cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
MI5
תקופת שתי מלחמות העולם
לשכת השירות החשאי של שירותי הביטחון MI5 הוקמה בשנת 1909 כדי להילחם בפעולות הריגול של הקיסרות הגרמנית בבריטניה. עד מלחמת העולם הראשונה ובמהלך המלחמה עצמה, ביקשו מרגלים גרמנים להשיג סודות צבאיים ותעשייתיים כחלק ממאמץ המלחמה של מדינתם. השירות הוכיח עצמו כיעיל במאבק נגד איום זה, רשת המרגלים הגרמנים בבריטניה התפרקה ערב הכרזת המלחמה, ובמהלך המלחמה עוד 35 מרגלים נתפסו, חלקם הוצאו להורג, או נכלאו בבתי הכלא.
בין שתי מלחמות העולם עמד ארגון ה-MI5 מול אתגר הולך וגדל של ריגול מברית המועצות וגרמניה הנאצית, כמו גם איום פנימי של חתרנות ידי הקומוניסטים והפשיזם. למרות זאת, מספר עובדי השירות הצטמצם באופן משמעותי משיא של צוות כ-844 איש לרק כתריסר ב-1929. מייסד הארגון סר ורנון קאל (Sir Vernon Kell), נשאר אחראי על הארגון לאורך כל התקופה שבין המלחמות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שיחק שירות הביטחון תפקיד מרכזי במאבק נגד האויב בריגול ויירוט תקשורת גרמנית, כולל מסירת מידע שגוי חזרה לגרמניה. השירות זכה להצלחה גדולה בחשיפת סוכני האויב בבריטניה, חלקם שוכנעו על ידי השירות והפכו לסוכנים כפולים להעברת מידע כוזב לידי הגרמנים. ההצלחה של השירות באה לאחר תקופה ראשונית של בלבול גדול, לאחר שהארגון לא היה מוכן כראוי לגידול המסיבי בעבודה שהגיע עם תחילת המלחמה. בנוסף למשימות הצבאיות, עם התקדמות הוורמאכט באירופה נאלץ השירות להתמודד עם פחדים עקב "גיס חמישי" של אוהדי נאצים בבריטניה המכין את הקרקע לפלישה הגרמנית.
אחד הגורמים לקושי בהתמודדות עם עומס המשימות היה כוח האדם המצומצם-בסוף שנת 1938 כלל השירות רק 30 קצינים ועוד 103 מזכירות וצוות רישום. מלחמת העולם הביאה ביקוש רב למועמדים לשירות-במהלך הרבעון השני של 1940 קיבל השירות בממוצע 8,200 בקשות הצטרפות בכל שבוע.
תקופת המלחמה הקרה
בעקבות תבוסתה של גרמניה הנאצית גדל החשש במערב אירופה ואמריקה למידת השפעתה של ברית המועצות ושאיפותיה, המלחמה הסתיימה כשאירופה מחולקת בין שתי המעצמות ארצות הברית וברית המועצות. במרץ 1946 ראש ממשלת בריטניה לשעבר וינסטון צ'רצ'יל (Winston Churchill ) תיאר איך "מסך הברזל" ירד על רחבי היבשת, ובמשך שלושים שנה שלט העימות בין שתי המעצמות הגדולות על ידי הסכסוך האידאולוגי בין הגוש הסובייטי לבין הדמוקרטיות המערביות.
אחת המבוכות הגדולות של הארגון הייתה חשיפת רשת קיימברידג' ופרשת הריגול של אנתוני בלאנט שהיה בכיר בארגון, ונחשף כמרגל מטעם ברית המועצות.
תקופת המחתרת האירית ועד הטרור בהווה
שינויים עיקריים עברו על עבודת השירות החשאי בתחילת שנות ה -1990 עם תום המלחמה הקרה, פעולות הטרור לעומת זאת לא שככו, פעולות טרור של המחתרת האירית העסיקו את השירות במידה רבה. תאריך פיגועי 11 בספטמבר 2001, פיגועי הטרור בארצות הברית ציין נקודת מפנה מפתח עבור השירות, פעולות טרור אלה הדגימו לראשונה כי אנשי הטרור הם בעלי רצון ויכולת לבצע פיגועי הרג עם מספר עצום של נפגעים. המימון הממשלתי של השירות הוגבר מיד, כדי להגביר את עבודת השירות כנגד איום הטרור הבינלאומי, ומימון נוסף הוכרז בחודש פברואר 2004. ב-2005 אירעו בלונדון סדרת פיגועים של אל-קאעידה. השירות לקח חלק בסיכול הפיגוע האווירי הטרנס-אטלנטי ב-2006.
ב-2015 איתר הארגון 3 טונות של חומרי נפץ של ארגון חזבאללה בלונדון.
מבנה הארגון
שירות הביטחון מעסיק כיום כ-3800 אנשים, 41% נשים, 56% מתחת לגיל 40, 8% ממיעוט שחור או ממיעוט אתני אחר, ועוד 3% בעלי מוגבלות או נכות כלשהי.
כמו כן עובדים בארגון כ-300 חברי צוות ממחלקות וסוכנויות אחרות.
יחסי סן מרינו–סרי לנקה
יחסי סן מרינו–סרי לנקה הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו לבין הרפובליקה הדמוקרטית הסוציאליסטית של סרי לנקה.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-7 ביוני 2012. שתי המדינות נהנות משיתוף פעולה הדוק בפורומים רב-צדדיים, במיוחד באו"ם ובסוכנויות מיוחדות כבר כמה עשורים. שתי המדינות ממשיכות לבחון דרכים לחזק עוד יותר את היחסים הבילטרליים בתחומים של שיתוף פעולה מועיל הדדי. הפגישה הרשמית הראשונה בין שני שרי החוץ של סרי לנקה וסן מרינו התקיימה בשנת 2012 יחד עם החתימה על ההסכם על כינון יחסים דיפלומטיים.
יחסי סחר
סרי לנקה מייצאת ביגוד לסן מרינו ומייבאת ממנה מוצרים כימיים.
כאבול
כָּאבּוּל (בערבית: كابول) היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1976. היישוב שוכן בגליל המערבי, צפונית לעיר שפרעם ומזרחית לכביש 70. כיום, כלל תושבי כאבול הם ערבים-מוסלמים.
האזכורים הראשונים ליישוב כָּבוּל השוכן במיקום זה הם בתנ"ך, שם ניתן הסבר כי מקור השם הוא באדמת הכבול שבביצות האזור. היישוב נזכר רבות במקורות היהודיים, ובתקופת בית שני, המשנה והתלמוד ישבו בו חכמי הלכה רבים וכן בני משמרת הכהנים שכניה. בכבול המשיכה להתקיים קהילה יהודית גדולה גם במשך התקופה העות'מאנית, וכיום מצוינים ביישוב קבריהם של מספר מחכמי יהדות ספרד.
בתקופת התנ"ך
העיר נזכרת לראשונה בתנ"ך בתיאור נחלת שבט אשר בספר יהושע:.
כמו כן, נזכרת בתנ"ך "ארץ כבול" שהעניק שלמה המלך לחירם מלך צור, לאחר שהאחרון סיפק חומרים ואומנים לשם בניית בית המקדש:
.
לפי דעת האברבנאל, חירם מלך צור לא קיבל את הערים הללו, אלא השיב אותם לשלמה המלך "והוא בנאם אחר כך להראות שאינם רעות כמו שנראה לחירם".
בתקופת בית שני
יוסף בן מתתיהו מזכיר כבול מספר פעמים (לעיתים גם בשם "כבולון") כעיר המסמנת את קצהו המערבי של היישוב היהודי בגליל בימיו (המאה ה-1). לדבריו, "בתיה היו בנויים בדומה לבתי צור, צידון וביירות". הוא מזכיר את כבול כ"עיר מבוצרת" בתחילתו של המרד הגדול, עם פלישת הכוחות הרומיים לעכו הסמוכה בשנת 66. לפי תיאורו, כבול נערכה לקרב נגד פלקידוס, אשר נשלח על ידי קסטיוס גאלוס לשרוף את הכפרים הקרובים לעכו, אולם מלבד קרבות זעירים, לא התרחש בה עימות כולל. לדבריו, קסטיוס מצא אותה ריקה מאדם, שכן תושביה נמלטו להרים, אך מצא אותה מלאה ברכוש, שאותו הקצה לחייליו כשלל, ועל אף ש"התפעל מיופיה של העיר", שרף אותה.
בתקופת המשנה והתלמוד
היישוב היהודי בכבול המשיך להתקיים גם לאחר החורבן, ובמקום ישבה בתקופת המשנה והתלמוד משמרת הכהנים שְׁכַנְיָה. היישוב נזכר רבות בכתבי חז"ל, ובין היתר יצא ממנו האמורא מהדור הראשון רבי זכאי דכבול. במדרש ובתלמוד נזכרת המסורת הבאה על חורבן זמני של היישוב בתקופת מרד בר כוכבא:
.
אוקסיאהינה
מאפיינים
האוקסיאהינה היה טורף בעל מבנה שהזכיר חתול, והוא הגיע במיניו הגדולים לאורך של 1 מטר ולמשקל של 20 קילוגרם. היו לו לסתות קצרות באורך של 20 ס"מ בקירוב שבתוכם היו שורות של שיניים חדות מגודלות וחזקות שהותאמו לאכילת בשר היפרקרניבורית והזכירו מעט לסתות של צבוע, מהם קיבל הסוג את שמו. עם זאת הוא היה בעל גפיים קצרות מאוד וזנב קצר מפותל, מבנה המתאים למינים שוכני עצים.
כאבול
בתקופת המשנה והתלמוד
במדרש מובא מעשה שהתרחש בעיר:. מעשה נוסף מובא גם בתלמוד:, וכן בתוספתא:.
כאוכב אבו אל-היג'א
כאוכב אבו אל-היג'א (בערבית: كوكب أبو الهيجا) היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל, 3 קילומטרים צפונית מערבית לכפר מנדא. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1984.
כאבול
בתקופת המשנה והתלמוד
כמו כן נזכר בתלמוד בית הכנסת של העיר לעניין ההלכה בדבר אי תרגום מעשה ראובן ובלהה:.
אוקסיאהינה
מאפיינים
ככל הנראה הוא חי כמו חתול קטן, גחן או סמור ונטה לארוב לטרף בהסתייע על המבנה הנמוך והמוארך שלו. הוא התבסס על השמיעה והראייה לציד ופחות על הריח. כמו כן ייתכן שבדומה לנמר הוא נטה לצוד בקרבת עצים עליהם הוא נע ביעילות. עם זאת בניגוד לחתולים הוא נע על כפותיו כמו דוב.
כאוכב אבו אל-היג'א
היסטוריה
כאוכב אבו אל-היג'א נוסד לאחר קרב חיטין או לאחר מסע הצלב ה-3 על ידי חיילים מצבאו של צלאח א-דין. הכפר נקרא על שם היישוב הקדום כוכב (כאואכב), בצירוף שמו של אחד מגיבורי צבאו של צלאח א-דין, המצביא הכורדי חוסן אלבוכרי, שכינויו היה אל-היג'א. הוא התמנה על ידי צלאח א-דין למושל המרחב בין עכו לשפרעם ונהרג בקרבות במסגרת מסע הצלב ה-3 (1189-1192). אבו אל-היג'א נקבר בשולי הכפר. תושביו של הכפר נמנו עם חמולת אל-היג'א, כלומר היו ממוצא כורדי.
כאבול
בתקופת המשנה והתלמוד
לפי פרשני התלמוד, תושבי המקום לא היו בני תורה, והיה להם מנהגים של טעות.
כאוכב אבו אל-היג'א
היסטוריה
היישוב הוקם על שטח הכפר היהודי "כוכבא" שמוזכר אצל יוסף בן מתתיהו. הערבים הוסיפו לו את השם אבו אל-היג'א על שמו של השייח' אבו אל היג'א שהיה מלוחמיו של צלאח א-דין וקבור במקום. היג'א בערבית זו התקפת פתע. הוא היה עורך פשיטות פתע ביחידות קטנות על צבא הצלבנים. קברו נחשב כמקום קדוש ובית תפילה. מסביב לקבר יש בית קברות של תושבי הכפר.
עם הקמת מועצה אזורית משגב בשנת 1982 סופח הכפר למועצת משגב, אך לאחר זמן קצר הוצא הכפר מהמועצה והוקמה בו מועצה מקומית.
אוקסיאהינה
מאפיינים
הוא נכחד עם תחילת האאוקן, אז התרחשה הכחדה באמריקה הצפונית, נעלמו הרבה מהיערות והתפתחו מינים מוצלחים יותר שחיו על הקרקע רוב זמנם.
כאבול
בתקופת העות'מאנית
ב-1515 חודש היישוב היהודי בכפר. על פי תעודות המס, ב-1533 5 משפחות מתוך 12 היו יהודיות. בשנים 1555–1556 מנו היהודים רוב משלמי המיסים בכפר, 15 משפחות מתוך 25. עם הרעת המצב הביטחוני והכלכלי במאה ה-17 נדלדלו היישובים בגליל ובהם גם היישוב כבול.
על פי המסורת מצויים בתחומה של כאבול קברו של מיכה הנביא, וכן קבריהם של מספר מחכמי ספרד, ובהם רבי אברהם אבן עזרא, רבי יהודה הלוי ורבי שלמה אבן גבירול.
במלחמת העצמאות
לפי החלטת החלוקה, כאבול היה אמור להיכלל במדינה הערבית, אולם היישוב נכנע ללא קרב לכוחות צה"ל מעט לאחר סופו של מבצע דקל, במהלך מלחמת העצמאות.
אוכלוסייה
לפי נתוני הלמ"ס, ממוצע הילודה ביישוב נכון לשנת 2020 הוא הנמוך ביותר במדינת ישראל, 1.56 ילדים למשפחה.
אתרים
במערכת החינוך בכאבול ישנם שישה בתי ספר: ארבעה בתי ספר יסודיים ושני בתי ספר על-יסודיים. בנוסף ישנם חמישה מסגדים ומוסדות ציבור אחרים.
לקריאה נוספת
בני גשור, "הקרבות באזור מעאר-שעב במלחמת העצמאות", קתדרה 178, עמ' 150-127.
הכתב הכרמלי
הכתב הכרמלי הוא שיטת ליטון של עברית, שפותחה על ידי מיכאל אבינור החל משנות ה-50. האלפבית מורכב מ-38 אותיות שחלקן נראות כאותיות לטיניות רגילות, ולאחרות יש צורה מיוחדת.
רקע
הכתיב חסר הניקוד בעברית בעייתי, שכן על ידי קריאת מילה לא ניתן לדעת בוודאות את דרך הגייתה או משמעותה. הכתב הכרמלי פותח מתוך ראייה בשיטת הניקוד, שנוצרה מעט לפני המאה ה-10, את אחת הבעיות המרכזיות של העברית. לפי גישה זו, מאחר שהשפה העברית השתנתה מאז והפכה לשפה מדוברת, שיטת הניקוד אינה מתאימה עוד. הכתב הכרמלי פותח כדי להציע אלפבית מלא, המאפשר התאמה טובה יותר בין ההגאים בעברית לאותיות. הדבר נעשה בעזרת הגדלת מספר האותיות באופן ניכר, וייחוד אותיות לסימון תנועות. מטרת הכתב המוצע היא לשפר את הבנת הנקרא ולהקל על תעתיק של מונחים לועזיים בכלל ומונחים מדעיים בפרט.
מאפייני הכתב
באלפבית זה אין שימוש באותיות עבריות. מספר האותיות נקבע כך שכל עיצור בעברית מודרנית ורוב התנועות בה יקבלו ביטוי כאות נפרדת. נוצרו סימנים חדשים עבור האותיות א, ח, ט, ע, ו-ש. העיצורים ז', ג', צ' קיבלו אות משלהם (האות של העיצור ג' היא אות חדשה גם כן) ועיצורי ב, כ, פ פוצלו לשתי אותיות.
השימוש בכתב כרוך בלמידת כל חוקי העברית, והקפדה עליהם, מה שעלול להקשות את השימוש בו.
אין סימון בכתב של ההטעמה, ונוצרות מכך דו-משמעויות חדשות. למשל: רצת, רצתה - racta. אין הבחנה בין איכות תנועות (או משך): אֵל, אֶל - эel.
תנועות חטופות מסומנות עם סימן דיאקריטי, למשל חטף פתח - á. שווא נע מסומן כמו חטף סגול. שווא נע לעיתים אינו מסומן בראש מילה. פתח גנוב מסומן כמו חטף פתח. גם תנועות חטופות שלא קיימות בעברית: "חטף קובוץ" ו-"חטף חיריק", קיבלו ייצוג ú í (אמנם חטף חיריק מופיע פעמים בודדות בכתר ארם צובא, אך השימוש בו במסגרת הכתב הכרמלי שונה ורב). אותיות השימוש מ"ש וכל"ב מנוקדות בתנועה חטופה, לרוב חטף סגול.
נוסף על הליטון, מערכת זו כוללת גם מספר שינויים מורפולוגים בשפה העברית. ביניהם:
ראשי תיבות נשארים ללא שינוי: על ידי - ɣ"y
חוקי התעתיק משפות זרות אל הכתב הכרמלי שונה:
מארק ויליאמס (כדורסלן)
קריירה
ויליאמס נולד וגדל בנורפוק, וירג'יניה. אחותו, אליזבת', גם היא כדורסלנית, ונבחרה בבחירה הרביעית של דראפט 2015 ב-WNBA. הוא בחר להתחיל לשחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת דיוק. ב-30 בינואר 2021 הוא קלע 11 נקודות והוסיף 5 ריבאונדים בניצחון 79–53 על אוניברסיטת קלמסון. ב-13 בפברואר 2021 רשם 13 נקודות ו-5 חסימות בניצחון 69–53 על אוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית. ב-22 בפברואר 2021 רשם 18 נקודות ו-11 ריבאונדים בניצחון 85–71 על סירקיוז. ב-10 במרץ 2021 רשם דאבל דאבל של 23 נקודות ו-19 ריבאונדים בניצחון 70–56 מול לואיסוויל. בתום העונה העמיד ממוצעים של 7.1 נקודות ו-4.5 ריבאונדים למשחק. ב-26 בפברואר 2022 קלע שיא קריירה של 28 נקודות בניצחון 97–72 על סירקיוז. בתום עונתו השנייה באוניברסיטה הוא העמיד ממוצעים של 11.2 נקודות, 7.4 ריבאונדים ו-2.8 חסימות למשחק, וב-18 באפריל 2022 הכריז על מועמדותו לדראפט 2022 ב-NBA.
בדראפט נבחר ויליאמס בבחירה ה-15 על ידי שארלוט הורנטס.
פיטר ג'וראסיק
פיטר ג'וראסיק (באנגלית: Peter Jurasik; נולד ב-25 באפריל 1950) הוא שחקן אמריקאי הידוע בעיקר בגילום דמותו של לונדו מולארי בסדרת המדע בדיוני "בבילון 5" משנות ה-90 של המאה ה-20.
קריירה
ג'וראסיק ממעט להופיע בסרטי קולנוע, ומשתתף בעיקר בסדרות טלוויזיה בתפקידים ראשיים ובתפקידי אורח. בתחילת דרכו, הופיע ג'וראסיק בסרט "טרון" (1982) יחד עם ברוס בוקסלייטנר, איתו יככב בהמשך בסדרה "בבילון 5". כמו כן, הופיע בדמות האב המושלם בסרט "מותק, הילד השתגע" (1990).
ב-1998, כתב ג'וראסיק יחד עם ויליאם ה. קית' הבן רומן מדע בדיוני בשם "Diplomatic Act". הדמות הראשית ברומן היא שחקן בסדרת מדע בדיוני, שנחטף על ידי חייזרים, ומאמין שהוא הדמות שהוא משחק בסדרה. הספר דומה באווירתו ובעלילתו לסרט "כיבוש הגלקסיה" שעלה לאקרנים שנה לאחר מכן.
ישראל בר
ישראל בֶּר (9 באוקטובר 1912 – 1 במאי 1966) היה קצין בכיר בצה"ל ופעיל פוליטי ישראלי, שהיה מעורה בצמרת הביטחונית של מדינת ישראל והתגלה והורשע כמרגל למען ברית המועצות. פרטי זהותו האמיתית, השתייכותו הדתית, השכלתו, הרקע הצבאי שלו וקורות חייו לפני עלייתו לישראל לוטים בערפל.
כניסתו לארץ ישראל
ישראל בר עלה לארץ ישראל מאוסטריה באוגוסט 1938, לאחר האנשלוס שבו השתלטו הנאצים על אוסטריה. לדבריו, נולד ב-1912 כ"גאורג בר" (Georg Beer) למשפחה יהודית מתבוללת מן המעמד הבינוני בווינה. בראשית שנת 1936 סיים, לטענתו, קורס קצינים באקדמיה הצבאית הטרזיאנית, האקדמיה הצבאית האוסטרית (יהודים ספורים סיימו את האקדמיה), ושירת כקצין בצבא האוסטרי. בנוסף להשכלתו הצבאית היה לבר תואר דוקטור בספרות מודרנית שהוענק לו באוניברסיטת וינה. בישראל החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, ותוך זמן לא רב הצטרף לארגון "ההגנה". הוא הציג עצמו כמי שהשתתף במרד של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית באוסטריה בשנת 1934, כלוחם בזרוע הצבאית שלה – ה"שוצבונד", מרד שדוכא על ידי הקנצלר האוסטרי אנגלברט דולפוס בכוח הנשק. כן הציג עצמו כמי שבסוף שנת 1936 יצא לספרד, ולחם לצד הכוחות הרפובליקנים במלחמת האזרחים הספרדית, כמפקד גדוד וקצין מבצעים של אוגדה וכינויו היה "קולונל חוזה גרגוריו". לדבריו, עלה לארץ ישראל לאחר שקרא את הביוגרפיה של בנימין זאב הרצל מאת אלכס ביין.
בניגוד לחוסר ההתמצאות שגילה באימוני השדה, הפגין בר ידע רב בצד העיוני של ענייני צבא, מלחמה, היסטוריה צבאית ואסטרטגיה.
השתלבותו הראשונה במערכת הביטחונית
ידיעותיו בהיסטוריה צבאית וניתוחיו המבריקים על קרבות ומערכות, עשו רושם עז על מנהיגי "ההגנה", וקירבו אותו לצמרת הפלמ"ח. הוא הפך לידידם של יצחק שדה, יגאל אלון, ישראל גלילי, שמעון אבידן ורבים אחרים.
בר צורף, כאיש "מנגנון הקבע" של "ההגנה", למחלקת התכנון במטה "ההגנה", בה עסק בכתיבת מאמרים בענייני צבא ומלחמה בביטאון ההגנה "מערכות" החל מגיליונו הראשון. בנוסף, פרסם מאמרים בנושאי צבא בעיתונות העברית, ורכש לו יוקרה רבה כפרשן.
בראש מחלקת התכנון עמד איתן אבישר שהיה בן למשפחה יהודית שהעמידה קצינים בכירים בצבא האוסטרי, בוגר האקדמיה הצבאית האוסטרית, קצין בצבא האוסטרי במלחמת העולם הראשונה, ולימים אלוף בצה"ל. אבישר הטיל ספק באמיתות סיפורו בדבר לימודיו באקדמיה הצבאית האוסטרית, משום שבאקדמיה זו למד, לידיעתו של אבישר, חוץ ממנו עצמו, רק יהודי אחד, פריץ אייזנשטט (לימים אל"ם שלום עשת, יועצו הצבאי של דוד בן-גוריון במלחמת העצמאות), וכן משום התנהגותו המוזרה והתעקשותו לעבוד רק בלילות, תוך סירוב מוחלט לעבוד ביום. בעקבות מורת רוח זאת, דרש אבישר מיעקב דורי, רמטכ"ל "ההגנה", להעבירו ממחלקתו.
עם הקמת המדינה וכינון צה"ל, נתמנה בר לעוזרו של יגאל ידין, קצין המבצעים של צה"ל, ומי שניהל בפועל את המערכה במלחמת העצמאות. לבר הוענקה דרגת סגן-אלוף. לקראת תום המלחמה מונה בר לראש מחלקת התכנון והמבצעים במטכ"ל. במסגרת תפקידו גיבש את התוכנית להרס טבריה העתיקה. לבר הייתה שאיפה להתמנות לסגן הרמטכ"ל, אך הוא פרש מצה"ל בשנת 1950, כששאיפתו זו לא נתגשמה. בין היתר, לא זכה בר במינוי הנכסף בשל קרבתו לראשי מפ"ם ולמפקדי הפלמ"ח שהיו מקורבים רעיונית למפלגה זו, בעוד שמפלגת השלטון הייתה מפא"י.
למפ"ם וממנה למפא"י
לאחר שפרש מצה"ל מצא בר את מקומו הפוליטי במפ"ם – שאל אחד מהגורמים שהקימו אותה בינואר 1948, הצטרף עוד בשנת 1944, ואף היה מועמד מטעמה בעודו במדים, במקום ה-63 הסמלי, במערכת הבחירות הראשונה לכנסת (25 בינואר 1949), וכן על רקע קרבתו הרעיונית למפקדי הפלמ"ח. הוא הפך לעובד במנגנון המפלגה ולראש מחלקת הביטחון, החל לכתוב מאמרי פרשנות בענייני צבא וביטחון ב"על המשמר", עיתונה של מפ"ם, ואף הרצה בנושאים אלה. בראשית שנות ה-50, בימי המלחמה הקרה, נמנה בר עם מנהיגי מפ"ם שצידדו במדיניות ברית המועצות במאבק הבין-גושי, ותמכו בקוריאה הצפונית במלחמת קוריאה.
במאמר שכתב לספר הפלמ"ח, תקף בר את דוד בן-גוריון על דרכו הביטחונית ועל פירוק הפלמ"ח. התקפתו הייתה כה חמורה עד שעורכי הספר, ישראל גלילי ויגאל אלון, פסלו את המאמר ולא כללו אותו בספר.
בר המשיך בדרכו שמאלה והיה באגף השמאלי ביותר של מפ"ם. משפטי פראג, שכללו מסע אנטישמי ואנטי ישראלי מתוקשר, ומשפט הרופאים, שבו הועמדו לדין בברית המועצות תשעה רופאים יהודים שתוארו כחברי "ארגון יהודי לאומי", גרמו לקרע במפ"ם. מועצת מפ"ם תבעה קו אחיד בגינוי משפטי פראג וסילקה מרוב התפקידים הבכירים במפלגה את משה סנה ואנשיו אשר הביעו אמון במשפטי פראג. בסוף ינואר 1953, פרשו סנה וכמה מאנשי קבוצתו ממפ"ם, והקימו את סיעת שמאל, וישראל בר היה מהפורשים. לקראת סוף שנת 1954 התפרקה סיעת שמאל וחבריה הצטרפו אל המפלגה הקומוניסטית הישראלית – מק"י. בתקופה זו עבר בר אל מפלגת השלטון מפא"י. בר נימק את הזיגזוג הפוליטי המפתיע באומרו שהיו קיימות שתי דרכים: דרכו של סנה כקבוצה נפרדת או דרכה של מפא"י ולאחר שניתח את המצב נוכח בצדקת דרכו של בן-גוריון.
בחזרה למערכת הביטחון
עם שובו למפא"י עבר בר לעבוד כפרשן צבאי בעיתון "דבר", עיתונה של ההסתדרות הכללית. כמו כן פרסם מאמרים ב"מעריב" וב"ג'רוזלם פוסט", וכתב מאמרים ב"מערכות", הירחון המקצועי לענייני צבא של צה"ל, שבו היה לו גם טור קבוע בשם "עמדת תצפית". הוא גם החל לפרסם מאמרים בעיתונות הזרה. ביטחונו של בר גדל והוא החל להפגין את נוכחותו במעמדים ביטחוניים וצבאיים, ונתקבל כ"אחד מאתנו" בקרב הצמרת הביטחונית. הדברים הגיעו עד כדי כך שבהמלצתו של שאול אביגור, ממקימי משרד הביטחון, ראש המוסד לעלייה ב' וראש ארגון "נתיב", מינה אותו דוד בן-גוריון ב־1955, לאחר שובו משדה בוקר למשרד הביטחון, לכתוב את ההיסטוריה הרשמית של מלחמת העצמאות. לשם מילוי תפקידו זה ניתן לבר חדר במשרד הביטחון בקרבת לשכת השר. הדבר תרם לתדמיתו של בר כאיש סודם של ראשי מערכת הביטחון, בעל נגישות לסודות המדינה הכמוסים. אחד הבודדים בצמרת הביטחונית שלא התלהבו מבר היה הרמטכ"ל משה דיין. דיין דרש מעורכי "דבר" לפטר את בר, אסר עליו להופיע במדי צה"ל ענוד בדרגות סגן-אלוף, ואף פקד עליו לצאת ממפגש סגור של קצינים: כאשר נאספה במשרד הביטחון המשלחת בראשות דוד בן-גוריון, לשם יציאה בחשאי לפריז לחתימת הסכם הברית הסודית עם צרפת לקראת פתיחת מבצע סיני, הבחין דיין בישראל בר שהיה בקרבת מקום ושאל בסגנונו האופייני: "מה המרגל הזה עושה כאן?".
בסוף שנת 1956 עזב בר את "דבר" והתקבל כפרשן צבאי בעיתון "הארץ". בינואר 1959 נפתחה הקתדרה להיסטוריה צבאית באוניברסיטת תל אביב, ובר התמנה לעמוד בראשה. במעמד הפתיחה המתוקשר נכחו ראש הממשלה דוד בן-גוריון, הרמטכ"ל חיים לסקוב, ורבים מראשי צמרת הביטחון. הדבר נתן עידוד להערכה בציבור כי בר הוא "איש סודו של דוד בן-גוריון". שמו של הפרשן הנודע הגיע אף לחו"ל, ובר הוזמן להרצאות ופגישות בעיקר בגרמניה, שבשפתה דיבר ברהיטות. בר פרסם ספר בגרמנית בהוצאת ספרים במינכן. כן ביקר ונשא הרצאות בפני קצינים גבוהים בשוודיה, בנורווגיה ובצרפת.
בגרמניה הפך לאורח רצוי לקציני הצבא המערב גרמני, ה"בונדסוור". בר החל לקשור קשרים עם הגנרלים של הצבא הגרמני, ובפרט עם ראש שירות הביון המערב-גרמני (BND), הגנרל ריינהרד גהלן, שהסדיר לבר פגישות עם ראשי האגפים בארגונו, לרבות עם האחראי על הפעלת סוכנים בגוש המזרחי.
כשהיה בר בברלין המערבית, עבר פעמים אחדות לברלין המזרחית. בשובו לישראל סיפר לעורך "הארץ" כי בהיותו בברלין המזרחית נכנס לשגרירות הפולנית, וממנה התקשר לשר הביטחון הפולני אשר לצדו "לחם בספרד", לדבריו, ושר הביטחון הפולני שיגר אליו מטוס מיוחד שהביאו לוורשה.
חשדו של איסר הראל מתעורר
אישיותו של בר, עברו המעורפל, תהפוכותיו הפוליטיות והאופן שבו פילס את דרכו לצמרת, משכו את התעניינותם של שירותי הביטחון באיש. עוד בשלב מוקדם התעורר חשדו של איסר הראל בבר. הראל היה אז "הממונה על שירותי הביטחון" – ראש "המוסד" ובה בעת בעל אחריות עליונה על השב"כ. הראל ראה בבר "סיכון ביטחוני", כאיש שמאל קיצוני פרו-סובייטי ואנטי מערבי, אם כי עדיין לא היה ברור לו כי בר עוסק בריגול. הוא התנגד להעסקתו במשרד הביטחון ותבע להפסיק את נסיעותיו לחו"ל.
כ"סיכון ביטחוני", קרא הראל את בר לשיחות אחדות, ניסה לתהות על קנקנו ולהחליט האם הוא אופורטוניסט שהצטרף למפלגה השלטת, או שחבר לחוגי השלטון כסוכן סובייטי. הפגישה הראשונה ביניהם נערכה בסוף שנת 1955. תשובותיו של בר לשאלותיו הגלויות והישירות של הראל, שהיו משום הודאה בעברו הפרו-סובייטי, שממנו השתחרר מסיבות אידאולוגיות, לא הפיגו את חשדותיו של הראל. ערב מבצע סיני, כצעד של נקיטת אמצעי ביטחון למניעת דליפת ידיעות על המבצע, קרא הראל לפגישה עשרה אנשי שמאל ובר ביניהם. בר הודה בשיחה כי נפגש עם מזכיר משגרירות ברית המועצות, אך טען כי עשה זאת כדי לסקור בפניו באופן אובייקטיבי את בעיותיה של ישראל. את השיחה הממושכת ביותר עם בר ניהל איסר הראל בשנת 1960, וזאת לנוכח פגישותיו של בר עם הגנרל גהלן. בשובו לישראל הפיץ בר את השמועה כי הביא שדר מגהלן לבן-גוריון. הראל נזף בבר, הטיח בו דברים קשים, והודיע לו כי הוא אוסר עליו לנסוע יותר לחו"ל. בר הגיב בזעם ויצא נסער מהחדר.
באותו זמן חל שינוי באורח חייו של בר. בר, שהיה נשוי לרבקה וחשוך ילדים, החל לשוטט בברים ובמועדוני לילה, לקשור יחסים עם נשים ולשתות לשוכרה. הדבר רק הגביר את החשדות נגדו. החשדות אומתו בחודש מרץ 1961. הסובייטים קיימו תחנת ביון בישראל ששכנה באתר הכנסייה הרוסית באבו כביר. משם יצאו מפעילי הסוכנים להיפגש בחשאי עם סוכניהם. אנשי השב"כ ניהלו מעקב סמוי על המפעילים, והצליחו להבחין בפגישה עם בר.
משפטו וסוף דרכו
חוליית מעקב של השב"כ, שעקבה אחר מפעיל סוכנים סובייטי בשם ולדימיר סוקולוב באזור צפון תל אביב, שבו נהג לקיים את פגישותיו עם סוכניו, הבחינה בפגישתו עם אחד מהם. מעקב אחר הסוכן האלמוני הוביל את אנשי השב"כ לדירתו של בר. אנשי השב"כ מיהרו להזעיק את איסר הראל שנתן הוראה לעצור מייד את בר. בשעה 2:30 לפנות בוקר ב-31 במרץ 1961 נעצר בר בדירתו, ברחוב ברנדיס 51, בתל אביב. דבר המעצר נשמר בסוד ועורכי העיתונים נאותו לדחות את פרסומו עד זמן מה אחרי תחילת משפטו של אדולף אייכמן שנפתח ב-11 באפריל, כדי שלא לפגוע ברושם של משפט זה. משפורסמו הפרטים לבסוף ב-16 באפריל 1961 הם הכו בתדהמה את הציבור בישראל, כפי שתיאר מאמר המערכת של "מעריב": "כרעם ביום בהיר נפלה עלינו הידיעה על מעצרו של ישראל בר והאשמתו בריגול לטובת מדינה זרה, אשר יחסיה עם אויבינו בנפש הם הדוקים ביותר."
הרבה מעבר למעמדו האמיתי של בר כאזרח עובד משרד הביטחון העוסק בכתיבת ההיסטוריה של מלחמת העצמאות, נוצרה לו תדמית של איש הצמרת הביטחונית הבכירה. בר עצמו, בהתנהגותו ובניסיונו לחסות בצילה של הצמרת, היה בין היוצרים של תדמית זו. עיקר התדהמה נבע מכך שכחלק מתדמית זו, נחשב בר כמקורבו, איש אמונו ויועצו של דוד בן-גוריון. רות בונדי היטיבה לתאר את מעמדו במדורה הסאטירי בדבר השבוע:
בליל פרסום דבר מעצרו של בר המתינו אלפים ברחוב דיזנגוף בתל אביב למהדורה מיוחדת של "העולם הזה" שבה הופיע סיפורו של בר "איש סודו של בן-גוריון" על פני עמודים רבים. עם המעצר נאלץ בן-גוריון להכחיש שבר היה יועצו.
מאסרו של בר עורר גם גל של ספקולציות בציבור ובעיתונות. ב"ידיעות אחרונות" נכתב בכותרת ראשית: "מאסר עולם צפוי לישראל בר, היסטוריון צה"ל הנאשם בריגול". כותרת נוספת אמרה: "סברה שבר התכוון לברוח למדינה קומוניסטית". "מעריב" אמר בכותרתו הראשית: "עשרות אנשי ביטחון נחקרו לאחר מעצר ד"ר בר, החשוד בריגול". כותרת נוספת אמרה: "ביה"ד העליון של מפא"י ידון בהוצאת בר מהמפלגה".
במשך 10 חודשים היה בר במעצר לפני משפטו. במהלך התקופה נערכה בדיקה מעמיקה בישראל ובחו"ל ומסקנותיה היו כי בר לא לחם בספרד ואף לא היה בה כלל, לא קיבל תואר דוקטור, לא נלחם בשורות השוצבונד ולא טס לוורשה לפגישה עם השר הפולני. בתקופת מעצרו עבר חקירות ממושכות על ידי חוקרי השב"כ, עד שנשבר והודה כי הביוגרפיה שלו הייתה בדויה וכי קיים מגע עם סוכני ברית המועצות ומסר להם חומר מסווג. להגנתו טען כי עשה זאת לטובת מדינת ישראל. לדבריו, כפרשן צבאי וכהיסטוריון, הגיע למסקנה כי במאבק הבין-גושי עתידה ידה של ברית המועצות להיות על העליונה, וכי יהיה זה לטובת האינטרס של מדינת ישראל לחבור למחנה המנצח. לקידום מטרה זו ניהל מדיניות חוץ משל עצמו. הוא טען כי לא מסר לסובייטים מידע ביטחוני מסווג, אלא מידע על אישים, על דעות ועל הלכי רוח במדינה. לדבריו אם מסר מידע מסווג כלשהו היה זה מידע על שדות תעופה של נאט"ו בטורקיה שהוקמו על ידי סולל בונה. הוא הודה שקיבל סכומי כסף מברית המועצות אך תירץ אותם כ"החזר הוצאות". איסר הראל הסיק מחקירתו של בר כי לא הגיע לארץ ישראל כסוכן סובייטי, אלא כי במהלך שנות ה-50 התקרב לנציגיהם בישראל, עד אשר נלכד בכפם והפך לבסוף, בשנת 1956, לאחר מבצע סיני, לסוכן של ממש.
בר הועמד למשפט בפני בית המשפט המחוזי בתל אביב. במשפטו חזר על הטענות שטען בפני חוקרי השב"כ, כי עשה את אשר עשה לטובת המדינה. ב-14 בינואר 1962 נתן בית המשפט את פסק דינו. בפסק הדין, שהוקרא על ידי נשיא בית המשפט השופט מקס קנת, נמצא בר אשם בריגול חמור ובין היתר בסעיף החמור של מסירת ידיעות בכוונה לפגוע בביטחון המדינה. עם זאת קיבל בית המשפט את גרסתו של בר כי פעל ממניעים אידאולוגיים של אמונה בניצחונה הצפוי של ברית המועצות, ובכך שטובתה של מדינת ישראל לחבור אליה. בין השאר נאמר בפסק הדין: "אנו נוטים להאמין, כי הגורמים שאילצו את הנאשם לעשות את המעשים שעשה היו דאגה וחרדה לגורל המדינה". בית המשפט גזר על ישראל בר 10 שנות מאסר.
בר ערער על פסק הדין בפני בית המשפט העליון וב-28 בנובמבר 1962 דחה בית המשפט העליון את הערעור ואף החמיר את עונשו ל־15 שנות מאסר.
בר ריצה את מאסרו בכלא שאטה שבו זכה ליחס מועדף והתאפשר לו לעסוק בכתיבה. הוא כתב בכלא את הספר "ביטחון ישראל – אתמול, היום ומחר" שעליו עבד 5 שנים בהתמדה בימים ובלילות, אותו השלים ביום העצמאות ה'תשכ"ו, שבועות אחדים לפני מותו ב-1 במאי 1966 מהתקף לב בו לקה שבוע קודם לכן. יומיים לפני מותו, בר חש ברע וסירב לקחת תרופה שהציע לו רופא הכלא למיחושי הלב מהם סבל. הוא דרש את ביקורו של רופאו הפרטי מתל אביב, והנהלת בית הכלא קבעה שאין צורך בכך, לפי טענת הרופא כי אין תרופה אחרת ממה שניתנה לו ממילא. לאחר מותו, נציבות בתי הסוהר הכחישה את התנגדותה שלה להזמנת הרופא הפרטי, וטענה שבכך הייתה צריכה משפחתו של בר לטפל.
בין האנשים שחלקו לו כבוד אחרון בהלוויתו, היו אלעזר גלילי, נתן אלתרמן, נציב שירות בתי הסוהר (לו הקדיש בר, בין השאר, את הספר) אריה ניר, יעקב ינאי, שמעון אבידן, נתן ילין מור, פנחס וזה, גרשום שוקן ועמיקם גורביץ'.
התעלומות
לאחר מותו של ישראל בר נותרו ללא תשובה מוחלטת התעלומות סביב זהותו, הביוגרפיה שלו ואופן גיוסו לשירות הריגול של ברית המועצות. השאלות שעלו עם מעצרו ונותרו סתומות הן: לדעת יוסי מלמן ואיתן הבר התשובה לכל השאלות הללו שלילית.
ישראל בר כהיסטוריון צבאי
מרדכי בר-און, ברבים מספריו על תקופת מלחמת העצמאות ולאחריה, מציין את בר כהיסטוריון וכהיסטוריוגרף הצבאי החשוב ביותר של תקופת המלחמה וכמי שקיבע, למעשה, בתודעה, את האופן שבו רואה המחקר כיום את המלחמה. מאמרו של בר, פרקים למהלכים האופרטיביים של מלחמת השחרור מודגש על ידי בר-און כמאמר שהתחיל את הכתיבה ההיסטוריוגרפית על מלחמת העצמאות והוא מייחס לו חשיבות רבה ביותר כזה שקבע את חלוקת התקופות בתוך המלחמה.
ספריו
ספרים שפרסם עד למאסרו:
הספר שכתב בכלא:
קורט סיטה
קורט סיטה (Kurt Sitte; 1 בדצמבר 1910 – 20 ביוני 1993) היה פיזיקאי ישראלי ממוצא גרמני סודטי, שכיהן כפרופסור לפיזיקה בטכניון ושעסק בחקר קרינה קוסמית. הורשע בריגול למען צ'כוסלובקיה.
קורות חיים
סיטה נולד למשפחה נוצרית גרמנית בחבל ריכנברג של האימפריה האוסטרו-הונגרית, שהפך להיות חלק מחבל הסודטים בצ'כוסלובקיה. נישא להדה קראוס, אחות יהודייה.
קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה הגרמנית בפראג, ובה פעל עד להשתלטות הנאצים על צ'כוסלובקיה ב-1938. סיטה, שנודע כמתנגד לפאשיזם, נכלא בתחילת מלחמת העולם השנייה במחנה הריכוז בוכנוואלד, והיה עצור בו עד לשחרור המחנה ב-1945. ב-1948 עבר לבריטניה שם פעל באוניברסיטת אדינבורו ובאוניברסיטת מנצ'סטר, ומשם עבר לארצות הברית, שם קיבל משרה באוניברסיטת סירקיוז שבניו יורק. ב-1950 החל לפעול למען הביון הצ'כי, כשהוא משטה ב-FBI שניסה לגייסו לשירותיו. סיטה עורר את חשד ה-FBI ולכן לא חודשה אשרת השהייה שלו בארצות הברית, והוא עבר לאוניברסיטת סאו פאולו שבברזיל.
ב-1954 הגיע לטכניון, לאחר פנייה של ראשי המוסד האקדמי שחיפשו מדענים בתחום התמחותו. הוא נחשב מדען בעל שם עולמי ונחל הצלחה אקדמית, התמנה לראש החוג לפיזיקה, ושימש כחבר בוועדה הישראלית לאנרגיה אטומית. בשנת 1959 השתתף בהקמת אגודה אסטרונאוטית בחיפה. השתתף גם בפרויקט הרקטה שביט 2.
הצ'כים החליטו לנצל את הפוטנציאל הגלום בו, וב-1955 גייסו אותו שוב לשורות ארגון הביון שלהם. סיטה קיבל מהם תגמולים כספיים נאים, אך למידע שמסר לא היה ערך ביטחוני רב. ב-1959 התגרש מאשתו ונישא לישראלית. במרץ 1960 התגלו, במקרה, קשריו עם איש השגרירות הצ'כית, ואז החל מעקב של שירותי הביטחון אחריו, ועמיתיו התבקשו שלא לחשוף בפניו מידע ביטחוני רגיש. ב-14 ביוני 1960, לאחר שמוּנה למנהל משנה לענייני מחקר של הטכניון, וביקש מהחוקרים בטכניון מידע עדכני על מחקריהם, נעצר. בעקבות מעצרו, הופצה על ידי סוכנות עתי"ם הודעה שבמשך היום תופץ ידיעה משטרתית חשובה, אך לאחר זמן מה נמסר שהידיעה לא תפורסם בשבועות הקרובים. עבודת בילוש של העיתונאים הביאה אותם למסקנה שמדובר במעצרו של סיטה, אולם הם נמנעו מלפרסם את הידיעה. כחמישה שבועות מאוחר יותר, ב-19 ביולי 1960, פורסמה ידיעה סתומה על כך שפרופ' נתן רוזן נתמנה לראש המדור לפיזיקה בטכניון, תפקיד בו החזיק סיטה, מבלי לציין דבר על סיטה. למחרת, ב-20 ביולי 1960, הופיע בעיתונות פרסום סתום תחת הכותרת "הופסקה עבודתו של פרופ' סיטה" ללא ציון סיבה. ב-21 ביולי 1960 כבר פורסם דבר המעצר תוך ציון החשדות נגדו.
אנשי הטכניון פעלו למען סיטה, אם מתוך שהאמינו בחפותו, ואם מתוך הרצון להימנע מלהדביק למוסד את השערורייה. בין המתגייסים למענו היה ערי ז'בוטינסקי, שהקים ועד למען סיטה. הוועד דרש מראש הממשלה דאז, דוד בן-גוריון, להסתפק בגירושו של סיטה מישראל, אך בן-גוריון לא נענה לכך. נגד סיטה הוגש כתב אישום בגין עבירת ריגול חמור המצויה בסעיף 113(ג) לחוק העונשין, בגלגולו הקודם.
ב-5 בנובמבר 1960 נפתח משפטו. במהלך הדיונים שהתקיימו בבית המשפט המחוזי בחיפה, ישבה באולם משלחת של פיזיקאים מהטכניון, מהאוניברסיטה העברית, וממכון ויצמן. הם באו כ"משקיפים" שבאו לפקח על התנהלות המשפט, שלא יקופחו זכויותיו של הנאשם.
במשפטו טען סיטה כי היסוד הנפשי החפצי של כוונה לא התקיים, מאחר שהוא לא התכוון לפגוע בביטחון המדינה, אלא פעל מתוך כוונה לעשיית הון וממון. בית-המשפט לא קיבל את טענתו והרשיע אותו על סמך הלכת הצפיות, ואמר כי אף על פי שקורט סיטה לא התכוון לפגוע בביטחון המדינה, די בכך שהוא ראה את אפשרות הפגיעה במדינה כאפשרות קרובה לוודאי. סיטה נידון לחמש שנות מאסר. ערעורו לבית המשפט העליון התקבל בחלקו, אך ללא שינוי גזר הדין. בזכות פעילות ידידיו ועורך דינו, יעקב סלומון, קיבל סיטה חנינה מנשיא המדינה, יצחק בן-צבי, לאחר שנתיים ועשרה חודשים בכלא. ב-2 באפריל 1963 שוחרר מכלאו, והצהיר: "אני מקווה להישאר תמיד ידידה של ישראל ואם אני נאלץ לעזוב כרגע מדינה זו אני נפרד ממנה באיחולים לביטחון ולעתיד מזהיר". בו ביום עזב את ישראל לשווייץ, ומשם עבר למערב גרמניה, שם העביר את שארית חייו כאיש אקדמיה, באוניברסיטת פרייבורג ובאוניברסיטת היידלברג.
דמותו של פטר לאנג, מדען צ'כי צעיר וקומוניסט נאמן, במחזה "אז, בפראג" מאת הלל מיטלפונקט ובבימויו, שהועלה בתיאטרון בית ליסין, דומה מאוד לסיפור חייו של סיטה (אך לא מצוין שהמחזה מבוסס על סיפור אמיתי).
דרו פרגוסון
אנדרסון דרו פרגוסון החמישי (באנגלית: Anderson Drew Ferguson IV; נולד ב-15 בנובמבר 1966) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת ג'ורג'יה, מאז 2017. מחוז קונגרס זה משתרך מפרווריה הדרומיים של אטלנטה לפרוורים הצפוניים של קולומבוס. פרגוסון, חבר המפלגה הרפובליקנית, כיהן טרם היבחרו אל הקונגרס האמריקאי כראש עיריית וסט פוינט.
ביוגרפיה
פרגוסון נולד בעיר ואלי (Valley) שבמזרח אלבמה. הוא בוגר אוניברסיטת ג'ורג'יה והמכללה הרפואית של ג'ורג'יה, שהיא חלק מאוניברסיטה אוגוסטה. טרם כניסתו לפוליטיקה של ארצות הברית היה פרגוסון רופא שיניים משפחתי במרפאה בבעלותו. הוא היה חבר במועצת העירייה של וסט פוינט, ולאחר מכן כיהן כראש העיר מ-2008 ועד 2016, אז התפטר כדי להתמקד במסע הבחירות שלו אל בית הנבחרים של ארצות הברית.
בבחירות 2016, פרגוסון התמודד על ייצוג מחוז הקונגרס השלישי של ג'ורג'יה בבית הנבחרים של ארצות הברית. נציג המחוז המכהן, לין וסטמורלנד, פרש מהחיים הציבוריים. בבחירות המקדימות שהתקיימו במפלגה הרפובליקנית – התחרות האמיתית במעוז רפובליקני זה – ניצב בפני חבר הסנאט של ג'ורג'יה מייק קריין. משאף אחד מהם לא גרף לפחות 50% מהקולות, נכפה עליהם סיבוב שני (Runoff), זאת לאחר ששניהם קיבלו כל אחד 27% מהקולות ופער של מאה קולות בלבד הפריד ביניהם. ב-26 ביולי 2016 גבר פרגוסון על קריין עם 54% מהקולות. ביום הבחירות הכלליות בנובמובר, ניצח פרגוסון את אנג'לה פנדלי, מועמדת המפלגה הדמוקרטית, וגרף 68% מקולות הבוחרים
בנובמבר 2018, לאחר שנבחר מחדש בבחירות האמצע באותו החדש, מונה פרגוסון בידי סטיב סקליס לסגן המצליף הראשי בסיעה הרפובליקנית בבית הנבחרים. תפקיד זה מהווה אבן דרך היסטורית לתפקידים בכירים יותר בסיעה הרפובליקנית. לדוגמה, מנהיג הרוב העתידי אריק קנטור ומנהיג מיעוט הבית הנוכחי קווין מקארתי שימשו פעם כסגן הראשי. פרגוסון חתם על התובענה הייצוגית שביקשה לבטל את תוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, אחד מארבעה נציגי ג'ורג'יה בקונגרס שעשו זאת. בית המשפט העליון של ארצות הברית דחה את התביעה ב-11 בדצמבר 2020. המיזם "Vote Smart" מדווח כי סקירת עמדותיו השמרניות העניקה לפרגוסון הערכה בת 55%.
אוניברסיטת בר-אילן
אוניברסיטת בר־אילן היא אוניברסיטת מחקר ציבורית מהגדולות בישראל שמרכזה ברמת גן, בגבול עם גבעת שמואל, בה לומדים מעל לכ-20,000 סטודנטים (נכון ל-2022). היא נוסדה בשנת 1955, ונקראה על-שם הרב מאיר בר-אילן, ממנהיגי הציונות הדתית. שטח האוניברסיטה עומד על כ-582 דונם.
יותר מ-20 פרסי ישראל הוענקו במשך השנים לחוקרי האוניברסיטה בתחומי היהדות, החינוך, הספרות, החברה והמשפט. פרסים בין-לאומיים ומענקי מחקר רבים הוענקו לחוקרים בתחומי הרפואה, הכימיה, הפיזיקה, הסייבר ומדעי המחשב. הפקולטה למדעי היהדות של בר-אילן היא הגדולה מסוגה בעולם האקדמי. פרויקט השו"ת הוא מהישגיה הבולטים. בדירוג שנגחאי היא נמצאת במקום החמישי בין האוניברסיטאות בישראל ובין המקומות ה-301 ל-400 בעולם ובדירוג Times Higher Education היא נמצאת בין המקום ה-501 ל-600 בעולם, ובמקום ה-57 באסיה.
פקולטות
הפקולטות באוניברסיטה הן:
מחלקות ובתי ספר
נכון לשנת 2019 פועלים באוניברסיטה 42 מחלקות ובתי ספר, כשהבולטים שבהם הם:
מכונים
באוניברסיטת בר-אילן פועלים מכוני מחקר מדעיים בתחומים פיזיקה, כימיה רפואית, מתמטיקה, כלכלה, לימודי אסטרטגיה (מרכז בגין סאדאת למחקרים אסטרטגיים), פסיכולוגיה התפתחותית, מוזיקולוגיה, ארכאולוגיה, הלכה והגות יהודית.
באוניברסיטה פועלים גם מכון מחקר לננוטכנולוגיה וחומרים מתקדמים ומרכז רב תחומי לחקר המוח ומדעי המוח. כמו כן, פועלים המרכז הישראלי לקידום מדעי המתמטיקה והמרכז לתקשורת בינלאומית.
מחקר בינתחומי
היחידה ללימודים בין תחומיים מכנסת תחתיה חמש תוכניות שבהן הידע נבנה על בסיס חדירה הדדית של תחומי ידע דיסציפלינריים:
פועלות גם תוכניות רב-תחומיות, שבהן:
בנוסף, מפעיל האוניברסיטה מרכזי אימפקט, מיזמים רב-תחומיים בסוגיות ליבה טכנולוגיות, חברתיות, בריאותיות כגון: סייבר, ערים חכמות, ביו-רפואה, סיבוכיות קוונטית ועוד.
מערך הספריות
רשת הספריות של האוניברסיטה מאגדת כ-20 ספריות ברחבי האוניברסיטה. הספריות אינן בנויות בהיקף אחיד. ישנן ספריות פקולטיות גדולות (כגון הספרייה למדעי היהדות והספרייה למדעי החברה), ספריות מחלקתיות (כגון הספרייה לכימיה, הספרייה לפסיכולוגיה והספרייה לכלכלה) ומספר ספריות מחקר קטנות (כגון ספרייה ליהדות הגולה וארכיון הציונות הדתית).
מערך הספריות הוא חלק מקונסורטיום מלמ"ד המשותף לאוניברסיטאות, המכללות האקדמיות בישראל ומספר מכוני מחקר נוספים. באוסף מערך הספריות נמצאים כמיליון ספרים, אלפי כתבי עת, כתבי יד וחומרים נוספים.
הקמת האוניברסיטה
האוניברסיטה הוקמה כדי לקדם את לימודי מדעי היהדות והמדעים הכלליים, בגישת "תורה עם דרך ארץ" וברוח היהדות האורתודוקסית.
הוגה אוניברסיטת בר-אילן ומייסדה היה הפרופסור להיסטוריה וספרות יהודית בארצות הברית, פנחס חורגין. בין יוזמיה היו גם אנשי אקדמיה ומנהיגים דתיים אמריקאים, ואנשי תנועת המזרחי בארצות הברית. שאיפתם הייתה לשלב מסורת ולימודי יהדות עם מחקר מדעי מודרני. לקידומה הפוליטי של היוזמה הייתה אחראית תנועת המזרחי בישראל ולכן, לא במקרה נקראה האוניברסיטה על שם אחד מראשי התנועה - הרב מאיר בר-אילן. בהתאם לכך, לפחות בשנותיה הראשונות, בעלי התפקידים הראשיים שבה מונו על ידי תנועת המזרחי, ועל ידי ממשיכת התנועה - המפד"ל.
רעיון הקמת אוניברסיטה בעלת אוריינטציה דתית והקשורה קשר אמיץ עם מפלגה דתית, נתקל בהתנגדות קשה, בעיקר מצד אנשי האוניברסיטה העברית בירושלים. למרות זאת, ראש הממשלה דוד בן-גוריון שוכנע לבסוף להסכים להקצות קרקעות למוסד האקדמי החדש, אך לא התחייב להכרה ממלכתית מלאה. בן-ציון דינור, שר החינוך, היה מראשי המתנגדים. ההסתייגות באה לידי ביטוי בהיעדרות ראשי המדינה מטקס הנחת אבן הפינה לאוניברסיטה. גם לאחר ייסוד האוניברסיטה סירבה המועצה להשכלה גבוהה להכיר בתארים שהוענקו על ידה ואיימה להגיש תביעה פלילית נגדה אם יעניקו אותם לבוגריהם. באותן שנים העניקה בר-אילן תארים של אוניברסיטת ניו יורק, ורק בנובמבר 1969, 11 שנה לאחר הקמתה, זכתה להכרה מלאה מהמועצה להשכלה גבוהה ולהסמכה להענקת תואר ישראלי.
תכנון הקמפוס נמסר לאדריכלים ארטור ובלהה שרגנהיים שהתמחו בתכנון מבני ציבור ותכננו את הקמפוס כשבמרכזו מבנה אודיטוריום עם בית כנסת הבולט בנוף הודות לכיפה המכסה את מרכזו וכן מגדל מים ותצפית שהוקם לצידו. הבניינים שתכננו השתלבו במדשאות ובגינות שנשתלו בקמפוס, באמצעות מרפסות רחבות ומעברים מקורים שנמתחו בין הבניינים.
מייסדי בר-אילן שמו דגש על שלושה מוקדי חינוך: למורשת היהודית, לתחיית עם ישראל בארצו ולידע האקדמי המדעי. בתחילת דרכה של האוניברסיטה באו רוב הסטודנטים מארצות הברית.
בשנת 1999 הוקם בית ספר להנדסה, שהפך ב-2011 לפקולטה עצמאית. בין מקימי לימודי הנדסה והדיקאן הראשון של הפקולטה החדשה היה ג'ורג' מושיץ. בשנת הלימודים 2002 נפתח באוניברסיטה בית ספר להנדסת חשמל ומחשבים, ובשנת 2022 נפתח החוג להנדסת תעשייה ומערכות מידע.
בשנת 2008 הוקם בצפון הקמפוס קומפלקס של ארבעה בניינים המכיל את בית הספר להנדסה והאוניברסיטה המשיכה להתרחב משמעותית ולהקים במתחם הצפוני קומפלקס של מבנים חדשים לפקולטה למדעי הרוח ומרכז לחקר המוח, שפעילותו עוררה מחאות של ארגונים למען זכויות בעלי חיים, עקב ניסויים בבעלי חיים המבוצעים בו.
בשנת לימודים 2009–2010 למדו בה 22,800 סטודנטים (כולל תלמידי מכינות) לעומת 20,500 בשנת 2008. האוניברסיטה רשמה בשנה זו את הגידול המשמעותי ביותר במספר הסטודנטים יחסית למוסדות אקדמיים אחרים בישראל, והייתה לראשונה למוסד האקדמי עם מספר הסטודנטים הגדול ביותר בישראל. בשנת 2011 הקימה אוניברסיטת בר-אילן, ביוזמת הממשלה, את הפקולטה לרפואה בצפת.
במזרח האוניברסיטה מוקמים מעונות סטודנטים, המעונות יתחלקו לשני מבני מגורים בצורת עיגול טבעתי וביניהם פארק. המעונות צפויים להכיל מיטות ל-1,162 סטודנטים. גדר האוניברסיטה תועבר פנימה יותר על מנת שהחזית המסחרית והחנויות שיהיו בה יוכלו להיפתח לציבור הרחב. כ-270 מיליון ש"ח הושקעו בשני המבנים. בגלל צביונה הדתי של האוניברסיטה הוחלט שהבניין הראשון יאכלס סטודנטיות וסטודנטים (בקומות נפרדות על מנת לשמור על הפרדה מגדרית) והמבנה השני יהיה חד-מגדרי, והמין הנבחר ייקבע לפי המין שנרשם הכי הרבה למעונות. וכך, שבבניין השני (שיציע בקומת הכניסה כיתות, אולם אירועים ובית כנסת, מכבסה ואף חדר כושר) נבנתה רמפה ברוחב 1.30 מטר שמחברת בספירלה בין הקומות. כך יוכלו הסטודנטים לעלות ממפלס הכניסה היישר לגג, הן בעזרת קורקינט והן בעזרת אופניים.
חסות אקדמית בעבר
אוניברסיטת בר-אילן פרסה בעבר חסות אקדמית על חמש מכללות אזוריות, אשר היוו למעשה סניפים של האוניברסיטה ברחבי ישראל. במהלך הזמן הפכו המכללות למוסדות אקדמיים עצמאיים, ומאז אין לאוניברסיטת בר-אילן חסות אקדמית על מכללות כלל.
בין המכללות, היו: המכללה האקדמית גליל מערבי, המכללה האקדמית צפת, המכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן, המכללה האקדמית אשקלון, ומכללת יהודה ושומרון (שהפכה בשלהי 2012 לאוניברסיטת אריאל בשומרון).
צביונה של האוניברסיטה
בתחילה הייתה התוכנית להאריך את משך לימודי התואר הראשון משלוש שנים לארבע, כדי לפנות זמן למספר רב של קורסים ביהדות ומורשת. בסופו של דבר הלימודים לתואר ראשון נמשכים שלוש שנים, אך על כולם חלה החובה ללמוד חמישה קורסים (10 נקודות זכות בסך הכול) ביהדות (החל משנת הלימודים תשע״ז, בעבר שבעה קורסים). יוצאי הדופן הם לא-יהודים המחויבים ללמוד קורסים כלליים (למשל בהיסטוריה) במקום לימודי יהדות, וכן גברים ונשים בעלי רקע תורני, היכולים ללמוד בכולל ובמדרשה. סטודנטים בפקולטה למשפטים מחויבים רק בשלושה קורסים בלימודי יהדות, וזאת בשל חובת לימודי משפט עברי בפקולטה. בתוכניות לתארים מתקדמים ישנה חובה ללימודי יסוד ביהדות גם כן. אם הלימודים הקודמים היו במוסד אחר, ישנה חובה לשני קורסים ביהדות (4 נקודות זכות) כאשר אפשר לעשות קורסים מקוונים, או קורסים אחרים בצורה לא פרונטלית.
הפתח שנתנה בר-אילן לסטודנטים חילונים להתקבל אליה, הביא לכך שרוב הסטודנטים הם חילונים, אף שבתנאי הקבלה נקבע כי לבר-אילן זכות להעדיף מועמדים בעלי רקע ישיבתי. בשל כך נזנח התקנון הדורש מהתלמידים הגברים לחבוש כיפה ורק מרצים מהסגל עדיין חויבו בו. לאחר מכן, גם לגבי המרצים סעיף זה בתקנון הפך ללא-מחייב. כמו כן נזנחה גם הכוונה המקורית לחייב את כל הסטודנטים להשתתף בתפילות. בלימודי היהדות באוניברסיטה, שהם חובה לכל סטודנט, מיעוט של מרצים דרש מהסטודנטים לחבוש כיפה, אך עם זאת לא הייתה שום הגבלה מעשית על לבוש הבנות, גם בלימודי היהדות, והוא היה מקביל לזה שבשאר האוניברסיטאות. סעיפי התקנון הנוגעים ללבוש בוטלו רשמית ב-2019.
במהלך מבצע צוק איתן, אישרה האוניברסיטה לשלושים סטודנטים לתואר שני במנהל עסקים להחליף קורס, בשל טענתם כי המרצה, ד"ר אורי וייס, הוא איש שמאל קיצוני וביססו את טענתם על רקע שיר שפרסם ודברים שכתב בפייסבוק. בשנת 2016 ביטלה האוניברסיטה מבחן בקורס של אותו מרצה, לאחר שבעקבות רצח נערה ליד קריית ארבע כתב בפייסבוק כי מתנחלים המטילים "סיכון גדול על ילדיהם" נגועים ב"פסיכוזה קולקטיבית". לאחר ביקורת ציבורית, האוניברסיטה חזרה בה.
בשנת 2012, בעקבות פרסום כי יאיר לפיד לומד באוניברסיטה לדוקטורט בתוכנית לפרשנות ולתרבות, אף שאין לו תואר שני ואף לא תואר ראשון, הורתה המועצה להשכלה גבוהה לאוניברסיטה להפסיק את לימודיהם של תלמידים הלומדים לתואר דוקטור או לתואר שני מבלי שהשלימו תואר ראשון, והטילה סנקציות על האוניברסיטה.
המכון הגבוה לתורה
כדי לאפשר לסטודנטים באוניברסיטה הלומדים במגמות שונות, להמשיך בלימוד תורה כפי שהורגלו בישיבות הגבוהות בטרם בואם לכותלי האוניברסיטה, הוקם בשנות ה-70 המכון הגבוה לתורה (מג"ל), שבו מתקיימת הפרדה בין גברים לנשים: הוא מחולק לבית מדרש (המכונה "הכולל"), בראשות הרב שבתי רפפורט, ומדרשה תורנית לנשים, אחת משתי המדרשות הראשונות בישראל, בראשות ד"ר טובה גנזל. נשיא המכון הוא הרב פרופ' דניאל שפרבר. הלימוד בכולל הוא ישיבתי מסורתי, ומתמקד בלימודי תלמוד בבלי והלכה, ואילו במדרשה הלימוד מתמקד במחשבת ישראל ובתנ"ך, הלכה ותלמוד. תלמידות המדרשה מחויבות במספר יותר מכפול של קורסים ביהדות (14 במקום 5) ותלמידי הכולל מחויבים במספר שעות לימוד בשבוע בבית המדרש, אך רבים מהם נהנים ממלגה, וחלקם אף מפטור מלא משכר לימוד. אופי הלימוד בכולל ובמדרשה הוא דתי-מסורתי, והמרצים בו ברובם אינם אנשי אקדמיה, אך הלימוד בפקולטה למדעי יהדות הוא מחקרי מובהק, ואף נעשה בו שימוש (אומנם מצומצם) בביקורת המקרא.
מבנה ניהולי
המוסד העליון של אוניברסיטת בר-אילן הוא חבר הנאמנים, שאחראי בין היתר להתוות את המדיניות של האוניברסיטה ואת יעדיה, לקיים את האוניברסיטה כמוסד להשכלה גבוהה, על מנת לטפח ולקדם את הלימוד ואת המחקר בכל ענפי התורה והמדע, ברוח תורת ישראל ומסורת ישראל. בין יתר תפקידיו, לאשר את תקציב האוניברסיטה, לפקח על ניהולה, השגת יעדיה וקידומה. חבר הנאמנים מהווה את החוליה המקשרת את האוניברסיטה עם יהדות התפוצות, ומעודד את פעולת ידידיה בישראל ובשאר העולם. חבר הנאמנים ממנה את הנשיא, המנכ"ל, המבקר, היועץ המשפטי ורואה החשבון של האוניברסיטה ונושא בסמכות השיורית בכל ענייני האוניברסיטה שלא הוקנתה בתקנון לרשות או מוסד אחר. מתוך חבר הנאמנים מתמנה הוועד המנהל המורכב מחברי חבר הנאמנים שהם תושבי ישראל ומחברים מכוח תפקידם. בתקופות שבין אספה לאספה של חבר הנאמנים, משמש הוועד המנהל כמורשה של חבר הנאמנים למלא את כל הסמכויות והכוחות המסורים לחבר הנאמנים, פרט לסמכויות שאינן ניתנות להעברה, על פי החוק. הוועד המנהל, מלבד התכנסויותיו התקופתיות, פועל באמצעות ועדות משנה מטעמו הממלאות הלכה למעשה את תפקידי הפיקוח הציבורי על פעולות האוניברסיטה.
המועצה האקדמית העליונה היא הגוף הייצוגי העליון של האקדמיה באוניברסיטת בר-אילן. חברים בה כל חברי הסגל באוניברסיטה בדרגת פרופסור מן המניין במשרה מלאה, בעלי קביעות ובמינוי במסלול הרגיל, נגיד האוניברסיטה, נשיא האוניברסיטה, רקטור האוניברסיטה (יושב ראש), דיקני פקולטות ונציגי דרגות אקדמיות אחרות. סמכויות המועצה כוללות בין היתר: בחירת הרקטור, אישור מינוי סגן הרקטור ובחירת חברי הסנט, חברי ועדות המינויים והערעורים וממלאי מקומם. הרקטור הוא הראש האקדמי של האוניברסיטה ויושב ראש המועצה האקדמית העליונה, ולצדו סגן הרקטור. המזכירות האקדמית מסייעת לרקטור להוציא אל הפועל את המדיניות האקדמית.
אגודת הסטודנטים
אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת בר-אילן היא עמותה רשומה ומלכ"ר, המאגדת את הסטודנטים הלומדים באוניברסיטת בר-אילן, מייצגת אותם ופועלת למען רווחתם. תפקידה של האגודה הוא להשמיע את קולם של הסטודנטים ולתווך בינם לבין האוניברסיטה.
האגודה נוסדה בשנת 1960 והיא אחת מאגודות הסטודנטים הוותיקות והגדולות בישראל. אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת בר-אילן היא חברה מלאה בהתאחדות הסטודנטים בישראל.
גורקי
{{פירושונים|
אישים ששמם גורקי:
ראו גם
}}
יחסי יפן–מונטנגרו
יחסי יפן–מונטנגרו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין רפובליקת מונטנגרו.
סקירה כללית
ב-1904 הכריזה מונטנגרו מלחמה על יפן בתמיכתה של רוסיה, אך לא שלחה אליה כוחות צבא. במהלך מלחמת רוסיה–יפן הייתה מונטנגרו בעלת ברית ראשית של רוסיה והחלה לשלוח מתנדבים למנצ'וריה על מנת להילחם ביפנים יחד עם הצבא הרוסי. בהסכם השלום שנחתם אחרי המלחמה לא נכללה מונטנגרו והמלחמה המשיכה בין שתי המדינות באופן רשמי.
לפי משרד החוץ היפני, קיימת קהילה קטנה מאוד עד זניחה של 11 יפנים המתגוררים במונטנגרו.
אדם וחוה
על-פי ספר בראשית, אָדָם וְחַוָּה היו האיש והאישה הראשונים. אדם מכונה גם אדם הראשון.
בריאת אדם וחוה
סיפור הבריאה מופיע בבראשית פעמיים: פעם בפרק א' ופעם נוספת בפרק ב'.
על-פי התיאור הראשון, אדם וחוה נבראו ביום השישי, בתום בריאת כל שאר העולם, הטבע ובעלי החיים.
על-פי התיאור השני, אלוהים ברא את האדם, הניחו בגן עדן וציווהו לא לאכול מעץ הדעת, ואז אמר אלוהים: תחילה אלוהים יצר את בעלי החיים והביאם אל האדם, אך הוא לא מצא בהם "עזר כנגדו". לכן בנה אלוהים את האישה מצלעו:
בתלמוד הבבלי נחלקו האמוראים רב ושמואל האם הצלע שנלקחה מהאדם הייתה פרצוף (שהיה עוד פרצוף לאדם מאחוריו), או זנב.
חייהם של אדם וחוה
על פי המקרא, אדם וחוה הוצבו עם בריאתם בגן העדן, וצוו מפי אלוהים לטפח את הגן אולם נאסר עליהם לטעום מפרי עץ הדעת (הציווי ניתן לאדם לפני שהופרדה ממנו חוה). לאחר שחטאו אדם וחוה באכילה מעץ הדעת הם גורשו מגן עדן, וקוללו מפי אלוהים. שלושה מילדיהם של אדם וחוה נזכרים בשמותיהם במקרא: קין, הבל ושת וילדים נוספים נזכרים כ"בנים ובנות". על פי המסורת היהודית הבנות הנוספות, היו נשותיהם של הבנים. לפי בראשית רבה נולדה עם קין תאומה אחת ועם הבל שתי תאומות. רבי יצחק אברבנאל מביא בשם "ספרי האומות" ששמות נשותיהם היו קלמנה ובלבירה. בספר היובלים הן נקראו און ועצורה. מקין ושת (למעט הבל שנרצח באבו על ידי קין), התפצלה האנושות כולה עד לדור המבול, אז נותרה רק משפחת נח שמצאצאי שת, ואשתו נעמה שמצאצאי קין.
על פי המקרא חי אדם 930 שנים. במדרש מובא שלאחר חטא עץ הדעת קצב לו אלוהים את חייו לאלף שנים, אולם הוא העניק 70 שנה משנותיו לדוד המלך, שלא נגזרו עליו חיים עד אז. התזונה של אדם וחוה הייתה צמחונית שנאמר "מִכֹּל עֵץ-הַגָּן, אָכֹל תֹּאכֵל" (בראשית, ב, טז).
מותם וקבורתם
כאמור, אדם מת בן 930 שנה, כלומר בשנת לבריאת העולם.
על פי מדרש בראשית רבה, והתלמוד נקברו אדם וחוה במערת המכפלה שבחברון כזוג הראשון מבין ארבעה הזוגות: אדם וחוה, אברהם ושרה, יצחק ורבקה ויעקב ולאה - אבות ושלוש מתוך אמהות שנחשבים, לפי המסורת היהודית, ליהודים הראשונים. במערת המכפלה נמצאת גם טביעת כף רגל שעל פי האגדה היא של אדם הראשון.
על פי ספר חנוך השני, המתוארך למאה הראשונה לפני הספירה, קבורים אדם וחוה תחת מקום המזבח בהר הבית, במקום בו הושתת העולם.
על פי המסורת המוסלמית, האדם הראשון נקבר בהר ערפאת הנשקף מעל מכה או במכה עצמה וזאת בשל חשיבותה וקדושתה של מכה. חוה נקברה בעיר ג'דה, שתיהן בערב הסעודית.
המסורת הנוצרית ממקמת את קבר אדם וחוה בתוך גבעת הגולגולתא - אתר הצליבה שבכנסיית הקבר בירושלים. המסורת הנוצרית מציינת כי ברגע צליבת ישו נבקעה הגבעה וסדק נפער בה והגיע עד לגולגולתו של אדם (וזהו הסבר אחד לשמה של הגבעה). מתחת לקפלת הצליבה שבכנסייה ממוקמת קפלה המכונה "קפלת אדם" ובה ניתן לראות סדק בסלע הגבעה.
קבורתם
בספרות האגדה היהודית מצויות דעות שונות בשאלה מי קבר את אדם: הקב"ה; שת בנו; או חנוך. ובספר הישר מסופר:
רחל ששון בר
רחל ששון בר (באנגלית: Rachel Sassoon Beer; 7 באפריל 1858 – 29 באפריל 1927) הייתה עיתונאית והאישה הראשונה בבריטניה ששימשה כעורכת עיתון ארצי. הייתה העורכת הראשית של העיתון האובזרבר (1891-1903) ובמקביל גם של העיתון הסאנדיי טיימס (1893-1903). היא הייתה בת למשפחת ששון היהודית, אך המירה את דתה לנצרות אנגליקנית במהלך חייה. למרות זאת שמרה על קרבה למטרות יהודיות.
שנותיה המוקדמות
רחל ששון נולדה בבומביי, הודו הבריטית בשנת 1858 בת לפרחה וששון דוד ששון (1832–1867). אביה היה איש עסקים ופילנתרופ, בנו של דוד ששון, סוחר בינלאומי ועשיר מופלג יליד בגדאד. משפחתה הייתה ידועה בשמירה על מסורות היהדות ובמיוחד על מנהגי קהילת בגדאד.
מעט לאחר לידתה של רחל, עברה משפחתה להתגורר בבריטניה. אביה ניהל בנק ועסקים רבים בלונדון, ובמקביל היה פעיל מאוד בארגוני הקהילה היהודית במדינה, במיוחד במסגרת ההתאחדות האנגלו-יהודית לעזרה ליהודים ברחבי העולם. הוא נפטר במפתיע בשנת 1867 בגיל 35 בלבד, ורחל ושלושת אחיה נותרו ללא אב.
ילדי המשפחה קיבלו חינוך ממורים פרטיים שהגיעו לשטח האחוזה ללמדם, אחד מהמורים אף התגורר באחוזתם באופן קבוע.