cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחס מותניים-ירכיים
שינוי מלאכותי
המבקרים מצביעים על כך כי מדובר בהרחבת התופעה של הפרעות אכילה ודימוי גוף ירוד והפיכתה ללגיטימית.
מקס ומוריץ
השפעה תרבותית
רבים מהעוסקים בהיסטוריית הקומיקס משערים כי ספר זה שימש כהשראה לקומיקס האמריקאי ילדי קאצניאמר (The Katzenjammer Kids) שיצר המאייר רודולף דירקס (Rudolph Dirks).
נמל עכו
נמל עכו הוא מרינה ומעגן דיג השוכן בצפונו של מפרץ עכו, בפינה הדרום-מזרחית של עכו העתיקה. הנמל הוכרז כמרינה בשנת 1982, וזו מופעלת על ידי החברה לפיתוח עכו העתיקה באמצעות קבלני משנה. בנמל חמישה מזחי אצבע, והאזור הסמוך לרציף היבשתי משרת בעיקר סירות דיג.
העת העתיקה
הנמל במיקומו הנוכחי נזכר לראשונה בכתובת פיניקית מהתקופה הפרסית. הכתובת המתוארכת למאה ה-6 לפנה"ס או למאה ה-5 לפנה"ס, נמצאה בשובר הגלים הדרומי. ממצאים מחפירות שנערכו במקום מעידים כי יסודות שובר הגלים בנויים בשיטות פיניקיות. זנון, פקיד תלמאי, ציין בפפירוס משנת 259 לפנה"ס, כי מנמל עכו יוצאה חיטה למצרים. גילויים רבים המתוארכים למאה ה-3 לפנה"ס ולאחריה, מעידים כי חשיבותו של הנמל עלתה בתקופה ההלניסטית, ועכו הייתה לעיר הנמל החשובה ביותר בארץ ישראל. שרידיה של רצפת אבני כורכר מהתקופה ההלניסטית, השוכנת בסמוך לחומת הים המזרחית, התגלו בתחילת שנת 2009. אורכו של הקטע שנחשף בחפירות הוא 15 מטר ורוחבו ארבעה מטרים. הרצפה שוכנת בעומק של כמטר מתחת לפני הים והיא עשויה לספק מידע אודות גובה מפלסו של הים התיכון בעת הקמתה. עוד התגלתה בתחומי הנמל כמות גדולה של שרידי אמפורות מתקופה זו, שמוצאן בערי הים האגאי. במהלך שנת 2012 בוצעו חפירות נוספות למרגלות חומת הים הדרומית ונחשף המשך הרציף הימי וכן אבני קשירה גדולות ששימשו לקשירת הספינות שעגנו בנמל. משקל אבני הקשירה נע בין 250–300 ק"ג. בקרקעית הנמל נמצאו כלי חרס רבים כולל עשרות כלים שלמים ושברי חרס רבים. מקור כלי החרס הוא מאיי הים האיגאי כגון רודוס, קוס ועוד.
התפתחות הנמל המשיכה בתקופה הרומית, ולתקופה זו מתוארכים שרידיו של שובר הגלים הדרומי. חלקו המזרחי שוכן מתחת לשובר הגלים המודרני ואילו שרידי חלקו המערבי נמצאים ב"נמל הפיזאני". למרות חשיבותו של נמל קיסריה המשיך נמל עכו והיה הנמל הראשי ששימש את הצבא הרומי בעת המרד הגדול. הוא הופיע על מטבע רומי מהמאה ה-2 שהראה מבנה ובו קשתות, הנמשך לאורך שובר הגלים הדרומי. במטבע אחר נראה מגדלור שניצב, כנראה, על אי הזבובים. מספר האמפורות שהתגלה בנמל מתקופה זו גדול פי שלושה מהממצאים מהתקופה ההלניסטית. חלה עלייה במגוון הטיפוסים ובאזורי המוצא של האמפורות, ומוצאה של הקבוצה הדומיננטית ביותר הוא מצפון אפריקה.
ימי הביניים
בתקופה הביזנטית הורע מצבו של הנמל ושובר הגלים הדרומי נהרס. הסולטאן מועאויה הראשון הקים במקום מספנה אך זו פעלה זמן קצר בלבד. מושל מצרים אחמד אבן טולון בנה את הנמל מחדש במחצית השנייה של המאה ה-9, והוא זה שהקים את הסוללה המזרחית שנמשכה אל תוך מי הים בהמשך לחומת היבשה המזרחית. סוללה זו, השקועה מתחת לפני הים, חיברה את מגדל הזבובים אל חופו הצפוני של מפרץ עכו, והגדילה את שטחו של הנמל במידה ניכרת. סביר כי הוקמה כדי להגן על הנמל מפני אויבים, שכן הגלים המגיעים אל הנמל ממזרח אינם מסכנים את האוניות העוגנות בו. הסוללה נראית היטב בתצלומים מהאוויר (לדוגמה ב-Google Earth).
העת החדשה
הנמל שב וצבר חשיבות באמצע המאה ה-18, כאשר דאהר אל עומר ביצר את עכו ופתח במפעלי בנייה רבים בעיר, אולם לשיא שגשוגם מאז השלטון הצלבני הגיעו העיר והנמל בתקופתו של השליט הבא של העיר, אחמד אל-ג'זאר. ב-1799 הטיל נפוליאון מצור על עכו, ואל-ג'זאר הגן על הכניסה לנמל על ידי טיבוע אונייה לרוחבו. ב-1966 התגלו במקום שרידיה של ספינה טרופה שאורכה המקורי היה 34 מטר ורוחבה עמד על חמישה מטרים. ייתכן שזו הספינה שהוטבעה בעת מצור נפוליאון. עם זאת, בנמל עכו ובסמוך לו נתגלו שרידיהן של שמונה ספינות טרופות נוספות - אחת מהתקופה הרומית, אחת מהמאה ה-11 עד המאה ה-13, שלוש מהתקופה העות'מאנית, והיתר מתחילת המאה ה-20.
בעשור הרביעי של המאה ה-19 שימש הנמל את הצי המצרי של מוחמד עלי ואבראהים פאשא, אך הוא חרב בהפגזת עכו בידי הצי הבריטי בשנת 1840. שקיעתו הסופית של הנמל התרחשה במאה ה-20, כאשר הבריטים בחרו בנמל חיפה ועשוהו לשער הימי הראשי של ארץ ישראל. מאז משמש נמל עכו בעיקר כנמל דייגים וכמעגן נופש. שובר הגלים הנוכחי נבנה ב-1965 על גבי שרידיו של שובר הגלים הדרומי מהעת העתיקה, ומימי הנמל הועמקו בין השנים 1993–1999. מעבר לספינות שהתגלו בנמל ולידו, התגלו במקום אלפי ממצאים נוספים הכוללים עוגנים, חפצי דיג, מטעני ספינות, מטבעות, כלי חרס, כלי נשק ותחמושת.
מגדל הזבובים
מגדל הזבובים (V במפה) הוא מבנה מבוצר השוכן על אי קטן במפרץ עכו, סמוך אל הכניסה אל הנמל. השרטון עליו שוכן המגדל שימש כרציף עגינה באורך של 60 מטר וברוחב של 12 מטר החל בתקופה הפרסית. השרטון יצר פתח ברוחב של 60 עד 70 מטר בינו לבין שובר הגלים הדרומי של הנמל. בעבר היה מגדל הזבובים מחובר אל חופו הצפוני של מפרץ עכו באמצעות סוללה השקועה כיום מתחת לפני הים. המגדל הראשון במקום נבנה ככל הנראה בתקופה ההלניסטית. במאה ה-17 הוקם במקום מסגד ששרידיו ניכרים עד היום. ליד מגדל הזבובים ניצב מגדלור מודרני. שמו של המגדל ניתן לו על ידי הצלבנים, אשר טעו לחשוב את עכו לעקרון הפלשתית, ואת המבנה המבוצר למקדשו של האל בעל זבוב.
הנמל הפיזאני
"הנמל הפיזאני" (III במפה) הוא מפרצון מסולע בקטע המזרחי של חומת הים הדרומית של עכו. למרות שמו של המקום נראה שלא שכן בו נמל, שכן מי הים בו רדודים וזרועים בשרטונים ובשרידיו של שובר הגלים הדרומי מהעת העתיקה, והוא חשוף לרוחות דרומיות ודרום-מערביות. עם זאת ייתכן כי הנמל הפיזאני שימש סירות קטנות אשר הובילו סחורה ונוסעים מאוניות שעגנו בלב ים, וחסכו בכך בתשלום דמי העגינה בנמל עצמו. המקום נקרא על שם הרובע הפיזאני הצלבני שבו הוא שוכן.
מצעד למען חיינו
ההפגנה אורגנה על ידי תלמידים ממארגון Never Again MSD (אנ') בשיתוף פעולה עם ארגון ללא מטרות רווח בשם Everytown for Gun Safety (אנ'). ההפגנה פרצה בעקבות אירוע הטבח בתיכון דאגלס, אשר תוארה על ידי כלי התקשורת רבים כנקודת מפנה אפשרית עבור חקיקת פיקוח הנשק בארצות הברית ובכלל זה התיקון השני לחוקת ארצות הברית.
בהפגנה בוושינגטון די סי השתתפו בין 200 אלף לבין 800 אלף איש. בארצות הברית כולה השתתפו בהפגנות 1.2 עד 2 מיליון איש.
בעצרת ליד סנטרל פארק בניו יורק נערכה דקת דומייה לקורבנות הטבח בפארקלנד. המוזיקאי פול מקרטני הגיע להפגין בניו יורק, שם אמר: "אחד החברים הכי טובים שלי נורה לא רחוק מכאן", מקרטני התכוון לג'ון לנון, חברו ללקת הביטלס שנרצח בעיר ב-1980.
הר בארדן
הר בארדן (באנגלית: Mount Barden) הוא הר ברכס סנטינל, בצפון הרי אלזוורת' בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 4.6 קילומטרים צפונית-מערבית מהר שארפ.
הר בארדן מתנשא מעל קרחון ז'נדה שממזרח לו.
גובהו של הר ברדן 2,910 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא על שמו של וירג'יל וו. בארדן (Virgil W. Barden) שהיה פיזיקאי חוקר יונוספרה, ושחרף בשנת 1957, בתחנת המחקר בירד.
בלקברן ריפון
בלקברן T.5 ריפון (באנגלית: Blackburn T.5 Ripon) היה מפציץ טורפדו ומטוס סיור דו-כנפי בריטי תוצרת חברת בלקברן איירקראפט, שפעל מעל גבי נושאות מטוסים וטס לראשונה ב-1926. הריפון שירת בזרוע האוויר של הצי המלכותי בשנים 1929–1935 ובנוסף נמכר לפינלנד, שם המשיך לשרת במהלך מלחמת החורף ומלחמת ההמשך, עד 1944.
פיתוח
הריפון פותח במטרה להחליף את הבלקברן דארט החד-מושבי כמפציץ טורפדו לפעולה מעל גבי נושאות מטוסים. בהתאם לדרישות מכרז 21/23 של משרד האווירייה הבריטי היה על המטוס לשמש גם לסיור, ולכן נזקק לשני אנשי צוות. אב הטיפוס ערך את טיסת הבכורה ב-17 באפריל 1926 כמטוס יבשתי, כאשר אב טיפוס שני טס לראשונה ב-26 באוגוסט של אותה שנה כמטוס ימי. טיסות המבחן הראשונות לעומת מתחריו, ההנדלי פייג' הארו והאוורו בופאלו, הראו שאף אחד מן המטוסים אינו מראה עליונות בביצועיו על פני האחרים, ולכן עבר הריפון תכנון מחדש, הותקן בו מנוע משופר, הגה כיוון מוגדל והטיה רבה יותר לאחור של כנפיו. לאור שיפורים אלה הוכרז הריפון כמנצח במכרז והוכנס לשירות.
ארבעה אבות טיפוס ו-90 מטוסים נבנו על ידי בלקברן איירקראפט לשירות בזרוע האוויר של הצי המלכותי. הבאפין היווה פיתוח נוסף של הריפון, והחליף אותו בשירות זרוע האוויר, כאשר 68 מטוסי ריפון הוסבו לגרסת הבאפין.
שירות מבצעי
הריפון נכנס לשירות בזרוע האוויר של הצי המלכותי ב-1929, כאשר שישה מטוסים נקלטו בגף מס' 462 (מפציצי טורפדו של הצי), שפעל מעל גבי נושאת המטוסים אה"מ פיוריאס בינואר של אותה שנה. לרוב הופעל הריפון כמטוס בעל גלגלים שהמריא ונחת מנושאות מטוסים, ורק לעיתים רחוקות צויד במצופים, על אף שניתן היה להפעילו כמטוס ימי. הריפון המשיך לשרת בגפי מפציצי הטורפדו של הצי עד 1933, כאשר עברה זרוע האוויר ארגון מחדש והוקמו הטייסות מס' 810, 811 ו-812. מטוסי הריפון האחרונים יצאו משירות בינואר 1935, כאשר טייסת מס' 811 צוידה מחדש בבלקברן באפין.
הריפון שירת גם בחיל האוויר הפיני, כאשר יחידה אחת נבנתה עבורו על ידי בלקברן ו-25 נוספות נבנו ברישיון במפעל מקומי בפינלנד. בהזמנה זו נעשה שימוש במגוון מנועים, כאשר המטוס הראשון צויד בבריסטול יופיטר סימן VII (530 כ"ס), השבעה הבאים בנום-רון יופיטר סימן VI (480 כ"ס), השמונה שאחריהם בארמסטרונג-סידלי פנתר (535 כ"ס) ועשרת האחרונים בבריסטול פגסוס (580 כ"ס). במהלך מלחמת החורף ומלחמת ההמשך שירת הריפון בחיל האוויר הפיני כמטוס קישור וסיור כנגד כוחות ברית המועצות. לאחר שמטוס אחד הופל ב-1939 על ידי מטוס קרב סובייטי הוגבל הריפון למשימות ליליות בלבד, ושירת בתפקיד זה עד 1944.
דינו דה-לורנטיס
דינו דה-לורנטיס (באנגלית: Dino De-Laurentiis; 8 באוגוסט 1919 - נובמבר 2010) היה מפיק קולנוע איטלקי שהפיק למעלה מ-150 סרטי קולנוע. בשנת 2001 קיבל את הפרס לזכר אירווינג תלברג מאת האקדמיה האמריקאית לקולנוע וב-2003 זכה בפרס אריה הזהב על מפעל חיים.
ביוגרפיה
דה-לורנטיס נולד כאגוסטינו דה-לורנטיס בטורה אנונציאטה, איטליה, ומכר ספגטי שעשה אביו. לאחר שהחל ללמוד את אמנות הקולנוע ברומא, לימודיו הופסקו כתוצאה ממלחמת העולם השנייה. בשנות חייו המוקדמות להפקות הסרטים, דה-לורנטיס השתתף בהפקת סרטים נאו-ריאליסטים כסרטיו של פדריקו פליני "לה סטראדה" (1956) ו"לילות כביריה" (1959), לעיתים תוך שיתוף פעולה עם המפיק קארלו פונטי. בשנות ה-60 הקים דה-לורנטיס סטודיו אולפנים משלו, והצליח להפיק את הסרטים ברברלה ו-"Danger: Diabolik", אך זה קרס מבחינה כלכלית בשנות ה-70. כאשר עבר לארצות הברית בשנות ה-70, דה-לורנטיס הקים את "De-Laurentis Entertainment Group" שמבוססת בקרוליינה הצפונית.
לדה-לורנטיס ארבעה ילדים מאשתו הראשונה, סילבנה מנגנו, שמתה ב-1989. היה נשוי למפיקה מרתה שומאכר ולהם שתי בנות. ביתו מנישואיו הראשונים, רפאלה דה-לורנטיס, גם היא מפיקה. כך גם אחיינו, אורליו דה-לורנטיס.
בין הסרטים שבהפקתו ניתן למנות את:
אהרן לוי (כדורגלן)
אהרן (אהרונצ'ו) לוי (25 בספטמבר 1943, רוסה, ממלכת בולגריה – 7 בספטמבר 2017, ראשון לציון, ישראל) היה כדורגלן ישראלי, אשר שיחק לרוב בעמדת המגן ומזוהה עם קבוצת מכבי יפו.
קורות חייו
אהרן לוי נולד בעיר רוסה אשר לגדות הדנובה בצפון בולגריה. ב-1948, במהלך העלייה ההמונית עלתה משפחתו לישראל והתיישבה ביפו. ב-1953 הצטרף לקבוצת הילדים של מכבי יפו. במהלך עונת 1958/1959 בליגה הלאומית הועלה לקבוצה הבוגרת, ומשחקו הראשון היה ב-10 בינואר 1959 מול הפועל רמת גן. ב-15 בינואר 1966 במהלך עונת 1965/1966 בליגה הלאומית נערך משחק ליגה בין מכבי יפו להפועל ירושלים. בדקה ה-81 פסק השופט מנחם אשכנזי בעיטת עונשין מ-11 מטרים לזכות הפועל ירושלים. מוצי ליאון ואהרן לוי "פוצצו את המשחק", ולדברי אשכנזי, אף בעט בו לוי ברגלו. יפו הועמדה בפני ועדת משמעת, ולוי הורחק לשנה בפועל ושנה על תנאי מהמגרשים, אף על פי שנחשב לשחקן הוגן וללא כל עבירות משמעת. מוצי ליאון הורחק לארבעה חדשים ועזב את הארץ לדרום אפריקה. אהרן לוי שב לפעילות ב-21 בינואר 1967 ושיחק במשחק הליגה בין מכבי יפו להפועל באר שבע שהסתיים בתיקו אפס.
לוי שיחק עד עונת 1966/1968 בליגה הלאומית "העונה הארוכה", ומשחקו האחרון בשורות הקבוצה היה ב-20 באפריל 1968 מול הפועל מחנה יהודה. בסך הכל השתתף ב-159 משחקי ליגה ובהם כבש 4 שערים. בסיום העונה פרש ממשחק פעיל. ב- 1961 זומן לסגל נבחרת ישראל בכדורגל על ידי המאמן גיולה מאנדי. לוי נכלל בסגל הרחב של הנבחרת גם תחת יוסף מרימוביץ' עד 1964. אהרן לוי היה שחקן אהוד על אוהדי הקבוצה ושחקניה והיה השראה לצעירים שחלקם הפכו לכדורגלנים.
לאחר פרישתו משדה הכדורגל היה לוי בעל מפעל לייצור אביזרי פלסטיק. הוא שמר על קשר עם ותיקי הקבוצה, ובין 2014–2016 ארגן והשתתף במפגשים חברתיים עם כדורגלנים יוצאי מכבי יפו. אהרן לוי התגורר בראשון לציון, היה נשוי ללבנה, אב לשתי בנות וסב לשבעה נכדים. הלך לעולמו ב-2017 והובא למנוחות בבית הקברות במושב נטעים.
הקבינט הלאומי (אוסטרליה)
הקבינט הלאומי הוא פורום קבלת החלטות בין-ממשלתי אוסטרלי המורכב מראש הממשלה, ראשי הטריטוריות והשרים הראשיים. הקבינט הלאומי, שהוקם במקור ב-13 במרץ 2020 בתגובה למגפת הקורונה, החליף את המועצה הממשלתית האוסטרלית (COAG) כפורום בין-ממשלתי עיקרי ב-29 במאי 2020. הקבינט הלאומי מורכב מהפורום הראשי (ראש ממשלה, ראשי ממשלת המדינות ושרים ראשיים), וועדות מיוחדות המתמקדות באוסטרליה הכפרית והאזורית, כישורים, תשתיות, בריאות, תחבורה, אוכלוסייה, הגירה ואנרגיה.
היסטוריה
ראש הממשלה סקוט מוריסון הכריז על הקמת הקבינט הלאומי ב-13 במרץ 2020 לאחר פגישה של מועצת ממשלות אוסטרליה (COAG). הקבינט נוצר מתוך הסכם "השותפות הלאומית לתגובת מגפת הקורונה" כדי "לתאם ולתת מענה לאומי עקבי למגפת COVID-19" במהלך המגפה העולמית.
הגוף הושווה לקבינט המלחמה האוסטרלי במהלך מלחמת העולם השנייה. ישיבות הקבינט הלאומי מתקיימות באמצעות שיחות ועידה בווידאו.
תפקיד ואחריות
הקבינט הלאומי אחראי על תמיכה ותיאום פעולות לאומיות באוסטרליה כתגובה למגפת הקורונה. הקבינט נתמך על ידי הוועדה הראשית להגנת הבריאות באוסטרליה (AHPPC), גוף מתמשך המורכב ממנהל הרפואה הראשי של הקהילה האוסטרלית, ברנדן מרפי, וקציני הבריאות הראשיים של כל אחת מהמדינות והטריטוריות. ה- AHPPC משתמשת במודל מתמטי, במחקר ובנתונים הקיימים כיום כדי ליידע את ההחלטות שקיבלו בקבינט הלאומי.
ראש הממשלה אמר כי לקבינט הלאומי יש "מעמד של ישיבת ממשלה" ברמה פדרלית, כלומר יש לו אותה הגנת סודיות והגנות על חופש המידע כמו הקבינט הפדרלי, על פי חוק חופש המידע משנת 1982. הסמכות החוקית לחלק ניכר ממבנה זה מבוססת על פרקטיקה והסכמה, הכלולות בספר הקבינט הרשמי; בהתבסס על שיטת וסטמינסטר, אין בהחלטות הממשלה סמכות חוקית. אלא נובעים מהמועצה הפדרלית, שנותנת תוקף משפטי להחלטות שקיבל הקבינט. "השותפות הלאומית לתגובה למגפת הקורונה" נקבעת בחלק 6 (46) כי הצדדים "אינם מתכוונים שאף אחת מהוראות הסכם זה תהיה ניתנת לאכיפה משפטית".
המומחית למדיניות ציבורית, ג'ניפר מנזיס, מתארת את הקבינט הלאומי כ"COAG בשם אחר", שקיבל תפקיד מנהיגותי בתקופה של משבר לאומי. היא כותבת "אף שקוראים לו קבינט, הקבינט הלאומי הוא מבחינה טכנית פורום בין-ממשלתי. המוסכמות וכללי הקבינט, כגון סולידריות הקבינט והוראות סודיות, אינם חלים על הקבינט הלאומי. כוחו הוא שמובילים מנהיגי כל תחומי השיפוט האוסטרלי לנהל משא ומתן בשם עמם וליישם את ההחלטות שהושגו. המודל הזה נקרא פדרליזם מבצע." במודל זה אזרחי כל מדינה או טריטוריה מיוצגים על ידי ראשיהם הנבחרים, והמדינות הקטנות יותר שולחות נציגות שווה. פורום כמו הקבינט הלאומי סופג ביקורת על כך שהוא גוף בלתי דמוקרטי, שכן תפקידו של הפרלמנט האוסטרלי מוטל על צד אחד. עם זאת, הקבינט הלאומי מבוסס על משא ומתן ופשרה בין המדינות, ולא על רצון הרוב. הפרלמנט מושעה ולא מתוקן; הפרלמנט יעביר חקיקה המבוססת על החלטות שקיבל הקבינט הלאומי. לאחר חלוף המשבר, כל ההחלטות המתקבלות על ידי הקבינט הלאומי ייפלו לבדיקת התהליכים הדמוקרטיים הרגילים ובכך יהיה אחראי לכל ההחלטות שהתקבלו.
עתיד הקבינט הלאומי
היו הצעות לפיהן הקבינט הלאומי ימשיך באופן קבוע לאחר שהמגפה תסתיים ויחליף למעשה את COAG. ב-14 באפריל 2020 דווח כי ראש הממשלה מוריסון מקווה ש"התהליכים שהקמנו עבור הקבינט הלאומי עשויים להתגלות כדרך טובה יותר למערכת הפדרלית שלנו לעבוד בעתיד, אך זה יהיה עניין בפעם אחרת". מארק מקגוואן, אמר כי אף מנהיגי מדינה אחרים לא התנגדו כאשר העלה את הרעיון להמשיך את הקבינט הלאומי. הוא גם אמר לעיתון דה אוסטרליאן, "תהליך הקבינט הלאומי הסיר את הגבולות הפוליטיים שיכולים לעכב את COAG".
ראש ממשלת אוסטרליה המערבית, מטעם הלייבור, ג'יי ווטריל, כינה זאת "חידוש פנטסטי [שכדאי] להמשיך" והוסיף כי הקבינט "השיג יותר בחודשים האחרונים ממה ש[פגישות] COAG רבים השיגו במשך שנים רבות".
ב-29 במאי 2020 הודיע ראש הממשלה כי הקבינט הלאומי יחליף את COAG (עם ביטול COAG) וישיבות לאחר המגפה יתקיימו מדי חודש, במקום הפגישות הדו-שנתיות של COAG. לדברי סיימון בנסון מהעיתון "דה אוסטרליאן", אנלוגיה אחת ששימשה לתיאור המשמעות של הדבר הייתה "כאילו האו"ם הופך לממשלה".
סבוננאים
סבוננאים (שם מדעי: Sapindales) היא סדרה של צמחים בעלי פרחים. כלולות בה מספר משפחות בעלות מינים חשובים לחקלאות.
על השם העברי
היות שהאקדמיה ללשון העברית אינה מחליטה על שמות סדרות, נהוגים שני שמות עבריים לסדרה זו. הסבוננאים היא השולטת, בהתאם לתרגום מלטינית המתבסס על משפחת הסבונניים, אך קיים מיעוט גדול של שימוש בשם אלתאים המתבסס על משפחת האלתיים, הנפוצה בארץ. קיימים פרסומים הנוהגים בשם זה ואחר, והבחירה בשם סבוננאים לערך זה מבוססת על תרגום הרוב.
האוניברסיטה הפדרלית הדרומית (רוסיה)
האוניברסיטה הממלכתית של רוסטוב (ברוסית: Ростовский государственный университет) הייתה אוניברסיטה מרוסטוב על הדון שהתקיימה בין 1817 לבין 2006. האוניברסיטה הוקמה על בסיס סגל של אוניברסיטת ורשה ונפתחה על ידי הקיסר אלכסנדר הראשון ב-1817 והייתה לאוניברסיטה בעלת מעמד ממלכתי. בשנת 1915, בעקבות התקרבות הכוחות הגרמנים לוורשה במהלך מלחמת העולם הראשונה נסגרה האוניברסיטה וחלק משמעותי של הסטודנטים עזבו את העיר ופונו לרוסטוב על דון. בשנת 2006 המוסד אורגן מחדש ושמו שונה לאוניברסיטה הדרומית הפדרלית (Южный федеральный университет). בשנת 2006 באוניברסיטה למדו כ-56 אלף סטודנטים.
וולף חצקביץ'
ווֹלְף חַצְקֵבִיץ' (ברוסית: Вольф Беркович Хацкевич; 21 בינואר 1908, כפר פאָראָפִיֶיבְקָה, בוֹרְזְניאָנְסְקִי אואזד, גוברניית צ'רניגוב, האימפריה הרוסית - 9 בינואר 1959, כפר דאָריינסקויֵה, אורלסקיה אובלסט, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית, ברית המועצות; נקבר בבית הקברות דונסקויה, מוסקבה) היה לויטננט קולונל סובייטי יהודי בחיל רגלים הצבא האדום.
חייו
וולף חצקביץ', בן בֶר (דב) שהיה ממעמד פקידות, נולד בכפר פאראפייבקה של גוברניית צ'רניגוב באימפריה הרוסית.
קיבל השכלה יסודית והצטרף למפלגה הקומוניסטית הרוסית ב-1930 בזמן שעבד ברית מעבדי עורות בנובוסיבירסק.
בשנת 1931 התגייס לצבא האדום ולאחר שנתיים סיים בלימודי חוץ מבחנים למפקד סגל תיכון. השתתף במלחמת העולם השנייה מאז פלישתם של גרמנים ב-1941.
בלילה לקראת 26 בספטמבר 1943 בהיותו מפקד חטיבת 104 של חיל רגלים באוגדה 36 שהייתה חלק מן הארמייה ה-57 בחזית הערבה הוא היה זה שארגן ופיקד על צליחת נהר דנייפר סמוך לכפר סושינקה וכיבוש כביש שחיבר את הכפר עם כפר צ'רבונויה והדף 11 התקפות.
על כך זכה לפי פקודה מ-20 בדצמבר אותה השנה לעיטורי גיבור ברית המועצות, עיטור לנין (מס' סידורי 15696) וכוכב הזהב (מס' סידורי 1432). כמו כן במהלך חייו עוטר בשלושה עיטורי הדגל האדום, שני עיטורי הכוכב האדום ואותות נוספים.
ב-1946, לאחר המלחמה, סיים קורסים המיועדים לקצינים מצטיינים: "ויסטרל" ("Выстрел") ו"קורס שיפור צוות קצינים" שנוהל על ידי שירות הביטחון הסובייטי.
השתחרר למילואים ב-1955 בדרגת קולונל. בהמשך התגורר בכפר דאריינסקויה בצפון-מערב קזחסטן שם גם נפטר. עפרו נטמן בבית הקברות "דונסקויה" במוסקבה.
הנצחה
בכפר הולדתו, בבית הספר בו למד, מוצב קיר זיכרון.
מקורות
דף אישי באתר גיבורי ברית המועצות (רוסית)
דיולה בנצור
דיולה בנצור (בהונגרית: Benczúr Gyula; נירג'האזה, 28 בינואר 1844 – דולאן (היום בנצורפאלבה), 16 ביולי 1920) היה צייר הונגרי, חבר כבוד באקדמיה ההונגרית למדעים.
ביוגרפיה
דיולה בנצור נולד כאמור בנירג'האזה כבנם של וילמוש בנצור (1811–1873) ושל פאולינה לאסגאלנר (1815–1885). משפחתו עברה לקאשה ב-1846. כשהיה בתיכון התחיל לצייר בבית הספר הפרטי לציור של פרנץ קלימקוביץ' ושל בלה קלימקוביץ' בקאשה. מ-1861 היה תלמידו של הרמן אנשיץ באקדמיה לאמנויות יפות במינכן, ובין 1865 לבין 1869 היה תלמידו של קארל פון פילוטי. בשנת 1869 יצא למסע לימודים באיטליה, וב-1874 בצרפת.
בשנת 1873 התחתן עם אחותה של חברתו האמנית, עם קרולינה מקס. נולדו להם ארבעה ילדים. לאחר מות אשתו (1890), הוא התחתן בשנית ב-1892, אשתו השנייה הייתה Piroska Ürmössy Boldizsár, מורה במכללת המורים הממלכתית של בודפשט.
מאמצע שנות ה-70, הוא בילה את הקיצים שלו באמבך שליד אגם שטארנברג (האגם החמישי בגודלו בגרמניה), שם נבנה בית הקיץ שלו ב-1885 על בסיס תוכניותיו של אחיו הצעיר, האדריכל בלה בנצור.
מ-1876 עד 1883 לימד באקדמיה של מינכן. עם שובו הביתה, הקים את בית הספר ההונגרי הראשון לאמנות, בית הספר מאסטר בנצור, אותו ניהל עד מותו. כבר בחייו היה צייר מוכר ומוערך. ב-1906 הפך לחבר לנצח בבית העליון של הפרלמנט ההונגרי וב-1910 הפך לחבר כבוד באקדמיה ההונגרית למדעים.
קריירה האמנותית
בנצור הוא דמות יוצאת דופן של הציור ההיסטורי האקדמי ההונגרי מהמאה ה-19. השלב המוקדם של הקריירה שלו מאופיין בציורי פורטרטים בסגנון בידרמאייר (גיזלה), דיוקנאות חיים רומנטיים (טרגדית הדיג בבלטון) ותמונות של נושאים היסטוריים שהושפעו מציורו של קארל פון פילוטי (לכידתו של פרנץ ראקוצי השני). הוא השיג את הצלחתו הראשונה עם תמונתו של לאסלו הוניאדי "הפרידה" ב-1866. בשנת 1875 זכה בתחרות הציור ההיסטורי עם ציורו "ההטבלה של וייק". לודוויג השני, מלך בוואריה הזמין אותו לצייר תמונות רבות של נושאים היסטוריים. לאחר שחזר הביתה, הוא צייר עירום, דיוקנאות ותמונות עם נושאים מיתולוגיים. תקופת היצירה האחרונה שלו מאופיינת בחיבורים היסטוריים מונומנטליים. יצירתו "הכיבוש בחזרה של טירת בודה", שצוירה למילניום ב-1896, היא אחת היצירות המשמעותיות ביותר בז'אנר.
בשנת 1900, הוא זכה בפרס הראשון בתערוכה העולמית בפריז עם דיוקנו של שלאו לרינץ שלאו, הקרדינל של נאג'ווארד, שצויר שם, שעדיין ניתן לראות אותו בארמון הבישוף בעיר. ציורו מחווה למילניום, שהושלם ב-1907, עורר תשומת לב רבה ברחבי אירופה. בשנים האחרונות לחייו הוא עבד על סדרה של שמונה תמונות עם נושאים היסטוריים שתוכננו לטירת בודה, מהן הצליח להשלים שניים. הוא זכה בפרסי אמנות רבים במהלך הקריירה שלו. יצירותיו זכו במדליות זהב בפריז (1878, 1900), ברלין (1886, 1910), וינה (1877, 1888) ומינכן (1888).
בני משפחתו הבולטים
ילדיו הם האמנית התעשייתית אלזה בנצור, האמנית היוצרת והתעשייתית אולגה בנצור, הציירת אידה בנצור והרופאה דיולה בנצור. נכדיו אווה ואשטג ולאסלו ואשטג היו פסלים. אחיו הצעיר בלה בנצור היה אדריכל. הפסל ג'רג' ואשטג היה חתנו, והצייר גבריאל פון מקס היה גיסו.
טיבור קלן
ביוגרפיה
סבו של טיבור קליין מצד אביו היה רב, אביו היה סוחר. הוא בא ממשפחת חזנים מצד אמו, ושני אחיו בחרו גם הם במקצוע זה (טמאש קלמן, ארווין קליין). קלן היה תלמידו של רז'ה פלקי בקונסרבטוריון בלה בארטוק בבודפשט, ואחר כך השתתף בקורס המאסטר של זמר האופרה האיטלקי טיטו סקיפה.
בגיל 22 חתם חוזה בבית האופרה של בודפשט בשנת 1959, שם ערך את הופעת הבכורה שלו כפרפיניול (פוצ'יני: לה בוהם). לאחר תפקידים קטנים אחדים, קיבל במהירות תפקידים ראשיים כטנור לירי וכספינטו טנור (ספינטו טנור הוא מונח קולי שמשמש לאפיון קול סופרן או טנור בעל משקל בין לירי לדרמטי שמסוגל להתמודד עם שיאים מוזיקליים גדולים באופרה במרווחי זמן מתונים). תפקידו הבולט הראשון היה אדגרד (דוניצטי: לוצ'יה די למרמור), שעליו דיבר טיטו סקיפה בשבחים רבים. עד הגירתו מהונגריה בשנת 1965, היה זמר מועסק מאוד של בית האופרה.
הוא שר בחו"ל במשך שנתיים בבתי אופרה מובילים באירופה, כמו לה סקאלה במילאנו, ולאחר מכן עבר לקנדה ב-1967. בטורונטו המשיך ללמוד חזנות אצל אליעזר קירשבלום.
קלן התיישב בניו יורק בשנת 1969, שם הפך לאחד הטנורים המובילים באופרה של ניו יורק (NYCO) במשך כמה שנים. הוא ויתר על הקריירה הבימתית שלו במחצית הראשונה של שנות ה-70 של המאה ה-20, ופנה לגמרי לתחום הדת. לאחר שהות קצרה נוספת בטורונטו, חזר לארצות הברית, שם הפך לחזן המפורסם של בית הכנסת בית אל מ-1975 ועד מותו המוקדם בצדרהרסט (Cedarhurst הוא ישוב בהמפסטד שבנפת נסאו). הופעתו האחרונה בהונגריה הייתה בפסטיבל הקיץ היהודי של 1997. עדים בני זמננו להופעותיו זוכרים אותו כטנור לירי בעל קול יפה במיוחד וטכניקה מצוינת. פעילותו כחזן התאפיינה בהכרה ובהזדהות דתית עמוקים מאוד.
1961 בקולנוע
פרסים
פרסי האקדמיה: פרסי גלובוס הזהב: פרסי אוסקר:
הסוכנות הפדרלית לטכנולוגיות מידע
הסוכנות הפדרלית לטכנולוגיות מידע (ברוסית: Федеральное агентство по информационным технологиям בקיצור Росинформтехнологии, "רוסאינפורמטכנולוגיה") היא הגוף הפדרלי הרוסי שהיה קיים בשנים 2005–2010 והיה כפוף למשרד התקשורת. ביצע את ענייני ניהול נכסי מדינה ומתן שירותים ממלכתיים בתחום טכנולוגיית המידע, כולל שימוש בטכנולוגיית מידע עבור משאבי מידע ממלכתיים ומתן גישה אליהם. הסוכנות הייתה הסמכות הבלעדית המורשית בתחום השימוש בחתימות דיגיטליות אלקטרוניות.
הסוכנול כללה 5 מחלקות:
ראש הסוכנות מאז הקמתה היה ולדימיר מאטיוחין, שהודח על ידי ראש הממשלה ולדימיר פוטין בינואר 2010.
הסוכנות בוטלה ב־25 באוגוסט 2010 על פי צו נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב, תפקידיה הועברו למשרד התקשורת של הפדרציה הרוסית.
תעלת קרל היינה
תעלת קארל היינה (בגרמנית: Karl-Heine-Kanal) היא תעלת מים מלאכותית בארוך של כ-3.3 ק"מ במערב העיר לייפציג. התעלה מחברת את נמל לינדנאו (Lindenau) עם נהר האלסטר הלבן. לאורך התעלה פרוסים 15 גשרים וניתן לשוט בה בסירות קטנות. התעלה והגשרים שמעליה הם אתר מורשת בעיר לייפציג ויעד לשימור.
גשרים
הגשרים הבאים חוצים את תעלת קארל-היינה החל מהחיבור עם נהר האלסטר הלבן:
היסטוריה
את רעיון בניית התעלה הגה לראשונה עורך הדין והיזם התעשייתי קרל היינה ב 1856 כחלק מפרויקט שככל חפירת של כמה תעלות עבור מעבר ספינות המחברות את נהר האלסטר הלבן עם נהר סאלה. בניית התעלה החלה ביוני 1864 בחיבור עם נהר האלסטר הלבן בשכונת פלאגוויץ. בשנים 1890–1898 נבנה החלק האחרון של התעלה, שמגיע עד קצת לפני נמל לינדנאו.
בשנות התשעים של המאה ה-20 שופצה התעלה. לאורך הגדה הצפונית שלה נבנתה טיילת להולכי רגל ואופניים אשר נחנכה ב 16 בספטמבר 1996 בנוכחותה של שרת הסביבה אנגלה מרקל. בשנת 2007 אישרה מועצת העיר להמשיך את התעלה עד הנמל כדי לאפשר את החיבור שתוכנן מזמן.
ב-18 ביולי 2012 החליטה מועצת העיר להאריך את התעלה לנמל. 18 מיליון יורו נדרשו לפרויקט. העירייה תרמה כ-3.8 מיליון יורו ממשקי הבית שלה, 7.6 מיליון יורו הושגו ממכירת קרקעות ברחוב פלאושטרסה (Plautstraße). שאר העלויות מומנו ממענקים, כולל מקרן הפיתוח העירוני של האיחוד האירופי "ג'סיקה".
ב־29 בינואר 2015 החל החיבור באורך 665 מטרים של תעלת קארל-היינה לנמל לינדנאו. ב-2 ביולי 2015 נפתח המסלול החדש לתנועת סירות.
בירכת חנון
בירכת חנון (מכונה גם ביארת חנון) הוא מבנה מגורים וחווה חקלאית עתיקה של משפחת חנון בנתניה.
בירכת חנון
מדרום לאתר שכנה בעבר ביצה שניזונה מנחל אילנות. מי הנחל נחסמו ממערב על ידי רכס הכורכר ומדרום בדיונת חול גדולה. בתקופת המנדט הבריטי ניטעו בלב הבריכה עצי אקליפטוס רבים כחלק מהניסיונות ליבש אותה. חורשה זו קיימת עד היום דרומית לחניה של מכללת אורט הרמלין. עד שנות ה-70 של המאה ה-20 הצטמצם מאוד שטח הבריכה ובשנות ה-80 הוזרמו המים לבריכה מלאכותית. בעקבות פיתוח האזור בשנות ה-90 כחלק מפארק התעשייה של פולג נעלמה הבריכה לחלוטין. חלק מן האזור עדיין מוגדר אתר טבע לשימור.
גביע דייוויס 1952
מחזיקי הגביע היו נציגי אוסטרליה ומשחק הגמר נערך באדלייד, אוסטרליה. לתחרות נרשמו 26 נבחרות שחולקו ל-3 בתים- "בית אמריקה", "בית אירופה" ו"בית המזרח" שכלל נבחרת הודו בלבד. בין מנצחי הבתים נערכו משחקים על הזכות להתמודד עם מחזיקת הגביע על התואר.
המשחק על התואר נערך ב-31-29 בדצמבר 1952 באדלייד, אוסטרליה. נבחרת אוסטרליה ניצחה את נבחרת ארצות הברית עם תוצאה 1:4. בכך נבחרת אוסטרליה זכתה בתואר בפעם השלישית ברציפות ובפעם ה-10 בסך הכל.
בית אמריקה
בית הזה כלל 5 נבחרות כולל יפן, אשר הפסידה לארצות הברית במשחק המוקדם.
בית אירופה
הבית כלל 22 קבוצות, כולל ארגנטינה, ברזיל, צ'ילה ומצרים. לאחר משחקים מוקדמים החלו משחקי רבע הגמר.
משחקים בין מנצחי הבתים
המשחקים נערכו במהלך דצמבר 1952 באוסטרליה.
רשת ב'
היסטוריה
שידורי "תוכנית ב'" החלו לראשונה ב-1952, כשידורים באנגלית ובצרפתית, בשעות ארבע עד שש אחר הצהריים, באפיק רדיו מקביל ונפרד מאפיק השידור הראשי של קול ישראל דאז, שכונה "תוכנית א'". שידורים אלה, של "תוכנית ב'", הופעלו כשידורים בשפות ושידורים לעולים חדשים, ובהמשך הועברו אליו שידורים מ"תוכנית א'".
גל ב' הייתה התחנה הראשונה ששידרה פרסומות ברדיו בישראל. בתחילה שודרו מדי יום 40 פרסומות, כל אחת באורך 15 שניות וסך הכל 10 דקות. שידור הפרסומות והחסוית בגל ב' החל ב-3 באפריל 1961. גל ב' נקרא בתחילת דרכו גם "הגל הקל" משום ששידר, לצד יומני חדשות, תוכניות רבות של מוזיקה פופולרית ומצעדי פזמונים שנחשבו אז כמוזיקה "קלה", בעוד "קול ישראל" נתפס כתחנה "רצינית" אשר שידרה בעיקר תוכניות אומר ומוזיקה קלאסית. בהמשך, התקיימו במקביל הכינויים "רשת ב'" ו"הגל הקל" לאפיק זה.
בתחילת דרכה עבדו בה כקריינים יצחק שמעוני, חיים יבין וירון לונדון, אשר נחשב למגיש הראשון של מגזין הערב "היום הזה". בהמשך, בלטו בין שדרניה רבקה מיכאלי, חיים קינן ואחרים. בין עורכי המוזיקה שעבדו בה בראשית דרכה היו אהוד מנור, דליה הלר (עורכת "מקום בצמרת", מצעד הפזמונים העברי) ואחרים. בין התוכניות הקבועות ששידרה הרשת: "התוכנית לעקרת הבית", "במקצב יוצר" (עם משה טימור) ו"בחצי היום".
בשנת 1969 ניהלה את הגל הקל דרורה בן אב"י, שהקפידה על נכונות ההיגוי והשפה העברית בשידורים.
עם הקמת רשת ג' בשנת 1976 עבר תחום המוזיקה הפופולרית אל הרשת החדשה ורשת ב' הפכה לרשת של חדשות ומוזיקה שקטה.
בעקבות חקיקת חוק השידור הציבורי הישראלי, הסתיימו שידורי התוכניות ברשת ב' במסגרת רשות השידור ב-10 במאי 2017, בשעה 19:04. מאז ועד תחילת שידורי תאגיד כאן ב-15 במאי, התחנה שידרה מוזיקה ועדכוני חדשות בכל שעה עגולה.
לאחר המעבר לשידורים במסגרת תאגיד השידור הישראלי, התחנה שינתה את שמה לכאן ב'. התחנה המשיכה לשמור על מספר מאפיינים: היא המשיכה להזדהות במעברונים כרשת ב'; תוכניות רבות המשיכו להיות משודרות באותה מתכונת, עם אותם מגישים ואף במשבצת שידור דומה או קרובה; תוכניות רבות המשיכו להשתמש באותן נעימות נושא וקטעי קריינות והכרזה; מהדורות החדשות מסתיימות במילים "עד כאן החדשות מקול ישראל", בדומה לסיום החדשות ברשות השידור.
לוח השידורים
ב-1967 החל שידור התוכנית "יומן השבוע".
באמצע 1969 החל שידור תוכנית הצהרים "בחצי היום".
ב-2 באפריל 1972 שודר לראשונה מגזין "הבוקר הזה", אשר תוך שנה היה למגזין החדשות הפופולרי ביותר של רשת ב'.
ב-1983 שודרה לראשונה התוכנית "רגעי קסם".
מ-1983 ועד 1989 שודרה התוכנית "כל צבעי הרשת".
ב-1984 שודרה לראשונה התוכנית "השבוע שלי", אשר הוגשה על ידי טומי לפיד, עד לכניסתו לפוליטיקה, ושבה לשידור לאחר עזיבתו את החיים הפוליטיים. לאחר מותו הוגשה התוכנית על ידי עיתונאים המתחלפים מדי שבוע.
ב-1986 החל שידורו של "יומן חצות" בתחנה, לסיכום חדשות היום.
ב-1989 שודרה לראשונה התוכנית "הכל דיבורים".
ב-1990 שודרה לראשונה התוכנית "צבע הכסף".
תוכניות אקטואליה וחדשות
רשת ב' הייתה תחנה בעלת קו חדשותי אקטואלי מובהק. בכל שעה עגולה שודרו שישה אותות זמן (הפיפסים) ולאחריהם מהדורת חדשות ארוכה יחסית. עד יוני 2016 בכל חצי שעה עגולה שודר מבזק חדשות קצר הכולל כותרות בלבד. תוכניות הרדיו אף הן מוקדו בתחום האקטואליה בעיקר, ביניהן תוכניות מובילות כגון "הבוקר הזה", "סדר יום", "הכל דיבורים", "בחצי היום" ו"השעה הבינלאומית".
יומן החדשות של הבוקר, "הבוקר הזה" (8-6 בבוקר), הוגש בדרך כלל על ידי אריה גולן, ובימי רביעי על ידי יעקב אחימאיר.
התוכנית "סדר יום" (10-8 בבוקר) הוגשה בדרך כלל על ידי קרן נויבך ולעיתים על ידי צ'יקו מנשה. ביולי 2012 מינה מנהל הרדיו את מנחם בן למגיש נוסף בתוכנית, כך שמתכונת התוכנית שונתה ממצב שבו הונחתה על ידי שדרן יחיד להנחיה בזוג. בהמשך מונה גם ד"ר מרדכי קידר למגיש. בעקבות התנגדויות רבות חזרה התוכנית למתכונתה הקודמת והיא הוגשה על ידי קרן נויבך לבדה.
את תוכנית האקטואליה הכל דיבורים (12-10 בבוקר) הגישו במשותף עדי מאירי ובני טיטלבוים בימים א'-ד'. בימי חמישי שודרה התוכנית "המזנון" עם יואב קרקובסקי. בין מגישי התוכנית בעבר נמנים רזי ברקאי, שלי יחימוביץ', דליה יאירי, ירון דקל, אסתי פרז, גבי גזית ושלום קיטל.
את יומן החדשות בשעות הצהריים, "בחצי היום", הגישה אסתי פרז.
הפרשן לענייני ערבים של התחנה היה ערן זינגר.
אפרסק
אפרסק (שם מדעי: Prunus persica) הוא מין של עץ פרי גלעיני ממשפחת הוורדיים, המשתייך לסוג פרוּנוּס (אליו משתייכים בין השאר גם השזיף והמשמש). השם אפרסק מתייחס גם לפרי העץ.
אטימולוגיה
האפרסק מופיע בתרבות היהודית כבר בתקופת המשנה (למשל, ב: "האפרסקים והשקדים... כלאיים זה בזה"). בכתבי יד עתיקים המילה מופיעה ללא אל"ף פרוסתטית, שהתווספה מאוחר יותר כדי להקל על ההגייה.
מקורם של ששת זני האפרסק המקוריים (כיום ישנם הרבה יותר) הוא בסין וסביבותיה. מסין הגיע לאיראן (מכאן גם מקור שמו היווני: מֵלוֹן פֶּרְסִיקוֹן (תפוח פרסי)), שקוצר על ידי הרומאים ל-persica.
מאפיינים
הזן המתורבת של עץ האפרסק, Prunus persica vulgaris, הוא כיום הזן הנפוץ בעולם. זן זה גודל לראשונה באירופה במאות הראשונות לספירה, ונתפשט ביוון ובאגן המערבי של הים התיכון בעיקר. כנראה בערך בתקופה זו הגיעו זנים של אפרסק לארץ ישראל. במהלך המאה ה-16 הגיע האפרסק לעולם החדש.
עץ האפרסק מאופיין בגובה בינוני, עלים דמוי איזמל ובעלי חוד ארוך, ופריחה בצבעים ורוד או סגול. פרי האפרסק משתנה בקוטרו בין 2 ל-8 ס"מ; פניו מכוסים בדרך כלל בשכבה של שערות רכות, וצבעו צהוב או אדום. גלעין הפרי קשה מאוד ומחורץ. האפרסק מותאם לאקלים ממוזג.
כיום ישנם כאלף זנים חקלאיים של אפרסקים, ביניהם גם הנקטרינה ואפרסק הפיתה.
אמוג'י אפרסק
אמוג'י אפרסק (🍑) הוא אמוג'י של אפרסק ורדרד-כתום. זהו אחד האמוג'ים הנפוצים באתרי מדיה חברתית כגון פייסבוק, טוויטר ואינסטגרם. בגלל הפלח הייחודי שלו האמוג'י משמש כסמל, המרמז לישבן הנשי, בעיקר בהקשרים מיניים.
אדולף טבאן
אדולף טבאן (בהונגרית: Tevan Adolf; בקשצ'בה, 9 באוקטובר 1854 – 29 ביוני 1921) היה סוחר, לאחר מכן מייסד בית דפוס, בעל בית דפוס ומוציא לאור בולט יהודי-הונגרי, שהפך ליוזם של אחד הפרקים היפים בתולדות התרבות ההונגרית במאה ה-20. קרן טבאן פועלת עד היום.
ביוגרפיה
אדולף טבאן נולד כבכור במשפחה יהודית בעיר בקשצ'בה, אביו יוז'ף טבאן היה רוכל-סוחר מבית לבית, אמו הייתה רוזליה איינר. ב-19 בפברואר 1884 נשא לאישה את תרזיה פישר (1863–1944), בתו בת העשרים של סוחר מעיר הולדתו. מנישואיהם נולדו עשרה ילדים:
בתחילת דרכו ניסה אדולף טבאן עסקים שונים. הוא פתח תחילה מכולת, אחר כך הפך לבעלים של חברת טבאן-רייס, שהייתה הסוכנות הראשית בבקשצ'בה למוצרי הפחם של "מנהלת הכרייה פטרוז'ן". הוא עסק גם במכירת מכונות משרדיות וציוד חשמלי וכן עבד בתור רואה חשבון בחנות הספרים בינר (Biener). ב-1893 הגיש הצעה לאספה הכללית (מועצת העיר) של בקשצ'בה בנוגע להכנסת תאורה ציבורית חשמלית בעיר, שאת טיוטתה פיתח בעצמו. הצעתו נדחתה. ב-1903 קנה את חנות הספרים והנייר של לאיוש לפגה (Lepage Lajos), שכללה גם בית דפוס קטן. בין הנרות, זכוכיות מנורות הנפט וקופסאות הגריז למכוניות, ידיות השוט לעגלות ופריטים דומים אחרים, הפעיל ידנית מכונת דפוס קטנה (בפדלים מופעלים ברגל) בחלק האחורי של החנות. בכך הקים את "בית הדפוס טבאן" שהפך למפורסם, שאת ניהולו קיבל בנו אנדור טבאן כעבור כמה שנים מידי אביו (ב-1909). אדולף לקח חלק חשוב בחיי התרבות של העיר, והשתתף בארגון חוג אורורה שנוסד ב-1913. אדולף נפטר ב-1921. אשתו, יחד עם רבים מאוד מבני המשפחה, נרצחו בשואה ב-1944 וב-1945.
הקמת בית דפוס
בשנת 1903, קנה אדולף טבאן כאמור את חנות הספרים והנייר שלו, שפעלה ברחוב ואשוט (Vasút utca) בעיר, מלאיוש לפגה שעבר לעיר קולוז'וואר. איננו יודעים בדיוק איזה ציוד דפוס ושאר ציוד מקצועי קיבל טבאן מלאיוש לפגה, אך ההנחה היא כיום שהסוחר שעזב לקח את רובו. על פי המסורת המשפחתית, עם תחילתו של "דפוס טבאן", היה בבניין הדפוס מכבש אחד בלבד. לאדולף לא הייתה הכשרה מקצועית בדפוס, אבל התקנון של אז לא חייבו זאת. ב-16 במרץ 1903 הגיש בקשה לרישיון תעשייתי לדפוס, וב-1 באפריל באותה השנה החל בית הדפוס את פעילותו רבת השנים.
בתחילה עבד טבאן עם עובד בודד, אך עם ההצלחה הראשונית של העסק יכול היה להעסיק תוך זמן קצר גם שני חניכים ושתי טוענות למכונות וכן לפתח ולהרחיב את המכונות. הוא גם ביצע שינויים קלים וגדולים בתוך הבניין, למשל העברה של מחלקת הדפוס לחדר מואר יותר. עם זאת, הרשות המקומית של העיר לא אפשרה את הצבת שלט חברה ויצירת חלון הראווה במשך שנים. בשנת 1917 עבר דפוס טבאן לרחוב בארוש, לבניין בו עומד היום דפוס קנר (מפורסם אף הוא). בשנים הראשונות עסק בית הדפוס בדברי דפוס קטנים (הזמנות, מודעות אבל והספדים) ובהוצאת כמה ספרים בהזמנה, אבל המוצרים העיקריים היו עיתונים.
אדולף טבאן הובא למנוחות בבית הקברות היהודי בעיר בקשצ'בה.
הדפסת עיתונים
טבאן עסק בעיקר בהוצאת עיתונים בעלי אוריינטציה דמוקרטית וסוציאליסטית. בהנחייתו הודפסו בדפוס טבאן העיתונים וכתבי עת הבאים (חלקי):
אדולף טבאן היה זמן מה הגם הבעלים של עיתון זה או אחר. בשנת 1910 לקחה על עצמה"מפלגת העבודה הלאומית" את הבעלות על אחד העיתונים של טבאן, אך טבאן נשאר המוציא לאור. לא פעם הופיעו בעיתונים שהדפיס גם פרסומות שלו לקידום בית הדפוס ופרסומות שהציגו מוצרים חדשים שלו.
בנו אנדור פיתח את "דפוס טבאן" גם לכיוונים רבים אחרים.
הנצחת אדולף טבאן
בשנת 2003, במלאת 100 שנה לייסוד דפוס טבאן, כיבדו העיר בקשצ'בה ו"קרן קנר-טבאן" את אדולף טבאן ואת בנו אנדור טבאן באמצעות הצבת לוח זיכרון שעליו כתוב, בין היתר:
You for Me
You for Me (בעברית: אתה בשבילי) הוא סינגל שהוקלט על ידי התקליטן האנגלי סיגלה והזמרת-יוצרת הבריטית ריטה אורה. השיר יצא לאור ב-2 ביולי 2021, על ידי חברת התקליטים מיניסטרי אוף סאונד ו-B1 רקורדינגס, כסינגל שלא מתוך אלבום.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר בוים על ידי קלרה קולן, והועלה לערוץ היוטיוב של סיגלה בשידור חי ב-16 ביולי 2021.
Her Loss
Her Loss הוא אלבום אולפן משותף של הראפרים דרייק ו-21 סבאג'. האלבום יצא לאור ב-4 בנובמבר 2022, על ידי חברות התקליטים OVO סאונד, סלאוטר גאנג ואפיק רקורדס.
רקע והכרזה
ביוני 2022 הוציא דרייק את אלבומו השביעי, Honestly, Nevermind. האלבום אופיין בסוגת הדאנס והוא כולל בתוכו שיר ראפ אחד, "Jimmy Cooks" בהשתתפות 21 סבאג', שהגיע למקום הראשון בבילבורד הוט 100. לפני כן, השניים שיתפו פעולה בשלושה שירים: "Sneakin'" של דרייק (2016), "Mr. Right Now" של 21 סבאג' (2020) ו-"Knife Talk" של דרייק (2021). שירים אלו זכו גם הם להצלחה מסחרית רבה, כשהשניים האחרונים נכנסו לעשירייה הפותחת בבילבורד הוט 100.
ב-20 באוקטובר 2022, 21 סבאג' אירח בהפתעה את דרייק בהופעתו במורהאוס קולג' שבאטלנטה. בהופעה דרייק ציין: "אגב, לא הוזמנתי להופעה. אף אחד ממורהאוס לא ביקש ממני להופיע. אח שלי הביא אותי לכאן, אז תעשו רעש ל-21 סבאג'". ביום ההופעה, פרסם המפיק DDot Omen ציוץ בו טען כי "טייפ של דרייק ו-21 סבאג' יהיה משוגע". בעקבות הציוץ, 21 סבאג' הכחיש בתגובה לפוסט בעמוד האינסטגרם "Rap" את קיומו של אלבום כזה. עם זאת, ב-22 באוקטובר, פורסם הווידאו קליפ של השיר "Jimmy Cooks", בו הכריזו דרייק וסבאג' על שם האלבום ועל תאריך צאתו.
ב-26 באוקטובר, יומיים לפני תאריך צאתו המקורי, הודיע דרייק כי האלבום נדחה בשבוע עקב מחלתו של טכנאי המיקס של האלבום 40 במחלת הקורונה. ב-1 בנובמבר, דרייק ו-21 סבאג' החלו בקידום מזויף לאלבום, הכולל זיוף של כלים נפוצים לקידום אלבומים בתעשיית המוזיקה, בהם שער במגזין ווג וראיון של דרייק בו טען כי צופה בפורנו על בסיס יומי ו"יוצא עם לפחות 4-5 בחורות בו זמנית". ב-2 בנובמבר נחשפה עטיפת האלבום ברשתות החברתיות של שני האמנים, בה נראית הדוגמנית קי יאסוקה. רשימת הרצועות נחשפה ב-3 בנובמבר.
עטיפת האלבום
בעטיפת האלבום מופיעה הרקדנית, מעצבת הציפורניים ומעצבת ה-3D מיוסטון קי יאסוקה. ברשתות החברתיות היא ידועה בכינוי סוקי בייבי, והיא ממוצא יפני, צ'רוקי ואפרו-אמריקאי וגדלה ביפן ובאמריקה. התצלום צולם על ידי פריס איידן, גם הוא מיוסטון. התמונה צולמה שלוש שנים לפני צאת האלבום. הראפר ואחד ממפיקי האלבום ליל יאכטי מצא את התמונה באינטרנט והציע כי היא תהווה כעטיפת האלבום.
מחלוקת
השורה "This bitch lie 'bout getting shots, but she still a stallion" מתוך השיר "Circo Loco", המאזכרת את תקרית הירי של הראפרים טורי ליינז ומייגן די סטליון עוררה מחלוקת ברשתות החברתיות. הראפרית עצמה הגיבה אף היא לשורה בטוויטר, באומרה: "הפסיקו להשתמש בתקרית הירי שלי! ממתי לעזאזל זה מגניב להתבדח על נשים שיורים בהן?!". ליל יאכטי הגיב לסטליון וטען כי השורה אינה מכוונת ישירות כלפיה.
ב-"Middle of the Ocean" דרייק הפנה מספר שורות כלפי הטניסאית סרינה ויליאמס ובעלה, היזם אלכסיס אוחניאן. אוחניאן התייחס לשורות בשרשור בטוויטר, וכתב: "הסיבה שאני נשאר מנצח היא כי אני חסר רחמים לגבי היותי הטוב ביותר בכל מה שאני עושה - כולל להיות המעריץ הטוב ביותר של אשתי ובתי".
ארבעה ימים לאחר צאת האלבום, צמד הראפרים נתבע על ידי המגזין ווג על שימוש בשער מזויף לקידום האלבום ללא אישור.
הצלחה מסחרית
ביום צאתו של האלבום, במצעד של פלטפורמת הסטרימינג אפל מיוזיק, כל 16 השירים מתוך האלבום מילאו את 16 המקומות הראשונים. במצעד העולמי של ספוטיפיי, הגיעו 10 שירים מתוך האלבום לעשירייה הפותחת. האלבום צבר כ-97 מיליון השמעות בפלטפורמה ביום הראשון לצאתו, ובכך הפך לאלבום השמיני עם הבכורה הגדולה ביותר בפלטפורמה, וכן אלבום שיתוף הפעולה בין שני אמנים עם הבכורה הגדולה ביותר בכל הזמנים.
בארצות הברית, הגיע האלבום היישר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200, עם 404,000 יחידות שקולות לאלבום, כולל 12,000 מכירות אלבום טהורות. רצועותיו צברו סך מצטבר של 513.56 מיליון השמעות לפי דרישה, מספר ההשמעות הרביעי הגבוה ביותר לאלבום בשבוע הראשון, אחרי שני אלבומיו של דרייק, Scorpion ו-Certified Lover Boy, ו-Midnights של טיילור סוויפט. זה אלבומו ה-12 של דרייק והשלישי של 21 סבאג' שהגיע למקום הראשון במצעד, מה שהפך את דרייק לאמן עם מספר האלבומים הרב ביותר במקום הראשון במצעד במאה ה-21. במצעד הבילבורד הוט 100, שמונה שירים מתוך האלבום הגיעו למקומות 2-9, מה שהפך את דרייק לאמן עם מספר האלבומים הרב ביותר מתוכם לפחות שבעה שירים שנכנסו לעשירייה הפותחת, כשאלבומיו הקודמים שעשו זאת היו Scorpion ו-Certified Lover Boy.
אלכסיס וייסנברג
אלכסיס זיגיסמונד וייסינברג (בגרמנית: Alexis Sigismund Weissenberg, בבולגרית: Алексис Вайсенберг; 26 ביולי 1929 סופיה – 8 בינואר 2012 לוגאנו) היה פסנתרן צרפתי, יהודי יליד בולגריה.
ילדות וצעירות
אלכסיס וייסנברג נולד בשנת 1929 בסופיה, בירת בולגריה, במשפחה יהודית. הוא התחיל לקבל שיעורי פסנתר מגיל שלוש מאמו, ומגיל חמש היה לתלמידו של המלחין הבולגרי הידוע, פאנצ'ו ולדיגרוב. בעצת ולדיגרוב שמע את ביצועיו של דינו ליפאטי ושל וירטואוזים דומים של הפסנתר. וייסנברג הופיע לראשונה ברסיטל הפומבי בגיל עשר. ניגן באותה הזדצמות שלוש אינבנציות של באך, קטעים אחדים מ"אלבום לצעירים" מאת שומאן, קפריצ'ו לאגורה האבודה מאת בטהובן ואלתור מאת ולדיגרוב. כהדרן ביצע אטיוד שהלחין הוא עצמו.
בשנת 1943 יחד עם אמו ניסו לעזוב את בולגריה שהפכה לבת בריתה של גרמניה הנאצית, ולהימלט לטורקיה אולם נעצרו ונשלחו למחנה מעצר בולגרי קרוב לגבול עם טורקיה. הם שהו שם כשלושה חודשים. יום אחד שומר גרמני ששמע את הילד מנגן מוזיקה של שוברט באקורדיון לקח אותו ואת אמו והעלה אותם על רכבת בתחנת הרכבת הקרובה. הוא העביר להם גם את האקורדיון דרך החלון ואיחל להם מזל. למחרת הם הגיעו בשלום לאיסטנבול.
בשנת 1945 הם עלו לארץ ישראל המנדטורית. וייסנברג למד באקדמיה למוזיקה בירושלים אמנות הפסנתר אצל אלפרד שרדר (בעבר חבר ללימודים של ארתור שנאבל) והלחנה והרמוניה אצל יוסף טל. כעבור זמן קצר ניגן את הק'ונצ'רטו מס.3 לפסנתר מאת בטהובן עם התזמורת הסימפונית ירושלים - רשות השידור. בניצוחו של ליאונרד ברנשטיין. בשנת 1946 נסע לארצות הברית ונרשם ללימודים בבית הספר ג'וליארד בכיתה של אולגה סאמרוף-סטוקובסקי. וייסנברג השתלם גם אצל ארתור שנאבל וונדה לנדובסקה.
הקריירה המוזיקלית
ב-1947 הופיע ויינברג בהופעת בכורה עם הפילהרמונית של ניו יורק תחת שרביטו של גאורג סל עם הקונצ'רטו לפסנתר מס.3 מאת סרגיי רחמנינוב ועם תזמורת פילדלפיה בניצוחו של יוג'ין אורמנדי, שאיתם זכה בתחרות לוונטריט. בשנים 1965-1957 לקח וייסנברג פסק זמן ארוך בקריירה שלו כסולן קונצרטים על מנת ללמוד וללמד. חידש אותה רק בשנת 1966 עם רסיטל בפריז. מאוחר יותר באותה שנה ניגן את הקונצ'רטו הראשון לפסנתר מאת צ'ייקובסקי בברלין תחת ניצוחו של הרברט פון קאראיין, שהחשיב אותו ל"אחד מטובי הפסנתרנים של תקופתנו".בשנת 1972 חזר לראשונה לנגן בפני הקהל הבולגרי. מאז בשנים 1974–1979 הופיע כל שנה בבולגריה.
וייסנברג נפטר בשנת 2012 בגיל 82 בלוגאנו, שווייץ, בעקבות סיבוכים של מחלת פרקינסון. הוא השאיר שלושה ילדים: דוד, כריסטינה ומריה.
הקלטותיו
להערכה מיוחדת (למשל של ברייס מוריסון, מבקר מוזיקה במגזין "גרמופון" בשנות ה-1970 המוקדמות) זכתה הקלטתו של וייסנברג של הסונאטה לפסנתר בסי מינור. פירושיו את היצירות של שומאן, רחמנינוב ושל רבות מיצירותיו של שופן (כולל יצירותיו לפסנתר ותזמורת, הסונאטות מס.2 ומס.3, הנוקטורנים והוואלסים) ידועים מאוד.
מפורסמים גם ביצועיו את הקונצ'רטי מס.1 של ברהמס עם קרלו מריה ג'וליני וריקרדו מוטי (Les Introuvables d'Alexis Weissenberg", 2004), של הקונצ'רטי מס.2 של רחמנינוב עם הרברט פון קאראיין והפילהרמונית של ברלין, של הקונצ'רטו מס.3 של רחמנינוב עם ז'ורז' פרטר והתזמורת הסימפונית של שיקגו ועם סייג'י אוזאווה והתזמורת הסימפונית של בוסטון (כמו כן עם ליאונרד ברנשטיין והתזמורת הלאומית של צרפת).
לוקאס (סרט)
לוקאס (באנגלית: Lucas) הוא סרט אמריקאי מסוגת קומדיה רומנטית משנת 1986. את הסרט כתב וביים דייוויד זלצר, ומככבים בו קורי היים, קרי גרין, צ'ארלי שין וקורטני תורן-סמית.
Cry for Me
Cry for Me הוא שיר של הזמרת הקובנית-אמריקאית קמילה קביו, שיצא כסינגל השלישי מאלבום האולפן השני שלה, Romance ב-4 באוקטובר 2019, תחת חברות התקליטים אפיק רקורדס וסייקו מיוזיק. בעקבות יציאתם של השירים "Liar" ו"Shameless", הסינגלים המובילים מהאלבום.
רקע וכתיבה
בהכרזתה על השיר, קביו קראה לשיר אחד ה"אהובים" עליה והסבירה שהוא נכתב על "כשהאקס שלך עובר הלאה מהר יותר ממך וכמובן כשאתה רוצה שהם יהיו מאושרים אבל פשוט... לא כל כך מהר". כעבור יומיים קביו הסבירה על השיר יותר, ואמרה "כתבתי שיר כבר כשהייתי בת 16 וקראו לו "I’m Pissed Off You’re Happy", על סיטואציה שבה מישהו ואני נפרדנו ומוקדם משציפיתי, הוא המשיך הלאה, הוא נהנה והיה מאושר ויצא עם אחרות וממש כעסתי, זה לא לקח הרבה זמן. לקחתי את הרעיון הזה והכנסתי אותו לשיר הזה, התחושה שאף אחד לא אוהב להודות בה, שהוא משתגע מקנאה". השיר נכתב על ידי קמילה קביו, ראיין טדר, אדם פיניי ולואי בל. השיר הוא באורך שלוש דקות ותשע שניות.
תגובות המבקרים
אמילי זמלר ממגזין רולינג סטון תיארה את השיר כ"שיר פופ" שלוקח את התחושה הזו אחרי פרידה שבה אתה רוצה שהאקס שלך יהיה אומלל כמוך".
קידום
קביו הודיעה על יציאת השיר במדיה החברתית ב-2 באוקטובר 2019.
הופעות חיות
קביו ביצעה לראשונה את השיר בסאטרדיי נייט לייב, ב-12 באוקטובר 2019.
מרקוס דיניז
מרקוס פליניו דיניז פאיצ'או (בפורטוגזית: Marcus Plínio Diniz Paixão; נולד ב-1 באוגוסט 1987) הוא כדורגלן ברזילאי, המשחק בעמדת הבלם בהפועל אום אל פאחם מהליגה הלאומית.
קריירת מועדונים
בקיץ חתם בליבורנו תמורת 300 אלף אירו. בינואר הושאל לקרוטונה.
ביוני מילאן רכשה את דיניז בחזרה תמורת 2.5 מיליון אירו ובנוסף רומן פרייטיקונה עשה את הדרך ההפוכה בהשאלה, אך נשאר בליבורנו כשחקן מושאל תמורת 150 אלף אירו. בקיץ חתם בפארמה תמורת 750 אלף אירו, אך כעבור חודש עזב את הקבוצה וחתם באויפן מליגת העל הבלגית. בקיץ הושאל לקומו מליגה פרו. עונה לאחר מכן הושאל ללצ'ה בה שיחק שלוש עונות.
בקיץ עזב את מילאן וחתם בפדובה לשנתיים.
בקיץ חתם בלוזאן מליגת העל השווייצרית.
ב-29 במאי 2017 חתם בעירוני קריית שמונה מליגת העל לשלוש עונות.
ב 15 ביולי 2020 חתם במכבי פתח תקווה לקראת עונת המשחקים 2020/21 בליגת העל. ב-17 במאי 2022 חתם בהפועל אום אל פאחם מהליגה הלאומית.
המקצוענים (אתר אינטרנט)
המקצוענים היא פלטפורמה דיגיטלית (אתר אינטרנט ואפליקציה) המחברת בין בעלי מקצוע שונים לבין לקוחות. ניתן למצוא בה בעלי מקצוע בתחומים רבים, בהם תיקונים ושיפוצים, גינון, הובלות, תיקון מוצרי חשמל, מנעולנות, נגרות, ניקוי שטיחים, שירותי ניקיון ועוד. האתר עורך סינון של בעלי המקצוע המפורסמים באתר, מפרסם מחירונים מומלצים וחוות דעת על השירות, וכן מפעיל מוקד לאיכות השירות ולפתרון מחלוקות של לקוחות מול אנשי המקצוע.
היסטוריה והקמה
חברת המקצוענים הוקמה באוקטובר 2003 על ידי ארז סתר במטרה ליצור רשימת בעלי מקצוע אמינים ולקשר אותם ישירות ללקוחות. בשנותיו הראשונות הופץ המקצוענים מדלת לדלת כמדריך מודפס ובו רשימת בעלי מקצוע מומלצים לבית בתחומים שונים, מחירון מומלץ לצרכן, מוקד טלפוני לגישור ויישוב מחלוקות מול בעלי המקצוע ומידע מקצועי שיסייע ללקוחות בהתנהלות מולם.
האתר מעסיק כ-60 עובדים, משרדיו ממוקמים בתל אביב-יפו.
שירותים עיקריים
אתר המקצוענים מכיל אנשי מקצוע אשר עברו סינון ובדיקת איכות. הדבר נאכף על מנת לשמור על רמה מקצועית אחידה וסטנדרט אחיד של שירות, ובעלי מקצוע שאינם עומדים בסטנדרט הדרוש מוסרים מהאתר. האתר כולל גם מחירון מומלץ לצרכן אשר מציג טווח מחירים לעבודות הנפוצות בכל תחום, עם פירוט מלא של מרכיבי העבודה והפרמטרים שעשויים להשפיע על המחיר הסופי.
המשתמשים יכולים להזמין בעל מקצוע דרך האתר או האפליקציה, וגם לשלם תמורת השירות בכרטיס אשראי ובפריסה לתשלומים. לאחר כל הזמנה נוצר קשר בין מוקד שירות לקוחות של המקצוענים לבין הלקוח לצורך ליווי עד לסיום העבודה. הלקוחות יכולים לפרסם חוות דעת על העבודה אשר מתפרסמת באתר. במקרים של מחלוקת בין הלקוח לבעלי המקצוע, פועל מוקד ייעודי של המקצוענים ליישוב המחלוקת.
DR1
DR1 הוא ערוץ טלוויזיה דני, הנחשב לערוץ הדגל של חברת השידור הדנית (DR). הוא ערוץ הטלוויזיה הראשון בדנמרק מאז 1951 - כאשר החל לשדר שעה ביום שלוש פעמים בשבוע.
דינופליס
דינופליס (שם מדעי: Dinofelis; מילולית: "חתול נורא") הוא סוג של חתול מקבוצת השנחרבים שחי ברחבי אפריקה, אמריקה הצפונית ואירואסיה לפני 5-1.2 מיליון שנה בתקופת הפליוקן עד הפליסטוקן.
DR1
מלבד ההפקות המקוריות של הערוץ, הוא גם משדר הפקות משותפות עם מדינות נורדיות אחרות באמצעות Nordvision, כמו גם כמות משמעותית של תוכניות ממדינות דוברות אנגלית כמו ארצות הברית, הממלכה המאוחדת ואוסטרליה, המשודרות בצירוף כתוביות בדנית.
שעות שידור
1951-1966: 10 שעות בשבוע (5 תוכניות)
דינופליס
מאפיינים
יצור זה הגיע לאורך של נמר עד אריה, אך רובם דמו ליגואר, אורכם הגיע ל-70 סנטימטרים ומשקלם ל-120 קילוגרם. מדידות אחרות חישבו שהוא הגיע למשקל מרבי של 87 קילוגרם. היו לו שיניים ארוכות וחזקות שהיו גדולות בהרבה משיני כל החתוליים המודרניים, אך היו קטנות ביחס למינים גדולים כמו הסמילודון. למעשה הוא מזכיר יותר את בני משפחת הנימרווידיים שמכונים "חתולים שנחרבים מזויפים". כפותיו הקדמיות היו חסונות וחזקות יותר מחתולים מודרניים. ייתכן שהיה לו פסים או חברבורות על גופו מאחר שחי ביערות לחים.
DR1
שעות שידור
1966-1982: 14 שעות ביום (35 תוכניות בשבוע)
דינופליס
מאפיינים
יצור זה היה טורף-על גדול שיכול היה לטרוף פרסתנים גדולים, ממותות ומסטודונים צעירים, וכן פרימטים כמו בבונים וכן מהאדם הקדמון מהמינים פרנתרופוס ומיני אדם. במאובן של נקבת אוסטרלופיתקוס אפריקנוס נמצאו סימני נשיכה של הדינופליס שכנראה טרף אותה.
DR1
שעות שידור
1982-1995: 18 שעות ביום (50 תוכניות בשבוע)
1995-2000: 21 שעות ביום (60 תוכניות בשבוע)
2000 - היום: 24 שעות ביממה
טלטקסט
ב-16 במאי 1983 השיקה DR את שירות הטלטקסט הראשון שהיה זמין בכל ערוצי DR.
טלוויזיה במסך רחב
בשנת 2004 הכריזה DR כי תוכניות עתידיות ישודרו ביחס מסך של 16:9. השינוי התרחש ב-2006 כאשר העבירה DR את אולפניה מ-TV Byen ל-DR Byen בקופנהגן. התוכנית האחרונה שעברה לשידור ב-16:9 הייתה תוכנית החדשות TV Avisen, בנובמבר 2006.
שידורים דיגיטליים
ב-1 בנובמבר 2006 תמו השידורים האנלוגיים בדנמרק ו-DR עברה לשידור דיגיטלי.
HbbTV
באפריל 2014 השיקה DR את שירות ה-HbbTV שלה, המאפשר צפייה בתוכן לפי דרישה ישירות בטלוויזיה המחוברת לאינטרנט.