cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ספר המצוות לרמב"ם
תרגומים לעברית ומהדורות
יצאו לאור גם מספר מהדורות מנוקדות ומבוארות. החשובה שבהן היא בתרגום חדש של הרב יוסף קאפח נדפסה בשנת תשי"ח (1958) בסדרת "רמב"ם לעם" (מוסד הרב קוק). לאחר מכן הוציא הרב קאפח תרגום חדש שנדפס יחד עם המקור הערבי - עמוד מול עמוד. (ירושלים, תשל"א). מהדורה מוגהת של ספר המצוות יחד עם נושאי כליו (המפרשים סביבו, גם הם במהדורה מתוקנת) יצאה בהוצאת שבתי פרנקל בני ברק תשנ"ב (ערך הרב דוד צבי הילמן). המהדורה נערכה בעיקר על פי תרגומו של אבן תיבון. גרסה דיגיטלית למהדורה זו נכנסה לפרויקט השו"ת של אונ' בר-אילן (ראו מאגר תורני), יחד עם השגות הרמב"ן לפי אותה מהדורה.
דפוסים
הספר נדפס לראשונה בקושטא בשנת ה'ר”ע (1509-1510) עם השגות הרמב”ן.
יציאת חירום
יציאת חירום היא פתח במבנה, שטח פתוח מגודר או כלי תחבורה, אשר מיועד לאפשר לאנשים השוהים בו לפנות את המקום במהירות במקרה של סכנת חיים.
זהו אמצעי בטיחות אשר נועד למנוע פגיעות בנפש באסונות או מצבי חירום שונים, במיוחד בעת שרפה. יציאת החירום סגורה בעיתות שגרה, ועליה להיפתח או להיפרץ בזמן סכנה.
סוגי יציאות חירום
על פי רוב יציאת החירום היא דלת או שער אשר יועדה במיוחד למטרה זו, אך גם חלון יכול לשמש למטרה זו.
דלת אש - היא דלת שנועדה לסייע במניעת התפשטות שרפה במבנה ולאפשר לאנשים להיחלץ ממנו בקלות.
הכוונה ליציאת החירום
יציאת חירום לרוב מסומנת באופן בולט, כדי שיהיה קל למצוא אותה במקרה הצורך. הסימון יכול להיעשות על ידי תמרור מתאים וחצים המסמנים את הדרך מאזורים רחוקים יותר. זאת משום שבמקרה חירום עלולה להתעורר בהלה ואף היסטריה המונית, אשר יכולות לפגוע בשיקול הדעת. כמו כן במקרים של שרפה העשן יכול לפגוע ביכולת הראייה. שימוש בחומרים הזוהרים בחושך נעשה למקרה של פגיעה במערכת החשמל בשעות הלילה, ובשלטים המשמשים להכוונה מותקנת סוללה עצמאית על מנת שהשלט יואר גם בזמן הפסקת חשמל.
בבית מלון נהוג לתלות מפה המתארת את הגישה ליציאת החירום בצד הפנימי של הדלת אשר פונה לחדר.
פורד טאונוס TC
פורד טאונוס TC (בגרמנית: Ford Taunus TC) היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב Ford-Werke GmbH, (פורד גרמניה), חברת בת של קונצרן הרכב פורד, אשר יוצרה בין השנים 1970–1982.
דגם ה"פורד טאונוס TC" התבסס על דגם פורד קורטינה שיוצר בבריטניה, ולכן היה קרוי "פורד טאונוס TC" כאשר פירוש "TC" הוא "טאונוס-קורטינה".
בנוסף לייצור דגם "פורד טאונוס TC" בגרמניה, הדגם יוצר גם בבלגיה, טורקיה (על ידי "Ford Otosan" בין השנים 1994-1984), וארגנטינה (בין השנים 1974-1984).
דגם "פורד טאונוס TC" שווק בישראל בתצורות סדאן 4 דלתות וקופה 2 דלתות, עם מנועי 1,600 סמ"ק.
בשנת 1980 נבנתה יחידה בודדת מדגם "פורד טאונוס TC" בתצורת קבריולה.
סוהו (ניו יורק)
סוהו (באנגלית: SoHo) הוא שמה של שכונה במנהטן תחתית בעיר ניו יורק אשר נתחמת על ידי רחוב האוסטון מצפון, רחוב באוורי ממזרח, רחוב קאנאל מדרום והשדרה השישית ממערב. שמה של השכונה נגזר מראשי התיבות של מיקומה הגאוגרפי: "מדרום להאוסטון", (באנגלית: South of Houston) והוא ניתן לה בהתייחס לשכונת סוהו בלונדון, בריטניה.
במהלך שנות השישים והשבעים של המאה ה-20 עלה קרנה של השכונה והיא הפכה למוקד משיכה לאמנים צעירים אשר הפכו את החללים התעשייתיים והזולים של בנייני השכונה לגלריות, דירות מרווחות וסדנאות יצירה. בתהליך שהפך במרוצת השנים לרווח בעיר ניו יורק, החלה השכונה משפרת את תדמיתה העירונית תוך עליה מתמדת בחתך הסוציו-אקונומי של תושביה, תהליך אשר הוביל לבסוף להגירת האמנים הצעירים, שלא יכלו לעמוד בתשלום דמי השכירות שהאמירו יחד עם תדמיתה של השכונה, אל מחוץ לה. את מקומם של האמנים תפסו אנשי המעמד הבינוני-גבוה של ניו יורק אשר הפכו את סדנאות היצירה למסעדות, גלריות, חנויות אופנה ושאר מוסדות אורבניים.
שכונות סמוכות לשכונת סוהו:
ביולוגיה מבנית
הביולוגיה המבנית היא תחום בביולוגיה אשר עוסק בחקר המבנה של מקרומולקולות – חלבונים וחומצות גרעין. מעבר למציאת המבנה עצמו, חוקרי הביולוגיה המבנית מנסים להבין את המנגנון אשר גורם לקיפול של המקרומולקולות בתא החי.
הנושא הוא בעל חשיבות רבה, שכן המקרומולקולות מבצעות את רוב התפקידים בתא, ותפקודן משתבש גם בעקבות שינויים קלים במבנה התלת-ממדי של המולקולה. בעוד שקביעת רצף ה־DNA או רצף החלבון הן משימות פשוטות יחסית בטכנולוגיה של ימינו, קביעת המבנה התלת-ממדי המדויק של החלבונים ובמיוחד של חומצות הגרעין נותרו משימות קשות המצויות בחזית המדע. בניגוד לביוכימיה, הביולוגיה המבנית אינה עוסקת באספקטים הקינטיים של התגובות הכימיות שבהן משתתפת המולקולה, אלא רק במבנה האתרים אשר מבצעים תגובות אלה.
היררכיית המבנה של המקרומולקולה
בביוכימיה נהוג לחלק את מבנה המקרומולקולות ל-4 מבנים היררכיים:
מציאת המבנה השלישוני והרביעוני של המקרומולקולות
חלבונים וחומצות הגרעין קטנים מכדי שאפשר יהיה לבחון אותם אפילו דרך מיקרוסקופ האור המשוכלל ביותר, ולכן בחינה פיזית של המבנה שלהם מתבצעת בדרך כלל על ידי גבישים המכילים אלפי מקרומולקולות. השיטות הקיימות לבחינה פיזית של המבנה הן:
החסרון בשימוש בשיטות הנ"ל הוא הצורך בקיבוע המקרומוקולות בתוך מבנה כגון גביש, דבר שמעלה את החשש שהמבנה המתקבל יהיה שונה מזה שבו החלבון מצוי בתא. הבעיה מתחדדת כאשר מדובר על חלבונים ממברנליים - חלבונים שבמצבם הרגיל בתא נמצאים על גבי קרום התא. חלבונים אלה אינם ניתנים לגיבוש ולכן עד היום ידועים רק מבנים ספורים של חלבונים אלה וקיימות מחלוקות רבות לגבי נכונותם.
על מנת להתגבר על בעיות אלה ואחרות בביולוגיה מבנית קיים שימוש רב בכלים של הביואינפורמטיקה לצורכי חיזוי מבנה החלבון. שיטות אלה מנסות לחזות מבנה של חלבונים שהמבנה שלהם אינו ידוע באמצעות חישובים המשתמשים בידע המבני הקיים על חלבונים אחרים (Homology modeling) או באמצעות שימוש ברצף המקודד בלבד. השיטות מנסות למצוא מקטעים מהרצף אשר מקודדים ליחידות מבניות מסוימות. עבור חלבונים ממברנליים, נעשה פעמים רבות שימוש במידע על מידת ההידרופוביות של חומצות האמינו בחלבון, על מנת לחזות את מקטעי החלבון שבהם הוא חוצה את קרום התא.
גרגורי ואן דר ויל
גרגורי קורטלי ואן דר ויל (בהולנדית: Gregory Kurtley van der Wiel; נולד ב-3 בפברואר 1988 באמסטרדם) הוא כדורגלן עבר הולנדי אשר שיחק בעמדת המגן.
קריירה
ואן דר ויל החל לשחק בקבוצות הילדים של איאקס בגיל 8. כשהיה בן 14 עבר לקבוצת הנוער של הארלם ובגיל 17 שב לאיאקס. הוא הצטרף לקבוצת הבוגרים של המועדון בשנת 2006, ואת משחק הבכורה שלו במדיה ערך ב-11 במרץ 2007, במשחק מול טוונטה אנסחדה. בהמשך העונה שותף בעוד שלושה משחקים.
לאחר מינויו של מרקו ואן באסטן למאמן איאקס בעונת, הפך ואן דר ויל לשחקן קבוע בהרכב הפותח של הקבוצה. את שער הבכורה שלו במדי הקבוצה הבקיע ב-1 במרץ 2009, במשחק מול אוטרכט. מעמדו נשמר גם לאחר מינויו של מרטין יול למאמנה של איאקס בעונת. בסיום העונה הוענק לו פרס השחקן הצעיר של העונה. בעונת 2010/2011 הוא היה צריך להתמודד על המקום בהרכב עם ריקרדו ואן ראיין ובהמשך העונה הוא נפצע.
ב-3 בספטמבר 2012 עבר ואן דר ויל לקבוצת פריז סן-ז'רמן הצרפתית. בקבוצה זכה באליפויות רצופות ואחד עשר תארים בסך הכל. ב-4 ביולי 2016 חתם לארבע שנים בפנרבחצ'ה הטורקית. ב-25 באוגוסט 2017 חתם לעונה אחת בקליארי האיטלקית. ב-1 בפברואר 2018 חתם בטורונטו מה-MLS.
בנבחרת הולנד
ואן דר ויל היה חבר בסגל נבחרת הולנד עד גיל 21 בשנת 2007. הוא זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת ב-2009, והמשחק הראשון בו השתתף היה משחק ידידות מול נבחרת תוניסיה ב-11 בפברואר אותה שנה, לאחר שנכנס כמחליפו של ג'וני הייטינחה. המשחק הרשמי הראשון היה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010, מול נבחרת סקוטלנד, ב-28 במרץ. מאז היה המגן הימני הראשון של הנבחרת במרבית משחקיה, לרבות אלו שנערכו במונדיאל עצמו.
בטא-קרוטן
בטא־קרוטן (β-Carotene) הוא קרוטנואיד צבען אדום־כתום עז, המצוי בשפע בצמחים שונים, בעיקר בפירותיהם. זוהי תרכובת אורגנית המסווגת כפחמימן ומבחינה מרחבית שייכת לקבוצת הטרפנים. שייך לקבוצת הקרוטנים שהם טטרהטרפנים (Tetraterpene) המכילים כל אחד 8 יחידות איזופרן.
בטא־קרוטן וכן חומרים נוספים מקבוצת קרוטנים – הם חומרי מוצא לוויטמין A, ביניהם בטא־קרוטן הוא השכיח ביותר. מולקולה אחת של קרוטן נחצית לשתיים (באמצעות אנזים), וכך נוצרות שתי מולקולות של ויטמין A או של רטינל או של חומצה רטינואית (תלוי בחומר המוצא, ותלוי האם ה"חיתוך" סימטרי או לא).
צריכה ושימושים
צריכה יומית של בטא־קרוטן לאדם מבוגר צריכה להיות 2–7 מ"ג ליום.
תופעות לוואי
תופעת הלוואי השכיחה ביותר מצריכה עודפת של בטא־קרוטן קרויה קרוטנודרמיה (Carotenodermia) – תופעה בלתי מזיקה של גוון כתום בולט בעור משקיעת בטא-קרוטן בשכבה החיצונית של האפידרמיס.
במחקר שנערך בפינלנד ובו נטלו בטא-קרוטן במינון גבוה לאורך תקופה של 5–8 שנים, נמצא קשר סטטיסטי בעליית השכיחות של סרטן הריאה אצל מעשנים, בנוסף לעלייה בסיכון לסרטן הערמונית ולדימום תוך-גולגולתי.
בטא־קרוטן מאוחסן בכבד ובאיברים נוספים כגון בשחלות.
תפיסה שגויה
בניגוד לתפיסה השגויה המקובלת, הוויטמין בטא־קרוטן המצוי בגזר אינו משפר את ראיית הלילה מעבר ליכולות הרגילות של אנשים המקבלים כמות נאותה שלו. ויטמין זה משפר את הראייה רק אצל אלו הסובלים ממחסור בוויטמין A. מקור התפיסה השגויה הוא בדיסאינפורמציה שהפיצה בריטניה במלחמת העולם השנייה במטרה להסביר את הצלחתו המשופרת של חיל האוויר המלכותי בקרבות לילה. הצלחה שלמעשה נבעה משימוש במכ"ם ובנורות אדומות על לוחות המכשירים.
איל ג'ורנלה
איל ג'ורנלה (באיטלקית: Il Giornale) הוא עיתון יומי באיטליה היוצא לאור במילאנו. העיתון בבעלות פאולו ברלוסקוני, אחיו של ראש ממשלת איטליה לשעבר, סילביו ברלוסקוני.
היסטוריה
העיתון נוסד בשנת 1974 תחת השם "איל ג'ורנלה נובו". מייסדיו היו העיתונאים אנדו מונטנלי ואנזו בטיצה, אשר כתבו עד אז בעיתון "קוריירה דלה סרה", אולם נטשו אותו משום שחשבו שהעיתון החל לאמץ קו שמאלני.
בשנת 1977 נענה מונטנלי להצעתו של סלביו ברלוסקוני לרכוש את העיתון, וזאת עקב הקשיים הכלכליים אליו נקלע. בשנת 1994 מכר סילביו ברלוסקוני את העיתון לאחיו פאולו. העיתון מייצג את עמדת הממשלה ומפלגתו של ראש הממשלה ברלוסקוני, ומרבה לתקוף ולבקר את עמדות מפלגות האופוזיציה מהשמאל האיטלקי.
נדירה שלהוב-קיבורקיאן
נדירה שלהוב-קיבורקיאן (בערבית:  نادره شلهوب- كيفوركيان תעתיק מדויק: נאדִרה שׁלהובּ-כיפורכיאן) (נולדה ב-19 ביולי 1960) היא פרופסור מן המניין לקרימינולוגיה ולעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים ומרצה למשפטים וללימודי נשים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
אודות
גדלה בחיפה. ב-1980 סיימה תואר ראשון במדע המדינה ופילוסופיה מאוניברסיטת חיפה. ב-1982 סיימה תואר ראשון בעבודה סוציאלית מהאוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1989 סיימה תואר שני בקרימינולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים וב-1994 תואר דוקטור במשפטים המכון לקרמינולוגיה בהפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים. את הדוקטורט שלה כתבה בהנחיית סטנלי כהן ושמחה לנדאו. עבודתה האקדמית, שהתבססה על הדוקטורט שכתבה, ושהתמקדה בנשים פלסטיניות שחוו גילויי אלימות במשפחה ותקיפות מיניות זכתה להכרה בינלאומית. כתיבתה נסובה סביב השפעותיו של הכיבוש הישראלי על נשים פלסטיניות מנקודת-מבט משפטית וכן חברתית-פסיכולוגית. היא מתמקדת בפמיסייד וצורות אחרות של אלימות מגדרית, פשעים של ניצול מרות בהקשרים קולוניאליים, מעקב סמוי, ביטחוניזציה (securitization) וטראומה באזורים שהם תחת כיבוש ומשטר צבאי. את הפוסט-דוקטורט עשתה באוניברסיטת דרום קליפורניה. בשובה לישראל שימשה מרצה בבית הספר לעבודה סוציאלית ובמכון לקרימנולוגיה באוניברסיטה העברית. ב-2003 מונתה למרצה בכירה, ב-2010 לפרופסור חבר ומ-2018 היא פרופסור מן המניין.
שלושה ימים וילד (סרט)
שלושה ימים וילד הוא סרט קולנוע ישראלי מ-1967 בבימויו של אורי זוהר, המבוסס על הסיפור בעל אותו השם מאת אברהם ב. יהושע. זהו אחד מהסרטים הישראליים הראשונים שהעבירו ביקורת על האדרתם של ערכים ציוניים כגון החלוציות. הוא נחשב לאחד הסרטים החשובים ביותר בקולנוע הישראלי של תקופתו, ובפרט בתנועת "הרגישות החדשה". הסרט היה מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל קאן.
נדירה שלהוב-קיבורקיאן
אודות
לצד פעילותה האקדמית, שלהוב-קיבורקיאן מכהנת בוועדים של מספר ארגונים פלסטיניים וישראליים מקומיים, ביניהם גישה - מרכז לשמירה על הזכות לנוע, שם היא מכהנת כיו"ר ההנהלה, מרכז הנשים לסיוע וייעוץ משפטי (WCLAC) בירושלים והקרן החדשה לישראל ומשנת 2006 מנהלת את תוכנית הלימודים המגדרית במדה אל-כרמל, המרכז הערבי למחקר חברתי יישומי בחיפה. היא מתארחת בקונגרסים בעולם ומרצה בין היתר בנושא "פוליטיקה של פחד" שעליו כתבה ספר.
שלושה ימים וילד (סרט)
עלילה
הסרט מתאר שלושה ימים בחייו של אלי, יוצא קיבוץ החי בירושלים, סטודנט ומורה למתמטיקה. אלי מקבל להשגחה למשך שלושה ימים אלו את שי, בנה של אהובתו מימי הקיבוץ, נועה, ובעלה זאב, הנאלצים לעזוב את הילד לקראת הבחינות לאוניברסיטה, לאחר שהחליטו לעזוב גם הם את הקיבוץ.
נדירה שלהוב-קיבורקיאן
אודות
בנובמבר 2006 עברה בנתב"ג הליך בידוק יסודי ביותר שבגינו תבעה מרשות שדות התעופה פיצויים על סך 75 אלף ש"ח. בשנת 2015 פסקה סגנית נשיא בית משפט השלום בתל אביב כי הבידוק נעשה בסמכות, אולם היא שוכנעה כי אנשי הרשות לא טיפלו בתובעת ברגישות מספקת על מנת להבטיח את כבודה ופרטיותה. על כך נפסקו לה פיצויים של 7,500 ש"ח ועוד 2,500 שכר טרחה.
שלושה ימים וילד (סרט)
עלילה
במשך שלושה ימים מתעמת אלי עם הילד והוריו, הוריה של בת זוגו הנוכחית יעל וידידה צבי, עם שכנתו ותלמידותיו, עם בית קברות וחומה גבוהה, נדנדה ומחלה, קוצים ונחש, וכל אלו מעורבים בזיכרונותיו על אהבתו הנושנה בקיבוץ. אלי מנסה להתנקם באהבה הישנה דרך ניסיונות התנקשות שונים בילד, ועם זאת מנסה גם לאהוב את שי עוד ועוד, בניסיון פתטי לחזור אל האהבה שאבדה.
נדירה שלהוב-קיבורקיאן
אודות
בשנת 2008 זכתה בפרס גרובר לזכויות נשים, על פועלה למיגור תופעת רצח נשים על רקע חילול כבוד המשפחה בחברה הפלסטינית.
שלושה ימים וילד (סרט)
עלילה
במהלך שלושת הימים משנה אלי את תפיסותיו בנוגע לאהבה הישנה בקיבוץ, אך אינו מצליח להבין שהחיים בירושלים טומנים בחובם אהבה. חייו של אלי בעיר מעורבים בחייהם של אחרים, והקיבוץ נתפס בעיניו בתחילה כמקום שבו הייתה פרטיות והיה שקט. הקיבוץ נתפס כפורח בעוד העיר יבשה, ובקיבוץ הייתה האהבה טהורה בעוד שבעיר היא מינית בלבד. במהלך שלושת הימים חווה אלי מהפך כאשר הוא מצליח לצאת מהדחקת אירוע יחסי המין הראשונים שלו עם נועה, בצריף פח רעוע, חורק ומלוכלך. הזיכרון הזה גורם לתפיסותיו להשתנות, אך הוא עדיין אינו מבין שיעל, אהובתו הנוכחית, יכולה לשמש תחליף ראוי לאהבה הישנה שמתה, והסרט מסתיים בכך שהוא מפנה גב ליעל.
נדירה שלהוב-קיבורקיאן
אודות
בשנת 2015 חתמה על מנשר של מרצים בכל אוניברסיטאות בישראל המתנגדים למסע הדה-לגיטימציה המתנהל נגד ארגון שוברים שתיקה.
שלושה ימים וילד (סרט)
הפקה
הסרט בוים על ידי אורי זוהר וצולם על ידי דוד גורפינקל, צוות שנטה להשתמש בטכניקות של הגל החדש והקולנוע האירופי המודרני דאז. עם זאת, הסרט נטה להדגיש את העלילה הקוהרנטית והשתמש במלודרמה, שלא כמו בקולנוע האירופי ושלא ברוח הסיפור המקורי. חלק מהסיבות לשינוי זה באופי הספר ניתן לתלות ב"חור בלבנה", סרטם הראשון של זוהר וגורפינקל, שנכשל בקופות בגלל היותו קרוב מדי לרוח המודרניסטית האירופית והניו-יורקית.
נדירה שלהוב-קיבורקיאן
אודות
בתחילת 2019 עוררה הרצאה שנתנה באמסטרדם בשם "טכנולוגיות של אלימות בשער שכם" סערה תקשורתית עוד לפני האירוע. זאת מאחר שעל פי תיאור האירוע, שלהוב-קיבורקיאן הייתה אמורה לשתף מכתבים שכתבו ילדי מזרח ירושלים על חוויות שעברו, כאשר באמצעות קולות הילדים התכוונה להראות כיצד התעשייה הביטחונית הישראלית משתמשת בחייהם ובגופם של ילדים ותושבי מזרח ירושלים כדי למכור נשק וידע שעברו "ניסוי בשטח". הרצאה שלה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, בה טענה כי ישראל מבצעת ניסויים בנשק על פלסטינים, הוקלטה וההקלטה פורסמה בגלי צה"ל.
שלושה ימים וילד (סרט)
תגובות
המבקר זאב רב-נוף טען עם יציאתו של "שלושה ימים וילד" כי הוא הסרט הישראלי הראשון שאינו חוטא בפרובינציאליות אלא עוסק בבעיות כלל-אנושיות, אך גם כי הסרט "נעדר עמוד שדרה" בכך שמניעיהן של הדמויות ואופי היחסים ביניהם אינם ברורים לצופה.
נדירה שלהוב-קיבורקיאן
חיים אישיים
שלהוב-קיבורקיאן מתגוררת בעיר העתיקה בירושלים. נשואה ואם לשלושה. היא בעלת אזרחות ישראלית ואמריקאית.
שלושה ימים וילד (סרט)
תגובות
אברהם ב. יהושע כמעט שלא היה מעורב כלל ביצירת הסרט. עם יציאת הסרט טען כי אינו מרוצה מפרשנותו של זוהר לסיפור, ובפרט מסצנת יחסי המין בין אלי לשכנתו שלא נכללה בסיפור המקורי.
עודד קוטלר זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל קאן של 1967 על גילום דמותו של אלי. הסרט הועמד כאמור גם לפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל אך הפסיד ל"יצרים" של מיכלאנג'לו אנטוניוני. קוטלר גם היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן המבטיח ביותר, שאותו הפסיד לדסטין הופמן ("הבוגר").
סובייט פטרוגרד
הסובייט של פטרוגרד (ברוסית: Петроградский Совет рабочих и солдатских депутатов), היה הסובייט המשמעותי ביותר ברוסיה בימים הסוערים שבין מהפכת פברואר למהפכת אוקטובר והיווה מודל לכל שאר הסובייטים ברוסיה. המוסד הוקם במהלך מהפכת פברואר ב-27 בפברואר (13 במרץ).
הסובייטים היו מועצות הפועלים ברוסיה ששימשו למעשה כממשלה שנייה. במועצות אלו השתתפו פועלים, איכרים ואנשי צבא שהאינטרסים שלהם היו שונים לגמרי מהאינטרסים של הממשלה הזמנית הבורגנית. לאחר שובו של לנין לרוסיה, הוא הצליח להכניס את אנשיו לכמעט כל הסובייטים ואף לזכות בהם ברוב, מה שאפשר לו להתקרב לשלטון. בהקמת הסובייט בראשו עמד ניקולאי צ'חיידזה, חבר דומה וראש סיעת המנשביקים. העיתון הרשמי היה עיתון איזבסטיה. תוך יום נבחרו כ-3000 חברי הסובייט, רובם חיילים. בראש עמד וועד הפועל בהרכב של 15 חברים. אלכסנדר קרנסקי היה סגן יושב ראש הסובייט.
ביולי 1917 ניסה הגנרל לאוור קורנילוב להפיל את הממשלה הזמנית בעזרת צבאו, אך הסובייט של פטרוגרד, עיר הבירה באותה תקופה, קרא לתושבים לצאת נגד ניסיון המהפכה ובכך הציל את הממשלה הזמנית. מעשה זה של הסובייט תרם לחיזוק הפופולריות של הקומוניסטים וסלל את הדרך להשתלטות על מוסדות השלטון באוקטובר 1917. חשיבותו של הסובייט של פטרוגרד היא בכך שמנע מהצבא להתערב ולמנוע מהבולשביקים מלהשתלט על מבני הממשל בפטרוגרד. בכך חרץ הסובייט את גורלה של הממשלה הזמנית ואפשר את ניצחון הבולשביקים.
ולדימיר לנין ראה חשיבות רבה בהגדלת ייצוג הבולשביקים בסובייט. בבחירות חדשות שהתקיימו באוגוסט 1917 הם הצליחו לקבל כשליש מהמקומות במוסד. לקראת ספטמבר תומכיהם כבר היו רוב וב-25 בספטמבר לאון טרוצקי נבחר ליושב ראש חדש של הסובייט.
פיפילוטי ריסט
פיפילוטי אליזבת׳ ריסט (באנגלית: Pipilotti Elisabeth Rist; נולדה ב-21 ביוני 1962) היא אמנית חזותית שווייצרית, הידועה בעיקר בעבודות וידאו ארט ניסיוני ואמנות מיצב. יצירתה מוגדרת בעיקר כאמנות סוריאליסטית, אינטימית, מופשטת, העוסקת בגוף הנשי, ומסווגות לעיתים קרובות כאמנות פמיניסטית.
עבודותיה של ריסט ידועות באיכויות רב חושיות. הן מציגות תמונות מוקרנות חופפות, רוויות בצבע, המשלבות סאונד ומוצבות כחלק מסביבה גדולה יותר עם אזורים בהם הצופה יכול לשבת ולנוח. עבודותיה הופכות לעיתים קרובות את המבנה או הסביבה של גלריית הקוביה הלבנה לחוויה חושית יותר, חויה חזותית המשלבת מישוש ושמע.
קורות חיים וקריירה
פיפילוטי ריסט נולדה בשם אליזבת׳ ריסט בגראבס בעמק הריין לאב רופא ואם מורה. בשנת 1982 היא החלה להשתמש בשם "פיפילוטי", שילוב של כינוי ילדותה "לוטי" עם שמה של גיבורת ילדותה, הדמות של בילבי בת גרב (Pippi Longstocking) מספרי הילדים של אסטריד לינדגרן. לפני שהחלה ללמוד אמנות וקולנוע, למדה ריסט פיזיקה עיונית בווינה במשך סמסטר אחד. בין השנים 1982 - 1986 למדה אמנות מסחרית, איור וצילום באוניברסיטה לאמנות חזותית בווינה. בהמשך למדה וידאו בבית הספר לעיצוב בבזל, שווייץ. משנת 1988 ועד 1994 היא הייתה חברה ב-Les Reines prochaines, להקת מוזיקה וקבוצת פרפורמנס. בשנת 1997 הוצגה עבודתה לראשונה בביאנלה בוונציה, שם הוענק לה פרס פרמיו 2000. בין השנים 2002–2003 הוזמנה על ידי פרופסור פול מקארתי ללמד באוניברסיטת UCLA כחברת סגל אורח.
ריסט חיה ועובדת בציריך עם בן זוגה היזם בלז רוט. לה ולרוט יש בן בשם הימלאיה.
סרטה העלילתי הראשון, ״פפרמינטה״, הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בוונציה ה-66 בשנת 2009. את עלילת הסרט היא מסכמת כ"אישה צעירה וחברותיה במסע למצוא את שילובי הצבעים הנכונים, איתם הם יכולים לשחרר אנשים מפחד ולהפוך את החיים לטובים יותר."
בכתבה בעיתון ה-גארדיאן ב-2011, ריסט מגדירה את הפמיניזם שלה: "פוליטית", היא אומרת, "אני פמיניסטית, אבל באופן אישי, אני לא. מבחינתי, דימוי האשה באמנות שלי לא מייצג רק נשים: הוא מייצג את כל בני האדם. אני מקווה שבחור צעיר יכול לקבל מהאמנות שלי מה שכל אישה יכולה לקבל"
עבודות אמנות
במהלך לימודיה, החלה ריסט ליצור סרטים בפורמט סופר 8 מ״מ. עבודותיה לרוב באורך דקות ספורות, ומתייחסות לפורמטים של תקשורת המונים כמו MTV ופרסום, עם שינויים בצבעים, במהירות ובסאונד. עבודותיה עוסקות בדרך כלל בסוגיות הקשורות למגדר, למיניות ולגוף האדם.
יצירותיה הצבעוניות והמוזיקליות משדרות תחושת אושר ופשטות. עבודותיה של ריסט נחשבות לפמיניסטיות על ידי מבקרי אמנות מסוימים ונמצאות באוספי אמנות חשובים רבים ברחבי העולם.
ביצירה ״I'm Not The Girl Who Misses Much״ (1986) ריסט רוקדת לפני המצלמה בשמלה שחורה עם שדיים חשופים, התמונות לעיתים מונוכרומטיות ומעורפלות. ריסטס שרה שוב ושוב את הביטוי "אני לא הבחורה שמתגעגעת להרבה", ומתייחסת לשורה הראשונה של השיר "Happiness Is a Warm Gun" של הביטלס. לקראת סוף הסרט, התמונה הופכת לכחולה ומטושטשת והסאונד מפסיק.
עבודת הווידאו Sip My Ocean" (1996)", מוקרנת כהשתקפות מראה על שני קירות סמוכים ומציגה סדרה חלומית של דימויים של אישה לבושה בביקיני שוחה מתחת למים בין כוסות תה שוקעות, טלוויזיות וחפצים ביתיים אחרים. העבודה מלווה בפסקול של ריסט שרה את השיר "Wicked Game" של כריס איסאק, כשמדי פעם שומעים צרחות חוזרות ונשנות של ריסט למילים "אני לא רוצה להתאהב".
העבודה Ever is Over All" (1997)״ מציגה אישה צעירה הולכת לאורך רחוב בעיר בהילוך איטי, ומנפצת בפטיש בצורת פרח טרופי את חלונות המכוניות החונות. בשלב מסוים שוטר ניגש אליה. העבודה נרכשה על ידי המוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק.
תשעת קטעי הווידאו של ריסט ״Open My Glade״ הוצגו אחת לשעה על גבי מסך בכיכר טיימס בניו יורק, פרויקט של התוכנית "הודעות לציבור", שנוסדה בשנת 1980.
היצירה ״Pour Your Body Out״ היא מיצב מולטימדיה שהוזמן על ידי ארגון קלאוס ביזנבאך והוצב באטריום של המוזיאון לאמנות מודרנית בתחילת 2009.
אוספים
עבודתויה של ריסט נמצאות באוספי הקבע של מוזיאונים וגלריות, כולל המוזיאון לאמנות מודרנית ומוזיאון גוגנהיים בניו-יורק, המוזיאון לאמנות מודרנית בסן פרנסיסקו MoMA, ומוזיאון המרכז Centraal באוטרכט.
תערוכות
'Robes politiques – Women Power Fashion', Textilmuseum St. Gallen, St. Gallen, Switzerland - March 19, 2021 – February 6, 2022
'Your Eye is My Island', National Museum of Modern Art, Kyoto, Japan - Aprll 6 to June 16, 2021
'Open My Glade (Flatten)', Contemporary Art in the Public Sphere, Zurich, Switzerland - March 1 – September 22, 2019
'Sip My Ocean', The Museum of Contemporary Art Australia, Sydney, Australia, November 1, 2017 – February 18, 2018
'Open My Glade (Flatten)', Times Square Arts Midnight Moment, New York, New York - January 2017
'Pixel Forest', The New Museum, New York, New York - October 26, 2016 - January 15, 2017
השפעה
היצירה "Ever is Over All" הוזכרה בשנת 2016 על ידי ביונסה בסרט שמלווה את אלבומה Lemonade בו נראית הזמרת הולכת ברחוב בעיר מנפצת חלונות של מכוניות חונות עם מחבט בייסבול.
פרובסקיט (מבנה)
מבנה פרובסקיט (perovskite) הוא מבנה גבישי של חומר הקרוי על שם המינרל פרובסקיט, בעל הנוסחה CaTiO3 המכונה גם קלציום טיטנאט. הנוסחה הכללית של מבנה הפרובסקיט היא ABX3, כאשר A ו-B מסמנים קטיונים בעלי גדלים שונים מאוד, ו-X מסמן אניון הקשור לשניהם - בדרך כלל חמצן. אטומי A גדולים יותר מאטומי B, הנמצאים במרכז תא היחידה.
שם זה הוענק למשפחה גדולה של חומרים בעלי מבנה גבישי דומה (פרובסקיטים).
מבנה גבישי
במבנה הקובי האידיאלי, הקטיון הקטן יותר B הוא בעל מספר קואורדינציה של 6, והוא מוקף על ידי אוקטהדרון של אניוני X. הקטיון הגדול יותר A הוא בעל מספר קואורדינציה של 12. על מנת לשמור על היציבות של המבנה, הגדלים היחסיים של היונים צריכים לשמור על טווח צר של יחסים אפשריים. כאשר מתקרבים לקצה הטווח המותר של הגדלים היחסיים, יכולים להיווצר במבנה עיוותים וסיבובים, אשר מורידים את הסימטריה של הסריג ומשפיעים על מספרי הקואורדינציה של היונים. לשינויים מזעריים מסוגים אלה בסימטריה של המבנה יכולות להיות השפעות מרחיקות לכת על המבנה האלקטרוני של החומר, המתבטאות בשינויים בתכונות החשמליות והמגנטיות שלו.
יחס גולדשמידט
היחס המותר בין גודלי היונים לשמירה על יציבות המבנה, המסומן t, נקרא פקטור Goldschmidt, והוא ניתן על ידי הנוסחה:
כאשר rA, rB ו-RX מציינים את הרדיוסים היוניים השונים.
כאשר יחס גולדשמידט גדול מאחד, יתקבל מבנה הקסגונלי. כאשר יחס זה היא בין 0.9 ל-1 יתקבל מבנה פרובסקיט קובי. כאשר היחס הוא בטווח שבין 0.9 ל-0.71 יתקבל מבנה אורתורומבי או רומבוהדרלי, המהווים במקרה זה מבני פרובסקיט קוביים בעלי עיוות סריגי.
מבנה אלקטרוני ותופעות פיזיקליות
לפרובסקיטים רבים, במיוחד לתחמוצות של מתכות מעבר ושל עפרות נדירות, קיימות תכונות אלקטרוניות מורכבות ושימושיות, אשר מושכות עניין רב בפיתוח טכנולוגי ובמחקר מדעי בסיסי, במיוחד בפיזיקה של מצב מוצק. בין התופעות ניתן למנות מעבר מוליך-מבודד, colossal magneto-resistance, היווצרות של גז אלקטרונים דו-ממדי (2DEG) בממשקים בין שני מבודדים, ותופעות נוספות. פרובסקיטים יכולים להיות פאראמגנטיים (למשל לנתנום סטרונציום מנגניט, LSMO), פרומגנטיים, אנטיפרומגנטיים (למשל לנתנום-מנגניט, LMO) ודיאמגנטיים, הם יכולים להיות פרואלקטריים ופייזואלקטריים (למשל עופרת-זירקוניום טיטנאט PZT) וגם מולטי-פרואיים (למשל ביסמוט-פריט, BFO או ארופיום-טיטנאט).
תאים סולאריים
בנוסף, בשנים האחרונות חלה התקדמות ניכרת ביעילות של תאים סולאריים מחקריים המבוססים על פרובסקיטים היברידיים, אורגנו-מתכתיים של האלידי עופרת. חומרים כאלה הם בעלי נוסחה כגון, כאשר ההליד (כלור, ברום, או יוד, לרוב) הוא האטום X, העופרת היא האטום B, והרכיב האורגני הוא האטום A. ניתן לייצר שכבות דקות לתאים סולאריים מחומרים אלה בטמפרטורות נמוכות (מתחת 100 מעלות צלזיוס) וללא הצורך במערכות ואקום ותהליכי ייצור של מיקרואלקטרוניקה, הנהוגים בתאים סולאריים מתקדמים, ובכך מקווים להוריד את עלויות הייצור ולאפשר ייצור על משטחים גמישים. עם זאת קיימים עוד אתגרים שיש לפתור לפני שהטכנולוגיה תוכל להפוך למסחרית.
פצצת עטלף
פצצת עטלף (באנגלית: Bat bomb) הוא כינוי להצעה שהועלתה בארצות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה, להשליך מעל האימפריה היפנית עטלפים הנושאים פצצות תבערה זעירות. שמו הרשמי של הפרויקט היה "מבצע אקס־ריי" (מבצע רנטגן) שהתנהל בראשותו הזואולוג ד"ר לייטל ס' אדמס מפנסילבניה. הרעיון היה שהעטלפים ינוחו על בניינים ביפן העשויים בעיקר עץ ונייר, אז יפוצצו הפצצות בצעד שיגרום לדליקות רבות באזור. לצורך המשימה נבחר עטלף ממין מקסיקני שמשקלו היה 14 גרם. במהלך הפיתוח, שארך כשנתיים בין 1942 ל־1944, פותחה במיוחד פצצת תבערה זעירה שהכילה נפלם (בנזין וסבון נוזלי), במשקל 30 גרם, והוצעו כמה דרכים להפעלת הפצצה. בין השאר נבחנו מרכז בקרה חיצוני שיפעיל את הפצצות מהמטוס שישליך אותם, אפשרות שנפסלה משום שהצבא חשש מתלות שכזו; מרעום שיופעל על ידי תנועת כנפי העטלף, אפשרות שנפסלה בגלל רגישות המתקן; ומנגנון השהיה פנימי, מה שנבחר בסופו של דבר. המנגנון כלל חלל בו תיל פלדה שהחזיק את פתיל ההצתה, ומעט לפני שחרור העטלפים הוזרקה לחלל תמיסת נחושת כלורית, שהמיסה את הפלדה וגרמה להפעלת הפצצה.
לבסוף התוכנית שנתקבלה הייתה לשמור את העטלפים בקירור שיגרום להם לשנת חורף, ולהטיל אותם ממטוסים במארזים שיוצנחו וייפתחו בזמן ירידתם. בזמן זה העטלפים היו אמורים להתעורר ולעוף החוצה ולנסות למצוא מחסה בבתים, ותוך כדי כך להבעיר אותם. הוכחה ליעילותה של הפצצה התקבלה כשקבוצת עטלפים מחומשת הצליחה לברוח מהבסיס בקרלסבאד שבניו מקסיקו, והציתה שרפות רבות באזור. בעקבות תקרית זו הוחזר הפרויקט לשיפור וחשיבה מחודשת, מאחר שהוחלט שיש לעשותו לבטיחותי יותר. בניסוי שחל ב־15 בדצמבר 1943 הפרויקט נחל הצלחה מרשימה והצליח להעלות באש כפר דמה שנבנה לצורך הניסוי.
עלותו של הפרויקט נעה בין 2 ל־4 מיליון דולר, סכום שנחשב גבוה באותה התקופה.
בשנת 1944, עקב הצלחתו של פרויקט מנהטן (פיתוח פצצת האטום), שנחשב לדרך יעילה יותר להבאת קץ המלחמה, בוטל פרויקט פצצת העטלף. המטוסים שיועדו לנשיאת העטלפים, מפציצי B-29, הוסבו לנשיאת פצצות האטום.
הר וורן (ניו יורק)
הר וורן (באנגלית: Mount Warren) הוא הר הממוקם ברכס הרי קטסקיל, במחוז דלאוור בדרום מדינת ניו יורק שבארצות הברית.
גובהו של ההר 881 מטרים מעל פני הים.
ההר מתנשא לגובה של 140 מטרים מעל סביבתו.
לקריאה נוספת
• Joe Kelsey, Climbing and Hiking in the Wind River Mountains, PP. 40 - 42
הנרי למברט
הֶנְרִי לֶמְבֶּרְט (באנגלית: Henry Lambert; ? - 4 בינואר 1813) היה קצין בצי המלכותי הבריטי שהשתתף במלחמות המהפכה הצרפתית, המלחמות הנפוליאוניות ומלחמת 1812. במהלך הקריירה הארוכה שלו שירת למברט באוניות רבות, ונטל חלק בפעולות קרביות אחדות ובהן כיבוש האי הצרפתי ראוניון באוקיינוס ההודי. הוא זכור בעיקר כקפטן של הפריגטה "ג'אווה", שהוכנעה לאחר קרב עקוב־דם במלחמת 1812 על ידי הפריגטה האמריקנית "קונסטיטושן". למברט נפצע אנושות בקרב ומת ימים אחדים אחר כך בסלבדור שבברזיל.
שירותו בצי
למברט היה בנו של קפטן רוברט למברט, והצטרף לצי בגיל צעיר, ב-1795. האונייה הראשונה בה החל את שירותו הייתה אה"מ "קאמברלנד" (74 תותחים), שהוצבה בים התיכון, עימה השתתף בקרב איי ייר (îles d'Hyères). בשש השנים הבאות הוסיף למברט לשרת בים התיכון באוניות "וירג'ין (44 תותחים) ו"סאפוק" (74 תותחים), וב-1801 הועלה לדרגת לפטננט. הוא עבר אל אה"מ "ויקטוריוס", וב-1802 – השנה בה נחתם שלום אמיין – אל אה"מ "סנטוריון".
כשהתחדשה המלחמה, ב-1803, הועלה למברט לדרגת קומנדר וקיבל את הפיקוד על אה"מ "וילהלמינה". שנה אחר כך קיבל דרגת פוסט קפטן ואת הפיקוד על אה"מ "סן פיורנצו" (38 תותחים) בתחנת הצי בתת-היבשת ההודית. בפברואר 1805 לכד למברט את הפריבטיר הצרפתי "פסישה" (Psyché, 36 תותחים), וביוני אותה שנה שב לאנגליה. ב-1808 נמסר לו הפיקוד על הפריגטה "אִיפִיגֶ'נָאיה" (36 תותחים), שהוצבה תחילה בקוויבק ואחר כך הועברה אל האוקיינוס ההודי. אונייתו צורפה אל השייטת בפיקודו של ג'וסייאס רולי שהטילה מצור על איל בונפרט (ראוניון) ואיל דה פראנס (מאוריציוס), וביולי 1810 השתתף למברט בנחיתה בחוף והתקפה על איל בונפרט. חודש אחר כך יצאה "איפיג'נאיה" עם אוניות נוספות להתקפה על מעגן גרנד פורט באיל דה פרנס. הפעולה, בפיקודו של סמיואל פים, נחלה כישלון צורב כתוצאה מאי ידיעה מדויקת של המקום. האוניות עלו על שרטונות, שתי פריגטות טבעו ושתיים אחרות ובהן "איפיג'נאיה" ניזוקו קשות ונפלו לידי האויב. למברט ואנשיו שוחררו מן השבי לאחר התקפה מוצלחת על איל דה פראנס. הוא עמד בפני בית דין צבאי כנהוג במקרה של אובדן אונייה, ולאחר חקירה זוכה מכל אשמה. "איפיג'נאיה" עצמה חולצה משבייה.
תחנת כיבוי אש
תחנת כיבוי אש היא אתר המשמש את מערך שירותי כבאות והצלה כנקודת הזנקה לאירועים אליהם הם נקראים.
בישראל ובארצות מתוקנות רבות קיימות מספר תחנות כיבוי אש, אשר נועדו לתת מענה עבור העיר או הרשות המקומית שנמצאות בשטח האחריות שלהן.
בכל תחנת כיבוי ראשית נמצא חדר מבצעים תחת אחריות מוקדן בכפיפות לקצין המשמרת. צוותי כיבוי האש עובדים במשמרות כך שהתחנה תהייה מאוישת לאורך כל שעות היממה. על כן עליה להכיל חדרים לשימוש העובדים, כגון מטבחון וחדר לינה למשמרות הלילה.
בישראל משמשת תחנת הכיבוי גם עבור צופי אש, שהם בני נוער, המתנדבים בשירותי הכבאות וההצלה לצד הכבאים. המכללה הלאומית לכבאות והצלה מיועדת להכשיר את הכבאים כיצד להשתמש בכל הציוד אשר נמצא בתחנה.
רוני הולן
רוני הולן (נולד ב-10 באפריל 1958) הוא מתופף ומלחין, מבכירי נגני הג'אז בישראל. מרצה בבית ספר רימון ובפקולטה הרב תחומית באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים.
ביוגרפיה
הולן נולד בירושלים. החל את דרכו בלהקת הרוק הירושלמית 'דובדבן'. למד כחמש שנים בפריז, שם שיתף פעולה עם ז'אן לול לוניון, ז'אן פייר דוברבה, מישל בניטה, לואי ואן גינצברג מארסיאל סולל, ג'ורג' ארבניטס ועוד. היה תלמידו של ז'אן פול ש'יכרלי. בשנת 1984 היה חבר בתזמורת הביג בנד של מונטה קרלו.
בישראל מנגן הולן שנים רבות בתיאטרון הקאמרי והבימה. ניגן בהצגות: "גורודיש", "דבר מצחיק קרה", "אותלו", "ההולכים בחושך", "רצח", "הבכיינים", "השחקן", "אהבה וג‘אז", "שביט 2000", "עוץ לי גוץ לי", "נמר חברבורות" ועוד.
השתתף במחזות הזמר "קברט", "גברתי הנאווה", "החלילן מהמלין", "אויטה", "קול נדרי", "צלילי המוסיקה", "עלובי החיים", "סיפור הפרברים", "ברנשים וחתיכות", "פיאף", "בוסתן ספרדי", "חברון" ו"שלמה המלך."
השתתף גם בסדרות ג'אז שונות במוזיאון, במשכן, בפסטיבל ג'אז בים האדום וכן ב"ג'אז סרטים ווידאו טייפ" (פסטיבל תל אביב). בנוסף ניגן בקמפוס בית הספר רימון ובסדרות עם נגנים רבים, בהם דייב ליבמן, בני גולסון, ג'יימס מודי, אפריין טורו, פרנק גמבלה, לו סולוף, סם ריברס, פדרו איטורלדה, פרנק אמסלם, לי קוניץ וג'ף טין וואטס.
הולן היה חבר בהרכב הג'אז "משיכת יתר" ומוזמן לנגן בסדרות בתזמורת קלאסיות. הוא מנגן כסולן ביצירותיו של ירון גוטפריד "Capriole Jazz Suite". ניגן עם התזמורת הפילהרמונית בערב שהוקדש ליצירותיו של ליאונרד ברנשטיין. יצר את פרויקט ה'נביא' (משיריו של ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן) שבו כתב מוזיקה מקורית. כיום חבר בהרכב טריו עם אלי מגן ואבי אדריאן.
אינטגרל הנסטוק
במתמטיקה, אינטגרל הנסטוק הוא הגדרה אפשרית לאינטגרל של פונקציה, המהווה הכללה להגדרה של אינטגרל רימן וכן בשימושים מסוימים יעיל יותר מאינטגרל לבג.
הגדרה
ההגדרה של אינטגרל הנסטוק כמעט זהה לזו של אינטגרל רימן (ולכן פשוטה בהרבה מזו של אינטגרל לבג), ונקבעת כך:
תהי פונקציה ממשית ותהי P חלוקה מסומנת של הקטע [a,b], נניח:
נגדיר את סכום רימן של החלוקה להיות:
ואז נגיד גם ש-f אינטגרבילית בקטע לפי הנסטוק.
תכונות
קל לראות שהגדרה זו כמעט זהה לזו של אינטגרל רימן, למעשה אם דורשים שהפונקציה \ \delta, תהיה קבועה, מקבלים את אינטגרל רימן כפי שהוא. מה שמראה בקלות שכל פונקציה שאינטגרבילית לפי רימן אינטגרבילית לפי הנסטוק (נקח דלתא כפונקציה קבועה).
ניתן להראות גם שאין צורך בהגדרה מיוחדת ל"אינטגרלים לא אמיתיים" בקטע סופי - כל פונקציה אינטגרבילית (באופן לא אמיתי) לפי רימן בקטע, אינטגרבילית (כרגיל, לא באופן מיוחד) לפי הנסטוק, וערך האינטגרלים זהה.
מעבר לכך - הגדרה זו גם מכלילה את זו של אינטגרל לבג. למעשה - פונקציה אינטגרבילית לבג אם ורק אם היא אינטגרבילית לפי הנסטוק וגם הרכבת הערך המוחלט עליה אינטגרבילית לפי הנסטוק.
תכונה חשובה נוספת של אינטגרל הנסטוק הוא הקשר למשפט היסודי של החשבון האינפינטסימלי:
תהי פונקציה f גזירה בכל מקום ב-[a,b] אז מתקיים
פרנסואה פייר לה וארן
פרנסואה פייר דה לה וארן (בצרפתית: François Pierre de la Varenne; 1615, בורגון - 1678, דיז'ון) הוא מחברו של הספר Le Cuisinier françois (1651), הטקסט המכונן של המטבח הצרפתי המודרני. לה וארן נפרד במאה ה-16 מהמסורות האיטלקיות שחוללו מהפכה בבישול הצרפתי בימי הביניים. לה וארן היה המרכזי בקבוצת השפים הצרפתיים, שכתבו עבור קהל מקצועי, ויצרו קודיפיקציה של המטבח הצרפתי בתקופתו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. האחרים היו ניקולא דה בונפון, מחבר הספרים Le Jardinier françois (1651) וכן Les Délices de la campagne (1654) ופרנסואה מאסיאלו, מחבר הספר Le Cuisinier royal et bourgeois (1691), ספר שעדיין התפרסם וחידש באמצע המאה ה-18.
במאה ה-17 התחוללה מהפכה קולינרית שהעבירה את הגסטרונומיה הצרפתית לעת החדשה. הטעמים המתובלים בכבדות שהיו נחלת המטבח של ימי הביניים ננטשו לטובת טעמיו הטבעיים של המזון. תבלינים אקזוטיים (זעפרן, קינמון, כמון, זנגביל, אגוז מוסקט, הל, קצח תרבותי, Aframomum melegueta) הוחלפו, פרט לפלפל, בעשבים מקומיים (פטרוזיליה, טימין, ער אציל, תמכה, מרווה, לענה דרקונית). ירקות חדשים כמו כרובית, אספרגוס, אפונה, מלפפון וארטישוק נכנסו לתפריט. תשומת לב מיוחדת הוקדשה לבישול בשר על מנת לשמר את טעמו המקורי. ירקות היו צריכים להיות טריים ורכים. דגים, עם שיפור התחבורה, היו צריכים להיות טריים לגמרי. הבישול היה צריך לתת כבוד לחוש הטעם והמראה של המרכיבים במקום להסתירם כפי שהיה נהוג בעבר.
עבודתו של לה וארן הייתה הראשונה שהתייחסה בכתב לחידושים קולינריים משמעותיים שהושגו בצרפת במאה ה-17, כשערך קודיפיקציה של דרכי הכנת האוכל באופן שיטתי, בהתאם לכללים ולעקרונות. הוא הציג את הביסק ורוטב הבשאמל הראשונים. הוא החליף את פירורי הלחם ברביכה כבסיס לרטבים, ואת שומן החזיר בחמאה. כאן ניתן למצוא את השימוש הראשון במונחים בוקה גרני, ציר וצמצום ובשימוש בחלבון ביצה לצורך הבהרה. הוא גם מכיל את המתכון הקדום ביותר המצוי בכתב לקרם שניט. אזכורו רוטב ריחני לאספרגוס מהווה עדות לצורה מוקדמת של רוטב הולנדז.
לה וארן הקדים לספרו מבוא על ריבות, ג'לי ובכלל זה מתכונים לסירופים, לפתנים ומגוון רחב של מיצי פירות, כמו גם פרק על סלטים (1650).
לה וארן המשיך את מלאכתו פורצת הדרך בספרו השלישי, Le Pâtissier françois (פריז, 1653), שבאופן כללי נחשב לספר הצרפתי המקיף הראשון על מגדנאות. ב-1662 הופיעה הראשונה במהדורות המשולבות שהגישה את כל שלוש העבודות יחדיו. כל המהדורות המוקדמות של עבודותיו של לה וארן - Le Cuisinier françois נדפסו בשלושים מהדורות במשך שבעים וחמש שנים - הן נדירות מאוד כיום; כמו ספרי ילדים, גם הן התבלו במטבח, כתוצאה משימוש יתר.
מהדורות פירטיות של Le Cuisinier françois נדפסו באמסטרדם (1653) ובהאג (1654-56). במהרה קמו להן חיקויים: Le cuisinier françois méthodique פורסם אנונימית בפריז, בשנת 1660. התרגום האנגלי The French Cook (לונדון 1653) היה ספר הבישול הצרפתי הראשון שתורגם לאנגלית. הוא הציג מונחים מקצועיים כמו "אה לה מוד", "או בלו" (נא מאוד) ו"או נטורל", שהם כיום ביטויים קולינריים רווחים. ניתן להסיק על הצלחתו הרבה מהעובדה שהודפסו למעלה מ-250,000 בכ-250 מהדורות והוא ראה אור עד לשנת 1815.
נאמר שלה וארן רכש לראשונה את השכלתו הקולינרית במטבחיה של קטרינה דה מדיצ'י. בעת שספריו ראו אור היה לה וארן בעל ניסיון של עשר שנים כשף של ניקולא שָאלון די בלֶה, המרקיז של איקסל (Marquis d'Uxelles), שלו הוא מקדיש את ספריו ואותו הוא הנציח ביצירת דוקסל, פטריות קצוצות עד דק בתוספת עשבים ואשאלוט (סוג של בצל), שהוא עדיין מתכון שמרבים להשתמש בו לתיבול דגים וירקות. המרקיז של איקסל היה מושלה של שאלון-סור-סון, שיש הסוברים שהיא מקום הולדתו של לה וארן.
Le Cuisinier françois הודפס מחדש ב-1983,
בידי Éditions Montalba ונערך בידי ז'אן-לואי פלנדרן, פיליפ הימן ומארי הימן, שכתבו מבוא מקיף לספר.
מאלאקסה (קטר)
ב-3 באוגוסט 1921, על מגרש בשולי בוקרשט, הקים ניקולאה מאלאקסה בית מלאכה לייצור ותיקון צי רכבות, שם תוקנו קטרים וקרונות רכבת. במקום היה גם בית יציקה ובו יצקו נעלי בלימה לרכבות, מוצר שלפני כן נהגו לייבא מארצות זרות - הרכבת הרומנית שמחה לעבור מייבוא לרכישה בשוק המקומי. על מגרש נוסף במזרח בוקרשט בנה מאלאקסה מהיסוד, בשנים 1923 - 1927, תוך הסתייעות בחוק רומני לעידוד התעשייה. ב-1927 חתם על חוזה עם הרכבת הרומנית, שעל פיו התחייב לייצר עבורה קטרים מתוצרת עצמית - קטרים אלה זכו לשם מאלאקסה. את מפעליו בנה מאלאקסה בעזרת מקדמה מהרכבת הרומנית והלוואת מבנקים. הוא הזמין מגרמניה 82 מכונות לעיבוד מתכת ושכר 180 עובדים מקצועיים גרמנים עם חוזים לשנה או לחצי שנה, כדי שיפעילו את המכונות וילמדו עובדים רומנים להפעילן. ב-1928 יצא משערי המפעל הקטר הראשון מתוצרת רומניה, קטר מופעל בקיטור. ב-1936 הפיקו מפעלי מאלאקסה ברשיצה את הקטר הראשון עם מנוע דיזל.
משה לנגוצקי
משה (מוֹסיָה) לנגוֹצקי (6 באוגוסט 1901 – 16 ביוני 1986‬) היה ראשון חלוצי ים המלח.
קורות חיים
משה לנגוצקי נולד בצ'יטה שבמזרח סיביר לזוג כורי זהב. סבו של אביו, יוסף לנגוצקי, הוגלה על ידי המשטר הצארי לסיביר מאומן שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) 80 שנה קודם לכן. בהיותו בן 17, במהלך המהפכה הרוסית (1917) וטרם סיום לימודיו בבית הספר התיכון, גויס לצבא הלבן בסיביר. בדרכו לארץ נדד כשנתיים במונגוליה ובמנצ'וריה. ב-1921 הגיע לארץ ישראל, השתתף בייבוש ביצות כבארה, עבד כפועל בניין בתל אביב וכחקלאי בעין חרוד, ואף היה פועל ראשי במשקו של משה נובומייסקי, ממקימי חברת אשלג ארץ-ישראלית, בגדרה.
ב-4 באפריל 1925, היום הראשון למניין שנות תעשיות ים המלח, ירד לנגוצקי, לפי בקשת נובומייסקי, לחופו הצפוני של ים המלח. שנתיים וחצי פעל באזור לבדו, ערך תצפיות, סקרים וניסויי הפקה ראשונים של אשלג וברום ממי הימה. עד להקמתה של חברת האשלג הארץ-ישראלית וקבלת הזיכיון ב-1 בינואר 1930 ניהל לנגוצקי את אתר הניסויים, שאליו הצטרפה חבורת חלוצים. עם הקמת החברה ניצח על מלאכת בניית בריכות האידוי, שאיבת מי הימה אל הבריכות, ארגון התחבורה היבשתית ותפעול הציוד המכני הכבד של החברה. עד תום מלחמת העצמאות הקים וניהל את מחלקת הים של החברה, שהפעילה כלי שיט בין המפעל שבצפון הימה לבין המפעל הדרומי שבסדום; באותן שנים היה זה הקשר התחבורתי היחיד בין חלקי המפעל.
משה לנגוצקי היה מפקדה הראשון של ההגנה באזור. הוא היה יד ימינו של נובומייסקי במיזמים מיוחדים – שאיבה ממפלסים עמוקים של הימה; סקרים מקדימים להקמת סניף המפעל בסדום; הקמת מערכת להעברת מים מתוקים לסדום ממעיינות א-צאפי שבעבר הירדן באמצעות צינור ימי; בדיקת היתכנות תובלה בין ים המלח לבית שאן בצפון ולעקבה בדרום. משהסתיימה מלחמת העצמאות, שבה חרב המפעל בצפון, ולאחר שפונו כל עובדי חברת האשלג שהיו נתונים במהלך המלחמה במצור של שבעה חודשים בסדום, נשאר לנגוצקי במקום יחד עם קומץ נאמנים לשמור ולתחזק את המפעל שבסדום.
עם הקמת חברת מפעלי ים המלח, יורשתה של חברת האשלג הארץ ישראלית, ביוני 1952, הצטרף אליה לנגוצקי. במפעלי ים המלח ניהל את מחלקת הציוד המכני הכבד עד צאתו לגמלאות ב-1969, בתום פעילות רצופה של 44 שנים בצפונו של ים המלח ובדרומו.
ב-1962 זכה לנגוצקי בפרס העבודה של ההסתדרות על דבקותו, מסירותו והצטיינותו בעבודה בים המלח. ב-1985 הוכתר לאזרח כבוד של המועצה האזורית תמר.
קטיף (חקלאות)
קָטִיף הוא מושג חקלאי המתייחס לעונה שבה נאספים פירות בבשלותם או פרחים לשיווק, כמו גם לעצם פעולת האיסוף שלהם. כל שמות הקטיף מצוינים בתורה. לתיאור קטיף של פירות משבעת המינים, קיימים בשפה העברית מושגים הייחודיים להם: לפעולת הקטיף בכל שאר הפירות אין מושג ייחודי, ומתארים אותה במושג הכללי "קטיף".
משה לנגוצקי
קורות חיים
משה לנגוצקי נפטר ב-1986, בגיל 85, ונקבר בקיבוץ עין גדי אל מול ים המלח.
בנו של משה, יוסי לנגוצקי, הוא גאולוג, אלוף-משנה במילואים, בעל עיטור המופת, חתן שני פרסי ביטחון ישראל ואבי תגליות הגז של שדות תמר ודלית בים התיכון. ביוזמתו של בנו, בשיתוף חברת מפעלי ים המלח והמרכז למחקר ופיתוח בים המלח של המועצות האזוריות תמר ומגילות, יצאו לאור שמונה גליונות בסדרת "מלח הארץ – יד לחלוצי ים המלח משה נובומייסקי ומשה לנגוצקי".
נכדו של משה, אורן וכט, הוא ראש המחלקה לרפואת חירום באוניברסיטת בן-גוריון
אינטי וארה יאסי
אינטי וארה יאסי (בספרדית: Comunidad Inti Wara Yassi, מוכר גם בראשי התיבות CIWY) הוא מוסד התנדבותי ללא כוונת רווח שעיקר מפעלו במדינת בוליביה. מטרתו העיקרית של הארגון, היא לשמש בית מחסה לבעלי חיים, במיוחד חיות בר שנפגעו בידי בני אדם. שם הארגון לקוח משלוש שפות ילידיות שונות, אשר מדוברות באזורים שונים בבוליביה: קצ'ואה, איימרה וגוארני. משמעות המילים Inti Wara Yassi, בשפות אלו היא: שמש, ירח וכוכב.
הארגון נוסד בשנת 1992 על ידי חוּאֵן קרְלוֹס אנטֵזַנַה, ומטרתו בתחילה הייתה ללמד ילדים עניים ויתומים לתמוך במשפחותיהם ולהסתדר בעתיד בכוחות עצמם. אחת מדרכי החינוך שבהן בחר כדי להשיג את מטרתו, הייתה לנסוע עם הילדים ברחבי בוליביה. באופן זה, נחשפו הילדים להרס הרב שגורם האדם לטבע בהם בירוא יערות והתעללות בבעלי חיים.
בעקבות כך, הוקם "פארק מאצ'יה" - בית המחסה הראשון לבעלי חיים בעיירה ויה טונארי, הסמוכה לעיר קוצ'במבה. בפארק שוהה צוות מקומיים ומתנדבים מגיעים לפרקי זמן שונים, בה הם דואגים לפעילותו השוטפת של הפארק וטיפול בצרכי החיות, האכלה, ניקיון, שיפוץ כלובים ובנייתם, סלילת מסלולי הליכה חדשים ביער ושיפור אלו הקיימים. תקופת ההתנדבות המינימלית היא שבועיים.
ישנן חיות מסוגים שונים, כגון; חתולי-בר (יגואר, פומה ואוצלוט), קופים (קוף עכביש, קוף קפוצ'ין), חיות קטנות (נמייה, חוטמן וסמור) ועשרות מיני ציפורים וזוחלים. בשנת 2001 הוקם במזרח בוליביה בסמוך לעיר סנטה קרוס דה לה סיירה, מקלט נוסף לחיות בר, פארק אמבו-ארי אשר כולל כ-8,000 דונם של יערות גשם המשמשים מקלט לכ-30 חתולי בר וחיות נוספות. בשנת 2009 רכש הארגון שני שטחי אדמה נוספים עליהן הוקמו שני פארקים נוספים. הראשון, פארק יאקוזי (אדמת החלומות) ממוקם בצפון בוליביה, סמוך לעיירה רורנבאקה ומשתרע על כ-3,000 דונם יערות גשם. השני הוא בית מחסה סמוך לעיירה קופה קבאנה, המיועד לבעלי חיים מסוג האלטיפלאנו (בעלי חיים המצויים ברכס הרי האנדים כדוגמת אלפקות ולאמות). הכסף לרכישת האדמות נתרם על ידי חברה בריטית בשם Quest Over Seas, וכספי מתנדבים הן מהפארקים השונים והן מרחבי העולם.
לקהילת "אינטי וארה יאסי" מספר שלוחות ברחבי העולם, ביניהן: צפון אמריקה, אנגליה, שווייץ וישראל. כל השלוחות נוסדו ומנוהלות בידי אנשים שהתנדבו בפארק וכעת ממשיכים את פעילותם בסניפי הארגון על מנת לקדמו ולהבטיח את המשך פעילותו השוטפת בפארקים השונים.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1792
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1792 היו הבחירות הנשיאותיות השניות בארצות הברית. הן נערכו החל מיום שישי, 2 בנובמבר עד ליום רביעי, 5 בדצמבר 1792. כמו בבחירות שהתקיימו ב-1789, הנשיא ג'ורג' וושינגטון רץ ללא מתחרים לכהונה שנייה. לפי המערכת שהייתה באותו הזמן ועד לבחירות ב-1800, כל אלקטור הצביע פעמיים. המועמד שקיבל את מספר הקולות הרב ביותר נבחר לתפקיד הנשיא, ומי שזכה במקום השני, לסגן נשיא ארצות הברית. כמו בכהונתו הראשונה, וושינגטון נבחר פה אחד. סגן הנשיא ג'ון אדמס, סיים במקום השני עם 77 קולות, ונבחר מחדש לסגן הנשיא (וושינגטון קיבל 132 קולות, קול אחד מכל אלקטור).
המועמדים
ב-1792, הבחירות הנשיאותיות עדיין התרחשו בצורה שבה כל אלקטור הצביע לשני מועמדים: המועמד שקיבל את מספר הקולות הגדול יותר (וזכה ברוב הקולות) הפך לנשיא, והאדם שהגיע למקום השני הפך לסגנו. התיקון השנים-עשר לחוקת ארצות הברית שינה זאת והפריד בין בחירת הנשיא לסגנו, אבל התיקון התרחש רק ב-1804. לכן קשה לתאר את המועמדים בבחירות אלו.
וושינגטון רץ ללא מתחרים. הנשיא היוצא נהנה מתמיכה בין-מפלגתית וקיבל קול אחד מכל אלקטור. לעומת זאת, התחרות על הסגנות הייתה מתוחה. המפלגה הפדרליסטית תמכה בסגן הנשיא היוצא, ג'ון אדמס ממסצ'וסטס, בעוד שהמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית תמכה במושל ניו יורק, ג'ורג' קלינטון. מעטים פקפקו בניצחונו של וושינגטון, ולכן אדמס וקלינטון נלחמו על הסגנות, למרות שמבחינה טכנית היו מועמדים לנשיאות מול וושינגטון.
מועמדים דמוקרטים-רפובליקנים
האנטי-פדרליסטים שהתנגדו לחוקה ב-1788 יצרו את המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית (לעיתים קרובות נקראו "רפובליקנים", בלי קשר למפלגה הרפובליקנית) התנגדו למעשיו של מזכיר האוצר של ארצות הברית, אלכסנדר המילטון. הם לא יכלו להדיח את וושינגטון, אבל קיוו להדיח את אדמס. הם העדיפו את תומאס ג'פרסון, מנהיגם האידאולוגי ומזכיר המדינה של ארצות הברית, כמועמד. אולם אלקטורים לא יכלו להצביע לשני מועמדים ממדינתם, וכיוון שוושינגטון וג'פרסון היו שניהם מוירג'יניה, האלקטורים של וירג'יניה לא יכלו לתמוך בג'פרסון. לכן הם תמכו בקלינטון, למרות שג'פרסון קיבל את תמיכתם של האלקטורים מקנטקי.
קמפיין
ב-1792, מלחמה מפלגתית התגלתה בין המפלגה הפדרליסטית שהובלה על ידי אדמס ומזכיר האוצר של ארצות הברית אלכסנדר המילטון, שרצו שלטון מרכזי חזק עם מעורבות בכלכלה, והמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית שהובלה על ידי מזכיר המדינה תומאס ג'פרסון, והנציג ג'יימס מדיסון מוירג'יניה, שתמכו בזכויות המדינות, והתנגדו לתוכנית הכלכלית של המילטון, שסיפקה אמצעים לתשלום החובות של ארצות הברית באמצעות איגרות חוב. מדיסון בהתחלה היה פדרליסט עד שהתנגד ליצירת הבנק הראשון של ארצות הברית ב-1791, ויצר את המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית עם ג'פרסון, מנהיג האנטי-פדרליסטים.
הבחירות של 1792 היו הבחירות הראשונות בהן הייתה תחרות מפלגתית בין הפדרליסטים לדמוקרטים. ברוב המדינות הייתה תחרות ביניהם. בבחירות למושל ניו יורק, ג'ורג' קלינטון נתמך על ידי הרפובליקנים-דמוקרטים, וניצח את נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ג'ון ג'יי.
למרות שוושינגטון שקל פרישה, שני הצדדים ביקשו ממנו להישאר במשרד כדי לגשר על הפערים. וושינגטון נתמך על ידי כל הצדדים בנשיאותו וקיבל יותר פופולריות כשהעביר את מגילת הזכויות. אבל הדמוקרטים-רפובליקנים והפדרליסטים התמודדו על סגנות הנשיאות, כשג'ון אדמס היוצא הוא המועמד הפדרליסטי, וג'ורג' קלינטון הוא המועמד הרפובליקני-דמוקרטי. כמה אלקטורים רפובליקנים-דמוקרטים סירבו להצביע לקלינטון והצביעו במקום לאהרון בר ותומאס ג'פרסון, ולכן אדמס נבחר מחדש בקלות לסגנות הנשיאות.
תוצאות
חבר האלקטורים בחר בוושינגטון פה אחד. ג'ון אדמס שוב הגיע למקום השני ונבחר לסגנות הנשיאות, והפעם זכה ברוב האלקטורים. ג'ורג' קלינטון קיבל רק את קולות ג'ורג'יה, צפון קרולינה, וירג'יניה, מדינתו ניו יורק, ואלקטור אחד בפנסילבניה. ג'פרסון זכה רק בקולות מקנטקי, שהופרדה זמן קצר קודם לכן מביתו שבווירג'יניה. אלקטור אחד מדרום קרולינה הצביע לאהרון בר.
הצבעת האלקטורים
האלקטורים הצביעו כמפורט להלן בטבלה:
אופן טייפ
אופן־טייפ (OpenType) הוא שמו של תקן לגופנים, שנועד להחליף את תבנית ה”טרו־טייפ“ (TrueType) ולהוסיף לו תכונות טיפוגרפיות מתקדמות ותמיכה טובה יותר במערכות־כתב מורכבות. התקן פותח במאמץ משותף של החברות אדובי ומיקרוסופט.
רמת התמיכה באופן־טייפ משתנה בהתאם לתוכנה. פלטפורמת חלונות תומכת חלקית בתכונות האופן־טייפ.. במערכת הסדר XeTeX, לדוגמה, תמיכה בתכונות מתקדמות של גופנים מסוג אופן־טייפ.
עיקר החידוש בתבנית אופן־טייפ הוא האפשרות לתת לגופן פקודות, בהתאם לטקסט, ועל ידי כך ליצור, בין השאר אותיות מתרחבות, שברים, ליגטורות, כתב מחובר, מיקום מדויק לסימני הבחן בשפות שונות ומיקום מדויק לניקוד וטעמי המקרא בגופנים בעברית.
הכוחות המזוינים של בלגיה
הכוחות המזוינים של בלגיה (בהולנדית: Belgisch leger, בצרפתית: Armée belge) מהווים את הצבא הלאומי של בלגיה. הכוחות המזוינים של בלגיה נוסדו לאחר קבלת עצמאותה באוקטובר 1830. מאז לחמו הכוחות במלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה, המלחמה הקרה (מלחמת קוריאה וככוח כיבוש בגרמניה), קוסובו, סומליה ואפגניסטן. חיילי הקומנדו התערבו מספר פעמים במרכז אפריקה, במטרה לשמור על הסדר ולפנות אזרחים בעלי אזרחות בלגית. הכוחות המזוינים מורכבים מ-4 ענפים: יבשה, אוויר, ים ורפואה. הכוחות פעילים כיום בלבנון, אפגניסטן, מפרץ עדן ומבצעים פעולות נגד דאעש בעיראק.
הקמה
כאשר בלגיה התנתקה מהולנד ב-1830 הייתה ציפייה בתחילה שתשמש כמדינת חיץ נטרלית, וכאשר גבולותיה מובטחים ומוסכמים על ידי צרפת, בריטניה ופרוסיה, הדבר היה אמור לחסוך כוח צבאי קבוע ויקר, ולהסתמך במקום זאת במיליציה של המשמר האזרחי הקיים. עם זאת, הצורך בצבא קבוע התעורר במהרה. השיטה לגיוס הייתה סלקטיבית בה היה ניתן לרכוש פטורים מגיוס. בפועל הדבר גרם לכך שרק רבע מהמתאימים לשירות כל שנה גויסו בפועל, כאשר מרבית הנטל נופל על השכבות החלשות.
היסטוריה מוקדמת
צבא האפיפיור שבסיסו ברומא כלל ב-1860 יחידה בגודל גדוד הידועה כ-Tirailleurs Franco Belges (צלפים צרפתיים-בלגיים). היחידה הורכבה ממתנדבים משתי המדינות, ב-1861 הפכו לכוח חי"ר ונלחמו ככוחות הברית של הצד הצרפתי במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1871.
ב-1864 הוקם חיל בלגי (Corps Expeditionnaire Belge) לשירות במקסיקו. המטרה המקורית הייתה לשרת כמשמר לקיסרות הבלגית החדשה במקסיקו. הכוח שהכיל 1,500 חיילים הורכב ברובו ממתנדבים שהושאלו מהצבא הבלגי. הכוח ידוע בכינויו הלגיון הבלגי ולקח חלק פעיל במקסיקו כחלק מכוחות האימפריה, לפני שחזר לבלגיה ופורק במרץ 1867.
מ-1885 הכוח הציבורי (Force Publique) הוקם כחיל מצב וכוח משטרה בקונגו הבלגית, תחת פיקודו הישיר של לאופולד השני, מלך הבלגים. בתחילה הכוח הובל על ידי שכירי חרב אירופאיים, ולאחר 1908 הם הוחלפו על ידי קצינים בלגיים.
מדצמבר 1904, כוח קטן של חיילים בלגיים הוצב באופן קבוע בסין כ"משמר של הנציגות הבלגית בפקין".
רפורמות שבוצעו בתחילת המאה ה-20 כללו ב-1909 ביטול של שיטת הגרלת המגויסים השנתית. ב-1913 שירות חובה יושם בבלגיה. בעוד הדבר אפשר הגדלת כוח האדם ל-33,000 בעיתות שלום (והגדלת כוח האדם ל-120,500 במצב חירום), זה היה מספיק על מנת להקים את היסודות ליצירת כוח של 7 חטיבות (אחת מהן חיל פרשים), בנוסף כוח ארטילריה וחיילי משמר. הצבא הבלגי הושפע גם מהסתמכות פוליטית על שמירת הנייטרליות של המדינה. לפי מילותיה של ההיסטריונית ברברה טוכמן: "הצבא נחשב מיותר ומעט אבסורדי". היה חוסר באימונים ומשמעת, ציוד תקין ואפילו מדים היו מיושנים ולא שימושיים.