cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מסע הבחירות של ריצ'רד ניקסון לנשיאות ארצות הברית (1968)
בחירות מקדימות
בסוף אפריל, הפסיק ניקסון את ביקורתו על מדיניות ג'ונסון בווייטנאם וטען שהנשיא הוא היחיד שיכול להביא לשלום. אולם המועמדים הדמוקרטים המשיכו לחטוף ממנו ביקורת. הוא טען שהמפלגה הדמוקרטית המפולגת לא תוכל לאחד את המדינה כמו הרפובליקנים. בנוסף לכך החל לדון בנושאי הכלכלה, ותמך בקיצוץ ההוצאות בניגוד להעלאת המיסים שהדמוקרטים הציעו. במפגש עם איגוד העורכים, זכה ניקסון לתשואות, בעיקר כשדן בנושא הפשיעה. מיד לאחר מכן ניצח את ניקסון במסצ'וסטס עם 30% מהקולות לעומת 26%. סקרים חדשים חשפו שרוקפלר זוכה ליותר קולות מניקסון מול מועמדים דמוקרטים, אולם לאחר שניקסון ניצח אותו באינדיאנה מעמדו השתפר. ניקסון ערך מסע בחירות בנברסקה וביקר את המועמדים הדמוקרטים. הוא הציע להיאבק בפשע בעזרת חקיקה שתאשר ציתות, בניגוד לדעת בית המשפט העליון של ארצות הברית, והקמת ועדה בקונגרס שתבצע רפורמות בדין הפלילי. הוא לא קישר בין הפשע לבין מהומות השחורים במדינה, וכך זכה לשבחים מצד מנהיגי התנועה לזכויות האזרח. ניקסון ניצח את רייגן, שעדיין לא התמודד באופן רשמי, בנברסקה, עם 71% מהקולות. באורגון, נראה היה שרייגן מוכן להתמודד מול ניקסון ורוקפלר לא התמודד. עם זאת, השיג ניקסון 72% מהקולות בבחירות באורגון.
בתחילת יוני, המשיך ניקסון להיות המועמד המוביל, אולם עדיין לא השיג מספיק צירים. הוא עדיין זכה לאתגר מצד רוקפלר ורייגן, ולא התמודד בקליפורניה, בה זכה רייגן בצירים. ניקסון קיבל צירים ממועמדים מקומיים שהתמודדו, כך שהוא הצליח להשיג 86 צירים מקומיים. לאחר ההתנקשות ברוברט קנדי, ערכו המועמדים הפסקה במערכת הבחירות. ההתנקשות הובילה להגברת התמיכה בניקסון. לאחר חזרתו למסע הבחירות, גילה ניקסון שרוקפלר החל לתקוף אותו. רוקפלר תיאר את ניקסון כאיש מהפוליטיקה הישנה, שלא עושה את הדבר הנכון תחת לחץ. ניקסון סירב להגיב להתקפות וטען שלא ישתתף בהן. לקראת הוועידה הלאומית, רבים תהו לגבי עמיתו למרוץ. הרפובליקנים במערב התיכון ביקשו שיבחר בג'ון לינדזי, ראש עיריית ניו יורק. התמיכה שזכה לה מצד הסנאטור מארק הטפילד מאורגן הובילה לשמועות שהוא יהיה זה שייבחר. גם חבר הקונגרס ג'ורג' הרברט ווקר בוש מטקסס נחשב למועמד. בסוף החודש, השיג ניקסון שני שלישים מ-667 הצירים היה זקוק להם כדי להיבחר.
ב-1 ביולי זכה לתמיכת הסנאטור ג'ון טאוור מטקסס, שהעניק לו עוד ארבעים צירים. ניקסון החל להתכונן לבחירות הכלליות. הוא צילם כמה תשדירי בחירות ושלח אותן למדינות המתנדנדות עוד לפני שהדמוקרטים בחרו במועמד שלהם. לאחר מכן החליט ניקסון שנושא הפשיעה יהיה הנושא המרכזי בבחירות. בנוסף הכריז ניקסון על התנגדותו לגיוס החובה, והציע לעבור לצבא של מתנדבים עם תשלום גבוה יותר לחיילים. באמצע יולי זכה ניקסון לתמיכתו של אייזנהאואר, עוד לפני שנבחר להיות המועמד הרפובליקני, בטענה שמערכת הבחירות חשובה. בסוף יולי, הודיעה התקשורת שניקסון השיג 691 צירים, יותר מה-667 שהיה צריך. רוקפלר ערער על כך. מטה ניקסון דאג יותר מרייגן. הם חששו שהצירים הדרומיים של ניקסון יעברו לתמוך ברייגן השמרן. עם זאת, הם סברו שרוקפלר הליברל יתמוך בניקסון במקרה כזה כדי לעצור את רייגן.
הוועידה הרפובליקנית הלאומית
הוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1968 התרחשה בין ה-5 ל-9 באוגוסט במיאמי ביץ'. הניצחונות, לצד תמיכתם של צירים שנבחרו בידי מנהיגי המפלגה, אפשרו לניקסון להבטיח את בחירתו כמועמד בסיבוב הראשון בוועידת המפלגה הרפובליקנית. הוא נבחר למועמד המפלגה לנשיאות עם 692 צירים בסיבוב הראשון. רוקפלר הגיע למקום השני עם 277 צירים, ורייגן לשלישי עם 182. ניקסון הצליח להשיג את תמיכת הצירים הדרומיים שנשמעו לסנאטור סטרום ת'ורמונד מקרוליינה הדרומית.
לאחר היבחרו, הרים ניקסון את ידיו באוויר בסימן V, סימן שהפך לסימן ההיכר שלו, ונאם את הנאום שכתב בשבועות הקודמים. הוא טען שאינו מבטיח שיחסל את העוני או יסיים את האפליה, גם לא בתוך שמונה שנים, אולם שהוא מבטיח לפעול, ולהביא מדיניות חדשה להשגת שלום מחוץ וצדק מבית. הוא קרא לעידן חדש בדיונים עם המדינות הקומוניסטיות ולחיזוק הדין הפלילי כדי להחזיר את החוק והסדר. ניקסון הבטיח שיחזיר את החלום האמריקני, יביא לאחדות גדולה יותר וייצג את הרוב הדומם. ניקסון גם דיבר בנושאי כלכלה, והודיע על התנגדותו למדיניות הרווחה, ועל תמיכתו בתוכניות שיסייעו לאפרו-אמריקאים להקים עסקים קטנים. בסיום נאומו, הבטיח לסיים את הלילה הארוך והאפל שירד על אמריקה.
לאחר מכן בחר ניקסון את מושל מרילנד, ספירו אגניו, כעמיתו למרוץ, בחירה שניקסון האמין שתאחד את המפלגה, ותפנה הן למתונים בצפון והן לדרומיים שהתנכרו מהדמוקרטים. אגניו השיג 1,119 קולות תומכים, ואילו המושל רומני השיג 186 בלבד. אגניו לא היה ידוע ברמה הלאומית, ונבחר כדי למשוך שחורים לתמוך בניקסון, וכדי לתקן את הרושם לאחר שניסה לפעול למען רוקפלר. הוועידה הציגה את ניקסון כמועמד המרכז במפלגה, כשרוקפלר משמאלו ורייגן מימינו. גם בבחירות הכלליות, הוא מיצב את עצמו מימין לדמוקרטים אולם משמאל לג'ורג' וולאס.
בחירות כלליות
יריבו הדמוקרטי של ניקסון בבחירות הכלליות היה סגן הנשיא המכהן יוברט האמפרי, שנבחר למועמדות בוועידה הדמוקרטית הלאומית בשיקגו, שהייתה סוערת ולוותה במחאות אלימות. במהלך מסע הבחירות, הציג ניקסון את עצמו כדמות המבטאת יציבות בתקופה של תסיסה לאומית ותהפוכות. הוא השתמש במושג "הרוב הדומם" כלפי אמריקאים שמרנים-חברתיים, שלא אהבו את התרבות ההיפית (תרבות הנגד) ואת המפגינים נגד מלחמת וייטנאם. אגניו הפך למבקר קולני יותר ויותר של קבוצות אלו, ובכך חיזק את מעמדו של ניקסון בימין.
עם תחילת עונת הבחירות, התמקד ניקסון בשבע המדינות הגדולות: קליפורניה, אילינוי, מישיגן, ניו יורק, אוהיו, פנסילבניה וטקסס. הוא שכר את רוג'ר איילס להפיק תשדירים בני שעה וכדי לפרסם אותו. בנוסף, הציגו התשדירים את ניקסון באספות תושבים עם בוחרים אמיתיים ששאלו אותו שאלות קשות. בנסיעתו הראשונה לספרינגפילד, טען שאמריקה זקוקה לאחדות כפי שלא הייתה זקוקה לה מאז תקופתו של אברהם לינקולן. לאחר מכן נסע למישיגן, אוהיו ופנסילבניה לפני שחזר לניו יורק ונפגש עם המושל רוקפלר. הסקרים חשפו שניקסון הוביל על האמפרי ברוב של 45% מהקולות לעומת 29%, ועל מקארתי ברוב של 42% לעומת 37%. בסוף החודש, הצליח האמפרי לנצח בקושי את מקארתי ולהיבחר להיות המועמד הדמוקרטי לאחר ועידה מתוחה ומלאה במהומות. הפילוג הדמוקרטי, והתחושה שהחוק והסדר במדינה מידרדרים, סייעו לניקסון. מעט לפני הוועידה ולקראת הבחירות, קיבל ניקסון תדרוכים מהנשיא ג'ונסון על ההתפתחויות בווייטנאם. הנשיא הבהיר שהוא לא רוצה שהמלחמה תהפוך לעניין פוליטי, דבר אליו ניקסון הסכים, אולם פקפק ביכולתו של האמפרי לא להשתמש במלחמה לרווח פוליטי.
במהלך מסע הבחירות הדגיש ניקסון את שיעור הפשיעה הגבוה, ותקף את מה שהציג ככניעה על ידי הדמוקרטים בנכונותם לוותר על העליונות הגרעינית של ארצות הברית. ניקסון הבטיח "שלום עם כבוד" במלחמת וייטנאם והכריז כי "מנהיגות חדשה תסיים את המלחמה ותביא שלום לאוקיינוס השקט" אך לא פירט באיזה אופן התכוון לשים קץ למלחמה, ולכן טענה התקשורת שיש לו "תוכנית סודית" לסיום המלחמה. סיסמת הבחירות שלו, "ניקסון הוא האחד", הייתה אפקטיבית.
לאחר הוועידה הדמוקרטית, נחשב ניקסון למועמד המוביל, והיה רגוע ובטוח בעצמו, בניגוד ל-1960. רבים שאלו האם הנשיא מעדיף את ניקסון על פני האמפרי. בביקורו בשיקגו מעט לאחר הוועידה הדמוקרטית, זכה ניקסון למצעד תמיכה שבו נכחו מאות אלפי אזרחים.
לפני ביקורו, ביקש ניקסון מהסנאטור אדוארד ברוק ממסצ'וסטס לעזור לו במסע הבחירות באילינוי ובקליפורניה, תוך ניסיון להשיג תמיכה מצד האוכלוסייה השחורה.
ספטמבר
באמצע ספטמבר, החל ספירו אגניו לתקוף את האמפרי. הוא טען שהוא רך אל מול הקומוניזם, האינפלציה והפשע, והשווה אותו לראש ממשלת בריטניה לשעבר, נוויל צ'מברלין. באותו זמן שלח ניקסון את יועצו לשעבר, ויליאם סקרנטון, לנסיעה לאירופה כדי לאסוף מודיעין בנושאי נאט"ו וברית המועצות. בתגובה לקריאותיו של האמפרי להתעמת מולו פנים מול פנים, טען ניקסון שהאמפרי חייב קודם להתעמת מול עצמו. במהלך מסע בחירות בסן פרנסיסקו, מול 10,000 תומכים, ספג מחאות. ניקסון התעמת מול המוחים ונאם את נאום ה"אמריקני הנשכח", בו טען שיום הבחירות יהיה יום המחאה עבור האמריקני הנשכח, שהוא האמריקני ששומר את החוק, משלם את המיסים, הולך לכנסייה, שולח את ילדיו לבית הספר, אוהב את מדינתו ודורש מנהיגות חדשה. עד סוף החודש, רבים במטה ניקסון החלו להאמין שהוא עתיד לנצח, אולם ניקסון הזהיר אותם מביטחון יתר. סקרים חשפו שניקסון הוביל על האמפרי עם 43% מהקולות לעומת 28% בסוף ספטמבר.
אוקטובר
בתחילת אוקטובר, החל ניקסון להימנע מביקורת על ממשל ג'ונסון בנושא וייטנאם, בטענה שלא רצה לפגוע בשיחות השלום בפריז. אולם המפגינים נגד המלחמה מחו נגד ניקסון במהלך מסע הבחירות. ניקסון נאם בפני איגוד השמרנים האמריקני ב-9 באוקטובר וטען שג'ורג' וולאס יסייע לדמוקרטים בכך שיפלג את קולות מתנגדי הממסד. האיגוד תמך בניקסון ולא בוולאס, וכינה את וולאס "פופוליסט". לאחר שעמיתו של האמפרי למירוץ, אדמונד מאסקי, ביקר את ניקסון על קשריו עם סטרום ת'ורמונד, וניקסון המשיך להתנגד לעימות טלוויזיוני, בטענה שלא רצה לתת לוולאס חשיפה תקשורתית. באותו הזמן עלו טענות שניקסון נמנע מעימותים בגלל סדרת העימותים מול קנדי ב-1960, שהובילה להפסדו בבחירות. עוד לקח שניקסון למד מהבחירות ב-1960 היה העסקת מאה אלף עובדים שיבדקו את הקלפיות, כדי למנוע זיופי קולות כפי שהיו בבחירות של 1960. בסוף אוקטובר יצא ניקסון לסיור בחירות באוהיו. הוא תקף את האמפרי ואת ממשל ג'ונסון בטענה שהעלו את חובות החקלאים וגרמו לעלייה בפשיעה. באותו הזמן פורסמו שני תשדירים שנויים במחלוקת, שבהם הוצג האמפרי מחייך לצד תמונות של מלחמת וייטנאם והמהומות בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1968. התשדירים הובילו למחאה מצד הדמוקרטים. בסוף אוקטובר, הצטמצם הפער בין המועמדים: סקר חשף שניקסון השיג 44% מהקולות לעומת 36% להאמפרי, ירידה של חמישה אחוזים מהשבועות הקודמים, שיוחסה לסירובו להתעמת עם האמפרי.
נובמבר
בינתיים ניהל הנשיא ג'ונסון משא ומתן עם וייטנאם הצפונית וקיווה להגיע להפסקת אש לפני הבחירות (מה שכונה "הפתעת אוקטובר"). ניקסון קיבל תדרוך על השיחות מהנרי קיסינג'ר, שהיה אז יועץ לאיש המשא ומתן אברל הרימן. אחת הסוגיות שהיסטוריונים דנים בה, היא האם ניקסון חיבל באופן מודע במשא ומתן, בין השאר על ידי שכנוע ממשלת דרום וייטנאם לא להגיע לשיחות, כי יקבלו הצעות טובות יותר כשהרפובליקנים יהיו בשלטון. ג'ונסון ראה במעשיו של ניקסון ניסיון לערער על מדיניות החוץ של ארצות הברית. ב-31 באוקטובר, ללא הסכמת הצדדים האחרים, הודיע ג'ונסון על הפסקה חד-צדדית של ההפצצות, ועל משא ומתן לשלום שיתחיל בפריז ב-6 בנובמבר, למחרת יום הבחירות. למרות תמיכתו של ניקסון בשיחות השלום, הן עזרו בעיקר להאמפרי. באותו הזמן, שוחחה אנה צ'נאולט, עובדת במטה ניקסון, עם ממשלת דרום וייטנאם, והודיעה שהממשלה תקבל עסקה טובה יותר אם ניקסון יהיה הנשיא. הנשיא ג'ונסון כעס על ההאשמות כאילו הטעה את ניקסון במהלך התדרוכים בנושא המלחמה. הוא דיבר עם מנהיג המיעוט בסנאט, אוורט דירקסן, ובפני הסנאטור ג'ורג' סמאת'רס מפלורידה, והם יידעו את ניקסון על כעסו של הנשיא. ב-2 בנובמבר החליט נשיא דרום וייטנאם לא להגיע לשיחות. ניקסון הכחיש בפני ג'ונסון שהיה מעורב בכך. נוסף לכך, דרום וייטנאם לא הייתה זקוקה לתמריצים רבים כדי לא להיכנס לתהליך השלום שהיה מסוכן מבחינתה.
יומיים לפני הבחירות, הופיע ניקסון בפגוש את העיתונות והסביר שישתף פעולה עם ג'ונסון. סקר אחרון לפני הבחירות חשף שהאמפרי מוביל על ניקסון עם 43% מהקולות לעומת 40%, אולם סקר אחרון של מכון גאלופ חשף שניקסון מוביל עם 42% לעומת 40% להאמפרי. ביום הבחירות, קנו ניקסון והאמפרי זמן שידור ברשתות טלוויזיה יריבות, ניקסון ב-NBC והאמפרי ב-ABC, וכל אחד מהם הבטיח את הבטחותיו האחרונות. ניקסון השתמש בהופעתו כדי לבלום את עלייתו של האמפרי בסקרים לאחר הפסקת ההפצצות, בטענה שקיבל "דיווח מטריד מאוד", בו התבשר שטונות של אספקה עוברות לדרום וייטנאם בידי הצפון. האמפרי טען שההאשמה אינה אחראית, וניקסון טען שהוא לא יודע מה קורה. ניקסון השקיע 6,270,000 דולרים על פרסומות במהלך הבחירות, שרובן רק חיזקו את תומכיו.
יום הבחירות
בבחירות המשולשות ב-5 בנובמבר התמודדו ניקסון, האמפרי ומועמד המפלגה העצמאית האמריקאית שהתנגדה למתן זכויות לאפרו-אמריקאים, מושל אלבמה, ג'ורג' וולאס. התוצאות היו צמודות, ורק למחרת בבוקר הן היו ודאיות. ניקסון זכה ב-301 קולות בחבר האלקטורים לעומת 191 אלקטורים להאמפרי ו-46 אלקטורים לוואלאס. מבחינת קולות הבוחרים, ניצח ניקסון את האמפרי בהפרש של כמעט 500,000 קולות, כשהוא משיג 43.42% מהקולות לעומת 42.72% להאמפרי, כשוולאס משיג 13.53%. בקליפורניה, אילינוי ואוהיו ניצח ניקסון בהפרש של פחות משלושה אחוזים. אם האמפרי היה זוכה בהן, ניקסון היה מפסיד. ניקסון ניצח ברוב מדינות המערב והמערב התיכון אולם הפסיד בצפון מזרח המדינה ובטקסס להאמפרי, ובדרום לוולאס. לאחר ניצחונו בירך אותו האמפרי, וניקסון אמר: "קיבלתי את ההודעה הנעימה של סגן הנשיא, שבירך אותי על זכייתי בבחירות, ואני בירכתי אותו על מאבקו האמיץ, ואמרתי לו שאני יודע בדיוק איך הוא מרגיש". ניקסון הוא סגן הנשיא הראשון מאז מרטין ואן ביורן שנבחר לכהונה כנשיא, והיחיד שעשה זאת כשאינו סגן נשיא מכהן.
קרין מיכאליס
קרין מיכאליס (20 במרץ 1872 – 11 בינואר 1950) הייתה סופרת דנית.
קרין מיכאליס למדה מוזיקה בנעוריה אך פנתה לספרות. כתביה עוסקים במיוחד בבעיות האישה המודרנית, בשאלות חברתיות ובבעיית המלחמה. בין יצירותיה: הגיל המסוכן (1910, תיאור אהבה טראגית של אשה קשישה); הנערה עם כלי החרס (1925); ביבי (1928–1931); המושל; נשי ויינסברג, ועוד.
לאחר שעברה לקופנהגן הכירה את המשורר והסופר המצליח סופוס מיכאליס והשניים נישאו ב-1895. השניים התפרנסו מכתיבת ביקורות על הצגות תיאטרון. בני הזוג התגרשו ב-1911. לאחר כן מיכאליס נישאה לדיפלומט האמריקאי צ'ארלס אמיל סטנגלנד. הוא לא אהב את הפעילות הספרותית והפוליטית של אשתו, שעשתה את פריצת הדרך שלה כמחברת בתקופה זו עם "הגיל המסוכן". הם נפרדו בשנת 1917. מיכאליס הזהירה בשלב מוקדם מהסכנה הנשקפת מבניטו מוסוליני ואדולף היטלר. בשנת 1932 השתתפה בקונגרס אנטי-מלחמתי באמסטרדם. משנת 1933 שיכנה פליטים גרמנים באחוזתה באי תורו (Thurø), בהם ברטולט ברכט, הלנה וייגל ומריה לזר. בשנת 1940 היא נמלטה לארצות הברית בעצמה וחזרה לדנמרק רק בשנת 1946.
סורת א-נצר
סורת א-נַצְר (ערבית: سورة النصر ), בעברית סורת הניצחון או בשורת הישועה, היא סורה מספר 110 בקוראן. סורה קצרה זו מונה שלושה פסוקים (אַיַא֫ת) בלבד, ולפי האמונה המוסלמית היא הורדה למוחמד באמצעות המלאך גִ'בְריל ( جبريل ) במדינה. לפי ספרו של אבּן אלצֻ'רַיְס, פַצָ'אאִ'ל אלקֻראן (מהמאה ה-10), המיוחס לפרשן הקוראן עַטָאא' אלחֻ'ראסאני (בן המאה ה-8), הורדה סורה זו אחרי סורת אל-חשר ולפני סורת א-נור. על פי המסורת המוסלמית, קריאתה של סורה זו שווה לרבע מהקוראן.
פירוש
מרבית הפרשנים מאמינים כי הסורה מתייחסת לניצחון מוחמד בכיבוש מכה ב-630, ונהירת הערבים, ביניהם אנשי אזור תימן, להתאסלם לאחר ניצחון מופלא זה. הסורה משבחת את אללה על שהוביל אנשים רבים לדרך האסלאם, וקוראת לאנשים לשבח את אלוהים ולבקש את מחילתו. מסורת מוסלמית נפוצה מספרת כי לאחר שירדה סורה זו למוחמד, הוא לא הפסיק להודות לאללה ולבקש מחילה, מפני שידע כי מותו קרב. פרשנים מוסלמים רבים מאמינים כי הייתה זו הסורה האחרונה שירדה למוחמד, שנתיים לפני מותו. יש הטוענים אף כי סורה זו הבהירה לו כי ימות בקרוב.
אלון מצוי
אלון מצוי (שם מדעי: Quercus calliprinos) הוא עץ או שיח ירוק-עד ממשפחת האלוניים.
האלון המצוי מהווה מרכיב מרכזי בצמחייה הים-תיכונית בארץ ישראל, ופרטים עתיקים שלו קיימים בקרבת מקומות קדושים ברחבי הארץ.
תיאור העץ
גובה האלון המצוי משתנה ממטר אחד (כאשר הוא סובל מרעייה מוגברת של עיזים) ועד 8 מטרים ויותר במקומות לחים ובמקומות בהם יש הגנה על העץ. עליו גלדניים בעלי שפה משוננת, מה שהופך אותם לעיתים לקוצניים, בעיקר בעצים נמוכים באזורי חורש סבוך (ככל הנראה כדי למנוע את אכילתו על ידי בעלי-חיים). העלים קרחים משני צידיהם, צבעם ירוק כהה ואורכם עד 6–7 סנטימטרים.
באביב פורח האלון, כשפרחיו הזכריים ערוכים במעין "עגילים" המשתלשלים מבסיס הענפים החדשים, ופרחיו הנקביים בקבוצות קטנות בחלק העליון של ענפים אלו. ההאבקה נעשית באמצעות הרוח, ומיד אחריה נושרים עגילי הפרחים הזכריים בשלמותם. הבשלת הפרי איטית ונמשכת כ-18 חודשים לאחר האבקת הפרחים. הפירות הם בלוטים שאורכם 3–4 ס"מ וקוטרם 2–3 ס"מ, הנתונים בתוך מעטפת קשקשים נוקשה המכונה "ספלול". הם מבשילים בראשית החורף ומופצים באמצעות מכרסמים, עורבנים ועופות נוספים. לעומת זמן ההבשלה הממושך, כושר הנביטה שלהם מוגבל, והם יכולים לנבוט רק בחורף הראשון לאחר הבשלתם.
תפוצת העץ
האלון המצוי הוא עץ הבר הנפוץ ביותר בארץ ישראל והמרכיב העיקרי הבונה את החורש בכל אזור ההרים בחבל הים תיכוני. האלון עמיד למדי בטמפרטורות גבוהות ויובש וכן בתנאים של כריתה ורעייה. בגליל ובכרמל יוצר האלון המצוי, יחד עם אלה ארץ ישראלית, חורשים סבוכים שקשה לחדור אליהם. בעבר היו חלקים גדולים מארץ ישראל מכוסים ביער אלון מצוי, אולם בזמן מלחמת העולם הראשונה כרתו העות'מאנים יערות שלמים לצורכי המלחמה, וכך נשארו רק חלקים קטנים יחסית מאותם יערות.
עצי אלון עתיקים נשמרו במקומות שונים בשל קרבתם למקומות קדושים. מעריכים כי גילם של הפרטים הללו מגיע לכמה מאות שנים, אולם לא ניתן לקבוע את הגיל משום שגזע האלון אינו מייצר טבעות שנתיות. אחד הפרטים העתיקים ביותר ששרדו היה האלון המכונה "אשל אברהם" במערב חברון, בצד הכביש לתפוח. יש המעריכים את גילו של עץ זה בכ-850 שנה, ונקשרו אליו מסורות רבות הקשורות באברהם. ב-1995 נכרת העץ לאחר שהתייבש כליל. ריכוזים נוספים של עצי אלון עתיקים קיימים בחורשת הארבעים בכרמל, בהר הבתרים וקבר נבי חזורי בחרמון, ועוד. אלון מצוי הוא ערך טבע מוגן על פי חוק בישראל.
בעולם נפוץ האלון המצוי באזור המזרח התיכון, מצפון אלג'יריה ועד טורקיה.
שימושים רפואיים לפי מקורות קדומים ובימינו
ברפואה הקלאסית שימשו מיני אלון אחדים ובלוטיהם לעצירת שטפי דם, לעצירת דימומים אצל נשים, לריפוי שיעול מדמם ולהשחרת השיער. בימי הביניים ציינו רופאים ערבים כי בלוטי האלון משמשים תרופה לעצירת שתן, לטיפול בכאבים בגרון, בדלקות ובפצעים, וכן לכיווץ פי העטרה. רופאים אלו ציינו כי מן הבלוטים מופק גם סם מכווץ, העוצר שטפי דם ושלשולים, וכן סם הסותר רעלים. ברפואה העממית בימינו משמשים בלוטי האלון המצוי לעצירת שלשול, לטיפול בכאבים ובבעיות במעיים, ובתור סם משתן.
חוק אבוגדרו
חוק אבוגדרו חוק בסיסי בכימיה הקובע כי נפחים שווים של גזים כלשהם, בתנאי לחץ וטמפרטורה שווים, מכילים מספר שווה של מולקולות.
החוק קרוי על שמו של אמדאו אבוגדרו, כימאי איטלקי בן המאה ה-19.
חוק זה התאמת והוכח על ידי התורה הקינטית של הגזים והוא כיום אחד מחוקי היסוד של הכימיה הפיזיקלית. חוק אבוגדרו מתקיים לגבי גזים אידיאליים, ואילו לגבי גזים לא אידיאליים תלויה מידת הסטייה מן החוק במידת אי האידיאליות של הגז.
רב יעקב מנהר פקוד
רב יעקב מנהר פקוד - אמורא בבלי בן הדור השישי. תלמידו של רבינא, ובשמו מסר בתלמוד הבבלי הערות, קושיות ותשובות.
חוק אבוגדרו
קישורים חיצוניים
Volume molare
רב יעקב מנהר פקוד
מתורתו
רב יעקב מסר מאמר אחד בשם רבא, ואחד בשם רב הונא בריה דרב יהושע.רוב הדברים שמובאים בשמו בתלמוד הם קושיות והערות למהלך סוגיות, ומיעוטן מאמרים הלכתיים.
לרב יעקב מנהר פקוד יוחסה תקנה להחזיק כלי (נטלא) לנטילת ידיים, שמכיל רביעית:
עץ (תורת הגרפים)
בתורת הגרפים, עץ הוא גרף קשיר ללא מעגלים. מלבד התפקיד של עצים בתורת הגרפים, כגרפים הקשירים המינימליים, ובטופולוגיה כמודל למרחב היפרבולי, עצים הנושאים מידע נוסף מהווים משפחה חשובה של מבני נתונים.
לעץ יש "ענפים" – קשתות הגרף, ו"עלים" - הצמתים הקיצוניים. עץ שבו בוחרים ומסמנים את אחד הקודקודים נקרא עץ עם שורש, ואז אפשר לראות אותו כצומח ועולה מן השורש הזה, כמו אילן יוחסין - לכל קודקוד פרט לשורש יש "הורה" (הקודקוד שבא מיד לפניו בדרך מן השורש) ו"בנים" (הקודקודים שבאים מיד אחריו כשמתרחקים מן השורש). בתמונה מוצג עץ שהשורש שלו הוא צומת 6, והעלים שלו הם הצמתים 1, 2 ו־3.
הגדרות שקולות
יהי G גרף לא מכוון פשוט (ללא קשת מקודקוד לעצמו). כל התנאים הבאים יכולים לשמש כהגדרות לעץ:
אם ל-G יש מספר סופי (שנסמנו n) של צמתים, אז התנאים דלעיל שקולים גם לתנאים:
עץ בינארי
עץ ייקרא עץ בינארי אם הוא מקיים את כל התכונות הבאות:
עצים פילוגנטיים
עץ פילוגנטי (מופשט) הוא עץ בינארי עם קשתות במשקל אי שלילי, המייצגות יחידות שעוברות שינויים יחד. עצים כאלה משמשים למידול תהליכים אבולוציוניים, כגון ההתפצלות הפילוגנטית של בעלי החיים, מיקרו-אבולוציה של נגיפי שפעת, כתבי יד המועתקים זה מזה עם שגיאות, וכדומה. עצים יכולים להיות מושרשים, במקרה שבו מניחים המצאות של ״אב קדמון״ משותף, או לא מושרשים. עץ מושרש שבו המרחק מהשורש לכלל העלים זהה נקרא עץ אולטרמטרי.
הבעיה המרכזית בתחום הפילוגנטיקה היא שחזור העץ ממידע על העלים שלו. קבוצת אלגוריתמים מרכזית מחפשת למצוא עץ בהסתמך על מרחק בין זוגות של עלים, וקבוצה נוספת מחפשת להביא למינימום את החלפת התכונות לאורך הענפים (היוריסטיקה פרסימונית).
ארכי הקשתות של העץ מגדירים מטריקה על קבוצת העלים שלו. בהינתן מטריקה על קבוצת קודקודים, תנאי האדטיביות (תנאי ארבעת הקודקודים Buneman, 1974) הוא תנאי הכרחי ומספיק לכך שהמטריקה ניתנת למימוש על ידי עץ פילוגנטי שאלו הם עליו: נדרש כי לכל ארבעה קודקודים i,j,k,l, מבין שלושת הסכומים, ו-, המקסימום מתקבל לפחות פעמיים.
אלגוריתמים לשחזור עצים פילוגנטיים יכולים לשמש גם לקלאסטרינג, כאשר האשכולות נבחרים מתוך הפיצולים הראשיים בעץ.
Eazy-E
אריק רייט (7 בספטמבר 1964 - 26 במרץ 1995), המכונה Eazy-E היה ראפר אמריקאי מז'אנר הגנגסטא ראפ. מגדולי הראפרים בכל הזמנים, הקים את להקת N.W.A. שילב בשיריו מילות הסתה וקללות כנגד המשטרה בגלל הגזענות הקשה שחווה בחייו מהמשטרה. בין היתר נודע גם בקולו הגבוה והמיוחד.
ביוגרפיה
רייט נולד בקומפטון שבקליפורניה (במחוז לוס אנג'לס) לקייטי ולריצ'רד רייט. למד ב"תיכון טאפט" בלוס אנג'לס, שם פגש לראשונה את חברו לעתיד, אייס קיוב. כשהיה בכיתה י' סולק מבית הספר. רייט היה צריך לפרנס את עצמו והוא עשה זאת על ידי עסקאות סמים ונשק ולאחר מכן הצטרף לכנופיית "קריפס" (כנופיית רחוב שהחלה את דרכה בלוס אנג'לס והתפשטה ברחבי ארצות הברית כולה) והחל להסתבך עם המשטרה.
N.W.A
ב-1987 הקליטה הלהקה את אלבומם הראשון, "N.W.A. and the Posse" בשיתוף עם להקה מקומית שהגיעה מדאלאס שבטקסס בשם "Fila Fresh Crew". האלבום לא הצליח והלהקה צירפה את MC Ren שהיה חבר ילדות של רייט עוד מבית הספר היסודי ואף היה איתו באותה כנופיה. Ren הפך מיד לאחד הקולות הראשיים של הלהקה.
ב-1989 יצאה הגרסה הלא מצונזרת של אלבומם "Straight Outta Compton" והאלבום הפך מיידית לאחד מאלבומי הראפ הטובים של כל הזמנים בזכות המילים הקשות והקללות כנגד המשטרה.
הליגה להגנה יהודית
בניגוד לסכסוך עם אייס קיוב אשר התבטא בעיקר ב"מלחמת שירים", הפכו חילוקי הדעות עם ד"ר דרה לעימות אלים ומסוכן. חברת התקליטים החדשה של ד"ר דרה, הונהגה על ידי עבריין אלים בשם שוג נייט, אשר שאף לבטל את חוזהו של דרה עם רות'לס ללא כל פיצוי, ג'רי הלר פנה לחבריו בליגה להגנה יהודית אשר ספקו הגנה באמצעות יוצאי צה"ל לשמירה על Eazy והלר במהלך המשא ומתן לביטול החוזה. בשנת 2006, סיפר הלר כי Eazy העריץ את הליגה להגנה יהודית ואף תכנן להפיק סרט אודותיה.
קריירת הסולו
ב-1992 הוציא ד"ר דרה אלבום בשם "The Chronic", בו קילל כמה פעמים את Eazy-E והשפיל אותו כתגובה לריב ביניהם, וכך נפתחה "מלחמת ראפ" בין השניים. ב-1993 הוציא Eazy-E את ה-EP שלו, בשם "It's On (Dr. Dre) 187um Killa", שאותו הקדיש במיוחד לד"ר דרה. שם קילל אותו חזרה וגם את סנופ דוגי דוג שלמעשה נוצל על ידי דרה שיקלל את Eazy. קודם לכן, בדצמבר 1992 הוציא Eazy את ה-EP הקצר "Home 4 Tha Sick 5150" שם לא נזכרים חברי N.W.A. ב-1994 התיידד אריק עם להקה בשם "Bone Thugs-n-Harmony". הלהקה הופיעה בכמה שירים באלבומו האחרון של Eazy ב-1995.
הימים האחרונים
כשנה לאחר אלבום הנגד של רייט שככו הכעסים בין ד"ר דרה ל-Eazy-E והם השלימו ב-1994. הסכסוך עם אייס קיוב גם שכח זמן קצר לפני זה ואף נראה היה כי יש סיכוי לאיחוד של N.W.A וחברי הלהקה התכוננו אליו. ב-1995 עבד רייט על אלבום חדש, "Str8 off tha Streetz of Muthaphukkin Compton", שהיווה התחלה חדשה בקריירה שלו, אך קודם שהספיק להקליט את השירים הגיע לבית החולים, שם אובחן תחילה כסובל מאסתמה נפוצה, אך יותר מאוחר התברר שהוא חולה באיידס. חודש לאחר מכן מת אריק רייט מהמחלה. האלבום האחרון שטרם הספיק לסיים הושלם על ידי אמנים כמו DJ Yella (חברו מלהקת ה-N.W.A) ולהקת "Bone Thugs-n-Harmony", שהקליטו וכתבו שירים חדשים לאלבום.
לאחר מותו
כיום, בנו של אריק רייט, אריק רייט ג'וניור המכונה "Lil' Eazy", מנסה לפתוח בקריירה מוזיקלית ולאחד את הלהקה האגדית שבנה אביו. כמו כן הוציא סרט דוקומנטרי על אביו.
הדמות "ריידר" במשחק "Grand Theft Auto: San Andreas" מבוססת על הראפר Eazy-E כאשר הוא מרכיב את אותן משקפי שמש שרייט נהג להרכיב ואת הסיגריה שמייצגת את התעסקותו בסמים. עלילת המשחק מתרחשת באותה תקופה שבה רייט היה פעיל.
בנוסף, בסוף הקליפ לשירו של ד"ר דרה "I need a doctor" נראה ד"ר דרה כורע ליד קברו של Eazy-E.
אלין (שיר)
אלין (בצרפתית Aline) הוא סינגל של הזמר הצרפתי כריסטוף שיצא לאור ב-1965 השיר זכה לפופולריות רבה בעת יציאתו בשנות ה-60 בצרפת, בבלגיה ובישראל בה היה השיר הזר המושמע ביותר לשנת 1966. בראיון שהעניק כריסטוף ב-2014 למגזין המוזיקה Le Point אמר כי "אלין" הוא השיר האהוב עליו בכל הזמנים.
השיר נחשב לאחד מהשירים הנמכרים ביותר בכל הזמנים בצרפת.
סקירה
השיר נכתב בשעת ארוחת הצהרים של כריסטוף יחד עם סבתו אך ללא השם אלין כאשר עוד התלבט כריסטוף איך לקרוא לשיר ולדמות הגיבורה, מאוחר יותר כאשר ביקר אצל רופא השינים שלו שאל את הסיעת לשמה, כאשר ענתה הסיעת ששמה הוא אלין הוא אהב את הצליל של שמה והחליט לשלב אותו בשיר שכתב.
מילות הפזמון הן: בצרפתית:
Et j'ai crié, crié, Aline, pour qu'elle revienne Et j'ai pleuré, pleuré, oh! j'avais trop de peine בתרגום לעברית
'''ואני צועק, צועק אלין! מבקש שתחזור''' '''ואני בוכה, בוכה! או איך חוויתי יותר מידי כאב.'''
סיינה (נפה)
נפת סיינה (באיטלקית: Provincia di Siena) היא נפה במחוז טוסקנה שבאיטליה.
גאוגרפיה
נפת סיאנה, הוכרה מבחינה משפטית בשנת 1865, כאשר המחוקק הכיר בממשלות המחוזיות כגופי שלטון עצמי, בעלי מטרות משלהם ובעצמאות ניהולית.
הנפה גובלת בנפת פירנצה במחוז טוסקנה בצפון, בנפת ארצו במחוז טוסקנה בצפון-מזרח, בנפת פרוג'ה ובנפת טרני במחוז אומבריה במזרח, בנפת ויטרבו במחוז לאציו בדרום, בנפת גרוסטו במחוז טוסקנה בדרום, בנפת פיזה במחוז טוסקנה במערב.
אמיר כביר
מִירְזָא תָּאקִי חָ'אן פָרְאַהאנִי (בפרסית: میرزا تقی‌خان فراهانی; 1807 – 10 בינואר 1852), המוכר יותר בכינוי אָמִיר כַּבִּיר (בפרסית: امیرکبیر), היה מדינאי ויועץ קיסרי פרסי בתקופת השושלת הקאג'ארית אשר פעל בתקופת שלטונם של מוחמד שאה קאג'אר ובנו, נאסר א-דין שאה קאג'אר. אמיר כביר פעל להוביל לרפורמות במנהל המדינה ובמערכת הכלכלית והחברתית של ממלכת פרס לאחר שקיבל השראה מרפורמות הטנזימאט שאירעו באימפריה העות'מאנית. אמיר כביר רדף את מאמיני הבאביזם והורה על ההוצאה להורג של אבי התנועה, עלי מוחמד שיראזי, הבאב. כוחו הרב הביא לו אויבים רבים בחצר הקיסרית והוא הודח מתפקידיו והוצא להורג.
קריירה מוקדמת
הוא נולד למשק בית עני באראכ. אביו, כרבלא מוחמד, היה טבח של היועץ הראשי לעבאס מירזא, יורשו המיועד של פתח עלי שאה קאג'אר. מירזא תאקי ח'אן סייע לראשונה לאביו בביצוע חובות ביתיות בביתו של היועץ הקיסרי מירזא בוזורג, שראה בו סימנים של כישרון יוצא דופן והביא אותו ללמוד עם ילדיו שלו. לאחר שלמד קריאה, כתיבה ומעט מתמטיקה, מונה אמיר כביר, עדיין מתבגר, על ידי מירזא בוזורג לפקח על האורוות שלו, תפקיד שביצע ביעילות מופתית. מירזא בוזורג נפטר בשנת 1822 והוחלף בתפקיד היועץ לנסיך הכתר על ידי בנו, מירזא אבו א-קאסם. תחת חסותו נכנס אמיר כביר לשירות הממשלתי, והתמנה לראשונה לתפקיד "הרשם הצבאי" של עיר בצפון מערב האימפריה לגיוס אזרחים לשורות הצבא המוצב באזרבייג'ן. בשנת 1835 הועלה בתפקיד והיה אחראי לפיקוח על כספי צבא אזרבייג'ן; כעבור מספר שנים הוא מונה לאחראי על ההפרשות, המימון והארגון של אותם כוחות.
קשרי חוץ
אמיר כביר השתתף בשלוש משלחות זרות שהועברו מהעיר תבריז. הראשונה שבהן הייתה משימתו של עבאס מירזא בשנים 1829–1830 לסנקט פטרבורג, בירת האימפריה הרוסית, שמטרתה העיקרית הייתה להציע התנצלויות רשמיות על מותו של אלכסנדר גריבוידוב, שגרירות רוסיה בטהראן, ב. אמיר כביר פעל כסופר באותו הזמן ובמהלך עשרת החודשים שבילתה המשלחת בטיפליס, מוסקבה וסנקט פטרבורג, הייתה לו ההזדמנות לבקר בבתי ספר ציבוריים, פרטיים, טכניים וצבאיים, בחוות רוסיות, בית חרושת לכרכרות, בית חרושת לזכוכית, מצפה כוכבים, בנקים, לשכות מסחר, תיאטראות רבות ומשרדים ואגפים שונים של הביורוקרטיה בממשל הרוסי. בשנת 1837 הוא יצא במשלחת הדיפלומטית השנייה כאשר ליווה את נאסר א-דין מירזא, אז נסיך הכתר (בנו של מוחמד שאה קאג'אר), במסע לארבאן; שם פגש הנסיך את ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ואז סייר במחוזות רוסיה בצפון הקווקז. המסע היה קצר, וחסר חשיבות לקריירה של אמיר כביר לאחר מכן.
משמעותיים יותר היו כמעט ארבע השנים שהוא בילה בארזורום, האימפריה העות'מאנית, והשתתף בעבודה של ועדה להסדיר את תחום הגבול העות'מאני-פרסי וליישב מחלוקות מסוימות אחרות בין שתי המדינות. נראה שהוא היה החבר הכי חזק בצוות המשא ומתן האיראני, והתנגד חריפות לניסיונות להדיר את ח'וראמשהר מהריבונות האיראנית ולגרום לאיראן לשלם פיצוי על פלישותיה הצבאיות לאזור סולימאניה בכורדיסטן העיראקית של ימינו. בכך הוא פעל כמעט ללא תלות בשלטון המרכזי בטהראן, שלא רק שלא הצליח לגבש מדיניות עקבית מול העות'מאנים אלא גם התנגד לרוב יוזמותיו של אמיר כביר. אף על פי שנחתמה צורה של אמנה בין איראן למדינה העות'מאנית, הגבולות עדיין לא תוארו כאשר פרצה מעין מלחמה קרה בין רוסיה ובריטניה (ראו המשחק הגדול) והמתווכים הבריטים והרוסים מצאו עצמם במלחמה ונסוגו מהמעורבות בוועדה. עם זאת, אמיר כביר רכש ידע ממקור ראשון על נוהלי הדיפלומטיה הבינלאומית ועל המטרות והמדיניות של האימפריה הבריטית והרוסית ביחס לאיראן. הדבר עזר לו בפיתוח המדיניות המובהקת שלו כלפי שתי המעצמות בתפקידי מפתח מאוחרים יותר שבהם פעל. יתר על כן, שנותיו בארזורום היו במקביל לתקופת הרפורמות הצבאיות והמנהליות העות'מאניות המכונה טנזימאט. מודעות מסוימת לחשיבותן של רפורמות אלה הגיעה לאמיר כביר בארזורום והעניקה לו השראה רבה לרפורמות שהוא היה עתיד להביא על ארצו, בין לבין קיבל השראה לביטול ההשפעה הפקידותית על ענייני המדינה.
השר הראשי
אמיר כביר חזר לתבריז בשנת 1847. שנה לאחר מכן, תוך שמירת תפקידו ותוארו הרשמי, מונה אמיר כביר למורה הראשי של נסיך הכתר נאסר א-דין, שהיה עדיין רק בן חמש עשרה. זמן קצר לאחר מכן, בספטמבר, 1848, מת מוחמד שאה קאג'אר, ונאסר א-דין נאלץ לנוע לטהראן, להסדיר את סמכותו ולקחת את כס המלוכה. אמיר כביר הסדיר את הקשיים הכלכליים במסע השאה הצעיר לבירה טהראן. השאה הצעיר בטח רבות באמיר כביר ומינה אותו למפקד הצבא הפרסי כולו. לאחר שהגיע לטהראן, הוא מינה אותו גם לשר ראשי (מקביל בסמכויותיו לתפקיד ראש ממשלת איראן שנוצר מאוחר יותר). עקב גילו הצעיר של השאה החדש, אמיר כביר פעל בפועל בראשות עוצרות והיה לשליטה של ממלכת פרס הקאג'ארית. מינויו לשר הראשי עורר טינה אצל יועצים שונים בחצר הקיסרית שראו עצמם ראויים יותר לתפקיד. כמוהם, גם המלכה האם, מאלכ ג'האן ח'אנום, לא בטחה לגמרי בשאיפותיו של אמיר כביר. התככים של יריביו הביאו למרד של פלוגה של חיילים אזרים שנאסרו בטהראן, בדרישה לסלק את אמיר כביר ולהוציאו להורג; הודות לכושר המנהל של אמיר כביר, המרד נגדו כשל והופל ביד ברזל והוא עצמו חזר למנהל המדינה.
אי סדר חמור יותר שרר במספר ערים מחוזיות, בעיקר במשהד. לקראת סוף תקופת שלטונו של מוחמד שאה, המדינאי שמס מירזא מונה למושל ח'וראסאן, אך הוא מצא את סמכותו שנויה במחלוקת בעיני מספר שבטים עצמאיים שהתמרדו נגדו ונגד הממשל הריכוזי בכלל. שמס מירזא ברח לנוכח המרד ממשהד להראת. אמיר כביר שלח שני חילות נגד מנהיג המורדים סאסאן ח'אן, והשני שבהם, בפיקודו של סולאן מורד מירזא, הביס את הכוחות המורדים וכבש בחזרה את משהד. אמיר כביר הוציא את מנהיגי המרד להורג מאוחר יותר ב-1850 באשמת אי הקשבה לדרישות הממשל המייצג של הממשל המדיני. משימה נוספת שעמדה מול אמיר כביר בראשית ימיו בכוח הייתה דיכוי התקוממויות של הבאבים אשר חפפו את תקופת מעבר השלטון בין מוחמד שאה לנאסר א-דין שאה קאג'אר. תנועות של מרד הובלו במאזנדראן על ידי סדרת מטיפים דתיים שתמכו בעלי מוחמד שיראזי, הבאב. לאחר סדרת קרבות עקובים מדם בשנת 1848 הובסו שלוש תנועות המורדים ומנהיגיהן הוצאו להורג. במטרה למנוע מרידות עתידיות, אמיר כביר הורה על הוצאתו להורג של הבאב עצמו בתבריז ב-8 ביולי 1850. סביר להניח כי המניעים שלו היו פוליטיים בלבד, וכי הוא פעל למען שמירת המדינה, ולא השיעה.
עם הקמת הסדר מחדש במחוזות, פנה אמיר כביר למגוון רחב של רפורמות מנהליות, תרבותיות וכלכליות שהיו ההישג העיקרי של תקופת שלטונו הקצרה. מול אוצר מדיני ריק עם הגעתו לטהראן, הוא התחיל לראשונה לאזן את תקציב המדינה על ידי ניסיון להגדיל את מקורות ההכנסה ולהקטין את הוצאות המדינה. כדי לסייע לו במשימה, הוא הקים ועדה תקציבית שהעריכה את המחסור בתקציב במיליון טומאנים. אמיר כביר החליט על כן להפחית באופן דרסטי את משכורות הפועלים בשירות המדינה, לעיתים קרובות במחצית, ולבטל מספר רב של קצבאות ששולמו לגמלאים שעשו מעט מבחינה מנהלית. מדד זה הגביר את חוסר הפופולריות שלו בקרב דמויות משפיעות רבות בחצר הקיסרית ובכך תרם להחרפת היחס אליו. במקביל הוא שאף לגבות מיסים באיחור ממושלים מחוזיים וראשי שבטים על ידי שליחת פקידים וגבייה עצמאית לכל מחוז במדינה. גביית המכס, שהועברה בעבר ליחידים, הוטלה כעת על אחריותה הישירה של השלטון המרכזי, והדיג בים הכספי, מקור הכנסה חשוב, הוחזר מידי מונופול של חברה רוסית ונמסר לרשויות הפרסיות. ניהול אדמות בחסות האצולה נבדק, וההכנסות היו בפיקוח הדוק יותר מבעבר. הפוריות וכמות הייצור הפכו לפרמטרים של המס על אדמות חקלאיות ולא שטחן מבחינת גודל. צעדים שונים אלה לעידוד החקלאות והתעשייה הועילו גם לאוצר בכך שהעלו את רמת השגשוג הלאומי ומכאן המס.
רפורמות מוקדמות אחרות של אמיר כביר התייחסו לענייני הצבא בהם צבר ניסיון רב בעת שהייתו באזרבייג'ן. בהקפדה על הימנעות מגידול בהשפעה הבריטית או הרוסית, הוא העסיק מדריכים צבאיים מממלכת סרדיניה והאימפריה האוסטרית בהמשך למאמציו של עבאס מירזא להקמת צבא מאובזר וממושמע השווה בערכו לצבאות אירופה. הגיוס הצבאי התבסס על הערכת ההכנסות בכל כפר, מחוז או אזור שבטי; מספר החיילים בשורות הצבא הוגדל לכמעט 140,000, מגויסים משבטים מבודדים הוכשרו בטכניקות של לוחמה מודרנית, ולראשונה הוקמו חטיבות נפרדות של כוחות נוצרים מהאשורים של אורמיה ומהארמנים מג'ולפה. על מנת להפחית את תלותה של איראן בבריטניה ורוסיה מבחינת סחר בנשק, הקים אמיר כביר מפעלי חימוש בטהראן, ח'וראסאן, אזרבייג'ן, פארס ואספהאן, וכן בית יציקה של תותחים בטהראן. הוא גם הקים מבצרים באזורי גבול ובנקודות אסטרטגיות מסוימות במדינה. לבסוף, הכספים של הצבא הונחו על בסיס תקין וסדיר, והגבייה השרירותית של אספקה מהאוכלוסייה האזרחית נאסרה.
בדאגתו המקיפה לחיזוק איראן, הראה אמיר כביר עניין רב יותר בעבודות ציבוריות ובכלכלה מפועלם של כל השליטים הפרסיים מאז עבאס הראשון. הוא הורה לבנות שוק חדש בטהראן ופיתח את השלמת תשתית התעלה מחופי הים הכספי לטהראן שהגדילה את אספקת המים של הבירה. שתיים מהכיכרות המרכזיות, בטהראן נבנו בהוראת אמיר כביר. בערי הבירה המחוזיות היו עדים לעלייתם של בניינים חשובים: מצודה בשיראז, מרכז מסחרי חדש באספהאן ועוד. מפעלים הוקמו בחסות ממלכתית לייצור פריטים מגוונים כמו כרכרות, תנורים, קרמיקה, משי ועוד. בעלי מיומנות במלאכה נשלחו למוסקבה ולסנקט פטרבורג ללמוד טכניקות תעשייתיות שונות, ואחרים לקונסטנטינופול כדי ללמוד אריגת משי. המכסים הועלו כדי להרתיע יבואנים של סחורות זרות ולקידום תוצרי התעשיות שזה עתה נוסדו. נעשו מאמצים למנוע את ייצוא הזהב והכסף מפרס, וצו שניתן בשנת 1851 קבע כי כל גוף (פרטי או חברה גדולה) פרס רשאי לעסוק בחופשיות בכריית מינרלים ואבנים יקרות רק לאחר שקיבל את אישור הממשלה, וכי פעולותיו יהיו פטורות ממס בחמש השנים הראשונות. מספר מסוים של גאולוגים זרים גויסו גם הם כדי לסייע במיצוי העושר המינרלי של פרס.
עניין מעניין במיוחד הוא הדאגה שהפגין אמיר כביר להתפתחות הכלכלית של ח'וזסתאן, שזוהה על ידו כאזור בעל חשיבות אסטרטגית אדירה לפרס וזאת בהתחשב במיקומו בראש המפרץ הפרסי, ובנוסף לשגשוג פוטנציאלי שכן היה זה המחוז היחיד ממערב להרי זגרוס והיה פורה במיוחד ביחס למחוזות אחרים בכל הנוגע לפיתוח חקלאי ובאספקת משאבים כגון מים. הוא הציג את נטיעת קני הסוכר למחוז, בנה את סכר נארי על נהר קארה וגשר בשוסטאר, והניח תוכניות לפיתוח העיר ח'וראמשהר. הוא גם נקט בצעדים לקידום נטיעת כותנה שיובאה מארצות הברית ליד טהראן וימת אורמיה. בין הצעדים השונים שחוקק אמיר כביר היה יסודו של דאר אל-פונון בטהראן, האוניברסיטה הראשונה באיראן, מבין החשובים ביותר. מטרתו הראשונית של המוסד הייתה להכשיר קצינים ועובדי מדינה להמשיך במדיניות הרפורמות אשר החל אמיר כביר, אך כמוסד החינוכי הראשון שהעניק הוראה בלמידה מודרנית, הייתה לו השפעה רחבה בהרבה. בין המקצועות שנלמדו היו רפואה, כירורגיה, פרמקולוגיה, היסטוריה, מתמטיקה, גאולוגיה ומדעי הטבע. המדריכים היו לרוב אוסטרים, שגויסו בווינה על ידי דאוד ח'אן, פקיד פרסי ממוצא אשורי שהתוודע לאמיר כביר עוד במהלך ועדת הגבול העות'מאנית-פרסית. עד שהמדריכים הגיעו לטהראן בנובמבר 1851, נפל אמיר כביר מהשלטון. נאסר א-דין שאה שימר את המוסד אשר הפך לבעל חשיבות ממושכת לטווח הארוך.
הנפילה
הקריירה הפורייה של אמיר כביר הגיעה לסיומה הפתאומי ב-16 בנובמבר 1851, כאשר נאסר א-דין שאה פיטר אותו מתפקיד השר הראשי. כעבור חמישה ימים נשללו ממנו כל שאר התארים והתפקידים שאחז בהם. רוב המהלכים להפלתו מהשלטון אורגנו עוד קודם לכן מזה זמן רב בידי מתנגדיו בקרב ההנהגה באופוזיציה בחצר הקיסרית. נפילתו הסופית הגיעה כאשר כוחות אלו באופוזיציה הצליחו לשכנע את השאה לפעול לצדם ולתמוך בהם. לאורך כל כהונתו היה בתככים מתמשכים עם שתי דמויות מפתח בחצר הקיסרית, היועץ הקיסרי סאקה ח'אן נורי והמלכה האם של השאה נאסר א-דין. לא ידוע במדויק מה הביא את השאה לפטר את אמיר כביר מתפקידיו אך נראה כי סאקה ח'אן ואמו של השאה שכנעו אותו כי אמיר כביר מתכנן להדיחו ולעלות על כס המלוכה בעצמו. השאה הצעיר אולי נטה להאמין להאשמות אלה בגלל יהירות מסוימת וזלזול בקריירה של אמיר כביר מאז תחילת דרכו הממשלתית בתבריז. אמיר כביר נשלח למאסר, הוא עונה ומאוחר יותר הוצא להורג בהוראת מתנגדיו.
יורגן קלינסמן
יורגן קלינסמן (בגרמנית: Jürgen Klinsmann; נולד ב-30 ביולי 1964 בגפינגן שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ומאמן בהווה, המאמן את נבחרת קוריאה הדרומית.
ככדורגלן, קלינסמן שיחק בעמדת החלוץ וכונה "מפציץ הזהב" בזכות יכולת הכיבוש ושערו הבלונדיני. לקלינסמן הייתה קריירה מוצלחת בשטוטגרט, בה הפך לאחד החלוצים המובילים בגרמניה, והוכתר כמלך השערים וככדורגלן השנה בגרמניה, באינטר מילאנו, עמה זכה בגביע אופ"א, במונקו, טוטנהאם, ובאיירן מינכן, עמה זכה באליפות הבונדסליגה ובגביע אופ"א. גם הקריירה הבינלאומית של קלינסמן הייתה עשירה במיוחד, כאשר זכה במונדיאל 1990 עם נבחרת גרמניה המערבית, וביורו 1996 עם נבחרת גרמניה.
שטוטגרטר קיקרס
קלינסמן נכנס לכדורגל לראשונה בגיל שמונה, ושיחק בכל עמדה, אפילו שוער. הוא התחיל את הקריירה המקצועית שלו בגיל שבע עשרה בקבוצת שטוטגרטר קיקרס, שבזמנו הייתה בליגה השנייה. בעונת 1982/83 הפך קלינסמן לשחקן הרכב, ובעונת 1983/84 רשם עונת שיא בשטוטגרטר קיקרס, כאשר הבקיע 19 שערי ליגה. נוסף על היותו כובש שערים מחונן, קלינסמן גם נודע אז במהירותו, כאשר שיפר אז את שיאו בריצת 100 מטרים מ-11.7 שניות ל-11 שניות. הצלחתו לא נעלמה מהמועדונים הגדולים, ובשנת 1984 הצטרף קלינסמן אל היריבה העירונית של שטוטגרטר קיקרס, שהיא שטוטגרט מהבונדסליגה, שהייתה אז אלופת גרמניה הטרייה.
Never Say Never (אלבום של ברנדי נורווד)
Never Say Never (בעברית: לעולם לא להגיד לעולם לא) הוא אלבומה השני של הזמרת-יוצרת האמריקאית, ברנדי נורווד. האלבום יצא לאור ב-9 ביוני 1998, בצפון אמריקה, ויום קודם לכן, באירופה על ידי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס.
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום השני במצעד הבילבורד 200.
יורגן קלינסמן
שטוטגרט
בעונתו הראשונה בשטוטגרט, הבקיע קלינסמן 15 שערי ליגה, ובצוותא עם קרל אלגוור היה חלק מצמד התקפי איכותי. עם זאת, עונה זו של שטוטגרט נחשבה לאכזבה, שכן הקבוצה סיימה במקום העשירי בלבד, עונה לאחר שזכתה באליפות. בשתי העונות הבאות הבקיע קלינסמן 16 שערים בכל אחת והמשיך את שיתוף הפעולה עם אלגוור, אך שטוטגרט לא התקרבה לצמרת. עם זאת, קלינסמן הגיע בעונת 1985/86 לגמר הגביע הגרמני, בו הובסה קבוצתו 2–5 על ידי באיירן מינכן. קלינסמן הבקיע את השער האחרון במשחק זה. בעונת 1987/88 רשם קלינסמן את עונת השיא שלו בשטוטגרט, כאשר הבקיע 19 שערי ליגה, אחד מהם בבעיטת מספרת מול באיירן מינכן, והוכתר כמלך השערים של הבונדסליגה, ושטוטגרט סיימה במקום הרביעי. באותה שנה, נבחר קלינסמן בפעם הראשונה ככדורגלן השנה בגרמניה. בעונת 1988/89 קלינסמן היה פצוע בחלק מהמחזורים, והבקיע 13 שערי ליגה בסך הכל. שטוטגרט סיימה את העונה הזו במקום החמישי, אך הגיעה לשלב הגמר בגביע אופ"א, שם הפסידה לנאפולי של דייגו מראדונה לאחר הפסד 2-1 בנאפולי, בו קלינסמן לא שיחק, ותיקו 3-3 בבית, בו הבקיע קלינסמן את השער הראשון לשטוטגרט, שכאמור לא הספיק. בתום עונה זו, עזב קלינסמן את שטוטגרט לאחר חמש עונות, בהן הבקיע 79 שערי ליגה ב-156 הופעות, וחתם באינטר מילאנו.
Never Say Never (אלבום של ברנדי נורווד)
רקע
חברת התקליטים של נורווד התייעצה עם דייוויד פוסטר (אשר עבד עם סלין דיון) ועם רודני ג'רקינס והצוות שלו (שלימים עבד עם זמרות כמו ג'ניפר לופז, מרי ג'יי בלייג', ג'נט ג'קסון ועם נורווד עצמה על אלבומים אחרים שלה) כדי לקבל רעיונות לקבל הכיוון המוזיקלי של האלבום הבא.
מבחינה לירית האלבום עוסק בניסיונותיה האישיים של נורווד עם אהבה, מונוגמיה, ריכולים בתקשורת ובגרות.
יורגן קלינסמן
אינטר מילאנו
קלינסמן חבר באינטר מילאנו לשני גרמנים אחרים, לותר מתאוס ואנדראס ברמה, כאשר חתם בקיץ 1989 על חוזה לשלוש שנים. על אף שלקבוצה הייתה אוריינטציה הגנתית מאוד בתקופתו של המאמן ג'ובאני טרפטוני, קלינסמן הבקיע בעונתו הראשונה בקבוצה 13 שערים, ואינטר סיימה במקום השלישי. קלינסמן התאקלם היטב באיטליה, והפך לאהוב מאוד על ידי הקהל של אינטר, בין השאר בגלל שלמד במהרה את השפה האיטלקית. בעונת 1990/91 קלינסמן הבקיע 14 שערי ליגה ושוב אינטר סיימה במקום השלישי, אך גם זכתה בגביע אופ"א לאחר ניצחון במפגש כפול על רומא בגמר, בו אינטר ניצחה 2-0 במשחק הראשון ורומא ניצחה 0–1 בגומלין. קלינסמן שיחק את מלוא 180 הדקות ולא הבקיע בגמר זה. עונת 1991/92 הייתה עונת נפל הן עבור אינטר, שסיימה רק במקום השמיני בליגה, והן עבור קלינסמן, שהבקיע שבעה שערים בלבד. באותה עונה אימן את אינטר המאמן קוראדו אוריקו, ותופעת המחנות בקרב השחקנים רווחה מאוד, והיה ברור כי זו תהיה עונתו האחרונה של קלינסמן באינטר, מה שאמנם קרה. בתום עונה זו, עזב קלינסמן את אינטר לאחר שלוש עונות, בהן הבקיע 34 שערי ליגה ב-95 הופעות, וחתם במונקו.
Never Say Never (אלבום של ברנדי נורווד)
סוגה וביקורת
מבחינה מוזיקלית האלבום הושפע מזמרות כמו מריה קארי ווויטני יוסטון במטרה ליצור פן בוגר יותר מבחינה מוזיקלית ולכן נעשה שימוש באלבום בבלדות ומוזיקה עכשווית למבוגרים בשילוב עם פופ אורבני.
עם יציאתו האלבום אכן ביסס את מעמדה של נורווד כזמרת לכל המשפחה ואף האלבום זכה לסיקור תקשורתי נרחב.
יורגן קלינסמן
טוטנהאם
ביולי 1994, לאחר הצלחתו האישית והכישלון הקבוצתי של נבחרת גרמניה במונדיאל 1994, חתם קלינסמן בטוטנהאם, תמורת שני מיליון לירה שטרלינג שהועברו למונקו. מעברו של קלינסמן לטוטנהאם הפתיע רבים, ועורר התנגדות מסוימת באנגליה, מאחר שקלינסמן היה חלק מנבחרת גרמניה המערבית שהדיחה את נבחרת אנגליה בחצי גמר מונדיאל 1990, ובגלל מוניטין שצבר כצוללן המתחזה ברחבה על מנת לסחוט פנדלים. במשחק הבכורה שלו בקבוצה, הבקיע קלינסמן שער בנגיחה מול שפילד ונסדיי, וחגג את השער בצורה מחאתית בצלילה אל הקרקע. קלינסמן רכש עד מהרה את אהבתם של האוהדים והעיתונאים, והגדיל לעשות עיתונאי של הגארדיאן, שכתב עם הגעתו של קלינסמן לקבוצה מאמר בשם "למה אני שונא את יורגן קלינסמן", וכעבור חודשיים כתב מאמר בשם "למה אני אוהב את יורגן קלינסמן". בתום עונה זו זכה קלינסמן בפרס כדורגלן השנה בליגה האנגלית מטעם התאחדות עיתונאי הכדורגל, לאחר שהבקיע 21 שערי ליגה ו-30 סך הכל בכל המסגרות, וסיים עם טוטנהאם במקום השביעי בליגה. קלינסמן הפך לדמות פופולרית מאוד באנגליה, גם בזכות חוש ההומור שלו וכישרון המשחק הרב שלו, ובאותה שנה נמכרו כ-150 אלף חולצות שלו באנגליה. עד היום לקלינסמן יש מעמד של אגדה בטוטנהאם, והוצבה דמות שלו במוזיאון השעווה מאדאם טוסו בלונדון. באותה עונה, הגיע קלינסמן עם טוטנהאם לחצי גמר גביע ה-FA, לאחר שהבקיע שער ניצחון מאוחר נגד ליברפול ברבע הגמר, אך טוטנהאם הובסה בחצי הגמר על ידי אברטון. בתום עונה אחת בלבד בטוטנהאם, עזב קלינסמן את המועדון וחתם בבאיירן מינכן.
Never Say Never (אלבום של ברנדי נורווד)
הצלחה וסינגלים
עם יציאתו, האלבום הגיע למקום ה-3 בארצות הברית עם מכירות של 160 אלף עותקים ושהה בעשרים הראשונים במשך 28 שבועות. מתוך האלבום יצאו 7 סינגלים ביניהם להיט הענק "The Boy Is Mine" והשיר "" שהפך ללהיט בצפון אמריקה ובאוקיאניה.
יורגן קלינסמן
שלהי הקריירה
עם עזיבתו את באיירן מינכן, חתם קלינסמן בסמפדוריה האיטלקית, שם שיחק חצי עונה בלבד, והבקיע שני שערים בשמונה הופעות. במחצית העונה שב קלינסמן לטוטנהאם, והבקיע מספר שערים חשובים שהצילו את המועדון מנשירה לליגת המשנה. זכור מעונה זו משחק בו קלינסמן הבקיע ארבעה שערים מול וימבלדון בניצחון של טוטנהאם בתוצאה 2–6. משחקו האחרון של קלינסמן היה מול סאות'המפטון במחזור האחרון של עונת 1997/98. זו הייתה העונה האחרונה של קלינסמן בקריירת המשחק, והוא פרש ממשחק פעיל לאחר מונדיאל 1998. בשנת 2003, לאחר שעבר להתגורר בארצות הברית, חזר קלינסמן לשחק כדורגל, במועדון החובבים האמריקאי אורנג' קאונטי בלו סטארס.
Never Say Never (אלבום של ברנדי נורווד)
הצלחה וסינגלים
השיר "Top of the World" לא זכה להצלחה בצפון אמריקה, אך הפך ללהיט באירופה. בנוסף להצלחת השירים, גם האלבום עצמו לזכה להצלחה אדירה ומכירותיו מסתכמות נכון להיום בכ-14 מיליון עותקים ובעקבות כך הפך לאלבום המצליח ביותר שלה.
יורגן קלינסמן
קריירה בינלאומית
לקלינסמן הייתה קריירה משגשגת בנבחרות גרמניה המערבית וגרמניה. את הבכורה הבינלאומית ערך קלינסמן בשנת 1987, ומאז ערך 108 הופעות בהן כבש 47 שערים. נתון זה ממקם את קלינסמן, נכון ליולי 2016, במקום השישי בדירוג שיאני ההופעות של הנבחרת, ובמקום הרביעי בטבלת שיאני ההבקעות, בצוותא עם רודי פלר. קלינסמן הבקיע 11 שערים במונדיאלים, כאשר רק חמישה שחקנים מכל הנבחרות הבקיעו יותר.
בשנת 1988 כיכב קלינסמן באולימפיאדת 1988 בה זכה במדליית ארד, לאחר שנבחרתו הפסידה בחצי הגמר לנבחרת ברזיל בבעיטות הכרעה, וניצחה 0–3 את נבחרת איטליה בקרב על מדליית הארד, בו קלינסמן הבקיע את השער הראשון. בדרך למדליית הארד, קלינסמן וגרמניה המערבית ניצחו ברבע הגמר את נבחרת זמביה בתוצאה 0–4, במשחק בו קלינסמן הבקיע שלושער. באותה שנה, קלינסמן הגיע עם נבחרת גרמניה המערבית לחצי גמר יורו 1988, בו הפסיד עם נבחרתו לנבחרת הולנד. קלינסמן הבקיע שער אחד ביורו 1988, בניצחון 0–2 בשלב הבתים מול נבחרת דנמרק.
בשנת 1990 קלינסמן היה חלק חשוב בזכייה של נבחרת גרמניה המערבית במונדיאל 1990, לאחר ניצחון 0–1 במשחק הגמר על נבחרת ארגנטינה. במונדיאל זה, קלינסמן הבקיע שלושה שערים, שניים מהם בשלב הבתים, מול נבחרות יוגוסלביה ואיחוד האמירויות, ושער נוסף בשמינית הגמר מול נבחרת הולנד, במשחק בו קלינסמן נאלץ לשחק כחלוץ יחיד החל מהדקה ה-22, בה הורחק רודי פלר. על הופעתו במשחק זה מול הולנד, שנתיים לאחר ההפסד בחצי גמר יורו 1988 לנבחרת זו, זכה קלינסמן לשבחים רבים. במשחק הגמר מול ארגנטינה, הורחק הארגנטינאי פדרו מונסון, שהיה המורחק הראשון בתולדות משחקי גמר המונדיאל, בגין עבירה על קלינסמן, שהואשם בהתחזות על מנת להטעות את השופט. קלינסמן הכחיש טענה זו, ובשנת 2004 טען שהעבירה של מונסון גרמה לחתך באורך 15 סנטימטרים על השוקה שלו.
ביורו 1992 הבקיע קלינסמן בהפסד של נבחרת גרמניה המאוחדת 3-1 לנבחרת הולנד בשלב הבתים, והגיע עם הנבחרת עד הגמר, בו הפסידה במפתיע 0–2 לנבחרת דנמרק. במונדיאל 1994 הבקיע קלינסמן את השער הראשון שהובקע בטורניר, בניצחון 0–1 של נבחרת גרמניה על נבחרת בוליביה במשחק הפתיחה של הטורניר, והוסיף שער בתיקו 1-1 מול נבחרת ספרד וצמד בניצחון 2–3 על נבחרת קוריאה הדרומית. בנוסף, הבקיע קלינסמן שער בניצחון 2–3 על נבחרת בלגיה בשמינית הגמר, אך נבחרתו הודחה במפתיע ברבע הגמר לאחר הפסד 1–2 מול נבחרת בולגריה.
קלינסמן השתתף עם גרמניה גם ביורו 1996, וזכה עם הנבחרת בטורניר, כאשר בדרך לזכייה הבקיע צמד בניצחון 0–3 על נבחרת רוסיה, והבקיע את השער הראשון בניצחון 1–2 על נבחרת קרואטיה ברבע הגמר.
הטורניר האחרון בו קלינסמן השתתף היה מונדיאל 1998. בטורניר זה הבקיע קלינסמן שני שערים בשלב הבתים, בניצחונות על נבחרות ארצות הברית ואיראן, ושער שוויון מאוחר בדקה ה-75 במשחק שמינית הגמר מול נבחרת מקסיקו, בדרך לניצחון 2-1 משער של אוליבר בירהוף. עם זאת, דרכה של גרמניה הסתיימה ברבע הגמר, לאחר תבוסה 0–3 לנבחרת קרואטיה. לאחר טורניר זה, פרש קלינסמן ממשחק פעיל.
נבחרת גרמניה
לאחר שפרש ממשחק פעיל, קלינסמן החל קריירה עסקית. הוא הפך לסגן נשיא של חברה לשיווק ספורט בארצות הברית והיה מעורב בכדורגל האמריקאי כחלק מקבוצת לוס אנג'לס גלאקסי. ב-26 ביולי 2004, קלינסמן חזר לגרמניה בתור המאמן החדש של הנבחרת הלאומית, לאחר פיטוריו של רודי פלר בעקבות הכישלון הגרמני ביורו 2004. קלינסמן החל תוכנית אגרסיבית והביא אוליבר בירהוף ואת יואכים לב בתור עוזרים. תחילת דרכו של קלינסמן באימון נבחרת גרמניה הייתה קשה, בעיקר כאשר הפסיד 1–4 לנבחרת איטליה. קלינסמן ספג ביקורות רבות על כך שאימן את נבחרת גרמניה בעוד הוא ממשיך להתגורר בארצות הברית. ביקורות נוספות היו על סגנון המשחק ההתקפי מאוד שהנחיל קלינסמן לנבחרת גרמניה, כאשר הטענה העיקרית היא שקלינסמן זנח את ההגנה. עוד נאמר על קלינסמן כי הוא לא בחר שחקנים על פי כושרם הנוכחי, אלא לפי העדפות אישיות בלבד, ובעיקר נטען כלפיו כי הוא מוסר את המושכות בידי שחקנים צעירים מדי לאותה תקופה, כפיליפ לאם, בסטיאן שווינשטייגר ולוקאס פודולסקי. בגביע הקונפדרציות 2005 קלינסמן עורר את זעמו של השוער אוליבר קאן, כאשר ביצע רוטציות בין השוערים במהלך המשחקים, ונתן הזדמנויות לשוערי המשנה ינס להמן וטימו הילדברנד. המתח בין השניים החריף כאשר באפריל 2006 החליט קלינסמן כי להמן יהיה השוער הראשון במונדיאל 2006, על סמך הופעותיו המוצלחות באותה שנה במדי ארסנל, עמה הגיע לגמר ליגת האלופות 2006.
במהלך מונדיאל 2006 עצמו, קלינסמן הצליח להשתיק את הביקורות הרבות עליו, כאשר הנבחרת השיגה שלושה ניצחונות משלושה משחקים בשלב הבתים, וניצחון נוסף בשמינית הגמר על נבחרת שוודיה. קלינסמן וגרמניה אף עברו את נבחרת ארגנטינה ברבע הגמר, כשלכל אורך הדרך, גרמניה הציגה כדורגל מאוד התקפי. עם זאת, הנבחרת הפסידה בחצי הגמר לנבחרת איטליה בתוצאה 2-0 לאחר הארכה. במשחק על המקום השלישי, ניצחה גרמניה 1–3 את נבחרת פורטוגל, כאשר אוליבר קאן קיבל הזדמנות לראשונה בשער הנבחרת במונדיאל זה. בתום הטורניר, צעדו רבים בברלין וקיבלו את קלינסמן בתשואות. הצלחתו של קלינסמן בנבחרת עוררה קריאות להשאירו בתפקיד, ואפילו מבקרו החריף פרנץ בקנבאואר הביע את רצונו בהישארות קלינסמן, שבזכות הצלחתו אף זכה להיכנס למסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה. על אף הצלחתו במונדיאל 2006 והלחץ הציבורי עליו שיישאר בתפקידו, הודיע קלינסמן לאחר המונדיאל כי לא ימשיך באימון הנבחרת, ובמקומו מונה עוזרו יואכים לב, שהמשיך לאמן באותו סגנון התקפי. קלינסמן הסביר את פרישתו מהתפקיד בכך שהוא מעוניין להקדיש זמן למשפחתו ולחזור לחיים נורמליים, דבר שלא התאפשר לו לעשות כמאמן נבחרת גרמניה.
באיירן מינכן
ב-11 בינואר 2008, באיירן מינכן הודיעה רשמית על מינוי יורגן קלינסמן לתפקיד המאמן החל מעונת 2008/09, כמחליף לאוטמאר היצפלד. קלינסמן כשל עם הקבוצה בעונה זו, כאשר באיירן מינכן הייתה אמנם בצמרת, אך ההגנה ספגה שערים רבים, כמו בתבוסה 5-2 לורדר ברמן בתחילת העונה, בהפסד 2–4 לבאייר לברקוזן בגביע הגרמני, בתבוסה 1–5 לאלופה העתידית לעונה זו, וולפסבורג ב-4 באפריל 2009, ובתבוסה 0–4 לברצלונה ברבע גמר ליגת האלופות, ארבעה ימים לאחר מכן. בסוף אפריל 2009 פוטר קלינסמן מתפקידו עוד לפני תום העונה, מיד לאחר הפסד ביתי לשאלקה 04 בתוצאה 0–1, שפגע קשות בסיכויי באיירן מינכן לזכות באליפות באותה עונה. במקום קלינסמן מונה עד לתום העונה יופ היינקס, שהצליח לצמצם את הפער לשתי נקודות בלבד, אך לא היה בכוחו לזכות באליפות. מאזנו של קלינסמן בכל המפעלים באותה עונה היה 25 ניצחונות, תשע תוצאות תיקו ועשרה הפסדים.
נבחרת ארצות הברית
ב-29 ביולי 2011 הודיעה פדרציית הכדורגל של ארצות הברית כי קלינסמן יחליף את מאמנה הקודם של נבחרת ארצות הברית, ביל בראדלי. גם בנבחרת ארצות הברית ההתחלה של קלינסמן לא הייתה קלה, כאשר הפסיד ארבעה מששת משחקיו הראשונים, והוא התמודד עם ביקורות קשות מאוד. המפנה הגיע ב-29 בפברואר 2012, כאשר ארצות הברית ניצחה לראשונה בהיסטוריה את נבחרת איטליה, מה שעצר רצף של עשרה משחקים רצופים בהם ארצות הברית לא ניצחה את איטליה, שנפגשו לראשונה בשנת 1934. באוגוסט 2012 הוביל קלינסמן את ארצות הברית לניצחון היסטורי על היריבה המושבעת, נבחרת מקסיקו, באצטדיון אצטקה, דבר שטרם קרה עד אז.