cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מאיה אנג'לו
בשנת 1993, בטקס ההשבעה של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, הקריאה את שירה "על פעימת הבוקר" (On the Pulse of Morning), ובכך הייתה למשוררת השנייה בתולדות ארצות הברית שקראה משירתה בטקס השבעת נשיא.
ביוגרפיה
מאיה אנג'לו נולדה בשם מרגריט אן ג'ונסון בסנט לואיס שבמיזורי ב-4 באפריל 1928. אביה עבד כשוער ומאוחר יותר כתזונאי בצי האמריקאי, ואמהּ עבדה כסוכנת נדל"ן, אחות חדר ניתוח, ומאוחר יותר בצי הסוחר. אחיה הבוגר העניק לה את הכינוי "מאיה". בשש ביוגרפיות שהתפרסמו על חייה ובריאיונות שנתנה קיימים תיאורים רבים (וסותרים) על ימי ילדותה ונערותה של אנג'לו.
בספרה האוטוביוגרפי הראשון, "ידעתי למה הציפור הכלואה שרה", המתאר את 17 שנותיה הראשונות, היא מספרת שכאשר הייתה כבת שלוש ואחיה כבן ארבע, הסתיימו נישואי הוריה, ואביה שלח אותם לחיות עם אמו בארקנסו. ארבע שנים אחר כך הופיע לפתע אביה ולקח אותם בחזרה לסנט לואיס כדי לחיות עם אמם. כשמלאו לאנג'לו 8 שנים, נאנסה על ידי החבר של אמהּ, ולאחר שסיפרה על כך לאחיה, נודע המקרה במשפחה והחבר הועמד לדין, אולם נאסר ליום אחד בלבד. ארבעה ימים לאחר שחרורו הוכה האנס למוות (וכנראה נרצח על ידי משפחתה של אנג'לו). מותו הכה את אנג'לו בהלם ובמחשבה שהיא בקולה יכולה לגרום למותו של אדם. היא נתקפה באילמות, איבדה את קולה והפסיקה לדבר במשך חמש שנים. זמן קצר אחר כך נשלחו אנג'לו ואחיה בחזרה לבית סבתם. אנג'לו זוקפת לזכות אחת ממורותיה, ברתה פלאורס, את חשיפתה ליצירותיהם של סופרים בולטים כגון דיקנס, שייקספיר, אדגר אלן פו ואחרים. בגיל 13 שבו אנג'לו ואחיה לחיות עם אמה בסן פרנסיסקו, שם למדה בבית ספר תיכון ואחר כך זכתה במלגה ללימודי ריקוד ודרמה. שלושה שבועות לאחר סיום לימודיה ילדה את בנה הבכור קלייד, שאף הוא היה למשורר בבגרותו.
בסוף שנות ה-50, לאחר שעקרה לניו יורק, החלה להתרכז בקריירה של כתיבה. היא הצטרפה לאגודת הסופרים של הארלם ופגשה בפעילותה זו כמה מהסופרים האמריקאים הבולטים באותה עת. אז גם פרסמה את ספרה הראשון. בשנת 1960, לאחר שנכחה בנאום של מרטין לותר קינג, ארגנה מופע קברט שנועד לאיסוף תרומות לקידום זכויות האזרח. בשנת 1961 פגשה את פעיל זכויות האזרח הדרום אפריקאי ווסומזי מאקה שהזמין אותה ואת בן זוגה לגור עמו בקהיר, שם החלה לעבוד כעורכת משנה בשבועון The Arab Observer.
בשנת 1962, לאחר שיחסיה עם מאקה הסתיימו, עקרה לגאנה, שם שימשה כעוזרת מינהל ומורה בבית הספר למוזיקה ודרמה באוניברסיטת גאנה, וכן כעורכת בירחון The African Review. כמו כן שיחקה וכתבה מחזות. בשנת 1964, לאחר שהתהדקו יחסיה עם מלקולם X, שבה לארצות הברית כדי לסייע לו בהקמת ארגון חדש לזכויות אזרח, "ארגון האחדות האפרו-אמריקאי". מלקולם X נרצח זמן קצר אחר כך. בשנת 1968, בהשפעת אבלה על הרצחו של מרטין לותר קינג, כתבה את האוטוביוגרפיה הראשונה שלה, "ידעתי למה הציפור הכלואה שרה", אשר פורסמה בשנת 1969 והביאה לה לראשונה הכרה בינלאומית.
בשנת 1973 התחתנה עם פאול דו פו, מעצב פנים ממוצא בריטי, ועקרה לעיר סונומה בקליפורניה. שנות ה-70 היו מן השנים הפוריות ביותר בכתיבתה, כמשוררת וסופרת. היא אף עבדה כמלחינה עם הזמרת רוברטה פלאק, והלחינה פסקולים לסרטים. היא כתבה מאמרים לעיתונים, סיפורים קצרים ותסריטים לטלוויזיה, והופיעה כמרצה באוניברסיטאות שונות. בשנת 1977 שיחקה בתפקיד משנה בסדרת הטלוויזיה "שורשים". בשלהי שנות ה-70 פגשה את מגישת הטלוויזיה אופרה וינפרי בבולטימור. ברבות הימים הפכה אנג'לו לידידתה הקרובה של וינפרי. בשנת 1981 התגרשה אנג'לו וחזרה להתגורר בדרום ארצות הברית. היא קיבלה משרת פרופסור באוניברסיטת וייק פורסט בקרוליינה הצפונית.
בשנת 2006 שיחקה בקומדיה של טיילר פרי "איחוד המשפחה של מדיאה", לצד בלייר אנדרווד.
מאיה אנג'לו נפטרה ב-28 במאי 2014.
הוקרה
בשנת 2011 קיבלה את מדליית החירות הנשיאותית מנשיא ארצות הברית ברק אובמה.
בנובמבר 2014 יצא לאור האלבום, "Caged Bird Songs", המציג את שירתה בקולה על רקע מוזיקת היפ־הופ.
ב-4 באפריל 2018, במלאת 90 שנים להולדתה, הוקדש לה שרבוט גוגל, אשר כלל קריאתה את שירה "And Still I Rise", יחד עם אופרה וינפרי, הזמרת אלישיה קיז, השחקנית אמריקה פררה ועוד.
בינואר 2022 החלה מחלקת האוצר להפיץ מטבעות קוורטר עם דמותה של אנג'לו כחלק מסדרה של הנצחת נשים בולטות מההיסטוריה האמריקאית.
שלמה רביץ
שלמה רביץ (אלול תרל"א, 1871 – כ' בטבת תשמ"א, 21 בדצמבר 1980) היה חזן, מלחין, מנצח מקהלות ומורה חזנים ידוע, ישראלי ממוצא רוסי.
קורות חיים
רביץ נולד בנובוגרודק (נבהרדק) שברוסיה הלבנה (בלארוס) למשה ופייגה. כבר מגיל צעיר ניכרו בו כישרונותיו המוזיקליים והוא התפרסם כילד פלא. בגיל 12 הלחין פרקי חזנות בעצמו. בגיל 15 נסע דרומה לקייב ואודסה, שם סיים בהצטיינות בית ספר גבוה למוזיקה. בגיל 17 כיהן כחזן בקהילת שאולאי ולאחר מכן בלובלין. בהיותו בן 21 נסע מערבה לווינה להמשך השתלמות בתורת המוזיקה. לאחר מכן שב לרוסיה וכיהן כחזן בערים ברדיצ'ב, חרקוב, הומל וקרמנצ'וג. כיהן שש שנים כחזן בבית הכנסת הראשי של ריגה. לאחר מכן כיהן תקופה קצרה בקהילת יוהנסבורג.
בשנת 1925 ביקר בארץ ישראל, אולם רק בשנת 1932 מילא את שאיפתו לעלות ולהשתקע בארץ. בין השנים 1934–1941 כיהן כחזן הראשי של בית הכנסת הגדול בתל אביב, ראשון החזנים בארץ אשר החזיק משרה קבועה (ואף הראשון להקים להקת 'משוררים' המלווה את תפילתו).
אחד המוסדות שבהם היה מעורב הייתה אגודת "עונג שבת" מיסודו של חיים נחמן ביאליק. רביץ ניהל את הפן המוזיקלי של אירועי שבת אלו, עם מקהלות תלמידיו. באירועים, שהתקיימו באולם "אוהל שם" בתל אביב, הושמעו פרקי חזנות לצד שירה עברית חלוצית. כמו כן, הנהיג שבאירועים אלו יעבור לפני התיבה לתפילת ערבית נער מתלמידיו, מלווה במקהלה.
ב-1978 הוענק לרביץ עיטור "יקיר העיר תל אביב-יפו".
שלמה רביץ האריך ימים, ואף בערוב ימיו בגיל מופלג המשיך לעסוק בהוראת החזנות ובניצוח. הלך לעולמו בגיל 109 בתל אביב.
סלימאן מנחם מני
הרב סלימאן מנחם מני (\|ה'תר"י-ה'תרפ"ד - 1850-18 בספטמבר 1924) היה ראש ישיבה, מורה צדק, אב בית דין, חכם באשי ורבה של חברון. לאחר פטירת הראשון לציון, הרב יעקב שאול אלישר, החליפו הרב מני במשך תקופה קצרה בתפקידו. עד לבחירתו לתפקיד החכם באשי של חברון, כתב ספרות יפה ושירים רבים.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1850 (ה'תר"י) בבגדאד שבעיראק לסמרה ולרב אליהו מני. נקרא על שם סבו, סלימאן, ועל שם הרב מנחם די לונזאנו.
בשנת 1856 (ה'תרט"ז) עלו עמו הוריו לארץ ישראל, והתיישבו בירושלים. בשנת 1858 (ה'תרי"ח) עבר עם משפחתו להתגורר בחברון, שם למד תחילה מפי אביו, ובהמשך בתלמוד תורה ובישיבה. כן למד אצל הרב שלמה יהודה ליב אליעזרוב ובהמשך אצל הרב משה פרירה, חותנו לעתיד. בסיום לימודיו נישא לריינה פרירה מסרייבו שבבוסניה, הוסמך לרבנות והחל לסייע לאביו בהנהגת הקהילה בעיר.
בצעירותו התעמק בלימוד השפות עברית וערבית ודקדוקן, וכתב סיפורים, שירים בעברית ובערבית, ומאמרים בעיתונות העברית.
בשנת 1875 (ה'תרל"ה) נסע בשליחות אביו לדמשק שבסוריה, כדי לטפל ברכישת קרקעות הכפר סאנברה הסמוך לחברון, אך לבסוף לא הוכתרה שליחותו בהצלחה.
עם פטירת אביו בשנת 1899 (ה'תרנ"ט), מונה לשמש כאב בית הדין בחברון, וכיד ימינו של הרב חיים חזקיהו מדיני. עם פטירת הרב מדיני בשנת 1904 (ה'תרס"ה) מונה לשמש כחכם באשי וכרבה של חברון. לאחר פטירת הראשון לציון, הרב יעקב שאול אלישר בשנת 1906 (ה'תרס"ו) מונה לשמש כמחליפו הזמני בתפקידיו, עד להכתרת מחליף קבוע בשנת 1907 (ה'תרס"ז), לאחר שסירב להמשיך לכהן במשרה.
בכהונתו כרבה של חברון, התפרסם כמשכין שלום, ויהודים וערבים כאחד היו פונים אליו כדי ליצור פשרה בסכסוכים שונים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, המשיך את פעילות ישיבת "מעשה ניסים", בניגוד לרוב שאר הישיבות, שנאלצו להיסגר בתקופה זו. באותה תקופה גם פעל להמתיק פסקי דין של בית המשפט הצבאי העות'מאני כנגד חיילים יהודים, וסייע לחיילים יהודים שעברו בחברון בדרכם לחזית.
עם עזיבת הצבא העות'מאני את חברון בסיום המלחמה, חששו נכבדי חברון הערבים לגורל יהודי העיר, ובמשך כשבועיים, התכנסו מדי לילה בחצר ביתו של הרב סלימאן, כדי להגן עליו ועל שאר יהודי העיר שחסו בצילו, עד להגעת חיילי הצבא הבריטי לעיר.
הלך לעולמו בי"ט באלול ה'תרפ"ד, 18 בספטמבר 1924.
בנו היה עורך הדין אהרן מני, ואחיו היה מלכיאל מני.
חיבוריו
בשנת ה'תרס"ב הוציא לאור את ספרו של אביו - "שיח יצחק". חידושיו פורסמו בהמאסף, וחלק מפסקיו הודפסו בספר מעשה אליהו.
חוניו השלישי
חוניו השלישי בן שמעון (נרצח ב-171 לפנה"ס) היה כהן גדול בן בית צדוק ומשמרת ידעיה, צאצא למשפחת כהנים גדולים, בנו של שמעון השני ונכדו של הכוהן הגדול חוניו השני. בנו היה חוניו הרביעי.
קורות חייו
מחבר ספר חשמונאים ב' מתאר את חוניו כאיש טוב רודף צדק ודואג לטובת הכלל. נראה שחוניו נקט במדיניות פרו תלמית, בניגוד לאביו הפרו סלאוקי, מדיניות זו משקפת בעיקר בשל קשרי הידידות שלו עם הורקנוס בן יוסף, הפרו תלמי המובהק. חוניו גם שמר על כספים של הורקנוס בבית המקדש.
לחוניו היה יריב פוליטי בשם שמעון ששימש כפקיד בהנהלת בית המקדש (לפי "חשמונאים ב'", היה שמעון נגיד בית המקדש). שמעון שאף למשרה גבוהה בפקידות של ירושלים, חוניו סירב לתת לו את המשרה, והנ"ל הלשין עליו לשלטון הסלאוקי. שמעון טען לפני אפולוניוס, הנציב הסלאוקי של סוריה ופניקיה, שחוניו מחזיק בבית המקדש כספים אחרים בנוסף על אוצרות בית המקדש (כנראה התכוון לפיקדונות שהפקידו שם לטובת אלמנות ויתומים, ולכספו של הורקנוס). שמעון שכנע את אפולוניוס שהשלטון הסלאוקי צריך להחרים את כספים אלה, כדי למנוע מחוניו הפרו תלמי להשתמש בהם נגד המלך הסלאוקי. הלשנתו של שמעון הובילה לשליחתו של האציל הסלאוקי הליודורוס לירושלים על ידי המלך סלאוקוס הרביעי, כדי להחרים את אוצרות בית המקדש. מהלך האירועים לאחר הגעתו של הליודורוס לירושלים לא ברור, אולם הליודורוס נכשל, או ויתר על משימתו, וחזר לאנטיוכיה בידיים ריקות.
כישלון תוכניתו הראשונה של שמעון לא ריפה את ידיו, והוא העלה האשמות חדשות באוזני השלטון הסלאוקי נגד חוניו, האשמות שטענו שחוניו נהג עם הליודורוס בחוסר כבוד, ושהוא חותר תחת השלטון הסלאוקי. האשמות אלה הובילו להבאשת ריחו של חוניו אצל הסלאוקים. מצבו הפוליטי של חוניו הידרדר, מעמדו כמנהיג נחלש, הנציב אפולוניוס הראה כוונות ממשיות להתערב בענייניה הפנימיים של יהודה, וסכנה של מלחמת אזרחים ביהודה הייתה בפתח.
יאסון הודח אחרי שלוש שנים על ידי אחיו של שמעון, המתייוון הקיצוני מנלאוס. מנלאוס ניצל את שליחותו בידי יאסון אל אנטיוכוס כדי לקנות את הכהונה לעצמו בכסף רב יותר, דבר שגרר מלחמת אזרחים בין יאסון למנלאוס, שמנלאוס ניצח בה. אולם מנלאוס לא היה יכול לעמוד בתשלומים שהתחייב לשלם לשלטון הסלאוקי ונאלץ לנסוע לאנטיוכיה כדי להסדיר את חובותיו. כשהגיע מנלאוס לאנטיוכיה הוא הצליח לדחות את מועד התשלום של המיסים על ידי שיחודו של אנדרוניקוס, פקיד סלאוקי גבוה שמילא את מקום המלך בהיעדרו, בכלים מבית המקדש. חוניו, שישב אז באנטיוכיה, יצא נגד מעשיו של מנלאוס ונזף בו בפומבי על שימושו בכלי בית המקדש הקדושים ליהודים כשוחד. נזיפה זו השאירה רושם רב על הקהילה היהודית באנטיוכיה וביהודה. לאחר מעשה זה ברח חוניו, שחשש מנקמתו של מנלאוס, לעיר דאפנה שליד אנטיוכיה כדי להתגונן ממנו. מנלאוס חשש שחוניו, הכהן הגדול החוקי, יוכל לנצל את הסתבכותו בענייני המיסים כדי לשכנע את המלך הסלאוקי להחזירו לכהונתו. כדי למנוע מהלך כזה הוא שיחד את אנדרוניקוס על מנת שיהרוג את חוניו. זה הוציא את חוניו ממחבואו בהבטחות שווא, והוציאו להורג באנטיוכיה.
החשיבות ההיסטורית של מאורעות חיי חוניו היא העובדה שהדחתו היוותה תקדים מסוכן בתולדות משרת הכהונה הגדולה. עד ימיו של חוניו הייתה המשרה מועברת בירושה, כאשר השליט הסלאוקי רק מאשר או דוחה אותה. מעשיו של יאסון הפכו את משרת הכהן הגדול למשרת פקידות של המלך הסלאוקי, שכל המרבה במחיר יכול לקנותה. תקדים זה היה פתח עתידי ומסוכן להתערבות של השלטון הזר הסלאוקי בעניינים הפנימיים והדתיים של יהודה. עם תום שלטונו של חוניו נפתח עידן מלחמות האזרחים ביהודה בכלל, ובין תושבי ירושלים בפרט. הדחתו והריגתו של חוניו העמיקו את הקרע בין המתייוונים הקיצוניים למתייוונים המתונים, ואת הפער שנוצר בין העם לשכבות האצולה.
טויוטה סופרה
טויוטה סופרה (ביפנית: トヨタ・スープラ) היא מכונית ספורט במרכב גראן טוריסמו המיוצרת על ידי תאגיד הרכב טויוטה החל משנת 1978. שמה נובע מהתחילית הלטינית "supra" אשר משמעותה "מעל", "להתעלות" או "לעבור מעבר".
ארבעת הדורות הראשונים של הסופרה יוצרו בין השנים 1978 עד 2002. בשנת 1998 הפסיקה טויוטה את מכירות הדור הרביעי של הסופרה בארצות הברית והייצור ברחבי העולם הופסק ב-2002. בינואר 2019, הוצג הדור החמישי של הסופרה, שפותח בשיתוף עם ב.מ.וו G29 Z4. במרץ 2019 הדגם חזרה לייצור והוא החל להימכר החל ממאי 2019.
שורשיה של הסופרה מתחקים גם עם הטויוטה 2000GT הודות למנוע ששת הצילינדרים המסודרים בשורה (inline-6). שלושת הדורות הראשונים הוצעו עם אחד הגלגולים של מנוע טיוטה M אשר שימש את טיוטה קראון  וטיוטה 2000GT. גם קווי העיצוב של פנים הרכב היו דומים, וכך גם קוד השלדה "A".
טויוטה הוציאה לוגו משלה לסופרה. הוא נגזר מהלוגו המקורי של סליקה, וצבעו היה כחול במקום כתום. הלוגו הזה שימש עד ינואר 1986, אז הוצגה הסופרה A70. הלוגו החדש היה דומה בגודלו, עם כיתוב כתום על רקע אדום, אך ללא עיצוב הדרקון. הלוגו הזה, בתורו, היה ברכבי הסופרה עד 1991, אז טויוטה עברה ללוגו החברה האליטפי הנוכחי שלה. לוגו הדרקון היה לוגו של סליקה ללא קשר לצבע שלו. הוא הופיע בשני הדורות הראשונים של הסופרה, ששווקו רשמית כטויוטה סליקה. הלוגו של הדרקון שימש עבור קו הסליקה עד שגם הוא הופסק.
קצ'קר
הר קצ'קר (בטורקית: Kaçkar Dağı) הוא ההר הגבוה ביותר ברכס הקצ'קר שבהרי הפונטוס בצפון מזרח טורקיה. פסגתו היא הפסגה הרביעית בגובהה במדינה – גובהה הוא 3,937 מטר.
ההר מושלג רוב ימות השנה ומוקף בקרחוני עד, אגמים ודולינות. ההר מורכב מסלע יסוד ומקיפה אותו צמחייה אלפינית עשבונית.
מטיילים רבים מטפסים אל פסגת ההר בחודשי הקיץ. היישובים הקרובים ביותר אל ההר הם הכפרים אולגונלר מצידו הדרומי והכפר יוקארי קוורון מצידו הצפוני. ההר אפוף ערפל וגשם ברוב ימות השנה.
מקור השם בארמנית (Խաչքար) ופירושו "אבן צלב", כשם שניתן לחצ'קר - אסטלות הזיכרון הארמניות.
וזר (צרפת)
וזר (בצרפתית: Vézère; באוקסיטנית: Vesera) הוא נהר באורך 211 ק"מ הזורם בדרום-מערב צרפת בחבל אקיטן החדשה.
הווזר הוא יובלו הימני של נהר הדורדון. מקורו בצפון-מערב רכס המסיף סנטראל, והוא זורם דרך קירות סלעיים מדרום מערב דרך המחוזות: קורז ודורדון והערים הבאות: פרול-סור-וזר, בוז'ה, אוזרש, ויז'ואה, בריב לה גאיירד, מונטיניאק טרסון-לאוילדייה, לז אזי דה טאיאק סירוי ולה-בוג.
עמק וזר
עמק וזר מפורסם במערכות המערה שלו המכילים ציורי מערות רבים, שרידים של הומינינים בני התקופה הפלאוליתית העליונה, בהם גולגולות אדם, עצמות אדם, שרידי בעלי חיים, כלי נשק וכלי עבודה העשויים אבן. אונסק"ו הכריז עליהם כאתר מורשת עולמית ב-1979. בין האתרים מערת לאסקו.
בכ-200 מערות שהתגלו במקרה ב-12 בספטמבר 1940 יש ציורי קיר בני 15,000 שנה של שוורים, סוסים ואיילים. הגילוי היה מקרי והתרחש כאשר צעיר חיפש את כלבו שאבד.
נושאי כליו של הרמב"ם
נושאי כליו של הרמב"ם הוא שמם הקיבוצי של פרשניו של ספר משנה תורה שחיבר הרמב"ם. המונח שאול מתחום הלוחמה העתיקה, כאשר לוחם חמוש בכבדות היה נזקק גם לנער נושא כלים, כלומר הנושא את כלי מלחמתו.
סוגי החיבורים
ישנם בעיקר שלושה סוגי חיבורים שנכתבו:
השגות הרמ"ך
נכתבו על ידי ר' משה הכהן מלוניל, בן דורו של רמב"ם. רמב"ם עצמו השיב על השגותיו, אך אין בידינו תשובות אלה.
כתבי יד של השגות הרמ"ך היו בידי מחברים שונים המזכירים אותן ומצטטים אותן, אך לא הובאו לדפוס עד ימינו. בפרט ציטט אותן רבי יוסף קארו ב"כסף משנה". כיום ישנן מהדורות, כגון מהדורת פרנקל, שבהן מודפסות השגות הרמ"ך.
השגות הראב"ד
נכתבו על ידי ר' אברהם בן דוד מפושקירה, בן דורו של רמב"ם. כתיבתו של חיבור זה, כשמו, הייתה מעין מתקפת נגד לחיבור משנה תורה.
בהשגותיו להקדמת רמב"ם למשנה תורה, מתייחס הראב"ד לבעיה שהזכרנו לעיל, ומאריך שם בהשלכותיה: "הוא עזב דרך כל המחברים אשר היו לפניו, כי הם הביאו ראיה לדבריהם וכתבו הדברים בשם אמרם..."
דרכו של הראב"ד בהשגותיו, היא להעיר בקצרה על דברי רמב"ם. את דבריו הוא פותח, בדרך כלל, במילים 'אמר אברהם', שנזכרות בראשי תיבות א"א.
מקובל לומר, שבמקומות שלא כתב הראב"ד את השגותיו, הסכים לדעת רמב"ם. וכשמשתמש בלשון 'יש מי שאומר' בהשגתו, ייתכן שהוא עצמו לא סבר כך.
במקרים רבים התאפיינו השגותיו של הראב"ד בניסוח חריף וביקורתי.
מגדל עוז
חיבורו של ר' שם טוב אבן גאון, נכתב כמאה שנה לאחר הסתלקות הרמב"ם (1300 לספה"נ). כתיבתו של חיבור זה הייתה לשם הגנה מפני השגותיו של הראב"ד. כמו כן, היה ר' שם טוב הראשון שעסק בציון מקורותיו של רמב"ם.
בכמה מן המקומות דוחה ר' שם טוב את השגותיו של הראב"ד, על ידי הבאת נוסח מקורי של דברי רמב"ם שהיה ברשותו.
הגהות מימוניות
חיבורו של ר' מאיר הכהן מרוטנבורג (בעזרתו של רבי שמשון בן צדוק), נכתב כמאה שנה לאחר מות רמב"ם (1300 לספה"נ). ר' מאיר ראה חשיבות להוסיף על דברי רמב"ם את מנהג אשכנז. בעיקר מזכיר את פסיקות רבו המהר"ם מרוטנבורג ושאר בעלי התוספות.
מגיד משנה
חיבורו של ר' וידאל די טולושא, נכתב כמאה וחמישים שנה לאחר הסתלקות הרמב"ם (1350 לספה"נ). בחיבור זה המשיך ר' וידאל את דרכו של ספר 'מגדל עוז', יישב את קושיות הראב"ד וציין את מקורותיו של רמב"ם. אמנם, חיבור זה מקיף ורחב יותר מקודמו. חיבור זה הוא כנראה החשוב מבין נושאי כליו של רמב"ם.
בידנו ספרי 'מגיד משנה' על שישה בלבד מספרי משנה תורה, מתוך ארבעה-עשר ספרי הרמב"ם: זמנים, נשים, קדושה, נזיקין, קנין ומשפטים.
כשלא מסכים ר' וידאל עם דעתו של רמב"ם, הוא מציין זאת בדבריו, שלא מצא ראיה לדברי רמב"ם. כשהוא מזכיר את רמב"ם בלשון 'המחבר', ולא מכנה אותו 'רבנו', זהו סימן שאין דעתו נוחה בדברי רמב"ם.
ר"י קורקוס
רבי יוסף קורקוס חיבר פירוש על משנה תורה על ארבעת הספרים העוסקים במצוות שאינן נוהגות בזמן הזה או בחו"ל, זרעים, עבודה, קרבנות, טהרה. על ספרים אלו, ה"מגיד משנה" לא חיבר את פירושו, וככל הנראה הר"י קורקוס רצה להשלים את הפירוש. ספרו על זרעים הודפס במאה ה-18, ושאר ספריו הודפסו במהדורת שבתי פרנקל. מספרו על טהרה נותרו קטעים קטנים בלבד.
רבי יוסף קורקוס נוהג לפרש את הרמב"ם בדרך הפשט, תוך התמקדות במקורות הקשורים ישירות לעניינים הנדונים.
יקר תפארת
ספרו של ר' דוד בן זמרה (שם החיבור מפורסם יותר בשם מחברו: רדב"ז). ספר זה נכתב כשלוש מאות שנה לאחר מות רמב"ם (1500 לספה"נ).
הרדב"ז כתב פירוש על החלקים במשנה תורה, שלא נכתב עליהם פירוש 'מגיד משנה'.
כסף משנה
ספרו של ר' יוסף קארו, מחבר השולחן ערוך, בן דורו של הרדב"ז.
בהקדמתו כותב ר' יוסף קארו, שמטרות הספר הן: להשיב לראב"ד ולרמ"ך בהשגותיהם על רמב"ם, ולציין את מקורותיו בכל הלכה. פירוש ה'מגיד משנה' נתן רק תשובה חלקית לבעיות אלו, כיון שנכתב על חלק מועט מהלכות רמב"ם.
לחם משנה
נכתב בידי רבי אברהם די בוטון, כשלוש מאות וחמישים שנה לאחר מות רמב"ם (1550 לספה"נ). בתחילת כתיבת הספר, לא ראה רבי אברהם את פירוש ה"כסף משנה". בהמשך החיבור, לאחר שראה את הפירוש, התייחס גם לדבריו.
ספר זה מפורסם בהיקפו, וכן בסגנונו המהיר והנמרץ, ומשמש כאחד המפרשים החשובים ביותר של רמב"ם.
בעלי אלשרח
בתימן קיבל הרמב"ם מעמד מיוחד, יהודי תימן קיבלו אותו עליהם כפוסק המרכזי. פירושים רבים נתחברו סביב חיבוריו. ספרו משנה תורה זכה לעשרות חכמים שהחלו מבארים אותו, יצירותיהם לא זכו לצאת לאור מחמת חסרון בית דפוס בתימן.
שער המלך
חיברו רבי יצחק נוניש בילמונטי. הספר מרחיב ומחדש בסוגיות התלמוד.
מרכבת המשנה (אלפנדארי)
חיברו רבי אהרן אלפאנדרי, מחבר ספר יד אהרן על הטור והב"י. במקור כתב על כל חלקי הרמב"ם אך בעקבות שרפה נותרו רק חלקים מהפירוש.
מרכבת המשנה (חלם)
נכתב על ידי הרב שלמה מחלם.
יד הקטנה
נכתב על ידי הרב דב בעריש גוטליב (ת"ק - כ"ג באב תקנ"ו ) משינאווא, הספר הוא שילוב של מוסר ופירוש, יצא לאור על ידי בניו בלבוב בתק"ס . מוזכר בשיחות הר"ן.
אור שמח
נכתב על ידי הרב מאיר שמחה הכהן מדווינסק.
צפנת פענח
נכתב על ידי הרב יוסף רוזין. מתאפיין בלשונו הקצרה ובהפניותיו הרבות.
חידושי רבנו חיים הלוי
נכתב על ידי הרב חיים הלוי סולובייצ'יק רב העיר בריסק, אבי שיטת הלימוד הבריסקאית וממנהיגי הצבור החרדי. הספר מאופיין בניתוח דק ולמדני על מנת לבאר להסביר ולתרץ את דברי הרמב"ם ודברי הראב"ד בעל ההשגות על הרמב"ם.
חידושי מרן רי"ז הלוי
נכתב על ידי הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק, שהיה ראש ישיבה בעיר בריסק ואחר כך בירושלים, ומילא את מקום אביו הרב חיים הלוי סולובייצ'יק ברבנות בריסק. ספרו בנוי כמתכונת ספרו של אביו וניחן אף הוא בסברות דקות ומעמיקות.
אבן האזל
נכתב על ידי הרב איסר זלמן מלצר.
אבי עזרי
נכתב על ידי הרב אלעזר מנחם מן שך.
דרך אמונה ודרך חכמה
ספרים הערוכים במתכונת המשנה ברורה על הלכות זרעים וקדשים. נכתבו על ידי הרב חיים קניבסקי.
הרב יוסף קאפח
כתב פירוש מקיף ביותר על משנה תורה אותו הוא הוציא במהדורתו בה הוא גם הציע את הנוסח הנכון על פי כתבי התימניים אותם הוא החשיב למדויקים ביותר. בפירושו, הביא הרב קאפח את הפירושים שהיו לפניו ומביא ממקורות נוספים ברמב"ם, אותם לעיתים הוא מתרגם מחדש. בתוך ציטוט דברי הפרשנים האחרים מצרף הרב קאפח לעיתים את דעתו.
יד פשוטה
יד פשוטה נכתב על ידי הרב נחום אליעזר רבינוביץ', מומחה בולט למשנתו של הרמב"ם. שיטתו בפירוש היא ביאור הרמב"ם על פי השוואות למקומות אחרים במשנתו, ולראשונים וגאונים שקדמו לו, דוגמת הר"ח והרי"ף. עד כה יצא לאור הפירוש על ספרי "מדע", "אהבה", "זמנים", "נשים", "משפטים", "נזקים", "שופטים" וכן על הלכות כלאיים, הלכות מתנות עניים והלכות שמיטה ויובל מתוך ספר "זרעים".
ספרי מקורות
כאמור הרמב"ם לא ציין את מקורותיו בספר משנה תורה. נושאי הכלים המגיד משנה והכסף משנה מביאים לרוב את מקורותיו של הרמב"ם. ספרים בולטים בנושא בעת המודרנית הם:
טריגר
אישים:
אחר:
ראו גם
}}
עמנואלה עמיחי
ביוגרפיה
עמנואלה עמיחי נולדה וגדלה בשכונת ימין משה, ירושלים. אביה הוא המשורר וחתן פרס ישראל יהודה עמיחי ואמה, חנה, הייתה מרצה בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית. היא בוגרת בית ספר התיכון האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים במגמת מחול (1996).
עמיחי למדה משחק בבית הספר על שם "סטלה אדלר" בניו יורק (1998) בשנת 2000 שהתה זמן מה באירופה ושם הופיעה ועסקה בתיאטרון פיזי ותיאטרון רחוב. בשובה לישראל פתחה יחד עם שותפה סדנת משחק בירושלים "יש מאין".
בשנת 2002 החלה בלימודים בסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב. באותה עת זכתה במלגת "קרן שרת" בתחום המשחק מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל. בתקופה זו עבדה גם כבמאית וכתבת תרבות ברצועת תרבות לילית ב"רשת", ערוץ 2, במסגרת זאת סקרה וקיימה ראיונות אודות אירועי תרבות: מופעי מחול תיאטרון, פרפורמנס ועוד באותה שנה ביימה את הסרט התיעודי קצר "פייד אאוט", שהציג בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
בשנת 2004 החלה בלימודים במסגרת התוכנית הרב-תחומית לאמנויות באוניברסיטת תל אביב במחלקות קולנוע ותיאטרון. בין השנים 2008–2010 כיהנה כאחראית תחום תיאטרון ומחול ומפיקה ראשית ב"תיאטרון המעבדה" ירושלים וכחברת ועדת הפרינג' ב"מעבדה".
ב-2010 הייתה ראשת תחום מחול בעמותת מתא"ן לקידום נוער מצטיין באמנויות.
לאורך השנים היא מלמדת ומביימת פרפורמנס במסגרות שונות: החוג לתיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים, מכללה ירושלים, סטודיו למשחק ניסן נתיב תל אביב, גודמן - בית ספר למשחק בנגב וכן קורסים וסדנאות פרטיות. עבודות הווידאו והבמה שלה הוזמנו והוצגו בפסטיבלים ברחבי העולם.
אודות יצירותיה
דרכו של היוצר (2004), הצגת יחיד בביצוע ובשיתוף עם השחקן שי בן שבת המבוססת על הספר "כה אמר זרתוסטרה" מאת ניטשה.
מאחורי כל זה מסתתר אושר גדול (2004). במאית ושחקנית. מופע תיאטרון מחול ושירה שמבוסס על שיריו של אביה, יהודה עמיחי, בו עמנואלה רקדה לקול הקלטה של אביה המקריא משיריו. הוצגה במרכז ענב לתרבות, תל אביב.
מפגש שירה (2005). במאית ושחקנית במופע "מפגש שירה" – מופע שירה ותיאטרון שעלה בירושלים, חיפה, צוותא תל אביב ועוד.
'''פנים. בר''' (2006). עבודת הווידאודאנס שעמיחי יצרה וביימה ביחד עם נעמה ניסים, בה שתיהן משתתפות. ניתאי נצר צילם את העבודה בחלל של בר Salon ביפו. עלתה לראשונה בפסטיבל הווידאודאנס הבינלאומי אונטריו בר בסינמטק תל אביב ועלתה גם בסינמטק ירושלים, אחר-כך הוצגה בהונגריה, יוון, איטליה, ברלין, סינגפור, טוקיו, ופסטיבלי וידאו דאנס שונים ברחבי תבל.
פייד אאוט (2006). סרט תיעודי קצר שביימה עמיחי. עוסק בקולנוע אדיסון הירושלמי והריסתו. בשנת צילום הסרט נרכש בידי חברת "קריית יואל" במטרה להקים במקומו ישיבה לאברכים. הסרט עוסק בזכרונותיה ובזכרונות של דמויות ירושלמיות מוכרות (משפחת בנאי, קרויאנקר ועוד) ממנו וכן בקשר שבין זיכרון לקולנוע. הסרט הוצג בפסטיבל הקולנוע בירושלים, הופק בידי "תפוז\שיבא" הפקות.
שיר אהבה (2006). כוריאוגרפית ובמאית של וידאודאנס על פי השיר "שיר אהבה" במסגרת פרויקט "זה"ב ליודה" – בו הוצגו 14 עבודות וידאו של יוצרים שונים המבוססים על ארבעה עשר משיריו של אביה, יהודה עמיחי. בווידאודאנס השתתפו נעמה ניסים ואמרי צבי וצילם אמנון וינר. הפקת: שיבא\תפוז הפקות. הווידאו הוצג בסינמטק ירושלים ותל אביב פסטיבל זברה ברלין, ועוד.
Rail way - וידאודאנס - עבודת וידאו דאנס שצולמה בתחנת בהריסות תחנת הרכבת הישנה בירושלים (שכיום הפכה לטיילת). את הווידאו צילמו אמנון וינר ודויד עמיחי. העבודה הוצגה בפסטיבלי וידאו דאנס ביפן, הונגריה ועוד.
העצב של השכן עמוק יותר (2011). תיאטרון חזותי, במאית וכוריאוגרפית -
היום בו נקבר מרטין בובר (2011) - תיאטרון. עבודת תיאטרון קריאה המבוססת על תסכיתו של אביה יהודה עמיחי "היום שבו קברו את מרטין בובר". העבודה הוצגה בבכורה ב"פסטיבל בבית" במסגרת עונת התרבות ירושלים, בהשתתפות השחקנים אולה שור סלקטר ומיכה סלקטר והמוזיקאי אבי בנימין.
38 מדיטציות עם תה (2012) – עבודת וידאו על פי שיר, נעשתה במסגרת "cinepoem" - שיתוף פעולה בין משוררים בריטיים לאמני וידאו ישראלים (רן סלבין ואבי דבח) – פרשנות וידאו לשירה, אותה הציגה ב-2012 בריצ'מיקס, לונדון.
אירוויזיון 2005
אירוויזיון 2005 נערך ב-21 במאי 2005. חצי הגמר נערך ב-19 במאי. 10 מתוך 25 המדינות שהשתתפו בחצי הגמר, והשיגו את הניקוד הגבוה ביותר, עלו והצטרפו ל-14 מדינות שכבר העפילו אוטומטית לגמר. שני האירועים הועברו בשידור חי לכל אירופה מאולם "Palace of Sport" שבקייב, ובזמן האירוויזיון היו באולם כ-6000 צופים. באוקראינה קיוו מאוד שהאירוע יעזור להם באופנים שונים, כמו עידוד התיירות והצטרפות עתידית לאיחוד האירופי.
עמנואלה עמיחי
אודות יצירותיה
2013 - עורכת בשיתוף עם מחלקת התרבות במשרד החוץ סדרה המוקדשת לשירה ישראלית.
אירוויזיון 2005
אל התחרות הצטרפו בולגריה ומולדובה והונגריה שלחה נציגות לראשונה מאז 1998. גם לבנון הודיעה כי תשתתף ואפילו בחרה שיר וזמרת, אך פרשה במהלך מרץ לאחר שאיגוד השידור האירופי הבהיר לתחנת הטלוויזיה הלבנונית שחוקי התחרות מחייבים אותה לשדר את השיר הישראלי ולאפשר לצופיה להצביע לו, דבר המנוגד לחוק הלבנוני האוסר בין היתר שידור תוכן ישראלי.
את התחרות הנחתה מנחת הטלוויזיה, מריה אפרוסינינה, יחד עם הדי ג'יי, פאבלו שילקו. כדי ששמותיהם יהיו קליטים יותר כונתה מריה "מאשה", ואילו פאבלו כונה "פאשה" (כינוי זה הוא גם כינוי בתור די ג'יי, "די ג'יי פאשה"). יחד איתם במהלך המשדר, שידרו מחדר ההמתנה של המבצעים מנצחת השנה שעברה, רוסלנה יחד עם צמד האחים המתאגרפים ויטאלי וולדימיר קליצ'קו.
עמנואלה עמיחי
אודות יצירותיה
מאבד ממשמעותו (2013) – תיאטרון חזותי –העוסק בגוף הנשי על רבדיו צרכיו וההקשרים התרבותיים שאנו מייחסים לו. המופע משלב רקדניות, ספורטאיות, רקדנית עמוד ועוד. גרסה ראשונית של העבודה הועלתה בבכורה בפסטיבל א-ז'אנר בתמונע.
אירוויזיון 2005
בתום הקראת הנקודות על ידי כל המדינות המשתתפות, הוכרזה יוון כמנצחת עם 230 נקודות בשיר "My Number One" (מספר אחד שלי), שבוצע על ידי הלנה פפאריזו. פפאריזו ייצגה את יוון גם באירוויזיון 2001, כחלק מההרכב Antique, ובו היא הגיעה למקום השלישי. למקום השני, הגיעה לבסוף מלטה עם 192 נקודות בשיר "Angel" (מלאך), שבוצע על ידי קיארה סירקוזה. למרבה האירוניה, גם סירקוזה כמו פפאריזו ייצגה את מלטה קודם לכן באירוויזיון 1998, שבו היא גם הגיעה למקום השלישי. את החמישייה הראשונה סגרו רומניה, ישראל ולטביה. "4 הגדולות" (גרמניה, בריטניה, צרפת וספרד), סיימו כולן בארבעת המקומות האחרונים.
העפילו אוטומטית לגמר
אלבניה, בוסניה והרצגובינה, קפריסין, צרפת, גרמניה, יוון, מלטה, רוסיה, סרביה ומונטנגרו, ספרד,  שוודיה, טורקיה,  אוקראינה, בריטניה.
עמנואלה עמיחי
אודות יצירותיה
"ותכתוב " (2014) – תיאטרון ספרותי- במאית ויוצרת ביצירה משותפת עם הסופרת שהרה בלאו - מופע יחיד בביצוע שהרה בלאו המשלבת את סיפור יעל וסיסרא בשילוב חומרים סמי אוטוביוגרפיים של הסופרת.
אירוויזיון 2005
משתתפות בחצי הגמר
אנדורה, אוסטריה, בלארוס, בלגיה, בולגריה, קרואטיה, דנמרק, אסטוניה, פינלנד, הונגריה, איסלנד, אירלנד, ישראל, לטביה, ליטא, מקדוניה, מולדובה, מונקו, הולנד, נורווגיה, פולין, פורטוגל, רומניה, סלובניה, שווייץ
עמנואלה עמיחי
אודות יצירותיה
"ליזיסטרטה איקס" (2014) – תיאטרון חזותי ומולטימדיה- פרשנות מקורית המשלבת עבודת במה ווידאו ליצירתו של אריסטופנס למחזה ליזסטרטה העבודה זכתה בפרס יצירה נבחרת לשנת 2015 בארופה מטעם ועדת move award הבלגית. עלתה בבכורה באתונה בMCF -מרכז מיכאל קקויניס לתרבות.
אירוויזיון 2005
ישראל באירוויזיון 2005
לבחירת השיר שייצג את ישראל באירוויזיון באותה שנה, הודיעה רשות השידור על החזרת הקדם אירוויזיון. הנחיית קדם-אירוויזיון 2005 הופקדה בידי מורן אטיאס ודידי הררי. במהלך המופע שולבו קטעים בביצוע רוסלנה, זוכת אירוויזיון 2004, אשר הגיעה לארץ לשם כך.
14 שרים הוצגו בפני הקהל בבית. השיר נבחר באמצעות 5 צוותי שיפוט אזוריים (בקריית שמונה, תל אביב, חיפה, ירושלים ובאר שבע) ו-5 נקודות שיפוט מטעם הטלמסר, שהתחלקו על פי קידומות מספרי הטלפון. בקדם זכתה שירי מימון עם 116 נקודות (מתוך 120). השיר שנבחר היה "השקט שנשאר" שנכתב בידי פיני ארונבייב והולחן בידי פני יחד עם אייל שחר.
עוד לפני האירוויזיון החליטה שירי מימון לשנות את החלק השני של השיר לאנגלית, וכן את שם השיר, שהפך להיות "Time to say goodbye". באירוויזיון עצמו השתתפה ישראל בשלב חצי הגמר, בו סיימה במקום ה-7 ועלתה לגמר. בגמר נאבקה ישראל על הניצחון, כשבתחילת הדרך הובילה ישראל יחד עם שווייץ, כשבין היתר נרשמו 12 הנקודות היחידות לישראל ממונקו. ישראל סיימה במקום ה-4 עם 154 נקודות והצליחה להעפיל אוטומטית לגמר האירוויזיון ב-2006.
חלקה של לבנון באירווזיון 2005
לבנון, שמעולם לא נטלה חלק בתחרות, רצתה ליטול חלק לראשונה בתחרות בשנה זו, כאשר הזמרת שנבחרה כנציגתה של המדינה הייתה אלין לחוד עם השיר "Quand tout s'enfuit", שהייתה אמורה להופיע בחצי-הגמר של התחרות. בתחילה, לבנון הודיעה כי היא נאלצת לפרוש מהתחרות עקב אילוצים כספיים, והיא הכחישה את כל הדיווחים התקשורתיים לגבי פרישה עקב בעיות פוליטיות עם ישראל. עם זאת בסופו של דבר לבנון פרשה מסיבות אלו.
דניאל סובשיץ'
דניאל סובשיץ' (בקרואטית: Danijel Subašić; נולד ב-27 באוקטובר 1984 בזאדאר, יוגוסלביה) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת השוער בהיידוק ספליט. שיחק בנבחרת קרואטיה וערך במדיה 44 הופעות בינלאומיות.
זאדר
סובשיץ' החל את הקריירה המקצועית שלו בקבוצת זאדאר, מעיר הולדתו, בעונת. בעקבות ירידת זאדאר מהליגה הראשונה בקרואטיה, עזבו שחקנים רבים את הקבוצה, ביניהם שוערי הקבוצה. עקב כך הפך סובשיץ' לשוער הראשון של הקבוצה.
היידוק ספליט
בקיץ 2008 הושאל סובשיץ' להיידוק ספליט ובאופן מיידי הפך לשוער הראשון של הקבוצה, כאשר הופיע בכל משחקי הליגה של הקבוצה במחצית הראשונה של עונת. במהלך פגרת החורף, הוחלט במועדון להמיר את ההשאלה להעברה, וסובשיץ' נרכש על ידי המועדון. בהמשך העונה המשיך סובשיץ' לאייש את עמדת השוער בהיידוק באופן קבוע.
בעונת, עונתו השנייה של סובשיץ' בהיידוק, הופיע ב-28 משחקי ליגה ושתי הופעות במוקדמות הליגה האירופית, ובנוסף סייע לקבוצתו לזכות בגביע הקרואטי.
מונקו
בחודש ינואר 2012 הצטרף סובשיץ' למונקו מליגת המשנה הצרפתית. עד סיום עונת הופיע ב-17 משחקי ליגה, אשר ב-5 מתוכם שמר על רשת נקייה. את שערו היחיד בקריירה כבש בבעיטה חופשית, שער ניצחון מול בולון במשחק שהסתיים ב-1:2 למונקו. בעונה שלאחר מכן היווה סובשיץ' חלק חשוב בעלייה של מונקו לליגת העל הצרפתית מהמקום הראשון בליגת המשנה, כאשר החמיץ שלושה משחקי ליגה בלבד.
ב-10 באוגוסט 2013 ערך סובשיץ' את הופעתו הראשונה בליגת העל הצרפתית, בניצחון החוץ של מונקו 0-2 את בורדו. בעונת שמר סובשיץ' על רשת נקייה ב-6 משחקי ליגה, מתוך 35. באותה עונה הופיע סובשיץ' בליגה בלבד, כאשר השוער הארגנטינאי סרחיו רומרו שיחק בשאר המסגרות.
החזרה להיידוק ספליט
ב-22 בספטמבר 2021 חזר סובשיץ להיידוק ספליט, שנה לאחר ששוחרר ממונקו ונותר ללא קבוצה.
נבחרת קרואטיה
סובשיץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קרואטיה עד גיל 21 ב-1 במרץ 2006, במשחק ידידות נגד דנמרק. בסך הכל לזכותו 6 הופעות בנבחרת הצעירה של קרואטיה, כולל 2 במוקדמות אליפות אירופה עד גיל 21 - 2007.
בשנת 2009 זומן סובשיץ' לראשונה לנבחרת קרואטיה הבוגרת. ב-14 בנובמבר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית במשחק ידידות נגד, בו שמר על רשת נקייה וקרואטיה ניצחה 0-5. במאי 2010 הופיע ב-2 משחקי נבחרת נוספים, נגד ו, אשר גם בהם לא ספג.
בשנת 2018 היה שותף להעפלתה הסנסציונית של נבחרת קרואטיה עד לגמר המונדיאל, בו הפסידה בתוצאה 4-2 ל. לאחר המונדיאל פרש מהנבחרת בה סך הכול היו לו 44 הופעות.
ח'דיתה
ח'דיתה (ערבית: الحديثة) היה כפר ערבי בגבול שפלת יהודה ומישור חוף יהודה הכפר היה בנוי על תל חדיד, צפונית ליער בן שמן ולכביש 443 ועל הגדה המערבית של נחל נטוף. הכפר שכן בקו הגבעות הראשון מעל מישור החוף באזור בן שמן וממנו הייתה תצפית על כל גוש דן. מבחינה מנהלית היה שייך הכפר לנפת רמלה.
היסטוריה
במחצית השנייה של המאה ה-19 ביקר ויקטור גרן בכפר ח'דיתה וזיהה את המקום עם Adhtha של אוסביוס, עם Aditha של היירונימוס הקדוש מזרחית לעיר לוד, ועם חדיד המוזכרת בספר עזרא ובספר נחמיה. ח'דיתה, לפי ויקטור גרן, הייתה כפר קטן על גבעה גבוהה שמדרונותיה תלולים יחסית, הבתים היו בנויים בנייה אותה תיאר כגסה וחלקם היו הרוסים. במקום נספרו 15 בורות מים, בריכה מלבנית קטנה וקברים חצובים בסלע. אבנים גדולות עתיקות נראו מפוזרות במקום.
קיבוץ בשם "תחייה" הוקם בשנת 1949 על אדמות הכפר והתפרק לאחר זמן קצר. המושב חדיד הנמצא סמוך לתל, על האדמות החקלאיות של הכפר הוקם בנובמבר 1950 בידי עולים מתימן וכעבור זמן הצטרפו אליו עולים מרומניה.
ירושלים בתקופת בית שני
ירושלים בתקופת בית שני (538 לפנה"ס–70 לספירה) הייתה עיר הבירה של יחידות מדיניות שונות שבסיסן באזור יהודה, דוגמת פחוות יהודה הפרסית, ממלכת החשמונאים היהודית־עצמאית, ופרובינקיית יהודה הרומית. במשך רוב התקופה הזו של כשש מאות שנים, עמד בית המקדש השני על תילו על הר המוריה כמבנה המרכזי של העיר, בשמשו כמרכז דתי, פולחני ורוחני לעם היהודי.
במשך כל תקופת הבית השני הייתה ירושלים העיר הגדולה היחידה בארץ ישראל שהייתה בעלת אופי יהודי מובהק. המבנה החשוב בירושלים היה בית המקדש, והיהודים היו הקבוצה האתנית־דתית הדומיננטית בירושלים ובכל אזור יהודה. ירושלים הייתה המרכז הדתי של כל היהודים בעולם דאז, גם של מי שחיו בגולה - כולם נשאו עיניהם לירושלים וקיימו מצוות העלייה לרגל אליה. היא היוותה כר פורה ליצירתיות דתית, בה עוצבה דמות הדת היהודית כפי שהיא כיום; בה נחתם התנ"ך, ובה חוברו ונאספו רוב המשניות. בתקופה זאת התגיירו נוכרים רבים, הן כפרטים והן באופן מרוכז, כשבטים או כעמים שלמים. בתקופה זאת גם נזרע זרע הדת הנוצרית.
שלא כבהגדרת תקופת בית שני בארץ ישראל בכלל (שנהוג להחשיבה כנמשכת עד מרד בר כוכבא) התקופה בירושלים נתחמת בין שיבת ציון לחורבן הבית השני, שכן לאחר החורבן חדלה ירושלים להיות עיר יהודית למשך דורות אחדים.
היסטוריונים נוהגים לחלק את תקופת הבית השני בירושלים, שארכה כשש מאות שנים, למספר תת־תקופות, כשלכל אחת מהן מאפיינים מדיניים וחברתיים ייחודיים, אשר השפיעו רבות על פיתוחה הפיזי של העיר. אוכלוסיית העיר התאפיינה בפערים חברתיים, כלכליים ודתיים שהלכו והעמיקו במהלך השנים. בעיר התקיימה, לדוגמה, הבחנה ברורה בין שכבת העשירים הצרה, שנפתחה להוויית העולם הנוכרי, לשכבה הרחבה יותר של פשוטי העם העניים, שאופיינה בהסתגרות מפני העולם הנוכרי. השכבות הללו גם נבדלו זו מזו בדגשים שונים בתפיסתן הדתית: בעוד השכבה האמידה נסמכה על הפולחן בבית המקדש ומעמד הכהנים, רוב העם הונהג על ידי חכמים שלא ממשפחות כהונה מיוחסות, אשר הדגישו בעיקר את לימוד התורה, ורוב עיסוקם היה בפיתוח עולם ההלכה.
מבחינה פיזית וטופוגרפית ירושלים נתחמה מדרום וממזרח וקצת גם ממערב, בגיאיות הגדולים (נחל קדרון וגיא בן הינום) ולכן העיר התפתחה תמיד מעט מערבה ובעיקר צפונה. ברם, בצפון משתרעת רמה ללא מכשול טבעי, מה שהפך את צפון העיר לנקודת התורפה שלה. כל התרחבות של העיר צפונה חייבה, לכן, בניית חומה נוספת - צפונית יותר, כדי להגן על תוספת השטח המיושב החדש. החוקרים מונים לפיכך שלוש חומות הרחבה צפונה, שהוקמו במשך תקופת הבית השני. המקורות העיקריים לתקופת בית שני הם שני ספריו של יוסף בן מתתיהו: מלחמת היהודים וקדמוניות היהודים (ספרים 11–20). ספרים אלה, לצד ספר עזרא וספר נחמיה מהתנ"ך, וכן המשנה והתלמוד מחד, ודבריהם של היסטוריונים וגאוגרפים נוכרים מאידך, עומדים בבסיסו של כל מחקר על תקופת הבית השני. מקורות נוספים בעלי חשיבות הם גם הספרים החיצוניים כ למשל, מגילות מדבר יהודה ואף הברית החדשה. מקור לא־אכזב להבנה נוספת הוא המחקר הארכאולוגי המודרני, בעיקר זה שנערך החל מ-1968 באזור הרובע היהודי והכותל המערבי.
תקופת שיבת ציון
בתקופת שיבת ציון הייתה ירושלים עיר ענייה למדי מבחינה חומרית. חומותיה לא היו מבוצרות כדבעי, וחזותו של בית המקדש הייתה עלובה למראה. עם זאת, התקיימו בעיר חיים שוקקים של יצירה דתית ורוחנית: חתימת התנ"ך, כתיבת המשניות הראשונות, במקביל לתנופה של פרשנות העתידה להפוך את התורה לתורת חיים. לצד זה עלה והתבסס מעמד הכהונה, ונוצרה שכבת אליטה שהייתה נכונה להיפתח לתרבות העולם.
המצב המדיני
בין 538 ו־332 לפנה"ס הייתה ירושלים בירתה של פחווה (מדינת־חסות) נידחת של האימפריה הפרסית – פחוות יהודה. בראשה עמד פחה (מושל) מטעם השלטון הפרסי, אשר מאז מינויו של נחמיה לפחה היהודי הראשון (445 לפנה"ס), היה תמיד יהודי.
באותה עת הייתה ירושלים עיר-ספר דלה ויעד למתקפות של עמים זרים. בעקבות פעולות הבנייה ושיקום החומה ביוזמת נחמיה (להלן) נסוגו שבטי הפולשים דרומה, אל האזור שמאז - ולאורך כל ימי הבית השני נקרא "אדום" או "אדומיאה".
אף שפחוות (או מדינת) יהודה הייתה בשולי האימפריה היו לתושביה סממני ריבונות ושאיפות למידה כלשהי של אוטונומיה. לרשות הפחה עמד חיל מצב פרסי לשמירת הביטחון הפנימי והחיצוני, והוא היה אחראי על גביית המיסים ומינוי פקידי השלטון. הפחווה אף טבעה מטבעות ועליהן ציון שמה, דבר שהיה יוצא דופן בממלכת פרס ויכול להעיד הן על שאיפה לעצמאות מדינית והן על מעמד מסוים של פחוות יהודה.
המצב הדתי־חברתי
ב מסופר על האמנה אשר נכרתה בין העם היושב בציון ומנהיגיו לבין האלוהים, שתפקידה לחדש את הברית בין האלוהים לעמו. כלומר, משלב זה התחילה תקופת קבלת עול מלכות שמיים בקרב העולים מבבל. עזרא הסופר הקריא לעם את התורה ופירש אותה באוזניהם. על פי המקרא, הייתה זאת תקופה של התרגשות דתית עזה ושמחה בשמירת המצוות, למשל - חגיגת חג הסוכות לראשונה מזה דורות רבים: "וַיַּעֲשׂוּ כָל הַקָּהָל הַשָּׁבִים מִן הַשְּׁבִי סֻכּוֹת וַיֵּשְׁבוּ בַסֻּכּוֹת כִּי לֹא עָשׂוּ מִימֵי יֵשׁוּעַ בִּן נוּן כֵּן בְּנֵי יִשְׂרָאֵל עַד הַיּוֹם הַהוּא וַתְּהִי שִׂמְחָה גְּדוֹלָה מְאֹד".
עזרא היה ממשפחת הכהונה ששורשיה עוד בימי דוד המלך, משפחת צדוק. החקיקה הפרסית הקנתה לכהנים בני משפחת צדוק מעמד בכיר בירושלים, בהיותה עיר מקדש. כך נוצרה הפרדת רשויות בין הפחה, המנהיג המדיני הכפוף לשלטון הזר, לבין המנהיג הדתי, הכהן, שזכה הן ללגיטימציה מעמו והן לאישור מעמדו כעילית חברתית במסגרת הארגון הפרסי. אולם הכהן לא היה המנהיג הדתי היחיד: בעקבות פעולתו של עזרא עצמו הפכה התורה למקור סמכות, כאשר חכמי התורה פירשו אותה לעם. בקשר לאותה תקופה נזכרים במסכת אבות אנשי כנסת הגדולה, שלא היו בעצם כהנים ולא אחזו במעמד חוקי, אבל הם היו אלה שהדריכו את העם על פי התורה. בתקופה זאת נחתם ספר התנ"ך, והתחילו להיווצר המשניות הראשונות.
המצב הפיזי של העיר
עד בואו של נחמיה לירושלים (445 לפנה"ס) נשארה העיר חרבה ברובה. "הָעִיר בֵּית־קִבְרוֹת אֲבֹתַי חֲרֵבָה, וּשְׁעָרֶיהָ, אֻכְּלוּ בָאֵשׁ" . נחמיה ערך סיור לילי על־מנת לעמוד על מידות החורבן, ובעקבותיו גייס את העולים להקמת החומה מחדש "לְכוּ, וְנִבְנֶה אֶת־חוֹמַת יְרוּשָׁלִַם, וְלֹא־נִהְיֶה עוֹד, חֶרְפָּה" . עם סיום הבנייה ערך נחמיה תהלוכות לציון השלמתה.
אף שנחמיה ציין שמות רבים של שערים ואתרים, תוואי החומות בימי נחמיה אינו ברור לחוקרים בני זמננו. מהמקרא עולה כי לא כל החומה נבנתה מחדש, אלא רק חלקים ממנה שוקמו, ואחרים - כמו החלק שממזרח לשלוחת עיר דוד - נבנו מחדש גבוה יותר במעלה הגבעה מאלה של ימי המלך חזקיהו וקודמיו. רוב הארכאולוגים סבורים כי שטח העיר, שהצטמצם לגבולות שלוחת עיר דוד, לא עלה על 120 דונם. כן לא כלל השטח את הגבעה המערבית (הר ציון), שהייתה כלולה בתחומי העיר בימי חזקיהו.
עם זאת, יש שני מקורות הרומזים שייתכן ששטח העיר היה גדול יותר: אלה דברי נחמיה "וְהָעִיר רַחֲבַת יָדַיִם, וּגְדֹלָה, וְהָעָם מְעַט, בְּתוֹכָהּ; וְאֵין בָּתִּים, בְּנוּיִם" וכן "וַיַּעַזְבוּ, יְרוּשָׁלִַם, עַד, הַחוֹמָה הָרְחָבָה"  – שהיא, ככל הנראה "החומה הרחבה" מימי חזקיהו שהקיפה את הגבעה המערבית. ייתכן שהגבעה המערבית (הר ציון כיום) אכן נחשבה לחלק מהעיר, אך הייתה פרוזה - לא הוקפה בחומה בצורה מכל צדדיה. בשל הממצא הארכאולוגי הדל, גם התומכים בסברה כי שטח העיר בימי נחמיה היה גדול יותר, משערים שהאוכלוסייה בשטח זה הייתה דלה הן במספרה והן ביכולותיה הכלכליות, ולא חיה ברמה חומרית שתשתקף בממצא ארכאולוגי משמעותי. בשנים שלאחר מכן נבנה שטח זה של העיר עוד עשרות פעמים, ולכן "ספק אם יהיה בכח המחקר הארכאולוגי להוסיף במידה מרובה על ידיעותינו".
בנובמבר 2007 הודיעה הארכאולוגית אילת מזר שגילתה בחפירותיה בשוליה המזרחיים של הגבעה בעיר דוד (שטח G), שרידי חומה וביצורים אותם היא מתארכת באמצעות חרסים ומטבעות לתקופת נחמיה. אופי בניית החומה מעיד על עבודה לא־מיומנת, כפי שאכן עולה מדברי נחמיה; עם זאת, ממצאיה של מזר לא נתקבלו על דעת כל החוקרים.
בית המקדש שבנו העולים היה דל:
זה היה מצבו עד בניית מקדש הורדוס, כ־400 שנה מאוחר יותר.
התקופה ההלניסטית
התקופה ההלניסטית בארץ ישראל החלה בכיבושה בידי אלכסנדר מוקדון ב־332 לפנה"ס, והסתיימה במרד החשמונאים ב־167 לפנה"ס. ההלניזם בירושלים התאפיין בפערים גדולים בין מיעוט בני האליטה המבוססת, אלה שאימצו את תרבות יוון ( המתייוונים), לבין רוב יהודי העיר ששמרו על מסורת אבותיהם. לקראת סוף התקופה רבו העימותים ביניהם, כשגם הכהונה הגדולה נמנתה עם המתייוונים, מה שהוביל למרד החשמונאים. עם זאת, במשך רוב התקופה ידעו בני ירושלים שקט ושגשוג. לעיר הייתה אוטונומיה רבה בניהול ענייניה, והיא זכתה לפיתוח עירוני בדרך להפיכתה לפוליס (ראה להלן).
המצב המדיני
אלכסנדר מוקדון כבש את הארץ ב-332 לפנה"ס, ולפי מסורות שונות, אף ביקר בירושלים במהלך מסעות כיבושיו. לימים מת אלכסנדר, ויורשיו (הדיאדוכים) חילקו ביניהם את ממלכתו: בצפון ובמזרח (שטחי סוריה, עיראק ואיראן של היום) שלט מייסד האימפריה הסלאוקית, סלאוקוס הראשון; במצרים ובכמה איים בים התיכון התבסס תלמי הראשון, שכונן את מצרים התלמיית. א"י (המכונה קוילה־סוריה באותה תקופה) הייתה לכלי־משחק בין שתי מעצמות אלה ועברה מיד ליד. מ־301 ועד 198 לפנה"ס הייתה הארץ תחת שלטון בית תלמי, כאשר במהלך המלחמה הסורית החמישית כבשה האימפריה הסלאוקית את ארץ ישראל מידי מצרים. בתקופת שלטון שתי הממלכות ירושלים הייתה בירת פרובינציה קטנה בעלת אופי יהודי מובהק, והיא זכתה תחת שתיהן מאוטונומיה.
בתקופת בית תלמי הורשו היהודים לעסוק בשלהם, ללא התערבות משמעותית מצד השלטון. הנהגתם הייתה נתונה בידי הכהן הגדול:
ב־198 לפנה"ס עברה ירושלים לשליטתו של אנטיוכוס השלישי אשר התקבל על ידי היהודים בזרועות פתוחות. בתחילת הכיבוש הסלאוקי ניתן ליהודים כתב זכויות שאישר להם את האוטונומיה, פטר ממס את תושבי ירושלים, הקנה זכויות לכהנים ולחכמים, אסר על כניסת נוכרים והכנסת חיות טמאות לשטח המקדש, והקצה תקציב מקופת המדינה למימון הפולחן שם. (רכישת קרבנות, שמן ולבונה). כתב־הזכויות פתח במילים:
עם זה, החלה בימי בית סלאוקוס התרבות ההלניסטית להשפיע על היהודים, תרבותית ודתית, כמו בכל המרחב ההלניסטי. קנאי מאוד לכך היה אנטיוכוס הרביעי (אפיפאנס), שעלה לשלטון ב-175 לפנה"ס. אפיפאנס אסר על קיום מצוות הדת היהודית, והביא, על רקע הנסיבות החברתיות באותה עת, לפריצת מרד החשמונאים.
המצב הדתי־חברתי
בעוד שבערים נוכריות בארץ אומץ ההלניזם בזרועות פתוחות, בירושלים רוב האוכלוסייה דחה את המנהגים היווניים. אמנם יאסון לא עשה דבר שהיה מנוגד מפורשות לדת ישראל (המקדש המשיך להתנהל כרגיל, לא הועלו קרבנות לעבודה זרה ולא הוכנסו אליו צלמים) – אך בקרב החכמים שררה אי־נחת רבה מכהן גדול מתבולל, שמזדהה עם ההלניזם. נוצר קרע בין רוב העם, החלש מבחינה כלכלית, שנהג על פי דת משה והונהג על ידי החכמים (הקרויים בתקופה זאת "חסידים" או "חברים") שהיה משולל זכויות אזרח, למיעוט רב העוצמה ששלט בכלכלה, במסחר, החזיק בעמדות הציבוריות בפוליס החדשה, והיה מקורב להנהגה הנוכרית - ובנוסף שלט גם בבית המקדש.
הקרע הגיע לשיאו אחרי הגזירות שגזר אנטיוכוס על שמירת הדת היהודית (בעיקר איסור ברית מילה) וציווה על הכנסת צלם להיכל. ב־167 לפנה"ס קם כהן כפרי ממודיעין, מתתיהו הכהן, וקרא למרד באימפריה הסלאוקית.
המצב הפיזי של העיר
במשך כל התקופה ההלניסטית בארץ ישראל כמעט ולא השתנו גבולות ירושלים מאז שיבת ציון. בית המקדש היה ממוקם באותו מקום בו עמד לפניו בית המקדש הראשון, כאשר העיר עצמה עיר דוד – הייתה מדרום לו. ניצני יישוב צצו בגבעה המערבית לעיר (הר ציון).
המראה הכללי של ירושלים בתקופה ההלניסטית אינו נהיר כל צרכו: על ימי שלטון בית תלמי לא ידוע דבר, ועל תקופת בית סלאוקוס, הן ספר מקבים ב' והן יוסף בן מתתיהו (קדמוניות היהודים ספר י"ב) מספרים על תנופת בנייה, בעיקר בזמנו של יאסון, שאץ כאמור להביא לירושלים מעמד של "פוליס", עם כל המוסדות המקובלים. מאמצים רבים הושקעו על ידי ארכאולוגים בכל הזמנים (מתחילת המחקר ב-1841) במטרה לאתר את המבנים הנזכרים במקורות אלה – הגימנסיון, האפבאון, התיאטרון ועוד, אולם עד כה לא התגלה דבר. דוגמה לבלבול הרב בקרב החוקרים הוא הניסיון למצוא את אתר מצודת חיל המצב ("השומרים"), אותה הקים בכחידס בירושלים (ספר מקבים א' א' 29–30) וידועה במקורותינו כחקרא.
עדות מעניינת לגבי מראה של ירושלים באותה תקופה ניתן למצוא בדברי הקטאיוס איש אבדרה, שחי בסוף המאה הרביעית לפנה"ס. הקטאיוס היה בפמלייתו של תלמי הראשון מלך מצרים ב-312 לפנה"ס, כשפגש קבוצת גולים יהודים שירדו מצריימה. בראש קבוצה זו עמד חזקיהו הכהן; החכם היווני שיבח בכתביו את תכונותיו האישיות של הכהן, את השכלתו ואת כישרונותיו המדיניים. מכהן זה קיבל הקטאיוס, ככל הנראה, את ידיעותיו על מנהגי היהודים ועל ירושלים. ניתן לקרוא בין היתר שבחים על העיר היפה והגדולה, שבה יושבים היהודים מימי קדם ומספרם רב מאוד. ירושלים, כתב הקטאיוס, היא העיר הבצורה היחידה ביהודה, גודלה כחמשים אצטדיות ומספר תושביה כשתים עשרה רבבות איש (120,000). באמצע עיר זאת (טעות המעידה, כנראה, שהוא רק שמע את הדברים ולא ראה את ירושלים בעיניו), נמצא בית המקדש. הקטאיוס מסר את מידותיו של בית המקדש, הזכיר את אש התמיד, את המזבח ואת המנורה, הדגיש שאין שם שום פסל ומצבה ושום חורשה המוקדשת לעבודת אלילים, ואף הזכיר את עבודת הכהנים שאינם שותים יין בבואם אל ההיכל.
מדינת החשמונאים
תקופת החשמונאים שהחלה במאה ה־2 לפנה"ס התאפיינה בניגודיות רבה: עצמאות וריבונות, בצד מלחמות אחים; התרחבות ושגשוג חומרי, בצד פער חברתי נפער וגדל. ירושלים קיבלה תנופה מעצם היותה בירת מדינה וממלכה עצמאית, ונבנו בה בנייני ציבור ומוסדות שלטון. מנהג העלייה לרגל העשיר אותה, ועליית יהודים מרחבי הארץ ומהתפוצות הרחיבה את גבולה באופן ניכר. ירושלים הייתה מרכז פוליטי שוקק, מרכז דתי יצרי ויצירתי, ומרכז תרבותי – הן יהודי והן הלניסטי.
המצב המדיני במדינת החשמונאים
החל מ-140 לפנה"ס ועד 63 לפנה"ס הייתה ירושלים בירת מדינה, ולאחר מכן ממלכה עצמאית. נמצאו עדויות לעצמאות בסממנים, כמו ציון השנים בשטרות לפי תחילת העצמאות המדינית: "ויחל עם ישראל לכתב בספרים ובשטרות בשנת אחת לשמעון הכהן הגדול ושר הצבא ונשיא היהודים" (מקבים א' י"ג, מ"א–מ"ב).
השליט בתקופת החשמונאים היה בו זמנית גם כהן גדול (לא ממשפחת צדוק), וגם מנהיג צבאי עליון ו"נשיא היהודים". לראשונה נשא אדם אחד בכהונה הרוחנית ובכהונה המדינית־צבאית גם יחד. מינויו של שמעון היה בהסכמה כללית של חכמי התורה ואנשי הכהונה, של המשפחות המיוחסות ושל "זקני בית האבות". כדי להדגיש את ההסכמה הקים שמעון בית דין גדול המקובל על כל שכבות העם, שייקרא לימים הסנהדרין.
החשמונאים לחמו והרחיבו את גבולות הארץ, גם תוך ניצול החלל שנוצר כשממלכות סלאוקוס ותלמי נעלמו עקב סכסוכים פנימיים. ירושלים הפכה מבירת פרובינציה יהודית בעיקרה - לבירתה של ארץ רחבה, ובה גם נוכרים רבים. הדבר הביא לתמורה מכרעת בשיטת ההנהגה כשיהודה אריסטובולוס, מן הדור השלישי לבני־מתתיהו, הכריז על עצמו כמלך: מנהיג של מדינה "כשאר המלכויות", היינו כזאת המרחיבה את גבולה, כוללת בשטחה עמים רבים וכופה עליהם את ריבונותה בכוח. יהודה אריסטובולוס, אחיו אלכסנדר ינאי ויורשיהם הפכו למלכים־לוחמים־כהנים. מלכים אלה ריכזו בידיהם כח עצום, כלפי חוץ וכלפי פנים. הם שלטו על מדינה בגודל דומה לזה של מדינת ישראל דהיום, שכלל גם חלקים בעבר הירדן המזרחי. עוד מימי יהודה המכבי שררה ברית בין המדינה החשמונאית לבין הרפובליקה הרומית, הכח העולה החדש באותה תקופה, ברית שנמשכה עד ימי אלכסנדר ינאי.
קיימות עדויות לכך שהממלכה היהודית גיירה את העמים השמיים שנכבשו על ידה, ביניהם היטורים בגולן ובחורן (סוריה), והאדומיים שישבו בדרום הר חברון, מה שהבליט את העוצמה האזורית של הממלכה החשמונאית. המגויירים נחשבו, לפחות להלכה, ליהודים ואזרחים שווי זכויות. בני משפחות המגויירים האדומיים הנכבדות, למשל, אף הגיעו לתפקידים בכירים בממשל בירושלים.
המצב הדתי־חברתי במדינת החשמונאים
בתקופה זאת התחילו להיווצר בירושלים המפלגות – הצדוקים והפרושים, וביניהם מחלוקות רבות ועמוקות. הצדוקים, בני המעמד הגבוה בדרך כלל, כללו את רוב משפחות הכהנים, בעיקר את אלה שנטו לפתיחות לתרבות יוון. מרכזם המובהק והיחיד היה בית המקדש, ועניינם הדתי המרכזי היה בהלכות טומאה וטהרה ובהלכות העבודה בבית המקדש. הפרושים, לעומתם, אנשי הפלג שהונהג על ידי חכמי הדת, היו בעלי זיקה חברתית המקרבת גם את מעוטי היכולת. מרכז עניינם הדתי היה פירוש הלכות התורה, והפיכתה לתורת חיים. הפלג הפרושי יכול היה להתקיים גם ללא מקדש, שכן טיפח יצירה דתית עצמאית שאינה תלויה במעמד הכהונה. מנהיגי הפרושים היו הזוגות.
החשמונאים, החל מהדור השני (מ־130 לפנה"ס לערך, זמנו של יוחנן הורקנוס) התחילו להתייוון, לפחות בסממנים חיצוניים כתרבות, מנהגי שלטון ומגורים, לבוש ושפת הדיבור. הדבר ניכר במיוחד באימוץ השמות היווניים. בעוד בדור הראשון לחשמונאים היו השמות יוחנן, יונתן, יהודה ודומיהם, החל מהדור השני נקראו המנהיגים בשמות הורקנוס, אריסטובולוס, אלכסנדר וכגון אלה. המלך אלכסנדר ינאי בלט במיוחד בביטוי האופי ההלניסטי של הממלכה. הוא קירב את הצדוקים ודחה את הפרושים, שדרשו שינאי יפריד בין כתר המלוכה לכתר הכהונה הגדולה. כאשר סירב ינאי וסילק את הפרושים מהסנהדרין נפתחה מלחמת אחים, שבה עשה ינאי שימוש בשכירי חרב גויים נגד תומכי הפרושים. יוסף בן מתתיהו (מלחמות היהודים א' ד') דיווח על חמישים אלף הרוגים במלחמת אחים זאת, שהסתיימה בפשרה שהושגה על ידי שמעון בן שטח, המנהיג הפרושי, אב בית הדין של הסנהדרין ואחיה של אשת־המלך שלומציון המלכה, שמלכה אחרי מות ינאי. בימי שלומציון שב לזמן קצר האיזון בין המלוכה לפרושים, ששלטו בסנהדרין, אך לאחר לכתה הלך הקרע והתרחב, עד למצב של מלחמת אחים מתמדת.