cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ספר הג'ונגל (סרט, 1994)
שחקנים ודמויות
החיות בסרט לא מדברים כלל ורובם מאולפים, למעט הנחש קא (פיתון אנימטרוני) וחבורת הקופים:
פרסים
הסרט היה מועמד בשנת 1995 לפרס סאטורן.
אלברכט השלישי, הנסיך הבוחר מברנדנבורג
אלברכט השלישי, הנסיך הבוחר מברנדנבורג (בגרמנית: Albrecht III., Kurfürst von Brandenburg; 9 בנובמבר 1414 - 11 במרץ 1486) היה נסיך בוחר של ברנדנבורג בין השנים 1470–1486.
ביוגרפיה
אלברכט נולד ב-9 בנובמבר 1414, לפרידריך השישי, רוזן העיר נירנברג ואליזבת מבוואריה, נסיכת הבוחר מברנדנבורג, בתם של פרידריך, דוכס בוואריה ומדאלנה ויסקונטי. בצעירותו שירת אלברכט בחצר זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ונטל חלק במלחמה נגד התנועה ההוסיטית. לאחר מכן שירת את אלברכט השני, מלך גרמניה, ולחם עמו נגד פולין.
בשנת 1440 מת אביו פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ונחלותיו חולקו בין הבנים, ואלברכט ירש את מרקיזות ברנדנבורג-אנסבך. בשנת 1443 ניסה אלברכט להשיב לידיו את השליטה על העיר נירנברג, שהייתה קודם לכן. בתחילה זכה אלברכט בניצחונות נגד אנשי העיר, אולם לאחר מכן הובס ובשנת 1450 ויתר על זכויותיו על העיר. בשנת 1457 חיתן אלברכט את בנו יוהאן עם מרגרט מתורינגיה, בניסיון לזכות בזכויות הירושה שלה על הונגריה ובוהמיה, אך הניסיון נכשל. בשנת 1460 נאבק אלברכט בפרידריך הראשון, רוזן הפלטינט שעל הריין ובלודוויג התשיעי, דוכס בוואריה, אך נכשל במאבקו. ניסיונו לכרות ברית עם ייז'י מפודבראדי, מלך בוהמיה נכשל, לאחר שהאפיפיור פאולוס השני איים עליו בחרם.
בשנת 1464 ירש אלברכט את מרקיזות ברנדנבורג-קולומבאך לאחר מות אחיו יוהאן, מרקיז ברנדנבורג-קולמבאך, ומונה למרקיז ברנדנבורג. בשנת 1470 התפטר אחיו פרידריך השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ואלברכט עלה במקומו לשלטון. בשנת 1472 סיפח אלברכט את פומרניה לנחלותיו, ובשנת 1473 העביר חוק ולפיו מרקיזות ברנדנבורג תעבור בשלמותה לבן הבכור, בעוד נחלות המשפחה בפרנקוניה יתחלקו בין שאר האחים.
ב-11 במרץ 1486 מת אלברכט השלישי, ובמקומו עלה לשלטון בנו יוהאן ציצרו, הנסיך הבוחר מברנדנבורג.
משפחתו
בשנת 1457 התחתן אלברכט עם אנה מסקסוניה, נסיכת הבוחר מברנדנבורג, בתם של פרידריך השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה ומרגרטה מאוסטריה, ממנה נולדו לו 13 ילדים:
הרמן פרייס
הרמן פרייס (בגרמנית: Hermann Priess, 27 במאי 1901 – 2 בפברואר 1985), היה פושע מלחמה, קצין בכיר בוואפן אס אס בדרגת גרופנפיהרר אשר פיקד בין היתר על דיוויזיית האס אס ה-3, ועל קורפוס הפאנצר אס אס הראשון במהלך הקרב על הבליטה שם בצעו חייליו פשעי מלחמה.
קריירה מוקדמת
הרמן פרייס נולד ב-24 במאי 1901 במארניץ, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1919 הצטרף לצבא הגרמני הקיסרי, ולאחר מכן הצטרף לפרייקור, וחזר והתגייס לרייכסווהר. בשנת 1934 הצטרף פרייס למפלגה הנאצית והצטרף לאס אס, והתקדם בסולם הפיקוד.
מלחמת העולם השנייה
במהלך המערכה על צרפת ובמהלך מבצע ברברוסה פיקד פרייס על רגימנט ארטילריה בדיוויזיית האס אס ה-3, וב-6 בינואר 1942 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-26 בפברואר 1943 מונה פרייס למפקד דיוויזיית האס אס ה-3, ופיקד עליה במהלך קרב חרקוב השלישי ובקרב קורסק. ב-28 באפריל 1943 קיבל פרייס על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-9 בספטמבר 1943 קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-24 באפריל 1944 קיבל תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-7 באוגוסט 1944 מונה פרייס למפקד קורפוס האס אס ה-13, שהיה חלק מהארמייה הראשונה, ולחם עמו בקרב מץ. ב-30 באוקטובר 1944 מונה למפקד קורפוס הפאנצר אס אס ה-1, ובדצמבר 1944 לחם עמו בקרב על הבליטה כחלק מארמיית הפאנצר השישית.
בפברואר 1945, הועבר הקורפוס להונגריה במטרה להשתתף במתקפת אגם בלטון שנועדה לשחרר את בודפשט ושדות הנפט ההונגריים. ההתקפה הושקה ב-6 במרץ 1945, בתנאים נוראיים נגד התנגדות סובייטית עזה, הקורפוס הצליח להתקדם רק כמה קילומטרים. לאחר כישלון המתקפה, הקורפוס היה מעורב בקרבות הגנה שונים לצד יחידות פאנצר אס אס נוספות וביצע נסיגה לכיוון וינה. לאחר שהסובייטים כבשו את העיר, הקורפוס התפרק, ואנשיו החלו נמלטים בהמוניהם מאימת הסובייטים בניסיון להיכנע לאמריקנים.
דודונה
דודונה (ביוונית: Δωδώνη) הוא אתר ארכאולוגי באפירוס שביוון שבו שכן בימי קדם אורקל. על פי הרודוטוס, הוא האורקל הקדום ביותר ומתוארך לאלף ה-2 לפנה"ס. אזכורו הקדום ביותר הוא בכתבי הומרוס, שם הוא מתואר כאורקל של זאוס. הוא נחשב לאורקל השני בחשיבות לאחר האורקל מדלפי.
תיאור
על פי דיווחי ההיסטוריונים בעת העתיקה, במקום הייתה חורשה ובה עץ אלון או אשור. כהני האורקל פירשו את רשרוש עלי העץ כתשובה לשאלות שהופנו אליהם, רשומות על לוח עופרת. על פי הסברים אחרים, העץ הוקף קדרות תלת-רגליות עשויות ברונזה והצלצול שהן השמיעו כשהרוח נשבה, פורשו על ידי הכהנים. גם המיית היונים מוזכרת כקול האורקל. במאה הרביעית לפנה"ס נבנה מקדש עשוי אבן שבחצרו המוקפת גדר שכן העץ המקודש. בשלב כלשהו נתלה על ענפי העץ פסל ברונזה שתפקד כפעמון רוח, אולי כדי לשחזר את צלצול קדרות הברונזה.
ב-290 לפני הספירה, קבע פירוס, מלך אפירוס את דודונה כמרכז הדתי שלו והקים מבנים רבים במקום, בהם התיאטרון. ב-219 לפנה"ס בנה פיליפוס החמישי, מלך מוקדון את המקדש מחדש, לאחר שנחרב במלחמות קודמות. ב-167 לפנה"ס החריבו אותו הרומאים, אך אוגוסטוס קיסר הקים אותו בחזרה ב-31 לפנה"ס. בשנת 362 הגיע הקיסר יוליאנוס הכופר להתייעץ באורקל כחלק מהחייאתו את הפולחן היווני-רומי. הקיסר תאודוסיוס הראשון שהפך את הנצרות לדת הרשמית באימפריה הרומית, אסר כל פעילות פגנית והגדת עתידות. הפעילות במקום הופסקה ב-392 ועץ האלון נגדע.
התיאור בכתובים
הומרוס מכנה את כוהני המקדש "סֶלים" ומתאר אותם ככאלה שאינם רוחצים את רגליהם והם ישנים על האדמה. לעומת זאת, אריסטו מכנה את העם כולו היושב בדודונה סלים.
אובידיוס
אובידיוס מזכיר במטמורפוזות עץ אלון הקדוש ליופיטר (הוא זאוס), עץ "מזרע דודונה", כחלק מסיפור של איקוס הפונה לאל בתפילה ומקבל ממנו אות.
הרודוטוס
על פי הרודוטוס, בתחילה הקריבו היוונים קרבנות בדודונה, ללא שייחדו אותם לאל מסוים, ובטרם קראו לאלים בשמות. לאחר מכן נחטפה על ידי הפיניקים כוהנת מנוֹא שבמצרים והגיעה ליוון. כשחיה בדודונה כשפחה, הקימה מקדש לזאוס תחת האלון שצמח שם.
חבורות ההומולוגיה
חבורות ההומולוגיה (Homology groups) של מרחב טופולוגי הן חבורות אבליות המותאמות למרחב, ומספקות מידע מסוים על המרחב. הן מסומנות H_i(X) לכל i \ge 0 שלם. בדומה לחבורות ההומוטופיה, חבורות ההומולוגיה מודדות שינויים רציפים על מרחבים טופולוגיים. הן נקראות לעיתים גם חבורות ההומולוגיה הסינגולרית (Singular homology).
לחבורות ההומולוגיה שימושים רבים בטופולוגיה כמו גם בתחומים אחרים, כמו גאומטריה דיפרנציאלית, אנליזה ועוד.
הומולוגיה סינגולרית
ההומולוגיה סינגולרית אכן מקיימת את כל התנאים לעיל. למרות זאת, בדרך כלל מוגדרות ראשית חבורות ההומולוגיה של מרחב  ולא של זוג, ובעזרת המונחים מהומולוגיה של מרחב מגדירים הומולוגיה של זוגית. ההומולוגיה הסינגולרית היא ההומולוגיה המוכרת ביותר, ועל כן חבורות ההומולוגיה הסינגולרית נקראות חבורות ההומולוגיה. ההגדרה של הומולוגיה סינגולרית היא כבדה וטכנית ומערבת מושגים רבים מאלגברה הומולוגית, כולל מרדף דיאגרמות רב.
ההומולוגיה סינגולרית נבנית על סמך סימפלקסים סינוגלריים. היישומים של בנייה זו הם הבנת תהליכים גאומטריים רציפים בצורת סימפלקסים על מרחבים טופולוגיים שונים. מבחינה אינטואיטיבית, ההומולוגיה הסינגולרית ה-n-ית מודדת את החללים ה-n ממדיים של המרחב. טכנית, דבר זה נעשה באמצעות השוואת כל הדרכים לקפל סימפלקסים לתוך המרחב. שני קיפולים כאלה נקראים שקולים, או הומולוגיים, אם השפות שלהם משותפות.
היסטורית, המקור להומולוגיה סינגולרית הוא בעבודה של פואנקרה - שבנה אובייקטים הרבה יותר פשוטים; מאחורי הבניות שלו עומדת האינטואיציה הגאומטרית להומולוגיה הסינגולרית.
סימפלקס סינגולרי
מגדירים את הסימפלקס ה-n-ממדי, או הסימפלקס הסטנדרטי, להיות הסימפלקס שהוא הקמור של הבסיס הסטנדרטי של. זוהי הצורה הגאומטרית שמחברת את n הנקודות במרחק 1 מראשית הצירים לכיוון כל ציר. הסימפלקס מסומן על ידי \Delta^n. מפורשות -
אם נוסיף גם את הראשית, הנקודה, נקבל את הסימפלקס הסטנדרטי "הנפחי"
לדוגמה: ב-\R^3 הסימפלקס הדו-ממדי \Delta^2 הוא הפאה המתוארת באיור משמאל, ואילו הסימפלקס "הנפחי" התלת-ממדי \Delta^3 הוא כל הנפח הכלוא בין בין סימפלקס זה למישורים המוגדרים על ידי הצירים (הנפח שמתחת לפאה הירוקה באיור, המוגבל על ידי המישורים x=0, y=0, z=0).
נסמן ב- את הסימפלקס ה-n-1-ממדי המתקבל מכל הקואורדינטות של הסימפלקס המקורי מלבד הקואורדינטה ה-i. זוהי אחת הדפנות של הסימפלקס המקורי.
סימפלקס סינגולרי במרחב טופולוגי X הוא העתקה רציפה. כלומר, סימפלקס סינגולרי ב-X הוא עיוות של הסימפלקס הסטנדרטי לתוך המרחב.
הגדרה
יהי מרחב טופולוגי X.
נגדיר. תהי החבורה האבלית החופשית הנוצרת על ידי האוסף הזה. איברי חבורה זו נקראים שרשראות, משום שאלו הם סכומים פורמליים סופיים של סימפלקסים עם משקלים עליהם.
נגדיר לכל n פונקציית שפה על ידי, כלומר נקבל סכום מסומן של דפנות הסימפלקס \ \sigma.
קיבלנו קומפלקס שרשראות של החבורות הנוצרות
שרשרת ששפתה אפס נקראת מחזור או ציקלוס, מכיוון שהיא מתאימה לרצף מחזורי של קטעים. לדוגמה, המעגל הוא סימפלקס חד־ממדי (דהיינו-קטע) שקופל כך שתמונת הקצוות זהה. שפת קטע היא בדיוק קצותיו, כך שלפי הגדרת השפה אנחנו נקבל את תמונת הקצוות עם מקדם 1 ואז את אותה תמונה עם מקדם (1-), כך שהתמונה תתאפס. למי שרוצה נוסחאות יהי \ \sigma ההעתקה שלנו מקטע היחידה למרחב שיוצרת עיגול, ונניח שתמונת הקצוות היא v ונקבל
שרשרת שהיא שפה של שרשרת ממימד גבוה יותר נקראת שפה.
חבורת ההומולוגיה הסינגולרית ה-n היא חבורת המנה, כלומר, מחלקת הומולוגיה היא אוסף של מחזורים שיש להם שפה משותפת. לדוגמה, שני מעגלים שמחוברים, ליצור את הספרה 8 הם הומולוגים.
הומולוגיה מצומצמת
לעיתים רבות נוח לחשב דווקא את חבורות ההומולוגיה המצומצמות של מרחב. נשים לב שהסדרה הקודמת מסתיימת כך:
כעת, נרצה להוסיף עוד גורם בסוף הסדרה:
כאשר היא ההעתקה. אכן מתקיים ויש שוויון כאשר X קשיר מסילתית. קומפלקס זה משרה חבורות הומולוגיה, הנקראות חבורות ההומולוגיה המצומצמות.
מעצם הבנייה, חבורות אלו שוות כמעט כולן לחבורות הרגילות, פרט לחבורה האפס - נבדלת מ-H_0(X) ביוצר אבלי חופשי אחד.
החבורות הראשונות
החבורה האפס H_0(X) סופרת את מספר רכיבי הקשירות של המרחב. בעזרת טענה זו ניתן לספור את המרכיבים מלכתחילה; אחד היישומים של שיטה זו הוא הוכחת משפט העקומה של ז'ורדן באופן קל יחסית.
החבורה הראשונה H_1(X) איזומורפית באופן טבעי לאבליזציה של החבורה היסודית של המרחב. טענה זו יחד עם טבעיות האיזומורפיזם ניתן ליישם במספר טענות חישוביות.
מבנה
חבורות ההומולוגיה הן אינווריאנטים הומוטופיים - כלומר, למרחבים הומוטופיים אותן חבורות ההומולוגיה. בפרט, החבורות המצומצמות של מרחב כוויץ כולן אפס. בכל זאת, הן לא מבדילות באופן מלא בין מרחבים טופולוגיים - ישנם מרחבים בעלי אותן החבורות שאינם שקולים הומוטופית, למשל טורוס T ואיחוד נקודתי.
לצורך חישוב חבורות ההומולוגיה יש מספר שיטות. המוכרת והבסיסית ביותר היא סדרת מאייר-ויאטוריס, סדרה מדויקת המקשרת בין החבורות של מרחב לחבורות של כיסוי טוב שלו, ובכך מקלה על החישוב. השימוש בסדרה מקביל במובן מסוים לשימוש במשפט ואן קמפן בעת חישוב החבורה היסודית. שיטה נוספת לחישוב חבורות של מרחבים רבים היא שיטה שפותחה במיוחד לחישוב החבורות של מרחבי CW.
ההומולוגיה הסינגולרית ביחס לכיסוי
ההומולוגיה הסינגולרית של כיסוי של מרחב טופולוגיה, היא הומולוגיה ביחס לכיסוי טוב שלו. כדי להגדירה, ראשית מגדירים S_n^{U}(X) להיות אוסף הסימפלקסים הסינגולריים שתמונתם מוכלת באחד ה-U_\alpha; כמו כן מגדירים, החבורה האבלית החופשית מעל S_n^{U}(X). מהסדרה שלעיל, היות שמתקיים, מושרה קומפלקס שרשראות:
מקומפלקס שרשראות זה משרה את חבורות ההומולוגיה היחסיות: H_n^{U}(X).
כעת, משפט חשוב קובע שהעתקת ההכלה משרה איזומורפיזם, והוא למעשה איזומורפיזם טבעי ביחס להעתקות המכבדות את הכיסוי.
נראה שלא חידשנו כלום, אך למעשה הרווחנו דיי הרבה - שימוש נפוץ במיוחד בבנייה זו הוא כאשר הכיסוי הוא כיסוי של שתי תתי-קבוצות נחתכות לא טריוויאלית, המוביל לבניית סדרת מאייר-ויאטוריס, סדרה נפוצה במיוחד העוזרת בחישוב חבורות הומולוגיה רבות.
חבורות ההומולוגיה היחסית
כאמור לעיל, תורת הומולוגיה מוגדרת בעזרת התאמת חבורות לזוגות של מרחבים (X,A) כאשר - אך במקרה של הומולוגיה סינגולרית בדרך כלל  מגדירים אותן אחרי הגדרת H_n(X).
כדי להגדיר את חבורות ההומולוגיה היחסיות, נגדיר. היות שמתקיים מושרות העתקות, והן משרות חבורות הומולוגיה - הנקראת חבורות ההומולוגיה היחסיות, ומסומנות H_n(X,A). לחבורות אלו אכן מתאימה סדרה מדויקת. הסדרה המדויקת של חבורות ההומולוגיה היא אכן טבעית ביחס להעתקות המכבדות את הכיסוי.
לאחר הגדרת ההומולוגיה היחסית, ניתן להוכיח את משפט הקיצוץ - הקובע כי אם כך ש-, אז.
וולינג הונגגוואנג מיני EV
וולינג הונגגוואנג מיני EV (במנדרינית: 五菱宏光Mini EV, פיניין: Wǔlíng HóngGuāng, באנגלית: Wuling Hongguang Mini EV, קרוי גם: Freze Nikrob EV) היא מכונית מיקרו חשמלית מתוצרת קונצרן הרכב הסיני SAIC-GM-Wuling (SGMW), אשר מיוצרת משנת 2020 בסין.
SAIC-GM-Wuling היא מיזם משותף בין קונצרן הרכב הסיני סאיק מוטור, קונצרן הרכב האמריקאי ג'נרל מוטורס ו-יצרנית הרכב הסינית "Liuzhou Wuling Automobile Industry Co., Ltd"
מכירות
בשנת 2020 נמכרו 119,255 יחידות (בסין בלבד). בדצמבר 2020 נמכרו 33,489 יחידות. עד סוף ינואר 2021 נמכרו כ-160,000 יחידות.
מדגם טסלה מודל 3 נמכרו בסין בדצמבר 2020 סך של 23,804 יחידות.
קורפוס האס אס ה-13
קורפוס האס אס ה-13 (בגרמנית: XIII. SS-Armeekorps) היה קורפוס של הוואפן אס אס שלחם במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הקורפוס הוקם בברסלאו ב-7 באוגוסט 1944, על בסיס הקורפוס ה-35, והועמדה תחת פיקוד הרמן פרייס. ב-4 בספטמבר 1944, הועבר הקורפוס לחזית המערבית, כחלק מהארמייה הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות G, ולחם עימה בקרב מץ. ב-24 באוקטובר 1944 מונה מקס זימון למפקד הקורפוס, ופיקד עליו בקרבות השונים עד סוף המלחמה.
קרב מץ
בקרב מץ כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
מבצע נורדווינד
במהלך מבצע נורדווינד כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
משפט האיבר הפרימיטיבי
בתורת השדות, משפט האיבר הפרימיטיבי מאפשר לקבוע שהרחבת שדות מסוימת היא פשוטה, כלומר שאם ההרחבה היא L/K אז קיים איבר כך ש-L=K(\alpha).
המשפט
המשפט קובע ש:
מקרה פרטי חשוב של המשפט הוא:
הוכחה
נוכיח את המקרה הפרטי. תהי L/K הרחבת שדות סופית וספרבילית.
אם K סופי, גם L סופי, ואז החבורה הכפלית של L נוצרת על ידי איבר אחד, שגם יוצר את ההרחבה.
נניח K אינסופי. נוכיח שלכל a,b \in L מתקיים עבור  כלשהו, ומכך המשפט ינבע באינדוקציה (כי הרחבה סופית נוצרת על ידי מספר סופי של איברים).
נסמן את הפולינום המינימלי של a ב-f ושל b ב-g. הם מתפצלים בסגור האלגברי של K. נסמן את שאר השורשים ב- (כולם שונים כי L/K ספרבילית). נגדיר את הקבוצה:. היא סופית, לכן יש. נסמן, וכן. אז, וכן כי מבניה  לכל i,j. לכן. אבל ולכן כך גם ה-gcd שלהם. לכן  ולכן גם. מכאן. כמובן גם ובסך הכול.
ההוכחה לא רק מראה קיום אלא גם מראה דרך מפורשת לבנות את האיבר, ולמעשה מוכיחה שכמעט כל האיברים ב-L יוצרים את ההרחבה.
עונת 1964/1965 בגביע אירופה לאלופות בכדורסל
עונת 1964/1965 בגביע אירופה לאלופות בכדורסל הייתה העונה השמינית של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל והיא אורגנה על ידי פיב"א אירופה.
המשחק הראשון התקיים ב-10 בדצמבר 1964 ותחרות הסתיימה ב-13 באפריל 1965. בתחרות השתתפו 25 קבוצות. התחרות הסתיימה בניצחון של ריאל מדריד, בפעם השנייה בתולדות המועדון ובפעם השנייה ברציפות.
מהלך התחרות
בשלב המוקדם נקבעו 10 עולות לשלב שמינית הגמר בנוסף ל-4 קבוצות שהעפילו ישירות לשמינית הגמר. מנצחת התחרות בעונות הקודמות צסק"א מוסקבה העפילה ישירות לרבע הגמר.
ישראל בתחרות
מכבי תל אביב בשלב המקודמות הפסידה לא.א.ק. אתונה בסיכום שני משחקים 67:74 ו-64:53.
ניניאן אדוארדס
ניניאן אדוארדס (באנגלית: Ninian Edwards; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, אחת הדמויות הבולטות בתהליך כינונה כמדינה בארצות הברית. הוא כיהן כמושל הראשון והיחידי של טריטוריית אילינוי מ-1809 ועד להפיכת הטריטוריה למדינה ב-1818. לאחר מכן הוא היה אחד משני הסנאטורים הראשונים מטעם אילינוי בשנים 1818 - 1824, ומושל אילינוי השלישי בשנים 1826–1830. בזמן ובמקום בהם קואליציות אישיות השפיעו יותר מאשר מפלגות, הוביל אדוארדס את אחת משתי הסיעות הראשיות בפוליטיקה של מדינת הספר של אילינוי.
ב-1826 ניצח אדוארדס בבחירות למשרת מושל אילינוי באופן בלתי צפוי. תקופות כהונתו כמושל עמדה בסימנו של עימות מול בית המחוקקים בנוגע לתקנות הבנק המדינתי, כפי שהיה העיסוק בגירוש האינדיאנים. כמושל הטריטוריה הוא שיגר פעמיים את כוחות המיליציה נגד האינדיאנים, במלחמת 1812 וב, וחתם עמם על הסכמים לוויתור על אדמותיהם. ב-1830, עם תום כהונתו כמושל אילינוי, שב אדוארדס לחייו הפרטיים ונפטר מכולרה שנתיים לאחר מכן.
ראשית חייו
ב-1794, בגיל 19, עבר אדוארדס למחוז נלסון שבקנטקי, כדי לנהל חלק מאדמות המשפחה. הוא הפגין גישה טובה לעסקים ולמנהיגות, ועד מהרה נבחר לאייש מושב בבית הנבחרים של קנטקי, עוד לפני שהוא בכלל היה בעל זכות הצבעה. ב-1802 הוא קיבל דרגת מייג'ור במיליציה המדינתית. ב-1803 הוא עבר לראסלוויל וכיהן ברצף של משרות ציבוריות: שופט בבית המשפט של המדינה ב-1803, חבר חבר האלקטורים בבחירות לנשיאות של 1804 (הצביע עבור תומאס ג'פרסון), ולבסוף נשיא בית המשפט לערעורים של קנטקי, שבאותה עת היה הערכאה השיפוטית הגבוהה ביותר במדינה. הוא הצטרף לסגל בית המשפט ב-1806 וב-1808 היה לנשיאו.
כאיש אצולת הקרקע בעל השכלה טובה, טיפח אדוארדס לעצמו מוניטין של מנהיג מלידה. תומאס פורד כתב שהוא המשיך להתלבש כמו ג'נטלמן מהמאה ה-18 זמן רב לאחר שהאופנות הללו עברו, ושדיבורו בציבור התאפיין ברהיטות ראוותנית. אדוארדס מיקם את עצמו במודע במעמד של האנשים ששלטו בפוליטיקה של קנטקי, ומאוחר יותר בזו של אילינוי. ב-1803 נשא אדוארדס לאישה את אלווירה ליין, קרובת משפחתו ממרילנד.
מושל טריטוריית אילינוי
טריטוריית אילינוי הוקמה ב-1809. היא כללה את שטחיהן של מדינות ויסקונסין ואילינוי של היום, וכן חלקים ממינסוטה וממישיגן. אוכלוסיות הטריטוריה הלבנה והאפרו-אמריקאית התרכזו כמעט לחלוטין בדרומה, באזור שכונה בהמשך "מצרים הקטנה" (Little Egypt). הנשיא ג'יימס מדיסון מינה בתחילה את הפוליטיקאי מקנטקי ג'ון בויל כמושל הטריטוריה. בויל קיבל את משכורתו על המשרה עבור 21 ימים, אך התפטר כדי לקבל את תפקידו של אדוארדס כנשיא בית המשפט העליון של קנטקי, בעוד שידידים בוושינגטון די. סי. סייעו להבטיח את מינויו של אדוארדס לתפקיד. בינתיים, מזכיר הטריטוריה, נתניאל פופ, דודנו של אדוארדס, לקח על עצמו את הסמכויות כמושל בפועל, יצר את מחוזות אילינוי הראשונים ומינה פקידים כדי להקים ממשלה חדשה. בגיל 34, היה אדוארדס לאדם הצעיר ביותר שמשל על אילינוי, הן כמושל הטריטוריה והן כמושל המדינה.
אדוארדס התיישב ב"קרקע האמריקאית" באדמה שהוא קיבל כמענק עם מינויו כמושל. הוא קרא לחוותו החדשה אלווירד (Elvirade), על שם רעייתו. יחד עם משפחתו, הביא לשם אדוארדס מספר עבדים, שאותם הוא לא שחרר אף על פי שכבר ב-1787 הוציאה הטריטוריה הצפון-מערבית את העבדות אל מחוץ לחוק. "חוק הנוגע למשרתים" משנת 1803 פורסם עבור טריטוריית אינדיאנה על ידי המושל ויליאם הנרי הריסון, הגדיר את הסטטוס של האנשים שהובאו אל הטריטוריה "על פי חוזה לשרת אחרים בכל מקצוע או משלוח יד". החוק, שנותר בתוקף בטריטוריית אילינוי, התיר את קיומה של העבדות במשך עשורים תחת הכיסוי של שירות חוזי. רוב מושלי אילינוי הראשונים היו מחזיקי עבדים, ואדוארדס לא היה יוצא דופן. ב-1812 העמיד אדוארדס למכירה "כמה גברים ונשים כושים צעירים". בהמשך, הוא הרוויח הכנסה נוספת על ידי השכרת כמה מ"המשרתים החוזיים" שלו לעבודה במיזורי. ב-1814 הוא מכר את הנער העבד המולאטי שלו בשם וולאס, שכעת היה בבעלותו של הארי מסנט ג'נביייב שבטריטוריית מיזורי לתאודור האנט. ב-1815 הוא ביקש למכור את ה"נער המולאטי" שלו בעבור 400 דולר.
ב-11 ביוני 1809 הושבע אדוארדס כמושל הטריטוריה החדשה. בתחילה הוא ניסה להימנע ממפלגתיות, אך עד מהרה הוא הבין ששימוש בסיעות פוליטיות היה תוצאה בלתי נמנעת של סמכותו למנות פקידי ממשל ולחלק תפקידים. אף על פי ש המשיכה לשלוט בפוליטיקה הלאומית, המפלגה הפדרליסטית והמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית מעולם לא קנו אחיזה באזור הספר של אילינוי. תחת זאת שלטו בכיפה נאמנויות סיעתיות, שהתמקדו סביב לאישים, סביב קשרים אישיים כקרבת משפחה ושירות במיליציה, ובמיוחד שכיחותה של הפטרונות הפוליטית. בשנים הראשונות של הטריטוריה, נוצרו שתי סיעות יריבות סביב אדוארדס וסביב השופט ג'סי ב. תומאס. שתי סיעות אלו יצרו את הנוף הפוליטי של אילינוי במהלך התקופה בה היא הייתה טריטוריה ובשנים הראשונות להיותה מדינה.
ממשלה דמוקרטית
במשך כל שלוש תקופות הכהונה של אדוארדס כמושל טריטוריית אילינוי, הוא הביע את רצונו להפעיל את סמכויותיו כדי להרחיב את הדמוקרטיה ההשתתפותית בטריטוריה. עד 1812, כאשר הייתה אילינוי טריטוריה מדרגה ראשונה, החזיק אדוארדס בסמכויות למנות פקידי ממשל מחוזיים ומקומיים. עם זאת, הוא נהג לשקול ככל יכולתו את דעות המקומיים כאשר מינה בעלי תפקידים, ולעיתים קרובות נתן משקל לעצומות שנחתמו על ידי התושבים המקומיים. לזמן מה הוא ניסה לפעול באופן דומה למינוי קציני המיליציה, בהתירו לאנשי יחידות המיליציה לבחור את מפקדיהם, אך עד מהרה הוא ויתר על מדיניות זו לאחר שנוכח שהיא בלתי מעשית.
ב-1812 שיכנע אדוארדס בהצלחה את הקונגרס לתקן את הסעיף בצו של 1787 שהגביל את זכות ההצבעה לבעלי קרקעות בשטח של 50 אקרים (200 דונם) ומעלה. בשל ויכוחים ממושכים על קרקעות שנמכרו במרמה, עמדו מעטים מבין תושבי אילינוי בתנאי סעיף זה. בדרבונו של אדוארדס, העניק הקונגרס לטריטוריית אילינוי זכות הצבעה כללית לכלל הגברים הלבנים, ובכך הפך אותה לטריטוריה הדמוקרטית ביותר בארצות הברית בכל הזמנים. באפריל אותה שנה קיים אדוארדס משאל עם להפיכת אילינוי לטריטוריה מדרגת ממשל שנייה, ובכך אפשר לתושביה לבחור את חברי בית המחוקקים שלה ואת נציגיה (שהיו ללא זכות הצבעה) לבית הנבחרים של ארצות הברית. הצעה זו עברה במשאל העם, ובאוקטובר נערכו בחירות שבהן נבחר שדרק בונד כנציג הראשון של טריטוריית אילינוי בבית הנבחרים.
מלחמת 1812
אדוארדס לא היה מושל טריטוריית אילינוי זמן רב כאשר היא הפכה לזירת הקרבות של מלחמת 1812. היחסים בין המתיישבים בטריטוריה לבין האינדיאנים החמירו בכל רחבי ארצות הברית במהלך 1810 ו-1811. ביוני 1811 הורה אדוארדס על בניית מערך של מבני בלוקהאוס וגייס שלוש פלוגות מיליציה.
צעדים אלו היו תגובה למתיחות שנוצרה כתוצאה מהרצח הברוטלי שהתרחש ב-2 ביוני בבקתה ששכנה 3 ק"מ מצפון-מזרח לכפר פוקהונטס. שלושה בני שבט הפוטוואטומי פרצו לבית ומצאו שם את אילייז'ה קוקס בן ה-20 ואת אחותו הצעירה רבקה. התוקפים חתכו את הקרקפת של אלייז'ה והסירו את ליבו. כנופיית הפושטים חיפשה אחר כספים לאחר פשיטה כושלת על השבט השכן אוסייג'. האנשים שבו את רבקה, שדדו את הבית ופנו צפונה לשטחים שבשליטת השבט שלהם. כוח מיליציה נשלח להתערבות והציל את רבקה זמן קצר לאחר מכן מדרום לספרינגפילד. התנגשות אלימה נוספת התרחשה עוד לפני סוף החודש והיא הציתה את אש המלחמה. ב-20 ביוני, במקום בו נמצאת כיום אלטון התחתונה, התקרבו חמישה אנשי שבט המנמאני לשני מקומיים, פרייס ואליס. פרייס, שהאמין שהילידים היו ידידותיים, ואפשר להם להיכנס לתחומי המחנה שלהם. לרוע המזל נהרג פרייס, ואליס הצליח להמלט על גבו של סוס ליישוב שעל נהר ווד. מעשי רצח אלו גרמו לפאניקה בקרב תושבי אזור הספר והזינו שמועות בלתי מבוססות על מעשי רצח ומעשי תקיפה נוספים בטריטוריה. חשש זה הוביל למותו של צ'יף אינדיאני אחד לפחות. קבוצה של אנשי פוטוואטומי שטה במורד הנהר ליד אלטון כאשר הבחין בהם מפעיל המעבורת מייקל סקווירס. הוא פתח באש על הקבוצה כאשר הם התקרבו אליו יותר מדי.
אדוארדס הורה במהירות לנסות ולשמור על השקט, ופקד על המיליציה להקים שרשרת של מוצבים סביב ליישובים במרחק של 30 ק"מ בין אחד לשני על גדת נהר אילינוי, ולהציב בהם כוח מספיק, שקיבל פקודות לסייר בין המוצבים מדי יום. הבולט מבין מוצבים חדשים אלו נבנה במהלך הקיץ של 1812 על ידי קולונל ויליאם ראסל ונקרא קמפ אדוארדס לכבודו של המושל, אף על פי שכינויו היה פורט ראסל. חשיבותו הייתה במיקומו האסטרטגי בין נהר המיסיסיפי לבין נהר קסקסאיה. אדוארדס בילה זמן משמעותי במבצר זה, ובתור המפקד העליון של המיליציה, היה לו ידע מועט בענייני צבא או על אודות האינדיאנים.
הכרזת המלחמה ו ב-15 באוגוסט 1812, שכנעו את אדוארדס שהפוטוואטומי והקיקאפו בטריטוריה מתכוננים לשגר מתקפה רבתי על היישובים הדרומיים. הנחה זו באה בעקבות ההפוגה במתקפות הילידים באוגוסט ובספטמבר. החשד על מקום המתקפה היה בפאוריה, שם התכנסו שבטי הקיקאפו, הפוטוואטומי והפאנקאשו בכוחות גדולים, ומשם הם ביצעו קודם לכן פשיטות כושלות על יישובים אמריקאים. לאדוארדס חסר סיוע מחוץ לטריטוריה ותחת זאת הוא הסתמך על משאביו שלו. הוא העריך שבין נהר המיסיסיפי לבין נהר ובאש לא היו יותר מ-2,000 גברים לבנים, בעוד שיותר מ-1,000 אינדיאנים היו מסוגלים להתכנס בפאוריה תוך כמה ימים. כדי להקים כוח מיליציה משכן אדוארדס את משאביו האישיים כדי להבטיח תשלום למתנדבי המיליציה.
לאחר שריפת שני הכפרים שעל נהר סנגמון, התקדם הכוח לפאוריה עצמה. הכפר שאותו התכוון הכוח לתקוף שכן על קצהו של אגם פאוריה והיה מיושב בבני השבטים פיאנקשאו וקיקאפו שככל הנראה הונהגו על ידי ראש שבט הפוטוואטומי. הכוח החל להתקדם עם שחר, ואדוארדס גרם לאנשי הכפר האינדיאנים תבוסה מוחצת. צבאו של אדוארדס לכד 80 סוסים, ביניהם כאלו שנגנבו זמן מה קודם לכן במחוז סנט קלייר, קישוטי כסף, 200 קומקומים מפליז, רובים ושש קרקפות שהם סברו שהיו שייכות לנשים ולילדים של משפחת המתיישבים אוניל ממיזורי. אדוארדס העריך שכ-30 ילידים נהרגו בפשיטה, אף על פי שהערכות מאוחרות יותר של אנשי הקיקאפו דיברו על מספר שקרוב יותר ל-80.
תוצאות מערכה זו הסתכמו כאמור בכמה כפרים שרופים ובכמה עשרות הרוגים עד שהכוח שב ב-31 באוקטובר לאדוארדסוויל. המתקפה גרמה לזעם הן לאנשי פאוריה והן לממשלת ארצות הברית, שכן היא בוצעה נגד אינדיאנים שהיו נאמנים ל"פסיון שחור" (Black Partridge) ול"גומו" (Gomo ), שני מנהיגי שבטים שלא הצטרפו ל ונחשבו לידידותיים כלפי האינטרסים של ארצות הברית. במתקפה שנייה בפיקודו של קפטן תומאס קרייג נהרגו מתיישבים צרפתים רבים מפאוריה וכן בני שבט הפוטוואטומי. ב-1813 הצטרפו כוחות המיליציה של אילינוי ושל מיזורי לכוחות הרגלים של צבא ארצות הברית תחת פיקודו של בנג'מין האוורד כדי למגר את כל הילידים הרחק מפאוריה ולהקים את פורט קלארק.
מעשיו של אדוארדס גרמו לניכור מצד שבטי האינדיאנים באזור שהיו ידידותיים לארצות הברית. אדוארדס, שאיבד את האמון בממשלו של ג'יימס מדיסון, המתין מחוץ לזירת הלחימה בקנטקי. עם זאת, הוא מונה ב-1812 לתקופת כהונה שנייה כמושל וב-1815 לשלישית, ונמנה עם שלושת נציגיה של ארצות הברית במשא ומתן על הסכמי השלום עם האינדיאנים ב-1815.
תקופות כהונתו השנייה והשלישית
במהלך תשע שנות כהונתו של אדוארדס כמושל הטריטוריה, הוא צבר סכום כסף גדול באמצעות כמה מיזמים עסקיים מכניסים, כולל ניהול חוות, ביצוע ספקולציות בקרקעות, והשקעות במנסרות, בטחנות קמח ובמחסנים.
יריבותו הפוליטית של אדוארדס עם ג'סי ב. תומאס המשיכה עד תום כהונתו כמושל הטריטוריה. אדוארדס, יחד עם רבים מחברי בית המחוקקים של הטריטוריה, מתח ביקורת על שופטי הטריטוריה על חוסר פעילותם. תלונותיהם היו בין השאר שהשופטים לא הפעילו את בתי המשפט בתדירות מספקת ושהם בילו זמן רב מדי בהיעדרות מחוץ לטריטוריה. ב-1814 העביר בית המחוקקים חוק לביצוע רפורמה במערכת המשפט. השופטים סירבו לקבל את החוק, בטענה שהם נמצאו מחוץ לסמכות שיפוטו של בית המחוקקים. ב-1815 נפתר הנושא על ידי הקונגרס, שהעביר חוק שתמך באדוארדס ובבית המחוקקים של הטריטוריה.
כדי להדגיש לקונגרס שאילינוי תהיה מדינת חירות, העביר בית המחוקקים בינואר 1818 הצעת חוק שביטלה את מערכת המשרתים החוזיים, שהייתה עבדות דה-פקטו, ואסר על אילינוי להשיב אותה לחוקתה בעתיד. הייתה זו הפעם היחידה שאדוארדס הטיל וטו על הצעת חוק והשיב אותה לבית המחוקקים, והיא מעולם לא הועלתה מחדש. התנגדותו לחוק הייתה על בסיס שיקולים חוקתיים, אך גם היה לו ניגוד עניינים כמי שהחזיק בבעלותו מספר עבדים.
במהלך תקופת כהונתו של אדוארדס כמושל הטריטוריה, גדלה אוכלוסייתה ביותר מפי שלושה. ב-1810 מנתה אוכלוסיית הטריטוריה 12,282 תושבים, וב-1818 היא הגיעה ל-40,258 (מפקד האוכלוסין נערך בסופו של דבר מאוחר יותר באותה שנה). אוכלוסיית הטריטוריה לא הגיעה ל-60,000 איש שהיה תנאי הסף של תקנות צפון-מערב לדרישה לקבלה כמדינה, אך הן תושבי אילינוי והן הקונגרס ציפו להמשך הגידול באוכלוסין.
סנאטור
אילינוי התקדמה במהירות בשלבים לקבלתה כמדינה בארצות הברית. באוגוסט 1818 הושלם תהליך כינון חוקתה. בספטמבר נערכו בחירות, ובאוקטובר התכנסה האספה הכללית הראשונה שלה בקסקסאיה. ב-6 באוקטובר סיים אדוארדס את כהונתו כמושל הטריטוריה, ושדרק בונד הושבע כמושל מדינת אילינוי הראשון. ביום המחרת הצביע בית המחוקקים החדש על בחירתם של שני הסנאטורים הראשונים מטעם המדינה החדשה. אדוארדס נבחר עד מהרה כבר בסבב ההצבעה הראשון. יריבו, ג'סי ב. תומאס, נבחר רק בסבב ההצבעה הרביעי. לאחר מכן הפילו אדוארדס ותומאס גורל כמה זמן יימשכו תקופות כהונותיהם בסנאט. בגורלו של תואמס עלה לשרת בקבוצה השנייה של הסנאט והוא יכול היה לכהן עד 1823, בעוד שבגורלו של אדוארדס עלה לשרת בקבוצה השלישית של הסנאט, ולפיכך היה עליו להתמודד לבחירה מחדש כבר בפברואר 1819. השניים היו צריכים עדיין להמתין לאישור חוקת אילינוי על ידי הקונגרס ולקבלתה כמדינה באיחוד, צעד שהתרחש ב-25 בנובמבר. ב-3 בדצמבר איישו שני הסנאטורים לבסוף את מושביהם, ובכך נותרו לאדוארדס שלושה חודשים בלבד לכהן בתקופת כהונתו הראשונה.
בחירתו של אדוארדס לתקופת כהונתו השנייה הייתה יותר מורכבת. במשך ארבעה חודשים הוא איבד את תמיכתם הזמנית של בעלי בריתו של תומאס באספה הכללית שהצביעו עבורו ב-1818. הוא בקושי הביס את חבר סיעתו של תומאס, מייקל ג'ונס, בהפרש של 23 מול 19 קולות. היה זה ככל הנראה בשל השפעתו של מזכיר המדינה של אילינוי, אליאס קיין רב העוצמה, שהיה בעל בריתו של תומאס.
כמו רוב חברי הקונגרס ב, כיהן אדוארדס בסנאט מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית. עם התמשכות תקופת כהונתו השנייה, הוא הצטרף לסיעת אדמס-קליי, שלאחר שאדוארדס סיים את כהונתו בסנאט הפכה למפלגה הלאומית הרפובליקנית. אדוארדס הצביע בעד פשרת מיזורי ב-1820, הצעת חוק שקודמה על ידי תומאס. הוא הצביע נגד חוקים להפחתת תעריפי הקרקעות באדמות פדרליות, צעד שהפך הן את אדוארדס והן את חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, דניאל פופ קוק, למטרה לחיצי ביקורת במדינתם. במאי 1821 נשא קוק את ג'וליה, בתו של אדוארדס, לאישה.
אדוארדס הכניס את עצמו לצרות כאשר הוא כתב מספר מאמרים לעיתון Washington Republican תחת שם העט "A.B.", בהם הוא תקף את מזכיר האוצר של ארצות הברית ויליאם קרופורד. אדוארדס טען שקרופורד כביכול ידע על הנפילה שמשמשה ובאה של בנק אילינוי באדוארדסוויל ב-1821, ולא משך ממנו כספים פדרליים מבעוד מועד. הוא גילה שאף אחד מיריביו של קרופורד לא היה מוכן לתמוך בהאשמותיו, והוא לא היה מסוגל להציג עדות שתאושש אותן. ב-4 במרץ 1824 הוא התפטר מכהונתו בסנאט, כדי לקבל על עצמו את תפקיד השגריר הראשון של ארצות הברית במקסיקו. כאשר הוא עשה את דרכו למקום שירותו החדש, נקרא אדוארדס בחזרה לוושינגטון די. סי. כדי להעיד בפני וועדה מיוחדת של בית הנבחרים בנוגע ל"מזימת A.B.". בשל אי יכולתו להוכיח את האשמותיו, התפטר אדוארדס מתפקידו הדיפלומטי והוחלף בג'ואל פוינסט.
בשובו לאילינוי התיישב אדוארדס בבלוויל, עיירה ששכנה על קרקעות שקודם לכן היו בבעלותו והוא מכר אותן ברווח.
בחירתו
כאשר הוא שב לאילינוי, הייתה אמינותו של אדוארדס בשפל. כבר לא עמדה לצדו קואליציה נאמנה באספה הכללית שתבחר בו שוב למושב בסנאט. מעשיו ב"מזימת A.B." גרמו לירידת קרנו בעיני הנשיא ג'ון קווינסי אדמס, ולפיכך הוא לא יכול היה לצפות למינוי לתפקיד בממשל הפדרלי. בנוסף, תומכיו של אנדרו ג'קסון צברו כוח בפוליטיקה של אילינוי. מצביעי אילינוי, אנשי הספר, העריצו את ג'קסון, כך שעד מהרה, בפעם הראשונה, הם העניקו את תמיכתם למפלגה ארצית, המפלגה הדמוקרטית. אדוארדס מעולם לא מתח ביקורת על ג'קסון, אך כסנאטור מטעם המפלגה הלאומית הרפובליקנית הוא לא היה חלק מהקואליציה של ג'קסון שהלכה והתרחבה. אנשיו של ג'קסון חשו רגשות מרמור עמוקים כלפי בעל בריתו של אדוארדס, קוק, שהצביע נגד ג'קסון כאשר הבחירות לנשיאות של 1824 הוכרעו בבית הנבחרים.
כהונתו
תקופת כהונתו של אדוארדס כמושל מדינת אילינוי הייתה תקופה נוספת של צמיחה במדינה. בעשור שבין 1820 לבין 1830 גדלה שוב אוכלוסיית המדינה בכמעט פי שלושה מ-55,211 תושבים בתחילת התקופה ל-157,445 בסופה.
ב-1827 הקימה אילינוי את בית הסוהר הראשון שלה בעיר אלטון. באותה שנה קיבלה המדינה מענק קרקעות פדרלי כדי לכרות את תעלת אילינוי ומישיגן, אף על פי שהעבודות החלו רק כמה שנים לאחר מכן.
באותה שנה הורה אדוארדס למיליציה המדינתית להצטרף למלחמה נוספת נגד האינדיאנים בצפון המדינה. , שניטשה בין המתיישבים הלבנים לבין בני שבט הו-צ'ונק, פרצה בוויסקונסין (אז חלק מטריטוריית מישיגן), אך התפשטה לאזור כריית העופרת סביב לגלנה. אדוארדס שיגר את המיליציה והורה על גיוס של יותר מ-600 איש במחוז סנגמון. הפגנת הכוח גרמה לאינדיאנים להיכנע.
לאחר המלחמה, דחק אדוארדס בממשלה הפדרלית להעביר את שארית שבטי האינדיאנים מצפון אילינוי, בטענה שנוכחותם שם הפרה את "זכויות המדינה הריבונית והעצמאית", ורמז על כך שהוא עשוי לשגר שוב את המיליציה כדי לגרש אותם בכוח. הממשלה הפדרלית הפעילה לחץ דיפלומטי, וב-29 ביולי 1829, מסרו שבטי פוטוואטומי, אוטווה ואוג'יבווי, שטח של 7,800 קמ"ר בצפון אילינוי לידי המדינה. באוגוסט מסר את אדמותיו גם שבט וינבגו.
שנותיו האחרונות
על פי חוקת אילינוי מ-1818, הייתה הגבלת כהונה על מושלי המדינה כך שהם לא יכלו להיבחר ליותר מתקופת כהונה אחת. עם תום כהונתו של אדוארדס ב-6 בדצמבר 1830 הוא שב לחייו הפרטיים. ב-1832 הוא ניסה להתמודד ללא הצלחה על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית. אדוארדס הקדיש את זמנו לעבודת צדקה רפואית בבלוויל, שבמסגרתה ניתן טיפול רפואי בחינם לתושבים המקומיים. ב-1833 פרצה באזור מגפת כולרה, שמקורה היה בכוחותיו של וינפילד סקוט שלחמו ב. אדוארדס נשאר בעיר כדי לטפל בחולים ונדבק במחלה.
ניניאן אדוארדס נפטר ב-20 ביולי 1833 כתוצאה מהמחלה. הוא נטמן בתחילה בבלוויל, אך מאוחר יותר הועברה גופתו לבית הקברות אוק רידג' שבספרינגפילד.
משפחתו
אחיו של אדוארדס, סיירוס, היה עורך דין ומחוקק באילינוי. שלושה מבניו של אדוארדס ואחד מחתניו הלכו בעקבותיו לחיים הציבוריים. ניניאן וירט אדוארדס, שנקרא על שם אביו ועל שם מורהו של אביו בילדותו, ויליאם וירט, שימש כתובע הכללי של אילינוי, כיהן בבית המחוקקים המדינתי, והיה המפקח הכללי הראשון של אילינוי על החינוך הציבורי. הוא נשא לאישה את אליזבת פורט טוד, אחותה של מרי טוד לינקולן. בתם, ג'וליה קוק אדוארדס, נישאה לאדוארד לואיס בייקר, עורך העיתון Illinois State Journal ובנו של הסנאטור דייוויד ג'ווט בייקר.
בן נוסף של אדוארדס, אלברט גלטין אדוארדס, היה עוזר מזכיר האוצר בממשלו של אברהם לינקולן. ב-1887 הוא ייסד את חברת הברוקרים A. G. Edwards בסנט לואיס. בנו השלישי, בנג'מין ס. אדוארדס, הקים משרד עורכי דין מצליח בספרינגפילד, אילינוי, וכיהן כשופט בבית המשפט של אילינוי בסבב ה-13. בתו של אדוארדס, ג'וליה אדוארדס קוק, נישאה לחבר בית הנבחרים דניאל פופ קוק. בנם, ג'ון פופ קוק, היה ראש עיריית ספרינגפילד וגנרל בצבא האיחוד במלחמת האזרחים.
הנצחתו
על שמו של אדוארדס נקרא מחוז באילינוי. גם העיר אדוארדסוויל, השוכנת על גבול אילינוי-מיזורי, והיא חלק מהמטרופולין של סנט לואיס, נקראה על שמו. שני המקומות נקראו על שמו של אדוארדס עוד בחייו כאשר כיהן כמושל טריטוריית אילינוי. שמה של הטריטוריה ניתן לה על ידי בית המחוקקים שלה, בעוד שהעיר נקראה על שמו של אדוארדס על ידי מייסדה, תומאס קירקפטריק. שביל אדוארדס, נתיב החלוצים המרכזי של אילינוי, נקרא על שם אדוארדס והמערכה שניהל במלחמת 1812. מאז קיץ 2020 קראו תושבי אדוארדסוויל להסיר את פסלו של אדוארדס הניצב בכיכר בעיר הקרויה על שמו ולשינוי שם הכיכר, זאת בשל מורשתו הגזענית של אדוארדס. באותה שנה קיבלה מועצת העיר החלטה פה אחד על שינוי שם הכיכר, ובקיץ 2021 הוסר הפסל.
סבטלנה לובודה
סבטלנה סרגייבנה לובודה (ברוסית: Светла́на Серге́евна Лобода́, באוקראינית: Світла́на Сергі́ївна Лобода́; נולדה ב-18 באוקטובר 1982), הידועה בשם הבמה לובודה (LOBODA), היא זמרת, רקדנית, שחקנית, מגישת טלוויזיה ובמאית אוקראינית. היא בעלת תואר אמן הכבוד של מאוקראינה (2013). סולנית לשעבר מלהקת VIA Gra, בשנת 2004.
ביוגרפיה
לובודה נולדה בקייב, שבאוקראינה, להוריה סרגיי ווסילביץ ונטליה וסילייבנה לובודה. היא סיימה את לימודיה בבית הספר למוזיקה בפסנתר, בניצוח ובשיעורי ווקאל אקדמיים.
ב-20 באפריל 2022 נודע שלסבטלנה לובודה נאסרה כניסה לרוסיה למשך 50 שנה.
אוהד אלימלך
רקע
אוהד אלימלך נולד בנהריה ב-2 ביוני 1975, ליוסי ושושנה אלימלך, מורה וגננת. הוא הצעיר מבין שלושה אחים. ב-1989, החל את לימודיו בבית הספר לקציני ים בעכו. ב-1993, התגייס לחיל הים ושם שירת במשך ארבע שנים. בתקופת הצבא עבר אלימלך להתגורר בחיפה ועם תום שירותו החל ללמוד במרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה ובמקביל החל לתקלט במועדון ה"סיטי הול" (לשעבר "העיר השנייה").
בשנת 2002, סיים את לימודיו בעיצוב במחלקה לתקשורת חזותית במרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה.
קריירה
לאחר סיום לימודיו בשנת 2002, החל אלימלך ליצור ולעבוד עם מגוון אמצעי מדיה שונים תוך שהוא מקבל השראה ממגוון עולמות. בעבודתו הוא משלב צילומים, איורים, סריקות של חומרים וטקסטורות אותם אסף מהנוף העירוני ועיבד במחשב.
בשנת 2004, יצר ביחד עם אסף הראל וירון ניסקי ודורון צור את סדרת האנימציה עטורת הפרסים, מ.ק. 22.
ב-2006, עלה אלימלך עם תערוכה בשם "חרדות בספק" שהייתה תערוכת היחיד הראשונה שלו. בתערוכה הוצגו שתי סדרות ושתי עבודות בודדות העוסקות בגוף כאובייקט בלתי נפרד מהעיר, שילוב חלקי מכונה שהופכים ליחידה אורגנית אחידה המנסה להסתגל לסביבה החדשה הנרקמת. עבודותיו הוגדרו כ-"מעבירות לצופה את תחושת אי-הודאות ומצבים סוריאליסטים תחת הנוף העירוני, המוצג כמאיים ולא יציב".
ב-2009, עיצב אלימלך את כרזת יום העצמאות במלאת 61 שנות עצמאות של מדינת ישראל ומאה שנים לעיר העברית הראשונה, תל אביב. באותה שנה הציג בתערוכה בשם "100 זהויות" בגלריית שורשים בכיכר הבימה ובה הוצגו עבודות של אמנים מקהילת הלהט"ב.
בחורף 2015–2016, לאחר מחאת יוצאי אתיופיה, הציג אלימלך בתערוכה בשם "כן, לא, שחור, לבן" מסכות אפריקאיות מסורתיות בסגנון מערבי שעיצב במחשב.
בשנת 2019, עיצב אלימלך את הכרזות שהובילו את הקמפיין בעד השוויון לקראת מצעד הגאווה.
חיים אישיים
אלימלך מתגורר בתל אביב ואב לבן בשם תומר.
חלבון חומוס
גרגירי החומוס במצבם הטבעי מכילים 16-24% חלבון ובנוסף מכילים סיבים תזונתיים, ברזל, סידן ומינרלים נוספים החיוניים לתפקוד הגוף.
קיימים ריכוזים שונים לחלבון חומוס.
שימושים
החלבון מיוצר בהליך מיצוי או הפרדה, אינו מכיל גלוטן ואינו רשום כאלרגן. המוצר יכול להוות תחליף לחלבון אשר מופק מהחי כגון חלבון ביצה, חלבון חלב וחלבון בשר בקר.
מוצרים שניתן לבסס על חלבון חומוס הם יוגורטים ללא חלב, משקאות צמחיים, חטיפי אנרגיה עתירי חלבון, מאפים, מיונז ללא ביצה, תחליפי בשר ועוד.
מיכאל אנדה
מיכאל אֶנְדֶה (Michael Ende; 12 בנובמבר 1929 – 28 באוגוסט 1995) היה סופר גרמני שחיבר ספרי פנטזיה וספרי ילדים. עבודתו הידועה ביותר היא ספר הפנטזיה האפי "הסיפור שאינו נגמר". בין עבודותיו הידועות האחרות הספרים "ג'ים ונהג הקטר" ו"מומו". ספריו תורגמו ליותר מ-40 שפות, מכרו יותר מ-20 מיליון עותקים, ועובדו לסרטי קולנוע, מחזות בימתיים ואופרות.
קורות חיים
אנדה נולד בעיירה גרמיש-פרטנקירכן (Garmisch-Partenkirchen) שבמדינת בוואריה שבגרמניה. אביו, אדגר אנדה היה צייר סוריאליסטי, ואמו, לואיז ברתולומה אנדה הייתה פיזיותרפיסטית. בהיותו בן שש עברה משפחתו לרובע האומנים של שוואבינג שבמינכן וההתבגרות בקהילה אומנותית השפיעה לימים על כתיבתו. ב-1945, עוד לפני יום הולדתו ה-16 הוא גויס לפולקסשטורם, אך ערק והצטרף למחתרת אנטי-נאצית. הוא שימש כשליח עבור הקבוצה עד סוף המלחמה.
בשנת 1960 פרסם את ספרו הראשון, "ג'ים ונהג הקטר", שזכה להצלחה רבה ותורגם לשפות רבות. בעבורו זכה אנדה לפרס על שם הנס כריסטיאן אנדרסן היוקרתי. שנתיים לאחר מכן פורסם הספר השני בסדרה,"ג'ים וכנופיית ה-13". שני הספרים עובדו במהרה לרדיו ולטלוויזיה, והעותקים המודפסים נמכרו כל כך מהר שחברת ההוצאה לאור התקשתה לעמוד בקצב.
ב-1979 יצא לאור ספרו הידוע ביותר, "הסיפור שאינו נגמר", שעוּבּד לסרט קולנוע נודע בשני המשכים וזכה לפרסים ושבחים רבים.
בשנת 1992 אובחן אנדה כחולה בסרטן הקיבה. לאחר שנתיים של טיפולים, הוא נכנע לבסוף למחלה. הוא נפטר בגיל 65 בשנת 1995, בבית חולים ליד שטוטגרט.
אנדה היה לאחד הסופרים הגרמנים המוכרים ביותר במאה העשרים, בייחוד הודות לספרי הילדים שלו, שכללו בתוכם עולמות שלמים של פנטזיה ודמויות דמיוניות, אשר אפשרו לקוראים להזדהות עם גיבורי הסיפור. למרות שספריו שייכים לז'אנר ספרות הילדים, ניתן למצוא בהם ביקורת חברתית נוקבת (ראו "מומו", "הסיפור שאינו נגמר"). אנדה התעניין בפילוסופיית האנתרופוסופיה.
בנדיקוט ראפראי
בנדיקוט ראפראי (שם מדעי: Peroryctes raffrayana) הוא מין של חיית כיס ממשפחת הבנדיקוטיים החי באי גינאה החדשה והמין השני בגודלו בסדרת הבנדיקוטאים אחרי המין בנדיקוט ענק המצוי גם בגינאה החדשה. בנדיקוט זה מגיע לאורך 38–50 סנטימטרים ומשקלו 1.5-3 קילוגרמים.
בנדיקוט ראפראי חי ביערות הגשם של גינאה החדשה והוא אוכל-כול הניזון מחרקים קטנים, תולעים, לטאות, זרעים, ופירות.
בנדיקוט זה נפוץ יחסית ומצב שימרו "ללא חשש".
Duets II (אלבום של טוני בנט)
Duets II (בעברית: דואטים 2) הוא אלבום האולפן ה-55 של זמר הג'אז האמריקאי טוני בנט. את האלבום הוציאה לאור ב-20 בספטמבר 2011 חברת התקליטים קולומביה רקורדס. הוא פורסם במקביל ליום הולדתו ה-85 של בנט, כאלבום המשך ל-Duets: An American Classic. "Don't Get Around Much Anymore" פורסם באייטונס ב-2 באוגוסט.
הצלחה
Duets II נכנס לראשונה למצעד הבילבורד 200 במקום הראשון, עם נתוני מכירות שנאמדו בכ-179,000 עותקים ברחבי ארצות הברית. על הישג זה הפך בנט לאמן החי והמבוגר ביותר שהגיע למקום הראשון בבילבורד 200. Duets II אף קיבל תואר פלטינה מאיגוד תעשיית ההקלטות הקנדי על נתוני המכירות שלו בתחומי המדינה.
בשנת 2012 זכה האלבום בפרס גראמי בקטגוריית "האלבום הפופ הווקאלי העממי הטוב ביותר", ואילו השיר "Body and Soul" של טוני בנט ואיימי ויינהאוס זכה בפרס גראמי לביצוע הפופ הטוב ביותר של צמד/להקה.
"Body and Soul" היה אחד מהשירים האהובים על ויינהאוס, והוא נחשב כרצועה האחרונה שהוקלטה על ידיה לפני מותה כמה חודשים לאחר מכן. זו גם היה השיר הראשון של בנט שנכנס למצעד הבילבורד הוט 100 מזה 45 שנים. המעבד של "Who Can I Turn To (When Nobody Needs Me)" (דואט של בנט וקווין לטיפה), חורחה קלנדרלי, בפרס גראמי לעבודת ההפקה והעיבוד הטובה ביותר.
יצחק גולדמן (משורר)
יצחק בן מאיר גולדמן (בכתיבים (היידיים) שנהגו בזמנו: גאָלדמאן, גאָלדמאנן; ברוסית: Исаак Меерович Гольдман (לעיתים Гольдманн), יצחק מאירוביץ' גולדמן; בפולנית: Isaak Goldmann; כ"ט בחשוון ה'ת"ר, 6 בנובמבר 1839, וידזה, פלך וילנה, רוסיה (ליטא) – י"ז בניסן תרס"ה, אפריל 1905, וילנה) היה משורר, סופר ועיתונאי עברי איש וילנה.
קורות חיים
פרסם שירים ומאמרים רבים בכתבי העת והמאספים העבריים. במחצית השנייה של שנות ה-70 של המאה ה-19 הוציא שני ספרי שירה: "הפחד בלילות" (ורשה תרל"ו 1876) – שירים סאטיריים על מנהגים ואמונות טפלות; ו"שנים קדמוניות" (וילנה תרל"ט) – שיר סיפורי היסטורי על תקופת האינקוויזיציה הספרדית, שהתקבל יפה בעיני הביקורת.
בשנת 1886, לאחר שהתפרסם כמשורר, הוזמן על ידי אלכסנדר צֶדֶרבּוים (אר"ז) לבירה סנקט פטרבורג לעבוד בעיתון העברי "המליץ" לצד העורך יהודה לייב גורדון. הוא שימש כעוזר מערכת, ופרסם מאמרים רבים בעילום שם.
כעבור חודשים אחדים שב לווילנה, לעבודתו כמנהל במבשלת השיכר של ליפסקי ואפשטיין, שם עבד עד יום מותו. בשנת תרמ"ח הופיע בווילנה ספר שיריו האחרון, "שיבת ציון", שבו צייר את תחיית המולדת היהודית וביטא את תקוותו לשיבת ציון הקרבה.
משפחתו
אשתו של גולדמן עד מותו הייתה בתו של הסוחר משה שפירא (1817–1903), סוחר מהעיירה סרהיי שבפלך סובאלק (ליטא) (בנו של הרב דוב בער בן הרב נתן נטע שפירא, ואחיהם של הרב ישראל איסר שפירא, אב"ד מזריטש, והרב יהושע השיל שפירא, אב"ד שצ'וצ'ין), ואחותו של הסופר, המו"ל ומוכר הספרים הוורשאי הנודע אליעזר יצחק שפירא (אי"ש).
בנו לאון גולדמן (Леон Исаакович Гольдман; 1877–1939), שנודע בכמה כינויים מפלגתיים, הידוע שבהם "אקים" (Аким), היה אף הוא חבר מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, ממייסדי "הבּוּנד", כיהן כמזכיר העיתון "איסקרה" ובעת מהפכת 1905 הצטרף למנשביקים. היה ציר הוועד הפועל המרכזי הכול-רוסי הראשון. לאחר כינון ברית המועצות מילא שורה של משרות פוליטיות בתחום הכלכלה בסיביר. נאסר מספר פעמים. לאחר שנאסר בראשית שנת 1938, הוצא להורג בראשית שנת 1939.
בנו הצעיר מיכאיל גולדמן, שהתפרסם בכינויו מארק ליבֶּר (Михаил (Марк) Исаакович Либер; 1880–1937), היה ממנהיגי "הבונד" והמנשביקים. נרצח במסגרת הטיהורים הגדולים של סטלין.
שתי בנותיו לקחו אף הן חלק פעיל בתנועה המהפכנית. בתו יוליה גולדמן (Юлия Исаакова Гольдман; 1879–1904) הייתה אשתו הראשונה של המהפכן פליקס דזרז'ינסקי (חברו הקרוב של אחיה, מארק ליבר, מתקופת לימודיהם). היא חלתה בשחפת, ונפטרה בז'נבה ב-10 ביוני 1904 בזרועותיו.
לואיש אלבש דה לימה אה סילבה, דוכס קשיאס
לואיש אלבש דה לימה אה סילבה, דוכס קשיאס (בפורטוגזית: Luís Alves de Lima e Silva, Duque de Caxias; 25 באוגוסט 1803 – 7 במאי 1880), המכונה "מכונן השלום" ו"דוכס הברזל", היה איש צבא ומדינאי ברזילאי שמרני בתקופת האימפריה הברזילאית. לואיש, שהיה פילדמרשל בצבא הברזילאי הקיסרי נחשב להיות אחד מהאישים הבכירים ביותר בתולדות הכוחות המזוינים של ברזיל. במהלך כהונתו של פדרו השני, קיסר ברזיל כיהן שלוש קדנציות לא רציפות בתפקיד נשיא מועצת השרים; מקביל לראש ממשלה. הוא היה האדם היחיד שנוצר למענו תואר דוכסות בתקופת שלטונו של פדרו השני.
קריירה מוקדמת
לואיש אלבש נולד בשנת 1803 בריו דה ז'ניירו, מדינת ברזיל, דאז מושבה פורטוגזית. משפחתו הייתה בעלת היסטוריה של שירות צבאי ארוך ועל כן, כמו אביו ודודו, לואיש החל דרכו בקריירה צבאית מוקדמת בשורות צבא האימפריה הפורטוגזית. הוא התחנן בבית הספר היסודי הצבאי של ריו דה ז'ניירו וסיים את לימודיו במצוינות. כאשר פדרו הראשון, קיסר ברזיל הכריז על עצמאות ברזיל, לואיש הצטרף אל שורות הצבא הברזילאי החדש שמרד נגד הפורטוגזים. לאחר סיום מלחמת העצמאות של ברזיל בשנת 1825, לואיש המשיך בקריירה צבאית בשורות צבא האימפריה הברזילאית החדשה.
לואיש נשלח למחוז ציספלטינה המרדני שהיה ממוקם בדרום האימפריה, על גדות נהר הריו דה לה פלטה. במסגרת תפקיד זה נלחם בשורות חיל הרגלים הברזילאי נגד צבא הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה (ארגנטינה המודרנית) אשר פעלו לספח את המחוז הברזילאי. לאחר מלחמת ארגנטינה–ברזיל איבדה האימפריה הברזילאית את שליטתה על מחוז ציספלטינה וזה סופח לתוך הפרובינציות המאוחדות (ציספלטינה מאוחר יותר היוותה את הבסיס להקמתה של אורוגוואי הריבונית). בשנת 1831 פרצו מחאות נגד שלטונו של פדרו הראשון אשר נתמכו בידי משפחתו של לואיש. אף על פי שהדבר יצר יריבות בתוך המשפחה, לואיש החליט לשמור על נאמנותו למוסד הקיסרות הברזילאית וסירב להשתתף במחאות נגד הממשל.
תקופת העוצרות
לאחר התפטרותו של פדרו הראשון בשנת 1831, בנו ירש אותו בתור פדרו השני, קיסר ברזיל. פדרו השני היה בן חמש בלבד עת ירש את הכתר מאביו ועל כן מונתה מועצת עוצרות למשול במקומו. לואיש מונה ללמד את פדרו השני סיוף ורכיבה על סוסים. יחסים קרובים אלו אל הקיסר הצעיר נשמרו לאורח הקריירה המאוחרת של לואיש, אשר הפך ליועץ צבאי רב חשיבות לקיסר פדרו השני. שלטון העוצרות של האימפריה הברזילאית היה נתון למרידות אין סוף ולאי שקט פוליטי ממושך אשר איים על יציבותה המדינית ועל עצם קיומה המדיני של האימפריה כמדינה מאוחדת.
לואיש מונה להפיל מרד של עבדים אפריקאים בברזיל בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-19. בשנת 1842 הנהיג לואיש את כוחות הרגלים של הצבא הברזילאי במהלך הפלת מרד ליברלי שפרץ בסאו פאולו ובמינאס ז'ראיס. באותה העת הכריזו רפובליקנים שהתנגדו למשטר המלוכני על עצמאות מחוז ריו גראנדה דו סול והחלו בכך את מלחמת לבושי הבלויים. המהפכה הליברלית נתמכה בידי המהפכן האיטלקי ג'וזפה גריבלדי ועצמאותה של ריו גראנדה דו סול הייתה קיימת דה פקטו לאורך כמעט עשור. לאחר שצלח לואיש בהפלת הכוחות הרפובליקנים והביא לסיום מלחמת האזרחים, הוא הפך לאחד המצביאים החשובים ביותר בצבא הברזילאי.
הנהגה צבאית
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-19, הנהגת הקונפדרציה הארגנטינאית בראשות הדיקטטור חואן מנואל דה רוסאס הסדירה את מעמדה לאחר שנים של מאבקים פוליטיים. הממשל החדש פעל להשיג הגמוניה ארגנטינאית על חבל הריו דה לה פלטה, זאת במסגרת תוכנית שאפתנית להשיג שליטה על כל השטחים שהיו כלולים בעבר בתוך מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, בתקופת השלטון של האימפריה הספרדית. ברזיל הייתה הראשונה לפעול נגד תוכנית זאת כאשר הקימה ברית עם אורוגוואי ותמכה באינטרסים אזוריים של פרובינציות בתוך ארגנטינה במטרה להחליש את מעמד הממשלה המרכזית. לואיש תמך ביצירת ברית עם מושל אנטרה ריוס, חוסטו חוסה דה אורקיסה, במטרה להתסיס את הפוליטיקה הפנים-ארגנטינאית.
מאבק זה הביא לתחילת מלחמת הפלטה בין ארגנטינה לברית של ברזיל ובעלות בריתה. לואיש הכין את הצי הברזילאי להניע אוניות מלחמה דרך הריו דה לה פלטה ודרך הנהר לאיים על בואנוס איירס, הבירה הארגנטינאית. לאחר הניצחון של הברית הברזילאית במלחמה, השיגה ברזיל הגמוניה אזורית למספר שנים. המאבק חיזק את היחסים בין ברזיל לאורוגוואי וסימן את תחילתה של תקופת יציבות פוליטית ופיתוח כלכלי סדיר בברזיל אשר הגיע לשיאו עם התקדמותה של המהפכה התעשייתית. הודות לניצחון במלחמה הועלה לואיש לדרגת לוטננט גנרל. בשנת 1853 מונה לואיש לשרת בקבינט הקיסרי ושנתיים אחר כך מונה לשר המלחמה.
שאיפותיה הצבאיות של פרגוואי תחת הנהגתו של פרנסיסקו סולנו לופס הביאו להתנגשות אינטרסים עם ברזיל על הממשל באורוגוואי. כאשר פרצה מלחמת אזרחים באורוגוואי החל מאבק בין ברזיל לפרגוואי על התמיכה בפלגים השונים של המאבק. לואיש תמך בהתערבות צבאית ברזילאית באורוגוואי. עם פלישת הצבא הברזילאי לתוך אורוגוואי הכריזה פרגוואי על מלחמה נגד ברזיל בשנת 1864. הצבא הברזילאי התרכז תחילה במערכה באורוגוואי ולאחר שהסדיר את הממשל הפרו-ברזילאי באורוגוואי פעל הצבא הפרגוואי להשיג קשר יבשתי לאורוגוואי דרך ארגנטינה. הפלישה של פרגוואי לתוך שטחי ארגנטינה עירב את האחרונה במלחמה. ברית משולשת נוצרה בין אורוגוואי, ארגנטינה וברזיל אשר על שמו נקראה המלחמה מלחמת הברית המשולשת.
עם תחילתה של הברית היה על המשתתפים בה לקבוע פיקוד עליון לצבאותיהם המאוחדים במאבק נגד פרגוואי. למרות דרישותיו הממושכות להתמנות למפקד העליון של כוחות הברית, לואיש הסכים לבסוף לדרישת הארגנטינאים למנות את נשיא ארגנטינה, ברטולומה מיטרה, לפיקוד העליון של כוחות הברית. עם היעצרות ההתקדמות של צבא פרגוואי החלו כוחות הברית במתקפת נגד ממושכת. עם הגעת הכוחות הברזילאים לתוך שטחי פרגוואי מצפון המדינה הם חצו את נהר פרגוואי לאוקטובר 1866. בנקודה זאת, לואיש בן ה-63, שהועלה בתחילת השנה לדרגת פילדמרשל, מונה למפקד העליון של כל הכוחות הברזילאים בפרגוואי.