cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פסו
פסו בפיליפינים
ערך המטבע – נכון ל-13 באפריל 2019, שקל חדש אחד שווה ל-14.4955 פסו (1 פסו = 0.069 ש"ח).
יחסי אזרבייג'ן–ספרד
ספרד הכירה בעצמאותה של אזרבייג'ן ב -31 בדצמבר 1991. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין המדינות כוננו ב-11 בפברואר 1992. ממשלת אזרבייג'ן פתחה את שגרירותה במדריד ב-2005 וב-9 בפברואר 2010, אלטאי אפנדייב, מונה לשגריר אזרבייג'ן בספרד.
ניקיטה מורגונוב
ניקיטה ליאונידוביץ' מורגונוב (בקירילית: Никита Леонидович Моргунов; נולד ב-29 ביוני 1975 בנובוקוזנצק, ברית המועצות) הוא כדורסלן רוסי המשחק בנבחרת רוסיה בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר. גובהו 2.11 סנטימטרים.
קריירה
בעבר שיחק מורגונוב בצסק"א מוסקבה (1995-97, 2000-02), אטלטאס קובנה (1997-99), אבטודור סראטוב (2002), דינמו מוסקבה (2002-03), מקדוניקוס (2003-04), דינמו מוסקבה האזורית (2004-07) וחימקי מוסקבה (2007-08). בנוסף לכך, מורגונוב היה חתום בקבוצת ה-NBA, פורטלנד טרייל בלייזרס במשך שלוש תקופות שונות (26 בינואר - 24 באפריל 1999; 7 באוקטובר 1999 - 14 באפריל 2000; 11 באוקטובר - 28 באוקטובר 2000) אך לא שיחק באף משחק רשמי ב-NBA באותן תקופות.
מורגונוב הוא גם חבר בסגל נבחרת רוסיה הבוגרת, עימה זכה במדליית הזהב ביורובאסקט 2007 ובמדליית הכסף במונדובאסקט 1998 ואף שיחק בקבוצה במשחקים האולימפיים 2000 ובאליפויות אירופה השונות ברציפות מאז אליפות 1997.
מורין או'הרה
מורין או'הרה (באנגלית; Maureen O'Hara, 17 באוגוסט 1920 - 24 באוקטובר 2015) הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה וזמרת אירית-אמריקאית.
ביוגרפיה
היא נולדה בשם מורין פיצימונס (FitzSimons) בעיירה הקטנה רנלה (Ranelagh) במחוז דבלין, אחת משישה אחים. קבלה מגיל צעיר הדרכה בתיאטרון אבי בדבלין וחלמה להיות שחקנית תיאטרון. בגיל 15 זכתה במקום ראשון בתחרות משחק לאומית באירלנד.
בגיל 17 ניתנה לה הזדמנות להשתתף במבחן בד בלונדון. צ'ארלס לוטון ראה את המבחן והתרשם מעיניה המביעות רגש. הוא הראה את הסרטון לשותפו אריך פומר שהסכים לדעתו והם החתימו את מורין על חוזה לשבע שנים אצל החברה שהקימו - Mayflower Pictures.
ב-1938 הופיעה בתפקיד קטן בסרט My Irish Molly. בו הופיעה בשמה המקורי. ב-1939 הופיעה בסרט "פונדק ג'מייקה" לצידו של צ'ארלס לוטון ובימויו של אלפרד היצ'קוק. לוהטון שכנע אותה להחליף את שמה לאו'הרה שזה שם יותר קליט ובעל צליל אירי. ב-1939 הופיעה לראשונה בהוליווד בסרט "הגיבן מנוטרדם" לצידו של צ'ארלס לוטון.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מכר היצ'קוק את החוזה שלה לחברת RKO.
בשנות ה-40 ושנות ה-50 שיחקה בסרטים בכיכובו של ג'ון פורד ולצד ג'ון ויין. היא הופיעה בשלל סרטים לצידם של ג'יימס סטיוארט, טיירון פאואר ("הברבור השחור"), הנרי פונדה, ארול פלין, הנרי פונדה, אנתוני קווין, אלק גינס, רקס הריסון ואחרים. הקריירה שלה פרחה בתקופת סרטי הטכניקולור שהדגישו את שערה האדמוני ועיניה הירוקות. היא כונתה: "מלכת הטכניקולור".
ב-1941 שיחקה בסרט מה יפית עמק נוי בבימויו של ג'ון פורד שזכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
ב-1943 היא שיחקה בסרט "ארץ זו היא שלי" לצידו של צ'ארלס לוטון.
היא שיחקה בחמישה סרטים לצידו של ג'ון ויין: ריו גראנדה (1950), האדם השקט (1952), על כנפי נשרים (1957), מקלינטוק! (1963) ו-Big Jake (1971).
מבין הסרטים ששיחקה בהם "נס ברחוב 34" כאמה של הילדה סוזן ווקר (נטלי ווד) (1947), "האיש שלנו בהוואנה" (1959), וכאמם של שתי תאומות בסרט "אבא מתארס" לפי "אורה הכפולה" של אריך קסטנר (1961), "מר הובס בחופשה" (1962).
בשנות ה-50 ושנות ה-60 הופיעה כזמרת סופרן בתוכניות טלוויזיה עם פרי קומו, אנדי ויליאמס, וטנסי ארני פורד.
לאו'הרה יש כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד. בשנת 2014 הוענק לה בטקס חגיגי, פרס אוסקר לשם כבוד על ידי האקדמיה האמריקאית לקולנוע על תרומתה לעולם הקולנוע. היא קבלה את הפרס כשהיא יושבת בכסא גלגלים.
רוברט הנסן
רוברט הנסן (באנגלית: Robert Hanssen; 18 באפריל 1944 – 5 ביוני 2023) היה מראשי הריגול הנגדי של ה-FBI, שמכר סודות לרוסים.
עבודה ב-FBI וריגול
ב-1979 נכנס הנסן למשרדי Amtorg בניו יורק – תאגיד מסחר, לכאורה פרטי למחצה, ששימש את ברית המועצות –והציע את שירותיו למינהל המודיעין הראשי של ברית המועצות. לאחר שנתפס והודה בריגול טען הנסן שהוא עשה זאת כיוון שהיה צריך כסף כדי לתמוך במשפחתו המתרחבת (באותו הזמן היו לו שלושה ילדים, ובסופו של דבר היו לו שישה) ושהוא חשב שירוויח כסף מהקשר ולאחר מכן ינתק את קשריו עם הסובייטים.
ב-1981, הועבר הנסן למשרד של ה-FBI בוושינגטון הבירה. במסגרת תפקידו הוא נחשף למידע מודיעיני רב ערך. לאחר מכן הוא עבר ליחידה שעסקה ישירות בריגול נגדי ובאיתור של סוכנים כפולים שנתפסו והפכו את עורם. הוא המשיך לעסוק בתחום הריגול הנגדי לאחר שהועבר חזרה לניו יורק ב-1985.
ב-1985, לאחר הפסקה של מספר שנים בפעילות הריגול, הציע הנסן את שירותיו לק.ג.ב. בתמורה לכסף, במהלך נסיעה מניו יורק לוושינגטון. במכתב שהוא העביר לק.ג.ב הוא ביקש 100,000 דולר ונקב בשמות של שלושה אישים סובייטים שריגלו עבור האמריקאים. השמות של שלושתם כבר היו ידועים לסובייטים, בעקבות מידע שמסר איימס. שלושתם נעצרו ושניים מהם הוצאו להורג. ב-1987, בעקבות חשיפתם של המרגלים הסובייטים לטובת ארצות הברית, נקרא הנסן חזרה לוושינגטון על מנת לחקור מי הדליף את המידע. במילים אחרות, ה-FBI הפקיד בידי הנסן חקירה שמטרתה הייתה לחשוף את עצמו. בדוח שכתב הנסן לא הסגיר את עצמו. ב-1988 הוא מסר את הדוח הסודי שכתב לק.ג.ב. ב-1989 הוא הודיע לק.ג.ב. שמתנהלת חקירה נגד בכיר במחלקת המדינה של ארצות הברית, פליקס בלוך, דבר שפגע בחקירה. באותה השנה הוא גם מסר לסובייטים מידע על אמצעים של האמריקאים לאיסוף מודיעין מדידות וחתימות.
בסך הכל, הנסן ריגל עבור הק.ג.ב. במשך 15 שנה וגרם לנזק ביטחוני כבד ביותר לארצות הברית. בתחילה פעל הנסן עבור ברית המועצות ומשזו התפרקה המשיך בפעולתו עבור הפדרציה הרוסית. עבור שירותיו שילמו לו הרוסים במרוצת השנים סכום כולל של כ-1.4 מיליון דולר.
הנסן נחשף על ידי האמריקנים בשלהי שנת 2001. חשיפתו הייתה בעקבות מידע שנצבר עם חשיפתו של איש ה-CIA אולדריץ' איימס, שריגל אף הוא עבור הרוסים. לאחר מעצרו של אלכסנדר זאפורוז'סקי נטען בכלי תקשורת רוסיים כי המידע שמסר הביא לבסוף לתפיסתו של הנסן. טענה זו מופיעה גם בספרו של סוכן ה-CIA לשעבר, רוברט בר. במשך 22 שנות ריגול בגד הנסן ב-50 מקורות לפחות. ידוע כי לפחות שלושה מתוכם הוצאו להורג על ידי הק.ג.ב.. היקף הנזק שגרם הנסן לארצות הברית ולבעלות בריתה נשאר חסוי. הנסן הועמד לדין והיה צפוי לעונש מוות, אך עקב שיתוף פעולה עם חוקריו נגזר עליו מאסר עולם ללא זכות חנינה, במתקן בעל אבטחה מקסימלית הסמוך לפלורנס, קולורדו, בו הוא שהה 23 שעות ביממה בבידוד. ביוני 2023 נמצא מת בתאו.
מאמר (ייבום)
בהלכות ייבום, מאמר הוא מעשה קידושין שעושה היבם לפני הייבום: הוא נותן ליבמה כסף או שווה כסף, ואומר לה: "הרי את מקודשת לי בזיקת יבמין". המאמר הוא תקנת חכמים, שתיקנו לא להתחיל את קניין הייבום בביאה בלא קידושין, דבר שנחשב לפריצות.
מהות המאמר
למרות שהמאמר מבצע פעולה הדומה במהותה לכאורה לקידושין רגילים, הוא נקרא בשם "מאמר", מכיוון שלא שייך לקרוא לו "קידושין" המבטא את איסור האשה על כל העולם כהקדש מכיוון שהיבמה הייתה אסורה כבר לפני שהיבם קידש אותה בקידושי מאמר, ואף מכיוון שאפילו לאחר המאמר עדיין היבמה אינה קנויה ליבם לחלוטין, שכן אם מתה אסור לו להיטמאות לה ואף אינו יורש אותה, שהרי אלו מן התורה, והרי מן התורה אינה קנויה לו אלא על ידי ביאה. ולכן קוראים לפעולה בשם מאמר, המבטא הפרשה של היבמה לבם, כדוגמת הפסוק.
ישנה מחלוקת בין רבי יהודה הנשיא לחכמים אם מאמר בעל כרחה פועל חלות של קידושין. רבי יהודה הנשיא סובר שמאמר קונה את היבמה לאשה בעל כרחה, בדומה לביאת יבום שקונה גם בעל כרחה של היבמה. לעומת זאת חכמים סוברים כי מכיוון שמאמר הוא סוג של קידושין הוא זקוק ליעשות מרצונה החופשי של היבמה, ואם לא נעשה מרצונה, אין לו תוקף רבי נחום פרצוביץ מסביר כי למרות שמצד זיקת היבום ברור כי ניתן לקנותה בעל כרחה, הרי שמצד פעולת הקידושין לא ניתן לקנותה בעל כרחה, שכן קידושין בעל כרחה אינן נחשבות לקידושין כלל.
ההשפעות ההלכתיות
לפי בית שמאי, המאמר קונה את היבמה עד כדי שהוא אוסר את קרוביה כאחות אשה, כך לפי פירושו של רבי אלעזר. לעומת זאת רב אשי סובר כי המאמר אינו דוחה לגמרי את צרתה, ואם אדם ביצע מאמר ביבמה, זקוקה עדיין אחותה לחליצה. כל זאת לפי פירוש רש"י. לפי תוספות, מחלוקתם של רבי אלעזר ורבי אשי היא בנוגע ליבמה השנייה, אשתו האחרת של המת, והם נחלקו האם היא מותרת לינשא לאדם מהשוק, ללא חליצה.
רש"י סובר שגם לפי בית שמאי שמאמר יבמין הוא מדרבנן, לעומת זאת תוספות סוברים שלפי בית שמאי מאמר יבמין הוא דין מהתורה, ונלמד מקידושין רגילים.
המאמר והזיקה
הגמרא מסתפקת אם המאמר מגביר את כח הזיקה, או שהוא קשר אישות נפרד. שאלה זו קובעת הלכה, אם ניתן לתת גט המפקיע את כח המאמר בלבד ולא את כח הזיקה, דבר התלוי אם המאמר והזיקה קשורים זה בזה. למסקנת הגמרא קובע רבא כי המאמר והזיקה אינם קשורים זה בזה.
ישנה דעה בגמרא, כי כל העושה מאמר ביבמתו פרחה הימנו זיקת יבמין וחלה עליו זיקת אירוסין ונישואין.
בולה
בּוּלַה (מלטינית: bulla, ברבים: bullae) היא סוג של חותמת, עשויה חרס (טין) או מתכת. פירוש המילה הוא "בועה" – החותמות נקראו כך על שם צורתן שדמתה לבועה. מטרת הבולה הייתה לחתום מסמך. היא הוצמדה לשרוך שקשר את המסמך, ונטבעה בטביעת חותם של כותב המסמך.
ברומא העתיקה התייחסה המילה "בולה" לקמע נגד עין הרע בצורת עיגול, שניתן לתינוקות בלידתם ונישא על צווארם עד אשר זכו באזרחות (גברים) או התחתנו (נשים).
בולות מחומר
הבולות המקוריות היו חתיכות חומר שעוצבו סביב חוט הכרוך על כלי או מכתב ושנחתמו בחותם. כשהחומר התייבש, אי אפשר היה לפתוח את הכלי או המכתב מבלי לשבור או לפגוע בבולה. כך יכול היה המשלח להבטיח שהמשלוח נשאר סגור עד שהגיע ליעדו.
בולות עתיקות היו בשתי צורות:
בולות ממתכת
בתקופות מאוחרות יותר, המילה בולה עברה להתייחס גם לחותמות עשיות מתכת. בדרך כלל בולות אלו נוצרו מעופרת, אבל לפעמים גם מזהב, כמו הבולות שהודבקו ל"בולות הזהב" (Golden Bull) של קיסרי האימפריה הביזנטית, קיסרי האימפריה הרומית הקדושה ומלכים אחרים מימי הביניים. דוגמה ידועה היא הבולה האפיפיורית מעופרת שהודבקה למסמכים חשובים שיצאו מלשכתו של האפיפיור; על בולות אלו יש תמונה של הקדושים פטרוס ופאולוס מצד אחד, ושם האפיפיור בצד השני.
בולות מתקופת בית המקדש הראשון
בשנת 1982 גילה הארכאולוג יגאל שילה בשטח G של עיר דוד מצבור בולות בשכבת החורבן של סוף ימי הבית הראשון במבנה ששימש כנראה ארכיון ציבורי (בית הבולות). על גבי 45 בולות מן המצבור מופיעים עשרות שמות עבריים ובהם שמו של גמריהו בן שפן, המוזכר בספר ירמיהו כמי שעזר לנביא במאבקו בשחיתות אנשי ירושלים, שר וסופר בימי המלך יהויקים.
בחפירותה של ד"ר אילת מזר בעיר דוד בשנת 2005 נתגלתה בולה נוספת שכונתה "בולת יהוכל". על הבולה כתוב השם: יְהוֹכָל בן שלמיהו בן שבי, שר בממלכת צדקיהו ואויבו של ירמיהו הנביא (ירמיהו ל"ח,א). הבולה נמצאה בתוך מבנה האבן הגדול שזוהה על ידי מזר כארמון המלך דוד. שלא כמקובל, יהוכל בן שלמיהו הוסיף לחתימתו גם את שם סבו. בשנת 2008 צוותה של מזר מצא בולה נוספת, בולת גדליהו. על הבולה מופיע השם גדליהו בן פשחור, שר בממלכת צדקיהו, אויב נוסף של ירמיהו המוזכר באותו פסוק (ירמיהו ל"ח,א). בולת גדליהו נמצאה למרגלות הקיר החיצון של אותו מבנה שבתוכו נמצאה בולת יהוכל, מתחת למגדל שנבנה בימי נחמיה. בשנת 2012 נמצאה בולה מהמאה ה-7 או ה-8 לפנה"ס עם הכיתוב "בשבעת, בת לחם [למל]ך" וזהו המקור הראשון החוץ מקראי לקיומה של בית לחם בתקופה זו.
בשנת 2019 נחשפה בירושלים, צפונית לעיר דוד בולה מתקופת ממלכת יהודה ששימשה כנראה לחתימת מסמכים ועליה כתוב בכתב העברי קדום: לאדוניהו אשר על הבית"
איגוד תעשיית ההקלטות הלטבי
איגוד תעשיית ההקלטות הלטבי (באנגלית: Latvian Music Producers Association; בראשי תיבות: LaMPA) הוא הארגון המרכזי המייצג את ענף ההקלטות של לטביה. האיגוד הוא גם חבר בפדרציה הבינלאומית לתעשייה הפונוגרפית.
בין מטרות הארגון הוא לתמוך במוזיקאים לטבים ולקדם את פיתוח תעשיית המוזיקה הלטבית ולייצא מוזיקה המיוצרת בלטביה, בשביל לקדם ולתמוך ביצירת תקליטי מוזיקה תחרותיים, ולהגדיל את השימוש במוזיקה לטבית על ידי חינוך מוזיקאים לטבים לייצוג רשמי של תעשיית המוזיקה הלטבית באירופה ובאירועים, ירידים ותערוכות בין-לאומיים, וללמד את חברי תעשיית המוזיקה הלטבית בנושאי ייצוא המוזיקה והמגמות העולמיות.
תעודות על סך מכירות וצפיות
דרגות הישגים (זהב ופלטינה) על מכירת אלבומים וצפיות בווידאו קליפים ניתנות לאמנים לפי רמות המינימום שלהלן:
צילום פנורמי
צילום פנורמי הוא סוג של צילום שבו נראית תמונה או סרטון מאוזן וארוך, כמו המראה הנשקף מהעין האנושית, ולא תמונה ממוקדת המתמקדת על אזור מסוים.
המראה הפנורמי הוא המראה הטבעי הנשקף לעינינו כי זווית הראייה של אדם מבוגר היא 130 מעלות. בכל זאת, גם בקולנוע וגם בצילום בוחרים אנו להתבונן בתמונות צרות יותר. בצילום הפנורמי מדובר בהשגת תצלומים ביחס של 1:3 במידות האורך והרוחב.
מאפייני הצילום הפנורמי
ישנן דרכים לא מעטות לצלם צילום פנורמי. דרכים אלה נבדלות במספר משתנים עיקריים:
צילום פאנוראמות על ידי מצלמות סרט
בשני האמצעים שהוזכרו ישנן לעיתים בעיות מיקוד ובעיקר בעיות חשיפה, כמו למשל בתצלום פנורמי של חומה ארוכה, כאשר במסגרת הימנית החומה היא בהירה ובמסגרת השמאלית החומה כהה יותר וזאת בגלל שיטות החשיפה הממוצעת שבוחרות יחס חשיפה שונה בכל פעם, בהתאם לנושא התמונה.
בימינו, על ידי שימוש בתוכנות שמיועדות לשם כך, אפשר לחבר תמונות עוקבות מן הסוג הנ"ל לתמונת פנורמה המצויה בקובץ דיגיטלי, אותה כמובן אפשר להדפיס לאחר מכן. התוכנות מאפשרות גם לעבד את התמונות ולהתאים להן את הגוון הנכון ביותר בעת החיבור ביניהן ועל ידי כך מתקנות את הבעיות הנפוצות בשיטת החשיפה הממוצעת.
היתרון במצלמה שכזו הוא שהנושא מקבל בתצלום חשיפה אחידה לעומת השיטה של חיבור שתי תמונות זו לזו, אולם זווית הצילום היא לרוב 70 מעלות ואילו בשיטת הצמדת התמונות היא 140 מעלות.
אקטיבציה
אַקְטִיבַצְיָה (מאנגלית: activation, בתרגום לעברית: "הפעלה") של תוכנה היא שלב אחרון בהתקנת התוכנה במחשב, שבו על המשתמש להזין את פרטי רישיון התוכנה שלו על מנת שהתוכנה תפעל, ופרטים אלה נבדקים, באמצעות האינטרנט, מול שרת של ספק התוכנה.
דרך זו מבטיחה לספק הגנה מפני שכפול בלתי מורשה של התוכנה, שהתאפשר במצב שבו לא נדרשת בדיקה מול שרת מרכזי. טכניקה זו מהווה בעיה בעת התקנה במחשב שאינו מחובר לאינטרנט. אקטיבציה יכולה להיות שלב שנוסף להזנת המספר הסידורי של עותק התוכנה (ידוע גם כ"מספר רישיון" או בלעז כ"סיריאל"), או הדרך היחידה לאימות העותק - בין אם אימות חד-פעמי או אימות על בסיס קבוע.
תחילת השימוש באקטיבציה נועדה כדי להילחם בקבוצות קראקרים שפורצים מספרים סידוריים של תוכנות ומפיצים אותם ברשת, ואקטיבציה אכן מקשה על פריצת התוכנות, בכך שהיא דואגת לאמת שמופעל רק עותק אחד בעל אותו מספר סידורי (אם זה אפשרי) או הגבלת מספר ההפעלות עם אותו מספר סידורי.
אינדיגו (צבע)
אִינְדִּיגוֹ הוא צבע של אור בעל אורך גל בתחום שבין 420 ננומטר ל־440 ננומטר, גוון בין סגול לכחול. האינדיגו אינו צבע יסוד ואפילו אינו צבע יסוד הופכי. שמו ניתן על ידי אייזק ניוטון (על שם צמח האינדיגו) כאשר הוא חילק את הספקטרום האופטי לשמות. הוא בחר בשבעה צבעים כדי לקשר לשביעיות אחרות: כוכבי לכת (שהיו ידועים עד אז), שבעה ימים בשבוע ושבעה תווים במוזיקה.
באופן יחסי העין האנושית אינה רגישה לתדירות של האינדיגו, וישנם אנשים רבים בעלי ראייה חדה שאינם מבחינים בין האינדיגו לבין הכחול או הסגול.
החוקרים סבורים שהצבע שאייזק ניוטון קרא לו אינדיגו הוא הצבע שהיום מקובל לקרוא לו כחול, והצבע שאייזק ניוטון קרא לו כחול הוא הצבע שהיום מקובל לקרוא לו ציאן.
הצובען אינדיגוטין (Indigotin) נמצא במספר סממני צביעה שמהם הפיקו צבע כחול בתקופה העתיקה: צמח האיסטיס (Isatis tinctoria), מיני ניל (Indigofera) ומיני חלזונות הארגמן (Murex). לפי מסורת הזיהוי מתקופת הגאונים ולפי מספר חוקרים, ניתן לזהות את הצבען אינדיגו שהופק מהצבעים המכילים צבען זה, עם 'קלא אילן' הנזכר בספרות חז"ל.
משה שטקליס
משה שְׁטֶקֶלִיס (18 ביוני 1898 – 12 במרץ 1967) היה ארכאולוג ישראלי, פרופסור לארכאולוגיה פרהיסטורית באוניברסיטה העברית בירושלים. נחשב לפרהיסטוריון העברי הראשון.
קורות חיים
נולד בקמניץ-פודולסקי שבאוקראינה (בתחום המושב של האימפריה הרוסית). למד ארכאולוגיה באוניברסיטת אודסה והחל לעסוק בארכאולוגיה של אתרים פרהיסטוריים בברית המועצות, אולם הוגלה לסיביר בעוון פעילות ציונית ובשנת 1928 עלה לארץ ישראל. בסוף שנת 1929 נישא למשוררת מרים ילן-שטקליס. ב-1939 התגרש ממנה והתחתן עם המאיירת בינה גבירץ שאיירה את ספרה הראשון של ילן-שטקליס.
בתחילה עבד בישראל בייבוש ביצות כבארה, ובמהלך עבודתו גילה את מערת כבארה בשנת 1929. בשנת 1931 חפר עם בנימין מזר במערת קבורה ברמת רחל ובעקבות החפירות נתגלעו בין השניים חילוקי דעות בעניין הקרדיט על פרסום תוצאות החפירות. בשנת 1931 ערך סקר של דולמנים ומבנים מגליתיים בדרום סוריה ובצפון ארץ ישראל. בהמשך היה הראשון לחקור בשיטתיות את האתרים הפלאוליתיים גשר בנות יעקב ומערת קפזה, ביחד עם הקונסול הצרפתי בירושלים רנה נוויל. בשנת 1935 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטה בפריז, ובשנת 1938 הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1943 חפר מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים באתר הנאוליתי שער הגולן. המשלחת שבה לחפירות באתר לאחר תום מלחמת העצמאות בין השנים 1949-1952. שטקליס חשף כפר עם מאפיינים של תרבות נאוליתית ייחודית, שלה תעשיית כלי צור, כלי חרס וחפצי אומנות רבים כצלמיות, וכינה אותה בשם "התרבות הירמוכית" (על שם נהר הירמוך הזורם בסמוך לאתר). הכפר הירמוכי מתוארך בקירוב לשנים 6400 לפנה"ס עד 6000 לפנה"ס. גודל האתר כ-0.2 קמ"ר (כ-200 דונם) וחיו בו 2,000-1,000 איש, דבר המלמד כי ההתיישבות הייתה אחת מהגדולות בעולם באותה עת.
בין השנים 1944–1947 השתתף בחפירות בתל בית ירח, יחד עם בנימין מזר ומיכאל אבי-יונה. בשנת 1949 ניהל חפירות באתר עברון מהתקופה הפלאוליתית התחתונה. בשנות ה-50 חפר במערת כבארה ומצא שם קבורה של האדם הניאנדרטלי מהתקופה הפלאוליתית התיכונה וב-1960 ניהל את החפירות הראשונות בעובדיה שבעמק הירדן. עם האתרים הנוספים שבהם חפר נמנים גם האתרים בכרמל: מערת ספונים (1941), נחל אורן ומערת אצבע.
שטקליס עודד הקמת מוזיאונים שיעסקו בפרהיסטוריה וזאת כדי להנגיש את תוצאות המחקר לציבור. בשנת 1962 ייסד את המוזיאון לפרהיסטוריה בגן החיות הלימודי שבמרכז הכרמל בחיפה. הוא נטל חלק בעיצוב אופים של מוזיאון התרבות הירמוכית בשער הגולן, והתצוגה של הממצא הפרהיסטורי במוזיאון ישראל.
בשנת 1982, נמצא על ידי צוות החפירה במערת כבארה שלד של אדם ניאנדרתלי. לשלד ניתן השם "משה" על שם משה שטקליס.
משה שטקליס נפטר בביתו שבירושלים ונטמן בבית עלמין בעיר. המוזיאון לפרהיסטוריה בחיפה נקרא על שמו.
עלי אכבר חאן
עלי אכבר חאן (בבנגלית: আলী আকবর খাঁ; 14 באפריל 1922 - 18 ביוני 2009) היה מוזיקאי הודי קלאסי, הידוע בנגינתו בסרוד. חאן היה אחד מאנשי המפתח בחשיפת המערב למוזיקה ההודית הקלאסית. הן בהופעותיו (במיוחד עם נגן הסיטאר ראווי שנקר), והן כמורה.
עלי אכבר חאן נולד במחוז קומליה בבנגל (כיום בנגלדש). אביו, אלאודין חאן, שהיה מגדולי המוזקאים ההודיים של המאה ה-20, שימש כמורהו. בשנת 1955 הגיע לראשונה לארצות הברית בהזמנתו של הכנר יהודי מנוחין. בשנת 1956 ייסד בית ספר למוזיקה בעיר קלקוטה במטרה ללמד מוזיקה הודית קלאסית. בשנת 1969 פתח סניף של בית הספר בקליפורניה, ובשנת 1985 בבזל. בין תלמידיו היה המוזיקאי הישראלי יאיר דלאל.
שומן (מחוז)
מחוז (אובלסט) שׁוּמֶן (בבולגרית: Област Шумен) הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה, ממוקם בדרום-מזרח המדינה, ועיר הבירה שלו היא העיר שומן. בנוסף לעיר שומן בעלת ההיסטוריה העשירה, מפורסם המחוז ביער שומן, במסגד טומבול על שם השריף ח'ליל פאשה, ובכנסיות שובות עין, כגון כנסיית Tri Svetiteli, והכנסייה הארמנית Saint Asvizazin. כל האזור בעל מורשת היסטורית חשובה לבולגרים, שכן היה מרכזה של האימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה. בשטח המחוז ליד הכפר מדרה נמצא תבליט הרוכב ממדרה, אשר הוכרז כאתר מורשת עולמית. המחוז ממוקם על אם הדרך בין סופיה לווארנה ובעל תשתית תחבורתית ענפה של רכבות ואוטובוסים ובכלל זה קו מסילת ברזל לאיסטנבול.
כלכלת המחוז
ייצור מזון מהווה 40 אחוזים מכלל התוצרת התעשייתית במחוז וכולל, בין השאר, מחלבות, מפעלים לעיבוד בשר ומוצריו ומפעלי שימורים. כמו כן קיימים מפעלים לעיבוד מתכות, זכוכית ועץ. במחוז קיימת מבשלת בירה המייצרת את המותג שומנסקו שנפוץ בבולגריה וכן מפעל לעיבוד טבק. אדמת המחוז פורייה ומאפשרת את שגשוגו של ענף החקלאות. הגידולים הנפוצים בו הם: חיטה, שעורה, תירס, חמניות וענבי יין. כמו כן מופק מספוא לבהמות המשמש לתצרוכת פנימית ולייצוא.
היסטוריה
האזור היה פרובינציה ביזנטית, עבר לחזקת האימפריה הבולגרית הראשונה, ובתקופה זו היווה מרכז תרבותי ודתי, שמרכזו העיר שומן עצמה. ב-1388 נכבשו שטחי המחוז על ידי צבאותיו של מוראט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית והוא הפך את העיר שומן (שומלה) לעיר מבצר עות'מאנית מרכזית. בעקבות עליית חשיבותה של העיר, חלה התפתחות משמעותית בכל החבל. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבש האזור על ידי צבא האימפריה הרוסית והפך בהמשך חלק מנסיכות בולגריה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.
פרילוקי
היסטוריה
העיר נוסדה ב-1085 בתקופת ולדימיר מונומך נסיך קייב. בשנת 1839 התגוררו בעיירה כ-2500 תושבים שהתפרנסו ממסחר בדגן בהמות ומשי. בשנים 1802–1832 הייתה חלק ממחוז פולטבה באימפריה הרוסית.
יהדות
קהילה יהודית התקיימה בפרילוקי במאה ה-17 אולם היא נחרבה בפרעות ת"ח ות"ט. הקהילה הוקמה מחדש בתחילת המאה ה-19 ובשנת 1847 דווח על כ-2000 יהודים. בסביבות שנת 1900 מנתה הקהילה מעל 5000 נפש. למרות שרבים מיהודי פרילוקי, כמו זלמן אברהם וקסמן, הגרו ממנה לארצות הברית, הקהילה המשיכה לגדול ובשנת 1926 היו בפרילוקי כ-9000 יהודים שהיוו מעל 30% מהאוכלוסייה בעיירה. בתחילת המאה ה-20 היו בעיירה 8–9 בתי כנסת. היהודים התגוררו בחלקם בשכונות יהודיות ובחלקם בשכונות מעורבות עם לא יהודים, והתפרנסו בעיקר ממסחר וכבעלי מלאכה. הבונד ארגן בעיירה הגנה עצמית יהודית והיו לו תומכים רבים.
במקום התקיימה ישיבה ובשנים 1900–1909 כיהן בה כרב יהודה ליב צירלסון. החליף אותו הרב אברהם יהושע השל זמסקי.
בשנת 1915, בעת גירוש היהודים ממחוזות הספר בראשית מלחמת העולם הראשונה, הגיע גל של אלפי פליטים יהודים, שנמלטו בחוסר כל משאבלי, מקובנה ומשאר מקומות ויהודי פרילוקי נזדעזעו ונרתמו לפעולה למען הפליטים שנתקבלו על ידיהם בזרועות פתוחות. בין הפליטים היה הרב משה חסקין שגורש מקרקינובה ונתמנה בשנת 1919 לרב במרכז העיר וכיהן בתפקיד תחת הצקות הקומוניסטים עד שנת 1933.
ב-1919 עזבה קבוצת בחורים מפרילוקי את העיר ונסעה לאודסה. הם עבדו באחוזה שהקים האגרונום אברהם זוסמן והגיעו לארץ ישראל בדצמבר 1919, באוניה רוסלאן, שלימים כונתה "מייפלאואר של התנועה הציונית". בימי מלחמת האזרחים ברוסיה בין הקומוניסטים ללבנים, עברה העיר מיד ליד, ויהודיה עמדו בסכנת מוות ושוד, במיוחד תחת שלטונות סימון פטליורה והצבא הלבן של אנטון דניקין ("פרעות פטליורה"). בלילה בו נסוג צבא דניקין מפני הצבא האדום הם רצחו 27 יהודים. בשנים 1922-1923 כמעט ולא הייתה שום פעולה ציונית מאורגנת בפרילוקי. מספר נערים יהודיים, בני 16–17, בעלי הכרה לאומית, בהם יצחק אלחנן חסקין, פעלו במחתרת לגיוס בני נוער לפעילות ציונית וגייסו לשורותיהם למעלה ממאה חברים. הם הקימו קשר עם מרכזי התנועה בפולטאבה ובקייב ונסעו לשם כדי לקבל חומר לפעילותם ולקבל אליהם שליחים. כמה מהם הצטרפו לתנועת החלוץ.
לאחר כניסת הנאצים לפרילוקי הם העבידו את היהודים בעבודת פרך. לאחר זמן מה הם כלאו את כל היהודים באחד המבנים בעיירה ושרפו אותם חיים. לאחר מלחמת העולם השנייה שבו חלק מהיהודים שברחו מפני הצבא הגרמני לפרילוקי ובשנת 1959 היו בה כ-2200 יהודים שהיוו כ-5% מהאוכלוסייה. בית הכנסת האחרון בעיר נסגר בשנת 1961 בפקודת השלטונות.
קלמנס ונצל פון מטרניך
הנסיך קלמנס ונצל לותאר פון מטרניך (בגרמנית: Klemens Wenzel Lothar von Metternich 15 במאי 1773 – 11 ביוני 1859), מוכר גם בשם הנסיך (פירסט) קלמנס מטרניך, היה פוליטיקאי אוסטרי ודיפלומט. הוא נחשב לדיפלומט החשוב בתקופתו, כיהן כשר החוץ של האימפריה האוסטרית מ-1809 והיה קנצלר החל מ-1821 עד אביב העמים.
ראשית חייו
ב-15 במאי בשנת 1773 בקובלנץ לבית מטרניך, הוריו היו הרוזן פרנץ גאורג קארל פון מטרניך והרוזנת מריה ביאטריקס גרפין פון קגנק. היו לו שלושה אחים.
בתקופה זו אביו של מטרניך היה שגריר אוסטריה בבתי המשפט של שלושת האלקטורים הריניים, חינוכו של מטרניך נוהל על ידי אמו, שהושפעה מאוד מקרבתם לצרפת, ולכן מטרניך דיבר צרפתית טוב יותר מאשר גרמנית. בילדותו הוא נסע לביקורים רשמיים עם אביו, ובניהולו של המורה הפרוטסטנטי ג'ון פרדריק סיימון, הוא חונך במקצועות אקדמיים, בשחייה וברכיבה על סוסים.
בקיץ 1788 החל מטרניך בלימודי משפטים באוניברסיטת שטרסבורג. בהיותו סטודנט התאכסן במשך זמן מה על ידי הנסיך מקסימיליאן מצוויבריקן, מלך בוואריה לעתיד.
פעילותו
באוקטובר 1813 מונה מטרניך לנסיך. הוא יצר מאזן כוחות שנאכף בקונגרסים בינלאומיים במשך עשור, וחתם על ברית עם רוסיה ופרוסיה. תקופתו נחשבה לשיא הדיפלומטיה האוסטרית. מ-1821 עד 1848 כיהן כקאנצלר, תחת פרנץ השני ובנו, פרדיננד הראשון. לאחר גלות קצרה עד 1851, הוא חזר אל וינה כדי לייעץ לאחיינו של פרדיננד, פרנץ יוזף.
מטרניך מונה לקנצלר בשנת 1821, אך נאלץ להתפטר עקב אביב העמים.
התנגדותו לליברליזם
כמנהיג מחנה השמרנים, מטרניך היה נחוש לשמור על מאזן הכוחות באירופה, בעיקר באמצעות בלימת האימפריאליזם הרוסי והשאיפה הרוסית להתפשט אל מרכז אירופה ואל האימפריה העות'מאנית. הוא התנגד נחרצות לליברליזם וחיסל מרידות לאומיות בצפון איטליה האוסטרית ובמדינות הגרמניות, שאיימו על שלמות האימפריה בתוך האימפריה. הוא השתמש באותה המדיניות שכללה צנזורה חזקה על העיתונות וברשת מרגלים. במסגרת המלחמה בליברליזם, הוביל להתקנת תקנות קרלסבאד, נגד סטודנטים ומרצים ליברליים באוניברסיטאות. מתנגדיו טענו שהוא כפה ערכים שמרניים בשם האצולה.
סוף חייו
אחרי התפטרותו, יצא למסע עם אשתו מלאני וחלק מילדיהם, וב-1851 חזר. נפטר ב-11 ביוני 1859.
שיטת מטרניך
מדיניותו של מטרניך, הידועה בכינויה "שיטת מטרניך", זכתה לשבחים ולביקורות. שיטה זו שימרה את ההגמוניה של אצולה מול הבורגנות ופרולטריון; את ההגמוניה של השלטון המונרכי מול ליברלים, דמוקרטים, סוציאליסטים ולאומנים ואת ההגמוניה של בעלי אדמות מול סוחרים ובעלי מקצועות חופשיים. שיטת מטרניך הייתה מבוססת על קיום מרכז כוח באוסטריה – בית הבסבורג, והכפפת כל הגרורות באמצעות שלטון רופף של נסיכים ואצילים שונים בעלי קשר לשושלת ההבסבורגית.
מחנה האלמוגים: שנות הילדות של בובספוג
מחנה האלמוגים: שנות הילדות של בובספוג (באנגלית: Kamp Koral: SpongeBob's Under Years) היא סדרת הנפשה קומית אמריקאית לילדים, המהווה ספין אוף לסדרת ההנפשה "בובספוג מכנסמרובע". הסדרה משמשת כפריקוול לסדרה המקורית, כאשר היא מתרחשת 15 שנים לפניה, והיא עוקבת אחר בובספוג כשהוא בן 10.
הסדרה עלתה ב-4 במרץ 2021 בשירות הזרמת המדיה פרמאונט+. בישראל, החלה הסדרה את שידוריה בניקלודיאון ב-1 בספטמבר 2021.
באוגוסט 2021 הסדרה חודשה לעונה שנייה ולהרחבה של מספר הפרקים בעונה הראשונה מ13 ל-26.
ב-21 ביולי 2022 נודע כי פרקים חדשים של הסדרה יעלו לפרמאונט+ ב-30 בספטמבר 2022.
תקציר העלילה
בובספוג בן ה-10 מבלה את הקיץ במחנה האלמוגים. מנהל המחנה הוא מר קראב, אב יחידני לתינוקת, פרל. המפקחת, גברת פאף. והמדריך, סקווידוויד. השף המקומי, פלנקטון, גם מנהל מעבדה סודית במטרה להשתלט על העולם.
דמויות
הדיבוב בעברית של הסדרה בוים על ידי תומר שביט, והופק על ידי ענבר שטגר עזרא. הדיבוב נעשה באולפני דאבי דאב. בנוסף דיבבו בדיבוב בעברית ליאור חקון, תומר שביט וענת ניב ב-2021, ומולי שולמן ב-2022.
הפקה
ב-14 בפברואר 2019, הוכרז על סדרת ספין-אוף של בובספוג מכנסמרובע בעבודה בערוץ ניקלודיאון. ב-3 ביוני 2019, הוכרזה שסדרת הספין-אוף של בובספוג בהנפשה ממוחשבת, אשר תקרא "מחנה האלמוגים", קיבלה אור ירוק עם 13 פרקים.
הפצה
ב-19 בפברואר 2020, הוכרזה שהסדרה תעלה לשידור ביולי 2020. כמו כן הוכרז שהמדבבים המקוריים יחזרו לדבב בספין-אוף.
ב-30 ביולי, הוכרז כי הסדרה תשוחרר ב-CBS All Access, שירות הסטרימינג של ViacomCBS, בשנת 2021.
גורליצה
גורליצה (בפולנית: Gorlice, ביידיש: גאָרליץ, נהגה "גוֹרליץ") היא עיר קטנה בדרום פולין (בעבר בגאליציה), 287.2 קילומטר דרומית לוורשה, ובה אוכלוסייה של 28,707 איש (נכון ל-2004).
תולדות היישוב
בשנת 1401 הוענקו לגורליצה זכויות עיר, ופרנסתה התבססה בעיקר על סחר בתבואות. בשנת 1689 פגעה בעיר דליקה קשה.
במאה ה-19 הוקמו בעיר מפעלים לזיקוק נפט. במהלך מלחמת העולם הראשונה, במאי 1915, העיר הייתה המוקד של מתקפת גורליצה-טרנוב.
יהודי גורליצה
בתחילה נאסר על יהודים להתיישב בעיר, אך החל מראשית המאה ה-18 החלה להתפתח בעיר קהילה יהודית, ובמחצית השנייה של המאה ה-18 הוקם בה בית כנסת.
במחצית השנייה של המאה ה-19 קיימו יהודי העיר יחסי מסחר עם הונגריה, וייסדו בעיר מספר בתי זיקוק לנפט. בשנים 1874 ו-1898 נערכו פרעות ביהודי העיר על ידי איכרים פולנים.
בתחילת המאה ה-20 הוקמו בעיר מספר תלמודי תורה ובתי ספר יהודיים, בעיקר של חסידות באבוב, וכן פעלו בה חוגים ציוניים ותנועות נוער ציוניות, ובהן השומר הצעיר, בני עקיבא ובית"ר.
בין מלחמות העולם סבלו יהודי העיר מאנטישמיות גוברת מצד שכניהם הפולנים, שכללה מספר מקרים של הכאת יהודים, וכן גילויי חרם והצבת משמרות לפני חנויות של יהודים. בתקופה זו מנתה האוכלוסייה היהודית בעיר כ-6,000 איש, כמחצית מתושבי העיר.
בשואה
בימים הראשונים של ספטמבר 1939 עזבו את העיר כשליש מיהודיה, ונסו מזרחה. מנגד, הגיעו אליה פליטים יהודים ממערב פולין.
ב-7 בספטמבר נכבשה העיר על ידי הגרמנים, ואלו החלו בלקיחת יהודים לעבודות פרך ובמעשי התעללות פומביים, כגון גזיזת זקנים. כמו כן, בתי הכנסת של העיר חוללו ונשרפו, ומצבות בית העלמין של העיר נעקרו ממקומן, ושימשו לאבני מדרכות בעיר.
בינואר 1940 צוו היהודים בעיר לשאת על ידם השמאלית סרט עם מגן דוד, והוקם בה יודנראט בראשות עורך הדין הציוני הנריק ארנולד, אשר הוכה ונורה על ידי הגרמנים במשרדו בשנת 1941 לאחר שסירב למלא את הוראותיהם.
באוקטובר 1941 הוקם בעיר גטו, אשר הפך בפברואר 1942 לגטו סגור, בו שררה צפיפות גדולה (כעשרה עד חמישה עשר איש בחדר), והיהודים אולצו למסור את דברי הערך שלהם, כאשר משפחות שלא עשו כן נרצחו בשלמותן.
ביום 22 ביולי 1942, ערב תשעה באב, ציוו הגרמנים על כל הגברים היהודים להתייצב בכיכר העיר (כיכר דבוז'יסקו), וכ-300 צעירים נשלחו למחנה פלאשוב.
ביום 14 באוגוסט 1942, לפנות בוקר, כותר הגטו בעיר על ידי הגרמנים ואנשי המשטרה הפולנית והאוקראינית, והיהודים צוו להתייצב בכיכר דבוז'יסקו. שטח הגטו נסרק, ומי שנמצא בו נרצח במקום. מבין היהודים שהתייצבו בכיכר, כ-200 צעירים נשלחו למחנה פלאשוב וכ-700 זקנים וילדים נשלחו במשאיות לאתר "גארבץ" שליד הכפר אומנישונקה, ושם נרצחו. אנשי היודנראט ומשפחותיהם נרצחו ליד בניין הגסטאפו.
הנותרים בכיכר הועברו לצריפים מול תחנת הרכבת בעיר, שם הוחזקו בצפיפות גדולה, ללא מזון או שתייה, כשלושה ימים, עד שליחתם בקרונות משא למחנה ההשמדה בלז'ץ.
מעט היהודים שנותרו בעיר ובכפרי המחוז שלה, והועסקו בעבודות כפייה, הוכנסו לגטו חדש שהוקם בעיר, בו שוכנו כ-700 איש. ביום 14 בספטמבר 1942 חוסל גטו זה, ויהודיו שולחו לבלז'ץ.
ביום 17 בינואר 1945 שוחררה העיר, כ-200 יהודים חזרו אליה, אך עזבוה במהרה ולא נותרו בה יהודים.
טוען וחוזר וטוען
במשפט העברי טוען וחוזר וטוען הוא מושג משפטי כאשר שני אנשים באים לפני בית הדין, ה"טוען" (תובע) וה"נטען" (נתבע), ואחד מבעלי הדינים שינה את טענתו, כלומר טוען טענה חדשה שמפרשת את טענתו הראשונה שלא עפ"י ההבנה הפשוטה כך שסותרת את ההבנה הפשוטה של דבריו אך לא לחלוטין.
דוגמה
הדוגמה שמובאת בתלמוד היא בשני אנשים שבאו לפני בית הדין אודות קרקע שהייתה מוטלת בספק בין שניהם, כאשר שניהם טוענים שהקרקע היא שלהם, בירושה מאבותיהם. לאחד מהם היו עדים שהקרקע הייתה של אבותיו, ולשני היו עדי חזקת קרקעות שאכל את פירות הקרקע במשך שלוש שנים. רבה, ראש בית הדין רצה להכריע כדעתו של מי שהחזיק בקרקע, בטענת מיגו, ולהסביר את דבריו באופן שלא יסתרו את העדים האחרים (ולומר שכוונתו הייתה שאבותי קנו את הקרקע מאבותיך.) אך אביי דחה את דבריו בטענה שאין אומרים כלל מיגו במקום עדים. כאשר ראה בעל הדין שהוא מפסיד בדין, הוא חזר וטען כי זו היא כוונתו: אמנם קנה הוא את הקרקע מחבירו, ומה שטען "של אבותי" כוונתו הייתה שמוחזק הוא בקרקע בשופי ללא כל ערעור וספק כאילו הייתה של אבותיו.
ההלכה
במקרה כזה נחלקו החכמים: חכמי ישיבת נהרדעא פסקו שאין בעל הדין יכול לחזור ולסתור את דבריו הראשונים, במקרה שנראה שהדין נוטה לחובתו, שכן נראה הדבר שהטענות האחרונות שקריות שהרי הוא עצמו סתר אותם, והוא חוזר בו רק מפני שגילה שיפסיד בטענה הראשונה. ועולא חולק על כך וסבור שיכול הוא לחזור ולטעון, בין חכמי דעה זו נמנה אמימר שמדגיש כי למרות שהוא מחכמי נהרדעא הוא סבור ש"טוען וחוזר וטוען". וכן נפסקה ההלכה, שהרי אמימר שגם הוא נמנה עם זקני חכמי נהרדעא סבור כטענה זו. - עם זאת, יכול הוא לטעון טענות שלא עלו על דעתו מקודם לכן, אם לא סתר אותן, או במקרה שהדין אינו נוטה לחובתו. ויש ראשונים החלוקים גם על כך, וסוברים שלא ניתן כלל להוסיף טענות מתחילת הדין, כל עוד שאינם מהווים פירוש מובן בטענה הראשונה (כמו "של אבותי - שלקחוה מאבותיך"), וטעמם הוא מכיוון שסבורים שדין זה של "אינו טוען וחוזר וטוען" הוא דין בהלכות טוען ונטען, שלפיו לא ניתן לחזור ולהוסיף טענות חדשות לאחר שכבר התחיל בית הדין לדון בטענות הראשונות וקיבל אותן כטענות היחידות של הטוען.
עם זאת, מודים כל החכמים, כי הטענה השנייה יכול להתקבל בבית דין רק אם אינה סותרת כליל את הטענות הראשונות, ולכן אם טען למשל בפירוש "של אבותי ולא של אבותיך", לא יכול הוא לחזור בו ולטעון "של אבותי שלקחוה מאבותיך", שהרי הודאת בעל דין כמאה עדים. כמו כן, כל טענה שרוצה לחזור בו ולטעון אותה, צריכה להתאים עם הטענה הראשונה על ידי אמתלא - הסבר הגיוני כדי שטענותיו הראשונות לא יסתרו אותה.
בתלמוד מובא כי אם טען מחוץ לבית דין טענות שונות מאלו שטען בבית הדין, אין בעיה בכך שחוזר בו בבית הדין, שכן כך הוא דרכו של אדם חכם, שאינו מגלה את טענותיו מחוץ לבית הדין, כדי שבעל דינו לא יכין ראיות ניצחות לטענותיו. במקרה שהוא טען מחוץ לבית דין טענות הסותרות את הטענות הראשונות, נחלקו הראשונים: יש שסוברים שאפילו טענות כאלו אינן בעיתיות כלל, ויש שטענו שבמקרה כזה הודאת בעל דין כמאה עדים ושוב אינו יכול לחזור בו.
אם יצא מבית הדין באמצע הדין וחזר וטען טענות סותרות אין הוא נאמן יותר לטעון טענות אחרות, כי יש לחשוש שמא מחוץ לבית הדין למדו אותו לטעון טענות אלו.
השלכות נוספות
הריטב"א מסיק על פי גמרא זו, שבו רואים כי אם אדם יוצא מחוץ לבית הדין חוששים שמא למדוהו לטעון שקר, כי אין לבית הדין להתיר לטוען לטעון עבורו את הטענות, שמא ילמדו לשקר, אך מסייג את דבריו במילים "והכל לפי ראות עיני הדינים".
פסקי דין
אחד מהמקרים שבאו לפני בית דין בישראל הוא בדיון בין רופא למנותח. המנותח טען שאינו חייב תשלום עבור הניתוח בטענתו הראשונה - לא דיברו כלל אודות תשלום הניתוח עצמו אלא רק אודות הוצאות חדר הניתוח והתחבושות, לאחר מכן שב וטען שאמנם דיברו אודות תשלום ונאמר לו כי לא יצטרך לשלם עבור הניתוח. לעומת זאת טען הרופא שלא אמר מעולם למנותח שפטור מלשלם עבור הניתוח, אלא הסכים לנתח אותו תמורת תשלום ביטוח משלים - שבדיעבד התברר שלא היה קיים, מלבד זאת המנותח הטעה אותו בטענה שהוא עני למרות שהתברר שהוא לא עני כלל ועיקר. בית הדין הסתפק האם מכיוון מדובר ב"טוען וחוזר וטוען", שהרי חזר בו לפני שבאו העדים אך מצד שני לא הסביר את טענתו הראשונה ב"אמתלא" אלא חזר בו, ושאלה זו תלויה ועומדת בראשונים האם יכול הוא לחזור מדבריו באופן כזה.
במקרה אחר, כאשר בעל רשם את שם דירתו על שם אשתו בתנאי שרישום זה יהא תקף כל עוד חיים חיים משותפים שלא יתקלקל מחמת האשה, טען הבעל כי האשה "אשמה" בקלקול חייהם בכך שהיא עקרה, לאחר תום הדיונים "נזכר" הבעל לטעון טענה נוספת - שהאשה חולה במחלת הנפילה. בית הדין נטה לדחות את הטענה מכוח "טוען וחוזר וטוען".
ליטניה
ליטניה, סוגה ספרותית, שירית, שעיקרה שירת תחינה, תפילת תחנונים ומזמורי בקשות.
מקור המלה ביוונית, Litanea, ובצורה קצת שונה באיטלקית, Litania. הליטניה שימשה בשירה הליטורגית הנוצרית ועקבותיה נמצאים גם ביצירות של משוררים ידועים.
הליטניה בצורתה העברית, שירת התחנון, בנויה על בקשה שמבקש הש"ץ ועל המענה הכאילו פזמוני, החוזר על עצמו, שמשיב לו קהל המתפללים. בעוד שבליטורגיה הנוצרית שימשה הליטניה בעיקר כתפילה נגד אסונות טבע, נגד מחלות ומגיפות, ונגד כל מיני מרעין בישין - הרי שבליטורגיה היהודית והעברית הליטניה שימשה לתחנון על צורכי ציבור דתיים, כגון חופש הפולחן היהודי תחת כובשים זרים ועוד. בתפילות ה"הושענות" הקדומות, ביניהן אלה של אלעזר הקליר נעשה שימוש בצורת הליטניה, של בקשת הש"ץ ותשובה חוזרת של קהל המתפללים.
הגלגול המודרני של הליטניה, כלומר חזרת הש"ץ והיענות השומעים, חלחל אל השירה המודרנית האירופית. בשירה העברית החדשה עשה המשורר אבא קובנר שימוש מודרני בליטניה. בפואמה שלו "אדמת החול", שהיא תגובתו השירית על ביקורו בצפון-מזרח ברזיל, באמצע שנות החמישים של המאה העשרים, מובאים שירים רבים בצורת הפניה אל האליל המקומי, שאנגו, הבנויים בצורת הפנייה של היחיד ומענה הציבור, החוזר ומחרה אחריו.
אורל (כדורסל)
"אורל" יקטרינבורג (ברוסית: Урал Екатеринбург) הייתה קבוצת כדורסל רוסית מהעיר יקטרינבורג, שהתקיימה בשנים 2006–2020. הישג השיא שלה היה שתי זכיות באליפות ליגת המשנה, הסופרליגה הרוסית בכדורסל, בעונות 2011/2012, 2012/2013.
היסטוריה
מועדון הכדורסל "אוראל" הוקם בשנת 2001 תחת השם "אברז", כיורש לקבוצות הכדורסל "אורלמאש" ו"סק"א-אורל" שהתפרקו בעקבות פשיטת רגל. מאז שנת 2001 הקבוצה השתתפה כמה שנים בליגה הבכירה ובסיום עונת 2004/05 נשרה לסופרליגה הרוסית, הליגה השנייה בחשיבותה ברוסיה.
בסיום עונת 2011/12 זכתה במקום ראשון בסופרליגה, ולאחר מאבקי הפלייאוף העפילה בחזרה לליגה הבכירה, אך בסוף העונה המועדון ירד בחזרה לליגת המשנה. בעונת 2001/02 שיחקה הקבוצה בשלב הבתים של גביע קוראץ', ובהמשך ביורופ קאפ עד עונת 2004/05. בתחילת עונת 2012/13 הפסידה בשלב המוקדמות של היורוצ'לנג' לקבוצת גז מתאן מדיאש מרומניה.
באג 2038
באג 2038 (באנגלית: Y2038 או Y2K38) הוא באג-מחשבים דמוי "באג 2000", שעלול לגרום לתקלות בתוכנות המשתמשות בזמן יוניקס לחישוב הזמן.
הבאג משפיע על תוכנות המחזיקות את הזמן במשתנה מסוג מספר באורך 32 סיביות בשיטת המשלים ל-2 (Signed 32bit Integer) ומפרשות את ערך המשתנה כזמן שחלף מאז 1 בינואר 1970 בחצות.
מרבית מערכות היוניקס המותאמות למחשבי 32 ביט מתייחסות לזמן בצורה זו, לכן לעיתים נהוג לכנות את הבעיה "באג המילניום של יוניקס". אף על פי כן, בעיה זו צפויה להתרחש בכל המערכות המשתמשות בשיטה זו.
הסבר טכני
מרבית מערכות ההפעלה סופרות את הזמן כזמן שחלף מאז 1 בינואר 1970 בחצות ומְחשבות את הזמן ברגע נתון בהתאם. במערכות 32 ביט, הזמן שחלף מוכנס בדרך כלל לתוך משתנה מסוג מספר באורך 32 סיביות עם סימן (Signed 32bit Integer). המספר המרבי שניתן לייצג בשיטה זאת הוא 2,147,483,647, ומשכך, צפויה בעיה לאחר שיעבור מספר שניות זה מאז ראשית הספירה של המשתנה, תופעה שתקרה ביום שלישי, ה־19 בינואר 2038 בשעה 03:14:07 UTC. לאחר מכן, על פי שיטת המשלים ל-2 (ייצוג מספרים עם סימן) ערך המשתנה יהיה 2,147,483,648- (המקביל ל־13 בדצמבר 1901), תופעה המכונה גלישה נומרית. התופעה עלולה לגרום לא רק לשגיאה בחישובי זמנים אלא גם לקריסת התוכנה. האמור יכול להתרחש לאו דווקא ביום שלישי, ה־19 בינואר 2038, אלא בכל חישוב של זמן עתידי שיכלול תאריך זה או מאוחר ממנו.
אף על פי שבדרך כלל אורך החיים של מחשב הוא שנים ספורות, הדבר נכון בעיקר למחשבים אישיים ושרתים. קיימים מחשבים רבים, שאורך החיים שלהם הוא כאורך החיים של המערכת אותה הם משרתים, דוגמת מערכות משובצות. כך למשל, ייתכן כי מערכות השקיה ומערכות שליטה ברמזורים לא יוחלפו עד לתאריך האמור.
הבאג אינו קיים רק במערכות הפעלה, אלא בכל תוכנה המשתמשת במשתנה בן 32 סיביות לשמירת הזמן באופן מובנה בה. בין הדוגמאות לכך נמצאים מערכות קבצים השומרות את הזמן במשתנה בן 32 סיביות, פורמטים של קבצים בינאריים למערכות 32 סיביות, בסיסי נתונים עם משתני זמן בני 32 סיביות ושפות שאילתא דוגמת SQL עם פקודות דוגמת UNIX_TIMESTAMP.
פתרונות
אין פתרון קל או מיידי עבור מערכות קיימות. שינוי הגדרת משתנה הזמן במערכות אלה למשתנה באורך 64 ביט יגרום לבעיית תאימות לאחור בכל האובייקטים המשתמשים בזמן במערכות אלה. שינוי המשתנה למשתנה ללא סימן (Unsigned, כלומר משתנה המכיל מספרים שלמים חיוביים בלבד) ידחה את הבעיה לשנת 2106 אך יגרום לבעיות תאימות לאחור במערכות שחישוביהן מערבים תאריכי עבר שנשמרו כמשתנה מסומן ולא הותאמו נקודתית לשינוי זה.
רוב מערכות ההפעלה המיועדות למחשבי 64 ביט כבר משתמשות במשתנה 64 ביט לאחסון הזמן שלהן, המסוגל לאחסן עוד 292 מיליארד שנים, פי כמה וכמה מגיל היקום המוערך. שימוש במשתנה כזה פותר את הבעיה, אך מערכות 32 ביט רבות מותקנות בשוק, חלקן במערכות משובצות מחשב, ואין ודאות שהן יוחלפו עד לשנת 2038. בנוסף, מערכות המחשבות אירועים עתידיים ייתקלו בבאג לפני התאריך האמור, כאשר ינסו לחשב תאריכים שחלים לאחריו.
בין מערכות ההפעלה שטיפלו בבעיה נמצאת NetBSD שבגרסה 6.0 שלה שיצאה באוקטובר 2012 עברה למשתנה זמן בן 64 סיביות עם שכבת תאימות ליישומים המותאמים למשתנה זמן ישן. OpenBSD עברה למשתנה זמן בן 64 סיביות בגרסה 5.5 שיצאה במאי 2014, אך ללא שכבת תאימות ליישומים ישנים, אשר עשויים לסבול מבעיות כאשר ייגשו למשתנה הזמן. לינוקס משתמשת במשתנה זמן בן 64 סיביות עבור ארכיטקטורת מחשב של 64 סיביות בלבד; עבור מעבדים בארכיטקטורה של 32 סיביות לא נערך שינוי בשל רצון לתאימות לאחור. נכון לשנת 2017 ממשיכה העבודה במעבר למשתנה 64 סיביות גם בארכיטקטורות 32 סיביות.
מערכת הקבצים NFS תומכת, החל מגרסה 4 שיצאה בדצמבר 2000, במשתנה זמן בן 64 סיביות לצד משתנה בן 32 סיביות.
הומוסקסואליות בבעלי חיים
ההתנהגות המינית של בעלי חיים היא מגוונת ביותר. חוקרים מצאו בקרב בעלי חיים מקבילות להומוסקסואליות, ביסקסואליות, אינטרסקסואליות וטרנסג'נדריות. התנהגות הומוסקסואלית תועדה היטב בקרב 500 מינים שונים של בעלי-חיים, בעיקר יונקים ועופות, ואף נטען שנצפו התנהגויות כאלו ב-1,500 מינים. בבעלי חיים מסוימים נצפו גם מקרים של זוגיות חד מינית למשך כל החיים. במשך שנים רבות לא היו תצפיות רשמיות של התופעה, ייתכן שבשל הטיית הנסיין, שנגרמה בשל היחס החברתי ליחסי מין חד מיניים.
קיומה של הומוסקסואליות בבעלי חיים מהווה טיעון חברתי בדרישותיהם של להט"בים להכרה, למניעת אפליה ולשוויון זכויות. העובדה כי ההומוסקסואליות קיימת בטבע, לא רק אצל בני האדם אלא גם אצל בעלי חיים אחרים, מחלישה את הטענה האומרת שמשיכה לבן או לבת אותו מין היא דבר "בלתי טבעי" או "הנוגד את הטבע". הדבר אף מעמיד בסימן שאלה את שאלות הבחירה והמוסר, אותן מעלות חברות אחדות, בהיותו מצב ביולוגי הקיים אצל בעלי חיים שונים בטבע.
תצפיות
תצפיות על בעלי חיים שמטרתן לחקור התנהגויותיהם המיניות נתקלות בקשיים משמעותיים כשהן מבוצעות בטבע. התצפיות בשבי נוחות יותר, אך אינן אמינות מספיק. במקרים מסוימים נצפו זוגות הומוסקסואליים בשבי כאשר לא ניתנה להם גישה לבני הזוויג השני, אך היחסים הפכו להטרוסקסואליים כאשר גישה כזאת התאפשרה. בכך עלתה השאלה, האם היחסים ההומוסקסואליים אינם מושפעים מתנאי השבי.
מינים בהם נצפתה התנהגות מינית הומוסקסואלית כוללים: השימפנזה הננסי (בונובו), שבו גם הזכרים וגם הנקבות הם לרוב ביסקסואלים, ונודעה חשיבות להתנהגות הלסבית בקרב קופות הבונובו, החיים בקהילות מטריארכליות; הברבור השחור האוסטרלי, בו זוגות זכרים משתלטים על קינים של נקבות ודוגרים על הביצים יחד; הפינגווין, בו תועדו זוגות של זכרים מזדווגים ומקננים בגני חיות בניו יורק, בגרמניה וביפן; שחף, בו 10%-15% מהנקבות בסביבתן הטבעית מראות התנהגות מינית לסבית; ברכייה, בו כ-19% מהזכרים מפגינים זוגיות הומוסקסואלית; כבש, בו כ-8% מהזכרים מזדווגים עם זכרים אחרים; צבוע נקוד, בו לנקבה דגדגן הדומה בגודלו וצורתו לפין של הזכר; דולפינן, בו זכרים ונקבות מראים התנהגות ביסקסואלית הן בטבע והן בשבי.פילים צעירים, שועלים צעירים, שימפנזים ודולפינים צעירים וזכרים של יונקים נוספים מקיימים יחסים הומוסקסואליים במסגרת משחקי הנעורים. היום סבורים שמשחקים אלה משמשים הכשרה לחיי מין עתידיים והם שלב חשוב בהתפתחות החברתית והמינית של הרבה בעלי חיים צעירים.
אצל הברבור השחור, לדוגמה, נצפו זוגות הומוסקסואליים של זכרים בשיעור של 6% מן האוכלוסייה, הן בשבי והן בטבע. הקשרים הזוגיים בין הזכרים נמשכים שנים. הברבורים הזכרים הללו מזדווגים עם נקבות המטילות להם ביצים בקן שבנה זוג הזכרים. במחקר אוסטרלי מתמשך אודות הברבור השחור נמצאו תוצאות מפתיעות: בעוד זוגות הטרוסקסואלים של הברבור השחור מצליחים להעמיד 30% בלבד של צאצאים העוזבים את הוריהם ויוצאים לחיים עצמאיים, הרי זוגות של זכרים הדוגרים על ביצים מצליחים בשיעור ממוצע של 80% בגידול צאצאיהם. הברבור השחור ודומיו מוכיחים שקיום דפוסי התנהגות ביסקסואליים וקשר זוגי הומוסקסואלי אינם פוגעים בהתרבות המין, ואף עשויים להצליח בכך, במקרים מסוימים, יותר מאשר זוגות הטרוסקסואליים.
בשנת 2012 ניצפתה במישורים של דלתת האוקבנגו, בבוצואנה, לביאה "מאמורירי", שמתנהגת, שואגת ונראית כמו זכר ולטענת המדענים מייצגת את המאפיינים הפיזיים של שני המינים. היא גידלה רעמה ופיתחה שאגה עמוקה וזכרית יותר. המדענים מעריכים כי היא אחת מחמש לביאות החיות באזור, שפיתחו את אותם סימנים זכריים.
בעל חיים נוסף שניצפה, הוא האייל, שלא מגדל קרניים, מה שמאפשר לו להתקרב אל הנקבות ולהתרבות איתן "בחשאי" בזמן שהזכרים האחרים עסוקים בלהלחם אחד בשני על הגישה לאותן נקבות.
מחקרים בנושא
תאוריות ומחקרים שונים מנסים להסביר את התופעה בראייה אבולוציונית, אשר קיימת אף על פי שלכאורה גנים המעודדים הומוסקסואליות מדכאים רבייה זוויגית והיו אמורים להתבטל על ידי הברירה הטבעית. אחדות מן הסיבות האפשריות לשימור התופעה מבחינה אבולוציונית הן: ברירת שארים המעודדת פרטים הומוסקסואלים שעוזרים לקרוביהם גם ללא צאצאים; וזוגיות הומוסקסואליות כמגבירת שיתוף פעולה בין פרטים מאותו זיווג; הומוסקסואליות נגרמת במצב הומוזיגוטי של גנים מועילים ביותר במצב הטרוזיגוטי; וגנים הגורמים הומוסקסואליות בזוויג אחד משפיעים בצורה שונה בעלת יתרון בזוויג אחר. כל אלו עשויים להוות יתרון שיעודד ביסוס גנטי להומוסקסואליות במהלך האבולוציה על אף החסרון האבולוציוני הרבייתי.
כאמור, התאוריה הראשונית הצביעה על התפתחות של הומוסקסואליות כשהמצב הראשוני היה הטרוזיגוטי, אך בשנת 2019 פורסם מחקר שבו מוצעת ההשערה ההפוכה שלפיה התנהגות חד-מינית הייתה קיימת באבולוציה לפני ההתנהגות הדו-מינית שבה מתרבים שני פרטים מזוויג שונה. המחקר טוען כי ההתנהגות הדו-מינית התפתחה רק לאחר שנוצרו זוויגים שונים, וכי לפניהם התרבות נעשתה ללא הבחנה מינית בין זוויגים.
משה לייב ליליינבלום
משה יהודה לייב לִילְיֶינְבְּלוּם (בראשי תיבות: מל"ל; בכתיב יידי: ליליענבלום; ברוסית: Мойше Лейб (Моисей Лев) Гиршевич Лилиенблюм; כ"ט בתשרי תר"ד, 22 באוקטובר 1843, קיידאן, פלך קובנה, האימפריה הרוסית – ג' באדר א' תר"ע, 12 בפברואר 1910, אודסה, פלך חרסון, האימפריה הרוסית) היה משכיל וסופר שכתב בעברית, ברוסית וביידיש, מראשי תנועת חובבי ציון ברוסיה.
ביוגרפיה
ליליינבלום נולד ב-1843 בעיירה קיידאן שליד קובנה (אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית, כיום בליטא). בגיל שלוש עשרה ארגן חבורת נערים ללימודי 'עין יעקב', בגיל חמש עשרה השיאו אותו הוריו לנערה בת 13, אחרי חתונתו עבר להתגורר ליד הורי אשתו בווילקומיר. בווילקומיר נחשף בהדרגה לספרות ההשכלה הביקורתית, בעיקר זו של נחמן קרוכמל, ובד בבד החלו קנאי ורבני ווילקומיר לרדוף אותו עד חורמה. תקופה מסוימת התגורר בקובנה, שם קיבל גיבוי ממשכילי העיר, אך בשל קשיי פרנסה שב לווילקומיר, פתח שם ישיבה לצעירים ולימד בה. ליליינבלום הושפע גם מהסופר המשכיל אברהם מאפו. האידיאל שהנחה אותו היה תיקון מצבו הרוחני של עם ישראל, וכך הצטרף לתנועת ההשכלה. בתקופה זו היה שמרן יותר ממשכילים אחרים, האמין בתלמוד בכל ליבו, אך ראה צורך להקל בחומרות שהונהגו במשך הדורות ונאבק על דעותיו אלה מול הרבנים. חיבוריו מתקופה זו 'ארחות התלמוד' ו'נוספות לארחות התלמוד' שהתפרסמו בהמשכים מעל דפי כתב העת המליץ, עוררו עליו את חמת רבני ליטא, בראשם הרב מרדכי גימפל יפה והרב יוסף זכריה שטרן, שנכנסו עמו לפולמוס חריף מעל דפי הלבנון ו'המליץ'.
בשנת 1869 הגיע לאודסה, מתוך מגמה ללמוד רוסית ולהכין את עצמו ללימודי גימנסיה מאוחרים. אולם בעיר זו נחל אכזבה מרה לנוכח אופייה החילוני הבוטה בכל מה שהיה קדוש ויקר בעיניו, הלא היא המסורת היהודית. הוא פחד ממה שהגדיר "רוח השרלטנות והכפירה שנושאת עמה רוח הלאום". באודסה הרצה על השקפותיו נגד ההפקרות בכללה. בתקופה זו נואש מלתקן את הדת ואת התלמוד, ופנה להטיף לשינוי כלכלי וחברתי כפתרון לעם ישראל. על מנת ליישם את שיטתו פיתח את רעיונו לייסד מושבות ליהודי רוסיה.
פרעות סופות בנגב שינו את מגמתו של ליליינבלום לייסד מושבות ברוסיה, והוא פנה לעסוק ביישוב בארץ ישראל. החל מ-1881 הצטרף לתנועת "חובבי ציון", והפיץ את הרעיון הלאומי. צירף את יהודה לייב פינסקר לתנועה. עם היווסדה של חברת תמיכת יהודים עובדי אדמה ובעלי מלאכה בסוריה וארץ ישראל שימש כמזכיר החברה עד יום מותו. אחרי הקונגרס הציוני הראשון (בזל, 1897) נעשה ליליינבלום לציוני מעשי, והתנגד לשיטת הציונות הרוחנית של אחד העם.
בין השנים 1872–1873 חיבר ליליינבלום אוטוביוגרפיה בשם (שם עט, שהוא שיכול אותיות של שמו העברי 'משה יהודה פרח חבצלת'), שנתפרסמה ב-1876.
בנו הוא זמר האופרה שלמה ליליינבלום, שעלה לארץ בשנת 1925 והתיישב בראשון לציון, שם נישא למיכל לבית חביב (לובמן), בתו של מרדכי חביב.
כתביו
ליליינבלום כתב חיבורים שונים, חלקם ביוגרפיות, וכן מאמרים בעברית, ביידיש וברוסית, שנועדו לפרסם את רעיונותיו בנושא הציונות. ספריו סודרו על ידו ויצאו לאור אחרי מותו על ידי חבריו מאודסה. מכתביו:
לואיס מונטי
לואיס פליפה מונטי (15 במאי 1901 - 9 בספטמבר 1983) היה כדורגלן איטלקי-ארגנטינאי ששיחק בשני משחקי גמר של המונדיאל בשתי נבחרות שונות. בגמר הראשון הוא הופיע במדי ארגנטינה במונדיאל 1930, ובו הוא הפסיד לאורוגוואי בתוצאה 2:4. בגמר השני הוא שיחק במדי איטליה כמתאזרח, וקבוצתו ניצחה את צ'כוסלובקיה בגמר מונדיאל 1934 בתוצאה 1:2.
מונטי היה שחקן קשוח, והתאפיין בכישורים טכניים גבוהים שסייעו לו לתקל את יריביו על המגרש בחוזקה. הוא שיחק בתפקיד מגן מרכזי למחצה בשיטת מטודו, עמדה המקבילה לקשר מרכזי בכדורגל המודרני. בתפקיד זה הוא שימש את מרכז ההגנה של קבוצתו בזמן שהיא התגוננה, אך תיפקד כפליימייקר העיקרי כאשר קבוצתו התקיפה את שער היריב. מונטי זכה לכינוי דובלה אנצ'ו (ספרדית: רוחב כפול) בזכות יכולתו לנוע על המגרש במהירות רבה.
קריירה בארגנטינה
מונטי החל את הקריירה שלו ב-1921 בקבוצת הורקאן, היכן שזכה באליפות הראשונה שלו. בשנה שלאחר מכן הוא חתם בקבוצת בוקה ג'וניורס אך עזב מבלי ששיחק ולו פעם אחת. הוא הצטרף לסן לורנסו, היכן שזכה בשלוש אליפויות נוספות.
מונטי זומן לראשונה לייצג את מדינתו ב-1924. הוא זכה בקופה אמריקה 1927, ובמדליית כסף באולימפיאדת אמסטרדם. ארגנטינה העפילה לגמר המונדיאל ב-1930, לאחר שהביסה את צרפת, מקסיקו, צ'ילה וארצות הברית, כאשר מונטי הבקיע שני שערים ושיחק בקשיחות רבה שגרמה להעלאת ספקות באשר לשיתופו במשחק הגמר. מספר מקורות טוענים שמונטי סבל מפציעה, אך למרות טענות אלו, ולמרות האיום ברצח, הוא עלה לשחק אך הפסיד עם קבוצתו לאורוגוואי בתוצאה 2:4.
קריירה באיטליה
מונטי עבר לשחק במועדון הכדורגל האיטלקי יובנטוס ב-1931. אולם, הוא סבל מעודף משקל ולא היה בכושר משחק ראוי. במשך חודש הוא שהה באימון מבודד, דבר שהוכיח את עצמו לאחר שסייע ליובנטוס לזכות באליפות איטליה ארבע פעמים ברציפות בין 1932 ל-1935. מונטי שיחק ביובנטוס 225 משחקים במסגרת הסרייה A, ובהם הוא הבקיע 20 שערים.
שנה לאחר הגעתו לאיטליה הוא זומן לנבחרת האיטלקית הלאומית על תקן של מתאזרח. לאחר טורניר שנוי במחלוקת זכתה איטליה במונדיאל, בעקבות ניצחון על צ'כוסלובקיה בגמר בתוצאה 1:2.
קרב הייבורי
קרב הייבורי הוא משחק כדורגל ידוע שנערך ב-14 בנובמבר 1934 בין איטליה לאנגליה באצטדיונה של ארסנל. מונטי שיחק במרכז ההתקפה האיטלקית, אך בדקה השנייה שבר עצם ברגלו לאחר התנגשות עם החלוץ המרכזי האנגלי טד דרייק. באותה תקופה היה אסור להחליף שחקנים שנפצעו, והמשחק הסתיים בניצחון 3:2 של אנגליה על איטליה שסבלה מנחיתות מספרית. מונטי שיחק עבור איטליה רק פעמיים נוספות.
בסך הכל מונטי הופיע עבור ארגנטינה ב-16 משחקים (5 שערים) בין 1924 ל-1931, ו-18 פעמים עבור איטליה (שער אחד) בין 1932 ל-1936.