cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התנגדות יהודית בשואה
מרידות במחנות ההשמדה
גם במחנות ההשמדה והעבודה פרצו מרידות, כמו בגטאות, בשלבים האחרונים של המלחמה, כאשר הגרמנים החלו בחיסול כל יושבי המחנה. מטרת המרידות הייתה לנסות להימלט מן המחנה אל היערות הסמוכים לו. רוב המרידות החלו בשעת המיפקד, כאשר רוכזו כל האסירים ברחבה המרכזית של המחנה. הם היו מסתערים על השומרים ועל הגדרות על-פי תכנון מוקדם ובורחים מן המחנה. הצלחתן של המרידות הייתה מועטה, ורוב הבורחים נורו למוות בעת מנוסתם. מי שהצליח לברוח התקשה לשרוד ביערות, ורבים מצאו בהם את מותם.
המרד במחנה ההשמדה סוביבור נערך בסוף 1943, לאחר שהגיעו שמועות למחנה על מעשי הנאצים ועל תוכניתם להשמדה כוללת של היהודים במחנה. בשלב הראשון של המרד האסירים הרגו כמה סוהרים מאנשי האס אס, ריכזו ציוד ונשק שגנבו מהגרמנים, ניתקו את קווי הטלפון ואת החשמל מן הגדר החשמלית, וחיבלו בכלי הרכב הגרמניים במטרה להוציאם מכלל שימוש. בשלב השני תוכנן לפרוץ למחסן הנשק, אך חייל נאצי שהבחין בחברו ההרוג פתח באש, והיהודים החלו לרוץ בהמוניהם לעבר הגדרות ואל היער הסמוך. רבים מן הבורחים נתפסו והוצאו להורג. אחרים נהרגו בעת מנוסתם ממוקשים שפוזרו בשטח. 200 מתוך 600 האסירים הגיעו ליער. הנאצים שלחו באותו ערב כוחות שהרגו כ-100 מתוך הנמלטים. בעקבות הבריחה חוסלו כל האסירים שנותרו במחנה. הישג נוסף במרד במחנה סוביבור, מלבד הבריחה ההמונית, היה בסגירת המחנה לאחר המרד, עקב חשש של הנאצים שהיהודים יפרסמו את מעשיהם בעולם.
מרידות נוספות במחנות השמדה היו בטרבלינקה, בה ברחו מאות אסירים, אך רק כ-70 מתוכם הצליחו לשרוד. באושוויץ פוצצה משרפה על ידי אסירי הזונדרקומנדו, מאות נמלטו אך לא היה להם סיכוי להתרחק מהמחנה, ואיש מהמורדים לא נותר בחיים.
סיכום והשלכות
מרבית אסירי הגטאות והמחנות העדיפו לנסות ולשמור על קיום החיים האישיים שלהם ושל משפחותיהם על אף התנאים הקשים. גם כשנודע להם על ההשמדה, העדיפו רובם לדבוק בעמדה שיש לנסות להציל כמה שיותר אנשים וכי דרך ההתקוממות היא יעילה פחות להצלת חיים. גם התנאים הטכניים והעונש הקולקטיבי שהנהיגו הנאצים פעלו כנגד מרידות מזוינות. רק כשכלו כל הקצין וההשמדה הייתה כבר דבר כמעט מוגמר, הייתה תמיכה במאבק מזוין. המחתרות, שהורכבו בעיקר מתנועות הנוער, דגלו בעמדה, שכשלא מתאפשרת הצלת חיים, כפי שקרה עם החלת ההשמדה, שהבחינו שהיא טוטאלית, עדיף היה בעיניהם מוות בהתנגדות אלימה למען הצלת הכבוד הלאומי והאנושי.
המרידות פרצו לקראת סיום האקציות או בסמוך לחיסול הגטאות, והן היו קטנות יחסית בהיקפן ללא תוצאות של פגיעה גדולה בגרמנים או בעיכוב משמעותי בחיסול הגטו (להוציא אולי את מרד גטו ורשה שהיה גדול יותר בהיקפו). גם הבריחות מהמחנות הצליחו להציל מעטים יחסית, אך ערכן הסמלי של התנגדויות אלו היה רב ביותר ועד היום הן משמשות כסמל לגבורה בשואה.
גבורה אחרת, לא חמושה, התרחשה באופן יומיומי כמעט, בהברחות מזון, מסתור ואי-מילוי פקודות וציוויי הנאצים במחנות ומחוץ להן.
היישוב היהודי ומדינת ישראל הצעירה, שטיפחו לעצמם חזות של גבורה ושל עמידה איתנה כנגד הערבים ושאר גורמים עוינים, התקשו לקבל את ניצולי השואה ואת העובדה כי המרידות וההתנגדות היו בעלות היקף קטן. לא פעם נדרשו הניצולים להשיב מדוע לא מרדו בנאצים, מדוע הלכו כצאן לטבח. עם הזמן השתנתה תפיסת הגבורה שדרשו הישראלים מקורבנות השואה. ככל שחלפו השנים ועם השתנות תודעת השואה, למדו להעריך, לצד מורדי הגטאות והלוחמים ביערות, גם את גיבורי ההתנגדות הפסיבית: אם המנסה להשיג לחם לילדיה, להקת תיאטרון המנסה להמשיך בהצגותיה (בגטו וילנה), ולמעשה כל פעולה שמטרתה לשמור על צלם האדם.
ראשי הלוחמים והמחתרות היהודיות
להלן האישים שעמדו בראש המחתרות ופעולות ההתנגדות היהודית בשואה:
נריה מאיר
נריה מאיר (נולד ב-15 בדצמבר 1979) הוא ראש המחלקה לפעילות ציונית בתפוצות בהסתדרות הציונית העולמית וחבר הנהלת ההסתדרות הציונית מטעם תנועת הליכוד. לשעבר ראש ההנהגה העולמית של תנועת בית"ר. עורך דין במקצועו.
קורות חיים
נריה מאיר נולד בנר ראשון של חנוכה (כ"ה כסליו ה'תש"ם) בן למייסדי היישוב עפרה שבהרי בנימין. גדל והתחנך בבית הספר היסודי בעפרה ולאחריו בישיבה תיכונית נתיב מאיר בירושלים. לאחר סיום לימודיו הצטרף לגרעין המייסד של ישיבת ההסדר פתח תקווה ובמסגרתה התגייס ליחידת הצנחנים. במהלך שירותו הצבאי עזב את מסלול ההסדר, המשיך לקצונה והשתתף במבצעים רבים כמו חומת מגן, גאות ושפל ומלחמת לבנון השנייה. משרת כיום במילואים כמפקד פלוגת לוחמים ביחידה מובחרת של הצנחנים, בדרגת סרן.
מאיר הוא בעל תואר שני במדיניות ציבורית (בהצטיינות) מהאוניברסיטה העברית בירושלים. הוא התמחה בלשכת המשנה ליועץ המשפטי לממשלה (פלילי) במשרד המשפטים. מאיר הוא עורך דין במקצועו וחבר בפורום המשפטי למען ישראל. בין השנים 2010–2011 שימש כיועץ חקיקה ליו"ר ועדת העלייה והקליטה בכנסת וסייע לקידום חוקים רבים בנושאי עליה, תפוצות וסיוע חברתי.
פעילות ציבורית
לאחר שירותו הצבאי הצטרף לתנועת הליכוד והיה שותף להקמת מטה המאבק של הליכוד כנגד תוכנית ההתנתקות. בין השנים 2005–2009 שימש מנהל מחוז ירושלים של תנועת בני עקיבא. בין השנים 2008–2009 שימש יו"ר מועצת תנועות הנוער בירושלים. בין השנים 2011–2013 שימש כמנכ"ל מדרשת ארץ בנימין בעפרה. בשנים 2020–2021 שימש יו"ר (משותף) של מועצת תנועות הנוער העולמיות.
מנכ"ל תנועת בית"ר העולמית
החל משנת 2013 ועד מאי 2021 עמד נריה מאיר בראש ההנהגה העולמית של תנועת בית"ר. במסגרת תפקידו הוביל להקמת מעוזים חדשים של התנועה בצרפת, רוסיה, ברזיל, אוקראינה, איטליה וארגנטינה והוביל לפתיחת תוכניות עליה חדשות המביאות מאות עולים צעירים לישראל, בשנים האחרונות. מוביל קו ימני תקיף השולל כל ויתור על חבלי מולדת, ובמסגרת התנועה מוביל סיורי הסברה להיכרות עם ההתיישבות ביהודה ושומרון. במסגרת תפקידו הקים את מוזיאון 'פלוגת הכותל' בעיר העתיקה בירושלים, ואף ערך את הספר 'מנהיגים מדברים ז'בוטינסקי' בהוצאת ידיעות ספרים, שיצא לאור שנת 2020 בהשתתפות בכירי ההנהגה בישראל.
ראש המחלקה לפעילות ציונית בתפוצות
בראשית מאי 2021 מונה נריה מאיר על ידי הנהלת ההסתדרות הציונית העולמית לתפקיד ראש המחלקה לפעילות ציונית בתפוצות בהסתדרות הציונית העולמית.
צפיפות החומר
צפיפות החומר (לעיתים נקרא גם צפיפות המסה) של גוף היא המסה שלו ליחידת נפח. הצפיפות נמדדת ביחידות של מסה לנפח, למשל בגרם לסמ"ק (g/cm³) או בק"ג למטר מעוקב (kg/m³). את הצפיפות נהוג לסמל באמצעות האות היוונית רוֹ (ρ).
חומר שצפיפותו קטנה יותר, צף על גבי נוזל שצפיפותו גדולה יותר. לכן עץ צף על פני המים, וברזל שוקע במים. כאשר מחממים חומר, נפחו גדל בלי שמסתו משתנה, ועל כן צפיפותו קטנה. יוצא דופן מבחינה זו הם מים בטמפרטורות שבין 0 - 4 מעלות צלזיוס. בתחום זה, צפיפות המים קטנה עם הקירור במקום לגדול, תופעה הקרויה "האנומליה של המים". תופעה זו מתקיימת גם בקרח, שצפיפותו קטנה משל המים, ולכן קרחונים צפים על פני המים ומאפשרים לדגים לחיות במים בטמפרטורה של 4 מעלות גם כאשר הטמפרטורה באוויר נמוכה בהרבה מאפס מעלות.
מסה סגולית מוגדרת 1 (g/cm³) עבור צפיפות מים מתוקים.
ביטוי מתמטי
V\rho=m
היסטוריה
באנקדוטה מפורסמת שסופרה על ידי ויטרוביוס בכרך התשיעי של הספר "על אודות האדריכלות", התבקש ארכימדס לקבוע האם הכתר של המלך היירון השני עשוי מזהב טהור. כדי למצוא את הרכב הכתר היה צריך להשוות את משקלו למשקל של כתר זהב באותו נפח, אולם אז לא ידעו איך למדוד את נפח הכתר שהצורה שלו מורכבת ולא צורה גאומטרית פשוטה. בעת שארכימדס רחץ באמבט ציבורי הוא הבין שגופו השקוע באמבט דוחה כמות מים, כשהבין מה קרה רץ ברחוב וצעק "אאוריקה!" (מצאתי). הסיפור ככל הנראה לא מדויק משום שהבדלי המשקל בין כתר זהב לכתר מזויף באותו הנפח, יגרמו לעליית פני המים בהפרש קטן מדי מכדי שיבחינו בו במכשירי המדידה של אותם ימים.
יחידות מידה
מערכת היחידות הבינלאומית SI:
מערכת היחידות הבריטית או של ארצות הברית:
קישורים חיצוניים
- אירוג'ל, החומר הפחות צפוף בעולם
ארננדו דה אלרקון
אַרְנַנְדוֹ דֶה אַלַרְקוֹן (בספרדית: Hernando de Alarcón) היה מגלה ארצות ספרדי בן המאה ה-16 שנודע כמי שהוביל משלחת ימית, בצמוד למשלחת היבשתית של פרנסיסקו וסקס דה קורונדו דרך מפרץ קליפורניה ובמעלה נהר הקולורדו עד הקצה הדרום-מערבי של מדינת אריזונה של ימינו והקצה הדרום-מזרחי של מדינת קליפורניה של ימינו.
על קורותיו בטרם הצטרף למשלחת קורונדו לא ידוע דבר פרט לכך שנולד בטרוחיו שבאקסטרמדורה שבצפון-מערב ספרד.
משלחת קורונדו הוקמה ביוזמת אנטוניו דה מנדוסה, המשנה למלך של מלכות המשנה של ספרד החדשה (מקסיקו של ימינו) לאחר שקיבל דיווח מהכומר הפרנציסקני מרקוס דה ניסה שערך סיור צפונה ב-1539 במטרה לברר את נכונות האגדה על העיר סיבולה שעל פי האגדה עמדה בראש ממלכה של שבע ערי הזהב. דה ניסה סיפר לדה מנדוסה שהוא הגיע לסיבולה, אם כי לא נכנס אליה ורק ראה אותה מרחוק, אבל העיר שניצבה על גבעה רמה, נראתה עשירה וגדולה כמו טנוצ'טיטלאן בירתם של האצטקים (כיום מקסיקו סיטי). דה מנדוסה החליט למנות את פרנסיסקו וסקס דה קורונדו, שהיה ידידו, לפקד על משלחת שמטרתה למצוא ולספח לספרד החדשה את סיבולה ואת הערים העשירות סביבה.
קורונדו הכין משלחת גדולה שכללה שתי קבוצות: הקבוצה הראשית, ובה מעל ל-300 חיילים אירופים (מרביתם ספרדים), ובין 1,300 ל-2,000 אינדיאנים מקסיקנים מבני בריתו, נעה צפונה ביבשה, והקבוצה שנייה, שכללה שלוש ספינות, שבראשה עמד אלרקון, נועדה לשאת את האספקה ונשק נוסף ולנוע במקביל צפונה לאורך החוף. המשלחת היבשתית שבראשה קורונדו יצאה מקומפוסטלה (כיום במדינת נאיאריט) ב-23 בפברואר 1540.
אלרקון הפליג צפונה מאקפולקו ב-9 במאי 1540 בשתי ספינות: "סן פדרו" ו-"סנטה קטלינה" ובקולימה הצטרפה אליו ספינה שלישית "סן-גבריאל". ההוראות שקיבל אלרקון מדה מנדוסה היו לפגוש את קורונדו בקו הרוחב 36 צפון. הצי הקטן נע לאורך החוף במפרץ קליפורניה עד שהגיע לשרטונות החול שבראש המפרץ, חלק מהדלתה של הקולורדו, שבלמו את משלחתו של פרנסיסקו דה אויואה שהגיע לאזור שנה קודם לכן. מכיוון שהוא הצטווה לחבור לקורונדו צפונה משם בכל מחיר הוא ניסה להפליג דרך השרטונות, וכל שלוש הספינות עלו על שרטון ונתקעו. שיטפון פתאומי שחרר את הספינות והם המשיכו צפונה וגילו את השפך של נהר הקולורדו. האירופים הראשונים שחזו בנהר. אלרקון החליט לכנות את הנהר Buena Guia (המדריך הטוב), בהתייחס לפרט בשלט האצולה של דה מנדוסה.
ב-26 באוגוסט 1540 הפליג אלרקון בראש צוות בן שתי סירות במעלה הקולורדו, שנעזרו במפרשים ובחתירה. הם פגשו אינדיאנים, ככל הנראה בני היומן (Yuman), שהיו תחילה עוינים, אבל אלרקון הצליח לשכנע אותם באמצעות מתנות על כוונותיו לשלום, והם הסכימו לצייד אותו במזון ואף לסייע בגרירת הסירות במעלה הנהר תמורת מתנות. במסגרת כמה מסעות שערך בקולורדו הגיע אלרקון עד שפך הנהר חילה לקולורדו באזור העיר יומה באריזונה של ימינו. הוא לא המשיך צפונה, ומכיוון שלא הצליח לקבל ידיעות מהאינדיאנים על מיקומו של קורונדו הוא החליט לחזור על עקבותיו. לפני כן הוא הכין צרור מכתבים לקורונדו וקבר אותם מתחת לעץ כשהוא מסמן את המקום בצלבים. זמן קצר אחר-כך הגיע למקום מלצ'יור דיאס, אחד ממפקדיו של קורונדו שהצטווה לאתר את אלרקון, חשף את המכתבים וגילה שאלרקון עזב.
אלרקון שב לנמל בקולימה ודיווח למשנה למלך על קורותיו. המשנה למלך היה כה מאוכזב שהוריד אותו בדרגה, שלח אותו לאחת מהאחוזות של המרקיז דל ואייה (Marquis Del Valle) והוא מת זמן קצר אחר-כך.
אף שלא השיג דבר מבחינת המשלחת היה אלרקון לאירופאי הראשון שהגיע לנהר הקולורדו והוא היה גם הראשון שזיהה ששטח האדמה אותו כינו "האי קורטס" (אִיסְלָה דֶה קוֹרְטֶס) או האי קליפורניה איננו אי אלא חצי אי (כיום חצי האי באחה קליפורניה) ולכן הים אותו כינו ים קורטס הוא בעצם מפרץ גדול (מפרץ קליפורניה).
אליין תומפסון-הרה
אליין תומפסון-הרה (באנגלית: Elaine Thompson-Herah; נולדה ב-28 ביוני 1992) היא אתלטית ג'מייקנית, פעמיים ברציפות האלופה האולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016 וטוקיו 2020) בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר, האלופה האולימפית (טוקיו 2020) ואלופת העולם (בייג'ינג 2015) בריצת שליחות 4x100 מטר וסגנית אלופת העולם בריצת 200 מטר (בייג'ינג 2015). שיאה האישי בריצת 100 מטר מדרג אותה במקום השני בכל הזמנים בריצת 100 מטר לאחר פלורנס גריפית' ג'וינר ושלישית בכל הזמנים בריצת 200 מטר.
ביוגרפיה
תומפסון-הרה נולדה באזור של מטעי בננות, במחוז מנצ'סטר, ג'מייקה. כיום, היא לומדת באוניברסיטה הטכנולוגית של ג'מייקה. היא מתאמנת בהדרכתו של סטיבן פרנסיס.
2015
בתחרות שנערכה באוניברסיטה שבה היא לומדת ב-11 באפריל 2015 קבעה תומפסון-הרה בריצת 100 מטר את תוצאת השנה בעולם באותה העת 10.92 שניות. בתחרות שנערכה במאי היא קבעה בריצת 200 מטר שיא אישי חדש של 22.37 שניות. בתחרות שנערכה ביוג'ין, אורגון ב-30 במאי היא קבעה בריצת 100 מטר שיא אישי חדש של 10.84 שניות, המדרג אותה במקום 30 בכל הזמנים. באליפות ג'מייקה באתלטיקה היא זכתה ביום הולדתה שחל באותו היום במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.51 שניות. במסגרת ליגת היהלום שנערכה בלונדון היא קבעה בריצת 200 מטר (מקצוע שאינו בליגה) שיא אישי חדש של 22.10 שניות.
מדליית זהב באליפות עולם
חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, סין באוגוסט 2015 זכתה תומפסון-הרה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם ורוניקה קמפבל-בראון, נטשה מוריסון ושלי אן פרייזר בשיא אליפות חדש ושיא ג'מייקה חדש של 41.07 שניות, לפני ארצות הברית (41.68) וטרינידד וטובגו שקבעה שיא לאומי חדש של 42.03 שניות. מדליית כסף, בריצת 200 מטר בשיא אישי חדש של 21.66 שניות המדרג אותה במקום חמישי בכל הזמנים, אחרי דפנה סחיפרס מהולנד שקבעה שיא אליפות ושיא אירופה חדש של 21.63 שניות, המדרג אותה במקום השלישי בכל הזמנים ולפני ורוניקה קמפבל-בראון בת ארצה (21.97 שניות).
2016
באליפות העולם באולם שנערכה בפורטלנד, אורגון ארצות הברית במרץ 2016 זכתה תומפסון-הרה במדליית ארד בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.06 שניות, אחרי ברברה פייר מארצות הברית (7.02 שניות) ודפנה סחיפרס (7.04 שניות). ביולי 2016 קבעה שיא אישי בריצת 100 מטר של 10.70 שניות, תוצאה המדרגת אותה רביעית בכל הזמנים.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה תומפסון-הרה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.71 שניות, לפני טורי בואי מארצות הברית (10.83 שניות) ושלי-אן פרייזר-פרייס (10.86 שניות) ובריצת 200 מטר בתוצאה של 21.78 שניות, לפני דפנה סחיפרס (21.88 שניות) וטורי בואי (22.15 שניות). מדליית כסף בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם כריסטניה ויליאמס, ורוניקה קמפבל-בראון ושלי-אן פרייזר-פרייס בתוצאה של 41.36 שניות, אחרי ארצותה ברית (41.01 שניות) ולפני בריטניה (41.77 שניות).
2017
באליפות העולם שנערכה בלונדון באוגוסט 2017 סיימה תומפסון-הרה במקום חמישי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.98 שניות. בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 10.84 שניות, התוצאה המהירה באליפות.
2019
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר בסוף ספטמבר 2019 סיימה תומפסון-הרה במקום רביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.93 שניות. בריצת 200 מטר היא קבעה בשלב המוקדמות תוצאה של 22.61 שניות ולא המשיכה להתחרות לאחר שניפצעה בגיד אכילס.
כוכבת המשחקים האולימפיים
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכתה תומפסון-הרה ב-3 מדליות זהב, יותר מכל אתלט אחר במשחקים אלה. מדליות זהב, בריצת 100 מטר בשיא אולימפי חדש ובתוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים של 10.61 שניות, לפני שלי-אן פרייזר-פרייס (10.74 שניות) ושריקה ג'קסון (10.76 שניות), בריצת 200 מטר בשיא לאומי חדש ובתוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים של 21.53 שניות, לפני כריסטין מבומה מנמיביה (21.81 שניות) וגבריאל תומאס מארצות הברית (21.87 שניות) ובכך הגנה על התארים שלה ובריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם בריאנה ויליאמס, שלי-אן פרייזר-פרייס ושריקה ג'קסון בשיא לאומי חדש של 41.02 שניות, לפני ארצות הברית (41.45 שניות) ובריטניה (41.88 שניות).
שבועיים לאחר מכן, במסגרת ליגת היהלום שנערכה ביוג'ין, אורגון ב-21 באוגוסט היא קבעה בריצת 100 מטר שיא אישי חדש של 10.54 שניות, הריצה השנייה בטיבה בהיסטוריה לנשים.
2022
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין ביולי 2022 זכתה במדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.81 שניות, אחרי שלי-אן פרייזר-פרייס שקבעה שיא אליפות חדש של 10.67 שניות ושריקה ג'קסון (10.73 שניות).
חיים אישיים
תומפסון-הרה נשואה לדרון הרה, אתלט בעבר ומאמן.
צפיפות
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ברברה לודן
ברברה לודן (באנגלית: Barbara Loden; 8 ביולי 1932 – 5 בספטמבר 1980) הייתה דוגמנית, במאית ושחקנית תיאטרון וקולנוע אמריקנית, זוכת פרס טוני. לודן הייתה האישה הראשונה שכתבה, ביימה וכיכבה כשחקנית ראשית בסרט באורך מלא (הסרט "וונדה" ), אשר זכה לפרס המבקרים הבינלאומי בפסטיבל הסרטים של ונציה בשנת 1970. לודן אף ביימה מספר מחזות אוף ברודוויי.
לודן הייתה חברה קבועה בבית הספר למשחק אולפן השחקנים והופיעה במספר פרויקטים אשר ביים בעלה השני, הבמאי הנודע איליה קאזאן, בהם "זוהר בדשא". כמו כן, הופיעה לודן כמשתתפת קבועה בתוכנית הטלוויזיה "המופע של ארני קובקס", ותפקידה כלל השפלה מסוימת כמו: ספיגת פשטידות שהושלכו על פניה והעמדת פנים שהיא "מנוסרת לשני חלקים".
קריירה
בשנת 1947 הופיעה לודן לראשונה כשחקנית תיאטרון בהצגה "התנהגות כפייתית" ("Compulsion"), וכן הופיעה לצדו של רוברט רדפורד בהצגה "העץ הגבוה ביותר" ("The Highest Tree"); לצדו של בן גזארה ב"קרקס הלילה" ("Night Circus") ובהצגה על מעריצו של ג'יימס דין, "Come Back to the Five and Dime, Jimmy Dean, Jimmy Dean".
הופעתה הטלוויזיונית הראשונה הייתה ב"מופע של ארני קובקס" בו הייתה לבושה בלבוש חושפני לצדו של קובקס, תפקיד אותו קיבלה בסיועו של בעלה הראשון, לארי ג'ואחים, שהיה מפיק ומפיץ טלוויזיוני. על פי עדותה של לודן, היא חבה רבות לארני קובקס שבחר בה למרות התנגדותו של מפיק נוסף של התוכנית. כשלודן שוחחה על הנושא בראיונות, אמרה שקובקס ריחם עליה, והציע לה להיות משתתפת קבועה בתוכנית בתפקיד עוזרת פעלולים שכלל פעולות כמו גלגולים בתוך שטיח וספיגת פשטידות בפנים.
לודן  הייתה אמורה לככב בסרט אותו ביים פרנק פרי, "השחיין" ("The Swimmer"), לצדו של ברט לנקסטר. הייתה זו אמורה להיות הופעת הבכורה שלה כשחקנית ראשית בסרט קולנוע לאחר גילום תפקידי משנה בסרטים כמו "זוהר בדשא" ו-"נהר פראי". אך בשלב מאוחר יותר, לאחר צילום הסצינות לסרט, התעוררו חילוקי דעות בין מפיק הסרט סם שפיגל לבין הצוות האחראי על הבימוי והתסריט  (פרנק פרי ואלינור פרי), ובעקבות התערבותו של קאזאן, שהיה חברו של שפיגל, פוטר פרי, הסצינות צולמו שוב על ידי סידני פולאק שהחליף אותו, ובמקום לודן הופיעה שחקנית הברודוויי ג'ניס רול. לודן ופולאק לא קיבלו קרדיט בסרט. העדות היחידה שנותרה לסצינות שהוצאו מהסרט היא בדמות תמונות שצולמו על הסט, אשר הוצגו בסרט הדוקומנטרי "סיפורו של השחיין" ("The Story of The Swimmer") של כריס איניס.
באוטוביוגרפיה של קאזאן, "Elia Kazan: A Life", הוא חושף את רצונו, תשוקתו וחוסר יכולתו לשלוט בלודן. כפי שעיתונאי הניו יורק טיימס מדווח, קאזאן כתב על לודן "בחיבה המשולבת בהתנשאות או תחושת בעלות בהדגשת מיניותה והחיות שלה". לדבריו, בגישתו היהירה קאזאן קונן על כך שלודן סמכה על היותה מושכת מינית על מנת להתקדם בתעשייה, וכי הוא פחד לאבד אותה. לטענתו, קאזאן כביכול "הגן על לודן".
למרות יחסו המגביל של בעלה, בשנת 1970 לודן כתבה, הפיקה, ביימה וכיכבה כשחקנית ראשית בסרט העצמאי "וונדה" בו שילבה כוחות עם צלם הקולנוע והעורך ניקולס ט. פרופרס. הסרט היה דל תקציב (רק 115,000 דולר). "וונדה" הוא אוטוביוגרפיה חלקית על אשת כורה פחם פאסיבית ומנותקת מהמציאות, אשר קשרה עצמה לנוכל קטן. הסרט צולם באופן חדשני (cinéma vérité) בסגנון אוטוביוגרפי המבוסס על אלתור חלקי של צוות השחקנים. היה זה אחד מהסרטים האמריקנים הבודדים שבוימו על ידי אישה ובו בזמן הוצגו בתיאטרון. מבקר הקולנוע דייוויד ת'ומסון כתב "וונדה מלא ברגעים לא צפויים ואווירה אותנטית, חיה וחשופה, ואינו מתפשר על אף קלישאה בסצנה או בדמות". סרט זה היה הסרט האמריקני היחיד שהתקבל וניצח בפרס המבקרים הבינלאומי בפסטיבל הסרטים של ונציה ב-1970, והוצג בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-1971. ב-2010, בסיוע גוצ'י, הסרט הוצג במוזיאון לאמנות מודרנית.
לודן זכתה לעניין רב בפסטיבל קאן עבור מיזם הבימוי הראשון שלה. אף על פי שקאזאן היה גאה בהישגיה, "הבנתי שאני מאבד אותה" כתב על תשומת הלב הרבה שהעניקו לה. קאזאן אף הגדיל וטען שהיא עוררה את כעסו כשבחרה להתלבש בסגנון "גברי" יותר עם מגפיים ומכנסיים, לבוש שיהלום את תפקידה כבמאית. אף על פי שהזוג נותר נשוי, דווח כי הם התרחקו זה מזו מבחינה רגשית, אף על פי משבר ההתמודדות של לודן עם מחלת הסרטן ממנה סבלה באותה תקופה. קאזאן סיפר למקורביו כי לודן האשימה אותו בכך שהוא מכניס לחייה "שליליות" שלדעתה גרמה לסטרס (לחץ, מתח נפשי) שהובילו להתפרצות מחלת הסרטן. תעשיית הסרטים לא איפשרה ללודן להמשיך ולהתקדם והיא מצאה כי "רוב הדלתות נסגרות בפניה" למרות ניסיונה ועבודתה במספר סרטי ענק, הופעתה בהצגות במה ומערכת היחסים שלה עם קאזאן (ייתכן כי יחסים אלו הם הגורם לכך). לודן, בדומה לדמות שגילמה ב"וונדה", לא אומצה על ידי החברה בתקופה ההיא.
חייה האישיים
לודן תוארה כביישנית, צנועה ובעלת טון דיבור שקט ורך, אשר נהגה להתבודד. היא נולדה בעיירה קטנה בצפון קרוליינה ולאחר גירושי הוריה, היא גדלה וחונכה על ידי הורי אמה אשר עזבה לעיירה אחרת בחיפוש אחר מקורות פרנסה. לודן עברה לניו יורק בגיל 16 והתקדמה במסלול הקריירה כנערת הפין-אפ, דוגמנית ורקדנית במועדון הלילה הנודע Copacabana nightclub לפני שהצטרפה ללימודי משחק בבית הספר למשחק הנודע ונהייתה שחקנית.
לודן נישאה בשנית לבמאי הסרטים איליה קזאן שהיה מבוגר ממנה בעשרים ושלוש שנים. אף על פי שבני הזוג התרחקו זה מזו ואף שקלו להתגרש, הם היו עודם נשואים ביום מותה, בגיל 48, בעקבות מחלת סרטן השד ממנה סבלה. לזוג היה בן אחד משותף, ליאו. ללודן היה בן נוסף, מרקו, מנישואיה הראשונים עם בעלה לארי ג'ואחים, מפיק סרטים וטלוויזיה, ואיש הפצת סרטים, עמו התחתנה בשנות ה-50 של המאה ה-20. היא ניהלה רומן עם הצלם והמרצה ניק פרופרס, מי שצילם וערך את סרטה היחיד "וונדה".
ברברה לודן נפטרה בבית החולים מאונט סיני מסרטן השד לאחר שנתיים של מאבק במחלה.
טום לב
טום לֵבּ (נולד ב-21 במרץ 1989) הוא זמר צרפתי, נבחר כנציג צרפת בתחרות האירוויזיון לשנת 2020 ברוטרדם, הולנד.
ביוגרפיה
טום לב נולד ב-21 במרץ 1989 בפריז בירת צרפת. אמו היא העיתונאית ביאטריס מליסה, ואביו הקומיקאי מישל לב. הוא השלישי מבין שלושה ילדים, לאחר אחותו הזמרת פאני לב (נולדה ב-1986) ואחותו השנייה אלזה לב (נולדה ב-1988).
בשנת 2017, לאחר ששיחק במספר סרטים צרפתים, שיחק בתפקיד קטן בסרט האמריקאי "הפרפר" בכיכובו של ראמי מאלק. בשנת 2019 שיחק בקומדיה הצרפתית "אדמונד דה ברז'ראק".
בשנת 2021 שיחק בסרטו של דני בון "תקועים בפריז".
בשנת 2018 התרחשה פריצתו כזמר: הוא הוציא את הסינגל "Are We Too Late" בחסות חברת התקליטים Roy Label. ב-14 בינואר 2020 הכריזה רשות השידור הצרפתית France 2 כי טום לב ייצג את צרפת בתחרות השירה של אירוויזיון 2020 שתוכננה ל-18 במאי. אך עקב מגפת הקורונה לא התקיימה תחרות האירוויזיון באותה שנה.
שואת יהודי פולין
שואת יהודי פולין הוא רצח עם בו טבחו השלטון הנאצי בסיוע משתפי פעולה ובעלי בריתם ממדינות הציר במיליוני יהודים פולנים כחלק מהשואה שהתרחשה בזמן מלחמת העולם השנייה. מתוך 3,300,000 יהודים שחיו בפולין לפני המלחמה, רק 380,000 שרדו, כ-11.5% בלבד. כ-88.5% מיהודי פולין נרצחו בשואה וכמחצית מהנרצחים בשואה היו יהודי פולין.
יהדות פולין ואנטישמיות בפולין
יהדות פולין הייתה, הגדולה בקהילות ישראל בעולם. היהודים חיו בפולין למעלה מאלף שנים, שבהם היו תקופות שונות - תקופות של סובלנות ופריחה דתית ותרבותית ותקופות של אנטישמיות קשה, רדיפות, פרעות וגירושים.
במפקד של 1931 נספרו בפולין 3.1 מיליון יהודים, והם היוו 9.8% מן האוכלוסייה הכללית. באוכלוסייה העירונית היה שיעורם כ-30%. בשנות ה-1920 מרבית יהודי פולין עסקו במסחר, רוכלות ותעשייה זעירה בבתי מלאכה קטנים. בשנות השלושים חל תהליך של מעבר היהודים למקצועות חופשיים והם הפכו לכוח גדול ומשמעותי במקצועות הרפואה, המשפטים והעיתונות.
מצבם של היהודים בפולין בעשורים לפני המלחמה היה גרוע למדי עקב אנטישמיות מצד השלטונות והאוכלוסייה ועקב השפל הגדול. אנטישמיות בפולין הייתה קיימת במשך מאות שנים על רקע דתי ועל רקע כלכלי - והאשמות מול יהודים שהם "בלתי יצרניים" מפני שלא עבדו בחקלאות, ובגלל הלוואות בריבית. על רקעה מלחמת העצמאות הפולנית ב-1918 בוצעו פוגרומים שונים בהם השתתפו גם שוטרים וחיילים, נהרגו מעל 200 יהודים, דבר שהוביל לדו"ח מורגנטאו. חוזה ורסאי, וחוקת פולין החדשה הבטיחו שניהם שוויון זכויות ליהודים. כתוצאה מכך היגרו לפולין מאות אלפי יהודים נוספים מהשטח הסובייטי.
התעוררות האנטישמיות ברפובליקה השנייה התרחשה בעקבות עליית הלאומיות הפולנית שנתמכה על ידי ממשלת "המפלגה הלאומית הדמוקרטית" (אנדקים), וכן עקב אי זיהויים של היהודים כחלק מהעם הפולני ובידולם מהאוכלוסייה הפולנית. בנוסף, היו שהאמינו שיש ליהודים מזימה להשתלט על פולין ולהקים בה מדינה יהודית. ממשלות פולין החלו לרדוף את היהודים. ולדיסלב גרבסקי, הטיל את "גזירות גרבסקי" שכללו מיסים ו"נומרוס קלאוזוס" בלתי רשמי שהגביל את מספר היהודים באוניברסיטאות ל-10%. דברים אלה הובילו לעזיבה של יהודים אמידים רבים את פולין. חלקם של יהודים אלו (כשלושים אלף) עלה לארץ ישראל.
מצב היהודים השתפר מעט עם עלייתו לשלטון של המנהיג השמרן יוזף פילסודסקי בשנים 1926–1935, שהחליש מאוד את הפרלמנט. לאחר מותו שוב הורע מצב היהודים. מספרם של הסטודנטים היהודיים באוניברסיטאות הופחת בכוונה תחילה, והם הופרדו לספסלים נפרדים. משרות ממשלתיות היו חסומות בפני יהודים, ובשנת 1937 הגבילו האיגודים המקצועיים של הרופאים ועורכי הדין את חבריהם החדשים לפולנים נוצרים בלבד ושירות המדינה כבר חדל לחלוטין להעסיק יהודים. בשנת 1937 החלו פולין וצרפת לשאת ולתת על דרכים ואמצעים מעשיים לביצוע תוכנית מדגסקר שעיקרה טרנספר של אוכלוסייה יהודית לאי. בין 1935 ל-1937 נערכו 500 תקריות אנטישמיות בהן נרצחו 79 יהודים. לכך נתלוו בעיות כלכליות עקב חרם כלכלי מתמיד (בתמיכת הממשלה) על עסקי היהודים, פגיעה בחנויות יהודים יחד השפעות השפל הכלכלי הגדול על פולין. כל אלה צמצמו מאוד את רמת החיים של יהודי פולין שהגיעה לרמה הנמוכה ביותר בעולם היהודי. ערב מלחמת העולם השנייה הייתה הקהילה היהודית בפולין גדולה ופעלתנית ביותר בענייניה הפנימיים אך ענייה מאוד וממודרת מהחברה הסובבת.
לאנטישמיות בפולין היה בהמשך תפקיד מסייע לשואה. למרות מקרים מסוימים של סיוע מצד פולנים, חלק גדול מהאוכלוסייה היה עוין ליהודים, ולא היססו להסגיר אותם לשלטונות, לסייע ב"ציד" של יהודים, להשתלט על רכושם, ואף במקרים מסוימים לרצוח אותם. למשטרה הפולנית היה תפקיד חשוב בנושא זה.
האנטישמיות הפולנית והגזרות גרמו לחלק מהיהודים להימלט, עוד לפני פלישת גרמניה הנאצית. רבים מהיהודים שנמלטו מפולין הצילו בכך את חייהם. חלקם היגרו למדינות אירופה, אחרים נדדו לאמריקה, וחלקם ברחו מזרחה תוך כדי המלחמה לכיוון ברית המועצות. כמעט כל היהודים שניצלו ברחו מהמרחב הפולני-גרמני, ורק מעטי מעט ניצלו עקב הסתתרות בפולין גופא, או במסגרת עבודות כפייה אצל הגרמנים. ביישובים רבים בפולין נרצחו כל היהודים שלא ברחו. הבורחים היו בעיקר צעירים. משפחות רבות נמנעו מלברוח עקב הצורך לטפל בילדים או הורים מבוגרים.
פלישת גרמניה לפולין
ב-1 בספטמבר 1939 (י"ז באלול תרצ"ט), כוחות גרמניה הנאצית פלשו לפולין, ובכך החלה מלחמת העולם השנייה. עם כיבוש פולין בידי גרמניה החלה מיד רדיפת הקהילה היהודית שם, אם כי תוכנית הפתרון הסופי לא התגבשה אלא במהלך 1941 (תש"א), במועד שעליו חלוקים ההיסטוריונים. כיבוש פולין היה חלק מהאידאולוגיה של "מרחב מחיה" בה דגלו הנאצים. פולין חולקה לשלושה אזורים על-פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, ובכל אזור היה גורל היהודים שונה:
איגרת הבזק של היידריך
איגרת הבזק של היידריך היא איגרת הוראות שהוציא ריינהרד היידריך, ראש המשרד הראשי לביטחון הרייך, לקציני הכוחות שלו. היא פורסמה ב-21 בספטמבר 1939, עם כיבוש פולין בידי גרמניה בתחילת מלחמת העולם השנייה. האיגרת מפרטת כיצד להתייחס ולטפל ביהודי פולין.
גזירות ראשונות
בחודשים שלאחר "איגרת הבזק" הוטלו על יהודי פולין גזירות רבות:
הקמת הגטאות
בדצמבר 1939 נשלחה הודעה רשמית של היינריך הימלר, ראש האס אס, לכל מוסדות המפלגה הנאצית, לרשויות הערים, למשטרה ולמפקדות האס. אס, להקים גטאות ולרכז בהם את היהודים. הגטאות היו שלב בתוך תוכנית כוללת, שמטרתה הייתה סילוק היהודים.
הגטו הראשון הוקם בעיר פיוטרקוב טריבונלסקי, ואחריו הוקם גטו ורשה. כמה רחובות גודרו, וחל איסור על היהודים לצאת אל מחוץ לגדר. חלק מהגטאות הוקפו חומה גבוהה ואטומה, וחלק רק גדרות. הגטו היה מעין מדינה קטנה בפני עצמה, שתושביה הופרדו מהחברה הסובבת כאשר רמת ההפרדה משתנה בין גטו לגטו. בגטו לודז' למשל ההפרדה הייתה מוחלטת. לעיתים הונהג בו מטבע מיוחד. היהודים נותקו מפיקוחן של המערכות האזרחיות במדינה, הועברו לפיקוחו של הגסטאפו והוצאו למעשה אל מחוץ לחוק. בתחילה אפשרו ליהודים בעלי מקצועות חיוניים לצאת לעבוד מחוץ לגטו, ולצורך זה ציידו אותם בתעודות מעבר מיוחדות. לקראת 1941 נותק הגטו לחלוטין, ועל כל יושביו נאסר לצאת.
הגטו שימש את הגרמנים לכמה מטרות:
מטרות אלה בוצעו בכמה דרכים:
"תוכנית לובלין"
בחורף 1939–1940 הכינו הגרמנים את "תוכנית לובלין", תוכנית שמטרתה הייתה ליצור אזור מגורים יהודי במזרח פולין באזור העיר לובלין, אותו ראו הגרמנים כ"מרכז הרוע היהודי". באוקטובר 1939 הובלו 95 אלף יהודים ברכבות סגורות משטחים במערב פולין שסופחו לגרמניה, מווינה, מגרמניה ומצ'כיה לאזורים שוממים ליד לובלין. תנאי המעבר היו קשים וכ-25 אלף יהודים נספו בדרך. בניסקו, עיירה ליד לובלין, הם נצטוו להקים מחנה אך רק חלקם נשארו בו. חלק נמלטו לרוסיה וחלק אף חזרו לגרמניה.
מטרת התוכנית הייתה לטהר את אירופה מיהודים ולרכז אותם במקום אחד כדי שיהיה ניתן לפקח עליהם ולנצל את כוח עבודתם עד אשר ימותו מרעב ובמחלות. בשלב זה עדיין לא התגבש רעיון ההשמדה הכוללת, אך בתוכנית זו, כמו גם בתוכנית מדגסקר (ראו להלן) היו אלמנטים השמדתיים. הסברה הייתה שאופיו הביצתי של האזור יחולל מחלות ויביא למוות המוני. התוכנית הופסקה עקב חיכוכים על סמכויות בשלטון הנאצי וחוסר אמצעים לביצועה.
"תוכנית מדגסקר"
גרמניה סברה כי היא עומדת לנצח במלחמה ותכננה לפתור במהלכה את הבעיה היהודית באירופה. ביולי 1940, החזיק הצבא הגרמני במערב צרפת. האי מדגסקר אמור היה להימסר ליהודים על ידי ממשלת וישי, ממשלה שקמה בדרום צרפת ושיתפה פעולה עם הנאצים. התוכנית, שיוזמה הוא אדולף אייכמן, דרשה שלום כדי שתתבצע, שכן בריטניה שלטה בים התיכון ויכולה הייתה לסכל אותה על נקלה. מכיוון שכך היא הפכה ללא מעשית.
יש הסוברים כי התוכנית הייתה בעצם שם לפתרון הסופי לבעיית היהודים. טענה זו מתבססת על כך שהתוכנית לא הייתה ריאלית מבחינה מעשית. היטלר התנגד לריכוז גדול של יהודים במקום אחד בשל החשש ממרי אזרחי. בנוסף, על האי לא ניתן היה להחזיק כמות כה גדולה של אנשים והאקלים בו קשה.
התחלת השמדת יהודי פולין
עם כיבוש חלקי פולין שהוחזקו על ידי ברית המועצות, במבצע ברברוסה ביוני 1941, החלו יחידות השמדה מיוחדות בשם איינזצגרופן לפעול בשטחים שנכבשו, ולהרוג יהודים, לרוב בירי ליד בורות ירי.
במהלך ועידת ואנזה ב-20 בינואר 1942 הציע הד"ר יוזף בילר, שהיה "מזכיר המדינה" בשטחי הממשל הכללי, לריינהרד היידריך להתחיל ב"פתרון הסופי של בעיית היהודים" בשטחי הממשל הכללי. עם זאת, ההמתות הראשונות בגז, תחילה במשאיות גז, החלו במחנה חלמנו עוד בדצמבר 1941. בתקופה זו החלה השמדתם השיטתית של יהודי אירופה, והראשונים שנבחרו לכך היו יהודי הממשל הכללי.
שישה מחנות השמדה הוקמו – אושוויץ, בלזץ, חלמנו, מאידנק, סוביבור וטרבלינקה, ובהם הושמדו מיליוני יהודים. מתוך אוכלוסייה של מעל שלושה מיליוני יהודים לפני המלחמה, שרדו כשלוש מאות ושמונים אלף יהודים לאחריה. מתוכם כחמישים וחמישה אלף יהודים בפולין עצמה, אשר הסתתרו ביערות ובקרב פרטיזנים, והיתר שבו מברית המועצות, נמצאו במחנות בגרמניה או לחמו בשורות הצבאות הפולנים – צבא אנדרס והצבאות ששיתפו פעולה עם הצבא האדום. כן כלולים במספר זה יהודים שהצליחו לצאת לארצות המערב בתחילת המלחמה.
מבצע ריינהרד ו"האקציה הגדולה"
ביולי 1942 פתחו הנאצים במבצע ריינהרד, שבו עברו לביצוע רצח המוני בצורה שיטתית יותר. "האקציה הגדולה" היה מבצע חשאי של הנאצים בו הם פינו את היהודים שכלאו בגטו ורשה, אוכלוסייה של כ-400,000 נפשות, לעבר מחנה ההשמדה טרבלינקה ממזרח לגטו ולמחנות השמדה נוספים.
יהודי ורשה
ורשה, עיר הבירה של פולין, נכבשה על ידי הצבא הנאצי ב-28 בספטמבר 1939, אחרי קרוב לחודש של לחימה ושל מצור שאזרחים רבים נהרגו בהם. באותה עת נותרו בעיר כ-360,000 יהודים. מרבית מנהיגי הקהילה היהודית נמלטו מן העיר בתחילת ספטמבר 1939 ובהם גם ראש הקהילה מאוריצי מייזל. החיילים והשוטרים הנאצים החלו מיד לפגוע ביהודים ולהתעלל בהם, בייחוד ביהודים בעלי חזות דתית מובהקת או מי שלבושם העיד על מעמד חברתי גבוה. חנויות, בתי עסק ואוספי אמנות נשדדו. בתי מגורים של היהודים הוחרמו. ב-4 באוקטובר 1939, כחלק מהתארגנות הממשל האזרחי בעיר, הורו הנאצים לאדם צ'רניאקוב להקים יודנרט של 24 חברים ומינו אותו לעמוד בראשו.
בנובמבר 1939 החלו הנאצים לפרסם צווים נגד היהודים, כולל חובת ענידת סרט לבן ועליו מגן דוד כחול, הקפאת חשבונות בנקים, פיטורין ללא פיצויים ועוד. בתוך זמן קצר הידרדרו 95,000 מתוך 175,000 המפרנסים היהודים בוורשה לעוני ונאלצו למכור את רכושם כדי להתקיים. בינואר 1940 פרסמו הנאצים שהמזון יחולק בהקצבה על סמך כרטיסי מזון שיונפקו לכלל האוכלוסייה, כמות המזון שהוקצבה ליהודים, שהייתה קטנה מלכתחילה, הורדה עוד ועוד בהדרגה. צווים נוספים הגבילו את התנועה וההתכנסות של יהודים. ביוזמת הנאצים, כנופיות פושעים פולנים תקפו בתקופה זו יהודים. שום מוסד פולני מאורגן לא הביע התנגדות לתקיפות אלה.
גטו ורשה היה הגדול בגטאות היהודיים בפולין בתקופת השואה. במרץ 1940 הוחל בהקמת חומות לאורך גבולות "אזור מוגבל הנגוע במחלות מידבקות". מימון הבנייה הוטל על היודנרט. בקיץ 1940 הוקדמה שעות העוצר ליהודים שגרו מחוץ לאזור זה לשעה שבע בערב. ביום הכיפורים תש"א, 12 באוקטובר 1940, שודרה ברדיו פקודה מטעם מפקד מחוז ורשה כי יהודי ורשה אינם רשאים לגור בעיר פרט למקום שיועד להם. הנאצים הקציבו ליהודים פחות משלושה שבועות כדי לעבור אליו. היהודים נאלצו לנטוש מאחור רכוש רב. הגטו נחתם ב-15 בנובמבר 1940 ואז גילו תושביו כי על רובם נאסר לצאת מתחומו, והם נותקו מכל פרנסה או קשר אישי עם העולם החיצוני.
כ-100,000 פולנים פונו מן האזור ובמקומם הגיעו כ-180,000 יהודים, שהצטרפו לכ-200,000 שכבר גרו במקום. אוכלוסיית היהודים, שמנתה 30% מאוכלוסיית העיר, הצטופפה בשטח של פחות מ-3.5 קילומטרים רבועים- שהיווה 2% בלבד משטחהּ. בשיאו מנה הגטו כ-450,000 נפש. בגטו היו פחות מ-1,700 בניינים, רק 1,380 מהם היו בנייני מגורים, והיו בהם פחות מ-14,000 דירות בסך הכל. על-פי נתוני הנאצים הצטופפו בכל חדר בגטו ורשה בין שש לשבע נפשות בממוצע.
הרעב, הקור ותנאי התברואה הקשים, גרמו להתפרצות של מגפות ואת מותם של רבים. בנובמבר 1940, החודש שבו נסגר הגטו, מתו בו קרוב ל-500 בני אדם; בינואר 1941 – קרוב ל-900; באפריל 1941 יותר מ-2,000; ביוני 1941 קרוב ל-4,300; ובאוגוסט 1941, שבו הגיע מספר המתים בגטו לשיא, נפטרו יותר מ-5,500 בני אדם. מסוף קיץ 1941 ועד אפריל 1942 מתו בגטו בכל חודש בין 4,000 ל-5,000 בני אדם, אך ממאי 1942 ירד שיעור התמותה החודשי ירידה ניכרת. בסך הכל גרמו תנאי החיים האיומים בגטו את מותם של כ-80,000 בני אדם.
בשלבים המאוחרים של האקציה הגדולה הבינו היהודים שבגטו לאן נוסעות הרכבות ומה עלה בגורלם של המגורשים לפניהם. אנשי הגטו התלכדו והחלו לעסוק בפעילות מחתרתית תוך כדי שהם מקבלים סיוע מהמחתרת הפולנית. אל תוך הגטו הוברחו מצרכים, נשק ותחמושת לשימוש המחתרת בגטו.
ב-18 בינואר 1943 החל גירוש נוסף בגטו ורשה אליו התנגדו היהודים. החיסול הסופי של הגטו החל בערב פסח תש"ג, 19 באפריל 1943, ובתאריך זה החל מרד גטו ורשה בראשו עמד מרדכי אנילביץ'. מרד גטו ורשה היה המרי העירוני הראשון באירופה הכבושה ומעשה ההתנגדות הגדול ביותר של היהודים בימי השואה. הידיעות על המרד נפוצו בכל רחבי פולין הכבושה ובעולם כולו עוד בימי המלחמה, ועד עצם היום הזה הוא מהווה, ליהודים וללא-יהודים כאחד, סמל של גבורה נואשת. גטו ורשה נחרב סופית במאי 1943.
כמה מאות יהודים חיו בין חורבות הגטו אבל רק מעטים מהם הצליחו לשרוד. רבבות יהודים גורשו מוורשה למחנות בלובלין שם עבדו בתנאים קשים ורובם נרצחו בנובמבר 1943, ב"מבצע ארנטפסט" (Erntefest; "חג הקציר"). כמה אלפים מהמגורשים ששולחו לאושוויץ או למחנות עבודה במערב פולין לפני "מבצע ארנטפסט" נותרו בחיים לזמן מה. רובם נספו לקראת סוף המלחמה, בעבודת פרך, בסלקציות ובצעדות המוות. כ-20,000 יהודים, שרבים מהם התגוררו קודם לכן בגטו, נותרו אחרי חיסולו בצד הארי של ורשה, חלקם הסתתרו וחלקם התערבו באוכלוסייה הפולנית בזהות בדויה. יהודים אלו קיבלו סיוע מארגון מחתרת פולני בשם ז'גוטה. בתחילת 1944 הובאו לוורשה אסירים יהודים מיוון, מהונגריה ומאיטליה כדי להרוס את שרידי החורבות שנותרו בגטו.
בקיץ 1944 החל בוורשה המרד הפולני, ובו נהרגו יותר מ-23,000 לוחמים ויותר מ-150,000 אזרחים. עם ההרוגים נמנו יהודים רבים, ובהם לוחמים שהשתתפו בקרבות. חיילי הצבא האדום עמדו מנגד. על-פי פקודה ישירה של היטלר הוחרבה ורשה עד היסוד. ב-17 בינואר 1945 שוחררה ורשה. יותר מ-80 אחוזים מבתיה נהרסו, ותושביה גורשו ממנה. כ-685,000 מתושבי ורשה נספו במשך המלחמה, ובהם 370,000 יהודים. רק כמה מאות מיהודי ורשה שרדו את המרד הפולני, ופחות מ-2,000 חזרו מן המחנות.
יהודי לודז'
ערב מלחמת העולם השנייה הגיעה הקהילה היהודית בלודז' לכ-225,000–233,000 נפשות, והייתה הקהילה היהודית השנייה בגודלה בפולין אחרי ורשה. היהודים היוו כשליש מאוכלוסיית העיר. ב-8 בפברואר 1940 הגרמנים הגבילו את מגורי היהודים לרחובות מסוימים בעיר העתיקה של לודז' והרובע הסמוך (גיטו פתוח), האזורים שהפכו מאוחר יותר לגטו.
ב-20 בדצמבר 1941 הודיע רומקובסקי, ראש היודנרט בגטו, כי 20,000 יהודים יגורשו מהגטו, והם ייבחרו על ידי היודנראט מבין הפושעים, האנשים שסירבו לעבוד ועוד. ועדת פינוי הוקמה כדי לסייע בבחירת הקבוצה הראשונה של המגורשים. המגורשים נשלחו אל מותם במחנה ההשמדה חלמנו. ב-15 במאי 1942 גורשו מלודז' עוד כ-55,000 אנשים אל מותם. עד ספטמבר 1942, רומקובסקי ויהודי לודז' למדו שגירוש פירושו מוות, בעיקר כשראו שמטענם של המגורשים הוחזר לגטו לעיבוד מחדש. הם היו עדים לפשיטה הגרמנית על בית החולים לילדים, שבה כל החולים נלכדו, הוכנסו למשאיות ולא נראו שוב. אנשים החלו לחשוד בגורלם של חבריהם שגורשו. פקודה גרמנית חדשה דרשה כי 20,000 ילדים יהודים יימסרו לגירוש, דבר שעורר מהומה. רומקובסקי היה משוכנע כי הסיכוי להישרדות יהודית תהיה רק בעבודה פרודוקטיבית לרייך. הוא פנה להורי הילדים בגטו בפניה נרגשת למסור את הילדים וכך נעשה. חלק מהמשפחות בחרו בהתאבדות.
בשנת 1944 היווה גטו לודז', עם כ-70,000 תושביו, הריכוז הגדול ביותר של יהודים במזרח אירופה. הגטו הפך למחנה עבודה אחד גדול, שבו הישרדות תלויה אך ורק ביכולת לעבוד. בתי הספר ובתי החולים נסגרו, ומפעלים חדשים, כולל מפעלי חימוש, הוקמו. כוחות סובייטיים היו במרחק של 60 קילומטרים משם והתקדמו במהירות, והניצולים חיו על שמועות עקשניות של ישועה. ואז, לפתע, הסובייטים הפסיקו את התקדמותם.
בקיץ של שנת 1944, הגרמנים החליטו להתחיל בחיסול הדרגתי של האוכלוסייה שנותרה. מ-23 ביוני ועד 15 ביולי, כ-7,000 יהודים גורשו למחנה ההשמדה חלמנו, שם נרצחו. קצב החיסול הואט בשל פרוק מחנה חלמנו עקב התקרבות הצבא האדום. עד ב-28 באוגוסט 1944, נרצחו באושוויץ אלפים מתושבי המחנה, כולל רומקובסקי ומשפחתו. כמה מאות אנשים נותרו בגטו לנקות ולאסוף את הציוד הנותר. עם התקרבות נסיגת הגרמנים מהמקום נחפרו עבור קומץ יהודים אלו שמונה בורות של קברי-אחים לעתיד בקצה בית הקברות היהודי, אך הסתתרותם הצילה אותם מגורלם הצפוי להם מידי הגרמנים. רק 877 יהודים שרדו ביום בו לודז' שוחררה בידי הצבא הסובייטי ב-19 בינואר 1945, כולל 12 ילדים. בסך הכל, רק כ-10,000 מתוך כ-204,000 היהודים שעברו בגטו לודז' שרדו את המלחמה.
יהודי לבוב
ערב מלחמת העולם השנייה הייתה קהילת לבוב השלישית בגודלה מבין קהילות יהדות פולין. כ-110,000 יהודי לבוב היוו כשליש מאוכלוסיית העיר. ב-1939 נחתם הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית, והעיר עברה לריבונות סובייטית. ביוני 1941 נכבשה לבוב על ידי הנאצים במסגרת פלישתם לברית המועצות (מבצע ברברוסה). עם הפלישה ברחו מלבוב כעשרת אלפים יהודים בעקבות הצבא הסובייטי אל תוככי ברית המועצות. 6,000 יהודים נרצחו כבר בימים הראשונים לכיבוש העיר על ידי נאצים ומשתפי פעולה בשני פוגרומים.
יהודי קרקוב
לפני המלחמה חיו בקרקוב 60 עד 80 אלף יהודים, שחיו בעיר מהמאה ה-13. בנובמבר 1940 החל הגירוש בכוח של יהודי קרקוב לעיירות הסביבה. עתה הורשו היהודים לשאת עמם רק מטען של 50 קילוגרמים לנפש. עד מרץ 1941 גורשו בכוח כ־40,000 יהודים (נוסף על העוזבים עצמאית), ובעיר נשארו כ־21,000 יהודים רשומים, שלפי הגרמנים היו נחוצים למאמץ המלחמתי (בלי להביא בחשבון כ־6,000 יהודים משוערים ששהו בעיר באופן בלתי חוקי). גטו קרקוב הוקם רשמית ב־20 במרץ 1941 בשכונת העוני פודגוז'ה (Podgorze). המושל הנאצי אוטו וכטר הכריז על הקמתו ודרש מכל היהודים להתרכז בו עד 20 באפריל 1941. 15,000 יהודים נדחסו לאזור שיושב בעבר על ידי 3,000 אנשים שגרו במחוז, שכלל 30 רחובות, 320 מבני מגורים, ו־3,167 חדרים. כתוצאה מכך, דירה אחת הוקצתה לכל ארבע משפחות יהודיות ורבים חיו ברחוב. הגטו פעל כאזור מתוחם וסגור במשך שנתיים עד לחיסולו הסופי במרץ 1943, עם משלוח אחרוני היהודים בו למחנות ההשמדה בלז'ץ ואושוויץ.
יהודי ביאליסטוק
לפני מלחמת העולם חיו בביאליסטוק כמעט 60,000 יהודים. באוגוסט 1941, הורו הנאצים על הקמת גטו ביאליסטוק. כ-50,000 יהודים תושבי העיר והאזור הסמוך לה, שוכנו באזור קטן של העיר. מרבית האסירים הועבדו בעבודות כפייה, לרוב במפעלי הטקסטיל והחימוש ששכנו בתוך גבולות הגטו ולעיתים גם בעבודות כפייה מחוץ לגטו. היודנראט הקים בגטו בית תמחוי, מרפאה ושירותים אחרים. בפברואר 1943, קבוצה ראשונה של כ-10,000 יהודי ביאליסטוק גורשו אל מותם בקרונות בקר לטרבלינקה. ב-16 באוגוסט 1943, החל חיסולו הסופי של הגטו. כ-300 עד 500 אסירים בראשם עמדו מרדכי טננבוים ממייסדי אי"ל ועמיתו דניאל מושקוביץ ארגנו את מרד גטו ביאליסטוק אך זה נכשל כמעט לגמרי. כ-150 לוחמים הצליחו לברוח ליערות המקיפים את ביאליסטוק, והם הצטרפו ליחידות הפרטיזנים של הארמייה קריובה וארגונים אחרים ושרדו את המלחמה. רק כמה מאות יהודים מביאליסטוק שרדו את השואה.
אושקוש
אושקוש (באנגלית: Oshkosh) היא בירת מחוז וינבגו במדינת ויסקונסין בארצות הברית. העיר שוכנת על הגדה המערבית של אגם וינבגו במרכז ויסקונסין, במקום בו נשפך אליו נהר הפוקס. בעיר מתגוררים 66,083 תושבים (נכון ל-2010), ובמטרופולין שלה מתגוררים 166,994 תושבים.
שואת יהודי פולין
יהודי לובלין
בזמן הכיבוש הגרמני בשנת 1939, חיו בלובלין כ-42 אלף יהודים, שיהוו כשליש מכלל אוכלוסיית העיר. ב-25 באוקטובר נערך מפקד לאוכלוסייה היהודית, ונמנו בו 37,054 יהודים. צעירים רבים כבר עזבו את העיר כשניסו להימלט דרך קו התיחום בחלק הכיבוש הסובייטי של פולין. הנהגת האס אס החליט להקים בסביבת הכפר ניסקו במחוז לובלין "שמורה יהודית" עבור יהודי הרייך. מדצמבר 1939 ועד פברואר 1940 גורשו כ-20,000 יהודים מן הרייך ומהשטחים המערביים של פולין לאזור לובלין, כחלק מתוכנית גדולה יותר שהופסקה באפריל 1940. לאחר הפסקת הגירושים הועברו המגורשים ללובלין, ואחרים לגטאות הקטנים בעיירות גלוסק, פיאסקי ובלז'ץ. במהלך 1940 התקיימו בלובלין והסביבה פשיטות רבות של יחידות האס אס והמשטרה, שלקחו יהודים לעבודות כפייה במחנות עבודה באזור בלז'ץ, לצורכי בניית גבולות מבוצרים. רבים מהם מתו בשל התנאים ששררו שם. עוד לפני היווצרות הגטו, כ-10,000 יהודים גורשו מלובלין בתחילת מרץ לסביבה הכפרית של העיר.
אושקוש
היסטוריה
ב-1853 קיבלה אושקוש מעמד של עיר בעת שישבו בה כ-2,800 תושבים. ב-1859 נפתחה בה מסילת רכבת שעזרה להתפתחותה. באותה תקופה נודעה העיר בכינוי "בירת הנסורת של העולם" ובשנת 1860 פעלו בה 11 מנסרות עץ. בשנת 1870 הפכה אושקוש לעיר השלישית בגודלה בוויסקונסין עם אוכלוסייה של יותר מ-12,000 תושבים. תעשיית העץ המשיכה לשגשג ולהוות את הענף הכלכלי העיקרי בעיר ובשנת 1874 פעלו בעיר 47 מנסרות עץ. ב-28 באפריל 1875 פרצה באושקוש שרפה גדולה שגרמה לנזקים כבדים בחלקה הצפוני של העיר, 70 חנויות, 40 מפעלים ו-500 בתים עלו באש. ב-1895 נוסד בעיר מפעל לבגדי עבודה. ב-1937 החברה אימצה את השם אושקוש ב'גוש. בהדרגה החלה החברה להתמקד בבגדי ילדים, עד שב-1993 הם היוו 95% מהמכירות. המפעל נסגר ב-1997, אך המותג נרכש על ידי חברת הביגוד Carter's.
שואת יהודי פולין
יהודי לובלין
ב-24 במרץ 1941, הוקם גטו לובלין. הגטו הכיל כ-34,000 איש מיהודי העיר שנותרו בה, וכן עקורים ממקומות שונים בפולין. הבעיה הקשה ביותר הייתה תנאי החיים הלא היגייניים. בקיץ 1941 פרצה בו מגפת טיפוס שאף על פי שצומצמה על ידי צוותי רפואה, קשה היה להשתלט עליה עקב הצפיפות, הרעב והמחסור בציוד רפואי. עד למרץ 1942 לא היה בגטו סגר קפדני. אנשי מקצוע יהודיים רבים ובני משפחותיהם המשיכו להתגורר מחוץ לגטו ועבדו עבור הכוחות הכובשים. לאחר מכן נאסרה היציאה ממנו, מלבד קבוצות העבודה שעבדו מחוצה לו. יהודים רבים מגטו ורשה ברחו ללובלין, בתקווה לתנאי חיים טובים יותר. גטו לובלין היה אחד הגטאות הראשונים שהנאצים הועידו לחיסול. ב-16 במרץ 1942 הודיע מפקד האס אס במקום, גלובוצניק, על חיסולו המתוכנן של הגטו וגירוש היהודים למחנה ההשמדה בלז'ץ, דבר שהחל את מבצע ריינהרד. הגירושים לבלז'ץ החלו בשעות הבוקר המוקדמות של 17 במרץ 1942. השומרים הגרמנים והאוקראינים סגרו את הגטו וערכו חיפושים בבתים. הם תפסו את מרבית המסתתרים שנרצחו במקום. בתוך פחות מחודש, עד 14 באפריל גורשו כ-30,000 מתושבי הגטו בקרונות בקר, ברכבת המזרחית אל מחנה ההשמדה בלז'ץ, שם הומתו לאחר הגעתם בתאי הגזים.
כ-4000 היהודים שנותרו מגטו לובלין, נלקחו לגטו קטן יותר בשם מידן טטרסקי בפרברי העיר, אשר גודר בתיל דוקרני. התנאים בו היו קשים ורבים היו זרוקים ברחובות. בחודשים ספטמבר עד אוקטובר 1942, מרבית יושביו נשלחו אל מחנה מיידנק, ונרצחו שם במהלך מבצע חג הקציר באוקטובר 1943. כמה אנשים שהצליחו להימלט בעת חיסול גטו לובלין עשו את דרכם אל גטו ורשה, על מנת להזהיר את מנהיגיו שהנאצים נחושים בדעתם להשמיד את כל האוכלוסייה היהודית בפולין. אף על פי שהצליחו לשכנע אחדים, אחרים, כולל ראש היודנראט אדם צ'רניאקוב, דחו את הדו"חות שדיברו על רציחות המוניות כבתור הגזמות. מתוך האכולוסיה שחיה בעיר בתחילת המלחמה, רק על 200–300 יהודים מלובלין שרדו את השואה.
אושקוש
כלכלה
כלכלת אושקוש מסתמכת בעיקר על תעשייה ובמידה פחותה יותר על תיירות. עם החברות הגדולות בעיר נמנית חברת אושקוש, המתמחה בייצור כלי רכב כבדים.
שואת יהודי פולין
יהודי ראדום
לפני מלחמת העולם השנייה חיו בעיר ראדום כ-30,000 יהודים, שהיוו אז כשליש מהתושבים, בקהילה יהודית משגשגת, חלק גדול מהם חסידים. עם רבני העיר במשך השנים נמנו גם הרב שמואל מוהליבר והרב אברהם צבי פרלמוטר.
אושקוש
חינוך
בעיר נמצאת אוניברסיטת ויסקונסין-אושקוש, אחת האוניברסיטאות הגדולות בוויסקונסין.
שואת יהודי פולין
יהודי ראדום
העיר נכבשה בידי הנאצים בספטמבר 1939, והיגרו אליה פליטים יהודים מיישובי הסביבה מחוזות פוזנן ולודז'. בתקופת ראש השנה ויום הכיפורים חולל בית הכנסת בידי הנאצים. בסוף אוקטובר החלו הנאצים בהחרמת מפעלים וחברות בבעלות יהודית. בדצמבר 1939, בעקבות דרישת הנאצים, הוקם יודנראט בראשות יוסף דיאמנט, אשר שימש את כל מחוז ראדום. תפקיד היודנראט היה, בין השאר, לספק עובדי כפייה למפעלים בעיר, בעיקר לשיקום מפעל הנשק והתחמושת לוצניק (Łucznik). לפי מפקד אוכלוסין מתחילת 1940 התגוררו במחוז ראדום כ-280,000 יהודים.
במהלך חודש מרץ 1941 הוקמו בעיר שני גטאות – גדול בן 25 אלף תושבים, וקטן בן 8000 תושבים. הגטאות נסגרו ב-7 באפריל. גבולות הגטו סומנו בשלטים במקום בגדר. תושבי שני הגטאות סבלו מרעב ומחלות וכמה אלפים מתושביהם נספו עד תחילת הגירושים. ביחס לגטאות אחרים בפולין היה המצב הכללי בגטו ראדום טוב באופן יחסי. ב-6 באוגוסט 1942 החלה אקציה בה גורשו 8000 יהודים (ברובם מהגטו הקטן), ברכבת בקר בת 60 קרונות למחנה ההשמדה בטרבלינקה. חיסול הגטו הגדול החל 11 ימים לאחר מכן באותה מתכונת. יחידת חיסול נאצית, מלווה בכוחות עזר אוקראינים נכנסה לגטו הגדול והחלה לרוקן אותו מתושביו. הפעולה ארכה מספר ימים ו-17,000 תושבי הגטו שולחו בשלושה משלוחים למחנה ההשמדה בטרבלינקה. כ-4,000 יהודים שרדו את הגירושים. הם הועסקו בעבודות כפייה שונות ורוכזו בשני רחובות. אחרוני היהודים נשלחו ב-26 ביולי 1944 ממחנה שקולנה בצעדת מוות בת יומיים לעיירה טומאשוב, שם המתינו שבוע לרכבת שלקחה אותם לאושוויץ.
אושקוש
תחבורה
את אושקוש משרת נמל התעופה האזורי ויטמן, הנמצא במרחק 4 קילומטרים דרומית למרכז העיר. מדי קיץ, במשך שבוע ימים, נערכת בשדה התעופה תערוכת מטוסים ומופע אווירי (EAA AirVenture Oshkosh). לשדה מגיעים כ-10,000 כלי טיס ולמעלה מחצי מיליון מבקרים, דבר המניב הכנסות של למעלה מ-100 מיליון דולר לעיר ולסביבתה. במשך שבוע האירוע, מגדל הפיקוח של שדה התעופה נושא בתואר "מגדל הפיקוח העסוק ביותר בעולם".
שני נחשוני
שני נחשוני (נולדה ב-29 ביולי 1985) היא עיתונאית ישראלית המשמשת ככתבת בדסק התרבות בתאגיד השידור הישראלי.
קריירה
ב-1995, כשהייתה בת 10, הייתה חברה בלהקת השכנים של צ'יץ'.
נחשוני היא בעלת תואר ראשון בעיצוב פנים מבנה וסביבה ממכללת שנקר.
את שירותה בצה"ל עשתה בתחנת הרדיו הצבאית גלי צה"ל ובתחנת הבת גלגלצ והגישה מספר תוכניות בתחנות. ב-2005 עזבה את גלי צה"ל וגלגלצ, ועברה לרדיו ירושלים, במקביל לעבודתה ברדיו ירושלים, שימשה כתחקירנית בהעולם הבוקר וכמגישת "המהדורה" בערוץ הראשון.
ב-2007 עברה לרדיו תל אביב והגישה את התוכנית "משהו משהו". ב-2010 עברה להגיש את התוכנית "זורמות" עם עדי שילון, וב-2012 החלה לשמש כמגישה מחליפה בתוכנית הבוקר עם סלוצקי ודומינגז.
אושקוש
תחבורה
אושקוש נמצאת על מסלול כביש בין-מדינתי 41, המקשר בין העיר גרין ביי לבין מדינת אילינוי.
שני נחשוני
קריירה
ב-2013 עזבה את תוכניתה עם שילון, אולם המשיכה לעבוד ברדיו תל אביב עד 2015. אז החלה לעבוד בערוץ 2 ככתבת דיגיטל בתוכניות שיחת היום ומדברים על זה, וככתבת בחטיבת החדשות האנגלית ב-I24NEWS.
ב-2017 עזבה את תפקידיה בערוץ 2 וב-I24NEWS והצטרפה לתאגיד השידור הישראלי, שהיה בשלבי הקמה. שם, היא משמשת ככתבת תרבות בכאן חדשות, מבזקנית ומגישה מחליפה בתוכנית "חדשות הלילה".
נחשוני נשואה ואם לבת. מתגוררת בתל אביב.
שואת יהודי פולין
קהילות נוספות
מעל 200 קהילות יהודיות שחיו בפולין במשך מאות שנים סבלו מגורל דומה של גרוש, התעללות ורצח. להלן סיפורן של חלק מהקהילות.
לפני מלחמת העולם השנייה חיו בסוסנוביץ כ-30,000 יהודים, שהיוו כ-20% מאוכלוסיית העיר. לאחר הכיבוש הגרמני גרשו הנאצים לסוסנוביץ את היהודים מהקהילות הקטנות שבסביבתה, בשיאו היו בגטו כ-45,000 איש. מאז הוקם הגטו, החלו יהודים להישלח למחנות עבודה והשמדה במעין 'טפטוף' קבוע. אלפי יהודים גורשו מהגטו לאושוויץ ביוני 1943. הגטו חוסל חודשיים לאחר מכן, בחודש אוגוסט, וכמעט כל היהודים שנותרו בו גורשו גם כן לאושוויץ. כמה מאות יהודים נותרו בגטו שרודאלה, שחוסל בינואר 1944. במהלך הגירוש הסופי באוגוסט 1943, הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) בבנדין וסוסנוביץ קיים מרד נגד הגרמנים, כאקט אחרון של התרסה, אך הוא לא צלח, ומרבית הלוחמים היהודים נהרגו מול הכוחות הגרמניים העדיפים.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בקיילצה כ-24,000 יהודים, ומיד לאחר הכיבוש הגרמני בספטמבר 1939 החלו פעולות כנגד היהודים בה – החרמת רכוש, הטלת קנסות, חטיפה לעבודות כפייה וכדומה. באפריל 1941 הוקם גטו קיילצה, שהכיל בשיאו כ-27,000 יהודים, לאחר שגם יהודים מהסביבה ואפילו מווינה הועברו אליו. מרבית היהודים בגטו הועסקו בעבודות כפייה. באוגוסט 1942 החל חיסולו של הגטו, שנמשך 5 ימים: למעט כ-2,000 יהודים, שהועברו למחנות עבודה, נשלחו מרבית היהודים לטרבלינקה בשלושה משלוחים, ונרצחו שם, וקרוב ל-2,000 יהודים, בעיקר ילדים, קשישים ונשים הרות, נרצחו עוד בשטח הגטו.
ההתיישבות היהודית בקרשוביץ החלה בתקופת דוכסות קרקוב הגדולה בין השנים 1818-1846 ונמנו בה כ-20 יהודים. ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בקרשוביץ כ-481 יהודים. על פי רישומים שנעשו עם סיום המלחמה, כמעט כולם נרצחו.
התיישבות היהודים בעיר זֶ'שוּב (בפי היהודים: ריישא), החלה במאה ה-15. בפרוץ מלחמת-העולם השנייה היה מספרם היהודים בעיר -14,000, והם היו כשליש מכלל אוכלוסיית העיר. אל העיר גורשו יהודים מכפרי הסביבה ומערים במערב פולין. ב-17 בדצמבר 1941 הוקם גטו ז'שוב, שאליו נשלחו יהודים מהערים והכפרים הסובבים את ז'שוב. ב-7 ביולי 1942 נערכה סלקציה בגטו ז'שוב: מתוך 23,000 היהודים שהיו כלואים בגטו, נשלחו 2,000 אל בורות הירי של יער רודנה, שם חוסלו ביריות אל תוך הבורות שהוכנו מראש; כ-14,000 נוספים נשלחו למחנה ההשמדה בלז'ץ. ב-8 באוגוסט נעשה משלוח שני לבלזץ, בעיקר של נשים וילדים, ובנובמבר משלוח שלישי.
Z: ההתחלה של הכל
Z: ההתחלה של הכל (באנגלית: Z: The Beginning of Everything) היא סדרת דרמה תקופתית אמריקאית. את סדרת הטלוויזיה יצרו דון פרסטוויץ' וניקול יורקין עבור אולפני אמזון. שידור הבכורה של הסדרה היה ב-5 בנובמבר 2015. הסדרה מבוססת על הרומן "Z: A Novel of Zelda Fitzgerald" מאת תרזה אן פאולר. הסדרה מציגה גרסה בדיונית של חייה של הסופרת ואשת החברה האמריקאית זלדה סייר פיצג'רלד (כריסטינה ריצ'י) בשנות ה-20 של המאה העשרים. אירועי העונה הראשונה כוללים את היכרותה ונישואיה לסופר פרנסיס סקוט פיצג'רלד - שעדיין לא היה מפורסם - והמתחים שבחיי הנישואים שלהם שבאו בעקבות אורח חיים הכולל מסיבות ושתיית אלכוהול.