cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמת המים של פאדרה טמבלקה
אמת המים נבנתה בין השנים 1553–1570 ומתמשכת לאורך 45 קילומטרים. רוב נתיבה עובר בשטח מישורי, אך חלק ממנה הוא תת-קרקעי או עובר מעל נקיקים ועמקים.
Encore (אלבום של אמינם)
ביקורת
Encore נמכר בכ-710,000 עותקים בשלושת הימים הראשונים שלאחר יציאתו, ותשעה חודשים לאחר מכן הוא נמכר בכ-11 מיליון עותקים ברחבי העולם. הביקורות על האלבום היו מעורבות. עם יציאתו, הביקורות היו בעיקר חיוביות, אולם לאחר תקופה מסוימת החלו מבקריו ומעריציו לציין את איכותן הנמוכה מהרגיל של מילות השירים באלבום, וזאת ביחס לאלבומיו הקודמים של אמינם.
אמת המים של פאדרה טמבלקה
לאורך אמת המים מצויות שלוש ארקדות: בראשונה 46 קשתות, בשנייה 13 ובשלישית 67. הארקדה האחרונה, הנקראת גם הארקדה הראשית נמתחת מעל נקיק פפלוטה (Papalote). הקשת הגבוהה ביותר בה מתנשאת לגובה של 38.75 מטרים.
Encore (אלבום של אמינם)
רשימת השירים
השירים באלבום מכילים ביטויים לכל מיני נושאים מחייו של אמינם, כמו מערכת היחסים שלו עם אשתו לשעבר קים (״Puke" ו-"Love You More"), בתם המשותפת היילי ("Mockingbird"), הילדות שלו ("Yellow Brick Road"), מערכת היחסים שלו עם הוריו ("Evil Deeds") והתנגדותו לנשיא ארצות הברית באותו הזמן ג'ורג' ווקר בוש ("Mosh" ו-"We As Americans"). השיר "Just Lose It" הוא מעין פרודיה על השיר "Billie Jean״ של מייקל ג'קסון ועל פרסומת לפפסי משנת 1984. בדומה לאלבומיו הקודמים של אמינם, האלבום נפתח במערכון בשם "Curtains Up" (״המסך עולה״) המרמז על התחלתו של המופע.
רונאן ויברט
רונאן ויברט (באנגלית: Ronan Vibert; 23 בפברואר 1964 – 22 בדצמבר 2022) היה שחקן אנגלי שנודע מהופעותיו בטלוויזיה הבריטית.
ביוגרפיה
הופעת הבכורה של ויברט על המסכים הייתה ב-1989 בסדרת הטלוויזיה "Traffik". הוא הופיע בפרק של הסיטקום "Birds of a Feather" בתפקיד מרטין.
ויברט הופיע במיני-סדרה "מעמד וממון" של ה-BBC, שיחק בתפקיד אורח בסדרה "קדפאל" של רשת ITV, ובסדרה "ואן דר ואלק". ב-1992 שיחק בתפקיד וילמוט לורד פרשור (מונטי) בסדרה הקומית "ג'יבס וווסטר". ב-1996 הופיע ויברט בהפקה של התיאטרון הלאומי לעיבוד של הלן אדמונדסון לרומן "מלחמה ושלום" מאת לב טולסטוי. הוא גילם את דמותו של מקסימיליאן רובספייר בעיבוד של ה-BBC לסדרת הרומנים "סקרלט פימפרנל".
בסדרה "רציחות במידסומר" השתתף ויברט בפרק "Death in Chorus". עוד הופיע בפרק "Subterraneans" בסדרה המשטרתית "להעיר את המתים", ובפרק "The Last Sontaran" של הסדרה "הרפתקאות שרה ג'יין". ב-2009 שיחק בתפקיד סיימון מונקפורד בסדרה "לואיס", האדם שפגע והרג את ואלרי לואיס בתאונת פגע וברח.
נפטר לאחר מחלה קצרה ב-22 בדצמבר 2022.
אזובסטאל
מפעל המתכות אזובסטאל (באוקראינית: Mеталургійний Kомбінат Азовсталь) היה מתקן תעשייתי לייצור וערגול מתכות ופלדה הממוקם על שפך נהר קלמיוס לים אזוב בעיר הנמל מריופול שבמחוז דונצק בדרום-מזרח אוקראינה, ומכאן שם המפעל באוקראינית (Азов אזוב + сталь סטאל, פלדה) המפעל הוא בעצם חברה בשם זהה תחת חברת תעשיית המתכות הגדולה מנטיווסט של SCM.
המפעל התפרסם במיוחד בעת הפלישה הרוסית לאוקראינה והמצור על מריופול כשהוא מהווה כעין מצודה וכיס התנגדות לכיבוש הרוסי במריופול. ב-19 באפריל 2022 החלו בדלנים פרו-רוסיים לתקוף את המפעל לאחר אולטימטום שהוצב לחיילים המתבצרים בתוכו להניח את נשקם, והתחוללו בו קרבות עזים בין הצדדים בשעה שאלפי אזרחים וחיילים מתבצרים במבוך המנהרות שבו; כמו יתר העיר, המפעל נמצא תחת הפצצות כבדות מהצד הרוסי וספג הרס רב, והמתבצרים בתוכו שרויים בתנאים הומניטריים קשים.
היסטוריה
בפברואר 1930, על-פי החלטה של המועצה העליונה לכלכלה לאומית של ברית המועצות, הוחלט על הקמתת אזובסטאל פלדה ומתכות כחלק מתוכניות החומש שתוכננו בגוספלאן. ההחלטה להקמת המפעל במאריופול, שהייתה אז חלק מאוקראינה הסובייטית, נבעה בשל הקרבה היחסית שתקל על ההובלה הימית ממרבצי הברזל בסמוך לעיר קרץ' שבחצי האי קרים. בניית האתר החלה ב-7 בנובמבר באותה השנה, וכשנה לאחר מכן החלה בניית הנמל בשטח המפעל שישמש להובלת המטען. בסה"כ הוקצו כ-292 מיליון רובל לבניית המפעל.
בזמן הכיבוש הגרמני 1941–1943
בשנת 1942, לאחר כיבוש המפעל בידי גרמניה הנאצית שב המפעל לפעולה בידי קרופ AG כמו יתר מפעלי המתכות שהיו בשטחים הכבושים והחל לייצר תחמושת ורימונים עבור גרמניה הנאצית; בספטמבר 1943 לאחר תבוסת הגרמנים בקרב קורסק ועם התקדמות הצבא האדום לכיוון אוקראינה, נסוגו הכוחות הגרמניים מאזור דונבאס ופוצצו את מפעל הפלדה אזובסטאל, כמו את יתר המפעלים שהפעילו מחדש לאחר פינויים למזרח בידי ברית המועצות.
שיקום המפעל 1943–1945
לאחר נסיגת הגרמנים ופיצוץ המפעל החלו העבודות לשיקום המפעל שהיה הרוס לחלוטין; כחלק מעבודות השיקום ובשל המלחמה שהייתה בעיצומה נבנו במפעל בונקרים תת-קרקעיים ורשת מפותחת של מנהרות תת-קרקעיות ומערכות תקשורת. בשנת 1944 חזר לפעול במפעל תנור-הפיצוץ והחלה הפקת החמצן הדרוש לייצור הפלדה וב-3 ביולי 1945 חזר המפעל לפעולה.
הנהלה
בשנת 1984 הפך המפעל להיות מפעל לייצור מתכות. ובשנת 2006 עברה החברה לבעלות ישירה של קבוצת מטינווסט האוקראינית (Metinvest Holding LLC, שהיא תחת חברת הגג ההולנדית Metinvest B.V) שהוקמה באותה השנה ורובה בבעלות SCM בבעלות איש העסקים והאוליגרך האוקראיני רינאט אחמטוב. חברות הבת של המפעל (שהוא בעצם חברת אזובסטאל) הן: SigmaTV ,Marita ,AzovMed, SigmaTV Channel.
העידן המוזהב (סדרת טלוויזיה)
העידן המוזהב (באנגלית: The Gilded Age) היא סדרת טלוויזיה דרמה היסטורית אמריקאית שנוצרה על ידי ג'וליאן פלוז עבור HBO המתרחשת בארצות הברית במהלך העידן המוזהב, שנות הפריחה של שנות ה-80 של המאה ה-19 בניו יורק.
עלילה
עלילת הסדרה מתרחשת בניו יורק בשנות ה-80 של המאה ה-19. משפחתם של ברתה וג'ורג' ראסל (קארי קון ומורגן ספקטור), טייקון שעשה את הונו בעסקי הרכבות, עוברת להתגורר בבית מודרני רב מידות ברחוב 61 במנהטן. ברתה נחושה לפלס את דרכה אל שורותיה של החברה הגבוהה של ניו יורק, אבל מגלה ש"כסף ישן" אינו מתרשם מ"כסף חדש" וכל מאמציה להתקבל על ידי נשות המשפחות החשובות נכשלים. בעלה, ג'ורג' שמעורב בבניית תחנת רכבת חדשה ופרויקטים אחרים, נתקל אף הוא בקשיים, שמערימים עליו פוליטיקאים מקומיים - בני זוגן של נשות החברה הממררות את חייה של ברתה. עלילת המשנה מספרת את קורותיהן של מריאן ברוק, צעירה נאה אך נאיבית, אשר לאחר מות אביה, נותרה חסרת פרוטה והגיעה למנהטן כדי לחיות אצל דודתה, ושל פגי סקוט, צעירה מוכשרת ושאפתנית, שבחרה לנתק את קשריה עם משפחתה האמידה בעקבות טרגדיה אישית.
פיתוח והפקה
בספטמבר 2012, דיווח עיתון הדיילי טלגרף כי ג'וליאן פלוז ציין שהוא עובד על ספין-אוף המשכית לסדרת הטלוויזיה המעוטרת "אחוזת דאונטון". באותה תקופה, תכנן פלוז למקד את הסדרה סביב הרומן של לורד גרנתם וקורה ובסופו של דבר נישואיהם בתור הרוזן והרוזנת מגרנתם.
ההפקה והכתיבה של הסדרה עודכנו בינואר 2016. כשנשאל אם הוא כתב את התסריט, אמר פלוז, 'לא, לא, לא. אני עושה את זה השנה', לפני שהוסיף: 'ואז אני מקווה לצלם בסוף השנה'".
האישור הסופי שההסדרה תופק פורסם על ידי NBC בינואר 2018. NBC הכריזה שהסדרה תהיה מורכבת מעשרה פרקים ותוקרן בכורה ב-2019. על התוכנית, אמר פלוז: "לכתוב את העידן המוזהב הוא הגשמת חלום אישי, אני מוקסם מהתקופה הזו של ההיסטוריה האמריקאית כבר שנים רבות ועכשיו NBC נתנה לי את ההזדמנות להביא אותה לקהל המודרני. לא יכולתי להתרגש ולהתרגש יותר. האמת היא שאמריקה היא מדינה נפלאה עם היסטוריה עשירה ומגוונת, ושום דבר לא יכול היה להעניק לי יותר הנאה מאשר להיות האדם שיביא את ההיסטוריה המרתקת הזו למסך."
במאי 2019, עברה הסדרה מ-NBC ל-HBO. הסדרה עלתה לראשונה ב-24 בינואר 2022, והיא מורכבת מתשעה פרקים.
ב-14 בפברואר 2022, HBO חידשה את הסדרה לעונה שנייה.
ליהוק
בספטמבר 2019, ההפקה הכריזה על צוות שחקנים ראשוני המורכב מהשחקנים כריסטין ברנסקי, סינת'יה ניקסון, אמנדה פיט ומורגן ספקטור.
בנובמבר 2019, פורסם כי דנה בנטון, לואיזה ג'ייקובסון, טאיסה פרמיגה, בלייק ריטסון וסיימון ג'ונס יצטרפו לסדרה. בינואר 2020, הארי ריצ'רדסון, תומאס קוקרל וג'ק גילפין לוהקו לתפקידים ראשיים, כאשר ג'ין טריפלהורן לוהקה לתפקיד משנה.
באפריל קארי קון לוהקה לתפקיד ברטה ראסל והחליפה את אמנדה פיט בגלל עיכובים, שנגרמו על ידי מגפת הקורונה. מה שגרם למעצבי התלבושות לשנות את הגישה שלהם, תוך שימוש בדרך שבה קון מציגה את עצמה כהשראה לשמלות בצבע מטאלי שנועדו לעורר את עידן המהפכה התעשייתית המתפתחת.
בינואר 2021, נייתן ליין הצטרף לצוות השחקנים בתפקיד משנה.
צילומים
בעקבות המעבר ל-HBO, הצילומים החלו במרץ 2020.
צילומי הסדרה החלו בניופורט רוד איילנד בפברואר 2021, באחוזות שאטו סור-מר אלמס והברייקרס. פרסום הודעת ליהוק לתושבי רוד איילנד לשמש כניצבים בסדרה נעשה בדצמבר 2020 לפני הקמת ההפקה בעיר.
באפריל 2021, הצילומים נמשכו באחוזת לינדהרסט בטאריטאון, ניו יורק ובמוזיאון נהר ההדסון ביונקרס, ניו יורק. במאי 2021, המשיכו הצילומים בטרויה, ניו יורק, ברובע ההיסטורי המרכזי של טרויה, שם שונו מספר גושי עיר כדי להידמות לרחוב מהתקופה הוויקטוריאנית.
מחלוקת
ב-21 במאי 2021, הפדרציה האמריקנית של מוזיקאים של ארצות הברית וקנדה (AFM) הגישה כתב תביעה בגין נוהלי עבודה בלתי הוגנים נגד HBO והפקת הסדרה שלה. האיגוד טען שמוזיקאים פוטרו לאחר שביקשו להיות מיוצגים על ידי הארגון. יומיים לאחר מכן הסכימה HBO להעסיק את המוזיקאים על פי תנאי ובקשת הארגון.
ביקורת
באתר Rotten Tomatoes, הסדרה מחזיקה בדירוג "Certified Fresh" של 78% על סמך 65 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.1/10. באתר Metacritic, לסדרה יש ציון של 68 מתוך 100, על סמך 38 ביקורות, מה שמצביע על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
הזאבים של גרייס
הזאבים של גרייס (באנגלית: The Wolves of Mercy Falls) הוא שמה של טרילוגיה של ספרים מאת הסופרת האמריקנית מגי סטיווֹטֶר. הספרים פורסמו בין השנים 2009 - 2011, ויצאו במהדורה עברית בהוצאת כנרת ובאיגואנה הוצאה לאור, בתרגומן של גילי בר-הלל (רעד ו-שהות), ושל יעל אכמון (נצח).
על הסופרת
מגי סטיווֹטֶר מתגוררת עם משפחתה בווירג'יניה. היא מעידה שהייתה "תולעת ספרים" מילדותה. היא מאיירת חובבת, ומנגנת להנאתה בכמה כלים, ביניהם: נבל קלטי, פסנתר וחמת חלילים. היא מספרת שהרעיון לטרילוגיה "הזאבים של גרייס" נולד בזמן שחלמה חלום על זאבים ביער חורפי, ועל ילדה ששומרת בלבה סוד:
על הספרים
ספרי הטרילוגיה תורגמו ל־32 שפות, והיו לרבי־מכר באירופה ובאמריקה. הספר הראשון בסדרה, "רעד", זכה בפרסים רבים ונבחר לספר השנה על ידי איגוד הספריות האמריקני (ALA).
רעד
בעיירה מרסי פולז (באנגלית: Mercy Falls, בתרגום מילולי: "מפלי הרחמים") יש זאבים רבים, אך תושבי העיירה אינם יודעים שרובם הם אנשי-זאב. בחורף הם זאבים, אך כאשר מזג האוויר חם מספיק (בחלק מעונת הקיץ), הם חוזרים לדמותם האנושית.
גרייס היא נערה בת 17, בעיצומו של גיל ההתבגרות. היא מצטיינת בלימודיה, אבל לא מייחסת להם חשיבות רבה. ההורים של גרייס נותנים לה לגדל את עצמה, בעוד הם עסוקים בעיקר בחייהם הפרטיים. לרוב הם מעדיפים לצאת לבלות בלעדיה. כשהייתה בת שמונה, חטפה אותה להקת זאבים מהנדנדה עליה ישבה. מסיבה לא ברורה, גרייס שרדה. אחד הזאבים הציל את חייה, ומאז הוא שומר עליה. כל חורף הוא עומד בקצה היער הקרוב לביתה. הוא מביט בה בעיניו הצהובות, והיא מביטה בו בחזרה. היא לא מודעת לכך שהוא יכול לחזור להיות אדם כשחם בחוץ. אבל בעיירה הקפואה שבה היא מתגוררת אין הרבה ימי קיץ, וההזדמנויות שלו לפגוש בה הולכות ומתמעטות, בעיקר משום שימיו כבן אנוש הולכים ואוזלים.
שהות
סם וגרייס מצאו זה את זה, וכעת עליהם להילחם כדי להישאר יחד. אבל סם שוקע בהרהורים על עברו כזאב, וגרייס מתמודדת עם עתיד שהופך להיות פחות ופחות בטוח. לתוך עולמם נכנס קוֹל, זאב חדש שעברו מלא כאב וסכנה. והוא נאבק בשדים הפנימיים שלו, נלהב לקראת חייו החדשים כזאב ומכחיש את קשריו הקודמים כאדם. בשביל גרייס, סם וקול, החיים הם מאבק תמידי בין שני כוחות – זאב ואדם. גם האהבה חושפת שני פנים – נוסכת שלווה וגם מטלטלת, משחררת וגם לוכדת. כשעולמם הולך ומתמוטט סביבם, רק האהבה שעדיין משתהה תוכל להציל אותם.
נצח
כשסם פגש את גרייס, הוא היה זאב והיא הייתה נערה. סם נאבק להפוך לנער, ויחד, בכוחה של אהבת אמת, הם גברו על המרחק שהפריד ביניהם. וכך היה אמור סיפורם להסתיים. אבל גרייס לא נועדה להישאר אנושית. כעת היא הזאבה, ועל הזאבים של מרסי פולז מרחפת סכנת מוות - מסע ציד ראוותני שמאיים לשים קץ לחייהם.
מפלגת הפועלים של האיחוד המרקסיסטי
מפלגת הפועלים של האיחוד המרקסיסטי (בספרדית:  Partido Obrero de Unificación Marxista, ; קטלנית: Partit Obrer d'Unificació Marxista), או ה-POUM הייתה מפלגה ספרדית שנוצרה בתקופת הרפובליקה הספרדית השנייה ופעלה בעיקר בתקופת מלחמת האזרחים בספרד. היא נוצרה מאיחוד של המפלגה הטרוצקיסטית שנקראה השמאל הקומוניסטי של ספרד עם בלוק הפועלים והאיכרים, בניגוד לדעתו של ליאון טרוצקי. הסופר ג'ורג' אורוול שירת במיליציה של המפלגה בזמן מלחמת האזרחים בספרד ותיעד את הדיכוי הסטאליניסטי של התנועה באופן שעיצב את גישתו האנטי-טוטליטרית.
הקמה
בשנת 1935 הוקמה מפלגת הפועלים של האיחוד המרקסיסטי כאופוזיציה קומוניסטית לסטאליניזם בידי המהפכנים אנדראו נין וחואקין מאורין. שניהם הושפעו עמוקות מהגותו של ליאון טרוצקי, בעיקר מרעיון המהפכה המתמדת. כנגד רצונו של טרוצקי התאחדו המפלגה הטרוצקיסטית שנקראה השמאל הקומוניסטי של ספרד (Izquierda Comunista de España, ICE) עם בלוק הפועלים והאיכרים (BOC).
עמדה
המפלגה גדלה והייתה לגדולה יותר ממהמפלגה הקומוניסטית של ספרד (PCE). המפלגה הייתה ביקורתית מאוד למדיניות האיחוד העממי של סטלין והקומינטרן. אף על פי כן, השתתפה מפלגת הפועלים של האיחוד המרקסיסטי בחזית העממית בראשות מנואל אסאניה, מנהיג מפלגת הפעולה הרפובליקאית. חברי המפלגת הפועלים של האיחוד המרקסיסטי ניסו לקדם גישה מהפכנית-רדיקלית במדיניות ממשלת החזית העממית, אך הם נתקלו בהתנגדות של הכוחות השמרניים יותר בחזית. ג'ורג' אורוול שלחם עם המפלגת הפועלים של האיחוד המרקסיסטי במלחמת האזרחים, דיווח שהיו בה פחות מ-10,000 חברים ביולי 1936, 70,000 בדצמבר 1936 ו-40,000 ביוני 1937, על אף שהוא מציין שהמספרים עשויים להיות מופרזים.
המאבק בתוך החזית העממית
העמדה הקומוניסטית העצמאית של המפלגת הפועלים של האיחוד המרקסיסטי, ובעיקר ההתנגדות לסטלין, יצרו חיכוך מתמיד עם ה-PCE והסניף של בקטלוניה, המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של קטלוניה שהיו נאמנות לקומינטרן. המחלוקות אלו, שגררו בתחילה האשמות מצד ה-PCE בטרוצקיסטיות ובשיתוף פעולה עם הפאשיזם, הביאו לבסוף להתנגשויות אלימות בין תומכי המפלגות. הבולטות ביותר התרחשו בשנת 1937, כאשר ל-PCE הייתה דומיננטיות גדולה בממשלת האיחוד העממי כתוצאה מתמיכתה של ברית המועצות. באחד במאי תקפו כוחות הממשלה בברצלונה את ה-POUM. בעוד שבתחילה המפלגה האנרכיסטית הגדולה, CNT, תמכה ב-POUM, הופעל לחץ על מנהיגיה שלא להתערב. חברי המפלגת הפועלים של האיחוד המרקסיסטי נותרו מבודדים ביחד עם הסקציה הבולשביקית-לניניסטית ונאלצו לרדת למחתרת. אנדראו נין נשבה ועונה למוות בידי סוכני ה-NKVD במדריד. בשונה ממפלגות החזית העממית האחרות, המפלגת הפועלים של האיחוד המרקסיסטי לא קמה מחדש לאחר נפילת שלטון פרנקו.
מייבל דווייט
מייבל דווייט (באנגלית: Mabel Dwight; ) הייתה אמנית אמריקאית, שהליתוגרפיות שלה הראו סצינות של חיים רגילים בהומור ובחמלה. מאמצע שנות העשרים היא זכתה לפופולריות ולהצלחה ביקורתית כאחד.
חייה וחינוך
דווייט נולדה בשם מייבל ז'אק ויליאמסון. היא הייתה בתם היחידה של פול יוסטון ויליאמסון (יליד 1837 לערך) ואשתו אדלייד, או עדה (ילידת 1845 לערך) ג'ק.
פול ויליאמסון היה בעל חווה ליד סינסינטי בעיירה קולריין, מחוז המילטון, אוהיו. בהיותה ילדה, עברה משפחתה לניו אורלינס ודווייט הוכנסה למנזר בקרולטון, מחוץ לעיר. כמה שנים אחר כך עברה המשפחה לסן פרנסיסקו. באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 דווייט סיימה את לימודיה התיכוניים והחלה ללמוד אצל ארתור מת'יו במכון מארק הופקינס.
היא הצטרפה והפכה למנהלת מועדון אגודת האמנים של העיר והתערוכה החצי-שנתית העשירית של המועדון בשנת 1897 העניקה לה את ההזדמנות הראשונה להציג את עבודתה לציבור. באמצע שנות העשרים לחייה נסעה בעולם וביקרה במצרים, ציילון (סרי לנקה), הודו וג'אווה (אינדונזיה). כשחזרה לארצות הברית בשנת 1903, התיישבה בגריניץ' וילג׳, שהיה ידוע כסביבה עשירה באומנים. במשך השנים הבאות היא ניסתה לבסס את עצמה כאמנית מקצועית ונרשמה בשנים 1903 - 1906 כציירת ומאיירת. בשנת 1906 היא הכירה והתחתנה עם עמיתה האמן יוג'ין פטריק היגינס. אף על פי ששניהם היו סוציאליסטים, ומכאן דובר בשוויון בין המינים, דווייט הפכה ״לעזר כנגדו״ והפסיקה לצייר.
בשנת 1917 דווייט והיגינס נפרדו והיא חידשה את קריירת הציור שלה. בשנה שלאחר מכן הצטרפה למועדון הסטודיו החדש של גרטרוד ונדרבילט ויטני, והפכה למזכירה של ג'וליאנה פורס, מנהלת המועדון. במהלך השנים הבאות היא השתתפה במפגשי ציור והציגה בתערוכות שנתיות שהמועדון ערך. אף על פי שעשתה כמה ניסויים בתחריטים היא עבדה בעיקר בצבעי מים בשלב זה.
סגנון בוגר
לאחר שנחשפה לליתוגרפיה כשלמדה בסן פרנסיסקו, היא פגשה את סוחר ההדפסים האמנותיים בניו יורק, קארל זיגרוסר זמן מה לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ובעידודו, נסעה לפריז, צרפת בשנת 1926 כדי להשקיע שנתיים בלימוד אמנות ליתוגרפיה. בהיותה בפריז, היא עשתה רישומים מהירים המראים אנשים העוסקים בפעילויות יומיומיות - צופים במופעי בובות, יושבים בבתי קפה, מתפללים בכנסייה, צופים בדוכנים ליד הסן - ועיבדה את הרישומים להדפסים ליתוגרפיים. בתנוחתם ובמחוותיהם כמו הבעות הפנים שלהם, הדמויות שהיא תיארה מראות את אישיותם ואת חולשותיהם האישיים. היבט זה של הסגנון הבוגר של דווייט נראה בבירור ב Boulevard des Italiens משנת 1927, שם מודגש הבדל של כל אדם.
ממאמציה הראשונים והלאה, התמונות שלה הפכו ״לחגיגות של נורמליות״. ניכר היה בליתוגרפיות האמפתיה שלה וחוש ההומור. בעוד שרוב ההדפסים שלה היו בשחור לבן, מעטים שופרו על ידי צבעים עדינים. כשהיא הייתה מסיימת את הליתוגרפיה, הייתה שולחת אותה לזיגרוסר לביקורת, ואחרי שחזרה לניו יורק בשנת 1927 הוא חיבר אותה לבית הדפוס של ג'ורג' מילר.
בתוך שנה מחזרתה, הדפסי פריז ואלה שהתחילה לעשות בניו יורק ביססו אותה כאחד האמנים הטובים ביותר בליטוגרפיה באמריקה. בשנת 1928 העניק לה זיגרוסר תערוכת יחיד ראשונה בגלריה ווייה. בביקורת על התערוכה הזאת, נכתב שההדפסים שלה הראו היבטים של ההומור בחיי העיר, ושיבחו אותה על סגנון האישי. אומרים שהיא בחרה בהפקת דפוס כדי להנגיש את האמנות שלה לקהל רחב בעלות סבירה.
בשנת 1929 מועדון ההדפסים בפילדלפיה איפשר לה תערוכת יחיד רטרוספקטיבית הכוללת את כל ההדפסים שעשתה בפריז, שארטר ובניו יורק. בסקירה שכתבה מרגרט בראונינג מ"ניו יורק אווני פוסט - כי התערוכה שלה מציגה ״ליתוגרפיות שמחות שנוצרו על ידי אמנית אמיתית, שדופק החיבה שלה מכוון יפה לפעימות הלב של אלה שהיא מתארת כל כך נאמנה."
דווייט אהבה לצייר ניו יורקים במקומות ציבוריים ולעיתים קרובות עבדה בתיאטראות. היא הייתה מסתירה את העיפרון והנייר שלה מאחורי תיק יד גדול כדי לשרטט אנשים מהקהל. בשנת 1928 עבדה בגן החורף הלאומי של מינסקי, תיאטרון בורלסקי בלואר איסט סייד כדי להכין סדרת ליתוגרפיות - "הימים האחרונים של בורלסק", עבור המהדורה של Vanity Fair. אוגוסט 1929.
היא יצרה רישומים של הופעות קרקס למאמר בגיליון אפריל 1930 של מגזין Fortune ושנתיים לאחר מכן קיבלה תערוכת יחיד שנייה בגלריה ווייה. בתערוכה זו הציגה ציורי צבעי מים ורישומים וכן הדפסים ליטוגרפיים. נושאיה היו בתים ישנים בסטטן איילנד, חתול שחור, ובתי קברות בניו מקסיקו ופריז - כמו גם ציורים חגיגיים יותר של מסיבות והופעות קרקס.
היא שמרה על השקפות פוליטיות רדיקליות לאורך כל חייה הבוגרים. במהלך שנות השלושים הצטרפה לאחד ממועדוני המרקסיסט ג'ון ריד. עם זאת, לא רצתה להפוך לתועמלנית וחששה שתאבד מכירות שנחוצה לה כדי לתמוך בקיומה הרעוע, היא כמעט ולא הפיקה יצירות בעלות אופי פוליטי גלוי. הציור של דווייט בסנטרל פארק (1934) מציג את התלאות שעברו אזרחים רבים באותה תקופה, אך הטון שלה וההרגשה המועברת לצופה היא אופטימית. צבע מים ללא כותרת משנת 1936 בו נראה גבר אפרו-אמריקאי ושתי נשים משוחחות כשהן יושבות על ספסל בפארק הוא ציור מקסים ולירי. שום דבר בציור לא מצביע על תנאי דיכאון או על עוולות ואפליה גזעית. בשנת 1936 היא הוגדרה כאחת מיוצרות הדפוס הטובות של אמריקה במגזין Prints ובאותה שנה הפיקה את מה שיהפוך להדפס הפופולרי ביותר שלה, Queer Fish, שהיה אחת מקבוצת התמונות שנעשו באקווריום של ניו יורק. באותה השנה מבקר עיתון כינה אותה "ליתוגרפית אמריקאית ראשונה במעלה" ש"נכנסה לראש תחום קשה ותחרותי ביותר." כאשר, במחצית השנייה של שנות השלושים, דווייט עשתה ליטוגרפיות לפרויקטים של אמנות פדרלית, היא שמרה על חוש ההומור והמשיכה לצייר ניו יורקים בשעות הפנאי שלהם.
בשנת 1938 הציגה בגלריה ווייה תערוכת יחיד רטרוספקטיבית של 93 יצירות שהוכחו כמוצלחות מאוד. התערוכה נקראה "עשור של ליתוגרפיה", והוא כיסה את השנים משנת 1927 עד 1937. ״הבוקר״ ציטט את "הפרשנות האנושית העשירה והבריאה שלה", ואמר שהמופע חשף את "אהבת החיים במעשיה שהיא הכוח העיקרי באומנותה״.
המשך החיים
השנים האחרונות של שנות השלושים הוכיחו את נקודת השיא בקריירה של דווייט. בתחילת שנות הארבעים המשיכה עבודתה להופיעה בתצוגות קבוצתיות בניו יורק, כולל גלריית ווייה (1941, 1942), אך אחרי 1942 כמעט ולא היו כאלה. אף על פי שהייתה פחות פרודוקטיבית, היצירה ״ערב הקיץ״ משנת 1945 הוא יצירה מאוחרת ונדירה המראה ששמרה על יכולתה ליצור אמנות מעולה בגיל 70.
בשנת 1929 או 1930 היא נסעה לניו מקסיקו ונראה שזו הייתה הפעם הראשונה והיחידה שהיא נסעה לאחר חזרתה מפריז. בערך בזמן הזה עברה מגריניץ' וילג' לסטטן איילנד, זמן מה לאחר מכן עברה לפייפרסוויל, מחוז באקס, פנסילבניה. לאחר שלדווייט מלאו 65 בשנת 1940 מחלותיה - חירשותה, אסתמה כרונית ועוני החמירו. אף על פי שהמשיכה לעבוד, תפוקתה התדלדלה והיא הייתה מרותקת לבתי אבות בתקופה שלפני מותה בעקבות אירוע מוחי ונפטרה ב־4 בספטמבר בשנת 1955.
הארגון הבין-לאומי לפסולת מוצקה
הארגון הבין-לאומי לפסולת מוצקה (באנגלית: International Solid Waste Association - ISWA) הוא ארגון בינלאומי ללא כוונת רווח שהוקם בשנת 1970 במטרה לקדם ולפתח ניהול פסולת באופן מקצועי בכל רחבי העולם כתרומה לפיתוח בר-קיימא.
המטרה של הארגון בעולם היא לימוד ומחקר על מידע וניסיון על כל ההיבטים של ניהול פסולת ביתית, פסולת מסחרית, ופסולת תעשייתית. הארגון מאמץ מערכות מקובלות של ניהול פסולת באופן מקצועי של לימוד הציבור הרחב באמצעות פיתוח טכנולוגי ושיפור השיטות להגנה על חיי אדם ועל בריאותם ואיכות הסביבה, כמו כן גם שימור של חומרים ומקורות אנרגיה.
הארגון גם פעיל במגוון תחומים, כולל כנסים, מפגשים, תוכניות הדרכה, פיתוח מידע והפצתו, וסיוע טכני בקנה מידה עולמי. בארגון ישנם יותר מ-1,200 חברים ב-93 מדינות ועם השנים הרשת הבינלאומית הרשת למדינות נוספות עם יותר מ-80% מאוכלוסיית העולם החסרים בו ומייצג את כל ההיבטים של תחום ניהול פסולת, החל מארגונים, מוסדות מחקר ומוסדות אקדמיים, ועד לבתים פרטיים, וחברות פרטיות. מקום מושבו של הארגון הוא בווינה, אוסטריה.
בשנת 2009 נבחר איגוד ערים דן לחברות בארגון בתור הנציג הרשמי של ישראל.
גבול איראן–עיראק
הגבול בין איראן לעיראק הוא גבול בין-לאומי באורך 1,599 קילומטרים, העובר ממשולש גבולות עם טורקיה בצפון ועד לנהר שט אל-ערב והמפרץ הפרסי בדרום. אף על פי שהגבול נקבע לראשונה כבר ב-1639, עדיין קיימות לגביו מספר מחלוקות, במיוחד סביב שט אל-ערב.
קו הגבול
הגבול מתחיל בצפון במשולש גבולות עם טורקיה. לאחר מכן הוא ממשיך דרומה בזיגזג דרך הרי זגרוס לכיוון דרום-מזרח, למעט קטעים קצרים בהם הוא מנצל נהרות (כגון נהר דיאלא) ובליטה של שטח עיראקי ממזרח לסולימאניה. ממזרח לאל-אמארה נפסקים הקווים הבלתי סדירים, והגבול ממשיך דרומה דרך ארבעה קווים ישרים דרך ביצות עד לנהר אל-חיין. הגבול עוקב אחרי נהר זה לזמן קצר עד לשט אל-ערב, ועוקב אחרי דרך העמק שלו עד המפרץ הפרסי.
התקופה העות'מאנית (1500–1920)
האימפריה העות'מאנית כבשה חלק גדול מעיראק של היום מהאימפריה הספווית הפרסית ב-1555. המלחמה הסתיימה בשלום עמאסיה, באמצעותו אושר השלטון העות'מאני במסופוטמיה. השליטה העות'מאנית במסופוטמיה התחזקה בעקבות המלחמה העות'מאנית–ספאווית 1623–1639, שהסתיימה בהסכם זוהאב, שקבע כי הגבול בין שתי האימפריות יעבור בין הרי זגרוס לחידקל, אם כי הוא לא שורטט במדויק.
במהלך המלחמה העות'מאנית–הוטקית (1722–1727) פלשו העות'מאנים לאיראן בברית עם רוסיה, והשיגו חלקים נרחבים מצפון-מערב איראן בהסכם המדן. מלחמה נוספת באה בעקבותיה בשנות ה-40 של המאה ה-18, אשר הסתיימה בחוזה קרדן ב-1746, אשר החזיר לאיראן את המחוזות המערביים והחזיר את הגבול לזה מהסכם זוהאב. המלחמה העות'מאנית-פרסית (1821–1823) הסתיימה עם החתימה על הסכם ארזורום הראשון, שאישר מחדש את גבול זוהאב. ועדת גבול שבה היו מעורבים פקידים איראנים, עות'מאניים, רוסים ובריטים סייעה בתיחום הגבול, וכתוצאה מכך הסכם ארזורום השני מ-1847 אשר אישר את גבול זוהאב עם כמה שינויים קטנים. האמנה החדשה העלתה לראשונה את סוגיית נתיב המים שט אל-ערב. הגבול נקבע בגדה המזרחית של הנהר כך שכל נתיב המים נשאר בשליטה עות'מאנית, אך "לכלי שיט פרסיים תהיה הזכות לנווט בחופשיות ללא צורך בקבלת רשות או הפרעה". ועדת הגבול חידשה את עבודתה בשנים הבאות, ולאחר עבודה רבה ומחלוקת קרטוגרפית הופקה מפה מפורטת ב-1869.
למרות עבודת הוועדה נמשכו המחלוקות בנוגע לגבול המדויק. העות'מאנים ואיראן הסכימו לעבוד על תיחום מדויק יותר ב-1911 על פי דרישת רוסיה ובריטניה, שלשתיהן היו שאיפות קולוניאליות באזור. מנובמבר 1913 עד אוקטובר 1914 ייסדה הוועדה את פרוטוקול קונסטנטינופול, שסיפק תיחום מפורט של הגבול כולו ואישר את השליטה העות'מאנית בשט אל-ערב. באופן כללי הקו היה אמור לעקוב אחר הגדה המזרחית של נתיב המים, למעט באזור המקיף את העיירה האיראנית ח'וראמשהר, שם הוא היה אמור לעבור בדרך העמק. ועדת הגבול סקרה את הגבול על הקרקע, תחמה אותו בעמודים והפיקה סדרה מפורטת של מפות המתארות את הגבול המאושר.
עיראק קולוניאלית ועצמאית (1920–הווה)
הערעור אמנם פתר את התלונות הגדולות של איראן, אך היא לא הצליחה להגיב לסוגיית חופש הניווט בשט אל-ערב. הנושא התעורר בעשורים הבאים, כאשר עיראק אימצה מדיניות חוץ אסרטיבית יותר בשנות ה-70 בעקבות עלייתו של סדאם חוסיין. בשנת 1969 ביטלה איראן את האמנה משנת 1937, וכתוצאה מכך התעוררו התנגשויות בין המדינות בשנים 1974–1975. כנקמה תמכה עיראק בבדלנים ערבים בפרובינציית ח'וזסתאן העשירה בנפט, ואיראן תמכה במורדים הכורדים בעיראק. בהסכם אלג'יר, הסכם שלום שנחתם ב-6 במרץ 1975, התחייבו שני הצדדים לתחום את הגבול, הן ביבשה והן בשט אל-ערב, בהתבסס על הסכם ארזורום ופרוטוקול קונסטנטינופול. הסכם נוסף נחתם בבגדאד באותה שנה, המאשר את הסכם אלג'יר, יחד עם מפות המסמנות את הגבול.
היחסים התקררו שוב ב-1979, כאשר סדאם חוסיין נכנס רשמית לתפקידו והשאה האיראני הופל ב והוחלף בתאוקרטיה שיעית תחת האייתוללה רוחאללה ח'ומייני. ב-1980 פלשה עיראק לאיראן, והובילה למלחמת איראן–עיראק בת שמונה השנים. כמעט כל המלחמה הקרקעית נערכה בסמיכות לגבול הבינלאומי, אם כי הסכסוך הביא לקיפאון ולאחר סיום הלחימה לא בוצעו שינויים בגבול. היחסים כוננו מחדש ב-1990 והשתפרו משמעותית מאז הפלת סדאם חוסיין ב-2003.
מעברי גבול
ישנם ארבעה מעברי גבול בין איראן לכורדיסטן העיראקית: פרוויז (בסולימאניה/כרמאנשאה), חאג'י אומרן (במחוז ארביל), בשמק (בכורדסתאן/סולימאניה), ומ-2016 בסייראן באן בסולימאניה.
סאלם מקוריה
סאלם מקוריה (באנגלית: Salem Mekuria; נולדה ב-1947) היא קולנוענית עצמאית ואמנית וידאו אתיופית-אמריקאית.
ביוגרפיה
מקוריה נולדה באדיס אבבה. היא התחנכה שם ובאקסום, ועברה לגור בארצות הברית בשנת 1967, שם למדה מדעי המדינה ועיתונאות במכללת מקליסטר. מקוריה השלימה תואר שני בטכנולוגיה חינוכית והפקה תקשורתית באוניברסיטת סן פרנסיסקו סטייט ב-1978. מאוחר יותר היא עבדה בתחנת הטלוויזיה WGBH בבוסטון, שם התחילה כמזכירה אך בסופו של דבר נהייתה מפיקה בסדרת המדע הפופולרי Nova. מקוריה מחזיקה בפרופסורת לואלה לה מר ללימודי נשים בחוג לאמנות במכללת ולסלי.
מקוריה הייתה עמיתת פולברייט בין 2003 ל-2004. היא זכתה במלגות רבות, כולל ממכון רדקליף ללימודים מתקדמים, מלגת ניו אינגלנד מדיה, מלגת מדיה בין-תרבותית מקרן רוקפלר בשנת 1995, נבחרה כאמנית הבית על שם ליילה וואלאס מטעם רידרס דייג'סט אינטרנשיונל בשנת 1993 ואת מלגת מכון באנטינג במכללת רדקליף. ב-1991, היא זכתה בפרס קרן האמנות של מדינת מסצ'וסטס. סרטיה של מקוריה זכו לציונים לשבח לסרט ולבימוי (ב-1991 ו-1997 בהתאמה) בפסטיבל הסרטים והווידאו מריה השחורה.
Lost and Found (שיר של איי קיו)
Lost and Found (בעברית: אבדות ומציאות) הוא שיר שבוצע על ידי הלהקה המקדונית איי קיו. השיר הוצא בהפצה דיגיטלית דרך Apple Music ב-11 במרץ 2018, יחד עם גרסת הקריוקי שלו. הקליפ הרשמי פורסם במקביל בערוץ היוטיוב הרשמי של האירוויזיון.
אירוויזיון 2018
השיר ייצג את מקדוניה באירוויזיון 2018. השיר התחרה בחצי הגמר הראשון, שנערך ב-8 במאי 2018 בליסבון, בירת פורטוגל. השיר סיים במקום ה-18 (מקום אחד לפני זה האחרון) בחצי הגמר שלו עם 24 נקודות בלבד.זהו המיקום הנמוך ביותר אליו הגיעה המדינה בתחרויות האירוויזיון בהן השתתפה.
Rockwell Automation
החברה מעסיקה כ-24,500 עובדים, מספקת שירות לכ-100 לקוחות ברחבי העולם ומטה החברה הראשי שלה נמצא בעיר מילווקי, ארצות הברית.
בשנת 2019, דיווחה החברה על הכנסות של כ-6.6 מיליארד דולר.
היסטוריה
רוקוול אוטומיישן הוקמה בשנת 1903 על ידי ד"ר סטנטון אלן (Dr. Stanton Alle) וליינד בראדלי (Lynde Bradley) תחת השם Compression Rheostat.
בשנת 1904, רשמה החברה את המוצר הראשון שלה, בקר עגורן המיועד למנופים תעשייתיים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, היקף פעילותה התרחב לאחר שקיבלה חוזה ממשלתי בו נדרשה לייצר סטרטרים, מתגים אוטומטיים, מפסקים, ממסרים וציוד חשמלי.
ניגמטולין
ניגמטולין (ברוסית: Нигмату́ллин) הוא שם משפחה.
Rockwell Automation
היסטוריה
לאחר המלחמה, החלה החברה לייצר נגד משתנה מיניאטורים על מנת לתמוך בתעשיית הרדיו שהתפתחה בעולם.
בשנת 1932, נקלעה החברה למשבר שגרר הפסדים רבים ובעקבות כך נאלצה החברה לצמצם את כוח האדם שלה וקיצצה את שכר העובדים בחמישים אחוזים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, היקף פעילותה התרחב בשנית לאחר ש-80 אחוז מההזמנות שקיבלה היו קשורות למלחמה ובייצור חלקים לציוד צבאי.
בשנת 1947, רשמה החברה את היקף ההתרחבות הגדול ביותר, כאשר השקיעה כמיליון דולר בבניית תשתיות ופתיחת משרדים חדשים.
בשנות ה-80 הפכה לחברה גלובלית, הציגה בקרים לוגים הניתנים לתכנות וסדרה רחבה של מוצרים: PLC-5 Family, SLC-500, SLC-100 Family, PLC-2, PLC-3, PLC-4.
בשנת 1985, חצתה החברה את רף המכירות של מיליארד דולר.
בחודש פברואר 1985, רכשה רוקוול אינטרנשיונל את חברת חברת אלן-בראדלי תמורת כ-1.6 מיליארד דולר ונחשבה לעסקה הגדולה ביותר בוויסקונסין באותה העת.
בשנת 1994, השיקה החברה את חטיבת הפיתוח שלה תחת השם Rockwell Software.
בחודש נובמבר 1994, רכשה את חברות Dodge ו-Reliance Electric תמורת כ-1.6 מיליארד דולר ומתגה אותם תחת השם Rockwell Automation.
בשנת 2001, התפצלה רוקוול אינטרנשיונל לשתי חברות: Rockwell Automation ו-Rockwell Collins.
במהלך הפיצול הוסכם שרוקוול אוטומיישן תשמור על מחיר המניות של החברה המקורית ותסחר בבורסה לניירות ערך בניו יורק תחת סימן המסחר ROK.
בשנת 2007, רכשה חברת באלדור אלקטריק (Baldor Electric Company) את פעילותה של חטיבת Power Systems מחברת רווקוול אוטומיישן תמורת כ-1.8 מיליארד דולר.
בסוף שנת 2007 רכשה רוקוול אוטומיישן את חברת ICS Triplex, תמורת סכום שלא פורסם.
בחודש אפריל 2016, מונה בלייק מורט (Blake Moret) למנכ"ל החברה.
בשנת 2018, השקיעה כמיליארד דולר בחברת PTC ורכשה כ-8.4 אחוזים ממניות החברה.
בחודש ינואר 2020, רכשה את חברת הסייבר הישראלית, אבנת (Avnet Data Security), תמורת סכום שלא פורסם.
בחודש מאי 2020, רכשה את חברת קליפסו (Kalypso), המתמחה בייעוץ והטמעת מערכות IT ו-OT.
הבה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
סינתיה קרולק
סינתיה קרולק (באנגלית: Cynthia Michele Kereluk; נולדה ב-1962) היא דוגמנית וגורו של כושר קנדית.
ביוגרפיה
קרולק נולדה באדמונטון, ב-1984 היא נבחרה למיס קנדה וייצגה את מדינתה בתחרות מיס תבל, מ-1985 עד 2000 היא הגישה את תוכנית תרגילי הכושר "כולם מתאמנים" ששודרה בקנדה ובארצות הברית בערוץ "לייפטיים", בנוסף היא הוציאה סרטוני וידאו וספרים העוסקים בתרגילי ספורט, קרולק השתתפה כשחקנית בשלושה סרטים, ב-2007 היא נישאה למוזיקאי האנגלי פול רוג'רס.
זכויות להט"ב באזרבייג'ן
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באזרבייג'ן מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים. פעילות הומוסקסואלית חוקית במדינה מאז שנת 2000, אך משקי בית בראשות זוגות חד מיניים אינם זכאים לאותן ההכרות המשפטיות הזמינות לזוגות הטרוסקסואלים, בעוד טרם חוקקו הגנות מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בנושאים שונים כגון תעסוקה, מתן סחורות ושירותים, פשעי שנאה או דברי שטנה.
בשנת 2012, החלו שמועות על מצעד גאווה שמתארגן בזמן לאירוויזיון 2012, אותו אירחה אזרבייג'ן אשר גרמו לחוסר הסכמה בחברה עקב דעות הומופוביות, אך זכו לתמיכה מפעילי זכויות האדם אזרים. נוכחות התחרות באזרבייג'ן גרמה גם למתיחות דיפלומטית עם איראן השכנה. אנשי הדת האיראנים איאתוללה מוחמד מוג'טאהד שבסטרי ואייתוללה ג'עפר סובאני גינו את אזרבייג'ן בגין "התנהגות אנטי-אסלאמית" וטענו כי אזרבייג'ן עומדת לארח מצעד גאווה. הדבר הוביל להפגנות מול שגרירות איראן בבאקו, שם נשאו המפגינים סיסמאות לועגות למנהיגי איראן. למרות השמועות, לא התקיים לבסוף מצעד במדינה.
מעמד בחוק
לאחר הכרזת עצמאותה מהאימפריה הרוסית ב-1918, לרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן לא היו חוקים נגד הומוסקסואליות. כאשר הפכה לחלק מברית המועצות ב-1920, הייתה כפופה לחוקים הסובייטיים אשר הפלילו פעילות הומוסקסואלית בין גברים בהסכמה אף על פי שלודימיר לנין העביר אי-הפללה של הומוסקסואליות ברוסיה הסובייטית באופן לא מפורש, לאחר שמערכת המשפט הצארית בוטלה אשר הפלילה "מעשי סדום", מגע מיני בין גברים אשר נקרא בטעות כ-"פדרסטיות" בחוקים, ולא לפי המונח המדויק טכנית כ-"סדום", הפך לעבירה פלילית ב-1923 ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן, בעוד דינו היה עד חמש שנות מאסר בין מבוגרים בהסכמה, או עד שמונה שנים אם היה כרוך בכפייה או איומים.
בארגון הביון והמשטרה החשאית של ברית המועצות (ק.ג.ב.) הוקמה מחלקה מיוחדת למאבק בהומוסקסואליות. השירותים החשאיים השתמשו בסחיטה כדי לגייס סוכנים מקהילת הלהט"ב. קיומה מנעה את האפשרות של הופעת ארגון להט"ב כלשהו, או מדיה מודפסת שתוכננה במיוחד עבור חבריה.
אזרבייג'ן חזרה לעצמאותה ב-1991 לאחר התפרקות ברית המועצות, ובשנת 2000 ביטלה את חוק ההפללה של הומוסקסואליות מתקופת ברית המועצות. מהדורה מיוחדת של אזרבייג'ן, העיתון הרשמי של האספה הלאומית, שפרסם ב-28 במאי 2000, דיווח כי האספה הלאומית אישרה קוד פלילי חדש אשר כלל את ביטול סעיף ההפללה 121, וכי הנשיא היידר אלייב חתם על צו המקנה לו מעמד חוק החל מ-1 בספטמבר 2000. ביטול הסעיף הייתה דרישת מועצת אירופה מאזרבייג'ן עבור הצטרפותה לחברות במועצה.
גיל ההסכמה מוגדר כשווה לזוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד - 16 שנים.
הכרה במערכות יחסים חד מיניות
אזרבייג'ן אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
הורות ואימוץ
זוגות חד מיניים אינם רשאים לאמץ ילדים הן באופן חורג והן באופן משותף.
זהות מגדרית
לאזרבייג'ן אין חקיקה המאפשרת לטרנסג'נדרים לשנות את מינם באופן חוקי במסמכים רשמיים. עם זאת, רשאים לשנות את שמם כך שיתאים לזהותם המגדרית המועדפת.
תרומת דם
לא ידוע אם גברים המקיימים יחסי מין עם גברים רשאים לתרום דם באזרבייג'ן. על פי החוק, אין קבוצות הנאסרות מנתינת תרומת דם מלבד אנשים הנגועים ב-HIV/איידס.
תנאי מחיה
אזרבייג'ן היא במידה רבה מדינה חילונית עם אחת מאוכלוסיית הרוב המוסלמית הפחות מתרגלות את דת האסלאם ברחבי העולם. הסיבות העיקריות מאחורי הומופוביה ברחבי המדינה נובעת בעיקר מחוסר ידע על מהי קהילת הלהט"ב, וכן בשל "מסורות הטרוסקסואליות". משפחות של הומוסקסואלים לרוב אינן מסוגלות להשלים עם נטייתן המינית של בני משפחן, במיוחד באזורים כפריים, בעוד יציאה מהבית גורמת לעיתים קרובות לאלימות או לנידוי מצד אבות המשפחה או לקיום נישואים הטרוסקסואלים בכפייה. בשנת 2012, החלו שמועות על מצעד גאווה שמתארגן בזמן לאירוויזיון 2012, אותו אירחה אזרבייג'ן אשר גרמו לחוסר הסכמה בחברה עקב דעות הומופוביות, אך זכו לתמיכה מפעילי זכויות האדם אזרים. נוכחות התחרות באזרבייג'ן גרמה גם למתיחות דיפלומטית עם איראן השכנה. אנשי הדת האיראנים איאתוללה מוחמד מוג'טאהד שבסטרי ואייתוללה ג'עפר סובאני גינו את אזרבייג'ן בגין "התנהגות אנטי-אסלאמית" וטענו כי אזרבייג'ן עומדת לארח מצעד גאווה. הדבר הוביל להפגנות מול שגרירות איראן בבאקו, שם נשאו המפגינים סיסמאות לועגות למנהיגי איראן. עלי חסאנוב, ראש המחלקה לעניינים ציבוריים ופוליטיים בממשל נשיא אזרבייג'ן, הצהיר כי טענות לקיום מצעד הגאווה אינן נכונות, והזהיר את איראן "שלא להתערב בענייניה הפנימיים של אזרבייג'ן". בתגובה, איראן החזירה את שגרירה מבאקו, בעוד אזרבייג'ן דרשה התנצלות רשמית מאיראן על הצהרותיה בקשר עם אירוח האירוויזיון של באקו, ובהמשך גם החזירה את שגרירה מטהראן. למרות השמועות, לא התרחש מצעד גאווה במדינה.
בשנים האחרונות, חברי קהילת הלהט"ב האזרית זכו לנראות רבה יותר, באמצעות ראיונות שונים, פוסטים ברשתות חברתיות וסרטים. לרגל חודש הגאווה (יוני) בשנת 2019, מספר סלבריטאים אזרים שיתפו פוסטים ברשתות חברתיות התומכים בזכויות להט"ב, בהם הזמרת רויה, הסטייליסט ענר אגאקישייב וזוכה האירוויזיון לשנת 2011 אלדר גאסימוב.
חברה
כמו ברוב המדינות הנוספות לאחר העידן הסובייטי, אזרבייג'ן נותרה מדינה בה הומוסקסואליות היא נושא המוקף בבלבול. אין כמעט מידע אובייקטיבי או נכון על ההיבטים הפסיכולוגיים, הסוציולוגיים והמשפטיים של הומוסקסואליות באזרבייג'ן. כתוצאה מכך, רוב החברה המבוגרת בפרט לא יודעת מהי הומוסקסואליות במדינה. עם זאת, ישנה תנועת זכויות להט"ב קטנה במדינה, עם שלושה ארגונים הדוגלים בזכויות והגנה של חברי קהילת הלהט"ב האזרית.
אף על פי שמעשים הומוסקסואלים בהסכמה הם חוקיים רשמית באזרבייג'ן, הדיווחים על התעללות משטרתית בתושבי להט"ב נמשכים. תוך כדי התלוננות על אלימות הומופובית כנגדם, הקורבנות מעדיפים להישאר בעילום שם מחשש לנקמה מצד המשטרה. בינואר 2014 מת איסה שחמארלי, הומוסקסואל מוצהר מייסד ארגון הלהט"ב "AZAD LGBT" בהתאבדות בתלייה עם דגל הגאווה. בזמן מותו, דווח כי שחמארלי היה מנוכר ממשפחתו שראתה בו כאדם "חולה". שחמארלי השאיר מכתב התאבדות בחשבונו בפייסבוק בו האשים את יחס החברה ההומופובי להומוסקסואליות במותו. זמן קצר לאחר מכן נמצא על ידי חבריו. התאבדותו של שחמרלי עוררה עלייה בפעילות זכויות להט"ב באזרבייג'ן, ויום מותו סומן כיום הגאווה במדינה וזכה לכבוד בשנת 2015 עם פרסום מקוון. בשנת 2019, בית הדין האירופי לזכויות אדם גינה את המדינה כתוצאה מפשיטותיה בשנת 2017 בהן עצרה למעלה מ-80 תושבי להט"ב, אשר רבים מתוכם עונו על ידי המשטרה. דוח זכויות אדם ממשרד החוץ של ארצות הברית בשנת 2017 הצהיר כי הנעצרים ציינו כי המשטרה "איימה עליהם באונס", ובמקרים מסוימים "אנסה אותם באמצעות אלות". הדוח הצהיר כי בחודש אוקטובר דיווחו ערוצי תקשורת ועורכי דין לזכויות אדם שמאז אמצע ספטמבר המשטרה עצרה ועינתה 83 גברים הנחשבים הומואים או ביסקסואלים. לאחר שהוחזקו במעצר, המשטרה הכתה את העצורים במכות חשמל עבור השגת שוחד ומידע על מציאתם של גברים הומואים נוספים במדינה. עד 3 באוקטובר שוחררו רבים מהעצורים לאחר שנגזרו עליהם 20–45 ימי מאסר, קנס של עד 200 מאנט או שניהם.
באפריל 2019, ניסתה אלינה חג'יבה, ילדה לסבית בת 14 מבאקו, פעם נוספת להתאבד בגלל בריונות הומופובית בבית ספרה. אף על פי שאמה דיווחה על כך למנהלת בית הספר, לא היא ולא מורים אחרים נקטו כל פעולה בנושא. לאחר ניסיון התאבדותה, החזיקה המנהלת את חג'יבה במשרדה במשך שעה שבמהלכה ניסתה לשכנעה להטיל את האשמה בקשיים המשפחתיים ולא בנושאי בריונות הומופובית בבית הספר בעוד כי לא הזעיקה אמבולנס או אפשרה לאחרים לעשות זאת עבור סיוע. חג'יבה נפטרה בבית חולים יומיים לאחר מכן. מנהלת בית הספר, המשנה למנהל ופסיכולוג בית הספר פוטרו מתפקידם בעוד שהמנהלת הועמדה לדין בגין רשלנות שגרמה למוות והשארת מישהו בסכנה ביודיעין. ב-24 באוקטובר 2019 נידונה על ידי בית המשפט המחוזי בבאקו לשלם 18,500 מאנט פיצוי כספי להורים ולשנתיים ו-2.5 חודשי הגבלת חירות, אשר חייבו אותה לשהות בביתה בשעה 21:00. המקרה עורר קמפיין מדיה חברתית בפריסה ארצית נגד בריונות. זוכת האירוויזיון 2011 האזרבייג'נית ניגר ג'מאל פרסמה סרטון בחשבונה באינסטגרם המופנה לנשיא אילהם אלייב ודחקה בגורמי הממשלה לפעול בנושא. משרד החינוך השיק תוכנית פעולה נגד בריונות ב-13 במאי, שעניינה מספר משימות להבטחת "סביבה בריאה במוסדות החינוך הכללי", לשיפור יחסי בית הספר והמשפחה והגנה על התלמידים מפני התעללות. כמו כן הוקם מוקד לסיוע בנושא.
במאי 2019, אזרבייג'ן איירליינס פיטרה שלושה עובדים בגין פרסום מידע אישי של נוסעת טרנסג'נדרית ברשתות החברתיות, כולל תמונה של דרכונה. ביוני 2019, חמש נשים טרנסג'נדריות הותקפו פיזית על ידי קבוצה של 15 גברים במרדקאן. ארבעה מהתוקפים נעצרו. בספטמבר 2019, נער הומוסקסואל אזרבייג'ני הוכה, נאנס וגורש מכפרו יולצ'ובלי בשל נטייתו המינית. לאחר מכן דיווח למשטרה על האלימות. תוך זמן קצר תמונות של האונס שלו עלו ברשת.
מדיה
אתר החדשות הראשון עבור חברי קהילת הלהט"ב באזרבייג'ן הושק על ידי רוסלן בלוחין ב-25 במאי 2011 תחת השם, "gay.az".
מגזין הלהט"ב האזרי המקוון הראשון "Minority Magazine" נוסד על ידי סמאד איסמאילוב בדצמבר 2015. המגזין עוסק בנושאי חינוך, בידור ואקטואליה על מעמד חברי הקהילה באזרבייג'ן וברחבי העולם. המגזין החל לתפקד כארגון לא ממשלתי מאוגוסט 2017.
סרטים
סמאד איסמאילוב, פעיל להט"ב ומייסד "Minority Magazine", יצר סרט תיעודי על טרנסג'נדר מאזרבייג'ן בשם סבסטיאן. סרטו התמקד באתגרים, הפחדים והחלומות של סבסטיאן לגבי העתיד. הסרט צולם באוהיו שבארצות הברית והופיע לראשונה בבאקו ב-25 בנובמבר 2017, בתמיכת שגרירות הולנד. כ-80 איש הגיעו לצפות בבכורתו ולהשתתף בדיונים על זכויות להט"ב לאחר סיומו.
ספרות
בשנת 2009, הסופר עלי אכבר הוציא לאור ספר מעורר מחלוקת בשם "Artush and Zaur", שהתמקד באהבה הומוסקסואלית בין ארמני לאזרי. לפי אכבר, "להיות ארמני או הומוסקסואל הם נושאי טאבו מרכזיים בחברה האזרית".
בשנת 2014 פרסם הסופר האזרי אורחאן בהדירסוי רומן על אהבתם של שני גברים צעירים תחת הכותרת, "It is a sin to love you".
קו ויקטוריה
קו ויקטוריה (באנגלית: Victoria line) הוא קו ברכבת התחתית של לונדון, שעובר בין בריקסטון בדרום לונדון לבין בצפון מזרח העיר, דרך רובע וסט אנד. צבע הקו במפת הרכבת התחתית של לונדון הוא כחול בהיר. הקו נבנה בשנות ה-60 של המאה ה-20, והיה לקו הראשון בלונדון, שנבנה כולו מתחת לאדמה. בניית הקו נועדה להקל את העומס על קווים אחרים, בעיקר על קו פיקדילי ועל הקו הצפוני.
תכנון
ההצעה הראשונה להפעלת קו רכבת באזור זה הופיעה על תוכנית "מחוז לונדון" שפורסמה בשנת 1943. ב־1948 הציעה ועדת התחבורה הבריטית (BTC) הקמת קו חדש של רכבת תחתית, שיקל על העומס במרכז העיר.
נתונים ומספרים
קו ויקטוריה הוא הקו הראשון בלונדון שכל מסלולו עובר מתחת לקרקע. הוא נפתח בשנת 1968 והורחב משמעותית ב-2009. אורכו של הקו הוא 21 ק"מ והוא עוצר ב-16 תחנות. הקו משרת 200 מיליון נוסעים בשנה והוא הקו השישי העמוס ביותר. החל משנת 2017 התרחב השירות והתדירות עמדה לשתי דקות בין נסיעה לנסיעה ובשעות השיא ל־36 רכבות לשעה.
קוויטאו
קוויטאו (באיסלנדית: Hvítá) הוא נהר בדרום-מערב איסלנד, במחוז ההיסטורי אאורנסיסלה (Árnessýsla). אורכו 185 קילומטרים (יחד עם הנהר יולפוסאו, המהווה את המשכו של קוויטאו, אחרי התמזגותו עם הנהר סוג). קוויטאו מנקז שטח של 1,644 קמ"ר. ספיקתו הממוצעת של הנהר היא 180-100 מ"ק לשנייה בקיץ, 110-50 מ"ק לשנייה בחורף.
מוצא הנהר הוא בקצה הדרומי של האגם קוויטאורוואטן (Hvítárvatn), בסמוך להר בלאופל (Bláfell) ולקרחון השני בגודלו באיסלנד — לאנגיוקול (Langjökull). המוצא נמצא במערבהּ של רמת איסלנד, שמכסה את רוב פנים הארץ. הנהר זורם ברמה לכיוון דרום, ואחרי 40 קילומטרים נופל אל קניון צר שבדום-מערב הרמה — במפל גולפוס (Gullfoss). ספיקת המים הגבוהה ביותר, שנמדדה אי-פעם במורד המפל, היא 2,000 מ"ק לשנייה.
גם אחרי הירידה במפל, קוויטאו ממשיך לזרום ברמת איסלנד, שם נשפכים בו יובליו — תחילה הגדולים ביותר — טונגופליוט (Tungufljót) וברואראו (Brúará), ואילו בהמשך גם סטורה-לאכסאו (Stóra-Laxá). אחרי שפיכתם של שלושת היובלים הללו אל קוויטאו, כמות המים בו כפולה מאשר כמותם במפל גולפוס שבמעלה זרם הנהר.
לאחר התחזקותו ביובליו, קוויטאו יוצא מרמת איסלנד אל השפלה בשטח המועצה האזורית גרימסנס אוג גראפנינגור (Grímsnes og Grafningur). אחרי שהוא חולף ממזרח להר אינגולפספיאל (Ingólfsfjall), אל קוויטאו נשפך הנהר סוג (Sog). לאחר התמזגותו עם סוג, קוויטאו נקרא יולפוסאו (Ölfusá). בהמשך, בשטח העיירה סלפוס שבמועצה האזורית אאורבורג (Árborg), הנהר פונה מערבה וזורם 25 קילומטרים עד שפיכתו אל האוקיינוס האטלנטי.
קוויטאו נחשב לנהר המסוכן ביותר באיסלנד — בגלל עלייתו על גדותיו באביב ומפליו השוצפים. קטעים מהנהר משמשים לרפטינג.
ג'ייקוב אלורדי
ג'ייקוב נת'ניאל אלורדי (באנגלית: Jacob Nathaniel Elordi; נולד ב-26 ביוני 1997) הוא שחקן ודוגמן אוסטרלי. נודע בזכות תפקידו בתור נואה פלין בסרטים "דוכן הנשיקות", "דוכן הנשיקות 2" "ודוכן הנשיקות 3", וכן בזכות בתור נייט ג'ייקובס בסדרת הדרמה של HBO "אופוריה".
ביוגרפיה
אלורדי נולד בעיר בריזבן שבאוסטרליה. התחנך בבתי ספר תיכון קתוליים.
קריירה
תפקיד המשחק הראשון שלו היה בהפקת תיאטרון מקומית למחזמר "Seussical". הופעת הבכורה הקולנועית שלו הייתה בגיל 17, כניצב בסרט "שודדי הקאריביים: נקמתו של סלזאר". בשנת 2015 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון.
אלורדי זכה לחשיפה משמעותית בעקבות תפקידו כנואה פלין בסרט הנעורים של נטפליקס "דוכן הנשיקות", שיצא לאור ב-11 במאי 2018.
ביוני 2018 נודע כי אלורדי צפוי לככב בעיבוד האמריקאי לסדרה הישראלית "אופוריה". הסדרה עלתה לראשונה ברשת הטלוויזיה האמריקאית HBO ב-16 ביוני 2019. HBO חידשו את הסדרה לעונה שנייה, אך בשל מגפת הקורונה הושהתה הפקת הסדרה.
בפברואר 2019 נודע כי הוא צפוי לחזור ולגלם את דמותו של נואה פלין בסרט ההמשך "דוכן הנשיקות 2".
הסרט "דוכן הנשיקות 2" יצא לאור בנטפליקס ב-24 ביולי 2020. ימים בודדים לאחר צאת הסרט נודע כי סרט ההמשך, "דוכן הנשיקות 3", בתהליכי פוסט-פרודקשן וצפוי לצאת בשנת 2021. ב-16 באוקטובר 2020 יצא לאור הסרט הרומנטי "שני לבבות" בכיכובו של אלורדי לצד השחקנית טירה סקובי. הוא משחק בסרט "מים עמוקים" לצד בן אפלק ואנה דה ארמס שעתיד לצאת לאקרנים בשנת 2022.
אלורדי היה פרזנטור למותגי הלבשה כגון קלווין קליין והופיע על שערי מגזינים רבים, בהם V, VMan ו-GQ.
חיים אישיים
אלורדי הכיר את השחקנית האמריקאית-יהודייה ג'ואי קינג, בתחילת שנת 2017 בעת שצילמו את הסרט "דוכן הנשיקות" בו כיכבו זה לצד זו. באוגוסט 2017 אישרו כי הם במערכת יחסים, אולם בשלהי 2018 נפרדו השניים.
בספטמבר 2020 החל במערכת יחסים עם הדוגמנית האמריקאית ממוצא יהודי קאיה גרבר, אך הם נפרדו בנובמבר 2021.
כהנוב
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ביסקוויט לייבניץ
ביסקוויט לייבניץ או עוגיות לייבניץ (בגרמנית: Leibniz-Keks) הוא מותג מזון גרמני המיוצר על ידי חברת באלזן מאז שנת 1891.
המוצר נקרא על שמו של הפילוסוף והמתמטיקאי הגרמני גוטפריד לייבניץ, למרות שהקשר היחיד בין השניים הוא העיר הנובר, שבה ממוקמים מפעלי החברה ושלייבניץ הוא אחד מבניה המפורסמים ביותר. הביסקוויט הומצא לראשונה על ידי מייסד החברה במטרה לשמש כמזון יבש בעל חיי מדף ארוכים עבור חיילים. בתקופה שבה החל ייצורו של הביסקוויט מקובל היה לקרוא למוצרי מזון בשמם של בני התקופה המפורסמים, כמו, למשל, השוקולד "מוצרט-קוגל" על שמו של מוצרט, המלחין בן העיר זלצבורג.
המוצר
ביסקוויט לייבניץ הוא ביסקוויט חמאה הדומה בצורתו ובטעמו לביסקוויט הפתי בר הצרפתי שנוצר לראשונה מספר שנים לפניו, בשנת 1886. לביסקוויט מגוון רב של גרסאות שונות: בהירות, כהות, ובטעמים שונים, וכן גרסאות המצופות בצדו האחד בשוקולד במגוון טעמים: לבן, חלב, מריר, ועוד.
עיצובו של הביסקוויט עצמו קבוע וייחודי, ולא השתנה מאז יוצר לראשונה. הביסקוויט בצורת מלבן מוקף במסגרת של 52 "שיניים", ועליו מוטבע שם המותג "LEIBNIZ BUTTERKEKS" באותיות רישיות. עיצוב זה הוזכר על ידי העיתון הגרמני "זידדויטשה צייטונג" כ"אנדרטה של עיצוב גרמני", אף על פי שהושפע באופן ניכר מעיצוב הביסקוויט הצרפתי שהומצא מספר שנים לפניו.
הוצאת סרג'ו בונלי
הוצאת סרג'ו בונלי (באיטלקית: Sergio Bonelli Editore) היא הוצאה לאור של חוברות קומיקס שהוקמה באיטליה בשנת 1940 על ידי ג'אנלואיג'י בונלי. היא נקראת על שם סרג'ו בונלי, בנו של מייסד החברה.
היסטוריה
החברה מפרסמת את יצירותיה בפורמט Bonelliano שהוא ספרון שחור-לבן בעל 98 דפים. החברה הוקמה בשנת 1940 במילנו בשם Casa Audace Editrice. סרג'ו בונלי, בנו של מייסד החברה, החל לנהל את החברה בשנת 1957, וב-1990 היא שינתה את שמה לשם הנוכחי.
החל משנת 1948, החברה פרסמה סדרות קומיקס בכיכובו של טקס וילר, איש המערב הפרוע. הסדרה מתפרסמת עד היום (2022). כל שנה מתפרסמות בין 11 ל-17 מהדורות. במרוצת השנים הוצאו גם סרטים ומשחקי מחשב עם הדמות.
בשנת 1961 החל פרסום של סדרת "זאגור". הדמות הראשית מתגוררת ביער בפנסילבניה. בשנת 1996 הצטרף לחברה פאולו ביזי, שהמשיך ביצירת איורים לסדרה. הסדרה זכתה לפופולריות רבה גם מחוץ לאיטליה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 סדרות "זאגור" ו-Tex Willer שווקו בישראל.
על בסיס דמויות הקומיקס החברה יצרה מספר סרטי הנפשה.
צ'מפוס
צ'מפוס (שם מדעי: Chamops) הוא סוג של לטאה קדומה שחיה בקרטיקון העליון לפני 66 מיליון שנה. מאובניה נמצאו בתצורת הל קריק, מונטנה ותוארו ביד עותניאל צ'ארלס מארש בשנת 1892. בסוג נכלל מין אחד - Chamops segnis.
לטאה זו השתייכה לקבוצה הנכחדת "Polyglyphanodontia". היא הגיעה לאורך חצי מטר ולמשקל 2 ק"ג בממוצע. הוא היה דומה ללטאת טגו ובעלת חוטם מעוגל יחסית, בניגוד לשאר הלטאות מקבוצה זו. ככל הנראה הייתה ציידת של חרקים וזוחלים קטנים ממנה.
הצ'מפוס היה אחד מבני משפחת "Chamopsiidae", אשר חיה בחצי הכדור הצפוני, אם כי אולי נמצאו שרידים שלהם גם באמריקה הדרומית ובקרבת העיר א-רשידיה שבמרוקו. כל בני המשפחה נכחדו בהכחדת הקרטיקון.
בעבר סברו שהלטאות הקרובות ביותר אליו הם הטגואיים מאמריקה הדרומית אך כיום חוקרים רבים רואים בהם קרובים רחוקים של האיגואנות ושל דמויי איגואנה.
בתרבות
לטאה זו הופיעה בסדרה הכוכב דינוזאור לצד פרטי נות'רוניכוס.
סיד פילד
סידני אלווין פילד (באנגלית: Sydney Alvin Field; 19 בדצמבר 1935 – 17 בנובמבר 2013) היה סופר ומרצה אמריקאי, שכתב מספר ספרים על תסריטאות, הראשון שבהם "יסודות כתיבת התסריט" (1979; תורגם לעברית ב-1997). הוא הוביל סדנאות וסמינרים בנושא כתיבת תסריטים, וספריו נחשבים ל"תנ"ך של התסריטאות".
שעון יפני
שעון יפני (ביפנית: 和時計, בתעתיק לאנגלית: Wadokei) הוא שעון מכני, שנועד להציג את השעה לפי יחידות הזמן היפניות המסורתיות. שעונים מכניים הוצגו ביפן על ידי מיסיונרים ישועים או סוחרים הולנדיים במאה ה-16. שעונים אלו היו לרוב מיוצרים מפליז או מברזל.
סיד פילד
הוא נבחר להיכל התהילה של התאחדות התסריטאים האמריקאית.
שעון יפני
הן המטוטלת והן הקפיץ לא היו בשימוש בשעונים האירופאיים באותה תקופה. ככאלו, הם לא נכללו כחלק מהטכנולוגיה שהייתה זמינה ליצרני שעונים יפנים בתחילתה של "התקופה המבודדת" (שבה לא יכלו לצאת ולהיכנס ליפן) בהיסטוריה של יפן, בשנת 1641. תקופת הבידוד גרמה לכך שיצרני שעון יפניים, היו צריכים למצוא דרכים לייצר שעונים, מבלי להיעזר בפיתוח וחלקים מתוחכמים של העולם המערבי. רוב השעונים היפניים הונעו על ידי משקל. מכל מקום, היפנים היו מודעים לשעונים שמונעים על ידי קפיץ ואף יצרו כאלה. אלו האחרונים היו מיועדים לאפשר ניידות.
סיד פילד
ראשית חייו
סיד פילד נולד ב-19 בדצמבר 1935 בהוליווד שבקליפורניה, בלב תעשיית הבידור. דודו, סול, היה ראש מחלקת הצילום של פוקס המאה העשרים, ושכנו היה סוכן, שהשיג עבור פילד הפעוט תפקיד של ביט בסרט "חלף עם הרוח" (1939), בסצנה שנחתכה לבסוף מהסרט. הוא גם ניגן בחצוצרה בסרט "State of the Union" של פרנק קפרה מ-1948.