cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הנריק פונטופידן
ביוגרפיה
יצירתו הראשונה, הרומן "כנפיים סמוכות", עוררה את תשומת לבם של גדולי הספרות בסקנדינביה באותה תקופה, גיאורג בראנדס והנריק איבסן ושניהם שיבחו את הרומן. ביצירותיו יש הבנה עמוקה לחיי האיכרים הדנים. הוא מעביר ביקורת מרירה על הניוון התרבותי והמוסרי של ארצו.
בשנת 1917 הוענק לו, יחד עם קרל גילרופ, פרס נובל לספרות על "תיאורו הנפלא לדניה של המאה העשרים".
ז'אן השני, מלך צרפת
חייו
ז'אן היה בנם הבכור של פיליפ השישי, מלך צרפת, ואשתו ז'אן מבורגונדיה. ב-28 ביולי 1332, בגיל 13 בלבד, נישא ז'אן לבון מלוקסמבורג, בתו של יאן העיוור, מלך בוהמיה. היא ילדה לו תשעה ילדים, שהבכור שבהם ירש את כתרו אחרי מותו. בחתונתו קיבל מאביו את דוכסות נורמנדיה ואת רוזנות אנז'ו ומאן.
ב-8 בינואר 1354 נרצח שארל דה לה סרד, המפקד העליון של הצבא הצרפתי. שארל השני, מלך נווארה, חתנו של ז'אן השני, מלך צרפת, היה מעורב ברצח זה. בתגובה, תקף ז'אן השני את נווארה. שארל השני, מלך נווארה, שהיו לו תביעות לכתר צרפת, כרת ברית עם אויבה של צרפת, אדוארד, הנסיך השחור (בנו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה). ז'אן השני נאלץ לחתום על הסכם מנט (22 בפברואר 1354) שלפיו שארל השני, מלך נווארה ששלט על שטחים נרחבים בנורמנדי, שמפאן וברי, קיבל לרשותו שטחים נוספים.
ב-1355 נחת הנסיך השחור עם צבאו בגסקוניה. היות שלא יכול היה לשלם לחייליו, יצא איתם למסע של ביזה. הם בזזו את הכפרים שלאורך הנהר גארון ואחר כך את הערים קרקסון ונארבון ושבו לעיר בורדו עם השלל. על פי תוכנית המלחמה של אדוארד השלישי, אמור היה הנסיך השחור לצעוד עם צבאו לעבר עמק הלואר, להתאחד שם עם כוח אנגלי אחר שנחת בברטאן ולתקוף יחד את פריז. אך כאשר הוא הגיע לעמק הלואר השתנתה התוכנית, והצבא שנחת בברטאן הופנה לנורמנדי שם לחם נגד צבאו של ז'אן השני. הנסיך השחור פנה לעבר פריז וז'אן השני נאלץ לנטוש את המערכה בנורמנדי כדי להגן על פריז. בדרכו לפריז הגיע ז'אן השני לעמק הלואר ואיגף את צבאו של הנסיך השחור שנותק מכוחותיו בבורדו.
ב-19 בספטמבר 1356 נערך הנסיך השחור עם צבאו מדרום לעיר פואטייה, במקום שהגישה היחידה אליו הייתה דרך שביל צר המוקף בסבך שיחים משני צדדיו. אנשיו הסתתרו בין שיחים אלה והוא עצמו ניצב בעמדת תצפית. מספר אנשי צבאו הגיע ל-8,000 איש בלבד לעומת כוח גדול בהרבה שעמד לרשותו של ז'אן השני. לכן, הוא פנה בהצעה להסכם שעל פיו יישבע להימנע מללחום נגד צרפת במשך שבע שנים. ז'אן השני דחה את הצעתו זו, וכך החל קרב פואטייה שהיה אחד הקרבות החשובים של מלחמת מאה השנים. כאשר 3,000 אבירים צרפתים ניסו לעבור דרך השביל הצר, האנגלים פתחו במתקפת חיצים מבין השיחים. הקשתים האנגלים גרמו לפאניקה בשורות הצבא הצרפתי ו-16,000 איש נסו על נפשם.
ז'אן השני הורה לאביריו לרדת מעל הסוסים כדי לא לשמש מטרה לחיציהם של הקשתים האנגלים. הוא ואנשיו ובהם פיליפ בנו הצעיר הותקפו על ידי הפרשים האנגלים. הוא לחם בגבורה ונפצע בראשו אך לבסוף נאלץ להיכנע, נלקח בשבי ללונדון כשהוא רכוב על סוסו וקיבל כמקום מגוריו את ארמון סבוי. כשבוי של האנגלים הוא נהנה מזכויות מלכותיות והותר לו לנהל אורח חיים מלכותי. בהסכם ברטיני שנחתם ב-1360 נקבע כופר נפש בן שלושה מיליון כתרים עבור שחרור המלך מן השבי. כמו כן הוסכם כי לואי, דוכס אנז'ו, בנו של ז'אן השני, יוחזק כבן ערובה בעיר קאלה שהייתה בשלטון האנגלים. ז'אן השני הורשה לשוב לצרפת לשם גיוס הכספים הדרושים. בעת שניסה לגייס את הסכום הדרוש, נמלט בנו לואי מן השבי האנגלי תוך ניצול הזכויות המלכותיות שניתנו לו.
המלך ז'אן השני זעם על הפרת ההסכם המלכותי על ידי בנו, דבר שראה כפגיעה בכבודו. היות שלא עלה בידו לגייס את הסכום הדרוש לשחרורו, חזר ז'אן השני, מלך צרפת לשביו באנגליה בתחילת 1364, ונפטר שם באפריל של אותה שנה. גופתו הוחזרה לצרפת והוא נקבר בנקרופוליס של מלכי צרפת, בבזיליקת סן-דני שליד פריז. בנו בכורו שארל ירש את כתרו בשם שארל החמישי.
ברכה צפירה
ברכה צְפירה (15 באפריל 1910 – 1 באפריל 1990) הייתה זמרת פופולרית החל משנות ה-30 של ארץ ישראל וחלוצת הזמר העברי.
שירתה של צפירה היוותה אבן דרך ביצירת סגנון מוזיקלי ישראלי מקורי, בין השאר בזכות שיתוף הפעולה המשמעותי שלה עם המלחין נחום נרדי.
ביוגרפיה
ברכה צפירה נולדה ב-ו' בניסן תר"ע בכפר התימנים בשילוח, ירושלים לרב יוסף צפירה ולנעמה לבית עמרני, שניהם יוצאי צנעא בתימן. אמה נפטרה בלידתה. אביה עלה לארץ ישראל ב-1877 והתיישב בשכונת נחלת צבי בירושלים ונפטר מטיפוס כשהייתה בת שלוש. תקופת זמן הייתה אצל דודה ואחר כך נשלחה לבית יתומים בשכונת ימין משה בירושלים ומשם נדדה ממשפחה אומנת אחת לשנייה.
המשפחות האומנות של צפירה היו מעדות וחברות שונות בירושלים. כך קלטה צפירה כבר בילדותה לחנים ושירים של מגוון העדות והייתה מעין אוסף מהלך של שירי עדות ישראל.
בסביבות 1924 עברה לכפר הנוער מאיר שפיה. שם הבחינה הדסה, רעייתו של מנהל הכפר ומורה שם, ביכולותיה הקוליות של צפירה. הנרייטה סולד שמעה את שירתה, מצאה בה איכויות דרמטיות ושלחה אותה לתל אביב ללמוד דרמה. בגיל 16 הצטרפה כזמרת לתיאטרון הארץ ישראלי (התא"י). בתיאטרון פגשה באמרגן משה ואלין שהפך לאמרגנה וארגן עבורה קונצרטים. בתל אביב התגוררה בכרם התימנים, שם התחברה מחדש לשורשיה התימניים ויצרה קשרים עם "חבר'ה טראסק", חבורה בוהמית שניסתה לגשר בין תרבות המזרח לתרבות האירופית. לאחר מכן הופיעה כזמרת בתיאטרון הסאטירי הקומקום שהוקם על ידי אביגדור המאירי. המאירי התרשם מזמרתה וביוזמתו יצאה לברלין ללמוד מוזיקה.
בברלין, בסוף שנות ה-20, למדה צפירה בבית הספר של מקס ריינהרדט והכירה את המלחין נחום נרדי. נרדי הלחין עבורה שירים רבים תוך כדי כך שברכה צפירה חושפת אותו לעולם הצלילים והגוונים של שירי העם והליטורגיה של העדות השונות. במשך עשור הופיעו שניהם בקונצרטים משותפים באירופה, ארצות הברית ואף בארץ ישראל ובמצרים, כך שצפירה קנתה לה מעמד של כוכבת על. עם חלוף הזמן נישאה צפירה לנחום נרדי, והתגרשה ממנו לאחר שמונה שנים.
בשנות ה-40 שיתפה צפירה פעולה גם עם מלחינים שעלו לארץ מאירופה, ביניהם פאול בן-חיים, עדן פרטוש ומרק לברי. היא גרמה להם להיות מודעים לסגנון המזרחי ובכך תרמה ליצירת סגנון מוזיקלי ישראלי חדש והבאתו לאולם הקונצרטים. הסגנון המיוחד של שירתה וגווניה הכיל יסודות של מוזיקה תימנית, ספרדית וערבית. המבטא הגרוני וחיתוך הצליל הכללי של קולה הקנה לביצועיה מימד של "אותנטיות", "שורשיות" מקומית ו"חושניות" - בעיקר לאוזניים של מי שחונכו על מוזיקה אירופית. ביצועיה הקנו לשירים בעלי גוון אירופי מובהק ניחוח של מזרחיות.
הרבתה לשיר את שיריו של חיים נחמן ביאליק, להם הותאמו לחנים מזרחיים, בהם "בין נהר פרת ונהר חידקל", "שיר העבודה והמלאכה" ו"יש לי גן". עוד משיריה הידועים: "עלי גבעה", "שתו העדרים", ושירי הילדים "שנה טובה", "לביבות" (קמח מן השק), "מי יבנה בית". הופיעה בטקס הפתיחה של המכביה השנייה ב-1935. השיר "אלוהים אשאלה" בביצועה היה השיר שפתח את השידורים העבריים של קול ירושלים - הרדיו המנדטורי בשנת 1936. אלו היו שידורי רדיו הסדירים הראשונים בארץ ישראל.
בספרם של מכס ברוד ופטר גרדנויץ "המוזיקה בישראל מימות קדם עד ימינו אלה" (הוצאת ראובן מס, 1954) כותב ברוד:
בשנת 1966 זכתה ברכה צפירה בפרס אנגל על תרומה למחקר המוזיקלי בישראל.
צפירה נישאה בשנית לכנר בן עמי זילבר (בנו של הצייר אריה זילבר).
בתה של ברכה צפירה מנישואיה לנחום נרדי היא זמרת האופרה נעמה נרדי, ובנה מנישואיה לבן עמי זילבר הוא הזמר והמלחין אריאל זילבר.
ברכה צפירה נפטרה ב-ו' בניסן תש"ן (1990), בגיל 80. נטמנה בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
בירושלים נקרא רחוב על שמה בשכונת רמת שרת.
משפט פלילי
המשפט הפלילי הוא ענף מתחום המשפט, שתכליתו הסדרת חיי החברה על ידי הגדרת התנהגויות שליליות מסוימות כבלתי-חוקיות, וזאת באמצעות כללי עשה ואל-תעשה. אדם המפר כללים אלה יואשם בביצוע עבירה פלילית, ועשוי לעמוד לדין ולהיענש בהתאם לעונשים הקבועים בחוק. המשפט הפלילי חל על תחום רחב ומגוון של התנהגויות פליליות. כאלו שהוגדרו בחוק המשפטי כהתנהגויות פליליות - ובא לקבוע כללי הימנעות מהתנהגויות אלו באמצעות הרתעה, העמדה לדין, ענישה וקלון. המשפט הפלילי מאופיין בכך שאכיפתו מוטלת קודם כל על המדינה, באמצעות התביעה הכללית, אף במקרים שהנפגע העיקרי מההתנהגות הפלילית יהא מתלונן פרטי אחר בחברה. המשפט הפלילי מסדיר יחסים בין פרטים בחברה, אך למעשה מתנהל בין המדינה (כישות קולקטיבית) לבין הפרט (למשל: חשוד, נאשם, אסיר).
התנהגות פלילית
התנהגות פלילית היא התנהגות המנוגדת לדין הפלילי, אשר מעוגן בחוק העונשין ובשורת חיקוקים נוספים. יש סוגים שונים של התנהגויות פליליות, וההגדרות של מעשה או מחדל כ'פליליים' משתנות ממדינה למדינה ומחברה לחברה. עם זאת, ישנם מספר מעשים המוגדרים כעבירות פליליות במרבית המדינות והחברות האנושיות, כגון: רצח, גנבה ואונס. שתיים מן הקטגוריות המרכזיות של העבירות הפליליות הן עבירות אלימות (למשל: רצח, הריגה, תקיפה וחבלה) ועבירות רכוש (למשל: גנבה, שוד ופריצה). בחלק מהמדינות, כולל מדינת ישראל, עבירות תנועה אף הן עבירות פליליות.
בהקשר הפלילי, תפקידה של מערכת המשפט הוא לקבוע ממצאים עובדתיים, לפרש את הדין הפלילי, לקבוע האם התנהגות מסוימת המובאת בפניה (באמצעות כתב אישום) היא פלילית ואם לאו, ולגזור את עונשם של עבריינים מורשעים. קביעה כי התנהגות היא פלילית נקראת הרשעה וקביעה כי הנאשם לא עבר את העבירה הפלילית בה הואשם נקראת זיכוי. בשיטת המשפט המקובל הנסמך על תקדימים, החלטות כאלו מרחיבות ומפתחות את החוק ואת פרשנותו המחייבת. לעומת זאת, במסגרת שיטת המשפט הקונטיננטלי, אין לתקדים השיפוטי משקל משמעותי, ולכן אין להכרעת בית המשפט מעמד מחייב, והיא תקפה רק במקרה הנדון.
במקרים רבים בית המשפט נדרש להכריע גם בסוגיות ערכיות מורכבות. דוגמה לכך היא סעיף 431 לחוק העונשין הישראלי: 'עבירת העושק', שמתגבשת כאשר אדם "מנצל את המצוקה, החולשה הגופנית או השכלית, חוסר הניסיון או קלות הדעת של הזולת לאחת מאלה, דינו – מאסר שלוש שנים...". הקושי הטמון בהגדרת עבירת העושק (אשר מעוגנת גם במשפט הפלילי של חלק ממדינות המשפט הקונטיננטלי), היא שעושק במובן זה קיים, במידה זו או אחרת, בכל עיסוק מסחרי שבו אחד הצדדים מפיק תועלת עודפת מן העסקה. על כן, בית המשפט נדרש להכריע אם מקרה נתון מהווה 'עושק' פלילי, או שהוא מהווה עיסוק מסחרי לגיטימי (אשר ייתכן שיכלול גם הפקת תועלת חד צדדית, ואפילו קיצונית, מן העסקה).
התפתחות חקיקתית היסטורית
הקודקס הפלילי הראשון בארץ ישראל היה הקודקס הפלילי העות'מאני, שהושפע מתערובת של משפט מוסלמי וקודקס צרפתי. בשנת 1936 ביטלו שלטונות המנדט הבריטי את הקודקס הפלילי העות'מאני, והחילו את פקודת החוק הפלילי, 1936, המבוססת על המשפט הפלילי האנגלי. צעד זה יצר את הקשר בין המשפט הפלילי האנגלי למשפט הפלילי הישראלי, קשר אשר היווה מסגרת ומקור השראה לאורך שנים רבות.
עם הקמת מדינת ישראל, קבע סעיף 11 לפקודת סדרי השלטון והמשפט כי תחול המשכיות של המערכת החוקית שהייתה קיימת ערב הקמת המדינה. מאז הקמת המדינה נעשו בחוק הפלילי תיקונים לא מעטים. רוב התיקונים והשינויים נעשו בחלק הספציפי של החוק, אשר מתייחס לעבירות השונות; ולא נגעו לחלק הכללי אשר קובע את עקרונות המשפט הפלילי בישראל. לאורך השנים הוחלף פרק הענישה, שבחלק הכללי, ולפעמים בוטלו עונשים מסוימים והוספו חדשים.
בשנת 1977 אישרה ועדת חוקה חוק ומשפט של הכנסת את פקודת החוק הפלילי מחדש, וביצעה קודיפיקציה לדיני העונשין. במסגרת זו שולבו התיקונים השונים בדבר חקיקה אחד, תהליך שהוביל ליצירת חוק העונשין, התשל"ז-1977, שהוא נוסח חדש ונוסח משולב של דבר החקיקה שקדמה לו. לאורך השנים, חוק העונשין המשיך לעבור שינויים רבים, הן בשל היקפו והן בשל רגישות הנושאים שבהם הוא עוסק.
בשנת 1994 נכנס לתוקפו התיקון המרכזי לחוק העונשין, תיקון 39. במסגרת תיקון זה הוחלף לגמרי החלק הכללי של חוק העונשין (סעיפים 1–34 לחוק בוטלו, ובמקומם נחקקו סעיפים חדשים). בעיצוב ובניסוח החוק השתתפו מומחים רבים, גם מן האקדמיה, ובהם פרופ' שניאור זלמן פלר ופרופ' מרדכי קרמניצר. בתחילת שנת 2006 אישרה הכנסת את תיקון מספר 90 לחוק.
עקרונות דיני העונשין
'כורח' - סעיף 34 יב' לחוק העונשין: טענת נאשם כי פעל תחת איום של פגיעה חמורה בחייו, בחירותו, בגופו או ברכושו של עושה המעשה או של זולתו.
'צידוק' - סעיף 34 י"ג: הגנה של נאשם אשר ביצע עבירה - כאשר היה חייב או מוסמך לפעול, או בשל ציות לרשות מוסמכת, אלא אם מדובר בפעולה בלתי חוקית בעליל.
'זוטי דברים' - סעיף 34 י"ז: הגנה של נאשם, כשלאור טיבו של המעשה, נסיבותיו, תוצאותיו ניתן להגדירו כקל ערך.
מטרות דיני העונשין
חוק העונשין הישראלי אינו מגדיר את מטרות המשפט הפלילי ואת מטרות הענישה. בחקיקה הישראלית ניתן למצוא שיקולים תועלתנים וגמולניים מעורבבים, וכך גם דעות השופטים. מטרה עיקרית של דיני העונשין היא הרתעה. קיימים שני סוגי הרתעה: אישית (העבריין עצמו לומד לקח) וכללית (שאר הציבור לומד לקח –יראו ויראו). חולשתה העיקרית של גישת ענישה לצורך הרתעה היא שלפיה, בעת שאדם מבצע עבירה, הוא מבצע אומדן של העונש הצפוי ביחס להנאה שיפיק. מחקרים שונים שבוצעו בתחום הצביעו על כך שענישה מרתיעה יותר את הפרטים הנורמטיביים בחברה ומרתיעה יותר בעבירות מסוימות. בעבירות אינסטרומנטליות (רכוש), ההרתעה אפקטיבית יותר. לעומת זאת, בעבירות אקספרסיביות (רגש), הרתעה אפקטיבית פחות. למשל, יש ספק אם ענישה מהווה הרתעה אפקטיבית כלפי רוצחים, בעלים מכים, עבירות אלימות וכדומה – ציבור לא נורמטיבי ומבצעי עבירות אקספרסיביות. מאחורי מטרה זו עומדת הגישה כי יש לדיני העונשין מטרה עמוקה יותר מהרתעה. לפי תאוריה זו, מטרתם העיקרית היא לשמש כלי לחינוך הציבור ולהתוות את גבול המותר והאסור בחברה. על פי גישה זו דיני עונשין שואפים לגרום לפרט להפנים את הנורמות הרצויות ולנהוג על פיהן, במנותק מהחשש מפני סנקציה. תורות ענישה מסוימות מייחסות למשפט הפלילי, בנוסף להרתעה, גם מטרה של תיקון העבריין. תורות אלה שמות דגש על הפן השיקומי במקום על הפן ההרתעתי, ומצביעות על תכליתו של המשפט הפלילי להפוך את העבריין לאזרח מתפקד ומועיל לחברה. בהתאם לכך, המטרה העיקרית של המשפט הפלילי היא לקדם את שילובו של העבריין בחברה כאזרח שומר חוק. יש אף מלומדים שסוברים כי, במודל ענישה שיקומי, על השופט להתאים את העונש לעבריין יותר מאשר לעבירה. המניעה מטרתה להפסיק התנהגות לא חוקית או סוטה של העבריין, על ידי הרחקתו מהחברה והגבלת יכולתו הפיזית לבצע עבירות נוספות. במרכז המודל המניעתי עומדים שיקולים של הגנה על שלום הציבור על ידי הרחקת העבריין המסוכן מהחברה. בימינו מטרות אלה מושגות באמצעות עונשי המאסר. לפי גישה זו, ההנחה היא ששיעור הפשיעה קטן, כל עוד העבריין כלוא. תאוריות שונות בדיני הענישה טוענות כי תפקידו של המשפט הפלילי הוא להטיל על העבריין עונש שיהווה גמול צודק למעשהו. בניגוד לגישות האחרות, אין למטרת הגמול היבט תועלתני. אין לה עניין בשינוי התנהגות העבריין. עיקרה לגמול לעבריין על העבירה מידה כנגד מידה.
פרשנות החוק במשפט הפלילי
פקודת החוק הפלילי קבעה "אין עונשים אלא על פי חוק מפורש" (כלומר: לא במשתמע). בהתאם לכך התבצעה פרשנות דווקנית. דוגמה בולטת מהווה פס"ד הירש ברנבלט, בו זוכה איש היודנראט שסייע לנאצים למנוע בריחת יהודים, בנימוק שהחוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם לא התייחס במפורש למצב כזה.
פסק דין מזרחי היווה נקודת מפנה בפרשנות החוק במשפט הפלילי. בפסק דין זה נידון עניינו של אסיר שלא שב מחופשה. ההגנה טענה שלא ניתן להרשיעו על סמך החוק שאוסר בריחה מ"משמורת חוקית", אך השופט אהרן ברק קבע שבמקום לבחון את לשונו היבשה של החוק, נכון יותר לבחון את מטרת החוק ולפרש את החוק על פיה (פרשנות תכליתית), ובהתאם לכך נפסק שגם בריחה מ"משמורת רעיונית" מהווה עבירה פלילית.
מאוחר יותר תוקן חוק העונשין, ונקבע בו במפורש, בסעיף 34כא:. מחד, חקיקה זו תואמת את עמדת ברק לפיה יש לאמץ פרשנות תכליתית. מאידך, חקיקה זו שוללת את תפיסתו העקרונית של ברק, לפיה יש רק פרשנות תכליתית אחת.
היסוד העובדתי (actus reus)
"אין עבירה ללא מעשה" ("nullum Crimen sine Actus"), כשהיסוד העובדתי מבטא התרחשות אובייקטיבית במציאות, ומורכב משלושה רכיבים: יש לציין כי רכיב תוצאתי אינו מתקיים בכל עבירה, כי אם רק בעבירות תוצאתיות (ולא בעבירות התנהגותיות).
היסוד הנפשי (mens rea)
"אחריות קפידה" - הן חריג לכלל שעבירה שנקבעה בדין טעונה הוכחת יסוד נפשי של מחשבה פלילית או רשלנות, אחריות קפידה היא בעיקר בתחום עבירות תעבורה (שמוגדרות 'עבירות פליליות') ואולם, גם בעבירות אחריות קפידה לא יישא אדם באחריות פלילית אם נהג ללא מחשבה פלילית וללא רשלנות ועשה כל שניתן למנוע את העבירה, ועליו להוכיח זאת; מכל מקום, אדם לא יידון למאסר, אלא אם כן הוכחה מחשבה פלילית או רשלנות. דוגמה לעבירת אחריות קפידה: נסיעה בלילה ללא אורות.
קשר סיבתי
בעבירות תוצאתיות נדרשת הוכחת 'קשר סיבתי' בין היסוד העובדתי לתוצאתו, כאשר מבחינים בין קשר סיבתי 'עובדתי' ל'משפטי':
הרחבת האחריות הפלילית
הדין הפלילי מכיר בעקרון של אחריות אישית. לכלל זה ישנן הרחבות אם בסוג העבירות ואם בסוג המבצעים:
עבירת הניסיון
עבירת הניסיון היא עבירה בה אדם מנסה לעבור עבירה, במטרה לבצעה, ועשה מעשה שאין בו הכנה בלבד, והעבירה לא הושלמה; לעניין עבירת הניסיון, אין זה משנה כלל אם עשיית העבירה לא הייתה אפשרית מחמת מצב דברים שהמנסה לא היה מודע לו או טעה לגביו.
בעקבות תיקון 39 שנכנס לתוקף בשנת 1995 וסימן מעבר של שיטת המשפט הפלילית בישראל לשיטה דאונטולוגית הורחבה האחריות הפלילית על 'המנסה', והעונש המוטל עליו זהה לעונשו של המבצע את העבירה במלואה. עם זאת, פעמים רבות בפועל התיקון לא מיושם בשל נטייתם האינטואיטיבית של השופטים להתייחס בקלות יחסית כאשר הניסיון לא הגיע לכדי ביצוע.
שותפות לדבר עבירה
הדין הפלילי מרחיב את חבות היחיד כ'מבצע עבירה בצוותא', כך שרואים את אלה המשתתפים בביצוע עבירה תוך עשיית מעשים לביצועה, אם הם מבצעים אותם בצוותא, ואין זה משנה אם כל המעשים נעשו ביחד, או שחלקם בידי אחד וחלקם בידי אחר.
הוא הדין לגבי 'מבצע באמצעות אחר' - דהיינו אדם שתרם לעשיית המעשה, באמצעות אדם אחר שביצעו, ככלי בידיו, הנתון במצב של קטינות או אי שפיות הדעת; העדר שליטה; ללא מחשבה פלילית; טעות במצב דברים; כורח או צידוק.
אחריות המשדל
המביא אדם אחר לידי עשיית עבירה - בין בשכנוע, בין בעידוד, בין בדרישה, בין בהפצרה ובין בכל דרך שיש בה משום הפעלת לחץ, הוא משדל לדבר עבירה. לעניין עונשו של המשדל קבע החוק עונש זהה לעונשו של המבצע העיקרי (כשהחריגים הם: כשנקבע בחוק עונש מיתה או מאסר עולם חובה - עונשו מאסר עשרים שנים; כשהעונש שנקבע מאסר עולם - עונשו מאסר עשר שנים; כשהעונש מזערי - עונשו לא יפחת ממחצית העונש המזערי; וכשהעונש חובה כלשהו - הוא יהיה עונש מרבי, ומחציתו תהא עונש מזערי).
מבצע באמצעות אחר
הגדרה
העבירה מוגדרת בסעיף 29(ג) לחוק העונשין.
מדובר באדם שלא מבצע בעצמו את היסוד העובדתי של עבירה מסוימת, אלא הוא משתמש באדם אחר כדי לבצע עבירה (הופך אדם אחר ל"כלי בידיו").
(1) קטינות או אי שפיות הדעת;
(2) העדר שליטה;
(4) טעות במצב דברים;
(5) כורח או צידוק.
לא מדובר ברשימה סגורה וייתכנו מצבים נוספים שלא צוינו לעיל בהם יוכל להימצא האחר, כשהמשותף לכולם הוא היעדר כשרות פלילית בשעת העשייה.
רעיון הדוקטרינה
ישנו מבצע שיש לו פטור מאחריות פלילית ולכן לא ניתן להרשיעו ויש אדם שהשתמש באחר כדי לבצע עבירה מסוימת, שאותו ניתן להרשיע בעבירה על ידי ביצוע באמצעות אחר.
הדוקטרינה היא כלי המאפשר הטלת אחריות על שותפים עקיפים במקרים שבהם המבצע העיקרי לא נושא באחריות פלילית.
היחסים בין המבצע באמצעות אחר לבין המבצע ("האחר") הם יחסים לא שוויוניים ויש בהם משום ניצול של האחר. בנוסף קיימים פערי ידע ושליטה - למבצע באמצעות אחר יש את השליטה על פעולותיו של האחר והאחר לא מבצע את העבירה מתוך בחירה חופשית.
היסוד העובדתי
1. המבצע באמצעות אחר לא מבצע בעצמו את היסוד העובדתי של העבירה. מעשהו מוגדר בסעיף כ"תרומה לעשיית מעשה". תרומתו יכולה להיות מכל סוג שהיא (הפצרה, שידול, סיוע וכיוצא בזאת).
3. נסיבה הכרחית לקיום הדוקטרינה היא קיומו של אדם אחר המשמש ככלי בידי המבצע ונתון במצב של היעדר אחריות, בעיקר ע"פ המצבים הנזכרים בסעיף. -יש הסבורים כי לעיתים יהיו מצבים בהם יהיה ניתן להרשיע גם את המבצע באמצעות האחר וגם את המבצע העיקרי, למשל במקרה של ציות חייל לפקודה בלתי-חוקית בעליל שנתן לו מפקדו.
היסוד הנפשי
היסוד הנפשי של המבצע באמצעות אחר הוא כפול:
1. יסוד נפשי של העבירה המושלמת, אותה מבצע האחר.
2. מודעות (לפחות עצימת עיניים) לכך שהאחר נמצא במצב של נחיתות, בדרך כלל לפי המצבים המנויים בסעיף 29(ג) לחוק העונשין, ולכך שהוא נמצא כ"כלי בידו" במהלך העשייה.
ענישת המבצע באמצעות האחר
העונש של המבצע באמצעות אחר שווה לעונש של מבצע עיקרי של אותה העבירה.
ישנו ויכוח לגבי חומרת מעשיו של המבצע באמצעות אחר:
א. יש הסבורים שמעשיו חמורים יותר משל מבצע ישיר - כיוון שגרם לאדם אחר לבצע עבירה. לא רק חטא אלא גם החטיא אדם אחר.
ב. יש הסבורים שמעשיו חמורים פחות משל מבצע ישיר - לא מסוגל לבצע בעצמו את העבירה ולכן משתמש באחר. משום כך יש הסבורים שרמת המסוכנות שלו נמוכה יותר.
אחריות המסייע
כל אדם אשר עשה מעשה כדי לאפשר להקל או לאבטח את ביצוע העבירה, בין לפני עשייתה ובין בשעת עשייתה - או למנוע את תפיסת המבצע, גילוי העבירה או שללה, או כדי לתרום בדרך אחרת ליצירת תנאים לשם עשיית העבירה, הוא מסייע ונשוא באחריות פלילית.
עבירה נוספת ושונה שבוצעה בידי שותף
כשאחד השותפים עשה עבירה שלא תוכננה מראש, כשיש 4 תנאים מצטברים - יש "אחריות שותף למעשים שונים ונוספים שנעשו על ידי שותפו (34א): 1. נעשה עבירה בידי "מבצע בצוותא". עם זאת, ניתן להרשיע את השותף בעבירה הכוללת יסוד נפשי של פזיזות לכל היותר. ניתן אף להרשיע את המסייעים והמשדלים בעבירה שונה או נוספת (34א (א)2), ואולם רק בעבירה הכוללת יסוד נפשי של רשלנות.
הגנות מפני אחריות הפלילית
ברוב המדינות המתוקנות הרשעת אדם בעבירה פלילית מותנית בבגירות, בבגרות דעתו, מסוגלותו להתנהג בהתאם לכללים חברתיים, וכושרו להבין משמעות מעשיו. ללא סגולות אלו אין הוא נחשב בר-עונשין. הדרישה המזערית להטלת אחריות פלילית צריכה להיות שבעת ביצוע פעולה הוא מבין את האלטרנטיבות שלרשותו, והבין את משמעות הבחירה בקו פעולה פלילי. לפיכך קיימות מספר נסיבות המהוות סייגים לאחריות פלילית והם:
לעיתים, אדם רשאי לעשות מעשה הנחשב עבירה אך עקב הנסיבות ניתן לו פטור ומוכרת לו הגנה מפני הרשעה בפלילים:
בארצות הברית הוכרה הגנת הפח היקוש - הגנה המאפשרת לנאשם להתגונן בטענה כי הודח למעשה העבירה על ידי סוכן רשות ומאחר שכך יש להסיר ממנו אחריות פלילית. הטעם העיקרי להגנה הוא שיש טעם לפגם בכך שהרשות אשר אחראית על מניעת פשעים וגילויים, תהא זו אשר יוצרת אותם. ההגנה טרם נתקבלה בישראל, אולם בארצות הברית היא מהווה הגנה מהותית מפני אישום פלילי.
מלון הילטון תל אביב
מלון הילטון תל אביב הוא בית מלון ברשת הילטון העולמית, הממוקם על חוף ימה של תל אביב-יפו.
תכנון
בית המלון תוכנן בידי האדריכל יעקב רכטר בסגנון ברוטליסטי (בשיתוף משה זרחי ומיכה פרי). את עיצוב הפנים המקורי של המלון תכננה האדריכלית דורה גד (לימים כלת פרס ישראל). את צוות האדריכלים הישראלים ליוו צוות שמונה מצד הרשת העולמית כדי לשמור על הסטנדרטים הבינלאומיים של המלון.
יעקב רכטר תכנן את חזיתות הבניין, הבולטות למרחוק בקו החוף של תל אביב, על ידי הפיכת אלמנט המרפסות למשחק גאומטרי חזרתי המייצר דינאמיות ומשחקי אור וצל. עיצוב הפנים ביקש לשקף את הסגנון המזרח תיכוני וזאת באמצעות שימוש בצבעי בז', שימוש בקרמיקה וקש וכן שטיחים צבעוניים המאזכרים רקמה בדווית.
המלון מתנשא לגובה של 17 קומות.
היסטוריה
הסכם להקמת המלון הושג בשנת 1961, חרף איומי החרם הערבי, והעניק לרשת הילטון הלוואה חריגה בגודלה וערבות של מדינת ישראל לאיגרות החוב של החברה שהקימה את המלון. טדי קולק, שעמד בראש החברה הממשלתית לתיירות בעת ההיא הצדיק את התנאים המפליגים לרשת בהזדמנות להגביר את תנועת התיירות לארץ באמצעות הקמת בית מלון השייך למותג בעל מוניטין עולמי. אבן הפינה למלון הונחה בספטמבר 1962.
המלון נבנה על שטח בן 17 דונם במתחם השוכן בקצה הרחובות ז'בוטינסקי וארלוזורוב וממערב לרחוב הירקון, שנלקח מגן העצמאות וכלל את בית הקברות המוסלמי "עבד א-נבי", שפונה בחלקו לצורך הקמת המלון. חלק מהשטח הופקע על ידי עיריית תל אביב מידי הסוחר שמואל קנדין עוד בשנת 1946 לצורך הקמת הגן. בשנת 1960 הועבר השטח לידי רשות הפיתוח שמכרה אותו לצורך הקמת המלון.
במהלך הבנייה, בדצמבר 1963, קרס עגורן ושלושה עובדים נהרגו.
חנוכת המלון התקיימה ב-13 בספטמבר 1965, בנוכחות ראש ממשלת ישראל לוי אשכול, נשיא הילטון העולמית קונרד הילטון ושר התיירות עקיבא גוברין. המלון שהוקם ומומן על ידי "החברה הממשלתית לתיירות", נתקל בקשיים בראשית שנות ה-70, ונמכר ליזמים פרטיים יהודים-גרמנים ובראשם משפחת טייג (שכיום בבעלותם המלון "דוד אינטרקונטיננטל תל אביב").
בראשית ימיו הקפיד המלון על לבוש אורחיו, ואסר כניסה ללא עניבה, אך הסתגל במהרה לסגנון הלבוש הישראלי.
לאחר שנים שבהן סבלו אורחי המלון ממצוקת חניה, עקב מגרש החניה הזעיר של המלון, הוקם בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 מרתף חניה גדול בשולי המלון, במקביל עבר המלון שיפוץ נרחב, לראשונה מאז הקמתו. עיצוב הפנים המקורי של דורה גד הוסר ואת מקומו תפס עיצוב פנים עדכני. המלון נחשב לאחד המלונות הנחשבים בתל אביב ובו התארחו ידוענים רבים שבאו לביקור בעיר. ביניהם נמנים ביל קלינטון, ליאו מסי, כריסטיאנו רונלדו, רוברט דה נירו ואלטון ג'ון.
בקומת הקרקע של המלון מופעל מרכז אירועים גדול, המארח באופן שוטף כנסים בני מאות משתתפים. כמו כן, מופעלות במלון שש מסעדות שונות, מכון כושר וספא, בריכת שחיה, בית כנסת ומספר חנויות יוקרתיות.
מאמה מיה! Here We Go Again
'''מאמה מיה! Here We Go Again (באנגלית: Mamma Mia! Here We Go Again, בתרגום ישיר לעברית: מאמא מיה! הנה אנו שוב באים''') הוא סרט קולנוע קומי-רומנטי אמריקאי, המבוסס על שירי להקת "אבבא" ועל המחזמר "מאמה מיה!", אשר מהווה המשך לסרט "מאמא מיה!". הסרט מבוים על ידי הבמאי אול פארקר, וחוזרים אליו אנסמבל השחקנים מהסרט הראשון - אמנדה סייפריד, דומיניק קופר, מריל סטריפ, קולין פירת', פירס ברוסנן, כריסטין ברנסקי, ג'ולי וולטרס וסטלאן סקארסגארד, כשאליהם מצטרפים השחקנים לילי ג'יימס, ג'רמי אירווין, יו סקינר, אלקסה דייוויס, ג'סיקה קינן וין וג'וש דילן.
הסרט יצא לאקרנים ב-20 ביולי 2018, עשור לאחר צאת הסרט הראשון.
עלילת הסרט
חמש שנים לאחר אירועי הסרט הקודם, סופי שרידן מתכוננת לפתיחתו המחודשת של הטברנה המקומית של אמה, ה"וילה דונה", לאחר שאמה, דונה, נפטרה שנה קודם לכן. סופי נסערת משום ששניים מאבותיה הפוטנציאליים, הארי וביל, אינם מסוגלים להגיע לפתיחה המחודשת, ובמקביל נישואיה לסקיי, שנמצא בניו יורק, עולים על שרטון מכיוון שהיא מתעקשת להמשיך להתאבל על אמה, אך שוכחת את עצמה בתהליך.
עשרים וחמש שנים קודם לכן, דונה, טניה ורוזי מסיימות את לימודי האוניברסיטה והשלוש, שהספיקו בינתיים להקים את להקת "הדונה והדינאמו'ס", מתפצלות בעקבות החלטתה של דונה לטייל בעולם הרחב. בעודה נמצאת בפריז, דונה פוגשת את הארי, ובסופו של דבר גם מוקסמת ממנו ואף מסכימה לקחת את בתוליו. כחלק מתוכניתה לטייל בעולם, דונה מעוניינת להגיע אל האי קלוקיירי, אך כשהיא מפספסת את הספינה אל האי, היא מקבלת טרמפ מביל, ספן שוודי, ובדרך, ביל ודונה עוזרים לדייג שבור לב שננטש בלב ים לעצור את אהבת חייו מלהינשא אחר. ללא ידיעתה של דונה, הארי עקב אחריה עד הנמל במטרה ללוות אותה לקלוקיירי, אך הגיע מאוחר מדי, ולשברון ליבו הוא מתבונן בדונה ובביל הנמצאים על הסירה השטה במרחק.
בהווה, טניה ורוזי מגיעים לתמוך בסופי בעקבות פטירתה של דונה ועם פתיחת ה"וילה דונה" מחדש וסופי מגלה שרוזי וביל נפרדו בגלל חוסר יכולתו להתחייב אליה. לאחר מכן, סופי מבקרת את אביה החורג, סם, שעדיין מתאבל על מותה של דונה. בחזרה בעבר, דונה מגיעה לאי כשלפתע מתחוללת סופה פתאומית והיא נאלצת למצוא מחסה בבית נטוש הנמצא בסמוך. במהלך הסופה, דונה מסיירת בחווה הסמוכה ומוצאת סוס מבוהל במרתף. בעודה מחפשת עזרה בהרגעת הסוס, דונה נתקלת בסם שרוכב על האופנוע שלו והוא עוזר לה להציל את הסוס. במקביל בהווה, סופה פתאומית גורמת להפרעה רצינית בתוכניותיה של סופי עבור הפתיחה הגדולה ומונעת מהמשקיעים בטברנה או מהסיקור התקשורתי מלהגיע אל האי.
חזרה בעבר, דונה וסם נהנים מרומן קצר שמסתיים בפתאומיות כאשר דונה מגלה תמונה של ארוסתו של סם ביומנו. דונה שבורת הלב פוקדת על סם, שמנסה להסביר לה את המצב, לעזוב את האי, והוא, בשברון לב ובחוסר רצון מובהק, מציית לה. בהווה, סם מספר לסופי על הדרך בה הוא ודונה נפרדו מלכתחילה על מנת להראות לה שהיא מעולם לא יכלה לאכזב אותה. בינתיים, הארי מבטל את העסקה העסקית שלו בטוקיו על מנת לתמוך בסופי, וביל מקבל את אותו הרעיון ומשתמש באחיו התאום ככפיל שיקבל את הפרס שהוא היה אמור לקבל במקומו. ביל והארי נפגשים על הרציפים, אבל נאמר להם שאין סירות ששטות לקלוקיירי. עם זאת, ביל פוגש את אותו הדייג שהוא ודונה עזרו לו שנים קודם לכן, שמסכים לתת להם טרמפ על הסירה שלו. ביל, הארי וסקיי, שהחליט לעזוב את ניו יורק ולחזור לסופי, מחישים את פעמיהם אל האי יחד עם מספר סירות מלאות באורחים.
בעבר, דונה, שנותרה שבורת לב כתוצאה מפרידתה מסם, מתעלת את כעסה עליו באמצעות שירה בעזרתן של טניה ורוזי, שזה עתה באו לבקר את דונה על האי. דונה פוגשת שוב את ביל והם עוזבים בסירה שלו במטרה לצלול צלילה חופשית בים. בזמן שדונה וביל נהנים מחברתם אחד של השנייה, סם שב לאחר שנפרד מארוסתו עבור דונה, אך לבו נשבר שוב כשהוא שומע שדונה נמצאת במערכת יחסים עם גבר אחר ושוב עוזב את האי. דונה מגלה שהיא בהריון, אך ללא מושג איזה אחד משלושת מאהביה האחרונים הוא האב הביולוגי. סופיה, אמו של בעל הטברנה המקומית בו להקת "הדונה והדינאמו'ס" שרות, שומעת שדונה מבקשת להישאר על האי ומגלה לה שהיא בעלת בית החווה שדונה לנה בו, ומציעה לתת לה לגור שם באופן קבוע ובחינם, בתנאי שתשפץ את המקום; הצעה לה דונה מסכימה, ושם היא יולדת את סופי בתום תשעת החודשים.
חזרה בהווה, האורחים מגיעים למסיבה וסופי מתאחדת עם שני אבותיה האחרים ועם סקיי. סופי מגלה לסקיי שהיא בהריון ממנו ומעולם לא חשה קרובה יותר לאמה, לאחר שהבינה עכשיו מה שעבר על אמה לאחר כל השנים ההן. במקביל, ביל ורוזי שבים להיות בני זוג נוכח התאבלותם על דונה. סבתה המנוכרת של סופי, אמה של דונה, רובי, מגיעה למסיבה למרות שסופי החליטה שלא להזמין אותה. רובי מגלה לה שסקיי מצא אותה בניו יורק והיא רוצה לבנות מערכת יחסים אמיתית עם סופי. סופי אז מבצעת שיר עם טניה ורוזי לזכר אמה, ורובי מספרת לה בדמעות כמה היא גאה בה. לאחר מכן מתגלה כי מנהל הטברנה, פרננדו, הוא מאהבה לשעבר של רובי, והשניים מתאחדים.
תשעה חודשים לאחר מכן, סופי יולדת בן זכר וכולם מתאספים שוב עבור הטבילה שלו, שבו טניה מפלרטטת עם אחיו של פרננדו. טקס הטבילה כולו מתרחש כשרוחה של דונה משקיפה על בתה בגאווה. הסרט נסגר בכתוביות סיום במהלכן כל הדמויות, לרבות רוחה של דונה וגרסאותיהם הצעירות של "הדונה והדינאמו'ס" ושלושת אבותיה של סופי, שרים את השיר "Super Trouper".
פסקול
ב-13 ביולי 2018 יצא האלבום "Mamma Mia! Here We Go Again: The Movie Soundtrack Featuring The Songs Of ABBA".
צילומים
צילומי הסרט החלו בקרואטיה ובאי קטן המסופח אליו בשם ויס ב-12 באוגוסט 2017.
יציאה לאקרנים
הסרט יצא לאקרנים ב-20 ביולי 2018 - תאריך המסמל עשור לרגל יציאת הסרט הראשון, "מאמא מיה!", לאקרנים.
קישורים חיצוניים
ביקורות
אסכולת ניו יורק
אסכולת ניו יורק (באנגלית: New York School) הוא כינוייה של קבוצת ציירים, משוררים, רקדנים ומוזיקאים אמריקאים, שסגנון עבודתם מכונה אקספרסיוניזם מופשט. הקבוצה פעלה בעיר ניו-יורק בשנות הארבעים והחמישים. ההתפתחויות היצירתיות החדשניות בניו-יורק בשנות הארבעים הולידו סגנון חדש ורדיקלי בציור, שבראשית שנות החמישים כונה אקספרסיוניזם מופשט. שני המונחים הללו מתארים את אותה התופעה, כך שאמני אסכולת ניו יורק הם למעשה ציירי האקספרסיוניזם המופשט. אמני האסכולה שאבו השראה מהסוריאליזם ומתנועות האוונגרד בנות הזמן באמנות, ובפרט מציור הפעולה, הג'אז, תיאטרון האימפרוביזציה, המוזיקה אקספרימנטאלית והאינטראקציות בין החברים השונים בעולם האמנות של ניו-יורק.
דמויות מרכזיות
פרנק אוהרה היה במרכז התנועה, עד למותו בשנת 1966. בגלל הקשרים החברתיים הנרחבים שלו והודות לתפקידו כאוצר במוזיאון לאמנות מודרנית בניו-יורק, הוא יצר קשרים בין ציירים ומשוררים, כגון ג'יין פרלייכר, פירפילד פורטר ולארי ריברס. בין אמני האסכולה התקיימו שיתופי פעולה רבים, ובמיוחד בין משוררים, כמו אוהרה, קנת' קוך, ג'ון אשברי וג'יימס סקיילר. רות פדג'ט וטד בריגן הגיעו שניהם לקבוצה מטלסה, אוקלהומה. קוך, אוהרה, סקיילר ואשברי היו משוררים שונים בסגנונם, אבל הם העריצו אחד את השני והיה להם הרבה במשותף: חוץ מסקיילר, כולם למרות באוניברסיטת הרווארד; מלבד אשברי, כולם עשו שירות צבאי וגרו בניו-יורק במהלך השנים המעצבות שלהם כמשוררים ומלבד קוך, כולם כתבו על אמנות. ארבעת המשוררים הללו שאבו השראה מהסוריאליסטים הצרפתים, ביניהם ריימונד ראסל, פייר רברדי וג'וליום אפולינר.
שירה
לגבי משוררי אסכולת ניו-יורק, מבקרים טוענים שיצירתם היא תגובה לתנועת השירה הווידויית בשירה המודרנית. הנושאים בשירתם היו לעיתים קרובות קלילים, אלימים או תצפיתיים, כאשר סגנון כתיבתם תואר כקוסמופוליטי. המשוררים כתבו לרוב בסגנון מיידי וספונטאני המזכיר את סגנון זרם התודעה, תוך שימוש בדימויים עשירים. הם שאבו השראה מהסוריאליזם ומתנועות אמנות אוונגרדיות, ובייחוד מציור הפעולה של חבריהם בשדה האמנות של האסכולה, כמו ג'קסון פולוק ווילם דה קוניג.
אמנות חזותית
אסכולת ניו-יורק, הכוללת את ציירי האקספרסיוניזם המופשט של שנות החמישים בניו-יורק, תועדה בסדרה של תערוכות. הראשונה היא תערוכת האמנות של הרחוב התשיעי שהתקיימה בניו-יורק בשנת 1951; אחריה התקיימו תערוכות נוספות בגלריה סטייבל בניו יורק : התערוכה השנתית השנייה של ציור ופיסול, 1953; התערוכה השנתית השלישית של ציור ופיסול, 1954; התערוכה השנתית הרביעית של ציור ופיסול, 1955; התערוכה השנתית החמישית של ציור ופיסול, 1956 והתערוכה השנתית השישית של ציור ופיסול, 1957.
הקבוצה פעלה אחרי מלחמת העולם השנייה, תחת אווירה חברתית כללית של ריקנות, ייאוש וחוסר אמונה בטוב שבאדם. אמני הקבוצה רצו ליצור אמנות חדשה ותרבות חדשה; הם דחו את האמנות הפיגורטיבית הריאליסטית שאפיינה את האמנות האמריקנית וגם את האמנות הקוביסטית האירופית, ורצו ליצור אמנות רגשית, אנושית והומניסטית, המתבטאת בסמלים אוניברסליים המובנים לכל בן אנוש. יצירותיהם היו בעלות ממדים ענקיים; האמנים שצמחו מתוך המרחבים העצומים של ארצות הברית נתנו בכך ביטוי לתחושת המרחב והחופש. בין האמנים הבולטים של התנועה, היו: ג'קסון פולוק (Jackson Pollok), מארק רותקו (Mark Rothko), וילם דה קונינג (Willem de Kooning), הנס הופמן (Hans Hofmann), אדולף גוטליב (Adolph Gottlieb), רוברט מדרוול (Robert Motherwell), פרנץ קליין (Franz Kline) ארשיל גורקי (Arshil Gorky) ואחרים.
שני כיוונים עיקריים התפתחו בין אנשי הקבוצה: אמנות פעולה הכוללת יצירות כמו אלה של פולוק, ואמנות שדות הצבע, סגנון הכולל יצירות כדוגמת אלה של רותקו. תנועה זו נחשבת להתפתחות האמנותית החשובה הראשונה באמנות האמריקאית והיא זכתה להכרה ולהשפעה בינלאומית.
גלריות
גלריה אניטה שפולסקי בניו יורק התמחתה בשנות החמישים והשישים באמנות אסכולת ניו יורק והציגה יצירות מהסגנונות אקספרסיוניזם מופשט, מופשט גאומטרי, ומופשט פוסט ציורי. גלריה טיבור דה נאג'י וגלריה סטיבל הציגו גם הן את אמני אסכולת ניו יורק ובשנת 1988 גם גלריה גאגוסיאן  בניו יורק הציגה תערוכה של אמני האסכולה.
מוזיקה
המונח "אסכולת ניו יורק" מתייחס גם לקבוצה של מלחינים בשנות החמישים, שכללה את ג'ון קייג', מורטון פלדמן, ארל בראון וכריסטיאן וולף. המוזיקה שלהם השפיעה על המוזיקה ועל האירועים של תנועת הפלוקסוס.
מחול
במהלך שנות השישים, מרכז המחול ג'ודסון בניו יורק ערך מהפיכה במחול המודרני, כאשר שילב בדרכים חדשות את הרעיון של אמנות מיצג, כוריאוגרפיה חדשה ורדיקלית, לחנים מאת מלחיני אוונגרד ושיתופי פעולה עם כמה מציירי אסכולת ניו יורק. קבוצת האמנים שיצרה את מרכז המחול נחשבת למייסדת של המחול הפוסט-מודרני. האמנים שעבדו במרכז המחול ג'ודסון היו אמני אוונגרד אקספרימנטליסטים, שדחו את הגבולות, המונחים והתיאוריה של טכניקת הבלט. המופע הראשון של המרכז נערך ב-6 ביולי 1962 והשנים 1962–1964 נחשבות שנות השיא של פעילותו. במהלך שנות החמישים, השישים והשבעים, אמני אסכולת ניו יורק שיתפו פעולה עם מספר כוריאוגרפים ורקדנים אחרים, כולל: סימון פורטי, אנה הלפרין, מארסה קוניגהם, מרתה גראהם ופול טיילור.
קטרפילר 777
קטרפילר 777 (באנגלית: Caterpillar 777) היא משאית עפר בתצורת "משאית מחצבה" מתוצרת יצרנית המנועים וציוד מכני הנדסי האמריקאית קטרפילר אשר מיוצרת משנת 1974 ועד היום.
משאית מחצבה
"משאית מחצבה" או "משאית מכרות" היא משאית רכינה גדולה מאוד שתוכננה במיוחד עבור מכרות, מחצבות ועבודות עפר בקנה מידה גדול. בשל גודלה הרב היא לא מורשית לנוע בכבישים אלא רק בשטח העבודה. משאיות אלו מכונות לעיתים "Monster Truck" בשל גודלן הרב, אך שמן התקני הוא "Haul Trucks".
גן פעמון הדרור
היסטוריה
הגן הוקם בשנת 1976 על חלק ניכר משטח "מתחם עומריה", לאחר שתוכנית רחבת היקף להקמת מגדלי מגורים יוקרתיים ובתי מלון במקום בוטלה עקב מחאה ציבורית, והוחלפה בתוכנית צנועה יותר שכללה גם פארקים ושטחים פתוחים לפי הצעת צוות בראשותו של האדריכל דוד קרויאנקר. עם זאת צפונית לגן הוקם ב-1983 מלון לרום (המלון שינה את שמו למלון ענבל) ומדרומו תוכנן לקום מלון של רשת ארבע העונות. בקרבת הגן קיימים מלונות נוספים, שהבולט ביניהם הוא מלון אוריינט מרשת ישרוטל.
הגן נחנך במלאת 200 שנה לעצמאות ארצות הברית. במרכזו הוצב פעמון העתק של 'פעמון הדרור' המפורסם בפילדלפיה. הפעמון ניתן במקור לכנסת ישראל בשנת 1955 על ידי [♧מושל פילדלפיה והועבר לגן עם הקמתו באישור הכנסת ולבקשת טדי קולק, ראש עיריית ירושלים. מונומנט אחר הוקם ברחבה בחלקו הצפוני של הגן. שם "בוקעת" מתוך הקרקע דמות של דרקון העשויה בטון. על-פי השילוט בגן, הדרקון מכונה ג'רי.
ברחבי הגן ניתן למצוא אמפיתיאטרון קטן מאבן לכ-500 צופים ומתקנים שונים כגון מרכז החלקה על גלגיליות, גני שעשועים לילדים, וכן מגרשי כדורסל, קטרגל, פינג פונג, ומשנת 2010 גם מגרשי כדורגל חופים בהם מוקמים יציעים זמניים המכילים מאות מקומות בעת טורנירים. בנוסף פועל בשטח הגן גם תיאטרון הקרון שבשנת 2016 נחנך עבורו מבנה חדש וגדול יותר (מאשר המתקן הישן), בעלות של כ-5 מיליון ש"ח. בחודש מאי 2014 נפתח בגן סקייטפארק מהגדולים בארץ שעלות הקמתו מעל 10 מיליון ש"ח ושטחו כ-2,500 מ"ר. בסקייטפארק הוקם גם יציע מוצלל לשבעים צופים ותאורה לילה שיאפשרו לו לארח תחרויות סקייטבורדינג.
מאז שנת 2004 משמש הגן כנקודת ההתחלה למצעד הגאווה השנתי של העיר ירושלים.
בשנת 2016 אושרה תוכנית להקים בצידו הדרומי של הגן טיילת המכונה "טיילת דובנוב", על שם הרחוב הסמוך, שתכלול שבילים לאופניים והולכי רגל, ספסלים ותאורת רחוב ותקשר בין רחוב דובנוב המגיע סמוך למתחם תיאטרון ירושלים ולידו גם לאתרים כגון וילה שרובר, בית הנסן, חורשת הירח ובין מתחם התחנה. עלות פיתוח הטיילת הצפוי הוא כשני מיליון ש"ח. בין האתרים שתקשר הטיילת ניתן למנות את גן השושנים, תיאטרון הקרון, הסקייטפארק, חזיתו של מלון הארבע העונות המתוכנן וכאמור מתחם התחנה ופארק המסילה.
אטלס A
האטלס A שנקרא גם X-11 ו-SM-65A Atlas היה אב הטיפוס הראשון בגודל מלא של טיל האטלס.
האטלס יועד לעבור עד 8000 ק"מ במהירות של 30,000 ק"מ לשעה, ומחירו הוערך ב-4-5 מיליון דולר. האטלס היה הטיל הבין יבשתי הראשון של ארצות הברית ונועד להוות מענה לטיל בין יבשתי שברית המועצות טענה שהיא שיגרה בהצלחה.
שיגורים
האטלס שוגר לראשונה ב-11 ביוני 1957, כשבועיים לאחר שהודעה להעיתונות בישרה על שיגור שיבוצע למחרת, אך השיגור נכשל ומיד לאחר שיגורו התאבך ממנו עשן שחור והוא פוצץ. שיגור מוצלח ראשון, לאחר שני שיגורים כושלים, היה ב-16 בדצמבר 1957. שיגור מוצלח נוסף בוצע בינואר 1958. בשיגור ניסויי זה עבר טיל האטלס מרחק של 600 מיל. ב-9 בפברואר 1958 נכשל ניסיון שיגור של האטלס, כשהטיל התפוצץ זמן קצר לאחר המראתו. שבוע לאחר מכן, ב-15 בפברואר 1958 נכשל ניסיון שיגור נוסף, כשאחד משני מנועיו לא עבד ועל כן הוא לא התרומם מעל הקרקע. כישלון נוסף נרשם ב-20 בפברואר 1958 כשהטיל התפוצץ 2 דקות ו-20 שניות לאחר שיגורו. ב-1 באפריל 1958 בוטל שיגור של הטיל ברגע האחרון בגלל תקלה במנועים. שיגור מוצלח התקיים ב-5 באפריל 1958. שיגור אחרון של האטלס A בוצע בהצלחה בתחילת יוני 1958.
האטלס A שוגר 8 פעמים ונחל 4 הצלחות ו-4 כישלונות. כל השיגורים בוצעו מנמל החלל קייפ קנוורל.
שימוש
בנובמבר 1957 הודיעה ארצות הברית על הקמת בסיס לשיגור טילי אטלס בויומינג, באופן שהטילים מהבסיס יוכלו לטוס מעל אזור הקוטב הצפוני למרכזי אוכלוסייה בברית המועצות.
לוקה שקד
לוקה פירנסקו-שקד (ברומנית: Luca Firanescu-Shaked; נולדה בשנת 1985) היא דוגמנית עבר ושחקנית רומנייה-ישראלית שהתגיירה.
קורות חיים
ב-2008 הייתה הדוגמנית הראשית של מעצבת שמלות הערב גליה להב. באותה שנה הצטלמה לאחד מתוך 8 שערים שונים של כתב העת הישראלי "בלייזר".
בשנת 2009 היא הובילה את קמפיין בגדי הים של הרשת הישראלית "אפרודיטה" ושימשה כפרזנטורית של החברה הישראלית לניתוחים אסתטיים "אמריקן לייזר". הצטלמה לפרסומת לקאווה בברצלונה ולקמפיינים של טאג וומן ומישל מרסייה, וכן נבחרה להוביל קמפיין בינלאומי של בגדי הים של מורנה.
היא הובילה קמפיינים למותגים ישראלים כמו "גוטקס" ו"אירוקה".
היא דיגמנה גם בניו יורק וגרמניה ועבדה עבור חברות בינלאומיות כמו פאקו רבאן ומרקס אנד ספנסר. שקד נבחרה לקמפיין הבינלאומי של לוריאל פריז, והובילה את הקמפיינים העולמיים של טריומף אינטרנשיונל, נוקיה, Wash & Go ועוד.
ב-2010 הצטלמה למגזין בגדי הים של "בלייזר". ב-2011 הצטלמה שוב לכתב העת הישראלי "בלייזר".
כשחקנית היא הופיעה בסדרה "אבודים באפריקה" מבית yes. הופיעה בתפקידים אורחים בסדרות "חשופים" ו"עממיות".
ב-2013 היא שיחקה בסרט "השורד" בבימויו של שמעון שי, לצד משה איבגי.
חיים אישיים
במהלך הפקת אופנה במולדתה ברומניה, הכירה את הפרסומאי הישראלי ספי שקד- ועברה להתגורר עמו בישראל, בגיל 21. התגוררו גם בפורטוגל.
בראיון שהעניקה באוגוסט 2013 הכריזה כי סיימה תהליך גיור רפורמי.
אריאלה גולדמינץ
אריאלה גולדמינץ (נולדה ב-21 בדצמבר 1955, ו' בטבת תשט"ז) היא סופרת ישראלית, זוכת פרס היצירה לסופרים עבריים לשנת תשע"ט.
ביוגרפיה
גולדמינץ נולדה וגדלה בחיפה.
בעלת תואר ראשון בספרות אנגלית, תעודת הוראה באנגלית ותולדות התיאטרון מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני בספרות עברית והשוואתית בהצטיינות במגמת כתיבה יוצרת מאוניברסיטת חיפה.
גולדמינץ עבדה כמורה לאנגלית וכמנהלת לשכה בחברות שונות בתחום ההיי-טק ובאוניברסיטת חיפה.
בשנים האחרונות גולדמינץ עוסקת בכתיבה ולמידה. בכתיבתה עוסקת גולדמינץ בגיבורים מורכבים, בעלילה המבטאת את מורכבות החיים ובסתירות פנימיות.
בדצמבר 2018 הוכרז על זכייתה בפרס היצירה לסופרים עבריים ע"ש לוי אשכול לשנת תשע"ט.
גולדמינץ מתגוררת בחיפה, נשואה ואם לבן.
ספריה
הספר זכה בפרס שרת התרבות לסופרים בראשית דרכם וכן במענק מטעם קרן י.ל. גולדברג. מדובר ברומן המתרחש בקונדיטוריה ותיקה וידועה בחיפה, עוסק בחיי היומיום של גיבוריו.. הספר הוא רומן שעלילתו מתרחשת בחיפה, עוסק במערכות יחסים בין אנשים..
הקונפדרציה הצפון-גרמנית
הקונפדרציה הצפון-גרמנית (בגרמנית: Norddeutscher Bund) הייתה קונפדרציה של 22 מדינות גרמניות, שהוקמה לאחר מלחמת אוסטריה–פרוסיה, והיוותה את הבסיס לקיסרות הגרמנית, שהוקמה לאחר הניצחון במלחמת צרפת–פרוסיה.
היסטוריה
הקונפדרציה הצפון-גרמנית הוקמה באוגוסט 1866 כברית צבאית של חלק ממדינות הקונפדרציה הגרמנית תחת הנהגתה של ממלכת פרוסיה במסגרת מלחמת אוסטריה–פרוסיה וביולי 1867 הפכה למדינה פדרטיבית המורכבת מ-22 מדינות גרמניות, ששכנו מצפון לנהר המיין.
הקונפדרציה נתנה לגרמניה חוקה מסודרת והייתה אבן יסוד בכינונה של האימפריה הגרמנית אשר בתורה אימצה רבים מסעיפי חוקתה כמו גם את דגלה.
אף על פי שהקונפדרציה התבטלה לאחר איחודה של גרמניה בשנת 1871, שימשה הקונפדרציה אבן יסוד לכינונה של החוקה הגרמנית באותה השנה. חוקה זו העניקה לקנצלר החדש אוטו פון ביסמרק סמכויות רבות, שכן היא הפכה אותו ל"אחראי" אך לא חייבה אותו לתת דין וחשבון בפני הבונדסטאג, והעבירה לידיו את הסמכויות על התקציב הצבאי (לאחר המשבר החוקתי אליו נקלע וילהלם הראשון בשנת 1862).
רשימת מדינות הקונפדרציה
כל המדינות החברות כבר השתייכו ל של 1815–1866. אוסטריה ומדינות דרום גרמניה בוואריה, וירטמברג, באדן והדוכסות הגדולה של הסן (הסן-דרמשטאדט) נותרו מחוץ לקונפדרציה הצפון-גרמנית. עם זאת, המחוז הצפוני אוברהסן של הדוכסות הגדולה של הסן אכן הצטרף.
בצפון, מרכז ומזרח גרמניה, פרוסיה:
איחדה מספר בעלי ברית שהצטרפו לקונפדרציה הצפון-גרמנית באמצעות הסכמי אוגוסט (Augustverträge) של אוגוסט 1866; סיפחה ארבע מדינות אויב לשעבר (הנובר, נסיכות הבוחר מהסן, נסאו, פרנקפורט) שהפכו לחלקים מפרוסיה (אוקטובר 1866); כללה את השטחים שלה בעבר מחוץ ל ולקונפדרציה הגרמנית, כלומר את ערש מדינתה בפרוסיה המזרחית וכן את השטחים הפולניים שנכבשו על ידי פרוסיה (פרובינציית פוזן, פרוסיה המערבית) במדינה החדשה, ובכך סיפחה אותם רשמית לתוך גרמניה; אילצה את שאר המדינות להיכנס לקונפדרציה של צפון גרמניה באמצעות הסכמי השלום. לאוונבורג מוזכרת לפעמים כאחת המדינות החברות, לפעמים לא. היא הייתה אחת משלוש הדוכסות שהיו שייכות קודם לכן לדנמרק. לאוונבורג הייתה מדינה עם המלך הפרוסי כדוכס עד 1876, אז הפכה לחלק מהמחוז הפרוסי שלזוויג-הולשטיין.
אלדאר קומלוש
אלדאר קומלוש (במקור קרדנס, בהונגרית: Komlós Aladár; שמו הבדוי הספרותי היה אַלְמוֹש קוֹרַל. דולנה סטרהובה, 10 בדצמבר 1892 – בודפשט, 22 ביוני 1980) היה סופר, משורר, מתרגם, דוקטור לספרות, היסטוריון ומבקר ספרות הונגרי-יהודי, ניצול שואה ברכבת של ישראל קסטנר, בעלה של השחקנית ההונגרייה-יהודייה ארז'י פלוֹטַאִי.
ביוגרפיה
קומלוש נולד למשפחה יהודית. הוא למד בתיכון בלוצ'נץ, שם גילה מורו, הסופר והמשורר אלדאר בודור, את כישרונו. משנת 1910 למד בחוג לטינית-הונגרית באוניברסיטת בודפשט, שם הצטרף לחוג גליליאו. הוא סיים את לימודיו בשנת 1918 כמורה. במהלך מלחמת העולם הראשונה נפל בשבי האיטלקי. לאחר המלחמה עבד כמורה, אך פוטר בקושיצה בשנת 1920 בשל מאמר שכתב בעיתון. להזמנת אוסקר יאסי הפך עמית במערכת "העיתון ההונגרי של וינה" (Bécsi Magyar Újság) (בגרמנית: Wiener Ungarische Zeitung) מ- 1922 עד 1923. משנת 1925 היה מבקר של המגזין "חיי התיאטרון" ופרסם את המאמר הראשון שלו בכתב העת הספרותי החשוב ניוגט. באותה שנה הוא זכה בפרס שלישי בתחרות המגזין שלו על עבודתו על המשורר אנדרה אדי. בשנים 1928-1938 ובשנים 1940-1944 לימד הונגרית ולטינית בגימנסיה היהודית בבודפשט. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא נשלח ברכבת של קסטנר (ישראל קסטנר), תחילה לברגן-בלזן ומשם לשווייץ. הוא חזר משם להונגריה בשנת 1945. בשנת 1946 מונה למרצה זמני באוניברסיטה. בין השנים 1949–1960 היה מרצה קבוע באוניברסיטה ואחר כך, בהיותו בפנסיה, המשיך כמורה בתיכון בבודפשט. משנת 1953 עבד במרכז לתיעוד ההיסטוריה הספרותית של האקדמיה ההונגרית למדעים ומשנת 1956 ועד פרישתו היה עמית מחקר בכיר עצמאי במכון.
פעילותו
כרך השירים הראשון שלו, "הייתי משורר", ראה אור בשנת 1921. (האוסף פורסם על ידי לרינץ סבו בכתב העת הספרותי החשוב ניוגט) בשנת 1931, קובץ שיריו "פני המטורף האילם" עורר כעס בקרב מבקרים. בשנת 1933 ראה אור הרומן הראשון שלו, ההרפתקה רומאית שמתרחש בתקופת הקיסר אוגוסטוס. סדרת עבודותיו על ההיסטוריה הספרותית ההונגרית נפתחה בשנת 1928 בשם "הליריקה ההונגרית החדשה", שעסקה בדור הראשון של כותבי ועורכי כתב העת הספרותי ניוגט. אחד הסיכומים החשובים ביותר של ההיסטוריה הספרותית ההונגרית שפורסמה בשנת 1959 נקראת שירה הונגרית משאנדור פטפי ועד אנדרה אדי. הוא פרסם גם כמה אוספי מאמרים.
אנדרו האקסלי
אנדרו פילדינג האקסלי (באנגלית: Andrew Fielding Huxley; 22 בנובמבר 1917–30 במאי 2012) היה פיזיולוג וביופיזיקאי בריטי, שזכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה ב-1963.
חייו
האקסלי נולד בהמפסטד שבאנגליה ללאונרד האקסלי, שהיה סופר ועורך ובנו של תומאס הנרי האקסלי, "הבולדוג של דרווין". אחיו למחצה הם הסופר אלדוס האקסלי והביולוג ג'וליאן האקסלי. הוא סיים את לימודי מדעי הטבע בטריניטי קולג' (קיימברידג') התמחה בלימודי פיזיולוגיה. בלימודיו בקולג' טריניטי פגש את אדגר דאגלס אדריאן ואלן הודג'קין, לימים זוכי פרס נובל.
ב-1939 הצטרף האקסלי להודג'קינס למכון לחקר ביולוגיה ימית. במחקריהם, הצליחו השניים לעקוב אחר זרמים יונים מאקסון ענק של דיונוני רחף, באמצעות אחד היישומים הראשונים של אלקטרופיזיולוגיה, קיבוע מתח ("Voltage clamp"). שיטה זו משתמשת בהזרקה של יונים בכיוון ההפוך תוך קיבוע מתח בנקודה ידועה. דבר זה לא התאפשר בנוירונים אחרים, משום שהטכנולוגיה של אותה עת לא הצליחה לעקוב אחרי זרמים יוניים בתאים כה קטנים. ב-1939 פרסמו השניים מאמר ב-Nature, שבו הציגו את הישגיהם למדוד פוטנציאלי פעולה מתוך סיב עצב.
בשנה הראשונה של מלחמת העולם השנייה, היה האקסלי סטודנט לרפואה, אולם לאחר ההפצצות על לונדון הופסקו הלימודים. בעקבות זאת, הצטרף לצבא הבריטי, ועזר לחיל התותחנים הבריטי בפיתוח הגנה נגד מטוסים ואחר כך בפיתוח כלים לצי המלכותי הבריטי. לאחר המלחמה, בין השנים 1946–1952 חזר לעבוד עם הודג'קין והשניים פיתחו תאוריה, שפורסמה ב-1952, העוסקת בפוטנציאל פעולה. התאוריה עמדה בבסיס רוב התאוריות בנוירוביולוגיה במשך כמה עשורים. באותן שנים עבד גם על סיבי עצב העטופים במיאלין. ממחקריהם פיתח האקסלי משוואות, המסבירות את פעילות העצבים מבחינה מתמטית, משוואות בהם משתמשים גם היום, עשרות שנים מאוחר יותר.
ב-1952, יצר מיקרוטום למיקרוסקופ אלקטרונים שמאפשר לחקור סיבי שריר, נושא בו התמקדו מחקריו החל משנה זו. הוא פיתח משוואות העוסקות בפעילות של צומתי המיוזין בשריר, צמתים המאפשרים את התנועה של האקטין והמיוזין אלה מול אלה ובכך את תנועת השריר. משוואות אלה אפשרו הבנה טובה יותר של פעילות השרירים ובכך גם הבנה טובה יותר של יכולות תנועה של אורגניזמים.
האקסלי ערך את כתב העת לפיזיולוגיה (Journal of Physiology), וכן את כתב העת לביולוגיה מולקולרית (Journal of Molecular Biology). ב-1955 נבחר כחבר בחברה המלכותית, ואף זכה במדליית קופלי ב-1973. ב-1969 מונה לפרופסור-חוקר של החברה המלכותית. ב-1974 העניקה לו אליזבת השנייה תואר אבירות, וב-1983 הצטרף למסדר ההצטיינות. בין השנים 1976–1977 היה נשיא האיגוד הבריטי למדע (British Science Association), ומ-1980 עד 1985 מונה לנשיא חברה המלכותית.
ב-1963 זכה בפרס נובל לרפואה ולפיזיולוגיה על מחקרו המשותף עם אלן הודג'קין, שעסק בפוטנציאלי פעולה בעצבים. את הפרס הם חלקו עם ג'ון אקלס, שמחקריו עסקו בפעילותן של סינפסות. מחקריהם של האקסלי והודג'קין הובילו אותם לשער שיש תעלות יונים, השערה שאוששה כמה עשורים מאוחר יותר, לאחר פיתוח של שיטות עליהם זכו ארווין נהר וברט זקמן בפרס נובל לרפואה ולפיזיולוגיה לשנת 1991.
חוזה גונזלס
חוזה גונזלס (בספרדית: José Gabriel Gonzáles; נולד ב-1978 גטבורג) הוא מוזיקאי אינדי פולק/אינדי שוודי ממוצא ארגנטינאי.
קורות חייו וקריירה
גונזלס נולד בגטבורג, שוודיה. הוריו נמלטו מארגנטינה ב-1978, במהלך המלחמה המלוכלכת (התנכלות קשה ורצחנית מצד המדינה כלפי אנשי שמאל), ונקלטו בשוודיה כפליטים.
בילדותו האזין גונזלס למוזיקת פופ ופולק לטיניים, והאמן המועדף עליו היה סילביו רודריגז. הלהקה הראשונה בה ניגן הייתה להקת הארדקור פאנק שנקראה "Back Against the Wall". לאחר מכן, בין השנים 1993–1998, שימש גונזלס כבאסיסט בלהקת הארדקור בשם "Renascence". מ-1997 ועד 1998, ניגן גונזלס בגיטרה בלהקת אימו-רוק שנקראה "Only if you call me Jonathan".
בשנת 2003, הוציא גונזלס באירופה את אלבום הבכורה שלו, Veneer. האלבום יצא בשנת 2005 גם בבריטניה ובארצות הברית.
אלבומו השני, In Our Nature, יצא ב-25 בספטמבר 2007, וביסס את מעמדו כיוצר פולק חשוב.
מלך לשעה
מלך לשעה (איטלקית: Un giorno di regno, ossia il finto Stanislao, תרגום מילולי: "יום אחד של שלטון" או "סטניסלב המזויף") היא אופרה בשתי מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי, ללברית מאת פליצ'ה רומאני, המבוססת על המחזה Le faux Stanislas ("סטניסלב המזויף") מאת אלכסנדר וינסן פינו-דובאל. הופעת הבכורה התקיימה ב-5 בספטמבר 1840 בתיאטרון לה סקאלה במילאנו.