cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוברט סמוק
אוויר מבוקר
השיטה של אוויר מבוקר הגיעה לארצות הברית וקנדה בשנות ה-50 של המאה ה-20 והשתמשו בה בעיקר לאחסון תפוחי עץ. באמצע שנות ה-50 החלו להשתמש במשאיות על מנת לאסוף פירות וירקות דבר שאיפשר לגדל ולאסוף כמויות גדולות בהרבה של סחורה. דבר זה גרר את הצורך לשימור הסחורה ואז החלו להשתמש ברחבי ארצות הברית בחדרי אחסון גדולים עם אוויר מבוקר. שיטת האוויר המבוקר בשלב הזה התפתחה לכל העולם.
סמוק פיתח המלצות עבור הטמפרטורה, רמות החמצן ורמות הפחמן הדו-חמצני אשר שימשו את כל מגדלי התפוחים בארצות הברית. ההמלצות שנקבעו עוד בשנות ה-50 משמשות במשך שנים רבות מגדלי תפוחים בארצות הברית ובכל העולם. בנוסף לפיתוח ההמלצות הללו הוא עבד באופן ישיר עם מגדלי פירות על מנת לקבוע המלצות לגבי המבנה עצמו של חדרי האוויר המבוקר, האיטום של המבנה, מכשירי מדידה לכמות החמצן והפחמן הדו-חמצני בחדרים ועוד. ניתן לייחס את הגידול בשימוש המסחרי באוויר מבוקר בניו יורק ובניו אינגלנד שהיווה את הבסיס לגידול בשאר ארצות הברית ישירות למחקריו של לרוברט סמוק.
מניעת ריקבון בתפוחי עץ שנקטפו
תפוחי עץ באחסון נוטים להפוך לחומים. עד היום לא ברור מה מקור הבעיה אך ידוע שהיא נגרמת מאחסון בעייתי ולא נכון. התופעה הזו גרמה להפסדים של מיליוני דולרים כל שנה למגדלי התפוחים בעולם עד שסמוק גילה שדיפנילמין ואתוקסקין שמשתמשים בהם מיד לאחר הקטיף מונעים את הבעיה. הוא חקר במשך מספר שנים את השילובים בין שני החומרים עד שגילה את השילוב האידיאלי ביניהם שנתן פתרון מעשי לבעיות האחסון.
הוא היה פעיל במחלקת החקלאות בארצות הברית על מנת לאשר את השימוש בחומרים הללו מול ה-FDA. הוא שיתף פעולה עם כימאים מסחריים על מנת לפתח פורמולה מתאימה. בנוסף הוא עבד על פיתוח ציוד המשמש את החקלאים על מנת לשים את החומרים הללו בצורה הכי מתאימה על התפוחים מיד עם הקטיף.
מחקרים מאוחרים יותר של סמוק התעסקו במינרלים ואיך משפיעים על איכות התפוחים.
המעבדה לחקר הקירור בקרית שמונה
פרופסור סמוק היה מעורב, בשנת 1960, בהקמת המעבדה לחקר הקירור בקריית שמונה, ישראל. המעבדה הוקמה על ידי אריה זיו שלמד אצל סמוק באוניברסיטת קורנל את יסודות השיטה. סמוק שהה כמה חודשים בישראל לצורך הקמת המעבדה וליווה אותה במשך שנים רבות. המעבדה השפיעה רבות על גידולים ואחסון פירות שונים ברמת הגולן ובגליל העליון.
פרסים
L. M. Ware Award for Distinguished Teaching (1964) from the American Society for Horticultural Science.
חיים אישיים
היה נשוי למרתה סמוק ואב לשלושה ילדים.
היסטוריה של אירלנד ממרד חג הפסחא עד האמנה האנגלו-אירית
ההיסטוריה של אירלנד ממרד חג הפסחא עד האמנה האנגלו-אירית מתייחסת לתקופה שבין השנים 1916–1921, כאשר הלאומנים האירים חשו כי עליהם לפעול לעצמאותם, ולנצל את כניסתה של הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד למלחמת העולם הראשונה על מנת להשיג את מטרתם - רפובליקה אירית. לאחר כישלונה של מרידת חג הפסחא לא איבדו הרפובליקנים האירים את יזמתם, ובהנהגת מפלגת שין פיין הכריזו על רפובליקה עצמאית בשנת 1918. הכרזה זו לוותה במלחמה ובשפיכות דמים מרובה, שהסתיימה בחתימת הסכם שביתת הנשק בין אנגליה ואירלנד בדצמבר 1921. ההסכם קיבע את ההסדר, שהוא בתוקף, בשינויים מסוימים, עד ימינו - מדינה אירית עצמאית וקתולית בדרום, המשך השליטה האנגלית במחוזות הפרוטסטנטים בצפון. ניתן לומר שתקופה קצרה זו, של חמש שנים, היא בין החשובות בתולדות אירלנד, ובה עוצבה דמותו של האי לשנים רבות לאחר מכן.
הרקע המיידי למרד
בשנת 1914 התקבל חוק "שלטון הבית", אך הוא הוקפא למהלכה של מלחמת העולם הראשונה. רבים באירלנד סברו כי אין בכך די. הם ראו את המאבק העולמי, שבו מצויה אנגליה בקדמת החזית, כהזדמנות לקבל לידם את עצמאותם בכוח, והטיפו לרפובליקה אירית, במקום "שלטון הבית" אשר שמר על מסגרת המונרכיה האנגלית. בתחילת המאה ה-20 הקים המנהיג ארתור גריפית' את מפלגת שין פיין ("אנחנו עצמנו") אשר הטיפה לאידיאלים אלו. קבלת חוק שלטון הבית, חרף התנגדותם האלימה כמעט של הפרוטסטנטים בצפון, והקפאתו מיד לאחר מכן הסעירו את רוחם של הלאומנים האירים, אשר החליטו לנקוט באמצעים מיידיים להשגת מטרותיהם.
כוח האדם הפוטנציאלי של המורדים היה ארגון "המתנדבים האירים" אשר הוקם בימי קבלת חוק "שלטון הבית" על מנת לשמש מענה לארגון דומה של אנשי אלסטר הפרוטסטנטים. על ארגון זה השתלטו מבפנים חברי הארגון הקתולי הקיצוני "האחווה הרפובליקנית האירית" (IRB), ובהם פטריק פירס, ג'וזף פלנקט, איימון דה ואלירה, ומייקל קולינס, והפכו את הארגון לכלי לקידום מטרותיהם, בניגוד למתינות של מנהיג הארגון, יואין מק'ניל.
שני גורמים מחוץ ל-IRB אשר השפיעו על הקשר היו מזימתו של סר רוג'ר קייסמנט, להבריח רובים מגרמניה אשר ישמשו את המורדים, והצטרפות ארגון סוציאליסטי בשם "צבא האזרחים האירי" בהנהגת ג'יימס קונולי.
המרד
המרד התבסס בעיקר בדבלין. ב-24 באפריל 1916 התבצרו כאלף ומאתיים לוחמי "המתנדבים" ה-IRB ו"צבא האזרחים" בבניינים אסטרטגיים ברחבי דבלין, כאשר מפקדתם הייתה בבניין הדואר המרכזי. על מדרגות בניין זה הכריז פירס, בפני עוברים ושבים נדהמים, על כינונה של רפובליקה אירית חופשית.
תוך שבעה ימים דוכא המרד, תוך שימוש בכוח רב ובארטילריה. מנהיגי המרד - כחמישה עשר במספר, ובהם פירס, קונולי, כל שבעת החותמים על "הצהרת העצמאות", וכן רוג'ר קייסמנט, הוצאו להורג. איימון דה ואלירה ניצל מהוצאה להורג, כפי הנראה בשל היותו אזרח אמריקני.
תוצאות המרד
הבריטים ראו את המרד כקשר גרמני להצית אש בחצרם האחורית בעוד הקרב העיקרי מתנהל בצרפת ובפלנדריה. מעורבות קייסמנט, אשר אכן היה בקשר עם גורמים גרמנים, נראתה כטבעית. ייתכן שכך היה, אך הוצאתם להורג של פירס, קונולי ואנשיהם, הייתה, לאור המסורת האירית הארוכה של פולחן קדושים, טעות מרה. אם עד עתה נטו אנשי הדרום להסכים ל"שלטון בית" שפירושו אוטונומיה מוגבלת הקשורה בטבורה למונרכיה האנגלית, הרי שעתה נטה הלך הרוח אל הכיוון הרפובליקני הקיצוני.
הבחירות של 1918 ותוצאותיהן
הרווח הפוליטי המיידי מן המרד היה למפלגת שין פיין. המפלגה לא לקחה חלק במרד באופן מאורגן (אם כי רבים מראשיה, כדה ואלירה, היו בין הלוחמים, ואם כי הבריטים האשימו את המפלגה בתכנון המרד, ובכך, שלא ביודעין, חיזקו את כוחה), וכן, לדרישתו של מייסדה, גריפית', הייתה בעלת מדיניות מוצהרת של התנגדות לאלימות. באוקטובר 1917 קיבל דה ואלירה לידיו את הנהגת המפלגה מגריפית'. דה ואלירה, המזוהה עם הנהגת מרידת חג הפסחא, עתיד היה עתה להוביל את התנועה הלאומית האירית במסלול שונה לחלוטין מזה שנקטו מנהיגים אירים אחרים, מצ'ארלס סטיוארט פרנל ועד ג'ון רדמונד.
אם נותרה תמיכה כלשהי למפלגת "שלטון הבית", אשר מנהיגה, רדמונד, מת והותיר את ההנהגה בידי ג'ון דילון, הרי שזו אבדה עם ניסיונם הכושל של הבריטים להנהיג את גיוס החובה באי. הניסיון עורר גלי זעם, החל מן הכנסייה הקתולית, ועד חברי הפרלמנט האירים, אשר עזבו את ישיבות הפרלמנט במחאה. שביתה בת יום אחד, ב-23 באפריל 1918 לא הועילה, אך הישגי מדינות ההסכמה במלחמה הפחיתו את הצורך בגייסות נוספים, וכך נמנע הגיוס הכפוי באי. התביעה לגיוס חובה נראתה הגיונית ולגיטימית בפני עצמה, ובמיוחד לאור העובדה כי מאות אלפי מתנדבים אירים, מכל הזרמים הדתיים, שירתו תחת דגלו של המלך האנגלי במלחמה, אך מבחינת הלך הרוחות האירי היה זה הקש ששבר את גב הגמל.
בדצמבר 1918 התקיימו הבחירות הכלליות. תוצאותיהן שיקפו את הלך הרוחות הסוער באירלנד. מפלגתו של דילון, מפלגת "שלטון הבית" אשר מזה עשרות שנים הובילה את המאבק הלאומי האירי, נמחקה מעל המפה. מתוך שישים ושמונה מושבים שהיו לה ערב הבחירות, נותרו לה שישה בלבד. שבעים ושלושה מתוך 105 המושבים האירים בפרלמנט ניתנו למפלגת שין פיין, בראשותו של הרפובליקן הקיצוני דה ואלירה. שאר המושבים ניתנו ליוניוניסטים - אנשי הצפון הפרוטסטנטי, אשר אף הם הגבירו את כוחם על חשבון אנשי "שלטון הבית", ועלו בייצוג מ-18 ל-26 מושבים. תוצאות הבחירות היו אך גושפנקה רשמית למצב שהלך והתהווה - ייסוד רפובליקה בדרום הקתולי, והפרדה מן הצפון הפרוטסטנטי. נראה כי היחידה שאינה מכירה במצב זה היא ממשלת בריטניה.
מלחמת העצמאות האירית
בתחילה נשאו בנטל הלחימה כוחות ה-RIC, ראשי תיבות של Royal Irish Constabulary, כוח משטרה בריטי סדיר. אל מולם עמדו "המתנדבים" שעתה החלו להזדהות כ-IRA, "הצבא האירי הרפובליקני". עד מהרה התברר כי כוח ה-RIC כשלעצמו אינו מספיק. הכוחות הבריטים נאלצו להתבצר ולהפגין נוכחות במרכזי הערים בלבד, בעוד ששטחים נרחבים היו בשליטת הרפובליקנים. את לחימת הגרילה בערים הוביל בכישרון רב מייקל קולינס. אנשיו, אשר כונו "הכיתה" "The Squad" נהגו להרוג מלשינים ובלשים בלבוש אזרחי.
בינואר 1920 החלו הבריטים מגייסים כוחות מילואים, אשר קיבלו את הכינוי בלאק אנד טאנס בשל צבע חאקי של מדיהם. אנשים אלו גויסו בהליך מהיר, ועברו אימון מזורז. עד מהרה הם נודעו באלימותם ובאכזריותם, והמלחמה הדרדרה למלחמת גרילה אכזרית במיוחד. ב-21 בנובמבר 1920 אירע הטבח הידוע כ"יום ראשון העקוב מדם" (אחד ממספר ימי ראשון המכונים כך בהיסטוריה האירית מאז 1920) עת פשטו אנשי ה"בלאק אנד טאנס" על משחק כדורגל אירי בדבלין, הרגו שנים עשר מן הצופים והשחקנים, ופצעו שישים.
קורבן יוצא דופן הקריב ראש עיריית קורק, טרנס מק'סוויני. קורק סבלה רבות מאלימותם של ה"בלאק אנד טאנס", וראש העירייה הושם במעצר. שם פתח בשביתת רעב אשר נמשכה 63 ימים, שבסיומה מת. בסמוך לכך נתלה המנהיג קווין ברי. אך מותם של ברי ומק'סוויני הוסיף שמן למדורת ההתנגדות, ולא הביא לרגיעה.
חוק השלטון באירלנד, 1920
בסוף שנת 1920 קיבל הפרלמנט הבריטי את "החוק לסיפוק ממשל טוב יותר לאירלנד" הידוע אף כ"חוק השלטון באירלנד".
החוק, אותו יזם ראש הממשלה הבריטי דייוויד לויד ג'ורג' יצר שתי מדינות איריות בעלות "שלטון בית". אירלנד הצפונית, ואירלנד הדרומית. הייתה זו פשרה שהוצעה על ידי הממשלה הבריטית שעמדה מול דרישות הלאומנים לרפובליקה ששטחה משתרע על כל האי, ודרישות הפרוטסטנטים להמשך האיחוד עם אנגליה, ולביטולו של "שלטון הבית" על פי החוק מ-1914. לכל מדינה אמור היה להיות פרלמנט בן שני בתים, בית נבחרים וסנאט. בחירות לשני הבתים התחתונים התרחשו במאי 1921.
תומכי האיחוד זכו ברוב מכריע בבחירות בצפון אירלנד, והקימו ממשלה זמנית בראשותו של ג'יימס קרייג. המלך ג'ורג' החמישי נשא לרגל האירוע נאום מפורסם בבלפסט ובו קרא להתפייסות בין הדרום והצפון, ובין האנגלים והאירים. את הנאום ניסחו לויד ג'ורג', וראש ממשלת דרום אפריקה יאן סמאטס.
"דרום אירלנד" מעולם לא הייתה למדינה על פי קווי החוק מ-1920. 124 נציגי שין פיין שנבחרו בבחירות במאי 1921, מתוך 128 חברי הבית, התכנסו והכריזו על עצמם כדאיל השני. הפרלמנט על פי החוק הבריטי לא יכל להתכנס בקוורום של ארבעת חברי הפרלמנט היוניוניסטים, והוכרז על פיזורו.
האמנה האנגלו-אירית
ביוני 1921, כאשר אנשים כמייקל קולינס סברו כי ה-IRA עומד ימים ספורים מהתמוטטות כללית, הכריזו לפתע הבריטים על רצונם בהפסקת אש ובמשא ומתן.
הרפובליקנים ארגנו משלחת בראשותם של מייקל קולינס וארתור גריפית'. דה ואלירה סירב להצטרף למשלחת, שכן ראה עצמו כראש המדינה האירית העצמאית, וסירב להצטרף לנושאים ונותנים, שכן השווה לו בדרגה, המלך ג'ורג' החמישי, לא נטל חלק בדיונים. בדיעבד, נראה כי דה ואלירה ידע כי הנושאים ונותנים יגיעו לפשרה היסטורית, ולא רצה להיות המסכים לה. דה ואלירה נתן ייפוי כח בלתי מוגבל לחברי המשלחת.
תחת לחץ כבד, ואיומו של לויד ג'ורג' ב"מלחמה תוך שלושה ימים" הגיעו הנושאים ונותנים להסכם היסטורי ב-6 בדצמבר 1921. ההסכם דיבר על ייסודה של "המדינה האירית החופשית" בשטחם של עשרים ושישה המחוזות הדרומיים של אירלנד (כאשר לששת המחוזות הצפוניים ניתנה האפשרות, אותה דחו על הסף, להצטרף למדינה החדשה), המדינה קיבלה מעמד של דומיניון, דומה לזה של קנדה או אוסטרליה, דהיינו עצמאות בכל ענייני הפנים, והשארת ענייני החוץ בידיה של בריטניה הגדולה. חברי הפרלמנט נדרשו להשבע אמונים למלך האנגלי, ומספר בסיסי צי בריטים נותרו על אדמת המדינה החדשה. הייתה זו לידתה של המדינה שתיקרא לימים הרפובליקה של אירלנד, או בשמה הרשמי, השם הגאלי העתיק - אייר (Eire).
צהבת
אבחון
במצב של צהבת ניתן יהיה להבחין בבדיקת נוזל הדם (סרום) בריכוז גבוה של בילירובין (מדד תקין: 5.2 - 3.2 mMol/L).
סיווג של סוגי צהבת
סוגי הצהבת מסווגים על פי הסיבה שגרמה לעודף הבילירובין.
עודף ביצור בילירובין
זוהי סיבה בעלת שכיחות נמוכה יחסית לצהבת. היא מתרחשת בעיקר באנמיות המוליטיות ובמספר תסמונות תורשתיות, ויכולה לנבוע גם משימוש בתרופות מסוימות כמו Rifampicin.
חסר בפינוי בילירובין
זוהי הסיבה השכיחה ביותר. יכולה לנבוע מפגיעה בתאי הכבד עצמם (אז תאי הכבד לא יהיו מסוגלים לפנות את הבילירובין מהדם, מפני שמספרם מועט או תפקודם מופרע) או מפגיעה בצינורות המרה המובילה לחסימה (אז תאי הכבד מפנים את הבילירובין כראוי, אולם המרה אינו יכולה לזרום ולכן הבילירובין דולף בחזרה לדם). גורמים רבים מביאים לפגיעה משולבת, ושפגיעה חסימתית למשך זמן תביא לפגיעה תאית, משום שהמרה מכילה חומרים הרעילים לתאי הכבד.
צהבת ילודים
הגוף מפרק חלבוני ההמוגלובין שיצאו מכלל פעולה לבילירובין. על פי רוב חלבונים כאלה הם חלבונים שיש בהם תקלה נקודתית. אולם, אצל תינוק בן יום יש צורך להחליף את כל חלבוני ההמוגלובין משום שההמוגלובין של העובר שונה מההמוגלובין של בוגר (סוג ההמוגלובין השונה מאפשר העברה יעילה יותר של חמצן מהאם לעובר). צהבת ילודים נוצרת משום שהכבד של התינוק לא עומד בעומס העבודה של סילוק הבילירובין מהגוף.
פגיעה חסימתית (Cholestatic Injury)
מחולקת על פי מיקום החסימה ביחס לכבד.
ולס
{{פירושונים|
צהבת
צהבת בחיות מחמד
צהבת בחיות מחמד עשויה להיות תסמין של אנמיה המוליטית, שיכולה להיגרם על ידי גידולים בטחול או בכבד, טראומות גופניות, הפרעות מערכת החיסון, זיהומים, הרעלות או על רקע פגם גנטי. דוגמה למחלות הנגרמות על ידי טפילים המלוות בצהבת: בכלבים קדחת קרציות (Babesia Canis), ובחתולים Mycoplasma haemofelis.
ולס
{{להשלים|פסקה=כן|נושא=גאוגרפיה}}
ראו גם
}}
טורקית צ'אגאטאי
טורקית צ'אגאטאי היא שפה טורקית נכחדת בה נהגו לדבר ולכתוב במרכז אסיה. שפה זו התפתחה במסגרת החאנות של צ'אגאטאי, אחת מהחאנויות המונגוליות שקמו לאחר התפרקותה של האימפריה המונגולית. טורקית צ'אגאטאי הייתה נפוצה כשפת דיבור בחלקים נרחבים של מרכז אסיה, ובין היתר הייתה גם שפתם של שליטי האימפריה המוגולית. שפה זו הותירה אחריה מורשת ספרותית עשירה.
דיים (מטבע אמריקני)
דַיים (באנגלית: Dime) הוא מטבע השווה לעשרה סנט, עשירית הדולר. הדיים הוא הקטן מבין המטבעות המיוצרים כיום להפצה בארצות הברית, הן בקוטרו והן בעוביו. כיום המטבע מיוצר מנחושת טהורה בציפוי נחושת וניקל. המטבע שוקל 2.268 גרם. מקור המילה "דיים" במילה "disme", שמשמעותה "עשירית" בצרפתית עתיקה.
הדיים יוצר לראשונה ב-1796, וכלל שבעה עיצובים שונים עד היום. כשנה לאחר מותו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-1945, ביום הולדתו ה-64, החל ייצורו של המטבע עם דיוקנו של רוזוולט בצידו הקדמי, העיצוב שמופיע עד היום. מפאת חוסר זמן, בניגוד לרוב המטבעות, המטבע עוצב על ידי מעצב פנימי ששם את ראשי התיבות של שמו, "JS", בבסיס צווארו של רוזוולט. הדבר הוביל לשמועות שסוכן סובייטי שתל את ראשי התיבות של יוסיף סטלין. כמו כן, נטען שהמעצב העתיק את הדיוקן של רוזוולט מפסל אחר.
טרטנמולר
אנדרס טרנטמולר (בדנית: Anders Trentemøller; נולד ב-16 באוקטובר 1974), המוכר בשם הבמה טרטנמולר (Trentemøller), הוא יוצר ומפיק מוזיקה אלקטרונית והאוס דני שחי בקופנהגן.
חייו
נולד בוורדינגבורג שבדנמרק. עבר לקופנהגן בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, שם ייסד להקת רוק. ב-1997 ייסד יחד עם ה-DJ Tom Von Rosen את להקת "Trigbag" הפופולרית שהופיעה בין היתר בפסטיבל היוקרתי רוסקילדה. הלהקה פורקה בשנת 2000. בשנת 2003 חזר טרנטמולר עם האלבום "Trentemller EP" ובשנת 2004 זכה בפרס "Danish DJ Awards" עבור אחד הטראקים שלו (“Le Champagne”).
בשנת 2005 קיבל את פרס "מפיק השנה" ונבחר על ידי קוראי מגזין Groove כיוצר החדש הטוב ביותר של 2005. כמו כן נבחר "Polar Shift" שלו כאחד הטראקים הטובים ביותר של השנה, ו"Du What U Du" כאחד הרמיקסים הטובים ביותר של השנה.
נכון ל-2011, האלבום האחרון שלו "The Last resort" (המפלט האחרון) המשלב מוזיקה אלקטרונית עם רוק ושונה בהרבה מהסגנון המוזיקלי הקודם שלו, זכה בפרסים יוקרתיים בגרמניה ואנגליה בעיקר הודות לאיכות הסאונד, הייחודית והמקוריות. ה-"Essential Mix" שלו נבחר באוקטובר 2006 על ידי המאזינים של רדיו BBC1 ל-Essential MIX הטוב ביותר של השנה.
Trentemøller הוא אמן שהצליח לקנות לעצמו במהרה שם ומוניטין בזירת הטכנו ברחבי העולם הודות לסאונד הייחודי ביצירותיו. מירב האמנים בסצנה האלקטרונית רואים בו חלק מהגל של האוס מינימלי, שמאופיין אצלו באפקטים קוליים מעובדים מאוד המשולבים עם החמימות והעומק של קלידים אנלוגיים. אולם הוא עצמו אינו מגדיר כך את סגנונו. אם המיקסים שלו מתאימים מאוד לריקודים, האלבומים שלו הרבה יותר אינטימיים ונוטים לצדדי הקצב של אלקטרו-ג'אז, וקרובים לפעמים לסגנונו של אמון טובין, אולם מכילים גם את הצד והאמביינט של הגל החדש.
הקו הירוק (קפריסין)
הקו הירוק, המכונה לפעמים גם "קו אטילה" (על-פי שם הקוד שנתן לו הצבא הטורקי), הוא קו הפסקת האש שמפריד בין הרפובליקה של קפריסין (שבה השלטון קפריסאי-יווני) לבין הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין (מדינה עצמאית דה פקטו שהשלטון בה קפריסאי-טורקי).
אורכו של הקו כ-300 קילומטרים, והוא מוקף משני עבריו באזור חיץ שנמצא בשליטת כוחות האו"ם ברוב חלקיו, ובשליטת כוחות בריטיים בחלקו הדרומי, אזור שבו מחזיקה בריטניה בסיסים צבאיים לפי הסכם מיוחד ("חוזה האחריות") שנחתם עוד לפני המשבר. הוא נוצר בשנת 1975 כתוצאה מפלישת טורקיה לקפריסין ב-1974, והשתלטות צבאה על השליש הצפוני של האי. הפלישה הטורקית באה עקב חשש טורקי מסיפוח קפריסין ליוון, והיא הייתה כרוכה בגירושם של כ-200,000 קפריסאים-יוונים מצפון האי לדרומו, ובגירוש נגדי של כ-60,000 קפריסאים-טורקים מדרום האי לצפונו.
הקו חוצה את האי קפריסין מחופו המזרחי לחופו המערבי. הוא יוצא מנקודה על החוף המזרחי מצפון לכף גרקו וממזרח לאזור הבסיס הצבאי הבריטי בדקליה. הוא מתפתל, ובאחת הנקודות פונה צפונה ומגיע אל בירת קפריסין, שם הוא מפריד בין שני חלקי העיר ניקוסיה מדרום ולפקושה מצפון. הקו הירוק חוצה את העיר בלב השטח הבנוי, ושטח אזור החיץ בתוכה הוא המצומצם ביותר. מהעיר ממשיך הקו מערבה, ומסתיים מדרום למפרץ מורפו. החלק שמצפון לקו, שנכבש בידי הצבא הטורקי ב-1974, ושנמצא בשליטה קפריסאית-טורקית, כולל 37% משטח האי.
תקריות אלימות לאורך הקו הירוק אירעו מדי פעם, אבל לא לעיתים קרובות. ככלל, עם תום הקרבות ב-1974 היה הקו שקט, אבל הוא היה סגור לחלוטין בלי כל אפשרות מעבר דרכו. בחלקים ארוכים שלו הוקמו מכשולים פיזיים כגון חומות וגדרות שמנעו כל אפשרות למעבר. רק בשני כפרים שנשארו באזור החיץ שבשליטת האו"ם הוסיפו קפריסאים-יוונים וקפריסאים-טורקים לחיות אלה בצד אלה, אולם גם בהם נשמרה מידה מסוימת של הפרדה בין הקהילות.
שינוי משמעותי במצב התחולל באפריל 2003, כשהוחלט לפתוח את הקו הירוק לתנועה מוגבלת של תושבים קפריסאים ושל תיירים בארבע נקודות. שתיים מהן באזור שנמצא בשליטת בריטניה, אחת בניקוסיה/לפקושה, ואחת במקום אחר לאורך הקו. פתיחת הקו הירוק נעשתה בעקבות הציפייה לאיחוד האי לקראת צירוף הרפובליקה של קפריסין לאיחוד האירופי. התקווה לאיחוד האי נכזבה, כיוון שהסכם האיחוד שהציע מזכ"ל האו"ם, קופי אנאן, נדחה במשאל עם שנערך בחלק היווני. למרות זאת, ארבע נקודות המעבר על הקו הירוק נותרו פתוחות. אף על-פי שבאופן רשמי מכירות רוב מדינות העולם, ובכלל זה האיחוד האירופי, בריבונות רפובליקת קפריסין שבשלטון יווני על כל חלקי האי, בפועל רק החלק היווני הצטרף לאיחוד האירופי, והאיחוד האירופי השלים עם קיומה של הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין, גם אם לא באופן רשמי.
ב-3 באפריל 2008 נפתחה נקודת מעבר נוספת על הקו הירוק, ברחוב לדרה שבבירה. נקודת המעבר הזאת היא היחידה המקשרת ישירות בין החלק הטורקי לחלק היווני, בלי צורך לעבור דרך האזור הנתון לשליטת בריטניה או לשליטת האו"ם. רחוב לדרה היה הרחוב הראשי של העיר לפני חלוקת קפריסין, אך הוא נחסם וניטש בשנת 1974. פתיחת נקודת המעבר ברחוב לדרה התאפשרה לאחר הפשרה נוספת ביחסים בין היוונים לטורקים בקפריסין ולוותה בטקס חגיגי בהשתתפות מנהיגי שני חלקי האי.
לאורך הקו הירוק קיים אזור חיץ שרוחבו נע בין מטרים בודדים לקילומטרים אחדים. מיעוט הפעילות האנושית באזור החיץ הביאה ליצירת "פארק לא מתוכנן" שמתקיימת בו מערכת אקולוגית ייחודית.
לנארט ברנדוט, רוזן ויסבורג
לנארט ברנדוט, רוזן ויסבורג (בשוודית: Lennart Bernadott; 8 במאי 1909 – 21 בדצמבר 2004), היה נכדו של גוסטב החמישי, מלך שוודיה ובמאי ויוצר סרטים שוודי.
ביוגרפיה
לנארט נולד ב-8 במאי 1909 בארמון סטוקהולם, סטוקהולם, לנסיך וילהלם, דוכס סדרמנלנד ולמריה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של פאבל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ואלכסנדרה, נסיכת יוון ודנמרק, ועם לידתו הוענק לו התואר דוכס סמולנד. בשנת 1914 התגרשו הוריו ואמו חזרה לרוסיה, ולנארט גודל על ידי סבתו המלכה ויקטוריה (משוודיה).
ב-11 במרץ 1932 התחתן וילהלם בנישואים מורגנטיים עם קארין ניסוונדט ללא הסכמת המלוכה, ובשל כך איבד את תאריו המלכותיים. לנארט קיבל יחס מחפיר מצד בית המלוכה השוודי, מה שגרם לאשתו לפסיכוזה חמורה, והביאה לבסוף לגירושיהם בשנת 1971.
בשנת 1944 שיחק ברנדוט כקרל, נסיך הכתר של שוודיה ונורווגיה בסרט ההיסטורי הנסיך גוסטב, תפקידו היחיד של ברנדוט כשחקן. ב-2 ביולי 1951 קיבל לנארט משארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג את התואר "רוזן ויסבורג", אשר הוא אחד מתארי האצולה השוודיים. אף על פי שקרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה היה יכול להעניק ללנארט את תאריו מחדש, הוא בחר שלא לעשות זאת. באותה שנה הוא רכש את ארמון מאינאו במאינאו שבגרמניה, והפך את האי שלו לאטרקציה תיירותית פופולרית. בשנת 1971 התגרש לנארט מאשתו, וב-29 באפריל 1972 התחתן לנארט עם סוניה האונץ הצעירה ממנו בשלושים וחמש שנה. בשנת 1996 הוא קיבל את טבעת הכבוד של קרן אדוארד ריין, וב-21 בדצמבר 2004 הוא נפטר בביתו במאינאו.
משפחתו
ב-11 במרץ 1932 התחתן לנארט עם קארין ניסוונדט, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
ב-29 באפריל 1972 התחתן לנארט עם סוניה האונץ, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
גופה
גופה היא גוף מת שהיה שייך ליצור חי.
לאחר המוות, כשמערכות הגוף אינן פועלות, מתחילה הגופה להיאכל על ידי חרקים וחיידקים מסוימים, המביאים למצב של ריקבון גופה.
כול מקרה מוות מחוץ לכותלי בית החולים תחקר על ידי המשטרה, במקרי מוות חשודים, הנחקרים על ידי המשטרה, נבדקות הגופות המתות, בהכילן לעיתים ראיות. גם ריקבון הגופה מספק ראיות.
גופות משמשות בלימודי רפואה ללימודי אנטומיה ולתרגול ניתוח. יש התורמים את גופתם למטרה זו. בנוסף, ניתן להשתמש באיברי הגופה לשם השתלתם באדם חי שאיבריו אינם מתפקדים. יש התורמים את גופתם למטרה זו.
גופה של בעל חיים קרויה נבלה. מילה זו משמשת גם לתיאור מבזה של גופת אדם (למשל:
סילוק הגופה
בדתות מסוימות נחשבת הגופה לביתה לשעבר של הנשמה - הנשמה היא האדם, מחשבותיו ואופיו, והגוף הוא הבית שבו היא גדלה ומתפתחת. על-פי המצרים העתיקים, החיים ממשיכים גם בגוף "מת" - רק אם הוא נשאר שלם. מכאן הגיע מנהג החניטה היוצרת מומיות.
בתרבויות אחרות נהוג לקבור את הגופה (בטקס מיוחד), לשמירה על כבוד המת וכחלק מהמסורת. ביהדות, למשל, נהוג לקבור את הגופה המתה עמוק באדמה, על פי הפסוק התנכ"י: "מעפר באת ואל עפר תשוב", שכן האמונה היא שהאדם נוצר מהאדמה. גופות אנושיות נחשבות לדבר קדוש, ולכן הקבורה שומרת על קדושה זו - גופת האדם מורחקת מעיני קרוביו ונמנעת האפשרות שבעלי-חיים יאכלו אותה.
דרך נוספת לטיפול בגופה היא שריפתה. בטיבט הייתה נהוגה קבורת שמים.
עולמות הגוף
עולמות גוף הן תערוכות נודדות המציגות לציבור גופות אדם.
במדינת ישראל התקיימה תערוכת גופות במתחם התחנה בתל אביב בחודשים מאי עד אוקטובר 2012. בתצוגה היו כ-20 גופות אדם שלמות, ועוד כ-200 חלקי גוף שונים של מתים (ככל הנראה מסין), שעברו שימור ועיבוד בשיטת פלסטיזציה. על פי המארגנים, התערוכה מיועדת לחינוך מדעי על האנטומיה של גוף האדם, ועל מצבי מחלה שבין השאר נובעים מהתנהגות בלתי נאותה מבחינה בריאותית במהלך החיים. היא מיועדת לכל הגילאים, כולל לתלמידי בתי ספר.
סול חגואל
סוֹל "סוליקא" חַג'וּאֵל (1817 – כ"ז באייר ה'תקצ"ד, 5 ביוני 1834) הייתה גיבורה יהודייה מרוקאית, שהתפרסמה לאחר שהוצאה להורג בעריפת ראש בגיל 16, לאחר שהואשמה בהיותה מֻרְתַדּה (מי שעזבה את דת האסלאם), ככל הנראה מבלי שהתאסלמה אי פעם. מסופר עליה כי אמרה.
גופה
להפוך כלי רכב לבטוחים
לפני שבובות מבחן ריסוק היו קיימות, היו משתמשים בגופות על מנת לבדוק את יציבות הרכב, ועזרו בעבר לבדוק בטיחות של כלי רכב מחגורות בטיחות ועד לכדור מתנפח עד לכריות אוויר.
לפי מאמר של פרופסור אלברט קינג, הניסויים בגופות ששדרגו את בטיחותם של כלי הרכב, הצילו כ-143,000 איש מפציעות קלות עד קשות וכ-4,250 ממוות.
סול חגואל
ביוגרפיה
חגואל נולדה בטנג'יר שבמרוקו ב-1817 לחיים ושמחה חגואל, להם היה בן גדול יותר בשם יששכר. אביה היה סוחר ותלמיד חכם שעמד בראש חברותא בביתו, ובכך סייע לבתו לגבש את אמונתה היהודית ולשמור עליה. אמה של חגואל הייתה עקרת בית. לפי היומן שפרסם איש בשם אאוחניו מריה רומרו, חגואל הייתה שכנתה של מוסלמית אדוקה בשם טאהרה דה מסודי, שטענה במרמה כי הצליחה לשכנע את חגואל להמיר את דתה לאסלאם, דבר שנחשב למעשה צדיקות לפי האסכולה המאלכית. לפי ישראל יוסף בנימין, נוסע יהודי שביקר במרוקו באמצע המאה ה-19, חגואל הייתה נערה יפהפייה ושכניה המוסלמים אמרו כי "זה חטא שפנינה כזאת נמצאת בחזקת היהודים, ויהיה זה פשע להותיר להם תכשיט כזה".
חגואל הובאה בפני בית משפט והצטוותה לכרוע ברך בפני המושל המקומי, תוך התבססות על עדות בודדת וככל הנראה שקרית שהיא המירה את דתה לאסלאם. הפאשה המקומי הבטיח לה כי אם תתאסלם היא תזכה להגנה מפני הוריה, וכן למשי, זהב ונישואים לגבר צעיר ונאה. הפאשה גם אמר כי אם תסרב להמיר את דתה,
חגואל ענתה לפאשה:
בעקבות ההבטחה הזאת ציווה הפאשה להכניס את חגואל לתא חסר חלונות ואור, ולכרוך שלשלאות סביב צווארה, ידיה ורגליה. הוריה הנואשים של חגואל ביקשו את עזרתו של סגן הקונסול הספרדי, דון חוסה ריקו. הוא אכן עשה כל שביכולתו על מנת להציל את חגואל, אך כל מאמציו היו לשווא. הפאשה החליט לשלוח את חגואל לעיר פאס, ולתת לסולטאן להחליט על גורלה. התשלום על העברתה והוצאתה להורג הוטל על אביה, שאוים ב-500 מלקות ברגל אם לא יציית. בסופו של דבר שולמו ההוצאות על ידי דון חוסה ריקו, כיוון שאביה של חגואל לא היה יכול להרשות זאת לעצמו מבחינה כלכלית. לאחר שחגואל הגיעה לפאס ניסו הסולטאן והנוגש הראשי שלו לשכנע אותה להתאסלם, ואף החכמים היהודים המקומיים. בנו של הסולטאן, שנדהם מיופייה של חגואל, ניסה גם הוא לשכנעה להתאסלם.
חגואל סירבה בתוקף. הסולטאן ציווה לערוף את ראשה של חגואל בכיכר ציבורית בפאס. רומרו תיאר את רגשות אזרחי פאס ביום ההוצאה להורג:. ככל הנראה הורה הסולטאן לתליין לפצוע את חגואל לפני הנחתת המכה הקטלנית. הוא קיווה שהיא תיבהל ותסכים להתאסלם, אך חגואל סירבה. מילותיה האחרונות למענים שלה היו:
הקהילה היהודית של פאס הוכתה בתדהמה לנוכח סיפור חייה ומותה של חגואל, וערכה מגבית לצורך תשלום הוצאות החזרת שרידי גופתה וקבורתה. לאחר מותה נודעה חגואל כ"סול הצדיקה" בקרב היהודים וכ"ללה סולייקה" (הגבירה הקדושה סולייקה) בקרב הערבים. היא נקברה בבית הקברות היהודי בפאס, וקברה הפך לאתר עלייה לרגל עבור יהודים ומוסלמים כאחד. על מצבתה של חגואל יש אפיגרפיה בעברית ובצרפתית. הכתובת הצרפתית היא "כאן נחה מדמואזל סוליקה חגואל נולדה בטנג'יר ב-1817 סירבה להיכנס לאמונה האסלאמית. הערבים רצחו אותה ב-1834 בפאס קרועה ממשפחתה. העולם כולו מתאבל על מותה".
דמותה בתרבות
קורבנה שימש השראה לציירים וסופרים. אחד מהתיעודים הידועים של פרשת מותה, El Martirio de la Jóven Hachuel, ó, La Heroina Hebrea (המרטיריות של חגואל הצעירה, או, הגיבורה העברית), נכתב על ידי אאוחניו מריה רומרו ופורסם לראשונה ב-1837, ובשנה שלאחר מכן יצאה לאור מהדורה נוספת. סיפורה של חגואל היה הנושא של קינות יהודיות (אחת מהן מאת רבי ידידיה מונסונייגו, מרבני פס בתקופה זו), ציור משנת 1860 של הצייר אלפרד דאודנק, שיר אפי אחד, אופרה בת שלוש מערכות וכן אחד משיריה של הזמרת הצרפתיה פרנסואז אטלן. כמו כן, ישנו שיר בספרדית של הזמרת הישראלית מור קרבסי, שמספר את סיפורה, בסוף 2017 עלה מחזמר שנכתב בהשראת סיפורה בשם "סוליקא" מאת מאור סבג ותאיר סיבוני בהפקת תיאטרון באר שבע, אשר זכה להצלחה רבה. ב-2022, פרסם המחבר חיים בן-חיים את הספרו התשיעי - "כזוהר הרקיע - שישים הימים האחרונים בחייה של סול". על סיפרה של סול כתב גם באחד מספריו המוקדמים יותר, "סבא שלמה מספר" אשר מקבץ סיפורי עם ואגדות ממרוקו ובין כה את סיפורה (בקצרה) של סוליקה חגואל.
עיריית בית שמש החליטה להנציח את שמה ברחוב בעיר.
משחת שיניים
משחת שיניים היא משחה או ג'ל המשמש לניקוי ולשיפור המראה האסתטי והבריאות של השיניים. השימוש בה נעשה לרוב באמצעות מברשת שיניים. השימוש במשחת שיניים מועיל להיגיינת הפה: היא מסייעת בהסרת פלאק ומזון מהשיניים, היא עוזרת בהפחתה ומיסוך של באשת הפה והיא משחררת מרכיבים פעילים כמו פלואוריד על מנת למנוע מחלות שיניים וחניכיים. רוב האנשים במדינות מפותחות מחשיבים את משחת השיניים כחיונית ומשתמשים בה לפחות פעם אחת ביום.
היסטוריה
האזכור הקדום ביותר הידוע לנו לגבי משחת שיניים נמצא בכתב יד מצרי מהמאה ה-4 לספירה, אשר בו רישומים המתארים תערובת אבקות של מלח, פלפל שחור, עלי נענע ופרחי אירוס. הרומאים השתמשו בתערובות של משחת שיניים שמבוססות על שתן אדם. הואיל ושתן מכיל אמוניה, קרוב לוודאי שהוא היה יעיל בהלבנת שיניים. מתכון למשחת שיניים אמריקאית מן המאה ה-18 שהתגלה, מכיל לחם שרוף. נוסחה אחרת שתקופתה מוערכת סביב תקופה זו, מכילה "דם דרקון" (שרף אדמדם המופק מהצמח Croton lechleri, ממשפחת החלבלוביים), קינמון ואלום שרוף.
אולם, משחות שיניים או אבקות לא הפכו לחומרים בשימוש יומיומי עד המאה ה-19. בעשור הראשון של המאה ה-19, השימוש במברשת השיניים נעשה בדרך כלל רק עם מים, אך אבקות שיניים התחילו במהרה לצבור אהדה. רובן הוכנו בבית, כאשר המרכיבים השכיחים הם גיר, לבנה כתושה ומלח. אנציקלופדיה ביתית מ-1866 המליצה על שימוש בעפרון פחם, והזהירה מפני אבקות שיניים ביתיות הגורמות ליותר נזק מאשר תועלת בהשוואה לאבקות המשווקות באופן מסחרי.
בסביבות שנת 1900, המשחה המומלצת הייתה משחה שעשויה ממימן על-חמצני ומסודה לשתיה. משחות שיניים מעורבבות היו הראשונות אשר שווקו במאה ה-19, אך לא העלו את האהדה כלפי אבקות ומשחות שיניים עד מלחמת העולם הראשונה. בניו יורק ב-1896, יצרה חברת קולגייט-פלמוליב את משחת השיניים הראשונה בשפופרת מתקפלת, הדומה לשפופרות הצבעים בהן משתמשים ציירים.
משחת השיניים נמכרת לרוב בשפופרת גמישה, למרות שמכלים קשים יותר זמינים גם כן. המכלים הקשיחים עומדים באופן אנכי, מכילים כמות משחת שיניים גדולה יותר וחוסכים מקום.
שימוש בפלואוריד במשחות שיניים
ב-1914 החלו להוסיף פלואוריד למשחות שיניים. בתחילה, זכה השימוש בפלואוריד לביקורת על ידי האגודה האמריקאית לרפואת שיניים (ADA) (בשנת 1937), אולם בשנות ה-50 של המאה ה-20 פותחו משחות שיניים עם פלואוריד אשר קיבלו את חותם האישור של ה-ADA. מדינות שונות הגבילו את כמות הפלואוריד המותרת לשימוש במשחות שיניים, מטעמי בריאות הציבור, וקבעו לכך תקנים שונים. ברוב אפריקה אחוז הפלואוריד המותר לשימוש במשחות שיניים גבוה במעט מהאחוז המותר בארצות הברית.
פלואוריד במשחות שיניים נחשב שני ביעילותו למניעת עששת, בתנאי שמתמידים להשתמש בו, לאחר הפלרת מי שתייה.
מספר תרכובות פלואוריד משמשות כמרכיב הפעיל במשחות שיניים, בעיקר סודיום מונופלואורופוספט (NaMFP), סודיום פלואוריד (NaF), סטאנוס פלואוריד (SnF2) ואמין פלואוריד וצירופים שונים של הנ"ל. הפלואוריד שבמשחה נקלט היטב על ידי זגוגית שהחל בה תהליך דמינרליזציה ראשוני. כמו כן, הוא נקלט ומתרכז ברובד דנטאלי ויוצר שם מאגר של פלואוריד זמין לתהליך רמינראליזציה בעת עלייה בחומציות. מחקרים קליניים רבים הוכיחו את אפקט האנטיקריוגני של משחות השיניים ללא קשר לסוג הפלואוריד שבתוכה.
הריכוז הראשוני של פלואוריד במשחות השיניים היה 1000–1100 חלקים למיליון (ppm) שהוסג על –ידי שימוש ב 0.24% NaF, 0.4% SnF2 או NaMFP 0.76%. מאחר שהוכח שקליטת פלואוריד על ידי זגוגית שעברה דמינראליזציה חלקית ועל ידי הרובד היא פרופורציונלית לריכוז הפלואוריד במשחה, נעשו ניסיונות של שימוש במשחות שיניים המכילות ריכוזים גבוהים יותר של פלואוריד. יעילותן של משחות שיניים המכילות 1500 חל"מ נבדקה ונמצאה שהן הפחיתו את עליית העששת ב-12% נוספים.
ילדים צעירים בולעים חלק ניכר מהמשחה בעת צחצוח שיניים. ולכן מומלץ להתאים את ריכוז הפלואוריד במשחת השיניים לגיל הילד.
מרכיבים וטעמים
חומרים שוחקים מהווים לפחות 50% ממשחת השיניים, המסייעים בהסרת פלאק ומזון מהשיניים. חומרים שוחקים נפוצים כוללים: אלומיניום הידרוקסיד (Al(OH)3), סידן פחמתי (CaCO3) וסוגי סיליקה שונים.
המרכיב הפעיל הנפוץ ביותר כנגד עששת הוא נתרן פלואורי (NaF). חלק מהסוגים משתמשים בנתרן חד-פלואורופוספטי (SMFP). כמעט בכל משחות השיניים שנמכרות בארצות הברית יש בין 1,000 ל-1,100 חלקים של אחד מהמרכיבים הפעילים האלו על כל מיליון יוני פלואוריד. עקביות זו מובילה לכך שישנם הטוענים שמשחת שיניים זולה טובה בדיוק כמו משחת שיניים יקרה. בסקר שנערך על ידי המגזין קונסומר ריפורטס ב-1998 דורגו 30 מתוך 38 משחות השיניים שהשתתפו כמשחות שיניים מצוינות.
רוב משחות השיניים מכילות סודיום דודציל סולפט (SDS, נקרא לפעמים סודיום לאוריל סולפט - SLS) או חומר פעיל שטח אחר. SLS נמצא גם במוצרי טיפוח נוספים, כמו שמפו, כגורם מקציף. SLS יכול לגרום לשכיחות גדולה יותר של אפטות אצל חלק מהאנשים כאשר הוא עשוי לייבש את שכבת ההגנה של רקמת התאים האורלית ולגרום נזק לרקמת התאים הבסיסית. מספר סוגי משחות כוללים אבקת נציץ לבנה. אבקה זו משפשפת בעדינות ומצחצחת את משטח השן. בנוסף, חומר זה מוסיף ברק קוסמטי למשחה.
מרכיבים כמו נתרן דו פחמתי, אנזימים, ויטמינים, צמחי מרפא, סידן, מי פה או מימן על חמצני בדרך כלל נכנסים לתערובות הבסיסיות ומשווקים כמרכיבים מועילים. חלק מהיצרנים מוסיפים גורמים אנטי בקטריאליים, כמו טריקלוסאן ואבץ כלורי.
משחות שיניים מגיעות במבחר טעמים, לרוב סוגים שונים של מנטה. טעמים אקזוטיים יותר כוללים: אניס, משמש, מסטיק (מיועד בעיקר לילדים), קינמון, שומר, זנגביל, וניל, לימון, תפוז ואורן. טעמים שונים הוצגו לציבור אך יצורם הופסק עקב אי הצלחתם בשוק, בהם ניתן למצוא חמאת בוטנים, תה קר וויסקי. חלק מן המשחות נטולות טעם.
המשתמשים במשחת השיניים אינם אמורים לבלוע אותה. מספר סוגים של משחות שיניים יכולות לגרום לבחילה ולשלשול אם בולעים כמות מוגזמת מהן. צריכה ממושכת של משחות המכילות פלואוריד, בעוד השיניים מתפתחות, יכולה לגרום לפלואורוזה. בשל כך, ילדים קטנים אינם צריכים להשתמש במשחת שיניים אלא תחת השגחה.
את הסידן, הנמצא במשחת השיניים, מפיקים מעצמות של חיות או מסיד. צמחוניים מעדיפים להשתמש במוצרים שאינם מכילים מרכיבים מן החי. מסיבה זו, הציגו בהודו משחת שיניים צמחונית.
כשרות
ישנה מחלוקת הלכתית בשאלה האם על משחת שיניים לעמוד בדרישות כשרות. דעה אחת מתירה שימוש במשחת שיניים ללא הגבלה אף אם היא מכילה מרכיבים שאינם כשרים (הן לכל השנה והן לפסח), מאחר שהמרכיבים השונים פגומים למאכל, ועל כן הם חסרי משמעות כשרותית, אף אם יש להם טעם ואף אם ישנה בליעה מעטה שלהם. דעות אחרות סוברות שהמרכיבים השונים במשחה אינם נפגמים בתהליך העיבוד, ועל כן, אם אינם כשרים, הם נותרים כאלו גם לאחר ערבובם במשחה, ומאחר ויש להם מעט טעם ולעיתים הם נבלעים, כן נדרשת להם כשרות. מבין הסוברים כדעה זו יש הממליצים על שימוש במשחת שיניים בעלת כשרות (אך אינם סוברים שזו חובה), ויש הסוברים כי מדובר בחובה גמורה.
בנוגע לכשרות משחת השיניים לפסח, כותב הרב אליעזר מלמד בפניני הלכה כי חייבים להקפיד על כשרות לפסח, הואיל ויש במשחה טעם היא כשאר מוצרי המזון שחייבים להקפיד בהם על כשרות לפסח.
דן גילרמן
דן (דני) גילרמן (נולד ב-26 במרץ 1944), הוא איש עסקים ישראלי שכיהן כשגריר ישראל באו"ם בין השנים 2003-2008. במסגרת תפקידו באו"ם כיהן כסגן נשיא עצרת האו"ם מטעם גוש מדינות המערב.
ביוגרפיה
גילרמן נולד בתל אביב בשנת 1944 ואת לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית.
גילרמן כיהן כמנכ"ל של מספר חברות ישראליות בתחומי הכימיה והמזון.
בשנות ה-70 היה פעיל במפלגת המרכז החופשי שהייתה חלק מהליכוד. אחר כך הצטרף לתנועה הדמוקרטית לשינוי, של פורשי המרכז החופשי ושימש כיושב הראש נשיאות התנועה.
ביולי 2002 מונה גילרמן להיות השגריר ה-13 של ישראל באו"ם וב-1 בינואר 2003 נכנס לתפקידו. ב-13 ביוני 2005 נבחר להיות אחד מ-21 סגני נשיא עצרת האו"ם. גילרמן נבחר כנציג גוש מדינות "קבוצת מערב אירופה ואחרות" (WEOG). ישראלי שקדם לגילרמן בתפקיד סגן נשיא עצרת האו"ם היה אבא אבן בשנת 1952. גילרמן סיים את תפקידו כשגריר לאו"ם ביולי 2008.
לאחר שעזב את תפקידו באו"ם, הקים בשותפות עם מתיו ברונפמן את קרן ההשקעות "ההזדמנות הישראלית". במסגרת הקרן ביקשו לגייס השקעות לחברות תעשיייה מסורתית בישראל. בין השאר נפגש בדאבוס, במסגרת הפורום הכלכלי העולמי, עם ראשי קרנות ההשקעה הממשלתיות במדינות המפרץ. אולם בעקבות המשבר הכלכלי העולמי הקרן לא הצליחה לגייס השקעות בהיקף שתכננה והיא נסגרה.
בדצמבר 2009 מונה גילרמן כיושב ראש קרן מרקסטון. לאחר שהקרן הפסידה 75.3% מהונה, והתברר שדמי הניהול שקיבלו מנהליה לאורך השנים הגיעו לסך 140 מיליון דולר, פרש גילרמן מתפקידו. הקרן חדלה לפעול לאחר מכן.
ביוני 2010, הציע ראש הממשלה נתניהו לגילרמן להתמנות שוב לשגריר באו"ם, אך הוא סירב והשיב כי ישמח לסייע במלאכת ההסברה בהתנדבות.
חיים אישיים
דן גילרמן נשוי לג'ניס, ואב לשני ילדים.
פוארטו מדרין
פוארטו מדרין (בספרדית: Puerto Madryn; בוולשית: Porth Madryn) היא עיר נמל בפטגוניה הארגנטינאית, לחופו של מפרץ נואבו, מערבית לחצי האי ואלדס. בשנת 2001 התגוררו בה כ-58 אלף תושבים, והיא הייתה העיר השלישית בגודלה בפרובינציית צ'ובוט.
היסטוריה
פוארטו מדרין נוסדה ב-28 ביולי 1865 בידי 150 מהגרים ולשים. הם קראו לה על שמה של מדרין, חוותו של סר לאב ג'ונס-פרי, מדינאי ובעל אדמות שהיה מיוזמי ההתיישבות הוולשית בארגנטינה. היא נותרה בתחילה עיירה קטנה, אך חשיבותה גברה לאחר שב-1886 נחנכה מסילת הברזל שחיברה אותה עם העיר טרלאו והפכה אותה ואת הנמל שלה לשער הכניסה לצ'ובוט.
בשנות ה-70 השתנתה המגמה, עם הקמתו של מפעל אלומיניום, שהאיץ את התפתחותו של אזור תעשייה חדש בצפון העיר. אפשרויות התעסוקה החדשות הביאו לעיר תושבים חדשים, והעיר גדלה במהירות. במקביל, התבססה פוארטו מדרין כנקודת מוצא לתיירים המבקרים בשמורת הטבע שבחצי האי ואלדס, ולאורך חוף הים שלה הוקמה טיילת.
דארל ארמסטרונג
דארל יוג'ין ארמסטרונג (באנגלית: Darrell Eugene Armstrong; נולד ב-22 ביוני 1968) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, שהיה פעיל בין השנים 1991–2008. מזוהה ביותר עם קבוצת אורלנדו מג'יק מליגת ה-NBA, במדיה שיחק בין העונות –. בעונת זכה בפרסי השחקן המשתפר והשחקן השישי של העונה ב-NBA, ובכך היה השחקן הראשון בתולדות הליגה שזוכה בשני הפרסים. לאורך קריירת המשחק ב-NBA העמיד ממוצעים כוללים של 9.2 נקודות, 2.7 ריבאונדים, 4.0 אסיסטים ו-1.3 חטיפות למשחק.
תחילת הקריירה
בסיום לימודיו האקדמיים העמיד עצמו ארמסטרונג לבחירה בדראפט ה-NBA 1991, אך לא נלקח על ידי אף קבוצה. מיד לאחר מכן החל לשחק בקבוצת "אטלנטה איגלס" מליגת הקיץ USBL, וחזר לשחק בה מדי קיץ עד שנת 1994. בכל שלוש עונותיו ב-USBL נבחר לחמישיית ההגנה ולאחת מחמישיות העונה. באוקטובר 1992 חתם בקבוצת "קפיטל ריג'ן פונטיאקס" מליגת ה-CBA, ולאחר מכן עבר ל"סאות' ג'ורג'יה בלוז" מליגת "איגוד הכדורסל הגלובלי" (GBA), בה שיחק עד שהתפרקה. יצחק פרי, פיני גרשון ושלמה וייספלר נסעו לראותו משחק באטלנטה לפני קיץ 1993, אך גרשון העדיף שלא להחתימו בעבור מכבי ראשון לציון ובמקומו נלקח סטיב בארט ששיחק מולו במדי "ניו ג'רזי שור-קאטס" באותו המשחק.
בשנת 1993 החל לשחק עבור פזופוריקוס לרנקה מליגת העל הקפריסאית, במדיה רשם ממוצעים של 32 נקודות ו-8 אסיסטים למשחק, וזכה בפרס "שחקן העונה". בעונת 1994/1995 שיחק באורנסה מליגת העל הספרדית, והוביל את כל קלעי הליגה עם 24.6 נקודות בממוצע למשחק.
אורלנדו מג'יק
באפריל 1995 חתם ארמסטרונג באורלנדו מג'יק מליגת ה-NBA, והספיק לשחק עמה בשלושה משחקים עד סיום עונת. בפלייאוף 1995 הגיעה אורלנדו עד גמר ה-NBA, אך ארמסטרונג עצמו לא שותף באף משחק. לאורך העונה העוקבת שותף ב-13 משחקים בלבד, וקלע 3.2 נקודות בממוצע למשחק. בסיום העונה העפילו המג'יק עד שלב גמר האזור המזרחי, אך ארמסטרונג שוב לא שותף בפלייאוף. על אף קומתו הנמוכה יחסית לשחקן כדורסל (1.83 מטרים), הוזמן ארמסטרונג להשתתף בתחרות ההטבעות לשנת 1996. בסיבוב הראשון של התחרות קלע ארמסטרונג זריקת "צעד וחצי" לאחר ניסיון הטבעה כושל, וקיבל את הציון הנמוך ביותר בתחרות.
בכל 9 העונות שלו באורלנדו רשמה הקבוצה מאזן ניצחונות חיובי, וב-7 מתוכן העפילה לשלב הפלייאוף.
השנים האחרונות
לקראת עונת חתם ארמסטרונג על חוזה בניו אורלינס הורנטס. בתקופתו בקבוצה קלע 10.6 נקודות למשחק כמחליפו מהספסל של בארון דייוויס.
בדצמבר 2004, לאחר עונה וחצי בניו אורלינס, הועבר בטרייד לדאלאס מאבריקס. עד סיום עונת מיעט לשחק בדאלאס מאחורי ג'ייסון טרי, וקלע כ-2.2 נקודות למשחק בלבד. בעונות ו- שיחק עבור אינדיאנה פייסרס וניו ג'רזי נטס, בהתאמה, ובקיץ 2008 הודיע על פרישה ממשחק, בגיל 39. בעת פרישתו דורג במקום ה-16 בתולדות ה-NBA באחוזי קליעה מקו העונשין, עם 87.1%.
לאחר הפרישה ממשחק
בינואר 2009 מונה לעוזרו של מאמן דאלאס מאבריקס, ריק קרלייל. בעונת זכה עם הקבוצה באליפות ה-NBA כעוזר מאמן.
גילדהול (לונדון)
גילדהול (אנגלית: Guildhall) אולם הגילדות של לונדון, הוא בניין בסיטי של לונדון באזור צ'יפסייד. הבניין שימש כבניין העירייה של העיר.
הבניין
הבניין הנוכחי הוא על שרידי בניין קדום (שמרתפיו נבנו בימי הביניים ונשמרו עד ימינו). בתקופה הרומית היה במקום האמפיתיאטרון הגדול בבריטניה.
חלקים מהבניין הנוכחי נבנו עוד בשנת 1411 והשתמרו. הבניין היה בניין האבן היחיד שלא היה כנסייה, ששרד את השרפה הגדולה של לונדון בשנת 1666, על אף שגג הבניין נשרף, ושוקם בשנת 1670, אז נבנה גג ישר במקום גג רעפים חד יותר.
הבניין שופץ בשנת 1866 לפי תוכניות הארכיטקט סר הוראס ג'ונס ששחזר את גג הרעפים של הבניין לסגנון שבו היה בימי הביניים. גג רעפים זה נהרס בשרפה הגדולה השנייה של לונדון במהלך הבליץ, ושוקם ב-1954 על פי תוכניות של סר גיילס גילברט סקוט.
כיום משמש הבניין רק לאירועים רשמיים, במבנה נמצאים גם גלריה לאמנות ומוזיאון איגוד השענים.
גוג ומגוג
פולקלור מקומי משייך את הענקים גוג ומגוג למקום. לפי פולקלור זה נקשרו הענקים לשערי ארמון שעמד במקום (מבחינה היסטורית לא היה ארמון כזה). מדי שנה היו מוציאים מהגילדהול פסלים של הענקים שנשמרו בתוכו ומובילים אותם בתהלוכה של ראש העיר. הפסלים המקוריים נשרפו בשריפה הגדולה, והוחלפו בשנת 1708 בפסלי עץ שפיסל רב החובל ריצ'רד סאונדרס. פסלים אלה נהרסו במהלך הבליץ. פסלים חדשים מעשי ידי הפסל דייוויד אוונס הוצבו במקום 1953, ביוזמתו ובמימונו של סר ג'ורג' וילקינסון שהיה הלורד ראש העיר של לונדון בשנת 1940, עת נפגע הבניין ונשמדו הפסלים.
תוכנית גילדהול
ב-10 בנובמבר 1955 נשא ראש ממשלת בריטניה אנתוני אידן באולם גילדהול נאום שקרא להסכם שלום בין ישראל ומדינות ערב המבוסס על פשרה בין גבולות תוכנית החלוקה לגבולות הקו הירוק. הוא הבטיח ערבויות לשני הצדדים אם יושג הסכם ואיים שהצד שלא יסכים לפעול במתינות יאבד את אהדת בריטניה. הנאום, שנודע כנאום גילדהול, זכה לאהדה בצד הערבי, אולם זכה לתגובות נמרצות מצד ישראל והעיב על יחסי הממלכה המאוחדת–ישראל עד סוף שנת 1958 עת הצהיר שר החוץ הבריטי שתוכנית גילדהול מתה. באותן שנים, נחשב הגילדהול בישראל לסמל למדיניות אנטי-ישראלית של בריטניה.
סיירת כבדה
סיירת כבדה היא סוג של סיירת או אוניית מלחמה, שהייתה בשימוש במחצית הראשונה של המאה ה-20.
באמנת לונדון, שנחתמה ב-1930 ונועדה להוות המשך למהלך צמצום החימוש הימי, הוגדרו מחדש טיפוסי הסיירות. סיירת קלה הוגדרה כאוניית הנושאת תותחים בקוטר שאינו עולה על 6.1 אינץ' (155 מ"מ) ואילו סיירת כבדה הוגדרה כנושאת תותחים כבדים יותר, עד קוטר 8 אינץ' (203 מ"מ). שני טיפוסי האוניות היו אמורים להיות בהדחק של 10,000 טון, לכל היותר. למרות החימוש הכבד יותר של הסיירת הכבדה, נחשבו תותחי 6 אינץ' עדיפים: מהירות הירי שלהם הייתה גדולה יותר, וניתן היה לשאת יותר תותחים באותו משקל. משקלם הגדול יותר של פגזי 8 אינץ' לא נחשב ליתרון, משום שרוב האוניות שהיו בנויות לספוג פגזי 6 אינץ' היו מסוגלות לספוג גם פגיעת פגזי 8 אינץ'.
ככל שהתברר שהמלחמה בלתי נמנעת, החלו המדינות השונות לפרוש מהאמנה ולבנות כלי שיט בעלי הדחק רב יותר, ותותחים בעלי קוטר גדול יותר. יפן בנתה את סדרת הסיירות הכבדות מוגאמי, שהיו בעלי הדחק של למעלה מ-13,000 טון, ותותחים בקוטר 6.1 אינץ', שהוחלפו בתחילת המלחמה (כפי שתוכנן מראש) לתותחים בקוטר 8 אינץ'. הצי הגרמני בנה את סדרת הסיירות הכבדות אדמירל היפר, שההדחק שלהן הגיע ל-18,000 טון, ונשאו תותחי 8 אינץ'.
סנריו
סנריו (ביפנית: 川柳; מילולית: נהר ערבה) היא צורת שיר יפני מסורתי, הדומה להייקו בתבניתה, אך מתמקדת יותר באדם כחלק מהחברה האנושית ופחות באדם כחלק מהטבע, והיא גם היתולית יותר לרוב.
תסריט צילומים
תסריט צילומים או שוטינג סקריפט (מאנגלית: Shooting script) הוא תסריט מצלמה, הנבנה בשיתוף פעולה בין הבמאי והצלם, ותפקידו לתרגם את התסריט הכתוב לתמונה ולקול. טכנית נכתב תסריט המצלמה כתיאור של כל שוט ושוט שיש לצלם במהלך הסרט. בתסריט המצלמה מתאר הבמאי את אשר קורה בשוט, באיזה סוג עדשה יש לצלם את השוט, ומה צריך להיות גודל הפריים, מהי הזווית שבה ממוקמת המצלמה בשוט, ותזמון משוער של השוט.
סיירת כבדה
עיקר המדרג היה קיים בצי הגרמני; לאחר סדרת אדמירל היפר, נבנו שלוש סיירות כבדות, שנקראו בפי הגרמנים panzerschiffe, "אוניות משוריינות". הסדרה נקראה "דויטשלנד", על שם האונייה הראשונה בסדרה, מתוך שלוש. אוניות אלה היו קטנות מאוניות מערכה ומסיירות מערכה, ולמעשה היו קרובות במידותיהן לסיירות כבדות, אך הייתה להן עוצמת אש גדולה בהרבה משלהן. בשל כך הגדירו אותן הבריטים כ"אוניות מערכה זוטא" (pocket battelship). בהמשך בנו הגרמנים עוד שתי אוניות גדולות עוד יותר - שרנהורסט וגנייזנאו - שאותן הגדירו הבריטים כ"סיירת מערכה", בשל גודלן, ואילו הגרמנים ראו בהן כבר אוניות מערכה, ללמדך על הגבול הדק שבין טיפוסי אוניות אלו.
ג'וסט
ג'וסט (באנגלית: Joost, ובשם הקודם פרויקט ונציה) הוא שמו של מיזם שבמקור נועד לפתח תוכנה אינטראקטיבית להפצת שידורי טלוויזיה ותכני וידאו ברשת האינטרנט בטכנולוגיית P2P. התוכנה נכתבה על ידי ניקלס זנסטרום וג'נוס פריס, יוצרי קאזה וסקייפ. בהמשך, תכנים במסגרת המיזם הועברו מתוך אתר אינטרנט בלבד והופסק פיתוח התוכנה להעברתם.
סיירת כבדה
סיירות היו חלק פעיל ומהותי מציי העולם במלחמת העולם השנייה. בפלישה הגרמנית לנורווגיה, באפריל 1940, נתקלו סיירות המערכה הגרמניות שרנהורסט וגנייזנאו בסיירת המערכה הבריטית Renown, ללא הכרעה; מספר שבועות לאחר מכן הפתיעו האוניות הגרמניות את נושאת המטוסים הבריטית אה"מ גלוריוס וטיבעו אותה ואת המשחתות המלוות. סיירת המערכה הבריטית אה"מ הוד נלחמה באוניית המערכה הגרמנית ביסמרק בקרב מצר דנמרק, ב-24 במאי 1941; הוד הוטבעה על כל צוותה בקרב. סיירות גרמניות ובריטיות השתתפו במערכה על האוקיינוס האטלנטי, כמו גם בזירות אחרות.
ג'וסט
היסטוריה
"Thanks for your support and interest in Joost.com. We are re-evaluating the Joost.com purpose and services. For the near-term we have decided to suspend the site to allow for a full re-evaluation. Thanks again."
סנריו
בצורתו המודרנית במערב קיים מעבר הדרגתי בין הייקו וסנריו, ללא הפרדה חדה.
צ'אגאטאי (חאנות)
החאנות של צ'אגאטאי (במונגולית: Tsagadaina Khaanat Ulus/Цагаадайн Хаант Улс) הייתה אחת ממדינות הירושה של האימפריה המונגולית.
חאנות זו התפתחה מהאולוס של צ'אגאטאי חאן, בנו השני של ג'ינגיס חאן. לאחר מותו של מונגקה חאן, נקלעה האימפריה ל מלחמת האזרחים הטולויית שהביאה להתפרקות המסגרת האימפריאלית המאחדת ולעלייתן של חאנויות עצמאיות. החאנות של צ'אגאטאי שלטה על שטחים נפרדים במרכז אסיה. חאנות זו עברה שני תהליכים חשובים של התאסלמות ושל טורקיזציה. בתוך החאנות התפתחה שפה טורקית, המכונה טורקית צ'אגאטאי. השושלת הטימורית והשושלת המוגולית קשרו קשרי משפחה עם השושלת הצ'אגאטאית, בשל היוקרה שהייתה לצאצאיו של ג'ינגיס חאן.
ריינר שנה
ריינר שנה (בגרמנית: Reiner Schöne; נולד ב-19 בינואר 1942) הוא שחקן גרמני.
ביוגרפיה
שנה נולד בעיירה פריצלאר (Fritzlar) שבהסן ולמד משחק בתיאטרון של ויימאר, ב-1968 ברח למזרח גרמניה.
ב-1968 הגיע למקום השלישי בתחרות המוזיקה "Schlagerwettbewerb der DDR". הוא השתתף בתחרות לבחירת נציג גרמניה לאירוויזיון ב-1970.
ב-1971 שיחק בסרט האיטלקי "È tornato Sabata ... hai chiuso un'altra volta" לצד לי ואן-קליף, וב-1975 שיחק בסרט המתח של קלינט איסטווד "The Eiger Sanction". ב-1979 שיחק בסרט ההיסטורי "Götz von Berlichingen mit der eisernen Hand" המבוסס על מחזה של יוהאן וולפגנג פון גתה.
שנה הופיע במיני סדרה "Amerika" מ-1987 על החיים בארצות הברית לאחר הפיכה על ידי ברית המועצות. ב-1990 שיחק בסרט "סיפורה של שפחה" על פי ספרה מרגרט אטווד. ב-1994 שיחק שנה בסרט הטלוויזיה "Nobody's Children" על זוג הורים המעוניין לאמץ ילד מרומניה ונתקל בקשיים בירוקרטים. במורטל קומבט 2 שיחק שנה שיחק את האל שיינור. הוא שיחק בארבעה פרקים של בבילון 5 ובסרט המבוסס על הסדרה. ב-1998 ו-1999 הופיע בשני פרקים של גולשים בזמן.
ב-2001 גילם סנאטור בסרט המדע הבדיוני "Ice Planet". ב-2002 שיחק בסרט הטלוויזיה "Pretend You Don't See Her" על פי ספר של מרי היגינס קלארק. ב-2010 שיחק בקומדיית הפשע "Snowman's Land". בשנת 2012 שיחק בסרטו של דניס גנסל "המדינה הרביעית" לצד מוריץ בלייבטרוי.
בשנת 2021 שיחק במיני-סדרה "לזייף את היטלר" בדמותו של הפרופסור הרברט סטרונץ.
חיים אישיים
בשנות השמונים היה נשוי לשחקנית אלכסנדרה בוגוזביץ, ב-2010 נישא בשלישית לאניה דרנדל, אמנית איפור, והם מתגוררים בברלין עם שתי בנותיהם.
הפיגוע במגדלי התאומים (1993)
הפיגוע במגדלי התאומים ב-1993 היה הניסיון הראשון למוטט את מגדלי התאומים, אשר התרחש ב-26 בפברואר 1993 בחניון התת-קרקעי של המגדלים שבמרכז הסחר העולמי בניו יורק. הפיגוע בוצע על ידי חבורה אסלאמית קיצונית שבראשה עמד הטרוריסט רמזי יוסף, איש ארגון אל-קאעידה של אוסאמה בן לאדן. נהרגו בו 6 אנשים, ו-1,042 נפצעו.
על פי עדות אחד השותפים לפיגוע, הפיגוע נועד לפגוע בעיקר ביהודים, כשלצידו נבחן פיצוץ שכונות יהודיות כויליאמסבורג. יוסף מצא אחר כך מחסה אצל בן לאדן.
רקע
רמזי יוסף, כוויתי-פקיסטני, החל לתכנן את הפיגוע בשנת 1991, וקיבל עצות ומימון מדודו, ח'אלד שיח' מוחמד, בכיר בארגון אל-קאעידה הנחשב למוח שמאחורי פיגועי 11 בספטמבר. על פי עדות אחד השותפים לפיגוע, כוונת המפגעים הייתה לפגוע ביהודים, ותחילה הם חיפשו יעדים לפיגוע בשכונות יהודיות בברוקלין. אולם בהמשך החליט יוסוף לפגוע במגדלי התאומים בהם עבדו יהודים רבים.
הפיגוע
מטען החבלה המאולתר, ששקל כ-600 ק"ג, הורכב בעיקר מאוריאה, ניטרוגליצרין, חומצה גופרתית ובלוני גז מימן. יוסוף הוסיף למטען גם נתרן ציאניד, חומר רעיל ביותר, כדי שאדי הגז יעלו בתעלות האוורור והמעליות של הבניינים. הוא הכניס את המטען לארבע קופסאות קרטון ושם אותן בתא המטען של מכונית פורד מסחרית שנשכרה שלושה ימים לפני הפיגוע על ידי עוזרו הראשי של רמזי יוסף, מוחמד סלאמה. יוסוף התכוון להחנות את המכונית בחניון התת-קרקעי של המגדלים, לפוצץ אותה ולגרום להתמוטטות מגדל מספר 1 (WTC 1) על מגדל מספר 2 (WTC 2).
ב-26 בפברואר 1993, יוסוף הסיע את המכונית לחניון התת-קרקעי שמתחת למגדל מספר 1 והחנה אותה בקומה B-2. הוא הצית את פתיל ההשהייה ונמלט מהמקום. לאחר כ-12 דקות, בשעה 12:17 בצהריים, המכונית התפוצצה וגרמה לשישה הרוגים, 1,042 פצועים, בעיקר משאיפת העשן שהגיע עד לקומה ה-93 בבניינים ונזק עצום לחניון, שהוערך כחצי מיליארד דולר. שני המגדלים עדיין נותרו עומדים וגז הציאניד נשרף בעת הפיצוץ ולא גרם לנפגעים. הפיגוע גרם להפסקת החשמל בבניינים, לשיתוק הטלפון לרוב מנהטן תחתית ולפגיעה בשידורי הטלוויזיה באזור.
מעצרים
שירותי הביטחון האמריקניים עצרו את רוב חברי ההתארגנות והם נשפטו ל-240 שנים בכלא:
בסוף שנות התשעים רמז בן לאדן שפעולתו של יוסוף היא מקור השראה עבורו, והדבר אוזכר בתדריך שנתנו סוכנויות הביטחון לנשיא באוגוסט 2001.
חצי האי ארוסמית'
חצי האי אירוסמית' (באנגלית: Arrowsmith Peninsula) הוא לשון יבשה, בחוף המערבי של ארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
חצי האי ממוקם ממערב לקרחון פורל, לקרחון שארפ, ולפיורד לאלמאנד; ומצפון מערב לפיורד בורז'ואה; מפרץ אנוס נמצא מצפון-מערב לחצי האי.