cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוכבד בת-רחל
המאבק לשוויון נשים בקיבוץ
בארץ ישראל נחשפה לאי השוויון בין גברים לנשים עוד בזמן עבודתה בבניין בבית החרושת בתל אביב כשראתה שפועל גבר השתכר שכר גבוה יותר לפי שעת עבודה מפועלת אישה, על אף שתפוקתם הייתה שווה. כמו נשים אחרות בעלייה השלישית, שהמהפכה הבולשביקית וקידוש ערך השוויון עיצבו את תפיסת עולמן, האמינה כי על השוויון לחול גם בין גברים לנשים:
כמו נשים אחרות בעלייה השלישית ציפתה למצוא בארץ ישראל הוויה פועלית שיתופית ושוויונית, אך עם הזמן התברר כי השתלבותן בקרב הפועלים חייבה אותן לצנן את להט מהפכני זה. האפליה התבטאה גם בוועד הפועלים, אליו נבחרו חברים בלבד וחבריו לא ראו צורך מיוחד בהגנה על השוויון בשכר הפועל והפועלת, כיוון שלא הבינו שבכך נגרם עוול לחברה. היא האמינה כי על החברה "לחנך את עצמה לעצמאות, לפעילות, ליכולת להתמודד באותם תחומים שהיא מסוגלת לגלות בהם את יכולתה, משוחררת מכבלים של מסורת, של משפטים קודמים.
שיתוף נשים בחיים הציבוריים
בעין חרוד ראתה כי גם בקיבוץ לא שורר שוויון, כי החברים הם שהכריעו ונשים נטו להימנע מהבעת עמדה באסיפות, והגיעה למסקנה כי יש הכרח באקטיבציה של החברה כדי לשבור את השגרה המקובלת. היא פרסמה בביטאון ההסתדרות דבר רשימה בנושא הקמת בית תינוקות לאימהות עובדות, כדי שהאישה לא תהיה כבולה לבית ולילדים, תוכל לצאת לעבודה ולהשתתף בחיים הציבוריים, החברתיים והמדיניים. לדבריה, "חוג החברות בעין חרוד הגיע למסקנה כי הפעלת החברה צריכה גם יוזמה ארגונית וקביעת כללים מסוימים לבחירת מוסדות משקיים ביישוב הקיבוצי ובארגוני הקיבוץ הכלליים". החלטה זו הצמיחה את הרעיון אותו הובילה ליליה בסביץ, לפיו בכל רשימת מתמודדים ביישוב ובקיבוץ יוקצה שליש מהמקומות לחברות. בשנת 1928 הוציאה עם בסביץ חוברת על החברה בקיבוץ. על פי בת-רחל, יצחק טבנקין עודד מאבק זה ופעל תמיד לקידום החברה בכל התחומים. "חוק השליש" התקבל והיה לאבן יסוד בתנועות הקיבוציות, ההסתדרות, והמפלגות. למרות זאת לא תמיד מומש והיו חברות שראו בכך פגיעה וטענו כי בקיבוציהן הן אינן זקוקות לכך. לאחר זמן מה, כשלאחת המועצות של הקיבוץ הארצי לא נבחרה אף חברה, הגיעה התמיכה והדרישה גם מחברות קיבוץ זה.
היא כתבה רשימות לביטאון הפועלות דבר הפועלת ובמרץ 1940 ערכה יחד עם ליליה בסביץ את הקובץ "חברות בקיבוץ" בו השתתפו כ-120 חברות. עיקרה של העבודה היה רישום מפי חברות ביישובי הקיבוץ על חייהן, עבודתן, התלבטויותיהן ופעילותן בכל תחומי החיים הקיבוציים במשק ובחברה. מטרתו של הספר, כתבה, הייתה "שסיפור חיי הנשים החלוצות, שמסרו נפשן לעבודה ולבניין החברה הקיבוצית יישאר כעדות לדורות". ממרחק הזמן כתבה כי "אין ספק שהקובץ העלה לא רק את ההערכה העצמית של האישה בקיבוץ, הוא נתן דחיפה רבת עוצמה ליתר פעילות של החברה בחיי החברה הקיבוצית. ואף בחי האישה במשפחה בעיר".
המאבק על שיתוף החברות בשמירה
עם פרוץ המרד הערבי דרשו החברות בקיבוץ עין חרוד להשתתף שמירה ובהגנה יחד עם החברים. חברי המפקדה טענו כי הדבר רק יכביד על השמירה. בסופו של דבר, כתבה, "ניצחה הדעה שאין לעצור בעד החברה, כי היא אחראית לחייה כשם שהגבר הוא אדון לחייו, ושאין כאן הכבדה אלא עזרה להגנה". על פי בת-רחל, למאבק זה היו הדים ביישוב כולו: "לאחר השתתפות חברות ונשים בבריגדה בימי מלחמת העולם השנייה, השתתפות חברות בפלמ"ח בשנות מלחמת העצמאות, וגיוס נשים לצה"ל במדינת ישראל, התחיל עידן חדש במאבקה של האישה לזכויותיה ולעצמאותה".
בשנותיה האחרונות חיה בקיבוץ נען, בו חיו בתה ונכדיה. נפטרה ב-18 באוגוסט 1989 ונקברה לבקשתה בקיבוץ עין חרוד.
כתביה ובעריכתה
ערכה את הביטאון "צרור מכתבים" ואת יומן משק עין חרוד. פרסמה מאמרים ורשימות בעיתונים דבר ולמרחב, בביטאון הקיבוץ המאוחד מבפנים ודבר הפועלת ובעיתון "בעתיד" של תנועת החלוץ בפולין.
בית הכנסת בפאזאנן שטראסה
בית הכנסת בפאזאנן שטראסה (בגרמנית: Synagogue Fasanenstrasse) היה בית כנסת של היהדות הרפורמית שנפתח בברלין ב-26 באוגוסט 1912 בשכונת שרלוטנבורג, קרוב לתחנת הרכבת ברלין גן החיות.
היסטוריה
הקהילה היהודית בשרלוטנבורג גדלה במהירות, ובשנת 1905 סוכם על נחיצות בנייתו של בית הכנסת החדש באזור. הבניין נבנה בסגנון נאו-רומנסקי ונפתח בשנת 1912. הוא כלל אולם תפילות ל-1,720 מתפללים ובית הספר. לאו בק היה בין מנהיגי הקהילה. החזן הראשי היה מגנוס דווידסון. בנוסף להיותו חזן ראשי הוא היה תורם קבוע לכתב עת בנושא חזנות שהיה יוצא לאור בשנים 1927–1938 על ידי ליאון קורניצר.
וילהלם השני, קיסר גרמניה נכח בפתיחת בית הכנסת, דבר שגרר ביקורת קשה מצד קורט טוכולסקי.
כבר בשנת 1931 מתפללי בית הכנסת הותקפו על ידי האס אה. למרות הקשיים, התפילות במקום התקיימו עד לשנת 1936. במהלך ליל הבדולח הבניין נהרס בהוראה ישירה של יוזף גבלס. לאחר ביזה של הבניין הוא נשרף. בשנת 1939 שרידי הבניין הועברו לחזקת הדואר. בשנת 1943 הבניין סבל מפגיעות של הפצצות.
לאחר השואה מספר היהודים בברלין היה קטן. ראש הקהילה, היינץ גלינסקי, ביקש להקים על יסודות הבניין מרכז קהילתי. בשנת 1957 וילי ברנדט השתתף בטקס הנחת אבן הפינה של הבניין החדש. הבניין החדש נפתח בשנת 1959, וחלק מחזית הבניין המקורי שולב בו.
בשנת 2006 כלל הבניין רק מרכז חינוך, ומשרדי הקהילה עברו לבניין חדש.
מזי הירונו
מזי הירונו (באנגלית: Mazie Keiko Hirono, ביפנית: 広野 慶子; נולדה ב-3 בנובמבר 1947) היא פוליטיקאית אמריקאית חברת המפלגה הדמוקרטית, המכהנת כסנאטורית מטעם מדינת הוואי, מאז שנת 2013. הירונו היא האישה הראשונה שנבחרה לסנאט מטעם הוואי, האסייתית אמריקאית הראשונה המכהנת, חברת הסנאט הראשונה שנולדה ביפן, וכן חברת הסנאט הראשונה המאמינה בבודהיזם.
ביוגרפיה
הירונו נולדה במחוז פוקושימה שביפן. על אף היותה ילידת יפן, היא נולדה לאם בעלת אזרחות אמריקאית. סבה וסבתה מצד אמה היגרו להוואי כאשר סבתה הייתה בגיל 16. סבה עבד בתחום מטעי הסוכר. לאחר שמצאו עבודה זו כמסובכת למדי, פתחו השניים בית מרחץ בהונולולו ב-1928. היו להם שני ילדים, לורה ואקירה, וסבתה חזרה להתגורר ביפן יחד עמם, וסבה נשאר לתחזק במשך שנתיים את בית המרחץ עד שהתאחד עם משפחתו ב-1941. בתם לורה התחתנה עם וטרינר מקומי, ולזוג נולדו שלושה ילדים, שאחת מהם היא מזי, בתם האמצעית והיחידה. בהמשך, לאחר שנישואי הזוג התדרדרו עקב מנהגי הימורים ושתייה של האב, התגרשו השנים ב-1951. לבסוף החליטו סבה וסבה יחד עם אמה להגר חזרה להוואי.
בשנת 1955, בגיל 8, החלה הירונו להתגורר בהונולולו שבהוואי, שם גם בילתה את נעוריה, והיא הפכה לאזרחאית אמריקאית ב-1959, בשנה בה נתקבלה הוואי כמדינה בארצות הברית. לאחר שלמדה לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת הוואי ב-1970, סיימה תואר J.D במשפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון שבוושינגטון די. סי. ב-1978. לאחר מכן שבה להונולולו ושירתה כפרקליטה.
בין השנים 1980–1995 שירתה כחברה בבית הנבחרים המדינתי של הוואי. בנובמבר 1994 נבחרה לשרת כסגנית מושל הוואי, תחת המושל הדמוקרטי בן קאייטנו, ושירתה בתפקיד זה עד דצמבר 2002. ב-2002 הייתה המועמדת הדמוקרטית למושל הוואי, אך הפסידה ליריבתה הרפובליקנית, היהודייה לינדה לינגל. בניצחונה הייתה לינגל לרפובליקנית הראשונה שנבחרה למשרת המושל בהוואי מאז 1962.
בנובמבר 2006 נבחרה לשרת בבית הנבחרים של ארצות הברית, על תקן המחוז השני של הוואי, המייצג ברובו את העיר הונולולו ופרבריה. ב-2008 וב-2010 נבחרה לכהונות נוספות, וגברה על יריביה בשני המקרים ברוב של יותר מ-72% מן הקולות. היא שירתה שם עד 2013.
במאי 2011 הכריזה הירונו על כוונתה להתמודד למושב שהותיר הסנאטור הדמוקרטי המכהן דניאל אקאקה, שהצהיר כי לא יתמודד לכהונה נוספת בבחירות הבאות. בנובמבר 2012 היא נבחרה לסנאט, לאחר שגברה על מושלת הוואי לשעבר לינדה לינגל, שלה הפסידה בעבר בבחירות למושל המדינה, ברוב של 62.6% ממניין הקולות. בכך הייתה לאישה הראשונה המייצגת את הוואי בסנאט, וכן המהגרת ילידת אסיה הראשונה המשרתת בבית מחוקקים זה. בשנת 2018 התמודדה לכהונה שנייה, וזכתה ברוב עצום.
פיוטר טרוחובסקי
פיוטר ארתור טרוחובסקי (בפולנית: Piotr Artur Trochowski; נולד ב-22 במרץ 1984) הוא כדורגלן עבר ששיחק בעמדת הקשר התקפי במספר קבוצות בבונדסליגה הגרמנית ובלה ליגה הספרדית.
קריירה
טרוחובסקי החל לשחק כדורגל בקבוצות ילדים ונוער שונות בגיל 9. בשנת 1999 עבר לשחק בקבוצת הנוער של בבאיירן מינכן ובהמשך עבר לשחק בקבוצת המילואים. בחודש ינואר 2005 עבר להמבורג. ב2005/06 עלה בהרכב הפותח במרבית המשחקים. במהלך העונה כבש חמישה שערי ליגה ושני שערים נוספים במסגרת האירופאית. במחצית השנייה של עונת 2010/11 איבד את מקומו בהרכב הראשון ומיעט לקבל דקות משחק.
בקיץ 2011 עבר לסביליה, בה חתם על חוזה ל-4 עונות. בעונתו הראשונה שותף ב-35 משחקי ליגה, בהם כבש שער אחד.בפתיחת עונת 2012/2013 הבקיע שני שערים - האחד מול ריאל מדריד והשני מול ברצלונה, אך נפצע לאחר שישה משחקים והושבת עד לסיום העונה.
ב-21 ביולי 2015 חתם טרוחובסקי על חוזה לעונה במועדון אאוגסבורג, אולם מיעט לשחק עקב פציעה ולבסוף פרש ממש פעיל.
מוסולה קתרין קסקטי
מוסולה קתרין קסקטי (באנגלית: Musola Cathrine Kaseketi; נולדה באוקטובר 1968) היא יוצרת קולנוע ופעילת זכויות אדם מזמביה. היא האישה הראשונה מזמביה לביים סרטים כמקצוע.
תחילת דרכה
קסקטי נולדה ב-1968 בסולווזי, אך גדלה בשנותיה הראשונות בקאבווה, בעקבות מדיניות ממשלתית של רילוקיישן. בתור ילדה קטנה, טעות רפואית של סטודנטית לסיעוד גרמה לה לשיתוק באחת מרגליה; יש לה כתוצאה קשיי התניידות. היא הוכשרה בתור חייטת מעצבת בגדים לפני שעברה לזימבבואה ללמוד תיאטרון. לאחר מכן היא סיימה בהצטיינות תואר מבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ניוטון בדרום אפריקה.
בהמשך חייה היא הרחיבה את השכלתה בארצות הברית ובאירופה, כולל קורסים בחוג ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת קולומביה והכשרה בתור מנחה לשוויון לנכים בארגון העבודה הבינלאומי.
קריירה קולנועית
הסרט הראשון שלה, Suwi ("אמונה"), אותו כתבה, ביימה והפיקה, יצא ב-2009, והוקרן במספר מדינות באירופה, ובדרום אפריקה. היא ביימה פרקים של אופרת הסבון הזמבית Kabanana, כמו גם מספר רב של סרטים דוקומנטריים. היא המייסדת של העמותה Vilole Images, קרן ללא מטרות רווח אשר מספקת הדרכה ליוצרי סרטים צעירים בזמביה. עד כה, היא ביימה שלושה סרטים באורך מלא: Suwi, Dreams of Forgotten Youth (2012) ו-Broken Hill Man (2013), כמו גם סרט סטודנטים, Making a Difference in Life (1999). היא גם הקימה את פסטיבל הסרטים הבינלאומי הראשון של זמביה, Shungu Namutitima ("עשן מרעים").
קסקטי היא רכזת זמביה ודרום אפריקה של ArtWatch International, ויו"ר אגודת צלמי הסרטים של זמביה.
פעילות זכויות אדם
זמן קצר לאחר שיצא סרטה Suwi, פנתה אל קסקטי קבוצה של נשים נכות אשר שאבו השראה מהסרט. יחד איתן, היא הקימה את Pachibwanse Corner, או מקום מפגש נשים, פרויקט לפיתוח קהילה כפרית ולמען שיפור חייהן של נשים עם מוגבלויות. רבים מסרטיה התיעודיים עוסקים בנושאים חברתיים המשפיעים על נשים נכות.
Breathe (2 AM)
Breathe (2 AM) (בעברית: לנשום (2 לפנות בוקר)) הוא סינגל של הזמרת-יוצרתת האמריקאית אנה נאליק. השיר יצא לאור ב-18 בדצמבר 2004, על ידי חברת התקליטים קולומביה רקורדס, כסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה שלה Wreck of the Day
השיר נכלל בכמה פסקולי תוכניות טלוויזיה שונות, דוגמת "האנטומיה של גריי", "מכושפות" ו"סמולוויל", ואף בסקפולי סרטים כמו "הרבה כמו אהבה ו"גריפין ופניקס".
אריך שטראובה
גנרל אריך שטראובה (בגרמנית Erich Straube; 11 בדצמבר 1887 – 31 במרץ 1971) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
שטראובה נולד ב-11 בדצמבר 1887 באלסטרוורדה, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-62 (שלזיה העילית ה-3), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה. ב-24 בדצמבר 1914 הועלה שטראובה לדרגת אובר לוטננט, וב-18 באוגוסט 1916 הועלה לדרגת האופטמן. בדצמבר 1917 מונה לקצין מטה בדיוויזיית המילואים של המשמר, וביוני 1918 מונה לקצין מטה בחיל המילואים. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף שטראובה לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1929 הועלה שטראובה לדרגת מיור, וב-1 בנובמבר 1933 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 באוקטובר 1935 הועלה לדרגת אוברסט, וב-6 באוקטובר 1936 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-82. ב-15 בספטמבר 1938 מונה שטראובה למפקד בית הספר הצבאי במינכן, וב-1 ביוני 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה מונה שטראובה למפקד הדיוויזיה ה-268, שהייתה בעתודת הארמייה הראשונה בחזית המערבית, ובמהלך המערכה על צרפת לחם עימה כחלק מהקורפוס ה-12 במסגרת הארמייה הראשונה, ועל כך קיבל ב-19 ביולי 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. בספטמבר 1940 נשלח עם הדיוויזיה שבפיקודו כחיל כיבוש בפולין, וב-1 ביוני 1941 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. במהלך מבצע ברברוסה לחם שטראובה עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-7 במסגרת הארמייה הרביעית, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם עימה כחלק מהקורפוס ה-20 במסגרת הארמייה הרביעית. ב-21 באפריל 1942 מונה שטראובה למפקד הקורפוס ה-13, וב-1 ביוני 1942 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. שטראובה לחם עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות B, ולאחר מכן במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, וב-20 בפברואר 1943 נפצע בקרב והועבר לעתודת המילואים.
ב-27 ביולי 1943 מונה שטראובה למפקד הקורפוס ה-74 בברטאן, שהיה חלק מהארמייה השביעית, וב-30 בספטמבר 1944 הוענק לו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-17 בדצמבר 1944 מונה שטראובה למפקד הקורפוס ה-86, שהיה חלק מארמיית הצנחנים הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות H, ובינואר 1945 הועבר עם הקורפוס שבפיקודו תחת פיקוד הארמייה הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות G. בפברואר 1945 נשפט שטראובה על איבוד עמדה חזקה על נהר המז, אולם לא הורשע בדין. ב-28 באפריל 1945 מונה שטראובה למפקד ארמיית הצנחנים הראשונה, שהייתה חלק מה-OB Nordwest, ובסוף המלחמה נכנע בראש כוחותיו והלך לשבי הבריטי.
לאחר המלחמה
שטראובה שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר שטראובה באוסטרודה על ההארץ, וב-31 במרץ 1971 מת, והוא בן 83 שנים.
מנספילד פארק (סדרה, 1983)
מנספילד פארק (באנגלית: Mansfield Park) היא סדרת דרמה בריטית משנת 1983 בהפקת ה-BBC, עיבוד לרומן באותו שם מאת ג'יין אוסטן שיצא לאור לראשונה ב-1814. זהו העיבוד הראשון שנעשה לרומן למסך הקולנוע או הטלוויזיה. העיבוד נאמן למקור הספרותי בניגוד לסרט הקולנוע "מנספילד פארק" של פטרישה רוזמה משנת 1999. ג'וני לי מילר שגילם בסדרה את אחד מאחיה הקטנים של פאני, כיכב בסרט הקולנועי בתפקיד אדמונד ברטרם.
תקציר העלילה
העלילה מתרחשת באנגליה בתחילת המאה ה-19. ספרה של ג'יין אוסטן העוסק במידות טובות ובמידות רעות, מספר את קורותיה של פאני פרייס, ילדה ענייה שמגיעה לחיות בביתו המהודר של דודה העשיר, סר תומאס ברטרם. פאני, שכל בני משפחתה פרט לבן דודה אדמונד מתייחסים אליה בזלזול, נאבקת להתקבל על ידם. בני המשפחה הרדודים מאמינים שהעושר משמעו איכות. כאשר פאני מצליחה לזכות במעט כבוד מצד קרוביה הסנובים, היא מעוררת את כעסו של סר תומאס, כשהיא דוחה את חיזוריו של הנרי קרופורד הפלרטטן. פאני היא היחידה שמצליחה לעמוד על טיבו האמיתי של קרופורד, ואינה מוכנה להינשא לאדם חסר עקרונות.
Light Years
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים שבאוסטרליה.
רקע והצלחה
האלבום זכה להצלחה רבה באוסטרליה כאשר הגיע למקום הראשון במדינה ובכך הפך לאלבום הראשון שלה לעשות זאת ואף הגיע למעמד פלטינה מרובעת עם מכירות של 280 אלף עותקים. על מנת לקדם את האלבום, הופיעה והתראיינה מינוג בטלוויזיה, תוך שהיא יצאה לסיבוב ההופעות "On a Night Like This Tour", באירופה ואוסטרליה.
האישה הכושית
האישה הכושית הייתה אשתו של משה רבנו ומוזכרת פעם אחת בתורה:.
מרים מתלוננת באוזני אהרן על אודות האישה ה"כושית" אשר לקח משה. פרשנים חלוקים בדעותיהם אם הייתה זו צפורה או אשה נוספת שנשא משה.
זהותה של האישה הכושית
לפי התלמוד הבבלי, האישה הכושית היא צפורה:
רש"י מבאר שהייתה אישה יפה, ולכן נקראת כושית, כי:
ר' אברהם אבן עזרא מפרש את הדברים כפשוטם ואומר כך:
לפי הרשב"ם, האישה הכושית אינה ציפורה, אלא מלכה מארץ כוש (כפי שסיפר כבר יוסף בן מתתיהו):.
זיהוי האשה הכושית עם צפורה מקובל גם על מספר חוקרים בני זמננו, אולם לא ניתן הסבר על מה ראתה מרים לדבר סרה במשה, שהרי הוא נשא את צפורה שנים רבות קודם לכן, בהיותו צעיר. חוקרים אחרים סבורים כי מדובר באשה לא מוכרת שנישאה למשה בזמן הנדודים של בני ישראל במדבר או באשה שהייתה בין הערב-רב שיצאו עם ישראל ממצרים.
מסורות חוץ-מקראיות
במסורות יהודיות חוץ מקראיות מופיע סיפור מפורט יותר. ארתפנוס, היסטוריון יהודי מהמאה ה-3 לפנה"ס, מספר שחנפרע קינא במשה על הצלחותיו ואהבת העם המצרי אליו, לכן שלח אותו כנגד צבא ממלכת כוש עם צבא לא מיומן של איכרים במטרה שיהרג. משה בניגוד לצפיות ניצח את הכושים, זכה באהדתם, בנה להם עיר ולימד אותם את מנהג ברית המילה. זוהי העדות הבתר-מקראית הקדומה ביותר הקושרת בין משה ובין כוש. בספר קדמוניות היהודים מוסיף יוסף בן מתתיהו ומספר שבזמן מצור משה על שבא, עיר המלוכה של כוש, ראתה אותו בת המלך הכושי תרביס והתאהבה בו בשל גבורתו וחוכמת תכסיסיו. היא כרתה איתו ברית נישואין כתנאי להסגרת העיר בידיו. משה עמד בחוזה ולקח אותה איתו חזרה למצרים. אזכור לסיפור זה ניתן גם בתרגום המיוחס ליונתן. לדעת יאיר זקוביץ ואביגדור שנאן, דבריהם של ארתפנוס ויוספוס משקפים מסורת עתיקה שהייתה קיימת בקרב עם ישראל הקדום. מסורת זו לא נכנסה לסיפור חייו של משה הצעיר, אולם היא נרמזת בסיפור צרעת מרים. לדעתם, התורה דחתה את המסורת הזו, משום "שהיא מציגה את משה הצעיר כמשתף פעולה עם המצרים" וכנושא אשה מצאצאי חם בן נח המקולל, אלא שהמסורת המשיכה את חייה בעל-פה וחזרה בספרות הבתר-מקראית.
תוכינון ירוק-קווים
תוכינון ירוק-קווים (שם מדעי: Chlorurus sordidus) הוא מין של דג ממשפחת התוכינוניים החי במי האזור האינדו פסיפי, לרבות בים סוף. אורכו של דג זה 40 סנטימטרים והוא חי בזוגות או קבוצות קטנות. צבע הנקבות ירוק-זית עם 5–6 כתמים לבנים ואילו צבע הזכרים טורקיז עם לחיים כתומות.
דג זה ניזון מאצות הגדלות על אלמוגים והוא משתמש בשיניו לנגוס בענפי האלמוגים וטוחן אותם בשיני הלוע שלו. האצות מעוכלות ואילו שאריות האלמוגים מופרשות.
בלילות הוא מסתתר ללא תנועה בנקיקי השונית וגופו מפריש מעטה רירי המבודד אותו מהסביבה. בדג זה קיימת הרמפרודיטיות קדם-נקבית.
דג זה תואר על ידי החוקר פטר פורסקל ב-1775.
שמואל גורדון
שמואל גורדון (נולד ב 1944 בקיבוץ משמר העמק) היה איש צבא ישראלי, ששירת 27 שנים בחיל האוויר הישראלי, כטייס קרב, מפקד יחידות מבצעיות וקצין מטה עד דרגת אלוף-משנה. הוא חוקר העוסק במחקרים אסטרטגיים, ביטחון לאומי, מאבק בטרור ועשיית הסדרים בין ישראל לשכנותיה.
שירותו הצבאי
גורדון התגייס לחיל האוויר ובשנת 1963 סיים קורס טיס במגמת קרב. לאחר מכן שימש כמדריך בבית הספר לטיסה. במלחמת ההתשה לחם כטייס מיראז' בטייסת הקרב הראשונה. בהמשך עבר הסבה למטוס "פנטום", ושירת כסמ"ט ב' ואחר כך סמ"ט א' בטייסת אבירי הזנב הכתום שבפיקודו של יפתח ספקטור. במסגרת זו השתתף ב-2 בינואר 1973 בהפלה הראשונה של מטוס בידי הטייסת. במלחמת יום הכיפורים טס בטייסת זו בהצבת חירום. לאחר מכן שימש מפקד טייסת 105, של מטוסי פנטום.
בשנים 1977–1979 היה ראש הענף לאימון והדרכת מטוסי קרב במפקדת חיל האוויר, ובשנים 1978–1979 היה ראש פרויקט תוכנית האימונים של חיל האוויר לאחר החזרת סיני.
בשנים 1982–1984 שימש מפקד מוצב השליטה המרכזי של חיל האוויר, בדרגת אלוף-משנה, בין היתר במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
בשנים 1985–1988 היה מדריך במכללה לביטחון לאומי וראש צוות מחקר בנושא שדה הקרב העתידי.
במהלך שירותו הצבאי השלים בשנת 1980 לימודים לתואר ראשון (בהצטיינות) במדעי הרוח, ובשנת 1982 השלים לימודים לתואר שני (בהצטיינות) במדעי המדינה, שניהם באוניברסיטת תל אביב.
לאחר שחרורו מצה"ל
לאחר שחרורו מצה"ל שהה בשנים 1988–1991 בתאגיד ראנד בקליפורניה, שם עסק, בין היתר בסימולציות מתקדמות של היבטים מערכתיים בשדה הקרב העתידי ובאפיון מערכות נשק.
בשנים 1986–1995 היה בעל תוכנית קבועה בגלי צה"ל בנושאי ביטחון.
בשנת 1996 השלים דוקטורט בהיסטוריה צבאית באוניברסיטה העברית בירושלים. נושא התזה שלו הוא "עוצמה צבאית : טכנולוגיה צבאית ומלחמה קונבנציונלית במזרח התיכון".
עוסק, בין היתר, במחקר, בייעוץ לתעשיות הביטחון ולקהילת הביטחון בנושאים כמו מערכות נשק, ייעוץ ארגוני, ניתוח מערכות וקבלת החלטות. היה מעורב בצורה אינטנסיבית במערכת לוחמה נגד טק"ק ובמיוחד במערכת השו"ב עבור מערכת טיל נגד טילים. ערך, בשיתוף צוות מחיל האוויר, פרויקט השוואה לבחירת מטוס הקרב העתידי. פיתח מודל להערכת עוצמה צבאית ומדידת הצרכים התקציביים של משרד הביטחון וצה"ל.
פרסם מספר ספרי עיון, העוסקים בקובעי ההחלטות המדיניות והצבאיות. משמש מרצה באוניברסיטה העברית בירושלים ופובליציסט. בשנת 1998 זכה ספרו "קשתו של פאריס" בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
בנוסף פרסם ספר שירה ושני רומנים.
מספריו
ספרי עיון: שירה וספרות יפה:
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
על כתביו:
תוכינון דו-גוני
תוכינון דו-גוני (שם מדעי: Cetoscarus bicolor) הוא מין של דג ממשפחת התוכינוניים החי במי האזור האינדו פסיפי האנדמי לים סוף.
אורכו של דג זה יכול להגיע ל-50 סנטימטרים והוא בעל נחיריים אחוריים גדולים יותר מהנחירים הקדמיים. הוא חי לבדו או בקבוצות קטנות.
הוא ניזון מאצות הגדלות על האלמוגים. בעזרת שיניו הקדמיות הוא מרסק פיסות אלמוגים וטוחן אותן עד דק בשיני הלוע האצות נעכלות במעי. בדג זה קיימת הרמפרודיטיות קדם-נקבית.
צבע הצעירים לבן והראש כתום. עם ההתבגרות רוב הפרטים נקבות אשר צבען אפור וגבן חום, ואילו צבע הזכרים ירוק עם כתמים כתומים-ורודים בשוליים.
מין זה תואר על ידי החוקר אדוארד ראפל ב-1829.
אניקשט
היסטוריה
העיר נוסדה ב-1440 וקיבלה זכויות עיר ב-1516. נחרבה לחלוטין בימי מלחמת העולם הראשונה ושוקמה בתקופת ליטא העצמאית.
בשנת 1897 היוו יהודי העיר כ-70% מכלל התושבים. אחוז היהודים בעיר ירד בעקבות מלחמת העולם הראשונה, וב-1921 התגוררו בה 1,800 יהודים, שהיוו 45% מכלל האוכלוסייה.
יחידת הטיסה המיוחדת "רוסיה"
יחידת הטיסה המיוחדת "רוסיה" (ברוסית: ) היא חברה ממשלתית המספקת תחבורה אווירית לאישים בכירים ופקידי ממשל של הפדרציה הרוסית או אנשי הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית, הכפופים למחלקה המינהלית של נשיא הפדרציה הרוסית.
מטה היחידה ממוקם בשדה התעופה ונוקובו במוסקבה בטרמינל הממשל המיוחד המכונה "ונוקובו 2". עד 2009 היחידה הייתה חלק מחברת התעופה הממלכתית "רוסיה".
היסטוריה
עד 1956, המנהיגים הבכירים של ברית המועצות טסו במטוסים צבאיים שהוטסו על ידי קציני חיל האוויר. מסורת זו הופסקה ב-13 באפריל 1956: על פי צו מועצת השרים של ברית המועצות מספר 496-295C, שוחרר משרד ההגנה של ברית המועצות מחובת הסעת בכירים במדינה.
ב-5 במאי 1956 הוציא ראש המנהל הראשי לתעופה אזרחית בברית המועצות צו מספר 27 על הקמת מפעל תעופה למטרות מיוחדות (авиационного отряда особого назначения) כיחידת סמך של חברת התעופה אירופלוט, הממוקמת בשדה התעופה ונוקובו. מאוחר יותר, שונה שם היחידה למחלקת התעופה הנפרדת מספר 235 (тдельный авиационный отряд № 235). המפקד הראשון שלה היה א. קולוואטוב, צוות הטיסה גויס מצוותי מינהל התחבורה של מוסקבה ושל התעופה האזרחית.
בימי ברית המועצות הופקדה היחידה לא רק על הסעת ההנהגה הבכירה של המפלגה וממשלת ברית המועצות, אלא גם את ראשי ואישי הציבור של מדינות ידידותיות לברית המועצות. בשנים 1959–2009, חברת התעופה ביצעה גם תחבורה אווירית מסחרית סדירה של נוסעים בברית המועצות (רוסיה) ומחוצה לה במטרה לספק שירותי טיסה לצוותיה.
עם קריסת ברית המועצות, חלו שינויים בצי האוויר של מנהיגיה. בשנת 1990 שונה שם יחידת התעופה הנפרדת מספר 235 ל"יחידת התעופה הנפרדת של התעופה האזרחית" (Отдельный авиационный отряд гражданской авиации,) ובשנת 1993 הפכה לחברת התחבורה הממלכתית "רוסיה".
באוקטובר 2006 אוחדה חברת התעופה פולקובו עם חברת "רוסיה". חברת התעופה המאוחדת החלה להפעיל טיסות תחת הדגל של חברת "רוסיה", כאשר שמה של חברת התעופה הוחלף ל"חברה הפדרלית "חברת התחבורה הממלכתית 'רוסיה'".
ב-31 בינואר 2009 בצו של ממשלת הפדרציה הרוסית, הופרדה הטייסת הממשלתית מחברת "רוסיה". היחידה שולבה בתוך המחלקה הניהולית של נשיא הפדרציה הרוסית, כחברה פדרלית בשם "יחידת הטיסה המיוחדת 'רוסיה'" («Специальный лётный отряд „Россия“»). בתקופה שבין 15 באפריל ל-1 ביולי 2011, במהלך תיקון ושיפוץ המסלול בונוקובו, היחידה שינתה את בסיס האם שלה לשרמטייבו וחזרה לוונוקובו עם תום השיפוץ.
נוסעי היחידה
על פי צו נשיא הפדרציה הרוסית, מטוסים ייעודיים מיוחדים מוקצים בהסכמתו בכתב של הנשיא להסעתם של בעלי תפקידים ממשלתיים בפדרציה הרוסית, תפקידים מסוימים בשירות הציבורי הפדרלי ואישים אחרים.
על פי צו הנשיא, היחידה מספקת שירותי תחבורה אווירית עבור:
כמו כן, מאז 1978, במסגרת תעודת מפעיל של הטייסת הממשלתית, פועלת גם יחידת תעופה מאוחדת של הכוחות המיוחדים של שירות הביטחון הפדרלי של רוסיה, המספקת שירותי תעופה לראשי השירות.
במאי 2013 סופק לפטריארך קיריל מטוס Il-96 לצורך ביקורו בסין. מדוברות הכנסייה הרוסית האורתודוקסית הוסבר כי הדבר נעשה "כחריג בקשר לטווח הטיסה". בהמשך הסבירה לשכת הנשיאות כי ההסעה התבצעה על סמך אישור חד פעמי מנשיא רוסיה. עם זאת, בפברואר 2016 סופק לפטריארך קיריל מטוס Il-96 לביקורו באמריקה הלטינית.
ב-29 בספטמבר 2017, שני מטוסי Tu-214 של יחידת הטיסה המיוחדת "רוסיה" נשלחו להסעת נוסעי חברת התעופה VIM-Avia מאנטליה. ילנה קרילובה, דוברת לשכת הנשיאות, אמרה שהדבר נעשה בפקודתו של ולדימיר פוטין.
תוכינון גבנוני
תוכינון גבנוני (שם מדעי: Scarus gibbus) הוא מין של דג ממשפחת התוכינונים החי באזור האינדו פסיפי מים סוף עד לטאיוואן וים סין הדרומי וכן בחלק מאיי האוקיינוס השקט בעומקים של 2 עד 30 מטרים.
אורכו של דג זה 70 סנטימטרים והוא חי לבדו או בקבוצות קטנות. הוא ניזון מאלמוגים אותם הוא מרסק לחתיכות. כמו קרוביו, גם בדג זה מתקיימת רמפרודיטיות קדם-נקבית.
צבע הצעירים ירוק-אפור עם שלושה פסים אפורים-צהובים. צבע הנקבות צהוב בטנן ירוקה עם כתמים אדמדמים על הקשקשים. שינוי המין מלווה במעבר לצבע כחול-טורקיז וצמחייה של בליטה על המצח.
דג זה תואר על ידי החוקר הגרמני אדוארד ראפל ב-1829.
יהודה אופאטוב
יהודה (יוּדְל) אוֹפָּאטוֹב (בכתיב יידי: אָפּאטאּוו; 1797 – י' בתמוז תרכ"ח, 30 ביוני 1868), הידוע בכינויו "התקיף הידוע", היה אחד העשירים שביהודי האימפריה הרוסית וממנהיגי קהילת יהודי וילנה. עושרו הרב בצד רקעו המשפחתי הדל וחוסר למדנותו הקנו לו תדמית של "נובו ריש" טיפוסי בפולקלור של יהודי ליטא, והוא נזכר במספר בדיחות ב"ספר הבדיחה והחידוד" של אלתר דרויאנוב לצד הבדחן הקבוע שלו, מוטקה חב"ד.
תולדות חייו
יהודה (יודל) בן צבי הירש אופאטוב (אחיו של ר' מרדכי מראדון, מחבר "פתח השער ופתחי יה") נולד בעיירה אוֹרָאן (כיום וריאנה) שבדרום ליטא (צפון-מערב האימפריה הרוסית) למשפחה ענייה, ללא ייחוס או מסורת של למדנות. הוא גדל באַנטוֹקוֹל, פרוור של העיר וילנה, לשם נדדה משפחתו בילדותו כחלק מגל הגירה עקב המשבר הכלכלי שנגרם בשל מלחמות נפוליאון, השלמת חלוקת פולין והכפפת ליטא לשלטון מלא של האימפריה הרוסית.
למרות שלא ידוע על ראשית חייו בווילנה, ברור כי ניסה ואף הצליח להתקדם במהירות בסולם החברתי. לפי הביוגרף אברהם קפלן, היה "בן בלי שם מדלת העם" ועסק בצחצוח נעליים "ואיש לא ידע מאין בא לו עשרו הרב". לפי סיפורו של יהודה לייב גורדון "המעורב בדעת", אופאטוב היה חייט שעלה לגדולה לאחר שסיפק מדים לצבא, "ובעת אשר הכּה הגדוד באלפיו הכּה החייט ברבבותיו... וישב אל ביתו כבד בכסף ובזהב, ואז הניח מחטו ונעשׂה קבּלן חוכר חכירות. יודיל החייט היה אדם פשוט ועם הארץ גמור, לא עלינו".
לא ידוע מי הייתה אשתו הראשונה, אך אשתו השנייה, מינא-חנה ציפקעס, הייתה בת לאחת המשפחות המיוחסות בעיר. עם מותה ב-1834, נישא אופאטוב בשלישית למיכלא לבית קצנלבוגן, ממשפחות העילית של העיר. בשנת 1836, לפני הגיעו לגיל 40, כבר נמנה אופאטוב עם חברי ה"קהל", המוסד העליון של הקהילה.
התנהלותו של אופאטוב, כפי שהיא עולה מדוחו"ת מושלי העיר, שילבה זיהוי הזדמנויות עסקיות עם התנהלות כלכלית רציונלית, יזמות והתנהלות ללא שיקולים חוץ-כלכליים, בכלל זה תוך שיתופי פעולה עם גורמי שלטון כנגד יהודים אחרים לפי הצורך. אופאטוב הקפיד לפזר את השקעותיו, התמקד בצבירת נדל"ן והשכרתם ובחכירה של מונופולים ממשלתיים (כגון טחנות קמח, כריתת יערות וייצור יי"ש). הונו איפשר לו להיכלל בגילדה השלישית של הסוחרים ב-1837 ובגילדה הראשונה שנתיים בלבד לאחר מכן, והוא היה אחד מחמשת היהודים העשירים ביותר בליטא (היינו, בפלך וילנה של רוסיה). שיוך כלכלי-מעמדי זה השפיע גם על הכינוי "גביר" שלו זכה בקרב היהודים.
ב-1846 שימש, יחד עם צבי הירש קצנלבוגן ובר נוטקין כנציג יהודי וילנה בקבלת הפנים שערכו יהודי רוסיה למשה מונטיפיורי בסנט פטרבורג, לרגל ביקורו. מקומו של אופאטוב בצמרת המעמדית ניכר בכך שמושבו נקבע לצד מונטיפיורי בבית הכנסת, הוא עלה לתורה אחריו ושימש כאיש הקשר בין מזכירו של מונטיפיורי לנציגי הקהילות היהודיות האחרות. מעמד זה בולט במיוחד כאשר הוא מקדים בעליל הן את הנציגים הרבניים והן את נציגי המגמה המשכילית.
בשנת 1864, לאחר 25 שנים רצופות כחבר הגילדה הראשונה, הוענק לאופאטוב התואר "אזרח נכבד לדורותיו" – התואר הגבוה ביותר באימפריה הרוסית לאדם שאינו נמנה עם האצולה. משמעות התואר הייתה פטור ממסים, חופש תנועה מוחלט כמעט ברחבי האימפריה, פטור מגיוס לצבא לילדיו ופטור מעונשי גוף.
משפחתו התגוררה ברחוב רודנצקי שבלב וילנה, ובימי הקיץ נהגה לנפוש בבית קיץ מחוץ לעיר. הוא נסע בעיר במרכבה מפוארת, וילדיו למדו בבית. אחד ממלמדים אלה היה הסופר אברהם מאפו. כנהוג בקרב גבירים יהודים, אופאטוב הקים בית כנסת פרטי ושילם משכורת קבועה לחזן. כן מימן הקמת בית מדרש והקציב 40 רובל בשבוע לרווחת הלומדים בו.
הקהילה היהודית נזקקה לאופאוטוב מבחינה כלכלית, אך לא כיבדה אותו, וגילתה כלפיו שנאה ולעג, בשל חוסר למדנותו ומוצאו הנחות. לא מעמדו הכלכלי הגבוה ביותר, לא החסות השלטונית המוחלטת ממנה נהנה ולא פעילותו הפילנתרופית סייעו בידי אופאטוב להתקבל כמנהיג חברתי מכובד בקהילה והוא נותר אדם דחוי מבחינה חברתית,. הוא אמנם הצליח לחתן את בנותיו עם למדנים, אך גם פעולה זו לא הוסיפה לו כבוד. הוא, מצדו, קשר קשרים אמיצים עם סוחרים לא-יהודים ונציגים שלטוניים. כחלק מקשריו עם לא-יהודים תרם אופאטוב למטרות כגון הקמת בית חולים צבאי ותרומה לנוצרים בסוריה שנפגעו מהתקוממות הדרוזים שם. אולם, פרט למקרים אקראיים, לא הפך אופאטוב לחוליה מקשרת בין יהודים לבין נציגי הרשויות, ולא עשה כמעט כל פעולה שתדלנית לטובת היהודים, כפי שנהגו גבירים אחרים. מאידך גיסא, הוא פעל למען יהודי "תחום המושב" באמצעות יוזמות פילנתרופיות כגון הקמת מערכת רווחה פרטית באמצעותה הקים ומימן מאפייה לאספקת לחם מסובסד לעניים מבני כל הדתות, אפייה וחלוקת מצות לנזקקים בפסח ומימון בית חולים לטיפול בנפגעי מגפת הכולרה של סוף שנות ה-40 של המאה ה-19.
עם תחילת תנועת ההשכלה היהודית בווילנה גילה אופאטוב אהדה לרעיונותיה, אך, כפי שכותב אברהם קפלן: "בראשית ימי גדולתו הואיל להתחבר אל חברת המשכילים, אך בראותם אותו בור וריק, כי גם את שמו לא ידע לכתוב בידו ולא יכלו להכיל מהלכו ביניהם וירחיקוהו מהסתפח באגודתם. ויחר לאפאטוו על הדבר הזה כי הכלימוהו, וישבע באפו לנטור להם איבתו כל הימים והרע ירע להם בכל עת אשר תמצא ידו ולא יחדל". ואופאטוב הפך לאחד ממתנגדי ההשכלה בווילנה, הלשין על מנהיגיה על מנת שיגייסו את בניהם לצבא או יגבו מהם מיסים. ראשי ההשכלה כינו אותו מצדם "ראש כנופיית ליסטים... עם הארץ גמור, בור לחלוטין בכל המובנים".
הלווייתו של אופאטוב התקיימה ב-30 ביוני 1868, והייתה מאורע חסר תקדים, שבו הלכו אחרי מיטתו "כל בני העיר" ו"רבים ונכבדים מהנוצרים" העיתון הלבנון מתאר את ההמון כ"מחנה אלקים גדול מאד". עיקר המספד על מותו היה מאת עניים שהסתמכו על מפעלי הצדקה שלו ולומדי בית המדרש שלו.
דמותו בפולקלור
הכתבים הרבים מתארים את אפאטוב כאדם קר ומתנשא. תלמידי חכמים ראו בו אדם נחות המתחצף לרבנים ומשכילים ראו בו התגלמות של כל הרע והמכוער בסדר הישן. הסיפור הפולקלוריסטי חף מכל הבעת כבוד לעושרו הרב או להתקדמותו המטאורית והוא מכונה בדרך כלל בלעג "סוחר" שעלה מאשפתות.
ויהודה לייב גורדון:
אולם ההקשר הפולקלוריסטי המפורסם והנפוץ ביותר הוא קישור דמותו של אופאטוב הנפוח מחשיבות עצמית עם הלץ מוטקה חב"ד. הליצן העני וחד הלשון מכאן והעשיר המופלג, הנלעג והדחוי, מכאן. בכל המפגשים ביניהם בסיפור ובבדיחה העממית יוצא מוטקה כשידו על העליונה ואופאטוב מוצג ככלי ריק. בעיקר מועמדת ללעג השתדלותו היומרנית של אופאטוב לחתן את בנותיו עם תלמידי חכמים. למשל:
דיוויזיית הפאנצר ה-16 (ורמאכט)
דיוויזיית הפאנצר ה-16 הייתה דיוויזיה משוריינת של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בחזית המזרחית בקרבות רבים ביניהם: מבצע ברברוסה, הקרב על מוסקבה, וקרב סטלינגרד, ולאחר מכן הוקמה מחדש ולחמה באיטליה במהלך פלישת בעלות הברית לאיטליה, ולאחר מכן בקרב קורסון-צ'רקאסי ובמבצע ויסלה-אודר.
היסטוריה
ב-1 בנובמבר 1940 פוצלה הדיוויזיה ה-16 לדיוויזיה הממונעת ה-16, ולדיוויזיית הפאנצר ה-16, והנס הובה מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-48 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, והשתתפה בקרב אומן, קרב קייב ובקרב חרקוב הראשון. בקיץ 1942 השתתפה הדיוויזיה במבצע מקרה כחול, וב-1 בספטמבר 1942 מונה גינטר פון אנגרן למפקד הדיוויזיה, שהייתה חלק מקורפוס הפאנצר ה-14 במסגרת הארמייה השישית, ולחם עימה בקרב סטלינגרד. בינואר 1943 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-11 בחלקה הצפוני של העיר, וב-2 בפברואר 1943 עם כניעת הכוחות הגרמניים, נכנעו שרידי הדיוויזיה, ופון אנגרן התאבד.
במרץ 1943 הוקמה הדיוויזיה מחדש, וביוני 1943 נשלחה לאיטליה תחת פיקודו של רודולף זיקניוס, שם השתתפה בניסיון לבלום את פלישת בעלות הברית לאיטליה, אולם נכשלה, ומכיוון שכך הודח זיקניוס, והנס-אולריך בק החליפו.
בנובמבר 1943 נשלחה הדיוויזיה לחזית המזרחית, ובינואר 1944 לחמה בקרב קורסון-צ'רקאסי כחלק מקורפוס הפאנצר ה-3. באפריל 1944 לחמה הדיוויזיה בכיס קמניץ-פודולסקי, כחלק מקורפוס הפאנצר אס אס ה-2 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, וב-14 באוגוסט 1944 מונה דיטריך פון מילר למפקד הדיוויזיה. בינואר 1945 לחמה הדיוויזיה במבצע ויסלה-אודר כחלק מקורפוס הפאנצר ה-48 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, וספגה אבדות כבדות. בהמשך לחמה הדיוויזיה בקרבות בשלזיה ובצ'כיה, ובסוף המלחמה נפלו רוב לוחמי הדיוויזיה בשבי הסובייטי.
יעילות אורית
יעילות אורית היא היחס בין שטף האור הכולל המופק ממקור אור, לבין ההספק המושקע בייצור האור. היעילות נמדדת ביחידות לומן\וואט, וככל שערכה גבוה יותר, כך מקור האור יעיל יותר.
יעילות אורית שונה מנצילות, שהיא היחס בין האנרגיה הכוללת המופקת בתהליך לבין האנרגיה שמושקעת בו, ונמדדת באחוזים.
היעילות האורית של בעירה, מקור האור המלאכותי הראשון, היא נמוכה מאוד. נורת להט היא בעלת נצילות גבוהה יותר מבעירה, אך עדיין נמוכה מאוד. קיימים כיום סוגי נורות בעלות יעילות אורית גבוהה בהרבה, כגון: נורה פלואורסצנטית, נורה פלואורסצנטית קומפקטית, לד ועוד.
הלל נח מגיד שטיינשניידר
תולדות חייו
הלל נח מגיד בן שלום ישראל נולד בקיץ 1829 בשְׁנִיפִּישׁוֹק, פרוור של העיר וילנה, מצאצאי שאול וואהל, ונכדו של תלמיד הגר"א ר' פנחס ב"ר יהודה, מגיד מישרים בפולוצק (ומכאן שם משפחתו "מגיד"), בעל הפירוש על הסידור "שער הרחמים" (או "מגיד צדק"). הלל נח היה תלמידו של ר' אליעזר פייוִויש. בגיל 18 התייתם מאביו.
למד את מלאכת הגילוף באבן (גְליפְּטיקה), ובמקצועו היה חורט מצבות (ביידיש: שטֶיינשנַיידר, ומכאן החלק השני של שם משפחתו). במסגרת תפקיד זה חיבר לרוב גם את האפיטף (הכיתוב שעל גבי המצבה). עבודתו הקנתה לו ידע בתולדות חייהם של יהודי וילנה, בנוסף לעבודתו השוטפת חקר ותיעד כיתובי מצבות מדורות קודמים, אסף כתבי יד וחיבורים שונים וחקר את פנקסי הקהל במטרה להפיק מחקר כולל על בני העיר. "ותהי איפה מלאכתו מתאמתת לידיעותיו האמתיות, בתור חוקר הסתריות וביבליוגרף מצוין מיוחד במינו ומעורב בין חכמי הדור שהתוודע אליהם על ידי הקינות והמליצות שכתבו אז לזיכרון לפתח על האבנים".
בשנת 1860 הוציא יחד עם שמואל יוסף פין את הספר "קריה נאמנה", שכלל ביוגרפיות של חכמי וילנה ומשכיליה. ב-1900 הוציא את החלק הראשון של חיבורו "עיר וילנא", בו קיבץ את תולדות חכמיה של וילנה, משכיליה, סוחריה וראשי הקהילה בצירוף הכיתוב על מצבותיהם, שושלות יוחסין והערות גאוגרפיות בקשר למקומות מוצאם. הוא לא הספיק להוציא בימי חייו את החלק השני של החיבור שראה אור רק ב-2002 בעריכת מרדכי זלקין.
מגיד היה חבר בקבוצת משכילי וילנה וכתב בביטאוניה "הכרמל", "המליץ", "הצפירה", "המגיד", "השחר" ו"גן פרחים". מאמריו עסקו בעיקר במחקר גנאלוגי, בביוגרפיות של אנשי שם ובביקורת ספרים בנושאים קרובים. חלק ניכר ממאמריו נדפסו תחת שמות עט שונים.
בשנת 1892 פתח את ספריית שטראשון מעזבונות ספריהם של מתתיהו שטראשון ושמואל יוסף פין.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
וולגה גא"ז 21
וולגה גא"ז 21 (ברוסית: Во́лга ГАЗ-21) היא מכונית נוסעים סובייטית שיוצרה במפעל גא"ז בעיר ניז'ני נובגורוד במהלך השנים 1956-1970. במהלך תקופה זו יצאו מקו הייצור כ-640 אלף מכוניות. בשנות ה-60 היא הייתה מכונית הנוסעים היוקרתית בברית המועצות ועליה נסעו מנהלי מפעלים, פקידי ממשל בכירים, אנשי תרבות ידועים ועוד. דגם זה היה הראשון בסדרה של מכוניות שנקראו כולן וולגה, ויוצרו עד 2010.
רקע
החל משנת 1946 מפעל גא"ז החל בייצור מכוניות מדגם פובדה. בתחילת הייצור זו הייתה מכונית מתקדמת לתקופתה, אך בשנות ה-50 התכנון היה מיושן. לכן הוחלט על מעבר לדגם מתקדם.
עבודות תכנון הדגם החדש החלו בשנת 1951. כבר מהתחלה הוחלט להקטין את קוטר הגלגלים מ-16 ל-15 אינץ' ועל ידי כך להגדיל את הנפח הפנימי. המכונית הייתה צריכה להתמודד עם מצב הכבישים הירוד בברית המועצות והעדר רשת מוסכים רחבה עם כוח אדם מנוסה. כתוצאה מכך בתכנון שולבו פתרונות טכניים מיושנים אף לתקופה של שנות ה-50 לצד פתרונות מתקדמים. עיצוב הדגם היה מתקדם לשנים 1953-54, כאשר המכונית תוכננה, אך לקראת שנת 1958, כאשר יצאה לשוק, העיצוב כבר היה מיושן. לקראת סוף תקופת ייצורה, בסוף שנות ה-60 העיצוב לא ענה לסטנדרט המקובל.
התכנון מבוסס בעיקר על ניסיון אמריקאי ולכן המכונית תוכננה כמכונית כבדה יחסית אך אמינה.
למכונית תוכנן מנוע חדש. לראשונה בברית המועצות, הותקנה במכונית זו תיבת הילוכים אוטומטית, אולם בעקבות תרבות תחזוקה ירודה ייצור מכוניות עם תיבה זו הופסק בשנת 1962.
סימן היכר של הדגם - צבי על מכסה המנוע - החל להופיע רק בשנת 1962 והותקן על כרבע מכלל המכוניות שנבנו. המכונית צרכה כ-13.5 ליטר בנזין ל-100 ק"מ, ובנסיעה עירונית אף יותר מכך. צריכה זו אומנם גבוהה אך לא חריגה למכוניות בנפח מנוע דומה שתוכננו בשנות ה-50. למנוע היו 75 כוח סוס בלבד ובהתחשב במשקל המכונית היא יכלה להגיע ל-130 קמ"ש בלבד. לצורכי שרותי הביטחון הסובייטיים נבנו מכוניות עם מנוע 8 צילינדרים והם היו מסוגלים להגיע למהירות של 170 קמ"ש.
המכונית הייתה מכונית הנוסעים הסובייטית הראשונה שהגיעה לרמה משמעותית של מכירות לאירופה ובמיוחד בבלגיה. חלק מהמכוניות הורכבו במפעל באנטוורפן. מכוניות אלו השתמשו בחלקן במנוע דיזל.
היסטוריית ייצור
המכוניות הראשונות נבנו בשנת 1955. הייצור הסדרתי החל ב-10 באוקטובר 1956 אך עד לסוף שנה נבנו 5 מכוניות בלבד. מעשית הייצור הסדרתי החל בשנת 1957.
ההבדלים בין הסדרות היו בעיקר בעיצוב אך גם בשיפורים טכניים שונים. במחצית שנות ה-60 נשקלה תחילת ייצור של הסדרה הרביעית, אך התוכניות לא מומשו.
מתחם התיאטראות של מנהטן
מתחם התיאטראות של מנהטן (באנגלית: Theater District), היא שכונה במרכז מנהטן בה נמצאים מרבית תיאטראות ברודוויי, בתי קולנוע, מסעדות, בתי מלון ומקומות בילוי נוספים. השכונה נתחמת ברחוב 40 ממערב, ברחוב 54 מצפון, בשדרה השישית ממזרח ובשדרה השמינית ממערב.
רכב הנחיתה הירחי
הרכב נבנה באופן שישוגר מפני כדור הארץ מקופל בתוך אחד ממכלולי הטיל סטורן 5, ויישלף ממנו על ידי ה-CSM לאחר שיגיע למסלול TLI. ה-LM היה למעשה החללית הראשונה שתוכננה לטוס אך ורק בתנאי ריק - בשל כך לא היה בו צורך למבנה אווירודינמי והוא לא צויד במגיני חום.
הרכב תוכנן כך שישא שני אסטרונאוטים ממסלול סביב הירח אל פני הירח וחזרה למסלול סביבו. הוא הורכב משני שלבים - שלב נחיתה ושלב המראה. שלב הנחיתה כלל את מנוע הנחיתה ואת מערכות קיום החיים שנדרשו במשך השהייה על הירח. כמו כן הכיל תאי אחסון בהם אוחסנו כלי עבודה, מערכות מדעיות שהוצבו על הירח וכן את רכב הנדידה הירחי בשלוש משימות הירח האחרונות. שלב ההמראה היה בעצם תא הצוות של רכב הנחיתה והכיל את כל מערכות הבקרה והשליטה, מנוע ראשי להמראה, מנועים קטנים לתמרון ומערכות קיום חיים ששימשו רק בעת ההמראה מהירח אל חללית האם (תא הפיקוד/שירות). לאחר ההמראה מן הירח וההתחברות אל תא הפיקוד היה רכב הנחיתה "מושלך" ומתרסק על הירח.
בחוזה לבניית רכב הנחיתה זכתה חברת גראמן. עיכובים בתוכנית הניסוי של רכב הנחיתה הובילו לכך שהוא הפך לגורם שעלול היה לעכב את תוכנית אפולו כולה. רכב הנחיתה המאויש הראשון לא היה מוכן למשימת הניסוי סביב כדור הארץ שתוכננה לדצמבר 1968, אך התוכנית נמשכה כמתוכנן על ידי ביטול טיסת המבחן המאוישת השנייה של רכב הנחיתה.
במהלך משימת אפולו 13 שימש רכב הנחיתה כ"סירת הצלה" לאחר שהתפוצצות ארעה בתא השירות והוציאה את רובו מכלל שימוש. הצוות, שעבר אל רכב הנחיתה, השתמש במערכות קיום החיים שלו כדי לשרוד, ובמנוע שלו כדי להשיב את החללית למסלול מהיר אל כדור הארץ. במשימה זו הושלך תא השירות לפני שהושלך רכב הנחיתה.
רכב הנחיתה במשימת אפולו 11 כונה בקשר "עיט" על שם הציפור עיטם לבן-ראש . שם זה הפך להיות מזוהה בציבור הרחב עם רכבי הנחיתה, למרות שלכל רכב נחיתה ניתן שם שונה.
מרגרט אדית רופ
מרגרט אדית רופ (באנגלית: M. E. Aldrich Rope; 29 ביולי 1891 – 9 במרץ 1988) הייתה אמנית ויטראז'ים בריטית פעילה בין השנים 1910–1964. היא הייתה בת דודה של מרגרט אנייס רופ משרוסברי שהייתה גם אמנית ויטראז'ים.
ביוגרפיה
מרגרט אנייס רופ ומרגרט אדית רופ היו בנות דודות, ומצד הסבא, ג'ורג' רופ מחוות גרוב, בלקסהול, סאפוק (1814–1912) וסבתא אן (1821–1882). מרגרט הצעירה הייתה ילדתם החמישית של ארתור מינגיי רופ (בעצמו ילדם החמישי של ג'ורג' ואן: 1850–1945) ושל אנייס מוד (1855–1943), שנולדה ב-29 ביולי 1891. היו לה מספר קרובי משפחה אומנים בליסטון. ובלקסהול, סאפוק. מלבד בת דודתה מרגרט אנייס רופ, היה לה דוד, ג'ורג' תומאס רופ, צייר נוף וחוקר טבע, דודה אלן מרי רופ, פסלת, ואחות דורותי, פסלת אחרת. הכינוי שלה במשפחה היה "טור" (קיצור של טורטל=צב) והיא השתמשה בצב כדי להחתים חלק מחלונותיה, במיוחד בשנותיה המאוחרות יותר.
היא התחנכה בבית הספר התיכון ווימבלדון, בבית הספר לאמנות בצ'לסי ובבית הספר המרכזי לאומנויות ומלאכות LCC, שם התמחתה בוויטראז'ים אצל קארל פרסונס ואלפרד דרורי. משנת 1911 לערך עבדה בבית מלאכה לויטרז'ים (פולהאם) עם בת דודתה, מרגרט אנייס רופ, כדוגמה על סט החלונות בניופורט, שרופשיר. כדי להבדיל בין בנות הדודות בשמן, היא השתמשה בשם המקצועי מ' א' אולדריך רופ (בשילוב שם נעוריה של אמה) או מ 'א' א' רופ. אחד מחבריה היה ג'יי הרולד גיבונס (אדריכל הכנסייה) וחיבור זה הוביל לעבודה הגדולה הראשונה שלה בכנסיית סנט צ'אד, בלידס, שהיא אחת היצירות הגדולות שלה.
במשך רוב חייה האמנותיים הפעילים התגוררה בבתים שונים ברחוב דאודאר, פוטני, (דרום מערב לונדון) שהיה מושבה של אמנים באותה תקופה. בסביבות 1926 עברה למספר 61, שם גרה עם קרוליין טאונשנד וג'ואן הוסון. היא הייתה חברה קרובה של וילהלמינה גדס. מאוחר יותר, במלחמת העולם השנייה, עברה למספר 81, עד שהבניין נפגע בהפצצה. בתקופה שלאחר המלחמה היא עברה לבית במספר 89, שם היה לה סטודיו, בית מלאכה וכבשן (ששימש גם את רייצ'ל דה מונמורנסי). היא חלקה את הבית עם קלייר דוסון, חברה ותלמידה.
בסוף החיים היא הפכה לקתולית. באמצע 1978, בגיל 87, היא עזבה את פוטני וחזרה להתגורר בסופוק בחווה המשפחתית.
היא נפטרה ב-9 במרץ 1988, בגיל 96.
יצירה
על פני תקופה שלמעלה מ-50 שנה, הייצור האמנותי שלה נועד בעיקר לכנסיות אנגליקניות (במיוחד אנגלו-קתוליות), עם כמה כנסיות רומיות. תחילה הכינה חלונות בבריטניה, ואחריהם חלונות במדינות אחרות כמו אוסטרליה ודרום אפריקה.
Love in Portofino
Love in Portofino (בעברית: "אהבה בפורטופינו") הוא שיר משנת 1959, שהוקלט על ידי הזמרת הצרפתייה דלידה. השיר כולל מילים באיטלקית ובצרפתית, אם כי שמו הוא באנגלית. השיר לא הצליח מיד עם יציאתו, אבל עד מהרה הוא נקלט וזמרים אחדים ביצעו גרסאות כיסוי שלו. גלוריה לאסו ביצעה את השיר בשם "A San Cristina", והוקלטו גרסאות אינסטרומנטליות על ידי אקורדיוניסטים ומנצחים. השיר אומץ כיצירת מופת של דלידה וכסטנדרט פופ של שנות החמישים של המאה העשרים. בסופו של דבר הפך השיר לסמל של העיר פורטופינו אליה הוא מתייחס. ב-2013 הקליט אנדראה בוצ'לי גרסת כיסוי של השיר שהופיעה באלבום באותו שם.
רקע
השיר נכתב באיטלקית בלבד על ידי קיוסו, אבל כשברקלי קיבל את השיר עבור דלידה, הם הוסיפו חלק בצרפתית שנכתב על ידי לארו. השיר הוקלט בסיבוב הופעות של דלידה ביולי 1959 באולפני Hoche בפריז, עם תזמורת בניצוחו של ריימונד לפוור (Raymond Lefèvre). השיר יצא לאור באותו חודש כבי-סייד של השיר "La chanson d'Orpheé".
בוב ברטלט
אדוארד לואיס ברטלט (באנגלית: Edward Lewis Bartlett; 20 באפריל 1904 – 11 בדצמבר 1968), שנודע בשם בוב ברטלט, היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כאחד משני נציגיה הראשונים של מדינת אלסקה בסנאט של ארצות הברית בשנים 1959–1968.
ביוגרפיה
ברטלט היה בעל מוניטין של איש שקט בעל הישגים. בספריית הקונגרס מעריכים כי היו לו הצעות חוק רבות יותר מכל חבר אחר בהיסטוריה של הקונגרס האמריקאי. בטרם קבלת מעמד מדינה עבור אלסקה, ברטלט הגה חקיקה (בחסות חברי קונגרס אחרים), כגון "החוק להתרת בריאות הנפש באלסקה" משנת 1956. חלק מחקיקותיו כללו את הצעת החוק לבטיחות קרינה ו"חוק ברטלט", המחייב שכל הבניינים במימון פדרלי יהיו נגישים לנכים.
ברטלט נפטר בעקבות ניתוח לב ב-11 בדצמבר 1968 בבית החולים קליבלנד קליניק שבקליבלנד. הוא נטמן בבית העלמין נורת'ן לייטס ממוריאל פארק שבפיירבנקס. בשנת 1971 הזמינה מדינת אלסקה את הפסל פליקס דה ולדון ליצור פסל ברונזה בדמותו של ברטלט השוכן בהיכל הפסלים הלאומי שבקפיטול.
יוהאן
יוהאן (בנורווגית: Yohan – Barnevandrer) הוא סרט פנטזיה נורווגי, הסרט מבוסס על סיפור אמיתי של ילד נווד בנורווגיה.
את שיר הנושא של הסרט שרה קרולה הגקוויסט, בסרט הופיעו בין היתר מורטן הארקט ואלכסנדר ריבאק.
עלילה
יוהאן, ילד בן עשר שגדל בחווה במערב אגדר בסוף העשור הראשון של המאה ה-19, עקב המצב של משפחתו המתמודדת עם מצוקה כלכלית הוא רוקם תוכנית לעזור למשפחתו אך אחיו הגדול והקנאי מוכר אותו לעבודה עבור חקלאי.
וונדו
וונדו (שם מדעי: Heterobranchus longifilis) הוא מין של דג גרם ממשפחת השפמנוניים הקרוב לשפמנון המצוי החי בישראל ולעיתים מתרבה איתו. דג זה מצוי רק במקווי מים מתוקים באפריקה שמדרום לסהרה.
תיאור
הוונדו הוא דג המים המתוקים הגדול ביותר באפריקה הדרומית ומבין הגדולים שבמשפחתו (הוא קטן מהכריש השורי העולה לעיתים לנהרות אפריקה אך לרוב שוכן בים). הוא יכול להגיע לאורך של 1.5 מטר ולמשקל 55 ק"ג. דג זה בעל גוני חום-זית עד צהוב והסנפירים כהים בעוד הבטן לבנה. הוא בעל סנפירי חזה בשרניים וסנפירי גב ארוכים ובשרניים, שונים משל מרבית השפמנונים. גם הזנב עבה בעל אונות בולטות. דג זה יכול לשרוד בטבע מעל 12 שנה.
אזור חיות והתנהגות
השפמנון הוא לא דג שכיח אף שאינו מצוי בסכנת הכחדה בטבע. הוא פעיל לרוב בלילה אז הוא יוצא לצוד. הוא מחפש על קרקעית הנהרות או האגמים טרף של חסרי חוליות או דגים איטיים שונים וכן חולייתנים קטנים שהוא חושף עם הבינים הארוכים שלו. כמו כן הוא אוכל נבלות שהוא מוצא. השפמנון בעל יכולת לנשום אוויר אם הוא מוצא מהמים, מה שמאפשר לו לשרוד פרקי זמן ארוכים מחוץ למים.
באזורים מסוימים דג זה הפך למטרד מאחר שהוא צד ביעילות דגים קטנים ומתרבה במהירות. בשרו לא נחשב לטעים והוא לא נידוג למטרות מסחריות.
ג'יהאן סאדאת
ג'יהאן א-סַּאדַאת (בערבית: جيهان السادات; 29 באוגוסט 1933 – 9 ביולי 2021) הייתה פוליטיקאית, חוקרת ופמיניסטית מצרית. הייתה הגברת הראשונה של מצרים משנת 1970 ועד ההתנקשות בבעלה ב-1981. כגברת הראשונה של מצרים, השפיעה רבות על הרפורמה בחקיקה למען זכויות האזרח במדינה. חוקים שקידמה העניקו לנשים מגוון של זכויות חדשות, כמו הזכות לדמי מזונות ולמשמורת על ילדים במקרה של גירושין ומכונים חוקי ג'יהאן.
ביוגרפיה
ג'יהאן ספוות ראוף נולדה בקהיר, מצרים, כילדה שלישית והבת הראשונה של משפחה מהמעמד הבינוני-גבוה. האב, סאפוואט ראוף, היה מנתח מצרי, והאם, גלדיס קוטריל, הייתה מורה לאנגלית ממוצא בריטי. אמה הייתה בתו של צ'ארלס הנרי קוטריל, מפקח משטרת שפילד סיטי. היא גדלה כמוסלמית בהתאם לרצונו של אביה, אך למדה גם בבית ספר תיכון נוצרי לבנות בקהיר.
בתור תלמידת בית ספר בגיל העשרה, הסתקרנה מאנואר סאדאת שהיה לגיבור מקומי באמצעות דיווחים בתקשורת על סיפוריו ההרואיים ועל אומץ לבו, נאמנותו ונחישותו בהתנגדות לכיבוש הבריטי במצרים. היא שמעה סיפורים רבים עליו מבת דודתה, שבעלה היה עמיתו להתנגדות ואחר כך ישב עמו בכלא.
במסיבת יום הולדתה ה-15 היא פגשה לראשונה את בעלה לעתיד אנואר סאדאת, זמן קצר לאחר שחרורו מהכלא. סאדאת נכלא למשך שנתיים וחצי בגין פעילותו הפוליטית. הם התחתנו ב-29 במאי 1949, לאחר היסוסים והתנגדויות של הוריה לרעיון שבתם תתחתן עם מהפכן חסר עבודה. הוא היה בן 31, והיא הייתה בת 15 ו-9 חודשים. אנואר סאדאת היה לאחר מכן חלק מחברי הליבה של תנועת הקצינים החופשיים שהובילה את המהפכה המצרית בשנת 1952 שהפילה את מלכות מצרים וסודאן בראשות המלך פארוק הראשון.
בתור הגברת הראשונה
סאדאת סיימה תואר ראשון בספרות ערבית באוניברסיטת קהיר בשנת 1977. במוסד זה גם המשיכה לתואר שני בספרות השוואתית אותו סיימה בשנת 1980 לאחר מכן לדוקטורט אותו סיימה ב-1986. לאחר שסיימה את לימודיה, הפכה למורה במרכז לאמנים ומופעים בקהיר. בנוסף הייתה פרופסור אורח באוניברסיטה אמריקן יוניברסיטי, באוניברסיטת דרום קרוליינה ובאוניברסיטת רדפורד בארצות הברית.
סאדאת הייתה האישה הראשונה לכהן כיושבת הראש של המועצה העממית של מחוז אל-מנופיה.
שירותים לא ממשלתיים
סאדאת מילאה תפקיד מרכזי ברפורמה בחוקי זכויות האזרח במצרים בסוף שנות השבעים. הרפורמה מכונה לעיתים קרובות "חוקי ג'האן". החוקים החדשים שקודמו על ידה העניקו לנשים מגוון זכויות חדשות, כולל מזונות ומשמורת על ילדים במקרה של גירושין. ג'יהאן סאדאת מילאה תפקידים מכריעים בהקמת "Talla Society", אגודה קואופרטיבית באזור הדלתא של הנילוס המסייעת לנשים מקומיות להפוך לעצמאיות. סאדאת הקימה האגודה המצרית לחולי סרטן, את בנק הדם המצרי. בנוסף, הקימה את ארגון, כפר ילדים המספק ליתומים מצרים בתים חדשים בסביבה משפחתית ומסייע להם למצוא משפחה מאמצת.
לאחר שביקרה חיילים פצועים בחזית סואץ במהלך מלחמת ששת הימים בשנת 1967, היא הקימה את מרכז השיקום של אל ופא ואמאל (אמונה ותקווה), המציע שירותי רפואה ושיקום לנכי המלחמה וכן הכשרה מקצועית. המרכז נתמך על ידי תרומות מרחבי העולם. עם השנים החל לשרת ילדים לקויי ראייה ויש לו להקה מוזיקלית ומקהלה המופיעה ברחבי העולם.
כפעילה אירחה והשתתפה בכנסים רבים ברחבי העולם בנושאי נשים, רווחת ילדים ושלום באפריקה, אסיה, אירופה צפון ודרום אמריקה. היא עמדה בראש המשלחת המצרית לכנסים של או"ם לכבוד יום האישה הבינלאומי במקסיקו סיטי ובקופנהגן. היא ייסדה את ליגת הנשים הערבית-אפריקאית.
שנים מאוחרות
בשנת 1987 היא פרסמה אוטוביוגרפיה בשם "בת מצרים" בהוצאת סיימון אנד שוסטר בע"מ. בנוסף הוציאה ספר שירה ערבית תחת שם בדוי. במרץ 2009 הוציאה אוטוביוגרפיה נוספת בשם "תקוותי לשלום".
סאדאת זכתה במספר פרסים לאומיים ובינלאומיים עבור שירות ציבורי ומאמצים הומניטריים לנשים וילדים. היא גם קיבלה יותר מ-20 תוארי דוקטור לשם כבוד ממכללות ואוניברסיטאות לאומיות ובינלאומיות ברחבי העולם. בשנת 1993 קיבלה את פרס השלום הבינלאומי לקהילת ישו. בשנת 2001 זכתה בפרס פרל בק.
ב-2011 התבטאה על רקע המהומות במצרים כי בחירת בעלה בחוסני מובארכ לסגנו הייתה טעות. בראיון שהעניקה במסגרת אירועי יום השנה ה-30 לרצח בעלה בתוכנית "באוויר" שבערוץ המצרי "אורביט", סאדאת כינתה את תקופת כהונתו של מובארק כ"חלולה ממנהיגות".
נפטרה ב-9 ביולי 2021.
טופס טיולים
טופס טיולים הוא כינוי לטופס המשמש בעת קליטה של אדם בארגון ובעת יציאה מהארגון. מטרת הטופס היא ליידע את כל המעורבים בטיפול באדם על הצטרפותו לארגון ועל יציאתו מהארגון, ולבצע את הטיפול בשינוי זה במסגרת תפקידם. כינוי הטופס נובע מכך שיחד עם הטופס האדם "מטייל" בין המעורבים השונים.
דוגמאות:
בצה"ל
בצה"ל הטופס משמש בעת קליטה ביחידה או יציאה ממנה. מטרת הטופס היא ליידע את היחידה בעת קליטה או גריעה של חייל, על מנת שהיא תוכל להיערך כראוי לכך.
קיימים שני סוגים של הטופס: