cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יעקב טורי
חייו ופועלו
תחום מחקרו העיקרי היה תולדות היהודים בגרמניה במאות האחרונות. נוסף על האוריינטציות הפוליטיות שלהם, שבחקירתן המשיך גם לאחר חתימת הדוקטורט, חקר היבטים שונים בתולדות העיתונות היהודית בגרמניה, גילויים של התגוננות יהודית, עיסוקים שונים של יהודי גרמניה, בראש ובראשונה טקסטיל, והיבטים נבחרים של תרבות ולשון.
בנו, גדעון טורי, היה פרופסור בחוג למחקר התרבות שבאוניברסיטת תל אביב. רשימת פרסומים בעריכת גדעון טורי כלולה ב-Tel-Aviver Jahrbuch für deutsche Geschichte 1991; הכרך כולו הוקדש ליעקב טורי ביום הולדתו ה-75.
פטרוס מברומיכאליס
פֶּטרוֹס מַבְרוֹמִיכָאלִיס (באנגלית: Petros Mavromichalis; ביוונית: Πέτρος Μαυρομιχάλης; 1765–1848), הידוע גם בשם "פטרוביי" (Πετρομπέης), היה מנהיג המניאטים, יושבי חצי האי מאני (Mani) בדרום יוון, במחצית הראשונה של המאה ה-19 ומהאישים הבולטים במלחמת העצמאות היוונית.
הלחימה בשלטון הטורקי
למשפחת מברומיכאליס (מברו-שחור, מפחיד, כלומר מיכאל המפחיד או מיכאל השחור) הייתה היסטוריה ארוכת-שנים של לחימה בטורקים, אשר שלטו באותו זמן ביוון. סבו גאורגקיס ואביו פיירוס היו בין מנהיגי מרד אורלוב.
בעקבות המרד פרצו מאבקים פנימיים בין מנהיגי חצי האי מאני (Mani), ועד מהרה יצא שמעו של פטרוס הצעיר כמי שהצליח ליישב את המחלוקות ולאחד מחדש את המשפחות הלוחמות. באותה תקופה הוא גם כרת ברית עם נפוליון בונפרטה, שהתכוון לתקוף את הטורקים במצרים במתואם עם המורדים ביוון. אלא שכישלון המצביא הצרפתי בארץ הנילוס גרם לדחיית המרד ביוון.
ב-1814, לאחר התארגנותם מחדש, שוב איימו המניאטים על שלומה של האימפריה העות'מאנית. הסולטאן הציע למברומיכאליס ויתורים אחדים, ובכלל זה להעניק לו את תואר הביי של מאני; צעד זה היה בבחינת הכרה רשמית במעמד האוטונומי למעשה של האזור. למרות זאת המשיך פטרוביי לארגן את הקפטאנים (capetanei, המפקדים) של הפלופונסוס לקראת המרד המתוכנן. ב-1818 נתקבל כחבר בארגון המחתרתי "פיליקי אטריה", וב-1819 תיווך בין משפחות הקפטאנים העיקריות והביא לברית רשמית ביניהן.
מלחמת העצמאות היוונית
ב-17 במרץ 1821 הניף פטרוביי את נס המרד באראופולי (Areopoli), ובכך ניתן למעשה האות לתחילת מלחמת העצמאות היוונית. ב-23 במרץ נכנסו חייליו אל העיר קלמאטה (Kalamata) ושחררוה.
לאחר קיץ 1822 פרש פטרוביי מן הלחימה, בהותירו את הפיקוד על חייליו בידי בניו, ששניים מהם נהרגו בקרבות. הוא המשיך לפעול כמתווך כל אימת שהתעוררו מחלוקות בין הקפטאנים, ושימש כמנהיג הסנאט של מסיניה, מועצת המנהיגים הראשיים של המרד. פטרוביי ניסה גם לקבל סיוע מן המערב, ושיגר מכתבים אחדים למנהיגים ולפילהלנים באירופה ובארצות הברית.
ההתנקשות בקפודיסטריאס
עם סיום מלחמת העצמאות נעשה פטרוביי חבר הסנאט היווני הראשון בראשותו של יואניס קפודיסטריאס. לאחר זמן קצר פרצה מחלוקת בין שני האישים על רקע התעקשותו של קפודיסטריאס להקים ממשלי מחוזות המבוססים על מינויים פוליטיים, שיחליפו את מערכת הנאמנויות המשפחתיות המסורתית. אחיו של פטרוס, טסאניס, הנהיג את המרד נגד המושל הממונה של לקוניה (Lakonia); שני האחים הוזמנו לפגישה עם קפודיסטריאס כדי לשאת ולתת לכאורה על פתרון המשבר, אך נאסרו מיד עם הגיעם. מתאו בבית הכלא ניסה פטרוס להגיע להסדר עם קפודיסטריאס, אך הלה סירב. בסופו של דבר יושב המשבר באמצעים מסורתיים יותר: ב-27 בספטמבר 1831 התנקש קונסטנטינוס, אחיו של פטרוס, בחיי קפודיסטריאס. פטרוס גינה בפומבי את הרצח.
לאחר רצח קפודיסטריאס מסרו המעצמות הגדולות את השלטון על יוון לידי המלך אותון, שיחסו לקפטאנים היה ידידותי הרבה יותר. פטרוס נבחר לסגן נשיא מועצת המדינה ומאוחר יותר לסנאטור. הוא מת באתונה ב-17 בינואר 1848 ונקבר ברוב כבוד ופאר.
שאכר ח'זעל
שאכר ח'זעל (בערבית:  شاكر خزعل  באנגלית: Chaker Khazaal; נולד בלבנון ב-28 בספטמבר 1987), סופר ונואם פלסטיני קנדי שעוסק בעיקר בתחומים של מדיה חברתית, פליטים, וסיוע בינלאומי. הוא ידוע בטרילוגיית הספרים נושאת הפרסים שלו, Confessions of a War Child, שיצאה לאור לראשונה ב-17 במרץ 2013. הכרך השני בטרילוגיה, שכותרת המשנה שלו היא Lia, יצא לאור ב-20 באפריל 2014.
ביוגרפיה
אביו של שאכר הוא יוצר סרטים פלסטיני (מחמוד ח'זעל), ואמו פעילה פוליטית (פרופסור אולפת מחמוד). הוא הבכור מתוך ארבעה ילדים. שאכר גדל באווירה עשירה בפוליטיקה ואמנויות. הוא גדל במחנה פליטים פלסטינים מדרום לעיר ביירות, מחנה בורג' אל-בראג'נה. כאשר היה בן 13, שיחק במחזות מקומיים, וכיכב בסרט פלסטיני, Sugar of Jaffa. כאשר היה בן 17, זכה בפרס Global Leader of Tomorrow מאת אוניברסיטת יורק בטורונטו, על מצוינות בלימודים ומנהיגות אישית, והתקבל שם ללימודי קולנוע ולימודים בינלאומיים. במהלך ארבעת שנות לימודו באוניברסיטת יורק, עבד כשגריר סטודנט, והנחה סיורים של סטודנטים עתידיים ואורחים ברחבי הקמפוס.
לאחר גמר הלימודים, שאכר החל לעבוד עבור Nations United, ארגון-גג קנדי לארגוני סיוע הומניטרי שם החל לדבר בציבור בעבור פליטים ברחבי העולם. הוא נאם במדינות רבות, ביניהן אוקראינה, לבנון, סוריה, מצרים, ארצות הברית, ואחרות. הוא המשיך לעבוד בעבור Nations United עד מרץ 2013, אז החל לעבוד באופן עצמאי, והתמקד יותר במלאכת הכתיבה. הוא המשיך לדבר בלהט עבור מתן אפשרות לפליטים פלסטינים להגר למדינות בהן יהיו להם יותר הזדמנויות לקידום. עמדותיו התקבלו בברכה בידי מנהיגי ציבור פלסטינים, כמו הסופרת רולא ג'בריל, אך אחרים, התומכים בזכות השיבה, התנגדו להן. ב-2014 שאכר תמך בהפגנות של צעירים פלסטינים בלבנון המבקשים אשרות עבודה מחוץ למחנות הפליטים, מה שכעת נמנע מהם. הוא תמך בפליטים פלסטינים שביקשו לעבוד מרחוק דרך האינטרנט בשיווק, עיצוב אתרי אינטרנט, ועיצוב גרפיקה. צוות הפליטים שלו עבד על השיווק של המועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, עומאר. הוא גם פעל לקידום תעסוקה עבור פליטים סורים בלבנון כצורה של תמיכה בת-קיימא בפליטים. ב-2013, שאכר נבחר בין ה-200 הערבים המשפיעים ביותר במדיה החברתית.
שאכר סובל מהפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות, ודיבר על כך שתופעה זו לא סיכנה את עבודתו, אלא הניעה אותו לעבוד קשה יותר. הוא מתאר עצמו כ"ייצור לילי" שנהנה לעבוד ולכתוב במהלך הלילה. במהלך ריאיון עם אתר "20 עד 30", שאכר ציין שהוא לא ישן לאורך זמן רב, ובמקום זה נם תנומות תכופות לאורך היום והלילה.
ספרים
הספר Confessions of a War Child הוא ספר המדגים את כוחה של האהבה, כמלחמה ששווה לנצח בה. זהו ספר בדיוני שנשען על אירועים אמיתיים שעברו על ילדים מאזורים מוכי מלחמות. הספר משלב אלמנטים מרומן רומנטי, סיפורי מלחמה, מתח ומסתורין. שלושת הספרים מסופרים על ידי אנשים מתים והאירועים מתקיימים ב- Kabar ו-Saghar, שתי ערים בדיוניות במדבר הערבי. חלק מהאירועים מתקיימים בצרפת, איטליה ועל אי שלא פורט. לכל סיפור של הרומן יש נושא משלו ועלילה עצמאית, אך רוב הדמויות ימשיכו מחלק אחד למשנו. שאכר מעולם לא אישר שסיפורים ב- Confessions of a War Child הם חוויות החיים שלו, ומשאיר את הקוראים תוהים איזה חלק של בדיוני ואיזה חלק לא. בריאיון עם אחמד שיהאב אלדין, שאכר אישר כי הוא אינו מאמין בספרות, ואמר "לכל בדיה למציאות שמאחוריו." שאכר כתב את הטרילוגיה בשעות הלילה בלבד, המתגורר האירועים של הספר כאילו היו אמיתיים. מקורות המקורבים אמרו כי בכל פעם ששאכר סיים חלק מספריו, הוא נכנס לדיכאון מהשארת את הדמויות והכתיבה. בריאיון עם 20-30, שאכר אמר כי הוא "באמת התאהב באחת הדמויות, וזה הרגיש כמו הפרדה עד לאחר השלמתה."
Confessions of a War Child, חלק ראשון
שאכר התחיל לכתוב Confessions of a War Child (החלק ראשון) בחודש יולי 2012 והפיץ אותו במרץ 2013. הרומן הושק ב- Société de Lecture בז'נבה. הסיפור הראשון של הרומן מסופר על ידי אדם מהעיירה הבדיונית Saghar שנהרג בטקס חתונתו לאישה צרפתית, קמיליה. החתן המנוח מספר אירועים של קונספירציה שהובילו לרצח שלו שלאחר מכן גרם למלחמה בין Kabar ו- Saghar. הוא מדגיש באהבה נצחית ובלתי מותנית, השגיח על קמיליה מהעולם של המוות.בינתיים, הצרפתייה קמיליה שומרת בסוד לעצמה שנופל בידיו של פליט בן 24. יש שמועה שדמותו של נאדר מהרומן היא השתקפות של שאכר את עצמו וכל דמות היא השתקפות של מישהו שהוא מכיר.כנאדר מחזיק את מפתח הסוד הגדול של קמיליה, הוא מחפש אותה באי הדמיוני, רץ לתוך דמויות שונות שהוא חולק את העבר שלו איתו. בין האנשים שהוא פוגש היא ליה, קצינת משטרה סמויה שהופכת להיות דמות מרכזית בסיפור השני של הטרילוגיה.
Confessions of a War Child, Lia
בהשראת המאורעות הטרגיים בסוריה ועבודתו הצמודה של שאכר עם פליטים, סיכום של הספר פורסם באתר האינטרנט של שאכר: הסיפור השני בטרילוגיה מסופר מנקודת מבטו של נשיא קאבאר חסר-הרחמים. לאחר שהתאבד, הנשיא צופה במאורעות מעולם המתים וכיצד מעשה הנקמה האחרון שלו גורר את אנשיו לכאוס. התקווה האחרונה להישרדות האומה הוא מכתב שניתן לאהובתו, ואסירתו לשעבר, ליה (Lia). האם המתקפה הכימית שתכנן נגד אנשי האומה שלו תצא לפועל, או האם הם ינצלו ברגע האחרון?הספר הוצג במספר ערוצי תקשורת, כמו למשל הפינגטון פוסט.
(Confessions of a War Child (Sahara
במאי 2014, שאכר הודיע דרך טוויטר שהוא נתן את השם Sahara לחלק השלישי של Confessions of a War Child. הספר יצאה לאור ב-2015.
מגלשת מים
מגלשת מים היא מתקן שעשועים הדומה בצורתו למגלשה. מגלשת מים היא צינור סגור או פתוח בחלקו העליון, עשוי לרוב חומר פלסטי או מתכת, המונח בהטיה ממשטח גובה למשטח נמוך. זרם מים הזורם בו מאפשר גלישה במורד הצינור, לרוב לתוך בריכה או למשטח האטה. הגולש מחליק בישיבה או בשכיבה על זרם המים, או ביושבו על רפסודה או גלגל עשוי גומי.
מתקן זה מצוי לרוב בפארקי מים אך גם בבריכות שחייה וכחלק ממתקני שעשועים בחוף ים. הצינורות יכולים להיות ישרים או מעוקלים. מגלשות תלולות יכולות ליצור אפקט של נפילה חופשית, וכן יכולות לכלול פעלולים נוספים כגון הוספת ערפל במנהרת הגלישה, תאורה מיוחדת, או אורות לייזר.
סדרה של מגלשות צמודות מאפשרת לגולשים להתחרות זה בזה.
שימוש בזרם מים חזק או ברצועת הנעה יכול לאפשר לגולשים לנוע במעלה המגלשה.
אבי-אשוח
אַבּי-אֶשוּח היה מלך אמורי, המלך השמיני בשושלת הראשונה של מלכי בבל. הוא מלך כ-28 שנים, בין השנים 1711–1684 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה התיכונה או 1620-1648 לפנה"ס, על פי הכרונולוגיה הנמוכה. הוא ירש את אביו שמשו-אילונה. את אבי-אשוח ירש בנו עמי-דיתנה.
מלוכה
תאריו בטקסטים שנשארו מתקופתו היו: "יורשו של שומו-ל-אל, יורש נסיכי של שמשו-אילונה, זרע נצחי של מלכות, מלך אדיר, מלך בבל, מלך ארץ שומר ואכד, המלך שהביא את ארבעת הרבעים לחיות בשלום. הנחת החוקרים שתארים האלה הושגו בעקבות מסעות המלחמה האגרסיביים שלו. שם השנה הרביעית שלו התייחס לכך שהוא הכניע את הצבא של הכשים, עמים נוודים שפלשו ממזרח לבבל כבר בתקופת אביו. בכרונולוגיה של מלכי השושלת הראשונה מצוין שהוא בנה סכר על החידקל בניסיון ללכוד את אילום-מה-אילי, המייסד של שושלת ארץ-הים (Sealand Dynasty) ששלטה בהמשך בבבל, לאחר שהשושלת הראשונה נפלה בתחילת המאה ה-16 לפנה"ס. מאבקו בשושלת הים היה המשך למאבקים שניהל אביו שימשו-אילונה באותו מלך, ללא הצלחה.
שבר של גליל מחרס מהעיר כיש, מיוחס לעיתים למלך זה בגלל שהוא מציין שלושה אירועים התואמים שלוש משנות השם שלו: השנה בה הקים סכר על החידקל, השנה בה הקים שער לעיר על גדת החידקל, השנה בה הוא חפר את תעלת זובי. בכתובת של בנו עמי-דיתנה ובשושלת היוחסין של נכדו עמי-צדוקה, הוא מתואר "המנצח הגדול".
שני עותקים של כתובות על מבנים מציינות את פעילות הבנייה שלו בעיר Luḫaia, עיר שנוסדה על ידי חמורבי על גדת תעלה מצפון לבבל. כתובת המציינת את שמו נמצאה על עין מאבן שוהם שהוקדשה לאלה ניגאל, אשתו של אל הירח נאננה במיתולוגיה השומרית. שמו מופיע בטביעות חותם רבות של חותמי גליל.
בתקופת שלטונו פלשה עילם עם מלכה כותורנחונתא הראשון והרסה שלושים ערים.
אונטאש-נאפירישה
אונטאש-נאפירישה היה מלך עילם בין השנים 1275 עד 1240 לפנה"ס. הוא היה בנו של המלך הקודם, חומבאן-נומנה. שמו המקורי היה 'אונטאש-חומבאן', אך מאוחר יותר הוא שינה את החצי השני של שמו לנאפירישה (בעילמית: "אל דגול" או "אל גדול").
אונטאש-נאפירישה ידוע בעיקר בגלל היותו המלך שבנה את מתחם דור אונטאש (צ'וגהא זנביל).
למרות שהבנייה בעיר לא נמשכה לאחר מותו, האתר לא ננטש, והמשיך לתפקד עד שנחרב על ידי המלך האשורי אשורבניפל בשנת 640 לפנה"ס. מספר מומחים משערים, על סמך מספר המקדשים הגדול שנבנה, שאונטאש-נאפירישה ניסה להקים מרכז דתי חדש (שככל הנראה היה מיועד להחליף את סוסה) שייאחד את האלים השמימיים והארציים של עילם באתר אחד.
אלכסנדרו רובוט
אלכסנדרו רובוט (שם לידה: אלתר רוטמן; ברומנית: Alexandru Robot; י' בשבט ה'תרע"ו, 15 בינואר 1916 – ה'תש"א או ה'תש"ב, 1941) היה סופר, משורר ועורך יהודי-רומני.
קורות חיים
רובוט נולד בבוקרשט שברומניה בשם אלתר רוטמן. כישוריו הספרותיים התגלו בגיל צעיר מאוד. בשנת 1932 הוא פרסם את ספר שיריו הראשון. באותה תקופה הוא התפרסם גם בעיתונות לילדים לצד פריקלה מרטינסקו. בשנת 1935 אלכסנדרו רובוט עבר לקישינב והחל לעבוד במערכת העיתון "ויאצה בסרביאי" (חיי בסרביה) ובמהרה היה לעורך הראשי. אחרי סיפוח האזור לברית המועצות הוא נותר בקישינב והמשיך לעבוד בעיתונות הסובייטית.
הוא נעלם באוגוסט 1941 ונמנה בין קורבנות שואת יהודי רומניה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 מספר יצירות שלו הוצאו לאור מחדש במולדובה וברומניה.
צבי השיטים
צבי השיטים או צבי הערבה (שם מדעי: Gazella gazella acaciae) הוא תת-מין של צבי מצוי האנדמי לישראל, שאוכלוסייתו מונה, נכון ל-2021, כ-33 פרטים בלבד (9 זכרים, 13 נקבות ו-11 עופרים), החיים באזור יטבתה שבערבה. תת-מין זה אנדמי לחלוטין לישראל.
תיאור
צבי השיטים נבדל מתת-מינים אחרים של צבי מצוי בגולגולתו הצרה, קרני הזכרים הקצרות יותר, עצמות האף הצרות ומוארכות, צווארו ואוזניו הארוכים יותר, חוטמו הרחב והשחור וזנבו הארוך ושעיר. צבעו כצבע אדמה כהה, עם פס לבן לאורך החלק הפנימי של רגליו האחוריות. בהשוואה לתת-המין הארץ-ישראלי (Gazella gazella gazella), הנפוץ בצפון הארץ ובמרכזה, מבנה גופו צר וארוך יותר, צבעו כהה יותר והקווים על פניו בולטים יותר, ואוזניו גדולות יותר ומוטות לצדדים, בדומה לאוזני צבי הנגב. הוא גדול יותר וכהה יותר מתת-המין Gazella gazella cora, הנפוץ בחצי האי ערב, ונבדל מהמין צבי הנגב (Gazella dorcas) בצבעו הכהה יותר, בפס הצד הכהה המפריד בין השטח החום של הגב ללבן של הבטן, ובקרניו, הדומות לאלה של צבי ארץ ישראלי.
צבי השיטים ניזון בעיקר מעלים, מענפים צעירים, מפרחים ומתרמילי פרי של עצי שיטה סלילנית ושיטת הסוכך, והוא מקבל די מים ממזונו, כך שאינו זקוק למי שתייה. הוא מסוגל לעמוד על רגליו האחוריות ולהישען ברגליו הקדמיות על ענפי העץ, וכך לאכול מן העלווה והפירות. זרעי השיטה אינם מתעכלים בקיבתו, אולם המעבר שלהם במערכת העיכול שלו מסייע לנביטתם.
הזכרים הדומיננטיים באוכלוסיית צבי השיטים מחזיקים טריטוריות בשטח של כחצי קמ"ר, שעדרי נקבות (עד 4 פרטים) רועים בהן, בעוד זכרים אחרים חיים ב"עדרי רווקים" מחוץ לטריטוריות. הנקבות מתייחמות לראשונה בגיל 18 חודשים, ובתום היריון בן שישה חודשים ממליטות עופר בודד, ומיניקות אותו במשך כמאה ימים.
הגדרת תת-המין
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הבחין הזואולוג גיורא אילני בתת-מין זה, השונה מצבי הנגב ומהצבי הארץ ישראלי, וכינה אותו בשם "צבי הערבה". פרט אחד של תת-המין, שנלכד באזור יטבתה, הובא ב-1969 לגן הזואולוגי באוניברסיטת תל אביב, שם חי עד מותו ב-1975. פרט זה ומספר גולגולות שימשו בסיס למחקר שערכה קבוצת חוקרים בראשות פרופ' היינריך מנדלסון, שהגדירה את תת-המין צבי השיטים ופרסמה את ממצאיה ב-1997.
תפוצה
עד אמצע המאה ה-20, חיו מאות צבאי שיטים באזור חצבה שבצפון הערבה, אך ציד פרוע על ידי חיילי צה"ל הביא לחיסולה של אוכלוסייה זו.
ב-1951 דיווח הזואולוג הבריטי ג'ון ריבס אלרמן (Ellerman) על מציאתו בדרום הערבה, אבל מאז לא הצליחו למצוא אותו בסקרים בדרום הנגב ועד 1965 הוא נחשב נכחד. ב-1965 זיהה גיורא אילני כמה פרטים של תת-המין, ובהמשך הסתבר שיש אוכלוסייה קטנה שלו באזור יטבתה.
נכון ל-2021, נותרו כ-33 פרטים בדרום הערבה, ובהם תשעה זכרים בוגרים בלבד. על מנת להגן עליהם מפני טורפים, גודר עבורם שטח של כ-4 קמ"ר בין יטבתה לסמר.
הנריק איבסן
חשיבותו
בתקופתו, בתקופה בה ערכי המשפחה והרכוש הוויקטוריאניים היו עדיין מקובלים מאוד, נחשבו מחזותיו של איבסן לשערורייתיים. כל קריאת תיגר על הערכים הוויקטוריאניים נחשבה למזעזעת ובלתי-מוסרית. יצירתו של איבסן בוחנת את המציאות המסתתרת מאחרי מראית-העין, מציאות אותה לא רצתה החברה לראות באותם הימים.
בכך שהכניס למשוואה את העין הביקורתית והחשיבה החופשית אודות תנאי החיים ונושאים מוסריים, תרם איבסן רבות להיווצרות אמנות הבמה המודרנית. לפניו, מחזות היו אמורים להיות דרמות מוסריות בהן גיבורים אצילים נלחמים בכוחות אפלים. כל דרמה הייתה אמורה להסתיים בסיום "נאות", דהיינו שהטוב מוביל לאושר, וחוסר המוסר - לכאב. איבסן הפך תפישה זו על ראשה, ובכך קרא תיגר על האמונות של אותה התקופה וניפץ את אשליותיו של הקהל.
הסופר האירי ג'יימס ג'ויס נמנה עם מעריציו של איבסן, ובמאמר שכתב עליו בשנת 1900, בעקבות ביקורת שנמתחה על המחזאי, הופיעו הדברים הבאים: כמו כן כתב "כשאמנותו של המחזאי מושלמת, אין צורך במבקר". דברים אלה לא נעלמו מעיניו של איבסן הקשיש, והוא העביר לג'ויס מכתב הערכה באמצעות מתרגם מחזותיו לאנגלית, ויליאם ארצ'ר, מבלי לדעת כלל כי הכותב הוא בחור צעיר בן 18.
ביוגרפיה
איבסן נולד למשפחה אמידה יחסית בעיר הנמל הקטנה שיאן שבנורווגיה, עיר שנודעה בעיקר במשלוחי העץ שלה. זמן קצר לאחר לידתו ירדה משפחתו מנכסיה. אמו פנתה אל הדת בחיפוש אחר נחמה, ואביו שקע בדיכאון עמוק.
איבסן עזב את הבית והפך שוליית רוקח בגיל 15, אז החל לכתוב מחזות. מחזהו הראשון, "קטלינה" (1848), התפרסם כשהיה בן 20, אולם המחזה לא זכה לעלות על במה. מחזהו הראשון שהופק היה "ערימת הקבורה" (1850), אולם המחזה לא זכה לתשומת-לב רבה. לאחר מכן, איבסן לא שב לכתוב במשך כמה שנים. אחר כך הועסק במשך מספר שנים בתיאטרון הנורווגי, שם היה מעורב בהפקתם של למעלה מ-145 מחזות ככותב, במאי ומפיק. במהלך תקופה זו לא פרסם אף מחזה חדש מפרי עטו. למרות כישלונו לפרוץ כמחזאי, צבר איבסן ניסיון רב בתיאטרון הנורווגי, ניסיון שהתגלה כרב ערך כאשר שב לכתוב.
בשנת 1857 הגיע לאוסלו, שם מצבו הכלכלי היה ירוד. הוא נישא ב-1859 לסוזן, ובאותה שנה נולד בנם היחיד סיגורד איבסן (שהפך לימים לסופר, עורך דין ומדינאי, וכיהן כראש ממשלת נורווגיה בסטוקהולם בתקופת הפיצול של נורווגיה, בין השנים 1903–1905). מצבה הכלכלי של המשפחה היה רע, ובשנת 1864, מאוכזב מהחיים בנורווגיה, היגר לאיטליה. הוא לא שב למולדתו במשך 27 שנים, אך כשחזר כבר היה מחזאי בעל שם, גם אם שנוי במחלוקת.
מחזהו הבא, "ברנד" (1865), הביא לו את ההכרה שחיפש, כמו גם הצלחה כלכלית; וכך גם מחזהו "פר גינט" (1867; תורגם לעברית בידי לאה גולדברג, ומאוחר יותר על ידי איתמר אבן-זהר בשנת תשל"א (1971). תרגום זה נעשה מהמקור הנורווגי.).
עם ההצלחה החל להוסיף עוד ועוד מאמונותיו ומהביקורתיות שלו אל המחזות, וחקר את הצורה שכינה "דרמה של רעיונות". סדרת המחזות הבאה שלו נחשבת לעיתים קרובות ל"תור הזהב" בכתיבתו, אז היה בשיא כוחו והשפעתו, והפך לעין הסערה במחלוקת דרמטית ברחבי אירופה. בתקופה זו כתב את מחזותיו הידועים "בית הבובות" (1879), "רוחות" (1881), "אויב העם" (1882), "ברווז הפרא" (1884) ו"הדה גאבלר" (1890).
לבסוף שב איבסן לנורווגיה ב-1891, לאחר שזכה לפרסום ומחזותיו נחשבו לבעלי השפעה על השינויים שהתחוללו בחברה הנורווגית בתקופה זו, שעברה מהעידן הוויקטוריאני למודרניזם. הוא נפטר באוסלו בשנת 1906.
מחזות
בחלק מדמויות מחזותיו ניתן למצוא סממנים ביוגרפיים של הוריו ושל מצבם הכלכלי הירוד. במחזות אחרים מובעת ביקורת על המנהגים והרעיונות של התקופה הוויקטוריאנית.
"בית הבובות" (1879) היה ביקורת נוקבת על התפקידים המסורתיים של הגבר והאישה בנישואין הוויקטוריאניים. גיבורת המחזה, נוֹרָה, עזבה את בעלה טורוולד בחיפוש אחר העולם הגדול, לאחר שגילתה כי בעלה אינו הדמות האצילה בה האמינה. תפקידה בנישואין היה של בובה, ביתה "בית בובות", ובעלה טורוולד התייחס אליה כאל ה"ציפור קטנה שלי" או ה"סנאית קטנה שלי". היא אפילו לא הורשתה לקבל את המפתח לתיבת הדואר. כשמנסים לסחוט אותה בשל מעשה בלתי-הולם שעשתה כדי להציל את חיי בעלה - היא זייפה את שמו של אביה על חוזה הלוואה - בעלה מכריז כי ינטוש אותה. דאגתו היחידה היא למוניטין שלו עצמו, למרות אהבתה אליו שגרמה לה לעשות את שעשתה. כשהסוחט נסוג בו, הכול יכול לבוא על מקומו בשלום, ובדרמה ויקטוריאנית מסורתית בזאת יסתיים העניין. אולם עבור איבסן (ועבור נורה) מאוחר מדי מכדי לחזור אל החיים הקודמים. לאחר שנופצו אשליותיה, היא מחליטה שהיא חייבת לעזוב את בעלה ואת ילדיהם, לעזוב את בית הבובות כדי לגלות מה אמיתי ומה לא. עבור הוויקטוריאנים, זוהי שערורייה. דבר לא נחשב מקודש יותר מברית הנישואין, והצגתה באופן שכזה הייתה בלתי קבילה בעליל. כמה בתי תיאטרון סירבו להציג את המחזה, ואיבסן נאלץ לכתוב סיום אלטרנטיבי, שהיה הרבה פחות קודר. הדבר ציער אותו מאוד, ולמעשה מספר פעמים הוא אף מסר לשחקנים "תיקון" בערב הפתיחה. מחזה המשך ל"בית בובות" הועלה לפני ארבע שנים בברודוויי ושמו "בית בובות 2", שם חוזרת כסופרת מפורסמת לביתה ומתעמתת לראשונה עם ביתה ובעלה אותם עזבה שנים קודם.
לאחר "בית הבובות" כתב איבסן את "רוחות" (1881), עוד ביקורת נוקבת על המוסרניות הוויקטוריאנית. במחזה זה, אלמנה מגלה לכומר כי החביאה את נוראות נישואיה כל עוד התקיימו. הכומר יעץ לה להנשא לארוסה למרות הפלירטוטים שלו, והיא עשתה זאת תוך אמונה שאהבתה תשנה את הארוס. אולם היא לא קיבלה את התוצאה המובטחת. פרשיות האהבים של בעלה נמשכו עד מותו ממש, וכתוצאה מכך בנה חולה בעגבת. עצם האזכור של מחלת מין היה שערורייתי, אך להראות שאפילו אדם שעמד באידיאל המוסרי של החברה היה נטול הגנה מפני מחלה שכזו, זה כבר היה מעבר לשערורייתי. חייה היו החיים האצילים שהוויקטוריאנים האמינו כי ינבעו מקיום חובתו של אדם, במקום ללכת לאחר משאת ליבו. אמונות תמימות אלה היו רק "רוחות" העבר, הרודפות אחר ההווה.
הביקורת החברתית על איבסן הגיעה לשיא בנקודה זו, אולם החברה הגבוהה עצמה איבדה את השליטה בהמוני האנשים - שרובם לא חיו על-פי אידיאל הג'נטלמן הוויקטוריאני. הם רצו לראות את מחזותיו של איבסן משום שהוא הראה להם את מה שרובם כבר הכירו מהמציאות. הגלגל התהפך.
ב"אויב העם" (1882) הרחיק איבסן לכת עוד יותר. לפני כן, רכיבים שנויים במחלוקת היו חלק חשוב ואף עיקרי מהנעשה על הבמה, אולם הם התרחשו בקנה-מידה קטן של בית יחיד. ב"אויב העם", המחלוקת הפכה לעיקר, והאנטי-גיבור היה החברה כולה. אחד המסרים העיקריים במחזה הוא כי האדם היחיד, העומד בדד, הוא ה"צודק" לעיתים קרובות יותר מאשר המוני האנשים, שהוצגו כבורים ועדריים. על-פי האמונה הוויקטוריאנית החברה הייתה מוסד נאצל שניתן לתת בו אמון, פיקציה שאיבסן קרא עליה תיגר. גיבור המחזה "אויב העם" הוא רופא, מעמודי התווך של הקהילה. העיירה היא עיירת נופש שקסמה העיקרי במרחצאות ציבוריים. הרופא מגלה כי המים שבמרחצאות מזדהמים כשהם מחלחלים דרך אדמות מפעל העורות המקומי. הוא מצפה לזכות בשבחים על שהציל את העיירה מהסיוט של הדבקת המבקרים במחלות, אך במקום זאת המקומיים מכריזים עליו כעל "אויב העם"; הם חוברים נגדו ואף משליכים אבנים דרך חלונות ביתו. המחזה מסתיים בנידוי מוחלט של הרופא. ברי לקורא כי האסון עומד בפתח העיירה (וגם בפתחו של הרופא), בשל חוסר נכונותה של החברה להתמודד עם המציאות.
וכפי שכבר ציפו ממנו הצופים, גם מחזהו הבא של איבסן תקף אמונות והנחות מושרשות, אלא שהפעם לא תקף את הוויקטוריאנים אלא את הרפורמטורים הלהוטים יתר על המידה, ואת האידאולוגיה שלהם. כמנפץ מוסכמות תמידי, איבסן הסכים לקרוע את האידאולוגיות של כל קשת הדעות הפוליטיות, כולל אלו שלו.
"ברווז הפרא" (1884) נחשב בידי רבים ליצירתו הטובה ביותר של איבסן, והיא ודאי המורכבת ביותר. היא מספרת את סיפורו של גְרֶגֶרְס וֶרְלֶה, צעיר החוזר לעיירתו לאחר גלות ארוכה ומתאחד עם חבר ילדותו יָלְמאר אֶקְדָל. במהלך המחזה, רבים מהסודות המסתתרים מאחרי חזות הבית המאושר של אקדל נחשפים בפני גרגרס, שמתעקש לחפש את האמת המוחלטת. בין האמיתות הללו: אביו של גרגרס הכניס להריון את המשרתת גִינָה, ואז השיא אותה ליילמר כדי שהילד לא ייוולד מחוץ לנישואין. אביו של יילמאר מאבד את כבודו ונכלא בשל פשע שביצע ורלה האב. ובזמן שיילמאר מבזבז את ימיו בעבודה על "המצאה" דמיונית לחלוטין, אשתו היא זו שמרוויחה את הלחם בבית. איבסן מדגים שימוש מבריק באירוניה: למרות התעקשותו הדוגמטית על האמת, גרגרס אף פעם לא מביע את דעתו אלא רק מרמז, והוא אינו מובן בידי האחרים עד לשיאו של המחזה. גרגרס הולם ביילמאר ברמזים ובביטויים מוצפנים, עד שזה מבין את האמת; בתה של גינה, הֶדְוִיג, אינה בתו. מסונוור ברדיפת האמת של גרגרס, יילמאר מתכחש לילדה. כשהוא רואה את הנזק שגרם, גרגרס נחוש בדעתו לתקן את המעוות, ומציע להדוויג שתעלה כקרבן את ברווז הפרא, חיית המחמד הפצועה שלה, כדי להוכיח ליילמאר את אהבתה. הדוויג היא היחידה מהדמויות במחזה שמבינה כי גרגרס מדבר בשפה של רמזים, ומחפשת את המשמעות העמוקה יותר באמירה החשובה הראשונה של גרגרס שלא הכילה כל רמז או משמעות נסתרת; היא מקריבה את עצמה, ולא את הברווז, כדי להוכיח את אהבתה אליו בעזרת הקורבן האולטימטיבי. רק כשכבר מאוחר מדי, מבינים יילמר וגרגרס כי האמת המוחלטת של ה"אידיאל" היא לעיתים יותר משיכול הלב האנושי לשאת.
מחזהו המוצג ביותר של איבסן הוא כנראה "הֶדָה גַאבְּלֶר" (1890), שהתפקיד הנשי הראשי בו נחשב לאחד האתגרים הקשים ביותר לשחקניות עד היום.
איבסן שינה לחלוטין את חוקי הדרמה עם ריאליזם שאומץ בידי צ'כוב ואחרים, והנמצא בתיאטרון עד ימינו. מאיבסן ואילך, קריאת תיגר על מוסכמות ודיון ישיר בנושאים שונים הפכו לאחד הגורמים ההופכים מחזה לאמנות ולא לבידור גרידא.
לואיס מיילסטון
לואיס מיילסטון (באנגלית: Lewis Milestone; 30 בספטמבר 1895, קישינב, בסרביה, האימפריה הרוסית – 25 בספטמבר 1980, לוס אנג'לס, קליפורניה) היה במאי קולנוע אמריקאי-יהודי זוכה פרס האוסקר. נודע בזכות סרטים "שני אבירים ערבים" (1927), "במערב אין כל חדש" (1930), "על עכברים ואנשים" (1939), "אהבתה המוזרה של מרתה אייברס" (1946), "שער הניצחון" (1948), "אושן 11" (1960) ו"המרד על הבאונטי" (1962).
ביוגרפיה
נולד בשם לב מילשטיין בעיר קישינב שבבסרביה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (שם התרחשו ב-1903 פרעות קישינב; כיום בירת מולדובה) למשפחה יהודית אמידה. דודנו היה הכנר הווירטואוז נתן מילשטיין. זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה היגר מיילסטון לארצות הברית, שם עבד בעבודות מזדמנות טרם התגייסותו לצבא ארצות הברית, שם שירת כעוזר במאי שתיעד בבסיס אימונים את המלחמה.
לאחר המלחמה הגיע להוליווד, שם החל לעבוד כעוזר עורך ובהמשך כעוזר במאי. הווארד יוז קידם את מיילסטון לבימוי סרטים (1925), כשאחד מסרטיו הראשונים, סרט הרפתקאות "שני אבירים ערבים" הביא לו את פרס האוסקר בטקס פרסי האוסקר הראשון. הוא זכה בקטגוריה חד פעמית - הבמאי הקומי הטוב ביותר. הוא גם ביים את "ההונאה", סרט גנגסטרים מוקדם, שהיה לאחד משלושת הסרטים הראשונים שהיו מועמדים לאוסקר לסרט הטוב ביותר (בקטגוריה שזכה "כנפיים"). שנתיים אחר כך עזר להווארד יוז לביים סצינות מסרטו "מלאכי הגיהנום", ולא קיבל על כך קרדיט. הוא נחשב אחד מטובי הבמאים בז'אנר סרטי המלחמה.
ב-1949 ביים את הפוני האדום לפי ספרו של ג'ון סטיינבק. ב-1959 ביים את "גבעת הדמים" בכיכובו של גרגורי פק.
מיילסטון זכה בפרס אוסקר שני על סרטו "במערב אין כל חדש", עיבוד לספרו של אריך מריה רמרק. סרטו הבא היה "העמוד הראשי" (The Front Page), עיבוד קולנועי למחזה המצליח של בן הכט וצ'ארלס מק'ארתור. החל מראשית פריצתה (אמצע שנות החמישים), החל מיילסטון לעבוד באינטנסיביות בטלוויזיה. שניים מסרטיו המאוחרים נודעו במיוחד - "האחד עשר של אושן", ו- "המרד על הבאונטי", בכיכובם של מרלון ברנדו וטרוור האוורד.
מיילסטון הלך לעולמו בגיל 84 ונקבר בלוס אנג'לס.
קייג'י סוזוקי
קייג'י סוזוקי (ביפנית: 鈴木桂治; באנגלית: Keiji Suzuki; נולד ב-3 ביוני 1980) הוא ג'ודוקא עבר יפני אשר התחרה בקטגוריית המשקל הכבד.
הוא נודע בהיותו ג'ודוקא קטן ביחס למתחריו בקטגוריית המשקל הכבד. במהלך הקריירה הוא נע בין קטגוריות המשקל עד 100 ק"ג ומעל 100 ק"ג. סוזוקי ידוע בהתמחותו בתרגיל האשי-וואזה ונחשב לאחד המבצעים הגדולים של תרגיל זה.
בשנת 2012 התחרה סוזוקי באליפות יפן, בשלב חצי הגמר הוא פרק את כתפו והודיע על פרישה לאחר מכן כיוון שלא נבחר לייצג את יפן במשחקים האולימפיים בלונדון 2012.
בנובמבר אותה השנה נבחר להיות מאמן המשקל הכבד בנבחרת יפן על ידי המאמן הראשי, קוסיי אינווה.
איש השנה של המגזין "טיים"
איש השנה של השבועון "טיים" הוא מהדורה שנתית של שבועון החדשות האמריקני "טיים", המציגה פרופיל של האיש, האישה, הזוג, הקבוצה, הרעיון, המקום או המכונה אשר "לטוב או לרע השפיע יותר מכל על אירועי השנה החולפת". במשך שנים נקראה המהדורה "איש השנה" "Man of the Year", אף שבמהלך השנים נבחרו גם נשים ל"איש השנה", ובשנים האחרונות היא נקראת "Person of the Year" (אישיות השנה) על מנת להפוך אותה לנייטרלית מבחינת המגדר. המונח "איש השנה" התקבל גם בשפה העברית, והפך לשגור.
היסטוריה
המסורת של בחירת איש השנה החלה בשנת 1927 כאשר עורכי המגזין "טיים" שאלו את עצמם על מה יכתבו בשבוע שבו היו מעט חדשות מעניינות. באותה הזדמנות ביקשו גם לתקן מחדל מערכתי מן השנה שעברה כאשר עורכי העיתון לא פרסמו את דיוקן הטייס צ'ארלס לינדברג על כריכת העיתון לאחר טיסתו הטרנס-אטלנטית. הרעיון שהביא לפתרון שתי הבעיות היה להקדיש חוברת מיוחדת ללינדברג, בשל היותו "איש השנה".
מאז, אדם, קבוצת אנשים, או אף המצאה או מקום, נבחרו בסוף השנה על מנת להקדיש להם מהדורה מיוחדת של העיתון. עד שנת 1999 הוכתרה המהדורה כ"איש השנה" אך כותרת זו שונתה על מנת להדגיש כי התואר אינו מוגבל לגברים. עם זאת, מאז 1999 הנשים היחידות שזכו היו קבוצת נשים בשנת 2002 שחשפה שחיתויות בתאגידי ענק וב-FBI, וכן קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל בשנת 2015, ובשאר המקרים זכו גברים. בין הנשים שזכו בתואר כאשר עוד נקרא "איש השנה" היו קורסון אקינו בשנת 1986, המלכה אליזבת השנייה בשנת 1952, סונג מיילינג בשנת 1937 וווליס סימפסון בשנת 1936. התואר אינו מוגבל לבני אדם. "המחשב" ו"כדור הארץ המצוי בסכנה" זכו אף הם בתואר.
כל נשיא מכהן של ארצות הברית מאז פרנקלין דלאנו רוזוולט היה איש השנה לפחות פעם אחת, מלבד ג'רלד פורד, שהחליף את ניקסון אחר פרישתו, ולא נבחר. חלקם רק בשל העובדה שנבחרו לתפקיד.
המחלוקת
ישנה מחלוקת האם בחירה באדם כ"איש השנה" היא בעלת משמעות של תואר כבוד. כך, לדוגמה, היה ויכוח ציבורי בארצות הברית על בחירתו של רוחאללה ח'ומייני לאיש השנה בשנת 1979. דיון דומה התקיים אחר בחירת אדולף היטלר כאיש השנה בשנת 1938. מאז 1979 נמנע "טיים" מלבחור במועמדים שנויים במחלוקת. עם זאת, כאשר נבחר רודולף ג'וליאני לאיש השנה לאחר פיגועי 11 בספטמבר, הייתה זו בחירה שנויה במחלוקת. רבים חשבו כי ג'וליאני ראוי לתואר, בעוד אחרים חשבו כי ההגדרה "האדם או קבוצת האנשים שלהם ההשפעה הגדולה ביותר על החדשות בשנה החולפת" הפכה את אוסאמה בן לאדן לבחירה ההגיונית. בגוף המהדורה הוקדש דיון לשאלה זו, שבו אוזכרה בחירתו של ח'ומייני לאיש השנה, כמו גם דחיית הרעיון להכריז על אדולף היטלר כאיש המאה (על אף שכאמור הוא נבחר לאיש השנה בשנת 1938). רבים סברו כי בן לאדן היה בחירה מתבקשת יותר מג'וליאני לאיש השנה בשנת 2001, כמו גם שהיטלר הוא בחירה מתבקשת יותר מאלברט איינשטיין לאיש המאה, שכן הבחירה היא לא תמיד לשבח הנבחר, אלא מסמלת את השפעתו על השנה, גם אם הייתה זו שלילית. אך שניהם לא זכו בתואר בשל תפקידיהם השליליים. רבים סברו כי "טיים" לא הצליח לעמוד בסטנדרטים שהוא עצמו קבע לבחירת איש השנה.
בשנים האחרונות עלתה ביקורת על כי איש השנה הוא לרוב אדם מתחומי התרבות האמריקנית, וכי קיימת סטייה מן המסורת של הכרה בהשפעתם של מנהיגים והוגים מחוץ לאמריקה. משנת 1994, בה נבחר האפיפיור יוחנן פאולוס השני, עד לשנת 2005, בה בין אנשי השנה היה גם הזמר האירי בונו, היו כל אנשי השנה אמריקאים. 36 מאנשי השנה נולדו בארצות הברית, בעוד 29 מאנשי השנה הם מחוץ לארצות הברית. בנוסף רוב הקבוצות שנבחרו, כגון מדענים או בני מעמד וגיל מסוימים הם אמריקאיים.
"איש השנה" 1960
בדצמבר 1960 החליט מגזין טיים לכבד את "המדען האמריקאי". מאז קיומו של פרס נובל ועד 1940 זכו מדענים אמריקאים ב-15 פרסים בלבד, בעוד שבשני העשורים שלאחר מכן זכו מדענים אמריקאים ב-42 פרסים. כפרופיל משותף של המדען האמריקאי נבחרו חמישה-עשר מדענים בולטים מתחומים שונים, רובם קשורים לתחומי הרפואה, האלקטרוניקה, האטום וחקר החלל. עמוד השער הראה תמונות של החמישה-עשר על רקע איור של אטום.
המדענים שנבחרו היו: אמיליו סגרה, לינוס פאולינג, ויליאם שוקלי, ג'ון פרנקלין אנדרס, ג'ורג' וולס בידל, דונלד גלייזר, צ'ארלס סטארק דרייפר, רוברט ברנס וודוורד, ג'יימס ואן אלן, צ'ארלס טאונס, אדוארד טלר, יהושע לדרברג, וילארד ליבי, אדוארד מילס פרסל ואיזידור רבי.
"איש השנה" וישראל
בין הזוכים בתואר נמצא ישראלי אחד, יצחק רבין בשנת 1993, אשר נבחר כחלק מקבוצה של "עושי שלום" שכללה גם את יאסר ערפאת וכן את נלסון מנדלה ופרדריק וילם דה קלרק מדרום אפריקה.
כאשר עורכו של השבועון "העולם הזה" היה אורי אבנרי, הוא הקדיש את גיליון ראש השנה העברית שלו לבחירת "איש השנה". עם סגירת השבועון המשיך אבנרי בנוהג זה במשך שנה אחת בעיתון "מעריב". אחרי שנת 1991 אין בישראל עיתון או שבועון המקדיש חוברת שלמה לבחירת "איש השנה". אך רוב אמצעי התקשורת בוחרים את 'איש השנה', בדרך כלל מזווית הראיה הישראלית.
אליאב (פירושונים)
Eliab
רבקה קרן
רבקה קרן (נולדה ב-24 ביולי 1946) היא סופרת ישראלית.
ביוגרפיה
רבקה קרן נולדה בשם קטלין פרידלנדר בדברצן שבהונגריה. היא עלתה לארץ ישראל ב-1957 עם הורים ניצולי שואה ואח קטן. היא עוסקת בכתיבה מילדות, תחילה בהונגרית ואחר-כך בעברית. למדה ציור בירושלים ובניו יורק. עשתה תואר ראשון בפילוסופיה, ספרות ופסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, בעלת תואר שני בפסיכולוגיה קלינית מטעם אוניברסיטת תל אביב. היא עבדה כספרנית, מרפאה באמנות ופסיכולוגית קלינית. הציגה תערוכות ציורים ברחבי העולם.
היא הייתה חברה בוועד המרכזי של אגודת הסופרים ובכפר האמנים עין הוד וכן ערכה הופעות רבות בפני ילדים ומבוגרים במסגרת אמנות לעם. חברה באקו"ם, ב-PEN (אגודה בינלאומית של משוררים, מחזאים, עורכים, מסאים וסופרים) ובהסתדרות הפסיכולוגים בישראל.
רבקה קרן נשואה ואם לשניים.
פעילותה הספרותית ואופיה
רבקה קרן פרסמה עד כה ארבעה-עשר ספרים שמטפלים, רובם ככולם, בשאלות של גורל, זיכרון, זהות, תעלומות האהבה והרשע ובעיית השניות בנפשו של המהגר. כתיבתה של קרן עשויה רבדים רבדים ואינה ליניארית בזרימתה. הגיבורים נעים בין קטבים של טוב ורע, אהבה ושנאה, שפיות וטירוף ועולמם הנפשי מנותח בקפידה רבה. החיפושים שלהם אחר שייכות, שורשים, זהות ויותר מכל אמת ומשמעות, מוליכים אותם אל עבר המטרה דרך ייסורים והתנסויות קשות. אותם ספרים שבהם חיי הגיבורים נבחנים על רקע החור השחור של השואה, עוררו מחלוקת רבה בקרב המבקרים והיו רבי-מכר.
חמישה מתוך ספריה תורגמו לגרמנית וחלק מן הסיפורים הקצרים שלה להונגרית, ספרדית, רוסית, לכתב ברייל וחלקם הוקלטו על גבי קלטות. קובץ שירים בשם "אטלנטיס", שלושה סיפורי ילדים בשמות "הארמדיל הבכיין", "תנין לבן בלי שיניים" ו"הסנאי שרצה להיות ילד" עומדים לראות אור בקרוב. כמו כן מתוכנן לצאת לאור קובץ של תשעה-עשר סיפורים קצרים תחת הכותרת "האשה שמתה בנימוס".
החל מסוף שנות השישים התפרסמו סיפוריה בעיתונות ההונגרית וכן גם ראיונות שנערכו עמה לרגל הופעת ספריה שמקורם בחוויות הילדות ("רותי שמוטי", "קטי, יומנה של נערה", "לילי הפרועה" ו"קיץ עצוב, קיץ מאושר"). במהלך השנים הופיעו תרגומים שלה מעברית, הונגרית ואנגלית בכתבי-עת שונים (כגון הרומן לבני הנעורים "פרגים על הים" מאת מוריץ ז'יגמונד, השיר "הנוסע" מאת פנחס שדה והסיפור "הרים כמו פילים לבנים" מאת ארנסט המינגוויי). כמו כן, השתתפה קרן בעריכת המילון ההונגרי-עברי ועברי-הונגרי מאת אליעזר גרוס שהופיע בחמישה כרכים.
ראיונות וביקורות מן העיתונות העברית
Hillel Halkin, “The Taste of Honey, The Jerusalem Report Weekly, 6) 6.12.1990
קישורים חיצוניים
בקורות ספרות מאת רבקה קרן
מבט מגן עדן
עלילה
בשנת 1973 סוזי סלמון (סרשה רונן) החיה בפנסילבניה חולמת להיות צלמת מפורסמת. יום אחד ריי סינג, נער שסוזי מאוהבת בו, מזמין אותה לצאת איתו. בדרך חזרה לביתה היא פוגשת את ג'ורג' הארווי (סטנלי טוצ'י) שמשדל אותה לרדת למערה שהוא בנה לילדי השכונה. בהתחלה היא מסרבת אך לאחר שכנועים רבים היא מסכימה. כשהיא רוצה לעזוב הארווי מסרב לתת לה ללכת. היא מצליחה להימלט ממנו ולברוח לביתה. אך כשהיא מגיעה לשם היא מגלה שלמעשה היא לא באמת נמצאת בביתה והיא אף מעולם לא יצאה מהמערה אלא היא נמצאת במקום בין כדור הארץ לגן עדן. לאחר תקופה ממושכת שבה משפחתה של סוזי מתאבלת, אחותה, לינדסי (רוז מקייבר), חושדת בשכנם המוזר, מר הארווי. יום אחד היא נכנסת לביתו ומגלה ראיות המפלילות אותו ברצח אחותה. לאחר שמר הארווי מגלה שלינדסי הייתה בדירתו הוא בורח מהעיר. סוזי, אשר חלמה כל הזמן על אותו חלום של בית בתוך מגדלור, נכנסת אליו ומגלה שמי שרצח אותה, הוא רוצח סדרתי שרצח מספר ילדות בעבר, והקטנה שבהן הייתה רק בת 6.
ביקורות והכנסות
הסרט זכה בעיקר לביקורות מעורבות עד שליליות. אך למרות זאת השחקנים סרשה רונן וסטנלי טוצ'י זכו לביקורות מהללות. טוצ'י אף היה מועמד לפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. הסרט הכניס בארצות הברית כ-44,028,238 מיליון דולר וכ-49,507,108 מיליון דולר מחוץ לארצות הברית מה שמסכם את הכנסותיו בכ-93,535,346.
גוסטב, נסיך ואסה
הנסיך גוסטב ואסה, רוזן איטרבורג (בשוודית: Gustav av Wasa; 9 בנובמבר 1799 - 5 באוגוסט 1877), היה נסיך הכתר של שוודיה, ואחר כך נקרא גוסטב גוסטבסון פון הולשטיין-גוטורפ, נסיך ואסה.
ביוגרפיה
גוסטב נולד ב-9 בנובמבר 1799 בסטוקהולם, לגוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה ולפרדריקה מבאדן, בתם של קרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן ואמליה, נסיכת הסן-דרמשטדט. גוסטב חונך על ידי האומנות המלכותיות הדוויג אולריקה דה לה גרדי ושרלוט סטיירנלד.
ב-29 במרץ 1809 הודח אביו, ודודו קרל, דוכס סדרמאנלנד נקרא למלא את מקומו. הן קרל והן אשתו הדוויג אליזבת שרלוטה מהולשטיין-גוטורפ לא התלהבו מהרעיון. הדוויג הצהירה במפורש "אני לא רוצה להיות מלכה". אולם עד מהרה התברר כי גוסטב אינו פופולרי במיוחד, ובשל כך הסכימו הזוג לקבל עליהם את התפקיד. הדוויג הצהירה בפני בעלה שהיא תהיה יועצתו ואשת סודו, אולם תתרחק מענייני המדינה. הכתרתה כמלכת שוודיה התקיימה ב-29 ביוני 1809.
חרף דבריה, נותרה הדוויג דמות משפיעה בפוליטיקה השוודית. היא אף הקימה מעין מועדון שנקרא "השולחן הירוק", אשר בו היא ונשות סודה שוחחו על פוליטיקה תוך כדי תפירה. היא חשה אהדה כלפי משפחת המלך המודח, ובמיוחד ביחס למלכה פרדריקה מבאדן, ותודות למאמציה, הורשה המלך הגולה להתאחד עם אשתו וילדיו אשר הוחזקו בתחילה במעצר נפרד. מכיוון שלקרל והדוויג לא היו ילדים, החלו בשוודיה חיפושים קדחתניים אחר מלך חדש. הועלו ארבעה מועמדים: גוסטב - בנו של המלך המודח, גאורג, דוכס אולדנבורג, המרשל הצרפתי ז'אן בטיסט ברנדוט והנסיך הדני קרל אוגוסט אוגוסטנבורג. קרל לא התערב בנושא, אולם הדוויג הייתה תומכת פעילה ב"מפלגה הגוסטבית" שרצתה להכתיר את הנסיך גוסטב. טענתה הייתה כי בכל אחד מהמקרים האחרים טמונה האפשרות ששוודיה תסופח לממלכה זרה: הדוכס גאורג היה חתנו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה ובעל מנטליות רוסית מובהקת. ברנדוט היה מצביא צרפתי נאמן לנפוליאון בונפרטה, וקרל אוגוסט היה בן למשפחת המלוכה הדנית. היא הצהירה "אני מאוד שמחה להיות שוודית ולא הייתי רוצה להיות צרפתית, רוסית או דנית". אולם מועמדותו של גוסטב נפסלה מחש שמא הוא ינסה לנקום את נקמת אביו בקושרים. לפיכך נבחר אוגוסטנבורג לתפקיד יורש העצר.
הדוויג ראתה באוגוסטנבורג טוב לב, אבל גס. אוגוסטנבורג היה אמור מתוקף תפקידיו לנהל את המועצה המלכותית, אולם עוד לפני בואו לשוודיה הוא לקה בשבץ מוחי ולא היה מסוגל לעשות זאת. לפיכך, הדוויג ניהלה את המועצה במקומו. המפלגה הגוסטבית, אשר הבחינה בחולשת העוצר, הציעה להדוויג לבצע הפיכה, לסלק את אוגוסטנבורג, למנות את עצמה כעוצרת במקומו ולאמץ את גוסטב כבנה. המפלגות האחרות, אשר כולן היו שותפות בדעה כי אסור שגוסטב ימלוך, חששו שהמלכה תיענה להצעה. גאורג אדלרספאר, מהקצינים שהדיחו את גוסטב הרביעי ומראשי "המפלגה הברנדוטית" (שרצתה להכתיר את ברנדוט), פגש את המלכה בחדר השינה שלה, וקיבל ממנה הבטחה שהיא איננה תאבת כוח ואינה מתכוונת לבצע הפיכה. אוגוסטנבורג עצמו ריצה את הגוסטבים כאשר הציע למנות את גוסטב כיורשו, הצעה שלא יצאה לפועל.
לאחר תקופה קצרה במעצר בית שוחררו בני המשפחה, ולאחר שלא הורשו להגר לבריטניה, הם התיישבו בדוכסות הגדולה של באדן. עד מהרה התדרדרו היחסים בין הוריו, ובשנת 1812 הם התגרשו, וגוסטב ואחיותיו נשלחו להיות תחת חסותו של דודם אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה.
בתקופה שלאחר ההפיכה ועד שמשפחת המלוכה עזבו את שוודיה, הם הוחזקו במעצר בית. באותה תקופה תיארה אותו המלכה ביומנה המפורסם כילד צייתן, בעלת יכולת רבה ללמוד. הוא לא היה יהיר כמו אחותו הצעירה הנסיכה סופיה, אבל צנוע. במקום זאת, הוא נראה שקט מדי ונזהר מדי לגילו. כאשר הנסיכה סופיה שאלה אותו למה אבא שלהם כבר לא מלך, הוא אמר לה כי עדיף לא לדבר על זה. הוא לא שאל שאלות ולא היה נראה שהוא מתגעגע לאביו. לאחר שנאמר לו שאביו הודח, הוא התבייש בשביל אמו. עם זאת, כאשר היא אמרה לו שגם הוא איבד את מעמדו כיורש, הוא בכה וחיבק אותה בלי לומר מילה. ההודעה נתנה לו הרבה הקלה ואושר.
בשנת 1816, הוא קיבל את התואר רוזן איטרבורג. הוא שירת את בית הבסבורג כקצין בצבא אוסטריה, ובשנת 1829 הקיסר פרנץ הראשון העניק לו את התואר נסיך ואסה. בשנת 1836 הוא נעשה פלדמרשל-לוטננט בצבא האוסטרו-הונגרי.
גוסטב מת ב-5 באוגוסט 1877 בפילניץ, ובשנת 1884 הועברו עצמותיו לסטוקהולם, להיקבר ליד אביו.
משפחתו
בשנת 1828, הוא התארס עם מריאן, נסיכת הולנד, אבל הלחץ הפוליטי גרם לביטול החתונה. ב-9 בנובמבר 1830, הוא התחתן בקרלסרוהה עם בת דודתו, לואיזה אמליה, נסיכת באדן, בתם של קרל, הדוכס הגדול של באדן וסטפני דה בוארנה, אולם הם התגרשו בשנת 1843, לאחר שנולדו להם שני ילדים:
AEW Double or Nothing
AEW Double or Nothing הוא אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW). האירוע הראשון התקיים בשנת 2019, כאשר לאחר מכן הפך לאירוע שנתי. אירוע זה נחשב לאירוע הדגל של הארגון.
האירוע הראשון של Double or Nothing נערך ב-25 במאי 2019 ב-MGM גרנד גרדן ארנה בפרדייז, נבדה. האירוע של שנת 2020 היה אמור להתקיים באותו המקום ב-23 במאי של אותה השנה; לעומת זאת, האולם נאלץ לבטל את כל קיומי האירועים עקב התפרצות מגפת הקורונה. בתגובה, ארגון ההיאבקות AEW הכריז על כך שהאירוע יתקיים כמתוכנן ממקום בלתי ידוע כאשר באותה נשימה, אושר שהאולם יארח את האירוע השלישי בסדרת אירועי Double or Nothing ב-30 במאי 2021. בנוסף למדיניות ההחזר הכספי, כרטיסים שנרכשו עבור האירוע של שנת 2020, יהיו תקפים לאותו אירוע של שנת 2021.
Good Girl Gone Bad
Good Girl Gone Bad (בעברית: ילדה טובה שהפכה לרעה) הוא אלבומה השלישי של זמרת הפופ ורית'ם אנד בלוז, ריהאנה. האלבום יצא לאור ב-31 במאי 2007 על ידי חברות התקליטים דאף ג'אם ו-SPR. ריהאנה עבדה על האלבום עם אמנים רבים ביניהם ני-יו, ג'יי-זי, ג'סטין טימברלייק וטימבלנד. האלבום הושפע מאלבומה הרביעי של הזמרת ברנדי נורווד, Afrodisiac. האלבום מכיל מוזיקת R&B ודאנס-פופ, בשילוב עם מוזיקת שנות ה-80. הוא מייצג צלילים של מערב הודו, כמו באלבומיה הקודמים של ריהאנה.
האלבום קיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים, ששיבחו את ההרכב והכיוון המוזיקלי החדש של ריהאנה, אבל מתחו ביקורת על המילים ועל חוסר העקביות שלו. האלבום ושיריו היו מועמדים ל-7 פרסי גראמי, כאשר השיר "Umbrella" זכה בפרס "שיתוף הפעולה הטוב ביותר בראפ/שירה" ב-2008. האלבום הופיע לראשונה במקום ה-2 בבילבורד עם מכירות של 162,000 עותקים. האלבום הגיע למעמד פלטינה כפולה בארצות הברית עם מכירות של 2.8 מיליון עותקים, וניהיה לאלבום הכי נמכר של ריהאנה עד היום במדינה. בנוסף האלבום הגיע למקום הראשון בקנדה, שווייץ ובריטניה. בנובמבר 2009 מכירותיו הסתכמו ב-9.2 מיליון עותקים, מה שהופך לאותו לאלבום הנמכר ביותר של הזמרת עד היום.
מהאלבום יצאו 5 סינגלים וביניהם הלהיטים: "Umbrella" ו-"Don't Stop the Music". הרולינג סטון מיקם את "Umbrella" במקום ה-412 ברשימת "500 השירים המצליחים ביותר בכל הזמנים". בעקבות יציאת האלבום ריהאנה יצאה לסיבוב ההופעות הבינלאומי הראשון שלה "Good Girl Gone Bad Tour". ב-1 ביוני 2008, שנה לאחר יציאת האלבום יצאה גרסה מחודשת לאלבום בשם: Good Girl Gone Bad: Reloaded. מתוך האלבום יצאו הלהיטים: "Take a Bow" ו- "Disturbia", שהגיעו למקום ה-1 בבילבורד. אלבום הרמיקסים של האלבום יצא שנה נוספת לאחר מכן ביוני 2009 ושמו "Good Girl Gone Bad: The Remixes".
פיתוח וכותרת
ריהאנה החלה להקליט את האלבום בתחילת 2007. בריאיון לחדשות MTV היא דיברה על האלבום ואמרה: "המוזיקה החדשה של האלבום הולכת בכיוון אחר. לא בכוונה, אבל אני רק רוצה להשמיע משהו טרי ובעיקר Uptempo. אני חושבת שעל זה אני רוצה ללכת. בכל אלבום המאזין מרגיש שונה, ובשלב זה אני מרגישה שאני רוצה לעשות הרבה שירי Uptempo." בריאיון ל-StarPhoenix ריהאנה אמרה:
ריהאנה הסבירה שהיא רצתה לשמור על הקהל רוקד ולהיות נשמתית באותו הזמן. היא ביקשה לעשות אלבום שאנשים יקשיבו לשירים בלי לדלג. היא אמרה שהאלבום הרביעי של הזמרת ברנדי נורווד Afrodisiac מ-2004, היווה השראה על האלבום. בחודש מאי 2007 ריהאנה חשפה כי היא קראה לאלבום Good Girl Gone Bad, משום שהיא מייצגת יותר את הנועזות שלה ותמונה עצמאית שלה: "אני לא ריהאנה התמימה יותר, אני לוקחת הרבה יותר סיכונים וסיכויים. הרגשתי את זה כשחתכתי לי את השיער, זה מראה לאנשים שאני לא מנסה להיראות או להיות מישהו אחר, האלבום הוא מאוד עצבני."
הקלטה והפקה
האלבום הוקלט באולפני ההקלטה ווסטלייק ואולפני קונוויי בלוס אנג'לס, באולפני הסוללה ו־Roc ואולפני המיקרופון בניו יורק, האלבום הוקלט גם באולפני "לחץ" בשיקגו, באולפן "קבוצה אחת אודיו" בטורונטו, באולפנים "קטלניים" בברידג'טאון, בברבדוס, אולפני "ריגול" באוסלו ובאולפני רחוב בליברפול. ריהאנה בילתה את השבוע של פרסי גראמי 2007 בעבודה עם זמר ה-אר אנד בי ני-יו, שנתן לה שיעורי פיתוח קול, והם כתבו ושרו את "Hate That I Love You", שנכתב והופק במשותף על ידי הצמד הנורווגי סטארגייט. ני-יו אמר למגזין Vibe על השיר: "הדרך הטובה ביותר לבטא רגש כמו אהבה היא באמצעות סיפור. זה עושה את זה טוב יותר. אני יכול להתייחס אל הדמות הזאת בשיר הזה, כי אני כבר עברתי משהו דומה. אתה שומע סוג כזה של סיפורים בשיר שכתבתי לריהאנה בשם "Hate That I Love You"."
בתחילת 2007, המפיקים אמריקאים כריסטופר "טריקי" סטיוארט וטריוס דרים נאש (The-Dream) התכנסו באולפן כדי ליצור חומר חדש. הם כתבו את "Umbrella" עבור זמרת הפופ בריטני ספירס בהתחלה. בריטני דחתה את ההצעה לפני שהיא שמעה את השיר, כי לטענתה היו לה מספיק שירים להקליט. באותה העת, בריטני עבדה על Blackout אלבום האולפן החמישי שלה. המפיקים הציעו את השיר לאחר מכן למרי ג'יי בלייג', שלא היה לה זמן להחליט האם להכניס את השיר לאלבום הבא שלה. לבסוף המנכ"ל אנטוניו "LA" ריד של דאף ג'אם, קנה את השיר והעביר אותו לריהאנה. בתחילה, סטיוארט לא היה בטוח אם ריהאנה הייתה האמן הנכון לשיר את השיר, אבל אחרי שהם הקליטו את הפזמון לשיר, הוא הרגיש אופטימי. הראפר ג'יי זי הוסיף בית ראפ לשיר. סטיוארט גם הייתה שותף בכתיבת "Breakin' Dishes" ביחד עם נאש והשניים הפיקו אותו.
"Rehab" ,"Sell Me Candy" ו- "Lemme Get That" הולחנו והופקו על ידי טימבלנד כאשר היה בסיבוב הופעות עם ג'סטין טימברלייק ב-2006 כדי לקדם את אלבומו FutureSex/LoveSounds. לאחר סיבוב ההופעות הם הצטרפו לריהאנה לאולפן ועברו על מקצבים ומנגינות. שבועות לאחר מכן, השלושה נפגשו בעיר ניו יורק, שבו טימברלייק כתב שיר לריהאנה. טימבלנד שהלחין את השיר "Rehab" ניסה לייצר פעימות לשיר, בזמן שטימברלייק אילתר את המילים לשיר. חנון ליין גם השתתף בכתיבה וההפקה של השיר. טימברלייק סיפר ל- Entertainment Weekly כי הוא מאמין ש-"Rehab" יעזור לריהאנה להתקבל כאדם בוגר לתעשיית המוזיקה". ריהאנה אמרה שהיא נהנתה לעבוד עם טימברלייק, והיא למדה הרבה מהמפגשים.
הרכב
האלבום הוא אלבום דאנס-פופ אמריקאי ו-R&B שמושפע משנות ה-80.
האלבום נפתח עם הסינגל "Umbrella", בלדת אר אנד בי ורוק כוחני (פאוור רוק), בשילוב של תופים וסינתיסייזר. דוריאן ינסקי מגרדיאן, השווה את קולה של ריהאנה בשיר לקולן של הזמרות סיארה וקאסי. השיר השני באלבום "Push Up On Me" הוא שיר טכנו-אלקטרו עם סינתיסייזרים. השיר הבא "Don't Stop the Music", הוא שיר דאנס-פופ וטכנו המכיל שימוש בקצב היפ-הופ. השיר מסמפל את השורה "Mama-say, mama-sa, ma-ma-ko-ssa", מתוך הסינגל "Wanna Be Startin' Somethin" של הזמר מייקל ג'קסון משנת 1983. השיר הרביעי באלבום "Breakin' Dishes", קיבל ביקורת חיובית על ידי מבקר המוזיקה פיטר רובינסון שכתב על השיר: "מכרה זהב של אישה, עמוס בפזמונים, והבזקים של גאונות לירית". השיר הבא באלבום "Shut Up and Drive", הוא שיר מסוג גל חדש ופופ-רוק שהושפע משנות ה-70 וה-80, ואף מכיל דגימות מתוך השיר"Blue Monday", של הזמר New Order משנת 1983. שיתוף הפעולה עם ני-יו: "Hate That I Love You", הוא שיר פולק ו-R&B, כאשר מבקר המוזיקה ניק לוין השווה אותם לשירים "Sexy Love" ו-"Because of You" של ני-יו.
השיר השביעי באלבום "Say It", מכיל דגימות של השיר "Flex" של הזמר Mad Cobra, ומכיל בתוכו מוזיקת גרוב סקילי הכוללת שילוב של מוזיקת האיים הקרביים. השיר "Sell Me Candy", הוא שיר קופצני ורועש עם פעימות מבולגנות. השיר התשיעי באלבום "Lemme Get That", הופק על ידי טימבלנד ויש בו פעימות של בום באפ. "Rehab" הוא בסגנון R&B ישן עם תוף מרים מטלטל, מערבולות גיטרה אקוסטית ותיפוף עדין ברקע. מבקר המוזיקה דאג רול ציין דמיון בין השיר לבין שירו של ג'סטין טימברלייק משנת 2002 "Cry Me a River". השיר "Question Exsiting", אותו כינה מבקר המוזיקה דאג רול: מפחיד, מעושן, חסר כל רגש וקול. מבקר המוזיקה Tom Breihan, השווה את מילות הפתיחה של השיר לשל השיר "puerile psuedoporn". האלבום נסגר בשיר הנושא של האלבום, בו יש גיסטרה אקוסטית.
שיווק ופרסום
האלבום פורסם בהוצאת יוניברסל מיוזיק גרופ על גבי תקליטור בבלגיה ופורטוגל ב-31 במאי 2007. הוא יצא לאור בהולנד ופולין יום למחרת. האלבום הושק בפינלנד ובריטניה ב-4 ביוני, ובארצות הברית בפורמט CD ו-LP ביום למחרת. ב-8 ביוני האלבום הושק גם בגרמניה בפורמט CD. באוסטרליה האלבום הושק ב-12 ביוני בפורמט LP ועל גבי תקליטור בניו זילנד באותו תאריך. מהדורת הדלוקס של האלבום עם דיסק רמיקסים, הושקה ב-27 ביוני ביפן.
הופעות חיות
ריהאנה ביצעה את "Don't Stop the Music" בטקס פרסי NRJ, ב-26 בינואר 2008. היא גם ביצעה את השיר ב-10 בפברואר בטקס פרסי הגראמי במחרוזת עם "Umbrella", כאשר בזמן הביצוע הם הצטרפה ללהקת הפאנק האמריקאית "דה טיים". ב-20 ביוני הופיע בקונצרט של NBC עם "Don't Stop the Music", "Umbrella" ו-"Take a Bow". היא גם ביצעה את היא גם ביצעה את "Rehab" בטקס ה-AMA ב-23 בנובמבר 2008.
סיבוב הופעות
כדי לקדם את האלבום יצאה ריהאנה לסיבוב ההופעות העולמי הראשון שלה "Good Girl Gone Bad Tour". סיבוב ההופעות התחיל בספטמבר 2007 והסתיים בינואר 2009. במהלך סיבוב ההופעות ריהאנה הופיעה בצפון אמריקה, אוקיאניה, אסיה ואפריקה. במהלך ההופעות ריהאנה לבשה תלבושות: S&M-inspired, ומגפיים גבוהים. מייק יוזינגר מעיתון ג'ורג'יה כתב בביקורת על המופע אף על פי ששירה של ריהאנה השתפרה, הוא הרגיש שהיא עדיין נאבקה כדי לשמור את הקהל עסוק. ג'ייסון מקניל מקנדי אינטרנט אקספלורר נתן ביקורת חיובית על המופע כאשר רשם: "הזמרת עשתה רושם ולא מנקר עיניים, פתחה עם השיר "Pon de Replay", לבושה בלבוש סקסי כמו בסאדו מאזו." ההופעה שהייתה מתוכננת להיות ב-13 בפברואר 2008 במלזיה בוטלה, מכיוון שהמפלגה האסלמית השמרנית במדינה, אסרה על ריהאנה להופיע במדינה בגלל התלבושות של המופע. ה-DVD של המופע צולם ב-6 בדצמבר 2007 במנצ'סטר אנגליה, ויצא לאור ביוני 2008.
מכירות ומיקומים במצעדים
בארצות הברית האלבום הופיע לראשונה במקום ה-2, עם מכירות של 162,000 עותקים בשבוע הראשון ליציאתו. בשבוע שלאחר מכן האלבום ירד למקום ה-7 עם מכירות של 81,000 עותקים. הגרסה המחודשת של האלבום שיציאה ביוני 2008 ומכרה 63,000 עותקים בשבוע האשון, העלתה את המכירות של האלבום והעלתה אותו מהמקום ה-124 שוב אל המקום ה-7, בשבוע ה-55 ליציאתו. האלבום הגיע למעמד פלטינה כפולה בארצות הברית עם מכירות של 2.8 מיליון עותקים, ובכך האלבום נהיה לאלבום הנמכר ביותר של ריהאנה במדינה. בקנדה האלבום הגיע למקום הראשון, והגיע עד היום למעמד של פלטינה מחומשת (מכירות של 500,000 עותקים ומעלה).
בבריטניה, האלבום הגיע למקום הראשון בשבוע הראשון ליציאתו, ונשאר במצעד 128 שבועות. במצעדי אלבומי ה-R&B, ב-2011 האלבום הגיע למקום ה-16. האלבום הגיע לשש מעמדות פלטינה, כאשר מכר עד היום במדינה 1,850,000. במצעדי סוף שנה של בריטניה ב-2007 האלבום הגיע למקום ה-10 וב-2008 למקום ה-6. באירלנד האלבום הגיע לראשונה למקום ה-3 ולאחר 4 שבועות עלה למקום הראשון. גם בשווייץ האלבום הגיע למקום הראשון, ונשאר במצעד למשך 91 שבועות, וגם באוסטרליה האלבום זכה להצלחה כאשר הגיע למקום השני וזכה במעמד פלטינה משולשת (מכירות של 210,000 עותקים ומעלה). מכירות האלבום עומדות נכון להיום על 9.2 מיליון עותקים.
שבחים ומורשת
בטקס פרסי הגראמי של 2008 האלבום היה מועמד בשבע קטגוריות וביניהם: אלבום השנה, "שיר השנה" (עבור "Umbrella"), "הקלטת הדאנס הטובה ביותר" (עבור "Don't Stop the Music"), "ביצוע ה-R&B הטוב ביותר בצמד או קבוצה" ו"שיר ה-R&B הטוב ביותר" (עבור "Hate That I Love You"). בסופו של דבר האלבום זכה בפרס גראמי: "שיתוף הפעולה הטוב ביותר ראפ/שירה", עבור "Umbrella". האלבום גם זכה בפרס "האלבום הבינלאומי הטוב ביותר", בטקס פרסי 2008 Juno.
מסנן בלום
מסנן בלום (Bloom filter) הוא מבנה נתונים חסכוני במקום בזיכרון מחשב המאפשר לדעת, בהסתברות גבוהה, האם איבר נמצא בקבוצת איברים מסוימת. הוא הומצא בשנת 1970 על ידי בורטון ה. בלום.