cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה
קרב מוסקבה
בגזרות האחרות של החזית ההישגים הסובייטיים היו מוגבלים עוד יותר. בחזית הדרומית הצליח הצבא האדום להדוף את הגרמנים מהעיר רוסטוב על הדון, "השער לקווקז", עד לקו נהר המיוס, ולהשתלט מחדש על חצי האי קרץ' שבקרים המזרחית (פעולה שהפחיתה את הלחץ הגרמני על נמל סבסטופול, שעמד במצור מאז אוקטובר 1941). אולם נסיונותיו לכבוש מחדש את אזור דונבאס נכשלו. בחזית לנינגרד הצליח הצבא האדום לכבוש מחדש את צומת מסילות הברזל החשוב בטיחווין, מה שאיפשר לשפר באורח ניכר את אספקת המזון לעיר הנצורה, אך נכשל בנסיונותיו לפרוץ את המצור הגרמני על לנינגרד.
עד סוף ינואר 1942 הגיעה התקפת הנגד הסובייטית לעצירה מוחלטת. הכוחות הסובייטים היו מותשים לחלוטין מלחימה רצופה בתנאי מזג אוויר קשים (בטמפרטורות של מינוס 20 מעלות) וסבלו אבדות כבדות בהתקפות נגד העמדות הגרמניות המבוצרות. אף על פי שכל העתודות הסובייטיות הוטלו למערכה, באזור מוסקבה עדיין נהנו הגרמנים מעדיפות מספרית בכוח אדם, ובמיוחד בציוד כבד. התעשייה הסובייטית עדיין לא התאוששה מהמעבר מזרחה, ולא הייתה מסוגלת לספק את צורכי הצבא האדום בנשק כבד. הצבא הסובייטי סבל גם ממחסור חמור בכלי רכב ממונעים, עובדה שהגבילה את ניידותו, והיחידות המשוריינות שלו עדיין לא היו מסוגלות להתמודד עם דיוויזיות השריון הגרמניות בקרב תנועה. עם זאת, הצלחת הצבא האדום להתאושש מסדרת המפלות הנוראות שספג בחודשים הראשונים של הפלישה הגרמנית, ולעבור למתקפת נגד בחורף 1941/1942, הייתה הישג אדיר, ונקודת מפנה חשובה במלחמה בחזית המזרחית. בפעם הראשונה במלחמת העולם השנייה נופץ המיתוס על הצבא הגרמני הבלתי מנוצח. הוורמאכט נסוג מאות קילומטרים וספג מפלה קשה.
מתקפת הקיץ של 1942
סטלין והפיקוד העליון הסובייטי נכשלו לחלוטין בהערכת תמונת המצב באביב 1942. הם העריכו שהאבדות הכבדות שספג הצבא הגרמני במהלך מתקפת החורף, החלישו מאוד את כוחו והכשירו את הקרקע להמשך המתקפה הסובייטית. אולם למעשה, מצבה של ברית המועצות באביב 1942 היה חמור בהרבה ממצבה של גרמניה הנאצית. הצבא האדום נחלש מאוד בעקבות האבדות הנוראות שספג במהלך 1941 (לפחות 4.3 מיליון נפגעים, מתוכם כ-3 מיליון הרוגים, נעדרים ושבויים) וסבל ממחסור חמור בכלי נשק כבדים (טנקים ומטוסים). תפוקת חומרי הגלם - פחם, פלדה ועפרות ברזל - ששימשו את התעשייה הכבדה הסובייטית, הצטמקה ב-3/4 לאחר כיבוש אזור התעשייה והמכרות החשוב של דונבאס על ידי הגרמנים. היכולת התעשייתית של גרמניה הנאצית הייתה גדולה פי ארבעה מזו של ברית המועצות. העברת התעשייה הסובייטית מזרחה גרמה לירידה בלתי נמנעת בתפוקה למשך מספר חודשים, ובנוסף לכך עשרות מיליוני אזרחים סובייטיים נשארו בשטחים שנכבשו על ידי הצבא הגרמני, ולא יכלו לסייע למאמץ המלחמה הסובייטי. הצבא הגרמני התאושש מהמכות שספג במהלך מערכת החורף, לאחר שקיבל תגבורות חזקות, והיה מוכן לחדש את המתקפה בחזית הסובייטית עם בוא האביב.
ב-28 ביוני פתחה קבוצת ארמיות דרום במתקפת הקיץ. הכוחות הסובייטיים שעמדו מולה נחלשו מאוד בעקבות האבדות שספגו במתקפה הכושלת על חרקוב, והגרמנים נהנו מעדיפות גדולה בשריון ובמטוסים. בנוסף לכך, פני הקרקע המישוריים באזור הדון ותנאי מזג האוויר הנוחים איפשרו לארמיות השריון הגרמניות לנצל עד תום את יתרונותיהן בלוחמת תנועה. תוך זמן קצר התמוטטה ההתנגדות הסובייטית, וכוחות הצבא האדום בחזית הדרומית פתחו בנסיגה מהירה, שהפכה במקרים רבים למנוסת בהלה. ב-5 ביולי חצו כוחות גרמניים והונגריים את נהר הדון וכבשו את העיר וורונז', שם נתקלו לראשונה בהתנגדות נחושה. הפיקוד הסובייטי, שחשש שהגרמנים מתכוונים לפנות צפונה ולנסות לכתר את מוסקבה ממזרח, ריכז שם כוחות גדולים, והצליח לבלום את המשך ההתקדמות הגרמנית. אולם הכוח הגרמני העיקרי, שהתקדם לכיוון דרום מזרח במקביל לגדה הדרומית של נהר הדון, כמעט לא נתקל בהתנגדות, והתקדמותו הייתה מהירה ביותר. ב-19 ביולי כבשו הגרמנים את עיר התעשייה החשובה וורושילובגרד (כיום לוהנסק) וב-28 ביולי כבשו את הערים נובוצ'רקסק ורוסטוב. בשלב זה עשו היטלר והפיקוד הגרמני טעות קריטית. התקדמות קבוצת ארמיות דרום הייתה כל כך מהירה ומוצלחת, שהם חשבו שניתן יהיה להשיג את שני היעדים העיקריים של המתקפה (כיבוש הקווקז, וניתוק נהר הוולגה) בעת ובעונה אחת. במקום להמשיך בהתאם לתוכנית המקורית, היטלר הורה לפצל את כוחות קבוצת ארמיות דרום. קבוצת ארמיות A (הארמייה ה-17 של הוורמאכט וארמיית הפאנצר הראשונה) נועדה לפנות דרומה ולכבוש את הקובאן והקווקז, בעוד קבוצת ארמיות B (הארמייה ה-6 של הוורמאכט וארמיית הפאנצר הרביעית) המשיכה להתקדם מזרחה באגן הדון עד לנהר הוולגה, על מנת לכבוש את סטלינגרד. ככל שהתקרבו הכוחות הגרמניים לסטלינגרד גברה ההתנגדות הסובייטית, וקצב ההתקדמות הגרמני הואט. הפיקוד הסובייטי הזרים תגבורות חזקות לאזור, ורק ב-23 באוגוסט הצליחו כוחות גרמניים לפרוץ עד נהר הוולגה מצפון לסטלינגרד. באותו יום התקיפו מאות מפציצים גרמניים את העיר, גרמו להרס רב והרגו כ-40 אלף אזרחים. הארמייה ה-6 וארמיית הפאנצר ה-4 המשיכו להתקדם באיטיות רבה לכיוון סטלינגרד מצפון ומדרום, וב-10 בספטמבר הגיעו אל הוולגה גם מדרום לעיר. הארמייה הסובייטית ה-62 שהגנה על סטלינגרד מצאה עצמה מבודדת ומכותרת משלושה עברים, כשגבה לנהר הוולגה.
במקביל התקדמו כוחות קבוצת ארמיות A במהירות דרומה. הם השתלטו על אזור הקובן כולו וב-11 באוגוסט כבשו את העיר מייקופ והמשיכו משם אל חופי הים השחור. נדמה היה שאין כוח המסוגל למנוע מהם לכבוש את הקווקז כולו, אולם כשהכוחות הגרמניים הגיעו למרגלות הרי הקווקז הואטה התקדמותם וההתנגדות הסובייטית נעשתה נחושה ויעילה יותר, תוך ניצול תנאי השטח הקשים.
קרב סטאלינגרד
ב-13 בספטמבר 1942 החלה המערכה בתוך העיר סטלינגרד. אגד כוחות גרמני, שכלל את הארמייה השישית וחלק מארמיית הפאנצר הרביעית תקף את העיר וניסה להשתלט עליה, אך נתקל בהתנגדות עיקשת מצד הארמייה הסובייטית ה-62, שהגנה על העיר, והסתבך בקרבות רחוב בתוך חורבות העיר, שנהרסה בסדרת הפצצות והפגזות גרמניות. חלק גדול מאגד הכוחות הגרמני באזור סטלינגרד, לא יכול היה להשתתף בלחימה בתוך העיר, מכיוון שרותק להגנה על שני אגפיו, שהותקפו על ידי כוחות סובייטיים חזקים. לאחר לחימה קשה שנמשכה כחודשיים, במהלכה ספגו שני הצדדים מאות אלפי נפגעים, הצליחו הגרמנים לכבוש למעלה מ-90 אחוז משטח העיר, ודחקו את הארמייה ה-62, בפיקוד וסילי צ'ויקוב, למספר כיסי התנגדות מבודדים, שעומקם המרבי לא עלה על קילומטר, כשגבה אל נהר הוולגה הקפוא. אולם המגינים הסובייטיים המשיכו להחזיק מעמד, בסיוע אש ארטילריה מסיבית מהגדה המזרחית של הוולגה, והכוחות הגרמניים, שנשחקו במהלך הלחימה בתוך סטלינגרד, לא היו מסוגלים להשלים את כיבוש העיר.
ההגנה על האגפים הארוכים והפגיעים של אגד הכוחות הגרמני באזור סטלינגרד, הופקדה בידי הארמיות הרומניות ה-3 וה-4, כוחות בעלי איכות ירודה, שסבלו ממחסור בנשק כבד ובנשק מסייע. ריתוק כמעט כל הכוחות הגרמניים באזור למערכה על סטלינגרד, איפשר לפיקוד העליון הסובייטי לרכז בחשאי כוחות עתודה גדולים וכמויות גדולות של ציוד כבד לצורך התקפת נגד גדולה. ב-19 בנובמבר 1942 נפתח "מבצע אורנוס", במסגרתו תקפו שלוש חזיתות סובייטיות, שכללו כמיליון חיילים בסיוע מאות טנקים את הכוחות הרומניים מראשי גשר מדרום לנהר דון וממערב לוולגה. תוך זמן קצר הובקעה החזית הרומנית, ולאחר 4 ימי לחימה חברו יחידות החלוץ של "חזית סטלינגרד" ו"החזית הדרום-מערבית" סמוך לקלאץ על נהר הדון, והשלימו את כיתור הכוחות הגרמנים באזור סטלינגרד, שכללו כ-300 אלף חיילים. הכוחות הגרמניים נסוגו לאזור מצומצם בין הנהרות דון ווולגה, והקימו שם מערך הגנה היקפי, שנודע לאחר מכן בכינוי "הקלחת".
ב-10 בינואר 1943 פתחו כוחות סובייטיים חזקים, בפיקוד קונסטנטין רוקוסובסקי, במתקפה הסופית על הכוחות הגרמניים הנצורים באזור סטלינגרד (מבצע "קלחת"). לאחר 3 שבועות של לחימה קשה, בהם נהרגו כ-100 אלף חיילים גרמנים, נכנעו שרידי הכוחות המכותרים ב-2 בפברואר 1943, ולמעלה מ-90 אלף חיילים נפלו בשבי הסובייטי.
כניעת הארמייה השישית היוותה נקודת מפנה חשובה, אולי החשובה ביותר, במלחמת העולם השנייה. האבדות הכבדות שספגו הגרמנים ובני בריתם במהלך הקרב על סטלינגרד היטו את מאזן הכוחות האסטרטגי בחזית המזרחית לטובת ברית המועצות.
קרב קורסק
לאחר ניצחונם בקרב סטלינגרד התקדמו הכוחות הסובייטים בחזית הדרומית במהירות מערבה, וכוחות החלוץ של הצבא האדום פרצו לאגן הדונייץ והגיעו עד למרחק קצר מנהר דנייפר. אולם עד מהרה הפגין הצבא הגרמני יכולת התאוששות מרשימה. המתקפה הסובייטית הואטה, עקב הבעיות האופייניות למלחמת תנועה על פני שטחים נרחבים - התארכות קווי אספקה, בלאי מואץ של כלי הרכב, ואובדן התנופה. במרץ 1943 פתחה קבוצת ארמיות דרום בפיקודו של אריך פון מאנשטיין בהתקפת נגד רבת עוצמה, במהלכה נכבשו מחדש חרקוב, בלגורוד וחלק גדול מאגן הדון הצפוני, והחזית בדרום רוסיה התייצבה. משהגיע אביב 1943 היו הכוחות היריבים מתוחים על פני מאות קילומטרים של חזית רציפה מן הצפון עד הדרום, כאשר במרכז, בנקודה הרחוקה ביותר אליה הצליח הצבא הסובייטי להגיע במהלך מתקפת החורף שלו, נוצרה בליטה סובייטית גדולה בקו החזית מסביב לעיר קורסק.
מיבלט קורסק נראה לפיקוד העליון הגרמני כמקום האידיאלי להנחתת מהלומה מוחצת על הצבא הסובייטי בקיץ 1943. הגרמנים קיוו לכתר ולהשמיד את הכוחות הסובייטים הגדולים, שרוכזו בשטח הבליטה, באמצעות מתקפה מתמקדת בו זמנית מדרום ומצפון על אגפיה, ובכך להטות את מאזן הכוחות האסטרטגי בחזית המזרחית לטובת גרמניה.
הוורמאכט ניצל את התקופה הרגועה יחסית של אביב 1943 (עונת הפשרת השלגים) לתגבור כוחותיו בחזית המזרחית ולחימושם בציוד מדגמים חדישים. כוחות רעננים הוזרמו לחזית סביב בליטת קורסק, כשהם מצוידים בטנקים ובתותחים מתנייעים חדישים מסוג פנתר, טיגר ופרדיננד. אולם במקביל, גם הפיקוד הסובייטי, תוך ניצול מידע מודיעיני מדויק, דאג לתגבר את כוחותיו במבלט קורסק בתותחים ובשריון בקצב מהיר בהרבה מקצב התגבור של כוחות הוורמאכט שניצבו מולם. הצבא האדום ביצר היטב את שטח המבלט ויצר מערך הגנה לעומק, שכלל מספר רב של קווי הגנה מבוצרים, במטרה לספוג את עוצמת המתקפה הגרמנית הצפויה, ולשחוק את הכוחות התוקפים. בעומק מערך ההגנה הסובייטי הוצבו עתודות משוריינות רבות עוצמה, ככוח לביצוע התקפות נגד.
ב-5 ביולי 1943 פתח הצבא הגרמני בהתקפה תחת שם הקוד "מבצע ציטאדלה" (מבצע מצודה). הכוחות הגרמניים, שכללו 3 ארמיות מתוגברות, ניסו ללכוד את כוחות הצבא האדום בבליטת קורסק באמצעות תנועת מלקחיים. ההתקפה הגרמנית בצפון הבליטה לא הצליחה להשיג התקדמות משמעותית, ולאחר חמישה ימי לחימה נבלמה לגמרי, לאחר שהכוחות התוקפים ספגו אבדות כבדות. ב-12 בחודש עברו הכוחות הסובייטיים להתקפת נגד, שתוכננה מראש, על הכוחות הגרמניים שהחזיקו בבליטת אוריול מצפון לבליטת קורסק (מבצע קוטוזוב), ואילצו את הכוח התוקף לחזור לעמדות המוצא שלהם. ההתקפה הגרמנית בדרום בליטת קורסק זכתה להצלחה גדולה יותר, והצליחה לחדור לעומק של למעלה מ-30 קילומטר לפני שנבלמה על ידי כוחות עתודה סובייטיים שהוטלו למערכה, ובראשם הארמייה המשוריינת החמישית של המשמר (הגוורדיה). עד 23 ביולי נאלץ גם הכוח הגרמני בדרום הבליטה לחזור לעמדות המוצא שלו. ב-3 באוגוסט פתח הצבא הסובייטי במתקפה מדרום לבליטת קורסק (מבצע רומיאנצב), ולקראת סוף אוגוסט הצליח לשחרר את העיר חרקוב. במקביל המשיכו הכוחות הסובייטיים במתקפתם מצפון לבליטת קורסק, ועד 18 באוגוסט נאלצו הגרמנים לסגת מכל שטח בליטת אוריול.
על אף שאבדות הצד הסובייטי במהלך המערכה סביב מבלט קורסק, היו גדולות בהרבה מאבדות הצד הגרמני, התוצאה הסופית של הקרב הייתה ניצחון אסטרטגי סובייטי מכריע. ניתן לומר, שקרב קורסק היה נקודת המפנה המשמעותית ביותר במלחמה בחזית המזרחית. הגרמנים לא יכלו להרשות לעצמם את האבדות שספגו כוחותיהם הניידים במהלך הקרב (כ-1,600 טנקים ותותחי סער הושמדו או ניזוקו בדרגות שונות). הם איבדו את היוזמה האסטרטגית בחזית המזרחית ונאלצו לעבור למגננה עד לסוף המלחמה. הייתה זו הפעם הראשונה שהצבא האדום הוכיח את יכולתו להתמודד כשווה מול שווה מול הצבא הגרמני, והצליח לבלום את מתקפת הקיץ הגרמנית. קרב קורסק ידוע גם כקרב הטנקים הגדול ביותר בהיסטוריה. השתתפו בו למעלה מ-6,000 טנקים ותותחים מתנייעים משני הצדדים, שלחמו בשטח מצומצם יחסית.
ההתקדמות לאחר קורסק - כיבושה מחדש של אוקראינה
לאחר קרב קורסק פתח הצבא האדום במתקפה לכל אורך החזית מסמולנסק דרומה. הצבא הגרמני בחזית המזרחית, שנחלש בעקבות האבדות שספג בחודשים יולי-אוגוסט 1943, פתח בנסיגה איטית לקו נהר הדנייפר תוך ביצוע פעולות השהיה. הסובייטים כבשו מחדש את אזור דונבאס, ועד לסוף ספטמבר הגיעו כוחותיהם עד לקו נהר הדנייפר כמעט לכל אורכו.
הגרמנים ניסו להקים קו הגנה מבוצר לאורך הגדה המערבית של הדנייפר, והאמינו שיוכלו לעצור שם את המשך ההתקדמות הסובייטית, אך לא הספיקו להשלים אותו. כוחות הצבא האדום חצו את הנהר תוך כדי תנועה במסגרת קרב דנייפר, והצליחו להקים מספר רב של ראשי גשר קטנים בגדה המערבית של הנהר. בראשית נובמבר פרצו הכוחות הסובייטיים מראש גשר בו החזיקו מצפון לעיר קייב וב-6 בחודש שחררו את בירת אוקראינה. למרות התקפת נגד גרמנית מוצלחת באזור העיר ז'יטומיר בדצמבר 1943, הצליח הצבא האדום להשתלט עד לסוף השנה על שטחים נרחבים בגדה המערבית של הדנייפר, והשלים את שחרור כל שטח אוקראינה המזרחית.
הגרמנים התעקשו להחזיק בבליטה בקו החזית באזור העיר קורסון, על הגדה המערבית של הדנייפר, וקיוו להשתמש בה כקרש קפיצה להתקפת נגד, שתהדוף את הצבא האדום אל מעבר לנהר. אולם הסובייטים הקדימו אותם, ובפברואר 1944, במסגרת קרב קורסון-צ'רקסי, כיתרו את הכוחות הגרמניים בבליטה במתקפת מלקחיים שביצעו החזיתות של קונייב וואטוטין. לאחר למעלה משבועיים של קרבות עזים, תוך הדיפת ניסיונות גרמניים לחבור לכוחות המכותרים, השלימו הסובייטים את חיסול הכיס הגרמני (17 בפברואר), אולם חלק ניכר מהכוח המכותר הצליח לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית ברגע האחרון ולחבור אל כוח החילוץ. הגרמנים ספגו 40–75 אלף הרוגים, פצועים ושבויים (לפי מקורות שונים) במהלך הקרב, והכוחות הניידים שלהם נחלשו מאוד בעקבות האבדות שספגו במהלך ניסיון החילוץ. הצבא האדום, שגם הוא ספג אבדות כבדות במהלך הקרבות סביב כיס קורסון, ניצל את חולשת קבוצת ארמיות דרום, כדי להמשיך בהתקדמות מהירה מערבה, ובמרס 1944 כבר הגיעו כוחותיו עד לגבולות רומניה.
ההתקדמות בשנת 1944
בראשית שנת 1944 עדיין נמצא הצבא הגרמני בעומק מאות קילומטר בשטח ברית המועצות. לקראת סוף אותה שנה הגיע הצבא האדום למרחק קצר מגבולות גרמניה. במהלך המתקפות שביצע הצבא האדום ב-1944 ספגו צבאות מדינות הציר מיליוני אבדות בהרוגים, פצועים ושבויים. רומניה, בולגריה ופינלנד עברו ממחנה הציר למחנה בעלות הברית, וצבאותיהם לחמו עתה לצד הצבא הסובייטי. הצבא האדום, שספג אף הוא אבדות כבדות ביותר במהלך הלחימה הקשה, לא הסתפק בשחרור כל השטחים שאבדו לברית המועצות מראשית המלחמה. כוחותיו חדרו עמוק לשטח פולין, והשתלטו על חלק גדול ממדינות הבלקן (רומניה, בולגריה והונגריה).
הצבא הגרמני בחזית המזרחית, שנחלש מאוד כתוצאה מהאבדות הכבדות שספג מאז תבוסתו בקרב סטלינגרד, היה מתוח על פני חזית ארוכה, שהשתרעה מהים הבלטי עד לים השחור. הצבא האדום, שבשלב זה במלחמה כבר נהנה מעדיפות גדולה בכוח אדם ובציוד כבד על פני הצבא הגרמני בחזית המזרחית, לא ניסה לתקוף לכל אורך החזית, אלא הנחית על הגרמנים שורה של מתקפות, בכל פעם בגזרה שונה. הפיקוד הסובייטי ניצל את העובדה שהיוזמה הייתה בידיו, כדי "להרקיד את הגרמנים לצלילי חלילו". הוא הצליח כמעט תמיד להשיג "הפתעה טקטית", להטעות את הפיקוד הגרמני ביחס למיקום המתקפה הבאה, ולרכז עדיפות כוחות מכרעת בגזרה שנבחרה להתקפה. הגרמנים, שלא עמדו לרשותם עתודות מספיקות, נאלצו להעביר את עתודותיהם מגזרה לגזרה, בניסיון לבלום את המתקפות הסובייטיות ולסתום פרצות שנוצרו בקו החזית. כל פעם, שהמתקפה הסובייטית בגזרה מסוימת הואטה או נבלמה, הפיקוד הסובייטי העביר את מרכז הכובד של הלחימה לגזרה אחרת, ופתח במתקפה חדשה.
ב-23 ביוני 1944 (3 שנים לאחר פתיחת מבצע ברברוסה) נפתחה מתקפת הקיץ הסובייטית בבלארוסיה (מבצע בגרטיון) בהשתתפות כוחות מ-4 חזיתות. המתקפה הפתיעה לחלוטין את הפיקוד הגרמני, שהיה משוכנע שהצבא האדום מתכוון להמשיך לתקוף בדרום, בשטח אוקראינה, וריכז שם את רוב עתודותיו הניידות. הכוחות הסובייטיים, שהתקדמו במהירות רבה, שיחררו את כל שטח בלרוסיה, חדרו עמוק לפולין והגיעו עד למרחק קצר מוורשה. במהלך המתקפה הסובייטית הושמדו 25–35 דיוויזיות גרמניות מקבוצת הארמיות מרכז, ומאות אלפי חיילים גרמנים נפלו בשבי. ביולי פתחו כוחותיו של קונייב במתקפה מקבילה, במהלכה השלימו את שחרור אוקראינה המערבית, כבשו את הערים לבוב ולובלין, הגיעו אל נהר הויסלה מדרום לוורשה, ואף הצליחו לתפוס ולהחזיק ראש גשר גדול בגדה המערבית של הנהר.
ההתקדמות הסובייטית המהירה גרמה לצבא המחתרת הלאומנית בפולין (הארמייה קריובה) לפתוח בהתקוממות, ולנסות להשתלט על בירת פולין, וורשה, לפני בוא הצבא האדום. הפולנים ומקורות מערביים האשימו לאחר מעשה את סטלין בכך שהורה לכוחותיו לעצור את התקדמותם לכיוון וורשה, ולא לבוא לעזרת המורדים הפולנים, בכוונה תחילה, במטרה לאפשר לצבא הגרמני למחוץ את ההתקוממות בוורשה באין מפריע (במהלך דיכוי המרד נהרגו כרבע מיליון פולנים והעיר וורשה נחרבה). אולם המקורות הסובייטיים טוענים, שהסיבה העיקרית לעצירת התקדמות הצבא האדום בציר וורשה הייתה אובדן תנופת ההתקפה לאחר התקדמות רצופה של מאות קילומטר, והתקפת נגד רבת עוצמה, שהנחיתו כוחות שריון גרמניים על כוחות החלוץ הסובייטיים שהתקרבו לוורשה בראשית אוגוסט. וורשה נמצאה על הנתיב הקצר ביותר לגרמניה, ולכן הפיקוד העליון הגרמני החיש תגבורות חזקות לאזור זה, כדי לעצור את המשך ההתקדמות הסובייטית.
לאחר עצירת ההתקדמות הסובייטית בפולין העביר הפיקוד הסובייטי את המאמץ העיקרי שלו דרומה, לאזור הבלקן. ב-20 באוגוסט תקפו הכוחות הסובייטיים את הכוחות הגרמניים והרומניים, שהגנו על קו נהר הסיראט בצפון רומניה. עד סוף החודש התמוטטה התנגדות קבוצת ארמיות דרום אוקראינה, ויותר מ-400 אלף חיילים של הציר נפלו בשבי, כולל מרבית הארמייה השישית הגרמנית, שהוקמה מחדש לאחר השמדתה בקרב סטלינגרד. כוחות הצבא האדום התקדמו במהירות דרומה. בוקרשט נפלה ב-31 באוגוסט, וב-2 בספטמבר נכבשו שדות הנפט של פלויישטי, מקור הנפט הגולמי העיקרי של גרמניה הנאצית. ממשלת רומניה הפרו-גרמנית הודחה ב-23 באוגוסט, והממשלה החדשה מיהרה לחתום על הסכם שביתת נשק, שהוכתב על ידי ברית המועצות, והודיעה על הצטרפותה של רומניה למלחמה נגד גרמניה. בראשית ספטמבר נכנסו כוחות הצבא האדום לבולגריה ללא התנגדות, ותוך מספר ימים הוקמה גם שם ממשלה חדשה, שמיהרה להכריז מלחמה על גרמניה. הכוחות הסובייטיים המשיכו בהתקדמות מהירה דרך בולגריה, נכנסו לצפון יוגוסלביה, חברו עם צבא הפרטיזנים של טיטו, וב-20 באוקטובר שחררו את בלגרד. באוקטובר חדרו הכוחות הסובייטיים להונגריה המזרחית, אך התקדמותם הואטה מאוד, לאחר שנתקלו בהתנגדות עזה של כוחות הונגריים וגרמניים מתוגברים. בודפשט נכבשה על ידי הצבא האדום רק בראשית פברואר 1945 לאחר קרבות קשים, וכיבוש הונגריה הושלם בסוף מרץ 1945.
מהוויסלה עד ברלין
הפלישה של צבאות ארצות הברית ובריטניה לצרפת ביוני 1944, גרמה ליצירת חזית שנייה, שחייבה את הגרמנים לפצל את כוחותיהם בין החזית המזרחית והמערבית. צבאות בעלות הברית התקדמו עתה ממזרח, מדרום (החזית האיטלקית) וממערב לעבר גבולות גרמניה הנאצית, במטרה לכבוש את השטחים שעדיין נותרו בשליטת הנאצים, ולאלץ אותם להיכנע ללא תנאי.
ב-12 בינואר 1945 פתחו הסובייטים במתקפה על הכוחות הגרמניים, שהחזיקו בפרוסיה המזרחית ובפולין (מבצע ויסלה-אודר). כוחותיהם של המרשלים ז'וקוב, קונייב, רוקוסובסקי וצ'רניאחובסקי התקדמו במהירות רבה תוך השמדת חלק גדול משש הארמיות הגרמניות שעמדו מולם. לקראת סוף מרץ 1945 השלים הצבא האדום את השתלטותו על כל השטח שממזרח לנהרות אודר ונייסה, וכוחותיו התייצבו בעמדות זינוק לקראת המתקפה הסופית על הבירה הנאצית, ברלין. כוחות נוספים השמידו את הכוחות הגרמניים שהחזיקו בהונגריה ובאוסטריה וכבשו את בודפשט ואת וינה.
ב-16 באפריל 1945 פתחו הכוחות הסובייטיים במתקפה הסופית על ברלין. למרות התנגדות נואשת של הכוחות הגרמניים שהגנו על מרחב ברלין, הצליחו 3 החזיתות הסובייטיות שהשתתפו במבצע להבקיע את מערכי ההגנה, שהגנו על דרכי הגישה לברלין, והגיעו לפרברי העיר ב-21 באפריל. ב-25 באפריל הושלם כיתורה של ברלין על ידי כוחותיהם של ז'וקוב ושל קונייב, כשאדולף היטלר עודו בתוכה. הלחימה בתוך ברלין עצמה הייתה קשה וארכה כ-10 ימים, במהלכם ספגו הצדדים היריבים אבדות כבדות. רק ב-2 במאי, לאחר התאבדותו של היטלר, נכנעו שרידי הכוחות הגרמניים שהגנו על העיר. ב-9 במאי חתמו נציגי הפיקוד העליון הגרמני על הסכם הכניעה הרשמי, אך כוחות קבוצת ארמיות מרכז בצ'כוסלובקיה, המשיכו להילחם עד 11 במאי.
המלחמה נגד יפן
לאחר סיום הלחימה באירופה הצטרפה ברית המועצות למלחמה נגד האימפריה היפנית כפי שהבטיח סטלין לרוזוולט ולצ'רצ'יל במהלך ועידת יאלטה. ב-8 באוגוסט 1945, יומיים לאחר הטלת הפצצה האטומית על הירושימה, ביטלה ברית המועצות את הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני והכריזה מלחמה על יפן, וכוחותיה פתחו במתקפה גדולה על צבא קוואנטונג היפני בצפון סין. תוך פחות משבועיים השתלטו הכוחות הסובייטיים (שכללו שלוש חזיתות) על מנצ'וריה כולה, דרום סחלין והאיים הקוריליים, והנחילו לכוחות היבשה של הצבא היפני את התבוסה הגדולה ביותר שספגו במהלך המלחמה כולה. הכוחות היפניים המשיכו להתנגד להתקדמות הכוחות הסובייטיים גם לאחר הודעת הכניעה של קיסר יפן ב-15 באוגוסט. ב-2 בספטמבר במסגרת טקס הכניעה הרשמי של יפן, שנערך על סיפון אוניית המערכה האמריקנית מיזורי, נכנעו היפנים גם בפני ברית המועצות.
פשעי מלחמה של הנאצים בברית המועצות
במהלך המלחמה ביצעו הצבא הגרמני וארגונים אחרים הקשורים למשטר הנאצי פשעי מלחמה רבים נגד אוכלוסייה אזרחית בשטחי ברית המועצות. על-פי ממצאי האקדמיה הרוסית למדעים, הצבא הגרמני היה אחראי באופן ישיר למותם של 7,420,379 אזרחים סובייטים, שנהרגו בהפצצות של ריכוזי אוכלוסייה, בהוצאות להורג המוניות של יהודים וקומוניסטים ובפעולות עונשין נגד אוכלוסייה אזרחית במסגרת הלחימה נגד הפרטיזנים בשטחים שנכבשו על ידי הגרמנים בברית המועצות. 2.5 מיליון יהודים מקורבנות השואה התגוררו בשטח ברית המועצות; 1.5 מיליון מתוכם הושמדו על ידי האיינזצגרופן, שקיבלו סיוע לוגיסטי ואחר מהוורמאכט. למספר זה יש להוסיף למעלה משני מיליון אזרחים סובייטים, שמתו מסיבות שונות, לאחר שגויסו לעבודת כפייה בגרמניה, כארבעה מיליון אזרחים, שמתו מהרעבה שיטתית וממחלות בשטחים הכבושים בברית המועצות, וכמיליון אזרחים שגוועו ברעב במהלך המצור הגרמני על לנינגרד. בסך הכל, 15-14 מיליון אזרחים סובייטיים נפלו קורבן, באופן ישיר או עקיף, לפשעי המלחמה של הנאצים ועוזריהם (יש לזכור, שעשרות אלפי, אם לא מאות אלפי אזרחים ושבויי מלחמה סובייטיים, מילאו תפקיד פעיל בהשמדת היהודים ובלחימה נגד הפרטיזנים בשטחים הכבושים בברית המועצות).
בנוסף לפשעים נגד האוכלוסייה האזרחית בברית המועצות, הצבא הגרמני והמשטר הנאצי היו אחראים גם לפשעי מלחמה נגד שבויי המלחמה הסובייטים. לפי הערכות שונות, בין 1.3 מיליון לשלושה מיליון שבויים סובייטים מתו או נרצחו במהלך תקופת השבי. חלקם הגדול מתו זמן קצר לאחר נפילתם בשבי, כתוצאה מהרעבה מכוונת ותנאים סניטריים תת-אנושיים ששררו במחנות השבויים. מאות אלפי שבויים נוספים נרצחו במחנות הריכוז הנאציים, או הוצאו להורג מיד לאחר נפילתם בשבי במסגרת פקודת הקומיסר. הפקודה התייחסה אמנם במקור רק לקומיסרים הפוליטיים, ששירתו ביחידות הצבא האדום, אך במהלך החודשים הראשונים של מבצע ברברוסה הורחבה ההגדרה, כך שכללה לא רק את פעילי המפלגה הקומוניסטית במסגרת הצבא, אלא את כל חברי המפלגה והקומסומול בשורות הצבא, וכן את השבויים ממוצא יהודי (שנחשדו מראש כמפיצי האידאולוגיה הבולשביקית).
ג'ורג' בס
ג'ורג' בס (באנגלית: George Bass; 30 בינואר 1771-5 בפברואר 1803) היה רופא ימי בריטי וחוקר אוסטרליה.
שנים ראשונות
באס נולד ב -30 בינואר 1771 באסווארבי, סמוך לסלייפורד, לינקולנשייר, בנם של איכר, ג'ורג' בס, ואשתו שרה (לבית ניומן). אביו נפטר בשנת 1777 כשהיה בן 6. הוא למד בבית ספר מקומי, ובהמשך השתלם ברפואה בבית החולים בעיר בוסטון, לינקולנשייר. בגיל 18 התקבל בלונדון כחבר באגודת המנתחים ובשנת 1794 הצטרף לצי המלכותי כרופא ומנתח. הוא הגיע לסידני בניו סאוס ויילס ב־7 בספטמבר 1795.
בהפלגה היו גם מתיו פלינדרס, ג'ון האנטר, בנלונג ועוזרו ויליאם מרטין.
הפלגות הסירות "טום טומב"
בס הביא עימו מאנגליה סירה קטנה של 2.4 מ', אותה כינה " טום טומב" בגלל גודלה. באוקטובר 1795 הפליגו בס ופלינדרס, מלווים על ידי ויליאם מרטין, מפורט ג'קסון למפרץ בוטניק וחקר את נהר ג'ורג' במורד הזרם רחוק יותר ממה שעשו בעבר המתיישבים. הדיווחים על שובם הובילו להקמת עיירה "בנקס" במקום.
במרץ 1796 אותה משלחת יצאה למסע שני בסירה יותר גדולה, שכינו אותה "טום טומב 2". במהלך שייט זה הם נסעו לאורך החוף הגיעו לאגם אילולארה, אותו כינו "לגונה טום טומב". בהמשך אותה שנה גילה בס אדמות טובות ליד גבעת פרוספקט, מצא בקר שהלך לאבוד שהובא עם הצי הראשון ונכשל בניסיון לחצות את ההרים הכחולים.
הפלגת ספינות לחוף המערבי
בשנת 1797, בלי פלינדרס, בתוך סירה גדולה יותר, עם צוות של שישה, הפליג בס לקייפ האו, הנקודה הרחוקה ביותר בדרום מזרח אוסטרליה. מכאן הוא פנה מערבה לאורך מה שהוא חוף אזור גפסלנד בוויקטוריה, עד הנמל המערבי - האתר של הנוכחי של העיר מלבורן. בס האמין כי מצר ים הפריד את היבשת מארץ ואן דימן (כיום טסמניה) גובתה בתצפית המדהימה שלו במהירות של הגאות ובמצב הדרום-מערבי הארוך בחזית וילסון. באס ביקר באזור קימה ורשם הערות רבות על המורכבות הבוטנית שלו ועל תופעת הטבע נדירה של "גייזר" מי ים שמגיע לגובה של 25 מטר, וציין את הגאולוגיה הגעשית שמסביב התופעה ותרם רבות להבנתה.
חקירת טסמניה בנורפוק
בשנת 1798 עקפו בשייט את ואן דימן (טסמניה). במהלך מסע זה ביקר בס בשפך הנהר דרוונט, שנמצא שנים קודם, וקיבל את שמו מסרן ג'ון הייס בשנת 1793, שם הוקמה ב 1803 העיר הובארט על סמך הדו"ח שלו.
כאשר פלנדארס ובס חזרו לסידני הן המליצו למושל ג'ון האנטר כי המייצר בין אוסטרליה לואן דימן ייקרא מיצר בס.
"זה לא היה אלא מחווה לחברי ובן זוגי הראויים", כתב פלינדרס, "למרות הסכנות הקיצוניות והעייפות שעבר, בהתחלה שנכנס אליו בסירה קטנה, ולהערכה הנכונה שהוא גיבש, על קיומו של פתח רחבה בין ארץ ואן דימן לניו סאות' ויילס."
בס היה חוקר טבע ובוטנאי נלהב, והוא העביר כמה מתגליותיו הבוטניות לסר ג'וזף בנקס בלונדון. "במסע זה של ארבעה עשר שבועות אספתי את אותם מעט צמחים על אדמתה של ואן דימן שלא היו מוכרים לי בניו סאות' ויילס," כתב לבנקס, "יש לי את הכבוד להגיש אותם לבדיקתך." הוא נעשה חבר כבוד בחברה לקידום ההיסטוריה של הטבע. כמה מתצפיותיו פורסמו בכרך השני של סיפורו של דייוויד קולינס על המושבה האנגלית בניו סאוס ויילס. הוא היה בין הראשונים שתיארו את חיות הכיס האוסטרליות.
נישואין ומסחר
ב־8 באוקטובר 1800, ג'ורג' נישא לאליזבת' ווטרהאוס בכנסיית סנט ג'יימס, ווסטמינסטר. היא הייתה אחותו של הנרי ווטרהאוס, חבר לשעבר באוניה של בס, וקברניט מוסמך. בינואר 1801 הפליג בס שוב לפורט ג'קסון, והשאיר את אליזבת בבית, ואף על פי שבני הזוג כתבו זה לזה, הם לא נפגשו שוב, מכיוון שבס מעולם לא חזר מהמסע הזה.
בס וקבוצת חברים השקיעו כ -10,000 ליש"ט בספינה, ובמטען סחורות כלליות להובלה ולמכירה בפורט ג'קסון. בס היה מנהל המסע וגם הבעלים והפליג בתחילת 1801.
עם הגעתו מצא בס את המושבה עמוסה בסחורות והוא לא הצליח למכור את המטען שלו. קינג, מושל המושבה פעל בתוכנית כלכלית קפדנית ולא לקח את הסחורה לחנות הממשלתית, אפילו בהנחה של 50%. מה שעשה קינג היה לחתום חוזה עם בס לייבוא בשר חזיר משומר במלח מטהיטי. היה מחסור באוכל בסידני באותה תקופה והמחירים גבוהים. חזירים היו בשפע בטהיטי וקינג יכול היה להתקשר עם בס ושניהם היו מרוויחים. הסידור התאים לקינג, והיה רווחי עבור בס.
יחד עם בן זוגו צ'ארלס בישופ הפליג בס מסידני בספינה "וונוס" לסאונד דושי בניו זילנד, שם בילו 14 יום בחילוץ ברזל מהאונייה ישנה של קפטן ברמפטון, "האנדוור". הם הפכו את הברזל לגרזינים, להחלפה תמורת בשר החזיר בטהיטי. הם חזרו לסידני בנובמבר 1802.
בינואר 1803 פנה בס למושל קינג בבקשה למונופול דייג בשטח המשתרע מקו החוצה את האי הדרומי התחתון של ניו זילנד מדושקי סאונד ועד נמל אוטאגו - כיום אתר העיר דונדין - וכולל את כל האדמות והימים מדרום, ובמיוחד איי אנטיפודס, ככל הנראה על סמך מידע מגיסו ווטרהאוס, שגילה את הארכיפלג אנטיפודס. הוא הפליג דרומה מסידני לעולם לא לחזור.
הפלגה אחרונה
לא ידוע מה קרה לבס. הוא הפליג במסעו האחרון ב"וונוס" ב־5 בפברואר 1803 והוא וצוותו לא נראו עוד. התוכנית שלו הייתה לנסוע לטהיטי ואולי להמשיך למושבות הספרדיות בחוף צ'ילה לקנות מוצרים ולהביא אותן לסידני.
נמל פורט ג'קסון תואר על ידי כמה היסטוריונים מהמאה ה -19 כבסיס להברחות שכאלה (לבריטניה לא היו קשרי ידידות גדולה עם ספרד באותה תקופה ולכן הרשויות הבריטיות לא היו מעורבות).
לבס היה עדיין היה הרבה ממטען כללי שהביא לסידני בשנת 1801 ויכול להיות שהוא התפתה לקחת חלק ממנו לצ'ילה. בשניים ממכתביו האחרונים יש רמזים למיזם שלא יכול היה לתת לו שם. אך בכל מקרה הוא יצא לדרך בשנת 1803, עם מכתב דיפלומטי של המושל קינג שמעיד שמטרתו היחידה, אם הוא יהיה בחוף המערבי של דרום אמריקה, הייתה להשיג סחורות.
ספקולציות אחדות הופיעו לגבי גורלו של בס. סיפור אחד, מיוחס לוויליאם קמפבל מהאוניה "הארינגטון" שסיפר כי בס נלכד על ידי הספרדים בצ'ילה ונשלח למכרות הכסף. "הרינגטון" עסקה בהברחות וחזרה לסידני כשלושה חודשים לאחר עזיבתו של בס. עם זאת, הסיפור מתפרסם בשנת 1811 בדו"ח מאת ויליאם פיצמאוריס ומהיימנותו לא ברורה.
טיעון נוסף נגד הסיפור הדרום אמריקני הוא שכל האסירים הבריטים שהוחזקו בידי הספרדים בצ'ילה ובפרו שוחררו בשנת 1808 וחזרו לאירופה. אם צוות "הוונוס" של בס, אכן נלכד על ידי הספרדים, אף אחד מ -25 אנשיו לא שרד.
מורשת
בשנת 1963, הנפיק הדואר האוסטרלי בול לזכרו של בס.
המקומות הבאים נקראים על שמו של בס:
Seven Swans
Seven Swans (בעברית: שבעה ברבורים) הוא אלבום האולפן הרביעי של סופיאן סטיבנס, שיצא ב-16 במרץ 2004 דרך Sounds Familyre Records. באלבום זה, סטיבנס נוגע בשיריו בנושאים הקשורים לנצרות ומזכיר בשיריו דמויות כמו אברהם וישו.
אזכורים
המילים של השיר "Seven Swans" מרמזות באופן רופף על אירועי חזון יוחנן.
חלוקה מנהלית של בלגיה
אזורי בלגיה
בלגיה היא מדינה פדרלית המורכבת משלושה אזורים (ראו איור משמאל) בעלי ממשל עצמי: [[קובץ:Belgium provinces regions striped.png|שמאל|ממוזער|300px|בלגיה - חלוקה מנהלית (הצבעים מייצגים חלוקה ראשית לאזורים לפי קהילות ושפות, הגבולות הפנימיים מציגים חלוקת-משנה למחוזות)
]]
החלוקה לאזורים ולמחוזות היא ביסודה חלוקה לשלוש קהילות על בסיס שפה וזיקה תרבותית:
כמו כן ניתן להבחין כי הקהילות הללו מצויות בזיקה למדינות הגובלות בבלגיה: מצפון גובלת בלגיה בהולנד, מדרום - בצרפת, וממזרח - בגרמניה. לרשימה זו ניתן לצרף אף את מדינת לוקסמבורג, הגובלת במחוז לוקסמבורג של אזור ולוניה מדרום-מזרח.
מחוזות בלגיה
בעוד שמטרופולין בריסל אינו מחולק למחוזות, פלנדריה וולוניה מחולקות ל-5 מחוזות כל אחת (ראו איור חלוקה למחוזות משמאל, התיאור ממערב למזרח ומצפון לדרום):
מחפשים את שוגרמן
מחפשים את שוגרמן (באנגלית: Searching for Sugar Man) הוא סרט תעודה שוודי-בריטי משנת 2012, בבימויו של מאליק בנג'לול, זוכה פרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר. הסרט מציג את מאמציהם של שני דרום אפריקאים מקייפטאון, סטיבן "שוגר" סיגרמן וקרייג ברת'ולומיו סטרידום, להתחקות בשנות ה-90 אחר עקבותיו של המוזיקאי האמריקני סיקסטו רודריגז שפרסם שני אלבומים בשנים 1971-1970 ואחר כך נעלם. האלבומים זכו להצלחה רבה בדרום אפריקה, אך מעט מאוד היה ידוע אודות האמן עצמו. פסקול הסרט מורכב משיריו של רודריגז.
קבלה ופרסים
הסרט זכה לביקורות חיוביות בעיקרן. באתר Rotten Tomatoes הוא זכה לציון משוקלל של 96%. מבקר הקולנוע רוג'ר איברט מהשיקגו סאן-טיימס העניק לו ארבעה כוכבים וכתב כי "אני מקווה שתוכלו לצפות בסרט". מבקרת הקולנוע של הניו יורק טיימס, מנולה דרגיס, כתבה כי הסרט "הוא דוקומנטרי מעניין אודות מעריצים, אמונה ומוזיקאי אניגמטי, שקרנו עלתה וזרחה בטרם נעלם", ודירגה אותו כאחד מעשרת הסרטים הטובים של 2012.
הסרט היה לסרט הפותח בפסטיבל סאנדנס, שם זכה בפרס השופטים ובפרס חביב הקהל בקטגוריות הסרטים התיעודים. כמו כן זכה הסרט בפרס באפט"א לסרט התיעודי הטוב ביותר, בפרס איגוד המפיקים האמריקני ובפרס האוסקר בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר.
פרדיגמה
פָּרָדִיגְמָה (או דְּפוּסָה) היא תבנית מחשבה המגדירה את העמדה של אדם (או של קבוצה חברתית), ומשפיעה על תפיסת המציאות שלו ועל הדרך שבה הוא רואה את העולם. בהקשר המדעי, פרדיגמה מתייחסת לאוסף ההנחות ומושגי היסוד המגדירים את עמדתה של קהילה מדעית מסוימת ביחס למושא המחקר.
היסטוריה
פילוסוף המדע תומאס קון נתן למונח את משמעותו הנוכחית כאשר השתמש בו כדי להתייחס למערך הכולל של העמדות, התפיסות והשיטות המגדירים את החשיבה המדעית בתקופה נתונה. בספרו "המבנה של מהפכות מדעיות" משנת 1962 טבע קון את המונח "פרדיגמה" בהתייחסו להשקפה הרווחת אצל קהילת מדענים העוסקת באותו תחום בתקופה מסוימת. בעקבות ביקורת שנמתחה על כך שהוא השתמש במונח "פרדיגמה" במשמעויות רבות ושונות זו מזו, שיפר קון את הגדרתו. בנוסף, בשל האינפלציה בשימוש הלא-מדויק במושג המקורי "פרדיגמה" מאז פרסום ספרו, קון אף הציע להחליף את המונח "פרדיגמה" במונח "מטריצה דיסציפלינרית". לפי הגדרתו המשופרת של קון, פרדיגמה, או מטריצה דיסציפלינרית, כוללת ארבעה רכיבים:
למונחים "חשיבה קבוצתית" (Groupthink) ו"הלך רוח" (Mindset) ישנה משמעות דומה בהקשר של דוגמאות בקנה מידה גדול יותר וקטן יותר של המחשבה המדעית המאורגנת. מישל פוקו השתמש במונחים "אפיסטמה" ו"שיח", "מאתיסיס" ו"טקסינומיה" בדברו על "פרדיגמה" במובן בו השתמש קון.
מעברי פרדיגמה
לעיתים מעברי פרדיגמה הם דרמטיים ביותר, במיוחד כאשר אין מצפים להם. אחת הדוגמאות היא ההתפתחות שחלה בתחום הפיזיקה בין סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. בסוף המאה התשע עשרה נראתה הפיזיקה כתחום המשלים את מעט הקצוות התאורטיים שנותרו על מנת ליצור מערכת הידועה ומובנת ברובה הגדול. בשנת 1900 לורד קלווין הצהיר את הצהרתו הידועה לפיה "אין מה לגלות בפיזיקה עוד. כל שנותר הוא רק מדידות מדויקות יותר ויותר". חמש שנים לאחר מכן פרסם אלברט איינשטיין את מאמרו על תורת היחסות הפרטית, שקרא תיגר על אוסף הכללים שניסחה המכניקה הניוטונית, אשר שימשו לתיאור כוח ותנועה במשך יותר ממאתיים שנים. במקרה זה, הפרדיגמה החדשה מצמצמת את הישנה לכדי מקרה פרטי (המכניקה הניוטונית משמשת להערכת גדלים פיזיקליים הקשורים במהירויות נמוכות יחסית למהירות האור).
בספר "המבנה של מהפכות מדעיות" כתב קון כי "מעבר מוצלח מפרדיגמה אחת לשנייה דרך מהפכה הוא דרך ההתפתחות הרגילה של המדע הבוגר". רעיונו של קון היה עצמו מהפכני לזמנו, וגרם לשינוי מהותי בדרך בה דיברה הקהילה האקדמית על המדע. כך, הוא גרם ל"מעבר פרדיגמה" בהיסטוריה, בפילוסופיה ובסוציולוגיה של המדע.
שימושים נוספים
השימוש המקובל הנוסף במילה "פרדיגמה" היא במובן של "ראיית העולם" (בגרמנית: Weltanschauung). כך לדוגמה במדעי החברה, משתמשים במושג כדי לתאר סדרה של התנסויות, אמונות וערכים, המשפיעים על הדרך בה היחיד תופס את המציאות ומגיב לתפיסה זו. מדעי החברה אימצו את המונח של קון "מעבר פרדיגמה" על מנת להתייחס לתופעה חברתית מסוימת, מעבר למשמעות אליה התכוון קון.
כן משתמשים במילה על מנת לציין מבנה, סדרה או טיפוס המובדל במובהק מאחרים. בהקשר זה משתמשים לרוב בשדה העיצוב. פרדיגמות עיצוביות, או "ארכיטיפים", יוצרים תקדימים תפקודיים לפתרונות עיצוביים.
שימוש נוסף הוא בתחום הקיברנטיקה. כאן המובן הוא, במובן הרחב, תוכנית אב שמטרתה להפחית את הכאוס במערכת מסוימת. פרדיגמה תהיה מעין איסור להמשיך בכל פעולה שתגדיל את כמות האנטרופיה במערכת. על מנת ליצור פרדיגמה כזו, על מערכת סגורה לקבל כל שינוי הנדרש לשם כך. מכאן שפרדיגמה במובן זה יכולה להתרחש רק במערכת שעדיין לא הגיעה לצורתה הסופית.
בוטיון
הבוטיון (בספרדית: Botellón, "בקבוק גדול") הוא מנהג הרווח בחיי הלילה בספרד, בו מתאספת קבוצה גדולה של צעירים, בדרך כלל בגילאים 16-25 בפארקים, ברחובות או בבתים פרטיים, שם הם שותים אלכוהול שהם קנו בחנויות ורשתות הסופר במחירים זולים. הצעירים משוחחים ביניהם ושומעים מוזיקה. הסיבה למנהג היא, בין השאר, המחירים הגבוהים שגבו במועדוני הלילה ובבארים על אלכוהול. סיבה נוספת היא הגבלת הכניסה של צעירים למועדונים.
פרדיגמה
שימושים נוספים
במדעי המחשב, משתמשים במונח "פרדיגמה" בשביל לאגד אוסף של שפות תכנות בעלות מאפיינים מרכזיים משותפים.
בוטיון
מקור
המקור של הבוטיון אינו ידוע. שתייה ברחובות ספרד תמיד הייתה מותרת על פי החוק, אך תופעת הבוטיון החלה להופיע בשנות ה-90. הבוטיון תפס תאוצה בעיקר בגלל ההנאה של הצעירים מקניית האלכוהול במחירים הנמוכים משמעותית מאלו שהציעו מועדוני הלילה. מלבד האספקט הכלכלי, הבוטיון הוא גם אירוע חברתי, בו נפגשים צעירי האזור, משוחחים ביניהם ויוצרים קשרים חברתיים חדשים.
פרדיגמה
אטימולוגיה ותרגום לעברית
מקור המילה מיוונית Paradeigma, שפירושה: תבנית / מתכונת, או מהמילה היוונית Paradeiknunai, שפירושה: דוגמה / הדגמה. ניתן לתרגם את המונח לעברית כ"עלדגם", ויהודה מלצר אכן שקל לעשות זאת כאשר תרגם את ספרו של תומאס קוּן "המבנה של מהפכות מדעיות" לעברית.
בוטיון
מאפייני הבוטיון
הבוטיון נמשך בדרך כלל מספר שעות. פעמים רבות הבוטיון נעשה לפני היציאה למועדוני הלילה. בערים מסוימות, הבוטיון מהווה מרכז הפעילות הלילית והוא מושך אליו כ-3,000 אנשים בכל ליל שבת.
פרדיגמה
אטימולוגיה ותרגום לעברית
האקדמיה ללשון העברית הציעה את המילה דְּפוּסָה כמונח עברי.
בוטיון
מאפייני הבוטיון
באירועים מיוחדים, כמו בתחילת האביב, או במהלך חגיגות ומסיבות ספרדיות מסורתיות, מתקיים הבוטיון גם במהלך היום, ולא בהכרח בשעות הלילה. אירועים אלו מושכים צעירים גם מהערים הסמוכות. הדרך המקובלת והפשוטה ביותר להפיץ את דבר קיומו של הבוטיון הוא בעזרת הודעות שרשרת. בשנת 2004, נערך בוטיון בעיר סביליה שמשך אליו כ-70,000 איש.
צריכת האלכוהול
כמות האלכוהול הנצרכת משתנה, כמובן, מאדם לאדם. בבוטיון טיפוסי מתחלקים 2-4 אנשים בבקבוק אחד של אלכוהול (בדרך כלל בקבוק סטנדרטי המכיל 0.75 ליטר של וויסקי, רום, וודקה או משקאות אחרים), שמעורבב במשקאות קלים כגון קוקה-קולה, פאנטה ואחרים. אנשים נוהגים להביא עימם גם בירות, סנגריה ויין. את היין שותים לבד, או כקוקטייל: מעורב בקולה (קוקטייל קלימוצ'ו), במיץ תפוזים (קוקטייל סנגריה), בגסאוסה (משקה מוגז בטעם לימון עדין הדומה לספרייט, קוקטייל היין המבוסס עליו נקרא טינטו דה וראנו) ועוד. ישנם אנשים שבוחרים לא לשתות אלכוהול ומגיעים לבוטיון על מנת ליהנות מההווי החברתי. אחרים מגיעים לבוטיון מצוידים בשתייה משלהם.
הביקורת על הבוטיון
ישנם מספר אזורים בהם הבוטיון אינו אפשרי בשל חוקים של הרשויות המקומיות. הבוטיון נפוץ בעיקר בדרום ספרד, בין השאר בשל מזג האוויר הנוח במהלך רוב השנה. עם זאת, בדצמבר 2006, מחוז אנדלוסיה הדרומי אסר על קיומו של הבוטיון בשטחו.
צעדים כנגד הבוטיון
מס' חוקים נחקקו במטרה להקטין את תופעת הבוטיון:
מפני שרוב האמצעים הללו, כולל האיסור על שתייה ברחובות, נכשלו בהשגת המטרה, החליטו מספר רשויות להתיר את קיום הבוטיון בשטחים מיוחדים. אזורים אלה היו מרוחקים מהתושבים המקומיים, והתקיימו בעיקר בפארקים.
אי המגפות
אי המגפות הוא רומן משנת 1997 מאת הסופר האמריקאי נלסון דה מיל. זהו הרומן הראשון שמציג דמות חוזרת, הבלש ג'ון קורי. לספר יצא רומן המשך בשנת 2000, משחק האריה.
יצא לאור בעברית על ידי הוצאת נירם.
עלילה
בשנת 1997, בלש משטרת ניו יורק ג'ון קורי נמצא במרפסת האחורית של בית החוף של דודו בצפון לונג איילנד, כשהוא מתאושש משלושה פצעי ירי בעת שעבד בעירו במנהטן, ניו יורק. הוא נהנה מהעובדה שעונת התיירות כמעט נגמרה כך שזה רק הוא והמקומיים. הוא מאזין למוזיקה תוך כדי ישיבה בכיסא ומשתמש במשקפת כדי לרגל אחרי אנשים שנהנים בסירה רחוקה. מפקד המשטרה המקומית, סילבסטר מקסוול, מגיע למרפסת האחורית ומבקש מקורי לפעול כיועץ בחקירת רצח, שכן קורי מכיר באופן אישי את שני הקורבנות, טום וג'ודי גורדון, שניהם עובדים במרכז מחלות בעלי החיים באי השזיף, מתקן החשוד בביצוע מחקר לוחמה ביולוגית. הם הולכים לבית שהיה ברשות הקורבנות, נכס על קו המים שנראה שנשדד או נערך בו חיפוש ושם נורו שני הקורבנות בראשם על המזח שלהם. קורי מסיק שהקורבנות היו ליד הרוצח שלהם מכיוון שקשה לפגוע באדם בראשו עם ירייה אחת מטווח כזה. הם לא יכולים למצוא את תרמילי הכדורים, אך מכיוון הפצעים מגיעים למסקנה שהקליעים נמצאים במפרץ. מקס לא מרוצה משום שאף על פי שהוא לא בלש רצח, הציפיות שלו מממצאיו של קורי היו גבוהות. בת' פנרוז, שוטרת מחוז סאפוק, מגיעה. קורי מגלה מיד שהיא אחראית בתיק מבלי שהיא תצהיר זאת. היא צועקת עליו מעט על היותו בזירת הפשע כיוון שהוא נראה אזרח. הוא מתעלם ממנה ומחפש בספינת המהירות שבני גורדון שכרו. כשהוא יוצא מהסירה היא מושכת אליו את האקדח שלו ומאלצת אותו לציין מי הוא. רגע לפני שהוא הולך הוא שואל אם הם מצאו את חזית הסירה שהגורדונים השתמשו בו כתא מטען בזמן השיט; הם עונים שזה חסר. קורי ניגש לבר המקומי ומזמין ג'אנק פוד. הוא צופה במשחק כשבת' נכנסת. היא מזמינה אותו לחזור איתה לביתם של גורדון לראות את סוכני הממשלה המעורבים.
הם חוזרים לזירת הפשע ונכנסים למטבח, שם הם פוגשים את ג'ורג' פוסטר, סוכן FBI, ואת טד נאש, שטוען שהוא מייצג את מחלקת החקלאות, אך קורי מזהה מיד כסוכן CIA עקב היותו בזירת פשע בשעה מאוחרת. הם דנים בתיאוריות של מקרי המוות, כמו האפשרות שהגורדונים סחרו במחלות הקטלניות ושהייתה להם גישה לכסף וכשהשתמשו בתיבת הסירה כמכולה לחפצים. בערוצי הטלוויזיה מוצג סיקור חדשותי על הרצח המגזים בחשיבות עבודתם של הגורדונים. קורי בתוכו לא אוהב כיצד הכתב מגזים בדיווח מכיוון שאין שום עדות פומבית לעבודה המחברת אותם ללוחמה או גנבה ביולוגית. קורי מקנא בכך שבת' אוהבת את טד נאש. השניים רבים מי הוא זכר האלפא של החדר. בת', קורי ומקס מצליחים לגבור על טד כדי שיוכלו לצאת לאי השזיף למחרת. אז קורי עובר דרך מדפי הספרים של גורדון ושולף מפה של מי השייט המקומיים. הוא מבחין בקוד מסתורי שנכתב באחד העמודים. למחרת הוא מגיע מוקדם לתחנת המעבורת ורואה את ג'ורג' וטד עם מנהל הביטחון ואנשים אחרים בחליפות שיורדים מהמעבורת ומאשר את מחשבותיו על כיסוי ממשלתי. הם לא רואים אותו והוא עולה על המעבורת לאי השזיף עם שאר חברי הקבוצה מהלילה הקודם עם פול סטיבנס, מנהל הביטחון, שמעמיד פנים שהוא לא מכיר את פוסטר או נאש. הם מובאים לאי ומקבלים סיור באוטובוס. לאחר מכן הקבוצה עוברת במסדרונות הארוכים עם ראש מרכז המחקר שיש לו קצת הומור, אך נראה כתסריט מתוזמן מראד. הקבוצה פוגשת כמה מדענים שהם ידידיהם של טום וג'ודי שהובילו את פרויקט. המדענים גם מתנהגים כאילו הם על פועלים על פי תסריט ומסגירים תיאוריות שהגורדונים היו עובדי ממשלה שלא שילמו להם שגנבו חיסון כדי שיוכלו "לגלות" אותו במקום אחר ולהתעשר.
בסופו של דבר, הרוצח מוכח כפרדריק טובין, בעל יקב מקומי, שמניעיו דווקא היו כלכליים.
אלברכט פנק
אלברכט פנק (בגרמנית: Albrecht Penck; 25 בספטמבר 1858 בראודיץ, ליד לייפציג, גרמניה - 7 במרץ 1945 בפראג, צ'כוסלובקיה) היה גאוגרף וגאולוג גרמני שעסק בתחומי מחקר מדעיים: גאומורפולוגיה, גאולוגיה, פליאו-קלימטולוגיה, הידרולוגיה וקרטוגרפיה.
קריירה אקדמית
בשנת 1875 הוא נכנס לאוניברסיטת לייפציג ללמוד מדעי הטבע. בלייפציג למד פנק כימיה, גאולוגיה, מינרלוגיה ובוטניקה. ב-1877 נבחר לעזור בסקר גאולוגי של סקסוניה, ופנק מיפה במיפוי מפורט אזור מדרום-מזרח לייפציג. בשנת 1879, מתוך ניתוח מפורט של רצף של שכבות סלעי משקע קרחוניות, אשר הראו חילופים של חרסיות ושכבות חול, הוא הגיע למסקנה על קיום של לפחות שלוש תקופות קרח עיקריים, משולבות בשתי תקופות בין-קרחוניות שבמהלכם השקיעו נהרות מצבורי סחף רגילים.
בשנה שלאחר מכן עבד פנק עם הגאולוג קרל פון זיטל במינכן, בסמוך למה שהיה בעבר הגבול הצפוני של התקדמות המקסימלית של הקרחונים האלפיניים. מחקריו הבאים של פנק בגאולוגיה הרביעונית היו בעיקר על התקרחנות האלפינית.
תקופת וינה
ב-1882 סיכם פנק את עבודת השדה המקומית שלו בכתב עת גאולוגי אשר במהרה הפך למצוטט מאוד, מה שהפך אותו לראוי להתקבל למחקר והוראה מלאה במסלול האקדמי בגאוגרפיה באוניברסיטת מינכן (1883). שנתיים לאחר מכן נבחר פנק לתפקיד יו"ר מחלקה לגאוגרפיה הפיזית באוניברסיטת וינה, שם שהה קרוב לעשרים שנה.
בווינה פנק פיתח מכון גאוגרפי מצויד היטב והשיג מוניטין בינלאומי. כאשר לא הרצה או כתב, הוא שיתף פעולה עם אדוארד ברוקנר על לימודי שדה מקיפים בעמק אלפיני שבוצעו במטרה להשלים את הכרונולוגיה של התקדמות ונסיגות הקרחונים. התוצאה המיידית הייתה סדרה של מאמרים על ההשפעה של הקרחונים על עיצוב העמקים וצורות הנוף האלפיניים. בתקופה זו נסע פנק לאנגליה מספר פעמים מ-1883, לפירנאים (1884) ולנורווגיה (1892) כדי לחקור תכונות קרחוניות וסוגים אחרים של מחקרי שדה בגאומורפולוגיה. מסעות אלה הגיעו לשיאם בשני הכרכים שלו שעוסקים בגאומורפולוגיה. לאחר מכן ביקר בקנדה ובארצות הברית ב-1898, בבלקן ובאוסטרליה ב-1900, וארצות הברית ומקסיקו ב-1904.
תקופת ברלין
בשנת 1906 הצליח פנק להחליף את פרדיננד פון ריכטהופן כראש המכון לגאוגרפיה של אוניברסיטת ברלין. ההרצאה הראשונה שלו עסקה בחשיבות היסוד של עבודת השדה במחקרים גאוגרפיים וכמנהל המכון במשך עשרים השנים הבאות הוא הציב דוגמה אישית טובה.
בחורף 1908–1909 ביקרו הוא ומשפחתו בארצות הברית. פנק לימד באוניברסיטת קולומביה והרצה בייל ובאוניברסיטאות אחרות. הם חזרו לגרמניה דרך הוואי, יפן, צפון סין וסיביר. (באותה תוכנית חילופי מלומדים, דייוויס הרצה על היבטים של תורתו בברלין). למשך עוד כמה שנים, עבודתו בברלין הייתה למעשה הרחבה של מחקריו בווינה.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה נקודת מפנה במחשבתו של פנק.מלבד מחקרים גאולוגיים של הרביעון, שתמיד עניינו אותו, הוא החל להתעניין יותר בגאוגרפיה ופחות בגאומורפולוגיה. הוא הפנה יותר מאמץ לנושאים חברתיים-פוליטיים. הוא גילה עניין גובר בנושאים אתנוגרפיים, תרבותיים ולאומיים. בשנים 1917–1918 כיהן כרקטור באוניברסיטת ברלין, באותה תקופה עסק במחקר של גבולות, במיוחד באירופה. לדעתו הגבולות הטובים ביותר, התאימו ל"מרחב המחיה" ("לבנסראום") שחשוב לחיים ולביטחון של מדינה. לגרמניה, כך טען, יש רק מרחב מחיה חלקי, כי למרבה הצער לא הצליחה לשמור על כל אגן המינרלים של אזור לוריין. עכשיו, ב-1917, קיווה פנק כי גרמניה תשמור על כל השטחים שנכבשו עד כה, עד כדי כך שהם ירכשו עוד מושבות שיספקו חומרי גלם חיוניים. פנק מילא תפקיד חשוב בתחיית הלאומיות הגרמנית לאחר מלחמת העולם הראשונה; הוא היה, אחד התומכים העיקריים ברעיון ״מרחב המחיה״ מהבחינה הטריטואלית ו״הגרמניות והאריות״ מהבחינה האתנית, חברתית ותרבותית. הוא ביצע סקרים ומיפוי אתנוגרפיים, תרבותיים וחברתיים. מחקרים אלה של פנק ואחרים הוכיחו מאוחר יותר כי הם הוליכו לאסון בגין השימוש שלהם על ידי הנאציזם. אך בשנות העשרים הם היו פופולריים מאוד בגרמניה וכיבדו את מורשת עבודתו של פרידריך ראצל. כך זכה פנק להערכה לאומית גדולה. הצלחתו התעממה כאשר בנו המבריק ולטר פנק, מת מסרטן בספטמבר 1923 בגיל 35. הוא פיקח על פרסום מחקריו המדעיים של בנו, כולל ארבעה מאמרים, ו-Die morphologische Analyse (שטוטגרט, 1924) תרומה חשובה לחקר הגאומורפולגיה.
באותו הזמן, העניין של פנק באוקיינוגרפיה הניב תוצאות טובות משלהם. הוא היה אחראי על הרחבת המוזיאון האוקיינוגרפי באוניברסיטת ברלין והיה מעורב במשלחות לחקר דרום האוקיינוס האטלנטי. (1925). בשנת 1926 פרש פנק מתפקיד ראש המחלקה לגאוגרפיה בברלין, והוחלף על ידי תלמידו לשעבר נורברט קרבס. פנק המשיך לחיות בברלין, שם הוא עבד על מחקרים שונים והמשיך להיות בקשר עם המכון הגאוגרפי של האוניברסיטה.
אחרי הפרישה
אחרי פרישתו פנק פרסם עוד כשישים וחמישה מאמרים וספרים. חלקם בכרונולוגיה של הרביעון, בקרטוגרפיה, ובעיות אוכלוסייה. כמו כן המשיך לתרום לנושא ״מרחב המחיה״ הגרמני, כפי שניתח בביקורת שפרסם ב־1934 על האטלס שפרסם קרבס, "מרחב המחיה הגרמני במרכז אירופה". המשיך לכתוב על גבולות פוליטיים, על גאוגרפיה רגיונלית וכן פרסם כמה ביוגרפיות של מדענים גרמניים ביניהם ריכטהופן, שאותו החליף בראשות המחלקה בברלין. הפרויקטים האחרונים שלו עסקו במחקר, עם קבוצת תלמידים, על הקשר בין התפוקה הפוטנציאלית הכלכלית של אזור לבין מספר אפשרי של תושבים ליחידת שטח (״כושר נשיאה״). במהלך מלחמת העולם השנייה, ביתו ניזוק מפצצות והוא עבר לפראג.
הערכת מורשתו
מנקודת מבט מדעית, אין ספק שהוא הגיע לשיאו ב-1909 או ב-1910. עבודתו בווינה הייתה מלאה בחידושים מדעיים וכללה את מושגיו למפה בינלאומית בקנה מידה של 1:1,000,000. עבודתו בברלין הייתה בענפים גאוגרפיים פחות מדעיים. למעשה, במשך שלושים השנים האחרונות לחייו הוא היה גאוגרף ודמוגרף אזורי יותר מאשר חוקר מדעי כדור הארץ. הערכת תרומתו של פאנק למדעי כדור הארץ מסובכת עקב השינויים שעשה בדעותיו. הוא לא היסס לקבל תאוריות חדשות או לחזור על רעיונותיו. התפתחות זו ניתן להדגים בבירור משלושה היבטים של עבודתו. ראשית, בתפיסתו את הגאוגרפיה הרגיונלית - הוא היה חסידו המוקדם של ריכטהופן. באותה העת, פנק הציג חלוקה מרחבית של תופעות שונות על בסיס פיזי מפורט, תוך שימוש במונחים פיזיוגרפיים חדשים. אבל אחרי 1914 השתנו במהירות הרעיונות הרגיונליים שלו לאזורי נוף, תוך שהוא מכניס לניתוח אלמנטים מתחום הגאוגרפיה האנושית-כלכלית-פוליטית. מכאן אפשר להבין את תמיכתו ברעיון של ״מרחב המחיה״ ומשמעותו בפוליטיקה הגרמנית שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
שנית, פנק שינה את דעותיו במידה ניכרת על הניתוח של צורות פני הקרקע. בתחילה היה בתיאורים האמפיריים המורכבים שלו רעיונות של התפתחות רציפה בין הצורות השונות כפי שניסח אותם הגאומורפולוג האמריקאי דייוויס.
לאחר 1918, הוא דחה את התאוריה של דייוויס, בעקבות עבודתו עם בנו ולטר פנק. הוא הניח כי קצב ואופי התרוממות של הנוף (עקב כוחות פנימיים בכדור הארץ) הם הגורמים דומיננטיים בניתוח של צורות נוף מסוימות.
שלישית, פנק הסכים בשלב מוקדם למדי עם הרעיון כי שינויים בגבהים היחסיים של היבשה והים נבעו מתנודות עולמיות של פני הים (האוסטטיות) ולא קשורות לתנועות בקרום כדור הארץ. אבל בשנת 1900 שינה פנק את השקפותיו וקיבל את הרעיון כי קיימת תנועה עצמאית של קרום כדור הארץ (ברמה אזורית או מקומית) שגורמת במקביל להעלאת קו החוף או לשקיעתו.
בעקבות הפרסום של "Die Alpan", הראיות שהציג של לפחות ארבע התקדמויות קרח עיקריות בהרי האלפים היו בלתי מעורערות מבחינה מדעית. הן נקראו "Günz", "Mindel", "Riss" ו-"Würm", כשהשלוש הראשונות היו שמות של יובלים אלפיניים של הדנובה והיובל האחרון של נהר איסר ליד מינכן.
כמו כן תרם תרומה נכבדה להבנת תהליך התפתחות הנופים האלפיניים, על ידי לימוד צורות הנוף שלהם., תוך התפתחות עמקי הנחלים והעמקים הקרחוניים, בהשפעת תקופות הקרח. הוא סיווג צורות מורפולוגיות אלפיניות ויצר אחידות בהבנת התפתחותם, בהקשר להשתנות תנאי האקלים וסוג המשקעים. כמו כן תרם ידע בניתוח מאזני המים והמשקעים של כמה נהרות גדולים במרכז אירופה.
התעניינותו במיפוי תרמה בין השאר להופעת האטלס של מרחב המחיה הגרמני שהוציא קרבס, אבל גם הביאה להחלטות על מיפוי אחיד בין לאומי של העולם בקנה מידה של אחד למיליון, מפעל שהתחיל אותו עוד בברלין, והפיץ את הרעיון בכנסים בינלאומיים בתחילת המאה העשרים. לפי חישוביו זקוקים לכ-900 גיליונות מפות לכיסוי כל העולם, ועד 1931 הופיעו רק כעשרה אחוז מהמפות. אחרי מותו של פנק, ובסיום מלחמת העולם השנייה, חל גידול עצום במיפוי העולם בקנה מידה שהוא הציע.
אלברכט פנק והנאציזם
רק לאחר שני דורות, מסיום מלחמת העולם השנייה, החלו היסטוריונים, גאוגרפים וחוקרי השואה לחקור את השפעתם של אנשי מדע כמו אלברכט פנק, ביצירת האווירה והתפיסה הציבורית והמדעית שהשפיע על המדיניות הנאצית והאידאולוגיה שלהם.
אמנם אלברט פנק היה חוקר מדעי כדור הארץ חשוב, ומורשתו תרמה רבות להבנת נופה של אירופה בתקופת הרביעון, אבל עם זאת דעותיו ופועלו המדעי והפסדו-מדעי תרמו ייצוגים ורעיונות שחיזקו את התפיסה הנאצית וסיפקו להם חומרי תעמולה, לחינוך ולקביעת מדיניות.
הוא תרם לאחר מלחמת-העולם הראשונה להתפתחותה של מפת ״מרחב המחיה״ האידיאלי הגרמני, בכך שדבק בקיומם של אלמנטים נופיים פיזיים, ותרבותיים-אנושיים שמציינים מרחב זה, ושגרמניה צריכה להחזיר אותם לרשותה. המרחב הגאוגרפי הפך לנוף של מפגשים תרבותיים והיסטוריים שמתאימים להכשיר את השאיפות הגרמניות לרצף טריטוריאלי מבלגיה במערב ועד לתוך מזרח אירופה. התפיסות האלה היו משמעותיות עבור הכובשים הגרמנים בניסיונותיהם להפריד בין האוכלוסייה המקומית בפולין שסופחה במהלך מלחמת העולם השנייה. בהתבסס על דברי היטלר, שהכריז, באופן חד משמעי, כי מטרת גרמניה איננה לספח את הפולנים, אלא להחליפם באוכלוסייה גרמנית אותנטית, דברים שייצג אותם במיפוי והמחקר האתניים אלברכט פנק.
מוסיף לדברים אלה, הגאוגרף ההיסטורי פרופ׳ ארנון גולן וכתב: טרם פרוץ המלחמה שרטט אלברכט פנק, את מפת תפרושת היישובים של הגרמנים במזרח אירופה באופן שהבליט את הדומיננטיות הגרמנית באזורים אלה. מפות אחרות שערך הדגישו את חיוניותם לכלכלה הגרמנית של אזורים שנלקחו מגרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה.