cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כנסיית השילוש הקדוש (אנטארקטיקה)
היסטוריה
בכנסייה מוצבים בכל עת כומר אחד או שניים מלאוורת השילוש-סרגייב, אשר התנדבו לשרת באנטארקטיקה ומוחלפים בתפקידם מדי שנה. הכמרים מעניקים שירותי דת לצוות תחנת המחקר הרוסית, לאנשי צוות של תחנות מחקר אחרות באנטארקטיקה ולתיירים. לטובת המבקרים מאמריקה הלטינית נערכים בכנסייה מעת לעת טקסים בספרדית. בעת שאינם עסוקים בעבודתם בכנסייה מסייעים הכמרים באחזקת תחנת המחקר הרוסית.
בינואר 2007 נערכה בכנסייה חתונה. בשנת 2016 ביקר בכנסייה הפטריארך קיריל הראשון של מוסקבה, ראש הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
ג'ון טאוורנר
ג'ון טאוורנר (באנגלית: John Taverner; נולד ב-1490 בקירוב, נפטר ב-18 באוקטובר 1545) היה מלחין ונגן עוגב אנגלי, שנחשב למלחין האנגלי החשוב ביותר בתקופת חייו.
קריירה
טאוורנר היה נגן עוגב ראשון ומנצח המקהלה של קולג' כריסט צרץ' באוניברסיטת אוקספורד. לתפקידיו אלה מינה אותו החשמן תומאס וולזי ב-1526. הקולג' נוסד בשנת 1525 על ידי החשמן וולזי, ונודע אז בשם קרדינל קולג'. לפני מינויו זה שימש טאוורנר כלבלר עמית בכנסיית מכללה בטאטרשול, לינקולנשייר. ב-1528 ננזף על קשרים (מעוטי חשיבות, ככל הנראה) עם הלותרנים, אך ניצל מעונש בשל היותו "מוזיקאי ותו לא". בשנת 1529 סר חנו של וולזי וב-1530 עזב טאוורנר את הקולג'.
ככל הידוע, לא נשא טאוורנר במשרות מוזיקליות נוספות וגם את יצירותיו המוכרות אי אפשר לתארך למועד מאוחר מזה, כך שייתכן, שהוא הפסיק להלחין. לעיתים קרובות נאמר, שאחרי שעזב את אוקספורד עבד טאוורנר כסוכנו של תומאס קרומוול וסייע לו בפירוק המנזרים, אם כי אמיתות הסברה הזאת מוטלת כיום בספק רציני. ידוע שהשתקע בסופו של דבר בבוסטון, לינקולנשייר, שם חי כבעל אחוזה זוטר באמידות סבירה. הוא התמנה לחבר במועצת העיר בוסטון בשנת 1545, זמן קצר לפני מותו. טאוורנר קבור מתחת למגדל הפעמונים בכנסיית הקהילה בבוסטון, אנגליה.
יצירות
רוב המוזיקה של טאוורנר ווקאלית וכוללת מיסות, מגניפיקטים ומוטטים. עיקר יצירתו מתוארך, על פי ההשערה, לשנות ה-20 של המאה ה-16. המוטט המוכר ביותר שלו הוא Dum Transisset Sabbatum.
המיסה המפורסמת ביותר שלו מבוססת על שיר פופולרי, "רוח המערב" (גם ג'ון שפארד וכריסטופר טיי כתבו בהמשך מיסות המבוססות על אותו שיר). "מיסת רוח המערב" של טאוורנר יוצאת דופן לתקופה, משום שנעימת הנושא מופיעה בכל אחד מארבעת החלקים במפעם שונה. המיסות שלו מתוכננות בדרך כלל כך, שכל אחד מארבעת הפרקים (גלוריה, קרדו, סנקטוס-בנדיקטוס ואגנוס) שווה פחות או יותר באורכו לאחרים, דבר המושג במקרים רבים באותו מספר חזרות על החומר התמאטי בכל אחד מן הפרקים. במיסת רוח המערב, למשל, חוזר הנושא תשע פעמים בכל פרק. כיוון שאורך הטקסטים בכל אחד מהפרקים שונה מאוד מזה שבאחרים, טאוורנר משתמש בעיטורים קוליים (מליסמאטה) בפרקים, שהמילים בהם מועטות יותר.
בכמה מן המיסות האחרות שלו הוא משתמש בטכניקת הקנטוס פירמוס, שבה מלודיית קנטוס פלאנוס בעלת ערכי צליל ארוכים ניתנת לקול פנימי, במקרים רבים הטנור. בין הדוגמאות למיסות קנטוס פירמוס כוללות את Corona Spinea ואת Gloria tibi Trinitas. טכניקת כתיבה אחרת נמצאת במיסה Mater Christi, המבוססת על חומר שנלקח ממוטט שלו באותו שם וידועה משום כך כמיסה "נגזרת" או "פארודית".
המיסה "גלוריה טיבי טריניטה" הביאה לראשונה סגנון של יצירה אינסטרומנטלית, הידוע בשם "אין נומינה". אף כי המיסה כתובה לשישה קולות, כמה מן הקטעים הווירטואוזיים יותר כתובים למספר קטן יותר של קולות ומיועדים, על פי ההשערה, לסולנים, טכניקת חיבור המופיעה בכמה מן המיסות שלו. הקטע במילים "אין נומינה..." ב"בנדיקטוס" כתוב לארבעה קולות, כשהקנטוס פלאנוס בקול האלט. קטע זה של המיסה נעשה פופולרי כיצירה אינסטרומנטלית להרכב ויול, מלחינים אחרים החלו לכתוב יצירות אינסטרומנטליות על פי דגם זה.
חיי טאוורנר שימשו נושא ל"טאוורנר", אופרה מאת פיטר מקסוול דייוויס.
פלגת הארמייה C (האימפריה הגרמנית)
פלגת הארמייה C הייתה פלגת ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית.
היסטוריה
ב-18 בספטמבר 1915 הוקמה פלגת הארמייה C, בפיקודו של גנרל הרמן פון שטרנץ. פלגת הארמייה הגנה באזור לורן, משמאל לארמייה החמישית. ב-4 בפברואר 1917 פרש פון שטרנץ מתפקידו, ובמקומו מונה למפקד הארמייה גנרל מקס פון בהן. ב-5 במרץ 1917 מונה פון בהן למפקד הארמייה השביעית, ובמקומו מונה גנרל גאורג פוקס. ב-9 בנובמבר 1918 פרש גנרל פוקס מתפקידו, ובמקומו מונה גנרל אדוארד פון בלו שפיקד על פלגת הארמייה עד לסיום המלחמה.
ב-11 בנובמבר 1918 עם שביתת הנשק, פורקה פלגת הארמייה.
18 בספטמבר 1914
בעת הקמתה, כללה פלגת הארמייה את היחידות הבאות:
30 באוקטובר 1918
בסוף המלחמה, כללה פלגת הארמייה את היחידות הבאות:
אישה נאמנה
אישה נאמנה הוא שיר שהקליט הזמר הישראלי ישי לוי. הוא יצא לאור ב־2008 כסינגל מתוך אלבום האולפן "ריקוד רומנטי". זאב נחמה כתב והלחין את השיר ויורם פויזנר עיבד אותו.
רקע
השיר מתואר באופן תדיר כאחת מהקלאסיקות של הזמר המזרחי והעברי. לוי אמר שמאז השירים "ריקוד רומנטי" ו"אישה נאמנה" קהל המאזינים שלו הפך מגוון ונרחב ויותר.
הצלחה
"אישה נאמנה" הוצג כמועמד למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־24 באפריל 2008, ולא הצליח להיכנס למצעד בשבוע שלאחריו. עם זאת, כעבור שלושה חודשים בדיוק (ב־24 ביולי) שוב הוצג השיר כמועמד, והפעם זכה להצלחה: הוא צעד 15 שבועות, עד 4 בדצמבר 2008, ובשיאו הגיע למקום השביעי (ב־28 באוגוסט). גם במצעד השנתי (תשס"ח) של התחנה זכה השיר להצלחה רבה, ודורג במקום התשיעי. במצעד השנתי של גלגלצ הוא דורג במקום ה־17.
מאיר סטולביץ
הרב מאיר סטולביץ (בכתיב יידי: סטאלעוויץ; ח' בכסלו תר"ל, 1870 – ל' בשבט תש"ט, 1 במרץ 1949) היה רבה האחרון של חסלביץ שבבלארוס, ולאחר עלותו לארץ ישראל כיהן כרבה של שכונת זיכרון משה בירושלים.
תולדותיו
נולד באיישישוק לר' אברהם סטולביץ. למד בווילנה ולאחר נישואיו היה תלמיד הרב אלכסנדר משה לפידות בעיר ראסיין, אצלו למד תשע שנים. נישא לרחל לאה בת שמואל ויינר מראסיין (נפטרה בערך בשנת תרע"ב) ולהם בן אחד. בתחילת דרכו ברבנות כיהן כרבה של גירטיגלה, בתפקיד זה החזיק כ-15 שנה. באותן שנים חיבר את החלק הראשון של ספרו "מבית מאיר". בהמשך נתמנה לרב בקפצווא שבפלך סובאלק, אולם כעבור כחצי שנה, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא ברח מעירו, נדד באוקראינה וכיהן בה ברבנות. לאחר מלחמת העולם מונה לרב בעיר שביז שבמחוז ויטבסק. לאחר כשש שנים החל לשמש ברבנות העיר חסלביץ והיה רבה האחרון של העיר.
בקיץ שנת תרפ"ט נישא בשנית לחיה גיטל, בתו של הרב יצחק יוספזון מהעיר איווה שבפלך וילנה. השלטונות הרוסים הערימו קשיים וצרות על מורי הוראה בארצו והחל משנת תר"ץ פתח במאמצים לעלות ארצה. בשנת תרצ"ב (1932) עלה לארץ ישראל עם אשתו בסיועו של הראי"ה קוק, והיה לידידו של האחרון. בשנת תרצ"ד התמנה לרבה של שכונת זיכרון משה בירושלים, וכעבור מספר שנים נתמנה ליו"ר אגודת הרבנים ומורי הוראה בעיר. כן מסר שיעורים בישיבת עץ חיים והיה מחברי המועצה הדתית בעיר. היה מראשי "התאחדות הרבנים פליטי רוסיא ושאר ארצות". בשנת תרצ"ח הוציא לאור בירושלים את החלק השני של ספרו "מבית מאיר".
חיבר את סדרת ספרי השו"ת "מבית מאיר" הכוללת שלושה כרכים.
קישורים חיצוניים
כתביו:
כף הקלע
מקור המונח
המונח "כף הקלע" נזכר במקרא, במאמרה של אביגיל לדוד:. על פי רש"י, כף הקלע היא "חתיכת עור רחבה עשויה כמין כף באמצע הקלע שנותן בה האבן". בדומה לאבן המושלכת בכף הקלע, נפש החוטא משוטטת בעולם ואין לה מנוחה, עד תחילת תהליך התיקון שלה.
תיאור העונש ומהותו
על פי מסורות שונות ביהדות, לאחר מות האדם עליו למרק את חטאיו בגיהנום, וזאת למשך שנים עשר חודשים, ולאחר מכן זוכה נשמתו למנוחה בגן עדן, אך לעיתים עוד קודם לכן נמנעת ממנו הכניסה לגיהנום, ונשמתו משוטטת חסרת מנוחה בכל העולם. זהו אינו שלב של תיקון וזיכוך, אלא של דחייה והיעדר מנוחה. שלב זה עלול להמשך שנים ארוכות. הנפשות המשוטטות בעולם עלולות להידבק בסטרא אחרא ולהיטמא. בספרות הקבלה, כף הקלע מתואר כעונש החמור ביותר.
הגאון מווילנא כותב שעונש כף הקלע כולל השלכת החוטא ממקום למקום, מלאכי חבלה זורקים בו חיצים, וכלבים אוכלים אותו. ייסוריו של החוטא קשים ומרים כל כך, עד שהוא מנסה לברוח מהם אל הגיהנום. הוא מתאר את כף הקלע כתיקון חטאו של הגוף, ואת הגיהנום כתיקון חטאה של הנפש.
מדרון חלקלק
מדרון חלקלק הוא כשל לוגי ומטפורה, לפיה על אף שצעד מסוים יכול להיות ראוי מצד עצמו, הוא עלול להביא לתגובת שרשרת של השלכות שבסופן תהיה השלכה שלילית, או שהוא יפרוץ סכר ויגרום לריבוי צעדים מסוגו עד למצב אבסורדי. טיעון "פריצת הסכר" נקרא גם פנייה אל המוקצן (Appeal to Extremes).
כף הקלע
תיאור העונש ומהותו
נפשות הנענשות בכף הקלע נחשבות ל"מזיקות". בין היתר, חומרת ייסורי הנפש הנקלעת בכף הקלע, גורמים לה לשאוף להידבק לגופו של אדם אחר החי בעולם, דבר המעניק לה מנוחה. זוהי תופעת הדיבוק. בדרך כלל, תינתן לנפש הרשות להיכנס לגופו של חוטא. הדיבוק שואף להחטיא את האדם בו נדבק, כדי לממש את תאוותיו. בצאתו, הוא עלול לפצוע את גופו של המארח.
מדרון חלקלק
רעיון המדרון החלקלק דומה לרעיון תאוריית הדומינו (או "", או "שיטת הסלמי"), אך משמש לעיתים קרובות דווקא בדיון בדילמות בנושאים הקשורים לאתיקה וזכויות.
כף הקלע
תיאור העונש ומהותו
על פי הרב אליהו דסלר, מהותו של עונש כף הקלע מתייחס לכוח הטומאה שנוצר בחוטא על ידי רדיפת התאוות הגשמיות, ומושך אותו למרדף אחריהן גם לאחר שנפרד מגופו. מאחר שלאחר המוות אין אפשרות להגשמת תאוות גשמיות, החוטא שרוי ב"גלות נוראה של חיפוש אחרי מה שאי אפשר למצוא שם". לדבריו, רק לאחר משך זמן ארוך נפשו של האדם מתנתקת מן התאוות, ואז היא כשירה להתגלגל בדומם, או לקבל את עונשה בגיהנום, שם הוא מקום התיקון. הסבר זהה נותן גם הרב חיים דוד הלוי.
מדרון חלקלק
המדרון החלקלק כטיעון
מבנה טיעון "המדרון החלקלק" מגדיר את א' ו-ב' כאירועים, מצבים, מדיניות, פעולה וכדומה, וטוען למבנה הבא:
כף הקלע
החטאים שענשם בכף הקלע
לפי הגאון מווילנא הגורם העיקרי לעונש כף הקלע הוא דברים בטלים שהאדם מוציא מפיו, עד כדי כך שעל כל דיבור הבל צריך להתקלע מסוף העולם ועד סופו, אפילו היו אלו דברים שמותר לאומרם, אבל דברים אסורים כגון לשון הרע, עונשם חמור עוד יותר.
מדרון חלקלק
המדרון החלקלק כטיעון
בדרך כלל, הטיעון מתבסס על אחד משני המבנים הבאים:
כף הקלע
בתרבות
כף הקלע כביטוי המתאר תלאות, ייסורים וחוסר מנוחה מתבטא בספרות העברית ובמוזיקה הישראלית. כמה ספרים נקראו בשם זה, ביניהם ספרו של יחזקאל הרפנס המגולל את תלאותיו במלחמת העולם השנייה, ספר שירה של אריה סיון וספרו של שמואל לרמן.
מדרון חלקלק
כשל המדרון החלקלק
טיעון המדרון החלקלק יכול להיות גם כשל לוגי של כשלי אי-רלוונטיות השייך למשפחת הכשלים טווח ביניים. הטענה כאן היא סופיסטית: אם א' יתרחש, באופן בלתי נמנע יתרחש ב'. לעיתים קרובות, לובש הטיעון דמות "חדק הפיל": אם החדק נראה, סימן שהפיל כולו ניצב מאחוריו. במובן זה, דומה כשל המדרון החלקלק לכשל גנטי, רק במהופך. אם הקשר הסיבתי בין הדבר העומד לקרות לבין הדבר שעל פי הטיעון יבוא בהכרח אחריו אינו חזק דיו- מדובר בכשל לוגי.
כף הקלע
בתרבות
במוזיקה, גבריאל בלחסן חיבר שיר בשם "כף הקלע". מופע לזכרו, שהתקיים במסגרת פסטיבל אינדינגב בשנת 2018, נקרא בשם זה.
מדרון חלקלק
כשל המדרון החלקלק
טיעוני מדרון חלקלק לובשים לעיתים קרובות בדיון דמות של כשל דחליל (איש הקש) במבנה הבא:
כף הקלע
בתרבות
שירו של דניאל זמיר, "כף הקלע", הפותח את אלבומו "אליי" (2019), מתאר את כף הקלע כביטוי לסערת נפש בין השאיפה לרוחניות לבין המשיכה אל תענוגות העולם.
פונדקו של לוציוס בסדרת ספרי הקומיקס בון מתורגם לשם "כף הקלע" (במקור: Barrelhaven).
מדרון חלקלק
כשל המדרון החלקלק
הטיעון עשוי כמובן להיות תקף (אם אכן קיים מדרון חלקלק בנקודה זו) ואז הדחליל אינו באמת דחליל כי אם דבר שרצוי להימנע ממנו. דוגמה לטיעון תקף:
דוגמה לטיעון לא תקף:
המדרון החלקלק באתיקה
בטיעון "המדרון החלקלק" נעשה שימוש רב בביואתיקה. טיעון המדרון החלקלק שגור, בין השאר, בפי המזהירים מפני המתות חסד באומרם שהכשרתן, אף במקרים חריגים, עלולה להוביל להמתה שיטתית של זקנים וחולים ולזילות מוחלט של ערך החיים.
פרופ' אברהם שטינברג, הציג עמדה בזכות השימוש בשיקול "המדרון החלקלק":
דברים דומים כתב המשנה לנשיא בית המשפט העליון, מנחם אלון:
פרופ' א' דווידסון תיאר במהלך דיון בוועדת הכנסת:
טיעונים מקבילים למדרון חלקלק
ישנם כמה וכמה טיעונים מקבילים למדרון חלקלק: מומנטום, חיכוך סטטי ואינדוקציה.
מקבילת החיכוך הסטטי
בפיזיקה, יש בדרך כלל חיכוך רב יותר כנגד עצמים לא נעים (חיכוך סטטי) מאשר כנגד עצמים נעים (חיכוך קינטי). טיעונים המשתמשים במקבילה זו מניחים כי הרגלים או עכבות של אנשים פועלים באופן דומה: כאשר ישנם שינויים רחבי היקף, קל יותר לשנות התנהגות באופן בלתי רצוי (וזה טיעון שדורש הוכחה נפרדת, כמובן).
מקבילת האינדוקציה
המקבילה כאן דומה לאינדוקציה מתמטית, וממחישה את פרדוקס הערימה. מעריכים את ההקשר (נזק או היעדרו) של כיתת אירועים א1, א2, א3,..., אn. מניחים כי בכל "ח'" האירוע א'ח אינו שונה בהרבה מ-א'ח+1, כך ש-א'ח מוערך בדומה ל-א'ח+1.
אנחנו מסיקים שעבור "ח'" עד איבר "n" האירוע א'ח יוערך בדומה ל-א'1.
על כן, א'1 צריך להחשב מזיק אם א'n נחשב מזיק. לדוגמה:
ביהדות
בהלכה, ישנם איסורים מדרבנן שאין להם מקור באיסורי התורה, ונאסרו "כדי להרחיק את האדם מן העבירה". דוגמה לכך בתחילת המשנה, מסכת ברכות פרק א', בעניין זמן קריאת שמע של ערבית. חכמים אמרו "עד חצות הלילה" בעוד שמהתורה הזמן הוא עד עלות השחר.
ככלל, במסורת היהודית מקובל המונח "סייג" (=גדר) האוסר לבצע פעולה מסוימת, לא מתוך שפעולה זו אסורה- גופא, אלא מתוך כך שביצוע פעולה זו עלול להוביל ביצוע פעולות אחרות. כך ההלכה אוסרת על רכיבה על חמור בשבת לא מתוך איסור מצד עצמו לעשות כן - אלא משום שהרוכב עלול לקטוף ענף עץ על מנת להשתמש בו לזירוז החמור. על מנת למנוע את קטיפת הענף (- הפעולה האסורה המקורית), ההלכה אוסרת גם רכיבה על חמור שהיא לכשלעצמה פעולה מותרת. לעניין זה יש קשר למושג "מראית עין" שהוא מקרה פרטי של מדרון חלקלק.
עם זאת, שיקול זה מוגבל על ידי הכלל ש"אין גוזרים גזירה לגזירה", האומר שאם פעולה א' היא הפעולה האסורה מהתורה, ההלכה אוסרת את פעולה ב' שתוביל לפעולה א', אך לא אוסרת על ביצוע פעולה ג' שתוביל לפעולה ב' שתוביל לפעולה א'.
ספנסר קומפטון
ספנסר קומפטון, רוזן וילמינגטון הראשון (באנגלית: Spencer Compton, 1st Earl of Wilmington, 1674 – 2 ביולי 1743) היה מדינאי בריטי מהמפלגה הוויגית ששירת בממשלת בריטניה ברציפות משנת 1715 ועד למותו. הוא עמד בראש הממשלה מ-1742 ועד 1743 ונחשב לראש ממשלת בריטניה השני לאחר רוברט וולפול.
ראשית חייו
קומפטון היה בנו השלישי של ג'יימס קומפטון, הרוזן השלישי מנורת'האמפטון. הוא חונך בבית הספר סנט פול בלונדון ובקולג' טריניטי באוקספורד. לאחר מכן החל ללמוד בבית הספר למשפטים מידל טמפל. הוא נבחר לבית הנבחרים בפעם הראשונה ב-1698 כנציג מחוז הבחירה איי (Eye) שבסאפוק. אף על פי שמשפחתו הייתה מחוגי המפלגה הטורית, הוא הצטרף לוויגים לאחר ריב עם אחיו, הרוזן הרביעי מנורת'האמפטון. בבית הנבחרים בלט בין הצירים הוויגים והיה שותף עם רוברט וולפול במשך 40 שנה.
קריירה פוליטית
ב-1707 מונה כאחראי על תשלומי הקצבאות המלכותיות (Paymaster of Pensions) והחזיק במשרה זו במשך 6 שנים, אף על פי שפרש מהפרלמנט ב-1710 עקב חילוקי דעות בינו לבין הלורד קורנוואליס. ב-1713 נבחר מחדש לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה איסט גרינסטד (East Grinstead) וכאשר עלו הוויגים לשלטון ב-1715 הוא קיווה לזכות במשרה בכירה.
כאשר אחד מחברי הפרלמנט התלונן בפניו שחברי הבית מפריעים לנאומו הוא ענה לו: "לא אדוני, לך יש זכות לנאום, אך לחברי הבית יש זכות להחליט אם הם מעוניינים לשמוע אותך".
כאשר וולפול מונה כראש ממשלה ב-1721 התנהל דיון על כך שכאשר יעבור כס המלוכה מג'ורג' הראשון לבנו, ימנה זה האחרון את קומפטון כראש ממשלה במקומו של וולפול. כדי למנוע מצב כזה, שאף וולפול להציב את קומפטון בתפקיד שולי בממשלה וכך הוא מונה להיות האחראי על תקציב הצבא משנת 1722 ועד 1730. ב-1725 נכנס קומפטון לממשלתו של וולפול בתפקיד הלורד שומר החותם וקיבל את התואר אביר מסדר האמבט. ב-1727 עלה לכס המלכות ג'ורג' השני ובדעתו היה לבצע את השינוי בהנהגה הפוליטית. יחד עם זאת קומפטון לא נתפס כאדם עם יכולות גבוהות. הוא תואר כ"אדם המתהלך בכבדות, שקדן אך חסר כישרון". בייחוד הוא לא היה מסוגל ליישם את הצעותיו של וולפול בנוגע לקצבאות של המלך. בפגישה בהשתתפות השלושה הכריז קומפטון שהוא לא מסוגל לנהל את הממשלה. הוא שנא את וולפול בגלל ההשפלה שחווה ממנו. בכך איבד את הסיכוי האחרון שלו להיות דמות משפיעה על מדיניות הממשלה. הוא היה מאוד מקורב למלך, אך הזמנים בהם המלך יכול היה למנות שרים בניגוד לדעתו של הפרלמנט, כבר חלפו להם.
כדי להוציאו מבית הנבחרים, דאג וולפול שקומפטון יקבל תואר אצולה ב-1728. שנתיים לאחר מכן קיבל את תפקיד הלורד נשיא המועצה. בשלב זה החל להיות קשור לוויגים הפטריוטיים והמשיך בתפקידו עד 1742.
ב-1742 מונה קומפטון כלורד הראשון של האוצר במקומו של וולפול ולמעשה היה זה שעמד בראשות הממשלה, אם כי הדמות הדומיננטית בממשלה היה הלורד ג'ון קרטרט. בריאותו של קומפטון הייתה כבר רופפת והמינויים האחרים בממשלה התקבלו בלי התייעצות בו. הוא המשיך למלא את התפקיד עד ליום מותו, אז מונה תחתיו הנרי פלהם. קומפטון מת ערירי מבלי שהעמיד צאצאים. הוא נקבר באחוזת הקבר של משפחתו בווריקשייר.
הסנאט הצרפתי
הסנאט הצרפתי (Sénat) הוא הבית העליון של הפרלמנט הצרפתי, אשר מורכב מבית זה ומן הבית התחתון, האספה הלאומית. הסנאט, בניגוד לאספה הלאומית, נבחר בבחירות לא ישירות על ידי נבחרי ציבור מחוזיים.
מבנה הסנאט שוכן בלב גני לוקסמבורג, בארמון לוקסמבורג.
מבנה
הסנאט הוא הבית העליון של הפרלמנט הצרפתי. על פי סעיף 24 של חוקת צרפת, הסנאט נבחר בבחירות עקיפות כדי להבטיח ייצוג בפרלמנט המקומי של קהילות ורשויות מקומיות בצרפת.
בהרכב הנוכחי של הסנאט ישנם 348 סנאטורים. הסנאטורים נבחרים ל-6 שנים ברמת מחוז (שטחה של צרפת מחולק ל-95 מחוזות). מועצת הבחירות מורכבת מסגנים מקומיים, חברי המחוזות, נציגי מועצות מקומיות, חברי האספה הלאומית ועוד.
יו"ר הסנאט נבחר מבין חבריו לתקופת כהונה בת שלוש שנים. הוא אחראי על מינוי שלושת חברי המועצה החוקתית של צרפת, ויש לו זכות לערער בפני המועצה החוקתית ובהיעדר הנשיא בתפקידו, הוא ממלא מקום הנשיא (כפי שאירע בשנת 1969, לאחר התפטרותו של שארל דה גול וב-1974 לאחר מותו של ז'ורז' פומפידו). על פי החוקה, נשיא הסנאט הוא האדם השני בחשיבותו במדינה.
כיום, בסנאט יש את הוועדות הבאות: ועדת התרבות, ועדת הכלכלה, ועדת החוץ, ועדת הביטחון והכוחות המזוינים, ועדת הרווחה, ועדת כספים, ועדת בקרה ותקציב. בנוסף, החוקה מספקת, במידת הצורך, יכולת ליצור על ידי הממשלה או הסנאט, ועדות מיוחדות לסקירת חוקים בנושאים ספציפיים.
בסנאט ישנן מספר סיעות, כאשר כל סיעה מחויבת לכלול לפחות 15 סנאטורים. הפלגים הפוליטיים העיקריים של הסנאט הם: האיחוד למען תנועה עממית המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית, הסיעה הקומוניסטית, התנועה הרפובליקנית והתנועה האזרחית, סיעת "איחוד המרכז", סיעת "הדמוקרטים הסוציאליים של האיחוד האירופי" ועוד.
מאז הקמת הרפובליקה החמישית, הסנאט היה ברובו שמרני. בספטמבר 2011, לראשונה בתולדות הרפובליקה החמישית זכתה המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית במירב המושבים בסנאט. ב-1 בנובמבר אותה שנה נבחר ז'אן פייר בל ליו"ר הסנאט והיה לסוציאליסט הראשון שמנהיג את הסנאט מאז הקמת הרפובליקה הצרפתית החמישית.
קנוניית אמבואז
ב-10 ביולי 1559 מת אנרי השני, מלך צרפת ובנו פרנסואה השני עלה על כס המלוכה. מאורע זה היה ניצחון גדול עבור בית גיז הקתולי משום שמרי מלכת הסקוטים, אחייניתם של פרנסואה הדוכס מגיז ושל שארל, קרדינל לורן, שהיו מנהיגי הקתולים, הייתה אשתו של המלך הצעיר. בהשפעת בית גיז, אמו של המלך, קטרינה דה מדיצ'י, ששימשה כעוצרת בשם בנה, המשיכה במדיניות בעלה אנרי השני, רדפה את ההוגנוטים שרבים מהם נידונו למיתה ואחדים מהם אף הועלו על המוקד.
ההוגנוטים התכוננו לתפוס את השלטון באמצעות חטיפתו של המלך פרנסואה השני ומעצרם של פרנסואה הדוכס מגיז ושל אחיו שארל, קרדינל לורן. הקשר תוכנן על ידי לואי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה, ועל הקושרים נמנו, בין היתר, אנשי אצולה הוגנוטים מן הערים אורליאן, טור וליון. גאספאר דה קוליני השני, שהיה מנהיג ההוגנוטים, הביע את התנגדותו ואף מנע את השתתפות אצילי נורמנדי בקנוניה זו.
בגלל תכנון כושל, שמועות על הקשר הגיעו בעוד מועד לאוזניו של שארל הקרדינל מלורן, שקרא לעזרתו את הצבא. המלך הצעיר הועבר מארמון בלואה אל ארמון אמבואז, שהיה מבוצר טוב יותר. ב-16 במרץ 1560 ניסו הקושרים לתקוף את ארמון אמבואז, אך הובסו עד מהרה. החל ב-17 במרץ כ-1200 קושרים נרצחו אחרי שנתפסו, הוצאו להורג בתלייה בחזית הארמון או הושלכו אל הנהר לואר כשהם כבולים.
שון אוונס
שון פרנסיס אוונס (באנגלית: Shaun Francis Evans; נולד ב-6 במרץ 1980) הוא שחקן אנגלי, הידוע בעיקר מהופעתו בדמות אנדוור מורס הצעיר בסדרת הדרמה של רשת ITV "אנדוור".
ביוגרפיה
הוא סיים קורס בתיאטרון הלאומי לנוער, ואחר כך עבר לגור בלונדון כשהיה בן 17–18 ללמוד בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
קריירה
תפקידו הגדול הראשון של אוונס היה בשנת 2002 בתפקיד המורה לצרפתית ג'ון פול קיטינג בעונה השנייה של סדרת הדרמה-קומית "מורים" של ערוץ 4. הופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה שנה אחר כך בסרט "The Boys from County Clare" לצדם של ברנרד היל, קולם מיני ואנדראה קור. עוד הופיע על המסך בסרטים "להיות ג'וליה", "The Situation", "קאשבק", "הנעלמים", "Telstar: The Joe Meek Story", "בוי A", "הנסיכה קאולני", וסרט האימה של קלייב ברקר "Dread".
ב-2002 הופיע אוונס בדוקו-דרמה הטלוויזיונית "The Project". ב-2005 גילם את רוזן סאותהמפטון במיני-סדרה "המלכה הבתולה" ששודר ברשת PBS בארצות הברית בנובמבר אותה שנה, וב-BBC בינואר 2006. בתיאטרון הופיע אוונס במחזה זוכה הפרסים "Blue/Orange" מאת ג'ו פנהול. עוד בטלוויזיה שיחק בסדרת הפשע "Murder City", בסדרה "אפר לאפר" של ה-BBC, ובדרמה בת ארבעה חלקים "The Take" המבוססת על רומן מאת מרטינה קול. ב-2007 כיכב אוונס בסרט "Sparkle" לצדם של בוב הוסקינס וסטוקרד צ'אנינג. הוא גילם את דמותו של קורט קוביין במחזה "קורט וסיד" מאת רוי סמיילס בתיאטרון טרפלגר סטודיוס לצדם של דני דייר וסיד וישס, הבסיסט של להקת סקס פיסטולס.
ב-2012 שיחק אוונס בתפקיד דניאל, עורך דין מתלמד, בדרמה המשפטית של ה-BBC "הגלימה" לצדה של מקסין פיק, וכיכב בסדרת המתח "The Last Weekend" של רשת ITV.
בינואר ופברואר 2015 כיככ אוונס בתפקיד "אלכס" במחזה "Hello/Goodbye" מאת פיטר סאוטר לצדה של מירנדה רייסון ששיחקה בתפקיד מושא אהבתו "ג'ולייט".
מאז 2012 מגלם אוונס את דמותו הצעירה של המפקח מורס בסדרה "אנדוור", שמתמקדת בתחילת הקריירה של הבלש. הפרק הראשון בסדרה שודר ב-2 בינואר 2012. עד שנת 2020 הוזמנו והופקו על ידי רשת ITV שבע עונות של הסדרה, והוזמנה גם עונה שמינית.
טבח פיטרלו
טבח פיטרלו (באנגלית: Peterloo Massacre) הוא הכינוי שניתן לאירוע שהתרחש ב-16 באוגוסט 1819 במנצ'סטר שבאנגליה, שבו דוכאה באלימות קשה הפגנה נגד מדיניותה הכלכלית של הממשלה ובעד ייצוג הוגן בבחירות לפרלמנט.
אחת הדרישות העיקריות של המפגינים, ייצוג טוב יותר של הבוחרים בבית הנבחרים הבריטי, מומשה בחלקה כעבור 13 שנה בחוק הרפורמה של 1832.
רקע
זכות ההצבעה בבריטניה באותו זמן ניתנה לידי גברים בעלי רכוש בלבד. לאחר ימי המלחמות הנפוליאוניות ב-1815 גברים בריטיים, חיילים לשעבר חזרו למולדתם וגילו כי אין הם זכאים להשתתף בהליך הדמוקרטי על אף שירותם. ברקע ההפגנות שקדמו לטבח עמדו האבטלה הכרונית והרעב אשר שרר בבריטניה בתום המלחמות הנפוליאוניות בשנת 1815. הייתה אי יציבות כלכלית רבה בקרב מעמד הפועלים עקב פגיעת שכר המועסקים בתחום הטקסטיל וחוקי הדגן אשר הגדילו את הרווחים של בעלי האחוזות על חשבון הפועלים, התעשיינים והסוחרים שהתנגדו לחוקים. חוסר יציבות כלכלית ופוליטית עוררו רדיקליזם פוליטי באזור מנצ'סטר והחלו לקום קבוצות לקידום רפורמות בבית הנבחרים ברוח המהפכה הצרפתית.
מהלך האירועים
ב-16 באוגוסט 1819 ארגן האיגוד הפטריוטי של מנצ'סטר התכנסות לא אלימה לתמיכה ברפורמות לקידום הדמוקרטיה וייצוג ריאלי יותר של הבוחרים בבית הנבחרים. ההפגנה התרחשה בשדה פתוח במנצ'סטר, שכונה "סנט פיטר'ס פילד". כ-60,000 גברים, נשים וילדים, רובם ממעמד הפועלים התכנסו למחות נגד חוקי הדגן, המיסוי היקר ובחירות שנתיות ולשמוע את הנואם הרדיקלי הנרי האנט. לצידו עמדו מנהיגות הנשים ביניהן מרי פילדס.
השופט ויליאם האלטון הוציא צו מעצר להאנט ודוברים רדיקלים נוספים, והורה על כוחות פרשים לפקח על ביצוע המעצרים, וכמו כן הורה על הסרת השלטים והדגלים שנישאו ובהמשך על פיזור ההמון. הפרשים הסתערו על המפגינים מכמה כיוונים, תוך כדי רמיסת אנשים עם סוסיהם, נוצרה בהלה בהמון ואלו החלו להימלט. בתום האירוע נמנו מספר הרוגים - בין 11 ל-15, לפי מקורות שונים - ומאות פצועים.
השם לטבח הוא שילוב אירוני בין מקום האירוע ולעג לניצחון צבא בריטניה בקרב ווטרלו. ג'ון ליס, חייל לשעבר אשר נלחם בווטרלו, נפצע ומת כתוצאה מפצעיו בטבח פיטרלו, סיכם את ההבדלים בין הקרבות באומרוֹ "בווטרלו הם נלחמו גברים מול גברים, לשני הצדדים היו חרבות. פה זה פשוט היה רצח".
תוצאות
דעת הקהל זועזעה מהטבח, זעזוע שמצא את ביטויו בפרסומים רבים בעיתונות, על אף שהייתה נתונה לצנזורה מחמירה. הממשלה לעומת זאת שיבחה את דיכויהּ האלים של ההפגנה, וחוקקה שורת חוקים ("ששת החוקים" - six acts) במטרה להגביל את חופש הדיבור, ההתארגנות וההתאספות. כן נעצרו מרבית הדוברים הפוליטיים הרדיקלים באספה, וחלקם, ובהם האנט, הורשעו בהסתה ונידונו לעונשי מאסר. הלחץ הציבורי לרפורמה, שטבח פיטרלו היה אחת מביטויו המובהקים, הוביל כעבור כ-13 שנים לחקיקת חוק הרפורמה של 1832, שביטל את מרבית העיוותים בייצוג הבוחרים בבחירות לפרלמנט, ובהמשך לתיקונים נוספים במשטר.
רחוב בית אשל
רחוב בית אשל הוא רחוב בצפונה של יפו. הוא יוצא מהצומת בו נפגש רחוב יפת עם כיכר השעון, ומוליך לכיוון דרום-מזרח. הרחוב משמש כגבולו הצפון מזרחי של שוק הפשפשים, ומצפון-מזרח לו משתרע השוק היווני (סוק אל-דיר - "שוק המנזר"), שהוקם בידי הקהילה היוונית-אורתודוקסית בעיר. מסיבה זו מוטבע סמל הטאפוס על חלק מהבתים ברחוב. ברחוב שוכנים חנויות ובתי מלאכה רבים. הרחוב נקרא בעבר "רחוב סיקסיק" על שמה של משפחה אמידה שברשותה היו מבנים רבים ברחוב ובסביבתו. כיום הוא קרוי על שם בית אשל, אחד משלושת המצפים שהוקמו בנגב ב-1943 וננטש ב-1948.
ארתור פאלוט
פאלוט למד בבית ספר לרפואה במונפלייה בשנת 1867. בעת שהותו במארסיי כתב עבודת גמר בנושא דלקת ריאות. בשנת 1888 התמנה לפרופסור להיגיינה ורפואה משפטית במרסיי. בשנת 1888 תיאר בפרטיות את ארבעת המאפיינים האנטומיים של המום טטרלוגיה על שם פאלוט, מום לב מולד האחראי לתסמונת התינוק הכחול ונקרא על שמו של פאלוט.
מרשם האוכלוסין הלאומי (הודו)
מרשם האוכלוסין הלאומי (באנגלית: National Register of Citizens (NRC), בהינדי: राष्ट्रीय नागरिक रजिस्टर) הוא מרשם אוכלוסין שהקמתו הוסדרה בתיקון לחוק האזרחות (1955) שאושר בשנת 2003. מטרתו לתעד את כל אזרחי הודו על מנת שלא אזרחים יזוהו ויגורשו. המרשם יושם לראשונה במדינת אסאם שבצפון מזרח הודו ב-2013-2014. ממשלת הודו מתכננת ליישם את המרשם בכל רחבי המדינה בשנת 2020, דבר שהצית מחאות קשות מצד המוסלמים.
רקע
מדינת אסאם שבצפון הודו, בהיותה מדינת גבול עם בעיות ייחודיות של הגירה בלתי חוקית, יצרה מרשם אוכלוסין בשנת 1951 על סמך נתוני מפקד האוכלוסין בשנת 1951. עם זאת, הוא לא נשמר אחר כך. חוק המהגרים הבלתי חוקיים (קביעה על ידי בית משפט), 1983, התקבל על ידי הפרלמנט, ויצר הליך בית משפט נפרד לזיהוי מהגרים בלתי חוקיים באסאם. בית המשפט העליון בהודו ביטל אותו כבלתי חוקתי בשנת 2005, ואחריו ממשלת הודו הסכימה לעדכן את החוק.
לאחר התקדמות בלתי מספקת בתהליך עדכון מרשם האכלוסין הלאומי (NRC) במשך למעלה מעשור, החל בית המשפט העליון לכוון ולעקוב אחר התהליך בשנת 2013. ה-NRC המעודכן הסופי עבור אסאם, שפורסם ב -31 באוגוסט 2019, הכיל 31 מיליון שמות מכלל אוכלוסייתה המונה 33 מיליון אנשים, והשאיר 1.9 מיליון מועמדים, מה שהפך אותם לחסרי מדינה. מפלגת העם ההודית שמובילה את המהלך הזה, לא מצאה כי התוצאות עומדות בציפיותיה. היא מאמינה שכמה אזרחים לגיטימיים הוחרגו בעוד כלולים מהגרים בלתי חוקיים.
מפלגת העם ההודית הבטיחה ליישם את ה-NRC לכל הודו במניפסט הבחירות שלה לבחירות הכלליות בהודו לשנת 2019. ב-19 בנובמבר 2019, שר הבית עמית שאה הצהיר ברג'יה סבהה, הבית העליון של הפרלמנט ההודי כי ה-NRC ייושם בכל רחבי המדינה.
על פי כללי האזרחות שאושרו 2003, הממשלה המרכזית יכולה לתת צו להכין את מרשם האוכלוסין הלאומי (NPR) וליצור את ה- NRC על בסיס הנתונים שנאספו בו. עוד נקבע בתיקון משנת 2003 כי פקידים מקומיים אז היו מחליטים אם שמו של האדם יתווסף למרשם או לא, ובכך יחליטו על מצב אזרחותו. לא נדרשים כללים או חוקים חדשים לביצוע פעולה זו בכל הודו.
אפלבי מתיוס
אפלבי מתיוס (באנגלית: T. Appleby Matthews; בסביבות 1881, מוזלי - 22 ביוני 1948, ברמינגהאם) היה מנצח ונגן עוגב אנגלי.
מתיוס היה נגן העוגב בקתדרלה של ברמינגהאם. ב-1920 היה למנצח הראשון של התזמורת העירונית של ברמינגהאם, כיום התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם. באותה שנה ניצח בברמינגהאם על הביצוע הראשון המלא לפני קהל של "סוויטת כוכבי הלכת" מאת גוסטב הולסט.
אבן גבירול, אדומי השפתות
בהקלטת האלבום השתתפו נגנים רבים ביניהם חן צימבליסטה, זוהר פרסקו, נאור כרמי ושי צברי ונעשה שימוש רב בכלי הקשה ונשיפה.
החינוך האחיד
החינוך האחיד הוא שם שניתן לשיטת החינוך שהונהגה במחנות העולים מסוף 1948 ועד ל-1950, עת בוטלה בעקבות ועדת פרומקין. על החינוך האחיד הופקדה המחלקה להנחלת הלשון ולקליטה תרבותית (מחלקת התרבות) בראשותו של נחום לוין. השיטה הופעלה כחלק ממדיניות "כור ההיתוך", וספגה ביקורת, בטענה ששליחי המדינה הפעילו כפייה חילונית כנגד העולים החדשים, שכללה אף מקרים של גזיזת פיאות.
הרקע להנהגת החינוך האחיד
העולים החדשים שהגיעו בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל הופנו אל מחנות העולים כמקום מגורים זמני, שלעיתים השהות בו התארכה. החיים במחנות הוסדרו על ידי מנהליהם, שהיו אמורים לדאוג לצרכיהם של העולים, כולל פרנסה, חינוך ובריאות. כך, למרות שבתקופה שלפני חקיקת חוק חינוך ממלכתי ב-1953 הייתה נהוגה בישראל שיטת הזרמים בחינוך, לפיה בחרו תושבי ישראל את זרם החינוך עבור ילדיהם (הכללי, העובדים, המזרחי ואגודת ישראל), במחנות העולים הונהג "החינוך האחיד". דהיינו, להורים לא ניתנה בחירה, ובתי הספר שעמדו לרשות העולים היו האחידים. הדבר נעשה לפי סעיף בחוק חינוך חובה שהתקבל בספטמבר 1949. בתי הספר האחידים נועדו להקנות לילדי העולים השכלה בסיסית וכן מושגי יסוד בתולדות העם והארץ ברוח ציונית-חלוצית הנוטה לחילוניות. כפי שניסח זאת בן-גוריון בדיון בכנסת: "עלינו לקחת את העולה שהוא 'אבר מדולדל, מוזנח, מתנכר ומנוכר... ונקנה לו במהירות הלשון, אם אינו יודע עברית, וננחיל לו ... את ידיעת הארץ, ונכניס אותו למסגרת לאומית, בסביבה מחנכת, ונלמד אותו עבודת האדמה... וכך נבנה עם מאוחד בלשונו, בהכרתו, בעוז רוחו, דבק בארצו ובעצמאותו".
הנחת הבסיס שעמדה בהנהגת החינוך האחיד היא שהעולים החדשים חסרים ידע בסיסי הנדרש כדי לחיות במדינה, ושונים באופיים מתושבי הארץ ומעולי העליות שהגיעו לפני קום המדינה. זאת משום שהפעם מדובר בעלייה המונית ולא בעלייה של אנשים המושפעים יותר מהתנועה הציונית כפי שהיה בשנים קודמות, וכן בשל כך שרבים מהעולים הגיעו ממדינות ואזורים שבהם לא הייתה ההשכלה הכללית רווחת (בעיקר בני עדות המזרח - יוצאי ארצות אסיה ואפריקה - שהיוו כמחצית העולים באותה תקופה). הממסד והאוכלוסייה הוותיקים חששו משינוי בדמותה של המדינה. על אף התמיכה של רוב תושבי המדינה בעלייה, הייתה רתיעה מהעולים ומתרבותם, ובשל כמות העולים האדירה היה חשש שאופיה של המדינה ישתנה לכיוון לא רצוי לאוכלוסייה הקיימת. נוסף על–כך, היה חשש מוחשי יותר שכל עוד לא יקבלו העולים חינוך "צברי" ממורים שהם אזרחים ותיקים אלא חינוך דתי בלבד, שיבוא מבני העדה בלבד, תיפגע קליטתם, ויכולתם להשתלב במסגרת החיים בישראל תהיה מוגבלת. החינוך האחיד במקורו היה אמור למנוע היווצרות של פערים תרבותיים בין העולים לוותיקים. עוד מטרה, אם כי לא מוצהרת של החינוך האחיד הייתה להרחיק את ילדי העולים מהתרבות (שהדת היא חלק אינטגרלי ממנה) של הוריהם ולקרבם לתרבות הישראלית של ימי היישוב.
הטענות כלפי החינוך האחיד
עיקר התלונות על פגעי החינוך האחיד הגיע מיוצאי תימן שרבים מהם עלו באותה תקופה. טענה מקובלת גורסת כי יהודי תימן, בניגוד לשאר העולים, לא נפגשו מעולם עם שלטון אירופאי מערבי ועובדה זו גרמה ליוצאי תימן לדבוק בדת ובמסורת יותר מיוצאי ארצות אחרות. עם הגיעם למחנות העולים הם התקשו מאוד לקבל את העובדה שלא ניתן להם להמשיך בחינוך המסורתי, ולהפקיד את חינוך ילדיהם בידי המורי. הם קבלו כנגד הלימודים המעורבים (בנים ובנות) במוסדות החינוך האחיד, ומיעוט בלימוד תורה. יוצאי תימן שביקשו להמשיך ולדבוק בלימוד המסורתי נתקלו בהתנגדות עזה של נציגי המדינה שהתעקשו לדבוק בעקרונות החינוך האחיד. המצב התפתח ואף הפך לאלים - המדינה הפריעה ללימוד התורה של הילדים, בחלק מהמקומות דווחו על מקרים של גזיזת פיאות, ובמקרה אחד אף נורה ברגלו "מורי" שבא ללמד תורה לקבוצה של ילדים.
יוצאי תימן פנו לחברי הכנסת מהחזית הדתית המאוחדת בבקשה לעזרה. הם טענו שהמדינה מנסה בכוונה תחילה להעביר אותם על דתם ולכפות עליהם חינוך שבו אין הם חפצים, תוך נקיטה באמצעים אלימים. האמצעים היו לעיתים מוסווים ועקיפים (לחץ כלכלי - עיכוב במציאת דירה ובמתן עבודה), אך לעיתים ישירים וברורים, היינו, הפעלת אלימות. נקודה נוספת שהפריעה לעולים היא העובדה שבמנגנוני החינוך לא הועסקו יוצאי העדה או דתיים, אלא רק ישראלים ותיקים, חילונים.
הדיון בכנסת
הטענות נפלו על אוזניהם הקשובות של חברי הכנסת הדתיים. בדצמבר 1949 הגיש חבר הכנסת דוד צבי פנקס (המזרחי) שאילתה לראש הממשלה, דוד בן-גוריון בנוגע לחינוך האחיד במחנות העולים. פנקס טען שהפעילות החינוכית במחנות העולים היא לא פחות מ"כפייה מצפונית ואינקוויזיציה נגד דת ישראל". הוא אף טען שמדובר במצב של "כפייה וניצול מצבם האומלל של אנשי המחנות", ושנחום לוין ועובדי החינוך האחיד מנסים להעביר את העולים "על דתם ועל דעתם". חבר הכנסת פנקס אף הלך צעד אחד קדימה כשטען שמדובר ברצח עם תרבותי ואיים בפירוקה של מדינת ישראל. פנקס איים בפתיחה במלחמת אחים ובפנייה ליהודי העולם.
בן-גוריון התעלם בתחילה מאיומי המפלגות הדתיות וניסה לשנות את הרכב הממשלה ובכך להתחמק מהלחץ הדתי. מאחר שלא נמצאו חלופות קואליציוניות ובציבור התחזק קול הזעקה, מינה בן-גוריון ועדת חקירה לבדיקת העניין.
ועדת פרומקין
ועדת פרומקין הוקמה ב-1950 בהוראתו של ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, כדי לבדוק את הסוגיה. הוועדה פעלה מתוקף פקודת ועדות חקירה שירשה המדינה מהמנדט הבריטי. לעיתים מכנים אותה כוועדת החקירה הממלכתית הראשונה, אולם חוק ועדות החקירה הממלכתיות חוקק רק ב-1968.
הרכב הוועדה
הוועדה מנתה חמישה חברים: שופט וארבעה חברי כנסת.
כתב המינוי של הוועדה
כתב המינוי של הוועדה כלל דרישה לבירור של שלושה סעיפים:
פעילות הוועדה
ב-25 בינואר נערכה ישיבתה הראשונה של הוועדה. בדיונה הראשון שמעה הוועדה את עדויותיהם של שרים בממשלה ואישי ציבור שונים מרחבי הארץ. מאוחר יותר ביקרה הוועדה בכמה מחנות עולים וראיינה מורים, תלמידים ועולים. ככלל נגבו העדויות כמעט ללא חקירה צולבת. העולים ואנשי המחנות העלו טענות על גירוש תלמידים שהחליטו ללמוד תורה, הפרעה למורים דתיים ולמורים בני העדה, ניסיון לשידול שלא להתפלל ולברך, איסור על גידול פאות, ועוד.
מסקנות הוועדה
נוסח מסקנותיה המלאות של הוועדה כפי שהוגשו לראש הממשלה בירושלים ב-9 במאי 1950.
1. הכפייה במחנות
2. הקטרוגים בעיתונות
3. מקורות התעמולה בחו"ל
ההתייחסות למסקנות הוועדה
עוד לפני שוועדת פרומקין פרסמה את מסקנותיה הושג הסכם בין מפא"י לבין החזית-הדתית על חינוך ילדי העולים במחנות. הוסכם להעביר את החינוך במחנות העולים ממחלקת התרבות למחלקת החינוך של משרד החינוך ולהפריד בין חינוך ילדי התימנים לבין חינוך ילדי שאר העדות. כל ילדי התימנים במחנות העולים הוגדרו כדתיים, ונקבע כי לכולם יוענק חינוך דתי. כחודשיים אחר כך, עם הגשת דו"ח ועדת פרומקין ומסקנותיה, הודיע בן-גוריון לכנסת כי הממשלה לא קיבלה את הדו"ח של הוועדה, עקב חילוקי דעות, אולם היא כן קיבלה את מסקנות הוועדה. משמעות הדבר היה פיטורים לשלושת אנשי המחלקה לתרבות – לוין, אלדמע וזהבי (לכולם סודרה עבודה חלופית). מסקנות הוועדה עוררו זעם רב בחוגי הפועלים. בכנסת זכה הדו"ח לתמיכה מאנשי החזית הדתית ואף מחרות, אולם הותקף על ידי אנשי מפ"ם וכמה אנשי מפא"י והציונים הכלליים.
בקיץ 1950 הוחלט על סגירת מחנות העולים והפיכתם למעברות. מפא"י ראתה עצמה משוחררת מההסכם (שחל להשקפתה רק כשהיו מחנות עולים). נוצר משבר אמון בינה לבין החזית הדתית שהוביל בסופו של דבר להקמת הממשלה השנייה. ההרכב הקואליציוני היה דומה, אולם זלמן שזר הוחלף בדוד רמז כשר החינוך.
בעקבות ועדת פרומקין חוסר שביעות הרצון משיטת הזרמים בחינוך גבר, ולקראת מערכת הבחירות הבאה הן מפא"י והן החזית הדתית נטו להנהגת חינוך ממלכתי בשתי מערכות - חילונית ודתית.
Fly by Night
Fly by Night הוא האלבום השני של להקת הרוק הקנדית, ראש. האלבום יצא לאור בפברואר, 1975. זהו האלבום הראשון של הלהקה עם המתופף של הלהקה יחד עם המתופף וכותב המילים, ניל פירט. לאחר מכן, התייצב הרכבה של ראש ונשאר כך עד היום.
היסטוריה
מיד לאחר ההוצאה המחודשת של אלבום הבכורה, עזב את הלהקה מתופפה המקורי של הלהקה, ג'ון ראטסי ביולי 1974, בגלל סיבות שונות, ביניהן מחלת הסוכרת בה חלה, וסלידתו מסיבובי הופעות רחבים. ראש ערכה מבחנים שונים, ולבסוף בחרה במתופף ניל פירט כמחליפו של ראטסי. הצטרפותו הרשמית של פירט ללהקה הייתה ב-29 ביולי 1974, שבועיים לפני שפתחה הלהקה בסיבוב ההופעות הראשון שלה ברחבי ארצות הברית. ההופעה הראשונה של ההרכב עם פירט הייתה מופע פותח להופעתם של אוריה היפ ומנפרד מן ב־Civic Arena, אשר נמצא בפיטסבורג, פנסילבניה, אל מול 11 אלף איש. הופעה זו התקיימה ב-14 באוגוסט. בנוסף לתפקיד המתופף, עם הזמן הפך פירט גם לכותב המילים העיקרי של הלהקה, היות שללייפסן וללי היה עניין מצומצם מאוד בכתיבה. במקום זאת, הם התמקדו בעיקר בהיבט המוזיקלי של הלהקה.
מילות השירים
רוב שירי האלבום עוסקים במדע בדיוני ובפנטזיה. השיר הראשון Anthem מושפע מכתיבתה של איין ראנד. ראנד ידועה כאחת מההשפעות הגדולות ביותר על פירט ככותב מילים. השפעתה של ראנד, תמשיך ותופיע באלבום 2112.
המילים של היצירה הארוכה באלבום "By-Tor & the Snow Dog" הגיעו מסיפור שסיפר אחד מפועלי הבמה של הלהקה, האוורד אנגלידר בו הוא שהה בביתו של מנהל Anthem Records, ריי דניאלס. בביתו של דניאלס בא הרועה הגרמני ונבח עליו עד שכלבלב קטן הגיע וקפץ על הכלב השני. כשראש שמעו את הסיפור, הם צחקו ממנו והחליטו להפוך אותו כבסיס לשיר.
בשיר הנושא כותב פירט בתקופתו כמוזיקאי צעיר שעבר מקנדה ללונדון כדי לקנות את עולמו.
השיר "Rivendell" מושפע מספרו המפורסם של ג'.ר.ר. טולקין, שר הטבעות.
רשימת שירים
צד 1
צד 2
גורה הומורולוי
גורה הומורולוי (ברומנית: Gura Humorului; ביידיש: גורא הומאָרא, בפולנית וגרמנית: Gura Humora) היא עיירה בדרום אזור בוקובינה במחוז סוצ'אבה שבצפון רומניה. העיירה ממוקמת 36 קילומטר מערבית לסוצ'אבה, 45 קילומטר מקמפולונג מולדובנסק ו-120 קילומטר מביסטריצה, על קו הרכבת לקלוז'. בדרום בוקובינה. העיר, שהשתייכה בעבר לנסיכות מולדובה, שוכנת בשפך הנחל הומור לנהר מולדובה. בשלהי המאה ה-18 סופח האזור בוקובינה יחד עם העיר לאימרפיה ההבסבורגית. החל מהמאה ה-19 ועד מלחמת העולם השנייה זאת הייתה עיר רב-תרבותית שבה בלטו התרבויות הגרמנית והיהודית. בשנות ה-1930 הקבוצה האתנית הגדולה ביותר היו הגרמנים של בוקובינה.
השם
שם העיר גורה הומורולוי ("פה ההומור") נגזר מעמדתו על יד שפך נחל הומור לנהר מולדובה. שמו של נחל הומור עצמו מקורו אולי במילה טטרית "הוֹמוֹר" שמשמהעתה היא "מהר" או "מהיר".
גאוגרפיה
גרעין העיירה הוקם בשפך הנחל הומור לתוך נהר המולדובה בגובה שבין 600 ל-800 מטרים מעל פני האדמה, מוקפת ביערות מסביב. בקיץ הטמפרטורה הממוצעת 30 מעלות צלזיוס ואילו בחורף צונחת הטמפרטורה עד כדי 30 מעלות מתחת לאפס. כמות המשקעים הממוצעת השנתית 800 מילימטר.
היסטוריה
העיירה נוסדה ב-26 בפברואר 1490 על ידי שטפן הגדול. עדות לכך היא המסמך המשפטי אותו העניק השליט שטפן הגדול למנזר וורונץ, בו הוא העניק את היישוב והקרקעות שעל שפך נהר ההומור למנזר.
השלטון האוסטרי
בשנת 1774 נכבש אזור בוקובינה על ידי ממלכת הבסבורג, מפאת חשיבותו האסטרטגית של המקום כצומת דרכים הוקמה במקום בשנת 1782 מצודה והוצב בה חיל מצב אוסטרי. מטבע הדברים קיומו של חיל המצב במקום גרם להאצת התפתחות העיירה סביב המצודה. בתחילת המאה ה-19, בעקבות יוזמת השלטונות ליישוב בוקובינה מגיעים לעיירה גרמנים, פולנים, יהודים ואוקראינים. בשנת 1835 מקימים מהגרים מעמים שונים אזור מגורים חדש בשם בורי Bori. באותה השנה חוברה העיירה בקשר טלגרפי עם וינה. ב-1866 הגיעה הרכבת לעיירה והוקמה במקום תחנה דבר אשר גרם להאצת ההתפתחות של האזור. ב-1877 נוסד בית הדואר במקום. בשנת 1869 מנתה האוכלוסייה היהודית 800 נפש, כשליש מכלל האוכלוסייה. ב-11 במאי 1899 כילתה שרפה גדולה חלק ניכר מבתי העיירה. שיקום הבתים נעשה בחלקו במימון יהודים מארצות הברית.
השפעת האוכלוסייה היהודית הייתה ניכרת עד כדי כך שמונו לראש העיר סגנים יהודים.
משנת 1893 ניתן לעיירה מעמד של בירת נפה ובשנת 1904 הוכרה רשמית כעיירה.
השלטון הרומני
בעקבות התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית עברה העיירה, כחלק מבוקובינה, לשלטון רומניה. בשנת 1925, בתקופת השלטון הרומני, שימשה העיירה כבירת נפה במחוז קמפולונג. משנת 1950, בעקבות רפורמה מנהלית, חזרה הנפה למחוז סוצ'אבה.
הכביש האירופי E58 המקשר בין וינה לרוסטוב על הדון עובר בעיירה.
העיסוק העיקרי של תושבי המקום הוא בתעשיית העץ, תעשיית המזון והתיירות. כמו כן עוסקים תושבי המקום ביצור נעליים, כלים מכניים וכימיקלים וכ 8% עוסקים בחקלאות. מתוך כלל העובדים: 61% עוסקים במסחר, 20% בייצור, 15% בשירותים ו4% בבנייה. ההכנסה הכללית עולה בהתמדה מ-454 מיליון ליי בשנת 1993 ל-730 מיליון ליי בשנת 2000. אולם בייחס הפוך לגידול בהכנסה, מספר המועסקים יורד כל שנה.
דמוגרפיה
בעיירה התגוררו 16,672 תושבים בשנת 2005, כאשר צפיפות האוכלוסין הייתה 7.8 איש לקילומטר מרובע. מבנה האוכלוסייה הכללי היה כדלהלן: ילדים עד גיל 14: 4741, אוכלוסייה מגיל 15 ל 64: 10269, אוכלוסיית המבוגרים מעל גיל 65: 1662. מתוך כלל האוכלוסייה ישנם 8224 נשים ו-8448 גברים.
בשנת 1992 הגיעה אוכלוסיית העיירה לשיאה (קרוב ל-17,000 תושבים).
הרכב אתני
במפקד האוכלוסין משנת 1930 נמנו בעיירה 6,042 תושבים לפי ההתפלגות האתנית הבאה:
לפי שפת האם: ב־1930
ההרכב לפי דת
במפקד משנת 2011:
תולדות הקהילה היהודית
ב-1848 הקהילה היהודית החלה להתארגן, ביישוב היו כ-20 משפחות והוקם בית כנסת. משנת 1856 החלה הקהילה לנהל פנקסי מרשם תושבים. לראש הקהילה היהודית הראשון מונה שלום שיבר. בשנת 1869 מנתה האוכלוסייה היהודית 800 נפש, כשליש מכלל האוכלוסייה. הכנסות הקהילה היהודית הגיעו בעיקר מאגרות שחיטה.
הקהילה שגשגה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם עקב מתן שוויון זכויות ליהודים כליתר האזרחים. המסחר ברובו הגדול היה בידי היהודים, עד כדי כך שבשבת למעשה רוב חנויות העיר היו סגורות. בעיר היו קיימות מספר רב של תנועות נוער, ולמעשה היו היהודים מעורים בכל חיי העיר. מצב אידיאלי זה הסתיים ערב מלחמת העולם השנייה בעקבות עליית הנאצים והשפעת רעיונותיהם.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הוגלתה האוכלוסייה היהודית ב-10 באוקטובר 1941 לטרנסניסטריה בהוראה של הממשל הרומני ושל המרשל יון אנטונסקו. רבים מהיהודים שהוגלו לטרנסניסטריה נספו בגלל מחלות, רעב, ורצח.
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר מלחמת העולם השנייה ועם קום מדינת ישראל עלו רוב הניצולים היהודים מגורה הומורולוי לישראל ולאחר גלי עלייה נוספים נשארו בעיירה רק יהודים בודדים. בשנת 2004 הלך לעולמו ראש הקהילה היהודית האחרון דון יוני ובכך חדלה הקהילה היהודית להתקיים.
כיום ידוע על יהודייה קשישה שגרה במקום, למעשה מלבדה אין יותר יהודים במקום.
עמותת יוצאי גורה הומורולוי
תושבי גורה הומורולוי וצאצאיהם הקימו בישראל ב-1986 את עמותת יוצאי גורה הומורולוי והסביבה. עמותה שעיקר עיסוקה מתן עזרה ליוצאי העיירה הנזקקים, וארגון כנסים לשם זיכרון ומפגש. בראש העמותה עמד יעקב יורגראו (ז'קי), (נפטר ב-7 ביוני 2008) ולצדו חבריו שלמה אפטר (נפטר 2011), לאה לאופר (נפטרה ב-2003), שרגא ישורון דוד ארז (נפטר ב-1999) ואחרים. פרויקט גדול שהעמותה עסקה בו היה הוצאת ספר הזיכרון "גורה-הומורה עיירה בדרום בוקובינה" ספר מקיף המתעד את תולדות הקהילה היהודית בעיירה. הספר יצא לאור בשנת 1990. פרויקטים נוספים היו שיפוץ בית העלמין של גורה הומורולוי והקמת אתר אינטרנט המתעד את תולדות הקהילה וכולל רשימת משפחות.
מקרב קהילת גורה הומורולוי קמו אישים כמו ההיסטוריון והלקסיקוגרף סלומון וינינגר, במאי הקולנוע נתן (נפתלי) הרץ ג'וראן, הרופא אנדוקרינולוג והאנתרופולוג ויקטור סחליאנו ואחרים.
תיירות
אזור דרום בוקובינה ידוע במנזרים המצוירים ולכן זהו אזור מתויר. מכיוון שגורה הומורולוי משמשת כ"שער" לדרום בוקובינה, התיירות תופסת מקום נכבד בכלכלת המקום. בעיר ישנו בית מלון מפואר, וכן מספר מוטלים ובתי הארחה.
פלגת הארמייה לאוונשטיין (האימפריה הגרמנית)
פלגת הארמייה לאוונשטיין הייתה פלגת ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית.
היסטוריה
ב-22 באפריל 1915 הוקמה פלגת הארמייה לאוונשטיין בפיקוד אוטו פון לאוונשטיין, שכללה את קורפוס המילואים ה-39, קורפוס הפרשים ה-1, וכוח מאולתר בפיקודו של פריץ מקסימיליאן פון פפריץ. פלגת הארמייה השתתפה במתקפת גורליצה-טרנוב באגף הצפוני, וסייעה בכיבוש קורלנד.
ב-26 במאי 1915 הוקמה על בסיס פלגת הארמייה ארמיית הניימן, בפיקוד אוטו פון בלו.
22 באפריל 1915
בעת הקמתה, כללה פלגת הארמייה את היחידות הבאות:
מיקלוש רדנוטי
מיקלוש רַדְנוטי (במקור גלאטר, בהונגרית: Radnóti Miklós; 5 במאי 1909, בודפשט – 9 בנובמבר 1944, אָבְּדָה, היה משורר יהודי-הונגרי מומר, מגדולי המשוררים ההונגרים של המאה העשרים. נספה בשואה. זכה בפרס באומגרטן (1937).
ביוגרפיה
רדנוטי נולד בשם מיקלוש גְלָאטֶר (Glatter Miklós) בשנת 1909 בבודפשט למשפחה יהודית מתבוללת. בלידתו נפטרו אמו ואחיו התאום, דבר שהשפיע עליו והתבטא ביצירותיו. בשנותיו האחרונות נדחה על ידי החברה ההונגרית על רקע היותו יהודי. ב-1943 עם אשתו פאני דיארמטי קיבל עליו את הנצרות הקתולית.
בשנים 1930-1934 הוא למד באוניברסיטת סגד. לאחר סיום הלימודים הוא שינה את שמו ל"רדנוטי". בשנת 1935 הוא התחתן והחל לעבוד בבית הספר בבודפשט.
בראשית שנות הארבעים נלקח למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). בין היתר עבר במפעל לסוכר באלשד. בהמשך עבד במחנה הריכוז בור. על פי עדות ראייה, בנובמבר 1944, במהלך צעדה של קבוצת יהודים, הוכה קשות ועונה על ידי שומר שיכור. לאחר מכן היה פצוע וחלש מכדי לעבוד ולכן נורה ונקבר בקבר אחים ליד הכפר אבדה, בצפון-מערב הונגריה.
כמה מספרים תורגמו לעברית. שיר בכתב ידו שכתב בהיותו בעבודת כפייה בתקופת השואה מוצג ביד ושם.
Il faut laisser
אחד משיריו הנודעים של רדנוטי נקרא "Il faut laisser" (צרפתית: 'צריך לעזוב'); זאת על שם השורה הפותחת שיר משנת 1586 של המשורר הצרפתי פייר דה רונסאר. רונסאר טוען כי "צריך לעזוב בית ובוסתן וגן" ("Il faut laisser maisons et vergers et jardins"), קרי להתנזר מהדאגה לרכוש ושאר הבלות העולם הגשמי. רדנוטי מהרהר בקול על פסיקה נושנה זו:
יצירתו
בשנות העשרים החל לכתוב שירה דאדאיסטית, אך עבר לכתיבה סימבוליסטית-אקספרסיוניסטית. שלושה מסלולים לכתיבתו: האישי, ההגותי והפוליטי. בשנות השלושים נרתם למאבק בפאשיזם, באנטישמיות ובאפליה הגזעית. ביצירתו ניכרת השפעתו של ברטולט ברכט. שיריו האחרונים המשקפים נפש שסועה בין תקווה וגעגוגים לביתו ולאוהביו לבין חשש מניצחון האלימות, נמצאו על גופתו והתפרסמו בקובץ "שמי סופה". הוא כתב גם יצירה אוטוביוגרפית בשם "מזל תאומים (1940).
פגי לי
פגי לי (באנגלית: Peggy Lee; נולדה כנורמה דלוריס אגסטרום, Norma Deloris Egstrom; 26 במאי 1920 - 21 בינואר 2002) הייתה זמרת ג'אז, שחקנית קולנוע ופזמונאית אמריקאית פופולרית משנות הארבעים ועד שנות השישים.
תולדות חייה
פגי לי נולדה בשם נורמה דלוריס אגסטרום לאב ממוצא שוודי ולאם ממוצא נורווגי בדקוטה הצפונית, ארצות הברית. היא הייתה השביעית מבין שמונה ילדי המשפחה. אמה נפטרה כשהייתה לי בת 4. עוד בשנות לימודיה בבית הספר שרה בתחנות רדיו מקומיות, אחד ממנחי תוכניות אלה שינה את שמה לשם פגי לי. בגיל 17 נסעה ללוס אנג'לס ולאחר מכן המשיכה לשיקגו, שם הופיעה ב-Buttery Room שבמלון אמבסדור בעיר. שם שמע אותה מוביל הביג בנד בני גודמן והתלהב. ב-1941 הצטרפה פגי לי ללהקתו ונשארה עמה שנתיים.
בראשית 1943 הצטרף לתזמורת גיטריסט בשם דייב ברבור (Dave Barbour), השניים התאהבו והפרו את אחד מכלליו של גודמן לפיו אסור שיהיו יחסים רומנטיים בין נגני התזמורת לזמרת. במרץ אותה שנה נישאו השניים ועזבו את תזמורתו של גודמן. ב-11 בנובמבר 1943, נולדה לזוג בת, ניקי לי פוסטר. ב-1947, לאחר ששהתה בבית וגידלה את בתם ניקי הוחתמה על ידי דייב דקסטר לחברת התקליטים קפיטול רקורדס והקליטה מספר להיטים שהגיעו למקום הראשון במצעדי הפזמונים בהם "מניינה" (Mañana). כמו כן כתבה מילים לשירים אותם הלחין בעלה, חלקם היו פופולריים ביותר באותה תקופה. אחד מלהיטיה המפורסמים היה "עגילי זהב" מתוך הסרט "עגילי זהב" שהלחין ויקטור יאנג.
ב-1951 התגרשה מברבור אך המשיכה לכתוב שירים, יחד עם מלחינים כהרולד ארלן, דיוק אלינגטון, קווינסי ג'ונס, מל טורמה וויקטור יאנג. בין השירים שכתבה נמנים "ג'וני גיטר" (עם ויקטור יאנג), "אל תעשן במיטה" (עם ארלן) ו"הלב הוא צייד בודד" שנכתב עם מל טורמה.
ב-1952 הופיעה בחידוש לסרט זמר הג'אז וב-1955 הופיעה כמדובבת בסרט האנימציה של וולט דיסני, היפהפייה והיחפן, לו גם כתבה מילים לחלק מהשירים. למעשה דמות כלבת הפקינז "פג" הוכנסה לסרט כדי לאפשר ללי להשתתף בו. באותה שנה גילמה את דמותה של רוז הופקינס בסרט Pete Kelly's Blues, עבור תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. היא זכתה גם בשלושה פרסי גראמי, בהם אחד על מפעל חיים.
בין השנים 1953 - 1959 הקליטה תשעה תקליטים בחברת דקה, ולאחר מכן חזרה לקפיטול עד 1972 והוציאה עוד 32 תקליטים, ברובם שרה סטנדרטים של ג'אז.
ב-1960 הקליטה את להיטה הגדול ביותר Fever, זה היה למעשה חידוש של שיר מ-1956, אך היא הפכה אותו למזוהה עמה באופן מוחלט ואף הוסיפה לו שני בתים ("רומיאו ויוליה" וקפטן סמית ופוקהונטס).
לפגי לי היו עוד שלושה פרקי נישואין קצרי-ימים, עם השחקן בראד דקסטר (1953), עם השחקן דווי מרטין (1956 - 1958) ועם נגן כלי ההקשה ג'ק דל ריו (1964–1965).
היא המשיכה להופיע עד ימיה האחרונים למרות שסבלה מסוכרת. היא נפטרה מהתקף לב ב-21 בינואר 2002, בהיותה בת 81. בתה ניקי מתה 13 שנים אחריה ב-14 בנובמבר 2014.
הערכה ומורשת
ב-1995 זכתה פגי לי לפרס גראמי למפעל חיים. זמרים רבים ציינו את שמה כהשראה לשירתם, בהם ג'ודי גרלנד, פרנק סינטרה, פול מקרטני, בט מידלר, מדונה ודאסטי ספרינגפילד.
ב-2003 התקיים לזכרה מופע מחווה בקרנגי הול בניו יורק בהשתתפות ננסי סינטרה, דבי הארי ("בלונדי"), פטולה קלארק ועוד.
הדמות מיס פיגי מתוכנית החבובות נעשתה בהשראתה של פגי לי שקראה לעצמה בהופעותיה "מיס פגי לי".
ורדזיה
וַרְדְּזִיָּה (בגאורגית: ვარძია) הוא מתחם מנזרי של מערות חצובות בסלע בדרום גאורגיה, בנפת אספינדזה במחוז ההיסטורי ג'אוואחתי (כיום סאמצחה-ג'אוואחתי).
המערות החצובות בסלע משתרעות לאורך כחמש מאות מטרים על מצוק בגובה 1462 מ' מעל פני הים, בקצה המזרחי של רכס אֵרוּשֶׁתִּי  במורדות רכס ארושתי עד לגדה הצפונית של נהר הקורה, שלושים קילומטר מאספינדזה. תקופת הבנייה העיקרית של המתחם הייתה במחצית השנייה של המאה ה-12.
במרכז המתחם נמצא מנזר הדורמציון שהיה מרכז תרבות חשוב, מקום ליצירה ספרותית ואמנותית חשובה בימי הביניים. הכנסייה המתוארכת לשנות ה-80 של המאה ה-12 בתור הזהב של תמר ורוסתוולי, יש סדרה חשובה של ציורי קיר. האתר ננטש ברובו לאחר הכיבוש העות'מאני במאה השש עשרה. כעת, חלק משמורת מורשת לאומית של גאורגיה. האזור המורחב של ורדזיה-חרתוויסי נרשם להכרה באתר המורחב כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
אטימולוגיה
על פי מיתוס אטיולוגי הורתה המלכה תמר להכין חדרים למסתור. 365 חדרים, אחד לכל יום בשנה. כדי לבלבל את מי שירצה להתנקש בחייה. בניית החדרים ארכה שנה בדיוק. חדר אחד בכל יום.
היסטוריה
חפירות מהתקופה הסובייטית הראו כי אזור ורדזיה היה מיושב בתקופת הברונזה על ידי התרבות התריאלתית. ערי מערות חצובות בסלע כמו אופליסציחה מוכרים לאורך נהר הקורה לפחות מהמאה החמישית לפני הספירה, ואילו אדריכלות חצובה בסלע  בהקשר לנצרות הגאורגית ידועה מזדאזני והמתחם המנזרי דַּווִיתְגָּרֵגִּ'י  מהמאה השישית לספירה, וכן באזור ורדזיה במערות ואני, צ'וֹלְתָּהּ ומַארְגַּסְטְנִי (כיום תְּמוֹגֶוִוי ) מהמאה השמינית.