cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עץ מרקל
שימושים
ביישומים מעשיים אפשר למצוא את עץ מרקל במערכות בהן צריך לוודא שבלוק מידע שהתקבל ברשת תקשורת או אוחזר מאמצעי אחסון, לא ניזוק או שונה אם בגלל תקלת תקשורת, פגם במדיית האחסון, השחתת זיכרון או חבלה זדונית. לתכונה זו חשיבות בעיקר במערכות קבצים, שיתוף מבוזר, עמית לעמית, מסדי נתונים וחישוביות מאובטחת. דוגמאות מעשיות בהן משתמשים בעץ מרקל שברובן קוד פתוח, כוללות את מערכות הקבצים IPFS,ZFS, גנוטלה, פרוטוקול ביטורנט, פרוטוקול ופלטפורמת מחשוב Apache Wave של גוגל, גיט, ביטקוין, DynamoDB של אמזון ועוד.
עץ אימות של מרקל
עץ האימות של מרקל נועד בתחילה לשיפור חתימת למפורט. הרעיון הוא להשתמש בעץ בינארי מושלם שעליו מייצגים חתימות חד-פעמיות. כל עלה משמש לחתימה על מסמך אחד ואילו אימות כל החתימות נעשה על ידי שורש העץ. עץ האימות יכול לעבוד עם כל פונקציית גיבוב וכל סכמת חתימה דיגיטלית חד-פעמית (בקיצור OTS) כמו חתימת למפורט או חתימת וינטרניץ. הוכח שעץ מרקל נקרא בטוח תחת CMA (התקפת מסר-נבחר) כל עוד פונקציית הגיבוב שבה משתמשים חסינה מפני התנגשויות ופונקציית החתימה שבבסיסו בטוחה גם היא תחת מודל התקפת מסר-נבחר.
"התקפת מסר-נבחר" הוא מודל ביטחון שבו מניחים שלמתקיף יכולת לקבל לידיו חתימות תקפות על מסמכים שונים לפי בקשתו ועם מידע זה הוא מנסה לזייף חתימה על מסמך מסוים (אחר) או לגלות את מפתח החתימה הפרטי של החותם הלגיטימי כדי לזייף חתימה על כל מסמך שירצה. במילים אחרות קיומם של חתימות רבות על מסמכים שונים אינו תורם מידע שיכול להועיל להתקפה נגד האלגוריתם.
תיאור עץ מרקל בסיסי:
כדי לחשב את שורש העץ אין חובה לאחסן את כל העץ בזיכרון. אפשר באמצעות פונקציה רקורסיבית לבנות את העץ מלמטה למעלה ולחשב את הערכים לפי הצורך עד הרמה העליונה ביותר שהיא שורש העץ. להלן תיאור אלגוריתם בסיסי לבניית עץ גיבוב של מרקל. הרעיון הוא לחשב את העלים ובמידת האפשר את אבותיהם באותה נשימה. לשם כך מפעילים מחסנית עם פונקציות אתחול (init), דחיפה (push) ושליפה (pop) הרגילות.
תהליך החתימה
תחילה החותם מכין מהמסמך D את התמצית d=g(D) (אותה אפשר לקבל באמצעות פונקציית גיבוב כמו SHA-2) ואז מכין את החתימה \sigma_s עם מפתח החתימה הסודי X_s. כאשר מייצג את אינדקס החתימה הפנויה בעץ. כזכור העץ מכיל חתימות חד-פעמיות לכן צריך אינדקס כדי להבטיח שלא יהיה שימוש כפול בחתימה. בנוסף, החותם חייב לשלוח יחד עם החתימה גם את מפתח האימות הציבורי המתאים למסמך D כי המקבל מחזיק רק בשורש העץ כמפתח אימות.
החותם צריך לכלול בחתימה \sigma_s את הערכים הבאים:
תהליך האימות
כאשר המאמת מקבל את החתימה יחד עם המסמך D הוא פועל בשני צעדים:
במהלך בניית המסלול האינדקס s משמש להחלטה באיזה סדר לגבב את ערכי שני הצמתים הנוכחיים כדי לקבל את צומת האב. אם הוא מספר זוגי אז למעשה הצומת הנוכחי ימני לכן יש להוסיף את הצומת השני משמאלו ואילו אם הוא אי-זוגי הסדר הפוך.
אם המאמת מצליח לבנות מסלול לשורש העץ כך שראש המסלול שווה ל-R. הרי שהיות ששורש העץ הוא מפתח ציבורי מאומת הוא יכול להיות משוכנע ש-Y_s אותנטי וכי לא שונה באופן זדוני או כתוצאה מטעות כלשהי. במקרה זה תהליך אימות החתימה הושלם בהצלחה. אחרת, המסמך כנראה שונה או השתבש או שהחתימה זויפה.
שיטות מתקדמות
עץ מרקל חוסך במקום אחסון בזיכרון אך עדיין אינו יעיל מבחינה מעשית ככלי לחתימה דיגיטלית מאסיבית בגלל כמה סיבות:
קיימים מספר שיפורים לעץ מרקל. לבעיה הראשונה קיים פתרון פשוט והוא להשתמש במחולל פסאודו אקראי בקיצור PRNG. פתרון דומה הוצע על ידי מרקל. במקרה זה כל חתימה חד פעמית נדרשת להכנה פעמיים, פעם אחת כאשר בונים את העץ ובפעם השנייה כאשר חותמים על מסמך. התועלת בכך היא שכעת החותם אינו צריך לשמור בזיכרון חתימות כלל אלא רק גרעין התחלתי סודי שממנו הוא יכול לייצר אותם לפי הצורך.
השיטה היא לבחור תחילה גרעין ראשוני באורך n סיביות עבור 0\le i <2^H. כדי ליצור חתימה חד-פעמית אחת מייצרים גרעין מקומי, ממנו מכינים באופן איטרטיבי את כל הערכים של החתימה ובד בבד מעדכנים את הגרעין עבור החתימה הבאה, בניסוח רשמי עבור כל חתימה מבצעים פעם אחת: ואת החתימה מייצרים באופן איטרטיבי כמידת הצורך: בכל סבב הערך של מעודכן בבד בבד עם יצירת x_i. מזה נובע שכאשר רוצים לחשב מפתח מסוים לפי אינדקס, צריך רק את ממנו אפשר להכין את.
אם משתמשים במחולל פסאודו-אקראי אין צורך לשלוח את מפתח האימות הציבורי יחד עם החתימה, כי אפשר להכין אותו מהחתימה עצמה. תועלת נוספת שבשימוש במחולל פסאודו אקראי היא שכעת עץ מרקל מספק גם ביטחון לפנים (forward security) כל עוד המחולל בטוח לשימוש. ביטחון לפנים של חתימה דיגיטלית היא תכונה חשובה שמשמעותה היא שכל החתימות שנעשו לפני שמפתח כלשהו נפסל בגלל חשיפה נותרות בטוחות. כאן המחולל יכול לשמש רק להכנת מפתחות חדשים גם בהינתן הגרעין ההתחלתי לא ניתן להשתמש בו כדי לגלות מפתחות קודמים.
מונגו
מונגו (באנגלית: Mongu) היא עיר בזמביה, המשמשת כבירת המחוז מחוז המערב ובירת הנפה מונגו.
גאוגרפיה
מונגו נמצאת כ-120 ק"מ מהגבול עם אנגולה, כ-260 ק"מ מהגבול עם נמיביה וכ-542.7 ק"מ מבירת זמביה, לוסקה.
תנועה ותחבורה
העיר נמצאת ליד הכבישים M9 ו-M10. בנוסף, ליד העיר נמצא שדה התעופה מונגו.
דת
מאז 14 ביוני 1997, העיר היא מושבו של הבישוף הקתולי.
מוקדמות מונדיאל 2018
208 נבחרות לאומיות נרשמו למוקדמות מונדיאל 2018, והתחרו על 31 מקומות בטורניר. נבחרת רוסיה מארחת הטורניר העפילה אוטומטית, ללא צורך בהשתתפות במשחקי המוקדמות. הגרלת המשחקים נערכה בסנקט פטרבורג שברוסיה ב-25 ביולי 2015.
31 המקומות הפנויים חולקו בין קונפדרציות הכדורגל של פיפ"א כמפורט להלן:
אירופה
נבחרת רוסיה עלתה אוטומטית למונדיאל כמארחת. שאר 53 הנבחרות ששייכות לאופ"א יתמודדו על 13 מקומות במונדיאל.
הנבחרות חולקו לבתים בהגרלה שהתקיימה בווינה ב-23 ביולי 2015.
אסיה
46 הנבחרות החברות בקונפדרציית הכדורגל של אסיה (AFC) התמודדו על ארבעה מקומות וחצי למונדיאל.
אפריקה
53 הנבחרות החברות בקונפדרציית הכדורגל של אפריקה (CAF) התמודדו על חמישה מקומות במונדיאל.
צפון אמריקה
35 נבחרות החברות ב-CONCACAF התמודדו על שלושה מקומות וחצי במונדיאל.
סיבוב חמישי
בסיבוב זה, שהוא האחרון, שחקו כל 6 הקבוצות שהעפילו מהסיבוב הקודם בבית אחד. שלוש הקבוצות הראשונות עלו למונדיאל והרביעית שחקה נגד הקבוצה החמישית מאסיה על כרטיס נוסף.
מקסיקו, קוסטה ריקה ופנמה העפילו ישירות למונדיאל והונדורס העפילה לפלייאוף נגד נציגת אסיה.
דרום אמריקה
10 הנבחרות ששייכות ל-CONMEBOL התמודדו בבית אחד על 4 מקומות וחצי במונדיאל.
נערך סיבוב אחד בלבד, בבית עם כל 10 הנבחרות. ארבע הראשונות עלו למונדיאל והחמישית עלתה למפגש נגד נציגת אוקיאניה על כרטיס למונדיאל.
בעקבות שיתופו של נלסון קבררה בנבחרת בוליביה בשני משחקים בניגוד לתקנון פיפ"א מכיוון ששיחק קודם לכן במדי נבחרת פרגוואי, קיבלו צ'ילה (שסיימה בתיקו 0–0) ופרו (שהפסידה 0–2) ניצחונות טכניים 3–0 על בוליביה.
ברזיל, אורוגוואי, ארגנטינה וקולומביה העפילו ישירות למונדיאל ופרו העפילה לפלייאוף
אוקיאניה
11 נבחרות החברות בקונפדרציית הכדורגל של אוקיאניה התמודדו על חצי כרטיס למונדיאל.
סיבוב ראשון
כל משחקי הסיבוב הראשון התקיימו בנוקואלופה בירת טונגה. המנצחת בבית א' עלתה לסיבוב השני.
בית א'
סמואה עלתה לסיבוב השני בזכות הפרש שערים.
סיבוב שני
הסיבוב השני הוא גביע אוקיאניה לאומות שנערך במאי ויוני 2016. שלוש הקבוצות הראשונות מכל בית עלו לסיבוב המוקדמות השלישי.
סיבוב שלישי
שש נבחרות עלו לשלב השלישי: ניו זילנד ופפואה גינאה החדשה העולות לגמר אליפות אוקיאניה ודורגו בדרג הראשון, איי שלמה וקלדוניה החדשה מודחות חצי הגמר דורגו בדרג השני וטהיטי ופיג'י שעלו מהמקום השלישי בשלב הבתים דורגו בדרג השלישי.
בית ב'
טהיטי נצחה את איי שלמה 1–0 אולם בעקבות שיתוף הנרי פאארודו, שהיה בהשעיה בעקבות צבירת שני צהובים בגביע אוקיאניה לאומות 2016, טהיטי קיבלה ניצחון טכני 3–0.
סיבוב רביעי
ניו זילנד שסיימה ראשונה בבית א' ואיי שלמה שסיימה ראשונה בבית ב' התמודדו בספטמבר 2017 ביניהן על הזכות להשתתף בפלייאוף הבין-יבשתי.
פלייאוף בין-יבשתי
אל הפלייאוף הבין-יבשתי העפילו המקום החמישי באסיה, המקום הרביעי בצפון אמריקה, המקום החמישי בדרום אמריקה והמקום הראשון באוקיאניה. בהגרלה שהתקיימה ברוסיה ביולי 2015 נקבע שנציגת אסיה תפגוש את נציגת צפון אמריקה ונציגת אוקיאניה תפגוש את נציגת דרום אמריקה. המשחקים הראשונים של הפלייאוף הבין-יבשתי התקיימו ב-10 בנובמבר 2017 והמשחקים המכריעים התקיימו ב-15 בנובמבר 2017.
עידו מימון
ביוגרפיה
מימון גדל בכפר סבא. בגיל 11 החל ללמוד נגינה בסקסופון במסגרת בית ספרית. בהיותו בן 17, יצר פסקול ומוזיקה מקורית לסדרה "אחמד וסלים", שגרפה מיליוני צפיות ביוטיוב ובהמשך נמכרה לערוץ ביפ.
ב-2008, בהיותו בתיכון, הוביל את להקת "פאנק יו", שזכתה בתחרות הלהקות הצעירות של "כוכב נולד 6" בפרס הראשון, הפקת סינגל מקורי על ידי דודו טסה.
בסוף שנת 2013 הוציא את אלבומו הראשון, "חלומות", בהשתתפות אמנים אורחים, בהם טונה, נצ'י נצ' ויוסי פיין, שיחד עם המפיק אורי שוחט גם מיקסס את האלבום. את השיר "יום לילה יום" מתוך האלבום הפיק עם הבסיסט והמפיק המוזיקלי דני שניידרמן.
בינואר 2014 השיר "סוף סוף" (עם נצ'י נצ') מהאלבום "חלומות" נכלל בפלייליסט של גלגלצ והפך לשיר הראשון מהאלבום שהושמע ברדיו. עוד בשנה זו, הופיע מספר פעמים בודדות עם אורחי האלבום "חלומות" ושיריו, והשתתף כנגן אורח בהופעות של נצ'י נצ'.
בשנת 2015 הפיק את השיר "כלב מי שלא אוהב אותך" לאלבומו השלישי של נצ'י נצ', "ברוכים הבאים לפתח תקווה", ויצר את "דאבסטפ אפס" לפסקול הסרט "סרט אפס". באותה שנה, הופיע עם מנחי עסק שחור ב"מסיבת ההפתעה" של עסק שחור במועדון הבארבי.
בשנה זו גם החל להפיק מוזיקה מקורית לפרסומות, בין היתר גם לאקו 99 FM וקפה עלית.
במהלך שנת 2016, הפיק לרועי כפרי את השיר "בלון אדום", במסגרת הפינה "קלטת הילדים של רועי ונח" בתוכנית "ארץ נהדרת", והשתתף כנגן סקסופון בהקלטת השיר "יום אזכרה" של צליל דנין.
עוד בשנה זו, הצטרף להרכב ההופעות של "קפה שחור חזק", בו ניגן כשנתיים, ובמסגרת הופעות ההרכב בשיתוף אורחים, ניגן גם לצד אלון אולארצ'יק, מוקי וכנסיית השכל.
בשנת 2016 גם התארח מספר פעמים כנגן סקסופון וטוקבוקס בהופעות של נצ'י נצ'.
כמו כן בשנת 2016 השתתף בתכנותים לשיר "נתעשר" של סול ג'יי וכנגן סקסופון בשיר "בקרוב אצלך" של איזי.
בשנת 2017 ניגן סקסופון, טוקבוקס ומלודיקה בשיר "טניה" של ערוץ הכיבוד, שהופק ושודר לראשונה בתוכנית "ארץ נהדרת". בשנה זו גם הפיק לראפר אורטגה את השיר "גוד קארמה".
עוד בשנה זו הוציא מימון את השיר הראשון מתוך אלבומו השני, "סרטים", שאת מילותיו כתב ברק פלדמן, אותו ביצע אלון עדר.
בשנה זו גם הצטרף כנגן להופעות ההרכב "קוקי לבנה".
בשנת 2018 הפיק לאיה זהבי פייגלין גרסה מחודשת לשיר "איילת אהבים" במסגרת פרויקט "מכונת הזמן" של תחנת הרדיו כאן 88 לחידוש קלאסיקות ישראליות, שאף הגיעה למקום ה-10 במצעד השנתי של התחנה.
עוד בשנה זו הפיק את "לא לבד" לאלבום "נ.ו.ה" של השחקן והזמר נוה צור, השתתף כנגן סקסופון בהקלטת האלבום "חלום ישן" של לירון עמרם, והפיק בשיתוף פעולה עם עטר מיינר לאלבום "95%" של הראפר שלז.
בהמשך 2018, יצר מוזיקה מקורית עבור פרסומות טלוויזיה וניו מדיה ל"טבע נאות", למועדון הכדורגל בית"ר ירושלים, לארגון "דרכנו" והעמותה "אחת מתשע", והשתתף (בדמות עצמו) בדוקו ריאליטי של HOT "ביטים", שתיעדה את העבודה המשותפת של מימון עם עופרי קירל ונועה קירל.
כמו כן בשנה זו הוציא שני שירים נוספים לקראת אלבומו השני, "שבילים חדשים", בו מתארחת הראפרית עדן דרסו, ו"רומנטיקה" בביצועה של אופירה יוספי למילותיו של גרי אקשטיין, כשנה לאחר פטירתה. בשנה זו גם השתתף בפרויקט של דן תורן, ג'נגו ודורון פלסקוב, "האדמה שלי היא שירים", כשהפיק גרסה לשיר "אני שר".
בהמשך שנה זו, הפיק חומרים חדשים לנדב גדג'.
בשנת 2019 הפיק מוזיקלית לרביד פלוטניק את השיר "למעלה", שיצא באלבומו החמישי של פלוטניק, "ועכשיו לחלק האומנותי".
עוד בשנה זו הוציא מימון מספר סינגלים לקראת אלבומו השני כמפיק, "זכרונות מהעתיד", בהם "הכל קורה" (עם כהן@מושון וזיו) בו השתמש בסימפול של ברי סחרוף, "לתפוס אותה" (עם גיא מזיג) ושבילים חדשים (עם עדן דרסו).
ב-5 בספטמבר 2019 הוציא את אלבומו השני "זכרונות מהעתיד". באלבום מתארחים שאנן סטריט, יורם ארבל, נועם עמית, גיא מזיג, כהן@מושון, ZIV, אופירה יוספי, אלון עדר, עדן דרסו, רביד פלוטניק, שקל, שמואל יוסף (פרודוקס) וחנן בן ארי. האלבום משלב צלילים מהיסטוריית המוזיקה הישראלית יחד עם מוזיקה עכשווית.
בהמשך 2019, העביר סדנאות אמן ברחבי הארץ בנושא הפקה מוזיקלית, החל ללמד הפקה מוזיקלית ברימון בית ספר למוסיקה והתארח בהופעותיהם של גיא מזיג ועדן דרסו.
בינואר 2020 הפיק את "סיקסטייפ", מחרוזת שירים שהוציאה להקת הדג נחש לכבוד עשור לאלבומם "6".
במרץ 2020 הוציא את הסינגל "חופשי", בו מתארחים כהן ונועם עמית, מתוך פסקול סרטו של איתן פוקס "סאבלט", שהוקרן בבכורה עולמית באפריל 2020, בפסטיבל הסרטים טרייבקה שבניו יורק. בנוסף, ניגן באלבום "ניו זי לנד" של הראפר זי קיי, ובשיר "פוקחת עיניים לראות" של שירה גבריאלוב.
ביולי 2021 ניגן טוקבוקס בשיר "גשם מתוק", מתוך אלבום הבכורה של סטטיק ובן אל, "שבעה ירחים", בו אירחו את רמי קליינשטיין. כמו כן השתתף בנגינת קלידים בשיר "שירים שמחים" מתוך האלבום השלישי של שקל, "חסד עליון", ובנגינת טוקבוקס בשיר "ג'י פאנק בסגנון חבש" של הראפרים אופק אדנק ואיילו, שהופיע באלבום הבכורה של אופק אדנק, "מוזיקה שחורה".
ב-אוגוסט 2021 ניגן טוקבוקס בשיר "Hit It" של הבלאק אייד פיז.
בספטמבר 2021 ניגן טוקבוקס בשיר "PULL UP" של ויל.איי.אם, J Rey Soul ו-Nile Rodgers. עוד בשנה זו ניגן טוקבוקס בשיר "נסיכת הקלאב" של כרקוקלי, והפיק מוזיקלית את "איביי" עבור צליל דנין, באלבומה הראשון "רעבה ועצבנית".
במאי 2022 הפיק מוזיקלית, עיבד וניגן סקסופון בשיר "כוח גדול" של אפרת גוש. כמו כן בשנה זו ניגן גם בשיר "מלכת הרחבה" של רן דנקר ו"יום חדש" של מוקי ושקל. בנובמבר 2022 הפיק, עיבד וניגן את השיר "הבא שנוגע בי מת" של אפרת גוש.
גילה (פירושונים)
ראו גם
}}
מאיר אוחנה
מאיר חן (אוחנה) הוא תא"ל במיל' ואיש ניהול ישראלי. כיהן כיו"ר דירקטוריון חברת נתיבי איילון וכמנהל הרשות הארצית לתחבורה ציבורית במשרד התחבורה, קודם לכן היה קצין המשטרה הצבאית הראשי בצה"ל.
ביוגרפיה
בשנת 2009 מונה לקמצ"ר. נגד מינויו הוגשה עתירה לבג"ץ בשל מעורבותו כמפקד מצ"ח בחקירתו של תא"ל משה תמיר. בסופו של דבר הוחלט לא להעמידו לדין והמינוי יצא לפועל. אוחנה סיים את תפקידו ב-2013.
לאחר שחרורו מצה"ל מונה בשנת 2014 למנהלה הראשון של הרשות הארצית לתחבורה ציבורית במשרד התחבורה, בתפקיד זה כיהן עד לפרישתו בשנת 2017. לאחר מכן מונה בשנת 2018 לכהן כיו"ר דירקטוריון חברת נתיבי איילון עד לשנת 2021. נכון ל-2022 משמש כסמנכ"ל אסטרטגיה בחברת אלקטריאון וירלס.
השכלה
אוחנה הוא בוגר המכללה לביטחון לאומי. בעל תואר ראשון בכלכלה ובמדעי המדינה, ותואר שני במנהל ציבורי וביטחון לאומי.
לזלי ניקול
לזלי ניקול (באנגלית: Lesley Nicol; נולדה ב-19 ביוני 1953) היא שחקנית אנגלייה הידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד הטבחית בריל פטמור בסדרת הדרמה "אחוזת דאונטון" של ITV, בדמות גברת ביוור בעיבוד של ה-BBC משנת 1988 לספר "האריה, המכשפה וארון הבגדים", ובסרט על פי "כס הכסף" מ-1990.
ביוגרפיה
ניקול נולדה בעיר פלימות' שבמחוז דבון, וגדלה ליד מנצ'סטר. אמה הייתה שחקנית חובבת ואביה היה רופא. היא למדה משחק בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
ניקול כיכבה בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה בריטיות רבות. ב-1999 הופיעה לראשונה בקולנוע בסרט "East Is East", וגילמה את אותה דמות ששיחקה בהפקה הבימתית. בשנים 2000 עד 2002 שיחקה בתפקיד רוזי בהפקה של הווסט אנד למחזמר מאמה מיה!. עוד השתתפה בתפקיד אורח בפרק בסיטקום האמריקני "לגדל את הופ".
ניקול השתתפה בכל שש העונות של סדרת הדרמה "אחוזת דאונטון" בתפקיד הטבחית גברת פטמור.
חיים אישיים
לניקול יש אחיינית בשם בריטניה ילידת ארצות הברית שהיא גם שחקנית. היא שיחקה בסרט "The Wicker Tree".
יוסי לוי (איש תקשורת)
יוסי לוי (נולד ב-1960) הוא עיתונאי ואיש תקשורת ישראלי, אשר שימש כיועץ התקשורת של ראש הממשלה בנימין נתניהו.
ביוגרפיה
לוי הוא יליד ירושלים, דור רביעי בעיר מצד אמו, שלחמה בפלמ"ח. אביו עלה לארץ ישראל מעיראק בשנת 1932. עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים והתקבל לפלוגת העורב בחטיבת הצנחנים. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ושימש כסמל מחלקה ומפקד צוות. שירת במילואים כמפקד צוות ביחידה מיוחדת במשך כ-30 שנה, ולחם במלחמת לבנון הראשונה והשנייה. לאחר מלחמת לבנון השנייה היה לוי חלק מהגרעין הקשה של מחאת המילואימניקים, שקראו להתפטרותם של ראש הממשלה אהוד אולמרט, שר הביטחון פרץ והרמטכ"ל חלוץ.
את הקריירה המקצועית החל לוי כעיתונאי במקומון "כל העיר". לאחר מכן עבד ככתב ב"מעריב" במשך קרוב ל-20 שנה. שימש, בין היתר, ככתב לענייני משטרה, ככתב הצבאי, ככתב לענייני משפט, ובמקביל כמנהל מערכת העיתון בירושלים. הוא קיבל הצעה לעבור ל"ידיעות אחרונות", אך ארבעה ימים לפני מועד כניסת החוזה לתוקף, ביטל העיתון את ההתקשרות. לוי תבע את העיתון וזכה ברבע מיליון שקל.
בשנים 2008–2010 שימש כיועץ התקשורת של בנימין נתניהו. הוא התמנה לעוזר בכיר ליו"ר האופוזיציה, נתניהו בעת שהליכוד מנה 12 מנדטים. לוי מילא תפקיד מרכזי לצד נתניהו בבחירות לכנסת בפברואר 2009, בסופן זכה הליכוד ב-27 מנדטים ונתניהו שב לראשות ממשלת ישראל לאחר עשור שנים.
בתחילת 2010 פרש ועבר לייעוץ אסטרטגי ותקשורתי באופן פרטי. בינואר 2013 שימש כמנהל התקשורת וההסברה של אריה דרעי ותנועת ש"ס. בנובמבר אותה שנה עמד בראש מערך הדוברות וההסברה במטה משה ליאון, שהתמודד על ראשות עיריית ירושלים מול ניר ברקת.
מאז 2015 מפרסם לוי, מפעם לפעם, מאמרי דעה באתר "וואלה! NEWS" ובעיתון "הארץ".
בית הבאר בדרך בן צבי 70-68
בית הבאר בדרך בן צבי 68–70 הוא השם שניתן למתחם של מבנים ומתקני פרדס שהוקמו במאה ה-19 לאורך הדרך הראשית שהובילה מיפו לירושלים, והמהווים יחד בית באר, או בית פרדס. המתחם של בית הבאר, אשר החל כמתקן חקלאי, הפך במהלך התקופה העות'מאנית לבית מגורים מפואר ששימש את בעלי הפרדס. בתקופת המנדט הבריטי ולאחר שנת 1948 התדרדר מצבו של המתחם והופעלו בתוכו מוסך וחנויות. למרות המלצות לשמר את המתחם ולשחזר את פריטי הבניין המפוארים שעדיין נמצאים בו, הוא לא הוגדר כמבנה לשימור. המבנה נחשב אחד מבתי הבאר הראשונים בארץ.
הרקע להקמת בית הבאר
במחצית המאה ה-19 התפתחה מאוד תעשיית הפרדסנות בשטחים החקלאיים שסביב העיר יפו. הצורך בהשקאת הפרדסים רחבי הידיים הוביל לחפירת בארות רבות ולהקמת מתקנים נלווים הדרושים לשם השקיית העצים. סביב כל אחת מן הבארות הוקמו בהדרגה מתחמים בנויים אשר נודעו בשם הערבי "ביארה".
בספרו "מעין גנים - הלכות נטיעות גנים ופרדסים באה"ק", שנכתב בשנת 1891, פירט אהרון לייב פלמן את מקור שמם של בתי הפרדס ואת חשיבותם:
בעקבות שיפור המצב הביטחוני בארץ ישראל לא היה עוד צורך בחומת העיר יפו והיא הלכה והתפוררה עד אשר נהרסה כליל בשנת 1888. האפשרות לצאת מן הרחובות הצפופים של העיר העתיקה הניעה את עשירי העיר להקים בתי מידות מטיפוסים שונים במרחב הפתוח שסביב העיר, ובעלי הפרדסים בחרו להקים לעצמם בתי באר מוקפים גדרות אבן בלב שטחי הפרדסים שהשתרעו ממזרח ליפו. מתחם הביארה, שראשיתו מתקן חקלאי מובהק, קיבל משמעות נוספת והפך לבית עשירים גדול ומפנק לשימוש עשירי העיר יפו.
שלבי ההתפתחות של הקמת המבנים במתחם הביארה
כאמור, ניתן לזהות במתחמי הבאר שהוקמו סביב העיר יפו מספר שלבים אופייניים בהקמת המבנים השונים המרכיבים את הביארה. בבית הבאר שבדרך בן צבי 70-68 ניתן לאתר שרידים המעידים על הקמת כל השלבים:
הקמת בית הבאר בדרך בן צבי 68–70
בית הבאר החל להיבנות במועד לא ידוע במהלך המאה ה-19. העדות המוקדמת ביותר לקיומו היא משנת 1880, כאשר הופיע במפת סנדל שהוכנה באותה שנה. הבאר נרשמה לראשונה באופן פורמלי ברישומי הממשל העות'מאני בשנת 1906.
בעלי המבנה לפני שנת 1948 היו משפחת דאדא ומשפחת פארח אל סלים. מאז שנת 1950 התיישבו במתחם מספר משפחות שהתגוררו בו ופתחו בו עסקים שונים.
בית הבאר סיפק מי השקיה לפרדס שהיה צמוד אליו בצדו המערבי, אשר השתרע בשיאו (שנת 1938) על שטח של 40 דונם.
שלבי התפתחות המתחם
מתיעוד חלקי המבנה ניתן לזהות ארבעה שלבי בנייה שבוצעו בתקופה העות'מאנית:
בשלהי תקופת המנדט הבריטי איבד בית הפרדס את משמעותו בעקבות מכירת הפרדס שהיה צמוד אליו לצורכי בנייה. בשטח החצר הפנימית של מתחם הבאר נוספו מספר מבנים שצמצמו את שטח החצר.
בתקופה שלאחר שנת 1948 בוצעו במתחם מספר שינויים משניים, דוגמת פריצת פתחים חדשים וקירוי החצר, אשר נועדו להתאים את המבנה לשימוש כמוסך וכשטח מסחרי.
מצבו של בית הבאר בדרך בן צבי 68–70 כיום
בשנת 1997 פורסמה על ידי עיריית תל אביב תוכנית "מתחם הגדנ“ע 2659" (מתחם הכולל את בית הבאר), ובתוכנית הוגדר כי הקרקע מיועדת ל"מסחר, משרדים, מבנה לשימור. לא תותר הריסת מבנה לשימור. היתרי בניה יינתנו לאחר קבלת אישור מהנדס העיר, שתוספת הבניה אינה פוגעת באיכותו האדריכלית וההיסטורית של המבנה לשימור".
בשנת 2013 נערך סקר מקיף של בתי הבאר במרחב תל אביב, במסגרתו נבדק גם אתר בית הבאר בדרך בן צבי 68–70. ממצאי הבדיקה העלו כי במקום יש "שרידים של מבנה הכולל פרטים אדריכליים ייחודיים. בסמוך לאתרים נוספים, כגון בייארת אל עזה ובית קאסר, היוצרים יחד מכלול". הומלץ להכין למבנה תיק תיעוד מפורט ולהכריז על הביארה כמבנה לשימור.
בעקבות התיעוד המפורט ואיתור מבני הבאר הרבים הוחלט בעיריית תל אביב להתמקד בשימורם של האתרים הנמצאים בבעלות ממשלתית או בבעלות עירונית, ולוותר על העיסוק בשימור הכרוך בהפקעות יקרות של אתרים הנמצאים בבעלות פרטית. לאור זאת, לא הוכרז בית הבאר בדרך בן צבי 68–70 כמבנה לשימור, ויש כוונה לאפשר לבעלים להרוס את המתחם.
ולדמאר הקל
ולדמאר הקל (בגרמנית: Waldemar Heckel; נולד ב-1949) הוא היסטוריון קנדי של העת העתיקה.
הקל נולד בבאד קניגסהופן בגראבפלד (Bad Königshofen im Grabfeld) שבבוואריה, גרמניה. את התואר הראשון שלו עשה באוניברסיטת ויקטוריה. את עבודת המאסטר שלו סיים ב-1973, וב-1978 קיבל את תואר הדוקטור שלו מאוניברסיטת קולומביה הבריטית בוונקובר. הדיסטרציה שלו, שעסקה במרשלים של אלכסנדר הגדול, הציבה את היסודות לעבודתו מ-1992 בנושא זה. הקל נחשב בעולם לחוקר חשוב בנושא אלכסנדר הגדול, פרסם רבות בנושא זה, וחלק ממאמריו הניחו את הבסיס לתחומים שלא נחקרו עז אז ביסודיות. נושאים מחקר נוספים בהם עסק הם כתיבת ההיסטוריה ביוון העתיקה, והיסטוריה צבאית עתיקה.
הקל כיהן עד לפרישתו בסוף 2013 כפרופסור להיסטוריה עתיקה באוניברסיטת קלגרי.
המרשלים של אלכסנדר
בשנת 1992 הוציא הקל ספר על סמך עבודת הדוקטורט שלו, בנושא "המרשלים של האימפריה של אלכסנדר הגדול" (The Marshals of Alexander’s Empire). בספר ביוגרפיות של גדולי המפקדים בצבאו של אלכסנדר, והוא מכיל גם מידע רב על המבנה וההתארגנות של צבאו של אלכסנדר והאדמיניסטרציה שלו.
בספר עצמו שני חלקים מרכזיים: החלק הראשון, הכולל את פרקים 1 עד 4, מכיל אנשים בעלי קשר אישי לאלכסנדר, והשני (פרקים 5 עד 9) כולל אנשים בעלי תפקיד צבאי (מפקדים בצבא המוקדוני).
הקל, שבספר זה כלל רק אישים בעלי קשר חזק לאלכסנדר, כתב ספר נוסף על מנת להשלים את החסר. ספרו של הקל, "Who's Who in the Age of Alexander the Great: Prosopography of Alexander's Empire", יצא לראשונה ב-2006. הוא מכיל מעל 800 ביוגרפיות קצרות של אישים, גם בעלי קשר רופף יותר לאלכסנדר, שלפיכך לא הופיעו בספרו על המרשלים. בספר זה כלולים שחיו לאחר הזמן בו היה אלכסנדר בחיים, ומנהיגים מן האימפריה הפרסית, מולה נלחם אלכסנדר הגדול במסע כיבושים נרחב. מפני שהיו לו שיקולים מעט אחרים משל ברווה, עליו הסתמך, מכיל הספר רשימה של דמויות שברווה הכליל בספרו, ואילו אצל הקל הושמטו.
אלכסנדר הגדול: היסטוריה חדשה
בשנת 2009 ערך הקל, יחד עם לורנס א' טרייטל, ספר בעל שם זה (במקור "Alexander the Great: A New History"). הספר, שאת המאמרים השונים בו כתבו חוקרים חשובים בתחום זה, מקיף נושאים שונים בחייו של אלכסנדר: הדת בחייו, מלוויו במסע הכיבושים במזרח, השפעתו, חיי המין שלו וייצוגיו בקולנוע ובאמנות לאורך הדורות.
הר סוקק
הר סוקק או הר סוצ'ק (באנגלית: Mount Soucek) הוא הר בחלק הצפון-מערבי של הרי טולה, בארץ אנדרבי שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם בין הר הארדי לבין רכס פיקוק.
ההר ממוקם 13 קילומטרים ממזרח-דרום-מזרח להר ריסר-לארסן.
גילוי ההר ומיפויו
ההר מופה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה בשנת 1956.
מקור השם
ההר נקרא על שמו של דוקטור זדנק סוצ'ק (Zdeněk Souček), קצין רפואה בתחנת וילקס בשנת 1960; ובשנת 1962.
לאומיות אוקראינית
ראשית הלאומיות האוקראינית
הבסיס לתיאוריה של הלאומיות האוקראינית הונח ב"ספר ההוויה של העם האוקראיני", שנכתב על ידי חברי הארגון הפוליטי הראשון באימפריה הרוסית, "האחים קירילוס ומתודיוס" - ההיסטוריון ניקולאי קוסטומרוב והמשורר טאראס שבצ'נקו. ניקולאי קוסטומרוב הציג תזה על שני לאומים רוסיים, והוכיח את קיומו של לאום "דרום רוסי" נפרד. בשנות ה-30 של המאה ה-19 בגליציה, שהייתה אז שייכת לאימפריה האוסטרית, קם, מה שמכונה "השילוש הרוסי" ("רוסקה טרייציה"), שכלל את מ. ששקביץ', א. וגילביץ' ואת י. גולובצקי. בשנת 1837 פורסם בפשט ספרם "בת הים של הדנייסטר". הספר הפך לאבן דרך חשובה בהתפתחות התנועה הלאומית האוקראינית בגליציה, שכן הוא נכתב בשפה פשוטה, המבוססת על ניבים אוקראיניים מערביים. תנופה חדשה לתנועה הלאומית האוקראינית באימפריה האוסטרית ניתנה על ידי אביב העמים של 1848, ב-2 במאי 1848 הוקמה בלבוב מועצת רוסקי הראשית ("הולובנה רוסקה ראדה"). היא הכריזה על אחדותם של הרותנים של גליציה והאוקראינים של האימפריה הרוסית, ודגלה בחלוקת גליציה לחלקים אוקראינים ופולניים. עם זאת, עם תבוסתה של מהפכת גולובנה רוסקה, הראדה חדלה מלהתקיים.
אליעזר לוי
הרב אליעזר לוי (יוני 1883 – נובמבר 1964) היה מחבר ספרי יהדות, נודע בעיקר בפירושו למשנה.
תולדות חייו
אליעזר לוי נולד בברלין בז' בסיוון, תרמ"ג. בצעירותו למד בגימנסיה נוצרית, ובהשפעת כתבי הרב שמשון רפאל הירש החל ללמוד יהדות באופן עצמאי. בהמשך למד בבית המדרש לרבנים בברלין, בין מוריו היה הרב דוד צבי הופמן. במלחמת העולם הראשונה לחם בחזית המזרחית. עם שובו מהמלחמה היה מהבעלים של בית יציקה בברלין.
בשנת 1932 עלה לארץ ישראל. בתחילה היה שותף בבית יציקה, ובהמשך עסק בהוראה בבית הספר מוריה בתל אביב. את רוב זמנו הקדיש לכתיבת ספריו.
פירושו למשנה
מפעלו הגדול של הרב לוי היה בפירושו למשנה. פירושו יצא לאור בהוצאת סיני ונדפס בשנים 1952-1957 בשישה כרכים. פירושו נדפס במצורף ללשון המשנה ולפירושו של רבי עובדיה מברטנורא. פירושו נכתב בלשון קלה ומובנת שמאפשרת את לימוד המשנה גם לחסרי רקע בספרות התורנית. לתוך פירושו הוא הכניס מלבד מקורות מהפרשנות הקלאסית, גם פירושים המבוססים על המתודה המחקרית בספרות חז"ל.
פירושו לא נדפס שנית, מלבד הוצאות של מסכתות בודדות. ניתן לשער שפירושו של הרב פנחס קהתי שהחל לצאת בקונטרסים בשנת 1955, בתוך תקופת הדפסת פירושו של לוי, גרם למיעוט השימוש בפירושו של לוי.
גאורג פולקרט
גאורג 'שורש' פולקרט (בגרמנית: Georg 'Schorsch' Volkert, 28 בנובמבר 1945 – 16 באוגוסט 2020) היה כדורגלן גרמני, ששיחק בעמדת החלוץ. פולקרט החל את הקריירה בנירנברג עמה זכה באליפות הבונדסליגה, אך זוהה במיוחד עם המבורג, עמה זכה בתארים במהלך שנות ה-70. לפולקרט 12 הופעות ושני שערים במדי נבחרת גרמניה המערבית.
פולקרט הבקיע 125 שערים בבונדסליגה, בה שיחק 14 עונות, והוא מדורג במקום ה-27 בדירוג שיאני ההבקעות של הבונדסליגה בכל הזמנים.
קריירת מועדונים
פולקרט נולד באנסבך שבגרמניה. הוא החל את קריירת הבוגרים בנירנברג בשנת 1965, וערך בעונתו הראשונה בקבוצה, 1965/66, 13 הופעות, בהן הבקיע שני שערים. בשלוש העונות הבאות, הפך פולקרט לשחקן הרכב קבוע בנירנברג, ושיתף פעולה עם פרנץ ברונגס והיינץ שטרהל בהתקפה. בעונת 1966/67 הבקיע מורלוק תשעה שערים ונירנברג סיימה עשירית. בעונת 1967/68 שוב הבקיע מורלוק תשעה שערים, והוביל את נירנברג לאליפות היסטורית. בעונת 1968/69 השתתפו נירנברג ופולקרט בגביע אירופה לאלופות, ובסיבוב הראשון סיימו בתיקו 1-1 ביתי מול אייאקס אמסטרדם, בו פולקרט הבקיע את השער לנירנברג, אך הודחו לאחר תבוסה 0–4 במשחק הגומלין. בתום עונת 1968/69, עונה אחת בלבד לאחר הזכייה באליפות, נשרו נירנברג ופולקרט מהבונדסליגה, לאחר שסיימו במקום ה-17, בעונה בה פולקרט הבקיע שבעה שערים. בתום עונה זו עזב פולקרט את נירנברג וחתם בפ.צ. ציריך. בעונת 1969/70 הבקיע פולקרט תשעה שערי ליגה, סיים עם פ.צ. ציריך במקום השלישי בליגת העל השווייצרית, וזכה עמה בגביע השווייצרי, לאחר ניצחון 1–4 בהארכה על פ.צ. בזל. בעונת 1970/71 הבקיע פולקרט שישה שערי ליגה, וסיים עם הקבוצה במקום החמישי. בתום עונה זו, עזב פולקרט את פ.צ. ציריך, וחתם בהמבורג מהבונדסליגה.
בעונת הבכורה שלו בהמבורג, 1971/72, הבקיע פולקרט ארבעה שערי ליגה, וקבוצתו סיימה במקום העשירי. בעונה זו שיתף פולקרט פעולה בהתקפה עם אובה זלר, לו זו הייתה העונה האחרונה בקריירה. בעונת 1972/73 הבקיע פולקרט עשרה שערי ליגה, והמבורג סיימה את העונה במקום ה-14. באותה עונה, זכה פולקרט עם המבורג בגביע הליגה הגרמנית, שהתפרס על פני עונה שלמה, לאחר ניצחון 0–4 בגמר על בורוסיה מנשנגלדבך, בו פולקרט שיחק 90 דקות. בעונת 1973/74 סיימו המבורג ופולקרט במקום ה-12, כשפולקרט מבקיע שמונה שערי ליגה. בתום עונה זו, הגיעו המבורג ופולקרט לגמר הגביע הגרמני, והפסידו 1–3 לאיינטרכט פרנקפורט, במשחק בו פולקרט שיחק 90 דקות. בעונת 1974/75 פולקרט הבקיע שבעה שערי ליגה, והמבורג סיימה במקום הרביעי. עונת 1975/76 הייתה עונת שיא עבור פולקרט בהמבורג, כאשר הוא הבקיע שבעה שערי ליגה, וסיים עם הקבוצה במקום השני בבונדסליגה, כשהוא משתף פעולה בהתקפה עם אולה ביורנמוסה ועם וילי ריימן. בתום עונה זו, זכה פולקרט עם המבורג בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 0–2 בגמר על קייזרסלאוטרן. גם בגמר זה פולקרט פתח ושיחק 90 דקות. בעונת 1976/77 פולקרט הבקיע 13 שערי ליגה והמבורג סיימה שישית. באותה עונה השתתפו פולקרט והמבורג בגביע אירופה למחזיקות גביע, וזכו במפעל, לאחר ניצחון 0–2 בגמר על אנדרלכט. פולקרט הבקיע את השער הראשון להמבורג, והשני הובקע על ידי שותפו החדש בהתקפה, פליקס מגאת. עונת 1977/78 הייתה האחרונה של פולקרט בהמבורג. בעונה זו הוא הבקיע שוב 13 שערי ליגה, אך המבורג סיימה רק עשירית בבונדסליגה. בתום העונה, עזב פולקרט את המבורג וחתם בשטוטגרט לאחר שבע עונות, בהן ערך 214 הופעות ליגה והבקיע 62 שערים. פולקרט מדורג נכון לשנת 2016 במקום השישי בדירוג שיאני ההבקעות של המבורג בכל הזמנים, בצוותא עם פרנץ-יוזף הוניג.
קריירה בינלאומית
פולקרט ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת גרמניה המערבית במרץ 1968, והבקיע צמד בהופעה זו, בה ניצחה גרמניה המערבית את נבחרת בלגיה בתוצאה 1–3. בדיעבד, שערים אלו היו האחרונים של פולקרט במדים הלאומיים. לאחר מכן ערך פולקרט ארבע הופעות נוספות בשנה זו והופעה נוספת במאי 1969 במסגרת מוקדמות מונדיאל 1970, במשחק בו ניצחה גרמניה המערבית את נבחרת אוסטריה בתוצאה 0–1. פולקרט לא זומן למונדיאל 1970 עצמו, ולמעשה, לאחר המשחק מול אוסטריה לא שיחק כלל בנבחרת במשך שמונה שנים רצופות. בשנת 1977 חזר פולקרט ללבוש את המדים הלאומיים, וערך שש הופעות בשנה זו, כולן במשחקי ידידות, שכן גרמניה המערבית הייתה פטורה מהשתתפות במוקדמות מונדיאל 1978 עקב זכייתה במונדיאל 1974, והבטיחה את מקומה האוטומטי במונדיאל 1978. הופעתו ה-12 והאחרונה של פולקרט במדים הלאומיים הייתה בניצחון 1–2 על נבחרת איטליה באוקטובר 1977. פולקרט לא השתתף עם נבחרת גרמניה המערבית בטורנירים גדולים.
נפטר ב-16 באוגוסט 2020.
תארים
עם נירנברג:
עם פ.צ. ציריך:
עם המבורג:
דון קרלוס
דון קרלוס (בגרמנית: Don Karlos, Infant von Spanien) הוא טרגדיה היסטורית בחמש מערכות, פרי עטו של פרידריך שילר; הוא נכתב בשנים 1783–1787 והועלה לראשונה על הבמה ב-1787. הגיבור הראשי שעליו שמו קרוי המחזה הוא דון קרלוס, נסיך אסטוריה. המחזה בכללותו מבוסס באופן רופף על אירועים היסטוריים שהתרחשו במאה ה-16 בתקופת שלטונו של פליפה השני, מלך ספרד וחייה של אנה דה מנדוסה, נסיכת אבולי.
רכס פיקוק (אנטארקטיקה)
רכס פיקוק או מצוק פיקוק (באנגלית: Peacock Ridge) הוא רכס הרים או מצוק בין הר סוקק והר פורטאוס בחלק הצפוני של הרי טולה בארץ אנדרבי, שבאנטארקטיקה.
גילוי ומיפוי הרכס
הרכס מופה מתצלומי אוויר שצולמו ממטוסי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה בשנת 1956.
דון קרלוס
תקציר העלילה
במחצית השנייה של המאה ה-16 המלך פליפה השני שלט בספרד. בנו דון קרלוס, מאוהב באמו החורגת והצעירה, אליזבת. המרקיז מפוזה, חברו מילדות של דון קרלוס, מגיע לחצר מפלנדריה הכבושה בידי ספרד, כדי לשדל את המלך לחדול ממדיניות הדיכוי שהוא מנהיג באימפריה הספרדית. דון קרלוס מספר לו על אהבתו לאמו החורגת, המרקיז מארגן לו מפגש עם המלכה, שמסבירה לבנה החורג את חוסר התוחלת באהבתו.
רכס פיקוק (אנטארקטיקה)
מקור השם
שמו של הרכס ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטית של אוסטרליה.
דון קרלוס
תקציר העלילה
דון קרלוס נאות לבקשתו של המרקיז מפוזה, לצאת לפלנדריה ולהקל שם את הדיכוי. אולם, אביו המלך דוחה את בקשת בנו לצאת לשם ומחליט לשלוח במקומו את הדוכס מאלבה למוד הקרבות. לפני יציאתו לדרך נפגש הדוכס עם דון קרלוס ורומז לו שבתמיכתו הוא יזכה לעלות על כס המלוכה. המפגש ביניהם מסתיים בריב.
משרתתה של המלכה, הנסיכה אבולי, מאוהבת בדון קרלוס. היא שולחת לו את מפתח חדרה ודון קרלוס מגיע לחדר מכיוון שהוא משוכנע שזהו מפתח חדרה של המלכה. הוא מספר לה שהוא מאוהב במלכה. הנסיכה הפגועה מספרת לדומינגו, הכומר המוודה של המלך, שהמלכה בוגדת בבעלה המלך עם בנה החורג. לידיו של דון קרלוס מגיע מכתב, ממנו מתברר לו שהמלך והנסיכה אבולי מנהלים ביניהם רומן. הוא מספר על כך למרקיז מפוזה. המרקיז משמיד את המכתב שדון קרלוס הראה לו. אבולי פורצת את תיבת מכתביה של המלכה וגונבת את מכתביו של דון קרלוס, אותם היא מעבירה למלך. דומינגו ואלבה מספרים לו על בגידתה של אשתו.
המלך הופך את המרקיז מפוזה לאיש סודו. המרקיז מנסה להניע את המלך להקל את העול בארצות הנתונות לשליטתו. המלך מבקש מהמרקיז לבדוק את אמיתותה של פרשת האהבים בין המלכה לבנו. המרקיז מתכנן מרידה במלך ומסכם עם דון קרלוס על יציאתו מהארץ. המלכה נותנת הסכמתה לתוכנית. הרוזן לרמה, המקורב למלך וחברו של דון קרלוס, מתרה בפניו מפני הסכנה הטמונה במרקיז.
במפגש בין המלך למלכה, נתקף המלך רגשות אשמה על כך שפיקפק בנאמנותה של אשתו. הרוזן לרמה מזהיר את דון קרלוס מפני המרקיז מפוזה. דון קרלוס פונה לנסיכה אבולי כדי שתארגן לו מפגש עם המלכה בו יזהיר אותה מפני בוגדנותו של המרקיז.
המרקיז שרואה בשיחתו של הנסיך עם אבולי סכנה לתוכניותיו, שם את דון קרלוס במעצר. כדי לנקות את שמו של דון קרלוס, המרקיז שולח מכתבים לפלנדריה, מתוך ידיעה שיגיעו לידיו של המלך, בו הוא מתוודה על אהבתו למלכה. מהמכתב הבדוי ניתן להבין שאהבתו של המרקיז למלכה לא נשאה פרי, דון קרלוס גילה זאת והמרקיז הכניסו למעצר בניסיון לטפול עליו את האשמה.
משטוהר שמו של דון קרלוס, מפציר בו המרקיז למרוד במלך. המלך, שמגיע לשחרר את בנו מהמעצר, רואה במקום את המרקיז ויורה בו למוות. דון קרלוס מאשים את אביו ברצח. בינתיים מתפשטת בממלכה השמועה על השמתו של דון קרלוס במעצר, מתחוללות מהומות והעם דורש לשחרר את הנסיך. המלך המיואש גומר אומר לוותר על כסאו ולהמליך במקומו את בנו. הדוכס מאלבה מספר למלך על תפישתו של נזיר שמהודאתו מתברר ניסיון המרידה המתוכנן של המרקיז מפוזה, בתמיכתם של דון קרלוס והמלכה. המלך קורא לאינקוויזיטור הגדול ולאחר ויכוח ביניהם, במהלכו האינקוויזיטור אומר למלך שגם האל הקריב את בנו, המלך מוסר לידיו את דון קרלוס.
עיבודים אופראיים
מספר אופרות הולחנו על פי המחזה:
תרגומים אנגליים והפקות תיאטרון
עיבודו של פולטון בוים בידי מייקל גרנדג' בהצגה שנסקרה רבות.
עיבודו של מקדונלד הוצג לראשונה באדינבורו ב-1995. על הגרסה האנגלית הזו ב פֶּנְטָמֶטֶר יַמְבִּי; מארי קרול מקאולי כתבה: "מקדונלד יוצר תחושה של קלילות בשורות מטריות בנות עשר הברות על ידי שימושם בנִיבים מודרניים ומה שהתרגום חסר ברעננות; הוא עושה בנגישות."
השפעות בעולם דובר האנגלי וסרט
ג'פרי היי מצא השפעות של מחזותיו של שילר בתסריטיהם של מספר סרטים הוליוודיים, במיוחד הוא סבור שיש השפעה של תסריטו של "דון קרלוס" על הסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה" (1977)
ההפקה בתיאטרון המקצועי הישראלי
התיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה: 13 במרץ 1976
פאירוזה באלק
ביוגרפיה
באלק נולדה בפוינט רייס, קליפורניה, ארצות הברית. שמה הפרטי "פאירוזה" משמעו טורקיז בפרסית (תעתיק: فیروزه). אימה, קתרין באלק הייתה מורה לריקוד ורקדנית של ריקודים מסורתיים אמריקניים. אביה, סולומון פלדטהאוס היה אחד ממקימי להקת הרוק הפסיכדלי קליידסקופ. עד גיל שנתיים, חייתה באלק בקלוברדייל קליפורניה עם אימה. השתיים עברו לוונקובר בקולומביה הבריטית שם החלה קריירת המשחק שלה בגיל שש. הן התגוררו גם בלונדון ופריז למשך שישה חודשים לצורך תפקיד בסרט. באלק עברה ללוס אנג'לס.
קריירה
בשנת 1992 שיחקה בסרט העצמאי "גז, אוכל ולינה" של הבמאית אליסון אנדרס. בשנת 1994 שיחקה בסרט דרמה "פשעים דמיוניים" (Imaginary Crimes), בתפקיד סוניה ויילר, בתם של ריי (הארווי קייטל) וולרי (קלי לינץ'). בשנת 1996 שיחקה בסרט האימה "הכישוף" לצד רובין טאני, ועל תפקידה זה הייתה מועמדת לפרס סאטורן לשחקנית המשנה הטובה ביותר. באותה שנה גילמה את אייסה בסרט המדע הבדיוני "אי המסתורין של ד"ר מורו" לצד מרלון ברנדו, אשר מבוסס על הספר האי של ד"ר מורו מאת ה.ג'. וולס. בשנת 1998 שיחקה בסרט "אמריקה X" בכיכובו של אדוארד נורטון, בקומדיה "נער המים" בכיכובו של אדם סנדלר ובסרט "החיים במסלול המהיר" לצדו של פטריק דמפסי.
בשנת 2000 שיחקה בסרט הנעורים "כמעט מפורסמים", שם גילמה את דמותה של 'ספיר' - אחת המעריצות של להקת סטילווטר. בשנת 2009 שיחקה בסרט הפשע "פקד מושחת" לצד ניקולס קייג' ואווה מנדז. בשנת 2015 גילמה את ג'ינג'ר בעונה השלישית של "ריי דונובן", בכיכובו של לייב שרייבר. בשנת 2018 שיחקה בסרט האימה-פלישה לבית "Hell Is Where the Home Is" לצדה של ג'אנל פאריש. בשנת 2020 שיחקה בסרט "הכישוף: הדור הבא", סרט המהווה רימייק לסרט "הכישוף" משנת 1996 בו באלק כיכבה.
וריאציות דיאבלי
וריאציות דיאבלי הוא הכינוי המקובל ליצירה 33 וריאציות על ולס מאת אנטון דיאבלי לפסנתר, אופוס 120, שבטהובן כתב בין 1819 ל-1823. סט הווריאציות נחשב על ידי רבים לאחת היצירות הטובות ביותר לפסנתר, החולקת מקום של כבוד עם וריאציות גולדברג של יוהאן סבסטיאן באך.
כתב היד של היצירה שמור מאז שנת 2009 בבית בטהובן (Beethoven-Haus) בבון.
תיאור כללי של הווריאציות מכמה זוויות ראייה
מבקר המוזיקה פאול בקר אמר על וריאציות דיאבלי שהן יוצרות עולם צלילי מופשט לחלוטין, ומשחקות רק בדימויים של הצלילים. לפי בקר, הצלילים כשלעצמם אינם יכולים להביא לידי מימוש אמיתי את האידיאה האמנותית, זו הניתנת לקליטה באוזן הרוחנית בלבד. המוזיקולוג דונלד טובי תיאר את היצירה "סט הווריאציות הדגול ביותר שנכתב מאז ומעולם". הפסנתרן אלפרד ברנדל מתאר אותה במילים "הגדולה ביצירות לפסנתר". היצירה מכילה, כדברי הנס פון בילוב, "מיקרוקוסמוס של הכישרון הגאוני הבטהובני, או אפילו דמות התמצית של כל עולם הצלילים". ארנולד שנברג כתב בספרו פונקציות מבניות של הרמוניה, כי "הודות להרמוניה שלהן, וריאציות דיאבלי ראויות לתואר היצירה ההרפתקנית ביותר של בטהובן". גישתו של בטהובן לנושא היא לקחת אחדים מן היסודות הקטנים ביותר שלו - הסמיך הפותח, הקוורטה והקווינטה היורדות, הצלילים החוזרים - ולבנות עליהם קטעים עתירי דמיון, עוצמה ודקות הבחנה. אלפרד ברנדל כתב, "הנושא אינו מושל עוד בצאצא הפרוע שלו. אדרבא, הווריאציות הן הפוסקות מה יש לנושא להציע להן. במקום ליהנות מאישור, קישוט ותהילה, הנושא עובר שיפורים, הלעגה, הגחכה, התכחשות, שינוי צורה, אבל, השמדה ולבסוף התעלות".
בטהובן איננו משתמש בחילופי סולמות להשגת גיוון, אלא נשאר בדו מז'ור של דיאבלי לאורך רוב סט הווריאציות: במהלך עשרים ושמונה הווריאציות הראשונות, הוא משתמש במינור המקביל של הטוניקה פעם אחת ויחידה. ואז, לקראת הסיום, בטהובן משתמש במינור הטוניקה בווריאציות 29–31, ובווריאציה 32, הפוגה המרשימה, הוא עובר לסולם מי במול מז'ור. בהגיעו בשלב מאוחר זה, אחרי תקופה ממושכת כל כך בדו מז'ור, יש לשינוי הסולם רושם דרמטי מוגבר. בסוף הפוגה מופיע סלסול מסכם, המורכב מארפג'ו של ספטימה מוקטנת ובעקבותיו סדרה מסתורית של אקורדים חרישיים, מודגשים בהפסקות שתק. האקורדים האלה מוליכים חזרה אל סולם דו מז'ור של דיאבלי בווריאציה 33, שהיא מינואט.
יצירת הווריאציות
היצירה חוברה לאחר שדיאבלי, מו"ל מוזיקה ומלחין נודע, שלח בשנת 1819 ולס פרי עטו אל כל המלחינים החשובים באימפריה האוסטרית, בהם פרנץ שוברט, קארל צ'רני, יוהאן נפומוק הומל, פרנץ קסאפר וולפגנג מוצרט והארכידוכס רודולף וביקש מכל אחד מהם לכתוב וריאציה על יצירתו. תוכניתו הייתה לפרסם את כל הווריאציות בכרך פטריוטי שייקרא Vaterländischer Künstlerverein ("התאחדות אמני המולדת") ורווחיו יינתנו כתרומה ליתומים ולאלמנות של מלחמות נפוליאון. פרנץ ליסט לא נכלל ברשימה, אבל נראה שמורו, צ'רני, דאג לכך שגם הוא יספק וריאציה משלו, שאותה חיבר בגיל 11.
סיפור שגור ומוכר, אך מוטל כיום בספק, על מקורה של היצירה הוא, שבטהובן סירב תחילה חד-משמעית להשתתף במיזם של דיאבלי, מאחר שהתייחס אל הנושא כבאנאלי, "טלאי רצענים" (Schusterfleck), שאינו ראוי שיקדיש לו מזמנו. זמן לא רב לאחר זאת, לפי הסיפור, כאשר נודע לו שדיאבלי ישלם סכום נכבד על מערך שלם של וריאציות פרי עטו, שינה בטהובן את דעתו והחליט להראות אילו גדולות ונצורות יוכל להפיק מחומרים דלים כל כך. (לפי גרסה אחרת של המעשיה, בטהובן נעלב כל כך מן הבקשה לעבוד בחומרים נחותים שכאלה, לראות עיניו, עד שכתב 33 וריאציות להפגין את גודל כישרונו.) כיום, מכל מקום, רואים את הסיפור הזה יותר כאגדה מאשר כעובדה. מקורו באנטון שינדלר, הביוגרף הלא-אמין של בטהובן, שתיאוריו עומדים מכמה וכמה בחינות בסתירה למספר עובדות מבוססות, מה שמעיד על העדר ידע ממקור ראשון על אירועים.
בזמן זה או אחר, אין ספק שבטהובן אכן קיבל את הצעתו של דיאבלי, אבל במקום לתרום וריאציה יחידה על הנושא, תכנן מערך גדול של וריאציות. כדי לפתוח בעבודה, הניח מידו את הטיוטות שלו למיסה סולמניס במטרה להשלים טיוטות לארבע וריאציות עד ראשית 1819. (שינדלר היה רחוק כל כך מדיוק בעובדות, עד שלטענתו "בטהובן עבד על הווריאציות לכל היותר שלושה חודשים, במהלך הקיץ של 1823".) קרל צ'רני, תלמידו של בטהובן, אמר, כי "בטהובן כתב את הווריאציות האלה כגחמה מבודחת". עד קיץ 1819 השלים בטהובן עשרים ושלוש וריאציות מן המערך של שלושים ושלוש. בפברואר 1820, במכתב למו"ל זימרוק, הזכיר "וריאציות גדולות" שעוד לא הושלמו. אז הניח את היצירה הצידה למשך שנים אחדות - מעשה יוצא דופן לגבי בטהובן - שבהן חזר אל המיסה סולמניס והסונאטות המאוחרות לפסנתר.
ביוני 1822 הציע בטהובן להוצאת פיטרס "וריאציות על ולס לפסנתר בלבד (יש רבות מהן)". בסתיו של אותה שנה היה שרוי במשא ומתן עם דיאבלי, שאליו כתב, "שכר הטרחה על הווריאציות צריך להיות 40 דוקאטים לכל היותר אם יעובדו בקנה מידה גדול כפי שתוכנן, אבל אם לא כן יהיה, תיעשה העבודה תמורת פחות מזה". היה זה כנראה בפברואר 1823 שבטהובן חזר למשימה של השלמת מערך הווריאציות. במרץ או אפריל 1823 הסתיימה העבודה על המערך המלא של שלושים ושלוש וריאציות. ב-30 באפריל היה עותק מוכן למשלוח אל פרדיננד ריס בלונדון. בטהובן שמר על סדר הווריאציות במערך המקורי של עשרים ושלוש, אבל שירבב לתוכן את מס' 1 (שיר הלכת הפותח), 2, 15, 23 (המכונה לעיתים פרודיה על תרגיל אצבעות של קראמר), 24 (פוגטה לירית), 25, 26, 28, 29 (הראשונה בסדרה של שלוש וריאציות איטיות, המובילה אל הפוגה והמינואט החותמים את היצירה.
מה המריץ את בטהובן לכתוב מערך של "וריאציות גדולות" על נושא של דיאבלי? אפשרות אחת העולה על הדעת היא השפעת הארכידוכס רודולף שחיבר, שנה קודם לכן, בהדרכת בטהובן, מערך עצום ממדים של ארבעים וריאציות על נושא של בטהובן. במכתב משנת 1819 אל הארכידוכס, מזכיר בטהובן כי "בשולחן הכתיבה שלי יש כמה חיבורים, המעידים כי זוכר אני את הוד רוממותו הקיסרית".
תאוריות אחדות הועלו בשאלה, מדוע החליט בטהובן לכתוב שלושים ושלוש וריאציות. ייתכן שהיה זה ניסיון להתעלות על עצמו לאחר כתיבת 32 הווריאציות שלו בדו מינור, או שמא ניסיון לנצח את וריאציות גולדברג של באך, המקיפות בסך הכל 32 וריאציות (שתי תצוגות של הנושא ושלושים וריאציות). יש סיפור, לפיו לחץ דיאבלי על בטהובן לשלוח אליו את תרומתו למיזם, ובתשובה שאל בטהובן, "כמה תרומות כבר קיבלת?" "שלושים ושתיים", ענה דיאבלי. "בבקשה, אתה יכול להוציא אותן", הגיב בטהובן על פי השמועה, "אני אכתוב שלושים ושלוש וריאציות לגמרי לבדי." אלפרד ברנדל מציין, "בתפוקת הפסנתר של בטהובן עצמו, יש משמעות מיוחדת למספרים 32 ו-33: בעקבות 32 סונאטות באות 33 וריאציות כגולת הכותרת של הישגיו, שבו וריאציה 33 מתייחסת ישירות לאדג'ו המסיים את וריאציה 32." ומוסיף ברנדל בהיתול, "בין 32 הווריאציות בדו מינור לבין המערכים של אופוס 34 ו-35, יש במקרה פער מספרי. וריאציות דיאבלי ממלאות אותו".
שנה לאחר הדברים האלה, ב-1824, יצאו הווריאציות מחדש ככרך הראשון בקובץ בן שני הכרכים Vaterländischer Künstlerverein. הכרך השני הכיל את 50 הווריאציות שחיברו יתר 50 המלחינים. בהוצאות הבאות לא נזכר עוד השם שניתן לקובץ זה.
השם שנתן בטהובן ליצירה נזכר בכמה הזדמנויות. ההתייחסות הראשונה הייתה במכתב שלו, שם כינה אותו "וריאציות גדולות על מחול גרמני נודע" (Große Veränderungen über einen bekannten Deutschen Tanz). אבל בהוצאה הראשונה מתייחסת הכותרת במפורש לוולס מאת דיאבלי: " 33 Veränderungen über einen Walzer von Diabelli".
בטהובן ביכר את המילה הגרמנית Veränderungen על פני Variationen, המוכרת יותר ולקוחה מאיטלקית, בתקופה שבה העדיף להשתמש בשפה הגרמנית בהוראות ביצוע ובשמות יצירות, כגון "האמרקלאוויר". עם זאת, פרט לכותרת, ביצירה עצמה מופיעים רק מונחים איטלקיים, מה שמביא למחשבה, שבטהובן רצה להבליט רעיון מסוים בשימוש במונח הגרמני. הואיל ו-Veränderungen יכול להתפרש לא רק כ"ווריאציות" אלא גם כ"טרנספורמציות", יש הגורסים, שבשימוש במונח זה ביקש בטהובן לאמור, כי יצירה זו עושה משהו עמוק יותר מכפי שנעשה עד כה בצורת הווריאציה.
הקדשה
אף כי אי-אילו פרשנים מייחסים משמעות מיוחדת להקדשת היצירה למאדאם אנטוניה פון ברנטאנו, כראיה להיותה "האהובה בת האלמוות" של בטהובן, היא לא הייתה בחירתו הראשונה של בטהובן. תוכניתו המקורית הייתה לשלוח את היצירה לאנגליה, כדי שידידו הוותיק, פרדיננד ריס, ימצא לה מו"ל. בטהובן הבטיח את ההקדשה לאשתו של ריס ("כמו כן, בעוד כמה שבועות תקבל 33 וריאציות על נושא, המוקדשות לאשתך". מכתב, 25 באפריל 1823). עיכוב במשלוח לאנגליה גרם לבלבול. בטהובן הסביר לריס במכתב מאוחר יותר, "הווריאציות לא היו אמורות להופיע כאן אלא לאחר שיתפרסמו בלונדון, אבל הכל השתבש. ההקדשה לברנטאנו נועדה רק לגרמניה, כיוון שהייתי מחויב לה ולא יכולתי לפרסם שום דבר אחר באותו זמן. חוץ מזה, רק דיאבלי, המו"ל כאן, קיבל אותן ממני. הכל נעשה על ידי שינדלר, נבזה וחדל אישים שכמותו לא פגשתי מעודי עלי אדמות - נבל מדופלם, ששילחתי לכל הרוחות - לאשתך אקדיש יצירה אחת במקום הווריאציות..."
הנושא של דיאבלי
בין אם יש או אין אמת בסיפורו של שינדלר, לפיו פטר בטהובן מלפניו בבוז את הוולס של דיאבלי כ"טלאי רצענים" (Schusterfleck), אין ספק שההגדרה תואמת להפליא את היצירה - "רצפים מוזיקליים חוזרים בזה אחר זה, כשבכל אחת מן החזרות מתבצעת מודולציה במרווחים שווים" - כפי שאפשר לראות בבירור בשלוש הדוגמאות שלהלן:
(1) (2)  (3)
בהתחשב בדגמים החוזרים על עצמם ובאקורדים המופיעים שוב ושוב, פעמים רבות כל כך, בקול העליון, מה כבר אפשר להגיד על ערכו האמנותי של הוולס? איך יש לראות אותו, איך אפשר ליישב את פשטותו עם המבנה המוזיקלי הכביר, המורכב שבנה עליו בטהובן? מימיה הראשונים ממש מעוררת חידה זו פרשנות, וקשת הדעות שבאו לביטוי בשאלת הנושא של דיאבלי רחבה ככל שניתן להעלות על הדעת. בקצה האחד של הספקטרום התפעלותו של דונלד טובי ("בריא, נקי מהתייפיפות והעמדת פנים ואומר נמרצות חריפה", "עשיר בעובדות מוזיקליות מוצקות", יצוק ב"בטון מזוין"). בקצה השני הבוז של ויליאם קינדרמן ("באנאלי", "נדוש", "ולס של מרתף בירה").
בעלון המצורף להקלטה של ולדימיר אשכנזי בחברת דקה משנת 2006, מנסה מבקר המוזיקה מייקל שטיינברג להגדיר את המרכיב, שקסם אולי לבטהובן בנושא. וכך כותב שטיינברג:
הפרשנות של מיינארד סולומון
מיינארד סולומון, בחיבורו "בטהובן המאוחר: מוזיקה, מחשבה, דמיון" נותן ביטוי סמלי לרעיון זה, כמסע מעולם היום-יום ("הנושא של דיאבלי מעלה במחשבה לא רק את הלאומי, השגרתי, הצנוע, הכפרי, הקומי, אלא גם את שפת האם, את הארצי, החושני וכן, לבסוף, אולי גם כל זוג החג בוולס תחת השמש") אל המציאות שמעל ומעבר. בשביל סולומון המבנה, אם הוא קיים, מתבטא בלא יותר מ"אשכולות של וריאציות, המייצגים תנועה מעלה וקדימה מכל סוג, אופי ומהירות העולים על הדעת". הוא רואה נקודות תיחום בווריאציות 8, 14 ו-20, שאותן הוא מאפיין כשלושה "מישורים מוצבים אסטרטגית, [ה]מספקים מקומות מבטחים מרווחים להתחדשות רוחנית וגופנית לאחר המאמצים המתישים שקדמו להם". הניתוח שלו קובע אפוא ארבעה חלקים, וריאציות 1–7, 13-9, 19-15 ו-33-21.
הפרשנות של ויליאם קינדרמן
הפרשנות המקובלת ביותר ליצירה כלולה ב"וריאציות דיאבלי של בטהובן" מאת ויליאם קינדרמן, הפותחת במעקב זהיר אחר התפתחות היצירה בעזרת ספרי סקיצות שונים של בטהובן. חשיבות רבה נודעת, לדברי קינדרמן, לתגלית, שכמה וריאציות מכריעות נוספו בשלב היצירה האחרון, בשנים 1822 ו-1823, והוכנסו בנקודות מפנה חשובות בסדרה. בחינה קפדנית של תוספות מאוחרות אלה מגלה, שהמכנה המשותף של חזרה ושל דגש מיוחד על המתווה המלודי של הוולס של דיאבלי, בצורת פרודיה, מבדיל אותן מיתר הווריאציות.
בעיני קינדרמן, פרודיה היא המפתח ליצירה. הוא מציין, שרוב הווריאציות אינן מדגישות את המאפיינים הפשוטים של הוולס של דיאבלי: "רוב הווריאציות האחרות של בטהובן משנות באופן יסודי את פני הנושא של דיאבלי, ועל אף השימוש המקיף והממצה הנעשה בחומרים מוטיביים מן הוולס, הרי המודל הרגשי שלו נותר הרחק מאחור". מטרת הווריאציות החדשות היא להזכיר את הוולס של דיאבלי באופן שימנע התרחקות-יתר של המחזור מן הנושא המקורי שלו. ללא מכשיר זה, לאור המגוון והמורכבות העצומים של מערך הווריאציות, היה הוולס של דיאבלי נעשה מיותר, "בבחינת פרולוג סתמי ליצירה השלמה ותו לא." השימוש בפרודיה נובע מן הבנאליות של הנושא של דיאבלי.
קינדרמן מבחין בין כמה צורות של "פרודיה", בהצביעו על דוגמאות אחדות, שאין להן שום משמעות מבנית מיוחדת ואשר חוברו בתקופה המוקדמת יותר, כמו הפרודיה ההומוריסטית על האריה מתוך דון ג'ובאני של מוצרט (וריאציה 22) והפרודיה על תרגיל אצבעות של קרמר (וריאציה 23). עוד הוא מזכיר רמיזות לבאך (וריאציות 24 ו-32) ומוצרט (וריאציה 33). אבל הווריאציות המוספות, המבניות מזכירות את הוולס של דיאבלי, לא את באך או מוצרט או קרמר, ומבליטות בבירור את ההיבטים נעדרי הדמיון שלו, בייחוד החזרה על אקורד הטוניקה דו מז'ור עם סול מודגש בצליל העליון וההרמוניה הסטאטית הנוצרת עקב כך.
הראשונה בשלוש הווריאציות המוספות היא מס' 1, שיר לכת "הרואי-כביכול", המופיע מיד לאחר דיאבלי כפתיחה דרמטית של המערך וחוזר כהד ביד ימין על אקורד הטוניקה המשולש של הנושא, בעוד יד שמאל מנגנת בפשטות באוקטבות את הקוורטה היורדת של דיאבלי. לאחר זאת, כמעט אין להכיר עוד את דיאבלי עד וריאציה 15, הווריאציה המבנית השנייה: קטע קצר, קליל, המושחל בהבלטה בין כמה מן הווריאציות העוצמתיות היותר (מס' 14, 16 ו-17). היא מביאה אזכור לעגני של הוולס המקורי באמצעות ההרמוניה הפרוזאית שלו. הווריאציה המבנית השלישית והאחרונה, לפי האנליזה של קינדרמן, היא מס' 25, המעבירה את המקצב המונוטוני של דיאבלי מן הבס לסופרן וממלאת את הבס בתבנית פשוטה, החוזרת ונשנית ב"קריקטורה מתנהלת בכבדות". היא פותחת את החלק המסיים של הסדרה, הנע מן המגוחך אל הנשגב, מן הוולס של דיאבלי אל המינואט של בטהובן, ואגב כך ממזגת את תולדות המוזיקה החל בבאך, דרך מוצרט, עד לעולם הסונאטות האחרונות לפסנתר של בטהובן עצמו.
ומסכם קינדרמן, "הוולס של דיאבלי זוכה תחילה לטיפול אירוני כשיר לכת שהוא צולע למחצה ומרשים למחצה, ואז, בנקודות מכריעות של הצורה, חוזר פעמיים בווריאציות קריקטוריות מבדחות. בסיום היצירה, בפוגה ובווריאציה האחרונה, מופיע במפורש אזכור לראש המלודי של הנושא של דיאבלי - למעשה, הוא נתקע בקרקע כיתד בפטיש, אבל אין בו עוד כל תחושה של ההקשר המקורי של הוולס. באמצעות שלוש וריאציות פרודיות, 1, 15 ו-25, ביסס בטהובן שורה של אזכורים תקופתיים לוולס, המקרבים אותו יותר ויותר אל המנגנון הפנימי של המערך, והאחרונה בהן פותחת את המהלך, המשלים אחת ולתמיד את ההתעלות על הנושא. זה הרעיון המרכזי של וריאציות דיאבלי."