cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הנרי סקוט טיוק
חייו
טיוק שב לבריטניה ועבר להתגורר במושבת אמנים קטנה בניוליין שבקורנוול, שכללה את וולטר לנגלי, אלברט שוולייר טיילר ותומאס קופר גוטש, שהפך לחברו הטוב. אמנים אלה קרויים בפי היסטוריונים של האמנות "אסכולת ניוליין" (Newlyn School). בשנת 1885 עבר טיוק לפאלמות' (Falmouth), עיר דיג כפרית ומרוחקת בקורנוול, שבה שרר אקלים נוח, שהתאים יותר לפעילות נודיסטית מאשר באזורים אחרים בבריטניה. הוא רכש סירת דיג והסב אותה לסטודיו לאמנות ובית מגורים. על הסירה יכל לספק בפרטיות את תשוקתו לציור נערים, שאותם הציג לרוב שוחים ומשתעשעים על סירות או על חוף הים, בדרך כלל בעירום מלא או חלקי. טיוק צייר בנוסף גם ציורים בעלי נרטיב היסטורי, כאלה שיהיה קל יותר למכור. בציורים אלה הוא הציג את המודלים בעירום בקונטקסט מיתולוגי, אך הם לא זכו להערכה מצד מבקרי האמנות.
החל משנות ה-90 של המאה ה-19 נטש טיוק את נושא המיתולוגיה והתמקד בציורי חיי היום-יום של ילדים ונערים מקומיים בקרבת החוף בסגנון נטורליסטי יותר. השימוש שלו בצבעים הפך משוחרר יותר, והוא החל להשתמש בצבעים בולטים, נועזים וחדשניים יותר. אחד מציוריו הבולטים ביותר מתקופה זו (1893–1894) הוא "August Blue", הבוחן ארבעה נערים רוחצים בים מסירת דיג. האמנית האנגלייה לינדזי סמינגטון (1872–1942), שהייתה חברה טובה של טיוק, דגמנה עבורו את דמות הנער הבלונדיני הנתלה על הסירה מהמים.
טכניקה אומנותית וקבלת עבודתו
מבחינה טכנית העדיף טיוק משיכת מכחול גסה ובולטת, בעוד אמני התקופה והמבקרים העדיפו עדינות וגימורים רכים. היה לו חוש מעולה לצבע, והוא הצטיין בתיאורי אור השמש הטבעי העדין שאופייני לקיץ האנגלי. אף על פי שניכר כי ציוריו של הנרי סקוט טיוק כוּונו לגברים הומוסקסואלים שמצאו פיתוי בעירום הנערי, הם מעולם לא הציגו מיניות באופן מפורש: איברי-המין של הדמויות בציורים מוצנעים כמעט תמיד, לרוב אין ביניהם מגע ישיר, ובציורים רמזים לפעילות מינית. לטיוק הייתה חברות קרובה עם רבים מהנערים שהופיעו בציוריו, אך לא ידוע על קשרים מיניים שביסס איתם על רקע רומנטי או כספי.
טיוק התקשה למכור רבים מהציורים בגלל נושאם, למעט כאלה שנמכרו בקרב מעגל אספני אמנות הומוסקסואלים. יחד עם זאת, טיוק היה ידוע כצייר פורטרטים מוכשר, והוא החזיק סטודיו בלונדון שבו צייר את ההזמנות שקיבל לציורים אלה. מהידועים שבציורים אלה היה דיוקנו של תומאס אדוארד לורנס (הידוע בכינויו "לורנס איש עָרב").
על אף שנחשב לצייר נישה, זכה טיוק למוניטין; הוא הרוויח מספיק על מנת שיתאפשר לו לטייל אל מחוץ למדינה, והוא צייר בצרפת, איטליה והאיים הקריביים. בשנת 1900 נערך משתה לכבודו באגודה הפוליטכנית המלכותית של קורנוול. בשנת 1914 הוא נבחר לחבר האקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון. בשנותיו האחרונות הייתה בריאותו רופפת, והוא נפטר בפאלמאות' בשנת 1929.
לאחר מותו
לאחר שמת טיוק נדמה היה כי נשכח, עד שבשנות ה-70 התגלו עבודותיו מחדש על ידי הדור החדש של אמנים ואספני אומנות להט"בים, ומאז הפך לדמות קאלט בקרב חוגי אמנות הלהט"ב, ומהדורות רבות של ציוריו התפרסמו ונמכרו בסכומים גבוהים מאוד במכירות פומביות.
הנצחה
מגורי הסטודנטים באוניברסיטת פאלמאות' (בעת שנבנו המגורים היה שמו של המוסד "אוניברסיטת פאלמאות' לאמנויות) קרויים על שמו של טיוק, כצייר וכתושב מפורסם של העיירה. בשנת 2007 נקרא על שמו בניין מגורים נוסף, באחת המכללות של אוניברסיטת לונדון.
תערוכות ופרסומים
במהלך השנה ה-150 להולדתו של הנרי סקוט טיוק נערכו תערוכות מיוחדות של עבודותיו. בנוסף, יצא ספר על אודותיהן בשם "Catching the Light: The Art and Life of Henry Scott Tuke" מאת קתרין וולאס, אשר ליווה את התערוכות:
ראובן טרופ
הרב ראובן טרופ (תרס"א, 1901 – ו' באייר תשי"א, 12 במאי 1951) היה ראש ישיבת היישוב החדש בתל אביב.
ביוגרפיה
נולד בעיירה ינישוק שליד שאוול שבליטא, בנו של הרב נפתלי טרופ. בשנת 1911 עברה המשפחה לראדין, שם התמנה אביו על ידי החפץ חיים לכהן כראש ישיבתו. בתחילה למד אצל אביו. במשך תקופה קצרה למד בישיבה בווידז' אצל הרב יוסף שלמה כהנמן. בהיותו כבן שמונה עשרה היה ממלא מקום של מגיד השיעור בישיבה לצעירים בראדין. למד גם בישיבת מיר.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל ולמד בישיבת חברון בעיר חברון. בשנת 1930 נישא ליהודית, בת הרב ישעיהו זאב וינוגרד, ראש ישיבת עץ חיים ומחבר ספר "שערי זיו". לאחר נישואיו המשיך ללמוד בישיבה שעברה לירושלים לאחר פרעות תרפ"ט. כעבור זמן התמנה על ידי הרב יהודה לייב חסמן לשמש כראש ישיבה בישיבת תפארת צבי, שהייתה ישיבה מכינה לישיבת חברון. הוא גם שימש כ'נושא ונותן' בישיבת חברון, ובין תלמידיו היו רבי שמחה זיסל ברוידא והרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
בשנת 1935 עבר לתל אביב, שם התמנה לרב שכונה ב' בבית הכנסת ישורון. באותה שנה הזמינו רבה של תל אביב, הרב משה אביגדור עמיאל, לעמוד בראשות הישיבה שייסד ואשר נקראה על שמו - "ישיבת הרב עמיאל". הישיבה פנתה לבני היישוב החדש והלימודים בה התקיימו בשפה העברית. הוא כיהן בתפקידו שש עשרה שנה.
נפטר בבית החולים בילינסון ביום שבת, ו' באייר תשי"א, בגיל 50, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
לאחר פטירתו הוציאו בניו את חידושיו בסדרת ספרי "בינת ראובן" (שלושה כרכים) על מסכתות בבא מציעא, בבא קמא, בבא בתרא וסדר נשים.
צאצאיו
בנו הרב פרופ' משה מרדכי טרופ, פרופסור אמריטוס לביוכימיה באוניברסיטת בן-גוריון. חתנו של הרב משה לוין, רבה של נתניה. כתב את הספר "חידת הקיום" על תורת האבולוציה.
בתו לאה, נישאה לרב ישראל הכהן זינגר, תלמיד חכם משקדני ירושלים. בעבר היה בעלים של טחנת הקמח בפתח תקווה.
נכדיו הם הרב אהרון טרופ, ראש ישיבת בני צבי בבית אל, הרב אביעד טרופ, ראש ישיבה בשכונת הר נוף בירושלים, מחבר סדרת ספרי "ודברת בם" והרב אברהם ישעיהו טרופ, מחבר ספרי "דעה את ה'" ו"צופן ימי עולם". אחת מנכדותיו היא חברת הכנסת מיכל וולדיגר.
דוונפורט
דֶווֹנְפּוֹרְט (באנגלית: Devonport) היא עיר על חופו הצפון-מערבי של האי (והמדינה) טסמניה שבאוסטרליה. העיר שוכנת על שפך נהר מרסי (Mersey), כ-50 ק"מ ממזרח לעיר בורני ו-277 ק"מ מצפון לבירת המדינה הובארט. העיר היא המרכז האורבני העיקרי של צפון האי. אוכלוסיית העיר על פרבריה מנתה 24,615 תושבים במפקד 2011.
היסטוריה
במהלך שנות החמישים של המאה ה-19 הוקמו שני יישובים בשם פורמבי (Formby) וטרוקווי (Torquay) על שתי גדות שפך נהר מרסי. טורקווי היה היישוב הגדול מבין השניים ופעלו בו תחנת משטרה, דואר, בית משפט, לפחות שלושה מלונות, מספנה וחנויות. בשנות השבעים של המאה ה-19 ענף הספנות התפתח ובוצעה עבודה כדי להעמיק את שפך הנהר. בשלב זה החל לפעול קו ספינות קיטור למלבורן.
ב-1889 הושלמה בנייתו של מגדלור ובסוף המאה חוברה פרומבי לרשת רכבות והיא החלה להתפתח והוקם בה נמל. ב-1890 החליטו תושבי שתי הערים בהצבעה לאחד אותם וכך הוקמה העיר דוונפורט.
שנות ה-70 של המאה ה-20
שנות ה-70 של המאה ה-20 (העשור מכונה גם בקיצור שנות השבעים, או בסלנג הסבנטיז) היו העשור השמיני של המאה ה-20, החלו ב-1 בינואר 1970 והסתיימו ב-31 בדצמבר 1979.
אף על פי ששנות ה-70 נחשבות, ברובן, לתקופה של הפוגה יחסית במלחמה הקרה, שזכתה לכינוי דטאנט, והתאפיינה בהפשרה יחסית של היחסים בין ברית המועצות לארצות הברית, עשור זה הכיל שניים מהעימותים הדרמטיים ביותר של המלחמה הקרה, והם מלחמת וייטנאם שהסתיימה באמצע העשור, ומלחמת אפגניסטן שהחלה עם פלישת ברית המועצות לאפגניסטן בשנת 1979. מעבר לשתי המלחמות הבינלאומיות בהן היו מעורבות שתי המעצמות הגדולות, לאורך שנות ה-70 גרמה המלחמה הקרה למאבקים פנימיים רבים, בעיקר באפריקה, שם ארגונים מרקסיסטים היו מעורבים בניסיונות הפיכה שונים.
בשנות ה-70 הייתה התקדמות משמעותית בהתקרבות של סין למערב, כשבשנת 1971 הרפובליקה העממית של סין החלה להיות מיוצגת באו"ם, ושנה לאחר מכן ביקור ניקסון בסין סימן את תחילת שיפור היחסים בין הסינים לארצות הברית. בשנת 1978 מתחילה הרפורמה בכלכלת סין בה החלה כלכלת סין להיפתח אל השוק החופשי ולקבל מאפיינים מערביים, או מערביים למחצה, בתהליך שהגדיל משמעותית את התל"ג הסיני.
באירופה העשור מזוהה עם יום ראשון העקוב מדם ומהפכת הציפורנים. במזרח התיכון העשור מזוהה עם המהפכה האיראנית, ועלייתו של סדאם חוסיין. בארצות הברית העשור מזוהה עם פרשת ווטרגייט שהביאה את נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון להתפטר מתפקידו, ועם פסק דין רו נגד וייד, שקבע כי חוק האוסר על הפלות נוגד את חוקת ארצות הברית. בישראל שנות העשור מזוהה עם טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, מלחמת יום הכיפורים, זכייתה הראשונה של מכבי תל אביב בגביע אירופה לכדורסל, המהפך בו הצליחה לראשונה מפלגת הליכוד לזכות בראשות ממשלת ישראל, הזכייה הכפולה באירוויזיון עם השירים אבניבי והללויה, והסכם השלום עם המצרים.
מבחינת התקדמות טכנולוגית, בשנות ה-70 החל שיווקם המסחרי של המיקרו מעבדים, משחקי הווידאו הראשונים, מכשירי הוידאו טייפ, המחשבים האישיים והווקמן.
הדור שנולד בשנות ה-70 (יחד עם ילידי המחצית השנייה של שנות ה-60) מכונה דור ה-X.
בישראל שנות ה-70 מזוהות בעיקר עם מלחמת ההתשה, טבח מינכן, מלחמת יום הכיפורים, ומבצע ליטני.
מלחמות בינלאומיות
המלחמות הבולטות ביותר בעשור כוללות:
התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות
ההתנקשויות, החיסולים, וניסיונות ההתנקשות הבולטים ביותר במהלך העשור (לא בהכרח רק רציחות פוליטיות):
מוזיקה
את מוזיקת שנות ה-70 ניתן לחלק לכמה זרמים מרכזיים: במהלך שנות ה-70 להקת הפופ-דיסקו האנגלית בי ג'יז הצליחה להביא את מספר הלהיטים הרב ביותר לצמרת מצעד הפזמונים המרכזי של תעשיית המוזיקה האמריקאית (9 שירים) וכמו כן הצליח להישאר במשך הזמן הרב ביותר בצמרת המצעד (27 שבועות).
הסינגלים הנמכרים ביותר בארצות הברית במהלך העשור לפי מגזין בילבורד: "Bridge Over Troubled Water" (1970), "Joy to the World" (1971), "The First Time Ever I Saw Your Face" (1972), "Tie a Yellow Ribbon Round the Ole Oak Tree" (1973), "The Way We Were" (1974), "Love Will Keep Us Together" (1975), "Silly Love Songs" (1976), "Tonight's the Night (Gonna Be Alright)" (1977), "Shadow Dancing" (1978), "My Sharona" (1979)
מגמות אופנה
מגמות אופנה בולטות במהלך העשור כוללות בין היתר את מנורת הלבה, נעלי הפלטפורמה, מכנסי פעמון, ותסרוקת פארה פוסט. כמו כן, בסוף שנות ה-70 מאמצים רבים מחובבי סצנת הפאנק את תסרוקת המווהאק כחלק מהתרבות שהתפתחה סביב המוזיקה, ובעקבות כן התסרוקת הופכת לאחד מסמליהם הבולטים של ה"פאנקיסטים". עגילי הפירסינג של אותם ה"פאנקיסטים", בעיקר באף, הפכו לסמל למרד שלכם נגד "המערכת".
בתקופה זו החלו הניתוחים הפלסטיים למטרות אסתטיקה להפוך לפופולריים בהדרגה, כאשר בתחילה החלה התופעה בקרב העשירים, ובהדרגה חדרה התופעה לשאר שכבות האוכלוסייה.
אדריכלות
צמד גורדי השחקים מגדלי התאומים, אשר בעיר ניו יורק, שבנייתם הסתיימה ב-1972, היו בשעתו הבניין הגבוה בעולם, ועברו בכ-30 מטר את בניין אמפייר סטייט, המגדל שהיה הגבוה ביותר עד אז. בשנת 1974 עבר השיא למגדל סירס בשיקגו שגובהו 442 מטר.
מנהיגי עולם בולטים
מנהיגי עולם שנכללו במהלך העשור בצמרת רשימת אנשי השנה של המגזין "טיים":
אירועים משמעותיים בישראל
קרבות התחוללו בין ישראל לבין סוריה, ירדן ומצרים לאורך "הקו הסגול" בין השנים 1967–1970. תקופה זו מכונה "מלחמת ההתשה".
בתחילת שנות השבעים החלו ארגוני הטרור הפלסטינים, בראשות אש"ף בהפעלת גל טרור כנגד ישראל וכנגד מטרות יהודיות מחוץ לישראל.
ב-30 במאי 1972 ביצעו שלושה מחבלים יפניים ובראשם קוזו אוקמוטו טבח בנמל התעופה לוד. 24 בני אדם נרצחו ו-71 נפצעו, בטבח שערכו באולם הנוסעים של נמל התעופה לוד (כיום נמל התעופה בן-גוריון).
שיא גל הטרור היה טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ב-5 בספטמבר 1972 בו טרוריסטים מארגון "ספטמבר השחור" רצחו אחד-עשר ספורטאים, מאמנים ושופטים, חברי משלחת ישראל לאולימפיאדת מינכן. התגובה המיידית לרצח הייתה מהלומה אווירית על בסיסי המחבלים בסוריה ובלבנון. בנוסף, בעקבות הטבח, החליטה ממשלת ישראל, בראשות גולדה מאיר, להרוג את חברי ארגון "ספטמבר השחור" שהיו מעורבים ברצח הספורטאים. המשימה הוטלה על "המוסד", שבמבצע זעם האל הצליח להרוג, במשך שנים אחדות, לפחות שמונה מהאחראים לרצח, ובהם מפקד הארגון, עלי חסן סלאמה, שחוסל בינואר 1979.
ב-1 באפריל 1974 פורסם דו"ח ביניים של ועדת אגרנט שחקרה את תפקוד הממשלה והצבא לפני המלחמה ובמהלכה. הוועדה המליצה על הדחתם של הרמטכ"ל דוד אלעזר, ראש אמ"ן אלי זעירא ואלוף פיקוד הדרום שמואל גונן מתפקידיהם, אך לא הגישה המלצות אישיות נגד הדרג המדיני. אולם בעקבות הלחץ הציבורי התפטרה גולדה מאיר, והוקמה ממשלה חדשה בראשות יצחק רבין כשלצידו שמעון פרס כשר הביטחון.
ב-4 ביולי 1976 נערך מבצע יונתן, מבצע חילוץ נועז של כוחות צה"ל לשחרור נוסעי מטוס איירבוס A300 של חברת אייר פראנס שטס מנמל התעופה בן-גוריון לפריז ונחטף על ידי מחבלים פלסטינים וגרמנים לאנטבה שבאוגנדה. במהלך המבצע נהרג יונתן נתניהו, מפקד סיירת מטכ"ל, וסמ"ר סורין הרשקו נפצע קשה בעמוד השדרה ונותר משותק בארבעת גפיו. שלושה בני ערובה נהרגו, ואחת נרצחה לאחר מכן. 6 בני ערובה נוספים נפצעו. כמו כן, נהרגו כל המחבלים החוטפים וכ-20 חיילים אוגנדים. הנוסעים הועברו למטוסי הרקולס שטסו לקניה, שם תידלקו וטסו היישר לישראל.
הבחירות שנערכו ב-17 במאי 1977, שהתנהלו בצל גילוי פרשיות שחיתות רבות תחת שלטונו של יצחק רבין, אשר פרש מראשות מפלגת העבודה בעקבות "פרשת חשבון הדולרים", הביאו למהפך בישראל. בפעם הראשונה מאז שנות ה-30 עזבה מפא"י (על נגזרותיה: המערך הראשון, מפלגת העבודה, המערך השני) עד אז מפלגת השלטון, את ההנהגה. מפלגת הליכוד בראשות מנחם בגין הפכה למפלגה הגדולה בכנסת והרכיבה ממשלה יחד עם המפד"ל ואגודת ישראל (שהצטרפה אליה אחר כך גם מפלגת ד"ש).
ב-19 בנובמבר 1977 ביקר נשיא מצרים אנואר סאדאת בישראל, ונאם בפני הכנסת. זו הייתה ההכרה הראשונה שישראל זכתה לה מצד אחת משכנותיה. בעקבות הביקור החל משא ומתן בין ישראל למצרים שהסתיים בחתימת הסכם השלום.
ב-22 באפריל 1978 זכה יזהר כהן בתחרות האירוויזיון שנערכה בפריז שבצרפת עם השיר "אבניבי" שכתבו אהוד מנור ונורית הירש.
ב-17 בספטמבר 1978 חתמו מנחם בגין ואנואר סאדאת על הסכמי קמפ דייוויד, שהיוו את הבסיס להסכם השלום.
ב-26 במרץ 1979 חתמו ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין ונשיא מצרים, אנואר סאדאת, על הסכם שלום בין שתי המדינות, שבמסגרתו החזירה ישראל למצרים את חצי האי סיני, ופינתה יישובים ישראלים שהוקמו בו במהלך שנות השבעים, ובכך למעשה וויתרה על שני שלישים מהשטח שנכבש במלחמת ששת הימים. כמו כן, הסכימה לתת אוטונומיה לפלסטינים בגדה המערבית ורצועת עזה. רבים רואים בהסכם שלום הישג משמעותי עבור ישראל: הסכם זה היה הסכם השלום הראשון בין ישראל למדינה ערבית, והיווה תקדים היסטורי במזרח התיכון, מבחינת עצם ההכרה של מדינה ערבית בקיומה של ישראל. כמו כן, ההסכם הוציא ממעגל העימות את החזקה במדינות העוינות את ישראל, והביא להפסקת אש בגבול הדרומי-מערבי. השלום עם מצרים מכונה בישראל "שלום קר", כיוון שהעוינות של מצרים לישראל עדיין גדולה, אך היא לא מתורגמת לעימות מזוין. דווקא מנהיג הימין, מנחם בגין, היה זה שחתם על הסכם השלום והוויתורים הטריטוריאליים.
ב-31 במרץ 1979 זכתה להקת חלב ודבש יחד עם גלי עטרי בתחרות אירוויזיון 1979 שנערכה בירושלים שבישראל עם השיר "הללויה" שכתבו שמרית אור וקובי אשרת.
קלרה צטקין
קלרה צֶטקין (Clara Zetkin; 5 ביולי 1857 - 20 ביוני 1933) הייתה פמיניסטית ופוליטיקאית גרמנייה.
ביוגרפיה
צטקין נולדה בסקסוניה בשנת 1857 בשם קלרה אַייסנֶר (Eißner).
במהלך לימודי ההוראה שלה צטקין באה במגע עם התנועה הפמיניסטית והסוציאליסטית בגרמניה, בשנת 1878 הצטרפה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
כתוצאה מאיסור שהוטל על ידי אוטו פון ביסמרק בשנת 1878 על פעולתה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, צטקין היגרה תחילה לציריך בשנת 1882 ואז המשיכה לפריז. בפריז צטקין הייתה בין מייסדי האינטרנציונל הסוציאליסטי, בזמן זה היא אף אימצה את שם משפחתו של חברה לחיים, המהפכן היהודי מרוסיה אוסיף צטקין, שלו ילדה שני בנים.
צטקין הייתה בין החברים הבולטים של האגף המהפכני-קיצוני במפלגה הסוציאל-דמוקרטית. בוויכוח שהתפתח בראשית המאה ה-20 בדבר דרכה של המפלגה צטקין הייתה בין המבקרים החריפים ביותר של גישתו המתונה של אדוארד ברנשטיין.
צטקין הייתה גם פעילה למען שוויון זכויות לנשים. בין השנים 1891–1917 היא ערכה את עיתון הנשים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ובשנת 1907 עמדה בראש המשרד לענייני נשים במפלגה הסוציאל-דמוקרטית. צטקין הייתה אחראית לעריכת יום האישה הבינלאומי הראשון בגרמניה בשנת 1911.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, צטקין הייתה בין המתנגדים למדיניות התמיכה במלחמה וההכרזה על הפסקת אש עם הממשלה שנקטה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. היא עסקה בפעילות אנטי-מלחמתית ונעצרה בשל כך מספר פעמים על ידי השלטונות.
צטקין הייתה אחת המייסדים של ליגת הספרטקיסטים בשנת 1916 והצטרפה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית שהתפצלה מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית בשנת 1917. אחרי המהפכה הגרמנית וייסוד המפלגה הקומוניסטית של גרמניה בשנת 1919 הצטרפה לשורותיה ושימשה כנציגתם ברייכסטאג בין השנים 1920–1933. ב-1925 יסדה צטקין את חזית-הנשים והנערות (Roter Frauen und Mädchen Bund) של המיליציה הקומוניסטית, "החזית האדומה".
עם עליית הנאצים לשלטון והוצאתה מחוץ לחוק של המפלגה הקומוניסטית בשנת 1933 יצאה צטקין לגלות בברית המועצות, שם נפטרה באותה שנה ונקברה בחומת הקרמלין.
ולדימיר וורונין
ולדימיר ניקולאיה וורונין (נולד ב-25 במאי 1945 ביישוב קורז'ובה, ראיון (נפת) דובסאר) כיהן כנשיא רפובליקת מולדובה מ-7 באפריל 2001 עד 11 בספטמבר 2009. משנת 1994 הוא גם יושב-ראש מפלגת הקומוניסטים ברפובליקת מולדובה.
רקע משפחתי ולימודים
לפי מקורות אחדים בעיתונות הרומנית והמולדבית בשפה הרומנית, ולדימיר וורונין נולד במשפחה בעלת שורשים רומנים (מולדובנים) ויש לו אב חורג ממוצא רוסי. שם אביו ניקולאיֶה, ושם אמו פלאגיה, בת לבית בֶזֶ'ניצה. אחד מסביו, איזידור סרבו, רומני מולדבי במוצאו, היה קרבן לרדיפות מהתקופה הסטליניסטית וגורש מאזור הולדתו לסיביר. אחד מהוריו נולד בגולה בעיר טומסק בסיביר.
תחילת פעילותו המקצועית והפוליטית
אחרי לימודים על תיכוניים טכניים, וורונין החל לעבוד במפעל לחם בעיר קריוּלֶן בשנת 1961 וב-1966–1971, כיהן כסגן מנהל של המפעל, ואחר כך מנהל של מפעל לחם בעיר השכנה, דובסאר. אחרי שסיים ברוסיה לימודים אוניברסיטאיים עם תואר מהנדס לתעשיית המזון, כיהן בתפקידים מנהליים בערים אונגֶן ודובסאר במסגרת מועצת העיר. בהמשך למד באקדמיה למדעים פוליטיים של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (עד 1983) ובאקדמיה של משרד הפנים הסובייטי (שהיה אחראי בזמנו על כוחות המשטרה בברית המועצות)(עד 1991). בין השנים 1983 - 1985 עבד כמפקח וסגן מנהל מחלקת ארגון של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית. בשנת 1985 היה לראש מחלקה במשרד ראש הממשלה של הרפובליקה הסובייטית. בין השנים 1985 - 1989 היה מזכיר ראשי של הוועד העירוני של המפלגה בעיר בנדרי. בין השנים 1989–1990 היה לשר הפנים (עם דרגת גנרל מאיור של כוחות המשטרה.
עלייתו לצמרת המפלגה הקומוניסטית
בשנים 1980–1990 היה חבר בפרלמנט של הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית המולדבית במסגרת ברית המועצות. ב-27 באוגוסט 1991 רפובליקת מולדובה הכריזה על עצמאותה מברית המועצות ונפרדה כמדינה סוברנית. בשנת 1993 נבחר וורונין כיושב ראש שותף של המפלגה הקומוניסטית שאורגנה מחדש בשם של "מפלגת הקומוניסטים מרפובליקת מולדובה". ב-1994 הוא נבחר כיושב ראש של מפלגה זו שקו המדיני שלה הוא המשך יחסים הדוקים עם הפדרציה הרוסית והתנגדות ללאומנות הרומנית ולשאיפות לאיחוד מחדש של שטחי רפובליקת מולדובה עם רומניה. באותה השנה רץ כבר לראשונה לבחירות לנשיאות רפובליקת מולדובה.
מחלף מוטה גור
מחלף מוטה גור הוא מחלף על כביש 4 במזרח חיפה, בין קריית אתא לקריית חיים, במקום המכונה "צומת קריית אתא" או "צומת אתא".
המחלף מחבר את שדרות ההסתדרות - קטע כביש 4 במסלול צפון-דרום בין קריית ביאליק והצ'ק פוסט, עם רחוב חלוצי התעשייה העובר בין חוף מפרץ חיפה לאזור התעשייה של קריית אתא והכניסה המערבית לעיר זו.
בסמוך למחלף פועלים "ביג" ומתחמי מסחר נוספים וכן ישנו שוק בקרבת מקום, לצד אולמי שמחות, ושורה של תחנות אוטובוס לחיפה, קריות וצפון. כ-50 אלף כלי רכב חולפים במחלף בממוצע מדי יום. קווי מטרונית 1,2 ו-4 עצורים בסמוך לצומת.
בעבר היו במקום שני צמתי T סמוכים שנקראו במשותף "צומת קריית אתא"', אף על פי שנמצאו בשטח המוניציפלי של העיר חיפה. ב-1997 הקימה חברת התשתיות העירונית "נתיבי כרמל" ("יפה נוף") את מחלף מוטה גור (על שם חבר הכנסת מוטה גור שנפטר שנתיים קודם לכן), והתנועה בכיוון צפון-דרום עברה לנוע על גשר באורך 700 מטר שנמתח מעל לצומת המרומזר.
בקיץ 2009 החלו עבודות לשינוי רמפות העלייה והירידה מהגשר, שנהרסו ונבנו מחדש בתצורה שונה - ביניהן נסללו מסלולי תחבורה ציבורית (מת"צ) עבור מעבר המטרונית מתחתיו. בצמוד למחלף נמצא מחלף אתא דרום המקשר אל כביש 22. המטרונית עוברת בו בדרכה לקריית אתא ולתחנה מרכזית הקריות.
AV-Comparatives
AV-Comparatives הוא אתר של ארגון אוסטרי ללא כוונת רווח שמבצע השוואות תכופות בין תוכנות אנטי-וירוס שונות ומדרג אותן על פי מספר קריטריונים. הבדיקות מצטיינות במתודולוגיה שקופה למשתמש, ובמדגם גדול.
סוגי הבדיקה העיקריים והמתודולוגיה מאחוריהם
באתר החברה מצוינים 18 סוגי בדיקה. נציין את העיקריים מביניהם.
בדיקת יכולות במבחן המציאות
בבדיקה זו נבחנות תוכנות אנטיוירוס מול התקפות בעולם המציאות. התוכנות מותקנות ללא שינוי הגדרות ברירת המחדל שלהן, על מנת לשקף את אופן השימוש של משתמש מן השורה. במהלך הבדיקה מעומתות התוכנות מול מאות דפי אינטרנט זדוניים, המתקיפים את מחשבו של הגולש האומלל שמתחבר אליהם במגוון גדול של התקפות. בחינה זו משקפת באופן הטוב ביותר את ביצועי התוכנות בפועל, אך היא גוזלת זמן ומשאבים רבים ולכן נבדקות בה רק תוכנות אנטיוירוס שנמצאו כמצטיינות בבדיקות אחרות.
בדיקה מול קבצים נגועים
בבדיקה זו מעמתים את תוכנות האנטיוירוס מול קבצים נגועים בתוכנות זדוניות הנמצאות במחשב עצמו. התוכנות נבדקות בשתי רמות: הצלחתן לזהות קבצים נגועים לפני שיספיקו לגרום נזק, והצלחתן לתקן נזקים שעשה קובץ נגוע כשהורץ.
הבדיקה מחקה מצב נפוץ - המשתמש העתיק, בתמימות או בזדון, קובץ נגוע אל המחשב שברשותו. תוכנת האנטיוירוס צריכה לזהות מיידית שהקובץ נגוע, לפני שתתבצע הרצה שלו שתגרום לנזק. בנוסף, הבדיקה גם כוללת את המקרה שבו המשתמש הריץ בפועל את הקובץ הנגוע, אם מפני שלא שעה לאזהרות תוכנת האנטיוירוס או שמדובר במשתמש זדוני המעוניין, לצורך הדוגמה, להתקין תוכנת ריגול על מנת לעקוב אחר משתמש אחר באותו מחשב.
בדיקת ביצועים
בבדיקה זו נבחנת מידת השפעתה של תוכנת אנטיוירוס על ביצועי המחשב. הבדיקה מתבצעת על מחשב מודרני אך חלש - מעבד בסיסי, מעט זיכרון RAM וכונן קשיח מהסוג הבסיסי.
הבדיקה מתבצעת בשתי תצורות שונות: התקנה נקייה של מערכת ההפעלה, ומחשב שכביכול עבר שימוש ומותקנות בו תוכנות נפוצות.
הבדיקה עצמה מורכבת משתי שיטות. הראשונה היא בדיקת משך הזמן לביצוע פעולות על קבצים, הרצת תוכנות וגישת אינטרנט. השיטה השנייה מבוססת על תוכנה מסחרית מוכרת שמדרגת את ביצועי המחשב.
בדיקת זיהוי וירוסים חדשים שאינם מוכרים מראש לתוכנת האנטיוירוס
קצב ייצור התוכנות הזדוניות גדל משנה לשנה, ואיומי "יום האפס", אִיומים חדשים וטריים המתפשטים במהירות, נפוצים מאוד. בדיקה זו, המכונה בדיקה היוריסטית/התנהגותית, מעמתת תוכנות אנטיוירוס מול וירוסים חדשים שאינם מוכרים לתוכנת האנטיוירוס. תוכנות אנטיוירוס מבצעות ניחוש מושכל לגבי תוכן הקבצים ומנסות לאתר קוד שמאפייני פעולתו דומים למאפייני הפעולה של וירוסים. הבדיקה כוללת גם זיהויים שגויים של קבצים תמימים כקבצים זדוניים.
בדיקת הצלחת תיקון מחשב שנגוע מראש בתוכנה זדונית
בדיקה זו מעמתת תוכנת אנטיוירוס שהותקנה זה עתה על מחשב נגוע מראש. מידת ההצלחה נמדדת בהסרת הווירוסים ותיקון נזקים שכבר נעשו טרם ההתקנה. זו סימולציה למצב נפוץ - משתמש מגלה שהמחשב שברשותו מפגין התנהגות של מחשב נגוע - איטיות, עומס תמידי על חיבור האינטרנט, חלונות קופצים מעצמם וכך הלאה. לאחר שהנזק כבר נגרם המשתמש החרד מתקין תוכנת אנטיוירוס, וזו צריכה להתמודד הן עם הסרת חלקיו הפעילים של הווירוס והן עם תיקון נזקים שהוירוס כבר ביצע.
בדיקת הגנה מפני ניסיונות דיוג
דיוג (פישינג) הוא ניסיון זדוני לגנוב פרטים של המשתמש במחשב: ססמאות כניסה לאתרים (בפרט אתרים בהם אפשר לבצע תשלום, מה שיאפשר לפורץ לבצע רכישות בשם משתמש המחשב), פרטי כרטיס אשראי וכך הלאה. על מנת למדוד יכולת זו הבדיקה מתבצעת על הדפדפן אינטרנט אקספלורר שההגנה שלו מפני דיוג נוטרלה. הבדיקה מתבצעת בו-זמנית מול אתרים זדוניים שאותרו כאתרי דיוג על מנת שתוכנות האנטיוירוס יתמודדו מול אתגר זהה.
בדיקת זיהויים שגויים של קובץ תמים כנגוע בתוכנה כזדונית
תוכנות אנטיוירס עשויות לקבל תוצאות טובות יותר במבחנים אחרים אם הן בנויות על פי הכלל "אם יש ספק אז אין ספק", אך גישה זו מביאה למספר גדול של התרעות-שווא. בבדיקה זו נעשה ניסיון לדרג את מידת האמינות של תוכנות האנטיוירוס בהקשר זה, של התרעות שווא על קבצים נגועים, אתרים זדוניים וכדומה. הצורך בבדיקה אינו תאורטי, שכן אם המשתמש יוצף בכמות גדולה של התראות שווא סביר שתחול עליו תסמונת "זאב זאב" - המשתמש יחדל להאמין לאזהרות האנטיוירוס ויתעלם מהן.
אריה קלנג
אריה קלנג (1927 - 16 באוקטובר 2009) היה תעשיין ישראלי, שימש כממלא מקום ראש עיריית אשדוד ויו"ר דירקטוריון "אסותא". קלנג הוא חתן פרס התעשייה לשנת 1991.
ביוגרפיה
קלנג נולד בסמוז'ה, פולין. בימי מלחמת העולם השנייה איבד חלק ממשפחתו בשואה. אריה נמלט עם אמו עמליה, אחותו שרה ואחיו דני דרך יערות פולין הקפואים, שם ניצל לאחר שהגן על אמו ואחיו מפני זאבים. לימים כשהפך לאיש משפחה הגיע מדי שנה לקראת יום השואה לבתי הספר וסיפר את סיפור הישרדותו. בגיל 15 הגיע ארצה למחנה עבודה בעתלית, ולמד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל. אמו עמליה, הייתה בעלת מסעדה ביפו.
קלנג התגייס לצה"ל בשנת 1948, היישר לתוך מלחמת העצמאות. שירת בחטיבת אלכסנדרוני והשתתף בפעילות קרבית, במיוחד בפיצוץ הגשר בטולכרם ופתיחת דרך חיפה-ת"א. נפצע בקרב טנטורה המפורסם. בשנת 1950 השתחרר מצה"ל, נשא לאשה את אווה והתגורר בתל אביב. במהלך ביקור בדרום ביום העצמאות בשנת 1962, הגיע לאשדוד.
קלנג הוא אחד מבוני ומקימי העיר אשדוד. הוא בנה את הבניין הראשון עם מעלית בעיר, הקים את מלון "מי-עמי", המלון הראשון באשדוד. קלנג הקים את חברות הבנייה "אצמד" ו"דרעד" (יחד עם חברו הטוב, יוסף שורר) וכיהן למעלה משני עשורים בראש חברת "מבני תעשייה" שבין היתר הקימה את רובע הסיטי. במקביל שימש כממלא מקום יו"ר דירקטוריון חברת עמיגור. בד בבד עם עשייתו הרבה באשדוד, היה פעיל ועשה רבות גם למען מדינת ישראל. בין היתר, כתלמיד בבי"ס החקלאי מקוה ישראל, היה שותף לבניית הדוידקה, המרגמה המפורסמת בימי מלחמת העצמאות.
קלנג שימש כחבר בדירקטוריון קופת חולים מכבי, יו"ר בית ציוני אמריקה, חבר הנהלת ההסתדרות הציונית, חבר הקונגרס היהודי העולמי, מייסד וחבר הנהלת מכבי אשדוד, יו"ר מבנה תעשייה, חבר הנהלת בית יד לבנים, חבר האגודה למלחמה בסרטן, חבר וגזבר של קרן אשדוד ועוד.
על עשייתו בתעשייה זכה בפרס התעשיין המצטיין מידי נשיא המדינה.
בבית של אריה ואווה, הוקם החוג הראשון באשדוד לריקודי עם, כשאווה ניגנה באקורדיון והחברים, ביניהם צבי צילקר, ראש העיר לשעבר, ושמעון יער מפקד המשטרה הצבאית בדימוס, משתתפים בו. קלנג השתלב בפוליטיקה המקומית. הוא הקים את סניף הליברלים באשדוד, ונבחר בקדנציה הראשונה של המועצה המקומית כחבר מועצה. הוא כיהן במשך שלוש קדנציות כממלא מקום ראש העיר. קלנג שימש שנים רבות כיו"ר ועדת הבחירות המקומית.
ב-2016 נחנך למרגלות גבעת יונה בית האמנים על שם אריה קלנג.
רויאל ראמבל
Royal Rumble - רויאל ראמבל (בתרגום חופשי לעברית: "רעם מלכותי") הוא אירוע היאבקות מקצועי מטעם ארגון ה-WWE המתקיים פעם בשנה בחודש ינואר. האירוע, שמשודר במסגרת שלם וצפה, נחשב לאחד מאירועי ההיאבקות המקצועית החשובים ביותר.
ייחודו של האירוע הוא בזכות הקרב המרכזי שלו המכונה קרב ה"רויאל ראמבל" ובו משתתפים כ-30 מתאבקים משלוש התוכניות Raw, סמאקדאון ו-NXT. הרויאל ראמבל הוא האירוע השני בגודלו של ה-WWE. הזוכה במספר הרויאל ראמבל הרב ביותר הוא "סטון קולד" סטיב אוסטין שזכה 3 פעמים.
את הקרב מתחילים כשני מתאבקים המוגדרים מספר 1 ומספר 2 וכל דקה וחצי נכנס מתאבק נוסף עד שמגיעים למספר 30 (ברויאל ראמבל הראשון 1988 השתתפו 20 מתאבקים, ברויאל ראמבל 2011, קרב הרויאל ראמבל הוארך עד 40 מתאבקים). מתאבק מודח מהקרב לאחר שהושלך אל מעל החבל העליון ושתי רגליו נגעו בקרקע. מנצח הקרב יהיה זה שישרוד אחרון בזירה אחרי שכל שאר יריביו הודחו. כמו כן מנצח הקרב זוכה בהזדמנות להתמודד בקרב המרכזי של המופע הגדול ביותר בעולם רסלמניה על אחת מהאליפויות הראשיות של ה-WWE - אליפות ה-WWE או אליפות העולם במשקל כבד של הארגון.
הרויאל ראמבל הראשון נערך ב-24 בינואר 1988 בעיר המילטון שבאונטריו, שניצח בה ג'ים דאגן. החל מ-1993 הוחלט שמנצח הראמבל מקבל קרב על אליפות העולם ברסלמניה. בשנת 1999 צורפה גם דמות המתאבקת צ'יינה, וזו הייתה לאישה הראשונה שהשתתפה במופע והמתאבקות הבאות שהשתתפו גם הן היו קארמה ובת' פיניקס. מופעי הראמבל נמשכים בין כחצי שעה ליותר משעה, כתלות בתסריט המופע ובמספר המשתתפים. עד כה, 70 אחוז מהזוכים בקרב זכו באליפות העולמית ברסלמניה.
ב-27 באפריל 2018 התקיים קרב הרויאל ראמבל באירוע שאינו קשור לאירוע עצמו, אלא במסגרת האירוע הרויאל ראמבל הגדול ביותר, שנערך בג'דה, ערב הסעודית. הקרב כלל לראשונה 50 משתתפים ובו זכה ברון סטרומן.
רעדניים
רעדניים (שם מדעי: Pholcidae) היא משפחה של עכבישים ארוכי-רגליים ושוכני בתים בסדרת העכבישאים שמכונים לעיתים בשם אבא ארך רגליים. במשפחת הרעדניים כ-80 סוגים וכ-960 מינים (ביניהם רועד חומפס המוכר בארץ וארטמה נפילית, המין הגדול ביותר במשפחת הרעדניים שהתגלה בישראל בשנת 2017).
האחים אריאל
האחים אריאל הוא צמד מוזיקלי ישראלי המורכב מבניו של הזמר מאיר אריאל, שחר (נולד ב-1969) ואהוד (נולד ב-1977) אריאל.
קריירה
עוד בטרם היווצרות ההרכב, הופיע אהוד מספר שנים בשירי אביו, ואילו שחר פעל כמפיק ועורך סרטים, פרסומות ווידאו קליפים. לאחר שהופיעו כצמד במשך תקופה בשירי אביהם, הוציאו האחים אריאל בשנת 2006 את אלבום הבכורה שלהם "מי יעיר את הילדים", בהפקתו המוזיקלית של מיקי שביב. האלבום כולל חומר מקורי של השניים שאותו הקליטו בין 2004–2006. הסינגל הראשון מתוך האלבום היה "הייתי עף". השיר "שוב שומע" מתוך האלבום נכתב על ידי אביהם, מאיר אריאל. הם תיארו את סגנונו של האלבום כ"עממי חדש".
השניים חזרו בתשובה. השניים טוענים שהדבר נעשה בהתאם למורשת אביהם שהלך והתקרב לדת במהלך השנים, עד לפטירתו.
ב-2009 נעצר והורשע שחר אריאל בעבירה של תיווך בסם מסוכן ונגזרו עליו 20 חודשי מאסר בפועל, אך בשל העובדה שאריאל דאג להעביר את הסם לאמו בנסיבות חריגות, התחשב בו בית המשפט ועונשו הומר לעבודות שירות לתועלת הציבור ותקופת מבחן.
אהוד אריאל הוציא שני אלבומי סולו - "בכיוון ההפוך" משנת 2002 ו"סיפורו של עץ רימון" משנת 2017.
בשנת 2018 יצא לאור לראשונה אלבום בכורה מוזיקלי של שחר אריאל.
ב-17 באוגוסט 2023 יצא לאור השיר "כתונת הפסים 2023" בו השתתף שחר אריאל לצד אמנים ישראלים רבים אחרים.
האלמנה השחורה (סרט, 2021)
האלמנה השחורה (באנגלית: Black Widow) הוא סרט גיבורי-על אמריקאי, שהופק על ידי אולפני מארוול ומופץ על ידי אולפני וולט דיסני, והוא סרטו העשרים וארבע של היקום הקולנועי של מארוול. הסרט מבוים על ידי קייט שורטלנד על פי תסריט מאת ג'ק שייפר ונד בנסון והוא מבוסס על דמויות מאת מארוול קומיקס. מככבים בו סקרלט ג'והנסון בתור נטשה רומנוף / האלמנה השחורה, ששימשה גם כמפיקה בפועל לצדם של פלורנס פיו, דייוויד הארבור, או. טי. פגבנל, רייצ'ל וייס וריי וינסטון.
פיתוחו של סרט הסולו בו תככב האלמנה השחורה החל באפריל 2004 על ידי "סרטי ליונסגייט", כאשר דייוויד הייטר נועד לכתוב ולביים את הסרט. עם זאת, הפרויקט לא התקדם וזכויות העיבוד של הדמות חזרו לאולפני מארוול ביוני 2006. מאז, ג'והנסון כבר לוהקה והשתתפה במספר סרטים מתוך היקום הקולנועי של מארוול בדמותה של האלמנה השחורה, החל מהסרט "איירון מן 2". במקביל, גם אולפני מארוול וגם ג'והנסון הביעו עניין בפיתוח סרט סולו פוטנציאלי מספר פעמים במהלך השנים שבאו לאחר מכן, לפני שהפיתוח החל לקרום עור וגידים עם שכירתם של שייפר ושורטלנד לעבודה על הפקת הסרט בשנת 2018. בנסון נשכר למלאכת הכתיבה לצדו של שייפר והמשך הליהוק התקיים בתחילת 2019. הצילומים החלו במאי, בבודפשט, בנורווגיה ובאולפני פיינווד שבאנגליה. ההפקה נמשכה עד ספטמבר.
הסרט התעתד תחילה לעלות לאקרנים ב-1 במאי 2020, אולם בעקבות התפרצות מגפת הקורונה בארצות הברית, תאריך עלייתו לאקרנים נדחה ל-9 ביולי 2021. בישראל, הסרט עלה לאקרנים ב-8 ביולי 2021.
רקע עלילתי
בעקבות אירועי "מלחמת האזרחים", נטשה רומנוף מוצאת את עצמה לבדה בעוד היא נאלצת להתמודד עם מזימה מסוכנת שקשורה לעברה. כשהיא נרדפת על ידי כוח שלא בוחל באמצעים על מנת להפיל אותה, רומנוף נאלצת להתמודד עם ההיסטוריה שלה כמרגלת סובייטית ועם היחסים שהותירה מאחוריה הרבה לפני שהפכה לנוקמת.
עלילה
בשנת 1995, נטשה רומנוף וילנה בלובה הצעירות נשלחות מביתן שבאוהיו על ידי הוריהן המאמצים - אלכסיי שוסטקוב, המכונה השומר האדום, והאלמנה השחורה לשעבר מלינה ווסטוקוף. עם סיום משימתם של שוסטקוב ו-ווסטוקוף, רומנוף ובלובה מועברות ל"חדר האדום" על מנת להמשיך את הכשרתן.
בשנת 2016, בעקבות הקרב בין שני פלגי "הנוקמים" בשדה התעופה שבלייפציג, רומנוף נאלצת להימלט מהממשלה בגין הפרת הסכמי סוקוביה. בעודה נמלטת ממזכיר ארצות הברית, תדאוס רוס, רומנוף מגיעה אל מחסן בנורווגיה, שם היא יוצרת קשר עם בעל בריתה לשעבר, ריק מייסון. במקביל, בלובה, שעוד עובדת עבור "החדר האדום", מתנקשת באלמנה שחורה לשעבר, לא לפני שהאחרונה משחררת עליה אבק אדום ומסתורי שמבטל את שליטתו המנטלית של "החדר האדום" עליה. בלובה שולחת את התרופה לרומנוף בתקווה שזו תחזור לעזור לה.
כאשר רומנוף עוזבת את המחסן עם האבק האדום ללא ידיעתה, היא מותקפת על ידי טאסקמאסטר שמחפש את האבק. רומנוף מצליחה להתחמק ממנו ומבינה שהאבק הגיע מבלובה. השתיים מתאחדות מחדש בבודפשט, אך לאחר מכן מותקפות על ידי האלמנות השחורות. בזמן הבריחה, רומנוף מגלה שהחדר האדום עדיין פעיל ושמנהיגה, גנרל דרייקוב, עודנו חי. שנים קודם לכן, כחלק ממבחן אותו נאלצה לעבור על מנת להצטרף לסוכנות, משימתה של רומנוף הייתה להרוג את דרייקוב. בלובה ורומנוף, שעודנה רדופה מזיכרון פיצוץ הבניין בו דרייקוב ובתו הצעירה, אנטוניה, שהו ומתו לכאורה, מתחמקות מטאסקמאסטר ונפגשות שוב עם מייסון שמספק להן מסוק תובלה מסוג מיל מי-8.
רומנוף ובלובה מבריחות את שוסטקוב מהכלא במטרה ללמוד היכן נמצא דרייקוב, וזה האחרון מיידע אותן שעליהן לדבר עם ווסטוקוף, שכעת חיה בחווה ומבצעת ניסויים על חזירים. בחווה, ווסטוקוף מוסרת את מיקומם לדרייקוב, שסוכניו מגיעים ומביאים אותם לחדר האדום, הממוקם בבסיס אווירי. מתגלה כי ווסטוקוף ורומנוף השתמשו בטכנולוגיית מסכות פנים על מנת להחליף את זהויותיהן, לאחר שתכננו להסגיר את עצמן. בעת שיחה עם דרייקוב, רומנוף מגלה כי טאסקמאסטר הוא למעשה אנטוניה, אשר נגרם לה נזק כה חמור עד כדי כך שדרייקוב נאלץ להשתיל שבב בראשה על מנת לעזור לה והפך אותה בתהליך לחיילת המושלמת. רומנוף גם מגלה לדרייקוב שהיא ידעה שהיא לא יכולה לפגוע בו בגלל פרומון שהשתיל בכל אלמנה שחורה, וכי הוא שולט באלמנות בכל רחבי העולם באמצעות שולחן הבקרה שלו. לאחר שהיא גורמת לדרייקוב להכות אותה בפניה, רומנוף מצליחה להביא לפגיעה מכוונת בעצב בתעלות האף שלה במטרה להשתיק את הפרומון ולאפשר לעצמה לתקוף את דרייקוב בחזרה. ווסטוקוף משמידה את מנוע הספינה גורמת לבסיס כולו להתחיל לקרוס בעוד שוסטקוב נלחם באנטוניה ובלובה מחפשת אחר האלמנות האחרות שנשלחות להגן על דרייקוב. דרייקוב בורח כשהאלמנות מקיפות את רומנוף, אך בלובה יוצרת פצצת אבק אדום שמשחררת את האלמנות משליטתו, כמה שניות לפני מותה של נטשה. רומנוף מגיעה אל שולחן הבקרה, לוקחת את בקבוקון האבק האחרון שנשאר ומעתיקה את הנתונים של כל האלמנות האחרות ברחבי העולם בדיוק כשהבסיס מתחיל לקרוס. ווסטוקוף ושוסטקוב נאלצים להימלט מהבסיס באמצעות מטוס בעוד בלובה מאתרת את דרייקוב והורגת אותו.
לאחר שרומנוף ואנטוניה נאבקות בקרב אחרון בשמיים לפני שהן נוחתות בבטחה על הקרקע, רומנוף משתמשת בבקבוקון האחרון של האבק האדום על מנת לשחרר את אנטוניה משליטתו של דרייקוב. בלובה, ווסטוקוף ושוסטקוב נפרדים מרומנוף, בלובה מעניקה לה את האפוד שלה כמזכרת ממנה ורומנוף מעניקה לבלובה את בקבוק האבק האחרון ואת הדיסק עם הנתונים של האלמנות כדי שתוכל למסור לאלמנות האחרות שזה נגמר ושדרייקוב מת. בעוד השלושה עוזבים יחד עם שאר האלמנות ואנטוניה המחלימה, רומנוף נשארת וממתינה לבואם של רוס ואנשיו. כעבור שבועיים, רומנוף נפגשת עם מייסון, שמספק לה מטוס ריחוף של S.H.I.E.L.D., ולאחר מכן טסה לשחרר את פלג "הנוקמים" שהובא למעצר לאחר הקרב בשדה התעופה שבלייצפיג.
בסצנה שאחרי הכתוביות המתרחשת לאחר מותה של רומנוף, בלובה עולה לקברה ופוגשת את ולנטינה אלגרה דה לה פונטיין, כעת המעסיקה שלה, ומקבלת את משימתה הבאה - לרדוף אחר "האחראי" למותה של רומנוף, קלינט ברטון.
צוות השחקנים
בנוסף, השחקניות ליאני סמואל, מישל לי וננה בלונדל מופיעות בתור מתנקשות החדר האדום לראטו, אוקסנה ואינגריד, בהתאמה; מפתח הגוף אוליבר ריכטרס מופיע בתפקיד אורסה, אסיר במתקן הכליאה בו מוחזק שוסטאקוב; בסצנה שאחרי הכתוביות מופיעה ג'וליה לואי דרייפוס בהופעה ללא קרדיט בתפקיד ולנטינה אלגרה דה לה פונטיין, לאחר שגילמה את הדמות לראשונה במהלך "הפלקון וחייל החורף". ג'רמי רנר משאיל את קולו ללא קרדיט כקלינט ברטון, וכמו כן מופיע בתמונה.
פיתוח
בפברואר 2009 "סרטי ליונסגייט" רכשו את זכויות העיבוד למסך של דמותה של האלמנה השחורה, ובאפריל שלאחר מכן הכריזו על הבמאי דייוויד הייטר כמי שיכתוב ויביים את הסרט, יחד עם הפקתו של אבי ארד. ביוני 2006, "סרטי ליונסגייט" נטשו את הפרויקט והזכויות שבו לידיהם של אולפני מארוול. הייטר ואולפני מארוול ניסו להשיג מימון נוסף על מנת לפתח את הפרויקט, אבל הייטר "מעולם לא חש שמצאנו מקום שמוכן לקחת את הסרט, ואת הדמות ברצינות". כישלון הפרויקט הותיר את הייטר "שבור לב", אך הוא עדיין קיווה שהסרט יופק "יום אחד".
בינואר 2009, אולפני מארוול ניהלה משא ומתן מוקדם עם אמילי בלאנט על גילום דמותה של האלמנה השחורה באיירון מן 2, אם כי היא לא יכלה לקחת את התפקיד בשל התחייבות קודמות לסרט אחר בכיכובה. במרץ 2009, סקרלט ג'והנסון חתמה על חוזה לגילום דמותה של האלמנה השחורה, עם אפשרות לכיכוב במספר סרטים. בספטמבר 2010, במהלך קידום הפצת המדיה הביתית של "איירון מן 2", אמר נשיא אולפני מארוול, קווין פייגי, חשף כי התקיימו דיונים עם ג'והנסון לגבי הפקת סרט סולו שיתמקד בדמותה של האלמנה השחורה, אך עיקר המיקוד של אולפני מארוול נמצא כעת על "הנוקמים". ג'והנסון שבה לגלם את דמותה של האלמנה השחורה בסרט זה, וכן בסרטים שבאו אחריו: "קפטן אמריקה: חייל החורף", "הנוקמים: עידן אולטרון", "קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים", "הנוקמים: מלחמת האינסוף", ו"הנוקמים: סוף המשחק". לאחר הפצת הסרט "עידן אולטרון", ג'הונסון חשפה שמספר הסרטים בחוזה שלה הורחב מאז שהיא חתמה לראשונה על מנת להתאים ל"ביקוש של הדמות", מכיוון שאולפני מארוול לא צפו את "התגובה האדירה" של הקהל לביצועיה בתור האלמנה השחורה.
בפברואר 2014, פייגי אמר כי לאחר שהם חקרו את עברה של האלמנה השחורה ב"עידן אולטרון", הוא היה רוצה לראות אותו מתרחש בסרט סולו, שרוב עבודת הפיתוח עבורו נעשתה, כולל טיפול "די מעמיק" של ניקול פרלמן, שכתב בשיתוף פעולה את התסריט עבור "שומרי הגלקסיה". באפריל שבא לאחר מכן, ג'והנסון הביעה עניין בכיכוב בסרט סולו של האלמנה השחורה, ואמרה שהפרויקט יתקדם על פי הביקוש מהקהל. ביולי, הייטר הביע עניין בהחייאת את הפרויקט עבור אולפני מארוול, ובחודש שלאחר מכן, הבמאי ניל מרשל אמר שהוא "ישמח לעשות סרט על האלמנה השחורה", ואמר כי הוא מרגיש שהדמות "ממש מעניינת מכיוון שאין לה מעצמות-על, יש לה כישורים יוצאי דופן, והעולם שממנו היא באה, בתור המתנקשת לשעבר של הקג"ב, אני מוצא את זה מרתק באמת". באפריל 2015, ג'והנסון דיברה יותר על האפשרות לסרט סולו עבור האלמנה השחורה ועל הפוטנציאל לחקור "שכבות" שונות שנראו בסרטים השונים של היקום הקולנועי, אך גם ציינה כי "כרגע אני חושבת שהדמות הזאת מנוצלת היטב בחלק הזה של היקום". בזמן שהוא קידם את "קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים", פייגי ציין כי בשל לוח הזמנים המתוכנן של הסרטים, כל סרט פוטנציאלי על האלמנה השחורה יהיה במרחק של ארבע או חמש שנים. פייגי הוסיף כי אולפני מארוול "מחויבת מבחינה יצירתית ורגשית" להפיק את הסרט על האלמנה השחורה בסופו של דבר.
ביולי 2016, ג'וס וידון, במאי הסרטים "הנוקמים" ו"עידן אולטרון", הצהיר כי הוא פתוח לבימוי סרט סולו על האלמנה השחורה, מתוך תחושה שהוא מסוגל לעשות "מותחן ריגול", כמו סרט פרנויה בסגנון של ג'ון לה קארה. באוקטובר, ג'והנסון התייחסה לסרט הפוטנציאלי כ"פריקוול", ואמרה: "אתה יכול להחזיר אותו לרוסיה, תוכל לחקור את תוכנית 'האלמנה השחורה', יש כל מיני דברים שאתה יכול לעשות עם זה". היא הזהירה שאולי היא לא תרצה "ללבש חליפת-עור הדוקה" במשך זמן רב. בפברואר הבא, ג'והנסון אמרה שהיא תתמסר להפקת כל סרט פוטנציאלי על האלמנה השחורה שיהיה "מדהים, זו צריכה להיות הגרסה הטובה ביותר שהסרט יכול להיות, אחרת לא הייתי עושה את זה... [הסרט] חייב להיות בעל עצמאיות וסגנון משלו וסיפור משלו". בעקבות הפיתוח והתמיכה הציבורית בסרט סולו לדמותה של האלמנה השחורה, אולפני מארוול החליטו בסופו של דבר כי "הזמן הטוב ביותר להתקדם עם הפרויקט" יהיה בתחילת השלב האחרון של היקום הקולנועי של מארוול בשנת 2020.
באוקטובר 2017, פייגי נפגש עם ג'והנסון על מנת לדון במציאת הבמאי לסרט הסולו הפוטנציאלי, עוד לפני שאולפני מארוול החלו להיפגש עם תסריטאים לפרויקט, כולל ג'ק שייפר. שייפר נפגשה שוב עם פייגי בדצמבר, ונשכרה לכתיבת תסריט לסרט לפני סוף שנת 2017. שייפר וג'והנסון היו אמורות לדון על בימוי הסרט בתחילת פברואר 2018. אולפני מארוול החלו להיפגש עם במאיות פוטנציאליות שיסכימו לקחת על עצמן את הפרויקט. בסוף אפריל, האולפנים נפגשו עם יותר מ-65 במאיות פוטנציאליות לפרויקט תוך כדי חיפוש "יסודי ביותר", כולל הבמאיות דניז גמזה ארגובן, קלואי ז'או - שבסופו של דבר נבחרה לביים פרויקט אחר של אולפני מארוול, "הנצחיים" - אמה אסנטה ולין שלטון. בחודשים הבאים, רשימת הבמאים צומצמה לכדי 49 במאיות, שמתוכן שלוש הבמאיות קייט שורטלנד, אסאנטה ומגי בטס נפגשו עם פייגי וג'והנסון ביוני. שורטלנד קיבלה את תמיכתה של ג'והנסון, שהעריצה את הסרט הקודם שביימה בשנת 2012, " לורה". חודש לאחר מכן היא נשכרה למלאכת בימוי הסרט.
קדם הפקה
בפברואר 2019, התסריטאי נד בנסון נשכר כדי לכתוב מחדש את התסריט עבור הסרט, וקווין פייגי, מנכ"ל אולפני מארוול, אישר שהאולפנים לא מעוניינים בדירוג R לסרט, לאחר שהושמעו בעבר שמועות כי הסרט עתיד לקבל את הדירוג R. בחודש שלאחר מכן, פלורנס פיו נכנסה למשא ומתן על מנת להצטרף לצוות השחקנים כמרגלת שתהיה "מנוגדת מבחינה מוסרית" לרומנוף. אף על פי שאולפני מארוול שקלו את מועמדותה של פיו לתפקיד מאז סוף 2018, צוות ההפקה בחן גם שחקניות אחרות, כולל סירשה רונן, עד לתחילת 2019. האולפנים שבו והציעו את התפקיד לפיו לאחר שהיא קיבלה ביקורות חיוביות על ביצועיה בסרט "Fighting with My Family". באפריל 2019, ליהוקה של פיו אושר, לצד ליהוקם של דייוויד הארבור, רייצ'ל וייס, ואו. טי. פגבנל.
צילומים
צילומי הסרט החלו ב-28 במאי 2019, בנורווגיה. בתחילת יוני, ההפקה עברה לצילומים באולפני פיינווד, ואילו ריי ווינסטון הצטרף לצוות השחקנים של הסרט מאוחר יותר באותו חודש לקראת הצילומים בבודפשט. הצילומים נמשכו עד לספטמבר 2019.
תביעה משפטית של סקרלט ג'והנסון
ב-26 ביולי 2021 תבעה סקרלט ג'והנסון את "חברת וולט דיסני" בגין ההפצה הכפולה של הסרט, בשירות הזרמת המדיה שלה במקביל לבכורה בבתי הקולנוע. לטענת ג'והנסון, ההפצה ב"דיסני+" מהווה הפרה של החוזה איתה, מכיוון שהיא מדירה צופים פוטנציאליים מהקולנוע, ולכן נפגעות ההכנסות של ג'והנסון מההקרנות בקולנוע. דובר מטעם "וולט דיסני" הגיב ואמר שהחברה עמדה בתנאי החוזה עם השחקנית.
ב-30 בספטמבר 2021 הושג הסדר פשרה בתביעה. הצדדים לא פרסמו את גובה הפיצוי שתשלם החברה לג'והנסון במסגרת ההסדר, אך הסכום מוערך ב-40 מיליון דולר.
קליימן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
1921 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1921.
פ.צ. קלן
'''פ.צ. קלן (בגרמנית: Der erste Fußball Club Köln''', תעתיק: דר ארסטה פוסבאל קלוב קלן) הוא מועדון כדורגל גרמני הפועל בעיר קלן ומשחק בבונדסליגה. המועדון משחק באצטדיון ריין אנרגי.
הבסיס להקמת הקבוצה
בשנת 1901 הוקם בעיר קלן מועדון בשם קלנר ב.ס, שמקימיו היו חברים במועדון אחר בשם בורוסיה קלן, ולא היו מרוצים מכך שהמועדון עסק בעיקר בהתעמלות ולא בכדורגל. המועדון זכה באליפות מחוז גרמניה המערבית בשנת 1912, ועם השנים התקדם אל הגמרים הארציים. בנוסף, בשנת 1907 הוקם מועדון בשם קלן-זולץ, שהתאחד בהמשך עם מועדון הרטה-זולץ למועדון בשם זולץ 07. מועדון זה לא הצליח להתרומם מעבר לשלבים המוקדמים של הגמרים הארציים בגרמניה. בשנת 1933, עם עליית הרייך השלישי לשלטון, בוצע ארגון מחדש של הליגות בגרמניה, שחולקו ל-16 מחוזות שנקראו גאוליגה. זולץ זכתה להצלחה מסוימת, אך נאלצה להתאחד עם מועדון אחר בשם קלן 1899 בשנת 1944. המועדון המאוחד התקשה להתקיים, מאחר שמלחמת העולם השנייה התקיימה באותו אזור בתקופה זו. בשנת 1948 התקיים איחוד בין זולץ לקלנר ב.ס, והמועדון המאוחד נקרא פ.צ. קלן.
פ.צ. קלן בשנים הראשונות של הבונדסליגה
בשנת 1963 הייתה קלן אחת משש עשרה הקבוצות המייסדות של הבונדסליגה. קלן הייתה הקבוצה הראשונה שזוכה באליפות, בעונת 1963/1964 בבונדסליגה. זכייה זו באליפות הקנתה לקלן השתתפות בגביע אירופה לאלופות בעונת 1964/65. קלן הגיעה עד לרבע הגמר, שם פגשה את ליברפול. שני המשחקים הסתיימו בתוצאות תיקו 0-0 ו-2-2. באותה תקופה לא היה חוק שערי חוץ ולא היו נהוגות בעיטות הכרעה, ולכן הוכרעה העולה בהטלת מטבע. ליברפול זכתה בהטלת המטבע, לאחר שהמטבע נזרקה פעמיים, שכן בפעם הראשונה המטבע נחתה על הארץ בצורה אנכית ולא אופקית. באותה עונה סיימה קלן במקום השני בבונדסליגה. באותה תקופה החתימה קלן את הכדורגלן הברזילאי הראשון ששיחק בגרמניה, זזה, תמורת סכום של 150 אלף מארק גרמני. בשנת 1968 זכתה קלן בגביע הגרמני לאחר ניצחון 4-1 בגמר על בוכום.
שנות הזוהר של פ.צ. קלן
שנות ה-70 של המאה ה-20 נחשבות לעשור מוצלח בתולדות פ.צ קלן, כשהשחקנים העיקריים של הקבוצה היו וולפגנג אובראט, הנס להר, היינץ פלוהה, דיטר מילר וברנהרד קולמן. בתחילת העשור, פ.צ. קלן הגיעה שלוש פעמים לגמר הגביע הגרמני, והפסידה בכולן: לקיקרז אופנבך בשנת 1970, לבאיירן מינכן בשנת 1971 ולבורוסיה מנשנגלדבך בשנת 1973, שבה גם סיימה במקום השני בבונדסליגה. בשנת 1977 זכתה קלן בגביע הגרמני לאחר ניצחון בגמר על הרטה ברלין, ובשנת 1978 זכתה קלן בדאבל, כאשר הקבוצה זכתה באליפות הבונדסליגה ובגביע הגרמני השני ברציפות, לאחר ניצחון בגמר על היריבה המושבעת פורטונה דיסלדורף. עובדה זו הפכה את קלן לאחת מארבע הקבוצות היחידות שזכו בדאבל בגרמניה, כשהשלוש האחרות הן באיירן מינכן, ורדר ברמן ובורוסיה דורטמונד. בשנת 1980 הפסידה קלן בגמר הגביע לפורטונה דיסלדורף. בשנת 1983 זכתה קלן בגביע הגרמני בפעם הרביעית, לאחר ניצחון על היריבה העירונית פורטונה קלן משער של פייר ליטברסקי, שהיה הכוכב העיקרי של הקבוצה בשנות ה-80 של המאה ה-20. שותפיו העיקריים של ליטברסקי להצלחותיה של קלן בעשור זה היו השוער הראלד שומאכר, גרהארד שטראק, תומאס הסלר, פאול שטיינר והאחים קלאוס ותומאס אלופס, ולתקופה קצרה גם הישראלי דוד פיזנטי. בשנת 1986 הגיעה קלן לגמר גביע אופ"א, שם הפסידה לריאל מדריד בתוצאה המצטברת 5-3 בסיכום שני המשחקים. בעונות 1988/89 ו-1989/90 סיימה קלן במקום השני בבונדסליגה לאחר האלופה באיירן מינכן. בשנת 1991 הפסידה קלן בגמר הגביע הגרמני לוורדר ברמן בבעיטות הכרעה. הפסד זה סימל מעין נקודת מפנה וסוף של 30 שנים יציבות מוצלחות במיוחד בתולדות המועדון.
תקופת אי-היציבות של פ.צ. קלן
החל משנות ה-90 של המאה ה-20, קבוצת פ.צ. קלן הפכה לקבוצה לא יציבה, שרשמה ירידות ליגה לצד עונות עם הישגים נאים. לאורך שנות ה-90 קלן הייתה קבוצת מרכז טבלה, ששחקניה העיקריים היו השוער בודו אילגנר, והחלוצים טוני פולסטר וברונו לאבאדיה. בשנת 1998 רשמה את ירידת הליגה הראשונה שלה, והפכה לקבוצת נדנדה, שעולה ויורדת ליגה באופן תכוף. לאחר שתי עונות בבונדסליגה השנייה, חזרה קלן לבונדסליגה, וסיימה בעונת 2001 במקום העשירי. בעונת 2002 רשמה הקבוצה הישג שלילי, כשלא הבקיעה במשך 1034 דקות רצופות. עונה זו הסתיימה בירידת ליגה נוספת. בעונת 2003 עלתה קלן שוב לבונדסליגה, ונשרה שוב לבונדסליגה השנייה כעבור עונה אחת בלבד בשנת 2004, כשהכוכב בהתהוות של הקבוצה באותה תקופה היה לוקאס פודולסקי, בן העיר קלן. בעונת 2005 עלתה קלן שוב לבונדסליגה לאחר עונה אחת בבונדסליגה השנייה, ושוב נשרה כעבור עונה אחת בלבד, בשנת 2006, כאשר עם ירידת הליגה נרכש פודולסקי על ידי באיירן מינכן. הפעם לקח לקלן שתי עונות להעפיל בחזרה לבונדסליגה בשנת 2008, ובעונת 2009 רשמה הקבוצה יציבות מסוימת תחת המאמן כריסטוף דאום, כשסיימה במקום ה-12. בקיץ 2009 עזב דאום את הקבוצה, אך פודולסקי חזר לאחר שלא התאקלם בבאיירן מינכן, והקבוצה החלה ליהנות מיציבות, ובשתי העונות הבאות סיימה במרכז הטבלה. בעונת 2012 נשרה קלן שוב לבונדסליגה השנייה לאחר שגם צברה חובות גדולים, ופודולסקי נמכר לארסנל. באותה שנה נבחרה הנהלה חדשה שמטרתה הייתה להבריא את הקבוצה. לקלן לקח שתי עונות לחזור לבונדסליגה, ובעונת 2014 סיימה ראשונה בבונדסליגה השנייה והעפילה שוב לבונדסליגה, כשהמאמן היה פטר שטוגר האוסטרי. לאחר שתי עונות סולידיות במרכז הטבלה, רשמה בשנת 2017 קלן את העונה הטובה ביותר שלה מאז תחילת שנות ה-90, כאשר סיימה במקום החמישי בליגה, כשהשחקנים העיקריים בהצלחה זו היו אנתוני מודסט, יונאס הקטור והשוער טימו הורן. הצלחה זו לא נמשכה זמן רב, ובעונת 2018 נשרה קלן שוב לבונדסליגה השנייה, לאחר שצברה רק שלוש נקודות ליגה ב-16 המחזורים הראשונים של העונה, כשפיטוריו של שטוגר לא הועילו. עם זאת, בעיותיה הכלכליות של קלן נפתרו במידה רבה, כאשר הקבוצה עברה ממאזן גרעוני למאזן חיובי. בעונת 2018/19 שבה קלן לאחר עונה אחת לבונדסליגה, לאחר שסיימה במקום הראשון בעונה זו וחתמה על הסכם חסות עם ענקית הקמעונאות "רווה".
האצטדיון, הקהל והיריבויות
קלן משחקת באצטדיון ריין אנרגי, המכיל כ-50,000 מקומות ישיבה, שנודע יותר בשם אצטדיון מונגרסדורפר. הקבוצה ידועה בקהל חם וקולני מאוד. היריבה העיקרית של פ.צ. קלן היא פורטונה דיסלדורף, שהיריבות הספורטיבית מהווה חלק מהיריבות הכללית בין הערים הסמוכות, קלן ודיסלדורף. שתי הקבוצות נפגשו פעמיים בגמר הגביע הגרמני, כאשר בשנת 1978 קלן זכתה בגביע, ואילו בשנת 1980 זכתה פורטונה דיסלדורף. יריבות נוספות של פ.צ. קלן הן באייר לברקוזן ובורוסיה מנשנגלדבך. בשני המקרים מדובר ביריבות אזורית הנובעת ממיקום הקבוצות בעמק הריין.
הקמע של המועדון הוא עז, והשם שניתן לה הוא הנס (Hennes) על שם המאמן הגרמני הנס וייסויילר (Hennes Weisweiler).
סגל הקבוצה
נכון ל-29 בספטמבר 2022
(קפטן שני)
(קפטן)
(בהשאלה מסמפדוריה)
מחוזות קזחסטן
מבחינה מנהלית קזחסטן מחולקת ל-17 מחוזות (облыстар, אובליסטאר) ו-4 ערים בעלות מעמד מיוחד (אלמטי - העיר הגדולה במדינה, אסטנה - הבירה, בייקונור - הוחכרה לרוסיה עד לשנת 2050 ושימקנט). השינוי האחרון בחלוקה מנהלית בוצע במרץ 2022 כאשר הוקמו 3 מחוזות חדשים.
פצצה
פצצה היא כלי נשק בדמות מתקן נפץ, העשוי לרוב ממכל מתכתי הממולא בחומר נפץ. חומר נפץ זה מתפוצץ ויוצר הרס רב לרוב כתוצאה מהדף ורסיסים.
פיצוץ הפצצה נעשה על ידי מנגנון המכונה מרעום. מרעום זה יכול להיות מופעל על ידי קוצב זמן, שלט רחוק או חיישן מסוג כלשהו: חיישן לחץ אטמוספירי (לפיצוץ בגובה מסוים), מכ"ם, חיישן מגע או קרבה (חש את המרחק מהמטרה).
המונח "פצצה" משמש כיום בחוגים המקצועיים בעיקר לתיאור מתקני נפץ בלתי ממונעים המוטלים ממטוסים כנגד מטרות על פני הקרקע או הים. מתקני נפץ אחרים בשימוש צבאי הם רימונים, פגזים, מטעני עומק, טילים ומוקשים. בקרב הציבור הרחב, המונח "פצצה" משמש גם כמילה נרדפת למטען חבלה.
פצצות פשוטות
הפצצות הפשוטות, מכונות פצצת שימוש כללי (ש"כ) או "פצצות ברזל", אינן בעלות יכולת הנחיה או יכולת תמרון. טרם המצאת מחשבי ההפצצה, היה זה תפקידו של המטילן או הטייס לשחרר את הפצצות ברגע הנכון על מנת לפגוע במטרה. עם התקדמות המחשבים (בשנות ה-60 של המאה ה-20) ההטלה מתבצעת אוטומטית על ידי מחשב ההפצצה ברגע הנכון תוך חישוב של מהירות המטוס, זווית צלילתו, משקל הפצצות וגורמים נוספים רבים.
פצצות דלק־אוויר
פצצת דלק-אוויר (חימוש תרמובּארי) מפזרת באוויר ענן של דלק כך שהחמצן שבאוויר המעורב בדלק הופך לנפיץ, לאחר פיזור הענן הפצצה מדליקה את האוויר ומפוצצת את הענן. הפיצוץ יוצר גל הדף בטמפרטורה ולחץ גבוהים שנכנס גם מאחרי מחסות. לאחר הפיצוץ כלה החמצן בסביבה הקרובה ונזק משני הוא חנק. פצצה זו יעילה במיוחד כנגד בני אדם.
פצצות חכמות
"פצצה חכמה" היא פצצה מונחית אשר מורכבת עם מערכת ניווט והנחיה להשגת יכולת תמרון של הפצצה ולמטרתה. אמנם מדובר במנגנון הדומה למנגנון המשמש בטיל, אך ללא הנעה עצמית. יכולת התמרון אל המטרה מוגבלות בהשוואה לטילים. תנועה התמרון של פצצות חכמות מכונה "גלישה".