cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מפלצת של בית
עלילה
הסרט מתחיל בילדה קטנה שרוכבת על תלת-אופן. בטעות היא מתקרבת אל בית מסתורי ואז זקן רגזן בשם נברקראקר יוצא אליה וצועק עליה. הוא שובר לה את התלת-אופן וגורם לה לברוח בבכי. הזקן מסתכל לכיוון הצופים ואנחנו מגלים שיש נער בשם דיג'יי שמתצפת עליו, חוקר ועוקב אחריו כבר לא מעט זמן. הוריו של דיג'יי נוסעים לסופ"ש ומשאירים את דיג'יי עם בייביסטר, נערת פאנק בשם אליזבת (או "זי" בקיצור). דיג'יי מזמין את חברו הטוב צ'אודר לישון אצלו ובזמן שהם משחקים כדורסל הכדור עף אל הדשא של הבית המסתורי. דיג'יי הולך להביא את הכדור ונברקראקר יוצא אליו עצבני, וצורח עליו שלא יתקרב לחצר הזאת אף פעם. הזקן נופל על הרצפה וכמה שניות אחר כך אנחנו רואים אמבולנס שמפנה אותו. מאוחר יותר מגיעה ילדה מחוננת מהצופים בשם ג'ני שרוצה למכור עוגיות למי שגר בבית, דיג'יי וצ'אודר הולכים ומצילים אותה מלהיאכל על ידי הבית והיא מתחילה לשתף איתם פעולה. אחרי שקורים מקרים משונים בהם הבית "בולע" כלב, את החבר של זי, בונס, (לאחר שראה בתוך הבית את העפיפון שאיבד בילדותו כפי שסיפר לזי) ואפילו שני שוטרים, בשם לנדרס ולסטר שהשלושה הזמינו. די ג'יי, צ'אודר וג'ני מחליטים להתייעץ עם גיימר מפורסם באזור בשם סקאל. סקאל אומר להם שמה שהם צריכים לעשות זה למצוא את הלב של הבית ולכבות אותו. בעזרת פעולת הסוואה וכשהם מצוידים ברובי מים, מצליחים השלושה לחדור אל הבית. כשהם נכנסים פנימה הם מוצאים מאות צעצועים זרוקים בערימה ותמונות של השכן כשהוא עוד צעיר עם אישה מלאה. דיג'יי מועד, ונופל על גוש בטון בצורה של אותה אישה. הגוש נשבר וחושף מתחתיו שלד. דיג'יי, צ'אודר וג'ני מבחינים במנורה זוהרת והם חושדים שזה הלב. שלושתם מתחילים לירות בעזרת רובי המים על המנורה, אבל אז ג'ני מבינה שזה בכלל לא הלב, אלא הענבל שבחלק האחורי של הלשון שאחראי על רפלקס ההקאה. הבית "מקיא" אותם החוצה וליד הבית עוצר אמבולנס מכונית שממנה יורד נברקראקר שדיג'יי היה בטוח שהרג. שלושתם התחילו להאשים את הזקן שהוא רצח את אותה אישה כאשר היו כלואים בביתו, אבל אז הזקן מספר להם את הסיפור שלו ושל הבית: כשהיה צעיר והלך לקרקס היה נהוג שכחלק מהבידור לוקחים בכלוב אישה שמנה ונותנים לקהל לזרוק עליה עגבניות. נבקראקר התאהב באישה הכלואה, ששמה היה קונסטנס, ועזר לה לברוח, יחד הם קנו את השטח והתחילו לבנות בו את הבית, אך ילדים שראו אותם הגיעו והתחילו לזרוק על קונסטנס ביצים. קונסטנס התרגזה ולקחה גרזן כדי ללמד את הילדים לקח - וכשנבקראקר ניסה לעצור אותה היא נפלה אל תוך יסודות הבית. במהלך הנפילה היא ניסתה לעצור את עצמה ותפסה בידית של מיכל הבטון וכשנפלה למטה הבטון נשפך מעליה וקבר אותה. הרוח שלה נכנסה לבית ומאז היא שונאת אנשים וילדים בפרט ורוצה להרוג את כולם. נברקראקר שהבין את זה ניסה כל השנים האלה להגן על כולם כדי שלא יקרה לאף אחד משהו. הבית, שעכשיו התגלה כרדוף בידי רוחה של קונסטנס, שומע את זה ומתרגז, הוא יוצא ממקומו ומתחיל לרדוף אחרי נברקראקר, דיג'יי, צ'אודר וג'ני. הם מגיעים לאתר בנייה ומנסים להאבק על חייהם. לבסוף מצליחים לגרום לבית להתפוצץ ואנחנו רואים את הרוח של קונסטנס יוצאת מהבית, רוקדת יחד עם נברקראקר ריקוד אחרון ואז עולה לשמיים. נברקראקר מבין שהוא צריך להמשיך הלאה. השלושה הופכים לחברים טובים והשכונה הופכת להיות מקום בטוח.
לה גולו
לָה גּוּלוּ (בצרפתית: La Goulue, מילולית: "הגרגרנית"; שם הבמה של לואיז ובר (Louise Weber; 12 ביולי 1866 - 29 בינואר 1929) הייתה רקדנית ודוגמנית יהודיה במולן רוז' בפריז. הייתה מיודדת עם הציירים סרה, רנואר וטולוז לוטראק. נודעה כ"מלכת מונמארטר" ו"מלכת הקברט" וכיוצרת ריקוד הקאן קאן.
תחילת דרכה
לה גולו נולדה כלואיז ובר למשפחה יהודית ענייה מאלזס, שהיגרה לפרבר קלישי, הסמוך לפריז. אמה הייתה כובסת, ולואיז עבדה איתה כבר כנערה. בגיל 16 לערך החלה להתגנב ולרקוד במועדוני פריז, בפרט במולן דה לה גאלט במונמרטר.
עד מהרה הפכה לדמות פופולרית בקרב המבקרים במועדונים ובבתי הקפה, בשל אופייה הפתוח ומנהגיה הפרובוקטיביים, בהם חשיפת ביריותיה בשעת הריקוד, הנפת רגל ישרה תוך בעיטה שהעיפה כובעו של צופה היישוב סמוך לבמה ולגימה מהירה של כוסות משקה המוצבות על שולחות הצופים, שהיא אשר זיכתה אותה בכינוי הבמה שלה. כבר בתחילת דרכה הכירה את רנואר והחלה לדגמן עבורו כמו גם את הצלם אשיל דלמה (Achille Delmaet), שצילם צילומי עירום שלה.
מולין רוז'
כאשר נפתח מועדון המולין רוז' ב-1889 הייתה לה גולו, בת ה-23, הכוכבת הראשית שלו. היא נהגה להופיע בריקוד שנקרא chahut ("מְהוּמָה") ממנו התפתח ריקוד הקאן-קאן. בן זוגה הקבוע, אשר אימץ את שם הבמה ולנטין לה דסוסֶה (Valentin le Désossé), היה בעצם סוחר יין בשם ז'אק רנודאן (Jacques Renaudin) שרקד במועדון להנאתו וללא תשלום. באותה עת הפכה לה גולו לידוענית והצייר אנרי טולוז לוטראק, שהיה לקוח קבוע במועדון, הרבה לציירה, הן עבור כרזות פרסומת והן בציורים אמנותיים. כן דיגמנה עבור הצייר ז'ורז' סרה (לסדרת ציוריו studio per le chahut מ-1889). בין לה גולו לרקדנית הכוכבת השנייה של המועדון, ג'יין אבריל (Jane Avril), התפתחה (או הובערה במתכוון על ידי המועדון) יריבות תוססת.
גנרל-לויטננט
גנרל לויטננט (בגרמנית: Generalleutnant, בקצרה: GenLt) היא דרגת הגנרל השנייה בחשיבותה בצבא היבשה הגרמני (הר) ובחיל האוויר הגרמני (הלופטוואפה).
דרגה
הדרגה שוות ערך לדרגת OF-8 בנאט"ו ולדרגת לוטננט גנרל בצבא הבריטי ובצבא ארצות הברית, וכן שוות ערך לויצה-אדמירל בדויטשה מרינה, או גנרל-אוברשטאבארזאץ, ואדמירל-אוברשטאבארזאץ בשירותי הרפואה של הבונדסוור.
לה גולו
דעיכה
בשנת 1928 חזרה לה גולו למונמארטר עניה וחסרת כל, והחלה להתפרנס ממכירת בוטנים, גפרורים וסיגריות בפינת רחוב סמוכה למולין רוז'. כעבור שנה היא מתה, בגיל 62. בתחילה נקברה בבית הקברות פנטין, אך מאוחר יותר שרידיה הועברו לבית הקברות של מונמארטר.
גנרל-לויטננט
דרגה
על דרגות הכתף (צבא היבשה, חיל האוויר) יש שלושה כוכבי זהב בין שני עלי אלון מוזהבים.
היסטוריה
עד 1945 גנרל-לויטננט הייתה הדרגה המקובלת לפיקוד על דיוויזיה, ובכך הייתה מקבילה לדרגת מייג'ור גנרל בצבאות דוברי האנגלית.
רמי שטרן
רמי שטרן (נולד בשנת 1958) הוא סטנדאפיסט ישראלי, אחד מחלוצי הסטנד-אפ בישראל, ואף תואר בתקשורת כ"ממציא הסטנד-אפ הישראלי".
ביוגרפיה
שטרן נולד בשכונת יד לבנים בפתח תקווה. אביו, ניצול השואה, היה רתך ואמו עקרת בית. הוא למד בבית ספר דתי. לאחר שחרורו מהצבא נסע לניו יורק, שם חי ועבד תקופה. לאחר שחזר לארץ עבד במשרד פרסום וכן החל ללמוד משחק בסמינר הקיבוצים, אולם סולק לאחר שנת לימודים אחת עקב חוסר השקעה.
בשנת 1986, שיחק תפקיד של פקח או"ם שוודי בסרט הקולנוע "אוונטי פופולו" של רפי בוקאי.
אל הסטנד-אפ הגיע שטרן במקרה, בשנת 1985, לאחר שראה מודעה בעיתון לערב חובבים במועדון שבלול בדיזנגוף סנטר ובה היה כתוב: "אם אתה מצחיק — אתה על הבמה".
שטרן, בקטעיו, העלה על הבמה פארודיות על גדעון רייכר ועל הסרט הערבי של יום שישי — קטעים שזכו לחיקויים והפכו למזוהים איתו. בהמשך הופיע גם כן במרתף העליון של תיאטרון בית ליסין לצד דבי ונולי, שמואל וילוז'ני ועוד. אחר כך קיבל גם מופע יחיד משלו במועדון הדומינו-גרוס.
הוא הופיע במספר תוכניות טלוויזיה, בהן תוכנית סוף השבוע "סופסופ" של גבי גזית בערוץ 2. באותה תקופה החל להתפרסם ולהפוך לדמות מוכרת בזירת הבידור בתל אביב והמשיך להופיע בצורה איטנסיבית ברחבי הארץ.
לקראת אמצע שנות ה-90 חדל שטרן מלהופיע ובהדרגה נעלם מהתודעה הציבורית.
בשנת 2014, החליט לעשות קאמבק והחל לחזור אל בימת הסטנדאפ ולהופיע במועדונים.
בשנת 2017 שיחק תפקיד משנה בעונתה השנייה של סדרת הטלוויזיה הקומית "איפה אתה חי?", של הערוץ הראשון.
בשנת 2018, התארח בעונתה השישית של הסדרה הקומית בכיכובה של עדי אשכנזי - "מה זה השטויות האלה?!", בפרק של סדרת הטלוויזיה "על הספקטרום" בתפקיד עצמו, וכן שיחק בתפקיד שוטר בפרק של סדרת הרשת "שרופים".
שטרן רווק ומתגורר בתל אביב.
מיכל קולשה
מיכל קולשה (בפולנית: Michał Kulesza; 26 בנובמבר 1799 – 6 בנובמבר 1863) היה בין הליטוגרפים הראשונים באזור הדוכסות הגדולה של ליטא לשעבר, שנשלטה על ידי רוסיה. הנושא השכיח אצלו הם אתרים המקושרים להיסטוריה של הדוכסות הגדולה, שיקף את האקטיביזם הליטאי והפולני באזור. הוא חי ועבד בדרום ליטא של ימינו, בדרום-מזרח בלארוס ובצפון-מזרח פולין. מיכל קולשה, היה צייר נוף מוביל בתקופתו, הותיר דימויים חזותיים האזור במחצית הראשונה של המאה ה-19.
ביוגרפיה
מיכל קולשה נולד בוילנה, אז בירת נפת וילנה ברוסיה. שני מקורות אנציקלופדיים קובעים את שנת הולדתו בשנת 1799, כמה מחברים מציגים 1800 ללא חודש או יום. הוא חי ועבד באזור רב-אתני, אף שכינה את עצמו "צייר פולני" כשפרסם את עבודתו בצרפת, הוא התייחס לחבר העמים הפולני-ליטאי. השיוך המוצא אתני לא ברור, מכיוון שהוא יכול להיות גם פולני וגם כתיב ליטאי ישן. לא ידוע כמה שפות ובאיזו תדירות הוא דיבר.
הוא למד בבית ספר יוקרתי והכשרתו האמנותית החלה בבית הספר התיכון וגם בבית כאשר למד שיעורים אצל הצייר הנאו-קלאסיציסט יונאס דמליס. לאחר מכן המשיך באוניברסיטה הקיסרית בווילנה, שם החל יאן רוסטם ללמד ליטוגרפיה בשנת 1819, ממנה קיבל תואר דוקטור באמנות בשנת 1829.
הוא הצטרף לארגון האנטי-רוסי Philomaths בעת לימודיו באוניברסיטה. ונעצר בקשר זה בשנת 1823, כמו עמיתו הצעיר והסופר לעתיד יוזף איגנסי קרשבסקי, שסייע מאוחר יותר בפרסום ציוריו של קולשה, אך גורלו היה שונה מזה של תלמיד עמית מפורסם ושותף לעבודה אדם מיצקביץ', שגורש לסיביר. לאחר שהגיע לשוק העבודה בילה קולשה כעשור כאמן עצמאי ומורה פרטי בציור, ועבד בחנות הליטוגרפית שפתח יוזף אוזרילובסקי בווילנה בשנת 1835, שהפכה למוקד של כמה אמנים מוכשרים. הוא טייל בחצי האי קרים, ולדברי אחד המקורות שהה בבית מגורים לאמנים במינסק זמן מה בשנות ה-30 של המאה ה-19.
הוא עזב את וילנה לתפקיד הוראה בגימנסיה קראז'אי בשנת 1837. בזמן שנערכו תוכניות לסגירת בית הספר הוא הועבר להוראת ציור בבית ספר תיכון בהרודנה כעבור שנתיים. בשנת 1844 הוא נכנס לתפקיד במכון לנשים אצילות שנפתח בביאליסטוק שם שהה למשך שארית חייו.
ציורים וליטוגרפיות
הטכניקות העיקריות של קולשה היו ציור שמן (קצת טמפרה), צבעי מים ורישום. הציורים מציגים נופים עירוניים וכפריים, נושא שכיח בציוריו הרומנטיים של קולשה היו אתרים המקושרים להיסטוריה של הדוכסות הגדולה של ליטא, אשר שיקפו את התגברות האקטיביזם האתני הליטאי והפולני באזור. כמה מציוריו האחרים מתארים את פנים כנסיות, הוא צייר גם דיוקנאות, ותפאורות במה לתיאטרון הפרטי של הרוזן פוסלבסקי בארמונו בקוסאבה. ציוריו הפכו לרוב לליטוגרפיות למכירה או לפרסום. הם קישטו בתים אצילים ומעמד הביניים בימי חייו, חלקם מצאו מאז את דרכם למוזיאונים ברחבי האזור.
קולשה היה צייר נוף מוביל במקומו ובזמנו. החלק של אירופה בה התגורר מפוצל כעת בין שלוש מדינות עצמאיות. כעת הוא מתואר כאמן ליטאי, פולני או בלארוסי תלוי במקום פרסום הטקסט שמסביר את עבודתו. הציורים שלו קיבלו את הסיקור הרב ביותר והנושאים שלהם רלוונטיים מבחינה לאומית בליטא (שם שמו נקרא: מיקולאס קולשה).
בתקופה המודרנית, העניינים האזוריים והתיעודיים שלהם התייחסו בעיקר לפולין ובלארוס. בכל אותן מדינות, האמנות שלו היא כעת חלק מהמורשת המשותפת שלהן של הדוכסות הגדולה של ליטא.
קולשה היה מטייל בסביבת המקומות שבהם התגורר ורחוק יותר בחיפוש אחר נושאים חדשים לציוריו הרומנטיים, הנמצאים בין התמונות המעטות של האזור בתחילת המאה ה-19. הוא תרם לסדרת התמונות המהוללת של וילנה שהגה יאן קז'ימייז' וילצ'ינסקי שהחלה לצאת בשנת 1845 ופרסם תיקי ליתוגרפיה משלו בפריז בשנת 1850 וב-1852.
שלמה כהן (קצין)
שלמה (מומו) כהן (נולד ב 13 בנובמבר 1956) הוא תת-אלוף (במיל') בחיל הים הישראלי, יועץ בתעשיות הביטחוניות ומרכז פעילות קהילת שייטי כרמל, קומודור ויו"ר עמותת שייטי הכרמל משנת 2014. מתנדב בעמותות הפועלות עבור נוער ומבוגרים עם צרכים מיוחדים וללא - אתגרים, זבולון חיפה, שייט חיפה, צופי הים ואחרים.
משפחה וילדות
האב מנחם, יליד חיפה, נצר למשפחת קסטל. משפחתו הגיעה לארץ ישראל ב-1492 מגירוש ספרד לעזה ולחברון. משפחת סב סבו הגיעה מפרס לצפת בסוף המאה ה-18. התנדב בצבא הבריטי במסגרת הבריגדה היהודית וסייע לקליטת שארית הפליטה באיטליה. האם מרים (לבית מינפך\אסא), ילידת סוריה עלתה בשנת 1939 במסגרת עליית הנוער דרך קוניטרה לקיבוץ איילת השחר ומשם לחיפה.
כהן בוגר בית הספר היסודי "דרור" בקריית אליעזר ובית הספר התיכון לטכנאים ע"ש שוב במגמת חשמל רכב.
תפקידים ראשונים
כהן התגייס בנובמבר 1974, לאחר קורס מוכמי סטי"ל בבה"ד חיל הים, הוצב לתפקיד מוכם באח"י קשת בבסיס אילת. בשנים 1976–1977 השתתף בקורס חובלים.
פעילות אזרחית
כהן מייצג בישראל חברות מהעולם – ארצות הברית וצרפת, חברות העוסקות במערכות ימיות כגון גדר ימית, מכשול ימי, משאבות צנטרפוגליות, פנדרים, מערכות מתקדמות להגנת מתחמים.
מסייע בהדרכת צוותים, במודל מיוחד של מנהיגות בשיטת הטילר.
מדריך את חניכי קורס החובלים בשלב האקדמיה בנושאי טכנולוגיות ימיות מתקדמות ומתווה הגז וההגנה עליו.
החל מדצמבר 2020 משמש כיו"ר איל"ן סניף חיפה.
תחביבים
תחביבו העיקרי של כהן הוא שיט מפרשים. חבר בקבוצה שייסדה והקימה את קהילת שייטי הכרמל בשנת 2014 על בסיס מועדון הכרמל שהוקם ב-1939 והתפרק מנכסיו ב-2014. מאז משמש כהן כ ויו"ר קהילת שייטי הכרמל ופועל לקידום שיט מפרשים בצפון הארץ.
בנוסף, כהן הוא מדריך צלילה מוסמך.
אליעזר שטיינברג
אליעזר שטיינברג (ביידיש: אליעזר שטיינבאַרג; 22 במרץ 1880 – 27 במרץ 1932 צ'רנוביץ, רומניה) היה מורה רומני, סופר יידיש, משורר יידיש ומחבר משלים. חלק ניכר מיצירתו היה מיועד לילדים. שטיינבארג היה דודנו של הסופר יהודה שטיינברג.
חייו
שטיינברג נולד בעיירה ליפקאני שבצפון בסראביה, באימפריה הרוסית (כיום במולדובה) ליהושע ורייזל שהיו חסידים. הוא למד בצורה עצמאית רוסית וגרמנית. הוא ניהל בית ספר פרטי חילוני בליפקאני שבו שפת הלימוד הייתה עברית. ב־1919 הוזמן לעמוד בראש החברה לפעילות תרבותית (יידישע קולטור-טעטיקײַט) בצ'רנוביץ. מאז שהגיע לצ'רנוביץ נעשה שטיינברג אחד האישים המובילים והחשובים בחיי התרבות היהודיים ברומניה. הוא הקים שם ב־1922 תיאטרון ילדים ביידיש שבמקהלה שלו השתתף גם הטנור לעתיד יוזף שמידט. הוא נסע ברחבי רומניה כדי להרצות בנושא תרבות יהודית. ב-1925 תכנן לעלות לארץ ישראל אבל לא עשה זאת. בשל בעיות כלכליות קיבל הצעה לנהל את בית הספר על שם שלום עליכם בריו דה ז'ניירו ונסע לשם ב-1928 אבל הוא לא אהב את האווירה במקום ואחרי שנתיים חזר לרומניה. המצב הכלכלי שם הורע והוא החליט, שוב, להגר. חבריו לחצו עליו שלא יעשה זאת ולחצו עליו שיוציא כרך של משלים. הספר יצא לאור רק לאחר מותו. הוא נפטר ב-1932 בצ'רנוביץ אחרי ניתוח לכריתת תוספתן ונקבר בחלקת הילדים בבית הקברות שם לפי הצעה של סופרי יידיש.
בעיר צ'רנוביץ נקרא הרחוב בו הוא גר על שמו ולוח הנצחה מתנוסס על הבית.
יצירתו
שטיינברג התחיל לכתוב שירים ומשלים ב־1902 אבל המשל הראשון שלו די צוויי רויזען פורסם ב־1910. כשהיה בצ'רנוביץ ערך את כתב העת של "קולטור-פֿעדעראַציע אין רומעניע" (פדרציית התרבות של רומניה). כמו כן ערך, יחד עם, יעקב בוטושנסקי ויעקב שטרנברג את כתב העת דער וועקער. הוא כתב שירים וסיפורים לילדים וחלק מהם נכנס לספרי הלימוד בבתי הספר ביידיש. ביניהם: מעשהלעך פון בראשית, אלף-בית, די מאמע מיט די פינף זין (האמא עם חמשת הבנים), די קו און די קוקאווקע (הפרה והקוקיה), משלים. הוא המחיז סיפורים מקראיים ואגדות: אברהם אבינו, יוסף מוקיר שבת בארבע מערכות עם מוזיקה. יצירה זו הייתה אחד הניסיונות הראשונים ליצור אופרה ביידיש. ההצגות שכתב והעלה בתיאטרון הילדים שהקים זכו להצלחה גדולה בצ'רנוביץ. שטיינברג כתב גם בעברית. ספרו חרוזים ומעשיות נכתב בחלקו בעברית וחלקו תורגם על ידי נתן אלתרמן. ביאליק מאוד העריך את המשלים שלו ותכנן להוציא את המשלים שלו עוד ב־1911 אבל מלחמת העולם הראשונה שיבשה את התוכניות. בוטושנסקי כתב עליו שיש הסוברים שהוא אחד הגאונים של ספרות יידיש בעוד שיש כאלה שמכחישים אותו לגמרי... יש לו משלים שיש להם ערך אמנותי כמו אלה של לה פונטיין וקרילוב. במשלים של שטיינברג הגיבורים הם לרוב חיות אבל התכונות הניתנות להן אינן שגרתיות. כך, למשל, החזיר הוא קמצן וחמדן בסדרת המשלים בעלי-בתים. הדוב הוא גנב אלים. שטיינברג משתמש באותיות האלף בית ובסימני הניקוד כגיבורים במשלים שלו. הוא מרבה להשתמש בפסוקים מן המקרא, במובאות מן התלמוד והמדרשים ואפילו במובאות מספרות ההלכה והמנהגים. מוסר ההשכל שלו הוא מורכב, בדרך כלל ויש לו כמה משמעויות אפשריות. שמואל ניגר כתב שהמשל של שטיינברג הוא משל המיועד למבוגרים אינטלקטואלים ולא לילדים, עבור האינטליגנציה ולא עבור העם הפשוט.
דוד קיפיאני
דוד קיפיאני (בגאורגית: დავით ყიფიანი; 18 בנובמבר 1951 - 17 בספטמבר 2001) היה כדורגלן גאורגי בתקופת ברית המועצות; הוא שיחק בעמדת קשר. לאחר סיום קריירת המשחק פנה לקריירת אימון.
ביוגרפיה
דוד קיפיאני נולד בשנת 1951 בטביליסי, כאשר גאורגיה הייתה חלק מברית המועצות; הוריו היו רופאים, וסבתו מילאה את התפקיד המרכזי בחינוכו.
קריירה כשחקן
דוד קיפיאני למד לשחק בבית הספר לכדורגל מס' 35 של טביליסי; בשנת 1968 הוא שיחק בנבחרת הנוער של גאורגיה הסובייטית בטורניר בינלאומי פנים-סובייטי, שנערך בעיר סוצ'י; נבחרתו זכתה ב"גביע התקווה" כמנצחת הטורניר, וקיפיאני הוזמן לקבוצת המילואים של מועדון דינמו טביליסי מליגת העל הסובייטית; הוא העדיף לשחק בהרכב הראשון של לוקומוטיב טביליסי מליגת המשנה של ברית המועצות, אך במהלך עונת 1968 שותף רק במשחק אחד של הקבוצה.
במקביל לניצני קריירת הכדורגלן, בשנת 1968 קיפיאני החל ללמוד בפקולטה לכימיה במכון הפוליטכני של טביליסי; במהרה הוא הבין, שכימיה לא מושכת אותו כתחום עיסוק ועבר לפקולטה למשפטים באוניברסיטה הממלכתית של טביליסי.
בשנת 1969 קיפיאני הוזמן לקבוצה הבוגרת של דינמו טביליסי, אך במהלך אותה עונה ראה את כל משחקיה מספסל המחליפים; בשנת 1970 הוא חזר אל לוקומוטיב טביליסי שבליגת המשנה; בעונה זו קיפיאני הופיע במדיה ב-28 משחקים והבקיע שלושה שערים לזכותה.
בשנת 1971 קיפיאני החל לשחק בדינמו טביליסי; הוא זומן גם לנבחרת ברית המועצות, אך לא הצליח להראות את כל כישוריו בגלל פציעה בברך, שקיבל במחנה אימונים של קבוצתו באודסה (גם מאוחר יותר, כאשר הוכיח את יכולותיו, קיפיאני זומן לנבחרת לעיתים רחוקות - יחסית לשחקן ברמתו; הסיבה לך הייתה אי-התאמתו לשיטותיהם הטקטיות של מאמניהּ מ-1974 - לובנובסקי ובסקוב).
בעונות 1971 ו-1972 קיפיאני זכה עם דינמו טביליסי בשתי מדליות ארד על מקום שלישי בליגת העל הסובייטית; בשנת 1973 הוא הוכר כשחקן השלישי בטיבו באותה עונת אליפות סובייטית - בין אלה ששיחקו בעמדתו (כסגן שני של אחד מ-11 המצטיינים).
בשנת 1974 קיפיאני ערך את משחק הבכורה שלו במדי נבחרת ברית המועצות במשחק ידידות.
ב-30 ביולי 1975 קיפיאני הופיע לראשונה במדי הנבחרת האולימפית של ברית המועצות; היה זה ברייקיאוויק, במשחק הניצחון (0:2) על הנבחרת האולימפית של איסלנד במסגרת מוקדמות טורניר הכדורגל של אולימפיאדת מונטריאול 1976; ב-24 בנובמבר 1975 קיפיאני ערך את הופעתו השנייה והאחרונה במדי הנבחרת האולימפית הסובייטית - שוב באותה מסגרת, אך הפעם מול הנבחרת האולימפית של נורווגיה במוסקבה; במשחק זה הוא נכנס למגרש כמחליף בדקה ה-67, אבל הבקיע שני שערים; התוצאה הסופית הייתה 0:4 לטובת הסובייטים; באותה שנה קיפיאני הוכר פעם נוספת כשחקן השלישי בטיבו בעונת אליפות סובייטית - בין אלה ששיחקו בעמדה שלו.
בשנת 1976 קיפיאני זכה עם דינמו טביליסי בשתי מדליות ארד על מקום שלישי בשתי עונות האליפות הסובייטית, שנערכו באותה שנה; קבוצתו זכתה באותה שנה גם בגביע ברית המועצות הראשון שלה; קיפיאני הוכר כשחקן השני בטיבו באותה עונת אליפות - בין אלה ששיחקו בעמדה שלו (כסגן ראשון של אחר מ-11 המצטיינים); בנוסף, הוא זכה בתואר אמן ספורט ברמה בינלאומית של ברית המועצות.
בשנת 1977 קיפיאני השתתף בכל ארבעת המשחקים של נבחרת ברית המועצות במוקדמות מונדיאל 1978 (מול הונגריה ויוון); הוא הבקיע שני שערים במשחקים אלה; ברית המועצות סיימה במקום השני בבית (אחרי הונגריה) ולא העפילה למונדיאל; באותה שנה קיפיאני זכה עם דינמו טביליסי במדליית כסף על סגנות אליפות ברית המועצות; הוא גם נכלל לראשונה ברשימת 11 המצטיינים של עונת האליפות הסובייטית (כשחקן המצטיין בעמדה שלו); בנוסף, הוא זכה בפרס כדורגלן השנה בברית המועצות מטעם השבועון הסובייטי "פוטבול".
בשנת 1978 קיפיאני זכה עם דינמו טביליסי באליפות ברית המועצות השנייה של הקבוצה; בנוסף, הוא נכלל בפעם השנייה ברציפות ברשימת 11 המצטיינים של עונת האליפות הסובייטית.
מתוך ששת המשחקים של נבחרת ברית המועצות בשנים 1979-1978 במוקדמות אליפות אירופה 1980, קיפיאני השתתף בשלושה, שנערכו בשנת 1979; באותה שנה הוא זכה עם דינמו טביליסי בגביע ברית המועצות השני שלו; בנוסף, הוא הוכר כשחקן השלישי בטיבו בעונת האליפות הסובייטית - בין אלה ששיחקו בעמדה שלו (כסגן שני של אחד מ-11 המצטיינים).
בשנת 1980 קיפיאני הגיע שוב עם דינמו טביליסי לגמר הגביע הסובייטי, אך הפעם קבוצתו הפסידה בו - לשחטאר דונצק; למרות זאת, הקבוצה הגאורגית היא שנשלחה לגביע אירופה למחזיקות הגביע, משום ש"שחטאר" זכתה במקום השני באותה עונת אליפות וקיבלה את הזכות להתמודד גביע אופ"א; באותה שנה, קיפיאני הוכר כשחקן השני בטיבו של עונת האליפות הסובייטית - בין אלה ששיחקו בעמדה שלו (כסגן ראשון של אחד מ-11 המצטיינים).
בשנים 1981-1980 קיפיאני השתתף במשחקיה של דינמו טביליסי בגביע אירופה למחזיקות הגביע; ב-13 במאי 1981 הוא שיחק במשך 90 דקות בגמר, שבו קבוצתו ניצחה את קרל צייס יינה ממזרח גרמניה וזכתה בגביע האירופי.
ב-30 במאי 1981 קיפיאני הופיע במשחק החוץ של נבחרת ברית המועצות מול ווילס במוקדמות מונדיאל 1982, שהסתיים בתיקו 0:0; משחק זה לא היה אמור להיות האחרון שלו בנבחרת, אך בספטמבר 1981 הוא שבר את רגלו; אחרי ריפוי השבר, קיפיאני עבר סדרת אימונים, שהחזירה אותו לכושר מלא תוך מספר חודשים; למרות זאת, מאמן הנבחרת בסקוב סירב להחזירו אליה. בסך הכול, קיפיאני הופיע במדי נבחרת ברית המועצות ב-19 משחקים והבקיע שבעה שערים לזכותה.
בנוסף לגביע אירופה למחזיקות הגביע, בשנת 1981 קיפיאני זכה עם דינמו טביליסי במדליית הארד החמישית שלו על מקום שלישי בליגת העל הסובייטית; הוא גם הוכר כשחקן השני בטיבו באותה עונת אליפות סובייטית - בין אלה ששיחקו בעמדה שלו; בנוסף, הוא זכה בתואר אמן ספורט נכבד של ברית המועצות.
קיפיאני הופיע במדי דינמו טביליסי בפתיחת עונת 1982, אך אחרי מספר משחקים החליט לסיים את קריירת המשחק; בסך הכול, הוא הופיע במדי "דינמו" ב-246 משחקים והבקיע 79 שערים לזכותה.
קריירה כמאמן
קיפיאני מונה למאמנהּ של דינמו טביליסי בסוף שנת 1983; הוא אימן אותה במהלך כל עונת 1984; קיפיאני פוטר מהתפקיד במהלך עונת 1985 בגלל גירושיו מאשתו הראשונה, לה היה נשוי למעלה מעשר שנים; הנהלת המועדון ראתה בכך צעד בלתי-ראוי ולא התחשבה במיקומה הגבוה של הקבוצה בטבלת האליפות.
עוד בשנת 1985, זמן קצר אחרי פיטוריו, קיפיאני התקבל לעבודה בפרקליטות של גאורגיה הסובייטית - בזכות השכלתו המשפטית ובסיועם של חבריו; הוא גם התחתן שנית. קיפיאני התקדם בפרקליטות עד משרת סגן מנהל המחלקה לפיקוח כללי (תפקידה של מחלקה זו היה פיקוח על התנהלותן של רשויות ומוסדות השלטון ברפובליקה בהתאם לחוקה ולמידת הדין).
בשנת 1988 קיפיאני התפטר מעבודתו בפרקליטות ומונה שוב למאמנהּ של דינמו טביליסי, ששיחקה עדיין בליגת העל הסובייטית; אחרי שאימן אותה בעונות 1988 ו-1989, מנהלי הקבוצות הגאורגיות החליטו להוציא אותן מכל הליגות הסובייטיות; קיפיאני מחה על הוצאתה של דינמו טביליסי מליגת העל של ברית המועצות, כי צעד זה נישל אותה מיריבוֹת ראויות; לקולו לא היה השפעה.
קיפיאני המשיך לאמן את דינמו טביליסי גם בעונת 1990, שבה היא הופיעה בליגת העל הגאורגית; בשנת 1991 הוא נפגע בראשו בתאונת דרכים ופרש מתפקיד המאמן הראשי של הקבוצה; קיפיאני נשאר כעוזר מאמן ובמקביל שימש במשך שמונה חודשים כמנהל נבחרת גאורגיה; בעונות 1990 ו-1991 "דינמו" זכתה בשתי אליפויות ובשני גביעים של גאורגיה.
בפגרת החורף של עונת 1992-1991, כאשר דינמו טביליסי הייתה במחנה אימונים בקפריסין, קיפיאני (אז עוזר מאמן) קיבל הצעה לאמן את אולימפיאקוס ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית; הוא הסכים להצעה והחל לאמן את הקבוצה הקפריסאית שמונה מחזורים לפני תום עונת 1992-1991; בואו סייע לקבוצה לשרוד בליגת העל.
לקראת עונת 1993-1992 קיפיאני הביא לאולימפיאקוס ניקוסיה שני שחקני עבר של דינמו טביליסי; בעונה זו הקבוצה עלתה לחצי הגמר של הגביע הקפריסאי וסיימה במקום ה-11 בליגת העל הקפריסאית (מתוך 14 קבוצות).
קיפיאני נשאר בקפריסין גם אחרי שסיים למלא את תפקיד המאמן באולימפיאקוס ניקוסיה בשנת 1993; הוא פתח שם יחד עם שותפים קפריסאים מסעדה לדוברי רוסית, שפשטה את הרגל כעבור כשנתיים.
קיפיאני חזר לגאורגיה בשנת 1995 ומונה שוב למאמנהּ של דינמו טביליסי; הוא אימן את הקבוצה במשך שתי עונות וזכה איתה בכל התארים המקומיים: שתי אליפויות, שני גביעים ושני סופר קאפים של גאורגיה.
בשנת 1997 קיפיאני אימן את נבחרת גאורגיה, ואילו בשנת 1998 את קבוצת שיניק ירוסלבל, ששיחקה בליגת העל הרוסית.
בשנת 1999 קיפיאני חזר לגאורגיה ומונה למאמנהּ של טורפדו כותאיסי מליגת העל הגאורגית; בעונת 2000-1999 הוא זכה איתה באליפות גאורגיה השנייה שלה ברציפות (באותה תקופה הוא התגרש מאשתו השנייה).
במקביל לעבודתו ב"טורפדו", בדצמבר 1999 קיפיאני מונה בפעם השנייה למאמן נבחרת גאורגיה, אך הפעם בצוותא עם רוואז דזודזואשווילי; השניים אימנו את הנבחרת עד שנת 2001. בעונת 2000 2001 קיפיאני הוביל את טורפדו כותאיסי לזכייה באליפות נוספת ובגביע הגאורגי.
דוד קיפיאני נהרג בשנת 2001 בתאונת דרכים; על שמו נקרא הגביע הגאורגי, וכן האצטדיון של העיירה גוּרגַ'אַני שבחבל קאחתי.
נכון לשנת 2014, קיפיאני ניצב במקום ה-44 במועדון המבקיעים של גריגורי פדוטוב, עם 115 שערים (המועדון הלא-רשמי מהווה דירוג של כדורגלנים סובייטים ורוסים, שהבקיעו 100 שערים ויותר במשחקים רשמיים בכל המסגרות; קיפיאני הוא השלישי ברשימה מבין ארבעת הכדורגלנים הסובייטים שהבקיעו 115 שערים, כאשר הדירוג תלוי במספרם השונה במפעלים שבהם הובקעו).
תארים ופרסים
דינמו טביליסי
טורפדו כותאיסי
אישיים
רכס קלאפ (אנטארקטיקה)
רכס קלאפ או מצוק קלאפ (באנגלית: Clapp Ridge) הוא רכס צר או מצוק צר בהרי ויקטורי, באזור חוף בורכגרווינק של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הרכס 17 קילומטרים.
הרכס מהווה את הגדה הצפונית של קרחון הנד.
גילוי ומיפוי הרכס
הרכס מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1964.
מקור השם
שמו של הרכס ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
יחסי פרו–קנדה
יחסי פרו–קנדה הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין קנדה לרפובליקת פרו. שתי המדינות חברות ב-APEC, קבוצת קיירנס, קבוצת לימה, ארגון מדינות אמריקה והאו"ם.
היסטוריה
קנדה ופרו כוננו יחסים דיפלומטיים ב-21 באוקטובר 1944. בתחילה התקיימו היחסים בין שני העמים בארגונים רב-צדדיים. במאי 1970 הגיעו הכוחות הקנדיים לפרו זמן קצר לאחר רעידת האדמה באנקאש להגיש סיוע הומניטרי למשך חודשיים בתגובה לבקשת הנשיא חואן ולסקו אלברדו.
בפברואר 1997, במהלך משבר בני הערובה בשגרירות יפן בלימה, נשיא פרו אלברטו פוג'ימורי טס לטורונטו ונפגש עם ראש ממשלת יפן ריוטרו האשימוטו כדי לדון בטיפול במצור על בני הערובה בפרו. קנדה נבחרה כמקום מפגש של שני ראשי המדינה מכיוון שהשגריר הקנדי בלימה, אנתוני וינסנט, היה חבר בוועדת ערבים שהוקמה כדי לפקח על המשא ומתן לסיום המשבר.
בשנת 2004 יזמה אייר קנדה טיסות בין טורונטו ללימה. בנובמבר 2008 נסע ראש ממשלת קנדה, סטיבן הרפר, לפרו כדי להשתתף בפסגת APEC ה-20 בלימה. ראש הממשלה הארפר ביקר שוב בפרו בשנת 2013. באפריל 2014 ערך נשיא פרו אויאנטה אומאלה ביקור ממלכתי בקנדה. בנובמבר 2016 הגיע ראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו לביקור בפרו כדי להשתתף בפסגת APEC ה-28 בלימה. בשנת 2016, קנדה הפכה לחברה בארגון הברית הפסיפית, הכוללת את פרו, צ'ילה, קולומביה ומקסיקו.
במרץ 2018 הודח הנשיא הפרואני פדרו פבלו קוצ'ינסקי מהשלטון. מרטין ויסקרה היה שגריר פרו בקנדה ובמקביל היה סגן הנשיא הראשון של פרו. עם הדחתו של הנשיא קוצ'ינסקי, ויסקרה עזב את קנדה וחזר לפרו לכס הנשיאות. באפריל 2018 חזר ראש הממשלה טרודו לפרו כדי להשתתף בפסגה השמינית של אמריקה בלימה. במהלך ביקורו נפגש ראש הממשלה טרודו עם הנשיא ויסקרה ושני המנהיגים דנו בשיפור היחסים המסחריים הדו-צדדיים והדגישו את ההזדמנויות הרבות שיש לשיתוף פעולה בין חברות קנדיות ופרואניות. ראש הממשלה והנשיא דנו גם במשבר בוונצואלה.
בשנת 2019, שתי המדינות הנציחו 75 שנות יחסים דיפלומטיים.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רמי דרג מקנדה לפרו
ביקורים רמי דרג מפרו לקנדה
הסכמים דו צדדיים
שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים כגון הסכם לפטור מיסים על מכוניות של פקידים דיפלומטיים למכירה (1957); הסכם לשירותי אוויר (1957); הסכם לאפשר לתחנות רדיו חובבניות להחליף הודעות או תקשורת אחרת דרך צד שלישי (1964); הסכם לאחיות קנדיות וטכנאים מתנדבים לעבוד במשרד לבריאות הציבור והסיוע החברתי הפרואני (1967); הסכם מכירת חיטה (1970); הסכם סחר חופשי (2009); הסכם על איכות הסביבה (2009) והסכם על שיתוף פעולה בעבודה (2009).
יחסי סחר
במאי 2008 חתמו קנדה ופרו על הסכם סחר חופשי שנכנס לתוקף ב-1 באוגוסט 2009. בשנת 2018 הסתכם סחר הדו-צדדי בין שתי המדינות בשני מיליארד דולר. השקעות חוץ קנדיות ישירות בפרו הסתכמו בשנת 2018 ב-14.2 מיליארד דולר, בעיקר בכרייה, נפט, גז ושירותים פיננסיים. החברה הרב-לאומית הקנדית, Scotiabank, פועלת בפרו.
עדה פראדהמן
עדה פראדהמן (במלאיאלאם: അടപ്രഥമൻ; באנגלית: Ada Pradhaman) הוא קינוח מתוק, הנפוץ באזור קרלה, הודו.
הקינוח מורכב מאורז או אטריות אורז, ג'אגרי, צימוקים, הל, ואגוזים, שאותם מערבבים ומבשלים בחלב או בחלב קוקוס.
נהוג להגיש את הקינוח כשהוא חם ובעיקר בתקופה של פסטיבל אונאם.
Faster Than the Speed of Night
רקע
בשנת 1977, גילתה טיילר גוש קטן במיתרי הקול שחייב ניתוח. לאחר הניתוח היה אסור עליה להוציא הגה במשך מספר שבועות. טיילר הפרה את הוראת הרופאים, דבר שגרם לצרידות הכרונית המלווה אותה עד היום. בהתחלה חשבה טיילר שזהו מן הסתם הסוף לקריירה הקצרה שלה, אך בכל זאת הוציאה לאור סינגל נוסף בשם "זהו כאב לב" (It's a Heartache) שלהפתעתה הזניק אותה למעמד של כוכבת בינלאומית ודורג במקום ה-3 במצעד הבילבורד הוט 100 שבארצות הברית, וכן הגיע למקומות גבוהים במצעדים בצרפת, גרמניה, אנגליה ואוסטרליה. לאחר ההצלחה העולמית שזכתה עם השיר היא הקליטה את האלבום שהצליח להביא עמו את להיטה הגדול ביותר "Total Eclipse of the Heart", אשר מכר למעלה מ-6 מיליון עותקים בעולם והפך לאחד מהשירים הנמכרים ביותר בכל הזמנים.
מיקומי שיא
האלבום זכה להצלחה עולמית במצעדים, ואף הגיע למקום ה-1 במצעד הבריטי ובמצעדים רבים נוספים.
טוני גפני
אנתוני ג'וזף "טוני" גפני (באנגלית: Anthony Joseph Gaffney; נולד ב-14 בנובמבר 1984 בבוסטון שבמסצ'וסטס) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בקבוצת עירוני נהריה. בצעירותו, שיחק בכדורסל מכללות בנבחרת אוניברסיטת בוסטון ואוניברסיטת מסצ'וסטס. במהלך הקריירה שיחק גפני במספר קבוצות באירופה וביניהם הפועל גלבוע גליל, טורק טלקום, טלקום בון וחובנטוד בדאלונה. בשנת 2015 זכה עם קבוצת הפועל ירושלים באליפות המדינה בפעם הראשונה.
החל משנת 2021, גפני משמש כעוזר מאמן לצד חברו המאמן הראשי, מאט היל בתיכון ניו ברדפורד בעיר נעוריו.
תחילת הקריירה
גפני נולד בבוסטון, מסצ'וסטס שבארצות הברית ב-14 בנובמבר 1984 להורים ממוצא אירי. הוא שיחק ארבע שנים בקבוצת הכדורסל של תיכון סומרסט מהעיר סומרסט שבמסצ'וסטס. בשנת 2004 החל גפני את עונתו הראשונה בכדורסל מכללות באוניברסיטת בוסטון. הוא סיים את עונת 2004-05 עם 15.6 דקות, 3.1 נקודות, 2.9 ריבאונדים, 1 אסיסט ו-0.8 חסימות בממוצע למשחק. בעונת 2005-06, גפני שיחק 17 דקות בממוצע, קלע 4.5 נקודות, 3.2 ריבאונדים, 0.8 אסיסטים ו-0.5 חסימות. בסיום עונתו השנייה, הוא הועבר לאוניברסיטת מסצ'וסטס. לאור חוקי ההעברות בהתאחדות ספורט הקולג'ים הלאומי (NCAA), נאלץ גפני לשבת בספסל למשך כל עונת 2006-07. בעונת 2007-08 חזר גפני לשחק כאשר שיחק בעונה זו שלושים ושלושה משחקים כאשר בשמונה מהם עלה בהרכב הפותח. במהלך העונה גפני השיג ממוצע של 20 דקות, 3.2 נקודות, 4.8 ריבאונדים, 0.6 אסיסטים, 1.1 חטיפות, ו-1.7 חסימות למשחק.
בעונת 2008-09, עונתו האחרונה בכדורסל מכללות, גפני הפגין שליטה במשחק. בעונה זו שיחק גפני שלושים משחקים. הוא שיחק 33.9 דקות בממוצע למשחק, קלע 11.5 נקודות, 10.2 ריבאונדים, 1.7 אסיסטים, 2 חטיפות, ו-3.8 חסימות. ממוצע זה דירג אותו במקום השלישי בליגה מבחינת כמות החסימות למשחק והיה לשחקן הראשון מאז שלדן ויליאמס שהשיג יותר ממאה חסימות וחמישים חטיפות בעונה אחת.
קריירה מקצועית
לאחר שנותיו בכדורסל מכללות, גפני התאמן באקדמיית הכדורסל IMG תחת המאמן דייוויד ת'ורפ עבור דראפט ה-NBA לשנת 2009. לאחר שלא הצליח להיבחר בדראפט, גפני הצטרף לקבוצת ליגת הקיץ של לוס אנג'לס לייקרס. עקב יכולתו המרשימה בליגת הקיץ, הוזמן גפני למחנה האימונים של הלוס אנג'לס לייקרס, הוא היה השחקן האחרון שנופה ממחנה האימונים ולא הצליח להגיע לסגל הקבוצה הסופי לקראת פתיחת העונה. לאחר מותו של קובי בראיינט, סיפר גפני כי במהלך אותו המחנה התאמן לצדו וקיבל טיפים ממנו לגבי התנהלות להמשך הקריירה.
לאחר מכן גפני הגיע לישראל ושיחק בקבוצה הישראלית הפועל גלבוע גליל, אך לאחר שפצע את כף רגלו, הוא שוחרר בלית ברירה וחזר לארצות הברית לטיפול. כשהחלים באפריל, במהלך חצי גמר פלייאוף ה-NBA, הוחתם גפני על חוזה עד לתום הפלייאוף עם אפשרות הארכה לעונת 2010/11 בבוסטון סלטיקס, עימה העפיל לגמר הליגה (בו הפסידה) אולם לא שיחק בפועל מעולם במדי הסלטיקס מלבד כחלק ממשחקי האימון במהלך הפלייאוף ושוחרר בחודש אוקטובר 2010.
באוקטובר 2010, חתם גפני בטורק טלקום מליגת העל הטורקית אך עזב את הקבוצה לאחר חודשיים. ב-5 בינואר 2011 הוא חתם ביוטה פלאש מליגת הפיתוח של ה-NBA בניסיון להרשים שם ולזכות בחוזה מקצועני ובקריירת משחק ב-NBA. בעונתו הראשונה השיג ממוצע של 11.5 נקודות, 7 ריבאונדים ושתי חסימות למשחק.
ביולי 2012, הוא חתם במועדון הספרדי חובנטוד בדאלונה מליגת העל הספרדית אך עזב לאחר מספר חודשים ב-14 במרץ עקב אי הסכמה ממושכת לגבי הנושא הכלכלי בחוזה שלו במועדון.
גפני חזר לשחק במועדון הגרמני טלקום בון ונכלל במשחקי האולסטאר של הליגה הגרמנית. הוא סיים את העונה עם 12 נקודות, 6 ריבאונדים, 1.3 חסימות ו-1.3 חטיפות, קבוצתו הודחה בשלבי הפליי-אוף נגד אולדנבורג.
ב-2016 שוחרר מהפועל ירושלים וכתב בעמוד הטוויטר כתב מכתב תודה לאוהדים. לאחר השחרור מהפועל ירושלים, חתם בקבוצת אלבה ברלין בה שיחק את עונת 2016/2017 ועזר לקבוצה להגיע לטופ 16 של היורוקאפ ולסיים במקום השישי בליגת העל הגרמנית בכדורסל.
את עונת 2017/2018 פתח במדי צ'יבה ג'טס מהליגה היפנית, אולם אלה צירפו את טיילר סטון שעזב את הפועל גלבוע/גליל על חשבונו ודחקו את רגליו של גפני מהקבוצה כך שסיכם את תנאיו במדי הפועל תל אביב שסבלה מפתיחת עונה בעייתית. גפני סייע לקבוצה להעפיל לפיינל פור. בתום העונה עבר לשחק בניו באסקט ברינדיזי מהליגה האיטלקית.
ב-25 ביוני 2019 חתם בעירוני נהריה.
קורמורן אוטגו
קורמורן אוטגו המכונה גם קורמורן הברונזה (שם מדעי: Leucocarbo chalconotus) הוא מין של קורמורן החי באי האי סטיוארט שבניו זילנד, בדרום האוקיינוס השקט ומצוי בסכנת הכחדה. הקורמורן משויך לסוג קורמורן כחול-עין אף שמספר חוקרים מחליטים לשייכו לצד קורמורן פובו (שבעבר נחשב לתת-מין שלו) וקורמורן צ'טהאם לסוג נפרד.
תיאור
זהו קורמורן באורך 70 ס"מ ומשקל של 1,797 עד 3,875 גרם, גדול יותר מקורמורן פובו. הוא בעל נוצות שחורות-לבנות כשל פינגווין אף שחלק מהפרטים בעלי פנוטיפ כהה בנוצותיהם והם שחורים לגמרי. למרות ההבדלים הם מזדווגים יחדיו ונחשבים לבני אותו מין.
בעבר הקורמורנים היו נפוצים לאורך כל מזרח האי הדרומי צפונה עד למרלבורו אך הדעת האדם צימצמה את האוכלוסייה, עקב ציד והפצה של מינים פולשים טורפים כמו חתולים וכלבים או חולדות. כיום הם נפוצים באוטגו, הקטלינים והאי סטיוארט כשהאוכלוסייה נאמדת ב-2,500 פרטים בוגרים. הטווח המצומצם וההבדלים הגנטיים מקרבים אותם לסיכון והם דורשים מאמצי שימור להישרדותם.
גאבור ט. סאנטו
'''גאבור ט. סאנטו (בהונגרית: Szántó T. Gábor'''; בודפשט, 10 ביולי 1966) הוא סופר יהודי-הונגרי, העורך הראשי של שבת (כתב עת).
ביוגרפיה
סאנטו החל את הקריירה הספרותית שלו בשירים ובפרוזה קצרה. ספרו "מוֹסֵר" עם שני רומנים קצרים בתוכו יצא לאור בשנת 1997, הרומן שלו "תחנת הרכבת קלטי, תחנת סופית" בשנת 2002 ואוסף סיפוריו הקצרים בשם Lágermikulás בשנת 2004. הוא פרסם את כרך שיריו "טעם השחרור" (A szabadulás íze) בשנת 2010, את הרומן שלו "שלישייה מתוקה" בשנת 2012, את הרומן "חתולי קפקא" בשנת 2014, "1945 וסיפורים אחרים" בשנת 2017 ואת הרומן שלו "סימפוניה אירופה" בסתיו 2019.
כתביו תורגמו לשפות רבות, הרומן "מוסר" תורגם לגרמנית בשם "בסבך האשמה" (In verstrickt Schuld, 1999), סיפוריו הקצרים לרוסית (Обратный билет, 2008) הרומן של חתולי קפקא לטורקית (Kafka'nın Kedileri, 2018) ולצ'כית (Kafkovy Kočky, 2020) הופיעו.
מסיפורו של "שיבה הביתה" נולד תסריט וממנו יצר במאי הקולנוע פרנץ טרק סרט באורך מלא בשם "1945" בהפקת "סרטי קטפולט". הקרנת הבכורה העולמית של הסרט התקיימה בינואר 2017 ב"פסטיבל הקולנוע היהודי" במיאמי, שם זכה בפרס בקטגוריה הסיפור הטוב ביותר, והקרנת הבכורה האירופית שלו התקיימה ב-15 בפברואר 2017 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, הסרט זכה בפרס הקהל גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי טיטאניק בבודפשט 2017, בפסטיבל הסרטים היהודי בצ'אטאנוגה בוושינגטון, זכה בפרס חוג המבקרים וכן בפרס הקהל בפסטיבל הקולנוע היהודי בסן פרנסיסקו. בפסטיבל הסרטים בירושלים זכה הסרט בפרס אבנר שלו נשיא יש ושם בפסטיבל הסרטים והספרות Vlissingen 2017 באוסטריה וכן זכה בפרס הסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2018 בפסטיבל Traverse City בארצות הברית. הסרט קיבל בסך הכל 20 פרסי פסטיבלים בינלאומיים והוא מופץ ב-40 מדינות.
במקביל להקרנת הבכורה של הסרט בהונגריה, פורסם כרך הסיפורים הקצרים של גאבור ט. סאנטו בשם "1945 וסיפורים אחרים" שתורגם לאנגלית, לגרמנית, לספרדית, לצרפתית, לרוסית, להולנדית, לסלובקית ולסלובנית. הכרך ייצא לאור גם באיטליה ובסין.
אוניברסיטת ברגן
אוניברסיטת ברגן (בנורווגית: Universitetet i Bergen) היא אוניברסיטה ציבורית הממוקמת בברגן שבנורווגיה אשר נוסדה בשנת 1946. האוניברסיטה חברה ברשת אוטרכט, ברשת אורורה, בקבוצת קוימברה וברשת אוניברסיטאות עולמית. באונירסיטה לומדים למעלה מ-17,000 סטודנטים.
אמנם האוניברסיטה הוקמה במתכונתה הנוכחית רק בשנת 1946, התקיימה בעיר פעילות אקדמית ולימודית בעיר עוד משנת 1153. בשנת 1817 נוסדה בעיר אקדמיה ימית. המכון הגיאופיזי הוקם בשנת 1917 ובית הספר לכלכלה נוסד בשנת 1936.
מבין בוגריה הידועים של האוניברסיטה ניתן למנות את לייף אובה אנדסנס, ארנה סולברג, קרל אובה קנאוסגורד ויון פוסה.
פקולטות
באוניברסיטה 7 פקולטות :
אוניברסיטת גראץ
אוניברסיטת גראץ (בגרמנית: Karl-Franzens-Universität Graz) היא אוניברסיטה ציבורית שממוקמת בגראץ, אוסטריה אשר נוסדה בשנת 1585 על ידי קרל השני, ארכידוכס אוסטריה. האוניברסיטה חברה ברשת אוטרכט ובקבוצת קוימברה, והיא נחשבת לגדולה והוותיקה ביותר בשטיריה והשנייה בגודלה ובוותיקותה באוסטריה כולה. כיום לומדים באוניברסיטה מעל ל-30,000 סטודנטים.
במשך מרבית קיומה אוניברסיטה נוהלה על ידי הכנסייה הקתולית, והיא נסגרה באופן חלקי בשנת 1782 על ידי הקיסר יוזף השני בניסיון להשיג שליטה ממלכתית על מוסדות חינוך. בשנת 1827 היא הוקמה מחדש כאוניברסיטה על ידי פרנץ השני, ולכן בשמה המלא היא נקראת על שמו. בשנת 1848 האוניברסיטה הפכה לעצמאית מן הכנסייה הקתולית.
מבין המדענים ואנשי הרוח הבולטים שפעלו, חקרו או למדו באוניברסיטה ניתן למנות את לודוויג בולצמן, פטר הנדקה ואת זוכי פרס נובל אוטו לוי, קרל פון פריש, יוליוס וגנר-יאורג, ולטר נרנסט, פריץ פרגל, גרטי קורי, איוו אנדריץ', ויקטור הס וארווין שרדינגר.
קורמורן צ'טהאם
קורמורן צ'טהאם (שם מדעי: Leucocarbo onslowi) הוא מין של קורמורן החי באי איי צ'טהאם שבניו זילנד, בדרום האוקיינוס השקט ומצוי בסכנת הכחדה חמורה. הקורמורן משויך לסוג קורמורן כחול-עין אף שמספר חוקרים מחליטים לשייכו לצד קורמורן פובו וקורמורן אוטגו לסוג נפרד. מין זה נקרא בידי החוקר הסקוטי הנרי אוג פורבס ב-1893 לכבוד מושל ניו זילנד הרוזן ויליאם אונסלו.
מאפיינים
קורמורן זה מגיע לאורך 63 ס"מ בממוצע ולמשקל 1,790-2,400 גרם בממוצע והוא בעל כסות נוצות שחורה-לבנה כשל פינגווין עם מספר כתמים לבנים על הצוואר והכנפיים. בעונת הרבייה הגב והכנפיים צבועים בשחור-כחול או ירוק מתכתי. המקור אפור והעיניים כחולות ובעונת הרבייה הקורמורן מצמיח בליטות צהובות על בסיס מקורו ועור אדום בתחתית המקור כשכיפת הראש השחורה בעלת נוצות מזדקרות. כפות הרגליים ורודות עם קרומי שחייה.
המין מצוי רק לאורך ארכיפלג צ'טהאם ולעולם לא אותר במקומות אחרים. לרוב הוא שוחה בים בחיפוש טרף ימי כמו דגים ורכיכות השוכנות על קרקעית הים למשל שטחנוניים, קברנוניים, תמנוניים ודיונונים וכן מחסילונים.
הקורמורן מתרבה על החופים במושבות צפופות המורכבות מזוג מונוגמי המכין קן משרידים אורגנים, בוץ וגואנו ובקן הנקבה מטילה 2 עד 4 ביצים עליהם שומרים שני ההורים מטורפים כמו שחף כסוף. עם זאת הקורמורן נפגע מהכנסת מינים פולשים טורפים לאיים הפוגעים בעופות, ביציהם ואפרוחיהם למשל חתולים, פוסומים ואף עופות הוקה הטורפים אפרוחים לא מגוננים. המין נפגע גם מהפרעות אנושיות ומפגיעה בדגה ובמספר אזורים מושבות שלמות ננטשו עקב הפרעות אנושיות.
ריצת משוכות
באתלטיקה רִיצַת מְשׂוּכוֹת היא ריצה המעורבת בקפיצה מעל למכשולים מרובים, המכונים "משוכות", אשר מוצבים במרווחים מדויקים לאורך מסלול הריצה. ספורטאים שלא עוברים מעל למשוכה בכך שמפילים אותה בכוונה או שעוברים מתחתיה – נפסלים.
המרחקים של מרוצי המשוכות, וכמו גם גובה המשוכות, משתנים בהתאם למרחק של המירוץ, וכמו גם בהתאם למין והגיל של הספורטאים. הגובה המרבי של המשוכות הוא 110 ס"מ לגברים ו-84 ס"מ לנשים.
מרוצי המשוכות הפופולריים ביותר הם ריצת 110 מטר משוכות לגברים, ריצת 100 מטר משוכות, וריצת 400 מטר משוכות לשני המינים - שלושת המרוצים הללו מתקיימים מדי פעם באולימפיאדת הקיץ ובאליפות העולם באתלטיקה.
התחרויות הראשונות בריצת משוכות נערכו בסביבות 1830 באנגליה.
ריצת משוכות בישראל
ב-1976 במסגרת אולימפיאדת מונטריאול סיימה אסתר רוט-שחמורוב במקום השישי בריצת 100 מטר משוכות ובכך הייתה לספורטאית הישראלית הראשונה שהשתתפה בגמר אולימפי כלשהו.
בשנת 1976 קבעה שחמורוב שיא ישראלי של 12.93 שניות בריצת 100 מטר משוכות. ב-7 ביולי 2002 אירנה לנסקי קבעה שיא ישראלי חדש של 12.80 שניות.
ב-10 ביוני 2007 נקבע שיא ישראל לריצת 110 מטר משוכות למיכאל אילין שעומד על 13.87 שניות.
פיליפ פרידמן
פיליפ פרידמן (באנגלית: Filip (Philip) Friedman; 27 באפריל 1901, לבוב – 7 בפברואר 1960, ניו יורק) היה היסטוריון פולני-יהודי ומחברם של מספר ספרים על היסטוריה וכלכלה.
ביוגרפיה
פיליפ פרידמן נולד בלבוב בשנת 1901. לאחר סיום לימודיו בגימנסיה בלבוב למד פרידמן באוניברסיטת לבוב, באוניברסיטת וינה ובפדגוגיום היהודי תחת שלום בארון. בשנת 1925 עבר ללודז' לאחר שקיבל דוקטורט מאוניברסיטת וינה. פרידמן לימד בבית ספר תיכון עברי מוביל ובאוניברסיטה העממית בלודז', עבד ב-YIVO בווילנה (1935) ולאחר מכן לימד בבית הספר תחכמוני בוורשה (1938–1939). במקביל המשיך במחקריו ההיסטוריים. בסתיו 1939 חזר ללבוב, שם עבד באקדמיה למדע של אוקראינה. עם תחילת מלחמת העולם השנייה עבר לעסוק בכתיבת היסטוריה מקיפה של יהדות פולין מראשיתה ועד המאה העשרים. לאחר נפילת פולין בראשית מלחמת העולם השנייה והכיבוש הנאצי של לבוב, פרידמן הסתתר מחוץ לגטו לבוב. הוא שרד את המלחמה אך איבד את אשתו ובתו.
לאחר שחרור פולין לימד פרידמן היסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת לודז', וכן שימש כמנהל הוועדה ההיסטורית היהודית (שנוצר על ידי הוועד המרכזי של יהודי פולין) שתפקידה היה לאסוף נתונים על פשעי מלחמה שביצעו הנאצים. פרידמן אסף עדויות ותיעוד ופיקח על פרסום מספר מחקרים חלוציים, כולל מחקרו על מחנה אושוויץ. יצירה זו, To jest Oświęcim, פורסמה בוורשה בשנת 1945 והופיעה בגרסה אנגלית מקוצרת בשם This Is Oswięcim (1946). הוא המשיך לפרסם יצירות היסטוריות, כולל מונוגרפיות על קהילות יהודיות חרבות, ביניהן ביאליסטוק וחלמנו, ועל יחסי יהודים אוקראינים במהלך הכיבוש הנאצי באוקראינה. במקביל לימד היסטוריה יהודית באוניברסיטת לודז' (1945–1946) והיה חבר בוועדה הפולנית לחקירת פשעי מלחמה גרמנים באושוויץ ובחלמנו.
לאחר שהעידו במשפטי נירנברג, החליטו פרידמן ואשתו החדשה שלא לחזור לפולין. במשך שנתיים ניהל פרידמן את מחלקת החינוך בג'וינט בגרמניה הכבושה. הוא עזר למרכז התיעוד של יהדות זמננו בפריז - Centre du Documentation Juive Comtemporaire - להקים את האוסף התיעודי שלו. הוא עבר לארצות הברית ב-1948 בהזמנת שלום בארון, שם היה תחילה עמית מחקר ומשנת 1951 עד מותו, היה מרצה באוניברסיטת קולומביה. משנת 1949 עמד בראש בית המדרש למורים יהודיים והעביר קורסים בסמינר למורים בהרצליה והיה מנהל המחקר של הפרויקט התיעודי המשותף של ייוו"א ויד ושם, סדרה ביבליוגרפית בנושא השואה, בין השנים 1954–1960.
מחקרו של פרידמן לאחר המלחמה התמקד בשואה, כולל תיאור של מרד גטו ורשה שכותרתו Martyrs and Fighters: The Epic of the Warsaw Ghetto (1954) וכרך המתאר את ההצלה הנוצרית, Their Brothers' Keepers (1957). כרך ממאמריו המוקדשים לנושאי השואה, " Pathways to Extinction: Essays on the Holocaust" (1980), יצא לאור לאחר פטירתו ונערך על ידי אשתו, ד"ר עדה אבר-פרידמן. הוא נותר מחויב לתחומי העניין המדעיים הקודמים שלו, ופרסם מאמרים ביידיש, פולנית, עברית, צרפתית ואנגלית, למשל "היסטוריוגרפיה יהודית פולנית בין שתי המלחמות" ו"המילניום הראשון להתיישבות יהודית באוקראינה ובאזורים סמוכים."
פיליפ פרידמן נפטר בניו יורק ב-7 בפברואר 1960.
לקריאה נוספת
רוני שטאובר, "הנחת היסודות לחקר השואה, פועלו של פיליפ פרידמן", עיון וחקר, כרך 15, יד ושם, 2009
מולדובה באירוויזיון למוזיקאים צעירים
מולדובה השתתפה בתחרות האירוויזיון למוזיקאים צעירים פעם אחת בלבד, ב-2014.
מדינת האיחוד
מדינת האיחוד (אנגלית: Unity; ערבית: الوحدة) הייתה אחת מעשרת מחוזות דרום סודאן. שטח המחוז היה כ-35,956 קמ"ר, גודל האוכלוסייה בו היה כ-585,801 נפש (נכון ל-2008) ובירתו הייתה בנטיו. המחוז היה אחד משלושה מחוזות בחבל ארץ הנילוס העליון הגדול ואוכלס על ידי שתי קבוצות אתניות עיקריות: שבט הנואר ושבט הדינקה.
חלוקה לנפות
מחוז מדינת האיחוד, בדומה לשאר המחוזות, חולק לנפות. בראש כל נפה עמד נציב שמינה נשיא המדינה, סאלווה קיר מאיארדיט. להלן נפות המחוז:
הערים הגדולות במחוז: בנטיו, מאיום, לייר ואדוק.
כלכלה
הפעילות הכלכלית העיקרית במחוז היא חקלאות. האנשים החיים במחוז הם בעיקר עמים ושבטים נוודים העוסקים בחקלאות וניהול משק חי, בעיקר בקר. גידול ירקות ופירות אינו נפוץ במחוז.
נפט
שדות הנפט הראשונים שהתגלו בסודאן היו בשנות השבעים של המאה העשרים. חברות נפט בינלאומיות שעסקו בחיפושי שדות נפט נוספים, עסקו גם בהעתקת מקום מגוריהם של האוכלוסייה שהתגוררה באזור. שדות הנפט הגדולים באזור הם BLOCK 5A ו"שדה יוניטי" שמוערך בכ-24 מיליון מטר מעוקב (כ-150 מיליון חביות) ושייך ברובו לדרום סודאן. צינור הנפט הראשי של סודאן מתחיל בשדה יוניטי עובר דרך בירת סודאן, ח'רטום, ונגמר אחרי 1600 ק"מ בפורט סודאן שמייצא את הנפט דרך הים האדום. עקב כך מהווה שדה יוניטי לאחד ממקורות הסכסוך בין הצפון לדרום וטרם נקבע גובה התשלום של דרום סודאן לסודאן על העברת הנפט שעובר דרכה לייצוא.
וילה ליברמן
וילה ליברמן (בגרמנית: Liebermann-Villa) היא מעון הקיץ לשעבר של הצייר היהודי-גרמני מקס ליברמן. היא ממוקמת על שפת אגם ואנזה בברלין. הוילה פתוחה לציבור מאז 30 באפריל 2006 ובה מוצג אוסף ציורים של ליברמן, ציורי הווילה שלו וגינת המבנה.
מקס ליברמן
מקס ליברמן (1847–1935) היה מייסד, יושב ראש הזצסיון הברלינאי וראש האקדמיה הפרוסית לאמנויות ("Preußische Akademie der Künste"). הוא הודח על ידי הנאצים בשנת 1933 ונאסר. הוא צייר בווילה שלו כ-200 ציורי גן, חלקם מוצגים בסטודיו הקודם שלו בקומה העליונה.
תפיסת המוזיאון
ציורי הגן והווילה מוצגים בתערוכת קבע במוזיאון. מיצג מולטימדיה מאת הייקו דקסל ואינגבורג פולפ פותח מבט רחב יותר עם מסמכים היסטוריים, תצלומים, הקלטות קול וסרטים אל תוך 100 שנות ההיסטוריה הסוערת של הבית והגן. כך המבקרים יכולים לחוות את השלווה והרוח התרבותית של הווילה כפי שעשה ליברמן כשגר וצייר שם.
לירון מיוחס
לירון מיוחס (נולדה ב-10 ביוני 1985) היא זמרת-יוצרת, מורה ונגנית כלי הקשה. יצירותיה מושפעות בעיקר מן המוזיקה האפריקאית, היהודית והמזרחית.
ראשית חייה ותחילת הקריירה
מיוחס נולדה בשנת 1985 בירושלים. בתור ילדה למדה גיטרה ופסנתר ולאחר שנחשפה למוזיקה מצרית, עת נפשה עם משפחתה בסיני, התחילה ללמוד נגינה על דרבוקה ודג'מבה. בגיל 20 פנתה למסלול של לימודי מוזיקה מזרחית.
ב-2007 נסעה לאירופה כדי לעבוד בפרויקטים חקלאיים, שם נחשפה למסורות עתיקות של שירות פלמנקו (דרום ספרד), ומוזיקת טרנטלה בדרום איטליה.
ביוגרפיה
בשנת 2008 הצטרפה מיוחס לפרויקטים הומניטריים ובילתה שלושה חודשים במערב אפריקה (סנגל, גינאה וגמביה). בקונאקרי בגינאה למדה במשך חודשיים תיפוף מערב אפריקאי מסורתי וריקוד, וניגנה בחתונות ומגוון טקסים מסורתיים עם להקה נודדת של נגנים מקומיים.
מיוחס למדה באקדמיה לג'אז בסיינה, איטליה, שם התמקדה בכלי הקשה עולמיים עם דגש על ג'אז. היא ניגנה באנסמבלים ולמדה פסנתר וחצוצרה. במהלך לימודיה נחשפה לאפרו ג'אז והצטרפה "גריוט דמבל'ה", משפחה של מוזיקאים מחוף השנהב, שם ניגנה לצד ברהימה דמבל'ה. מאיטליה יצאה להופעות ברחבי המדינה, וכן ברוסיה ובפולין. במקביל ניגנה והופיעה עם הקרקס הנודד Cantiere Ikrea.
עת חזרה לארץ, קיבלה מלגה של מוזיקאית מצטיינת ממשרד העלייה והקליטה והחלה להופיע עם מוזיקה מקורית שכתבה. מאז השתתפה בשיתופי פעולה עם אנסמבל הריקוד של להקת "בת שבע", הפרויקט של קותימן "דרך תל אביב", קפה גיברלטר, אתי אנקרי, מוריס אל מדיוני ועוד.
כן שיתפה מיוחס פעולה עם נגנית העוד הערבייה-נוצרייה הלן סבילא, ולקחה חלק בצעדת "נשים עושות שלום", שבמסגרתו הופיעה באירופה, ארצות הברית וברזיל, לצד יעל דקלבאום.
ב-2013 ניגנה בפרויקט מתופפים בצ'כיה - "Gathering of Drummers" ובנוסף השתתפה בפסטיבל "נשים בג'אז" ברומא.
בין השנים 2016-2018 ניגנה והופיעה באירופה במסגרת הפרויקט "Sois 7 Luas", יחד עם המוזיקאי הפורטוגלי José Peixoto מהלהקה Madredeus.
מיוחס הקליטה את אלבום הבכורה שלה "La Gitana" ב-2018. האלבום הופק על ידי יעל דקלבאום וכורך בתוכו השפעות של טקסטים יהודיים, קצב אפריקאי, פולקלור איטלקי ועוד. האלבום נתמך על ידי קמפיין מימון המונים ומיד לאחריו יצאה לטור באיטליה וישראל. בנוסף הקליטה כלי הקשה עבור נגן הגיטרה Estas Tonne והמפיק האלקטרוני Nicola Cruz.
שנת 2019 בעקבות יציאת אלבומה LA GITANA, מיוחס הופיעה בארץ בפסטיבל אינדינגב, פסטיבל מקודשת, פסטיבל יערות מנשה ופסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה. בנוסף הופיעה בחו"ל בצ'כיה, פולין, גרמניה, איטליה, ספרד ורוסיה והעבירה כיתות אמן בפסטיבל כלי ההקשה הבינלאומי בגרמניה - TAMBURI MUNDI.
מיוחס מנגנת ומופיעה בהצגת הילדים "הרפתקאות ינץ לוי".
בשנת 2020 הצטרפה מיוחס ללייבל מוזיקת העולם הרוסי - STICKY JAM.
דפוס בארי
דפוס בארי הוא בית דפוס שבקיבוץ בארי שבנגב. מפעל הדפוס מהווה את מקור הכנסתו העיקרית של הקיבוץ.
היסטוריה
בית הדפוס הוקם בשנת 1950, כארבע שנים לאחר הקמת הקיבוץ, ושנתיים לאחר קום המדינה, באחד המבנים הנטושים בקיבוץ. שמונה שנים לאחר מכן עבר בית הדפוס למקומו הנוכחי.
באותה העת, היה לבית הדפוס הראשון בנגב. מאז הפך לאחד מבתי הדפוס המרכזיים של ישראל, ומכיל טכנולוגיות מתקדמות למניעת זיוף של צ'קים, כרטיסי אשראי, כרטיסי חיוג ועוד.
תחומי עיסוק
בית הדפוס מתמחה בהדפסה בטכנולוגיות מתקדמות, ויצירת מסמכים הבטוחים מזיוף, לרבות פנקסי צ'קים, תווי קנייה, כרטיסי חיוב, כרטיסי אשראי, ואף תעודות רשמיות.
ב-1986 הוענק לדפוס בארי ולעובדיו פרס קפלן, על פיתוח ה"מעטפית".
הכשרה מקצועית בישראל
ההכשרה המקצועית בישראל היא שם כולל למגוון מסלולי לימוד המאפשרים רכישת מקצוע לאוכלוסייה הבוגרת. הקורסים מיועדים להכשרה ראשונית לעובדים לא מיומנים, להסבה והתפתחות מקצועית לעובדים בעלי ניסיון.
בשנים הראשונות לאחר הקמת המדינה התרחבה מערכת ההכשרה המקצועית בקצב מהיר על רקע תפיסת "העבודה היצרנית" והפכה חלק בלתי נפרד מהמאמץ הלאומי לפיתוח המשק. במהלך שנות השמונים והתשעים חלו תמורות רבות במערכת ההכשרה המקצועית, תמורות שהפכו אותה ממערכת המשרתת את צורכי המשק והתעשייה למערכת הממוקדת בטיפול באוכלוסיות חלשות. החל מתחילת שנות האלפיים החלה מערכת ההכשרה להתכווץ באופן מהיר, כאשר הביטוי הבולט לכך הוא צמצום התקציב המוקצה לצורך ההכשרות. בעוד שבשנת 2000 עמד התקציב השנתי על כ-160 מיליון שקלים, בשנת 2012 היה רק 43 מיליון שקלים. קיצוץ של יותר משבעים אחוזים.