cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהודית מצקל
עץ הדעת
ב-2004 הציגה מצקל במשכן לאמנות עין חרוד תערוכה בשם "עץ הדעת", אוצרות: דליה לוין וגליה בר אור. מצקל צילמה גידולים בני כלאיים של צמחייה מקומית (תפוז, זית וארז) עם בונסאי, אמנות המזעור היפנית. בתצלומיה מועצם הפער בין הדימוי "הישראלי" האורגני של צמחי ארץ ישראל לבין הסטרליות של הבונסאי. התצלום מדגיש את הנתק מן הסביבה הטבעית בבחירת אתר לצילום, מרחב נייטרלי של סטודיו ולא אתר הגידול של בונסאי, לא חממה ואף לא האוויר הפתוח. מצקל בוחרת בסוג צילום מסוים שיש לו הקשר משלו ושפה משלו, סגנון תצלומי דיוקן בסטודיו מקצועי לצילום: האדם ניצב בגבו לרקע שחור, והתאורה ממוקמת לפנים.
ב-2005 הציגה בגלריית טובה אוסמן בתל אביב, תערוכת יחיד בשם "שטח פרטי". בתערוכה הוצגו צילומי שחור לבן שנעשו בביתה, בבית החולים שבו שהתה ובמחוז ילדותה.
ב-2008 הציגה בסדנת האמנים בתל אביב תערוכה בשם "הצעקה הראשונה", אוצרת: ד"ר ורד גני זפרן. בתערוכה הוצגו תקריבים של תינוקות ברגע לידתם, כשהם עדיין מכוסים בדם והפרשות, פיהם פתוח לרווחה, עד לגבול יכולתו, עד שכמעט אפשר לשמוע את הצעקה. את הסדרה צילמה מצקל בשנים 1998–2001.
תערוכות קבוצתיות
בתערוכה "שיער" (1997) בבית האמנים בירושלים (אוצרת: נעמי טנהאוזר) הוצגה סדרה שיצרה מצקל בו נראים בני 18 מצולמים מהגב כששיערם הארוך פזור, רגע לפני שעליהם לקצץ אותו לקראת הגיוס. האם שלא נראית בצילומים נשארת מאחור, צופה מהעורף במתרחש. זהו רגע המעבר מנקודת ראותה של האם וההקשר הפרטי הופך להקשר הציבורי: הבן נפרד מאמו הנותרת בעורף.
תערוכות שאצרה
ב-1997 אצרה מצקל את התערוכה "הו-מאמא" יחד עם הדרה שפלן-קצב. מטרת התערוכה הייתה לנסות ולאתר את קולה של האם כפי שהוא מתבטא באמנות, ובחינה של יצוג האימהות בפטריארכיה הישראלית של שלהי המאה ה-20. התערוכה נוצרה מתוך העובדה ששתי האוצרות אימהות ובנות לאימהות, והשוני בין מצקל שהיא אם לשני בנים בוגרים לשפלן-קצב שהיא אם לתינוקת. בתערוכה הציגו 52 אמנים.
קרלוס לוז
ביוגרפיה
קרלוס לוז נולד בעיר טרס קוראסואס, מדינת מינאס ז'ראיס, הרפובליקה הברזילאית הראשונה, בשנת 1894. משפחתו הייתה בעלת היסטוריה של מעורבות בפוליטיקה הלאומית; סבו מצד אמו היה המדינאי סזאריו דה עסיס קוימברה מתקופת האימפריה הברזילאית ונוסף על כך היה גם אחיינו של הסנאטור חואקים דה לוז מצד אביו. לאחר סיום לימודיו התיכוניים החל ללמוד בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה הפדרלית במינאס ז'ראיס. הוא סיים את לימודי המשפטים בהצלחה בשנת 1915.
לאחר סיום לימודיו החל לשמש בתור עובד מדינה. הוא היה חבר במועצה המנהלית של הכלכלה הפדרלית בריו דה ז'ניירו (דאז שימשה בתור בירת המדינה קודם להקמת ברזיליה), ומנהל תיק המשכנתאות של המועצה המנהלית בין השנים 1937–1938. לוז הפך לסגן נשיא ומאוחר יותר לנשיא בנק החסכונות הפדרלי מטעם ממשלת ברזיל בשנים 1939–1945 עת שלטונו הדיקטטורי של ז'טוליו ורגאס (ראו "המדינה החדשה"). קרלוס לוז היה אחד מהמייסדים וחבר ההנהלה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של מינאס גאריס (PSD), הוא נבחר לסגן יושב ראש המפלגה בשנת 1945, אך הוא לא נכנס לתפקיד, מכיוון שהוא מונה לשר המשפטים והפנים זמן קצר לאחר מכן בידי הנשיא הנבחר גספאר דוטרה. לוז כיהן בתפקיד במשך כשמונה חודשים. כשהוחלף במשרד, הוא חזר לתפקידו הקודם בתור סגן יושב ראש המפלגה. לפני שהתקבל מחדש לתפקיד, נבחר בשנית בידי חברי הקונגרס הלאומי של ברזיל מטעם המפלגה.
ב-1947 הוא נבחר לבית הנבחרים של ברזיל ובפברואר 1955 מונה ליושב ראש בית הנבחרים, תפקיד אותו מילא במשך כתשעה חודשים. בנובמבר 1955, בעקבות נבצרותו הרפואית של הנשיא קפה פיליו והיעדרו של סגן נשיא (כיוון שפיליו מונה לנשיאות מתפקיד סגן הנשיא לאחר שקודמו בנשיאות, ז'טוליו ורגאס, התאבד בעת מילוי תפקידו), הוא מונה לממלא מקום הנשיא. על פי חוקת 1946, יושב ראש בית הנבחרים יממש את נשיאות הרפובליקה בהיעדר נושא המשרה וסגנו. כך, כנשיא הלשכה, קרלוס לוז קיבל על עצמו זמנית את נשיאות הרפובליקה ב-8 בנובמבר 1955, כמחליפו החוקתי של קפה פיליו. ב-11 בנובמבר 1955, כתוצאה מהתנועה הפוליטית-צבאית שהונהגה על ידי הגנרל לוט, שר המלחמה, הודח קרלוס לוז, בנימוק שהוא קשור לכת צבאית שמטרתה הייתה למנוע את כניסתו של הנשיא הנבחר, ז'וסלינו קוביצ'ק, לתפקיד.
לוז הודח והוחלף בנשיאות על ידי נראו דה אוליביירה ששימש קודם לפני כן כנשיא הסנאט, הבית העליון של הקונגרס הלאומי של ברזיל. אוליברייה כיהן בתפקיד ממלא מקום הנשיא במשך שלושה חודשים עד להשבעתו של הנשיא הנבחר ז'וסלינו קוביצ'ק בתחילת שנת 1956. בחייו האישיים לוז התחתן פעמיים, בפעם השנייה לאחר מותה של אשתו הראשונה. נולדו לו שני ילדים. לוז נותר מעורב בפוליטיקה הברזילאית עד לפטירתו בשנת 1961 אך היה חסר סמכות פוליטית נרחבת ונדחק לצדי הפוליטיקה הפדרלית.
ויויאן וסטווד
דיים ויויאן וסטווד (באנגלית: Vivienne Westwood; 8 באפריל 1941 – 29 בדצמבר 2022) הייתה מעצבת אופנה ואשת עסקים בריטית, שתרמה רבות לכניסת אופנת הפאנק והגל החדש (מוזיקה) למיינסטרים.
שנותיה המוקדמות
וסטווד נולדה תחת השם ויויאן איזבל סוייר במחוז דרבישייר, אנגליה. בתם של גורדון ודורה סוייר שהתחתנו שנתיים לפני לידתה, עם פריצת מלחמת העולם השנייה. בזמן שנולדה עבד אביה כמחסנאי במפעל מטוסים. כשהייתה בת 17 עברה משפחתה להתגורר ברובע הארו שבלונדון. היא למדה באוניברסיטה המקומית ולמדה אופנה וצורפות. פרשה מלימודיה לאחר סמסטר אחד, והפכה למורה בבית ספר יסודי. באותה תקופה הכינה תכשיטים משלה אותם נהגה למכור בשוק פורטובלו.
בשנת 1961 פגשה וסטווד את דרק, פועל במפעל הובר. השניים נישאו ב-21 ביולי 1962. וסטווד תפרה לעצמה את שמלת החתונה. בשנת 1963 ילדה את בנה הבכור.
תקופת מקלארן
וסטווד פגשה את מלקולם מקלארן ולאחר מכן סיימה את נישואיה לדרק. השניים עברו להתגורר יחד ווסטווד המשיכה ללמד עד שנת 1971 כאשר מקלארן החליט לפתוח חנות בגדים יחד עם וסטווד בשם "Let It Rock". מאוחר יותר שונה שם החנות ל"Sex" וכיום שמה הוא "Worlds Ends" שם מכרה וסטווד את עיצוביה. וסטווד החלה להתמקד בעיצוב בגדים ושאבה השראה מזנות, אופנוענים, ופטישיזם מיני. באותה תקופה הפך מקלארן לאמרגן של ה"סקס פיסטולס" ויחד השניים משכו תשומת לב רבה למותג. ב-1967 ילדה וסטווד בן למקלארן.
תקופת הפאנק
וסטווד התעניינה בתופעת אופנת הפאנק של שנות השבעים. בנוסף אימצה את סגנון המשבצות הסקוטי. בנוסף אחד ממאפייני עיצוביה היה השימוש בעקרונות חיתוך בדים מהמאות ה-17 וה-18 תוך מתן פרשנות חדשנית משלה.
חברת ויויאן וסטווד
לחברת ויויאן וסטווד יש שש חנויות בלעדיות בלונדון, בלידס ובמילאנו. בנוסף ישנן חנויות זיכיון הממוקמות בליברפול, ניוקאסל, גלאזגו, ומנצ'סטר. ברשותה גם אולמות תצוגה במילאנו, הונולולו, פריז ולוס אנג'לס.
תצוגת האופנה הראשונה של המותג נערכה ב-1981 וכללה עיצובים משיתוף הפעולה בין וסטווד למקלארן. עיצוביה בשנים 1981–1985 היו גסים וחצופים ועוררו סקרנות רבה, את התקופה זו כינתה וסטווד "העידן הרומנטי". לאחר מכן עברה למה שכינתה "השנים הפגאניות" בעיצוביה בין השנים 1988–1991 במהלכן הקהל אליו פנתה וסטווד השתנה לסגנון של המעמד העליון.
בקולקציית הסתיו של 2005–2006 חזרה וסטווד לעיצובי העבר שלה ונתנה להם פרשנות חדשנית. היא שיתפה פעולה עם חברת ההנעלה ניין וסט כדי ליצור נעליים בעיצובה.
השפעה תרבותית
בין לקוחותיה המפורסמים של וסטווד נמנו הנסיכה יוג'יני שלבשה עיצובים של וסטווד לחתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון, וקמילה, המלכה-רעיה של הממלכה המאוחדת.
בשנות השמונים העסיקה וסטווד את פטריק קוקס כדי לעצב עבורה נעליים לקולקציה בהשראתו של קלינט איסטווד, מאוחר יותר הוא התפרסם והקים בית אופנה משלו. קוקס עיצב אב טיפוס לנעליים באורך תשעה אינצ'ים (22.8 ס"מ) שנלבשו על ידי הדוגמנית נעמי קמפבל, שנפלה בהם בתצוגת האופנה של וסטווד בשנת 1993.
חיים אישיים
וסטווד נישאה בשלישית לסטודנט אופנה לשעבר, אנדרה קרונטהלר. במשך 30 שנה התגוררה וסטווד ברובע למבת' עד שעברה להתגורר עם קרונטהלר באחוזה שהייתה שייכת בעבר לג'יימס קוק.
וסטווד הייתה צמחונית, וב-2014 השתתפה בתשדיר של עמותת זכויות בעלי החיים PETA לקידום תזונה מהצומח, בו הוא יוצאת נגד בזבוז המים בתעשיית הבשר.
חוליו פרס
חוליו פרס (בספרדית: Julio Pérez; 19 ביוני 1926 – 22 בספטמבר 2002) היה כדורגלן אורוגוואי, ששיחק בעמדת הקשר התקפי.
ביוגרפיה
פרס, שנולד בשכונת לאוואלה שבמונטווידאו, התחיל את דרכו בקבוצת הנוער של ראסינג מונטווידאו בשנת 1944. שנה אחר כך המאמן לורנסו פרנדדס העלה אותו לקבוצה הבוגרת. פרס שיחק בעמדת החלוץ השמאלי ולבש את חולצה מספר 10. בשנת 1948 הושאל לריבר פלייט מונטווידאו ושיחק לראשונה בליגה האורוגוואית הבכירה. פרס שחוזקתו הייתה בכדרור הכדור, בילה את התקופה המוצלחת ביותר שלו במדי נסיונל בין השנים 1950–1957, עימה זכה ארבע פעמים בליגה האורוגוואית. הוא נאלץ לעבור אחריה לאינטרנסיונל הברזילאית על פי החלטת המאמן אונדינו ויירה, שם שיחק לתקופה קצרה עד ששב בשנת 1958 למונטווידאו עבור סוד אמריקה מליגת המשנה. את הקריירה סיים פרס ברוצ'ה בשנת 1963.
במדי נבחרת אורוגוואי ערך פרס 22 הופעות וכבש 9 שערים.הוא לקח חלק בזכייתה במונדיאל 1950 וכבש בניצחון 0–8 על בוליביה בסיבוב הראשון. אחר כך גם היווה חלק מסגל הנבחרת במונדיאל 1954, אם כי לא שותף כלל.
מחוץ לכדורגל
פרס התגורר במשך כל חייו בשכונה לוואליה שבמונטווידאו. הוא נישא ב-26 באוגוסט 1950 לגלדיס קסטרו. לשניים שלושה ילדים; כריסטינה, חוליו ווילסון. פרס נפטר ב-22 בספטמבר 2002 ונקבר בבית הקברות דל בוצ’או. להלווייתו הגיעו מספר בולטים ובהם רוקה מספולי, אוסקר מיגס, אלברטו ספנסר והקטור נונייז.
ב.מ.וו 3/20
ב.מ.וו 3/20 היא מכונית משפחתית שיוצרה על ידי חברת BMW הגרמנית בין השנים 1932–1934. ב.מ.וו 3/20 היה רכב הסדאן הראשון של חברת ב.מ.וו, שיוצר באופן עצמאי על ידי החברה. המנוע נלקח מדגם "אוסטין 7" תחת רישיון חברת "אוסטין מוטור" הבריטית. גוף הרכב נבנה מפלדה. בדגם הורכבו בלמי תוף מכניים בכל ארבעת הגלגלים.
סך הכל יוצרו 6,512 יחידות.
הגבירות מל'אנגול'ן
הגבירות מל'אנגול'ן (באנגלית: The Ladies of Llangollen) היה כינוין של אלנור באטלר ושרה פונסונבי, שתי נשים בנות המאה ה-18 ממעמד האצולה האירי שחיו כזוג נשוי. הבחירה של השתיים "לחיות חיים בלתי שגרתיים" עוררה את חמת משפחותיהן, ואת סקרנותם ואהדתם של מובילי התרבות של התקופה.
תחילת דרכן
אלנור שרלוט באטלר (11 במאי 1739 – 2 ביוני 1829) הייתה בת לשושלת באטלר, רוזנות (ומאוחר יותר דוכסות) אורמונד. בקרב משפחתה שהתגוררה בטירת קילקני, מושבה המסורתי, נחשבה באטלר לתולעת ספרים עם השכלת-יתר. היא דיברה צרפתית והתחנכה במנזר בצרפת. מאחר שלא נישאה, ניסתה אמה לאלץ אותה להצטרף למנזר.
שרה פונסונבי (1755 – 9 בדצמבר 1831) התגוררה אצל קרובי משפחה בעיירה וודסטוק שבמחוז קילקני באירלנד. קרוביה היו גם הם מבני האצולה, וביניהם הסופרת ליידי קרוליין לאם.
משפחותיהן חיו קרוב זו לזו, והשתיים נפגשו ב-1768 ופיתחו חברות אמיצה. המשפחות לא ראו בעין יפה את קרבתן, הן בשל הפרשי הגילים ביניהן והן מכיוון שהשתיים רצו להקדיש את זמנן למדיטציה ולימוד. משפחתה של שרה במיוחד העדיפה שהיא תגלה עניין בנושאים שנחשבו מתאימים יותר לבנות גילה ומעמדה, ותחפש חתן. אך שרה ואלנור התעקשו גם אחרי שמשפחתה של אלנור כלאה אותה למשך תקופה, ועם הזמן השלימו המשפחות עם המצב ואף התחייבו להמשיך לתמוך כלכלית בבנותיהן.
הבטחה זו השרתה בשתיים תחושת ביטחון, והן רקמו תוכנית בריחה כדי להגשים את חלומן לחיות ביחד חיים בלתי שגרתיים.
בית חדש
הבטחת ההכנסה לא התממשה, לפחות לא מיד. עורך הדין של משפחת פונסונבי טען שהכסף נועד לשמש נדוניה לשרה, וסירב לכל בקשה או הצהרה שאין בכוונתה להינשא. גם משפחתה של אלנור נטתה "לשכוח" להעביר לה כספים. למרות שהכנסתן הייתה צנועה, השתיים לא גילו איפוק בכל מה שנגע להוצאות. הן שיפצו את בית האחוזה והתקינו בו חלונות זכוכית. הן גם שכרו את שירותיהם של גנן, משרת, ושתי משרתות. כל אלו הכניסו אותן לחובות, והן נאלצו להסתמך על נדיבותם של חברים.
הנשים, שנקראו בפי המקומיים בל'אנגול'ן פשוט "הגבירות", העבירו זמנן בלימוד ספרות ושפות ובטיפוח הבית והגנים. הן לא גילו עניין בפיתוח יחסים חברתיים וגם לא התעניינו באופנה. למעשה, השתיים נטו להתלבש בבגדים בסגנון גברי והסתפרו קצר. אלנור כתבה יומנים מוקפדים על מעשיהן וחייהן.
על אף רצונן להתבודד, שמן יצא לפניהם, ועם הזמן התחילו להתעניין בהן אנשי תרבות וחברה של התקופה. ביתן הפך למרכז בו שהו מבקרים כדוגמת לורד ביירון, פרסי שלי, רוברט סותי, ויליאם וורדסוורת, סר וולטר סקוט, המנהיג הצבאי הדוכס מוולינגטון, איל התעשייה ג'וזאיה וג'ווד, והסופרת האצילה קרוליין לאם. גם אן ליסטר - האישה הראשונה לכתוב יומנים נרחבים על חייה כלסבית - הייתה בין מבקריהם, וייתכן כי שרה ואלנור היוו את ההשראה שלה "להינשא" לבת זוגה לפני נישואיה הפורמליסטים לבעלה. גם בני מלוכה מאירופה הגיעו, כולל הנסיך הרמן פון פיקלר-מוסקאו, שכתב עליהן בהערצה.
גם המלכה שרלוט הייתה בין מעריציהן, ורצתה לבקר בביתן. היא שכנעה את המלך להעניק להם פנסיה. עם הזמן, גם המשפחות למדו לקבלן.
חיים אישיים
באטלר ופונסונבי חיו יחדיו כזוג נשוי למעלה מ-50 שנה. הן החתימו את ספריהן וכלי ביתן בראשי התיבות המשותפים שלהן, ואף חתמו במשותף על מכתבים. הן ישנו באותה מיטה, וקראו אחת לשנייה "אהובתי" ו"החצי השני שלי". עם זאת, הסברה כי השתיים היו לסביות הוא עדיין נושא שנוי במחלוקת. חבריהם בני זמנן לא סברו שהן "סאפפיות" (הכינוי דאז לנשים-אוהבות-נשים), אלא ראו בהן חברות המסורות אחת לשנייה באופן מיוחד. חלק סברו שמדובר ב"נישואים בוסטוניים" - כינוי לנשים שחיות ביחד ביחסי נישואים שאינם מבוססים משיכה מינית או רומנטית. אחרים ראו ביניהן יחסים רומנטיים, אך לא ראו רמז ליחסים מיניים (גם לא ביומנים של אלנור, ואף לא בקוד כמו ביומניה של ליסטר ויומנים סאפפיים אחרים). היסטוריונים ומבקרי תרבות חלוקים אף הם, ביניהם המדגישים שדיבורים שלאוזן המודרנית ייחשבו לרומנטיים היו מקובלים אז, ואחרים מדגישים שבאותה תקופה השפה והתרבות עדיין לא כללו מושגים כמו ביסקסואליות או א-מיניות, ולכן זו טעות לנסות למקם את יחסיהן של אלנור ושרה במונחים של היום.
מותן
אלנור באטלר נפטרה בשנת 1829. שרה פונסונבי נפטרה שנתיים לאחר מכן. שתיהן קבורות בבית הקברות של כנסיית סנט קול'ן, בל'אנגולן.
מורשת
הבית של הגבירות, פלאס נוויד', הוא כיום מוזיאון המנוהל על ידי המועצה של מחוז דנבישייר. גבעת באטלר, הסמוכה לבית, נקראת על שמה של אלינור באטלר. פונדק Ponsonby Arms שנקרא על שמה של שרה פונסונבי הוא בניין רשום ברחוב מיל בל'אנגול'ן.
קומורו (הונגריה)
קומורו (בהונגרית: Komoró) הוא כפר על גדות נהר הטיסה במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה, כ-10 קילומטרים ממפגש הגבולות עם אוקראינה וסלובקיה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית קומורו קטנה עם השנים. כך, בשנת 1990 היו בכפר 1,428 תושבים ובשנת 2020 רק 1,216 תושבים.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין מאז המאה ה-13.
אובססיה (סדרת טלוויזיה)
אובססיה (באנגלית: Obsession) היא סדרת טלוויזיה משנת 2023 הזמינה בשירות הסטרימינג נטפליקס. בסדרה מככבים צ'ארלי מרפי, ריצ'רד ארמיטג' ואינדירה וארמה. התסריט נכתב על ידי מורגן לויד מלקולם ובנג'י וולטרס ומבוסס על הרומן "Damage" מאת ג'וזפין הארט.
עלילה
ויליאם פארו הוא מנתח שמתחיל רומן עם אנה, ארוסתו של בנו ג'יי. עד מהרה ויליאם נהיה אובססיבי לאנה, מה שמאיים על הקריירה שלו ועל משפחתו וחייו.
הפקה
הסדרה הופקה על ידי חברות ההפקות "Gaumont Film Company" ו-"Monage Productions". המפיקים הם ג'ינה קרטר, מתיו ריאד ופרית טריפלדי מ-Moonage, ואליסון ג'קסון של גאומונט שימשו כמפיקות בפועל. מרפי, שאה, ארמיטאג' וורמה לוהקו באביב 2022 כשההפקה החלה שם הקודם לסדרה, Damage.
התסריט לסדרה נכתב על ידי מורגן לויד מלקולם ובנג'י וולטרס והתבסס על הספר Damage מאת ג'וזפין הארט, שעובד בעבר לסרט Damage מ-1992 בכיכובם של ג'ולייט בינוש וג'רמי איירונס. גלן לייבורן וליסה בארוס ד'סה ביימו את הסדרה. מקומות הצילום כללו תפאורה באולפני טוויקנהאם.
שידור ראשון
הסדרה שודרה לראשונה בנטפליקס ביום חמישי, 13 באפריל 2023.
איקרן
איקרן (בהונגרית: Ikrény) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה עם 1,772 תושבים (בשנת 2011) ו-1,826 בשנת 2015.
במפקד האוכלוסין של 2011, 82.6% מהתושבים הזדהו כהונגרים, 0.4% כבולגרים, 0.3% כצוענים, 2% כגרמנים ו-0.2% כרומנים (17.2% לא הזדהו). ההתפלגות הדתית הייתה: רומים-קתולים 45.6%, רפורמים 3.9%, לותרנים 4.2%, יוונים-קתולים 0.5%, לא-דתיים 9.9% (34.5% לא הזדהו).
מאתלובה דדבאייבה
מאתלובה דדבאייבה או דדבוייבה (באוזבקית: Matluba Dadaboyeva נולדה ב-15 באוקטובר 1955) היא זמרת טג'יקית מאוזבקיסטן, מבצעת מוזיקה מסרותית קלאסית ומוזיקה עממית אוזבקית וטג'יקית. היא בעלת תואר אמנית העם של אוזבקיסטן. אישה נמוכה בקומתה, מצטיינת מאתלובה דדבאייבה במנעד הרחב, בחוזק קולה ובשליטה על סודות אמנות הזמרה ממרכז אסיה.
ביוגרפיה
מאתלובה דדבאייבה נולדה בשנת 1955 בכפר טג'יקי בנפת צ'וסט של מחוז נמנגן בדרום עמק פרגנה שבמזרח אוזבקיסטן. מגיל 4 ליוותה את אמה שהייתה זמרת-עם במופעיה. אמה הייתה מורתה הראשונה לזמרה. בילדותה למדה דדבאייבה שירים רבים גם מתוכניות רדיו ומהרפרטואר הפועלות בשדות הכותנה. מאוחר יותר סיימה תואר בדרמה מוזיקלית במכון הממלכתי לאמנויות בטשקנט. בתחילת הקריירה שלה הייתה סולנית של להקת הפולקלור "דוני זקירוב" של רשות השידור האוזבקית. מאוחר יותר הייתה סולנית של להקת הששמקאם ע"ש יונוס רג'בי. באותה עת למדה ממנטורים כמו טורגון אלימטוב, קמונה איסמעילובה, אריף אלימחסומוב, אריף חאן חותמוב ואבדולחאשים איסמעילוב את סודות שירת המקאם. טורגון אלימטוב, נגן טנבור וסאטו צירף אותה להופעותיו ברסיטלים למוזיקה מסורתית קלאסית. הופיעה גם לצדו של באני ג'ן זיאאוב, נגן גיג'אק ורבים אחרים. בשנת 2009 דורגה מאתלובה שת המקום הראשון בתחרות "מנגינות המזרח" (שארק טרונלרי) המתקיים במתחם רגיסטן בסמרקנד. דדבאייבה ערכה סיורי הופעות בכל רחבי העולם, ומלמדת כעת שירה מסורתית קלאסית.
הר הול (שטח חסות רוס)
פסגת ההר סלעית.
האוניברסיטה הטכנית באיסטנבול
האוניברסיטה הטכנית באיסטנבול (בטורקית: İstanbul Teknik Üniversitesi) היא אוניברסיטה טכנית ציבורית ובינלאומית, שממוקמת באיסטנבול בטורקיה. האוניברסיטה אשר נוסדה בשנת 1773, היא האוניברסיטה הטכנית השלישית בוויתקותה בעולם. בנוסף על כך, המוסד נחשב לאחד מן המוסדות האקדמיים הבולטים בטורקיה. נכון לשנת 2020, לומדים באוניברסיטה כ-36,000 סטודנטים. המוניטין של האוניברסיטה יוקרתי מאוד, היא נוטה לקבל בכל שנה רק כ-1% מתוך כמעט שני מיליון מועמדים.
הר הול (שטח חסות רוס)
גובהו של ההר 2,430 מטרים מעל פני הים; הר הול הוא ההר ה-1,204 בגובהו באנטארקטיקה.
האוניברסיטה הטכנית באיסטנבול
האוניברסיטה הטכנית באיסטנבול מעורבת בועידת בתי הספר האירופיים לחינוך ומחקר הנדסי מתקדם.
הר הול (שטח חסות רוס)
ההר ממוקם 3 קילומטרים דרומית - מערבית מהר דניאל.
האוניברסיטה הטכנית באיסטנבול
היסטוריה
האוניברסיטה הטכנית באיסטנבול הוקמה בשנת 1773 על ידי מוסטפא השלישי כבית ספר להנדסה ימית. בשנת 1795 החלו לימודי הנדסה צבאית במוסד למען מודרניזציה של הצבא העות'מאני. בשנת 1845 החלו לימודי אדריכלות. בשנת 1909 המוסד התרחב עוד יותר והחלו לימודי הנדסה אזרחית וציבורית.
הר הול (שטח חסות רוס)
גילוי ומיפוי ההר
ההר התגלה על ידי משלחת חציית מדף הקרח רוס האמריקאית (U.S. Ross Ice Shelf Traverse Party), אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1957 – 1958, בפיקודו של אלברט פ. קרארי (Albert P. Crary).
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי אלברט פ. קרארי.
האוניברסיטה הטכנית באיסטנבול
היסטוריה
המוסד הוכר כאוניברסיטה טכנית מודרנית בשנת 1928.
הר הול (שטח חסות רוס)
מקור השם
ההר נקרא על שם לוטננט קומנדר ריי אי. הול (Ray E. Hall), מצי ארצות הברית, שהיה טייס בטייסת צי ארצות הברית VX-6, במהלך מבצע קיפאון עמוק (מבצע דיפ פריז).
האוניברסיטה הטכנית באיסטנבול
מבנה
באוניברסיטה 99 תוכניות לתואר ראשון, 192 תוכניות לתארים מתקדמים, 14 פקולטות, מעבדה של 154.000 מ"ר ו -12 מרכזי מחקר.
טרפורם
טרפורם (באנגלית: Terraform) היא תוכנת קוד פתוח של IaC (או Infrastructure as Code), המפותחת על ידי HashiCorp. המוצר מאפשר למשתמשים להגדיר ולספק תשתית מרכז נתונים באמצעות קובץ הגדרות קריא, בשפת תצורה הצהרתית המכונה HCL (ראשי תיבות של HashiCorp Configuration Language), או בעזרת JSON.
תצורה
טרפורם מנהלת משאבים חיצוניים (כגון תשתיות ענן ציבוריות, תשתיות ענן פרטיות, מכשירים ברשת, תוכנה כְּשֵירות ופלטפורמה כשֵירות) מול "ספקים". HashiCorp מנהלת רשימה נרחבת של ספקים רשמיים, ויכולה גם להשתלב עם ספקים שפותחו בקהילה. משתמשים יכולים לתקשר עם ספקי טרפורם על ידי הצהרת משאבים או על ידי קריאה למקורות נתונים. במקום להשתמש בפקודות ציווי לספק משאבים, טרפורם משתמש בתצורה הצהרתית כדי לתאר את המצב הסופי הרצוי. ברגע שמשתמש קורא לטרפורם על משאב נתון, טרפורם יבצע פעולות CRUD (יצירה, קריאה, עדכון, ומחיקה) מטעם המשתמש כדי להשיג את המצב הרצוי. את התשתית כקוד ניתן לכתוב כמודולים, כדי לקדם שימוש חוזר ותחזוקה.
חברת טרפורם תומכת בספקי תשתית מרכזיים בשוק הענן כמו שירותי האינטרנט של אמזון, Microsoft Azure, IBM Cloud, Google Cloud Platform, DigitalOcean, Oracle Cloud Infrastructure, VMware vSphere ו- OpenStack ועוד.
HashiCorp תומכת גם בשירות Terraform Module Registry, שהושק בשנת 2017. בשנת 2019 הציגה טרפורם את הגרסה בתשלום בשם Terraform Enterprise עבור ארגונים גדולים.
לטראפורם יש ארבע פקודות עיקריות:
זיזף זוטר
זיזף זוטר (שם מדעי: Phyllostomus elongatus) הוא מין של עטלף ממשפחת הזיזפיים החי באמריקה הדרומית במדינות קולומביה, ונצואלה, גיאנה, סורינאם, גיאנה הצרפתית, אקוודור, פרו, בוליביה וברזיל.
מאפיינים
אורכו של העטלף הוא 10 עד 11 סנטימטרים ומשקלו עד 51 גרמים. העטלף בעל פרווה בצבע חום שחרחר ואוזניים גדולות.
הזיזף חי ביערות הגשם של אמריקה הדרומית וניזון בעיקר מחרקים, בעלי חוליות קטנים כמו לטאות, פרחים ופירות. הטורפים העיקריים של הזיזף הם נחשים גדולים ועופות דורסים.
הזיזף נמצא על פי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש עקב תפוצה גדולה ונוכחות במספר גדול של אזורים מוגנים.
אטילה צולר
ביוגרפיה
צולר נולד בווישגראד, הונגריה בשנת 1927. בילדותו למד כינור מאביו, שהיה כנר מקצועי. בעת לימודיו, הוא ניגן בפלוגלהורן ובס לפני שבחר לנגן בגיטרה. הוא נשר מבית הספר וניגן במועדוני ג'אז בבודפשט בזמן שרוסיה הטילה מצור על בודפשט וכבשה את הונגריה. הוא נמלט מהונגריה בשנת 1948 כאשר ברית המועצות ביססה שלטון צבאי קומוניסטי. הוא ברח ברגל, כשהוא נושא את הגיטרה שלו דרך ההרים, לאוסטריה. הוא התיישב בווינה, הפך לאזרח אוסטרי, והקים להקת ג'אז עם האקורדיוניסטית ונגנית הויברפון, ורה אאואר.
בשנות החמישים עבר צולר לגרמניה וניגן עם הפסנתרנית הגרמניה יוטה היפ ונגן הסקסופון הנס קולר. לאחר שנפגש עם נגני ג'אז אמריקאים, וביניהם נגן הבס אוסקר פטיפורד והסקסופוניסט לי קוניץ, שוכנע על ידם לעבור לארצות הברית. הוא עבר לארצות הברית לאחר שקיבל מלגה לבית הספר לג'אז "לנוקס" (Lenox School of Jazz). אחד המורים שלו היה הגיטריסט ג'ים הול וחברו לחדר היה נגן הסקסופון אורנט קולמן, שגרם לו להתעניין בג'אז חופשי.
בשנים 1962–1965 הופיע צולר בהרכב עם נגן החליל הרבי מאן, ולאחר מכן עם לי קוניץ ונגן הטרומבון אלברט מנגלסדורף.
לאורך השנים, הוא ניגן והקליט עם בני גודמן, סטן גץ, נגן הויברפון רד נורבו, ג'ימי רייני, הרבי הנקוק, רון קרטר, נגנית האורגן שירלי סקוט, המוזיקאי קאל טג'אדר, ועם ג'ימי הנדריקס. הוא אף ניגן במועדוני הג'אז בניו יורק בשנות השישים עם הפסנתרן דון פרידמן.
בשנת 1974, הוא הקים את "Attila Zoller Jazz Clinics" בוורמונט, שלימים שינה את שמו ל"מרכז הג'אז של ורמונט", שם לימד עד 1998. הוא המציא פיק אפ דו כיווני, מיתרים מעוצבים וסדרת גיטרות ייחודית. בין השנים 1989–1998 הוא ניגן יותר ויותר עם הוויברפוניסט הגרמני וולפגנג לקרשמיד והם גם עשו כמה הקלטות יחד. הוא הופיע עם טומי פלנגן וג'ורג' מראז בניו יורק שלושה שבועות לפני מותו בשנת 1998 בטאונסהנד, ורמונט.
מפרשן לבן
מפרשן לבן (שם מדעי: Kajikia albida) הוא מין של דג גדול ממשפחת המפרשניים החי ברחבי האוקיינוס האטלנטי. דג זה מצוי בסכנת הכחדה עקב דיג יתר.
מאפיינים
זהו מפרשן גדול שאורכו יכול להגיע לאורך 2.8 מטר ולמשקל של מעל 82 ק"ג. הוא בעל גוף לבן וסנפיר גב רעמתי הפרוש למעלה כמו מפרש, אך החלק שמתחת לסנפיר הגב צבוע בירוק-זהוב מפוספס בלבן, בדומה לקרובו - מפרשן מפוספס. המפרשן בעל גוף מוארך, עיניים גדולות, לסת עליונה ארוכה בצבע שחור וסנפירים בעלי מבנה המותאם להאצה והזנב גדול. הוא מזכיר במראו את המין קלען עגלגל (Tetrapturus georgii) אך גדול יותר ויש הבדל במבנה הסנפירים של שני המינים. תוחלת החיים של המפרשן היא סביב 15 שנה.
המפרשנים נמצאים בעיקר באוקיינוס עד לעומק 100 מ' אך לעיתים צוללים יותר עמוק. הם מצויים בעיקר בימים חמימים. לעיתים הם מגיעים למפרצים או לימים רדודים לזמן קצר. דגים אלה חייבים לנוע כל הזמן בשביל לנשום.
זהו טורף גדול הנודד ברחבי האוקיינוס בחיפוש אחרי טרף קטן כמו להקות דגים קטנות, דגים מעופפים, דגי רעמתן כחלחל וטונה קטנים ודיונונים. המפרשן עוקב אחרי טורפים גדולים המוצאים טרף באוקיינוס או שהוא צולל עד לעומק 200 מ' בחיפוש מזון שאינו נגיש מפני השטח.
המפרשן מתרבה בימים טרופיים בעיקר סביב חופי אמריקה הטרופיים. הם משריצים במים הרדודים אלפי ביצים וחוזרים לים. המפרשנים הצעירים נאבקים לשרוד מול טורפים רבים, בעיקר על ידי צלילה לעומק והם גדלים במהירות גבוהה.
בית הכנסת דושנבה
בית הכנסת דושנבה הידוע גם בשם בית הכנסת הבוכרי הממוקם בדושנבה, בירת טג'יקיסטן.
היסטוריה
בית הכנסת נבנה בסוף המאה ה-19 באחד משני הרבעים היהודיים בדושנבה באותה עת, והיווה חלק ממתחם הקהילה היהודית, אשר כלל גם מוסדות דתיים ובית ספר.
ב-1920 עבר בית הכנסת לשליטה סובייטית, וב-1952 נסגר בית הכנסת והולאם על ידי השלטון הסובייטי; רק שש שנים לאחר מכן הורשו היהודים לחזור למבנה, אך הוא נותר בבעלות המדינה, בדומה לשאר האדמות שהולאמו. בית הכנסת המשיך לפעול לאחר קבלת העצמאות של טג'יקיסטן ב-1991 ולאורך מלחמת האזרחים שטלטלה את המדינה בין 1992 ו-1997. ב-1995 התבצע ונדליזם בבית הכנסת, כחלק מהתקפה שכללה גם בזיזת בתי יהודים.
במאי 2003 קיבלה הקהילה היהודית מכתב מהרשויות בו נצטוותה לפנות את הבניין לשם הריסתו, ובפברואר 2006 החלה הריסת מתחם הקהילה היהודית, כחלק מתוכנית התחדשות עירונית שנועדה לפנות מקום למגורים נשיאותיים חדשים, "ארמון האומות", יחד עם אזורי נוי סמוכים. הריסת בית הכנסת התעכבה בשל מחאות בינלאומיות וסדרת תביעות משפטיות עד סוף חודש יוני 2008, כאשר הבניין הישן נהרס לבסוף עד היסוד.
בית הכנסת החדש נפתח במאי 2009, באמצעות תרומה של איש העסקים הטג'יקי חסן אסדולוזודה, גיסו של הנשיא אמומאלי רחמון.
בית הממשלה (האי מאן)
בית הממשלה (באנגלית: Government House) הוא מבנה הממוקם באונכאן שבאי מאן המשמש כבית המגורים הרשמי של המשנה למושל האי מאן.
המבנה נבנה כבית חווה בשם חוות במאהאג (Bemahague Farm) בין השנים 1820–1830. בשנת 1904 נרכש המבנה על ידי ממשלת האי מאן והורחב על מנת לשמש את מגורי המושל וכן כאתר עריכת אירועים רשמיים.
במבנה שמונה חדרי שינה ושני חדרי הסבה גדולים, וכן אגף משרדים. סביב המבנה גן ששטחו 120 דונמים.
רוברטו בולניו
רוברטו בולניו (בספרדית: Roberto Bolaño; 28 באפריל 1953 – 15 ביולי 2003), סופר ומשורר צ'ילאני. ב-1999 זכה בפרס רוֹמוּלוֹ גַליֶגוֹס על הרומן "בלשי הפרא" (Los detectives salvajes), וב-2008 הוענק לו פרס איגוד המבקרים האמריקאי על הרומן "2666", שיצא לאור לאחר מותו.
מיצירותיו
נכון להיום פורסמו 12 רומנים פרי עטו בספרדית, כמו גם ארבעה קובצי סיפורים קצרים וחמישה ספרי שירה. ב-2009 נתגלו מספר יצירות נוספות בעזבונו של בולניו וחלקן עדיין לא יצאו לאור. הרומנים נוקטורנו בצ'ילה, כוכב רחוק, בלשי הפרא  ו-2666, תורגמו לעברית, כמו גם קובץ הסיפורים שיחות טלפון והנובלה קמע, כולם בהוצאת עם עובד. ב-2023 יצא לאור בעברית הספר כל הסיפורים, קובץ שמאגד את כל סיפוריו הקצרים של בולניו.
הספרות הנאצית באמריקה
אנציקלופדיה פיקטיבית של סופרים ימניים קיצוניים מארצות הברית ואמריקה הלטינית. אף על פי שכל הדמויות בהן הספר עוסק הן פרי דמיונו של בולניו, לעיתים מתוארים מפגשים בין דמויות אלה לסופרים אמיתיים כמו אלן גינזבורג או אוקטביו פס.
בלשי הפרא
רומן רחב יריעה שזיכה את בולניו בפרס רוֹמוּלוֹ גַליֶגוֹס. הרומן מרוכב משלושה חלקים - הראשון מתרחש במקסיקו סיטי בסוף 1975 ומסופר על ידי חואן גרסיה מאדרו, משורר בן 17 שמצטרף לחבורה של משוררים, קרוביהם וחבריהם. דמויות רבות מבוססות על אנשים שבולניו עצמו הכיר בתקופה בה גר במקסיקו. שתי הדמויות הראשיות בחבורה, יוליסס לימה וארתורו בֶּלאנו, מבוססות על מריו סנטיאגו פפסקיארו ורוברטו בולניו עצמו, בהתאמה, שיחד ייסדו את תנועת האינפרא-ריאליזם (בספר תנועה זו זוכה לשם ריאליזם וִיסְצֶרָלִי). החלק השני, המהווה בערך שבעים אחוז מהספר, מורכב מסדרה של מונולוגים המסופרים על ידי מגוון רחב של דמויות, כמה מהן שהופיעו בחלק הראשון וכמה חדשות, המספרות מה קרה לשתי הדמויות הראשיות מ-1976 עד 1996, בזמן שנדדו ברחבי העולם. החלק השלישי שב לסיפור שנקטע בסוף החלק הראשון, ושוב מסופר על ידי חואן גרסיה מאדרו, המתאר את המסע אליו יצא במדבר סונורה יחד עם יוליסס לימה, ארתורו בֶּלאנו והזונה לופה, בחיפוש אחר המשוררת סיסאריה טינאחרו. בניגוד לשאר הדמויות הפיקטיביות המבוססות על אנשים שבולניו הכיר, הסופר אוקטביו פס מופיע בספר תחת שמו האמיתי, אך חברי תנועת הריאליזם הוִיסְצֶרָלִי אינם רוחשים לו כבוד.
תורגם לעברית על ידי משה רון ואדם רון בלומנטל ב-2011.
קמע
רומן קצר הנכתב בקולה של אוקסיליו לקוטור, "האם של השירה המקסיקנית", אשר מופיעה כדמות משנה בבלשי הפרא. עיקר הסיפור סובב סביב 12 הימים בהם הסתתרה בשירותי האוניברסיטה הלאומית UNAM במקסיקו סיטי לאחר שהצבא טבח בסטודנטים ומפגינים ב"ליל טלטלוקו" ב-2 באוקטובר 1968, והטיל מצור על האוניברסיטה. הספר תורגם לעברית על ידי אדם בלומנטל בשנת 2018.
נוקטורנו בצ'ילה
רומן בצורת מונולוג ארוך של האב אורוטיה המספר את סיפור חייו כשהוא שוכב על ערש דווי. בין השאר האב מספר על חברותו עם מבקר הספרות פיירוול (Farewell - "להתראות" באנגלית ) והיכרותו עם המשורר פבלו נרודה, על מסע באירופה אליו נשלח על מנת לראות כיצד הכנסיות שם משומרות על ידי ציד היונים באמצעות בזים, ועל קורס במרקסיזם שהעביר לאוגוסטו פינושה וחבריו לחונטה בראשית התקופה בה שלטו בצ'ילה. תורגם לעברית על ידי טל ניצן ב-2008.
אנטוורפן
רומן שנכתב ב-1980 אך יצא לאור רק ב-2002, שנה לפני מותו של בולניו. הספר הוא קצר ומקוטע - מורכב מ-56 קטעים הקשורים זה לזה באופן רופף ובעלי אופי פואטי. למרות שיש דמויות וקווי עלילה שמופיעים ביותר מקטע אחד, אין אף נרטיב מרכזי. כיצירה מוקדמת, רומן זה מציג נושאים רבים שיעסיקו את בולניו בספריו הבאים - פושעים, נוודים, ואנשים החיים בשולי החברה, כמו גם שחיתות, סקס, אהבה, ושירה. בהקדמה שכתב לספר לקראת הוצאתו לאור ב-2002 בולניו טען שכתב את הספר בעיקר בשביל עצמו, ובמשך זמן רב הספר היה פשוט אוסף של דפים שחזר אליהם מדי פעם ושיחק איתם קצת.
הגאוצ'ו הבלתי נסבל
קובץ של סיפורים קצרים אשר ברובם מתייחסים באופן כלשהו ליצירות ספרותיות שקדמו להם. הסיפור "הגאוצ'ו הבלתי נסבל" נכתב בהשראת הסיפור "הדרום" של חורחה לואיס בורחס בעוד שהסיפור "עכברוש משטרה" (El policía de las ratas) מתרחש בעולם שתואר על ידי קפקא בסיפור "יוזפינה הזמרת או עם העכברים". הסיפור "ג'ים" עוסק בחייל משוחרר אמריקאי שלחם במלחמת וייטנאם ומתגורר במקסיקו כמשורר; "מסעו של אלוורו רוזלוט" (El viaje de Álvaro Rousselot) עוסק בסופר ארגנטינאי מצליח שנוסע לצרפת כדי למצוא במאי המבסס את סרטיו על יצירתו מבלי להכיר בכך או לשלם לו תמלוגים. "שתי מעשיות קתוליות" (Dos cuentos católicos) מורכב משני נרטיבים מקבילים: "היעוד" העוסק בבחור צעיר הממתין למצוא את ייעודו ו-"יד המקרה" המציג מטורף שנמלט מבית משוגעים. שני הסיפורים האחרונים בספר כתובים בצורת מאמרים - "המיתוסים של קת'ולהו" (Los mitos de Chtulhu) שעוסק בסופרים וכתיבה ושואב את שמו מיצירתו של ה. פ. לאבקרפט, ו-"ספרות + מחלה = מחלה" (Literatura + enfermedad = enfermedad) אשר עוסק בין השאר בפואמות "רוח ים" של מלארמה ו-"המסע" של בודלר.
2666
הרומן האחרון שבולניו כתב ואשר היווה את עיקר עיסוקו בשנות חייו האחרונות. הרומן סובב סביב סדרה בלתי פתורה של רציחות של יותר משלוש מאות נשים בעיירה במקסיקו ליד הגבול עם ארצות הברית. בנוסף לכך הרומן עוקב אחר קבוצה של ארבעה מבקרי ספרות היוצאים למסע בעקבות הסופר המסתורי ארצ'ימבולדי, מציג את סיפורו של עיתונאי אמריקאי המתעניין ברציחות, ולבסוף גם עוסק בעברו של ארצ'ימבולדי הגרמני וחוויותיו בזמן מלחמת העולם השנייה. הספר מציג טווח רחב של דמויות, אזורים, תקופות וסיפורים בתוך סיפורים ואורכו עולה על אלף עמודים. הספר מורכב מחמישה חלקים ופורסם לאחר מותו של בולניו ולכן אין ודאות שהנוסח בו הוא יצא לאור הוא אכן הנוסח הסופי. לאחרונה אף נטען שבין כתביו של בולניו נמצא חלק שישי לספר. הספר יצא לאור באנגלית ב-2008 וזיכה את מחברו בפרס איגוד המבקרים האמריקאי לאותה השנה.
תורגם לעברית על ידי אדם בלומנטל ב-2015.
הרייך השלישי
רומן שנכתב ב-1989 ונתגלה בין כתביו לאחר מותו. הרומן עוסק באודו ברגר, אלוף משחקי מלחמה גרמני, המבקר עם חברתו בעיירה קטנה בקוסטה בראווה בה נהג לבלות את קייצי ילדותו. כאשר אחד מחבריו נעלם ברגר מחליט לחכות בעיירה עד שיימצא ומעביר את הזמן במשחק אסטרטגיה עם אדם מקומי מסתורי.
מפרשן רצעני
מפרשן רצעני (שם מדעי: Kajikia), הוא סוג של דגי גרם גדולים ממשפחת המפרשניים המצויים באוקיינוסים הפתוחים השונים. בבני סוג זה 2 מינים. בעבר הם היו כלולים יחד עם המין מקאירה כחולה בסוג מקאירה (Makaira).
בני הקבוצה הם דגי ים מובהקים עם סנפירים ארוכים דמויי-משוט, לסת ארוכה צבועה בשחור וקשקשים ירוקים-זהובים מפוספסים בלבן על הגב. מעל הגב ישנו מפרש גבוה בצבע סגול העוזר לדגים להאיץ לעבר טרפם.
סמל חבל הבסקים
הסמל מעוצב כמגן מחולק לרבעים שמבוססים על הסמלים ההיסטוריים של מחוזות חבל הבסקים. הרבע השמאלי העליון (הקנטון) מבוסס על סמלו של מחוז אלבה (Álava) המעוצב כשדה זהב שעליו מבצר כסף על סלע כסוף שעומד על תל ירוק. למבצר דלת ושני חלונות כחולים. מהגבעה יוצאת יד המניפה חרב, שתיהן כחולות. מימין למבצר עומד זקוף אריה אדום. הרבע השני מבוסס על סמלו של מחוז ביסקאיה והוא מעוצב כשדה כסף עם גבול זהב שעליו שמונה סאלטיירים אדומים. בשדה מופיעה גבעה חומה שעליה האלון של גרניקה, עץ המסמל את עצמאות הבסקים. גזע העץ חום ועליו ירוקים ומאחוריו צלב יווני לבן שזרועו התחתונה מוסתרת. הרבע השלישי מבוסס על סמלו של מחוז גיפוסקואה (Guipúzcoa) והוא מחולק לשדה זהב שבו שלושה עצים ירוקים מעל גלים בצבעי כחול ולבן המסמלים את מפרץ ביסקאיה. הרבע הרביעי כולו אדום. עד 1982 הוא הכיל את סמל נווארה, אולם ממשלת נווארה דרשה להסירו. הסמל מוקף בזרי אלון עם עלים ירוקים ובלוטים בצבעי ירוק וזהב, ייצוג נוסף של האלון מגרניקה.
מקאירה
מקאירה (שם מדעי: Makaira), הוא סוג של דג גדול ממשפחת המפרשניים המהווים את הכבדים ביותר מדגי סדרת הדקראים הגדולה.
הגדולה ביותר היא מקאירה כחולה שאורכה מעל 5 מטרים ומשקלה עד 830 ק"ג. היא בעלת לסת ארוכה והתאמה לחיי ברחבי האוקיינוס הפתוח. היא שוחה באוקיינוס האטלנטי ומחפשת דגים קטנים יותר או דיונונים.
בעבר הייתה המקאירה הכחולה המין היחיד בסוגה. אך כמה מדענים החליטו לשייך לסוג עוד מין מקאירה החיה באוקיינוס ההודי והשקט - מקאירה הודו-פסיפית.
מינים
המין מפרשן שחור גם היה שייך לסוג עד שעבר לסוג ומין יחיד Istiompax .
Día de Cataluña
יום האחד עשר בספטמבר (בקטלאנית: Diada de l'Onze de Setembre, Diada Nacional de Catalunya או פשוט Diada), נקרא גם "יום קטלוניה", "היום הלאומי של קטלוניה" או פשוט "דיאדה" הוא יומה הרשמי של קטלוניה.
יום זה משמר את זכר יום נפילתה של ברצלונה בידי כוחות הבורבונים תחת פיקודו של הדוכס ברוויק במהלך מלחמת הירושה הספרדית ב-11 בספטמבר 1714, לאחר עשרה חודשי מצור. ניצחון זה הוביל לביטול כל המוסדות הקטלאניים לאחר פרסומו של צו "פלטה החדשה" בשנת 1716.
הפרלמנט של קטלוניה הכריז על יום זה כיום חג לאומי של קטלוניה בפעם הראשונה לאחר שיקום המוסדות, בשנת 1980. בתקנון אוטונומיה של קטלוניה, 2006, נאמר: "קטלוניה, מוגדרת כאזרחות, יש לה את כל הסמלים הלאומיים, הדגל, החג וגם את ההמנון".
מעשים
מוסדות ומפלגות פוליטיות מסורתיות מקשטים בפרחים מסורתיים את המונומנטים של רפאל קזנובה ו-Josep Moragues, בברצלונה בפרט ובשטחי קטלוניה בכלל. ארגונים וקבוצות תומכי עצמאות פוקדים את בית הקברות "de las Moreras" בו נקברו רבים מן המגנים על העיר בזמן המצור. בנוסף, במהלך היום מתקיימות הפגנות וקונצרטים לעידוד העצמאות וקבלת אוטונומיה. אזרחים רבים תולים את דגל קטלוניה בבתיהם ושרים ברוב עם את ההמנון. מאז שנת 2004 אמנים לאומיים רבים משתתפים בטקסים למען אותה מטרה.
היסטוריה
בשנת 1888 החלו לבנות לראשונה את האנדרטאות למנהיגי ההגנה של העיר בזמן המצור, כגון רפאל קזנובה, ובשנת 1894, בנוסף לחגיגות הדתיות, החלו לציג את זרי הפרחים המסורתיים שמקשטים את האנדרטאות השונות. בראשית המאה ה-20 החלו ההפגנות לתפוס גם צד פוליטי לאומני קיצוני יותר עד כדי עימותים עם המשטרה. נקודת מפנה חשובה של היום הלאומי של קטלוניה הייתה ב-11 בספטמבר בשנת 1977, לאחר נפילתו של הרודן פרנקו. בברצלונה יצאו לרחובות מיליון וחצי איש וחגגו את מפלתו ברוב עם ובשמחה גדולה.
נפת חברון (המנדט)
נפת חברון (באנגלית: Sub-district of Hebron) הייתה נפה במחוז ירושלים בימי המנדט הבריטי בארץ ישראל, אשר נקראה על שם העיר חברון.
ייעור
ייעור הוא תהליך יצירת יער באזור לא מיוער. ייעור מחדש הוא תהליך שיקום של יער - טבעית, על ידי זריעה טבעית או צמיחה משורשים, או מלאכותית, על ידי זריעה ונטיעה מכוונות. ממשלות וארגונים רבים מעודדים תוכניות ייעור, להגברת לכידת הפחמן הדו-חמצני מהאטמוספירה, לשמירה על המגוון הביולוגי, ליצירת ריאות ירוקות ועוד.
נפת חברון (המנדט)
היסטוריה
בשנת 1922 הוכללה נפת חברון במחוז הדרום יחד עם נפות עזה ובאר שבע. באוקטובר 1931 הועברה נפת חברון ממחוז דרום למחוז ירושלים.
לפי תוכנית החלוקה יועד רובו המוחלט של שטח הנפה להיכלל בתחומי מדינה הערבית.
ייעור
תהליכים ביולוגיים
התהוות קרחת יער נובעת מדפוס גדילה של צמחים, ומהפרעה באזור מקומי שסופה ריווח סבכת היער. דינמיקת קרחת היער אופיינית גם ליערות הטרופיים וגם ליערות ממוזגים, ויש לה השפעה רבה על חיי היער. שילוב של הגורמים הללו עלול להביא לבירוא היער, ולאובדן החלק העליון של הקרקע, העשיר בחומרים אורגניים. ללא הקרקע, היערות אינם יכולים להתפתח, אלא לאחר תהליך ארוך של יצירת קרקע, אם ארוזיה מאפשרת זאת.
נפת חברון (המנדט)
היסטוריה
בעקבות מלחמת העצמאות והסכמי שביתת הנשק של 1949 צורף חלק קטן משטח הנפה למחוז הדרום בישראל ואילו רוב השטח הפך לחלק מן הגדה המערבית, שהייתה בשליטת ממלכת ירדן. בשנת 1967, במלחמת ששת הימים, נכבש השטח בידי צה"ל.
ייעור
באזורי קרקע דלה
במקומות מסוימים, יערות זקוקים לעזרה על מנת לשקם עצמם בגלל תנאים סביבתיים. למשל, באזורים צחיחים, היה ויער נהרס, הקרקע עלולה להתייבש ולהפוך עוינת לצמיחת עץ חדש. רעיית יתר באזורי היער, וניצול יתר של משאביו גם הם פוגמים ביכולתו להשתקם. בחלק מהאזורים הטרופיים, בירוא היערות עלול לגרום להקשחת החלק העליון של הקרקע (duricrust), לעיתים על ידי צמנטציה של סיליקה (duripan), ובכך לאטום את הקרקע לחלחול מים וצמיחת שורשים. לעיתים, ייעור מחדש הוא בלתי אפשרי מאחר שבקרקע כבר נעשה שימוש בידי אדם. במקרים אחרים, נדרשת עבודה מכנית של שבירת חלקי הקרקע שהתקשו, ולאחר מכן השקיה זהירה ומתמשכת, והגנה נוספת, כמו גידור.
נפת חברון (המנדט)
אוכלוסייה
לפי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל, שערכו רשויות המנדט, היה סך האוכלוסייה בנפה 89,650 בני אדם שהתפלגו כדלקמן: יש להתחשב בעובדה שהנתונים האלה לא נבעו ממפקד אוכלוסין, אלא התבססו על מפקד האוכלוסין המנדטורי האחרון של 1931 בתוספת הגידול המחושב באוכלוסייה ונתוני ההגירה היהודית והערבית, (שהיו חלקיים בלבד).
ייעור
בישראל
בישראל, מופקדת קרן קיימת לישראל על הייעור. קק"ל נוטעת יערות במקומות שבהם לא היו יערות קודם, וגם משקמת יערות שניזוקו ממזיקים, שרפות, בצורות, שלג ותוחלת חיי העצים. בצפון הארץ ובמרכזה מתרכזת הפעילות בעיקר בחידוש היערות ופחות בנטיעת יערות חדשים. כמו כן, קק"ל אחראית להדברת עשבייה המתחרה בנטיעות, להדברת מזיקים ומחלות, ולמניעת כריתה לא חוקית. מלבד נטיעת היער ואחזקתו קק"ל אחראית גם על בניית שירותים שונים לציבור, כגון חניונים, גני משחקים וכו'.
נפת חברון (המנדט)
שטח
בשנת 1945 היה סך שטח הנפה 2,076,185 דונמים. התפלגות השטח הייתה כדלקמן:
ייעור
בישראל
על פי פרופסור אבי פרבולוצקי, הייעור הישראלי הוא בשיטת הייעור המסחרי, בדומה לנעשה באירופה, שמטרתה היא לטפח יער שישמש בסופו של דבר לכריתה ולשימוש אדם. שיטה זו מכתיבה נטיעת עץ ממין אחד, זקוף עם מעט הסתעפויות, דלילות יחסית ונוחות גישה. פרבולוצקי מציע לבחון מחדש שיטה זו, לשנות אותה ולשלב בה עקרונות מהייעור האקולוגי, שטעון פחות התערבות אדם.
נפת חברון (המנדט)
יישובי הנפה
עיר הנפה: כפרים ויישובים: שבטים בדואים:
ייעור
בישראל
ב-1995 אושרה על ידי הממשלה תוכנית המתאר הארצית ליער ולייעור (תמ"א 22), בשיתוף עם קק"ל, מינהל מקרקעי ישראל, המשרד להגנת הסביבה ומשרד הפנים.
הייעור עד קום המדינה
השלטון הטורקי השתמש רבות בעצים וביערות, במיוחד סביב מלחמת העולם הראשונה, כדי להפיק פחם לרכבות שהחלו לדהור בארץ ישראל, החל מסוף המאה ה-19 (רכבת יפו ירושלים), דרך רכבת השומרון (ג'נין-שכם ורמאללה) וכלה ברכבת העמק שנחנכה שנים ספורות קודם המלחמה וחברה את חיפה והים אל הרכבת החיג'אזית וארצות ערב שמעבר לירדן. בגולן לבדו נכרתו מרבית עצי האלון שהיוו יערות פארק מרשימים, אף גם יערות רבים בארץ הפכו לכח שהניע את הרכבות ואת המלחמה. מתום מלחמת העולם הראשונה ועד קום המדינה, עסקו במקביל שני גופים בייעור הארץ באורח שיטתי וממוסד: מחלקת הייעור של הממשל הבריטי וקק"ל. מדיניות מחלקת הייעור המנדטורית נסובה סביב הצורך לשפר את מצבו העגום של הצומח בארץ ישראל, כתוצאה מהרס ,ניצול בלתי מבוקר והזנחה בתקופת השלטון העות'מאני .המדיניות,  שהתבססה על מסורת הייעור הבריטית,  דגלה בהגשמת מטרה משולבת בייעור הארץ, אקולוגית וכלכלית . רוב הנטיעות הראשונות של קק"ל לאחר מלחמת העולם הראשונה נעשו בהתאם לתוכנית ייעור רחבה שהתוותה בשנת 1919 על ידי עקיבא אטינגר, שהיה מנהל מחלקת הקרקעות והייעור עד שנת 1928. מיקום הנטיעות, ברוב המקרים, לא היה קשור לשיקולים אקולוגיים או יערניים, אלא למתן מענה למימוש הבעלות עלהקרקעות שנרכשו ולסיוע בשמירה עליהן, למיקום היישובים היהודיים ולצורך במתן תעסוקה זמנית למתיישבים. הנטיעות הראשונות של קרן קיימת נעשו בעמק יזרעאל: בקואופרציה מרחביה בשנת 1920 ובמעין חרוד. גם באזור ירושלים: בקרית ענבים, בחולדה וביער בן שמן ניטעו נטיעות בידי הקק"ל. רוב היערות כללו בעיקר אורנים, כאשר אורן ירושלים היה המין המוביל, אליו נלוו ברושים (בעיקר ברוש מצוי ) התבוססות משאב היער בישראל, אורלי רכטמן, יער גיליון 18, דצמבר 2017
מסוף מלחמת העולם הראשונה ועד לקום המדינה נטעו בארץ כ-40,000 דונם יערות חדשים.
לאורה תרזה אלמה-טדמה
לאורה תרזה אלמה-טדמה, באנגלית: Laura Theresa Alma-Tadema ( 16 באפריל 1852 – 15 באוגוסט 1909) הייתה ציירת בריטית שהמתמחתה בסצנות ביתיות וז'אנריות של נשים וילדים. 18 מציוריה הוצגו באקדמיה המלכותית לאמנויות. בעלה, סר לורנס אלמה-תדמה, היה גם הוא צייר.
חיים
בתו של ד"ר (שהיה אחיו של ד"ר ), היו לה שתי אחיות שהיו גם הן ציירות (אמילי למדה אצל, ואלן אצל פורד מדוקס בראון).
ייעור
עבודות הייעור בעשורים הראשונים של מדינת ישראל
הסיבות העיקריות שהביאו את קרן קימת בשנות החמישים ליזום מפעלי ייעור גדולים מלבד העסקת העולים היו: פיתוח וטיפוח שטחי טרשים, עצירת סחף, מתן מחסה לאדם ולעדרו, אספקת עץ לתעשייה. בשנים אלו ניטעו כ 35,000 דונם יער על ידי הקרן הקיימת לישראל.
העבודה הייתה על בסיס יומי, לכל משפחה נקבעה מכסת ימי עבודה לשבוע או לחודש, אם כי גם אלה לא היו מובטחים. שכר העבודה היה נמוך מאוד ביחס לשאר העבודות במשק. השכר ששילמה קק''ל בבשנים הראשונות לעובדי הדחק בייעור עמד על כמחצית משכר פועל בחרושת ובמסחר
לאורה תרזה אלמה-טדמה
חיים
בביתו של מדוקס בראון פגש אותה אלמה-תדמה לראשונה בדצמבר 1869, כשהייתה בת 17 והוא בן 33. (אשתו הראשונה נפטרה במאי באותה שנה.) הוא התאהב בה ממבט ראשון, ובחלקו הייתה זו נוכחותה בלונדון שהשפיעה עליו לעבור דירה באנגליה ולא למקום אחר כאשר נאלץ לעזוב את היבשת בעקבות פרוץ מלחמת צרפת-פרוסיה בשנת יולי 1870.
בהגיעו ללונדון בתחילת ספטמבר 1870 עם בנותיו הקטנות ואחותו, אלמה-תדמה לא בזבז זמן ביצירת קשר עם אפס, ונקבע שהוא יעביר לה שיעורי ציור. במהלך אחד מאלה, הוא הציע נישואין. מכיוון שהיה אז בן שלושים וארבע ולאורה הייתה רק בת שמונה עשרה, אביה התנגד בתחילה לרעיון. לבסוף הסכים ד"ר אפס בתנאי שהם ימתינו עד שיכירו זה את זה טוב יותר. הם נישאו ביולי 1871, אף שנישואים שניים אלה התבררו כחסרי ילדים, הם גם התגלו כעמידים ומאושרים, כאשר לורה פעלה כאם חורגת לבנות בעלה מנישואיו הראשונים. הסלון של פריז ב-1873 העניק לאלמה-תדמה את הצלחתה הראשונה בציור, ובשנת 1878, בתערוכה הבינלאומית של פריז, היא הייתה אחת משתי האמניות האנגליות היחידות שהציגו. התצוגות האחרות שלה כללו את האקדמיה המלכותית (מ-1873), את גלריית גרוסוונור בלונדון. אלמה-תדמה הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות היפות בתערוכה העולמית של קולומביה ב-1893 בשיקגו, אילינוי. היא גם עבדה מדי פעם כמאיירת, במיוחד עבור The English Illustrated Magazine, והייתה ידועה כמארחת במגוריהם בלונדון בריג'נטס פארק ולאחר מכן בגרוב אנד רואד.
אלמה-תדמה נפטרה ב-15 באוגוסט 1909; בעיתון "טיימס" שהודפס יומיים לאחר מכן נכתבו הנסיבות שהובילו למותה:
ליידי אלמה-תדמה בילתה את החודשים יוני ויולי בבית חולים בגרמניה, ממנו חזרה לפני מספר ימים במצב חלש מאוד. הומלץ לה לעזוב את העיר מיד, והיא נכנסה למוסד ב. כאן מחלתה קיבלה לפתע תפנית קריטית ביום שישי האחרון והיא נפטרה ללא כאב לאחר חוסר הכרה של שעות רבות בליל יום ראשון.
בשנה שלאחר מכן התקיימה תערוכת זיכרון לעבודותיה באגודה לאמנות יפה.
סגנון
אלמה-תדמה התמחתה בסצינות ביתיות וז'אנריות סנטימנטליות ביותר של נשים וילדים, לעיתים קרובות במסגרות ובסגנון ההולנדי של המאה ה-17, כמו "התחלה של אהבה", "סבבה", "מזמור", "ליד הדלת" ו"שמש". היא ציירה כמה נושאים ונופים קלאסיים הדומים לאלו של בעלה, אבל באופן כללי הושפעה בעיקר מאמנות הולנדית של המאה ה-17, שהייתה הרבה פחות מאופקת ביצירתה משלו. היא למדה את יצירותיהם של ורמיר ודה הוך בביקורים בארצות השפלה. אלמה-תדמה, כמו בעלה, מנה את עבודתה באופן כרונולוגי בכך שמספרה אותם.
ייעור
מוצאם של העובדים
עבודות אלו כללו עבודת כפיים אשר בלט בהם ביותר חלקם של העולים המזרחים. גם בעבודת הייעור העדיף הממסד את העסקתם של עולים מזרחיים על פני עובדים ממוצא אשכנזי. נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מצביעים על כך ש 75.1 אחוז - מכלל עובדי הייעור היו עולים מזרחים, לעומת רק 14 אחוז של עולים אשכנזים עם המזרחיים ניתן למנות את העולים ממדינות צפון אפריקה, ממזרח כדוגמת עיראק ואף מתימן. עבודות הדחק נועדו בעיקר לספק תעסוקה לעולים מחד ומאידך לטפח את האתוס הציוני והחלוצי שאפיין את ראשית המדינה; הפרחת השממה על ידי יישובים ועל ידי ייעור והכשרה חקלאית.
קשיי העובדים
ככלל היה מדובר בעבודת כפיים קשה הכוללת סיקול, גידור, חפירת שוחות ושתילת עצים. השכר בשנים הראשונות לעלייתם לקרקע היה בתלושים ולא בכסף ממשי, דבר שהקשה מאוד על העולים. עבודות הדחק בייעור רוכזו על ידי מדריך שלעיתים אף הוא נבחר מקרב העולים עצמם. בתיאורי העולים מופיע הקושי הגדול לקבל מרות, ועיקרון הכבוד למבוגר וההיררכיה שהיא הבסיס התרבותי בכל עדה מסורתית.
סוסומו טונגאווה
ביוגרפיה
טונגאווה נולד בשנת 1939 בעיר נגויה שביפן כבן למהנדס בתעשיית הטקסטיל. הוא השני מבין שלושה בנים ויש לו עוד אחות יותר צעירה. בגלל עבודתו של האב במקומות ייצור שונים במסגרת החברה שבה היה מועסק, עברה המשפחה לגור ביישובים שונים. מסיבה זו גדל טונגאווה בכמה עיירות בפרובינציה. כשגדל נשלח על ידי הוריו אל דוד שהתגורר בעיר הבירה כדי להירשם במוסד חינוכי בעל רמה. הוא למד בתיכון היבייה הידוע בטוקיו שבו התחיל להתעניין במיוחד בכימיה. אחרי כישלון אחד בבחינת הכניסה, הוא התקבל בשנת 1959 לפקולטה לכימיה של אוניברסיטת קיוטו והשלים בה את התואר הראשון שלו בשנת 1963. בסוף לימודיו שם הוקסם על ידי מחקריהם של פרנסואה ז'קוב וז'אק מונו על תורת האופרון והחליט לעסוק בביולוגיה מולקולרית. הוא התקבל במעבדתו של הפרופסור איטארו וטנאבה במכון לחקר הנגיפים באוניברסיטת קיוטו אך כעבור חודשיים נוכח מגבלות התוכנית להשתלמות בתחום ביפן, המליץ לו וטנאבה לנסוע להשתלם בארצות הברית. ואכן את הדוקטורט שלו עשה טונגאווה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, שם עבד עם ד"ר מסאקי היאשי. הוא כתב את עבודת הפוסט-דוקטורט שלו במכון סאלק בסן דייגו במעבדתו של רנאטו דולבקו, ולאחר מכן בשנים 1981-1971 עבד במכון בזל לאימונולוגיה בבזל שבשווייץ, שם ביצע את המחקר פורץ הדרך שלו. בשנת 1981 התמנה לפרופסור במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, שם ייסד וניהל את מכון פיקוור ללמידה ולזיכרון. ב־1982 זכה בפרס לואיזה גרוס הורוויץ מאוניברסיטת קולומביה יחד עם ברברה מקלינטוק. הוא חבר במועצת המנהלים המדעית במכון סקריפס ומנהל של מרכזי מחקר שונים בארצות הברית וביפן.
תגליתו של טונגאווה בתחום האימונולוגיה הייתה בפענוח המנגנון הגנטי במערכת החיסון הנרכשת. לכאורה, על מנת להשיג את מגוון הנוגדנים הדרושים להגן מפני כל סוג של אנטיגן, היה על מערכת החיסון להכיל מיליוני גנים שיקודדו כל אחד לכל נוגדן. אלא שטונגאווה הראה בסדרת ניסויים החל מ־1976 כי החומר הגנטי יכול לארגן עצמו כך שהוא יכול ליצור סך רחב של נוגדנים אפשריים. בהשוואתו את הגנים של תאי B בעוברי עכברים ובעכברים בוגרים, הבחין טונגאווה שהגנים בתאי B בשלים בעכברים בוגרים עוברים הסטה, שחלוף ומחיקה על מנת ליצור את המגוון של האזורים המשתנים בנוגדנים.
נפת ביסאן
נפת ביסאן (באנגלית: Sub-district of Baysan) הייתה נפה במחוז הגליל בתקופת המנדט הבריטי על שם העיירה הערבית ביסאן (כיום בית שאן).
לפי תוכנית החלוקה נועד מרבית שטח הנפה להיות חלק מהמדינה היהודית, ולאחר מלחמת העצמאות מרביתו נשאר בישראל וחלקו בגדה המערבית שהייתה בשליטת ירדן.
אוכלוסייה
לפי סקר הכפרים שערכו רשויות המנדט בשנת 1945 היה סך האוכלוסייה בנפה 23,590 תושבים והתפלגה כדלקמן:
שטח
לפי סקר הכפרים משנת 1945 היה סך כל השטחים של יישובי הנפה 367,087 דונמים. התפלגות השטח הייתה כדלקמן:
יישובי הנפה
בירת הנפה:
כפרים ויישובים:
Vinitaly
Vinitaly היא תערוכת יין ואלכוהול בינלאומית המתקיימת בוורונה שבאיטליה מדי שנה החל משנת 1967.
בשנת 2008 הגיעו לתערוכה כ-150,000 מבקרים, אשר טעמו מוצרים של 4,300 חברות משלושים מדינות שונות. התערוכה התפרשה על פני 87 דונם ב-13 ביתני ענק.
האוניברסיטה הטכנית הצ'כית בפראג
האוניברסיטה הטכנית הצ'כית בפראג (בצ'כית: České vysoké učení technické v Praze; בראשי תיבות: ČVUT) היא אוניברסיטה ציבורית בפראג שבצ'כיה, אשר נוסדה בשנת 1707. נכון לשנת 2021, למדו במוסד כ-18,000 סטודנטים. האוניברסיטה הטכנית נחשבת לאחת מן הגדולות בצ'כיה, ולאחד מן המוסדות הטכניים הוותיקים ביותר במרכז אירופה. זוהי גם האוניברסיטה הטכנית הוותיקה ביותר שאינה צבאית באירופה.
האוניברסיטה הטכנית הצ'כית בפראג חברה בועידת בתי הספר האירופיים לחינוך ומחקר הנדסי מתקדם.
היסטוריה
האוניברסיטה הטכנית הוקמה כמכון לחינוך הנדסי בשנת 1707 על ידי הקיסר יוזף הראשון. המכון הפך לאוניברסיטה בשנת 1920.
בשנת 1955 הוקמה המחלקה להנדסה פיזיקלית ולחקר הגרעין. בשנת 1976 החלו לימודי האדריכלות.
ארגון אקדמי
האוניברסיטה מאורגנת בשמונה פקולטות, חמישה מכוני מחקר ומרכזי לימוד ופיתוח נוספים: מרכז מחשוב ומידע, מרכז טכנולוגיה וחדשנות, מרכז המחקר למורשת תעשייתית, המרכז לרדיוכימיה וכימיה של קרינה וספרייה מרכזית. לאוניברסיטה יש גם בית הוצאה לאור. בשנת הלימודים 2022/2021 הציעה האוניברסיטה הטכנית בצ'כיה, 227 תוכניות לתואר בצ'כית ו-94 באנגלית.
מפרשן אטלנטי
מפרשן אטלנטי (שם מדעי: Istiophorus albicans) הוא מין של מפרשן החי בעיקר ברחבי אוקיינוס האטלנטי וגם בים הקריבי אך לא בצפון או בדרום-מרכז האוקיינוס האטלנטי. הוא מצוי עד לעומק 200 מטר מתחת פני הים. הוא דומה מאוד למפרשן הכלל ימי.
מאפיינים
אורכו של המפרשן האטלנטי עד 3.15 מטר ומשקלו מגיע ל-58.1 ק"ג. הוא בעל מפרש גבוה בצבע סגול ובעל גוף כחול וצהוב עם סנפירים כהים ולסת ארוכה דמוית-סיף העוזרת לו לשפד את טרפו. המפרשן יכול להאיץ קדימה על ידי סנפיריו הרחבים וע"י זנבו הנוקשה. מתחת לגופו שני סנפירים ירוקים-כהים דמויי נוצה.
דג זה הוא מהמהירים שביצורי הים המודרניים. בשנות ה-20 הוערך שביכולתו לנוע במהירות של 111 קמ"ש, אך הערכות מודרניות הן של 37-55 קמ"ש. מהירות זו עוזרת ללהקת מפרשנים לרכז את טרפה קרוב לפני המים ולצוד בפעולת צוות.
ברית מלח
ברית מֶלַח הוא ביטוי לברית איתנה ויציבה.
המקור ההיסטורי
מלח שולחן היה בעבר מצרך נדיר וחשוב, ולכן ישנה תאוריה שכדי לסמל את חשיבות הברית היו כורתים אותה על מלח.
המקור התנ"כי
בספר ויקרא, מצווה אלוהים להמליח כל קרבן במלח: ". רש"י שם מסביר שהכוונה ב"מלח ברית" היא לברית הכרותה למלח "מששת ימי בראשית", אז חילק, לפי הכתוב, אלוהים את המים על ידי הרקיע להבדיל בין "המים אשר מתחת לרקיע ובין המים אשר מעל לרקיע" (בראשית א' ו'-ז'), ואז הבטיח הקב"ה ל"מים התחתונים" שיקריבו מהם מלח על כל קרבן כאמור, זאת בתור פיוס על כך שלא זכו להיות קרובים לאלוהים כמו "המים העליונים".
בתנ"ך משמש הביטוי לתיאור הברית החזקה של אלוהים עם הכהנים ועם בית דוד.
בתנ"ך נכתב על הברית עם הכהנים בני אהרן:.
המשמעות היא ברית הכרותה ועומדת לעולם, כמו שמפרש רש"י:.
גם על מלכי בית דוד כתוב:.
שם אומר המצודת דוד:.
כשם שהמלח אינו מתקלקל ונשאר בעינו לעולם - כך גם הברית, ברית המלח, תתקיים לעד.
עם זאת, יש שמסמיכים את פירוש הביטוי למלח הקרבנות:.