cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לן צ'אפל
קריירת מכללות
צ'אפל נולד בעיר פורטג' שפנסילבניה, ובין השנים 1958–1962 למד באוניברסיטת וייק פורסט אשר בווינסטון סיילם. בעונת 1961/1962 הוביל את קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה לפיינל פור טורניר אליפות המכללות, לראשונה בתולדותיה, תחת המאמן בונס מקיני. במשחק חצי הגמר הפסידה וייק פורסט מול אוניברסיטת המדינה של אוהיו, בה שיחקו ג'ון האבליצ'ק וג'רי לוקאס, חרף משחק מצוין של צ'אפל אשר קלע 27 נקודות והוריד 18 ריבאונדים. בסיום אותה עונה, במהלכה רשם ממוצעים של 30.1 נקודות ו-15.2 ריבאונדים למשחק, נבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות (First-team All-American). מאז סיום לימודיו ועד לשנת 2006 החזיק בשיא הנקודות לשחקן במחוז ACC, עד ששבר אותו שחקן אוניברסיטת דיוק, ג'יי. ג'יי. רדיק.
קריירת משחק
בדראפט ה-NBA 1962 נבחר צ'אפל בבחירה הרביעית, על ידי קבוצת סירקיוז נשיונלס. בעונתו המלאה היחידה בקבוצה קלע 8.9 נקודות בממוצע למשחק, כשחקן ספסל.
לאחר משחק אחד בעונת נרכש על ידי ניו יורק ניקס. בעונתו הראשונה עם הניקס הציג שיפור משמעותי, רשם ממוצעי שיא של 17.3 נקודות ו-9.8 ריבאונדים למשחק, ונבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA לצד חברו לקבוצה טום גולה. בשתי העונות הבאות בניו יורק סבל ממספר פציעות, ותרם 6.8 נקודות למשחק בלבד כשחקן ספסל.
בדראפט ההרחבה של שנת 1966 נבחר על ידי שיקגו בולס, ולאחר 19 משחקים במדיה הועבר בטרייד לסינסינטי רויאלס. לאחר עונה אחת בדטרויט פיסטונס נבחר על ידי מילווקי באקס בדראפט ההרחבה של שנת 1968. בשתי עונותיו במילווקי קלע 11.5 נקודות בממוצע למשחק, וסייע לה להעפיל לגמר האזור המזרחי בעונת. בשתי העונות הבאות שיחק עבור קליבלנד קאבלירס ואטלנטה הוקס מה-NBA, ודאלאס צ'אפרלס מליגת ה-ABA. בשנת 1972 פרש צ'אפל ממשחק, בגיל 31.
ב-12 ביולי 2018 נפטר צ'אפל, בגיל 77, לאחר שסבל מדלקת ריאות ושבץ מוחי.
משרד הרווחה והביטחון החברתי
משרד הרווחה והביטחון החברתי הוא משרד ממשלתי בישראל שתפקידו להבטיח לכלל הציבור מתן שירותי רווחה, שהוגדרו בחוק לאוכלוסיות שונות, ולפקח על מתן שירותים אלה.
התחומים שבהם עוסק משרד הרווחה כוללים בין היתר ילדים ונוער במצבי סיכון, אלימות במשפחה, נכויות ומוגבלות שכלית (לא כולל נכויות נפשיות. אוכלוסייה זו מקבלת שירות ממשרד הבריאות), נפגעי סמים ואלכוהול, זקנים במצבי מצוקה ועוד.
בנוסף מפקח המשרד, באמצעות יחידות משנה, על מעונות לגיל הרך, על מועדונים ופנימיות לילדים ולנוער, על מועדונים ומעונות לאנשים הלוקים בפיגור ובנכויות שונות, על מרכזי יום לקשישים, בתי אבות ועוד.
בתקופות מסוימות כלל המשרד גם את זרוע העבודה, ובהתאם לכך נקרא "משרד העבודה והרווחה". בעקבות החלטת הממשלה מ-31 ביולי 2016, להעביר אל משרד הרווחה והשירותים החברתיים את הסמכויות בנושאי התעסוקה ממשרד הכלכלה והתעשייה, שונה שם המשרד ל"משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים". ב־3 באוגוסט 2021, לאחר אישור הכנסת בהמשך להחלטת ממשלת ישראל ה-36 להעביר את זרוע העבודה למשרד הכלכלה והתעשייה, חזר שם המשרד להיות "משרד הרווחה והשירותים החברתיים", וב-22 באוגוסט שונה שמו פעם נוספת ל"משרד הרווחה והביטחון החברתי".
מטרות המשרד
משרד הרווחה והשירותים החברתיים מהווה את אחת הזרועות המרכזיות של ממשלת ישראל בהתמודדות עם החברה הישראלית. המשרד מעודד פיתוח שירותים חברתיים מגוונים ופרויקטים חדשניים הנוגעים לכל פרט בחברה. למשרד מעורבות מקיפה במגזרים שונים במשק ובחברה וכמעט כל משפחה באה במגע עם המשרד בגין הזדקקות לשירותים חברתיים, או לשם קבלת מענקים וקצבאות מהמוסד לביטוח לאומי, או לצורכי הכשרה מקצועית.
היסטוריה ותחומי אחריות
בראשית ימי המדינה נקרא המשרד "משרד הסעד" ובנפרד התקיים "משרד העבודה". כדי לשפר את תפקוד המשרד ואת דימויו, הוא אוחד עם משרד העבודה בשנת 1977, למשרד בשם "משרד העבודה והרווחה". צעד זה שיקף את תפיסת העולם לפיה העבודה היא הבסיס לרווחה.
עם הקמת ממשלתו השנייה של אריאל שרון, בתחילת 2003, הועבר הטיפול בענייני עבודה למשרד התעשייה, המסחר והתעסוקה שבראשות אהוד אולמרט, ושמו של משרד העבודה והרווחה שונה בהתאם ל"משרד הרווחה".
בשנת 2007, עם מינויו של יצחק הרצוג לתפקיד, שונה שמו של המשרד לשם "משרד הרווחה והשירותים החברתיים". בינואר 2010, פרסם לראשונה המשרד את הנתונים המלאים בדבר התמיכות הממשלתיות בעמותות וארגוני המגזר השלישי, על מנת להגביר את השקיפות בנושא. על פי הדו"ח סך התמיכות בשנת 2015 עמד על 195 מיליון ש"ח (כ-2.2% מתקציב המשרד).
ב-2013 עברו מטה המשרד ורוב יחידותיו למגדלי הבירה בירושלים.
הדרך להקמתו של משרד הרווחה
כל ההצעות אשר הוקדשו לייעול תפקודה של הממשלה ולשינוי המבנה שלה כללו המלצות להקמת משרד לרווחה חברתית. העניין שגילו בנושא נבע מן המתחים החברתיים ששררו בחברה הישראלית בעקבות הגברת המודעות לפערים החברתיים, והחששות שהתגברו בממסד באשר להשלכות תופעות אלה על יציבות המשטר הפוליטי. למרות זאת, ברוב ההצעות לא הייתה התייחסות רצינית לבעיות הרווחה. מרבית ההצעות היו ללא דיון מפורט על תפקידי המשרד לרווחה המוצע ועל מבנהו, אלא המלצה לצירוף משרד זה למשרד אחר. הצעות מפורטות יותר למבנה ולתוכן המשרד לרווחה נמצאו רק בהמלצות ועדת ראש הממשלה לילדים ולבני נוער במצוקה (ועדת כץ), ואחר כך בהמלצות הוועדה להכנת הצעות בדבר ארגון מחדש של משרדי הממשלה ייעול וחיסכון (ועדת האוזנר).
הוויכוח על הקמת משרד לרווחה חברתית נמשך כעשור שלם – החל מן המחצית השנייה של שנות השישים ועד להקמת משרד העבודה והרווחה בשנת 1977. הוויכוח הממושך היה כרוך בוויכוח הרחב יותר של מבנה הממשלה וייעול תפקודה. המהפך הפוליטי שאירע בבחירות של אותה שנה, ועליית הליכוד בראשותו של מנחם בגין לשלטון, הביאו למעשה לקבלת ההחלטה על הקמת המשרד החדש והכללה בתוכו של משרדי העבודה והסעד הקודמים. ההחלטה לאחד את שני המשרדים, למשרד אחד של העבודה והרווחה, דרשה ארגון ובנייה מחדש של שני משרדים שפעלו באופן עצמאי מאז הקמת המדינה.
גורמים שהקשו על איחוד המשרד החדש
קשה היה לשני המשרדים להפנים את הרעיון של משרד עבודה ורווחה מאוחד. האיחוד היה טכני בעיקרו, ולכן המשיכו, ברוב המקרים לפעול כאילו האיחוד לא קיים. מבנה המשרד ופעילותו, עוד לפני הפרדתו הצביע על חלוקה ברורה למדי לשני תחומים: תחום הרווחה - מתן שירותים אישיים וחברתיים, במיוחד לאוכלוסיות חלשות הנזקקות לטיפול במוסדות, או לפתרון קהילתי, כמו מפגרים, קשישים, נכים וילדים בסיכון ותחום העבודה - הכשרה מקצועית והכוונת כוח אדם.
יחידות המשרד
אגפים ייעודיים:
אגפים כלליים:
תעסוקה ופיתוח הון אנושי
בעקבות החלטת הממשלה מ-31 ביולי 2016, הועברו אל משרד הרווחה והשירותים החברתיים סמכויות בנושאי התעסוקה ממשרד הכלכלה והתעשייה, ובהתאם לכך שונה שם המשרד ל"משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים".
הכחול הגדול
הכחול הגדול (בצרפתית: Le Grand Bleu, באנגלית: The Big Blue) הוא סרט קולנוע משנת 1988 שנכתב ובוים על ידי הבמאי הצרפתי לוק בסון.
עלילה
הסרט זכה להצלחה באירופה, אך נכשל בארצות הברית (עקב גרסה שונה). הסרט היה מועמד לשמונה פרסי סזאר לשנת 1989 מהם זכה בשניים - על הפסקול והסאונד. כמו כן זכה בפרס האקדמיה הצרפתית לקולנוע בשנת 1989.
בשנת 1993 הוציאה הזמרת הישראלית שרון ליפשיץ את השיר "האיש מהים" (שנכתב על ידי המשוררת והסופרת צרויה להב), שנושא את עלילת הסרט. (הוא נכלל באלבומה השלישי, "קו האושר").
Now Tour
Now Tour הוא סיבוב ההופעות הרביעי של הזמרת שאניה טוויין אשר התקיים בין התאריכים 3 במאי 2018 עד ל-17 באוקטובר של אותה שנה על מנת לקדם את אלבומה החמישי, Now. סיבוב ההופעות התחיל בטקומה שבארצות הברית והסתיים בסטוקהולם שבשוודיה.
זהו סיבוב ההופעות הבין לאומי הראשון של הזמרת מאז שנת 2004.
רקע
במהלך ריאיון עם ET קנדה ביוני 2017 אמרה טוויין כי היא עשתה שינוי בלב ושהיא מוכנה לצאת לסיבוב הופעות מחדש כדי לקדם את האלבום שלה, "עכשיו שיש לי מוזיקה חדשה יש לי מוטיבציה אמיתית לעשות את זה". באוגוסט בתוכנית האירוח של ג'ימי פאלון אישרה טוויין כי סיבוב ההופעות יחל ב-2018. למחרת אישרה זאת טוויין גם בחשבון הטוויטר שלה ואמרה כי בשבוע שלמחרת תחל מכירת הכרטיסים ואף הוסיפה כי היא מתרגשת לחזור לשם שוב ולהופיע שוב בהופעה חיה. בספטמבר 2017 הודיעה טוויין בטוויטר על תאריכים שבהם תופיע בממלכה המאוחדת ואירלנד. הכרטיסים בבלפסט ובדבלין נמכרו תוך דקות ספורות ולכן טוויין הוסיפה מופע נוסף בדבלין.
שמעון לוי (פרופסור)
שמעון לוי (נולד ב-13 ביולי 1943) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, חוקר תיאטרון, מתרגם, במאי תיאטרון, מבקר אמנות, מחזאי ומנהל סדנאות תיאטרון. מרצה במסלול וולדורף בסמינר דוד ילין בירושלים. תחומי מחקרו העיקריים: תיאטרון ישראלי, הדרמה של סמואל בקט – תחום בו הוא נחשב מומחה עולמי; תסכיתי רדיו; תנ"ך כתיאטרון, תחום מחקרי פורץ-דרך; ותאוריות כאוס בתיאטרון.
על חייו
בן להורים יוצאי גרמניה ואוסטריה. אב לשלושה. נשוי בשלישית, לשרון מימון לוי.
גדל בשכונת גאולה בירושלים. לאחר שביתו הופגז במלחמת העצמאות, עברה המשפחה לרחביה, על גדת עמק המצלבה.. למד בבית הספר בית הילד ובתיכון ליד האוניברסיטה העברית. הצטרף לגרעין נח"ל, המשיך בקורס מ"כים, אחריו בקורס קצינים ונשאר להדריך בו. בתום שירותו הצבאי נסע לשנת טיול והרחבת אופקים באירופה. כקצין מילואים בחי"ר השתתף במלחמת ששת הימים ושב ארצה משהותו בקנדה למלחמת יום כיפור.
בעל תואר ראשון בספרות אנגלית ובפילוסופיה באוניברסיטה העברית, השתתף בהצגות שביים פרופסור אריה זקס ובעצמו ביים את "המשתה" של אפלטון. בעל תואר שני בהצטיינות בספרות אנגלית עם התמחות בדרמה רדיופונית והחל ללמד כעוזר הוראה בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. היה מורה בבי"ס תיכון; קריין, עורך ובמאי בקול ישראל. ב-1973 הוזמן ללמד במחלקה ללימודי יהדות באוניברסיטת מקגיל במונטריאול, וקיבל תואר דוקטור מהחוג לספרות אנגלית, על תזה שעסקה במחזותיו של סמואל בקט. שב לישראל ב-1980 וחזר ללמד בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. היה מפיק, ראש מגמת בימוי, ראש המגמה העיונית וראש החוג בשנים 2000 - 2005. לימד קורסים בתיאטרון וביים גם בסמינר הקיבוצים, בסמינר דוד ילין ועוד.
היה מנהלו האמנותי של פסטיבל עכו בשנים 1986-1987, והמשיך להיות פעיל בפסטיבל עד שנת 2010 כחבר ועדת-ההיגוי. עוטר כ"יקיר עכו". התפטר מהוועד המנהל ב-2017 במחאה על התערבות העירייה ברפרטואר הפסטיבל. היה דרמטורג בתיאטרון הבימה ובחאן הירושלמי. כיהן כראש או חבר בוועדות ציבוריות כגון אמנות לעם, סל תרבות, משרד התרבות, ובוועדות לפרסי תיאטרון כמו פרס האקדמיה, פרס הפרינג' ועוד.
כתב מאות ביקורות תיאטרון, רשימות ומאמרים בעיתונות יומית ומקצועית וכן בשיחות רדיו. תרגם כ-150 מחזות מאנגלית ומגרמנית, וכן שירה ופרוזה. ביים בתיאטרון וברדיו, בישראל ומחוצה לה. נשא מאות הרצאות פתוחות לציבור, בעיקר על תיאטרון. פרסם מאמרים מקצועיים בעברית, אנגלית וגרמנית, שתורגמו לערבית, פולנית, צרפתית ועוד. הרצה בכמאתיים וחמישים כנסים מקצועיים. מנהל את הוצאת אסף, מחקרי-תיאטרון ומחזות.
בנו הוא המחזאי, הבמאי והמשורר יונתן לוי. אולף קונמן הוא בן של אשתו מנישואין קודמים. שמעון לוי גידל אותו מגיל שש.
איילון (סוג)
מלבד בני הסוג איילון, קיימים שלושה מיני איילונים אחרים בתת-היבשת ההודית השייכים לסוג נפרד - איילון נקוד.
אבולוציה ותזונה
בהיותם השרידים העתיקים ביותר למעלי הגירה הקדומים, האיילוניים נחשבים למאובנים חיים. המיונים המסורתיים מיקמו את המשפחה בין מכפילי פרסה שאינם מעלי גירה, כמו חזירים ובין מכפילי הפרסה שמעלים גירה, כמו האייליים. מכפילי הפרסה היא סדרה, אשר התפצלה למשפחות שונות בזמן תקופת האאוקן (לפני 38 עד 54 מיליוני שנים), ואלו היו האבות הקדומים של האיילוניים של ימינו. יחד עם זאת, מאובנים של יצורים לאיילוניים של ימינו תוארכו לתקופת המיוקן (לפני 15 מיליוני שנים) לכל המוקדם.
בעקבות שינויי האקלים שחלו בתקופת המיוקן, אדמות יער רבות הפכו לאדמות מרעה. השינוי בתזונתם של מכפילי הפרסה היה הכרחי - התפתח צורך לעכל את חומרי המזון שבעלים ובעשבים. מכיוון שכך, התפתחה אצל מכפילי הפרסה בכלל, ואצל האיילוניים בפרט, בטן בעלת מספר מדורים. מערכת העיכול המשופרת איפשרה להם לעכל את התאית ואת הצורן הדו-חמצני שבמזונם, בניגוד ליצורים שאינם מכפילי פרסה. יחד עם זאת, תזונתם של האיילוניים שונה באופן עקרוני מזו של יתר מכפילי הפרסה - גודלם הקטן מביא לכך שצריכת האנרגיה שלהם נמוכה, ולכן כמות האוכל היומית לה הם נזקקים נמוכה יותר. מסיבה זו, הם יכולים להשקיע זמן רב יותר בחיפוש מזון, אותו הם מתעלים לטובת חיפוש עלים טריים, פירות ופרחים, שהם מזונות שקל יותר לעכל.
דרך עיכול זו הביאה לשינוי ייחודי במבנה מערכת העיכול שלהם. בדומה ליתר מכפילי הפרסה, החיידקים המפרקים את התאית ואת הצורן הדו-חמצני נמצאים בשני המדורים הראשונים של הבטן, ההמסס (Rumen; המדור הראשון) ובית הכוסות (Reticulum; המדור השני). מכיוון שמזונם, כאמור, קל יותר לעיכול משל יתר מכפילי הפרסה, הוא עובר מסלול מהיר במערכת העיכול שלהם, ומגיע ישירות לקיבת המיצים (Abomasum; המדור הרביעי). המדור השלישי, קיבת העלעלים (Ormasum; המדור השלישי), שמחבר אצל מכפילי פרסה אחרים את המדור השני עם המדור האחרון, אינו קיים אצל האיילוניים. מספר איילוניים נצפו אוכלים חסרי חוליות ואף יונקים קטנים.
התאמה נוספת של האיילוניים ומכפילי הפרסה לאכילת עשבים ועלים היא שיניהם הטוחנות שקצותיהן מעוצבות בצורת חצי-סהר. מבנה זה מאפשר לחתוך ביעילות גדולה יותר את הצמחים. הם נעדרים שיניים חותכות, וכך מערכת השיניים שלהם דומה לזו של מעלי גירה גדולים יותר. בנוסף, הניבים של הלסת התחתונה דומים לשיניים חותכות. יחד עם זאת, הניבים העליונים של הזכרים גדולים יחסית ובולטים מהפה, אולם אצל הנקבות הם קטנים באופן יחסי.
התנהגות ורבייה
האיילוניים ידועים בביישנותם. הם ברובם פעילי לילה, ובהעדיפם בתי גידול סבוכים, קשה מאוד לצפות בהם. האיילון מתרגש במהירות, ובתגובה להפרעות קלות הוא יקפוץ ממקומו בבהלה. כשהם מרגישים בסכנה, הם בורחים לתוך סבך צמחייה או לתוך מים. הם חיות סוליטריות, במיוחד בהשוואה לבעלי חיים אחרים הגדלים ביער. הזמן היחיד בו האיילון מקיים חיי חברה הוא בזמן החיזור וההזדווגות או בזמן גידול הצאצאים. יוצא מכלל זה הוא האיילון המלאי, אשר התגלה כי הוא מונוגמי. בנוסף, האיילוניים הם בעלי חיים טריטוריאליים: את הטריטוריה שלהם הם יסמנו בעזרת השתלת עקבות ריח או הטלת שתן, צואה או הפרשת הפרשות אחרות. האיילוניים מתקשרים באמצעות השמעת קולות ובאמצעות השארת עקבות ריח. כאשר הם יחושו במצוקה, הם יפלטו קול פעייה רך.
לנקבות יש שני זוגות שדיים, עובדה שהובילה מספר חוקרים לשער כי האיילונית מסוגלת להמליט צאצאים גדולים יותר מאלו שנצפו. בכל המלטה, היא ממליטה בין צאצא אחד לשניים. לפין הזכר מבנה לולייני. מנהגי הרבייה של האיילוניים ידועים בצורה מעטה בלבד. מרביתם מנהלים חיים פוליגמיים, למעט האיילון המלאי אשר מנהל חיים מונוגמיים. הם מגיעים לבגרות מינית בגיל 5 - 26 חודשים. בתקופת הייחום, הזכר מחזר אחרי הנקבה באמצעות השמעת קולות וכן באמצעות מגע פיזי, כמו למשל ליקוק איבר המין שלה. לאחר נוהגי החיזור, הזכר והנקבה מזדווגים. נמצא כי זמן קצר (85 - 155 דקות) לאחר ההריון, נקבת האיילון המלאי כבר יכולה לנהל יחסי מין. בשל כך, הנקבה עשויה להימצא בהריונות עוקבים במרבית זמן חייה כבוגרת.
משך ההריון נע בין שישה לתשעה חודשים, תלוי במין הספציפי. הנקבה ממליטה כצאצא אחד בשנה. לאחר ההריון, הנקבה מעכלת את השליה. הצאצאים זקוקים לטיפול מועט בלבד לאחר הלידה: הם מסוגלים לעמוד על רגליהם כשעה לאחר לידתם, ובמרבית הזמן שאחרי הלידה הם אינם נמצאים עם אמם, אלא למשך זמנים קצרים הכוללים הנקה או האכלה. הצאצאים נגמלים מיניקה בגיל שלושה עד שישה חודשים, וכאשר הם מגיעים לבגרות מינית הם עוזבים את אזור החיות של אמם. תוחלת החיים של איילון היא 11 - 13 שנים.
המטבח התימני
המטבח התימני מתייחס לסגנון הבישול הנפוץ בתימן.
מאפיינים
המטבח התימני שונה ממטבחים אחרים במזרח התיכון, קיימים הבדלים גם בין האזורים השונים במדינה עצמה, ניתן להבחין בהשפעה עות'מאנית בצנעא, או הודית באזורים הדרומיים בסביבות עדן ומוקלה, אבל המטבח ברחבי כל המדינה מתבסס על יסודות דומים.
ישנה העדפה לבשר עוף וכבש יותר מאשר לבשר בקר. באזורי החוף של תימן מוגשים גם מאכלי דגים.
ככרות לחם אינן בנמצא, ובמקומן נעשה שימוש במאפים אחרים. בנוסף, כמעט שלא נעשה שימוש בחלב ותוצריו (גבינה, חמאה וכו'). עם זאת, חובצה נחשבת למשקה מועדף בכפרים וחמאה מזוקקת (סאמנה) משמשת כשמן לאפייה. על אף שלכל אזור ישנם מאכלים ייחודיים לו, קיימים מספר מאכלים האופייניים למטבח התימני בכללו. מרק בשר, למשל, עם ירקות, תפוחי אדמה ולעיתים אורז או ביצים מקושקשות מוגש בתוספת פיתה שנאפתה בטאבון, חילבה או זחוק.
אף על פי שקפה גדל בתימן באופן מסחרי, התה הוא המשקה הלאומי. לעיתים מתובל התה עם ציפורן, הל או נענע. בנוסף, קיים משקה עשוי קליפות פולי קפה בשם קִשְׁר.
מאכלים
במטבח התימני כמה מאכלים אופייניים.
סלוף - דומה בצורתו ללאפה המוכרת בישראל. מרכיביו העיקריים הם מים, קמח, סולת ושמרים. את הסלוף מכינים על גבי טבון.
לחוח - עשוי ממרכיבים דומים לסלוף אך הכנתו נעשית על גבי מחבת המחוממת על אש גבוהה. בשל דלילות הבצק נוצרות על המחבת בועות אוויר שיוצרות מעין חורים. על כן מכונה הלחוח "פיתה עם חורים".
מלאווח - בצק דומה לבצק עלים שבעבר היה נאפה בטאבון, אבל בארץ מטוגן במחבת.
זום - תבשיל על בסיס גבינות, אשל, קמח סאמנה ותבלינים. הוא נאכל בין היתר בצאת יום הכיפורים ומוסיפים לו חתיכות לחם גסות.
סאמנה - חמאה מזוקקת שמוסיפים למאפים ולזום (תבשיל) המשמשת גם כמטבל.
זלאביה - לביבה תפוחה שאוכלים עם אבקת סוכר או עם חריף.
חילבה - עשוי מגרגרי חילבה טחונים, מכוסברה ומלימון ומשמש כמטבל, ממרח או תוספת למרק.
במרק התימני בשר בקר או עוף וירקות שונים (בצל, כרפס ופטרוזיליה) והוא מתובל עם חוויאג' למרק. טעמו המיוחד הוא תוצאה של בישול במשך זמן ארוך.
מאכלי שבת
ישנם מאכלים הנאכלים בעיקר בשבת.
ג'חנון - בצק עלים מגולגל העשוי מקמח, מרגרינה, מלח וסוכר הנאפה במשך כתריסר שעות. נהוג לאוכלו בשבת בבוקר, עם עגבנייה, ביצה קשה וסחוג.
לסיס - תבשיל שעועית אדומה וביצה המבושל בדרך כלל מיום שישי ונאכל בשבת בבוקר.
סבאיה - מכונה גם קורססך, הוא מאפה שכבות בצק מתוק, הנאפה בתנור ונאכל בשבתות ובחגים.
שאוויה - תבשיל העשוי מצלי כבש או בקר הנאכל בדרך כלל בשבת, בחגים ובערב פסח ונהוג לשתות עמו משקאות חריפים (לדוגמה ערק).
ג'עלה - סעודת פיצוחים ופירות שמוגשת לפני הסעודה. לפי נוהג אחר מוגשים הפיצוחים והפירות לאחר ארוחת השבת.
המטבח היהודי
יהודי תימן פיתחו מאכלים ייחודיים להם, המתאימים לדרישות ההלכה בתחום הקפדה על שמירת השבת, הכשרות והחגים.
מאכלים אחרים
הג'עלה היא תקרובת פירות ופיצוחים, שנהוג להגיש בשבתות וחגים ובשמחות. הטָּארוּש היא תערובת דגנים ופיצוחים קלויים (גרעיני תירס, סומסום, עדשים, גרעיני חמניה ודלעת וכו'), שיש שמכנים כיום בטעות בשם "תערובת ג'עלה". התַּווּהַאם הם גלעיני משמש ואפרסק, המקולפים, מושרים מספר ימים במים כדי לטפל ברעילותם (ציאניד) ומרירותם, ולבסוף נקלים עם מלח וחוואיג' מרק. דוּכּה היא החרוסת התימנית בעוד שעצ'יט (אשר לפעמים מאייתים 'עסיד') היא תוספת כופתאות סולת למרק, שלעיתים מגישים עם זום (תבשיל).
המטבח התימני כמזון מהיר
בשנות ה-80 פתח המסעדן נרי אבנרי את רשת המסעדות "נרגילה", אשר הגישה אוכל מהיר וזול יחסית, המבוסס על המטבח התימני. ממשיכת דרכה, רשת המסעדות נאפיס, נמנית בין היום המסעדות הרווחיות בישראל.
בישראל נמכרים מוצרי מזון קפואים בהשראת המטבח התימני, זאת בשל התאמתם הגבוהה לייצור כמזון מהיר ומסחרי. עם זאת, מדובר במאכלים על בסיס המרגרינה במקום חמאת הסאמנה, ולכן הם נחשבים בריאים ואיכותיים פחות בהשוואה עם המאכלים האותנטים בשיטת ההכנה המסורתית.
לקריאה נוספת
סו לארקי, המטבח התימני, הוצאת מודן, 2009
הו"ד - הומוסקסואלים דתיים
הו"ד - הומוסקסואלים דתיים הוא עמותה של הומוסקסואלים דתיים בישראל שהקים רון יוסף ב-1 בפברואר 2008. לטענת אנשי הארגון, הארגון פועל לפי תורת ישראל ומחויב להלכה היהודית האורתודוקסית ומתנגד למשכב זכר, אך תומך בזוגיות חד-מינית. בסיס פעילותו הוא באתר אינטרנט ועמוד הפייסבוק, המרכזים את הפעילות, האידאולוגיה והמסרים החברתיים של הארגון. הארגון משמש כמרכז סיוע ותמיכה, חינוך והסברה ומקיים מפגשים, קבוצות לימוד, שבתות, הרצאות וימי עיון.
הו"ד נרשמה כעמותה במאי 2011, וטרם הגישה דוחות או קיבלה אישור ניהול תקין. בעקבות פרסום על מעצרו של ראש הארגון בחשד להונאה, ב-22 בפברואר 2016, פורסם בעמוד הפייסבוק של הארגון שהארגון ימשיך לפעול. אולם, עד אמצע שנת 2019 פורסמו בעמוד הפייסבוק רק שלושה פוסטים, אתר האינטרנט של הארגון חדל לפעול ושם הדומיין שלו עבר לידי ארגון אחר.
מקור השם
השם הו"ד הוא ראשי תיבות של "הומוסקסואלים דתיים". הארגון אימץ את שמה של קבוצה חברתית שפעלה בתל אביב, במסגרת אגודת הלהט"ב, בשנות ה-90 ובתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, והתפרקה. שמו של הארגון מתכתב עם ספירת ההוד בקבלה, ששמה מתקשר להודאה על האמת.
רקע להקמה
ראשיתו של ארגון הו"ד בפורום האינטרנטי "גייז דתיים", שפעל בעבר באתר האינטרנט וואלה. הפורום היה מקום המפגש וההתרחשות החשוב והמרכזי ביותר שעמד לרשות ההומואים והלסביות הדתיים בארץ. עם הזמן נוצרו מתחים בין הקבוצות השונות בפורום, שרצו לנווט את הפורום לפי השקפתם הדתית והערכית. בעקבות זאת הפורום נסגר והקבוצות התפצלו. אחת הקבוצות התגבשה לארגון "חברותא", שנתמך על ידי "הבית הפתוח". קבוצה אחרת התפתחה לארגון העצמאי "הו"ד".
שתי הקבוצות דגלו בשימור הזהות הדתית-ההומוסקסואלית, עודדו יציאה מהארון והתנגדו לטיפולי המרה. עם זאת, אנשי קבוצת הו"ד תמכו ללא סייג בזרם האורתודוקסי, במחויבות להלכה ובחשיבות של השיח מול רבנים והממסד החינוכי, ובכך נבדלו מאנשי קבוצת חברותא, שדגלו יותר בשינוי המציאות בשטח (ולא דרך רבנים), ארגון מפגשים חברתיים, הימנעות מהבעת עמדה ארגונית בנושא זוגיות ומיניות בין גברים וכן תמיכה של חלק מחברי הארגון בהשתתפות במצעד הגאווה.
הקמה
ארגון הו"ד נוסד ב-2008, בהנהגתם של רון יוסף ואיתי, עורך דין דתי. רון יוסף, שהציג עצמו כרב אורתודוקסי, כטוען רבני וכסופר סת"ם המכהן כרב קהילה בנתניה, ייסד את הארגון ועמד בראשו. יוסף מזדהה כהומוסקסואל. בעקבות פעילותו בארגון, לדבריו הוטרד ואף קיבל איומים על חייו. בעת הקמתו, מנה צוותו 12 איש, שהורכב מרוב אנשי הפורום בוואלה שנסגר ומהקבוצה של "אסף זהבי" (שם בדוי), פעיל הומו דתי ידוע באותה תקופה. בפברואר 2008 הושק אתר האינטרנט של הארגון, ועבר חידוש ב-2013. לדברי רון יוסף, בחודש הראשון לעליית האתר, הוא צבר 10,000 כניסות, ובסיכום השנה הראשונה - מעל 102,000 כניסות. ארגון הו"ד, מצהיר שפעילותו בהתנדבות ואיננו מקבל תקציב או כספים מאף גורם חיצוני, כדי להישאר בלתי תלוי ובעל אג'נדה עצמאית וחופש פעולה. את פעילותו מממנים חברי הארגון, אנשי הצוות ויו"ר הארגון.
ארגון הו"ד התרכז, מלכתחילה, בשיח עם רבנים ומציאת פתרונות הלכתיים וחברתיים. כך למשל, ב-2008 קיים הו"ד מפגש ראשון מסוגו עם הרב יובל שרלו בהשתתפות ארגון בת קול, אנשי חינוך והורים. שיח זה הבשיל לבסוף לכדי מסמך העקרונות של הארגון. במהלך השנה וחצי הראשונים לפעילותם, הוחלט בהו"ד שלא לפתוח קבוצה חברתית נוספת אלא לתמוך בקבוצות הקיימות של "אסף זהבי". עם סגירת הקבוצות של אסף לקראת סוף 2009, ארגון הו"ד החל לארגן מפגשים חברתיים, מעבר למפגשים ייחודיים אחרים שקיים. בתקופה זו, מפגשי הו"ד עסקו בעיקר בסיעור מוחות ומחקר בנוגע לעניין הנטייה המינית וההלכה, במקביל לעריכת שבתות משותפות ברחבי הארץ.
הפעילות מול ארגון "עצת נפש"
ארגון הו"ד רואה עצמו כאלטרנטיבה לארגון "עצת נפש", ארגון שטוען שביכולתו לשנות את הנטייה המינית של הפונים אליו באמצעות טיפולי המרה. עם הקמתו, הו"ד ביקש להתמודד עם המצב בו, לתפיסתו, עמדו בפני ההומו הדתי שני פתרונות אפשריים: טיפול המרה שאליו הפנו רבנים וראשי ישיבות או עזיבה של הדת. ארגון הו"ד פנה לרבנים כדי שיתנו מענה מקיף יותר להומו הדתי, מלבד ההפניה לטיפולי ההמרה. משנואש הרב רון משינוי בכיוון זה, הוא פנה לתוכנית הטלוויזיה "עובדה", ששידרה ב-2009 תחקיר בנושא טיפולי ההמרה של ארגון עצת נפש.
לפי אתר הו"ד, בין השנים 2008 -2010 קיים הארגון משא ומתן עם רב דתי-לאומי מוביל ומוכר, שדרש מהו"ד לא "להפריע" לעצת נפש ו-"לא לתקוף אותם בתקשורת". במהלך משא ומתן זה, התפרסם תחקיר "עובדה" על טיפולי ההמרה של "עצת נפש", שבעקבותיו הו"ד דרש פיקוח גלוי על פעילות "עצת נפש" מצד רבנים ואנשי מקצוע מוסמכים. דרישה זו נתקלה בסירוב, ובנוסף, אותו רב דרש:
בהו"ד סירבו לקבל את הדרישות הללו וכינו זאת "הנפקת תעודת הומו דתי כשר". הו"ד טענו כי כישלון משא ומתן זה הוא שהביא להקמת ארגון "כמוך" בינואר 2011, עם פרישת אחד מחברי הצוות מארגון "חברותא". עצת נפש, מצידם, דחו את האשמות הו"ד כלפיהם, והאשימו את הארגון בהשמצות ובהסתרת האפשרות העומדת בפני מי שמתמודד עם משיכה לגברים לגלות, "באמצעות טיפול יעיל ובטוח", שיש לו משיכה חבויה לנשים.
בשנים 2016-2011
הו"ד נרשמה כעמותה במאי 2011, ונכון לשנת 2019 טרם הגישה דוחות או קיבלה אישור ניהול תקין.
במהלך השנים, הארגון פרסם שהתמקד בחינוך והסברה מול משרד החינוך, משרד הבריאות וצה"ל, נפגש עם פסיכולוגים ועובדים סוציאליים, השתתף בימי עיון, ערך הרצאות ושיחות עם מחנכים ויועצים חינוכיים בבתי ספר, וחיבר ביחד עם אנשי מקצוע וחינוך, רבנים, פסיכולוגים ועובדים סוציאליים, מסמכי ייעוץ המשמשים כלי עזר הלכה למעשה.
בעקבות פניית הו"ד למשרד הבריאות ולהסתדרות הפסיכולוגים בישראל בנושא טיפולי המרה, ב-2011 הוקמה ועדת פסיכולוגים מומחים מטעם ההסתדרות. הו"ד מסר שהצטברו בידיו עדויות ותלונות מפיהם של 291 אנשים שעברו טיפולי המרה וטענו שנגרמו להם נזקים בגינם. הנשאלים ציינו במקום הראשון את המשבר האמוני, ודיווחו על דיכאונות ממושכים עד כדי צורך בטיפול תרופתי, על שנאה עצמית ודימוי עצמי נמוך, ועל פגיעה בחשק או בתפקוד המיני. הוועדה מטעם הסתדרות הפסיכולוגים גיבשה נייר עמדה, לפיו הבסיס המקצועי והעדויות האמפיריות להצלחתם של טיפולי המרה קלושים למדי, וכי ההתרשמות היא שרוב העוסקים בתחום של טיפול המרה אינם נמנים עם מקצועות בריאות הנפש המוכרים (פסיכולוגים, עובדים סוציאליים ופסיכיאטרים). הוועדה הדגישה כי המחקרים שנעשו בנושא הם בעייתיים וכי התחום אינו נחקר כראוי בשל "תקינות פוליטית". כשהמטופל חש, מתוך מוטיבציה פנימית ולא מתוך לחצים, שנטייתו עומדת בסתירה לאמונתו הדתית או עלולה לגרום לניתוקו מסביבתו, על הפסיכולוג לכבד את אמונתו ולנסות לעזור לו בהתאם. בהו"ד קראו לפסיכולוגים, למטפלים ולארגון עצת נפש בפרט, ללכת אחר המלצות הוועדה ומסקנותיה. בעקבות כך, ב-2012 נערך יום עיון מטעם הו"ד, בו התריע הארגון על טיפול המרה הנעשים "באופן שרלטני, ללא פיקוח וללא הכשרה מקצועית". באותה השנה, כהמשך ליום העיון, התקיים קמפיין פרסומי נגד טיפולי ההמרה ובעד ההשלמה העצמית של קהילת ההומואים הדתיים בישראל.
ב-2012, נערך ערב עיון לעובדים סוציאליים חרדיים, ולראשונה נפתח שיח עם רבנים שונים מהציבור החרדי. ביוני 2014, בעקבות פנייה מצד הו"ד, איגוד העובדים הסוציאליים החליט לאמץ את נייר העמדה של הסתדרות הפסיכולוגים בישראל בנושא טיפולי המרה. באוקטובר 2014, בעקבות פניית הו"ד, אימץ גם משרד הבריאות את עמדת הסתדרות הפסיכולוגים בישראל.
שיח ציבורי והעלאת מודעות
ארגון הו"ד מעוניין לעורר בקרב ציבור שומרי התורה והמצוות ומנהיגיו שיח ציבורי, הלכתי וחברתי, להכרה בהומואים הדתיים כתופעה הקיימת בחברה הדתית. בין השאר, עם השנים נוהל פולמוס ציבורי עם הרב רצון ערוסי, הרב שלמה אבינר, הרב הצבאי הראשי הרב אביחי רונצקי, הרב ישראל רוזן, הרב דוד סתיו, הרב אליהו אברז'ל, הרב יצחק יוסף, חבר הכנסת אלי ישי, חבר הכנסת יעקב כץ, וחבר הכנסת משה פייגלין. מטרת השיח הייתה לגשר על ההשקפות המנוגדות ברוח סובלנות ושוויון, ובכך, לשפר את מצבו הקיומי והחברתי של אדם הומו ודתי בחברה הדתית, עשייה למען חברה יהודית וישראלית מתוקנת, חינוך לסובלנות וקבלת האחר בסימן "ואהבת לרעך כמוך" על ידי הסברה בקרב אנשי חינוך, פסיכולוגיה ואנשי אקדמיה. הארגון גם פועל למיגור השנאה וחוסר הסובלנות כלפי הומוסקסואלים באשר הם.
קו סיוע
הארגון מספק מענה, אוזן קשבת, תמיכה וייעוץ ראשוני לקשת רחבה של הומוסקסואלים דתיים, שלא מתוך עמדה שיפוטית. על פי דיווחי הארגון, במהלך חמש השנים הראשונות לפעילותו, פנו אליו מעל ל-6,000 איש בטלפון. בין הפונים: בני נוער, הומוסקסואלים נשואים, בעלי מצוקה נפשית עד סכנת התאבדות ועוד.[
טיפולי המרה
ארגון הו"ד מצהיר כי הוא "מתנגד באופן מוחלט לכל סוג של טיפולי המרה שהוא". לפי הצהרת הו"ד,
הארגון מאשים את ארגון "עצת נפש" בשליחה אוטומטית, כביכול, של הומוסקסואלים לטיפולים כאלה.
פרסום מידע
הו"ד אמון על הקמת מסגרות חינוכיות להעמקת המחקר, הידע וההסברה בתחום הדת וההומוסקסואליות, וזאת באמצעות פרסומים, ספרים, עלונים וכתבי עת. בין השאר, חוברו עם השנים: חוברת בשם "אהבת נפש", שמציגה את הקושי הדתי והחברתי של הומואים דתיים וקוראת לממסד הרבני ליצור פתרונות; "מסמך ייעוץ רוחני למתבגר"; "מסמך יהו"די מאמין" המתווה את דרכו האמונית של ההומוסקסואל; ועוד.
מסמך העקרונות
בפסח ה'תשס"ח (2008) נשלח מסמך עקרונות יוצא דופן לכ-120 רבנים וראשי ישיבות בציונות הדתית. לראשונה, הועלה נושא הנטייה והזהות ההומוסקסאלית בציבור הדתי מטעם ארגון של הומואים דתיים. חלק מהפעילות של ארגון הו"ד בקהילה דתית מתמקד בהקמת רשת רבנים ויצירת קוד אתי ומקור הוראה להתמודדות רבנים, מחנכים ולציבור שומרי התורה והמצוות עם דתיים בעלי נטייה הומוסקסואלית. מסמך העקרונות מהווה את הקומה הראשונה של מטרה זו. המסמך המקורי, שנוסח ב-2008, עבר שינויים רבים, ועד 2010 הושמטו ממנו סעיפים, לפיהם: "חלק ניכר מהטיפולים השונים שנועדו לשנות נטייה מינית הם מסוכנים ביותר לחלק מהבחורים ותועלתם לא הוכחה, הנזק שלהם עלול להיות רב ופעמים רבות הם מביאות את המטופל להרס עצמי ולאובדנות. אין הבנה ברורה לגבי יתרונות של טיפול אחד על משנהו ואין לראות בהם את הדרך הבלעדית והאולטימטיבית לפתרון הנושא ההומוסקסואלי" ו-"אין איסור הלכתי על יחסי אהבה ורעות בין שני גברים", בהתאם לדרישות הרבנים שהסכימו לחתום עליו. על מסמך העקרונות חתמו 20 רבנים בציונות הדתית והביעו בכך את תמיכתם. צוות משותף של רבנים ועמותת צהר דן בסוגיה. הפעילות, שהתמקדה בתחילה בציונות הדתית, הורחבה גם לציבור החרדי והחרדי לאומי. ארגון הו"ד מקיים פעולות הסברה, המתמקדות בקידום "מסמך העקרונות", שעיקר חידושו בקריאתו להפרדה בין המעשה (משכב זכר) לבין האדם והנטייה המינית. מסמך העקרונות מפרט תשע נקודות, שלדעת הארגון מהוות בסיס ליחס הרצוי מהחברה הדתית כלפי הומואים:
בכתבה שפורסמה ב"ידיעות אחרונות" ב-12.2.2010 פורסמו שמות הרבנים שהביעו תמיכה פומבית ב"מסמך העקרונות" של ארגון הו"ד: הרב יובל שרלו, ראש ישיבת פתח תקווה וחבר הנהלת ארגון רבני צהר, הרב ד"ר בני לאו, רב קהילת רמב"ן בירושלים וראש בית המדרש מורשה ובית המדרש לצדק חברתי, הרב חיים נבון, רב קהילת "השמשוני" במודיעין, הרב פרופ' דניאל שפרבר, ראש המכון לתורה באוניברסיטת בר-אילן וחתן פרס ישראל; הרב רונן לוביץ, רב המושב ניר עציון, הרב שמואל ריינר, הראש והמייסד של ישיבת "מעלה גלבוע"; הרב בני פרל, הראש והמייסד של ישיבת בר-אילן בתל אביב; הרב שלמה וייס, רב המושב בני דרום; הרב יהודה גלעד, רב הקיבוץ לביא וראש ישיבת "מעלה גלבוע"; הרב יהושע אנגלמן, רב קהילת "יקר" בתל אביב, הרב שי פירון והרב אליעזר מלמד, רב היישוב הר ברכה וראש ישיבת ההסדר הר ברכה. לדברי ארגון הו"ד, נכון ל-2010, 100 רבנים מישראל ומחו"ל חתמו על המסמך או הביעו הזדהות עם תוכנו בלי לאשר את פרסום שמם, וב-2014 עלה המספר ל-165 רבנים.
פרויקט השידוכין
ב-2009 פורסם בעיתונות הכתובה כי הו"ד מארגן שידוכים בין גברים לנשים בגילוי מלא של נטיותיו המיניות של הגבר או האישה. לרוב התהליך מתבצע בין הומוסקסואלים לנשים הטרוסקסואליות מבוגרות יותר, אך גם בין הומוסקסואלים ללסביות מהמגזר הדתי. השידוך נעשה מתוך מטרה להקים בית בישראל, מתוך ידיעה ברורה מראש ומתוך תהליך משותף, בליווי אנשי מקצוע ורבנים. המטרה העיקרית של מסגרת כזו, היא להימנע מהלחץ הבלתי נמנע בנישואים בהם רק אחד מבני הזוג נמשך לבני מינו.
אמציה ברעם
אמציה ברעם (נולד ב-17 בספטמבר 1938) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה, מומחה להיסטוריה של עיראק במאות ה-20 וה-21.
ביוגרפיה
ברעם נולד בקיבוץ כפר מנחם לרוזקה ומיירים שעלו בשנת 1932 מפולין וליטא, אח לכוכבת ולגבריאל. למד במוסד החינוכי האזורי נגבה, ולאחר שירותו הצבאי חזר לקיבוצו ועבד כרועה צאן.
לאחר כשנתיים ביקש ללמוד תנ"ך באוניברסיטה, אלא שהחלטת הכלל הייתה להכשירו כמורה ומחנך בקיבוץ והוא יצא ללימודים בסמינר הקיבוצים שלאחריהם שימש מספר שנים מורה בבית הספר בקיבוצו. בשנת 1966 נשלח על ידי הקיבוץ לשמש שליח מטעם הסוכנות היהודית וכיהן כראש חטיבת השומר הצעיר בלונדון, שם שהה עד שנת 1968.
לאחר חזרתו ארצה החל ללמוד היסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1986 קיבל את תואר הדוקטור עבור עבודתו בנושא לאומיות ערבית מקומית מול לאומיות כלל ערבית במשטר הבעת' בעיראק בעידן סדאם חוסיין.
בשנים הבאות לימד באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון בארצות הברית. בתחילת שנות האלפיים הצטרף לסגל החוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה ובהמשך שימש כראש החוג, כמו גם כראש המרכז היהודי-ערבי והמכון ללימודי המזה"ת, ואף היה מייסד וראש המרכז ללימודי עיראק ומייסד שותף והראש הראשון של מרכז עזרי ללימודי איראן והמפרץ הפרסי.
פרופ' ברעם שהה כחוקר בכיר במספר מרכזי-מחקר בינלאומיים. בין השאר היה עמית מחקר בכיר בסנט אנטוני קולג' (אוקספורד), במרכז רוקפלר בבלאג'יו, במרכז וודרו וילסון וב| מכון האמריקאי לשלום בוושינגטון. מאז 1986 פרופ' ברעם ייעץ בנושא עיראק לממשלי הנשיאים רונלד רייגן, ג'ורג' בוש האב, ביל קלינטון, ג'ורג' בוש הבן וברק אובאמה.
ברעם נשוי לבוני אותה הכיר בשנת 1981 כאשר הגיעה כסטודנטית מארצות הברית ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים. בני הזוג מתגוררים בחיפה וידועים באוספים המיוחדים שהם אוצרים בביתם.
אביו, מיירים, נודע בזכות "חנוכיות גבריאל", אותן החל לפסל לאחר נפילת הבן הצעיר גבריאל במלחמת יום הכיפורים.
מחקריו
מחקריו של ברעם מתמקדים בהיסטוריה של עיראק במאות העשרים והעשרים ואחת.
רשימת פרסומים
ספרים
מאמרים נבחרים
.
ועדת שוחט לבחינת מערכת ההשכלה הגבוהה
ועדת שוחט לבחינת מערכת ההשכלה הגבוהה היא ועדה ציבורית שהוקמה באוקטובר 2006 בראשות שר האוצר לשעבר, אברהם בייגה שוחט. הוועדה הוקמה על ידי משרדי החינוך והאוצר בכפוף להתחייבות משרד האוצר לבטל את קיצוצם של 1.2 מיליארד שקלים מתקציב ההשכלה הגבוהה, אם מסקנות הוועדה ייושמו. הוועדה החלה את עבודתה בינואר 2007 במטרה לבחון את תפקוד מערכת ההשכלה הגבוהה בישראל ולהמליץ על רפורמות בניהולה. הוועדה הגישה את מסקנותיה הסופיות ב-16 ביולי 2007. בשל מחאות נרחבות מצד ארגוני הסטודנטים וחוסר נכונות מצד משרד האוצר לתקצב את הרפורמה, נגנז למעשה דו"ח הוועדה והמלצותיה לא יצאו לפועל.
תפקידי הוועדה
הנושאים העיקרים בהם עסקה הוועדה, על פי הנחיית שרי האוצר והחינוך, הם:
הרכב הוועדה
כאמור, מורכבת ועדת שוחט מארבע ועדות משנה הדנות בנושאים ממוקדים ומוועדת-על אשר בוחנת את המלצות ועדות המשנה וקובעת את ההמלצות הסופיות. בוועדת העל חברים, מלבד בייגה שוחט, שנבחר ליו"ר הוועדה, שרת החינוך ויושבת ראש המועצה להשכלה גבוהה פרופ' יולי תמיר, יו"ר הוועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת) הביוכימאי פרופ' שלמה גרוסמן, ראש המועצה הלאומית לכלכלה הכלכלן פרופ' מנואל טרכטנברג, נשיא האקדמיה הישראלית למדעים הכלכלן פרופ' מנחם יערי, הממונה על התקציבים באוצר קובי הבר, ושני נציגי ציבור - יושב ראש ות"ת לשעבר, הפרופ' להנדסת חשמל יעקב זיו והכלכלן פרופ' ראובן גרונאו.
לנציגי סגל האוניברסיטאות, המכללות, תלמידי המחקר והסטודנטים לא ניתן ייצוג בוועדה, אלא רק בוועדות המשנה, אך אלו בחרו לא להשתתף בהן כדי לא לתת לגיטימציה לפעילות הוועדה. ועדות המשנה אמורות היו להגיש את מסקנותיהן עד אפריל 2007 ולאחר מכן ביוני 2007 התפרסמו מסקנות הוועדה כולה.
מסקנות הוועדה
הוועדה הציעה המלצות במגוון תחומים, הנוגעות לחלוקת המשאבים הרצויה למערכת ההשכלה הגבוהה ולמקורות למשאבים אלו, למערכת היחסים הרצויה בין המכללות לאוניברסיטאות, לקידום המחקר ולמשכורות חברי הסגל האקדמי. אך המסקנות שעמדו במרכז תשומת הלב הציבורית היו אלו שנגעו לשכר הלימוד.
בתחום זה, המליצה הוועדה על שינוי מבנהו של שכר הלימוד - לפי ההמלצה, שכר הלימוד לתואר ראשון יורכב מחלק מזומן על סך 5,800 ש"ח שישולם בעת הלימודים, ומחלק שני על סך 9,000 ש"ח, שיוענק לסטודנטים כהלוואה שתשולם החל משנה לאחר סיום התואר - ובמידה והכנסתם עברה רף הכנסה מינימלי. סטודנט שהכנסתו לא תעבור רף זה, יהיה פטור מתשלום ההלוואה וזו תהפוך למענק. בנוסף לכך, המליצה הוועדה להעלות את שכר הלימוד לתואר שני ל-15,000-18,500 ש"ח, לשיקול דעתה של האוניברסיטה. בכך אימצה הוועדה את שיטה הדומה למודל האוסטרלי לשכר לימוד.
יתר על כן, הוועדה המליצה להגדיל משמעותית את כמות חברי הסגל הבכיר, ובין היתר להוסיף במשך מספר שנים 600 חברי סגל חדשים מדי שנה.
המחאה נגד הוועדה
הקמת הוועדה עוררה גל מחאה עז עוד לפני כינוסה הראשון מצדם של ארגוני הסטודנטים, תלמידי המחקר והמרצים. הארגונים הכריזו על מאבק מתמשך נגד הוועדה בשל מספר טענות:
במסגרת המאבק בוועדה חברו יחדיו ארגוני הסגל האקדמי הבכיר, הסגל האקדמי הזוטר, מרצי המכללות, התאחדות הסטודנטים וארגון הסטודנטים. ארגוני הסטודנטים ערכו עשרות הפגנות מחאה ברחבי הארץ, מס' ימי שביתה ואף התפרצו לכמה מדיוני הוועדה. תמיכה נוספת למחאה הגיעה מהסתדרות העובדים אשר במהלך פברואר 2007 הכריזה גם כי היא תומכת במאבק הסטודנטים. ארגוני הסטודנטים הכריזו כי לא יאפשרו את פתיחת הלימודים בסמסטר ב' וישביתו את מערכת ההשכלה הגבוהה ללא הגבלת זמן, אך לבסוף ב־24 בפברואר, יום לפני פתיחת סמסטר ב' הגיעו הסטודנטים לסיכום עם הממשלה כי תת-הוועדה לשכר לימוד תוחלף בתת-ועדה (ללא חילופי יו"ר) בה ישבו 4 נציגי סטודנטים מתוך 9 חברים בתת-הוועדה כולה ובתמורה חזרו בהם נציגי הסטודנטים מכוונתם להשבית את הלימודים.
עם זאת, מספר שבועות לאחר מכן כפרו נציגי הסטודנטים בהבנות הקודמות והכריזו על השבתת האוניברסיטאות והמכללות המתוקצבות. הפעם ארכה השביתה 41 ימים, ובמהלכם אורגנו הפגנות רבות ואירועי מחאה שקראו למנוע את "שחיטת ההשכלה הגבוהה" (על משקל שמו של יו"ר הוועדה, שוחט). במהלך השביתה נערכו מגעים בין נציגי הסטודנטים לבין נציגי ראש הממשלה, על מנת להגיע להבנות שיביאו לסיום השביתה תוך מתן אפשרות לוועדת שוחט לבצע את תפקידה. לאחר מספר טיוטות אותן הגישה הממשלה כהצעה לראשי הסטודנטים, קיבלו אלה הסכם פשרה, על פיו לא ישתנה שכר הלימוד ללא הסכמה מצד הסטודנטים, וסיימו את השביתה והמאבק המאורגן כנגד הוועדה ב-22 במאי. משרד האוצר מצידו סירב לתקצב את המלצות הוועדה לרפורמה ללא העלאת שכר הלימוד. כתוצאה משביתת הסטודנטים הוארך סמסטר ב', במרבית האוניברסיטאות והמכללות בישראל, בשלושה עד ארבעה שבועות.
במקביל התגבש גם צוות אלטרנטיבי לבחינת הרפורמות בהשכלה הגבוהה, ביוזמתו ועריכתו של פרופ' אילן גור-זאב מהפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה. במהלך 2007, ועוד בטרם פורסם דו"ח ועדת שוחט, פרסם הצוות את נייר העמדה האלטרנטיבי "נגד תיעוש האוניברסיטאות בישראל".
היחידה למניעת שוד עתיקות
היחידה למניעת שוד עתיקות היא יחידה ברשות העתיקות. שאוכפת את חוק העתיקות. היא שומרת על אתרי העתיקות של מדינת ישראל ואוצרות העתיקות משוד והרס, בין היתר על ידי סיכול חפירות לא חוקיות, לכידת עבריינים, פיקוח על מסחר עתיקות, הכנה להעמדת עבריינים לדין, תיעוד, דיווח ופרסום של אתרים שנפגעו משוד, תיאום ופיקוח על אימוני צה"ל.
היחידה הוקמה בשנת 1986 בעקבות דו"ח מבקר המדינה שהצביע על הנזק הרב שנגרם משוד עתיקות. ביחידה מועסקים 23 עובדים, רובם אקדמאים, קציני צה"ל במיל', משטרה ושב"כ בדימוס. מאז שנת 1998 עומד בראש היחידה אמיר גנור. תחת פיקוחה נמצאים כ-35,000 אתרי עתיקות. תקציב היחידה מגיע מתקציבה השוטף של רשות העתיקות שהוא נגזרת של תקציב המדינה. תקציבה השנתי השוטף של היחידה עומד על כ-6 מיליון ש"ח. היחידה מטפלת בכ־300 מקרי שוד הנחשפים מדי שנה, ובעבירות שונות על חוק העתיקות וחוק רשות העתיקות בשותפות עם גורמי אכיפה נוספים.
ביהודה ושומרון, מופעלת יחידה מקבילה בידי קמ"ט ארכאולוגיה שב.
אריה סקופ
אריה סקופ (נולד ב-9 במרץ 1946) הוא מייסד מיקרוסופט ישראל בשנת 1989. כיהן כמנכ"ל החברה במשך כ-16 שנים.
ביוגרפיה
בתקופה בה שימש כמנכ"ל מיקרוסופט ישראל, החברה הפכה לדומיננטית בתחומה בשוק הישראלי (במקביל להתבססותה של החברה האם בשוק העולמי), ורשמה הישגים בתחומים כגון:
בשנת 2005, לאחר פרישתו ממיקרוסופט, מונה לפרופסור אורח בשנקר - בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב ובמכללה למינהל.
בשנת 2007 יצא לאור ספרו המנהל הממוקד - לעשות פחות אבל היטב, ובו מציג סקופ את הידע הניהולי שרכש בעבודתו בחברות יבמ, HP, ובעיקר מיקרוסופט ישראל.
בשנים 1996–2020 כיהן כיו"ר מחשב לכל ילד.
אריה סקופ נשוי לאיילה ולהם שלושה ילדים.
למבדה (שיר)
למבדה (בפורטוגזית: Lambada; בשמו הרשמי: Chorando Se Foi) הוא שיר משנת 1989 בביצועה של להקת הפופ "קאומה". הלהקה הוקמה בצרפת ובין חבריה היו, בין היתר, ילידי גוואדלופ ומרטיניק. הסולנית, לואלווה בראז, הייתה ברזילאית, והפזמון הושר בשפה הפורטוגזית ובמקצב הלמבדה. הוא עוסק בגעגועים לאהבה ישנה. הפזמון היה הסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה של הלהקה, "Worldbeat".
למבדה זכה להצלחה רבה ברחבי העולם, ופרסם את ריקוד הלמבדה, שמקורו בצפון ברזיל. 5 מיליון עותקים מהסינגל נמכרו ברחבי העולם, מתוכם שני מיליון בצרפת, בה היה לסינגל הנמכר ביותר ב-1989. בין היתר, שהה 15 שבועות בראש טבלת מכירות הסינגלים האירופית, 14 שבועות בשווייץ, 12 שבועות בצרפת, 10 שבועות בגרמניה, 10 שבועות בשוודיה, 7 שבועות בנורווגיה, 4 שבועות באוסטריה, 3 שבועות בהולנד, וכן 7 שבועות בראש מצעד המכירות של בילבורד למוזיקה לטינית בארצות הברית. במצעד הכללי של בילבורד הגיע הפזמון למקום ה-46. כן הגיע למקום הרביעי במצעד המכירות בבריטניה ובאירלנד ולמקום החמישי באוסטרליה. בישראל נכלל השיר באלבום אוסף של מוזיקת למבדה שיצא לאור באוגוסט 1989, לאחר שהושמע רבות ברשת ג'. הוא נבחר הפזמון לשיר השנה של רשת ג', והפופולריות שלו הביאה גם לזכייתו המפתיעה והשנויה במחלוקת, במקום הראשון במצעד היובל שערכה התחנה ב-1990. במצעד העשור של גלי צה"ל לסיכום שנות ה-80 הגיע הפזמון למקום ה-34.
בעקבות הצלחתו הוקלטו גרסאות כיסוי של הפזמון באנגלית, בספרדית ובצרפתית. את הפזמון ליווה קליפ שצולם בטרנקוסו שבבאהיה, בכיכובם של צמד הרקדנים צ'יקו ורוברטה, שהיו אז בני 12 ו-10. הפזמון תורגם גם לעברית בידי נעמי שמר, תחת השם "למבדה על החוף". את הפזמון בתרגומה שרו צמד הדודאים באלבומם "זה לא אותו הבית" משנת 1990. השיר "on the floor" של הזמרת ג'ניפר לופז משלב בתוכו את הפזמון של למבדה.
בסמוך לאחר פרסומו של הפזמון, התברר כי מילותיו מהוות תרגום בלתי רשמי לפזמון "Llorando Se Fue" בביצועה של להקת מוזיקה אנדית בוליביאנית בשם לוס קחארקאס. לאחר שחברי הלהקה הגישו תביעה נגד המפיקים הצרפתים של להקת קאומה בגין פגיעה בזכויות היוצרים שלהם, פיצו אותם האחרונים והסדירו את זכויותיהם.
בעקבות הצלחת השיר והפופולריות של ריקוד הלמבדה, הפיק יורם גלובוס את הסרט "למבדה", שכתב וביים יואל זילברג, במקביל הפיק בן דודו ושתפו לשעבר מנחם גולן סרט דומה בשם "למבדה, ריקוד אסור". שני הסרטים יצאו לאקרנים במקביל ב-16 במרץ 1990.
מלכודת הרווחה
מלכודת הרווחה הוא מצב שבו מערכות המיסוי והרווחה במדינה יוצרות תמריץ לאזרחים להישאר תלויים בתשלומים שהם מקבלים ממערכת הרווחה.
תמריצים לאבטלה ואי גידול בשכר
רבים ממקבלי הטבות הרווחה אינם מסוגלים לעבוד, עקב זקנה, נכות, התמכרות לסמים, חוסר התאמה לדרישות המינימום של שוק העבודה ועוד. יש הסוברים כי ביחס לכל אלה לא ניתן לדבר על מלכודת הרווחה, שכן מושג זה מתייחס רק למקבלי הטבות רווחה המסוגלים לעבוד אך מצב הקצבאות מהווה תמריץ שלילי כנגד הצטרפותם לשוק העבודה. מנגד קיימת טענה לפיה למעט מצבים קיצוניים ביותר כגון שיתוק מלא, פיגור שכלי וכדומה, מלכודת הרווחה קיימת גם במצבים בהם היה גם בלעדיה קשה להתפרנס (כגון נכות קלה או התמכרות לסמים), שכן 'מלכודת הרווחה' מעצימה את הקושי הקיים בלעדיה או לחלופין מצמצמת את הרתיעה מלהיכנס למצב שמונע את היכולת להתפרנס (כגון התמכרות לסמים).
מנגנון ודוגמאות
להלן מובאת דוגמה לאופן בו באה לידי ביטוי מלכודת הרווחה: אם חד-הורית המקבלת גמלת הבטחת הכנסה מוצאת משרה חלקית, שבה תשתכר שכר מינימום לשעה. אבל, השכר אותו תשתכר בעבודתה יופחת מסכום הגמלה שתקבל, וכך לא יוותר לה למעשה כל רווח ממשי מן העבודה. לעיתים, היא אף תפסיד כסף כתוצאה מן היציאה לעבודה, לנוכח העובדה כי משכר העבודה שתרוויח ינוכו מסים. בנוסף, יתווספו בדרך כלל הוצאות נוספות עקב היציאה לעבודה (הוצאות עבודה), למשל מציאת השגחה לילדיה בעת שהיא עובדת. לכן, למרות שהיא תורמת לפעילות הכלכלית הכספית, היא עלולה למעשה למצוא עצמה במצב כלכלי גרוע יותר, לעומת מצבה קודם שהחלה לעבוד. הרעיון מאחורי מלכודת הרווחה נובע, מהנחות על הדרך שבה בני אדם מקבלים החלטות, לאור הערכה אישית של זמנם ומאמציהם. להלן דוגמה תאורטית נוספת: אדם המקבל הבטחת הכנסה בסך 1,500 ש"ח לחודש למעשה אינו עושה דבר כדי לקבל סכום זה. הוא מקבל הצעה לעבודה שבה ישתכר 2,500 ש"ח לחודש. האם עליו לקבל את המשרה? במבט הראשון התשובה היא "בוודאי", היות שברור כי יצמח לו רווח כלכלי גדול יותר מעבודה, 1,000 ש"ח יותר בחודש, המייצגים גידול של 66% בהכנסותיו החודשיות. אולם מן השכר שיקבל הוא יצטרך לשלם מיסים, נניח שהדבר יפחית את שכרו ל-2,200 ש"ח ולכן הגידול האמיתי בהכנסתו יהיה רק 700 ש"ח לחודש. אף בכך יש שיפור במצבו הכלכלי, אבל השיפור הזה מגיע במחיר של הרבה יותר שעות עבודה. אדם זה יצטרך לעבוד ככל הנראה 40 שעות בשבוע בעבודתו החדשה, כאשר הגידול האמיתי בהכנסתו לשעה אינו עולה על שכר המינימום. בנוסף יגדלו אף הוצאותיו, למשל בזמן ובכסף שיוציא על נסיעה לעבודה. במצב זה הוא ישקול את התועלת מן הרווח הכלכלי הנוסף כנגד "המחיר" שיאלץ לשלם כתוצאה מעבודתו. לא תהיה זו הפתעה אם יחליט כי הרווח הכלכלי הנוסף אינו מצדיק את המאמץ. בנסיבות אלה ניתן לומר כי "נלכד" במלכודת הרווחה.
מגבלות המודל
תיאורים אלו מופשטים ואינם לוקחים בחשבון כמה מנגנונים אחרים המתקיימים במציאות. הבטחת הכנסה או דמי אבטלה אינם ניתנים לאדם "בלא שיעשה דבר" אלא בדרך כלל הדבר תלוי בשורה של חוקים שונים המגבילים אותו בצורות שונות, ומטילים עליו חובות שונות (כמו חתימה בלשכת התעסוקה עבור דמי אבטלה לדוגמה). דבר נוסף הוא שהבטחת הכנסה אינה מהווה פרנסה בטוחה, שכן היא תלויה בפוליטיקאים ובפקידים ממשלתיים.
דבר נוסף הוא ניתוח דינמי של הכנסות, או אופק הכנסה עתידי. במציאות אנשים מייחסים חשיבות לא רק לשכר המיידי אותו הם מקבלים, אלא למבנה השכר האפשרי בעתיד. בקבלה לעבודה, אפשר לקבל שכר נמוך בתחילה, אבל ליהנות מיתרונות כלכליים אחרים, כמו למידה תוך כדי עבודה, הזדמניות לקידום בתוך העבודה או לעבודה במקום אחר וכו' – דברים שיאפשרו אופק הכנסה עולה. בנוסף לכך לאבטלה יש עלות גבוהה גם במונחים אחרים המשפיעים על הרווחה: דיכאון, שיעמום, חרדה, תחושת תלות, וחוסר תוחלת ברמה הנפשית, וכן הפרעות בריאותיות פיזיולוגיות. בנוסף לכך ישנה סטיגמה חברתית שלילית על רבים מבין המובטלים – וכל אלה מהווים תמריצים חזקים למציאת עבודה, גם בהינתן הפרש קטן בין קצבאות לשכר מינימום. יש לזכור שבסופו של דבר, המחקרים מלמדים שתקציב רווחה מפחית בצורה ניכרת את שיעור העוני. מדינות בעלות תקציב רווחה גבוה הן לרוב מדינות בעלות שיעור עוני נמוך, ואילו מדינות בעלות תקציב רווחה נמוך הן לרוב בעלות שיעור עוני גבוה.
המושג של מלכודת הרווחה מדגים כיצד מערכות רווחה סוציאליות יכולות ליצור תמריץ שלילי לכניסה לעבודה. למרות שמערכות הרווחה נועדו במקורן לייצור אמצעי מיגון לאזרחים מובטלים וכך להעלות את רמת חייהם, הן עלולות ליצור מצבים שבהם אצל מקבל גמלת הרווחה נוצר תמריץ שלילי לצאת לעבוד, כיוון שהכנסתו הנקייה מעבודה, לעומת קבלת גמלה שאיננה מחייבת כל עבודה, איננה גבוהה דיה כדי לפצות אותו על המאמץ שעליו להשקיע בעבודה.
מקובל לחשוב שלמצב זה השפעה שלילית על החברה כיוון שהוא מפחית את התמ"ג, את היעילות הכלכלית, פוגע בהקצאת משאבים יעילה, וברמת המיומנות של הפרטים, ותורם לאבטלה ולאי שוויון.
הצעות לפתרון
קיומה של מלכודת הרווחה תלוי בהפרש שבין ההכנסה מקצבת רווחה לבין שכר המינימום שניתן להשתכר מעבודה. מלכודת הרווחה נוצרת כאשר ההפרש בין השניים קטן מדי. לכן, הפתרון הכללי למלכודת הרווחה הוא להגדיל את ההפרש שבין שני מקורות ההכנסה, בין אם על ידי העלאת שכר המינימום או על ידי הפחתת גמלאות הרווחה (או על ידי שתי הפעולות גם יחד).
במדינות אירופה, בקנדה ובישראל הפתרונות הניתנים לבעיה זו הם, בדרך כלל, הפחתת המיסוי על בעלי הכנסות נמוכות, או קביעת רמת הכנסה נמוכה שאיננה שוללת את קצבת הרווחה, ובכך ניתן תמריץ חיובי למקבל הגמלה למצוא משרה חלקית בשכר מינימום שתאפשר לו רווח כלכלי ממשי.
עם זאת בארצות הברית, ביפן ובאוסטרליה ננקטו פתרונות קיצוניים יותר לבעיה זו. פתרונות אלה כוללים הפחתה קיצונית בגובה קצבאות הרווחה ואפילו ביטול קצבאות מוחלט. מתנגדי פתרונות כאלה טוענים כי צעדים שכאלה עלולים להותיר את שכבת האוכלוסייה הענייה ללא כל רשת ביטחון סוציאלי ולחשוף אותה לסכנות של רעב, מצב העלול לעורר בעיות קשות יותר מן הבעיות הנפתרות על ידי פעולות אלה. מצד שני, תומכי צעדים כאלה טוענים שביטול מערכת קצבאות הרווחה הממשלתיות לא תשפיע על ארגוני הצדקה הפרטיים, על תמיכה משפחתית ותרומות מיחידים בחברה ומנגנונים חברתיים אלה ימנעו את חזונות האסון. בנוסף, אלה התומכים בקיצוץ קצבאות הרווחה או בביטולן טוענים כי הפחתת קצבאות ממשלתיות אלה תגביר את התמריץ לצאת ולעבוד, או לפחות יבטל את התמריץ השלילי המונע מאזרחים לעבוד.
פתרון נוסף הוא תוכניות של רווחה לעבודה – תוכניות המיועדות לצמצם את התלות של אזרחים נמוכי הכנסה במערכת הרווחה על ידי שילובם בשוק העבודה. מטרה זו מושגת הן על ידי הסרת חסמים המונעים השתלבות בשוק העבודה, דוגמת היעדר השכלה רלוונטית או תנאים משפחתיים מגבילים, והן על ידי ענישה של מי שאינם משתלבים בשוק העבודה בהתאם לדרישות, בדרך כלל בצורה של מניעת קצבאות. המינון שבו משולבים מקל וגזר אלו משתנה ממדינה למדינה, כשבמדינות מסוימות דוגמת דנמרק הדגש הוא על סיוע בהשתלבות, ובאחרות – דוגמת ארצות הברית ובריטניה – על ענישה. בישראל נהוגה תוכנית ויסקונסין, שזכתה לביקורת רבה על הדגש שהיא שמה על ענישת הלקוחות.
אחד המניעים החזקים ביותר המונע נפילה למלכודת הרווחה הוא כבוד עצמי. תלות בקצבאות רווחה נושאת עמה סטיגמה חברתית, אשר יכולה לעיתים לפגוע בכבודו העצמי של הנזקק, במידה כזו שהוא יגייס את הכוחות הנדרשים לשבור את מעגל התלות, ללא עזרה חיצונית. כל זאת למרות שהדבר עלול לעלות לו במחיר כלכלי.
סיפור גדול
סיפור גדול (באנגלית בהפצה מחוץ לישראל: "A Matter of Size") הוא סרט קולנוע דרמה-קומי ישראלי משנת 2009, בבימוים של ארז תדמור ושרון מימון, שגם כתב את התסריט ביחד עם דני כהן סולל.
עלילה
עלילת הסרט עוקבת אחר קבוצה של ארבעה גברים שמנים מרמלה, ובראשה הרצל מסיקה (המגולם על ידי איציק כהן). בתחילת הסרט נזרק הרצל מקבוצת הדיאטה שבה הוא משתתף, בנימוק שהוא מפר את מאזן הירידה במשקל, ומתפטר מעבודתו כשף במסעדה, משום שבעל המסעדה טוען שדמותו עבת הבשר אינה מעוררת תיאבון אצל הלקוחות.
הרצל הרווק, שעדיין מתגורר עם אמו (לבנה פינקלשטיין), מוצא עבודה כשוטף כלים במסעדה יפנית. מנהל המסעדה, קיטאנו (המגולם על ידי השחקן היפני טוגו איגוואה), היה בעבר שופט בתחרויות סומו. בעזרתו של קיטאנו מגלה הרצל את נפלאות הסומו, שבניגוד לתפיסה החברתית השלטת ש"רזה זה יפה", מהלל ומקדש את משמני הגוף הגברי, והגברים העוסקים בו זוכים לכבוד ולהערכה. הרצל משכנע שלושה מחבריו, שהשתתפו עמו בקבוצת הדיאטה, להקים יחד קבוצה ישראלית של מתאבקי סומו, ובאימונו של קיטאנו להתמודד בתחרות סומו ביפן.
לרביעיית הגברים מצטרפת פליטה נוספת מקבוצת הדיאטה, זהבה (עירית קפלן), ובינה לבין הרצל מתפתח רומן הססני. זהבה מבקשת להצטרף לקבוצת הסומו (בשלב ההתגבשות היא מציעה לה את השם "זהבה ושלושת הדובים"), אך נדחית בנימוק שסומו הוא ספורט גברי.
עקב כך הרצל מסתיר ממנה את פעילותו בקבוצת הסומו, וכאשר הדבר מתגלה לה היא נפגעת ונפרדת מהרצל. מאמציו של הרצל להחזירה אליו נושאים פרי רק לאחר שניצח בתחרות הסומו, וזהבה מגלה לו שהיא בהריון (חרף אזהרתה של מדריכת הדיאטה שההריון יהרוס לחלוטין את גופה).
הסרט עתיד להיות מופק בגרסה אמריקאית (רימייק) לאחר שחברת סרטי פרמאונט רכשה את הזכויות לכך.
פרסים ופסטיבלים
ב-27 באפריל 2009 הוקרן הסרט בהקרנת בכורה עולמית בפסטיבל הסרטים טרייבקה בניו יורק, בקטגוריית "דיסקברי" שבה הוקרנו בהקרנת בכורה 13 סרטים נבחרים המייצגים את הקול החדש בקולנוע העולמי. ב-9 ביולי 2009 פתח הסרט את הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע בירושלים, בהקרנה חגיגית בבריכת הסולטאן, בנוכחות כ-7,000 צופים. בתאריך זה אף עלה לאקרנים ברחבי ישראל.