cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נקודת ציון
כיום מקובל לקבל נ.צ. בשטח באמצעות מכשיר GPS, היודע לתת מיקום די מדויק באמצעות ביצוע חיתוך במדידת מרחק מארבעה לוויינים. בשיטות הישנות היה מקובל לבצע חיתוך בין שתי נקודות זיהוי בולטות בשטח כאשר מחשבים את האזימוטים אליהם באמצעות מצפן, בדיוק כמו חישוב של מיקומו של קודקוד משולש שאורך הבסיס וזוויות צלעותיו נתונות ולאחר מכן מציאת הנ.צ. במפה באמצעות ביצוע חיתוך במד קואורדינטות. מד קואורדינטות משמש גם למדידת מרחקים במפה. אפשרות נוספת לחשב נ.צ. כאשר אין אזימוטים, היא באמצעות מדידת מרחק משלוש נקודות זיהוי בולטות, וביצוע חיתוך במחוגה בין שלושת המעגלים.
המיניונים
המיניונים (באנגלית: Minions) הוא סרט קומדיה אמריקאי בהנפשה ממוחשבת של אילומיניישן מ-2015. הסרט בוים על ידי פייר קופין וקייל בלדה, ונכתב על ידי בריאן לינץ'. הסרט מהווה פריקוול לסרט "גנוב על הירח" מ-2010, והוא לשלישי בזיכיון "גנוב על".
"המיניונים" זכה להצלחה רבה, וגרף בקופות ברחבי העולם הכנסות של $1,159,398,397, שהביאו לדירוגו במקום החמישי ברשימת הסרטים המכניסים ביותר לשנת 2015. נכון ל-2019 הסרט נמצא במקום ה-19 ברשימת הסרטים המכניסים ביותר בכל הזמנים. למרות ההכנסות הגבוהות, הסרט זכה לביקורות ממוצעות.
עלילה
בשנת 1968, לאחר שהייה מבודדת, ארוכה ורצופה באנטארקטיקה, אחד מהמיניונים, קווין, החליט לצאת לחפש אחר נבל חדש אותו המיניונים ישרתו. קווין צירף אליו למסע שני מיניונים נוספים - סטיוארט ובוב. השלושה החלו בדרכם מאנטארקטיקה לעבר אמריקה הצפונית, ובדרכם הם עברו באפריקה, אוסטרליה ואסיה. לאחר מסע ארוך, השלושה הגיעו לארצות הברית, והחלו בחיפושים אחר נבל לשרתו.
השלושה מצאו עצמם בניו יורק, והבחינו במודעת פרסום לכנס חובבים באורלנדו שבפלורידה בשם "רשע-קון". השלושה תפסו טרמפ לכנס עם משפחת גנבים במטרה למצוא בו נבל חדש שיוכלו לשרת. בכנס, השלושה נבחרו לשרת נבלת-על ידועה לשמצה בשם סקרלט קטלנוביץ'. במקביל, באנטארקטיקה, המיניונים האחרים התחילו לשרת חבורת יטים, אך כשלו גם אצלם, ולאחר ששמעו כי קווין, סטיוארט ובוב מצאו נבל חדש לשרתו, הם יצאו בעקבותיהם.
סקרלט שמעה על הכתרתו של בוב כמלך, היא בטוחה ששלושתם בגדו בה ובזעמה היא החליטה לנקום. בהגיעה לארמון המלוכה, סקרלט גערה בקווין, סטיוארט ובוב, אך נוכחה לדעת כי הם עדיין נאמנים לה, כאשר בוב העניק לה את המלוכה. אף על פי כן, סקרלט שלחה את השלושה לעינויים בצינוק. הם הצליחו לברוח מהצינוק ויצאו למקום ההכתרה על מנת להתנצל בפני סקרלט היות שעדיין היו נאמנים לה. השלושה הפריעו שלא בכוונה להכתרה, והפילו על סקרלט נברשת גדולה. סקרלט הזועמת שלחה אל השלושה קבוצה גדולה של נבלים על מנת שתחסל אותם. הנבלים תפסו את סטיוארט ובוב, ועל מנת לשים סוף למרדף, קווין השתמש באחת מהמצאותיו של הרב והפך לענק. בצורתו הענקית, קווין הבריח את הנבלים, הציל את חבריו ולאחר מכן הוא הגיע אל סקרלט והרב ואף הרג אותם באמצעות רקטת RPG ואז חוזר לגודלו המקורי.
אליזבת השנייה הוכתרה מחדש למלכה, והעניקה לקווין, סטיוארט ובוב מתנות, כהוקרה על פועלם. לפתע, סקרלט והרב התגלו כחיים, אך לפני שהם הספיקו לגנוב מהמלכה אליזבת את הכתר, הגיח ילד צעיר בשם גרו, שהקפיא אותם בעזרת מכשיר אותו יצר, וגנב בעצמו את הכתר. קווין, סטיוארט ובוב גילו הערצה כלפי גרו, ויחד עם כל שאר המיניונים, שהופיעו בפתאומיות, הם הלכו בעקבותיו, וקיבלו אותו כאדונם החדש.
הפקה
ביולי-אוגוסט 2012 הוכרז כי דמויות המיניונים יקבלו סרט משלהם, שיהווה ספין אוף ל"גנוב על הירח", וכי הוא ייצא בדצמבר 2014. כותב הקומיקס בריאן לינץ' נשכר לכתוב את תסריט הסרט, וסנדרה בולוק וג'ון האם לוהקו לתפקידי בני האנוש המרכזיים. בספטמבר 2013, נדחתה יציאת הסרט ל-10 ביולי 2015.
הפצה ושיווק
הצגת הבכורה של הסרט התקיימה ב-11 ביוני 2015 בלונדון שבממלכה המאוחדת. הקרנות הסרט בארצות הברית החלו ב-10 ביולי, ובישראל החלו ההקרנות עוד קודם לכן, ב-2 ביולי.
עבור קידום הסרט, השקיעו סרטי יוניברסל כ-$593,000,000. פרסומות רבות לסרט הוצגו בסניפי "מקדונלד'ס" השונים בעולם, בנוסף לחלוקת צעצועים הקשורים בסרט עם ארוחות הילדים. שידורים פרסומיים ברשתות הטלוויזיה האמריקאיות היו נרחבים למדי, ועלותם נאמדת בסכום של כ-$25,600,000. סדרת קומיקס מוגבלת העוסקת בסרט פורסמה ב-17 ביוני על ידי חברת ההוצאה לאור הקטנה "טיטאן" (Titan). בנוסף, לסרט נעשו מכירות מרצ'נדייזינג נרחבות למדי.
פסקול
ב-10 ביולי 2015 יצא לאור פסקול הסרט על ידי חברת התקליטים "Back Lot Music", בשם "Minions: Original Motion Picture Soundtrack", בכתיבתו של הטיור פררה.
הכנסות
"המיניונים" זכה להצלחה רבה, אשר התבטאה בהכנסות גבוהות במיוחד. הסרט גרף בקופות ברחבי העולם הכנסות של $1,157,275,017, מתוכן $336,045,770 בצפון אמריקה ו-$821,229,247 בשאר העולם. הכנסות אלו מדרגות את הסרט כסרט החמישי המכניס ביותר של שנת 2015, כסרט העלילתי ה-13 בהכנסותיו בהיסטוריה, וכן גם כסרט הראשון בהכנסותיו בזיכיון "גנוב על". בנוסף, זהו סרט ההנפשה השלישי שגרף הכנסות של יותר ממיליארד דולרים, אחרי "צעצוע של סיפור 3" מ-2010 ו"לשבור את הקרח" מ-2013 כשהוא השני בדירוגו מהם, והוא לזה הראשון שאינו בהפצת חברת וולט דיסני.
ביקורת
אף על פי ההכנסות הגבוהות, "המיניונים" זכה לביקורות ממוצעות. באתר הסקירה "Rotten Tomatoes" הסרט זכה לציון של 54% (בהתבסס על 187 ביקורות, מתוכן 103 "טריות" ו-84 "רקובות"), ובאתר הסקירה "Metacritic" הוא זכה לציון של 56 (בהתבסס על 35 ביקורות, מתוכן 15 חיוביות ו-20 שליליות). בנוסף, באתר "CinemaScore" הוא זכה לציון של "A" ("בסדר").
המשך
בעקבות ההצלחה חסרת התקדים לה זכה הסרט, יוניברסל החלו לשקול הפקת המשך. בינואר 2017, הוכרז כי הוא ייצא לאקרנים ב-3 ביולי 2020. במאי 2019, נחשף כי סרט ההמשך יקרא "המיניונים: עלייתו של גרו". הפצתו נדחתה ל-1 ביולי 2022, עקב התפרצות נגיף קורונה-ווהאן.
שין ספלינט
שין ספלינט (באנגלית: Shin splints) הוא מונח המתייחס לכאב המופיע לאורך עצם השוק. לרוב הכאב נגרם כתוצאה מנזקים מקומיים בעקבות עומסים חוזרים הנוצרים במהלך ריצה, קפיצה ועוד.
גורמים
שין ספלינט עלול להיגרם עקב מס' גורמים, חיצוניים או פנימיים:
גורמים פנימיים
גורם ראשון הוא מתיחה של השריר "טיביאליס אנטריור" יכולה להופיע לאורכו, בצומת השריר או בגיד עצמו. גורם נוסף הוא גירוי והיווצרות דלקת בגיד ובחיבור שלו או קרע בשריר הצמוד לעצם.
גורם שלישי- דלקת במעטפת העצם "פרייוסט"- הכוחות המופעלים על ידי שרירי השוק גורמים למשיכה או למתיחה של מעטפת העצם ולכן נוצרת דלקת.
עוד גורם קושר לתנועתיות - סיבוב כלפי מטה של כף הרגל מגביר לחץ על הרקמות הרכות בקרבת העצם, דבר המעורר כאבים ודלקות. גורם אחרון קשור לחוסר גמישות במפרק הקרסול, הגורם לפציעות ברקמות רכות סמוך לעצם.
גורמים חיצוניים
אם נועלים נעליים לא מתאימות או ישנות עלול להופיע הכאב. גורם נוסף הוא הגברת קצב אימונים והפיכתו למהיר מדי. עוד גורם הוא ריצה על משטחים קשים או תוכנית אימונים לא מאוזנת, משולבת בעומסים מוגברים (לא הדרגתיים).
אבחנה
אבחנה מדויקת חשובה מאוד משום שישנן פעמים בהן יכולות להיווצר בעיות נלוות בזמן ההחלמה. הרופא יבדוק מהו מקור הכאב, אם שין ספלינט אינו הסיבה, אזי הוא יוודא שהמטופל אינו סובל משברי מאמץ.
דמיטרי דונסקוי (צוללת)
דמיטרי דונסקוי (Дмитрий Донской; לפי קוד דיווח נאט"ו: SSBN Typhoon) הוא שמה של צוללת טילים בליסטיים רוסית בשירות הצי הצפוני של הצי הרוסי. הצוללת מהווה לצוללת הדגל של הצי וחמושה בטילי בולבה אסטרגיים בעלי יכולת גרעינית בין-יבשתית. הצוללת נחשבת לאחת הצוללות המתקדמות והמהירות בשירות צבא רוסיה ומגיעה למהירות של 50 קמ"ש.
מאפיינים
דמיטרי דונסקוי מהווה חלק מסדרת צוללות אקולה, סדרת הצוללות הגרעיניות הכבדות בעולם. אורך הצוללת 574 רגל (175 מטרים), הדחי העל-מימי מגיע ל-24,000 טון (בצלילה: 40,000 טון). מהירותה המרבית העל-מימית מגיעה ל-22.2 קשרים ו-27 קשרים בצלילה. הצוללת מסוגלת לשהות בצלילה עד 180 יום, עם עומק צלילה מרבי של 400 מטרים.
היסטוריה
הצוללת הוכנסה לשירות הצי הסובייטי לראשונה, ב-29 בדצמבר 1981 ותחילה נקראה "אקולה" 941UM. בשנים 1991–1996 עברה מודרניזציה ושיפוצים שונים.
ב-7 באוקטובר 2002 הוענק לה השם "דמיטרי דונסקוי" על שם נסיך ולדימיר ומוסקבה דמיטרי דונסקוי. בשנת 2008 נשלחה למספנות סבמאש לשלב שיפוצים נוסף וביוני 2014 הושבה לשירות הצי הרוסי. ביולי אותה שנה ערכה ניסויים בלב ים עם צוללות נוספות של הצי וב-30 באוגוסט 2014 יצאה אל הים הלבן בליווי ארבע צוללות נוספות.
באוקטובר 2014 נפוצו דיווחים שונים על כך שמאות חיילים מצבא שוודיה יצאו למבצע צבאי לאיתור כלי שיט צבאי רוסי שחדר למים הטריטוריאליים של שוודיה, לאחר מכן נודע כי הצוללת הרוסית נתקעה מול סטוקהולם ושידרה אותות מצוקה. בתקשורת הרוסית דווח כי הצוללת שנתקעה היא "דמיטרי דונסקוי" הנושאת צוות של 165 חיילים, אם כי התקשורת הממלכתית ברוסיה לא אישרה נתונים שכאלה.
ב-20 ביולי 2022 דווח בעיתונות הרוסית כי הצוללת הוצאה משירות. צוללת זו ואחיותיה למשפחת הטייפון יוחלפו בצוללות רוסיות מדור רביעי מדגם בוריי (אנ'). בשנת 2021 החלה בנייתה של הראשונה מהן שתישא את השם "דמיטרי דונסקוי".
בכבלי השכחה
בכבלי השכחה (באנגלית: Spellbound) הוא סרט מותחן פסיכולוגי בבימויו של אלפרד היצ'קוק. תסריט הסרט נכתב על ידי אנגוס מקפייל (Angus MacPhail) ובן הכט ומבוסס על ספרם של הילרי סיינט ג'ורג' סונדרס (Hilary Saint George Saunders) וג'ון פאלמר (John Palmer) בשם "The House of Dr. Edwardes". בסרט משחקים אינגריד ברגמן, גרגורי פק, מייקל צ'כוב ולאו ג. קרול.
עלילה
הסרט מגולל את סיפורו של בית חולים פסיכיאטרי שמנהלו ד"ר מארצ'יסון פורש ומוחלף על ידי ד"ר אנתוני אדוארדס. אדוארדס מתגלה כאדם צעיר להפתעת חברי סגל בית החולים. ד"ר קונטנס פיטרסון מגלה שהאדם שהציג את עצמו כד"ר אדוארדס הוא למעשה אדם חולה נפש. אותו אדם שמתברר שקוראים לו ג'ון באלאנטני בורח מבית החולים וד"ר פיטרסון מתלווה עמו כדי לנסות לרפאו. לבסוף מתברר שמי שאחראי למצבו של באלאנטני הוא ד"ר מארצ'יסון.
הפקה
המלחין ברנרד הרמן היה אמור להלחין את פסקול הסרט, אך הוא הוחלף ברגע האחרון במיקלוש רוז'ה, שזכה בפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר על עבודתו בסרט. אף על פי שרוז'ה החשיב את עבודתו בסרט כיצירת מופת, הוא טען שהיצ'קוק לא אהב את עבודתו.
שלמה הבלין
שלמה הַבְלִין (נולד בז' באב תש"ב, 21 ביולי 1942) הוא פיזיקאי ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן. לשעבר דקאן הפקולטה למדעים מדויקים באוניברסיטת בר-אילן ונשיא האגודה הישראלית לפיזיקה. חתן פרס ישראל בתחום חקר הפיזיקה והכימיה (תשע"ח).
ביוגרפיה
שלמה הבלין נולד בירושלים ליונה ודוד הבלין. נקרא על שם סבו הרב שלמה זלמן הבלין, מייסד וראש ישיבת תורת אמת. השלים תואר שני בפיזיקה באוניברסיטת תל אביב בהצטיינות ותואר שלישי בפיזיקה, בהצטיינות יתרה, באוניברסיטת בר-אילן. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בפיזיקה סטטיסטית. בשנת 1973 מונה למרצה במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן, בשנת 1977 עלה לדרגת מרצה בכיר, בשנת 1982 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1984 מונה לפרופסור מן המניין. בשנים 1984–1988 היה ראש המחלקה לפיזיקה באוניברסיטה זו. בשנים 1999-2001 היה דיקן הפקולטה למדעים. בשנים 1996-1999 היה נשיא האגודה הישראלית לפיזיקה. היה מנהל צוות הפיתוח של התוכנית "לדעת מדע בשנות 2000", שפיתחה לתלמידי תיכון יחידות לימוד במדע עכשווי ובין תחומי.
פרסם למעלה-700 מאמרים בכתבי עת מובילים אשר זכו לציטוטים רבים ביותר. בין מחקריו הבולטים:
בן דודו, הוא חוקר התלמוד פרופ' שלמה זלמן הבלין.
פרסים והוקרה
פרופ' הבלין זכה להוקרה אקדמית רבה ולפרסים אחדים, בהם:
בריאנה יידי
בריאנה ניקול יידי (באנגלית: Breanna Nicole Yde; נולדה ב-11 ביוני 2003) היא שחקנית וזמרת אמריקאית. התפרסמה בשל תפקידה בתור פרנקי האת'וויי בסדרה "משפחה נרדפת" (2015-2013), בזכות תפקידה כטומיקה בסדרה "רוק בבית הספר" (2018-2016) ובשל הופעתה בתור ג'ינה בסדרה "משמר מאליבו" (2019-2018).
קורות חיים
בריאנה יידי נולדה בסידני, ניו סאות' ויילס באוסטרליה. בגיל שנתיים היא עברה ללוס אנג'לס, קליפורניה; ויש לה אזרחות כפולה, הן של ארצות הברית והן של אוסטרליה. בשנת 2008, עברה למחוז סן דייגו, קליפורניה, והיא החלה לקחת שיעורי משחק ומוזיקה בשנה שלאחר מכן. היא ומשפחתה חזרו ללוס אנג'לס ב-2012 כדי לקדם את קריירת המשחק שלה.
קריירה
בשנת 2009 קיבלה את תפקיד הראשון בסרט המתח "Level 26: Dark Prophecy" בדמותה של סיבי דארק בצעירותה. באותה שנה שיחק בסרט הקצר "Social Studies" בבימויה של שרה הופמן.
בשנת 2011, היא הופיעה בתפקיד אורח בפרק של סדרת הטלוויזיה "איך פגשתי את אמא". הי ביצעה הופעות משחק אחרות בפרסומות, בין היתר למקדונלד'ס, AT&T, טויוטה ואחרות. בשנת 2013, החלה לגלם את פרנקי האת'ווי בסדרה "משפחה נרדפת" במשך שתי עונות בניקלודיאון. ב-2014, היא הופיעה בסרט הטלוויזיה של ניקלודיאון, "Santa Hunters".
בשנת 2016, היא החלה לככב בסדרה נוספת של ניקלודיאון, "רוק בבית הספר" המבוססת על הסרט מ-2003 בעל אותו השם. היא הייתה מועמדת בשנת 2017 לפרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון לשחקנית האהובה ביותר על תפקידה בסדרה, אשר שודרה במשך שלוש עונות, והסתיימה ב-2018.
במהלך תקופתה ב"רוק בבית ספר", היה לה תפקיד חוזר כקולה של רוני אן בסדרת האנימציה של ניקלודיאון, "הרעשנים", והופיעה בסרט הטלוויזיה של ניקלודיאון, "Escape from Mr. Lemoncello's Library" היא גם דיבבה את קולה של מריה הצעירה בסרט האנימציה, "All I Want For Christmas Is You" של מריה קארי ב-2017.
בשנת 2019, היא כיכבה בתפקיד ג'ינה בסדרה "משמר מאליבו" בנטפליקס. שנה לאחר מכן, היא שבה והופיעה בתור ג'ינה בסרט ההמשך, "משמר מאליבו: הגל הבא", אשר שוחרר על ידי נטפליקס באוגוסט 2020.
בשנת 2019, יידי החלה לשתף פעולה עם כותב שירי הפופ, ג'סטין טרנטר, ובשנת 2020, היא הוציאה את סינגלי הבכורה שלה, "Stopped Buying Diamonds" ו-"BlindLife" (שניהם נכתבו בשיתוף עם טרנטר) דרך וורנר רקורדס.
בדצמבר 2021, היא כיכבה בתור סופיה לצד אידינה מנזל בהפקה הבימתית של "WILD: A Musical Becoming" שהועלתה בתיאטרון הרפרטוארי האמריקני בקיימברידג', מסצ'וסטס.
רדולה
רָדוּלָה (בעברית: מִשְׁנֶנֶת או מַגְרֶדֶת) היא סרט שיניים, או לחליפין מתוארת היא כמעין מגרדת משוננת המשמשת רכיכות לשחיקת מזון וריסוקו. בעוד שורת השיניים האחרת נשחקת, הולכת וצומחת שורת שיניים נוספת. אצל חלזונות למשל, המבנה של שורת השיניים קבוע, ומאפיין את המין. אצל העלעליות, נותרה רק שן קדמית אחת מכל שורת השיניים. שן זו משמשת לניקוב עלה האצה. אחת הדוגמאות של חלזונות שמשתמשים בזה היא חופית מנוקדת.
מצחיקונת (מחזמר)
מצחיקונת (באנגלית: Funny Girl) הוא מחזמר משנת 1963 (עלה לראשונה בברודוויי בשנת 1964) שנכתב על ידי איזובל לנארט עם שירים מאת ג'ול סטיין (לחן) ובוב מריל (מילים). העלילה החצי-ביוגרפית מבוססת על החיים והקריירה של כוכבת ברודוויי, שחקנית הקולנוע והקומיקאית פאני ברייס ומערכת היחסים הסוערת שלה עם היזם והמהמר ניק ארנשטיין. השם המקורי של המחזמר היה My Man.
המחזמר הופק על ידי ריי סטארק, שהיה חתנה של ברייס (באמצעות נישואיו לפרנסיס, בתה של ברייס), וכיכבה בו ברברה סטרייסנד. ההפקה הייתה מועמדת לשמונה פרסי טוני אבל לא זכתה באף קטגוריה בה הייתה מועמדת, נוכח תחרות קשה מול המחזמר !Hello, Dolly.
אלבום שירי המחזמר, בביצוע צוות השחקנים של ההפקה המקורית, נכנס להיכל התהילה של הגראמי בשנת 2004.
תקציר העלילה
עלילת המחזמר מתרחשת בארצות הברית, בעיקר בניו יורק ובסביבתה, זמן קצר לפני ובמהלך מלחמת העולם הראשונה. פאני ברייס, כוכבת המופע "שיגיונות זיגפלד", מחכה לשיחרורו מהכלא של בעלה, ניקי ארנשטיין, ומעלה זכרונות על חייהם המשותפים.
מערכה ראשונה
פאני ברייס היא שחקנית שאפתנית צעירה, שלראשונה מתקבלת למופע בוודוויל. אמה - גב' ברייס - וחברתה - גב' סטרייקוש - מנסות להניא אותה מעסקי השעשועים משום שפאני איננה בעלת יופי טיפוסי ("אם את לא מהממת"). אבל פאני מתמידה ("כוכבת על"), נעזרת ומעודדת על ידי אדי ריאן, כוריאוגרף אותו היא פוגשת מאחורי הקלעים. בעוד הקריירה שלה ממריאה, פאני פוגשת בניק ארנשטיין, מהמר חלקלק, והיא מתאהבת בו ("יחד"). השניים נפגשים לאכול ארוחת ערב פרטית במסעדה יוקרתית, ומצהירים על אהבתם ("זה גבר זאת אישה"). פאני מחליטה להינשא לניק, למרות ההתמכרות שלו להימורים ("לא יחרבו לי את המסיבה").
מערכה שנייה
פאני וניקי נישאים, ועוברים לגור יחד באחוזה יוקרתית בלונג איילנד. פאני הופכת לכוכבת-על של מופעי שיגיונות זיגפלד, בעוד ניק פונה לעסקים. הוא פונה אל זיגפלד שישקיע מכספו, ולאחר שהוא מסרב - פאני מציע לניק כי היא תשקיע מכספה. המיזם של ניק נכשל, והזוג מפסיד כסף רב. ניק מחליט להיכנס לשוק האג"ח יחד עם שותפים מפוקפקים, אך מסתבך ונעצר בחשד למעילה. לאחר שיחרורו מהכלא, פאני וניק נפגשים אך מחליטים להיפרד. פאני, שבורת לב, מחליטה לשקם את חייה.
עיבוד קולנועי
בעיבוד הקולנועי משנת 1968, בבימויו של ויליאם ויילר, כיכבו ברברה סטרייסנד בתפקיד פאני ברייס ועומר שריף בתפקיד ניק ארנשטיין. קיי מדפורד שבה לגלם בסרט את דמותה של גב' ברייס, אותה גילמה בהפקה הבימתית. לתפקיד דמותו של פלורנץ זיגפלד לוהק וולטר פידג'ן. על הופעתה בסרט זה, זכתה סטרייסנד בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (במשותף עם קתרין הפבורן, שגילמה את דמותה של אלינור מאקוויטניה בסרט "אריה בחורף"). כמו כן, סטרייסנד זכתה בפרס גלובוס הזהב. הסרט, שהיה מועמד לאוסקר בסך הכל בשמונה קטגוריות, בהן הסרט הטוב ביותר, היה הסרט הרווחי ביותר לשנת 1968.
מטאלורג פיקאליובו
מועדון הכדורגל מטאלורג פיקאליובו (ברוסית: Футбольный клуб Металлург Пикалёво) הוא מועדון כדורגל רוסי מהעיר פיקאליובו שבמחוז לנינגרד. הקבוצה מתמודדת באליפות מחוז לנינגרד בכדורגל, אך בעבר התמודדה בליגה המקצוענית ובליגה הרוסית השנייה. הקבוצה התקיימה משנת 1956 ועד 2014 והתמודדה במסגרת אליפות המחוז עד שפורקה.
בשנת 2015 הוקמה הקבוצה מחדש ונקראת בשם "מטאלורג מחוז המשנה בוקסיטוגורסק" (ברוסית:Металлург-БМР).
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בחסות מפעל המלט של העיר פיקאליובו.
משנת 1963 התמודדה הקבוצה במסגרת אליפות המחוז. בשנת 1966 זכתה בגביע המחוז ושנה לאחר מכן זכתה באליפות המחוז ללא אף הפסד במהלך העונה.
בשנים 1968—1969 התמודדה באזור 8 של הליגה הסובייטית השנייה. בעונת 1976 התאחדה הקבוצה עם קבוצת הכדורגל של בוקסיטוגורסק והתקיימה עד 1989.
בשנים 1994—1995 התמודדה הקבוצה בליגה הרוסית השלישית, שבאותה עת נחשבה לליגה הרביעית בחשיבותה ברוסיה והייתה ליגה מקצוענית.
בעונת 2003 התמודדה הקבוצה בליגה הרוסית השנייה, אך נתקלה בקשיים פיננסיים שמנעו ממנה את המשך קיומה באופן סדיר. והקבוצה פורקה.
במרס 2015 הוקמה קבוצת הכדורגל מטאלורג-BMR, כאשר BMR הוא ראשי התיבות ברוסית של מחוז המשנה בוקסיטוגורסק; ברוסית: Бокситогорский муниципальный район). הקבוצה סיימה את עונת הבכורה שלה באליפות המחוז במקום החמישי ובעונת 2016 העפילה עד לגמר גביע המחוז, אך הפסידה.
משחק הזיכרון
משחק הזיכרון (מוכר גם בשם זוגות) הוא משחק חשיבה לילדים שמטרתו להתאים זוגות קלפים תוך שימוש בזיכרון.
במשחק זה המשתתפים פורסים חבילת קלפים, המורכבת מזוגות זהים של קלפים, כאשר התמונה כלפי מטה. כל שחקן בתורו מרים שני קלפים במטרה למצוא שני קלפים זהים. אם שני הקלפים זהים, השחקן ייקח את הקלפים אליו והם ייצברו לזכותו, אחרת יחזיר את הקלפים למקומם כאשר פניהם כלפי מטה. בתחילת המשחק, סביר כי יתקשו המשתתפים למצוא שני קלפים זהים, אך ככל שמספר הניסיונות עולה, כך המשתתפים זוכרים את צורת הקלף ומיקומו.
כפר בלתי מוכר
כפר בלתי מוכר הוא כינוי רוֹוח ליישוב ערבי ישראלי (לרוב בדואי) שאינו מאושר בידי הרשויות המוסמכות והבנייה בו אינה חוקית. רוב היישובים הלא-מוכרים שוכנים על אדמות מדינה בנגב ומכונים הפזורה הבדואית או בקיצור "הפזורה".
סוגי הכפרים הלא-מוכרים
מבחינים בין שלושה סוגים של כפרים לא מוכרים בישראל:
מספר הכפרים
הנתונים לגבי הכפרים הלא-מוכרים משתנים מאוד על-פי הערכות של גורמים שונים ועל פי ההגדרות השונות למונח "כפר". כך שבעוד העמותות המייצגות את תושבי הכפרים טוענות שישנם רק כ-92 כפרים לא-מוכרים, 59 מהם יישובים בדואים בנגב, על פי ראש מנהלת הבדואים יעקב כץ, וכן הגאוגרף ארנון סופר, באזור הנגב לבדו נכון לשנת 2011 ישנם כ-1,000 ריכוזים בדואים בלתי חוקיים עם למעלה מ-64,000 בתים, ובכל שנה מתוספים 2,200-2,000 מבנים חדשים.
צפיפות
בריכוזי הפזורה הבדואית, על פי החברה להגנת הטבע, הבנייה והאכלוס הם בצפיפות נמוכה ביותר. הצפיפות הממוצעת היא רק 280 נפש לקמ"ר, הצפיפות השכיחה היא רק 180 נפש לקמ"ר, ובריכוזים מסוימים הצפיפות מגיעה אל מתחת ל-100 נפש לקמ"ר.
היקף השטח
על פי מינהל מקרקעי ישראל, תושבי הפזורות בצפון הנגב מונים כשישית מאוכלוסיית תל אביב אך מחזיקים בשטח הגדול לפחות פי 12 משטח תל אביב. על פי פרופ' ארנון סופר, הבדואים, המהווים כ-2% מאוכלוסיית ישראל, מתפרשים על יותר מ־10 אחוזים משטח ישראל שמצפון לבאר שבע והפזורה מתפשטת מאזור העיר במהירות רבה לכל הכיוונים. ממזרח היא מתקרבת להר חברון ולמדבר יהודה, מדרום לדימונה ולמצפה רמון, ממערב לאזור רתמים, רביבים ורצועת עזה ומצפון אל אזור המרכז, כאשר באזור רחובות וראשון לציון נמנו בשנת 2010 כ-66 התנחלויות בדואיות.
מספר תושבים
בין 1994 ל-2007 הכירה המדינה ב-21 יישובים ערביים שהיו עד אז במעמד דומה. בגליל, רוב הכפרים הלא-חוקיים הוסדרו והוכרו, ומתוך אוכלוסייה של 90,000 בדואים בצפון, רק כמה מאות עדיין מתגוררים בפזורות לא חוקיות. בדרום, על-פי ההערכות, חיים ביישובים הבלתי מוכרים כ-90,000 בדואים, שהם כ-45% מהאוכלוסייה הבדואית בנגב.
תקופת השלטון העות'מאני
ב-1858 חוקקו הטורקים חוק שקבע כי יש לתעד רשמית את שמות בעלי הקרקעות כאמצעי להסדרת עניינים הקשורים לקרקע באימפריה העות'מאנית. רוב הקרקע בנגב סווגה כ"מוואת" (אדמה מתה, שממה שאינה מתאימה לעיבוד). הבדואים בנגב לא יצרו תיעוד רשום של זיקתם לקרקע, ויש הטוענים כי אף התנגדו לכך מאחר שהדבר היה הופך אותם לנתינים לשלטון, והם היו נדרשים לשלם מיסים ולשרת בצבא העות'מאני. כמו כן, בעת פרסומה של פקודת הקרקעות העות'מאנית, לא היה באזור הנגב שום יישוב קבע.
עד שנת 1896 חיי הבדואים בנגב היו אוטונומיים. העות'מאנים לא התעניינו ולא התערבו בנגב ובבדואים. כדברי ד"ר יוסף בן-דוד, רק בעקבות מלחמה בין שבטית, סימן השלטון הטורקי בשנת 1896 את הגבולות הבין שבטיים, סימון זה שהפסיק את המלחמות השבטיות אפשר את היציבות ההכרחית למעבר מנוודות לחקלאות. ההסדר הבין-שבטי לא נתן לבדואים בעלות על שטחי הטריטוריה השבטית, אך מיסד הסדרים ומוסכמות שבטיים והקנה גושפנקה לנהגי בעלות על הקרקעות. תוצאת המיסוד הזה הייתה אימוץ החקלאות שהפכה למקבילה לגידול המקנה. אם בתקופה הנוודית הייתה האדמה נכס כלל-שבטי (וכללה את שטחי המרעה ומקורות המים של השבט) הרי עליית החקלאות גרמה לחיתוך הטריטוריה השבטית בין קבוצות קטנות יותר ולבסוף למשפחות ויחידים. פעולה אחרת של השלטונות שהובילה את הפיכת הבדואים מנוודים לנוודים למחצה, היא הקמת העיר באר שבע, שבמשך הזמן החלה לשמש אותם כמרכז עירוני.
תקופת המנדט הבריטי
ב-1921 הוציאה ממשלת המנדט הבריטי צו שקרא לתושבי הנגב לרשום את הקרקעות שלהם. על פי צו הקרקעות, בדואי שעיבד, החיה ושיפר קרקע מוואת בטרם לפקודה קיבל אישור בעלות על אותה קרקע. הבדואים, שהוענקה להם ארכה מיוחדת של חודשיים לרישום אדמותיהם, מעולם לא עשו כן והקרקעות נותרו לא רשומות.
שלטונות המנדט אף ערכו רישום ראשוני של האדמות והחל משנת 1934 החלו לגבות מסי קרקעות. מפות מנדטוריות מלמדות על מיקומם של שבטים בדואים בנגב אולם אלה לא סימנו את גבולותיו של כל שבט. שלטונות המנדט תמכו בבדואים בשנות בצורת וסיפקו עבודה שכירה בבניית תשתיות, פעולות אלו האיצו את המעבר מנוודות לישיבת קבע, עד כדי כך שיש מי שטען שבשנת 1937 התפרנסו כ 75% מהבדואים מחקלאות. גם פיתוח מקורות מים ובניית בתי ספר במרכזים שבטיים תרמו לתהליך התיישבות הקבע של הבדואים: תחילה נבנו מבני אחסון לתבואה ובתי קברות בקרבת בתי הספר ועם הזמן נוספו בתי מגורים ומסחר לפי המפקדים הבריטיים חיו בנגב בשנת 1945 כ-66,000 בדואים, ומספר הבדואים הכשירים לעבודת שדה (בדואים בגיל 13–60) מוערך בכ-30,000. על פי נתוני מחלקת החקלאות של ממשלת המנדט נמצאו בעיבוד חקלאי בשנים 1934 -1935 כ-2.1 מיליון דונם, בהתחשב בכך שהבדואים נהגו לעבד את הקרקע באופן לא רציף, שנה כן שנה-שנתיים לא, שטח העיבוד הכללי באותה תקופה מוערך בכ-3.5 מיליון דונם. היקפים אלו מייצגים עליה משמעותית לעומת שנת 1928 בה עובדו 1.5 מיליון דונם, הגידול העיקרי היה שעורה (1.7מיליון דונם) ואחריו חיטה (0.4 מיליון דונם) וכן דורה, אבטיחים ועדשים, רות קרק משערת שהקפי השטח מדווחים אלו מוגזמים. בנפת באר שבע נרשמו במפקד שנערך בשנת 1931 נרשמו כ-89% מהבדואים בנפת באר שבע כתלויים בעבודת אדמה ורק כ-11% כמתפרנסים מגידול מקנה בלבד. ששון בר-צבי, חוקר תרבות בדואי הנגב, ואריה אפרת ששימש מנהל הכפר הערבי בדרום משערים כי המחסור במים באזור הנגב לא איפשר לתושביו להחיות את האדמות באזור ולכן העדיפו חיי הנוודות ורעיית הצאן על עיבוד אדמות מסודר ורנטאבילי; ומשום כך נשארו האדמות באזור שוממת.
לטענת הבדואים, למרות שלא רשמו בעלות על הקרקעות, הכיר השלטון הטורקי ואחריו הבריטי, בזכויות הבעלות על הקרקע שבה נדדו, והכרה זו התבטאה בכך שהבדואים מכרו קרקעות בתקופת המנדט לתנועה הציונית, ומכירות אלה הוכרו ונרשמו בספרי המקרקעין (הטאבו). לעומתם יוסף בן-דוד הסביר את העובדה הזו בכך שהשלטונות העות'מאניים והבריטיים ראו ברכה בהעברת אדמות מידי הבדואים למבקשי הרישום, בשל הסיכוי לשימוש אינטנסיבי שייעשה באדמות, זאת מבלי להתחשב בכך שאין הבדואים בעלי זכות על הקרקע, כמו כן יהודים שעסקו ברכישת קרקעות לפני קום המדינה נתנו כספים לפנים משורת הדין על מנת לאפשר רישום מהיר של קרקעות בטאבו ולא בהכרח מתוך הכרה בבעלות חוקית של הבדואים על הקרקע. מתחילת שנות ה-30 ועד להקמתה של מדינת ישראל נמכרו על ידי הבדואים שטחים בהיקף של כ-765,000 דונם מתוכם כ-180,000 לנציגי קק"ל ועוד כ-45,000 דונם ליהודים פרטיים, כל שאר 545,000 הדונמים נמכרו לפלאחים פלסטינים בעיקר מרצועת עזה.
לאחר קום המדינה
לאחר קום המדינה, שאפו הרשויות לרכז את הבדואים באזור הסייג בצפון הנגב, סמוך לבאר שבע, שהשתרע על 1.5 מיליון דונם. זאת, כדי לפנות שטחים לפיתוח האזור, ולשם פינוי שטחי אש לאימוני צה"ל.
על פי פקודת הקרקעות העות'מאנית, לא היה באזור הנגב שום יישוב קבע, והאדמות לא היו רשומות על שמם במוסדות המנדט (והשלטון העות'מאני לפניו). אדמות לא-רשומות הוכרזו לאחר הקמת המדינה כאדמות מדינה. רק למיעוט קטן מבין הבדואים הטוענים לבעלות על קרקע, ישנם מסמכים המעידים על כך.
משנת 1966, עם סיום הממשל הצבאי, ובעיקר בשנות ה-70 וה-80 של המאה הקודמת, החלה המדינה לפעול במאמץ ליישב את הבדואים ביישובי קבע, ואולם הבדואים התנגדו בטענה כי השלטונות לא התחשבו באורחות חייהם ובצורכיהם כחברה שבטית המתפרנסת מחקלאות. מטרת המדינה, לדבריהם, הייתה להשתלט על השטחים שהיו בשימושם ולהלאימם.
המדינה הגבילה את התיישבות הבדואים בנגב לתחומי העיר רהט ושש עיירות אחרות שהקימה. אלפי בדואים, שרובם אינם בעלי קרקעות, עברו ליישובים אלה בעידוד המדינה. שאר האוכלוסייה הבדואית בנגב מתגוררת במאות הריכוזים הכפריים הבלתי חוקיים וממשיכה לבנות בהם.
בעיות בפזורה הבדואית בנגב
הריבוי הטבעי של אוכלוסיית הבדואים בנגב מהיר במיוחד. ב-1951 מנו 12,000 נפש, ב-1970 מנו כ-25,000, ב-1990 כ-87,000, ב-2008 כ-180,000 ובסוף 2019 כ-268,000. נכון לשנת 2019 קצב הריבוי ביישובים הבדואים בנגב עמד על 3.6% ושיעור בני 0 עד 17 היה ב-2020 50%. שיעור הפריון הגבוה של האוכלוסייה נובע בין היתר מכך מתפוצתה הגבוהה של פוליגימיה וכן מתופעת 'איחוד המשפחות' המוערכת בכ-16,000 נשים (עד לשנת 2004) שנישאו לערבים ישראלים ולחלקן הצטרפו גם בני משפחותיהן. שיעור הריבוי הגבוה מקשה על רשויות התכנון. בעשורים הראשונים לקיומה של ישראל כל הבדואים התגוררו בפזורה, ובהדרגה החלו להשתקע ביישובי קבע שהוקמו עבורם. נכון לסוף 2019 אוכלוסיית הפזורה מנתה כ-80,125 איש מ-22 שבטים, כ-30% מכלל הבדואים הנגב.
חוסר תשתיות
בהיותם בלתי חוקיים, מרבית הכפרים אינם מחוברים לתשתית החשמל והמים. הם אינם מקבלים שירותים ממשלתיים מסודרים, ואין בהם תשתית טלפון, ביוב, דרכים, ותחבורה ציבורית. שירותי הבריאות והחינוך חלקיים. הכפרים אינם מקבלים תקציבים מוניציפליים, אין בהם מערכת שלטון מקומי, חלק מהם אינם כלולים במועצה אזורית, ואין התושבים משלמים מיסים וארנונה. בהיעדר תוכנית מתאר לא ניתן לקבל היתרי בנייה, וכל בנייה היא בנייה בלתי חוקית. הדגם המפוזר של ריכוזי הכפרים הלא חוקיים (המגיעים לאלף ריכוזים על פני מאות אלפי דונמים) מקשה על המדינה לספק שירותים לחלק זה של האוכלוסייה. מצב המים ואיכותם לוקים בחסר; רק חלק מהתושבים מחוברים בחיבורי מים פרטיים אל צינור ראשי שבאם הדרך, והאחרים מביאים מים ממרחק במכלים. עד שנת 1995 לא הייתה בכפרים הבלתי מוכרים ולו מרפאה אחת. לאחר עתירות לבג"ץ קיימות מרפאות רק באחד עשר כפרים, ובשמונה כפרים בלבד קיימות תחנות לבריאות המשפחה.
לדברי ארז הלמן, סמנכ"ל חברת החשמל "כמחצית מהפזורה הבדואית מחוברת לחשמל באופן פיראטי. עלות הגניבות האלה מוערכת בכ-200 מיליון שקל בשנה, והיא מייקרת את החשבון של כלל הצרכנים בארץ בכאחוז".
בנייה בלתי חוקית ואכיפה
היקף הבנייה בכפרים גדל לאורך השנים אף ביחס לאוכלוסייתם עד לכ-64,000 מבנים בשנת 2011. בשנים 1998–2001 הופסקה הריסת המבנים הבלתי חוקיים, מתוך הנחה שאינה מעשית, אולם היא חודשה בהמשך.
ב-2013 נהרסו 697 מבנים, בשנת 2014 נהרסו 1073 מבנים, בשנת 2017 נהרסו 2,220 מבנים, ובשנת 2020 נהרסו 2,586 מבנים. בשנת 2017, במהלך הריסת בתים באום אל-חיראן, נהרגו שוטר ואחד התושבים.
פשיעה
בפזורה הבדואית בנגב ישנה תופעה חמורה של פשיעה. מאפייני הפשיעה וקשיי האכיפה תוארו בשנת 2011 בריאיון עם פרקליטת מחוז דרום. לדבריה האוכלוסייה בפזורה "מתעסקת במידה ניכרת בכל העבירות שיש להן שני צדדים של הגבול - כל ההברחות למיניהן. אנחנו מדברים על סחורות, נשים, סמים ואפילו נשק... אנחנו הגשנו גם לא מעט תיקים של הברחות נשק ועוד עבירות ביטחוניות גם נגד אוכלוסייה ישראלית. סחר במכוניות גנובות, גניבות חקלאיות, הסעת שב"חים... כניסה של משטרה לחפש חשוד או עד היא דבר מסוכן ביותר. אלות, יריות, ניקובי צמיגים, סכנת נפשות... האכיפה היא כמעט בלתי אפשרית... אני לא רוצה להגיד לכם כמה תיקים לא הצלחנו לנהל בגלל שאי-אפשר היה להביא עדים. האכיפה מאוד בעייתית, בכל-זאת, כשגרים בצורה מסודרת, הרבה יותר קל להגיע לבן-אדם ואין איזה אחווה של כל השכנים בבית משותף כשבא שוטר לעצור מישהו... קשה לעשות את ההזמנות לבית-המשפט גם בתיקי ההסדר. זה בעיה. זה סיפור. בפזורה, עבירות הנשק, סכסוכי המשפחות אגב המקרקעין, הם בלי סוף. יש שימוש מאוד מאוד חופשי בנשק. אי אפשר לבוא לעשות חיפושים ולמצוא את כלי הנשק שמסתובבים בהמוניהם בתוך המקבצים האלה."
פגיעה בבתי גידול
הפזורה הבדואית, גורמת לפגיעה אנושה במערכות אקולוגיות. אדמות הנגב מהוות בתי גידול ייחודיים ומאוימים מאוד. נוסף על כך, כאזור מעבר בין המדבר לאזורי הספר של דרום הרי יהודה והשפלה, מרבית מיני הצומח ובעלי החיים מבצעים מעבר הדרגתי בין בתי גידול, ולכן הרצף הקרקעי חיוני עבורם, בייחוד בעת ההתחממות הגלובלית שבה מינים מדבריים צפויים לנדוד צפונה.
שטחי המגע (ההיקף) של הפזורה (על היישובים, הדרכים והשטחים החקלאיים המפוזרים) עם הסביבה גדולים ביחס לשטחה, ולכן נזקה גדול יותר בעשרות מונים בהשוואה ליישוב רגיל עם שטחי חקלאות.
בפזורה ישנן פגיעות מהותיות בשטחים הפתוחים, שנובעות מנוכחות מוגברת של האדם ושל חיות הבית שלו. לדוגמה כלבים שאינם קשורים ואינם מחוסנים רודפים אחרי יונקים ועופות בפזורה, ואף בתוך השטחים הטבעיים. דרכי העפר הרבות קוטעות את השטח עבור מינים קרקעיים כמו פרוקי-רגליים, והתנועה בהם מעלה אבק המכסה את הצמחייה, ודורסת את בעלי חיים.
העיבוד החקלאי שבפזורה הרסני מבחינת בעלי החיים שוכני הקרקע, פוגע בצומח הטבעי ומונע קיום אוכלוסיית חרקים. שטחי המטעים הצמודים לבתים בפזורה, מושכים מיני חי וצומח טבעיים וכך מהווים מלכודות לאותם מינים הנפגעים באופן ישיר מציד של התושבים או חיותיהם. גם מינים המלווים את הפזורות, כמו יונים, תורים, דרורי בית ועורבים אפורים - חודרים ללב מערכות אקולוגיות דוחקים אף הם את המינים המקומיים. גידול והאכלת חיות משק גורמים להכנסה קבועה של מזון צמחי הגדל פרא ומביא להתבססות של צומח פולש. טיפול בחיות-בר המזיקות לחקלאות על ידי הרעלות, הגורמות לפגיעה בטורפים ולהרעלה משנית של עופות דורסים. החזקת עדרי צאן שגדולים מיכולת השטח לקיימם גורמת לרעיית יתר, עד כדי יצירת אזורים נרחבים ריקים מצומח.
ההשפעה המצטברת הורסת בתי גידול ומשאירה שטחים נרחבים ללא בעלי חיים או צמחייה. מינים ייחודיים לאזור כמו קטה, חוברה, שנונית באר שבע וכן אירוסים, נעלמו משטחים נרחבים אלו.
זיהום
עשרות רבות של תחנות דלק פירטיות, מהוות סכנה לאיכות האוויר, הקרקע ולמי התהום מאחר שמיכליות הדלק אינן עומדות בסטנדרטים של שמירה על הסביבה תוך הבטחה כי הדלקים לא יחלחלו לקרקע ולמי התהום, כמו כן הדלק עצמו אינו עומד בתקנים סביבתיים. נוסף לכך על פי איתמר בן דודי מהחברה להגנת הטבע היעדר תשתיות ביוב ופינוי פסולת ושחיטה בלתי מוסדרת בפזורות הבלתי־חוקיות מביא להצטברות ולפיזור נרחב של פסולת, אשפה ביתית ושפכים שמוצאים את עצמם לערוצי נחלים, הגורמים למטרדי ריח, בעיות בריאות לתושבים, ולפגיעה בטבע.
יתרונות
זכויותיהם האזרחיות של התושבים כבודדים אינן נפגעות - הם רשומים במרשם האוכלוסין וזכאים לקבל שירותים ביישובים מוכרים סמוכים. ביום הבחירות הם רשומים בקלפי הנמצאת ביישוב המוכר הסמוך. על פי עו"ד יורם בר סלע וכן על פי אבי דותן, מנהל היחידה הארצית לפיקוח על הבנייה, יש יתרונות למגורים בפזורה ושישנם הרבה בדואים החוזרים מהיישובים החדשים לפזורה "כדאי לזכור שברגע שאתה בפזורה יש המון בעיות כלכליות שנפתרות, הם לא משלמים מיסים, ארנונה, אגרות והיטלים". עוד דבר הוא שלא בכל היישובים אין תשתיות, החל משנת 1997, באמצעות עתירות לבג"ץ מקבלים חלק מהיישובים הלא-חוקיים שירותי בריאות, חינוך ותשתיות, ובתי-ספר נבנו לצד דרכים ראשיות וסמוך ליישובים בדואיים גדולים. כמו כן, המועצה האזורית אבו בסמה נותנת שירותי רווחה וחינוך גם ליישובים הבלתי מוכרים.
ניסיונות ההסדרים עם הבדואים בנגב
בשנות השבעים המדינה ריכזה כל "תביעות הבעלות" של הנגב, ללא אישורים וללא הוכחות, וזאת רק לצורך רישום כל הטענות. הבדואים לעומת זאת ראו ברישום כהכרה של המדינה בטענות שלהם. כך הוגשו למעלה מ-3,000 תביעות לבעלות על שטחים בגודל של מעל 800,000 דונם, הכולל למעשה את כל השטח בין ב"ש-ערד-דימונה ועוד שטחים ברחבי הנגב כולו, כולל כאלו ששייכים לקיבוצים ולערים. בשנים הראשונות להסדר כל מי שתבע שטח של למעלה מ-400 דונם, קיבל את האפשרות לקבל 20% מהשטח בטאבו, ועל שאר השטח יקבל פיצוי כספי. מי שתבע פחות מ-400 דונם, קיבל רק פיצוי כספי. כמו כן המדינה פיצתה את הבדואים על כל בית, רפת, פחון ואף עץ, שהציבו בפיצוי גדול יותר משוויים בשוק ואף שעשו זאת בניגוד לחוק. ב-20% מהתביעות הגיעה המדינה להסדר. במקביל לניסיונות ההסדרה נמשכו גם המאבקים המשפטיים, זאת למרות החלטה תקדימית של השופט אברהם חלימה, שקבע כי לבדואי, מעצם הגדרתו כנווד, לא יכולה להיות בעלות על אדמה. בכל 80 המקרים בהם תביעות הבדואים הגיעו לבית המשפט, פסקו השופטים לטובת המדינה, זאת מאחר שלא היה לבדואים שום מסמך המוכיח בעלות על הקרקע.
על פי הנתונים האחרונים שנמסרו לוועדה על ידי מנהלת הבדואים נותרו ביולי 2008, 2,749 תביעות, ששטחן הכולל הוא לפחות 592,000 דונם.
במהלך השנים המדינה הקימה שבע עיירות: תל שבע (1969), רהט (1971), שגב שלום (1979), ערערה (1982), כסייפה (1982),לקייה (1985) וחורה (1989), שהיו אמורות לתת מענה לכמעט כל הבדואים השוכנים בפזורה, אלא שהעיירות הללו בפועל לא הניבו תוצאות מספקות ורק מעט יותר ממחצית עברו להתגורר בהן.
הבעיות בהסדרת ההתיישבות
אחת הבעיות הקשות בהסדרה היא החוק הבדואי השבטי הקובע שאסור לאדם להתיישב על קרקע שבדואי אחר טוען עליה בעלות. על פי ראש מועצת הכפרים הבלתי מוכרים - חסיין אבו פיע: "אם היא של אדם שהוא בתביעת בעלות, הוא לא יתקרב. הוא לא יעז. אפילו יושב במערה הוא לא יתקרב". כך יצא שלמרות שהממשלה לא הכירה בבעלות הבדואים על השטחים, היא כן פיצתה אותם בעבור השטחים, אך למעשה הבדואים עדיין המשיכו בתביעת הבעלות בכך שאסרו על תושבים חדשים להתגורר בשטחם. העיירה כסיפה, למשל בנויה כמעט כולה על שטחים ששבטים שונים טוענים עליהם בעלות, ושני שלישים ממנה ריקים. בשבע העיירות יחד ישנם יותר מ-7,300 מגרשים גדולים שהמדינה הכינה עבור כל מי שיחפוץ לגור בהם, אך הם נותרים ריקים. כ-45% מהשטחים של שבע עיירות הבדואים נמצאים ב"תביעת בעלות" על ידי משפחות שונות. בתביעת בעלות נמצאים גם 90% מ-13 יישובים שהמדינה החליטה להכיר בהם והם נמצאים בשלבי תכנון שונים.
בעיה קריטית נוספת היא שבדואים רבים לא מקיימים את ההסכמים עליהם חתמו מול המדינה. נפוצה התופעה של בדואים שקיבלו פיצויים ומקום ביישובים חדשים אך למרות זאת שבו לאדמות המדינה. כמו כן רבים מהבדואים קיבלו פיצויים בעבור ויתור על הבעלות מול המדינה, אך כאמור עדיין טוענים לבעלות על השטח מול בדואים אחרים.
עוד בעיה קשה היא שהמדינה הייתה נותנת לבדואים 20%-62% מהשטחים עליה תבעו בעלות. כך שהמדינה אינה יכולה לנצל את שטחי הנגב לצורכי פיתוח מאחר שהקרקע מנומרת בשטחים הרשומים בטאבו על שם בדואים. כך למשל לא ניתן לפתח את החלק המזרחי של מטרופולין באר שבע בגלל אותה סיבה.
על פי גורמים ממשלתיים יש קושי בכך שאין תאריך סופי למשא ומתן. על פי פרופ' סופר "הבדואים תמיד אומרים 'לא' לניסיון להגיע איתם לפשרה על האדמה שהם תובעים, כי הם יודעים שכל 'לא' רק מחזק אותם. אחת הבעיות המרכזיות בתוכנית הזו היא שאין לה תאריך סופי. צריך לקבוע תאריך שעד אליו אנחנו מוכנים לתת פיצויים מוגדלים למי שימחק את תביעת הבעלות שלו, ומשם והלאה אין יותר פשרות ומגיעים לעימות גם במחיר כואב".
על פי גורמים העוסקים בהסדרים ישנו חוסר אחידות בפיצויים. מנהלת הבדואים מנהלת משאים ומתנים עם כל שבט או משפחה בנפרד. כך כל אחד מצליח לקבל יותר מהשני. המשפחות הפייסניות מקבלות פיצוי אחד, ואילו המשפחות הסרבניות מקבלות פיצוי גבוה יותר (כך היה למשל בפינוי תראבין מליד עומר). המדינה גם הייתה נותנת פיצוי גבוה יותר למשפחות עם מנהיג שהיא צריכה לצדה, וכן למשפחות שהקרקע עליה הן תובעות בעלות חשובה יותר למדינה. גם משפחות המשתמשות באיומים או באלימות מקבלות פיצויים גדולים. אחת הסיבות לחוסר האחידות היא המשבר במנהיגות העדה הבדואית. כיום אין מנהיגות מוסכמת על הבדואים, בעניין הקרקעות, הבדואים מסרבים להציב נציגות בטענה כי אין לאף אחד סמכות לייצג את כל אחד מתובעי הבעלות.
כמו כן יש הטוענים שאחת הבעיות היא חוסר אחידות בתוכניות הממשלתיות. לדוגמה, מאיר דויטש פקח דרום מתנועת רגבים סובר שפסיקות בג"ץ אשר חייבו את המדינה לספק שירותים לתושבי הכפרים הלא חוקיים, סייעו להנצחת תופעת המאחזים הלא חוקיים, בכך שאפשרו למעשה את פיתוח היישוב, אכלוסו, וכן עודדו את הבדואים לעבריינות בנייה נוספת.
ראש המועצה המקומית לקיה לשעבר, אחמד אל-אסד, שהיה חבר בוועדת גולדברג, סיפר לעמיתיו על התוצאות של מדיניות המינהל שהסכים, במסגרת עסקות עם תובעי קרקע, להעניק מגרשים גם לילדים הקטנים שלהם: "היישוב (לקיה) נכשל. כמעט 60 אחוז מהמגרשים ריקים. המדינה לא מצליחה לשווק אותם וגם גורלם להישאר הרבה זמן ריקים. כי במסגרת הסדר קרקעות המדינה הגיעה לסיכום עם אותן משפחות שהרזרבה המגרשית תישאר להם לעוד 20 שנה, עד שיהיו להם זכאים... אתם רואים רחובות, מגרשים מפותחים, יש תשתיות, יש הכל, אבל מה, המגרשים האלה שמורים לדור הבא... ראיתי מקרה אחד שיש מגרש שנרשם על קטין בן שלוש שנים. אופציה. ואני מחויב לתת לאותו תושב עכשיו גם מדרכה ליד הבית, גם תאורה ונראה בית שומם לעוד 20 שנה".
בין הבעיות הנוספות ביישוב הבדואים, היא למשל סכסוכים שבטיים, על פי עו"ד איתי הבר פרקליט מחוז הדרום לעניינים אזרחיים, "לפעמים אי אפשר ליישב בדואי ליד בדואי אחר כי הבן שלו העליב אותו לפני 20 שנה" על פי פייסל אל הוזייל, עוד סיבה לשמה הבדואים לא מוכנים לעבור ליישובים המסודרים היא ההכרח לעבור לצורת התיישבות עירונית.
ועדת גולדברג להמלצות ההסדרה ותוכנית בגין ליישומה
במשך השנים הוקמו ועדות רבות בניסיון להסדיר את ההתיישבות בנגב. הוועדה האחרונה שהתקיימה ב-2007 בהחלטת ממשלת ישראל, הוקמה בראשות השופט אליעזר גולדברג, שופט בית המשפט העליון בדימוס ומבקר המדינה לשעבר. הוועדה הגישה את המלצותיה לאחר כשנה. היא מצאה כי (נכון לשנת 2007) מספר המבנים הבלתי חוקיים בכפרים הלא מוכרים בנגב עומד על 50,000, וכן כי מספר המבנים הנבנים מדי שנה בכפרים הללו נע בין 1,500 ל-2,000. הוועדה המליצה שבדואים יקבלו כשטח פרטי מחצית מתביעתם, והשאר יקבלו בפיצוי, וכן החליטה לחבר לתשתיות 50,000 בתים.
תוכניות ליישום ועדת גולדברג היו תוכנית פראוור (בראשות אהוד פראוור), תוכנית עמידרור (בראשות יעקב עמידרור), והתוכנית האחרונה: תוכנית בגין, בראשות בני בגין.
התנגדות לתוכנית מצד הבדואים
תובעי הבעלות הבדואים דורשים קבלת קרקע חלופית גם באזורים שנמצאים מערבית לכביש 40, וכן בהר הנגב או בנגב המערבי.
תובעי הבעלות דורשים פיצויים גם לתובעי בעלות שכבר השתכנו בעיירות חוקיות, ולא רק לאלו המתגוררים בכפרים הבלתי חוקיים.
הבדואים דורשים לגור בכפרים רחבי ידיים ואילו תזכיר החוק מאפשר צורת ישוב אחת: עיירות.
הבדואים דורשים קרקע חלופית אשר מסווגות כאדמות לבנייה, ואילו על פי התוכנית הם מקבלים קרקע חלופית לחקלאות בלבד, שאסור על פי חוק לבנות עליה.
תובעי הבעלות מעוניינים בקרקע חלופית שהיא באזור התביעה המקורי של בעל הקרקע ולא במקום אחר כפי שהתוכנית עלולה להציע.
הבדואים מתנגדים לעקירה של 45,000-30,000 נפשות מבתיהן ולפינוי הכפרים הלא-חוקיים.
התנגדות לתוכנית מצד גורמים ישראליים
על פי מבקרים מהצד הישראלי, התוכנית רעה שתצמיח יותר נזק מתועלת.
התוכנית היא לא כוללת תיקונים למדיניות האי-אכיפה בנוגע לבניה הבלתי חוקית, ולא תיקונים לחוסר ההרתעה, לתהליכים המשפטיים הארוכים, לאי-פעולת האכיפה המיידית, לחוסר התיאום, למחסור בכוח האדם ועוד.
ישנו העדר מאזן של רווח והפסד מול הבדואים, אין בתוכנית שום מרכיב הקובע סנקציות או אכיפה כך שרבים מהם גם יקבלו קרקעות מדינה וגם יקבלו כספים, אך הם ימשיכו להתיישב באופן לא חוקי ולהשתלט על אדמות המדינה.
לוח הזמנים שנקבע ליישום התוכנית לא יפחת מעשר שנים. אלא שבישראל אין רציפות שלטונית והיכולת ליישם תוכנית כזו היא מועטה. במקרה כזה מדינת ישראל תחל בביצוע התוכנית, תעניק לבדואים את ההטבות האמורות, אך כאשר הבדואים יידרשו למלא את חלקם, לא תמצא ממשלה מספיק אמיצה ונחושה כדי לפעול לקידום מהלך הפינוי.
מבחינה מהותית, המתווה לוקה בעמימות באשר לעקרונות התכנון ועמימות זו תנוצל לרעה. התוצאה תהיה מסירת כל מרכז הנגב ויצירת רצף בדואי. זו מציאות שלא המדינה ולא הבדואים עצמם יכולים לחיות איתה.
בנוסף, מבוסס התכנון של יישובי הקבע על קרקעות שיתפנו במסגרת הליכי הפשרות על תביעות הבעלות. אך התנהלות הבדואים עד כה בסוגיה זו מלמדת שגם לאחר שנחתם הסכם הוא לא מכובד בפועל והקרקע שהתפנתה לא ניתנת לניצול.
ניסיון העבר מול בג"ץ והעמדות של משרד המשפטים בסוגיות הנוגעות לאיזון בין אינטרסים לאומיים לזכויות הפרט, 'מבטיחות' התערבות שיפוטית שלילית, עיכובים, דחיות, ושינויים כפויים נוספים בתוכנית.
זאת ועוד, אף שהתוכנית מתיימרת להציג פתרון כולל היא לא עוסקת בסוגיות 'הליבה' (נאמנות למדינה מול השפעת הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית, ריבוי נישואין, יילודה גבוהה ולא בת-קיימא, פשיעה, כלכלה שחורה וכדומה) והמעטפת (חינוך, השכלה, תעסוקה, תרבות וכדומה). כל תוכנית שלא תיתן מענה גם לסוגיות אלו תיכשל, כזו היא גם התוכנית הזו.
על פי יו"ר עמותת האדריכלים בדרום אלי ארמון, להלבנת הכפרים הלא חוקיים תהיה השפעה הרסנית גם על הבדואים וגם על המדינה. "צורת החיים העירונית נותנת אפשרות לצורת חיים נאותה. הבעיה עם הפזורה היא שהיא מפוזרת. זו צורת התיישבות שאין בה כל היגיון תכנוני. זה גר פה וזה גר שם. זה על מצוק ועלול להישטף בגשם הראשון וזה מתחת לקו מתח גבוה ועלול לחלות בסרטן. זו התיישבות שלעולם תהיה רחוקה ממרכז של שירותים. לעולם לא יוקם בקרבתה סניף בנק, סניף דואר או מרכז קניות. לא ניתן לדרוש מהמדינה להעביר כביש שיחבר את כל הנקודות שבהן התיישבו הבדואים; ההוצאה תהיה אדירה. בדרך כלל סוללים כביש והוא משרת שתי שורות בתים משני צדדיו. במקרה הבדואי הבתים לא יושבים על צירים אופקיים. כך גם בכל הקשור לביוב, הזקוק לצנרת שאותה מניחים בצורה מסוימת. ועוד לא דיברתי על חשמל ומים. האינטרס הבדואי הברור הוא להיכנס לערים". "אם לא מרכזים משאבים עירוניים מנציחים התיישבות נחשלת. הכרה בכפרים הלא חוקיים אומרת למעשה שאנחנו מותירים את הקטסטרופה הזו כפי שהיא כיום. מדובר בפצצה מתקתקת שתתפוצץ לנו בפנים. אנחנו מייצרים אוכלוסייה מקופחת שהפערים בינה לבין החברה הישראלית רק הולכים וגדלים. הפערים האלה ייצרו בהמשך השקפת עולם מקופחת שתוביל לזעם, לפריקת עול ולכך ששלטון החוק ייסוג מעוד ועוד אזורים בנגב".
על פי פרופ' סופר, לא רק שלא ניתן כלכלית למתוח קווי תשתית נרחבת בפזורה האדירה, אלא שנוסף על כך, גם אילו יימצאו תקציבים למתן תשתיות הבדואים, כבר עוד כ-10 שנים תוכפל אוכלוסיית הבדואים ויהיו 100,000 בתים לא חוקיים להכשיר, והמדינה תיאלץ להכיר בעוד 60–100 יישובים חדשים. לכן כל ההטבות לבדואים שבתוכנית רק יעודדו אותם להמשיך בבנייה לא חוקית. בגלל הריבוי הגבוה, בעוד 10 עד 20 שנה כל הנגב הצפוני ויותר יהפוך לבדואי. אף מדינה לא יכולה לקדם אוכלוסייה שכזאת בתנאים כאלו אל המאה ה-21.
במנהלת הבדואים הודו שהתוכנית אינה ישימה בגלל הסרבנות הבדואית. הבדואים לא יסכימו להתפשר ולוותר על חלקים מהאדמות הגזולות. עוד דבר שיתקע את התהליך הוא הריבוי של "בעלי הקרקע". בדואים שהשתלטו על חלקה בשנות ה-70 לדוגמה, כבר הותירו ילדים רבים שהם "בעלי הקרקע". כדי להעביר בעלות יש צורך בהסכמה של כל צאצאיהם על העברת קרקע, דבר שיקרה בסבירות נמוכה.
כאמור ההכרה המעשית בתוכנית זו בזכויות של הבדואים על אדמות הנגב, באה בניגוד לפסיקת השופט המומחה לענייני קרקעות, אברהם חלימה, שקבע כי לבדואי, מעצם הגדרתו כנווד, לא יכולה להיות בעלות על אדמה. ישנם הטוענים שעצם הכרה ומתן בעלות על הקרקע לנוודים כמו שנעשה בישראל הוא חסר תקדים. בן דרור ימיני כתב בנושא: "כשהאירופים יעניקו בעלות על קרקע לכל פיסת אדמה שנוודים צוענים עברו עליה גם ישראל תעניק זכויות דומות לכל נווד בדואי. בינתיים ישראל מעניקה זכויות לבדואים הרבה יותר ממה שאירופה מעניקה לצוענים." על פי אריה אלדד "בשום ארץ ערבית לא הכירו בבעלות של בדואים על השטחים בהם הם נדדו. בעלות על הקרקע של בדואים זו המצאה ישראלית." בדו"ח בגין נכתב: "שמענו גם הצעות המבטאות התעלמות מן המציאות ואילוציה. בדיון העיוני בסוגיית הבדואים בנגב עולים בשנים האחרונות גם מושגים כגון "צדק מעברי" (בעת החלפת הריבון), זכויות קניין בקרקע של נוודים-למחצה ו"זכויות ילידים". מושגים אלה אינם הולמים את המציאות, ודיון זה, ככל שהוא מעניין ומעורר מחשבה, לא הניב עד כה פתרון בר-יישום לבעיה הקשה שלפנינו".
דמיטרי קיריצ'נקו
דמיטרי סרגייביץ' קיריצ'נקו (ברוסית: Дмитрий Сергеевич Кириченко; נולד ב-17 בינואר 1977 בנובואלכסנדרובסק שברוסיה) הוא מאמן וכדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת החלוץ.
קיריצ'נקו הוא מלך השערים השני בליגה הרוסית בכל הזמנים (125 שערים) אחרי אולג ורטניקוב (143 שערים).
מאוגוסט עד ספטמבר 2016 היה ממלא מקום מאמן קבוצת רוסטוב. בדצמבר 2017 מונה שוב לממלא מקום המאמן בקבוצת רוסטוב, עד למינויו של ואלרי קרפין למאמן הקבוצה.
כשחקן
המועדון הראשון בקריירה של קיריצ'נקו היה לוקומוטיב-קמב. בקבוצה שאז הייתה נמצאת בליגה השלישית הוא שיחק 24 משחקים אך לא הבקיע אף שער. באיסקרה שאליה עבר בעונה הבאה הוא לא שיחק בכלל. כישרונו להבקיע נגלה רק בטורפדו טגאנרוג, שם הוא הבקיע בעונתו הראשונה 7 שערים, ובעונה הבאה - 32. את עונת 1998 הוא כבר התחיל במדי רוסטלמאש, את שערו הראשון בקבוצה הוא הבקיע במחזור השמיני מול פ.צ. טיומן בדקה ה-30, אז המשחק הסתיים 4:0 לזכות הצהובים-כחולים. במחזור ה-11 קיריצ'נקו כבש את הצמד הראשון שלו מה שעזר לקבוצתו לנצח במוסקבה את דינמו. את העונה ההיא סיים עם 5 שערים ואת העונה שאחריה עם 6.
בעונות 2005-2006 כבש במדי מועדון הכדורגל מוסקבה 26 שערים. ב-2006 עבר לסאטורן ראמנסקו, שם הוא קיבל משכורת של כ-2.2 מיליון רובל בשנה. 25 באוגוסט 2007 במשחק המחזור ה-22 לוקומוטיב מוסקבה - סאטורן ראמנסקו (2-0) קיריצ'נקו כבש את שערו ה-100 בליגה הרוסית והפך לשחקן השלישי בהיסטוריה עם השג זה אחרי אולג ורטניקוב ודמיטרי לוסקוב.
12 בספטמבר 2009 הוא שיחק מול רובין קאזאן את משחקו ה-300 בליגת העל. ב-300 משחקים אלה הוא כבש 111 שערים.
בינואר 2011 חתם חוזה עם רוסטוב לשנתיים וחצי. בשנת 2013 עבר למורדוביה סראנסק כשבמהלכה פרש ממשחק פעיל.
כמאמן
בשנת 2014 הצטרף למטה האימון של קבוצת רוסטוב. לאחר התפטרותו של גורבן ברדייב, מונה להחליפו כמאמן זמני, מאוגוסט עד ספטמבר 2016.
בדצמבר 2017, לאחר התפטרות לאוניד קוצ'וק מתפקיד מאמן רוסטוב, מונה שוב לממלא מקום המאמן עד למינויו של קרפין למאמן.
נבחרת לאומית
שיחק במדי הנבחרת ביורו 2004, שערו במשחק מול יוון הפך לשער המהיר ביותר בתולדות אליפויות אירופה, בשנייה ה-68 של המחצית הראשונה.
בקליאן
בקליאן (ידועה גם כ-Beclean pe Someş, כלומר בקליאן על נהר סומש) (ברומנית Beclean, בהונגרית וגרמנית בתלן Bethlen, ביידיש בעטלאן, בטלאן או בעטהלען) היא עיירה ברומניה בחבל טרנסילבניה, במחוז ביסטריצה-נסאוד. הוכרזה כעיר בשנת 1968.
לעיר בקליאן שייכים בימינו גם הכפרים קולדאו Coldău, פיגה Figa ורוסו דה ז'וס Rusu de Jos.
גאוגרפיה
בקליאן נמצאת 26 ק"מ מזרחה מן העיר דז', על הגדה השמאלית של הנהר סומש. העיר נמצאת בצומת חשובה של מסילות ברזל, מסילה ראשית המחברת את הערים ברשוב וסאטו מארה ומסילות משניות המובילות לסיגט ולסוצ'אבה.
מקור השם
היישוב נקרא על שם שושלת האצילים ההונגרים בתלן (Bethlen) מטרנסילבניה, שבנו אותו בימי הביניים. השם בתלן הוא הגרסה ההונגרית לשם העיר בית לחם בארץ ישראל. בני משפחת בתלן מילאו תפקיד חשוב בפוליטיקה התקופתית ובתרבות ההונגרית.
תולדות העיר
היישוב מוזכר לראשונה בתעודות בשנת 1235 תחת השם "בית לחם". כאן הקימו מלכי הונגריה גדרות כלונסאות (פליסאדות) וגלי אדמה לשם הגנה מפני הפלישות התכופות של המונגולים (טטרים). המצודה נבנתה לאחר מכן החל משנת 1325 במימון משפחת האצילים בתלן Bethlen. בעקבות מרד האיכרים בטרנסילבניה משנת 1437 המלך אלברט הרשה לגרגיי בתלן להרחיב את הביצורים מאבן ועץ בשנת 1438. קיומה של המצודה מתועד תחת השם "בתלן" רק בשנת 1543. בעת מרד הקורוצים נגד השלטון האוסטרי בשנים 1711-1703 עברה המצודה לסירוגין ממחנה אחד למשנהו. היא נחרבה במידה רבה על ידי האוסטרים בשנת 1707. העיר הנוכחית משתרעת על שטח הכפר לשעבר בייהגאליה (Bélyegalja (1456 Belegalia). כשהגיעו יהודים למקום, הם קראו לאחת משכונותיו "ירושלים".
האוכלוסייה
היישוב התחיל כמבצר הונגרי ובמהלך מאות השנים התהווה בו רוב של תושבים רומנים. לפי הנתונים הרשמיים משנת 1850 60% מתושביו היו רומנים, 20% הונגרים, והשאר יהודים, צוענים וגרמנים. במפקד אוכלוסין משנת 1910 אוכלוסיית היישוב מנתה 3,070 תושבים. מתוכם 1,791 היו הונגרים ודוברי הונגרית (עמהם נמנו גם יהודים, צוענים וגרמנים) ו 1,205 רומנים. אחרי חזרתו תחת השלטון הרומני בשנת 1944 ההרכב האתני של האוכלוסייה, כפי שהשתקף במפקד האוכלוסין משנת 2002 היה: מתוך 10,878 אנשים - 8,700 רומנים, 1,814 הונגרים, 328 צוענים, 19 גרמנים, 8 אוקראינים, 3 איטלקים, טורקי אחד ו5 בעלי למוצא אתני אחר. היהודים נעלמו עקב רציחתם בשואה והגירת שארית הפליטה. 9,330 מהתושבים גרו בעיירה עצמה בעוד 1,548 הם תושבי הכפרים הנספחים. מבין בניו המפורסמים של היישוב היה בן המיעוט הארמני, הבישוף הארמני הקתולי קרישטוף לוקאץ'י, מחבר מילון הונגרי-ארמני וחוקר חשוב של התרבות הארמנים בממלכה ההונגרית.
חיי תרבות
בעיר פועלות שתי להקות פולקלור, "סומשול" של בית התרבות, ולהקת הילדים "קונוניצה". בנוף המיוחד של בקליאן התנהלו בשנות המשטר הקומוניסטי התכנסויות של חוג מחתרתי של סופרים בשם "סקולום". כעת בהמשך לאותו חוג מתכנסות בעיר ישיבות של מועדון סופרים צעירים מרומניה, תחת אותו שם - "סקולום" Saeculum ("המאה" בלטינית)
יהודי בקליאן
לפי מסורת היהודים במקום, הראשונים מבני עמם הובאו לכאן על ידי הטורקים עוד במאה ה16-17 ואלו היו יהודים ספרדים. התיעוד ההיסטורי מעיד על המאה ה-18 כזמן תחילת הקהילה היהודית בבקליאן. ב-1786 - בפנקס קהילת אלבה יוליה - שהייתה המרכז המנהלי והדתי הממונה על חיי היהודים בבקליאן רשומים ביישוב ובסביבתו 46 תושבים משלמי מסים. במחצית הראשונה של המאה ה-19 היו היהודים בני חסותם של הרוזן (גרוף) קארוי בתלן ושל הבישופים הרפורמים של אלבה יוליה. בשנת 1840 הורשתה הקהילה להעסיק רופא משלה. העיסוקים של היהודים היו סחר בעצים, יצור ספירט ומשקאות חריפים, גידול בקר ושיווק פירות. יהודי בקליאן, שהתבססו עם הזמן מבחינה כלכלית, נקנסו על ידי השלטונות האוסטריים על כך שבעת מהפכת 1848-1849 תרמו והלוו כספים לטובת המהפכה ההונגרית. בית העלמין היהודי הישן פעל מהמאה ה-18 ועד שנת 1800 ובית עלמין נוסף הוקם במאה ה-19. בזה האחרון נמצאים קברותיהם של שלשה צדיקים.