cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מסילת דרג'ילינג ההימלאית
מסילת דרג'ילינג ההימאלית (אנגלית The Darjeeling Himalayan Railway) שכינויה הוא "רכבת צעצוע", היא מסילת רכבת ברוחב 610 מ"מ מג'לפאיגורי הסמוכה לסיליגורי לדרג'ילינג במדינת מערב בנגל בהודו, המנוהלת על ידי חברת הרכבות של הודו.
המסילה נבנתה בין השנים 1879 ו-1881 ואורכה כ-86 ק"מ. המסילה מטפסת מרום של כ-100 מטר מעל פני הים בניו-ג'לפאיגורי עד לגובה של כ-2,200 מטר בדרג'ילינג. על המסילה נעים עד היום קטרי קיטור. לגרירת רכבת הדואר מדרג'ילינג נעשה שימוש בקטר דיזל.
בשנת 1999 הוכרזה המסילה כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו. בשנת 2005 הוסיף ארגון אונסק"ו את מסילת נילג'ירי ההררית לאתר המקורי.
קטרים
כל קטרי הקיטור הנמצאים בשימוש במסילה הם מסוג B Class, דגם שנבנה בין השנים 1889 ו-1925. סך הכול נבנו 34 קטרים מדגם זה, אבל בשנת 2005 נותרו רק 12 קטרים פעילים על המסילה.
קטר 787 הוסב לשימוש בדלק נוזלי (להבדיל מפחם). כדי להפעיל את מבער הדלק ואת משאבת הדלק, הותאם לתוך הקטר דיזל-גנרטור וכדי להפעיל את בלמי האוויר הותאם לקטר מדחס דיזל. בנוסף הותאם לקטר מחמם מי הזנה לדוד הקיטור. כתוצאה מכך השתנה מאוד מראהו החיצוני של הקטר.
בחודש מרץ 2001 הועבר קטר 794 למסילה ההררית של מטראן, זאת לצורך הפעלת רכבת נוסעים תיירותית על אותה מסילה. הקטר החל לפעול במסילה החדשה בחודש מאי 2002.
קטר בודד ממסילת דרג'ילינג ההימלאית הועבר מחוץ לגבולות הודו, זהו קטר 778 (מספרו המקורי 19). לאחר שהוצג שנים ארוכות במוזיאון בארצות הברית, הוא נמכר לחובב רכבות באנגליה ושופץ למצב עבודה. הוא נמצא היום על מסילה פרטית באוקספורדשייר, אבל נסע בעבר על מסילת פסטיניוג (Ffestiniog Railway) שבווילס.
על המסילה נוסעים שני קטרי דיזל, מספר 604 ו-605. שניהם מסוג NDM6. שניהם נבנו במקור לשימוש במסילה ההררית של מטראן וזהים לארבעה קטרים אחרים הנמצאים בשימוש על אותה מסילה.
בשנת 1910 רכשה החברה קטר מפרקי מעיצוב גארט (Garratt), בעל סידור הגלגלים 0-4-0+0-4-0.
רובעי לונדון
אזור לונדון רבתי מחולק ל-32 רבעים (באנגלית: London boroughs). כל אחד ואחד מה"רבעים" מהווה למעשה מחוז של הממלכה המאוחדת. מחוזות אלה גדולים בשטחם ובאוכלוסיותם, ומחולקים לרוב למספר אזורי בחירה לפרלמנט הבריטי. במחוזות נמצאות ערים רבות וכפרים רבים שהיו בעבר פרוורים של לונדון, וכיום הפכו ל"שכונות" של לונדון, אף שעל פי גודלן ומספר תושביהן מדובר בערים לכל דבר.
12 מרבעים אלה, וכן הסיטי של לונדון מהווים את לונדון הפנימית. 20 הרבעים הנותרים מהווים את לונדון החיצונית.
משמעות מנהלתית
כל אחד מהרבעים מנוהל על ידי מועצת הרובע הנבחרת מדי ארבע שנים.
עדי סנד
עדי סנד (נולד ב-27 בינואר 1971) הוא אדריכל, פסל, צייר ואמן גרפיטי ישראלי המוכר בעיקר בזכות גרפיטי דמויות הקופסונים שיצר בתל אביב.
רובעי לונדון
משמעות מנהלתית
וסטמינסטר ייחודית בעניין זה, מאחר שלה מעמד של עיר ולא של רובע, ולכן היא מנוהלת על ידי מועצת עיר.
עדי סנד
ביוגרפיה
סנד נולד בקיבוץ גבעת השלושה. בוגר המחלקה לארכיטקטורה בבצלאל. עסק בעיצוב נוף ובחקלאות הר מסורתית על הר איתן. מאז שנת 1999 יוצר סנד דמויות גרפיטי ברחבי תל אביב שזכו לפרסום רב. בשנים האחרונות, עם עליית חשיבותן של עבודות גרפיטי ואמנות רחוב במרחב הציבורי בעולם ובישראל, החל להציג בחללי תצוגה, מוזיאונים ובפסטיבלים בנושאי קומיקס ואמנות רחוב.
רובעי לונדון
משמעות מנהלתית
המועצות אחראיות לניהול ענייני הרובע לרבות חינוך, עזרה סוציאלית, פינוי אשפה, ודאגה לגינון ולמצב הדרכים ברובע. מספר שירותים ציבוריים מנוהלים על ידי רשות לונדון רבתי במרוכז.
עדי סנד
תערוכות נבחרות
מאז 1998 מרבה סנד להציג תערוכות יחיד וקבוצתיות המתמקדות בעיקר באמנות רחוב ופיסול. תערוכת היחיד הראשונה שהציג התקיימה בקפה-גלריה טעמון בירושלים בשנת 1998. ב-2006 הציג סנד עבודת קיר במוזיאון ינקו דאדא בעין הוד (אוצרת: רעיה זומר), שהייתה לתערוכה המוזיאלית הראשונה בה השתתף.
רובעי לונדון
משמעות מנהלתית
לכל אחד מהרבעים מעמד של מחוז באנגליה.
היסטוריה
הרבעים הנוכחיים הוקמו ב-1 באפריל 1965 עם הקמת לונדון רבתי. הבחירות הראשונות למועצות הרבעים נערכו בשנת 1964.
עדי סנד
תערוכות נבחרות
באוגוסט 2011 הציג בביתן הלנה רובינשטיין בתערוכה "בפנים: אמנות רחוב בתל אביב" (אוצרת: טלי לניר). באוגוסט 2012 ובמאי 2013 השתתף באירועי "צבעי בסיס" לאמנות רחוב עכשווית, שהתקיימו בבסיסי צבא נטושים בסמוך לגבול הצפון. באותה שנה נערכה לסנד תערוכת יחיד בגלריה מיקה. ב-2015 הציג סנד את התערוכה המקיפה "פופ כנעני, עדי סנד עבודות מ-1999 עד 2015" במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, באצירת מיכאל יעקובסון. לתערוכה התלווה ספר-קטלוג (ובו בין השאר מאמרים מאת חגי כנען וברוך בליך). הייתה זו תערוכת היחיד הראשונה לאמן רחוב במוזיאון בישראל, והתערוכה הגדולה והמקיפה שהציג סנד.
רובעי לונדון
היסטוריה
בעקבות שינוי מנהלי זה אוחדו המחוזות והרבעים שהיו קיימים קודם לכן וחולקו מחדש. הרבעים קרוידון, וסט האם ואיסט האם בוטלו.
ב-1 באפריל 1986, עם ביטולה של מועצת לונדון רבתי קיבלו הרבעים את סמכויות המועצה. בשנת 2000, עם הקמת רשות העיר לונדון השיבו הרבעים לרשות את הסמכויות שקיבלו בשנת 1986.
הסיטי של לונדון מנוהלת על ידי גוף נפרד - האיגוד של לונדון.
נבחרת גביע הפדרציה של סלובקיה
נבחרת גביע הפדרציה של סלובקיה היא נבחרת הטניס של סלובקיה המשחקת בגביע הפדרציה העולמי ומורכבת משחקניות הטניס הבכירות שלה.
הנבחרת משחקת בגביע הפדרציה החל משנת 1994. לפני זה טניסאיות סלובקיות התחרו במסגרת נבחרת גביע הפדרציה של צ'כוסלובקיה. הישג השיא של הנבחרת הוא זכייה בתחרות בשנת 2002.
נכון לשנת 2022 שיחקה בלגיה מאז תחילת השתתפותה בגביע הפדרציה 67 משחקים בינלאומיים, בהם ניצחה 39 מפגשים.
מגן דוד דרום
מגן דוד דרום היא סדרה מוקומנטרית-קומית ישראלית, ששודרה בשנת 2019, החל מ-20 ביולי עד 9 בנובמבר, בערוץ 13.
עלילה
הסדרה עוקבת אחר ארגון רפואת חירום בדיוני באזור ים המלח הנקרא "מגן דוד דרום" (מהווה פרודיה על מגן דוד אדום). הצוות מתאפיין בכך שחבריו מעורערים בנפשם מפגינים אזלת יד ורשלנות רפואית, ומתנהגים בחובבנות במקום לפעול ביעילות ולהציל את מטופליהם.
לואיז דה לוואלייר
לואיז דה לוואלייר (בצרפתית: Louise de La Vallière; 6 באוגוסט 1644 - 7 ביוני 1710) הייתה פילגשו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, בין השנים 1661–1667. מאוחר יותר, נעשתה הדוכסית דה לוואלייר, בזכות עצמה. בניגוד ליריבתה, מאדאם דה מונטספאן, אין לה צאצאים ששרדו. לואיז הייתה אדוקה בדת וסמוך למותה אף סיגפה עצמה כדי לזכות בכפרה.
ראשית חייה
לואיז דה לוואלייר נולדה בטור כבתם של קצין בצבא הצרפתי, לורן דה לה באום לה בלנק (שאימץ את השם לה לוואלייר מעזבון קטן ליד העיירה אמבואז שבמחוז אנדר ולואר, במרכז צרפת) ושל פרנסואז לה פרובוסט. לורן דה לוואלייר נפטר ב-1651 ואלמנתו נישאה בשנית ב-1655 לז'אק דה קורטארבל, המרקיז דה סיינט רמי, והצטרפה לחצר אחיו של המלך לואי ה-13, גאסטון, דוכס אורליאן, בבלואה.
לואיז גדלה עם הנסיכות הצעירות (הדוכסיות לעתיד של טוסקנה, אלנסון וסבויה), האחיות החורגות של אן, דוכסית מונפנסייה. לאחר מותו של גאסטון, דוכס אורליאן, אלמנתו עברה עם בנותיה לארמון לוקסמבורג בפריז ולקחה עימן גם את לואיז בת השש עשרה.
בחצר המלוכה של לואי הארבעה עשר
בהשפעת קרובת משפחה רחוקה, מונתה לואיז כבת לווייתה של הנרייטה אן, נסיכת אנגליה, אחותו של צ'ארלס השני, מלך אנגליה שהייתה בת גילה ונישאה לפיליפ, דוכס אורליאן, אחיו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. הנרייטה הייתה אישה יפה ומושכת והצטרפה לחצר המלוכה בפונטנבלו ב-1661. מערכת היחסים הידידותית בינה לבין גיסה, המלך לואי ה-14, גרמה לסקנדל ולהפצת שמועות כי היא מנהלת רומן עם המלך וכי ילדיה היו שלו ולא של בעלה.
כדי להתמודד עם שמועות אלה, המלך והנרייטה החליטו שלואי יבחר בגברת צעירה בחצרו שתשמש כמסך עשן לחיבתו האסורה כלפיה. הנרייטה העמידה שלוש נשים צעירות לבחירתו וביניהן לואיז דה לוואלייר בת השבע עשרה.
פילגש למלך
לואיז הייתה בפונטנבלו חודשיים בלבד לפני שהפכה לפילגשו של המלך. אף כי הדבר נועד כדי להסיט את תשומת הלב מהקשר האסור בין המלך וגיסתו, עד מהרה היא ולואי התאהבו. זה היה קשר הרציני הראשון של לואיז והיא תוארה כ"נערה תמימה, דתייה אדוקה, לא ראוותנית ולא תאבת בצע או פרסום כתוצאה ממעמדה החדש".
עדות לחשיבותה בעיני המלך ניתן למצוא בכך שאחד הגורמים לנפילתו של ניקולא פוקה, היה השוחד שנתן ללואיז דה לוואלייר, שכן המלך פירש זאת כניסיון מצד שר האוצר שלו, לקחתה לעצמו כמאהבת.
בפברואר 1662, בני הזוג נקלעו לסכסוך. אף כי נחקרה ישירות על ידי המלך, סירבה לואיז לספר למאהבה על הרומן בין הנרייטה והרוזן דה גויסה. במקביל, המטיף ז'אק-בנין בוסואה נשא סדרה של דרשות בפני המלך ודרש ממנו לחדול ממעשי האהבים שלו ולשוב לאשתו. הוא גינה את הפעילות הבלתי מוסרית של המלך תוך השוואה לניאוף של דוד המלך, דבר שהעיק על מצפונה של הנערה החסודה, לואיז דה לוואלייר שברחה למנזר שאילוט. לואי הגיע אחריה לשם ושכנע אותה לחזור לחצר המלוכה. אויביה בחצר, במיוחד הרוזנת אולימפיה מנצ'יני, אחייניתו של הקרדינל מזראן, ניסו לנצל זאת כדי להביא למפלתה והביאו את הדברים לידיעתה של אשתו ומלכתו של לואי ה-14, מריה תרזה, נסיכת ספרד.
במהלך הריונה הראשון, לואיז הועברה משירות הנסיכה למגורים בפאלה רויאל, שם, ב-19 בדצמבר 1663, היא ילדה את בנה (בן לא חוקי של המלך), צ'ארלס, שנלקח מייד לסיינט לאו וניתן לשני משרתים נאמנים של ז'אן-בטיסט קולבר. על אף סודיות ההעברה, שאורגנה על ידי הרופא שהיה נוכח בלידה, הסיפור התפשט במהירות בכל פריז. הבוז הציבורי במיסת חצות ב-24 בדצמבר גרם ללואיז הנסערת להימלט מהכנסייה.
ילדיה
ללואיז דה לוואלייר נולדו חמישה ילדים מלואי הארבעה עשר, אך רק שניים מהם שרדו את תקופת הינקות:
מפלתה
לואיז נטשה את חצר המלוכה ונמנעה מלהופיע בציבור אך לאחר מותה של אן מאוסטריה ב -20 בינואר 1666, לה לוואייר הגיעה למיסה לצידה של מריה תרזה תוך שהיא מתייחסת בענווה וכבוד. למלכה.
לאחר חמש שנים של רומן עם המלך, מעמדה של לואיז נחלש. ב־7 בינואר 1665 היא ילדה את בנו השני, פיליפ וב-27 בדצמבר של אותה השנה היא ילדה את הבן השלישי, לואי; אך שלושת הילדים מתו תוך זמן קצר. ב-2 באוקטובר 1666 ילדה בת. במאי 1667, על ידי מכתב הרשאה שאושר בפרלמנט דה פריז, העניק לואי הארבעה עשר לגיטימציה לבתו, שנקראה מארי אן דה בורבון וקיבלה את התואר מאדמוזל דה בלואה. לואי הארבעה עשר גם הפך את לואיז לדוכסית והעניק לה את אדמות ואוג'רוס. כדוכסית, ללואיז הייתה הזכות היוקרתית לשבת בטאבורט בנוכחות המלכה. עם זאת, לואיז לא התרשמה. היא התייחסה לתואר האצולה שניתן לה כמתנת פרישה שניתנת למשרת שפרש. אף המלך לואי ה-14 עצמו ציין, כי מתן הלגיטימציה לבתם ותואר האצולה ללואיז, "תאם את החיבה שהייתה לו כלפיה במשך שש שנים".
שנה אחר לידת בתה, ילדה לואיז בן בשם לואי, אך מקומה כפילגשו של המלך נתפס על ידי ידידתה, מאדאם דה מונטספאן. בשנותיה האחרונות התקרבה למאדאם דה מנטנון, אשתו השנייה של המלך, דרך אדיקותן הדתית. היא נפטרה בשנת 1710.
הספר השחור (קרפ)
הספר יצא לאור לראשונה בשנים 1947-1948 בהדרגה, בשלושה כרכים עם הקדמה שכתב הרב ד"ר אלכסנדר שפרן. לפי ראשית דבר, שכתב מתתיאס קרפ, הספר היה אמור להיות מורכב מארבעה כרכים, אך הוצאת הכרך הרביעי המתוכנן (Ardealul de Nord), על צפון טרנסילבניה, לא יצאה לפועל. הכרך הראשון (Legionarii şi rebeliunea) כולל סקירה כללית והתמקדות בתקופת שלטון הלגיונרים ובמרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט. הכרך השני (Guvernul Antonescu şi războiul) מתמקד בשלטונו של יון אנטונסקו ובפרעות יאשי. הכרך השלישי (Tragedia Transnistriană) דן בטרגדיה של טרנסניסטריה.
קרפ, שהיה מזכיר פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה בתקופת נשיאותו של וילהלם פילדרמן, התחיל לאסוף את החומר התיעודי עבור הספר כבר ביוני 1940 ועבר לארגון שיטתי באביב 1943. הספר מכיל מקורות רבים והפניות מדויקות למסמכים וחוקים מהתקופה. הוא אינו מתיימר להכיל את כל העוולות שנעשו ליהודים תחת השלטון הרומני, אבל זהו ללא ספק המחקר המקיף ביותר שנערך בשנים הראשונות שלאחר מלחמת העולם השנייה.
אחרי עליית הקומוניסטים לשלטון ברומניה, נעלמו עותקי הספר מהמדפים, לא יצאו מהדורות נוספות, למרות הביקוש, ומעט העותקים שנשמרו בספריות מרכזיות בודדות, נשמרו לקריאה בלבד במדורים מוגבלים, שלציבור הרחב לא הייתה גישה אליהם.
בשנת 1996, חמישים שנה לאחר המהדורה הראשונה, יצאה מהדורה שנייה בהוצאת דיוג'נה (Diogene) עם הקדמות של ראדו פלוריאן וגולדשטיין-גורן (משתתף במימון המהדורה) והערות של העורכת, ליאה בנימין. במהדורה זו יש בכרך הראשון 290 עמודי תוכן ו-15 עמודי תצלומים באיכות ירודה. בכרך השני יש 198 עמודי מלל ו-16 עמודי תצלומים באותה איכות ירודה. הכרך השלישי כולל 526 עמודי מלל ו-6 עמודי תצלומים מטושטשים. על העטיפה האחורית-חיצונית של הספרים מודפס תצלום מפרעות יאשי. ליאה בנימין התאימה את המהדורה למקורות ביבליוגרפיים עדכניים ובדקה את המסמכים. בכל בדיקותיה נמצאה רק טעות אחת, כאשר הצהרה של מיכאי אנטונסקו בממשלה יוחסה ליון אנטונסקו.
קלוד פרנסואז ד'לורן
קלוד פרנסואז ד'לורן (בצרפתית: Claude Françoise de Lorraine; 6 באוקטובר 1612 - 2 באוגוסט 1648), הייתה אשתו של ניקולאס השני, דוכס לורן.
ביוגרפיה
קלוד פרנסואז נולדה ב-6 באוקטובר 1612 בננסי, לאנרי השני, דוכס לורן ומרגריטה גונזאגה, בתם של וינצ'נצו גונזאגה, דוכס מנטובה ואלאונורה דה מדיצ'י.
בשנת 1633 פלש הצבא הצרפתי לדוכסות לורן, בשל תמיכת קרל הרביעי, דוכס לורן בגאסטון, דוכס אורליאן, ובשנת 1634 נאלץ קרל להתפטר מתפקידו, ואחיו ניקולאס השני, דוכס לורן עלה לשלטון במקומו. ב-18 בפברואר אותה שנה התחתן ניקולאס עם בת דודתו קלוד פרנסואז ד'לורן, ונולדו להם 5 ילדים. זמן קצר לאחר עלותו לשלטון החתימו הצרפתים את ניקולאס על הסכם שהכיר בזכויות שלטונם בדוכסות, ובעקבות כך באפריל אותה שנה התפטר ניקולאס מתפקידו וברח מהדוכסות, תוך שהוא מחזיר את זכויות השלטון לאחיו קרל. ב-2 באוגוסט 1648 ילדה קלוד פרנסואז תאומים, וזמן קצר לאחר הלידה מתה.
משפחתה
ב-18 בפברואר 1634 התחתנה קלוד פרנסואז עם ניקולאס השני, דוכס לורן, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
איות
אַיוֹת (שם מדעי: Perninae) היא תת-משפחה של דורסי יום בינוניים ממשפחת הנציים. דורסים אלה חיים באזורים טרופיים שונים באפריקה, אירופה, אסיה ואמריקה. הם קרובי משפחתם של נשרי העולם הישן בתוכם הנשרים.
האיות ניזונות מחיות קטנות יותר כמו מכרסמים, עופות קטנים וזוחלים, אך חלקם מתמחים בחרקים וחלק ניזונים בעיקר מדבש דבורים. יש להם מקור חד ומוארך מעט. צבעיהם אינם מרשימים, בצבע חום או שחור ויש לחלקם ציצה קטנה מאחורי הראש.
בישראל 2 מינים מתת-משפחה זו - אית צרעים ואיה מצויצת.
מיון
בעבר נכללו בקבוצה גם המינים: נץ עטלפים, דיה מרובעת זנב, דיה שחורת חזה ועיט נחשים מדגסקרי.
שלוחת לנץ
שלוחת לנץ (באנגלית: Lentz Buttress) היא שלוחה ההרית, הבולטת צידה הצפוני של רמת ויסקונסין, ברכס ויסקונסין - רכס ההרים המרכזי של הרי הורליק (המהווים חלק מההרים הטראנס-אנטארקטיים), בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
השלוחה ממוקמת 9.26 קילומטרים מזרחית - צפון-מזרחית מפסגת פורה.
גובהה של השלוחה 2,800 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי השלוחה
רכס ויסקונסין (ובו גם השלוחה) מופו על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1964.
מקור השם
ההר נקרא על שם לוטננט מלקום וו. לנץ (Malcolm W. Lentz), מצי ארצות הברית, שהיה המפקד של תחנת הקוטב הדרומי, בחורף האנטארקטי 1962.
חדר אוכל
חדר אוכל הוא חדר שבו מגישים ארוחות לסועדים.
בניגוד למסעדה, בחדר אוכל הארוחות אינן מוגשות בתשלום ישיר ומלא. במקום זאת קיימות מספר אפשרויות אחרות. במקרים רבים הארוחות בחדר האוכל מוגשות ללא תשלום. אפשרות נוספת היא הגשת הארוחות בחדר האוכל בתמורה לתשלום מסובסד. אפשרות זו נמצאת לרוב בשימוש במסגרת בתי ספר ובמקומות עבודה. כמו כן, הארוחות יכולות להיות מוגשות בתשלום עקיף. למשל, כחלק מתשלום עבור כלל השירות בבית מלון.
חדר האוכל בצבא
חדר האוכל קיים ברוב בסיסי צה"ל, והוא משמש להגשת ארוחות לחיילי הבסיס. בבסיסים גדולים מתקיימים מספר חדרי אוכל, למשל לשם הפרדה בין חוגרים לקצינים.
המזון המוגש בחדר האוכל מוכן במטבח הבסיס הצמוד לחדר האוכל, או מוכן במטבח חיצוני ומובא אל מטבח הבסיס רק לשם חלוקתו. בחדר האוכל מתקיימת הקפדה על הכשרות, ובדרך כלל מוגשות בו ארוחת צהריים בשרית וארוחות בוקר וערב חלביות. בפסח מוגש בחדר האוכל מזון כשר לפסח.
תפעול חדר האוכל נעשה על ידי חיילים שזה תפקידם הצבאי, וכן על ידי כלל חיילי הבסיס, במסגרת תורנות מטבח. בניגוד למסעדה, הפתוחה במשך כל שעות היום, חדר האוכל פתוח רק בשעות קבועות מסוימות, לארוחת בוקר, ארוחת צהריים וארוחת ערב. בבסיסים פתוחים, שהחיילים אינם לנים בהם, מספר הסועדים בארוחת הבוקר ובארוחת הערב מצומצם יחסית למספר הסועדים בארוחת הצהריים.
חדר האוכל בקיבוץ
חדר האוכל בקיבוץ היה אחד המאפיינים של חיי השיתוף בקיבוץ - בבתי החברים לא היה מטבח (או שהיה מטבח זעיר), והאוכל לחברים הוגש בחדר האוכל. האוכל הוכן והוגש על ידי חברי הקיבוץ, שעבדו בחדר האוכל בתורנות. סביב האכילה המשותפת התפתח הווי שכלל אף סלנג ייחודי, למשל המילה "כולבויניק" או "ציבורית" התייחסה לכלי אשפה שהוצב במרכז השולחן.
לפני הקמת בתי תרבות ומועדונים לחבר, שימש חדר האוכל, בהיותו האולם הגדול ביותר בקיבוץ, כמקום כינוס באירועים שונים ובמיוחד את "אספת הקיבוץ" שקבעה את כללי הקהילה הקיבוצית.
עם תהליך הפרטת השירותים בקיבוצים נסגרו חדרי האוכל ברבים מהם, ויש שהסבו את חדר האוכל למסעדה הפתוחה לציבור הרחב. בספר חדרוכל בו מכונסים מתכונים, תמונות וסיפורים הקשורים להווי חדר האוכל הקיבוצי נחשפת משמעותו הרגשית של חדר האוכל ומעמדו כציר מרכזי בקיבוץ, על התמונה העולה מאיסוף החומר וקיבוצו אמר אחד ממחבריו בריאיון לעיתון הארץ: "הקיבוצים במצב הכי קשה הם אלה שבהם חדר האוכל לא פעיל. הם נגמרו כקיבוץ. האנשים כבר לא נפגשים, כל מה שאיחד אותם - הלב של הקיבוץ - הפסיק לפעום. כל אחד מסתגר בפינה שלו וזה עצוב מאוד. ישנו געגוע עצום לאוכל כסמל לקהילה שהייתה ואיננה. בקיבוצים רבים מתעקשים להחזיק את חדר האוכל כי מבינים שבלעדיו לא יהיה קיבוץ. לפעמים כל ההיכל הזה מתוחזק רק כדי להיפתח בחגים או בארוחה של שישי בערב, העיקר להמשיך ולתפקד כקהילה סביב האוכל".
.
בשנות ה-80 פרסם עמנואל טל מחקר על חדר האוכל הקיבוצי. במאמר "פרקים בהתהוותו ועיצובו של חדר האוכל הקיבוצי" הוא מספר כיצד החל בשנות ה-20 המוקדמות, בכל עלייה חדשה אל הקרקע היו מקימים קודם כל את צריף חדר האוכל. "השינויים באורחות חייה של החברה הקיבוצית השתקפו לאורך כל דרכה בצורתו של חדר האוכל ובסדרים הנהוגים בו".
חדר האוכל בבתי ספר
בישראל התקיימו משנות העשרים של המאה ה-20 עד שנות ה-70 חדרי אוכל בבתי ספר יסודיים. במטבח הצמוד נלמדו שיעורי תזונה או כלכלת בית, במהלכם הכינו התלמידים חלק מארוחת הצהריים ושימשו כתורנים בהגשת הארוחה. היוזמה הראשונית להסעדה בבתי ספר וגני ילדים הייתה של ההסתדרות הציונית הדסה, המימון הושג מכספי הארגון, מהעיריות, מכספי תורמים כגון אלפרד מונד ומתשלומי הורים. הדסה הצהירה על מגוון מטרות למיזם, ביניהן: הספקת מזון בריא, חינוך לצרכנות נבונה של מצרכים מקומיים ועונתיים, הקניית ידע בתזונה ובישול, היגיינה, נימוסים והליכות וניהול משק בית.
במדינות רבות נהוג יום לימודים ארוך ובמסגרתו התלמידים אוכלים ארוחת צהריים בחדר האוכל. בארצות הברית יש המבקרים את שיטת ההסעדה בבתי הספר המעודדת צריכת מזון בעל ערך תזונתי נמוך וארוחות המבוססות על חטיפים, משקאות קלים, מזון שעבר עיבוד רב ומזון מטוגן.
SAASM
SAASM (באנגלית ראשי תיבות של: Selective Availability Anti-Spoofing Module - מודול נגד זיוף זמינות סלקטיבית) הוא מידול בשימוש מכשירי GPS צבאיים כדי לפרש קוד מוצפן של קואורדינטות מדויקות, כאשר מכשירים אזרחיים יתפקדו עם דיוקים מופחתים עקב זמינות מבוקרת של לוויינים.
הדור הבא של קידוד לוויינים לשירות צבאי הנקרא M-Code, החל עם שיגור לווייני IIR-M ו-IIF, משנת 2005. מערכת שלמה של 18 לוויינים תוכננה להיות פרושה עד 2016.
נבחרת גביע הפדרציה של קרואטיה
נבחרת גביע הפדרציה של קרואטיה היא נבחרת הטניס של קרואטיה המשחקת בגביע הפדרציה העולמי ומורכבת משחקניות הטניס הבכירות שלה.
הנבחרת משחקת בגביע הפדרציה החל משנת 1992. לפני זה טניסאיות קרואטיות התחרו במסגרת נבחרת גביע הפדרציה של יוגוסלביה. הישג השיא של הנבחרת הוא הגעה לרבע הגמר בתחרות בשנת 2002.
נכון לשנת 2022 שיחקה קרואטיה מאז תחילת השתתפותה בגביע הפדרציה 98 משחקים בינלאומיים, בהם ניצחה 55 מפגשים.
שברולט ברטה
שברולט ברטה (באנגלית: Chevrolet Beretta) היא מכונית קופה, המוגדרת מכונית קומפקטית, מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית שברולט חברת בת של קונצרן הרכב ג'נרל מוטורס אשר יוצרה בארצות הברית בין השנים 1987–1991 (משנת מודל 1988).
סך הכול יוצרו 905,000 יחידות. בשנת המודל 1988 יוצרו 275,000 יחידות.
הסימן המסחרי "ברטה"
ב-25 במאי 1989 נפגש יו"ר ברטה, יצרנית נשק איטלקית, ונשיא ג'נרל מוטורס לחתום על הסכם ליישוב מחלוקת בנוגע לשימוש בסימן המסחרי, לדגם ה"שברולט ברטה", ובכך תרם לקרן ברטה באמצעות פרופ' גולדבירש (Prof. Goldbirsch).
פייר ג'וזפה ברטה קיבל את התרומה של 500,000 דולר מאת רוג'ר ב. סמית', נשיא ג'נרל מוטורס, מטעם קרן Beretta לחקר הסרטן וטיפול במחלה. במקביל, יצרנית הנשק "ברטה" נתנה לקונצרן הרכב האמריקאי ג'נרל מוטורס את הזכות להשתמש בשם ובסימן המסחרי של מכונית שברולט היוקרתית "שברולט ברטה".
נוימן
נוימן (מגרמנית: Neumann) הוא שם משפחה גרמני שפירושו "איש חדש". שם זה הוא אחד מ-20 שמות המשפחה הגרמניים הנפוצים ביותר.
{{פירושונים| אישים:
אחרים:
ראו גם
}}
Neumann
מאורו פיקוטו
מאורו פיקוטו הוא דיג'יי ויוצר מוזיקת טראנס איטלקי. לשעבר חבר בהרכב היורו דאנס Cappella. בין היצירות המוכרות שלו אפשר למנות את "Come Together", "Comodo", "Pulsar", "Lizard" ועוד. כיום פיקוטו נמנה בין התקליטנים הטובים בעולם והטוב ביותר באיטליה. נכון ל-2010 פיקוטו הוא בעלים של הלייבל 'Bakerloo Music' ומפיק של ליין 'Meganite' הנערך כל חמישי במועדון Privilege באיביזה, שנכנס לספר השיאים של גינס על היותו המועדון הגדול בעולם.
ביוגרפיה
פיקוטו נולד ב-25 בדצמבר 1966 בעיירה בשם 'קאבור' ליד טורינו. מגיל נעורים חלם להיות יוצר מוזיקה אך הבין שקודם עליו להיות דיג'יי. בשנת 1989 לאחר שניצח בתחרות תקליטנים מקומית הוא פגש את דניאל דבולי, חבר בהרכב הדאנס בלאק בוקס שהיה שם כדי לקדם את הסינגל שלהם "Ride on Time". פיקוטו ודבולי הפכו לחברים ודבולי נתן לפיקוטו להיכנס לתחום ההפקה. בשנת 1991 הוציא את הסינגל הראשון שלו, "We Gonna Get" תחת השם RAF שהפך ללהיט באירופה. עם הצלחת הסינגל הפך שמו לשם מבוקש וזמרים/הרכבים רבים שלחו אליו בקשות שיבצע הפקות לשירים שלהם ורמיקסים.
בשנת 1996 הוציא סינגל ראשון תחת שמו מאורו פיקוטו ""Bakerloo Symphony" הגיע למקום הראשון במצעד הלהיטים האיטלקי ושהה שם במשך תשעה שבועות. באותה שנה פיקוטו הפך לבעלים של Media Records.
הסינגל ""Komodo (Save a Soul)" שיצא בשנת 2000 הגיע למקום ה-13 במצעד האנגלי (הגבוה ביותר שאליו הגיע) והפך את פיקוטו לאומן בעל שם עולמי ואף הגיע איתו לתוכנית המוזיקה הפופולרית של בי.בי.סי, 'Top of the Pops' והיה הדיג'יי הראשון שתיקלט בשידור חי בתוכנית. באותה שנה הוא הוציא את אלבום הבכורה שלו "The Album". פיקוטו המשיך לשחרר להיטים וגם לעשות רמיקסים לאמנים רבים כגון: U2, יורק, ג'ימי סאמרוויל, Pet Shop Boys ועוד. בשנת 2002 פיקוטו הקים את הלייבל 'Bakerloo Music' והוציא דרכו חמישה אלבומים נוספים.
במהלך הקריירה שלו הוא זכה בפרסים רבים, ביניהם: התקליטן הבינלאומי הטוב ביותר, בטקסי פרסי המוזיקה בגרמניה, דנמרק, שוודיה, אירלנד, ספרד והולנד. המפיק הטוב ביותר והשיר הטוב ביותר בטקס פרסי המוזיקה הגרמני, והדיג'יי הטוב ביותר בטקס פרסי המוזיקה של איביזה בשנת 2005.
מוניקה סלש
נעוריה
סלש נולדה בנובי סאד שביוגוסלביה בשנת 1973 למשפחה ממוצא הונגרי. החלה לשחק טניס בגיל 6, ניצחה בטורניר הראשון שלה בגיל 8 וניצחה ב האורנג' בול בשנת 1985. במהלך האורנג' בול היא משכה את תשומת לבו של מאמן הטניס ניק בולטרי ששכנע את המשפחה לעבור לפלורידה, ארצות הברית ולרשום את סלש לאקדמיית הטניס שלו. סלש החלה לשחק טניס מקצועני כבר בגיל 14, וניצחה בטורניר הראשון שלה ביוסטון כבר בגיל 15 (1989), תוך כדי ניצחון על כריס אוורט בגמר. באותה שנה העפילה לחצי גמר אליפות צרפת הפתוחה וסיימה את השנה כמדורגת 6 בעולם.
השליטה בסבב
בשנת 1990 זכתה סלש בטורניר הגראנד סלאם הראשון שלה לאחר שניצחה בגמר אליפות צרפת הפתוחה את שטפי גראף. במהלך השנה ניצחה סלש עוד 10 טורנירים, ביניהם אליפות סבב ה-WTA ומיאמי. סלש פתחה את שנת 1991 בסערה, מנצחת את אליפות אוסטרליה הפתוחה, אליפות צרפת הפתוחה ואליפות ארצות הברית הפתוחה, מיאמי, אליפות סבב ה-WTA, ועוד חמישה טורנירים נוספים. סלש העפילה למקום הראשון בעולם, וסיימה את השנה כמעט בלתי מנוצחת. הישגים יוצאי דופן אלו חזרו על עצמם גם בשנת 1992, בנוסף הגיעה סלש לגמר אליפות וימבלדון, תוך כדי שסלש מייצבת את עצמה כשחקנית הטובה ביותר בסבב הנשים ודוחקת את יריבתה הגדולה ביותר, שטפי גראף, מהשליטה המוחלטת שהייתה לה בסבב הנשים עד לתחילת שנות ה-90.
הדקירה
שנת 1993 נפתחה עבור סלש באותה הצלחה כמו השנתיים הקודמות והיא זכתה שוב באליפות אוסטרליה, ניצחה תארים לרוב והמשיכה לנצח את כל יריבותיה הגדולות, כגון מרטינה נברטילובה, ארנצ'ה סנצ'ס ויקאריו ושטפי גראף. הכול השתנה באירוע שהתרחש באפריל 1993 ושינה את פני טניס הנשים. בטורניר המבורג שבגרמניה, הותקפה סלש באמצע משחק רבע הגמר בטורניר על ידי אוהד גרמני אובססיבי של שחקנית הטניס שטפי גראף שדקר את סלש בגבה. סלש השמיעה זעקת כאב ותמונות הדקירה שודרו ברחבי העולם כולו. סלש הובהלה לבית החולים ואירוע הדקירה זיעזע את עולם הטניס בפרט והספורט העולמי בכלל. ההתאוששות הפיזית מהדקירה לקחה רק כמה שבועות אך ההתאוששות הפסיכולוגית מהאירוע עצמו הייתה קשה והשפיעה על סלש בצורה חריפה. סלש לא הופיעה במגרשים במשך שנתיים שלמות.
החזרה לסבב
לאחר הדקירה, שטפי גראף חזרה לשלוט בסבב הנשים והעפילה שוב לראשות הדירוג העולמי. סלש התדרדרה בדירוג עד למקום השמיני. סלש חזרה לסבב באוגוסט 1995, לאחר שקיבלה אזרחות אמריקאית ועברה לייצג את ארצות הברית, וניצחה בטורניר החזרה שלה בטורונטו, דבר שגרם לרבים בעולם הטניס להאמין שסלש אכן מסוגלת לחזור לפיסגת טניס הנשים ולשלוט בו כבעבר. חודש לאחר מכן פגשה סלש בגמר אליפות ארצות הברית את שטפי גראף והפסידה לאחר שנתנה קרב אדיר לגרמניה. סלש פתחה את שנת 1996 בזכייה באליפות אוסטרליה והיה נראה שהיא בדרך הנכונה בחזרה לצמרת, אך היא לא הצליחה להציג את הטניס שלפני הדקירה והתקשתה לחזור על הישגיה בעבר. באותה שנה הפסידה שוב לשטפי גראף בגמר אליפות ארצות הברית ובשנת 1998 הגיעה לגמר הגראנד סלאם האחרון שלה בו הפסידה לארנצ'ה סנצ'ס ויקאריו. ככל שהתארכה הקריירה של סלש, כך התרחקה סלש מאותה היכולת שהצעידה אותה להישגיה בתחילת שנות ה-90. פציעה ברגל גרמה לסלש לפרוש מטניס מקצועני, אף על פי שלא הודיעה עליה באופן רשמי עד ה-14 בפברואר 2008.
בשנת 2008 התמודדה בעונה השישית של תוכנית המציאות האמריקאית, רוקדים עם כוכבים, והייתה למודחת השנייה.
סגנון המשחק
סלש נחשבת ל"שחקנית הכוח" הראשונה של כל הזמנים. סלש הביאה איתה למגרשי הטניס משחק פיזי, החזרות סירב מעולות וכף יד וגב יד בשתי ידיים. היא ניחנה במשחק עיקש, סבלני מצד אחד ותקיף מצד שני. סלש נודעה בנוסף בגניחות הקולניות שהייתה משמיעה במהלך משחקיה, דבר שלעיתים הפריע ליריבותיה. בעיני רבים נחשבת סלש לאחת משחקניות הטניס הטובות בכל הזמנים, אם לא הטובה ביותר. השליטה הכול כך מוחלטת שלה בסבב שנקטעה על ידי הדקירה מעלה כל פעם מחדש את השאלה איך היה נראה עולם הטניס הנשי אילולא הייתה סלש נדקרת בגבה.
בל UH-1 אירוקוי
בל UH-1 אירוקווי (Bell UH-1 Iroquois) הידוע יותר בשם יואי (Huey), הוא מסוק סער בעל מנוע טורבו-ציר יחיד מתוצרת חברת בל האמריקאית.
המסוק פוּתח בשנת 1952 כדי למלא את כל דרישות צבא ארצות הברית לפינוי רפואי ושימוש כללי. הטיסה הראשונה הייתה ב-20 באוקטובר 1956, והמסוק הייצור הסדרתי החל במרץ 1960. היה זה המסוק הסדרתי הראשון שהונע על ידי מנוע טורבינה בצבא ארצות הברית, ועד היום יוצרו יותר מ-11,000 מסוקים מסוג זה, שני מבחינת כמות רק למסוק המיל מי 8.
סימונו המקורי של המסוק, HU-1, הוביל לכינוי החיבה שלו HUEY (יואי). בספטמבר 1962 שונה הסימון ל- UH-1 אך הכינוי "יואי" נשאר בשימוש נפוץ. כ-7000 מסוקי יואי היו בשירות צבא ארצות הברית במהלך מלחמת וייטנאם. למסוק גרסאות אזרחיות, בל 204 ובל 205.
פיתוח
ב-1952 זיהה צבא ארצות הברית צורך במסוק חדש, למשימות תובלה כללית, פינוי רפואי ואימון מכשירים. על פי הערכת הצבא היו המסוקים הקיימים גדולים מדי, מחד, וללא כוח מספק, מאידך, ומורכבים מדי לתחזוקה יעילה. בנובמבר 1953 הגיש הצבא את הדרישות המעודכנות למחלקת הצבא שבמחלקת ההגנה של ארצות הברית. עשרים חברות ניגשו למכרז ובהם חברת בל הליקופטר. ב-23 בפברואר 1955 בחר הצבא בחברת בל והזמין ממנה שלושה מסוקים מדגם 204. למסוקים אלה ניתן הסימול XH-40.
דגם 204
דגם 204 הונע על ידי אב טיפוס של מנוע לייקומינג YT53-L-1, בעל הספק של 700 כוח סוס. אב הטיפוס הראשון של דגם XH-40 טס לראשונה ב-20 באוקטובר 1956 בפורט וורת', טקסס. שני אבות טיפוס נוספים נבנו ב-1957, ועוד לפני בנייתם הזמין הצבא שישה מסוקי ניסוי נוספים שסומלו YH-40. במרץ 1960 הזמין הצבא מחברת בל 100 מסוקים, שסומלו HU-1A וכונו אירוקווי (Iroquois) על שם השבט האינדיאני בעל אותו שם.
בתוך זמן קצר זכה המסוק לכינוי "יואי" (Huey), שנגזר מסימול הדגם הצבאי, HU-1. הכינוי היה כה פופולרי עד שחברת בל עצמה עשתה בו שימוש כשהטביעה את השם על דוושת ההיגוי בתא הטייס של המסוק. כמעט ולא נעשה שימוש בשמו הרשמי של המסוק. ב-1962 הונהגה שיטת סימול חדשה לכל כלי הטיס של הכוחות המזוינים של ארצות הברית וסימול המסוק שונה ל-UH-1, אך הכינוי נותר.
סימול חברת בל למסוק היה דגם 204. המסוק היווה קפיצת מדרגה משמעותית בתכנון מסוקים, בהיותו המסוק הראשון שהונע על ידי מנוע טורבינה שסובב את ציר הרוטור. התקנת מנוע הטורבינה יצר מהפכה בביצועי המטוס: משקלו ירד באופן משמעותי ויחס הכוח מול המשקל עלה מאוד. צריכת הדלק ירדה וכך הוצאות האחזקה והתפעול. מנוע הטורבינה איפשר למסוק לשאת מטענים יעילים לטווח משמעותי במהירות סבירה. יתרונות אלו הפכו את דגמי 204 ו-205 למסוקים המוצלחים ביותר מתוצרת מערבית, מבחינת מספר המסוקים שנבנו.
צבא ארצות הברית היה מרוצה מאוד מהמסוק החדש, אך סבר שביצועי המסוק עם המנוע שהותקן בו ירודים, ושאף שהדגמים הבאים יהיו מצוידים במנוע חזק יותר. לאור זאת הציעה חברת בל את דגם UH-1B שבו הותקן מנוע לייקומינג T53-L-5 שייצר 960 כוחות סוס, ושהיה בעל גוף מוארך יותר ויכול היה לשאת שבעה נוסעים או ארבע אלונקות וחובש. הצבא החל בניסויי טיסה לדגם החדש בנובמבר 1960 והמטוס הסדרתי הראשון סופק לצבא במרץ 1961.
ב-1960 החלה חברת בל בייצור דגם UH-1C, ובו שולבו שיפורים שנועדו לתקן ליקויים אווירודינמיים שהתגלו בגרסה החמושה של דגם UH-1B. דגם C צויד במנוע חזק יותר, לייקומינג T53-L-11, בעל 1,100 כוח סוס. הצבא עתיד היה לשדרג את כל המטוסים מדגם B למנוע זה. דגם C צויד גם במערכת רוטור חדשה שאיפשרה למסוק להגיע למהירויות גבוהות יותר, צמצמה את המקרים שבהם נכנס המסוק להזדקרות בעת תמרוני צלילה, והגדילה את יכולת התמרון של המסוק. הגידול בכוח המנוע והרוטור המוגדל חייבו את מהנדסי חברת בל לתכנן יחידת זנב חדשה, שכללה מייצב אנכי בעל מיתר רחב יותר והגה גובה גדול יותר.
דגם 205
על אף הצלחתם של מסוקי היואי מהדגמים הראשונים ביקש צבא ארצות הברית דגם שיוכל לשאת מספר רב יותר של חיילים. המענה שנתנה חברת בל לבקשה זו היה דגם 205, שבו הוארך גוף המסוק מדגם HU-1B ב-41 אינץ' (104 ס"מ), וכך נוספו עוד ארבעה מושבים ליד תיבת התמסורת, כשפניהם כלפי חוץ. בכך גדל מספר הנוסעים האפשרי ל-15, כולל הצוות. לחלופין ניתן היה לשאת בתא הנוסעים המוגדל שש אלונקות וחובש, שתיים יותר מן הדגמים המוקדמים. במקום דלתות ההזזה שבדגמים הראשונים, שבהם היה חלון אחד, הותאמו לדגם זה דלתות גדולות יותר עם שני חלונות, וכן פנל נוסף שניתן היה לפתוח על ציר, וכך לאפשר גישה משופרת לתא הנוסעים. את הדלתות ואת הפנל ניתן היה להסיר בקלות, וכך להטיס את המסוק בתצורה פתוחה.
אב הטיפוס של דגם 205 טס לראשונה ב-16 באוגוסט 1961. שבעה מסוקים קדם סדרתיים הועברו לניסויים בבסיס חיל האוויר אדוארדס החל ממרץ 1961. לכתחילה צויד דגם 205 ברוטור בקוטר 13.4 מטרים ובמנוע לייקומינג T53-L-9, בעל 1,100 כוח סוס. בגרסאות הבאות הוגדל קוטרו של הרוטור ל-14.6 מטרים וגם מנור הזנב הוארך, כדי להכיל את הרוטור המוארך. לאחר התאמות אלה הגיע משקלו הכולל של המסוק ל-4,309 ק"ג. צבא ארצות הברית הזמין את המסוק ב-1963. בדגם הסדרתי הותקן מנוע T-53-L-11 שהיה זהה לדגם L-9 אך הוזן בסוגים שונים של דלק. סימול אבות הטיפוס היה YUH-1D והמסוקים הסדרתיים סומלו UH-1D.
ב-1966 ייצרה בל את דגם UH-1H, בו היה מותקן מנוע לייקומינג T53-L-13 שהיה בעל הספק של 1,400 כוח סוס. צינור פיטו של המסוק הועבר מחרטומו לגגו, כדי למנוע נזק במהלך הנחיתה. דגם 205A-1 האזרחי היה זהה לדגם UH-1H, ולעומת דגם 204 היה ארוך יותר, גדול יותר, ובעל ביצועים טובים יותר הודות למנועו החזק יותר.
חיל הנחתים
ב-1962 ערך חיל הנחתים של ארצות הברית מכרז לבחירת מסוק סער שיחליף את כלי הטיס שהיו אז ברשות החיל, מטוס הקישור והתצפית ססנה O-1 בירד דוג ומסוק החילוץ קאמאן HH-43 האסקי. המסוק שזכה במכרז היה הUH-1B, שכבר היה בשירות פעיל בצבא. המסוק שנבחר סומל מחדש UH-1E והותאם לדרישות חיל הנחתים. השינויים העיקריים כללו מבנה שהיה עשוי כולו מאלומיניום כדי למנוע שיתוך (קורוזיה), מערכות קשר שהותאמו לתדרי חיל הנחתים, מעצור רוטור שנועד להפסיק את פעילות הרוטור במהירות בעת הפעלה מסיפון אוניות, ומנוף חילוץ שהותקן בגג המסוק.
המסוק טס לראשונה ב-7 באוקטובר 1963, ומסוקים ראשונים נמסרו לחיל הנחתים ב-21 בפברואר 1964. יוצרו 192 מסוקים. בשל העומס ואילוצי קו הייצור בחברת בל, היו למעשה שתי גרסאות של ה-UH-1E, שתיהן בעלות אותו סימול. 34 המסוקים הראשונים היו מסוקים מדגם UH-1B, עם מנועי לייקומינג T-53-L-11, עם 1,100 כוח סוס. עם המעבר לייצור דגם UH-1C יוצרו מסוקי UH-1E על פי הסטנדרט של הדגם החדש. בשלב מאוחר יותר שדרג חיל הנחתים את כל המסוקים למנועי T53-L-13, שייצרו 1,400 כוח סוס, לאחר שהצבא הכניס לשירות את דגם UH-M ושדרג את מסוקי UH-1C שלו.
חיל האוויר
חיל האוויר של ארצות הברית פרסם מכרז למסוק שישמש בבסיסי טילים. דרישה ספציפית במכרז הייתה להנעת המסוק על ידי מנוע ג'נרל אלקטריק T58, שכן לחיל האוויר היה מצאי גדול של מנועים אלה, ששימשו את מסוקי החילוץ שלו מדגם סיקורסקי HH-3 (שנודעו בכינוי "הענק הירוק העליז", Jolly Green Giant) ושימוש באותו מנוע היה מוזיל את עלויות האחזקה. חברת בל הציעה גרסה משודרגת של דגם 204B, עם המנוע הנדרש. הציר אותו מסובב מנוע הT-58 נמצא בחלקו האחורי של המנוע, ולפיכך במסוק HH-3 מוקם המנוע לפני התמסורת. כדי להתאים את המנוע למסוק המשודרג הציעה חברת בל לחבר את המנוע מאחורי התמסורת לתיבת הילוכים בחלקו האחורי של המסוק, וממנה למצמד שיחבר לגל ההינע של תמסורת המסוק.
גרסאות דו מנועיות
בל UH-1N היה גרסה דו מנועית של המסוק, שכונתה "טווין יואי". אב הטיפוס של דגם זה המריא לראשונה באפריל 1969, והיה מצויד במנועי פראט אנד ויטני קנדה PT6T חזקים יותר. המסוקים הוזמנו על ידי חיל האוויר של ארצות הברית, שקיבל אותם ב-1970, ועל ידי הכוחות הקנדיים, חיל הנחתים של ארצות הברית וצי ארצות הברית שקיבלו את המסוקים החל מ-1971. בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 יוצר דגם דו מנועי חדש של המסוק, בל UH-1Y ונום. דגם זה כולל תא נוסעים מוארך, רוטור בעל ארבעה להבים, ומנועי ג'נרל אלקטריק GE 1170 עוצמתיים יותר. המסוק נכנס לשירות בחיל הנחתים ב-2008.
תכנון ומבנה
למסוקים מדגם UH-1 (כמו לכל המסוקים ממשפחת מסוקי בל 204/205) גוף ממתכת בעל מבנה מונוקוק חלקי (Monocoque, מבנה בו העומס המבני נתמך במעטפת המטוס). בגוף המסוק שתי קורות אורכיות העוברות מנקודת החיבור למנור הזנב, מתחת לתא הנוסעים ועד לחרטום, המופרדות ביניהן בחציצים רוחביים. הקורות האורכיות והחציצים הרוחביים יוצרים את מסגרת התמיכה לגוף המטוס, כן הנחיתה, מכלי הדלק שמוקמו מתחת לרצפת המסוק, התמסורת, המנוע ומנור הזנב. הקורות הראשיות מחוברות ביניהן בקורה רחבית המכונה קורת עילוי, שהיא למעשה מעין מבנה אלומיניום קצר המחובר לתמסורת וממוקם במרכז הכובד של המסוק. עם השנים הוחלף מבנה האלומיניום במבנה מברזל, בשל סדקים שהתגלו באלומיניום לאחר שעות טיסה רבות. מבנה מנור הזנב בנוי גם הוא כמונוקוק חלקי ומחובר לגוף בארבעה ברגים.
המרכיבים הדינמיים של המסוק כוללים את המנוע, מערכת התמסורת ותיבות ההילוכים, גל ההנע של רוטור הזנב, והרוטור הראשי. התמסורת היא פלנטרית ומורידה את סיבובי המנוע ל-324 סל"ד ברוטור הראשי. הרוטור עצמו הוא בעל מבנה קשיח למחצה: במבנה כזה שני הלהבים מחוברים לציר מיטלטל הנמצא על גל ההנע של הרוטור. בחיבור כזה יש לשני הלהבים חופש המאפשר להם תנועת נדנדה בכיוונים הפוכים, והמתלה של הלהבים מתחת לציר המיטלטל, בצירוף דיהדרל מתאים מקטין את העומס על הלהבים הנוצר מכוח קוריוליס. העובדה שיש למסוק שני להבים בלבד מצמצמת את שטח האחסון הנדרש למסוק, אך מעלה את רמת הרעידות, ותצורת שני הלהבים יוצרת גם צליל אופייני הנשמע במהלך הטיסה, במיוחד בהנמכה ובפניות. רוטור הזנב מופעל על ידי גל הנע מן התמסורת הראשית, העובר דרך שתי תיבות הילוכים. רוטור הזנב מסתובב במהירות שהיא בערך פי שישה ממהירותו של הרוטור הראשי. משטחי ההיגוי בזנב המסוק מקושרים למוט ההיגוי סייקליק השולט על העלרוד והגלגול וכך מאפשר טווח רחב יותר של מרכז כובד.
במסוק UH-1H ניתן להושיב עד 13 נוסעים או אנשי צוות, מלבד הטייס וטייס המשנה בתא הטייס. בתצורה המקסימלית יש ספסל לארבעה מאחורי תא הטייס, מופנה לאחור, ומולו ספסל לחמישה הממוקם לפני מבנה התמסורת. שני ספסלים נוספים, כל אחד לשני אנשים, ממוקמים לאורך התמסורת, עם הפנים כלפי חוץ. כל המושבים בנויים ממסגרות מצינורות אלומיניום המכוסים בקנבס, וניתנים לפירוק ולהרכבה בתצורות שונות. במקום המושבים ניתן למקם בתא הנוסעים עד שש אלונקות, מנוף חילוץ פנימי, מכלי דלק נוספים, זרקורים או סוגים שונים ומגוונים של ציוד. הכניסה לתא הנוסעים היא דרך שתי דלתות הזזה, אותן מחליקים לכיוון אחורי המסוק, ושנתי דלתות קטנות יותר, שציריהן לכיוון החרטום. ניתן להסיר את כל הדלתות או לקבע אותן במצב פתוח. הכניסה לתא הטייס היא דרך דלתות נפרדות, הנפתחות על צירים.
מערכות השליטה בתא הטייס כפולות וכוללות את אמצעי הניהוג המקובלים: מוט היגוי סייקליק, קולקטיב ודוושות, שכולם נתמכים על ידי מערכת הידראולית המעצימה את הפעלתם. על מוט הקולקטיב מותקנת מצערת שנועדה להנעת המנוע ולכיבויו, אם כי לא לשליטה על סל"ד הרוטור, הנעשית אוטומטית.
צבא ארצות הברית
היחידות הראשונות בצבא ארצות הברית שבהן נכנס המסוק לשירות מבצעי היו הדיוויזיה המוטסת ה-82, הדיוויזיה המוטסת ה-101 ויחידת הרפואה ה-57. אף על פי שהמטרה הראשונית הייתה הערכת ביצועי המסוק, בפועל הוכנס המסוק במהירות לפעילות מלאה. מסוקים של יחידת הרפואה ה-57 הגיעו לווייטנאם במרץ 1962.
ה-UH-1 הפך לאחד מהסמלים למעורבות האמריקאית בדרום-מזרח אסיה בכלל ובווייטנאם בפרט, וככזה הפך לאחד מהמסוקים המוכרים ביותר בעולם. המשימות העיקריות שבהן הופעל המסוק בווייטנאם היו משימות סיוע כללי, משימות סער, תובלת מטען, פינוי אווירי, חיפוש והצלה, לוחמה אלקטרונית, ובשלב מאוחר יותר גם סיוע אווירי קרוב. במהלך המלחמה שודרג המסוק, ודגמים מתקדמים יותר הופיעו עם הזמן. במהלך המלחמה ניתנו למסוק כינויים שונים על פי המשימות שמילא: מסוקים שנועדו לסיוע אווירי קרוב ולליווי חמוש למסוקי הסער צוידו במטולי רקטות, מטולי רימונים ומקלעים. עד 1962 בוצעו רוב ההתקנות הללו על ידי הכוחות בשטח כאלתורים. המסוקים שהיו חמושים ברקטות כונו "צפרדעים" (Frogs) אן "חזירים" (Hogs), ומסוקים שהיו חמושים במקלעים כונו "קוברות" או בפשטות "תותחים" (Guns). מסוקים בתצורת תובלת כוחות כונו "חלקים" (Slicks), מכיוון שהיו ללא מארזי נשק. עם זאת, במסוקים "חלקים" היו מקלענים שישבו בדלתות, אך רובם שימשו למטרות תובלת סער ופינוי רפואי.
מסוקי UH-1 השתתפו גם במשימות תקיפה, בשילוב עם כלי טיס נוסף שביצע את משימת התצפית ואיתור המטרה, וה-UH-1 ביצע את הירי. המסוק הצופה היה בדרך כלל מסוק בל OH-58A קיואה או יוז OH-6 קאיוז. לקראת תום המלחמה נעשה ניסוי לחמש את המסוקים בטילי BGM-71 טאו, ושני מסוקים חמושים בטילים אלה השתתפו בהדיפת מתקפת חג הפסחא של צבא צפון וייטנאם במחצית השנייה של שנת 1972. מסוקים כאלה כונו "ציפורני נץ" (Hawks Claws).
כאמור לעיל, במהלך מלחמת וייטנאם עבר המסוק שורה של שדרוגים, החל בדגמים קצרי הגוף (UH-1A, ולאחריו דגמי B ו-C, והדגם האזרחי בל 204), ועבור בדגמים בעלי גוף מוארך (UH-1D ו-UH-1H, והדגם האזרחי בל 205). עם הדגמים השונים גדלה יכולת נשיאת המטען ושופרו ביצועי המסוק. דגמי B ו-C היו הדגמים העיקריים ששימשו כמסוקים חמושים (Gunship), עד שהוחלפו במסוקי התקיפה הייעודיים בל AH-1 קוברה החל מ-1967. זאת, גם בשל העלייה בעוצמה ובתחכום של מערכות הנ"מ של צבא צפון וייטנאם.
צבא ארצות הברית ניסה להתקין במסוק מערכות נשק רבות ושונות. הצבא רצה כלי נשק בעלי קליבר גדול ככל האפשר וקצב אש מהיר ככל האפשר. שאיפה זו הביאה לניסוי בו הותקן תותח 20 מ"מ על תושבת בתוך המסוק, אך גודלו של התותח השאיר מעט מאוד מקום בתא המסוק. ניסוי נוסף היה התקנת תותח וולקן M61 שירה דרך דלת המסוק. קצב האש של התותח הוגבל ל-2,400 פגזים בדקה, או כ-40 פגזים בשנייה; זאת לעומת קצב האש המקורי שעמד על 100 פגזים לשנייה. למרות הגבלה זו היה קצב האש מהיר מדי עבור המסוק. בניסויים אחרים הותקנו על המסוק תותחי M24 בקוטר 20 מ"מ במארזים חיצוניים, ובניסוי נוסף הותקנו על המסוק משגרי רקטות בעלי קיבולת גבוהה, שבכל אחד מהם 24 רקטות.
במהלך מלחמת וייטנאם שירתו 7,013 מסוקי UH-1 מדגמים שונים. 3,305 מתוכם הושמדו על ידי אש האויב, בתאונות וכדומה. 1,074 אנשי צוות אוויר של המסוקים נהרגו, יחד עם 1,103 נוסעים ואנשי צוות אחרים.
מסוקי UH-1 יצאו משירות בצבא ארצות הברית ב-2005 עם כניסתם לשירות של מסוקי סיקורסקי UH-60 בלק הוק, אם כי כ-700 מסוקי UH-1 נותרו בשירות עד 2011, בעיקר למטרות אימון וביחידות המשמר הלאומי של ארצות הברית. חלק ממסוקי UH-1 הוחלפו על ידי המסוקים הקלים יורוקופטר UH-72 לאקוטה.
חיל האוויר של ארצות הברית
חיל האוויר של ארצות הברית הפעיל מסוקי UH-1H במסגרת טייסת המסוקים ה-20, ששמה הוחלף מאוחר יותר לטייסת המבצעים המיוחדים ה-20. מסוקי הטייסת נודעו בכינוי "הצרעות הירוקות", בשל סכמת הצביעה של המסוקים שהייתה מורכבת משני גוני ירוק ובשל אות הקריאה של הטייסת, "צרעה". משימתה העיקרית של הטייסת הייתה החדרת צוותי סיור, סיוע למשימתם וחילוצם עם תום המשימה או בעת הצורך. בנוסף הופעלו המסוקים גם למשימות לוחמה פסיכולוגית וסיוע למשימות סודיות נוספות, בעיקר בשטחי לאוס וקמבודיה במהלך מלחמת האזרחים של לאוס.
מסוקי חיל האוויר צוידו לעיתים קרובות ברומה רימונים במקום מקלעי הדלת שהיו במסוקי הצבא. כלי נשק אלו היו בעלי יכולת לירות עד 400 רימונים בדקה, לטווח יעיל של עד כ-1,400 מטרים.
צי ארצות הברית
ארבע שנים לאחר פירוק טייסת HA(L)-3 הגיע הצי למסקנה כי יש לו צורך במסוקים חמושים. ב-1976 הוקמו שתי טייסות מילואים של מסוקי תקיפה (קלה), שהיו חלק מכנף מילואים של מסוקים. היחידות היו טייסת מסוקי תקיפה (קלה) 5, שנקראה "הניצים הכחולים", וטייסת מסוקי תקיפה (קלה) 4, שנקראה "הזאבים האדומים".
אוסטרליה
חיל האוויר המלכותי האוסטרלי הפעיל מסוקי UH-1H עד 1989. מסוקי אירוקוי של טייסת מס' 9 פרשו לדרום וייטנאם באמצע 1966 ופעלו במשימות סיוע לכוח המשימה האוסטרלי 1 שפעל במלחמה לצד צבא ארצות הברית. המסוקים האוסטרליים היו חמושים ב מקלעי M60 יחידים בדלתות המסוק. ארבעה ממסוקי הטייסת הוסבו למסוקים חמושים, וכינויים היה "בושריינג'ר". מסוקים אלה היו חמושים בשני מקלעים קבועים מסוג M134 מיניגאן שירו לכיוון חרטום המסוק, אחד בכל צד של המסוק, ושני מארזי רקטות, עם 7 רקטות בכל אחד. צוות המסוקים היה חמוש בשני מקלעי M60 על כנות גמישות, אחד בכל דלת. המסוקים הופעלו במגוון משימות, ובהן הובלת גייסות, חילוץ רפואי וליווי חמוש. טייסות 5 ו-35 הפעילו גם הן מסוקי אירוקוי במהלך שנות ה-70 ושנות ה-80 של המאה ה-20. בין השנים 1982–1986 שלחו טייסות אלה מסוקים שהיו חלק מכוח המשקיפים הרב-לאומי בחצי האי סיני, מצרים. ב-1988 החל חיל האוויר המלכותי האוסטרלי להצטייד במסוקי סיקורסקי S-70 בלקהוק.
הצי המלכותי האוסטרלי הפעיל שבעה מסוקי UH-1B בטייסת 723, בין השנים 1964–1989. שלושה מן המסוקים הללו אבדו בתאונות אוויריות במהלך שנים אלה. טייסת 723 הפעילה מסוקים וצוותי אוויר במלחמת וייטנאם, במסגרת פלוגתית שכונתה על ידי צבא ארצות הברית יחידה ניסיונית צבאית (Experimental Military Unit, בראשי תיבות EMU, כשם הציפור האוסטרלית; כינוי ששעשע את האוסטרלים, שכן לאמו אין יכולת תעופה).
ניו זילנד
חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד הפעיל 13 מסוקי אירוקוי במסגרת טייסת 3. ב-1966 קיבל חיל האוויר חמישה מסוקי UH-1D, וב-1970 התקבלו תשעה מסוקי UH-1H. מסוק נוסף נמסר ב-1976. כל המסוקים מדגם D שודרגו לדגם H במהלך שנות ה-70. שני מסוקים מדגם UH-1H מעודפי צבא ארצות הברית נרכשו ב-1966. במהלך השנים אבדו בתאונות שלושה מסוקים.
ניו זילנד הוציאה משירות את מסוקי האירוקוי במהלך העשור הראשון והשני של המאה ה-21. המסוק שנבחר להחליף את ה-UH-1 הוא NHI אינדסטריז NH90 האירופי.
גרמניה המערבית
חברת דורנייר בנתה ברישיון 352 מסוקים מדגם UH-1D בין השנים 1967–1981 עבור צבא גרמניה. המסוקים הגרמניים פעלו במשימות תובלה קלה ובמשימות חיפוש והצלה.
אל סלוודור
חיל האוויר של אל סלוודור הפעיל כוח מסוקי UH-1, שהיה הכוח הגדול ביותר והמנוסה ביותר מכל הכוחות המקבילים במרכז ודרום אמריקה. טייסי המסוקים זכו להדרכה של צבא ארצות הברית בטקטיקות שפותחו במהלך מלחמת וייטנאם. מסוקים מדגמי M ו-H של אל סלוודור הותאמו לנשיאת פצצות במקום מארזי הרקטות.
לבנון
במהלך הקרבות במחנה הפליטים נהר אל-בארד באביב וקיץ 2007 התאים חיל האוויר הלבנוני מסוקי UH-1H לנשיאת פצצות סימן 82 במשקל 227 ק"ג. הפצצות נישאו על התקנים מאולתרים בצידי המסוק.
רודזיה
רודזיה הצליחה לרכוש מישראל 11 מסוקי אוגוסטה בל 205A בשלב מאוחר של מלחמת הסבך הרודזית. המסוקים נודעו ברודזיה בכינוי "צ'יטה" והופעלו בטייסת מס' 8 של חיל האוויר הרודזי ושימשו לתובלת גייסות במהלך המלחמה. לפחות ארבעה מסוקים אבדו, אחד מפגיעת רקטת RPG-7 במוזמביק. המסוקים הנותרים הוצעו למכירה ב-1990.
ארגנטינה
תשעה מסוקי UH-1H של הצי הארגנטינאי ושני מסוקי בל 212 של חיל האוויר הארגנטינאי היו בין כלי הטיס הארגנטינאיים שנפרסו באיי פוקלנד במהלך מלחמת פוקלנד. המסוקים ביצעו משימות תובלה ומשימות חיפוש והצלה מבסיסם בפורט סטנלי. שניים מהם הושמדו במהלך הקרבות והאחרים נתפסו על ידי הבריטים לאחר המלחמה.
ישראל
ישראל החליטה, מסיבות פוליטיות, שלא לרכוש את הדגם הצבאי, אלא את הדגם האזרחי, בל 205. הוחלט גם שלא לרכוש את כל המסוקים ממקור אחד, כדי לא ליצור תלות, ולכן נרכשו 23 מסוקים מחברת אוגוסטה בל האיטלקית שייצרה את הדגם ברישיון (שם סומל אוגוסטה בל AB205) ומסוקים נוספים מחברת בל בארצות הברית.
להרחבה ראו: בל 205 - שירות בחיל האוויר הישראלי
המנהל לאכיפת חוקי הסמים (ארצות הברית)
מסוקי UH-1H מופעלים על ידי המנהל לאכיפת (חוקי) הסמים של ארצות הברית (DES) באפגניסטן למשימות נגד יצרני וסוחרי סמים. המסוקים מופעלים על ידי חברות קבלניות, ופועלים במשימות תובלה, סיור וסיוע אווירי לצוותי הסוכנות הפועלים באזור (הצוותים נקראים Foreign Deployed Advisory and Support Teams, צוותי ייעוץ ותמיכה בפריסה במדינות זרות, בראשי תיבות FAST).
חימוש
משתנה, כמה אפשרויות:
קלינופודיון
קְלִינוֹפּוֹדְיוֹן (שם מדעי: .Clinopodium L) סוג צמחים הנמנה עם משפחת השפתניים. הסוג מונה 168 מינים ו-35 תת-מינים של צמחים עשבוניים רב-שנתיים לעיתים רחוקות חד-שנתיים או בני שיח שתפוצתם באזורים החמים ובהרים טרופים עד סובטרופיים.
לסוג קלינופודיון משויכים שלושה מינים הגדלים בר בישראל: קלינופודיון מנוצה, כלמנתה אפורה ואקינוס ריחני. שני האחרונים, כפי שניתן לראות לפי שמם, שויכו בעבר לסוגים שונים, ולפי שיטת המיון העכשווית שניהם הועברו לסוג הוותיק ביותר – קלינופודיון. אקינוס ריחני שגדל בהרי יהודה ובחרמון וקלינופודיון מנוצה שגדל בחרמון וברמת הגולן נמצאים בסכנת הכחדה בישראל. זוטה לבנה צורפה לרשימת המינים כי שמה המדעי העדכני הוא Clinopodium barbatum. [ראה ערך מורחב].
זוטה לבנה
זוּטָה לְבָנָה (Micromeria fruticosa (L.) Druce) - בן-שיח ריחני שגובהו 40 עד 100 ס"מ, נפוץ בחבל הים-תיכוני בארץ ישראל. פרחיו לבנים. הפרחים אינם יושבים בדורים שבחיקי עלים אלא ערוכים בתפרחות קטנות ומסועפות הנישאות על עוקצים ארוכים הנראות כקרקפות קטנות וצפופות. זוטה לבנה צורפה לרשימת המינים של קלינופודיון כי שמה המדעי העדכני הוא Clinopodium barbatum  . [ראה ערך מורחב].
כלמינתה אפורה
מיון ושמות: שמותיו המדעיים של כלמינתה השתנו חליפות, והדעות על שיוכו חלוקות. באתר KEW שמו Clinopodium brevifolium ואלו באתר WFO ובאתר הישראלי "צמחיית ישראל וסביבתה" שמו Clinopodium insulare (P.Candargy) Govaerts. בעבר שמו נקבע לפי הסוג אליו שויך באנגלית ובעברית - calamintha incana (sm.) heldr, שמשמעו "מנתה (נענה) טובה" וכך הוא נותר באתר צמח השדה.
בית גידול ותפוצה: משרעת תפוצת תפוצתה העולמית מצומצמת ומקוטעת מזרח הים התיכון: יוון, האיים בים האיגאי, כריתים, קפריסין, טורקיה, עיראק סוריה לבנון, ישראל ואף בלוב. בישראל כלמינתה אפורה אינה שכיחה. היא גדלה בחבל הים תיכוני באזורי ההר, ובקעת החולה וחודר לבתות הספר במדבריות יהודה ושומרון, הגלעד ועמון. היא מאכלסת בתות סלעי גיר של קירטון וחוואר על קרקע קירטון לחה ומוצלת במערב הגליל ובסלעי נארי בדרום הרי יהודה, וגם בשפכי קרקע ובסדקי קירות.
מאפיינים: בן שיח קטן ריחני מאוד, ומשתרע שגובהו 20 עד 50 ס"מ, כל חלקיו מכוסים בצפיפות בשערות קצרות ורכות, מאפירות ומלבינות. הגבעולים רבועים, מעוצים בבסיסם, מסתעפים לסעיפים נגדיים, וגם שרועים ופושטים לצדדים. העלים נגדיים, קטנים, פשוטים, צפופים מאוד וקוטרם ואורכם 3 עד 10 מ"מ לעיתים רחוקות עד 15 מ"מ. הפטוטרת קצרה. טרפי העלים רכים, עגולים או סגלגלים ורחבים, שפתם תמימה או חרוקה במקצת.
הפרחים נישאים בדלילות בחיקי העלים בדורים של 2 עד 6 פרחים על עוקצים קצרים כאורך הגביע או יותר. הגביע דו-שפתני, אורכו 4 עד 5 מ"מ, דמוי פעמון שנפוח במקצת בבסיסו, ולאורכו 13 עורקים; השפה העליונה משולשות, ו-2 השיניים התחתונות ארוכות ומחודדות יותר. הכותרת דו-שפתנית, צבעה ורוד עד ארגמני, אורכה כפול כמעט מאורך הגביע. צינור הפרח ישר, קצר וקירח בפנים (מחוסר טבעת שערות). לוע הכותרת בהיר, ועליו נקודות בוורוד כהה. השפה העליונה שטוחה כמעט ומפורצת במקצת לשתי אונות. השפה התחתונה פרושה עם 3 אונות. האונה האמצעית ארוכה ורחבה משתי האונות הצדדיות. האבקנים והעלי בולטים הרבה מצינור הכותרת. זוג האבקנים הקדמי ארוך במקצת מהזוג האחורי. העלי מפוצל לשתי אונות בלתי שוות. הפרי מפרדת עם 4 פרודות סגלגלות וחלקות.
מין זה משמש כצמח נוי של אור מלא, עמיד בקרה, בשרב ובגיר ורגיש למליחות. הריבוי באמצעות זרעים בסתיו וייחורים בחורף ובאביב. הפריחה בסוף עונת האביב ובעונת הקיץ. ממאי ועד דצמבר. העלווה קיימת כל השנה.
קלינופודיון מנוצה
קְלִינוֹפּוֹדְיוֹן מְנֻצֶּה (Clinopodium vulgare) הוא עשב רב-שנתי נדיר הגדל בחרמון ובגולן וגובהו 30 עד 80 ס"מ. העלים סגלגלים ואורכם 8 עד 12 ס"מ. הפרחים נישאים בדורים דמויות קרקפת. וצפופים. בכל דור הרבה פרחים. החפיות דמויות סרגל, בעלות שערות ארוכות. הגביע דמוי צינור, כפוף מעט, דו-שפתני עם 13 עורקים, אורכו 12 עד 8 מ"מ. שיני השפה העליונה דמויות אזמל או סרגל, שיני השפה התחתונה ארוכות יותר ומחודדות. השפה העליונה כפופה לאחור אחרי הפריחה. שאר סימני הפרח כמו לכלמינתה. המין מאכלס מקומות צל בחורש ובסביבתו בחרמון ובצפון רמת הגולן. טיפוס התפוצה אירו-סיבירי וים תיכוני. הפריחה ממאי ועד אוגוסט.
זיקית הנל
זיקית הנל (שם מדעי: Trioceros hoehnelii) היא מין של זיקית בסוג זיקית הטריצרטופס האנדמית למזרח אפריקה ונפוצה רק ביערות הרריים באוגנדה ובקניה בטווח גובה של 1,200 עד 3,000 מטרים. הזיקית קרויה על שם החוקר האוסטרי לודוויג פון הנל (Ludwig von Höhnel).
מאפיינים
זיקית זו קטנה עד בינונית בגודלה ומגיעה לאורך של 20 ס"מ בנקבות ו-25 ס"מ בזכרים. היא בעלת גוונים ירוקים בהירים ומפוספסת בפסים כהים אך היא כהה יותר בשעות הבוקר, מה שעוזר לה להשיג אור שמש. בניגוד לקרוביה לסוג לזיקית זו ישנם קרני אף קצרים במיוחד, גדולים יותר אצל הזכרים ומשמשים לנגיחות הדדיות. הקסדה עבה ונמוכה וסביב הראש ישנם "קוצים" קצרים. לאורך הגוף ישנם זיזים דוקרניים בהירים והזנב מפותל ועוזר להיאחז בענפים. בדומה לרוב הזיקיות היא מסוגלת לשנות את צבעה להסוואה ולמטרות חברתיות. הזיקית משריצה בעונת הרבייה 4 עד 22 צאצאים חיים.
הזיקית היא ציידת של חרקים שונים שהיא לוכדת בלשונה, תוך שהיא אורבת להם בין הענפים. היא עצמה עלולה להיטרף בידי עופות דורסים ונחשים ובעיקר ממבה ירוקה מערבית. בתור הגנה הזיקית נוטה להפול את עצמה מהענפים ולהסוות על הקרקע, שם הממבה מצויה פחות.
הזיקית אינה מצויה בסכנה בטבע אך כלולה ברשימת המינים המוגנים של אמנת וושינגטון.
לזיקית זו ישנם 2 תת-מינים:
קליפת הראייה
קליפת הראייה (אנגלית: Visual cortex, נקראת גם קליפת המוח הראייתית) היא האזור המרכזי במוח בו מעובד מידע חזותי הנקלט במערכת הראייה. קליפת הראייה מהווה חלק מקליפת המוח, והמוקד שלה הוא באונה העורפית. המידע החזותי שנקלט ברשתית העין מועבר לקליפת הראייה דרך גרעין הברך הצדי שבתלמוס.