cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הופה (שבט)
היסטוריה
בני ההופה היגרו מהצפון לצפון קליפורניה בסביבות שנת 1000 לספירה והתיישבו ב בקליפורניה (בשפת הופה: Natinook). השפה המסורתית שלהם היא, שהיא בת למשפחת שפות האתבסקה. אדמתם השתרעה מהיובל סאות פורק של הנהר טריניטי לעמק הופה ועד לנהר קלאמת בקליפורניה. בתיהם הבנויים מלוחות ארז אדום מערבי, סירות הקאנו, כובעי הקש ומרכיבים רבים מה שלהם מזהים אותם עם מוצאם הצפוני; עם זאת, חלק מהמנהגים שלהם, כמו השימוש ב לטקסים וייצור לחם בלוטים, אומצו מ שבסביבתם הקרובה. עמים הקשורים קרובים - הן בשפה והן במנהגים – היו ועודם ה, ה וה.
לאנשי ההופה היה מגע מוגבל עם זרים שאינם ילידים עד שהבהלה לזהב של 1849 הביאה זרם של כורים לאדמותיהם. בשנת 1864 חתמה ממשלת ארצות הברית על אמנה שהכירה בריבונות שבט ההופה על אדמתם. ארצות הברית כינתה את השמורה שמורת האינדיאנים של עמק הופה (Hoopa Valley Indian Reservation, ממוקמת ב-41.09917°N, -123.6725°W), שבה מתגוררים כיום בני ההופה, אחד השבטים הבודדים בקליפורניה שלא נאלצו לעקור ממולדתם. השמורה נמצאת בסמוך לטריטוריה של היורוק במפגש הנהרות קלמאת וטריניטי בצפון-מזרח מחוז המבולדט. השמורה משתרעת על שטח של 365.41 קילומטרים רבועים.
תרבות
בני ההופה מצטיינים בקליעת סלים ובגילוף קרני איילים לכפות. מאז המאה ה-17, הם יצרו פטרוגליפים מופשטים.
באופן מסורתי, אנשי ההופה השתמשו בבלוטים של מין האלון  להכנת ארוחה, ממנה הם היו מכינים דיסה, לחם, ביסקוויטים, פנקייק ועוגות. הם גם צולים את הבלוטים ואוכלים אותם. הם גם משתמשים בעלים השסועים הצבועים של מין השרך  עבור קליעת סלים. הם גם משתמשים בצמח  כדי ליצור תבניות גבולות בסלים הקלועים.
דיג
ההופה, כמו שבטים רבים באזור, דגים אלתית בנהרות קלאמת וטריניטי. אחת השיטות שבהן השתמשו פעם ללכידת דגים הייתה, שבני השבט היו מתחזקים. ההופה חולקים את כל שיטות הדיג שלהם עם שבט היורוק השכן. דייגי שבט ההופה ומשפחותיהם מסתמכים על נדידת האביב והסתיו של האלתית הגמלונית. בלוטים, שפעם היו בשפע, היו מצרך עיקרי עד שהם הפכו נדירים. מכיוון שהופה לא היו ממוקמים קרוב לים כמו שבט היורוק השכן שלהם, הם סחרו איתם באספקה, כמו מלח תמורת סלים, או בלוטים עבור סירות קאנו.
ההופה היו מעורבים בשיחות ל, והיו צד לתביעה נגד לשכת הטיוב של ארצות הברית ושירות הדיג הימי הלאומי (סוכנות השייכת למנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי). ב-8 בפברואר 2017 פסק שופט בית המשפט המחוזי הפדרלי לטובת שבט עמק הופה, שלושת שבטי הדייגים האחרים של נהר קלאמת ובעלי עניין נוספים. השופט הסכים לתוכניות שתכננו מדעני השבטים להפחתת התפרצויות של מחלת דגים קטלנית שהדביקה 90% מדגיגי האלתית ב-2014 וב-2015.
שמורות
צאצאי ההופה שולבו מאז בעיקר בשמורת האינדיאנים בעמק הופה ובשבטים נוספים:
תן קו
תן קו הוא משחק עט ונייר המיועד לשתי קבוצות. מטרת המשחק היא לנחש מילה, ביטוי או פסוק באמצעות ציורים.
המשחק עובד למשחק לוח, למשחק מחשב ולשעשועון טלוויזיה. בארצות הברית, שווק משחק לוח תחת המותג "Pictionary" על ידי חברת הסברו, אשר גם הפך לשעשועון טלוויזיה בשם זה. בישראל הוא שווק תחת המותג "ביד הדמיון" על ידי קודקוד, וכשעשועון טלוויזיה היו לו שני גלגולים: אחד - תחת השם "תן קו" בהנחיית דודו טופז, והשני - תחת השם "תופסים קו", אשר שודר בטלוויזיה החינוכית בהנחיית שירה אלון.
מהלך המשחק
כל קבוצה בתורה שולחת נציג, המקבל מילה, ביטוי או פסוק (לרוב, אמרת כנף מוכרת). על הנציג לצייר את שקיבל על נייר ולגרום לקבוצתו לנחש מהו אותו ביטוי, מבלי להשתמש בדיבור, כתיבה (של מילים או אותיות) או שפת גוף (פנטומימה, במיוחד). המשחק משוחק על זמן, וישנן מספר גרסאות לקביעת הקבוצה המנצחת. לפי אחת הגרסאות, בכל סיבוב נמדד הזמן מהרגע שהנציג מתחיל לצייר ועד שהקבוצה מצליחה לנחש נכונה את הביטוי. הקבוצה שהזמן המצטבר שלה הוא הקצר ביותר היא המנצחת. לפי גרסה אחרת, לכל סיבוב מוקצב זמן מראש, על פי רוב דקה, ואם הקבוצה מצליחה לנחש נכונה את הביטוי במסגרת הזמן המוקצב, היא מקבלת נקודה. הקבוצה שצוברת את מספר הנקודות הרב ביותר היא המנצחת.
איב (עיר)
איבּ (בערבית: إب; תעתיק מדויק: אבּ) היא עיר הבירה של מחוז איב בדרום מערב תימן. העיר שוכנת בלב רכס הרי בעדן הגבוהים בגובה של כ-2,050 מטרים. בעיר חיים 160,000 תושבים (2005).
במהלך המאה ה-11 עלתה חשיבות האזור כאשר שושלת סולהידס שלטה על מרבית תימן מבירתם בעיר הקרובה ג'יבלה (Jiblah). במאה ה-20 נשלטה העיר בידי אמיר עצמאי למחצה, עד לשנת 1944, בה בוטלה שיטת האמירויות בידי המלוכה. בשנות ה-50 פרצה מגפת אבעבועות שחורות בעיר.
העיר נמצאת במרכזו של מחוז שהתברך בפעילות חקלאית ענפה. כתוצאה ממדרונות ההרים, הנעים בין 1,200 ל-1,800 מטרים, מתאפיינת שיטת עיבוד הקרקע במחוז במערכת טרסות לניצול האדמה הוולקנית הפורייה. במחוז מיוצרים דגנים, פירות וירקות, קפה, גת וכן קיימים שטחי מרעה לצאן, בעיקר כבשים. השוק העירוני מהווה את מרכז המסחר של האזור כולו.
העיר עצמה מוקפת בחומה עבה ויש בה בתי קומות ומסגדים רבים. אמת מים המחוברת למערכת חלוקת מים מודרנית מספקת את צורכי העיר.
איב ממוקמת כ-117 קילומטרים מצפון-מזרח לעיר הנמל מוכה (المخا), המהווה תחנה חשובה על הדרך המחברת את מוכה עם צנעא, בירת תימן.
בשנת 1982 נפגעה העיר מרעידת אדמה.
בעיר הייתה קהילה יהודית עד לעלייה הגדולה מתימן. על פי העדויות, במחצית הראשונה של המאה ה-20 מנתה הקהילה היהודית 51 אנשים, ובסמוך לעלייה הגדולה מתימן, היו בעיר כ- 20 משפחות יהודיות. האזכור הראשון הכתוב לקהילה היהודית מופיע בספר הפטירות בעיירה, משנת 1703, היישוב מוזכר גם בפנקס בית דין צנעא, משנת 1775.
צור משלו אכלנו
"צור משלו אכלנו" (או בקיצור "צור משלו") הוא פיוט שנהגו לשיר בסעודת שבת, והתקבל בתפוצות ישראל. מחברו האלמוני חי, כנראה, בצפון צרפת בימי הביניים.
על אף שהפיוט התקבל ברוב הקהילות, יש אשר סברו שאין לשורר את המזמור, בגלל חשש שבאמירתו יצא ידי חובת ברכת המזון.
כתיבת הפיוט
הפיוט נכתב בהקשר לברכת המזון. שלושת הבתים הראשונים שלו הם כנגד שלוש הברכות הראשונות של הברכה, והבית הרביעי-כנגד "כוס של ברכה", כוס יין שנוהגים לשתות אחרי הברכה.
ככל הנראה, הפיוט לא נכתב על השבת אלא על ברכת המזון בכלל, אך כיוון שבימי החול אין פנאי, נוהגים לשיר אותו בעיקר בשבתות, אף על פי שהשבת לא מוזכרת בפיוט.
החוקר דב סדן פירש את המילים "שבענו והותרנו כדבר ה'", כמדברות כנגד המן, כיוון שההקשר היחיד בו מופיע ציווי בתורה על הותרה הוא בהקשר למן- - וזוהי מצווה החלה רק בקשר לשבת.
יש שהביאו ראיה מפיוט זה שהגיית הקמץ בקרב יהודי אשכנז באותה תקופה הייתה דומה להגיית הפתח, כמו בהגייה הספרדית המקובלת בימינו, ואילו ההגייה הדומה לחולם במבטא האשכנזי התפתחה בתקופה מאוחרת יותר. הראיה לכך היא מהחרוז ״אמוני״ (בפתח) ו-״אדוני״ (בקמץ) בפתיחת הפיוט.
תוכן הפיוט
הפיוט בנוי לפי סדר ברכת המזון, כאשר שלושת הבתים הראשונים מקבילים לשלוש הברכות הראשונות בברכת המזון, והרביעי עוסק ב"כוס של ברכה", כוס היין עליה מברכים את ברכת המזון במקרים מסוימים.
הבית הראשון מקביל לברכת "הזן", המדברת על כך שאלוהים זן את העולם כולו ונותן לחם לכל בשר.
הבית השני מקביל לברכת "נודה", המודה לה' על "ארץ חמדה טובה ורחבה שהנחלת לאבותינו", ועל המזון המשביע.
הבית השלישי מקביל לברכת "רחם", בה מבקשים מה' שירחם על עמו ועל ירושלים ויקרב את בניין המקדש.
הבית הרביעי והאחרון מדבר על בניין המקדש ועל כך שה' יתברך על כוס יין.
פולמוס הלכתי
בספר כתר ראש, מובא שהרב חיים מוולוז'ין הקפיד שלא לשיר צור משלו. אחרונים רבים הבינו שהטעם מנהג זה הוא שעל ידי השיר יוצאים ידי חובת ברכת המזון מדאורייתא, שכן מדאורייתא אין נוסח קבוע לברכת המזון. למרות זאת, המנהג ברוב הקהילות הוא שמותר לשיר אותו, ויש שלימדו זכות על המנהג.
לחנים
לחן פופולרי למזמור הוא כמעט זהה לשיר הלאדינו Los Bibilicos (יש גם גרסה באנגלית "A Swallow Song" - "הסנונית").
לחנים בעברית בוצעו על ידי אברהם פררה, נירה עדי, אילנה אביטל וישנה גרסה בתרגום ללאדינו של יצחק לוי.
לחנים בולטים במגזר החרדי הם ניגונו של רבי יצחק מוורקא אשר מושר בחסידות ויז'ניץ על הפיוט, ולחן נוסף של חסידות ויז'ניץ אשר נפוץ בין כליזמרים ברומניה ("Kandel's Hora").
יחסי אזרבייג'ן–גרמניה
היחסים הדיפלומטיים בין אזרבייג'ן לבין גרמניה כוננו בשנת 1992, לאחר שגרמניה הכירה בעצמאותה של אזרבייג'ן.
הגרמנים באזרבייג'ן
התחלת היחסים ההדדיים תחילתם במאה ה-19, כאשר החברה הגרמנית "האחים סימנס" בנתה מפעלי התכת נחושת בגאדבאי, וכתוצאה מבניית המפעלים האלו, צמחה הפעילות של התעשייה הגרמנית באזרבייג'ן. האוכלוסייה הגרמנית של אזרבייג'ן הגיעה ל-23,133 עד 1939, אולם בשנת 1941 השלטונות הסובייטיים הגלו את רוב אוכלוסייתה הגרמנית של אזרבייג'ן לקזחסטן ולסיביר.
היחסים כיום
גרמניה הכירה בעצמאות אזרבייג'ן ב-12 בינואר 1992, והיחסים הדיפלומטיים בין אזרבייג'ן לגרמניה כוננו ב -20 בפברואר אותה שנה. אזרבייג'ן פתחה את השגרירות הראשונה שלה במערב אירופה בגרמניה ב-2 בספטמבר 1992, ואילו שגרירות גרמניה באזרבייג'ן נפתחה ב-22 בספטמבר 1992.
שיתוף פעולה כלכלי
בשנת 2007 נפתחה גלריית ברלין-באקו בברלין כשותפה של גלריית מגדל מיידן בבאקו. "שנת אזרבייג'ן" נערכה בגרמניה בשנת 2008, ושבועות תרבות גרמנית אורגנו באזרבייג'ן בשנת 2009. הכנסייה הגרמנית שהייתה ממוקמת לשעבר בהלנדורף שוחזרה בשנת 2008 בתמיכת הממשלה הפדרלית.
ליל תרבות התקיים במוזיאון ההיסטוריה של ברלין בספטמבר 2011 לרגל יום השנה ה-20 לעצמאות אזרבייג'ן, ומלבדו התקיימו גם ערבי תרבות במינכן, שטוטגרט, קלן, והמבורג ב-2013, בהנובר, דיסלדורף, ודרזדן בשנת 2014, ובפרנקפורט בשנת 2015 אשר אורגנו על ידי קרן היידר אלייב עם תמיכה משגרירות אזרבייג'ן בגרמניה.
שגרירות גרמניה באזרבייג'ן ארגנה את יום המורים הגרמני הראשון באזרבייג'ן, בשקי במרץ 2017. קונצרט שהוקדש ליום השנה ה -25 ליחסים הדיפלומטיים בין אזרבייג'ן לגרמניה התקיים בברלין ב-1 בדצמבר 2017.
יחסים כלכליים
על פי הסטטיסטיקה, הסחר הבילטרלי בין אזרבייג'ן וגרמניה הסתכם ב-1.914 מיליון דולר בשנת 2015. נפח הייבוא של אזרבייג'ן היה 690.08 מיליון דולר, והיצוא היה 1.224 מיליון דולר בשנת 2015. בשנת 2015, חלקה של גרמניה היה 9.27% בסחר החוץ של אזרבייג'ן, כולל 7.48% ביבוא ו-10.71% ביצוא.
בתי הספר הפולניים-העבריים
בתי הספר הפולניים-העבריים (הדו-לשוניים; בלועזית: האוּטרַאקוִויסטיים (Utraquist)) היו בתי ספר יהודיים-ציוניים שפעלו ברחבי פולין בתקופה שבין שתי מלחמות העולם. דו-לשוניותם של בתי ספר אלה התבטאה בכך ששפת הוראת המקצועות ה"כלליים" הייתה פולנית, בעוד שהוראת המקצועות ה"יהודיים" הייתה עברית.
יחסי אזרבייג'ן–גרמניה
יחסים כלכליים
לשכת סחר החוץ הגרמנית-אזרית נפתחה בבאקו ב-12 בנובמבר 2012. בלשכה קיימים יותר מ-13 ארגונים חברתיים משתי המדינות. חלק מהחברות האזריות פועלות בגרמניה, כגון סוקאר גרמניה וAZAL בפרנקפורט וברלין, וIBA בפרנקפורט.
בתי הספר הפולניים-העבריים
הרקע להקמת בתי הספר
תהליכי החילון וההתערות בחיי החברה הכללית של מעמד הביניים היהודי מחד, והתחזקות הלאומנות והאנטישמיות הפולנית מאידך, עוררו צורך בחינוך יהודי חילוני אך בעל זיקה למורשת היהודית, שאינו מונע אפשרות לניעות חברתית, באמצעות קבלת תעודת בגרות מוכרת מטעם המדינה.
יחסי אזרבייג'ן–גרמניה
יחסים דיפלומטיים
אזרבייג'ן מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין, וקונסוליה כללית בשטוטגרט, ואילו גרמניה מחזיקה באזרבייג'ן שגרירות בבאקו בלבד.
בתי הספר הפולניים-העבריים
הרקע להקמת בתי הספר
זרם החינוך העברי-פולני נוסד על ידי ד"ר מרדכי זאב ברוידא, שהקים את בית הספר העברי-פולני הראשון כבר בשנת 1911 בלודז'. לאחר כיבוש רוב אזורי פולין הקונגרסאית על ידי גרמניה ואוסטרו-הונגריה ב-1915, ובעיקר לאחר הקמת פולין העצמאית בשנת 1918, הוקמו מוסדות נוספים ברחבי המדינה: בעיקר בפולין הקונגרסאית, וכן בגליציה.
בשנת 1921 הוקמה "אגודת החברות" על ידי ועדי המוסדות הדו-לשוניים. האגודה פעלה בראשות ברוידא עד לשנת 1939. לפי רוזנהק, בשנת הלימודים 1933–1934 למדו בבתי הספר שבחסות האגודה 4,785 תלמידים, ב-18 בתי ספר עממיים, 21 בתי ספר תיכוניים ושני בתי ספר מקצועיים, עם 230 מורים. רוזנהק מעריך כי ערב מלחמת העולם השנייה למדו כ-7,000 תלמידים במוסדות הדו-לשוניים הציוניים.
הלימודים בבתי הספר
בתי הספר – או ה"גימנסיות", כפי שנקראו – היו בתי ספר תיכוניים שמונה-שנתיים (כיתות ה' עד י"ב), כאשר בצמוד אליהם פעלה לרוב "מכינה", כלומר בית ספר יסודי ארבע-שנתי (אף שהתחילו כשלוש-שנתיים).
כאמור, המקצועות ה"יהודיים" – בכללם לשון, ספרות, מקרא, היסטוריה יהודית, ידיעת העם היהודי בהווה, גאוגרפיה של ארץ ישראל, ולעיתים גם "דת" – נלמדו בעברית. התלמידים חויבו לחבוש כיפה בשעורי התנ"ך בלבד, ובאירועים רשמיים של בית הספר הקפידו על שמירת כשרות ושבת. הוראת המקצועות ה"כלליים" בשפה הפולנית נבעה משיקולים מעשיים, בראשם – השאיפה לניעות חברתית באמצעות קבלת תעודת בגרות ממלכתית, המאפשרת קבלה ללימודים גבוהים.
מורי בתי הספר היו בעלי השכלה אוניברסיטאית, רבים מהם יוצאי תנועות נוער ציוניות ובעלי גישות ליברליות בחינוך. מכיוון שיצאו נגד תופעת ההתבוללות, הקפידו המחנכים על הקניית ערכים יהודיים-ציוניים במוסדות החינוך. תוכניות הלימודים של המקצועות היהודיים פותחו עצמאית, ללא התערבות השלטונות, ואף פורסמו ספרי לימוד.
מרבית התלמידים בבתי הספר הדו-לשוניים היו בני המעמד הזעיר בורגני, בעלי רמה כלכלית נמוכה יחסית, על אף שהלימודים בבתי הספר הלא-ממלכתיים, בכללם הדו-לשוניים, היו כרוכים בתשלום שכר לימוד גבוה יותר.
השלטונות הפולניים לא אהדו את רעיון בית הספר היהודי, ויחסם אליו נע בין עוינות בולטת לבין נייטרליות קרירה. עם זאת, בהשוואה למוסדות החינוך היהודיים האחרים, היה יחס השלטונות אליהם עוין מעט פחות.
הביקורת מצד זרמי החינוך האחרים
דוגמה ליחסם של זרמי החינוך היהודי האחרים אל זרם החינוך הדו-לשוני ניתן לראות בדבריו של חיים שלמה קאזדאן, אחד ממנהיגי ציש"א, שראה בכך "דילול של האידאה האבסולוטית", הבאה לידי ביטוי אצל ציש"א (חינוך מלא ביידיש) או אצל תרבות (חינוך מלא בעברית).
ביקורת נוספת גרסה כי בהשפעת המודל הדו-לשוני הופעלו לחצים מצד השלטונות בערי הספר על בתי הספר של תרבות, לזנוח את החינוך העברי המלא.
ישמעאל העכברי
ישמעאל העכברי היה מייסד כת יהודית בבבל, שנקראה "אל-עכבריה", שחי במאה ה-9.
ישמעאל העכברי חי בימי הכליף אל-מעתצם. המידע עליו מגיע בעיקר מספרו של יעקב הקרקסאני הכותב עליו שהוא היה איש נלעג בעיני הסובבים אותו, נוטה לשגעון, שבגאוותו ביזה את ענן בן דוד וביקש לקראת מותו שיכתבו על קברו "רכב ישראל ופרשיו". כינויו מגיע מכך שהוא היה מהעיר עכברא.
ישמעאל העכברי טען שאין להתייחס לקרי בתנ"ך אלא רק לכתיב. הוא גם תיקן את הטקסט המקראי במקום שהוא היה נראה לו מוקשה. בין השאר הוא קבע את השינויים הבאים:
בנוסף, הוא קבע שראש חודש מתחיל משעת המולד, אפילו אם זה לפני השקיעה. בנוסף, הוא התיר לאכול דברים שהוכנו על ידי גויים באיסור בשבת. ישמעאל העכברי, כמו ראשוני הקראים, אסר אכילת בשר בגולה.
שמואל אברהם פוזננסקי מסיק מייחסו לענן בן דוד שישמעאל העכברי לא היה קראי, בניגוד לעמדותיהם של אברהם בר גוטלובר ואברהם אליהו הרכבי שפוזננסקי כותב שהם ראו בישמעאל קראי. חגי בן-שמאי כותב באנציקלופדיה העברית כפוזננסקי שישמעאל העכברי לא היה קראי.
יעקב הקרקסאני ויהודה בן אליהו הדסי כותבים שחלק מדוגמאות השינויים של ישמעאל העכברי מופיעים כבר אצל השומרונים ובעקבות זאת נראה מדברי הדסי שהוא סובר שישמעאל העכברי הושפע בכל שינוייו מהשומרונים. אל-מקריזי כותב על הכת של ישמעאל, אל-עכבריה, בקצרה, שהם בטלו חלק מהלכות שבת ושינו דברים בתורה. יהודה בן אליהו הדסי מזכיר, לעומת זאת, רק את השינויים בתורה. אל-מקריזי אינו מבדיל בין הכת של ישמעאל לבין זו של מישויה אלעכברי, ורואה בכתות שלהם את אותה כת. בעקבותיו הלך צבי גרץ שכתב שהכת נטתה לכיוון השומרונים. זיהוי שתי כתות אלו ככת אחת אינה מקובלת על רוב החוקרים.
אדוטישקיס
אדוטישקיס (בליטאית: Adutiškis; בפולנית: Hoduciszki, הודוצישקי; ביידיש: הײַדוצישאָק) היא עיירה במחוז וילנה שבליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגע היישוב בשל קרבתו לקו החזית. לאחר המלחמה, נכלל במחוז וילנה שבשטח הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי אדוטישקיס
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-870 יהודים, למעלה משליש מתושביה, ופעלו בה מפלגות ותנועות נוער ציוניות ובתי ספר יידיים ועבריים. בתקופה הסובייטית הולאמו עסקים פרטיים בעיירה.
ב-2 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ובו ביום רצחו בה כ-200 יהודים. כמה ימים לאחר מכן, הטילו על יהודי העיירה עבודות כפייה, והקימו במקום יודנרט.
ב-15 באוגוסט 1941 צוו יהודי העיירה לעבור בתוך שעתיים לגטו קטן שהוקם בה. ב-26 בספטמבר 1941 הובאו לגטו כ-300 יהודים מהכפר הסמוך סטויצישוק, וכעבור מספר ימים גורשו כל יושבי הגטו למחנה פוליגון, ולאחר כמה ימים נרצחו בו.
בלו איינג'לס
המלאכים הכחולים (באנגלית: Blue Angels) היא טייסת ראווה השייכת לצי האמריקאי ויעודה הוא ביצוע מצעדים ומופעים בהם מוצגים כישורי האווירובטיקה של הטייסים. הטייסת הוקמה בשנת 1946 כטייסת ראווה להרמת המורל של אנשי הצי. בשנת 1949 קיימה הטייסת מופע ציבורי ראשון, עד אז מופעי הטייסת היו פתוחים לאנשי הצי הימי בלבד. בסיס הקבע של הטייסת מצוי באריזונה.
הטייסת נוהגת להופיע ב-4 ביולי במגוון מקומות בארצות הברית, כולל ניו יורק, לוס אנג'לס ווושינגטון ומשמשת כפותחת אירועי יום העצמאות האמריקאי. פרט לכך מבצעת הטייסת 70 מופעים בשנה ב-34 בסיסים צבאיים שונים בארצות הברית. כל המופעים פתוחים לקהל הרחב ועלותם היא 5$ לכל צופה מעל גיל 15.
מטוסי הטייסת
F/A-18 הורנט
ביצועים
C-130 הרקולס
דרווין (הטריטוריה הצפונית)
דרווין (באנגלית: Darwin) היא עיר הבירה של הטריטוריה הצפונית של אוסטרליה. בעיר התגוררו 146,400 תושבים בשנת 2014. העיר שוכנת לחופה הצפון-מערבי של אוסטרליה.
היסטוריה
הנמל הטבעי של דרווין התגלה לראשונה בשנת 1839 על ידי ג'ון לורט סטוקס, מאוניית המחקר הבריטית "ביגל". רב החובל של הספינה ג'ון ויקהם קרא לנמל על שמו של צ'ארלס דרווין, אשר הפליג עמו בספינה במסע קודם. ב-5 בפברואר 1869 ג. וו. גוידר, המודד הרשמי של אוסטרליה הדרומית הקים במקום התיישבות קטנה בת 135 תושבים בשם פורט דרווין. בשנות ה-80 של המאה ה-19 התגלה באזור זהב. לגילוי זה הייתה השפעה רבה על האזור. חלק זה של אוסטרליה היה במקורו חלק מאוסטרליה הדרומית. בשנת 1911 הפך האזור לטריטוריה של אוסטרליה, ושם העיר הפך ל"דרווין" באופן רשמי.
ב-19 בפברואר 1942 תקפו 242 מטוסי קרב יפניים את דרווין, הרסו את העיר והרגו 243 תושבים. הייתה זו ההתקפה הקשה ביותר על אוסטרליה במלחמת העולם השנייה. בסך הכול הותקפה העיר כ-63 פעמים במהלך המלחמה, מתוך כמאה תקיפות אוויריות על הטריטוריה הצפונית, צפון-מערב אוסטרליה המערבית וצפון קווינסלנד.
גאוגרפיה
דרווין ממוקמת על חופה הצפוני של הטריטוריה הצפונית, לחוף ים טימור. היא מרוחקת מריכוזי האוכלוסייה הגדולים בדרומה של אוסטרליה, ומעיר הבירה קנברה כ-3,144 קילומטר, כך ששלוש ערי בירה במדינות אחרות קרובות אליה יותר: דילי במזרח טימור שמרחקה 656 קילומטר, פורט מורסבי בפפואה ניו גיני שמרחקה 1,818 קילומטר וג'קרטה באינדונזיה שמרוחקת 2,735 קילומטר.
אקלים
אקלימה של דרווין הוא טרופי - אקלים המאופיין בעונה רטובה (אוקטובר עד פברואר) ועונה יבשה (מאי עד ספטמבר).
החודשים הקרים ביותר הם יוני ויולי, בהם הטמפרטורות נעות בין 19 ל-30 מעלות צלזיוס. בעונה הרטובה שכיחות סופות ציקלון וגשמי מונסון.
ממשל
העיר מנוהלת על ידי מועצת עיר החל משנת 1957. במועצת העיר חברים ראש העיר (הלורד ראש העיר) ושנים עשר "זקנים" (אלדרמן), שלושה מכל אחד מארבעה אזורי הבחירה של העיר: צ'אן, ליונס, ריצ'רדסון וווטרס. דרווין היא מקום מושבה של האספה המחוקקת של הטריטוריה הצפונית (ראו תמונה).
כלכלה
כלכלת דרווין מתבססת על כרייה ותיירות. תעשיית הכרייה מגלגלת מעל 2.8 מיליארד דולרים בשנה, בעיקר בכריית זהב, בוקסיט ומנגן. בקרבת דרווין מרבצי אורניום גדולים. כמו כן מופקים לחופי דרווין נפט וגז טבעי. 8% מתושבי העיר עוסקים בתיירות, ומספר התיירים גדל משנה לשנה. אחת מהאטרקציות התיירותיות של האזור היא תניני הים הגדולים שנפוצים בנהרות שליד העיר.
תרבות
בעיר דרווין מתגוררים בני למעלה מ-75 לאומים שונים, המקנים לעיר אופי רב-תרבותי. רבע מהאוכלוסייה הם אבוריג'ינים.
ספורט
אחת לשנתיים (החל משנת 1991, ולמעט שנת 2003 בשל התפרצות מחלת הסארס) נערכים בדרווין משחקי אראפורה.
השכלה
בעיר 35 בתי ספר יסודיים ו-12 בתי ספר תיכוניים (פרטיים וממשלתיים). בשנת 2001 למדו בבתי הספר היסודיים בעיר 6,441 תלמידים. בחטיבות הביניים ובתי ספר התיכוניים למדו 3,943 תלמידים, מתוכם 2,825 תלמידים בבתי ספר ממשלתיים, ו-1,118 בבתי ספר פרטיים.
בעיר נמצאת אוניברסיטת צ'ארלס דרווין.
תקשורת
בדרווין שני ערוצי טלוויזיה מסחריים - ערוץ שבע וערוץ תשע. שתי רשתות כלל ארציות אוסטרליות משדרות בדרווין - רשות השידור האוסטרלית ורשת SBS.
בדרווין שתי תחנות רדיו מסחריות, ועיתון יומי אחד: "חדשות הטריטוריה הצפונית".
נוכחות צבאית אמריקאית
ב-16 בנובמבר 2011 הכריזו ראש ממשלת אוסטרליה ג'וליה גילארד ונשיא ארצות הברית ברק אובמה שארצות הברית תציב כוחות באוסטרליה לראשונה מאז מלחמת העולם השנייה. ההסכם בין ארצות הברית לאוסטרליה כולל הצבה קבועה של משלחת בת 250 חיילי חיל הנחתים בדרווין, שיתחלפו בכל שישה חודשים; והצבת מספר מטוסי קרב ומסוקים. סין ואינדונזיה הביעה דאגה בנוגע להחלטה. אנליסטים מסוימים טענו שהרחבת הנוכחות הצבאית של ארצות הברית באזור עשויה להוות איום על ביטחונו.
גילארד הכריזה כי 200 חיילי חיל הנחתים הראשונים הגיעו לדרווין ב-3 באפריל 2012. ב-2013 נפוצו דיווחים על הרחבת המשלחת בתקשורת האמריקאית, אך אלה לא זכו לתגובה מן הרשויות האוסטרליות. ההסכם בין שתי הממשלות נותר חסוי. מספר החיילים האמריקאים שמוצבים בדרווין גדל עם השנים, ונכון ל-2014 עומד על כ-1,150.
דרווין מארחת גם תרגיל צבאי בינלאומי, שנערך אחת לשנתיים, ושמו "Pitch Black"; בתרגיל משתתפות אוסטרליה, ניו זילנד, סינגפור, תאילנד, איחוד האמירויות הערביות וארצות הברית.
ערים תאומות
לדרווין מספר ערים תאומות:
נורמה (אנליזה)
הגדרה
האורך במרחב האוקלידי מקיים את הדרישות הטבעיות הבאות:
בשל תכונות אלה, מגדירים נורמה כפונקציה ממרחב וקטורי V מעל שדה המספרים הממשיים \reals או שדה המספרים המרוכבים \Complex, אל המספרים הממשיים (כלומר ), המקיימת את האקסיומות הבאות:
עידון של אי-שוויון המשולש
לכל וקטור \ x, נסמן ב- את וקטור היחידה באותו כיוון. לכל שני וקטורים x,y מתקיים, כאשר מכאן נובע ש- אם ורק אם הדבר נכון לווקטורי היחידה המתאימים. תופעה זו אפשרית גם כאשר x,y שונים (למשל בנורמת \ell_1). מרחב נורמי שבו ספירת היחידה אינה מכילה קטעים נקרא מרחב קמור לחלוטין.
הערך המוחלט
הערך המוחלט הסטנדרטי הוא נורמה המוגדרת על הישר הממשי עצמו (זו נורמת L_1 המוגדרת על \mathbb{R}).
נורמה במרחבי מכפלה פנימית
משפט: נורמה מושרית על ידי מכפלה פנימית אם ורק אם היא מקיימת את שוויון המקבילית, הוא.
יחס דומה, מעט כללי יותר, מתקיים בין תבניות ריבועיות לבין תבניות ביליניאריות.
הנורמה הסטנדרטית במרחב האוקלידי
הנורמה המקובלת ביותר במרחב הווקטורי היא , הנקראת הנורמה הסטנדרטית. זוהי הנורמה הטבעית במרחבי מכפלה פנימית ומקיימת את התכונות הגאומטריות המוכרות לנו.
נורמת Lp
דוגמה לנורמה לא-אוקלידית במרחב הווקטורי היא נורמת L_p, אשר מוגדרת במשוואה: לכל p \ge 1 ממשי קבוע.
נורמת המקסימום
נורמת המקסימום היא הגבול של הנורמות L_p כאשר p שואף לאינסוף, במובן הבא:, ועל כן היא נקראת L_\infty.
נורמות שקולות
בהנתן מרחב וקטורי V ושתי פונקציות נורמה המוגדרות עליו נאמר כי שתי הנורמות שקולות אם קיים 1<C כך שלכל x\in V:
נורמות שקולות משרות על המרחב את אותה הטופולוגיה. נובע מכך כי כל סדרה מתכנסת על פי נורמה אחת מתכנסת על פי השניה.
יצחק גינזבורג
הרב יצחק פייוויש גינזבורג (מכונה בפי שכניו: המלאך ; נולד בכ"ח בחשוון ה'תש"ה, 14 בנובמבר 1944) הוא חסיד חב"ד, נשיא עמותת "גל עיני" ותנועת "דרך חיים", ונשיא הישיבות "ירדן יריחו" בבית חוגלה, "עוד יוסף חי" ביצהר, ו"תום ודעת" בירושלים.
ביוגרפיה
נולד בסנט לואיס וגדל בקליבלנד להורים קונסרבטיבים. אביו ניהל בתי ספר יהודיים. כשהיה בן 14 התגוררה משפחתו שנה בישראל והוא החל להתעניין ביהדות. בשנה זו למד בגימנסיה העברית רחביה ואף היה בגדנ"ע. סיים תואר במתמטיקה ופילוסופיה באוניברסיטת שיקגו בגיל 19 ותואר שני במתמטיקה בבית הספר למדעים "בלפר" המסונף לישיבה יוניברסיטי. במקביל ללימודיו המשיך בתהליך חזרה בתשובה ושמע שיעורים של הרב סולובייצ'יק. עוד מילדות משפחתו הייתה ביחסים קרובים עם הרב מאיר איזקסון, האדמו"ר מנדבורנא רומאן. בשנת ה'תשכ"ה (1965) עלה לישראל, למד בישיבת קמניץ בירושלים (שם למד חסידות לראשונה בחיו, עם הרב יוסף צבי סגל - כיום ראש כולל צמח צדק בעיר העתיקה) ולאחר מכן למד בבית המדרש של חסידות סלונים בטבריה. רבו באותה עת היה רבי אשר פריינד והוא השתתף בפעילות יד עזרה - מפעלו של רבי אשר. לאחר מלחמת ששת הימים חזר לירושלים ויחד עם חותנו לעתיד, הרב משה צבי סגל, היה בין הראשונים שעברו להתגורר ברובע היהודי. באותה תקופה התוודע באופן מעמיק לכתבי חסידות חב"ד. ביקר אצל האדמו"ר רבי מנחם מנדל שניאורסון בניו יורק ושהה אצלו מספר חודשים. כשחזר לישראל התחתן והחל ללמד גמרא, שולחן ערוך וחסידות לקבוצת תלמידים בירושלים. מאז ה'תש"ל מתגורר עם משפחתו בכפר חב"ד.
לימד בישיבה לחוזרים בתשובה "שובה ישראל" בשכונת מאה שערים. בשנת 1989 הוקם היישוב בת עין על ידי תלמידיו. שימש במשך שנים ראש ישיבת עוד יוסף חי שהייתה בקבר יוסף וכראש הכולל ביריחו. מאז שנת התשס"א משמש כנשיא ישיבת עוד יוסף חי שעברה ליצהר לאחר נסיגת צה"ל מקבר יוסף. הוא נשיאם של מוסדות נוספים, בהם הישיבה הקטנה "דורשי ייחודך" (ביצהר), ישיבת "תום ודעת", תלמוד תורה "תורת חיים", גני ילדים, בית ספר יסודי ותיכון לבנות "יעלת חן" (בירושלים), וישיבת "ירדן יריחו" (בבית חוגלה) ועוד. תלמידיו פתחו בנשיאותו בית ספר לתורת הנפש על פי דרכו של הבעל שם טוב. הלימודים מתקיימים בירושלים, בתל אביב ובחיפה. הוא גם נשיא ארגון "חסדי יצחק" התומך במשפחות בעלות קשיים כלכליים.
בשנת 2019 הוענק לו פרס היצירה התורנית ע"ש הרצי"ה.
הגותו
הגותו מבוססת על קבלה וחסידות, בעיקר חסידות חב"ד. עוסק גם בספרים פחות נפוצים בספרות חב"ד, כמו ספרי רבי אהרן מסטרשלה, רבי הלל מפאריץ' ורבי יצחק אייזיק אפשטיין. ספר בולט נוסף בהגותו הוא פרי הארץ לרבי מנחם מנדל מויטבסק. עוסק רבות ברמזים וגמטריאות.
רבים מתלמידיו באים מרקע חרדי לאומי. הוא מתעמת עם תורת הרב קוק בספריו "בעתה אחישנה" ו"קומי אורי", בעיקר בעניין היחס ל"כלל ישראל" ולציונות, אך מזכיר לעיתים את תורתו בשיעוריו, ואת דמותו בהערכה כאדם בעל אהבת ישראל.
חלק נכבד ממשנתו עוסק בארץ ישראל. לשיטתו, מצוות יישוב הארץ מאפשרת ליהודי להפיק קדושה ורוחניות מאדמת הארץ החומרית. היהודי המתחבר לאדמת ארץ ישראל נקרא בפיו "איש האדמה".
הרב גינזבורג חתם בשנת תשנ"ח (יחד עם כ-400 רבנים ואדמו"רים) על "פסק דין" הלכתי שלפיו ל יש דין נביא ומחויבים לשמוע לכל הוראותיו, ובכללן שהוא המלך המשיח שיתגלה "מיד ממש".
ב-2017 החל לצאת לאור גיליון שבועי בשם "ואביטה" המכיל את שיעוריו ושיחותיו. החל ממאי 2020 נקרא הגיליון בשם "נפלאות", ובנוסף אליו, החל מנובמבר 2021 יוצא לאור עלון דו-שבועי בשם "אביטה נפלאות", המכיל תוכן נגיש יותר לציבור הרחב, מעובד מתוך שיעורים שהתפרסמו ב"נפלאות" (או בספרים אחרים של הרב).
תורה ומדע
הרב גינזבורג מדגיש את חיבור התורה לחיים דרך תורת החסידות. הוא רואה את מדעי החול ככלי לגילוי התורה על ידי עיסוק במודלים הקבליים שמראים במדעי החול את הנוכחות האלוקית. עוסק בפסיכולוגיה יהודית, שאותה הוא מכנה תורת הנפש. בספרו "הנפש" הציג מפה של מבנה הנפש ע"פ החסידות. עוסק גם בשיטות תרפיה, בפרט בספר "להפוך את החושך לאור". ביחס לפסיכואנליזה של זיגמונד פרויד הוא סבור שבנוסף לתת מודע של האדם יש לו גם "על מודע", הנפש האלוקית שבתוך האדם. הוא רואה הפרעות נפשיות כצורך בתיקון רוחני. הוא מסביר לעיתים רעיונות חסידיים בעזרת משוואות מתמטיות. עוסק גם בקשר בין התורה לאומנות.
המהפכה הרביעית
בכ"ד בטבת ה'תשע"ה (הילולת אדמו"ר הזקן) קרא להתחיל ללמד תורה לגויים, כחלק מ"המהפכה הרביעית" מאז רבי יהודה הנשיא. בכ' בכסלו תשע"ו קיים התוועדות י"ט בכסלו בהיכל התרבות בתל אביב. ארגוני שמאל קראו להפגין נגד האירוע והרב גינזבורג פנה בכתב למפגינים וקרא להידברות. מסרים דומים כתב הרב גינזבורג כבר בספר "Kabbalah and Meditation for the Nations" שיצא כבר בשנת 2007. בשנת תשע"ו החל הרב גינזבורג למסור שיעורי תורה באנגלית המועלים באינטרנט, ומיועדים ליהודים ולגויים כחלק מאותה מהפכה מיועדת.
השקפתו בנושאים פוליטיים
הרב גינזבורג הוצג פעמים רבות כאחד ממנהיגי "נוער הגבעות". לאחר טבח מערת המכפלה הוציא לאור חוברת בשם "ברוך הגבר" שבה לימד זכות על הטבח שביצע ברוך גולדשטיין. בין השאר כתב בה: "נקמה אינה נעשית מתוך שיקול של כדאיות, מתוך הבנת התועלת שבה (...) הנקמה היא תגובה טבעית ספונטנית ומובילה אותה תחושה כי עד שלא ימצא הכוח לפגוע במי שפגע בי לא תהיה לי תקומה". על פי הכתוב ב'ברוך הגבר' הנקמה יכולה לנבוע מתוך "זרימה עם הטבע", והתאחדות עם "הזרמים האקולוגיים" של הקיום. אצל היהודי מדובר בהתאחדות עם ה'יחידה' שלו, כלומר הניצוץ האלוהי שבו. הטבע הפנימי של היהודי הוא אלוהי, ומכאן גם שאיפתו לחזור אל הטבע החיצוני, זה של ארץ ישראל. להגותו זו יש השפעה על חלקים מנוער הגבעות. לדבריו, פגיעה ב"עם האלוהים" היא פגיעה בצדק האלוהי.
בתחילת 1996 הורה ראש הממשלה שמעון פרס מתוקף תפקידו כשר הביטחון, על מעצרו של הרב גינזבורג מתוקף סמכותו לפי סעיף 2 לחוק סמכויות לשעת חירום (מעצרים) תשל"ט 1979 - מעצר מנהלי. הוא שהה במעצר זה במשך שלשה שבועות, שלאחריהם ביטל בית המשפט העליון את צו המעצר, וקבע כי הוא לא שידל למעשי עבירה קונקרטיים ולא הוכחה סכנה בדרגה של ודאות קרובה, שדבריו עלולים להביא את תלמידיו לפגוע בערבים. לאחר מכן התבטא, שכל המעצר היה כחלק מהמאבק בחסידות.
בשנת 1998 הוגשה עתירה לבג"ץ בדרישה להעמיד את הרב גינזבורג לדין, שבעקבותיה הורה היועץ המשפטי לממשלה למשטרה לפתוח בחקירה בחשד להסתה לגזענות והמרדה. התיק בנושא המרדה נסגר בסמוך להחלטה לפתוח בחקירה ובסופו של דבר גם התיק לגבי הסתה לגזענות נסגר מבלי להעמידו לדין.
בספרו "צו השעה - טיפול שורש", שפורסם ב-2003, האשים את השמאל הישראלי באחריות לרצח עשרות יהודים וקבע כי "לערבי אין זכות קיום בארץ ישראל". בעקבות זאת הוגש נגדו כתב אישום על הסתה לגזענות. הרב גינזבורג הגיע לעסקת טיעון עם הפרקליטות במסגרתה הגיש מכתב התנצלות על הדברים שכתב והתחייב להימנע מפרסום דברי הסתה בתמורה לביטול האישומים נגדו. עם זאת, הוא מעולם לא חזר בו מדברים אלו. הרב גינזבורג נמנה עם הרבנים שנתנו הסכמה לספר "תורת המלך", אשר נכתב על ידי תלמידו הרב יצחק שפירא, והתפרסם על רקע עיסוקו באיסור הריגת גויים בזמן שלום ובמקרים שבהם מותר להרגם בשעת מלחמה.
הרב גינזבורג רואה במדינה היהודית כלי למימוש ייעודו המרכזי של העם היהודי - חיי תורה. במהלך המאבק כנגד תוכנית ההתנתקות הקצינה גישתו ביחס למדינה. הוא קרא לעקור את הרוח הציונית, משום שהיא מסרסת ופוגעת בכל צמיחה רוחנית. על בית המשפט אמר כי יש לפרקו בעדינות, "תוך הצגה מתמדת של מעלת חוקיה החכמים והנבונים של התורה, לעומת החלטותיו השגויות, הפגומות והנפשעות של בית המשפט. את הממשלה – ממשלת השמאל או הימין – עלינו למגר". על דבריו נגד הציונות ונגד הממשלה התנצל ואמר כי הוא "ציוני גאה" ודבריו נאמרו מתוך סערת רוחות ביחס לתוכנית ההתנתקות.
באפריל 2014 נשא דרשה ביצהר הכוללת התייחסות סלחנית למעשי "תג מחיר", שהוצגו כהשתוללות גויית לא מתוקנת, הנובעת מחבלי הלידה של ההשתחררות מהשעבוד לממסד וגילוי ה'אני' האמיתי. כמה ימים לאחר מכן הבהיר כי הוא מתנגד לפגיעה בחיילי צה"ל. בשיחה בבת עין, שנה לאחר מכן, אמר:.
משפחתו
נשא את רוממיה, בתו של הרב משה צבי סגל. לזוג עשרה ילדים, בין ילדיהם נמנים:
אום סלמה
אום סלמה הינד בנת אבי אומיה (בערבית: أم سلمة هند بنت أبي أمية) הייתה אחת מנשותיו של מוחמד, נביא האסלאם.
לפני הנישואים למוחמד
לפני שנישאה למוחמד, הייתה אום סלמה נשואה לאבו סלמה, איתו היא הביאה לעולם ארבעה ילדים: סלמה, עומר, זיינב ורוקייה.
אום סלמה ובעלה היו בין הראשונים שקיבלו על עצמם את האסלאם. רק עלי ועוד כמה בודדים היו לפניהם. למרות הרדיפות שהם סבלו בשל התאסלמותם, המשיכו לחיות כמוסלמים אדוקים.
כשהרדיפות גברו, חיפשו המוסלמים החדשים מקום לחיות בו מחוץ למכה, מוחמד הורה להם להגר לחבש, וביניהם הייתה גם אום סלמה. בעת שהייתם בחבש שמעו המוסלמים שהרדיפות פחתו, ושעוד אנשים רבים התאסלמו, אך כששבו למכה, הרדיפות שוב גברו. משום כך, הורה להם מוחמד להגר לאל-מדינה.
בשנת 625 נפצע בעלה של אום סלמה באורח קשה במהלך קרב אוחוד, ולאחר מכן מת מפצעיו.
כאשתו של מוחמד
לאחר שסרבה להצעות הנישואים מאבו בכר ועומר, הציע לה מוחמד להתחתן איתו. תחילה היא היססה, אך לבסוף הסכימה.
פטירה
שנת הפטירה של אום סלמה אינה ידועה בוודאות. חלק מההיסטוריונים גורסים כי היא נפטרה בשנת 680, בעוד אחרים טוענים שנפטרה בשנת 683.
איציק שמלי
יצחק (איציק) שמלי (נולד ב-6 באוקטובר 1980) הוא זמר ישראלי ששר בסגנונות ים תיכוני וההיפ הופ. חבר לשעבר במשפחת תאקט.
ביוגרפיה
בשנת 2007 הוציא אלבום סולו ראשון העונה לשם "איציק שמלי". בשנת 2009 יצא אלבומו השני "סיפור אהבה".
בשנת 2011 הוציא שמלי את אלבומו השלישי "החמצן".
בשנת 2013 עזב שמלי את משפחת תאקט.
בשנת 2019 השתתף בעונה השביעית של הכוכב הבא לאירוויזיון, אך החליט לפרוש מהתכנית לאחר שעבר את האודישנים הראשונים.
חיים אישיים
מאז שנת 2009 נשוי ללוטן. לזוג ארבעה ילדים והם מתגוררים באשדוד.
חומה דאקית
חומה דאקית (בלטינית Murus dacicus), היא שיטה לבניית חומות של מצודות שנמצאה רק במצודות הדאקיות.
הדאקים בנו את חומות מצודותיהם, חומות ברוחב שלושה מטרים וגובה מ-4 עד 10 מטרים, משתי מחיצות אבני גזית שחלל ביניהן. שתי המחיצות היו מחוברות בקורות עץ והחלל בין המחיצות מולא באדמה ובאבנים לא מעובדות.
חומות המצודות הדאקיות של הרי אורשטיה נבנו בשיטה זו.
דב פייגין
דב פייגין (1907 – 22 בספטמבר 2000) היה פסל ישראלי יליד האימפריה הרוסית, מחברי קבוצת אופקים חדשים.
קורות חיים
דב פייגין נולד בלוגנסק שבאימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) בשנת 1907. אביו, זלמן, שהיה חייט, שלח אותו ללימודים בבית ספר עממי רוסי ופעם בשבוע ללימודים בחדר. בבית הספר התגלה כישרונו האמנותי והוא קיבל שיעורי ציור. בשנת 1920 עברה המשפחה לעיר הומל בה התוודע פייגין לתנועת השומר הצעיר. בשנת 1924 נעצר פייגין באשמת השתייכות לתנועה בלתי לגאלית ונידון למאסר של שלוש שנים. עם שיחרורו בשנת 1927, עלה לארץ ישראל והצטרף ל"קיבוץ השומר הצעיר מס.ס.ס.ר" שהפך לקיבוץ אפיקים.
בשנות השלושים עבר לתל אביב ואף נסע ללמוד פיסול ב"אקול דס אר דקורטיף" בפריז. עם שובו לארץ בשנת 1937, הצטרף פייגין לאגודת הציירים והפסלים בישראל והציג בתערוכות רבות בארץ.
יצירותיו משנות ה-30 והארבעים כללו נושאים של דיוקנאות ודימויים מסורתיים אחרים כגון "אם וילד". סגנון הפיסול הושפע מן האמנות המודרניסטית הצרפתית של ראשית המאה ה-20, כגון עבודותיהם של אוגוסט רודן, מאיול, בורדל ואחרים. דוגמה לכך אפשר למצוא בעבודות כדוגמת הפסל "לזכר ילדים נהדרים" (1944). החל ממחצית שנות ה-40 החלה עבודתו של פייגין לעבור תהליך של הפשטה. הדבר התאפיין בגיבוש סגנון מונומנטלי יותר לעיצוב הדמויות ובגישה "ארכאית" לעיצובן. כך הדבר ב"אנדרטה לנופלים במלחמת השחרור" (1949) ובפסלי הראש שיצר.
עם פרישתה של קבוצת אמנים מן מאגודת האמנים והקמת קבוצת אופקים חדשים חתם פייגין על גילוי הדעת של הקבוצה והשתתף בכל התערוכות של הקבוצה עד לשנת 1963.
עבודתו המוקדמת של פייגין מושפעת מן האמנות הכנענית שהשפיעה על אמנים נוספים כגון יצחק דנציגר. בעבודות כגון 'ראש' (1949), האנדרטה לזכר בני רחובות (1949) או 'הפורטת על הנבל' (1946) ניכרת הנטייה יצירה של דמות כבדה מסוגננת ומעוגלת ולפישוט צורת דמות האדם.
בשנת 1956 החל פייגין לפסל בברזל בהשפעת הפיסול המודרניסטי של אמנים כגון פבלו פיקאסו, חוליו גונזאלס ואחרים. בתחילה כרישום בחלל בעזרת חוטי ברזל מולחמים. עבודות כגון 'ציפור', 'מעוף' או 'אלומות', כולן משנת 1956, מציגות התפתחות מהירה מיצירה קווית ליצירה הבנויה ממשטחים היוצרים קומפוזיציה דינאמית. מגמה זו תתחזק ביצירת עבודות כמעט חסרות נפח, עשויות מיריעות מתכת גזורות ומקופלות דוגמת 'חיה' (1958).
עם השתכללות סגנונו הפיסולי של פייגין הופכת יצירתו למופשטת יותר. הוא הרבה ליצור עבודות למקומות ציבוריים כגון קירות פיסוליים לאונייה הנוסעים "שלום" (1963), קיר באנדרטת יד קנדי (1966), תבליט על בניין בית הספר אורט בכפר סבא (1967), פסל בגן העצמאות בתל אביב (1982).
ב-1979 שיחק בסרט "פרשת וינשל" בבימויו של אברהם הפנר.
הפועל פתח תקווה (כדוריד)
הפועל פתח תקווה (השם המלא: הפועל "קולסקי" פתח תקווה) היא קבוצת כדוריד ישראלית מהעיר פתח תקווה, המשחקת כיום בליגה הלאומית. הקבוצה אחת מהקבוצות הוותיקות בליגת הכדוריד בישראל, זכתה ב-3 אליפויות בשנות ה-60, ואליפות הליגה הלאומית ב-2014/2015. באותה שנה זכתה גם בגביע המדינה ע"ש ברנר.
בשנת 1997 בתיווכו של ראש העיר גיורא לב פורקו קבוצות מכבי והפועל פתח תקווה והתאחדו לאגודה אחת "עירוני פ"ת" האיחוד החזיק מעמד עשור בלבד, בשנת 2009 התפרק האיחוד עקב חוסר עניין של העירייה, לאחר מכן הוקמה האגודה מחדש מחדש בספטמבר 2009.
הקבוצה משחקת בתלבושת פסים בצבעים כחול-לבן ומארחת באולם הספורט העירוני ברחוב אמסטרדם 20, המכיל כ-900 מקומות ישיבה.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה לראשונה ב-1950, היא מהקבוצות הוותיקות בליגה הישראלית ושיחקה בעונה הראשונה בליגה הישראלית ב-1954/1955. האולם הביתי הישן של הקבוצה היה בית הפועל ברחוב דוד וולפסון 41 בעיר.
בעונת 1965/1966 זכתה הקבוצה באליפות הראשונה שלה בליגת העל בכדוריד. עונה לאחר מכן לקחה אליפות נוספת, בה זכתה כשגברה במשחק חוץ מול מכבי רחובות 10-27 במחזור האחרון בליגה. בעונת 1969/1970 לקחה את האליפות השלישית בתולדותיה. בשנות ה-70 וה-80 משחקי הדרבי בכדוריד היוו יריבות משמעותית בליגה בין קהלי האוהדים ומשכו קהל רב, אך הקבוצות הפתח תקוויאות דעכו במקביל ולא הצליחו להתאושש.
בעונת 1996/1997 בליגת העל סיימה הקבוצה במקום ה-12 (מתוך 14) וסיימה את העונה במצב כלכלי רעוע. אחד מאוהדיה הקבועים של הקבוצה בשנים אלו היה אברם גרנט. בשל בעיות כספיות קשות אוחדה עם היריבה העירונית, קבוצת הכדוריד של מכבי פתח תקווה בחודש אוגוסט, לאחר שהעירייה הסכימה לכסות את חובות שתי הקבוצות (בסך 300 אלף שקלים) בתנאי שיאוחדו לקבוצה אחת שתייצג את העיר. הקבוצה המאוחדת נקראה עירוני פתח תקווה.
הקבוצה המאוחדת שיחקה בליגת העל 12 עונות עד סוף עונת 2008/2009, אז פורק האיחוד, וקבוצת עירוני הפכה להיות של מכבי פתח תקווה (עם זאת המשיכה מכבי לשחק עם השם "עירוני" עד סוף עונת 2010/2011 אז ירדה לליגה הלאומית ושינתה את שמה). מיד בסוף העונה הזאת בעזרתם של אוהדי הפועל פתח תקווה ביניהם: צחי וייס, רונן מלינגר ואיתי שונשיין, הוקמה קבוצת הפועל בספטמבר 2009 והיא החלה לשחק בליגה הארצית בעונת 2009/2010. בסיום שתי עונות, העפילה הקבוצה לליגה הלאומית דרך משחקי המבחן.
בסיום עונת 2014/2015 העפילה הקבוצה חזרה לליגת העל בכדוריד בהדרכתו של טל קלוז'ני וחזרה לליגה הבכירה לאחר 16 שנות גלות לאחר פירוקה, איחודה והקמתה. הקבוצה לא הצליחה לבסס את מעמדה בליגה העליונה ובסיום עונת 2015/2016 במהלכה היא זכתה בניצחון בודד היא חזרה לשחק בליגה הלאומית.
בעונת 2016/2017 את עונה זו הגדירו באגודה כעונה שחורה, ההנהלה נכשלה בבחירת סגל שחקנים ולאחר שחוותה את העלייה לליגה הבכירה וירידה חזרה לליגה הלאומית, ירדה הקבוצה לליגה הארצית, כמעט כל סגל השחקנים שוחרר בתום עונה זו למעט שחקני הבית המובילים, והוחלט על עליה מחדש לליגה הלאומית.
עונת 2017/2018 עונה זו הייתה קשה מנטלית בליגה הארצית מחוז צפון והקבוצה סיימה את העונה במקום הראשון וחזרה לליגה הלאומית, ההחלטה להקים מחדש סגל בריא מבוסס על שחקני בית ותמיכה של שחקני חוץ לטווח ארוך הוכיחה את עצמה, הקבוצה ניצחה את כל משחקי הבית והחוץ וביססה סגל מוצלח לעונות הבאות, בשנה זו עתרה האגודה לבית המשפט נגד העירייה ונגד מנהל אגף הספורט אריה ניר שמנע את הקמת מחלקת נוער ובית ספר לכדור יד וזכתה בעתירה עם פסק דין נחרץ, היום קבוצות המתמודדות עם בעיות כגון אלו בערים השונות מתבססות על פסק דין זה אשר נחשב לתקדימי.
בעונת 2018/2019 סיימה הקבוצה את העונה השוטפת במקום השני והתמודדה במשחקי המבחן לעליה לליגת העל אבל הפסידה במשחקים אלו ונשארה בליגה הלאומית, כמו כן מחלקת הנוער שהחלה להתפתח שוב לאחר תקופה ארוכה שהיו בעיות קשות מול העירייה עקב חוסר במתקנים (לטענת העירייה ) צברה נפח ובית הספר לכדור יד של המועדון הכיל 170 ספורטאים ו-2 קבוצות ילדים ונערים בעונה זו הספונסר הראשי של המועדון הייתה חברת הבניה "יצחק קולסקי" בע"מ.
בעונת 2019/2020 הליגה החלה ברגל ימין והקבוצה התמודדה בצמרת הליגה, הרף שהוצב למאמן טל קלוזני שחזר לקווים היה לזכות בגביע ברנר ולהוביל חזרה את המועדון לליגה הבכירה, במחזור הראשון בגביע ברנר הפסידה הקבוצה הבוגרת במשחק חוץ להפועל אילת ומטרה זו ירדה מהפרק, במהלך העונה היו עליות ומורדות כאשר מצד אחד מציגה הקבוצה הבוגרת כדור יד משובח ומצד שני מתקשה לנצח קבוצות מרכז טבלה, בפברואר החל משבר מגפת הקורונה אשר גדע את המשחקים והמשחק האחרון שוחק בתאריך 8.3.20 ואז הוקפאה הליגה מפעילות בזמן הקפאת הליגה כאשר נותרו 4 משחקים מוקמה הקבוצה במקום השלישי עם מספר נקודות זהה למקום השני והקפאת הליגה עצרה את השאיפה לחזור לליגת העל, במחלקת הנוער חלה התפתחות נוספת ובית הספר לכדור יד הגדיל את נפחו בעונה זו ל-225 ספורטאים כאשר ההנהלה מנחה את הגורמים המקצועיים במועדון לרכז מאמץ ולהוסיף קבוצות למח' הנוער, בעונה זו המשיכה חברת הבניה יצחק קולסקי בע"מ לתמוך באופן רצוף באגודה.
עונת 2020/2021 עונה זו נקראת עונת הקורונה, מגפת הקורונה פתחה וסגרה את פעילות האגודה, בית הספר לכדור יד לא נפתח השנה ו-250 תלמידי בית הספר הושבתו מפעילות, מחלקת הנוער כמו קבוצת הבוגרים עבדה בין הסגרים השונים שנחתו כהוראות מהממשלה, קבוצת הבוגרים שיחקה מחזור ליגה אחד בלבד במהלך ספטמבר 2020 והליגה התחדשה בתאריך 14.3.21 במשחק דרבי.
תארים והישגים
אלופת הליגה הלאומית :2014/2015
גביע המדינה :סגנית (4): 1963/1964, 1964/1965, 1973/1974, 1989/1990
סגל הקבוצה לעונת 2020–2021 מעודכן ל־12/09/20
סגל עונת 20–21
שחקן נבחרת העתודה
הנהלת העמותה נכון ל-2020
טימן איתן - יו"ר העמותה, וייס צחי (יור הקבוצה הבוגרת ומח' הנוער) קולסקי יצחק (ספונסר ראשי ), אליזבטה בכר (ועדת ביקורת ) מלינגר רונן, ברוך אייל, בריל יעקב, זיידל שרגא (יו"ר ועדת הביקורת ) עמיאל ליבוביץ.
קולימה (עיר)
קולימה (בספרדית: Colima) היא בירת מדינת קולימה במקסיקו.
היסטוריה
העיר נוסדה ב-15 ביולי 1523 תחת השם "וייה דה סן סבסטיאן דה קולימה" על ידי הקונקיסטאדור הספרדי גונסלו דה סנדובל בהוראת הרנאן קורטס במטרה לחזק את השליטה באזור שנכבש זה עתה על ידי הספרדים. בעקבות מחלה שהתפשטה בהתיישבות היא עברה מקום למקומה הנוכחי ב-20 בינואר 1527.
בקולימה התרחשו מספר קרבות במהלך מלחמת העצמאות של מקסיקו, שהתחילה ב-1810. לאחר המלחמה וקבלת עצמאות מקסיקו קולימה ואזורה היו חלק מדינת חליסקו. ב-1824 קולימה קיבלה מעמד של עיר. העיר והאזור רצו להפוך למדינה נפרדת, אך דרישותיהם לא התקבלו. ב-1824 נוצרה מדינת קולימה, אך היא חזרה ונפרדה מחדש מחליסקו לסירוגין במשך העשורים הבאים. בכל אחת מהפעמים קולימה הייתה עיר הבירה. ב-1856 נוצרה מדינת קולימה כמדינה נפרדת לחלוטין מחליסקו, כשהעיר קולימה נקבעה להיות בירתה.
קולימה נכבשה מספר פעמים על ידי הפלגים השונים במהפכה המקסיקנית שהתרחשה בין 1910 ו-1921.
חינוך
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן ניתן למנות את אוניברסיטת קולימה.
תחבורה
את קולימה משרת נמל התעופה ליסנסיאדו מיגל דה לה מדריד, הנמצא במרחק של כ-22 קילומטרים מהעיר. מרבית הטיסות מהנמל יוצאות למקסיקו סיטי, בירת מקסיקו.
לורה בוש
לורה ליין וולש בוש (באנגלית: Laura Lane Welch Bush; נולדה ב-4 בנובמבר 1946) היא רעייתו של ג'ורג' ווקר בוש, הנשיא ה-43 של ארצות הברית. היא הייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית בשנים 2001–2009. בוש מורה וספרנית במקצועה.
ביוגרפיה
לורה ליין וולש נולדה ב-4 בנובמבר 1946 במידלנד שבמדינת טקסס, בתם היחידה של הרולד וולש (1912–1995) וג'נה לואיז הוקינס וולץ' (1919–2019).
בוש היא ממוצא אנגלי, צרפתי ושווייצרי. אביה היה בנאי בתי מגורים ומאוחר יותר איש נדל"ן מצליח, ואילו אמה עבדה כמנהלת החשבונות של העסק של אביה. בשלב מוקדם בחייה, הוריה עודדו אותה לקרוא, מה שפיתח אצלה את האהבה לקריאה. היא סיפרה, "למדתי מאמא שלי, וכשהייתי ילדה קטנה, אמא הייתה קוראת לי סיפורים, אהבתי ספרים והלכתי לספרייה מאז, בקיץ אהבתי לבלות את שעות אחר הצהריים בקריאה בספרייה, נהניתי מהספרים בית קטן בערבה ונשים קטנות, ועוד רבים [...] הקריאה מעניקה לך הנאה לכל אורך חייך". בוש גם זקפה לזכותה של מורתה בכיתה ב', שרלין גנאגי, את השראתה בעניין החינוך.
בליל 6 בנובמבר 1963, יומיים אחרי יום הולדתה ה-17, בעת שנכנסה עם מכוניתה לצומת דרכים בטקסס, לא עצרה את הרכב לפני תמרור עצור, ונהג הרכב שבו התנגשה נהרג. ההרוג היה ידיד שלה ובן גילה מבית הספר, בשם מייקל דאגלס. בוש ומי שנסע איתה, גם כן בן גילה, טופלו בפציעות קלות. על פי דו"ח התאונה שפרסמה העיר מידלנד בשנת 2000, בתגובה לבקשה לרישומים פתוחים, היא לא הואשמה בתקרית. דוברה של בוש אמר: "זו היה תאונה טרגית מאוד שהשפיעה עמוקות על המשפחות והכאיבה מאוד לכל המעורבים, כולל הקהילה כולה". בספרה "מדברת מהלב" היא אומרת שהתאונה גרמה לה לאבד את אמונתה "במשך שנים רבות".
היא למדה בחטיבת הביניים עם ג'ורג' ווקר בוש (לימים בעלה), ובבית הספר התיכון עם טומי פרנקס (לימים גנרל ומפקד באפגניסטן ובעיראק).
בשנת 1968 סיימה לימודי תואר ראשון במדעים באוניברסיטת SMU בטקסס, והחלה לעבוד כמורה בבית ספר יסודי בעיר דאלאס. בשנים 1969–1972 עבדה כמורה בעיר יוסטון.
בשנת 1973 סיימה לימודי תואר שני במדעים ובספרנות באוניברסיטת טקסס, ועבדה בספרייה הציבורית של יוסטון. בשנים 1974–1977 עבדה כספרנית בבית ספר בעיר אוסטין.
ב-5 בנובמבר 1977 התחתנה עם ג'ורג' ווקר בוש, לאחר שלושה חודשי היכרות. ב-25 בנובמבר 1981 נולדו לזוג בנות תאומות, ברברה וג'נה.
בעלה כיהן כמושל מדינת טקסס בשנים 1995–2000. בשנת 2000 נבחר לנשיאות ארצות הברית, ובינואר 2001 הושבע לתפקיד הנשיא.
הגברת הראשונה
כאשת הנשיא והגברת הראשונה של ארצות הברית, עסקה בוש לרוב בנושאים חברתיים - כגון חינוך, בריאות, זכויות נשים וילדים ועידוד קריאת ספרים; ומיעטה לעסוק בנושאים מדיניים.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר 2001 ביקשה למנוע מילדים לצפות בשידורים חוזרים של האירועים, כדי למנוע מהם פגיעה נפשית.
בנובמבר 2001 הגישה בעצמה את נאום הרדיו השבועי של הנשיא, והתמקדה במצב הנשים באפגניסטן. במאי 2002 הגישה נאום רדיו לעם האפגני, שהועבר דרך תחנת רדיו בפראג.
ביולי 2005, הציעה למנות שופטת חדשה לבית המשפט העליון של ארצות הברית במקום השופטת סנדרה אוקונור שפרשה. ואכן הנשיא בוש הציע את התפקיד להארייט מאיירס אך לאחר ביקורת ציבורית נוקבת החליטה מאיירס לוותר על התפקיד ובוש בחר למנות את השופט סמואל אליטו.
בדצמבר 2006 דיווחה מזכירת העיתונות של לורה בוש, כי לורה חלתה בסרטן העור וכי חודש קודם לכן הוסר מרגלה הימנית גידול סרטני. ב-20 בינואר 2009, עם השבעתו של הנשיא החדש ברק אובמה, סיימה את תפקידה כגברת הראשונה של ארצות הברית.
אוניברסיטת ורשה
אוניברסיטת ורשה (בפולנית: Uniwersytet Warszawski) היא אוניברסיטה ציבורית הנמצאת בוורשה, בירת פולין.
תולדות האוניברסיטה
האוניברסיטה נפתחה בשנת 1816, בתקופת הכיבוש הרוסי בוורשה. בשנים 1816–1830 נקראה האוניברסיטה האוניברסיטה המלכותית של ורשה (בפולנית: Królewski Uniwersytet Warszawski), והורכבה מחמש פקולטות:
בשנת 1830 קרא קיסר רוסיה ומלך פולין, ניקולאי הראשון, את האוניברסיטה על שם אחיו, אלכסנדר. אחרי מרד נובמבר שהתרחש בנובמבר 1831, שבו השתתפו סטודנטים רבים, נסגרה האוניברסיטה. היא נפתחה שוב בשנת 1857, ונסגרה אחרי מרד ינואר בשנת 1863. בשנים 1870–1915 פעלה האוניברסיטה תחת השם "האוניברסיטה הקיסרית של ורשה" (ברוסית: Императорский Варшавский Университет). בשנים 1915–1917 פעלה האוניברסיטה זמנית בעיר רוסטוב על הדון. בתקופת מלחמת העולם השנייה התקיימו הקורסים באופן סודי. בחצי השני של המאה ה-20 נפרדו כמה פקולטות מהאוניברסיטה והחלו לפעול כמוסדות אקדמיים עצמאיים. בשנת 1968 פתחה האוניברסיטה סניף בביאליסטוק, אשר נפרד ממנה בשנת 1997.
מיקום
אמנם המתקנים האקדמיים של האוניברסיטה מפוזרים בכמה מיקומים ברחבי ורשה, אך רובם נמצאים במרכז העיר ושוכנים בעיר העתיקה. הקמפוס הראשי ממוקם ברחוב קראקובסקיה פז'דמיישצ'ה (Krakowskie Przedmieście 26/28). ליד הקמפוס, נמצאת הספרייה של האוניברסיטה, המהווה מוקד תיירותי הודות לגן בוטני שעל גגה.
פקולטות
באוניברסיטה ישנן 19 פקולטות:
נחל זוהר
נַחַל זוֹהַר (בערבית: ואדי א-זוּוֶירָה) הוא נחל אכזב בדרום מדבר יהודה. הנחל זורם ממערב למזרח ונשפך לים המלח מדרום ליישוב נווה זוהר. כביש ערד - ים המלח נסלל במקביל לנחל. כביש 90 עובר מעליו בגשר זוהר. קרוב לשפך הנחל ניצב מצד זוהר. לאחר שיטפון בנחל, מתמלא גב זוהר, גב גדול, סמוך למצד.
סורבון
אוניברסיטת פריז (בצרפתית: Université de Paris), הידועה בכינויה סורבון (Sorbonne או La Sorbonne), הייתה אוניברסיטה בפריז שבצרפת אשר פעלה בין השנים 1150–1793 ו־1806–1970. מקור כינויה של האוניברסיטה במכללת הסורבון - ה"קולֶז' דה סורבון" (Collège de Sorbonne) שנוסדה ב־1257 על ידי רובר דה סורבון (Robert de Sorbon).
זוהי אחת האוניברסיטאות הידועות ביותר בעולם, ורבים מזוכי פרסי נובל נמנים עם בוגריה. האוניברסיטה הייתה חברה בליגה האירופית לאוניברסיטאות מחקר ובגילדת אוניברסיטאות אירופאיות עתירות מחקר.
בעקבות מאורעות מאי 1968 בוצעה רפורמה באוניברסיטה והחל מ־1 בינואר 1971 פוצלה האוניברסיטה ל־13 אוניברסיטאות נפרדות, שבהן למדו בשנת 2010 כ־336,000 סטודנטים.
היסטוריה
בדומה לאוניברסיטאות אחרות שקמו בימי הביניים (כגון אוניברסיטת בולוניה, אוניברסיטת סלמנקה ואוניברסיטת אוקספורד), לא נוסדה הסורבון מכוח חוק מדינה או מכוח צו מלכותי.
האוניברסיטה התפתחה סביב קתדרלת נוטרדאם כגילדה בדומה לגילדות אומנים או גילדות סוחרים בפריז של אותה תקופה. המילה "אוניברסיטס" (בלטינית: Universitas) הייתה מילה נרדפת ל"גילדה" והסורבון נקראה: "גילדת המורים והמלומדים" (Universitas magistrorum et scholarium). אוניברסיטת פריז ואוניברסיטת בולוניה הפכו למודל חיקוי לאוניברסיטאות שקמו לאחר מכן.
באוניברסיטה היו ארבע פקולטות: אמנות, רפואה, משפטים ותאולוגיה. אמנם חשיבותה של הפקולטה לאמנות הייתה פחותה ביחס לפקולטות האחרות, אולם רק בוגרי הפקולטה לאומנות יכלו להתקבל לפקולטות האחרות. הסטודנטים היו מחולקים לארבע "אומות" - על פי מוצאם - צרפת, נורמנדי, פיקארד ואנגליה (שמאוחר יותר נקראה "אלמניה", היינו גרמניה, וקיבלה תלמידים מכל ארצות סקנדינביה ומזרח אירופה).
רנאטה טבאלדי
רנאטה טבאלדי (באיטלקית: Renata Tebaldi, 1 בפברואר 1922, פזארו, - 19 בדצמבר 2004, סן מרינו) הייתה זמרת סופרן ליריקו-ספינטו, פופולרית בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה. הייתה מוכרת בזכות קולה הגדול והשופע, על צלילו היפה ואחידות הקו הווקאלי שאפיינו אותו. רנאטה טבאלדי התמקדה בעיקר בתפקידי הוריזמו של הרפרטואר הלירי והדרמטי.
ילדות ונעורים
טבאלדי נולדה בשם רנאטה ארסיליה קלוטילדה טבאלדי בפזארו, בת לצ'לן טבאלדי טבאלדי ולג'וזפינה ברביירי, זמרת מוכשרת, ששאפה לקריירה בשירה אך הייתה לאחות. זמן קצר לאחר לידתה של רנאטה נפרדו הוריה והיא עברה עם אמה לעיר הולדתה של האם, לאנגיראנו במחוז פארמה.
סורבון
הקולז' דה סורבון
הקולז' דה סורבון (מכללת הסורבון) נוסדה בשנת 1257 על ידי רובר דה סורבון, הכומר המוודה של המלך לואי התשיעי, והיא קרויה על שמו. בעת הקמתה למדו בה 20 סטודנטים לתאולוגיה. שמה של האוניברסיטה הלך לפניה בכל אירופה, וכבר במאה ה־13 למדו בה כ־20,000 תלמידים שהתגוררו בפריז והפכו אותה למרכז הידע של אירופה באותה תקופה.