cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנה היילמן
חייה לאחר המלחמה
במהלך חייה בישראל, אנה השלימה תואר בעבודה סוציאלית וילדה שתי בנות עם בעלה יהושע. המשפחה היגרה לארצות הברית, כשבתחילה יהושע עבר לארצות הברית ושימש כמורה לעברית ובהמשך, ב-1958, היגרו גם אנה והבנות והצטרפו אליו בעיר בוסטון. ב-1960 היגרה המשפחה לעיר אוטווה שבקנדה בגלל הזדמנות לעבוד שם כמנהל בית ספר עברי. אנה עבדה עם עמותת הסיוע לילדים באוטווה כעובדת סוציאלית דו לשונית (אנגלית-צרפתית). היא הפכה למפקחת של מחלקת האנגלית-עברית ויצאה לגמלאות בשנת 1990, יהושע היילמן נפטר באוקטובר 2005 ואנה נפטרה ב-1 במאי 2011.
הדרך לכתיבת ספר זכרונותיה הייתה דרך ארוכה. בשנת 1991 לאחר טקס ביד ושם להנצחת אחותה והנספות הנוספות, רג'ינה, אלה, ורוזה, אנה אמרה לבעלה של אחת מבנותיה, שלדון שוורץ, שהיא כתבה יומן בפולנית באושוויץ, ושהיומן נתפס, הוחרם והושמד בזמן מסוים לאחר חיפוש בחפציה על ידי הנאצים. ושהיא שחזרה את כולו מתוך זכרונה בזמן שהותה במחנה עקורים ב-1945, שלדון שכנע אותה לתרגם את יומנה לאנגלית וביחד, השניים עבדו במשך עשר שנים; היא כתבה והוא ערך. ספר זכרונותיה "Never Far Away :The Auschwitz Chronicles of Anna Heilman", פורסם בשנת 2001. הספר זכה בשנת 2002 בתחרות פרסי אוטווה לספרות.
אנה היילמן היא אחת מן הדמויות בסרט התיעודי "Unlikely Heroes" שיצא לאור ב-2003 בבימויו של ריצ'רד טראנק. הסרט מספר על תנועת ההתנגדות היהודית במהלך מלחמת העולם השנייה.
בית הזונות הקטן הטוב ביותר בטקסס (סרט)
בית הזונות הקטן הטוב ביותר בטקסס (באנגלית: The Best Little Whorehouse in Texas) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1982 בבימויו של קולין היגינס, עם דולי פרטון, ברט ריינולדס ודום דה-לואיז בתפקידים הראשיים.
הסרט הוא עיבוד קולנועי של מחזמר בשם זה שהועלה בברודוויי בשנת 1978 בהצלחה רבה. העלילה מבוססת על ספר של לארי ל. קינג ופיטר מסטרסון שמתבססת על קורותיו האמיתיות של בית בושת בטקסס שפעל בשנים 1905–1973 וכונה "חוות התרנגולות" (Chicken Ranch) כי בתקופת השפל הגדול שילמו הלקוחות בתרנגולות עבור כל מגע מיני במקום...
השירים נכתבו על ידי קרול האל. שני שירים נכתבו על ידי דולי פרטון ובהם "I Will Always Love You" שאותו היא שרה בסוף והתפרסם אחר כך בביצועה של וויטני יוסטון.
תקציר העלילה
בפאתי העיירה גילברט בטקסס נמצא מוסד ותיק המכונה "חוות התרנגולות" בניהולה של מיס מונה (דולי פרטון) שהוא בעצם בית בושת המשרת את גברי העיירה וסביבתה. השריף בעיירה הוא אד ארל דוג (ברט ריינולדס) והוא מאפשר את פעילות המקום מפני שהוא מקיים יחסים אינטימיים עם מיס מונה.
מיס מונה מקובלת בעיירה ותורמת ביד נדיבה למוסדות של העיירה. גם נשות העיירה מתייחסות בסובלנות לביקורי בעליהן בחוות התרנגולות. בתחילת הסרט מקבלים מונה ואם הבית ג'ואל (תרזה מריט) את הלקוחות ומונה מסבירה שזה מוסד "נקי" ומתדרכת את הבנות איך להתנהג. הכל מתואר בשירה וריקודים.
הכל מתנהל ללא הפרעה עד שנכנס לתמונה שדרן טלוויזיה טהרן בשם מלווין ת'ורפ (דום דה-לואיז) שיש לו תוכנית פופולרית בשם "כלב שמירה" ("Watch Dog") שמטרתה לעקור משורש דברים שליליים בטקסס. הוא משדר בטלוויזיה בשירה ובמקהלה על הצורך לסגור את "חוות התרנגולות" כבלתי מוסרית.
ת'ורפ מגיע עם צוותו לכיכר המרכזית בעיירה ונואם לפני התושבים עד שהשריף אד ארל מבריח אותו וזה מצולם לטלוויזיה. אד יודע שהלחץ לסגירת המקום יידעך עם הזמן. הוא מצליח לשכנע את מיס מונה להפסיק את הפעילות לחודשיים והיא מסכימה.
באזור יש מסורת של תחרות פוטבול והקבוצה המנצחת מתכבדת באירוח ב"חוות התרנגולות" עם כל הכרוך בכך...
השחקנים המנצחים ובראשם הסנטור ווינווד (רוברט מנדן) מגיעים לחווה, מתכבדים בשמחה ובריקודים ו"ניגשים לעבודה". ברגע זה מתגנבים ת'ורפ וצלמיו ותופסים את כולם כולל הסנאטור ב"שעת מעשה" בחדרים. אד מתעמת עם מיס מונה שהפרה את התחייבותה כלפיו. תוך הכעס הוא קורא לעברה "זונה" ויחסיהם מתנתקים.
השערורייה עצומה ומגיעה לפתחו של מושל טקסס (צ'ארלס דרנינג) שמתקשה להחליט ומבטא זאת בשירה וריקוד (על זה היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן משנה). לבסוף הוא מקיים משאל בין בוחריו והרוב מצביע על סגירת "חוות התרנגולות".
מיס מונה נפרדת מהבנות ועומדת לעזוב אך ברגע האחרון מופיע השריף והם מתפייסים והיא שרה לו "I Will Always Love You". הוא מציע לה נישואים אף על פי שזה יפגע בסיכויו להיבחר לבית המחוקקים ושניהם עוזבים את המקום.
קרסניה קריליה סמרה
קרסניה קריליה סמארה (ברוסית: Баскетбольный клуб Красные Крылья Самара, בתרגום חופשי: "מועדון הכדורסל הכנפיים האדומות סמרה") היא קבוצת כדורסל מקצוענית רוסית מהעיר סמרה שהייתה קיימת בשנים 2009–2015 ושיחקה בליגה העל הרוסית, ביורוצ'לנג' ובליגת VTB.
היסטוריה
הקבוצה החלה להשתתף בעונת 2009/2010 בליגה הרוסית כמחליפה לצסק"א סמרה שהכריזה על פשיטת רגל והורדה מהליגה. בעונת הבכורה שלה, הקבוצה סיימה במקום השמיני מתוך תשעה. אך הישג השיא שלה בשנת 2010 היה ההעפלה לגמר היורוצ'לנג'.
בעונת 2010/11 הקבוצה סיימה במקום הששי בליגה אך כשלה בשלבי ההכרעה.
בעונת 2011/12, הקבוצה הצליחה להעפיל לליגת VTB וזכתה בגביע הרוסי לאחר ניצחון בגמר מול קבוצת ספרטק פרימוריה בתוצאה 62-84. עונה לאחר מכן (2012/13) זכתה שוב בגביע, הפעם לאחר שגברה על ספרטק סנקט פטרבורג, שהייתה הפייבוריטית לזכייה בתואר, בתוצאה 80:86 בגמר שנערך בעיר ולדיווסטוק.
הקבוצה זכתה בתואר אירופי ראשון בתולדותיה משגברה על פינאר קרשיאקה בגמר היורוצ'לנג' 2013, בתוצאה 77:76.
בעונת 2013/14 הקבוצה העפילה עד שלב רבע גמר היורוצ'לנג' אך כשלה בתחרויות הארציות. ביוני 2015 התברר שהקבוצה לא תוכל להתמודד בליגה הבכירה במדינה בשל העדר באולם ביתי ובו לפחות 3,000 מושבים. הקבוצה הודחה מליגת VTB וחדלה להתחרות בליגה הבכירה במדינה.
ההשתנות (רפאל)
ההשתנות (באיטלקית: Trasfigurazione) הוא ציור שמן על לוח עץ, מעשה ידי הצייר רפאל, שצויר בין השנים 1518–1520 ומתאר את ההשתנות. היצירה מוצגת במוזיאוני הוותיקן ברומא.
היסטוריה ורקע
ההשתנות הוא ציורו האחרון של רפאל, אשר עבד עליו עד מותו בשנת 1520. הוא הוזמן על ידי הקרדינל ג'וליו דה מדיצ'י, בן דודו של האפיפיור לאו העשירי (1513–1521), שהפך מאוחר יותר לאפיפיור קלמנס השביעי (1523–1534), עבור המזבח בקתדרלת נרבון בצרפת. הקרדינל הזמין שני ציורים עבור הקתדרלה של נרבון: "ההשתנות" מרפאל ו"העלאת לזרוס" מסבסטיאנו דל פיומבו, אשר מיכלאנג'לו סיפק עבורו רישומים, ובכך עורר מחדש את היריבות שהחלה עשור קודם לכן בין מיכלאנג'לו לרפאל, בקפלה הסיסטינית וב"חדרי רפאל".
בין התאריכים 11 עד 12 בדצמבר 1516, היה מיכלאנג'לו ברומא כדי לדון, עם האפיפיור לאו העשירי והקרדינל מדיצ'י, בנושא חזית בזיליקת סן לורנצו בפירנצה. במהלך פגישה זו הוא הסכים לספק רישומים עבור "העלאת לזרוס", אך לא לבצע את הציור בעצמו. ההזמנה עבור הציור עצמו הגיעה לחברו של מיכלאנג'לו, סבסטיאנו דל פיומבו. החל מפגישה זו הפכו שני הציורים לסמל הפרגונה (עימות בין שתי גישות לציור, ובין ציור לפיסול) באמנות האיטלקית.
מודלו (ציור הכנה מוקטן) לציור, שבוצע בסטודיו של רפאל על ידי ג'וליו רומנו, תיאר רישום בקנה מידה 1:10 של "ההשתנות": ישו מוצג בהר תבור. משה ואליהו צופים לעברו, יוחנן בן זבדי ויעקב בן זבדי כורעים על ברכיהם מימין ופטרוס נמצא משמאל. החלק העליון של המודלו מתאר את האל האב והמון מלאכים. מודלו שני, שנעשה על ידי ג'ינפרנצ'סקו פני, מציג עיצוב עם שתי סצנות, כפי שהציור אכן התפתח. מודלו זה מוצג במוזיאון הלובר.
“עליית לזרוס” הוצגה באופן לא רשמי באוקטובר 1518. בשלב זה רפאל רק התחיל בעבודתו. כבר בסתיו 1518 רפאל יכול היה להכיר את הצורה הסופית של "עליית לזרוס", וקיימות עדויות רבות לכך שהוא עבד בקדחתנות כדי להתחרות בה, בין היתר על ידי הוספת נושא שני ותשע עשרה דמויות חדשות.
במקום לשלוח אותה לצרפת, הקרדינל ג'וליו דה מדיצ'י החליט להשאיר את התמונה ברומא. בשנת 1523 הוא הציב אותה על המזבח הגבוה בכנסיית "סן פייטרו במונטוריו". העתק פסיפס של הציור הושלם על ידי סטפנו פוזי בבזיליקת פטרוס הקדוש בוותיקן בשנת 1774.
בשנת 1797, במהלך הקמפיין האיטלקי של נפוליאון בונפרטה, הציור נלקח לפריז על ידי הכוחות הצרפתיים והוצג במוזיאון הלובר, אשר נפתח לציבור בשנת 1793. יצירותיו של רפאל היו בין האוצרות המבוקשים ביותר שבהם חשקו סוכני נפוליאון. רפאל ייצג את התגלמות האידיאלים האמנותיים הצרפתיים, וכתוצאה מכך הם תפסו כל יצירה זמינה שלו. בעיני נפוליאון, רפאל היה גדול האמנים האיטלקים, ו"ההשתנות" יצירתו הגדולה ביותר.
לאחר נפילתו של נפוליאון בונפרטה, בשנת 1815, הצליחו שליחי האפיפיור פיוס השביעי, אנטוניו קנובה ומרינו מריני להבטיח את החזרת היצירה לרומא (יחד עם 66 תמונות אחרות) במסגרת חוזה פריז של 1815.
היצירה מוצגת במוזיאוני הוותיקן.
קבלת הפנים ליצירה
קבלת הפנים של הציור מתועדת היטב. בין השנים 1525 ל-1935 ניתן לזהות לפחות 229 מקורות כתובים המתארים, מנתחים, מהללים או מבקרים את "ההשתנות".
התיאורים הראשונים של הציור לאחר מותו של רפאל בשנת 1520 כינו את "ההשתנות" יצירת מופת, אך מעמד זה התפתח עד סוף המאה ה-16. בהערותיו על מסע לרומא בשנת 1577 כינה אותו ההומניסט הספרדי פבלו דה ספסדס לראשונה "ציור השמן המפורסם ביותר בעולם". הציור שמר על מעמד זה במשך יותר מ-300 שנה.
הצייר ואספן האמנות ג'ונתן ריצ'רדסון ובנו העזו לבקר את מעמדו של "ההשתנות", ושאלו אם ציור זה באמת יכול להיות הציור המפורסם ביותר בעולם. הם מתחו ביקורת על כך שהקומפוזיציה מחולקת לחצי עליון וחצי תחתון שלא תואמים זה לזה. כמו כן החצי התחתון מושך יותר מדי תשומת לב, בעוד שיש להקדיש את מלוא תשומת הלב לדמותו של ישו, בחצי העליון. ביקורת זו לא הפחיתה את תהילת הציור, אלא עוררה ביקורת נגדית של חוקרים אחרים. עבור העולם דובר הגרמנית, הייתה זו הערכתו של יוהאן וולפגנג פון גתה שהכריעה. הוא פירש את החלק העליון והתחתון כחלקים משלימים. הערכה זו צוטטה על ידי מחברים ומלומדים רבים במהלך המאה ה-19, ובכך סמכותו של גתה סייעה להציל את תהילת "ההשתנות".
בפרק הזמן הקצר ששהה הציור בפריז, הוא הפך לאטרקציה מרכזית למבקרים, שנמשכה לאחר חזרתו לרומא. מארק טוויין היה אחד המבקרים הרבים והוא כתב בשנת 1869: "אני זוכר את ההשתנות משום שהוצב בחדר כמעט לבדו, משום שהוא הוכר על ידי כולם בתור ציור השמן מספר אחד בעולם, ומשום שהוא יפה להפליא".
בתחילת המאה ה-20, תהילתו של הציור פחתה במהירות ועד מהרה איבד את מעמדו כציור המפורסם ביותר בעולם. דור אמנים חדש כבר לא קיבל את רפאל כסמכות אמנותית, והעתקים כבר לא היו מבוקשים כבעבר. בעוד שמורכבות הקומפוזיציה הייתה נקודת זכות עבור הציור עד סוף המאה ה-19, הצופים במאה ה-20 נרתעו ממנו. הציור הורגש צפוף מדי, הדמויות דרמטיות מדי וכל התפאורה מלאכותית מדי. לעומת זאת, ציורים אחרים כמו המונה ליזה של לאונרדו דה וינצ'י היו הרבה יותר קלים לזיהוי, ולא סבלו מהירידה המשמעותית במעמדו של רפאל.
רפרודוקציות
תהילת הציור מבוססת גם על הרפרודוקציות שלו. אמנם ניתן היה להעריץ את המקור רק במקום אחד, אולם המספר ההעתקים הרב גרם לכך שעותק של הציור הוצג כמעט בכל אוסף אמנות חשוב באירופה. כך יכלו ללמוד ולהעריץ את הציור אספנים רבים, אניני טעם, אמנים והיסטוריונים לאמנות.
לציור נוצרו לפחות 68 עותקים בין השנים 1523–1913, כולל הפסיפס בבזיליקת פטרוס הקדוש.
תיאור היצירה
באופן יוצא דופן לתיאורי ההשתנות של ישו באמנות הנוצרית, ציורו של רפאל מתאר שני נרטיבים רצופים, אך מובחנים, מספר הבשורה על-פי מתי (המופיעים גם בספר הבשורה על-פי מרקוס): בראשון, ההשתנות של ישו עצמה. בשני, השליחים אינם מצליחים לרפא ילד אחוז דיבוק.
בחצי התחתון מתאר רפאל את השליחים שמנסים לשחרר את הילד מן הדיבוק שאחז בו. הם אינם מסוגלים לעשות זאת עד הגעתו של ישו, שעושה נס ומשחרר אותו. הנער כבר לא משתטח כתוצאה מההתקף שלו אלא עומד על רגליו, כשפיו פתוח, מה שמעיד את עזיבתה של הרוח השטנית. ביצירתו האחרונה לפני מותו, רפאל (שפירוש שמו רָפָאֵל בעברית הוא "ריפא אל"), מצרף את שתי הסצנות יחד כעדות אחרונה לכוח הריפוי של ישו שהשתנה.
האיש השמאלי התחתון הוא מתי האוונגליסט, המתואר בגובה העיניים ומשמש כבן שיחו של הצופה. מתי מבצע מחוות המתנה כלפי הצופה, מבטו מתמקד באישה הכורעת ברך בקדמת החלק התחתון, כשגבה לצופה. לכאורה היא חלק מהקבוצה המשפחתית, אך בבדיקה מדוקדקת יותר של כל אחת מהקבוצות, היא תמונת ראי של דמות דומה בפרסקו גירוש הליודורוס מהמקדש של רפאל. ג'ורג'ו וזארי מתאר בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר את האישה בתור "הדמות הראשית באותו פאנל". היא כורעת ברך בתנוחת קונטרה פוסטו מפותלת ומקשרת בין הקבוצה המשפחתית מימין לבין תשעת השליחים משמאל. דמותה, שאינה מופיעה בברית החדשה, מתוארת בצורה שונה מן הדמויות האחרות, הצבועות בקיארוסקורו כבד. רפאל מתאר אותה בגוונים קרירים יותר ואת בגדיה בוורוד בוהק, כך שדמותה קורנת כמעט כמו הדמויות של ישו, משה ואליהו בחצי העליון, ומסמלת על פני האדמה את ישו הקורן. כמו כן, רפאל מתאר את שאר המשתתפים, מלבד מתי, כמי שלא מודעים לנוכחותה, רמז לכך שהעדר האמונה בישו מנעה מהם לסייע לנער. תנוחת הקונטרה פוסטו של האישה נקראת באופן מדויק יותר "פיגורה סרפנטינטה" או "תנוחת נחש", ובה הכתפיים והירכיים נעים בכיוונים מנוגדים. אחת הדוגמאות המוקדמות ביותר של תנוחה זו הייתה "לדה והברבור" של לאונרדו דה וינצ'י (בערך 1504), שרפאל העתיק כשהיה בפירנצה.
במרכז ארבעה שליחים בגילאים שונים. נראה כי הנער הבלונדיני דומה לשליח פיליפוס הקדוש מהסעודה האחרונה. האיש המבוגר היושב הוא אנדראס הקדוש. שמעון הקנאי הוא האיש המבוגר מאחורי אנדראס. תדיאוס הקדוש מביט בשמעון ומצביע אל עבר הילד. השליח בקצה השמאלי הקיצוני נחשב בדרך כלל כיהודה איש קריות.
ויליאם טרנר ראה את הציור במוזיאון הלובר בשנת 1802. בסיום הרצאה שהעביר ב-7 בינואר 1811, כפרופסור לפרספקטיבה בהאקדמיה המלכותית לאמנויות, הוא הדגים כיצד מורכב החלק העליון של הקומפוזיציה ממשולשים מצטלבים, היוצרים פירמידה אשר ישו במרכזה.
הציור של רפאל יכול להיחשב כצורה מקדימה הן של המנייריזם, כפי שמעידות התנוחות המסוגננות והמעוותות של הדמויות בתחתית התמונה, והן של ציורי הבארוק, כפי שמעידים המתח הדרמטי שהדמויות ספוגות בו, והשימוש החזק בקיארוסקורו לאורך כל הדרך. ברמה הפשוטה ביותר ניתן לפרש את הציור כמתאר דיכוטומיה: מצד אחד כוחו הגואל של ישו, המבוטא על ידי הטוהר והסימטריה של החצי העליון של הציור. מצד שני פגמי האדם, המבוטאים בסצנות הכהות והכאוטיות בחצי התחתון.
שופט עמית
שופט עמית הוא שופט אשר פרש לגמלאות אך ממשיך לכהן (במשרה מלאה או חלקית) באותו בית משפט או בבית-משפט אחר. שופט עמית נמצא במעין מעמד ביניים – כמי שעדיין מכהן בתפקיד שיפוטי ונושא בחלק מהעומס של מערכת המשפט אך אינו מכהן עוד בתפקיד שופט מבחינת תקני השפיטה. שופט עמית משתכר לפי שעות עבודה בפועל (שכר שעתי) ולא שכר חודשי לפי משרה. שכרו של שופט עמית נמוך מאוד, ועלתה הטענה שהוא נמצא בניגוד עניינים אתי בגלל משכורתו הנמוכה.
הסדר שופט עמית
בהסדר של שופט עמית יש משום פתרון גמיש ומהיר לבעיית העומס בבתי-המשפט, שכן הוא מאפשר להעביר שופט לבית משפט שנוצר בו צורך דחוף בכוח-אדם נוסף (בשל עומס מיוחד, במקרה ספציפי, במקרה שאחד השופטים נעדר זמנית מתפקידו וכדומה). יתרה מכך, שופט הממונה במעמד שופט עמית יכול לסייע בהתמודדות עם עומס העבודה בלי לתפוס תקן שפיטה בבית-המשפט. קרי – מקומו של שופט שיצא לפנסיה מתפנה ואפשר למנות במקומו שופט אחר, ועם זאת השופט שפרש ממשיך לכהן בתפקידו. כך נהנים בתי-המשפט הן מתוספת של שופט צעיר יותר הן מהמשך עבודתו של שופט ותיק ובעל ניסיון. ההסדר של שופט עמית מאפשר לבתי-המשפט לעקוף למעשה את מגבלת התקנים שהוצבה בפניהם ולהגדיל את כוח העבודה בלי להוסיף תקנים.
שופט עמית בארצות הברית
בארצות הברית השופטים בחלק מהערכאות במערכת המשפט הפדרלית בארצות הברית (בית-המשפט העליון, בתי-המשפט ממונים בידי נשיא ארצות הברית לערעורים, בתי-המשפט המחוזיים ובית-המשפט למסחר בין-לאומי) על-פי סעיף III בחוקה. שופטים בערכאות שיפוטיות פדרליות אחרות ובאישור הסנאט לכל החיים, ממונים על-פי בית-המשפט לפשיטות רגל, בית-המשפט לתביעות פדרליות וכן רשמים פדרליים הוראות החוק, לתקופות קצובות. שופט הממונה לכל החיים כאמור רשאי לפרוש לאחר גיל 65 ,אם כיהן בתפקידו מספר מסוים של שנים או לפרוש בשל נכות פיזית או נפשית. בכל מקרה של פרישה כאמור ימשיך השופט לקבל את מלוא שכרו. כל שופט שמונה לכל החיים ובחר לפרוש רשאי להתמנות, במשרה מלאה או חלקית, לשופט עמית כל שופט שפרש מהערכאות האחרות רשאי גם הוא להתמנות לשופט עמית, במעמד "Judge Senior." במעמד "Judge Recalled ."נראה כי השיקול שבבסיס האפשרות הזאת הוא הרצון לאפשר לשופט מבוגר להמשיך לעבוד בקצב ההולם את גילו.
שכר של שופט עמית
בתאריך 24 ביוני 2014 אישרה ועדת הכספים תקנות מיוחדות, שיאפשרו להנהלת בתי המשפט לעודד שופטים שפרשו לגמלאות לחזור ולשמש שופטים במעמד שופט עמית. מוסד השופטים העמיתים תוכנן לשמש עבור בתי המשפט לתביעות קטנות, ואכן, בתחילה, נערך פיילוט של ארבע שנים שהם פעלו מספר מצומצם של שופטים עמיתים במסגרת בית המשפט לתביעות קטנות. ואולם, לאחר כניסת התקנות לפועל, הוחל מוסד השופטים העמיתים על כל הערכאות, לרבות בתימשפט השלום ובתי המשפט המחוזיים ובכל ההליכים.
יו"ר ועדת הכספים בכנסת ח"כ ניסן סלומיאנסקי אשר הוביל את קביעת השכר לשופטים הסביר כי מינוי של שופט עמית יוריד את העומס הרב על מערכת המשפט, והזכיר כי שופט עמית מנוע מלעסוק בכל עבודה נוספת.
טענת ניגוד העניינים בו מצוי כל שופט עמית
שכר זה מוביל לניגוד עניינים אתי חריף, שכן מצד אחד, ומבחינה מהותית, השופט לא מתוגמל כלל על עבודתו, שכן קשה להניח ששופט שמשתכר כ-170 ש"ח עבור כמה עשרות שעות עבודה ישקיע את הזמן והמאמץ הדרושים לביצוע עבודת שיפוט ראויה וכדין. אך מצד שני, חובתו של שופט לבצע את תפקידו נאמנה ועל פי כללי השיפוט הנוהגים, ועל פי כללי האתיקה לשופטים, תשס"ז-2007, ולרבות על פי הצהרתו אמונים כהוראת סעיף 6 לחוק יסוד: השפיטה.
הפסיקה בעניין ניגוד העניינים של שופט עמית
ניגוד עניינים חריף נטען זה הוביל לבקשת פסלות בטענה של ניגוד עניינים כנגד השופטת (עמיתה) שרה דותן לאחר שלשופטת (עמיתה) דותן הועברו שני ערעורים שכללו חומר רב מאוד שלא ניתן להקיפם בפחות מכ-60 שעות עבודה ונקבעו בשניהם שני דיונים רצופים בני חצי שעה כל אחד. השופטת (עמיתה) שרה דותן דחתה את שתי הבקשות, והערעורים הגיעו לפתחה של נשיאת בית המשפט העליון השופטת אסתר חיות, שאיחדה את שני הערעורים ונתנה בהם פסק דין אחד. פסק הדין בערעור המאוחד ניתן על ידי נשיאת בית המשפט העליון, השופטת אסתר חיות, ללא דיון לגופן של טענות המערער לפיהן לא ייתכן ששופט ישתכר שכר כל כך זעום ועדיין יעשה את עבודת השיפוט כראוי וכדין.
לקריאה נוספת
מנהל בתי המשפט השופט מיכאל שפיצר, פרסום נוהל מינוי שופט עמית 8 ינואר 2017
כף (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
בודהיסטווה
בּוֹדְהִיסַטְּוָוה (בסנסקריט: बोधिसत्त्वׂ, ובפאלי: בּוֹדְהִיסַטָּה बोधिसत्त) הוא כינוי בבודהיזם למתרגל הצועד בדרך המתומנת הנאצלת ועוד לא הגיע לנירוואנה. כיום המושג משמש בזרמי המהאיאנה והוג'ריאנה ככינוי למתרגל שנדר להקדיש את חיו לחמלה עבור כל היצורים החיים, גם במחיר דחיית ההארה האישית. הגדרה זו של הבודהיסטווה לרוב באה יד ביד עם האמונה ש"טבע הבודהה", כלומר הפוטנציאל להשתחרר מהסבל, קיים בכל דבר. לעיתים מוגדר הבודהיסטווה רק כאדם שחווה את טבע הבודהה בעצמו.
בבודהיזם המוקדם
בטקסטים הקדומים ביותר שכלולים בקאנון הפאלי, אלו שנחשבים על ידי חוקרים כמייצגים את גישתו של הבודהיזם הקדם כיתתי, המושג משמש לתיאור גלגוליו הקודמים של גאוטמה הבודהה וחייו בגלגולו האחרון לפני שהגיע לניבאנה.
בטהרוודה
לפי הפרשנות הטהרוודית של הטקסטים הבודהיסטים, גאוטמה הבודהה הפך לבודהיסטווה רק לאחר שנגלה לו שעתידו להפוך לבודהה, ולכן בודהיסטווה מוגדר רק מי שהגעתו להארה וודאית. לפי הטהרוודה, הבודהה בילה עידנים וגלגולים רבים מרגע שהפך לבודהיסטווה ועד שהגיע להארה.
ודאות זאת, לדעת הפרשנים, יכולה להתקבל רק לו נשבע בפני בודהה חי שכוונתו להגיע להארה, מכיוון שכל סוג אחר של הכרעה תשכח בגלגולי העתיד.
במהאיאנה
המושג בודהיסטווה הוא במהאיאנה, והוא מתאר את דמות המתרגל האידיאלי לפי דת זו: המתרגל שנשבע לדחות ההארה הפרטית למען רווחת כל היצורים החיים. בלב הרעיון עומדת השאיפה להגיע לנירוואנה רק כאשר המתרגל הופך באותו זמן לבודהה ומשחרר יחד איתו גם את היצורים החיים האחרים. ישנו חילוק דעות במהאיאנה בדבר השאלה האם הבודהיסטווה הגיע להארה וחזר ממנה או שדחה את ההארה למועד בלתי ידוע.
בזרמים מסוימים במהאיאנה הבודהיסטוות הפכו למושאי פולחן דמויי אלים, חלקם מיתולוגיים וחלקם היסטוריים, ומאמיניהם מתפללים ומשאירים מנחות לבודהיסטוות מסוימות על מנת לקבל סיוע בתחום עליו הן אחראיות. המופע המפורסם ביותר של אמונה זו הוא בודהיזם הארץ הטהורה, שמושא פולחנו הראשי הוא הבודהיסטווה אמיטאבהה.
בוג'ריאנה
בדומה למהאיאנה, גם בזרם הוג'ריאנה המושג תופס מקום נרחב. בזרם זה, נחשב הבדהיסטווה ליצור שהגיע בעבר להארה אך למען הסיוע לאלו שעדיין לא הוארו ללא תנאי, הוא מתפקד בפועל כיצור שאינו מואר.
בזרמים השייכים לוג'ריאנה קיימות מסורות רבות על דמויות בודהיסטווה היסטוריות. ובחלקן קיימת אמונה על גלגולם של אלו ביצורים החיים כיום. הדוגמה המפורסמת ביותר לכך היא, הדלאי לאמה בבודהיזם הטיבטי, הנחשב לגלגולו של הבודהיסטווה אַוַולוֹקִיטֶשְוַורָה.
נדר הבודהיסטווה במהאיאנה והוג'ריאנה
הבודהיסטווה מקבל על עצמו בנדר את דחיית הארה למען כל היצורים החיים. דוגמה לקטע מנדר הבודהיסטווה:
היחס לבודהיסטווה הוא כאל אדם הנמצא קרוב מאוד להארה והוא הולך ומתקרב אליה ככל שהוא מתרגל יותר. בגלל נדרו, הוא עדיין לא מגיע בגלגול הנוכחי לשלב האחרון - הנירוואנה.
תכלית הבודהיסטווה בזרמים אלו
תכליתו של הבודהיסטווה בזרמים אלו, לא מסתפקת בחירות עצמית מהסבל, אלא שואפת ללמד את הדרך להארה שלמה למען רווחתם של כל היצורים החיים, שאיפה זו נקראת בודהיצ'יטה.
הבודהיסטווה מאמין, שכפי שהשמש זורחת ומאירה את כל כדור הארץ ללא איפה ואיפה, כך הוא צריך לפעול למען כל היצורים החיים, ולפתח גישה אלטרואיסטית. למעשה מדובר בביטוי של עקרון החמלה, אשר כאמור ניצב במרכז זרם המהייאנה, ומהווה תנאי הכרחי בדרך להשגת הארה שלמה. בודהיצ'יטה וחמלה הן הבסיס והמקור של כל הטוב והנירוואנה.
לפי הזרמים האלו בבודהיזם, האדם צריך לפעול ככל יכולתו על מנת להגביר את חמלתו, עד שהיא תהיה מושרשת עמוק בתוכו. ראשית יש לפתח גישה רוחשת חיבה כלפי כל היצורים החיים באשר הם, ולא לתת לרגשות להשתנות ביחס לידיד/אויב. זאת משום שהידידים הם ידידים ברגע זה, אך ייתכן כי הם היו אויבים בעבר או שיהיו אויבים בעתיד, כך גם לגבי אויבינו, ייתכן ויהיו חברינו בעתיד או שהיו כאלה בחיים קודמים. ולכן אין טעם בניתוב רגשות לפי הבחנה של ידיד/אויב. על האדם לפתח רגש חמלה כפי שהיה מרגיש לידיד, כלפי כל היצורים החיים, ובכך לפתח שוויון-תודעה. אל לנו לטעות ולחשוב שאין ידידים ואויבים, אלא שיש לאזן את הרגשות שרוחשים להם. לא די בפיתוח שוויון תודעה כלפי כל היצורים, אלא יש לשאוף להארה של כל היצורים, וזה בשל העובדה שלקיום המעגלי אין התחלה ואין סוף, כך שכל היצורים החיים היו למעשה אימותינו בתקופות חיים קדומות, או יהיו אימותינו בעתיד, דהיינו אין שום יצור עליו ניתן לומר שלא היה אחד מקרובינו בעבר, או יהיה אחד מקרובינו בעתיד. הפנמת רעיון זה מביאה לשאיפה שכל היצורים בעולם יהיו מאושרים. כפי שיש לטפח אהבה לידידים, כך יש לטפח אהבה לאויבים ולכל היצורים הנקרים בדרך.
יד רצחנית
יד רצחנית (באנגלית: Idle Hands) הוא סרט אימה וקומדיה שחורה אמריקאי, אשר יצא ב-1999, בוים על ידי רודמן פלנדר ונכתב על ידי טרי יוז ורון מילבאואר. בסרט מככבים דבון סאווה, סת' גרין, אלדן הנסון, ג'סיקה אלבה, וויויקה איי פוקס. העלילה העיקרית עוקבת אחר חייו של נער עצלן ממוצע, בשם אנטון טוביאס (סאווה), שידו נעשית אחוזת דיבוק וועוברת מסע הרג, גם לאחר שהיא נכרתת.
על זאת
"על זאת" הוא שיר מאת נתן אלתרמן שפורסם במדורו "הטור השביעי" בעיתון "דבר" ב-19 בנובמבר 1948, בעת שמלחמת העצמאות הייתה בעיצומה. השיר מתאר פשע מלחמה של חייל צה"ל, ובסופו עולה הדרישה למצות את הדין עם פושעי מלחמה ולא לטייח את מעשיהם. לאחר פרסומו הופץ השיר בקרב חיילי צה"ל, לפי החלטת דוד בן-גוריון, ראש הממשלה ושר הביטחון.
יד רצחנית
הסרט לא זכה להצלחה כאשר גרף 4.2 מיליון דולר כנגד תקציב של 25 מיליון דולר.
על זאת
השיר
השיר עוסק בפשע מלחמה של חייל צה"ל, המתואר בשני בתיו הראשונים של השיר:
יד רצחנית
עלילה
הוריו של אנטון טוביאס מתים בסוף ליל כל הקדושים, וכל הרמזים מצביעים על כך שהוא הרג אותם. לאחר שהרג את חבריו הטובים ביותר, אנטון מבין שידו הימנית הפכה לדיבוק. הוא לא מצליח לשלוט בידו, הוא זורק את החתול שלו מעבר לרחוב ותוך כדי חיפוש אחריו, הוא נתקל בשכנתו מולי והשניים מתחילים מערכת יחסים. אנטון מקיים הלוויה להוריו וחבריו. עם זאת, חבריו מחליטים לא ללכת לגן עדן, חוזרים לגופם הקודם ועולים מהקבר.
על זאת
השיר
בהמשך השיר תובע אלתרמן למצות את הדין עם פושעי מלחמה, ולא לטייח את מעשיהם.
יד רצחנית
עלילה
בינתיים, כוהנת גדולה בשם דבי לקור צדה את הרוח האחראית להרג ברחבי הארץ. לאחר שידו הורגת שני שוטרים בסלון שלו, אנטון מנתק כורת את היד. חבריו מחפשים ערכת עזרה ראשונה בעוד אנטון שורף את היד במיקרוגל. בינתיים, דבי (עכשיו יחד עם רנדי, שכנו של אנטון) צדה את אנטון כדי לבלום את הדיבוק שביד. לאחר ששלח את מולי לבית הספר, אנטון חוזר הביתה כדי לסיים להשמיד את היד. לרוע המזל חבריו של אנטון פנוב ומיק משחררים את היד בשוגג. השלושה גונבים אחר כך את משאיתו של רנדי ופונים לבית הספר. מיק ופנוב הולכים למסיבת ליל כל הקדושים כדי להשגיח על מולי, בעוד אנטון מחפש את היד. רנדי ודבי נפגשים עם אנטון. דבי מסבירה שהיד תגרור את הנשמה של מולי לעולם התחתון. אנטון פורץ למסיבה ומנסה להזהיר את כולם מידו, אך מתעלמים ממנו.
על זאת
האירוע שבו עוסק השיר
בשיר נאמר, אך אין מידע מהו האירוע שדחף לכתיבת שיר זה, באיזו עיר מדובר ומתי נכבשה. פרשנות נפוצה מייחסת את השיר לאירוע שהתרחש במהלך כיבוש לוד, כארבעה חודשים קודם פרסום השיר. מנחם פינקלשטיין מייחס את כתיבת השיר לאירוע אחר, שהתרחש בסוף אוקטובר 1948, סמוך יותר לפרסום השיר, בכפר דווימה שבחבל לכיש, שבמהלך כיבושו על ידי גדוד 89 של חטיבה 8 נרצחו עשרות אזרחים. חוקרת הספרות זיוה שמיר הצטרפה לניתוחו ההיסטורי של פינקלשטיין, והוסיפה עליו נימוקים באמצעות ניתוח במישור הפואטי. דן לאור קושר בין רצח הנשים והילדים על ידי חיילים שפעלו במסגרת מבצע יואב לבין העובדה שאלתרמן התגייס לחטיבה 8 שבפיקוד יצחק שדה והשתתף חלקית במבצע זה. הוא מביא מדבריהם של חיילים מגדוד 89 נגד אלתרמן ושירו ואומר ש"על אף אופיו הכללי של השיר, הבינו הלוחמים היטב, שהדברים מכוונים אליהם."
יד רצחנית
עלילה
לאחר מכן היד הורגת את סולן הלהקה שבמסיבה וגורמת לבהלה. מולי וחברתה טניה נמלטים דרך פתחי האוורור. הם מנסים לעבור דרך מאורר אותו הם עוצרים באמצעות הנעל של טניה, לאחר מכן הן מחברות חבל למאורר והשתיים יורדות מהחבל, אך בזמן שטניה יורדת מהחבל היד תוספת את טניה ומנסה למשוך אותה ובמקביל מולי מנסה להיאבק ביד ולמשוך את טניה מלמטה. בסופו של דבר היד תופסת בנעל של טניה שעצרה את המאוורר, המאורר נופל וטניה נופלת ביחד איתו אל מותה.
על זאת
פרסום השיר
השיר פורסם בטורו של אלתרמן בעיתון "דבר", "הטור השביעי", ב-19 בנובמבר 1948, בעת שמלחמת העצמאות הייתה בעיצומה. כעבור יומיים צוטט השיר במלואו בעיתון "הארץ".
ב-21 בנובמבר, יומיים לאחר פרסום השיר, שלח דוד בן-גוריון, ראש הממשלה ושר הביטחון בממשלה הזמנית, לאלתרמן את המכתב הבא:
השיר אכן הופץ בקרב חיילי צה"ל. בן-גוריון אף הקריא את השיר בישיבת מועצת המדינה הזמנית.
בספרו "הטור השביעי", המקבץ את שירי "הטור השביעי" שפורסמו ב"דבר", הוסיף אלתרמן בית פותח לשיר, המציין את מעשהו של שר הביטחון. בספר זה מיקם אלתרמן את "על זאת" בצמוד לשירו המפורסם "מגש הכסף". זיוה שמיר רואה בכך "אמירה רבת משמעות".
במקורות אחדים נטען שהטור נפסל לפרסום על ידי הצנזורה הצבאית, ופורסם רק לאחר התערבותו של בן-גוריון. מנחם פינקלשטיין שלל טענה זו, ושיער שהיא נובעת מהבנה מוטעית של דברים שכתב בן-גוריון ביומנו.
גרסאות השיר
כאמור, בגרסתו שבאוסף שירי הטור השביעי נוסף לשיר בית פותח, מעין הקדמה, המתאר את תגובת שר הביטחון לשיר.
הבדל נוסף נכלל בבית השישי של השיר. בנוסח המקורי נאמר בבית זה:
בנוסח המאוחר הוחלפה השורה הראשונה למילים. פינקלשטיין מנמק שינוי זה: "נראה כי אלתרמן שינה את הנוסח כדי להבחין בין הלוחמים עצמם לבין האזרחים המצדיקים ". חנן חבר ייחס לשינוי משמעות חריפה יותר: "דרך השינוי הזה, על אף שהכריז כי הוא ייחד את הפשע הקונקרטי לכוחות הלוחמים ולא לכלל הבנים והבנות, ובכך הסיט את האש מן הזיהוי הקונקרטי היחידני אל האשמה קולקטיבית מטושטשת".
שינוי נוסף הוא צמצום מספרם של סימני הקריאה הרבים שבשיר. בנוסח המקורי הכיל השיר 16 סימני קריאה. בנוסח המאוחר הוחלפו 5 סימני קריאה בנקודות.
שם השיר
שם השיר, "על זאת", מופיע בסוף הבית השלישי, בשתי שורות בעלות אופי ארס פואטי:
חוקרת הספרות זיוה שמיר עסקה במשמעותו של שם זה:
משמעות חברתית ופוליטית של השיר
קורצווייל ציין כי "בצדק עורר השיר בשעתו הד חזק. כולו הוא זעקת המצפון", והתייחס כך גם לסיפורו של ס. יזהר, "השבוי", שפורסם אף הוא באותה עת, ועסק אף הוא בחוסנו המוסרי של צה"ל. חוקר הספרות דב סדן ציין שסיפורו של יזהר הוא "אח בפרוזה" לשירו של אלתרמן.
בניגוד לתגובות אוהדות אלה, בסמוך לפרסום השיר, שראו בו שיר מוסר ותוכחה, פורסמה, כחמישים שנה לאחר פרסום השיר, פרשנות לפיה היו מניעים פוליטיים מאחורי כתיבת השיר, פרשנות הנובעת מאימוץ על ידי בן-גוריון, ותגובתו של אלתרמן, שהוסיף בפתח השיר בית על צעדו של בן-גוריון.
יצחק לאור העלה השערה: "אין להוציא מכלל אפשרות שהשיר הוזמן. מאז ומתמיד חילק השלטון, כל שלטון, את הפשעים לשניים: אלה שנעשו משמו - והם אינם פשעים, ומוטב, ליתר ביטחון, לא לדבר עליהם - ואלה שאינם נעשים משמו ואשר על כן יש להעמיד לדין את מבצעיהם, או לפחות לדרוש כזאת."
בעקבות לאור הלך מבקר השירה אלי הירש וכתב: "'על זאת' הוא שיר מתעתע. בניגוד למה שנדמה במבט ראשון, יש יסוד לסברה שאלתרמן לא פעל בשיר הזה רק כמוכיח בשער אלא גם כמשורר חצר המשרת את השלטון. מטרת השיר היא למתוח קו חד בין פשעי מלחמה שבוצעו כביכול על ידי פרטים תועים או עשבים שוטים בשולי הקרבות, לבין המדיניות הישראלית הכוללת בימי המלחמה."
חוקר הספרות חנן חבר טען כי "עיון מדוקדק בשיר מעלה שבניגוד למה שנראה בו על פניו כגינוי הטבח, אלתרמן דווקא מחזק בו את העמדה ההגמונית, שאפיינה את מלחמת 48' כמלחמה מוסרית" והוסיף שבצעדו "תיעל בן-גוריון את התגובה לפשע אל תוך מנגנוני המדינה, ולמעשה תרם להשתקת המחאה נגדו".
זיוה שמיר שללה בתוקף את הפרשנויות של לאור, הירש וחבר, באומרה: "אין כנראה גבול לסילופים, והנייר כנראה יכול לסבול כל דבר עוולה ואיוולת."
אינטרטקסטואליות
חוקרים אחדים עמדו על הזיקה שבין הנאמר בבית הראשון של השיר
ובין הבלדה של שאול טשרניחובסקי, "קיר הפלא אשר בוורמייזה":
אך בעוד בבלדה אירע נס והאישה היהודיה ניצלה, בשירו של אלתרמן לא זכה הזקן הערבי לנס,.
זיוה שמיר מוצאת ששירו של אלתרמן מתכתב גם עם שירו המיליטריסטי של אורי אבנרי הצעיר, "שועלי שמשון" היא מציינת, בין השאר, כי:
לקריאה נוספת
דן לאור, אלתרמן, עם עובד 2013 עמ' 366–373
קמילה דה רוסי
קמילה דה רוסי (באיטלקית: Camilla de Rossi תאריך לידתה אינו ידוע. פעלה ברומא בשנים 1670–1707) הייתה מלחינה איטלקייה מתקופת הבארוק.
חייה
אין ידיעות על חייה פרט לעובדה, שהמילה "רומאנה", המופיעה על דפי השער של כתבי היד שלה, מעידה על מוצאה הרומאי. ארבע אורטוריות שלה לקולות סולו ותזמורת בוצעו בקאפלה הקיסרית של וינה בין 1707 ל-1710. הן מזכירות בצורה ובסגנון את האורטוריות של אלסנדרו סקרלטי.
הקיסר יוזף הראשון הזמין אצלה את היצירה הראשונה הידועה שלה, "סנטה ביאטריצ'ה ד'אסטה" (Santa Beatrice d’Este).
כלי נגינה שימשו את דה רוסי להשגת אפקט דרמטי או לאפיון הדמויות: חצוצרות מייצגות את הלוחם הנבל ב"באטריצ'ה הקדושה ד'אסטה", לאוטה מייצגת את תומתו של אלסיו הקדוש ב"סאנט'אלסיו", וקלמית, שרק שנה קודם לכן הוצגה לראשונה בשימוש תזמורתי בווינה, מייצגת את חלומו הרוגע של אבראמו ב"קורבן אברהם". (Il sacrifizio di Abramo) לפי הכתוב בדף השער של כתב היד, רוסי כתבה הן את הטקסט והן את המוזיקה ליצירה "הבן האובד" (Il figliuol prodigo).
לקריאה נוספת
B.G. Jackson: ‘Oratorios by Command of the Emperor: the Music of Camilla de Rossi’, CMc, no.42 (1986), 7–19
דומפרידון
דומפרידון הנמכרת בשם המסחרי מוטיליום, היא תרופה הנלקחת דרך הפה ומשמשת להקלה על בחילות, להגברת מעבר המזון דרך הקיבה, לטיפול במיגרנות ולהגברת ייצור חלב אם. אולם, בשל הסיכון לתופעות לוואי, השימוש המומלץ הוא לפרק זמן של פחות משבוע ואינו מומלץ כתרופה להגברת ייצור חלב אם.
תופעות הלוואי השכיחות כוללות יובש בפה, חרדה, שלשולים והפרעות בתפקוד המיני. השימוש בתרופה אינו מומלץ לסובלים ממחלות לב עקב הסיכון להפרעות קצב ודום לב פתאומי. עם זאת, שימוש במהלך הנקה נחשב בטוח עבור התינוק. דומפרידון הוא אנטגוניסט לקולטן דופמין סלקטיבי היקפי.
התרופה דומפרידון פותחה בשנת 1974 על ידי חברת התרופות יאנסן והיא זמינה כתרופה גנרית.
למרות שהתרופה זמינה במדינות רבות, היא זמינה בארצות הברית רק בתור טיפול חמלה עבור הפרעות תנועתיות חמורות של מערכת העיכול שאינן ניתנות לטיפול על ידי שיטות טיפול או תרופות אחרות.
בחילה והקאה
התרופה דומפרידון מיועדת לטיפול בבחילות ובהקאות. היא מומלצת על ידי האגודה הקנדית לטיפול בכאבי ראש ולטיפול בבחילות הקשורות במיגרנה חריפה.
גסטרופרזיס
גסטרופרזיס הוא מצב רפואי המאופיין בריקון מושהה של הקיבה כאשר אין חסימה מכנית ליציאת הקיבה. הסיבה לכך היא לרוב אידיופטית, סיבוך סוכרתי או תוצאה של ניתוח בטן. המצב גורם לבחילות, הקאות, שובע לאחר אכילה, שובע מוקדם (תחושת שובע לפני סיום הארוחה), כאבי בטן ונפיחות.
שימוש בדומפרידון עשוי להיות שימושי בגסטרופרזיס סוכרתי ואידיופטי. עם זאת, שיעור מוגבר של ריקון קיבה הנגרם על ידי תרופות כמו דומפרידון לא תמיד מביא להקלה בתסמינים.
פריקנסון
מחלת הפרקינסון היא מצב נוירולוגי כרוני שבו ירידה בדופמין במוח מובילה לנוקשות (נוקשות בתנועה), רעד ותסמינים נוספים. תפקוד לקוי של מערכת העיכול, בחילות והקאות הן בעיה מרכזית עבור אנשים עם מחלת פרקינסון מכיוון שרוב התרופות המשמשות לטיפול במחלת פרקינסון ניתנות דרך הפה. תרופות אלו, כגון לבודופה, עלולות לגרום לבחילות כתופעת לוואי. יתר על כן, תרופות נוגדות בחילה, כגון מטוכלופרמיד, אשר חוצות את מחסום הדם-מוח עשויות להחמיר את התסמינים החוץ-פירמידליים של מחלת פרקינסון.
התרופה דומפרידון יכולה לסייע בהקלה על תסמיני מערכת העיכול במחלת פרקינסון. היא חוסמת קולטני D2 היקפית אך אינה חוצה את מחסום הדם-מוח במינונים רגילים (המחסום בין מחזור הדם של המוח לשאר הגוף) ולכן אין לה השפעה על התסמינים החוץ-פירמידליים של המחלה.
הנקה
ההורמון פרולקטין הוא הורמון אשר מגביר ייצור חלב אם. דופמין, המשתחרר מההיפותלמוס עוצר את שחרור הפרולקטין מבלוטת יותרת המוח. התרופה דומפרידון, בכך שהיא פועלת כחומר אנטי דופמינרגי, מביאה להפרשת פרולקטין מוגברת, ובכך מקדמת הנקה (כלומר, זהו גלקטוגוג). הוכח כי דומפרידון מגבירה את נפח חלב האם אצל אמהות לפגים שאצלן ייצור חלב האם לא היה מספק, ונראה שהיא בטוחה לשימוש לטווח הקצר למטרה זו. בארצות הברית, דומפרידון אינה מאושרת לשימוש זה או לכל שימוש אחר. מחקר בשם EMPOWER trial נועד להעריך את היעילות והבטיחות של דומפרידון בסיוע לאמהות לפגים לספק חלב אם לתינוקות שלהן. במחקר נבחרו באקראי 90 אמהות לפגים לקבל דומפרידון 10 מ"ג דרך הפה שלוש פעמים ביום במשך 28 ימים (קבוצה A) או פלצבו 10 מ"ג דרך הפה שלוש פעמים ביום במשך 14 ימים ולאחר מכן דומפרידון 10 מ"ג דרך הפה שלוש פעמים ביום במשך 14 ימים (קבוצה ב). נפחי החלב הממוצעים בתחילת ההתערבות היו דומים בין 2 הקבוצות. לאחר 14 הימים הראשונים, 78% מהאמהות שקיבלו דומפרידון (קבוצה A) השיגו עלייה של 50% בנפח החלב, בעוד ש-58% מהאמהות שקיבלו פלצבו (קבוצה B) השיגו עלייה של 50% בנפח החלב.
אחר
דומפרידון נמצאה כתרופה יעילה בטיפול בריפלוקס בילדים. עם זאת, ישנם מומחים הרואים בסיכונים של התרופה איסור על טיפול ברפלוקס תינוקות.
מינון
המינון במי שמשקלם יותר מ-35 ק"ג הוא בדרך כלל 10 מ"ג דרך הפה עד שלוש פעמים ביום.
במי שמשקלם פחות מ-35 ק"ג המינון הוא 0.25 מ"ג לק"ג עד שלוש פעמים ביום.
עודף רמות פרולקטין
עקב חסימת קולטן D2, דומפרידון גורמת להיפרפרולקטינמיה (עודף פרולקטין בדם). היפרפרולקטינמיה יכולה לדכא את הפרשת ההורמון המשחרר גונדוטרופין (GnRH) מההיפותלמוס וכתוצאה מכך לדכא את הפרשת ההורמון מגרה הזקיקים (FSH) וההורמון (luteinizing LH). הדיכוי בהפרשת הורמונים אלו עלול לגרום להיפוגונדיזם (ירידה בהורמוני מין). מהסיבות הללו, מטופלים גברים עלולים לחוות ירידה בחשק המיני, תפקוד לקוי של הזיקפה ופגיעה בייצור זרע.
כ-10-15% מהמטופלות דיווחו על תסמינים כמו הגדלת חזה (, בגברים - גינקומסטיה), מסטודיניה (כאב בשדיים) גלקטוריאה (ייצור חלב לא הולם או מוגזם), או אי סדירות מחזור חודשי ואמנוריאה (הפסקה של מחזורי הווסת) לאחר הטיפול בדומפרידון.
לֵב
שימוש בדומפרידון קשור לסיכון מוגבר למוות לבבי פתאומי ככל הנראה בגלל ההשפעה שלו על מרווח QT הלב והפרעות קצב חדריות כתוצא מחסימה של תעלות אשלגן.
הסיכונים תלויים במינון, ונראה כי הם הגדולים ביותר במינונים גבוהים במתן תוך ורידי ובמבוגרים כמו גם עם תרופות המקיימות אינטראקציה עם דומפרידון ומגבירות את הריכוזים שלו במחזור הדם (כלומר מעכבי CYP3A4 ). עם זאת, קיימים דיווחים סותרים. ביילודים ותינוקות, הארכת מרווח QT שנויה במחלוקת ואינה ודאית.
רשויות הפיקוח על תרופות בבריטניה (MHRA) הוציאו הגבלה על השימוש בדומפרידון בשנת 2014 עקב סיכון מוגבר לתופעות לוואי לבביות חמורות. עם זאת, סקירה אוסטרלית משנת 2015 הגיעה למסקנה הבאה כי אין קשר חזק בין נטילת דומפרידון במינונים של 20 מ"ג לבין הארכת QT.
תינוקות
בבריטניה מקרה שהגיע אל כותלי בית המשפט כלל את מותם של שני ילדים לאם ששלושת ילדיה סבלו כולם מהיפרנתרמיה. האם הואשמה בהרעלת הילדים במלח. אחד הילדים, שנולד בשבוע ה-28 להריון עם סיבוכים בדרכי הנשימה ופונדופליקציה לרפלוקס קיבה-ושטי ואי-שגשוג, קיבל דומפרידון. הסנגור של האם גרס כי הילד סבל מתסמונת ממאירה נוירולפטית כתופעת לוואי של דומפרידון עקב התרופה שחצתה את מחסום הדם-מוח הבוסרי של הילד.
אינטראקציות
במתנדבים בריאים, קטוקואנזול הגדיל את ריכוזי C מקס ו-AUC ב 3 עד 10-לקפל. העלייה הייתה מלווה בהארכת מרווח QT של כ-10–20 מיליון שניות כאשר נלקח מינון של 10 מ"ג דומפירידון ארבע פעמים ביום וקטוקונאזול 200 מ"ג פעמיים ביום.
התרופה כשלעצמה במינון המוערך לא הביאה להשפעה זו. אי לכך, הוסק כי דומפרידון עם קטוקואנזול או מעכבי CYP3A4 אחרים מהווה שילוב שעלול להיות מסוכן.
פרמקודינמיקה
דומפרידון הוא אנטגוניסט לקולטן דופמין סלקטיבי היקפי. אולם, זוהי לא אינטראקציה קלינית משמעותית עם קולטן D 1, בניגוד למטוכלופרמיד.
תרופת הדומפרידון עשויה להיות שימושית יותר בחולים מסוימים ולגרום נזק אצל אחרים בהתאם לגנטיקה של האדם.
השפעות על רמות פרולקטין
נמצא כי מנה בודדת של דומפרידון של 20 מ"ג מעלה את רמות הפרולקטין הממוצעות בסרום בנשים שאינן מניקות מ-8.1 ng/mL ל-110.9 ng/mL (עלייה של פי 13.7).
עלייה זו דומה לעלייה ברמות הפרולקטין שנוצרה על ידי מנה פומית בודדת של 20 מ"ג של מטוכלופרמיד (7.4 ng/mL עד 124.1 ng/mL; עלייה של פי 16.7).
לאחר שבועיים של מתן כרוני (30 מ"ג ליום בשני המקרים), העלייה ברמות הפרולקטין לאחר נטילת דומפרידון פחתה (53.2 ננוגרם/מ"ל; פי 6.6 מעל קו הבסיס). לעומת זאת, לאחר נטילת מטוכלופרמיד רמות הפרולקטין עלו (179.6 ng/mL; פי 24.3 מעל קו הבסיס). הדבר מצביע על כך שמתן חריף וכרוני של דומפרידון ומטוקלופרמיד יעיל בהעלאת רמות הפרולקטין, אך ישנן השפעות שונות על הפרשת פרולקטין בטיפול כרוני. מנגנון ההבדל אינו ידוע.
העלייה ברמות הפרולקטין שנצפתה בשתי התרופות הייתה, כצפוי, גדולה בהרבה בנשים מאשר בגברים. נראה כי הדבר נובע מרמות האסטרוגן הגבוהות יותר בנשים, שכן אסטרוגן ממריץ הפרשת פרולקטין.
לשם השוואה, רמות פרולקטין תקינות בנשים הן פחות מ-20 ננוגרם/מ"ל, רמות הפרולקטין מגיעות לשיא של 100 עד 300 ננו"ג/מ"ל בלידה בנשים הרות, ובנשים מניקות נמצאו רמות הפרולקטין כ-90 ננוגרם/מ"ל ב-10 ימים לאחר הלידה ו-44 ננוגרם/מ"ל ב-180 ימים לאחר הלידה.
פרמקוקינטיקה
במתן פומי, תרופת הדומפרידון עוברת חילוף חומרים נרחב בכבד (כמעט אך ורק על ידי CYP3A4 / 5, אם כי דווחו גם תרומות קלות על ידי CYP1A2, CYP2D6 ו-CYP2C8 ובמעיים). בשל אפקט המעבר הראשון המסומן במסלול זה, הזמינות הביולוגית של דומפרידון דרך הפה נמוכה (13-17%); לעומת זאת, הזמינות הביולוגית שלו גבוהה באמצעות הזרקה תוך שרירית (90%). זמן מחצית החיים הסופני של דומפרידון הוא 7.5 שעות באנשים בריאים, אך ניתן להאריך אותו ל-20 שעות באנשים עם הפרעה חמורה בתפקוד הכליות.
המטבוליטים של דומפרידון אינם פעילים כליגנדים לקולטן D2. התרופה מהווה מצע לטרנספורטר P-glycoprotein (ABCB1), ומחקרים בבעלי חיים מצביעים על כך שזו הסיבה לחדירה נמוכה של מערכת העצבים המרכזית של דומפרידון.
כימיה
דומפרידון הוא נגזרת של בנזימידזול וקשור מבנית לתרכובות נוירולפטיות כמו הלופרידול.
שמות כלליים
דומפרידון הוא השם הגנרי של התרופה וה-INN שלה, USAN, BAN ו-JAN.
אישור רגולטורי
בשנת 2007 תרופת הדומפרידון הייתה זמינה ב-58 מדינות, כולל קנדה. האינדיקציות המאושרות של דומפרידון משתנות בין המדינות. באיטליה התרופה משמשת לטיפול במחלת ריפלוקס גסטרו-ושט. בקנדה, התרופה מיועדת להפרעות תנועתיות של מערכת העיכול העליונה ולמניעת תסמינים במערכת העיכול הקשורים לשימוש בחומרים אגוניסטים של דופמין אנטי-פרקינסוניים. בבריטניה, שימוש בדומפרידון מיועד רק לטיפול בבחילות והקאות ומשך הטיפול מוגבל בדרך כלל לשבוע אחד.
בארצות הברית, דומפרידון אינו מאושר כיום בדרך כלל לשימוש רפואי. ב-7 ביוני 2004, ה-FDA פרסם אזהרה פומבית שהפצת מוצרים המכילים דומפרידון אינה חוקית. קיים חריג לשימוש באנשים עם מחלות הקשורות במערכת העיכול ועמידות לטיפול במסגרת בקשה לטיפול חמלה דרך ה-FDA.
דומפרידון זמינה ללא מרשם לטיפול ברפלוקס קיבה ושט ודיספפסיה תפקודית במדינות רבות, כגון אירלנד, הולנד, איטליה, דרום אפריקה, מקסיקו, צ'ילה וסין.
אופן נטילת התרופה
דומפרידון זמינה כטבליות, טבליות מתפוררות דרך הפה, תרחיף ונרות.
מחקר
תרופת הדומפרידון נחקרת כאמצעי מניעה הורמונלי פוטנציאלי למניעת הריון בנשים.
אה"מ אינווינסיבל (1907)
אה"מ אינווינסיבל (באנגלית: HMS Invincible) הייתה הספינה המובילה של סדרת אינווינסיבל של שלושת סיירות המערכה שנבנתה עבור הצי המלכותי הבריטי במהלך העשור הראשון של המאה ה-20 וסיירת המערכה הראשונה שנבנתה על ידי כל מדינה בעולם. במהלך מלחמת העולם הראשונה, היא השתתפה בקרב מפרץ הלגולנד בתפקיד מינורי, מכיוון שהייתה הוותיקה והאיטית ביותר מבין סיירות המערכה הבריטיות שנכחה בה. במהלך קרב איי פוקלנד, אינווינסיבל ואחותה אינפלקסיבל הטביעו את סיירות השריון שרנהורסט וגנייזנאו כמעט ללא אבדות לעצמן, למרות פגיעות רבות של הספינות הגרמניות.
היא הייתה ספינת הדגל של שייטת סיירות המערכה השלישית במהלך קרב יוטלנד ב-1916. השייטת נותקה מצי הקרב של אדמירל ביטי כמה ימים לפני הקרב בשל אימון ירי עם הצי הגדול ושימשה ככוח הסיור הכבד שלה במהלך הקרב. היא הושמדה מפיצוץ מחסן תחמושת במהלך הקרב לאחר שפגז חדר את השריון של אחד מצריחי התותחים שלה.
תכנון ותיאור
אינווינסיבל הייתה גדולה משמעותית מקודמותיה הסיירות המשוריינות מסדרת מינוטאור. היא הייתה באורך כולל של, רוחב של , ושוקע של בתפוסה מלאה. היה לה הדחק של בתפוסה סטנדרטית ו- בתפוסה מלאה, כמעט  יותר מהספינות הקודמות.
הספינות מסדרת אינווינסיבל נודעו רשמית כסיירות משוריינות עד 1911, אז הוגדרו מחדש כסיירות מערכה בהוראת האדמירליות מ-24 בנובמבר 1911. באופן לא רשמי נעשה שימוש עד אז במספר כינויים, כולל סיירת-אוניית מערכה, סיירת דרדנוט וסיירת-מערכה.
הנעה
לאינווינסיבל היו שני סטים זוגיים של טורבינות פרסונס, שכל אחת מהן הייתה ממוקמת בחדר מכונות נפרד והניעה ציר חיצוני ופנימי. טורבינות הלחץ הגבוה מלפנים ומאחור חוברו לצירים החיצוניים והטורבינות בלחץ נמוך לצירים הפנימיים. גם טורבינת שיוט הייתה מחוברת לכל ציר פנימי; אלה לא היו בשימוש לעיתים קרובות ובסופו של דבר נותקו. המדחפים שלה עם שלושה להבים היו בקוטר על הצירים הפנימיים ואילו המדחפים החיצוניים היו בקוטר. הטורבינות הונעו על ידי שלושים ואחד דוודי צינור מים של Yarrow בארבעה חדרי דוודים, ותוכננו להפיק סך של 41,000 כוחות סוס (31,000 קילוואט), אך הגיעו לכמעט 46,500 כוחות סוס (34,700 קילוואט) במהלך ניסויים בשנת 1908. היא תוכננה להגיע למהירות של 25 קשרים (46 קמ"ש), אך הגיעה ל-26.64 קשרים (49.3 קמ"ש) במהלך ניסויים.
אינווינסיבל נשאה של פחם, ועוד  של מזוט שאמור להיות מותז על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו. בקיבולת דלק מלאה, היא יכלה להפליג לטווח של 3,090 מיילים ימיים (5,720 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). הכוח החשמלי שלה סופק על ידי ארבעה 200 גנרטורים טורבו וגנרטורים מנועיים קיבולת של 100 קילוואט.
חימוש
אינווינסיבל נשאה שמונה תותחי BL Mk X בארבעה צריחים תאומים. בתחילה אלו היו צריחי BIX ו-BX מונעים חשמלית, שניים שנבנו כל אחד על ידי ויקרס וארמסטרונג. אולם, הם התגלו ככישלון למרות שני חידושים ממושכים ב-1909 וב-1911 והומרו להנעה הידראולית במהלך השיפוץ שלה בתחילת 1914 בעלות של 151,200 פאונד. המצב היה כל כך גרוע במהלך ניסויי הירי שלה באוקטובר 1908 עד שהקפטן של אה"מ אקסלנט, בית הספר הראשי לתותחנים של הצי המלכותי, תיאר את פעולתם באופן הבא: "כאשר ניתנה הפקודה לאמן את הצריח, להרים או להפעיל תותח פנימה או החוצה, היה צורך רק ללחוץ על כפתור, או להזיז מתג, אבל התוצאה הייתה לעיתים קרובות הבזק של להבה כחולה שנראה היה שמילאה את הצריח."
החימוש המשני שלה כלל 16 תותחי QF Mk III. במהלך 1915 הועברו תותחי גג הצריח למבנה העילי ומספר התותחים הכולל צומצם ל-12. כל התותחים הנותרים היו סגורים בקזמטים וקיבלו מגני תותחים באותה תקופה כדי להגן טוב יותר על צוותי התותחים מפני מזג האוויר ופעולת האויב. חימוש הנ"מ שלה היה מורכב מתותח QF 3 אינץ' 20 cwt AA על תושבת MkII בזווית גבוהה בקצה האחורי של המבנה העילי שנשאה בין אוקטובר-נובמבר 1914 ומאפריל 1915 ואילך. תותח הוצ'קיס במשקל 3 פאונד על תושבת MkIc בזווית גבוהה עם הגבהה מרבית של 60° הותקן גם הוא בנובמבר 1914. חמש צינורות טורפדו 18 אינץ' (457 מ"מ) שקועים הותקנו על האינווינסיבל, שניים מכל צד ואחד בירכתיים. 14 טורפדות נישאו עבורם.
שריון
חגורת קו המים הייתה בעובי 6 אינץ' בערך בין צריחי התותחים הקדמיים והאחוריים של ה-12 אינץ', אך הצטמצמה ל-4 אינץ' מהצריח הקדמי ועד לחרטום, ולא נמשכה מאחורי הצריח האחורי. צריחי התותחים והברבטים היו מוגנים על ידי שריון בעובי, למעט גגות הצריח שהשתמשו ב- של שריון לא מוצק של קרופ (KNC). עובי הסיפון הראשי היה ושריון הסיפון התחתון היה. מחיצות טורפדו מפלדת פחמן בעובי 2.5 אינץ' הותקנו לצד חדרי התחמושת וחדרי המעטפת.
בנייה ושירות
הספינה נבנתה ב-Sir WG Armstrong, Whitworth & Co., Ltd בטיינסייד. שדרית האונייה הונחה ב-2 באפריל 1906, והיא הושקה בשעה 15:00 ב-13 באפריל 1907 על ידי ליידי אלנדייל. ב-28 בדצמבר 1907, בזמן שעדיין עברה בדיקות הכנסה לשירות, היא נפגעה על ידי נושאת הפחם השוודית אודן, מה שהביא לקריסת קורות ומסגרות בגוף הספינה וחמש לוחות תחתונים שניתקו מהאונייה. היא הושלמה רשמית ב-16 במרץ 1909. ב-18 במרץ היא הפליגה מהטיין לפורטסמות', שם היא נכנסה לשירות. בדרך היא התנגשה בבריגנית מרי אן, ועמדה מנגד עד שהגיעה סירת ההצלה ג'ון ברץ' מירמות' לגרור את הבריגנית.
היא צורפה לשייטת הסיירות הראשונה של צי הבית ב-20 במרץ 1909 והשתתפה בתמרוני הצי באפריל וביוני 1909, בסקירת הצי ב-12 ביוני 1909, ובסקירת הצי ליד סאות'אנד ב-2 ביולי. היא נכנסה לשיפוץ בין ה-17 באוגוסט ל-17 בינואר 1910 בניסיון לסדר את בעיות החשמל עם הצריחים שלה, אך הן עדיין לא היו מספקות. נעשה ניסיון נוסף להביא את הצריחים שלה למצב תקין במהלך שיפוץ באביב 1911, אך גם ניסיון זה לא צלח וההחלטה התקבלה בשנה שלאחר מכן להסב את הצריחים שלה להנעה הידראולית. זה נדחה עד לאחר פריסתה להצטרף לצי הים התיכון באוגוסט 1913. ב-17 במרץ 1913, היא התנגשה בצוללת C34, אך ההתנגשות נקבעה באשמת הצוללת. היא חזרה לבריטניה בדצמבר 1913 כהכנה לשיפוץ גדול שיעניק לבסוף לצריחים שלה הנעה הידראולית ויהפוך אותה לראויה לקרב.
מלחמת העולם הראשונה
השיפוץ שלה במספנת פורטסמות' החל במרץ 1914 ונקטע על ידי הכרזת המלחמה על גרמניה ב-4 באוגוסט. היא נכנסה לשירות מחדש יום קודם לכן, אבל עבודת הצריח דרשה עוד שבוע כדי להשלים את השיפוץ. אינווינסיבל הייתה סיירת המערכה הראשונה שהצטיידה במנהל בקרת אש חדש, אך לא ניתן היה להשלים זאת בזמן המוקצב והיא נשארה בלתי ניתנת להפעלה עד שהיא תוחזר לאחר קרב איי פוקלנד. היא הוכרזה כמבצעית ב-12 באוגוסט, כאשר אדמירל משנה סר ארצ'יבלד גורדון מור, שפיקד על שייטת סיירות המערכה השנייה, הניף בה את דגלו. היא הצטוותה להגיע להאמבר, יחד עם סיירת המערכה ניו זילנד, שם תוכל לתמוך טוב יותר בספינות הבריטיות המפטרלות ב-Road Fourteens.
קרב מפרץ הלגולנד
הפעולה הראשונה של אינווינסיבל הייתה כחלק מכוח סיירות המערכה בפיקודו של אדמירל ביטי במהלך קרב מפרץ הלגולנד ב-28 באוגוסט 1914. ספינותיו של ביטי נועדו במקור כתמיכה מרוחקת עבור הסיירות והמשחתות הבריטיות הקרובות יותר לחוף הגרמני למקרה שיחידות גדולות של צי הים הפתוח יצאו לפעולה בתגובה להתקפות הבריטיות. הם פנו דרומה במלוא המהירות בשעה 11:35 כאשר הכוחות הקלים הבריטיים לא הצליחו להתנתק לפי לוח הזמנים והגאות הגואה גרמה לכך שאוניות מערכה גרמניות יוכלו לצאת מהנמל בפתח שפך היאדה. הסיירת הקלה החדשה, ארת'וזה, נפגעה כבר בשלב מוקדם יותר בקרב והייתה תחת אש מהסיירות הקלות הגרמניות שטרסבורג וקלן כאשר סיירות המערכה של ביטי הופיעו מתוך הערפל בשעה 12:37. שטרסבורג הצליחה להתחמק לערפילים ולהתחמק מהאש, אך קלן נותרה גלויה ונפגעה במהירות מאש מהשייטת. דעתו של ביטי הוסחה מהמשימה להטביע אותה על ידי הופעתה הפתאומית של הסיירת הקלה הקשישה אריאדנה ישירות לחזיתו. הוא הסתובב במרדף והפך אותה לגוש בוער בשלוש מטחים בלבד מטווח קרוב (מתחת ל-). בשעה 13:10 פנה ביטי צפונה וסימן אות כללי לסגת. בשלב זה, אינווינסיבל, בעקבות הגוף העיקרי של סיירות המערכה, פתחה באש על קלן. היא ירתה 18 פגזים, כולם החטיאו, לפני שהכוח הראשי של ביטי נתקל בקלן הנכה זמן קצר לאחר שפנתה צפונה והיא הוטבעה על ידי שני מטחים מלאיון.
קרב פוקלנד
שייטת איי הודו המערביים של אדמירל משנה כריסטופר קראדוק הושמדה על ידי שייטת מזרח אסיה הגרמנית בפיקודו של ויצה-אדמירל גרף מקסימיליאן פון שפה במהלך קרב קורונל ב-1 בנובמבר 1914. בתגובה הורתה האדמירליות לשלוח שייטת להשמיד את הגרמנים. השייטת, בפיקודו של תת-אדמירל סר דובטון סטורדי, הייתה מורכבת מאינווינסיבל (ספינת הדגל) ואינפלקסיבל. הם יצאו ב-11 בנובמבר ונפגשו עם כמה סיירות אחרות תחת אדמירל משנה סטודארד בארכיפלג אבולהוס, מול חופי ברזיל ב-26. הם יצאו למחרת והגיעו לפורט סטנלי בפוקלנד בבוקר ה-7 בדצמבר.
שפה, שערך מסע רגוע בחזרה לאוקיינוס האטלנטי, רצה להשמיד את תחנת הרדיו בפורט סטנלי ושלח את הסיירת המשוריינת גנייזנאו והסיירת הקלה נירנברג כדי לראות אם הנמל פנוי מספינות מלחמה בריטיות בבוקר ה-8 בדצמבר. הם נצפו בשעה 07:30, למרות שאוניית המערכה פרה-דרדנוט קאנופוס, שהייתה מקורקעת בנמל כדי להגן על העיירה ועל התחנה האלחוטית שלה, לא קיבלה את האות עד 07:45. סטורדי לא ציפה למפגש ורוב ספינותיו היו במהלך העמסת פחם – ומכאן חסרות הגנה זמנית. מנועי הסיירת המשוריינת קורנוול והסיירת הקלה בריסטול היו בתיקון. סיירת הסוחר החמושה מקדוניה סיירה בכניסה לנמל החיצונית ואילו הסיירת המשוריינת קנט עגנה בנמל החיצוני, ותוכננה להחליף את מקדוניה בשעה 08:00. הספינות הגרמניות לא ציפו להתנגדות, והמוח הראשון מהתותחים של קאנופוס בשעה 09:20 גרם להן לעצור מהפגזת התחנה האלחוטית ולסגת לעבר הכוח הראשי של שפה.