cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יסעורון קטן
סטטוס
האוכלוסייה האירופית של היסעורון נאמדה ב-430,000–510,000 זוגות מתרבים או 1,290,000–1,530,000 פרטים, ומהווה 95% מהמספר הכולל בעולם. אומדן האוכלוסייה כולל בין 11,000 ל-16,000 זוגות מתרבים של תת-המין הים תיכוני. קשה מאוד לקבוע במדויק את אוכלוסיות היסעורונים. השיטה העיקרית בה נעשה שימוש היא האזנה לתגובות לקריאות מוקלטות המושמעות בכניסות למחילה, אך צילומי אינפרא אדום עשויים להיות גם הם אופציה.
למרות שאוכלוסיית המין הזה נראית כעת בירידה, הירידה אינה מהירה או חדה מספיק כדי להעלות את מצב השימור לסף פגיעות. בהתחשב במספרי האוכלוסייה הגבוהים שלו, יסעורון זה מסווג על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ברמת "ללא חשש". ייתכן שהירידה הנתפסת נובעת מטריפה מוגברת של שחפים, חמסנים ויונקים שחדרו לאיים. הדברת חולדות מגינה על מושבות עופות ים ועשויה לאפשר אכלוס מחדש של איים שנוקו ממכרסמים. טריפת יסעורונים המקננים במערות באיים הבלאריים על ידי שחפים צהובי-רגל מוגבלת למעט שחפים בודדים המתמחים בטרף זה; משמעות הדבר היא שניתן לשלוט בבעיות על ידי חילוץ סלקטיבי ואספקת קופסאות קינון מפלסטיק.
מכיוון שהוא ניזון בתעופה, היסעורון מושפע פחות מזיהום נפט מאשר עופות ים אחרים, וייתכן שהוא יוכל להשתמש בחוש הריח הטוב שלו כדי להימנע מכתמי נפט, אם כי לשפך גדול ליד מושבת קינון עלולה להיות השלכות חמורות.
בתרבות
החיבור שלו לסערות הפך את היסעורון לעוף מבשר רעות ליורדי ים; האמינו כי הוא מנבא או אף גורם למזג אוויר גרוע. הסבר פרוזאי יותר להופעתם במזג אוויר סוער הוא שכמו רוב עופות האוקיינוסים, הם מסתמכים על הרוחות שיתמכו בהם במעופם ופשוט יושבים על פני הים כשהן נרגעות. לעיתים האמינו שהיסעורונים הם נשמותיהם של מלחים שנספו, והריגת יסעורון נחשבה כמביאה מזל רע. המוניטין של היסעורון הוביל לכינויו מכשפה (באנגלית), אם כי השם העממי הנפוץ ביותר היה "התרנגולת של אמא קארי "; שם המשמש בנוסף לכלל מיני היסעורונים בבריטניה ובצפון אמריקה משנת 1767 לפחות. מאמינים כי מדובר בהשחתה לשונית של מאטר קארה (אמא יקרה, מארי הבתולה), התייחסות לאמא קארי העל-טבעית, או שינוי מוקדם באמונות תפלות של תרנגולת של אמא מרי כדי להפחית את עוצמתו של השם הדתי. הדמות של אמא קארי מופיעה מספר פעמים בספרות; בשיר של סיסלי פוקס סמית' "אמא קארי", היא קוראת למלחים זקנים לחזור לים, אך בשירו של ג'ון מייספילד באותו השם היא נתפסת כמטביעת ספינות. היא מופיעה כפיה בסרט "ילדי המים" של צ'ארלס קינגסלי ומתוארת באחד האיורים של ג'סי וילקוקס סמית לספר.
השיוך של היסעורון למזג אוויר סוער הוביל לשימוש בו כמטאפורה לדעות מהפכניות, האפיתט "stormy petrel" (יסעורון באנגלית) מייושם על-ידי מחברים שונים בהקשר של דמויות שונות; כמו הטריבון הרומאי פובליוס קלודיוס פולכר, שר פרסביטריאני בקרוליינות המוקדמות, מושל אפגניסטן, או פוליטיקאי בארקנסו. שיר משנת 1901 מאת הסופר הרוסי מקסים גורקי נקרא באנגלית "השיר של היסעורון", אם כי זה אולי תרגום לא מדויק לחלוטין של הכותרת הרוסית "Песня о Буревестнике", כי "Буревестник" (השם של היסעורון ברוסית) מתורגם למונח הכללי באנגלית "עוף סערה". השיר נקרא "המנון הקרב של המהפכה", וזיכה את גורקי בכינוי "יסעורון המהפכה".
בינה לנדאו
בינה לנדאו (ביידיש: לאנדאו; Bina Landau; 2 בנובמבר 1925 – 24 ביוני 1988) הייתה זמרת סופרן יהודייה-אמריקאית ממוצא פולני ששרה ביידיש ובעברית.
ביוגרפיה
בינה לנדאו נולדה בעיר ראדום שבפולין. בילדותה ספגה ניגונים חסידיים ושירי עם יהודיים. כשהייתה נערה פרצה מלחמת העולם השנייה, ובמהלכה נכלאה במחנות מיידנק, אושוויץ וברגן-בלזן. במחנות זימרה לחבריה לגורל. היא ניצלה, ולאחר המלחמה היגרה לארצות הברית והשתקעה בפילדלפיה (הייתה בין הראשונים שהגיעו לפילדלפיה מן המחנות). בעיר סיימה את לימודיה בבית הספר הקהילתי Settlement Music School, שם השתלמה לראשונה בזמרה בצורה פורמלית. היות שביקשה להכין עצמה לקריירה אופראית, נסעה לניו יורק להמשיך את לימודיה אצל פרופ' ארתור וולף וד"ר ויליאם הרמן. ידידותה עם המלחין היידי מיכְל גלברט הובילה אותה להקדיש את קולה לביצוע מקצועי של שירי עם ושירים אמנותיים ביידיש. בנוסף, היא הייתה למבצעת חשובה של שירי משוררים יהודים קלאסיים. בפילדלפיה הייתה ממובילות תרבות השיר העממי בציבור היהודי. בנוסף, לקחה חלק בפעולות למען ישראל והרימה תרומה ניכרת להצלחת מפעל המגבית.
אדוארד סטאפורד, הדוכס השלישי מבקינגהאם
אדוארד סטאפורד, הדוכס השלישי מבקינגהאם (באנגלית: Edward Stafford, 3rd Duke of Buckingham; 3 בפברואר 1478 - 17 במאי 1521) אביר הבירית היה אציל אנגלי בחצר הנרי השביעי, מלך אנגליה והנרי השמיני, מלך אנגליה. הוצא להורג על ידי הנרי השמיני בחשד בגידה.
תולדות חייו
אדוארד סטאפורד היה בנו של הנרי סטאפורד, הדוכס השני מבקינגהאם, איש מפתח בחצר ריצ'רד השלישי, שהוצא להורג בעקבות מרידה במלכות ב-1483 וממשפחתו נשללו זכויות המעמד. כיוון שבקינגהאם היה בן-דוד של אליזבת מיורק, רעייתו של הנרי השביעי, מלך אנגליה (ואמו של הנרי השמיני), הוחזרו לו עם עלייתו של הנרי השביעי לשלטון תואר האצולה והזכויות.
ב-1495 הוכתר בקינגהאם כאביר הבירית והחל למלא שורת תפקידים בחצר הנרי השביעי והנרי השמיני אחריו. הוא היה לורד סיוטארט (שר בכיר במועצה המלכותית) ונשא את כתר המלך בעת ההכתרה ב-1509. ב-1510 גילה בקינגהאם שהמלך מנהל רומן עם אחותו, אן הייסטינגס, שהייתה נשואה באותה עת.
בשל קשר-דמו של בקינגהאם לאריסטוקרטיה הישנה (הוא היה נצר לבית פלנטג'נט הוותיק בעוד בית טיודור, אליו השתייך הנרי, היה בית מלוכה חדש ובלתי מקובל על ידי חלקים מן האצולה הוותיקה) נפל חשדו של הנרי השמיני על בקינגהאם כמי שמבקש לחתור תחתיו. ייתכן שידם של תומאס וולזי או תומאס קרומוול כיוונה את חשדותיו של המלך והיו מספר ניסיונות לבסס זאת, כולל מחזהו של ויליאם שייקספיר הנרי השמיני. במהלך 1520 חקר המלך עדויות בנוגע לבגידה שתכנן בקינגהאם כביכול ובאפריל 1521 השליך אותו למצודת לונדון. בקינגהאם נשפט על ידי 17 אנשי אצולה והוצא להורג כבוגד במלכות בגבעת מצודת לונדון. אחד האישים שטענו כנגד הוצאתו להורג על סמך עדויות קלושות היה תומאס מור.
רדיו רמאללה
רדיו רמאללה היה כינוי לתחנת רדיו ירדנית שמשדריה שידרו מרמאללה משנת 1948 עד 1967.
שמה הרשמי של התחנה היה "תחנת השידור של ירושלים הערבית" (בערבית: إذاعة القدس العربية). התחנה המשיכה למעשה את השידורים של "קול ירושלים", תחנת הרדיו של המנדט הבריטי שהפסיקה לשדר בתום המנדט. התחנה שידרה באמצעות מתקני השידור המנדטוריים שנשארו ברמאללה וכן באותו התדר של רשת השידורים באנגלית וערבית (PBS 1). רדיו רמאללה המשיך לשדר בשפות הערבית והאנגלית, התוכניות היו חדשות, מוזיקה, תרבות, אמנות, תסכיתים ושידורי תעמולה. בשידורים בשפה האנגלית בלטה במיוחד העדכניות במוזיקה פופולרית ושידורם של הלהיטים האחרונים. השם "רדיו רמאללה" הוא המצאה ישראלית והתחנה לא הציגה עצמה בשם זה. על הסקאלה של מקלטי הרדיו הישראליים היה כתוב Ramallah, והשידור נקלט בתדר 677 קילוהרץ, באורך גל 443 מטר.
היסטוריה
התחנה ומשדריה היו חלק ממערך שידור שהוקם על ידי הבריטים במרץ 1936. הגוף המנדטורי שניהל את השידורים נקרא "שירות השידור של פלשתינה (א"י)" - The Palestine Broadcasting Service - PBS. בשנת 1942 פוצל השידור לשתי רשתות, אחת שידרה באנגלית ובערבית (PBS 1) והאחרת בעברית ובאנגלית (PBS 2). עם סיומו של המנדט הבריטי השתלט הלגיון הירדני על אזור רמאללה, המשדרים עברו לידי הירדנים, שחידשו את השידורים במקום בתדר 677 קילוהרץ של רשת (PBS 1), וכעבור זמן קצר קול ישראל חידש את השידורים בעברית מתחומי מדינת ישראל בתדר 575 קילוהרץ של רשת (PBS 2) והפעם מעיר הבירה ירושלים.
התחנה ברמאללה שימשה כרדיו הירדני הרשמי. כך, למשל, הודיע המלך חוסיין בשידור ברדיו רמאללה על הדחתו של מפקד הלגיון, ג'ון באגוט גלאב בשנת 1956.
מחמוד תופיק א-שאהד (محمود توفيق الشاهد), אחד השדרנים בתחנה, תיאר אותה כך:
בשידורי החדשות והאקטואליה דיווח רדיו רמאללה באופן שוטף על תקריות הגבול בין ישראל וירדן. גורמי הביטחון בישראל, וכן גם אמצעי התקשורת הישראליים, נהגו להאזין לדיווחים אלה. כך, למשל, הסתמך שר הביטחון פנחס לבון על דיווחי התחנה כמקור מידע, בהודעה רשמית שמסר לכנסת בעקבות חילופי אש כבדים בירושלים בשנת 1954. באותה שנה, אסרה הצנזורה הצבאית על אמצעי התקשורת בישראל לצטט דיווח ברדיו רמאללה בקשר לעסקת חילופי שבויים שהתגבשה בין שתי המדינות (ראו בערך אורי וולש).
ב-1959, עם בניית מתקני שידור חדשים של שירות השידור של ירדן בעמאן, עבר החלק האולפני בשידור לבירה הירדנית (המשדר המשיך לשדר מרמאללה). במקביל הוקמו אולפנים בירושלים הירדנית, מהם שודרו תוכניות באנגלית. השידורים באנגלית נמשכו כחמש שעות ביום.
בתחילת שנות השישים, היו בין בני הנוער בישראל כאלה שמצאו בשידורי תחנת רדיו רמאללה רוח אחרת, שונה לגמרי מזו ששררה בשידורי קול ישראל באותה תקופה. כדבריו של יעקב גלעד:
בקול ישראל שודרו בעיקר שירי הלהקות הצבאיות וממשיכי דרכן כמו בצל ירוק, התרנגולים ושלישיית גשר הירקון;. לעומתם, החלה להתפתח במדינות המערב בתקופה זו מוזיקת הפופ במקביל למהפכת הרוק'נרול שהחלה בשנות החמישים, ובתחנות הרדיו בישראל היה הד חלש מאוד למהפכות אלו במוזיקה. בישראל של שנות השישים היו ניסיונות של הממסד לעמוד כחומה בצורה נגד אותה "רוח מסוכנת" העלולה לקלקל את בני הנוער, ביטוי לכך היה ביטול הביקור המתוכנן של הביטלס בארץ ב-1965 (יש גרסאות שונות על נסיבות ביטול הביקור, אך סגן שר החינוך, אהרן ידלין, נימק זאת במליאת הכנסת: ). הפופולריות של רדיו רמאללה הייתה בין הגורמים לשינוי תוכני השידור בקול ישראל ובמיוחד בגל הקל (רשת ב'), שהחלו להשמיע יותר ויותר מוזיקה קלה.
התחנה פעלה עד כיבוש העיר רמאללה בידי צה"ל במלחמת ששת הימים. אז חדלה התחנה לפעול והמשדרים הועברו לשימוש קול ישראל. חלק ניכר מהציוד של התחנה הועבר לשימוש גלי צה"ל.
הפזמונים של רמאללה
רדיו רמאללה התפרסם בקרב תושבי ישראל בזכות תוכניות הבידור שלו, שהקדישו מקום נרחב לשירים לועזיים שהחלו להיות פופולריים באותה תקופה, ובוצעו בידי האלילים המוזיקליים כמו הביטלס, אלביס פרסלי, קליף ריצ'רד, אדאמו, בובי סולו, ג'יליולה צ'ינקווטי, ואחרים. באותם ימים מיעטו תחנות הרדיו הישראליות לשדר מוזיקה קלה מתוצרת מדינות זרות, למרות הדרישה המוגברת של בני הנוער דווקא למוזיקה זו.
בין התוכניות המוכרות של רדיו רמאללה היו תוכניות המוזיקה "כבקשתך" של ימי שלישי, ומצעד הפזמונים הלועזי ששודר בשבת. אך ככל הנראה שיעור ההאזנה הגבוה ביותר נרשם בלילה שבין חמישי לשישי (המקביל לערב שבת של היהודים) בין השעות 21.00 עד 23.00 שודר תסכית שהיה פופולרי בקרב עולים דוברי השפה הערבית. אחריו הגישה הקריינית איידה חדאר תוכנית מוזיקה אשר כללה להיטים לועזיים פופולריים ביותר, בעיקר שירי אהבה, ובקולה המיוחד שנשמע לוחש, נהגה להציג כל שיר ואף להקריא תרגום בערבית לשורות מהשיר. תוכנית זו הייתה פופולרית בקרב רבים מתושבי הארץ, והיא זו המוזכרת בשירו של יהודה פוליקר "רדיו רמאללה" (ראו להלן).
בתרבות ובספרות הישראלית
בסיפורת הישראלית העוסקת בשנות ה-50 וה-60, יש אזכורים לרדיו רמאללה כחלק מעולמם התרבותי של צעירי ישראל, וכן של ערביי ישראל באותה תקופה. כך, למשל, בסיפור "קודם זמנו" מתוך ספרו של עמוס עוז, "ארצות התן":
המוזיקאי רמי פורטיס סיפר על שנות נעוריו:
השיר "רדיו רמאללה"
השיר "רדיו רמאללה" שהולחן ובוצע על ידי יהודה פוליקר בשנת 1988 נפתח במנגינה אוריינטלית וממשיך במקצב של רוק, מתאר פצוע כשהוא הוזה בבית החולים ונזכר בליילה הקריינית האהובה. יש בשיר געגועים לימים של אמצע שנות השישים, לקולה המלחשש והמנחם של ליילה וכן לשידורי רדיו רמאללה שנקטעו בבת אחת עם כיבושה של רמאללה במלחמת ששת הימים. את המילים לשיר כתב יעקב גלעד בהשראת מנגינה חדשה שהשמיע לו יהודה פוליקר, במנגינה היה שילוב של מוזיקה ערבית ומערבית שהחזירה אותו אל הרוח והתקופה של רדיו רמאללה. בשיר משלב יעקב גלעד שהיה חניך בתנועת הנוער בנק"י, זכרונות משנות השישים וכן את סיפורו של מדריך בתנועת הנוער ששמו היה אברהם ג'ורי, חייל בגרעין הנח"ל של בנק"י, שנהרג בתקרית גבול ב-8 בדצמבר 1964 בשדות קיבוץ יד חנה על ידי חיילים ירדניים.
השיר מופיע באלבום "אפר ואבק" ובגרסה מחודשת בביצוע פוליקר וברי סחרוף בפרויקט "עבודה עברית - מחווה לשישים שנות יצירה מקורית".
Ram FM
כארבעים שנה לאחר שנפסקו שידורי התחנה הירדנית, נתנו חלק מאמצעי התקשורת בישראל את הכינוי "רדיו רמאללה" לתחנת הרדיו "Ram FM" ששידרה באנגלית מאולפנים ברמאללה ובירושלים. התחנה, שנפתחה ב-2007 ביוזמת איש העסקים הדרום אפריקני איזי קירש, שידרה בעיקר מוזיקה ופנתה לקהל מאזינים בישראל וברשות הפלסטינית. תחנת Ram FM נסגרה ב-2008 מחוסר תקציב.
וס קרייבן
וסלי ארל קרייבן (באנגלית: Wesley Earl Craven; 2 באוגוסט 1939 - 30 באוגוסט 2015) היה תסריטאי, מפיק ובמאי קולנוע אמריקני, הידוע בעיקר כיוצרם של סרטי אימה רבים, כדוגמת סרטי סיוט ברחוב אלם (בהם מופיעה דמותו האייקונית של פרדי קרוגר), כמו גם את סרטי "צעקה".
ביוגרפיה
קרייבן נולד בקליבלנד, אוהיו לקרוליין ופול קרייבן, וגדל לערכי הבפטיזם. קרייבן סיים תואר שני בפילוסופיה ובכתיבה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בטרם החל לעבוד בתעשיית הקולנוע כעורך סאונד בחברת פוסט-פרודקשן בניו יורק. לתקופת מה הוא לימד אנגלית במכללת ווסטמינסטר וכן מדעי הרוח באוניברסיטת קלארקסון.
קרייבן וברוקר התגרשו בשנת 1970. בשנת 1982, קרייבן התחתן בשנית עם מיליסנט אלינור מאייר, אך הזוג התגרש אחרי שהיא התחילה בפרשת אהבים עם שרון סטון.
ב-30 באוגוסט 2015 נפטר קרייבן מסרטן המוח בביתו שבלוס אנג'לס והוא בן 76.
קריירת בימוי וכתיבה
נושאי מרבית סרטיו של קרייבן עוסקים במרבד המציאות. כך למשך, סרטי "סיוט ברחוב אלם" עסקו בהשלכות שיש לחלומות על החיים האמיתיים. "הסיוט החדש של וס קרייבן" נוגע במעט בקיר הרביעי, ובו השחקנית הת'ר לנגנקמפ משחקת בתפקיד עצמה כאשר היא נופלת טרף לאותו נבל שרדף אחריה בסרט המקורי. בסרטי "צעקה", החבורה מתייחסת לסרטי אימה שונים אשר דומים לסיטואציה בה הם נמצאים.
שארל ון דן בורן
שארל ון דן בורן (בצרפתית: Charles Jean Eugene Van den Borren, 17 בנובמבר 1874 – 14 בינואר 1966) היה מוזיקולוג, מומחה למוזיקת בארוק וחסיד אומות העולם מבלגיה.
קורות חיים
ון דן בורן היה דוקטור למשפטים, פסנתרן חובב ותלמידו של המוזיקאי ארנולד דולמטש. לאחר קריירה משפטית שנמשכה מספר שנים פנה לעסוק במוזיקה באופן מקצועי. הוא היה פרופסור למוזיקה, לימד באוניברסיטה החופשית של בריסל (ULB) ובאוניברסיטת ליאז' והיה ספרן בסניף הקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה בבריסל.
בתו של ון דן בורן, מריאן, נישאה לסאפורד קייפ (Safford Cape), מוזיקולוג אמריקאי ומנצח תזמורת בבריסל. ון דן בורן ואשתו חיו בבית אחד עם מריאן, בעלה ושלוש בנותיה של מריאן בבית בפרברי בריסל. שם חיו גם בתקופת כיבוש בלגיה על ידי הגרמנים, בין השנים 1940–1944.
מעורבות בפעילות הצלה בתקופת השואה
עם כיבוש בלגיה בידי הגרמנים התפטר ון דן בורן ממשרותיו באוניברסיטה ומתפקידו כספרן בקונסרבטוריום.
בקיץ 1942, כשהחל ריכוז היהודים לשם גירושם למזרח, יצר פעיל המחתרת הבלגית קשר עם ון דן בורן וביקש ממנו לסייע בהסתרת יהודים. מנובמבר 1942 עד ינואר 1943 הסתיר ון דן בורן בביתו את הילדה היהודיה בת השמונה פלוריס גריפנברג (Gryfenberg), בתם של יהודים יוצאי פולין שחיו בבלגיה. סאפורד קייפ היה בסכנת מעצר עקב אזרחותו האמריקאית, מכיוון שארצות הברית וגרמניה היו במצב מלחמה מסוף 1941. כשהגיעה המשטרה הגרמנית לעוצרו בביתה של משפחת ון דן בורן, נמלט קייפ אך פלוריס עוררה את חשדם של השוטרים עקב שערה הכהה, בניגוד לשערם הבהיר של בני המשפחה, והיה צורך להעבירה למסתור אחר.
למרות התעוררותו של חשד כלפיהם, הסתירו בהמשך בני הזוג ון דן בורן את אחותה של פלוריס, דניאל בת השלוש. הם התייחסו אליה כאל בת משפחה, בלא הבדל בינה לבין יתר ילדיה של מריאן.
לאחר המלחמה
בשנת 1946 מונה ון דן בורן לתפקיד יושב ראש האגודה המוזיקולוגית של בלגיה. כמו כן היה חבר באגודות מוזיקליות מחוץ לבלגיה.
ון דן בורן זכה לאותות הוקרה, בהם אות מסדר לאופולד ואות הכתר הבלגי.
ב-2001 העניק יד ושם לשארל ון דן בורן ולאשתו מדלן את אות חסידי אומות העולם.
פידליו
פידליו (גרמנית: Fidelio) היא האופרה היחידה שנכתבה על ידי לודוויג ואן בטהובן. היא עלתה בראשונה ב-28 בנובמבר 1805, וירדה כעבור שלוש הצגות בלבד עקב כניסתו של הצבא הצרפתי לווינה. תחילה היא כללה שלוש מערכות. כעבור שנה היא נערכה מחדש בידי בטהובן וצומצמה לשתי מערכות, אך הורדה מן הבמה שוב כעבור שתי הצגות. ב-1814 הועלתה שוב, אך גם הפעם לא כבשה את לב הקהל וירדה לאחר 22 הצגות.
הצגת הבכורה של האופרה התרחשה בתיאטרון הקיסרי המלכותי "תיאטר אן דר וין" בווינה בהשתתפות אנה מילדר בתפקיד לאונורה, לואיזה מילר בתפקיד מרצלינה, פרידריך דמר בתפקיד פלורסטן, סבסטיאן מאייר בתפקיד פיצארו, ויינקוף בתפקיד דון פרננדו ורותה בתפקיד רוקו.
עלילת האופרה
האופרה מספרת על לאונורה, אשת פלורסטן, אשר מנסה לעזור לו להימלט מן הכלא בו נכלא על ידי אויבו, פיצארו. לשם כך היא מתחזה לעלם בשם פידליו במטרה להתקבל לעבודה בכלא.
תמונה ראשונה: חדר בביתו של רוקו
האופרה נפתחת בביתו של רוקו, הסוהר הראשי. יאקינו, נושא מפתחות הכלא, מציע למרצלינה, בת הסוהר, נישואין, אך היא מסרבת. רוקו ופידליו, הלא הוא לאונורה בתחפושת, נכנסים לחדר ויאקינו נאלץ להפסיק בחיזוריו העקשניים אחר מרצלינה. פידליו מבקש מרוקו רשות לטפל באסירים כולם, ורוקו, שמחבב אותו, מסכים, אך מידע אותו כי יש אסיר בכלא שבו הוא אינו יכול לטפל, ששוכן במגדל בתא מבודד. לדברי של רוקו, מאחר שעל פי הוראת המושל כמעט ואין מאכילים את אותו אסיר, אין צורך לדאוג כי הוא לא יאריך ימים. לאונורה מבינה שמדובר בבעלה, פלורסטן.
תמונה ראשונה: במגדל השמירה
רוקו ולאונורה נכנסים לתאו של פלורסטן כדי לחפור את הקבר ופלורסטן מתחנן למעט מים ורוקו מרשה ללאונורה להשקותו. לאונורה נבהלת ממראהו של בעלה אך שומרת על קור רוחה, מאחר שהשעה מוקדמת מכדי לגלות את זהותה.
פיצארו נכנס לתאו של פלורסטן כדי להרוג אותו מיד בפגיונו, משום שרוקו אינו מסכים להרוג אותו בעצמו. לאונורה מנסה למנוע את הרצח ובאותו רגע נשמע קול החצוצרה המקבל את פניו של שר המדינה. פיצארו עולה כדי לקבל את פניו.
תמונה שנייה: ברחבת בית הכלא
פלורסטן מתברר כידידו של דון פרננדו, שחשב אותו למת, והוא משחרר את פלורסטן מן הכלא. פיצארו מובל למעצר במקומו. כשמרצלינה מגלה כי פידליו הוא בעצם אישה, היא מסכימה להינשא ליאקינו.
האופרה בישראל
פידליו הועלתה בישראל בביצוע קונצרטנטי עם התזמורת הפילהרמונית במסגרת פסטיבל ישראל בשנים 1963 ו-1977. בשנת 1977 הועלתה האופרה בקיסריה. האופרה הישראלית החדשה העלתה את פידליו לראשונה באפריל 2005, בהפקה משותפת עם פסטיבל זלצבורג.
שרה בן דוד
שרה בן דוד (נולדה ב-31 ביולי 1939) היא פרופסור אמריטה לקרימינולוגיה באוניברסיטת אריאל בשומרון
תולדותיה
בן דוד נולדה בתל אביב בשנות המנדט הבריטי. משפחתה הייתה מהמעמד הבינוני הנמוך. הוריה טובה ורפאל צימט, לא היו משכילים, ואמה אף לא סיימה בית ספר עממי. עם זאת אמה הקנתה לה סקרנות לדעת, וטפחה את הרצון שלה ללימודים. בן דוד שרתה בצבא בחיל האוויר, ועם השחרור החלה לעבוד כפקידה בבנק כשבערב למדה בסמינר למורים למלאכה. מספר שנים אף שימשה מורה למלאכה לבנים, ולמדה מקצועות המתכת והעץ. לאחר הולדת ביתה הבכורה התחילה ללמוד לתואר ראשון בסוציולוגיה וכלכלה בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה אותו סיימה בשנת 1967, כשאמה ונעמי אחותה סייעו לה בטיפול בביתה התינוקת. את התואר השני בחינוך במגמת מחקר סיימה בהצטיינות באוניברסיטת תל אביב בשנת 1971, ואת לימודי הדוקטורט סיימה באוניברסיטת בר-אילן בשנת 1983. לאחר סיום לימודי התואר השני ריכזה את המחקרים במחלקה לקרימינולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ובמרכז לבריאות הנפש בכלא איילון. התמחתה ורכשה ניסיון בטיפול בעבריינים.
פעילותיה
במרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון הייתה בן דוד בין המקימים של המחלקה לקרימינולוגיה ומשמשת כראשת המחלקה מיום הקמתה. המחלקה מונה כיום כ-300 תלמידים. במסגרת המחלקה מתקיימים ימי עיון ועורכים ספר בנושא עבריינות נשים ואלימות במשפחה.
בן דוד מקדישה תשומת לב רבה להדרכת סטודנטים לתארים מתקדמים, מנחה תלמידים לתואר השלישי, ולתואר השני ומשמשת כחברת מערכת בכתבי עת ( Journal of Ethnicity in Criminal Justice; Journal of Offender Therapy and Comparative Criminology) כמעריכה (reviewer) של מאמרים במספר כתבי עת, כשופטת של עבודות תיזה ודוקטורט.
כנסים ופרסומים בתחום האלימות במשפחה
מאז 2010 החלה מחלקת הקרימינולוגיה בראשות פרופ' בן-דוד לערוך סדרה של כנסים ("פשיעה בוורוד" ב-30.5.11, "פנים שונות לאלימות במשפחה" ב-21.11.11, וכנס בינתחומי ובינלאומי בנושא: "אלימות, עימותים ואחדות במשפחה: בחינה מחודשת של הדוקטרינות הטיפוליות והשיפוטיות" המתוכנן ל-29 ו-30 באפריל 2013) בכנסים אלה מועלה הנושא של ההדדיות באלימות במשפחה, קורבנות גברים, הטיה של נתונים מחקריים בתחום האלימות במשפחה, ופגיעה בגברים במסגרת הליכי גירושין, תלונות שווא על אלימות ועבירות מין ועוד. שותפים לדרך ולארגון הכנסים - ד"ר שרון אהרוני-גולדברג – ממכללת נתניה, ד"ר יואב מזא"ה מהקריה האקדמית אונו, ד"ר יעל אביעד, ד"ר חגית בוני-נוח וד"ר אינה לוי מאוניברסיטת אריאל, והעיתונאי גיל רונן, יו"ר "שדולת המשפחה".
במסגרת המחלקה לקרימינולוגיה, בשיתוף עם ד"ר יואב מזא"ה מהקריה האקדמית אונו, בן-דוד אף שוקדת על ספר שייקרא "אלימות אילמת" כשד"ר יעל אביעד היא העורכת הראשית, ויעסוק באלימות של נשים נגד גברים במסגרת זוגיות. בראיון בתוכנית "עושים סדר חדש" עם גל גבאי בטלוויזיה החינוכית (19.11.12) אף סיפרה כי קיימת תופעה של השתקת מחקרים הסותרים את הטענה כי רק גברים הם אלימים בזוגיות, וכי 'קיבלה איומים לפני כנס "פשיעה בוורוד": "קיבלנו איומים שאם אנחנו נקיים את הכנס יפוצצו לנו את הכנס, יארגנו מחאות וכו'".
מרכז יום לטיפול בעברייני מין בקהילה
בן דוד עבדה רבות בתחום הטיפול בעבריינים במחקר ובעיבוד חומר מדעי כדי להשיג חסות ותמיכה בהקמת מרכז יום לטיפול ולמחקר של עברייני מין. המרכז פועל כיום תחת משרד הרווחה, כששרות המבחן, הרשום לשיקום האסיר ועמותת קלת חברים בוועדת ההיגוי.
הקמת המרכז נבעה מתוך הבנה כי טיפול בעברייני מין ומניעת עבריינות מין הם צורך חברתי חיוני, וכי על מנת להגן על החברה ולהקנות לעבריינים דפוסי התמודדות חלופיים, יש צורך בפתרון מוסדר בקהילה. המרכז נמצא במרכז הארץ ומיועד לתת מענה לאוכלוסייה של גברים מגיל 18 ומעלה, העומדים בקריטריונים מסוימים, אשר ביצעו עבירות מין או עבירות בעלות אופי של פגיעות מיניות. המרכז פעל החל משנת 2005 והוא מהווה מרכז יחיד מסוגו בארץ שסיפק מענה לאוכלוסיית עברייני המין.
בשנים האחרונות עוסקת יחד עם עמיתים בתכנון מרכז לשלום המשפחה, מרכז שבו יינתנו קורסים וסמינרים לקהילה הרחבה ולאנשי מקצוע בתחום, טיפול וגישור לזוגות ולילדים במשפחות בהם יש סכסוכים, מחקר והוראה בתחום המשפחה, האלימות הסכסוכים והגישור.
מחקריה
בן דוד הגדירה שני מושגים חדשים בתחום הוויקטימולוגיה – קורבן קריירה ודהומניזציה של הקורבן. פרופ' שניידר הנשיא הראשון של האגודה העולמית לויקטימולוגיה אף ציין את תרומתה לשבח. לפני כעשר שנים פתחה ופרסמה גישה תאורטית חדשה בוויקטימולוגיה – ויקטימולוגיה נורמטיבית או ויקטימולוגיה של הקורבן. גישה זו מהווה את אחת מאבני היסוד של פרספקטיבה חדשה בוויקטימולוגיה - הויקטימולוגיה החיובית - אותה פיתח נתי רונאל מאוניברסיטת בר-אילן בסיוע, בין היתר, של בן דוד.
הפמיניזציה של האלימות במשפחה
לטענת שרה בן דוד ההתייחסות לתופעת האלימות במשפחה היא מוטה, ועוברת "פמיניזציה". בן דוד מצביעה על ממצאי מחקר רבים המוכיחים כי האלימות הזוגית אינה מצטמצמת לאלימות גברית ולקורבנות נשית, אלא שזוהי תופעה הדדית, בה לעיתים האשה היא האלימה ולעיתים הגבר ובמקרים אחרים שניהם גם קרבנות וגם פוגעים. התפישה לפיה מדובר בתופעה קולקטיבית בה קבוצת הגברים פוגעת בקבוצת הנשים מגבילה את ההתפחסות החוקית והמעשית רק לאלימות זוגית בה הגבר הוא המכה.
אוסטן צ'מברלין
סר ג'וזף אוסטן צ'מברלין (Sir Joseph Austen Chamberlain; 16 באוקטובר 1863 – 17 במרץ 1937) היה מדינאי בריטי, אחיו-למחצה של ראש ממשלת בריטניה נוויל צ'מברלין וחתן פרס נובל לשלום (על חלקו בהסכמי לוקרנו).
תולדות חייו
נולד בברמינגהאם לג'וזף צ'מברלין, תעשיין ופוליטיקאי שהיה ראש עיריית ברמינגהם, חבר הפרלמנט הבריטי ושר בממשלתה. אמו, הארייט, מתה בעת לידת אחותו ביאטריס. מאוחר יותר נשא ג'וזף את אחייניתה של הארייט, פלורנס והביא עמה עוד ארבעה ילדים, אחד מהם, נוויל, היה לראש ממשלת בריטניה בשנת מותו של אוסטן.
כמועמד למסלול חיים פוליטי התחנך צ'מברלין בקיימברידג', לאחר מכן נשלח לתשעה חודשי לימודים במכון למדעי המדינה בפריז, שם למד להכיר ולהוקיר את תרבות צרפת ואף נפגש עם בכירים בצמרתה כגון ז'ורז' קלמנסו. כעבור שנה נשלח להשתלמות באוניברסיטת ברלין, שם למד גרמנית והכיר את אוטו פון ביסמרק, אך גם נחשף ללאומנות הפרוסית דרך סטודנטים שנהו אחר תורתו של היינריך פון טרייצ'קה.
בשנת 1888 שב לבריטניה וב-1892 נבחר כחבר פרלמנט מטעמה של מפלגתו של אביו, המפלגה הליברלית-יוניוניסטית. בתחילת דרכו היה שרוי בצלו של אביו אך התבלט בכוחות עצמו בהתמדה. בין 1895 ל-1900 כיהן כלורד הראשון של האדמירליות וב-1903 היה לשר האוצר של בריטניה תחת ראש הממשלה 1903 ארתור ג'יימס בלפור. עם פרישת אביו ב-1906 היה צ'מברלין למנהיגה-למעשה של המפלגה, שספגה מפלה כבדה בבחירות. כאשר הוצעה לו ב-1911, לאחר פרישת בלפור, מנהיגות המפלגה השמרנית, ויתר צ'מברלין לאנדרו בונאר לואו, פעולה שאמנם הרחיקה אותו מעמדת מנהיגות, אך הצליחה לחזק את הברית הפוליטית בין שתי המפלגות.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נוצרה ממשלת אחדות לאומית רחבה, בה כיהן כשר לענייני הודו, תחילה תחת הרברט הנרי אסקווית' ולאחר מכן תחת לויד ג'ורג'. ב-1917, לאחר כישלון המלחמה במסופוטמיה, בה היה אחראי על כוחות הודו, התפטר צ'מברלין מתפקידו. באפריל 1918 חזר לתפקיד שר בלי תיק בקבינט המלחמה ולאחר סיום המלחמה שב לתפקיד שר האוצר במסגרתו הנהיג את שיקום כלכלת המדינה לאחר המלחמה. ב-1921–1922 כיהן תקופה קצרה כראש המפלגה השמרנית, כלורד שומר החותם וכמנהיג בית הנבחרים (השר המקשר בין הקבינט לבית הנבחרים), אך לא הוביל אותה לבחירות.
ב-1924 מונה לשר החוץ של בריטניה בממשלתו של סטנלי בולדווין. הישגו העיקרי כשר חוץ היה בהצלחתו להוביל לחתימתם של הסכמי לוקרנו שנידונו בלוקרנו שבשווייץ ב־5–16 באוקטובר 1925 ונחתמו רשמית בלונדון ב־1 בדצמבר. את הדרך לדיונים על ההסכמים פתח בנאומו בפני חבר הלאומים בו קבע שיש לפתור סכסוכים דיפלומטיים בדרך של "הסכמים מיוחדים לפתרון צרכים מיוחדים" ("making special arrangements in order to meet special needs"). יחד עם שר החוץ הגרמני, גוסטב שטרזמן ועמיתו הצרפתי אריסטיד בריאן, הצליח בולדווין לקיים ועידה פורה שהניבה שורת הסכמים שקבעו את גבולות גרמניה והצליחו לפוגג את המתיחות בין גרמניה מחד וצרפת ובלגיה מאידך בחבל הרוהר והבטיחו ערובה בריטית ליציבותם. כן נחתמו הסכמים שביצרו את חוזי ההגנה של פולין וצ'כוסלובקיה עם צרפת. לצ'מברלין הוענק תואר אביר מסדר הבירית והוא זכה, יחד עם צ'ארלס דוז האמריקאי בפרס נובל לשלום, כן הופיע ב-30 בנובמבר 1925 על שער גיליון טיים מגזין. בריאן ושטרזמן זכו בפרס שנה לאחר מכן. הדחיפה הבריטית להסכמי לוקרנו נבעה מראשית מדיניות של פיוס כלפי גרמניה, מתוך מטרה לקרב בין צרפת לגרמניה, צעד שעתיד לגרום לצרפתים ולגרמנים ליצור אינטרסים משותפים במסגרתם תסכים צרפת להחליש את תמיכתה בפולין וצ'כוסלובקיה, צעד שיביא להסכמתן למסור את שטחים "גרמניים" (חבל הסודטים, המסדרון הפולני ודנציג) לגרמניה בדרכי שלום ובכך להוביל את אירופה לשלום יציב. צ'מברלין פרש ממשרתו ב-1929. למעט גיחה קצרה חזרה לממשלה כלורד הראשון של הימיה בממשלת רמזי מקדונלד לא שב עוד למשרת שר. ב-1935 המליץ על אנתוני אידן למשרת שר החוץ שהוצעה לו.
בניגוד לאחיו למחצה, היה צ'מברלין הדמות הציבורית הראשונה בבריטניה שזיהה את הסכנה הנשקפת מגרמניה הנאצית וביקש להפוך את המאבק בהיטלר למדיניות עיקרית. כבר ב-10 באפריל 1933, פחות משלושה חודשים לאחר עליית הנאצים לשלטון, קרא צ'מברלין להיטלר לעצור את רדיפת היהודים. הוא נחשב גם לתומך בציונות. יחד עם לאופולד אמרי ווינסטון צ'רצ'יל, ניהל מערכה פרלמנטרית נגד הנאציזם ונגד מדיניות של פיוס עם גרמניה הנאצית.
צ'מברלין מת בן 73, עשרה שבועות לפני שאחיו-למחצה, נוויל צ'מברלין, שהיה בעל עמדות שונות בתכלית בנושא מדיניות החוץ, נכנס לכהונת ראש ממשלת בריטניה.
אסתר רוט-שחמורוב
אסתר רוֹט-שחמורוב (נולדה ב-16 באפריל 1952) היא אתלטית ישראלית, מהבולטות ביותר שידעה מדינת ישראל. כלת פרס ישראל לספורט ותרבות הגוף ה'תשנ"ט.
שחמורוב נבחרה מספר פעמים כספורטאית המצטיינת של ישראל וזכתה במדליות רבות בתחרויות מקומיות ובינלאומיות. באולימפיאדת מונטריאול (1976) היא סיימה במקום השישי בריצת 100 מטר משוכות ובכך הייתה לספורטאית הישראלית הראשונה שהשתתפה בגמר אולימפי כלשהו. בתחרויות בינלאומיות, היא זכתה ב-8 מדליות אישיות. 6 מדליות במשחקי אסיה, מתוכן 5 זהב ו-1 כסף, ו-2 מדליות זהב באליפות אסיה באתלטיקה, יותר מכל ספורטאי ישראלי אחר בכל הזמנים.
ביוגרפיה
נולדה בשם אסתר שחמורוב בתל אביב במשפחה מסורתית-דתית. גדלה בשכונת קריית שלום ולמדה בבית הספר רמז שבשכונה. בגיל 14 החלה להתאמן באגודת הפועל תל אביב, בהדרכתו של עמיצור שפירא. במאי 1967, בהיותה בת 15, החלה שחמורוב לבלוט כספורטאית בעלת פוטנציאל בריצה. זמן קצר לאחר מכן שברה את השיא הישראלי בריצת משוכות, אך במחצית השנייה של שנת 1968 לא הצליחה להשיג שיאים בולטים ולא השיגה את המינימום הנדרש כדי להשתתף באולימפיאדת מקסיקו (1968). הועלתה הסברה ששחמורוב סבלה מאימון יתר עקב פיזור על מקצועות רבים מדי.
קריירה
לקראת משחקי אסיה ניסתה שחמורוב פעמים רבות להשיג את המינימום הנדרש עד שהצליחה להשיגו בסוף אוקטובר 1970 והבטיחה את יציאתה לבנגקוק. כבר בתחילת המשחקים שנערכו בדצמבר 1970, רשמה הישג נאה בקבלה מדליית כסף בקפיצה לרוחק. בהמשך המשחקים זכתה שחמורוב בשתי מדליות זהב (בקרב חמש ובריצת 100 מטר משוכות).
באליפות ישראל שנערכה במכון וינגייט ביולי 1971 זכתה ב-4 מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.8 שניות, בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.6 שניות, בקפיצה לרוחק בשיא ישראלי חדש של 6.14 מטר, בקפיצה השלישית. כבר בקפיצה הראשונה היא קבעה שיא ישראלי חדש של 5.97 מטר ובניסיון השני היא שיפרה שוב את השיא והעמידה אותו על 6.06 מטר ובכך הייתה לאתלטית הישראלית הראשונה שקפצה למרחק של יותר מ-6 מטר ובהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.78 מטר, לפני מירה בולבה מהפועל עמק חפר (11.41 מטר) ויהודית גנץ מהפועל חדרה (11.40 מטר).
זמן קצר לאחר לידת בנה, במשחקי אסיה שנערכו בטהראן, איראן בשנת 1974 היא זכתה ב-3 מדליות זהב, בריצות ל-100 מטר, ל-200 מטר ול-100 מטר משוכות. דרישתה של רוט-שחמורוב כי בעלה ישמש כמאמנה, אף על פי שלא נחשב למומחה לאתלטיקה קלה, הביאה לסכסוכים ממושכים בין הזוג לבין רשויות הספורט, שסירבו לממן את נסיעותיו של רוט.
באליפות אסיה באתלטיקה שנערכה בסיאול, קוריאה הדרומית ביוני 1975 זכתה שחמורוב בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.91 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 23.72 שניות. באותה שנה, בתחרות שנערכה בשטוטגרט קבעה רוט-שחמורוב בריצת 200 מטר שיא ישראלי חדש של 23.57 שניות. שיא זה החזיק מעמד 27 שנים, עד שנשבר על ידי אירנה לנסקי.
גמר אולימפי
באולימפיאדת מונטריאול (1976) הגיעה רוט-שחמורוב להישגה הגדול ביותר, כאשר עלתה לשלב הגמר בריצת 100 מטר משוכות, וסיימה במקום השישי בתוצאה של 13.04 שניות, אחרי המנצחות יוהנה שאלר-קליר ממזרח גרמניה (12.77 שניות), טטיאנה אניסימובה (12.78 שניות) ונטליה לבדבה (12.80 שניות), שתיהן מברית המועצות, גודרון ברנד (12.82 שניות) ממזרח גרמניה ובעלת תוצאת השנה בעולם גרז'ינה רבשטיין מפולין (12.96 שניות), כולן מהגוש המזרחי. בכך, הייתה לספורטאית הישראלית הראשונה שעלתה לגמר אולימפי, והיה זה ההישג הטוב ביותר לאתלט ישראלי במשחקים האולימפיים עד אולימפיאדת סידני (2000) ועד היום מהווה את ההישג הטוב ביותר במקצועות הריצה.
עם התפרקות הגוש הקומוניסטי בתחילת שנות ה-90, כשנודע שרבים מהספורטאים בגוש הקומוניסטי השתמשו בסמים אסורים ובכלל זה משתתפות ריצת ה-100 משוכות באולימפיאדת מונטריאול, התברר עד כמה משמעותי היה הישגה של רוט-שחמורוב, כשהגיעה להישג מוצלח למרות העובדה שלא השתמשה בסמים.
לאחר המשחקים האולימפיים, בתחרות שנערכה בברלין, מערב גרמניה היא קבעה בריצת 100 מטר משוכות שיא ישראלי חדש של 12.93 שניות. שיא זה החזיק מעמד 26 שנים עד שנשבר על ידי אירנה לנסקי.
כנציגת יבשת אסיה, בתחרות גביע העולם הביניבשתי שנערכה בדיסלדורף, מערב גרמניה בשנת 1977 סיימה רוט-שחמורוב במקום רביעי בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.26 שניות. שלוש הרצות שהקדימו אותה היו ממזרח אירופה.
רוט-שחמורוב לא השתתפה באולימפיאדת מוסקבה (1980), בשל הצטרפות ישראל לחרם האמריקני, במחאה על פלישת ברית המועצות לאפגניסטן. במקומה היא השתתפה במשחקים החלופיים שנערכו באוניברסיטת פנסילבניה, שבפילדלפיה וזכתה במדליית ארד בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.20 שניות.
חיים אישיים
לאחר אולימפיאדת מינכן, היא התחתנה עם פטר רוט, שהפך למאמנה האישי, וילדה את בנם ירון.
בשנת 2006 בעלה נפטר. בשנת 2009 עברה רוט-שחמורוב השתלת כליה בשל מחלה תורשתית. במאי 2023 דווח על דחיית הכלייה והצורך בהשתלה חדשה.
יוחנן כותב הבשורה
יוחנן כותב הבשורה, או יוחנן האוונגליסט (נפטר בערך בשנת 110 לספירה), הוא, על-פי ההשערה, כותב "הבשורה על-פי יוחנן", ספר הבשורה האחרון וככל הנראה המאוחר בספרי הבשורה.
זהותו של יוחנן כותב הבשורה נשארה עלומה. מלבד כתיבת הבשורה מייחסים לו גם את כתיבת איגרת יוחנן הראשונה. הייחוס ליוחנן של ספרים אחרים בברית החדשה, כגון "איגרת יוחנן השנייה", "איגרת יוחנן השלישית" ו"ההתגלות", הוא בגדר מסורת נוצרית ארוכת שנים, אך נתון בספק על פי חוקרים רבים.
יש להבדיל בין יוחנן כותב הבשורה לבין יוחנן בן-זבדי, הוא יוחנן השליח, אחד משנים-עשר שליחיו של ישו, ובינו לבין יוחנן כותב ההתגלות. המסורת הנוצרית אמנם מזהה את יוחנן כותב הבשורה עם יוחנן השליח, אך מספר גדול של חוקרים מודרניים ובהם דוד פלוסר, מערערים על הקביעה שמדובר באותו אדם.
לעומתם, יוחנן כותב ההתגלות (חזון יוחנן) מזוהה במידה רבה עם אסיה הקטנה, שלקהילותיה פנה בחזונו. יש הסבורים, גם על פי הכתוב ("הייתי באי הקרוי פטמוס בעבור דבר אלוהים ועדות ישוע", ההתגלות א,9) כי הוגלה לפטמוס על ידי הקיסר דומיטיאנוס, ושם כתב את חזון יוחנן.
במקובץ, הספרים הללו מכונים "ספרות יוחננית" (Johannine). עם זאת, יש דמיון דקדוקי מועט בין הבשורה על פי יוחנן לבין ההתגלות.
אברהם ניצן
אברהם (אייב) ניצן (נולד ב-3 במאי 1944) הוא פרופסור אמריטוס לכימיה באוניברסיטת תל אביב ופרופסור לכימיה באוניברסיטת פנסילבניה שבארצות הברית. חתן פרס ישראל לכימיה לשנת ה'תש"ע (2010).
ביוגרפיה
ניצן נולד בתל אביב ובשנת 1964 סיים לימודי תואר ראשון בכימיה במסגרת העתודה האקדמית באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1966 סיים לימודי תואר שני ובעבודת הגמר שלו, בהנחיית פרופ' גדעון שפסקי, ערך מחקר ניסיוני על השפעת קרינה על תהליכים כימיים במים ובתמיסות מימיות. בשנים 1966–1969 שירת בצה"ל ולאחר מכן החל בלימודי דוקטורט באוניברסיטת תל אביב. עבודת המחקר שערך, בהנחיית פרופ' יהושע יורטנר, עסקה במחקר של תהליכי מעבר לא קרינתיים במולקולות גדולות. בשנת 1972 סיים לימודיו. שלושת תאריו ניתנו לו בהצטיינות יתרה.
בשנים 1972–1974 עבד ניצן שנתיים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס כעמית מחקר. שנה לאחר מכן שהה באוניברסיטת נורת'ווסטרן ובסיומה חזר לישראל והצטרף לסגל המחלקה לכימיה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1981 הוענקה לו דרגת פרופסור מן המניין. בין השנים 1983–1986 שימש ראש בית הספר לכימיה, בו פיתח מסלולים משולבים ללימוד כימיה לצד מקצועות נוספים, ובין השנים 1995–1998 היה דיקן הפקולטה למדעים מדויקים. במסגרת תפקידיו האקדמיים היה ראש ועדת ההוראה של הפקולטה, חבר ובועדת המינויים של האוניברסיטה והיה נציג סנאט האוניברסיטה הוועדה המרכזת ובחבר הנאמנים. כן הוא היה חבר ועדת מקצוע הכימיה של משרד החינוך. בשנים 2003–2015 ניהל ניצן את המכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטת תל אביב. מלבד היותו פרופסור וחוקר אורח באוניברסיטאות ברחבי העולם, ניצן היה חבר במערכות כתבי העת "Journal of Physical Chemistry", "Journal Journal of Chemical Physics", "Computational and Theoretical Nanoscience" ו-"Physical Reviews Letters".
תחומי מחקרו נוגעים לתאוריה של הדינמיקה הכימית, החוקרת תגובות כימיות בתהליכים כימיים ופיזיקליים. בשנים 1970–1980 התמקדה עשייתו בתהליכי מעבר אנרגיה במערכות מולקולריות ובמהלך שהותו במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ערך ניצן מחקר משותף עם ג'ון רוס ובו ניבאו את קיומן של תגובות כימיות מחזוריות במערכות פוטוכימיות רחוקות משווי משקל. בעבודתו בשנות השמונים הוא היה בין מניחי היסודות לתחום העוסק כיום בפלסמונים מולקולריים. שורת מחקרים שערך בין השנים 1975–1995 הביאה לפיתוח תאוריות שונות בנוגע לתהליכים כימיים במולקולות מורכבות ופיתוח מודלים לתיאור הולכה חשמלית בהם. עד 2019 פורסמו על ידו למעלה מ-350 מאמרים ועבודותיו הוצגו בעשרות כנסים בינלאומיים.
הוא דורג בידי האתר Science Watch כאחד ממאה הכימאים המשפיעים בעולם בשנים 2000–2010. מנחם ניצן, אחיו של אברהם ניצן, היה ראש מחלקת ילדים בשניידר.
פרסים
ניצן חבר באקדמיה הישראלית למדעים משנת 2009, באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים משנת 2004 ובאקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית) משנת 2015. כמו כן קבל דוקטורט כבוד מאוניברסיטת קונסטנז. מלבד זאת עבודתו זיכתה אותו ב:
טורקיה באירוויזיון
טורקיה נטלה חלק באירוויזיון כ-34 פעמים בין השנים 2012-1975 ובין אותן שנים היא נעדרה מהתחרות 4 פעמים ב-1976, 1977, 1979 ו-1994. טורקיה ניצחה בתחרות פעם אחת בתולדותיה ב-2003 עם השיר "Everyway That I Can". לעומת זאת, היא הגיעה למקום האחרון בתחרות שלוש פעמים, כאשר הפעם הראשונה בה הדבר התרחש היה בפעם הראשונה בה נטלה חלק בתחרות.
הישגים
טורקיה הצליחה להגיע להישג מכובד רק בסוף שנות ה-90. מאז בוטל חוק השפה החל מאירוויזיון 1999, ומאז החלו להצביע באמצעות הטלווטינג בשנת 1997, נהנתה טורקיה מהצלחה רבה יותר מאשר בשנותיה הראשונות בתחרות. בשנת 1997 סיימה טורקיה במקום השלישי עם השיר "Dinle" ("הקשב") שבוצע על ידי הזמרת שבנם פאקר.
בשנת 2003 ניצחה טורקיה בפעם הראשונה בתולדותיה עם השיר "Everyway That I Can" ("בכל דרך שאני יכולה"), שבוצע על ידי הזמרת סרטאב ארנר, לאחר הצבעה צמודה, כשהיא מובילה על בלגיה בשתי נקודות בלבד. בשנת 2004, במגרשה הביתי באיסטנבול, סיימה טורקיה במקום הרביעי עם השיר "For Real" ("באמת") שבוצע על ידי להקת הסקא פאנק הטורקית "אתנה".
בשנת 2007 הגיע השיר "Shake It Up Şekerim" ("שקשקי את זה מותק") בביצוע הזמר קנן דואלו למקום הרביעי עם 163 נקודות בגמר התחרות.
בשנת 2008 סיימה הלהקה Mor ve Ötesi במקום השביעי בגמר האירוויזיון עם 137 נקודות.
בשנת 2009 הגיעה הזמרת הדיסה שוב להישג מרשים בשביל טורקיה, כשהשיר "Düm Tek Tek" ("דום טק טק") הגיע למקום ה-4 עם 177 נקודות בגמר תחרות.
בשנת 2010 הגיעה הלהקה הטורקית מאנגה למקום ה-2 עם 170 נקודות בגמר התחרות ולמקום הראשון עם 118 נקודות בחצי הגמר באותה שנה, שזה הוא ההישג הגבוה ביותר של טורקיה אחרי הניצחון ב-2003. הלהקה הופיעה בנורווגיה עם השיר "We Could Be The Same" ("יכולנו להיות זהים").
שפה
מתוך 34 פעמים בהן טורקיה נטלה חלק בתחרות, כ-23 פעמים היא שלחה לתחרות שיר בטורקית, כ-7 פעמים היא שלחה שיר באנגלית וב-2000, 2001, 2002 ו-2006 היא שלחה שיר שמקצתו באנגלית ומקצתו בטורקית. בשנים הראשונות של התחרות, לא היו חוקים מסודרים לגבי שימוש בשפות, אך ב-1966, החליט איגוד השידור האירופי להכניס לתחרות את "חוק השפה", כלומר, שכל מדינה מחויבת לשיר בשפה הרשמית במדינה כאשר חוק השפה בוטל לתקופה קצרה, בין 1973-1976. ניצחונה היחיד של טורקיה בתחרות היה בשפה האנגלית. "חוק השפה" בוטל סופית ב-1999, וכל שיריה של טורקיה בתחרות מאותה שנה היו באנגלית ובטורקית.
הצבעות
אזרבייג'ן, שכנתה של טורקיה, נוהגות להעניק לה מספר רב של נקודות, וטורקיה מעניקה לה מספר רב של נקודות. ב-2008-2012 טורקיה העניקה לאזרבייג'ן את מספר הנקודות הגבוה ביותר. ב-2008-2010 ו-2012, אזרבייג'ן העניקה לטורקיה את מספר הנקודות הגבוה ביותר. כמו כן, משהחלה שיטת הצבעת הקהל, גרמניה נוהגת להעניק נקודות רבות לטורקיה. הדבר כנראה נובע מהעובדה שישנו מיעוט טורקי גדול בגרמניה. כך, למשל, ב-1997, 1998, 1999, 2004, 2006 ו-2007, גרמניה העניקה לטורקיה את מספר הנקודות הרב ביותר בתחרות. הדבר דומה למדינות רבות אשר יש להן קשרים כמו יוון וקפריסין, רומניה ומולדובה, מדינות ברית המועצות לשעבר, המדינות הבלטיות והמדינות הנורדיות.
היעדרויות
טורקיה נעדרה מ-10 תחרויות אירוויזיון לאורך השנים:
היעדרותה הראשונה של טורקיה התרחשה ב-1976. הסיבה להיעדרותה של טורקיה מהתחרות הייתה השיר אותו שלחה יוון לתחרות, "Παναγιά μου, παναγιά μου", שעסק בפלישה הטורקית לצפון קפריסין. רשות השידור הטורקית אמנם שידרה את התחרות ב-1976, אך צנזרה את שידור השיר היווני ובמקומו שידרה שיר טורקי לאומי בשם "Memleketim", שהיה אחד מהסמלים של הפלישה הטורקית לצפון קפריסין. כמו כן, נעדרה טורקיה גם בשנה שאחריה ושבה לתחרות רק ב-1978. שנה קודם לכן, ב-1975, יוון פרשה מהתחרות כאות מחאה על צירופה של טורקיה לתחרות. על אף המתיחות בין טורקיה ליוון, כיום טורקיה נהנית מיחסים ידידותיים עם יוון בתחרות משהחלה שיטת הצבעת הצופים, אולם ב-2004, כאשר התחרות התקיימה בשטחה של טורקיה, נוצרה תקרית כאשר נטען כי טורקיה עיכבה, לכאורה, את הכרזתן של יוון וקפריסין כמי שעולות לגמר התחרות משלב חצי-הגמר. עם זאת, התחרות הייתה הפעם הראשונה בה טורקיה העניקה ניקוד להופעתה של קפריסין והשנה השנייה ברציפות שקפריסין העניקה ניקוד להופעתה של טורקיה.
ליגת העל בכדורגל
ליגת העל בכדורגל היא ליגת הכדורגל הבכירה בישראל.
טורקיה באירוויזיון
היעדרויות
טורקיה נעדרה מהתחרות בפעם השלישית ב-1979 כאשר אירוח התחרות התקיים בשטחה של ישראל לאחר ניצחונה ב-1978. היסטוריון התחרות,, אמר כי תחילה, טורקיה הראתה נכונות ליטול חלק בתחרות, בחרה את השיר "Seviyorum" שישמש כנציגה בתחרות ואף הוגרלה כשיר מספר אחת עשרה בין שירן של ישראל וצרפת, אך לבסוף הוכרחה טורקיה לפרוש מהתחרות תחת לחצן של המדינות המוסלמיות שהתנגדו לקיום התחרות בישראל. עשרים שנים מאוחר יותר, ב-1999, טורקיה כן נטלה חלק בתחרות שהתקיימה בירושלים.
ליגת העל בכדורגל
הליגה נוסדה בתקופת המנדט הבריטי בשנת 1931, ושמה העברי היה ליגת ארץ ישראל בכדורגל.
טורקיה באירוויזיון
היעדרויות
טורקיה נעדרה מהתחרות בפעם הרביעית ב-1994 עקב הישגה הנמוך בתחרות ב-1993. במהלך שנות ה-90 המוקדמות, טורקיה הייתה אחת המדינות המושפעות בתחרות מהחלטתו של איגוד השידור האירופי לפסול מדינות שהגיעו להישגים נמוכים בתחרות בשנים קודמות, כדי לאפשר למדינות חדשות להצטרף לתחרות. נבע הדבר מריבוי המדינות שביקשו לקחת חלק בתחרות, דבר שחייב את איגוד השידור האירופי לסנן את המדינות שביקשו ליטול חלק בתחרות. שתי שיטות לסינון נקבעו לשם כך: סינון של השירים הפחות טובים ומניעה ממדינות שהישגיהן בשנים קודמות היו נמוכים לקחת חלק בתחרות. באותן שנים, הוחלט לערוך הצבעה מוקדמת של צוותי שיפוט מכל המדינות שלוקחות חלק על סמך גרסאות מוקלטות של השירים, ולנפות מן התחרות את השירים שהגיעו לשבעת המקומות האחרונים. ניפוי שיר לאחר שנבחר בתחרות מקומית, תוך השקעת משאבים בארגונה, גרמה אי-נחת בקרב רשתות השידור הלוקחות חלק בתחרות, ולפיכך שונתה המדיניות בשנים שלאחר מכן. כדי לפתור מחלוקות, החל מ-2004, בתחרות שהתקיימה בטורקיה, הונהגה שיטת חצאי-גמר.
ליגת העל בכדורגל
הליגה נקראת "ליגת העל" החל מעונת 1999/2000, כאשר בין השנים 1955 ל-1999 היא נקראה "הליגה הלאומית", ולפני כן "הליגה הארצית", "הליגה הישראלית" ו"ליגה א'". מכבי תל אביב היא הקבוצה היחידה המשתתפת בליגה ברציפות מאז שנת היווסדה.
טורקיה באירוויזיון
היעדרויות
ב-2012, הודיעה רשות השידור הטורקית כי טורקיה תפרוש מהתחרות ב-2013 בטענה כי יש ברשות השידור הטורקית חוסר שביעות רצון מחוקי התחרות. טורקיה אמרה בהודעת פרישתה כי סיבת הפרישה היא בשל הכנסת שופטים להצבעת התחרות, דבר אשר היא רואה בו שאינו הוגן, ובנוסף בשל העובדה שבריטניה, ספרד, צרפת, גרמניה ואיטליה מקבלות מדי שנה מקום אוטומטי בגמר התחרות בניגוד לשאר המדינות שצריכות ליטול חלק בחצאי-הגמר. אולם, נאמר כי ישנן מספר סיבות לפרישתה של טורקיה מהתחרות: רשות השידור הטורקית אמרה כי מערכת ההצבעה הנוכחית, שהיא שילוב בין חבר השופטים והצבעת הצופים, מנעה מטורקיה להעפיל לגמר התחרות שנה קודם לכן. כמו כן, מפלגת הצדק והפיתוח שהיא מפלגה ימנית-שמרנית ומספר ארגוני להט"ב טענו כי החלטתה של טורקיה לפרוש מהתחרות הייתה בשל תכנים הומוסקסואליים אשר מופיעים בתחרות שנחשבו לבלתי-הולמים בצד הימני של המפה הפוליטית. ב-2013, הסיבה הייתה הנשיקה הלסבית בהופעתה של קריסטה סיגפריד מפינלנד וב-2014 הסיבה הייתה דמות הדראג האוסטרית קונצ'יטה וורסט. רשות השידור הטורקית, החליטה כמחאה לא לשדר את התחרויות ב-2013 ו-2014 בפעם הראשונה בתולדותיה מהתחרות ב-1973. ב-2014, ולקן בוסקיר, חבר באספה הלאומית הגדולה של טורקיה מטעם מפלגת הצדק והפיתוח, אמר במסיבת עיתונאים כי טורקיה לא תיטול חלק בתחרות בשל ניצחונה של קונצ'יטה וורסט ב-2014. נכון ל-2023, טורקיה טרם שבה לתחרות.
ליגת העל בכדורגל
הליגה נמצאת תחת אחריות ההתאחדות לכדורגל בישראל, וביחד עם הליגה הלאומית אלו שתי הליגות המקצועניות בישראל. החל משנת 2014 מנוהלות שתי הליגות הבכירות על ידי מנהלת הליגות לכדורגל.
נכון לעונת 2022/2023, מדורגת ליגת העל הישראלית במקום ה-21 בדירוג אופ"א בשקלול של חמש העונות האחרונות.
לפני קום המדינה
בשנת 1928 הוקמה ההתאחדות לכדורגל בישראל, ולאחר שלוש שנים של ניסיונות להקים ליגת כדורגל בארץ ישראל לצד משחקי הגביע, הצליחה להוציא את הליגה לפועל בשנת 1931. ב-7 בנובמבר נערך משחק הפתיחה של הליגה, דרבי בין מכבי חשמונאי ירושלים והפועל ירושלים, בו ניצחה חשמונאי 8–0. הליגה כללה 9 קבוצות בעונתה הראשונה, והאלופה הראשונה הייתה המשטרה הבריטית, שזכתה בתואר בשנת 1932, ועמה שיחקו עוד 8 קבוצות עבריות: מכבי חשמונאי ירושלים, הפועל ירושלים, הפועל תל אביב, מכבי תל אביב, הפועל חיפה, מכבי חיפה, מכבי פתח תקווה, ומכבי נס ציונה.
הפועל תל אביב הייתה האלופה העברית הראשונה, כשזכתה בדאבל בשנת 1934. מכבי תל אביב זכתה באליפות הראשונה בתולדותיה בשנת 1936, ועד קום המדינה היו שתי התל אביביות הקבוצות העבריות היחידות שזכו בתואר. הפועל זכתה ב-5 אליפויות לפני קום המדינה, ומכבי זכתה ב-4. הליגה הופסקה לסירוגין בעקבות אירועים ביטחוניים בחלק מהשנים, ובחלק מהעונות הליגה נדחתה, בוטלה או הוחלפה במשחקי ליגות אזוריות.
הליגה הלאומית
לאחר קום המדינה, זכתה מכבי תל אביב באליפות הראשונה בשנת 1950. עד 1955 נקראה הליגה "ליגה א'", ואז שונה שמה והיא נקראה "הליגה הלאומית". הפועל פתח תקווה זכתה באליפות הראשונה בתולדותיה בשנת 1955, ולאחר מכן זכתה בחמש אליפויות רצופות (בין השנים 1959–1963), שיא שטרם נשבר.
בשנת 1963, לאחר שנים רבות בהן שיחקו בליגה 12 קבוצות, הוחלט על הקפאת הירידות והליגה גדלה בהדרגה ל-16 קבוצות. בשנת 1964 קבעה הפועל רמת גן היסטוריה והפכה לקבוצה הראשונה שזוכה באליפות מיד לאחר עלייתה מליגת המשנה (הישג ששוחזר על ידי בית"ר ירושלים בעונת 1992/1993), ובעונה שלאחר מכן גם הכח מכבי רמת גן זכתה לראשונה בתולדותיה בתואר. בשנים 1966–1968 שוחקה עונה כפולה עם 4 סיבובים ו-60 משחקים, בעקבות הקפאת הליגה במהלך תקופת ההמתנה לפני מלחמת ששת הימים.
בשנת 1971 זכתה מכבי נתניה לראשונה בתולדותיה באליפות, ובשנת 1975 הצטרפה גם הפועל באר שבע לרשימת הזוכות, והשיגה שתי אליפויות רצופות.
בשנת 1981 ירדה הפועל חיפה לליגת המשנה, והותירה את מכבי תל אביב והפועל תל אביב כקבוצות היחידות שמעולם לא ירדו ליגה. בשנת 1982 זכתה הפועל כפר סבא באליפות הראשונה בתולדותיה, אך בעונה שלאחר מכן ירדה לליגת המשנה (תקדים ששוחזר על ידי הפועל תל אביב לאחר שש שנים). בשנת 1984 נאבקו על האליפות שתי קבוצות שמעולם לא זכו בתואר - מכבי חיפה ובית"ר ירושלים, שהובילה את הטבלה בנקודות רבות לאורך העונה, אך בסופו של דבר הייתה זו מכבי חיפה שזכתה באליפות, ובית"ר ירושלים חיכתה עד שנת 1987, אז זכתה גם היא באליפות הראשונה בתולדותיה.
אחרי יותר מ-20 שנה כליגה של 16 קבוצות, בשנת 1987 הוקטנה הליגה ל-14 קבוצות, וכעבור שנתיים חזרה לפורמט של 12 קבוצות. בשנת 1989 ירדה הפועל תל אביב לראשונה בתולדותיה לליגת המשנה (עונה אחת לאחר שזכתה באליפות), והותירה את מכבי תל אביב כקבוצה היחידה שמשחקת בליגה הבכירה בישראל ברציפות מאז הקמתה. בשנת 1990 זכתה בני יהודה תל אביב באליפות הראשונה בתולדותיה, והפכה לקבוצה התל אביבית השלישית שזוכה בתואר. בשנת 1993 הוגדלה הליגה ל-14 קבוצות, ושנה לאחר מכן הוגדלה שוב ל-16 קבוצות.
ליגת העל
ב-1999 זכתה הפועל חיפה באליפות הראשונה בתולדותיה, ובתום העונה נערכו שינויים נוספים במבנה הליגות בישראל. הליגה הלאומית הפכה לליגת המשנה, ואילו הליגה הבכירה הוקטנה ל-14 קבוצות, ומאז היא נקראת "ליגת העל". הפועל תל אביב הייתה האלופה הראשונה של ליגת העל, כשזכתה בדאבל בעונת 1999/2000, ובעונה שלאחר מכן הוקטנה הליגה ל-12 קבוצות.
בעונת 2009/2010 גדלה הליגה בחזרה ל-16 קבוצות, ובאותה שנה הונהגה שיטת הקיזוז. טענות רבות עלו כנגד שיטה זו שבה הישגי העונה הסדירה מאבדים מחשיבותם לעומת הישגי הקבוצות בפלייאוף, ואכן בעונה זו מכבי חיפה הובילה את הטבלה בתום הסיבוב השני, ולאחר שהופחת ממאזן הקבוצות חצי מכמות הנקודות שצברו עד אז, זכתה הפועל תל אביב בתום הפלייאוף באליפות דרמטית בדקה האחרונה של המחזור האחרון. לאחר שנתיים הוחלט על ביטול השיטה.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 זכתה מכבי חיפה 6 פעמים באליפות, והפכה לקבוצה שזכתה בהכי הרבה אליפויות בעשור אחד.
לקראת עונת 2012/2013 הוקטנה הליגה ל-14 קבוצות. לקראת עונת 2014/2015 קיבלה מנהלת הליגות לכדורגל, אשר מורכבת מנציגי קבוצות ליגת העל והליגה הלאומית, את זכויות הניהול על שתי הליגות הבכירות בישראל.
החל מהפלייאוף העליון של עונת 2018/2019 הוכנסה לשימוש טכנולוגיית ה-VAR בליגת העל.
במרץ 2020, לפני מחזור הפתיחה של משחקי הפלייאוף, נעצרה עונת 2019/2020 בעקבות מגפת הקורונה.
מבנה הליגה
בליגה משתתפות 14 קבוצות. במהלך העונה כל קבוצה משחקת נגד כל אחת מהקבוצות האחרות בליגה, פעם אחת באצטדיונה הביתי ופעם אחת באצטדיון היריבה, ובסך הכל 26 מחזורים. לאחר שני הסיבובים הראשונים מתקיים פלייאוף אשר במסגרתו מחולקות הקבוצות לשני בתים. 6 הקבוצות אשר סיימו במקומות הראשונים ייקחו חלק בפלייאוף העליון, ו-8 הקבוצות אשר סיימו במקומות האחרונים ייקחו חלק בפלייאוף התחתון. קבוצה לא יכולה לרדת או לעלות מפלייאוף אחד לשני. במסגרת הפלייאוף העליון כל קבוצה משחקת מול שאר הקבוצות פעמיים, בבית ובחוץ, סך הכל 10 משחקים, ובמסגרת הפלייאוף התחתון כל קבוצה משחקת מול שאר הקבוצות פעם אחת, סך הכל 7 משחקים.
מיקומים
הקבוצות מקבלות שלוש נקודות עבור כל ניצחון (עד עונת 1982/1983 הוענקו שתי נקודות לקבוצה המנצחת, כפי שהיה נהוג בכל העולם) ונקודה אחת עבור תוצאת תיקו. במקרה של הפסד הקבוצה המפסידה איננה מקבלת נקודות. מיקום הקבוצות נקבע לפי מספר הנקודות הכולל שכל קבוצה השיגה. במצב של שוויון נקודות המיקום ייקבע לפי הפרש השערים. במקרה של שוויון בהפרש ייקבע המיקום על פי מספר הניצחונות, ובמקרה של שוויון גם כאן המיקום הסופי ייקבע על פי מספר השערים אשר הובקעו לזכות כל קבוצה. במקרה של שוויון גם במספר שערי הזכות, ייקבע המיקום ע"פ אותו סדר קריטריונים אך ורק בהתייחס למשחקים בין הקבוצות המצויות בשוויון. במקרה של שוויון גם בין שתי הקבוצות ויש צורך לקבוע עולה, יורדת, מיקום סופי לצורך השתתפות במסגרת כלשהי (למשל מוקדמות ליגת האלופות) או אלופה, ייערך בין הקבוצות משחק אחד על מגרש שייקבע על ידי ועדת הליגה בשיטת משחק גביע - הארכה ובעיטות 11 במקרה הצורך.
בתום העונה הקבוצה אשר ממוקמת במקום הראשון בפלייאוף העליון מוכתרת כאלופה, ושתי הקבוצות האחרונות בפלייאוף התחתון יורדות לליגה הלאומית.
הקבוצות זוכות במענקי מיקום לפי מיקומן בסוף העונה. סכום המענקים משתנה בין עונה לעונה בהתאם לתקצוב ההתאחדות לכדורגל בישראל. בעונת 2009/2010 זכתה האלופה ב-2.4 מיליון שקל וסגניתה זכתה ב-2.25 מיליון שקל.
העפלה לתחרויות האירופיות
הליגה הישראלית מסונפת להתאחדות הכדורגל האירופית (אופ"א), ולכן קבוצות אשר מסיימות במקומות הראשונים זוכות להשתתף בעונה שאחרי במסגרת הליגות האירופיות לפי מיקומן, בהתאם למיקום ליגת העל בדירוג הליגות של אופ"א. דירוג זה נקבע על פי הישגים משוקללים של הקבוצות הישראליות במפעלים האירופים. דירוג זה קובע את מספר המשתתפות במפעלים האירופיים: ליגת האלופות, הליגה האירופית והליגה האזורית, ואת מספר הסיבובים שעליהן לעבור על מנת להעפיל לטורניר העונתי. בדירוג 2023 (הקובע את המשתתפות בליגת האלופות, הליגה האירופית והליגה האזורית בעונת 2023/2024), מדורגת הליגה במקום ה-21 באירופה.
דירוג השיא של הליגה, נקבע בשנת 2003 והיה המקום ה-15 שמשמעותו הייתה 2 נציגות ישראליות במפעל ליגת האלופות בעונת 2004/2005 (מכבי תל אביב ומכבי חיפה), ודירוג השפל היה 27 בשנים 1999 ו-2019.
קבוצות הליגה
להלן הקבוצות המתמודדות בעונת 2023/2024 בליגת העל:
טלוויזיה
המשחק המרכזי משודר בכל מחזור בערוץ "5SPORT" שמפעיל ערוץ הספורט, אשר משדר שני משחקים נוספים בערוצים "5PLUS" ו-"5LIVE". ארבעה משחקים נוספים בכל מחזור משודרים בערוצים "ספורט 1", "ספורט 2", "ספורט 3" ו-"ספורט 4" שמפעילה חברת צ'רלטון. החל משנת 2018 חלק ממשחקי המחזור משודרים באיכות 4K בערוץ "5SPORT 4K" (תלוי באצטדיון, נכון לשנת 2022 רק באצטדיונים נתניה, בלומפילד והמושבה השידור ב-4K אפשרי).