cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גבי עמרני
בתיאטרון
הוא שיחק במחזות תיאטרון, בהפקות בידור ובמחזות זמר רבים, בתיאטרון הקאמרי, התיאטרון הצעיר, תיאטרון באר שבע ותיאטרון חיפה, בין היתר שיחק במחזות "עקידה" של עירא דביר (לצדו של יוסי ידין), "אמי הגנרלית", "הנהג של מיס דייזי", "יש לי כנרת" (2000), על תפקידו בהצגה זו זכה בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית שחקן השנה. בשנת 1997 הכיר את המחזאי והבמאי חנוך לוין והחל לשחק במחזותיו: בין היתר ב"הזונה מאוהיו", "אשכבה" ו"הבכיינים" (שלושתם בתיאטרון הקאמרי).
באמצע שנות ה-80 הצטרף כצלע שלישית לאיחוד של שלישיית התאומים, במקומו של מרדכי (פופיק) ארנון, לצדם של חברי ההרכב המקורי אושיק לוי וחנן גולדבלט.
בשנת 2011 השתתף במחזה "השוטר אזולאי" לצד מוני מושונוב.
בקולנוע ובטלוויזיה
עמרני השתתף בלמעלה מ-50 סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה. ב-1966 השתתף בתפקיד זוטר בסרטו של מנחם גולן "פורטונה". השתתף בשנת 1968 בסרטו של אורי זוהר "הצד השני". השתתף בסרטיו של אפרים קישון "ארבינקא" (1967), "תעלת בלאומילך" (1969) ו"השוטר אזולאי" (1971). באותה שנה שיחק בסרט "אריאנה" בבימויו של ג'ורג' עובדיה. ב-1970 שיחק בסרטו של מנחם גולן "הפריצה הגדולה". ב־1972 השתתף בסרט "נחצ'ה והגנרל" בתור בלש.
בשנת 1976 שיחק בסרטו של הבמאי בועז דוידזון "משפחת צנעני", וגילם את אדון צנעני, בעל משפחה תימנית שמסוכסכת עם יריבו לעסקים ושכנו הפרסי ישראל בן נעים (שמגולם על ידי יוסף שילוח). ב-1977 השתתף בסרטו האחרון של אורי זוהר "הצילו את המציל" ובסרט "מבצע יונתן" שביים מנחם גולן.
בשנת 1980 שיחק בקומדיה הדרמטית של אסי דיין "מלך ליום אחד", וגילם שוער בבית מלון בנתניה ואב לבת (קרוליין לנגפורד) המתגוררת בארצות הברית. בשנת 1981 השתתף בסרט "שגעון של אבא" לצד השחקנית וידידתו מתקופת להקת הנח"ל שושיק שני. בשנות ה-80 השתתף גם בתוכנית הילדים "רחוב סומסום" וכשחקן אורח ב"שניים אוחזין". ב-1998 שיחק בדרמת הטלוויזיה של אברהם הפנר, "ארץ קטנה, איש גדול".
בשנת 2007 שיחק בסדרה הקומית "הישראלים".
ב-2010 הופיע בסדרה "עספור", וגילם את מנשה התימני בסדרת הדרמה ששודרה בהוט 3 "חסמבה דור 3".
ב-2016 הופיע בסדרה "מטומטמת" בתפקיד גדליה והשתתף בסרט הקולנוע "הורדוס איילנד" (2018).
בשנת 2000 זכה בפרס אופיר על מפעל חיים. בשנת 2012 הוענק לו אות "יקיר העיר רמת גן".
בשנת 2022 שיחק עמרני את דמותו של מרדכי רוקבן בסדרת הילדים "שלי הכובשת" המשודרת בבכאן חינוכית.
לה ריוחה
לה ריוחה (בספרדית: La Rioja) היא קהילה אוטונומית בצפון ספרד.
גאוגרפיה
לה ריוחה היא הקטנה ביותר מבחינת כמות אוכלוסין (כ־300,000), והקטנה ביותר בשטחה בחצי האי האיברי. גובלת במזרח באראגון, בצפון בחבל הבסקים ונווארה וממערב ומדרום בקסטיליה ולאון.
לה ריוחה מורכבת ממחוז אחד בלבד, ששמו "לה ריוחה", כשם הקהילה האוטונומית. בירתה של לה ריוחה היא לוגרוניו ובה כ♠136,841 תושבים. היישובים הגדולים הנוספים בלה ריוחה הם: ארנדו (14,954 תושבים), קלאורה (20,600 תושבים) וארו (9,558 תושבים).
לה ריוחה ידועה בתעשיית היין שלה, אשר החלה כבר בתקופה הרומאית.
היסטוריה
החל במאה העשירית הייתה לה ריוחה אזור ספר בין ממלכות נווארה וקסטיליה. בבוררות של הנרי הראשון, מלך אנגליה, נמסר האזור לקסטיליה וסופח אליה רשמית ב־1177. אולם האזור המשיך להחליף ידיים בין הממלכות הנוצריות השונות.
צרפת של נפוליאון, בעת כיבושיה בספרד, הכריזה על לה ריוחה כמחוז נפרד. פרדיננד השביעי, מלך ספרד, ביטל את ההחלטה וחילק את אזור לה ריוחה בין המחוזות השכנים. בחלוקת ספרד למחוזות ב־1833 חזר האזור להיות מחוז עצמאי בשם לוגרוניו. במעבר לדמוקרטיה, אחרי מותו של הגנרל פרנקו, הוחלט שלה ריוחה תהיה קהילה אוטונומית נפרדת, בגלל הייחוד הכלכלי של האזור, לעומת שכנותיה.
אליפות ברזיל בכדורגל 2017
אליפות ברזיל בכדורגל 2017  הייתה הפעם ה-61 בו נערכה תחרות ארצית בכדורגל בברזיל. היא אורגנה על ידי קונפדרציית הכדורגל הברזילאית. המשחקים החלו ב- 13 במאי 2017 והסתיימו ב-3 בדצמבר 2017.
בתחרות השתתפו 20 קבוצות של ליגת העל הברזילאית. במקום הקבוצות שירדו לליגה הבכירה עלו אתלטיקו גויאניינסה, אוואי, ואסקו דה גאמה ובאהיה.
המשחקים התקיימו בשיטת ליגה תוך מפגש כפול בין הקבוצות. עבור הניצחון הוענקו שלוש נקודות ונקודה עבור תיקו.
בסוף העונה ארבע קבוצות ירדו לליגת משנה.
קורינתיאנס זכתה באליפות. זו הייתה הזכייה השביעית בתולדות המועדון.
בסיום העונה לליגת משנה ירדו קוריטיבה, אוואי, פונטה פרטה ואתלטיקו גויאניינסה. במקום הקבוצות שירדו לליגה הבכירה עלו אמריקה מיניירו, אינטרנסיונל, סיארה ופרנה.
מיכאל אלמז
מיכאל (מיקו) אלמז (21 בדצמבר 1921 - 16 באוקטובר 2012) היה איש תיאטרון, במאי, מחזאי ושדר רדיו ישראלי ואנגלי. מאז 1968 התגורר בלונדון.
ביוגרפיה
נולד בשם חיים יעקב גבאי בשכונת תל בנימין ברמת גן בשנת 1921. למד בגימנסיה הרצליה ובאוניברסיטה העברית בירושלים. בימי מלחמת העולם השנייה, בהיותו בשנות העשרים לחייו התגייס לצבא הבריטי ושירת בו ארבע שנים.
בשנת 1946 היה ממקימי "קבוצת במאבק" (עם אורי אבנרי ואחרים). לאחר מכן למד לימודי תיאטרון בניו יורק. במהלך עבודתו במחלקת הדרמה של קול ישראל עיבד וביים כמה עשרות תסכיתי רדיו.
אלמז היה המייסד של שני תיאטרוני שוליים המעלים מחזות שאינם מוצאים את ביטויים בתיאטרונים הממוסדים. הראשון היה תיאטרון זירה, תיאטרון קטן שפעל בשנים 1949 עד 1958, שהעלה מחזות מקוריים ואוונגרדיים כדוגמת "מחכים לגודו" של סמואל בקט, שפורסם ב-1955 בשם "אנו מחכים למראל". כמו כן העלה את "בדלתיים סגורות" של ז'אן-פול סארטר ו"הזמרת בעלת הקרחת" של אז'ן יונסקו, שהוצג ב-1955. המחזה "מעבר לגבול" פרי עטו, שהועלה בתיאטרון זה, היה המחזה הראשון שהוצג בישראל על בעיית הפליטים הפלסטינים. בשנים הראשונות הוצגו בו מחזות במסגרת של זירה ממש, כשהקהל יושב מסביב, ולאחר מכן עבר התיאטרון להצגת מחזות מעל בימה חזיתית.
השני היה תיאטרון המרתף שהחל לפעול בשנת 1968 בהצגת שני מחזות של אוגוסט סטרינדברג. בשנות החמישים והשישים, בין עיסוקיו בתיאטרון הישראלי, שהה מיכאל אלמז פרקי זמן בלונדון והיה שדרן של השידור העברי של הבי בי סי. ששודרה בשנים 1949 עד 1968 ובה שידרו גם שדרים ישראלים נוספים כחגי פינסקר, יעקב אחימאיר, ושדר הספורט נסים קיוויתי. במסגרת זו פעל ככתב קול ישראל בלונדון והמשיך בכך גם אחרי סגירת המחלקה העברית של הבי.בי.סי באוקטובר 1968.
במשך כל שנות שהותו בלונדון שמר אלמז על קשר הדוק עם ישראל, הוא ער לנעשה בארץ והגיב בטוקבקים באתרי אינטרנט ישראלים. בתגובותיו הוא הגן על המדינה כנגד תוקפיה בתקשורת. אופיינית תגובתו משנת 2006 באתר של עיתון הארץ:
בשנת 2009 סיים מיכאל אלמז כתיבת מחזה חדש בשם Cow in the Desert (פרה במדבר) על המסחר בנשים רוסיות במזרח התיכון והחל בכתיבת רומן פוליטי.
מיכאל אלמז נפטר בלונדון ב-2012 והותיר אחריו את אשתו פאם.
דוד קורן (פוליטיקאי)
דוד קורן (8 ביוני 1917 – 14 בינואר 2011) היה איש חינוך ופוליטיקאי ישראלי, ששימש חבר הכנסת מטעם "המערך" ב ו. כיהן גם כראש המועצה האזורית סולם צור וכנשיא המכללה האקדמית גליל מערבי.
ביוגרפיה
קורן נולד בירושלים בשם דוד קורונל, אח לרפאל וליוסף. רפאל נפטר בגיל 17, כשקורן היה נער צעיר. קורן סיים את הגימנסיה העברית רחביה בשנת 1934, ובתום לימודיו יצא להכשרה בנענה (לימים קיבוץ נען).
קורן, שהצטרף ל, היה בשנים 1936–1938 בקומונה של התנועה בתל אביב. בתקופה זו שימש, בין היתר, כמרכז השכבה הצעירה של התנועה בעיר. ב-1938 הצטרף ל"קבוצת החוגים" ברעננה, ולאחר מספר חודשים יצא להכשרה בסדום, שם עבד במפעלי האשלג. במקום זה פגש את אשתו לעתיד, חנה פנט.
עם הקמת חיל האוויר הישראלי ב-1948, מונה קורן, על-פי בקשתו של דוד בן-גוריון, לשמש כראש מחלקת כוח האדם בחיל. בשנים 1951–1952, שימש כקצין החינוך של הנח"ל. לאחר תפקיד זה החליט לפרוש, לפחות לזמן מה, מן הצבא ולחזור לפעול לביסוס הקיבוץ שנמנה עם מקימיו. בשנים 1953–1957 לימד תנ"ך ומתמטיקה (מקצועות בהם הצטיין כנער) בבית הספר היסודי בקיבוץ גשר הזיו, ושימש גם כמנהל בית הספר. בשנתיים שלאחר מכן הקים את בית הספר התיכון "סולם צור", לימד בו וניהל אותו.
בשנים 1959–1961 כיהן כראש אגף הנוער והנח"ל במשרד הביטחון. לאחר מכן, כיהן במשך כשלוש שנים כמזכיר קיבוץ גשר הזיו. בתפקיד זה הקים וניהל את בית ההארחה שבמקום. בהיותו חבר מפלגת רפ"י, שהתאחדה עם המערך, בשנים 1969–1977 כיהן כחבר הכנסת מטעם המערך. הוא נחשב למקורב בין השאר לדוד בן-גוריון, לגולדה מאיר, למשה דיין ולשמעון פרס.
בשנים 1968–1969 ו-1979–1981, כיהן כראש המועצה האזורית סולם צור ועסק בפיתוח התיירות באזור. בשנת 1982 הוקמה המועצה האזורית מטה אשר כאיחוד של המועצות האזוריות סולם צור, געתון ונעמן. מאז, במשך שש שנים, שימש כסגן ראש המועצה האזורית. בשנים 1978–1980 עמד בראש "האגודה לפיתוח הגליל המערבי". בתפקיד זה תרם רבות להקמת יישובים בחבל תפן ובמשגב.
קורן היה ממייסדי המכללה האקדמית גליל מערבי, וכיהן בהתנדבות כנשיא המכללה בשנים 1985–2003. בשנת 2008, הוענק לו "אות יקיר המכללה".
בשנת 1994 היה קורן חלק מהמשלחת שיצאה ל לחתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן, כאורחו של יצחק רבין.
סטרטודוס
סטרטודוס (שם מדעי: Stratodus) הוא סוג נכחד של דג גרם מהסדרה דגי-לטאים, אשר התקיים במימי הקרטיקון העליון עד לסוף האאוקן לפני 86.3 עד 48.6 מיליון שנה מזמננו, כאשר הוא שרד את הכחדת הקרטיקון. דג זה היה הגדול שביותר בסדרתו והגיע לאורך מוערך של 5 מטרים בקירוב.
המאובנים של דג זה התגלו ברחבי העולם בקנזס (על גדת המיזורי), אלבמה, מרוקו, ישראל, ירדן, ניז'ר​​, דקוטה הדרומית ומאלי, מה שמראה על תפוצה נרחבת לאורך האוקיינוס האטלנטי ואולי גם בקרבת היבשה.
הוא תואר ב-1872 בידי החוקר אדוארד דרינקר קופ. בסוג זוהו 2 מינים: Stratodus apicalis ו-Stratodus indamanensis, כשבעבר נכלל מין נוסף - Stratodus oxypogon, הכלול כיום במין S. apicalis.
דג זה היה גדול בהרבה מרוב קרובי משפחתו הקיימים והגיע לאורך של מטר במין S. apicalis, כאשר המין Stratodus indamanensis הגיע לאורך של 5 מטרים והיה גדול דגי-הלטאים. במראהו דמה מעט לחדקן אך היה בעל מבנה גוף זרים שהותאם לתאוצה בעקבות טרף. הלסתות דמו למקור כשל דגי מקור, אך קצרות בהרבה והכילו שיניים בבסיסם. הגוף היה מכוסה בקשקשים ובלוחיות גרמיות כשל חדקנים והזדקר סנפיר גב גבוה. עם זאת רוב הגוף דמה יותר לזה של צלופח גדול מאשר למפרשן.
אוכלוקרטיה
אוֹכְלוֹקְרָטְיָה (מיוונית - "οχλοκρατία". "οχλος" - "אוכלוס" המון, "κρατία" - "קרטיה" - שלטון, נקראת גם: וולגוקרטיה) הוא שלטון ההמון, צורת שלטון בה כופה ההמון את רצונו, עריצות הרוב המובאת לצורתה הקיצונית, ממשל ללא סדר וללא הנהגה ראויה בו כל דאלים גבר.
נהוג לראות את מקורו של הביטוי בסיווגו של אפלטון את צורות הממשל, המופיע בדיאלוגים "המדינאי" ו"ספר החוקים". על פי אפלטון מסווגים הממשלים השונים לשלושה סוגים, שלכל אחד מהם גרסה טובה או טהורה וגרסה רעה או מנוונת. שלטון היחיד בצורתו הטובה הוא המונרכיה, ואילו בצורתו הרעה הוא הטירניה. שלטון המעטים בצורתו הטובה הוא האריסטוקרטיה ואילו בצורתו הרעה הוא האוליגרכיה ושלטון הרבים בצורתו הטובה הוא הדמוקרטיה ובצורתו הרעה הוא האוכלוקרטיה. סיווג פוליטי זה (ששוכלל לאחר מכן על ידי תלמידו של אפלטון, אריסטו) נותר סיווג מקובל במדע המדינה למשך תקופה ארוכה, עד לזמן המודרני. הן אפלטון והן אריסטו לא השתמשו במונח "אוכלוקרטיה".
המושג "אוכלוקרטיה" עצמו מופיע לראשונה בכתביו של פוליביוס, שחי במאה השנייה לפני הספירה. בספרו "ההיסטוריות" הוא מתאר מצב בו הדמוקרטיה נופלת לידי אנשים צמאי כוח המשחיתים את ההמון ומרגילים אותו למתנות, והדמוקרטיה הופכת לשלטון של כוח ואלימות, כאשר ההמונים שהורגלו לחיות על חשבונם של אחרים, ימצאו להם מנהיג שיאחד את כוחותיהם, וישתיתו את שלטונו על אלימות וטבח, עד שישובו להיות פראים גמורים, והשליט ישוב להיות אדון ומלך.
הפילוסוף היהודי פילון האלכסנדרוני (המחצית הראשונה של המאה ה-1 לספירה) עושה שימוש במושג "אוכלוקרטיה" לגבי האספסוף של עירו, אלכסנדריה, שעשה פרעות בתושבי העיר היהודים. בחיבורו "נגד פלאקוס", כתב: "כאשר שליט נואש מכוחו למשול, בהכרח פורקים נתיניו עולו מיד, במיוחד אלה הנסערים מטבעם בשל דברים פעוטים ונקלים. בין אלה תופסים בני העם המצרי מקום בראש בהיותם רגילים להפיח גץ קטן לתבערות־מרי גדולות".
המונח משמש בעיקר לגנאי. ישנם מקרים היסטוריים בהם ההמון כפה את רצונו על הממשל, אם באופן ספונטני, או לעיתים עקב תמרונים של המנהיגים מאחורי הקלעים. כך, למשל, ההמון הפריזאי בשלבים מסוימים של המהפכה הצרפתית, ההמון המוסקבאי שהביא לכישלון הפיכת ינאייב ב-1991, או ההמון המצרי במהלך האביב הערבי, אך המדובר לרוב בשלבי מעבר בין סוגים שונים של שלטון. אין דוגמאות מודרניות לשלטון אוכלוקרטי טהור במובן אליו התכוונו אפלטון ופוליביוס.
גרביל דרומי
גֶּרְבִּיל דרומי (שם מדעי: Gerbillus gerbillus) הוא מין יונק ממשפחת העכבריים. הגרביל הדרומי נפוץ במדבר סהרה וסביבו ממאוריטניה עד סודאן ובמצרים בסיני, בישראל, בירדן ובערב. בישראל חי המין בחולות הנגב ובערבה מים המלח ועד אילת. בשונה מגרביל החוף מעדיף הגרביל הדרומי דיונות דלות בצמחייה ומאכלס שטחים בהם המרחק בין הצמחים 7.5 עד 32 מטר.
תיאור
הגרביל הדרומי הוא בעל חיים קטן, אורך גופו 8 ס"מ ואורך זנבו 12 ס"מ. משקלו הממוצע 35–43 גרם. פרוותו קצרה. בלידה (ההיריון נמשך 3 שבועות) נולדים בין 4 ל-7 ולדות, הנולדים עיוורים וחסרי שיער. הגרביל הדרומי פעיל בעיקר בלילה. תוחלת החיים שלהם היא בין שנתיים לארבע בטבע, ובשבי הם מאריכים חיים עד 7 שנים (אך חיים בממוצע 5–6 שנים). בגפיים הקדמיות יש להם 4 אצבעות בכל רגל, ובגפיים האחוריות יש להם 5 אצבעות בכל רגל.
כחיית מחמד
הגרבילים אינם מעבירי מחלות כלל, לכן אין חשש שידביקו את בעליהם. הגרבילים פעילים בעיקר בערב ובלילה. הם נקשרים מהר לבעליהם. בעונת הרבייה ולאחר הלידה אין צורך להפריד את הזכר משאר המשפחה, הוא איננו תוקפני, ואם יופרד הוא עלול להיות מדוכא. כאשר הם מפחדים הם מנסים לחפור מחילות. הגרבילים אינם צריכים כלוב גדול במיוחד, אך מכיוון שהם פעילים מאוד, כדאי להוציאם מחוץ לכלוב לפחות שלוש שעות ביום.
עד הנה (סיפור)
עד הנה הוא נובלה בת חמישה-עשר פרקים, הסיפור הראשון מתוך קובץ הסיפורים "עד הנה" מאת הסופר ש"י עגנון. הסיפור, שיצא לאור בשנת 1952, מתאר את שהותו הכפויה של המספר בגרמניה בימי מלחמת העולם הראשונה, ואת ייסורי המלחמה בעורף ותוצאותיה העגומות בדמות חללי המלחמה ונכי המלחמה הרבים. באופן ישיר ועל דרך המשל עוסק הסיפור בגורל ספרי היהדות שיצרה וההדירה תנועת "חכמת ישראל" בגרמניה, ולשם כך מתוארים בסיפור מחברי ספרים (ובהם המספר), קוראי ספרים, חוקרי ספרים, סוחרי ספרים, אספני ספרים, ביבליוגרף, מעצב גופנים ויוצק גופנים.
תקציר העלילה
העלילה מתרחשת בתקופת מלחמת העולם הראשונה. כסיפור מסע, נוסע המספר מברלין ללייפציג, ממנה ל וממנה לכפר לוננפלד ובחזרה, תוך תיאור המחסור הגדול באמצעים, כמו חדר לגור בו, ביגוד ש"נתרם" לטובת המאמץ המלחמתי, המחסור והקיצוב במזון, והלכלוך וההזנחה שהוא רואה בכל מקום בשל ההשקעה הטוטלית במאמץ המלחמתי. המספר משתף את הקורא במצוקותיו, כמו נדודי השינה שלו והדרכים שהתגבר עליהם, בחלומותיו, ובסיפורים שונים המהווים סיפורים בפני עצמם, וחלקם אף תומכים ומקדמים את העלילה הראשית.
המספר מתגורר בברלין בפנסיון של הגברת טרוצמילר, והוא מוזמן על ידי אלמנתו של דוקטור לוי לעיר גרימה, כדי לייעץ לה מה לעשות בשני חדרים מלאים ספרים שהותיר לה בעלה המנוח. לקראת עזיבתו את הפנסיון מספרת לו בעלת הבית על בנה שנעדר בשדה הקרב. היא מספרת לו כי ראתה בחלומה שהוא האדם שיחזיר את בנה האובד, ומביעה תוך כך ספק עז האם כך אכן יקרה, וכדבריה "עכשיו שאדוני נוסע הרי כל דברי החלום בועה של בורית."
בלייפציג פוגש המספר את הביבליוגרף דוקטור יצחק מיטל, שמספר לו על ספרים עבריים שהביאו ממדינות הכיבוש: "לגבי ביבליוגרף אין חשיבותם חשיבות. לגבי אותם שלמדו בהם והתפללו בהם ודאי חשובים הם." מלייפציג המשיך ברכבת לגרימה, ובחיפושיו אחר גברת לוי הוא מתארח אצל חנווני המביע דעתו: "אמת שהניח לה דוקטור לוי שני חדרים מלאים ספרים, אלא שבינתיים יאכלום העכברים. ואפילו לא יאכלו אותם העכברים וישתיירו הספרים כמות שהם, הרי כבר מת כל הדור שהיה צריך לאותם הספרים". מתברר לו שהאלמנה לוי מאושפזת בבית החולים, והיא מבולבלת עד שקשה לה לזהותו, ולכן הבין ששהייתו שם מיותרת וחזר ללייפציג.
על מנת לפגוש את ידידתו בריגיטה שימרמן, שחקנית עבר שאותה הכיר כאשר כתב את "החיבור על המלבושים", נסע המספר לכפר לוננפלד, שם הקימה שירמן בית מחסה לפצועי המלחמה בכספי חמיה. בהזדמנות זו ביקר אצל קרובתו מלכה, שבעלה ובנה גויסו למלחמה. בבית המחסה פגש אחדים מנכי המלחמה שבו, והם "חייל שהכל קראו לו גולם. הגולם הידוע גולם של חומר היה וזה בשר וגידין ועצמות. הגולם הידוע עשוי היה לעשות כל מה שרבו פקד עליו, וזה לא היה שומע, ששבתו בו כלי השמיעה וניטלה ממנו הרגשת ההבחנה ולא הכיר אפילו על פי סימנים מה מבקשים ממנו." ובהמשך נאמר עליו "אינו זוכר לא שמו ולא את מקומו מהיכן הוא ולא שמץ משהו שיש בו ללמדנו מי הוא." כשהגיע זמנו של המספר לחזור לברלין, שכנעה אותו בריגיטה שימרמן להצטרף אל האחות הראשית ברנהרדינה שמלווה קבוצה של חיילים היוצאת מבית המחסה לברלין לשם קבלת טיפול שם.
כשהגיעו לברלין הורתה האחות ברנהרדינה לאחד החיילים שייקח את מטלטליו של המספר לפנסיון שבו הוא מתגורר. "וכאן אירע דבר תמוה. אותו גולם אותו חסר דעת שרואים היו אותו משולל רצון, קפץ והוציא מידו של החייל כשהוא מגמגם, אני אני אני." נקבע שילכו יחדיו החייל והגולם, והמספר נפנה בינתיים להסדיר במשטרה את שהייתו בעיר, בהיותו אזרח אוסטריה. כאשר הגיע לפנסיון סמוך לחצות הלילה, גילה להפתעתו שהפנסיון שוקק חיים, ומבנותיה של בעלת הבית נודע לו שהגולם שהביא את מטלטליו הוא הנסכן אחיהן האובד.
כיוון שהחדר ששימש אותו ניתן להנסכן, וחדר פנוי אחר לא היה בפנסיון, נאלץ המספר למצוא לו מקום מגורים אחר. לא הייתה זו משימה קלה, "יש שבעלת הבית מסבירה פנים ואין החדר מסביר פנים ויש שהחדר מסביר פנים ואין בעלת הבית מסבירה פנים." המספר מעביר את יומו בבתי קפה, ובאחד מהם פגש את פטר טמפר, אחד הממונים על החיות הטורפות שבגן החיות של ברלין. בהמשך פגש חבר נעורים שלו, יוסף ב"ח, שאותו הוא מתאר "חבר זה שמו כשמי, ודבר זה אינו שכיח, הואיל ושני שמות לי שאינם מצויים לבוא כאחד, אלא שהוא נקרא בשמו השני ואני בשמי הראשון". בחבר, שהגיע לחופשה קצרה משדה הקרב, ניכרים סימני המלחמה: "פניו כפני אדמה חרוכה, אבל בגדו מבהיק מרוב סימני גבורה, ממש כדי מוזיאון שלם."
לאחר שהמספר מצא חדר נאה נאלץ לפנותו, משום שהבית נמכר. המספר פוגש את סימון גאביל, אדריכל שבא לתכנן את שיפוץ הבית, ושומע ממנו שבנו היחיד של דוקטור מיטל נפל בקרב.
בשיחה עם פרופסור נאדלשטיכר, חוקר מקרא המתקשה בקריאת עברית, מתנדב המספר להוביל לליפציג את מגבעתו הגדולה של נאדלשטיכר, וכך הוא הזדמן שוב ללייפציג. לאחר ביקור תנחומים אצל דוקטור מיטל הלך לבקר אצל יודיל בידר, וגילה שבידר יחד עם "אלטר ליפא השוחט ונחום בעריש הדיין וקיצינגן הסוחר" מתלבטים האם להשקיע ברכישת ספריו של דוקטור לוי (כפי החשש שהביע דוקטור מיטל בתחילת הסיפור: "עכשיו יבוא תגרי ספרים לעשות בהם סחורה").
המספר מתלבט האם לסור לגרימה לניסיון נוסף לטפל בספרייתו של דוקטור לוי ומספר על החלטתו: "מסרתי את גורל הספרים בידי ההשגחה ואמרתי יעשה הקדוש ברוך הוא בהם מה שיפה לו, אני איני יכול לעשות בזה כלום". אלמנתו של דוקטור לוי החלימה בדרך נס, ושבה והודיעה למספר כי "אינה יודעת מה תעשה בכל אותם הספרים שהניח לה בעלה". עם סיום המלחמה המספר חוזר לארץ ישראל, קונה חלקת אדמה ומקים לו בית. חדר אחד בבית הוא מקצה לעצמו, ואת שאר החדרים הוא מייעד לספריו של דוקטור לוי, שאמורים להגיע מגרמניה.
שם הסיפור
את הסיפור כתב עגנון בטבריה, שבה התגורר במשך חודשים אחדים במהלך מלחמת העצמאות. שמו הראשון של הסיפור היה "בימות המלחמה", אך הוא פורסם בשם "עד הנה".
במשפטי הסיום של הסיפור מגלה המספר את מקור שמו, שנלקח מתוך התפילה "נשמת כל חי":
נושאים מרכזיים בסיפור
ברובד הגלוי הסיפור עוסק במלחמת העולם הראשונה: תלאות המלחמה בעורף ותוצאותיה העגומות בדמות חללי המלחמה ונכי המלחמה הרבים. מרבית תושבי גרמניה, יהודים וגויים, מתאפיינים בגישה פטריוטית של ששון אלי קרב. המספר מתאר "יהודי גרמניא פאטריוטים גרמנים היו", ודוגמה לכך היא גברת מיטל, ש"הבהיקו עיניה מתוך שמחה על שזכתה לבן שכזה שמוכן ועומד להגן על המולדת". את הגויים מייצגת בריגיטה שימרמן, שבחדרה "תלויה מפה גדולה של מקומות המלחמה, ומחטים הרבה נעוצות בה". יוצא דופן דוקטור מיטל, שגישתו פסימית: "מלחמה זו לא במהרה תיפסק. הגרמנים עם של עקשנים הם, כשמכניסים עצמם בדבר שוב אין מניחים ידיהם ממנו. ומכיוון שהם עושים מלחמה לא יניחו הימנה עד שינצחו הם או שינצחו אויביהם. לי אין הפרש, אלו ואלו אוהבי מלחמה, אלו ואלו אוהבי ניצחון." המספר, שנקלע מציאות המלחמתית בעל כורחו, ער לנזקי המלחמה, ואף מתעמת עקב כך עם בריגיטה שימרמן.
בנוסף לרובד גלוי זה מצאו הפרשנים רבדים סמויים בסיפור. ניצה בן-דב העירה על כך: "אחד מקווי גאוניותו של עגנון באמנותו הוא דרכי המבע המובלעות שלו, הדרכים העקיפות שבהן הוא מחדיר לטקסט אפשרויות קריאה חדשות. ברוב יצירותיו של עגנון מצוי רובד גלוי ואין-סוף רבדים סמויים."
מקום מרכזי בסיפור תופס אוסף הספרים ("שני חדרים מלאים ספרים") שנותר בעיזבונו של דוקטור לוי. אוסף זה מופיע בתחילת הסיפור, כגורם לנסיעת המספר מברלין לגרימה, ולו מצפה המספר לאחר ששב לביתו בארץ ישראל. הסופר אברהם קריב קבע כי "לא כל הסיפור ארוג מדברים שמשמעם כפשוטם, אלא יש שמארג סמלי תופס מקומה של מציאות כהווייתה", ובהתאם לכך, וברוח פרשנותו של קורצווייל לסיפור "פת שלימה", ראה את דוקטור לוי כמייצג את משה רבנו, שני החדרים המלאים ספרים הם שני חדרי התורה – תורה שבכתב ותורה שבעל פה, והאלמנה היא יהדות גרמניה שהפנתה עורף לתורת משה. לביסוס השערתו הוא מביא, בין השאר, רמז אינטרטקסטואלי: התיאור של דוקטור לוי: "זה היה האיש. עד יום מותו לא נשתנה מאור פניו ולא הוצרך למשקפיים" מזכיר את תיאורו של משה בתורה: ו ובנוסף מספר המדרש שמשה "אף לוי היה שמו על עיקר משפחתו".
הסופר חיים באר ציין: "המקבץ יחדיו כל מה שמופיע ב'עד הנה' על פרשת ספרייתו של הדוקטור לוי ועל מצבה הבריאותי של אלמנתו וקורא אותם ברצף אחד, חש בעליל שסיפורם לא ללמד על עצמו בלבד יצא, ... אלא ללמד על הכלל יצא". בהתאם לגישתו זו רואה באר את ספרייתו של דוקטור לוי (שעליה חושב המספר: "מה יהא עליהם על ספריו? כלום הכרח הוא שיפלו בידיים שאינן מהוגנות או שיאכלום עכברים?") כמשל לגורל המורשת הספרותית והתרבותית של אנשי "חכמת ישראל", ואת אלמנתו של דוקטור לוי הוא רואה כמשל ליהדות גרמניה. על החלמתה של האלמנה כותב באר: "תהליך התאוששותה והחלמתה של החולה הוא לאמתו של דבר משל להתאוששותה של יהדות גרמניה כולה", והוא מפרט: "לדעת עגנון יהדות גרמניה התאוששה וחזרה אל החיים משעה שצעיריה וצעירותיה פרקו מעליהם את מוסרות הוריהם, משעה שמרדו באמתות הבורגניות שלהם, משעה שנתנו גט פיטורין לפטריוטיות התמימה שלהם שלא היה לה על מה לסמוך וחברו לציונות הסוציאליסטית, דוגמת גרשם שלום הצעיר שהלך שבי אחרי זלמן רובשוב, תהליך עיקש ומתמיד של השתחררות והתחיות אישית, חברתית ולאומית." באר ממשיך בגישתו זו גם ביחס לאלה השוקלים האם להשקיע ברכישת הספרייה: "ארבעת התגרנים מייצגים את יחסה של היהדות החרדית על פלגיה השונים כלפי 'חכמת ישראל'. הדיין המייצג את הלמדנות התורנית מפגין כלפיה בוז שמקורו בהתנשאות ובורות, ואילו השכבות החסידיות העממיות שבידר ואלטר ליפא מייצגים אותן מכאן והאורתודוקסיה הגרמנית שקיצינגן מייצג אותה מכאן, רואים בה אך ורק קרדום לקידום ענייניהם הפרטיים".
ניצה בן-דב מציינת את היתכנותה של "גישה פסיכואנליטית הרואה את חיפושיו העקרים של המספר אחר חדר כחיפושים נואשים אחר אשה בלתי־מושגת", ולאחר שלל רמזים נוספים מסוג זה מגיעה למסקנה ש"יעד הנה' אינו אפוא אלא עוד סיפור אהבה עגנוני. 'עגנוני', כי סיפורי האהבה העגנוניים עוסקים רובם ככולם באהבה בלתי־מוגשמת. להבדיל מסיפורי אהבה אחרים, קלסיים של עגנון, כמו 'סיפור פשוטי או 'בדמי ימיה', שהזרם הפנימי שבהם הוא העיקר, ביעד הנה' המסלול החיצוני, היינו גרמניה במלחמת העולם הראשונה בעיני יהודי שנקלע לשם במקרה, נראה בקריאה ראשונה מהותי כל־כך, עד שהזרימה הפנימית של חיי הנפש של היחיד, הרוחשת לה מתחת לגל המאורעות החיצוני, כמעט לא מורגשת, אם כי היא חזקה ואיתנה ואולי כלל לא טפלה למצב החברתי־הפוליטי־ההיסטורי שרומן זה בא לשקף."
דמויות בסיפור
הסיפור "עד הנה" עשיר בדמויות, מהן אמיתיות, מהן בדיוניות בהשראת דמויות אמיתיות ומהן בדיוניות.
בסיפור הבדיוני משולבים סיפורים על דמויות אמיתיות:
המספר הוא מבחינות רבות בן דמותו של עגנון עצמו (וכך גם בסיפורים נוספים של עגנון, כגון "אורח נטה ללון"). הסופר חיים באר התחקה אחר אישים שהתגוררו בגרמניה בזמן שעגנון שהה שם, ושמשו השראה לדמויות הבדיוניות שבסיפור. בין השאר הוא מציג את ההשערות המנומקות הבאות:
בעלי הבתים שבהם התגורר המספר מוסיפים שלל דמויות וחדרים לסיפור: ועוד דמויות רבות.
אינטרטקסטואליות
בדומה לסיפורים אחרים של עגנון, גם בסיפור זה מוזכרות דמויות מסיפורים אחרים שלו.
ארשק הראשון, מלך איבריה
ארשק הראשון מלך איבריה (בגאורגית: არშაკ I; נפטר ב-81 לפנה"ס) היה מלך ממלכת איבריה (כיום באזור מזרח גאורגיה) בשנים 81 לפנה"ס-93 לפנה"ס, ומייסד שושלת ארטאשס מאיבריה (גאורגיה), שאינם קרובים לשושלת ארסקס מפרתיה, ושושלת ארטאשס מארמניה. הוא היה בנו של ארטוואסד הראשון, מלך ארמניה (Արտավազդ Առաջին), והחליף על כס המלכות את פרנאדג'ום, מלך איבריה (ფარნაჯომი), שנהרג בשנת 93 לפנה"ס.
תחת שלטונו הפכה ממלכת איבריה למדינת יעד להתפשטות ארמניה, והוא הפסיד מספר פרובינציות מערביות לקולכיס. לאחר שנהרג, עלה בנו ארטג הראשון (არტაგ I), על כס המלכות.
צדוק סביר
צדוק סביר (נולד ב-1935) הוא זמר שנחשב לחקיין בדרן הראשון בישראל, בעיקר נהג לחקות זמרים אחרים.
ביוגרפיה
צדוק, במקור סאלח סווירי, עלה לתל אביב מעיראק עם משפחתו בגיל 7, התגייס ללהקת פיקוד צפון והשתתף בהופעות כגון "מוישה ונטילטור" ושירים כגון "שיר הצנחנים". לאחר שהשתחרר הוזמן להופיע כבדרן בפני חיילים. באחת ההופעות בפני חיל הים בחיפה פגש את אנשי קול ישראל יצחק שמעוני ואלון שמוקלר שהתלהבו מהמופע והזמינו אותו להופיע בתוכנית שלושה בסירה אחת ועד מהרה הוא הפך לאחד מהזמרים הפופולריים של סוף שנות ה-50 וקיבל חוזה הקלטות בהד ארצי. הוא הרבה להופיע במועדונים כבדרן חקיין וזמר עד שהחליט לנסות קריירה בינלאומית ועזב את הארץ. לאחר חוזה של ארבע שנים באירופה חזר ארצה לצורך הקמת משפחה. אמו ויקטוריה הכירה לו את אשתו שעבדה באותו הזמן במספרה החביבה עליה. לאחר שנולד בנם הבכור, חתם על חוזה הופעות בן שלוש שנים בארצות הברית ונסע לשם עם משפחתו. לאחר כשלוש וחצי שנים שב ארצה והתקשה להשתלב בתרבות הבידור הארץ, בין השאר מכיוון שנתפס כמי שניסה לעזוב את הארץ, מעשה שלא היה מקובל באותו הזמן. ב-1977 נסע שוב לסיבוב הופעות בארצות הברית וחזר לארץ ב-1979. אשתו, ריימונד, פתחה מספרה בשכונת בבלי בתל אביב אך לאחר שנישואיו עלו על שרטון כתוצאה מבעיות כלכליות, התגרשה ממנו ועברה לארצות הברית עם ילדיו.
בשנת 1990 שיחק בתפקיד אורח בסרט "נשיקה במצ"ח", סרטו של סם פירסטנברג, ובכיכובו של יהודה ברקן.
לסביר כ-100 שירים, מהמפורסמים: "סימונה מדימונה", "רומיה ויואל", "מלח בודד", "שיר היורד דרומה", "שיר התוכי", שירי יודל, צרור שירי פרנק סינטרה ואפילו מהאופרה הספר מסביליה. חיקויו המפורסם ביותר היה של לואי ארמסטרונג.
ב-2003 השתתף בסרט מוקומנטרי זהירות מצלמה, תוכנית מציאות בדיונית על תרבות המתיחות בארץ והופיע ב"רק בישראל". ב-2007 השתתף כמתחרה בתוכנית הטלוויזיה "הדבר הגדול הבא" שם ביצע את HELLO DOLLY של לואי ארמסטרונג ושר את שירו משנת 1970 "יודל כחול לבן".
בנובמבר 2012 העניק לו איגוד אמני ישראל אות הוקרה על תרומתו לתרבות הישראלית לאורך השנים.
חיים אישיים
סביר הוא אחיינו של שלמה הלל, יו”ר הכנסת לשעבר.
לסביר שני בנים ובת. כיום מתגורר ביד אליהו בדיור מוגן.
יצחק פרלשטיין
יצחק פרלשטין (23 במאי 1914 – 5 ביוני 1981) היה אדריכל ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב לפסיה ויעקב פרלשטיין, שהיו ממייסדי העיר. למד אדריכלות ותכנון ערים באוניברסיטת לונדון, וקיבל תואר ב-1937.
בשנת 1958 זכה בפרס רוקח יחד עם רוברט בנט ומרדכי לודביג שור. בשנת 1961 זכה בפרס קפלן לייעול כאשר השתמש לראשונה בשיטת בנייה טרומית בישראל – שיטה שהפכה במהרה לנפוצה ומקובלת. בשנת 1965 כיהן בחבר השופטים של תחרות לתכנון מרכז אשדוד.
מי תהום
מי תהום הם מים הנמצאים בחלל השוכן מתחת לפני האדמה. המים, מי גשמים לרוב, מחלחלים אל בטן האדמה ומגיעים אל שכבה בלתי חדירה הנקראת "אקוויקלוד". מי התהום הזורמים לאיטם בתת-הקרקע אינם יכולים לחלחל דרך שכבה זו, ונוטים להצטבר מעל לאקוויקלוד (בתוך שכבת האקוויפר הרווי - שכבה הנמצאת מעל לאקוויקלוד, שסופגת את המים המחלחלים פנימה).
חשיבות מי התהום
מי התהום מהווים כ-20% ממצבור כל המים המתוקים בעולם, שהם כ-0.61% מכל כמות המים בכדור הארץ, כולל האוקיינוסים, ומצבורי המים הקפואים, הכוללים קרחונים בהרים ובקטבים. מי התהום נשאבים על ידי האדם למטרות שתייה בעיקר, אך גם להשקיה.
שאיבה
אל מי התהום ניתן להגיע על ידי קידוח בארות בעומקים שונים. מתקן קידוח מאפשר לצינור שאיבה להגיע אל המאגר ולמדוד את גובהו ונפחו של המאגר ובכך, לקבוע את כמות וקצב השאיבה. לאחר השאיבה, המים עוברים תהליך של בדיקה במעבדות המוכיחות כי המים לא מכילים מזהמים ורעלנים ומתאימים לצריכה. שאיבת יתר של מי תהום עלולה לדלדל את מצב האזור עד למצב של ייבוש או קריסת חלקות אדמה כלפי פנים. כמו כן שאיבה יתרה עלולה לגרום להמלחת מי תהום, עד כדי חוסר יכולת להשתמש בהם לשתייה או להשקיה.
זיהום
זיהום הוא המקור הבעייתי ביותר לאחר שאיבות יתר של מי תהום. רעלים המשוחררים לאדמה עלולים לחלחל אל מאגר מי תהום ובכך, לזהמו ולהפוך את שתיית המים למסוכנת. קיימים מספר מזהמים של מי תהום:
אקוויפר
האקוויפר הם תוצרים גאולוגים שאוגרים ומעברים את המים למי התהום. אקוויפר – שכבת סלע (או קרקע) חדירה למים הנמצאת מתחת לפני הקרקע, אשר מי תהום יכולים להיאגר בה. דוגמאות לסלעים היוצרים אקוויפר: סלע גיר, דולומיט, אבני חול. סלעי הגיר והדולומיט חדירים למים מפני שמבנם סדוק; אבני החול חדירות למים מפני שהן עשויות גרגרים גדולים יחסית, ולכן גם הרווח שבין הגרגרים בינו גדול ומאפשר מעבר מים; המשותף לכל שכבות הסלע הללו שהן מסוגלות להחזיק בתוכן כמויות גדולות של מי תהום.
אקוויקלוד
שכבת סלע (או קרקע) אטומה למים. מי התהום הזורמים לאיטם בתת-הקרקע אינם יכולים לחלחל דרך שכבה זו, ונוטים להצטבר מעל לאקוויקלוד. דוגמאות לסלעים (או קרקעות) היוצרים אקוויקלוד: חרסית, חוואר מוצא. המשותף לשניהם היא העובדה שהם בנויים מגרגירים דקים וזעירים, כך שגם המרווחים שביניהם זעירים מאוד, ולכן מים אינם יכולים לחלחל דרכם.
מים עיליים
מקורות למים אלו הם המים הזורמים על פני הקרקע ומגיעים לנחלים, לנהרות ולאגמים. מקור המים המתוקים שאנו משתמשים בהם הוא במי גשמים ובהפשרת שלגים. חלק מהם מתאדים, וחלק הופכים למי נגר עילי הזורמים על פני השטח ומתנקזים אל אגני היקוות עיליים או מחלחלים והופכים למי-תהום.
בישראל מעט מאוד מקורות מים עיליים שאפשר לנצל.
מערכת שווי משקל בין מים עיליים לתחתיים
החיבור בין מים עיליים לתת קרקעיים מתבצע באמצעות האקוופרים. המים הזורמים בנחלים ובנהרות מהווים את מערכת הניקוז הטבעית של מקום ההיקוות שבו המים מתחתרים. הנחלים מסיעים מים וסחף תוך שמירה על שיווי משקל דינאמי בין ספיקת המים, השיפוע האורכי וחומרי הסחף בהתאם לאופיים. בשאיבת מים תת-קרקעיים מפלס המים באזור יורד. השינוי בגובה מפלס המים של האקוופר באזור המסוים יוצר שיפוע המאפשר זרימת מים טובה יותר לכיון המבוקש. ככל ששואבים יותר נוצרת צורה של חרוט הפוך המציג את ההבדל בין המפלס לפני והמפלס אחרי השאיבה. קיימים גורמים רבים המשפעים על תנועת הזרימה והמהירות ביניהם :עומד הידראולי (hydraulic head), שיפוע הידראולי (hydraulic gradient), ומהירות הזרימה המבוטאת על ידי חוק דרסי. העומד ההידראולי הוא מדד לאנרגניה המכנית הגורמת לזרימת מי התהום. ניתן לחשבו בשתי דרכים:
הפרמטרים המצוינים הם אלו המשפיעים על שיווי המשקל בשימוש בין מים עיליים ותחתיים.
מי תהום בישראל
רמת הקידוח בישראל היא בעומק רדוד יחסית. במישור החוף ובבקעת הירדן מגיעה רמת הקדיחה לעומק של עד 650 מטר. עומקי המים הגדולים נמצאים ברכסי ההרים ובאזורי המדבר, והקטנים יותר בעמקים ובמישור החוף.
בישראל מצויים שלושה מאגרים עיקריים של מי תהום: אקוויפר החוף, אקוויפר ההר ואקוויפר החרמון.
איליץ' רמירס סאנצ'ס
איליץ' רמירס סאנצ'ס (נולד ב-12 באוקטובר 1949) הוא טרוריסט בינלאומי, הידוע יותר בכינוי קרלוס, או קרלוס התן.
הכינוי התן ניתן לו על ידי העיתונות, משום הדמיון בדרכי פעולתו וחמקנותו שהזכירו את גיבור ספרו של פרדריק פורסיית' "יומו של התן", (תורגם בעברית ל"נשיא על הכוונת"). עותק מספר זה נמצא בחדרו במלון בעת אחד מהחיפושים הרבים אחריו.
קרלוס היווה במשך שנים יעד למצוד נרחב שערכו אחריו משטרות ושירותי ביון של מדינות רבות. הוא נתפס והוסגר לצרפת בשנת 1994 על ידי שירות הביטחון הסודאני ומאז מרצה עונש מאסר בכלא הצרפתי.
קורות חייו
ב-1966 התגרשו הוריו, ואמו עקרה איתו ועם אחיו לנין ללונדון, שם למד בתיכון בשכונת קנזינגטון. אביו ניסה לרשום את שני האחים לאוניברסיטת סורבון בפריז, אך לבסוף העדיף את אוניברסיטת פטריס לומומבה במוסקבה, שם נחשף קרלוס לסכסוך הישראלי-ערבי. ב-1970 סולק מהאוניברסיטה בגין חתרנות, אך ככל הנראה היה מדובר בסיפור כיסוי לפני שילוחו למשימה על ידי הקג"ב.
ב-1970 הצטרף קרלוס לאימוני גרילה של החזית העממית לשחרור פלסטין, בעמאן, ירדן. במחנה אימונים זה הודבק לו הכינוי "קרלוס". בתקופת אירועי ספטמבר השחור נלחם קרלוס עם אנשי החזית העממית נגד כוחות הביטחון הירדנים, אך לבסוף נמלט ללונדון, שם למד מספר קורסים בבית הספר לכלכלה של לונדון. כתוצאה מנדודיו בעולם רכש לעצמו קרלוס שליטה בשפות ספרדית, רוסית, אנגלית, ערבית וצרפתית.
בבריטניה
ב-1973 ביצע קרלוס את פעולת הטרור הראשונה שלו. היה זה ניסיון כושל לחסל את איש העסקים היהודי, אדוארד זיו, מנכ"ל מרקס אנד ספנסר העולמית, כפעולת תגובה לחיסולו של איש התיאטרון הפלסטיני מוחמד בודיה, שנחשב לאחד ממנהיגי החזית העממית, על ידי המוסד הישראלי. הוא ירה בזיו ירייה בודדת בפניו, ולאחריה נתקל במעצור בנשק. קרלוס נמלט כשהוא סבור שהצליח במשימה, אך זיו החלים. למרות מצוד נרחב שנפתח אחריו לאחר ניסיון ההתנקשות בזיו, חזר קרלוס שוב ללונדון והפעם עם פצצה, אותה השליך לתוך הדלת המסתובבת בכניסה לסניף של בנק הפועלים ופצע פקידה אחת באופן קל מאוד. בהתאם לדפוס פעולה אותו אימץ לעצמו, נטל קרלוס אחריות אישית על זריקת הפצצה.
בצרפת
קרלוס נטל אחריות על השלכת רימון בבית הקפה הפריזאי "דראגסטור" בסן ז'רמן דה פרה, בו נהרגו 2 אנשים ונפצעו 34, ועל סדרת התקפות באמצעות מכוניות תופת על שלושה יומונים צרפתים ותחנת רדיו, שגילו גישה פרו-ישראלית, ובהן לא נפגע איש. ב-13 וב-17 בינואר 1975 ערך קרלוס ביחד עם טרוריסט גרמני בשם יוהאן ויינריך התקפה באמצעות ירי טילים על מטוסי אל על בנמל התעופה אורלי בפריז. ויינריך ירה שני טילים מבניין הטרמינל למטוס של אל על, אך החטיא ופגע במכונית ובמטוס יוגוסלבי.
בתקופה זו החל קרלוס בתכנון מבצעים מורכבים יותר, בהם הוא היה ראש צוות ולא מבצע יחידי. החזית העממית ראתה בו נכס. הוא סיפק לטרור שלה שפע פרסום וחשיפה. הצלחותיו בפועל היו קלושות מאוד, אך הוא יצר לעצמו דמות מציתת דמיון ואפופת מסתורין.
ב-27 ביוני 1975 נעצר בפריז הלבנוני מישל מוחארבל שהיה איש הקשר של החזית העממית עם קרלוס. הוא הוביל את השוטרים לרחוב טולייה (Toullier) מס' 9 בפריז, לדירה ששמשה את אנשי "החזית העממית". ככל הנראה לא היה בכוונתו להסגיר את קרלוס, שכן החוקרים הגיעו לדירה בלתי חמושים. למרבה ההפתעה בילה קרלוס במסיבה בדירה. קרלוס חיסל את שלושת השוטרים ואת מוחארבל, ונמלט לבריסל ומשם לביירות. האירוע תרם לתהילתו של קרלוס שטען כי מוחארבל היה סוכן המוסד. ודיע חדאד כעס על חיסולו של מוחרבאל, שהיה מטובי אנשיו, ועל הרס התשתית של הארגון באירופה שנבנתה בעמל רב, במשך שנים. אך למרות זאת החליט שלא לנתק את קשרי הארגון עם קרלוס שהמיתוס שנוצר סביבו היה נכס לארגון.
בשנת 1975, על רקע מרדף בינלאומי שנפתח בעקבותיו של קרלוס, פרסם המו"ל הישראלי אלי לנדאו, את הספר "קרלוס" שתיאר את קורותיו של הטירוריסט הנודע. כותב הספר זוהה כ"א.ל. האנטר" שהיה שם עט של עמוס אריכא. כעבור זמן קצר תורגם הספר לכמה שפות בידי המו"ל הישראלי ופורסם בשמות "סופרים" שונים, וזכה בהצלחה באירופה ובמקומות אחרים.
ההשתלטות על פגישת שרי אופ"ק
בדצמבר 1975 ביצע קרלוס את פעולת הטרור המפורסמת ביותר שלו. הוא ושישה מחבלים נוספים (בהם גבריאלה קרוכר-טידמן והנס יואכים קליין, אנשי כנופיית באדר מיינהוף) השתלטו בווינה על מושב שרי אופ"ק. הם לקחו כבני ערובה 60 איש. מעריכים שהפעולה הוזמנה על ידי מועמר קדאפי שליט לוב במטרה להעלות את מחירי הנפט בניגוד למתוכנן. החזית העממית וודיע חדאד בראשה ראו בכך דרך להטיל פחד, וכך לסחוט בעתיד דמי חסות בתמורה להבטחתם שלא לפעול. לשם כך נתבקש קרלוס לחסל את אחמד זכי ימאני, שר הנפט הסעודי, בשל קשריו עם המערב, ואת ג'משיד אמוזגאר, שר הנפט האיראני, בשל אהדתו לשאה.
קרלוס הגיש מסמך עקרונות של המאבק הפלסטיני, ודרש שהוא יוקרא בטלוויזיה האוסטרית. הוא הקפיד מאוד להדגיש את שמו ואת עובדת מעורבותו באירוע, במטרה להאדיר את המוניטין שלו. ב-22 בדצמבר טסו החטופים והחוטפים לאלג'יריה במטוס שנמסר להם, ושם שחררו 30 בני ערובה. משם טסו לטריפולי, בירת לוב, ושחררו את רוב החטופים האחרים. משם טס המטוס שוב לאלג'יריה, שם שוחררו החטופים הנותרים והטרוריסטים קיבלו מקלט מדיני.
בסיום האירוע זומן קרלוס לעדן לפגישה עם ראשי החזית העממית כדי להסביר מדוע לא חיסל את שרי הנפט של איראן וסעודיה, כפי שנדרש. הועלתה נגדו ההאשמה שהוא נטל לעצמו דמי כופר ששולמו עבורם. קרלוס הכחיש את ההאשמות נגדו. ודיע חדאד החליט לשחררו ללא עונש, אך סילק אותו מהחזית העממית, וקרלוס הפך לטרוריסט שכיר-חרב ולא חלק מארגון כלשהו.
כטרוריסט עצמאי
ב-1976 נעצר ביוגוסלביה לזמן קצר, שוחרר, ונסע לבגדאד. משם עבר שוב לעדן, שם התיישב באופן קבע, ללא הפרעות. הוא הקים את "הארגון למאבק ערבי מזוין", שכלל טרוריסטים פלסטינים, סורים, לבנונים וגרמנים. קרלוס טווה רשת קשרים עם שירותי ביון של מדינות מפוקפקות. הוא אף חתם חוזה עבודה עם השטאזי המזרח גרמני. גם מהסקוריטטה הרומני קיבל משימות לחיסולם של גולים פוליטיים רומנים באירופה, ופיצוץ "רדיו אירופה החופשית" במינכן. קרלוס הציע את שירותיו גם למשטר העיראקי ושוב ל"חזית העממית", לאחר מותו של ודיע חדאד.
ארגונו של קרלוס לא עלה שוב לכותרות עד 1982, עת נכשל ניסיון לפגוע בכור גרעיני צרפתי. טיל בעל מנגנון הפעלה מרחוק לא הצליח לחדור את קירות הבטון של הכור. שני אנשים מארגונו נעצרו, ובהם אשתו של קרלוס, מגדלנה קופ, יוצאת ארגון באדר-מיינהוף. קרלוס כתב מכתב מנומס אל השלטונות הצרפתיים, ובו הצעה לשחרר את אשתו בטובות. בקשתו נדחתה ואשתו נשפטה ל-6 שנים, מהן ישבה בבית הסוהר 3 שנים בפועל.
בתגובה למאסר אשתו יזם קרלוס סדרת מתקפות על מטרות צרפתיות, כמו שתי פצצות ברכבת ה-TGV שגרמו למות 5 אנשים ופציעת 27, פיצוץ ב"בית צרפת" בברלין, פיצוץ "בית תרבות צרפת" בביירות, רצח דיפלומט צרפתי ואשתו ההרה בביירות, התקפה על שגרירות צרפת באוסטריה, פיצוץ מכונית תופת ליד שגרירות צרפת בביירות שקטלה 11 איש ובראש השנה האזרחית - פיצוץ נוסף ברכבת ה-TGV שהרגה 7 אנשים ופצעה 44.
פעולותיו הביאו לכך שמדינות רבות העדיפו שלא להתעמת איתו, ונהגו בסובלנות כלפי מהלכיו. עם זאת התהדק המצוד הסמוי אחריו. גרמניה המזרחית גרשה אותו, תחת לחץ אמריקני ולפיכך הוא מצא מקלט בלוב, אחריה בקובה, ומשם לסוריה, שקיבלה אותו בזרועות פתוחות והוא התיישב בה עם אשתו מגדלנה ובתו אלבה-רוזה. בתמורה דרשה ממנו סוריה לא לעסוק עוד בטרור. בעקבות מאמצים של המשטרה העיראקית לעצרו, הוא התבקש לעזוב את סוריה, עבר לירדן, ומשם לסודאן.
מעצר ומשפט
אמנם קרלוס התקבל בחמימות בח'רטום, אך שירותי הביטחון האמריקאים והצרפתים המשיכו ודרשו את הסגרתו. הם הציעו לסודנים הצעות מפתות תמורת ראשו. אורח חייו הנהנתני, שלא התיישב עם האסלאם האדוק במדינה הפך לו לרועץ. לסודאן היה חשוב להימחק מרשימת המדינות התומכות בטרור, והסגרת קרלוס הייתה דרך מצוינת להשיג זאת. קרלוס נעצר ב-14 באוגוסט 1994 והוסגר לצרפת. משפטו של קרלוס נפתח ב-12 בדצמבר 1997, וב-23 בדצמבר 1997 הוא הואשם בסדרת הפיגועים של שנת 1975 ונידון למאסר עולם. הגנתו המשפטית מומנה על ידי הבנקאי פרנסואה ז'נו.
אחריתו
סביב קרלוס התפתח במשך השנים המיתוס כאילו השתתף בפעולות טרור שונות ואשר כנראה אין לו כל קשר אליהן. בין היתר הוזכר שמו כמי שקשור לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן וחטיפת מטוס אייר פראנס לאנטבה. קרלוס עצמו נהג להתפאר ולפזר רמיזות כאילו היה מעורב באירועים נועזים שונים. בעת שהותו בכלא הצרפתי התאסלם קרלוס וביוני 2003 פרסם את ספרו "האסלאם המהפכני", ובו תמך באוסאמה בן לאדן ופעולותיו נגד ארצות הברית.
ב-2001 נישא קרלוס בטקס מוסלמי לעורכת הדין שלו איזבל קאוטנט-פיירה, שהתפרסמה גם בהופעותיה כסנגורית של סלובודן מילושביץ', והפושע הנאצי קלאוס ברבי. זאת למרות שבאותה עת הוא עדיין נחשב נשוי לאשתו השנייה, לנה ג'ראר הפלסטינית, שנעלמה.
ב-28 במרץ 2017 גזר בית משפט בצרפת מאסר עולם נוסף על קרלוס, בעקבות השלכת רימון על חנות בשנת 1974, בה נרצחו שני בני אדם.
בספטמבר 2021 גזר בית המשפט הצרפתי מאסר עולם שלישי על קרלוס.
בתרבות
בשנת 1975 פורסם בעברית הרומן החצי בדיוני "קרלוס: טרור בעל 1000 פרצופים"  מאת א.ל. הנטר, בהוצאת א. ל. הוצאה מיוחדת. הרומן, שמתאר גרסה בדיונית של חיי קרלוס, נכתב בעת שפרסומו של קרלוס בעולם היה בשיאו.
ה.ל. הנטר הוא שם בדוי לעמוס אריכא שכתב ולאלי לנדאו שיזם את פרסום הספר. הספר תורגם לשפות שונות תחת שמו של לנדאו ומחבר נוסף דניס אייזנברג (שלדברי אריכא רק תרגם אותו לאנגלית).
לפני שפורסם כספר הסיפור פורסם בהמשכים בעיתון "מעריב", ופרסומו הסתיים בשבוע שלפני הפעולה שפרסמה יותר מכל את קרלוס, של חטיפת שרי החוץ של אופ"ק.
הספר "נשיא על הכוונת" שמספר אודות ניסיון התנקשות בנשיא צרפת המיוחס לטרוריסט קרלוס עובד לשלושה לסרטי קולנוע. הסרט הראשון משנת 1973,, בוים על ידי פרד זינמן ומככב בו אדוארד פוקס בדמותו של "התן". הסרט השני משנת 1997, ששמו "התן", בסרט זה שונתה העלילה במעט, ובמהלכו מנסים סידני פואטייה, המגלם את סגן ראש ה-FBI וריצ'רד גיר, המגלם מתנקש מהמחתרת האירית, למנוע מן "התן", אותו מגלם ברוס ויליס, להתנקש בחיי נשיא ארצות הברית. בשנת 2015 יצא סרט נוסף על פי הספר, שנקרא אף הוא "נשיא על הכוונת", בכיכובו של סמואל ל. ג'קסון.
נוסף על כך בשנת 1997 יצא לאקרנים הסרט "המשימה קרלוס", המספר את סיפור ניסיון לכידתו של הטרוריסט האכזרי.
בשנת 2010 הופקה בטלוויזיה הצרפתית המיני-סדרה וסרט הטלוויזיה "קרלוס", המספר את סיפור חיו של הטרוריסט המכונה ה"תן".
מגילת הזכויות של ארצות הברית
מגילת הזכויות (באנגלית: Bill of Rights) הוא השם שניתן לעשרת התיקונים הראשונים לחוקה האמריקאית, אשר אושררו יחדיו ומתייחסים כולם להגבלת יכולת השלטון הפדרלי להצר את צעדיהם של האזרחים. התוספות אושררו ב-15 בדצמבר 1791.
מגילת הזכויות מבטיחה בין השאר את חופש הביטוי, העיתונות, הדת וההתאספות וכן את הזכות למשפט בפני עמיתים (חבר מושבעים) ולא על ידי נציג שלטון (שופט ממונה). כמו כן, היא מכילה פסקה המבטיחה כי אין לפרש את המגילה כרשימה מקפת של כל הזכויות המצויות בידי האמריקאים, אלא רשימה של הזכויות העיקריות והחשובות ביותר.
כשהוגשה החוקה לאשרור בתי-המחוקקים של שלוש-עשרה המדינות, טענו הדמוקרטים-רפובליקאים (מתנגדי ממשל פדרלי מרכזי וחזק) כנגד החוקה שהיא עוסקת בעיקר בהסדרת היחסים בין הממשל הפדרלי למדינות, אך אין היא מגינה על האזרחים מפני השלטון הפדרלי. טענות אלו זכו לתמיכה רחבה והוחלט שמיד עם התכנסות הקונגרס, תוּכן מגילת זכויות שתגן על האזרחים. במהלך הוויכוח, היו בין מתנגדי החוקה שטענו שהחוקה היא מזימה אריסטוקרטית הבאה לפגוע בזכויותיהם של האזרחים. תומכי החוקה, שהיו ידועים כ"פדרליסטים", הבטיחו כי מגילת הזכויות תתווסף בזמן התכנסותו של הקונגרס הראשון.
המגילה המקורית מוצגת כיום לציבור הרחב בבניין הארכיון הלאומי שבוושינגטון הבירה.
אישור מגילת הזכויות
לאחר אשרור חוקת ארצות הברית, התכנס הקונגרס האמריקאי הראשון בהיכל הפדרלי, ניו יורק. רוב הצירים הסכימו על הצורך במגילת הזכויות והמטלה של עריכת גרסה ראשונית של מגילת הזכויות נפלה בידיו של ג'יימס מדיסון, שביסס עבודתו על כתבו המוקדם יותר של ג'ורג' מייסון, הצהרת הזכויות של וירג'יניה. עוד בשלב מוקדם, הוחלט כי מגילת הזכויות תתווסף לחוקה בתור "תוספות" (רשימת הזכויות לא נכללה בחוקה מהחשש כי השינוי בטקסט של המסמך ידרוש תהליך מייגע למדי של אשרור-מחדש של החוקה).
שנים-עשר תיקונים הוצעו במקור ב־1789, אך שניים שלא התייחסו לזכויות האזרחים – אלא לפעילות הקונגרס – לא עברו את תהליך האשרור ביחד עם השאר. התיקון הראשון בהצעה התייחס למספר הנציגים בבית הנבחרים של ארצות הברית. התיקון השני בהצעה הגביל את יכולתם של חברי הקונגרס לשנות את המשכורת שלהם, ואושר סופית ב־1992, כ־203 שנה לאחר שהוגש לאשרור, ונכנס לחוקה כתיקון ה-27. היו אישי ציבור, ביניהם ג'יימס מדיסון ושופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, ג'וזף סטורי, אשר התייחסו לתיקונים במגילת הזכויות לפי המספור של הטיוטה הראשונה ובכך גרמו לבלבול לגבי התיקון אליו הם התייחסו.
מגילת הזכויות עברה בקלות בבית-הנבחרים ב־1789. כשהועברה הלאה לסנאט, הוסר תיקון שאסר על המדינות מלהתערב בזכויותיהם של התושבים. מכיוון שרישומים של ישיבות של הסנאט אינן זמינות לציבור, אין לומר לבטח מדוע הוסר התיקון (מאוחר יותר, ב־1868, נחקק התיקון הארבעה-עשר לחוקה, האוסר על המדינות להתערב בזכויות שניתנו לאמריקאים על ידי הממשלה הפדרלית).
ב־20 בנובמבר של אותה שנה, הייתה ניו ג'רזי למדינה הראשונה שאשררה את עשרת התיקונים הללו. עוד מדינות באו אחריה, ועשרת התיקונים האחרונים – שכעת נקראים התיקון הראשון עד העשירי – הפכו לחוק ב־15 בדצמבר 1791, כאשר אושררו על ידי בית המחוקקים של וירג'יניה. עשרת התיקונים הללו נודעו במהרה כ"מגילת הזכויות".
הטקסט המקורי של מגילת הזכויות, המכיל את כל שנים-עשר התיקונים המוצעים, ניתן לצפייה בגנזכים הלאומיים בוושינגטון הבירה.
מחלוקת סביב המגילה
במקור, הרעיון של הוספת מגילת זכויות לחוקה היה שנוי במחלוקת. הרעיון היה שהחוקה האמריקאית, במתכונתה הנוכחית, לא פירטה או הגנה על זכויות של האנשים, וככזו חסרה תוספת שתבטיח זכויות אלו. למרות זאת, אמריקאים רבים באותו הזמן התנגדו למגילת הזכויות: אם תתווסף מגילה כזו, חששו רבים, היא תתפרש יותר מאוחר כרשימה של כל הזכויות שהובטחו לאנשים. במילים אחרות, הזכויות שיפורטו במגילה יהיו הזכויות היחידות מהן יהנו תושבי ארצות הברית, ואם זו תתפרש במובן צר יותר, הימצאותה של מגילה כזו תגביל, למעשה, את חירותם של האנשים, במקום להבטיחה.
תומכי המגילה טענו כי המגילה לא צריכה להתפרש וגם לא תתפרש כרשימה הממצה של זכויות התושבים; כלומר, המגילה תציב דוגמה על מנת להראות אילו זכויות חשובות היו בידי האנשים, אך גם שלאנשים היו זכויות אחרות. המשתייכים לזרם זה היו בטוחים שמערכת המשפט תפרש זכויות אלה במובנן הרחב יותר.
תוצאתו של ויכוח זה בתיקון התשיעי, אשר נכלל במגילת הזכויות.
תאוריות לשילוב מגילת הזכויות בשיפוט
בעוד מגילת הזכויות המקורית הייתה תקפה רק לממשל הפדרלי, ולא למדינות, החל בית המשפט העליון של ארצות הברית במגמה של שילוב הזכויות המובטחות במגילה גם ברמה של המדינה; תחילה בהדרגתיות, באמצע המאה ה-19, ולאחר מכן בצורה מוחלטת, החל משנות החמישים של המאה ה-20. כל זאת בעיקר בהסתמך על התיקון הארבעה-עשר, הדורש מן המדינות במפורש שלא להפר את זכויות התושבים.
התיקונים
מרכיבי מגילת הזכויות הם:
10 במאי
10 במאי הוא היום ה-130 בשנה (131 בשנה מעוברת), בשבוע ה-19 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 235 ימים.
אל-מוזירע
אל-מוזירע או "אום זרע" (בערבית: المُزيرعة) היה כפר ערבי, ששכן במקום בו נמצאת היום הכניסה הראשית לאלעד.
הכפר מוזכר על ידי אדוארד רובינסון שראה אותו מהמגדל של רמלה. ויקטור גרן שביקר בכפר בשנת 1870 מתאר אותה כיושבת על גבעה מסולעת ובעלת בתים קטנים. מפקד אוכלוסין מאותה תקופה מונה 68 בתים בהם התגוררו 234 גברים.
בשנת 1919 נוסד בכפר בית ספר לבנים. מפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל מצא בכפר 578 תושבים, כולם מוסלמים. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל נמנו בכפר 780 תושבים, כולם מוסלמים, ב-186 בתים.
במהלך קרבות עשרת הימים נכבש הכפר על ידי צה"ל ותושביו נטשוהו. באוגוסט 1948 תואר הכפר:
ביוני 1949 התיישבו בכפר עולים מצ'כוסלובקיה שהקימו את מושב מזור. הם עדיין התגוררו בבתי הכפר בתחילת 1953. בהמשך עבר המושב כ-3 קילומטר מערבה. וליד ח'אלדי תיאר את אתר הכפר בשנת 1992 כמיוער בעיקרו עם מספר מצומצם של בתים שנותרו על תלם.
מנצ'קין (משחק קלפים)
מנצ'קין הוא משחק קלפים הומוריסטי, שנוצר כפרודיה על משחקי תפקידים, ובפרט על שיטת המשחק של שחקנים המכונים "מנצ'קינים", המשחקים אך ורק כדי "לנצח" ולצבור נק"ן (נקודות ניסיון) כדי לעלות דרגות ולהיות העוצמתי מכולם. המשחק תוכנן על ידי סטיב ג'קסון ואויר בידי ג'ון קובליק. ב-2002 זכה בפרס המקוריות המסורתי של משחקי קלפים. לאחר הצלחתו של המשחק המקורי, יצאו לאור גם מספר הרחבות.
אורכו של המשחק תלוי במספר המשתתפים ואורך בין שעה לשלוש שעות בערך. כל שחקן מתחיל בדרגה הראשונה ללא גזע, כלומר בן אדם.
רכס אוסילינקה
שטחו של הרכס 1,756 קמ"ר, גובהו 1,850 מטרים מעל פני הים, והוא ממוקם בין נהר אוסילינקה לבין נחל ליי.
מנצ'קין (משחק קלפים)
מהלך המשחק
מטרת המשחק, בדומה למשחקי תפקידים אחרים, היא להתקדם בדרגות ולהגיע לבסוף לדרגה 10 באמצעות מגוון דרכים. כל שחקן מתחיל בדרגה 1, ללא מקצוע וללא גזע ומקבל שמונה קלפים: ארבעה קלפי אוצר וארבעה קלפי דלת. המשחק מתנהל בתורות, ובתחילת כל תור חייב שחקן לפתוח קלף דלת אחד ולהראות אותו לכולם. אם מדובר במפלצת השחקן חייב להילחם בה חוץ מבמקרים יוצאי דופן (לדוגמה: שחקנים בדרגה 5 ומטה לא חייבים להילחם נגד "דרקון פלטיניום" כי הוא לא רודף אחרי דמויות בדרגה 5 ומטה). לכל מפלצת יש רמה מסוימת והשחקן מנצח אותה אם רמתו שלו ועוד סכום כל הבונוסים שמקנים לו התוספים שהוא נושא (רב-פעמיים וחד-פעמיים) גבוהה מרמת המפלצת. השחקנים האחרים רשאים להתערב בקרב ולהוסיף למפלצת תוספים שיחזקו אותה (לדוגמה, קלף "בלבוש חושפני..." מעלה את דרגת המפלצת ב-5 וקלף "עולל" מוריד אותה ב-5.) או להשתמש בקלפים שיחלישו את השחקן. כמו כן רשאים שחקנים לעזור זה לזה בקרב בתמורה לאוצרות או קלפים שונים. במידה והשחקן מנצח הוא עולה רמה (או שתיים, בהתאם למפלצת) ועליו לשלוף מחפיסת קלפי האוצר מספר קלפים כמצוין על גבי קלף המפלצת ולוקח אותם לידו. אם השחקן מפסיד בקרב עליו לבצע את ה"חדשות הרעות" המצוינות על גבי הקלף. במצב ברור של הפסד יכול השחקן לנסות לברוח מהקרב על ידי הטלת קובייה. במידה שבקובייה יצא 5 או 6 (אלא אם כן יש ברשות השחקן תוספים או יכולות המורות אחרת) השחקן הצליח לברוח ודבר לא קורה. בשלושת המצבים קלף המפלצת מושלך לערימת הזרוקים ותורו של השחקן מסתיים לאחר הקרב או הבריחה.
במקרה שאין מפלצת בקלף הדלת שפתח השחקן, הוא לוקח אותו לידו, אלא אם מדובר במלכודת או קללה, במקרה זה השחקן מבצע את הכתוב בקלף. לאחר-מכן מגיע השלב השני של התור, אשר בו עומדות בפני השחקן מספר אפשרויות פעולה: האפשרות הראשונה, הוא יכול לבחור בקלף מפלצת מהיד שלו במטרה לזמן את המפלצת ולנסות להילחם בה (לטוב ולרע). האפשרות השנייה, השחקן יכול "לחפש בחדר" בעבור שלל חבוי, משמע לשלוף קלף דלת הפוך ולצרף אותו ליד שלו (גם אם היד שלו ריקה מקלפים). לאחר השלב השני רשאי השחקן למכור חפצים בשווי 1000 פיסות זהב או קרדיטים כדי לעלות רמה, כלומר להשליכם לערימת הקלפים הזרוקים, אלא אם הוא ברמה 9, ממנה ניתן לעלות אל הדרגה העשירית הנחשקת רק על ידי הבסת מפלצת בקרב (למעט מספר מקרים מיוחדים אחרים).
רכס אוסילינקה
שם הרכס אומץ רשמית ב-7 בדצמבר 1950.
מנצ'קין (משחק קלפים)
מהלך המשחק
בסיום השלב השני תורו של השחקן נגמר והתור עובר לשחקן הבא. ברגע שאחד השחקנים מגיע לרמה 10 המשחק נגמר והוא מוכרז כמנצח. השחקנים האחרים רשאים להמשיך לשחק כדי להשיג את המקום השני, השלישי וכן הלאה...
כחלק היותו של המשחק פרודיה ומשחק ל"מנצ'יקינים" - אנשים שיעשו הכל כדי לקדם את הדמות שלהם, כולל רמאויות - רשאים השחקנים להפר את חוקי המשחק וזו בלבד שהם לא נתפסים, (כלומר שאיש לא גילה את רמאותם) כי אחרת יאלצו לשאת בעונש על רמאות ולרדת דרגה, וכמו כן הרמאות ותוצאותיה מתבטלות ונעשות כאילו נעשו ללא רמאות. כאשר דמות מתה (לפי "חדשות רעות" של מפלצת), מחלקים השחקנים האחרים את חפציה ביניהם (לכל דמות מותר לבחור חפץ אחד, במידה ונשארו חפצים נוספים שעדיין לא נבחרו הם נזרקים לערימת הזרוקים) ושאר קלפי הדמות נזרקים גם הם (הראשון שבוחר הוא בעל הדרגה הנמוכה ביותר, השני הוא בעל הדרגה השנייה הכי נמוכה וכן הלאה...). בתור שלאחר מות הדמות, הדמות "נוצרת" מחדש כשחקן בעל דרגה זהה לזו שמת איתה ושמונה קלפים (ארבעה קלפי דלת וארבעה קלפי אוצר), אך ללא מקצוע, גזע או חפצים.