cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תומאס אייקינס
קורות חיים
אייקינס למד בבית הספר התיכוני המרכזי של פילדלפיה - בית ספר שהתמחה בלימוד מדעים ואמנויות, והוא הצטיין בו בציור מכני. החל משנת 1861 למד אייקינס באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה, ולאחר מכן, בין השנים 1866–1870, נסע לאירופה ללמוד אמנות. בפריז למד תחת ז'אן-לאון ז'רום, בעל הסגנון האוריינטליסטי, ותחת לאון בונה, שהתמחה בציור אנטומי ריאליסטי. אייקינס למד ב"אקול דה בוז-אר" (בית הספר לאמנויות יפות) את הסגנון האימפריוניסטי אולם לא נמשך לסגנון אופנתי זה, והעדיף ציור אנטומי וריאליסטי.
בשנת 1870 נסע אייקינס לספרד לשישה חודשים בהם התרשם מעבודות הציירים הריאליסטים דייגו ולסקס וחוסה דה ריברה, ובהיותו בסביליה צייר את "Carmelita Requeña" - דיוקן של רקדנית צועניה בת שבע. באותה שנה צייר את ציור השמן הראשון שלו "סצנת רחוב בסביליה".
לאחר שובו מאירופה יצר אייקינס ציורי שמן וצבעי מים של מרוצי חתירה, הידועה בהם היא "מקס שמיט בקאנו" ("Max Schmitt in a Single Scull") משנת 1871. ציור ריאלסטי זו עורר עניין רב ביצירותיו, אך גם עורר ביקורת על נושאי היצירה ובחירת הקומפוזיציה.
הקומפוזיציה המקורית של אייקינס הביאה מבקרי אמנות לנבא לאייקינס עתיד גדול. היצירה הראשונה שמכר הייתה יצירת צבעי המים "החותר" ("The Sculler") משנת 1874. אייקינס המשיך בציור סצנות נוף, אולם גם סדרה של סצנות פנים בהם צייר את אביו, אחיותיו וחבריו ("סצנת הבית" (1871), "אליזבת והפסנתר" (1875), "שחקני השחמט" (1876), "אליזבת קרוול וכלבה" (1874)).
בשנת 1872 צייר את הדיוקן הגדול הראשון שלו - "קתרין" - דיוקנה של קתרין קרוול, בו היא מתוארת משחקת עם חתול. בשנת 1874 התארסו אייקינס וקרוול, אולם לא נישאו בשל מותה של קרוול בשנת 1879 מדלקת קרום המוח.
קריירת הוראה
בשנת 1876 שב אייקינס לאקדמיה לאמנות של פנסילבניה כמורה. בתחילה עבד בהתנדבות, ובשנת 1878 החל לקבל שכר בעד הוראתו. בשנת 1882 מונה כמנהל בבית הספר. שיטות ההוראה שלו עוררו מחלוקת רבה. הוא הפסיק את הציור מיציקות הגבס, ואת שיעורי הציור בפחם, ותלמידיו התמקדו בציור בצבעי שמן. כמו כן אייקינס לימד את תלמידיו לצייר תוך שימוש בתצלומים כדי לאפשר ציור מדויק מבחינה אנטומית. תחת ניהולו החלו התלמידים ללמוד אנטומיה של בני אדם ובעלי חיים, ואף לבצע ניתוחים על מנת להביא לציור מדויק מבחינה אנטומית, וכן אייקינס החל בלימודי מתמטיקה בבית הספר, על מנת לאפשר ציורים תוך דיוק בפרספקטיבה.
כיום סוברים שבית הספר בתקופת אייקינס היה הליברלי והמתקדם ביות בעולם בלימודי האמנות, ואולם אייקינס לא הסתדר עם סגל ההוראה של בית הספר, התנהגותו (מקרה בו הורה לתלמידותיו לצייר גבר בעירום מלא) והחיכוכים בינו לבין יתר המורים הביאו לפיטוריו בשנת 1886.
אייקינס המשיך בהרצאות במוסדות שונים, ובפני תלמידי האקדמיה שהעריצו אותו והמשיכו להזמינו להרצות בפניהם מחוץ לכותלי האקדמיה, וכן אייקינס לימד בבתי סופר נוספים ובהם האקדמיה הלאומית לעיצוב של ארצות הברית עד שנת 1898 עת הפסיק לעסוק בהוראה.
צילום
אייקינס נחשב למי שהכניס את המצלמה לתוך הסטודיו של האמן האמריקאי. בעת שהותו בצרפת למד אייקינס להשתמש במצלמה על מנת להגיע לריאליזם באמנות - שימוש שאמנים מסורתיים ראו בו קיצור דרך לא נאות. אייקינס עשה שימוש במצלמה על מנת להבין את אופן תנועתם של בני אדם ובעלי חיים, והיה הראשון שהשתמש במצלמה על מנת לציור מספר חשיפות על גבי תשליל אחד.
מספר מציוריו נעשו על בסיס תצלומים שצילם קודם לכן ובהם: "תיקון הרשת" (1881) ו"ארקדיה" (1883). בשנת 1883 החל בצילום מספר סדרות של צילומי עירום בהם דגמנו תלמידיו, דוגמנים מקצועיים ואף הוא עצמו. מטרת צילומים אלה - לאפשר לימוד מדויק של גוף האדם לצורך ציור אנטומי מדויק. צילומים אלה נתלו על ידו בבית הספר בו לימד. הפרובוקטיביים ביותר באותה עת היו צילומי העירום המלא שלו עם דוגמנית.
דיוקנאות
בשל סגנונו הריאליסטי, נמנע אייקינס מלצייר דיוקנאות בסביבה נייטרלית או ביתית, והקפיד לצייר את מושא דיוקנאותיו במקום עבודתם. "דיוקן פרופסור בנג'מין ה. ראנד" משנת 1874 היה הראשון מבין דיוקנאות אלה, ונחשב כעבודת הכנה ליצירה הנחשבת לגדולה ביצירותיו - "קליניקת גרוס" משנת 1875 בו מתואר הרופא הפילדלפי סמיואל ד. גרוס, במהלך ניתוח הוצאת גידול. גרוס נהג לבצע את ניתוחיו באמפיתיאטרון ניתוחים (כמקובל באותה עת) במכללה הרפואית ג'פרסון ותלמידיו צפו בו בעת הניתוח. בעת הצגתה לראשונה לא זכתה יצירה זו להצלחה, ויצירה אחרת של אייקינס - "משחקי השחמט" נבחרה להופיע במקומה בתערוכות. אייקינס התאכזב מתגובת הצופים והמבקים ליצירה, שנחשבה בעיניו (ובעיני מלומדים מאוחרים) לטובה ביצירותיו. אייקינס המשיך לצייר דיוקנאות (בהן דיוקן נוסף של ד"ר גרוס, והקפיד שלא להביא לאידאיליזציה ושיפור הדמויות, אלא ציורן כפי שהן. בשנת 1876 השלים אייקינס את דיוקנו של ד"ר ג'ון ברינטון - מנתח מבית החולים של פילדלפיה אשר זכה לפרסום רב בשל שירותו במלחמת האזרחים האמריקנית. בדיוקן זה מופי ברינטון באופן יותר רשמי ו"מכובד". היצירה הייתה חביבה על אייקינס, והתקבלה בקרב המבקרים והציבור באהדה גדולה יותר מאשר "קליניקת גרוס". "ג'ורנל האמנות" ציין כי "יצירה זו היא דוגמה עדיפה של יכולותיו של הצייר, מאשר היצירה המדוברת המציגה חדר ניתוחים". דיוקנאות נוספים שצייר בתקופה זו הם "קליניקת אגנו" (1899) - היצירה הגדולה ביותר שצייר אייקינס, בו מתואר ד"ר דייוויד הייס אניו בעת ניתוח הסרת שד, "רשימת הדיקן" (1899) - דיוקנו של ד"ר ג'יימס וו. הולנד, ו"פרופסור לסלי וו. מילר" (1901)" - שני אלה דיוקנאות של מרצים העומדים בפני תלמידיהם. דיוקנה של "מוד קוק" משנת (1895) וכן דיוקנה של "אמיליה ואן ביורן" משנת 1890 הם דוגמאות לסגנונו של אייקן הנוטה שלא לייפות את דמויות הנשים שצייר, אלא הצגתן כפי שהיו.
ציורים רבים של אייקינס תיארו את פעילות הדמויות בסגנון ריאליסטי ככל האפשר. לכל אורך יצירתו החל מהאנשים החותרים ועד סוף חייו המשיכו להציג סגנון זה. "האחים ביגנס מסובבים מוט" משנת 1873 הוא הגדולה מיצירותיו בסגנון ריאליסטי זה. בשנת 1877 צייר אייקינס את היצירה ההיסטורית (הדמיונית) "ויליאם ראש מפסל את הדמות האלגורית של נהר סקוילקיל" - אף שככל הנראה בפני הפסל ויליאם ראש לא עמדה דוגמנית בעירום. יצירה זו של אייקינס זכתה להצלחה רבה.
"נקבת השחייה" משנת 1884–1885 מציגה שילוב בין ציורי העירום של אייקינס ולבין ציורי הדמויות במצבן הטבעי ובמיקומן הטבעי. הדמויות המופיעות בתמונה הן דמויות חבריו ותלמידיו. הקומפוזציה יוצאת הדופן - סידור הדמויות בצורת פרמידה, עוררו ביקורת בקרב הצופים, ומזמין התמונה דחה את ההזמנה ואף פנה לחבר המנהלים של בית הספר בו לימד אייקינס וביקש את פיטוריו.
נישואיו
בשנת 1884 נשא אייקינס את סוזן מקדואל אייקינס, אחת מתלמידותיו, לאישה. אייקינס פגש אותה בגלריית היזלטיין בה הציג את "קליניקת גרוס" בשנת 1875 (באותה עת הייתה סוזן בת 25). סוזן התרשמה מציורו מעורר המחלוקת והחליטה ללמוד תחתיו באקדמיה, שם למדה במשך 6 שנים. סוזן למדה לצייר בסגנון ריאליסטי הדומה לסגנונו של אייקינס וזכתה לפרסים על יצירותיה.
לאחר נישואיהם הפסיקה סוזן לצייר, ותמכה בקריירת בעלה.
אייקינס נפטר בשנת 1916.
מורשתו
כשנה לאחר מותו נערכה במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק תערוכה רטרוספקטיבית לזכרו, ובין השנים 1917- 1918 ערכה גם האקדמיה של פנסילבניה תערוכה מעין זו. רעייתו, סוזן מקדוול אייקינס, שמרה על מורשתו של אייקינס בזיכרון הציבור, בכך שתרמה כ-50 מיצירותיו למוזיאון פילדלפיה לאמנות. לאחר מותה נמכרו יתרת היצירות, ומרביתם נרכשו על ידי ג'וזף הירשורן, והן מוצגות כיום במוזיאון הירשהורן. ביתו של אייקינס בצפון פילדלפיה הוכרז כאתר לאומי, ונרשם בשנת 1966 במרשים האתרים היסטוריים הלאומיים של ארצות הברית.
אייקינס לימד מאות תלמידים שהושפעו מסגנונו הריאליסטי ובהם הנר אוסווה טאנר, תומאס פולוק אנשוץ אשר לימד והשפיע על רוברט הנרי, ג'ורג' לוקס, ג'ון סלואן ואברט שין.
החל משנות ה-90 של המאה ה-20 זכו יצירותיו של אייקינס לבחינה מחודשת בשל המיניות הרבה המופיעה ביצירותיו, ההומוארוטיות של דמויות העירום הגבריות, והעירום החזיתי הגברי המופיע בהם (והנדיר ביותר בקרב אמנים בארצות הברית עד תקופה זו)
מרכז הספורט לנכים
היסטוריה
מרכז הספורט הוקם על ידי איל"ן, בראשות פעילת הארגון בטי דובינר, בשנת 1960 ברמת גן והיה מראשוני מרכזי ספורט הנכים בעולם והראשון בישראל. ראשיתו בשיקומם של משותקי מחלת הפוליו, ובמרוצת השנים נקלטו במרכז נפגעי שיתוק מוחין, תאונות דרכים, נכי צה"ל, נפגעי פעולות איבה וספורטאים עם מוגבלויות נוספות. מנהלו הראשון של המרכז היה גרשון הוברמן.
בראשיתו שימש המרכז כ-200 ספורטאים פעילים במספר ענפי ספורט בודדים ואילו היום מונה כ־2000 חברים בטווח גילאים שבין גיל הגן ועד בכלל, ומפעיל עשרות תוכניות שונות - מספורט שיקומי, דרך חוגי ילדים ועד תוכניות ייעודיות לספורטאים הישגיים וספורטאים פראלימפיים.
בשנת 1968 אירח המרכז את המשחקים הפראלימפיים תל אביב 1968, שנקראו אז משחקי סטוק מנדוויל, אחד מאירועי הספורט הגדולים והמורכבים שאירחה מדינת ישראל מאז ומעולם.
מאז אמצע שנות השבעים ועד שנת 2002 ניהל את מרכז הספורט משה רשקס, שגם הקים את עמותות הידידים של המרכז בחו"ל, פיתח את חוסנו הכלכלי והרחיב את פעילותו המקצועית.
תחומי פעילות
במרכז מתקיימת פעילות ספורטיבית ענפה הכוללת ענפים פראלימפיים (כדורסל, טניס שדה, טניס שולחן, ראגבי בכיסאות גלגלים, בוצ'יה ושחייה) וענפים שאינם פראלימפיים (כדורגל לילדים עם נכויות, חוגי אפניים, חוגי התעמלות, פעילות כושר פרטנית, חוגי ריצה, לימודי שחייה ושיפור סגנון ועוד). במרכז הספורט פועל גם שירות סוציאלי עשיר, ופעילות חברתית הכוללת מקהלה, ריקודי עם בהדרכת המרקידה מאיה גבע, קבוצות תמיכה להורים וילדים עם נכויות ועוד.
ספורטאי המרכז משתתפים מהקמתו ועד היום במשחקים ותחרויות בינלאומיות, מהווים את השלד המרכזי של נבחרות ישראל במרבית הענפים, ומייצגים את ישראל במשחקים הפראלימפיים באופן קבוע.
בין ספורטאי העבר המוכרים חברי המרכז נמנים: צפורה רובין, ברוך חגאי, שרגא ויינברג (טניס), יצחק ממיסטבלוב (שחייה) ורבים אחרים, ובהווה הספורטאים קרולין טביב (טניס שולחן), אדם ברדיצ'בסקי וגיא ששון (טניס), נדב לוי (בוצ'יה), ליאור דרור (כדורסל בכיסאות גלגלים) ועוד.
קבוצת הכדורסל של המועדון היא אלופת ישראל פעמים רבות (כולל בשנה זו - 2019), משתתפת בקביעות במשחקי היורוליג בכדורסל בכיסאות גלגלים, והיא גם מחזיקת גביע המדינה עשרות פעמים.
במתחם המרכז נמצא גן ילדים שיקומי, בו מופעלות ארבע כיתות גן לפעוטות וילדים בגילאים 3 - 7, בעיקר כאלו עם שיתוק מוחין (CP).
מרכז הספורט מפעיל גם תוכניות ארציות לפיתוח ספורט נכים, בשיתוף קרנות הביטוח הלאומי, כגון תוכנית הסל גל (כדורסל בכיסאות גלגלים), תוכנית הבוצ'יה, ותוכנית הספורט לילדים נכים בבאר שבע והסביבה המעניקה שירות ייחודי לילדים עם נכויות מהמגזר הבדואי והמגזר היהודי בנגב.
קשרי קהילה
מרכז הספורט מקיים קשרים קבועים עם מרכזים קהילתיים, בתי ספר וארגונים חברתיים ויוצר עימם שיתופי פעולה. לרשות המרכז מופנות בנות המשרתות בשירות לאומי.
בשנת 2003 נחנך במועדון מרכז למידה פעילה והעצמה, בו מפותחים ומופעלים קורסים והשתלמויות לציבור הרחב בנושאי מעורבות חברתית ונגישות.
צוות
במרכז עובדים למעלה ממאה אנשי צוות קבועים, ועוד כ־200 מתנדבים.
מנהל מרכז הספורט הוא בועז קרמר, ספורטאי פראלימפי ומדליסט (אולימפיאדת בייג'ינג 2008 ואולימפיאדת לונדון 2012), המאמן הראשי הוא ברוך חגאי, חתן פרס ישראל לשנת 2001 בתחום הספורט ותרבות הגוף, ופרופ' ישעיהו הוצלר, ראש התוכנית השיקומית במרכז וראש המגמה לחינוך גופני שיקומי במכון וינגייט. מנהלי מרכז הספורט מאז הקמתו היו גרשון הוברמן, משה רשקס, יעקב בן-אריה ובועז קרמר.
מימון
בארצות הברית ובאנגליה פועלות אגודות ידידים של המרכז ומרבית תקציבו (כ־60%) מגיע ממקורות אלה, כאשר היתרה מגיעה מפעולות מניבות, מכירת שירותים ועוד. תקציבו התפעולי של מרכז הספורט מגיע לכ - 14 מיליון ש"ח בשנה.
שלהבת (תזמורת)
שַׁלְהֶבֶת היא תזמורת חסידית שהוקמה בשנת 1994 על ידי גלעד פוטולסקי ויחיאל גרינברג. הרכבה הבסיסי מונה שבעה נגנים. החל משנת 2006 מלווה אותה בחלק מן ההופעות להקת "מיתרי שלהבת", שבה עשרה כנרים.
בשנת 2005 עזב גרינברג המתופף את ההרכב והקים תזמורת משלו בשם "להבה". פוטולסקי הזמר המנהל המוזיקלי ונגן הקלידים נשאר עם השם המקורי "שלהבת". הלהקה פופולרית באירועים במגזר הדתי והחרדי.
הלהקה הפיקה עד היום 15 דיסקים. תשעה דיסקים בשם "הנשמה לך", המכילים גם שירים מקוריים וגם קאברים לשירים חסידיים בהם גלעד פוטולסקי מארח זמרים חסידים ידועים. ארבעה דיסקים בשם "זמירות לשבת" ובהם אוסף שירי שבת. שני דיסקים בסדרת "פרחי שלהבת" שבהם שרים ילדים.
דרך בית לחם
דרך בית לחם הוא רחוב בירושלים שעובר דרך שכונת בקעה (גאולים) וכן דרך חלקים מן המושבה הגרמנית ומתלפיות. תחילת הרחוב בהצטלבות עם רחוב המלך דוד באזור גן פעמון הדרור והוא ממשיך דרומה עד אזור בית צפאפא ותלפיות. לכל אורכו הוא מקביל לדרך חברון, ממערב לו.
הרחוב נקרא על שם הדרך העתיקה לבית לחם, בדומה לרחובות אחרים בירושלים - כגון דרך חברון, רחוב יפו, דרך יריחו, דרך שכם ועזה. הדרך העתיקה נחשפה בחפירות ארכאולוגיות, ונמצא כי החלה בשער יפו בעיר העתיקה והמשיכה במתווה הנוכחי עד לבית לחם. משני צדדיה שרדו יסודות של חנויות. בתקופת מלחמת העולם הראשונה שימשה הדרך לדיוויזיה 53 של הצבא הבריטי לכיבוש ירושלים וב-10 בדצמבר 1917 היא עברה בנתיב בדרכה לתפיסת עמדות על הר הזיתים. במהלך תקופת מלחמת העולם השנייה בנו הבריטים על דרך בית לחם את "בסיס אל-עלמיין". ב-1948, במהלך מלחמת העצמאות, פונה המחנה והשתלטו עליו פלסטינים, שהשתמשו בו לתקיפת שכונות יהודיות באזור.
לאחר מלחמת העצמאות וחלוקת ירושלים על ידי הקו העירוני נותרה הדרך בשליטת ישראל. מנגד, בית לחם עברה לשליטת ירדן ובסביבותיה הוקמו מספר מחנות פליטים לפלסטינים. כדי לקשר בין חלקיה של ירושלים אשר היו בשליטת ירדן לבית לחם נסללה "דרך בית לחם ירדנית" דרך ג'בל מוכבר.
מבנים בולטים וסגנון אדריכלי
חלק מבתי הרחוב הם בתים לשימור - שנותרו מהתיישבות הטמפלרים במושבה הגרמנית או כבתי מידות של תושבי האזור לפני 1948. כיום קיימים בעיר גם בניינים שנבנו בשנים האחרונות על ידי אדריכלים מובילים, חלקם כהרחבות לבניינים הטמפלרים. מן המושבה הטמפלרית נותרו מבנים רבים, וחלקים נרחבים ברחוב נחשבים ליעד נחשק לבילוים, מגורים ומסחר.
ראש סגל הבית הלבן
ראש סגל הבית הלבן (באנגלית: White House Chief of Staff) הוא עוזרו הבכיר של נשיא ארצות הברית והאחראי על כל הסגל הנשיאותי. ראש הסגל עובד בצמוד לנשיא על בסיס יומיומי, ועוצמה רבה מרוכזת בידיו כתוצאה מקרבה זו.
ראש הסגל הנוכחי הוא ג'ף זיינטס.
תולדות התפקיד
תפקיד ראש הסגל נוצר ב-1946 ונקרא אז "עוזר נשיא ארצות הברית". הצורך בתפקיד עלה עם יישום מסקנות ועדת בראונלאו ב-1939 והקמת הסגל הנשיאותי העומד לרשות הנשיא ומדווח לו ישירות. התואר שונה ל"ראש הסגל של הבית הלבן" ב-1961.
נשיאים שונים יצקו תוכן שונה לתפקיד ראש הסגל. בדרך כלל הוא אחראי על ניהול כל אנשי הסגל שמתחתיו, קביעת לוח הזמנים של הנשיא וניטור הגישה הישירה אליו. היכולת לקבוע מי זוכה להיפגש עם הנשיא ומי לא זוכה לכך מעניקה לראש הסגל עוצמה פוליטית רבה. בדרך כלל נבחר לתפקיד אחד מיועציו הפוליטיים הקרובים של הנשיא, על פי רוב חבר אישי שהלך עם הנשיא כברת דרך פוליטית.
לא כל נשיא בוחר לאייש את תפקיד ראש הסגל. לקנדי לא היה ראש סגל וגם לא לקרטר עד שלהי כהונתו. ניקסון לא רצה למנות ראש סגל במקום בוב הולדמן שהתפטר, אולם שינה את דעתו כשראה כמה קשה להתמודד עם הניהול היומיומי הישיר של הסגל כולו, ומינה במקומו את אלכסנדר הייג.
לרוב הנשיאים היה יותר מראש סגל אחד, בעיקר משום שהלחץ הרב הכרוך בתפקיד גורם לזמן כהונה ממוצע של פחות משנתיים וחצי. כהונתו של ג'ון סטילמן (1946 - 1952) הייתה הארוכה ביותר עד כה.
לעיתים בחרו נשיאים להותיר בידי ראשי הסגל שלהם את כל הפרטים של ניהול הממשל, להתוות בקווים כלליים מדיניות ולהתרחק מפרטי יישומה בפועל. במקרים כאלה נוצרת דינמיקה שמזכירה את תפקידו של ראש ממשלה במשטרים נשיאותיים כגון אלה של צרפת ורוסיה. דוגמה לכך היא התפקיד שמילאו ג'יימס בייקר ודונלד ריגן תחת הנשיא רונלד רייגן, במה שכונתה לעיתים "נשיאות קיסרית". בצד השני של הסקאלה מצויים נשיאים שבחרו לשקוע בפרטים רבים ככל האפשר ולתקשר באופן ישיר עם חברי הקבינט. ביל קלינטון וג'ורג' ווקר בוש נחשבים לנשיאים כאלה, ועל כן עוצמתם הפוליטית של ראשי הסגל שלהם לא הייתה רבה.
ביצנית אפורה
ביצנית אפורה (שם מדעי: Xenus cinereus) היא מין עוף נודד קטן מהאזור הפלארקטי והוא המין היחיד בסוג Xenus שבמשפחת החרטומניים. באנגלית היא נקראת ביצנית טרק על שם נהר הטרק אשר נשפך למערב הים הכספי, כיוון שנצפתה לראשונה סביב אזור זה.
בישראל הביצנית האפורה היא חולפת נדירה. בחודשי יולי-אוגוסט נצפתה בעיקר באזור חוף הכרמל ובאביב נצפתה מספר פעמים באילת.
טקסונומיה
מבין החרטומניים, הסוג Xenus הוא חלק מהענף הפילוגנטי של הביצנית, הטאטלר והשחיינית וקשור פחות לסוג חופית. בהתבסס על מידת ההסתעפות בריצוף ה-DNA ומאובנים שמשוער כי שייכים לביצניות ושחייניות מסביבות גבול תקופת האוליגוקן/ מיוקן לפני כ-23–22 מיליון שנים, ככל הנראה התפצלה הביצנית האפורה מקרוביה באוליגוקן המאוחר. לפי כמות המאובנים הבסיסיים  הרבים של הקבוצה שנמצאו באירואסיה, סביר להניח ששם מקורו של מין זה, סביר להניח כי בעקבות בידוד האוכלוסייה לאחר ששרידי הים הטורגאי התייבשו לחלוטין, שהתרחש בסביבות אותה העת.
תיאור
הביצנית האפורה גדולה במעט מביצנית לבנת-הבטן, באורך של כ-22–25 ס"מ, מקורה הארוך והמעוקל מעלה מזכיר קצת את זה של סייפן, אך מעוקל פחות, מה שהופך אותו לקל לזיהוי. כפי שהשם המדעי שלה מרמז, צבע נוצותויה אפור באזור החזה, הפנים והגב; גבת עינה לבנה ועשויה להופיע לעיתים מעט קשה לזיהוי. הבטן לבנבנה וכפות רגליה צהובות; בסיס המקור צהבהב, ושאר המקור שחור.
תפוצה ואקולוגיה
הביצנית מתרבה ליד מים בטייגה מפינלנד דרך צפון סיביר ועד לנהר קולימה, ונודדת דרומה בחורף לחופים טרופיים במזרח אפריקה, דרום אסיה ואוסטרליה, ומעדיפה בדרך כלל אזורים בוציים. היא נודדת נדירה במערב אירופה, במיוחד בסתיו היא נצפתה עוברת במהלך הנדידה באיי מריאנה. כמעט מדי שנה וככל הנראה לעיתים קרובות יותר בתקופה האחרונה, מספר עופות נודדים לאלסקה ולאיים האלאוטיים והפריבילוף. מדי כמה שנים, מספר פרטים בודדים מתועדים באזור הניאוטרופי, לשם הם מגיעים מאפריקה, או כתוהים מצפון אמריקה המלוות להקות חרטומניים דרומה לחורף. פרטים אלו תועדו דרומית עד לארגנטינה.
השוני הגנטי של הביצנית האפורה על פני טווח תפוצתה הוא נמוך, עם עדויות לצמצום השוני ואחריהן התרחבות. בנהר הדנייפה במזרח אירופה קיימת אוכלוסייה המבודדת המראה בידול גנטי משמעותי.
הביצנית האפורה אוהבת להתרועע עם ארנריה אדמונית, מיני חופיות קטנות וחופמיים (מלבד חופזי); ביצנית נודדת בפאראטי (מדינת ריו דה ז'ניירו) נצפתה מזדווגת עם ביצנית מנוקדת (Actitis macularius). לפיכך ייתכן שהביצנית האפורה תחת תנאים טבעיים עשויה להזדווג עם ביצנית לבנת-בטן (A. hypoleucos), קבוצת אחות (בעץ האבולוציוני) של הביצנית המנוקדת. מכיוון שהכלאות בין עופות חוף היא דבר נפוץ ביותר והסוג Actitis הוא בעל קרבה פילוגנטית, זיווגים כאלה (אם הם אכן מתרחשים) עשויים להוליד צאצאים היברידיים.
הביצנית האפורה נמנית עם המינים המוגדרים במסגרת הסכם השימור של עופות מים נודדים אפריקנים-אירואסיתיים (AEWA). עקב שכיחותה היא אינה נחשבת למין מאוים על ידי IUCN.
עמיחי שוהם
עמיחי שוהם (31 בינואר 1922 – 25 במאי 2021) היה כדורגלן ישראלי, ששיחק בעמדת החלוץ. שוהם זוהה עם קבוצת הפועל פתח תקווה, והיה מהשחקנים המייסדים של הקבוצה הבוגרת, בה שיחק בשנים הראשונות להקמתה.
קריירה
שוהם נולד וגדל בעין גנים, ושיחק בתחילת דרכו ככדורגלן בקבוצת הפועל פתח תקווה בשנים הראשונות להקמתה – החל משנת 1941. בשנים אלו שיחקה הקבוצה בליגה ב' (הליגה השנייה דאז), ושוהם לקח חלק במשחק העלייה לליגה הראשונה. בעונה זו הנהלת מכבי פתח תקווה לא רצתה שיריבתה העירונית תעלה, כיוון שלטענתם הייתה קבוצה טובה יותר והיא זו שצריכה לעלות - קבוצה מיפו בשם נשיונל קלוב ספורט. כדי להכריע בסוגיה נקבעו שני משחקים מכריעים נגדם לעלייה, והמשחק הראשון שנערך בפ"ת הסתיים בתיקו. לקראת משחק החוץ ביפו, הכינו המקומיים מסיבת ניצחון עוד לפני המשחק, אבל הפועל הצליחה להפתיע ולנצח, ניצחון אשר העלה אותה לליגת ארץ ישראל בכדורגל (הליגה הראשונה).
ב-7 בדצמבר 1944 כבש שוהם 7 שערים במשחק אחד נגד מכבי נתניה במסגרת מחוז צפון של הליגה החדשה לכדורגל, שיא שערים לשחקן יחיד במשחק ליגה אחד.
בשלב מסוים בקריירה נפצע שוהם ברגל ולא היה יכול לשחק או לעבוד במשך כשנה שלמה. בקבוצה רצו לשלם לו "דמי אבטלה" בתקופה זו (אף על פי שלא היה מקובל כך), אבל הוא לא הסכים מטעמי כבוד. בינתיים, אנשי צוות מהיריבה העירונית מכבי פתח תקווה הציעו לעזור לו להחלים בתמורה להצטרפותו, והרופא שלהם אכן סייע לו. הוא שיחק חצי משחק במדי מכבי פתח תקווה מול מכבי תל אביב והבקיע שער, ולאחר מכן שיחק משחק נוסף נגד הפועל רחובות והבקיע גם בו, אולם אז החליט שמקומו בהפועל פתח תקווה, ומכיוון שלא חתם על חוזה רשמי חזר אליה. באותה תקופה הוא עבד במקביל כמכונאי ב"מוסך גולדברג" בעיר, ומכיוון שהמנהל שם היה גם נשיא של אגודת ספורט מכבי ישראל הוא דרש ממנו לדבריו לחזור למכבי, או שהוא יפוטר. שוהם לא הסכים לעבור, והוא אכן פוטר ועבר לעבוד בחברת סולל בונה.
ב-1949 הוא נסע עם נבחרת ישראל למשחקי ראווה בטורקיה, ובמקביל הצטיין במדי הפועל כשכבש 11 שערים בעונה המסודרת הראשונה אחרי קום המדינה, 1949/1950. הוא כבש כמות דומה גם בשתי העונות שלאחר מכן, כשב-1951/1952 הוביל את טבלת הכובשים של הקבוצה וב-1953/1954 היה שני רק לנחום סטלמך, אחד מכוכבי הקבוצה לאורך ההיסטוריה. בעונות אלה נחשבה הפועל פתח תקווה כקבוצת צמרת, ודורגה במקומות 3–4. הוא סייע רבות לצעירים נחום סטלמך ובועז קופמן, שהתפתחו לשחקנים בולטים בתולדות הקבוצה תחת הדרכתו, ובסיום עונה זו החליט לפרוש ממשחק. סך הכל השתתף ב-66 משחקי ליגה בהם כבש 60 שערים (מתוך סך הכל 74 שערים במדי המועדון), והוא נמצא במקום השביעי בטבלת הכובשים בכל הזמנים של מועדון הפועל פתח תקווה.
אחרי הפרישה
לאחר פרישה מכדורגל מקצועני חינך ואימן שוהם מספר שנים במחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה. במקביל המשיך לעבוד בסולל בונה, ולקח קורסים מקצועיים כדוגמת חשמלאות, ניהול ועוד. התקדם בתפקידיו המקצועיים ואייש את תפקיד המנכ"ל בחברת "החופר (ישראל)", תפקיד בו החזיק עד שפרש לגמלאות.
עמיחי שוהם נפטר ב-25 במאי 2021, בגיל 99.
פרנסיס אלכסנדר
פרנסיס אלכסנדר (באנגלית: Francis Alexander: 3 בפברואר 1800 – 27 במרץ 1880)  היה צייר פורטרטים אמריקאי.
ביוגרפיה
אלכסנדר נולד במחוז ווינדהאם בקונטיקט בפברואר 1800. גדל בחווה, לימד את עצמו להשתמש בצבעים ובשנת 1820 נסע לעיר ניו יורק ולמד ציור אצל אלכסנדר רוברטסון.
הוא בילה את חורפי 1831 ו-1832 ברומא. לאחר מכן התגורר קרוב לעשור בבוסטון, מסצ'וסטס, בה היה לו ביקוש ניכר ושם צייר דיוקן של צ'ארלס דיקנס (1842).
בשנת 1840 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר כבוד. ישנה סיפור שכאשר דיקנס ביקר בבוסטון, שורה של ציירי דיוקנאות מניו אינגלנד כבר חיכתה לו על החוף בתקווה להיות הראשונים שיציירו את תמונתו של הסופר הגדול. אבל פרנסיס אלכסנדר הגיע אל הסופר הרבה לפני חבריו - בנסיעה בסירה קטנה כדי לברך את דיקנס כשספינתו נכנסה לנמל.
אחד הדיוקנאות הטובים ביותר של אלכסנדר הוא זה של גברת פלטשר ובסטר, שהיה בעבר במוזיאון בוסטון לאמנויות יפות. הדיוקן הרומנטי הזה ניתן למוזיאון בתחילת המאה העשרים וחזר לצאצאים ממשפחת סרג'נט.
משפחה
אלכסנדר התחתן עם לוסיה גריי סווט בשנת 1836. בתם פרנצ'סקה אלכסנדר הייתה מאיירת, סופרת ומתרגמת פופולרית.
פרנסיס אלכסנדר. נפטר בשנת 1880 בפירנצה.
המעניק (סרט)
המעניק (באנגלית: The Giver) הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי חברתי משנת 2014 שמבוסס על הנובלה בעלת השם הזהה - "המעניק" - מאת הסופרת לויס לאורי. הסרט בוים על ידי פיליפ נויס ונכתב על ידי מייקל מיטניק ורוברט ב. וידה. בסרט מופיעים ג'ף ברידג'ס, מריל סטריפ, ברנטון ת'ווייטס, אלכסנדר סקארסגארד, אודיה רש, קייטי הולמס וטיילור סוויפט. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ובישראל ב-15 באוגוסט 2014.
עלילת הסרט
ג'ונאס חולק את זכרונותיו עם התינוק שאביו הביא הביתה, גבריאל (גייב), ומפתח מערכת יחסים קרובה איתו לאחר שגילה שהוא חולק את אותו סימן על פרק ידו של ג'ונאס, הסימן של מקבל זיכרון פוטנציאלי. ג'ונאס מחליט שכולם צריכים להכיר את זיכרונות העבר וביחד עם המעניק הם מחליטים שהדרך היחידה שהם יכולים לעזור לקהילה היא ללכת מעבר לגבול של שום מקום, לגבול הזיכרון, לעבור אותו וכך לשחרר את הזיכרונות בחזרה לתוך הקהילה. ג'ונאס מתגנב החוצה בשעת העוצר, ומחליט לקחת איתו את גייב, לאחר שגילה שגייב עומד ל"השתחרר" בגלל סימנים של חולשה. אשר, חברו הטוב ביותר, מנסה לעצור בו לפני שהוא עוזב את השכונה, אך ג'ונאס מרתק אותו במהירות לקרקע. אשר שוכב המום על הקרקע, בעוד ג'ונאס רוכב על אופניו למרכז הטיפוח. הוא מספר לפיונה את תוכניתו ורוצה לקחת אותה אתו, אבל היא מסרבת ובמקום זאת עוזרת לו להוציא את גייב. לפני שהוא עוזב, היא מנשקת אותו ועוזרת לו לברוח.
בינתיים אמו של ג'ונאס ואשר הולכים לראש הזקנים כדי לספר להם שג'ונאס נעדר. שומרים נשלחים לסרוק ולמצוא את ג'ונאס, שלפי הכרזת המועצה הפך למסוכן. ג'ונאס לוקח אחד מאופנועי השומרים ונוסע לצוק ליד מקום מגוריו של המעניק, ומזנק מעבר לגבול של שום מקום. ראש מועצת הזקנים מקצה לאשר מזל"ט כדי למצוא את ג'ונאס ו"לאבד" אותו (משמע להרוג אותו). אשר מוצא את ג'ונאס עם גייב ביער, ולוכד אותו עם המזל"ט, אך לאחר שג'ונאס מפציר בו שייתן לו ללכת, אשר מפיל אותו לתוך הנהר ומשחרר אותו לחופשי. ג'ונאס ממשיך לנוע בכוחותיו האחרונים בשום מקום, בזמן שפיונה נדונה ל"שחרור" על שעזרה לו. בדיוק כשהיא עומדת ל"השתחרר" על ידי אביו של ג'ונאס, המעניק צועד פנימה ומנסה לעכב את "ההשתחררות" של פיונה על ידי זיכרונות של בתו רוזמרי ודיבור ללבם של חברי המועצה. בסופו של דבר, ג'ונאס מוצא מזחלת אותה חזה בזיכרון הראשון שהוענק לו ועושה את דרכו אל מעבר לגבול של שום מקום. הוא משחרר את הזכרונות, הצבע והרגשות. "שחרורה" של פיונה מתבטל לאחר שאביו של ג'ונאס מבין מה הוא עמד לעשות. ג'ונאס וגייב מגיעים במזחלת לבית שראו בזיכרון הראשון, ושומעים מתוך הבית מזמורי חג מולד.
מוזיקה
הפסקול לסרט נכתב על ידי מרקו בלטרמי.
איגור, נסיך קייב
איגור (ברוסית: Игорь; 878–945) היה הנסיך הראשון של נסיכות קייב (912–945).
אין מידע רב אודות איגור, אך שמו ידוע גם ממקורות ביזנטיים. איגור היה בנו של רוריק, המלך הראשון של רוס של קייב. אביו מת בעודו צעיר ומינה באופן זמני את קרוב משפחתו, אולג, כמושל נובגורוד וכאפוטרופוס על בנו איגור. תחת שלטונו של אולג נכבשה קייב מידי מושליה הקודמים, אסקולד ודיר.
לאחר מותו של אולג קיבל לידיו איגור את השלטון. בשנת 914 נלחם נגד הדרבליאנים וניצחם. כעבור שנה כרת ברית עם הפצ'נגים שהגיעו לעיר מהאימפריה הביזנטית, אך היחסים ביניהם הסלימו לידי לחימה ב-920 וזו הסתיימה בעבור תשלום כופר מצידם. בין השנים 941–945 ערך איגור מסע לקונסטנטינופול.
איגור ויועציו נרצחו על ידי הדרבליאנים בגין המיסים שהטיל עליהם, מותו תואר על ידי כרוניקנן ביזנטי, הרוצחים כופפו שני עצי שדר וקשרו את איגור לשניהם וכך כשהעצים יישרו את עצמם איגור נקרע לגזרים. אלמנתו, אולגה מפסקוב, נקמה את מותו והענישה את הדרבליאנים. הכרוניקה הראשית אשר מתארת את חייו מאשימה את מותו בתאוות הבצע שלו. לאחר מותו אולגה שינתה את מערכת גביית המיסים במה שנחשב לאחד מהרפורמות מס הראשונות במזרח אירופה. רוסים רבים נקראים בשמו עד היום.
עקרבישאים
עקרבישאים (שם מדעי: Amblypygi) היא סדרה של בעלי חיים ממחלקת העכבישנים הדומה לעכבישים אך בעלי רגל-מחוש פדיפלפי ורגלי מחוש ארוכות. ידועים בעולם כ-100 מינים לערך. בישראל חי המין indosiella ioannitica ממשפחת harontidae. העקרבישאים הם בעלי חיים נסתרים החבויים בסדקים ופעילים בעיקר בלילה.
עקרבישים אינם בעלי חיים ארסיים והם לוכדים את טרפם באמצעות רגלי בחנין (פדיפלפי) שהם מעין "צבתות".
בסדרת העקרבישאים זו 5 משפחות: אין לבלבל עם עכשובאים (עקרבוטים) השייכים לסדרה אחרת במחלקת העכבישנים.
תיאור
העקרבישים דומים לעכבישים. יש להם ארבעה זוגות רגליים והראשונות הן רגלי מחוש (מין שרוכים ארוכים דקיקים) רגישות ביותר. את טרפם הם תופסים באמצעות "ידיים", הבנויות משני פרקים, וכל "יד" (רגלבחנין) מצוידת לכל אורכה בחודים קטנים וזיפים שנועדו לתפיסת הטרף. יש להם ראש-חזה (צפאלוטוראקס) בצורת חצי עיגול, שבחזיתו ישנן שתי עיניים ובכל צד יש עוד שלוש עיניים קטנות (כמו אצל העקרבים). הבטן אליפטית ומחולקת לשבעה פרקים. העקרבישים נושמים דרך שני זוגות של ריאות בעלות שכבות (ריאות ספר) שממוקמות בתוך בטנם.
צבע העקרבישים בישראל נע בין חום כהה לצהבהב. רוב המינים נעים בין חום לאפור ואדום, אך יש גם מינים שצבעם ירוק. גוף העקרביש הוא דק מאוד ומאפשר לו לחיות בסדקים, תנועתו איטית והוא מסוגל לנוע גם לצדדים.
תפוצה
העקרבישים חיים באזורים טרופיים וסוב טרופיים, הם שוכנים תחת אבנים וסדקים, במערות לחות ואפילו בבתים. רוב העקרבישים שוכנים בקרבת מקור מים. הם חיות ליליות ואין כמעט סיכוי לפגוש אותם ביום.
חיזור ורבייה
הזדווגות העקרבישים דומה לזו של עכבישים ועקרבים: כאשר זכר ונקבה נפגשים הם בוחנים זה את זה עם רגלי המחוש, ולאחר מכן הזכר מסתובב ומפריש נרתיק זרע (ספרמטופור) שנצמד לאדמה.
לאחר מכן הזכר מסתובב, פוער בעזרת הקליצרות שלו פתח בנרתיק הזרע ואז מוביל את הנקבה עם רגלי המחוש אל הנרתיק והיא מכניסה את הזרע לגופה.
העקרבישות מטילות את ביציהן לכיס צמוד לגחונן. לאחר כחודשיים-שלושה בוקעים כ-20–40 צאצאים, ועולים על גב האם. בשלב זה הם עדיין לא מסוגלים לאכול, ורק לאחר ההתנשלות הם עוזבים את האם ומתפזרים ומתחילים באורח חיים עצמאי.
עקרבישות יכולות להטיל פעמיים בשנה ולעיתים נדירות אפילו שלוש.
התנשלות
כמו העקרבים והעכבישים, העקרבישים נולדים עם שכבת עור לבנבנה עבה. תוך כשבוע-שבועיים העקרבישים הצעירים מתנשלים. עקרביש מתנשל בבין שש לשמונה פעמים בשנה עד לבגרותו ופעם-פעמיים בשנה בבגרותו.
בזמן ההתנשלות נזהר העקרביש מאוד בהוצאת רגלי המחוש כי הן מתנתקות בקלות. מוכרת אצלם תופעת ניתוק הרגליים (אוטוטומיה) והתחדשותן (רגנרציה).
עקרבישים חיים שנים אחדות בשבי אך מינים מסוימים יכולים לחיות למעלה משבע שנים (לדוגמה הטנזני הענק).
רינודרמטיים
רינודרמטיים או קרפדות חדק (שם מדעי: Rhinodermatidae) הם משפחה קטנה של חסרי זנב המצויה בחופים הדרום-מערביים של דרום אמריקה. במשפחת הרינודרמטיים נכלל סוג אחד בלבד - קרפדות החדק (Rhinoderma), ובו שני מינים:
שני המינים ידועים בשיטה המיוחדת בה הם מטפלים בצאצאיהם, בה הראשנים נשמרים לזמן מה בפיהם של אביהם. בתחילה, מוטלות הביצים על הקרקע, ולאחר בקיעתם יכניס את הראשנים לתוך שק-הקול הגדול שלו. אצל המין Rhinoderma rufum, הזכר יעביר את הראשנים בשק הקול שלו למקור מים ושם ישחרר אותם כדי שיתפתחו; ואילו בקרב המין Rhinoderma darwinii, הראשנים ישהו בשק-הקול של אביהם עד לשלב שינוי הצורה (המעבר מראשן לחסר זנב כמעט בוגר). הנקבה מטילה בין 5 ל-15 ביצים בכל הטלה.
אהרן ירושלמי
אהרן ירושלמי (1 במאי 1914 - 28 בינואר 2007) היה סופר עברי.
ביוגרפיה
אהרן ירושלמי נולד בוולקוביסק שבפולין (כיום בתחום בלארוס) ליוסף ולאה, אח לאליעזר ירושלמי ולאביו של ליאון יוריס. ילדותו ושנות נעוריו עברו עליו בבית יהודי חרדי. הוא למד ב'חדר', ואחר כך בבית הספר "תחכמוני" בעיר ביאליסטוק. ירושלמי עלה לארץ ישראל לבדו בראשית שנות ה-30.
בשנת 1934 נשא ירושלמי לאשה את יהודית שבאה ממשפחה ותיקה בישראל, המתייחסת למשפחת המדפיס ישראל ב"ק (נינתו). עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי, ושירת במסגרת יחידת קומנדו ביוון. הוא נפל בשבי הגרמנים, אך הצליח להימלט. הוא נתפס שוב, ושוב נמלט, ונעזר בחברי המחתרת היוונית. אומץ לבו ותושייתו הוכרו על ידי הבריטים, והוא זכה בעיטור מכובד, עיטור העוז מטעם מלכת בריטניה.
עם הקמת מדינת ישראל וצה"ל זכה ירושלמי באות הלוחם בנאצים, ובעיטור לוחמי המדינה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נודע לירושלמי שרוב משפחתו בפולין נשמדה בשואה. ספריו, רומנים וסיפורים קצרים, עוסקים רובם בסיפור חייו בעת המלחמה, במחנות השבי ובמסתור ביוון. וכן כתב גם רומן מפתח מחיי האמנים והבוהמה בתל אביב בשנות החמישים והששים.
נפטר בבת ים ב-28 בינואר 2007.
ביזון
בּיזוֹן (שם מדעי: Bison) הוא סוג של בקר ממשפחת הפריים בעלי רעמה גבוהה וקרניים רחבות. כיום ישנם שני מיני ביזונים אך בעבר היו מינים נוספים.
הביזונים ניזונים בעיקר מעשב ושיחים שנמצאים בטווח הגעה שלהם. בגלל גודלם הרב, יש רק מעט טורפים שמנסים לתקוף אותם, אך לעיתים להקות זאבים תוקפות ביזונים ומצליחות לכתרם ולהכניעם.
מיון
כיום ישנם שני מינים בסוג:
בעבר היו עוד שבעה מינים שנכחדו:
תיאור
הביזון דומה מעט לפרה, אך הוא גדול וחזק יותר. הביזון האירופי והביזון האמריקאי הם בין המינים היבשתיים הגדולים ביותר באירופה ואמריקה הצפונית בהתאמה. לביזון פרווה עבה, בייחוד באזור הראש, רגליים עבות וקרניים אצל הזכרים והנקבות כאחד (הקרניים של הנקבות הן לרוב קטנות יותר). הביזון מסתובב כאשר ראשו רכון תמידית, כי הוא אינו מסוגל להרים את הראש מעל גובה הכתפיים.
ביזונים חיים לרוב בעדרים של כמה עשרות פריטים. לרוב העדר מורכב מנקבה מבוגרת אחת, כמה זכרים מבוגרים, וכמה דורות של צאצאיהם.
הבדלים בין הביזון האירופי לביזון האמריקאי
אף על פי שהם דומים מאוד, ישנם כמה וכמה הבדלים בין הביזון האירופי והאמריקאי:
התנהגות
ביזונים מבלים את רוב היום באכילה ובמנוחה. לרוב העדר נשאר באותו מקום במשך כמה ימים, ואז מתקדם לנקודה אחרת. ביזונים מתקדמים לרוב ממקום למקום בהליכה מהירה, אם כי הם מסוגלים גם לרוץ. חרף חזותם המגושמת, הם מסוגלים להגיע למהירות של 65 קילומטר לשעה.
התנהגותם של הביזונים כלפי בעלי חיים אחרים ובני אדם היא אמביוולנטית: לפעמים הם יניחו לבעל חיים אחר להתקרב בלי להגיב, ולעיתים הם יבצעו מנוסת בהלה בגלל הפרעה שולית. בעת התקפה, העדר מתאגד יחדיו, כאשר המבוגרים מגנים על הצעירים.
פלאואן
פלאואן (בגרמנית: Plauen, בצ'כית: Plavno) היא עיר בגרמניה במדינת סקסוניה, במחוז פוגטלנד על הנהר אלסטר הלבן. בשנת 2013 מנתה העיר כ-64,000 תושבים.
היסטוריה
פלאואן נוסדה בשנת 1112 על ידי מהגרים ממוצא סלבי. בשנת 1244 קיבלה פלאואן הכרה כעיר וסופחה לנסיכות בוהמיה. בשנת 1466 עברה לנסיכות סקסוניה.
העיר החלה לגדול ולפרוח בסוף המאה ה-19 כאשר נוסדה בה תעשיית טקסטיל. בתחילת המאה ה-20 התרכזה התעשייה ביצור בדי תחרה, והפכה לאחד המרכזים הגדולים בעולם לתעשייה זאת. בתחילת המאה ה-20 הגיעה העיר לשיא פריחתה. העיר קלטה מהגרים רבים מהאזורים הכפריים שבאו לעבוד במפעלי התעשייה ובשנת 1920 אוכלוסיית העיר מנתה כ-128 אלף תושבים. בשנות השלושים של המאה ה-20 העיר הפכה לאחד המרכזים הראשונים להתפשטות התנועה הנאצית בגרמניה. במלחמת העולם השנייה נפגעה העיר קשות מההפצצות.
בתום מלחמת העולם השנייה נשארה פלאואן באזור הכיבוש הרוסי, סמוך לגבול עם מערב גרמניה. היותה עיר גבול פגע קשות בהתפתחות העיר ושיקומה.
הקהילה היהודית
הקהילה היהודית בפלאואן הורכבה בעיקר מיהודים ילידי גרמניה ומיהודים יוצאי פולין שהגיעו לעיר כדי למצוא בה עבודה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. הקהילה היהודית גדלה והגיעה לכ-15 אלף איש, בתחילת שנות ה-30. כמעט כל יהודי העיר גורשו ועזבו אותה בשנות ה-30 המאוחרות, לאחר עליית הנאציזם, חלקם לארצות הברית וחלקם לישראל.
קישורים חיצוניים
הדמיה של בית הכנסת בפלאואן כפי שבוצע ע"י פרופ' Marc Grellert מאוניברסיטת TUDARMSTADT (לינק)
הר ליטל (אלברטה)
הר ליטל (באנגלית: Mount Little) הוא הר ברכס בואו, בהרי הרוקי הקנדיים.
ההר הוא אחד ההרים המקיפים את עמק עשר הפסגות, והוא ממוקם על קו פרשת המים של אמריקה, ולכן הוא ממוקם על הגבול בין פרובינציית אלברטה ופרובינציית קולומביה הבריטית (הגבול עובר על קו פרשת המים באזור זה) שבקנדה.
גובהו של ההר 3,134 מטרים מעל פני הים, והוא מתנשא לגובה של 164 מטרים מעל סביבתו.
מקור השם
שמן של פסגות עמק עשר הפסגות ניתן להם על ידי מגלה הארצות סמיואל אלן, מראשוני החוקרים האירופאים באזור. אלן קרא לפסגות באמצעות הספרות מ-"אחד" עד "עשר" בשפת הסטוני (אחת משפות האומות הראשונות), לפי מיקום הפסגות ביחס לאגם מוריין. אלן קרא להר בשם "נום" שמשמעו "2" בשפת הסטוני.
שמו הנוכחי של ההר ניתן לו בשנת 1916, והוא נקרא על שם ג'ורג' ליטל (הראשון שטיפס על ההר).
הטיפוס על ההר
הראשונים שטיפוס על ההר היו ג'י. ט. ליטל (G.T. Little), צ'ארלס ס. תומפסון (Charles S. Thompson), וג'י. מ. ויד (G.M. Weed) בשנת 1901.
לקריאה נוספת
• Dave Birrell, 50 Roadside Panoramas in the Canadian Rockies, P 87
בידוד אקוסטי
בידוד אקוסטי הוא סידור המקטין את מעבר אנרגיית קול בין שני חללים או מקטין את ההד בתוך חלל אחד.
מטרות
בידוד אקוסטי בבנייה עשוי לשמש לצרכים הבאים:
בידוד אקוסטי טוב הוא תנאי בנגישות בנייה לאנשים עם לקות שמיעה או לקות ריכוז.
הגורמים המשפיעים על הבידוד האקוסטי
אי חדירת רעש:
מניעת הד:
הגברת הקולות הרצויים:
שיטות וחומרים לבידוד אקוסטי
ניתן להצמיד ספוג לתקרה ולקירות על מנת להשיג אקוסטיקה מיטבית, כמו כן עץ מלא ידוע כי הוא סופג גלי קול כך שאם תרהטו את החלל או תשימו לוחות עץ מסביב לחדר תקבלו אקוסטיקה מושלמת. תבניות ביצים משמשות בצורה חובבנית ליצירת בידוד אקוסטי, מה שהוכח כלא יעיל.
בדיקת האיכות האקוסטית
את איכות השמע בכיתה בודקים בעזרת קבוצת אנשים בעלי יכולת שמיעה מקובלת. מעמידים אחד האנשים בעמדת המורה ומושיבים את שאר האנשים במקומות שונים בכיתה. האדם שבעמדת המורה מקריא רשימה של מילים מקריות כאשר הוא מחזיק מכשיר למדידת עוצמת קול (מד דציבל) ומוודא שהוא אינו מרים את קולו. שאר האנשים כותבים את מה שאומר האדם שבעמדת המורה כפי שהם שומעים את הדברים. אם יש לשומעים מעט שגיאות שמיעה, משמע שקל לשמוע את האדם שבעמדת המורה. ניתן לחזור על מדידה זו כאשר רשימת מילים מקרית אחרת מוקראת במקום אחר בחדר כדי לוודא שקשה לשמוע תלמיד מרעיש.
את מידת ההד בחדר ניתן לבדוק על ידי מחיאת כף והמתנה להד. אם יש הד ברור למחיאת הכף, יש לשפר את סידורי מניעת ההד.
פפי קימוטו
קימוטו החל את דרכו באירופה בקבוצת לוקרן הבלגית, אליה הצטרף בשנת 1999, ולאחר מכן שיחק גם בקבוצות נוספות בבלגיה, ביניהן סטנדרד ליאז'.
בקיץ 2005 הגיע לישראל וחתם בקבוצת מכבי נתניה. לאחר עונה אחת בנתניה, בה כבש עשרה שערים, עבר לקבוצת מכבי הרצליה ובחלון ההעברות של ינואר 2007 עבר לקבוצת הכח עמידר רמת גן. בעונה שלאחר מכן שיחק בהפועל פתח תקווה וכבש במדיה 7 שערים.
בקיץ 2008 חזר לבלגיה, ולאחר מכן שיחק בקבוצות מליגה נמוכה בקפריסין. בקיץ 2011 החל קדנציה שנייה בקבוצת RFC ליאז' הבלגית, ובקיץ 2012 פרש ממשחק פעיל.
דניאל ג'יי. טראוואנטי
דניאלו ג'ובאני דניאל ג'וניור טראוואנטי  (אנגלית:  Danielo Giovanni "Daniel J." Travanti; נולד ב-7 במרץ 1940) הוא שחקן אמריקאי זוכה פרס גלובוס הזהב ושני פרסי אמי על תפקידו בסדרת הדרמה "בלוז לכחולי המדים".
ביוגרפיה
טראוואנטי החל את דרכו כשחקן אורח בסדרות טלוויזיה ופרץ לתודעה בשנת 1981 בזכות תפקיד ראשי אותו קיבל בסדרת המשטרה "בלוז לכחולי המדים". טראוואנטי הופיע בתפקיד קפטן פרנק פורילו במשך כ-6 עוונות שבמהלכן זכה זוכה פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה ובשני פרסי אמי.
לאחר שסיים את תפקידו בסדרה שיחק טראוואנטי בתפקיד המנחה ג'ון וולש בדרמה הטלוויזיונית "אדם" והופיע בסרטים זניחים כמו "מילניום" של מייקל ג'וזף אנדרסון בתפקיד הפיזיקאי ד"ר ארנולד מאייר ו"מכשול קטן בדרך לחתונה". בשנת 2011 השתתף טראוואנטי בסדרת הדרמה "בוס" בתפקיד הנדבן ג'רלד "בייב" מק'נטרי התומך בראש העיר טום קיין (קלסי גראמר).
אל-מקריזי
אל-מקריזי (שמו המלא בערבית: تقي الدين أحمد بن علي بن عبد القادر بن محمد المقريزي תקי א-דין אחמד בן עלי בן עבד אל-קאדר בן מוחמד אל-מקריזי; 1364–1442), היה היסטוריון מצרי סוני בתקופה הממלוכית. הוא נודע בעניין הרב שגילה בשושלת הפאטמית האיסמאעילית ותפקידה בהיסטוריה של מצרים ונחשב להיסטוריון פופולרי מאוד בקרב החוקרים, בעיקר בשל התרגומים המוקדמים שלו לשפות מערביות, למרות בעיות האמינות הקשות בכתביו.
חייו
אל-מקריזי נולד בקהיר ובילה את מרבית חייו במצרים. הוא חונך על פי הילכות האסכולה החניפית אך מאוחר יותר נטה לאסכולה השאפעית. אל-מקריזי התוודה לפני בני זמנו כי הוא מאמין בהיותו נצר לשושלת הפאטמית דרך בנו של הח'ליף אבו תמים מעד אל-מועיז לדין אללה. אחד הדיווחים מהתקופה מספר על אל-מקריזי הנכנס בלווית אביו למסגד אל-חאכם באמר אללה בקהיר (שנבנה על ידי ח'ליפים פאטמים בסוף המילניום הראשון), שפונה אליו בדברים: "בני, אתה נכנס למסגד אבותיך". באותה הזדמנות מורה לו אביו להסתיר זאת מאלו שאין הוא סומך עליהם.
על פי החוקר פול ווקר (Paul E. Walker) קשה להגיע למסקנה שאל-מקריזי גילה עניין גדול יותר מבעתיקותה גרידא של השושלת הפאטמית, שכן חיבוריו נגעו יותר במשמעות השושלת ובירתה קהיר להווה, כלומר למצרים הממלוכית ולתפקידה באסלאם.
ב־1385 אל-מקריזי עלה לרגל למכה. במשך זמן מה הוא נשא בתפקיד מזכיר במנגנון השלטוני וב־1399 הוא מונה למשגיח השווקים של קהיר וצפון מצרים. הוא ויתר במהרה על התפקיד ונעשה למטיף במסגד ומרצה למסורת. ב־1408 עבר לדמשק שם שירת בתפקיד שלטוני נוסף וכמרצה. מאוחר יותר פרש לחייו הפרטיים בקהיר.
אל-מקריזי עלה לרגל פעם נוספת עם משפחתו ב־1430 והמשיך במסעותיו כחמש שנים. הוא גילה יכולת גבוהה בלימודיו, יכולת אבחנה מדויקת ושיפוט טוב, אך ספריו עוסקים רבות בהאדרה וממעיטים בציון מקורות.
חיבוריו
רוב חיבוריו של אל-מקריזי עוסקים במצרים, על הטופוגרפיה, שליטיה, כלכלתה וקשריה עם מדינות שכנות. חיבורים נוספים עוסקים באמונה האיסלמית ובסוגיות מהאסלאם הקדום, סיפורי חג' וייחוסם של שבטי ערב.
חיבורו המפורסם ביותר הוא 'אלמואעט' ואלאעתבאר בד'כר אלח'טט ואלאאת'אר ("הלקחים והמופת על אודות הרבעים ושרידי הקדם") המכונה בקיצור "אלח'טט". החיבור עוסק במצרים האיסלמית וקורותיה וכולל פירוט רב על המבנים הציבוריים בקהיר ועל טקסיהם, חגיהם ומישרותיהם של השושלות ששלטו בקהיר. אלח'טט הודפס ב־1853 בבולאק בשני כרכים וב־1911-1927 בקהיר בחמישה כרכים ותורגם לצרפתית על ידי Urbain Bouriant כ-Description topographique et historique de l'Egypte (Paris, 1895-1900)‎.
אלסלוכ למערפת דול אלמלוכ ("ענק הפנינים להכרת שושלת השליטים") או בקיצור "אלסלוכ" הוא חיבור מלא ומפורט על תולדות הממלוכים. החיבור סוקר את השנים 1436-1181 בפירוט רב ומלווה במסמכים מהתקופה. אלסלוכ נודע למזרחנים אירופאים עוד במאה ה-19 בזכות תרגומו לצרפתית על ידי קטרמר: M. Quatremere, Histoire des Sultans Mamlouks de l'Egypte (I-II, Paris, 1837-1842)‎.
אל-מקריזי החל בכתיבתה של אנציקלופדיה מקיפה על שליטי מצרים מתחילת תקופת האסלאם. גודלה המשוער של האנציקלופדיה המלאה הוא 80 כרכים אך רק שישה עשר מתוכם נכתבו.
רנו משטיון
רנו משטיון (בצרפתית: Renaud de Châtillon; 1125 - 4 ביולי 1187) היה אריסטוקרט צרפתי, בעל אדמות, ככל הנראה באזור שיטין ששימש כנסיך של נסיכות אנטיוכיה בין השנים 1153–1160. בתקופת נישואיו השנייה היה סניור הנחלות בעבר הירדן. דמות שנויה במחלוקת, יש הטוענים כי פעולותיו היו עילה לקרב קרני חיטין, שבעקבותיו התמוטטה ממלכת ירושלים הצלבנית.
ביוגרפיה
רנו הגיע למזרח במסגרת מסע הצלב השני בשנת 1147. בשנת 1153 נישא לקונסטאנס נסיכת אנטיוכיה, למגינת לבם של דודה המלך בלדווין השלישי ושל הפטריארך הלטיני של אנטיוכיה, שהסתייגו מהאציל הזוטר וחסר הייחוס. בתקופת נסיכותו השתתף רנו במספר פשיטות שוד. בין השאר בשנת 1156 למושבה הביזנטית בקפריסין. כאשר סירב הפטריארך של אנטיוכיה לממן את המסע קשר אותו רנו לגג הקתדרלה ומרח אותו בדבש כנקמה. כאשר שוחרר הפטריארך הסכים לממן את המסע. כוחותיו של רנו שדדו את האי קפריסין וטבחו בתושביו. בשנת 1160 נפל רנו בשבי המוסלמים לאחר פשיטת שוד כושלת באזור מארש ונכלא בעיר חלב. קונסטאנס לא מיהרה לפדות אותו מהשבי (יש הטוענים כי הקיסר הביזנטי מנואל הראשון שילם למוסלמים כדי שלא ישחררו את רנו) והוא נשאר כלוא במשך שבע עשרה שנים עד שנפדה בסכום גדול של 120,000 דינרי זהב בשנת 1176.
לאחר שנפדה מהשבי נישא רנו לסטפני שליטת עבר הירדן בברכתו של המלך בלדווין הרביעי. עתה שלט רנו על שטחים עצומים הכוללים את המצודות כרך ומונטריאל בדרום ים המלח. המיקום האסטרטגי על נתיב עולי הרגל בין דמשק ומכה, בנוסף לגישה שאפשר לים האדום, היה מושלם עבור הרפתקאות השוד והביזה של רנו.
רנו תקף שיירות שעשו את דרכן למכה לקיום מצוות החאג', למרות הסכם השלום שנחתם בין צלאח א-דין לבין הממלכה הצלבנית. המלך בלדווין הצטדק בפני צלאח א-דין כי אינו יכול להטיל מרות על שליטו פורע החוק מעבר הירדן.
בשנת 1182 הוסיף רנו את זירת ים סוף לאזור הפעילות שלו. הוא העביר חלקי ספינות מפורקים על גבי גמלים לאורך הנגב עד אילת. שם הרכיב את הספינות ויצא למסעות שוד לאורך חופי הים האדום. בנוסף ביקש רנו לכבוש את הערים הקדושות מכה ואל-מדינה ולהכות את האסלאם בביתו שלו. תוכניתו לא צלחה וצבאו הובס קילומטרים בודדים ממדינה. חייליו של רנו נלקחו בשבי והוצאו להורג בקהיר, אך הוא הצליח לברוח עם קומץ מאנשיו ולחזור לעבר הירדן.
ב-1183 צלאח א-דין הגיע למצודת כרך כדי להרוג באופן אישי את היריב השנוא. בעת המצור נערכה במצודה חתונתם של איזבל הראשונה ואונפרוא הרביעי. לפי המסורת הסכים צלח א-דין שלא לטווח את אולם החתונה כמחווה אבירית. לבסוף המצור הוסר בהתערבות כוחותיו של הרוזן ריימונד מטריפולי.
בשנת 1186 שוב הפר רנו את הברית עם צלאח א-דין ותקף שיירה שעשתה דרכה ממכה. צלאח א-דין מחה בפני המלך הצלבני גי דה ליזיניאן וזה דרש מרנו להחזיר את השלל ולשחרר את השבויים. רנו השיב בהתגרות כי כפי שהמלך אדון בנחלותיו אשר בירושלים כך הוא אדון בנחלותיו ואין עליו להיענות לדרישותיו. בעקבות המאורע זה ובגלל סיבות נוספות פלש צלאח א-דין בשנת 1187 לממלכת ירושלים והביס את הצלבנים בקרב קרני חיטין. בין האצילים שנפלו בשבי המוסלמי היה גם רנו, צלאח א-דין ביקש שיציגו בפניו את גי דה ליזיניאן ואת רנו. כאות שצלאח א-דין לא יפגע בגי, הוא הביא לו כוס מים. גי אשר היה מאוד צמא שתה במהרה את הכוס ונתן אותה לרנו. צלאח א-דין התערב והדגיש שהוא נתן את כוס המים רק לגי, והאשים את רנו בעינוי של מוסלמים. צלאח א-דין נתן לרנו את האולטימטום של או להמיר את דתו לאסלאם או למות. רנו בחר במוות, וצלאח א-דין התיז בעצמו את ראשו.
דמותו
הנוצרים באותה תקופה ראו את רנו כמרטיר שנהרג על ידי המוסלמים בגלל אמונתו, אך עדויות אחרות מציגות מציאות פחות אידיאלית של בריון ושודד, שבמעשיו הבלתי אחראים גרם במידה מסוימת לסופה של ממלכת ירושלים הצלבנית.
עלילותיו שימשו השראה לגד שמרון בספרו "השטן בארץ הקודש" שפורסם בשנת 1998. בסרט ממלכת גן עדן שיצא לאקרנים בשנת 2005 המבוסס על האירועים בימי חייו האחרונים ונפילת ירושלים דמותו מגולמת על ידי השחקן האירי ברנדן גליסון.
ג'סיקה שיפר
ג'סיקה לי שיפר, מדליה (OAM) (באנגלית: Jessicah Lee Schipper, OAM; נולדה ב-19 בנובמבר 1986). היא שחיינית אוסטרלית, אלופה אולימפית בעלת 4 מדליות מהן 2 זהב. אלופת עולם בעלת 8 מדליות מהן 4 זהב ושיאנית עולם לשעבר במשחה ל-200 מטר פרפר ובמשחה שליחות 4x100 מעורב.
ביוגרפיה
ג'סיקה שיפר נולדה בבריזביין, קווינסלנד. עד שנת 2008 היא התאמנה בהדרכתו של המאמן קן ווד לצדם של לייזל ג'ונס וג'ף היוגיל במועדון השחייה רדקליף. היא החליטה לעזוב אותו לאחר אולימפיאדת בייג'ינג כשהתברר לה שמאמנה מכר את תוכנית האימונים שלה ואת שיטת עבודתו למתחרה העיקרית שלה ליו זיג מסין שניצחה אותה באולימפיאדה. לאחר מכן, עברה להתאמן אצל סטפן וידמר שאימן את אלופות העולם סוזי אוניל, סמנתה ריילי, ג'ונס וליבי טריקט.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברצלונה בשנת 2003 זכתה שיפר במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:01.37 דקות, אחרי סין (3:59.89 דקות) וארצות הברית (4:00.83 דקות).
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה שיפר במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב כששחתה במוקדמות. כמו כן, היא סיימה במקום הרביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.22 שניות, המנצחת הייתה בת ארצה פטריה תומאס (57.72 שניות).
אלופת עולם
באליפות העולם בשחייה שנערכה במונטריאול בשנת 2005 זכתה שיפר ב-3 מדליות, 2 מהן זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא תחרות חדש של 57.23 שניות, לפני בת ארצה ליבי טריקט (לנטון) 57.37 שניות ואוטיליה ינדז'ייצ'אק מפולין (58.57 שניות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא תחרות חדש נוסף של 3:57.47 דקות, לפני ארצות הברית (3:59.92 דקות) וגרמניה (4:02.51 דקות). מדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה טובה מהשיא העולמי 2:05.65 דקות, 4 מאיות השנייה אחרי ג'דרז'אק שקבעה שיא עולם חדש (2:05.61 דקות) ויוקו נאקאנישי מיפן (2:09.40 דקות).
במשחקי חבר העמים שנערכה במלבורן, אוסטרליה במרץ 2006, זכתה שיפר ב-4 מדליות, 3 מהן זהב. מדליות זהב במשחה ל-100 מטר פרפר (47.48 שניות), במשחה ל-200 מטר פרפר (2:06.09 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב (3:56.30 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-50 מטר פרפר (26.65 שניות).
שיאנית עולם
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכו בוויקטוריה, קנדה באוגוסט 2006 זכתה שיפר בשתי מדליות זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא עולם חדש של 2:05.40 דקות ובמשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.30 שניות. מדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:03.82 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במלבורן בשנת 2007 זכתה שיפר ב-3 מדליות, 2 מהן זהב במשחה ל-200 מטר פרפר 2:06.39 דקות, לפני קימברלי ואנדנברג מארצות הברית (2:06.71 דקות) וג'דרז'אק (2:06.90 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 3:55.74 דקות, לפני ארצות הברית (3:58.31 דקות) וסין (4:01.97 דקות). מדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.24 שניות, אחרי טריקט 57.15 שניות ולפני נטלי קוגלין מארצות הברית (57.34 שניות).
מדליית זהב אולימפית
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה שיפר ב-3 מדליות, מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 3:52.69 דקות, לפני ארצות הברית (3:53.30 דקות) וסין (3:56.11 דקות). שתי מדליות ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.25 שניות, אחרי טריקט (56.73 שניות9) וכריסטין מגנוסון מארצות הברית (57.10 שניות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:06.26 דקות, אחרי ליו זיג שקבעה שיא עולם חדש (2:04.18 דקות) וג'יאו ליויאנג (2:04.72 דקות) שתיהן מסין.
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009 זכתה שיפר ב-3 מדליות. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא עולם חדש של 2:03.41 דקות ושתי מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 56.23 שניות, טוב משיא העולם הקודם, אחרי שרה שסטרם משוודיה שקבעה שיא עולם חדש (56.06 שניות) ולפני ז'יאו ליויאנג מסין (56.86 שניות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:52.58 דקות, אחרי סין שקבעה שיא עולם חדש (3:52.19 דקות) ולפני גרמניה (3:55.79 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה באירווין, ארצות הברית באוגוסט 2010 זכתה שיפר במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר (2:06.90 דקות).
באליפות העולם בשחייה הנערכת בשאנגחאי, סין בשנת 2011 סיימה שיפר פעמיים במקום שביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.95 דקות ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:06.64 דקות.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה שיפר במקום 13 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:08.21 דקות ובמקום 24 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.17 שניות.
ג'וזפה פאריני
ג'וּזֶפֶּה פאריני (באיטלקית: Giuseppe Parini, 23 במאי 1729 בזיזיו – 15 באוגוסט 1799) היה משורר, לבריתן ומתרגם איטלקי, נציג של עידן האורות והנאו-קלסיציזם. לאופרדי כינה אותו "ורגיליוס של איטליה המודרנית".
משפחתו, ילדותו ושנות לימודיו
ג'וזפה פאריני נולד תחת שם המשפחה פארינו ביישוב בוזיזיו (Bosisio) (מחוז לקו), על גדות האגם פוזיאנו, באזור בריאנצה בצפון לומברדיה. אביו, פרנצ'סקו מריה פארינו היה סוחר קטן במשי, החליט לשולחו למילאנו אצל דודתו. במילאנו למד ג'וזפה אצל הנזירים הברנביטים ואמו, אנג'יולה מריה קספני, הייתה אחות של כומר מאחד הכפרים בסביבה. בגיל 10, מתוך אילוצים כלכליים, שלחו הוריו את ג'וזפה לדודה שלהם בשם אנה מריה לטואדה במילאנו. בעזרת אותה קרובת משפחה נרשם הילד ללימודים יסודיים בבית הספר סנט אלסנדרו ולאחר מכן בבית הספר "ארצ'ימבולדי" (כיום בית הספר תיכון ע"ש צ'זארה בקאריה), שניהם בניהול הנזירים הברנביטים. הברנביטים היו חברים בקונגרגציה שהוקמה במילאנו בשנת 1530 על ידי אנטוניו מריה זכריה. בתקופת לימודיו בתיכון פירנס ג'וזפה את עצמו על ידי העתקת כתב-יד. בשנת 1741 הורישה לו הדודה קצבה חודשית, בתנאי שייהפך לכומר. פאריני ציית לא בלב מלא מפני שסבל מבעיות בריאות, היה צריך בשעות הפנאי לעבוד לפרנסתו במשרדים של עורכי דין ולתת שיעורים פרטיים ובנוסף לכל, לימודי הדת התנהלו לפי שיטות ההוראה נוקשות מיושנות. בסופו של דבר הוסמך לכמורה בשנת 1754. המורים לא היו שבעי רצון ורשמו למשל בפנקסי בית הספר לשנת 1749–1750: "Parinus Joseph: ut plurimum abfuit, subdole per aliquot dies interfuit; litteris testimonialibus habitis, abfuit perpetuo". מהקריאה האישית במהלך השנים בהן למד באותו בית ספר שמרני, אם כי יוקרתי, שבו התחנכו גם פייטרו ורי וצ'זארה בקאריה, נשאר פאריני עם שליטה מעמיקה בכתבי הקלאסיקונים של הספרות היוונית והרומית העתיקה, כמו אנאקראון, ורגיליוס, הוראטיוס ובכתביהם של הסופרים האיטלקים מימי הביניים והרנסאנס כמו דנטה, אריוסטו וכן ביצירות משוררי המאה ה-18.