cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שריקה
השריקה בעולם החי
דוגמה שנויה במחלוקת לשריקה בעולם החי היא ציוציהן של הציפורים. מבחינה פיזיקלית טהורה הציוץ אינו שריקה, שכן הציוצים מופקים בתיבת הקול של הציפורים (Syrinx) על ידי ממברנות רועדות, מה שדומה יותר לאופן הפעולה של מיתרי הקול האנושיים. מכיוון שאין בכך להסביר את גלי־הקול הטהורים, דמויי הסינוס, שמשמיעים סוגי ציפורים מסוימים, העלו Gaunt ושותפיו בשנת 1982 את ההשערה שהקול דמוי השריקה נוצר על ידי אוויר זורם במהירות, היוצר מערבולות. אלא שההשערה הזו לא אומתה בניסויים, כך שלפי המחקר העדכני הציפורים למעשה אינן שורקות. למרות אופן ההפקה השונה של הצליל, מוסכם שצלילי ציוץ הציפורים דומים מבחינת מבנה גל־הקול לצלילי שריקה. משום כך נקראו מינים מסוימים של אווזים וברווזים בשם "שורקים", ואף הכפר הטורקי Kusköy, שבו התפתחה שפה נשרקת, משמעות שמו בטורקית "כפר הציפורים" (ראו לעיל).
מיני בעלי חיים נוספים שמקור שמם בשריקתם הם ברבור שורק (Cygnus columbianus columbianus), עש שורק (Hecatesia thyridion), צפרדע אנטילים שורקת (Eleutherodactylus johnstonei), ה"עכברושים השורקים" (Parotomys) והשרקן.
אצל לווייתנאים ויונקים ימיים אחרים יש לשריקה, לרוב כזו בתדר גבוה שאינו נשמע לאוזני בני אדם, תפקיד תקשורתי חשוב; צורת תקשורת זו מכונה שירת הלווייתן. שריקתם של הדולפינים, שנחשבים לבעלי חיים נבונים במיוחד, משכה את תשומת לבם של חוקרים רבים, משום שהיא מעלה את האפשרות שבעלי החיים פיתחו סוג של שפה טבעית. על עובדה זו חלוקות הדעות.
אף שכלבים אינם שורקים, ניתן לאלפם בעזרת משרוקיות כלבים מיוחדות בתחום האולטרה-סאונד, שהאוזן האנושית אינה שומעת.
שריקה מלאכותית
ניתן להפיק צלילי שריקה גם באמצעים מלאכותיים. דוגמה מובהקת לכך היא המשרוקית. במשרוקיות (וכן גם בכלי נגינה המבוססים על שריקה), נוצר הצליל מפיצול של זרם האוויר על פני חיץ או מכשול חד, כך שנוצרות מערבולות אוויר שהדהודן בתיבת תהודה יוצר את גל הקול. המשרוקית, בדומה לשריקה באמצעות השפתיים, משמשת לתקשורת לא מילולית. יתרונה של המשרוקית הוא בעצמתה הגבוהה יותר, ובתפעולה שאינו דורש מיומנות מיוחדת. משרוקית משמשת, בין השאר, שופטי ספורט - למתן מסרים לספורטאים, פקחים ברציפי רכבת - להעברת מסר לנהג הקטר, שומרים - להזעקת עמיתיהם בעת סכנה, וכדומה.
בחילות הים השונים משתמשים במשרוקית מיוחדת הקרויה "משרוקית רב המלחים" (Boatswain's pipe; מבטאים "בוסן פייפ" - Bosun pipe). המשרוקית שימשה בעבר להעברת פקודות בספינה וכיום למחוות כבוד והצדעה לאורחים רמי מעלה העולים לסיפון הספינה.
אוניות וקטרי קיטור שורקים באמצעות מתקנים מבוססי-לחץ קיטור המשמשים כצופרים. שריקתם חזקה מאוד, אך קיימים מתקנים דומים שעוצמתם רבה אף יותר. על סכרים מסוימים המגוננים על יישובים שיוצפו במקרה של פריצת הסכר הותקנו משרוקיות קיטור עצומות, שקולן אמור להישמע למרחק, כדי להזהיר מפני הצפה קרבה. כך למשל הותקן מעל הסכר של Möhnetal בגרמניה מתקן ששריקתו אמורה הייתה להישמע עד לעיר אוּנה או אפילו עד לדורטמונד, מרחק של יותר מחמישים קילומטר.
יום עסקים
יום עסקים קובע את הזמן בו נעשים חיובים וזיכויים בפעולות בנקאיות. על מנת לאפשר ביטחון בפעילות הכלכלית, מבקשים לקבוע אותם מראש. המועדים תלויים באירועים רבים, למשל סופי שבוע, חגים, חופשות, וגם, באסונות המוניים בלתי צפויים. על כן הם משתנים בין אזורים שונים, ואף במפתיע. אך על מנת להקל על סחר בין אזורי ובין-לאומי, יש ניסיון להתחשב במועדי ימי העסקים שבאזורי סחר עיקריים אחרים.
באתרי מסחר מקוון קמעונאים
באתרי אינטרנט של מסחר מקוון קמעונאי משתמשים לעיתים קרובות במונח ימי עסקים כדי לציין פרקי זמן. במקרים כאלו יש לבדוק באתר למה הכוונה. באופן כללי:
בישראל
בגלל חשיבותו, משנה הפיקוח על הבנקים בבנק ישראל לעיתים רחוקות מאוד את הזמנים של יום העסקים בבנקים, בהתאם להתפתחויות שונות.
על פי הרשום באתר בנק ישראל: תאגיד בנקאי יקבע ויפרסם את השעה המאוחרת ביותר שבה יסתיים יום העסקים אצלו. השעה המאוחרת ביותר שניתן לקבוע לעניין זה היא 18:30, למעט ימי שישי וערבי חג כמפורט להלן, בהם השעה המאוחרת ביותר שנקבעה לסיום יום העסקים 14:30.
שבתות וחגים
ערבי חג בהם סיום יום העסקים הוא עד השעה 14:00 הם: ערב ראש השנה, ערב ראשון של סוכות, ערב שמיני עצרת של סוכות, ערב ראשון של פסח, ערב שביעי של פסח, ערב יום העצמאות, וערב חג השבועות. ימים שאינם ימי עסקים בנקאיים הם: שבת, ימי שבתון, שני ימי ראש השנה, ערב יום כיפור ויום כיפור, ראשון ושמיני עצרת של סוכות, פורים, ראשון ושביעי של פסח, יום העצמאות, חג השבועות ותשעה באב.
Stay with Me
Stay with Me (בעברית: הישארי איתי) הוא שיר של הזמר האנגלי סם סמית' מתוך אלבום הבכורה שלו, In The Lonely Hour. השיר פורסם בארצות הברית ב-14 באפריל 2014 ובבריטניה ב־18 במאי 2014. את השיר כתבו סמית', ג'יימס נאפייר, ויליאם פיליפס, כאשר טום פטי וג'ף לין זכו בהמשך להצטרף לרשימת כותבי השיר בעקבות הדמיון המלודי של השיר לסינגל המפורסם I Won't Back Down של פטי.
השיר הפך לסינגל המצליח ביותר של סמית' עד עתה, והגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי (והפך לשיר השלישי שלו שכבש את ראש המצעד, והשני בתור כאמן מוביל), וכן במצעדים בקנדה ובניו זילנד, והגיע למקום השני במצעד הבילבורד הוט 100 של ארצות הברית. בנוסף, התמקם השיר בעשרת המקומות הראשונים במצעדים של מעל ל-12 מדינות שונות ברחבי העולם. גרסתו של Darkchild לשיר זכתה בשני פרסי גראמי עבור הקלטת השנה ושיר השנה, במסגרת אירועי טקס פרסי גראמי ה-57.
רקע כללי
בריאיון ל-NME אמר סמית' כי הוא כתב את השיר באולפן באולד סטריט עם ג'יימס נאפייר וויליאם פיליפס. פיליפס החל לנגן עם שלושה אקורדים בפסנתר, ונפייר יצר במהירות דפוס תופים, ולדברי סם סמית', "השיר פשוט זרם מאיתנו באופן כל כך טבעי", והוסיף כי השיר נכתב תוך 30 עד 40 דקות. לאחר שסיים את השיר, הוא החל לחבר את קולו לשיר בצורות והרמוניות שונות, ובמקומות שונים באולפן. התוצאה נשמעה כמו מקהלת גוספל, אך השיר כולו בוצע על ידי סמית' וכך גם כל הקולות הנשמעים בו, וצורה זו נשארה גם בפרסום השיר המוכן.
קליפ
הווידאו קליפ שליווה את יציאת השיר פורסם לראשונה ביוטיוב ב-27 במרץ 2014 באורך כולל של שלוש דקות ועשרים ותשע שניות. בסרטון נראה סמית יוצא מביתו והולך ברחוב בעיירת דה בובאר, לונדון, יושב בחדר ומבצע את השיר בכנסייה עם מקהלה. הקליפ ביים על ידי ג'יימי ת'רבס. השיר היה מועמד לקטגוריית הווידאו קליפ הטוב ביותר לצפייה לאמן בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV.
שימוש במדיה
השיר הושמע בתוכניות הטלוויזיה פילגשות, מדריך חברות לגירושין, חינוך רע ומינדי.
מרלון ויינס ביצע ליפסינק לשיר בתוכנית Lip Sync Battle.
השיר הושמע בסצנה בה מרי, מלכת הסקוטים (אדלייד קיין) ופרנסואה השני, מלך צרפת (טובי רגבו) רוקדים יחד בתוכנית הטלוויזיה ממלכה.
בסרט האנימציה "לשיר" 2016, ג'וני (שדובב על ידי טארון אגרטון) ביצע את השיר כאודישן שלו לתחרות הזמר.
השיר משמש גם כמוזיקת רקע לפרסומת Inspiron 17 5000, בהשתתפות לייב שרייבר וכריס פראט.
פן ביני
פן ביני הוא אזור הגבול בין מים מתוקים שמקורם באקווה, המצויה בדרך כלל באזור החוף, לבין מים מלוחים. המושג משמש בעיקר לתיאור הגבול בין מי התהום שמתחת לקרקעית הים, לבין מי התהום המתוקים שמתחת ליבשה.
בגלל הבדלי המליחות בין מי התהום התת-ימיים למי התהום היבשתיים אין הפן הביני אנכי, אלא משופע וחודר אל מתחת ליבשה בזווית המתאימה ליחס בין המשקל הסגולי של המים המלוחים לזה של המים המתוקים.
עקרון גיבן-הרצברג
עקרון גיבן-הרצברג הוא מודל פשוט למציאת העומק של הפן הביני בנקודה מסוימת באקווה. הוא קרוי על שמם של שני חוקרים אשר ניסחו אותו בראשית המאה ה-20. לפי המודל, עומק הפן הביני מתחת למפלס מי התהום בנקודה מסוימת ניתן לפי הנוסחה הבאה: ""
כלומר, עומק הפן הביני (z) תלוי בגובה עמודת המים המתוקים מעל פני הים (h), וביחס הצפיפויות שבין המים המתוקים (\rho_f) למי הים המלוחים (\rho_s).
לאחר הצבת ערכי צפיפות המים המתוקים (כ-1.000 גרם לסמ"ק) ומי הים (1.250 גרם לסמ"ק) מתקבלת המשוואה: "z\ = 40 h" כלומר, לכל מטר של מים מתוקים מעל גובה פני הים באקווה מצויים כ-40 מטרים של מים מתוקים מתחת לפני הים, ומתחתם הפן הביני המפריד בינם לבין מי הים. קיימים מודלים מורכבים יותר המביאים בחשבון פרמטרים נוספים ומהם עולה כי הפן הביני לא מתמשך בקו ישר אלא בקשת ששיפועה גדול יותר בקרבת הים.
הפן הביני בישראל
לאורך חופי הים התיכון של מדינת ישראל הושחת הפן הביני הטבעי, עקב עיור של מישור החוף ושאיבה אינטסיבית של מי התהום. מצב זה מביא לחדירה של מי תהום תת-ימיים מלוחים לתוך אקוויפר החוף, ופוגע במשאבי המים של ישראל.
משום כך חברת מקורות שומרת את מי התהום בגובה מעל פני הים כדי שהמים המלוחים לא יזהמו את מי התהום.
גבריאל ונציאנו
גבריאל ונציאנו (נולד ב-7 בספטמבר 1942 בפירנצה שבאיטליה) הוא פיזיקאי תאורטי איטלקי-יהודי, ממניחי היסוד לתורת המיתרים.
קורות חיים
החל את לימודי הדוקטורט שלו ב-1966 במכון ויצמן, בהנחיית צבי ליפקין והקטור רובינשטיין, ואותם סיים בשנת 1967. עם סיום לימודיו בארץ, עשה תקופה קצרה במאיץ החלקיקים CERN, ולאחר מכן המשיך ללימודי פוסט דוקטורט במכון לפיזיקה תאורטית בMIT. עבד במשך שלושים שנה במאיץ החלקיקים CERN, ובין השנים 1994 ל-1997 היה ראש המחלקה לפיזיקה תאורטית במאיץ.
ונציאנו נודע בכך שהיה הפיזיקאי הראשון שהציע, בעת שעשה את הדוקטורט במכון ויצמן, דרך לתאר את חלקיקי יסוד עם אינטראקציית כח חזק כמורכבים ממיתרים ולא כנקודות. תיאור זה התפתח עם השנים לתורת המיתרים, המהווה את חזית המחקר בתחום הפיזיקה התאורטית. כיום הוא מלמד בקולז' דה פראנס בפריז. בשנת 2007 הוענקה לו מדליית אוסקר קליין. בשנת 2015 הוענק לו תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת סוונסי.
חטיבות צה"ל במלחמת העצמאות
חטיבות צה"ל במלחמת העצמאות הוקמו מתוך יחידות החי"ש של ההגנה, ומתוך יחידות הפלמ"ח.
מבנה חטיבות צה"ל בתש"ח
בראש החטיבה עמד מפקד החטיבה. תחתיו היו שתי זרועות:
כן היו כפופים למפקד החטיבה מפקדי הגדודים והנפות.
חטיבות צה"ל בתש"ח
הטבלה הבאה מרכזת את חטיבות צה"ל בעת מלחמת העצמאות. הטבלה מסודרת לפי מספר החטיבה בעת היווצרותה.
קלינוזואיסיט
קלינוזואיסיט הוא מינרל סורוסיליקטי (סורו ביוונית ערימה - סיליקט במבנה טטרהדרונים כפולים) מורכב של סידן ואלומיניום השייך לקבוצת האפידוט.
הרכב
נוסחת המבנה הכימי של הקלינוזואיסיט היא (Ca2Al3SiO4Si2O7O (OH. הקלינוזואיסיט הוא פולימורף של המינרל זואיסיט, כלומר לשניהם הרכב כימי זהה, אך בעוד שהקלינוזואיסיט הוא מונוקליני הזואיסיט הוא אורתורומבי.
קריסטלוגרפיה
הקלינוזואיסיט מתגבש במערכת המונוקלינית, חבורת סימטריות נקודתית "מונוקלינית רגילה" 2/m\, וחבורת סימטריות מרחבית P21/m. הפרמטרים של תא היחידה הם: Åa=8.879, b=5.583Å, c=10.155Å, וגודלה של זווית β הוא 115.5°.
תכונות פיזיקליות
הקלינוזואיסיט מופיע בטבע בדרך כלל כגרגרים בגודל משתנה המשובצים בסלעי יסוד. הגבישים סיביים או פריזמתיים מוארכים ומשורטטים. תופעת גבישים תאומים קיימת, אך אינה נפוצה. לקלינוזואיסיט יש פצילות מושלמת בכיוון אחד, והוא נשבר באופן בלתי שווה. הקשיות של המינרל בינונית-גבוהה, 7-6.5 בסולם מוס, והמשקל הסגולי הוא בממוצע 3.34.
תכונות אופטיות
אופטית המינרל הוא דו-צירי חיובי. מקדמי השבירה של הקלינוזואיסיט הם: nα=1.706-1.724, nβ=1.708-1.729 ו-nγ=1.712-1.735. גבישי הקלינוזואיסיט שקופים עד שקופים למחצה, והם בדרך כלל חסרי צבע, אבל החלפה של קטיונים של ברזל (Fe+3) במקום האלומיניום תגרום לגוונים של ירוק, ירוק בהיר, ירוק צהבהב או צהוב בהיר. במקרים נדירים מחליפים קטיונים של מנגן (Mn+2) את הסידן ואז מופיע גוון אדמדם ורדרד. הקלינוזואיסיט ניחן בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) חלש. הוא נראה חסר צבע, ירוק צהבהב או צהוב ירקרק מזווית אחת, חסר צבע, ירוק או ורוד מזווית שנייה וחסר צבע, ירוק או אדום מזווית שלישית.
גילוי ומקור שם
המינרל קלינוזואיסיט התגלה לראשונה ב-1896 בגסלסואנד (Gösleswand) ליד העיירה פראגרטן (Prägraten) במזרח טירול שבאוסטריה. מקור השם בדמיונו למינרל זואיסיט ולצורתו המונוקלינית.
מקור ותפוצה
הקלינוזואיסיט מופיע בסלעי יסוד ובסלעי משקע שעברו התמרה אזורית בלחץ ובחום נמוכים עד בינוניים; כמו כן מהתמרת מגע של סלעי משקע עשירים בסידן, כמו כן מפלגיוקלז במהלך סאוסוריטיזציה.
הקלינוזואיסיט הוא מינרל נפוץ למדי. מקומות בהם ניתן למצוא גבישי קלינוזואיסיט באיכות טובה כוללים את גסלסואנד (Gösleswand) ליד העיירה פראגרטן (Prägraten) במזרח טירול שבאוסטריה (המקום בו נמצא המינרל לראשונה); ורנירוביצ'ה (Vernirovice) שבצ'כיה; ארנדל שבנורווגיה; הר קמאדרי (Camaderry) במחוז ויקלאו באירלנד; אמבורומפוטסי במדגסקר; מחצבות הר בלוודיר בלובל (Lowell) במחוז אורליאנס (Orleans) שבורמונט, וקניון נורת' ספייד (Spade Spring Canyon) במחוז לוס אנג'לס בקליפורניה שבארצות הברית; ובמדינות באחה קליפורניה, אואחאקה וסונורה שבמקסיקו.
קניון ארנה הרצליה
קניון ארנה הרצליה הוא קניון בהרצליה, שבנוי לצדה של מרינה הרצליה.
הקמת הקניון
ביוני 1990, נתן שר הפנים אריה דרעי את האישור הסופי להקמת הפרויקט והבנייה החלה בפועל, לאחר שניתן אישור שהשטח לייבוש יגדל מ-133 דונם ל-147 דונם, השטח הנוסף הוגדר שטח לצורכי ציבור. בעת ההכרזה על תחילת הפרויקט הודיעה מוטי זיסר כי במקום יבנה מלון בן 400 חדרים, מרכז כנסים לכ-4,000 איש ו-1,100 יחידות נופש. הקמת המרינה, שובר הגלים וייובש השטח הושלמה תוך שנתיים, עד סוף 1992. אך השלמת תוכנית המתאר המקומית וקבלת אישורי הבנייה במתחם התעכבו מספר שנים, עקב מחלוקת על היקף הבינוי. במקביל החלה חברת "מרינה הרצליה בע"מ" למכור את זכויות הבנייה במתחם ליזמים אחרים, ביניהם קבוצת האחים עופר, חברת אזורים, חברת אלמוג ים סוף של המלונאי אלי פפושדו וחברת קנדאל פיתוח. יזמים אלו החלו לתכנן ולמכור דירות מגורים במקום, אף על פי שלא ניתן לכך אישור, וחלקם עוד לפני התחלת הבנייה בפועל.
בשנת 1993, חשף העיתונאי אריה אבנרי, בסדרת כתבות בשם "קומבינה במרינה" שפורסמה בעיתון ידיעות אחרונות, חשדות לשחיתות בהקמת המרינה, בין השאר בהליך הזכייה במכרז ובהגדלת זכויות הבנייה. בעקבות כך נפתחה חקירת משטרה נגד ראש עיריית הרצליה אלי לנדאו, מוטי זיסר ואחרים, והם הועמדו לדין פלילי. לאחר משפט שהתנהל מספר שנים זוכו מחמת הספק, אך עיריית הרצליה תבעה את חברת "מרכזי שליטה" על הפרת חוזה ובניית מתחם המרינה שלא לפי התוכנית המקורית החשד העיקרי היה שהאישורים שנתנה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה בראשות לנדאו, נתנו הקלות משמעותיות מתנאי המכרז המקורי תוך הגדלה משמעותית ביותר של רווחי היזמים.
במאי 1999 רכש מוטי זיסר את מניות השליטה בחברת "אלסינט" (באמצעות קבוצת "אירופה ישראל" שהייתה בשליטתו), חברת טכנולוגיה רפואית ישראלית שמכרה את פעילותה, אך הייתה בעלת קופת מזומנים של כ-200 מיליון דולר. ומיד אחר כך העביר ל"אלסינט" בין היתר, את פרויקט "מרינה הרצליה". לאחר העיכובים המשפטיים בהמשך פיתוח המרינה, החל זיסר בסיוע המזומנים שבקופת "אלסינט" בבניית הקניון, בשטח שיועד בתוכנית המתאר של המרינה למלון בן 400 חדרים ומרכז כנסים, לכן נבחר השם "ארנה", מאחר שבמבנה תוכנן במקור אולם כנסים גדול. חלק מהקניון אכן הוקדש למתחם בידור, ובין היתר כלל את מתחם הילדים "טורנדו", אטרקציית יער גשם מלאכותי בשם "יערנה", ומתחם בית קולנוע של רשת "רב חן" של חברת "תיאטראות ישראל".
חודשים ספורים לאחר פתיחתו של הקניון, מספר המבקרים בקניון היה נמוך מהמצופה. זאת לעומת תחזית אופטימית של זיסר עם פתיחתו, שחשב שהקניון ימשוך מבקרים מכל הארץ, בין היתר גם מאחר שהיה פתוח בשבת, ושיפקדו אותו כ-25 אלף מבקרים מדי יום בממוצע. אולם הקניון סבל, בין השאר, מבעיית נגישות, הוא ממוקם הרחק מציר תנועה מרכזי, וכביש הגישה אליו עמוס מאוד, במיוחד בסופי השבוע. בשנים שלאחר מכן פעל הקניון בהפסד תפעולי.
בתחילת 2004 צולמה בקניון תוכנית הריאליטי "האקדמיה לצחוק". המתמודדים בתוכנית העתיקו את מגוריהם לאולפן שנבנה בתוך מתחם הקניון ועברו סדנאות ואימונים על ידי קומיקאים. המצלמות ליוו אותם בכל שעות היממה ובכל שבוע נפו הצופים את אחד המתמודדים. בהקמת האולפנים ומתחם המגורים בקניון הושקעו מיליון וחצי שקל.
בבעלות ג'קי בן זקן
בפברואר 2007, לאחר שנקלע לקשיים כלכליים, מכר זיסר את הקניון לחברת "מנופים פיננסים" שבבעלות ג'קי בן זקן ואברהם נניקשווילי, תמורת 130 מיליון דולר, כלומר בהפסד של 23 מיליון דולר על ההשקעה המקורית בו. בן זקן הכריז ש"המטרה היא להפוך את הארנה לקניון הכי טוב במדינת ישראל". לאחר הרכישה בוצע שיפוץ ומיתג מחדש של הקניון בעלות של כ-50 מיליון שקל, כולל סגירת בתי הקולנוע והגדלת מספר החנויות. בין היתר הושם דגש על תחום האופנה, ונעשה ניסיון למתגו כ"קניון האופנה של ישראל". כמו כן נתן הקניון חסות לתוכנית "פרויקט מסלול".
שיפוץ הקניון היה אמור להימשך כשמונה חודשים, אך נמשך יותר משנתיים והושלם בקיץ 2010. עקב העיכובים, במהלך שיפוצו למעלה מ-40 בתי עסק שפעלו בקניון, נטשו אותו. ומספר בעלי עסקים הגישו תביעה נגד הקניון. כאשר במקביל השיפוץ הוסיף שטח ל-18 חנויות נוספות (על חשבון שטח בתי הקולנוע). בסיום השיפוץ הכריז ג'קי בן-זקן כי: "תוך שנתיים ארנה יהיה בין 3 הקניונים המובילים" אולם באפריל 2014, בעלת הקניון חברת "ארנה גרופ" (לשעבר חברת "מנופים פיננסים") העריכה את שווי הקניון בכ-436 מיליון שקל, לאחר שבסיום השיפוץ בשנת 2010 הוערך בשויי של כ-640 מיליון שקל. ובתחילת 2016, בדו"ח הכספי של "ארנה גרופ", הוערך שווי הקניון ב-319 מיליון שקל בלבד, לאחר שהתפוסה בו ירדה ל-81%. במאי אותה שנה מכרה "ארנה גרופ" את הקניון ל"קרן ריאליטי" תמורת 335 מיליון ש"ח. אחרי המכירה תבע איש העסקים רוני מאנה את "ארנה גרופ" על תשלום דמי תיווך בסך 6 מיליון שקל, שכביכול הייתה חייבת לו על המכירה.
בבעלות קרן ריאליטי
באפריל 2017 הודיעה "קרן ריאליטי" כי המבנה יחדל לשמש כקניון ויהפוך ל"מרכז עירוב שימושים", שיכלול בין היתר חללי עבודה משותפים, חדרי כושר ומרפאות. עם מסחר ומסעדות רק בקומות הקרקע. לשם שינוי המבנה שכרה קרן ריאליטי"את שירותיו של האדריכל הבריטי, נורמן פוסטר, יחד עם משרד "ישר אדריכלים" בישראל.
בינואר 2018 הוועדה המקומית לתכנון ובנייה הרצליה אישרה להפקדה את התוכנית החדשה לקניון. התוכנית שאושרה כללה בין היתר פתיחה של הקניון אל הסביבה, הסרת הגג המקורה והסבת המבנה מקניון סגור ל-6 רחובות מסחריים פתוחים. באוקטובר 2018 אישרה את התוכנית הוועדה לשמירה על הסביבה החופית (שמטרתה, בין השאר, לשמור על הסביבה החופית לתועלת הציבור ולהנאתו).
בעקבות מגפת הקורונה החליטה "קרן ריאליטי" לעבוד מיד רק על חלק מהתוכנית לשינוי המתחם, הריסת חלק מהמבנה במטרה לפתוח ציר מעבר בין הטיילת למרינה, שעובר דרך המתחם. השינוי יכלול יצירת ארבעה מעברים פתוחים במבנה, שיהוו שדרות שמיועדות להולכי רגל, עם חזיתות מסחריות וללא קורת גג.
מבנה
הקניון משתרע על פני שטח של כ-106 דונם, שבו 28 דונם של שטח מסחרי, במקור היו בו כ-110 חנויות, מסעדות ובתי קפה. עם זאת, המבנה הפנימי של הקניון שונה מספר פעמים במהלך השנים.
בדצמבר 2013 נחנך מעל חלקו הדרומי של הקניון בית מלון של רשת ריץ קרלטון המלון הוקם על שטח בבעלות משותפת של חברת "תדהר", שחתמה על עסקת קומבינציה עם הבעלים המקוריים של הקניון, מוטי זיסר, כבר בשנת 2006. ותחילה תוכנן המלון לקום תחת מותג מלונות נובו (Nobu) של השחקן רוברט דה נירו. המלון כולל 82 דירות נופש ו–115 חדרי מלון. על פי התר הבנייה, רוכשי דירות הנופש יכולים לגור בדירה למשך לא יותר משישה חודשים בשנה, ובשאר הזמן צריכים להשכיר את היחידה לשימוש מלונאי. העסקה היקרה ביותר בפרויקט הייתה רכישת דירת פנטהאוז בקומה ה–12 והאחרונה של הבניין ב–13 מיליון שקל, שרכש איש העסקים יצחק מירילשוילי.
מוצאי שבת ובוקר יום א'
מוצאי שבת ובוקר יום א' (באנגלית: Saturday Night and Sunday Morning ) הוא סרט דרמה בריטי משנת 1960 בבימויו של קרל רייז ובהפקתו של טוני ריצ'רדסון, עם אלברט פיני, רייצ'ל רוברטס ושירלי אן פילד בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי קרל רייז, והוא מבוסס על רומן בשם זה מאת אלן סיליטו משנת 1958.
הסרט שייך לסדרת הסרטים הבריטים שכונו "דרמות כיור המטבח" שהופקו בשנות ה-50 של המאה ה-20 ומהווים חלק מהגל  החדש בקולנוע הבריטי. סרטים אלה צולמו בשחור-לבן ועסקו במצוקות מעמד הפועלים קשי היום בעיקר הצעירים השואפים להשתחרר משם ולהתמרד נגד המערכת המדכאת. התופעה הזאת צמחה אחרי מלחמת העולם השנייה כשבריטניה הייתה שקועה במשבר כלכלי עמוק. הצעירים שקיוו מהחברה שתשפר את מצבם התאכזבו. הראשון שעסק בבעיה זו היה ג'ון אוסבורן במחזה "הבט אחורה בזעם" שעובד ב-1959 לסרט בבימויו   של טוני ריצ'רדסון,עם ריצ'רד ברטון בתפקיד הראשי.
ב-1999 בחר מכון הסרטים הבריטי את הסרט במקום ה-14 ברשימת 100 הסרטים הבריטים הטובים ביותר במאה ה-20. הסרט זכה בשלושה פרס באפט"א לקולנוע:
תקציר העלילה
ארתור סיטון (אלברט פיני) הוא צעיר הגר עם הוריו בפרבר מוזנח של נוטינגהאם. רוב השבוע הוא עובד בעבודה משעממת וחד גונית בבית חרושת גדול לאופניים שם הוא מייצר כל הזמן אותו רכיב. הוא מתנחם בכך שלקראת כל סוף שבוע הוא מקבל שכר של 14 פאונדים שחלק מזה הוא נותן להוריו ואת השאר הוא מבזבז בבילוי בפאבים עם חברו ברט (נורמן רוסינגטון), בשתיית בירה ואלכוהול ובחיזור אחר בחורות.
הוא מנהל קשר רומנטי עם ברנדה (רייצ'ל רוברטס) המבוגרת ממנו, אמא לילד ונשואה לג'ק (בריאן פרינגל) העובד עם ארתור באותו בית החרושת.
באותו זמן מנהל ארתור קשר עם בחורה רווקה ויפה בשם דורין (שירלי אן פילד). ברנדה מודיעה לו שהיא בהריון ממנו והוא מבקש מדודתו עדה (הילדה בייקר) שתייעץ לה איך להפסיק את ההריון אך עצותיה לא עוזרות וברנדה מגלה לבעלה את הדבר.
כאשר ארתור מבלה עם דורין בפארק שעשועים עוקבים אחריו שני חיילים חברים של ג'ק ובפינה חשוכה חובטים בו קשות.
ארתור מתאושש בביתו, דורין באה לבקר אצלו והרומן ביניהם מתחמם. הוא חוזר לעבודתו והם מתחילים לתכנן את נישואיהם אף על פי שיש לו רגשות מעורבים בקשר להקמת משפחה.
ספוטניק אהובתי
עלילה
המספר, המכונה במספר הזדמנויות ק', הוא מורה צעיר בתחילת דרכו. ידידתו הקרובה ביותר היא סומירה (ביפנית: סיגלית). סומירה חולמת להיות סופרת, היא מעריצה את ג'ק קרואק ומנסה לסגל לעצמה מנהגים ביטניקיים ונוהגת ללבוש מעיל גברי הגדול מכפי מידותיה וגרביים לא תואמים. המספר מאוהב בסתר בסומירה אך היא כלל איננה נמשכת אליו והוא משלים עם עובדה זו. סומירה פוגשת את מיו, אשת עסקים נשואה ממוצא קוריאני המבוגרת ממנה בשנים רבות ומתאהבת בה באופן מיידי. מיו מחבבת ומעריכה את סומירה והיא שוכרת אותה כעוזרת אישית בחברת יבוא היינות שהיא מנהלת. בעקבות המפגש והעבודה עם מיו, משנה סומירה את אורחות חייה; היא מתחילה להתלבש בצורה אלגנטית, עוברת לדירה טובה ומפסיקה לעשן. במקביל, היא מפתחת מחסום כתיבה. מיו וסומירה יוצאות למסע עסקים באירופה ופוגשות איש עסקים אנגלי אשר מאפשר להם לצאת לחופשה בבית הנופש שלו באי יווני. יום אחד מקבל המספר שיחת טלפון מקוטעת ממיו הנמצאת באי היווני. היא מבקשת ממנו להגיע בדחיפות לאי ולסייע לה לחפש את סומירה שנעלמה בפתאומיות ללא שהשאירה שום סימן ורמז. המספר אכן מגיע במהירות לאי היווני ונפגש לראשונה עם מיו. בחיפושיו אחרי רמז כלשהו מסומירה הוא מוצא שני דיסקטים של מחשב ולומד באמצעותם גם להכיר את מיו ואת עברה.
תמות
התמות המרכזיות בספר הן הבדידות, האהבה הבלתי נענית, הצער והאובדן, ושבריריות היחסים בין אנשים כתוצאה ממאורעות שתלויים בחלל, בזמן ובהתרחשויות בלתי מוסברות. במידה רבה, צועד הספר בעקבות ספרו המצליח של מורקמי, "יער נורווגי" (1987); אם בכך שגם הוא עוסק בצעירים המחפשים את דרכם בחיים ומתנסים באובדן, בדידות ובעצב, ואם בדמיונן של שתיים מגיבורות שתי היצירות הללו (סומירה ב"ספוטניק אהובתי" ונאוקו ב"יער נורווגי") להולדן קולפילד, גיבורו של סלינג'ר ב"התפסן בשדה השיפון".
ביקורת
איריס לעאל מבקרת את מורקמי על "דמיון די צר וחוש בלתי מפותח לעלילה", אך מצד שני היא גם כותבת כי "מורקמי מגלה הבנה עמוקה, אמפתיה יש לומר, לאותו סוג של נערים ונערות שעניינו גם את סאלינג'ר. הוא משרטט ביופי שאין להכחישו את מבוכתם המיוסרת, את התנגדותם המרדנית למראית העין המצוחצחת של תרבות המבוגרים ולעורמתה.".
ג'ולי מאיירסון, סופרת ומבקרת הספרות של הגרדיאן, כותבת כי "אני לא ממש יודעת במה עוסק הרומן המפחיד החדש של מורקמי, אבל הוא נגע בי עמוק יותר ודחף אותי הלאה יותר מכל מה שקראתי זמן רב.". היא מסיימת את ביקורתה על הספר ועל מורקמי: "בכך הוא בוודאי משיג את עבודת הכתיבה הבדיונית הטובה והמערערת ביותר את עולמך הפנימי: לאלץ אותך להתבונן על החלקים של עצמך שאף פעם לא חשדת שהם שם".
היעלמותה של סומירה באי היווני הביאה חלק מהמבקרים למצוא דמיון בין ספרו של מורקמי ובין סרטו של אנטוניוני, "אוונטורה" (1960), שגם בו נעלמת אחת הגיבורות באי בים התיכון ולא משאירה שום סימן. קים ניומן, סופר ומבקר של האינדפנדנט, טוען כי "ניתן לקרוא את הספר תוך שעתיים, עם הפרוזה המדויקת אך המתעתעת שלו. אך הוא מורכב בזהירות כמו פצצת זמן בעלת השהיה קצרה כדי להישאר בראש ולעורר אסוציאציות". הוא מסיים את ביקורתו על הספר בכך שהוא מציין כי באופן אירוני הסופר מצליח ליצור קשר אישי פשוט וטוב עם הקורא, תוך כדי הטענה שקשרים כאלה בין אנשים אינם אפשריים. שתי היצירות גם מאופיינות באקזיסטנציאליזם שמעסיק את יוצריהן.
טוקוס פון דר דקן
טוֹקוּס פון דן דקן (שם מדעי: Tockus deckeni) הוא מין של טוקוס במשפחת הקלאוניים. הוא חי במזרח אפריקה, אתיופיה מזרח ומרכז טנזניה, סומליה וקניה. הטוקוס נקרא על שם קארל קלאוס פון דן דקן שגילה את הקלאו. אזורי המחיה המועדפים עליו הם סבכים של קוצים ויערות. תוחלת חייו בשבי מגיעה ל-20 שנה; בטבע היא מגיעה ל-10 שנים.
מין זה הוא קטן לעומת הקלאונאים האחרים במשפחה, אורכו רק 35 ס"מ ומשקלו הממוצע הוא 212 גרם; וזאת ביחס לאורך הממוצע של בני המשפחה האחרים שיכול להגיע למטר ומשקלם שיכול להגיע לשני קילוגרם. פלג הגוף התחתון והצוואר בצבע קרם, הכנפיים והזנב בצבע שחור. טבעת העין והכיפה בצבע שחור. פלג הגוף העליון בצבע שחור גם. חציו הקרוב לראש של המקור והקסדה בצבע כתום וחציו האחר בצבע קרם. אצל הנקבה המקור כולו שחור. הקסדה והמקור חלולים ועשויים מקרטין. הנקבות קטנות וקלות יותר מהזכרים.
הנקבה מטילה 2-3 ביצים בתוך חור בעץ. החור לא נחצב על ידי הטוקוס אלא על ידי בעלי חיים אחרים או באופן טבעי מפני שמקורו של הטוקוס וקרוביו הקלאויים אינו חזק מספיק לקדיחה בעץ קשה, ורק לעיתים רחוקות הם קודחים חור בעץ מת. הקן חסום על ידי הנקבה בעזרת לשלשת ושאריות ארוחה כדי למנוע כניסת אויבים. נשאר רק חור קטן המיועד להעברת אוכל לגוזלים ולנקבה. בעת שהגוזלים גדולים מכדי לאפשר את החסימה הנקבה והזכר פורצים את המחסום ומאכילים את הגוזלים יחד.
לקראת אור ראשון הטוקוסים נוהגים להשמיע את הקריאות שלהם. הקלאו אוכל כל: חרקים, פירות, עכברים, לטאות, חלזונות וזרעים. תכונה ייחודית לקלאויים ולטוקוסים מכל העופות היא ששתי חוליות הצוואר התאחו.
צביה לובטקין
ביוגרפיה
צביה לובטקין נולדה בשנת 1914 בבּיטֶן (Byteń) שליד העיר סְלוֹנִים שבפולין (כיום בבלארוס). היא גדלה בבית יהודי מסורתי, אחת משבעה אחים ואחיות. בצעירותה הצטרפה לתנועת "פרייהייט" ('דרור'), ודרכה יצאה לקיבוצי ההכשרה של "החלוץ" - בתחילה לקיבוץ לוצק, וב-1935 לקיבוץ קיילצה (Kielce). בשנת 1938 נקראה לובטקין לעבור לוורשה, בירת פולין, למרכז החלוץ, ולשמש שם מרכזת ההכשרות בתנועה. בהמשך הייתה ממנהיגי "החלוץ הצעיר" עד 1939 ו"דרור" החל מייסודה בדצמבר 1939.
באוגוסט 1939 שימשה צירה בקונגרס הציוני ה-21 בז'נבה. הקונגרס קוצר בשל הידיעה על חתימת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, ולובטקין שבה לחניכיה בפולין, על אף שהוכנה עבורה אשרת עלייה לארץ ישראל. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התקבלה החלטה בהנהגת תנועת דרור על כינון מסגרת "הנהגה ב'" שתהיה מורכבת מנשים בלבד, למקרה שבו יגויסו לצבא כלל הגברים בהנהגה. הנהגה אלטרנטיבית זו מנתה את לובטקין יחד עם פרומקה פלוטניצקה, חנצ'ה פלוטניצקה, לאה פרלשטיין, טוסיה אלטמן ואחרות. שבוע לאחר פרוץ המלחמה התקבלה בהנהגת התנועה החלטה לצאת מוורשה ולפנות מזרחה לשטח הכיבוש הסובייטי. הנהגת התנועה, ובה לובטקין, התיישבה ב-16 בספטמבר 1939 בעיירה קובל (Kowel). בקובל קיבלה לובטקין על עצמה אחריות על חיפוש דרכי יציאה לחברי התנועה לכיוון ארץ ישראל, בעיקר דרך פריצת הגבול עם רומניה, שדרכה עוד ניתן היה להגיע לארץ. בהמשך הפעילות בשטח הכיבוש הסובייטי הייתה לובטקין אחראית גם על תחום הקשר והמודיעין. בין ראשוני החברים שנשלחו לנסות ולפרוץ את הגבול הרומני, יצא בן זוגה של לובטקין באותה התקופה, שמואל בּרִידֶר, שעקבותיו נעלמו.
ב-31 בדצמבר 1939 התכנסה הנהגת התנועה והחליטה על חזרה לפעולה גם בשטחי הכיבוש הגרמני. פרומקה פלוטניצקה כבר שהתה באזור הגרמני, ובתחילת ינואר 1940 יצאה גם לובטקין חזרה לשטח הגרמני, ובאביב אותה שנה הצטרף אליה יצחק (אנטק) צוקרמן, שלימים היה לבן זוגה. הם התגוררו בקומונה של הנהגת התנועה בוורשה, ברחוב דְזֶ'לנָה (Dzielna) 34, בדירה ששימשה כמרכז רעיוני ואקטיבי של התנועה. בבניין הקומונה הוקם מטבח ציבורי שפעל גם כגמ"ח, ובו שהו פעילים רבים. בגטו ורשה הייתה לובטקין למייצגת תנועת דרור ב"קואורדינציה החלוצית" – ארגון הגג של התנועות החלוציות – ובפני היודנראט. בשלב מסוים שימשה כראש מרכז החלוץ בוורשה. כמו כן עסקה בגיוס תרומות לטובת מפעלי החינוך והסעד של התנועה. תפקיד נוסף שביצעה בגטו היה המשך ארגון של חוות הכשרה חקלאיות שקיבלו אישורי עבודה מטעם השלטונות. לובטקין עמלה על השגת האישורים ועל שמירת הקשר עם החניכים שעבדו בחוות, ולשם כך עברה פעמים רבות בגנבה ותוך סיכון את חומות הגטו לשם ביקורים בחוות השונות.
במסגרת הארגון היהודי הלוחם
עם התפשטות הידיעות בגטו (על ידי ניצולים שונים, ושמועות שהגיעו לגטו) על הטבח שמבצעים הנאצים ביהודים, החלה התארגנות בתנועות הנוער להקמת מחתרת לוחמת. לובטקין ויצחק צוקרמן הובילו קו שדגל בלוחמה מתוך הגטו, ולא ברחובות העיר שמחוץ לגטו. מאוחר יותר אמרה לובטקין: "לו היינו מגיעים מיד לכניסת הגרמנים לפולניה לכלל אותה הכרה שהגענו אליה אחר כך... כי אז אולי דמות העניינים הייתה אחרת". הניסיונות הראשונים לגבש מחתרת חמושה עלו בתוהו, והאקציה הראשונה תפסה את מנהיגי תנועות הנוער בטרם בשלה ההתארגנות. בתקופת האקציה הראשונה עסקה התנועה בעיקר במאמץ להציל את חבריה. ב-28 ביולי 1942 (שבוע לאחר תחילת האקציה) השתתפה לובטקין בפגישת היסוד של הארגון היהודי הלוחם (אי"ל). לובטקין נטלה על עצמה את האחריות להפעלת הקַשָרִיוֹת (נשים בעלות מראה ארי, חברות המחתרת, שתפקידן היה העברת מידע ונשק בין הגטאות, ובין נציגי המחתרת בצד הארי למחתרת בגטו) ולשליחתן לארגון תנועות המרי בגטאות נוספים, אולם בשל חזותה היהודית נבצר ממנה לשמש כקשרית בעצמה.
התחדשות האקציה ב-6 בספטמבר אירעה לאחר מותם של שניים ממנהיגי המחתרת – יוסף קפלן ושמואל ברסלב – ונפילת מלאי הנשק שהושג, בידי הגרמנים. חברי דרור הצטרפו אל חברי "השומר הצעיר" במחבואם ב"שופ של לנדאו" (מפעל שפעל בגטו). לאחר תום האקציה ב-13 בספטמבר 1942, התכנסו חברי הנהגת המחתרת לדיון בהמשך הפעולה. באווירת הייאוש ששררה הועלתה ההצעה לצאת בקרב גלוי מול הגרמנים, בנשק המועט, במאבק עד הכדור האחרון (למעשה הצעת התאבדות במאבק). קורות אותה פגישה אינן מתועדות במלואן, אולם לפני פטירתה ציינה לובטקין כי "לא נמנתה עם האופטימיסטים" בפגישה זו, ולאחר מותה אישר זאת גם יצחק צוקרמן. יצחק צוקרמן ואריה וילנר הצליחו באותה הפגישה להביא להסכמה כלפי קו מתון יותר שדגל בחידוש המחתרת, בצבירה מחודשת של נשק ובהכשרה, לפעולה שיהיה בה כדי להביא להישג היסטורי משמעותי יותר. לאחר האקציה צמחה בציבוריות היהודית בגטו אווירה שאפשרה הקמת מסגרת פוליטית שתתמוך במחתרת. מסגרת פוליטית זו גם אפשרה יתר קישור עם המחתרות הפולניות (הקומוניסטית והלאומית) מחוץ לגטו. לצד אי"ל הוקם ועד יהודי לאומי, שכלל את המפלגות הפוליטיות השונות בגטו, וכן ועד מתָאֵם. לובטקין פעלה במסגרת הוועד המתאם בוועדת הכספים. למפקדת אי"ל לא התמנו נשים, אולם לובטקין, מרים היינסדורף וטוסיה אלטמן היו נוהגות להצטרף לדיוני המפקדה. במסגרת תפקידה בוועדת הכספים הייתה לובטקין אחראית על ארגון ה"אֶקסִים" – החרמות של עסקים ומוסדות שסירבו להקצות כסף ומשאבים להמשך הפעילות ולרכישת נשק. לובטקין הוסיפה גם להיות אחראית על שילוחן של קשריות המחתרת.
היחידות השונות של המחתרת התמקמו בעמדות שונות בגטו, אשר חולק לגזרות. בהיתקלות המחודשת עם הנאצים, ב-19 באפריל 1943, הייתה לובטקין בעמדה הראשונה שנתקלה בהם ברחוב נלווקי 33 עם עוד 30 חברים בפיקודו של זכריה ארטשטיין. בתקופת הקרבות, בשעה שהתנועה ברחבי הגטו הייתה מסוכנת ביותר, הייתה לובטקין עורכת סיורים בין העמדות השונות. תפקידה היה חינוכי ומורָלי בעיקרו, מתוקף היותה דמות בולטת בתנועה ובמחתרת, אולם היא לא ביצעה סיורים אלו מתוקף תפקיד פורמלי כלשהו. החל מ-23 באפריל השתנתה שיטת הלחימה הנאצית, והגרמנים החלו בשריפת בתי הגטו, תוך התקדמות איטית וזהירה. הדבר אילץ גם את המחתרת לשנות את דרך פעולתה, והלוחמים עברו ללחימה מתוך הבונקרים שהוכנו מבעוד מועד על ידי תושבי הגטו. אף בתקופה זו הוסיפה לובטקין לסכן את חייה ולסייר בין הבונקרים השונים כשהיא תומכת בלוחמים הנצורים ובתושבי הגטו הבלתי-חמושים.
ב-29 באפריל הצטרפה לובטקין למפקדת אי"ל שהתמקמה בבונקר מצויד היטב במילא 18, אשר נחפר על ידי קבוצת פעילי עולם תחתון מהגטו ששיתפו פעולה עם המחתרת, והסתתרו בו גם יהודים נוספים, וממנו יצאה לסיורים בין העמדות השונות. בתקופת שהותה בבונקר במילא 18, נהג מפקד הגטו מרדכי אנילביץ' להיוועץ בה. בשלב זה בלחימה, לנוכח הגטו ההולך ונשרף, התקבלה החלטה במפקדת אי"ל בבונקר לנסות לחלץ את תושבי הגטו דרך תעלות הביוב, על מנת שינסו להצטרף לפרטיזנים ביערות. הוחלט לשלוח קבוצת חברים בעלי חזות ארית בערב 7 במאי ליצור קשר עם יצחק צוקרמן בצד הארי, על מנת להכין את השטח לבריחה. לובטקין ליוותה את הקבוצה אל הבונקר שברחוב פרנצ'יסקנסקה 22 שבו הייתה יציאה לביוב, על מנת לנהל את המשא ומתן עם תושבי הבונקר ומורה הדרך. לובטקין נשארה ללון בבונקר ברחוב פרנצ'יסקנסקה, ובבוקר שכנעו אותה מארק אדלמן וחיים פרימר שמונה ללוותה, להמתין לרדת הלילה בטרם תשוב לבונקר במילא 18 - על מנת שלא לצעוד ברחובות הגטו לאור היום. בערב 8 במאי יצאו שלושתם לכיוון מילא 18. משהגיעו התברר להם כי הבונקר, שבו שכנו מפקדת האי"ל וחבריהם, הותקף וחוסל באותו יום, ונותרו מיושביו רק מספר פצועים. לובטקין, אדלמן וטוסיה אלטמן נותרו ההנהגה החיה היחידה מבין מנהיגי המרד בגטו, ומבין שלושתם לקחה על עצמה לובטקין את הפיקוד. הם פנו יחד עם ניצולי מילא 18 הפצועים אל הבונקר בפרנצ'יסקנסקה 22, והגיעו אליו בבוקר 9 במאי, והתברר להם שמיקומו התגלה לגרמנים והוא ננטש. עד צהרי היום התאספו בבונקר כ-60 איש, לוחמים פצועים ואזרחים. בשל מצב הפצועים הם החליטו להישאר בו על אף הסכנה. לובטקין שלחה דרך תעלת הביוב משלחת נוספת לגיבוש דרכי מילוט, ולבסוף, לאחר שקבוצת הסיירים הנוספת נתקלה בתעלות הביוב בקאז'יק רטהויזר (לימים שינה שמו לשמחה רותם) שהיה שליח אל הצד הארי, התברר כי תיתכן הצלה דרך תעלות הביוב.
פרשת ההצלה של שארית הלוחמים
לאחר לבטים קשים החליטה לובטקין על חילוץ דרך התעלות, על אף שידעה כי בגטו נותרו עוד שלוש קבוצות לוחמים אליהן לא יכלה לחבור. עזיבת החברים שנותרו בגטו הייתה פעולה שעוררה בה ייסורי מצפון עד יום מותה. הקבוצה התקדמה בתעלות הביוב עד מתחת לרחוב פרוסטה. שם עלה קאז'יק אל הרחוב להשלים את ההכנות לחילוץ, בעוד שאר הקבוצה חיכו בתעלות. בעודם מחכים הציעה לובטקין לשלוח משלחת חזרה אל הגטו לנסות ולהביא את הנשארים, שני חברים התנדבו לכך, אולם שבו לאחר זמן מה, שכן הנאצים חסמו את תעלות הביוב המובילות אל הגטו, ובכך בא הקץ על התקוות להציל את הנותרים בגטו. קבוצת לוחמים שרצתה להקל על העומס בפתח התעלה, פנתה לחכות כחצי שעה בתעלה אחרת, מרוחקת יותר מן הפתח.
בשעה 10 בבוקר 10 במאי הגיע קאז'יק עם משאית אותה הצליח לארגן לפתח הביוב, והניצולים החלו לצאת במהירות אל תוך המשאית. היציאה מן הביוב ארכה כמחצית השעה, ו-40 חברים עלו על המשאית, כשהגיעה הידיעה כי בסמוך לרחוב מצויים גרמנים. כ-15–20 החברים חיכו בתעלה הרחוקה, ושלאמק שוסטר, שהלך לקרוא להם, עדיין בתעלות. בין קאז'יק ללובטקין התגלע ויכוח האם להמתין לנותרים או לצאת, ובמהלכו אף איימה לובטקין באקדחה. אף על פי כן הורה קאז'יק על יציאת המשאית. גם מקרה זה העיב על מצפונה של לובטקין עד מותה. מרבית חברי הקבוצה הצטרפו לאחר מכן לפרטיזנים מארגון ה"ארמייה לודובה" ('צבא העם', המחתרת הקומוניסטית) ביערות וישקוב. חלקם שוכנו במסתור בבית חרושת לצלולואיד בפראגה, אולם רובם (בהם טוסיה אלטמן) נספו בתאונה שגרמה לשריפה במפעל.
לניצולי ההנהגה - לובטקין, יצחק צוקרמן, מארק אדלמן, טוביה בוז'יקובסקי וקאז'יק נמצאה דירת מסתור בסמטת קומיטטובה 4 (מאוחר יותר עברו לרחוב פנסקה 5, עם גילוי המסתור), והחברים השונים היו מגיעים אליהם להתייעצויות. על אף שסופקו ללובטקין תעודות מזויפות, נמנע ממנה לצאת את הדירה בשל מראה היהודי המובהק, דבר שהסב לה תסכול רב, והיא נאלצה לעסוק בניהול משק הבית במסתור. מן המסתור חידשה גם את פעולתה הציבורית ואת הכתיבה אל התנועה בארץ. כמו כן יצרה קשר עם ידידתה פרומקה בגטו בנדין, ויצרה קשר עם הלוחמים שהתארגנו בצ'נסטוחובה, תוך שהיא ממליצה על נטישת הטקטיקה של לחימה בין חומות הגטו, וממליצה על הכנת מסתורים ויציאה אל הצד הארי ואל הפרטיזנים ביערות. לובטקין סירבה להצעות לחילוצה האישי מפולין.
במרץ 1944 שלחה קבוצת חברים מ"דרור" ומ"השומר הצעיר" בבנדין על מנת שיספרו את סיפור המרד לעולם. באפריל 1944 הביעה תרעומת על מיעוט המכתבים שנכתבו ללוחמים מהיישוב בארץ, ועל העזרה המועטת במישור הכלכלי. היא הופקדה על ניהול הכספים שהועברו ללוחמים מארגון הזֶ'גוֹטָה (Żegota – 'המועצה לעזרת יהודים', שבה פעלו חמש תנועות פולניות ושתי תנועות יהודיות), וכן השתתפה בוועד היהודי הלאומי שהתכנס מחדש. לובטקין וצוקרמן עודדו את היושבים במסתורים לעסוק בכתיבת קורותיהם במלחמה ובמרד, למען הזיכרון ההיסטורי. עם פרוץ המרד הפולני ב-1 באוגוסט 1944 הצטרפו כ-20 הלוחמים היהודים בוורשה כיחידה לשורות ה"ארמייה לודובה" ואף פרסמו מודעה בעיתון על השתתפותם במרד. אנשי הארמייה לודובה רצו לגונן על הלוחמים היהודים ששרדו, והציעו להם תפקידי מטה, אולם הלוחמים סירבו והתעקשו להילחם. המערכה במרד הפולני לוּותה בהמתנה מייאשת לצבא האדום, שכבר היה קרוב לעיר, אולם לא מיהר להציע סיוע. במהלך המרד נסוגו הכוחות הפולנים מספר פעמים כשהם מתערבבים באוכלוסייה האזרחית הפולנית, בעוד יחידת האי"ל מתקשים להסתתר, ונאלצים שוב ושוב למצוא מקומות מחבוא. על אף התנאים הקשים והמחסור במזון, התעקשו לובטקין, צוקרמן וטוביה בּוּז'יקובסקי להעביר הרצאות לנוכחים בנושאים "ציבוריים, מדיניים, ומדעיים", והחברים קיימו פעולה תרבותית של דיונים וצוותא. ב-17 בינואר 1945 שחרר הצבא האדום את פולין.
באירופה לאחר המלחמה
לאחר המלחמה שמעו לובטקין וצוקרמן כי בלובלין שרדו כ-15 אלף יהודים: "ידענו רק דבר אחד, אם נמצא אנשים ואם יספיק הכוח – יש לעשות רק זאת: לנקום! לא היינו נתונים אז בהרגשה של בניין, אלא ברצון להרוס, להרוס כל כמה שאפשר, כל כמה שנוכל!". ללובטקין ולצוקרמן נודע כי בלובלין הוקם ועד יהודי מרכזי, והם עברו לשם על מנת להיות פעילים בעשייה למען שארית הפליטה. לובטקין הצטרפה לוועד היהודי המרכזי כנציגת "החלוץ", שהוקם מחדש. היא, צוקרמן וישראל שקלאר התמנו לניהול חלוקת תרומות של מזון, ביגוד וכסף לנזקקים, וכן לליווי הקמתם של ועדים מקומיים.
בלובלין פגשו לובטקין וצוקרמן את אבא קובנר וסטפן גראייק; הארבעה נטלו על עצמם את הקמת "ועד הבריחה", ולובטקין, שכבר היה לה ניסיון רב בגיוס וניהול כספים, ארגנה תרומה גדולה מארגון הג'וינט לשם פתיחת נקודות בריחה בגבולות. בין לובטקין וצוקרמן, אנשי תנועת דרור, לבין אבא קובנר, איש השומר הצעיר, התגלעה מחלוקת באשר לאופן וללוח הזמנים של העלייה לארץ ישראל: קובנר טען כי חברי התנועות החלוציות צריכים לשאוף לעלייה מידית לארץ, ואילו נציגי תנועת דרור האמינו כי יש לארגן את כלל שארית הפליטה, ולכונן עלייה המונית, וכי לשם כך על חלק מחברי התנועות החלוציות להישאר ולפעול בקרב היהודים באירופה עד שתוכשר השעה. שררה ביניהם הסכמה על כך שאין מקום לחידוש החיים היהודיים באירופה. על אף חילוקי הדעות, ניסו מנהיגי שתי התנועות לכונן קיבוצי "החלוץ" משותפים נטולי מסגרת מפלגתית, שימשיכו את רוח הצוותא של התנועות במרד. על ידי כך קיוו להשפיע גם על הלך הרוח ביישוב המפולג. לאחר פוגרום בקרקוב ב-11 באוגוסט 1945 דרשה לובטקין מן הממשלה הפולנית לצייד את היהודים בנשק.
בפברואר 1945 נפתחו הגבולות בין פולין ורומניה. אבא קובנר גיבש אחריו קבוצה שתצא לבוקרשט כדי לארגן משם בסיס להעפלה, ולובטקין הצטרפה כנציגת "דרור". בבוקרשט פעלה לקליטת חברי תנועתה במסגרות הבריחה, ואף פעלה להשגת סרטיפיקטים לקבוצה של לוחמי מרד גטו ורשה. היה חשוב לה שלפחות חלק מהלוחמים יגיעו לארץ באופן לגאלי, על מנת שיוכלו להפיץ את סיפור המרד. בבוקרשט היו יחסיהם של לובטקין וקובנר מתוחים – ככל הנראה בשל חילוקי דעות ביחס לתנועת "הנקם" שהקים קובנר במחתרת – ולבסוף שבה לובטקין לפולין. עם הגעת שליחים מארץ ישראל לגולה התבלטו ההבדלים המפלגתיים בין התנועות השונות שפעלו במסגרת ארגון הבריחה, ונפגעה האחווה הבלתי-מפלגתית שאפיינה את רוח המרד, דבר שציער מאוד את לובטקין וצוקרמן. תנועת "דרור", בהנהגתם, חיזקה את קשריה עם הקיבוץ המאוחד ועם יצחק טבנקין (אוריינטציה שהייתה קיימת עוד לפני המלחמה). עם ההתרחקות המפלגתית בין התנועות גברה גם התחרות ביניהן על לבו של הנוער היהודי, ולובטקין ריכזה את מאמצי גיוס החברים שכללו בין השאר הצבת מדריכים בתחנות הרכבת אשר איתרו את חברי התנועה לשעבר ו"גייסו" אותם מחדש. מעמדם של לובטקין וצוקרמן בקרב חברי התנועה באותה התקופה היה בלתי מעורער, ורבים התייחסו אליהם כאל "סמלים חיים", ואל הוראותיהם – כמחייבות.
בארץ ישראל
שמה של לובטקין היה מוכר בארץ מתקופת המרד. שליחים מן הקיבוץ המאוחד לפולין שלפני המלחמה הכירוה, והיא אף עמדה בקשרי התכתבות עם דמויות מפתח ביישוב העברי, בהן טבנקין.
עוד בתקופת הלחימה, מבְרק שהועבר מן הצד הארי של ורשה ללובלין דיווח על נפילת הנהגת האי"ל וחורבן הגטו, ונמסר בו כי מנהיגי התנועה, ובהם לובטקין וטוסיה אלטמן, נהרגו. המברק הועבר להנהגת היישוב בארץ, וב-1 ביוני 1943 פרסם העיתון "דבר" ידיעה כי צביה לובטקין נספתה במרד בסוף אפריל; הידיעה הכתה את היישוב בתדהמה והגיעה גם אל יהדות התפוצות (מחתרת "החלוץ" בעיראק אף קראה על שמה מספר גרעינים). נערכו לזכרה אירועי זיכרון ונתן אלתרמן אף חיבר שיר הספד לכבודה בשם "נערה עבריה" במסגרת הטור השביעי; זמן קצר לאחר מכן התברר שהידיעה מוטעית.
הגעתה של לובטקין לארץ הייתה אירוע מתוקשר ביותר, והיא התקבלה כגיבורה לאומית. את פניה יצאו לקבל שליחים מהתקופה שלפני המלחמה, דמויות שהדריכו בסמינריונים של תנועת דרור לפני המלחמה, חברים מן ההכשרות השונות שבהן שהתה, וחניכים רבים של לובטקין, וכן מנהיגי הקיבוץ המאוחד ובהם טבנקין. כבר בצהרי יום בואה נדרשה לובטקין לישיבה ראשונה עם אנשי אחדות העבודה בה נדרשה לעדכן במצב העניינים באירופה. עוד באותו ערב נלקחה לקיסריה לפגוש את יצחק שדה וקבוצת פלמ"חניקים, ורק לאחריה התפנתה לפגישה קצרה עם אחותה אהובה, שנותרה בחיים והתגוררה בהרצליה. למחרת היום נפגשה עם יצחק טבנקין ויוסקה רבינוביץ' בבית אורן – פגישה שנמשכה שלושה ימים, שמטרתה הייתה להכין את השטח להופעתה הציבורית בוועדת יגור. טבנקין, שהיה מודע לביקורת שהייתה ללובטקין ולצוקרמן על מיעוט המאמצים של היישוב לסייע למורדים ולחניכים שנשארו באירופה, העדיף לשמוע ראשית את הסיפור בסביבה האינטימית של הנהגת הקיבוץ המאוחד, וככל הנראה אף לתדרך את לובטקין על מנת שלא לפגוע באינטרס התנועתי. לובטקין הופיעה בפני קהלים נוספים, בהם הוועד הפועל של ההסתדרות והנהגת השומר הצעיר. הופעתה המרכזית הייתה בוועידת הקיבוץ המאוחד ביגור, ב-1946. נאומה, שנישא בפני כששת אלפים שומעים אשר הגיעו מכל רחבי הארץ, סוקר בכל העיתונים והובא במלואו. הנאום עורר הדים גדולים בציבור, והיה חוליה משמעותית בעיסוקו של היישוב במאורעות השואה. בנאומה נמנעה לובטקין מלהזכיר את תחושותיה הקשות ביחס לסיוע המועט שנתן היישוב בארץ למחתרות, ולאחר מכן לניצולי השואה, את שתיקת המנהיגים שאליהם כתבה לאורך המלחמה, ואת פלגנותם הפוליטית של השליחים שנשלחו מהיישוב לאירופה לאחר המלחמה – דברים שעליהם הרבתה לכתוב ליצחק צוקרמן.
בסוף נובמבר 1946 שימשה לובטקין כצירה מטעם סיעת "אחדות העבודה" של טבנקין בקיבוץ המאוחד בקונגרס הציוני ה-22 בבזל, יחד עם יצחק צוקרמן וחווקה פולמן-רבן חניכתם. במחווה סמלית העניק לה דוד בן-גוריון את הכבוד לפתוח את הדיונים וכן את התואר הסמלי "יו"ר הקונגרס". על תוכן הקונגרס מתחה ביקורת בתחושה שלא עסק מספיק בהשלכות השואה ובגורלם של הניצולים. בסיום הקונגרס נשארו לובטקין וצוקרמן בבזל ונישאו אצל רב העיר, אף על פי שעם שובה לארץ לא נתנה פומבי לנישואין ולא שינתה את שם משפחתה (ייתכן שהיה זה רק חידוש שבועת הנישואין, משום שבאחד ממכתביה ליצחק מ-3 בפברואר 1947, היא מזכירה תעודת נישואין מפולין).
יצחק צוקרמן עלה לארץ ב-29 באפריל 1947, והשניים קבעו את מקום מושבם בקיבוץ יגור, שבו התגוררה כבר לובטקין, שהייתה בהיריון עם בנה שמעון. שני בני הזוג השתלבו במשק הקיבוץ. ביתם היה מקור משיכה לחברי תנועה ולניצולים, שנזקקו לעצה או לסיוע. התקשורת עקבה אחריהם וביקשה את מוצא פיהם בנושאים השונים. בתקופה זו החלה לובטקין בהנחת הבסיס להקמת קיבוץ חדש עבור לוחמי הגטאות ולהנצחת החברים שנפלו ונרצחו. גרעינים של לוחמים אשר הגיעו לארץ מאורגנים, התמקמו ביגור, ליצירת הקבוצה שלימים הקימה את קיבוץ לוחמי הגטאות. לובטקין יצרה קשר עם אנשי קרן קיימת לישראל, ובסיועו של אברהם הרצפלד קיבל גרעין ההתיישבות אדמות באזור עמק יזרעאל שכבר היו מיושבות במספר גרעינים (אז נווה יער, כיום אלוני אבא). השילוב בין הצברים ללוחמים בקיבוץ לא עלה יפה; הצברים התנשאו מעליהם וראו בהם "דיכאוניים", וחלוקת המשאבים הייתה בלתי הוגנת. הוחלט לחפש אדמה אחרת, ולבסוף קיבל לידיו הגרעין את אדמות הכפר הערבי א-סמריה, שתושביו ברחו במלחמת העצמאות. ב-15 באוקטובר נבחרה הנהגה זמנית לקיבוץ החדש שמנה כ-140 איש, ולובטקין נבחרה כיושבת ראש ההנהלה. ב-1 בפברואר החלה העבודה בשטח. ב-18 באפריל 1949 עלו כלל החברים על קרקע הקיבוץ החדש, שנקרא "קיבוץ לוחמי הגטאות". לובטקין עבדה בענפי המשק השונים בקיבוץ החדש – בלול, במכבסה, במטבח בית הילדים וכו' – ואף כיהנה שלוש פעמים כמזכירת המשק (ב-1948 עוד בנווה יער, ב-1956–1957 וב-1963–1965) – תפקיד שרוב המחזיקים בו היו גברים. באביב 1950 השתתפו בני הזוג בפגישה של נציגי הקיבוץ עם מזכירות הקיבוץ המאוחד וסוכם להגשים את חלומו של צוקרמן להקמת "בית לוחמי הגטאות למורשת השואה ע"ש יצחק קצנלסון" בסיוע כספי של הקיבוץ המאוחד. "מוזיאון" זמני כבר היה קיים באחד ממבני הקיבוץ, ובו רוכזו שלל המסמכים, התעודות והצילומים ששמרו והביאו איתם חברי הקיבוץ. לובטקין ניצלה את כישוריה בהשגת כספים ותרומות, ובמרץ 1953, כשהנשיא יצחק בן-צבי סירב לקחת את המוזיאון תחת חסותו, פנתה לרעייתו רחל ינאית, ובסיועה הוקם ועד ציבורי לגיוס כספים למוזיאון "שוחרי בית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון למורשת השואה והגבורה". לובטקין שימשה כמזכירה האגודה. במסגרת תפקידה זה יצרה קשרים עם מספר ארגונים נוספים, כדוגמת הסתדרות המורים, וניסתה לרתום את חבריהם להיות חברי האגודה בדמי חברות של שלוש לירות בשנה. גם כלל קיבוצי הקיבוץ המאוחד התחייבו להיות חברים באגודה ולהעביר מסי חבר כמספר החברים.
בפרשת השילומים היו לובטקין וצוקרמן שותפים למחאה הציבורית נגד מדיניות הממשלה לקבלת הפיצויים מגרמניה המערבית, לצד חבריה מאחדות העבודה, וכן חברי תנועת השומר הצעיר ותנועות שעמדתן הפוליטית הייתה מנוגדת, כתנועת החרות. הם האשימו את הממשלה בהליכה "בדרכי היודנראט" והתנגדו לנירמול היחסים עם גרמניה. הם ראו בקבלת הפיצויים עדות ל"זיכרון לאומי קצר" ופגיעה בזכר ובכבוד הלוחמים הנופלים והנספים. אף על פי כן, עם קבלת החלטת הממשלה ותחילת השיח על קבלת הפיצויים האישיים מגרמניה, בתקופה שבה הייתה מזכירת הקיבוץ, קראה לובטקין לחברים לממש את זכותם ולדרוש את פיצוייהם "לטובת המשק" (ברוח החלטת הקיבוץ המאוחד) ולהפקידם בקופת המשק השיתופית, זאת על אף שהיא וצוקרמן בחרו שלא לעשות כן (דבר שהכעיס עד מאוד חלק מחברי הקיבוץ).
לובטקין וצוקרמן היו בין המעידים במשפט אייכמן, לצד נציגי השומר הצעיר: אבא קובנר וישראל גוטמן, ונציגי תנועת "עקיבא": הלה רופאייזן-שיפר ורבקה קופר. עדויות הלוחמים לא היו אמורות לשמש כעדויות משפטיות, כי אם כעדויות היסטוריות. ההחלטה להזמינם הייתה החלטה אישית של התובע גדעון האוזנר, שגם נעזר בהם באיתור עדים מתאימים למשפט. על עדותה במשפט נמתחה ביקורת בחוגים הרוויזיונסטים, שטענו כי מיעטה בהזכרת מחתרת האצ"י, שהייתה קשורה לתנועת בית"ר במרד; אולם רוב התגובות הציבוריות לעדותה היו נלהבות. חנה ארנדט, שסיקרה את המשפט, טענה כי עדותה של לובטקין הדגישה כי המורדים באו מכל שכבות העם היהודי.
לובטקין המשיכה לפעול בתפקידים ציבוריים שונים שהוטלו עליה על ידי תנועת הקיבוץ המאוחד, כצירה בכינוסים שונים וחברה בוועדות שונות, ואף ייצגה את התנועה במשך תקופה מסוימת (1966) בסוכנות היהודית. בשנת 1964 יצאה לשנתיים של לימודים בסמינר אפעל, שהקנו לה תעודה שוות ערך לתואר ראשון כללי. היא הייתה מועמדת לכנסת שלוש פעמים מטעם הרשימה של "אחדות העבודה", אולם לא נבחרה מעולם. אחרי מלחמת ששת הימים נענתה לבקשת טבנקין והייתה, יחד עם צוקרמן, בין חותמי האמנה של התנועה למען ארץ ישראל השלמה. אף על פי כן, בדיון שנערך בקיבוצה הדגישה כי היא מאמינה כי כלל התנועה מאוחדת בשאיפה לשלום, אולם הטילה ספק בהנחה שוויתורים יביאו לשלום, וכי אינה מאמינה כי ניתן יהיה להגיע לשלום תוך הפגנת חולשה – זאת, תוך הפגנת נאמנות לקו הטבנקיני.
משפחה
צביה נישאה ליצחק צוקרמן, ומעולם לא שינתה את שם משפחתה. היא הייתה אם לשמעון, שנולד ביגור בעת שהייתה בת 33 והיה בנה הראשון של הקבוצה, וליעל, שנולדה בקיבוץ לוחמי הגטאות שנתיים אחריו. כרעיה נהגה לובטקין לקחת על עצמה תפקידי משק נוספים על מנת לפצות על זמן העבודה שהפסיד יצחק בעת שהיה עסוק בענייני המוזיאון.
בשנת 1976, לאחר שנים של עישון כבד, חלתה לובטקין בסרטן. על ערש דווי הייתה מעורבת בעריכת ספרה "בימי כיליון ומרד", וביקשה שיצא לאור רק לאחר מותה. היא נפטרה בביתה ב-11 ביולי 1978, ונקברה בבית הקברות שבקיבוצה. על מצבתה נכתב רק שמה הפרטי "צביה". לאחר מותה עסק יצחק צוקרמן בהוצאת ספרה, אשר זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
נכדתה, רוני, היא האישה הראשונה שסיימה את קורס הטיס של חיל האוויר הישראלי במגמת קרב.
הנצחתה
היישוב "מעלה צביה" קרוי על שמה.
בבית לוחמי הגטאות קרוי על שמה המרכז הלימודי ע"ש צביה ויצחק צוקרמן, המקיים סדנאות לימודיות. מרכז הקליטה בקריית ים נקרא על שם צביה לובטקין בטקס חגיגי שהתקיים ב-8 באוקטובר 1980, בהשתתפות מנכ"ל הסוכנות היהודית שמואל להיס, ראש העיר קריית ים בנימין אפרת, בני משפחה, חבריה מקיבוץ לוחמי הגיטאות ועולים דיירי מרכז הקליטה. ב 15 במרץ 2021 נערך טקס נוסף בהשתתפות יו"ר הסוכנות היהודית יצחק הרצוג, ראש העיר קריית ים דוד אבן צור, בני משפחה ומוזמנים, בו אושררה ויושמה ההחלטה, שמרכז הקליטה בקריית ים נקרא ע"ש צביה לובטקין.
ב-2 באפריל 1985 הוציא דואר ישראל בול דואר, בעיצובו של אריה גלזר, הנושא את דיוקנם של צביה לובטקין ויצחק צוקרמן.
גאוגרפיה של בוטסואנה
בוטסואנה היא מדינה ללא מוצא לים הממוקמת בדרום יבשת אפריקה, מצפון לדרום אפריקה. שטחה של בוטסואנה הוא 581,730 קילומטרים רבועים מתוכם 566,730 הם אדמת מדבר ושטחי ביצות בדלתת נהר האוקבנגו. לבוטסואנה גבולות יבשתיים עם שכנותיה (נמיביה, זימבבואה, דרום אפריקה וזמביה ) באורך 4,347 קילומטרים. חלק גדול מאוכלוסיית בוטסואנה מרוכזת בחלק המזרחי והצפוני של המדינה.
בוטסואנה קרינת השמש גבוה כל השנה אבל החורף היא התקופה שטופת השמש במיוחד. סופות וסערות אבק פזורות על כל הארץ בעונה היבשה.
פני השטח
פני השטח ברובן שטוחים המתנשאים על גבי רמה משורית (רמה שולחנית) בגובה ממוצע של כ-1,013 מטרים. בהיקף הרמה פזורות גבעות והרים שבהם מתבצעת כרייה של מחצבים רבים כגון: יהלומים, נחושת, ניקל, מלח, סודה לשתייה, אשלגן, ברזל, כסף ועוד. מדבר קלהרי נמצא במרכז ובדרום מערב המדינה. דלתת נהר האוקבנגו, היא אחת הדלתות הפנים יבשתיות הגדולות בעולם והוקרה בשנת 2014 כאתר מורשת עולמית. הדלתה נמצאת בצפון-מערב ובמרכז המדינה. הדלתה הנפרשת כמניפה ענקית מסתיימת במדבר מישורי מלח נקראת מקגאדיקגדי פאן (Makgadikgadi Pan). הדלתה עשויה מאדמת סחף ומשתרעת דרך קבע על פני שטח ביצתי של 6,000 קמ"ר, אליו נוספים כ-7,000 עד 12,000 קמ"ר של אזורי עשב המוצפים באופן עונתי. סוג הצמחייה במחוזות הצפוניים של המדינה היא מסוג סוואנה, עם עשבים גבוהים, שיחים ועצים. דלתת מקגאדיקדי היוותה אזור מגוריו של האדם הקדמון. ממצאים מתקופת האבן התיכונה האפריקאית, מעידים על נוכחות אנושית באזור הדלתה לפני יותר מ-100,000 שנה, ודוגמה ליישוב קדום זה נמצאת באתר הפטרוגליפים בטסודילו, צפונית-מערבית לדלתה. אזור הביצות העונתיות הגדול הזה מורכב ממספר משורי מלח נרחבים. הגדולים ביניהם הם Ntwetwe Pan, Sua Pan ו- Nxai Pan. הנקודה הנמוכה ביותר בבוטסואנה נמצאת בגובה 513 מטרים מעל פני הים, במפגש הנהרות לימפופו ושאשה. הנקודה הגבוהה ביותר נמצאת בדרום מזרח המדינה, בפסגת הר מונלנונג, המתנשא לגובה 1,494 מטרים. הרי טסודילו שבהם נמצאו מערות האדם הקדמון, הנמצאים בצפון מערב המדינה מתנשאים לגובה 1,489 מטרים.
מדבר קלהארי
מדבר קלהארי הוא מדבר באפריקה הדרומית ששטחו עולה על 900,000 קילומטר רבוע. המדבר מכסה את מרבית שטחי בוטסואנה, חלקים מנמיביה ודרום אפריקה. במדבר ישנם מגוון אתרים מקומיים הנעים מחול מדברי ועד לאזורים שכלל לא נחשבים בהגדרה הציבורית למדבר; אחד מהם הוא האזור הנקרא סוקולנט קארו, שבו קיימים כ-5,000 מינים של צמחים סוקולנטים כאשר כמעט מחצית מהם אנדמיים.
באזור מדבר קלהרי אזור עם סביבה אקולוגית ייחודית ובה מספר מערות, אגמים תת-קרקעיים ומיני בעלי חיים ייחודיים. באזור זה שוכן האגם התת-קרקעי הגדול בעולם, שנמצא במערת נשימת הדרקון. שטחו של אגן מדבר קלהארי הוא 2.5 מיליון קמ"ר.