cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הגירות מוסלמים מצפון אפריקה לארץ ישראל
התקופה העות'מאנית
המהגרים המצריים התפזרו בכל רחבי הארץ, אולם בעיקר התרכזו בין טולכרם לעזה. חלק משמות הכפרים ומשמות המשפחה של ערביי הארץ מעיד על המוצא המצרי או רומז למקום מוצא מסוים במצרים. על פי יעקב שמעוני קבוצה זו היא הגדולה במיעוטים הזרים בקרב המוסלמים בארץ.
במהלך המאה ה-19 מנתה אוכלוסיית ארבעת הסנג'קים שהתקיימו בארץ ישראל (סנג'ק ירושלים, סנג'ק שכם, סנג'ק עכו וסנג'ק עזה) כ-300,000 נפש מכלל האוכלוסיות והדתות (נוצרים היוו את הרוב, מוסלמים מעט פחות מהם, ויהודים ושומרונים שחיו כאן ברציפות עוד מלפני האימפריה הביזנטית נשארו מיעוטים נרדפים). במהלך המאה ה-19 החלו העות'מאנים לעודד הגירה של אוכלוסיות מחצי האי ערב ומהמגרב לארץ ישראל ויעזרו בהעלאת סכומי המיסים שנגבו מהאזור הדליל הזה של האימפריה ושאף יעזרו לפתחו עוד ולהרים את תנובתו. במקביל התקיימו הגירות של שבטי בדואים מאזור מצרים אל תוך ארץ ישראל, חלק מהשבטים הללו שומרים על ייחוסם ושמם עד היום, למשל: ערב אבו קישק ושבט התראבין.
אישים וחמולות מאוכלוסיות מרחבי המרחב הצפון אפריקאי החלו לנדוד עד לארץ ישראל ולהיטמע בקרב המוסלמים שחיו כאן קודם להגעתם. אמנם התקיימו נישואין בין המהגרים לבין המוסלמים המקומיים, אך חלק הארי של האוכלוסייה המוסלמית בחר להזדהות כ"ערבית", גם אם מוצאו הוא ברברי. שמות משפחתם של אלו שהיגרו לארץ ישראל מבחוץ נותרו כסממן זהותי, להלן רשימה חלקית של שמות משפחה אלה: "אל-מוגרבי" ו"מוגרבי" (המגרבי), "אל-מסרי" (המצרי), "מצראווה" (מצרי), "אל-ברדוויל" (מימת ברדוויל שבמצרים), "אל-פיומי" ("איש פיום" שבמצרים), "אל-טרטיר" (על שם הכפר טרטירבצפון מצרים), "אל-ג'זאירי" (האלג'יראי), "אל-ארג'" (על שם יישוב במרוקו).
לפי מחקרו של הדמוגרף עוזיאל אוסקר שמלץ, במפקד אוכלוסין שביצעה האימפריה העות'מאנית ב-1905 לגבי מחוזות ירושלים וחברון עולה כי 39% מיושביהם הגיעו מאפריקה (ללא ציון הפרדה בין צפון אפריקה לאפריקה שמדרום לסהרה).
לפי הנתונים שפילח הסופר גד גילבר עולה כי מתוך סך המוסלמים והנוצרים שישבו במחוזות ירושלים, חברון והכפרים בשנת 1905 ביחס למוצא מן היבשת האפריקאית היו כדלקמן:
המנדט הבריטי
בין השנים 1922 עד 1931, בתקופת המנדט הבריטי, חלו הגירות המוניות של ערבים ומוסלמים משלל מדינות, קרובות ורחוקות כאחד, אל ארץ ישראל בעיקר לצורכי פרנסה תחת הבריטים (כמו ייבוש ביצות ב-1924 ו-1925 בשרון שהביא לגידול דמוגרפי מרשים בשל הגירת פועלים ממצרים בהזמנת פיק"א, וחורנים מסוריה שהגיעו החל מסוף שנות העשרים של המאה ה-20 ובעיקר בשנות השלושים שלה, גם הם לעבודות כפיים בשירות הצבא הבריטי ולפרדסנות ולתעשיות שקמו באזור נתניה המתהווה).
רום כרמל 1300
רום כרמל 1300 הייתה מכונית משפחתית מתוצרת אוטוקרס ("תעשיות רום כרמל") אשר יוצרה והורכבה בטירת כרמל דרומית לחיפה בין השנים 1976–1978.
הדגם הראשוני של "רום כרמל 1300" התבסס על דגמי הגלבוע, ובהמשך התבסס על דגם "13/60" קודמתה, שהתבססה על ה"סוסיתא 12".
"רום כרמל 1300" קרויה על שם רום כרמל שהיא הנקודה הגבוהה ביותר בהר הכרמל בגובה 546 מטר מעל פני הים.
תצורות "רום כרמל 1300"
דגם ה"רום כרמל 1300" נבנה מפיברגלס. מנוע הרכב בנפח 1,297 סמ"ק היה מתוצרת "פורד UK" של דגם האסקורט. הדגם יוצר בתצורת סדאן, ממנה נמכרו 1,250 יחידות ובתצורת סטיישן ומסחריות שיוצרו עבור דואר ישראל ומהן נמכרו 330 יחידות.
דני זמיר (חוקר)
דני זמיר (נולד בשנת 1950) הוא חוקר בתחום החקלאות, פרופסור אמריטוס לגנטיקה באוניברסיטה העברית, במכון סמית למדעי הצמח והגנטיקה בחקלאות, בפקולטה למדעי החקלאות ברחובות. חתן פרס א.מ.ת לחקלאות לשנת 2015. חתן פרס ישראל בתחום חקר החקלאות לשנת תש"ף.
ביוגרפיה
לאחר שרות בצה"ל, למד לתואר ראשון בפקולטה לחקלאות בין השנים 1974–1977. הוא המשיך ללימודי מוסמך באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, וקיבל תואר שני בנושא השבחה גנטית בצמחים. את לימודי הדוקטורט, באותו נושא עשה בהנחיית ריצ'רד ג'ונס. לאחר סיום הדוקטורט בשנת 1982 הצטרף כמרצה לגנטיקה בפקולטה לחקלאות ברחובות. הוא עלה לדרגת פרופסור מן המניין בשנת 1996.
תחומי מחקרו של זמיר עוסקים בהשבחת צמחים ובפיתוח כלים עבור טיפוח הגנטי תוך שימוש בעיקר בעגבנייה כצמח מודל, הן למחקרים בסיסיים והן לטיפוח זנים משופרים.
בשנת הלימודים תשע"ט (2018–2019) פרש לגמלאות.
זמיר נשוי ואב ל-5 ילדים, מתגורר בגדרה.
קאסאטו מארו
קאסאטו מארו (ביפנית: 笠戸丸; בתעתיק לועזי: Kasato Maru) הייתה אונייה מעורבת לנוסעים ומשא, שהסיעה בשנת 1908 את קבוצת המהגרים הראשונה מיפן לברזיל בעקבות הסכם שנחתם בין שתי המדינות.
ראשית תולדותיה
בסוף שנת 1899 תכננה חברת הספנות הבריטית Pacific Steam Navigator Company לבנות מספר אוניות קיטור על מנת לחדש את צי האוניות שלה. מבין האוניות שנבנו היו צמד אוניות תאומות, "פוטוסי" (Potosi) ו"גליסיה" (Galicia), שנבנו במספנות ויגאם ריצ'רדסון (Wigham Richardson), בסמוך לניוקאסל. "פוטוסי" הושקה ביוני 1900 ונועדה להיות אונייה מעורבת לנוסעים ולמשא. עוד בטרם הפליגה תחת שם זה נרכשה "פוטוסי" על ידי הדוברופלוט הרוסי, והותאמה להובלת חיילים, כ-2,000 במספר. היא יצאה לנמל אודסה בספטמבר 1900 כשהיא נושאת שם חדש: "קאזאן". ברוסיה צורפה "קאזאן" לצי המזרח הרחוק של רוסיה.
עם פרוץ מלחמת רוסיה–יפן הוסבה "קאזאן" לאוניית בית-חולים והוצבה בפורט ארתור. כשנפלה פורט ארתור לידי היפנים (בשנת 1905), עברה "קזאן" לידי הצי הקיסרי היפני ושמה הוסב ל-"קאסאטו מארו". הספינה הותאמה להובלת נוסעים והיא החזירה את החיילים שלחמו במנצ'וריה ליפן. בשנה שלאחר מכן נערכו בספינה שינויים במספנות טוקיו קיסן (Tokyo Kisen), והיא חנכה את הקו החדש בין יפן והחוף המערבי של אמריקה הדרומית. ה"קאסאטו מארו" הובילה מהגרים יפנים להוואי (ב-1906) ולמקסיקו (ב-1907).
הובלת מהגרים לברזיל
בשנת 1906 חתמו ממשלות ברזיל ויפן על הסכם, שהפך לאחר מכן לברית ידידות בין שתי המדינות ואיפשר הגירת יפנים לברזיל על מנת לשמש כפועלים חקלאיים. בשנת 1908 הסיעה "קאסאטו מארו" את קבוצת המהגרים היפנים הרשמית הראשונה לברזיל. המסע החל ב-28 באפריל 1908 בנמל קובה והסתיים כ-50 ימים לאחר מכן, ב-18 ביוני 1908, בנמל סנטוס שבמדינת סאו פאולו. במסע זה הובילה "קאסאטו מארו" 165 משפחות שמנו 781 איש ואישה, אשר היו בדרכם לעבודה באחוזות הקפה הגדולות שבמערב המדינה. על אף שמהגרים בודדים מיפן הגיעו לברזיל קודם ל"קאסאטו מארו", ואף הקימו יישוב חקלאי קטן במדינת ריו דה ז'ניירו, הרי ש"קאסאטו מארו" ציינה את תחילתה של הגירה רציפה של יפנים לברזיל, ועל כן נחשבת לתחילת דרכה של קהילת הברזילאים יפניים.
במלחמת העולם השנייה
ב-1942 גויסה "קאסאטו מארו" על ידי ממשלת יפן לצי המלחמתי כסיירת עזר (auxiliary cruiser). ב-9 באוגוסט 1945 הופצצה הספינה על ידי שלושה מטוסים סובייטים וטבעה בים ברינג בקרבת חצי האי קמצ'טקה. טרופת האונייה נמצאת בעומק של כ-18 מטרים והיא במצב טוב.
דר דוור
דר דוור (באנגלית: Postman Pat, פט הדוור) היא סדרת טלוויזיה בריטית לילדים, שהופקה במקור על ידי חברת הנפשות וודלנד. בישראל שודרה הסדרה בשנות התשעים והאלפיים בטלוויזיה החינוכית, ובהמשך גם בערוץ הופ!. הסדרה נחשבת לאחת מסדרות הטלוויזיה לילדים המוצלחות ביותר בממלכה המאוחדת.
בסדרה כיכב דר (במקור פט), דוור בריטי המחלק את הדואר לתושבי העיירה הבדיונית גרינדייל, בה הוא גר יחד עם חתולו ג'ס, ואגב כך נקלע להרפתקאות שונות. העיירה שוקקת החיים מדמה עיירה בריטית טיפוסית, שתושביה מסבירי הפנים ישמחו תמיד לשתות כוס תה עם דר ולחלוק איתו את חוויותיהם בעונות הראשונות.
בשנת 2009 החלה להיות משודרת סדרת הטלוויזיה "יש לנחש עם חן", בה מככב ג'ס החתול. בשנת 2014 הופץ סרט הנפשה ממוחשבת באורך מלא על פי הסדרה בשם "יצאת כוכב".
דר דוור בישראל
העונות הראשונות עלו לשידור בישראל בשנות התשעים בטלוויזיה החינוכית. במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 הזכויות להקרנת הסדרה נקנו גם על ידי ערוץ הופ! ששינה את שם הסדרה ל"דני הדוור", ובהתאם שונה גם שיר הנושא. בנוסף, ערוץ הופ! החל להקרין פרקים חדשים שלא שודרו בטלוויזיה החינוכית, המדובבים על ידי שחקנים שונים מאלה שדיבבו את הסדרה בגלגולה הקודם. הסדרה שוב משודרת בחינוכית היום תחת השם "דן הדוור" וזאת משום שנטען כי השם דר הוא אינו שם עברי.
הנרי הרביעי, חלק ראשון
הנרי הרביעי, חלק ראשון (באנגלית: Henry IV, Part 1; מסומן בקיצור 1H4) הוא מחזה מאת ויליאם שייקספיר. המחזה השני ברביעיית מחזות ה"הנריאנה" הכוללת בנוסף את המחזות ריצ'רד השני, הנרי הרביעי, חלק שני והנרי החמישי. עלילת המחזה משתרעת מסוף 1402 ועד אמצע 1403 והוא נכתב לא מאוחר מ-1597 (כיוון שהחל משנה זו מופיעות שלל התייחסויות לדמותו הצבעונית של סר ג'ון פאלסטאף). ב-1599 ראה המחזה אור במהדורת קוורטו. העדות הישירה המוקדמת ביותר להעלאת המחזה על הבימה היא מהצגתו על ידי אנשי הלורד צ'מברלין בחצר השגריר הפלמי ב-6 במרץ 1600. המקורות ההיסטוריים למחזה הם הכרוניקות של רפאל הולינסהד (המהדורה משנת 1587) ו-The Union of the Two Noble and Illustrate Families of Lancastre and Yorke מאת אדוארד הול. על אף שמו, ועל אף העובדה שהשתלשלות האירועים בהם הוא עוסק מתחילה לפני התחלתו ומסתיימת לאחר סופו - המחזה הוא יצירה שלמה ועצמאית.
הדמויות
המלך וחצרו '''חבורת רחוב איסטצ'יפ, באיסט אנד של לונדון
רקע
אירועי המחזה מתרחשים כשנתיים לאחר תום המחזה הקודם, "ריצ'רד השני": הכתרתו של בולינגברוק למלך הנרי הרביעי ורצח ריצ'רד השני בכלאו.
שלטונו של הנרי הרביעי איננו יציב, בשל חוסר-השקט עקב מה שנתפס כגזלת הירושה של קודמו על הכס. הקרע העיקרי של המלך הוא מול משפחת פרסי, שסייעה לו לעלות לכס המלך ואדמונד מורטימר, מי שנבחר על ידי ריצ'רד השני להיות יורשו. סכסוכים בגבולות אנגליה עם ויילס וסקוטלנד מונעים מהנרי ליישם את התוכנית עליה הכריז בתום "ריצ'רד השני" לצאת למסע צלב לארץ הקודש. לצרותיו הפוליטיות של הנרי הרביעי מצטרפת גם התנהגותו של בנו ויורשו, הנסיך האל, שנטש את הארמון ומתרועע בפונדקים במזרח לונדון עם חברה מפוקפקת והוללת. חברו הטוב של האל הוא פאלסטאף, אביר שמן, זקן ושיכור, אך מלא שמחת חיים וכריזמה, המהווה לו אב חלופי ואוהב. כך, מתמקד המחזה בשלוש קבוצות: המלך, נאמניו ואנשי חצרו מחד; המורדים במלך מאידך וחבורתו הצוהלת של הנסיך האל, המספקת סצנות קומיות וליריות המקנות מנוח מהעלילה הפוליטית הסבוכה. המלך עצמו נמצא רוב הזמן ברקע מאחורי אנשיו וקציניו והדמות הבולטת בחבורת המורדים היא דמותו של הוטספור.
תמצית העלילה
המחזה נפתח בחילוקי דעות בין המלך הנרי לקציניו בראשות הנרי פרסי הוטספור, שמבקש לפדות את מורטימר, גיסו, מידי שוביו הוולשים. עקב היחס לו הם זוכים מצד המלך, מחליטים הקצינים לקשור קשר נגדו יחד עם גלינדור, מנהיג הוולשים ודאגלס, מנהיג הסקוטים ולפתוח במרד.
בינתיים עסוק הנסיך האל בהוללות עם חבריו, בין היתר הוא מצטרף לתעלול בו הם מתחפשים לשודדים ושודדים כביכול את חברם המבוגר וראש חבורתם פאלסטאף, רק על מנת לראותו מספר עלילות-שקר אודות מאבקו ההירואי כביכול בשודדים לאחר מכן. הנסיך האל מציג דמות דו-ערכית, הוא נהנה בקרב חבריו, אך גם לועג להם בשנינות; משתתף בהלצותיהם, אך זוכר תמיד את מוצאו הרם ורומז על כך לקהל. כבר בשלב מוקדם ברור לו ולקהל שימיו כהולל קרובים לקיצם.
על אף שכוחות המלך עולים במספרם על כוחות המורדים, מוביל הוטספור מתקפה אמיצה ונואשת. בשיאו של הקרב נפגשים שני ה"הנרי'ם שלא יכולים לחלוק ארץ אחת" - הנרי פרסי "הוטספור" והנסיך האל, בקרב בין-אישי לחיים ולמוות. האל נלחם בעוז, ובניצחונו על יריבו הופכת תדמיתו באחת מנער מסבאות ללוחם עז ויורש-עצר ראוי. בד-בבד מתגלה התנהגות לא ראויה של פאלסטאף בקרב. הוא גונב את כספם של חיילים הנוטים למות, בו הוא מבטיח לדאוג להם לקבורה ראויה אך נוטל אותו לעצמו ואף מגלה פחדנות בקרב מול הסקוטים ומדמה את עצמו להרוג. כאשר הוא "מתעורר" ממותו ומוצא את עצמו לבדו בשדה הקרב עם גופת הוטספור, הוא דוקר את הגופה ומציג את הריגתו של הוטספור כהשגו האישי. האל, שיודע את האמת, נוזף בפאלסטאף אך חונן אותו והלה מבטיח להתנהל מעתה והאה באופן הולם לאיש אצולה.
מותו של הוטספור בקרב מכבה את אש המרד. בסוף המחזה, בשדה הקרב, משחרר הנרי (החמישי) את דאגלס הסקוטי ששבה, בעוד אביו מוציא להורג את אחד מראשי המרד, תומאס פרסי, רוזן ווסטר, לשעבר אחד מחבריו הקרובים.
אולם, המלחמה עוד לא תמה. בסוף המחזה נודע כי נורת'מברלנד יחד עם ריצ'רד לה סקרופ, ארכיבישוף יורק, מורטימר ואווין גלינדור, ראש המורדים מויילס לא הניחו את נשקם והם ממשיכים לקרוא תיגר על מלכותו של הנרי הרביעי. סוף לא-סגור זה מהווה את נקודת הפתיחה למחזה הבא, הנרי הרביעי, חלק שני.
תמות
הניגוד בין שני הצעירים, הנרי פרסי (הוטספור) המורד הצפוני הכריזמטי מזה לעומת הנסיך האל המתבגר בחיק חבריו משולי החברה בפונדקי לונדון מזה. שייקספיר הציג את השניים בכוונה כבני אותו גיל, אף שבמציאות היה הוטספור מבוגר מהנרי החמישי ב-23 שנה.
כמו ברבים ממחזותיו, מדגיש שייקספיר את היחסים בין אבות לבנים. הן היחס בין נורת'מברלנד להוטספור והן יחסיו של הנסיך האל עם אביו-מולידו הנרי הרביעי ועם האב החלופי שאימץ לעצמו, פאלסטאף.
גזרת גורל וחטא קדמון - רצח ריצ'רד השני בתא כלאו וקללתו על שלטון בית לנקסטר מלווים את המחזה כצל.
חברות ונאמנות, רוב חבריו לשעבר של הנרי הרביעי ומי שסייעו לו לעלות לכס המלוכה פונים נגדו ומורדים בו ונענשים בחומרה ובצער על ידי הנרי הרביעי. הנסיך האל מפנה עורף לחבריו פשוטי העם.
התבגרותו של הנסיך האל ובנייתו כדמות שייקספירית עגולה וכמלך הנרי החמישי.
עיבודים
המחזה היה תמיד פופולרי מאוד, בפרט בשל השילוב של העלילות הקומיות של פאלסטאף בעלילה ההיסטורית הראשית. דמותו של פאלסטאף במחזה זה ובהמשכיו, הנרי הרביעי, חלק שני והנרי החמישי הופיעה גם במחזהו של שייקספיר נשות וינדזור העליזות ובאופרה פלסטף מאת ורדי וכן בסרטו של אורסון ולס מ-1965 "פעמונים בחצות" (Chimes at Midnight), המשלב את שני מחזות הנרי הרביעי לאחד (יחד עם קטעים מהנרי החמישי ונשות וינדזור העליזות) ומתרכז בעיקר בדמותו של פאלסטאף בגילומו של ולס עצמו עם ג'ון גילגוד בתפקיד הנרי הרביעי.
המחזה עצמו שולב במספר הפקות של ה-BBC, בהן המיני-סדרה An Age of Kings מ-1960 בכיכובו של רוברט הארדי כנסיך האל ושון קונרי כהוטספור; בעונה השנייה של הפקת מחזות שייקספיר לטלוויזיה (BBC Television Shakespeare) מ-1979 עם ג'ון פינץ' כהנרי הרביעי, אנתוני קווייל כפאלסטאף וטים פיגוט-סמית כהוטספור; סרט הטלוויזיה "הנרי הרביעי" מ-1995, משלב את שני החלקים לאחד עם רונלד פיקאפ כהנרי הרביעי, דייוויד קלדר כפאלסטאף, ג'ונתן פירת' כנסיך האל ורופוס סוול כהוטספור ובמסגרת הסדרה הכתר החלול מ-2012 עם ג'רמי איירונס כהנרי הרביעי, טום הידלסטון כנסיך האל, סיימון ראסל ביל כפאלסטאף וג'ו ארמסטרונג כהוטספור.
בסרט הנרי החמישי מ-1989 בבימויו וכיכובו של קנת בראנה, משולבים קטעים מהמחזה כפלאשבקים, עם רובי קולטריין כפאלסטאף.
סרטו של גאס ואן סנט, איידהו שלי מ-1991 מבוסס בחלקו על המחזה, עם קיאנו ריבס בדמות המבססת על הנסיך האל.
שוד הרכבת הגדול
שוד הרכבת הגדול (באנגלית: The Great Train Robbery) הוא סרט קולנוע אילם קצר משנת 1903 מז'אנר המערבון, אותו כתב, הפיק וביים אדווין סטנטון פורטר, לשעבר צלם קולנוע באולפניו של תומאס אדיסון. בסרט מככבים אלפרד ס. אבדי, ברונקו בילי אנדרסון ויוסטוס ד. ברנס, אם כי הסרט איננו כולל קרדיטים. אף על פי שעלילת הסרט מתרחשת במערב הפרוע, הוא צולם במילטאון, ניו ג'רזי.
בשנת 1990 נבחר "שוד הרכבת הגדול" לשימור על ידי ספריית הקונגרס בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית, בשל היותו "בעל חשיבות תרבותית, היסטורית, או אסתטית".
עלילה
הסרט נפתח בפריצת שני שודדים למשרד טלגרף בתחנת רכבת. באיומי אקדח הם מאלצים את הטכנאי להורות לרכבת לעצור. השודדים מכים וקושרים את הטכנאי. כאשר הרכבת עוצרת - עולים עליה ארבעה שודדים נוספים. שניים מהם עולים על אחד הקרונות, הורגים את אחד הנוסעים ופורצים כספת באמצעות דינמיט. השניים האחרים הורגים את אחד מנהגי הקטר, ומאלצים עובד אחר לנתק את הקטר משאר הרכבת. השודדים מאלצים את הנוסעים לרדת מהרכבת, ולוקחים מידיהם את חפציהם היקרים. נוסע אחד מנסה לברוח, אך הוא נורה על ידי השודדים ומת במקום. השודדים מנסים להימלט עם שללם באמצעות הקטר, ובהמשך עוצרים בעמק, שם השאירו את סוסיהם.
בינתיים, שב הטכנאי הקשור במשרד הטלגרף להכרתו. בתו מגיעה על מנת להביא לו את ארוחתו והיא משחררת אותו ומשקה אותו מים, על מנת שיתאושש.
אתנחתא קומית בוימה בסצנה אשר באולם ריקודים, שבה המקומיים מאלצים אדם זר לרקוד, כשהם יורים אל עבר רגליו. הדלת נפתחה בפתאומיות, וטכנאי הטלגרף רץ בסערה פנימה, ומספר להם על השוד. הגברים יוצרים במהירות פלוגת רדיפה, שעוקפת את השודדים, ולאחר קרב יריות הורגת את כולם ומשיבה את כל הרכוש הגנוב.
הסצנה האחרונה
הסצנה האחרונה בסרט כוללת שוט אחד בלבד - קלוז אפ של מנהיג השודדים, בגילומו של יוסטוס ד. ברנס, כשהוא יורה באקדחו במרחק טווח אפס, אל עבר המצלמה (כלומר: אל עבר קהל הצופים). אף על פי שהסצנה הזו נמצאת בסופו של הסרט, פורטר הצהיר כי הסצנה הייתה יכולה גם להופיע בתחילתו.
הפקה והפצה
סרטו של פורטר צולם באולפני אדיסון בעיר ניו יורק, כאשר צילומי החוץ התקיימו בניו ג'רזי, בשמורת טבע, בפארק ולאורך פסי רכבת. על אף שהצילומים התקיימו במהלך חודש נובמבר 1903, כבר בחודש דצמבר של אותה השנה הסרט היה כבר זמין למכירה עבור מפיצים.
על פי הערכות, התקציב של הסרט עמד על כ-150$. עם שחרורו, הפך "שוד הרכבת הגדול" להצלחה אדירה, והוא נחשב לאחד מסרטי המערבונים הראשונים. הוא גם נחשב לאחד משוברי הקופות הראשונים, והיה לאחד הסרטים הפופולריים ביותר של תקופת הסרט האילם, עד ליציאתו של הסרט "הולדתה של אומה", בשנת 1915.
צביקה דרור
צביקה דרור (נולד ב-1 בספטמבר 1926) הוא מחנך ומתעד. חתן "פרס יצחק שדה לספרות צבאית" לשנת 1985.
כסופר עיסוקו העיקרי הוא בהיסטוריה בת זמננו של עם ישראל, כשהוא מתמקד בנושא השואה והמרד, עלילות הפלמ"ח וכן במלחמת העצמאות.
ביוגרפיה
נולד בעפולה. בשנת 1931 עקרה משפחתו לתל אביב ולאחר מכן לבית וגן (לימים בת ים) ושוב חזרו לתל אביב.
למד בבית החינוך לילדי עובדים א', היה חניך ופעיל בתנועת הנוער העובד. סיים את לימודיו במקווה ישראל בקיץ 1945. עם גרעין מבני מחזורו (שאליו צורפו בוגרות החווה של רחל ינאית בתלפיות) התגייס לפלמ"ח במסגרת הכשרה מגויסת. את עיקר שירותו בפלמ"ח מילא במחלקת ההסברה (חינוך) במטה הפלמ"ח. היה חבר בקיבוץ חוקוק ומשנת 1952 הוא חבר בקיבוץ לוחמי הגטאות.
סיפורו "באוהלים" התפרסם בשנת 1946 ב"במעלה" (ביטאון הנוער העובד והלומד) ותורגם על ידי התנועה לכמה שפות. סיפורים נוספים פורסמו בשנים ההן בעיתונים ובכתבי עת. לאחר הפסקה ממושכת, בשנת 1964 ראה אור ספרו הראשון "נושא השואה בשירה העברית", המבוסס על עבודת גמר באורנים שהכין בשנת 1956. בכך היה הצבר הראשון שכתב עבודה עיונית בנושא השואה.
בהיותו כבן חמישים הפכה הכתיבה למקצועו. עד צאתו לגמלאות בגיל שבעים, עבד במסגרת הוצאת הקיבוץ המאוחד ובית לוחמי הגטאות. השקיע ממיטב זמנו בגביית עדויות ובפרסומן. דרור סייע לאישים רבים, מתחומים שונים, לספר ולפרסם את הביוגרפיות והאוטוביוגרפיות שלהם. בין אלה היו מולה כהן, יעקב דרורי, יצחק שטרנברג וחברי קיבוץ לוחמי הגטאות.
דרור פרסם כתבות ורשימות בעיתונות הקיבוצית ותיעד את תולדות קיבוצו. הוא ערך את יומן הקיבוץ וכתב את הספרים "בצרור החיים" - אוגדן לזכר הנפטרים חברי לוחמי הגטאות, "דפי עדות – 96 חברים מקיבוץ לוחמי הגטאות מספרים" ו"קיבוץ לוחמי הגטאות-סיפור מקום".
צביקה היה נשוי לקרמיקאית זמרה דרור, עד למותה ב-2016. לבני הזוג נולדו שלושה ילדים: יובב דרור, שחי בקיבוץ לוחמי הגטאות ונפטר ב-2015, ד"ר ישי דרור, יועץ אסטרטגי, וליאת דרור, כוריאוגרפית, רקדנית ובעלת קבוצת מחול.
רסק תפוחים
רסק תפוחים הוא מחית העשויה מפרי התפוח. המחית עשויה מתפוחים שבושלו במים או בסיידר תפוחים, כאשר התבשיל מתובל בתבלינים (לרוב קינמון או פלפל אנגלי, וכן מיץ לימון). לעיתים התבשיל ממותק (בסוכר או סוכרלוז או סירופ תירס).
בעת הכנת הרסק נעשה שימוש לעיתים בתפוחים קלופים, ולעיתים בתפוחים שאינם קלופים.
בעבר שימשה הכנת הרסק אמצעי לשימור הפירות מעת הקטיף, בחודשי הסתיו, עבור חודשי החורף. הבישול בסוכר ובמיץ לימון יצר מעין ריבה דלילה, שבמסגרתה נשמר הרסק.
הרסק משמש כמאכל בפני עצמו, אך נפוץ יותר כרוטב הנלווה למנה עיקרית בארוחה. כך, לדוגמה, בשוודיה משמש הרוטב לצד צלי בשר חזיר, בגרמניה כרוטב נלווה ללביבות, ובהולנד כרוטב הנלווה לטוגנים.
במטבח היהודי האשכנזי נהוג להשתמש ברסק תפוחים כרוטב נלווה ללביבות בחג החנוכה.
בארצות הברית רסק תפוחים מוגש הן כרוטב לצד מאכלי בשר והן כקינוח. בצרפת הרוטב הוא קינוח.
יניב איצקוביץ'
יניב איצקוביץ' (נולד ב-2 במאי 1975) הוא סופר ישראלי, פילוסוף, פובליציסט ומרצה.
ביוגרפיה
יניב איצקוביץ' נולד בבאר שבע וגדל בראשון-לציון. הוא למד במגמת מחוננים בגימנסיה הריאלית. בשנת 1993 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים, התקבל ליחידת מגלן ולאחר טירונות צנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם ביחידה. לאחר סיום המסלול השלים קורס קציני חי"ר. בסיום קורס קצינים שב ליחידה כמפקד צוות ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון. עם שחרורו מצה"ל בדרגת סגן, טייל במזרח הרחוק. הוא למד בתוכנית הבינתחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן באוניברסיטת תל אביב, ובמהלך תואר השני שלו שהה למשך שנה באוניברסיטת אוקספורד. עבודת הדוקטור שלו עסקה בהגותו של לודוויג ויטגנשטיין וניתחה את יחסי הגומלין בין אתיקה לשפה. הוא לימד שמונה שנים בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, ולאחר שקיבל תואר דוקטור נסע למחקר פוסט-דוקטורט באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק, שם עיבד את עבודת הדוקטור שלו לספר העיון Wittgenstein's Ethical Thought העוסק ביחסו המיוחד של לודוויג ויטגנשטיין לאתיקה. הספר ראה אור בשנת 2012 בהוצאת Palgrave Macmillan.
בתקופת האינתיפאדה השנייה, אחרי שירות מילואים בעזה, יזם איצקוביץ', ביחד עם דוד זונשיין, את מכתב הלוחמים (2002), בו הודיעו על סירובם לשרת בשטחי יהודה שומרון וחבל עזה. הוא נכלא לחודש בכלא צבאי על סירובו לצאת לשירות מילואים נוסף בשטחים.
בשנת 2007 ראה אור הרומן הראשון שלו, "דופק" בהוצאת הקיבוץ המאוחד, וזכה בפרס ספר הביכורים של השנה מאת עיתון הארץ (2007). הספר זכה לשבחי ביקורת ותורגם לאיטלקית.
בשנת 2009 ראה אור הרומן השני שלו, "אדם וסופי" בהוצאת הספריה החדשה, רומן מז'ורי ורב קולות שזיכה אותו בשנת 2010–2011 בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים ע"ש לוי אשכול.
בשנת 2010 ראתה אור נובלה פרי עטו, דיני ירושה, במסגרת אנתולוגיה של נובלות, "מאחורי הכסף יש סיפור", הוצאת אחוזת בית, 2010. על הנובלה כתב הסופר יורם קניוק, "יש באיצקוביץ' הקסם שיש בסופרים ובסיפורים גדולים. היינו הניצוץ...שעושה ספרות מעולה".
בשנת 2015 ראה אור הרומן השלישי שלו, "תיקון אחר חצות" בהוצאת כתר. ספר זה זיכה את איצקוביץ' בפרס תרגום מאת קרן עם הספר. בשנת 2016 זכה הרומן בפרס רמת גן לספרות המוענק על מצוינות ספרותית בקטגוריית רומן מקורי. חבר השופטים כינה אותו "רומן יוצא דופן בתעוזתו, ביריעתו הרחבה, באיכות עיצובו ובכוח הדמיון ששוקע בו". הספר זכה גם בפרס עגנון הניתן מטעם משרד התרבות בשיתוף עיריית ירושלים ובית עגנון בירושלים. מנימוקי השופטים: "הספר הוא דגם מקורי של רומן היסטורי המשחזר במבט מפוכח אבל אוהב, שיש בו חידוש, העולם שאבד". הספר היה מועמד ברשימה הקצרה לפרס ספיר וזכויות התרגום שלו נרכשו על ידי הוצאות ספרים מחוץ לישראל, ובהן הוצאת גלימאר הצרפתית. כמו כן עלילת הרומן נמצאת בשלבי פיתוח עבור פיילוט לסדרת טלוויזיה.
בשנת 2020 ראה אור הרומן הרביעי שלו, "אף אחד לא עוזב את פאלו אלטו" בהוצאת כתר. הספר היה מועמד ברשימה הקצרה לפרס ספיר בשנת 2021, מתורגם לצרפתית ולרומנית, ומעובד לסדרת טלוויזיה בקשת 12.
יצירתו
ספריו
"דופק" (2007)
הרומן הראשון שלו דופק, שיצא לאור בשנת 2007 הוצאת הקיבוץ המאוחד, זיכה אותו בפרס 'הארץ ספרים' לספר ביכורים לשנת 2007 ותורגם לאיטלקית בשנת 2010 "Batticuore". הספר עוקב אחר יומיים יוצאי-דופן בחייהם של יונתן ברגר ושל דודתו יהודית. שניהם מוצאים את עצמם מיטלטלים במרחבים הגאוגרפיים והתודעתיים-קיומיים שבין תל אביב לבין ראשון-לציון, ובין ג'נין לבין קאסוֹל שבהודו. במרכז הרומן עומד יונתן, גבר ישראלי ממוצע, המחפש את דרכו. הוא נשוי למירה, ונדמה לו שהיא אינה מאפשרת לו את האיזון שלו הוא מייחל (יונתן הוא רואה חשבון ועיסוקו בעריכת מאזנים). היציאה מאיזון מתרחשת כאשר לא נמצא דופק בעובר שנושאת ברחמה מירה, ועולמו של יונתן מתערער בעקבות החשש שהעובר לא ישרוד. הקיצוניות ברומן מוחרפת על ידי מחלת נפש, שבה לוקה בעלילה המקבילה, יהודית, דודתו של יונתן. אודי, בנה, נעלם אחרי השירות הצבאי, ודמותו מכניסה בדלת האחורית את הכיבוש ואת הפצעים בנשמות החיילים. אודי אינו מסוגל לחלוק את מה שחווה שם ואת אבלו על חברו הטוב שנהרג. חיפושיהן של הדמויות אחר ישועות למיניהן - כגון הניואייג'יות, מכוני הכושר והטיפוח, סמים, שתייה ואורגיות - מחפים על הריקות שבחייהם. הטיפוסים והדמויות, שאיצקוביץ' מצליח להחיותם במחי יד, הם לכאורה אנשים "מאוזנים," הנמנים עם המעמד "הנכון," אך תיאורם אירוני וכואב. הקשיים המתמשכים של כל אחד מהדמויות להידבר עם עצמו ועם הקרובים לו נמסרים בתיווכו של קול מספר נוכח- נפקד, שהוא אולי גיבורו השלישי, הסמוי, של הספר. באמצעות קול זה מיטיב יניב איצקוביץ´ לתאר דמויות שסועות הנאבקות להתאים את עצמן לקוד הנורמליות הישראלי, ובתוך כך חושפות את עיוותיו של קוד זה ואת האלימות המובלעת בו.
"אדם וסופי" (2009)
ספרו השני אדם וסופי יצא בשנת 2009 בסדרת "הספריה החדשה" ובשיתוף עם סדרת "ספ" הוצאת הקיבוץ המאוחד. הרומן מספר את סיפורו של אדם שלוסר, צלם עיתונות מצליח, ששוכב בתרדמת לאחר שנמצא ירוי במחסן ירקות זנוח ביפו, ותודעתו מצלמת תמונות כמו במצלמה בלי פילם. לצדו, באותו מחסן, נמצא הרוג הרב זוהר מלאכי, חברו מימי המצור על בֵּירות, עבריין-לשעבר שחזר בתשובה. מן ההווה של 2004, בין יום הזיכרון לשואה ליום הזיכרון לחללי צה"ל, פושטת העלילה את שלוחותיה לעבר ולצדדים. המשטרה ממנה חוקר לא-שגרתי, חתרני, הכופר בלפיתה הפשטנית של סיבה ותוצאה; ולפיכך חובקת המסגרת של החקירה המשטרתית רומאן רחב יריעה, מרובה קולות ועלילות, "כאילו היֶרי הזה לא תָּחוּם בזמן, מקורו באיזו נקודה רחוקה בעבר, סיומו בכלל לא ברור, וכל קורבן הוא חשוד, וכל חשוד הוא קורבן". ברומאן ניתן למצוא גם את סיפורה של סופי, אשתו-בנפרד של אדם, אף היא צלמת עיתונות מצליחה, המצלמת חדווֹת יומיומיות קטנות, בניגוד לאובססיה של אדם לצלם את המוות; ולצידה את אמיר דקל, מתכנן-גינות גרוש, שסופי מנסה לקיים איתו תא "מחתרתי" של יחסים, המנותק מזיכרונות ותמונות של חייהם הקודמים; ואת מנחם וארתור, ניצולי שואה, האבא וה"אמא" של אדם; ותמונות מילדות בכרם התימנים, עם אביה של סופי, מי שהיה המנקה של שדרות קרן-קיימת, ועם אמה, שלא הגשימה את חלומה להיות שחקנית; ולעלילה הכל-כך תל אביבית נקלעים גם כלב מרוט-שיער, שהובא מן המצור על בירות ועדיין צופן את הטראומה שלו משם, ועשרות חתולים בעלי שמות יֶקיים, הממלאים דירה ברחוב שפינוזה ואולי משחיתים כתבי-יד לא-ידועים של קפקא... המניפה העלילית הרב-קולית נפרשת בספר בקרנבל של ז'אנרים. איצקוביץ' גולש מרומאן פסיכולוגי-ריאליסטי, רב-אמפתיה וקשוב לניואנסים, על תא משפחתי, לרומאן חברתי-פוליטי על המצב הישראלי, ולפארודיה על רומאן של חקירה משטרתית, ולעלילה ספק-פנטסטית ספק-הזויה המשוטטת בשטח ההפקר שבין המתים לחיים, ולקומדיה גרוטסקית על מריבות בין שכנים בבית משותף.
"דיני ירושה" (2010)
נובלה פרי עטו, דיני ירושה, ראתה אור במסגרת אנתולוגיה של נובלות, "מאחורי הכסף יש סיפור", הוצאת אחוזת בית, 2010. הנובלה מספרת את סיפורו של בן-דור, שמאי מקרקעין אפור, שמפוטר מעבודתו על רקע היותו לא-מאושר. הנובלה כתובה ככתב-שומה על נכס שרשום על שמו של סטפן גרגוריאן, אדם שהקשר שלו אל בן-דור מתברר כמסתורי ומשונה.
"תיקון אחר חצות" (2015)
הרומן תיקון אחר חצות, יצא לאור בהוצאת כתר, 2015, בעברית. המהדורה בתרגום לאנגלית זכה בפרס "קרן וינגייט" הבריטי (Jewish Quarterly-Wingate Prize) ואחד משמונת "ספרי שנה" בעיתון הבריטי האקונומיסט, ואחד מעשרת "ספרי השנה" בעיתון הבריטי טיימס וחוץ מאנגלית תורגם לשפות רבות : פאני קייזמן יוצאת בעקבות הבעל שנטש את אחותה הבכורה. אם לא תגרור אותו באוזנו לאשתו ולילדיו – לפחות תחתים אותו על גט. השנה היא 1894, ופאני נקלעת למסע ברחבי האימפריה הרוסית שיטלטל את כל עולמה. ממש כמוה, גם שותפיה המשונים לדרך עומדים לאבד ולמצוא את עולמם. מצטרפים אליה ז'יז'ק ברשוב, ילד יהודי שנחטף ממיטתו כדי לשרת בצבא הצאר, ועשרות שנים לאחר מכן שב לעיירה כדי לגלות שמשפחתו אינה מכירה בו; פטריק אדמסקי, יהודי מומר שהפך לאנטישמי בשל האופן שבו משפחתו נבגדה על ידי הקהילה היהודית; שליימל קנטור, חזן זייפן שמתפרנס מקטיעת שירתו וצבי-מאיר שפייזמן, הבעל שנטש את אחותה של פאני, ומי שמדמה את עצמו לנביא זעם. התנועה שמחוללת פאני לא רק מסחררת את הנפשות של הדמויות, היא גם מרעידה את אמות הסיפים של האימפריה הרוסית. העקבות שמשאירה פאני מעוררים את פיוטר נובאק, מפקד הפלך של המשטרה החשאית וקצין צבא נכה בדימוס, לצאת אחרי החבורה המשונה. החקירה מובילה את נובאק אל התנגשות בלתי נמנעת עם צבא הצאר, ומה שמתחיל כפרשייה מקומית במוטלה, עיירה יהודית זניחה, מצליח לפרוץ מתחומי השטעטל ולערער את יסודות השלטון.
"אף אחד לא עוזב את פאלו אלטו" (2020)
הרומן אף אחד לא עוזב את פאלו אלטו, יצא לאור בהוצאת כתר, 2020 : בפקולטה לרפואה של הטכניון מתגלה גופה אחת מיותרת. כך נפתחת פרשיית הרצח שתהפוך את עולמה של איריס אברמוב, חוקרת משטרה בהליכי גירושים שנוהגת לאסוף מזכרות מזירות רצח. דרכה של איריס עומדת להצטלב בזו של עידן לוריא, נער בן טובים שבורח ממשפחתו ונקלע לקומונה שיש בה חוקים מעורפלים; שנים אחר כך ייכנס לתמונה גם נוח קֶני, פקיד בנק רמוס שמשנה את גורלו בשל רגש נקם, וגם בנו יותם, שיוצא לטיול אחרי צבא אך במקום להעפיל אל האוורסט הוא משוטט בעיר התחתית של חיפה ושומע את קולה של אימו המתה. הרומן רב–הפנים הזה, הישראלי כל כך, מתרחש על פני שני עשורים אך נקרא בנשימה אחת. חרף מרחק השנים והמקומות, חייהם וחלומותיהם של הגיבורים נושקים זה לזה. לכולם משותף הגעגוע, השאיפה לחופש בלתי מושג והחיפוש אחר מוצא אל הים.
Picture to Burn
Picture to Burn (בעברית: תְמוּנָה לִשְׂרוֹף) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט. השיר נכתב על ידי סוויפט עצמה וליז רוז, והופק על ידי נייתן צ'פמן. הוא יצא לאור ב-3 בפברואר 2008, בהוצאת "ביג משין רקורדס" כסינגל הרביעי מאלבום האולפן, Taylor Swift. השיר נכתב בהשראת האופי הנרקיסיסטי וילדותי של בן זוגה לשעבר, ג'ורדן אלפורד. במבט לאחור, סוויפט הצהירה כי השיר פיתח אותה ברמה האישית, וכן ככותבת שירים. מבחינה מוזיקלית, הרצועה היא בסגנון קאנטרי רוק עם שימוש בולט בגיטרה, בנג'ו, ותופים.
השיר צבר שבחים מפיהם של מבקרי המוזיקה, שציינו לטובה את המסר הפמיניסטי בו. הסינגל זכה להצלחה מסחרית בינלאומית; הוא הגיע למקום ה-28 במצעד הבילבורד הוט 100 ולמקום השלישי במצעד הקאנטרי. הוא הוסמך לתואר פלטינה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA), לאחר שמכר בלמעלה ממיליון עותקים. השיר הגיע לחמישים השירים הפותחים של המצעד "קנדה הוט 100", והוסמך לסינגל זהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הקנדי. הווידאו קליפ של השיר הופק בבימויו של טריי פנג'וי. הקליפ מציג את הפנטזיה של סוויפט לנקום באהובה לשעבר לאחר שגילתה שבוגד בה. השיר קודם על ידי סוויפט בסיבוב ההופעות הראשון שלה, "Fearless Tour".
רקע
השיר נכתב בהשראת בן זוגה של סוויפט, ג'ורדן אלפורד. היא הייתה חברת כיתתו בתיכון "הנדרסונוויל", ומערכת היחסים ביניהם נוצרה, כאשר ילדה חדשה בשם צ'לסי, הצטרפה לכיתה. בחלוף חודש מהקשר הרומנטי בין סוויפט לאלפורד, היא מגלה כי הוא בגד בה עם צ'לסי, שלימים נישאה לו. סוויפט החליטה לכתוב שיר המבטא את האופי האנוכי של אלפורד לאחר לימודיה. השיר נכתב על ידי סוויפט וליז רוי. על פי דבריה של סוויפט, היא מצאה עצמה מלחינה את השיר באמצעות גיטרה רעועה, תוך שהיא אומרת "אני שונאת את המשאית הטיפשית שלו, הוא אף פעם לא נותן לי לנהוג עליה. הוא כל כך אנוכי!" - שורה שהתפתחה בסופו של דבר לפזמון השיר. סוויפט תיארה את עצמה בשיר כשבורת לב ופגועה, וכי מעשה הבגידה הוא מרושע ואכזרי. נוסף על כך, סוויפט אמרה כי "Picture to Burn" הוא השיר היחידי שלה, שנכתב מתוך רוע וכעס. על אף שלא יצא כסינגל הבכורה שלה, "Picture to Burn" זכה לאהדה רבה מצד הקהל של סוויפט.
ביקורת
כלפי השיר הופנו ביקורות חיוביות, תוך שברולינג סטון הוא דורג במקום ה-80 ברשימת "כל 206 השירים של טיילור סוויפט, לפי דירוג".
חוק האזרחות והכניסה לישראל
חוק האזרחות והכניסה לישראל (הוראת שעה), התשפ"ב-2022 הוא חוק ישראלי ששולל מתן אזרחות ישראלית או תושבות בישראל, לפלסטינים תושבי יהודה והשומרון או רצועת עזה שהם בני זוג של אזרחים ישראלים.
החוק המקורי
החוק נחקק לראשונה כחוק האזרחות והכניסה לישראל (הוראת שעה), התשס"ג-2003 על ידי הכנסת השש עשרה בעקבות ישיבת קבינט מ-2002 שבה הוחלט להקפיא את מתן האזרחות במסגרת איחוד משפחות בין אזרחי ישראל ותושבי יהודה והשומרון ורצועת עזה.
בחוק, ועוד יותר מכך בתיקונים לו, ניתנה לשר הפנים ולמפקד כוחות צה"ל ביהודה והשומרון סמכות להתיר 'ישיבה' במעמד תושב קבע או 'שהייה' בישראל במקרים המפורטים בחוק.
פקיעת תוקפו של החוק המקורי
ב-6 ביולי 2021 פג תוקפה של הוראת השעה לאחר שהכנסת העשרים וארבע נמנעה מלחדש אותה. בהצבעה שיתפו סיעות האופוזיציה מימין (הליכוד, מפלגת הציונות הדתית, ש"ס ויהדות התורה) פעולה עם הרשימה המשותפת וחה"כ מימינה עמיחי שיקלי, לאור השינויים שהוכנסו בו לטענתו (של שיקלי) בלחצן של מפלגות מרצ ורע"מ, והצליחו למנוע את אישור הארכת הוראת השעה לשנה נוספת, וזאת במקביל להימנעותם של חברי הקואליציה מרע"מ, מאזן גנאים וסעיד אלחרומי. הליכוד התנגד לחוק, אף על פי שבעבר תמך בחשיבותו וכרך אותו יחד עם חוק הלאום, למשל בדבריו של בנימין נתניהו בשנת 2018: "בלי חוק הלאום אי אפשר להבטיח לדורות את עתידה של ישראל כמדינת לאום יהודית ... חוק הלאום מונע למשל את הניצול של סעיף איחוד המשפחות שבחסותו נקלטו בארץ רבבות פלסטינים מאז הסכמי אוסלו."
העברת החוק מחדש לאחר פקיעתו
ב-10 במרץ 2022 אושר שוב החוק במליאת הכנסת והוראת השעה נכנסה לתוקף של 12 חודשים, וזאת לאחר שהקואליציה ניסתה להאריך את תוקף הוראת השעה ל-20 חודשים, על מנת שתוקף החוק יפוג כאשר יאיר לפיד יהיה ראש הממשלה לפי ההסכמים שנחתמו בתחילת כהונתה של ממשלת ישראל השלושים ושש.
טעם ביטחוני
בדברי ההסבר להצעת החוק נאמר:
אף על פי שחוק זה חל באופן תאורטי על כל תושבי ישראל, הוא משפיע באופן מעשי על האוכלוסייה הערבית ומטיל מגבלות גורפות על יכולתם של ערבים אזרחי ישראל לקיים חיי משפחה בישראל עם בני זוג פלסטינים תושבי יהודה והשומרון או רצועת עזה. לטענת המדינה, החוק נחקק משיקולים ביטחוניים ולזמן מוגבל, לנוכח מעורבותם בפעילות טרור של פלסטינים תושבי השטחים שקיבלו היתרי ישיבה בישראל מכוח איחוד משפחות. על פי פרופ' ארנון סופר וגיל שלו, בממוצע, בכל פיגוע חמישי שבו מעורב ערבי ישראלי, זהו ערבי ישראלי שזכה בתעודת זהות מתוקף איחוד משפחות.
טעם דמוגרפי
כלי של מדיניות ציבורית להרחקת האיום דמוגרפי על מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, על ידי הגבלת הגירה של אוכלוסייה ערבית לתחומי המדינה. זאת, על רקע הנתון שבין השנים 1994–2002, בעיקר כתוצאה מהליך מדורג שמטרתו להביא לאיחוד משפחות, השתקעו בישראל כ-130,000 פלסטינים שקיבלו אזרחות או תושבות ישראלית. על פי הדמוגרף פרופ' ארנון סופר, אם החוק יבוטל ואיחוד משפחות יתאפשר ללא הגבלה לתוך מדינת ישראל, ייכנסו לישראל בעשור שלאחר מכן כ-200 אלף פלסטינים. בתוך 20 שנה בלבד יתווספו לאוכלוסייה הפלסטינית כחצי מיליון איש רק מכוח איחוד משפחות, ובשקלול הריבוי הטבעי יגדל שיעור האוכלוסייה הפלסטינית בישראל מ-20% כיום ל-31%. בתוך 20 שנה – כל אזרח שלישי במדינת ישראל בגבולות 67 יהיה ערבי ישראלי. בתוך 40 שנה יתווספו כ־1.5 מיליון פלסטינים בחסות החוק ושיעור הפלסטינים בקרב האוכלוסייה בישראל בגבולות 67 יעלה ל-41%. ובתוך 60 שנה בלבד ישיגו ערביי ישראל רוב בתוך מדינת ישראל של 51.5%. (יש הסבורים כי הפרת האיזון הדמוגרפי תואץ אם התרחיש ילווה בעזיבת יהודים את ישראל ולהפסקת העלייה). כלומר מדינת ישראל תהפוך למדינה בעלת רוב ערבי בתוך שני דורות בלבד.
תמיכה בעמדת המדינה ניתן למצוא בחוות הדעת של מרכז מציל"ה בו נאמר שעמדתה של המדינה לגבי הגבלת הכניסה לישראל במסגרת איחוד משפחות אינה שרירותית כפי שעמדת המדינה השוללת את זכות השיבה אינה שרירותית – שתי פעולות אלו (איחוד המשפחות וזכות השיבה) עלולות "לסכן את קיומה של המדינה ואת מימוש זכותו של העם היהודי להגדרה עצמית בתוכה".
חלות החוק
החוק חל על תושבי אזור יהודה שומרון וחבל עזה אשר אינם תושבים של יישוב ישראלי. תיקון מס' 1 לחוק, מאוגוסט 2005, קבע שגם מי שרשום במרשם האוכלוסין של יהודה, שומרון וחבל עזה, אפילו אם אינו תושב האזור (למשל, הוא תושב ממלכת ירדן) נחשב לתושב האזור. בתיקון מס' 2 לחוק הוטלו הגבלות דומות על תושבי איראן, לבנון, סוריה ועיראק.
המונח "איחוד משפחות" אינו מתייחס לאיחוד בני משפחה אשר נקרעו זה מזה ומבקשים לשוב ולהתאחד, אלא למצב שכיח בו ערבי ישראלי או ערבייה ישראלית מבקרים בשטחים או במדינת אויב ומבקשים להתחתן עם תושבי אותם אזורים, ולהביאם עימם לתוך מדינת ישראל (לעיתים קרובות ביחד עם בני משפחה נוספים).
עם זאת, בלחץ בג"ץ שינתה הכנסת את הוראות החוק וצמצמה את ההגבלות כך שיחולו רק על גברים מתחת לגיל 35 ועל נשים מתחת לגיל 25.
בג"ץ איחוד משפחות II
כנגד חוקיותו של חוק זו הוגש בג"ץ איחוד משפחות II על ידי חברת הכנסת זהבה גלאון, עדאלה והאגודה לזכויות האזרח. אל מול העתירה למען המשך נוהל 'האיחוד' עמדה עתירת תנועת גדר לחיים והן נדונו בהרכב מורחב של 11 שופטים. ב-14 במאי 2006 קיבל בג"ץ, ברוב של 6 מול 5 שופטים, את הטענה שמדובר בחוק שאינו חוקתי, הסותר את חוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו. עם זאת, העתירה נדחתה כיוון שהשופט אדמונד לוי, שהיה בין שופטי דעת הרוב, סבר כי אין טעם להכריז על פסלותו של החוק שעה שהוא עומד לפוג ממילא בתוך מספר חודשים. לאור זאת התקיים רוב של שישה שופטים לקביעה שאין לפסול את החוק, אף-על-פי שמרבית השופטים סברו כי הוא מנוגד לחוק-היסוד. פסק הדין המרכזי בדעת המיעוט היה של השופט מישאל חשין, ובו פסק שהזכות לכבוד האדם, המוקנית בחוק-היסוד, וכן הזכויות לחיי משפחה ולשוויון הנגזרות ממנה, אינן כוללות זכות של אזרחים ישראלים שתותר כניסתם של בני-זוגם הזרים לישראל.
מאז ניתן פסק הדין הוארך תוקפו של החוק בכל שנה, בפעם האחרונה ב-17 ביולי 2011, ונערכו בו שני תיקונים. עתירות נוספות נגד החוק הוגשו לבג"ץ, בין היתר בהסתמך על כך שרוב שופטי ההרכב שדן בעתירות הקודמות סברו שהחוק אינו חוקתי. העתירות הוגשו על ידי חברת הכנסת זהבה גלאון, עדאלה, האגודה לזכויות האזרח והמוקד להגנת הפרט. העתירה האחרונה מתמקדת בהשפעת הוראות החוק ככל שהוא נוגע לילדים. העתירות הועברו אף הן לדיון בפני הרכב מורחב של 11 שופטים.
כריסטיאן וולף (פילוסוף)
כריסטיאן וולף (בגרמנית: Christian Wolff נודע גם כ-Wolfius; 24 בינואר 1679 – 9 באפריל 1754) היה פילוסוף ומתמטיקאי גרמני. נחשב לבכיר הפילוסופים בגרמניה בתקופה שבין גוטפריד לייבניץ לעמנואל קאנט. וולף, אשר היה נציג מובהק של הנאורות הרציונליסטית בגרמניה, היה מהראשונים שכתבו פילוסופיה בשפה הגרמנית ולא בשפה הלטינית (אם כי פרסם גם בשפה זו).
רקע משפחתי ולימודיו
בשנת 1740, כשפרידריך השני ירש את כסאו של אביו, הוחזר וולף אל הקתדרה שלו בהאלה. השקפותיו של וולף, חסיד הרציונליזם המוחלט, שהטיף לחופש האמונה הדתית כיוון שהיא לא תאמה לתפיסת העולם והמדינה שלו, התאימו לצרכיו ולדעותיו של פרידריך השני, "המלך הפילוסוף".
העובדה שפרסם את מרבית עבודותיו בשפה הגרמנית עזרו להפוך אותה לשפת כתיבה לגיטימית, כאשר באותה תקופה היה נהוג לכתוב הגות בשפה הלטינית.
פילוסופיה והגות
וולף הושפע מאוד מלייבניץ, ולכן נוהגים להתייחס לגישתם המשותפת הזרם הלייבניציאני-וולפיאני.
וולף שאף ליצור משנה המקיפה את כל ענפי המדע והפילוסופיה, ולשם כך יצר יצירה גדולה, בת 24 כרכים, העוסקת בלוגיקה, אונטולוגיה, קוסמולוגיה, פסיכולוגיה נסיונית, תאולוגיה טבעית, אתיקה, פוליטיקה, כלכלה, ואף מתמטיקה ומדעי הפיזיקה, למעט תחום האסתטיקה שפותח על ידי תלמידו, אלכסנדר גוטליב באומגרטן. בכך העמיד וולף מערכת מסועפת יותר משל לייבניץ, אך גם עקבית מאוד ובעלת בהירות מושלמת, ולכן זכתה לפופולריות רבה. הרעיון השולט במערכת הזאת הוא שניתן לבסס את הידע על התבונה הטהורה, השולטת בכל, ולא ייתכן שניסוי אמפירי כלשהו יעלה תוצאות מנוגדות. התפקיד היחיד של הניסיון הוא לחזק את המסקנה הרציונלית.
שיטתיות זו בהצגת משנתו של לייבניץ הטביעה את חותמה על כל "המאה של המונאדות", והשפיעה רבות, בין היתר, על משה מנדלסון שחלק נכבד מחיבוריו מוקדש לשאלות מטפיזיות ולבעיות אסתטיות הנגזרות מהפילוסופיה הרציונליסטית מבית מדרשם של לייבניץ וכריסטיאן וולף. גם ההוכחה של לייבניץ לקיומו של האל, כפי שנוסחה על ידי וולף, אומצה על ידי מנדלסון, ועובדה זו הוצגה על ידי שלמה מימון כחוסר יושרה מצידו של מנדלסון, הדבק בעקשנות בהוכחות ארכאיות גם אחרי שקאנט הפריך אותן.
מיכאל הראשון
{{פירושונים|
ראו גם
}}
כף אווז לבנה
כף אווז לבנה (שם מדעי: Chenopodium album, באנגלית Goosefoot או Fat-Hen) היא מין של כף האווז, עשב שוטה הצומח במהירות יחסית.
תפוצה
כף אווז לבנה נפוצה בכל רחבי אירופה, שם תיאר אותה קארולוס ליניאוס כבר ב-1753. היא נפוצה גם במזרח הרחוק עם מאפיינים חיצוניים שונים במעט. פרט לשני אזורים אלו, התפשטה כף האווז הלבנה לאוקיאניה, צפון אמריקה, אוסטרליה ואפריקה. כצמח שוטה, היא מעדיפה קרקע עשירה בחנקן, וצומחת היטב באתרי עזובה.
מאפיינים
צמח בעל גבעול מרכזי ישר וגלילי, הצומח ישר לגובה שבין 10 ס"מ למטר וחצי. נוטה לכפוף לאחר הפריחה, ממשקל הפרחים והפירות. העלים מסורגים ומשתנים בצורתם לאורך הגבעול: אלו שקרובים לבסיס בצורת יהלום עם פתח משונן, ואלו הקרובים לקצה להביים ושפתם תמימה.
הפריחה מתחילה במאי וממשיכה עד נובמבר. הפרחים קטנים ובעלי חמישה עלי כותרת, הדומים לחמש אצבעות עם קרומים ביניהן (ייתכן כי מכאן הגיע השם "כף אווז"). האבקנים עשויים לעורר את קדחת השחת.
הפירות עגולים ומכילים עשרות זרעים שחורים אכילים. זרעים אלו עשירים בחלבון, סידן, זרחן וויטמין A, וערכם התזונתי קרוב לזה של כף אווז הקינואה.
בשימוש האדם
כף אווז לבנה היא לרוב מטרד לחקלאים, היות שהיא מתפשטת במהירות בקרקע מדושנת ולא מלוחה. בגידולים כמו תירס, התפשטות של כף אווז לבנה עשוי להוריד את היבול ב-13%. עם זאת, באזורים מסוימים בעולם מגדלים את הצמח באופן מכוון כגידול חקלאי, לטובת מאכל הגרעינים.
במטבחים מסוימים משתמשים בעלים הרחבים מבסיסו של הצמח כעלה ירוק לסלטים, בדומה לעלי סלק ותרד. הגרעינים והעלים משמשים מספוא טוב לעופות (על כך השם האנגלי לצמח - Fat Hen, תרנגולת שמנה). כמספוא לבקר היא נחותה מעשבים אחרים, ועשויה לגרום לתופעות לוואי בהמוגלובין הפרות.
הקנה המרכזי של הצמח מתקשה עם הזמן ומתעצה, ולכן באזורים מסוימים בסין השתמשו בו כמטה הליכה.
בישראל
כף אווז לבנה היא ממיני העשבים השוטים הנפוצים בארץ. ניתן למצוא אותה צומחת באזורי עזובה בחרמון, רמת הגולן והגליל; בעמק יזרעאל, הר הגלבוע והכרמל; השרון, מישור החוף וגוש דן; ים המלח, מדבר יהודה, הרי ירושלים והשפלה; בנגב ובהרי אילת.
ג'פרי קצנברג
ג'פרי קצנברג (באנגלית: Jeffrey Katzenberg; נולד ב-21 בדצמבר 1950) הוא מפיק סרטים יהודי אמריקאי, המכהן כמנכ"ל דרימוורקס אנימציות וסמנכ"ל דרימוורקס. קצנברג ידוע בפעילותו הפוליטית ובתרומותיו למפלגה הדמוקרטית.
ביוגרפיה
קצנברג נולד בניו יורק להורים יהודים, בנם של וולטר ואן קצנברג.
בשנת 1975 התחיל לעבוד בחברת סרטי פרמאונט, ובשנת 1984 מונה על ידי מנכ"ל חברת דיסני, מייקל אייזנר, לעמוד בראש חטיבת סרטי האנימציה של החברה. בתקופה זו הפיק שוברי קופות כגון היפה והחיה, אלאדין ומלך האריות. בשנת 1994 ייסד קצנברג, יחד עם שותפיו סטיבן ספילברג ודייוויד גפן, את חברת דרימוורקס שהפיקה שוברי קופות כגון נסיך מצרים ושרק.
קצנברג נשוי למרלין סגל, ולהם שני ילדים.
ב-2013 הוענק לקצנברג פרס ז'אן הרשולט לפעילות הומניטרית.
מסע הצלב השביעי
מסע הצלב השביעי היה מסע צלב שהונהג על ידי לואי התשיעי, מלך צרפת. המסע נערך משנת 1248 עד שנת 1254 ולו שני חלקים שונים. תחילה פלשו הצלבנים בחופי מצרים מתוך כוונה לכבוש את קהיר ומתוך תקווה כי התמוטטות השושלת האיובית תוביל לנפילת ירושלים וארץ ישראל כפרי בשל לידי הנוצרים. חלק זה של המסע הסתיים בתבוסה צלבנית בקרב פארסכור ביום 6 באפריל 1250 ובסיומו הושמד לחלוטין הצבא הצלבני, ולואי התשיעי, מלך צרפת נפל בשבי.
סיום השלב המצרי של מסע הצלב הביא להתמוטטות השלטון האיובי ולעלייתם של המצביאים הצבאיים הממלוכים לעמדות כוח ושליטה, מהן יתפסו, בסיכומו של דבר, את השלטון.
השלב השני של מסע הצלב החל עם שחרורו של המלך הצרפתי מהשבי המצרי והגעתו לעכו. כאן החלו הצרפתים במבצע בנייה מאסיבי, שלא נראה כמוהו אלא בימי הורדוס, במהלכו בוצרו ערים ומבצרים בגליל ולאורך מישור החוף מתוך תקווה כי ביצורים אלו יבססו את ביטחונה של ממלכת ירושלים. במהלך שהותו בארץ ניסה לואי התשיעי ליצור קשרים ובריתות עם האימפריה המונגולית, שצבאותיה נלחמו באזור מסופוטמיה בצבאות מוסלמיים. עם תום עבודת הביצורים, משאזל כספו והמצב הפוליטי בתוך צרפת נשתנה לרעה, עזב לואי את ארץ הקודש ובכך נסתיים מסע הצלב השביעי.
מסע הצלב השישי
מסע הצלב השישי היה מסע צלב בהנהגת פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שיצא מאיטליה אל ארץ ישראל בשנת 1228. מסע זה היה המשכו הישיר של מסע הצלב החמישי, אך שונה באופן מהותי מכל שאר מסעי הצלב העיקריים לארץ ישראל. מסע זה לא נתאפיין בקרבות בין המוסלמים לצלבנים אלא בעיקר במשא ומתן שבסיכומו נחתם חוזה שלום, בו קיבלו הצלבנים שליטה בירושלים ומקומות קדושים אחרים. עם סיום מסע הצלב עזב הקיסר פרידריך השני את ממלכת ירושלים כאשר הוא משאיר מדינה שגבולותיה הורחבו ובירתה האמיתית והסיבה האידאולוגית - דתית לקיומה, העיר ירושלים, נמצאת שוב בידיה.
הסכם יפו
הסכם יפו נחתם לתקופה של 10 שנים והעביר שטחים נרחבים בארץ ישראל לשליטה צלבנית. תפיסתה וביצורה של צידון קיבלו בהסכם גושפנקה חוקית, ושטח מישור החוף בין ביירות ליפו הפך לשטח בשליטה נוצרית רצופה, אליו קשורות שתי מובלעות. המובלעת הצפונית נמתחה לאורך הדרך מעכו לנצרת וכללה את מצודת ציפורי, שפרעם והאזור סביב תבנין ומונפור. בדרום המדינה הצלבנית נמתחה מובלעת נוצרית מיפו אל לוד ורמלה וממנה אל ירושלים, כולל אזור בית לחם.
ירושלים נמסרת לידי הצלבנים ולשליטתו המלאה של הקיסר. אזור הר הבית ובו מסגד אל-אקצא ומסגד עומר נשאר בידי חיילים מוסלמים שערכו במקום טקסי פולחן דתי. תושבי העיר הנוצריים ועולי רגל הורשו לעלות להר הבית. סמכות השיפוט בסכסוכים אזרחיים בין מוסלמים ונוצרים ניתנה בידי שופט מוסלמי.
כך נכנסה ירושלים למצב חוקי ללא תקדים, בו הובטח חופש גישה וחופש פולחן במקומות הקדושים הנמצאים בשליטה מוסלמית. בית לחם הועברה לשליטה נוצרית ולמוסלמים הובטחה גישה חופשית למקומות הקדושים.
הקיסר והאפיפיור
מסע הצלב השישי היה שיא אחד בסדרה של עימותים פוליטיים, אידאולוגיים ולבסוף צבאיים בין הכס הקדוש -האפיפיור, לבין פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, סכסוך שבאופן מוצהר נסב סביב חוסר רצונו של הקיסר לקבל על עצמו את חובתו כצלבן אך השתקף ובא לידי ביטוי בפוליטיקה האיטלקית הסבוכה של המאה ה-13.
עם תום מסע הצלב השישי ועם כניסתו של אינוצנטיוס הרביעי לתפקיד האפיפיור התחדשו העימותים ועברו למישור הצבאי. עימותים אלו יביאו בסיכומו של דבר לנפילת שושלת הוהנשטאופן. העימות הגיע לשיא חדש בשנת 1245, משהודיע האפיפיור כי הוא מוריד את הקיסר מכסאו. הסכסוך המחריף הוציא את האימפריה הרומית הקדושה ממעגל המשתתפים במסע צלב מחודש וסחרר את אירופה הנוצרית אל מאבק כוחות שהוציא את ממלכת ירושלים ממרכז הבמה הפוליטית.
הסולטנות האיובית
המזרח הקרוב האיובי היה - הלכה למעשה- פדרציה של ישויות עצמאיות בראשות נסיכים, שהדבק היחיד שהחזיק אותה הוא ההכרה הרופפת בבכורת הסולטאן של מצרים - ונסמכה על קרבת משפחה בין שליטי המדינות המוסלמיות.
לאחר מסע הצלב של פרידריך השני התחלקה השליטה המוסלמית על גבול ממלכת ירושלים השנייה בארץ ישראל כדלקמן:
בידי אלמלך אלכאמל שליט מצרים הייתה השליטה על החלק הדרומי של ארץ ישראל מאשקלון שבמישור החוף דרך חברון ושובך שבעבר הירדן. הנסיך האיובי אלמלך אלנאסר אל-דאוד שלט בשכם, הר אפרים ועמק הירדן. אמירות דמשק נמסרה לידי אלמלך אל- אשרף. חלוקה זו שתתקיימה בשינויים שונים עד תום ימי הסולטנות האיובית במחצית השנייה של המאה ה-13 היוותה בסיס לאין ספור עימותים, בריתות ובריתות נגד הממלאים את דפי ההיסטוריה הערבית-מוסלמית.
בשנת 1238 מת השליט האיובי של דמשק וזמן קצר לאחר מכן נפטר הסולטאן האיובי המצרי אלמלך אל כאמל והחל תהליך ההתפוררות הסופי של הסולטנות האיובית. הסולטאן החדש אלמלך אלעדל השני הצליח להשניא עצמו על נתיניו המצרים ועל צבאו ומערבולת חדשה של תככים ועימותים צבאיים זרקה את העולם האיובי למצב של תוהו.
במאי 1240 חוללו הממלוכים מהפכה במצרים בראשות מפקד הצבא המצרי, פאח'ר א-דין אבן אשייח. הממלוכים מאסו בשלטונו של אלמלך אל עאדל השני ובמהלך מהיר חיסלו אותו והזמינו את אלמלך אלצאלח איוב לחזור למצרים ולתפוס את כיסא הסולטאן.
מהלך זה חושף את הכוחות האמיתיים מאחרי הקלעים במצרים : הממלוכים הבח'ריים, שתפסו עמדות כוח מרכזיות במצרים בעיקר תחת שלטונו של הסולטאן אמלך אל כאמל, ובהיותם במעמד של עבדים, נמנעו מעימות עם השושלת האיובית והאוכלוסייה של מצרים, מצב זה עתיד להתחדד עם גלי ההלם של מסע הצלב השביעי והתפוררות האימפריה האיובית ובסיכומו של דבר לעלית הממלוכים, תחילה תחת חסות של שליטים איובים כשליטי בובה ולאחר מכן כסולטאנים בזכות עצמם.
הכיבוש הח'ואריזמי של ירושלים
ביום 11 ביולי 1244 הופיעו הח'ואריזמים מול חומות ירושלים - בדרכם לפגישה עם הצבא המצרי בעזה. התושבים, שאיבדו תקווה לתגבורת, החליטו לברוח בשעות הלילה 21 באוגוסט אך לפתע הסתובב חלק ממחנה תושבי ירושלים וחזר על עקבותיו אל ירושלים. על פי הסיפור הבחינו הבורחים כי דגלים נוצריים מונפים על חומות העיר ירושלים והאמינו כי צבא נוצרי כבש את העיר. הנוצרים שאיתרע מזלם וחזרו לירושלים נפלו בידי הח'ואריזמים נטבחו כולם, הכנסיות בעיר נחרבו ותשומת לב מיוחדת הוקדשה להרס כנסיית הקבר, וכנסיות נוצריות מחוץ לחומות ירושלים. כך נפלה ירושלים ונלקחה מידי הנוצרים, בפעם האחרונה בתקופת מסעי הצלב.
קרב הירביה
ביום ה-17 באוקטובר 1244 נפגשו הצבאות הצלבנים עם בני בריתם מדמשק עם צבאות סולטאן מצרים והח'ואריזמים. בסיכומו של הקרב, הושמד הצבא הנוצרי של מדינת הצלבנים וקרב הירביה זכה לשם חיטין השנייה. תוצאות קרב הירביה היו הרסניות לצלבנים כמו התבוסה בחיטין בשנת 1187. כוחם הצבאי של המסדרים כמעט ונמחק וכל שנותר ממנו היו חילות מצב קטנים בערים והמבצרים הצלבניים. תוך שלוש שנים מתום קרב הירביה ותבוסתם של הכוחות הצלבנים בו נמחקו כל ההישגים של מסעי הצלב שהגיעו בעמל ומאמץ אדיר מאירופה, המדינה הצלבנית הגיעה לעברי פי פחת וסכנת השמדה מרחפת על גורלה.
התכנסות בקפריסין
הצרפתים נחתו בקפריסין ביום 27 בספטמבר 1248 בדרכם למטרה של מסע הצלב - מצרים. על פי התוכנית אמור היה הניצחון המכריע על מרכז הכוח המוסלמי העיקרי במזרח התיכון להעביר את כל ארץ ישראל לשליטה צלבנית ולהחזיר לאחור את מחוגי הזמן לממלכת ירושלים שלפני קרב קרני חיטין. במסגרת התכנון הלוגיסטי הקפדני הביא איתו הצבא הצרפתי כלי עבודה, מחרשות וכלים חקלאים שאמורים היו לאפשר יישוב אזורים במצרים ולאפשר שליטה בה.
הצבא הצרפתי שהה בקפריסין במהלך החורף של שנת 1248 ואליו הצטרפו גדודים מאבירי ממלכת ירושלים, המסדרים הצבאיים ומקפריסין. לואי התשיעי הצליח לאחות את הקרעים והסכסוכים בין הכוחות הצלבניים ולאחר איסוף ושכירת אוניות של הקומונות האיטלקיות יצא הצי ביום 13 במאי 1249 מקפריסין ונחת ביום 4 ביוני מול העיר המצרית דמיאט בדלתה של הנילוס.
הכוחות הלוחמים
על פי מקורות המצוטטים בספרו של יהושע פראוור תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל היה גודלו של הצבא הפולש כ-25,000 חיילים מתוכם 2,500 פרשים.לשם השוואה, במסע הצלב הראשון הגיעו 13,000 חיילים למצור על ירושלים.
לפי מקורות היסטוריים הסולטאן המצרי קיבל את הידיעה על נחיתת לואי התשיעי בקפריסין משליחים של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. אלמלך אצאלח איוב חזר למצרים אך מחוסר ידיעה לגבי מיקום הנחיתה פיצל את צבאו לשנים, מחנה אחד בסמוך לאלכסנדריה ומחנה שני בסמוך לדמיאט. בתוך העיר דמיאט הוצבו גדודי לוחמים מקומיים להדיפת גל ההתקפה הראשון.
כיבוש דמיאט
הצבא הצלבני הסתער על העיר מסירות נחיתה ובראשם לואי התשיעי והדפו התקפה של פרשים מוסלמים. עם נסיגת הפרשים נטש חיל המצב את העיר דמיאט ובמנוסתו נכשל והשאיר את הגשרים אל העיר שלמים וביום 6 ביוני נכנס לואי התשיעי בראש צבאו לעיר שננטשה על ידי מגיניה.
לאחר התעכבות חסרת תכלית בעיר שנמשכה חצי שנה במהלכם הפכו המסגדים לכנסיות, מחסני המזון נבזזו והצלבנים העבירו את זמנם בבתי מרזח ובתי זונות שהוקמו לשרותם בעיר, החליט המלך לעלות על עיר הבירה קהיר.