cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מנזר מרקוס הקדוש
האתר
לצד הקיר הדרומי מצויה תחת אפיריון עץ מוזהב אייקונה של מרים ובנה ומתחת לה אגן טבילה. ע"פ המסורת האיקונה צוירה במאה הראשונה לספירה על ידי השליח לוקאס שהיה צייר. בקיר הצפוני מצויה כמו כן גומחה מוגנת בסורג ובה רליקטים של אחד הפטריארכים הסיריאנים. על אחד מעמודי הקיר הצפוני נחשפה ב-1940 כתובת באיסטרנגליון (כתב הסורי הקדום), הכתובת מספרת שזהו בית מרים - אימו של יוחנן המכונה מרקוס - אותו הנציחו השליחים בכנסייה זו שנבנתה מחדש בשנת 73 לאחר החורבן. לצד הקיר המערבי יורד גרם מדרגות אל הקריפטה שהיא לפי המסורת "החדר העליון" בו נערכה הסעודה האחרונה, בו חל הפנטקוסט (ירידת רוח הקודש על התלמידים). השער שלצד הקריפטה הוא השער דרכו הגיע פטרוס כאשר נמלט מחיילי הורדוס והפקיד כאן את מרים אם ישו שהמשיכה להתגורר כאן לאחר הצליבה. וזה גם השער המוליך לבית אימו של מרקוס. החדר העליון מצוי כיום מתחת למפלס הרחוב כיוון שמפלס הרחוב עלה עם השנים עקב שכבות חורבן. המזבח מוסתר לא על ידי איקונוסטאזיס אלא על ידי פרוכת קטיפה רקומה. הסורים טוענים שזהו גם מקום מגוריו של יעקב הקטן, אחיו הצעיר של ישו, תמונתו מופיעה לצד המזבח על-גבי כיסא מפואר מכוסה בכיפה.
לקריאה נוספת
מאמרים
לנצ'יה
לנצ'יה מחזיקה ב-11 תוארי אליפות העולם בראלי, יותר מכל יצרן אחר בכל הזמנים.
השנים הראשונות
אב הטיפוס הראשון שייצרו הושמד בשריפה במפעל ורק בשנת 1908 הוצג הרכב הראשון של החברה, "Tipo 51" בשם המסחרי - אלפא (לנצ'יה אלפא). הדגמים הראשונים של החברה היו בעלי מנועים ותכנון הנדסי מתוחכמים לזמנם והפגינו ביצועים נאים.
בשנת 1909 הוצג הדגם לנצ'יה בטא 15/20HP. יוצרו 150 יחידות.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה ייצרה החברה כלי רכב לשימוש צבאי, ובהם רכב הסיור המשוריין "1Z" ששימש את הצבא האיטלקי. לאחר המלחמה יוצרו כלי רכב משוריינים דומים עבור הצבא הבריטי והאירי.
בשנת 1922 הוצג דגם ה"למבדה" פורץ הדרך שהיה הרכב הראשון בעולם בעל שלדה ומרכב אחודים, ומהראשונים בעולם שצוידו במתלים נפרדים, בלמים בכל הגלגלים ומנוע חדשני בעל גל זיזים עליון כפול. הדגם זכה להצלחה אדירה ומיצב את לנצ'יה כיצרנית חדשנית ומתקדמת, תדמית שהחברה השכילה לשמר במשך מספר עשורים.
בשנות ה-30 התמקדה החברה בפלח השוק היוקרתי, רכב השרד של הדיקטטור בניטו מוסוליני היה דגם האסטורה (Astura) מתוצרת החברה. גם בשוק הרכב המשפחתי היו דגמי לנצ'יה יקרים ומתקדמים טכנולוגית ממקביליהם בשוק ומכירות החברה לא היו גבוהות.
בשנת 1937 נפטר מייסד החברה וינצ'נזו לנצ'יה מהתקף לב, וניהול החברה עבר לידי בנו ג'יאני (Gianni Lancia).
בתקופת מלחמת העולם השנייה ייצרה החברה משאיות לשימוש הצבא האיטלקי ואת רכב הסיור המשוריין "Lince". המלחמה והמיתון שאחריה הביאו לכך שבדומה לרוב יצרניות הרכב באירופה, גם לנצ'יה המשיכה עד שנות ה-50 למכור דגמים שתוכננו עוד בשנות ה-30. הדגם האחרון שתוכנן ויוצר על ידי וינצ'נזו - האפריליה / ארדאה (Aprilia / Ardea), המשיך להמכר בשינויים קלים עד תחילת שנות ה-50. דגם זה היה בעל תכנון אווירודינמי, מנוע ומתלים מתקדמים ועיצוב מודרני שאפשרו לו להיות תחרותי בשוק למעלה מעשור לאחר השקתו.
אחרי מלחמת העולם השנייה
אחרי המלחמה הצטרף לחברה אחד המהנדסים המובילים באיטליה - ויטוריו ג'אנו (Vitorio Jano), ובשנת 1950 השיקה לנצ'יה בתערוכת טורינו את האורליה (Aurelia), הדגם שסימל יותר מכל את לידתה מחדש של החברה. האורליה היה הרכב הראשון בעולם עם מנוע V6 ומתלים אחוריים נפרדים בתצורת זרוע עוקבת והיה בעל ביצועים ואחיזת כביש מצוינים. הדגם זכה לשבחים רבים ונחשב עד היום לאחת המכוניות הנחשקות והמבוקשות ביותר בקרב אספנים.
בעקבות ההשקעות בקבוצת המרוץ ועקב הרווחיות הנמוכה שבמכירת דגמים יקרים לייצור נכנסה החברה לקשיים כלכליים ובשנת 1956 החליט ג'יאני לנצ'יה למכור את החברה שייסד אביו והיגר לאמריקה הדרומית. את השליטה בחברת לנצ'יה רכש תאגיד ייצור המלט Italcementi בראשות קארלו פסאנטי, אחד מבעלי ההון הגדולים והמשפיעים באיטליה של אחרי המלחמה.
תחת ההנהלה החדשה החלה לנצ'יה לייצר במקביל למכוניות סאלון וספורט מפוארות ויקרות, גם מכוניות הנעה קדמית זולות יותר כגון הפולביה (Fulvia). בשנות השישים חזרה לנצ'יה להשתתף בספורט מוטורי - בעיקר במרוצי ראלי, וקבוצת המרוץ שלה זכתה עד היום ביותר אליפויות עולם בראלי מכל יצרן אחר בהיסטוריה. קבוצת Italcementi ניסתה להגדיל את המכירות ולייעל את הייצור אולם גם ההנהלה החדשה לא השכילה להפוך את לנצ'יה לחברה רווחית ובשנת 1969 היא נמכרה לענק הרכב פיאט.
שנות השבעים והשמונים
לאחר רכישת לנצ'יה בידי פיאט, צומצם הפיתוח העצמאי של מכוניות, ודגמי לנצ'יה התבססו על רכיבים של דגמים אחרים של קבוצת פיאט.
יצרן הרכב אוטוביאנקי שהיה תחת שליטת פיאט הוכפף ללנצ'יה, ודגמים שונים של אוטוביאנקי נמכרו בשוקי יצוא תחת המותג לנצ'יה.
הדגם הראשון שפותח תחת כנפי פיאט היה הבטא (Beta) שהוצג בשנת 1972. הבטא תוכננה על ידי מהנדסי לנצ'יה כרכב שונה לגמרי מההיצע של פיאט באותה תקופה והיה בעל מאפיינים מתקדמים לזמנו כגון תיבת הילוכים בעלת חמישה יחסי העברה, הנעה קדמית, מתלים נפרדים מתוחכמים ובלמי דיסק לכל הגלגלים.
למרות החששות מהתערבות של פיאט בתכנון, הבטא זכתה לשבחים רבים בעיתונות הרכב עם הצגתה. היא זכתה להיות המכונית הנמכרת ביותר של לנצ'יה עד אותה עת וייצורה נמשך עד אמצע שנות השמונים.
בשנות ה-70 הוצגו גם רכב המנהלים יוצא הדופן גמא (Gamma) ורכב המרוץ המצליח סטראטוס (Stratos) שהוכיחו שלנצ'יה נשארה יצרן ייחודי ועצמאי גם תחת שליטת פיאט.
בשנות ה-80 הציגה לנצ'יה את הדלתא (Delta) שהתבססה על שלדה ומכלולים של פיאט ריטמו (Ritmo). העיצוב היה של ג'ורג'טו ג'וג'ארו (Giorgetto Giugiaro) והתכנון ההנדסי היה של לנצ'יה בשיתוף עם חברת סאאב השוודית שמכרה את הדלתא תחת השם סאאב 600. הדלתא זכתה לשבחים רבים על איכות הבניה, התנהגות הכביש והביצועים וקיבלה את תואר מכונית השנה באירופה עם הצגתה. דגמי הספורט שלה שלטו במרוצי הראלי עד לאמצע שנות התשעים. על בסיס הדלתא נבנתה גם הפריזמה (Prisma) המשפחתית.
פרויקט נוסף בשיתוף עם חברת סאאב היה תכנון משפחת מכוניות מנהלים שכונתה TYPE-4, וכללה את לנצ'יה תמא (Thema) סאאב 9000, אלפא 164 ופיאט כרומה. לנצ'יה תמא נמכרה בין השנים 1985-1994 ועזרה למצב מחדש את לנצ'יה בשוק היוקרה.
שנות התשעים ואילך
בעקבות השתלטות קבוצת פיאט על השליטה בחברת אלפא רומיאו בשנת 1987 הוחלט שאין מקום בתאגיד לשני מותגים ספורטיביים ושרכבי לנצ'יה ימותגו כרכבי נוחות ופאר. בשנות ה-90 החלה לנצ'יה לסבול מירידה במכירות וברווחיות, בין השאר בגלל חסרונם של דגמים חדשניים ומובילים שאפיינו אותה בעבר. בשנים אלו הופסק היצוא של לנצ'יה לשווקים רבים ועיקר המכירות שלה היו בשוק האיטלקי.
בעשור הראשון של המאה ה-21 לנצ'יה שוב אינה זוכה להצלחה במכירות ולמוניטין לו זכתה בעבר. דגמי שנות האלפיים של לנצ'יה הם למעשה חבילות עיצוב ואיבזור איכותיות אך פשרניות לרכבי פיאט, למעט רכב הפאר ת'זיס (Thesis) בעל העיצוב הנועז שאינו זוכה להצלחה בשוק. החברה מתמקדת בעיקר בכלי רכב משפחתיים ומיניוואנים מאובזרים לשוק המקומי ואיבדה את מקומה כיצרן בולט בשוק.
חזון לעתיד
מאז שנת 2003 מציגה לנצ'יה כמעט מדי שנה דגמי תצוגה המעידים על כוונה לחזור ולייצר כלי רכב ספורטיביים יוקרתיים נועזים יותר, ומעניקה להם שמות ועיצובי רטרו של דגמים מצליחים מהעבר כגון פולביה, HPE וסטראטוס. החברה הכריזה שבשנת 2008 היא מתכננת להציג דור חדש של לנצ'יה דלתא שיכלול גם גרסאות ספורטיביות.
השנים הראשונות
וינצ'נזו לנצ'יה עצמו היה נהג מרוצים מצליח בחברת פיאט. הוא השתתף במרוץ הגראנד-פרי הראשון בהיסטוריה במסלול לה-מאנס בשנת 1906 ואף השיג את זמן ההקפה המהיר ביותר, אך נאלץ לפרוש מהמרוץ עקב תקלה במכונית הפיאט בה נהג.
הניצחון הראשון של רכב מתוצרת לנצ'יה במרוץ רשמי היה בשנת 1908 במרוץ 20 הק"מ של פאדובה כשוינצ'נזו לנצ'יה נהג בעצמו ברכב החברה וסיים את המרוץ במהירות ממוצעת מדהימה של 89 קמ"ש. לאחר השתתפות בהצלחה במספר מרוצים, החליט וינצ'נזו לנצ'יה לפרוש אישית מנהיגת מרוץ ולהפסיק את השקעת משאבי החברה בתחום. בשנת 1910 הופסקה ההשתתפות הרשמית של החברה באירועי ספורט מוטורי. עם זאת, נהגים פרטיים זיהו את הפוטנציאל התחרותי של רכבי החברה ועשו בהם שימוש במרוצים שונים בהצלחה רבה.
עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה זכו רכבי לנצ'יה לניצחונות במרוצים בארצות הברית, איטליה וצרפת. בשנות ה-20 זכה דגם הלמבדה המהפכני בניצחונות רבים במרוצים, כולל מקום ראשון בקטגוריה במרוץ ה"מילה-מילייה" ב-1927 וב-1928. החברה אמנם לא הפעילה קבוצת מרוצים רשמית, אולם רכבי מרוץ לקבוצות ונהגים פרטיים הוכנו ושופרו במפעל וזכו לתמיכה לוגיסטית.
בשנות ה-30 וה-40 המשיכו נהגים פרטיים לעשות שימוש ברכבי לנצ'יה כגון אוגוסטה ואפריליה במרוצים מקומיים באירופה, ללא תמיכת המפעל.
שנות החמישים - הקמת קבוצת המרוץ
באותה שנה זכו דגמי האורליה במקום השני במרוץ המילה מילייה, ולניצחונות במרוץ 24 השעות של לה מאן ובמרוץ הטארגה פלוריו. מעודד מההצלחה החליט ג'יאני להיכנס בצורה רשמית לפעילות מרוץ והקים את קבוצת המרוץ הרשמית של המפעל - Scuderia Lancia .שסמלה היה פיל שועט. עבור קבוצת המרוץ פותחה סדרת רכבי ה-"D" שזכו בניצחונות במרוצי הטארגה פלוריו, קאררה פאן אמריקה, מונטה קרלו ומילה מילייה בשנים 1953-1954.
ההצלחות במרוצי הכביש והסיבולת הביאו להחלטה להתקדם לליגה הבכירה בעולם המרוצים - פורמולה 1. כדי להשתתף בליגה זו פותחה הלנצ'יה D50 המורכבת והחדשנית וצורף הנהג אלברטו אסקארי, זוכה שתי אליפויות עולם. כסף ומשאבים רבים של החברה הופנו להקמת קבוצת המרוצים, כשהמטרה השאפתנית הייתה לנצח את הקבוצות הבכירות פרארי ומרצדס, ולהוביל את הליגה. הקבוצה הספיקה להשתתף במרוץ האחרון של ליגת פורמולה 1 בעונת 1954 ללא הצלחה. למרות זמני הקפה מצוינים והובלה במרוץ נאלץ אסקארי לפרוש עקב תקלה.
בעונת 1955 המשיך המזל הרע לרדוף את הקבוצה, ולמרות הובלה וניצחון במספר מרוצים סבלו המכוניות מבעיות מכניות שלא איפשרו להן לסיים את רוב המרוצים. במרוץ האחרון בו השתתפה הקבוצה, מיד אחרי שאסקארי החל להוביל וניצחונו נראה מובטח התנגשה מכוניתו בגדר ההפרדה וצללה למי הנמל של מונטה קארלו. אסקארי ניצל בנס אולם ארבעה ימים מאוחר יותר נהרג בתאונת דרכים.
שנות השישים ואילך - מרוצי ראלי
לאחר פירוק קבוצת המרוצים ומכירת החברה, המשיכו נהגים פרטיים לעשות שימוש במכוניות מתוצרת לנצ'יה במרוצים שונים. דגם האפיה ואחריו הפלאמיניה זכו לניצחונות רבים ובתחילת שנות השישים החלו דגמי הפולביה לצבור הישגים במרוצי ראלי.
ההנהלה החדשה של החברה החלה להביע עניין בהשתתפות במרוצים כדי לקדם תדמית ספורטיבית ומתקדמת לרכבי החברה, אך לא הייתה מעוניינת לחזור ולהקים קבוצת פורמולה 1 יקרה. היכולת המוכחת של רכבי החברה במרוצי ראלי בידי נהגים פרטיים הביאה לקבלת ההחלטה להקים קבוצת ראלי רשמית.
קבוצת הראלי נקראה HF, שהם ראשי התיבות של High Fidelity - מונח מתחום האלקטרוניקה והאודיו שנתפס בשנים ההן כמייצג חדשנות ואיכות. סמלה של הקבוצה היה סמל הפיל השועט ששירת את קבוצת מרוצי הפורמולה 1. כלי הרכב הראשונים שהתחרו במסגרת הקבוצה היו דגמי פלאביה קופה, ואחריהם דגמי פולביה קופה. הקבוצה זכתה לניצחונות במרוצי ראלי רבים, ובשנת 1972 זכתה לנצ'יה פולביה קופה בתואר אליפות העולם בראלי.
את הלנצ'יה פולביה החליפה מכונית קיצונית בהרבה - הסטראטוס (Stratos), שהביאה למהפכה בעולם הראלי. הסטראטוס התבססה על תכנון אקזוטי עם מנוע מרכזי מתוצרת פרארי ועיצוב ספורטיבי ייעודי. היא הייתה המכונית הראשונה בעולם שתוכננה במיוחד למרוצי ראלי והביאה ללנצ'יה שלוש אליפויות עולם רצופות בשנים 1974-1976.
לאור המגבלות שהטיל תאגיד פיאט על השתתפות לנצ'יה במרוצי ראלי, התמקדה לנצ'יה בסוף שנות השבעים במרוצי סיבולת עם הלנצ'יה בטא מונטה קרלו טורבו, וזכתה בשלוש אליפויות עולם בשנים 1979-1981.
אליפויות העולם הביאו להחלטה לייצר מכונית ייעודית לקטגוריה הבכירה של מרוצי הסיבולת, דגם ה-LC2. מכונית זו התחרתה במרוצי סיבולת בשנים 1983-1985 אך לא הצליחה להביס את המתחרות מבית פורשה ובשלוש השנים בהן התחרתה זכתה להיות סגנית אלופת העולם בלבד. בסוף עונת 1985 החליטה לנצ'יה להפסיק את פעילותה במרוצי סיבולת.
בשנת 1983 חזרה לנצ'יה לראלי עם דגם ה-037 טורבו וזכתה שוב באליפות עולם. ה-037 הייתה אלופת העולם האחרונה בראלי שלא עשתה שימוש בהנעה לכל הגלגלים (4X4).
את ה-037 החליפה אחת ממכוניות הראלי הקיצוניות של כל הזמנים - הלנצ'יה דלתא S4. מכונית זו הייתה בעלת הנעה לכל הגלגלים (4X4) ומנוע מתקדם שהיה הראשון בהיסטוריה שעשה שימוש בשני סוגי מגדשים - מגדש טורבו ומגדש על. ה-S4 זכתה לניצחונות במרוצים רבים והייתה מתמודדת רצינית לתואר אליפות עולם נוסף אולם תאונה קטלנית בה נהרגו נהג הקבוצה הנרי טויבונן והנווט סרג'יו קרסטו בשנת 1986 קטעה את ההצלחה ואף הביאה לשינוי בתקנון מרוצי הראלי, שאסר החל מאותה שנה את השתתפותן של מכוניות מרוץ ייעודיות במרוצי הראלי, ואיפשרו השתתפות של דגמים המיוצרים בייצור סדיר בלבד. כתוצאה מהשינוי בתקנון הופסק פיתוח דגמי ה-ECV וה-ECV2 שהיו אמורים להחליף את ה-S4 בעונות הבאות.
בשנת 1987 חזרה לנצ'יה להתחרות במרוצי ראלי ברכב סדרתי הנמכר גם לציבור הרחב - לנצ'יה דלתא HF4X4. פיתוח הגרסה הספורטיבית של הדלתא החל עוד לפני ששונו חוקי הראלי, ומטרתו הייתה להציע לציבור הרחב מעט מהביצועים והיכולות של דגמי המרוץ. בפיתוח הרכב התבססו מהנדסי החברה על הניסיון שרכשו בפיתוח ה-S4 וה-ECV, בייחוד בתחום ההנעה. התוצאה הייתה רכב בעל מערכת 4X4 מורכבת ומתוחכמת העושה שימוש בשלוש טכנולוגיות שונות של דיפרנציאלים כדי לאפשר אחיזת כביש מקסימלית בתנאים קיצוניים. מנוע הטורבו של הדלתא הסדרתית קיבל תוספת כח והורכב ברכב, והוא הוצע למכירה באולמות התצוגה ובמקביל נשלח למסלולי הראלי - בהם זכה להישגים חסרי תקדים.
פיתוח הדלתא HF4X4 נמשך עד שנת 1993 והגיע לשיאו בדגם הדלתא אינטגראלה אבולוציונה II. הדלתא הוכיחה את עצמה כדגם המוצלח ביותר במרוצי הראלי אי פעם, כשזכתה בשש אליפויות עולם רצופות בשנים 1987-1992. בשנת 1993 הופסקה פעילות המרוץ בעקבות הפסקת ייצורה של הדלתא המקורית והשינוי שהובילה קבוצת פיאט במיתוג רכבי לנצ'יה כרכבי פאר.
עד שנות השבעים - יבוא לא רשמי
עד שנות ה-70 לא היה יבואן רשמי ללנצ'יה בארץ, אולם חוקי היבוא האישי דאז איפשרו למספר מועט של מכוניות להגיע לארץ. לפי "אלבום העשור" שפורסם על ידי מועדון החמש, קיימים בארץ מספר רכבי לנצ'יה משנות ה-60, בעיקר דגמי ספורט בודדים מאוד של לנצ'יה פולביה.
שנות השבעים והשמונים - טלקאר
בתחילת שנות ה-70 החלה חברת "טלקאר" של איש העסקים רמי אונגר ביבוא סדיר של המותג לנצ'יה לישראל. בשנות השבעים יובאו לארץ בעיקר דגמי בטא, ומספר קטן מאוד של כלי רכב מדגם גמא. דגמים אלו לא זכו להצלחה רבה במכירות. במחצית הראשונה של שנות השמונים זכו דגמי דלתא ופריזמה למכירות נאות, וכמוהן האוטוביאנקי/לנצ'יה Y10 הקטנה. לקראת סוף העשור התיישנות הדגמים ותמחור גבוה גרמו לדעיכה במכירות המותג בארץ.
שנות התשעים - סמל"ת
עם הפסקת יצור הקפּא בשנת 2000 הופסק היבוא הסדיר של רכבי לנצ'יה לישראל. בשנים 2004-2005 הגיעו מספר קטן של דגמי איפסילון ות'זיס לארץ למטרות תקינה אולם לא נמכרו בצורה רשמית, והת'זיס הבודדת אף הוחזרה לאיטליה.
בשנת 2010 חזרה סמל"ת לייבא באופן סדיר את רכבי לנצ'יה עם השקת דגם הדלתא III בישראל.
טיפולוגיה (פסיכולוגיה)
טיפולוגיה (באנגלית: Typology) היא ענף בתחום הפסיכולוגיה של האישיות המתמקד בתאוריות שונות המסווגות את בני האדם לטיפוסי אישיות שונים. דוגמאות לכך הן סיווגי האישיות של הפסיכואנליטיקאי קרל גוסטב יונג, סיווג מאיירס-בריגס, 16 גורמי האישיות של קטל, האניאגרם של האישיות ועוד.
פסיכולוגים רבים משתמשים בתאוריות טיפולוגיות כדי להכיר את אופי המטופל ולטפל בו בהתאם.
סוג אישיות
הפסיכולוגיה מתמודדת לעיתים עם השאלה מהו "סוג האישיות" של המטופל. בשונה מסיווג על פי תכונות, לפיו קיימות דרגות ורמות שונות של תכונות אצל אדם ולפיכך הוא עוסק בתיאור הבדלים כמותיים בין אנשים - מיון לפי טיפוס אישיות עוסק בתיאור ההבדלים האיכותיים בין אנשים שונים. כך, למשל, בסיווג לפי תכונות, יתוארו אנשים על פי מאפיין המופנמות - מוחצנות כממוקמים על פני רצף בעל דרגות שונות הנע בין מופנמות קיצונית למוחצנות קיצונית; לעומת זאת, בסיווג על פי טיפוסים, אדם מופנם ואדם מוחצן הם שני סוגים ברורים ונפרדים של טיפוסים.
כדי לתת מענה ראוי לשאלה מהו סוג הטיפוס של אדם מסוים, נערך בתאוריות השונות מיפוי של סוגי האישיות השונים, ונוצרו תאוריות שמתארות, כל אחת על פי דרכה, את כל סוגי האישיות הקיימים. כך נוצרה הטיפולוגיה, שעוסקת בתאוריות השונות שנועדו לסיווג אנשים. השם "טיפולוגיה" הוא הלחם של המילים "טיפוס" (=סוג אישיות) ו"לוגיה" (=מדע).
Erschallet, ihr Lieder, erklinget, ihr Saiten, רי"ב 172
Erschallet, ihr Lieder, erklinget, ihr Saiten (בעברית: השמעו השירים, התרוננו המיתרים) רי"ב 172, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך ב-1714, בהיותו בוויימאר לכבוד חג הפנטקוסט. ביצועה הראשון היה ב-20 במאי 1714 בכנסייה שבארמון הדוכס של ויימאר, מעסיקו. כקנטטות נוספות מאותה תקופה, הוא ביצע אותה מספר פעמים נוספות מאוחר יותר, בין היתר כשעבד בלייפציג, ב-1724.
היסטוריה ומילים
באך עבד כמלחין החצר של הדוכס בוויימאר מ-1708, ובמרץ 1714 קודם לתפקיד הממונה על המוזיקה. בתפקיד זה היה אחראי להלחנה של יצירה חדשה מדי חודש, בעיקר של קנטטות, כשמטרתו הייתה להלחין קנטטה עבור כל מועד בשנה, תוך כמה שנים. לפי הידוע כיום, קנטטה זו הייתה השלישית בשנה לאחר רי"ב 182 ורי"ב 12, מתוך שמונה שהלחין באותה שנה. בעוד את שתי הקודמות הלחין עבור ימי ראשון, זו הראשונה בשנה שהלחין לכבוד חג מרכזי בלוח השנה הנוצרי.
סדר הקריאה לחג כולל פסוקים ממעשי השליחים ומהבשורה על-פי יוחנן. הטקסט מיוחס לסלומון פרנק, משורר החצר שכתב את הליברטו לקנטטות נוספות של באך מתקופה זו, למרות שזה לא מופיע בגרסה המודפסת של מזמורי פרנק. הליברטו כולל פסוק מקטע הקריאה של יוחנן: "מי שאוהב אותי ישמר את דברי ואבי יאהב אותו; גם נבוא אליו ונשכן אצלו", המתקשר למהות החג ולשאר הטקסט שכולל גם פסוקים ממזמורים של מרטין לותר ושל פיליפ ניקולאי (משורר לותרני בן המאה ה-16). הוא מזוהה כבעל השפעה של תנועת הפייטיזם שרווחה בגרמניה באותה עת ובא לידי ביטוי בקשר הישיר של הנשמה אל אלוהים המבוטא בדיאלוג בחלק החמישי של הקנטטה, ובחלק האחרון המביע קשר מיסטי אל ישו.
בעוד דפי התווים של הביצוע הראשון אבדו, אלו של הביצועים המאוחרים יותר, שרדו. הוא ביצע את הקנטטה שוב בקטן בין 1717 ל-1722 ומספר פעמים בלייפציג, ב-1724 וב-1731, עם שינויים קלים בסולם או בהרכב. בקנטטות נוספות של באך לכבוד פנטקוסט (ציון מקביל לחג שבועות) נכלל הפסוק מהבשורה על-פי יוחנן, כגון רי"ב 59 ורי"ב 74, כמו גם חומר הלחנה.
מבנה והרכב מבצע
הקנטטה נכתבה עבור ארבעה סולנים, סופרן, אלט, טנור ובס ומקהלה בת ארבעה קולות. הכלים המשתתפים הם שלוש חצוצרות, טימפאני, חלילית (או חליל), אבוב ד'אמורה, שני כינורות, שתי ויולות, בסון, צ'לו ובאסו קונטינואו. ההרכב הוא חגיגי ועשיר יחסית לקנטטות אחרות. בניגוד לחלק מקנטטות אחרות שלו, זו לא נפתחת בסינפוניה. במקור היא הורכבה משישה חלקים, ובביצוע בלייפציג הוא הוסיף חלק שביעי שמהווה חזרה של מקהלת הפתיחה:
הלחן המסורתי של הכוראל (הפרק השישי) משותף לכוראל המסיים של קנטטה רי"ב 1, אך בהירמון שונה, כמו כן ניתן לזהות הקרבה ללחן הכוראל המסיים קנטטה רי"ב 195. שלש הקנטטות דומות גם בתזמורן ונכתבו בשנים סמוכות.
הקלטות
את הקנטטה ביצעו והקליטו כ-26 פעמים חלקן על ידי מנצחים ידועים כגון גוסטב ליאונהארדט (ב-1985), טון קופמן (ב-1995), מסאקי סוזוקי (ב-1997) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000).
השערת ביל
השערת ביל היא בעיה פתוחה בתורת המספרים, המכלילה את המשפט האחרון של פרמה.
ההשערה קובעת כי במידה ומתקיים השוויון, כאשר מספרים שלמים ו- \ x,y,z>2, אזי למספרים \ a,b,c יש מחלק משותף מקסימלי גדול מ-1. משפט פרמה הוא מקרה פרטי של השערה זו, בה x=y=z.
את ההשערה ניסח ב-1993 הבנקאי ואיש העסקים אנדרו ביל (Andrew Beal). ב-1997 הקצה ביל פרס בסך $5,000, למי שיוכיח או יפריך את ההשערה. מאז העלה את סכום הפרס כמה פעמים, עד לסכום של מיליון דולרים. סמוך לזמן בו ניסח ביל את ההשערה, היא הוצעה באופן בלתי תלוי על ידי המתמטיקאי אנדרו גרנוויל (Andrew Granville).
כולל אברכים
כולל אברכים הוא מרכז לימודים ישיבתי בו לומדים אברכים אחרי הנישואין. בעבר שימש המונח "כולל" לציין קרנות מהם קיבלו יהודי ארץ ישראל את כספי החלוקה מיהודי חוץ לארץ. מכיוון שברוב המקרים האברכים מקבלים מלגה חודשית קבועה בזמן לימודיהם כדי שיוכלו לקיים את משפחתם, הושאל המושג כולל לציון מוסדות לימוד לנשואים.
עולם הכוללים כולל סוגים רבים, ולא לכולם מטרה אחת. ישנם כוללים שמטרתם העיקרית היא עצם הלימוד, "לשמה". כוללים אחרים מיועדים להצמיח רבנים, מורי הוראה, דיינים ועוד.
התפתחות הכולל
מוסדות כולל בצורתם כיום מוכרים מסוף המאה ה-19, כדוגמת כולל קובנה וכולל ברודסקי. לאחר השואה נוסדו כוללים רבים עם התפתחות חברת הלומדים. קודם לכן, מי שרצו להמשיך ללמוד לאחר נישואיהם היו צריכים למצוא תורם עשיר אשר יממן אותם. הדרך הבולטת לעשות זאת הייתה נישואין לבתו של אדם אמיד אשר מעוניין שחתנו ילמד תורה, אולם גם במקרים אלו בדרך כלל מדובר היה במספר שנים מוגבל ולא בעיסוק בתורה במשך כל החיים. השינויים הכלכליים במחצית השנייה של המאה העשרים אפשרו לעשרות אלפי אברכים ללמוד במסגרת כוללים. המוטיבציה להישאר לאורך שנים בכולל נובעת לעיתים גם מרצון להסתגר מול החילון.
הכוללים בישראל
בדומה למוסדות חינוך ותרבות רבים אחרים, מדינת ישראל מסבסדת גם כוללים. שיעור ההקצבה פרופורציונלי למספר התלמידים בכולל, שמחויבים ללמוד בו בכל שעות הלימוד הקבועות. תקציב זה ידע לאורך השנים עליות ומורדות, כאשר ב-2014 קיבלו הכוללים ממשרד הדתות כ-450 שקלים בחודש עבור כל תלמיד נשוי. נכון ל-2016 מקבלים הכוללים ממדינת ישראל כ-750 שקלים בחודש עבור כל תלמיד נשוי. יתרת המימון של הכוללים מגיעה בעיקר מתרומות מאנשים פרטיים. סכום המלגה ברוב הכוללים נע בין 800 ל-2500 ש"ח בחודש. בשל עובדה זו חיות משפחות אברכים רבות מתחת לקו העוני. מקורות פרנסה נוספים לאברכים יהיו לרוב פרנסת האישה ועזרה מההורים.
חלק גדול מן הכוללים הם מסגרות לימוד לחצי יום עם מלגה בהתאם. מסגרות אלו מאפשרים לעובדים חצי יום ללמוד בחצי היום שאינם עובדים, אם כי רוב הלומדים במסגרת כזו לפני הצהריים לומדים במסגרת דומה גם אחרי הצהריים.
רוב הכוללים הם מוסדות קטנים עם כמה עשרות תלמידים ולעיתים גם פחות מכך. בסביבות שנת 2005 קבע משרד האוצר שלא ייתן הקצבה לכוללים שיש בהם פחות מ-25 תלמידים והדבר גרם לאיחוד של כוללים קטנים.
כל כולל קובע לעצמו את אופיו בהתאם לעומד בראשו (ראש הכולל) ולתלמידים הלומדים בו. רבים מהכוללים מסונפים לישיבה מסוימת וקולטים בעיקר בוגרים של הישיבה. ישנם כוללים המתמקדים בהלכה, בדיינות, בבקיאות, וכמעט לכל סוג ואופן לימוד ישיבתי. חלק מהכוללים מתאפיינים בזרם אשר אליו הם משתייכים, חסידות מסוימת, עדה מסוימת, קבוצות מסוימות (חוזרים בתשובה), השקפה מסוימת (ציונים, חרדיים). חלק מהכוללים מתאפיינים בראש ובראשונה במקומם. למשל, ישנם כוללים המוקמים בהתנחלויות על מנת לחזק את ההתנחלות, כוללים היושבים ליד קברי צדיקים, וכוללים המוקמים בערים על מנת לחזק בהם את היהדות. ישנם גרעינים תורניים המפעילים כולל.
המושג כולל משמש בימינו גם לציון מוסדות לימוד למבוגרים אשר אינם מקדישים את עצמם רק ללימוד תורה. ישנם למשל מוסדות ללימוד מעבר לשעות העבודה הנקראים כולל בעלי בתים או כולל יום שישי.
סוגי כוללים
ישנם גם כוללים המתייחדים בזמני הלימוד, או בקהל הלומדים שלהם:
ראש הכולל
בדומה לשאר מוסדות תורניים, גם בכולל ישנו רב או אישיות רבנית העומדת בראש הכולל, הקובע את התנהלותו, כגון את סדרי הלימוד, ההספק הלימודי, מתן תשובות לתלמידי הכולל ועוד.
בחלק מהכוללים אחראי ראש הכולל על גיוס הכספים וחלוקת המלגות לאברכי הכולל. ישנם כוללים, בעיקר אלו השייכים למוסדות או רשתות תורניים, שבהם ראש הכולל אחראי רק על הפן הרוחני.
Spartan-V
Spartan-V היא מכונית מרוץ מתוצרת Spartan Motor Company האוסטרלית אשר יוצרה בשנת 2005
מטה ומפעל החברה ממוקמים בסידני. הדגם יוצר על ידי האחים התאומים פיטר וניק פאפ (Peter and Nick Pap)
Spartan-V
,
דב שילנסקי
דב שילַנְסקי (21 במרץ 1924 – 9 בדצמבר 2010) היה איש ציבור ישראלי, שכיהן כיושב ראש הכנסת וסגן שר במשרד ראש הממשלה. יקיר תל אביב.
ביוגרפיה
דב שילנסקי נולד ב-21 במרץ 1924 בשאולאי שבליטא למשפחה בת ארבעה ילדים. אביו היה סוחר עורות אמיד. שילנסקי למד בגימנסיה עברית "תרבות". בשנת 1937 הצטרף לתנועת הנוער בית"ר וב-1939 הצטרף לארגון הצבאי הלאומי בגולה.
בתקופת הכיבוש הקומוניסטי של ליטא, בשנים 1940–1941 יזם שילנסקי מבצע להצלת ספרים מספריית הגימנסיה העברית בשאולאי. הוא נכנס עם חבריו בלילות לגימנסיה ובתיקים הריקים שהביאו עמם הוציאו ספרים. עם פלישת הנאצים לברית המועצות ביוני 1941 נכבשה גם שאולאי והיהודים אולצו להקים את גטו שאוולי. לגטו הבריחו שילנסקי וחבריו חלק מן הספרים שגנבו מהגימנסיה. שילנסקי הצטרף למחתרת בגטו ושהה לאחר מכן במחנות שטוטהוף ודכאו. בדכאו פגש את אמו ואחיותיו. לדבריו, אמו "הייתה הקשישה במחנה...וכולם הכו אותה ועלבו בה". באפריל 1945 השתתף ב"מצעד מוות". בבוקר 1 במאי נעלם משמר האס אס והמוצעדים נמצאו על ידי כפריי הסביבה. בדרכם לאחד הכפרים ניזונו מפגר סוס שנהרג בקרבות.
במשך מספר שבועות תעה שילנסקי בין הכפרים המושלגים בצפון איטליה בחיפוש אחר הבריגדה היהודית, עד שיום אחד פגש בשליח האצ"ל אליהו תבין והצטרף אל פעולות הארגון באירופה. ב-1946 היה בין המחבלים ששפיגעו בבניין השגרירות הבריטית ברומא. שילנסקי נמלט מאיטליה ומונה ל"מפקד אצ"ל בגרמניה". הוא ואנשיו ניסו לפגוע במתקנים שונים בשטח הכיבוש הבריטי בצפון גרמניה. בגרמניה פגש חברת ילדות. הם התחתנו ובקיץ 1948 עלו לישראל בספינה "אלטלנה" – אוניית העולים והנשק של אצ"ל.
במלחמת העצמאות פיקד שילנסקי על מחלקה שהגיעה אל גבול לבנון. לאחר מכן נשלח לבית ספר לקצינים. הוא שירת כקצין קרבי והמשיך בשירות מילואים במהלך מלחמות ישראל. למחייתו עבד כפקיד במשרד האספקה והקיצוב ובמשרד הבריאות, וכן בחברה הקבלנית "מסד הבונים".
שילנסקי נעצר ב-5 באוקטובר 1952, בקומת המרתף של בניין משרד החוץ בקריה בתל אביב, כשבתיקו מטען חבלה – פצצת זמן שבה היו 25 אצבעות חומר נפץ. הוא הואשם כי הוא חבר במחתרת שהתכוונה לפעול נגד הסכם השילומים, נידון ל-21 חודשי מאסר, ושוחרר לאחר שריצה שני שלישים מתקופת המאסר. משפטו זכה לפרסום ודעותיו זכו לחשיפה, לא מעט הודות להגנה שסיפק לו פרקליטו, שמואל תמיר, לימים שר המשפטים וחבר הכנסת. בכלא כתב את הספר "בכלא עברי – מיומנו של אסיר פוליטי". בנוסף כתב שילנסקי רומן על תקופת השואה, "מוזלמן", שתורגם לאנגלית ולרוסית. בראיון שנערך איתו כארבע שנים לאחר מעצרו אמר: "גם היום אני מאמין שהדבר הזה היה צריך להיעשות ואני גאה שאני האיש שעשה זאת".
יורי ברונפנברנר
יורי בּרוֹנפֶנבּרֶנֶר (באנגלית: Urie Bronfenbrenner; 29 באפריל 1917 – 25 בספטמבר 2005) היה פסיכולוג התפתחותי יהודי-אמריקאי יליד רוסיה, הידוע כמפתח תאוריית המערכות האקולוגיות של התפתחות הילד. המחקר והתאוריה של ברונפנברנר הובילו לשינוי פרספקטיבה בתחום הפסיכולוגיה ההתפתחותית, בהפנותם את תשומת הלב להשפעה הרבה שיש לסביבה ולחברה על התפתחות הילד.
דב שילנסקי
ביוגרפיה
שילנסקי כיהן כחבר הכנסת מטעם סיעת הליכוד, החל מהכנסת התשיעית ועד הכנסת ה-13. במהלך כהונתו כחבר הכנסת, כיהן כסגן שר במשרד ראש הממשלה (במהלך הכנסת העשירית, בממשלתו השנייה של מנחם בגין ובממשלתו הראשונה של יצחק שמיר), כיושב ראש ועדת הפנים ואיכות הסביבה (בכנסת ה-11), כיהן כיושב ראש הכנסת (בכנסת ה-12) וכסגן יושב ראש הכנסת (בכנסת ה-13). כמו כן, היה חבר בוועדת הכנסת וחבר בוועדת חוקה, חוק ומשפט.
בהיותו יושב ראש הכנסת, בשנת 1989, יזם את מפעל ההנצחה "לכל איש יש שם", להקראה בכנסת של שמות הנספים בשואה. פעילות זו המשיכה מאז בכל ימות הזיכרון לשואה, גם לאחר שעזב שילנסקי את הכנסת. בשנת 2009, העניקה לו הכנסת אות הוקרה על פועלו בתחום זה.
יורי ברונפנברנר
חייו
ברונפנברנר קיבל תואר בפסיכולוגיה ומוזיקה מאוניברסיטת קורנל באית'קה, ניו יורק, בשנת 1938. בשנת 1940 קיבל תואר שני בחינוך מהרווארד, ובשנת 1942 קיבל תואר דוקטור בפסיכולוגיה התפתחותית מאוניברסיטת מישיגן.
בשנת 1979 פיתח את התאוריה של מערכות אקולוגיות. על פי התאוריה, יש לבחון את התפתחות הילד בהקשר של הסביבה בה הוא מתפתח מנקודת מבט רחבה, המתחשבת בהשפעה ההדדית של כלל ההקשרים על הילד. מודל התאוריה מומחש גרפית באמצעות חמישה מעגלי הקשרים, המקיימים יחסי גומלין זה עם זה. ברונפנברנר פרסם למעלה מ-300 מחקרים ו-14 ספרים, הוא מת בביתו באיתקה, ניו יורק, ב-25 בספטמבר 2005, בגיל 88, בשל סיבוך של סוכרת.
דב שילנסקי
ביוגרפיה
בשנת 1993 התמודד שילנסקי על כהונת נשיא המדינה. הוא הפסיד בבחירות לעזר ויצמן בפער של 13 קולות (מתוך 120 חברי הכנסת). בפריימריז לקביעת רשימת הליכוד לכנסת ה-14 הגיע למקום ה-19, אך שובץ במקום לא-ריאלי ברשימה המשותפת ליכוד-גשר-צומת ופרש מהחיים הפוליטיים.
כאות הערכה לפועלו, בשנת 1999 השיא שילנסקי משואה בטקס יום העצמאות בהר הרצל. כמו כן, בבחירות לכנסת החמש עשרה, שהתקיימו באותה השנה, הוצב, באופן סמלי, במקום ה-117 ברשימת הליכוד לכנסת, ובבחירות לכנסת השבע עשרה (2006) שובץ במקום ה-119 ברשימת אותה מפלגה.
שילנסקי נפטר ב-9 בדצמבר 2010 – ב' בטבת ה'תשע"א, כשנתיים לאחר פטירת אשתו רחל. נקבר ליד רעייתו ובנו בבית העלמין קריית שאול.
חיים אישיים
שילנסקי נישא לרחל לבית אידלמן, אותה הכיר בגן הילדים היהודי בליטא. השניים התגוררו בשכונת רמת חן שברמת גן. לזוג נולדו שלושה ילדים. בשנת 1974 נהרג בנם הבכור, בתאונת דרכים בעת שירות מילואים בחטיבת גולני, בשובו מפעילות מבצעית בגבול לבנון. שילנסקי דיבר חמש שפות: עברית, אנגלית, גרמנית, יידיש וליטאית. אחיינו הוא חיים ברוידא, ראש העיר של רעננה.
הנצחה
רחוב על שמו קרוי בעיר נתניה, בשכונת קריית נורדאו.
מאגר אשכול
מאגר אשכול, או מתקן אשכול, הוא מתקן ישראלי לטיפול במי שתייה, המשמש לוויסות וסינון מי המוביל הארצי, העורק הראשי של מפעל המים הארצי של מדינת ישראל. המתקן ממוקם בבקעת בית נטופה שבגליל התחתון, מצפון לכביש 77 ושמורת יער סוללים, מצפון מזרח למחלף המוביל, ממזרח ליישוב ביר אל-מכסור, ומדרום ליישוב חנתון. המתקן נקרא על שמו של לוי אשכול, ראש הממשלה השלישי של ישראל, וממקימיה של חברת "מקורות".
המתקן כולל שני מאגרי מים גדולים, מתקן סינון והכלרה, ומרכז מבקרים של חברת מקורות, חברת המים הלאומית של מדינת ישראל, המתפעלת את המתקן. מטרתו של המאגר הראשון הוא לשקע את כל הפסולת במים ולטהרם לשתייה. מהמאגר הראשון זולגים באיטיות מים אל המאגר השני, שתפקידו הוא לווסת את מימי המוביל הארצי. אחרי שהמים יוצאים משני המאגרים הם עוברים טיהור נוסף בכלור וסינון כדי להביאם לדרגה של מי שתייה.
מרכז המבקרים מציע הסבר מפורט על תהליך הפיכת המים הנשאבים מהכנרת למים ראויים לשתייה, ועל משק המים והשפכים בישראל. כמו כן קיימת מהמרכז תצפית על המאגרים.
לפי התוכנית המקורית של המוביל הארצי (של הייז) הייתה בקעת בית נטופה מוצפת והופכת למאגר מרכזי, בנפח השווה לרבע מהכנרת לערך. בשנות החמישים והשישים המוקדמות עמד בה סכר בגובה 45 מטרים. לבסוף התקבלה תוכנית של ג'ון ס' קוטון, והסכר כיום משולב במאגרים.
קניון רמת אביב
קניון רמת אביב הוא מרכז מסחרי הממוקם בתל אביב, ברחוב איינשטיין 40 בשכונת רמת אביב, ומכאן שמו.
היסטוריה
הקמת הקניון החלה בשנת 1994 על ידי חברת חברת "מקרקעי מרכז בע"מ", מיזם משותף של קבוצת "אפריקה ישראל להשקעות" חברת "שיכון ופיתוח" וחברת הביטוח "מגדל". תחילת הקמתו של הקניון התעכבה כשנה, לאחר שכ-30 מתושבי האזור עתרו לבג״ץ והוציאו צו נגד עיריית תל אביב, למניעת הוצאתו של היתר הבנייה לקניון. זאת בטענה שהקניון יפגע באופי השכונה, יגדיל את עומסי התחבורה ואת מצוקת החנייה באזור. במאי 1993 החליט בג״ץ להסיר את צו המניעה, לאחר שמצא את תביעות התושבים בלתי מוצדקות. בעקבות זאת, פנתה חברת "אפריקה ישראל" לעיריית תל אביב בבקשה להיתר בנייה. אך ראש עיריית תל אביב שלמה להט החליט על הקמת ועדה, שתבדוק את תלונות התושבים ותגיש המלצות. חברת "אפריקה ישראל" הודיעה שתתבעה את עיריית תל אביב לפיצוי על הנזקים שנגרמו לחברה בשל העיכוב בבניית הקניון, אך לבסוף הושגה פשרה.
בינואר 1997, זמן קצר לפני סיום בניית הקניון, רכש איש העסקים לב לבייב מבנק לאומי את השליטה בחברת "אפריקה ישראל". מיד אחר כך לביב הכריז, שבניגוד לתוכנית העסקית המקורית של הקניון, המסעדות ובתי הקולנוע שבו לא יהיו פתוחים בשבת, מפני שהוא שומר מצוות. החברות השותפות לפרויקט "מגדל" ו"שיכון ופיתוח" התנגדו, וגם שוכרים שכבר חתמו על חוזים. ההחלטה עוררה חששות מפני פגיעה אפשרית בהכנסות הקניון, והעלתה את השאלה של חובת הנאמנות של מנהלי חברת "אפריקה ישראל" כלפי החברה וכלפי בעלי מניותיה, מאחר שמחיר המניה שלה בבורסה צנח. המנכ"ל החדש שמינה לביב אביגדור קפלן טען שהגידול בביקושים בימים א'-ה' יכסה על אובדן ההכנסות בסוף השבוע. מנכ"ל "שיכון ופיתוח" הכריז שההחלטה אינה תקפה מאחר שהתקבלה על ידי דירקטוריון "אפריקה ישראל" ולא על ידי הדירקטוריון ובעלי המניות של חברת "מקרקעי מרכז בע"מ" המחזיקה בפרויקט. בנוסף התלוננו השותפים על התנהגותו של לבייב בפרשה, מאחר שהיה ידוע לו מראש (לפני רכישת "אפריקה ישראל") שהקניון מתוכנן לפעול בשבת, וכי סגירתו תפגע ברווחיות ובהכנסות. בשלב זה הוצע שלבייב ימכור את חלקו בקניון, אך הוא סירב.
בנוסף ביקש לבייב כי כל המסעדות בקניון יהיו כשרות, זכיין רשת מקדונלד'ס בישראל עמרי פדן סירב לבקשה ואמר:.
ב-5 בספטמבר 1997, נפתח הקניון לתקופת הרצה, שבמקביל החל תהליך בוררות עם חברת תיאטראות ישראל, מפעילת בתי הקולנוע, על הפרת חוזה, מאחר שהם היו אומרים להיות פתוחים בשבת. חודש אחר כך פסק הבורר, שופט בית המשפט העליון בדימוס דב לוין, כי בתי הקולנוע בקניון לא יפעלו בשבתות. לוין קיבל את עמדת אפריקה-ישראל, לפיה לא ניתן להפעיל את בתי הקולנע בקניון על פי דין, הסיבה לפי חוק העזר העירוני של תל אביב, מנועות חברות, המפעילות בתי קולנוע ותיאטראות, לפעול בימי מנוחה. במקרה של קניון רמת אביב, מנועה תיאטראות ישראל לפתוח את בתי הקולנוע, "אף על פי שזו זכותם לפי החוזה. עוד טען הבורר, שאם ישנה אי סבירות במצב, היא נמצאת לפיתחה של עיריית תל אביב, שצריכה להתאים את החוק לאופי החיים בעיר ולאופי התושבים. חוק העזר העירוני של תל אביב בנושא לא נאכף על ידי העירייה עשרות שנים, ובתי קולנוע ותיאטראות אכן פועלים בעיר בשבת. ראש העירייה רוני מילוא הודיע אחר כך שיפעל לשינוי חוק עזר זה. במקביל פנתה חברת "מקרקעי מרכז" לבית המשפט המחוזי בדרישה להורות לעיריית תל אביב לאפשר לחנויות ובתי העסק בקניון לפעול עד השעה 10 בלילה, ולבתי הקולנוע והמסעדות לפעול עד חצות. עיריית תל אביב סרבה מאחר שהקניון נמצא באזור מגורים וכך הוסכם עם התושבים בעת רישוי הקניון.
בתחילת 2005 מינה לבייב את בתו רותי לבייב-יליזרוב, בגיל 24, למנכ"ל הקניון, תפקיד אותו מילאה במשך שנתיים עד שמונתה למנהלת חטיבת הקניונים של קבוצת "אפריקה ישראל".
במאי 2008 רכשה חברת "אפריקה ישראל" באמצעות חברת הבת "אפריקה ישראל נכסים" שהחזיקה בקניון, את חלקה של חברת "אזורים" (החלק שהוחזק במקור על ידי חברת הבת "שיכון ופיתוח") 11.6% בתמורה ל-85 מיליון שקל, מה ששיקף לקניון אז שווי של 733 מיליון שקל. אולם באפריל 2009 מכרה "אפריקה ישראל", לאחר שנקלע לקשיים כספיים, 73.4% מהקניון לחברת "מליסרון", לפי שווי כולל של כ-1.5 מיליארד שקלים. תחת הבעלות "מליסרון" הוא מותג מחדש כקניון יוקרה; השוכרים ביצעו שיפוצים ושדרוגים; ונכנסו רשתות יוקרה בינלאומיות דוגמת "לואי ויטון" ו"קרולינה הררה"; הקניון שמר על תפוסה של 100% והוא הוערך על ידי שמאים נכון לסוף 2013 בשויי של 2.02 מיליארד שקל.
בדצמבר 2019, רכשה "מליסרון" את גם את חלקה של חברת הביטוח "מגדל" בקניון (26.6%) תמורת 425 מיליון שקל.בדצמבר 2020, הציגה "מליסרון" תוכנית להקמת קומה שלישית לקניון וארבעה מגדלים. מגדל מגורים של 15 קומות הפונה לכיוון רחוב ברזיל, במקום מבנה השופרסל הקיים. מגדל שני שישמש כמלון, בגובה 15 קומות בחזית רחוב איינשטיין שיפנה לצומת הטאגור. שני המגדלים האחרים יהיו מגדלי משרדים של 32 קומות, הפונים לרחוב ברודצקי ויוקמו על בניין החניון הקיים.
מבנה
בינואר 2006, נפתח אגף חדש בקניון, בהשקעה של 6 מיליון שקל.
בסוף 2007 סגרה הנהלת הקניון את מתחם קולנוע לב, ובמקומו פתחה חנות של רשת "זארה" שבעלת הקניון "אפריקה ישראל" הייתה זכיינית שלה. לצרוך פינוי בתי הקולנוע העלה הקניון את דמי השכירות שלהם פי 5, ולאחר שלא הסכמו לתנאים החדשים פינה אותם.
בספטמבר 2017 נפתח מתחם החנייה החדש בחלקו המזרחי של הקניון הכולל כ-300 מקומות חנייה נוספים.
במהלך 2021 פעלה בקניון חנות פופ-אפ של חברת הרכב "טסלה".
בינואר 2023 פורסמה תוכנית להוספת קומה לקניון, בשטח של 3,000 מ"ר.
עיר יתומה (סרט)
עיר יתומה הוא סרט דרמת פשע אמריקאי שכתב, הפיק וביים אדוארד נורטון על פי הרומן משנת 1999 באותו שם מאת ג'ונתן לת'ם.
נורטון כיכב גם הוא בסרט, יחד עם ברוס ויליס, גוגו אמבתה-רו, בובי קנאבלי, שרי ג'ונס, מייקל קנת' ויליאמס, לזלי מאן, איתן סופלה, דאלאס רוברטס, ג'וש פיס, רוברט ויזדום, פישר סטיבנס, אלק בולדווין ווילם דפו.
תקציר עלילת הסרט
בניו יורק של שנות החמישים, בברוקלין, מסתובב בלש פרטי מיוחד מאוד: ליונל אסרוג הוא לא רק יתום חד עין אלא גם סובל מתסמונת טורט. לשונו מקרקשת ומשתוללת בעודו טווה לפנינו את סיפור החקירה: הבוס הנערץ שלו, מנהיג הנערים היתומים ועבריין-צעצוע מקומי, נרצח ממש מתחת לאפו.
הפקה
נורטון פיתח את הסרט מאז תחילת שנות האלפיים, אם כי לא היה בטוח אם יביים. בפברואר 2014 נקבע הפרויקט, כאשר נורטון יביים.
ההפקה החלה בפברואר 2018 בעיר ניו יורק, כאשר נורטון, וילם דפו, ברוס וויליס, גוגו אמבתה-רו ואלק בולדווין, בין השאר, אמורים לככב. בובי קנאבלי ודאלאס רוברטס הצטרפו לצוות כמה שבועות לאחר מכן. ב-22 במרץ פרצה שרפה במרתף הבניין בו התרחשה ההפקה, מתחת לסט הסרט. האש שפרצה גרמה למות הכבאי מייקל ר. דוידסון. ההפקה הושעתה זמנית למחרת והתחדשה שבוע לאחר מכן. צילומים נוספים נערכו בדצמבר 2018 בטרוי, ניו יורק.
שחרור
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו ב -10 בספטמבר 2019, לפני יציאתו להפצה מסחרית ב-1 בנובמבר 2019. הוא הוקרן גם כסרט הנעילה של פסטיבל הסרטים בניו יורק לשנת 2019.
דניאל ברנהם
דניאל הדסון ברנהם (באנגלית: Daniel Hudson Burnham; 4 בספטמבר 1846 – 1 ביוני 1912), היה אדריכל ומתכנן ערים אמריקאי. ברנהם היה האדריכל הראשי של התערוכה העולמית של שיקגו (1893), תכנן את בניין פלאטאיירון בניו יורק, את בניין המרכז הסימפוני של שיקגו (ביתה של התזמורת הסימפונית של שיקגו) ואת "מקדש הבונים החופשיים של שיקגו", שהיה בשעתו (1892) המבנה הגבוה ביותר בעולם (יחד עם בניין ניו יורק העולמי). כמו כן ביצע תכנון עירוני לערים שיקגו, סן פרנסיסקו, וושינגטון די. סי. ומנילה (בירת הפיליפינים) המודרנית.
מבקרו החריף, האדריכל המודרניסט לואיס סאליבן, תקף את חזונו המוגבל ואת אידיאלי היופי האירופאים והנאו-קלאסיים שלו שבלמו את האדריכלות המודרניסטית.
תולדות חייו וקריירה
ברנהם נולד בניו יורק וגדל בשיקגו. משפחתו הייתה נוצרית אדוקה והשתייכה ל"כנסיית ירושלים החדשה" וברנהם היה נוצרי מאמין כל חייו. בגיל 26 פגש את עמיתו ג'ון וולבורן רוט (John Wellborn Root), שהפך לשותפו וחברו. רוט, שהיה ממייסדי אסכולת שיקגו המודרניסטית, יצר תכנונים ברוח מודרנית. בתקופה זו תכננו רוט וברנהם את אחד מגורדי השחקים הראשונים, "מקדש הבונים החופשיים", שהיה בגובה 92 מטרים (302 רגל) ובניין מונטאוק. רוט אף הכין את התוכניות הראשונות לתערוכת שיקגו, תוכניות מודרניסטיות ששונו בתכלית לכיוון נאו-קלאסי מובהק על ידי ברנהם לאחר מותו של רוט ב-1891.
לאחר מותו של רוט הפך ברנהם לאדריכל הראשי של התערוכה וגייס חבר אדריכלים מובילים עליהם ניצח בהקמת 200 מבנים ב"עיר הלבנה" בתוך שנה בלבד. בכך הוכיח שאינו רק אדריכל אלא גם איש ארגון וניהול יעיל ומוביל. בשנים 1894–1895 היה ברנהם נשיא איגוד האדריכלים של ארצות הברית (AIA). בהמשך להצלחתו בתערוכה, הוזמן ברנהם לתכנן בין 1906 ל-1909 את התוכנית העירונית לשיקגו. תכנונו הושפע מפריז של הברון האוסמן, עם שדרות רחבות ידיים. לאחר כיבוש הפיליפינים על ידי ארצות הברית הוזמן ברנהם לתכנן גם את העיר מנילה. בוושינגטון עיבד את התוכנית העירונית, תכנן את תחנת יוניון ואת המשכו של "המול" (השדרה הלאומית) מעבר לאנדרטת וושינגטון, לאנדרטת לינקולן ולכיוון אנדרטת ג'פרסון, שהוקמו מאוחר יותר.
אורין ג'ולי
אורין ג'ולי (עמנואל) (נולדה ב-28 בפברואר 1994) היא דוגמנית נשק ישראלית, בעלת חברה לשיווק כלי נשק וקצינת מילואים בפיקוד העורף.
ביוגרפיה
אורין נולדה בישראל. היא למדה ב"תיכון חדש" ברמת גן, וסיימה את לימודיה התיכוניים עם תעודת בגרות בהצטיינות. בילדותה עברה התעללות מינית ורגשית מצד אביה.
היא התגייסה לצה"ל בשנת 2012, ושירתה תחילה בפרקליטות הצבאית עקב פרופיל רפואי נמוך. עם זאת, בהמשך הצליחה להעלות את הפרופיל בין היתר לאחר שהגישה בקשה לראשת אגף כוח האדם, האלופה אורנה ברביבאי. באוגוסט 2013 החלה לשרת כלוחמת בחטיבת החילוץ (פלח"צ) של פיקוד העורף. היא שובצה כקשרית מג"ד והייתה האישה הראשונה בחטיבה ששירתה בחפ"ק מג"ד.
קריירה
ג'ולי מייצגת חברות כלי נשק ישראליות בתערוכות נשק וציוד קרבי ברחבי העולם. בין היתר דיגמנה בשנת 2017 את רובי הגלבוע של חברת סילבר שאדו (Silver Shadow) בתערוכת הנשק הגדולה בלאס וגאס, תערוכת Shot Show של הקרן הלאומית לירי ספורטיבי. בשנת 2018 ייצגה באותה תערוכה את חברת מפרולייט. עוד בשנת 2018 ייצגה את חברת CAA במסגרת אירוע ה-IWA בגרמניה. היא גם דיגמנה בעבור חברת Ideal Conceal, חברת סטארט אפ אמריקנית שמשווקת אקדחים קומפקטיים, בעיקר בעבור נשים.
ג'ולי מתחרה בספורט הירי המעשי במסגרת מועדון הקליעה הפועל כפר סבא.
ג'ולי היא בעלת חברה בשם Alpha Gun Angels - A.G.A, העוסקת בשיווק במדיה החברתית עבור חברות כלי נשק.
באוקטובר 2022, 7 שנים לאחר שחרורה מצה"ל, התגייסה לקורס קצינים במילואים, ובסיומו תהפוך למפקדת מחלקה בחטיבת החילוץ וההצלה.
חיים אישיים
נכון ל-2019, מתגוררת ברמת גן. ב-2018 פורסם בתקשורת כי ג'ולי יצאה עם אבנר נתניהו, בנו של ראש הממשלה בנימין נתניהו, אך ג'ולי הכחישה.
בנובמבר 2019, פורסם כי ג'ולי במערכת יחסים עם איש עסקים בשם גל עמנואל, באוקטובר 2021 השניים התארסו ובספטמבר 2022 התחתנו.
Baby Jane (שיר של רוד סטיוארט)
Baby Jane הוא שיר שבוצע על ידי הזמר הבריטי רוד סטיוארט בשנת 1983.
מילות השיר נכתבו על ידי סטיוארט, והוא הולחן על ידי ג'יי דייוויס. השיר הופק על ידי סטיוארט, טום דאוד, ג'ורג' קוטקו, וג'ים קריגן. השיר היה חלק מאלבומו של סטיוארט "Body Wishes", והיה לשיר המצליח ביותר שלו מאז "Da Ya Think I'm Sexy" שיצא בשנת 1978.
בארצות הברית הגיע השיר למקום 14 במצעד ה-בילבורד הוט 100, ולמקום הראשון בבריטניה. השיר הגיע למקום הראשון במצעדים השבועיים גם בגרמניה, בלגיה, אירלנד, ספרד ודרום אפריקה.
אז'ור
אָז'וּר (על פי האקדמיה ללשון העברית: מִשְׁלֶפֶת) היא טכניקת רקמה שנעשית בדרך כלל על בד כותנה עדין, בדרך כלל מיוצר מסיבי כותנה. בטכניקה זו פורמים חלק מסיבי האריג ורוקמים מחדש בדוגמאות שיוצרות חורים קטנים דמויי תחרה. החורים ערוכים לעיתים בדוגמאות של פרחים או עלים. הבד משמש לחולצות נשים ולשמלות לתינוקות וילדות וכן לכלי לבן (סדינים, ציפות, מפות וכו').
מרכז רפואי כרמל
המרכז הרפואי כרמל, על שם ליידי דייויס, הוא בית חולים הממוקם בשכונת אחוזה בחיפה ומשתייך לשירותי בריאות כללית.
המבנה הישן
בית החולים הוקם במקור במבנה שכתובתו היום היא חורב 2. המבנה תוכנן ב-1935 על ידי האדריכל משה גרשטל, ככל הנראה, כמלון בן שלוש קומות, אך עקב פרוץ המאורעות מחד, ועליית יהודי גרמניה מאידך, שימש כ"בית עולי גרמניה" של התאחדות עולי גרמניה. בעת הבנייה, תוכנן במקום גם סליק גדול שהיה שייך להגנה. בתקופת מלחמת העולם השנייה, נסגר בית העולים עקב הפסקת העלייה, והמקום נרכש על ידי קופת חולים הכללית. המטרה הייתה להקים בו בית חולים למחלות פנימיות. היוזם להקמתו של בית החולים ומי ששימש כמנהלו במשך 25 שנים היה ד"ר גרהרד רוזנקרנץ, יליד גרמניה, אשר עלה לישראל ב-1933.
הבניין החדש
בשנת 1976, נחנך הבניין הראשי הנוכחי של בית החולים, בניין בן 7 קומות ברחוב מיכל. בנייתו נעשתה על-פי תכנונו של האדריכל יעקב רכטר. באותה שנה, הועברו למבנה החדיש רוב מחלקות בית החולים ומאז משמש כמבנה הראשי שלו. המבנה הישן נותר לשמש כאחד ממבניו הפעילים הנוספים של המרכז הרפואי. שוכנות בו המחלקה הגריאטרית, מחלקת הדיאליזה ומרפאות החוץ של בית החולים, וכן המחלקה לרפואת הקהילה ואפידמיולוגיה, המרכז לטרשת נפוצה וחקר המוח והמרכז הארצי לבקרת סרטן.
כחלק מהלקחים ממלחמת לבנון השנייה, בשנת 2010 החלו בתכנון ובניית חדר מיון חדש לבית החולים, שקירותיו עשויים בטון מזוין בעובי 60 סנטימטר, כך שהוא ממוגן מפני טילים. עם סיום העבודות, נחנך חדר המיון הממוגן באמצע דצמבר 2011.
מנהל המרכז הרפואי כרמל כיום הוא ד"ר אבי גולדברג. בעבר, המרכז נוהל על ידי ד"ר חן שפירא ועל ידי ד"ר יעקב זילברג.
ויסנס רץ'
ויסנס רץ' אי פלומיר (בקטלאנית: Vicenç Reig i Falomir ; 1866/7 - 18 בדצמבר 1918) היה שוער כדורגל קטלאני ששיחק בברצלונה בין 1900 ל-1903. ב-1908 היה נשיא המועדון, תפקיד אותו מילא במשך 22 ימים, פרק הזמן הקצר ביותר לנשיא בהיסטוריית המועדון.
קריירה כשחקן
בצעירותו עסק רץ', יליד בוריול שבספרד, בספורט, בעיקר ברכיבת אופניים ובכדוריד בסקי, ענף ספורט שדורש כישרון עם הידיים. בזכות כך הצליח לעשות את המעבר לכדורגל כשוער, ובסתיו 1900, כשהיה בן 33 או 34, הצטרף לברצלונה כשוערה.
ב-1903 זכה רץ' עם ברצלונה בתואר נוסף, גביע ברצלונה, שמאוחר יותר הוכר כמהדורה הרביעית של אליפות קטלוניה. בסך הכול, השתתף ב-40 משחקים במדי ברצלונה.
נשיא ברצלונה
ב-1908 היה מועדון הכדורגל ברצלונה בתקופתו הקשה ביותר והיה קרוב לסגירה. מספר שחקנים מובילים עזבו ולא נמצאו להם מחליפים. המועדון לא הצליח לזכות באף תואר מאז אליפות קטלוניה של 1905. מצבו הכלכלי הידרדר, והיו רק 38 חברי מועדון. בישיבת חברי המועדון ב-11 בנובמבר נבחר רץ' לשמש נשיא המועדון, כמחליף של ז'ולי מריאל. רץ', שראה שהוא לא מצליח לשנות את המצב, כינס ישיבה מיוחדת ב-2 בדצמבר, בה נכחו 20 חברי מועדון בלבד. בישיבה הודיע על התפטרותו, 22 ימים בלבד לאחר שהחל בתפקיד. זהו פרק הזמן הקצר ביותר עבור נשיא ברצלונה בהיסטוריית המועדון. החליפו ז'ואן גאמפר, שעמד לראשונה כנשיא המועדון מאז עזר להקימו כ-10 שנים לפני כן. גאמפר הצליח להרים את המועדון ולהצילו מסגירה. רץ' נשאר במועדון, בצוות של חברי הנהלה שתפקידם היה לבחור את השחקנים שישתתפו בכל משחק. ויסנס הלך לעולמו ב-1918 בברצלונה.
ג'ורג' פג'ט תומסון
סר ג'ורג' פג'ט תומסון (באנגלית: George Paget Thomson; 3 במאי 1892 – 10 בספטמבר 1975) היה פיזיקאי אנגלי שזכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1937 על גילוי התכונות הגליות של האלקטרון, כפי שהן באות לידי ביטוי בתופעות של עקיפה. הוא חלק את הפרס עם קלינטון דייוויסון, שעסק במחקר בתחום זה במקביל.
ביוגרפיה
תומסון נולד בקיימברידג' שבאנגליה. אביו הוא חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1906 ג'יי ג'יי תומסון, ואמו היא רוז אליזבת' פג'ט, בתו של פרופסור לרפואה באוניברסיטת קיימברידג'. תומסון למד מתמטיקה ופיזיקה בטריניטי קולג'. בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התגייס לחיל הרגלים המלכותי. לאחר שירות קצר בצרפת, החל לעסוק באווירודינמיקה.
בשנת 1924 התחתן עם קייטלין ביוקנן סמית', בתו של הכומר סר ג'ורג' אדם סמית'. נולדו להם שני בנים ושתי בנות. קייטלין נפטרה בשנת 1941.
קריירה
לאחר ששירת בצבא במלחמת העולם הראשונה, התקבל כחבר סגל באוניברסיטת קיימברידג', ומשם המשיך לאוניברסיטת אברדין. הוא זכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1937 על מחקריו באברדין שהובילו לגילוי התכונות הגליות של האלקטרון. בעוד שאביו של תומסון ראה באלקטרון כחלקיק (וזכה על כך בפרס נובל), תומסון הראה שהוא יכול לעקוף כגל, תגלית שהוכיחה את עקרון הדואליות גל-חלקיק, השערה שהועלתה לראשונה בידי לואי דה ברויי בשנות העשרים של המאה העשרים, וכונתה על שמו השערת דה ברויי.
בשנת 1930 מונה תומסון לפרופסור באימפריאל קולג' בלונדון. בשנות השלושים המאוחרות ובמהלך מלחמת העולם השנייה התמחה בפיזיקה גרעינית, והתמקד ביישומים הצבאיים שלה. בין השנים 1940-1941 עמד בראש ועדת מאו"ד (MAUD), שהגיעה למסקנה שאכן ניתן ליצור פצצה גרעינית. לאחר מכן המשיך את עבודתו בתחום האנרגיה הגרעינית, אך עסק בנוסף גם באווירודינמיקה ועל הערך של המדע בחברה.
ב-1943 קיבל תואר אבירות.
תומסון נשאר באימפריאל קולג' בלונדון עד לשנת 1952, שבה עמד בראש קורפוס כריסטי קולג' שבקיימברידג'. בשנת 1964 הקולג' חנך לכבודו מבנה חדש בקמפוס לקהמפטון שלו.
פזוזו
פזוזו (אכדית (אשורית חדשה,ובבלית דרומית): 𒀭𒅆𒊒𒍪𒍪, וכן Fazuzu או Pazuza ) השם מתייחס לדמות פני השד הענודה במחרוזות-עץ, מופיע גם בלשון רבים בהגיית: פאזוזאַנֻ. על פי המסורת המסופוטמית העתיקה, היה מלך שדי הרוח, אחיו של הומבה ובנו של הנבי. הוא מייצג את הרוח הדרום מערבית המביאה סופות ובצורת.
דמותו
פזוזו מתואר על פי המיתולוגיה המסופוטמית כיצור שהוא הכלאה בין בן אנוש לבין מספר בעלי חיים. גופו הוא גוף אנושי, ראשו הוא ראש של אריה או של כלב, יש לו טפרים של נשר, זוג כנפיים וזנב של עקרב. ידו הימנית תמיד מצביעה מעלה וידו השמאלית מורה מטה.
מיתולוגיה
פזוזו הוא השד השולט על הרוח הדרום-מערבית הגורמת לבצורת בתקופות בהן לא יורדים גשמים, וכן מביאה עימה ארבה בתקופות גשומות. פזוזו אויר ונחרט על גבי קמעות לצורך אפוטרופאיזם (גירוש שדים ומזל רע), המסופטמים האמינו שהוא ילחם למענם באלה הרעה למשטו, עליה נאמר כי נהגה לפגוע באימהות ובילדיהם בזמן הלידה. אם כי פזוזו הוא עצמו שד רע המביא עימו אסונות, הוא נלחם ומרחיק שדים ורוחות רעות אחרות וכך יכול להגן על האנושות ממגפות ואסונות.
KPMG
KPMG הוא אחד התאגידים הגדולים בעולם למתן שירותים ואחד מארבעת משרדי ראיית החשבון הגדולים, יחד עם דלויט, ארנסט אנד יאנג ופרייס ווטרהאוס קופרס. מטה החברה ממוקם באמסטלפיין שבהולנד.
KPMG עוסקת במתן שירותים בשלושה תחומים: ביקורת חשבונות, מיסים וייעוץ ארגוני. תחומי שירותי המס והייעוץ מתפצלים למספר שירותים נוספים.
שניים לדרך
שנים לדרך (באנגלית: Two for the Road) הוא סרט קולנוע משנת 1967 בבימויו של סטנלי דונן. הסרט מתאר מערכת יחסים הנפרשת במשך 20 שנה בין אדריכל, המגולם על ידי אלברט פיני ואשתו, המגולמת על ידי אודרי הפבורן.
KPMG
היסטוריה
תאגיד KMPG הוקם לאחר רצף מיזוגים של מספר פירמות לראיית חשבון. האותיות מייצגות את שמותיהם של המייסדים הראשונים של המשרדים הנפרדים:
שניים לדרך
בעת צאתו לאקרנים היה הסרט חדשני וייחודי באופן הצגת סיפור העלילה הבלתי ליניארי. סצנות הסרט מוצגות בסדר שונה מסדר התרחשותם, ומצופה היה מהצופים לשער מה התרחש בין הסצנות - אירועים שונים שאירעו מבחינת מועד התרחשותם בציר העלילה בתחילת הסרט מוצגים בסופו ולהפך.
KPMG
תרמית מקלטי המס הלא חוקיים
בתחילת 2005 האשימה מחלקת המשפטים של ארצות הברית את KPMG LLP בתכנון מקלטי מס אגרסיביים. KPMG LLP הודתה באשמת יצירת מקלטי מס לא חוקיים במטרה לסייע ללקוחות עשירים להימנע מתשלום מיסים בסך 2.5 מיליארד דולר. על רקע פרשת התמוטטות משרד רואי החשבון ארתור אנדרסן לאחר הרשעתו בשיבוש הליכי חקירה והחשש מהתמוטטות משרד רואי חשבון גדול נוסף, הסכימו הצדדים על הסכם דיחוי תביעה (כלומר החברה לא תעמוד בפני הליכים פליליים כל עוד תעמוד בהסכמות עם הממשלה) תמורתו שילמה KPMG LLP קנסות בסך 456 מיליון דולר. ב-3 בינואר 2007 הוסרה התביעה.
טרם ההסכם פיטרה KPMG שותפים והודתה ב"התנהלות בלתי חוקית" של שותפים אלו. החברה הסכימה לשתף פעולה עם חקירת המחלקה המשפטית בארצות הברית ולעזור בתביעה כנגד השותפים לשעבר שהגו, תכננו ומכרו את מקלטי המס.
שניים לדרך
פרסים
התסריט, שנכתב על ידי פרדריך רפאל היה מועמד לפרס אוסקר בשנת 1967 ולפרס באפטא בשנת 1968. במאי הסרט היה מועמד לפרס גילדת התסריטאים של אמריקה בשנת 1968. התסריט זכה בפרס גילדת התסריטאים של בריטניה הגדולה.
KPMG
KPMG International
KPMG International Cooperative ("תאגיד KMPG הבינלאומי") היא ישות שווייצרית הרשומה בקנטון השווייצרי צוג. כל חברות KMPG קשורות לחברה זו שאחראית בין היתר לפיתוח התאגיד.
שניים לדרך
פרסים
אודרי הפבורן הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב עבור השחקנית הטובה ביותר בגין תפקידה בסרט.
KPMG
חברות בת (חלקי)
כל אחת מהפירמות היא יישות תאגידית נפרדת.
שניים לדרך
פרסים
שיר הנושא של הסרט - "שנים לדרך" הולחן על ידי הנרי מנסיני למילותיו של לזלי בריקוז. מילות השיר עצמן לא מושמעות בסרט. שיר זה היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בשנת 1968.
הקרב על ווסנות'
הקרב על ווסנות' (באנגלית: The Battle for Wesnoth) הוא משחק אסטרטגיה ממוחשב, שפותח כתוכנה חופשית בשפת ++C על ידי מתכנתים ומעצבים רבים. המשחק מופץ בחופשיות תחת רישיון GNU GPL למערכות הפעלה רבות, ובהן חלונות, לינוקס ומקינטוש.
פיתוח המשחק החל ביולי 2003 על ידי דייוויד וייט, המפתח הראשי של המשחק, שביסס אותו על המשחקים Master of Monsters ו-Warsong שיצאו למערכת Sega Genesis. מטרתו הייתה ליצור משחק אסטרטגיה חופשי בעל כללים פשוטים מאוד אבל בינה מלאכותית חזקה ורמת קושי מאתגרת. העיקרון המרכזי שהנחה את הפיתוח הוא KISS: כדי שרעיון חדש יתקבל, אסור לו לסבך את המשחקיות.