cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נחיתת חירום (סרט)
נחיתת חירום (אנגלית: Plane) הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2023 בבימויו של ז'אן-פרנסואה ריצ'ט על פי תסריט מאת צ'ארלס קאמינג וג'יי פי דייוויס. בסרט מככבים ג'רארד באטלר, מייק קולטר, יוסון אן וטוני גולדווין. העלילה מתרכזת סביב הטייס (באטלר) שחובר לאסיר הנאשם ברצח (קולטר), זאת כדי להציל את נוסעיו משהייה בשטח עוין בו הם נחתו לצורך נחיתת חירום.
הסרט צולם בפוארטו ריקו. הוא יצא לאקרנים בארצות הברית ב-13 בינואר 2023.
עלילה
הסרט מתחיל בהכנות לטיסה אזרחית שגרתית מסינגפור לטוקיו. על הטיסה ישנם רק 14 נוסעים ובהם אסיר נמלט שהואשם ברצח ושוטר המלווה אותו. הטיסה נקלעת לסופה קשה ולמערכות במטוס נגרמים נזקים קריטיים. הטייס מבצע נחיתת חירום במקום שנראה כאי נידח. עד מהרה הוא מבין שהאי שהוא נחת בו הוא האי ג'ולו, אזור נידח בפיליפינים הנשלט על ידי מיליציות אנטי-ממשלתיות חמושות. הטייס ברודי משחרר את האסיר מהאזיקים ויחד הם מחפשים אפשרות ליצור תקשורת עם העולם החיצוני. בינתיים מיליציה מקומית מוצאת את הנוסעים ולוקחת אותם כבני ערובה, מתוך כוונה לדרוש עבורם ממשפחותיהם דמי כופר גדולים. יחידת הצלה שמגיעה למקום נקלעת לקרב יריות עם החוטפים. החטופים מצליחים להימלט חזרה לכיוון המטוס והטייס מצליח להמריא בשנית ולנחות בשלום באי סמוך.
אדוניס (רומן)
בסיפור הפנימי נ., פעיל במפלגת פועלים, מטיל על הבלש הפרטי אבנר בן-חורין למצוא את זכריה יולין, בליין תל אביבי נודע ובסתר חבר המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה, שעקבותיו נעלמו. בן-חורין מתחיל בחיפושים, ומקבל רמז ראשון בשיר שכתב משורר צעיר. בהמשך חיפושיו הוא נעזר בחברתו הסוציאליסטית מרים, ובשתי מאהבות של יולין – אלישבע, שאותה הוא פוגש רק דרך יומניה שהגיעו לידיו, ופרידה, ציירת שאותה הוא פוגש בביתה. הספר "אדוניס" תורגם לגרמנית, לאסטונית ולסינית.
בספטמבר 2016 זכה "אדוניס " בפרס "תדהר" לספרות בלשים ומסתורין מופתית בעברית בכנס על ספרות בלשים ומסתורין מטעם מגזין הרשת "יקום תרבות ".הנימוקים היו "זהו אחד הרומנים הבלשיים הבולטים של הספרות העברית, המתאר בעוצמה, בתחכום, ובריאליזם היסטורי המבוסס על מחקר מעמיק, את סיפורו של אבנר בן-חורין, בלש פרטי בתל אביב המנדטורית של שנות שלושים. בן-חורין חוקר תעלומה מוזרה, ובמהלך החקירה הוא מסייר ברחבי העיר תל אביב, ופוגש דמויות היסטוריות ידועות. סיוון יצר בספר זה "נואר- תל אביבי" שגיבורו, הבלש אבנר בן-חורין, אינו נופל במאומה מגיבורי סופרי הבלשים של התקופה המתוארת בחו"ל"."
שם הספר
הספר קרוי על שמו של אדוניס, מדמויות המיתולוגיה היוונית, המקביל לתמוז במיתולוגיה המסופוטמית. על אדוניס התגלע סכסוך בין אפרודיטה, אלת האהבה והיופי, לפרספונה, מלכת השאול. בפשרה שהושגה נקבע שאדוניס יהיה שליש מהשנה עם אפרודיטה, שליש עם פרספונה, ושליש יהיה חופשי לנפשו. בספר שלפנינו אדוניס הוא משל לזכריה יולין, שאותו מנסה לאתר הבלש אבנר בן-חורין, באמצעות מידע משתי נשים החושקות ביולין – אלישבע ופרידה. כל השלושה מופיעים בציור שציירה פרידה, המסבירה לבן-חורין את המשל והנמשל שבציור.
עטיפת הספר
על עטיפת הספר מופיע תצלום שצולם בשנת 1932 ומשתרע על שני צדי העטיפה, ובו רואים את הילד אריה סיון ואביו יושבים לכאורה במכונית פאר עם גג פתוח, ומאחוריהם כביש מתפתל. למעשה זו תמונת סטודיו, שצולמה בצלמניה (חנות צילום) ברחוב הירקון בתל אביב. את ההסבר לפעלול צילום זה פוגש הקורא בתוך הספר:
תל אביב של שנות ה-30
מקום מרכזי בספר תופסת תל אביב של שנות ה-30 של המאה ה-20, על אתריה ואישיה, אהבותיה ויריבויותיה. עם האישים המוזכרים במפורש נמנים:
במהלך חקירותיו עובר הבלש בן-חורין ברחבי תל אביב, מהשכונות מנשייה ונוה צדק שבדרום ועד לבית מבודד בחולות שמדרום לנחל הירקון. עם אתריה של העיר, שבן-חורין מגיע אליהם נמנים "הבית האדום", קזינו גלי אביב, קונסרבטוריון שולמית, ראינוע עדן וקפה רצקי.
מאפייני הספר
בריאיון לאילת נגב סיפר אריה סיון:
עם זאת, "אדוניס" חורג מהז'אנר הבלשי, שבו התעלומה הפותחת את הספר באה על פתרונה המלא בסופו. סיון עצמו עומד על כך בסיפור המסגרת:
מעלתו הגדולה ביותר של הספר היא שפתו העשירה, אשר ניכר כי נכתבה על ידי משורר. בספרות הבלשית (בעברית ולרוב אף בשפות אחרות) קשה למצוא יצירה מקבילה בעומקה הלשוני והתרבותי, ובהיקף ההפניות ליצירות ספרותיות אחרות וההתייחסות לתנועות אידאולוגיות ואומנותיות (אף שמו של הספר, אדוניס, הוא אלוזיה לתנועה בתרבות הישראלית - תנועת הכנענים.) תיאורי הנוף, האנשים ואף הארוטיקה, המופיעים בספר, הם מן היפים בספרות העברית. תיאורים אלה בוראים מחדש, בין דפי הספר, את תל אביב של שנות ה-30 של המאה העשרים.
מסלול המשרות
מסלול המשרות (בלטינית: cursus honorum) היה סדר המשרות הציבוריות של מדינאים בימי הרפובליקה הרומית ובימי האימפריה הרומית. מסלול המשרות הורכב ממשרות צבאיות ומנהליות גם יחד. לצורך בחירה לכל אחת מן המשרות נקבע גיל מינימום ואף נקבעו פרקי זמן מינימליים כדי לעבור ממשרה אחת לאחרת. חקיקה אף אסרה על שתי תקופות שירות באותה משרה. חוקים אלה שונו מספר פעמים ולאחר רפורמות משמעותיות הפכו לאות מתה במאה השנים האחרונות של הרפובליקה הרומית.
שירות במשרה ציבורית בגיל הצעיר ביותר האפשרי על פי חוק (בלטינית: suo anno; מילולית: "בגילו") היה אות להצלחה מדינית רבה.
עם הקמת הרפובליקה (סביב שנת 500 לפנה"ס) ובמשך 200 השנים הבאות התגבשו ברומא ארבעה סוגי משרות:
במאה ה־3 לפנה"ס מסלול המשרות התגבש באופן הבא: בן המעמד הסנאטוריאלי שירת בצבא, כיהן כקוואיסטור ולאחר מכן כאידיל, פראיטור ולבסוף כקונסול. בשנת 180 לפנה"ס נקבע גיל מינימום לכל משרה והקורסוס הונורום והתגבש סופית על פי הסדר הבא:
בימי האימפריה שונה מעט הסדר:
דחליל (כתב עת)
"דחליל" היה כתב עת סאטירי שפעל בישראל בשנת 1953.
הגיליון הראשון של "דחליל" ראה אור ב-26 בפברואר. במשך אותה שנה יצאו עשרה גיליונות של העיתון, כשהאחרון מהם יצא ב-30 באפריל. גיליון נוסף יצא לכבוד יום העצמאות.
אוסף של גיליונות העיתון נמצא במוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס בחולון.
Chain My Heart
Chain My Heart (בעברית: כבל את ליבי) הוא סינגל שהוקלט על ידי התקליטן הגרמני, טופיק ביחד עם הזמרת-יוצרת האמריקאית ביבי רקסה. השיר יצא לאור ב-11 ביוני 2021, על ידי חברת התקליטים וירג'ין רקורדס, כסינגל שלא מתוך אלבום. נכון לאוגוסט 2021, השיר הושמע למעלמה מ-17 מיליון פעמים בספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של הסינגל, בבימויו של הבמאי ג'ייסון לסטר, הועלה לחשבון היוטיוב של טופיק ב-13 ביולי 2021. נכון לאוגוסט 2021, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-2.3 מיליון פעמים.
20 בדצמבר
20 בדצמבר הוא היום ה־354 בשנה (355 בשנה מעוברת), בשבוע ה־51 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 11 ימים.
עברית בסימן טוב
עברית בסימן טוב הייתה תוכנית טלוויזיה ישראלית, ללימוד עברית, ששודרה בטלוויזיה הלימודית. הסדרה הופקה בשנים 1973–1975 ב-19 פרקים, ששודרו גם בשידורים חוזרים.
הדמות המרכזית בסדרה הייתה "סימנטוב" (דודיק סמדר), מדריך תיירים, אשר עסוק גם בפתרון תעלומות בלשיות, לצד הצגת נופי ישראל לתיירים. עוד השתתפו בתוכנית רחל הפלר כ"אביבית", מזכירתו של סימן טוב, מרדכי בן זאב (מר גולומבק), עלינה סטרניצקה (גב' סימן טוב), רולף ברין, יצחק ברקת (איז'ו), יעקב טימן וצביה דורון.
פרקי הסדרה הוקדשו לסוגיות שונות בשפה העברית וכן הוצגו בה נופים ואתרים בארץ. אחד ממאפייני הסדרה הוא: נעימות חליל צד ששימשו מוזיקת הרקע. אות הפתיחה של התוכנית היה השיר "טוב ללכת בדרכים" של נתן יונתן בביצוע שלישיית שריד.
את התסריט כתבה רות בונדי והמפיקה הייתה דניה אביאל. האחראי לצד הלשוני לימודי של הסדרה היה פרופ' חיים רבין. הסדרה לוותה אף בסדרת ספרים שנמכרו לקהל הרחב. במשך שנים רוב פרקי הסדרה נחשבו לאבודים, מאחר שהחינוכית לא המירה את הפרקים לפורמט עדכני, אך בשנת 2012 מרבית פרקי הסדרה (מלבד הפרק השני) שוחזרו בהצלחה לפורמט עדכני מקלטות שידור שנעשה בהם שימוש בשנות השמונים. למרבה האירוניה, הפרקים המשוחזרים עלו לערוץ היוטיוב של החינוכית בנובמבר 2012 וכיומיים לאחר מכן הלך לעולמו דודיק סמדר. ב-5 בדצמבר 2016 נחשף הפרק השני במסגרת פרויקט הדיגיטציה של הטלוויזיה החינוכית.
מריה אלווירה סלזאר
מריה אלווירה סלזאר (באנגלית: Maria Elvira Salazar; נולדה ב-1 בנובמבר 1961) היא פוליטיקאית ולשעבר עיתונאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-27 של מדינת פלורידה. מחוז הבחירה שלה ממוקם בדרום פלורידה, צפונית לקצה הדרום-מזרחי שלה. כולו בתוך מחוז מיאמי-דייד, וכולל את כל העיר מיאמי, מיאמי ביץ', קורל גייבלס וקנדל. השכונה הוואנה הקטנה, בה ריכוז גבוה של מהגרים מקובה גם היא במחוז זה.
היא נבחרה לתפקיד בבחירות 2020, מטעם המפלגה הרפובליקנית אחרי שגברה על נציגת המחוז המכהנת דונה שלאלה. טרם כניסתה לחיים הפוליטיים, הייתה סלזאר מגישת טלוויזיה ועיתונאית.
ביוגרפיה
סלזאר נולדה בשכונה "הוואנה הקטנה" שבמיאמי, בתם של מהגרים לארצות הברית שגלו מקובה. היא גדלה בבית דו-לשוני, ולמדה אנגלית וספרדית כאחד. חלק מילדותה העבירה בפוארטו ריקו. סלזאר למדה בבית הספר התיכון דירבון שבקורל גייבלס, וסיימה את לימודיה הגבוהים במכללת מיאמי דייד. בשנת 1983 השלימה לימודי תואר ראשון בתקשורת המונים מאוניברסיטת מיאמי, ובשנת 1995 קיבלה תואר שני במנהל ציבורי מבית הספר לממשל ע"ש ג'ון פיצג'רלד קנדי באוניברסיטת הרווארד. ב-1983 החלה לראשונה את עבודתה כעיתונאית, ככתבת כללית בערוץ 23 שבמיאמי.
בשנת 1984 שימשה ככתבת פוליטית בכירה במהדורת החדשות הלאומית בטלוויזיה הספרדית של "הרשת הבין-לאומית הספרדית", שלימים תהפוך לערוץ "Univision" (יוניוויז'ן). ב-1988 החלה לעבוד כשליחת יוניוויז'ן אל הבית הלבן ולהפנטגון, וכעבור שלוש שנים, ב-1991, החלה לנהל את דסק אמריקה המרכזית של הערוץ כאשר סיקרה את מלחמת האזרחים באל סלוודור. בשנת 1993 החלה לעבוד ברשת "טלמונדו", ושימשה מאוחר יותר ככתבת פוליטית בכירה בטלמונדו בהוואנה. ב-1995, סלזאר ריאיינה את פידל קסטרו, נשיא מועצת המדינה של קובה, במשלחת הדיפלומטית של קובה לאומות המאוחדות. סלזאר טוענת שהיא העיתונאית האמריקאית דוברת-הספרדית היחידה שראיינה את קסטרו בארבע עיניים.
סלזאר בילתה שלושה עשורים בעבודה עיתונאית בטלמונדו עד שנת 2002, אז עזבה את תחנת הטלוויזיה זו והמשיכה ככתבת ברשת הטלוויזיה "אמריקה TV 41". כעבור שנה עברה לערוץ טלוויזיה אחר. ב-2003 ראיינה את העריץ הצ'יליאני אוגוסטו פינושה. ריאיון זה עם פינושה צוטט בידי השופט הצ'יליאני חואן גוזמן כבסיס משפטי לקביעה כי פינושה כשיר נפשית לעמוד לדין בעוון הפרת זכויות האדם בצ'ילה. במהלך עבודתה העיתונאית ראיינה מספר אישים, בהם ביל קלינטון, ג'ורג' ווקר בוש, ויסנטה פוקס, קרלוס סלינס, חוסה מריה אסנאר, אלווארו אוריבה, חואן מנואל סנטוס ומאמא תרזה. בהמשך מיצבה עצמה כאשת תקשורת שמרנית בפוקס ניוז, והתארחה בתוכניותיהם של שון האניטי, טאקר קרלסון ואחרים.
בינואר 2018 דיווח העיתון "Miami Herald" כי חברת הקונגרס הפורשת, אליאנה רוס-לאטינן, המייגת את מחוז הקונגרס ה-27 של פלורידה מאז 1989, נועדה בפרטיות עם סלזאר. כעבור חודשיים, בחודש מרץ, הכריזה סלזאר על התמודדותה אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-27. מחוז זה, הכולל בתוכו את מיאמי ביץ', מרבית מיאמי, קורל גייבלס וקהילות אמידות אחרות, נתון למגמה דמוקרטית מאז בחירות האמצע ב-2012. יריבה העיקרי בבחירות המקדימות, ברונו בארירו, מתח עליה ביקורת על הריאיון שערכה ב-1995 עם פידל קסטרו בו התייחסה לעריץ הקובני כ"מפקד", וכן על אמירתה בפוקס ניוז ב-2016 כי ההפשרה שהנהיג ברק אובמה ביחסי ארצות הברית–קובה היא "אצילית". סלזאר דחתה את הביקורת, טענה כי הייתה מהמבקרים הנחרצים של התחממות היחסים, וב-28 באוגוסט זכתה במועמדות המפלגה. יריבתה הדמוקרטית הייתה דונה שלאלה, לשעבר מזכירת הבריאות ושירותי האנוש בממשלו של ביל קלינטון. עימותי הבחירות התנהלו בספרדית בלבד (כ-63% מאוכלוסיית המחוז היא לטינית), מה שהקנה לסלזאר יתרון ברור על אף שקשרה עצמה לנשיא טראמפ שלא היה פופולרי במחוז, והשתיים מיאנו להתעמת זו עם זו באנגלית בשל סכסוכים. בסופו של דבר, ביום הבחירות הכלליות, גברה שלאלה על סלזאר עם כ-52% מקולות הבוחרים.
כעבור שנתיים, בבחירות 2020, שלאלה וסלזאר ניצבו אחת בפני השנייה בשנית, אך הפעם סלזאר ניצחה וגרפה כ-51% מהקולות. בבחירות אלה הדמוקרטים היו בטוחים בניצחונה של שלאלה, שטענה כי ארבעת הסקרים שמטה הבחירות שלה הזמין לפני הבחירות הוליכו אותה שולל ושייחסה את התחזקות הרפובליקנים במחוז להתקפותיה של סלזאר כנגד האידאולוגיה הסוציאליסטית לכאורה של שלאלה בקרב האוכלסייה הקובנית. סלזאר הושבעה לתפקיד עם התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
סלזאר תומכת בישראל וזוכה לתמיכה של מספר רבנים במיאמי. במהלך מבצע שומר החומות פרסמה בעמוד הפייסבוק שלה הודעת תמיכה בישראל וגינוי חמאס.
סלזאר נשואה בשנית לרנצו מאייטו, ומתגוררת במיאמי עם שתי בנותיו.
רנו 16
רנו 16 מכונית משפחתית 5 דלתות האצ'בק, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1965–1980.
יוצרו 1,845,959 יחידות בצרפת, יוגוסלביה, קנדה ובאוסטרליה.
הרנו 16 זכתה בתואר מכונית השנה באירופה בשנת 1966.
סלון ספרותי
סלון ספרותי הוא מונח תרבותי-היסטורי המתייחס להתכנסות של אינטלקטואלים, בעיקר סביב נשות חברה משפיעות, לדיון מפרה בנושאים ספרותיים ופילוסופיים. סלונים מסוג זה שגשגו בתקופת ההשכלה (במאות ה-17 וה-18) בצרפת ובגרמניה.
אטימולוגיה
מקור המונח "סלון" במילה האיטלקית "sala", אשר מציינת אולם הארחה באחוזות איטלקיות. בצרפת מופיעה המילה לראשונה בשנת 1664. גם קודם לכן התקיימו פגישות בעלות תוכן ספרותי, פילוסופי או פוליטי, אשר נקראו על שם החדר בו התקיימו, למשל "קבינט". עד סוף המאה ה-17 התקיימו פגישות כאלו לעיתים קרובות בחדר השינה, כאשר המארחת נסובה על מיטתה וחבריה יושבים סביבה על כיסאות או שרפרפים.
היסטוריה
קתרין דה ראמבוייה הקימה את הסלון הספרותי הראשון בצרפת, מתוך מיאוס ברוח ההוללות של חצר המלוכה. היא הקפידה על חוקים נוקשים של "אבירות" בסלון שלה ועל גינוני חצר. הסלון, "אוטל דה ראמבוייה", פעל עד מותה ב-1659. חברי סלונים באותה תקופה לעיתים התייחסו לעצמם בביטוי "אזרחים ברפובליקת המכתבים".
שרה קופיו סולם, משוררת וסופרת יהודייה שחיה בגטו היהודי בוונציה ניהלה סלון ספרותי בתחילת המאה ה-17 ובו התארחו יהודים ונוצרים.
בגרמניה החלו להופיע סלונים ספרותיים במאה ה-18, וגם שם הקפידו המשתתפים הבורגנים על חיקוי גינוני חצר של בית המלוכה. בתקופה הרומנטית המוקדמת בלטו סלונים כגון אלה של קרולינה שלינג ושל רחל ורנהגן. בתקופת הבידרמאייר מילאו סלונים כאלה תפקיד חשוב בשיח האינטלקטואלי, שלא היה קיים בזירה הציבורית. כך, סביב פרנץ שוברט בווינה התפתחו ה"שוברטיאדות" - הצגת העבודה ראשית בסלון פרטי, והוצאתה לאור רק לאחר קבלת משוב.
בבריטניה החלו להופיע סלונים ספרותיים במהלך המאה ה-18. המקרה הבולט הוא התהוותו של מעגל הבלוסטוקינג, סביב נשים אינטלקטואליות בולטות, כמו אליזבת מונטגיו, שאירחו אנשי רוח ויצירה בבתיהן. ייחודו של מעגל הבלוסטוקינג הוא בנוכחותן הבולטת של נשים אינטלקטואליות ששאפו ליצור ולפרסם מסות, תרגומים ורומנים בעצמן.
המארחות בסלונים הספרותיים היו נשות חברה אשר סביבן התרכז חוג ספרותי ואינטלקטואלי. התגובות לנשים אלו לא היו תמיד אוהדות. מולייר, למשל, לעג לגינוניהן. עם זאת, בחברות שבהן מרבית האפשרויות לרכוש השכלה היו חסומות בפני נשים, מילאו הסלונים תפקיד חשוב ביצירת זהות, הענקת השכלה והעצמה לנשים שהשתתפו בהם.
המחקר בנושא הסלונים מתמקד בשתי סוגיות עיקריות: היחס בין הסלונים לבין המרחב הציבורי ותפקידן של נשים בפיתוח תרבות הסלונים הספרותיים.
צבי הנינג'ה (סרט, 1990)
צבי הנינג'ה (באנגלית: Teenage Mutant Ninja Turtles) הוא סרט לייב אקשן אמריקאי מסוגת גיבורי-על, עיבוד קולנועי המבוסס על חוברות הקומיקס צבי הנינג'ה מאת קווין איסטמן ופיטר ליירד. הסרט יצא לראשונה לאקרנים בארצות הברית ב-30 במרץ 1990.
סרט הקולנוע מציג את סיפור המקור של ספלינטר והצבים, המפגש הראשון בינם לבין אפריל אוניל וקייסי ג'ונס, והעימות עם שרדר וכנופיית הרגל שלו. הסרט שמר על האווירה האפלה שבחוברות הקומיקס, בעוד מספר אלמנטים נלקחו מסדרת האנימציה שיצאה באותה תקופה, כמו למשל היותה של אפריל שדרנית חדשות והמסכות הצבעוניות של הצבים (בניגוד למסיכות האדומות שבקומיקס). לסרט יצאו שני המשכים בשנות ה-90 של המאה ה-20. הוא הפך לסרט העצמאי המצליח ביותר בכל הזמנים לזמן יציאתו, התמקם במקום התשיעי ברשימת הסרטים הרווחיים ביותר לשנת 1990, ונחשב לסרט המצליח ביותר בזיכיון.
עלילת הסרט
סיפור המקור של צבי הנינג'ה מסופר ברקע הסרט, כאשר עקב מגע עם פסולת רעילה של מוטגן ארבעה צבים קטנים בביוב של העיר ניו יורק הופכים לצבים ענקיים דמויי אדם. הם נאספים בידי עכברוש מוטאנט העונה לשם ספלינטר ומקבלים ממנו שמות: לאונרדו, דונטלו, רפאל ומיכלאנג'לו, על-שם ארבעת אמני הרנסאנס. הם לומדים לדבר ומתמחים באמנויות הלחימה.
גל פשע לא מפוענח עולה ברחובות העיר ניו יורק. שדרנית החדשות אפריל אוניל חוקרת שמועות אודות על כנופיית נינג'ות מסתורית הקרויה בשם "שבט הרגל" ואשר מפילה את חיתתה על העיר. בעקבות כך, מנהיג כנופיית הרגל שרדר מורה על השתקתה. היא מותקפת ברכבת התחתית ומאבדת את הכרתה בזמן שהיא מנסה להדוף את תוקפיה. רפאל עוקב אחריה כדי להשיב פגיון סאי שאיבד בעבר, מציל אותה מחברי הכנופיה ולוקח אותה חזרה אל המאורה הסודית של הצבים, ואינו מודע לכך שאחד מחברי הכנופיה עוקב אחריו. במאורת הצבים אפריל מכירה לראשונה את ארבעת הצבים המוטאנטים ואת אביהם המאמץ - עכברוש מוטאנט דמוי אנוש בשם מאסטר ספלינטר. כאשר הצבים חוזרים למאורתם לאחר שליוו את אוניל חזרה לדירתה, הם מגלים שהמקום נפרץ וספלינטר נחטף. ללא כל מקום אחר אליו יוכלו ללכת, ארבעת הצבים המוטרדים מבקשים מאפריל מקום ללון בו.
בינתיים, מספרם של חברי כנופיית הרגל הולך וגדל, ופושעים קטינים מצטרפים לשורותיה. אחד מהם הוא דני פנינגטון, שנעצר באשמת שוד. אביו - שגם ממונה על אפריל - משחרר אותו מהכלא והשניים נפגשים עימה בדירתה. דני מבחין באחד מהצבים ומדווח בחזרה לשרדר על קיומו. בדירתה של אפריל, רפאל ולאונרדו נקלעים לוויכוח, ורפאל חמום המוח עולה לגג, שם הוא נקלע למארב של כנופיית הרגל. הוא מושלך לתוך דירתה של אפריל, והצבים הנותרים מגנים על עצמם מפני המתקפה. כאשר יותר ויותר מחברי הכנופיה מכתרים אותם, פורע חוק בשם קייסי ג'ונס נחלץ לעזרתם. הבניין מתחיל לעלות באש, ואין לחבורה ברירה אלא להימלט משם.
החבורה נסוגה לחווה ששייכת למשפחתה של אפריל, ואפריל מגלה שהיא פוטרה מעבודתה. רפאל מחלים מהתרדמת שלו, ועד מהרה ארבעת האחים מתאמנים יחד. לאונרדו מצליח ליצור קשר מנטלי עם ספלינטר באמצעות מדיטציה, וכאשר ארבעתם עדים לכך הם מחליטים לחזור לניו יורק ולהציל אותו.
למרות שדני חבר בכנופיית הרגל, הוא מתייעץ עם ספלינטר הכבול. ספלינטר מספר לו על בעליו, האמאטו יושי, שנרצח בידי יריב בשם אורוקו סאקי. כאשר מתגלה שהשרדר הוא אורוקו סאקי, והוא רוצה להרוג את ספלינטר, דני וקייסי משחררים את ספלינטר משביו.
כנופיית הרגל אורבים לצבים במאורה שלהם, אך הם מצליחים להערים עליהם. מתפתח ביניהם קרב שעובר משם לרחוב ולגג, בו הצבים מתעמתים מול שרדר אך אינם יכולים לגבור עליו. לאונרדו מצליח להנחית עליו מכה בעזרת חרב הנינג'אטו שלו, אך שרדר פורק אותו מנשקו ומצמיד אותו לקרקע. לפני ששרדר מחסל אותו, ספלינטר מזמין אותו לקרב. שרדר נזכר בעכברוש הזקן שצילק את פניו לפני שנים רבות, והוא מסתער עליו בזעם. ספלינטר לוכד את היארי של יריבו בעזרת נונצ'קו, ובעזרתו משליך את שרדר מעבר למעקה הגג. ביאושו, שרדר זורק סכין מחגורתו, וכשספלינטר שולח ידו כדי לתפוס אותו, האחיזה שלו בשרדר משתחררת ושרדר נופל לתוך משאית אשפה. קייסי מפעיל את דוחס האשפה, שגורס את שרדר. כשהמשטרה מגיעה למקום, הצעירים מודיעים להם על מקום המחבוא בו אחסנו את הדברים הגנובים. לאחר הקרב עם שרדר, על הגג, הצבים מתאחדים עם ספלינטר בשנית, ובחושבם על מילת עידוד מתאימה, ספלינטר מציע "קוואבנגה".
הפקה
הצילומים לסרט התקיימו בין החודשים יולי עד ספטמבר 1989. תקציב הסרט עמד על 13.5 מיליון דולרים. חלק גדול מהצילומים התקיימו באולפני הצילומים בצפון קרוליינה, בהם נבנו סטים לגגות העיר, בעוד שהסצינות בהם מופיעים אתרים נודעים בעיר ניו יורק צולמו במהלך הקיץ של 1989 באתרים כמו טיימס סקוור, בניין האמפייר סטייט, ונהר ההדסון. מעצב ההפקה רוי פורג' והמעצב האמנותי גארי ווייזנר צילמו את גגות העיר ניו יורק כארבעה חודשים לפני תחילת הצילומים. בעת ששהו בניו יורק, פורג' ווייזמן הורשו לחקור רשת רכבת תחתית נטושה בברוקלין משום שלא יכלו לקבל גישה למערכת הביוב של העיר.
חליפות הצבים נבנו על ידי אנשי חברת ג'ים הנסון בלונדון. ג'ים הנסון ציין באותה העת כי חליפות הצבים הן המתקדמות ביותר עימן עבד מעולם. החליפות יוצרו בתחילה מפיברגלס, ולאחר מכן עוצבו מחימר.
מוזיקה
פסקול הסרט הופק על ידי חברת התקליטים SBK והופץ ב-16 במרץ 1990. הפסקול הכיל אוסף המורכב בעיקר משירים בסגנון היפ הופ וניו ג'ק סווינג.
ביקורות
הסרט זכה להצלחה מסחרית ולביקורות חיוביות מקהל המעריצים, אולם לביקורות מעורבות בידי המבקרים. הסרט מחזיק בציון 44% באתר Rotten Tomatoes בהתבסס על 38 ביקורות וציון כללי של 76%, בציינו כי "צבי הנינג'ה הוא בדיוק כפי שפורסם - יש בו משפטי מחץ, קרבות וטיפשות באופן כללי. טוב עבור הצעירים בנפש, מרגיז עבור כל היתר". מבקר השיקגו סאן-טיימס רוג'ר איברט העניק לסרט ציון 2.5 מתוך 4 באומרו כי "הסרט לא כל כך רע כמו שהיה יכול להיות, וקרוב לוודאי שהוא הטוב ביותר מבין סרטי צבי הנינג'ה. הוא מספק את מה שמעריצי הצבים מצפים לו". הסרט קיבל שבחים על נאמנותו לקומיקס ושילוב אלמנטים מסדרת האנימציה.
משרד החקלאות (צרפת)
משרד החקלאות, המזון והייעור (בצרפתית: Ministère de l'agriculture, de l'agrontaire et de la forêt) הוא משרד בממשלת צרפת המופקד על רגולציה ומדיניות בתחום החקלאות, המזון והייעור.
מטה המשרד נמצא במלון דה וילרו, ברחוב דה ורן 78 ב, בסמוך למלון מטיניון.
עד 21 ביוני 2012, המשרד כונה משרד החקלאות, המזון, הדיג, ענייני הכפר והתכנון המרחבי.
המשרד מפקח על יישום מדיניות בחקלאות, מזון (בדגש על בטיחות בריאותית), החקלאות הימית והיערות במדינה. בנוסף על כך, המשרד עוסק בחינוך החקלאי.
אקירה סונה
אקירה סונה (ביפנית: 素根輝; נולדה ב-9 ביולי 2000) היא ג'ודוקא יפנית המתחרה בקטגוריית המשקל מעל 78 ק"ג, אלופה אולימפית מטוקיו 2020 ואלופת עולם (2019 ו-2023).
ביוגרפיה וקריירה
סונה נולדה בשנת 2000 בעיר קורומה שביפן ובגיל שבע החלה להתאמן בג'ודו בעקבות שלושת אחייה. היא צברה הצלחות בגילאי נוער, כאשר בשנת 2017 זכתה באליפות יפן לתיכונים ובאליפות העולם לנוער. בדצמבר 2016, סונה זכתה במדליה הראשונה שלה בתחרות בוגרים כאשר זכתה במדליית כסף בגראנד סלאם טוקיו. באפריל 2017 היא זכתה לראשונה באליפות יפן לבוגרים ובשנת 2018 זכתה במדליית זהב בתחרויות הג'ודו של משחקי אסיה.
באליפות העולם 2019 אשר נערכה בטוקיו, זכתה סונה לראשונה בתואר העולמי לאחר שניצחה את כל חמשת קרבותיה באיפון; בחצי הגמר היא ניצחה תוך 27 שניות את קאירה סאיט הטורקייה ובגמר גברה בזכות עונשים על אידאליס אורטיס הקובנית.
באולימפיאדת טוקיו 2020, זכתה סונה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל הכבדה ביותר, מעל 78 ק"ג. היא החלה את התחרות האולימפית בסיבוב השני, שם ניצחה באיפון את רז הרשקו הישראלית דקה לסיום הקרב. ברבע הגמר היא ניצחה באיפון את קיירה סאיט הטורקייה 17 שניות לסיום ובחצי הגמר ניצחה שוב באיפון את אירינה קינדזרסקה האזרית לאחר כשלוש דקות של קרב. בגמר התמודדה סונה מול אידאליס אורטיס הקובנית, אותה ניצחה באיפון לאחר 8:51 דקות של קרב. בנוסף למדליה בתחרות האישית, זכתה סונה במדליית כסף יחד עם נבחרת יפן בתחרות הקבוצתית.
יאן ואן קאסל הבן
יאן ואן קאסל הבן (בהולנדית: Jan van Kessel; אנטוורפן, 23 בנובמבר 1654 – מדריד, 1708) היה צייר פלמי שאחרי הכשרה באנטוורפן עבד בספרד. ידוע בעיקר בזכות דיוקנאותיו, הוא הפך לצייר חצר המלך ומלכת ספרד. כמה נופים וסצינות מיתולוגיות ואלגוריות מיוחסות לו.
ביוגרפיה
הוא ככל הנראה הוכשר בידי אביו יאן ואן קאסל האב. במקום להיות חבר בגילדת לוקאס הקדוש באנטוורפן, הוא עבר למדריד כנראה בשנת 1679. במדריד הוא הפך לצייר החצר וצבר מוניטין בעיקר באמצעות דיוקנאותיו.
עם שינוי השושלת השלטת מבית הבסבורג לשושלת של בורבון בעקבות הצטרפותו לכס המלכות של פליפה החמישי, מלך ספרד בשנת 1700, הפופולריות של האמן דעכה. הסיבה לכך הייתה ככל הנראה בגלל המשך הקשר ההדוק שלו עם המלכה לשעבר האלמנה, אותה ליווה בגלותה לטולדו. אבל הוא לא הצטרף אליה לתקופת גלותה הנוספת בליון בשנת 1706 בגלל מצבו הבריאותי הרעוע. במקום זאת, ואן קאסל חזר למדריד. המלך החדש לא היה מרוצה מעבודתו, אולי בגלל עליית הטעמים הצרפתיים בחצר המלוכה של שושלת בורבון. כנראה הוא נפטר במדריד בשנת 1708.
כללי
הוא צייר דיוקנאות, זרי פרחים, טבע דומם, צייד ונופים. כמה היסטוריונים של האמנות פקפקו האם לייחס ליאן ואן קאסל הבן ציורי טבע דומם. ייחוס כזה אולי נגרם במקרים מסוימים בגלל בלבול עם אמנים אחרים בעלי שם דומה שכולם היו פעילים במאה ה-17. בנוסף לאביו, היה צייר נוסף באנטוורפן עם השם יאן ואן קאסל (המכונה יאן ואן קאסל "האחר") שצייר טבע דומם, ואילו באמסטרדם היה יאן ואן קאסל הידוע כצייר נוף. הייחוס מסובך עוד יותר מכיוון שלאביו היה דוד שנקרא גם יאן ואן קאסל, המכונה לפעמים יאן ואן קאסל השני ויאן ואן קאסל הבן נקרא יאן ואן קאסל השלישי. לבסוף היה עוד אחד ממשפחת ואן קאסל שכונה יאן תומאס ואן קאסל שעבד בעיקר כצייר ז'אנר. מכיוון שואן קאסל הבן, כמעט ולא חתם על ציוריו, שוחזרה היצירה שלו על סמך סגנונות הציור.
דיוקנאות
תפקידו העיקרי של ואן קאסל כצייר חצר היה לצייר דיוקנאות של משפחת המלוכה ובמיוחד את המלכה. את סגנון הדיוקן שלו תיאר אנטוניו פאלומינו בן זמנו כקרוב מאוד לזה של חברו הצייר הפלמי אנתוני ואן דייק. עם הגעתו לספרד נראה שהוא צייר בסגנון הדיוקנאות המלכותיים שהציגו ציירים ספרדיים. דיוקנאות אלה התאפיינו בפשטותם של הצורות והצבעים, וכמעט ולא כללו אביזרים וסמלים והציבו את הדמות על רקע נייטרלי. השפעה זו של מסורת הדיוקן הספרדית המקומית ניכרת בדיוקן של מריה אנה מנויבורג (1690). הוא סטה מהסגנון הזה בתמונתה של מריה אנה מנויבורג על ידי הוספת צבע לנוף שברקע. עבודה זו כללה צמד ציורים עם דיוקנו של קרלוס השני מלך מספרד. שתי העבודות הסגלגלות היו במקור חלק מציור מרובע גדול יותר המוקף זרי פרחים שהיו מסביב לדיוקן הסגלגל. הוא החל בחידוש סגנון הדיוקנאות של חצר המלוכה בספרד בתמונתה של מריה ניקולאסה דה לה קרדה (בערך 1685), בו השתמש בצבעים עזים והכניס ניגודי אור בין הצללים. כמה ציורי פורטרט יוחסו לו על פי הסגנון והשוואתם לציוריו החתומים. כך היה במקרה של דיוקנה של מארי לואיז ד'אורליאן. שעדיין רשום שהצייר לא ידוע באתר מוזיאון הפראדו.
ואן קאסל היה מומחה לז'אנר הדיוקנאות הקבוצתיים. דוגמה לכך היא ציור "משפחה בגן", המתאר ג'נטלמן פלמי עם משפחתו. הכוונה הסמלית של היצירה היא להלל את חיי המשפחה ואת מעלות המשפחתיות כמו נאמנות. נגן הגיטרה בציור, מסמל את ההרמוניה המשפחתית והכלב את מעלת הנאמנות. האישה המוקפת בילדים קטנים מסמלת את מעלתה של הצדקה ואילו הזוג הצעיר המחזיק ידיים מייצג את האהבה הזוגית. הציור כולל דיוקן עצמי של האמן שנשקף בחלון, ברקע מימין.
ואן קאסל היה ידוע גם כצייר של דיוקנאות קטנים. יצירות כאלה היו באופנה בקרב האצולה הגבוהה של אותה תקופה. התייחסו אליהם כאל חפצים אינטימיים שהוחלפו בין בני משפחה כמו גם בין חברים ולכן צוירו בסגנון פחות רשמי. לאלה היה היתרון שהם ניתנים להלקח בקלות על ידי בעליהם כחפץ זיכרון של יקיריהם. הציור הקטן והידוע הראשון שהוא עשה היה דמותו של קרלוס השני, שהעניק המלך לבת זוגו מריה אנה מנויבורג כמתנת נישואין עם הגעתו לספרד בשנת 1690. דוגמה נוספת הם צמד הדיוקנאות הקטנים של קרלוס השני מספרד ומריה אנה מנויבורג שהם פחות רשמיים מהדיוקנאות המסורתיים. זוג דיוקנאות קטנים של הזוג המלכותי מיוחסים לו וכנראה נשלחו לחצר המלכות ברוסיה כמתנה דיפלומטית, מכיוון שהיא מראה את המלך בשריון. זוג אחר של דיוקנאות קטנים המתוארכים בין 1696 ל־1700, קרלוס השני מספרד מיוצג כסנט פרדיננד ומריה אנה מנויבורג כסנט הלנה.
נושאים נוספים
כנראה יאן ואן קאסל הבן היה גם צייר טבע דומם, ומיוחסים לו ציורים שונים. בסגנון זהה לזה של אביו, טבע הדומם שלו הם יצירות מאוזנות לחלוטין, המאופיינות בתשומת לב לפרטים הקטנים ושימוש בצבעים עדינים. משערים כי הסגנון הפלמי של טבע דומם קיבל בהדרגה חלק מהתכונות של סגנון ארצו המאמצת ספרד.
אנטוניו פלומינו ציין גם כי ואן קאסל היה אמן נוף מיומן. אבל שום יצירה בז'אנר זה לא יוחסה בביטחון לואן קאסל. מיוחס לו ציור של רחוב במדריד עם תהלוכת כרכרות.
אביו של ואן קסל, יאן האב, סבא רבא שלו היה יאן ברויגל האב ודודו יאן ברויגל הבן כולם ציירו במגוון רחב של נושאים כולל ציורים מיתולוגיים ואלגוריים במסורת דומה. באופן קבוע יוחסו עבודות בנושאים כאלה ליאן ואן קאסל הבן. ייחוס זה כולל את "ונוס עם וולקן" ואת אלגורית "האדמה". שתי העבודות מראות כיצד יאן ואן קאסל הבן המשיך את מסורות משפחתו כמו גם את העבודה בסדנאות אנטוורפן בהן נוצרו לרוב היצירות בשיתוף פעולה בין אמנים מומחים.
בכל יצירות הדמויות לא צוירו על ידי ואן קסל עצמו אלא על ידי ציירי דמויות מומחים.
קנת קמרון
קנת קמרון (באנגלית: Kenneth Donald Cameron; נולד ב-29 בנובמבר 1949, קליבלנד) הוא טייס קרב ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
ביוגרפיה
קנת קמרון נולד בעיר קליבלנד. לאחר סיום בית ספר הוא התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית. הוא השתתף במלחמת וייטנאם כמפקד מחלקה ואחר כך שירת כמאבטח של חיל הנחתים בשגרירות בסייגון. בשנת 1972 הוא החל קורס טיס. לאחר סיומו הוא היה טייס של מטוס מדגם דאגלס A-4 סקייהוק. בשנת 1978 קמרון קיבל תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה ממכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ובשנת 1979 קיבל תואר שני. לאחר סיום הלימודים קמרון המשיך בשירות בחיל הנחתים. בשנת 1983 הוא סיים הכשרה לטייס ניסוי.
שירות בתחום החלל
בשנת 1984 קמרון נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א. הוא היה בצוות קרקע של מספר משימות. בשנת 1991 הוא השתתף במשימת STS-37 כטייס של מעבורת החלל אטלנטיס (סטיבן נגל היה מפקד צוות). המשימה העיקרית הייתה הצבת מצפה קרני גמא קומפטון על המסלול. במשימת STS-56 בשנת 1991 הוא היה מפקד צוות של מעבורת החלל אנדוור. צוות עשה מספר מחקרים תוך שימוש בספייסלאב של סוכנות החלל האירופית. בשנת 1994 קמרון עבר הדרכה במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים בעיר הכוכבים. בשנת 1995 הוא היה מפקד צוות של STS-74 שהתחברה לתחנת החלל מיר. המעברות עגנה בתחנת החלל במשך 3 ימים. היא הביאה אספקה חדשה והחזירה לכדור הארץ ממצאים של המחקרים שבוצעו. בשנת 1996 הוא פרש מנאס"א.
בשנת 2006 קמרון חזר לנאס"א. הוא מונה לתפקידי ניהול במרכז נאס"א בלנגלי. בשנת 2007 הוא עבר למרכז החלל ג'ונסון. בשנת 2008 הוא פרש מנאס"א.
מחוץ לנאס"א
בשנת 1996 קמרון פרש מנאס"א ועבר בתעשיית רכב עבור ג'נרל מוטורס וסאאב. בשנת 2002 קמרון קיבל תואר במנהל עסקים מאוניברסיטת המדינה של מישיגן. לאחר פרישה סופית מנאס"א בשנת 2008 הוא החל לעבוד בנורת'רופ גראמן.
ארמין
{{פירושונים| Armin - שם פרטי ושם משפחה בעל מספר מקורות: Ermine:
ראו גם
}}
מאיר הרניק
מאיר הַרְניק (1927 – 29 בספטמבר 1972) היה מוזיקאי ואיש רדיו וטלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה
הרניק נולד בירושלים לחנה ומרדכי הרניק. למד בראשון לציון, חדרה ותל אביב, וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון בחדרה. רוב חייו הבוגרים התגורר בשכונת רסקו בירושלים.
כבר בצעירותו גילה כישרון יוצא דופן למוזיקה. עשה שנת שירות בקיבוץ רמת השופט, ולאחר מכן למד היסטוריה, פילוסופיה וספרות באוניברסיטה העברית בירושלים, ובמקביל למד באקדמיה למוסיקה בירושלים נגינה בפסנתר וניצוח. לפרנסתו ניגן במועדונים. במלחמת העצמאות לחם בגדוד מוריה.
הרניק ניגן במשך שנים בתזמורת הסימפונית של רשות השידור. הוא ליווה בפסנתר את תוכנית התעמלות-הבוקר של מיכאל בן-חנן. הוא ערך תוכניות רדיו רבות ובפרט את "שירו שיר", תוכנית השירה בציבור. היה ממקימי הטלוויזיה הישראלית, הוציא מספר תקליטים והלחין מספר שירים עבריים, בהם "האיש שבקיר" ו"המורה לזמרה". שנים ניצח על מקהלת הסטודנטים שפעלה ב"בית הלל" בירושלים וכן ניהל מוזיקלית את הרכב הנגנים של להקת המחול של הסטודנטים. במהלך עבודתו ברשות השידור שימש אף בתפקיד לא-מוזיקלי, כשנשלח ככתב "קול ישראל" לסקנדינביה לפרק-זמן, תפקיד אותו מילא בהצלחה. היה מראשוני עורכי התוכניות בטלוויזיה הישראלית. כמו כן, ערך את התוכנית "תשואות ראשונות", שבה נתגלו כישרונות חדשים כמו שלום חנוך, מאיר אריאל, חנן יובל, חוה אלברשטיין ועוד.
חיים אישיים
הרניק היה נשוי לרעיה (לבית ויתקון). בני הזוג הולידו ארבעה ילדים.
הרניק נהרג בתאונת דרכים בערב שמחת תורה 1972, כאשר רכב על הקטנוע שלו ברחוב פלמ"ח בירושלים. עשר שנים אחרי מותו, נפל בנו, רב-סרן גוני הרניק, בקרב על הבופור, בתחילת מבצע שלום הגליל. בנו השני, מנהל בית הספר הדמוקרטי במודיעין רוני הרניק, נישא לאילת הרניק (בתו של אילן הרטוב); היא נהרגה בשנת 2001 באסון ורסאי.
אחותו הצעירה של הרניק הייתה הציירת נהדה הרניק-גפני (2012-1928). היא הייתה אחת הפצועות בפיגוע הטרור הקרוי פיגוע האוטובוס במצרים (1990).
דונלד השלישי, מלך סקוטלנד
דונלד השלישי (באנגלית: Donald III, בגאלית סקוטית: דומנאל מק דונכדה - Domnall mac Donnchada באיות עתיק, Dòmhnall mac Dhonnchaidh באיות מודרני, כלומר "דונלד בנו של דאנקן"; 1033 - 1099), המכונה "היפה", היה מלך סקוטלנד.
קורות חיים
דונלד היה בנו השני של המלך דאנקן הראשון. לא ידועים מעשיו של דונלד במהלך שלטונו של אחיו הבכור, מלקולם השלישי. ידוע כי אדוארד, בנו הבכור של מלקולם (מרעייתו השנייה, מרגרט מווסקס), היה יורש העצר של מלקולם ולא דונלד. בעקבות מותם של מלקולם השלישי ואדוארד בקרב אלנוויק בנורת'מבריה בשנת 1093, וזמן קצר לאחר נפטרה גם המלכה הרעייה מרגרט.
על פי כתביו של ג'ון מפרדון, בעקבות מות המלכה פלש דונלד לסקוטלנד בראש כוחות צבא וצר על אדינבורו בה שהו בניו האחרים של מלקולם, ולאחר שכבש את העיר גירש את בניו של מלקולם לממלכת אנגליה. תעוד אנגלי מאותה תקופה מציין כי דונלד נבחר למלך סקוטלנד לאחר מותו של מלקולם השלישי.
נסיבות מותו של דונלד אינן ברורות. ויליאם ממאלמסברי מתאר כי דונלד נרצח על ידי דייוויד, לימים מלך סקוטלנד או ביוזמת ויליאם השני. דברי ימי טיגרנאך מציינים כי עיניו של דונלד נעקרו על ידי אחיו, ואילו ג'ון מפרדון מציין שדונלד נכלא על ידי אדגר לאחר שעיוורו אותו.
לדונלד לא היו בנים, אולם נולדו לו שתי בנות.
דונלד השלישי בספרות
דמותו של דונלד מוזכרת (אזכור קצר) בדמותו של "דונלביין" במחזה מקבת' מאת ויליאם שייקספיר.
מפקדת העומק
מפקדת העומק היא מפקדה בצה"ל, שייעודה תכנון, הפעלת הכוח והובלת מבצעים מיוחדים ורב-זרועיים ארוכי טווח במרחב המוגדר כעומק האסטרטגי של מדינות האויב של ישראל.
בראש המפקדה עומד קצין בדרגת אלוף. המפקד הנוכחי הוא האלוף נמרוד אלוני.
היסטוריה
מבצעי עומק רב-זרועיים התחילו עוד לפני הקמת המפקדה. פשיטות קומנדו היו נפוצות בצה"ל למן ראשית קיומו עם הקמתה של יחידה 101, פשיטות תגמול מעבר לקו הירוק בשנות ה-50 וה-60. בחלק מהפשיטות האלה, כגון פעולת כראמה, השתתפו יחידות מחילות שונים כגון חיל רגלים וחיל שריון.
שימוש בתובלה אווירית היה נפוץ לפשיטות עמוקות יותר לתוך שטח מדינות אויב. שימוש זה במסוקים היה נפוץ מאוד במלחמת ההתשה. חרף השימוש ההולך והגובר במסוקים להטסת כוחות מיוחדים לפעולה מאחורי קווי האויב, סירב הרמטכ"ל דאז, רא"ל חיים בר-לב להקים מפקדה שתרכז את הפעילות הזאת.
כבר בשנת 1982 התקבלה ההחלטה במטה הכללי של צה"ל כי יש להקים מפקדה שתרכז הפעלת כוחות מאחורי קווי האויב. אולם בשל מלחמת לבנון הראשונה נדחה יישום ההחלטה. במקביל הוקמה ביוזמת מוקי בצר מפקדת כוחות אוויר מיוחדים אשר היוותה מודל ראשוני למפקדת העומק. בשנת 1986 הוקמה מפקדת עומק בראשות האלוף דורון רובין, שהיה עתיר הניסיון במבצעים מיוחדים כיוצא חטיבת הצנחנים. בעקבות מבצע כחול וחום שהסתבך, בוטל הרעיון ומפקדת העומק פורקה. הגוף היחיד שהמשיך לפעול היה מפקדת השליטה המטכ"לית למבצעים מיוחדים (המשמ"מ).
הקמת המפקדה
ההחלטה על הקמת המפקדה התקבלה ב-2011 על ידי הרמטכ"ל בני גנץ, לאחר עבודת מטה שנעשתה בין השאר על ידי האלופים עידו נחושתן, אביב כוכבי וגדי איזנקוט. איזנקוט עמד בראש צוות שבחן את הנושא לאחר שסיים את תפקידו כאלוף פיקוד הצפון. הרמטכ"ל, גנץ, הנחה את האלוף איזנקוט לברר האם בגין השינויים האסטרטגיים במזרח התיכון ובשל איום הג'יאהד העולמי קיים צורך בשינוי ההיערכות של צה"ל. הצוות בראשות איזנקוט זיהה כי צה"ל זקוק למפקדה בין-זרועית אשר תהיה אחראית למבצעים משולבים בעומק האויב, זאת משום שגזרות האחריות של הפיקודים המרחביים כיום מוגבלות וכוללת שטח של כמה עשרות קילומטרים מעבר לגבול, ומשום שהעימותים העתידיים אינם כוללים רק כוחות ליניארים, דוגמת גייסות שריון כי אם סימולטנים, בהם מעורב העומק, ובו למשל, בסיסי שיגור של רקטות, כל העת.
הוחלט כי במפקדה ישרתו כמאה קצינים וחיילים, והיא תהיה כפופה ישירות לרמטכ"ל. ניהול זירת העומק על ידי המפקדה יאפשר לרמטכ"ל ולסגן הרמטכ"ל שלא לעסוק בשגרה בעומק האסטרטגי של האויב, ותנהל באופן קבוע את המבצעים הנערכים הרחק מקווי החזית וכן גזרות שלמות בעומק האויב, כולל טיפול בהברחות אמצעי לחימה ללבנון ולרצועת עזה. בנוסף, המפקדה אחראית למיצוי יכולתן של היחידות המיוחדות עליהן תפקד בעת מלחמה או במבצעים מיוחדים שיתבצעו בעומק האסטרטגי של האויב (יחידות אלו יישארו כפופות לזרועות והפיקודים אליהם הן שייכות). בעקבות הקמת היחידה, מפקדת השליטה המטכ"לית למבצעים מיוחדים בפיקוד של גיל תמיר בוטלה.
המפקד הראשון של מפקדת העומק היה שי אביטל שמונה לתפקיד בינואר 2012. אף שפרש מצה"ל בשנת 2002, שב לשרת לצורך תפקיד זה. בין הנימוקים למינויו היה ניסיונו המקצועי ביחס לדור האלופים שכיהנו באותה עת. לתפקידי מטה במפקדת העומק מונו קצינים נוספים בעלי ניסיון עשיר ביחידות מיוחדות, בהם תא"ל מוני כץ כראש המטה, ותא"ל גל הירש ששימש במילואים כסגנו של אביטל ולתפקידים נוספים מונו חגי פלג ועמוס בן אברהם.
עלווית מלכילונית
עַלְוִית מַּלְכִּילוֹנִית (שם מדעי: Phylloscopus proregulus) היא מין של ציפור שיר זעירה בסוג עלווית (לשעבר ממשפחת הסבכיים, כיום במשפחה נפרדת: Phylloscopidae; כאשר הסבכיים משמשים כעל-משפחה) המקנן ביערות הרריים מדרום סיביר מזרחה עד צפון מונגוליה וצפון-מזרח סין. היא נקראת על שמו של הזואולוג הגרמני פטר סימון פאלאס, שתיאר אותה לראשונה באופן רשמי. עלווית זו היא נודדת וחורפת בעיקר בדרום סין ובאזורים סמוכים של דרום-מזרח אסיה, אם כי בעשורים האחרונים חלה עליה הדרגתית בתצפיות באירופה בסתיו.
בישראל היא מזדמנת נדירה מאוד, עם חמש תצפיות בסך הכל עד היום: בשנים 1991, 1992, 1998, 2016 ו-2017.
העלווית המלכילונית היא אחת מהעלוויות הקטנות ביותר, עם ראש גדול יחסית וזנב קצר. יש לה חלקים עליונים ירקרקים וחלקים תחתונים לבנים, שת צהוב לימוני, פסי-כנף כפולים צהובים, פס-גבה בולט ופס במרכז הכיפה. היא דומה במראה לכמה עלוויות אסייתיות אחרות, כולל כמה שנחשבו בעבר כתת-מינים שלה, אך הקריאות הייחודיות שלה מסייעות בזיהויה.
הנקבה בונה קן בצורת גביע על עץ או בשיח, ומטילה 4-6 ביצים, הבוקעות לאחר 12–13 ימים. הגוזלים ניזונים בעיקר מהנקבה ופורחים כשהם בני 12–14 ימים. שני ההורים ממשיכים בהאכלה במשך כשבוע. העלווית המלכילונית היא אוכלת חרקים, ניזונה מבוגרים, זחלים וגלמים של חרקים קטנים ועכבישים. העלוויות מחפשות מזון בשיחים ובעצים, מלקטות פריטים מעלים או תופסות טרף בתעופות קצרות ולפעמים אף תוך כדי ריחוף. לעלווית המלכילונית יש טווח תפוצה נרחב, ומאמינים שמספריה יציבים. לכן היא מדורגת ברמת סיכון של "ללא חשש" על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע (IUCN).
טקסונומיה
שמה העממי האנגלי של העלווית המלכילונית, Pallas's leaf warbler, מנציח את הזואולוג הגרמני פטר סימון פאלאס, שמצא אותה בנהר אינגודה בסיביר במאי 1772. הוא קרא למין החדש Motacilla proregulus כאשר פרסם לבסוף את ממצאיו ב-1811. שם הסוג הנוכחי Phylloscopus הוא מיוונית עתיקה, מהמילים phullon, "עלה", ו- skopos, "מחפש" (מ- skopeo, "לצפות"). שם המין הספציפי proregulus, גם הוא מיוונית, מהמילים pro, "קרוב ל", והשם regulus, המתייחס למלכילון האורנים בעל המראה הדומה, ששמו המדעי Regulus regulus.
הסוג Phylloscopus, שתואר לראשונה על ידי הזואולוג הגרמני פרידריך בואי בשנת 1826, כולל כ-50 מינים של ציפורי שיר קטנות אוכלות-חרקים ושוכנות יער מהעולם הישן, שהן ירקרקות או חומות מלמעלה וצהבהבות, לבנות או אפאפרות מלמטה. הסוג עלווית היה בעבר חלק ממשפחת הסבכיים (Sylvidae) של העולם הישן, אך כעת פוצל כמשפחה נפרדת, Phylloscopidae.
בתוך הסוג, עלווית מלכילונית היא אחת מקבוצה של עלוויות אסייתייות זעירות דומות המאופיינות בשת צהוב, פס-גבה חזק, פסי-כנף כפולים ופס נוסף במרכז הכיפה, שבעבר הופרדו כסוג נפרד בשם Abrornis, אך כיום חזרו להיות תחת הסוג Phylloscopus.
העלווית המלכילונית בעצמה הייתה בעבר מיוחסת כקומפלקס של כמה תת-מינים, כשתת-המין הטיפוסי P. p. proregulus מקנן בצפון אסיה, והתת-מינים האחרים מקננים באזורים דרומיים בהרבה, בהרים גבוהים ממערב ההימלאיה מזרחה למערב סין ( יונאן וצפונה עד גאנסו וחביי).
למרות שחוקרי טבע, כמו גילברט וייט במאה ה-18 וויליאם אדווין ברוקס במאה ה-19, ציינו את החשיבות של הקולות בהפרדה בין עלוויות בעלות מראה דומה מאוד, במשך שנים רבות השקפותיהם לא היו מקובלות על הממסד האורניתולוגי. לאחרונה, הקולות טפסו חשיבות רבה יותר ויותר בטקסונומיה. במקרה של תת-המינים לשעבר של העלווית המלכילונית, למרות שהם נבדלים רק מעט בניצוים, העלוויות הדרומיות מאוד ייחודיות מבחינה ווקאלית. השירה והקריאות שלהן שונות מאלה של תת-המין הטיפוסי, וניתוח DNA משנת 2006 אישר שהעלוויות הללו מובחנות במידה מספקת, כך שכעת מתייחסים אליהן כמינים נפרדים, מה שמותיר את העלווית המלכילונית כמין מונוטיפי. המינים שפוצלו הם (שמות לא רשמיים, טרם התקבל שם עברי) :
מתוכם, תת-המין Phylloscopus chloronotus forresti הוא אולי גם מין נפרד, אך נדרש ניתוח נוסף כדי לאשר זאת. תפוצות הרבייה של עלווית גאנסו והעלווית הסינית חופפות בדרום גאנסו, אך המינים מופרדים מבחינה אקולוגית: עלווית גאנסו מצויה בבתי גידול מיוערים גבוהים יותר ואילו העלווית הסינית מצויה בבתי גידול של צמחייה נמוכה יותר, לעיתים קרובות אזורים שיחיים. נראה שהעלווית המלכילונית התפצלה מהעלווית הסינית לפני 4.1–5.5 מיליון שנים, ומהתת-מינים לשעבר האחרים שלה לפני כ-1.7–3.2 מיליון שנים.
תיאור
העלווית המלכילונית היא אחת העלוויות הקטנות ביותר, ובעלת ראש גדול וזנב קצר. עם אורך של 9–10 ס"מ ומשקל של 4–7 גרם, היא מעט קטנה יותר מאשר העלווית צהובת-הגבות, וגדולה יותר בקושי ממלכילון אורנים. יש לה חלקים עליונים ירקרקים וחלקים תחתונים לבנים, אבל היא בולטת מאוד, עם פסי-כנף כפולים צהובים בולטים על סוככות הכנף, פסי-גבה צהובים עזים ופס במרכז הכיפה ושת בצבע צהוב לימוני. המקור חום-שחור עם גוון צהבהב בקצוות ובבסיס החלק התחתון שלו, קשתית העין חומה, והרגליים חומות עם גוון ירקרק או אפרפר. למרות שהשת הצהוב ברור כאשר העלווית נמוכה בצמחייה או מרחפת, אחרת יכול להיות קשה לראות אותה.
באסיה, ניתן להבדיל בין העלווית המלכילונית לתת-המינים הקודמים שלה דרך פסי ראשה הצהובים יותר, פסי-הכנף והגרון שלה, כמו גם הקריאות השונות שלה. עלוויות אסייתיות צהובות אחרות דומות למלכילונית (שמות לא רשמיים, טרם התקבל שם עברי) ; עלווית צהובת-פס (Phylloscopus pulcher) ועלווית אפגנית  (Phylloscopus subviridis) גדולות יותר, הגוון הירוק בחלקיהן העליונים עמום בהרבה, הפספוס פחות מודגש, ופסי-הכנף שלהן בצבע צהבהב-חיוור ולבן בהתאמה, ולא צהוב בולט כמו אצל המלכילונית. לעלווית אפורת-גרון (Phylloscopus maculipennis) יש דגם ראש, פנים, וגרון אפורים, והחלקים התחתונים צהובים חיוורים.
לזוויגים של העלווית המלכילונית יש ניצוי דומה, אך בוגרים מחוץ לעונת הקינון ירוקים מעט יותר מלמעלה ויש להם שוליים רחבים ובהירים לאברות הכנף. הצעירים דומים לבוגרים, אבל יש להם גוון חום בחלק העליון, החלקים התחתונים אפרפרים-לבנים והפס-גבה עמום יותר. הבוגרים מבצעים חילוף מלא לאחר הקינון באוגוסט או בספטמבר לפני הנדידה דרומה. הצעירים והבוגרים טרום רבייה מבצעים חילוף חלקי במרץ או באפריל, המחליף את כל נוצות הגוף וכמה מנוצות הזנב.
תפוצה ובית גידול
העלווית המלכילונית מתרבה ביערות טייגה מחטניים, כולל אשוחים, אשוחית, אורנים וארזית, או ביערות מעורבים של רודודנדרון, אלונים ואחוז גבוה של עצי מחט. בדרום רוסיה, היא נמצאה מקננת ברום של עד 1,500–1,700 מטרים. בחורף, היא מצויה במגוון רחב יותר של בתי גידול, הכוללים יערות רחבי עלים ושיחים כמו גם עצי מחט, וניתן לצפות בה בעמקים עם נהרות נמוכים עד לגובה של 100 מטרים.
תנועות נוספות
העלווית המלכילונית נצפית כיום בקביעות באירופה בסתיו. התצפית האירופית הידועה הראשונה נצפתה בשנת 1829 בדלמטיה, כיום קרואטיה, אך ג'ון גולד, שתיאר אותה באופן רשמי, לא הבין שהמין כבר התגלה באסיה, וכינה אותו בשם "המלכילון הדלמטי", Regulus modestus. האורניתולוג הגרמני היינריך גאטקה, שעבר לאי הלגולנד שהיה שייך אז לבריטניה ב-1837 ושהה בו כחמישים שנה, ראה לאחר מכן כי כמה מינים אסייתים, כולל עלוויות מלכילוניות מזדמנות, נצפו שם בקביעות בסתיו.
במערב הרחוק יותר של אירופה, העלווית המלכילונית הראשונה בבריטניה נצפתה ב-1896, אם כי רק ב-1951 נצפתה השנייה. לאחר מכן, מין זה הפך נפוץ יותר ויותר, והפסיק להיות נדיר בסוף 1990. ב-2003, למשל, נצפו 313 פרטים ברחבי בריטניה. העלווית המלכילונית מופיעה גם היא בקביעות מדי שנה בשוודיה, פינלנד ודנמרק.
רוב העלוויות המלכילוניות שנצפו באירופה היו פרטים צעירים בשנתם הראשונה, והוצעו כמה סיבות לגידול במספרים בסתיו. בעבר, עלוויות אלו נחשבו למשוטטות או מבצעות נדידה הפוכה, אך לאחרונה הוצע שהן מבצעות נדידה סדירה, תוך ניצול האקלים הימי המתון בקצה המערבי של אירופה לצורכי חריפה. פגם בתיאוריה זו הוא שהיה צפוי כי פרטים רבים יחרפו בספרד, במיוחד בצפון-מערב, אך התצפיות בעלווית המלכילונית נדירות במדינה זו והן נוטות להופיע יותר במזרח. לפיכך, חוקר הצפרות הספרדי, אדוארדו דה חואנה, הציע שברגע שהעלוויות הגיעו לצפון-מערב אירופה, הם מכוונות עצמן מחדש לכיוון דרום-מזרח.
מחוץ לאירופה נצפתה העלווית המלכילונית כמזדמנת בצפון אפריקה (תוניסיה ומרוקו), דרום-מערב אסיה (ישראל, טורקיה ואיראן), מרכז אסיה (אוזבקיסטן וטג'יקיסטן), דרום-מזרח אסיה (בנגלדש וטאיוואן). ואלסקה.
בישראל
עד היום נרשמו חמש תצפיות של העלווית המלכילונית בישראל:
התנהגות
העלווית המלכילונית אינה מין חששן, אך קשה לצפות בה בשל חיבתה לצמרות סבוכות של עצים. היא מצויה כל העת בתנועה, ולעיתים קרובות מרחפת לפרקי לזמן קצר כמו מלכילון, אם כי בתדירות גבוהה יותר, ולעיתים עשויה להיראות נתלית הפוכה.
קינון
עונת הקינון מתרחשת מיוני עד יולי, כשהביצים מוטלות החל מאמצע יוני. הקן נבנה על ידי הנקבה בעץ מחטני, בדרך כלל ליד הגזע בגובה 0.5–10 מטרים מעל פני הקרקע, ולפעמים בתוך שיח. לקן צורת כוס עגולה או אליפטית העשויה מזרדים, עלים וצמחייה אחרת ומרופדת בחומרים עדינים יותר, כולל נוצות, שיער או עשבים עדינים. התטולה מכילה ארבע עד שש ביצים לבנות עם נקודות כחולות-אפורות, והדגירה מבוצעת על-ידי הנקבה. הגוזלים בוקעים לאחר 12–13 ימים, והם פורחים מהקן בגיל 12–14 ימים. האכלתם מתבצעת בעיקר על ידי הנקבה כל עוד הם עדיין בקן, אך שני ההורים משתתפים בהאכלה עד כשבוע לאחר הפריחה. בדרום התפוצה עשויים להתקיים שני מחזורי קינון בעונה. גודל טריטוריות הקינון במרכז סיביר הוא בדרך כלל 0.03–0.05 קמ"ר, ומגיע לעיתים רחוקות עד 0.1 קמ"ר.
העלווית המלכילונית, כמו שאר בני סוגה, היא מין מארח של הקוקיה המזרחית, המין הטפילי שלה. ביצת הקוקיה דומה במראה, אם כי גדולה יותר, לאלו של המין המארח.
תזונה
כמו קרובי משפחתה, העלווית המלכילונית אוכלת חרקים, וניזונה מהבוגרים, הזחלים והגלמים של חרקים קטנים כולל זבובים, עש וכנימות; גם עכבישים מהווים מקור מזון. העלוויות מחפשות מזון בשיחים ובעצים, קוטפות פריטים מעלים או תופסות טרף בטיסות קצרות או תוך כדי ריחוף. כאשר הם אינם מתרבים, הם עשויים להצטרף ללהקות המחפשות מזון מעורב יחד עם ירגזים, מלכילונים וסבכים אחרים. באסיה, המינים הנלווים עשויים לכלול גם לבני-עין, מיניווטים (Minivet) וטימליים.
סטטוס
לעלווית המלכילונית יש טווח תפוצה נרחב, ולמרות שלא נערך אומדן למגמות האוכלוסייה העולמיות, מאמינים כי המספרים יציבים. מין זה אינו מתקרב לספי הקריטריון לירידה באוכלוסייה של הרשימה האדומה של IUCN (כלומר, ירידה של יותר מ-30 אחוז בעשר שנים או שלושה דורות). מסיבות אלה, האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע (IUCN) סיווג אותה ברמת סיכון של "ללא חשש".
העלווית המלכילונית נפוצה, ואף שכיחה מאוד באופן מקומי ברוסיה ובצפון-מזרח סין. בדרום-מזרח רוסיה נרשמה צפיפות קינון של עד 35–50 זוגות לקמ"ר, עם נתונים נמוכים בלבד בסיביר. היא נפוצה באופן מקומי בחלקים מאזורי החריפה שלה בדרום-מזרח אסיה.
אלופות ואלופי ישראל בשחייה
רשימת כל השחיינים שזכו במדליות באליפות ישראל בשחייה במהלך השנים, לפי המשחים השונים.
קניון פרקינס (אנטארקטיקה)
קניון פרקינס (באנגלית: Perkins Canyon) הוא קניון לאורך צידו הצפוני של רכס ויסקונסין - רכס ההרים המרכזי של הרי הורליק (המהווים חלק מההרים הטראנס-אנטארקטיים), בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
הקניון ממוקם בראשו של קרחון קוונסט, בין שלוחת רוססקי לבין הר לשאק.
גילוי ומיפוי הקניון
רכס ויסקונסין (ובו גם הקניון) מופו על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים של הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1959–1960.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
סופר קאפ האלופות הבין-יבשתי
סופר קאפ האלופות הבין-יבשתי (באנגלית: Intercontinental Champions' Supercup, בספרדית: Supercopa de Campeones Intercontinentales) שהיה ידוע גם בשם הסופר קאפ הבין-יבשתי או הרקופה הבין-יבשתי, היה טורניר כדורגל שהתקיים החל מ-1968 ביוזמת שלושת מועדוני הכדורגל הדרום אמריקאים שזכו בעבר בגביע הביניבשתי: סנטוס, ראסינג ופניארול. קונפדרציות הכדורגל CONMEBOL ואופ"א קיבלו בברכה את היוזמה, והטורניר התקיים ב-1968 ו-1969. בנוסף לשלושת המועדונים החשובים בדרום אמריקה, השתתפו בטורניר גם שני מועדונים מרכזיים מיבשת אירופה: אינטר מילאנו וריאל מדריד.
בטורניר שהתקיים ב-1968, קיימו ביניהן שלוש הקבוצות מדרום אמריקה סדרה של שישה משחקים, והטובה בסדרה, סנטוס, התמודדה בגמר הטורניר מול אינטר מילאנו, המנצחת בהתמודדות הנפרדת שקיימו ביניהן הקבוצות האירופאיות. במשחק הגמר, שהתקיים באצטדיון סן סירו במילאנו ב-24 ביוני 1969, ניצחה סנטוס בתוצאה 1:0 וזכתה בגביע רקופה.
טורניר זה היה האחרון בגביע רקופה. הטורניר השלישי, שנועד להתקיים במהלך 1970, נדחה מספר פעמים, ולבסוף בוטל.
בית הדין האירופי לצדק
בית המשפט הוקם בשנת 1952, וממוקם בלוקסמבורג. הוא מורכב משופט אחד לכל מדינה חברה אם כי בדרך כלל הוא דן בתיקים בהרכבים של שלושה, חמישה או חמישה עשר שופטים. בית המשפט מובל על ידי הנשיא קון לנארץ מאז 2015.
בית הדין האירופי לצדק הוא בית המשפט העליון של האיחוד האירופי בענייני דיני האיחוד, אך לא החוק הלאומי. לא ניתן לערער על החלטות בתי משפט לאומיים בביה"ד, אלא בהפניית שאלות על ידי בתי משפט לאומיים על דיני האיחוד האירופי לבג"ץ. עם זאת, בסופו של דבר על בית הדין הארצי להחיל את הפרשנות המתקבלת על עובדות כל מקרה נתון. אמנם, רק בתי משפט לערעור סופי מחויבים להפנות שאלה של חוק האיחוד האירופי כאשר נידונים אליו. האמנות מקנות לבית המשפט את הסמכות ליישום עקבי של חוק האיחוד האירופי בכל רחבי האיחוד.
היסטוריה
בית המשפט הוקם בשנת 1952, על ידי אמנת פריז (1951) כחלק מקהילת הפחם והפלדה האירופית. בית המשפט הוקם עם שבעה שופטים, המאפשרים ייצוג של כל אחת משש המדינות החברות בזמנו והן מספר אי זוגי של שופטים במקרה של שוויון. במהלך הקמתו, מונה שופט אחד מכל מדינה חברה והמושב השביעי התחלף בין "המדינות החברות הגדולות" (גרמניה המערבית, צרפת ואיטליה). הוא הפך למוסד של שתי קהילות נוספות ב-1957 כאשר הקהילה הכלכלית האירופית (EEC) וסוכנות האטום האירופית (Euratom) נוצרו, וחלקו את אותם בתי משפט עם קהילת הפחם והפלדה האירופית.
אמנת מאסטריכט אושרה בשנת 1993, ויצרה את האיחוד האירופי. שמו של בית המשפט לא השתנה בניגוד למוסדות האחרים מטעמו. כוחו של בית המשפט היה בעמוד הקהילה (העמוד הראשון). בית המשפט עלה לשלטון בשנת 1997, עם חתימת אמנת אמסטרדם. נושאים מתוכה מעמודה השלישי הועברו לעמוד הראשון. בעבר, סוגיות אלה הוסדרו בין המדינות החברות.
לאחר כניסתו של אמנת ליסבון לתוקף ב-1 בדצמבר 2009, שונה שמו הרשמי של בית הדין של בית המשפט מ-"בית המשפט לצדק של הקהילות האירופיות" ל-"בית המשפט לצדק", אם כי באנגלית עדיין המקובל ביותר להתייחס לבית המשפט כ-"בית הדין האירופי לצדק". בית המשפט קמא שונה לשם "בית המשפט הכללי", והמונח "בית המשפט לצדק של האיחוד האירופי" מציין כעת רשמית את שתי הערכאות, לצד בתי הדין המיוחדים שלו, יחד.
שופטים
בית הדין לצדק כולל 27 שופטים הנעזרים ב-11 פרקליטים. השופטים והסנגורים הכלליים ממונים בהסכמה משותפת של ממשלות המדינות החברות ומכהנים בתפקיד לתקופה מתחדשת של שש שנים. האמנות מחייבות את בחירתם ממומחים משפטיים אשר עצמאותם "מעל לכל ספק" ובעלי הכישורים הנדרשים למינוי למשרדי השיפוט הגבוהים ביותר בארצותיהם, או בעלי יכולת מוכרת. בפועל, כל מדינה חברה מציינת שופט אשר מועמדותו מאושרת על ידי כל המדינות החברות הנוספות.