cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תהליך אוסטוולד
שלבי התהליך
בשלב השני מתרחשות שתי תגובות והוא מתבצע על מצע ספיחה בנוכחות מים. חנקן חמצני מחומצן שוב בחמצן לחנקן דו-חמצני (NO2) והגז הזה מגיב עם המים לקבלת חומצה חנקתית מהולה וחלקו מחוזר שוב לחנקן חמצני שממוחזר ומוחזר לתהליך.
החנקן החמצני (NO) ממוחזר וחוזר לתהליך והתמיסה מובאת לריכוז הרצוי באמצעות זיקוק.
טאטא נאנו
טאטא נאנו (Tata Nano) היה דגם של מכונית מיקרו המיועדת להסעת ארבעה נוסעים. היא יוצרה על ידי חטיבת המכוניות והמנועים של קונצרן טאטא ההודי מאז שנת 2008. טאטא נאנו פותחה ויוצרה במקור עבור השוק המקומי העירוני בהודו, והיא נחשבה למכונית הזולה בעולם שיוצרה ביצור סדרתי.
היסטוריה
בשנת 2003 החלו בחברת טאטא בפיתוח של מכונית בעלת ארבעה גלגלים המיועדת להחליף כלי רכב דו גלגליים אשר שימשו כרכב משפחתי בהודו. התנאי הראשוני והבסיסי לפיתוח היה כי מחירה יהיה בהישג ידה של משפחה הודית עירונית ממוצעת. על מנת לעמוד ביעד המחיר הנמוך-מאד של המוצר הסופי, הוחלט לוותר על כל הרכיבים הבלתי חיוניים ביצור כלי הרכב ועל כל מאפייני המותרות ואביזרי הנוחות אשר מייקרים את עלותו הבסיסית. ההשקה המסחרית של דגם הנאנו המיועד לשוק המקומי ההודי התקיימה בתחילת 2011 וזכתה לתהודה בתקשורת העולמית.
מחקרי שוק מקדימים שנערכו בטרם ההשקה צפו לדגם החדש הצלחה מסחרית רבה, ואחד ממכוני המחקר בהודו הגדיל לעשות בתחזיתו לשליטת נאנו על כ-65% מהשוק ההודי. בתחילת הדרך זכתה המכונית הקטנה לביקורות רבות ולא מחמיאות, אך בהמשך חלה עליה משמעותית בביקוש ובמכירות של המכונית הקטנה.
בשנת 2018 הפסיקה טאטא את ייצור הנאנו, עשר שנים לאחר שהושקה. בסך הכל הסתכם הייצור בכ-275 אלף יחידות.
עיצוב ומאפיינים
צורתה החיצונית של טאטא נאנו עוצבה באיטליה על ידי "המכון לפיתוח הנדסת רכב". על מנת להוזיל את העלות הבסיסית של כלי הרכב כפי שנדרש באפיון המקורי, בוצעו מספר פשרות עיצוביות, בעיקר בתחומי הנוחות לעומת המקובל בכלי רכב רגילים: מהנדסי טאטא הצליחו לעמוד במשימה הבסיסית והציגו את כלי הרכב הזול בעולם שיוצר ביצור סדרתי. נכון לתחילת 2011 עמד מחירה הבסיסי של טאטא נאנו על כ-3,000$, מעט מעבר לציפיות המקוריות של המתכננים, בעיקר בהשפעת ההתייקרות המשמעותית של חומרי הגלם שנדרשו ליצור במהלך השנים 2010–2011.
פרט לדגם הבסיסי הציגה טאטא נאנו שני דגמים יקרים יותר המאובזרים גם במזגן ובחלונות חשמליים, אולם על מנת לאפשר גם את היצוא שלה, נדרשה לבצע מספר שינויים משמעותיים בעיצוב ובאבזור של כלי הרכב על מנת לעמוד בדרישות תקני הבטיחות וזיהום האוויר המודרניים. גרסת היצוא של טאטא נאנו הוצגה לראשונה בשנת 2009. דגם זה כלל הארכה של בסיס הגלגלים, מנוע בן שלושה צילינדרים, הגה כוח, מערכת למניעת נעילת גלגלים, ושדרוג של העיצוב הפנימי והחיצוני. גרסה זו טרם הושקה למכירה לקהל אך ההערכה הייתה שמחיר המכונית יתייקר כפליים.
ג'ואן פיטרס
ג'ואן פיטרס (באנגלית: Joan Sydney Peters 29 באפריל 1936 - 5 בינואר 2015) הייתה מפיקת טלוויזיה, פרשנית פוליטית, מרצה ועיתונאית יהודיה-אמריקאית. נודעה בעיקר בזכות ספרה רב המכר, "מאז ומקדם", שזכה גם בפרס הספר היהודי הלאומי האמריקאי.
קורות חיים
ג'ואן סידני לבית פרידמן נולדה בשיקגו ב-1936, צאצאית למהגרים יהודים מהולנד. היה לה אח אחד. נישאה לראשונה לגרי פיטרס ומנישואין אלה נולדה לה בתה לורי. אף שהתגרשה היא שמרה במשך שנים רבות את השם פיטרס. נישאה בשנית לעורך דין סטנלי א. קפלן, ממנו התאלמנה ב-1991. ב-1997 נישאה בשלישית לד"ר ויליאם קארו, מצאצאי רבי יוסף קארו, רופא עור יהודי, שאת שני בניו אימצה. התגוררה כל ימיה בשיקגו.
קריירה
פיטרס החלה את דרכה המקצועית כעיתונאית בשיקגו דיילי ניוז. לאחר מכן הייתה פרשנית פוליטית ברשת הטלוויזיה הציבורית האמריקאית, PBS, ומפיקה ברשת הטלוויזיה האמריקאית CBS. בין השאר יצרה ב-1973 סדרת טלוויזיה דוקומנטרית על הסכסוך הישראלי-ערבי. לדבריה, היא הגיעה אז למזרח התיכון כפעילת זכויות אדם פרו-פלסטינית, ובעת ביקורה זה החלה לשנות את דעותיה בהדרגה. בתקופת נשיאותו של ג'ימי קרטר בארצות הברית (1976–1980) שימשה כמרצה בפני אנשי הממשל בנושאי הסכסוך הישראלי-ערבי וכיועצת מיוחדת לעניינים אלה לבית הלבן.
בשנותיה האחרונות הייתה יועצת וחברת המועצה האקזקוטיבית של "המועצה הלאומית למדיניות חוץ אמריקאית" – NCAFP, מיסודו של הנס מורגנטאו וכיהנה כחברת כבוד במועצת האגודה להיסטוריה יהודית של אינדיאנה.
כתיבתה
כתבה בעיתונים ובמגזינים רבים, בהם קומנטרי, הארפרס, ניו ריפבליק, ניו לידר ועיתונים נוספים.
התפרסמה בעיקר בזכות ספרה "מאז ומקדם", שיצא לאור ב-1984 בהוצאת הארפר ורו, וזכה כעבור שנה בפרס הלאומי לספרים יהודיים (National Jewish Book Award) בארצות הברית. הספר היה רב-מכר ועורר מחלוקת, הן בארצות הברית והן בבריטניה. הוא תורגם לעברית על ידי אהרן אמיר ויצא לאור בישראל בשנת 1988 בהוצאת הקיבוץ המאוחד, ובמהדורה מאוחרת יותר בשנת 2008. בפברואר 2017 הושק אתר אינטרנט של הספר.
זכויות יוצרים בהלכה
זכות יוצרים היא ההגנה שניתנת ליוצר או לבעלים של יצירה מפני שימוש בלתי מורשה ביצירה שהיא קניינו הרוחני. פוסקים דנו בשאלה האם ההלכה מכירה בבעלות מעין זו, הכוללת בין השאר הגנה על פטנטים, על יצירות אומנות ושאר נכסים מופשטים.
רקע
עם המצאת הדפוס, וביתר שאת בעקבות המהפכה הטכנולוגית, עלה הצורך ליתן מענה להגנה על הבעלות בנכסים מופשטים, שכן נהיה קל יותר להעתיק ספרים, רעיונות, יצירות, תוכנות וכיוצ"ב ולהפיצם. הצורך לתת מענה לשינוי כלכלי זה בא לידי ביטוי הן בשיטות המשפט הכלליות, והן בתשובותיהם של פוסקים. הובאו גישות שונות בשאלות אם ההלכה מכירה בזכויות יוצרים ואם יש הכרה כזו, על מה היא מתבססת.
יורד לאומנות חברו
בתלמוד נקבע שאדם שעוסק באומנות מסוימת, רשאי למנוע מאחר לעסוק באותה אומנות בסביבתו, וזאת כדי שלא יפגע בפרנסתו. דין זה נקרא 'יורד לאומנות חברו'. היו שרצו להגן על זכויות יוצרים על סמך דין זה. כך לדוגמה הרמ"א הכיר על יסוד 'יורד לאומנות חברו' בזכויותיו של מהר"ם מפדובה שהשתתף בהדפסת ספר משנה תורה לרמב"ם, ואסר קניית מהדורה מתחרה. עם זאת, איסור 'יורד לאומנות חברו' צומצם בהלכה, ולכן קיים קושי לבסס עליו את ההגנה על זכויות יוצרים. כך, החתם סופר פסק שעל בן עיר אחרת יש איסור גמור לירד לאומנות חברו, אולם לבן אותו מבוי מותר מן הדין לירד לאומנות חברו, אם כי ראוי שימנע מכך משום מידת חסידות. לעומתו, החות יאיר כתב שלבן אותו מבוי מותר לכתחילה לרדת לאומנות חברו. גם ביחס לבן עיר אחרת ישנה הגבלה המבוארת בתלמוד "דיהבי סיארא" (= נותנים מבטם). נחלקו המפרשים בהגדרת תנאי זה: רש"י פירש שמדובר באומן שצפוי להרוויח באופן מסוים, והקמת העסק המתחרה גורמת לו להפסד ודאי. לדעת רמב"ן איסור התחרות הוא דווקא כשהלקוחות נמצאים כבר אצל הראשון. ר"י מיגאש פירש שהאיסור הוא רק כש'פוסק חיותו לגמרי' – כלומר שגורם לאובדן מלא של רווחיו, להבדיל מפגיעה חלקית בפרנסתו של הראשון. סייגים אלה לאיסור התחרות מחלישים את יכולת ההגנה על זכויות יוצרים, וכך פסק ר' מרדכי בנעט.
הסגת גבול
אחרונים נוספים סברו שיש איסור על גנבת זכויות יוצרים מצד דיני 'הסגת גבול'. בתורה נאמר ”לא תסיג גבול רעך אשר גבלו ראשונים בנחלתך אשר תנחל". התורה מתייחסת לפלישה לקרקע של הזולת, אך הספרי הרחיב דין זה למישורים נוספים כגון איסור למסור אמרה של חכם אחד בשמו של חכם אחר:
האיסור להפקיע מחכם את "בעלותו" על דבריו עשוי להוות מקור להגנה על זכויות יוצרים. ר' אלעזר מוורמייזא (הרוקח) הרחיב את איסור 'הסגת גבול' גם למקפח פרנסת חברו: "כל המקפח מחיתו של חברו הוא בכלל מסיג גבול רעהו.". ר' יוסף שאול נתנזון (השואל ומשיב) שהיה מהראשונים להתייחס להעתקת ספרים, ביסס אף הוא את האיסור על דין הסגת גבול. גם ר' חיים חזקיהו מדיני (שדה חמד) קבע ביחס לזכות המדפיס על ספרו "ואין לשום אדם להסיג גבולו כי מקנה קניינו היא מעתה ועד עולם".
יש מי שהסתייגו, בדרכים שונות, מביסוס איסור הפגיעה בזכויות יוצרים על איסור הסגת גבול. ראשית, איסור הסגת גבול מהתורה נאמר רק בקרקע, ולכן לא ברור שניתן להרחיבו לאיסור לקפח את פרנסת חברו. שנית, איסור הסגת גבול אינו כולל נוכרים מפני שהם אינם נכללים בהגדרת 'לא תסיג גבול רעך'. ושלישית, דיני 'הסגת גבול' ו'יורד לאומנות חברו' אינם מתייחסים לזכות היוצר על יצירתו, אלא רק לצורך להגן עליו מפני דורסנות. לאור ההגבלות הכלליות ביחס להסגת גבול, מוצגים שלושה תנאים לצורך הגנה על זכויות יוצרים באמצעות איסור הסגת גבול:
דינא דמלכותא דינא
יש שהכירו בזכויות יוצרים על בסיס חוקי מדינת ישראל – חוק זכויות יוצרים ושאר החוקים המעגנים את זכות הקניין בנכסים מופשטים. זאת על פי הכלל התלמודי "דינא דמלכותא דינא" - דהיינו לדין המדינה יש תוקף הלכתי מחייב. באחרונים נידונה השאלה מה היקף כלל זה (האם הוא חל במדינת ישראל או רק במדינה זרה) ואילו חוקים הוא כולל. רבים מהפוסקים סוברים שדינא דמלכותא דינא חל על כלל החוקים המגנים על זכויות יוצרים. כך פסקו לדוגמה הרב עובדיה יוסף, וכן הרב דוד חי הכהן:
הכרת ההלכה בחוק המדינה מבוססת על כך שמדובר בסוגיה ממונית מובהקת, וחכמים קבעו כי ניתן להתנות על ענייני ממון, ומשום שבהלכה אין מקורות ברורים בנושא. הכרה בזכויות יוצרים על בסיס חוק המדינה תתיר שימוש פרטי וביתי ביצירות אם החוק מתיר זאת. הקושי בביסוס זכויות יוצרים על 'דינא דמלכותא דינא' בלבד, נעוץ כאמור בעובדה שישנה מחלוקת פוסקים בדבר היקף תחולתו של הכלל 'דינא דמלכותא דינא - האם הוא חל על חוקי מדינת ישראל או רק בחוץ לארץ. בנוסף, לחוק האזרחי יש תוקף הלכתי רק אם המדינה אוכפת אותו. אם המדינה אינה אוכפת ואינה נוקטת סנקציות כנגד מפירי זכויות יוצרים, יהיה קשה להגדיר זאת כאיסור הלכתי מכוח דין המדינה.
מנהג הסוחרים
יש שרצו להכיר בזכויות יוצרים מתוקף מנהג הסוחרים. לפי דין התלמוד רשאים בני העיר להתנות על המידות, על השערים (= המחירים) ועל שכר הפועלים, ולהסכמתם יש תוקף מחייב. לפי גישה זו כללי התנהגות מקובלים ומוסכמים על הציבור מחייבים לא מכוח חוק אלא מתוקף העובדה שהציבור נוהג על פיהם. כך למשל כתב הרב עזרא בצרי ביחס להגנה על זכות יוצרים בספרים: "הנה כיוון שנהגו כיום כל סוחרי הספרים בסדר מסוים ונעשה הדבר למנהג קבוע וברור, אסור לעבור על מנהג זה לכולי עלמא". אולם ישנם קשיים גם בביסוס זכויות יוצרים על מנהג. בתלמוד נאמר שאם יש אדם חשוב בעיר צריך לקבל את הסכמתו למנהג, ולכן יש שטענו שלא ניתן לתת תוקף לחוקים של זכויות יוצרים כמנהג בלא הסכמת אדם חשוב. כך למשל כתב בשו"ת דברי חיים:
לדעת הצמח צדק לא מספיקה הסכמה שבשתיקה של 'אדם חשוב', אלא נדרשת הסכמה מפורשת מצידו. קושי נוסף בהכרה בחוקי זכויות יוצרים מכוח מנהג נובע מן העובדה שרבים לא מצייתים לחוקים אלה ואינם שומרים על זכויות יוצרים, ומנהג שרבים לא מקפידים עליו אינו נחשב מנהג. גם לצורך מסחרי היו יש מי שפקפקו בתוקפו של המנהג, על רקע המניע להקפדה על חוקי זכויות היוצרים (פחד מהרשויות, להבדיל מכיבוד המנהג).
מוסר וסברה
הרב יוסף שאול נתנזון היה מן הראשונים שהתייחסו לסוגיית זכויות היוצרים בהלכה. לדעתו, למחבר ספר יש זכות ברורה למנוע מאחרים להדפיס את ספרו. הזכות מבוססת על סברה ומוסר טבעי, ואין בהכרח צורך למצוא לזכות כזו ביסוס במקורות ההלכה עצמם. לדברי הרב נתנזון, העובדה שקניין רוחני מעוגן בחוקיהן של מדינות רבות, מצביעה על כך שזכויות אלו מחויבות על פי ההיגיון והמוסר הטבעי: 'מעשים שבכל יום שהמדפיס ספרים יש לו זכות בדבר. הבעיה העיקרית בגישה זו שקשה לתת לה תוקף משפטי מחייב והיא נשארת בתחום המוסרי בלבד והמוסר אינו יכול לייצר חיוב הלכתי בלא תקדים או מכשיר הלכתי אחר. מאידך, גישה זו מאפשרת לדעת חלק מהפוסקים להרחיב את היקף הזכות, במקום שבו ההלכה לא תכיר בה. כך לדברי הרב אשר וייס אסור להעתיק יצירות אף לשימוש פרטי שכן מדובר בהתנהגות לא מוסרית: "ונראה עוד לענ"ד שיסוד גדול יש בתורת הצדק והמשפט, שכל מעשה שאילו יעשוהו רבים יש בו עול ואון, אף ליחיד אסור לעשותו".
בעלות מכוח יצירה - בור
רבי שמעון שקופ מציע לבסס את הבעלות על קניין רוחני באמצעות דין 'בור': אדם שחפר בור ברשות הרבים מתחייב על הנזקים שנגרמו מהבור, למרות שהשטח הוא ציבורי, והבור אינו שלו. מכאן נובע שהתורה מתייחסת למי שחפר את הבור כבעליו, המסקנה היא אפוא, שניתן לייחס לאדם בעלות על אובייקט שאותו יצר, בין אם מדובר בבור ברשות הרבים, ובין אם מדובר ביצירת מופת ספרותית. כך גם נימק הרב ברוך יצחק לוין בפסק דין שנתן בעניין:
תקנות חכמים
לחכמים נתנה הסמכות לתקן תקנות במקום שהם רואים צורך בכך, אם כי היקף הסמכות לתקן תקנות נתון במחלוקת. עם המצאת הדפוס, גזרו פוסקים חרם על מי שיפגע בזכויותיו של מדפיס. כך, למשל, בשנת שי"ד (1554) תקנה שתיקנו רבני איטליה בהקשר לספרו של ר' שבתי הכהן (שפתי כהן על השו"ע) הקובעת שבעלי דפוס לא יוכלו להדפיס ספר שנדפס בעבר כי אם ברשות ובהסכמת שלושה רבנים. יש שראו בכך מעין תקנת חכמים. מנגד, ה'צמח צדק' טען שגם אם התקנה תקפה (מדין הפקר בית דין הפקר), מדובר בתקנה נקודתית שיש לתקן מחדש בכל מקרה, ולא בתקנה כללית שיכולה לפתור את הבעיה העקרונית של זכויות יוצרים. היו שהציעו שיש להרחיב את התקנה, ולתקן תקנות דומות בנוגע להפרות בתחום זכויות היוצרים ככלל. אולם נראה שאין בכוחן של תקנות אלה כדי להגן על כלל הזכויות הנוגעות לזכויות יוצרים משום שהתקנות התייחסו ספציפית להדפסת ספרים, ולכן תחולתן מוגבלת. בנוסף, ייתכן שכיום אין כלל סמכות לפוסקים לתקן תקנות חדשות, ובפרט תקנות שיכללו הגנה רחבה יותר מפני הפרת זכויות יוצרים.
דין שיור
ניתן לבסס את ההגנה על זכויות יוצרים על דרישה של היוצר כי יצירתו תשמש למטרה מוגדרת בלבד, ולא מעבר לכך (הבעלים משייר לעצמו זכות בנכס, גם לאחר שהוא מקנה אותו). לפי התלמוד הבבלי אדם יכול ליתן צדקה תוך דרישה מפורשת שהצדקה תשמש למטרה מסוימת. כך לדברי הרב זלמן נחמיה גולדברג אדם יכול לייחד את יצירתו לשימוש מסוים, וכל מי שישתמש בו לשימוש אחר יחשב כגזלן. גם הכרה בזכויות יוצרים על בסיס דין שיור אינה חפה מקושיות. הרב גנוט העלה ספק האם ניתן לשייר דבר שאין בו ממש – כלומר דבר שאינו נכס פיזי. זכויות יוצרים אינן נכס ממשי, שכן הערך הכלכלי של המוצר המקורי עצמו אינו גבוה; הפגיעה הכלכלית היא רק בזכות המופשטת להעתיק אותו בהעתקים רבים. לא ברור אפוא שניתן לשייר בנכס שאינו ממשי, שמעיקרו הוא אינו באחריותו ושליטתו של המוכר. כדי לאפשר שיור ניתן להציע שיוצרי הקלטות ימסרו את יצירותיהם בשכירות ולא במכירה, לצורכי האזנה ושימוש פרטי ולא לצורכי העתקה. הצעה זו אף היא בעייתית, מאחר שגם זכות העתקה היא דבר שאין בו ממש ואינה מצויה ברשות הבעלים. את ההעתקה ניתן לבצע ללא נזק לגוף היצירה, ומבלי שיורגש בו כל שינוי, ועל כן היוצר לכאורה לא יכול להגביל זכות זו.
דין 'נהנה מממון חברו'
לפי הלכת התלמוד והשולחן ערוך אדם הנהנה מממון חברו צריך לשלם לו על מה שנהנה. הרב זלמן נחמיה גולדברג סובר כי ניתן להכיר בזכויות יוצרים על בסיס הלכה זו. לדבריו, מי שנהנה מפירות יצירת חברו ואינו משלם לו על כך, עושה עושר ולא במשפט:
הקושי בהכרה בזכויות יוצרים מכוח דין נהנה, הוא שדין זה ביסודו מתייחס לתשלום עבור הנאה ללא רשות מנכס מוחשי. לעומת זאת, בהגנה על זכויות יוצרים הדרישה היא לאסור הנאה ללא תשלום, לא מן הנכס הממשי שייתכן שנקנה כדין, אלא מטרחת היוצר. ניתן להתמודד עם קושי זה, בהסתמך על שיטתו של הנודע ביהודה שחייב בדין נהנה על הנאה שאינה מנכס ממשי. לפי פסיקת הנודע ביהודה, דין נהנה מחייב להשתתף בהוצאות שאיפשרו את ההנאה, ולא ברווחים שהפיק הנהנה. במקרה שנידון שם, בעל בית דפוס השתמש בסידור אותיות שנעשה עבור ספר אחד, לטובת ספר אחר. הנאתו באה מסידור האותיות, ועליה הוא צריך לשלם. הוא לא נדרש לשלם עבור הרווחים שהפיק בהוצאת הספר האחר. כמו כן, לפי גישה זו אין איסור להעתיק מיצירה אחרת, אלא יש חובה לשלם לבעל זכויות היוצרים דמי הנאה עבור השימוש ביצירתו.
המסתייגים מהענקת תוקף הלכתי לזכויות יוצרים
הרב יהודה סילמן הסתייג מהניסיון להשוות בין ההלכה לבין שיטות משפט אחרות. לטענתו, שיטות המשפט של הגויים בנויות על סברות אנושיות המגדירות מהו יושר, מה שאין כן דיני התורה. כך גם טען הרב שמואל דוד מונק. לדבריו, כל הדיון בזכויות יוצרים בהלכה הוא טעות גמורה ומגיע מ'נימוסי הגויים', ולדעתו אין מושג של בעלות על יצירה בהלכה.
זכויות יוצרים בפסקי דין רבניים
בפסק דין של בית דין לירושלים לדיני ממונות ולבירור יוחסין, בראשות אב בית הדין הרב אברהם דב לוין, נערך דיון ביחס לזכויות יוצרים של אומנית ביצירתה. האומנית הייתה שכירה של סופר סת"ם ואיירה מגילת אסתר לבקשת הנתבע. סופר הסת"ם טען לבעלות על האיורים שלה ולכן מכר צילומים מהמגילה לסוחרים וכתב בצידם שכל הזכויות שמורות לו בלא לשלם תמלוגים למאיירת. בית הדין הביא בפסק הדין את דבריו של ר' שמעון שקופ שכל דבר חדש שאדם יוצר או ממציא שייך לו, על פי דין בור. לאור זאת קבע בית הדין שניתן להחשיב את הציירת כבעלת זכויות יוצרים באיור. עם זאת בית הדין דחה את תביעתה, מאחר שהייתה שכירה של הבעלים, ועל כן להם הזכויות על היצירה שנעשתה במסגרת עבודתה.
בפסק דין אחר שנדון בבית הדין של ארץ חמדה גזית נידון שימוש בתמונה של צלם ללא רשותו. הנתבעת פרסמה באחד מהגיליונות שלה תמונה שצילם התובע והעלה לאינטרנט, בלי לתת לו על כך קרדיט. בית הדין קבע שמאחר שהתמונה אינה דבר פיזי, קשה לראות בשימוש בה משום גזל. עם זאת בית הדין חייב את הנתבעת לשלם משני נימוקים: ראשית, החוק הישראלי אוסר שימוש מעין זה בתמונה, ועל פי הכלל 'דינא דמלכותא דינא' ובצירוף לכך שהמוסר מחייב לשמור על זכויות יוצרים, יש לחייב את הנתבעת. שנית, בית הדין הכיר בחובה לשלם מדין נהנה, שצריך לשלם על הנאתו. לבסוף, החיוב נקבע מצד 'דינא דמלכותא דינא', משום שהוא היה בסכום גבוה יותר מהחיוב מצד נהנה, שכן לפי החוק התשלום עבור זכויות יוצרים רחב יותר מאשר התשלום עבור ההנאה עצמה. בנוסף, החיוב לפי החוק כולל את הזכות המוסרית של אדם ששמו יוזכר על יצירתו.
שקם
חברת שקם (במקור שק"מ, ראשי תיבות של שרות קנטינות ומזנונים) הפעילה רשת שיווק שהחלה את דרכה במכירת מזון לחיילים בקנטינות בבסיסי צה"ל, אך במרוצת השנים התרחבה והפעילה גם רשת חנויות כולבו לשימוש הקהל הרחב ברחבי הארץ שמכרו מזון, מוצרי חשמל, ביגוד ועוד.
לאחר הפרטתה ניסתה החברה להתייעל ולגוון את שירותיה והקימה חנויות חדשות, אך מהלכים אלה לא צלחו. הרשת האחרונה המשתמשת כיום במותג השקם היא שקם אלקטריק (רשת חנויות למוצרי חשמל).
מיתוג
בעת הקמתו היה נודע בשם הק"מ, כראשי תיבות ל"הספקת קנטינות ומזנונים". מכיוון שהשם לא תפס הוא הוחלף לשק"ם, כראשי תיבות ל"שרות קנטינות ומזנונים". במהלך שנות ה-60 הוסרו הגרשיים מהשם והתווסף סלוגן, "לשרות מגיני העם".
בעלות
במשך רוב שנותיה ישבה הנהלת השקם בבניין היסטורי בשדרות ירושלים 8 ביפו, לאחר שעברה אליו מבית סורסוק ההיסטורי, שהיה ברחוב רזיאל הסמוך. באזור התעשייה של חולון שכן מפעל לעיבוד בשר של השקם.
היסטוריה
מייד עם הקמת צה"ל הטיל שר הביטחון דוד בן-גוריון על קבוצת קצינים, ובראשם משה בר-אילן, להקים שירות קנטינות לחיילים. שירות זה היה נהוג בצבאות אחרים כמו הצבא הבריטי. בשנת 1950 הועבר השירות למשרד הביטחון, וחברת השקם הפכה לחברה ממשלתית בבעלות משרד הביטחון, אף על פי שאת חלק מעבודת המכירה בה, שנעשתה בתוך בסיסי צה"ל, עשו בידי חיילים בשירות סדיר ("שקמיסטים").
במשך השנים התפתחה חברת השקם. בשיא פעילותה הפעילה יותר מאלף נקודות מכירה בבסיסי צה"ל מדן ועד אילת, במרחבי סיני ורמת הגולן. החברה העסיקה למעלה מ־5,000 עובדים. לחברה היה צי של משאיות מכירה ("ניידת שקם") שהיו פוקדות נקודות שבהן לא ניתן להקים נקודת מכירה קבועה. בתקופת מלחמת ההתשה נפלו בשבי המצרי שני אנשי החברה (אזרח וחייל) בהיותם בניידת כזו.
במקביל הפעילה חברת השקם כ־40 חנויות כלבו במרכזי הערים לשירות משפחות החיילים ואנשי מערכת הביטחון. על פי הוראה של בן-גוריון, הקימה השקם חנויות כלבו בעיירות הפיתוח ירוחם, דימונה, מצפה רמון, חצור הגלילית וקריית שמונה, כדי לחזק את האוכלוסייה המקומית. חברת השקם הקימה למעשה את רשת חנויות הכולבו הראשונה בארץ.
כדי להוזיל את העלויות למוצרים הקימה חברת השקם מפעל לעיבוד בשר ונקניק, וקונדיטוריה לאפיית עוגות.
החברה גם הפעילה את מועדון נופשקם, אשר סיפק שירותי נופש לאנשי וגמלאי מערכת הביטחון, ונפגעי פעולות האיבה. בספטמבר 2009, לאחר שנים רבות של פעילות תחת השקם ולאחר מכן תחת חברת אלקו החזקות, נמכר המועדון לחברת אשת טורס תמורת 4.5 מיליון ש"ח. אשת טורס התחייבה להפסיק להשתמש במותג "מועדון שקם" בתוך שלוש שנים.
בדצמבר 1992 הוחלט על הפרטת חברת השקם – בשלב הראשון, בספטמבר 1993, הנפיקה הממשלה את מניות השקם לציבור ומכרה 25% מהחברה. כשנה לאחר מכן, בסוף 1994, רכש גרשון זלקינד את השליטה בשקם מידי המדינה. 46% ממניות חברת השקם עברו לבעלות חברת אלקו החזקות. תחת אלקו החזקות בוצעו מספר פעולות שנועדו לייעל ולשפר את פעילות החברה.
בשנת 1995 הוקמה רשת האופנה "שקם גאלרי" (מנתה בשיאה 11 חנויות) בשיתוף פעולה עם "גאלרי לפאייט". באוגוסט של אותה שנה נפתחה רשת "שקם אלקטריק", למכירת מוצרי חשמל.
בינואר 1997 נמכרה לשופרסל רשת המזון, אשר כללה 26 חנויות, תמורת 77 מיליון דולר. היקף המכירות של הרשת בעת מכירתה היה 400 מיליון שקל בשנה.
בשנת 1999 נמכרה שקם גאלרי לז'ק בנישו, לאחר ניסיון מיזוג כושל עם המשביר מחסני אופנה.
בנובמבר 2000 רכשה המשביר לצרכן את רשת שקם גאלרי ואת מועדון הרשת, דיינרס גאלרי, מבעלי הרשת – ז'ק בנישו (40%), צבי דינשטיין (20%) וחברת השקם (40%) – תמורת 3.75 מיליון דולר.
במאי 2001 הסתיימה לבסוף הפרטת השקם, עם מכירת 23.33 האחוזים שנשארו בידי המדינה לאלקו החזקות ולאיש העסקים יהודה שנהב (שלאחר מכן מכר את מניותיו לאלקו החזקות, והחברה הפכה להיות מוחזקת בידיהם בלבד).
במרץ 2002 החליטה סופית אלקו החזקות כי אין לה עניין להמשיך ולתת שירות קנטינות לחיילי צה"ל, ולכן החזירה את מחלקת הקנטינות בשקם לידי משרד הביטחון. חברת השקם הפסיקה להפעיל את השקמיות במאי של אותה שנה. הפעלתן עברה לרשות האגודה למען החייל והיא שינתה את שמן לשק"ל (שירות קנטינות לחייל). בימים אלו הקנטינות בצה"ל פועלות תחת המותג כוורת.
כיום ממשיכה רשת שקם אלקטריק ופועלת תחת אלקו החזקות – החנות האחרונה המשתמשת בשם השקם בימינו. לרשת האלקטרוניקה יש 21 סניפים הפרוסים ברחבי הארץ, שני סניפי דיוטי פרי בנתב"ג ושלושה סניפים באילת.
ג'ונתן דוס סאנטוס
ג'ונתן דוס סאנטוס רמירס (בספרדית: Jonathan dos Santos Ramírez; נולד ב-26 באפריל 1990 במונטריי) הוא כדורגלן מקסיקני-ספרדי ממוצא ברזילאי המשחק בעמדת הקשר בלוס אנג'לס גלאקסי ובנבחרת מקסיקו.
קריירה
כשהיה דוס סאנטוס צעיר, ייצגו הוא ואחיו ג'ובאני את עירם בטורניר כדורגל בצרפת וסקאוט של קבוצת ברצלונה הספרדית, אשר התרשם ממשחקם החליט להביאם לקבוצה. במשך שבע שנים שיחק דוס סאנטוס בקבוצות הילדים והנוער השונות של ברצלונה ובמהלך עונת נבחר לתפקד כקפטן קבוצת הנוער ואף קיבל אזרחות ספרדית שאיפשרה לו לשחק בקבוצה הבוגרת בעתיד. לקראת עונת נבחר לעלות לקבוצת המילואים של המועדון, ברצלונה אתלטיק (אז בליגה הספרדית השלישית), ומעט לאחר מכן זומן על ידי ז'וזפ גווארדיולה למשחקי הכנה של הקבוצה הבוגרת באנגליה וארצות הברית. כמו כן, זומן למשחק הסופר קאפ הספרדי נגד אתלטיק בילבאו, אך לבסוף לא נכלל בסגל וצפה במשחק מהיציע. את הופעת הבכורה שלו בברצלונה אתלטיק ערך ב-5 בספטמבר 2009 במשחק נגד מיורקה ב' שהסתיים בתיקו 1-1 וב-28 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, כאשר נכנס כמחליף לסיידו קייטה בדקה ה-80 של משחק גביע המלך הספרדי נגד קולטוראל לאונסה. כחודש לאחר מכן, ערך את הופעתו הראשונה בליגת האלופות, כאשר החליף את אנדרס אינייסטה בדקות הסיום של המשחק נגד אינטר מילאנו, בו ניצחה ברצלונה 0-2.
ב-29 בדצמבר 2009 זומן דוס סאנטוס שוב לסגל הקבוצה הבוגרת וכבר ארבעה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הספרדית, כאשר פתח בהרכב במשחק נגד ויאריאל וסייע לקבוצתו לסיים בתיקו 1-1. עד סיום העונה ערך שתי הופעות נוספות בליגה הספרדית הראשונה וסייע לקבוצת המילואים לסיים במקום השני בליגה השלישית ולהעפיל לליגת המשנה.
על אף אזרחותו הספרדית, העדיף דוס סאנטוס לייצג את מולדתו וב-30 בספטמבר 2009, ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מקסיקו הלאומית, במשחק ידידות נגד, בו הפסידה מקסיקו 2-1. במרץ 2010 ערך שתי הופעות נוספות עבור הנבחרת, במשחקים נגד ו. עם סיום עונת נכלל בסגל המורחב של מקסיקו למונדיאל 2010, אולם לאחר שהפגין יכולת חלשה במשחקי ההכנה, לא נכלל בסגל הסופי לטורניר, דבר שעל פי דברי אביו של דוס סאנטוס, פגע קשות באחיו, ג'ובאני שהתלבט אם לפרוש מהמונדיאל, אך לבסוף השתכנע לקחת חלק בטורניר.
חיים אישיים
אביו הברזילאי של ג'ונתן, ג'ראלדו דוס סאנטוס, היה גם הוא כדורגלן ששיחק בליגת העל המקסיקנית בין השנים 1980-1991. גם שני אחיו, ג'ובאני ואדר הם כדורגלנים מקצועניים.
בספטמבר 2017 פורסם כי ארוסתו עזבה אותו לאחר שסיפר לה שהוא ביסקסואל וניהל רומן במשך כ-7 חודשים עם מתיו מוסקיו, כדורגלן ארגנטינאי ב-2015. דוס סנטוס ומוסקיו הסבירו כי מדובר בטענות כוזבות.
סדאם חוסיין
סדאם חוסיין עבד אל-מג'יד א-תיכּריתי (בערבית: صدام حسين عبد المجيد التكريتي, תעתיק מדויק: צדאם חסין עבד אלמג'יד אלתכּריתי; 28 באפריל 1937 – 30 בדצמבר 2006), היה נשיא עיראק החל משנת 1979 ועד לכיבוש בירת עיראק, בגדאד, על ידי ארצות הברית במלחמת עיראק ב-9 באפריל 2003.
חוסיין היה איש מפלגת הבעת' והיווה דמות מרכזית בהפיכת 1968 בעיראק, אשר הובילה את מפלגתו לשלטון עוצמתי ארוך שנים. ממשלו של סדאם הוביל בין השאר, למלחמת איראן–עיראק בין השנים 1980–1988 וכן למלחמת המפרץ בשנת 1991.
כהונתו כנשיא עיראק התאפיינה בשלטון סמכותי וכוחני אשר דיכא זכויות אדם, דיכא ומנע זכויות מקבוצות אתניות ומגזרים דתיים אשר נחשבו למאיימים על השלטון וכן מכאלה אשר דרשו אוטונומיה או עצמאות, בעוד הוא עצמו חי חיי פאר והדר בארמונות שונים אשר בנה מכספי המדינה ברחבי עיראק.
חוסיין דגל בפאן-ערביות חילונית ובסוציאליזם. ברבות ממדינות ערב נחשב חוסיין לגיבור בשל יחסו השלילי לארצות הברית ולישראל. בקרב מדינות המערב ובקהילה הבינלאומית חשו אליו איבה ואי-אמון, בעקבות פעולותיו במלחמת המפרץ.
ילדותו ותחילת דרכו
סדאם חוסיין נולד ב-28 באפריל 1937 בכפר אל-עוג'ה שליד העיר תיכרית, בצפון עיראק.
אמו של סדאם ניסתה לשים קץ לחייה עוד בהיותו ברחמה, לאחר שאיבדה את בעלה בתחילת הריונה ואת בנה הגדול בחודש השמיני, בכך שניסתה לקפוץ מתחת לגלגלי אוטובוס נוסע בבגדאד. משפחה יהודית המיודדת עם המשפחה וליוותה אותה לבית חולים במקום, מנעה ממנה זאת בכך ששלפה אותה מן הכביש. לאחר מכן ניסתה האם להפיל את הילד שברחמה, לעתיד סדאם חוסיין, בכך שהכתה בבטנה כנגד מפתן דלת בית החולים באומרה "הילד שברחמי הרג קודם את אביו ולאחר מכן את אחיו, אני נושאת ברחמי את השטן".
בילדותו, טולטל סדאם בין בית אמו, שנישאה מחדש לגבר שהרבה להתעלל בו, לבין דודו ח'ייראללה טלפאח. ח'ייראללה המהפכן חינך את אחיינו על ברכי הלאומנות. כבר בילדותו העריץ סדאם את אדולף היטלר, ובתקופת מאסרו חקר את דמותו של יוסיף סטלין והושפע משיטות ההרתעה שאימץ בתקופת שלטונו. בשנת 1955 נכשל בבחינות לאקדמיה הצבאית ושנה לאחר מכן, בשנת 1956, כבר הצטרף למפלגת הבעת' הסוציאליסטית העיראקית.
במפלגת הבעת'
בין השנים 1963–1968 חיזק חוסיין את מעמדו בתוך מפלגת הבעת' בהיותו אחראי על מנגנוני הביטחון של המפלגה. לאחר הפיכת הבעת' השנייה בשנת 1968 בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות השבעים מונה סדאם לתפקיד סגן יו"ר מועצת הפיקוד המהפכנית של עיראק, השני בחשיבותו רק לנשיא. אף על פי ששימש רק כסגן, השפעתו של סדאם על מדיניות החוץ והפנים בתקופת נשיאותו של בן דודו בכר הייתה ניכרת. החלטות הרות גורל כגון היחס לכורדים והשתתפות עיראק במלחמת יום כיפור, הוכתבו על ידי סדאם. סדאם גם התנהל כראש המדינה הרשמי לעיתים קרובות, הוא היה המדינאי העיראקי שביקר בברית המועצות כדי להדק את היחסים עימה, והוא היה החותם מטעם עיראק על הסכם אלג'יר עם איראן במרץ 1975. בתפקיד זה בנה לעצמו סדאם מוניטין של פוליטיקאי פרוגרסיבי ואפקטיבי.
לאחר עליית הבעת'ים לשלטון ב-1968 התמקד סדאם בהשגת יציבות באומה העיראקית שסבלה קשות מקרעים עמוקים בין קבוצות שונות. הקרעים נוצרו על רקע קבוצות אתנית, דתיות כלכליות וחברתיות שונות זו מזו הקיימות במדינה כגון: סונים לעומת שיעים, ערבים לעומת כורדים, אוכלוסיית השבטים מול העירוניים, נוודים לעומת איכרים ועוד. המאמץ לקיים שלטון יציב בעיראק היה הגורם המכרזי שדחף את סדאם לפעול לדיכוי מסיבי של הקבוצות הרבות במדינה. וליצירת מנגנון ביטחון חזק למנוע הפיכות במדינה.
בנוסף הרחיב סדאם את בסיס התמיכה שלו בין החלקים המגוונים של החברה העיראקית על ידי טיפוח המודרניזציה הכלכלית העיראקית וקידום תוכניות הרווחה והפיתוח של המדינה, כך שבתוך שנים ספורות העניקה עיראק שירותים חברתיים חסרי תקדים בקרב מדינות המזרח התיכון. סדאם הקים את "הקמפיין הלאומי לחיסול הבערות" וניהל את "המערכה הלאומית לחיסול הבערות" ואת הקמפיין של "חינוך חינם חובה בעיראק" אשר בחסותו העניקה המדינה השכלה חופשית אוניברסלית עד לרמת ההשכלה הגבוהה ביותר לכל האזרחים, בשנים שלאחר תחילת התוכנית מאות אלפים למדו לקרוא. כמו כן בזמן כהונתו בממשלה הקימה עיראק את אחת ממערכות הבריאות הציבוריות המודרניות ביותר במזרח התיכון, ניתנה זכות אשפוז חינם לכולם, עיראק זכתה על כך בפרס מטעם ארגון החינוך והתרבות של האו"ם (אונסק"ו). בנוסף תמכה הממשלה במשפחות של חיילים וניתנה סובסידיות לחקלאים.
העלייה בהכנסות הנפט הניבה הצלחות לסדאם סדאם מבחינה פוליטית. ב-1972 חתם סדאם על ברית ידידות ושיתוף פעולה עם ברית המועצות. לדברי ההיסטוריון צ'ארלס ר.ה. טריפ, "נראה כי כל אויב של משטר בגדאד הוא בעל ברית פוטנציאלי של ארצות הברית". בתגובה, מימנה ארצות הברית בחשאיות את המורדים הכורדים בהנהגתו של מוסטפא בארזאני.
סדאם התמקד בטיפוח נאמנות לבעת'ים באזורים הכפריים. לאחר הלאמת נכסים של תעשיית הנפט שהיו בבעלות זרה, פיקח סדאם על מודרניזציה של אזורי הכפר והפצת קרקעות לחקלאים איכרים. הבעת'ים הקימו קואופרטיבים חקלאיים והממשלה הכפילה גם את הוצאות הפיתוח החקלאי בשנים 1974–1975. תוכניות הרווחה של סדאם היו חלק משילוב של טקטיקות "מקל וגזר" להגברת התמיכה בסדאם.
בשנת 1975 הוא קידם מסעות השיערוב של הבעת' בצפון עיראק.
הפיכתו לאיש החזק בעיראק
ב-1976 עלה סדאם לתפקיד גנרל בכוחות המזוינים העיראקיים, והפך במהרה לאיש החזק בממשלה. כאשר אל-בכר החולה, הקשיש, לא היה מסוגל לבצע את תפקידיו, קיבל סדאם תפקיד בולט יותר ויותר והפך לדמות המזוהה עם עיראק, הן כלפי פנים והן כלפי חוץ. עד מהרה הפך לאדריכל מדיניות החוץ של עיראק וייצג את האומה בכל המצבים הדיפלומטיים. הוא היה המנהיג בפועל של עיראק כמה שנים לפני שהוא עלה לשלטון באופן רשמי ב-1979. הוא החל לאט לאט לבסס את כוחו בממשלה העיראקית ובמפלגת הבעת'. היחסים עם חברי מפלגה אחרים טופחו בקפידה, וסדאם צבר תמיכה חזקה בתוך מפלגתו.
ב-1979 החל אל-בכר לעשות הסכמים עם סוריה כחלק מתהליך שיוביל לאיחוד בין שתי המדינות. לפי ההסכם נשיא סוריה, חאפז אל-אסד, יהפוך לסגן מנהיג באיחוד, דבר שיחליש את מעמדו של סדאם, מה שהניע את סדאם לחשוף את ההסכם. סדאם פעל להבטחת אחיזתו בכוח. הוא הכריח את אל בכר להתפטר ב-16 ביולי 1979 ומונה לנשיא עיראק.
טיהור מפלגת הבעת'
מיד עם מינויו, ערך סדאם כינוס של ראשי מפלגת הבעת' ב-22 ביולי 1979. במהלך האספה, שהורה לצלם, טען סדאם כי מצא חברים "לא נאמנים" בתוך מפלגת הבעת' והורה לקרוא את שמותיהם של 68 קושרים לכאורה. חברים אלה הוגדרו כ"לא נאמנים", הוצאו מהחדר בזה אחר זה ונלקחו למעצר. לאחר קריאת הרשימה, בירך סדאם את אלה שעדיין ישבו בחדר על נאמנותם בעבר ובעתיד. 68 האנשים שנעצרו בפגישה הועמדו לדין ונמצאו אשמים בבגידה. חברים רבים במפלגה הוצאו להורג. ב-1 באוגוסט 1979 הוצאו להורג מאות חברי מפלגת הבעת' הבכירים ביותר.
מדיניות חוץ
היחסים של עיראק עם העולם הערבי עברו שינויים רבים. היחסים בין עיראק ומצרים הגיעו לשפל ב-1977, בעקבות ביקורת קשה של עיראק על יוזמת השלום של הנשיא המצרי אנואר סאדאת עם ישראל. ב-1978 אירחה בגדאד פסגה של הליגה הערבית, שגינתה את מצרים. אולם, התמיכה האדירה של מצרים בעיראק במלחמה עם איראן הביאה להתחממות היחסים, ואף להקמה מחדש של שגרירויות דיפלומטיות הדדיות. מאז 1983 קראה עיראק לשיקום "תפקידה הטבעי" של מצרים בקרב מדינות ערב.
סדאם ביקר רק בשתי מדינות מערביות. הביקור הראשון התקיים בדצמבר 1974, כאשר דיקטטור ספרד, פרנסיסקו פרנקו, הזמין אותו למדריד והוא ביקר בגראנדה, קורדובה וטולדו. בספטמבר 1975 הוא נפגש עם ראש הממשלה הצרפתי ז'אק שיראק בפריז. כמה מנהיגים עיראקיים וסוחר לבנוני טענו כי סדאם מימן את מפלגתו של שיראק. צרפת הייתה שותפת הסחר הגדולה ביותר של עיראק במהלך כל שנות שלטונו של סדאם. מסמכים שנתפסו מראים כיצד פקידים ואנשי עסקים צרפתיים המקורבים לשיראק, כולל צ'ארלס פסקואה, שר הפנים שלו לשעבר, נהנו באופן אישי מהעסקאות עם סדאם.
מלחמת איראן–עיראק
בתחילת דרכם הייתה זהות אינטרסים בין סדאם ורוחאללה ח'ומייני. ח'ומייני, שגורש מאיראן ב-1964, התגורר בעיראק, בעיר הקדושה השיעית נג'ף. שם הוא התעסק בשיעים העיראקיים ופיתח התנהלות דתית ופוליטית חזקה בכל העולם נגד הממשלה האיראנית, שהייתה שנואה גם על סדאם.
עם זאת, מאז שנות השבעים של המאה העשרים, ח'ומייני החל לדחוק בשיעים שם להפיל את סדאם. בלחץ השאה, שהסכים להתקרבות בין עיראק לאיראן ב-1975, הסכים סדאם לגרש את ח'ומיני בשנת 1978 לצרפת. לאחר המהפכה האסלאמית ב-1979, השפעת האסלאם השיעי המהפכני גדלה באזור. סדאם חשש שהרעיונות האסלאמיים הרדיקליים - העוינים את שלטונו החילוני, מתפשטים במהירות בתוך ארצו בקרב רוב האוכלוסייה השיעית.
לאחר שח'ומייני עלה לשלטון, התגלעה מחלוקת קשה בין עיראק להנהגה האיראנית החדשה על הריבונות בנתיב שאט אל-ערבי. סדאם טען בפומבי כי האינטרס של שתי המדינות לשמור על יחסי שלום, אך שגריר איראן באו"ם צלאח עומר אל עלי גילה בפגישה פרטית, כי בכוונתו של סדאם לפלוש ולכבוש חלק גדול של איראן בתוך חודשים אחדים. עיראק אכן פלשה לאיראן, בתחילה תקפה את נמל התעופה מהראבאד בטהראן ולאחר מכן נכנסה קרקעית לח'וזסתאן שבאיראן, בעלת מיעוט ערבי ניכר, ב-22 בספטמבר 1980 והכריזה עליה כעל פרובינציה חדשה של עיראק. בתמיכתן של מדינות ערב, ארצות הברית ואירופה, ובמימון רב של מדינות ערב במפרץ הפרסי, הפך סדאם חוסיין ל"מגן העולם הערבי" נגד איראן המהפכנית. היוצאת מן הכלל הייתה ברית המועצות, שבסופו של דבר סירבה לספק כל סיוע לעיראק על בסיס נייטרליות בסכסוך, אם כי בזיכרונותיו טען מיכאיל גורבצ'וב כי ליאוניד ברז'נייב סירב לסייע לסדאם בשל כעס על יחסו של סדאם לקומוניסטים העיראקים. כתוצאה מכך, רבים ראו בעיראק "סוכן של העולם המתורבת". ההתעלמות הבוטה של החוק הבינלאומי והפרות של גבולות בינלאומיים לא זכתה להתייחסות. במקום זאת קיבלה עיראק תמיכה כלכלית וצבאית מבעלות בריתה, אשר התעלמו מהשימוש של סדאם בלחימה כימית נגד הכורדים והאיראנים ומאמצי עיראק לפתח נשק גרעיני.
בימים הראשונים למלחמה הייתה לחימה קרקעית כבדה סביב הנמלים האסטרטגיים, כאשר עיראק פתחה בהתקפה על ח'וזסטן. לאחר כמה הישגים ראשוניים, כוחותיה של עיראק החלו לספוג הפסדים. ב-1982, עיראק הייתה במגננה וחיפשה דרכים לסיים את המלחמה. עיראק מצאה את עצמה במהרה באחת ממלחמות ההתשה הארוכות וההרסניות ביותר של המאה העשרים. במהלך המלחמה השתמשה עיראק בנשק כימי נגד כוחות איראניים שנלחמו בחזית הדרומית וכנגד כורדים שניסו לפתוח חזית צפונית בעיראק בעזרת איראן. נשק כימי זה פותח על ידי עיראק מחומרים וטכנולוגיה שסופקו בעיקר על ידי חברות מערביות גרמניות וכן באמצעות טכנולוגיה אמריקאית, אשר הגיעה לעיראק עקב החלטת הנשיא רונלד רייגן לבטל את הגבלות הייצוא לעיראק. ארצות הברית סיפקה לעיראק גם "תמונות לוויין המציגות פריסות איראניות". בהכרזה אמריקאית לכונן יחסים דיפלומטיים מלאים עם עיראק, המדינה הוסרה מרשימת המדינות התומכות בטרור. לכאורה, זה היה בגלל השיפור בהתנהגות המשטר, אם כי סגן שר ההגנה האמריקני לשעבר נואל קוך אמר מאוחר יותר: "לאף אחד לא היו ספקות בנוגע למעורבות המתמשכת בטרור... הסיבה האמיתית הייתה לסייע לעיראק להצליח במלחמה נגד איראן". יותר מ-90% מייבוא הנשק של עיראק בין השנים 1980 עד 1988 הגיע מברית המועצות, צרפת וסין.
סדאם חתר לתמיכת ממשלות ערביות בעיראק מבחינה כספית במהלך המלחמה, בייחוד לאחר קריסת חברת הנפט של עיראק. עיראק השיגה בהצלחה סיוע צבאי וכספי, כמו גם תמיכה דיפלומטית, מברית-המועצות, סין, צרפת וארצות-הברית, שחששו יחדיו מהסיכויים להתרחבות השפעתה המהפכנית של איראן באזור. האיראנים, שדרשו מהקהילה הבינלאומית להכריח את עיראק לשלם פיצויי מלחמה לאיראן, סירבו להצעות להפסקת אש. למרות מספר קריאות להפסקת האש על ידי מועצת הביטחון של האו"ם, נמשכה הלחימה עד 20 באוגוסט 1988.
ב-16 במרץ 1988 הותקפה העיירה הכורדית חלבג'ה בתערובת של גז חרדל וגז עצבים. במתקפה נהרגו כ-5,000 אזרחים. התקיפה אירעה במסגרת מבצע אל-אנפאל, שנועדה להשיב את השליטה המרכזית על האוכלוסייה הכורדית בעיקר באזורים של צפון עיראק ולהביס את כוחות המורדים הכורדים. ארצות הברית טענה כי סדאם הורה על התקיפה על מנת להטיל אימה על האוכלוסייה הכורדית בצפון עיראק, אך משטרו של סדאם טען באותה עת שאיראן היא האחראית לתקיפה.
המלחמה בת שמונה השנים הסתיימה במבוי סתום. היו בה מאות אלפי נפגעים עם הערכות של עד מיליון הרוגים. אף אחד מהצדדים לא השיג את מבוקשו, והגבולות נותרו כמעט ללא שינוי. אזור ח'וזסתאן ובצרה (הדגש העיקרי של המלחמה והמקור העיקרי של כלכלותיהם של הצדדים הלוחמים), נהרסו כמעט לחלוטין והגבול מלפני 1979 נותר על מקומו, ואילו איראן הצליחה להשיג ניצחונות קטנים בגבולותיה באזור הכורדי הצפוני. כלכלת עיראק, שהייתה בעבר במצב טוב, הגיעה לסף קריסה, לאחר שסדאם לווה עשרות מיליארדים של דולרים ממדינות ערב.
מתחים עם כווית
סופה של המלחמה עם איראן שימשה להעמקת המתיחות בין עיראק לבין שכנתה העשירה כווית. סדאם דחק בכוויתים לוותר על החוב העיראקי שנצבר במלחמה, כ-30 מיליארד דולר, אך היא סירבה.
סדאם דחף את המדינות המייצאות נפט כדי להעלות את מחירי הנפט על ידי קיצוץ בייצור - אבל כווית סירבה. בנוסף לסירוב הבקשה, הובילה כווית את האופוזיציה באופ"ק לקיצוצים שסדאם ביקש. כווית הייתה שומרת על מחירי הנפט נמוכים, כאשר עיראק צריכה למכור שמן יקר מהבארות שלה כדי לשלם את החוב העצום.
סדאם תמיד טען כי כווית הייתה היסטורית חלק בלתי נפרד מעיראק, וכי כווית קמה רק באמצעות תמרונים של האימפריאליזם הבריטי.
היקף עתודות הנפט של כווית גם הגביר את המתחים באזור. עתודות הנפט של כווית (עם אוכלוסייה של 2 מיליון לצד אוכלוסיית עיראק בעלת 25 מיליון התושבים) היו בערך שוות לאלו של עיראק. יחדיו, עיראק וכווית ישבו על גבי כ-20% מעתודות הנפט הידועות בעולם.
סדאם התלונן בפני מחלקת המדינה האמריקנית כי כווית קדחה בבארות נפט בגבול שלה עם עיראק, והורה לשלוח חיילים לגבול עיראק כווית. כאשר היחסים בין עיראק לכווית הידרדרו במהירות, קיבל חוסיין מידע סותר על פוטנציאל התגובה האמריקאית לניסיון הפלישה. וושינגטון נקטה צעדים כדי לשפר את היחסים עם עיראק במשך כעשור. ממשל רייגן העניק לעיראק כ-4 מיליארד דולר זיכויים חקלאיים כדי לחזק אותה נגד איראן. עיראק של סדאם הפכה לבעלת הסיוע השלישי הכי גדול מארצות הברית.
בתגובה לביקורת המערבית באפריל 1990 הוא איים להרוס מחצית מישראל בנשק כימי אם היא תפעל נגד עיראק. במאי 1990 הוא מתח ביקורת על תמיכתה של ארצות הברית בישראל, כי "ארצות הברית אינה יכולה לקיים מדיניות כזו תוך כדי הידברות ידידותית לערבים". ביולי 1990 הוא איים על כוח נגד כווית ועל איחוד האמירויות הערביות ואמר: "המדיניות של כמה שליטים ערביים היא אמריקאית... הם מקבלים השראה מאמריקה כדי לערער את האינטרסים והביטחון הערביים". בתגובה לאיומים אלו, ארצות הברית שלחה מטוסים אוויריים ואוניות לחימה למפרץ הפרסי.
שגרירת ארצות הברית בעיראק אפריל גלספי נפגשה עם סדאם בישיבת חירום ב-25 ביולי 1990, שבה תקף את המדיניות האמריקנית ביחס לכווית ולאיחוד האמירויות. מאוחר יותר, עיראק וכווית נפגשו בניסון לקיים הסכם משא ומתן סופית, שנכשל. לאחר מכן שלח סדאם את כוחותיו לכווית. עם התגברות המתחים בין וושינגטון לסדאם, חיזקה ברית המועצות, תחת מיכאיל גורבצ'וב, את קשריה הצבאיים עם המנהיג העיראקי, והעניקה לו יועצים צבאיים, נשק וסיוע.
המלחמה
ב-2 באוגוסט 1990 פלש סדאם לכווית, בתחילה תבע סיוע ל"מהפכנים בכווית", ובכך עורר משבר בינלאומי. ב-4 באוגוסט הוכרז על הקמתה של הרפובליקה של כווית, מדינת חסות שבה מונתה ממשלת בובות פרו-עיראקית, אך היעדר מוחלט של לגיטימציה ותמיכה בה הובילה להודעה ב-8 באוגוסט על "מיזוג" של שתי המדינות. ב-28 באוגוסט כווית הפכה רשמית למחוז ה-19 של עיראק. רק שנתיים לאחר שביתת הנשק של עיראק ואיראן ב-1988. לאחר שהסיר את האיום של הפונדמנטליזם האיראני הוא "השתלט על כווית והתעמת עם שכניו במפרץ בשם הלאומיות הערבית והאסלאם".
בפברואר 1991, הצליחה קואליציית האומות המאוחדות בהנהגת ארצות הברית להסיג את כוחותיה של עיראק מכווית לאחר חצי שנה.
נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש האב הגיב בזהירות זה כמה ימים. מצד אחד, כווית הייתה אויב ארסי של ישראל ואף הייתה ביחסים ידידותיים עם הסובייטים. עם זאת, בכירי המדיניות של וושינגטון, יחד עם מומחים מהמזרח התיכון, מבקרי הצבא והחברות שהשקיעו בכבדות באזור, היו מודאגים מאוד מהיציבות באזור זה. הפלישה עוררה מיד חששות שמחירי הנפט בעולם ישתנו, ולכן השליטה בכלכלת העולם, עמדה על כף המאזניים. בריטניה הרוויחה מאוד ממיליארדי דולרים מהשקעות כוויתיות ופיקדונות בבנקים.
שיתוף הפעולה בין ארצות הברית לברית המועצות אפשר את קבלת החלטת מועצת הביטחון של האו"ם לתת לעיראק תאריך יעד לעזוב את כווית ולאשר את השימוש בכוח אם סדאם לא עמד בלוח הזמנים. בכירים בארצות הברית חששו מתגמול עיראקי נגד סעודיה העשירה בנפט, אשר היא מאז שנות ה-40 בעלת ברית קרובה של ארצות הברית, ובעקבות התנגדותה של ערב הסעודית לפלישה העיראקית לכווית. לפיכך, ארצות הברית וקבוצת בעלות הברית, כולל שלל מדינות כמו מצרים, סוריה ויוגוסלביה, פרסו כמות אדירה של חיילים לאורך הגבול הסעודי עם כווית ועיראק כדי להקיף את הצבא העיראקי, הגדול ביותר במזרח התיכון.
קציניו של סדאם בזזו את כווית, והורידו אפילו את השיש מארמונותיה של כווית כדי להעביר אותו לארמונו של סדאם.
לאחר המלחמה
חילוקי הדעות האתניים והדתיים של עיראק, יחד עם אכזריות הסכסוך שהולידה, הניחו את היסודות למרידות שלאחר המלחמה. בעקבות הלחימה, האיום החברתי והאתני בקרב המוסלמים השיעים, הכורדים והיחידות הצבאיות הפורשות איימו על יציבותו של ממשל סדאם. ההתקוממויות פרצו בצפון הכורדי ובשיעה בדרום ובמרכז עיראק, אך דוכאו ללא רחם.
ארצות הברית, שדחקה בעיראק להתקומם נגד סדאם, לא עשתה דבר כדי לסייע למרד. האיראנים, למרות ההתקוממות השיעית הנרחבת, לא היו מעוניינים לעורר מלחמה נוספת, ואילו טורקיה התנגדה לכל סיכוי לעצמאות כורדים, והסעודים ושאר מדינות ערב השמרניות חששו מפני המהפכה השיעית של איראן. סדאם, לאחר ששרד את המשבר המיידי בעקבות התבוסה, המשיך את שלטונו בעיראק, אם כי המדינה מעולם לא התאוששה כלכלית או צבאית ממלחמת המפרץ.
סדאם אמר באופן שגרתי כי הישרדותו כ"הוכחה לכך שעיראק אכן ניצחה במלחמה נגד ארצות הברית". מסר זה הביא לסדאם הרבה מאוד פופולריות במגזרים רבים בעולם הערבי.
יחסים בינלאומיים וסנקציות נגד עיראק
סנקציות האו"ם שהוטלו על עיראק בעת פלישת כווית לא הוסרו, וחסמו את יצוא הנפט העיראקי. בסוף שנות ה-90, האו"ם שקל להפיג את הסנקציות שהוטלו בגלל הקשיים שסבלו מהם תושבי עיראק. ישנם מחקרים סותרים לגבי מספר האנשים שמתו בדרום ובמרכז עיראק בשנות הסנקציות. ב-9 בדצמבר 1996 קיבלה ממשלת סדאם את תוכנית הנפט תמורת מזון שהציע האו"ם לראשונה ב-1992.
היחסים בין ארצות הברית לעיראק נותרו מתוחים לאחר מלחמת המפרץ. ארצות הברית פתחה במתקפת טילים לעבר מפקדת המודיעין של עיראק בבגדאד ב-26 ביוני 1993, בהציגה עדות להפרות עיראקיות חוזרות ונשנות של אזורים אסורים לטיסה שהוטלו לאחר מלחמת המפרץ ולפשיטות לכווית. פקידים אמריקאים המשיכו להאשים את סדאם בהפרת תנאי הפסקת האש במלחמת המפרץ, על ידי פיתוח נשק להשמדה המונית ושאר כלי נשק אסורים, והפרת הסנקציות שהוטלו על ידי האו"ם. כמו כן, במהלך שנות התשעים, הנשיא ביל קלינטון שמר על הסנקציות והורה על תקיפות אוויריות בעיראק, בתקווה שסדאם יודח על ידי אויביו הפוליטיים בעיראק. האשמות המערביות על התנגדות עיראק לגישה של האו"ם לנשק חשוד היו אמתלה למשברים בין השנים 1997 עד 1998, שהגיעו לשיאם בתקיפות טילים אמריקאיות ובריטיות על עיראק, ב-16–19 בדצמבר 1998. קצין ה-CIA לשעבר, רוברט בר, אמר כי קלינטון "ניסה להתנקש בחייו של סדאם" ב-1995, בעיצומו של "מאמץ בן עשור לעידוד הפיכה צבאית בעיראק".
ב-2002 התקבלה החלטה של האיחוד האירופי, אשר קבעה כי לא חל כל שיפור במשבר זכויות האדם בעיראק. ההצהרה גינתה את ממשלתו של הנשיא סדאם חוסיין על "הפרת זכויות האדם והמשפט ההומניטארי הבינלאומי באופן שיטתי, נפוץ וחמור ביותר". ההחלטה דרשה מעיראק לשים קץ ל"הוצאות להורג מסודרות ושרירותיות".
הפלישה לעיראק ונפילתו
רבים מחברי הקהילה הבינלאומית, ובמיוחד ארצות הברית, המשיכו לראות בסדאם עריץ לוחמני, שמהווה איום על יציבות האזור. לאחר פיגועי 11 בספטמבר, החל נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לומר לארצות הברית כי עיראק מתכוננת לבצע פיגועים נגדה. בנאום שנשא בפני הקונגרס, בינואר 2002, דיבר הנשיא ג'ורג' בוש הבן על "ציר הרשע", המורכב מאיראן, קוריאה הצפונית ועיראק. יתר על כן, בוש הודיע כי הוא עלול לפעול להפלת ממשלת עיראק, בשל איום הנשק להשמדה המונית שלה. בוש הצהיר כי "המשטר העיראקי זמם לפתח אנתרקס וגז עצבים ונשק גרעיני כבר למעלה מעשור... עיראק ממשיכה להתהדר בעוינותה כלפי אמריקה ולתמוך בטרור".
ב-20 במרץ 2003, פלשה ארצות הברית לעיראק. הצבא העיראקי התמוטט תוך שלושה שבועות. בתחילת אפריל כבשו הכוחות האמריקנים את עיראק וניכר היה כי סדאם איבד את השליטה בעיראק.
לכידתו ומעצרו
במהלך השבועות הראשונים שלאחר נפילת בגדאד מקום הימצאו של סדאם היה מוטל בספק. סדאם הצטרף לרשימת המבוקשים האמריקאית.
ב-13 בדצמבר 2003, במבצע "שחר אדום", נתפס סדאם חוסיין על ידי כוחות אמריקאים לאחר שנמצא במחבוא באדמה ליד חווה בעיר תיכרית. בעקבות תפיסתו, הועבר סדאם לבסיס ארצות הברית ליד תיכרית, ולאחר מכן הועבר לבסיס האמריקאי ליד בגדאד. ב-14 בדצמבר ארצות הברית אישרה כי סדאם אכן נתפס. ארצות הברית הציגה סרטוני וידאו של סדאם במעצר.
סדאם נראה עם זקן מלא ושיער ארוך יותר מהופעתו המוכרת. הוא תואר על ידי פקידים אמריקנים כבעל בריאות טובה. ארצות הברית דיווחה על כוונתה להעמיד את סדאם לדין, אך טענה כי פרטי משפט זה טרם נקבעו. עיראקים ואמריקנים שדיברו עם סדאם לאחר לכידתו דיווחו בדרך כלל כי הוא נשאר בטוח בעצמו, ומתאר את עצמו כ"מנהיג מוצק". במהלך תקופה זו סדאם נחקר על ידי סוכן ה-FBI ג'ורג' פירו.
משפטו והוצאתו להורג
ב-30 ביוני 2004, סדאם חוסיין, שהוחזק על ידי כוחות ארצות הברית בבסיס ארצות הברית "מחנה קרופר", יחד עם 11 אנשים נוספים מממשלו, נמסר לממשלת עיראק הזמנית על מנת להעמידו לדין על פשעים נגד האנושות ועל עבירות אחרות.
כעבור כמה שבועות הואשם סדאם על ידי בית הדין המיוחד העיראקי בפשעים שבוצעו נגד תושבי דוג'ייל ב-1982, לאחר ניסיון התנקשות כושל נגדו. האשמות ספציפיות כללו רצח של 148 אנשים, עינויים של נשים וילדים ומעצר בלתי חוקי של 399 אחרים.
בין האתגרים הרבים של התביעה היו:
ב-5 בנובמבר 2006, סדאם חוסיין נמצא אשם בפשעים נגד האנושות ונידון למוות בתלייה. אחיו למחצה של סדאם, בארזאן א-תיכּריתי ועוואד חאמד אל-בנדר, ראש בית המשפט המהפכני בעיראק ב-1982, הורשעו בעבירות דומות. על פסק הדין וגזר הדין הוגש ערעור, אך הוא נדחה על ידי בית המשפט העליון לערעורים של עיראק.
בבוקרו של 30 בדצמבר 2006, הוצא חוסיין להורג בתלייה, והוא בן 69 במותו. מצלמות טלוויזיה תיעדו את ההכנות שקדמו לתלייתו, וכן פורסמה תמונתו לאחר ביצוע גזר הדין. תגובות סותרות הובעו בעיראק וברחבי העולם. בעיראק עצמה יצאו אלפי שיעים וכורדים לרחובות בקריאות שמחה על מותו של מי שכונה "הקצב מבגדאד". לעומתם, בקרב בני העדה הסונית בעיראק ובעולם הערבי התאבלו רבים על מותו של המנהיג. גם בעולם התפצלו התגובות. בעוד רבים בעולם המערבי, כגון בארצות הברית ובאוסטרליה, בירכו על מותו וקראו לכך "ניצחון לעם העיראקי", היו מדינות רבות שגינו את ההוצאה להורג, ביניהן הממלכה המאוחדת, רוסיה, איטליה, שווייץ, ספרד, אוסטריה, הונגריה, הולנד ואוקראינה.
דימוי פוליטי ותרבותי
לסדאם היו אלפי דיוקנאות, פוסטרים, פסלים וציורי קיר שהוקמו לכבודו בכל רחבי עיראק. פניו נראו על צדי בנייני משרדים, בתי ספר, שדות תעופה וחנויות, וכן על המטבע העיראקי. בדיוקנאות נראה סדאם בבגדים שונים, מה שמביא לידי ביטוי את מאמציו לפנות אל חלקים שונים בחברה העיראקית: הוא הופיע בתלבושות של הבדואים, הבגדים המסורתיים של האיכר העיראקי (שהוא לבש בעיקר בילדותו), ואפילו בגדים כורדים (על אף היותו כורדפוב), אבל גם הופיע בחליפות מערביות שהכינו חייטיו, אשר משדרות דמות של מנהיג עירוני ומודרני. לפעמים הוא היה מתואר גם כמוסלמי אדוק, עוטה כיסוי ראש וחלוק.
ויאצ'סלב מלאפייב
ויאצ'סלב אלכסנדרוביץ' מלאפייב (ברוסית: Вячеслав Александрович Малафеев, נולד ב-4 במרץ 1979) הוא כדורגלן עבר רוסי, ששיחק כשוער בזניט סנקט פטרבורג במשך 17 שנים ובנבחרת רוסיה. התחיל לשחק כדורגל בגיל 9 כשלמד בבית הספר לכדורגל "סמנה". ב-1997 סיים את לימודיו בבית הספר ולאחר מכן החל לשחק בקבוצת המחליפים של זניט סנקט פטרבורג. ב-7 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים מול אלניה ולדיקווקז. לאחר פרישתו ממשחק משנת 2017 עד 2020 שימש כסגן המנהל הספורטיבי במועדון זניט, אך לאחר מכן עבר לעולם העסקים לנהל את חברת הנדל"ן שלו.
קריירה
ב-1999 שיחק מלאפייב משחק בודד בנבחרת רוסיה הצעירה (עד גיל 21) והחל משנת 2003 הוא משחק בנבחרת הבוגרים. במדי הנבחרת הוא שיחק ביורו 2004 שנערך בפורטוגל ואף ביורו 2008 שנערך באוסטריה ובשווייץ, בו הוא שימש כשוער המשנה לאיגור אקינפייב, הקמפיין האחרונה שהשתתף עם הנבחרת הוא יורו 2012 שנערך באוקראינה ופולין, לאחר אותו יורו הודיע כי הוא פורש מהנבחרת כדי לבלות בזמן איכות בחיק משפחתו, אך הוא מוכן להיקרא במקרי חירום. במאי 2016 פרש גם ממשחק פעיל בזניט סנקט פטרבורג ועבר הסבה לעולם העסקים.
לאחר הפרישה
לאחר פרישתו מכדורגל התמקד בהשקעות בתחום העסקים והוא בעלים של סוכנות נדל"ן.
במרץ 2013 הקים את סוכנות הנדל"ן "M16 נכסים" (אתר רשמי) ובשנת 2014 עסקה גם בנכסי עלית. בשנת 2016 הקים את קבוצת ההשקעות „M16-Group“ ובה 6 חברות בת: סוכנות נדל"ן ומחלקת נכסי עלית, חברה לעיצוב פנים, מועדון הסקי "ליובוגורייה", חברת אבטחה וחברה לייעוץ וסיוע משפטי.
בנובמבר 2017 חזר לקבוצת זניט סנקט פטרבורג, הפעם כסגן המנהל הספורטיבי. בתפקיד זה שימש עד מאי 2020. ב-1 ביוני 2020 דווח על צירופו לצוות ההנהלה של מועדון הכדורגל דינמו סנקט פטרבורג.
חייו האישיים
מלאפייב אלמן, ואב לשלושה. הוא נישא פעמיים. אשתו הראשונה מרינה (בזבורודובה) מלאפייבה (ילידת 1974) הייתה בוגרת האקדמיה לתעופה אזרחית. הם נישאו בנובמבר 2001, ולאחר הנישואין היא ניהלה את מרכז ההפקות "מלאפייבה" (Малафеева продакшн). היא נספתה בתאונת דרכים במרץ 2011. בדצמבר 2012 נישא ליקטרינה קומיאקובה (ילידת 1988), בוגרת האוניברסיטה לתרבות ואמנות. ילדיו מנישואיו הראשונים הם קסניה (ילידת 2003) ומקסים (יליד 2006). מנישואיו השניים יש לו בן אחד, אלכס (יליד 2013). אחיו הבוגר סרגיי הוא שופט כדורגל.
בינואר 2021 אושפז בבית החולים בעקבות נזק משמעותי לריאותיו, לאחר שנדבק בנגיף הקורונה.
הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה
הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה (באנגלית: The UK Antarctic Place-Names Committee), המכונה בקיצור UK-APC, היא ועדה ממשלתית בבריטניה, המהווה חלק ממשרד החוץ וחבר העמים של בריטניה, והיא הגוף הממליץ על שמות גאוגרפיה בשטח הטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה ובשטח איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים.
UTH רוסיה
UTH רוסיה, בשמו המלא United Television Holding Russia (ברוסית ידוע בשם ЮТВ Холдинг, או פשוט UTV באנגלית) הוא שמה של חברת החזקות תקשורת רוסית. החברה שבסיסה במוסקבה הוקמה באוגוסט 2009 ומהווה לאחת מחברות התקשורת והמדיה הגדולות ברוסיה ובבעלותה נמצאת חברת המדיה CTC Media.
הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה
בהתאם להמלצות הוועדה השמות מאושרים על ידי הנציב העליון של הטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה או הנציב העליון של איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים. לאחר אישורים השמות מתפרסמים בגאזט האנטארקטי המשווה SCAR. בנוסף מפרסמת הוועדה מחקרים בנושא אקלים וסביבה.
הוועדה רשאית להמליץ על שמות עבור אזורים אחרים באנטארקטיקה, מחוץ לשטחי הטריטוריה הבריטית (ומעבירה את המלצותיה לגופים נותני השמות הרלוונטיים - כגון הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, או ועדת השמות האנטארקטית של ניו זילנד).
UTH רוסיה
49% ממניות החברה נמצאים בבעלות חברת וולט דיסני - חבר המדינות, חברת הבת של חברת וולט דיסני.
בעלות וניהול
UTV נוצרה באמצעות מיזוג בין חברות הטלוויזיה One Holdings Limited וחברת Art Finance & Media (Cyprus) Limited באוגוסט 2009. המנהל הכללי הוא אנדריי דימיטרוב.
כרית
מבנה הכרית
לאורך ההיסטוריה השתנה מילוי הכריות. הכריות הראשונות היו ממולאות בקש בשל קלות השגתו. כיום מילוי קש כמעט ואינו בשימוש בשל אי הנוחות שהוא מסב. במשך שנים מולאו הכריות ששימשו את העשירים בפלומה או נוצות. כריות מסוג זה עדיין קיימות, אולם כיום מילוי מלאכותי הוא הנפוץ ביותר.
הציפית, כיסוי הכרית העשוי לרוב מבד או משי, משתנה גם היא מכרית לכרית. רוב הכריות כיום מצוידות ברוכסן כדי לאפשר את החלפת המילוי וכיבוס הציפית. כריות מיטה לעומת זאת אינן מאובזרות ברוכסן, והציפית מכסה כיסוי נוסף ובו המילוי — שיטה זו מאפשרת כיבוס יומיומי של הציפית. גם כשמקפידים על כביסת הציפית, צוברות הכריות בדרך כלל כמויות גדולות של אבק ויש צורך להחליפן כל כמה שנים, במיוחד כשהמשתמש אלרגי.
היסטוריה
הכריות הראשונות נמצאו בקברים עתיקים במצרים. לפני המהפכה התעשייתית, קשה היה לתפור כריות ולצבען, ולכן הן נחשבו יצירות אומנות. בסין ובאירופה בימי הביניים נחשבו כריות למותרות. עם המצאת המכונות הפכו הכריות, שבמשך אלפי שנים היו זמינות לעשירים בלבד, למוצר נפוץ הנמצא כיום בכל בית.