cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דפוס אחדות
ירושלים
בית הדפוס הוקם מיד לאחר חג הפסח תר"ע (מאי 1910) בשכונת עזרת ישראל בירושלים לשם הוצאתו לאור של ביטאון פועלי ציון בארץ ישראל, "האחדות". הדפוס הוקם ביזמת חברי מערכת העיתון, יצחק בן-צבי, רחל ינאית בן-צבי, דוד בן-גוריון ויעקב זרובבל יחד עם בוריס שץ, מייסד בצלאל, ראש קבוצת אומנים, בהם גם פועלי דפוס ומנהיג "פועלי ציון" בירושלים וזאב אשור שהיה פועל דפוס, ממציא, מזכיר סניף "פועלי ציון" בירושלים ומראשי פעילי התאגדות פועלי הדפוס. דפוס אחדות קם על רקע התארגנותם של פועלי הדפוס בירושלים באיגוד מקצועי בעל תודעה מעמדית עוד ב-1908, בשם "אגודת פועלי הדפוס בירושלים", בהשראת סניף "פועלי ציון" בעיר. ארגון פועלי הדפוס בירושלים, בהנהגת הזוג בן-צבי, הוביל שביתה שלוותה בהפגנות כנגד ניצול עובדי דפוס והשפלתם ב-1909. הייתה זו השביתה הראשונה של פועלים יהודים בארץ ישראל. כישלונה של השביתה, שהגיעה לקצה בתיווכם של מרדכי בן הלל הכהן וזלמן דוד ליבונטין, ללא הישגים של ממש לפועלים, הביאה לרעיון בית הדפוס הקואופרטיבי, שבו אין "בעל בית" נצלן ופועל קשה-יום אלא קיים שוויון בין כל העוסקים במלאכה. רעיון הקמת העיתון "אחדות" ובית הדפוס "אחדות" היה לאחד את מלאכת העשייה הרעיונית וההפקה הפיזית של העיתון. חבורת בית הדפוס הייתה חבורה של אידיאליסטים שחיו בקומונה בשם ירושלים החדשה ליד בית הספר לאמנות "בצלאל".
נחמן סירקין, האידאולוג של תנועת הפועלים, הרחיב את הרקע האידאולוגי להקמת בית דפוס קואופרטיבי מפלגתי:
הדפוס קיבל להוצאה לאור כתבים שונים, רובם ככולם מאת מקורבים לחבורה, אנשי "בצלאל" וסופרים, משוררים וחוקרים שהיו חברים אישיים של העורכים. עיתון "האחדות" עצמו יצא במשך יותר מארבע שנים כשבועון, ונסגר בפקודת השלטונות, בדצמבר 1914 מיד לאחד שפרסם מאמר בגנות פקודת גירוש כל היהודים שאינם אזרחים עות'מאניים מן הארץ, לאחר שטורקיה נכנסה למלחמת העולם הראשונה. לרבים, בהם דוד בן-גוריון, הייתה ההתנסות בירושלים והעיתון עצמו, תחילתה ("ילדותה") של תנועת העבודה כתנועה יוצרת ספרות ותרבות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לא תפקד בית הדפוס וב-דצמבר 1918 עבר ליפו.
תל אביב יפו
הדפוס עבר בכסלו תרע"ט לרחוב בוסטרוס ביפו ולאחר כשנה לרחוב ליליינבלום בתל אביב, לדירה שחלקה נשכר עבור יוסף חיים ברנר ומערכת הירחון הספרותי "האדמה" (שצורף לקונטרס, כתב העת של אחדות העבודה, שהודפס אף הוא בדפוס אחדות).
רק עם המעבר ליפו הפך בית הדפוס לקואופרציה כאשר הפך מעיסוק של בני קומונה להוטים אך חובבניים למוסד בבעלות הסוכנות היהודית וקפא"י, קופת פועלי ארץ ישראל והזרוע הכלכלית של אחדות העבודה. בגיליון הייסוד של הדפוס נכתב:
גרין ביי
גרין ביי (באנגלית: Green Bay) היא בירת מחוז בראון שבמדינת ויסקונסין, ארצות הברית. העיר שוכנת לחופי ימת מישיגן, בשפך הנהר פוקס. גרין ביי היא העיר השלישית בגודלה בוויסקונסין והשלישית בגודלה מבין הערים השוכנות על חופי ימת מישיגן. אוכלוסיית העיר נכון ל-2019 היא כ-104,500 איש.
העיר היא מקום מושבה של קבוצת הפוטבול "גרין ביי פאקרס".
וינסנט נובלו
וינסנט נובלו (באנגלית: Vincent Novello; 6 בספטמבר 1781 לונדון - 9 באוגוסט 1861 ניס) היה מוזיקאי אנגלי, נגן עוגב, מנצח, מורה, מו"ל מוזיקה ואספן ספרים עתיקים, שנולד בלונדון לאב איטלקי ולאם אנגליה.
חייו
בילדותו שר נובלו במקהלת הקאפלה של שגרירות סרדיניה. בלינקולן'ס אין פילדס למד לנגן בעוגב ומשנת 1796 עד 1822 כיהן בזו אחר זו כנגן העוגב בקאפלות הסרדינית, הספרדית והפורטוגלית. בין השנים 1840 ל-1843 היה נגן עוגב בקאפלת סנט מרי במורפילדס. כמו כן, לאורך כל הקריירה שלו, לימד מוזיקה בשיעורים פרטיים. אחד מתלמידיו הנודעים הוא המוזיקולוג ומבקר המוזיקה אדוארד הולמס. בית משפחת נובלו שימש בית ועד שוקק חיים לסופרים, ציירים ומוזיקאים, בהם פליקס מנדלסון הצעיר והזמרת המזהירה מריה מאליברן.
בתקופת כהונתו בקאפלה הפורטוגזית עשה לה שם הודות לביצועי המיסות של היידן ומוצרט, שלא היו מוכרות קודם באנגליה ומשכו אליהן קהל מאזינים נלהב, קתולי ושאינו קתולי כאחד.
נובלו היה חבר במקור באגודה הפילהרמונית, בקלאסיקל הרמוניסטס ובכוראל הרמוניסטס, לעיתים קרובות כמנצח. רבות מיצירותיו היו מוזיקת קודש, ורבות מהן היו פופולריות מאוד. תרומתו העיקרית, יחד עם כריסטיאן איגנציוס לאטרוב, הייתה הבאת יצירות לא נודעות של גדולי המלחינים לאנגליה, ביניהן המיסות של היידן ומוצרט, יצירות מאת פלסטרינה, האוצרות של מוזיאון פיצוויליאם, ואין-ספור יצירות גדולות, המוכרות מאוד בימינו. יצירתו הראשונה, קובץ של מוזיקת קודש, כפי שבוצעה בקאפלה הפורטוגזית המלכותית, יצאה לאור בדפוס ב-1811 ומציינת את חנוכת בית ההוצאה נובלו, הנושא את שמו ופעל במשך שנים בביתו הפרטי, עד שבנו, ג'וזף אלפרד נובלו, שהחל את הקריירה שלו כזמר בס, החל לעסוק באופן קבוע בהוצאה לאור של מוזיקה בשנת 1829. ב-1849 עבר וינסנט נובלו להתגורר בניס, שם מת.
נובלו הבן הוא שיצר בפועל את העסק, ולזכותו רשומים הוצאת מוזיקה במחיר שווה לכל נפש וויתור על שיטת ההוצאה לאור באמצעות מנויים. משנת 1841 נעזר בהנרי ליטלטון, שהיה לשותפו ב-1861, אז הייתה ההוצאה לנובלו ושות'. עם פרישתו של ג'וזף אלפרד נובלו ב-1866, היה ליטלטון לבעלים היחיד. לאחר מותו בשנת 1888, המשיכו שני בניו בניהול בית ההוצאה, ששמר על השם נובלו ושות'.
לווינסנט נובלו היו כמה ילדים. ארבע מבנותיו (שהבכורה בהן, מרי ויקטוריה, נישאה לצ'ארלס קאודן קלארק והתפרסמה בעריכת קונקורדנציה מלאה לכתבי שייקספיר), היו זמרות מוכשרות; אבל המפורסמת ביותר בהן הייתה קלרה נובלו. חמש מיתר בנותיו של וינסנט נובלו הגיעו לבגרות; בתו ססיליה נישאה לתומאס ג'יימס סרל, מחזאי, שחקן, סופר ועורך שבועון לונדוני. (1845-1844); בנו, אדוארד פיטר (1836-1812), שמת בגיל 21, היה צייר מבטיח וסאבילה (1904-1821) השיגה פרסום מסוים כזמרת, מורה, סופרת ומתרגמת.
צעירי אגודת חב"ד בניו יורק
ארגון צעירי אגודת חב"ד המרכזית (או: צא"ח) הוא ארגון חב"די הפועל מקראון הייטס שבניו יורק ומאגד ואחראי על השלוחים ובתי חב"ד במדינת ניו יורק, ומסונף פורמלית למרכז לענייני חינוך.
הארגון הוקם על ידי הרבי מליובאוויטש בב' באייר ה'תשט"ו. דרך ארגון זה מסר הרבי לחסידיו בכל רחבי העולם את הוראותיו והדרכותיו בפעילות החגים ועשרת המבצעים שלו.
מדי יום שישי מפעיל צא"ח צוותי בחורים למבצע תפילין וחלוקת נרות שבת ליהודים העוברים ושבים בחנויות ודוכנים בעיר ניו יורק. החל משנת ה'תשל"ו (בערך) מפעיל ספריית השאלה של ספרים תורניים הנמצאת ברחוב קינגסטון שבשכונת קראון הייטס, הנקראת בשם ספריית לוי יצחק, על שם רבי לוי יצחק שניאורסון. החל משנת ה'תשמ"ח מוציא לאור מדי שבוע עלון שבועי, הנקרא בשם "לחיים" המופץ בימי שישי. בסביבות החגים מוציא לאור עלוני הסברה על החגים היהודיים בשפה האנגלית. ובחג סוכות עוסק בהקמת סוכות ניידות, בחג החנוכה בהצבת והדלקת חנוכיות ציבוריות. צעירי חב"ד מפעילים גם מדי יום מימי החנוכה את החנוכיה הגדולה בעולם הממוקמת במנהטן, אותה מדליקים במנוף, בהדלקות אלו משתתפים בדרך כלל אישי ציבור. כמו כן אחראי הארגון על הדלקת החנוכיה המרכזית בבית הלבן, אותה מדליק נשיא ארצות הברית. בחג הפורים עוסק הארגון בחלוקת משלוחי מנות, ובפסח בחלוקת מצות.
יו"ר הארגון הרב דוד רסקין הלך לעולמו בשנת 2011, ומאז עדיין לא מונה לו מחליף. מנהל הארגון הוא הרב שמואל בוטמן.
במשך כמה שנים (עד שנת תשכ"ח - 1968), היה ארגון הכנסת אורחים (עבור האורחים שהגיעו להתארח במרכז חב"ד העולמי אצל הרבי) בהנהלת צעירי אגודת חב"ד בניו יורק.
לאנג לאנג
לַאנְגּ לַאנְגּ (בסינית: 郎朗, פין-יין: Láng Lǎng), הוא פסנתרן סיני שנחשב על ידי אחדים לאחד המוערכים, המקצועיים והמוכשרים בעולם במאה ה-21. עם זאת, קיימים המבקרים את נגינתו, בטענה שהיא מתאפיינת ביכולת טכנית על חשבון עומק ומוזיקליות.
ביוגרפיה
לאנג נולד ב-14 ביוני 1982 בעיר שן-יאנג אשר בסין. משמעות השם "לאנג לאנג" בסינית היא "אדם מבריק". הוא החל ללמוד פסנתר בגיל שלוש תחת הדרכתו של הפרופסור גּ'וּ יַא-פֶן. לאחר המהפכה התרבותית בסין נהייתה המוזיקה הקלאסית פופולרית מאוד. לאנג העיד על עצמו שגר בשכונה ענייה למדי ושכניו בתחילה שנאו אותו על כך שהיה ה"שעון המעורר" שלהם כשהחל לנגן בחמש בבוקר, אך התרגלו עם הזמן. בגיל חמש הוא ניצח בתחרות הפסנתר של שניאנג וניגן את הרסיטל הפומבי הראשון שלו.
ב-1995, כשהיה בן 13, ניגן לאנג את כל 24 האטיודים של שופן באולם הקונצרטים של בייג'ינג וזכה בפרס הראשון. בתחרות הבינלאומית ע"ש צ'ייקובסקי למוזיקאים צעירים ביפן, ביצע את הקונצ'רטו לפסנתר מס' 2 של שופן עם התזמורת הפילהרמונית של מוסקבה בקונצרט בשידור חי בטלוויזיית NHK. בגיל 14 היה נגן סולו בקונצרט ההשבעה של הסימפונייה הלאומית של סין, ששודר חי ברשת CCTV שם נכח הנשיא ג'יאנג דזה-מין ובשנה שלאחר מכן הוא החל את לימודיו עם גרי גראפמן במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה.
התזמורות והמנצחים עמם הופיע
לאנג לאנג ניגן עם רבות מהתזמורות הגדולות של העולם: הסימפונית של בוסטון, פילהרמונית של ניו יורק, תזמורת קליבלנד, התזמורת הסימפונית של דטרויט, התזמורת הסימפונית של מונטריאול, תזמורת פילדלפיה, הפילהרמונית של לוס אנג'לס, התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו, הפילהרמונית של ברלין, הפילהרמונית של לונדון, תזמורת פריז, הפילהרמונית של הונג קונג, הסימפונית של סידני, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, והתזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג. הוא ניגן עם מנצחים רבים, ביניהם: דניאל בארנבוים, שארל דיטואה, כריסטוף אשנבאך, ואלרי גרגייב, מאריס יאנסונס, ג'יימס לוויין, לורין מאזל, זובין מהטה, סיימון ראטל, וולפגנג זאוואליש, יורי טמירקאנוב, מייקל טילסון תומאס ופרנץ ולזר-מסט.
לאנג לאנג מקליט בלעדית בעבור חברת ההקלטות הנודעת "דויטשה גרמופון".
פרסים
על אף גילו הצעיר זכה לאנג לאנג בפרסים רבים במהלך הקריירה שלו והופיע באולמות רבים, כולל בישראל. הוא הופיע עם גרגייב ועם התזמורת של קירוב באולם הגדול של הקונסרבטוריון של מוסקבה בביצוע ששודר חי בטלוויזיה הלאומית הרוסית. בביצועו ב-2004 עם סר סיימון ראטל והתזמורת הפילהרמונית של ברלין בוולדבוהן נכחו 23,000 איש ושודר בכל העולם בטלוויזיה. בקיץ 2002, הוא היה מקבל הפרס הראשון של מענק ליאונרד ברנשטיין בפסטיבל שלזוויג-הולשטיין, כהוקרה על כישרונו יוצא הדופן במוזיקה. מלבד הקריירה שלו במוזיקה, הקדיש עצמו לאנג לחלוק מוזיקה עם צעירים והוכר לאחרונה בשל מאמציו על ידי קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים (UNICEF) אשר מינו אותו לשגריר מרצון-טוב הבינלאומי החדש והצעיר ביותר. בתפקיד זה, לאנג לאנג יארגן תמיכה ויתמוך בקרנות להישרדותם ואיכות חייהם של ילדים קטינים בכל העולם.
לך פוזנן
לך פוזנן (בפולנית: Lech Poznań) היא קבוצת כדורגל פולנית המייצגת את העיר פוזנן. הקבוצה נוסדה בשנת 1922, והיא משחקת בליגת העל הפולנית. לזכות הקבוצה שמונה אליפויות וחמישה גביעים.
בעונת 1993/1994 הקבוצה התמודדה נגד בית"ר ירושלים במסגרת הסיבוב הראשון של ליגת האלופות. בסיכום שני המשחקים נגד בית"ר ירושלים העפילה לך פוזנן לסיבוב השני, שם התמודדה נגד ספרטק מוסקבה, אך זו הדיחה את לך פוזנן מהמשך המשחקים במסגרת זו באותה עונה. הקבוצה הגיעה לשלב 32 האחרונות בעונת 2008/2009 בגביע אופ"א, ובעונת 2010/2011 בליגה האירופית.
פרגוס מילאר
פרגוס מילאר (באנגלית: Fergus Millar; 5 ביולי 1935 – 15 ביולי 2019) היה פרופסור בריטי שהיה מופקד על קתדרת קאמדן להיסטוריה עתיקה באוניברסיטת אוקספורד.
ביוגרפיה
מילאר למד בטריניטי קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד לתואר הראשון ובאול סולס קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד. באוקספורד הוא למד פילוסופיה והיסטוריה עתיקה וקיבל תואר דוקטור בשנת 1962. הוא עבד בקולג' אוניברסיטת לונדון ובאוניברסיטת אוקספורד, שם כיהן משנת 1984, עד לפרישתו בשנת 2002 כמופקד הקתדרה על שם קאמדן. מילאר שימש כעורכו של כתב העת Journal of Roman Studies בשנים 1979-1975 וכנשיא האגודה הבריטית ללימודים קלאסיים בשנים 1993-1992 והחזיק במספר תפקידים באקדמיה הבריטית, אליה הוא נבחר כחבר בשנת 1976.
בשנת 2005 העניקה לו האקדמיה הבריטית את מדליית קניון ללימודים קלאסיים, בכתבה שהוא אחד מההיסטוריונים של העת העתיקה המשפיעים ביותר במאה העשרים.
נפטר ב-15 ביולי 2019.
ספריו
Roman Republic and the Augustan Revolution. Chapel Hill. p. 383 pages. ISBN 0807849901.
חוק בויל-מריוט
חוק בויל-מריוט הוא אחד מחוקי הגז האידיאלי, אשר נוסח ב-1662 על ידי המדען האירי רוברט בויל. (למעשה, חוקר קצת פחות מוכר, ריצ'רד טונאלי (Richard Towneley) ביחד עם הנרי פואר (Henry Power) הראו את הקשר בין לחץ ונפח במערכת סגורה), וקרוי על שמו. אדם מריוט הצרפתי גילה את אותו החוק באופן עצמאי 14 שנים לאחר-מכן, בשנת 1676, אך מדידותיו היו מדויקות יותר מאלה של בויל, ולכן החוק נקרא בשם הכפול, אף שיש המקצרים אותו לחוק בויל או חוק מריוט. החוק עצמו, כמו שהסתבר מאוחר יותר, הוא מקרה פרטי של משוואת הגז האידיאלי לתהליך איזותרמי.
חוק בויל-מריוט קובע כי מכפלת הנפח בלחץ של כמות קבועה של גז אידיאלי בטמפרטורה קבועה היא קבועה. או, במילים אחרות: בהינתן כמות קבועה של גז הנמצא בטמפרטורה קבועה, ככל שנגדיל את הלחץ המופעל עליו, כן יירד נפחו, ולהפך.
קולוויל יאנג
קולוויל יאנג (באנגלית: Colville Young; נולד ב-20 בנובמבר 1932), המושל הכללי של בליז משנת 1993. קיבל תואר אבירות בשנת 1994. היה אחד ממייסדי "המפלגה הליברלית" בבליז, שבהמשך הפכה לחלק מ"המפלגה הדמוקרטית המאוחדת" (UDP).
חוק בויל-מריוט
כאשר:
קולוויל יאנג
בצעירותו למד יאנג לתואר ראשון באנגלית בבליז, ולתואר דוקטור בבלשנות באוניברסיטת יורק באנגליה. כששב מאנגליה שאף לקדם את החינוך בבליז, ובסוף שנות ה-80 הפך למרצה בכיר ולנשיא אחד הקולג'ים של אוניברסיטת בליז. במקביל עסק במוזיקה והלחין מספר יצירות אופרה. כן כתב מספר ספרים על הספרות של בליז, וגם ב-1993, מעט לפני שהפך למושל, פרסם ספר סיפורים קצרים. כמושל קידם, בין השאר, את המוזיקה והחינוך למוזיקה בבליז, הקים להקות מוזיקליות במספר בתי ספר, ויסד תחרות מוזיקלית ארצית.
חוק בויל-מריוט
ערכו של K מחושב על פי מדידות הלחץ והנפח של כמות גז קבועה. לאחר שמבצעים שינוי למערכת, לרוב על ידי שינוי נפח כלי הקיבול של הגז, נמדדים ערכיהם החדשים של הלחץ והנפח. מכפלת שני ערכים אלה תהיה שווה לערך הקבוע K.
קישורים חיצוניים
Thermische Zustandsgleichung idealer Gase
ח'רבת אל-מפג'ר
ח'רבת אל-מפג'ר (בערבית: خربة المفجر) הוא אתר ארכאולוגי הנמצא כ-5 קילומטרים צפונית ליריחו, ומכיל מספר מבנים ממלכתיים מהתקופה האומיית. במשך יותר מעשרים שנה היה המקום גן לאומי ישראלי, והיום הוא אתר תיירות בניהולה של הרשות הפלסטינית.
המבנים הבולטים ביותר באתר הם מסגד וארמון, הידוע כארמון הישאם (בערבית: قصر هشام), שבנייתם לא הושלמה, וכן בית מרחץ מפואר.
שרידי המבנים האומיים של ח'רבת אל-מפג'ר אצורים במוזיאון רוקפלר בירושלים. תצוגתם כוללת תבליטים ופסלים עשויים סטוקו וקטעי פרסקו בשלל צבעים. העתקים של אלמנטים אדריכליים מוצגים במוזיאון לארכאולוגיה של ירדן בעמאן.
תכנון ובנייה
על פי התאוריה המרכזית, האתר נבנה בפרברים הצפוניים של העיר יריחו, כמתחם אימפריאלי, על ידי וליד השני. הבנייה החלה בזמן ח'ליפותו של השאם אבן עבד אלמלכ בעת שאל-וליד היה המושל המקומי של "ארץ כנען" (ارض كنعان), והחוקרים חלוקים בדעתם האם היא הסתיימה עוד בתקופת שלטונו, או לאחר שאל-וליד עצמו נעשה לח'ליף.
שרידי חומרי בנייה נמצאו בארמון ובמסגד, מה שמראה שבעת רעידת האדמה, שלאחריה ננטש המקום, בנייתם טרם הושלמה, אולם אין זה ברור האם העבודות המשיכו עד רעידת האדמה או פסקו מסיבה כלשהי לפניה. לעומת זאת, בית המרחץ הספיק לפעול, שכן התגלו שאריות אפר בכבשנים ושאריות סיד בצינורות.
כל שלושת המבנים חרבו ברעידת אדמה, ככל הנראה ברעש שביעית, שאירע בשנת 749.
הסטוקו מאופיין בתיאורי אישה בעירום חלקי, והוא חריג באמנות המוסלמית.
זהות הבונה
בפסולת הבניין שהותירו אחריהם הבנאים, נמצאו מספר כתובות גרפיטי, שכנראה נכתב על ידיהם כשעשוע בשעות הפנאי. בין הכתובות, נמצאו שתיים המכילות מעין העתק של מכתב הממוען אל הח'ליף הישאם. עם גילוייה של הכתובת הראשונה, תוארכה מלאכת הבנייה לימי שלטונו של הישאם, בין השנים 724–743. זהותו של בעל המקום עצמו אינה ברורה לחלוטין. המקורות ההיסטוריים שותקים בהקשר לשאלה זו, אך מספרים על מספר ארמונות אחרים שבנה הישאם, זאת, יחד עם פסל הח'ליף שהוצב מעל לפתח בית המרחץ, מעידים שייתכן כי בעל המקום הוא הח'ליף עצמו.
אולם רוברט המילטון, חופרו השני של האתר, התנגד לזיהוי זה. הוא ראה כבלתי סבירה את האפשרות שהמקורות ההיסטוריים לא יתארו אפילו ביקור של הח'ליף המפורסם בחלק זה של ממלכתו, והסגנון הראוותני אינו תואם את דמותו הצנועה של הישאם, על פי המתואר אצל ההיסטוריונים הערביים, ועומד בסתירה למבנים צנועים בהרבה שבנה הישאם.
לעומת זאת, אחיינו ויורשו של הישאם, אל-וליד אבן יזיד, מתאים יותר לתיאורים אלו. אל-וליד היה הרבה פחות אהוד ומפורסם מקודמו, כך שיש בכך להסביר כיצד הקמת ארמון שכזה אינה מוזכרת במקורות. אף יותר מכך, סגנון הבנייה הראוותני מתאים הרבה יותר לאל-וליד המתהולל.
המילטון לא הסתפק בכך, אלא טען באריכות להוכיח כי הפסל הנושא את דמותו של הח'ליף המוצב בחזית בית המרחץ הוסף שם רק לאחר שהגומחה עמדה ריקה למשך כמה שנים. את העובדה הזאת הוא תלה בכך שוליד אכן בנה את המקום, וכלל גומחה מעל השער כדי להציב שם את דמותו, אך לא ההין לעשות כן כל עוד דודו היה בחיים. לאחר שדודו נפטר ואל ווליד אחז ברסן השלטון, נקבע הפסל במקומו.
פסיפס הכס
האתר התגלה בשנת 1873, אך הוא צוין כאתר ארכאולוגי ולא נחקר. בשנת 1894 חפר פרדריק בליס בחלקו הצפוני. רוב המידע הארכאולוגי מקורו בחפירותיו של הארכאולוג הפלסטיני דימיטרי בראמכי משנת 1934 עד 1948. בשנת 1959 פרסם רוברט ויליאם המילטון, עמיתו של בראמכי ומנהל מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי, ספר אודות האתר, אך לא כלל בו את החפירות שנעשו בו. באותה תקופה כוסו הפסיפסים בחול למטרות שימור, ורק חלק קטן מהם נחשף למבקרים.
בשנת 2006 חודשו החפירות באתר, בניהולו של ד"ר חמדאן טהא ממשרד התיירות והעתיקות של הרשות הפלסטינית, בשיתוף חוקרים מאוניברסיטת שיקגו. בשנת 2015 נחתם הסכם עם הסוכנות לשיתוף פעולה בינלאומי ביפן שנועד לאפשר חשיפת את מלוא שטח הפסיפס של הארמון לתצוגה.
צדו הצפוני של חדר הדיוואן בבית המרחץ בנוי בצורה אפסידיאלית, ורצפתה מוגבהת, כך שניתן לשבת עליה ולהשתמש בה ככס.
רצפת האפסיס מעוטרת בפסיפס המדמה שטיח (ניתן להבחיל בגדילים המקיפים את התמונה) ובו מתואר עץ תפוחים גדול נושא תפוחים אדמדמים, ומתחתיו נראים מימין אריה התוקף צבי ארץ ישראלי. משמאל לעץ שני צבאים נוספים רועים בנחת ואוכלים מעלוות העץ והשיחים שלמרגלותיו.
הפירוש הנפוץ של הפסיפס הוא של ריכרד אטינגהאוזן, ועל פיו האריה הטורף את הצבי מסמל את כוחו של הח'ליף המביס את אויבי האסלאם, ואילו שני הצבאים השלווים מעברו השני של העץ מסמלים את השלום הפנימי באומת האסלאם. לפיכך הצבי הנמצא בצדו הימני, המבורך, של היושב על הכס, ואילו תיאור המלחמה נמצא בצדו השמאלי.
בשנת 2021 הושלם פרויקט שחזור רצפת הפסיפס בשטח 835 מטר רבוע, בעלות של 12 מיליון דולר ארצות הברית ובמימון יפני.
ג'ף גריר
ג'ף גריר (באנגלית: Jeff Greer; נולד ב-30 בנובמבר 1979 בניו יורק, ניו יורק) הוא כדורסלן אמריקאי-דומיניקני המשחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד בקבוצת נאנסי ובנבחרת הרפובליקה הדומיניקנית. ג'ף הוא אח צעיר של ריקרדו גריר, גם הוא כדורסלן מקצועי.
גריר נולד להורים מהרפובליקה הדומיניקנית שהיגרו לשכונת הברונקס מהעיר ניו יורק. הוא החל לשחק כדורסל מקצועני באוניברסיטת ראטגרס בעונת 1997/1998 וסיים בה את לימודיו ואת קריירת המכללות שלו בשנת 2001.
לאחר מכן חתם בקבוצת וישי, מהליגה הצרפתית הראשונה בשנת 2001 על חוזה עד לסיום שנת 2003. לאחר השנתיים בווישי, חתם גריר על חוזה לעונה אחת (2003/2004) בקבוצת לה האבר, שגם היא שיחקה בליגה הצרפתית הראשונה.
לאחר העונה בקבוצת לה האבר, חתם גריר על חוזה לשנתיים בשטרסבורג בעונת 2004/2005, בה זכה באליפות צרפת, ובעונה לאחר מכן שיחק ביורוליג והציג יכולת גבוהה אך בעונה הזאת לא הצליחה קבוצתו לשמור על תואר האליפות.
בעונת חתם בעירוני נהריה מליגת העל בכדורסל, וזכה לשחק במשחק הראווה שנערך בתחילת העונה בין הפועל גליל עליון לכוכבי הליגה. לקראת עונת עבר לנאנסי מהליגה הצרפתית.
כשחקן נבחרת הרפובליקה הדומיניקנית, הצליח גריר להתבסס ככוכב במדינת המוצא שלו, ואף הוביל את נבחרתו למקום השני של אליפות יבשת אמריקה בשנת 2003, לאחר שנבחרתו הגיעה לגמר והובסה על ידי פוארטו ריקו.
גריר נוהג לשחק בליגה דומיניקנית כמדי שנה, הוא נוהג לעשות זאת מאז שסיים את קריירת המכללות שלו, הוא בדרך כלל חותם על חוזה לא מקצועני ומשחק בליגה כשחקן מן השורה, מכיוון שליגה זו אינה מקצוענית ולכן נמשכת חודשיים, זמן שבו הוא יוכל להכין את עצמו כשיר למשחק בקבוצה המקצוענית שבה חתם.
ג'ים קורייר
ג'יימס ספנסר "ג'ים" קורייר ג'וניור (באנגלית: James Spencer "Jim" Courier, Jr; נולד ב-17 באוגוסט 1970) הוא טניסאי עבר אמריקאי. דורג במקום הראשון בעולם בטניס, במשך 58 שבועות (זמן מצטבר), מקום 11 בכל הזמנים (2013).
במהלך קריירת הטניס שלו, זכה קורייר ב-26 תארים ביחידים ו-6 תארים בזוגות, מהם 4 תארים ביחידים בטורנירי גראנד סלאם. הוא זכה פעמיים ברציפות באליפות אוסטרליה הפתוחה (1992, 1993) ופעמיים ברציפות באליפות צרפת הפתוחה (1991, 1992). הוא הגיע לשלבי הגמר בווימבלדון (1993), באליפות ארצות הברית הפתוחה (1991) ובאליפות סבב המאסטרס העולמי (1991 ו-1992).
קורייר מחזיק בשיא, לאחר שהגיע למשחקי הגמר בכל ארבעת טורנירי הגראנד סלאם (הישג שרק 7 טניסאים הצליחו להגיע אליו), בגיל 22 ובכך היה לטניסאי הצעיר ביותר שזכה להישג זה עד כה (2013).
בשנים 1992 ו-1995 זכה קורייר בגביע דייוויס עם נבחרת ארצות הברית.
בשנת 2005 זכה קורייר להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי לטניס.
ביוגרפיה
קורייר נולד בסנפורד, פלורידה וגדל בדייד סיטי שבפלורידה. הוא התאמן באקדמיית הטניס של ניק בולטיירי. בשנים 1986 ו-1987 זכה בטורניר היוקרתי לנוער, דאנלופ אורנג' בול שנערך במיאמי ביץ' שבפלורידה ובשנת 1987 בטורניר זוגות נערים באליפות צרפת הפתוחה.
בשנת 1988 הצטרף קורייר לסבב המקצוענים.
1991
בשנת 1991 זכה קורייר באליפות צרפת הפתוחה (דורג 9 בעולם). בטורניר הוא ניצח את בשלב רבע הגמר את סטפן אדברג משוודיה (1 בעולם), בשלב חצי הגמר את מייקל שטיך מגרמניה (12 בעולם) ובמשחק הגמר ניצח את חברו לאקדמיית הטניס בן ארצו אנדרה אגאסי (4 בעולם) ב-5 מערכות (3–6, 6–4, 2–6, 6–1, 6–4).
בהמשך אותה שנה הוא דורג במקום 4 בעולם והפסיד במשחק הגמר באליפות ארצות הברית הפתוחה לסטפן אדברג (2 בעולם) ב-3 מערכות (6–2, 6–4, 6–0). בשלב רבע הגמר הוא ניצח את חברו לאקדמיית הטניס בן ארצו פיט סמפראס (6 בעולם) ב-3 מערכות.
בסוף השנה, באליפות סבב המאסטרס העולמי הפסיד קורייר במשחק הגמר לפיט סמפראס ב-4 מערכות (3–6, 7–6(5), 6–3, 6–4).
1992
בשנת 1992 זכה קורייר (2 בעולם) באליפות אוסטרליה הפתוחה לאחר ניצחון במשחק הגמר על סטפן אדברג (1 בעולם) ב-4 מערכות (6–3, 3–6, 6–4, 6–2). בשלב רבע הגמר הוא ניצח את עמוס מנסדורף מישראל ב-3 מערכות.
ב-20 בפברואר 1992 הגיע קורייר למקום הראשון בעולם, ובכך היה לטניסאי העשירי שדורג במקום זה מאז 1973. הוא סיים את השנה במקום הראשון בעולם.
בהמשך השנה הגן קורייר על תוארו באליפות צרפת הפתוחה לאחר ניצחון במשחק הגמר על פטר קורדה מצ'כוסלובקיה (7 בעולם) ב-3 מערכות (7–5, 6–2, 6–1). בשלב רבע הגמר הוא ניצח את גוראן איווניסביץ' מקרואטיה (8 בעולם) ובשלב חצי הגמר הוא ניצח את אנדה אגאסי (11 בעולם).
באולימפיאדת ברצלונה (1992) הגיע קורייר לסיבוב השלישי, בו הספיד למרק רוסה משווייץ ב-3 מערכות (4-6, 2-6, 1-6), שגם זכה לבסוף במדליית הזהב. בסיבוב השני הוא ניצח את גלעד בלום מישראל ב-3 מערכות.
בסוף השנה, באליפות סבב המאסטרס העולמי הגיע קורייר (1 בעולם) למשחק הגמר בפעם השנייה ברציפות, אך הפסיד שוב, הפעם לבוריס בקר מגרמניה (7 עולם) ב-3 מערכות (6–4, 6–3, 7–5).
1993
בשנת 1993 באליפות אוסטרליה הפתוחה הגן קורייר על תוארו לאחר שניצח במשחק הגמר את יריבו סטפן אדברג (2 בעולם) ב-4 מערכות (6–2, 6–1, 2–6, 7–5).
בהמשך השנה הגיע קורייר למשחק הגמר (2 בעולם) בפעם השלישית ברציפות, באליפות צרפת הפתוחה אך הפסיד לסרגיי ברוגרה מספרד (10 בעולם) ב-5 מערכות (6–4, 2–6, 6–2, 3–6, 6–3).
ביוני אותה שנה הגיע קורייר (3 בעולם) למשחק הגמר בווימבלדון והפסיד לפיט סמפראס (1 בעולם) ב-4 מערכות (7–6(7–3), 7–6(8–6), 3–6, 6–3). בשלב חצי הגמר הוא ניצח את סטפן אדברג (2 בעולם) ב-4 מערכות (6-4, 4-6, 2-6, 4-6).
חיים אישיים
בשנת 2010 נישא קורייר לסוזנה לינגמן.
מעמד שלשתן
ייחודיות הקניין
ייחודיותו של הקניין מתבטאת בכך, שלמעשה מהתורה אין דרך להעביר הלוואה מהמלווה לאדם אחר, שכן הלוואה היא דבר שאין בו ממש ולא ניתן למוכרה, שכן הכסף עצמו אינו בעין, ושעבוד הגוף בו הלווה למלווה הוא דבר רוחני שלא ניתן להעבירו על ידי קניין.
לכן, האופן היחיד למכור הלוואה (מלבד "מעמד שלשתן") הוא על ידי שטר, אך גם אז המכירה אינה מושלמת, שכן היא חלה רק על שעבוד הנכסים, וזאת על פי הכלל "נכסוהי של איניש אינון עריבין ביה", כלומר נכסיו של הלווה ערבים ומשועבדים כדי לגבות מהם את אשר בעליהם - המלווה - לווה, ומכיוון שזו היא זכות ממשית, שהיא דיני השעבוד על נכסי הלווה, ניתן למכור זכות זו. אם כי לקניין זה יש חיסרון משמעותי, מכיוון שאז נמצא שהמכירה חלה רק על שעבוד הנכסים שהיא תוצאה של שעבוד הגוף, וניתן להפקיעה, בכך שהמלווה ימחול ללווה את ההלוואה, וממילא יפקע שעבוד הנכסים שהוא תוצאה משעבוד הגוף, ובמקרה כזה לא יוכל הקונה לגבות את ההלוואה.
מסיבה זו, לקניין מעמד שלשתן כח ייחודי, שכן על ידי קניין זה מועבר השעבוד מהלווה לקונה ההלוואה, באופן מוחלט.
אופן חלות הקניין
במסכת גיטין דנה הגמרא באופן חלות הקניין. האמורא אמימר צידד לומר שהקניין הוא קניין מהתורה, וחל בכך שכבר בשעת הלוואה דעתו של הלווה היא להשתעבד לא רק למלווה עצמו, אלא גם לכל מי שההלוואה תמכר לו בסופו של דבר. אך רב אשי דחה הצעה זו, מכיוון שלפי זה אם קונה ההלוואה הוא אדם שעדיין לא היה קיים בעולם בשעת מעשה ההלוואה ונולד לאחריה, במקרה כזה לא יתאפשר למכור לו את ההלוואה, וזאת על פי הכלל ההלכתי הידוע כי לא ניתן להקנות לדבר שלא בא לעולם, ואפילו לפי שיטתו של רבי מאיר כי ניתן להקנות דבר שלא בא לעולם, זהו דווקא כאשר הדבר הנקנה אינו בעולם, אך לא כאשר הקונה עצמו אינו בעולם. ומכיוון שמקובל כי קניין זה תקף גם לנולדים, לא ניתן לומר שזהו טעם הקניין.
רב אשי עצמו נימק את הקניין, שהלווה מסכים בשעת הקניין, להשתעבד לקונה במקום למלווה עצמו, מכיוון שבכך נעשית המלווה הלוואה מחודשת, ובעוד שקיימת אי נעימות מסוימת לדחות שוב ושוב את פירעון ההלוואה לאותו מלווה עצמו, נוח יותר לדחות את ההלוואה שוב כאשר המלווה הוא אדם אחר, ולכן הוא מסכים וגומר בדעתו להשתעבד לקונה ולשלם את החוב לקונה ההלוואה במקום למלווה. על כך הקשה האמורא הונא בנו של רב נחמיה, שלפי טעם זה, נמצא כי ההלכה של רב אינה שווה בכל אדם, ואם הקונה יהיה אדם קשוח כאנשי משפחת בר אלישיב, שדרכם היה לכפות את הלווה ולהכריחו לשלם בכוח, במקרה כזה לא יחול קניין מעמד שלשתן.
מכיוון שלא נמצאה כל אפשרות שחלות הקניין היא מהתורה, אמר מר זוטרא כי מההכרח להגיע למסקנא כי מדובר בתקנת חכמים. התוספות מסביר כי התקנה נועדה לנוחות המלווה והלווה, שלא יוצרכו לטרוח לעשות קניינים, ובכך ששלושתם נמצאים במקום ההלוואה ומסכימים לכך, עברה שעבוד ההלוואה במקום מהלווה למלווה עצמו, לאדם השלישי.
הרשב"א כותב בתשובותיו כי סיבת התקנה היא, לטובתו של הלווה, שכן לולי היה קיים קניין זה, לא היה יכול המלווה ליהנות מכספו עד תום זמן ההלוואה ועד התשלום הסופי של ההלוואה, ולכן הדבר גורם לאנשים להימנע מלהלוות, דבר שגורם נזק לאנשים שזקוקים ללוות, שלא ימצאו מהיכן ללוות. ומכיוון שהתקנה נתקנה על ידי חכמי ישראל לצורכי הלווה כאשר הוא משתייך לעם ישראל, כמובן שהקניין אינו תקף כאשר הלווה הוא אדם שאינו יהודי.
את דבריו מוכיח הרשב"א בכך שחכמי הגמרא, כאשר הם מצדדים למצוא טעמים שונים מדוע הקניין חל, הם תולים זאת בפעולות מצד הלווה, ולא מצד המלווה, ומכאן שמדובר בקניין שנעשה לטובת הלווה והוא הוא אשר חפץ בו.
דמדומי האלים
דמדומי האלים (בגרמנית: Götterdämmerung; גֶטֶרדֶמֶרוּנְג) הוא שמה של האופרה הרביעית ביצירתו של ריכרד וגנר "טבעת הניבלונג". טבעת הניבלונג היא טטרלוגיה אפית המבוססת באופן רופף על "שירת הניבלונגים", אגדות גרמניות פאגאניות ומיתולוגיה נורדית. האופרה נקראה במקור "Siegfrieds Tod" (מותו של זיגפריד).
כתב היד של היצירה שמור במוזיאון ריכרד וגנר בביירוית.
עלילה
העלילה היא עלילת המשך לאופרה "זיגפריד". על צוק הסלע ברונהילדה מתעוררת מתרדמתה. היא וזיגפריד חיים יחדיו במערה. זיגפריד יוצא לחפש הרפתקאות חדשות ומשאיר את הטבעת כפיקדון בידיה של ברונהילדה, המשאילה לו את מגינה ואת סוסה.
מערכה ראשונה
זיגפריד משתמש בקסדת הקסם של אלבריך ועוטה על עצמו את דמותו של גינתר. הוא מופיע לפני ברונהילדה הנפעמת מכך שגבר אחר הצליח לחדור את להבות האש הקסומה שהצית ווטאן על צוק הסלע. היא מתנגדת לחיזוריו ועונדת את הטבעת על אצבעה, אך זיגפריד מושך את הטבעת ממנה בכוח.
מערכה שנייה
על גדות הריין יושבים האגן ואביו אלבריך, וזוממים להחזיר את הטבעת לרשותם. עם עלות השחר מופיע זיגפריד, ומבשר להאגן כי ברונהילדה תהיה לגינתר לאישה. הם הולכים להכין את חגיגות הנישואים יחד עם גוטרונה. משמגיעים גינתר וכלתו, ברונהילדה הנדהמת כועסת על זיגפריד. היא רואה את אהבתו לגוטרונה, ואת הטבעת שעל אצבעו, ומבינה שרומתה ונבגדה. היא נוזפת בקול בזיגפריד, שעדיין שרוי תחת השפעת השיקוי, ואינו מסוגל להסביר את פשר הדברים. הוא נוטל משם את גוטרונה, בהשאירו את גינתר, ברונהילדה והאגן לבדם. גינתר רותח מזעם, וחש אף הוא כי רומה על ידי זיגפריד. האגן מציע להם להרוג את זיגפריד, וברונהילדה, המחפשת נקמה, מספרת להם על נקודת התורפה של זיגפריד: זיגפריד לעולם אינו מפנה את עורפו ונסוג, ולכן רק גבו אינו מוגן מפציעה. הם מחליטים לערוך מסע ציד שבו ינסו להורגו.
מערכה שלישית
ביער שעל גדות הריין, זיגפריד נח לאחר מסע הציד. בנות הריין מפצירות בו להחזיר להן את הטבעת, אך לשווא. (אריה: "ביבשה ובמים למדתי את דרכי הנשים"). הבנות מבשרות לזיגפריד על מותו הקרב. הוא מצטרף שוב להאגן וגינתר, המשקים אותו שיקוי קסמים. הפעם זהו שיקוי שמחזיר לזיגפריד את זכרונותיו. הוא מספר להם על ברונהילדה, אותה העיר משנתה על הצוק כשנשק על פיה. האגן נועץ חנית בגבו. זיגפריד מת.
גופתו של זיגפריד מובאת לארמון המלך ללוויה. גוטרונה שבורה מצער. גינתר מאשים את האגן במותו של זיגפריד, וזה בתגובה מודה ברצח ותובע לעצמו את הטבעת. גינתר מתנגד, האגן נאבק בו והורג גם אותו. משמנסה האגן להסיר את הטבעת מאצבעו של זיגפריד המת, מורמת ידו של הגיבור באופן מאיים, והאגן נסוג. ברונהילדה, באבלה על אהובה המת, מצווה להקים מדורה על גדת הנהר, כדי לשרוף את גופתו. היא שולחת עורבים כשליחים ללוגה אל האש, ומבקשת שיעלה באש את ולהאלה - משכנות האלים.
ברונהילדה מסירה את הטבעת מאצבעו של זיגפריד, וגופתו נשרפת על המוקד. ברונהילדה דוהרת עם סוסה וקופצת היישר אל תוך הלהבות. הנהר עולה על גדותיו ומכבה את האש. בנות הריין ממהרות וחוטפות את הטבעת מתוך האפר. האגן, שאורב לטבעת, מזנק בעקבותיהן וטובע בנהר.
ברקע נראית ולהאלה, משכן האלים, כשהיא עולה בלהבות, ובתוכה האלים, הממתינים לקצם בשלווה. המסך יורד.
זה לא נגמר עד שהגברת השמנה שרה
המערכה השלישית והאחרונה של האופרה מסתיימת בשירתה של הוולקירית ברונהילדה המשוררת על סוף העולם. למרות שנראה כאילו האופרה הארוכה מגיעה אל סופה, היא ממשיכה עוד עשרים דקות תמימות בשירתה של ברונהילדה. רק כשסיימה השחקנית, אישה שמנה האוחזת חנית בידה, את שירתה - בא העולם אל קיצו והאופרה מסתיימת.
בעקבות כך השתרש באנגלית הביטוי "זֶה לֹא נִגְמָר עַד שֶׁהַגְּבֶרֶת הַשְּׁמֵנָה שָׁרָה" (במקור: "It ain't over till the fat lady sings"). המשפט משמש לתיאור הסבלנות הנדרשת באירועים גדולים טרם הקביעה כי המצב הוא סופי או בלתי הפיך. עם השנים הביטוי חדר גם לעברית.
פיליפיקוס ורדאניס, קיסר האימפריה הביזנטית
פיליפיקוס ורדאניס (או ברדאנס; ביוונית: Φιλιππικός Βαρδάνης) היה קיסר האימפריה הביזנטית בשנים 711–713.
חייו
פיליפקוס היה בנו של האציל ניקיפורוס הארמני. הוא שירת בצבאו של יוסטיניאנוס השני והגיע לעמדת חשיבות. בתמיכת המונותליטים הוא ניסה לתפוס את השלטון מידי יוסטיניאנוס השני אך נכשל והועבר בתחילה לקפלוניה על ידי טיבריוס השלישי ולאחר מכן הוגלה לחרסונסוס שבחצי האי קרים. בקרים ורדאניס שינה את שמו לפיליפיקוס ועורר את תושביה של חרסונסוס למרד בעזרת הכוזרים. המורדים הצליחו לכבוש את קונסטנטינופול בעזרת הצי, ופיליפיקוס תפס את השלטון מידי יוסטיניאסוס אשר ברח, אך זמן קצר לאחר מכן נתפס והוצא להורג.
בשלטון
לאחר תפיסת השלטון פיטר פיליפיקוס את פטריארך קונסטנטינופול קירוס ומינה במקומו את יוחנן הרביעי בן סיעתו. הוא הכריז כבטלים את החוקים של סינודים קודמים, של הוועידה האקומנית השישית, שהכריזה על המונותליטיזם ככפירה. בתגובה, סירבה הכנסייה הרומית להכיר בשלטונו ובפטריארך שמינה. במקביל הטיל בשנת 711 טבליס, ח'אן בולגריה, מצור על קונסטנטינופול. כאשר הסיט פיליפיקוס את צבאותיו להגן על הבירה, ניצלו זאת המוסלמים תחת אל ואליד הראשון מבית אומיה, וחדרו לאימפריה המזרחית מאסיה הקטנה. פיליפקוס נפל קורבן להפיכה צבאית כאשר חייליו המורדים חדרו לארמונו ועוורו אותו ב-3 ביוני 713. נסיבות מותו לא נודעו והוא הוחלף על ידי המורדים במזכירו ארטמיוס, שמלך לזמן קצר בשם אנסטסיוס השני.
נופר סקורקה
נופר סקורקה (נולדה ב־6 בפברואר 1989) היא כדורגלנית עבר ישראלית, אשר שיחקה בליגת העל בכדורגל נשים. כיום היא עוזרת שופט כדורגל בינלאומית המשמשת כעוזרת שופט בליגה הלאומית וכן בליגת העל לנשים.
קריירה כשחקנית
סקורקה נולדה בראשון לציון וגדלה באזור במשפחה אוהבת כדורגל וכך נחשפה למשחק בגיל צעיר. כנערה הצטרפה להפועל עירוני ראשון לציון ששיחקה בתקופה זו בליגת הנשים הבכירה. בסוף עונת 2010/2011 סיימה הקבוצה אחרונה, ירדה ליגה והתפרקה וסקורקה עברה למ.כ. רמת השרון ששיחקה בליגת הנשים השנייה, הייתה שחקנית סגל משמעותית ועזרה לקבוצה לעלות בתום העונה לליגת הנשים הראשונה. שיחקה בקבוצה עוד שתי עונות ועברה לשתי עונות נוספות במכבי חולון ששיחקה אף היא בליגה הראשונה.
קריירה כעוזרת שופט
עקב פציעות חוזרות, נאלצה להפסיק להיות שחקנית פעילה אך החליטה להישאר בתחום ועברה קורס שופטי כדורגל. בשנת 2016 הצטרפה לאיגוד השופטים ובשנת 2019 קיבלה את התג הבינלאומי מפיפ"א.
נכון ל־2020 משמשת כעוזרת שופט בקביעות בליגה הלאומית וכן בליגת העל לנשים.
עובדת כבודקת תוכנה בחברת סמסונג ישראל.
מטמורוס
ארואיקה מטמורוס (בספרדית: Heroica Matamoros, "מטמורוס ההרואית"), או בקיצור מטמורוס, היא עיר במדינת טמאוליפס במקסיקו. העיר נמצאת בצפון-מזרח מקסיקו, על הגדה הדרומית של נהר ריו גראנדה (שמשמש גם כגבול של מקסיקו עם ארצות הברית), מול העיר בראונסוויל.
היסטוריה
הספרדים הגיעו לאזור צפון טמאוליפס לראשונה ב-1519, כאשר הגיעה למקום משלחת של אלונסו אלברס דה פינדה. עם זאת האזור הספציפי בו נמצאת כיום מטמורוס נחקר באופן פרטני רק ב-1686, כאשר משלחת של אלונסו דה לאון שטה במעלה נהר ריו גראנדה.
ב-1774 התיישבו באזור מספר משפחות מערים שונות באזור כמו ריינוסה והקימו בו חוות. התיישבות זו היא המקור של העיר של היום.
ב-1826, לאחר מלחמת העצמאות של מקסיקו, ההתיישבות נקראה מטמורוס על שמו של מריאנו מטמורוס, מורד מקסיקני שנהרג במהלך המלחמה. העיר שימשה כבסיס לכוחות המקסיקניים במהלך המהפכה הטקסנית שפרצה ב-1835. ב-1846 וב-1851 העיר עמדה מול התקפותיהם של מתנגדי שלטון אנטוניו לופס דה סנטה אנה, ועקב כך הוחלט להוסיף לשמה ב-1852 את התואר ארואיקה ("הרואית").
ב-1858 מטמורוס הוכרזה כמתחם סחר חופשי. הדבר גרם לעיור ותיעוש נרחב של העיר ולהגדלת עיירת הנמל פוארטו בגדאד בקרבת העיר, שהייתה שער כניסה חשוב לקונפדרציית המדינות של אמריקה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית שפרצה ב-1860. עם זאת, לאחר ההפסד של הקונפדרציה במלחמה ב-1865 העיר ירדה מגדולתה ונכנסה למשבר כלכלי. ב-1866, במהלך הניסיון של צרפת להשתלט על מקסיקו, התרחש קרב בפוארטו בגדאד בו ניצחו המקסיקנים.
במאה ה-20 העיר החלה להתאושש ולשגשג והיא נהפכה למרכז לייצוא כותנה. במחצית השנייה של המאה ה-20, ובמיוחד מאז חתימת הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה, כלכלת העיר המשיכה לשגשג ואוכלוסייתה גדלה ממהגרים רבים מאזורים שונים במקסיקו.
כלכלה
כלכלת העיר מסתמכת על מסחר עם ארצות הברית מצפון, תעשייה, חקלאות, גידול מקנה ודיג.
ארצות הברית מקיימת קונסוליה כללית בעיר, בנוסף ל-שגרירות ארצות הברית במקסיקו סיטי
תחבורה
ארבעה גשרים בינלאומיים מקשרים בין מטמורוס וארצות הברית: הגשר הבינלאומי בראונסוויל ומטמורוס, הגשר הבינלאומי גייטוויי (Gateway), גשר הווטרנים הבינלאומי והגשר הבינלאומי "סחר חופשי".
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי חנרל סרבנדו קנלס, הנמצא במרחק של 9 קילומטרים מהעיר.
פפאביל
פפאביל (באיטלקית: Papabile) הוא מונח פופולרי (לא מונח כנסייתי רשמי) המתאר אדם שהוא מועמד טוב להיות אפיפיור. בדרך כלל מסמנים מומחים בתחום ועיתונאים קרדינלים בכירים ובולטים בתקופה בה נערכות בחירות לאפיפיורות (קונקלווה) ולאורך כל ההיסטוריה אף נערכו הימורים בנוגע לסיכויי פפאבילים שונים להיבחר לאפיפיור.
בעוד שבמקרים מסוימים (ראו להלן) פפאבילים שסומנו מראש אכן נבחרו לכהונה, הרי שפעמים רבות נבחר לכהונה דווקא מועמד שלא בלט כפפאביל לפני כן, בשל הנטייה לבחור במקרים רבים דווקא מועמדים של פשרה ולאו דווקא מועמדים בעלי פרופיל גבוה המעוררים גם התנגדות רבה. על מנת להזהיר מועמדים אפשריים מגאווה נטבעה האמרה העממית: "מי שנכנס לקונקלווה כאפיפיור (בעיני עצמו ואחרים) - יוצא כקרדינל (כלומר לא נבחר)". מספר אפיפיורים בולטים לא היו פפאבילים ובחירתם היוותה הפתעה (בהם יוחנן העשרים ושלושה ויוחנן פאולוס השני).
הלבירינת של סטרה
הלבירינת של סטרה (באיטלקית: Il labirinto di Strà), או בשמו האחר: "לבירינת האהבה", נמצא בווילה פיזאני (Villa Pisani) הבנויה על שפת התעלה המלאכותית, תעלת ברנטה, המובילה מהעיר פדובה ללגונה של ונציה, באיטליה.
הלבירינת של סטרה, קרוב לוודאי, שימשה השראה לרמח"ל, בבואו לתאר את הזהירות הנדרשת מהאדם במבוך החיים בספרו מסילת ישרים.
היסטוריה
במאה ה-16 הפך חלקו האחרון במישור של נהר ברנטה (Il Brenta, או בניב המקומי la Brenta), הזורם מהרי האלפים לחוף האדריאטי, לתעלת ברנטה (Naviglio del Brenta), בה שטו ספינות בין ונציה לבין פדובה. על גדות התעלה בנו משפחות האצולה מוונציה ארמונות עם גנים מפוארים ובריכות מים. האזור כונה ריביירה דל ברנטה (riviera dell brenta). כך יכלו אצילי ונציה ליהנות משהייה בתחומי היבשת כאשר ביקשו להתרחק מהלגונה של ונציה.
הגדול שבארמונות הוא וילה פיזני המכונה גם וילה נציונלה. היא נבנתה בשנת 1721 בהזמנת שליט ונציה, הדוצ'ה אלוויסה פיזני (Alvise Pisani) ואחיו אלמורה פיזני (Almorò Pisani). בווילה 114 חדרים; במקרה או לא, הדוצ'ה פיזני היה הדוצ'ה ה-114 של ונציה. בוילה התארחו נפוליאון בונפרטה, הצאר הרוסי, מלך איטליה וכן התקיים בו בשנת 1934 מפגש בין היטלר ומוסוליני.
בפארק של וילה פיזני מצויה בריכת מים ארוכת ממדים ששימשה לביצוע ניסויים הידראוליים של אוניברסיטת פדובה. כמו כן, בוצעו בה גם אימונים צבאיים בטורפדו ימי.
מבנה הלבירינת
הלבירינת, או המבוך, הוא מסלול יחיד בעל כניסה ויציאה ללא התפצלויות או חלקים ללא מוצא. המסלול עובר בין שיחים גבוהים ואין המהלך בהם יכול להבחין בדרכים המובילות אל מרכזו וממנו אל היציאה מהמבוך. המהלך בו הולך בפיתולים, מגיע לפרשות דרכים וכל זה במטרה להגיע אל המרכז וממנו ליציאה. ככל שהמבוך מורכב יותר כן יקשה על המבקר למצוא את היציאה.
בלבירינת של סטרה מקבל כל מבקר דגל ארוך וכאשר הוא מתייאש מהאפשרות למצוא את הדרך למרכז או ליציאה הוא מניף את הדגל. במרכז המבוך יש מגדל גבוה וממנו ניתן לצפות במניף הדגל, הזקוק לעזרה. מניף הדגל מקבל מהעומד בראש המגדל הוראות איך לצאת מן המבוך.
גן המבוכה של הרמח"ל
סביר להניח שהרמח"ל, אשר נולד בפדובה והיה נוסע לוונציה, הכיר את הלבירינת של סטרה. יש מעריכים שהוא נעזר בו על מנת להמחיש את הדרך לפיה על האדם לכלכל את התנהגותו בזהירות. בספרו מסילת ישרים, אשר הפך ליסוד המרכזי והבסיסי בפעילות תנועת המוסר ומשפיע על עולם הישיבות עד היום, הוא מתאר את תפקידו של המבוך - לבירינת, או בלשונו,  גן המבוכה:
בלבירינת של סטרה אנו מוצאים את האלמנטים שבתיאור.
I Won't Let You Walk Away
I Won't Let You Walk Away (בעברית: אני לא אתן לך ללכת) הוא שיר של הדיג'יי האמריקאי מאקו בהשתתפות הזמרת האמריקאית מדיסון ביר. השיר יצא לאור ב-24 בפברואר 2015 כסינגל.
אחד מכותבי השיר, אלכס סבר, אמר בראיון: "עשינו מנגינת קיץ נעימה ומהנה. רצינו שבשיר יהיה קול ולא חשבנו על זה לפני ואז אמרנו שזה יכול להיות רעיון נהדר. ברגע שהוספנו את מדיסון, השיר התעורר לחיים בקלות כי המנגינה מושלמת לקולה, לסגנון, לכתיבה ולשיר".
וידאו קליפ
הקליפ הרשמי לשיר הועלה ב-24 בפברואר 2015 לערוץ היוטיוב של Ultra Records. בספוטיפיי צבר השיר למעלה מ-17 מיליון השמעות.
אינווסטיטורה
אינווסטיטורה היא כינוי לטקס הסמכה סמלי. בטקס האינווסטיטורה מוענקים לבעל התפקיד החדש חפצים סמליים שמסמלים את הסמכויות, החובות, הזכויות והתפקידים החדשים שלו. החפצים המוענקים הם בדרך כלל בגדים ייצוגיים המיוחדים לתפקיד החדש, וכן חפצים אחרים כגון: שרביט, חרב או טבעת. טקס האינווסטיטורה נערך בדרך כלל במינוי לתפקידים עתיקים או דתיים, כמו הכתרת מלכים, מינוי לתפקידי אצולה והסמכה לכהונה. בטקס האינווסטיטורה יש חשיבות רבה למעניק החפצים, שכן הוא זה שמכוחו מקבל בעל התפקיד את סמכויותיו וזכויותיו.
המונח "אינווסטיטורה" הפך לשם נרדף למינוי לתפקידי כמורה או אצולה בולטים, אף שלעיתים האינווסטיטורה היא רק חלק אחד מטקס הכניסה לתפקיד.
הבהרת המושג
המושג נשאב מן השפה הלאטינית, והוא מבוסס על המילה "vestis" שפירושה: גלימה. הביטוי המקורי מתייחס לנתינת הגלימה המייחדת תפקיד טקסי מסוים בטקס המינוי. במקומות רבים בעולם העתיק למשרות בכירות היה לבוש מסורתי שייצג אותן, הענקת לבוש זה סימלה את כניסתו של האדם לתפקיד. עם השנים נוספו חפצים אחרים המסמלים תפקיד, וגם הענקתם נכללת באינווסטיטורה. בטקס הכתרת מלכי בריטניה למשל, המלך המתמנה לובש בגדים טקסיים שונים ומוענקים לו כדור ועליו צלב, טבעת ושני שרביטים.
היסטוריה
האינווסטיטורה הייתה מקובלת מאוד במינויים בימי הביניים. האינווסטיטורה נערכה על ידי האדון בעת מינוי ווסל, האדון העניק חפץ סמלי לווסל ובכך הראה את חשיבותו של הווסל, ומאידך גיסא, את עליונותו של האדון. קיום האינווסטיטורה הפך לסימן של כפיפות פאודלית, ולכן היה חשוב ביותר. דוגמה לחשיבות האינווסטיטורה היא מאבק האינווסטיטורה בימי הביניים. במאות ה-11 וה-12 התקיים ויכוח בין המלכים החילוניים של אירופה, ובייחוד קיסרי האימפריה הרומית הקדושה לבין האפיפיורים בשאלה: מיהו שיבצע את טקס האינווסטיטורה, בו הוענקו שרביט וטבעת, לבישופים חדשים, האם השליט החילוני באזור הדיוקסיה של הבישוף או האפיפיור. משמעותו של ויכוח זה הייתה: למי צריכה להיות נאמנות הבישוף? ולפיכך, הן הקיסרים והן האפיפיורים היו נכונים להיאבק בנושא זה. הוויכוח גרם לבסוף למלחמת אזרחים באימפריה הרומית הקדושה, לכיבוש רומא פעמיים, על ידי שני קיסרים שונים ולהליכה לקנוסה.
האינווסטיטורה מקובלת כיום בטקסי מינוי לתפקידים במוסדות היררכיים ושמרניים. בנוסף לכנסייה ולמלוכה שהוזכרו לעיל, נערכת אינווסטיטורה גם במינויים לשיפוט במדינות רבות, במינוי לתפקידים בכירים בצבא או בארגונים ביטחוניים אחרים (לדוגמה, בטקס מינוי רמטכ"ל בישראל מעניקים ראש הממשלה ושר הביטחון לרמטכ"ל דרגות רב-אלוף), במינויים באקדמיה או במוסדות אחרים.
סיפורו של אמט טיל
סיפורו של אמט טיל (באנגלית: Till) הוא סרט דרמה ביוגרפי, משנת 2022 בבימויה של צ'ינוני צ'וקוו, שנכתב על ידי מייקל ריילי, קית' בושאמפ, וצ'וקוו, והופק על ידי בושאמפ, ריילי וגולדברג. הוא מבוסס על סיפורה האמיתי של מיימי טיל, מחנכת ופעילה חברתית בתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, שרדפה אחר צדק לבנה אמט טיל בן ה-14, שנעשה בו לינץ ב-1955 בסרט מככבים דניאל דדווילר, ג'לין הול, פרנקי פייסון, היילי בנט ווופי גולדברג.
הסרט הוצג בבכורה עולמית בפסטיבל הקולנוע של ניו יורק ב-1 באוקטובר 2022, והוא יצא לצפייה בארצות הברית ב-14 באוקטובר 2022, על ידי אולפני יונייטד ארטיסטס. הסרט זכה לביקורות חיוביות מהמבקרים.
עלילה
מיימי טיל הפכה למחנכת ופעילה בתנועה לזכויות האזרח לאחר מותו של בנה בן ה-14, אמט, שבשנת 1955 נעשה בו לינץ'. העילה להירצחו הייתה שיחה שניהל עם קרוליין ברייאנט בת ה-21, אשה נשואה שהייתה בעלת חנות מכולת קטנה. כמה לילות לאחר השיחה הגיע בעלה של ברייאנט, רוי, יחד עם אחיו למחצה, ג. וו. מילאם, לבית שבו התארח טיל. הם חטפו אותו והביאו אותו לאסם, שם הכו אותו ועקרו אחת מעיניו. לאחר מכן ירו בראשו והטילו את גופתו לנהר הטלהאצ'י. מיימי טיל התעקשה שהארון המכיל את גופת בנה יישאר פתוח כדי שהעולם יוכל לראות מה הם עשו לבנה. הסרט מסופר כולו מנקודת מבטה. על הרצח שומעים בסרט, אך לא הוא מוצג.
הפקה
ב-27 באוגוסט 2020, פורסם כי צ'ינוני צ'וקוו תכתוב ותביים סרט עלילתי המבוסס על חייה של מיימי טיל-מובלי ומאבקה למען הצדק לאחר הלינץ' שבוצע בבנה, אמט טיל, בן ה-14. הסרט, שהופק על ידי "Orion Pictures", משתמש בחקירה של 27 שנים של קית' בושאמפ, שמאמציו הובילו לפתיחה מחדש של תיק רצח טיל על ידי מחלקת המשפטים של ארצות הברית ב-2004. סימאון רייט, בן דודו של טיל ועד ראייה לאירוע, שימשו כיועצים לפרויקט. התסריט של צ'ינוקוו מבוסס על טיוטה שכתבה בעבר יחד עם בושאמפ והמפיק מייקל ריילי. ביולי 2021, דניאל דדווילר ווופי גולדברג לוהקו לתפקידים בסרט. ג'לין הול לוהק לתפקיד אמט באוגוסט. הצילומים החלו באטלנטה, ג'ורג'יה, בספטמבר 2021. עד סוף השנה לוהקו לתפקידים בסרט; פרנקי פייסון, ג'יימי לוסון, טוסין קול, קווין קרול, שון פטריק תומאס, ג'ון דאגלס תומפסון, רוג'ר גונבור סמית' והיילי בנט.
המוזיקה לסרט הולחנה על ידי אבל קורז'ניובסקי.
קימחון
פטריות הקִימַחון הן טפיל מוחלט הנמנה עם מערכת פטריות השק. הן חיות בעיקר על צמחים מכוסי זרע.
סימנים
סימני הנגיעות בקמחונות מתגלים בפונדקאים בצורות שונות, בהתאם לסוגים השונים של הקמחונות ושלבי ההתפתחות של המחלה. בדרך כלל, נגיעות הצמחים נובעת מהתפתחות השלב האל-מיני, לעיתים הדרגה המינית נעדרת לגמרי, ובכל מקרה היא מופיעה בשלב גידול יותר מאוחר. שלוש צורות אל-מיניות מצויות במשפחה זו: קימחון (Oidium) הכולל 5 סוגי קמחונות, הקמחונית (Oidiopsis), והצורה השלישית הנמצאת בארץ ישראל על עצי תות בלבד, Ovulariopsis.
הסימן המובהק של צורה זו הוא הכיסוי הלבן או האפור-חום העוטה את חלקי הצמחים הנגועים. בפונדקאים רבים, כגון בדלועיים, בגזר ובסלק, אין החלקים הנגועים מראים החמה ניכרת ברקמתם, אולם כשהקימחון פוגע בעלים הרכים של צמחים כמו גפן, תפוח, ורד, וחרוב, או כשהוא פוגע באיברי הרבייה של גפנים, הוא גורם להחמת הרקמה הנפגעת ולפעמים גם להתקפלות ולנשירה. ברוב הפונדקאים מופיע הקימחון משני צדי העלה הנגועים, אולם לפעמים מוגבלת התופעה רק לחלקו העליון של העלה, כמו בעלי אגוז אדמה. הקימחון מתפתח בשיעור רב יותר על חלקי צמחים עשבוניים, משום שהללו מפותחים למדי בהשוואה לחלקיהם הצעירים.
את הפגיעה הנגרמת ליבול מקמחונות קל לאמוד כאשר המחלה פוגעת במישרין בחלקי הצמחים המיועדים לאכילה. אם הפגיעה היא עקיפה, כגון זו המתרחשת בעלים של צמחים שפירותיהם או שורשיהם מיועדים לאכילה, תלויה מידת הנזק במועד הפגיעה, בקצב הפגיעה ובעצמתה וכן בכושר ההתמודדות של הפונדקאי. הפסדים חמורים ביבול, המחייבים בדרך כלל טיפולי הדברה, יכולים להופיע בדלועיים, בעגבנייה, בפלפל, בגזר, בסלק סוכר וסלק מספוא, באפונה, בטבק ובתות שדה.
קישורים חיצוניים
קימחון וסוגיו, באתר ישראפלנט
תנועה מקבילה
בתאוריית המוזיקה תנועה מקבילה היא תנועתם של שני קולות לאותו הכיוון באותה קפיצה, כך שהמרווח ביניהם נשמר. לדוגמה, מעבר מדו וסול לרה ולה הוא קווינטות מקבילות. תנועה מקבילה אינה רצויה בדרך כלל במוזיקה פוליפונית. יש הפרדה בין תנועה במרווח זך, שאינו כולל את הקוורטה, לתנועה של שאר המרווחים. הסיבה לכך שהתנועה המקבילה אסורה (או אינה מומלצת) היא שבמוזיקה פוליפונית כל הקולות צריכים להיות עצמאיים ובלתי תלויים זה בזה. מקורו של האיסור הוא בקונטרפונקט.
נהוג להשתמש בתנועה מקבילה "אסורה" כדי להדגיש את המלודיה במוזיקה למקלדת למשל, ובמוזיקה מודרנית היא נפוצה גם בליווי.
מרווחים זכים
תנועה מקבילה באוקטבה, קווינטה, או פרימה, נחשבת אסורה במוזיקה פוליפונית על פי המסורת של באך. איסור זה הוא אולי החמור ביותר בקונטרפונקט. התנועה היחידה המותרת היא בירידה מקווינטה זכה לקווינטה מוקטנת. כלומר, אם בין שני קולות יש מרווח של קווינטה זכה, ושניהם יורדים כך שהמרווח ביניהם נהיה קווינטה מוקטנת (כלומר טריטון). למשל, מדו סול לסי פה. עם זאת, המהלך ההפוך אינו קביל.
לדוגמה, כששני קולות זזים באוקטבות מקבילות הם למעשה רק קול אחד. לכן, אם בתוך ארבעה קולות שניים נעים בתנועה מקבילה של אחד המרווחים לעיל, זה נשמע כאילו יש רק שלושה, והמהלך ההרמוני נחלש מאד.
תנועה נסתרת
תנועה מקבילה בפרימה, קווינטה או אוקטבה, היא כל כך לא רצויה, שאפילו תנועה שנשמעת כמו תנועה מקבילה אסורה. כששני קולות נכנסים מאותו הכיוון לאחד מהמרווחים הללו ישנה תנועה נסתרת. לדוגמה, מהלך מדו סי ללה מי תהיה קווינטה נסתרת.
אמנם מקובל מאוד להימנע מתנועה נסתרת, אך כיוון שהיא פחות חריפה מתנועה מקבילה, יש יותר יוצאים מן הכלל המאפשרים אותה. ראשית, כל תנועה נסתרת אסורה רק בין קולות חיצוניים, כלומר במקרה של ארבעה קולות (בס, טנור, אלט וסופרן) אסור שהאלט או הסופרן יקיימו תנועה נסתרת עם הבס והטנור, אך בין בס לטנור, או בין אלט לסופרן מותר. כמו כן, אם הסופרן יורד בצעד, ואילו הבס יורד בקפיצה, התנועה מותרת. למשל מסול רה, לדו דו (לרוב יגיע בסיום קדנצה) מותר לנוע.
תנועה מקבילה במרווחים אחרים
תנועה במרווחים אחרים, כשהנפוצים הם טרצה או קוורטה, מותרת אך לא מומלצת. בעוד שהיא לא גורמת לקולות להישמע כקול אחד, היא מחלישה את הייחוד של כל קול, ועל כן לא נהוג להשתמש בה בכמה מהלכים ברצף. לרוב אומרים שעד שלושה מהלכים בתנועה מקבילה שכזו הוא דבר אפשרי, אך יותר מכך גורם לקולות לאבד את עצמאותם. המספר הזה הוא גבול שרירותי, והאוזן היא למעשה הריבון הקובע.
שימושים בתנועות מקבילות
כאמור, ה"איסורים" או ה"הגבלות" הם למוזיקה פוליפונית, והם נכונים לתקופתו של באך. כיום נפוץ מאוד לשבור אותם במודע, או שלא במודע. לדוגמה, במוזיקה פופולרית או רוק יש מעט נגני גיטרה שלא נעים לאורך שיר שלם כמעט באוקטבות, וקווינטות נסתרות. כמו כן, גם באך היה משתמש בתנועה מקבילה כדי להדגיש. לדוגמה, אחת היצירות המוכרות שלו, טוקטה ופוגה ברה מינור, נפתחת בשני קולות המבצעים את אותה המלודיה במרווח של אוקטבה.
עם זאת, תנועה מקבילה היא תיאור של תופעה פסיכואקוסטית שמשפיעה עלינו בכל מוזיקה שאנו שומעים, גם אם איננו בהכרח מודעים אליה. יש מצבים הרגישים אליה יותר (למשל קוראלים למקהלה) ויש כאלה שפחות (מוזיקה מודרנית), יש מלחינים שהיו משתמשים בה בכוונה, לדוגמה בטהובן, גם במוזיקה שיחסית רגישה אליה.
מילוש אדאמוביץ'
מילוש אדאמוביץ' (בסרבית: Mилoш Aдaмoвић; נולד ב-19 ביוני 1988 בשאבאץ) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת הקשר האחורי.
קריירה
אדאמוביץ' החל את הקריירה בקבוצת OFK בלגרד, ולאחר שהושאל לכמה קבוצות קטנות יותר בסרביה, עבר בשנת 2010 לשריף טירספול מליגת העל המולדובית בו יחק במרכז שדה עם ולדימיר וולקוב גם הוא כדורגלן העבר של "OFK בלגרד". בפברואר 2011 הושאל אדאמוביץ' לחצי עונה לקבוצת פולוניה ורשה מליגת העל הפולנית.
לאחר מכן שיחק במספר קבוצות מליגת העל הקזחית, ובשנת 2013 חתם במועדון רוואן באקו מליגת העל האזרית. הופעת הבכורה שלו בליגת העל האזרית הייתה נגד טוראן טובוז, ובמשחק זה גם הבקיע את שער הבכורה שלו.
סעיד מוסא
סעיד מוסא (נולד ב-19 במרץ 1944), היה ראש ממשלתה השלישי של בליז מאוגוסט 1998 עד פברואר 2008.
חייו
מוסא נולד בסן איגנסיו, ילד רביעי מתוך שמונה, לאב פלסטיני שהגיע מאל-בירה בשנת 1930 ואם ממוצא מעורב סקוטי ומאיה.
אחרי שסיים את לימודיו בבליז, הוא למד משפטים באוניברסיטת מנצ'סטר בבריטניה, ממנה קיבל תואר במשפטים בהצטיינות בשנת 1966. שנה לאחר מכן שב לבליז, שימש כשופט וכיועץ לכתר בלשכת התביעה הציבורית. דאגתו לרווחתם של עובדי מדינה הובילה לבחירתו לנשיא איגוד השירות הציבורי. בשנת 1969 הוא עבר למגזר הפרטי.
מוסא הצטרף למפלגת האיחוד העממי (PUP) מפלגת השלטון הנוצרית-דמוקרטית, וב-1974 התמודד מטעמה ללא הצלחה על מקום במועצה המחוקקת. בבחירות 1979 נבחר למועצה. שירת בממשלתו של ג'ורג' קאדל-פרייס במספר תפקידים בכירים ואף היה חבר בוועדה שחיברה את חוקת בליז לאחר שזכתה בעצמאותה ב-1980.
ב-1996 הפך למנהיג המפלגה ובשנת 1998 נבחר לראש ממשלה לאחר שמפלגתו ניצחה בפער של כ-20 אחוזים מן הקולות. מוסא החזיק בתיק החוץ עד שנת 2002. לאחר כניסתו לתפקיד העמיד בראש סדר העדיפויות בענייני חוץ ורפורמה פוליטית. בינואר 2000 ממשלתו אישרה את הקמת אוניברסיטת בליז. את מסע הבחירות כדי להיבחר מחדש הוא ניהל תחת הסיסמה "אין דרך חזרה", והבטיח ליצור 20,000 מקומות עבודה חדשים ולתת למקומיים גישה לאותם תמריצי השקעה כמו זרים. בהשבעתו לקדנציה שנייה, הצהיר כי התפתחות כלכלית וחברתית תמשיך להיות עיקרה של ממשלתו והבטיח לשפר את הגישה לחינוך ואיכותה.
בשנת 2003 נבחר לכהונה נוספת כראש ממשלה. הפעם ניצחה ה-PUP ברוב קטן יותר מן הקולות, אך עדיין שלטה ללא מצרים בבית הנבחרים עם 26 מתוך 31 צירים. (הבחירות בבליז הן אזוריות). בבחירות שנערכו ב-7 בפברואר 2008 הפסידה מפלגת האיחוד העממי ליריבתה השמאלית, מפלגת האיחוד הדמוקרטי, בפער של 17 אחוזים. למחרת החליף דין בארו את מוסא בראשות הממשלה, וכעבור מספר ימים התפטר מוסא מהנהגת המפלגה.
בעשר שנותיו כראש-ממשלה נרשמה צמיחה כלכלית גבוהה בבליז, אך הפופולריות של ממשלתו דעכה עקב טענות לשחיתות.