cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אריה טרנסוואל
שימור
מצבו של אריה טרנסוואל לא הוגדר על ידי IUCN, אך סביר להניח שמצבו הוא מהטובים שבתת-מיני האריה, בהתחשב בכך שמגמת אוכלוסייתו יציבה בחלק מהאזורים ואף נמצאת בעלייה בדרום אפריקה. אריה טרנסוואל מצוי במספר אזורים מוגנים. הבולטים שבהם: הפארק הלאומי קרוגר (2,000 פרטים), פארק הפילים אדו, הפארק הלאומי זברת ההרים, הפארק הלאומי מפונגובווה, והפארק הלאומי לימפופו.
ישנם בשבי 100 אריות הרשומים תחת השם אריה טרנסוואל על ידי המערכת הבינלאומית למידע על מיני בעלי חיים. ביוני 2015, רשות השימור של רואנדה העבירה פרטים של אריה טרנסוואל לפארק הלאומי אקגרה שבמדינה, לאחר שהאוכלוסייה המקורית הוכחדה; אף על פי שתת-המין המקורי באזור זה היה האריה המסאי, קשיים בירוקרטיים בקבלת אריות מטנזניה גרמה לרשויות השימור בפארק להביא אריות מדרום אפריקה.
יבגני לאונוב
יבגני פבלוביץ' לאונוב (2 בספטמבר 1926 - 29 בינואר 1994) היה שחקן קולנוע ותיאטרון סובייטי, אחד מבכירי הקולנוע הסובייטי והרוסי של כל הזמנים. בשנת 2001 יצא בול דואר לכבודו. בשנת 1978 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות.
ביוגרפיה
יבגני לאונוב נולד במוסקבה, ברית המועצות. במהלך ילדותו חלם להיות טייס קרב, חלום נפוץ בקרב ילדים סובייטים במהלך מלחמת העולם השנייה. במהלך תקיפת הנאצים את ברית המועצות, עבדו לאונוב וכל משפחתו במפעל לייצור נשק. בתום המלחמה החל ללמוד בבית הספר של התיאטרון האמנותי של מוסקבה.
קריירה
לאחר שסיים את לימודיו פנה לתעשיית הקולנוע. בשנת 1949 השתתף בפעם הראשונה בסרט, בתפקיד ניצב. עם הזמן, התחבר עם הבמאי גיאורגי דאנליה והפך לחברו הטוב ביותר. לאונוב השתתף ברוב סרטיו של דאנליה. הוא השתתף בעשרות סרטים נוספים בתפקידי משנה ורק בשנת 1957 קיבל תפקיד חשוב ורק בשנת 1965 קיבל תפקיד מרכזי בסרט "שלושים ושלוש". בין סרטיו הידועים ביותר ניתן למנות את: "ג'נטלמנים של מזל" ו"תחנת בלורוסקי", שניהם צולמו בשנת 1971.
בשנת 1980 לאונוב קיבל את פרס 'השחקן המצטיין' על תפקידו בסרט "מרתון של סתיו" בפסטיבל הסרטים של ונציה.
לאונוב נחשב לאחד השחקנים הדגולים של הקולנוע הסובייטי וזמן רב החזיק בתואר "השחקן האהוד ואהוב בברית המועצות".
בשנת 1991, במהלך טיול בגרמניה, קיבל התקף לב היה שרוי בתרדמת למשך 10 ימים. לאחר ניתוח מסובך ניצלו חייו והוא אף חזר להופיע בתיאטרון.
לאונוב מת ב-29 בינואר 1994, בדרכו להופעה בתיאטרון לנקום. לאחר שהודיעו לקהל הצופים על מותו, כל הקהל קם באופן ספונטני והלך להדליק נרות זיכרון בכנסייה ממול. בטקס הזיכרון שנערך לו השתתפו כחצי מיליון אנשים שבאו לחלוק כבוד לשחקן בקור מקפיא. לאונוב נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
לאונוב השתתף בסך הכל בכ-70 סרטי קולנוע, תרם את קולו ל-12 סרטי הנפשה, ביניהם פו הדב (Винни-Пух) בעיבוד הסובייטי, והשתתף בעשרות הצגות תיאטרון במהלך 54 שנות הקריירה שלו.
סרטים בהם השתתף
להלן רשימת הסרטים המפורסמים ביותר של לאונוב:
חוף אואטס
חוף אואטס (באנגלית: Oates Coast) הוא חוף ארץ אואטס שבאנטארקטיקה (חלק מהטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית).
חוף אואטס הוא מקטע החוף שבין כף הדסון (שבחצי האי מוסון) וכף ויליאמס.
גילוי האזור
אזור ארץ אואטס נצפתה לראשונה בפברואר 1911, על ידי סגן הארי פנל, מהצי המלכותי הבריטי, מפקד ה"טרה נובה" - ספינת המחקר של משלחת טרה נובה, שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1913–1910.
האזור מופה על ידי המשלחת האנטארקטית הלאומית הבריטית (שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1913 - 1910), ולאחר מכן אזור חוף ארץ אואטס צולם על ידי צי ארצות הברית במסגרת מבצע קפיצה לגובה בין השנים 1947–1946, וכן על ידי המשלחת האנטארקטית הסובייטית (בשנת 1958), משלחת החקר האנטארקטית הלאומית האוסטרלית (בשנים 1959, 1961, 1962), על ידי צי ארצות הברית בשנים 1962–1960 ולבסוף על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנים 1964–1963.
מקור השם
ארץ אואטס נקראת על שמו של לורנס אוטס.
קבוצתו של רוברט סקוט נתקלה בתנאים קשים באופן קיצוני במסעם חזרה מהקוטב הדרומי, בעיקר עקב מזג אוויר גרוע במידה בלתי מצויה, אספקת מזון ירודה, חבלות שנגרמו בנפילות, והשפעות הצפדינה וכוויות הקור, שחברו יחד להאט את התקדמותם. ב-17 בפברואר 1912, סמוך לרגלי קרחון בירדמור, מת אדגר אוונס (חבר המשלחת), כנראה, לדעת חבריו, כתוצאה מפגיעת ראש בנפילה אל תוך בקע כמה ימים קודם לכן. רגליו של אוטס נפגעו מכוויות קור קשות וייתכן (אם כי לא הוכח) שפצע המלחמה שלו נפתח מחדש בגלל השפעות הצפדינה. אין ספק שהוא נחלש והלך בקצב מהיר יותר מחבריו. ברישום ביומנו מיום 5 במרץ כתב סקוט "רגליו של אוטס במצב נורא... החייל המסכן כמעט גמור." התקדמותו האיטית יותר של אוטס, שיתר השלושה מיאנו להפקירו מאחור, גרמה לקבוצה לפגר בלוח הזמנים. בממוצע של 105 ק"מ בין תחנות המזון שהונחו מראש ומלאי של שבוע בלבד של מזון ודלק שסיפקה כל תחנה, נדרשה הקבוצה לקיים מכסת צעידה של למעלה מ-14 ק"מ ביום כדי להצטייד במנות מספיקות למסע 640 הק"מ האחרונים של מסעם חזרה על פני חומת הקרח רוס. אלא שמספר זה היה המיטב שהצליחו להגיע אליו בכל יום נתון והוא הלך והצטמצם לעיתים לכ- 4.8 ק"מ ביום בגלל מצבו המחמיר של אוטס. ב-15 במרץ אמר אוטס לחבריו, שאיננו יכול להמשיך והציע להם להניחו בשק השינה שלו. הם סירבו. הוא הצליח לגרור את עצמו עוד כמה קילומטרים אותו יום אבל מצבו החריף במשך לילה.
בבוקר ה-16 במרץ הקיץ אוטס משנתו וידע, כי עליו להקריב את עצמו כדי לתת לאחרים סיכוי להינצל. סקוט כתב, שאוטס אמר להם, "אני רק יוצא החוצה ואולי אתעכב זמן מה", ויצא, חוסך מעצמו את הכאב והמאמץ של נעילת מגפיו. הוא יצא מן האוהל אל תוך סופת השלג בקור של 40°- צלזיוס, אל מותו.
אניאק
אִינִיאַק (באנגלית: ENIAC, ראשי תיבות של Electronic Numerical Integrator And Computer, "מכונת אינטגרציה וחישוב ספרתית אלקטרונית") היה המחשב האלקטרוני הראשון אשר תוכנן להיות בעל שלמות טיורינג (כלומר, בעל יכולת הרצת אלגוריתמים הדומה למכונת טיורינג אוניברסלית, למעט הזיכרון הסופי שלו), בעל היכולת להיות מתוכנת מחדש באמצעות חיווט, ופותח למטרת חישובים שונים. הוא לא היה המחשב האלקטרוני הראשון - ב-1941 הוצג המחשב הגרמני Z3 אשר אמנם ניתן היה לתכנתו מחדש על ידי סרט מנוקב, אך היה מכני ולא אלקטרוני, וכן הקולוסוס הבריטי, אשר היה אלקטרוני וניתן לתכנות מחדש על ידי חיווט, אך לא היה רב-תכליתי. הן אניאק והן הקולוסוס השתמשו בשפופרות ריק, בזמן ש-Z3 השתמש בהתקנים מכניים. הצורך בחיווט לשם תכנות מחדש הוסר מ־ENIAC בשנת 1948.
היסטוריה
אניאק פותח ונבנה בידי צבא ארצות הברית לשימוש מעבדת מחקר הבליסטיקה במטרה לחשב טבלאות ירי בליסטי. פרויקט פיתוח המחשב, שנקרא פרויקט PX, הוכרז ב־17 במאי 1943. בנייתו של המחשב החלה באמצע 1944, ובפברואר 1946 הוכרז המחשב כמוכן לשימוש, כאשר בבנייתו הושקעו כמעט 500 אלף דולר. אניאק כונה על ידי העיתונות "המוח הענקי". מהירותו, הגדולה פי 1,000 ממהירויות מכונות החישוב באותה התקופה, והיכולת לתכנת אותו מחדש למטרות אחרות, הלהיבה מדענים ותעשיינים. המחשב הושבת ב־9 בנובמבר של אותה השנה לצורך שיפוץ ושדרוג הזיכרון. בתחילת 1947 עבר לשדה הניסויים אברדין של צבא ארצות הברית, והופעל מחדש בשלהי יולי של אותה שנה. המחשב נשאר פעיל עד להשבתתו הסופית באוקטובר 1955.
צוות הפיתוח הראשוני
את אניאק הגו ותכננו ג'ון פרספר אקרט וג'ון מוקלי מאוניברסיטת פנסילבניה. יחד עם ג'ון פרספר אקרט וג'ון מוקלי, עזרו לעצב את אניאק רוברט.פ. שאוו, שואן שו, תומאס קאייט שרפלס (מתכנת ראשי), ארתור ברקס, הארי האסקי, וג'אק דייוויס.
צוות המתכנתות הראשון של המחשב מנה כולו נשים, אשר עבדו באותה תקופה כ"מחשבות". הן נשכרו לעבודה בשל היותן מתמטיקאיות אשר בצעו חישובים לקביעה ולחיזוי של מסלולים בליסטיים כחלק מהמאמץ המלחמתי, ולכן הכירו את החישובים שהיה על המחשב לבצע. חברות הצוות הראשון היו ג'ין ברטיק, בטי הולברטון, מרלין מלצר, רות טייטלבאום, פראנסיס בילאס-ספנס, וקייטלין (קיי) מקנולטי - מוצ'לי. למרות שהן נשארו בתפקידן גם עם סיום המלחמה, הן לא זכו בהכרה או פרסום על תרומתן, הן בשל היותן נשים והן בשל מעטה הסודיות של עבודתן.
השפעתו על דורות המחשבים שאחריו
אניאק לא היווה את פסגת הטכנולוגיה של זמנו; בניגוד למחשב Z3 משנת 1941 והמחשב MARK I של האוורד אייקן משנת 1944, היה צורך בחיווט מחדש לשם הרצת תוכנית חדשה (שני המחשבים לעיל קראו את התוכנית שלהם מסרטים מנוקבים). נוסף על כך, בניגוד ל־Z3 והמחשבים המודרניים, המחשב ביצע אריתמטיקה עשרונית, ולא בינארית. הרעיון של ארכיטקטורת פון נוימן (אשר לרעיון המרכזי בה יש שימוש נרחב בימינו) פותח במקביל לתכנון מחשב האניאק, אך הוא לא מומש בו משתי סיבות:
אניאק היה היחיד מסוגו, ומחשבי אניאק נוספים לא נבנו מעולם. הקיבעון על התכנון שלו משנת 1943 גרם לכך שהמחשב כלל כמה מגבלות שלא נפתרו מעולם, בייחוד חוסר היכולת שלו לשמור תוכנית בזיכרון. אולם, הרעיונות אשר נוצרו מהעבודה עליו, וההשפעה שהייתה לו על אנשים כדוגמת ג'ון פון ניומן, היו בעלי השפעה רבה על פיתוחם של מחשבים מאוחרים יותר, כגון EDVAC, EDSAC ו-SEAC. מספר שיפורים בוצעו גם ב-ENIAC עצמו החל משנת 1948, כולל מנגנון פרימיטיבי לקריאה בלבד לצורך שמירת תוכניות , על ידי שימוש בטבלאות הפונקציה כזיכרון תוכנה לקריאה בלבד, רעיון אשר הוצע על ידי פון ניומן. שינוי זה הפחית את מהירות ENIAC פי 6, אך גם הפחית את זמן התכנות מחדש מימים שלמים לשעות ספורות, ולכן נחשב השינוי למוצדק למרות ההידרדרות הביצועים. בתחילת 1952 נוסף למחשב מנגנון מהיר להזזת הספרות מקום אחד שמאלה או ימינה (אפקטיבית - חילוק או מכפלה ב-10), אשר שיפר את מהירות פעולת ההזזה פי 5. ביולי 1953 הורחב זכרונו על ידי זיכרון ליבה בגודל 100 מילים, אשר השתמש בייצוג המספרים excess-3, אשר היה בקידוד BCD. כדי לתמוך בתוספת הזיכרון הזו, צויד אניאק בבורר חדש לטבלת הפונקציות, בורר כתובת זיכרון, מעגלים מעצבי-דפקים, ושלוש פקודות חדשות הוספו למנגנון התכנות.
אקרט ומוקלי, עזרו לעודד המצאות כאלה על ידי סדרת הרצאות בתחומי ארכיטקטורת מחשבים. לאחר שצברו ניסיון רב, הקימו את תאגיד המחשבים של אקרט-מוקלי, אשר ייצר את המחשב הראשון שלהם - ה-BINAC, בשנת 1949. בשנת 1950 תאגיד זה נרכש על ידי חברת "רמינגטון ראנד", והפך למחלקת UNIVAC בחברה זו.
נכון ל-2004, הודות למגמת המזעור, שבב סיליקון בגודל 0.5 מ"מ רבוע יכול להכיל את כל מה שהכיל אניאק, אשר תפס בזמנו נפח של חדר גדול.
מבנה המחשב
במכונה היו עוד 9 יחידות נוספות - יחידת אתחול (שאתחלה והפסיקה את פעולת המחשב), יחידת סינכרון (שסינכרנה בין היחידות האחרות), יחידת תכנות, יחידת קלט לקריאת כרטיסי ניקוב, יחידת פלט לניקוב כרטיסי ניקוב (שאותם ניתן היה להעביר להדפסה במכונה נפרדת, ככל הנראה מדגם IBM 405), מעביר-קבועים, ושלוש טבלאות של פונקציות.
גודלו הפיזי של האניאק היה מפלצתי בהשוואה למחשבים מודרניים. הוא הכיל 17,468 שפופרות ריק, 7,200 דיודות גביש (מוליך למחצה), 1,500 ממסרים, 70,000 נגדים, ו-10,000 קבלים. משקלו היה 27 טון, ומידותיו היו 30 מטר על 0.9 מטר על 2.4 מטר. הוא תפס 167 מ"ר, וצרך 160 קילו-ואט.
באניאק השתמשו בשפופרות רדיו רגילות בעלות 8 פינים שהיו אז בשימוש נרחב גם במכשירים ביתיים. הרגיסטרים העשרונים היו בנויים ממעגלי פליפ פלופ שנבנו סביב שפופרת טריודה כפולה מדגם 6SN7. מעגל פליפ פלופ אחד עם שפופרת טריודה כפולה שימש לשם זיכרון של ביט אחד. שפופרות: 6L7, 6SJ7 6SA7 ו-6AC7 שימשו למימוש הפונקציות הלוגיות. מספר שפופרות הספק (כוח) מסוג 6L6 ו-6V6 שימשו כמגברי דחיפה לדפקים אשר עברו בכבלים בין נקודות ממסר חשובות. הבעיות הראשונות שהורצו על אניאק היו קשורות לתכנון פצצת המימן.
מספר מומחי אלקטרוניקה חזו כי כשלים בשפופרות ריק יתרחשו בתדירות כה גבוהה, עד שהמכונה לא תהיה שמישה לעולם. החיזוי התגלה כנכון חלקית: כמעט מדי יום נשרפו מספר שפופרות, אשר הותירו את המחשב לא שמיש כמעט חצי מהזמן. שפופרות ריק בעלות אמינות גבוהה לא היו בנמצא עד לשנת 1948. עם זאת, מרבית התקלות התרחשו בעת ההדלקה או הכיבוי של השפופרות, כאשר ההסקות (גופי החימום) והקתודות בתוך השפופרות היו תחת לחץ של שינוי תרמי גדול. במצב עבודה רגיל השפופרות חמות אבל הטמפרטורה יציבה לאורך זמן. המהנדסים הצליחו לצמצם את הכשלים בשפופרות הריק של אניאק עד כדי כשל של שפופרת אחת מדי יומיים, על ידי כך שנקטו בגישת לעולם אין לכבות את המכונה. בשנת 1954, משך הזמן הארוך ביותר של פעולה ללא כשל כלשהו היה 116 שעות - כמעט חמישה ימים. בהשוואה לטכנולוגיה של אותם ימים, היה שיעור הכשלים של אניאק נמוך במידה ניכרת, הודות לתכנונו המדויק.
אניאק הוכר כאבן דרך בתקן IEEE ב 1987.
אומנה דטום אופטימום
אומנה דטום אופטימום (בלטינית: omne datum optimum, ובעברית: "כל מתנה שלמה", ציטוט מתוך איגרת יעקב) הייתה בולה אפיפיורית משנת 1139 מאת האפיפיור אינוקנטיוס השני שאימצה את "מסדר האבירים העניים של ישו ומקדש שלמה" (הטמפלרים) ונתנה אישור רשמי והגנה למסדר הטמפלרים. נוסף על כך, הבטיחה בולה זו כי כל הביזה שתושג במלחמה במוסלמים תעבור למסדר ופטרה את המסדר ממסים ומתשלום מעשר.
למרות שאומנה דטום אופטימום הייתה בולה חריגה כשלעצמה, באו בעקבותיה הבולות "מיליטס טמפלי" (milites templi) של קלסטינוס הראשון בשנת 1144 ו"מיליטיה דאי" (militia dei) של אאוגניוס השלישי בשנת 1145, שביחד העניקו לטמפלרים מערך רחב של זכויות וזכויות יתר. בין השאר, הותר למסדר לבנות כנסיות משלו, לקבור את מתיו בשטח כנסיות אלו ולאסוף מיסים בנחלות הטמפלרים פעם בשנה. זכויות אלו, התברר בהמשך, היו שנויות במחלוקת.
מלחמת עשרת הימים
מלחמת עשרת הימים (בסלובנית: Desetdnevna vojna) או מלחמת העצמאות של סלובניה (slovenska osamosvojitvena vojna) הייתה מלחמת אזרחים שהתרחשה ב-1991 במשך עשרה ימים. המלחמה התרחשה בין יוגוסלביה לסלובניה, לאחר שהאחרונה, שהייתה אחת הרפובליקות של יוגוסלביה, הכריזה על עצמאותה.
רקע
לאחר מותו של נשיא יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו בשנת 1980, התגבר המתח הפוליטי, האתני, הדתי והכלכלי ביוגוסלביה. בשנת 1989 סלובודן מילושביץ', יו"ר הוועד המרכזי של ליגת הקומוניסטים של סרביה מאז 1986, הפך לנשיא סרביה, הגדולה והמאוכלסת ביותר מבין שש הרפובליקות היוגוסלביות. כאשר מילושביץ' עבר לגבש את השלטון באמצעות ריכוז המדינה, ממשלות הרפובליקות האחרות ביקשו לשחרר את האחיזה המרכזית בשלטון על ידי הפניית כוח חוקתי רב ככל האפשר לכל אחת מהרפובליקות והמחוזות האוטונומיים. שורה של חילוקי דעות בין נציגים נמשכה עד שארבע מתוך שש הרפובליקות קיבלו כל אחת את ההחלטה להשיג עצמאות מיוגוסלביה. בתמיכת גרמניה והוותיקן, סלובניה הייתה בין הרפובליקות ששואפות לעצמאות.
הפעולה הראשונה להגנת עצמאות סלובניה, שאיחדה את האופוזיציה והממסד הקומוניסטי דמוקרטי בסלובניה, בוצעה על ידי כוחות המשטרה הסלובנית, בפעולה בשם Action North בשנת 1989. באפריל 1990 התקיימו בסלובניה הבחירות הדמוקרטיות הראשונות, בהן השתתפו כמה מפלגות, ובהן זכתה קואליציית DEMOS.
ב-23 בדצמבר 1990 קיימה סלובניה משאל עם, שעבר עם 88.5% מכלל הבוחרים התומכים בעצמאות (94.8% מהקולות), עם אחוז הצבעה של 93.3%. ממשלת סלובניה ידעה היטב שהממשלה הפדרלית בבלגרד עשויה לחפש להשתמש בכוח צבאי לביטול המהלך של סלובניה לעבר עצמאות. מיד לאחר הבחירות בסלובניה הודיע הצבא העממי היוגוסלבי על דוקטרינת הגנה חדשה שתחול ברחבי הארץ. תורת עידן טיטו של "הגנת העם הכללי", בה כל רפובליקה קיימה כוח הגנה טריטוריאלי, היה אמור להיות מוחלף על ידי מערכת הגנה מכוונת מרכזית. הרפובליקות יאבדו את תפקידן בענייני הגנה, והמטות הצבאיים שלהם יוכפפו למטה המרכזי בבלגרד.
ממשלת סלובניה התנגדה למהלכים אלו והבטיחה בהצלחה כי רוב ציוד ההגנה הטריטוריאלי הסלובני יישמר מידי JNA. היא גם הכריזה בתיקון חוקתי שהתקבל ב-28 בספטמבר 1990 כי ה-TO שלה יהיה בפיקודו הבלעדי של ממשלת סלובניה. במקביל, ממשלת סלובניה הקימה מבנה פיקודי חלופי סודי, שכונה מבני התמרון של ההגנה הלאומית (Manevrska struktura narodne zaščite, או MSNZ). זה היה מוסד קיים אך מיושן, ייחודי לסלובניה, שנועד לאפשר לרפובליקה להקים מבנה הגנה אד-הוק, בדומה למשמר בית. לכוח היה חשיבות זניחה לפני 1990, עם נשק מיושן ומעט לוחמים. עם זאת, הממשלה בראשות ה-DEMOS הבינה שניתן להתאים את ה-MSNZ כדי לספק ארגון מקביל ל-TO שיהיה בידי ממשלת סלובניה.
כאשר ה-JNA ניסה להשתלט על ההגנה הטריטוריאלית הסלובנית, מבנה הפיקוד של ה-TO הוחלף בזה של ה-MSNZ המקביל. בין מאי לאוקטובר 1990 גויסו בסתר כ-21,000 אנשי הגנה טריטוריאלית סלובנית ומשטרה במבנה הפיקוד של MSNZ, שהממשלה הפדרלית לא ידעה עליו לחלוטין. ממשלת סלובניה ביצעה גם תכנון מפורט של מסע צבאי נגד ה-JNA, שהביא לייצור תוכנית מבצעית וטקטית עד נובמבר 1990 - למעלה משבעה חודשים לפני תחילת הסכסוך.
הסלובנים היו מודעים לכך שלא יוכלו להרתיע את כוחות ה-JNA לתקופה ממושכת. תחת שר ההגנה, ג'יין יאנסה, הם אימצו אסטרטגיה המבוססת על לוחמה אסטרטגית. לפיה, היחידות יבצעו לוחמת גרילה, באמצעות טילי נ"ט ונ"מ כנגד יחידות של ה-JNA. זאת, בהתבסס על ההנחה ששדרות משוריינות יכולות להילכד על ידי השמדת כלי הרכב המובילים והאחוריים בשטח נוח - למשל על דרך הררית צרה שבה היה מקום לתמרון מוגבל - מה שמאפשר להתמודד עם שאר הכוח ביתר קלות. כהכנה לכך, ממשלת סלובניה קנתה באופן סמוי מערכות טילים קלות מספקים זרים, בעיקר טילי נ"מ SA-7 (סטרלה) ומערכת הנ"ט מסוג Armbrust מתוצרת גרמניה. הגישה הסלובנית העדיפה טקטיקות פגע וברח והשהייה תוך הימנעות מעימותים חזיתיים מכיוון שבמצבים כאלה היה קשה מאוד להתגבר על כוח האש העליון של ה-JNA.
הצבא העממי היוגוסלבי
לצבא העממי היוגוסלבי (JNA) תפקיד משמעותי בעולם הפוליטי היוגוסלבי: רבים מקציניו הפכו לאנשי-ממשל והשפעתו על החלטות מדיניות הייתה גדולה. תקציב הצבא היה גדול והוא הקים תעשייה צבאית מפותחת. הצבא כלל יחידות יבשה (כ-165,000 אנשים נכון ל-1991), ים (כ-10,000 אנשים) ואוויר (כ-32,000 אנשים). הכוחות בסלובניה מנו כ-22,000 אנשים. הצבא חולק לארבעה מחוזות צבאיים ביניהם, הרלוונטי למלחמה זו, מחוז 5 בזאגרב, שהיה אחראי על סלובניה ומערב קרואטיה וכלל 4 גייסות.
על פניו לצבא היה כוח עוצמתי: חמוש, מאומן היטב ונייד, אך הוא סבל מציוד מיושן, יכולת תקשורתית לוקה בחסר ומיעוט בציוד תמיכה. שיטת הלחימה של הצבא התאימה במיוחד לשטח פתוח, שהתפרש ביוגוסלביה בעיקר בחלקי המישור הפאנוני, שם עליונותו במבחינת ניידות וכוחו האווירי באו לידי ביטוי. באזורים אורבניים הכוח היה פגיע מאוד, גם עם חימוש טוב בהרבה. האסטרטגיה של הצבא הייתה להשתלט על הגבולות של סלובניה ומשם להתקדם פנימה. הם עשו זאת בצורה מדורגת על ידי תביעת השליטה בגבול תחילה, אחר כך איום בירי, ולבסוף ירי אל עבר מוקד ההגנה הסלובני.
כוחות ההגנה הטריטוריאלית
כוחות ההגנה הטריטוריאלית (TO) ביוגוסלביה הוקמו ב-1968 ונועדו לשמור ברמה המקומית על הרפובליקות. ב-1974, בעקבות החוקה החדשה, החלו הכוחות להיות כפופים למפקדות שברפובליקות, והיו מדווחים לנשיאי הרפובליקות והמחוזות. למרות זאת, ב-1987 הצבא ארגן את עצמו מחדש, והכוחות הוכפפו למחוזות צבאיים פדרליים. בתקופה שלפני המלחמה נעשו מאמצים של המשטר היוגוסלבי להחליש את עוצמת הכוחות, לפגוע בהנהגתם ולפרוק אותם מנשקם. פעולות אלה הצליחו חלקית. הכוחות כללו 6 ארמיות, וביניהן ארמייה 9 בליובליאנה, שהייתה אחראית על סלובניה והייתה כפופה למחוז צבאי מספר 5. בסלובניה מנו הכוחות כ-16,000 אנשים, מספר שהוגבר לכ-35,200 בתקופת המלחמה.
הכוחות צוידו בנשק קל ואומנו ללחימת גרילה. שיטת הלחימה שלהן הייתה שכל יחידה קטנה פועלת ככוח נפרד בקרב, בשיטת פגע וברח. צורת הפעולה של הכוחות התאימה במיוחד לשדה קרב אורבני בעל מערכת כבישים מפותחת, עקב יכולת ההתניידות המוגבלת שלהן. הטקטיקה הסלובנית הייתה למנוע בידוד של המדינה. הם רצו לשמור על שדה התעופה בליובליאנה ועל 35 מעברי הגבול. לכן, עם פרוץ המלחמה חולקו כוחות ההגנה לשבעה מחוזות: מחוזות 2–4 ו-6–8 הופקדו על הגבולות, בעוד שמחוז 5 הופקד על אזור ליובליאנה.
כוחות משטרתיים ואזרחיים
עד 1974 נשלטו כוחות המשטרה ביוגוסלביה על ידי הרפובליקות, שדיווחו לשלטון המרכזי והיו תחת פיקוחו. החל משנה זו, פעלו הכוחות ביתר חופשיות. ב-1991 כללו כוחות המשטרה כ-10,000 אנשים; סיירים, בלשים וכוחות צבאיים למחצה, אשר חולקו ל-13 מחוזות משטרתיים. בנוסף, הכוחות כללו יחידות מיוחדות שנועדו לשמירה ולמלחמה בטרור.
בתקופת המתיחות הוקמו ברחבי סלובניה כוחות פארא-צבאיים אזרחיים; הבולטים שבהם היו כוחות ההגנה העממיים ששמרו על אתרים מרכזיים וכוחות ההגנה האזרחיים שסיפקו סיוע הומניטרי לאוכלוסייה. בנוסף, הוקמו מספר כוחות קטנים מטעם האופוזיציה שפורקו במהרה על ידי המשטרה.
מהלך הקרב
ההחלטה לצאת למלחמה לא באה מהנהגה אזרחית, אלא מהנהגה צבאית מרוחקת שהחליטה שהדבר נחוץ על מנת לשמור על אחדות המדינה. הם הצדיקו את עצמם בעזרת אמירות של ראש הממשלה אנטה מרקוביץ', אשר חשש מפגיעה כלכלית. ב-26 ביוני, גייסות ראשונים של ה-JNA מרייקה (קרואטיה) התקדמו לכיוון מעבר גבול עם איטליה. בדרכם הם נתקלו בהתנגדות אזרחית ספונטנית; התנגדות זו אמנם לא היה בה די על מנת לעצור את השיירות המשוריינות, אך למעשה המחישה את אופייה של ההתנגדות האזרחית לכל אורך המלחמה. בצהרי היום, הירייה הראשונה נורתה על ידי קצין JNA על מנת להרתיע את המפגינים הסלובנים. בניגוד להסכמים מהתקופה שלפני המלחמה, קרואטיה לא באה לעזרת סלובניה ופתחה במלחמת עצמאות רחבת-יריעה. הקבינט הקרואטי החליט לדחות את הקונפליקט.
ראשית המלחמה
שלושת הימים הראשונים אופיינו במפגן כוח של הצבא היוגוסלבי. במקום להתקדם ישירות אל הגבולות הם חצו את המדינה במטרה להפעיל לחץ על ההנהגה הסלובנית, אך השיגו בדיוק את ההפך. הסלובנים הפכו להחלטיים יותר במטרתם והחלו לתקוף את הפולשים. בשעות המוקדמות של 27 ביוני חצו שיירות ראשונות של כלי רכב משוריינים את הגבול, והתקדמו אל נקודות אסטרטגיות במרכז המדינה. על מנת להתקדם פנימה תקפו מטוסי קרב נקודות מפתח הגנתיות, בעוד שמסוקי תובלה הנחיתו כוחות לפני קו ההתקפה. במספר דרכים הוקמו בריקדות מאולתרות על ידי אזרחים, והכוחות הסלובנים הגנו על הדרכים הראשיות; במספר התנגשויות נהרגו בודדים ונלקחו עשרות שבויים יוגוסלבים. הסלובנים השמידו או השתלטו על מספר טנקים והליקופטרים בודדים הופלו. קרב מרכזי שלא הוכרע ביום ההוא התרחש בשדה התעופה.
במהלך הלילה גיבשו הכוחות הסלובנים תגבורת וניצלו אותה למען שחרור הגבולות שנכבשו. מרבית המאבק ביום השני למלחמה היה במתרסים. ה-JNA ריכז את כוחותיו בפריצתם ובהתקדמות לבירה, ללא הצלחה מרובה: הוא איבד כמות גדולה של שריון ונאלץ להשתמש בסיוע אווירי שהביא למות אזרחים. פעולה זו עלתה להם בגבולות רבים אשר נכבשו מחדש על ידי הסלובנים. הקרב בשדה התעופה הפך לאינטנסיבי יותר וכך הלחץ על החיילים היוגוסלבים גבר. בסוף היום ה-JNA נאלץ להכריז על הפסקת אש.
התקדמות סלובנית
במהלך הלילה הצליחו נציגים משני הצדדים בתוספת נציגים מהאיחוד האירופי להגיע להסכמים מסוימים, אולם אי-הבהירות שלהם הובילה להמשך הלחימה. בשדה התעופה נכנעו הכוחות היוגוסלבים. מספר התקפות סלובניות על שיירות הובילו לכניעה מרובה של החיילים ולהשתלטות על מספר טנקים. בשעות הערב הפרלמנט הסלובני החליט על קבלת כל הסכם שלום שלא יוביל לפגיעה בעצמאותם.
ביום למחרת המשיכו הסלובנים בהתקדמותם וגרמו לכניעה נרחבת של ה-JNA. מחוץ לסלובניה, היוגוסלבים הרכיבו כוחות חדשים והתכוננו למתקפה חדשה. המשטר היוגוסלבי הצהיר על אולטימטום וזה נדחה על ידי המשטר הסלובני.
לאחר יום שקט, ב-2 ביולי המשיכו הכוחות הסלובנים לתקוף את היחידות היוגוסלביות שנשארו במדינה, בהצלחה מרובה. כוחות התגבורת שנשלחו נאלצו לחזור חזרה עקב כמות גדולה של אבדות. גבולות רבים נכבשו בחזרה ומרבית השיירות נוטרלו. ביום המחרת המשיכה המגמה ועד סופו הסלובנים השתלטו על כל הגבולות. המשטר היוגוסלבי הסכים להפסקת אש. עד השעות האחרונות שלפני כניסת הפסקת האש לתוקף, סלובנים השפילו, בזזו ואף פגעו בקציני JNA בכפר גורניה רדגונה (Gornja Radgona).
סיום המלחמה
הכוחות הפדרליים החלו לחזור לבסיסיהם, ולמעט מספר תקריות השקט נשמר. ב-7 ביולי נפגשו נציגים סלובנים, קרואטים, סרבים ונציגי המשטר בתיווך אירופאי באיי בריוני. ההסכם, שנקרא בהמשך "הסכם בריוני", הביא למורטוריום של שלושה חודשים לעצמאות סלובניה, ולהכרה בבדלנות של המשטרה ושל הכוחות הסלובנים. ההסכם, אשר הוכן בהאג על ידי מועצת הקהילה האירופית, הסדיר סוגיות הנוגעות לגבולות המדינה העצמאית העתידית ולהחלפת שבויי המלחמה. כמו כן, הוא קבע הנחיות לכוח המשקיפים שנשלח לאזור. הכוח, שנקרא בשם משימת הפיקוח של הקהילה האירופית (ECMM), הצליח במשימתו לשמור על השקט בסלובניה. החיילים האחרונים עזבו את סלובניה ב-26 באוקטובר באותה שנה.
תוצאות והשפעה
להלן הנתונים של כמות האבדות ב-72 הקרבות שהתרחשו במלחמה:
המלחמה הסתיימה בניצחון מוחץ סלובני, יוגוסלביה הפסידה בעיקר בגלל הערכה מוטעית של הכוח הסלובני. בנוסף, גם בעקבות רשלנות בפרוץ המלחמה, שהתבטאה בחוסר התכוננות ראויה, ובשל מורל ירוד בקרב החיילים. הסביבה האורבנית שבה התקיימו מרבית הקרבות, הייתה אידיאלית לכוחות הגרילה הסלובנים, ולא מתאימה לכוחות הכבדים הצבאיים. התוצאה המשמעותית ביותר של המלחמה היא הקמתה של רפובליקת סלובניה, שהפכה לימים להיות למדינה דמוקרטית ליברלית החברה בגוש האירו ובנאט"ו. כוחות ההגנה הסלובנים הפכו לכוחות המזוינים של סלובניה.
ההתערבות הבינלאומית המהירה אמנם הצליחה והיוותה תקדים של מדיניות התערבות בקונפליקטים, אך הצלחתה לא נמשכה במלחמות יוגוסלביה העתידות לבוא. אף על פי שרק מעט הוסכם, וחותמי ההסכם פירשו מאוחר יותר את הנאמר בו בצורות שונות, הסכם בריוני ביסס את האינטרס של הקהילה האירופית באזור. הלאומנים הסרבים פרשו בשלב מוקדם של השיחות, ולמעשה לא היוו צד בהסכם. הקהילה האירופית נכשלה, כיוון שלא ראתה בכך שינוי אסטרטגיה סרבי. בניגוד לסלובניה, קרואטיה והמשטר הפדרלי, הם לא היו מפסידים דבר מכישלון השיחות או מפרישה של האירופים. בתמורה לאי-התנגדותם של הסרבים לפרישת סלובניה, מילאן קוצ'אן הביע הבנה לרעיון "סרביה הגדולה". במהלך המלחמה הפרה קרואטיה את הבטחתה לסייע לסלובניה, דבר שהוביל לחוסר שיתוף פעולה עם הסלובנים במלחמת העצמאות של קרואטיה. כישלון ההנהגה הצבאית היוגוסלבית במלחמה זו ומאוחר יותר בקרואטיה, הוביל לחילופי תפקידים: ולקו קאדייביץ' ובלאגויה אג'יץ' אולצו לפרוש ב-1992.
השימוש האירופי במדיה על מנת לעצב דעת-קהל במלחמה נחשב לפורץ דרך (הצגת הסלובנים כקתולים-אירופיים דמוקרטים ואת הסרבים כאורתודוקסים-מזרחיים קומוניסטים).
חדשות היום הזה (תוכנית טלוויזיה)
חדשות היום הזה הייתה תוכנית אקטואליה ישראלית ששודרה בערוץ 20 בין מאי 2017 לנובמבר 2018. מנחה התוכנית היה אמיר איבגי, כשפעם בשבוע החליפו אותו ליטל שמש או נועם אמיר.
היסטוריה
התוכנית עלתה לשידור ב-28 במאי 2017, בהגשת אמיר איבגי, אשר עזב זמן קצר קודם לכן את תאגיד השידור הישראלי על רקע פיצול התאגיד. מאז מאי 2017 משודרת התוכנית בימים א'-ה' ב-23:00, ואורכה כ-40 דקות.
התוכנית כוללת טור דעה אישי של המנחה, ראיונות ושיחות עם כתבי הערוץ.
ב-11 ביוני 2018 פורסם כי התוכנית צפויה לזוז לשעה 18:00 בערב, ואת מקומה בשעה 23:00 תתפוס תוכנית סיכום היום בהגשת ליטל שמש. ב-29 ביולי עברה התוכנית לשעה 18:15.
ב-8 בנובמבר ירדה התוכנית מהאוויר בשל נתוני רייטינג נמוכים ואת מקומה תפסה "כולם ב-20" המשודרת בשעה 18:00.
החזית הלאומית של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית
החזית הלאומית של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (בגרמנית: Nationale Front der Deutschen Demokratischen Republik) הייתה ברית של מפלגות לווין ותנועות המונים ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית שנשלטה על ידי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, אשר התמודדה בבחירות לפרלמנט המזרח-גרמני, הפולקסקאמר ("תא העם").
המטרה של החזית הלאומית הייתה לתת רושם שגרמניה המזרחית הייתה דמוקרטיה אשר נשלטת על ידי קואליציה רחבה. למעשה, כל המפלגות ותנועות ההמונים היו משועבדות למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה והיו חייבות לקבל באופן רשמי עליהן את התפקיד המנהיג שלה כתנאי לקיומן. בבחירות לבוחרים הייתה רק אופציה אחת, הסכמה או דחייה של רשימה יחידה "מאוחדת" של מועמדי החזית הלאומית. שתי מפלגות לווין היו עצמאיות בעבר ושתיים אחרות נוסדו בתמרוץ מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה. חברי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ברשימה היו תמיד הרוב מכיוון שרבים מחברי תנועות ההמונים היו גם חברים במפלגה.
בשבועות הקודמים לנפילת חומת ברלין (נובמבר 1989), כמה פוליטיקאים לא ממפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה החלו באופן הדרגתי לבקר את הדומיננטיות של המפלגה. החזית התפרקה בפברואר 1990, חודש לפני הבחירות החופשיות הראשונות בגרמניה המזרחית.
היסטוריה
החזית הלאומית הייתה ממשיכת דרכו של "הבלוק הדמוקרטי" אשר נוסד בשטח הכיבוש הסובייטי החזית עצמה נוסדה ב-30 במרץ 1950. היא פעלה דרך יצירת יחס יציב וכללי של חלוקת כיסאות (בין מפלגות החזית וארגוני ההמונים אשר נשלטו על ידי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה) אשר נשלח בצורה של רשימה יחידה של מועמדים בכל בחירות לפולקסקאמר. המושבים בפולקסקאמר ניתנו על בסיס של מכסה מאשר על בסיס קולות. מכיוון שלבוחרים הייתה רק האפשרות של אישור או דחיית הרשימה בבחירות "לא כל-כך סודיות", הרשימה "זכתה" עם תמיכה אנונימית "רחבה".
אף על פי שלהלכה בלבד זאת הייתה קואליציה מבוססת ורחבה, במציאות מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה הייתה המפלגה היחידה עם כח אמיתי. בכך שהמפלגה הבטיחה את הרוב הקומוניסטי ברשימות, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה הרכיבה מבעוד מועד את הרכב הפולקסקאמר.
ב-1950 ו-1951, הדחייה הציבורית של הרשימה על ידי כמה פוליטיקאים גרמניים נגמרה בכליאה של כמה מהם על "דחיית החוק האלקטורלי של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית" (למשל, מנהיג המפלגה הליברל-דמוקרטית, גותר סטמפל). אף על פי שמפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה נהייתה מפלגה סטליניסטית "מהסוג החדש" ביצירת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, המפלגות האחרות ב"קואליציה" לא התרפסו באופן מוחלט כל הזמן לפקודת המפלגה. עם זאת, החברים האמיצים יותר של המפלגות המרכיבות הודחו, והמפלגות כולן נהיו שותפות נאמנות של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה. עד לזמן זה, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה כבר הספיקה לטהר כמה מחבירה בעלי קו המחשבה העצמאי גם כן. לחזית בנקודה זו היו מאפיינים דומים לארגונים דומים בגוש המזרחי. בשלושת העשורים הבאים, המפלגות המינוריות נאלצו לקבל את "התפקיד המנהיג" של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה כתנאי לקיומן ההמשכי.
ב-1 בדצמבר 1989, החזית איבדה מכוחה כאשר הפולקסקאמר מחק את ההתניה של חוקת גרמניה המזרחית שנתנה מונופול כח למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה. ארבעה ימים לאחר מכן, האיחוד הנוצרי-דמוקרטי והמפלגה הליברל-דמוקרטית, עזבו את החזית. ב-16 בדצמבר מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה אשר הפכה למפלגה סוציאליסטית דמוקרטית, עברה רפורמה לתוך מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי. ב-20 בפברואר 1990, התיקון לחוקה אשר ציין את החזית הוסר מהחוקה.
נמרוד אלוני
נמרוד מרדכי אלוני (נולד ב-15 בפברואר 1956) הוא פרופסור לפילוסופיה של החינוך במכללת סמינר הקיבוצים.
ביוגרפיה
אלוני נולד בשנת 1956 וגדל בכפר שמריהו. הוא בנם של ראובן ושולמית אלוני, אח לדרור אלוני ולאודי אלוני. ב-1978 החל אלוני בלימודי חינוך ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, אותם סיים ב-1982. במהלך הלימודים, היה פעיל בתנועת הסטודנטים היהודית-ערבית קמפו"ס, ואף היה מועמדה לתפקיד יו"ר הסתדרות הסטודנטים בבחירות 1980.
בין השנים 1982 ל-1984 השלים תואר שני בחינוך, ובין השנים 1983 ל-1985 תואר שני M.PHIL בפילוסופיה, שניהם באוניברסיטת קולומביה. בשנת 1987 סיים לימודי דוקטורט בפילוסופיה של החינוך, גם כן באוניברסיטת קולומביה.
אלוני משמש כמרצה לפילוסופיה של החינוך המופקד על קתדרת אונסק"ו לקידום החינוך ההומניסטי במכללת סמינר הקיבוצים וכן כראש המכון למחשבה חינוכית שם. בעבר לימד כמרצה אורח באוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת מונטקלייר בניו ג'רזי ובאוניברסיטת קונקורדייה במונטריאול. הוא גם מנהל תחום האתיקה החינוכית במרכז לאתיקה בירושלים.
פרסומיו האקדמיים מתמקדים בתחומי החינוך ההומניסטי, אתיקה וחינוך, דמוקרטיה וחינוך, והחל משנת 2020 בתחום החדש והמתפתח של אקו-הומניזם. לצד כתיבתו האקדמית פרסם למעלה ממאה מאמרי דעה בעיתונות היומית בענייני חינוך, תרבות וחברה.
אלוני הוא היושב-ראש והמייסד של עמותת חמ"ה (חינוך ממלכתי הומניסטי), שמטרתה לקדם ולהנחיל את ערכי החינוך ההומניסטי במערכת החינוך הישראלית. הוא משמש כעורך הראשי של הוצאת הספרים וכתבי העת של מכללת סמינר הקיבוצים, ובכלל זה "גילוי עת" ו"החינוך וסביבו".
בשנת 2004 קיבל את אות "אביר איכות השלטון" מהתנועה למען איכות השלטון בישראל ובשנת 2005 קיבל את פרס החינוך של העיר תל אביב-יפו על הצטיינות אקדמית ותרומה לחינוך.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
צעדות המוות בשואה
צעדות המוות בשואה (בגרמנית: Todesmärsche) הוא הכינוי שניתן על ידי אסירי מחנות ריכוז והשמדה של גרמניה הנאצית לצעדות מוות, שהיו הצעדה כפויה ממחנות ריכוז והשמדה ליעדים אחרים. הכינוי אומץ על ידי ההיסטוריונים וחוקרי השואה להובלת שיירות אסירים למרחקים גדולים תחת שמירה כבדה ובתנאים לא-אנושיים, במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה. במהלך צעדות המוות נרצחו רבים מהאסירים על ידי שומריהם, ורבים אחרים מתו כתוצאה מהתנאים הקשים.
צעדות מוות בראשית המלחמה 1943–1939
צעדת המוות הראשונה יצאה ב-1 בדצמבר 1939 מהעיר חלם, פולין. בצעדת המוות השתתפו כאלפיים גברים יהודים מחלם וכאלפיים גברים יהודים מהרוביישוב. רובם נרצחו.
צעדת מוות נוספת אורגנה על ידי האס אס בינואר 1940 בפולין הכבושה. במחנה השבויים ליפובה (Lipowa) שבלובלין נמצאו שבויי הצבא הפולני שנשבו בעת הפלישה הגרמנית לפולין. ביום ראשון, 14 בינואר, הופרדו כ-800 שבויי מלחמה יהודים מיתר השבויים, ובמשך מספר ימים הוצעדו בליווי פלוגת אס אס רכובה לביאלא פודולסק, מרחק של כ-100 ק"מ. לכל אורך הדרך נרצחו מאות מן השבויים, ובסופה שרדו עשרות אחדות של שבויים שהגיעו ביום האחרון לביאלא פודולסק.
ביוני 1941 החלה הפלישה הגרמנית לברית המועצות (מבצע ברברוסה) ומאות אלפי שבויים סובייטים הועברו על ידי הגרמנים ברחבי השטחים שנכבשו, כאשר רבים מהם נרצחים בדרכים או בגאיות ההריגה. בחודשים יולי-אוגוסט הועברו רבבות מיהודי בסרביה ובוקובינה בצעדות מוות לטרנסניסטריה, אלפים מהם נרצחו על ידי הגרמנים ומשתפי הפעולה הרומנים בדרכם לשם.
עם חיסול הגטאות במזרח אירופה (1942-1943), נערכו עשרות צעדות מוות, שבהן הוצעדו היהודים מגטאות קטנים לגטאות גדולים או לנקודות איסוף בדרכם למחנות המוות. רבים מהם נרצחו על ידי החיילים הגרמנים ומשתפי הפעולה המקומיים.
צעדות המוות באפריל-דצמבר 1944
באביב ובקיץ של 1944, בעת שבמזרח התנהלה המתקפה הגדולה של הצבא האדום (האופנסיבה הרוסית) ובמערב התבצעה הנחיתה הגדולה של בעלות הברית, פתחו הגרמנים בצעדים לפינוי מחנות ריכוז והשמדה שעמדו בסכנת נפילה בידי הצבא האדום. בשלב הראשון פונו המחנות בפולין ובארצות הבלטיות, כאשר הפינוי התבצע בעיקר על ידי רכבות או אוניות (בפינוי מחנה הריכוז קיזרולד), אך חלק מן האסירים פונו מן המחנות בצעידה רגלית. זמן קצר לאחר מכן, החל גל עצום של מסעות מוות בכל מרחבי הכיבוש הגרמניים.
ארלינגטון (טקסס)
ארלינגטון (באנגלית: Arlington) היא עיר במחוז טראנט שבמדינת טקסס, ארצות הברית. זו העיר השביעית בגודלה בטקסס וה-50 בארצות הברית כולה, עם 394,266 תושבים (נכון למפקד האוכלוסין של ארצות הברית 2020). העיר נמצאת כ-20 קילומטר מזרחית ממרכז העיר פורט וורת' וכ-32 ק"מ מערבית למרכז העיר דאלאס, ויחדיו יוצרות שלוש הערים מטרופלין.
צעדות המוות בשואה
צעדות המוות באפריל-דצמבר 1944
מחנה ההשמדה הראשון שפונה היה מיידנק, הפינוי החל ב-1 באפריל 1944 ונמשך ברציפות עד לשחרורו ב-22 ביולי על ידי הצבא האדום. אלפי אסירים פונו לאושוויץ, שטוטהוף, בוכנוואלד, גרוס-רוזן, זקסנהאוזן ומחנות קטנים נוספים במערב פולין. אחרוני המפונים, כ-1,000 אסירים, פונו מן המחנה בצעדה מבוהלת שעות ספורות לפני כניסת הצבא האדום. רובם נרצחו ונהרגו במהלך המסע ובסופו הגיעו לאושוויץ 451 אסירים מתוך ה-1,000 שיצאו. בשל נסיגתם החפוזה, לא הספיקו הגרמנים לחסל את רוב מסמכי המחנה ואת מתקני ההשמדה שפעלו בו. ביום השחרור היו במיידנק כ-2,500 אסירים - עדות חיה לזוועות שהתחוללו במחנה במשך שנות קיומו.
ארלינגטון (טקסס)
בעיר מספר מוקדי משיכה ציבוריים: אוניברסיטת טקסס בארלינגטון, קבוצת הבייסבול טקסס ריינג'רס, אצטדיון AT&T המקורה עם 80,000 מקומות ישיבה, מרכז ארגון מנסה בארצות הברית ופארק השעשועים סיקס פלאגס המקורי - "סיקס פלאגס אובר טקסס".
העיר נוסדה באופן רשמי בשנת 1876, אם כי התיישבות אירופאית במקום החלה כבר בשנות ה-40 של המאה. בשנת 1925 הוערכה האוכלוסייה ב-3,031 תושבים והגיעה ל-4,000 לפני מלחמת העולם השנייה. פתיחת מפעל של ג'נרל מוטורס בעיר גרם לזינוק באוכלוסייה בין השנים 1950–1990, עם אחוז גידול האוכלוסייה מהגבוהים ביותר בארצות הברית כולה. הגידול נמשך, אם כי בקצב מתון יותר, עד ימינו.
צעדות המוות בשואה
צעדות המוות באפריל-דצמבר 1944
ב-28 ביולי 1944 פונה המחנה שהוקם על חורבות גטו ורשה (השתייך לרשת מחנות מיידנק והכיל אסירים יהודים בעיקר מיוון והונגריה) ו-3,600 מתוך 4,400 אסיריו הוצעדו לעבר קוטנו (Kutno), מרחק 130 ק"מ. הגרמנים לא סיפקו מזון לאסירים לכל אורך הדרך ואף לא איפשרו להם להתעכב על מנת לשתות מים. כל מי שכוחותיו לא עמדו לו ופיגר אחר האחרים נורה על ידי הגרמנים. כ-1,000 אסירים נרצחו במהלך המסע לקוטנו. עם הגיעם לקוטנו הועמסו האסירים על רכבות משא, כ-90 בקרון. מאות מן האסירים מתו במהלך הנסיעה וב-9 באוגוסט 1944 הגיעו למחנה הריכוז דכאו פחות מ-2,000 אסירים מכלל אלו שיצאו לדרך.
ארלינגטון (טקסס)
גאוגרפיה
ארלינגטון שוכנת בצפון טקסס, ברום של מעט פחות מ-200 מ'. נהר טריניטי ויובלו נחל ג'ונסון זורמים בתחומיה. שטחה הכולל של העיר הוא כ-258 קמ"ר, וצפיפות האוכלוסייה נמוכה יחסית, פחות מ-1500 נפש לקמ"ר.
צעדות המוות בשואה
צעדות המוות באפריל-דצמבר 1944
ב-8 בנובמבר 1944 החלה בבודפשט אחת מצעדות המוות הגדולות ביותר שידעה המלחמה, כ-80,000 יהודים נשלחו במסע רגלי מערבה לכיוון הגבול ההונגרי - אוסטרי כשאנשי משמר, בעיקר ז'נדרמים ואנשי צלב החץ ההונגרים מלווים אותם. אלפי יהודים נורו למוות באותה צעדה ואלפים אחרים מתו כתוצאה מהרעב, הקור והמחלות שתקפו אותם. עם זאת, אלפי יהודים ניצלו מהצעדה הודות לפעילותם הנמרצת של דיפלומטים זרים (ראול ולנברג השוודי, קרל לוץ השווייצרי ואחרים), שהוציאו יהודים משורות הצועדים, העניקו להם תעודות חסות וליוו אותם בחזרה לבודפשט. מגבול אוסטריה עשו השיירות את דרכן, תחת ליווי האס. אס. למפעלי תעשייה כעובדי כפייה ולמחנות הריכוז השונים (מרביתם לדכאו ומאוטהאוזן). צעדה גדולה זו מתוארת כאמור בערך מורחב: צעדות מוות בודפשט-הדיאשהאלום (סתיו 1944).
במהלך חודשיה האחרונים של שנת 1944 פונו עשרות תתי-מחנות קטנים מיושביהם והללו הועברו למחנות המרכזיים באותו האזור. במסגרת אותם פינויי מחנות ונוכח התקדמות הרוסים במזרח, פונו בדצמבר של אותה שנה גם כ-200 נשים יהודיות ממחנה המשנה שטיינורט למחנה המשנה לנשים פרושץ'-גדנסקי. על אותו פינוי סיפרה מינה לויפגרבן:
ארלינגטון (טקסס)
גאוגרפיה
האקלים הוא אקלים סובטרופי גשום, הקיץ חם ולח, עם טמפרטורות שמגיעות עד ל-35 מעלות באופן טיפוסי. החורף מתון, הטמפרטורה בחודש הקר ביותר, ינואר, אינה יורדת בדר"כ מתחת לאפס. החודש הגשום ביותר הוא מאי אך גשם בכמות משמעותית יורד בכל חודשי השנה, וסך המשקעים השנתי הממוצע היא 1007 מ"מ. העיר נפגעת לעיתים מסופות טורנדו.
דמוגרפיה
במפקד האוכלוסין של 2010 נמנו בעיר 365,438 תושבים, גידול של כ-10% לעומת המפקד הקודם ב-2000, ב-133,072 משקי בית. כ-59% מן התושבים היו לבנים, 18.8% אפריקנים אמריקנים, כ-6.8% אסייתים, 3.3% משני גזעים או יותר וכ-12% ממוצא אחר. היספנים, מכל גזע, היוו 27.4% מן האוכלוסייה. הגיל החציוני היה 32, צעיר ב-5.2 שנים מן הממוצע הארצי.
צעדות המוות בשואה
צעדות המוות ב-1945
ב-12 בינואר פתחו הכוחות הרוסים במתקפתם הסופית על גרמניה ומספר ימים לאחר מכן החל פינוים של יתר מחנות הריכוז שעוד נותרו בפולין.
ארלינגטון (טקסס)
דמוגרפיה
ההכנסה החציונית למשק בית ב-2011 נאמדה ב-$50,655, בדומה לארצות הברית כולה.
במפקד האוכלוסין של 2020 מנתה אוכלוסיית העיר ב-394,266 נפש.
ספורט
בעיר שוכנים כמה אצטדיוני ספורט גדולים ופועלים בה מספר מועדוני ספורט מקצועני. קבוצת הבייסבול טקסס ריינג'רס עברה לעיר ב-1972 ואצטדיון גלוב לייף הוא אצטדיון הבית שלה. ב-2013 העסיק המועדון 1,881 עובדים בארלינגטון, והיה המעסיק התשיעי בגודלו.
צעדות המוות בשואה
פינוי רשת מחנות אושוויץ-בירקנאו
האסירים הובלו במסע רגלי מזורז לוודז'יסלאב ומשם הועברו ברכבות משא למחנות שונים (גרוס-רוזן, בוכנוואלד, דכאו ומאוטהאוזן). יותר מכ-15,000 אסירים נרצחו ונהרגו באותו המסע.
ארלינגטון (טקסס)
ספורט
מתחם אצטדיון AT&T שנחנך סמוך לאצטדיון הבייסבול של הריינג'רס ב-2009, בעלות של 1.15 מיליארד דולר, הוא אחד הגדולים והיקרים בארצות הברית. המתחם כולל מתקני פוטבול, כדורסל, כדורגל, איגרוף, ספורט מוטורי, רודיאו וענפים נוספים, ונערכים גם הופעות מוזיקה ואירועי בידור. תושבי העיר הצביעו בעד העלאת מיסים עירוניים שונים כדי לממן את חלקה של העירייה בבנייתו. האצטדיון משמש כאצטדיון הבית של הדאלאס קאובויס, קבוצת הפוטבול מה-NFL, וכן נערכו בו מספר אירועי ספורט לאומיים כגון משחק האולסטאר של ה-NBA והסופרבול.
חינוך
אוניברסיטת טקסס בארלינגטון היא השלישית בגודלה בטקסס, ולמדו בה 40,000 סטודנטים ב-2016. מלבדה קיימים בעיר כמה מוסדות חינוך על-יסודי פרטיים, ומכללה קהילתית.
צעדות המוות בשואה
פינוי רשת מחנות אושוויץ-בירקנאו
פינוי רשת מחנות אושוויץ-בירקנאו נמשך עד לשבוע האחרון של ינואר 1945. לאחר פינוי המחנות המרכזיים (אושוויץ, בירקנאו ואושוויץ-מונוביץ), נמשך פינוים של תתי-המחנות הרבים של אושוויץ הפזורים ברחבי שלזיה עילית. בכמה מן המקרים, במקומות עבודה קטנים שבהם היו רק כמה עשרות אסירים, נמלטו אנשי הצוות הגרמנים והשאירו את האסירים לנפשם. באחת היחידות החיצוניות של רשת המחנות הושארה קבוצה כזו שמנתה כ-100 אסירים, לרוע מזלם עברה במקום קבוצת אנשי אס אס שהייתה בדרכה לנוס מערבה ומשנתקלו באסירים רצחו אותם עד לאחרון שבהם.
ארלינגטון (טקסס)
תחבורה
התחבורה בארלינגטון מבוססת כמעט בלעדית על הרכב הפרטי. ארלינגטון הייתה במשך שנים רבות העיר הגדולה ביותר בארצות הברית ללא מערכת תחבורה ציבורית. בשנים 1980 עד 2013 דחו הבוחרים בעיר שלוש הצעות להפעיל בה קווי תחבורה ציבורית. בשנת 2013 החל ניסוי במערכת תחבורה ציבורית מצומצמת בגודלה, בת קו אחד בלבד, שנמשך כשנתיים. בדצמבר 2017 החל לפעול בחלק מן העיר שירות של תחבורה שיתופית לפי דרישה, שמפעילה חברת ויה (Via). בשנה הראשונה לפעילותו נמנו בו 85,000 נוסעים. העירייה והשלטון הפדרלי מממנים את השירות ב-1.8 מיליון דולר לשנה, ועלות נסיעה בודדת היא 3 דולרים. בתום שנת פעילות חודש החוזה עם החברה לשנה נוספת וצי כלי הרכב גדל מ-13 ל-15.
צעדות המוות בשואה
פינוי רשת מחנות אושוויץ-בירקנאו
לאחר הפינוי נותרו באושוויץ כ-2,000 אסירים (מרביתם חולים שלא יכלו לצאת עם השיירות) שלמרבה הפלא לא חוסלו על ידי הגרמנים על אף שאסירים אלו עתידים להיות הראשונים שימסרו לחוקרי הצבא האדום עדות על שהתרחש במחנה. אחד מהחולים שנותרו במחנה היה פרימו לוי, שתיאר את השבוע הקשה שעבר עליהם עד בואם של הרוסים:
דגל גליסיה
דגל גליסיה הוא דגלה של הקהילה האוטונומית הספרדית גליסיה. עיצובו הוא דגל לבן עליו פס אלכסוני כחול מפינתו השמאלית העליונה עד לפינתו הימנית התחתונה, כאשר בגרסתו המדינית של הדגל מוטען במרכזו סמל הקהילה האוטונומית.
היסטוריה
עיצובו של הדגל נשען על דגלה הימי של עיר הנמל הגליסית א קורוניה. במרוצת המאה ה-19 היוותה א קורוניה את הנמל העיקרי לגליסיאנים הרבים אשר היגרו ליבשת אמריקה, ולקחו עימם את דגל העיר בחושבם כי זהו דגלה של גליסיה.
תיאור זה פורסם ב-1898 בעיתון "אל אקו דה גליסיה" (El Eco de Galicia) בהוואנה, קובה.
צלב אנדראס הקדוש
עיצוב דגלה של א קורוניה ושל גליסיה היה עיצוב צלב אנדראס הקדוש בצבע כחול על רקע לבן (היפוך צבעיו דגל סקוטלנד). אנדראס הקדוש עודנו אחד מהקדושים הפופולריים ביותר בגליסיה ודגלו היה משותף לאזורים רבים. בשנת 1891 הגיש הצי הרוסי הקיסרי בקשה לשלטונות העיר בדרישה לשנות את דגלה הימי של העיר - שהיה דומה לדגל הצי (אנדראס הוא גם הקדוש המגן של רוסיה) ודגלים זהים שכאלה גרמו לבלבול בין שני הציים. בעקבות בקשה זו הושמט אחד מהפסים של הצלב והתוצאה הייתה דגל לבן בעל פס אלכסוני אחד.
הדגל המדיני
הדגל המדיני הוא הדגל הרשמי של הקהילה ויש להניפו בכל האירועים הרשמיים בגליסיה וברשויות המקומיות בתוכה.
צעדות המוות בשואה
פינוי רשת מחנות אושוויץ-בירקנאו
ב-27 בינואר 1945 שחרר הצבא האדום את אושוויץ.
ממחנה הריכוז שטוטהוף ינואר 1945
התקדמות הרוסים במזרח המשיכה לתת את אותותיה, וב-22 בינואר 1945 הוציא מפקד מחנה הריכוז שטוטהוף, פאול ורנר הופה, פקודה הכוללת הוראות מפורטות לפינוי המחנה. על פי הפקודה, הפינוי היה עתיד להתחיל ב-25 בינואר בשעה 06:00. עוד נאמר כי במחנה יושארו החולים אשר אינם מסוגלים להתפנות בכוחות עצמם. הופה מינה את מפקד המשמר, תיאודור מאייר, למפקד הפינוי ולאחראי על ארגונו ולצדו מונו קצין נוסף ואחד מרופאי המחנה, ד"ר לאוב, שמילא תפקיד חשוב בארגון הפינוי בהתחשב בכך שהחולים שאינם יכולים להתפנות היו צריכים להישאר במחנה. הפקודה מפרטת גם את מסלול הפינוי שנקבע בכיוון כללי מערב, לכיוון העיירה למבורק (Lebork). בפקודה הובאו נתונים נוספים, כגון מספר טורי האסירים שייצאו את המחנה, מספר השומרים המלווים ודרכי ההצטיידות. הפקודה גם מבארת את הנוהל לטיפול בגופות האסירים שימותו במהלך הצעדה - יש להעבירן לקבורה בצורה מרוכזת ולדווח על כך למפקד הפינוי, מאייר.
ב-25 בינואר 1945 בשעה 04:00 לפנות בוקר הוצאו האסירים לרחבת המסדרים ועל פי פקודה מסודרת הוצעדו אל מחוץ למחנה בטורים שחולקו לפי ה"בלוקים" שבהם שכנו בזמן שהותם במחנה, כל אסיר קיבל לפני צאתו 500 גרם לחם ו-120 גרם מרגרינה.
התכנון המקדים המדויק נועד להקל על המורכבות הלוגיסטית הכרוכה בפינוים של 46,331 אסירים (מהם כ-35,000 יהודים) מהמחנה הראשי ועוד 22,521 אסירים (מהם כ-18,000 יהודים) ממחנות המשנה. לאמיתו של דבר, התכנון המקדים לא הורגש במחנות המשנה מאחר שפקודתו של הופה התעלמה מהם לחלוטין. הדוגמה הקיצונית ביותר למנת חלקם של אסירי אותם מחנות הייתה ברשת מחנות המשנה שבאזור קניגסברג (Kenigsberg). בין 15 ל-20 בינואר פונו כ-7,000 אסירים, כולם יהודים, ממחנות האזור ורוכזו במחנה קניגסברג. התקדמות החזית, שסגרה בפניהם את נתיב הנסיגה בדרך היבשה, ואובדן הקשר עם המחנה הראשי, הם אלו שככל הנראה הובילו את פיקוד האס אס המקומי להחליט על הובלת האסירים למכרה נטוש בקרבת פלמניקן (Palmnicken) שלחוף הים הבלטי ושם לנסות ולחסלם על ידי שימוש בחומר נפץ או באמצעות הזרמת גז רעיל, החלטה שבסופו של דבר לא יצאה לפועל. יציאתם של האסירים מהמחנה, נתנה את האות לתחילתו של מסע רצח רצוף שהתנהל בשלג הכבד ובקור העז, האסירים נורו על ידי השומרים ללא הבחנה ובמשך עשרת ימי המסע נרצחו למעלה מ-700 אסירים. ב-31 בינואר הגיעו האסירים לפלמניקן, שם הריצו אנשי האס אס את האסירים הימה, וקצרו בהם במכונות ירייה. ידוע על 33 ניצולים בלבד מאותו טבח נורא.
ממחנה גרוס-רוזן פברואר 1945
שיכונם הזמני של אלפי האסירים שפונו מערבה במחנה גרוס-רוזן ושימושו כתחנת מעבר לאסירים שפונו מאושוויץ, גרמו לכך שהצפיפות ששררה במחנה בסוף ינואר ובתחילת פברואר 1945 הפכה לבלתי נתפסת: בצריפי המחנה, שבדרך כלל הכילו 100–200 אסירים, שוכנו כעת 300–400 אסירים, ובמספר צריפים נדחסו מעל ל-1,500 אסירים. רק ב-6 בפברואר התקבלו במפקדת המחנה הוראות באשר לפינוי האסירים, ובתוך כיומיים החל פינויו החפוז של המחנה. עשרות צעדות מוות יצאו את שערי המחנה במהלכו של פינוי הרה אסון זה, וכ-44,000 אסירים מצאו את מותם במהלכן. ב-13 בפברואר 1945, עם שחרור המחנה על ידי הצבא האדום, נמצאו במקום כ-70 אסירים שהושארו על ידי הגרמנים על מנת למחוק את עקבות המחנה.
המצב במחנות במרץ 1945
במהלך מרץ 1945 התנהלו על ידי היינריך הימלר, מפקד האס אס ושר הפנים הגרמני, פעולות דיפלומטיות מסובכות וסותרות. הימלר, שחתר למניעת תבוסה גרמנית כפולה, קיים בצורה חשאית ובניגוד להוראותיו של אדולף היטלר מגעים ישירים ועקיפים עם דיפלומטים מארצות סקנדינביה ומשווייץ, כדי להסדיר כניעה גרמנית לצבאות המערב בלבד ובכך לעצור את הדהירה הסובייטית במזרח.
באותו הזמן, הצפיפות והמצוקה במחנות הריכוז על אדמת גרמניה הגיעו לשיאים חדשים וזאת עקב הגעתם של עשרות אלפי אסירים שפונו מן המחנות במזרח. ב-12 במרץ פקד הימלר על אוסוולד פוהל להורות אישית לכל אחד ממפקדי המחנות להפסיק את רצח היהודים ולהעניק להם טיפול הולם על מנת להשאירם בחיים. באמצע החודש יצא פוהל לסדרה של ביקורי בזק במספר מחנות ושלח את ריכרד גליקס (המפקח הכללי של מחנות הריכוז) למחנות. בפועל, נמשכו הפינויים של מחנות הריכוז השונים, ואלה נעשו תוך כדי מעשי רצח המוניים, ממש עד ליום האחרון של המלחמה באירופה, בתחילת מאי 1945.
הערות שוליים
Pochod smrti Marchas de la muerte Marcha da Morte
ארלינגטון (טקסס)
תחבורה
ארלינגטון שוכנת בהצטלבות שני כבישים בין-מדינתיים, I-20 ו-I-30, ומספר כבישים מהירים נוספים עוברים בה. בתחומי העיר מצוי שדה תעופה קטן למטרות תעופה כללית, המשמש בין היתר את חברת בל הליקופטר. מסילת רכבת של יוניון פסיפיק עוברת בעיר אך אין בה תחנות לרכבות נוסעים.
סמכות עניינית
סמכות עניינית עוסקת בשאלת הסמכות של הערכאה לדון בעניין משפטי מסוים. נושא הסמכות העניינית שונה מהסמכות המקומית, שעניינה הוא בבחירת מקום ההתדיינות המתאים מבין מספר ערכאות שסמכותן העניינית זהה. בניגוד לסמכות המקומית, לצדדים אין יכולת להתנות על סמכותו העניינית של בית משפט.
כללי הסמכות מיועדים להקצות את התביעות המוגשות למערכת המשפט בין בתי המשפט ובתי הדין השונים באופן שיגשים מטרות שונות שאליהן כיוון המחוקק. מטרות אלה כוללות התמחות של בתי-משפט בנושאים ייחודיים, הקצאה יעילה של המשאבים השיפוטיים במערכת המשפט, ואף מטרות רחבות הרואות בבתי-המשפט אתרים שבהם קבוצות כוח שונות באוכלוסייה משיגות השפעה בסוגי סכסוכים המשמעותיים להן (מטרות "פוליטיות"). הסוגים השונים של כללי הסמכות נבדלים זה מזה במטרות שהם מיועדים להשיג. כך, בעוד מטרותיהם של כללי הסמכות המקומית מצומצמות להגברת היעילות האדמיניסטרטיבית ולצמצום עלויותיהם של הצדדים להליך, כללי הסמכות העניינית יכולים לשמש להשגת כל המטרות, רחבות כצרות.
בישראל, מוסמך בית משפט השלום לדון, בין היתר, בתביעות כספיות עד לסכום של 2,500,000 ש"ח, ובתביעות במקרקעין שעניינן בחזקה, שימוש, חלוקת שימוש, ופירוק שיתוף במקרקעין. בתחום הפלילי מוסמך בית משפט השלום לדון בם בעבירות שעונשן המרבי הוא עד שבע שנות מאסר. המושג "תביעות כספיות" אינו מוגבל אך לתביעות בהן מתבקש סעד כספי, אלא אף לתביעות בהן הסעד ניתן להערכה כספית. כך, למשל, אם שוויו הכלכלי של צו המניעה המתבקש בבית המשפט עומד על כ-2 מיליון ש"ח, ובנוסף מבקש התובע תביעה כספית על-סך מיליון ש"ח, הרי שהתביעה תהא ברשות בית המשפט המחוזי. כמו-כן, היום הקובע לעניין הערכת שווי התביעה הוא יום הגשתה, וסכומים נוספים שהצטברו בשל השתת עלויות משפט, ריבית, הצמדה ועוד אינם משנים לעניין הסמכות.
עניינים שאינם בסמכות בית משפט אחר, ובכלל זה ערעורים על פסקי דין והחלטות של בית משפט השלום, נמצאים בסמכות בית המשפט המחוזי. לבית המשפט העליון בשבתו כבית משפט לערעורים סמכות עניינית לדון בערעורים על פסקי דין של בית המשפט המחוזי.
מבחן הסעד
בישראל נקבעת הסמכות העניינית, ככלל, על פי מבחן הסעד, כלומר לפי הסעדים שביקש התובע, אולם במקרים מסוימים נקבעת הסמכות על פי הנושא או הנסיבות, וישנם מקרים בהם נתונה סמכות מקבילה לערכאות שונות. מבחן הסעד מבוסס על ההנחה, כי הסעד הנתבע מהווה קירוב (proxy) למידת המורכבות והמקצועיות הנדרשת בשיפוט.
פיצול סעדים
ככלל, כאשר התובע מבקש מספר סעדים שנמצאים בסמכותם העניינית של בתי משפט שונים, עליו לפצל את תביעתו ולתבוע את הסעדים השונים בבתי-המשפט המתאימים מבחינת הסמכות העניינית. יש לעניין מספר חריגים. כך, למשל, ניתן לכרוך תביעה לקיום צו בקניין רוחני יחד עם תביעה כספית, אף כאשר סכום התביעה הכספית צריך לידון בשלום, והצו המתבקש בקניין רוחני בסמכות בית המשפט המחוזי.
ישנם מספר מקרים בהם אין נדרשים לפיצול סעדים. על-פי החריג הפסיקתי, ניתן לתבוע סעד הצהרתי בנפרד מאכיפת החוזה או פיצויים, וזאת מבלי לבקש היתר לפיצול סעדים. בנוסף, ניתן לבקש מבית המשפט היתר לפיצול סעדים, ובית המשפט יטה לתת היתר זה ככל שהמבקש הצביע על אינטרס לגיטימי בפיצול. לבסוף, ישנם מקרים בהם הדין מאפשר את פיצול הסעדים מבלי צורך בקבלת רשות (למשל בתביעה לפינוי מושכר), או אף כופה אותו, משאותו בית משפט אינו יכול לדון בשני העניינים, אף שאלה נובעים מאותה עילה.
כללים
סמכות נגררת
לבית משפט סמכות נגררת להכריע בשאלה הנתונה בסמכותו של בית משפט אחר אגב הדיון בעניין המצוי בסמכותו, כאשר הדבר נדרש לצורך בירור והכרעה בעניין העיקרי. במקרה כזה הפעלת הסמכות אינה מהווה מעשה בית דין.
הלכת הטפל והעיקר
כאשר נתבעים מספר סעדים במקרקעין, שאינם מצויים בסמכותו של אותו בית משפט, מוסמך בית המשפט שבסמכותו נמצא הסעד העיקרי לדון ולהכריע גם בסעד הטפל. במקרה זה, הכרעת בית המשפט מהווה מעשה בית דין.
משמעות הכלל היא למשל שכאשר נתבעות הבעלות (שבסמכות המחוזי) וההחזקה (שבסמכות השלום) בתביעה מסוימת, בית המשפט שתחת סמכותו העניין העיקרי הוא בעל הסמכות העניינית (במקרה זה הבעלות, שהיא הסעד העיקרי).
מקרה נוסף על מקרקעין ובו הכלל תופס הוא סמכות הדיון בתביעות אזרחיות שעניינן קיום יחסי מין תוך ניצול יחסי מרות או אינוס. בעניין פלונית 2018, נדרש בית המשפט העליון להחליט מיהו בעל הסמכות לדון בתביעה אזרחית של עובדת, הטוענת שעובד אנס אותה והטריד אותה מינית במסגרת יחסי עבודה. המחלוקת התגלעה בשאלה אם יש להפריד את התביעות ולנהל הליכים מקבילים בבית המשפט (שלום/מחוזי על-פי השווי) ובבית הדין לעבודה, או שמא יש להתייחס לאירועים השונים כאל מכלול אחד, ואם כך – מיהו בעל הסמכות לדון בו.