cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דרך המלכים (ספר)
כתיבת הספר ופרסומו
ברנדון סנדרסון החל לעבוד על "דרך המלכים" בסוף שנות ה-90 כתחביב שלא נועד לפרסום, וסיים את הטיוטה הראשונה בשנת 2002. פרסום הספר התעכב מכיוון שסנדרסון החליט להתמקד בטרילוגיית "הערפילאים". ב-10 ביוני 2010 פורסמו הפרולוג, שלושת הפרקים הראשונים, והקדמה מאת סנדרסון, באתר האינטרנט של הוצאת TOR.
בהקדמה הסביר סנדרסון על תהליך הכתיבה שהתחיל כ"סיפורו של בחור שעשה את הבחירה הנכונה", אולם לאחר שסיים לכתוב את הספר, חזר בו וכתב את הספר מחדש, הפעם, כשהדמות הראשית בוחרת את הבחירה הלא נכונה, ובכל זאת מגיעה בסוף למקום הנכון. מטרתו של סנדרסון הייתה להראות ש"הבחירה הנכונה" היא לא בהכרח הטובה ביותר.
ב-8 ביולי 2010 פורסמו שלושת הפרקים הבאים (4–6) בפורמט אודיו בלבד באתר ההוצאה, וב-5 באוגוסט 2010 פורסמו פרקים 9 ו-11. TOR אמרו שהם דילגו על פרקים 7, 8 ו-10 מכיוון שהם רצו להתמקד בסיפור של קאלאדין, אחת הדמויות המרכזיות. ב-26 באוגוסט 2010 פורסמו פרקים 12 ו-13 באתר ההוצאה.
רקע
העלילה מתרחשת ביבשת רושאר, בעולם שבו מתחוללות דרך קבע סערות אימים,התרבות האנושית, הטכנולוגיה, חוקי הפיזיקה, הצמחים ובעלי החיים שונים ומוזרים.
העבר הרחוק
לפני שנים רבות היו עשרת המבשרים. המבשרים היו בעלי כוחות אדירים, והקימו את עשרת מסדרי אבירי האור, שהגנו על רושאר מפני ההתקפות החוזרות ונשנות של אבות הריק (החורבנות), כפי שציווה עליהם אדון-הכל. בין כל חורבן הם היו נכנסים אל התופת (אם הם מתו במהלך החורבן הם חזרו לשם אוטומטית) על מנת לשמור על מנהיגי אבות הריק בפנים תוך שהם סופגים מהם עינויים. ברגע שאחד מהם ויתר ונכנע התחיל חורבן. בהתחלה עברו מאות שנים בין חורבן לחורבן, אך בסופו של דבר הזמן התקצר לשנים בודדות. לאחר אחת המלחמות, המבשרים החליטו לזנוח את ברית השבועה מכיוון שלא יכלו לשאת זאת עוד, ולהשאיר את האנושות לבד, בתקווה שיחד איתם יעזבו גם אבות הריק. רק מבשר אחד נותר - טאלנאלט'אלין, שמכונה גם "גיד האבן" ו"מבשר המלחמה", שנשאר בתופת וספג עינויים במשך 4,500 שנה. טאלנאלט'אלין גם היה היחיד מבין המבשרים שאף פעם לא נכנע לעינויים בתופת. לאחר זמן גם אבירי האור נטשו את משמרתם באירוע שנקרא בהיסטוריית רושאר 'הבגידה', והאנושות נותרה לבדה.
העבר הקרוב
סזת' בן-בן וולאנו, חסר האמת (הוא מחויב לציית למי שנושא את "אבן השבועה" שלו) משינובאר הוא בן לעם השיני ומשרת של גזע משונה שנקראים 'פרשנדים'. אותם פרשנדים חותמים על הסכם שלום עם המלך גאבילר, מלכה של אלת'קאר, אומה חזקה ברושאר. הפרשנדים פוקדים על סזת' שניחן בכוחות עתיקים ומסתוריים, ונושא חרב רסיס, להתנקש במלך בזמן חתימת ההסכם. המלך נרצח, הפרשנדים מודים באשמה, ומלחמה מתחילה.
הווה
שש שנים לאחר שפרצה המלחמה בין האלת'ים לפרשנדים בחבל ארץ שנקרא 'המישורים המנופצים' עלילת הספר מתחילה, ועוברת בין כמה דמויות.
דמויות
הפרקים העיקריים בספר מסופרים מנקודת המבט של כמה דמויות עיקריות, בזמן שקטעי המעבר מסופרים מנקודות מבטן של דמויות שונות (חלקן חוזרות ומופיעות, וחלקן לא).
הפוגות
בין חלקי הספר ישנם פרקים הנקראים "הפוגות" (Interludes), שעוסקים בדמויות שונות (לרוב דמויות משנה שמופיעות פעמים בודדות מחוץ להפוגות או לא מופיעות כלל). ההפוגות מספקות עוד מידע על רושאר ושאר היקום בו מתרחשת העלילה, וכוללות בתוכן רמיזות וקצי חוט לעלילה הנסתרת שמתרחשת מאחורי הקלעים.
קמארי
קֶמָארִי (יפנית: 蹴鞠) הוא משחק כדור דומה לכדורגל שהיה פופולרי ביפן בתקופת הייאן והושב לחיים בתקופה המודרנית.
מקורו של המשחק בספורט הסיני קוג'ו. בסביבות שנת 600 לספירה, בתקופת אסוקה, החלו לשחק במשחק ביפן. במקביל, החלו ה"צו-צ'ו" ומשחקים דומים לאבד מתפוצתם בסין ובשאר דרום-מזרח אסיה עד שהקמארי נשאר הספורט היחידי מסוג זה.
קמארי הוא ספורט מאוד פיזי והוא משמש כפעילות גופנית לבני כל הגילים. ייחודו הוא שאין בו מנצחים, מפסידים או אף תחרות בין מספר מתמודדים.
מטרת המשחק הוא להשאיר את הכדור באוויר במאמץ משותף של כל המשתתפים. הכדור, שנקרא "מארי", עשוי מעור אייל, כששיער החיה פונה כלפי פנים הכדור ועורו כלפי חוץ. כדי לעצב את צורתו, ממולא הכדור שעורה, ולבסוף נתפר בעזרת עור סוס. שחקני הקמארי נקראים "מריאשי". המריאשים הטובים ביותר מוסרים את הכדור כך שלמקבל המסירה יהיה קל לשלוט בו.
מגרש הקמארי הוא שטוח, ואורכו כ-15 מטרים. מדי המשחק, זכר מתקופת האסוקה, נקראים "קאריגינו".
גרסה אחרת של המשחק היא "טמארי" (כדור-יד).
החלטה 452 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 452 היא החלטה שנתקבלה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות ב-20 ביולי 1979, והיא עוסקת בבנייה הישראלית בשטחים שנכבשו על ידה במהלך מלחמת ששת הימים ; יהודה ושומרון, רצועת עזה, מזרח ירושלים ורמת הגולן. ההחלטה התקבלה פה אחד מלבד ארצות הברית שנעדרה מההצבעה.
ההחלטה התקבלה כתוצאה מוועדה שהוקמה לחקור את עניין ההתנחלויות אחרי שהחלטה 446 של מועצת הביטחון של האו"ם התקבלה. בהחלטה 452, מועצת הביטחון מגנה את חוסר שיתוף הפעולה של ממשלת ישראל עם הוועדה והביעה את דאגתה ממדיניותה של ישראל בנוגע להמשך הבנייה הישראלית בשטחים כיוון שלמדיניות זו "אין כל בסיס חוקי ומפרה את אמנת ז'נבה הרביעית הדואגת לרווחתם של אוכלוסייה אזרחית בזמן מלחמה."
"מועצת הביטחון קוראת לממשלת ישראל ולתושביה להפסיק באופן דחוף את ההקמה, התכנון והבנייה של התנחלויות בשטחים שנכבשו במהלך מלחמת ששת הימים כולל בירושלים המזרחית".
חנינא ברנדס
חנינא ברנדס (נולד ב-2 במאי 1937) הוא עורך דין ישראלי, שייסד יחד עם גד נשיץ את פירמת עורכי הדין נשיץ ברנדס אמיר ושות'. עוסק במשפט מסחרי והשתתף כיועץ משפטי בהקמתן של כמאה חברות הייטק.
ביוגרפיה
חנינא ברנדס נולד בחיפה ב-1937, לחנה וגבריאל ברנדס, שעלו לישראל בשנות ה-20 של המאה ה-20, התיישבו בתל אביב ועברו לגור בחיפה. אביו, שהיה כימאי בעל מפעל לייצור מראות, נפטר בהיותו בן 15. חנינא היה אח אמצעי, לאחיו הבוגר ממנו, שלימים הפך למנהל בית החולים רמב"ם, בחיפה, פרופ' יוסף ברנדס ולאחות הצעירה ממנו, ידידה כהן, חשבת.
עם סיום לימודיו בבית הספר הריאלי בחיפה, התגייס לחיל הקשר והתקשוב והמשיך לשרת במילואים עד גיל 53, ושוחרר בדרגת סגן אלוף.
במקביל ללימודיו האקדמיים עבד בעבודות מזדמנות ובמשרד האוצר בלשכה שעסקה בנכי רדיפות הנאצים. הוא למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה, בשלוחה החיפאית וסיים את לימודיו בפקולטה למשפטים בשלוחה התל אביבית של האוניברסיטה העברית בירושלים, והוסמך כבוגר במשפטים בשנת 1963. באותה שנה הוא החל את ההתמחות שלו במשרד ש. פרידמן בחיפה.
בשנת 1965 הוסמך כעורך דין. בשנת 1970 הוצע לברנדס להתקבל כשותף במשרד ש. פרידמן, אך הוא החליט לצאת לדרך עצמאית, עבר לתל אביב ופתח משרד לעריכת דין. ב־1 במרץ 1981 מיזג את משרדו עם משרדו של עורך הדין גד נשיץ, שהכיר בשל העובדה שגד ייצג חברות ביטוח בתביעות ביטוח ימי נגד חברות ספנות, ומשרד פרידמן וברנדס בתוכו ייצג את רוב חברות הספנות.
עו"ד ברנדס היה מעורב בפסק הדין התקדימי "פרומר וצ'ק פוינט נגד רדגארד", שעסק בנושא חופש העיסוק. עד לאותו פסק דין, הפרקטיקה איפשרה לכבול עובד למקום העבודה שלו על דרך של חתימה על הסכם עבודה, שבו סעיף האוסר עליו לעבור לעבוד אצל מתחרים. ברנדס שכנע את בית הדין הארצי לעבודה שזו תקנה שהציבור לא יכול לעמוד בה, משום שבעידן המודרני, ההתפתחות האנושית דורשת שאנשים עם כישורים ויכולות יוכלו לעבור לעבוד אצל המתחרים.
עם לקוחותיו של ברנדס נמנה נשיא מדינת ישראל, עזר ויצמן, שנאלץ להתפטר מכהונתו לאחר שבאמצעי התקשורת פורסמו ידיעות לפיהן קיבל ויצמן כ-450 אלף דולר מאיש העסקים אדוארד סרוסי מבלי שדיווח על כך, וזאת במהלך כהונתו כחבר הכנסת וכשר. ברנדס טען שהוא חושד שהמידע הודלף על ידי חשב משרדו, אברהם פלקסר. פלקסר נעצר לחקירה לימים אחדים, והתיק נגדו נסגר מחוסר ראיות.
ברשותו של ברנדס אוסף אמנות עכשווית שטיפח יחד עם אשתו, עשרות שנים.
בשנת 2021 קבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב.
משפחה
ברנדס פגש את אשתו ג'ני (לשעבר יו"רית אגודת ידידי תיאטרון בית ליסין), במהלך לימודי המשפטים. ב-16 באוקטובר 2018 התאלמן, הוא אב לשתי בנות ובן. מתגורר בתל אביב.
איריק אולנהג
איריק אולנהג (בשוודית: Erik Ullenhag; נולד ב-20 ביולי 1972 באופסלה) הוא פוליטיקאי שוודי מהמפלגה העממית הליברלית, המכהן מאז ספטמבר 2020 כשגריר שוודיה בישראל.
ביוגרפיה
אולנהג נולד ב-1972 באופסלה שבמרכז שוודיה. אביו היה חבר פרלמנט מטעם המפלגה הליברלית (בין השנים 1975–1985) וכן העורך הראשי של עיתון ליברלי שוודי נפוץ בשם ניה-אופסלה. אמו היא פרופסורית להיסטוריה כלכלית באוניברסיטת אופסלה. אולנהג התחנך בבית ספר דתי וסיים תואר במשפטים באוניברסיטת אופסלה. לאחר מכן התחיל לעבוד במשרד החוץ השוודי בסטוקהולם. בשנת 2002 נבחר לריקסדאג במסגרת המפלגה העממית הליברלית וכיהן כחבר פרלמנט עד בחירות 2006, ולאחר מכן משנת 2009 (לאחר שססיליה ויקסטרם, שהקדימה אותו ברשימה, נבחרה לפרלמנט האירופי).
בשנת 2016 מונה לשגריר שוודיה בירדן, וכיהן בתפקיד עד 2020. בספטמבר 2020 מונה לשגריר שוודיה בישראל.
מזמינות
המושג מזמינוּת או באנגלית "Affordance", הוא תכונה המיוחסת למסר מוחשי או וירטואלי שחפץ או עיצוב מעביר לבן אדם לגבי אופן השימוש בחפץ או במרחב. לדוגמה: צורתו של כפתור מזמינה את המשתמש ללחוץ אותו פנימה לעומת צורה של מתג שמזמינה את המשתמש לדחוף אותו כלפי מעלה או למשוך אותו כלפי מטה; גרם מדרגות מזמין את המשתמשים לעלות או לרדת בעזרתו; שקע חשמלי מזמין את המשתמשים לנעוץ משהו לתוכו, לדוגמה - תקע, שצורתו מזמינה את נעיצתו בתוך השקע.
אמנם המושג נטבע בהקשר של עיצוב חפצים קשיחים וכיוון אל עולם התוכן של העיצוב התעשייתי, אך עם השנים השימוש בו התרחב גם לעולם התוכן של הממשק בין המשתמש למחשב כדי לציין את הקלות בתירגום המופע הוויזואלי של הממשק לכדי פעולה שהממשק מעודד את המשתמש לבצע. בסביבה וירטואלית, עיצוב מרחב מרמז על סוג הפעולה או הפונקציה של הכלים הדיגיטליים בכל עמוד. לדוגמה, הכפתור "פרסום השינויים..." בעמוד העריכה של ויקיפדיה מעוצב ככפתור מובחן בצבע כחול בעמוד לבן, ובכך הוא מזמין את העורכים ללחוץ עליו בסיום העריכה. סימנים כגון ᐯ מרמזים שיש תפריט נוסף שייפתח כלפי מטה כשנלחץ עליהם. האלמנטים העיצוביים האלו פונים לאינטואיציה של המשתמשים ובכך מעצבים את האופן שבו המשתמשים יפעלו בתוך המרחב.
היום המושג מופיע בתחומים רבים כגון: פסיכולוגיה קוגניטיבית, עיצוב תעשייתי, עיצוב אינטראקטיבי, עיצוב ממשקים ועוד.
היווצרות המושג
בספרו, משתמש נורמן, מומחה בתחום מדעי הקוגניציה, במקרי בוחן על מנת לאמוד את איכות העיצוב של האובייקט במונחים פסיכולוגים, כדי לקבוע האם הוא טוב או רע ומציע עקרונות משלו לעיצוב נכון. הספר נוגע בתחומים כגון פסיכולוגיה התנהגותית, ארגונומיה ועיצוב תעשייתי.
פקודת המשטרה
פקודת המשטרה היא החוק שמכוחו פועלת משטרת ישראל. המילה "פקודה" בשם החוק משקפת את מקורו – הפקודה נחקקה על ידי שלטון המנדט הבריטי בשנת 1926, ומאז עברה שינויים רבים.
הנוסח המקורי ותיקוניו
פקודת המשטרה, 1926 נחקקה על ידי שלטון המנדט הבריטי בשנת 1926, לשם הסדרת פעולתה של משטרת המנדט. עד להקמת המדינה תוקנה הפקודה 19 פעמים.
בדומה למרבית החקיקה המנדטורית, גם פקודה זו הוכנסה לספר החוקים הישראלי סמוך להקמת המדינה, במסגרת פקודת סדרי השלטון והמשפט - דבר החקיקה הראשון של מועצת המדינה הזמנית.
תיקונים עיקריים:
בשנת 1955, עם חקיקתו של חוק שירות המדינה (גמלאות), העוסק גם בפנסיה לשוטרים, בוטל חלק ט' של פקודת המשטרה, שעסק בכך קודם לכן.
נוסח חדש ותיקוניו
בשנת 1971 פורסם נוסח חדש לפקודה, שנכנס לתוקף ב-27 במרץ 1971. מאז פרסומו עבר נוסח זה 36 תיקונים.
תיקונים עיקריים לנוסח החדש:
בתיקון משנת 1975 נוסף לפקודה פרק רביעי 1 (סעיפים 49א–49ח), המסדיר את פעולת המשמר האזרחי.
ב-1978 הוקם לראשונה איגוד שוטרים בישראל. בתגובה, קבע מפכ"ל המשטרה בפקודות הקבע של המשטרה איסור על התאגדות שוטרים. נגד פקודת המפכ"ל הוגשה עתירה לבג"ץ, שקבע כי בהיעדר הסמכה מפורשת בחוק, למפכ"ל אין סמכות לאסור על ההתאגדות. בעקבות פסיקת בג"ץ תיקנה הכנסת את פקודת המשטרה, והוסיפה לפקודה את סעיף 93ב, האוסר התאגדות של שוטרים.
בתיקון משנת 1980 נוסף לפקודה פרק שביעי 1 (סעיפים 91א–91יח), העוסק הבירור קבילות שוטרים. פרק זה בוטל בשנת 2006, עם חקיקתו של חוק המשטרה (דין משמעתי, בירור קבילות שוטרים והוראות שונות), התשס"ו-2006, שבהמשך שונה שמו לחוק המשטרה.
בשנת 1988 נוסף לפקודה פרק חמישי, שעיקרו הסדרה של העמדה של שוטרים לדין משמעתי. פרק זה בוטל בשנת 2006, עם חקיקתו של חוק המשטרה (דין משמעתי, בירור קבילות שוטרים והוראות שונות), התשס"ו-2006.
בשנת 1992 נוסף לפקודה פרק רביעי 2, המעביר את חקירת עבירות שוטרים למחלקה לחקירות שוטרים (מח"ש), שהוקמה במשרד המשפטים.
בשנת 1998 נוספו לפקודה סעיפים 77ח1–77ח25, העוסקים במעצר ועיכוב של שוטרי חובה.
במסגרת חקיקתו של חוק שירות לאומי-אזרחי, התשע"ד-2014, נוסף לפקודה פרק רביעי 1א' (סעיף 49ח1), המסדיר את השירות במשטרה של המשרתים בה כשירות לאומי-אזרחי.
בשנת 2017 נוסף לפקודה פרק שלישי1 (סעיפים 24א–24יד), המסדיר עריכה של בדיקות התאמה לתפקיד למועמדים לתפקידים במשטרת ישראל ולנושאים בתפקידים בה.
בדצמבר 2022 תוקנה הפקודה ביוזמת חבר הכנסת איתמר בן גביר, ונקבע בה שהמשטרה כפופה לממשלת ישראל והשר לביטחון הפנים הוא הממונה עליה, וכן שהשר יתווה את מדיניות המשטרה ואת העקרונות הכלליים לפעילותה, והוא רשאי להתוות מדיניות כללית בתחום החקירות לאחר התייעצות על היועץ המשפטי לממשלה ועם המפקח הכללי של משטרת ישראל.
הוראות הפקודה
סעיף 3 לפקודה קובע את תפקידי המשטרה: "משטרת ישראל תעסוק במניעת עבירות ובגילוין, בתפיסת עבריינים ובתביעתם לדין, בשמירתם הבטוחה של אסירים, ובקיום הסדר הציבורי וביטחון הנפש והרכוש." בהתאם ליעדים אלה מקיימת המשטרה חקירות משטרתיות וחטיבת התביעות שלה היא אחת משתי סמכויות התביעה העיקריות בבתי המשפט בישראל (לצד פרקליטות המדינה).
תפקידי השוטר וסמכויותיו
סעיפים 4–8 עוסקים בתפקידי השוטר ובסמכויותיו:
השר לביטחון הפנים והמפקח הכללי של משטרת ישראל
סעיפים 8א–10 עוסקים בשר לביטחון הפנים ובמפקח הכללי של משטרת ישראל (המפכ"ל):
העסקתם של שוטרים
סעיפים 11–24 עוסקים בהעסקתם של שוטרים:
השעיה של שוטר מסדרת בסעיפים 77י-77יא.
מעמדו של שוטר אינו כמעמד עובד שכיר, מאפיין הבא לידי ביטוי בשניים מסעיפי הפקודה: החרגה של שוטר מהזכויות הניתנות בחקיקה לשכיר נעשית גם באחדים מחוקי העבודה. חוק שעות עבודה ומנוחה, למשל, קובע שהוא אינו חל על העסקתם של שוטרים.
בדיקות התאמה לתפקיד
פרק שלישי1 (סעיפים 24א–24יד) מסדיר עריכה של בדיקות התאמה לתפקיד למועמדים לתפקידים במשטרת ישראל ולנושאים בתפקידים בה, לשם הבטחת השמירה על טוהר המידות ועל תפקוד ראוי של המשטרה וחיזוק אמון הציבור במשטרה, במטרה להגן על שלום הציבור וביטחונו, והכול בדרך של שמירה מרבית על פרטיותם של הנבדקים.
סוגים נוספים של משרתים במשטרה
פרק רביעי (סעיפים 25–49) עוסק בשוטרים שלא מן המניין:
וייפאאוט
ווייפאאוט (באנגלית: Wipeout, התרסקות) הוא שעשועון טלוויזיה קומי אמריקני, בו המשתתפים מתחרים במסלול המכשולים הגדול ביותר שנוצר אי פעם, במטרה לזכות בכסף. את התוכנית מנחים ג'ון אנדרסון וג'ון הנסן, בשיתוף עם ג'יל וגנר, המשמשת כ"כתבת שטח".
פקודת המשטרה
סוגים נוספים של משרתים במשטרה
פרק רביעי 1 (סעיפים 49א–49ח) מסדירים את פעולת המשמר האזרחי.
וייפאאוט
התוכנית מופקת על ידי חברת אנדמול ומשודרת ברשת ABC החל מיוני 2008. בישראל התוכנית משודרת בערוץ yes stars Next של yes (וגם בפורמט HDTV).
הגרסה הישראלית של התוכנית, וייפאאוט ישראל משודרת בערוץ 10, החל מה-10 במאי 2011. את התוכנית מנחים אביעד קיסוס וטל ברמן, דנה גרוצקי היא "כתבת השטח".
פקודת המשטרה
סוגים נוספים של משרתים במשטרה
פרק רביעי 1א׳ (סעיף 49ח1) מסדיר את השירות במשטרה של המשרתים בה כשירות לאומי-אזרחי.
חקירת עבירות של שוטרים ועובדי שירות הביטחון הכללי
פרק רביעי 2 (סעיפים 49ט–49יא) מסדיר חקירת עבירות של שוטרים ועובדי שירות הביטחון הכללי. בהתאם לסעיף 49ט חקירה של עבירה ששוטר חשוד בביצועה, לא תיערך בידי משטרת ישראל, אלא בידי המחלקה לחקירת שוטרים (מח"ש) שבמשרד המשפטים. סעיף זה אינו חל על העבירות הבאות:
וייפאאוט
שלבים
בתוכנית ארבעה שלבים, שאותם יש לעבור בזמן הקצר ביותר כדי לזכות בפרס על סך 50 אלף דולר, או 50 אלף שקלים בישראל.
פקודת המשטרה
מעצר ועיכוב של שוטרי חובה
סעיפים 77ח1–77ח25 עוסקים במעצר ועיכוב של שוטרי חובה – שוטרים שמשרתים במשמר הגבול במסגרת שירות החובה שלהם.
וייפאאוט
שלב ראשון (הקוליפייר)
בשלב הראשון מתמודדים 24 אנשים, שעליהם לעבור מסלול מכשולים שמשתנה מתוכנית לתוכנית. כאשר הם נופלים אל בריכת הבוץ או למים, עליהם לשחות אל המכשול הבא. אל השלב הבא עוברים 12 המתמודדים שצלחו את המסלול בזמן הכי קצר.
שלב שני (שלב הבונוס)
קיימות מספר גרסאות לשלב זה:
מקאם
מקאם (בערבית: مقام, בתרגום לעברית: מקום) הוא מבנה המגדיר מסגרת ליצירה מוזיקלית במוזיקה ערבית. כל מקאם כולל סדרת צלילים אבסולוטיים ומהלכים מלודיים אופייניים לאותו סולם מוזיקלי.
פקודת המשטרה
טיפול המשטרה באירועים מיוחדים
פרק ששי (סעיפים 78–90) עוסק בהתקהלויות, אסיפות ותהלוכות, ובכלל זה כללי רישוי הפגנות. סעיף 82 לחוק קובע כי "המפקח הכללי רשאי לאסור הנפתו, הצגתו או פרישתו של דגל או סמל שיש בו כדי לעורר להפרעת השלום."
מקאם
שיטת המקאמים (או מקאמאת مقامات) משמשת כבסיס למוזיקה הערבית והטורקית ומבוססת ביסודה על המוזיקה הפרסית הקלאסית (הרדיף הפרסי). יש שימוש במקאם גם בארצות הבלקן, בארצות טורקמניות במרכז אסיה, ובקווקז.
פקודת המשטרה
טיפול המשטרה באירועים מיוחדים
פרק ששי 1 (סעיפים 90א–90יח) עוסק באירוע חירום אזרחי – אירוע הגורם לפגיעה חמורה בשלום הציבור, בביטחון הנפש או ברכוש המתייחס לציבור גדול או לשטח גדול, או אירוע שיש בו חשש לפגיעה כאמור, לרבות מחמת פגע טבע, מפגע סביבתי, אירוע חומרים מסוכנים, אירוע כימי או ביולוגי, אירוע קרינה רדיולוגי, תאונה או פעילות חבלנית עוינת.
וייפאאוט
שלב שלישי
שלב זה מבוצע ארבע פעמים. בכל פעם עובר המתמודד הראשון שצלח את המסלול. בעונה השלישית נוסף אלמנט חדש בשלב, טבעת קטנה וזהובה, שהנוגע בה זוכה בבונוס בסך 1,000 דולר.
מקאם
בשנת 2008 הכיר ארגון אונסק"ו במקאם של עיראק כמורשת תרבותית בלתי מוחשית.
פקודת המשטרה
עבירות כלפי המשטרה
פרק שביעי (סעיף 91) עוסק בעבירות כלפי המשטרה. בהתאם לסעיף זה, שוטר רשאי לעצור בלי פקודת מעצר את העושה אחת מאלה:
וייפאאוט
השלב הרביעי (הווייפאאוט זון)
בשלב זה גולשים המתמודדים ממגלשה ענקית או משוגרים מקטפולטה, ואז הם צריכים לטפס על מתקן. בעונה הראשונה היה צריך לקפוץ מעל חביות, בעונה השנייה רצו על מדרגות, בעוד שזרם מים של עד 3,700 ליטר שוטף אותם. בעונה השלישית רצו אל תוף גדול מלא בקצף. לאחר מכן רצים המתמודדים לעוד כמה משטחים, ומי שמגיע בזמן הקצר ביותר, זוכה ב-50 אלף דולר.
שלב זה הוא השלב האחרון בתחרות. המתמודד שעבר אותו בזמן הקצר ביותר מנצח וזוכה ב-50 אלף דולר. בהתחלה המתמודדים מחליקים ממגלשה ארוכה, ולאחר מכן הם צריכים לטפס על מדרגות עם מפל מים, אשר בו גם זורמות כמויות קצף גדולות. בהמשך, המתמודדים עוברים דרך קורה, קפיצות אל עבר משטחים רחוקים, ועוד.
פקודת המשטרה
תקנות
סעיף 94 מסמיך את השר לביטחון הפנים להתקין תקנות לביצוע הפקודה. מכוח סעיף זה הותקנו תקנות אחדות:
מקאם
המקאם כולל סדרת צלילים אשר גובהם מוגדר על-פי המרווחים ביניהם והמהווים מסגרת ליצירה ערבית מוזיקלית. כמו במוזיקה המערבית, גם במקאם יש חשיבות לצליל הבסיס של הסולם. בנוסף, כל מקאם כולל דגשים, שהיות באזורים מסוימים בסולם הצלילים ומהלכים מסוימים המייחדים אותו, וכתוצאה מכך, ייתכנו מקאמים שונים שהם בעלי אותם צלילים (כמו ביאת ומוחייאר או מאהור וראסט) הנבדלים האחד מהשני רק בשימוש בצלילים ובמהלכים הפנימיים.
בסולמות של המוזיקה המזרחית קיימים מרווחים הקטנים מחצי טון, ולכן שימוש ברבעי ובשמיניות הטון הוא מעשה שבשיגרה, מה שמצריך מהנגן שמיעה חדה במיוחד וכלים המאפשרים חלוקת הטון למרווחים קטנים כאלה.
וייפאאוט
התוכנית בישראל
"וייפאאוט (ישראל)" היא הגרסה הישראלית לשעשועון, שעלה לאוויר ב-10 במאי 2011 ערב יום העצמאות בערוץ 10, על ידי חברת ההפקות "יואב גרוס". את התוכנית מנחים אביעד קיסוס וטל ברמן. ודנה גרוצקי משמשת כ"כתבת השטח". כמו שאר הגרסאות הזרות, גם את הגרסה הישראלית צילמו באתר הצילומים המקורי, בארגנטינה.
מקאם
המוזיקה הערבית/מזרחית שמה דגש על הקשר בין המקאם בו משתמשים לבין החוויה הרגשית שהוא גורם לשומע, כאשר לכל מקאם ישנה הייחודיות שלו. בין הרגשות שנהוג לייחס למקאמים: עצב, שמחה, געגוע, גאווה, יגון, אהבה וכו'.
השימוש במקאמים במוזיקה של שירת הבקשות, הפיוטים, והתפילה בנוסחי ספרד היה נהוג בין היתר בקהילות היהודים בטורקיה, במצרים, בסוריה, בלבנון ובעיראק, ומשם גם התרחב לישראל. בקהילות אלו תפילת שחרית בכל שבת מותאמת למקאם מסוים, בדרך כלל בהקשר לפרשת השבוע. נוסח התפילה בבית הכנסת ובפיוט בעולם היהודי המזרחי עושה שימוש במקאמים במסורות המוזיקליות של העדות השונות.
וייפאאוט
התוכנית בישראל
בגרסה הישראלית פרס הזכייה הוא 50 אלף שקלים, והמתמודד שזוכה בתואר "בומבילת הזהב" זוכה ב-5,000 שקלים נוספים. הזכייה בפרס נבחרת על ידי המנחים, ומוענקת למתמודד שנפילתו למים הייתה המצחיקה או המוזרה ביותר.
מקאם
עם קום המדינה והגעת העולים מארצות ערב ואשכנז אליה, הפכה ישראל לכור היתוך של התרבויות המוזיקליות השונות ונעשה ניסיון ליצור מוזיקה ים תיכונית בישראל. כך הועשרו המוזיקאים באשר הם בכלים חדשים לכתיבה מקומית כמו סולמות, מקצבים, מהלכים מלודיים, תזמורים, עיבודים, סלסולים וכו', ומאידך איבדו את ייחודם המקורי. כיום קיימת נטייה לחזור למקורות וליצור קבוצות וגופים מוזיקליים המשמרים את התרבויות הספציפיות לכל מדינה ממנה הגיעו הדורות הקודמים, דבר הכרוך באיסוף ועבודת מחקר נרחבת.
וייפאאוט
התוכנית בישראל
בעונה הראשונה של התוכנית, שודרו ארבעה פרקי ספיישל. בראשון התמודדו כפילים של ידוענים, ובשני התמודדו פליטי תוכניות מציאות. בשלישי התמודדו ידוענים וברביעי התקיים ספיישל אולסטארס הזדמנות שנייה (מתמודדים שנכשלו בעבר חוזרים לנסות שוב). היה גם ספיישל חשבון סגור (עם כל האנשים שמעצבנים אותנו בחיי היום יום).
מקאם
התפלגות המקאמים
מספר המקאמים (בערבית מקאמַת) נרחב מאוד. הסיבה לכך היא פרמטרים שונים לקביעת מקאם, בשונה מהגדרת סולם במוזיקה המערבית שנקבע לפי היחס בין צליליו, כאן מתייחסים גם לאופן הטיפול בו (לדוגמה אם עיקר המלודיה בנויה על חלקו העליון של הסולם עשוי להקרא המקאם בשם שונה מאילו הנגינה מתמקדת בחלקו התחתון של אותו סולם. מטבע הדברים הגדרות אלו אינן מתמטיות ובנויות על תחושה כללית). סיבה נוספת היא מספר התווים האפשרי, כיון שהמוזיקה מתבססת על חלוקה מיקרוטונאלית (רבעי ושמיניות טונים ולא רק שלמים וחצאים) מספר הסולמות האפשרי גדול יותר. מעבר לכך קיימים מקאמים רבים שהם הרכבות של שניים או שלושה טטרקורדים מסולמות שונים. אי לכך ישנם מקאמים המוגדרים "אבות" ולהם מספר "תולדות" ששייכים לאותה "משפחה". עם זאת מקאם מורכב שנושא אופי ייחודי, או שיש בו שימוש רב המקנה לו נוכחות בולטת יחשב גם כאב.
המקאמים ושמותיהם מוכרים כיום ביהדות ספרד בנוסח המכונה "ירושלמי" ומשולב ממסורות מארצות ערב מזרח תיכוניות. בנוסח מרוקאי ישנה מערכת מקאמים שונה.
כלכלת יפן
כלכלת יפן היא הכלכלה השלישית בגודלה בעולם (אחרי ארצות הברית וסין) עם תמ"ג של כ-5.4 טריליון דולר (2010). המטבע המקומי הוא הין היפני, המטבע השלישי הנסחר ביותר בעולם אחרי הדולר האמריקני והאירו.
בכלכלת יפן חלה צמיחה חסרת תקדים מתום מלחמת העולם השנייה עד שנות ה-80 של המאה ה-20, באמצעותה הפכה לכח כלכלי מרכזי. עם זאת, בשנות ה-90 ותחילת המילניום חלה נסיגה משמעותית בקצב הצמיחה שלה בשל סיבות כלכליות ודמוגרפיות, ויפן התמודדה עם שנות מיתון שקיבלו את הכינוי "העשור האבוד של יפן". בשני העשורים הראשונים של המאה ה-21 התייצבה בהדרגה כלכלת יפן במרבית הפרמטרים, אולם עדיין סבלה ממספר מגמות מטרידות.
היסטוריה
בתקופת מייג'י (1868–1912) אימצה יפן דפוסים חינוכיים וכלכליים מן המערב, והממשל, אשר החליט להסתמך על המגזר הפרטי כמנוע לצמיחה ולפיתוח, פעל לתיעוש המדינה ולבניית מערכות תחבורה מתקדמות. המדינה בנתה מפעלים ומספנות, ומכרה אותם ליזמים פרטיים. הסתמכות זו הביאה ליצירת תאגידים רבי עצמה ("זאיבצו") אשר נשלטו על ידי מספר קטן של משפחות, אשר החזיקו תחתיהם חברות בת רבות ובנקים פרטיים ופעלו כמונופלים (ביניהן ניתן למנות את קבוצת מיצובישי שפועלת גם במאה ה-21).
לפני מלחמת העולם השנייה מעל כ-45% ממשקי הבית היפנים התפרנסו מחקלאות. האדמה המעובדת היפנית מוקדשת בעיקר לאורז, למעשה יפן הייתה אחראית על כ-15% מייצור האורז העולמי בשנת 1937.
המחסור במשאבי טבע בשטחה של יפן והתלות שלה בסחר חוץ, הביאו בשנות ה-30 וה-40 לניסיונות להעמיק את השפעתה הכלכלית ביבשת אסיה, ניסיונות שהיו כרוכים במהלכי כיבוש אלימים כנגד שכנותיה, כגון סין וקוריאה. לאחר תבוסת יפן במלחמת העולם השנייה, החליטה ארצות הברית ששלטה ביפן באותן שנים לפעול לפירוק הזאיבצו, אך היא זכתה להצלחה מועטה, וגם לאחר מכן המשיכה כלכלת יפן להתבסס במידה רבה על תאגידי ענק בעלי מאפיינים מונופוליסטיים ("קיירצו"), שכל אחד מהם מומן על ידי בנק-על משלו ("Main Bank").
שיתוף פעולה ממשלתי-תעשייתי, מוסר עבודה גבוה, שליטה בטכנולוגיה עילית, דגש חזק על חינוך ותקציב הגנה קטן יחסית עזרו לקדם את יפן באורח מהיר ביותר לאחר תום מלחמת העולם השנייה, והפכו אותה לאחת מהמעצמות הכלכליות הגדולות בעולם, לצד ארצות הברית והאיחוד האירופי. במשך שלושה עשורים, הצמיחה הכלכלית הכללית הייתה גבוהה ביותר: ממוצע של 10% בשנות ה-60, 5% בשנות ה-70, ו-4% בשנות ה-80. על רקע זה במיוחד בלטה הפריחה של ענפי הרכב והאלקטרוניקה.
ההאטה החל מ-1990
הצמיחה הואטה באופן בולט בשנות ה-90 בעיקר בשל ההשפעות של השקעת יתר בסוף שנות ה-80, ריבית גבוהה ומדיניות כלכלית שיצרה בועה כלכלית בשוקי המניות והנדל"ן. התפוצצות הבועה, החל משנת 1990, הביאה בתחילה להזרמת כספים עצומה מצד הבנקים לחברות כושלות שלא היו מחזיקות מעמד ללא סיוע זה (בספרות המקצועית חברות אלו מכונות "זומבים"). סיוע זה רק תרם להעמקת המשבר והביא לפשיטות רגל רבות של חברות מתחום התעשייה והבנקאות וקריסה של בורסת טוקיו. לדוגמה, מספר הבנקים הגדולים ביפן ירד מ-21 בשנת 1994, ל-10 בלבד בשנת 2006.
בעקבות המשבר בשנות ה-90 (שהעניק לעשור זה את הכינוי "העשור האבוד"), ניסתה הממשלה היפנית ליישם צעדים רבים שיחדשו את הצמיחה הכלכלית. בין היתר היא יצרה גירעונות ענק והורדות ריבית דרסטיות, לצד הגברת הרגולציה בתחום ההגבלים העסקיים ורפורמות מבניות בענף הבנקאות. אך המהלכים לא זכו להצלחה רבה והופרעו על ידי המשבר בכלכלת אסיה ב-1997 ולאחר מכן ההאטה הכללית בכלכלות האמריקאיות והאסייתיות בשנים 2001 - 2002.
מדיניות תקופת ההקלה כמותית
מאז שנת 2003 היה שיפור מסוים וחזרה לצמיחה מתונה.
המשבר הכלכלי העולמי
בשנת 2008 המשבר הכלכלי העולמי הביא למיתון נוסף, קצב צמיחה שלילי ושיעור האבטלה הגבוה ביותר מאז תום מלחמת העולם השנייה (5.7%). כלכלנים רבים ברחבי העולם (בהם בולט זוכה פרס נובל לכלכלה, פול קרוגמן) ניסו לפצח את הסיבות למעגל החולשה של המשק היפני, אך ללא הצלחה רבה.
ממשלת ג'וניצ'ירו קואיזומי ששלטה עד 2006, ניסתה (לא תמיד בהצלחה) להעביר חוקי הפרטה והשקעת-חוץ על מנת להעיר את הכלכלה היפנית מתרדמתה. הגם שחלק מחוקים אלו עברו, הכלכלה נענתה להם בצורה חלקית בלבד.
אבנומיקס
בעשור השני של המאה ה-21 תוכנית רפורמה של ממשלת שינזו אבה הצליחה לגרום להתאוששות מסוימת של הכלכלה, ובין השאר להגדיל את כמות המשרות ולשפר את נתוני המניות היפניות, וכן שינתה מדיניות במגוון נושאים כמו שילוב נשים בשוק העבודה והקלות על קליטת מהגרי עבודה.
כלכלת יפן של תחילת שנת 2020 נמצאת במגמה כללית של שיקום ארוך-טווח, אולם עדיין סובלת ממספר מגמות המקשות על התחזקותה, ביניהן ירידה בצריכה הפרטית, תלות הכלכלה במימון ממשלתי, והאוכלוסייה המזדקנת של יפן.
מאפיינים
ממאפייניה הבולטים של הכלכלה היפנית היא העבודה יחד של תעשיינים, ספקים, מפיצים ובנקים בקבוצות מרוכזות הקרויות קרייטסו; איגודי היזמים החזקים וה"שונטו"; יחסים קרובים עם הבירוקרטיה הממשלתית, הבטחת משרה לכל החיים ("שושין קויו") בחברות הגדולות, והצנחת עובדי ממשל בגמלאות כ - ״אמאקודרי״ בחברות. בתקופה האחרונה, חברות יפניות החלו לנטוש חלק מהנורמות האלה בניסיון להגדיל את הרווחיות ולהביא לתחלופה רבה יותר של העובדים.
לאחר תקופת המשבר שבסוף המאה ה-20, במקביל לעליית החשיבות של הכלכלה הסינית, איבדה הכלכלה היפנית את ההובלה העולמית בתעשיית האלקטרוניקה. עם זאת, עדיין נותרה הכלכלה היפנית גורם משמעותי בנישות מסוימות בתחום האלקטרוניקה בהן חברות יפניות הלכו והתמחו, אם כי בתחומים הרווחיים ביותר, בהם עלתה התחרות, לא הצליחו החברות היפניות להתמודד עם התחרות העולה. לצד זאת, יפן של אחרי המשבר בעלת כלכלה יעילה יותר במובנים מסוימים, בין היתר מבחינת השימוש בדלקים.
בעקבות צפיפות אוכלוסייה גדולה מאוד, בעיקר בערים הגדולות, בערי יפן הגדולות הולכים ותופסים תאוצה מיזמי-ענק של בנייה לגובה, של גורדי שחקים אשר יהוו בית לאלפי בני אדם; דוגמאות למיזמים אלו הן התוכניות ההיפותטיות לבניית סקיי סיטי 1000 ואקס-סיד 4000 אשר, על פי הצעות שהועלו, ייבנו בטוקיו.
המגזר החקלאי
רק כ-12% משטח יפן מתאים לעיבוד חקלאי, ולכן נעשה בה שימוש בשיטה של חקלאות טרסות. על פי המדד של ייצור ליחידת שטח, יפן היא מהמתקדמות ביותר בעולם. אך המגזר החקלאי הקטן של יפן גם מקבל סובסידיות והגנות כלכליות רבות, עם תקנות ממשלתיות שמקלות על גידול בקנה מידה קטן ולא בקנה מידה גדול כפי שנהוג בצפון אמריקה. על אורז מיובא, הגידול המוגן ביותר, משולם מכס של 490% וחלקו מוגבל ל-7% בלבד משוק האורז. אם כי יפן בדרך כלל מגדלת מספיק אורז בשביל התצרוכת שלה, על המדינה לייבא כ-50% משאר הדגנים ומאכלי הבהמות (בעיקר מארצות הברית), ונסמכת על יבוא לרוב אספקת הבשר שלה. יפן היא השוק הגדול ביותר עבור היצוא החקלאי של מדינות האיחוד האירופי. במדינה מגדלים פירות כגון תפוזים, אגסים ותפוחים.
ליפן יש אחד מציי הדיג הגדולים בעולם, וכ-15% מהדגים בעולם מגיעים מספינותיה, ויש שטוענים כי הדיג היפני מביא לדיג-יתר במינים מסוימים כמו טונה. ישנה גם ביקורת על החלטתה של יפן לתמוך בציד לווייתנים מסוים.
המגזר התעשייתי
התעשייה, המפיקה רבע מהתוצרת הלאומית היפנית הכללית, תלויה מאוד בייבוא של חומרי גלם ודלקים. נכון לשנת 2005, חצי מהאנרגיה היפנית מיוצרת מנפט, 20% מפחם ו-14% מגז טבעי. כ-25% מהחשמל מיוצר על ידי אנרגיה גרעינית ויפן מעוניינת להכפיל נתון זה בעשור הבא על מנת להפחית את תלותה בדלקים פוסיליים. התלות הגבוהה בנפט ומוצריו הובילה לקשרי מסחר נרחבים עם ערב הסעודית ואיחוד האמירויות הערביות.
בשוק הבינלאומי, יפן מפורסמת בתעשיות הרכב והאלקטרוניקה שלה, כבסיסן של חברות גדולות כמו טויוטה, הונדה, ניסאן, מאזדה, סוני, מיצובישי, מצושיטה, טושיבה והיטאצ'י. ליפן יש גם פלח שוק גדול בשוק הטכנולוגיה העילית – מוליכים למחצה, כימיקלים תעשייתיים, מכונות ייצור ותעשיות אוויריות.
בנייה הייתה תמיד אחת התעשיות הגדולות ביפן, בעזרת חוזים ממשלתיים במיליארדי דולר רבים במגזר האזרחי. הרובוטיקה חשובה מאוד בעוצמה הכלכלית ארוכת הטווח, וברשותה של יפן מצויים 410,000 מתוך 720,000 ה"רובוטים העובדים" בעולם.
מגזר השירותים
מגזר השירותים של יפן מהווה כשלושה רבעים מהתוצרת הכללית. בנקים, ביטוח, נדל"ן, קמעונאות, תחבורה ותקשורת הם כולם תעשיות חשובות. ממשלתו של קואיזומי פעלה להפריט את שירות הדואר היפני, שהוא אחד המוסדות הגדולים במדינה לשירותי ביטוח וחסכונות, וההפרטה מתוכננת להסתיים עד שנת 2014.
כח העבודה
כח העבודה, הכולל נכון לשנת 2008 כ-66 מיליון בני אדם, נמצא במגמת ירידה מתמדת. שיעור הילודה נמוך תורם לירידה זו. בשנת 2007 עבר מספר הפטירות ביפן את מספר הלידות, ומאז החלה אוכלוסיית יפן לפחות. אף שאחד הפתרונות שהוצעו לכך הוא הגמשת מדיניות ההגירה למדינה, פתרון כזה לא מקובל מבחינה תרבותית וממשלת יפן אינה מקדמת זאת. לצד הירידה בילודה, לתושבי יפן תוחלת חיים מהגבוהות בעולם, עובדה שתורמת להזדקנות האוכלוסייה, ולירידת שיעור המשתתפים בכח העבודה.
נורמות העבודה של יפן המודרנית – לפיהן גברים עובדים שעות רבות ולאחר מכן יוצאים יחד לשתות, כך שהחזרה הביתה למשפחה היא בשעה מאוחרת – גרמה במקרים מסוימים לקשיי השתלבות של נשים בתעסוקה, ולהעמקת מעמדן כאחראיות על ניהול משק הבית, ובמקרים אחרים למשקי בית בהן שני בני הזוג נמצאים מחוץ לבית שעות רבות ובוחרים לדחות את הבאתם של הילדים לעולם או לצמצם את כמות הילדים הרצויה. נכון לשנת 2008 כוח העבודה היפני מורכב מ-40% נשים.
ביולי 2009 עלה שיעור האבטלה ל-5.7%, הגבוה ביותר מאז תום מלחמת העולם השנייה. במקביל לכך חלה ירידה במשכורות.
מוס הארט
מוס הארט (אנגלית: Moss Hart; 24 באוקטובר 1904, ניו יורק – 20 בדצמבר 1961, פאלם ספרינגס) מחזאי ובמאי תיאטרון יהודי-אמריקאי.
תולדות חיים וקריירה
מחזהו הראשון בברודוויי היה Once in a Lifetime ("פעם בחיים") ב-1930. היה זה גם שיתוף פעולה ראשון שלו עם ג'ורג' קאופמן. שיתוף פעולה זה הניב גם את המחזות "הן לא תקחהו עמך" (1936), שזיכה את הצמד בפרס פוליצר ו"האדם שבא לסעוד" (1939).
במהלך שנות השלושים כתב עם אירווינג ברלין את מחזות הזמר Face the Music (1932). ו-As Thousands Cheer (1933), ב-1935 כתב את תמליל המחזמר Jubilee, שכלל שירים מאת קול פורטר וב-1937 כתב את I'd Rather Be Right ("מוטב שאהיה צודק") יחד עם צמד הכותבים רוג'רס והארט (לא היה קשר משפחתי בין מוס הארט ולורנץ הארט מן הצמד). ב-1941 שיתף פעולה עם איירה גרשווין וקורט וייל בכתיבת המחזה המוזיקלי Lady In The Dark ("אשה בחשכה").
בשנות הארבעים עבד מדי פעם בהוליווד. הישגו הגדול ביותר הוא התסריט לסרט "הסכם ג'נטלמני" (1947) עבורו היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
ב-1952 כתב את התסריט לסרט הביוגרפי "הנס כריסטיאן אנדרסן" בכיכובו של דני קיי וב-1954 כתב את התסריט לסרט "כוכב נולד" בבימויו של ג'ורג' קיוקור, עם שירים מאת איירה גרשווין והרולד ארלן ובכיכובה של ג'ודי גרלנד. במהלך שנות החמישים תיפקד בעיקר כבמאי בברודוויי. להיטו הגדול ביותר היה My Fair Lady ("גבירתי הנאוה", 1956), בו ביים את ג'ולי אנדרוז ושאותו הסכים לביים לאחר ששמע שני שירים מתוכו בלבד. המחזמר הופיע מעל בימות ברודוויי ווסט אנד במשך שבע שנים והארט זכה עבורו בפרס טוני.
ב-1959 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו Act One: An Autobiography, שעובד לסרט ב-1963.
ב-1960 ביים את המחזמר האחרון שלו, "קמלוט", שזכה אף הוא בפרס טוני.
חייו האישיים
הארט סבל מהפרעה דו-קוטבית, כיוון שהיה רווק שנים רבות נחשב גם להומוסקסואל. ב-1946 נישא לזמרת-שחקנית קיטי קרליסל, לזוג נולדו שני ילדים.
פסח ליכטנברג
פסח ליכטנברג הוא פסיכיאטר ישראלי, מנהל מחלקה בבית חולים הרצוג לשעבר, פרופסור חבר קליני בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית ומנהל מחלקה א' בבית החולים כפר שאול ובעברו, ראש החוג לפסיכיאטריה בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה
ליכטנברג למד רפואה בבית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין של הישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
הוא מחזיק בתואר שני בפילוסופיה מאוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
פרופ' ליכטנברג מרצה בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית ושימש כראש החוג לפסיכיאטריה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה.
בספטמבר 2016 ייסד פרופ' ליכטנברג את בית סוטריה הראשון בישראל. מטרתו של הבית היא להציע מעטפת תמיכה ודיור זמני עבור אנשים בתקופה של משבר נפשי או בעיצומה של חוויה פסיכוטית, מתוך כוונה למנוע את הצורך באשפוז, לעבור את הגל המשברי ולסייע לאדם לחזור למעגלי החיים בקהילה באופן מיטבי.
טורסטן ויזל
טורסטן נילס ויזל (באנגלית: Torsten Nils Wiesel; נולד ב-3 ביוני 1924) הוא ביולוג אמריקני ממוצא שוודי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה לשנת 1981, ביחד עם דייוויד הובל, על מחקריהם בתחום מערכת הראייה.
ביוגרפיה
ויזל נולד בעיר אופסלה שבשוודיה, ב-3 ביוני 1924. ב-1954 החל לעבוד במעבדות "קארל גוסטף ברנהרד" שבמכון קארולינסקה, אוניברסיטה לרפואה הממוקמת מעט מחוץ לסטוקהולם. ב-1955 עבר ויזל לארצות הברית כדי לעבוד באוניברסיטת ג'ונס הופקינס תחת הנוירופיזיולוג סטיבן קפלר. ב-1958 פגש ויזל לראשונה את דייוויד הובל, והם החלו בשיתוף הפעולה המדעי ביניהם, שהתפרש על יותר מ-20 שנים. ב-1959 עבר ויזל לאוניברסיטת הרווארד, וב-1983 עבר לאוניברסיטת רוקפלר. מ-1991 ועד פרישתו ב-1998 כיהן ויזל כנשיא אוניברסיטת רוקפלר.
מחקר
ניסויהם של ויזל והובל הרחיבו מאוד את הידע המדעי על אופן עיבוד המידע החושי. בניסוי אחד, שנעשה ב-1959, החדירו מיקרואלקטרודה לקליפת הראייה העיקרית של חתול מורדם. לאחר מכן, הקרינו תבניות אור וצל על מסך הנמצא מול עיני החתול. הם גילו כי מספר תאי עצב ירו אותות עצביים במהירות כאשר הוצגו לעיני החתול קווים בזווית מסוימת (אורנטציה מסוימת), בעוד שתאים אחרים הגיבו בעוצמה הרבה ביותר לקווים בזווית אחרת. כמה מתאי עצב אלו הגיבו באופן שונה לתבניות אור ולתבניות צל. הובל וויזל כינו תאים אלו "תאים פשוטים". תאים אחרים, שכונו על ידם "תאים מורכבים", הגיבו באופן זהה לתבניות האור ולתבניות הצל. מחקרים אלו הראו איך מערכת הראייה מרכיבה יצוג מורכב כל כך של המידע החזותי מגירויים בעלי מאפיינים פשוטים כמו קו.
הובל וויזל קיבלו את פרס נובל עבור שתי תרומות מרכזיות: האחת, עבודתם בנושא התפתחות מערכת הראייה, הכוללת גם את תיאורם של עמודות השליטה העיניות בשנות השישים והשבעים. השנייה, מעורבותם בייסוד בסיס נוירופיזיולוגי בחקר הראייה, תיאורם לדרך שבה אותות מן העין מעובדים במוח כדי ליצור גירויים ל"גלאי" קצוות, תנועה, עומק מרחבי וצבע, אבני הבניין של חוש הראייה. על ידי מניעת השימוש בעין אחת אצל חתלתולים, הם הראו כי העמודות בקליפת הראייה העיקרית המקבלות קלט מן העין השנייה, השתלטו גם על האזורים שבאופן רגיל היו מקבלים קלט מן העין העשוקה והלא משומשת.
למחקר זה יש יישום חשוב להבנה של תופעת העין העצלה, סוג של ליקוי ראייה הנגרם מקיפוח חד-צדדי (של עין אחת) במשך תקופה קריטית מסוימת בילדות. חתלתולים אלו גם לא פיתחו אזורים המקבלים קלט משתי העיניים, דבר הדרוש לצורך ראייה דו-עינית. ניסויהם של הובל וויזל הראו כי העדפת קלט מעין אחת על מידע מהשנייה מתפתחת בשלב מוקדם בילדות, באופן בלתי הפיך. מחקרים אלו פתחו את הדלת להבנת וטיפול בקטרקט ילדות ופזילה. מחקרים אלו חשובים גם לשם הבנת הפלסטיות הקליפתית (תופעה בה קליפת הראייה, והמוח בכלל, משנים ומתקנים את עצמם במשך הזמן), וההבנה הכללית יותר, כי המוח הוא מבנה דינמי המשתנה ללא הרף. זאת ועוד, הבנת תהליך עיבוד המידע החושי בבעלי חיים שימש השראה ל-SIFT (ראשי תיבות של: Scale-invariant feature transform), שהוא אלגוריתם בתחום הראייה הממוחשבת, המזהה ומתאר מאפיינים מקומיים של תמונה. יישום של אלגוריתם זה נמצא במשימות כמו זיהוי חפץ על פי מספר נקודות וקצוות וכיוצא בזה, וזהו האלגוריתם שבו משתמשים בצורה הרחבה ביותר בעולם למשימות מעין אלה.
בריליאנס V7
בריליאנס V7 (בסינית: 中华V7, באנגלית: Brilliance V7) הוא קרוסאובר מהודר מתוצרת יצרנית הרכב הסינית Brilliance Auto (שם רשמי: HuaChen Group Auto Holding Co., Ltd), אשר מיוצר משנת 2017 (שנת דגם 2018) בסין.
דגם "בריליאנס V7" יוצר כ"מכונית הדגל" של היצרן "Brilliance Auto".
"בריליאנס V7"
מאפיינים:
אנטונין סקאליה
אנטונין גרגורי סקאליה (באנגלית: Antonin Gregory Scalia; 11 במרץ 1936 – 13 בפברואר 2016) היה שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1986–2016. נחשב לעוגן האינטלקטואלי של העמדה הטקסטואליסטית והאוריגינליסטית באגף השמרני בבית המשפט העליון. בפסיקותיו מיצב עצמו כאחד מדובריה החריפים והנחרצים ביותר של השמרנות האמריקאית.
קורות חייו ומשפחתו
סקאליה נולד בטרנטון שבניו ג'רזי, למשפחה קתולית, בן יחיד לקתרינה ולפרופסור יוג'ין סקאליה. אביו התמחה בחקר השפות הרומאניות, והיגר לארצות הברית מאיטליה. סקאליה למד בבית הספר התיכון הקתולי של חאוויר, במנהטן, ניו יורק ובאוניברסיטת ג'ורג'טאון שבוושינגטון די. סי., בה סיים הראשון בכיתתו. את התואר במשפטים קיבל מבית הספר הרווארד למשפטים ב-1960. במהלך לימודיו היה עורך ההערות של ביטאון האוניברסיטה. ב-1967 היה לפרופסור למשפטים באוניברסיטת וירג'יניה.
ב-1971 הצטרף לממשלו של הנשיא ריצ'רד ניקסון והתמחה בהסדרת ענייני הטלוויזיה בכבלים. הוא שירת בתפקידים משפטיים שונים גם בממשל ג'רלד פורד. ב-1977 שב לאקדמיה, לאוניברסיטת שיקגו, וערך את כתב העת Regulation.
ב-1982 מינה אותו הנשיא רונלד רייגן לשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה במקום רוג'ר רוב. ב-1986 מינה אותו רייגן לשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, מינוי שאושר בסנאט פה אחד. הוא היה לשופט הראשון בבית המשפט ממוצא איטלקי.
היה קתולי אדוק, אב לתשעה ילדים שאחד מהם הוא כומר. בנו יוג'ין סקאליה כיהן כמזכיר העבודה של ארצות הברית.
הוא נפטר בשנתו ב-13 בפברואר 2016, במהלך נופש באזור הפארק הלאומי ביג בנד שבטקסס. בנובמבר 2018 העניק לו הנשיא דונלד טראמפ את מדליית החירות הנשיאותית.
עמדותיו
מאז מינויו נחשב סקאליה לדוברה הנחרץ ביותר של השמרנות בבית המשפט העליון. השנינות והחריפות שבהן נהג לכתוב את חוות הדעת שלו, לעיתים קרובות בדעת מיעוט, הפנו אליו את תשומת הלב, אף יותר מאשר אל נשיא בית המשפט ויליאם רנקוויסט, שנחשב למעט מתון ממנו. עם מינויו של השופט קלרנס תומאס ב-1991 מצא לעצמו סקאליה "תאום משפטי". לאורך השנים הסתמנו הבדלי דגשים קלים בין השניים, אך על פי רוב היו פסיקותיהם דומות מאוד. סקאליה היה זהיר מעט יותר מתומאס ביחס להפיכת תקדימים עתיקים של בית המשפט, ופחות קיצוני בעניין הזכויות של מדינות ארצות הברית. כשנה לאחר מותו מינה נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ את השופט ניל גורסץ' לתפקיד שופט בית המשפט העליון במקומו של סקאליה. בהודעה על מינויו הבהיר טראמפ כי חיפש במשך חודשים מחליף ברמתו ובהשקפותיו של סקאליה ולכך כיוון כשמינה את גורסץ' לתפקיד.
פרשנות חוקתית ומשפט סטטוטורי
כאוריגינליסט מאסכולת המשמעות המקורית, ביסס סקאליה את פרשנותו לחוקה על הטקסט שלה והאופן המקורי שבו התפרש עם כתיבתה, והסתייג נמרצות מקריאה מרחיבה שלה, סגנון הידוע כחוקה חיה. סקאליה התנגד גם לפרשנות החוקה על פי כוונות מנסחיה וסבר שיש לפרשה רק על פי 'המשמעות הרגילה של לשון החוקה, בעת חקיקתה'. כטקסטואליסט, הבליט סקאליה את ההיצמדות לטקסט – במשמעותו 'הרגילה' – כמקור לפרשנות משמעותו של חוק. זאת תוך דחיית האפשרות של הסתמכות על כוונות המחוקקים וגורמים אחרים – שאינם החוק הכתוב – לצורך פרשנות.
על היחס בין טקסטואליזם לאוריגינליזם אמר:
סוגיות שונות
כעמיתיו השמרנים תמך סקאליה בצמצום כוחו של הקונגרס של ארצות הברית ובהגדלת כוחן של המדינות, לפי המבנה הפדרלי המקורי שאותו ראו כותבי החוקה לנגד עיניהם.
סקאליה התנגד נחרצות למציאת בסיס בחוקה להפלה מלאכותית. בשאלה זו, המפלגת את הציבור האמריקני ביחסו לבית המשפט יותר מכל, שלל סקאליה כל הכרעה שתתבסס על החוקה: הוא הדגיש שכפי שאין בחוקה היתר להפלות, גם אין בה איסור להן – והשאלה צריכה להיוותר לשיפוטן של המדינות. לגבי המתות חסד, הוא ניסח את עמדתו במילים.
השקפתו הייתה שאפליה מתקנת בקבלה לאוניברסיטאות אינה חוקתית וסותרת את ההבטחה לשוויון לפני החוק. הוא צמצם את הפרדת הדת מהמדינה.
סקאליה תמך בפסיקה בת כללים רחבי היקף, אשר מונעים את ההטיה של פסק הדין בהתאם לרצון נקודתי. הוא סבר שעל בית המשפט העליון, כמי שעומד בראש הרשות השופטת, מוטלת החובה לנסח כללים המבהירים את הדין לבתי המשפט הכפופים אליו.
סקאליה פסק בעקביות בזכות עונש המוות, גם נגד מפגרים וקטינים. על אף התנגדותו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני לעונש זה, הביע סקאליה את אמונתו כי אין בו סתירה להשקפה הקתולית. לדעתו, שופט קתולי שדתו מביאה אותו להתנגד לעונש מוות חייב לפסול עצמו מלשבת בדין. בהקשר זה, התנגד לשימוש במשפט השוואתי בפרשנות החוקה והתפלמס על כך עם עמיתו סטיבן ברייר, מייצג ההשקפה ההפוכה.
הקהילה ההומוסקסואלית החשיבה אותו לאחד מיריביה הגדולים. ב-2003 פסק בית המשפט שלא ניתן לאסור על קיום יחסי מין "שלא כדרך הטבע" (פסק דין לורנס נגד טקסס) והפך את היחסים החד-מיניים, אם הם נעשים בין בגירים ובהסכמה, לחוקיים בכל מדינות ארצות הברית. סקאליה כתב דעת מיעוט מתנגדת חריפה.
לעיתים נדירות קרה שהיצמדותו לחוקה ולכוונתה המקורית הביאה אותו לתמיכה בהשקפה ליברלית. כך פסק בתביעה נגד חוק של מדינת טקסס שאסר על שריפת דגל ארצות הברית אינו חוקתי, בהיותו סותר לתיקון הראשון לחוקה, המבטיח את חופש הביטוי.
ביקורת
כשהחליט הרוב, שאליו הצטרף סקאליה, להתערב בפסיקת בית המשפט של מדינת פלורידה להמשיך את ספירת הקולות בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2000, החלטה שהבטיחה את ניצחונו של ג'ורג' בוש הבן על אל גור, הותקף כצבוע. לדברי המתנגדים, ההחלטה סתרה את השקפתו לפיה אל לממשל הפדרלי להתערב בענייני המדינות. כבר בצו הביניים שנתן עורר סקאליה את חמת זעמם של תומכי המפלגה הדמוקרטית. הוא קבע שיש לעצור את הספירה לאלתר פן התמשכותה תפגע בלגיטימיות של ניצחון בוש, אם יזכה בעתירה לבסוף.
החלטתו של סקאליה שלא לפסול עצמו בדיון בעניינו של סגן נשיא ארצות הברית ריצ'רד צ'ייני עוררה מחלוקת, לאחר שנודע שהשניים יצאו יחד לציד ברווזים. סקאליה הסביר שלא הייתה הצדקה לפסילה מאחר שהעתירה שבאה לפני השופטים כוונה נגד צ'ייני בתוקף תפקידו בממשל, ולא באופן אישי. התשובה "קווה קווה" שהשיב בלעג לשאלה בנידון צוינה בתקשורת בתימהון.
צ'יילד
צ'יילד (Childe או Child) הוא שם משפחה שמקורו באנגלית ומשמעותו ילד.
פסלי בודהה בבאמיאן
שני פסלי בודהה בבאמיאן (בפשטו: د بودا بتان په باميانو کې; בפרסית: تندیس‌های بودا در بامیان) היו פסלים מונומנטליים של הבודהה בעמק באמיאן במרכז אפגניסטן, שניצבו בתוך שתי נישות שנחצבו במצוק אבן חול במרחק של כ-450 מטר זו מזו. הפסלים שכונו הבודהה הגדול והבודהה הקטן, נישאו לגובה של 55 ו-37 מטר בהתאמה. הם הוקמו במהלך המאה ה-6 ונהרסו בסדרה של פיצוצים שערך שלטון הטליבאן במקום במהלך חודש מרץ 2001 במטרה להשמידם ולאחר שהגדירם כ"לא-אסלאמיים".
עמק באמיאן שוכן בגובה של 2,500 מטר, כ-230 ק"מ מערבית לקאבול, בירת אפגניסטן. שני הפסלים נחצבו באבן המקורית, אך כוסו בשכבות של תערובת בוץ ותבן ובשכבת סטוקו. כדי ליצור את פרטי הדמויות נצבעו שכבות הציפוי בפסל הבודהה הקטן בצבעים שונים, ואילו הבודהה הגדול נצבע בגווני אדום, אך שכבות אלה התבלו זה לא מכבר. ידיהם של הפסלים נתמכו במסגרות עץ, והחוקרים סבורים כי פני הפסלים עוצבו באמצעות מסיכות או תבניות עץ.
מההקמה עד ההרס
עמק באמיאן שוכן על דרך המשי שהובילה מסין ומהודו במזרח לאירופה ולמזרח התיכון במערב. עד למאה ה-12 היה העמק חלק מהממלכה ההודית של גנדהארה, ושימש כמרכז חשוב לדת ולפילוסופיה בודהיסטיות והינדיות. בעמק שכנו מספר מקדשים הינדיים ובודהיסטיים והוא נחשב למרכז לאמנות הודו-יוונית. הבודהיזם שלט באזור מהמאה ה-2 ועד להתפשטות האסלאם מזרחה במאה ה-9. נזירים התגוררו במערות שנחצבו במצוק באמיאן, ורבים מהם עיטרו את מערותיהם בפרסקאות ובפסלים בנושאים דתיים. שני פסלי הבודהה, שהגדול שבהם היה גם הבודהה הניצב הגדול בעולם, נבנו במהלך המאה ה-6. פסל הבודהה הקטן הוקם בשנת 507 והפסל הגדול ניצב במקום מאז 554. החוקרים סבורים כי הפסלים הוקמו על ידי עמים הודו-אירופים, ככל הנראה על ידי אימפריית קושאן או ההונה בשיא פריחתם. נוסע סיני שחלף בעמק בשנת 630 תיארו כמרכז בודהיסטי משגשג שבו יותר מעשרה מנזרים וכאלף נזירים, וכי פסלי הבודהה עוטרו בזהב ובאבנים טובות. עוד הזכיר נוסע זה פסל שלישי של בודהה, גדול מהשניים המוכרים, אך זה לא נמצא והחוקרים מאמינים כי לא שרד.
כאשר נכבש העמק בידי האימפריה הע'זנווית הסונית בתחילת המאה ה-11, נבזזו ונהרסו מנזרים בודהיסטים ברחבי אפגניסטן, אך שני פסלי הבודהה בעמק באמיאן ניצלו מהרס. גם ג'ינגיס חאן חס על הפסלים כאשר שעט דרך העמק בדרכו מערבה ב-1222, אך במאה ה-17 השחית אורנגזב, שליט האימפריה המוגולית את פניהם של שתי הדמויות, ומספר שנים לאחר מכן רוסקו רגליו של הבודהה הגדול.
הריסת הפסלים
הטליבאן עלה לשלטון באפגניסטן בשנת 1995, וביולי 1999 הוא פרסם צו לפיו על פסלי הבודהה להישמר שכן שוב אין במדינה אוכלוסייה בודהיסטית, ועל כן אין חשש לסגידה לפסלים. המולה מוחמד עומאר ציין כי הממשלה האפגנית בפסלי הבודהה בבאמיאן דוגמה למקור פוטנציאלי להפקת רווחים לאפגניסטן ממבקרים בינלאומיים. הטליבאן מצהיר כי באמיאן לא תיהרס אלא תישמר".
בתחילת שנת 2001 פורסם צו נוסף לפיו על פי החלטת בית המשפט העליון של המדינה, על כל הפסלים ברחבי המדינה להיהרס, שכן הם "לא-אסלאמיים" ומשמשים כדמויות אליליות לכופרים. כל מדינות הליגה הערבית גינו את כוונת הטליבאן להרוס את הפסלים, וכך גם זה המופתי הגדול של מצרים ושר החוץ של איראן, ומוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק אף הציע לשלוח צוות מומחים לאפגניסטן כדי לטפל בהעברת הפסלים מהמדינה. אולם המחאה הבינלאומית לא הועילה ובתחילת חודש מרץ 2001 הושמדו הפסלים בסדרה של פיצוצים באמצעות דינמיט.
מאז שנת 2001
למרות ששתי דמויות הבודהה הושמדו כמעט לחלוטין, עדיין ניתן להבחין בקווי המתאר של הפסלים בתוך הנישות, ומספר ארגונים בינלאומיים התחייבו להקימם מחדש, ככל הניתן בשיטות ובחומרים מקוריים. למרות זאת טרם הוחלט באופן סופי על שחזור הפסלים בתוך הנישות, והועלתה הצעה להקים מוזיאון פתוח בעמק באמיאן תוך הותרת הנישות ריקות כפי שהן כיום, כאתר זיכרון למעשה ההרס. לאחר נפילת משטר הטליבאן החל ארגון אונסק"ו במימון פעולות לאיסוף שברי הפסלים שחלק מהם שוקלים מספר טונות. שרידי הפסלים ומספר אתרים נוספים ברחבי העמק הוכרזו בשנת 2003 כאתר מורשת עולמית. בין נימוקי ההחלטה:
ממשלת אפגניסטן הזמינה את האומן היפני הירו יאמאגאטה לשחזר את הפסלים באמצעות מופע שיכלול 14 מערכות לייזר אשר יקרינו את דמויותיהם על המצוק. הפרויקט היה בבדיקה ואמור היה להיחנך בשנת 2012 בעלות של 9 מיליון דולר, אולם לא התקדם. בשנת 2015 ניצלו שני אנשי טכנולוגיה סינים, בני הזוג ז'אנג שיניו וליאנג הונג, את ההתקדמות בתחום ההולוגרפיה והקרנת המידע כדי לשוב אל המקום שבו ניצבו שני הפסלים בבאמיאן ולהקרין שוב את שני הפסלים עם ציוד בעלות של 100 אלף דולר, ציוד שבסופו של דבר נתרם לאנשי המקום.
רצח ראובן שמרלינג
רצח ראובן (מוטי) שמרלינג הוא פיגוע דקירה שהתרחש בכפר קאסם בערב חג סוכות, י"ד בתשרי תשע"ח (4 באוקטובר 2017) בו נרצח ראובן שמרלינג, ביום הולדתו ה-70, אב לארבעה מהיישוב אלקנה. שני המחבלים, שהועסקו בישראל על ידי שמרלינג, רצחו אותו בשל היותו יהודי.
הפיגוע
ב-4 באוקטובר 2017 הגיע שמרלינג אל המחסן, נזף בשניהם וביקש מכמיל להעמיס מצבר של מלגזה מהמחסן לרכב שלו. עם שובו של כמיל אל החדר, סיכמו הנאשמים כי זוהי העת לפעול, ותכננו, כי אבו אלרוב יוביל את שמרלינג אל החדר בטענה כי המקרר מקולקל ויסיח את דעתו, וכמיל ידקור אותו עם הסכין. כמיל התקשר למסיע ותיאם עמו שיבוא לקחת אותם, כדי להבטיח את הימלטותם מייד לאחר ביצוע הרצח.
לאחר מכן, בהתאם לתוכנית, הוביל אבו אלרוב את שמרלינג אל החדר באמתלת שווא, ושניהם רצחו אותו – כמיל דקר אותו מספר פעמים בסכין שרכשו, תוך שאבו אלרוב דוחף ומכה אותו במאוורר, ובהמשך, אבו אלרוב הביא מכוש שהיה סמוך לדלת החדר, והשניים הכו את שמרלינג עד שהתמוטט על הרצפה. לאחר מכן, התקלחו המחבלים, החליפו בגדיהם, עזבו את המקום ונסעו למקום מגוריהם.
חקירת הפיגוע
שמרלינג נמצא על ידי בנו המתגורר באלקנה שהגיע למחסנו של אביו בכפר קאסם ומצא אותו דקור בכל חלקי גופו וללא רוח חיים. בתחילת החקירה בחנה המשטרה אם שמרלינג נרצח על ידי מחבלים ממניע לאומני, או שעובדים אותם העסיק בשל ויכוח על רקע סכסוך כספי. משפחתו של שמרלינג טענה כי אין להם ספק שמדובר ברצח ממניע לאומני.
ב-17 ביולי 2018 דן בית המשפט את שני המחבלים למאסר עולם.
תגובות
לאחר הרצח התייחס עאדל בדיר ראש עיריית כפר קאסם לחקירה ואמר: "החקירה בראשיתה, ואנו ממתינים כמו כולם לתוצאותיה, אם כי נראה שמדובר בסכסוך כספי שיכול לקרות בכל מקום, ועל פניו החשודים אינם תושבי המקום. אנחנו מקווים שהמשטרה תסיים את החקירה כמה שיותר מהר כדי למצות את הדין עם הפושעים". בהמשך אמר כי "כל איש עסקים שנכנס לכפר קאסם הופך להיות חלק ממנה ולכן הרצח המתועב הזה הוא אבדה גדולה עבורנו".
חבר הכנסת מטעם מרצ, עיסווי פריג', תושב כפר קאסם, אמר כי:.
אנחנו (ספר)
"אנחנו. על כלכלה, חברה, מוסר ולאומיות בישראל" הוא ספר מאת שלי יחימוביץ' שיצא לאור בשנת 2011 בהוצאת "עם עובד" ובו פורשת יחימוביץ' את משנתה הפוליטית בענייני הפנים במדינת ישראל.
הספר הוא אנתולוגיה המחולקת למספר נושאים ומורכבת מנאומים שנשאה יחימוביץ' בכנסת, מפוסטים שכתבה בבלוג שלה, ממאמרים פרי עטה שהתפרסמו בעיתונים ומהפינה "גילוי דעת" שאותה הגישה במגזין "אולפן שישי" עוד בטרם עברה מהעיתונות לפוליטיקה. הספר עוסק בנושאים שונים הנוגעים לחיים בישראל, מהתנהלות החברה וכלה בחינוך בישראל ובמוסר, בעיקר בראי המדיניות הכלכלית המונהגת בישראל בשנות האלפיים.
פרקי הספר
הספר כולל שלושה עשר פרקים, ובהם:
הפרקים האחרונים בספר עוסקים בניסיון הפגיעה במערכת המשפט בישראל ובחוסר האכפתיות של האזרח בישראל לכך שדאגתו למימוש זכויותיו (על פי רוב כצרכן) פוגעת לא פעם בזכויותיו של האחר. הספר נחתם בפרק טבע האדם בו מבקשת יחימוביץ' לטעון כי על אף כל העוולות אותן שטחה בספרה המאיימות על קיומה של חברה מתוקנת בישראל, היא עודנה מאמינה בטבעו הטוב של האדם המוכן להקריב לא מעט, ולעיתים אף את חייו שלו, למען משפחתו, אמונתו ומדינתו. באחת מהערות השוליים בפרק זה מספרת יחימוביץ' על מפגש מתנדבים שנערך בביתה שבו דיבר כל אחד מהמשתתפים בתורו וניתח את המצב הפוליטי בישראל, עד שאחד הפעילים, בתורו, פצח בשירת "אני מאמין" שכתב שאול טשרניחובסקי שאחד הבתים בו עוסק בטובו של טבע האדם: "שַׂחֲקִי כִּי בָאָדָם אַאֲמִין, כִּי עוֹדֶנִּי מַאֲמִין בָּך...כִּי עוֹד אַאֲמִין גַּם בָּאָדָם, גַּם בְּרוּחוֹ, רוּחַ עָז".