cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עונת 2016/2017 ביורופקאפ
מתכונת התחרות
38 הקבוצות חולקו ל2 חטיבות לפי מיקומים גאוגרפים ובכל חטיבה הקבוצות חולקו ל4 בתים של 4 קבוצות ובית אחד של 3 קבוצות. לשלב השני העפילו המנצחת, והסגנית בכל בית ו2 הקבוצות עם המאזן הטוב ביותר במקום השלישי מכל חטיבה. 24 הקבוצות שהעפילו לשלב השני חולקו ל6 בתים של 4 קבוצות. לשלב הפלייאוף העפילו המובילה בכל בית, ו2 הסגניות עם המאזן הטוב ביותר. ל8 הקבוצות שהעפילו לשב הפלייאוף הצטרפו 8 קבוצות שנשרו משלב הבתים של ליגת האלופות. כל משחקי שלב הפלייאוף שוחקו בשיטת 2 משחקים.
הקבוצות
בסוגריים: המיקום של הקבוצה בליגה המקומית בעונה שעברה.
CL: קבוצה שנשרה מליגת האלופות
RS: קבוצות שנשרו משלב הבתים
QR: קבוצות שנשרו משלבי המוקדמות
עונה סדירה
העונה הסדירה נערכה בין 19 באוקטובר ל-23 בנובמבר 2016. שתי הקבוצות הראשונות בכל בית וארבע הקבוצות הטובות ביותר במקום השלישי מכל הבתים (שתי קבוצות מכל חטיבה) עלו לשמינית הגמר.
אם קבוצות באותו בית סיימו עם אותו מספר נקודות בתום העונה הסדירה, שוברי שוויון יוחלו בסדר הבא:
דירוג קבוצות מהמקום השלישי
משחקים נגד הקבוצות שסיימו במקום הרביעי לא נחשבים בדירוג זה.
שלב שני
העונה הסדירה נערכה בין 14 בדצמבר 2016 ל-25 בינואר 2017. הקבוצה הראשונה בכל בית ושני הסגניות עם המאזן הטוב ביותר יעלו לשלב הפלייאוף. אם קבוצות באותו בית סיימו עם אותו מספר נקודות בתום העונה הסדירה, שוברי שוויון יוחלו בסדר הבא:
המטבח
בפוליטיקה הישראלית, המטבח או המטבחון הוא כינוי לחבורה מצומצמת של אישים בכירים או יועצים לא-פורמליים הפועלת בצדו של הקבינט ומסייעת לו בגיבוש הערכות ביטחוניות ומדיניות לקראת דיון והכרעה במסגרות ממוסדות.
מקורה של מטונימיה זו הוא גם בקונוטציה של "בישול" הנלווית לפעילות במטבח או במטבחון, וגם במנהגה של גולדה מאיר, בתקופת כהונתה בראשות הממשלה החל ב-1969, לזמן התייעצויות שכאלה בביתה במוצאי שבת, לקראת ישיבת הממשלה ביום שלמחרת. היות שנודע כי היא נוהגת לכבד את הבאים בעוגה שאפתה, "התבקש" הדימוי של דיון סביב השולחן במטבחה. "המטבח של גולדה" כלל בדרך כלל את משה דיין, יגאל אלון, ישראל גלילי ויעקב שמשון שפירא, ואליהם הצטרפו בכירים אחדים לפי הצורך.
משתתפי המטבח מעלים אותו על נס, כמערכת לשיקול מוקדם. מתנגדיו טוענים שיש בו כדי לרוקן מתוכן את המוסדות המוסמכים ולשבש את סדרי עבודתם.
היסטוריה
בימי מלחמת יום הכיפורים התגבשה באופן מאולתר קבוצת שרים, שנטלה על עצמה קבלת החלטות עקרוניות חשובות במהלך המלחמה. בקבוצה היו חברים ראש הממשלה גולדה מאיר, שר הביטחון משה דיין, סגן ראש הממשלה יגאל אלון והשר ישראל גלילי. קבוצה זו זכתה באותם ימים בשם "קבינט המלחמה", ולימים דבק בה הכינוי המוכר "המטבחון של גולדה". קבינט המלחמה קיבל בעת החירום החלטות באופן עצמאי, והממשלה עצמה אישרה את ההחלטות רק בדיעבד. על רקע זה, התעוררה כבר אז שאלת נחיצותו ותפקידיו של אותו קבינט. מן הצד האחד היו שטענו כי אסור לראש הממשלה ולחברי הקבינט לקבל החלטות לבדם. מצד שני היו שטענו כי על חברי הקבינט לנהל את המלחמה כראות עיניהם - מבלי להזדקק לאישורו של איש.
בממשלת ישראל ה-18 שבראשות מנחם בגין פעל המטבח במתכונת של 7 שרים, והם: ראש הממשלה בגין, שר הביטחון עזר ויצמן, שר האוצר וסגן ראש הממשלה שמחה ארליך, שר החוץ משה דיין, שר החקלאות אריאל שרון, שר התעשייה, המסחר והתיירות יגאל הורביץ ושר הפנים יוסף בורג. הרכב המטבח השתנה בשנת 1979, אז התפטר עזר ויצמן מכהונת שר הביטחון וראש הממשלה בגין מילא גם את תפקיד שר הביטחון, וכן צורף אליו יצחק שמיר, שהחליף את משה דיין כשר החוץ.
בממשלה ה-32, ממשלתו השנייה של בנימין נתניהו, התקיים פורום מצומצם של שרי ממשלה. תחילה כונה הפורום השביעייה, והוא כלל את ראש הממשלה נתניהו ואת השרים אהוד ברק, אביגדור ליברמן, משה יעלון, דן מרידור, בני בגין ואלי ישי. עם צירופו של השר יובל שטייניץ לפורום השרים שונה השם ל-השמינייה. באוגוסט 2012 הצטרף לפורום המצומצם השר אבי דיכטר, ובהתאמה שונה שמו לפורום התשיעייה. עם התפטרותו של השר ליברמן שב הפורום למנות שמונה חברים. "המטבחון המצומצם" כלל בממשלה ה-32 את ראש הממשלה בנימין נתניהו, שר הביטחון אהוד ברק ושר החוץ אביגדור ליברמן.
בממשלה ה-35, סוכם על הקמת פורום מצומצם של שרי ממשלה, במודל הדומה לממשלה ה-32. גודלו היה 10 שרים.
בממשלת ישראל ה-37 התקיים פורום מצומצם של חברי ממשלה שהורה על פעולות ביטחוניות רגישות, והורכב מראש הממשלה נתניהו, שר הביטחון יואב גלנט והשר לנושאים אסטרטגיים רון דרמר.
מעבר ואפיטי
מעבר ואפיטי (באנגלית: Wapiti Pass; באנגלית ואפיטי=אייל קנדי) הוא מעבר הרים שגובהו 1,375 מטרים מעל פני הים, בצפון הרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
גאוגרפיה
המעבר נמצא מזרחית לפארק הפרובינציאלי אגם ואפיטי, במוצאו של נהר ואפיטי, צפונית מזרחית לעיר פרינס ג'ורג', וממערב לפארק הפרובינציאלי מונקמן.
אין דרכים או מסילות ברזל החוצות את המעבר.
היסטוריה
בעת הקמת מסילת הרכבת הפסיפית גראנד טראנק, נסקרו מעבר ואפיטי ומעבר מונקמן ונשקלה האפשרות להעביר את מסילת הברזל דרכם. לסוף נבחר מעבר ילוהד, הנמצא מדרום מזרח למעבר ואפיטי, למעבר מסילת הברזל.
קמרון קרואו
קמרון קרואו (באנגלית: Cameron Crowe; נולד ב-13 ביולי 1957) הוא במאי, מפיק ותסריטאי אמריקאי.
חייו
קמרון קרואו נולד בפאלם ספריגס קליפורניה. הוא החל את הקריירה בעולם הבידור בגיל 15 ככתב של מגזין המוזיקה 'רולינג סטון'. במקביל כתב קרואו תסריטים וב-1982 יצא הסרט הראשון פרי עטו fast times at ridgemonthigh, בו הכיר את אשתו לעתיד ננסי וילסון אם שני ילדיו.
קריירת בימוי
הסרט שפרסם את קרואו לציבור הרחב היה 'ג'רי מגווייר', בכיכובו של טום קרוז, אשר היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר. קרואו אף זכה באוסקר ב-2000 על תסריטו לסרט "כמעט מפורסמים" המבוסס על זכרונות ילדותו ככתב ה'רולינג סטון'.
קרואו הוא במאי סנטימנטלי, המשלב בסרטיו סממנים אוטוביוגרפיים. הוא נחשב למעריץ מושבע של הבמאי בילי ויילדר (חמים וטעים, הדירה) ופרסם ב-1999 ספר המבוסס על שיחות שערך עם הבמאי.
אלון ריינהורן
אלון ריינהורן (נולד ב-19 ביוני 1971) הוא דוגמן ושחקן ישראלי.
ביוגרפיה
ריינהורן גדל בגבעתיים, כדוגמן הופיע בין היתר בקמפיינים לאירוקה, דלתא ונביעות ולמותג בגדי הים "פלפל", הוא דיגמן גם בחוץ לארץ ובין היתר הופיע בתצוגת אופנה של ורסאצ'ה.
הוא הופיע בסרט הטלוויזיה "בחצות הלילה" ובקלטת הילדים "מועדון גן הרקדנים", הוא שיחק את אדם בסדרת הדרמה קפה פריז.
הוא גילם את יוסף במחזמר יוסף וכתונת הפסים המשגעת שהועלה בתיאטרון "מקסים". ריינהורן הנחה את תחרות מלכת היופי 1997 לצד נועה תשבי, והיה בנוסף בין מנחי התוכנית זאפ לראשון.
אחרי שעזב את הדוגמנות והמשחק החל לעבוד בנדל"ן.
קרחון ריטייה
קרחון ריטייה (באנגלית: Ritya Glacier; בבולגרית: ледник Ритя) הוא קרחון באי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, שבסמוך לאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 1.8 קילומטרים. רוחבו של הקרחון 1.4 קילומטרים. הקרחון תלול ביותר.
הקרחון מנקז את המדרונות הדרום-מזרחיים של רכס אימאון.
הקרחון ממוקם צפונית-מזרחית לקרחון נוסיי; דרומית-מזרחית לקרחון קונגור; ומדרום לקרחון סאפארבו.
הקרחון זורם לכיוון דרום-מזרח החל מהר כריסטי ונשפך למפרצון לינבו, הנפתח אל מצר בויד.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון מופה לראשונה על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2009 ובשנת 2017.
מקור השם
הקרחון נקרא על שם הכפר ריטייה שבצפון בולגריה.
מכונת IAS
מכונת IAS הוא שמו של המחשב הראשון שנבנה במכון למחקר מתקדם (IAS - Institute for Advanced Study) בפרינסטון, על-פי תכנונו של המתמטיקאי ג'ון פון נוימן.
בנייתו החלה בסוף 1945 ונמשכה עד לקיץ של שנת 1951 אז הופעל באופן מוגבל. המחשב הופעל במלואו החל מ-10 ביוני 1952 ועד 15 ביולי 1958.
בעקבות תכנון זה נבנו באוניברסיטאות ובמכוני מחקר 15 מחשבים נוספים, דומים למחשב המקורי אך לא זהים לו, ובהם ויצק של מכון ויצמן.
הזיכרון של מכונת IAS היה בן 1,024 מילים, שבכל אחת מהן 40 סיביות. כל פקודה הורכבה מ-20 סיביות (חצי מילה): 8 לקוד הפקודה ו-12 לכתובת. מספרים שליליים יוצגו בשיטת משלים ל-2. במחשב היו שני אוגרים: צובר (AC - Accumulator) ומכפיל-מחלק (MQ - Multiplier/Quotient). מכונת IAS הייתה המחשב הראשון שמימש את העיקרון של "ארכיטקטורת פון נוימן" - ניצול הזיכרון לאחסון של תוכנית ונתונים גם יחד.
ברוך הלוי אפשטיין
ביוגרפיה
נולד לרב יחיאל מיכל הלוי מחבר "ערוך השולחן", ולמיכלה, שהייתה אחותו של הנצי"ב, ראש ישיבת וולוז'ין, שהיה לימים גם גיסו (כי לאחר פטירת אשתו הראשונה של הנצי"ב, התחתן עם אחותו של רבי ברוך). בגיל שלוש-עשרה החל ללמוד בישיבת וולוז'ין, שם למד 5 שנים, והיה נחשב אחד מהעילויים. הוסמך לרבנות על ידי דודו - הנצי"ב מוולוז'ין, רבי יוסף דב הלוי סולוביצ'יק (ה"בית הלוי"), רבי חיים יהודה סוסנצר רבה של סמורגון, ורבי רפאל שפירא ששימש כר"מ בישיבת וולוז'ין. התחתן עם בתו של רבי אלעזר משה הלוי הורוויץ, רבה של פינסק, ולאחר מכן, בבית חותנו, למד תורה ומדעי היהדות ואף מדעים כלליים. בהמשך למד באקדמיה למסחר בווינה וחזר לפינסק בה החל לעבוד כמנהל חשבונות ראשי בבנק. ולאחר מכן נתמנה למנהל בנק, והחזיק במשרה זו עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה. במקביל למד וחיבר ספרים שונים, המפורסם שבהם הוא "תורה תמימה" - ספר פרשני על התורה. אחר פטירת חמיו נתבקש לשמש רב במקום אך סירב. כמו כן הוצעו לו משרות רבנות בפטרבורג ובמוסקבה, אך הוא סירב לקבלן.
לאחר המהפכה הרוסית נסע אפשטיין לארצות הברית, כדי להדפיס ולהפיץ את ספריו וכתביו, שם שהה בין השנים 1923–1926. לאחר מכן שב לפינסק. נפטר בתקופת השואה בשנת 1942, וקברו נמצא בבית העלמין בקרלין.
פעילות ציונית
בשנות השבעים של המאה התשע עשרה, כשהתפרסמה האפשרות לקניית א"י מידי הסולטאן הטורקי, התנגד הרב אפשטיין נמרצות לרעיון זה בטענה שעדיין לא הגיעה עת הגאולה. רק בשנים מאוחרות יותר התקרב לרעיון יישוב ארץ ישראל, תרם לקרנות הלאומיות, ועם ייסוד תנועת "המזרחי" הצטרף לשורותיה. תשומת לב מיוחדת גילה לבעיותיה של תנועת "הפועל המזרחי", אשר בה ראה את התנועה הדתית שעסקה בחיי הגשמה בארץ ישראל. משום כך הרבה לקרב את שלוחי "הפועל המזרחי" שנזדמנו לפינסק. התעניין גם בארגון "החלוץ המזרחי" בעירו, קרא את ביטאון התנועה "נתיבה" ושאר החוברות שפרסמה בנושא ארץ ישראל. עמד בקשר הדוק עם בן אחותו, הרב מאיר בר-אילן. ועם זאת - מעולם לא מימש לא את מצוות יישוב ארץ ישראל ולא את הרעיון הציוני.
ספריו
בספרו זה כותב רבי ברוך כי שם משפחת אבותיו היה בנבנישתי, וכי התגוררו הם בספרד שלפני הגירוש. לאחר גירוש ספרד נדדו הם לארצות אירופה, שם קיבלו אותם בכבוד רב, ולראות הכרת הטוב שינה סבו את שם המשפחה לאפשטיין. הרב ברוך מביע צערו על שינוי שמה של המשפחה.
דמיטרי שוסטקוביץ'
דמיטרי דמיטרייביץ' שוסטקוביץ' (ברוסית: Дмитрий Дмитриевич Шостакович, ; 25 בספטמבר 1906 - 9 באוגוסט 1975) היה מלחין רוסי בתקופה הסובייטית. יצירותיו הגדולות הן 15 הסימפוניות ו-15 רביעיות המיתרים שלו. מאז מותו, תגובתו לחיים במשטר הסובייטי שנויה במחלוקת פוליטית ומוזיקלית.
תחילת דרכו
הוא נולד בסנקט פטרבורג ב-25 בספטמבר 1906, כבן שני למשפחה בת שלושה ילדים. משפחתו הייתה ליברלית-פלורליסטית מבחינה פוליטית. הוא גילה כישרון מוזיקלי הן כפסנתרן והן כמלחין כבר מילדות. החל בשיעורי פסנתר בגיל 9; בגיל 12 כתב מארש אבל לזכר שני מנהיגי מפלגת הקדטים שנרצחו בידי מלחים בולשביקים. בגיל 13 הורשה להיכנס לקונסרבטוריון של פטרוגרד, אז בניהולו של אלכסנדר גלאזונוב. כפרויקט סיום כתב את הסימפוניה הראשונה שלו, שבוצעה לראשונה ב-1926.
שוסטקוביץ' החל דרכו בעולם המוזיקה בקריירה כפולה של פסנתרן קונצרטים ומלחין, אך סגנון הנגינה היבש שלו לא זכה להערכה מספקת. בתחרות שופן בוורשה, 1927, הוא זכה לציון לשבח בלבד. לאחר התחרות פגש את המנצח ברונו ולטר, שהתרשם מהסימפוניה הראשונה שלו עד כדי כך שניצח עליה עוד באותה השנה בברלין. בשנים הבאות שוסטקוביץ' התרכז יותר בהלחנה וביצע כפסנתרן בעיקר את יצירותיו הוא. ב-1927 כתב את הסימפוניה השנייה ("לאוקטובר") והחל לעבוד על האופרה הקומית הראשונה שלו, "החוטם" על פי סיפורו של ניקולאי גוגול. האופרה עלתה ב-1929 והתקבלה בנימה פושרת למדי.
בשנה זו הכיר שוסטקוביץ' את איוון סולרטינסקי, מוזיקולוג יהודי שהיה חברו הקרוב של שוסטקוביץ' עד שהוגלה לסיביר ומת שם ב-1944. סולרטינסקי הכיר לשוסטקוביץ' את המוזיקה של גוסטב מאהלר, אשר השפעתה ניכרת על שוסטקוביץ' מהסימפוניה הרביעית שלו ואילך. ב-1932 הוא נישא לנינה וורזר (אשתו הראשונה מתוך שלוש) בנישואים שהוגדרו על ידם כ"פתוחים". הם התגרשו ב-1935 וחזרו לחיות יחד זמן קצר לאחר מכן. נולדו להם שני ילדים: גלינה, ב-1936, ומקסים, ב־1938.
בשנות העשרים ובתחילת שנות השלושים עבד שוטסקוביץ' ב"תיאטרון נוער פרולטרי", מה שהגן עליו במידת מה מתקיפות על רקע אידאולוגי. הוא הקדיש זמן רב לכתיבת האופרה השנייה שלו, "ליידי מקבת ממחוז מצנסק", שבוצעה לראשונה ב-1934 בהצלחה רבה הן בקרב הקהל והן אצל המבקרים. בעיתונות הסובייטית נכתב שהאופרה היא "התוצאה של הצלחה כללית של בנייה סוציאליסטית, של המדיניות הנכונה של המפלגה", וכן שאופרה כזו "הייתה יכולה להיכתב רק על ידי קומפוזיטור סובייטי שחונך במיטב המסורת התרבותית הסובייטית".
ברם, מנהיג ברית המועצות סטלין תיעב את היצירה ה'חדשנית' מדי לטעמו, ובמיוחד את הגוון האירוטי שלה, וביקר את המלחין בחריפות. ואכן, ב-1936 חלה הידרדרות במעמדו של שוסטקוביץ'. השנה החלה בהתקפה עליו בעיתון המפלגתי פראבדה, במאמר בשם "בלגן במקום מוזיקה", שנכתב ככל הנראה בידי אנדריי ז'דאנוב בעקבות ביקור של סטלין באופרה "ליידי מקבת ממחוז מצנסק". כתוצאה מנידוי זה פסקו ההזמנות ליצירות חדשות אצל שוסטקוביץ' והכנסותיו הצטמצמו לרבע מהכנסותיו הקודמות. הסימפוניה הרביעית שלו, שכבר הייתה בשלב החזרות, נגנזה. היא בוצעה לראשונה רק ב-1961. תגובתו המוזיקלית של שוסטקוביץ' להוקעה הפומבית שלו הייתה הסימפוניה החמישית שכתב ב-1937 שנשאה את כותרת המשנה "תשובת המלחין הסובייטי לביקורת מוצדקת". זוהי יצירה שלאוזני המשטר נשמעה שמרנית יותר, בעלת תוכן שקשה יותר לפרשו כפוליטי, אם כי קיימת פרשנות לפיה חזרה נוקבת על הצליל לה בפרק האחרון מסמלת כפיית שמחה מצד המשטר. באותה התקופה הוא הלחין גם את רביעיית המיתרים הראשונה שלו. בספטמבר 1937 החל שוסטקוביץ' ללמד קומפוזיציה בקונסרבטוריון לנינגרד, מה שהקנה לו מעט ביטחון כלכלי.
בתקופת המלחמה
שוסטקוביץ' שהה בלנינגרד בעת פתיחת מבצע ברברוסה ונשאר בה במהלך מספר חודשים של המצור עליה. הסימפוניה השביעית שלו, אשר הפרק הראשון שלה הולחן בתקופה זו, מכונה "לנינגרד". תמונתו במדי כבאי שהתפרסמה בעולם ואף הגיעה לשער ה"טיים", כמו גם תוכנית הרדיו שלו, תרמו תעמולתית-מוראלית למאמץ המלחמתי הסובייטי. באוקטובר 1941 פונתה משפחתו לקויבישב (כיום סמרה) ושם הושלמה הסימפוניה, שנחשבה כסמל לעמידה הרוסית האיתנה במלחמה. באביב 1943 עבר עם משפחתו למוסקבה. הסימפוניה השמינית שלו נכתבה שם, אך אופייה הקודר גרם להחרמתה למעשה עד 1960. הסימפוניה התשיעית, שכתב ב-1945, היא אירונית בסגנון קלאסי. שוסטקוביץ' המשיך להלחין גם מוזיקה קאמרית, ובמיוחד ראויה לציון שלישיית הפסנתר השנייה אופוס 67 שהוקדשה לזכרו של סולרטינסקי, המכילה בפרקו האחרון ריקוד מוות יהודי, תגובתו של שוסטקוביץ' לדברים שנודעו לו, לפיהם אילצו הנאצים את היהודים לרקוד לפני שירו בהם למוות.
הוקעתו לאחר המלחמה
בשנת 1948 שוסטקוביץ' הוקע פומבית כ"פורמליסט" כלומר כממוקד בצורה, באמנות-לשם-אמנות, ולא בנתינת שירות מוזיקלי לקהל הסובייטי. הוא הואשם ב"סילופים צורניים, נטיות אנטי דמוקרטיות, התנוונות בורגנית וקקופוניה קפיטליסטית". רוב עבודתו נאסרה לפרסום בברית המועצות, הוא אולץ לפרסם התנצלויות שונות ומשפחתו איבדה זכויות יתר שהורגלה אליהן. יורי ליובימוב, במאי וידיד שלו, סיפר שבתקופה זו הוא ישן בחדר המדרגות וחיכה בלילות "ליד המעלית" למאסרו הפתאומי, כדי שלפחות משפחתו לא תופרע. בשנים שלאחר מכן המוזיקה שלו התחלקה בין פסקולי סרטים לצורך פרנסה, מוזיקה "רשמית" לקידום שיקומו הפוליטי ועבודות רציניות שכתב למגירה. אלו האחרונות כוללות את הקונצ'רטו הראשון לכינור ואת מחזור השירים היהודיים שלו.
בשנות הארבעים והחמישים היו לשוסטקוביץ' יחסים אינטימיים עם שתיים מתלמידותיו: גלינה אוסטרובסקאיה ואלמירה נזירובה. הוא לימד את אוסטרובסקאיה מ-1937 עד 1947. מסטיסלב רוסטרופוביץ', הצ'לן הנודע, תיאר אותם כ"עדינים" ואילו אוסטרובסקאיה טענה בראיון ב-1995 שהיא דחתה הצעת נישואין משוסטקוביץ' בשנות החמישים. היחסים עם אלמירה נזירובה היו ככל הנראה בשנות החמישים, על רקע הנישואים הפתוחים עם נינה וורזר עד למותה של זו ב-1954. שוסטקוביץ' נישא בשנית למרגריטה קאינובה ב-1956, אך הנישואים האלה לא החזיקו מעמד והם התגרשו לאחר שלוש שנים.
בשנת 1960 שוסטקוביץ' הצטרף למפלגה הקומוניסטית. צעד זה התפרש במגוון אופנים: החל מהפגנת מחויבות ולויאליות אמיתית ועד לסימן לפחדנות וכניעה ללחץ. אמנם דיכויו של שוסטקוביץ' פחת לאחר מות סטלין אך בנו של שוסטקוביץ', מקסים, טען שצעד זה הביא את אביו לדמעות ושהוא נסחט לבצעו. בתקופה זו בריאותו של שוסטקוביץ' הידרדרה. הוא כתב את הרביעייה השמינית שלו, אשר כמו הסימפוניה העשירית מכילה ציטוטים רבים וסובבת בחלקה סביב המוטיב "DSCH". הרביעייה השמינית מעלה בשנית גם את הנושא היהודי משלישיית הפסנתר השנייה.
בשנת 1962 התחתן שוסטקוביץ' עם אשה צעירה בשם אירנה סופינסקאיה. במכתב לחברו איזק גליקמן הוא כתב: "הפגם היחיד שלה הוא שהיא בת 27. בכל שאר המובנים היא נהדרת: חכמה, עליזה, ישירה ומאוד נחמדה." הוא היה נשוי לה עד מותו באוגוסט 1975. באותה שנה שוסטקוביץ' חיבר את הסימפוניה השלוש-עשרה "באבי יאר" (על שם הטבח בבאבי יאר). הסימפוניה מכילה טקסטים של המשורר הצעיר יבגני יבטושנקו, כשהפרק הראשון שעל שמו נקראת הסימפוניה כולה הוא על פי השיר "באבי יאר", העוסק ברצח יהודי קייב וסביבותיה שבוצע שם על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה ובו גם ביקורת כלפי אנטישמיות בכלל ואנטישמיים רוסים בפרט. לאחר הבכורה של הסימפוניה, יבטושנקו אולץ על ידי השלטונות להוסיף בית לשירו, המזכיר שגם רוסים ואוקראינים נרצחו בבאבי יאר.
שנותיו האחרונות
תחושת המוות המתקרב חודרת לרבות מיצירותיו המאוחרות, במיוחד הרביעיות המאוחרות והסימפוניה הארבע עשרה מ-1969. הסימפוניה הזו היא מחזור שירים העוסקים במוות ונוקטים בגישה מוזיקלית קיצונית יותר, עם שימוש בשיטת שנים-עשר הטונים. הסימפוניה האחרונה והחמש עשרה שלו, משנת 1971, היא דווקא יותר מלודית, עם ציטוטים עצמיים וגם ציטוטים מוגנר ומרוסיני.
שוסטקוביץ' נפטר ב-9 באוגוסט 1975 מסרטן ריאות. הוא הותיר אחריו את אשתו השלישית ואת שני ילדיו, שלושתם בשנות הארבעים המאוחרות לחייהם. ההודעה הרשמית על פטירתו הופיעה בפראבדה באיחור של שלושה ימים, כנראה בשל הצורך באישור הנוסח המדויק על ידי ברז'נייב והפוליטבירו. עוד בחייו הוא זכה בכבוד של קריאת חצי אי באנטארקטיקה על שמו, בין "חצי האי בטהובן" ו"מדף הקרח באך" מצד אחד, לבין "מפרץ סטרווינסקי" ו"חצי האי מונטוורדי" מצד שני.
דמותו כאדם
בתו, גלינה, סיפרה שהוא היה אובססיבי מבחינות רבות: חולה ניקיון, מסנכרן את השעונים בבית ללא הרף, שולח מכתבים לעצמו כדי לבדוק את יעילות הדואר וכדומה. ידידים אחרים טוענים שהיה עצבני ופגיע. הוא אהב ספורט (בעיקר כצופה) והיה שופט כדורגל מוסמך. הוא אהב גם כתיבה סאטירית, והכותבים האהובים עליו היו גוגול, צ'כוב ומיכאיל זושצ'נקו. האחרון העיד על שוסטקוביץ' שהוא: "שברירי, חלש, מסוגר, ישיר מאוד, ילדותי... אבל גם קשה, שנון, מאוד אינטליגנטי, אולי תקיף, רודני ולא במיוחד נעים הליכות (אם כי הוא נעים הליכות כשהוא בוחר בכך)." הוא היה ביישן מטבעו. פלורה ליטבינובה אמרה עליו שהוא "איננו מסוגל לומר 'לא' לאיש". מצד שני הוא היה מוכן לעזור לכל אדם בתוקף סמכותו כראש איגוד הקומפוזיטורים והנציג בסובייט העליון. מבחינה פוליטית נראה שהוא אמנם היה מוכן להתיישר עם דרישות השלטון, אך שמר לעצמו את הזכות לתעב אותו.
הנצחה
חצי האי שוסטקוביץ' באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של דמיטרי שוסטקוביץ'.
התוויה
ברפואה, הַתְוָיָה (בלועזית: אִינְדִיקַצְיָה), או הוֹרָיָה, היא מצב או גורם שבגינו מוצדק לתת לחולה טיפול רפואי, לבצע בו הליך רפואי או לערוך לו בדיקה רפואית, כל זאת לצורך הטבה במצבו. למשל, ישנה הצדקה לתת אנטיביוטיקה לחולה עם זיהום חיידקי חמור. התוויה רפואית היא מוחלטת כאשר ההצדקה למתן הטיפול, לביצוע ההליך או לעריכת הבדיקה אינה מותנית בתנאים נוספים. התוויה יחסית משמעה שהטיפול עשוי לשפר את מצבו של החולה, אולם ישנם שיקולים אשר יכולים להשפיע על ההחלטה למתן הטיפול.
עבור כל טיפול, למשל תרופות, קיים בכל מדינה גוף מפקח הקובע מהן ההתוויות עבור מתן הטיפול, ואלה רשומות הן בקובץ רישום התרופה והן בעלון לצרכן. בארצות הברית הפיקוח על התוויות הטיפולים נמצא בידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי, ובישראל אחראי לכך משרד הבריאות. כתוצאה מההבדלים בין רשויות הפיקוח השונות, ייתכן מצב שבו טיפול יאושר עבור התוויה מסוימת במדינה אחת ולא באחרת. בנוסף, שימוש בתרופה שלא לפי התוויה (off-label) איננו אסור, אלא במקרים שהוא מפר הנחיות אתיות או תקנות בטיחות הקשורות בתרופה. שימוש כזה נפוץ בתרופות ניסיוניות או בשימושים ניסיוניים לתרופות קיימות. מחקר שהתפרסם בשנת 2016 מצא כי שימוש בתרופות שלא לפי התוויה מגביר את הסיכון להתפתחות תופעות לוואי כתוצאה מהן.
התוויית נגד
בדומה להתוויה, הַתְוָיַת נֶגֶד (קוֹנְטְרָה-אִינְדִיקַצְיָה), או הוֹרָיַת נֶגֶד, היא מצב או גורם השולל הצדקה למתן טיפול רפואי, ביצוע הליך רפואי או עריכת בדיקה רפואית, כל זאת מחשש שמא ייגרם למטופל נזק מכך. בפועל, בהתקיים התוויית נגד חל איסור על מתן אותו טיפול רפואי.
התוויית נגד גם היא עשויה להיות מוחלטת או יחסית. אם התוויית הנגד היא מוחלטת, אין אף מצב סביר שבו ניתן להמליץ על הטיפול, בשל החשש לסיבוכים חמורים הנובעים מהטיפול, ואף למוות. למשל, קיימת התוויית נגד למתן אספירין לילדים ובני נוער החולים במחלה נגיפית, מחשש שמא יפתחו תסמונת ריי. אם התוויית הנגד היא יחסית, הטיפול נחשב כמגביר סיכון לסיבוכים, אלא שייתכנו מצבים שבהם הצורך בטיפול עולה על הנזק הצפוי ממנו, או שקיימות דרכים להפחית את הסיכון, על אף הטיפול. למשל, ישנה התוויית נגד יחסית לבדיקות רנטגן בזמן היריון, אך לעיתים ימליץ רופא בכל זאת לערוך את הבדיקה, לשם אבחון וטיפול במחלה קשה, כמו שחפת.
התזמורת הסימפונית של פיטסבורג
התזמורת הסימפונית של פיטסבורג (באנגלית: Pittsburgh Symphony Orchestra) היא אחת התזמורות החשובות בארצות הברית. בסיסה הוא בפיטסבורג, פנסילבניה.
התזמורת נוסדה על ידי אגודת האמנויות של פיטסבורג בשנת 1895 והופיעה בקונצרט הראשון שלה שנה לאחר מכן. מנצחה הראשון היה פרדריק ארצ'ר, שהביא מספר רב של נגנים מן התזמורת הסימפונית של בוסטון כדי לחזק את ההרכב החדש.
ארצ'ר פרש בשנת 1898 והחליף אותו ויקטור הרברט, שלקח את התזמורת לכמה סיורים והגביר במידה רבה את נוכחות התזמורת. אחרי הרברט בא אמיל פאור בשנת 1904. התזמורת משכה מספר לא קטן של מנצחים אורחים בעלי שם בשנותיה הראשונות, ביניהן אדוארד אלגר וריכרד שטראוס, אבל נאלצה להתפרק בשנת 1910 מחמת קשיי מימון.
רק בשנת 1926 הוקמה התזמורת מחדש עם נגנים, שעבדו ללא שכר ותרמו כל אחד מכספו לאפשר את קיום העונה החדשה בשנה הבאה. מנהל התזמורת, אליאס בריסקין, היה גם מנצחה בשנים הראשונות לאחר שיקומה. בשנת 1930 הובא אנטוניו מודארלי כמנצח. ב-1937 הוזמן אוטו קלמפרר לארגן מחדש את התזמורת ולזכותו נרשמת העלאת התזמורת לרמה בינלאומית בתקופת זמן קצרה להפליא. מאז ועד היום נמשכת פעולת התזמורת ללא הפרעה. פריץ ריינר (1938–1948) הוביל את התזמורת כמנהל מוזיקלי במשך עשור, הכפיף אותה לדרישותיו הטכניות הקפדניות והעלה עוד את המוניטין שלה. משנת 1948 עד 1952 הובילה שורה של מנצחים אורחים את התזמורת, ביניהם שמות אגדיים כמו ליאונרד ברנשטיין ולאופולד סטוקובסקי. ויליאם שטיינברג (1952 - 1976) בא בעקבותיהם להנהיג את התזמורת, הוציא אותה למסע גדול באירופה והרבה בהקלטות. הווירטואוז אנדרה פרווין (1976 - 1984) היה ממשיכו והביא את תזמורת פיטסבורג לתודעת הציבור האמריקאי בסדרת טלוויזיה ארצית. לורין מאזל (1984 - 1996) לקח את התזמורת לכמה סיורים בינלאומיים והראה לעולם, שמקומה של התזמורת הסימפונית של פיטסבורג יכירנה בין המכובדות וידועות השם בתזמורות. מאריס יאנסונס, (1996 -2004) הזריק אנרגיה חדשה ורעיונות חדשים לתזמורת, כהכנה למאה ה-21. נוסף לעבודתם בפיטסבורג, חמשת המנצחים האחרונים קצרו הצלחה בינלאומית של ממש בכמה מן התזמורות היוקרתיות ביותר בעולם, ובכך הבליטו עוד יותר את שמה של פיטסבורג ברמה העולמית.
סר אנדרו דייוויס כיהן (החל משנת 2005) כיועץ אמנותי, ומרווין האמליש כיהן כמנצח ראשי משנת 1995 עד שנת 2007.
בשנת 2004 הייתה תזמורת פיטסבורג התזמורת האמריקאית הראשונה שניגנה לפני האפיפיור. בהופעתם נכללה הסימפוניה השנייה של מאהלר, והאפיפיור, כדבר נדיר ויוצא דופן, ביקש אישית הדרן להופעה.
החל מספטמבר 2008 מכהן המנצח האוסטרי מנפרד הונק כמנצח הראשי של התזמורת.
כתבי יד אבודים בתולדות ישראל
בהיסטוריה של עם ישראל מצויים כתבי יד אבודים.
רקע
חתימת התנ"ך העברי תרמה באופן משמעותי לאובדן כתבי יד רבים.
מחד, לא הוכנסו כתבים אלה לספר הקודש, ומאידך, כדי להבדיל את התנ"ך מספרים אחרים, אסרו חז"ל את קריאתם או העתקתם של כתבי יד אחרים. "הברית הישנה" כפי שקרוי התנ"ך בנוסח של הנוצרים, כוללת כתבי יד נוספים, אך גם חתימתה תרמה לאובדן כתבי יד רבים, משעה שאלה לא הוכנסו אליה. "הברית הישנה" מתבססת על "תרגום השבעים" של התנ"ך העברי לשפה היוונית, והיא שונתה מעט במרוצת הדורות. כמו כן, לכל זרם בנצרות יש נוסח אחר של "הברית הישנה", כאשר ההבדל העיקרי ביניהם הוא קידושם של כתבי יד נוספים מעבר לאלה המצויים בתנ"ך העברי. ברם, תרגומים, בחלקם משובשים, אינם יכולים להחליף כתב יד בלשונו המקורית, ואנו רק יכולים לנסות ולשחזרם לפי שעה.
מערכת לגילוי חדירות
מערכת לגילוי חדירות (באנגלית: Intrusion Detection System בקיצור: IDS) היא התקן או תוכנה המנטרת את המערכת או תעבורת הרשת, חושפת ומתריעה על פעולות חשודות, ניסיונות גישה בלתי מורשים, התקפות על הרשת או כל פעולה אשר מנוגדת לחוקים שהוגדרו מראש. כל פעולה המפרה את החוקים שנקבעו מדווחת למנהל המערכת ונרשמת במערכת מידע וניהול אירועים (SIEM) המבדילה בין אזעקות שווא לבין פעילות זדונית כגון: ניסיונות כניסה כושלים, שימוש יתר בכרטיס אשראי, הפעלת מערכות שלא לצורך, הוספת הרשאות יתר למשתמשים שונים ועוד.
כתבי יד אבודים בתולדות ישראל
רקע
בכל זאת קיימים כתבי יד מתקופת המקרא שנחשבו אבודים עד הדורות האחרונים. אצל היהודים נאסר להשליך כתבי יד דתיים, גם אם אינם מקודשים ולכן גונזים אותם. בעת החדשה התגלו גנזכים רבים של יהודים, אולם רק שניים מאלה תרמו את מרבית הכתבים האבודים: מגילות מדבר יהודה שהתגלו במערות קומראן שבמדבר יהודה, וגניזת קהיר מבית הכנסת העתיק "בן עזרא" בפוסטאט (קהיר העתיקה). נראה שהאקלים היבש המצוי בשני המקומות שימר כתבי יד אלו. בין כתבי יד אלו נמצא למשל רובו של המקור העברי לספר יהושע בן סירא, שהיה אבוד עד אז.
מערכת לגילוי חדירות
איתור וניתוח
למערכות IDS מספר שיטות לאיתור וניתוח תעבורת רשת:
איתור:
כתבי יד אבודים בתולדות ישראל
ספרים ששרדו בתרגום
"תרגום השבעים" שונה במידת מה מהתנ"ך העברי המצוי בידינו כיום (מלבד כך שהוא מכיל גם חלק מן הספרים החיצוניים). ייתכנו שלוש סיבות לאי התאמה שנמצאה במקומות מסוימים:
מערכת לגילוי חדירות
איתור וניתוח
ניתוח:
כתבי יד אבודים בתולדות ישראל
ספרים ששרדו בתרגום
נעשו ניסיונות אחדים לשחזר את הטקסט העברי מ"תרגום השבעים" ולפיהם קובעת דעת החוקרים בימינו ש"תרגום השבעים" נעשה ממקור עתיק יותר מן התנ"ך העברי המצוי בידינו כיום. לפי המקובל עליהם, התרגום נאמן למקור באופן כללי אך לא משועבד לו. סביר להניח שהתרגום המקורי שונה מזה שמצוי בידינו כיום, משום שהשתרבבו בו טעויותיהם של הסופרים המעתיקים במרוצת הדורות. במקרים מועטים סבורים החוקרים שנעשה שכתוב, וזאת לפי בדיקת מקורות עתיקים או בשל סגנון הכתיבה השונה מהמקובל. למשל, נראה שספר משלי שוכתב מטעמים של סגנון. ישנם כמה שכתובים שעליהם אין מחלוקת שנעשו מנימוקים דתיים בעת עבודת התרגום המקורית. תאוריות קשר אחדות טוענות שחלקים מ"תרגום השבעים" שוכתבו במתכוון מנימוקים דתיים מאות שנים לאחר הפצת התרגום המקורי, אך לטיעונים הללו אין כל ביסוס עובדתי. החוקרים לא סוברים שכל אי ההתאמות שנמצאו הן פרי שכתוב ולכן מניחים את קיומו של "התנ"ך הקדום".
הספרים החיצוניים
מרבית הספרים החיצוניים נשמרו רק בתרגומים, לפעמים בכמה נוסחים שונים באותה שפה. ישנם גם תרגומים משובשים למדי.
חיבורים חז"לים
חיבורים חז"לים שקיומם ידוע אך אין בידינו עותק:
מערכת לגילוי חדירות
מערכת לגילוי חדירה בהשוואה לחומת אש
מערכת לגילוי חדירות (IDS) עוקבת ובוחנת את כל הרשת, כאשר היא מזהה פעילות חשודה היא מתריעה ומעבירה את המידע אל הגורמים הרלוונטיים. לעומת זאת חומת אש (Firewall) מזהה חדירות ומונעת אותן, היא נראית כלפי חוץ, מגבילה את הגישה אל הרשת בעת הצורך אך אינה מתריעה על התקפות מתוך הרשת.
התחמקות
ישנן מספר שיטות שבעזרתן ניתן לחמוק מזיהוי:
דברי החרטה של צ'וסר
דברי החרטה של צ'וסר הם חלקם האחרון של סיפורי קנטרברי, יצירתו של ג'פרי צ'וסר, בן המאה ה-14. הם כתובים כדברי התנצלות, ובהם צ'וסר מביע את תקוותו שיזכה בסליחת הקוראים על הפרקים הגסים והבלתי-ראויים שנכללו בכמה מיצירותיו הקודמות, ומבקש מחילה על חטאיו.
נסיבות כתיבת הדברים אינן ברורות די צרכן, ועל כן אין לדעת האם אלו הם הצהרות חרטה כנות או שמא המשכה של החזרה בתשובה מסיפורו של הכהן, או אולי פשוט דרך לפרסם את יצירותיו הקודמות. מסתורין אופף אפילו את השאלה האם דברי החרטה נכללו במהדורה המקורית של "סיפורי קנטרברי" או הם מעין וידוי על ערש דווי שנעשה לחלק בלתי נפרד מיצירתו המפורסמת ביותר.
דן עופרי (קול ישראל)
דן עופרי (נולד ב-1951) הוא קריין ושדרן רדיו ישראלי.
ביוגרפיה
דן נולד בראשון לציון להורים שורדי שואה שעלו ארצה ערב הקמת המדינה מהונגריה.
עופרי התחנך בראשון לציון והיה חבר תנועת הצופים. את שירותו הצבאי עשה בחיל התותחנים.
עופרי החל את עבודתו כקריין בקול ישראל בשנת 1974 לאחר שסיים קורס קריינים שאליו הגיע במקרה. איתו סיימו את הקורס עודד בן-עמי, מנחם פרי, מלאכי חזקיה, בני הנדל, ענת שרן וברוריה זימרון.
לאחר שנת עבודה עזב את הרדיו והיה בין השאר, שליח עליה באוסטרליה.
בשנת 1986 חזר לקול ישראל. במהלך השנים היה קריין מהדורות חדשות, הגיש תוכניות רבות ברשתות השונות של קול ישראל. ברשת ג' – "אדום עתיק", "פזמונהמון", "מצעד המרגנית", "ציוניוני הדרך", "לילות משי כחול לבן" – (תוכנית שבה הושמעו בקשות של מאזינים לשירים עבריים ישנים), "עוד חוזר הניגון", "ארצנו הקטנטונת" ושידורים חיים. בנוסף הגיש שידורי מוזיקה קלאסית בקול המוסיקה כולל קונצרטים חיים של תזמורות שונות מתיאטרון ירושלים, מאולם ימק"א ומבנייני האומה, שידורים שונים ברשת מורשת, רשת א', ורשת ב'.
ב-2016 פרש מעבודתו בקול ישראל כשנה לפני סגירת רשות השידור.
עם הקמת תאגיד השידור "כאן" התבקש לחזור וקרוא חדשות, ועשה כך במשך 3.5 שנים עד לפרישתו בסוף 2020.
במשך כל השנים עופרי מנגן באקורדיון וליווה להקות מחול ירושלמיות בסיורים רבים בחו"ל.
משתתף כאחד הסולנים ב"חבורת שוהם" בשיר על טווס הזהב של איציק מאנגר. החל מדקה 4:02
לעופרי בת אחת.
ג'רוויס (אי)
האי ג'רוויס (באנגלית: Jarvis Island) הוא אי בלתי מיושב ששטחו 4.75 קמ"ר הנמצא בדרום האוקיינוס השקט, בחצי הדרך בין הוואי לאיי קוק.
היסטוריה
האי התגלה ב-21 באוגוסט 1821 על ידי האנייה הבריטית "אליזה פרנסיס" ונקראה על שם מפקדה - רב החובל ג'רוויס בראון. בשנת 1858 סופח האי לארצות הברית במסגרת חוק איי הגואנו וננטש בשנת 1879 לאחר שנכרה כל הגואנו מהאי. בריטניה סיפחה את האי בשנת 1889. ארצות הברית תפסה מחדש את שטח האי ותבעה אותו כשטחה בשנת 1935.
בצדו המערבי של האי ישנה התיישבות בשם "מלירסוויל" אשר שמשה תחנת חיזוי מזג אוויר בין 1935 ועד שננטשה במלחמת העולם השנייה. התחנה נפתחה מחדש בשנת 1957 ונסגרה שוב ב-1958.
ממשל
האי מנוהל על ידי שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית במשרד הפנים של ארצות הברית. הכניסה לאי אסורה בלא אישור ממשרד הדגה והבר - וכיום מותרת הכניסה לאי רק לחוקרים הבאים לחקור את חיי הבר והצומח באי.
גאוגרפיה
באי אין נמלים ומעגנים, וניתן להגיע אליו רק בסירות.
איישה טיילר
איישה נילאג'ה טיילר (באנגלית: Aisha Nilaja Tyler, נולדה ב-18 בספטמבר 1970) היא שחקנית, קומיקאית, במאית ומנחת תוכניות אירוח אפרו-אמריקאית. היא ידועה בדמותה של אנדריאה מרינו בעונה הראשונה של הלוחשת לרוחות, ד"ר טארה לואיס במחשבות פליליות, אמא אדמה בסרטי סנטה קלאוס, והקול של לאנה קיין בסדרה ארצ'ר, כמו גם תפקידים חוזרים ב-CSI, ובת זוגו של רוס בחברים.
היא הנחתה את העונות השנייה עד השביעית של The Talk של רשת CBS, עליהן זכתה בפרס אמי למנחה מצטיינת בתוכנית אירוח קומית. מאז 2013 היא מארחת את של מי השורה הזאת בכלל?. היא גם אירחה את מסיבות העיתונאים של יוביסופט E3 והשאילה את קולה למשחקי הווידאו Halo: Reach, Gears of War 3 ו-Watch Dogs.
ביוגרפיה
טיילר נולדה ב-18 בספטמבר 1970 בסן פרנסיסקו, קליפורניה, בתם של רובין גרגורי, מורה, וג'יימס טיילר, צלם. המשפחה בילתה שנה אחת באתיופיה ולאחר מכן בילתה תקופה באשראם באוקלנד, קליפורניה. הוריה נפרדו כשהייתה בת עשר, ולאחר מכן אביה גידל אותה. סבא רבא מצד אמה היה תומאס מונטגומרי גרגורי, שחקן תיאטרון ומחנך, וסבה רבא שלה היה פרופסור ג'יימס מונרו גרגורי מאוניברסיטת הווארד.
היא החלה להתעניין בקומדיה בבית הספר התיכון מקאטיר בסן פרנסיסקו, שהייתה בו תוכנית מיוחדת לאמנויות. טיילר למדה בתיכון עם סם רוקוול ומרגרט צ'ו. היא הייתה מאוהבת ברוקוול והלכה אחריו לשיעור משחק יום אחד, מה שהוביל לעניין שלה באלתור ובמערכונים.
היא סיימה את לימודיה בדארטמות' קולג' בשנת 1992. בדארטמות', היא ייסדה ושרה ב-Dartmouth Rockapellas, קבוצת א-קפלה הכוללת נשים שהוקדשה להפצת מודעות חברתית באמצעות שירה.
לאחר שעבדה לזמן קצר בחברת פרסום בסן פרנסיסקו, היא טיילה ברחבי ארצות הברית בניסיון לבנות קריירה קומית. ב-1996 עברה ללוס אנג'לס.
קריירה
הקריירה של טיילר בטלוויזיה יצאה לדרך בשנת 2001 עם משרות כמנחה של התוכנית Talk Soup וסדרת ההיכרויות הריאליטי The Fifth Wheel, אף על פי ש - Talk Soup בוטלה תוך שנה וגם את The Fifth Wheel היא עזבה בשנת 2002 כדי לעסוק בתחומי עניין אחרים. טיילר הקדישה חלק ניכר מזמנה לפרויקטים עצמאיים, כולל תפקיד במחזה Moose Mating, שעליו קיבלה פרס NAACP Image. היא גם כתבה, ביימה וכיכבה בסרט הקצר העצמאי The Whipper. ב-2003 היא הופיעה בסדרה הפופולרית "חברים" בתור ד"ר צ'רלי ווילר, חברתו של ג'ואי טריביאני ולאחר מכן חברתו של רוס גלר, בעונות התשיעית והעשירית. בעקבות תפקידה בחברים בשנים 2004–2005 היא קיבלה תפקידים נוספים בסדרות CSI: מיאמי ו-ניפ/טאק, כמו גם תפקידים חוזרים לאורך העונה ב-CSI וב -24.
ב-2005 הופיעה בתפקיד קבוע בסדרה הלוחשת לרוחות של CBS במהלך עונתה הראשונה, בעקבות זאת היא הופיעה במספר סרטים, כולל The Santa Clause 2, The Santa Clause 3: The Escape Clause,.45, והקומדיה Balls of Fury. ב-2007 היא צילמה את סרט המתח גזר דין מוות ואת דרמת הפשע Black Water Transit. היא גם המשיכה להופיע בטלוויזיה, עם הופעות ב-Boston Legal, רינו 911, The Boondocks, וכמבקרת קולנוע אורחת במספר פרקים של At the Movies with Ebert &amp; Roeper, כאשר מילאה את מקומו של רוג'ר אברט בזמן שזה החלים מניתוח. טיילר עברה למדיה המודפסת ככותבת קבועה למגזינים גלאמור, ג'יין ואנטרטיינמנט ויקלי. ספרה הראשון, Swerve: A Guide to the Sweet Life for Postmodern Girls, יצא לאור בינואר 2004. טיילר שיחקה בסבב הפוקר העולמי במשחקי בית הוליווד למען עתיד ללא אלימות. היא גם הופיעה בהופעת אורח בסינגל " Slow Jamz " של קניה ווסט, בו הופיעו טוויסטה וג'יימי פוקס. עבודת פילנתרופיה וצדקה חשובות מאוד לטיילר, והיא עושה באופן קבוע עבודת התנדבות עבור הצלב האדום האמריקני, The Trust for Public Land, הורות מתוכננת ווועדת ההצלה הבינלאומית.
ב-2010 היא החלה לככב בסדרה ארצ'ר בתפקיד קולי של לאנה קיין. הסדרה רצה בסך הכל 13 עונות נכון ל-2022.
ב-2011, הצטרפה טיילר לתוכנית The Talk כמנחה שותפה קבועה, במקום הולי רובינסון פיט. לטיילר יצא שם של כזו שמתבטאת ובולטת מאד בתוכנית. נושאי השיחה הנוגעים לה הם בעיקר סביב תרבות וסטריאוטיפים אפרו-אמריקאים, זכויות להט"ב וזכויות נשים.
ב-2012 טיילר הציגה את מסיבת העיתונאים של יוביסופט E3 ועשתה זאת שוב ב-2013.
ספרה השני של טיילר, Self-Inflicted Wounds: Heartwarming Tales of Epic Huiliation, יצא לאור ביולי 2013, והפך לרב מכר של הניו יורק טיימס ; הוא נוצר בהשראת שאלות שנשאלו אורחים בתוכנית Girl on Guy.
במרץ 2013, טיילר התחילה לעבוד כמנחה החדש של הגרסה האמריקאית של של מי השורה הזאתבכלל?. היא גם מופיעה לזמן קצר בתור עצמה במשחק הווידאו Watch Dogs ומופיעה בקליפ לשיר טאקי של וירד אל ינקוביק.
ב-2015 הצטרפה לעונה האחת עשרה של מחשבות פליליות בתור ד"ר טארה לואיס. אף על פי שהיא שימשה כמחליפה זמנית של ג'ניפר לאב יואיט, שהייתה בחופשת לידה, היא הצטרפה לתפקיד קבוע בעונה ה-12. היא השתתפה בסרה עד שירדה בעונה ה-15.
בשנת 2023 חזרה לעונה ה-16 של הסדרה "מחשבות פליליות" בתור ד"ר טארה לואיס. באותה שנה שיחקה במיני-סדרה "הדבר האחרון שהוא אמר לי" ברשת אפל TV פלוס.
חיים אישיים
טיילר התחתנה עם עורך הדין ג'ף טייטנס בשנת 1992 או 1994 (המקורות שונים). הזוג נפרד בינואר 2015 וטייטנס הגיש בקשה לגירושין באפריל 2016. הגירושין הסתיימו במאי 2017.
טיילר היא צאצאית של חבר הקונגרס הלבן בטקסס מהמאה ה-19, ג'ון הנקוק, דרך בנו, יו הנקוק. יו, בוגר מכללת אוברלין, היה פעיל בולט בקהילה האפרו-אמריקאית של אוסטין, טקסס ומנהיג המפלגה הרפובליקנית.
טיילר היא תומכת ציבורית למען זכויות הקהילה הלהט"בית, וכנראה יצאה מהארון כלסבית בעונה האחרונה של מחשבות פליליות.
DS4Ever
DS4Ever (מעוצב באותיות רישיות ונקרא גם Drip Season 4Ever) הוא אלבום האולפן השלישי של הראפר האמריקאי גאנה. האלבום יצא לאור ב-7 בינואר 2022, בהוצאת חברות התקליטים YSL ו300 אנטרטיינמנט. בחלק משיריו משתתפים אמנים רבים דוגמת פיוצ'ר, יאנג ת'אג, דרייק, קודאק בלאק, קלואי ביילי, ליל בייבי, כריס בראון ורודי ריץ'.
DS4EVER נכנס לראשונה למצעד הבילבורד 200 במקום הראשון, עם 150,000 יחידות שקולות לאלבום, מתוכם 4,000 מכירות טהורות. זהו האלבום השני של גאנה המגיע לראש המצעד.
הוצאה לאור וקידום
ב-1 בינואר 2022 חשף גאנה את תאריך יציאת האלבום. עטיפתו, שעוצבה על ידי הארכיטקט דניאל ארשם, פורסמה ב-4 בינואר. למחרת הועלתה רשימת הרצועות לרשתות החברתיות של גאנה.
הסינגל המוביל של DS4Ever, "Too Easy", יצא לאור ב-24 בספטמבר 2021. בשיר זה השתתף הראפר פיוצ'ר. הרמיקס הרשמי של השיר, בו השתתף רודי ריץ', יצא לאור ב-3 בדצמבר. הקליפ לרמיקס פורסם בעמוד היוטיוב של גאנה ב-7 בינואר 2022. "too easy" הגיע למקום ה-16 בבילבורד הוט 100.
ב-10 בינואר אותה השנה פורסם וידאו קליפ לשיר "Livin Wild". יומיים אחר כך פורסם הקליפ של "Pushin P", בהשתתפות פיוצ'ר ויאנג ת'אג. שני השירים הגיעו למקום ה-61 והשביעי בבילבורד הוט 100 בהתאמה.
הצלחה מסחרית
DS4Ever נכנס לראשונה למצעד הבילבורד 200 במקום הראשון, עם 150,000 יחידות שקולות לאלבום, מתוכם 4,000 מכירות טהורות. זהו האלבום השני של גאנה המגיע לראש המצעד. במקום השני באותו השבוע ניצב Dawn FM של דה ויקנד, כשלו 2,300 מכירות טהורות.
קיירה לואיס
קיירה אנדראה לואיס הבן (באנגלית: .Kira Aundrea Lewis Jr; נולד ב-6 באפריל 2001) הוא כדורסלן אמריקאי, שמשחק בקבוצת ניו אורלינס פליקנס מליגת ה-NBA, בעמדת הרכז.
קריירת מכללות
לואיס נולד וגדל במרידיאנוויל שבצפון אלבמה. עד לסיום כיתה י"א השלים את לימודיו התיכוניים, ובכך החל את קריירת המכללות שלו מוקדם במיוחד, בגיל 17 בלבד. באותה שנה, 2017, הצטרף לאוניברסיטת אלבמה, ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה תחת המאמן אייברי ג'ונסון. בעונת 2018/2019 הפך לשחקן המוביל של אלבמה, ונבחר לחמישיית העונה של המחוז הדרום-מזרחי ("SEC"), לאחר שרשם ממוצעים של 18.5 נקודות, 5.2 אסיסטים ו-4.8 ריבאונדים למשחק.
קריירת משחק מקצועית
בדראפט ה-NBA 2020 נבחר לואיס על ידי ניו אורלינס פליקנס, בבחירה ה-13. לאורך עונת הרוקי שלו עם הפליקנס שותף ב-54 משחקים, וקלע 6.4 נקודות בממוצע למשחק כשחקן ספסל.
ממשלה
הממשלה היא חלק מהרשות המבצעת הממונה על ניהול ענייניה של מדינה או של אוטונומיה. זהו מוסד הקיים במדינות המתבססות על חוקה או מערכת משפטית כלשהי. הממשלה היא, בדרך כלל, האחראית הבלעדית על הכוחות החמושים (צבא, משטרה וכדומה), על גביית מיסים, על ניהול נכסי המדינה וקיום התחייבויותיה, על קשרי החוץ של המדינה וכיוצא באלה. במדינות מסוימות יש לממשלה סמכויות חיקוק של תקנות משנה בחוקים הקיימים (בתנאי שלא יסתרו את החוק) וכן סמכות לצאת למלחמה על דעת עצמה, לחתום על חוזי שלום ולקבוע את הפיחות במטבע היציג.
מודלים של ממשלות
יש מודלים שונים של ממשלות בהתאם לסוג המשטר הנוהג במדינה. במדינות שבהן השליט מרכז בידיו את רוב סמכויות השלטון, ואת ניהול ענייני המדינה, הממשלה היא לכל היותר חבר עוזרים לשליט, ללא סמכויות ממשיות, ולעיתים נדירות (למשל בגרמניה הנאצית בזמן מלחמת העולם השנייה) אין ממשלה כלל. במדינות שמתבססות על מערכת משפטית או חוקה, הממשלה מורכבת ומכהנת מכוח החוק, שמסדיר גם את סמכויותיה ויחסיה עם רשויות אחרות. ממשלה כזאת היא בדרך כלל עצמאית יותר, ובעלת סמכויות רבות יותר. במשטרים דמוקרטיים הממשלה מורכבת ומכהנת מכוח החוק, ומכוח תמיכת הציבור, והיא מרכזת כמעט את כל הסמכויות הביצועיות של השלטון.
הרכב הממשלה
רוב הממשלות בעולם מורכבות משני דרגים עיקריים: הדרג הפוליטי, שמקבל החלטות מדיניות ומקיים את הקשר עם רשויות שלטון אחרות, והדרג המקצועי, שמבצע את ההחלטות ומייעץ לדרג הפוליטי. במדינות דמוקרטיות הדרג הפוליטי מורכב מנבחרי ציבור שאינם בהכרח אנשי מקצוע בתחומים שעליהם הם מופקדים. תפקידם לייצג את האינטרס הציבורי, ולשקול חלופות שונות על-פי ייעוץ של אנשי מקצוע. לדוגמה, שר הבריאות, שהוא חבר הממשלה האחראי על ניהול שירותי הרפואה, אינו חייב להיות רופא. תפקידו לנהל את מערכת שירותי הרפואה על-פי דרישות הציבור וצרכיו. לעומת זאת, הפקידים במשרד הבריאות חייבים להיות אנשי מקצוע בתחומים שונים של הרפואה, ותפקידם לייעץ לשר ולהציג בפניו חלופות על-פי ניסיונם המקצועי.
יש שתי שיטות עיקריות למינוי הדרג המקצועי בממשלה: האחת מבוססת על הקמת "שירות ציבורי" - קבוצה גדולה של אנשי מקצוע מתחומים שונים שעוברים הכשרה מיוחדת, ומכהנים כפקידים במשרדי ממשלה ללא תלות בחילופי השרים הממונים עליהם. יתרון השיטה הוא במקצועיות הגבוהה של הפקידים, ויכולתם לייעץ לשר בצורה חופשית מבלי לחשוש מפיטורים. הבעיה העיקרית בשיטה הזו היא העובדה שהפקידים אינם חפים מאינטרסים פוליטיים, ולעיתים קרובות הם מנטרלים החלטות של הדרג הפוליטי שאינן נראות להם.
השיטה האחרת מבוססת על מינוי אנשי המקצוע בידי השר, והחלפתם כל אימת שמתמנה שר חדש. יתרון השיטה הוא באמון הרב ששורר בין השר לאנשי המקצוע, ובשיתוף הפעולה הפורה ביניהם. חסרון השיטה הוא בכך שהיא יוצרת חוסר יציבות, שינויי מדיניות תכופים, חוסר יכולת לתכנן פרויקטים ארוכי טווח ובסיכון שלדרג המקצועי יסתננו אנשים שאינם מקצועיים דיים או אינם ראויים לתפקיד.
חברי הממשלה נקראים שרים. לרוב מופקד שר בממשלה על משרד ממשלתי כלשהו, ולכל משרד ממשלתי יש שר העומד בראשו. ייתכנו גם שרים שאינם עומדים בראש משרד (לרוב באופן זמני), שרים שעומדים בראש משרדים אחדים, וכן גם מצב שבו מספר שרים זוטרים או סגני שרים שמכהנים במשרד אחד. (במדינות אחדות יש לשרים אלה תואר רשמי השונה מזה של השרים הבכירים).
ממשלה במשטר דמוקרטי
במדינות בעלות משטר דמוקרטי הממשלה משנה את הרכבה לעיתים מזומנות בהתאם ליחסי הכוחות הפוליטיים בציבור, כפי שבאים לידי ביטוי בבחירות. ממשלה במדינות דמוקרטיות מכונה "הרשות המבצעת", כיוון שסמכויותיה מוגבלות רק להיבטים המעשיים של ניהול ענייני המדינה. במשטר דמוקרטי הממשלה נתונה לפיקוח מתמיד של הפרלמנט, "הרשות המחוקקת" ושל המערכת המשפטית, "הרשות השופטת". עקרון הפרדת רשויות קובע כי כל אחת מהרשויות פועלת באופן עצמאי, אם כי בפועל פעילות הרשויות המחוקקת והמבצעת כרוכות זו בזו באופן הדוק.
קיימים שני מודלים נפוצים של ממשלות דמוקרטיות: מודל נשיאותי ומודל פרלמנטרי. במודל הנשיאותי (למשל בארצות הברית) עומד נשיא בראש הרשות המבצעת. הנשיא נבחר בבחירות ישירות, שאינן קשורות לבחירת הפרלמנט או רשויות שלטון אחרות. הנשיא ממנה את חברי הממשלה על-פי שיקול דעתו, כשהפרלמנט מפקח על עבודת הממשלה, אך אינו מעורב ישירות בהרכבתה. לעיתים ממנה הנשיא גם ראש ממשלה, אשר כפוף במישרין לנשיא.
במודל הפרלמנטרי (למשל בישראל, בבריטניה, בגרמניה), הממשלה נבחרת על ידי הפרלמנט (כלומר, הציבור בוחר בה בצורה עקיפה), ובראשה עומד אחד מחברי הפרלמנט. הממשלה נושאת באחריות כלפי הפרלמנט וזקוקה לאמונו, והפרלמנט גם רשאי להפיל את הממשלה ולהרכיב ממשלה חדשה תחתיה. במודל זה, על-פי רוב, נושאת הממשלה כולה באחריות לפעולותיה, ולא ראש הממשלה בלבד.
קיימת גם שיטה מעורבת, שבה לצד הנשיא הנבחר על ידי העם, ואינו זקוק לאמון הפרלמנט, מכהן ראש ממשלה שהוא וממשלתו זקוקים לאמון הפרלמנט. במשטר כזה ראש הממשלה אינו כפוף במישרין לנשיא, אלא חולק איתו את ניהול המדינה השוטף. לעיתים נחלקים תחומי האחריות בין השניים בצורה שמוגדרת בחוק ולעיתים על פי נוהג. שיטה זו נהוגה בין היתר, בגרסאות שונות, בפינלנד, בסרי לנקה, בצרפת וברבות מהמדינות שהיו מושבות צרפתיות בעברן. בצרפת למשל אחראי הנשיא באופן מסורתי על ענייני החוץ והביטחון, ואילו ראש-הממשלה אחראי בעיקר על ענייני הפנים של המדינה.
סעוד בן עבד אל-עזיז בן נאסר אאל סעוד
סעוד בן עבד אל-עזיז בן נאסר אאל סעוד (בערבית: سعود بن عبد العزيز بن ناصر بن عبد العزيز آل سعود; נולד בשנת 1977) הוא בן למשפחת המלוכה הסעודית ורוצח מורשע. הוא נכדו של המלך עבדאללה.
רצח ומשפט
בשנת 2010 הוא נמצא אשם ב"אולד ביילי" ברצח משרתו בן ה-32, בנדר עבדאללה עבד אל-עזיז, שכנראה היה גם מאהבו, בסוויטה שלהם במלון לנדמרק בלונדון. במהלך המשפט, נטען כי הנסיך קיבל עיסוי מיני לפני הרצח, כסופו של בילוי ביום ולנטיין, וכי הוא ועבד אל-עזיז היו בקשר הומוסקסואלי, וכי הרצח היה שיאה של מערכת יחסי עבדות מינית (BDSM).
לפי העיתונות הבריטית, הנסיך הסעודי העשיר טייל בעולם כשהוא מלווה בצוות משרתים, ונודע באורח חיים ראוותני. הוא שהה במלון "לנדמרק" המפואר במשך שלושת השבועות שקדמו לרצח, וחשבונו במקום הסתכם בלא פחות מ-100 אלף ליש"ט. משרתו נדרש לישון על רצפת חדרו של בן נאסר, לרגלי מיטתו.
גופתו של בנדר עבד אל-עזיז נמצאה ב-15 בפברואר 2010. הנסיך נעצר, לאחר שגופתו של המשרת נמצאה כשעליה סימני חבלה קשים (סימני נשיכה על צווארו, שיניים שבורות, עיניים נפוחות ושפתיים שסועות). מצלמות האבטחה במלון תיעדו את הנסיך שתקף את משרתו בראשו במעלית, כשלושה שבועות לפני הפשע. בית משפט בלונדון פסק כי עבד אל-עזיז בן נאסר רצח בברוטליות את משרתו, לאחר שנהג להתעלל בו נפשית, פיזית ומינית.
על פי העדויות במשפט, לאחר התקיפה הקטלנית הנסיך שוחח מספר שעות עם דמות אנונימית בסעודיה, כנראה בניסיון להחליט כיצד להסתיר את מעשיו. הוא גרר את הגופה למיטה וניסה לנקות את הדם. רק לאחר 12 שעות התגלתה הגופה.
בתחילת המשפט, הנסיך הסעודי הכחיש את מעורבותו ברצח וגם את היותו הומוסקסואל. אחר כך טען לחסינות דיפלומטית, אך בקשתו נדחתה. בעת הקראת גזר הדין עמד בן נאסר בידיים משולבות ושמר על קור רוח ולא הביע כל רגש. כלי התקשורת בסעודיה, הנוהגים להתעלם מאירועים העלולים להביך את משפחת המלוכה, לא דיווחו על הרשעת בן נאסר.
בן נאסר נידון למאסר עולם. במרץ 2013 הוא הורשה לחזור לסעודיה, כדי לרצות את יתרת מאסרו בכלא סעודי. על פי ההסכם בין בריטניה לסעודיה, עליו לרצות 20 שנות מאסר בפועל, שלאחריו יחזור למדינתו.
גזה סילאדי
גזה סילאדי (במקור זילברמן, בהונגרית: Szilágyi Géza; בודפשט, 29 בדצמבר 1875 – בודפשט, 7 באפריל 1958) היה משורר, סופר, עיתונאי ועורך דין יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
גזה סילאדי נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף זילברמן, סוחר ושל קוניגונדה בראון. הוא סיים את לימודיו בתיכון בטימישוארה, ואז המשיך את לימודיו באוניברסיטת בודפשט (היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם בשנת 1898 קיבל דוקטורט במדע המדינה ובשנת 1899 דוקטור למשפטים. בשנת 1901 עבר את בחינת לשכת עורכי הדין. למרות השכלתו הרחבה עסק בעיקר בעיתונאות, בכתיבת שירה ובכתיבת סיפורים קצרים. להפצת הידע הייתה חשיבות עליונה בעיניו. בזכות הידע הרב שלו, הוא ייחודי בעידן שלו, בלקסיקון הגדול של פאלאס הוא היה אחד מעוזרי העורכים. במשך יותר משלושים שנה עבד ככותב טורים מבוקש או כסגן עורך בעיתונים שונים.
עד הזנקת כתב העת הספרותי ניוגט היה סילאדי מעורב באופן פעיל בכל היוזמות הספרותיות. הוגו איגנוטוש וחבריו הביטו עליו בהערצה, אנדרה אדי ראה בו יש את המאסטר שלו. שיריו של סילאדי הושפעו מהפסימיות והארוטיקה של סוף המאה ה-19. בנוסף לעבודתו כעיתונאי, כתב מספר מחקרי ספרות וביקורות. הוא נפטר ב-7 באפריל 1958, מייד אחרי הופעת כרך השירה האחרון שלו. בהלווייתו בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט ספד לו הרב אלכסנדר שייבר והספדו היה ראוי למשורר-סופר המנוח, כאחד הלוחמים של המודרניזם, ואחד ששילב בין הפסיכואנליטיקה לבין הספרות. בעבודות הפרוזה שלו הוא הרבה לתאר את החיים בהומור ובפנטזיה גרוטסקיים. יצירתו הספרותית העיקרית מורכבת משיריו.
רעייתו הייתה מרגיט הרמן (1875–1944), איתה התחתן ב-5 באוקטובר 1911 בבודפשט.
הליריקה
סילאדי היה אחד היוזמים והדמויות שהגדירו את הליריקה ההונגרית של המאה ה-20, שדוכא, למצער, על ידי בני דורו וכמעט מתעלמים ממנה גם במאה ה-21. שירתו השפיעה ביותר על המשורר אנדרה אדי, שכן הנושא העיקרי שלו הוא אהבה. סילאדי ראה ליריקה מערב-אירופית, בעיקר צרפתית, כמודל. לאחר הצלחתו הראשונה (טריסטיה, 1896), הוא הועמד לדין, נפתחו נגדו הליכים וכרך השירה שלו הוגדר כמביש וכמעליב. בנוסף, בני דורו הצעירים יותר צברו הצלחה אחר הצלחה ולכן סילאדי התרחק משירה למשך זמן רב. בשנת 1927 הופיע כרך השירה שלו "מילה ודמעה" אשר חוקרי ספרות רבים רואים בו אחת מיצירותיו הבולטות ביותר. שיריו אלה לא מפתיעים לאור האירועים הפוליטיים והחברתיים של התקופה. שירים אלה עוסקים בעיקר בחוסר תקווה, הם פתטיים וותרניים. עם התחזקות האנטישמיות בכלל ובהונגריה בפרט הוא הפך ליותר ויותר פתוח לנושאים יהודיים, תודעתו העצמית היהודית התחזקה ובהמשך גם הרעיון הציוני העסיק אותו יותר ויותר. הדוגמה הטובה ביותר לכך שירו "ישראל": "אך נשאר לי שורש עמוק וקדוש!" - כתב. בגיל 83. עד מותו בשנת 1958, הופיעו לא פחות מעשרים כרכים שלו: שירים, טורים, דרמות, סיפורים קצרים, רישומי מוסר סאטיריים, מחקרים.
הדרמות
עבודתו כמחזאי היא הנשכחת ביותר, בקושי נמצא מידע עליו. המחזה הידוע ביותר שלו הוא "כפור מאי", אותו כתב יחד עם הנריק לנקאי, אך לא מדובר בהצלחה מוסכמת: המחזה זכה לקבלת פנים מפוקפקת. בעקבות הצגתו בשנת 1911, מיקשה ברודי העביר עליו ביקורת: "לא! הדרמה הזו היא דרמה של אף אחד. לא של האמת שהיא בכל מקרה לא מבקשת זאת, זה לא הסמליות ולא של בני האדם (...) היא נשלט תעל ידי נוקשות, חוסר אווריריות; פסל קטן אורב בקצה שלה, גופה החולה נגרר לעייפה ליצירה לא טבעית."
סיפוריו הקצרים
לאחר פרסום כרך השירה השלישי שלו, בסביבות 1912 שירתו כבר לא הייתה ייחודית, אלא רק אחת מני רבות, ולכן הוא שתק כמשורר. זה היה כאשר הסיפור הקצר שלו נשמע, שהוא מרתק אך לא מצליח יותר משירתו. הנושא שלו הוא אהבה בלעדית - הצגת אלף אפשרויות של גשמיות בין גבר לאישה - והגשמה גופנית ורוחנית ובסוף המוות. סיפוריו הקצרים מאוד נטורליסטיים ומציגים מצב רוח אימפרסיוניסטי.
השפעת הפסיכואנליזה על חייו ויצירתו
גזה סילאדי הושפע מאוד מזיגמונד פרויד ומשארל בודלר, בכל יצירותיו, במיוחד בליריקה שלו. כרך שיריו הראשון, "טריסטיה" נכתב בהשראה חזקה מבודלר, הוא מטפל באירוניה ומחבר בין השגחה אלוהית לבין האירוטיות שהפכה לסחורה. בגלל הכרך הזה נפתחו נגדו הליכים פליליים כאמור והוא הועמדו לדין על כך שראו בשירתו התקפה יהודית על הנצרות. בשנת 1914 הוא הצטרף לקבוצת בודפשט של ארגון הבינלאומי הפסיכואנליטיקאי (Internationale Psychoanalytische Vereinigung) ונשאר חבר גם בארגון שירש אותו. הוא אחד הסופרים ההונגרים הראשונים שעסק לעומק בניתוח פסיכואנליטי של הנפש. כתביו בנושאים פסיכואנליטיים רבים התפרסמו גם בהונגרית וגם בגרמנית. זה בעיקר בגלל ידידותו עם שאנדור פרנצי, שהציג את התנועה הפרוידיאנית בפני סילאדי. העניין השפיע גם על בתו, לִילָה סילאדי, שהפכה לפסיכולוגית אנליטית. לילה כבר פגשה את החשיבה הפרוידיאנית כילדה צעירה, בראיון מאוחר היא נזכרה בארוחת הערב המשפחתית שבילתה בבית הוריה, בה נכח גם פרויד עצמו.
הפובליציסטיקה
סילאדי היה חבר בקבוצת "השבעה" (A Hét) יחד עם חבריו הסופרים היהודים, שייצגו יהדות מתבוללת. מבחינתו קבלתו לחברה ההונגרית איננה מתנה, אלא מובן מאליו. הוא אינו רואה במוצאו דבר מה מיוחד. כשם שהוא לא מבטא את מוצאו היהודי, כך גם לא את ההונגריות שלו. אלה דברים מובנים מאליו עבורו, בדומה לרוב עמיתיו. הוא לא מייצג שום רעיון מהפכני בכתביו, בפרסומיו אין זעם מוסרי או מרד, הוא מאמין בעיתונות אובייקטיבית לחלוטין. כשהוא מעצב את הליריקה שלו בתשוקה חושנית, הוא גם מביא טעם נהדר למוצרי העיתונות שלו כעיתונאי.
סילאדי לא רק יכול היה ללמוד את עבודותיו של פרויד בשפתו המקורית, אלא גם לפרסם בגרמנית לכן מאמריו על המצב בהונגריה התקבלו בחום על ידי סוכנויות הידיעות הגרמניות. שמותיו הבדויים הספרותיים שלו היו: Aegrotus, Diogenes, Ferenc Gaár, Judex, Lector, Pelbárt, Pósfay Döme, Proteus, Severus, Silenus, Severus, Sincerus.