cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פסטיבל הרוק של טביליסי (1980)
זוכי הפסטיבל
הרבה מהלהקות המפורסמות של אותם ימים שהשתתפו בפסטיבל לא זכו בפרסים, ביניהם להקות הרוק הרוסיות: VIA-אריאל וסטאס נאמין, להקת אקווריום (Аква́риум) של בוריס גרבנשצ'יקוב (Бори́с Гребенщико́в). בשעת הופעתו המוזרה של גרבנשצ'יקוב הוא השכיב את הגיטרה. חבר השופטים של הפסטיבל נאלץ לצאת מהפסטיבל כאשר באותו זמן עלו מוזיקאים שתויים לבימה ועשו תנועות מגונות כלפיהם. אירוע זה זיעזע את המארגנים וגרם למעשה להחרמת הלהקה. הלהקה הצליחה בכל זאת להעמיד הופעה שנייה בגורי בכיכר רחבת ידיים ליד בית הולדתו של סטלין.
פוסה
פוֹסָה (שם מדעי: Cryptoprocta ferox) היא מין של טורף ממשפחת טורפי מדגסקר (Eupleridae), אשר אנדמי למדגסקר. לפוסה מאפיינים חיצוניים הדומים למשפחות החתוליים, הנמייתיים והגחניים, מה שגרם למחלוקות ושינויים רבים בסיווגה המדעי. צבע פרוותה הוא חום-אדמדם עד כתמתם בהיר, גפיה שריריות וזנבה ארוך כמעט כמחצית גופה. הפוסה היא טורפת-העל של מדגסקר והיא צדה למאכל יונקים קטנים, ביניהם טרום קופים, זוחלים, עופות, ומגוונת גם בחרקים, דו-חיים ואף בצמחים. היא מצטיינת בתנועה על עצים, ופעילה הן במשך היום והן במשך הלילה.
מקור השם
שם הסוג "Cryptoprocta" מתייחס לאופן בו פי הטבעת של החיה מוסתר על ידי כיס עור באותו אזור, ומגיע מהמילים היווניות העתיקות "crypto" ("נסתר") ו-"procta" ("פי הטבעת"). שם המין "ferox" הוא שם תואר לטינית שמשמעותה "עַז" או "פראי". שמו הנפוץ "פוסה" מקורו בשפה האוסטרונזית – מלגשית המילה דומה למילה "posa ("חתול") מהשפה אוסטרונזית אחרת, איבאנית, ושתי המילים ככל הנראה משפות פידג'ין בשנות המאה ה-16. עם זאת, השערה אטימולוגית אחרת רואה כמקור את המילה המלאית "pusa" (השם המקומי של הסמור המלאי, Mustela nudipes).
טקסונומיה
הפוסה היא מין טורף יחיד בסוג פוסה, וחברה במשפחה טורפי מדגסקר ובתת-הסדרה דמויי חתול. בעבר התקיים מין נוסף בסוג - הפוסה הענקית (Cryptoprocta spelea), שתוארה לראשונה בשנת 1902 בהתבסס על שרידי תת-מאובן, והופרדה מהפוסה בשנת 1935. היא הייתה גדולה מהפוסה (משקלה היה כמעט וכפול), אך חוץ מכך היו מאפייניה דומים. במדגסקר, האנשים מבדילים בין שני "זנים" של הפוסה: הזן הגדול fosa mainty (תרגום: "פוסה שחורה") והזן הקטן יותר fosa mena (תרגום: "פוסה אדמונית") – דווח על קיומה של גרסה לבנה של הפוסה בדרום-מערב האי, אך אין הם מבדילים אותה לזן נפרד. אין זה ברור אם אלו סיפורי פולקלור או שונות אישית הנובעת מדו-צורתיות זוויגית, גיל, מקרי מלניזם או לאוציזם או שאכן קיים יותר ממין אחד של הפוסה.
הפוסה תוארה באופן רשמי על ידי הזואולוג האנגלי אדוארד טרנר בנט (Edward Turner Bennett) שהתבסס על ממצא ממדגסקר שנשלח על ידי הבוטניסט האירי צ'ארלס טלפייר בשנת 1833. כיוון שלפוסה מאפיינים משותפים עם הגחניים, הנמייתיים, והחתוליים, הסיווג שלה היה שנוי במחלוקת.
בתחילה, בנט הכליל את הפוסה כסוג במשפחת הגחניים, סיווג שהיה מקובל זמן רב בקרב הטקסונומים. לאחר מכן, תכונותיה החתוליות, כמו קופסית מוח קומפקטית, ארובות עיניים גדולות, טפרים נשלפים למחצה ושיניים המותאמות לציד הובילו טקסונומים אחדים לשייכה תחת משפחת החתוליים. בנוסף לכך, בשנת 1939 המדענים ויליאם קינג גרגורי ומילו הלמן קבעו כי הפוסה נכללת בתת-משפחה "Cryptoproctinae", אולם בשנת 1945 הפליאונטולוג ג'ורג' גיילורד סימפסון החזירה למשפחת הגחניים תוך שהוא שומר על שייכותה לתת המשפחה הנ"ל.
בשנת 1993, החוקרים Géraldine Veron ו-François Catzeflis פרסמו מחקר על הדנ"א של הפוסה שהציע כי היא קרובה יותר לנמייתיים מאשר לחתוליים או לגחניים. עם זאת, מחקר מורפולוגי של Veron שנערך בשנת 1995 קישר את הפוסה בחזרה אל החתוליים.
בשנת 2003, מחקר פילוגנטי שנערך על ידי Anne Yoder ואחרים הראה כי כל הטורפים המקומיים של מדגסקר חולקים אב קדמון משותף (מה שאומר כי הם יוצרים ענף, והם מונופילטיים), וכי הקרובים ביותר אליהם הם הנמיתיים האסייאתים והאפריקניים. כדי לשקף את הקשר בין חברי קבוצת הטורפים ממדגסקר, כולם הוכנסו למשפחה הנקראת טורפי מדגסקר (Eupleridae). במשפחה זו, הפוסה, יחד עם הפלאנוק (Eupleres goudotii) וזבד מלגשי (Fossa fossana), נכללת בתת-המשפחה Euplerinae.
מאפיינים גופניים
הפוסה מזכירה גרסה קטנה של פומה, עם גוף דק-גזרה אך חסון, גפיים שריריות וזנב שארוך כמעט כמו שאר הגוף. ראשה מזכיר ראש נמייה וארוך יחסית משל החתוליים, חוטמה רחב וקצר, אוזניה גדולות ועגולות ושפמה ארוך, אפילו יותר מראשה. עיניה החומות ניחנות באישונים בצורת קווים צרים; אלו, משקפות אור, כמו אצל טורפים רבים שצדים בשעת הליל (אצל הפוסה האור מוחזר בגוון כתום). חושיה של הפוסה מחודדים: היא רואה היטב, מריחה היטב ושומעת היטב. יש לה פרווה קצרה, צפופה יחסית ובעלת מרקם בצבע אחיד וללא צורות כלשהן. צבעה של הפרווה הוא בדרך כלל חום-אדמדם בחלק העליון ובצבע שמנת כהה בחלק התחתון. בעונת הייחום, צבע הפרווה באזור הבטן עלול להשתנות לגווני כתום כתוצאה מהפרשת חומר אדמדם מבלוטות בחזה, אך תופעה זו לא נצפתה באופן עקבי על ידי כל החוקרים.
חלק מאיבריה הותאמו על ידי האבולוציה לטיפוס על עצים, לדוגמה: זנבה מסייע בשמירת שיווי המשקל, וטפריה הנשלפים למחצה (הם אינם מוחבאים בנדני עור כמו אצל החתוליים) משמשים אותה לאחיזה בענפים. בנוסף, תנועתה הותאמה למחצה להליכה על כף הרגל (plantigrade) כשהיא נמצאת על העצים, ובזמן תנועתה על הקרקע היא הולכת על האצבעות (הולכי על אצבע; digitigrade; ראו גם תנועת בעלי חיים ביבשה, פסקת "מבנה הרגל וכף הרגל"). תחתית כף רגלה מכוסה ברפידות חזקות, וקרסוליה גמישים מאוד, מה שמאפשר לה לאחוז ביעילות בענפי ובגזעי העצים בעת הליכתה עליהם, טיפוס וירידה מהם וקפיצה מעץ אחד לשני (פוסות צעירות בשבייה נצפו מתנדנדות מחבלים מסוקסים כשהן תלויות בהיפוך בעזרת רגליהן האחוריות).
לפוסה יש בלוטות ריח אחדות (אלו מפותחות פחות אצל הנקבות): בדומה לנמייתיים, יש לה בלוטת עור הנמצאת במין כיס או שק המקיף את פי הטבעת, אין לה בלוטות בכיס האשכים, ויש בלוטות אחרות ליד איברי המין (הבלוטה הזכרית מפרישה ריח חריף).
קיימת שונות בין פרטים באזורים מסוימים: בצפון ומזרח מדגסקר מצויים פרטים קטנים יותר, בעוד שבמערב ובדרום מתגוררים פרטים גדולים יותר. כמו כן, דווח על קיומם של פרטים גדולים במיוחד – כאלו השוקלים עד 20 קילוגרמים – אך האמינות של דיווחים אלו מוטלת בספק. מחלות בקרב פרטים בשבי נדירות.
איברי מין חיצוניים
אחד מהמאפיינים הייחודיים לפוסה הם איברי המין החיצוניים שלה. לזכר יש פין (ועצם פין) ארוך במיוחד, המגיע אל בין רגליו הקדמיות כאשר זה זקוף, ולעובי של 20 מילימטר (2 ס"מ) בממוצע. העטרה מתארכת במורד חצי מהפין, והיא קוצנית כולה חוץ מבקצהו. לשם השוואה, אצל החתוליים העטרה קצרה וקוצנית, בעוד שאצל הנמייתיים היא ארוכה וחלקה. הנקבה הצעירה עוברת תהליך זכרור זמני ("Masculinization", הופעת מאפיינים זכריים אצל נקבה, לרוב כתוצאה מייצור מוגזם של אנדרוגן), המתחיל בגיל שנה עד שנתיים. בתהליך מתפתח דגדגן מוגדל וקוצני המזכיר את הפין של הזכר ונתמך בעצם הדגדגן; הוא קטן בגודלו עם גדילת הנקבה, ונעלם עם הופעת הבשלות המינית. אין לה שק אשכים מדומה, אך היא מפרישה חומר כתום הצובע את חלקיה התחתונים, בדומה לזכר. אף על פי שהתופעה נוצרת בדרך כלל בגלל עודף הורמונים, אצל הפוסה אין זה כך: רמות ההורמונים (טסטוסטרון, Androstenedione, דיהידרוטסטוסטרון) שנמצאות אצל נקבות צעירות זהות לרמות הנמצאות אצל נקבות מבוגרות. משוער כי זהו מנגנון להפחתת הטרדה מזכרים או תוקפנות מצד נקבות טריטוריאליות.
בית גידול ותפוצה
הפוסה היא בעלת התפוצה הנרחבת ביותר מבין הטורפים ממדגסקר. היא מצויה במספרים קטנים בשטחים נותרים של יערות; היא מעדיפה יערות לחים שלא נגעה בהם יד אדם ולא דרכה בהם רגלו. למרות שהיא נמצאת גם בסוגי יערות אחרים, ביערות בעלי מזג אוויר לח יש יותר מחסה לספקף ולפוסה קל יותר לנוע בהם. טווח הגבהים בו שוכנת הפוסה נע בין 810 ל-1,625 מטר (ב-Réserve Naturelle Intégrale d'Andringitra), כשהמקום הגבוה בו נצפתה היה בגובה של כ-2,000 מטר, והמקום הנמוך ביותר היה בגובה של 440 מטר. הימצאותה של הפוסה בטווח גבהים נרחב ובמגוון בתי גידול מיוערים מעידה על הסתגלותה.
התנהגות
הפוסה היא חיה המצטיינת בתנועה על עצים, ופעילה הן במשך היום והן במשך הליל; שעות השיא של הפעילות מתרחשות מוקדם בבוקר, בשלהי היום או מאוחר בלילה. בדרך כלל הפוסה לא תשתמש באותו אתר שינה פעמיים, אם כי נקבות וגוריהן נוטות לחזור לאותה המאורה. הטריטוריה של הזכר (כפי שתועד ביער קירינדי – Kirindy Forest) התפרשה על פני שטח בגודל של עד 26 קמ"ר, בעוד שהטריטוריה של הנקבה התפרשה על פני שטח בגודל של עד 13 קמ"ר. שטח המחיה גדל במשך העונה היבשה, כנראה בגלל חוסר במזון ומים. פוסות שתויגו על ידי קולרי רדיו (קולרי מעקב) עברו במשך היום מרחק בגודל 2–5 ק"מ; פרט אחד תועד עובר מרחק של 7 ק"מ ב-16 שעות (בקו ישר).
הפוסה לרוב נמצאת לבדה, חוץ מאמהות וגוריהן צפייה מקרית של זוג זכרים, כך שהיא נחשבת לחיה מתבודדת. עם זאת, בשנת 2009 דווח על תצפית מפורטת של שיתוף פעולה בין שלושה זכרים: הם צדו סיפאקה שחורת מצח במשקל 3 ק"ג במשך 45 דקות, וחלקו את הטרף לאחר מכן. משוער כי התופעה היא שריד לשיתוף פעולה שהיה נצרך כדי לצוד מיני טרום קופים נכחדים בעבר (כמו מינים מהסוגים למור ענק ולמור קואלה (Megaladapis). המין תוקפני רק בזמן תקופת הרבייה ובזמן הרבייה עצמה. הזכרים רבים באופן נועז, והמפסיד בורח ונרדף על ידי המנצח על פני מרחק מסוים. בשבייה, הפוסה כמעט ולא מראה סימני תוקפנות ואף מרשה לעובדי גן החיות ללטפה (אם כי זכרים ינסו לפעמים לנשוך). הפוסה מתקשרת באמצעות ריחות, קולות ואיתותים חזותיים. במשך השנה, החיה מייצרת סימני ריח עמידים וארוכי טווח על סלעים, עצים ועל האדמה באמצעות בלוטות הריח באזור פי הטבעת והחזה.) היא מתקשרת גם בעזרת הבעות פנים, אך משמעותן המדויקת לא ברורה. הקולות כוללים: "גרגור ויללת חתול" ו"אנחה", שהושמעו על ידי הפוסה בעת ההזדווגות או על ידי זכר שאך מצא נקבה; "קריאת פחד", הנשמעת כסדרה חוזרת ונישנת של התנשפויות ושאיפות גסות ורמות;) "קריאת אזהרה"; ו"יללה" ארוכה וגבוהה, שכנראה משמשת למשיכת פוסות אחרות.
תזונה
הפוסה היא טורף הצד יצורים בגודל קטן–בינוני. הפוסה היא הגדולה ביותר מבין שמונת הטורפים האנדמיים למדגסקר, היונק היבשתי והשריד האנדמי הגדול ביותר במדגסקר, והטורף הטבעי היחיד שיכול לצוד כל בוגר מכל מין ומין של הקיפופים הגדולים באי; טרפה יכול לשקול כ-90% יותר ממשקלה הממוצע. חוץ מטרום קופים, הפוסה נהנית מתפריט מגוון הכולל שמשתנה בהתאם לתקופה ולמקום.
תזונת הפוסה בטבע נחקרה באמצעות ניתוח צואתה הייחודית, הנראית כגלילים אפורים בעלי קצה מעוות שאורכם כ-10–14 ס"מ ועוביים כ-1.5–2.5 ס"מ. מהניתוח עלה כי תזונתה מורכבת מטרום קופים, מכרסמים ושאר יונקים, חסרי חוליות, זוחלים, מגוון עופות (כולל עופות קרקע) וצמחים (שככל הנראה היו בבטן הטרף או שנאכלו כמקור מים). הפוסה אף תועדה צדה חיות מבויתות כמו עזים, עגלים ובמיוחד תרנגולות).
הציד נעשה הן בקרקע והן על גבי העצים. בתקופת הרבייה הפוסה לפעמים תצוד בקבוצה: זכר ונקבה או אמא וילדיה. אחד מחברי הקבוצה מטפס על עץ ורודף אחרי קיפופים מעץ אחד למשנהו, מה שמאלץ אותם לרדת לקרקע, שם מחכה להם החבר אחר בקבוצה שנכון לתופסם ברגע המתאים. הפוסה ידועה בהתנהגות האכילה שלה בה היא שולפת את קרבי הטרף, מה שעוזר לזהות טרף שנאכל על ידה. מחקרים שנערכו לטווח ארוך בנוגע לדפוסי הציד של הפוסה את הסיפאקות ביערות הגשם הראו כי היא צדה באזור קטן עד שאוכלוסיית הטרף מדלדל, אז היא ממשיכה הלאה. בשבי, הפוסה צורכת בין 800 ל-1,000 גרם בשר. עצם היותה הטורף הגדול ביותר באי, שעות הפעילות הגמישות שלה ותפריטה המגוון אפשרו לה להשתקע במקומות שונים באי, ובכך להוות גורם אקולוגי מרכזי בשמירת האיזון הטבעי.
רבייה
רוב המידע על רבייתה של הפוסה הגיע מיערות מסוימים במערב, כך שאין לדעת האם עובדות אלו בנות יישום על אוכלוסיות אחרות שלה. בזמן ובאתר הרבייה יכולים להיות כשמונה זכרים, כולם מחכים קרוב לנקבה. נראה כי הנקבה היא זו הבוחרת את בן זוגה, והזכרים מתחרים ביניהם על תשומת לבה באמצעות השמעת קולות, הפחדות והתגוששויות. הנקבה יכולה לבחור להזדווג עם מספר זכרים, וככל הנראה בחירתה אינה מושפעת מחיצוניותם. ההזדווגות חלה בדרך כלל בספטמבר ואוקטובר, אם כי ישנם דיווחים אחדים על התרחשותה אף בדצמבר. בשבי ובחצי הכדור הצפוני, הפוסה נוטה להתרבות באביב הצפוני, ממרץ עד יולי. יחסי המין עצמם נעשים על ענפי עץ אופקיים ורחבים, בגובה של כ-20 מטר מעל הקרקע ולרוב ליד מקור מים. עם זאת, תועדו הזדווגויות על גבי הקרקע. לעיתים קרובות, אותו עץ משמש למספר הזדווגויות, שנה אחר שנה. בזמן ההזדווגות, שיכולה להימשך כשלוש שעות (הודות לקוצים על הפין ש"תוקעים" את הזכר), הנקבה משמיעה סדרת יללות כדי לפתות את הזכר להעלות עליה. אחרי שהפיתוי עשה את שלו, הזכר מניח את כפותיו על כתפיה או אוחז במותנה, ומלקק את צווארה. בדרך כלל הזוג מזדווג מספר פעמים עד 14 שעות בסה"כ), והזכר נשאר ליד הנקבה עד לארבע שעות לאחר מכן.
בתרבות, מצב שימור ויחסיה עם האדם
למרות תפוצתה הנרחבת, הפוסה מוגדרת כ"פגיעה" על ידי איגוד השימור העולמי IUCN מאז שנת 2008, עקב הירידה ב-30% בגודל האוכלוסייה בין השנים 1987 ו-2008. היא תלויה ביערות, ואלו נמצאים בסכנת הכחדה בגלל הרס בתי גידול נרחב. גורמים נוספים, כמו קיטוע בתי גידול והידלדלות אוכלוסיית הקיפופים גם פוגעים ביכולתה לשרוד בטבע. אם ותעלם הפוסה ממדגסקר, הדבר ישפיע בצורה משמעותית על המאזן האקולוגי, כמו גידול יתר של אוכלוסיית טרפו, מה שיוביל לצריכת יתר של צמחים באי. אוכלוסייתה הכללית באזורים מוגנים מוערכת בכפחות מ-2,500 בוגרים – 500 פרטים בכל אחד מהפארקים הלאומיים Masoala ו-Midongy-Sud – אך ככל הנראה אלו הערכות מופרזות מעט. גם אם הערכות אלו נכונות, היכחדותה של הפוסה כנראה תתרחש במאה השנים הקרובות, אם לא ייפסקו האיומים על בעל חיים זה.
טאבו מקומי, הידוע בשמו "Fady" בשפת המקום, מונע מאנשים לצוד את הפוסה וחיות מסוימות אחרות (בגלל סיבות כמו אכילתם מגוויות פוסות אחרות). כמו כן, במחוז Marolambo (נמצא ב-Atsinanana) אמונות טפלות רואות בפוסה חיה חמדנית ותוקפנית, הידועה בהריגתה עופות בית וחזירונים, ואף ילדים קטנים אם אלו משוטטים לבד ביער; אנשים גם לא אוכלים אותה מחשש שהיא תעביר את תכונותיה אליהם. בניגוד לכך, ביער מקירה (Makira forest) נערך מחקר שהתפרסם בשנת 2009 הראה כי 57% מתושבי הכפרים באזור צורכים בשר פוסה. הפוסות ניצודות באמצעות רוגטקות, כלבים או בצורה הנפוצה ביותר – באמצעות מלכודות.
שורת המקהלה (מחזמר)
שורת המקהלה (באנגלית: A chorus Line) הוא מחזמר מצליח שהופיע על בימות ברודוויי החל משנת 1975 ועד 1990, במשך כ-15 שנה. בכך היה לאחד ממחזות הזמר שוברי השיאים במשך הופעתם. את מילות השירים כתב אדוארד קליבן, ואת הלחנים כתב מרווין האמליש. המחזמר תורגם לשפות שונות ביניהן לעברית על ידי יואב גינאי והועלה לראשונה בתיאטרון רפרטוארי ב-2018 בתיאטרון הקאמרי בתרגומו של אלי ביז'אווי ובבימויו של צדי צרפתי.
סרט קולנוע באותו שם יצא לאקרנים בשנת 1985, בכיכובם של מייקל דאגלס ואליסון ריד ובבימוי ריצ'רד אטנבורו.
ההפקה המקורית בברודוויי רצה במשך 6,137 הופעות, שיא ההופעות הארוך ביותר בהיסטוריה של ברודוויי עד אז (השיא נשבר על ידי המחזמר "קאטס" ב-1997). הצלחתו הולידה הפקות מוצלחות רבות ברחבי העולם. הוא חודש בברודוויי בשנת 2006 ובווסט אנד ב-2013. המחזמר קיבל 14 מועמדויות לפרס טוני וזכה ב-10 מהם, בנוסף לפרס פוליצר בשנת 1976 עבור דרמה. בישראל הועלה המחזמר בתיאטרון הקאמרי החל ממרץ 2018 בתרגומו של אלי ביז'אווי.
העלילה עוסקת במבחן במה (אודישן) למחזמר חדש. הבמאי זאק עורך את מבחני הבמה, ועליו לבחור שמונה משתתפים בלבד, מתוך שישה-עשר מועמדים. זאק מבקש מכל אחד מהמתחרים לצעוד קדימה ולעמוד תחת אורות הבמה, שם הוא שואל אותם על חייהם ועל שאיפותיהם. כאשר חברתו לשעבר של הבמאי, שהייתה פעם רקדנית מצליחה, מגיעה ורוצה להיבחן גם היא במטרה להשיג עבודה, זאק נמצא בדילמה ומתעמת עם עברו.
עלילה
המועמד הראשון, מייק, מספר כי הוא הצעיר מבין 12 אחים. הוא נזכר בניסיון הראשון שלו עם ריקוד, כאשר צפה בכיתת הריקוד של אחותו כשהוא היה בגן חובה. מייק תפס יום אחד את מקומה, כשהיא סירבה ללכת לכיתה והוא נשאר. בובי מנסה להסתיר את האומללות של ילדותו על ידי בדיחות. כשהוא מדבר, יש לרקדנים האחרים חששות לגבי תהליך האודישן המוזר הזה והם תוהים מה בדיוק הם צריכים לחשוף בפני זאק, אך מכיוון שהם צריכים מאוד את העבודה, האודישן נמשך.
מארק, הצעיר מבין הרקדנים, מספר את החוויות הראשונות שלו עם תמונות של נשים ערומות והחלום הרטוב הראשון שלו, בזמן שהרקדנים האחרים חולקים את זיכרונות גיל ההתבגרות שלהם: גרג מספר מתי גילה שהוא הומו, דיאנה נזכרת בכיתתה הנוראה למשחק בבית ספר התיכון, דון נזכר בעבודה הראשונה שלו במועדון לילה, ריצ'י מספר איך הוא כמעט הפך לגנן בגן ילדים, ג'ודי משקיפה על ילדותה הבעייתית וקוני מבכה את הבעיות של להיות נמוך. לבסוף, ואל שופעת החזה מסבירה, כי אנשי הליהוק לא מחשיבים רק את הכישרון בהתקבלות להפקות במה, וסיליקון וניתוחים פלסטיים בהחלט יכולים לעזור.
הרקדנים יורדים למטה ללמוד שיר לשלב הבא של האודישן, אבל קאסי נשארת על הבמה כדי לדבר עם זאק. היא רקדנית ותיקה שהיו לה כמה הצלחות ראויות לציון כסולנית. יש להם היסטוריה משותפת: זאק ליהק אותה בעבר, והם חיו יחד במשך כמה שנים. זאק אומר לקאסי שהיא טובה מדי בשביל הלהקה ושהיא לא צריכה להיות באודישן הזה. היא מסבירה לו שהיא אינה מצליחה למצוא עבודה כסולנית ומוכנה לחזור ללהקה, שבמסגרתה היא יכולה לפחות להביע את אהבתה לריקוד. זאק שולח אותה למטה כדי ללמוד את הריקוד.
זאק קורא לפול לבמה, והוא חושף באופן רגשי את ילדותו וניסיונו בתיכון, את תחילת הקריירה שלו במופעי דראג, בהשלמה עם הגבריות שלו וההומוסקסואליות שלו, ותגובתם האולטימטיבית של הוריו כשגילו על אורח חייו. פול נשבר ומנוחם בידי זאק. מערכת היחסים המורכבת בין קאסי לזאק עולה על פני השטח. זאק מתעמת עם קאסי, והם משחזרים את מה שהשתבש במערכת היחסים שלהם ואת הקריירה שלה. הוא טוען כלפי שאר הרקדנים שעליהם לרקוד בדבוקה אחת כמו מכונה, ושכנראה לעולם לא יוכרו באופן אינדיבידואלי. קאסי מגנה על הרקדנים ומשיבה לו: "אני אקח את הלהקה, אם אתה תיקח אותי!".
במהלך הריקוד, פול נופל ופוגע בברכו, שעברה ניתוח לאחרונה. אחרי שהוא מועבר לבית החולים, נבחני האודישן נעים בחוסר אמון, כשהם תופסים שהקריירה שלהם יכולה להסתיים ברגע. זאק שואל את הרקדנים שנותרו מה יעשו כשהם כבר לא יוכלו לרקוד. הם עונים לו, בראשותה של דיאנה, שלא משנה מה יקרה, הם לא מתחרטים על בחירתם. לבסוף נבחרים שמונה רקדנים: מייק, קאסי, בובי, ג'ודי, ריצ'י, ואל, מארק ודיאנה.
שיר הסיום, "לה" ("One"), מתחיל בקשת של אורות בודדים המאירים על כל אחת מ-19 הדמויות, כשעליהם תלבושות הופעה זהות ונוצצות. כשכל רקדן מצטרף לקבוצה, קשה פתאום להבחין ביניהם. באופן אירוני, כל משתתף שנחשף עד כה באופן אינדיבידואלי, נראה עכשיו כדמות אנונימית באנסמבל שאינו נגמר.
עיבוד קולנועי
ב-13 בדצמבר 1985 סרטי קולומביה שיחררו לאקנים את הסרט המוזיקלי "שורת המקהלה" - עיבוד קולנועי של המחזמר, בבימויו של ריצ'רד אטנבורו, בכיכובו של מייקל דאגלס. הסרט היה מועמד ל-3 פרסי אוסקר, 2 פרסי גלובוס הזהב ו-2 פרסי באפט"א אך קיבל ביקורות שליליות מצד מבקרי הקולנוע והיה לכישלון מסחרי בקופות הכרטיסים לאחר שהופק בתקציב של 25 מיליון דולר אך הכניס רק 14 מיליון דולר.
פולקסווגן ID.6
מפרט טכני
היא כוללת מנוע חשמלי המספק 180 כ"ס או 204 כ"ס עם מומנט מרבי של 31.5 קג"מ, סוללת ליתיום-יון בקיבולת 58 או 77 קוט"ש המאפשרות טווח נסיעה חשמלי של 436 או 588 ק"מ. או בגרסת הנעה כפולה, שני מנועים חשמליים המספקים 306 כ"ס. התאוצה במנועים אורכת 9.3 שניות, 9.1 שניות ו-6.6 שניות בהתאמה, המהירות מוגבלת בכל המנועים ל-160 קמ"ש.
אל-ד'יביין פריור
אַל-דִ'יבֵּיין פְּרִיוֹר, נקרא גם η בדרקון וכן גליזה 624.1, הוא הכוכב השני בבהירותו בקבוצת הכוכבים דרקון (אחרי אלטנין) עם בהירות נראית מדרגה 2.74. שמו של הכוכב הוא ערבוב של ערבית ולטינית. כוכב זה והכוכב הסמוך, ζ בדרקון, נקראים ביחד בערבית الضبعـَانِ ("אַל-דְ'בֵּיין", זוג הצבועים), וכדי להבחין ביניהם נוספו המילים בלטינית Prior - (פְּרִיוֹר, קדמי) לכוכב זה ו-Posterior, ("פּוֹסְטֶרְיוֹר", אחורי) לכוכב האחר.
תכונות
אל-ד'יביין פריור הוא ענק צהוב מסוג ספקטרלי G8 III, מסתו מעט יותר מ-2.5 מסות שמש ורדיוסו כ-11 רדיוסי שמש. טמפרטורת פניו כ-5,050 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 50 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך טמפרטורת פניו נמוכה מזו של השמש כך שחלק יותר משמעותי מקרינתו היא בתחום התת-אדום ועוצמת הארתו הכוללת היא בערך פי 60 מעוצמת ההארה של השמש. נראה שבהירותו משתנה במספר מאיות של דרגת בהירות והוא מסווג כחשוד ככוכב משתנה. אל-ד'יביין פריור נמצא במרחק של כ-90 שנות אור ממערכת השמש ובשל קרבתו היחסית הוא נכלל בקטלוג גליזה לכוכבים קרובים.
אל-ד'יביין פריור B
במרחק זוויתי של כ-5 שניות קשת מאל-ד'יביין פריור נמצא כוכב עמום המסומן אל-ד'יביין פריור B. זהו כוכב הסדרה הראשית כתום מסוג ספקטרלי K1 V, עם בהירות מדרגה 8.8. בני הזוג מקיפים זה את זה במרחק של כ-140 יחידות אסטרונומיות בזמן הקפה של לפחות 1,000 שנים.
משפחה לא בוחרים
משפחה לא בוחרים היא קומדיית מצבים ישראלית המבוססת על הסדרה האמריקאית "כולם אוהבים את ריימונד". הסדרה שודרה החל מספטמבר 2012 עד לאוגוסט 2013 במשך 2 עונות בערוץ 2, עבור הזכיינית רשת.
רוזינה קמבוס, אחת מכוכבות הסדרה, נפטרה זמן קצר לאחר צילומי העונה השנייה. העונה שודרה רק מספר חודשים לאחר מכן.
תקציר העלילה
הסדרה עוסקת בחייו של יובל בר-און (מגולם על ידי יובל ינאי), כתב ספורט החי בחולון. יובל גר עם אשתו נועה (מגולמת על ידי נועה קולר), עקרת בית אשר מגדלת את שלושת ילדיהם: גיא, יונתן ועלמה.
אזכור כפוי
אזכור במקורות אקדמיים, הוא הפנייה למקור ביבליוגרפי (מאמר, ספר, דו"ח, הרצאה וכדומה), במטרה לבסס את הטענות של המאזכר. הציטוט יכול להיות ישיר או עקיף, אך חייב להתבצע לפי הכללים של תחום הדעת (ראו סגנונות ציטוט לפי תחומי דעת ).
משפחה לא בוחרים
שידור הסדרה
עונתה השנייה של הסדרה, עלתה ב-12 ביוני 2013, ושודרה בימי רביעי, לאחר "המירוץ למיליון". פרק הבכורה זכה ל-11.4% אחוזי רייטינג. פרק הסיום של שודר ב-28 באוגוסט 2013 וזכה ל-15.7 אחוזי רייטינג. העונה השנייה כללה 8 פרקים, וממוצע של 15.3% אחוזי רייטינג.
אזכור כפוי
ספירת אזכורים
מדדים מבוססי אזכורים שנויים במחלוקת הולכת וגוברת. בשנת 1999, במאמר על תקשורת מדעית, ג'ורג' פרנק מתח ביקורת על ספירת אזכורים כשיטת שיווק לפיה הצלחה במדע מתוגמלת בתשומת לב. הוא הזהיר מפני " שוק צללים" בו עורכי כתבי העת ינפחו נתוני אזכור באמצעות דרישות להוספת אזכורים באופן מלאכותי. בשנת 2005, מאמר ב-The Chronicle of Higher Education כינה זאת "המספר שטורף את המדע".
מאפיינים של אזכור כפוי
כאשר מחבר מגיש כתב יד לפרסום בכתב עת אקדמי, העורך רשאי לבקש להוסיף אזכורים של מקורות רלוונטיים לפני הפרסום. זהו חלק לגיטימי מתהליך ביקורת העמיתים הרגיל שמטרתו לשפר את כתב היד.
אזכור כפוי, לעומת זאת, הוא פרקטיקה עסקית המנוגדת לאתיקה האקדמית, שבה העורך מבקש להוסיף אזכורים למאמרים שפורסמו בכתב העת המפרסם (אזכור עצמי), או למאמרים שפרסם העורך, אף על פי שהוספתם לא משפרת את כתב היד.
ביצוע אזכור כפוי כרוך בסיכון, מכיוון שהוא עלול לפגוע במוניטין של כתב העת או המחבר המאוזכר. מאגרים שמפרסמים רשימות של כתבי עת מובילים עשויים להוציא מהרשימות כתבי עת שנחשדו באזכור כפוי. עורכים שנתפסו בביצוע אזכור כפוי במסגרת שיפוט עמיתים עלולים לאבד את תפקידם כעורכים.
אזכור כפוי מכוון בעיקר לחוקרים בתחילת דרכם, ולחוקרים שמגישים מאמרים עם מספר קטן של מחברים. נמצא גם כי למחברים מארצות שאינן דוברות אנגלית יש סיכון גבוה יותר לקבל דרישות לאזכור כפוי.
מניפולציה של אזכורים ואזכור עצמי ספגו גינוי בחוגים אקדמיים; עם זאת, תוצאות סקר משנת 2012 מצביעות על כך שכ-20% מהאקדמאים בתחומי הכלכלה, הסוציולוגיה, הפסיכולוגיה ומנהל עסקים חוו אזכור כפוי. בשנת 1997 דווחו גם מקרים בתחום הבריאות ובשנת 2020 דווח מקרה רחב היקף בתחום הביו-פיזיקה.
בשנת 2019 פרסמה ההוצאה לאור אלסוויר שהיא חוקרת מאות מקרים בהם עורכים של כתבי עת אקדמיים דרשו להוסיף אזכורים כפויים כתנאי לפרסום המאמרים.
האמנה האירופית לזכויות אדם
האמנה האירופית לזכויות אדם, או בשמה המלא: האמנה להגנת זכויות אדם וחירויות יסוד (באנגלית: Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms) אומצה בפיקוחה של מועצת אירופה בשנת 1950, ונכנסה לתוקף בשנת 1953, במטרה להגן על זכויות אדם וחירויות יסוד בתחומי אירופה. כל חברי מועצת אירופה חתומים על האמנה וכל מדינה חברה חדשה אמורה לאשרר את האמנה בהקדם האפשרי.
מסמך האמנה יוצר את המסגרת לבית הדין האירופי לזכויות אדם. כל אדם אשר לדעתו אחת מן המדינות החתומות על האמנה פגעה בזכויותיו על פי האמנה, זכאי להביא את עניינו בפני בית המשפט האירופי לזכויות אדם. החלטות בית המשפט אינן מחייבות את המדינה האמורה באופן אוטומטי, אולם בית המשפט מוסמך לחייב בפיצויים. יסודו של בית משפט מיוחד להגנת מפני הפרת זכויות אדם של יחידים בחברה הוא מרכיב חדשני לאמנה בין־לאומית על זכויות אדם, כיוון שהיא מעניקה לפרט תפקיד פעיל בזירה הבין־לאומית (בדרך כלל רק מדינות הן בבחינת גופים משפטיים מוכרים בחוק הבין־לאומי). האמנה האירופית היא עדיין האמנה הבין־לאומית היחידה המעניקה מידה כה רבה של הגנה לפרט. האמנה אף מעניקה למדינות החברות את הזכות לנקוט בהליכים משפטיים בבית המשפט לזכויות אדם, כנגד מדינות אחרות, אף שזכות זו נוצלה עד כה לעיתים נדירות.
האמנה מורכבת ממספר פרוטוקולים. לדוגמה, פרוטוקול 13 של האמנה אוסר על עונש מוות. קיימים הבדלים בין המדינות החברות באשר למספר הפרוטוקולים שאושררו על ידן, אף שהשאיפה היא שכל מדינה תאשרר את מירב הפרוטוקולים.
היסטוריה
האמנה נוסחה על ידי מועצת אירופה לאחר מלחמת העולם השנייה. סר דייוויד מקסוול פייף אשר היה יושב ראש החטיבה המשפטית והמינהלית במועצה בין השנים 1949–1950, פיקח על ניסוח האמנה. האמנה נועדה לשלב בין גישת חירויות האזרח המסורתית לבין הבטחת מדיניות דמוקרטית יעילה, שהן מן המסורות הבולטות בממלכה המאוחדת, בצרפת ובמדינות נוספות באירופה. האמנה הוגשה לחתימת החברות ב-4 בנובמבר 1950 ברומא. היא אושררה ונכנסה לתוקף ב-3 בספטמבר 1953. יישום האמנה הופקד בידי בית המשפט האירופי לזכויות אדם בשטרסבורג, ובידי מועצת אירופה. עד לאחרונה, הפיקוח על יישום האמנה נעשה אף בידי המשלחת האירופית לזכויות אדם, אשר היוותה בית דין מיוחד, אשר רק באמצעותו ועל פי שיקול דעתו, יכלו אזרחי אירופה להישמע בבית המשפט האירופי לזכויות אדם.
נוסח האמנה
האמנה מנוסחת בקווים כלליים, בדרך דומה (אם גם מודרנית) לזו שבה נוסחו מגילת הזכויות האנגלית, מגילת הזכויות של ארצות הברית, הצהרת זכויות האדם והאזרח הצרפתית וחלקו הראשון של חוק היסוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית. הצהרות העקרונות באמנה אינן חד משמעיות מנקודת מבט משפטית, ומצריכות פרשנות נרחבת על ידי בית המשפט בבואו לישמן לנסיבותיו הפרטניות של מקרה עובדתי המונח לפניו.
חלקי האמנה
כפי שתוקן בפרוטוקול מספר 11, האמנה מורכבת משלושה חלקים. עיקר הזכויות והחרויות מפורטות בחלק הראשון, המורכב מסעיפים 2–18. החלק השני, סעיפים 19–51, מניח את היסודות לבית המשפט לזכויות האדם ולסדרי הדין שלו. החלק השלישי באמנה מכיל הוראות נוספות שונות.
בטרם נכנס לתוקפו פרוטוקול 11, החלק השני באמנה קבע את טריבונל המשלחת האירופית לזכויות אדם ובית המשפט, חלקים מספר שלוש (סעיפים 20–37) וארבע (סעיפים 38–59) כללו את המנגנון העליון לפעולת המשלחת האירופית לזכויות האדם ובית המשפט, ואילו החלק החמישי הכיל הוראות שונות.
רבים מן הסעיפים בחלק הראשון באמנה מחולקים לשני סעיפים קטנים. הסעיף הקטן הראשון מגדיר את הזכויות, או החירות, הבסיסית (כך למשל, סעיף 2(1) קובע את הזכות הבסיסית לחיים), ואילו הסעיף הקטן השני מכיל הגבלות, או יוצאים מן הכלל, לעקרון כפי שנוסח בסעיף הקטן הראשון (כך למשל, סעיף 2(2) מכיר בנסיבות שבהן שימוש בכוח עלול להוביל למוות, אשר התקיימן אינו סותר את כיבוד הזכות לחיים).
פרוטוקול 14 נובע מפרוטוקול 11 בכך שהוא משפר את היעילות של תפקוד בית המשפט. הוא שואף ל"סנן" מקרים שיש להם סיכוי קטן להצליח ומקרים שהם דומים מאוד למקרים שהובאו לפניו בעבר. בנוסף, מקרה לא ייחשב קביל כאשר התובע לא סבל מ"נחיתות משמעותית". בעילה זו ניתן להשתמש רק אם הנושא נידון כבר בבית דין של מדינה כלשהי.
הפרוטוקולים לאמנה
נכון לחודש פברואר 2006, יש 14 פרוטוקולים הנילווים לאמנה ואשר פתוחים להצטרפות המדינות החברות במועצת אירופה. ניתן לחלק פרוטוקולים אלה לשתי קבוצות עיקריות: אלה העוסקים בשינוי המנגנון של האמנה, ואלה העוסקים בתוספת של זכויות לאלה המוגנות באמנה. פרוטוקול המשנה את מנגנון האמנה חייב להיות מאושר על ידי כל המדינות החתומות על האמנה, בעוד פרוטוקול המוסיף זכויות על אלה המפורטות באמנה נכנס לתוקף אך ורק ביחסים שבין המדינות שהצטרפו לאותו פרוטוקול לבין מועצת אירופה ובית המשפט ודי במספר קטן של מדינות שיאמצו את הפרוטוקול.
פרוטוקול 4
ספרד, טורקיה והממלכה המאוחדת חתמו אך לא אשררו את פרוטוקול 4. אנדורה, יוון ושווייץ לא חתמו ולא אשררו את הפרוטוקול.
פרוטוקול 6
הפרוטוקול דורש מן המדינות החברות להגביל את השימוש בעונש מוות אך ורק לעיתות מלחמה, או לזמנים שבה קיים איום מיידי של מלחמה. כל המדינות החברות במועצת אירופה חתמו ואשררו את הפרוטוקול השישי, להוציא את רוסיה אשר לא חתמה ולא אשררה את הפרוטוקול.
פרוטוקול 7
אף שחתמו על הפרוטוקול לפני למעלה מעשרים שנה, בלגיה, גרמניה, הולנד, ספרד וטורקיה לא אשררו אותו עד היום. הממלכה המאוחדת לא חתמה על הפרוטוקול ולא אשררה אותו.
פרוטוקול 12
הפרוטוקול נכנס לתוקף ב-1 באפריל 2005 ונכון למחצית שנת 2009 אשררו אותו 17 מדינות חברות. כמה מן המדינות החברות - בהן בולגריה, דנמרק, צרפת, ליטא, מלטה, מונקו, פולין, שוודיה, שווייץ, והממלכה המאוחדת - לא חתמו על הפרוטוקול.
פרוטוקול 13
אוסר על עונש מוות ללא סייגים.
ספוגנים
ספוגנים (שם מדעי: Demosponge, נקראים גם צורניים) הם הקבוצה הגדולה ביותר במערכת הספוגים. הספוגאים בעלי שלד העשוי מאוסף של מחטי שלד עשויות סיבי חלבון ספונגין (מודיפיקציה של קולגן) ו\או צורן דו-חמצני. במינים של ספוגנים עם מחטים צורניות, הן שונות בצורתן ממחטי הספוגים מסוג זכוכנים שדומים להם מבחינות אחרות (במילים אחרות, צורת המחטים משמשת על מנת להבחין בין הקבוצות). הספוגנים מהווים 90 אחוז ממיני הספוגים ולכולם מבנה גוף מסוג לויקון.
הסדרות בקבוצה מגוונות מאוד וכוללות כמה ספוגים גדולים. רובם שוכני-ים, אך כמה חיים בסביבת מים מתוקים. לכמה מינים צבעים עזים, וישנה שונות רבה במבנה גופם. המינים הגדולים ביותר, גובהם מעל מטר אחד. הם מתרבים ברבייה מינית והן ברבייה אל-מינית. מחלקה זו כוללת מינים רבים ביניהם ניפאטס דיגיטליס, ספונגילה לאקוסטריס ופולימסטיה בולטיפורמיס.
דגל קלגרי
הדגל עוצב על ידי גווין קלארק ויוון פריץ לכבוד תחרות 100 שנה לכך שעיר. הדגל אומץ על ידי מועצת העיר בשנת 1983 כתוצאה של תחרות.
הדגל מכיל כובע בוקרים מסוג "סמית'בילט", את האות הלטינית "C" ורקע אדום. הכובע נמצא בין הקצוות של האות "C" אך לא נוגע באות. סמלים אלו מייצגים את אוכלוסיית העיר. 2 פסים דקים ולבנים ממוקמים בחלקו העליון ובחלקו התחתון של הדגל. הצבעים אדום ולבן, הצבעים הרשמיים של העיר, מזכירים את הלבוש המסורתי של המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה, ומסמלים את רוח הכנסת האורחים ואת תנופת פיתוח העיר.
מפתח רשת
מפתח רשת (באנגלית: Web developer) הוא מתכנת או מהנדס תוכנה שעיקר עבודתו בפיתוח יישומים ברשת ה-World Wide Web.
יישומי רשת משתמשים בפרוטוקול תקשורת בשם HTTP, כשהיישום עצמו עשוי לרוץ על שרת האינטרנט, על הדפדפן, או בשילוב של שניהם.
מלבד תכנות, מפתח רשת יכול לעסוק גם בנושאים נוספים כגון - עיצוב אתרי אינטרנט, ארכיטקטורת מידע (Information architecture), עיצוב והערכת ממשק משתמש (Usability Engineering), ומערכות לניהול תוכן רשת (Web content management system).
מפתחי רשת לעיתים מתמחים בפיתוח Front-end או Back-end. פיתוח Front-end כולל עבודה על ממשק המשתמש ומשתמש במגוון טכנולוגיות, בהן ECMAScript (ידוע גם כ-JavaScript). פיתוח Back-end, הידוע גם כ"צד שרת", כולל לעיתים קרובות ממשק לבסיס נתונים.
ארמון הגבירה טונשוק
ארמון הגבירה טונשוק (בערבית, "קצ'ר סית טונשוק"), הנקרא גם "א-תָאכִּיֶה" או "חָאסקי סולטאנה", הוא ארמון מפואר וגדול-ממדים ברובע המוסלמי בירושלים. בעשור השני של המאה ה-21, משמש המבנה כבית יתומים מוסלמי, בניהול הווקף. הארמון מרכז דוגמאות נאות לאדריכלות ממלוכית ירושלמית.
הגבירה טונשוק
הארמון הוקם בין השנים 1391–1392, ולפי גרסאות אחרות ב-1388, על ידי הגברת טונשוק בת עבדאללה אלמט'פריה (או - מוצאפריה). לא ממש ידוע מי הייתה אותה גברת וכך, לגבי זהותה יש מספר גרסאות. על פי אחת מהן, הייתה בת-זוגו של שליט ממלוכי בשם מוט'פר א-דין. לפי גרסה אחרת, המקובלת יותר בשנות האלפיים, היא הייתה בת למשפחת אל מוצפארייה ששלטה במרכז פרס בשנים ההן, ובדיוק באותה תקופה, פרצה שם מלחמת ירושה בין שני אחים. בהחלט אפשרי שהגברת טונשוק, שהייתה בת למשפחת השליטים, נמלטה לירושלים מאימי מלחמת האחים, והביאה עמה רכוש עצום. כל הגבעה על הגבול בין הרובע המוסלמי לרובע הנוצרי הייתה, ככל הנראה, רכושה של הגבירה טונשוק.
הגבירה טונשוק בנתה בירושלים ארמון מפואר באמצע רחוב "מעלות המדרשה" ("عقبات الطاقية" בערבית, רחוב מדרגות המחבר את רחוב הגיא עם סוק חאן-א-זית "בית הבד"). הגבירה טונשוק מתה, ככל הנראה בשנת 1398, ונקברה במוזוליאום קטן (תורבה) מול הארמון, מעבר לסימטה. היא הקדישה את המבנה למסדר צופי שמרכזו היה בבית הקברות ממילא.
מדווח מוג'יר א-דין:
מבנה הארמון
בארמון ניתן לראות את חדר קבלת פנים הנרחב בקומת הקרקע, שמידותיו הן 11 מטר על 36 מטר, עם שורת עמודי תמיכה גדולים במרכזו. ובקומה השנייה, שאליה ניתן להגיע דרך אחד משלושה גרמי מדרגות בקומת הכניסה, משתרעת חצר פנימית גדולה, טקסית אף היא. הארמון איננו מבנה מקובל בתקופה הממלוכית בירושלים, בה בתי מידות שימשו בדרך כלל רק כמוסדות צדקה ודת.
בתקופה העות'מאנית שולב המבנה במכלול שנבנה ביזמת רעייתו של סולימאן המפואר, הורם סולטאן (תוארהּ: האסקי סולטאן). היא הנהיגה במקום חלוקת מרק חינם לנזקקים מוסלמים. במהלך התקופה העות'מאנית שכנו במקום בית הסראייה (מבנה הממשל העות'מאני), עיריית ירושלים וקסרקטין לכוחות צבא ומשטרה.
במאה ה-19 (ואולי גם לפניה) זוהה בטעות הארמון על ידי יהודים ונוצרים עם ארמונה של הלני המלכה, המלכה הגיורת מתקופת בית שני. באמצע המאה ה-19 ביקר בארמון הרב הירושלמי משה ריישר ודיווח על כך בספרו שערי ירושלים:
הקונגרס הערבי הלאומי הראשון
הקונגרס הערבי הלאומי הראשון (בערבית: المؤتمر العربي الأول - תעתיק לעברית: אלמאתמר אלערבי אלאול) היה כינוס ראשון של התנועה הלאומית הפאן ערבית שהתקיים בפריז בשנת 1913. הקונגרס התקיים באולם החברה הגאוגרפית בשדרות סן ז'רמן 184 בין ה-18 ל-23 ביוני 1913. הקונגרס התקיים על רקע עליית הטורקים הצעירים לשלטון באימפריה העות'מאנית ב-1908 ושקיעת האימפריה, עליית הציונות והתעוררות התנועה הערבית הלאומית. המתכנסים קראו ליצירת אומה ערבית עצמאית בשטחי "סוריה הגדולה", עיראק, ארץ ישראל ומצרים.
המשתתפים
בראש המארגנים ניצבו אנשי תנועת אל-פתאת (החברה הערבית הצעירה, נוסדה בפריז ב-1911) ובהם עווני עבד אל-האדי ורפיק אל-תמימי הפלסטינים, ג'מיל מרדם הסורי ותאופיק א-סוודי מעיראק.
בין המשתתפים הנוספים ניתן למנות את רשיד רידא מקהיר, נג'יב עזורי, מייסד "הליגה הערבית הפטריוטית" ועיזאת דראוזה מג'מאעין שליד שכם. כמו כן הוזמן והשתתף בדיונים נציג התנועה הציונית בקושטא ויקטור יעקובסון, אשר ביקש לראות את הציונות משגשגת בארץ ישראל לצד אמנסיפציה ערבית מחוץ לארץ ישראל כחלק מתחיית המזרח שלא על חשבון האימפריה העות'מאנית ומתוך הבנות עמה. לעומת זאת, יגאל סרנה, ברומן היסטורי דוקומנטרי "סוכן מפוקפק", שכתב אודות סמי הוכברג, טוען שהוכברג הוא זה שהיה המשקיף הציוני היחיד בדיוני הקונגרס.
החלטות הקונגרס והשפעתו
לדברי ההיסטוריון הפלסטיני רשיד ח'אלידי כללו החלטות הקונגרס את דרישות בעלות נופך לאומי משלטונות האימפריה העות'מאנית כגון דרישה להגדיר את השפה הערבית כשפה הרשמית בארצות הלבנט (במקום הטורקית), דרישה להציב את החיילים הערבים בצבא האימפריה לשירות בארצותיהם ודרישה לכונן ממשלת נציגים לניהול ענייניהן הפנימיים של המדינות הערביות. עם זאת, בולטת בהיעדרה דרישה לעצמאות.
לאחר נעילת הקונגרס הבטיחה הממשלה העות'מאנית להנהיג מספר תיקונים ברוח החלטות הקונגרס, כמו כן מינתה מספר אישים ערביים לאומיים למשרות במנגנון ובסנאט. הדבר יצר פילוג עמוק בין הלאומנים הקיצוניים בתנועת אל-פתאת לבין המתונים שהסכימו לויתורים הקלים שהחילה הממשלה העות'מאנית.
לקונגרס לא הייתה השפעה מרחיקת-לכת. פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גירוש האימפריה העות'מאנית משטחי הלבנט והצהרת בלפור שהבטיחה בית לאומי לציונות בחסות המנדט הבריטי שינו את כיוונה של התנועה הלאומית הערבית והכריחו אותה להתמודד אם אתגרים חדשים שמתכנסי הקונגרס לא צפו.
שזירה קוונטית
שזירה קוונטית (באנגלית, Quantum Entanglement) היא תופעה במכניקת הקוונטים שבה המצבים הקוונטיים של שני עצמים או יותר חייבים תמיד להיות מתוארים בהתייחסות אחד לשני, זאת למרות האפשרות שהעצמים מרוחקים פיזית זה מזה (התנהגות אי-מקומית). הקשר בין העצמים אינו ניתן לתיאור במונחי הסתברות של הפיזיקה הקלאסית, אך ניתן לתיאור כפונקציית גל המציינת את המצב הקוונטי המשותף של כל החלקים. התופעה מביאה לתיאום בתכונות הפיזיות המדידות של העצמים. ברגע שבו נערכת מדידה על אחד העצמים (קרי קריסת פונקציית 0) היא משתקפת באופן מיידי גם בעצם השני, אפילו במצב בו העצמים רחוקים זה מזה מרחק של שנות אור. שזירה קוונטית הודגמה לא רק במרחב (עצמים מרוחקים פיזית) אלא אף בזמן (בין עצמים שלא מתקיימים באותו זמן).
מקרה פרטי של שזירה מודגם בפרדוקס של איינשטיין-פודולסקי-רוזן (פרדוקס EPR) ובמשפט בל. מצבי בל הם דוגמה למצבים שזורים שנעשה בה שימוש רב בחישוב קוונטי.
חישוב ומחשוב קוונטי
מחשב קוונטי הוא מכונה המנצלת תופעות קוונטיות כדי לעבד נתונים על פי רצפי פקודות. בעזרת חישוב קוונטי ניתן לפתור בזמן סביר בעיות (BQP) אשר המחשבים הקלאסיים, בהם אנו משתמשם היום, לא יכולים לפתור פרק זמן אפשרי, לא באופן דטרמיניסטי (P) ואף לא האופן הסתברותי (BPP). בתאוריית החישוב הקוונטי, אפשר להראות ששזירות היא תנאי הכרחי ל"".
תקשורת והצפנה קוונטית
הקריפטוגרפיה (הצפנה) הקוונטית עושה שימוש בתופעת השזירה הקוונטית כדי ליצור מערכת תקשורת המסוגלת לזהות האזנות סתר. כמו כן נעשה שימוש רב במצבים שזורים לביצוע החלפת מפתחות קוונטית.
ב-29 במאי 2014 התפרסמו תוצאות ניסוי שנערך ב־TU Delft's Kavli Institute of Nanoscience. לדברי רונלד האנסון, הניסוי פותח פתח ממשי להעברת מידע מוגן באופן מיידי בין שני מחשבים, ללא תלות במרחק ביניהם וללא שימוש באמצעי אחרים.
טלפורטציה קוונטית
במבט ראשון נראה כי השזירה הקוונטית סותרת מאפיין עיקרי של תורת היחסות של איינשטיין, הטוען כי לא ניתן להעביר מידע במהירות הגדולה יותר ממהירות האור. הסתירה לא באמת מתקיימת מכיוון שעל אף שנראה כי שתי מערכות שזורות פועלות בהדדיות זו עם זו על פני מרחקים גדולים ובאופן מיידי, לא ניתן להשתמש בתופעה זו על מנת להעביר מידע באופן מיידי.
עם זאת, ניתן להשתמש במצבים שזורים על מנת להעביר מצב קוונטי של מערכת למערכת אחרת הנמצאת במרחק כלשהו ממנה. בתהליך זה, אשר נקרא טלפורטציה קוונטית, נעשה שימוש בסט של מצבים קוונטיים בשילוב עם ערוץ מידע מסורתי, ועל כן קצב העברת המידע מוגבל למהירות האור. עם זאת, שיטה זו מאפשרת להעביר מצב קוונטי נתון כלשהו (מבין אינסוף מצבים קוונטיים אפשריים) על ידי שימוש במצב בל יחיד לכל קיוביט שמועבר, ושידור של שתי סיביות מידע בלבד.
היסטוריה
את מושג השזירה הגה ארווין שרדינגר בשנת 1935. היה זה לאחד מהמאפיינים של מכניקת הקוונטים אשר גרם לאיינשטיין לסלוד מן התאוריה. עוד באותה השנה פרסם איינשטיין יחד עם בוריס פודולסקי ונתן רוזן ניסוי מחשבתי המבוסס על השזירה הקוונטית, שבא לתקוף את תאוריית המכניקה הקוונטית - פרדוקס EPR. את השזירה הקוונטית כינה איינשטיין "פעולת רפאים ממרחק" ("Spooky action at a distance").
בשנת 2022, הוענק פרס נובל לפיזיקה ג'ון פ' קלאוזר, אלן אספה ואנטון ציילינגר "על ניסויים בפוטונים שזורים, המבססים את ההפרה של אי־שוויון בל ומדע המידע הקוונטי הפורץ הדרך".
שזירה ניסיונית של פוטונים
בעת הקרנה של קרן לייזר אולטרה-סגולה בגביש של בטא בריום בוראט, חומר בעל תכונות אופטיות בלתי ליניאריות, ישנה הסתברות מזערית (בערך 1 ל-10 מיליארד) של כל אחד מהפוטונים להתפרק בצורה ספונטנית לזוג של פוטונים בעלי אורך גל ארוך יותר (כדי לשמר אנרגיה). הפוטונים שנוצרו נפלטים בצדדים מנוגדים לקרן האולטרה סגולה, בשני חרוטים. מכל הזוגות שנוצרו, כ-1 ל-500 יהיו שזורים זה לזה.
ססאר לואיס מנוטי
קריירה
מנוטי החל לשחק כחלוץ וכקשר התקפי ב-1960 ברוסאריו סנטרל. הוא שיחק בה 3 שנים ולאחר מכן עבר לשחק בראסינג קלוב לעונה אחת. ב-1965 עבר לשחק בקבוצת הפאר הארגנטינאית בוקה ג'וניורס במדיה שיחק עד 1966. לאחר מכן יצא לשחק מחוץ לארגנטינה, תחילה בארצות הברית בה שיחק בקבוצת ניו יורק ג'נרלס ולאחר מכן בברזיל בקבוצות סנטוס וקלוב אתלטיקו ג'ובנטוס בטרם פרש בשנת 1969.
קריירת האימון הארוכה של מנוטי התחילה ב-1970. קבוצתו הראשונה של מנוטי כמאמן הייתה ניואל'ס אולד בויס, יריבתה העירונית של רוסאריו סנטרל. באותה שנה עבר לאמן את הורקאן בה התפרסם לראשונה כמאמן. מושפע מסגנון משחקה של ברזיל ופלה במונדיאל 1970, הציגה קבוצתו משחק התקפי ומלהיב. בקבוצה שיחקו באותן שנים שחקנים כדוגמת מיגל אנחל ברינדיסי, רנה הואוסמן, אלפיו באסילה והקפטן חורחה קראסקוסה. תחת הדרכתו זכתה הורקאן באליפות המטרופוליטנו ב-1973.
אחרי כישלונה של הנבחרת במונדיאל 1974, מונה מנוטי למאמנה. משימתו העיקרית הייתה הובלת הנבחרת לזכייה במונדיאל 1978 אשר היה אמור להיערך בארגנטינה. באותן שנים שלטה במדינה החונטה הצבאית, מה שהגביר את הלחץ על מנוטי והנבחרת. למרות זאת, הכנות הנבחרת למשחקים לא התנהלו כהלכה, בעיקר בשל התנגדותן של קבוצות מבואנוס איירס ובראשן בוקה ג'וניורס וריבר פלייט לשלוח שחקנים לנבחרת. כתוצאה מכך, ביסס מנוטי את סגל הנבחרת על שחקנים מפרובינציית סנטה פה וקורדובה. לפני תחילת המשחקים עורר מנוטי סערה גדולה אחרי שהעדיף לא לזמן את דייגו מראדונה למשחקי המונדיאל בטענה שהוא צעיר מדי.
את משחקי המונדיאל פתח מנוטי בצורה טובה והשיג שני ניצחונות על הונגריה וצרפת בתוצאה 1:2 בשני המשחקים. במשחק השלישי הפסידה ארגנטינה לאיטליה 1:0 אך למרות ההפסד העפילה לשלב הבא. אחרי ניצחון 0:2 על פולין ותיקו 0:0 עם ברזיל, ארגנטינה הייתה צריכה לנצח את פרו בהפרש של 4 שערים לפחות כדי להעפיל למשחק הגמר. ארגנטינה ניצחה לבסוף 0:6 אך הניצחון עורר השערות על כך שתוצאת המשחק הוטתה. בגמר עצמו התמודדה ארגנטינה עם הולנד וניצחה 1:3 אחרי הארכה. כוכבה של הנבחרת במשחקים היה מריו קמפס.
שנה מאוחר יותר הוביל מנוטי את הנבחרת הצעירה של ארגנטינה לזכייה במונדיאל הנוער כשמראדונה ורמון דיאס מככבים. מנוטי אימן את הנבחרת גם במונדיאל 1982 אך הנבחרת כשלה בניסיונה לשחזר את יכולתה מהמונדיאל הקודם והודחה מהמשחקים. מנוטי המשיך לאמן את הנבחרת עד 1983 בטרם עזב אותה לטובת אימון ברצלונה שגם צירפה את מראדונה לשורותיה באותה שנה. מנוטי לא הצליח להוביל את ברצלונה לאליפות ועזב לאחר שנה.
בין השנים 1985 עד 1997 הספיק מנוטי לאמן את פניארול מאורוגוואי, בוקה ג'וניורס, אתלטיקו מדריד, נבחרת מקסיקו, אינדפנדיינטה וסמפדוריה. ב-2003 שב לאמן לעונה אחת את רוסאריו סנטרל. ב-2006 עבר לאמן במקסיקו, תחילה בפואבלה ולאחר מכן בטקוס.
עבודת שורשים
עבודת שורשים (או "התבגרות ומשפחה") היא פרויקט חינוכי שנתי, המוטל בדרך כלל על תלמידי כיתות ז' או ח' בחטיבות הביניים בישראל, שמטרתו היא תיעוד המורשת המשפחתית האישית של התלמיד.
הפרויקט מורכב על-פי-רוב מבניית אילן יוחסין, תיעוד קורות בני המשפחה, ריאיונות אישיים עמם, איסוף תמונות ומסמכים, תיעוד קורות חפצים בעלי חשיבות משפחתית ועוד. מקום נכבד בעבודה ניתן גם למקומו של כותב העבודה במשפחתו, למשל הוא בן יחיד, בכור, בן זקונים.
לאורך השנים הביא הפרויקט לכך שכל בני המשפחה נרתמו כדי לעזור בהכנת העבודה על ידי איסוף ותיעוד הידע והחומר המשפחתי הקיים – ידע שעשוי היה להיעלם ולהישכח עם השנים. לעיתים רבות הפרויקט אף עודד את דור ניצולי השואה לשבור את שתיקתם שנמשכה עשורים רבים ולהיפתח ולספר לנכדיהם את אשר עברו.
כתיבת עבודת השורשים יכולה להיות חוויה משפחתית מעשירה ומקרבת שעשויה לחזק את הקשר בין בני המשפחה השונים, ליצור קשרים עם בני משפחה רחוקים ולשמש כנכס תיעודי למען הדורות הבאים.
מבנה העבודה
מבנה העבודה לרוב קבוע ומוכתב בישראל ברובו על ידי משרד החינוך. היקף העבודה דורש מהתלמידים זמן מחקר וכתיבה בן כמה חודשים. עם זאת, התלמיד קובע בעצמו את המאפיינים העיצוביים כגון עטיפת העבודה והיקף המחקר אשר ברצונו לבצע. כותב העבודה עשוי להסתפק בראיונות קצרים עם בני המשפחה הגרעינית, עם בני משפחה מהמשפחה המורחבת ואף לחדש קשרים עם קרובי משפחה רחוקים יותר.
מבנה העבודה הנפוץ הוא: העבודה מסתיימת ברשימת מקורות וביבליוגרפיה.
פרק אישי
חלק הפתיחה הנפוץ ביותר הוא הפרק העוסק בהצגת התלמיד ובקורות חייו. בפרק זה חוקר הילד את פירוש שמו ומשמעותיו ועל שם מי נקרא וניתן לעסוק גם בכינוי שניתן לו. בחלק זה מוצגת לראשונה בקצרה משפחתו הקרובה בהם שמות ההורים והאחים או האחיות. בנוסף מפורטים בקצרה אירועים חשובים בחייו בהם תאריך הלידה, עלייה לכיתה א', בר או בת מצווה, תחביבים, תנועות נוער וכו'.
פרק המשפחה
פרקי היכרות בני המשפחה המצומצמת והקרובה לצד בני המשפחה המורחבת. כל בן משפחה מוצג בקצרה באמצעות פרטיו האישיים (למשל שם, גיל, שמות הוריו) ופרטי קורות חייו העיקריים בהן הלידה, סיפור העלייה לישראל והקליטה בארץ, תיאור בית ילדותו ויחסי ההורים, תקופת נעוריו ובה אהבותיו הראשונות, בית הספר ופעילות חברתית. לאחר הצגת ההורים, מוצג סיפור היכרותם ובו למשל הפגישה הראשונה, הצעת הנישואים וזיכרונות מהחתונה. בחלק המשפחה המורחבת מוצגים הסבים והסבתות, בני הדודים, הנכדים וכו'.
ארץ המוצא
פרק אודות ארץ המוצא של בני המשפחה שלא נולדו בישראל ועלו אליה במשך השנים, בעיקר הדורות הקודמים כסבים, סבתות וההורים. בהתאם לכך, מוצגת שושלת הדורות במידה ונולדו בארצות זרות כולל הסבר על המדינה בה נולדו וגדלו. בפרק זה מוצג מידע אנציקלופדי על המדינה, לצד סיפור קהילת היהודים במדינה, החיים במדינה כגון מנהגים, מאכלים מיוחדים ומערכת היחסים בין ישראל למדינה זו.
אילן יוחסין
מקום מיוחד ניתן בעבודה להצגת אילן היוחסין המפורט (לפחות 3 דורות) המכיל את בני המשפחה ואת הקשר ביניהם. באילן היוחסין נכללים לעיתים תמונות בני המשפחה ותאריך הלידה בהתאם להיקפו. אם אילן היוחסין נרחב, הוא מחולק למספר חלקים למשל צד האב או האם.
פרקים נוספים
מלבד פרקים אלו המהווים את בסיס העבודה, לכל בית ספר ובפרט מגיש העבודה ניתנת חופשיות בקביעת פרקים נוספים. כך למשל, ניתן לכלול פרק העוסק במנהגים משפחתיים במהלך אירועים, שבתות וחגים. בפרק זה עשוי להיכלל פירוט על מאכלי המשפחה, או אף בצירוף מתכון משפחתי.
פרק חפצים נפוץ גם הוא וכולל מזכרת משפחתית, לרוב העוברת במשפחה מספר דורות ומייצגת את תולדות המשפחה. חפץ זה עשוי להיות פריט לבוש, דרכון, תכשיט, רהיט וכו'. לצד תמונת החפץ, נכתב פירוט תולדותיו, מה הוא מסמל ומתי ניתן או נקנה, סימני זיהוי ייחודים ומשמעותו למשפחה.
פרק אישי יותר הוא הפרק העוסק באירוע משמעותי מכונן אשר השפיע על חיי מחבר העבודה או אף המשפחה כולה. אירוע זה עשוי להיות משמח כלידת בן משפחה, העפלה לתחרות ספורט או עצובה כפטירת אדם קרוב, וגירוש ממדינה.
מנגיש
המנגיש (באנגלית: Collider) הוא חלק ממאיצי החלקיקים, ופעילותו מהווה בסיס למחקר פיזיקלי מתקדם בתחום פיזיקת החלקיקים. המנגיש אחראי ליצירת התנגשות בין שני טורים (למעשה אלומות) של חלקיקים מואצים. בעקבות האנרגיות הנוצרות בהתנגשויות במנגיש, נוצרים חלקיקים חדשים אותם חוקרים במעבדות ומסיקים מסקנות בנוגע לשאלות גדולות שהמדע עוסק בהן.
זיכרון גישה אקראית
זיכרון גישה אקראית (RAM, ראשי תיבות של Random Access Memory) הוא שם כללי למספר רב של סוגי זיכרון מחשב, המתאפיינים כולם ביכולת המעבד לגשת ישירות לכל תא בזיכרון לפי כתובתו, לכתוב בו ולקרוא ממנו. ההתייחסות הנפוצה לזיכרון מחשב היא למעשה התייחסות לזיכרון הגישה האקראית הראשי שלו.
מנגיש
הסבר
היום, כחלק מחקר של פיזיקת החלקיקים, חוקרים ברחבי העולם מאיצים חלקיקים באנרגיות גבוהות ונותנים להם להשפיע על חלקיקים אחרים. באנרגיות גבוהות מספיק, התגובה בין החלקיקים יוצרת סוגים שונים של חלקיקים, אותם חוקרים ובכך מרחיבים את הידע שלנו על פיזיקת החלקיקים והיקום.
זיכרון גישה אקראית
סוג הזיכרון הנמצא בשימוש נפוץ ביותר בימינו הוא DRAM. זיכרון מסוג זה הוא זיכרון נדיף (volatile), שדורש רענון (refresh) מספר פעמים בשנייה כדי לשמור את תוכנו. מסיבה זו, זיכרון DRAM מאבד את תוכנו עם ניתוק הזיכרון ממקור האנרגיה שלו.
מנגיש
הסבר
קיימות שתי מערכות ניסוי שונות בעזרתן יוצרים את התנגשות בין החלקיקים:
זיכרון גישה אקראית
היסטוריה
ארכיטקטורת פון נוימן היא מודל שהציע בשנות הארבעים המתמטיקאי ג'ון פון נוימן למבנהו של המחשב. במודל זה, זיכרון המחשב משמש הן לאחסון התוכנית והן לאחסון הנתונים שתוכנית זו קוראת או כותבת בעת ביצועה על ידי המעבד. מרבית המחשבים בנויים על־פי מודל זה. במימוש המקובל של ארכיטקטורה זו, זיכרון המחשב הוא זיכרון גישה אקראית.
מנגיש
הסבר
המערכת בה משולב המנגיש מהווה אתגר קשה יותר לבנייה, אך יש לה יתרון עצום כיוון שאנרגיית ההתנגשות של החלקיקים במערכת זו גדולה פי 4 מאנרגיית ההתנגשות שלהם במערכת בה חלק מהחלקיקים "נייחים". בנוסף, אם מהירויות החלקיקים קרובות למהירות האור, אנרגיית ההתנגשות גדולה פי כמה וכמה במערכת בה נמצא המנגיש.
היסטוריה
מנגישים קידמו רבות את הפיזיקה בכ50 שנים האחרונות. ניסויים באמצעות מנגישים הובילו לגילויים של הW בוזון, Z בוזון, גלואון, תאו לפטון, קווארק קסום, קווארק עליון וקווארק תחתון. כמו כן, מנגישים סייעו באימות מלא של המודל הסטנדרטי.
זיכרון גישה אקראית
היסטוריה
סוג נוסף נקרא "שפופרת ויליאמס". זיכרון זה בנוי משפופרת קרן קתודית, ומבוסס על ה"זיכרון" של חומרים פוספורסצנטיים, שמאירים כאשר פוגעת בהם קרן האלקטרונים. שפופרת אופיינית זוכרת 1,024 או 2,560 סיביות. הזיכרון מהיר יותר מזיכרונות המבוססים על קווים משהים, אך סובל מבעיות אמינות, ותפוצתו הייתה מצומצמת.
מנגיש
היסטוריה
ההצעה הראשונה הרצינית למנגיש הוצגה על ידי קבוצה מMidwestern Universities Research Association) MURA). קבוצה זו הציעה לבנות שתי טבעות של סקטורים משיקים רדיאלית של מאיצים מסוג FFAG אשר יאיצו שתי אלומות של חלקיקים הנעים אחד כנגד השני (בשני כיווני סיבוב שונים) על ידי טבעת יחידה של מגנטים.
זיכרון גישה אקראית
היסטוריה
בכמה מהמחשבים הראשונים נעשה שימוש בתוף מגנטי כהתקן זיכרון. כדי לקרוא או לכתוב לכתובת בזיכרון, יש להמתין עד שהמקטע המתאים בתוף יחלוף מול הראש הקורא, ולכן הזיכרון הזה אטי. למרות חסרונות אלו, המחיר והאמינות נתנו לטכנולוגיה זו מקום והצלחה מסוימת במחשבים הראשונים. המחשב הראשון שיוצר בייצור סדרתי, ה-IBM 650, עשה שימוש בזיכרון זה.
החל מאמצע שנות ה־50 של המאה ה־20, בעקבות מספר המצאות, התפשט השימוש בסוג חדש של זיכרון – זיכרון ליבה מגנטית. זהו זיכרון הגישה האקראית הראשון שזכה לתפוצה רחבה.
מנגיש
היסטוריה
הFFAG השלישי אשר נבנה על ידי קבוצת MURA היה מכונה חשמלית בעלת 50 MeV אשר נבנתה ב-1961 על מנת להדגים את הסבירות של הקונספט הזה.
זיכרון גישה אקראית
היסטוריה
טכנולוגיה זו עדיפה כמעט מכל בחינה על טכנולוגיות הזיכרון שקדמו לה: צפיפות, אמינות, מהירות, צריכת הספק ומחיר. יתרון נוסף הוא שזיכרון זה אינו נדיף, ושומר על תוכנו גם כאשר אספקת החשמל נפסקת.
מנגיש
היסטוריה
ג'רארד ק. אונייל הציע להשתמש במאיץ בודד ולהחדיר לתוכו חלקיקים לתוך זוג של טבעות שימור משיקות. (טבעות שימור= סוג של מאיץ חלקיקים אשר אלומה המשכית או קטועה של חלקיקים יכולה לנוע בו מספר שעות רב).כמו בהצעתה של MURA, ההתנגשויות יתרחשו באזור המשיק. היתרון של טבעות השימור הוא שטבעת השימור יכולה ליצור שטף של קרן חלקיקים חזק המגיע מהחדרה ממאיץ חלקיקים שיכול להכיל שטף של קרן חלש מאוד יחסית.
זיכרון גישה אקראית
היסטוריה
הזיכרון מבוסס על העיקרון הפיזיקלי של חֶשֶל מגנטי (היסטרזיס), לפיו ניתן למגנט חומרים מסוימים, כמו הפריט, והם "זוכרים" את מצב המיגנוט שלהם. הזיכרון בנוי ממערך של טבעות פריט בצורת טורואיד. בכל טבעת עוברים שלושה או ארבעה כבלים, ובאופן זה הן מהוות למעשה ליבה של שנאי, ומתמגנטות בכיוון אחד או בכיוון ההפוך כתוצאה ממעבר זרם חשמלי בכבלים. כל אימת שבאחת הטבעות מתהפך כיוון המיגנוט, הטבעת משרה זרם חשמלי בכבל נוסף, המשמש לקריאת הזיכרון.
מנגיש
היסטוריה
מנגישי האלקטרון-פוזיטרון הראשונים נבנו בשנות ה-50 המאוחרות שנות ה-60 המוקדמות באיטליה על ידי Istiti Nazionale di Fisica NUcleare בפרסקטי אשר ליד רומא על ידי פיזיקאי איטלקי –אוסטרי בשם ברונו טאושק ואחד נוסף נבנה בארצות הברית על ידי צוות פרינסטון-הרווארד שכלל את וויליאם סי. ברבר, ברנרד גיטלמן, גרי אונייל וברטון ריכטר. באותם זמנים, שנות ה-60 המוקדמות, נבנה VEP-1. VEP-1 הוא מנגיש אלקטרון-אלקטרון אשר פותח בצורה עצמאית ונבנה בSoviet Institute of Nuclear Physics תחת השגחתו של גרש בודקר.
זיכרון גישה אקראית
היסטוריה
תוך זמן לא רב החליף זיכרון הליבה את כל התקני הזיכרון שקדמו לו. במקביל להשתכללות והתחזקות המחשבים, השתכלל גם זיכרון הליבה, כאשר הכיוון העיקרי היה מיזעור, ליצירת זכרונות גדולים יותר ויותר. תהליך הייצור, שדורש השחלת כבלים דקים ביותר בליבות קטנות יותר ויותר היה כמעט כולו ידני, חרף ניסיונות רבים לאוטומציה.
מנגיש
היסטוריה
ב-1966 התחילו לעבדו על בסרן על טבעות שימור מתלכדות וב-1971 מנגיש זה פעל. מתקן טבעות השימור המתלכדות הכיל חלקיקים אשר הוכנסו על ידי הפרוטון סינכטרון של סרן. זה היה מנגיש ההדרון הראשון (כל הניסיונות הקודמים לבניית מנגישים הפיקו רק מנגישים אשר עסקו בהתנגשויות של אלקטרונים או אלקטרונים ופוזיטרונים).