cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וילאייט הדנובה
חטיבות מנהליות
וילאייט הדנובה הוקם בשנת 1864 והורכב מתת-הפרובינציות של רוסה, וארנה, טולצ'ה, טירנובה, וידין, סופיה וניש. שני תתי-פרובינציות ( סופיה וניש) הופרדו וילאייט הדנובה, כאשר סנג'ק ניש הפך לחלק מווילאייט פריזרן, ואילו סנג'ק סופיה הפך לעצמאי בשנת 1876, ולבסוף סופיה וניש סופחו לוילאייטים אדירנה וקוסובו בהתאמה בשנת 1877.
דמוגרפיה
בשנת 1865 התגוררו במחוז 658,600 (40.51%) מוסלמים ו-967,058 (59.49%) לא-מוסלמים, כולל נשים, לא כולל סנג'ק ניש; כ-569,868 (34.68%) מוסלמים, מלבד המהגרים ו-1,073,496 (65.32%) לא מוסלמים בשנים 1859–1860. באזור זה התיישבו כ-250,000-300,000 מהגרים מוסלמים מקרים וקווקז בין השנים 1855–1864.
אוכלוסיית הגברים בווילאייט הדנובה בשנת 1866: אוכלוסיית הגברים בווילאייט הדנובה (למעט סנג'ק ניש) בשנת 1865 על פי Kuyûd-ı Atîk (בית הדפוס של וילאייט הדנובה): אוכלוסיית הגברים בווילאייט הדנובה (למעט סנג'ק ניש) בשנים 1866–1873 על פי עורך עיתון הדנובה איסמעיל כמאל: אוכלוסיית הגברים בווילאייט הדנובה (למעט סנג'ק ניש) בשנת 1868 על פי כמאל קרפט: על פי מפקד האוכלוסין בשנת 1874, היו במחוז הדנובה 963,596 (42,22%) מוסלמים ו-131,8506 (57,78%) לא מוסלמים, למעט סנג'ק ניש. יחד עם הסנג'ק של ניש, האוכלוסייה כללה 1,055,650 (40,68%) מוסלמים ו-1,539,278 (59,32%) לא מוסלמים בשנת 1874. המוסלמים היו ברובם בסנג'קים של רוסוצ'וק, וארנה וטולצ'ה, ואילו הלא-מוסלמים היו ברובם בשאר הסנג'קים.
בואינג E-4
בואינג E-4 (באנגלית: Boeing E-4) הוא מטוס המשמש למשימות שליטה ובקרה. כאשר נשיא ארצות הברית משתמש במטוס אייר פורס 1, נשלח מטוס בואינג E-4 לשדה תעופה סמוך למקום שהותו של הנשיא, על מנת לשמש גיבוי וחילוץ במקרה חירום. המטוס המבוסס על בואינג 747-200 האזרחי צויד באמצעים שיאפשרו לו לעמוד בפני פעימה אלקטרומגנטית ובמערכות אלקטרוניקה ותקשורת מתקדמות. המטוס מותאם לשמש כעמדת פיקוד אווירית לשליטה ותקשורת עם כלל הכוחות במקרה של מלחמה גרעינית או מצב חירום דומה. החלל העיקרי של המטוס כולל חדר פיקוד, חדר תדריכים, חדר ועידות, אזור עבודה מבצעית משותפת, חדר תקשורת ואזור מנוחה.
סך הכל נמצאים בשירות ארבעה מטוסים: שלושה מטוסים דגם E-4A שהוסבו לדגם E-4B ומטוס אחד שיוצר כ-E-4B. המטוסים מצוותים ללהק השליטה והבקרה 595 של פיקוד התקיפה הגלובלית. לפחות מטוס אחד נמצא בכוננות תמידית. מלבד המשימות עבור הנשיא, מזכיר ההגנה של ארצות הברית והמטות המשולבים, משמש המטוס גם לסיוע בבקרה ושליטה במשימות של סוכנות FEMA במקרים של אסונות טבע.
לונה מקסימוף
לונה מקסימוף (באנגלית: Luna Maximoff) היא דמות בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Fantastic Four #240 ממרץ 1982, ונוצרה על ידי הכותב והמאייר ג'ון ביירן.
לונה מקסימוף היא בתם של חברת משפחת המלוכה של הבלתי אנושיים קריסטליה אמקוולין ושל חבר האקס-מן פייטרו מקסימוף / קוויקסילבר, שקרויה על שם הירח בו נולדה. במקור הייתה חסרת כוחות-על. בשכתוב משנת 2015 נקבע כי אביה אינו מוטאנט, אלא קיבל את כוחותיו כתוצאה מניסויים שעבר בידי הוד התפתחותו. הוריה השאירו אותה להשגחתם של הוד התפתחותו והאנשים החדשים, הרואים בה קרובת משפחה. כאשר אביה איבד את כוחותיו בשל מעשיה של אחותו, הוא חשף את עצמו לערפילי טריגן, ולאחר מכן שכנע את לונה לחזור לכדור הארץ וחשף אותה לערפילים. הודות לחשיפה לערפילים, לונה קיבלה את היכולות לראות רגשות באופן ויזואלי, וכן לשנות, לתמרן ולהסיר אותם כרצונה.
היות שהיא לא שלטה בכוחותיה, לונה נאלצה בתחילה להרכיב משקפי שמש בכל עת. היא התלוותה לאביה לזמן מה במסעו לחידוש כוחותיהם של המוטאנטים שכוחותיהם הוסרו מהם באירועי בית אם, אך לאחר שנקלעה לקרב בין אביה לסבה לכאורה מקס אייזנהרדט/מגנטו, אביה השאיר אותה להשגחת אמה והבלתי אנושיים. דודה מקסימוס תמרן אותה לשחררו, והשתלט על אטילאן וממלכת הבלתי אנושיים. לונה הייתה נוכחת כאשר אומת הבלתי אנושיים השתלטה על אימפריית הקרי והשתקעה בעיר האלה. כאשר אביה הגיעה עם גבישי טריגן הגנובים בטענה שמתחזה מגזע הסקרול גנב אותם, לונה זיהתה כי הוא משקר ושמרה זאת בסוד מתוך אהבה. כאשר אביה התוודה בפני העולם על מעשיו, היא הייתה גאה בו, ואמרה לו שהרוויח את כבודה בחזרה. היא נראתה לאחרונה כתלמידה באקדמיית בראדוק.
Triumphant (Get 'Em)
(בעברית: ניצחון (קבל אותם)) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מריה קארי, ביחד עם הראפרים האמריקאים ריק רוס ומיק מיל. השיר יצא לאור ב-3 באוגוסט 2012, על ידי חברת התקליטים איילנד רקורדס, כסינגל שלא מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מריה קארי, ג'רמיין דופרי, בריאן-מייקל קוקס, ריק רוס ומיק מיל, הולחן על ידי קארי והופק על ידי קארי, דופרי וקוקס גם כן. השיר תואר כבלדת היפ הופ אשר "מערבבת בתוכה פעימות רכות בליווי של פסנתר".
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-2 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר בוים על ידי ניק קאנון וצולם בתאריכים 29 ו-30 ביולי 2012, בניו יורק סיטי. הקליפ של השיר בוים בהשראת נושא האיגרוף. כמו כן, ניתן לראות בתוכו את קארי, כשהיא לובשת שמלה מהודרת ומחזיקה מיקרופון באמצע שהיא שרה בזירת האיגרוף.
נכון לאפריל 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-10 מיליון צפיות.
Today Is Your Day
Today Is Your Day (בעברית: היום זה היום שלך) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית שאניה טוויין. הוא יצא לאור ב-12 ביוני 2011, על ידי חברת התקליטים מרקורי נאשוויל, כסינגל שלא מתוך אלבום. את השיר הוציאה טוויין כשיר הנושא של סדרת הטלוויזיה "למה לא? עם שאניה טוויין".
השיר הגיע למקום ה-18 במצעד שירי הקאנטרי.
רקע וכתיבה
בשנת 1993, טוויין הוציאה את אלבום הבכורה שלה, Shania Twain, שמשך את תשומת לבו של המפיק המוזיקלי רוברט ג'ון "מאט" לאנג. השניים שיתפו פעולה בכתיבת שירים באמצעות שיחות טלפון במשך שישה חודשים, ולאחר מכן יצרו קשר רומנטי. לדברי טוויין, היא נכנסה לדיכאון ואיבדה את רצונה לחיות לאחר הגירושים שלהם. לאחר תקופת דכדוך ארוכת שנים, החליטה טוויין להנפיק סדרת טלוויזיה חדשה: "למה לא? עם שאניה טוויין", במסגרתו הקליטה, כתבה והפיקה את "Today Is Your Day".
פרק זמן לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-2 מיליון השמעות.
קרב קובאדונגה
קרב קובאדונגה (בספרדית: Batalla de Covadonga) שנערך בשנת 722 היה הניצחון הראשון של כוח נוצרי על כוח מוסלמי בחצי האי האיברי, ויש הרואים בו את ראשית הרֶקוֹנְקִיסְטָה.
הקרב ניטש בין כוח של ממלכת אסטוריאס הצעירה בפיקודו של המלך הוויזיגותי פלגיוס הראשון, לכוח של בית אומאיה בפיקודו של אל-קמה. הקרב התחולל במועד לא ידוע בקיץ 722. למרות חשיבותו ההיסטורית המידע על הקרב חלקי ונתון בוויכוח בין החוקרים. הסברה המקובלת היא שהקרב התחולל לרגלי הר אאוסבה (Auseva) בצפון רכס פיקוס דה אירופה ליד קובאדונגה, באסטוריאס שבצפון מערב ספרד. בעקבות הקרב הפכה ממלכת אסטוריאס, שעד אז הייתה אוסף כפרים וכוחות גרילה מפוזרים, לישות הגאופוליטית הנוצרית הראשונה בחצי האי האיברי מאז נפילת הממלכה הויזיגותית.
אדוארד אלגר
סר אדוארד ויליאם אֶלְגַר (באנגלית: Sir Edward William Elgar; 2 ביוני 1857 - 23 בפברואר 1934) היה מלחין ומנצח אנגלי.
יצירתו התזמורתית הראשונה, וריאציות אניגמה, זכתה לשבחים. הוא חיבר גם אורטוריות, מוזיקה קאמרית, סימפוניות וקונצ'רטי לכלי סולו ותזמורת. בין חיבוריו הנודעים נמצאים "שירי הלכת הוד והדר" (Pomp and Circumstance Marches), שהראשון בהם מושר לעיתים קרובות למילות השיר הפטריוטי Land of Hope and Glory.
השנים הראשונות
אדוארד ויליאם אלגר נולד בכפר הקטן ברודהית', סמוך לווסטר. אביו, ויליאם אלגר, היה מכוון פסנתרים וסוחר בתווים ובכלי נגינה. אדוארד, שגדל מוקף במוזיקה בחנותו של אביו, רכש ידע מוזיקלי בכוחות עצמו. הוא נהג לקחת עמו חוברות תווים כשיצא לטייל על אופניים, וכך נוצר אצלו קשר אסוציאטיבי מובהק בין מוזיקה לטבע. הוא ביטא זאת בגיל מבוגר יותר, באמרו: "יש מוזיקה באוויר, מוזיקה בכל הסובב אותנו, העולם מלא מוזיקה ואתה פשוט לוקח ממנה כל כמה שנחוץ לך."
אחרי שעזב את בית הספר בגיל 15, התחיל לעבוד אצל עורך דין מקומי, אבל אחרי שנה יצא לקריירה מוזיקלית, שהחלה במתן שיעורי נגינה בכינור.
שנותיו ככנר צעיר בווסטרשייר היו, במובנים רבים, המאושרות בחייו. הוא ניגן בפסטיבלים בווסטר ובברמינגהאם ואחת מחויותיו הגדולות הייתה נגינת הסימפונית השישית וה"סטאבאט מאטר" של דבוז'אק בניצוח המלחין. אלגר התפעל מן התזמור של דבוז'אק, שהשפיע על סגנונו הוא למשך יותר מעשור.
בגיל 29 הכיר את אליס רוברטס, בתו של איש צבא בדרגה גבוהה ומחברת שירה ופרוזה. הם התחתנו שלוש שנים לאחר מכן בניגוד לרצון משפחתה. כמתנת אירוסין הקדיש לה את היצירה הקצרה לכינור ופסנתר, Salut d'amour. הזוג עבר ללונדון כדי להתקרב יותר אל מרכז חיי המוזיקה הבריטיים ואדוארד החל לחבר מוזיקה ברצינות. פרק שהותם בלונדון לא עלה יפה, והם נאלצו לחזור לגרייט מאלוורן, שם יכול אדוארד להשתכר למחייתם בהוראה.
פרסום ומוניטין
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 בנה לו אלגר בהדרגה מוניטין של מלחין, בעיקר ביצירות לפסטיבלים הכוראליים הגדולים של מרכז אנגליה. יצירותיו האביר השחור, "המלך אולאף" (1896), "אור החיים" ו"קאראקטאקוס" זכו כולן להצלחה מתונה והוא התקשר לשנים רבות עם המוציאים לאור "נובלו ושות'".
בשנה שלאחריה בוצעה בברמינגהאם יצירתו חלום גרונטיוס, לפי שיר של החשמן ניומן. על אף הופעה ראשונה כושלת, מצאה היצירה את מקומה בקרב קהל המאזינים כאחת מיצירותיו המעולות של אלגר וכמוזיקה מקהלתית אנגלית משובחת.
יצירתו הנודעת ביותר של אלגר, מן הסתם, היא קובץ שירי הלכת "הוד והדר" Pomp and Circumstance משנת (1901). זמן קצר אחרי חיבורם, התבקש אלגר להתאים את שיר הלכת הראשון למילים של בנסון, כאודה להכתרת אדוארד השביעי. תוצאת העבודה המשותפת של המשורר והמלחין היא Land of Hope and Glory, המהווה את קטע הסיום של האודה והופיעה גם, בשינוי קל במילים, כשיר נפרד.
בין השנים 1902 ל-1914 ביקר אלגר ארבע פעמים בארצות הברית, בין השאר למסע קונצרטים בניצוחו. בשנים 1911 עד 1912 היה מנצחה הראשי של התזמורת הסימפונית של לונדון. יצירותיו בוצעו במקומות שונים בעולם והנחילו לו תמלוגים נכבדים. בין 1905 ל-1908 החזיק במשרת פרופסור למוזיקה באוניברסיטת ברמינגהאם. מכתבים שלו שמורים בארכיב של אוניברסיטה זו.
מורשתו המוזיקלית של אלגר היא תזמורתית ברובה, אך הוא כתב גם לסולנים ולקבוצות כלים שונות. יצירתו היחידה לתזמורת כלי נשיפה ממתכת, הסוויטה השביעית (שעובדה על ידו לאחר מכן לתזמורת מלאה), ממשיכה לתפוס מקום חשוב ברפרטואר לכלי נשיפה ממתכת. יצירה זו עובדה גם לעוגב על ידי אטקינס ולפעמים מבצעים אותה בתור הסונאטה השנייה של אלגר לעוגב. הסונאטה הראשונה שלו, המוקדמת בהרבה, לעוגב נכתבה במיוחד לכלי זה בסגנון תזמורתי מובהק, וכלולה גם היום ברפרטואר האנגלי הרומנטי לעוגב.
השנים האחרונות
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה החלה המוזיקה של אלגר לצאת מן האופנה ואחרי מות אשתו בשנת 1920 לא כתב עוד יצירות בעלות חשיבות של ממש. זמן קצר לפני מותה, בין השנים 1918–1919 חיבר את הקונצ'רטו האלגי לצ'לו, שנחשב לאחת מיצירות המופת לכלי זה.
בשלהי חייו התחיל אלגר לעבוד על אופרה, "הגברת הספרדית", וקיבל הזמנה מן ה-BBC לחבר סימפוניה שלישית. מחלתו האחרונה מנעה את השלמתן.
התפרצות כתוצאה מהתגרענות
התפרצות כתוצאה מהתגרענות (בלשון עממית: "התפרצות מנטוס") היא תופעה, המתרחשת כשמכניסים סוכריות מנטוס לתוך בקבוק משקה מוגז. לאחר זמן קצר ניתז מאליו המשקה המוגז, מפתח הבקבוק, בסילון חזק שגובהו עשוי להגיע למספר מטרים. תוצאות דומות מתקבלות אם מבצעים את הניסוי בהכנסת מוצק מסיס אחר, כמו מלח או סוכר, במשקה מוגז כלשהו.
הסבר התופעה
משקה מוגז מכיל נוזל שבו מומס פחמן דו-חמצני בלחץ של כ-4 בר. בבקבוק פתוח, הפחמן הדו-חמצני שנמצא בלחץ גבוה יותר מהלחץ האטמוספירי, משתחרר מהנוזל ועוזב את הבקבוק. אולם, תהליך זה איטי למדי, והתמיסה נותרת במצב של רוויית יתר במשך זמן רב.
כאשר מכניסים מוצק למשקה מוגז מהווים פני השטח שלו אתרי התגרענות (nucleation sites), שעליהם נוצרת כמות גדולה של בועות פחמן דו-חמצני. ניתן לצפות בתופעה זו כאשר מכניסים אצבע לתוך משקה מוגז בהיר, וזאת גם הסיבה לתחושת העקצוץ בלשון בעת שתיית משקאות מוגזים.
אם מכניסים מוצק מסיס לתוך המשקה המוגז, בועות הפחמן הדו-חמצני שייווצרו עליו ישתחררו כאשר המוצק יימס. מלח וסוכר יכולים לשמש למטרה זו. התהליך מתרחש בצורה מרשימה גם עם סוכריות מנטוס, שכושר המסיסות הגבוה שלהן במים גורם לשחרור מהיר של פחמן דו-חמצני. צורת פתח הבקבוק תורמת ליצירת סילון הנוזל שמשתחרר מהבקבוק. מקור האנרגיה להנעת הסילון הוא לחץ הפחמן הדו-חמצני אשר מומס בנוזל.
תופעת אינטרנט
הניסוי הפך לתופעת אינטרנט לאחר שבוצע על ידי אנשים רבים שתיעדו את מעשיהם והעלו סרטים ותמונות לאתרי אינטרנט שונים. לאחר פרסום קטע מקורי במיוחד, קנתה חברת קוקה-קולה את זכויות היוצרים שלו והחלה לעשות שימוש מסחרי בקטע.
ז'פצ'ה
זֶ'פְּצֶ'ה (בבוסנית: Žepče) היא עיירה ורשות מקומית בצפון הפדרציה של בוסניה והרצגובינה אשר בבוסניה והרצגובינה, הנחצית על ידי הנהר בוסנה.
היסטוריה
תיועד ראשון בכתובים לעיירה הוא מ-1458 עת נשלט המקום על ידי ממלכת בוסניה. ב-1463 נכבש האזור על ידי צבאותיו של מהמט השני סולטאן האימפריה העות'מאנית. במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) נכבש היישוב על ידי צבא ממלכת הבסבורג בפיקודו של הנסיך אויגן מסבויה והועלה באש. בתום המלחמה נחתם הסכם קרלוביץ ואזור בוסניה נותר בחזקת העות'מאנים. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) סיפחה האימפריה האוסטרו הונגרית את האזור ושלטונה נמשך עד מלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה נכללה ז'פצ'ה בשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים שהפכה בהמשך לממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. אזור בוסניה הועבר לחזקת ממשלת הבובות של האוסטאשה. לאחר המלחמה הוקמה הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה וז'פצ'ה נכללה בשטחה. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 החל תהליך התפרקותה האלים של יוגוסלביה. כחלק מהתהליך פרצה מלחמת בוסניה וז'פצ'ה הפכה לאזור קרבות בין כוחות בוסניים לכוחות צבא הרפובוליקה של סרפסקה וכוחות קרואטיים. ז'פצ'ה הופגזה, נוהלו בה קרבות רחוב קשים והעיר חרבה. לאחר חתימת הסכם דייטון שסיים את המלחמה נכללה ז'פצ'ה בשטחי בוסניה והרצגובינה והוחל בשיקומה, בתהליך שנמשך לאורך למעלה מ-10 שנים.
הקהילה היהודית
תיעוד לנוכחות יהודים ספרדים דוברי לאדינו בז'פצ'ה קיים משלהי המאה ה-18, אם כי קהילה מאורגנת נוסדה במקום במחצית השנייה של המאה ה-19 על ידי מהגרים מקהילת סרייבו. במקום הוקם בית עלמין יהודי וב-1903 הוקם בית הכנסת. ב-1931 הגיעה הקהילה לשיא גודלה ומנתה 218 נפשות שהיוו כ-3 אחוזים מכלל תושבי העיירה. בני הקהילה עסקו במסחר זעיר, ומהם נמנו גם אומנים. במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר העברת השליטה באזור לאוסטאשה הוחל ברדיפות יהודים. קיים תיעוד למחנה ריכוז ועבודות כפייה שהוקם בפאתי העיירה. הכומר סטייפן לוּקִיץ' היה שליש המחנה. כל בני הקהילה גורשו למחנה ההשמדה יאסנובאץ ונרצחו שם. מבנה בית הכנסת נהרס לאחר המלחמה. את שרידי בית העלמין ניתן היה עדיין לאתר במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20.
קריצ'ב (מחוז משנה)
מחוז משנה קריצ'ב (בבלארוסית: Крычаўскі раён; ברוסית: Кричевский район) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה מנהליים של מחוז מוהילב שבמזרח בלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר קריצ'ב.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה קריצ'ב 35,133 בני אדם. האוכלוסייה הצטמצמה ובשנת 2016 נמנו במחוז המשנה 32,592 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה ב-2009: 92.16% בלארוסים, 6.41% רוסים ו-1.43% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (60.66%) ורוסית (36.28%).
זמרוני ציק
הרב זמרוני זליג ציק (כ"ט בחשוון ה'תש"ט, 1948 – ט"ז בסיוון ה'תשע"ח, 30 במאי 2018) היה משפיע, שליח ומנהל בית חב"ד בבת ים, עורך עלון "שיחת הגאולה", יו"ר "האגודה למען הגאולה האמיתית והשלימה" ויקיר העיר בת ים. היה מוכר כאחד מראשי הזרם המשיחיסטי בחב"ד.
ביוגרפיה
נולד לחיים ולציפורה פייגה ציק. למד בישיבת בני עקיבא נחלים ובישיבת הנגב בנתיבות.
בשנת תשכ"ז התגייס לצה"ל ונשלח לחזית המצרית, שם הכיר את הרב אהרון טננבוים, ששירת אז במילואים, והוא קירב אותו לחסידות חב"ד. בשנת תשכ"ח התחתן ועבר לגור בבני ברק. בשנת תשכ"ט סיים את שירותו הצבאי והתחיל לשמש כמדריך בישיבת בני עקיבא נחלים. הוא השפיע על התלמידים להתקרב לחב"ד, דבר שהנהלת הישיבה לא ראתה בעין יפה, ובקיץ תש"ל הוא התבקש לסיים את תפקידו.
בשנת תשל"א למד כחודשיים במרכז חב"ד העולמי – 770, שם נכנס לראשונה ליחידות אצל הרבי מליובאוויטש, ומאז החשיבו למשיח.
לאחר שחזר לישראל עבר לגור בהוראת הרבי בקריית באבוב בבת ים, והחל לעבוד כמדריך בישיבת בני עקיבא "אדרת". גם שם קירב את התלמידים לתורת חב"ד ועבודתו לא הוארכה בסוף השנה. הרב ציק התחיל ללמד בבית ספר חב"ד בבת ים, אך בסוף אותה שנה הוא נסגר. בקיץ תשל"ד פתח ספריית קודש ובית חב"ד - הראשון בשם זה בישראל. בשנת תשל"ט פתח את ישיבת "הדר התמימים" בבת ים לצעירים בעלי תשובה, שפעלה עד שנת תשמ"ב.
בסוף שנות ה-70 מונה על ידי הרב שניאורסון להיות משפיע באזור מגוריו.
בשנת תשמ"ז ארגן את חגיגת ה"סיום הרמב"ם" השלישי בישראל, ב"בנייני האומה". בשנת 1991 הקים את "האגודה למען הגאולה האמיתית והשלימה". עוד באותה שנה החל להוציא לאור את עיתון "הגאולה האמיתית והשלימה" שממנו יצאו שלושים ותשעה גיליונות. מטרת העיתון הייתה לקשר מאורעות אקטואליים עם תהליך התגלותו של המשיח. בשנת תשנ"ג יזם קמפיין בשם "כתר יתנו לך" במטרה לרכוש כתר מלכות עבור הרבי מלובביץ'. בכסלו תשנ"ג היה הנואם המרכזי במעמד הסיום של כינוס השלוחים העולמי.
מיד לאחר פטירת הרבי מלובביץ' בשנת 1994, היה מהראשונים שדיברו בכלי התקשורת על כך שהוא חי וקיים. ערך "שבעת ימי משתה ושמחה" על כך "שזכינו להיות דור הגאולה העומד בניסיון האחרון של הגלות". בו' תמוז תשנ"ד הוציא את עיתון הגאולה תחת הכותרת "הרבי מלך המשיח חי וקיים". בסוף אותו חודש החל להוציא את עלון פרשת השבוע שיחת הגאולה.
בשנת תשס"ב הקים את "רדיו זמן הגאולה" ובו הפיץ את דעותיו בנושאי הגאולה ושלימות ארץ ישראל. בשנת תשס"ג ייסד את אתר האינטרנט "הגאולה". בשנת תשס"ד החל לערוך את "עצרת גאולה ומשיח" - אירוע שנתי המתקיים סמוך לג' בתמוז.
בחודש ניסן תשע"ח לקה באירוע מוחי, ואושפז בטיפול נמרץ במרכז הרפואי איכילוב.
בקיץ תשע"ח זכה בתואר יקיר העיר בת ים. מאחר שהיה מאושפז באותם ימים, לא יכל להגיע לטקס קבלת התואר, ואשתו הגיעה במקומו.
נפטר בט"ז בסיון תשע"ח לאחר אירוע מוחי. נקבר בבית הקברות באחיעזר.
ביקורת
בשנת תשס"ז השתתף ונאם באירוע בפאב 'ארליך' בתל אביב לציון ג' בתמוז. בעקבות האירוע הודיע בית דין רבני חב"ד כי האגודה שבראשה הוא עומד אינה מייצגת את חב"ד וקרא לא להשתתף בפעילותה.
בשנת תש"ע הוציא הרב גדליהו אקסלרוד מכתב בו הוא קורא להחרים את הרב ציק, בטענה שהוא אוכל בצומות ושבהשקפתו בעניין אחדות ה' יש מינות ואפיקורסות. הפרשה התפרסמה באתר חב"ד אינפו והרב ציק הגיב לפרסום: "כל הדיבורים שהוריתי כביכול על ביטול הצומות אינם נכונים והינם שקר וכזב. כמו כן הבהרתי כי כל הדיבורים כאילו אכלתי בפרהסיה בצומות הינם שקר וכזב".
במקביל, רבנים אחרים מהזרם המשיחיסטי, המשיכו לשתף פעולה עם האגודה ולהגיע לכינוסיה.
הוגו סטריני
הוגו סטריני (במקור שטרן, בהונגרית: Szterényi Hugó; לנדיאלטוטי 7 בדצמבר 1857 – בודפשט, 27 במרץ 1909) היה דוקטור לפילוסופיה הונגרי-יהודי, מינרלוג, סופר במדעי הטבע, מורה בקולג'. הוא אחיו הגדול של יוז'ף סטריני הפוליטיקאי.
ביוגרפיה
סטריני נולד במרכז טרנסדנוביה (מערב הונגריה) בכפר קטן קרוב לאגם בלטון, האגם הגדול באירופה. אביו, אלברט שטרן קיבל משרת רב ראשי באויפשט (אז יישוב מצפון לעיר פשט, היום רובע 4, חלק מבודפשט), אמו הייתה יוליה פאסל. הוא סיים את לימודיו בתיכון בבודפשט וגם את לימודיו באוניברסיטה שם. בשנים 1880–1884 עבד לצד פרופסור יוז'ף סבו במחקרי מינרלוגיה. בשנת 1881 השלים את הבחינות להוראת מדעי הטבע והכימיה. בשנים 85–1884 הוא היה מורה בית ספר הריאלי בעיר קצ'קמט; הוא לימד לאחר מכן במשך שלוש שנים בתיכון בארד ובמשך שנתיים בבית הספר התיכון בסקשפהרוואר. בשנת 1891 קיבל משרה בבודפשט בגימנסיה הראשית של רובע 7. הוא נסע הרבה לחו"ל כדי ללמוד במוזיאוני הטבע, כמו גם להכיר גם את תנאי הלימוד בבתי הספר התיכוניים בכלל.
קריירה
סטריני כתב מספר מאמרים במינרלוגיה, דידקטיקה ופדגוגיה, כולל בכתב העת למדעי הטבע בהונגריה (כמה המאמרים בשנים 1880–1899) וכן ב"כתב העת בתמונות למשפחה" על ערכם של קרני השמש (1885-86). לספר השנה של אגודת פרנץ קלציי (1886-87), לעלון בית הספר התיכון בארד (1888) (מה התלמיד צריך לבחון בטבע?), למגזין המקצועי "הכלכלה הלאומית ההונגרית" (בעניין סוגיית הנפט וכו'); הוא היה העורך הראשי של החלק המינרלוגי של לקסיקון פאלאס הגדול וחיבר בו ערכים רבים; הוא היה גם עיתונאי ועמית של היומון פשטי הירלאפ (Pesti Hírlap), כלומר חדשות פשט.
עבודותיו
הם בנושא: בוטניקה, זואולוגיה, כימיה, מדעי הטבע, מינרלוגיה, גבישים, אלקטרוכימיה ועוד.
מארס אקספרס
מארס אקספרס היא גשושית של סוכנות החלל האירופית וסוכנות החלל האיטלקית. הגשושית שוגרה ב-2 ביוני 2003 מהקוסמודרום בבייקונור שבקזחסטן באמצעות משגר סויוז-פרגאט, והחלה במסעה לעבר מאדים. השימוש במילה "אקספרס" במשימה זו מתייחס במקור לפרק הזמן הקצר יחסית של מסעה, שבוצע בעת שכדור הארץ ומאדים היו להערכת אסטרונומים במרחק הקצר ביותר ב-60 אלף השנים האחרונות, אולם הוא גם מתאר היטב את המהירות והיעילות שבה תוכננה ונבנתה הגשושית.
הגשושית נשאה בתוכה גם רכב נחיתה, "ביגל 2", שתוכנן לחפש סימני ביולוגיה ולמחקרי גאוכימיה. המדענים ששיגרו אותה קיוו שיוכלו לשפוך אור על השאלה האם היו אי פעם תנאים לחיים על מאדים ואולי ישנם כאלה גם היום. רבים מהמכשירים על המקפת, לרבות מצלמה וכמה ספקטרומטרים הם העתקים של אלו שאבדו בשיגור הכושל של משימת "מארס 96" הרוסית (כאשר מדינות אירופה פיתחו ומימנו את השיגור הכושל). התכנון הבסיסי של "מארס אקספרס" מבוסס על הגשושית רוזטה שעל פיתוחה הוצא סכום כסף רב. בתכנון נעשה שימוש חוזר נוסף בגשושית ונוס אקספרס. הדבר נעשה בעיקר כדי לקצר את זמן הפיתוח ואת העלויות ולהגביר את האמינות.
הגשושית הגיעה למאדים ונכנסה למסלול סביבו ב-25 בדצמבר 2003, ו"ביגל 2" נכנסה לאטמוספירה של מאדים באותו היום. לאחר ניסיונות חוזרים ונשנים ליצור קשר עם הנחתת היא הוכרזה כאבודה ב-6 בפברואר 2004. כ-11 שנים אחר כך, בינואר 2015, אותרה הנחתת כשהיא שלמה ופרוסה בצילום של המקפת MRO. בינתיים החלה המקפת מארס אקספרס בשלב המדעי שלה שכלל שנתיים של מחקר מקיף של מאדים. בשנת 2005 דיווחה סוכנות החלל האירופית כי מכשיר בשם אומגה (ספקטרומטר מיפוי בתחום האור הנראה והאינפרה-אדום) גילה נוכחות של זרחנים הידרטיים, סיליקטים ומבחר מינרלים יוצרי סלעים. ספקטרומטר אחר - מדגם ספקטרומטר פוריה גילה מתאן באטמוספירה המגיע מאזור ליד קו המשווה המכיל קרח תת-קרקעי, גילוי חשוב במיוחד המעיד על פעילות געשית או אולי אף על קיומם של מיקרו-אורגניזמים מתחת לפני השטח.
בסוף אוקטובר 2005 הודיעה סוכנות החלל האירופית כי מארס אקספרס גילתה באמצעות המכ"ם החדש מאגרי מים תת-קרקעיים.
לפי התכנון המקורי, הייתה מארס אקספרס אמורה להפסיק את פעילותה בסוף דצמבר 2005, אולם הוחלט להמשיך בהפעלתה כל עוד מכשיריה עובדים.ב-2018 היו לה מספר תגליות חשובות. מארס אקספרס פעלה לפחות עד 31 בדצמבר 2022.
ב-2010 עברה מארס אקספרס סמוך מאוד לירח פובוס וגילתה כי מבנהו ספוגי, עובדה המסבירה את משקלו הסגולי הנמוך.
צל של ספק
צל של ספק (באנגלית: Shadow of a Doubt) הוא סרט מותחן פסיכולוגי אמריקאי בבימויו של אלפרד היצ'קוק. בסרט משחקים תרזה רייט וג'וזף קוטן. תסריט הסרט נכתב על ידי ת'ורטון ויילדר, סאלי בנסון ועלמה רוויל. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסיפור הטוב ביותר. ב-1991 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס עקב תרומתו לקולנוע.
עלילה
שרלוט "צ'ארלי" ניוטון (תרזה רייט) היא נערה מתבגרת מסנטה רוזה המתלוננת על חייה הריקנים. להפתעתה דודה, צ'ארלי אוקלי (ג'וזף קוטן), מגיע לבקר את משפחתה באופן לא צפוי.
במהלך ביקורו של צ'ארלי מגיעים שני כתבים ממגזין משפחתי כדי לתעד את המשפחה. בהמשך הם מתגלים כבלשים והם מספרים לשרלוט שצ'ארלי הוא רוצח סדרתי הרוצח אלמנות עשירות כדי להשיג את כספם. שרלוט מסרבת בהתחלה לשתף איתם פעולה, אך לבסוף היא משתכנעת לעזור להם. היא מתחילה לחשוד בדודה לאחר שהיא רואה שהוא מתנהג מוזר ולאחר שבארוחה משפחתית הוא משווה נשים אלמנות עשירות לחזירים.
ערב אחד צ'רלי מתוודה בפני שרלוט על מעשיו. שרלוט מנסה לגרום לצ'ארלי לעזוב את סנטה רוזה כדי שהסיפור לא יצא ויטיל כתם על משפחתם, אך ללא הצלחה. יום אחד הם שומעים שאחד החשודים ברציחות נהרג במהלך מרדף משטרתי וכולם בטוחים שהוא היה הרוצח. צ'ארלי שמח שלא חושדים בו אבל כשהוא נזכר ששרלוט יודעת את האמת עליו הוא מנסה לרצוח גם אותה כמה פעמים על ידי שבירת המדרגות בבית או כליאתה בגרז'.
שרלוט לוחצת עליו ולבסוף כאשר צ'ארלי עוזב הוא כולא את שרלוט על הרכבת ומנסה להשליך אותה ממנה. במהלך המאבק שרלוט מצליחה להתגבר על צ'ארלי ולהפילו מהרכבת. שרלוט מספרת לבלש גראהם על כך שידעה את האמת והם יחד מחליטים לשמור על הסיפור הזה בסוד.
הופעת הקמע של היצ'קוק
כמו סרטים רבים של היצ'קוק, הוא מופיע בהופעת קמע במהלך הסרט. היצ'קוק הופיע בערך בדקה ה-15 על הרכבת לסנטה רוזה שבו עובר צ'ארלי אוקלי (ג'וזף קוטן).
ביקורות והשפעה
בצאת הסרט, רבים מהמבקרים מהמגזינים כמו "הניו יורק טיימס", "טיים מגזין" ו"וראייטי" נתנו ביקורות חיוביות לסרט. בראיונות רבים היצ'קוק הגדיר את הסרט כטוב ביותר שהוא עשה וכסרט האהוב ביותר עליו.
לסרט נעשו מספר אתחולים ברדיו. בשנת 1958, הבמאי הארי קלר עשה אתחול לסרט בשם "Step Down to Terror".
אמני מוזיקה כמו ווקס טיילור וסקיני פאפי השתמשו בקטעים מהסרט ביצירותיהם.
ארצות הברית במשחקים האולימפיים (1952–1988)
ארצות הברית השתתפה בכל המשחקים האולימפיים שנערכו בין 1952 ל-1988, למעט אולימפיאדת מוסקבה (1980), אותה החרימה במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
השתתפותה הראשונה של ברית המועצות במשחקים האולימפיים, באולימפיאדת הלסינקי (1952), לאחר שנים ארוכות בהן סירבה לעשות כן, סימנה את סופו של עידן הדומיננטיות האמריקנית במשחקים. היריבות בין המדינות בתקופת המלחמה הקרה הגיעה גם לזירה האולימפית, שנתנה לכל אחת מהן הזדמנות להפגין את עליונותן, ולעיתים גלשה לתקריות שונות, ששיאן בחרמות ההדדיים על אולימפיאדת מוסקבה ואולימפיאדת לוס אנג'לס. בעשר האולימפיאדות שנערכו מאז החלה ברית המועצות להשתתף במשחקים ועד התפרקותה, ניצבה ארצות הברית ארבע פעמים בראש טבלת המדליות, לעומת שש פעמים שברית המועצות עשתה זאת.
במהלך התקופה, אירחה ארצות הברית את המשחקים פעם אחת, באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
אולימפיאדת הלסינקי (1952)
286 חברי המשלחת האמריקאית שהשתתפו באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכו ב-76 מדליות, מהן 40 מדליות זהב, וניצבו בראש טבלת המדליות.
באתלטיקה זכו האמריקאים ב-31 מדליות, מהן 15 מדליות זהב. נבחרת השליחים ל-100X4 מטרים שמרה על תוארה, ושלושה מחבריה זכו במדליות גם במקצים האישיים: לינדי רמיג'ינו ניצח בריצת 100 מטר, אנדי סטנפילד קבע שיא אולימפי חדש בריצת 200 מטר (20.81 שניות), והריסון דילארד עשה זאת כששמר על תוארו בריצת 110 מטר משוכות (13.91 שניות). בוב מתיאס שמר אף הוא על תוארו, בקרב עשר. צ'ארלס מור קבע שיא אולימפי חדש בריצת 400 מטר משוכות (50.9 שניות), ומל ויטפילד קבע שיא אולימפי חדש בריצת 800 מטר (1:49.2 דקות), ואף הוא שמר על תוארו. שניהם היו שותפים לזכיית נבחרת השליחים ל-400X4 מטר במדליית הכסף. הוראס אשנפלטר קבע שיא עולם בריצת 3000 מטר מכשולים (8:45.4 דקות), פרי אובריאן קבע שיא אולימפי חדש בהדיפת כדור ברזל (17.41 מטר) וסיי יאנג עשה זאת בהטלת כידון (73.78 מטר). יתר זוכי מדליות הזהב היו ג'רום ביפל (קפיצה לרוחק), וולט דייוויס (קפיצה לגובה), בוב ריצ'רדס (קפיצה במוט), סים אינס (זריקת דיסקוס) ורביעיית השליחות ל-100X4 מטר, שהיו האתלטיות האמריקניות היחידות שזכו במדליות בהלסינקי.
בשחייה זכו האמריקאים ב-9 מדליות, מהן 4 מדליות זהב. השליחים קבעו שיא אולימפי חדש במשחה ל-200X4 מטר חופשי (8:31.1 דקות). אחד מהם, פורד קונו, קבע שיא אולימפי גם במשחה ל-1500 מטר חופשי (18:30.3 דקות), וכן זכה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי. קלארק שולס זכה במדליית הזהב במשחה ל-100 מטר חופשי ויושינובו אויאקאווה קבע שיא אולימפי במשחה ל-100 מטר גב (1:05.9 דקות). אוולין קוואמוטו, שלימים נישאה לקונו, זכתה בשתי מדליות ארד - במשחה ל-400 מטר חופשי ועם נבחרת השליחות ל-100X4 מטר חופשי.
שלושה צוותי שייטים אמריקאים זכו במדליות: צוותי ה-5.5 מטר וה-6 מטר זכו במדליות זהב, וצוות הסטאר זכה במדליית כסף. בקרב החותרים נמשכה ההגמוניה האמריקנית במקצה השמיניות, וצ'ארלי לוג וטום פרייס זכו במדליית זהב במקצה הזוגות. ארבעה מתאבקים אמריקאים זכו במדליות, אך רק אחד מהם, ויליאם סמית', זכה במדליית זהב. הנרי ויטנברג איבד את תוארו מלונדון, וזכה במדליית כסף. הקלע היולט בנר זכה במדליית זהב בירי באקדח מ-50 מטר, חותר הקאנו פרנק הייוונס זכה במדליית זהב במקצה היחידים ל-10,000 מטר, ומדליות נוספות הושגו ברכיבה.
נבחרת הכדורסל שוב לא נתקלה בקשיים רבים במיוחד, ניצחה בכל משחקיה וזכתה במדליית הזהב השלישית ברציפות לאחר שגברה על נבחרת ברית המועצות 25-36. נבחרת הכדורמים העפילה לבית הגמר, אך הפסידה בכל שלושת משחקיה, לנבחרות הונגריה, יוגוסלביה ואיטליה, וסיימה במקום הרביעי. נבחרת הכדורגל שוב הובסה בסיבוב הראשון בידי נבחרת איטליה, הפעם בתוצאה 0–8.
אולימפיאדת מלבורן (1956)
297 ספורטאים ייצגו את ארצות הברית באולימפיאדת מלבורן (1956), והם זכו ב-74 מדליות, מהן 32 מדליות זהב. לראשונה בהיסטוריה, דורגה ארצות הברית אחרי משלחת אחרת שאינה המארחת, משלחת ברית המועצות.
32 מהמדליות, בהן 16 מדליות זהב, הושגו באתלטיקה. בובי ג'ו מורו זכה בשלוש מדליות זהב: בריצת 100 מטר (קבע שיא אולימפי חדש בשלב חצי הגמר - 10.52 שניות), ריצת 200 מטר (השווה את שיא העולם - 20.75 שניות), ועם נבחרת השליחים ל-100X4 מטרים, שגם קבעה שיא עולם חדש - 39.5 שניות. הייתה זו הפעם השמינית ברציפות שהשליחים האמריקנים זוכים בתואר. צ'ארלס ג'נקינס זכה בשתי מדליות זהב - בריצת 400 מטר ועם השליחים במירוץ ל-400X4 מטר. חברו לנבחרת השליחים, טום קורטני, זכה אף הוא במדליית זהב שנייה, בריצת 800 מטר. גלן דייוויס קבע שיא אולימפי חדש בריצת 400 מטר משוכות (50.1 שניות). הקופץ במוט בוב ריצ'רדס והודף כדור הברזל פרי אובריאן שמרו על תאריהם מהלסינקי, ומילט קמפבל, שבהלסינקי זכה במדליית כסף בקרב עשר, זכה הפעם במדליית הזהב. יתר זוכי מדליות הזהב היו לי קלהון (ריצת 110 מטר משוכות), גרג בל (קפיצה לרוחק), צ'ארלס דומאס ומילדרד מקדניאל (קפיצה לגובה לגברים ולנשים), אל ארטר (זריקת דיסקוס) והרולד קונולי (יידוי פטיש). ת'יין בייקר, שהיה שותף לזכייתה של נבחרת השליחים בזהב, זכה גם במדליית כסף בריצת 100 מטר ובמדליית ארד בריצת 200 מטר. אנדי סטנפילד, שהיה האלוף האולימפי בריצת 200 מטר בהלסינקי, הסתפק הפעם במדליית הכסף, ואילו ג'ק דייוויס זכה במדליית כסף שנייה ברציפות בריצת 110 מטר משוכות. וילי וייט בת ה-16 זכתה במדליית כסף בקפיצה לרוחק.
מרימי המשקולות האמריקאים זכו בשבע מדליות, ארבע מהן מדליות זהב: צ'ארלס וינצ'י (משקל תרנגול), אייזק ברגר (משקל נוצה), טומי קונו (זכייה שנייה ברציפות, אך בקטגוריית משקל שונה - משקל קל-כבד) ופול אנדרסון (משקל כבד). פיטר ג'ורג' זכה במדליה אולימפית שלישית ברציפות, מדליית כסף במשקל בינוני. בקפיצה למים זכו האמריקאים ב-9 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. הייתה זו הפעם הראשונה מאז 1924 שבה ארצות הברית לא זוכה בכל מדליות הזהב בענף. פאט מקורמיק זכתה בפעם השנייה ברציפות בשני התארים האולימפיים, הן בקפיצה מ-3 מטר והן בקפיצה מ-10 מטר. בוב קלוטוורת'י ניצח בקפיצה מ-3 מ'. מקצה הקפיצה מ-10 מ' לווה בשערוריית שיפוט, כאשר הקופץ האמריקני גארי טוביאן קיבל ציונים נמוכים באופן יוצא דופן מהשופט הסובייטי ומהשופט ההונגרי, וסיים במקום השני בהפרש של 3 מאיות הנקודה מהקופץ המקסיקני חואקין קאפייה, שזכה בזהב. בחתירה זכו האמריקאים ב-6 מדליות, בהן 3 מדליות זהב: במקצה השמיניות (זכייה שמינית ברציפות), במקצה הזוגות ובמקצה הזוגות עם הגאי.
בשחייה סבלה המשלחת האמריקאית מנחיתות לעומת המשלחת האוסטרלית, ואף שהשחיינים האמריקאים זכו ב-11 מדליות, רק 2 מהן היו מדליות זהב. שלי מאן ניצחה במשחה ל-100 מטר פרפר, והייתה שותפה לזכייה במדליית הכסף במשחה ל-100X4 מטר חופשי. שחיינית נוספת שהתחרתה בשליחות, סילביה רוסקה, זכתה במדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי. במשחה הגמר ל-100 מטר גב, הגיעו קארין קון והבריטית ג'ודית גרינהאם בזמן זהה של 1:12.9 דקות, שהיווה גם שיא עולם חדש. בהחלטת שופטים ניתנה מדליית הזהב לגרינהאם וקון הסתפקה במדליית הכסף. בין הגברים, היה ויליאם יורזיק האלוף האולימפי האמריקאי היחיד, כשניצח במשחה ל-200 מטר פרפר. ג'ורג' ברין זכה במדליות ארד במשחים ל-400 ול-1500 מטר חופשי, והיה שותף לזכייתה של נבחרת השליחים במדליית הכסף.
נבחרת הכדורסל ניצחה בכל משחקיה בהפרש ממוצע של 53.5 נקודות. המשחק ה"צמוד" ביותר היה בשלב הבתים השני, בו גברה על נבחרת ברית המועצות 55–85. בשלב הגמר גברה עליה שוב, בתוצאה 55–89. נבחרת הכדורמים העפילה לבית הגמר וסיימה במקום החמישי. נבחרת הכדורגל, שהעפילה אוטומטית לשלב רבע הגמר, הובסה בידי נבחרת יוגוסלביה בתוצאה 1–9. נבחרת ההוקי שדה לא עברה את שלב הבתים.
אולימפיאדת רומא (1960)
292 ספורטאים ייצגו את ארצות הברית באולימפיאדת רומא (1960), והם זכו ב-71 מדליות, מהן 34 מדליות זהב. היה זו הפעם השנייה ברציפות בה דורגה ארצות הברית במקום השני בטבלת המדליות, אחרי ברית המועצות.
באתלטיקה, זכו האמריקאים ב-26 מדליות, מהן 12 מדליות זהב. וילמה רודולף זכתה ב-3 מדליות זהב: בריצת 100 מטר, בריצת 200 מטר ועם נבחרת השליחות בריצת 100X4 מטר שקבעה שיא עולם חדש בשלב המוקדמות (44.50 שניות). לי קלהון זכה במדליית זהב שנייה ברציפות בריצת 110 מטר משוכות, לאחר שהקדים במאית השנייה את בן ארצו ויליאם מיי. גלן דייוויס שמר אף הוא על תוארו, בריצת 400 מטר משוכות, ואף קבע שיא אולימפי חדש (49.51 שניות), והיה שותף גם לשיא העולם שקבעה נבחרת השליחים ל-400X4 מטר (3:02.37 דקות). בין רצי השליחים היה גם אוטיס דייוויס, שזכה גם במדליית זהב בריצת 400 מטר. רלף בוסטון קבע שיא אולימפי בקפיצה לרוחק (8.12 מ') ודון בראג עשה זאת בקפיצה במוט (4.70 מ'). הודף כדור הברזל ביל נידר, שזכה במדליית כסף במלבורן, שיפר את הישגו וזכה בזהב, תוך קביעת שיא אולימפי חדש (19.68 מ'). האלוף האולימפי היוצא, פרי אובריאן, הסתפק במדליית הכסף. אתלטים נוספים שקבעו שיאים אולימפיים חדשים היו זורק הדיסקוס אל ארטר (58.43 מ'), שזכה בתואר בפעם השנייה ברציפות, ורייפר ג'ונסון שצבר 8,392 נקודות בקרב עשר. נבחרת השליחים ל-100X4 מטר נפסלה בשלב הגמר, ולראשונה מאז 1912 איבדה את התואר. המנצחת הייתה המשלחת הכלל-גרמנית.
בשחייה זכו האמריקאים ב-15 מדליות, מהן 9 מדליות זהב. כל נבחרות השליחים האמריקניות קבעו שיאי עולם: גברים 100X4 מטר מעורב (4:05.4 דקות), גברים 200X4 מטר חופשי (8:10.2 דקות), נשים 100X4 מעורב (4:41.4 דקות) ונשים 100X4 חופשי (4:08.9 דקות). כריס וון סלטצה, שהייתה שותפה לשתי הזכיות במשחי השליחים, קבעה שיא אולימפי במשחה ל-400 מטר חופשי (4:50.6 דקות), וגם זכתה במדליית הכסף במשחה ל-100 מטר חופשי. שתי שחייניות ממשחה השליחות המעורב קבעו אף הן שיאים אולימפיים: לין ברק ב-100 מטר גב (1:09.3 דקות) וקארולין שולר ב-100 מטר פרפר (1:09.5 דקות). מייקל טרוי, שהיה שותף לזכייה במשחה השליחים החופשי, קבע שיא עולם במשחה ל-200 מטר פרפר (2:12.8 דקות). ויליאם מאליקן זכה במדליית הזהב התשיעית, במשחה ל-200 מטר חזה. כמה משחייני משחי השליחים זכו במדליות נוספות במשחים האישיים: פרנק מק'קיני זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב, ולאנס לארסון זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי. המשחה בו השתתף לארסון היה שנוי במחלוקת, שכן השופטים, שבאותה העת הסתמכו על שעוני עצר ידניים, נחלקו הן באשר לזמן אותו קבע לארסון, והן באשר לזהות המנצח במשחה - לארסון או האוסטרלי ג'ון דוויט. בסופו של דבר הוחלט כי הזמן ששניהם קבעו הוא 55.2 שניות (מה שהיווה שיא אולימפי), אך דוויט הוכרז כמנצח, בעוד לארסון הסתפק במדליית הכסף. ערעור שהגישה המשלחת האמריקנית נדחה. חבר נוסף בשתי נבחרות השליחים, ג'פרי פארל, הגיע להישגים אלה ימים ספורים לאחר שעבר ניתוח לכריתת תוספתן.
ארבעה מתאגרפים אמריקאים זכו במדליות, ושלושה מהם זכו במדליות זהב: וילברט מקלור (משקל קל-בינוני), אדי קרוק ג'וניור (משקל בינוני) וקסיוס קליי (משקל כבד), שלימים ציין כי השליך את המדליה לנהר אוהיו, לאחר שמסעדה ללבנים בלבד בלואיוויל סירבה לתת לו שירות. גם שלושה מתאבקים אמריקאים זכו במדליות זהב: שלבי וילסון (משקל תרנגול), טרנס מק'קאן (משקל קל) ודגלאס בלובו (משקל חצי כבד). בקפיצה למים זכו האמריקאים ב-6 מדליות, בהן רק שתי מדליות זהב, המספר הנמוך ביותר מאז 1912. גארי טוביאן זכה במדליית זהב בקפיצה מ-3 מ' ובמדליית כסף בקפיצה מ-10 מ'. בוב ובסטר זכה במדליית הזהב בקפיצה מ-10 מ'. פולה פופ זכתה בשתי מדליות כסף, במקצי הנשים. בהרמת משקולות זכו האמריקאים ב-6 מדליות, אך רק אחד מהם זכה במדליית זהב, צ'ארלס וינצ'י, ששמר על תוארו במשקל תרנגול. הקלעים זכו בשתי מדליות. אחד מהם, ויליאם מקמילן, זכה במדליית זהב בירי מ-25 מ'. רביעיית החותרים ללא הגאי זכתה אף היא במדליית זהב, בעוד במקצה השמיניות איבדו האמריקאים את תוארם, לראשונה מאז 1912, לחותרים מהמשלחת הכלל-גרמנית. צוות שייטי ה-5.5 מטר זכה אף הוא במדליית זהב, ומדליות נוספות הושגו ברכיבה, בקרב חמש מודרני ובסיף.
נבחרת הכדורסל, בה כיכבו בין היתר אוסקר רוברטסון וג'רי וסט, לא התקשתה גם במשחקים אלה לזכות במדליית הזהב. היא הביסה את יריבותיה בהפרש ממוצע של 42 נקודות, ודורגה ראשונה בבית הגמר, שכלל גם את נבחרות ברית המועצות, ברזיל ואיטליה. נבחרת הכדורמים סיימה במקום השביעי.
ארטור ארו וריצרד וויילס זכו במדליית זהב שנייה בחתירה (טד נאש היה חבר נוסף של הצוות והוא זכה במדליה נוספת בשנת 1964).
אולימפיאדת טוקיו (1964)
באולימפיאדת טוקיו (1964) השתתפו 346 ספורטאים אמריקאים. הם זכו אמנם בפחות מדליות מהסובייטים (90 לעומת 96), אך במספר רב יותר של מדליות זהב (36 לעומת 30), ולכן דורגו בראש טבלת המדליות, לראשונה מזה 12 שנים.
באתלטיקה זכו האמריקאים ב-24 מדליות, מהן 14 מדליות זהב. בוב הייז השווה את שיא העולם בריצת 100 מטר (10.0 שניות) והיה שותף גם לשיא העולם שקבעו האמריקאים בריצת 100X4 מטר (39.0 שניות). הנרי קאר קבע שיא אולימפי בריצת 200 מטר (20.3 שניות) והיה שותף אף הוא לשיא עולם, בריצת 400X4 מטר (3:00.7 דקות). מייק לאראבי, שהשתתף אף הוא במירוץ שליחים זה, זכה גם במדליית זהב בריצת 400 מטר. בילי מילס קבע שיא אולימפי בריצת 10000 מטר (28:24.4 דקות), והיה לאמריקאי הראשון בהיסטוריה (והיחיד עד כה) שזוכה בתואר האולימפי במקצוע זה. זורק הדיסקוס אל ארטר זכה בתואר האולימפי בפעם השלישית ברציפות, עם שיא אולימפי חדש (60.54 מ') גם פרד הנסן קבע שיא אולימפי, בקפיצה במוט (5.10 מ'), ודאלאס לונג עשה זאת בהדיפת כדור ברזל (20.33 מ'). אדית מקגוויר קבעה שיא אולימפי חדש בריצת 200 מטר (23.0 שניות), וגם זכתה בשתי מדליות כסף: בריצת 100 מטר ובריצת 100X4 מטר. שותפתה למירוץ השליחות, ואיומיה טיוס זכתה במדליית הזהב בריצת 100 מטר. בשלוש מדליות הזהב הנותרות זכו בוב שול (ריצת 5000 מטר), הייז ג'ונס (ריצת 110 מטר משוכות) ורקס קאולי (ריצת 400 מטר משוכות). אתלטים בולטים נוספים כללו את פול ברייטון, שנוסף על זכייתו בזהב עם נבחרת השליחים, זכה גם במדליית כסף בריצת 200 מטר, ואת ראלף בוסטון שאיבד את תוארו בקפיצה לרוחק וזכה במדליית כסף.
בקפיצה למים זכו האמריקאים ב-8 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. בוב ובסטר זכה במדליית זהב שנייה ברציפות בקפיצה מ-10 מ', קנת זיצברגר ניצח בקפיצה מ-3 מטר, ולזלי בוש ניצחה בקפיצה מ-10 מטר. הקלעים זכו ב-7 מדליות, ושניים מהם זכו במדליות זהב: גארי אנדרסון (ירי מ-300 מטר ב-3 מצבים) ולונס ויגר (ירי מ-50 מטר ב-3 מצבים). ויגר זכה גם במדליית כסף בירי מ-50 מטר בשכיבה. החותרים זכו בארבע מדליות, מהן שתי מדליות זהב. במקצה השמיניות שבו האמריקאים וזכו בזהב, וגם במקצה הזוגות עם הגאי ניצחו האמריקאים. ארבעה מתאגרפים זכו במדליות, אך רק אחד מהם, ג'ו פרייז'ר, זכה במדליית זהב, במשקל כבד. פרייזר, שהגיע לטוקיו כמחליפו של באסטר מאת'יס שנפצע, שבר את אגודלו במהלך קרב חצי הגמר, אך לא דיווח על כך, והמשיך לניצחון בקרב הגמר. אמריקאים נוספים זכו במדליות בשיט, הרמת משקולות, קיאקים, קרב חמש מודרני, ג'ודו (ג'יימס ברגמן היהודי) והיאבקות.
נבחרת הכדורסל, בשורותיה שיחקו גם ביל בראדלי ולארי בראון, זכתה בתואר בפעם השישית ברציפות, גם הפעם בקלות יחסית. בשלב הגמר גברה על נבחרת ברית המועצות 59–73. נבחרת הנשים בכדורעף סיימה במקום החמישי (מתוך 6) ונבחרת הגברים במקום התשיעי (מוך 10). נבחרת הכדורמים הודחה בשלב הבתים.
אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968)
357 הספורטאים האמריקאים שהשתתפו באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכו ב-107 מדליות, מהן 45 מדליות זהב, המספר הגבוה ביותר מאז אולימפיאדת סנט לואיס (1904). בפעם השנייה ברציפות, ניצבה ארצות הברית בראש טבלת המדליות.
שחייה
לראשונה בהיסטוריה עברו השחיינים האמריקאים את האתלטים, והשחייה הייתה לענף הפורה ביותר, עם 52 מדליות, מהן 21 מדליות זהב (מתוך 29 אפשריות).
מייק ברטון זכה בשתי מדליות זהב, וקבע שיאים אולימפיים במשחים ל-400 מטר חופשי (4:09.0 דקות) ול-1500 מטר חופשי (16:38.9 דקות). צ'ארלס היקוקס זכה אף הוא בשלוש מדליות זהב, בשני המשחים בסגנון מעורב אישי, ובמשחה ל-100X4 מטר מעורב. המשחה ל-200 מטר מעורב אישי היה המשחה האולימפי הראשון מסוגו, והתוצאה שקבע היקוקס, 2:12.0 דקות, היוותה את השיא האולימפי הראשון. כן זכה היקוקס במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב. המשלחות האמריקאיות זכו בשלוש מדליות הזהב במשחי השליחים, ובשניים מהם נקבעו שיאי עולם חדשים: 100X4 מטר חופשי (3:31.7 דקות) ו-100X4 מטר מעורב (3:54.9 דקות). דון מקנזי, שהשתתף במשחה המעורב, זכה גם במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה, ואף קבע שיא אולימפי חדש (1:07.7 דקות). חברו לנבחרת, דאגלס ראסל, קבע אף הוא שיא אולימפי, כשזכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר (55.9 שניות). קארל רובי זכה במדליית זהב ב-200 מטר פרפר, ארבע שנים שזכה במדליית כסף באותו המשחה.
מארק ספיץ בן ה-18 היה שותף לשתיים מהזכיות הקבוצתיות במדליות זהב, וזכה גם במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי. קנת וולש, שזכה אף הוא בשתי מדליות זהב במשחי השליחים, זכה גם במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי, ורוני מילס זכה גם במדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב. דון שולנדר, שהיה שותף לזכייה ב-200X4 מטר חופשי, זכה גם במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי, ועמיתו לנבחרת השליחים, ג'ון נלסון, זכה במדליית הארד במשחה זה. גארי הול זכה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי וג'ו פריס זכה בשתי מדליות ארד, במשחים ל-200 מטר פרפר ו-200 מטר מעורב אישי.
בין הנשים הייתה השחיינית הבולטת ביותר דבי מאייר בת ה-16, שזכתה בשלוש מדליות זהב. מאייר קבעה שיא אולימפי במשחה ל-400 מטר חופשי (4:31.8 דקות), ומאחר שהייתה האלופה האולימפית הראשונה במשחים ל-200 ול-800 מטר חופשי, גם התוצאות שקבעה במשחים אלה היוו שיאים אולימפיים (2:10.5 דקות ו-9:24.0 דקות, בהתאמה). קלאודיה קולב ניצחה בשני משחי המעורב האישי. המשחה ל-200 מטר היה הראשון אי פעם, והתוצאה שקבעה, 2:24.7 דקות, היוותה שיא אולימפי. גם במשחה ל-400 מטר קבעה קולב שיא אולימפי (5:08.5 דקות). קיי הול קבעה שיא עולם חדש ב-100 מטר גב (1:06.2 דקות) וזכתה במדליית ארד במשחה למרחק הכפול, בו ניצחה ליליאן ווטסון, עם שיא אולימפי חדש (2:24.8 דקות). שרון ויצ'מן קבעה שיא אולימפי במשחה ל-200 מטר חזה (2:44.4 דקות). ג'אן הנה זכתה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי, במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי ובמדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי. השחייניות האמריקניות ניצחו בשני משחי השליחות, וקבעו בהם שיאים אולימפיים: 4:02.5 דקות ב-100X4 חופשי ו-4:28.3 דקות ב-100X4 מטר מעורב. סוזן פדרסן, שהייתה שותפה לשני הישגים אלה, זכתה גם בשתי מדליות כסף, במשחים ל-100 מטר חופשי ו-200 מטר מעורב אישי. לינדה גוסטבסון זכתה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי. אלי דניאל זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר ובמדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר.
אתלטיקה
באתלטיקה, זכו האמריקאים ב-28 מדליות, מהן 15 מדליות זהב. אף שהאתלטים זכו בפחות מדליות מהשחיינים, הופעותיהם של כמה מהם היו בין הבולטות בתולדות המשחקים האולימפיים.
ג'ים היינס רשם הישג היסטורי, כשהיה הראשון לרוץ ריצת 100 מטר בפחות מ-10 שניות. רק 9 שנים מאוחר יותר הצליח אתלט נוסף לפרוץ את מחסום 10 השניות, ושיא העולם שקבע היינס, 9.95 שניות, נשבר רק ב-1983. בוב בימון שיפר את שיא העולם בקפיצה לרוחק ב-55 ס"מ, כשקבע תוצאה של 8.90 מ'. שיא זה החזיק מעמד 23 שנים, וגם נכון לשנת 2012, זוהי הקפיצה השנייה בטיבה בכל הזמנים. לי אוונס ניצח בריצת 400 מטר בזמן של 43.86 שניות, שיא עולם שנשבר רק ב-1988. אל ארטר קבע שיא אולימפי חדש בזריקת דיסקוס (64.78 מטר), ואולם העניין המרשים בהישגו הוא זכייתו הרביעית ברציפות בתואר האולימפי. ארטר היה הספורטאי הראשון בהיסטוריה שרשם הישג כזה. דיק פוסברי הביא עמו סגנון חדש בקפיצה לגובה. עד אז הקופצים נהגו לקפוץ בגלילת בטן (כאשר החלק הקדמי של הגוף מופנה כלפי הרף, והרגל עוברת ראשונה את הרף). פוסברי קפץ בסגנון חדש שלא נראה לפני כן - עם הגב לכוון הרף, כאשר הזרוע והראש עוברים את הרף לפני שאר חלקי הגוף, וקטף את מדליית הזהב עם שיא אולימפי חדש (2.24 מ'). סגנון קפיצה זה קרוי על שמו, "סגנון פוסברי". הוא אומץ מאז בהדרגה, וכיום הוא סגנון הקפיצה המקובל.
טומי סמית' רשם אף הוא הישג היסטורי, כשהיה האצן הראשון שרץ ריצת 200 מטר בפחות מ-20 שניות. השיא שקבע, 19.83 שניות, החזיק מעמד 11 שנים. הופעתו של סמית' במשחקים זכורה לא רק בשל ההישג הספורטיבי, אלא גם בשל הסערה שהתעוררה בטקס חלוקת המדליות. במהלך הטקס, סמית' וזוכה מדליית הארד, ג'ון קרלוס, הצדיעו את "הצדעת הכוח השחור" בזמן נגינת ההמנון האמריקני, כשהם לובשים כפפות וצעיפים שחורים ויחפים מנעליים. זוכה מדליית הכסף, האוסטרלי פיטר נורמן, הצטרף למחאתם כשענד תג של "הפרויקט האולימפי לזכויות אדם". סמית' הסביר כי הנפת ידו הימנית סימלה את כוחה של אמריקה השחורה, הנפת ידו השמאלית של קרלוס סימלה את אחדותה של אמריקה השחורה (אם כי מאוחר יותר התברר כי קרלוס שכח להביא את זוג הכפפות שלו, ולכן, לפי הצעתו של פיטר נורמן, חלקו בזוג של סמית'), הצעיף סימל את הגאווה השחורה, והיעדרן של נעליים סימל את עוניים של השחורים באמריקה. ראשי הוועד האולימפי הבינלאומי ראו במעשיהם של סמית' וקרלוס הבעת עמדה פוליטית שאין לה מקום במשחקים האולימפיים. נשיא הוועד, אייברי בראנדייג', איים כי אם לא יסולקו השניים, תושעה מהמשחקים המשלחת האמריקנית כולה. בסופו של דבר, עזבו סמית' וקרלוס את הכפר האולימפי ושבו לארצם.
אתלטים אמריקאים נוספים שקבעו שיאי עולם כללו את וילי דבנפורט (13.33 שניות בריצת 110 מטר משוכות), ואיומיה טיוס (11.08 שניות בריצת 100 מטר), נבחרות השליחים ב-100X4 מטר (42.88 שניות לנשים ו-38.24 שניות לגברים) ונבחרת השליחים ב-400X4 מטר (2:56.16 דקות). אתלטים אחרים קבעו שיאים אולימפיים: בוב סיגרין (5.40 מ' בקפיצה במוט), רנדי מטסון (20.54 מטר בהדיפת כדור ברזל), ביל טומיי (8193 נקודות בקרב עשר) ומדליין מנינג (2:00.92 דקות בריצת 800 מטר).
חלק מרצי השליחים זכו במדליות גם במרוצים אחרים. ברברה פרל זכתה גם במדליית כסף בריצת 100 מטר, צ'ארלס גרין זכה במדליית ארד במקצה המקביל לגברים, ורצי ה-400 מטר לארי ג'יימס ורון פרימן זכו במדליות כסף וארד, בהתאמה. ג'ים ראיין, לימים חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, זכה במדליית כסף בריצת 1500 מטר.
ענפים אחרים
שבעה מתאגרפים אמריקאים זכו במדליות, ושניים מהם, ג'ורג' פורמן בן ה-19 במשקל כבד ורוני הריס במשקל קל, זכו במדליות זהב. בקפיצה למים זכו האמריקאים בשש מדליות, מהן שתי מדליות זהב. שני הזוכים, ברנרד רייטסון וסוזן גוסיק, עשו זאת בקפיצה מ-3 מטר. שני צוותי שייטים אמריקאים זכו במדליות זהב, בדגמי סטאר ודרגון. הקלע גארי אנדרסון שמר על תוארו בירי מ-300 מטר בשלושה מצבים, ושני קלעים נוספים זכו במדליות כסף. הרוכב ויליאם סטיינקראוס זכה במדליית זהב בתחרות הקפיצות. מדליות נוספות הושגו בהיאבקות ובחתירה.
נבחרת הכדורסל זכתה בתואר האולימפי בפעם השביעית ברציפות. בשלב הבתים ניצחה בכל משחקיה בהפרש ממוצע של 29.5 נקודות, והיא זכתה בתואר לאחר שגברה על נבחרת יוגוסלביה 50-65. נבחרת הכדורמים סיימה במקום החמישי, לאחר ניצחון על נבחרת גרמניה המזרחית. נבחרת הגברים בכדורעף סיימה במקום השביעי (מתוך 10 נבחרות) ונבחרת הנשים סיימה במקום השמיני והאחרון, ללא ניצחון.
אולימפיאדת מינכן (1972)
באולימפיאדת מינכן (1972) ירד מספר המדליות בהן זכו האמריקאים ל-94, מהן 33 מדליות זהב. לאחר שתי אולימפיאדות רצופות בהן הובילה את טבלת המדליות, דורגה ארצות הברית במקום השני, אחרי ברית המועצות. 400 ספורטאים אמריקאים נטלו חלק במשחקים.
שחייה
גם במשחקים אלה הייתה השחייה הענף הפורה ביותר, עם 43 מדליות, מהן 17 מדליות זהב. השחיין הבולט במשלחת, שהוא גם אחד הספורטאים הבולטים ביותר בתולדות המשחקים, היה השחיין מארק ספיץ, שהיה לספורטאי הראשון בהיסטוריה שזוכה בשבע מדליות זהב באולימפיאדה אחת. בכל המשחים בהם השתתף גם קבע שיאי עולם: 100 מטר חופשי (51.22 שניות), 200 מטר חופשי (1:52.78 דקות), 100 מטר פרפר (54.27 שניות), 200 מטר פרפר (2:00.70 דקות), וכן שלושת משחי השליחים: 100X4 מטר חופשי (3:26.42 דקות), 200X4 מטר חופשי (7:35.78 דקות) ו-100X4 מטר מעורב (3:48.16 דקות).
מייק ברטון שמר על תוארו במשחה ל-1500 מטר חופשי, ואף קבע שיא עולם חדש (15:52.58 דקות). ג'ון הנקן קבע שיא עולם חדש ב-200 מטר חזה (2:21.55 דקות) וגם זכה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה. חלק משחייני השליחים זכו גם במדליות אישיות: סטיב גנטר (שתי מדליות כסף, במשחים ל-200 ול-400 מטר חופשי), מייקל סטאם (שתי מדליות כסף, במשחים ל-100 ול-200 מטר גב), ג'רי היידנרייך (מדליית כסף ב-100 מטר חופשי ומדליית ארד ב-100 מטר פרפר), טום ברוס (מדליית כסף ב-100 מטר חזה) וג'ון מרפי (מדליית ארד ב-100 מטר גב). טים מק'קי זכה בשתי מדליות כסף, במשחים ל-200 ול-400 מטר מעורב אישי. גארי הול זכה במדליית כסף ב-200 מטר פרפר,
מליסה בלוט זכתה בשלוש מדליות זהב: 100 מטר גב (שיא אולימפי - 1:05.78 דקות), 200 מטר גב (שיא עולם - 2:19.19 דקות) ובמשחה השליחות ל-100X4 מטר מעורב (שיא עולם - 4:20.75 דקות). גם סנדרה נילסון זכתה בשלוש מדליות זהב, במשחה השליחות המעורב, במשחה השליחות ל-100X4 מטר חופשי (שיא עולם - 3:55.19 דקות) ובמשחה ל-100 מטר חופשי (שיא אולימפי - 58.59 שניות). שחיינית נוספת שהשתתפה במשחה השליחות המעורב, קתרין קאר, קבעה גם שיא עולם במשחה ל-100 מטר חזה (1:13.58 דקות). קינה רותהמר קבעה שיא עולם ב-800 מטר חופשי (8:53.68 דקות) וזכתה גם במדליית ארד ב-200 מטר חופשי. קארן מו קבעה שיא עולם ב-200 מטר פרפר (2:15.57 דקות). שירלי בבשוף, שזכתה במדליית הזהב במשחה השליחות בסגנון מעורב, זכתה גם בשתי מדליות כסף, במשחים ל-100 ול-200 מטר חופשי. סוזאן אטווד זכתה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב.
אתלטיקה
וינסנט מתיוז ניצח בריצת 400 מטר. הוא והזוכה במדליית הכסף, ויין קולט, עוררו סערה כשבזמן נגינת המנון ארצות הברית בטקס חלוקת המדליות נראו כשהם עומדים נינוחים, משוחחים ומתלוצצים. מתיוז טען כי התנהלותם הייתה ספונטנית, ולא מדובר במחאה שתוכננה מראש. קולט הסביר כי ההמנון אינו מסמל עבורו דבר, כל עוד השחורים בארצות הברית אינם מקבלים יחס ראוי. השניים הורחקו מהמשלחת, וכתוצאה מכך לא יכלה ארצות הברית להעמיד נבחרת למירוץ השליחים ל-400X4 מטר.
דייב ווטל היה אחרון הרצים ב-600 המטרים הראשונים של ריצת ה-800 מטר, אך ב-200 המטרים האחרונים עקף את כל הרצים, והקדים את יבגני ארז'אנוב ב-3 מאיות השנייה. פרנק שורטר היה לאמריקאי השלישי בהיסטוריה שמנצח בריצת המרתון, והראשון מאז 1908. במדליית הזהב השישית זכה הקופץ לרוחק רנדי ויליאמס. בוב סיגרן איבד את תוארו בקפיצה במוט, אך זכה במדליית כסף, וג'ורג' וודס זכה במדליית כסף שנייה ברציפות בהדיפת כדור ברזל.