה לחתור להסכם בין שתי המדינות. בחזית הפנימית, הובלה מדיניות ההפרטה והתיעוש, שהפכה את כלכלת המדינה לאחת מהמשקים הגדולים ביותר באסיה. במהלך כהונתו נבנו מספר תשתיות, שכללו השלמת תחנות הידרואלקטריות, סכרים ומאגרי מים, והגהת תוכנית חלל תוך צמצום ההרתעה הגרעינית.
מורשתו נותרה מעורבת. מיוחסים לו תנופה כלכלית מדומה ומה שתומכיו מכנים "עשור ההתפתחות", אך נמתחה עליו ביקורת על תחילתה של החדירה הראשונה של סוכנויות המודיעין לפוליטיקה הלאומית, ריכוז עושר באוליגרכים מושחתים, ומאוחר יותר פירוק אחדותה של האומה שהביאה להיווסדה של בנגלדש.
פריז (פירושונים)
{{פירושונים|
קולנוע:
אדריכלות ומבנים:
מכוניות:
אישים:
שונות:
ראו גם
}}
נבחרת ברזיל בכדורגל נשים
נבחרת ברזיל בכדורגל נשים היא נבחרת כדורגל הנשים הלאומית של ברזיל. הנבחרת מנוהלת על ידי קונפדרציית הכדורגל הברזילאית.
הנבחרת סיימה במקום השלישי בגביע העולם בשנת 1999. בשנים 1998 ו-1999, הנבחרת הגיעה לגמר של גביע ארצות הברית.
ברזיל סיימה במקום הרביעי באולימפיאדת סידני (2000), והגיעה לגמר של אולימפיאדת אתונה (2004).
ב-2002 וב-2004, ברזיל סיימה במקום הרביעי בגביע העולם עד גיל 20.
הנבחרת זכתה בחמש מתוך שש השתתפויות באליפות דרום אמריקה.
אסאי
מבנה
לדקל האסאי יש לרוב מספר גזעים היוצאים מנקודה אחת. עובי הגזע הוא 5 עד 10 ס"מ. האסאי צומח עד לגובה של כ-25 מטר; עצים שמגיעים לגובה זה קורסים ברוח. הכפות באורך של 80 ס"מ עד מטר אחד. הכפות מפורצות להרבה עלעלים ברוחב של כסנטימטר, המכופפים כלפי מטה.
על כל גזע ניתן למצוא כ- 3-8 אשכולות פרי. על אותו עץ ניתן למצוא אשכולות בזמן הפריחה ואשכולות עם פרות בשלים. הפרי כדורי, בקוטר של כסנטימטר אחד, בצבע ירוק כאשר הוא בוסר, ומחליף את צבעו לסגול כהה כשהוא מבשיל. האסאי נותן פרי כל השנה, אבל עיקר התנובה היא בחודשי הקיץ (מאי עד אוקטובר).
תפוצה
תפוצת דקל זה היא באזור יער האמזונאס (Mata amazonica), בעיקר בגדות הנחלים באזורים המוצפים בגאות (Várzeas). התפוצה כוללת את המדינות פארה, אמזונאס, אמאפה ומרניאו בברזיל, וכן את ונצואלה, קולומביה, גיאנה, פרו ואקוודור, וקוסטה ריקה.
חשיבות כלכלית ושימושים
כ-90% מההכנסה מגידול אסאי מגיעה מהפרי. כ-10% נוספים מלבבות הדקל.
מציפת הפרי מכינים עיסה. את העיסה אוכלים קרה כמו שהיא או בליווי סוכר, טפיוקה (תוצר מניהוט דמוי פירורים רכים) או פריניה ד'אגואה (תוצר מניהוט צהוב דמוי פירורי בורגול). מהעיסה מכינים גם גלידות וקינוחים נוספים. לאסאי פיגמנט סגול והוא עשיר במינרלים, ויטמינים: C, ויטמין A וסיבים תזונתיים, בפרי יש גם נוגדי חמצון פוליפנולים (כגון פלבנואידים) כמות גבוהה מאוד של נוגדי חמצון ולכן הוא כונה "פרי על" (super fruit). זרעי הפרי משמשים להכנת חרוזים לתכשיטים, ועלי העץ משמשים חומר גלם לגגות ולקליעת כובעים וסלים. הגזע משמש לבנייה של סוכות.
נחליאלי צהוב
נַחֲלִיאֵלִי צָהוֹב (שם מדעי: Motacilla flava) הוא ציפור שיר קטנה ממשפחת הנחליאליים. הנחליאלי הצהוב נפוץ בכל אירופה ובחלקים נרחבים מאסיה ויש לו אחיזה גם בצפון אמריקה באלסקה. במערב אירופה המין יציב, אולם אוכלוסיות צפוניות ומזרחיות נודדות לאפריקה ולאסיה. אוכלוסייתו הכוללת של הנחליאלי הצהוב בעולם מוערכת בכ-5–50 מיליון פרטים.
מאפיינים
הנחליאלי הצהוב הוא עוף רזה ואורכו 15–16 ס"מ. פרט בוגר הוא לרוב בצבע זית בחלקו העליון ואילו בחלקו התחתון צבעו צהוב. הצבע ותבנית הצבע של הראש משתנים בין תת-מינים שונים. בכל תטולה 4–8 ביצים. מסלול נדידה: נודד בקיץ ובחורף בחזית רחבה. נדידת הסתיו ממערב אירופה לאפריקה במסלול מערבי, דרך פורטוגל ומערב ספרד לגיברלטר ודרומה.
יחסי לוב–קפריסין
יחסי לוב–קפריסין הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מדינת לוב לבין הרפובליקה של קפריסין. היחסים בין המדינות כוננו בשנות השישים ונשארו חזקים דרך שלטונו של מועמר קדאפי ולאחר ניצחון המורדים בלוב. היחסים בין שתי המדינות הם יחסים ללא התרחשויות דיפלומטיות בולטות אך חמים יחסית.
יחסים כלכליים
בשנת 2016, שווי הסחורה שיוצאה מקפריסין ללוב הגיעה לסך 145 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה ברובה נפט מזוקק, אך גם סחורות מגוונות אחרות: כבשים, עזים, טלפונים ומיצי פירות. באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מלוב לקפריסין הגיעה לסך 6.68 מיליון דולר אמריקאי וכללה גם היא ברובה נפט מזוקק. בנוסף, לוב ייצאה לקפריסין סחורה של מחשבים בשווי זניח.
שאול נבון
ביוגרפיה
נבון נולד בתל אביב, אחד משני בניהם של שמואל נבון, מחנך, סופר, מחזאי ומלחין, וד"ר רות נבון, רופאת ילדים, בתו של הסופר והפעיל הציוני מקניגסברג מאיר קובנר. דודו מצד האב היה הצייר, הרשם והקריקטוריסט, חתן פרס ישראל, אריה נבון. בן דודו, הפסיכולוג דוד נבון, פרופסור וחתן פרס ישראל. שאול נבון למד בבית הספר "תיכון חדש" בעיר.
סיים לימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב והשלים לימודי תואר שני בפסיכולוגיה שיקומית ותעסוקתית באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. עבד כפסיכולוג שיקומי ותעסוקתי במחלקת ההדרכה של התעשייה הצבאית, ולאחר מכן גם בבית החולים לוינשטיין ברעננה ובבית החולים הדסה (רוקח) בתל אביב. ניהל את השירות לפסיכולוגיה שיקומית במרכז השיקום של המרכז הרפואי תל אביב, בית חולים איכילוב.
סיים תואר דוקטור באוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת הדוקטורט שלו נכתבה בנושא "ממדים פנימיים של המערכת המשפחתית הקשורים להסתגלות המשפחה לאחר כריתת-שד של בת הזוג".
לאחר לימודים והשתלמות בטיפול בהיפנוזה באוניברסיטת תל אביב, הוסמך על פי חוק ההיפנוזה כמורשה להיפנוט ולמחקר מדעי בהיפנוזה. הקים את השירות בטיפול בהיפנוזה בסניפי תל אביב של שירותי בריאות כללית וקופת חולים מאוחדת. בנוסף, הקים את השירות בטיפול בהיפנוזה בבית החולים איכילוב, במכון לגסטרואנטרולוגיה וכן במרפאה לפיברומיאלגיה במכון הריאומטולוגי של בית החולים.
הוסמך כמומחה-מדריך בפסיכולוגיה רפואית. כיום עובד באופן פרטי כמומחה לטיפול בהיפנוזה בבעיות נפשיות ורפואיות שונות וכמו כן משמש כפסיכולוג מטפל של המרכז הישראלי לרפואת אמנויות הבמה.
מחקריו
מחקריו של שאול נבון עוסקים בתחום הטיפול בהיפנוזה ובפסיכותרפיה כשיטות טיפוליות להסרת התנגדויות המטופל. בשנת 2005 פיתח מודל בשם "מחלה/אי-מחלה" לטיפול בחולים עם מחלות גופניות. מודל זה מתבסס על גישה (פרדיגמה) בפסיכותרפיה ובהיפנותרפיה, המבוססת על הפיכת מצבי התנגדות של המטופל לשיתוף פעולה בתהליך הטיפולי. הגישה מבוססת על הצגת שתי אלטרנטיבות המאפשרות מעבר ממצב נרטיב של "מחלה" לנרטיב של "אי-מחלה".
נבון מתמחה גם בטיפול במוזיקאים מבצעים, בייחוד בנושא של חרדת במה ופחד קהל, ומכין אותם לביצוע מיטבי עם שליטה לקראת קונצרטים או רסיטלים.
מאמרים מובילים
(מאמר זה מציע שיטה חדשה בתוך הטיפול הקוגניטיבי-התנהגותי לטיפול במצבי תקיעות של מטופלים)
בנוסף, כותב נבון דרך קבע במדור הבריאות של עיתון "הארץ".
פעילות ציבורית ומקצועית
נבון הוא חבר באגודה הישראלית להיפנוזה ושימש כמזכיר שלה בין השנים 2013-2010. נבון הוא חבר בוועדה למבחני הרישוי להיפנוזה של מטפלים חדשים לקבלת רישיון להיפנוזה. בין השנים 2018 - 2020 שימש בתפקיד היוקרתי של חבר באגודה האירופית להיפנוזה וכמבקר התקציבי שלה: The Board of Directors of the European Society of Hypnosis נבון משתתף קבוע בכנסים של האגודה הישראלית להיפנוזה והאגודה האירופית להיפנוזה ומציג בכנסים אלו את מחקריו ומודלים חדשים בתחום ההיפנוזה. נבון מוזמן לקיים סדנאות אומן באגודות להיפנוזה באירופה ובארצות הברית ומלמד אנשי מקצוע בטיפול בהיפנוזה.
יצחק הל-אור
יצחק (איצ'ה) הל-אור (נולד ב-1937 בירושלים) הוא אגרונום, ששימש כראש המחלקה לגננות-נוי במשרד החקלאות, עורך בעיתון הגננים בישראל, בעל טור לגננות במעריב וחבר הוראה בכיר בטכניון.
קורות חיים
נולד וגדל בירושלים יחד עם אחיו הצעיר, להורים ילידי צ'כיה שעלו לארץ ישראל טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה. בילדותו נהרס בית המשפחה במלחמת העצמאות.
בגיל 19 היה למדריך חקלאי למטעים בסוכנות היהודית. כשהיה בן 23 החל לנהל את המחלקה לגננות הנוי בנתיבות, שהפכה אז ממעברה לעיירה.
במשך 20 שנה ניהל את המחלקה להנדסת הצומח, גננות ונוי במשרד החקלאות. במקביל סיים את לימודיו לתואר שני בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית. מחקריו עסקו בהתאמה של צמחיית נוי חסכנית במים לאקלים החם הארצישראלי.
פעילות מקצועית
כחלק מפעילותו להפצת הידע והעלאת המודעות לנושא של הנוי במרחב הציבורי, פעל יצחק בערוצים שונים:
בין יתר עיסוקיו שימש כחבר בוועדות ובהנהלות שונות:
חיים אישיים
הל-אור נשוי למיכל ואב לחמישה ילדים.
The Harem World Tour: Live from Las Vegas
The Harem World Tour: Live From Las Vegas הוא אלבום ההופעה השני של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן. אלבום ההופעה יצא לאור ב-27 בספטמבר 2004, על ידי חברת התקליטים מנהטן רקורדס. אותה ההופעה שנכללה באלבום צולמה ב-13 במרץ 2004 וכללה ביצועים של שירים שונים של ברייטמן.
במסגרת אותה ההופעה, ביצעה ברייטמן את "Snow on the Sahara" של אנגון.
אלבום וידאו
The Harem World Tour: Live from Las Vegas הוא אלבום הווידאו השביעי של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן. אלבום הווידאו יצא לאור ב-28 בספטמבר 2004, על ידי חברת התקליטים אנג'ל רקורדס. אלבום הווידאו הופק על ידי שרה ברייטמן, פרנק פיטרסון, פול מורפוס ורוקי אולדהם.
אלבום הווידאו הגיע למקום ה-21 במצעד אלבומי הווידאו.
When I'm Sixty-Four
When I'm Sixty-Four (כשאהיה בן 64) הוא שיר של הביטלס שיצא באלבום Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band. השיר נכתב על ידי פול מקרטני כשהיה בן 16 לכבוד יום ההולדת של אביו (באלבום הקרדיט ניתן גם לג'ון לנון בעקבות שיתוף הפעולה בין השניים). זהו אחד מהשירים הראשונים שכתב מקרטני.
The Harem World Tour: Live from Las Vegas
רקע והוצאה
הסרט שנתמך על גבי אלבום הווידאו וההופעה, The Harem World Tour: Live from Las Vegas, יצא לאור ב-11 באוקטובר 2004.
When I'm Sixty-Four
השיר הוקלט בין 6 בדצמבר ל-21 בדצמבר 1966 ויצא ב-1 ביוני 1967 יחד עם האלבום.
השיר תורגם לעברית על ידי רימונה די נור ובוצע על ידי להקת פיקוד דיזנגוף בשם "עוד שבעים שנה". וכן ישנו תרגום נוסף לשיר, של יורם טהרלב אשר נקרא "כשאהיה זקן" שבוצע בתוכנית הרדיו "שלכם לשעה קלה" בביצועם של בני אמדורסקי ורבקה מיכאלי.
בשנת 2012 יצאה גרסת כיסוי לשיר על ידי להקת הצ'רצ'ילים לכבוד יום העצמאות ה-64 של מדינת ישראל. הגרסה נוגנה בסגנון רוק כבד.
יוהנס גירסינג
יוהנס גירסינג (בדנית: Johannes Hjalmar Giersing ; 18 בנובמבר 1872 - 11 בנובמבר 1954), שחמטאי דני שהיה פעמיים  אלוף דנמרק בשחמט בשנים (1915 ו-1918) ואלוף ארצות הצפון בשנת 1903.
בתחילת הקריירה השחמטאית שלו חלק מקום 4-5 בתחרות קופנהגן 1895 (ניצח: אנדראס רוזנדל ). גירסינג השתתף מספר פעמים באליפות השחמט של ארצות הצפון וניצח בתחרות הרביעית שהתקיימה באוסלו בשנת 1903. כמו כן הגיע למקום השישי בתחרות השנייה שהתקיימה בקופנהגן בשנת 1899 (ניצח: יורגן מולר), חלק מקום 5-6 בתחרות השלישית שהתקיימה בגטבורג בשנת 1901 (ניצח: יורגן מולר), הגיע עשירי בתחרות סטוקהולם 1906 (ניצחו: אוסיפ ברנשטיין וקרל שלכטר), הגיע עשירי בתחרות סטוקהולם 1912 (האליפות השמינית של ארצות הצפון, ניצח: אלכסנדר אלכין), חלק מקום 6-7 בתחרות קופנהגן 1916  (האליפות התשיעית של ארצות הצפון, ניצח: פאול יונר), הגיע למקום החמישי בתחרות אוסלו 1917 (האליפות העשירית של ארצות הצפון, ניצח: גוסטף ניהולם) והגיע למקום ה-11 בתחרות קופנהגן 1924  (האליפות ה-12 של ארצות הצפון, ניצח: אהרון נימצוביץ' ).
גירסינג היה פעמיים אלוף דנמרק בשחמט בשנים 1915 ו-1918 והגיע למקום השלישי באליפות דנמרק לשנת 1925 (ניצח: אריק אנדרסן).
וילהלם היינריך, נסיך נסאו-אוזינגן
וילהלם היינריך, נסיך נסאו-אוזינגן (בגרמנית: Wilhelm Heinrich von Nassau-Usingen, 2 במאי 1684 - 14 בפברואר 1718), היה נסיך נסאו-אוזינגן בין השנים 1702–1718.
ביוגרפיה
וילהלם היינריך נולד בס-הרטוחנבוס ב-2 במאי 1684, לולארד, נסיך נסאו-אוזינגן ולקתרין פרנסיסקה, רוזנת קרואי-רל, בתם של אוסטאך השני, רוזן קרואי-רל והברונית תאודורה מריה גרטרוד פון קטר צו לאגה. בצעירותו התגייס וילהלם היינריך לצבא ההולנדי, ובשנת 1691 הועלה לדרגת קפטן. בין השנים 1701–1707 היה וילהלם היינריך מפקד הרגימנט הוולוני בדרגת קולונל, ובשנת 1703 אף נפצע במהלך קרב אקרן במלחמת הירושה הספרדית.
ב-14 בפברואר 1718 מת וילהלם היינריך באוזינגן, ובמקומו עלה לשלטון בנו קרל, נסיך נסאו-אוזינגן, אולם בעקבות היותו קטין שלטה אשתו כעוצרת עד לבגרותו של קרל.
סבכי קפריסאי
סִבְּכִי קַפְרִיסָאִי (שם מדעי: Curruca melanothorax) הוא מין סבכי המקנן רק בקפריסין. ציפור שיר קטנה זו נודדת למרחקים קצרים, וחורפת בישראל, בירדן ובמצרים.
בישראל הוא חולף וחורף במספרים קטנים. בנדידת האביב הוא נפוץ מעט יותר – הוא נודד מוקדם מאד, בעיקר בשבוע האחרון של פברואר ובתחילת מרץ, במיוחד בנחלי מדבר יהודה, בנגב ובערבה. בסתיו הוא חולף נדיר, ובחורף נמצא במספרים קטנים בעיקר בהרי אילת ובנחלי מדבר יהודה.
טקסונומיה ואטימולוגיה
הסוג Curruca הוצג בידי חוקר הטבע הגרמני יוהאן מתאוס בכשטיין בשנת 1802. המין הטיפוסי בסוג (Curruca curruca) הוחלט להיות סבכי טוחנים. שם הסוג Curruca הוא ממילה לטינית שמשמעותה "ציפור קטנה בלתי מזוהה" שטבע המשורר הרומאי יובנאליס. הסוג Curruca פוצל מהסוג Sylvia ב-2014 בעקבות מחקר פילוגנטי שפורסם ב-2011. הפיצול מוכר כיום על ידי רוב הרשויות.
שם המין הספציפי גם הוא מלטינית, ומשמעותו שחור-חזה; melas - שחור ו-thorax - חזה. השמות בעברית ואנגלית מתייחסים למדינה היחידה בה הוא דוגר.
תיאור
כמו רוב המינים בסוג Curruca, יש לו דו-צורתיות זוויגית בולטת. הזכר הבוגר הוא סבכי טיפוסי קטן עם גב אפור, ראש שחור, פסי שפם לבנים, ובאופן ייחודי בקרב הסבכיים, חלקו התחתון מנוקד בשחור בולט. הנקבה אפורה בעיקר בחלקים העליונים, עם ראש אפור יותר, ולבנבנה עם כתמים בהירים בלבד. שירו של הסבכי הקפריסאי מהיר ומקשקש, ודומה לזה של שחור-ראש. הפיצול מוכר כיום על ידי רוב הרשימות.
יחד עם הסבכי שחור-גרון הוא יוצר מין-על בעל גרונות כהים, פסי שפם לבנים ושולי אברות בהירים, זה בתורו קשור למינים של סבכיי Curruca מהים התיכון והמזרח התיכון שיש להם טבעת עין חשופה, כלומר סבכי רונן, סבכי שחור-ראש וסבכי אשלים. לשתי הקבוצות יש אזור שפם לבן, אך זה לא יוצר פס ברור בקבוצה האחרונה; מעל הלבן, ראשי הזכרים כהים באופן אחיד.
ג'ורג'ו קינאליה
ג'ורג'ו קינאליה (באיטלקית: Giorgio Chinaglia; 24 בינואר 1947 – 1 באפריל 2012) היה כדורגלן איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
קינאליה נולד בקרארה שבטוסקאנה, אך ב-1955 עבר עם משפחתו לקארדיף שבויילס בשל המצב הכלכלי הקשה ששרר באיטליה לאחר מלחמת העולם השנייה. בהיותו בן 13 התגלה קינאליה על ידי סקאוט כאשר שיחק במסגרת נבחרת בתי הספר של קארדיף, והצטרף למחלקת הנוער של סוונסי סיטי מהליגה השלישית של הפוטבול ליג. בעונת 1964/1965 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, ושיחק בה במשך שנתיים. ב-1965 זכה קינאליה עם הקבוצה ב"גביע ותיקי מערב ויילס", לאחר שכבש שער בניצחון 0–3 במשחק הגמר.
ב-1966 חזר קינאליה עם משפחתו לקרארה, בשל חוסר התעניינות מצדם של מועדוני כדורגל בריטיים והשירות הצבאי שהיה עליו לעבור. מאחר ששיחק כמקצוען מחוץ לגבולות איטליה הוא הושעה לשלוש שנים ממשחק בסרייה א', ובשל כך הצטרף לקבוצת מסזה 1919 מהליגה השלישית באיטליה. ב-1967 עבר קינאליה לקבוצת אינטרנאפולי, במדיה שיחק שנתיים וכבש 26 שערים ב-66 משחקים. לאחר סיום השעייתו, חתם קינאליה ב-1969 בלאציו, והיה מהשחקנים הבולטים של הקבוצה במשך שבע שנים בהן שיחק בה. הוא כבש במדיה 98 שערים ב-209 משחקים. ב-1974 הוא הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות הסרייה א', וסיים גם כמלך השערים של הליגה.
בתקופה בה שיחק בלאציו היה קינאליה חבר בסגל נבחרת איטליה. הוא היה מועמד להשתתפות במונדיאל 1970, אך לא נכלל בסגל הסופי של הנבחרת. לבסוף ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ב-1972. קינאליה השתתף בשני משחקים במסגרת מונדיאל 1974, אך לאחר שהוחלף במשחק מול נבחרת האיטי, קילל את מאמנו פאוריציו וקלרג'י. התקרית הביאה לסיום דרכו של קינאליה במדי הנבחרת, אחרי 14 הופעות וארבעה שערים.
ב-1983 החל קינאליה לכהן כנשיא לאציו. תחתיו ירדה הקבוצה לסרייה ב' ב-1985, ומאוחר יותר הופחתו ממאזנה תשע נקודות בעקבות פרשיית שחיתות. ב-1984 לקח קינאליה חלק בבעלות על ניו יורק קוסמוס, אך ה-NASL נסגרה שנה מאוחר יותר. מספר ניסיונות שביצע קינאליה להחייאת הקבוצה במשך השנים לא צלחו. בשנת 2000 הוכנס קינאליה להיכל התהילה של הכדורגל האמריקאי.
ב-1 באפריל 2012 נפטר קינאליה מהתקף לב בביתו שבפלורידה.
החלטה 425 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 425 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה שנתקבלה על ידי מועצת הביטחון של האו"ם ב-19 במרץ 1978, חמישה ימים לאחר פרוץ מבצע ליטני. ההחלטה קראה לישראל להסיג את כוחותיה מלבנון והיוותה את הבסיס להקמת יוניפי"ל.
רקע
החלטת מועצת הביטחון התקבלה חמישה ימים לאחר פלישת ישראל ללבנון ב-14 במרץ, שבאה בעקבות רצח 35 ישראלים בפיגוע כביש החוף ב-11 במרץ על ידי אנשי אש"ף שבאו מלבנון. הייתה זו התקפה אחת בסדרת פיגועים שמקורם בלבנון באותה תקופה. מטרת המבצע הייתה לסלק את בסיסי אש"ף מדרום לנהר הליטני ולהבטיח את גבולה הצפוני של ישראל.
האו"ם, בעידודה של ארצות הברית, ביקש להקים כוח שמירת שלום שייכנס לשטח אותו כבשה ישראל כדי לאפשר את נסיגת צה"ל ולבסס את שלטון ממשלת לבנון בדרום המדינה. מאמצים אלו נשאו פרי בהחלטת האו"ם 425, שנתקבלה במהלך ישיבה מס' 2074 של מועצת הביטחון של האו"ם ב-19 במרץ, שהובילה להקמת יוניפי"ל.
ההחלטה
(תרגום לא רשמי)
לאחר ההחלטה
חיילי יוניפי"ל החלו להגיע ללבנון ב-23 במרץ - ארבעה ימים לאחר קבלת ההחלטה. צה"ל סיים את נסיגתו מהשטח בחודש יוני. אולם ישראל פלשה שוב ללבנון בשנת 1982 במבצע שלום הגליל והחזיקה בשטח לבנוני עד מאי 2000. מזכ"ל האו"ם הכריז ב-16 ביוני שישראל עמדה בתנאי החלטת מועצת הביטחון, וקו הגבול בין המדינות זכה לכינוי "הקו הכחול".
לבנון טענה שישראל עדיין מחזיקה באדמות השייכות לה בחוות שבעא. ישראל טוענת (והאו"ם מקבל את טענתה) שהחוות הן שטח סורי ועל כן אינן נכללות בהחלטה זו. ממשלת לבנון לא פרסה את צבאה בדרום לבנון, כפי שנדרשה לעשות בהחלטה 1391 של מועצת הביטחון של האו"ם והשטח היה למעשה בשליטת ארגון החזבאללה. ישראל התלוננה על כך באו"ם מספר פעמים. רק לאחר מלחמת לבנון השנייה נפרס צבא לבנון לאורך הגבול עם ישראל.
רינה פירסטנברג
רינה פִירְסְטֶנברג (20 במרץ 1931 - 21 בנובמבר 2001) הייתה חברת קבוצת גבע, אשר שימשה כמנהלת להקת הגבעטרון של הקבוצה. זכתה לכינוי "אם הגבעטרון".
ביוגרפיה
פירסטנברג נולדה לאביה סלומון חסין יליד סמולנסק, שקבל את שמו של יהודי אחר בזמן שהותו בשבי האנגלי במצרים, ונקרא בשמו מרדכי בן יהודה, ולאמה אלה קלינסקי, ממייסדי קבוץ גבע. אחיה הם עמוס בן יהודה וורד אבן צור,ואחיינה אבשי, שגם הם מחברי להקת הגבעתרון.
ב"גבעתרון"
פירסטנברג, שבלטה בגבע מצעירותה בכושרה לארגן אירועי תרבות, הייתה בין מקימי הלהקה לאחר מלחמת העצמאות. היא שרה בה ושימשה גם כסולנית. מראשיתה הייתה פירסטנברג מנהלת הלהקה, בצידם של המנהלים האמנותיים שלה, וניצחה במשך למעלה מארבעים שנה על מלאכת הארגון של הופעות הלהקה והקלטותיה ועל קבלת חברים ללהקה.
כמו יתר חברי הלהקה הייתה השירה בה עיסוק נוסף לפירסטנברג, ובמהלך שעות היום היא עסקה בעבודתה היומיומית בקבוצה, בחדר האוכל.
חנה בן דב
חנה בן דב (1919 - 4 במרץ 2009) הייתה ציירת ישראלית, בין יצירותיה בולטים ציורים מופשטים ומופשטים למחצה, המאופיינים בצבעוניות ובמשיחות מכחול חופשיות, בהשפעת הציור הצרפתי.
ביוגרפיה
נולדה בירושלים, בתו של הצלם יעקב בן דב שהקים את המחלקה לפוטוגרפיה בבצלאל. בשנים 1935–1940 למדה בבית הספר לאמנות בצלאל החדש בירושלים, ובמיוחד התקשרה לצייר מרדכי ארדון, שהפך ברבות הימים לאחד מידידיה הקרובים. במחצית השנייה של שנות הארבעים, למדה בלונדון, אצל הצייר יעקב אדלר ובבית הספר לאמנות קמברוול (Camberwell College of Arts). ב-1948 עברה לפריז והושפעה מאסכולת פריז. השפעה זו ניכרת במיוחד בציורי טבע דומם, אם כי האור הזוהר והצבעוניות בציוריה הם יותר ישראליים. במקביל למדה גם אצל ברנקושי, שמשך אותה לעבר ההפשטה ואכן בהשראתו עברה לצייר בסגנון מופשט.
יצירתה
חנה בן דב הציגה בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות בפריז ובארצות אחרות באירופה. ב-1954 הציגה לראשונה בישראל, בגלריה צ'מרינסקי בתל אביב, וב-1970 הציגה תערוכת יחיד במוזיאון ישראל בירושלים. בן דב חייתה בפריז ולא לקחה חלק בהתפתחות האמנות הישראלית, אף על פי שתמיד ראתה עצמה כקשורה לישראל והגדירה את עצמה כאמנית ישראלית-ירושלמית. יעקב גרוס, שהיה חברה הקרוב שנים רבות עד יום מותה סיפר כי בן דב הייתה "יוצרת מאד חזותית, שאהבה לצייר את הדברים בצורה שראתה אותם, ודרך ראייתה הייתה תמיד דרך מיוחדת, אבסטרקטית ועם יכולת יוצאת דופן לבטא עצמה בצבעים. היא הייתה אשה מאד חזקה ומגובשת בתפיסת עולמה". לדבריו, חייה בפריז מעולם לא גרעו ולו טיפה מיחסה לישראל, "חנה תמיד הייתה מחוברת לאמנות הישראלית על אף שיצרה בצרפת ותמיד הגדירה את עצמה כאמנית ישראלית-ירושלמית", אמר גרוס.
רינה פירסטנברג
ב"גבעתרון"
לאחר שעזבה את הגבעטרון עסקה פירסטנברג בפעילות התנדבותית למען שוטרי משמר הגבול והדריכה חבורת זמר של חברי יישובים מעמק יזרעאל.
חיים אישיים
רינה פירסטנברג נפטרה בשנת 2001, ובהלווייתה בבית העלמין של קבוצת גבע השתתפו אלפים. היה זה במהלך צילומי הסרט התיעודי "האמא של הגבעטרון" בהפקתם של שחר מגן ואיילת גיל. הסרט שודר לאחר פטירתה.
Cariño
Cariño (באנגלית: Dear, ובעברית: יקירי) הוא שיר של הזמרת והשחקנית ג'ניפר לופז מתוך אלבומה השני J.Lo. השיר יצא כסינגל שיווקי מתוך האלבום במהלך שנת 2001.
כתיבה והפקה
השניים התלהבו מהשיר והחליטו לכתוב שיר בהשראת גרסה זו. אך לטענתה של לופז זה לקח "נצח" לפתח את השיר: "לא יכלתי לכתוב את זה, קורי (רוני) לא היה יכול לכתוב את זה, אנשים אחרים ניסו לכתוב את זה אך אף אחד לא הצליח לכתוב את השיר הארור הזה." בסופו של דבר מני בניטו הביא את התרומה העיקרית למילים של השיר". לאחר שהם סיימו לכתוב את השיר קורני רוני התקשר ללופז ובישר לה על כך וכינה את השיר כ-"סקסי" מה שגרם ללופז להתלהב מהשיר אף על פי ששינתה מעט את המילים של הפזמון.
הרכב מוזיקלי
השיר הוא שיר פופ לטיני שמשלב בתוכו אנגלית וספרדית יחדיו אשר נמשך 4:15 דקות. לופז אמרה כי ההשראה לשיר נלקחה מהצ'ה צ'ה צ'ה. היא הסבירה כי המונח "Cariño" משמעו אהבה וחיבה. מבחינה לירית השיר מדבר על כך שלופז רוצה עוד מהאהבה של בן זוגה אך היא מרגישה שהוא לא נותן לה מספיק.
ביקורות
בהבוסטון גלוב נכתב על השיר כי "יש בשיר סקס אפיל אמיתי", תוך שהביקורת שהופנתה כלפיו הייתה חיובית מאוד. בשיקגו סאן-טיימס נכתבה ביקורת על השיר גם כן. בהמשך, גם ב-Houston Press כתבו על השיר ביקורת. ב-The Daily Nebraskan כתבו על השיר ביקורת גם כן, תוך שהוא הושווה לשיר "Si Ya Se Acabó".
ממלכת מייסור
ממלכת מייסור (מקאנדה: ಮೈಸೂರು ಸಂಸ್ಥಾನ מַייסוּרוּ סַנְסְטְהָנָה) הייתה ממלכה ויותר מאוחר נסיכות בדרום תת-היבשת ההודית. הממלכה הוקמה ראשית כמדינה וסאלית של אימפריית ויג'איאנגר בשנת 1399 ועם היחלשות האימפריה בסביבות 1565, הפכה לממלכה בפני עצמה.
היסטוריה
בתקופת מלוכתם של נרסרג'ה וודיאר הראשון וצ'יקה דוורג'ה וודיאר במאה ה-17, הורחבו גבולות הממלכה בסדרת מערכות וקרבות כנגד הממלכות השכנות והיא הפכה לממלכה בעלת כוח ונוכחות בדרום הודו. במחצית השנייה של המאה ה-18 הייתה ממלכת מייסור בנקודת השיא של הכוח הצבאי ושטח הממלכה, תחת שלטונם של הסולטאן היידר עלי (سلطان حیدر علی) ובנו טיפו סולטאן. בתקופה זאת הממלכה נכנסה לעימות עם האימפריה המראטהית, הניזאם של הידרבאד והבריטים שכבר החלו לבסס את נוכחותם באזור, עימותים אלו הובילו לארבע מלחמות האנגלו-מייסוריות. בשתי המלחמות הראשונות ניצחה מייסור, אך בשתיים האחרונות הובסה, ולבסוף במלחמה הרביעית בשנת 1799 כבשו הבריטים את עיר הבירה המבוצרת סרירנגפטנה, והמלך טיפו סולטאן סאהיב נהרג אף הוא בקרב. כך הגיע לקצו שלטונה של הממלכה המייסורית.
לאחר המלחמה הרביעית סיפחו הבריטים חלקים נרחבים מהממלכה המייסורית, אך העניקו לה עצמאות בתור מדינת נסיכות. נסיכות מייסור המשיכה להתקיים לצד הנסיכויות העצמאיות הנוספות ולצד הודו הבריטית עד אשר סופחה להודו כאשר זו קיבלה עצמאות מהאימפריה הבריטית בשנת 1947. במהלך 148 השנים שבהן התקיימה מייסור בתור נסיכות עצמאית, היא נחשבה למרכז תרבותי ואמנותי חשוב בתת-היבשת ההודית, ושליטיה היו פטרוני אמנות, מוזיקה ושירה גדולים.
בשורות הלוחמים והגדודים הבריטיים שירתו חיילים יהודים רבים מקרב עדת בני ישראל ההודית, בפרט בדרגות קצונה, ופיקדו על פלוגות של חיילים מקומיים, מהם בולטים הקצינים ממשפחת דיווקר ובפרט שמואל יחזקאל דיווקר ואחיו יצחק יחזקאל דיווקר, אשר נפלו בשבי במלחמת מייסור השנייה ואמו של טיפו סולטאן שכנעה את בנה לא להוציאם להורג.
סופיה, מלכת ספרד
סופיה מיוון ומדנמרק (נולדה ב-2 בנובמבר 1938 באתונה, יוון) היא אשתו של חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד הקודם, ומ-22 בנובמבר 1975 עד 19 ביוני 2014 הייתה מלכת ספרד, מתוקף נישואיה. היא אמו של פליפה השישי, מלך ספרד הנוכחי. שמה המלא הוא: סופיה מרגריטה ויקטוריה פרדריקה גליקסבורג (ביוונית: Σοφία Μαργαρίτα Βικτωρία Φρειδερίκη Γλύκσμπουργκ, בספרדית: Sophía Margaríta Viktoría Frederíki Glýksbourgk).
ביוגרפיה
סופיה היא בתם הבכורה של מלך יוון פאולוס ואשתו המלכה פרדריקה מהנובר. מקור משפחתה הוא בעיקר מדנמרק, עם קשרי דם חשובים בגרמניה וברוסיה. במהלך ילדותה נאלצה משפחת המלוכה היוונית לנטוש את יוון עקב מלחמת העולם השנייה ולהשתקע במצרים ודרום אפריקה. המשפחה חזרה ליוון בשנת 1946. בצעירותה למדה טיפול בילדים, מוזיקה וארכאולוגיה. השתתפה באולימפיאדת הקיץ ברומא בשנת 1960 כמחליפה בנבחרת שיט המפרשיות של יוון.
היא פגשה את בעלה לעתיד, הנסיך חואן קרלוס הראשון מספרד, בשנת 1961 בלונדון, בעת ששניהם הוזמנו לחתונת הדוכסים מקנט. השניים נישאו ב-14 במאי 1962 באתונה בטקס קתולי ואורתודוקסי. לזוג נולדו שלושה ילדים:
ב-19 ביולי 1969 אישר הפרלמנט הספרדי את הצעתו של פרנקו למנות את הנסיך חואן קרלוס ליורשו, אשר בבוא העת יהפוך למלך ספרד. אחרי מותו של פרנקו הוכרז חואן קרלוס כמלך ספרד ב-22 בנובמבר 1975, וחמישה ימים לאחר מכן הוכתר בטקס הכתרה שהתקיים במדריד. רעייתו סופיה קיבלה את התואר מלכת ספרד, ובנם פליפה הפך ליורש העצר הספרדי וקיבל את התואר נסיך אסטוריאס.
סופיה מקדישה חלק נרחב מזמנה לתרומה לקהילה ולעבודה סוציאלית. היא נשיאת האגודה הנושאת את שמה, נשיאת כבוד של האגודה למען חינוך ועזרה למוגבלים וכן של האגודה למלחמה בסמים. היא מקדישה תשומת לב מיוחדת לנושא זה ומשתתפת בעצמה בהרצאות וסמינרים בנושא. כמו כן, היא עושה רבות למען שיפור מעמד האישה. היא ידועה באהבתה הרבה למוזיקה ולכל סוגי האמנות.
היא בוגרת כבוד של האקדמיה המלכותית לאמנויות של סן פרננדו והאקדמיה המלכותית להיסטוריה. כמו כן, יש לה תוארי כבוד נוספים מאוניברסיטאות קיימברידג', אוקספורד וניו יורק.
בין מוסדות האמנות והחינוך הספרדיים שנושאים את שמה נמצאים: בית הספר הגבוה למוזיקה על שם המלכה סופיה, מוזיאון ריינה סופיה וארמון האמנויות על שם המלכה סופיה.
הודות לחינוך הקפדני שקיבלה, סופיה דוברת יוונית, אנגלית, גרמנית וספרדית.
Fuck
Fuck (פאק) היא מילה בשפה האנגלית שמשמעותה המילולית, כמילת פועל, היא "לקיים יחסי מין עם" (באופן דומה לביטוי הסלנג העברי "לזיין"). משמעותה הראשית כמילת סלנג היא "להתייחס באופן בלתי הוגן או בלתי נעים" ומשמעות נוספת היא (בדרך כלל בצמוד למילים "with" או "around") "לגלות מעורבות ללא הזמנה או ללא הסכמת הצד השני". השימוש בה נחשב בדרך כלל לפוגעני ביותר, אך הוא עלול להיות צפוי ונפוץ למדי בקבוצות חברתיות ובמצבים מסוימים. המילה מצונזרת בשידורי הטלוויזיה והרדיו של רוב המדינות דוברות האנגלית. מחקר גילה שהציבור הבריטי מחשיב את המילה לניבול הפה השלישי בדרגת חומרתו, כאשר "motherfucker" שנגזרה ממנה מדורגת במקום השני (למקום הראשון הגיעה המילה "cunt"). למרות אופייה הפוגעני, השימוש במילה נפוץ בתרבות הפופולרית בהטיות וצירופים שונים כגון "fuck you" (לך תזדיין) ו-"go fuck yourself" (לך תזיין את עצמך) וכשאומרים לך "לשתוק" (לא לדבר) "shut the fuck up" - בראשי תיבות "stfu".
אין זה ברור האם המילה נחשבה מאז ומתמיד לוולגרית, ובמקרה שלא, מתי היא החלה לראשונה לשמש (לרוב באורח זועם, עוין או תוקפני ביותר) לתיאור נסיבות שליליות או בני אדם בלתי נעימים בדרך פוגענית במתכוון.
אטימולוגיה
האטימולוגיה של המילה איננה ברורה, לפי מקורות כמו המילון האנגלי של אוקספורד, מקובל לחשוב שמקורה באנגלית העתיקה, וכי המופע הראשון של המילה מוצפן בעזרת צופן החלפה בפואמה בשם "Flen flyys" שנכתבה בתערובת של לטינית ואנגלית, בסביבות 1475. הפואמה מהווה סאטירה על המסדר הכרמליתי של קיימברידג' והשורה המוצפנת היא, בתרגום לעברית, "הם לא בגן עדן כי הם מזיינים (fuck) את הנשים הנשואות של איליי" (עיר בקיימברידג'שייר שקרויה על שם קתדרלה שנמצאת בה).
בשפות גרמאניות שונות קיימות מילים שמקורותיהן משותפים לאלה של "fuck": בנורווגית "fukka" ובגרמנית "ficken" משמעם "להזדווג", בהולנדית "fokken" משמעו "להתרבות", ובשוודית "focka" משמעו "להזדווג" ו"fock" הוא איבר המין הזכרי.
שימושים
"fuck" משמשת לא רק כפועל (פעיל או סביל) אלא גם כשם עצם לתיאור משגל, כמילה ללא קשר דקדוקי לשאר המשפט, ולעיתים היא משולבת באופן מלאכותי בתוך מילים קיימות (למשל "fan-fucking-tastic", שבה נעשה שימוש בסרטים "תנאים של חיבה" ו"השתולים"). המילה במשמעותה המילולית מתורגמת בדרך כלל למילת הסלנג העברית "לזיין", ולפעמים, כחלק מביטוי סלנג, היא מופיעה בתעתיק העברי "פאק".
בדרך כלל כשרוצים להגיד את המילה בלשון נקייה, אומרים F-word (בדומה ל-N-word למילה Nigger), או שמצנזרים את כולה עם כוכביות או סולמיות (###F או ***F)