cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דונלד תומאס
כמהנדס
תומאס מחזיק בשני פטנטים וחיבר מספר מאמרים מדעיים. בשנת 1987 תומאס עזב את AT&T ועבר לחברת לוקהיד שירותי הנדסה ומדע ביוסטון, טקסס (חטיבה של חברת לוקהיד ) במסגרת תפקידו הוא בחן חומרים אשר שימשו למטעדים של משימות מעבורת החלל.
בשנת 1988 הוא עבר למרכז החלל ג'ונסון והחל לעבוד שם כמהנדס חומרים. במסגרת תפקידו הוא בחן את אורך החיים של חומרים מרוכבים אשר נועדו לשימוש על תחנת החלל פרידום.
היה המדען הראשי במסגרת ניסוי הפרעות במיקרו כבידה - ניסוי לגידול גבישים במסגרת טיסת מעבורת החלל STS-32 בינואר 1990.
בנאס"א
תומאס ניסה מספר פעמים להתקבל כאסטרונאוט בנאס"א. רק בפעם הרביעית הוא התקבל.
תומאס נבחר להיות לכיתת האסטרונאוטים בינואר 1990, וסיים את ההכשרה ביולי 1991. לאחר מכן הוצב במשרד האסטרונאוטים והיה אחראי בפעולות הביטחון, תפעול, ופתוח מטעדים.
הוא היה CAPCOM (אחראי תקשורת במרכז הבקרה מול האסטרונאוטים בחלל) במסגרת משימות טיסת המעבורת STS-47, STS-52 ו-STS-53.
בין התאריכים יולי 1999 עד יוני 2000 הוא היה מנהל תפעול של נאס"א במרכז האימונים על שם יורי גאגרין בעיר הכוכבים .
תומאס היה 4 פעמים בחלל, וצבר למעלה מ-1040 שעות בחלל. הוא היה מומחה משימה במסגרת STS-65 (יולי 1994), STS-70 (יולי 1995), STS-83 (אפריל 1997) ו-STS-94 (יולי 1997)
תומאס הוצב בהתחלה להיות חלק ממשלחת 6 לתחנת החלל הבינלאומית, אולם עקב בעיה רפואית אשר יכולה להשפיע על שהייה ממושכת בחלל הוא הוסר מהמשימה.
לאחר מכן עבר להיות המדען המפקח והאחראי על ניסויי נאס"א בתחנת החלל הבינלאומית. ביולי 2007 הוא פרש מנאס"א.
טיסות לחלל
STS-65 מעבורת החלל קולומביה (8 ביולי 1994 – 23 ביולי 1994). משימה זו קבעה שיא חדש לשהות של משימת מעבורת החלל.
המשימה הטיסה את המודול השני של המעבדה הבינלאומית למיקרו-כבידה  (IML-2). במהלך 15 יום הטיסה הצוות ביצע יותר מ-80 ניסויים שעסקו בתכונות חומרים וניסויי מדעי החיים במיקרו כבידה.
במהלך המשימה המעבורת הקיפה את כדור הארץ 236 פעמים, והמשימה נמשכה 353 שעות ו-55 דקות.
STS-70 משימת מעבורת החלל דיסקברי (13 ביולי 1995 – 22 ביולי 1995). במהלך משימת  STS-70 תומאס היה אחראי על שיגור לוויין הTDRS השישי והאחרון ממעבורת החלל. המשימה נמשכה 214 שעות ו-20 דקות והקיפה את כדור הארץ 142 פעמים. שיגור טיסת המעבורת נדחה מהתאריך המקורי שלו כיוון שנקר קינן על המעבורת ויצר 71 חורים בקצף בידוד.
במהלך טיסה זו התקשורת שמה לב שארבעה מתוך חמשת האסטרונאוטים נולדו באוהיו, אז מושל אוהיו ג'ורג' ווינוביץ' מינה את האסטרונאוט קווין קרגל "אזרח אוהיו של כבוד" כדי להפוך את הטיסה לטיסה שכולה מורכבת מאנשי מדינת אוהיו.
כמו כן תומאס מספר כי במהלך הטיסה הוא אכל את הפיצה הראשונה בחלל.
STS-83 משימת מעבורת החלל קולומביה (4 באפריל 1997 – 8 באפריל 1997). משימה זו נועדה לביצוע ניסוי מיקרו כבידה במסגרת מעבדת ספייסלאב MSL-1. המשימה הופסקה לאחר ארבעה ימים בגלל בעיות בשלושה מתאי החשמל של המעבורת. משך המשימה היה 95 שעות ו-12 דקות, והיא הקיפה את כדור הארץ 63 פעמים.
STS-94  משימת מעבורת החלל קולומביה (1 ביולי 1997 – 17 ביולי 1997), משימה זו היה ביצוע מחודש של משימת MSL-1 ספייסלאב והניסויים שבה. הפעם המשימה הצליחה בשלמותה ונמשכה 376 שעות ו-45 דקות. המעבורת הקיפה את כדור הארץ 251 פעמים.
לאחר נאס"א
לאחר פרישתו מנאס"א תומאס היה ראש היחידה האקדמית על שם וילארד האקרמן למתמטיקה ומדע באוניברסיטת טאוסון במרילנד.
בשנת 2013 כתב תומאס את הספר "מסלול הדיסקברי - משימת מעבורת החלל המורכבות כולה מאנשי אוהיו" (Orbit of Discovery: The All-Ohio Space Shuttle Mission) בסיוע העיתונאי מייק ברטל. ביולי 2014 הוצג תומאס במסגרת בסדרת הקומיקס Brewster Rockit, כסלבריטי המבקר בחללית R. U. Sirius ("האם אתה רציני"). במסגרת ביקורו צוות החללית נזכר כי טיסת המעבורת של תומאס נדחתה בגלל נקר. אותו נקר מופיע ומנסה לנקר בחלונות המעבורת, בזמן שתומאס מתוודה כי הוא חייב לציפור כסף.
תומאס מרבה להרצות על ניסיונו וזמנו בחלל. ביולי 2017 ביקר בישראל כדי לעודד פעילות מדע וחקר חלל בקרב בני נוער ובינואר 2018 תומאס ביקר בישראל במסגרת שבוע החלל הישראלי.
פרסים והוקרה
בין הפרסים שקיבל:
אלפבית יווני
היסטוריה והתפתחות
באלף השני לפני הספירה היו נהוגות ביוון מערכות כתב פיקטוגרפית, תחילה היה זה כתב ליניארי א', ובמחצית השנייה של האלף השני לפני הספירה הוחלף הכתב לכתב ליניארי ב'. רק במאה השמינית לפני הספירה התפשט ביוון כתב האלפבית הפיניקי.
הרודוטוס, בן המאה ה-5 לפנה"ס מספר על כך:
אותיות האלפבית
ההגייה הקלאסית המובאת בטבלה לעיל היא שחזור ההגייה של הניב האָטִי במאות ה-5 וה-4 לפנה"ס. כמה מהאותיות נהגו בצורה שונה בתקופות שקדמו לתקופה הקלאסית או בניבים שאינם אטיים. לפרטים ראו תולדות האלפבית היווני ופונולוגיה של יוונית עתיקה. על ההגייה של היוונית העתיקה שלאחר התקופה הקלאסית, ראו יוונית של הברית החדשה.
אותיות שהשימוש בהן התבטל
האותיות הבאות אינן חלק מן האלפבית היווני הסטנדרטי, אך היו בשימוש בתקופות שקדמו לתקופה הקלאסית או בניבים מסוימים. האותיות דִּיגַֿמַּא, קוֹפַּא וסַאמְפִּי שימשו גם כספרות יווניות.
קוֹפַּא ציינה חילוף הגייה (אלופון) של קַפַּא לפני תנועה אחורית.
סַאמְפִּי ציינה עיצור חוכך כפול שמאוחר יותר התפתח ל- (קרוב לוודאי [sː]) ברוב הניבים ול- בניב האטי.
דִּיגַֿמַּא נעלמה מהאלפבית משום שהצליל שציינה נעלם מהניב האיוני ומרוב הניבים האחרים.
אותיות פונטיות
בזמן המודרני נוספה על ידי בלשנים האות יוט (אות גדולה: Ϳ, אות קטנה: ϳ), המבוססת על J הלטינית, לייצוג הצליל /j/ (יו"ד עיצורית) בשחזורי מילים פרוטו-יווניות שכללו את הצליל הזה.
צירופי אותיות ודיפתונגים
ראו גם יוטא סובסקריפטום
פרננדו קבנאגי
פרננדו אסקייל קבנאגי (בספרדית: Fernando Ezequiel Cavenaghi; נולד ב-21 בספטמבר 1983 בעיר אובריין שבמחוז בואנוס איירס, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי. קבנאגי, המזוהה יותר מכול עם ריבר פלייט, מכונה אל טוריטו (El Torito) - השור הקטן וקבגול (Cavegol).
קריירת מועדונים
קבנאגי החל את הקריירה בקבוצת הפאר של ארגנטינה ריבר פלייט. הוא ערך את הופעת הבכורה בליגה הארגנטינאית בשנת 2001 ונחשב, למרות גילו הצעיר, לאחד החלוצים הגדולים של ריבר בכל הזמנים. במדי ריבר פלייט ערך קבנאגי 88 הופעות בהן כבש 55 שערים וזכה בשלוש אליפויות (קלאוסורה 2002, קלאוסורה 2003, קלאוסורה 2004). הוא זכה לכינוי אל טוריטו - השור הקטן, בשל כוחו הפיזי.
קבנאגי, בעל אזרחות איטלקית, היה במעקב של קבוצות צמרת מאירופה ונפוצו ידיעות שיובנטוס מעוניינת לרכוש אותו. המצב הכלכלי הקשה של המועדון אילץ אותו לבסוף למכור את קבנאגי לקבוצה שהציעה את ההצעה הכספית הגבוהה ביותר - אלופת רוסיה דאז קבוצת ספרטק מוסקבה תמורת 9 מיליון אירו. קבנאגי התקשה להסתגל לתנאים ברוסיה, אמנם עונתו האחרונה בקבוצה הייתה הטובה במהלך תקופתו ברוסיה אך המוניטין שצבר נפגע קשות, ספרטק העמידה אותו למכירה תמורת 9 מיליון אירו ובינואר 2007 נרכש קבנאגי על ידי קבוצת בורדו מצמרת הליגה הצרפתית.
קבנאגי לא זכה לדקות משחק רבות בקבוצתו החדשה בעיקר בשל סגנון המשחק ההגנתי של המאמן הברזילאי ריקרדו גומש. הוא ערך 9 הופעות, רובן כמחליף וכבש שני שערים. בעונת 2007/2008 מונה לורן בלאן כמאמנה של הקבוצה וקבנאגי החל לקבל יותר דקות משחק, תחילה בגביעים האירופאים ובהמשך גם בליגה. קבנאגי סיים את העונה ככובש המצטיין של הקבוצה עם 22 שערים ב-35 משחקים, מתוכם 15 שערים ב-23 משחקי ליגה. את עונת 2008/09 פתח גם כן בכושר מצוין ונכון ל-16 בספטמבר 2008 לקבנאגי 3 שערים ב-5 משחקים.
בקיץ 2010 הושאל למאיורקה מליגת העל בספרד. ב-25 בינואר 2011 הודיע כי יצטרף לקבוצה הברזילאית אינטרנסיונל. בקיץ 2011 חזר למועדון נעוריו ריבר פלייט על מנת לעזור לו לאחר ירידתו ההיסטורית לליגה השנייה. לאחר שהצליח בכך, ב-9 באוגוסט 2012, פורסם אשר חתם בקבוצה הספרדית ויאריאל, בהופעתו הבכורה הבקיע את שני שערי הבכורה שלו נגד ריאל מדריד קסטיליה בניצחון 2-1. בינואר 2013 חתם בקבוצה המקסיקנית פצ'וקה.
בתחילת 2014 שב בפעם השלישית למועדון חייו ריבר פלייט וזוכה באליפות אחת (פינאל 2014), בגביע לאומי (קופה קמפאונאטו - סופרפינאל 2013/14), בגביע סודאמריקנה (2014) בגביע רקופה סודאמריקנה (2015), ולבסוף בטורניר החשוב בדרום אמריקה, גביע ליברטדורס (2015). עם הזכייה בגביע האחרון הודיע על עזיבתו את הקבוצה, ובסוף אוגוסט 2015 חתם באפואל ניקוסיה.
נבחרת ארגנטינה
קבנאגי היה מכוכבי הנבחרת הארגנטינאית הצעירה ונחשב ביחד עם קרלוס טבס, אז שחקן בבוקה ג'וניורס, לכוכבי הנבחרת. הוא זכה יחד עם הנבחרת הצעירה באליפות דרום אמריקה עד גיל 20 בשנת 2003 והיה כוכבה במונדיאל הנוער באותה שנה בו ארגנטינה סיימה במקום הרביעי. במהלך תקופתו בנבחרת הצעירה נחשב קבנאגי לחלוץ הבא של הנבחרת במקומם של גבריאל בטיסטוטה והרנן קרספו. הוא ערך הופעה אחת במדי הנבחרת הבוגרת במשחק ידידות מול נבחרת קטלוניה.
במרץ 2008 זומן קבנאגי לסגל נבחרת ארגנטינה לקראת משחק הידידות מול אלופת אפריקה, נבחרת מצרים.
תארים
ריבר פלייט
נבחרת ארגנטינה עד גיל 20
משפחת סורסוק
על המשפחה
משפחת סורסוק נמנית עם המשפחות המכובדות של ביירות. את הונה עשתה בתחום התעשייה, המסחר, קרקעות, חקלאות ופיננסים (בנקאות). בני המשפחה היו מעורבים בעסקים שונים בכל רחבי המזרח התיכון ואגן הים התיכון המזרחי (טורקיה, לבנון, סוריה, ארץ ישראל, מצרים וקפריסין).
המשפחה הגיעה במאה ה-15 מקונסטנטינופול, התיישבה בעיירה ג'ובייל (ביבלוס) כ-40 ק"מ מצפון לביירות, וב-1714 עברה לביירות.
ביירות
ביירות היוותה את מרכז חייה של המשפחה. בתי המשפחה המפוארים הוקמו, באמצע המאה ה-19, ברחוב סורסוק (Rue Sursock ). רחוב מפואר ומרכזי זה משך אליו את אצולת ביירות שגם הם בנו בו את בתיה (עד אמצע המאה ה-20 עדיין היה נהוג לסגור את הרחוב בערב לתנועת מכוניות).
רכוש המשפחה ברחוב כלל מספר בתים מפוארים וביניהם:
רקע
בשנות השבעים של המאה ה-19, מכרה ממשלת טורקיה אדמות בארץ ישראל אך הגבילה את הקניה לבעלי נתינות עות'מאנית. מגבלה זו הקשתה על קניית אדמות על ידי יהודים אך היטיבה עם משפחת סורסוק שרכשה כ-800,000 דונמים ברחבי הארץ.
עמק יזרעאל
ב-1870 רכשה משפחת סורסוק כ-200,000 דונם בעמק יזרעאל כשעל השטח ישבו כ-500 אריסים ערבים. במהלך המאה ה-20 מכרה המשפחה את רוב הקרקעות האלו לפעילים וחברות ציוניות (אוליפנט, חנקין, רופין, יק"א, קק"ל, ההסתדרות הציונית ועוד): בנוסף מכרה המשפחה אדמות גם באזורים הבאים:
הגליל וחיפה
משפחת סורסוק רכשה קרקעות באזור זה בהיקף של כ-60,000 דונם:
תל אביב-יפו
הבית שימש כבית משרדים יוקרתי ולאחר כיבוש יפו ב-1948 הועבר לידי צה"ל.
רכבת העמק
רכבת העמק היוותה שלוחה של מסילת הרכבת החיג'אזית. מסלול הרכבת, בין חיפה לעמק הירדן עבר לאורך עמק יזרעאל ובחלקו על אדמות משפחת סורסוק. על מנת להעלות את ערך הקרקע, שאפה המשפחה לקבל את הזיכיון (פירמאן) להקמת המסילה ואכן ב-1882 העניק המשטר העות'מאני למשפחה את הזיכיון המיוחל (תמורת פיקדון של 50,000 פרנק).
מאחר שלמשפחת סורסוק חסרה יכולת לממן את הפרויקט הקימה המשפחה חברת השקעות (HMR - החברה החמידית) ודרכה ניסו להכניס משקיעים ולמכור זיכיונות לאורך המסילה אבל ניסיונותיהם נכשלו וב-1884 הם איבדו את הזיכיון (ואת הפיקדון).
רכוש המשפחה לאחר 1948
ב-1950 הגישה יורשת רכוש משפחת סורסוק, ליידי איבון קוקריין תביעה נגד מדינת ישראל לקבלת פיצוי על החרמת אדמות המשפחה במרכז יפו ובאזור הגנים הבהאים בחיפה על ידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים. תהליך ההתדיינות בין התובעת, שיוצגה על ידי עו"ד חיים הרצוג, לבין המדינה נמשך כ-30 שנה עד שהתביעה הגיעה ב-1978 לפיתחו של בית המשפט העליון. לאחר התדיינות ארוכה הורה בית המשפט לוועדה לנכסי נפקדים לחזור ולדון בתביעה, וזו אישרה לפצותה.
איבון קוקריין מתה ב-2020 מפציעה שספגה בעקבות הפיצוץ בנמל ביירות בו נהרס גם ארמונה.
שקיעת האימפריה הרומית
שקיעת האימפריה הרומית הוא מונח היסטוריוגרפי המתייחס לתקופת הזמן שבה נחלשה ולבסוף נפלה האימפריה הרומית המערבית. לסקירה מפורטת של הליכי שקיעתה של האימפריה, ראו הערך שלהי העת העתיקה.
נקודת הפתיחה לתקופת השקיעה של רומא שנויה במחלוקת בין היסטוריונים, ומשתנה בהתאם לתאוריות השונות בהן מחזיקים אותם היסטוריונים בנוגע לסיבות לנפילתה. עם זאת, מקובל להצביע על התקופה החל מאמצע המאה הרביעית כנקודת זמן בה ניתן להבחין בהחלשות משמעותית של חלקה המערבי של האימפריה וכפיפות הולכת וגוברת שלו לחלק המזרחי. מקובל לראות בקץ השלטון המאוחד באימפריה, אחרי מותו של תאודוסיוס הראשון בשנת 395 את הנקודה בה החלה השקיעה הופכת מוחשית יותר. חציית הריין בשנת 406, חלק מנדידת העמים, הייתה אירוע דרמטי ואות מבשר לבאות. בשנת 410, כאשר כבש אלאריק הוויזיגותי את רומא, חדלה זו להוות כוח של ממש.
את המונח "שקיעת האימפריה הרומית" טבע ההיסטוריון אדוארד גיבון בספרו הנודע "שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית" מן המאה השמונה עשרה. גיבון טען כי הסיבה העיקרית לנפילת האימפריה הייתה הנצרות, ששחקה את רצונם של הרומים למלא את "חובתם האזרחית" בשירות צבאי, והפחיתה את עניינם של התושבים בחיי העולם הזה לטובת ההבטחה לעולם הבא.
אנרי פירן הציג את "תזת פירן" שלו בשנות העשרים של המאה ה-20, במסגרתה טען כי האימפריה לא שקעה ונעלמה בבת אחת אלא המשיכה באופנים כאלו ואחרים עד תחילת כיבושי האסלאם במאה השביעית.
תאוריה אחרת שהעלה ההיסטוריון פיטר בראון בשנים האחרונות דחתה את הרעיון שהאימפריה הרומית "נפלה" ובמקום תר אחר מאפיינים של "שינוי" שהתרחשו לאורך מאות שנים, כשהוא מבחין בשורשי תרבות ימי–הביניים כבר בתרבות הרומית, עם מעבר והשתנות הדרגתית משלב לשלב בלא שבירה חדה.
המשבר הכלכלי
כדי להבטיח את המשך קיום האימפריה, הקיסרים גייסו חיילים שכירים, שדרשו שכר גבוה, אך לא תמיד הקיסר יכול לעמוד בדרישותיהם, כיוון שבזבז את כסף האימפריה המועט שנשאר, במשתאות ובמעשי הוללות.
כדי לשלם לחיילים השכירים, הקיסרים הטילו מיסים כבדים על נתיניהם. הם טבעו מטבעות קטנים יותר, אך לא שינו את ערכם. הם ערבבו מתכות זולות במטבעות הזהב והכסף. הם סירבו לקבל מיסים במטבעות שהם טבעו, ודרשו שנתיניהם ישלמו את המס בתוצרת חקלאית או בעבודות שירות שונות.
ג'ק צ'רצ'יל
ג'ק מלקולם פלמינג צ'רצ'יל (באנגלית: Jack Churchill; 16 בספטמבר 1906 - 8 במרץ 1996) היה גיבור מלחמה בריטי במלחמת העולם השנייה. בעת מלחמת העצמאות שירת בארץ ישראל, היה נוכח בעת הקרב סביב שיירת הדסה וניסה להציל את אנשיה.
ראשית דרכו
בחייו האזרחיים עסק צ'רצ'יל בעיסוקים שונים: בתחילה כחבר מערכת עיתון בניירובי, בירת קניה, ולאחר מכן כדוגמן במודעות פרסומת. הוא הופיע כניצב במספר סרטי קולנוע ובהם הסרט המפורסם "הגנב מבגדד". תוך כדי כך המשיך להתאמן בנגינה בחמת חלילים ואף זכה במקום השלישי בתחרות נגני חמת חלילים, שבה היה האנגלי היחידי בין כל המנגנים הסקוטים. ענף נוסף שהחל לעסוק בו היה קליעה למטרה בחץ וקשת, ובמסגרתו הוא ייצג את בריטניה באליפות העולם שנערכה באוסלו בשנת 1939.
במלחמת העולם השנייה
עם תחילתה של מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939, התגייס צ'רצ'יל וחזר לשרת כקצין ברגימנט של מנצ'סטר והפליג עם יחידתו לצרפת.
דבר שאפיין את שירותו הקרבי היה מנהגו לשאת עמו בצאתו לקרב קשת, חצים וחרב עתיקה. בשל כך ובשל תעוזתו הרבה בקרבות זכה לכינויים "ג'ק הלוחם" (Fighting Jack) ו"ג'ק המשוגע" (Mad Jack).
שירותו בצרפת החל בתפקידי סיור בסוף שנת 1939 ובראשית שנת 1940, בתקופה שקיבלה את הכינוי "המלחמה המדומה". בתפקיד זה לא בא לידי סיפוק יצר הלחימה של צ'רצ'יל והוא התנדב למשימה מיוחדת, להצטרף לכוח משלוח בריטי שהורכב לשם יציאה לפינלנד על מנת לעזור לצבא הפיני נגד ההתקפה של ברית המועצות במלחמת החורף, אך המשימה בוטלה והכוח לא יצא למדינה.
בעת פלישת הנאצים לצרפת ולארצות השפלה ב-10 במאי 1940 היה צ'רצ'יל סגן מפקד פלוגה בגדוד רגלים. מפלת צרפת ונסיגת כוחות המשלוח הבריטים לא ריפתה את רוחו, והוא נשאר תוקפני וסירב לסגת ולו שעל אחד מבלי לגרום למרב אבדות לאויב. הוא בלט במיוחד בפשיטות ובהתקפות-נגד מול הכוח הגרמני המתקדם. מלבד כלי הנשק התקניים נשא עמו תמיד את קשתו וחרבו. במענה לגנרל ששאל אותו, בטקס ציון לשבח, מדוע הוא נושא עמו חרב, השיב: "לדעתי, המפקד, קצין היוצא לקרב ללא חרב, אינו חמוש כיאות".
אפיזודה מאותה מערכה מספרת על התימהון שהוכה בו קצין גרמני בעת היתקלות עם כוח קטן של חמישה חיילים בריטים שנותקו מהכוח הבריטי העיקרי, כאשר אחד מחייליו התמוטט לפתע כשחץ תקוע בחזהו. הקצין הגרמני לא יכול היה לדעת כי קבוצת חיילים קטנה זו הונהגה על ידי צ'רצ'יל.
יומן המלחמה של החטיבה שגדודו של צ'רצ'יל השתייך אליה, בעת הפינוי מדנקירק, בסוף חודש מאי ותחילת חודש יוני 1940, אומר: "אחד מן המראות המעודדים ביותר בעת הפינוי היה מראהו של סרן צ'רצ'יל חולף בחוף עם קשתו וחציו". בעת הפינוי נתמנה צ'רצ'יל למפקד פלוגתו, שמפקדה נפצע. צ'רצ'יל זכה בעת הפינוי לאות ההצטיינות הראשון שלו על כך שיצא בראש כוח של שש משאיות לחלץ צוות טנק בריטי שנפגע, ואף על פי שהחילוץ לא הצליח, הוא הציל חיי קצין בריטי פצוע.
בשובו עם הכוח לאנגליה שמע צ'רצ'יל על הקמתה של יחידת קומנדו לתפקידים מיוחדים. הוא התנדב לקומנדו הבריטי, ועבר אימונים מפרכים בסקוטלנד. אימוני היחידה הסתיימו ב-27 בדצמבר 1941 בפשיטה על כוח משמר גרמני בצפון נורווגיה במטרה להשמיד סוללות תותחים גרמניות, במבצע שנקרא "מבצע קלעי הקשת" (Operation Archery). צ'רצ'יל נחת בחוף בראש חייליו כשהוא מנגן מנגינת לכת בחמת חלילים. סוללות התותחים נפגעו ולכוח התוקף נגרמו אבדות קלות בלבד. בשובם הביאו עמם אנשי הכוח מאה שבויים גרמנים ושבעים מתנדבים נורווגים שבאו להצטרף לכוח הנורווגי החופשי באנגליה. כן הטביעו אנשי הכוח ספינות גרמניות ופגעו ברציפים ובמחסנים. צ'רצ'יל עצמו נפצע קלות כשמטען נפץ שנשאו חייליו התפוצץ לידו. בשנת 1943, בעת נחיתת בעלות הברית בחוף סאלרנו באיטליה, פיקד צ'רצ'יל על יחידת קומנדו והצליח לחדור לעיר ולקחת בשבי 42 שבויים.
בשנת 1944 לחם צ'רצ'יל עם יחידת הקומנדו שלו ביוגוסלביה בעזרה לפרטיזנים של טיטו. בקרב קשה איבד את הכרתו כתוצאה מהתפוצצות רימון יד גרמני, נתפס על ידי הנאצים והוטס לברלין לחקירה ולאחר מכן נכלא במחנה הריכוז זקסנהאוזן. בספטמבר 1944 הצליחו צ'רצ'יל וחברו לשבי, קצין חיל האוויר המלכותי, לזחול מתחת לגדר התיל של המחנה ולהימלט לכיוון הים הבלטי. בהגיעם לקרבת העיר רוסטוק נתפסו ונכלאו במחנה הריכוז נידרדורף באוסטריה. באפריל 1945, זמן קצר לפני כניעת גרמניה, הצליח צ'רצ'יל להימלט בשנית וצעד רגלית תשעים ושלושה מייל (כ-150 ק"מ) עד העיר ורונה באיטליה, מקום שבו פגש את הכוחות האמריקאיים.
לאחר כניעת גרמניה נמשכה עדיין המלחמה נגד היפנים. צ'רציל נשלח לחזית בורמה, אך בהגיעו להודו הוטלו פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי ומלחמת העולם הסתיימה.
עם ה"היילנדרס" בארץ ישראל
בשנת 1946, השנה שלאחר תום המלחמה, הוצב ג'ק צ'רצ'יל ברגימנט חיל הרגלים שכינויו "Seaforth Highlanders" - "הסיפורת' היילנדרס" (היילנדרס - אנשי שבטי ההרים בסקוטלנד. סיפורת' - אזור מגורים בצפון מערב אנגליה). הגם שהיה אז כבר בן ארבעים, נשלח צ'רצ'יל לקורס צניחה. באותה תקופה קיבל חופשה מן הצבא והשתתף כניצב בהסרטת קטעי ירי בחץ וקשת, בסרט הקולנוע "אייבנהו", על פי הרומן ההיסטורי של וולטר סקוט.
רגימנט ההיילנדרס נחת בארץ ישראל באביב 1948, זמן קצר לפני הכרזת העצמאות, כשצ'רצ'יל משמש בו סגן מפקד גדוד של חיל הרגלים הקל (Light Infantry) בדרגת רב-סרן. היה זה בעת שלביה הראשונים של מלחמת העצמאות, תקופת התמודדותו של היישוב בערביי ארץ ישראל והמאבק על הדרך לירושלים הנצורה, ששיאו היה מבצע נחשון. שלטונות המנדט, שעמד להסתיים, והצבא הבריטי שסר למרותם, הפעילו מדיניות של נייטרליות-לכאורה, שהייתה למעשה עמדה חד-צדדית לטובת הצד הערבי ועמידה מנגד בעת שהתחבורה והיישובים העבריים הותקפו.
שיירת הדסה
מאז ראשית מלחמת העצמאות, לאחר החלטת החלוקה, הייתה התחבורה בין ירושלים העברית לבין הר הצופים, שעברה דרך שכונת שיח' ג'ראח, נתונה להתקפות בלתי פוסקות של הערבים. בלחץ ארצות הברית הבטיח הצבא הבריטי להגן על השיירות שנסעו לאוניברסיטה העברית ולבית החולים הדסה הר הצופים ששכנו בהר הצופים, זאת מפאת חשיבותם התרבותית וההומניטארית של שני המוסדות.
סוף דרכו
עם עזיבת הבריטים את ארץ ישראל בתום המנדט הבריטי, הגיע צ'רצ'יל לאוסטרליה, שם שימש כמדריך בבסיס הדרכה ללוחמת נ"מ. באוסטרליה הפך צ'רצ'יל לגולש גלים נלהב. בשובו לאנגליה זכה באליפות ב"שיט שבעת הנהרות" (תחרות שיט בסירות על גבי שבעה נהרות בבריטניה המקושרים ביניהם ויוצרים את הנהר הארוך ביותר בבריטניה).
בשנת 1959 השתחרר צ'רצ'יל מן הצבא בדרגת לויטננט קולונל (סגן-אלוף), כשהוא מעוטר בשני אותות הצטיינות: אות השירות המצוין (DSO - Distinguished Service Order) ו-"הצלב הצבאי" (MC - Military Cross). לאחר שחרורו המשיך לעסוק בענייני צבא כשנתמנה לאחראי מטעם משרד ההגנה הבריטי על ארגון ה- ACF - Army Cadet Force, ארגון המאמן מתנדבים ומתנדבות צעירים בגילאי 12 עד 18 במטרה לאמנם להגיע להישגים אישיים ולתרום לממלכה ולקהילה.
צ'רצ'יל נפטר בשנת 1996 בביתו במחוז סארי, והוא בן תשעים שנה.
שנה לאחר פטירתו של ג'ק צ'רצ'יל, בשנת 1997, ראה אור באנגלית ספר המתאר את עלילותיו ומעשי הגבורה שלו. הספר נקרא "ג'ק צ'רצ'יל - אומץ ללא גבול" (Jack Churchill-Unlimited Boldness) פרי עטו של הסופר הבריטי רקס קינג-קלרק (Rex King-Clark) שהיה טייס קרב במלחמת העולם השנייה ופרסם מספר ספרי מלחמה תיעודיים.
קישורים חיצוניים
"לא הצ'רצ'יל הזה", פרק מתוך ההסכת "מינהר הזמן" בהגשת ערן מינהר, תאגיד השידור הישראלי
גוף תאורה
גוף תאורה או מנורה חשמלית הוא מכשיר חשמלי שנועד להאיר שטחים באופן מלאכותי. מקור האור בגוף התאורה הוא נורה חשמלית אחת או יותר. המילה "מנורה" בעברית משמשת שם לכל אמצעי המפיץ אור, לאו דווקא חשמלי.
בשל היותם של גופי תאורה אלמנטים בולטים למדי, ישנה משמעות רבה לעיצוב גוף התאורה ולשילובו בתכנון האדריכלי של האתר אותו נועד גוף התאורה להאיר.
הגנה
גופי התאורה בנויים כך שהם מגינים פיזית על הציוד המותקן בתוכם, ובדרך כלל גם על הנורה. הגנה זו נועדה גם למנוע התחשמלות על ידי מגע מקרי ברכיבים החשמליים הקיימים בגוף. גופים אשר בנויים ממעטפת מתכתית או שמכילים חלקים מתכתיים חשופים, יוגנו על ידי הארקתם או על ידי שימוש במתח חשמלי שאינו מסוכן.
לגופי תאורה שונים ישנן רמות אטימות שונות, מהגנה בפני מגע מקרי ועד לאטימות מוחלטת מפני חדירת מים ואבק. גופי תאורה מסוימים אף מוגנים מפני התפוצצות.
חימום
המבנה של גוף התאורה חייב לעמוד בפני החום הנוצר על ידי הנורה או כל ציוד אחר המותקן בו. תכנון של גוף תאורה מחייב התחשבות בחום זה וההתמודדות עמו נעשית על ידי שימוש בחומרים העמידים לחום או על ידי מבנה המאפשר פיזור מספיק של החום. בכל מקרה מהווה בעיית ההתחממות מגבלה על ההספק החשמלי של גוף התאורה.
פוטומטריה
גופי תאורה מבצעים תפקיד של ניתוב קרני האור הנפלטות מהנורה. לצורך כך מורכבים בגופי תאורה רכיבים הקובעים את פיזור האור - הרפלקטור - רכיב המותקן מאחורי הנורה ונועד למקד את קרני האור לכיוון הרצוי, והלובר - רכיב שנועד להגביל את פיזור קרני האור בכיוון אליו הן ממוקדות.
הפוטומטריה של גוף תאורה היא הדרך בה הגוף מאיר: הצורה בה מתפזרות קרני האור הנפלטות מהגוף. לכל גוף תאורה ניתן להכין עקומה פוטומטרית המתארת בצורה גרפית את צורת הפיזור.
חומרים
גופי תאורה נבנים ממגוון רחב של חומרים. החומרים הנפוצים הם:
שימושים
החלוקה הבסיסית ביותר של גופי התאורה היא לגופים המותקנים בתוך מבנים (תאורת פנים) ולכאלה המותקנים בשטח פתוח (תאורת חוץ). על אף חלוקה זו לא מן הנמנע שגופים המסווגים כתאורת חוץ יותקנו בתוך מבנים, ולהפך, כל עוד דרגת ההגנה של הגוף מאפשרת זאת.
נואה האולי
נואה האולי (באנגלית: Noah Hawley; נולד בשנת 1967) הוא סופר, במאי, תסריטאי ומפיק טלוויזיה וקולנוע אמריקאי, זוכה פרס אמי ופרס גילדת הכותבים של אמריקה.
הוא מוכר בעיקר כיוצר והמפיק של סדרות הטלוויזיה המצליחות "פארגו" ו"לגיון" של רשת "FX".
ביוגרפיה
האולי נולד בניו יורק. אימו היא הסופרת המפורסמת לואיז ארמסטרונג ואחיו התאום אלכסיי הוא גם יוצר ובמאי שיצר את סדרת הטלוויזיה "מדינת העניינים"  והשתתף כתסריטאי בסדרת הטלוויזיה "המעקב".
בשנת 1989 סיים את לימודיו בשרה לורנס קולג' עם תואר ראשון במדעי המדינה. הוא עבד באיגוד לסיוע משפטי בניו יורק, ועסק במקרים של התעללות או הזנחת ילדים. לאחר מכן עבר לסן פרנסיסקו ושימש כמתכנת וכעוזר משפטי במשרד עורכי דין.
טלוויזיה
האולי היה כותב ומפיק בשלוש העונות הראשונות של סדרת הטלוויזיה "בונז" (2005–2008). הוא גם יצר והיה מפיק בכיר בסדרות "The Unusuals" (2009) ו-"My Generation" (2010).
בשנת 2014 יצר, כתב, הפיק וביים את הסדרה "פארגו" לרשת הטלוויזיה FX, שהיא מבוססת על הסרט "פארגו" מאת האחים כהן. הסדרה הייתה מועמדת ל-220 פרסים, וזכתה ב-59 מהם, בהם פרס אמי ופרס גלובוס הזהב.
בשנת 2015 החל לכתוב, להפיק ולביים את סדרת הטלוויזיה "לגיון". הסדרה עלתה לאוויר ב-2017 ברשת FX, שודרה במשך 3 עונות עד 2019 והיא מבוססת על דמות של מארוול בשם דייוויד הלר/לגיון.
כיום האולי עובד על סדרת טלוויזיה חדשה המבוססת על סרטו של רידלי סקוט "הנוסע השמיני".
קולנוע
בשנת 2006 כתב האולי את התסריט לסרט "האליבי".
בשנת 2019 כתב, הפיק וביים את הסרט "לוסי בשמיים", בו כיכבו נטלי פורטמן וג'ון האם ואשר התבסס חלקית על סיפורה של ליסה נוואק.
ספרים
האולי כתב חמישה ספרים:
פרסים
האולי זכה פעמיים בפרס הטלוויזיה של בחירת המבקרים ובפרס גילדת המפיקים של אמריקה ופעם אחת בפרס אמי, בפרס גלובוס הזהב ובפרס גילדת הכותבים של אמריקה, כשכל הזכיות היו על השתתפותו בסדרה "פארגו".
על ספרו "Before the Fall" זכה בפרס אדגר לספר הטוב ביותר לשנת 2016.
חיים אישיים
האולי מתגורר לסירוגין באוסטין ובלוס אנג'לס.
הוא נשוי לקייל האולי, ואב לשניים. הוא היה נשוי בעבר לבת' וויינטראוב.
ברנד אלואיס צימרמן
ברנד (ברנהרד) אלואיס צימרמן (בגרמנית: Bernd Alois Zimmermann, 20 במרץ 1918 – 10 באוגוסט 1970) היה מלחין גרמני במערב גרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
צימרמן נודע בעיקר באופרה שלו, "החיילים", הנחשבת ליצירת המופת שלו. אחרי מותו של אלבן ברג לפני שסיים את "לולו" שלו, היה צימרמן היחיד שכתב אופרה בעלת משמעות בסגנון אטונאלי. בשל סגנונו האינדיבידואלי קשה לתייג את המוזיקה שלו כאוונגארדית, סריאלית או פוסט-מודרנית. הוא משתמש בכתיבתו בקשת רחבה של חומרים, כולל השורה של שיטת שנים-עשר הטונים ומובאות מוזיקליות.
ביוגרפיה
צימרמן נולד בבליסהיים, ליד קלן וגדל בקהילה קתולית כפרית בגרמניה המערבית. אביו היה עובד מסילת הרכבת הקיסרית ואיכר. המפגש האמיתי הראשון שלו עם המוזיקה חל בבית הספר הקתולי הפרטי, שם החל ללמוד בשנת 1929. אחרי שהנאצים סגרו את כל בתי הספר הפרטיים, עבר ללמוד בבית ספר קתולי ציבורי בקלן וסיים אותו בשנת 1937.
אחרי סיום לימודיו נענה לקריאת השלטונות והקדיש שנה ללימודי פדגוגיה במכללה להכשרת מורים בבון.
בחורף 1938 החל צימרמן ללמוד חינוך מוזיקלי, מוזיקולוגיה והלחנה באוניברסיטה בקלן. בשנת 1940 גויס לוורמאכט אך שוחרר בשנת 1942 בגלל מחלת עור קשה. מחלתו מנעה ממנו לחזור ללימודים אצל פיליפ ז'ארנאק, תלמידו ועוזרו של פרוצ'ו בוזוני. גם ראייתו נפגמה והוא סבל מפוטופסיס (נצנוצים), מצב שהנציח ביצירה לתזמורת באותו שם ואשר עורר בו חרדה מפני עיוורון.
בשנת 1946 החל לעבוד כמלחין עצמאי, בעיקר בשביל הרדיו. משנת 1948 עד 1950 השתתף בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט, שם למד, בין השאר, אצל רנה ליבוביץ ווולפגנג פורטנר.
בשנת 1957 קיבל מלגה לאקדמיה הגרמנית "וילה מאסימו" ברומא. במקביל התמנה למרצה לקומפוזיציה (אחרי פרנק מרטן באוניברסיטה למוזיקה של קלן. בשנות ה-60' נהנה מהצלחה ועבודתו כמלחין זכתה להכרה גוברת (כולל מלגה שנייה לווילה מאסימו ברומא בשנת 1963 וחברות באקדמיה לאמנויות בברלין), בייחוד אחרי שהאופרה שלו "החיילים" הגיעה סוף סוף להצגת בכורה בשנת 1965. האופרה לא הוצגה קודם בגלל מספר המשתתפים העצום שדרשה והקשיים המוזיקליים שהערימה - האופרה של קלן טענה, כי זו יצירה ש"אינה ניתנת לביצוע".צוות הזמרים מנה 26 אנשים, מהם 6 טנורים גבוהים, והתזמורת חייבה 100 נגנים ומספר רב של כלי הקשה. האופרה קשה לשירה ולהאזנה, אך עלילתה, המזכירה את "ווצק" של אלבן ברג, מרתקת ומכפרת על מורכבותה של המוזיקה. הן "ווצק" והן "החיילים" מבוססות על מחזות מסוף המאה ה-18, אך מביאות מסר אקטואלי ועדכני.
מצבו של צימרמן החמיר והלך. ראייתו התדרדרה והתנודות בין התרוממות נפש לדיכאון, שליוו אותו במשך שנים, השפיעו גם על בריאותו הגופנית. את הטקסט ליצירה "רקוויאם למשורר צעיר" שאב משירי משוררים, שכולם שמו קץ לחייהם (באייר, יסנין וולדימיר מאיאקובסקי). באוגוסט 1970 סיים את יצירתו "קנטטת קהלת", שלח את משפחתו לנופש והתאבד בירייה.
יצירתו
בתהליך הצמיחה היוצרת שלו, התייצב צימרמן בקדמת המוזיקה החדשה, שרוב המלחינים הגרמנים התרחקו ממנה בתקופת המשטר הנאצי. הוא החל לכתוב בסגנון נאו-קלאסי, המשיך באטונאליות חופשית ובמוזיקה דודקאפונית (שיטת שנים-עשר הטונים) ולבסוף, בשנת 1956, הגיע לסריאליזם. חיבתו לג'אז ניכרת לעיתים בכמה מיצירותיו (בפרט בקונצ'רטי לכינור ולחצוצרה).
בניגוד לאסכולת דרמשטאדט (שטוקהאוזן, בולז, נונו ועוד), צימרמן לא ניתק עצמו מן המסורת. בסוף שנות ה-50' פיתח לו סגנון הלחנה אישי משלו, ה"קלאנגקומפוזיציון" הפורליסטי (שמשמעו התמקדות במשטחי צליל וגוני טון). השילוב והחפיפה בין שכבות של חומר מוזיקלי מתקופות שונות (החל בימי הביניים, דרך תקופת הבארוק והתקופה הקלאסית במוזיקה ועד לג'אז ולפופ, תוך שימוש בטכניקות מוזיקליות מתקדמות, אופייניים לקלאנגקומפוזיציון. השימוש של צימרמן בטכניקה זו נע משיבוץ מובאות מוזיקליות אינדיבידואליות (הבא לביטוי במידה מסוימת ב"נצנוצים" לתזמורת) עד אל יצירות, הבנויות כולן כמעשה טלאים (הבלט ("Musique pour les soupers du Roi Ubu"). ביצירותיו הווקאליות, בעיקר ב"רקוויאם", הטקסט משמש לקידום היצירה בדרך של חפיפה בין טקסטים ממקורות שונים. צימרמן השתמש במטאפורה "הצורה הכדורית של הזמן" ליצירת עמדה מוזיקלית משלו.
יצירותיו
וכן יצירות נוספות לקולנוע, רדיו ותיאטרון
מילה ברנר
מילה (שמואל) ברנר (25 ביוני 1921 – 12 ביוני 1999) היה מחלוצי הספנות העברית, מראשוני חיל הים, איש עסקים ויזם, מבעלי "החברה הימית להובלת פרי" ו"אטלנטיק".
עד עלייתו ארצה
המשבר הכלכלי העולמי פגע גם ברומניה, שסבלה גם ממשטר לא יציב, אירועים אלימים ואנטישמיות גואה. בהיותו בן עשר החליטה אמו לפתוח דף חדש בחייהם בבואנוס איירס (ארגנטינה), אולם כעבור כשנה חלתה האם והם נאלצו לשוב לרומניה. המסע לארגנטינה, ובייחוד המפגש עם עולם הספנות ומרחבי הים, הותיר בברנר רושם עז שהשפיע על מהלך חייו.
ברומניה למד ברנר בגימנסיה, אולם בשל התגברות האנטישמיות, עלה עם אמו לארץ ישראל בקיץ 1934.
עד מלחמת העולם השנייה
בשנותיו הראשונות בארץ שהה ברנר בכפר הנוער שפיה ובכפר הנוער בן שמן שם למד, עבד בעבודות חקלאיות ושותף בפעילות הגנה. לאחר מאורעות 1936, כאשר אישרו הבריטים להקים את נמל תל אביב, התקבל ברנר לעבודה בנמל, תחילה כסבל ובהמשך כימאי על סירות המנוע שהובילו נוסעים, או גררו דוברות מטען, בין האוניות לחוף. במקביל הדריך ברנר באגודת יורדי ים זבולון, שקמה כדי לקרב את הנוער העברי לימאות ולשירות בים.
במרץ 1939 הפליג ברנר מחיפה כקאדט על ספינת סוחר בריטית, במטרה לצבור ניסיון מעשי בים שיאפשר לו, אחרי ארבע שנים, לגשת לבחינות הסמכה כקצין שני. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נאלץ ברנר לחזור ארצה, כי בהיעדר דרכון (אזרחותו בפלשתינה-א"י טרם הוסדרה) לא יכול היה להפליג ועניין זה הוסדר לבסוף.
ימי מלחמת העולם השנייה
במטרה לזרז את קבלת האזרחות הצטרף ברנר לכוחות הביטחון הבריטים ועסק בשמירה על הטמפלרים במושבה שרונה, ואכן בשנת 1941 קיבל לבסוף את האזרחות הפלסטינית.
בתוך זמן קצר הפליג שוב בים התיכון ובים האדום ונמנה עם מתנדבי היישוב לצי המסחרי המגויס, תחילה על אוניות של חברת "עתיד" שפעלו בשירות המשרד לתובלה מלחמתית של הצי הבריטי ובהמשך על ספינת אספקה בריטית בנמל עדן בתימן. לאחר שנה שבה הדריך בבית הספר הימי בחיפה שפעל ליד הטכניון, חזר ברנר להפליג בשירות הכוחות הבריטיים. בין היתר שירת גם על אוניית בית חולים בריטית שפינתה פצועים מנמל שרבור אחרי פלישת בעלות הברית לנורמנדי. במאי 1945 יצא להפלגה האחרונה שהשתתף בה במלחמת העולם - הובלת אספקה לעיר הנורווגית טרונדהיים.
עם סיום המלחמה המשיך להפליג במסגרות שונות הן בים התיכון והן בהפלגות טרנס-אטלנטיות, כקצין שני בצי הסוחר. במרץ 1948 ירד לחוף כדי לעמוד בבחינות כקצין ראשון, אך עם הכרזת המדינה והקמת חיל הים חזר ארצה, במטרה לקבל פיקוד על אחת מספינות החיל.
השירות בחיל הים
בחודש יוני 1948 הצטרף ברנר לחיל הים ובתפקידו הראשון היה רב החובל של אח"י וג'ווד (ק-18) בעוד אריה קפלן שימש כמפקדה הצבאי של האונייה (חלוקת סמכויות זו, שהייתה קיימת גם בספינות המעפילים, הייתה נהוגה בחיל הים בחודשים הראשונים לפעילותו).
בהמשך שירותו בחיל פיקד ברנר על כלי שיט נוספים ובהם אח"י מעוז (ק-24) והפריגטה אח"י מבטח (ק-28). באוקטובר 1950, במהלך התמרון הכלל-צה"לי הראשון, שימש ברנר כמפקדה הצבאי של האונייה "קוממיות" (אוניית נוסעים של חברת צים, שגויסה להובלת גייסות לקראת הנחתתם בחוף "אויב").
פעילות מבצעית
במהלך שירותו בחיל הים היה ברנר מעורב בפעולות שונות ובהן:
"ישראל ניפון"
בשנת 1956, לאחר שסיים את הפלגתו האחרונה כרב חובל, החל ברנר לבחון את האפשרויות העסקיות בתחום הדיג. הוא שוטט במרכזי דיג בעולם כדי ללמוד את הנושא ויצר קשר עם חברת דיג גדולה ביפן המתמחה בין השאר בדיג טונה. בשנת 1958 הקים ביחד עם יעקב מרידור ואיש העסקים מאיר הלוי את חברת "ישראל-ניפון" שנועדה להתמקד בדיג טונה. החברה פעלה כשנה, אך נסגרה בסופו של דבר, בעיקר בשל קשיי שפה והבדלי תרבות שנתגלו בין הישראלים ליפנים.
"אטלנטיק"
ברנר לא זנח את כוונתו להיכנס לעסקי הדיג ובשנת 1960 הקים עם מרידור את חברת הדיג "אטלנטיק". החברה, שמרכזה היה בחיפה, הפעילה אוניות בשדות דיג שונים באוקיינוס האטלנטי ובמשך יותר מעשרים שנה סיפקה לשוק הישראלי דגים שונים ובהם דג הבקלה. הרגלי האכילה של הציבור בישראל (שאינו מרבה לאכול דגים), ייבוא מתחרה של דגה מארגנטינה, שינויים בשערי המטבע והאינפלציה הגבוהה בארץ פגעו ברווחי החברה, שהגיעה ב-1985 לכינוס נכסים. לאחר כישלון הניסיונות להפעלתה מחדש, נסגרה החברה ב-1991.
"החברה הימית להובלת פרי"
ביוזמתו של ברנר הוקמה בשנת 1962 ה"חברה הימית להובלת פרי", גם היא במשותף עם יעקב מרידור. החברה הפעילה צי מודרני של אוניות קירור שהובילו פירות ובשר בכל רחבי העולם. בתוך שנים אחדות נהפכה "החברה הימית" לחברה המובילה בעולם בהובלה בקירור. בימי השיא של פעילותה (קיץ 1974) הפעילה החברה 42 אוניות, חלקן בבעלותה ואחרות בניהולה או בחכירתה. "החברה הימית" נסגרה בשנת 1977 לאחר שנכנסה לתחום בניית מכליות והובלת נפט ונפגעה ממשבר האנרגיה של 1973.
סיוע למילוט ספינות שרבורג
כאשר האלוף מרדכי לימון חיפש דרך לשחרור חמש ספינות סער שעוכבו בשרבור, נוצר קשר עם מרטין סיאם, מנהל חברת אקרס בנורווגיה. שהתבקש לייצג חברה זרה שתקנה את הספינות המעוכבות, לכאורה לצורך עבודה במתקני קידוחי נפט. סיאם התייעץ עם מילה ברנר וקיבל את אישור הבעלים פרד אולסן. סיאם ייצג חברה פנמית STARBOAT S.A שמעונינת לרכוש את הספינות.
בניצוחו של מרדכי לימון הוחלפו הסכמים ומכתבים. מספנות קונסטרוקסיון מקאניק דה נורמאנדי משרבור הגישו בקשה לניהול משה ומתן ומאוחר יותר בקשה למכירה. בצרפת נוצר רושם שהספינות מיועדות לשדות הנפט בנורווגיה. לחברת STARBOAT S.A היה הסכם שכירות ואופציה לקניה עם חברת נתיבי נפט הישראלית שלא הוצג.
המעורבים בפרשה לא שיערו את עצמת הפרסום שקיבלה יציאת הספינות. סיאם הוזמן לברור למשרד המשפטים הנורווגי. כשנודע על כך הגיע ברנר לאוסלו והודיע שסיאם רכש את הספינות לפי בקשתו בשביל החברה הימית להובלת פרי שלזכותה בניית מספר אוניות בנורווגיה. כל זאת כאשר הספינות עדיין בדרכן. הלחץ הממשלתי התפוגג, אף כי לנורווגים היה ברור שהספינות מיועדות למטרה חשובה יותר משירותים לקידוחי נפט.
משפחתו
אשתו של מילה ברנר, מיכל, היא בתם של טוביה דוניה וגיטה ויצמן, אחותו של חיים ויצמן. מיכל שירתה כאלחוטנית באנית חיל הים במלחמת העצמאות וכך הכירו. לזוג נולדו שני בנים. הבכור אבנר ברנר שירת בחיל הים כמפקד ספינות. הבן השני הוא איש העסקים דני ברנר, לשעבר אלוף ישראל בשחייה. בתו של דני ברנר היא השחקנית שירלי ברנר.
נשיא המדינה עזר ויצמן היה קרוב משפחתו ומונה למנהל ב"חברה הימית להובלת פרי" בשנות ה-70.
הנצחה
מילה ברנר נפטר ממחלה ב-12 ביוני 1999 בגיל 77, ונקבר בבית הקברות חוף הכרמל. על שמו נקראת כיכר בכרמל מערבי בחיפה.
שערי ירושלים (שכונה)
שערי ירושלים הוא שמה של שכונה קטנה הנושקת לקצהו המערבי של רחוב יפו בירושלים, בסמוך לבניין שערי צדק הישן. בשמה העממי "אבו בסל".
רקע היסטורי
שנות התשעים של המאה ה-19 ראו התפרצות של בנייה יהודית אל מחוץ לחומות העיר העתיקה. בניית השכונות נעשתה במגוון התארגנויות שאפשרו את הבניה. מחד גיסא אגודות של יהודים, בדרך כלל תושבי העיר העתיקה, שחברו לבנות שכונות, ומאידך גיסא שכונות של חברות כלכליות שונות. יוצאות דופן היו השכונות האחיות שערי ירושלים ואהל שלמה שנבנו על ידי איש חזון ציוני.
תהליך זה של בנייה מואצת מדגיש תמורות במצבה ובמעמדה של ירושלים. אוכלוסיית העיר החלה לגדול בקצב מהיר, מספר הצליינים המבקרים בה גדל והתפתחה תשתית לתיירות מודרנית. אחד מהמאיצים לתנופה הכלכלית היה כביש הכרכרות הראשון שנסלל בארץ מירושלים ליפו בשנת 1869. עם הרווחה הופיעו מחוץ לחומות ירושלים מבנים גדולים ומרשימים, הקובעים עד היום חלק מנופה של העיר כגון בניין שערי צדק הישן שהרחיבו את תחומי היישוב הרחק מטווח הראיה של העומד על החומות.
בתהליך היציאה מהחומות עומדים זה לצד זה בני היישוב הישן שפרצו מחומות העיר העתיקה ובני העלייה הראשונה מבשרי הבניה הציונית-לאומית של ירושלים.
עורק התנועה של רחוב יפו, שסלילתו החלה בשנת 1867 ונסתיימה ב-1869, עליו זרמה התנועה מירושלים מערבה לכוון מישור החוף, היה גורם כלכלי בעל חשיבות רבה ועליו זרמו סחורות ואנשים בדרכם לירושלים. על כביש זה הוקמו שכונות שהתפרנסו מהתנועה והשירותים שנבנו כפועל יוצא מהתרחבות העיר ועם תלות הולכת ופוחתת בעיר העתיקה וביישוב הישן.
הקמה
שכונת שערי ירושלים ואחותה אוהל שלמה הוקמו בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 על ידי הסוחר יצחק ליפקין. כיוון שהיה סוחר ירקות (ובהם בצל) נקרא בפי העם "אבו בסל" (אבי הבצל), שם שדבק בשכונות שהקים. אברהם משה לונץ מציין כי שכונת שערי ירושלים נוסדה בידי חברה מסחרית וכי בשנת 1897 הגיע מספר הבתים בשכונה ל-40.
י. שפירא. בספרו מסכם כי שם השכונה ניתן לה על שם היותה השכונה המערבית ביותר בירושלים. בהערת אגב מציין פרופסור יהושע בן אריה בספרו כי למרות היות השם בעל אחיזה במציאות הרי שבדרך כלל ניתנו לשכונות שמות פיוטיים ולא בהכרח שמות בעלי משמעות מחייבת.
השכונה נבנתה בפאר יחסי לתקופה, ודירותיה הושכרו למשפחות יהודיות. בשלב ראשון נבנו בשכונה 40 דירות על פי התבנית המוכרת של סוף המאה ה-19. בשכונה הייתה חצר גדולה מוקפת בתים בני קומה אחת או שתיים. במרכז החצר היה בור מים גדול המכיל מי שתייה. מרבית הדירות בשכונה היו בנות 2 חדרים, חצר מקורה עם מטבחון ושירותים וכן חצר פתוחה לגידול תבלינים וצמחי נוי.
במקביל לבניית השכונה והשכונה האחות אהל שלמה נבנו בסמוך שני מוסדות חשובים. הראשון הוא בניין שערי צדק הישן שנבנה מצדו השני של רחוב יפו והשני הוא בית מושב הזקנים והזקנות הספרדי שנבנה ממערב לשכונה.
שנוי והריסה
בסוף המאה ה-20 סבל רחוב יפו בכלל והשכונות הצמודות לחלקו המערבי בפרט מהזנחה שהביאה להידרדרות במצב המבנים ולחולשה של האוכלוסייה המתגוררת בהם. הזנחה זו הקרינה על כל חלקי מרכז העיר שכיום כבעבר יונקים את חיותם מהתנועה השוקקת ברחוב יפו.
לתהליך מספר סיבות, סיבה אחת היא הקמת מתחמי מסחר ותרבות בפריפריה של העיר ומחוץ לה, כדוגמת קניון מלחה, אזורי המסחר והתעשייה הקלה בתלפיות וגבעת שאול רוקנו את אזור מרכז העיר. סיבה נוספת היא פיגועי הטרור, שהכו במרכז העיר ירושלים בעוצמה.
נכון לשנת 2008 עובר מרכז העיר ירושלים שינויים מאסיביים ונעשים מאמצים לשיקומו והזרקת חיים חדשים לרחובותיו. במרכז התהליך עומד פרויקט הרכבת הקלה שהקו הראשון שלו – הקו האדום, העובר לאורך כל רחוב יפו ועתיד לקשר את אזור מרכז העיר עם שכונות הפריפריה. התקווה היא כי פיתוח מערכת הסעת המונים יעילה תשפר את איכות הסביבה העירונית ותמשוך חזרת תושבים, חיי מסחר והשקעות למרכז. עם זאת, קו הרכבת העתיד לעבור ברחוב יפו לכל אורכו הצריך ביצוע עבודות הרחבה של הרחוב והריסת חלק מהמבנים הגובלים ברחוב, דבר הכרוך בפגיעה בחזותו ההיסטורית של המתחם.
OLPC
OLPC (באנגלית: One Laptop Per Child, מילולית: מחשב נייד לכל ילד) הוא מוסד ללא כוונת רווח אמריקאי שנוסד בשנת 2005 על ידי חוקרים מאוניברסיטת MIT במטרה לפתח ולייצר מחשב נייד בעלות ייצור של 100 דולר אמריקני ולהפיץ אותו לילדים ברחבי העולם. ההפצה נעשית בעיקר לילדים במדינות מתפתחות, כדי לחשוף אותם לידע, לטכנולוגיה ולחינוך מודרני. מאז פיתוח הדגם הראשון, החלו גם פיתוחים של דגמי המשך, גם בתצורת מחשב לוח.
היסטוריה
המחשב הראשון אותו פיתחה החברה התאפיין בצריכת חשמל נמוכה, עמידות גבוהה לנזקים ובטיחות גבוהה. הוא כונה בהמשך XO-1 והשתמש בזיכרון פלאש במקום בדיסק קשיח, במערכת ההפעלה לינוקס ובתוכנות חופשיות נוספות. בנוסף, למחשבים יכולת לתקשר זה עם זה באופן אלחוטי ובכך התאפשר שימוש באינטרנט עבור מחשבים רבים בעזרת קישור אחד בלבד.
הפצת המחשבים החלה בסוף שנת 2007. על פי התכנון המקורי, המחשב אינו זמין למכירה לצרכנים פרטיים אלא מיוצר בהיקף נרחב על מנת להימכר לממשלות בלבד, המחלקות אותו בחינם לילדים. עם זאת, לשם סיוע במימון התקיימו מפעם לפעם מבצעי חלוקה בהם המחשבים התקבלו כתרומה מאזרחי מדינות מפותחות במסגרת מבצע של "תן אחד קבל אחד", כלומר, התורם קיבל יחידה אחת לשימושו ותרם את השנייה. גובה התרומה עמד על כ־400 דולר ונועד לסייע למדינות עניות במימון המחשב שעלות ייצורו לא ירדה מעולם לרמת 100 דולר ולעיתים אף הוערכה ככפולה.
על מנת להשיג את מטרתו, ניסה הפרויקט להתגבר על קשיים טכנולוגיים, שיאפשרו ייצור מחשב שיהיה נוח לשימוש, עמיד לנזקים, בעל צריכת חשמל נמוכה וזול. השפעה עקיפה של הפרויקט כתוצאה מצרכים אלו היא פיתוח טכנולוגיות שאפשרו להאריך את חיי הסוללה של המחשב ולהפחית את משקלו.
עד לשנת 2010 הופצו ברחבי העולם כ־1.8 מיליון מחשבי XO, בעיקר במדינות אמריקה הדרומית ובהן פרו שרכשה 870 אלף יחידות.
מטרת הפרויקט
המיזם ניסה לצמצם את הפער הדיגיטלי. על פי דברי ארגון OLPC, מטרתו אינה טכנולוגית, אלא חינוכית. על פי גישתם, מדינות העולם השלישי לכודות במעגל עוני שאחד הגורמים לו הוא חוסר ההשכלה של תושביהן – חוסר השכלה שנגרם בשל התקציב הנמוך שאותן מדינות יכולות להקצות לחינוך. השימוש במחשב נייד אמור להוות שיפור איכותי ברמת החינוך של הילדים המשתמשים בו ולסייע להם "ללמוד כיצד ללמוד", ובכך לסייע להם לצאת ממעגל העוני. במחשב מותקנות תוכנות המאפשרות לילדים ללמוד ביחד ברשת, להחליף מידע ולשתף פעולה למטרות לימודיות. תוכנת הלימודים כוללת שירה, דקלום ותרגול. על פי הפרויקט, הלמידה צריכה להיות חווייתית ומבוססת בעיקר על עבודת צוות של התלמידים.
בעיות המיזם
חלק מהבעיות במיזם OLPC הוא הפער הדיגיטלי הקיים בין סוגי האוכלוסיות השונות שאליהם הגיעו המחשבים, מכיוון שבמרבית המדינות שאליהם הגיעו המחשבים של המיזם סובלים מחוסר בתשתיות אינטרנט בשונה מן העולם המערבי המפותח.
נוסף על הפער הדיגיטלי, אשר נובע מריחוק והקושי בבניית תשתיות מסודרות של קווי טלפון ואינטרנט, קיים פער מדרגה שנייה אשר גורס כי גם לאחר קבלה של אמצעים טכנולוגים כגון המחשבים של המיזם, עדיין אין לילדים את הכלים המספקים כדי להבין כיצד ואיך ניתן לנצל את היכולות המלאות של המחשבים האלו. לכן במקרים רבים התגלה כי המחשבים משמשים כמנורות אשר נתלו מן התקרה בחדרי הילדים.
בעיית התקציב והקושי לשמור על עלויות נמוכות עבור המחשבים מהווים את המכשול הגדול מכולם. על המחשבים להיות כמה שיותר עמידים, זולים וקלים לשימוש על ידי הילדים, ובכך יש צורך במשאבים רבים ואנשי מקצוע מהטובים ביותר בענף ההייטק והמחשבים. היכולת של כל אחד לתרום ולעזור לטובת המיזם היא כלי מועיל מאוד אשר עוזר לצמצם את הקושי הכלכלי, אך גם ארגונים גדולים משתפים פעולה עם המיזם כדי לעזור לו להמשיך ולהתקיים.
מגמה ירוקה
מחשבי XO משלבים חיסכון בחשמל, הם מצוידים במערכת מנואלה, כלומר מופעלים ידנית לטעינת המחשב במקומות ללא חשמל. מערכת זו, מביאה ליצירה נקייה של אנרגיה חלופית כתוצאה מסיבוב ידני של ידית ההפעלה, הסיבוב הידני הוא תחליף נקי לסיבוב הדינמו ומוביל לתוצאה של חשמל נקי מזיהום. פתרון מנואלה נוח למדינות עולם שלישי, משום שלא בכל מקום קיים חיבור לחשמל שממנו ניתן להזין את סוללת המחשב. עם השנים נמצאו מספר בעיות במערכת זו כגון שבירת הידית ואף סיבובה הגס אשר עלול לגרום נזק למחשב עצמו. עקב כך, עובדים במעבדות פיתוח על גרסה חדשה של מערכת הפעלה אשר תספק את אותם יתרונות של חשמל ירוק ואפשרויות טעינה נוספות. הפתרון המוצע הוא פדל־רגל.
דור העתיד XO4
בשנת 2013 חברת Marvell הציגה שני מכשירים חדשים, אחד המיועד לילדי מדינות העולם השלישי והשני שהוא למעשה מחשב לוח לכל דבר ומיועד למדינות עשירות יותר. X04 הוא הדור הרביעי של המחשב נייד של OLPC, מבחינה חיצונית זהה לקודמיו אך מתעלה הן בתוכנו והן במפרטו הטכני. במכשיר זה יתרונות רבים כגון: מהירות 1.GHz, מסך מגע בגודל 7.5 אינץ' המבוסס על טכנולוגית אינפרא אדום ומקלדת קטנה המיועדת לאצבעות הילדים. החשוב ביותר הוא ממשק ייעודי שכולל בתוכו תוכנות בקרה שונות עבור ההורים או המורים. מחירו של מחשב זה יהיה כ-206$ בהזמנה של 10,000 יחידות, ומחירו ירד ככל שמספר היחידות המוזמנות יעלה.
דהידרוגנאז
דהידרוגנאז (באנגלית: Dehydrogenase) הוא אנזים שמזרז את תגובת החמצון של סובסטרט על ידי העברת פרוטון (אחד או יותר) וזוג אלקטרונים מהסובסטרט למולקולה מקבלת אלקטרונים.
מקבלי אלקטרונים
הקופקטורים הנפוצים בפעולת אנזימי דהידרוגנאזות הם:
דוגמאות
ישנם אנזימי דהידרוגנאז רבים לדוגמה:
דמיון מבני
בהשוואה מבנית של הידרוגנאזות הקושרות +NAD כקופקטור, נמצא כי לאחר קשירת +NAD קיים דמיון מבני גבוה באתר קישור זה בין דהידרוגנאזות רבות.
מדשאה
מדשאה היא משטח אדמה ששתול בו דשא או דשא מלאכותי. לעיתים מעורבים בדשא צמחים אחרים. המדשאה מאופיינת בכך שהטיפול בה כרוך בכיסוח: גיזום קצר מאוד באמצעות כלי ייעודי - מכסחת הדשא, אשר הומצאה בשנת 1830. הכיסוח מדכא את צמיחתם של צמחים הזקוקים לגובה, ובכך מעניק יתרון לצמחי כיסוי נמוכים.
מדשאות הן מאפיין נפוץ בגינות פרטיות וציבוריות וכן בעיצוב נוף ברוב העולם כיום. תפקידן אסתטי או פונקציונלי.
מכיוון שהמדשאה מהווה משטח שניתן בדרך כלל להפעיל עליו לחץ בלי לפגוע בו, היא משמשת לכיסוי שטחים המיועדים לישיבה או הליכה. היא לוקחת חלק משמעותי בעיצוב הנוף בסגנון הגן האנגלי.
משחקי ספורט רבים משוחקים באופן מסורתי על מדשאות: כדורגל, גולף וקריקט.
מדשאה צורכת מים רבים. בארצות חמות ודלות מים כישראל קיימת מגמה של החלפת מדשאות באופן חלקי או מלא בכיסוי הקרקע באבנים.
עזר שרקי
אליעזר (עזר) שרקי (בצרפתית: Aïzer Cherki; 1893 – 1982) היה ממנהיגי יהדות אלג'יריה במאה ה-20. לצד עיסוקו במסחר לפרנסתו, עסק רבות בפעילות ציבורית, בחינוך, בפעילות ציונית, ואף בפעילות חשאית לטובת היישוב ומדינת ישראל. ולימים כיהן כנשיא הפדרציה הציונית של יהודי אלג'יר וראש ההסתדרות הציונית של יהודי צפון אפריקה.
קורות חיים
עזר שרקי נולד בעיר, דרומית לאלג'יר, ב-1893 למסעוד ומסעודה פורטונה. משפחתו היא מצאצאי מגורשי ספרד. בית הוריו היה בית וועד לחכמים, ושד"רים מארץ ישראל התארחו בו בזמן שליחותם. התחתן עם דלפין ונולדו להם אחד עשר ילדים. חמישה מהם נפטרו בגיל מוקדם. בזמן מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא הצרפתי בתור חובש קרבי, ובקרבות הגיע לארץ ישראל.
לאחר מלחמת העולם, בשנת 1920, עבר לגור באלג'יר ותוך זמן קצר היה למעורב מאוד בענייני הקהילה היהודית והציונות. בזמן מלחמת העולם השנייה, כאשר כל התלמידים היהודים הוצאו מבתי הספר הצרפתים ברחבי אלג'יריה במסגרת הנומרוס קלאוזוס, השתתף עזר בארגון מערכת חינוך יהודית עצמאית, בהם הקמת בית הספר התיכון מיימוני, יחד עם פרופסור רוברט ברונשוויג, והיה לגזבר הממונה על איסוף וניהול הכספים עבור מערכת חינוך זו. בתקופת ממשלת וישי, עם התגברות האנטישמיות כלפי היהודים בצפון אפריקה, פעל להקמת ארגון לשם הגנה עצמית של היהודים ופעל להעברת נשק אליהם וללימודי הגנה עצמית, אף על פי שהדבר היה אסור ע"פ חוק. בתום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1946, נבחר לשמש כסגן נשיא קהילת אלג'יר.
בהמשך השתתף שרקי בפעילות חשאית למען העלאת יהודי צפון אפריקה לארץ ישראל, בשיתוף פעולה עם אפרים בן חיים ויעקב אבידוב במסגרת עלייה ב'. כמו כן היה בקשר עם ז'אק לזרוס, עוד כשהיה ממנהיגי המחתרת היהודית בצרפת במלחמת העולם השנייה, אחריה פעלו יחד להעלאת יהודים מארצות צפון אפריקה לארץ ישראל בעוד לזרוס מכהן בתפקיד נשיא אגף צפון אפריקה של הקונגרס היהודי העולמי. השניים פעלו גם באופן גלוי והקימו בשנת 1947 ארגון התנדבותי בשם (The Comité d’Aide et d’Assistance- (CAA, לסיוע במסגרת מחנה קליטה ליהודים ממרוקו שהיגרו לאלג'יר. בשנת 1948 התחתן לזרוס עם בתו של שרקי, ג'נין יהודית אסתר.
בשנים 1949–1954 כיהן שרקי כנשיא של הפדרציה הציונית באלג'יריה והשתתף במספר קונגרסים ציוניים.
עם גיסו ז'אק לזרוס ובנו הבכור ד"ר חיים גדליה ייסד שרקי באלג'יר את העיתון - "L’Information Juive" בו התפרסמו מאמרים רבים של אינטלקטואלים יהודים בולטים מאלג'יריה וצרפת, בהם רמון בנישו, עמנואל לוינס ואנדרה נהר. כמו כן מסר שרקי שידורי רדיו ברשת הארצית החל משנת 1959. לאורך השנים רכש ספריות של רבנים שנפטרו וכך יצר ספרייה יהודית וצרפתית גדולה מאוד שעמדה לשירות הציבור.. הרב אברהם חזן אמר עליו.
בראשית שנות ה-60 עבר לפריז ושנים לאחר מכן עלה לארץ ישראל בה נפטר ונקבר בירושלים.
בנו ד"ר חיים עסק בפעילויות תרבות נוספות ועמד בראש ועדת התרבות היהודית באלג'יריה. נכדיו של עזר שרקי הם האדריכל דוד שרקי, המזרחן אליעזר שרקי, הרב אורי שרקי וציונה רויזמן.
מפלגת הפועלים האתיופית
מפלגת הפועלים האתיופית (באמהרית: የኢትዮጵያ ሠራተኞች ፓርቲ) הייתה מפלגה קומוניסטית ששלטה באתיופיה משנת 1984–1991 והייתה מפלגת השלטון והמפלגה החוקית היחידה ברפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה.
רקע: הצורך במפלגת שלטון
בתחילת 1976 ברית המועצות עודדה את מנהיגה החדש של אתיופיה ליצור מפלגה חלוצית שתתבסס על אזרחים. מנהיג אתיופיה וראש הדרג מנגיסטו היילה מריאם התנגד בתחילה משום שלפי דעתו המהפכה האתיופית הצליחה בלא צורך של מפלגה כזו. למרות כל זאת בסוף שנות ה-70 מלחמת האזרחים האתיופית החלה לעבור לשלב השני וההתנגדות למשטרו של מנגיסטו גדלה למרות ביצוע הטרור האדום כלפי המתנגדים, התנגדות זאת הורידה את סירובו של מנגיסטו והוא החל לתמוך בצירה של מפלגה חלוצית ולכן בדצמבר 1979 מנגיסטו הודיע על הקמת הוועדה ליצירת מפלגת פועלים אתיופית.
הקמתם של ארגונים כגון איגוד הסחר הכלל-אתיופי, אגודות תושבים עירוניות ואגודת איכרים כפרית קדמו ליצירת הוועדה, ארגונים שונים כגון התאחדות צעירי אתיופיה המהפכנית, התאחדות נשות אתיופיה המהפכנית, הוועדה העממית לשליטת הפעולים וארגונים נוספים הוקמו לאחר הקמת אותה וועדה. היצירה של כל הארגונים הללו גרם לדרג לחשוש מקרע בשלטון ולכן היה צורך בארגון על שתחתיו יפעלו כל הארגונים הללו ובעקבות זאת האחריות על הארגונים ניתנה למפלגה מחוץ לדרג למפלגת המאסיון אך הדרג בהמשך חשש מבגידה של מפלגה זו ולכן החל להיחלם כנגדה ומסר את האחריות על הארגונים הללו לארגון חדש שהוקם איחוד ארגוני המרקסיזם-לניניזם האתיופים (ידוע בשם הקיצור מאמהרית: אמלדאה). ארגון זה לא הוכיח את עצמו ושלטו בו תאגידים ולא אזרחים מהשורה.
הוועדה ליצירת מפלגת פועלים אתיופית
כאשר קמה הוועדה ליצירת מפלגת פועלים אתיופית השלטון ניסה לתת את הרושם שזהו ארגון גג שיאחד את כל הארגונים והתאגידים השונים תחת מטרייה אחת, בשלושת הקונגרסים הראשונים חברי הוועדה מנו בין 1,200 ל-1,500 איש על פי מפתח אזורי, למרות כל זאת בכינוס ב-1980 יותר משלישי מהחברים הגיעו מאזור הבירה אדיס אבבה או אנשי צבא. בקונגרס הראשון של הוועדה מונו כל החברים של הוועדה המרכזית והמזכירות. המזכירות שהייתה מורכבת מאזרחים הייתה מפוקחת על ידי הדרג תפקידה היה טיפול שוטף בענייני הוועדה המרכזית. ההנהגה המרכזית של הוועדה הייתה נתונה לשליטתם של אנשי צבא לשעבר ובסוף 1981 מונה מזכ"ל ראשי לוועדה לאחר שנה מהקונגרס הראשון הוועדה נהפכה לארגון שמנוהל היטב וכלי בידי הממשלה המרכזית. באמצע 1983 הוועדה החליטה להקים שלוחות אזוריות של המפלגה בנוסף לוועדה המרכזית ובתוך כך קמו כ-14 סניפים אזוריים ולתת מענה ישיר לארגונים האזורים: אגודת איכרים כפרית ו-אגודות תושבים עירוניות ארגונים אלו נבלעו בוועדה בסופו של דבר ונהפכו ל"זרוע המבצעת" המקומית של הוועדה המרכזית, בשנה זו היו כ-6,000 סיעות בוועדה ועם בין 30,000 ל-50,000 חברים.