cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הומברו
יישום
הומברו כתוב בשפת Ruby וממוקד לגרסת ה-Ruby שמגיעה מותקנת עם מערכת ההפעלה macOS. כברירת מחדל הומברו מותקן ב-  ומורכב ממאגר git, המאפשר למשתמש לעדכן את הומברו על ידי משיכת מאגר מעודכן מ-GitHub. מנהל החבילות בונה תוכנה מקוד מקור באמצעות "נוסחאות", סקריפטים של רובי שנבנו עם השפה הספציפית לתחום (DSL) של הומברו לניהול תלויות, הורדת קובצי מקור ותצורה והידור תוכנה. חבילות בינאריות המכונות "בקבוקים" מספקות נוסחאות שנבנו מראש עם אפשרויות ברירת מחדל.
הומברו אינו מכבד את הרשאות ברירת המחדל של ; הבעלות על הספריות משתנה ממשתמש העל עם הרשאות קבוצתיות עבור קבוצת הגלגלים למשתמש המתקין ולקבוצת "admin". בניסוח של הגדרות ההרשאות, המצב משתנה מ- ל-. כל הקבצים, ולא רק התיקיות, מקבלים שינוי בעלות על ידי המתקין. יש הטוענים כי זהו פגם אבטחה משמעותי.
איסוף נתונים
הומברו אוסף סטטיסטיקות התקנה, שגיאות בנייה וגרסאות מערכת הפעלה באמצעות Google Analytics. אפשר לבטל את ההסכמה עם הפקודה.
משתמשים יכולים לצפות בנתוני אנליטיקס מ-30, 90 ו-365 הימים האחרונים באתר הומברו.
גביש פוטוני
גביש פוטוני הוא ננו-מבנה הבנוי בצורה מחזורית מחומרים דיאלקטריים, בדרך כלל נבנה בממדים קטנים מאוד, כאשר מבנהו מתוכנן בצורה המשפיעה על התקדמות האור בתוכו, כלומר על מעבר פוטונים דרכו והוא מכשיר אופטי לכל דבר.
דרך פעולתו מקבילה ודומה מאוד לאופן שבו גביש של מוליך למחצה משפיע על אופן התנועה וההולכה של אלקטרונים בתוכו.
אדריאן ברואר
אדריאן ברואר (באנגלית: Adriaen Brouwer; בערך 1605, אודנארדה – ינואר 1638, אנטוורפן) היה צייר פלמי, שפעל בפלנדריה וברפובליקה ההולנדית במחצית הראשונה של המאה ה-17. ברואר היה מחדש חשוב בציור הז'אנר באמצעות תיאורים עזים של איכרים, חיילים ואנשים אחרים מהמעמדות הנמוכים העוסקים בשתייה, עישון, משחקי קלפים או קוביות, נגינה בטברנות או בסביבה כפרית. ברואר תרם להתפתחות ז'אנר הטרוניות, כלומר מחקרי ראש או פנים, שהדגישו לימוד דרכי הביטוי. בשנתו האחרונה ייצר כמה ציורי נוף. ליצירתו של ברואר הייתה השפעה חשובה על הדור הבא של ציירי הז'אנר הפלמי וההולנדי.
ביוגרפיה
עדיין קיימות שאלות לא פתורות סביב חייו והקריירה של אדריאן ברואר. הביוגרף ההולנדי ארנולד הוברקן כלל אמירות שגויות על ברואר בספרו "התיאטרון הגדול של הציירים ההולנדים בשנים 1718-1919." הטעויות הבולטות ביותר של הוברקן היו ביחס למקום הולדתו של ברואר בהארלם ברפובליקה ההולנדית ולזהוי של פרנס הלס כמורה שלו.
מקובל עכשיו כי ברואר נולד באודנארד בפלנדריה בשנת 1605 או 1606. אביו שכונה גם אדריאן עבד כמעצב שטיחי קיר באודנארד, באותה תקופה מרכז חשוב לייצור שטיחי קיר בפלנדריה. האב נפטר בעוני כשאדריאן הצעיר היה רק בן 15–16, ועזב את הבית.
ברואר עבד באנטוורפן בשנת 1622. עד מרץ 1625 תועד אדריאן ברואר באמסטרדם שם התגורר בפונדק של הצייר ברנד ואן סומרן, אמן פלמי אחר שהתגורר ברפובליקה ההולנדית. ברואר נרשם בהמשך ב־23 ביולי 1626 כעד נוטריון כאשר חתם על הצהרה של ברנד ואן סומרן ואדריאן ואן ניולנדט על מכירת תמונות באמסטרדם. ייתכן שעד אז הוא כבר התגורר בהארלם. הוא היה פעיל בלשכת הרטוריקה בהארלם. המוטו של חוג חובבי הספרות הזה היה: "מאוהב מעל הכל". בשנת 1631 שב ברואר לארץ הולדתו, שם היה רשום כמאסטר בגילדת לוקאס הקדושק באנטוורפן. האמן המשיך לחיות ולעבוד באנטוורפן עד מותו בגיל 33. שמו מופיע באופן קבוע ברשומות באנטוורפן בדרך כלל בקשר להסדרים לחובותיו השונים.
בשנת 1633 נכלא ברואר במצודת אנטוורפן. הסיבה למאסר אינה ברורה. ייתכן שמדובר בהעלמת מס, או לחלופין מסיבות פוליטיות מכיוון שהרשויות המקומיות אולי ראו אותו כמרגל של הרפובליקה ההולנדית. הפעלת המאפייה במצודת אנטוורפן הייתה בידי האופה יוס ואן קרייסבק. ההנחה היא שברואר ו-ואן קרייסבק התוודעו זה לזה במהלך תקופת המאסר. בהתבסס על מידע שנמסר על ידי הביוגרף הפלמי בן הזמן ההוא - קורנלוס דה בי בספרו "הקאנט גולדן", מאמינים כי ואן קרייסבק הפך לתלמידו של ברואר וחברו הטוב ביותר. נראה כי הדמיון הסגנוני של עבודתו המוקדמת של ואן קרייסבק עם זו של ברואר מאשש כי אמנם היה תלמידו.
ב־26 באפריל 1634 אדריאן ברואר התגורר בביתו של החרט פאולוס פונטיוס כשהשניים הפכו לחברים קרובים. באותה שנה הצטרף הזוג לחוג המקומי של הרטוריקה ויולה. הוצע כי הציור של ברואר המכונה "איש שמן" או לוקסוריה (מאוריציוס), מייצג אולי את חטא התאווה, הוא בעת ובעונה אחת דיוקן של פאולוס פונטיוס. ביוגרפים מוקדמים מתארים כיצד אדריאן ברואר וחבריו האמנים בילו חלק ניכר מזמנם במסיבות במסבאות המקומיות, שאליהם הצטרפו לעיתים קרובות אמנים עמיתים. ברואר צייר סצנת בית מרזח בשם "המעשנים", שכלל דיוקן עצמי יחד עם דיוקנאות של יאן קוסייר, יאן לייוונס, יוס ואן קרייסבק ואחרים (בערך 1636), החבורה מוצגת כשהיא יושבת סביב השולחן ומעשנת. ברואר הוא הדמות באמצע שפונה אל מול הצופה. סוג זה של דיוקן קבוצתי שוכפל כייצוג של אחד מחמשת החושים (במקרה זה חוש הטעם).
למרות אורח חייו וההעדפה שלו לציור נושאים של חיי המעמדות הנמוכים, ברואר זכה להערכה רבה על ידי עמיתיו, מה שמסביר את העובדה שלרובנס היה בבעלותו 17 יצירות של ברואר בעת מותו. רובנס הכיר את ברואר באופן אישי. גם לרמברנדט היו כמה ציורים של ברואר באוסף שלו.
ב-1635 קיבל ברואר את יאן-בפטיסט דנדוי (פעיל 1631–1638) כתלמידו הרשום הרשמי היחיד. בינואר 1638 נפטר אדריאן ברואר באנטוורפן. כמה ביוגרפים מוקדמים קישרו את מותו המוקדם עם אורח חייו הפרוע ושתיית אלכוהול. אולם הוברקן מייחס את מותו למגפה. עדויות לכך הן כי במקור נקברו שרידיו בקבר משותף. חודש לאחר מותו ב-1 בפברואר 1638, גופתו הוחזרה לכנסייה הכרמלתית באנטוורפן לאחר טקס השכבה באירוע בנוכחות חבריו האמנים.
כללי
ברואר השאיר אוסף עבודות קטן שהסתכם בכ־60 עבודות. רק כמה מיצירותיו חתומות, ואף אחת מהן אינה מתוארכת. מכיוון שברואר הועתק אחר תקופתו, לעיתים ייחוס יצירה מלווה במחלוקת. לדוגמה, "המעשן" (לובר) המציגה אדם שאוחז בקבוק משקה חריף יוחסה במשך זמן רב לברואר, אך כעת מיוחסת לחסידו של ברואר, ואולי גם תלמיד ואן קרייסבק.
ברואר הושפע מדירק האלס, צייר ז'אנר שהיה פעיל בהארלם. לא ניתן לעקוב אחר ההתפתחות הסגנונית של ברואר בוודאות. על פי ההערכה, תמונות בצבעים טבעיים בהירים נצבעו בשנות ה -20 של המאה ה-17. בסביבות שנת 1630 החל לוח הצבעים של ברואר להראות העדפה חזקה לחומים, אפורים וירוקים. לצייר היה צורת ציור חופשית והשתמש בשכבת צבע דקה.
סצינות ז'אנר
נראה כי המטרה היחידה של יצירותיו הייתה תיאור המעמד הנמוך – מניע אמנותי. עם זאת, עדיין יש המערערים על כך וחושבים שהוא התכוון להעביר גם מסר מוסרי כלשהו. במבט כולל על עבודותיו, נראה כי בהדרגה הוא התרכז יותר בביטויים של מושאי הציור המעבירים רגשות של כאב, כעס, גועל ושמחה. מסקנה זו בולטת במיוחד בציוריו הרבים של קטטות בבית מרזח, כמו קטטה בין איכרים לשחקני קלפים. קומפוזיציות אלה מתארות כיצד זעם בשלביו ובדרגותיו המשתנות בא לידי ביטוי בהבעות הפנים של האנשים המתווכחים. נראה כי ברואר לא מגנה את התפרצויות הכעס הללו כחטא נוצרי אלא כביטוי לחוסר שליטה עצמית. השקפה זו התבססה ככל הנראה על רעיונותיו האתיים של סנקה שהתגלו מחדש והתפתחו לנאו-סטואיזם על ידי הפילולוג וההומניסט הפלמי, יוסטוס ליפסיוס. רעיונות חדשים אלה התקבלו בדרך כלל במעגל ההומניסטי של אנטוורפן, שברואר היה חלק ממנו.
דיוקנאות וטרוניות
אדריאן ברואר נחשב לחדשן חשוב בציורי דיוקן, ז'אנר בולט באמנות ההולנדית.
דיוקנו הקבוצתי המפורסם ביותר ממוקם בבית מרזח ומכונה "המעשנים" (1636). למרות הכותרת המודרנית, הסצנה היא דיוקן קבוצתי של אמנים עמיתים של אדריאן ברואר שהתגוררו באנטוורפן. לא כולם זוהו בוודאות. ברואר הוא הדמות השנייה משמאל שפונה לעבר הצופה. עיניו פקוחות לרווחה, אוחז בידו הימנית כד בירה ונושף עשן מהמקטרת שלו. הדמות בצד ימין הקיצוני זוהתה כיאן דוידזון דה הם. האמנים האחרים לא זוהו בוודאות, אך הוצע כי יאן לווינס הוא האדם מצד שמאל, ואן קרייסבק האדם באמצע ויאן קוסיירס האדם השני מימין.
ציורים דומים של דיוקנאות חברים, הכוללים דיוקן עצמי נוצרו בעבר על ידי רובנס בדיוקן העצמי שלו בחוג חברים ממנטואה ועל ידי סימון דה ווס, בדיוקן הקבוצתי שלו יוהאן ג'רלוף ויאן קוסיירס המכונה "אספה של מעשנים" ושתיינים. בעוד ששני דיוקני הידידות האחרונים היו קונבנציונליים למדי, ברואר חידש את הסגנון בציור "המעשנים". הוא השיג זאת על ידי הרחבת הדיוקנאות לדיוקנאות באורך מלא, הגדרת הסצנה בבית מרזח, אקספרסיביות הפרצופים וההתנהגות הנונשלנטית והלבוש של הדמויות. הדינמיות של הקומפוזיציה מקרבת את הדיוקן הקבוצתי יותר לסצנות בית המרזח של ברואר מאשר לציורי דיוקן.
ציירי ז'אנר חזרו לעיתים קרובות לנושא הישן של האלגוריה של חמשת החושים ויצרו סדרות של טרוניות המתארות את חמשת החושים או את שבעת החטאים. גם ברואר צייר מספר דיוקנאות ז'אנר המייצגים את חמשת החושים או את שבעת החטאים. דוגמה לכך היא הציור שנקרא "איש השמן" שלפי הערכות הוא דיוקן של פאולוס פונטיוס וכן ייצוג של חטא התאווה הקטלני ('לוקסוריה' בלטינית).
השפעה
ברואר השפיע על מספר גדול של ציירים פלמיים והולנדים ובהם קורנליוס ספטלבן, דייוויד טניאר הצעיר, מטהאוס ואן הלמונט, הורטיוס בולונגייר, ג'אקומו פרנצ'סקו ציפר, דניאל בון וג'וזף דנהאוזר.
מחלת גושה
מחלת גוֹשֶה (באנגלית: Gaucher's disease), על שם הרופא הצרפתי פיליפ גוֹשֶה שהיה הראשון לאפיין אותה ב-1882, היא מחלת אגירה ליזוזומלית מטאבולית תורשתית אוטוזומאלית רצסיבית, הנפוצה ביותר מבין המחלות הקשורות באחסון ליפידים בתא. המחלה נגרמת מפגם באנזים גלוקוצרברוזידאז שכתוצאה ממנו נוצרת הצטברות של הליפיד גלוקוצרברוזיד בטחול, בכבד, בכליות, במח העצם, בריאות ואף במוח. המחלה פוגעת בצורה שווה בגברים ובנשים.
תסמינים
תסמיני המחלה כוללים:
אבחון
באוכלוסיות שבהן המחלה נפוצה, כגון יהודים אשכנזים, שוודים מאזור נורבוטן ושבטים מסוימים באפריקה, ניתן לזהות אוכלוסיות בסיכון בקרב קרובי משפחה של חולים. מקרים ספורדיים לעיתים סובלים מאבחון מאוחר בגלל האופי הלא ממוקד של התסמינים השונים. אבחון גנטי מתבצע על ידי בדיקה של הגן גלוקוצרברוזידאז. מכיוון שמוטציות שונות בגן יכולות לגרום למחלה, לעיתים יש צורך בריצוף DNA לאבחון ודאי. מאחר שבסוגים קלים אין פגיעה בתוחלת החיים ואף לא פגיעה מהותית באיכות החיים, אין סיבה לבצע הפלה מלאכותית אם כי ניתן לגלות את המחלה כבר באמצעות בדיקה במהלך ההיריון. על כן אין המלצה לערוך בדיקת סקר גנטית לגילוי נשאות סמויה למחלה זו.
פתופיזיולוגיה וגנטיקה
המחלה נגרמת מפגיעה בגן המקודד לאנזים גלוקוצרברוזידאז (בטא-גלקטוזידאז), הממוקם על כרומוזום מספר 1 (באזור 1q21). אנזים זה אחראי על פירוק גלוקוצרברוזיד, מרכיב בקרום התא של תאי דם לבנים ואדומים. כתוצאה מהמוטציה, המקרופאגים שאחראים על סילוק תאים אלה אינם מסוגלים לפרק ליפיד זה שמצטבר למבנים דמויי סיב והופכים לתאי גושה שניתן לראות במיקרוסקופ. במוח (בסוגים 2 ו-3) הפגיעה באנזים פוגעת בהתפחות הנוירונים ובשכבות המיאלין. הגלוקוצרברוזידאז החסר במחלת גושה הוא אנזים המצוי בתוך אברון תוך-תאי בשם ליזוזום. לפיכך הצטברות הגלקוצרברוזיד בתאי גושה תהיה בתוך הליזוזומים של התאים המקרופאגים.
ידועות מוטציות שונות שגורמות לפגיעות שונות ביעילות האנזים ולכן לפנוטיפ שונה אצל הנשאים של המוטציה. בסך הכול ידועות כ-80 מוטציות שונות, שכולן גורמות למחלה בצורה רצסיבית. משמע, אם שני ההורים הם נשאים של אלל פגום של האנזים, קיים סיכוי של 25% שצאצא שלהם יחלה במחלה. היום מעריכים כי ל-1 מכל 14 יהודים אשכנזים קיים עותק פגום של הגן בטא-גלקטוזידאז.
פורסמו מחקרים המראים קשר בין מוטציות בגלוקוצרברוזידאז לבין מחלת פרקינסון.
טיפול
קיימים בשוק מספר סוגים יעילים של טיפול אנזימי חלופי למחלת גושה 1. הטיפולים מקטינים את גודל הכבד והטחול, מעלים את רמת ההמוגלובין ומשפרים פגיעות נוספות של המחלה כגון מחלת העצם. הטיפול ניתן בעירוי תוך ורידי אחת לשבועיים:
טיפול אחר הוא השתלת מח עצם, כיוון שהוא מוסיף מונוציטים עם אנזים תקין שיכולים לעכל את הצברים של גלוקוצרברוזידאז. טיפול זה נדיר בשל הסיכון היחסי הרב שבו. הסרת טחול מתבצעת במקרים מסוימים. עירוי דם יכול לעזור לחולים אנמים. טיפולים נוספים נועדו לטפל בתסמינים ספציפיים של המחלה. לא קיים טיפול יעיל עבור הפגיעות במוח בסוגים 2 ו-3, זאת משום שהאנזים החלופי המוזרק לוריד אינו חוצה את המחסום הדמי-מוחי ועל כן אינו מגיע למוח.
פרגמטיזם
פרגמטיזם (באנגלית: Pragmatism) היא אסכולה פילוסופית. הפרגמטיזם מתנגד לרעיון שתפקידה של המחשבה הוא לתאר, להדגים ולייצג את המציאות. במקום זאת, פרגמטיסטים מחשיבים את המחשבה ככלי ומכשיר לחיזוי, פתרון בעיות ופעולה. פרגמטיזם היא דרך של היגיון אשר מסתמכת על שיקולים פרקטיים ולא על שיקולים תאורטיים. לטענת הפרגמטיסטים רוב העיסוק הפילוסופי, כגון טבע הידיעה, השפה, המשמעות, המדע והאמונה, מוסבר בצורה הטובה ביותר לאור שיטתם.
הפילוסופיה של הפרגמטיזם מתייחסת אל ההשלכות הפרקטיות של רעיונות על ידי בחינה שלהם לאור הניסיון האנושי, כך שאמיתותה של טענה נקבעת על פי תוצאות מעשיות והתועלת שהיא משרתת. הפרגמטיזם מתמקד בעולם כמקום משתנה. הוא גורס כי חיפוש האמת אינו עומד במרכז אלא התוצאות של פעולה בזמן ובמקום מסוימים.
התפתחות המחשבה הפרגמטיסטית
הפרגמטיזם ששורשיו במחשבה הפילסופית לדורותיה החל להתגבש בארצות הברית בסביבות 1870. צ'ארלס ס' פירס, שנחשב למייסדה, תיאר אותה כך: "תארו את ההשפעות הפרקטיות של האובייקט במחשבתכם. ומחשבה זו על ההשפעות האלה תהיה כל מה שתחשבו על האובייקט.".
בנוסף לצ'ארלס ס' פירס שהעניק לאסכולה את שמה ופיתח את עקרונותיה, ניתן למנות את ויליאם ג'יימס וג'ון דיואי שהיו שותפים ל'מועדון המטאפיסי' בו עוצבה השיטה. בשונה מטעות נפוצה, הפרגמטיזם אינו שולל את המטאפיזיקה, אלא מפנה את עיקר תשומת הלב אל העולם הזה ואל ביטוין של שאלות מטאפיזיות במרחב הנגלה. השימוש הראשון בדפוס של המונח 'פרגמטיזם' היה ב-1898 על ידי ג'יימס, שטען שאת הבכורה יש לייחס לפירס עוד מתחילת שנות ה-70.
הפרגמטיזם זכה להתעניינות מחודשת לאחר שבשנות ה-60 של המאה ה-20 וילארד ואן אורמאן קוויין ווילפרד סלרס השתמשו במתודה פרגמטיסטית על מנת לבקר את הפוזיטיביזם הלוגי. כתוצאה ממחקריהם של קווין וסאלרס התפתח ענף של פרגמטיזם שלפעמים מכונה 'נאו-פרגמטיזם' על ידי ריצ'רד רורטי, הילרי פטנם ורוברט ברנדום. עם זאת, חוקרי פרגמטיזם רבים מסויגים מהאופן שבו פירש רורטי את משנות דיואי וג'יימס, תוך הזחת פירס מן המסורת הפרגמטיסטית, ומהאופן שבו הסיט ברנדום את הפרגמטיזם אל המימד הלשוני, תוך דחיקת הממד ההתנסותי שהיה קריטי בעבור אבות הפרגמטיזם.
מקורות השראה להגות הפרגמטיסטית ניתן למצוא אצל:
פרגמטיזם ומחשבת ישראל
במאמר שחרות משנת 1912, טען צבי וולפסון כי הפרגמטיזם האמריקאי הוטרם בידי ריה"ל. טענה זו פותחה, לוטשה ושוכללה בידי חוקרי מחשבת ישראל והפרגמטיזם: פיטר אוקס (Ochs), חנה השקס, עזגד גולד, נדב ברמן שיפמן ואחרים. משותפת להם הטענה שיש לרעיונות הפרגמטיזם האמריקאי הקלאסי מקורות משמעותיים במסורת היהודית, בתנ"ך ויותר מכך בספרות חז"ל, ובאופן רחב יותר בספרות ההלכתית. בשנים האחרונות תרם מיכה גודמן בספריו לבירור הפנים הפרגמטיות בהגות ריה"ל (בספרו חלומו של הכוזרי) ובאופן קונסטרוקטיבי, ביחס לעמדות השונות לגבי הסכסוך הישראלי-פלסטיני (בספר מלכוד 67).
ניוזוויק
ניוזוויק (באנגלית: Newsweek) הוא שבועון חדשות אמריקני. הוא מזוהה עם השמאל הפוליטי, ונחשב לליברלי בדעותיו.
היסטוריה
השבועון נוסד על ידי תומאס מרטין ב־17 בפברואר 1933, בשם News-Week. בשנת 1937 מלקולם מואר מונה לנשיאו ולעורכו הראשי, והרחיב אותו בצורה משמעותית.
בשנת 1985, שינה השבועון את העיצוב שלו עקב התחרות עם המגזין "טיים" שהיה בעל עיצוב מודרני וקליל. הניוזוויק הוסיף כתובות וצילומי צבע, שינה את הגרפיקה שלו וקיצר את אורך הכתבות.
בשנת 2000, השיק מהדורה מזרח-תיכונית בערבית.
משנת 1961 ועד 2010, המגזין היה בבעלות חברת "וושינגטון פוסט". בשנת 2003 נמכר השבועון ביותר מארבעה מיליון עותקים, מתוכם כשלושה מיליון בארצות הברית לבדה. ב-2010 צנחה התפוצה ל-1.5 מיליון גיליונות, ובאוגוסט אותה שנה, בעקבות הפסדים של למעלה מ-30 מיליוני דולרים, נמכר השבועון לאיל מערכות השמע סידני הרמן, על פי אחד הדיווחים תמורת דולר אחד, בנוסף לנטילת חובותיו. לאחר הרכישה מוזג השבועון עם אתר החדשות הדיילי ביסט והעורכת שלו טינה בראון מונתה עורכת ראשית משותפות.
בפברואר 2016, ביטל את חומת התשלום באתר.
בפברואר 2018, העורך הראשי, ראש מערכת החדשות וכתבת בעיתון פוטרו, לאחר שפרסמו כתבות על מצבה הפיננסי של החברה-האם והתייחסו לחקירות המתנהלות נגדה.
פעילות
בתקופה שבה הופיע השבועון בדפוס הוא יצא לאור במגוון שפות: אנגלית (מהדורה אמריקנית), אנגלית (מהדורה בינלאומית), יפנית, קוריאנית, פולנית, רוסית, ספרדית וערבית.
מאז 1998 ניוזוויק מפרסם רשימה לאומית של בתי ספר תחת הכותרת "בתי הספר התיכוניים הטובים בארצות הברית" (The Complete List of the 1,200 Top U.S. High Schools)
סניפי המערכת:
שלושת סימני הקיום
בבודהיזם, שלושת סימני הקיום (המכונים גם חותמות דהרמה), מייצגים את שלושת המאפיינים של כלל התופעות ביקום הפיזי: ארעיות (אניצ'ה), היעדר-סיפוק (או אי שביעות רצון, דוקהה), והיעדר-עצמי (אנאטה). לפי הבודהה, בורותם של בני האדם ביחס לסימני קיום אלו, או תפישתם באופן שגוי, מהווה את המקור לסבלותיהם בעולם הסמסרה. כאשר הם מתעוררים מאשליותיהם ורוכשים חוכמת אמת ביחס לטבע המציאות, סבלם מגיע לקיצו, כמתואר בארבע האמיתות הנאצלות.
ארעיות (אניצ'ה)
כל התופעות ארעיות ואינן קבועות. היקום כולו מצוי בתנועה, בתהליך של שינוי מתמיד. גם במה שנדמה כקבוע במבט שטחי, חלות תמורות לאורך זמן. דבר אינו נשאר לנצח. ביקום הפיזי צמחים גדלים וקמלים, אוקיינוסים הופכים למדבריות, ואפילו גופים אסטרונומיים עצומים בחלל מתגבשים ונמוגים ללא הרף. כמו כן, גם עולמם הפנימי של בני האדם מצוי בזרימה מתמדת. רגשות, מחשבות, תחושות, זיכרונות - כולם מופיעים ונעלמים בזה אחר זה מרגע הלידה ועד המוות.
היעדר-עצמי / ריקות (אנאטה, שונייטא)
כל התופעות טבועות בריקות; אין להן מהות פנימית העומדת בפני עצמה. כל המשמעויות שניתנות למציאות הן השלכה של הדעת האנושית ("המיינד"). מכיוון שגם בני האדם הם חלק מעולם התופעות, הרי שגם הם תופעה ריקה, וחוויית ה"עצמי" שלהם היא אשליה בלבד. במציאות מתקיים מצרף של מרכיבים פיזיים ופסיכולוגיים אשר נמצא במצב תמידי של זרימה, ללא ליבה מרכזית שניתן לזהות כ"נשמה" או כ"אני". ההיאחזות באשליית ה"אני" היא מקור לסבל.
שלוות-אמת (נירוואנה)
בחלק מהמסורות הבודהיסטיות נהוג להוסיף לצד שלושת סימני הקיום חותם נוסף: "נירוואנה היא שלוות אמת". גם בהינתן קיומם של מקורות הסבל בעולם הסמסרה, יכול האדם "להגיע אל הגדה השנייה", ולחוות שלווה, רוגע, איזון ושקט פנימי. הדרך המתומנת הנאצלת שהתווה הבודהה מתארת כיצד לעשות זאת.
אד נאוסאם
אַד נַאוּסֶאַם (בלטינית: Ad nauseam; תרגום מילולי: עד בחילה; תרגום פונקציונלי: עד זָרָא) הוא תואר פועל המתייחס לפעולה המתבצעת שוב ושוב עד שיש בה כדי לגרום לתחושת בחילה אצל הנחשפים לביצועה. לדוגמה הצגה חוזרת ונשנית של טענה או בקשה; דיון מתמשך ומייגע שלא מתווספות בו טענות חדשות; פרסום בלתי פוסק של מוצר בכל הזדמנות.
הכשל הלוגי משמש לעיתים ככלי רטורי בידי פוליטיקאים. בצורתו הקיצונית, הכשל הלוגי יכול לשמש לצורך שטיפת מוח. שיטה זו מגולמת בביטוי המיוחס ללנין לפיו שקר שחוזרים עליו די פעמים הופך לאמת.
יונה בנדמן
יונה בנדמן (6 ביוני 1933 - 1 בספטמבר 2007) היה ראש ענף 6 (ענף מצרים) בחטיבת המחקר של אגף המודיעין של צה"ל בתקופה שקדמה למלחמת יום הכיפורים, גורם מרכזי בכישלון של אגף המודיעין לתת התרעה על המלחמה הקרבה.
ביוגרפיה
יונה בנדמן נולד בברלין, ועלה ב-1934 עם הוריו לארץ ישראל. למד בבית הספר "תיכון חדש", היה חבר בנוער העובד ויצא במסגרת זו להכשרת הנח"ל במעגן מיכאל. התגייס לנח"ל, עבר קורס סיירים והצטרף ליחידה 101 בה שירת עד פירוקה. ב-1954 סיים קורס קצינים והוצב במודיעין פיקוד הדרום. במלחמת סיני היה קצין מודיעין באוגדה 38. למד מדע המדינה ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים. בתום לימודיו, עבר קורס קציני מודיעין והוצב באגף המחקר, שם התמחה בתחום מצרים. לאחר מלחמת ששת הימים עסק בחקירת שבויים מצריים. בנוסף היה בוגר של קורס דו-שנתי בהיסטוריה צבאית באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1972 מונה לראש ענף מצרים בחטיבת המחקר ("ענף 6"), בדרגת סגן-אלוף, ונמנה עם מטפחיה של התפיסה שזכתה לכינוי "הקונספציה", לפיה מצרים לא תפתח במלחמה נגד ישראל לפני שתשיג מערכות נשק מסוימות לצורך השגת איזון אסטרטגי עם ישראל, ואילו סוריה לא תצא למערכה ללא מצרים. חרף סימנים רבים שהעידו על כוונתה של מצרים לצאת למלחמה דבק באמונה כי אין פניה למלחמה. בדעה זו החזיקו גם מפקדיו, רמ"ח מחקר, תא"ל אריה שלו, וראש אמ"ן, האלוף אלי זעירא. ביום השני למלחמה הגיש בנדמן את התפטרותו לזעירא, אך זה דחה אותה. למחרת, ה-9 באוקטובר, הוחלף על ידי זיזי קניאזר, שהיה ראש ענף 2, ירדן.
כתב ספר בשם "מתי מפנים את ירושלים? - העימות בין הדרג הצבאי לנציב העליון בסוגיית הפינוי מירושלים", שיצא לאור בשנת 2004 בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור. הספר מתאר את המחלוקת שהייתה בשנת 1948 בצמרת הבריטית בשאלה מתי לפנות את ירושלים.
דרור בין
דרור בין (נולד ב-30 בנובמבר 1966) מכהן כמנכ"ל רשות החדשנות. כיהן בעבר כנשיא ומנכ"ל חברת RAD ובתפקידים בכירים בחברת קומברס, קרן ההון סיכון ויולה ונצ'רס וחברת הייעוץ האסטרטגי שלדור.
ביוגרפיה
בין נולד וגדל בחיפה. את שירותו הצבאי עשה כקצין בחיל האוויר. השלים תואר BSC בהנדסת מערכות מידע מהטכניון, תואר BSC בתעשייה וניהול מהטכניון ותואר שני MBA במנהל עסקים, בהתמחות שיווק ומימון, באוניברסיטת תל אביב.
משנת 1995 שימש כשותף בחברת הייעוץ האסטרטגי שלדור ועסק בגיבוש אסטרטגיות לחברות במגוון ענפי הייטק, תעשייה, מסחר ושירותים.
בשנת 2011 הצטרף לקרן ההון סיכון ויולה ונצ'רס (כרמל) כשותף עצמאי (Venture Partner) האחראי על הערכה והשקעה בחברות הזנק טכנולוגיות במגוון שווקים. בהמשך שימש כיו"ר וחבר דירקטוריון במספר חברות פורטפוליו של הקרן.
ב-2012 מונה בין לנשיא ומנכ"ל חברת RAD, המפתחת פתרונות גישה לרשתות תקשורת. לחברה מטה בתל אביב ומפעל ייצור בירושלים וסניפי שיווק ומכירות ברחבי העולם. בשנת 2014, הקימה החברה גם מרכז פיתוח בפארק גב ים נגב בבאר שבע.
משנת 2018 ועד 2021 היה חבר בנשיאות איגוד ההייטק הישראלי בהתאחדות התעשיינים. מ-2019 חבר בוועד המנהל של תגלית.
בשנת 2021 מונה בין למנכ"ל רשות החדשנות.
ברשות החדשנות
בין קידם מאז כניסתו מגוון פרויקטים בתחומי התחבורה האוטונומית, מחשוב קוואנטי, רחפנים, טכנולוגיות מזון (פוד-טק) ועוד. בין הוביל את בנייתה של התכנית הלאומית לפיתוח אקוסיסטם של טכנולוגיות אקלים (אקלים-טק) בישראל, הכולל מגוון טכנולוגיות המתמודדות עם אתגרי משבר האקלים ופועלות להפחתה של פליטות של גזי חממה או להתמודדות עם השלכות המשבר. במסגרת זו הוביל בין ב-2022 את משלחת החדשנות הישראלית לועידת האקלים של האו"ם בשארם-א-שייח.
בתפקידו שם בין דגש על הרחבת הגיוון של ההייטק הישראלי בשלושה היבטים - תמטי (תחומי), דמוגרפי וגאוגרפי, והוביל הקמה של מגוון תוכניות, תעסוקה ויזמות הייטק בקרב אוכלוסיות בתת-ייצוג, כגון נשים, ערבים וחרדים, וכן תוכניות הכשרה לתחומים טכנולוגיים מתקדמים.
ב-2021 נבחר על ידי המגזין דה מארקר לרשימת 100 המשפיעים בישראל.
חיים אישיים
בין נשוי לשרית, יועצת משפטית במקצועה, אב לשלושה ילדים, וסב לנכדה אחת. הוא מתגורר ברמת השרון.
רפאל קוהן
רפאל קוהן (4 במרץ 1874 קיליה בסרביה - 1 ביולי 1951 תל אביב) היה מומחה לגידול גפנים. מונה כבא כוחו של הברון רוטשילד בזכרון יעקב תפקיד אותו מילא כ-40 שנה.
ביוגרפיה
קוהן נולד ב-1874 בעיירה קיליה שבדרום בסרביה (כיום אוקראינה) לאביו חיים מאיר הכהן. בילדותו למד ב"חדר" בקיליה ואחר כך, כשעברו הוריו לגור בעיר רוסצ'וק שבבולגריה, למד שם בבית-ספר יהודי-גרמני.
ב-1885 עלה ארצה עם הוריו ושני אחיו והמשפחה התיישבה ביפו.
ב-1892 החל ללמוד חקלאות במקווה ישראל והתמחה בגפנים ויין. עם סיום לימודיו התקבל לשירות הברון רוטשילד בפקידות זכרון יעקב כמומחה לגפנים ויין וכעוזר לפקיד הראשי יוסף בן שימולולאחר שישה שבועות התמנה לסגן מנהל ומדריך נטיעות במושבה מאיר שפיה שם עסק בסלילת הכביש ונטיעת חורשה כחלק מתוכנית לבנית בית הבראה לאיכרים ופועלים שנחלשו מהקדחת.
ב-1899 חזר קוהן משפיה והחל לנהל עבודות נטיעה בזכרון יעקב כעזרה לפקיד הברון יואל (ז'יל) רוזנהק.
ב-1903 נתמנה לנהל את עבודות הברון בחדרה שם עסק נטיעת יערות אקליפטוס, בניהול העבודות ליבוש ביצות כבארה, ובהשבחת הקרקע בביצת כבארה ובפרדס נזלה. בנוסף עזר בהשגחה על הקרקעות בבורג', במרח' (היא גבעת עדה) ובעתלית.
ב-1905 נתמנה למנהל מחלקת החקלאות של יק"א במחוז השומרון ולממלא מקום מנהל האדמיניסטרציה בחיפה. במסגרת סמכותו עזר ב-1914 לקבוצה שהכינה את הקרקע ליסוד המושבה בנימינה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הוגלו רוב פקידי יק"א מהארץ וקוהן נשאר יחיד לנהל את המשרד בזכרון יעקב. עם סיום המלחמה סייע לקבוצות שהכשירו את הקרקע במרח' (גבעת עדה), בורג', שוני וזרעוניה (בנימינה).
ב-1924 מונה קוהן, על ידי פיק"א, לאחד ממנהלי העבודה המרכזיים בפרויקט ייבוש ביצות כברה שם ניהל את חפירת התעלות לניקוז הביצות.
ב-1932 נסע קוהן לפריס וביקר את הברון בענייני העבודה. באותה שנה פרש לגמלאות ועבר לגור בתל אביב-יפו.
משפחתו
ב-1897 נישא קוהן לרוזה ניימאן בת רחל וזאב לופו ניימאן, ממייסדי זכרון יעקב. לזוג נולדו 2 בנות:
קוהן ומעמדו בפקידות הברון
בתקופת הפקידות המוקדמת, הידועה כתקופת האפוטרופסות (1884- 1900), היו רוב פקידי הברון אנשי חוץ שנשלחו מצרפת לשרת במושבות. יחסם הקשה והמתנשא אל המתיישבים יצר הפרדה מעמדית קשוחה בין שתי הקבוצות. לאחר שהמושבות נמסרו לניהולה של חברת יק"א (1900 ואילך, 1924 ואילך חברת פיק"א) המשיך הברון את מעורבותו, אך אופי הפקידות השתנה, ורוב הנציגים היו מעורים יותר בחיי המתיישבים בארץ ישראל. עדיין ניכרה תלותם של המתיישבים בפקידים בכל היבט של חיי העבודה במושבה: ארגון העבודה, הקצאת משאבים והכנסת מיכון חקלאי. בין "עושי דברו של הברון" היו הבדלי מזג וגישה בעיקר ביחסם אל המתיישבים. רפאל קוהן נזכר בכתבי התקופה כאיש שטח מובהק, מדריך חקלאי ומנהל שירד אל השטח והיה מעורה בכל פרטי הביצוע של נטיעת הכרמים והפרדסים ושל ייבוש הביצות. קוהן היה מעורב בהקמת מושבות הבת של זכרון יעקב: בת שלמה, מאיר שפיה, עתלית, גבעת עדה, בנימינה, ופרדס חנה. לנגד עיניו עמד הצורך החיוני לרכוש אדמות ולעבדן במרחב שבין זכרון יעקב לחדרה.
ייבוש ביצות הכבארה
ביצות כבארה השתרעו עד שנות ה-20 של המאה ה-20 במרזבה של מישור חוף הכרמל, סביב נחל תנינים. הביצות היו הגדולות בארץ ישראל לאחר ביצות החולה, והשתרעו על שטח של 6000 דונם. השטח נרכש על ידי חברת פיק"א בשנת 1922, והאגודה השקיעה כרבע מיליון ליש"ט בניקוזו על מנת להפכו לראוי לעיבוד חקלאי כשרפאל קוהן היה אחד המנהלים שמונה לביצוע הפרויקט. לצורך פעולות הניקוז נשכרו פועלים מצריים וסודאנים וכן פועלים משבט ערב אל-ע'וארנה, אשר עבדו במקום בתנאי מחיה קשים וסבלו ממלריה.
קוהן גם היה מעורב בקונפליקט בין פיק"א ואנשי העלייה השלישית שדרשו לשלב יהודים בעבודות הייבוש. ההסכמה לדרישה הביאה פועלים רבים לזכרון יעקב ולמושבה החדשה בנימינה.
פרדס נזלה
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 מונה רפאל קוהן לפקח על העבודות בפרדס נזלה פרדס זה ניטע על ידי חברת יק"א בסביבות 1908 בשטח אדמה מישורי ממערב לזכרון יעקב. בתחילה עבדו בו פועלים ערבים והחל משנת 1912 עולי תימן. בהמשך הועברה הבעלות על הפרדס מיק"א לבעלות פרטית של האיכרים.
מורשת
ב-2016 הציג מוזיאון העלייה הראשונה בזכרון יעקב תערוכה בשם "נאמנות כפולה" שהורכבה בעיקרה מאוסף צילומים השייך לעיזבונו של קוהן. הצילומים נמסרו לתצוגה על ידי נכדו של קוהן, האדריכל יורם פוגל, המשמש כשומר העזבון.
אמפיבוליה
אמפיבוליה (מיוונית:  ἀμφιβολία) הוא כשל לוגי מילולי הנובע מערפול במבנה הדקדוקי של משפט, הגורם לכך שהמשפט ניתן לפירוש באופנים שונים ושווים בו זמנית.
לקריאה נוספת
שמות ספרים עם אמפיבוליה
צנונית
צנונית (שם מדעי: Raphanus sativus Var. radicula) היא ירק ממשפחת המצליבים. זהו זן של צנון הגינה, המאופיין בכך ששורשיו האכילים קטנים בהשוואה לצנון.
הצנונית, כמו הצנון, היא ירק פופולרי לגינות ירק ביתיות. היא קלה לגידול, ומבשילה בתוך 30 יום מזריעתה.
אקדוחן
אקדוחן (באנגלית: Gunfighter או Gunslinger או Gunman) הוא מונח ספרותי, אשר באופן היסטורי משמש לצורך התייחסות אל גברים במערב הפרוע של ארצות הברית, אשר זכו למוניטין של אנשים מסוכנים, החמושים באקדחים, המשתתפים בקרבות אקדחים ויריות. כיום, המונח "אקדוחן" משמש, פחות או יותר, לציון מישהו שהוא בעל היכולת לשלוף במהירות אקדח מתוך חגורה. "אקדוחן" הוא גם אחת הדמויות הפופולריות ביותר בז'אנר המערבון, המופיע לרוב בסרטים, משחקי וידאו, וספרות.
האקדוחנים נעים בין עיסוקים שונים, כולל אנשי חוק, פורעי חוק ובוקרים, אך לעיתים קרובות יותר זהו שם נרדף לשכירי חרב אשר התפרנסו באמצעות נשקם במערב הישן.
מקור המונח
במונח "gun slinger" נעשה שימוש במערבון "Drag Harlan" - סרט קולנוע משנת 1920. במהרה, סופרי מערבונים אחרים, כגון זיין גריי, אימצו את המילה והשימוש בה הפך לנפוץ. בהקדמה לספרו משנת 1975 "The Shootist", הסופר גלנדון סוורת'וט כותב שהמונחים "gunslinger" ו-"gunfighter" הם מונחים מודרניים, והמונחים בשפה המדוברת באותה התקופה (של המערב הפרוע) היו "gunman", "pistoleer", "shootist" או "bad man" (לפעמים נכתב "badman"). נראה כי סווארת'וט צדק לגבי "gunslinger", אך המונח "gunfighter" הופיע במספר עיתונים בשנות ה-70 של המאה ה-19, המעידים על כך שהמונח היה קיים ושגור כבר במאה ה-19. בט מאסטרסון השתמש במונח "gunfighter" במאמרי העיתונים שכתב אודות אנשי החוק ופורעי החוק שהכיר. עם זאת, ג'וזף רוזה ציין כי אף על פי שמסטארסון השתמש במונח "gunfighter" בכתביו, הוא העדיף את המונח "mankiller" כאשר שוחח על אותם אישים. קליי אליסון (1841-1887), אקדוחן ומגדל בקר שהיה ידוע לשמצה בניו מקסיקו ובטקסס, היה הראשון שעשה שימוש במונח "shootist".
שימוש
לעיתים, "אקדוחנים" הם גברים שמועסקים על ידי בעלים של חווה במערב הפרוע, לצורך הגנתם, אם נקלעו לסכסוך. במקרים אחרים, למשל במקרה של בילי הנער, המונח מתייחס לפורעי חוק ידועים לשמצה, אך גם עבור שומרי חוק כמו פאט גארט וואייט ארפ. "אקדוחן" יכול להיות פורע חוק - שודד או רוצח שמנצל את השממה של הגבול כדי להסתתר מהחברה התרבותית הנורמטיבית, אך לפשוט עליה מעת לעת. כמו כן, האקדוחן יכול להיות סוכן של המדינה, ארכיטיפ של רוכב בודד, אבל לעיתים קרובות יותר שריף, שחובתו הייתה לעמוד בפני העבריינים ולהביא אותם לדין. היו שם גם כמה בוקרים לאורך ההיסטוריה, שהיו אקדוחנים, כגון כנופיית "Cochise County Cowboys", שלקחו חלק בטבח הדמים של "קניון השלד".
תיאור בתרבות
אקדוחנים, לעיתים קרובות, מופיעים כדמויות ארכיטיפיות בסרטים ורומנים מז'אנר המערבון, יחד עם הבוקרים. לעיתים קרובות, גיבור המערבון פוגש מולו יריב דואלי, המייצג של הצד הרע שלו, אשר עליו להרוס.
אקדחונים גיבורי מערבונים מוצגים כאנשי חוק מקומיים או קציני אכיפה, חוואים, קציני צבא, בוקרים, מרשלים, נוודים מתבודדים או בעלי מיומנות לשליפה מהירה של אקדח (למשל בדו-קרב אקדחים). בדרך כלל, הם אנשים גבריים בעלי יושרה ועקרונות, המאופיינים באומץ, מוסר, נוקשות ועצמאיות (לעיתים קרובות מלווים בעוזרים אישיים נאמנים), בעלי גישה עצמאית ומכובדת (אבל לעיתים קרובות מאופיינת גם כשתקנים, או אנשים הממעטים במילים). לעיתים, הם מוצגים באופן דומה לאבירים הרפתקנים, הנודדים ממקום למקום ללא כיוון מסוים, מתעמתים מדי פעם מול אויבים סקרנים ועוינים, תוך שהם מצילים אנשים בודדים או קהילות שלמות מאויבים אלימים. גיבור המערבון, בדרך כלל, ניצב לבדו בפני סכנה, בדרך כלל נגד פורעי חוק, תוך שהוא מפגין את כישוריו הפיזיים (מומחיות בשימוש באקדח, חבל, רכיבה על סוסים וכדומה).
בקולנוע, לאקדוחנים יש, לעיתים קרובות, מיומנויות כמעט על-אנושיות עם האקדח. שליפה מהירה של אקדח מן המותן או סיבוב אקדח סביב האצבע וטריקים שונים של ירי באקדח הם יכולות סטנדרטיות עבור האקדוחנים של המסך הגדול. בעולם האמיתי, לעומת זאת, אקדוחנים המסתמכים על טריקים נוצצים והופעות תיאטרליות עלולים למצוא עצמם מתים מהר מאוד; לפיכך, רוב האקדוחנים נוקטים בגישה הרבה יותר מעשית כלפי כלי הנשק שלהם. אקדוחן אמיתי לא ירה על מנת להרשים, אלא אך ורק על מנת להרוג.
"עימות בצהריי היום" הוא מיתוס קולנועי קלאסי, אשר במסגרתו שני אקדוחנים, השווים זה לזה ברמת המיומנות שלהם, מסכימים להיפגש לדו-קרב רשמי, המהווה נקודת שיא דרמטית בעלילה. קרבות שכאלו התרחשו במציאות, מדי פעם, אולם לרוב - חילופי אש בין אקדוחנים היו ספונטניים יותר, כאשר תגרות אגרופים הפכו לקטלניות יותר, כאשר אחד הצדדים שלף את נשקו; במקרים מסוימים, לא ניתן לדעת מי באמת ניצח בדו-קרב, אלא לאחר מספר דקות, לאחר התפזרות העשן. ישנם ניצחונות בקרבות אקדחים המושגים באמצעות הסחות דעת פשוטות; ישנם מקרים בהם האקדחים מתרוקנים מכל הקליעים שבהם, לאחר ששני האקדוחנים ירו זה על זה מאחורי מחסה, ולמעשה אף אחד מהם לא נפגע כלל. אקדוחנים בדרך כלל נתנו זה לזה מרחב, והיה זה נדיר עבור לשני אקדוחנים מפורסמים להתעמת זה עם זה. המוניטין של האקדוחן, לעיתים קרובות, היה יקר ערך כמו כל הכישורים בהם היה מיומן. בסרטים ובספרים מסוגת המערבון, בריונים צעירים לעיתים קרובות היו קוראים תיגר כנגד אקדוחנים מנוסים, בתקווה לבנות את המוניטין של עצמם, אבל רק לעיתים נדירות היה הדבר קורה גם בחיים האמיתיים. מוניטין חזק היה מספיק כדי לשמור על אזרחים, וכדי לחסוך עימותים מהאקדוחן. אפילו אקדוחנים אחרים היו עשויים להימנע מכל עימות מיותר.
בימים של המערב הישן, היו מספרים סיפורים אודות אקדוחנים, אשר היו מתעצמים עוד ועוד ככל שהיו ממשיכים לספר את אותו הסיפור, כך שמאבק יחיד שבו השתתף אקדוחן עשוי היה לבנות עבורו מוניטין יקר ערך. לדוגמה, קרב האקדחים באו. קיי. קוראל הפך את ואייט ארפ לאגדה, אף על פי שהיה דמות שולית יחסית, לפני הקרב. אקדוחנים מסוימים, למשל: בט מאסטרסון, עסקו באופן פעיל בקידומם העצמי. ג'וני רינגו בנה מוניטין כאקדוחן, בעוד מעולם לא לקח חלק בקרב יריות או הרג אזרחים לא חמושים.
אמת או בדיה
ברוב קרבות האקדחים המתוארים בספרים או בסרטים משתתפים שני אקדוחנים, הניצבים זה מול זה, כאשר כל אחד מהם מחכה שהשני יעשה את הצעד הראשון. אך במציאות, מקרים שכאלו מתרחשים רק לעיתים נדירות. לעיתים קרובות, קרבות היריות החלו מתוך דחף רגעי, כאשר אחד הצדדים שולף לפתע את אקדחו, והאחר מגיב. לעיתים קרובות, הדבר יתפתח לקרב יריות, אם שני הגברים יזנקו לתפוס מחסה. בפולקלור העממי, אקדוחנים בעלי מוניטין היו להוטים להתעמת נגד אקדחונים אחרים, בעלי מוניטין שווה-ערך לזה שלהם. במציאות, דווקא ההפך היה הנכון, שכן במקרים בהם שני הגברים היו בעלי מוניטין דומה, שניהם היו נמנעים מלהתעמת האחד עם השני, בכל ההזדמנות אפשרית. רק לעיתים רחוקות הם לקחו סיכונים מיותרים, ובדרך כלל היו שוקלים את האופציות שלהם לפני ההתמודדות עם אקדוחן מפורסם אחר. כבוד הדדי שכזה, ששני אקדוחנים מפורסמים רחשו זה לזה, הוא אחת הסיבות העיקריות מדוע קרבות האקדחים המפורסמים ביותר היו כמעט אף פעם לא על שני אקדוחנים מפורסמים המתעמתים זה עם זה, אלא לרוב אקדוחן מפורסם בולט אחד, המתעמת נגד יריב או יריבים שהם פחות ידועים ממנו.
קרבות אלה בדרך כלל היו מקרוב ובאופן אישי, עם מספר יריות מכל אקדח, ופעמים רבות התוצאה הייתה שעוברי אורח חפים מפשע היו נפגעו מכדורים תועים. רוב הזמן, היה זה קשה לדעת מי "ניצח" בקרב היריות במשך כמה דקות, עד לאחר שעשן אבק השרפה השחור שנפלט מהאקדחים היה מתפזר מן האוויר. הדרכים השונות בהן האקדוחנים מצאו את מותם הן מגוונות, כמו כל שאר בני האדם. אקדוחנים מפורסמים רבים הטילו אימה על הציבור, בשל המוניטין הרב שצברו, עד כי כך שכאשר נהרגו, היה זה כתוצאה ממארב, ולא מוות הירואי. אחרים מתו לבדם. היו שמתו מזקנה או ממחלה.
סיפורי מיתולוגיה ופולקלור לעיתים קרובות עשויים להגזים בתיאורים של מיומנויותיהם של אקדוחנים מפורסמים. רוב הדמויות ההיסטוריות הללו לא היו ידועים כמי שמסוגלים לבצע להטוטי ירי באקדחיהם, וגם לא בהכרח היה להם מוניטין של צלפים מדויקים. בין התיאורים המופיעים לעיתים קרובות במערבונים: ירי במרכזו של מטבע, סיבוב אקדח במהירות סביב אצבע, ירי כדור על מנת לחתוך חבל התלייה, ירי מדויק שבכוונה לא נועד להרוג את היריב (למשל: ירי אל כובע; ירי אל עבר אבזם החגורה של היריב ובכך לגרום לו להפיל את מכנסיו; ירי אל עבר הידיים של היריב ובכך לגרום לו לשמוט מידיו את אקדחו - בדרך כלל כחלופה להריגתו של היריב). המיתוס האחרון הופרך על ידי "מכסחי המיתוסים", אשר קבעו כי הדבר בלתי אפשרי לביצוע, שכן קליעי האקדח נוטים להתנפץ לרסיסים שיכולים לפגוע או אפילו להרוג. אד מק'גיברן הפריך מיתוס הקשור בירי לא מדויק של אקדח.
בסרטי מערבונים, חגורות האקדח של הדמויות לעיתים קרובות היו לבושות נמוכות על המותן והירך חיצונית, עם הנרתיק חתוך מסביב להדק של האקדח על מנת לאפשר שליפה חלק ומהירה. סוג כזה של נרתיק הוא אנכרוניזם הוליוודי. בסרטים אחרים, ניתן להבחין בין אקדחונים-מהירי-שליפה לבין בוקרים, שכן כלי הנשק שלהם, לעיתים קרובות, קשורים לירך שלהם. הרבה לפני שהנרתיקים היו מצופה פלדה, הם היו רכים וגמישים, שכן היו צריכים להיות נוחים, כפריט לבוש יום-יומי. רוב הזמן, אקדוחנים היו מסתירים את האקדחים שלהם בכיסים שלהם. ביל היקוק הפראי הפך את סוג הנרתיק המכונה "Butt-Forward" לפופולרי, נרתיק שהיה נוח יותר לאדם הרכוב על סוס. אקדוחנים אחרים השתמשו במכשירים אחרים, שאיפשרו להם שליפה מהירה וקלה יותר. אקדח תופי היה נשק פופולרי של אקדוחנים שהיו רוכבים, בוקרים, ואנשי חוק בשל היעילות על גבו סוס והאפשרות להסתיר בקלות את כלי הנשק. רובה "וינצ'סטר" היה גם נשק פופולרי בקרב האקדוחנים, אשר זכה לכינוי "האקדח שזכה במערב"; רובה זה היה בשימוש נרחב גם בקרב תושבי יישובי הספר האמריקאי. רובים היה נשק פופולרי עבור שליחים ושומרים, במיוחד אלה במרכבות דואר ורכבות שהיו אחראים על פיקוח ושמירת משלוחים פרטיים יקרי ערך.
אף על פי ששליפה מהירה וירי מהמותן היו מיומנויות חשובות במערב, רק קומץ של אקדוחנים היו ידועים היסטורית כמהירים כל כך, בהם הידוע היו ידוע להיות מהיר, כמו לוק שורט, ג'ון וסלי הארדין, ביל היקוק הפראי, דוק הולידיי, ובילי הנער. ירי באקדח ביד אחת הוא בדרך כלל להטוט המיוחס לאקדוחנים, וכן היה זה מקובל באותה העת לשאת שני אקדחים, ואף לירות בשניהם בו-זמנית. סרן ג'ונתן ר' דייוויס נשא שני אקדחים בקרב היריות המפורסם בו השתתף, בעוד ג'סי ג'יימס עצמו עשה שימוש בלמעלה מחצי-תריסר אקדחים ברבים מקרבות היריות שלו.
אקדוחנים מפורסמים
הדימוי של המערב הפרוע, מלא באינספור אקדוחנים, הוא מיתוס שנוצר בעיקר על ידי מחברי ספרות זולה בסוף המאה ה-19. על פי הערכות, כ-20,000 גברים במערב האמריקאי נהרגו בירייה בין השנים 1866 ו-1900, ומעל 21,586 בני-אדם נהרגו במהלך מלחמות האינדיאנים, מ-1850 ועד 1890. הבולטים והידועים התרחשו במדינות/טריטוריות של אריזונה, ניו מקסיקו, קנזס, אוקלהומה וטקסס. קרבות אקדחים של ממש היו מאוד נדירים במערב הפרוע, אך כאשר חילופי אש כן התרחשו, הסיבות לכך היו מגוונות. חלקם היו פשוט תוצאה של להט הרגע, ואילו אחרים היו סכסוכים ארוכי שנים, או בין פורעי חוק לבין אנשי החוק. אלימות חסרת חוקים, כמו גם עימותים עם אינדיאנים, גם נמנו עם הסיבות. חלק מקרבות הירי הללו התפרסמו, ואילו אחרים דחו ונשכחו עם הזמן, כל עוד שרדו עדי הראייה. כדי למנוע התרחשותם של קרבות אקדחים, ערים רבות במערב הישן של אמריקה, כגון דודג' סיטי (קנזס) וטומסטון (אריזונה), קבעו איסור על נשיאת נשק בתחומן.
קרב האקדחים באו. קיי. קוראל הוא דוגמה מפורסמת של קרב יריות אמיתי שהתרחש במערב הפרוע, בין המערבי החיים האמיתיים, בין האחים ארפ יחד עם דוק הולידיי לבין כנופיית קלנטון-מקלורי. הקרב עצמו נמשך 30 שניות בלבד, בניגוד לאופן הצגתו במספר עיבודים קולנועיים.
ב-14 באפריל 1881, נציג החוק דאלאס סטאודנמייר השתתף בקרב יריות באל פאסו, טקסס, שכונה על ידי רבים "ארבעה מתים בחמש שניות", שבו הוא הרג שלושה מתוך ארבעת ההרוגים באקדח בעל קליבר של 44 מ"מ מתוצרת קולט. אחד ההרוגים היה עובר אורח תמים ממוצא מקסיקני. במהלך השנה שלאחר אירועים אלו, הוא הרג לפחות שישה בני-אדם נוספים בקרבות יריות, במסגרת מילוי תפקידו.
קרב יריות נוסף שתועד היטב הסתיים במספר בני-האדם הגבוה ביותר שנהרגו על ירי יורה אחד במהלך תקרית אחת, והיה זה בסקרמנטו, קליפורניה, כאשר קפטן ג'ונתן ר. דייוויס ירה לבדו באחד-עשר שודדים, ב-19 בדצמבר 1854. טרם הקרב, דייוויס וחבריו לא ידעו שחבורה של שודדים שהתה בקניון סמוך לשביל. הייתה זו קבוצה מגוונת של שודדים: שני אמריקאים, צרפתי אחד, שני בריטים, חמישה אוסטרלים וארבעה מקסיקנים. כאשר קפטן דייוויס וחבריו צעדו ברגל, כנופיית השודדים הסתערה לעברם ביריות. ג'יימס מקדונלד מת מיד, מבלי שהספיק כלל לשלוף את אקדחו או להגיב בכל דרך אחרת שהיא למתקפה. ד"ר בוליבר הצליח לשלוף את אקדחו ולירות פעמיים אל עבר היורים, בטרם נורה בעצמו, ונפל לקרקע פצוע קשה. קפטן דייוויס תיאר מאוחר יותר שבאותו הרגע, הוא היה נסער מאוד. הוא שלף את שני האקדחים שלו וירה מטח של יריות אל עבר פורעי החוק. הוא פגע בהם, בזה אחר זה. הכדורים שנורו על ידי הפורעים קרעו את בגדיו של דייוויס, אך גרמו לו רק לשתי פגיעות שטחיות בלבד. תוך רגעים ספורים, שבעה מהשודדים היו מתים או גוססים על הקרקע, והאקדחים של דייוויס היו ריקים. ארבעה מהשודדים שנותרו סגרו על דייוויס, על מנת לחסל אותו. דייוויס שלף סכין ומיהר להדוף שניים מהשודדים: הוא דקר אחד מהם למוות, ואת השני הוא פירק מנשקו וחתך את אפו ואת אצבע ידו הימנית. שני התוקפים האחרונים היו כבר פצועים, מפשיטה קודמת. למרות מצבם המוחלש, הם התקרבו אל דייוויס בסכינים שלופות. הקפטן הגיב מיד, והרג את שניהם עם סכינו.
בינואר 1887 קומודור פרי אוונס נכנס לתפקידו כשריף של מחוז אפאצ'י, אריזונה. הוא שלח שניים מאנשיו לעצור את אייק קלנטון. קלנטון היה מי שבגללו נערך קרב האקדחים באו. קיי. קוראל ומאוחר יותר הוא הוביל את המארב שבו ירה בוירג'יל ארפ. ואייט ארפ חיפש את אייק קלנטון על מנת לנקום בו, אך מעולם לא מצא אותו - אייק עבר צפונה לאפאצ'י כדי להמשיך לשדוד ולהרוג. שני סגניו של אוונס הרגו את אייק קלנטון; פיין קלנטון נעצר. שלושה חברי כנופיה נוספים נהרגו; כנופיית קלנטון נמחקה. ואז הפנה שריף אוונס את תשומת לבו למשפחת בלווינס, כנופיית שודדים אחרת במחוז. ביוני 1887 אבדו עקבותיו של בלווינס, קרוב לוודאי שנהרג בידי כנופיית טוקסברי איתה היה לו סכסוך דמים. בניו של בלווינס חיפשו את אביהם, ובאוגוסט, האמפ בולינס ואדם נוסף נהרגו בידי טוקסברי. עקב כך, אנדי בלווינס (הידוע גם בשם קופר) טמן מארב והרג את ג'ון טוקסברי ואת ביל ג'ייקובס כנקמה. בלווינס חזר לביתו שבהולברוק, שם התרברב על מעשה ההרג שביצע. שריף אוונס הוציא צו מעצר כנגד אנדי בלווינס (קופר) בגין גנבת סוסים, ועל כן נסע להולבוק ב-2 בספטמבר 1887. בעברו, שריף אוונס צד תאואים עבור חברת הרכבות והיה מסוגל לירות ברובה בדיוק רב. כשהוא מחזיק ברובהו בידיו, השריף דפק על דלתו של בלווינס. אנדי בלווינס ענה לקריאה בדלת כשהוא אוחז בידו באקדח. השריף אמר לו לצאת החוצה, ושיש לו צו מעצר נגדו. בלווינס סירב וניסה לסגור את הדלת. אוונס ירה ברובהו מהירך שלו דרך הדלת, ופגע באנדי בלוינס בבטן. אחיו למחצה של אנדי, ג'ון בלווינס, שלף אקדח דרך הדלת וירה לעברו של השריף. הוא החטיא ואוונס ירה בג'ון בלווינס בזרועו. אוונס ראה את אנדי בלווינס דרך החלון, מנסה לירות בחזרה. אוונס ירה דרך הקיר, פגע באנדי בירך הימנית - הוא מת באותו לילה. מוס רוברטס, שהתארח בבית המשפחה, קפץ מחלון צדדי כשהוא אוחז באקדח. שריף אוונס ירה בו בגבו ובחזהו והרג אותו. סמואל יוסטון בלווינס, בן חמש-עשרה, רץ מהדלת הקדמית, עם אקדחו של אחיו, וצעק "אני אתפוס אותו". אמו רצה אחריו. אוון ירה וסם נפל לאחור, גוסס בזרועות אמו. הקרב נמשך פחות מדקה אחת והפך את אוונס לאגדה. בתוך שמונה חודשים שריף אוונס הצליח לפטור את מחוז אפאצ'י משתי כנופיות ידועות לשמצה של שודדים ורוצחים.
ביצירות ספרותיות וקולנועיות רבות מסוגת המערבון, הילידים האמריקאים מוצגים לעיתים קרובות כפראים, שנקלעים לעימותים ולמאבקים תכופים כנגד אקדוחנים ומתיישבים לבנים. על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית (1894), 19,000 גברים, נשים וילדים לבנים נהרגו, ובין 30,000 ל-45,000 אינדיאנים נהרגו, במהלך מלחמות האינדיאנים. לאורך ההיסטוריה, אקדוחנים נלחמו באינדיאנים. בילי דיקסון, למשל, ידוע כמי שביצע ירי צלפים מהטווח הארוך ביותר המתועד, כאשר ירה ברובהו והרג אינדיאני רכוב על סוס במרחק של כקילומטר וחצי, במהלך תקרית בקרב השני של אדובי וולס, טקסס.
גנרל ג'ורג' פטון עצמו ניהל קרב יריות כשהיה סגן צעיר ורדף אחרי פנצ'ו וייה בכל רחבי מקסיקו הצפונית ב-1916. פטון, יחד עם עשרה גברים, נשלחו לחוות סן מיגליטו כדי לחפש את וייה, שפשט לאחרונה על העיר קולומבוס, ניו מקסיקו. פטון מיקם את אנשיו ליד השער הדרומי ועשה את דרכו אל השער הצפוני, כששלושה מאנשיו של וייה נכנסו לחווה רכובים על סוסים. פטון שלף את אקדח הקולט פיסמייקר שלו, שהיה מיושן, וירה בשני אנשים. האיש הראשון נפצע אנושות בחילופי הירי וניסה לשלוף את אקדחו לפני שפטון הרג אותו ביריה אחת. אחרי שהחיילים שלו הורידו את הפושע הנותר, קשר פאטון את שלושת האנשים המתים אל מכסה המנוע של מכוניתו והסיע את הגופות בחזרה למפקדו.
דו-קרב מפורסמים
המראה של שני אקדוחנים בעלי מוניטין אלים, היוצאים זה מול זה לדו-קרב ברחוב, שבו כל אחד שולף את האקדח שלו ומנסה להרוג את האחר, היא המצאה הוליוודית. עם זאת, דו-קרב כן התרחשו בחיים האמיתיים של המערב הפרוע (אם כי לעיתים רחוקות), ועל כן הם אינם לגמרי מיתוסים בדיוניים. על פי עדויות על קרבות שכאלו, הם החלו לראשונה בדרום ארצות הברית, על ידי מהגרים שחצו את הגבול האמריקאי. הדו-קרב היה דומה בצורתו ל-"Code duello" - אמצעי רשמי יותר של יישוב סכסוכים בין שני ג'נטלמנים החמושים בחרב או באקדח, שמקורותיו בטקסי האבירות האירופאית. במחצית השנייה של המאה ה-19, מספר מצומצם של אמריקאים עדיין היה מעורב בדו-קרב כאמצעי לפתרון בעיות, כאשר הדו-קרב הפך לנחלת העבר בארצות הברית כבר בראשיתה של המאה ה-20. בספרו "Southern Honor: Ethics and Behavior in the Old South", מתאר הסופר וויאט-בראון את הדו-קרב של המערב הישן של אמריקה כ-"מסורת", שעיקר השימוש בה נעשה על ידי בני-נוער, לצורך יישוב סכסוכים או שיפור במעמדם החברתי.
הדו-קרב המתועד המפורסם ביותר התרחש ב-21 ביולי 1865, בספרינגפילד, מיזורי. בין ביל היקוק הפראי לדייוויס טוט פרץ ויכוח בעקבות משחק קלפים והם החליטו לערוך דו-קרב בשעה 18:00. נוכחותו החמושה של ביל גרמה לקהל להתפזר אל עבר בניינים סמוכים, על מנת לתפוס מחסה, וטוט נשאר לבדו בפינה הצפונית-מערבית של כיכר העיר. כשהיו במרחק של כחמישה מטרים זה מזה, שני הגברים שלפו את אקדחיהם וירו באותו זמן, אך היקוק הצליח לירות בטוט בליבו, בעוד הירי של טוט החטיא את היקוק. זו הייתה הדוגמה המתועדת הראשונה של שני גברים שלקחו חלק בדו-קרב של שליפת אקדחים. בחודש שלאחר מכן היקוק זוכה לאחר שטען להגנה עצמית. הסיפור אודות דו-קרב זה פורסם לראשונה במאמר ב-Harper's Magazine בשנת 1867, והפך לנדבך חשוב ב-"אגדות העם" אודות אקדוחני המערב הפרוע.
איש החוק המפורסם ואייט ארפ הודה כי השתתף פעם אחת בדו-קרב, במהלך מסע הנקמה שלו. בעוד ארפ וחברותו עברו במעבר הדרומי של הרי דראגון שבאריזונה, הם מצאו שם פורע חוק אחד בשם "צ'רלי האינדיאני" קרוז ("Indian Charlie Cruz"). על פי אחד הדיווחים, לאחר שהחבורה זיהתה את קרוז, הם החלו לרדוף אחריו וכתוצאה מכך התחיל קרב היריות. החבורה הצליחה ללכוד את קרוז והוא הודה בכך שנטל חלק ברצח של מורגן, אחיו של ויאט, ושהוא הפליל במעשה את סטילוול, האנק סווילינג, קרלי ביל וג'וני רינגו כשאר הרוצחים של מורגן. בזמן זה, וויאט התיר לקרוז לשמור על אקדחו על מנת "לתת לו הזדמנות להילחם כמו גבר". אחרי ההודאה, וויאט אמר לקרוז לשלוף את נשקו, ובכך הזמין אותו לדו-קרב. חבורתו של ארפ ספרה עד שלוש, ולאחר מכן ווייט ירה בקרוז.
"דו-קרב לנגפורד - פיל" היה ב-22 ביולי 1867 בין האקדוחנים ג'ון בול ולנגפורד פיל.
דוק הולידיי עצמו היה מעורב בדו-קרב במסבאה בלאס וגאס, ניו מקסיקו. לאחת מהנשים שעבדו שם היה חבר לשעבר בשם מייק גורדון, שזה עתה השתחרר מהצבא. גורדון רצה שהיא תפסיק לעבוד במקום. כאשר היא אמרה לו להשאיר אותה לבדה, הוא כעס, יצא מן המסבאה והחל לירות בחלונות באקדחו. בעוד כדורים נורים לעבר המסבאה, דוק לקח לידיו את אקדחו ויצא החוצה. גורדון החל לירות לעברו אבל החטיא. הולידיי שלף אז את אקדחו וירה ירייה אחת מטווח רחוק בגורדון. אחר כך הוא חזר למסבאה. גורדון מת למחרת והולידיי ברח. אירוע נוסף המיוחס לדוק הולידיי הוא ירי של אקדח מתוך ידיו של מילט ג'ויס, בעלים של מסבאה, שנופף באקדחו לעברו של הולידיי.
דו-קרב ידוע נוסף במערב הפרוע התרחש בפורט וורת', טקסס, וידוע בשם "הדו-קרב בין לוק שורט לבין ג'ים קורטרייט". ג'ים קורטרייט היה מנהל חברת אבטחה שסיפקה "שירותי הגנה" עבור מסבאות בהן התקיימו הימורים תמורת חלק הרווחים שלהם. באותו הזמן, לוק שורט, חבר לשעבר של קורטריט, ניהל את מסבאת "הפיל הלבן" וג'ים רצה ששורט ישכור את שירותיו, אך שורט סירב. ב-8 בפברואר 1887 התעמתו השניים, יחד עם בט מסטרסון לצידו של שורט. העימות הפך לדו-קרב. הם שלפו את אקדחיהם מטווח קצר, שורט ירה ראשון, ופגע באגודלו של קורטרייט. קורטריט ניסה להחליף את האקדח מידו הפצועה אל השנייה, אך הוא היה איטי מדי. שורט ירה שוב, פגע בחזהו והרגו.
הדו-קרב במסבאת "Long Branch", שבדודג' סיטי, קנזס, בה היו מעורבים ליווי ריצ'רדסון, צייד באפלו, ופרנק לאבינג, מהמר מקצועי, התרחש ב-5 באפריל 1879. בעוד פרנק ישב ליד שולחן ארוך במסבאה, ריצ'רדסון הגיע למקום, הסתובב והתיישב ליד אותו שולחן. ריצ'רדסון פיתח חיבה כלשהי לאשתו של לאבינג, מאטי, והשניים החלו להתווכח עליה. השניים נשמעו מדברים בקול נמוך. אחרי השיחה, ריצ'רדסון שלף את אקדחו, ולאבינג, בתגובה, שלף אף הוא. בעקבות הירי, המסבאה התמלאה בעשן. המרשל של דודג' סיטי צ'רלי באסט, שהיה במסבאה סמוכה, שמע את היריות ורץ למקום. שני הגברים עדיין עמדו זה מול זה, אם כי בשלב זה ריצ'רדסון כבר ירה חמש יריות מהאקדח שלו, בעוד אקדחו של לובינג התרוקן מתחמושת. סגן השריף דאפי הושיב את ריצ'רדסון על כיסא ולקח את האקדח שלו, בעוד בסט מפרק את לאבינג מנשקו. ריצ'רדסון קם ממקומו והתחיל ללכת לעבר שולחן הביליארד, ונפל על הרצפה כשהוא ירוי בחזהו. פרנק לאבינג, שרק נשרט בידו, נלקח מיידית לכלא. יומיים לאחר מכן, חוקר מקרי המוות קבע כי ההרג היה להגנה עצמית ולאבינג שוחרר מיד.
ב-9 במרץ 1877, המהמרים ג'ים לוי וצ'רלי הריסון התווכחו על משחק קלפים במסבאה בשאיין, ויומינג. בעקבות הוויכוח הם נפגשו בסמטה, הריסון ירה ראשון, אבל החטיא. לוי כיוון את אקדחו ופגע בהריסון, שמת כעבור שבוע.
פורע חוק שאינו מוכר כיום, אך היה ידוע לשמצה בזמנו, היה מריון הדג'פת', שודד רכבת שנהג לחבוש כובע באולר. למרות הופעתו המגונדרת, "היה רוצח קטלני ואחד השולפים המהירים ביותר במערב הפרוע". על פי ויליאם פינקרטון, שלשכת הבילוש הלאומית שלו ביקשה ללכוד את הדג'פת' ואת כנופייתו במשך שנים, הדג'פת' ירה למוות בפורע חוק אחר, שהספיק לשלוף את אקדחו בטרם הדג'פת' שלף את אקדחו. טום הורן, מתנקש ידוע לשמצה, נטל חלק בדו-קרב עם סגן משנה מהצבא המקסיקני, בשל מחלוקת עם זונה כשהיה בן עשרים ושש. האקדוחנים ג'ים לוי וטום קרברי הפכו לידועים לשמצה בגין השתתפותם בלפחות שני דו-קרב יריות במהלך חייהם.
מוניטין
רוב אנשי המערב הפרוע שכונו "אקדוחנים" מעולם לא הרגו כל כך הרבה אנשים כפי שיוחס להם, אם בכלל. לעיתים קרובות, הם כונו כך בשל אירוע אחד בלבד, ובשל כך התפתחו שמועות אודותיהם, שהיו כביכול מעורבים באירועים רבים יותר, מכפי שהיו בפועל. לעיתים קרובות, המוניטין שימש לצורך "קידום עצמי" כמו כל דבר אחר; כך, למשל, היה במקרה של בט מאסטרסון. ואייט ארפ, יחד עם אחיו מורגן ווירג'יל, ודוק הולידיי, הרגו שלושה פורעי חוק בקרב האקדחים באו. קיי. קוראל, בטומבסטון, אריזונה. נאמר כי היה מעורב ביותר ממאה קרבות ירי במהלך חייו. עם זאת, פרופ' ביל אוניל מייחס לו רק 5 קרבות ירי, במסגרת ספרו Encyclopedia of Western Gunfighters. ארפ הביע את חוסר שביעות רצונו על המוניטין שצבר במהלך חייו. הוא כתב על כך במכתב לג'ון הייז המונד ב-21 במאי 1925, כי היותו ידוע לשמצה הפך לסיפור חייו.
לאחר שאחיו וירג'יל נפצע במארב, ומורגן נהרג על ידי התוקפים המסתתרים, החשודים במעורבות בירי סיפקו אליבי ושוחררו ללא משפט. ואייט ואחיו וורן יצאו למסע נקמה, כדי לאתר ולהרוג את מי שהם סברו שהיו אחראים. ואייט הוצג במספר ספרים וסרטים המשתייכים לז'אנר המערבון כגיבור חסר פחד. הוא נחשב לעיתים קרובות כדמות המרכזית והגיבור של קרב האקדחים באו. קיי. קוראל, לפחות באופן חלקי, מפני שהוא היה היחיד שלא נפצע או נהרג. למעשה, אחיו, טומבסטון מרשל וסגן המרשל וירג'יל ארפ היו אקדוחנים הרבה יותר מנוסים, שכן השניים צברו ניסיון רב עם אמצעי לחימה בעת ששירתו כחיילים בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, ולאחר מכן במסגרת תפקידי אכיפת חוק שונים שמילאו, כגון שריף, שוטר, ומרשל. כמרשל העיר, וירג'יל קיבל את ההחלטה לפרק מנשקם את חברי כנופיית "הקאובויס בטומבסטון" ולצורך כך ביקש את עזרתו של וויאט. אבל משום שוויאט האריך ימים יותר מוירג'יל, ובשל הביוגרפיה היצירתית, Wyatt Earp: Frontier Marshal שיצאה לאור שנתיים אחרי מותו של וויאט, וויאט הפך למפורסם ולנושא של סרטים שונים, תוכניות טלוויזיה, ביוגרפיות ועבודות ספרות.
פורע חוק או איש חוק
טום הורן, הידוע היסטורית בתור מתנקש, שימש גם בתור סגן שריף וכבלש פינקרטון, עבודה שבמהלכה הוא ירה למוות בשלושה בני אדם לפחות כרוצח שכיר. בן תומפסון, הידוע בתור אקדוחן ומהמר, היה מפקד מאוד מוצלח של המשטרה באוסטין, טקסס. פישר קינג היה הצלחה גדולה בתור שריף מחוזי בטקסס. דוק הולידיי ובילי הנער גם כן ענדו תגים של אנשי חוק לפחות פעם אחת. "ביג" סטיב לונג שימש כסגן המרשל של לארמי, ויומינג, בעוד שכל הזמן היה עסוק בביצוע מעשי רצח וגנבה. בדרך כלל, עיירה ובה שיעור פשיעה אלים תפנה לאקדוחן שישמש בתפקיד ראש העיר שלהם, המרשל או השריף המקומי, בתקווה כי האקדוחן יוכל להביא לירידה באלימות ולהחזיר את הסדר.