cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ספר חמש הטבעות
ספר חמש הטבעות (ביפנית: 五輪書, תעתיק: גו רין נו שו) הוא חיבור העוסק בקנג'וצו (אמנות הלחימה בחרב יפנית) בפרט ובאמנות לחימה בכלל, שנכתב על ידי מיאמוטו מוסאשי ב-1645. הספר נחשב ליצירה קלאסית בתחום האסטרטגיה הצבאית, בדומה לספרו של סון דזה אמנות המלחמה. הספר זכה לתרגומים רבים לשפות שונות לאורך השנים, מעגל הקוראים של הספר הוא בנוסף לאמני לחימה, גם, לדוגמה, מנהלי עסקים שיכולים למצוא את דיוני הספר על עימותים כרלוונטיים עבורם.
מוסאשי משתמש בתמה של גישה עניינית לאורך הספר. הוא מעיר פעמים רבות שטכניקות ממוקדות ומתמחות שונות הן מיותרות אל מול העיקרון שכל טכניקה היא בפשטות שיטה לבתר את היריב. מוסאשי עומד על הנקודה שהבנת העקרונות של ספר חמש הטבעות שימושיים לדו-קרב ולקרבות בקנה מידה גדול באותה מידה. הסבר הטכניקות בספר מלווה בדרישה חוזרת ונשנית לבחון, לחקור ולהתאמן בביצוען.
ספר חמש הטבעות מחולק לחמישה פרקים ("ספרים"), לפי חמשת האלמנטים של הקרב על פי מוסאשי:
הנקרופוליס בצ'רווטרי
הנקרופוליס בצ'רווטרי, המכונה גם נקרופוליס בנדיטאקיה (איטלקית Necropoli della Banditaccia), שוכן בסמוך לעיירה האיטלקית צ'רווטרי. הנקרופוליס היה בשימוש בין המאה ה-9 לפנה"ס ועד המאה ה-1 לפנה"ס בקירוב, והוא הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2004, ביחד עם הנקרופוליס בטרקוויניה.
מבנה
הנקרופוליס משתרע על פני שטח של 4000 דונם, וכולל כ-1,000 קברים שלעיתים קרובות מהווים חלק מתילי קבורה. הנקרופוליס הוא הגדול ביותר באזור הים התיכון. שמו של הנקרופוליס נובע מהחכרת (bando) הקרקעות לתושבי צ'רווטרי על ידי בעלי האדמה המקומיים.
הקברים בנקרופוליס מאורגנים במתאר דמוי עיר, והם מחולקים לסוגים שונים לפי תקופת בנייתם, מעמד המשפחה וקריטריונים נוספים. צורתם של הקברים העתיקים (מהתקופה של תרבות וילנובה) ביותר בנקרופוליס היא של בור, שבו נטמן אפר המתים. מלבד הבורות המסודרים יש גם גומות פשוטות יותר. סוג נוסף של קברים הוא הטומולי, שהם קברים המכילים יותר מקבר אחד באותו מבנה. בתקופה האטרוסקית היו שני סוגי קברים: תילי קבורה ו"קוביות", שהיו למעשה קברים ריבועיים פשוטים שנבנו בשורות לאורך "דרכים". באזור שניתן לבקר בו (המשתרע על פני 100 דונם) ניתן לצפות בשתי "דרכים" כאלה, המתוארכות למאה ה-6 לפנה"ס.
התילים הם מבנים עגולים שנבנו מטוף, וחלקם הפנימי שנחצב בתוך סלע מכיל שחזור של בית המת הכולל מסדרון, אולם ראשי ומספר חדרים. בקברים הללו נמצאו מספר ממצאים שלפיהם הוסקו מסקנות באשר לחיי היומיום של האטרוסקים. הקברים החדשים ביותר מתוארכים למאה ה-3 לפנה"ס, והם היו מסומנים על ידי כן חיצוני קטן שהיה בצורת גליל עבור גברים ובצורת בית קטן עבור נשים.
אחד הקברים המפורסמים ביותר בנקרופוליס הוא "קבר התבליטים" (Tomba dei Rilievi), המתוארך למאה ה-4 לפנה"ס, שזוהה על סמך כתב יד כשייך לאדם בשם מטונאס. הגישה אל הקבר היא דרך גרם מדרגות חצוב בסלע המוביל להיכל גדול שמידותיו 6.5 על 7.8 מטרים, המכוסה על ידי תקרה הנתמכת על ידי שני עמודים עם כותרות איוליות. בקבר יש 13 שקעי קבורה עבור שני אנשים, ומקום עבור 34 גופות נוספות שנחצב על מדף סלע. הקבר כולל גם מספר פרסקואים, תבליטים ופסלים שבהם מתוארים כלי בית רבים.
רוב הממצאים שנחפרו בנקרופוליס נמצאים במוזיאון האטרוסקי הלאומי שברומא. חלק מהממצאים האחרים נמצאים במוזיאון הארכאולוגי של צ'רוורטי.
לירז דרור
לירז דרור (נולדה ב־10 בינואר 1991) היא דוגמנית ישראלית.
ביוגרפיה
דרור נולדה בקיבוץ רביבים, שסבתה וסבה היו ממקימיו במהלך שנות השלושים. אמה, לינדה עלתה מאנגליה. לה שני אחים גדולים. בגיל 10 עברה עם משפחתה למושב ניר משה. בגיל 13 התגלתה על ידי סוכנת הדוגמניות אסתריקה נגיד, אשר קישרה אותה עם סוכנות "רוברטו", בה היא מיוצגת כיום.
בשירותה הצבאי שירתה דרור כמש"קית הדרכה במשטרה הצבאית.
ב-3 באוקטובר 2013, לאחר שבע שנות זוגיות, התחתנה עם בן זוגה, איציק פינטו.
קריירה
ב-2009 דגמנה דרור בקמפיין משקפי שמש סתיו/חורף של המותג האמריקאי קרולינה הררה.
ב-2011 שימשה כפרזנטורית קולקציית הקיץ של חברת האופנה הישראלית "גליק". מאז 2012 דרור שמישה כאחת הפרזנטוריות של מותג האופנה הישראלי "קסטרו". באותה שנה נבחרה גם לשמש כ"נערת תפוזינה" – הישראלית הראשונה שהתקבלה לתפקיד, על אף שהחברה ישראלית.
דרור הצטלמה להפקת אופנה למגזינים בינלאומיים "Elle", "ווג", "גרצייה" ו"גלאמור", וכיכבה על שערים של מגזינים בינלאומיים כגון "מקסים" "קוסמופוליטן" ו״מארי קלייר". בין היתר הצטלמה לחברות הבינלאומיות: טרוסארדי, ניוואה, זארה, איב סן לורן, קרולינה הררה, מוסקינו, ולנטינו ולבנטון.
בשנת 2012 דורגה על ידי המגזין "פורבס ישראל" במקום השביעי מבין הדוגמניות המרוויחות בישראל, עם הכנסות של כ-580 אלף ש"ח. בשנת 2013 דורגה במקום הרביעי באותו דירוג של "פורבס ישראל", כשהכנסותיה נאמדו בכ-2.2 מיליון ש"ח.
בשנת 2013 טסה לאנגליה לצילומים עבור חברת התכשיטים העולמית "Faberge".
ב-2014 השתתפה יחד עם בן זוגה בתוכנית המציאות הישראלית "זוג מנצח VIP" בערוץ 10, וסיימה במקום השני.
בשנת 2015 נבחרה לפרזנטורית של מותג האופנה הבריטי "Ted Baker".
בשנת 2016 לירז טסה לאודישנים של חברת ההלבשה התחתנוה האמריקאית "ויקטוריה'ס סיקרט" לתצוגה השנתית והייתה בשלבים הסופים.
בשנת 2017 קידמה לירז בצעדי ענק את הקריירה הבינלאומית שלה, כשהצטלמה בניו יורק לקמפיין ההלבשה התחתונה של רשת ההלבשה הבריטית "מרקס אנד ספנסר".
לירז חתומה בסוכנות הבינלאומית One Management שמייצגת גם את בר רפאלי ואימאן.
רוי ארצ'יבלד יאנג
רוי ארצ'יבלד יאנג (באנגלית: Roy Archibald Young; 17 במאי 1882 - 31 בדצמבר 1960) היה בנקאי אמריקאי ששימש כיושב ראש דירקטוריון הבנק הפדרלי (הפדרל ריזרב) (הבנק המרכזי של ארצות הברית) עם פרוץ המשבר בוול סטריט ב-1929 ותחילתו של השפל הגדול.
יאנג נולד במרקט שבמישיגן, כבר בגיל שמונה החל את הקריירה הבנקאית שלו כשעבד כשליח עבור בנק מקומי, בהמשך עבד כעוזר קופאי וב-1913 מונה לסגן נשיא בנק סיטיזן נשיונל. בין 1919 ל-1927 היה נגיד הבנק הפדרלי במיניאפוליס. ב-1927 נקרא על ידי הנשיא קלווין קולידג' להחליף את דניאל קריסינג כיו"ר דירקטוריון הבנק הפדרלי בוושינגטון די. סי., הוא הושבע לחבר דירקטוריון ב-3 באוקטובר 1927 ומייד מונה ליושב ראשו. יאנג כיהן בתפקיד עד 31 באוגוסט 1930, כשבמהלך כהונתו פרץ המשבר הכלכלי הגדול. ב-1930 עזב יאנג את הדירקטוריון בוושינגטון ועבר לכהן כנגיד הבנק הפדרלי בבוסטון (תפקיד שבאותה עת נשא שכר גבוה יותר). לאחר התפטרותו ב-1942 בהמשך הקריירה עמד בראש בנק פרטי בבוסטון, הצטרף לדירקטוריון חברת טקסטיל ועמד בראשה משנת 1954.
הקבינט המדיני-ביטחוני
ועדת השרים לענייני ביטחון לאומי, המכונה באמצעי התקשורת וידועה בציבור כ"הקבינט המדיני-ביטחוני", היא ועדת שרים מיוחדת, האמונה על גיבוש מדיניות הממשלה, הובלתה ויישומה בנושאי יחסים בינלאומיים וביטחון לאומי.
בראש הוועדה עומד ראש ממשלת ישראל, וחברים בה כדרך קבע שר החוץ, שר הביטחון, השר לביטחון לאומי, שר האוצר ושר המשפטים, כששאר שרי הוועדה נבחרים על ידי ראש הממשלה. תפקידה העיקרי של הוועדה בימי שגרה הוא לתאם את המשא ומתן המדיני, ובשעת חירום (בעתות משבר כגון מלחמה) – לקבל החלטות בנושאי ביטחון. תיקון 6 לחוק-יסוד: הממשלה משנת 2018 אף הרחיב את סמכותה של הוועדה וקבע שהממשלה רשאית להאציל מסמכותה להכריז על מלחמת או לנקוט בפעולה צבאית רק לידי ועדת השרים לענייני ביטחון לאומי. על חברי הוועדה יש חובה מוגברת להבין את הנושאים שנידונים בוועדה ואת משמעות ההצבעה אודותיהם. ב-13 באפריל 2021 הגיש היועץ המשפטי לממשלה חוות דעת למזכיר הממשלה לפיה הקבינט המדיני-ביטחוני איננו מוסמך לקבל החלטות עד למינוי שר משפטים קבוע, אלא אם מדובר במקרים דחופים, מפאת היותו אחד מחברי הוועדה שחברותם נקבעה בחוק.
לעיתים מפאת מספרם הרב של שרי הוועדה והצורך לקיים דיונים בהרכב מצומצם יותר, נוצר פורום נוסף בלתי רשמי שמכונה "המטבח" או "המטבחון", ומקור שמו בתקופת כהונתה של גולדה מאיר כראש הממשלה, אז נהגו השרים הבכירים להיפגש לעיתים ולדון על ענייני המדינה במטבח ביתה. יודגש כי על אף הביטוי "קבינט", קבוצה זו נבדלת מקבינט הממשלה הכללי (כאמור, זוהי אך ועדת שרים).
ועדת השרים לענייני ביטחון
כחלק מתהליך הרכבת ממשלת ישראל העשירית הסכים לוי אשכול (שקיבל את המנדט להקים ממשלה בראשותו של בן-גוריון) לדרישת ישראל גלילי ואנשי "אחדות העבודה" לכינון ועדת שרים לענייני ביטחון (עובדה המעידה על כך שבשלהי שנות ה-50 בפועל חדלה הוועדה מלהתכנס), "בראשותו של שר הביטחון - הרכבה יהיה כמתכונת הממשלה". כניסת אשכול ללשכת ראש הממשלה בשנת 1963 רוממה את מעמד הפורום שהחל להתכנס לעיתים תכופות יותר ובאופן ממוסד. ההיסטוריון אדם רז ציין שהקמת ועדת השרים לענייני ביטחון בשנת 1961 הייתה נדבך חשוב במאבק הפנימי בצמרת הפוליטית בישראל בדבר פרויקט הגרעין הישראלי והדרישה שיוסדר פיקוח על הפרויקט, שהתנהל עד אז תוך מידור מוחלט של המערכת הפוליטית על ידי בן-גוריון ושמעון פרס.
בתקופת ההמתנה שקדמה למלחמת ששת הימים הדרג הצבאי בישראל תבע יציאה מהירה למלחמה והדרג המדיני נקט בעמדה מתונה יותר. ב-2 ביוני התכנסה ועדת השרים המורחבת לענייני ביטחון (ראש הממשלה, עשרה שרים וסגן שר אחד) לפגישה עם פורום המטכ"ל, ובהזדמנות זו באו לידי ביטוי העמדות השונות. ישיבה זו זכתה לכינוי "מרד הגנרלים", בשל הביקורת מהדרג הצבאי (בראשות האלופים אריק שרון ומתי פלד) על הממשלה והאשמתה בהססנות, עקב הימנעותה (באותו שלב) מיציאה למכה מקדימה. בסיום ההתכנסות דחה ראש הממשלה, לוי אשכול, את דרישת הרמטכ"ל, יצחק רבין, לכינוס מיידי של הממשלה וקבלת החלטה של יציאה למלחמה – אשכול הודיע שהממשלה תתכנס במועד הקבוע הרגיל, ביום ראשון, 4 ביוני.
בעקבות המלחמה החליטה ועדת השרים לענייני ביטחון על הדפסת מפת ישראל בקווי הפסקת האש של המלחמה תוך מחיקת "הקו הירוק", אך עקב התנגדותו של השר ישראל ברזילי הובאה ההחלטה להכרעת הממשלה, וזו התכנסה כוועדת השרים לענייני ביטחון ואישרה את ההחלטה.
"קבינט המלחמה"
בימי מלחמת יום הכיפורים התגבשה באופן מאולתר קבוצת שרים, שנטלה על עצמה קבלת החלטות עקרוניות חשובות במהלך המלחמה. בקבוצה היו חברים ראש הממשלה גולדה מאיר, שר הביטחון משה דיין, סגן ראש הממשלה יגאל אלון והשר ישראל גלילי. קבוצה זו זכתה באותם ימים בשם "קבינט המלחמה", ולימים דבק בה הכינוי המוכר "המטבחון של גולדה".
קבינט המלחמה קיבל בעת החירום החלטות באופן עצמאי, והממשלה עצמה אישרה את ההחלטות רק בדיעבד. על רקע זה, התעוררה כבר אז שאלת נחיצותו ותפקידיו של אותו קבינט. מן הצד האחד היו שטענו כי אסור לראש הממשלה ולחברי הקבינט לקבל החלטות לבדם. מצד שני היו שטענו כי על חברי הקבינט לנהל את המלחמה כראות עיניהם - מבלי להזדקק לאישורו של איש.
הקמת ועדת השרים לביטחון לאומי
ועדת אגרנט, שהוקמה לאחר מלחמת יום הכיפורים, המליצה לראשונה על הקמת "ועדת שרים לענייני ביטחון" (קבינט), ולהסמיך צוות שרים מצומצם (עד 5 שרים) בראשות ראש הממשלה לקבל החלטות בעת מלחמה כשאי אפשר לזמן את הקבינט או את הממשלה.
רעיון הקמתו של הקבינט המדיני ביטחוני בישראל שב והועלה במצעה של מפלגת המרכז בראשותו של יצחק מרדכי בבחירות 1999. מפלגת המרכז הציעה תוכנית מדינית ביטחונית חדשה, במסגרתה יוקם קבינט מדיני ביטחוני למען יישום יעיל של מדיניות השלום והביטחון. על פי המצע, תוקם גם מועצה לתכנון וייעוץ מדיני שיושב ראש שלה ימונה על ידי ראש הממשלה, ולצדו יפעלו צוותים מקצועיים ומצומצמים בתחומי ההתמחות הרלוונטיים. הוצע כי בישיבות הקבינט עצמן יטלו חלק באופן קבוע ראש הממשלה, ממלא מקום ראש הממשלה, המשנה לראש הממשלה, מנכ"לי משרד הביטחון, החוץ והאוצר, הרמטכ"ל, ראש השב"כ, המזכיר הצבאי של ראש הממשלה, מנהלי המשא ומתן המדיני וגורמים ממלכתיים בהתאם לצורך. רעיון הקבינט המדיני ביטחוני נוצר במטרה לספק גוף מייעץ מיוחד, מקצועי ואובייקטיבי לממשלה. על החברים בקבינט להעריך מצבים, להציע חלופות, לקבוע עמדות ולבחון את דרכי הממשלה והצבא.
בפועל, הקמת גוף זה נסמכת על הקובע כי. עוד קובע החוק כי:.
בנוגע לנושאים בו תעסוק הוועדה לביטחון לאומי נקבע בהחלטות הממשלה:
כישלון הקבינט המדיני-ביטחוני במלחמת לבנון השנייה
בימי מלחמת לבנון השנייה, תפקיד הוועדה היה לקבוע ולהוביל את מדיניותה של ישראל במלחמה. גוף זה, שמנה בו אז שנים-עשר חברים, ספג ביקורת קשה בדו"ח הביניים של ועדת וינוגרד והואשם בחוסר תפקוד בשעת חירום.
בישיבת הממשלה ב-12 ביולי 2006 הוחלט על הקמת "פורום השבעה", המורכב מחברי הקבינט עצמו, שתפקידו יהיה לקבל החלטות נקודתיות בנוגע למלחמה.
"פורום השבעה", המתכונת המצומצמת של הקבינט, כלל בימי מלחמת לבנון השנייה את ראש הממשלה אהוד אולמרט, ממלאת מקומו ושרת החוץ ציפי לבני, שר הביטחון עמיר פרץ, המשנה לראש הממשלה והשר לפתוח הנגב והגליל שמעון פרס, סגן ראש הממשלה ושר התחבורה שאול מופז, סגן ראש הממשלה ושר התמ"ת אלי ישי, והשר לביטחון פנים אבי דיכטר.
מתוך הדו"ח:
טענה מרכזית העולה מהביקורת על הקבינט המדיני-ביטחוני היא כי גם אם תחומי האחריות ודפוסי העבודה של גוף זה אינם מוגדרים בחוק במדינת ישראל, לא יהיה זה מרחיק לכת לומר כי החברים בקבינט, גוף בכיר ברשות המבצעת בעת משבר, לא עמדו בתפקיד החשוב, ולא היוו קבוצת חשיבה יצירתית ואקטיבית, שתאתגר את ראש הממשלה בהליך קבלת ההחלטות הנוגעות לניהול המערכה הלבנון. עוד נטען, כי בניגוד למצופה בעת חירום, חברי הקבינט לא נטרלו את האינטרסים הפוליטיים, הארגוניים והאישיים שלהם בקבלת ההחלטות. מכך עולה, כי הקבינט שימש יותר כ"חותמת גומי" עבור ראש הממשלה, ולא היה הבקרה העליונה להחלטותיו. נטען כי התנהלותו הקלוקלת של הקבינט אפשרה לחברי הפורום המצומצם שניהל את המלחמה בפועל - ראש הממשלה, שר הביטחון והרמטכ"ל, לנהל את המלחמה כראות עיניהם.
לאחר מלחמת לבנון השנייה
מספר אירועים ביטחוניים (בתוכם, פעולת ההשתלטות על המרמרה) עוררו ביקורת על דרך קבלת ההחלטות שנעשתה במנותק מהקבינט בעוד ההשלכות חרגו מהתחום הביטחוני.
דו"ח מבקר המדינה בעניין מבצע צוק איתן נגע בנושא אופן קבלת ההחלטות, עדכון ותדרוך הקבינט המדיני-ביטחוני בעת המבצע.
ביוני 2016, בעקבות משבר פוליטי בין ראש הממשלה נתניהו והשר נפתלי בנט שדרש מינוי מזכיר צבאי לקבינט, מונתה ועדה בה היו חברים יעקב עמידרור, יוחנן לוקר ויוסף צ'חנובר. הוועדה עסקה בעניין העברת מידע לקבינט וסמכויותיו במפקדות צה"ל ועסקה באירועים ביטחוניים שונים. במאי 2017 הקבינט אימץ את המלצות הוועדה.
ב-30 באפריל 2018 אושר תיקון לחוק יסוד: הממשלה לפיו הקבינט הוסמך להכריז מלחמה ולהחליט על פעולה ש"עשויה בסבירות גבוהה להובילך למלחמה" (סמכות שהייתה קודם לכן של ממשלת ישראל. כן נקבע כי החלטה על הכרזת מלחמה תוכל להתקבל על ידי ראש הממשלה ושר הביטחון בלבד, במקרה שלא ניתן לכנס את הקבינט. התיקון האחרון בוטל ב-17 ביולי 2018 ונקבע כי בשביל להכריז מלחמה ולהחליט על פעולה ש"עשויה בסבירות גבוהה להובילך למלחמה" נדרש לבצע הצבעה בה ישתתפו מספר "רב ככל האפשר" של חברי הקבינט.
סמכויות הוועדה
אין אפשרות להגיש ערר על החלטות הקבינט בפני הממשלה ותוקפן מחייב כתוקף החלטת ממשלה.
מבוקש (2008)
הפקת הסרט החלה באפריל 2007 ברפובליקה הצכ'ית, בה הורכבה התפאורה שהותאמה לאחר מכן לשיקגו. הסרט יצא בממלכה המאוחדת ב-12 ביוני 2008 ובארצות הברית ב-27 ביוני 2008 ב-22 בינואר 2009 הסרט היה מועמד בשתי קטגוריות בטקס פרסי אוסקר עבור המוזיקה.
תקציר העלילה
וסלי גיבסון (ג'יימס מק'אבוי) הוא עובד משרד מתוסכל שחייו משעממים; חברתו בוגדת בו, יש לו בוסית מעצבנת והוא לוקח תרופות נגד חרדה. יום אחד, הוא פוגש את פוקס (אנג'לינה ג'ולי) שמספרת לו שאביו היה מתנקש שהיה חלק מארגון למתנקשים בשם "האחווה". וסלי מצטרף לאחווה ולומד את סודותיה. האחווה מחליטה להוציא להורג אנשים ששמם נרקם במכונת אריגה קסומה. המכונה מאתרת שמות של אנשים העתידים לגרום לסבל ומוות. וסלי מגלה כי שמו של אביו הופיע שם, ולכן פנה נגד האחווה. בסוף, מתברר שהארגון הטעה אותו כל הדרך, וגרם לו לרצוח את אביו שלו. השם האמיתי שהופיע במכונה היה השם של מנהל הארגון סלואן. לאחר מכן, הסתבר כי שמם של כל החברים באחווה הופיע במכונה. וסלי מצליח בכוחות עצמו ובעזרת פוקס (שהאמינה בכך שכל השמות שהמכונה מוציאה צריכים למות כולל היא עצמה) לנצח את הארגון.
מוזיקה
את המוזיקה לסרט כתב והלחין דני אלפמן.
מבוקש: פסקול הסרט המקורי
ביקורות והכנסות
הסרט קיבל ביקורות טובות וקיבל ציון של 72% מתוך 100 מביקורות של מבקרי קולנוע באתר "Rotten Tomatoes" וקיבל מפי איגוד הסרטים האמריקאי את הדירוג המחמיר R כיוון שהסרט הכיל אלימות רבה. הסרט היה לשובר קופות עולמי כאשר הצליח להכניס 341 מיליון דולר ברחבי העולם.
טנזימאט
גורמים ומטרות
הוגי הטנזימאט היו הסולטאנים הליברלים מהמוט השני ואבדילמג'יט הראשון, וכן אנשי ממשל בעלי חינוך אירופי דוגמת אלי פאשה (Mehmed Emin Âli Paşa) ומידהט פאשה. הם הכירו בכך שהממסד הדתי והצבאי הישן שוב לא התאים לצרכיה של האימפריה בעולם המודרני שהתהווה החל מראשית המאה ה-19, והרקע ממנו באו גרם לכך שחלק ניכר מהרפורמות חיקו תהליכים אירופיים קיימים.
מטרות הרפורמה היו יצירת מדינה ביורוקרטית ריכוזית (ולשם כך טיפוח הרפורמה ברישום קרקעות, מפקד אוכלוסין וכו') לשם גיוס משאבים שצבא מודרני צריך. הרפורמות הקיפו תחומים רחבים כמו הממסד השלטוני, הממסד הצבאי, מערכת החינוך, וניסו להשיג את מטרתן באמצעות שינויים חקיקתיים והרחבת חירויות הפרט במדינה.
מטרה מדינית של הרפורמות הייתה לעודד זהות עות'מאנית בקרב בני הלאומים הרבים תושבי האימפריה ולבלום את התפתחות רעיונות הלאומיות והבדלנות בקרבם. כפועל יוצא מכך ביקשו המחדשים לעצור את תהליך שקיעתה של האימפריה וצמצום גבולותיה. מטרה עיקרית זו לא הושגה, אך תהליך המודרניזציה שעבר על האימפריה העות'מאנית, ועל טורקיה לאחריה, נחשב במידה רבה תוצר של תקופה זו ושל רעיונותיה.
חידושי הטנזימאט
ב-3 בנובמבר 1839 פרסם הסולטאן אבדילמג'יט הראשון את הצהרת הטנזימאט (Tanzimat Fermanı) שמטרתה "להביא את יתרונות הממשל התקין לרחבי האימפריה באמצעות הקמתם של מוסדות חדשים". ההצהרה מכונה גם "צו גילהאנה האט-אה שריף" (Gülhane Hatt-i-Șerif - "הצו הנשגב של ביתן הוורדים") שכן הוא נחתם בגן הוורדים בארמון טופקאפי. בצו באה לידי ביטוי מדיניות חדשה שמאמצת האימפריה והיא העות'מאניזם, וזו באה לאחד בין נתיני האימפריה וליצור בסיס הזדהות משותף. בין היתר הבטיח הצו:
לאחר הטנזימאט
תקופת הטנזימאט הגיעה לשיאה ולסיומה עם קבלת החוקה הראשונה ב-23 בנובמבר 1876. החוקה שכונתה "החוק הבסיסי" (Kanûn-ı Esâsî) העניקה חירויות פרט ושוויון לכל אזרחי האימפריה, ופתחה את "תקופת החוקה הראשונה" (Birinci Meşrûtiyet Devri) שנמשכה שנתיים בלבד, עד 1878, עת הושעתה והפרלמנט פוזר. עם זאת, לטנזימאט היו השפעות מרחיקות לכת, ומדינאים מכל רחבי האימפריה חונכו במהלכה ולאחריה ברוח רעיונותיה. רפורמות אטאטורק (Atatürk İnkılapları או Atatürk Devrimleri) שערך מוסטפא כמאל אטאטורק החל ב-1922 ועד מותו בשנת 1938, היו המשך ישיר ויישום של רעיונות הטנזימאט, והחידושים שהנהיג הביאו לשיא ולסיום את התהליך שעבר על האימפריה העות'מאנית משימור מוסדות העבר ועד נטייה לחדשנות והחלפתם בחדשים.
בית ספר לנשים
בית ספר לנשים (בצרפתית: L'École des femmes) היא קומדיה שנכתבה על ידי המחזאי מולייר והועלתה על הבמה ב־1662.
מערכה ראשונה
ארנולף וידידו כריזאלד משוחחים על כך שארנולף נהנה לגלות שחיי משפחה נהרסים וללעוג לאיד לצרתו של גבר שאשתו בוגדת בו. כריזאלד אומר לו שהוא (ארנולף), יום אחד עלול ליפול בפח התמימות ולהיות מושא לצחוק ולעג. אגנס (הגייה בצרפתית: אַַנְיֵיס), האישה שחיה אצל ארנולף, היא אישה תמימה, צנועה, כנועה שכל חוכמתה היא במטבח, הוא מעדיף שתהיה ישרה ושלא תהיה משכילה ויפה וכך לא יחזרו אחריה, הוא מפחד שתבגוד בו עם גבר אחר, ולכן השכלה ויופי לא נחוצים לה.
הוא מספר שמסר אותה למנזר כדי שתקבל שם חינוך סגפני, ושם עשו ממנה אישה פשוטה ותמימה להפליא. מאחר שבביתו יוצאים ונכנסים כל הזמן אנשים רבים הוא סגר אותה בחדר מבודד והפקיד עליה שומרים כדי שלא תוכל לראות איש וחלילה תסור מדרך הישר, ארנולף טוען שמעתה הוא רוצה שיקראו לו מר "דה לה סוש", ארנולף חוזר לביתו לאחר שנעדר ממנו 10 ימים, שני המשרתים שלו: ג'ורג'ט ואלן מקדמים את פניו, אגנס, מספרת לארנולף שתפרה עבורו צעיף, גלימה וכיפה. היא מגלמת את שיא התמימות והפשטות של אישה בעיניו.
ארנולף פוגש בידידו הוראס לאחר שלא נתראו שנים רבות, אביו של הוראס (אורנוט) הוא גם חברו של ארנולף, הוא כותב מכתב לארנולף בו הוא אומר שהוא עתיד להגיע בלווית אדם נוסף, אנריק, גיסו של ארנולף, הוראס מספר לו שהוא מאוהב באגנס וששמע שמישהו רשע בשם מר "די לה סוש" כולא אותה באכזריות, הוא לא יודע שזהו ארנולף, הוא מבקש ממנו 100 מטבעות זהב כדי שיוכל להערים על שומריו ולשחד אותם שיתנו לו להתראות עם אהובתו, ארנולף לא מגלה לו שזה הוא ואומר לעצמו שימשיך לעקוב אחר תוכניותיו בחשאי.
ג'יימס לונגסטריט
ג'יימס לונגסטריט (באנגלית: James Longstreet; 8 בינואר 1821 - 2 בינואר 1904) היה אחד הגנרלים החשובים ביותר של הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית. הוא שירת כמפקד קורפוס תחת פיקודו של הגנרל הנודע רוברט לי במהלך כמה מהקרבות המפורסמים ביותר של ארמיית צפון וירג'יניה בזירה המזרחית, שבעקבותיהם כינה לי את לונגסטריט 'סוס המלחמה הזקן שלי'. בנוסף הוא גם שירת בארמיית טנסי תחת הגנרל ברקסטון בראג בזירה המערבית. ההיסטוריון והביוגרף ג'פרי וורט כתב: "לונגסטריט... היה מפקד הקורפוס הטוב ביותר בארמיית צפון וירג'יניה; למעשה, הוא היה ללא ספק מפקד הקורפוס המוכשר ביותר במלחמה בשני הצדדים".
בית ספר לנשים
מערכה שנייה
ארנולף תוהה איך נכנס גבר זר לביתו (הוראס) וריחרח אודות אגנס, המשרתים שלו תוהים מדוע הוא כולא בחשאי את אגנס, הם חושבים שהוא פשוט אדם קנאי, ארנולף מנהל שיחה עם אגנס ומברר עמה מה פשר הקשר שיש לה עם הוראס, היא מספרת לו שבסה"כ הוא נהג לבוא אליה מדי יום בעודה יושבת ורוקמת כהרגלה על המרפסת, הוא הגיע מלמטה ודיבר אליה מילים יפות - מברך אותה בשלום והיא כדרך הנימוס עונה לו, הוא אומר לה שכאשר היא לא מתייחסת אליו, הוא נעשה חולה והיא נבהלה מכך, ואישה זקנה אמרה לה שליבו שייך לה - ומאז היא מחזירה לו חיוכים וברכות. היא מוסיפה שהיה נוהג מלבד דברי החן לנשק את ידיה, ארנולף אומר לה שזה חטא להתנהג כך, הוא אומר לה שרק אם הייתה נשואה היה יאה הדבר, היא חשבה שהוא מחתן אותה עם הוראס והוא חשב שהיא מתכוונת להתחתן עמו, הוא מבהיר לה את העניין, מזהיר אותה ואוסר עליה להיפגש עמו.
ג'יימס לונגסטריט
שנותיו המוקדמות
לונגסטריט נולד במחוז אדג'פילד, קרוליינה הדרומית. הוא היה ילדם החמישי והבן השלישי של ג'יימס ומרי אן דנט לונגסטריט, שהיו בעלי מטע כותנה בצפון-מזרח ג'ורג'יה. אביו של ג'יימס התרשם מהאופי החזק של בנו בעבודה במטע, ונתן לו את הכינוי פיטר, והוא נודע בתור 'פיט' או 'פיט הזקן' למשך שארית חייו.
בית ספר לנשים
מערכה שלישית
ארנולף מתכנן לשאת לאישה את אגנס וכך לפתור את הבעיה שנוצרה, הוא נואם בפניה כי היא בת מזל על שהצליחה בכלל להיות ראויה לגבר נערץ שכמותו, הוא הפך אותה מבת איכרים נבערת ועשה ממנה גברת, מבהיר לה כי הוא הקובע בבית ועליה להשפיל מבט אליו, וכי כל אישה שבוגדת - גיהנום צפוי לה. הוא נותן לה לקרוא גיליון, כללים לחיי הנישואין שלהם ואומר לה לשנן את הסעיפים בגיליון: הוראס נפגש עם ארנולף ומספר שלצערו בעל הבית של אגנס אהובתו חזר והוא אוסר עליה להיפגש עמו, מספר שהשומרים שלה לא נותנים לו ליצור עמה שוב קשר והיא (למראית עין בלבד) זרק עליו אבן מלמעלה, שאליה היה מחובר מכתב בו היא הביעה את רגשותיה העזים כלפיו. הוא צוחק על ארנולף - על שרצה כל כך לעשות מהנערה נבערת, אך היא הערימה עליו, הגלגל מתהפך, בתחילה כאמור, היה ארנולף זה שצחק על אותם גברים שהנשים שלהם מצליחות לשטות בהם! הוראס קורא לארנולף ממכתבה של אגנס שאומרת לו שהיא עצובה להיפרד ממנו והיא משתוקקת אליו, היא מסרבת להאמין למה שאדונה משנן לה יום- יום כי כל הגברים הצעירים הם רמאים ונוכלים. ארנולף תוהה בינו לבין עצמו כיצד דווקא הוא הצליח ליפול בפח, הוא שתכנן הכול בקפידה...
ג'יימס לונגסטריט
שנותיו המוקדמות
אביו של ג'יימס החליט שבנו צריך ללכת לקריירה צבאית, אך הרגיש כי מערכת החינוך המקומית לא תוכל להכינו כראוי לצבא. בגיל תשע נשלח ג'יימס לגור עם דודו ודודתו באוגוסטה, ג'ורג'יה. ג'יימס בילה שמונה שנים בעבודה במטע של דודו אוגוסטוס, שבמהלכן למד באקדמיה המחוזית ריצ'מונד. אביו נפטר מכולרה במהלך ביקור באוגוסטה ב-1833.
בית ספר לנשים
מערכה רביעית
ארנולף מאוכזב, שהרי 12 שנה הוא גידל אותה בביתו וכעת צעיר ממנו גונב את מבטה- הוא לא מתכוון לוותר, הנוטריון (עורך דין) מדקלם פניו את דיני הנישואין, הירושה, וארנולף לא מקשיב לו כלל- הוא אומר לו ללכת, שכרגע כל עניין החתונה נדחה ושהוא יקרא לו שנית אם יזדקק לו. הנוטריון חושב שהוא שוטה גמור, ארנולף עושה עם המשרתים ג'ורג'ט ואלן חזרות על מקרים בהם הוראס עלול להופיע ולדרוש בחנופה לראות את אגנס, הם מדמים תגובות טיפוסיות ונראים מאומנים להפליא: מגרשים אותו על פי בקשתו של ארנולף, ארנולף מתכנן לשים לאגנס מרגל (את הסנדלר) שישמור עליה, ומתכנן שאף אדם/ אישה שטנית לא ייכנס לביתם, הוראס מספר לארנולף שכאשר אגנס ישבה במרפסתה וראתה אותו, היא מיד נתנה לו סימן והכניסה אותו דרך חור פרצה בגן, אך כאשר שמעו את האדון קרב ובא, היא מיהרה להסתיר אותו בתוך הארון- וכאשר הוא יצא- היא מיהרה להבריח אותו בחזרה החוצה, הם קבעו סימן: בלילה, כאשר הוא ישתעל 3 פעמים- היא תציב לו סולם והוא יכנס לחדרה, ארנולף מנהל בשנית שיחה עם כריזאלד חברו שאומר לו שיפסיק כבר להתעסק כל הזמן עם עניין הבגידות- יש דברים נוראים יותר מזה, ארנולף מתעצבן ממנו, ארנולף מספר למשרתיו שהלילה הוראס הולך להתקין סולם על חלונה של אגנס. הוא מבקש מהם שיכו אותו כאשר יעשה זאת.
מערכה חמישית
הוראס מספר לארנולף כי באותו לילה השמועה כנראה הגיעה לאוזנו של האדון משום מה, מספר ששני עוזריו הכו אותו, וכאשר האדון הגיע- הוא חשב שהוא מת מעוצמת הנפילה מהחלון- אך הוא למעשה עשה את עצמו כמת ושמע את שלושתם מדברים מפוחדים, רעדו מעצם המחשבה שרצחו אותו, הוא מבקש ממנו שיסכים לשכן אותה אצלו בבית ל-3 או 4 ימים כדי להסתיר אותה מרודפה (מארנולף עצמו...), הוא מסכים לשכן אותה במקום אפל/ חשוך כדי שהיא למעשה לא תגלה את זהותו. כאשר ארנולף מוביל אותה כביכול למקום בטוח, הוראס מרגיע אותה ואומר לה שהיא נמצאת בידיים נאמנות, ארנולף מסיר את כיסוי עיניו, הוא חושף את פניו לפניה וקורא לה: "כפוית- טובה, בת בלי מוסר, בוגדת!" (96), היא אומרת לו שהוראס הוא הגבר שעמו היא מעוניינת להתחתן: "האיש הלה הולם יותר את טעמי, ברית נישואין איתך גרועה היא מבור שחת, תארת לפני תמונה של חיל ופחד, אך הוא תענוגות ואושר לי יתן, אתו- ממש קצרה רוחי להתחתן" (96), הוא מנסה להתחנף אליה, אומר לה שהוא אוהב אותה, שיעשה הכול בשבילה, יקנה לה תכשיטים- אך היא אומרת לו שאיננה אוהבת אותו, הוא מתרגז ואומר שיגלה אותה למנזר מרוחק שישמש לה כצינוק, הוראס מספר לארנולף שאביו מגיע הלילה לעיר כדי לחתן אותו עם ביתו של אנריק (גיסו של ארנולף), הוא מבקש ממנו שלא יאמר לאביב- ידידו, אף מילה עליו ועל אגנס, כאשר ארנולף נפגש עם אביו- הוא אומר לו שימהר לחתן את בנו עם ביתו של אנריק, הוראס קורא לו בוגד וכריזאלד אומר לו שהרי מעתה בכלל קוראים לו: מר "די לה סוש", הוראס מבין הכול עתה- אותו מר סוש ששמע עליו, מסתבר שזה ארנולף הנוכל הבוגדני, אורנוט-אביו של הוראס, מספר לארנולף כי לכריזאלד (ידידו) הייתה אחות שהייתה נשואה לאנריק, היא ילדה לו בת, ולאחר שהילדה הייתה בת 4 ולא היה לה כסף לגדלה- היא מסרה אותה לידי איכרה. אביה- הנריק מצא אותה- וכעת הוא מחתן אותה עם הוראס, כולם שמחים כאשר הדברים מתבהרים לכולם וארנולף יוצא זעוף ונסער.
ג'יימס לונגסטריט
שנותיו המוקדמות
ב-1838 נרשם ג'יימס לאקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית וסיים את לימודיו ארבע שנים מאוחר יותר. הוא סבל מבעיות משמעת ולא הצליח בלימודים, וסיים במקום ה-54 מתוך 56 החניכים באותה שנה. הוא היה פופולרי בקרב חבריו לכיתה, והתיידד עם כמה אנשים שיהפכו להיות אישים חשובים במלחמת האזרחים, ביניהם ג'ורג' הנרי תומאס, ויליאם רוזקרנס, ג'ון פופ, דניאל הארווי היל, לאפאייט מקלאוס, ג'ורג' פיקט ויוליסס גרנט.
לונגסטריט שירת במשך שנתיים בבסיס הצבאי ג'פרסון שבמיזורי יחד עם חברו מהאקדמיה לוטננט גרנט. במהלך שרותו שם, לונגסטריט פגש את מריה לואיזה גרלנד, עימה הוא התחתן בשנת 1848 לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, נישואים שהחזיקו 40 שנה והניבו 10 ילדים.
מלחמת ארצות הברית מקסיקו
לונגסטריט שירת בהצטיינות במלחמה נגד מקסיקו ברגימנט הרגלים ה-8. הוא קודם בדרגה לקפטן לאחר הקרבות בצ'ורובוסקו ובקונטררס, ולמייג'ור לאחר הקרב במולינו דל ריי. בקרב צ'פולטפק שנערך ב-12 בספטמבר 1847, נפצע לונגסטריט בירך לאחר שהסתער על גבעה עם דגל הרגימנט; כשנפל, הוא מסר את הדגל לחברו לוטננט ג'ורג' פיקט שהצליח להגיע לפסגת הגבעה.
לאחר המלחמה והתאוששותו מהפציעה בצ'פולטפק, לונגסטריט שירת בפורט מרטין ובפורט בליס שבטקסס. הוא לא התלהב מרעיון הפרישה מהאיחוד, אך הושפע מדודו אוגוסטוס שלימד אותו על דוקטרינת זכויות המדינות בארצות הברית. הוא התפטר מצבא ארצות הברית ביוני 1861 כדי לנסות את מזלו עם הקונפדרציה במלחמת האזרחים.
קרב בול ראן הראשון ומערכת חצי האי
לונגסטריט הגיע לריצ'מונד שבוירג'יניה ומונה ללויטננט קולונל בצבא הקונפדרציה. הוא נפגש עם נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס ב-22 ביוני 1861, שם נודע לו כי הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל. הוא קיבל פקודה להתייצב אצל בריגדיר גנרל פ. ג.ט. בורגארד במנאסס, ושם קיבל פיקוד על בריגדה. טבילת האש של הבריגדה הייתה בקרב על מעברת בלקבורן שנערך ב-18 ביולי. בקרב בול ראן הראשון שהתרחש שלושה ימים מאוחר יותר לבריגדה היה תפקיד שולי. לאחר ניצחון הדרום בבול ראן, לונגסטריט זעם על כך שמפקדיו לא רדפו אחרי כוחות האיחוד הנסוגים. ב-7 באוקטובר לונגסטריט קודם לדרגת מייג'ור גנרל וקיבל פיקוד על דיוויזיה בארמיית צפון וירג'יניה.
בינואר 1862 פקדה טרגדיה את משפחתו של לונגסטריט. מגפת שנית שפרצה בריצ'מונד גבתה את חייהם של שלושה מילדיו בתוך שבוע. לונגסטריט היה שבור בעקבות מות ילדיו והחל להסתגר בעצמו. הוא פנה לדת והפך לאפיסקופלי אדוק.
במערכת חצי האי שנערכה באותה שנה הביאו ביצועיו של לונגסטריט כמפקד לתוצאות מעורבות: בקרבות ביורקטאון ובוויליאמסברג הוא תפקד בצורה טובה ועיכב את התקדמותו של צבא האיחוד בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' מקללן לעבר ריצ'מונד. בקרב שבעת האורנים שהתחולל בסוף חודש מאי הוא הצעיד את חייליו בכיוון שגוי וגרם לבלבול עם יחידות אחרות של הקונפדרציה, ובכך גרע מכוחה של התקפת הנגד הדרומית על מקללן. במהלך הקרב נפצע מפקד ארמיית צפון וירג'יניה הגנרל ג'וזף א' ג'ונסטון, והוא הוחלף על ידי הגנרל רוברט א' לי.
במהלך קרבות שבעת הימים שנערכו בחודש יוני בהם הצליחה ארמיית צפון וירג'יניה להדוף את צבאו של מקללן, לונגסטריט כבר פיקד על 15 בריגדות, כמחצית מהארמייה של גנרל לי. הוא תפקד בקרבות בצורה טובה ואגרסיבית, במיוחד בגיינס מיל ובגלנדייל, וביסס את מעמדו כקצין הבכיר ביותר של לי.
קרב בול ראן השני, המערכות על מרילנד ופרדריקסברג
המוניטין הצבאי של מפקדי הקורפוסים של לי, סטונוול ג'קסון ולונגסטריט, אפיינו בדרך כלל את ג'קסון כנועז והתקפי, ואילו את לונגסטריט כמפקד הגנתי. ג'קסון תואר כפטיש של הארמייה, ולונגסטריט כסדן. אולם התיאורים הללו נופצו באוגוסט 1862, לאחר המערכה על צפון וירג'יניה. לונגסטריט פיקד על האגף הימני וג'קסון על השמאלי. האחרון החל את המערכה בפעולת איגוף מהירה שהציבה את הקורפוס שלו מאחורי ארמיית וירג'יניה של מייג'ור גנרל ג'ון פופ, אולם במקום לתקוף ג'קסון העדיף לתפוס עמדות הגנה ולמעשה הזמין את פופ לתקוף אותו. עם תחילת קרב בול ראן השני, פופ הלם בקורפוס של ג'קסון בזמן שלונגסטריט ושארית הארמייה של לי צעדו לעבר שדה הקרב. בביקורות שנשמעו לאחר המלחמה הואשם לונגסטריט בכך שצעד לאט מדי עם חייליו והשאיר את ג'קסון להילחם לבדו במשך יומיים שלמים, אולם חייליו הצליחו לעבור 50 קילומטרים בקירוב בקצת יותר מיממה, אך גנרל לי לא עשה כל ניסיון לרכז את צבאו במהירות.
לאחר שחייליו של לונגסטריט הגיעו לשדה הקרב בצהרי ה-29 באוגוסט, לי הורה לו לפתוח בפעולת איגוף על צבא האיחוד שהתרכז בתקיפת ג'קסון. לונגסטריט התעכב במשך שעות הצהריים, וביקש זמן כדי לבצע סיור אישי בשטח. בשעה 18:30 נעה הדיוויזיה של בריגדיר גנרל ג'ון הוד לעבר הקורפוס ה-5 של האיחוד, אולם לונגסטריט הסיג את כוחותיו של הוד בשעה 20:30. פעם נוספת נמתחה ביקורת על ביצועיו של לונגסטריט, ולאחר המלחמה טענו מבקריו כי התנהלותו האיטית, חוסר הרצון לתקוף ואי הציות לפקודות של הגנרל לי היו אות מבשר לביצועיו השנויים במחלוקת בקרב גטיסברג.
למרות הביקורת נגדו, ביצועיו של לונגסטריט למחרת היום ב-30 באוגוסט היו מהטובים שלו במלחמה. הגנרל פופ האמין שג'קסון מתחיל לסגת ולונגסטריט ניצל זאת ותקף יחד עם 25,000 חיילים את האגף השמאלי של האיחוד. במשך כיותר מארבע שעות לונגסטריט כיוון בעצמו את האש הארטילרית על האיחוד ושלח בריגדות לקרב. חייליו של פופ נאלצו לסגת באופן הדומה לנסיגה המבישה של האיחוד בקרב בול ראן הראשון. לונגסטריט נתן את כל הקרדיט על הניצחון ללי ותיאר את המערכה כ'מבריקה ופיקחית'.
בשניים מהקרבות ההגנתיים הגדולים של הקונפדרציה ב-1862, אנטיאטם ופרדריקסברג, לונגסטריט אישש את השערותיו לכך שטקטיקת ההגנה מוצלחת בהרבה מתקיפה. בקרב אנטיאטם שנערך בחודש ספטמבר לונגסטריט החזיק בעמדותיו ההגנתיות כנגד כוח הגדול ממנו פי שניים. בסיומו של היום העקוב ביותר מדם במלחמה, לי קיבל את פניו באומרו: "אה! הנה לונגסטריט; הנה סוס המלחמה הזקן שלי!". ב-9 באוקטובר, מספר שבועות לאחר הקרב, לונגסטריט קודם בדרגה ללוטננט גנרל. לי ארגן זאת כך שהקידום של לונגסטריט יקדים את זה של ג'קסון ביום אחד, ובכך יהפוך את סוס המלחמה הזקן לקצין בדרגת לוטננט גנרל הבכיר ביותר בצבא הקונפדרציה. לונגסטריט כעת פיקד על הקורפוס הראשון המורכב מחמש דיוויזיות - כ-41,000 חיילים.
בחודש דצמבר 1862, הקורפוס של לונגסטריט מילא תפקיד מכריע בקרב פרדריקסברג. מאחר שלי נתן ללונגסטריט פקודה לנוע לעבר פרדריקסברג לפני שכוחות האיחוד הגיעו לעיר, הוא הספיק לבסס קו הגנה חזק, ונתן הוראה לבניית שוחות, משוכות, וביצורי שדה. בנוסף לכך, לונגסטריט הציב את חייליו מאחורי חומת אבן על רמת מרי'ס ששלטה על העיר, והצליח להדוף ארבע עשר התקפות מצד האיחוד, כשהוא מסב להם כ-8,000 אבדות לעומת 1,000 שלו.
גטיסברג
פעולותיו של לונגסטריט בקרב גטיסברג יהיו במרכז המחלוקת שסבבה אותו במשך יותר ממאה. לונגסטריט, שהיה מודאג מעמדות ההגנה החזקות של האיחוד, הציע ללי לאגף את האויב משמאל ולהקים עמדות הגנה שיאלצו את מפקד האיחוד מייג'ור גנרל ג'ורג' מיד לתקוף אותו. לי דחה את ההצעה, באומרו: "אם האויב יהיה שם מחר, אנו מוכרחים לתקוף אותו".
בתוכניתו של לי ליום הקרב השני היה על לונגסטריט לתקוף את אגף שמאל של האיחוד, כשלאחריה תבוא מתקפה של הדיוויזיה של א. פ. היל על רכס בית הקברות במרכז, והתקפה של ריצ'רד איוול על אגף ימין. לונגסטריט, שכוחותיו לא היו ערוכים לתקוף בזמן, קיבל רשות מלי להמתין עד שכל חייליו יגיעו לשדה לפני שיפתח בהתקפה. כדי לנוע בהסתר מעיני חיילי האיחוד היה על לונגסטריט לבצע מעקף ארוך שגזל זמן רב. ביקורות לאחר המלחמה טענו כי לונגסטריט קיבל פקודה מלי לתקוף בשעות הבוקר המוקדמות, והעיכוב שלו היה לאחד הגורמים המרכזיים בתבוסה של הדרום בקרב. מאידך, לי הסכים לעיכובים של לונגסטריט כדי שיתאפשר לכל חייליו להגיע בזמן, ונתן את הפקודה הרשמית לתקוף רק בשעה 11:00 בבוקר. היסטוריונים רבים מסכימים כי לונגסטריט לא פעל במרץ אחר הוראותיו של לי.
בליל ה-2 ביולי, לונגסטריט נמנע מההרגל הקבוע של להיפגש עם לי במפקדתו כדי לדון על יום הקרב שהיה בטענה שהוא עייף מדי. בשעות הבוקר של ה-3 ביולי הגיע לי למפקדתו של לונגסטריט, והורה לו לתקוף בכל הכוח את המרכז של צבא הצפון. לונגסטריט ידע כי להתקפה החזיתית הזו יש מעט מאוד סיכויים להצליח מאחר שמערך ההגנה של האיחוד היה דומה לזה שהוא הקים בפרדריקסברג. חיילי הקונפדרציה יאלצו לעבור 1.5 קילומטר בשטח פתוח כשבדרך הם יצטרכו להתגבר על גדרות ומכשולים תחת אש. בזיכרונותיו טוען לונגסטריט כי העלה את חששותיו בפני לי:
ההתקפה שנודעה כ'ההסתערות של פיקט', על שמו של ג'ורג' פיקט שהוביל אותה, נהדפה באבדות כבדות והייתה לנקודה המכריעה בהפסד של הקונפדרציה בקרב. למחרת היום הורה לי על נסיגה בחזרה לוירג'יניה.
טנסי
באוגוסט 1863, לונגסטריט כתב מכתב פרטי לשר המלחמה ג'יימס סדון, שבו ביקש לעבור לזירה המערבית ולשרת תחת פיקודו של ידידו הוותיק הגנרל ג'וזף א' ג'ונסטון. נשיא הקונפדרציה דייוויס יחד עם לי הסכימו לבקשה ב-5 בספטמבר, מאחר שארמיית הטנסי של בראג הייתה נתונה ללחץ גובר מצד האיחוד בטנסי. באחד מהמסעות הלוגיסטים המסובכים ביותר במלחמה שנמשך כשלושה שבועות, לונגסטריט עבר יחד עם הקורפוס שלו כ-1,247 קילומטרים על פני 16 מסילות רכבת עד אשר נפגש עם הארמייה של בראג בצפון ג'ורג'יה.
בקרב צ'יקאמאוגה שנערך בין ה-19 ל-20 בספטמבר, לונגסטריט פיקד על אגף שמאל בארמייה של בראג שנלחמה כנגד ארמיית קמברלנד בפיקודו של וויליאם רוזקרנס. ביום השני לקרב, לונגסטריט תקף את קווי ההגנה של האיחוד וניצל טעות של רוזקרנס שיצרה פער בשורותיו. אגף ימין של האיחוד קרס בעקבות ההתקפה ורוזקרנס ברח משדה הקרב. מייג'ור גנרל ג'ורג' תומאס הצליח לערוך מחדש את חיילי האיחוד הנסוגים והקים עמדות הגנה על גבעה סמוכה. הוא הצליח להחזיק בעמדותיו כנגד התקפות חוזרות ונשנות של לונגסטריט שלא קיבל סיוע מספק מאגף ימין של הקונפדרציה. עם רדת הלילה נגמר הקרב, אף על פי שבראג הניח לחיילי האיחוד לסגת מבלי שינהל אחריהם מרדף, הקרב נחשב לניצחון הגדול ביותר של הקונפדרציה בחזית המערבית וללונגסטריט היה חלק חשוב בניצחון.
מהערבות עד אפומטוקס
כשגילה לונגסטריט כי יוליסס גרנט מונה למפקד צבא האיחוד, הוא אמר לעמיתיו הקצינים ש"הוא ילחם בנו בכל יום ובכל שעה עד סוף המלחמה." בקרב הערבות שנערך ב-5 במאי 1864, לונגסטריט שב ונלחם יחד עם לי ועזר להציל את הקונפדרציה מהפסד, כשהוא משתמש בטקטיקות חדשניות כדי להתמודד עם תנאי שטח קשים. ההיסטוריון אדוארד סטיר זקף חלק גדול מהניצחון של הדרום ל"תצוגה הטקטית הגאונית של לונגסטריט שפיצתה על החיסרון המספרי של צבאו." הוא נפצע בקרב מירי כוחותיו רק 6.5 קילומטרים מהמקום בו ג'קסון נפצע שנה קודם לכן. הכדור עבר דרך כתפו, כשהוא פוגע בעצבים, ומותיר שסע בגרונו.
לונגסטריט טופל בלינצ'ברג, וירג'יניה, והמשיך את התאוששותו באוגוסטה שבג'ורג'יה. הוא סבל במשך שנה משיתוק בידו הימנית, אך חזר לפקד על חייליו עוד באוקטובר 1864. במצור על פיטרסברג הוא הופקד על הגנת ריצ'מונד, ולאחר מכן נסוג יחד עם לי בתום המערכה על אפומטוקס. כששקל לי להיכנע, לונגסטריט יעץ לו כי הוא מאמין שגרנט יתייחס אליהם בצורה הוגנת, אך כשרכב לי לבית המשפט של אפומטוקס ב-9 באפריל 1865, אמר לו לונגסטריט: "גנרל, אם הוא לא ייתן לנו תנאים טובים, חזור הנה ותן לנו להילחם עליהם."
לאחר המלחמה
לאחר סיום המלחמה, לונגסטריט ומשפחתו עברו להתגורר בניו אורלינס, שהייתה פופולרית בקרב מספר גנרלים לשעבר בקונפדרציה. הוא נכנס לעסקי הכותנה והפך לנשיאה של חברת ביטוח. הוא הגיש בקשה לחנינה לנשיא אנדרו ג'ונסון, בחסות ידידו הוותיק יוליסס גרנט. אולם ג'ונסון סירב לבקשה, ואמר ללונגסטריט בפגישה בין השניים: "ישנם שלושה אנשים מהדרום שלעולם לא יזכו לחנינה: ג'פרסון דייוויס, הגנרל לי, ואתה. הסבת יותר מדי צרות לאיחוד." ביוני 1868 השיב לו הקונגרס של ארצות הברית את זכויותיו כאזרח.
לונגסטריט הפך לאחר המלחמה ל'מורד משוקם', ותמך בשוויון זכויות לשחורים ובאיחוד המדינה, והיה לקצין הדרומי היחיד שהצטרף להמפלגה הרפובליקנית בתקופת השיקום. סיבות אלו, בנוסף לתמיכתו בגרנט במרוץ לנשיאות של 1868 הובילו לניכורו בקרב מרבית התושבים הדרומיים. ב-1872 מונה לונגסטריט למפקד כל כוחות המיליציה והמשטרה בניו אורלינס. במהלך מחאה שנערכה כנגד אי סדרים בבחירות של 1874, כוח מזוין של 8,400 חברים מה"ליגה הלבנה" התקדם לעבר בניין הממשלה. לונגסטריט, שפיקד על כוח של 3,600 שוטרים וחיילי מיליציה אפרו-אמריקאים, רכב לעבר המפגינים אך הופל מסוסו ונלקח בשבי. הליגה הלבנה הסתערה וגרמה למרבית מחייליו של לונגסטריט לנוס או להיכנע, כשלבסוף נדרשו חיילים פדרליים להגיע למקום כדי להשיב את הסדר. הימצאותם של חיילים שחורים בפיקודו של לונגסטריט הגבירו עוד יותר את הניכור והגינוי כלפיו בקרב הדרומיים.
ב-1875 עזבה משפחת לונגסטריט את ניו אורלינס ועברה להתגורר בגיינסוויל, ג'ורג'יה. ב-1880 מינה אותו הנשיא רתרפורד הייז לשגריר באימפריה העות'מאנית, ומ-1897 עד 1904 הוא היה חבר ועדת הרכבות של ארצות הברית. בנוסף, הוא שירת כמרשל בין השנים 1884-1881, אך עלייתה לשלטון של המפלגה הדמוקרטית סיימה את הקריירה הפוליטית שלו, והוא פרש לחוותו. בדצמבר 1889 נפטרה אשתו, ולונגסטריט נישא מחדש ב-1897 להלן דורטץ', הצעירה ממנו ב-42 שנים.
בספר זכרונותיו בשם ממנאסס עד אפומטוקס שיצא לאור ב-1896, לונגסטריט הפריך את מרבית הטענות שהשמיעו כלפיו ותיקי הקונפדרציה. שנותיו האחרונות התאפיינו בבריאות רופפת כשהוא סובל מחירשות חלקית ושיגרון קשה. הוא חלה בדלקת ריאות ונפטר בגיינסוויל, ונקבר בחלקת הקברות באטה ויסטה.
בתרבות הפופולרית
דמותו של לונגסטריט מוצגת בנובלה 'כמה מעט נותרו' (How Few Remain) פרי עטו של הסופר הארי טרטלדאב, המתארת היסטוריה חלופית בו נצחה הקונפדרציה במלחמה, ובנובלה של רוברט קונרוי, '1901'. הוא גם מתואר בסרט גטיסברג על ידי השחקן טום ברנג'ר, ובפריקוול אלים וגנרלים של הבמאי ברוס בוקסלייטנר.
ברברים (קבוצה אתנית)
בֶּרְבֵּרִים (בברברית: 'Imazighen/Imaziɣen/Amazighs ⵉⵎⴰⵣⵉⵖⴻⵏ, בערבית: بربر - أمازيغ) הם תושביה הקדומים ביותר של צפון אפריקה, נקראים "אימאזיע'ן" ("בני חורין") בשפה התאמאזיע'ת. הם מאכלסים את האדמות שבין מדבר סהרה לים התיכון ובין מצרים לאוקיינוס האטלנטי. הברברים מהווים מרכיב משמעותי באוכלוסיות לוב, אלג'יריה ומרוקו. להוציא את שבט הטוארג, הברברים הם, מבחינה מסורתית, חוואים החיים במבנה שבטי רופף בכפרים עצמאים עם תעשיות מקומיות.
הברברים הם מוסלמים סונים מאז הכיבוש הערבי. לשונותיהם הילידיות שייכות לקבוצת השפות הברבריות של משפחת השפות האפרו אסיאתיות, אך רוב הברברים דוברים גם ניבים מקומיים של ערבית, בהתאם לאזור בו הם חיים. למרות היסטוריה של כיבושים שמרו הברברים על אחידות תרבותית. תחילת תרבותם מתוארכת לפי ציורים מצריים לשנת 2400 לפני הספירה. עד לכיבושם בידי הערבים המוסלמים במאה ה-7 החזיקו הברברים באמונות שונות: חלק היו פוליתאיסטים, חלק נוצרים וחלק בעלי אמונות ודתות מקומיות.
הברברים התאסלמו תחת שלטון הערבים ונטלו חלק בכיבוש ספרד. עם זאת, התמרדו הברברים פעם אחר פעם נגד הערבים. בתקופת הח'ליף האומיי הישאם (724–743), מרדו הברברים בח'ליפות, כיוון שלמרות השתתפותם במלחמות ולמרות היותם מוסלמים נאמנים, היה עליהם להעלות מס כמו נתינים. הברברים המורדים אימצו את תורת הח'וארג' ופרקו מעליהם את עול השלטון האומיי. הם הקימו מדינה עצמאית בתאהירת שבצפון אלג'יריה, שהתקיימה בין השנים 776–909.
הברברים תמכו בשושלת האידריסית, שושלת שיעית מזרם הזידים, ששלטה במרוקו בין השנים 780–975 והקימה את העיר פאס. במאה התשיעית לספירה תמכו בשושלת הפאטמית בכיבושה את צפון אפריקה. לאחר שהשושלת הפאטימית נסוגה למצרים, נקלעו השבטים הברברים השונים בצפון אפריקה למלחמות שנמשכו עד עליית השושלות הברבריות אל-מוראביטון ואל-מוואחידון. שושלות אלו הצליחו להדוף את ניסיונות הנוצרים לכבוש מחדש את ספרד במהלך המאה ה-13. ההיסטוריון המוסלמי אבן חַ'לדוּן (תוניס, 1332–1406), חיבר ספר היסטוריה עולמית והקדיש חלק ניכר ממנו לתולדות הברברים באזור המגרב.
עם התפוררות השושלות הברבריות של ימי הביניים, נטמעו חלק מהברברים שחיו באזורים עירוניים בחברה הערבית, בעוד שהברברים שחיו באזורים ההרריים שימרו את מסורותיהם. כשהצרפתים והספרדים כבשו את רוב צפון אפריקה היו אלו הברברים מהרמות שהפגינו את ההתנגדות העזה והיעילה ביותר. בתקופה המודרנית סייעו הברברים (במיוחד אלו מקביליה) לגרש את הצרפתים מאלג'יריה ובמלחמת העולם השנייה היו אלה הברברים שהפעילו את ההתנגדות המחתרתית העזה ביותר למשטר וישי, בין השאר תוך ניצול אזור המחיה שלהם בהרי האטלס, שהיה מרוחק והיה קל להסתתר בו. לעיתים גוברת המתיחות ביחסים בין ברברים לערבים, במיוחד באלג'יריה בה מרדו הברברים בשלטון הערבי בשנים 1963–1965 והפגינו במחאה על אפלייתם לרעה. הפגנות סוערות התרחשו גם לאחר הירצחו של לונס מאטוב, רצח בו הואשם הממשל האלג'יראי.
אטימולוגיה
השם "בֶּרְבֶּרִים" (בלועזית: Berbers) אינו השם שבשימוש על ידי המשתייכים לקבוצה אתנית זו, אלא נגזר ממילת הגנאי ברברים. את ההתייחסות הראשונה לתושביה של צפון אפריקה בכינוי "ברברים" מוצאים בכתביו של קונסול האימפריה הרומית באפריקה, שהשתמש במושג כדי לתאר את תושבי ממלכת נומידיה, ממלכה צפון-אפריקאית עתיקה. השימוש במילת הגנאי "ברברים" לתיאור יריבים היה מקובל בקרב הרומאים, ובדומה לכך השתמשו במושג "ברברים" במהלך הפלישות הגדולות של שבטי הוונדלים לאימפריה הרומית כדי לתאר שבטים גרמאניים אלו.
התייחסויות אחרות לתושבי צפון אפריקה הילידים בשם "ברברים" ניתן למצוא גם בכתביהם של היסטוריונים מוסלמים כגון אבן ח'לדון, שכתב ספר נרחב על ההיסטוריה שלהם. זאת, על אף שאבן ח'לדון היה ידוע בהערכה הרבה שרחש להם.
השם "ברברים" נושא עמו מטען שלילי, וזהו שם זר עבור הברברים עצמם, המכונים בשפתם "אמזיע'ים" ("אימאזיע'ין", "בני חורין"). חלק מבני הקבוצה רואים בשלילה את השם "ברברים", שהפך לנפוץ וממוסד בשפות זרות, ורואים בו שם מגונה ופוגעני.
בכתבים של יהדות ספרד מימי הביניים ושל יהדות צפון אפריקה עד העת המודרנית כונו הברברים על פי רוב בשם "פלשתים". המקור לכינוי היא המסורת שבמהלך המלחמה הממושכת בין בני ישראל לפלשתים בכנען, הצליח הצבא של ממלכת ישראל המאוחדת לגרש את הפלשתים עד לצפון אפריקה. על פי מסורת זו, הברברים הם צאצאי הפלשתים.
מוצא הברברים
ישנן מסורות שונות וסותרות לגבי מוצאם של הברברים. מסורות אלו צמחו במהלך העת העתיקה וימי הביניים, בעיקר על ידי כותבים לא-ברברים (ביזנטים, יהודים וערבים) שניסו להסביר את מוצאם של ילידי צפון אפריקה. מסורות אלו בעלות אמינות היסטורית נמוכה, והתקיימו במקביל בקרב כותבים שונים. המשותף למסורות השונות הוא שהן מייחסות את המוצא של הברברים למזרח התיכון.
מסורת שנייה לגבי מוצא הברברים טוענת שהם צאצאי חם, בנו של נוח, שלכאורה גורש למערב צפון אפריקה על ידי אביו. שושלת ייחוס זאת בדרך כלל מוזכרת בהקשר של תושבי אפריקה השחורה, אך מספר כותבים בימי הביניים טענו שגם הברברים הם מבניו של חם.
ישנן גם שתי מסורות שונות שטוענות שלברברים מוצא ערבי. על פי מסורת אחת הברברים הם צאצאי שבט ע'סאן, שבט ערבי נוצרי טרום-אסלאמי שניהל ממלכה עצמאית באזור הסהר הפורה. במאה ה-7 הביסו צבאות האסלאם את הממלכה של שבט ע'סאן, ועל פי מסורת זאת, בעקבות התבוסה, נס שבט ע'סאן לכיוון צפון אפריקה, והברברים הם צאצאי השבט. מסורת שנייה שמייחסת לברברים מוצא ערבי מייחסת אותם לבניה של ממלכת חמיר מתימן, שגורשו לכאורה לצפון אפריקה לאחר פירוק הממלכה על ידי אתיופיה והאימפריה הביזנטית. מספר מלומדים מוסלמים מימי הביניים נדרשו לשאלה האם אכן הברברים הם ממוצא ערבי או לא, שאלה ברת-חשיבות בחברה מוסלמית שבה ייחוס-ערבי נחשב ליוקרתי ומכובד. אבן ח'לדון בספרו על ההיסטוריה של הברברים סקר בביקורתיות את המסורות על המוצא הערבי של השבטים הברברים השונים, וטען שרק לשניים מהם (סנהג'ה וקוטאמה) אכן יש מוצא ערבי, בעוד ששאר השבטים הברברים (ובמיוחד הזנאטה) זייפו את המסורות לגבי מוצא ערבי.
היסטוריונים מודרניים נוטים לא לייחס אמינות לאף אחת משלל המסורות לגבי מוצאם של הברברים.
מחקר גנטי
המחקר הגנטי מניח בדרך כלל שהברברים הם ברובם צאצאי האוכלוסיות הפרה-היסטוריות של צפון אפריקה. לצד זאת נמצאו השפעות גנטיות של התערבבות בין הברברים לבין אוכלוסיות שהיגרו לצפון אפריקה לאורך ההיסטוריה. כך למשל מחקרים גנטיים מצאו קרבה גנטית מסוימת בין הברברים לבין סאמים (לאפים), האוכלוסייה הילידית של סקנדינביה, שמעידה על קשר קדום בין האוכלוסיות בתקופה שבין 9000 שנה לפנה"ס ל-5000 לפנה"ס. בעת העתיקה הברברים התערבבו גם עם הפיניקים שהגיעו לצפון אפריקה והקימו בה מושבות גדולות דוגמת קרתגו ואחרות. בעתות מאוחרות יותר הברברים התערבבו גם עם הערבים והבדואים שהגיעו לצפון אפריקה לאחר הכיבוש הערבי.
העת העתיקה
בעת העתיקה האוכלוסייה הילידית של צפון אפריקה, שצאצאיה קרויים ברברים, ניהלה קשרים ענפים עם מצרים העתיקה. "לובים" (מאזור לוב) מוזכרים בכתבים פרעוניים שונים ומאוחר יותר גם בתנ"ך. בעת העתיקה חלה תנועת הגירה של לובים למצרים הפרעונית, עד שב-945 לפנה"ס שישק הראשון הלובי ייסד את השושלת הפרעונית ה-22 שהיא הראשונה ממוצא לובי ששלטה במצרים העתיקה, ופרעונים נוספים ממוצא לובי שלטו במצרים העתיקה במהלך מרבית המאה ה-10 והמאה ה-9 לפנה"ס.
מהמאה ה-4 לפנה"ס עד סוף המאה ה-3 לפנה"ס התקיימו בצפון אפריקה מספר פדרציות של שבטים ברברים שבין השאר לקחו חלק במלחמה הפונית הראשונה. בשנת 202 לפנה"ס המלך מסיניסה איחד את השבטים העצמאיים השונים לממלכה ברברית חזקה אחת בשם נומידיה (202–46 לפנה"ס). שטחיה של נומידיה כללו את כל תוניסיה וחלק מאלג'יריה של המאה ה-21. השטח ממערב לנומידיה (מערב אלג'יריה ומרוקו) היה בשליטה של האימפריה הרומית והוגדר כחלק מפרובינקיה רומאית בשם מאוריטניה. לתקופה מסוימת (110–80 לפנה"ס) הברברים במאוריטניה מרדו ברומאים וניהלו בה שלטון עצמאי בהובלת המלך בוככוס, אך כעבור הזמן הרומאים הצליחו להשתלט על האזור מחדש.
במאות הראשונות לפני הספירה התקיימה תנועת הגירה של הברברים גם לכיוון דרום הסהרה, תוך כדי הברחת אוכלוסיות אחרות שהתגוררו באזור.
ימי הביניים
הכיבוש המוסלמי של צפון אפריקה במאה ה-7 היה תהליך הדרגתי של פלישה של צבאות ערבים לאזור. בין השנים 642–669 המוסלמים ערכו פשיטות צבאיות על צפון אפריקה והחלו לכבוש את חלקיה המזרחיים. פשיטות מוקדמות אלה היו בעיקר יוזמות מקומיות של מפקדים צבאיים שישבו במצרים. בהמשך התקבלה החלטה אסטרטגית על ידי הח'ליפות האומיית לכבוש את צפון אפריקה, כדי להרחיב את השליטה המוסלמית על הים התיכון. ב-670 צבא ערבי בראשות המצביא עוקבה בן נאפע הקים את מה שלימים תהיה העיר קירואן בעומקה של צפון אפריקה בתור בסיס צבאי להמשך הפלישה. אבו אל-מוהאג'יר דינאר השלים את כיבוש צפון אפריקה על ידי עריכת ברית עם מנהיג של קונפדרציית שבטים ברברים-נוצרים שהתאסלם, וכמוהו התאסלמו ברברים רבים אחרים. למרות זאת שבטים ברברים המשיכו בהתנגדותם לכיבוש המוסלמי והמשיכו להתנהל קרבות על השליטה בחלקה המערבי של צפון אפריקה עד שנת 697. הצבא האומיי השיג הצלחה בקרבות, והיה מחוזק בברברים שהמירו דתם לאסלאם ונלחמו לצדו, ועד שנת 711 הצליח להשלים את כיבוש צפון אפריקה. לאחר השלמת הכיבוש סופחה צפון אפריקה לאימפריה המוסלמית, והפכה לוילאיה (מחוז) של הח'ליפות האומיית. בתקופה זו קירואן תפקדה כעיר בירתה של הווילאיה. ישנן מסורות לגבי מנהיגה ברברית בשם קהינה שאיחדה את השבטים הברברים והובילה אותם במאמצם להדוף את הכיבוש המוסלמי של צפון אפריקה. על פי חלק מהמסורות קהינה אף הייתה יהודייה או משבט ברברי שהתייהד, אך בסוף המאה ה-20 מקובל לפסול השערות מעין אלה. השאלה האם אל-קהינה הייתה אישיות היסטורית או דמות בדיונית נתונה למחלוקת בין החוקרים.
אבחזית
אַבְּחָזִית (аҧсуа бызшǝа, аҧсшǝа) היא השפה המדוברת במחוז הבדלני אבחזיה שבגאורגיה. משתייכת למשפחת השפות הקווקזיות, ותחת הגדרה זו למשפחת השפות הקווקזיות הצפון-מערביות שכוללות את השפות הצ'רקסית, האבחזית והאבזית. השפה נמצאת על אותו "ענף" משפחתי לצד האבזית, והן יוצרות את הענף אבחזית-אבזית.
השפה מדוברת על ידי כ-80,000 דוברים באבחזיה עצמה ועוד כ-20,000 דוברים בגאורגיה שמחוץ למחוז אבחזיה, כמו גם על ידי כ-500,000 דוברים בצפון-מזרח טורקיה.
ברברים (קבוצה אתנית)
ימי הביניים
במהלך ימי הביניים הברברים היו מעורבים בכיבוש המוסלמי של ספרד והיוו את עיקר הלוחמים של הצבא המוסלמי הכובש, וכמו כן מפקד הצבא המוסלמי היה המצביא הברברי טאריק בן זיאד. הצבא המוסלמי נשלח לפלוש לספרד על ידי הח'ליף האומיי עבד אל-מַלִכּ בן מרואן, ועל ידו נכבשה ספרד ונוסדה ח'ליפות קורדובה. לאחר התפרקות ח'ליפות קורדובה במאה ה-10 קמו מספר ממלכות מוסלמיות שכונו ממלכות הטאיפה על שטחה, וחלק משליטיהן היו ברברים; כולל המלכים של גרנדה וזיריד. תקופת ממלכות הטאיפה הסתיימה כאשר השושלת הברברית אל-מוראביטון השתלטה על אל-אנדלוס (אנדלוסיה) שבזמנה אנשי רוח יהודים רבים פעלו בספרד כחלק מתור הזהב בספרד. תחתם עלתה במאה ה-12 השושלת אל-מוואחידון, גם היא שושלת ברברית, שידועה בכך שנקטה גישה קיצונית ביחס למיעוטים היהודים והנוצרים תחת שלטונה. בפוליטיקה האנדלוסית התקיים מאבק בין הברברים לבין האריסטוקרטיה הערבית, והרבה מהשינויים הפוליטיים באנדלוסיה התקיימו על רקע מאבק זה. בתקופה זו ברברים היוו כ-20% מאוכלוסיית אנדלוסיה. לאחר הרקונקיסטה רבים מהברברים באזורים שחזרו לכוחות הנוצרים נאלצו להתנצר, וחלק ניכר מאוכלוסיית אנדלוסיה המודרנית הם צאצאיהם.
ההיסטוריון הערבי אבן ח'לדון כתב על השושלות הברבריות המוסלמיות: