cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מזאמה ביצתית
מצב
אוכלוסיות מסוימות של מזאמות נוכחות באזורים מוגנים במרכז הרי האנדים של קולומביה ואקוודור ובשמורות אקולוגיות אחרות, אך הציד מתרחש לעיתים קרובות גם בהם ולא ברורה מידת ההשפעה שלו. בשר המזאמה הביצתית יקר ומבוקש יותר מבשר יונקים אחרים, ונחשב למעדן בקרב קבוצות ילידים בהרי האנדים. המזאמה הביצתית נחשבת למין מאוים בקולומביה ובאקוודור. היא מוגנת רשמית על ידי החוק הקולומביאני מאז 1974. למרות מצבה, היא אינה רשומה עדיין באחד הנספחים של אמנת CITES. נדרשים מחקרים מעמיקים נוספים אודות התפוצה, האקולוגיה והנוכחות של המין כדי להעריך טוב יותר את מצבו, וכן קמפיינים להעלאת המודעות בקרב התושבים המקומיים.
גיורא זלץ
גיורא זלץ הוא ראש מועצה אזורית הגליל העליון.
מזאמה יוקטנית
מזאמה יוּקַטַנִית (שם מדעי: Mazama pandora; ידועה גם בשמה המלא מזאמה חומה יוקטנית), היא מין של מזאמה בינונית בתת-משפחת איילי העולם החדש אשר אנדמית לחצי האי יוקטן שבצפון אמריקה המרכזית. היא תוארה מדעית לראשונה בשנת 1901 על ידי קלינטון הארט מרים, ובתחילה נחשבה לסירוגין כתת-מין של מזאמה אדומה או מזאמה אפורה עד שהוכרה כמין נפרד על בסיס ההבדלים בינה לבין השתיים בצורת וגודל הגולגולת והקרן. יש לה מספר שמות מקומיים כמו יוק, צ'א'ק או קבריטו. המזאמה היוקטנית היא המזאמה היחידה שמצויה ביבשת אמריקה הצפונית לצד קרובתה המזאמה המרכז-אמריקנית.
גיורא זלץ
ביוגרפיה
זלץ נולד וגדל בקיבוץ להבות הבשן. למד בבית ספר מקיף עינות הירדן. בצה"ל שירת כקצין בחיל השריון והשתחרר לאחר תפקיד מפקד פלוגה. לאחר מלחמת לבנון הראשונה חזר לשירות קבע לתקופה נוספת. בשירות המילואים שימש מפקד גדוד שריון.
מזאמה יוקטנית
תיאור
המזאמה היוקטנית בעלת פרווה דקה יחסית בגוונים שונים של חום-אפור מבריק. הצלעות, פלג הגוף האחורי, הכתפיים, הרגליים והגב, נוטים להיות בצבע ברונז'ה, בעוד שהמותניים וחלקי הגוף האחרים יהיו בצבע חום דהוי ובהיר. הצוואר והחזה נוטים להיות בצבע חום אפרפר או אפרפר בהיר. למרות זאת, אין זה נדיר לראות מזאמות בהירות מאוד, והנקבות באופן כללי עשויות להיות אפורות לגמרי. צבע הראש משתנה בין חום-אפרפר בלחיים, לבין ברונז'ה או חום-שחרחר על פני הפנים, החרטום והמצח; לעיתים, הצבע הכהה בחרטום ומעל העיניים יוצר סימון דמוי האות Y. בסמוך לעיניים יש זוג גבות לבנות קטנטנות. המפשעה והצד התחתון של הזנב נוטים ללבן. בסיס הקרן עשוי להיות מחופה ברצועות שיער חומות-אדמדמות או צהבהבות. גובהה בכתפיים כ-61 ס"מ, ומשקלה הממוצע הוא 20 ק"ג; טווח המשקל נע בין 18 ל-25 ק"ג.
גיורא זלץ
ביוגרפיה
זלץ שימש מנכ"ל מפעל "להבות" בקיבוצו בשנים 1989 עד 1999. בתום התפקיד מונה על ידי התנועה הקיבוצית לשליח מטעמה בצפון אמריקה, שם עסק בגיוס כספים ושימש ראש ארגון השומר הצעיר בארצות הברית. ב-2003 שב לישראל ומונה למנהל העסקי של קיבוץ להבות הבשן. לאחר מכן שימש מנכ"ל "אייל אופטיקה" ומנכ"ל "שמיר מוצרים אופטיים מיוחדים" מקיבוץ שמיר. ב-2009 מונה למנכ"ל חברת "אמיקו" בקיבוץ גניגר.
מזאמה יוקטנית
תיאור
מבנה הגוף של המזאמות היוקטניות צר ורזה, צווארן קצר ודק וראשן משולש. האוזניים שלהן גדולות ועגולות במיוחד - יותר משל מזאמות אחרות, והצבע הוורוד שלהן בפנים האוזן נובע מהיותן קירחות משיער; הצד החיצוני שלהן לעומת זאת בצבע חום כהה. האף והעיניים גדולים ושחורים, והלועה קטן וצר. לזכרי המזאמות היוקטניות יש זוג קרניים ארוכות וחדות בלי שום סיעוף, והצבע שלהן הוא לבן-קרמי. הקרניים של מין זה הן הארוכות ביותר מבין מיני המזאמה (10 ס"מ ומעלה), והמבנה שלהם אינו ישר לחלוטין אלא מתעקם מעט כלפי פנים; בנוסף, הקרניים אינן חלקות אלא מתאפיינות בחריטות עמוקות המזכירות גזע עץ. במקרים מסוימים עשוי לצמוח סיעוף קטן בבסיס. הנקבות חסרות קרניים, ובזה מתבטא ההבדל המינורי בין הזכרים לנקבות. המזאמה היוקטנית חופפת עם המזאמה המרכז אמריקנית ברוב טווח התפוצה המוגבל שלה, והיא נבדלת ממנה בכך שפרוותה חומה ולא אדומה וכן בכך שהיא גדולה יותר.
תפוצה וביולוגיה
כפי שמרמז שמה, תפוצת המזאמה היוקטנית מוגבלת לחצי האי יוקטן הנמצא באמריקה המרכזית בין הים הקריבי למפרץ מקסיקו. בכך היא למעשה יונק תת-אנדמי, שכן טווח התפוצה שלה מוגבל לאזור גאוגרפי מסוים שאת שטחו חולקים מספר ישויות מדיניות. מרבית התפוצה שלה בחצי האי נופלת בשטחה של מקסיקו (מדינות: יוקטן, קמפצ'ה, וקינטנה רו), והיא מצויה באופן שולי גם בצפון ומרכז בליז (מחוזות: קורוזל, אורנג' ווק, בליז וקאיו) וצפון גואטמלה (מחוז פטן).
גיורא זלץ
ביוגרפיה
בדצמבר 2012 נבחר לראש מועצה אזורית הגליל העליון. זלץ נבחר בשנית לתפקיד בבחירות 2018 כשהוא גובר ברב של 85.56% על  גד יעקב ממעיין ברוך.
מזאמה יוקטנית
תפוצה וביולוגיה
המזאמה היוקטנית מאכלסת יערות גשם טרופיים בדומה לרוב המזאמות, אך היא גם מאכלסת אזורים יבשים או פתוחים יחסית כסוואנות שיחים קוצניות ואינה מוגבלת בדווקא לאזור סבוך בצמחייה וגשום. בית גידולה שוכן באזורי שפלה נמוכים כמו במכתש צ'יקשולוב, ומגבלת הגובה העליון שלה היא 300 מטר מעל פני הים, והיא אינה מצויה במקומות גבוהים יותר. הטמפרטורות בתחומי מחייתה 30 מעלות ברוב השנה, וכמות המשקעים הממוצעת היא 1,000-250 מילימטר לשנה.
גיורא זלץ
חיים אישיים
זלץ נשוי לרחלה ואב לארבעה.
מזאמה יוקטנית
תפוצה וביולוגיה
המזאמה היוקטנית צמחונית כשאר קרובותיה, ותזונתה כוללת עשבים, פירות, פרחים, פטריות, זרעים, עלים, שיחים וכדומה. הטורפים שלה בחצי האי יוקטן כוללים את היגואר, הפומה ואולי גם האוצלוט. אין מידע לגבי האקולוגיה הספציפית שלה וניתן להניח שהיא דומה בכך למזאמות אחרות. תקופת ההריון שלה קצרה יחסית (209 ימים), ולידות תאומים שכיחות אצלה יותר ממינים אחרים. הזכרים משילים את הקרניים באופן לא סדיר, ולכן ניתן לראות בכל עת זכרים עם קרניים. תוחלת החיים הממוצעת בטבע היא כנראה כ-6 שנים.
מצב שימור
המזאמה היוקטנית מסווגת על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU) החל משנת 2008, לאור התמעטות האוכלוסייה בשיעור של יותר מ-30% על פני 18 שנים, וכן בעקבות חשד לאובדן בית הגידול שבו המין מצוי בחצי האי. דרושים בדחיפות מחקרים אודות מצב המין, שכן מרבית המידע מגיע רק מתוך שמורת קלקמול וייתכן שהמידע אודות הרגישות שלו לאיומים רבים הנפוצים בטווח התפוצה שלו כמו לכידה אינם אמינים. עם זאת, עדיין מדובר בעליית מדרגה לעומת רוב המזאמות שהמצב שלהם אינו ידוע בשל מחסור חמור בנתונים.
המזאמה היוקטנית שימשה בעבר כמצרך מזון של בני המאיה, אולם ללא ספק היא ניצודה עדיין גם מאות שנים אחר כך. צאצאים של שבטים אינדיאנים מסוימים במקסיקו, מאמינים שלדם האיילים יש יכולת ריפוי עבור סוגי מחלות מסוימים כמו אנמיה. לצורך כך, הם יצודו איילים או יגדלו אותם במיוחד בשבי כדי להשיג דם טרי עבור החולה. ההשפעות של הציד על אוכלוסיות מזאמה קטנות כמו גם ההשפעה של בירוא היערות עליה צריכה להיבחן היטב. טווחי התפוצה של פרסתנים מקסיקנים רבים ירדו במידה ניכרת עקב ציד ואובדן בית גידול, והדבר אמור במיוחד לגבי אוכלוסיות קטנות של פרסתנים הסמוכות למקום יישוב. לכן, ייתכן שהוא הדין לגבי המזאמה היוקטנית. מחקרים שנעשו בשמורת קלקמול הראו שרמת הציד סבירה, אולם בתחומים אחרים כמו בבליז או צפון גואטמלה, יכול להיות בהחלט שרמות הציד גבוהות מהרגיל. הסחר המסחרי בבשר המזאמה היוקטנית אינו מהותי, למעט בסביבת העיר מרידה או סן פרנסיסקו דה קמפצ'ה שבהם המזאמה ניצודה עבור מסעדות המגישות בשר אייל.
בחצי האי יוקטן יש שתי שמורות ביוספריות גדולות - שמורת קלאקמול ושמורת סיאן קאאן. בראשונה, נוכחותה של המזאמה היוקטנית אושרה בוודאות, ונראה שהיא מצויה גם בשמורה השנייה. המין מאכלס בהצלחה כבר למעלה משני עשורים יערות המשמשים לייצור עץ ומוצרים אחרים למרות הפעילות האנושית הרבה בהם, ומדובר בנתון מעודד המצביע על ההסתגלות מסוימת של המזאמה לאובדן בית גידול. כן היא מצויה באזורים לא מוגנים ובקרקעות ציבוריות גדולות במקסיקו המכונות "אג'ידוס". נדרשים סקרים כדי לאשר את התפוצה של המין בצפון ובדרום חצי האי.
מזאמה אמזונית
מזאמה אמזונית (שם מדעי: Mazama nemorivaga; קרויה גם מזאמה חומה אמזונית), היא מין של אייל קטן בסוג מזאמה החי בצפון-מרכז אמריקה הדרומית; כפי שמרמז שמה, היא מצויה בעיקר באזור האמזוניה. היא תוארה מדעית לראשונה בשנת 1817 על ידי הזואולוג הצרפתי פרדריק קיווייה בתור תת-מין של מזאמה אפורה, ורק החל משנת ה-2000 הוכרה כמין נפרד. הזיהוי בינה לבין המזאמה האפורה קשה ביותר, ובנוסף לכך, השתיים חופפות בכל רחבי התפוצה שלהן.
תיאור
המזאמה האמזונית דומה מאוד בממדי גופה ובצבעי פרוותה למזאמה האפורה. יש לה גוף קומפקטי ורזה, צוואר ארוך וצר וראש משולש. האוזניים שלה עגולות ורחבות, זנבה קצר ורגליה ארוכות ודקות. האף גדול וכהה. צבע הפרווה שלה הוא חום אפרפר או כתמתם, הנוטה להיות בהיר יותר בצוואר וכהה יותר בחלק העליון של הצלעות ובגב. באופן כללי, הוא כהה במעט משל המזאמה האפורה, ונחוץ עבור ההסוואה ביער הטרופי החשוך. לאורך הגב והעורף יש לעיתים פס חום שוקולד כהה דהוי. הרגליים כהות במקצת, והמפשעה, פנים הרגליים והצד התחתון של הזנב - לבנים. העכוז והצד העליון של הזנב בצבע חום שוקולד, בניגוד לצבע הכתום בוהק אצל המזאמה האפורה. הבדלים מינוריים אחרים בין השתיים, הוא שלמזאמה האמזונית יש אוזניים מחודדות וקטנות יותר, עיניים גדולות, ובולות שמיעה צרות יותר. הלחיים בצבע חום בהיר, לעומת הפנים הכהות והדהויות. מעל העיניים יש לעיתים גבות לבנות דהויות, והחרטום והמצח כהים במיוחד; על המצח יש לרוב משטח שיער צפוף בצבע חום בהיר יותר. הסנטר והשפתיים כתמתמים-לבנבנים. לזכרים זוג קרניים ארוכות ודקות דמויות מחט וללא סיעופים, ונוכחותן מהווה את ההבדל היחיד בין הזכרים לנקבות. העופרים נולדים עם שורות כתמים לבנים וצבעם עמוק יותר.
תפוצה וביולוגיה
טווח התפוצה של המזאמה האמזונית נופל בתחומי המדינות: ברזיל, סורינאם, גיאנה הצרפתית, גיאנה, ונצואלה, קולומביה, אקוודור, פרו, וכנראה גם בוליביה. היא אינה מצויה באמריקה המרכזית, להוציא אוכלוסייה אחת באיי הפנינה אשר בשליטת פנמה. בברזיל, המזאמה מצויה במיוחד באזור הצפוני הגשום, אך גם באזור המעבר הדרומי בו היא עשוי לחפוף עם קרובתה המזאמה האפורה (בעיקר מרניאו ומאטו גרוסו). בין המדינות הברזילאיות שבהם היא מצויה, ניתן למנות את רוריימה, אמזונאס, אקרי, רונדוניה, פארה, אמאפה, מרניאו, מאטו גרוסו, טוקנטינס, מאטו גרוסו דו סול, מינאס ז'ראיס, באהיה וגויאס. היא נפוצה כנראה בכל רחבי גיאנה הצרפתית, סורינאם וגיאנה, בעוד שבוונצואלה היא מוגבלת ליערות הירוקים מדרום לאורינוקו - בעיקר במדינות בוליבר ואמסונאס, אך גם לאורך יערות החופים של פלקון, קרבובו, ארגואה, לארה וסוליה. בקולומביה, יש דיווחים על תצפיות במזאמה מהמחוזות: אמסונס, בוליבר, ססאר, קקטה, וקונדינמרקה בגבהים של 0 עד 500 מטר מעל פני הים, וייתכן שהוא נפוץ גם במחוזות נוספים. באקוודור, היא מצויה בכל אזור האמזונאס. בפרו, אין מידע מדויק להיקף התפוצה שלה במדינה, אך לדברי חוקרי טבע, היא נפוצה בכל אזור האמזונאס בצפון-מזרח פרו (להוציא מספר אזורים מוצפים) עד גבהים של 1,500 מטר מעל פני הים. ההשערה היא שהמזאמה האמזונית מצויה גם בצפון בוליביה, אף על פי שיש דיווחים רק על מזאמות אפורות.
מרבית התצפיות על המזאמה מגיעות מסביבה אקולוגית של יערות לחים, יערות גשם טרופיים ויערו סובטרופיים הקשורים במידה זו או אחרת ליער האמזונס ומתאפיינים בצמחייה עשירה, מגוונת וסבוכה. מתוך 114 תצפיות ב-1991, רק 10 היו מיערות יבשים. תצפיות מאזורים יבשים עשויים להתייחס דווקא למזאמה האפורה. אף על פי שהמזאמה האמזונית מוגבלת לאזורים הגשומים באמזונס, היא נעדרת באופן כללי מיערות מוצפים, ומצויה ביערות חוף ויערות הררים בין עמקי נהרות. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 30 מעלות ברוב השנה, וכמות המשקעים הממוצעת היא 6,000-2,000 מילימטר לשנה.
אין מידע רב אודות הביולוגיה של המזאמה האמזונית. היא מתרבה לאורך כל השנה, אך יש שיאים בעיקר מינואר עד מרס, יולי עד אוקטובר וחודש דצמבר. הלידות מתרחשות בעיקר בינואר, מרץ, אפריל, ומיולי עד אוקטובר. הנקבה ממליטה עופר יחיד, ולא נצפתה לידה של עופרים. מרבית הנקבות שתועדו בהיריון היו בנות שנה או שנתיים. במחוז בוליבר בקולומביה, נקבות נצפו בהיריון בחודשי דצמבר, ינואר ואפריל, ולידות נצפו בחודשי יולי, אוגוסט ואפריל - כנראה קשור במידה מסוימת לעונת הגשמים באזור. המזאמות האמזוניות פעילות בבדידות, והן זהירות מאוד בדומה לקרובותיהן. בין הטורפים שלהן ניתן למנות את היגואר ואת הפומה. שאר האקולוגיה שלהן עשויה להיות דומה למזאמות אחרות.
מצב
המזאמה האמזונית מסווגת על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור התפוצה העולמית הגדולה שלה, והיותה מצויה באזורים מוגנים רבים. אף על פי שהיא מאוימת על ידי אובדן בית גידול וציד. מספר מחקרים הראו שהציד לא מהווה איום ממשי על המין (לפחות בסורינאם ותפון-מזרח פרו), בשל הדלילות של מספריו, הקושי ללכוד אותו ושיעור הרבייה הגבוה שלו. יש לבצע מחקרים טקסונומיים אודות האוכלוסיות הצפוניות של המזאמה האמזונית, לאור החשד שהן עשויות לייצג מין נפרד.
בירוא יערות הוא ללא ספק האיום המרכזי על המזאמה האמזונית, במיוחד בברזיל שבה יערות האמזונס מושמדים בקצב מהיר וכבר איבדו 16% מתחומי היער המקורי בין 1970 ל-2003. איום זה חמור בעיקר בקשת היערות של האמזונס הברזילאי הדרומי המשתרע ממדינת אקרי לעבר המדינות הברזילאיות פארה ומרניאו. אף על פי שיערות האמזונס מושמדים מסיבות רבות, הגורם העיקרי לכך הוא גידול הבקר האחראי על 70% מאובדן יער האמזונס בברזיל. מלבד הרס היער, הבקר עצמו עשוי להשפיע לרעה על אוכלוסיות איילים אמריקנים שונים עקב המגוון הרחב של המחלות הטפיליות שמופצות על ידי בקר הבית לפרסתנים בבר. עדות לכך נמצאה בשיעורי תמותה גבוהים בקרב מיני איילים שדרו בסמיכות לבקר באזור הפנטנל הברזילאי במרניאו ומינאס ז'ראיס ב-1997. מידת ההשפעה הספציפית של הבקר על אוכלוסיות המזאמה האמזונית אינה ידועה.
ציד אינו נחשב לאיום על המזאמה האמזונית; הסיבה לכך היא שהמזאמה הזאת הרבה פחות נפוצה מהמזאמה האדומה, ולכן הציד מתמקד יותר בקרובתה. לשם דוגמה, בבדיקה שנעשית על 57 פרטים של איילים שניצודו ב-1980, רק 5 מתוכם השתייכו למזאמה האמזונית. שיעור רדיפת המזאמות האמזוניות לקמ"ר בצפון מזרח פרו עומד על 0.06 פרטים, לעומת 0.17 פרטים אצל המזאמה האדומה החיה באותו אזור. בנוסף ללחץ הציד הנמוך, כפריים פרואנים מדווחים שהיא ניצודה בהיקפים קטנים מאוד שאינם מאיימים על קיום המין. אחת הסיבות לכך, היא שהמזאמות בכללות אינן פגיעות כל כך לציד עקב קצב ההתרבות המהיר שלהן, אורח החיים הבודד שלהן אשר הופך אותן לקשות להשגה, וכן הזהירות המרבית שבהן נוקטות בהליכתן ביער.
המזאמה האמזונית נמצאת אמנם במספר שמורות טבע ופארקים לאומיים הפזורים ברחבי טווח התפוצה הרחב שלה, אך אין תוכניות שימור ספציפיות למין. במקומות שבהם הציד חוקי, המזאמה ניצודה עבור סחר בבשר, בעור ובגולגולת שלה.
מזאמה אדומה
מזאמה אדומה (שם מדעי: Mazama americana; ידועה גם כשיפוד אדום), היא מין של אייל בינוני בסוג מזאמה שבתת-משפחת איילי העולם החדש, החיה ברחבי אמריקה הדרומית. היא תוארה מדעית לראשונה בשנת 1777 על ידי הזואולוג הבריטי ג'והן כריסטיאן ארכסלבן ויש לה כ-12 תת-מינים וודאיים. מספר מינים מהסוג מזאמה נחשבו בעבר כתת-מינים שלה כמו מזאמה מרכז-אמריקנית ומזאמה יוקטנית. המזאמה האדומה היא המין הגדול ביותר בסוגה וטווח התפוצה שלה הוא הרחב ביותר מבין מיני המזאמות.
מקור השם המדעי של המזאמה האדומה הוא כדלהלן: "Mazama" - מקורו במילה "מאקאמה" (macame) ששימשה ככינוי לאייל מסוים במקסיקו במהלך המאה ה-17. americana פירושו "אמריקנית", ומתייחס לכך שמין זה מאכלס שטחים נרחבים בדרום ומרכז יבשת אמריקה הדרומית. השם הרשמי של המין - "מזאמה אדומה" מתייחס לכינוי האמור ולצבע פרוותו האדמוני; השם הרשמי הנוסף "שיפוד אדום" (באנגלית "Red brocket"), מקורו כנראה במילה "broc" מהצרפתית העתיקה שפירושה הוא "סעיף של קרן", ומתייחס לקרניים היוצאות דופן של המזאמה בקרב האיילים.
טקסונומיה וגנטיקה
המזאמה האדומה שייכת לסוג מזאמה שבשבט "Odocoileini" בתת-משפחת איילי העולם החדש, לצד כ-10 מינים נוספים. נכון להיום, הטקסונומיה של המזאמה האדומה עדיין אינה ברורה. יש לה בין 9 ל-15 תת-מינים, וחלק מהם נחשבים כיום כמינים נפרדים. מניתוחים גנטים במהלך השנים שנעשו לפרטים רבים ברחבי אמריקה דרומית עלו נתונים סותרים בקשר למספר הכרומוזומים של המין: 48, 50, 52, 54, 56, 68, 70 ו-74. בנוסף תועד גם שוני נרחב בגודל של כרומוזומים מסוימים. ההבדלים העצומים בין הפרטים שנותחו העלו שאלות רבות הנוגעות לסיווג של תת-המינים של המזאמה, ולדברי חוקרי הטבע ההבדלים מציינים את קיומם של מספר מינים בלתי מוכרים שנכללים בטעות תחת המזאמה האדומה. מינים וודאיים שנחשבו בעבר כתת-מינים שלה הם: מזאמה מרכז-אמריקנית, מזאמה יוקטנית, מזאמה ביצתית ובורורו.
להלן מספר תת-המינים המוסכם של המזאמה האדומה:
אנטומיה ומראה
אף על פי שבמונחים כלליים המזאמה האדומה היא מין אייל קטן למדי, היא נחשבת לגדולה מאוד - יחסית לשאר מיני המזאמה. גובהה בכתפיים: 80-69 ס"מ; אורך ראשה וגופה: 144-70 ס"מ; ומשקלה: 48-16 ק"ג. בסורינאם נמצאו זכרים שחרגו בהרבה מהמידות הממוצעות ומשקלם הגיע לכ-65 ק"ג. הנקבות בדרך כלל זהות בגודלם לזכרים. המורפולוגיה של אייל זה דומה לאיילים קטנים או לצביונים האפריקנים: יש לו גוף עדין ומוצק עם שדרה גמישה וקמורה, כשהמבנה הכללי צר. הרגליים שלו דקיקות וגמישות, והאחוריות ארוכות יותר מהקדמיות וגורמות לו להיראות כפוף. מבנה זה נועד לאפשר למזאמה זליגה מהירה לתוך הסבך בעת מנוסה. הזנב הרחב שלו באורך בינוני (15-8 ס"מ), והאוזניים גדולות, רחבות ועגולות. הצוואר קצר בדרך כלל, והראש מוארך ומשולש; קו החרטום בולט מעט על רקע הפנים, והעיניים ממוקמות בתוך שקעים בפנים המוקפים בעצמות בולטות. האף רחב, גדול ועגלגל, הלוע הצר והעיניים בינוניות. הפרסות של המזאמה קצרות וחדות. לנקבות יש ארבע פטמות בדומה לבקר. הפרווה של המזאמה האדומה קצרה ודקה, ולעיתים קרובות משטח השערות דליל למדי. כפי שמרמז שמה, צבעה של המזאמה הוא בעיקר חום-אדמדם, אולם הסקלה של הצבעים עשויה להיות שונה מפרט לפרט ומאזור גאוגרפי למשנהו: החל מסגלגל-שחרחר לערמוני, ומקפה עד חום בהיר; במקרים מסוימים פרוותה של המזאמה תהיה בגוון כתמתם או אפרפר. הגיוון המרובה בצבעי הפרווה, מקשה מאוד על הזיהוי בין מין זה לבין מינים אחרים. הפרווה נוטה להתכהות באזור הכתף וברגליים, ולהתבהר יותר באזור הצוואר, המותניים והגחון; צדדי הרגליים הפנימים, החזה, והמפשעה, בדרך כלל בצבע צהבהב קרמי או לבן דהוי, וצידו התחתון של הזנב לבן בוהק. צבעו של הראש משתנה בין חום אדמאדאם דהוי בלחיים, לשחרחר או סגלגל באזור החרטום, הפנים והקרקפת. המצח מתאפיין במשטח שיער צפוף וקצוץ הדומה לזה של צביון גמדי או מונטיאק הציצית, וצבעו כהה בדרך כלל. במקרים מסוימים, יש סביב העיניים משקפיים בצבע מוקסין או פשתן שמהם נמשכים זוג פסים בצבע זהה לעבר צידי משטח השיער. הסנטר לבנבן, והאוזניים בהירות; הצד הפנימי שלהן קירח משיער ברובו.
למזאמה האדומה יש זוג קרניים ארוכות יחסית לשאר המינים בסוג (להוציא את המזאמה היוקטנית), ואף על פי שהצורה הייחודית שלהם זהה לשאר המינים בסוג, היא בולטת במיוחד אצל המזאמה האדומה בשל קרניה הארוכות: בניגוד חד ליתר האיילים בעלי הקרניים המסועפות, למזאמה אין כלל סיעופים, והקרן מסכמת בחנית חדה וארוכה (13-10 ס"מ) שמזכירה במעט את קרני הצבי אך נבדלת מהן בשל היותה ישרה כמעט לגמרי. לקרניים הפשוטות הללו יש פוטנציאל קטלני ביותר בדומה לדקירה של מחט, ואין זה נדיר לראות מזאמות מסתובבות עם צלקות או פצעי דקירות עמוקים. במקרים נדירים למדי (בעיקר אצל זכרים מבוגרים), הקרן עשויה להתפצל לסיעוף אחד או שניים. הדו-צורתיות הזוויגית בין הזכר לנקבה בא לידי ביטוי רק בכך שהנקבות הן חסרות קרניים. בדומה לאיילים טרופיים אחרים, המזאמה אינה משירה את קרניה באופן סדיר, ולעיתים קרובות הקרן מחזיקה מעמד למעלה משנה.
תפוצה ובית גידול
כפי שמרמז שמה המדעי ("אמריקנית") המזאמה האדומה מאכלסת אזור משמעותי ביבשת אמריקה הדרומית. טווח התפוצה שלה כולל את כל השטח של קולומביה, ונצואלה, גויאנה הצרפתית, גיאנה, סורינאם, פרגוואי ואקוודור, מרבית ברזיל, מחצית משטחן של בוליביה ופרו, ואזורים קטנים יחסית בצפון ארגנטינה. המדינות היחידות ביבשת זאת שבהן המזאמה האדומה נעדרת הן אורוגוואי וצ'ילה. זוהי המזאמה היחידה שמצויה באי טרינידד ברפובליקה של טרינידד וטובגו, ובעבר הייתה מצויה גם על האי טובגו עד שהוכחדה משם עקב ציד.
המזאמה האדומה חיה בעיקר ביערות טרופיים צפופים עם חופה סגורה כדוגמת יער האמזונאס, והיא מעדיפה אקלים לח או יבש אך גשום. עם זאת, ניתן למצוא אותה גם בסוואנות טרופיות דוגמת הסראדו בברזיל. היא נוטה להישאר בקרבת ביצות, נהרות ונחלים אשר לאורך שפתם יש כיסוי צפוף של צמחייה, ומאכלס אזורים הרריים עד גבהים של 5,000 מטר מעל פני הים בצפון הרי האנדים.
היא נעדרת ממישורי הפמפס בדרום ממדבר אטקמה במערב ומהקאטינגס בעלת הצמחייה המדברית במזרח. ממדי הגוף הקטנים יחסית שלה, מאפשרים למזאמה לנוע בקלות במים ובצמחייה צפופה ולהיטמע היטב בסביבה ולהפוך לבלתי נראית עבור הטורפים. בשעות הלילה, המזאמה יוצאת לשיחור מזון גם בקצוות היער, בשדות ומטעים חקלאיים ואפילו בגינות. הטמפרטורות בתחומי מחייתה 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת גבוהה ביותר 500 עד 6,000 מילימטר לשנה.
פעילות ומערכת חברתית
המזאמה האדומה היא אייל טריטוריאלי; היא נוהגת לסמן את שטחה באמצעות חותמי ריח שונים (ראה בהמשך), אך הדבר משתנה בין הזכרים לנקבות: הזכרים נוהגים לסמן את כל שטחם ובמיוחד את הגבולות, בעוד שהנקבות יסמנו רק את תחום הליבה של הטריטוריה. היקף החפיפה בין הטריטוריות משתנה בין מבוגרים לצעירים ובין זכרים לנקבות. הזכרים כמעט ואינם סובלים חפיפה לשטח של זכר אחר ובדרך כלל חפיפה ממוצעת תהיה כ-2% בלבד מהטריטוריה. הדבר נובע מהתוקפנות שלהם אחד כלפי השני במהלך היחום של הנקבות אשר עשוי להתרחש לאורך השנה ללא עונה קבועה. אצל הנקבות לעומת זאת, תיתכן חפיפה של 20% בתחומי הליבה, וחפיפה בהיקף של 43% בשאר הטריטוריה.
שטחו של זכר אחד עשוי לחפוף לשטחם של מספר נקבות, אולם לאף אחד מהצדדים לא יהיה בעיה בכך. המזאמה האדומה היא מין יחידאי בדרך כלל. מחקר אחד שתיעד מזאמות, מצא שב-73% מהתצפיות המזאמה נצפתה בגפה, ב-22% מהתצפיות היא נצפתה עם בן זוג, ורק ב-3% מהתצפיות היא נצפה בשלשות. במקרים נדירים יותר היא עשויה ללקט מזון בקבוצה של 4 פרטים למשך זמן קצר.
תקשורת וטורפים
חוש הריח הוא דפוס התקשורת העיקרי המשמש את המזאמה האדומה וחיוני במיוחד לקיומה. את חותמי הריח שלה אשר נועדו לאותת למזאמות אחרות על נוכחותה באזור היא משאירה באמצעות הטלת שתן וצואה גירוד קליפת העצים על ידי השיניים ושפשוף המצח על קליפות העצים. הזכרים נעזרים גם בקרניהם כדי לשפשף את הצמחייה בקרבתם. הריח של המזאמה נועד כדי לקבוע את הגבולות הטריטוריאליים שלה. תקשורת ווקאלית נעשית לעיתים רחוקות בשל האופי הביישן שלה, אך בשעות הסכנה היא משמיעה שריקות חדות.
טורפיה העיקריים של המזאמה הם יגוארים, פומות, סמורי טאירה, נשרון מלכותי, עיט ההרפיה וטורפים קרקעיים אחרים. בטרינידד, המזאמה האדומה מאוימת בעיקר על ידי האוצלוט ודורסי יום גדולים. בשל מבנה גופן הקומפקטי והזריזות שלהן, המזאמות מסוגלות להיעלם בנקל בסבך. שיטת ההתחמקות שלהם מטורפים תלויה במקום עמידתם: בעומק היער, המזאמה תקפא תחילה על מקומה בתקוה שהטורף לא ישים לב אליה, והיא תימלט בהקדם האפשרי לכיסי סבך גדולים שם תתחבא עד יעבור זעם.
חסרונה של המזאמה הוא הסיבולת הנמוכה שלה; היא אינה מסוגלת לרוץ לטווח רחוק, וכלב בית ממוצע מוסגל לעקוף אותה. בשל כך, כאשר היא נאלצת לרוץ, היא תעצור אחת למספר שניות כדי לבדוק האם הסכנה חלפה, או שתנסה שוב ושוב לנקוט בזינוק, הקפאה והסתתרות כדי לבלבל את הטורף. הפרווה האדמדמה-חומה שלה מספקת לה הסוואה מעולה ביער הצפוף. בסמיכות למקורות מים, המזאמה תשמש בכישורי השחייה היוצאי דופן שלה כדי להתחמק מרודפיה, והיא מסוגלת לחצות נהרות רחבים או לצעוד בהם למרחקים של 300 מטרים.
תזונה
למזאמה יש מערכת עיכול מורכבת המאפשרת להם לעכל סוגים רבים של מזונות צמחיים באמצעות חיידקים סימביוטיים. כדי לנצל את המקסימום של הערך התזונתי של הצמחייה, המזאמה האדומה מעלה גירה עד שהמזון נטחן היטב. ניתן לראותה מעלה גירה בעיקר בשעות המנוחה. למזאמה האדומה וליתר קרובותיה, יש חשיבות אקולוגית רבה ליערות הטרופיים; היא מפיצה באמצעות צואתה זרעים של עשרות מיני צמחים, וחלקם עשויים להיות בסכנת הכחדה לולא המזאמה.
מחזור חיים
אף על פי שאין למזאמה עונת רבייה קבועה בדומה ליונקים החיים באזורים טרופיים, מכל מקום, יש שיא לידות מינואר עד אפריל ומיולי עד ספטמבר. נקבת המזאמה היא מונגומית; הזכר לעומת זאת עשוי להתרבות עם נקבות נוספות החולפות בשטחו. המאבק בין הזכרים הוא בעיקר על השליטה בנקבות, והקרבות כוללים דקירות ונשיכות.
למזאמה האדומה יש תקופת הריון של 200–225 ימים, ומדי שנה מתרחשת המלטה אחת. הנקבה מגיע לבגרות בגיל 13 חודשים לעומת הזכרים שמגיעים לבגרות בגיל 12 חודשים. ברוב המקרים נולד עופר יחיד, אך תיתכן לידה של תאומים (בעיקר אצל נקבות צעירות). בימיו הראשונים, העופר שוהה ללא תזוזה בצמחייה הסבוכה עד שהוא גדול מספיק כדי ללכת לצד אימו, כשהפרווה הבהירה והמנוקדת שלו מתמזגת עם הסביבה המיוערת והסבוכה. האיילה מניקה את העופר עד הגמילה שמתרחשת בגיל 6 חודשים, ואפילו במקרים של זוגות מונוגמיים, הזכר לעולם לא יסייע בטיפול בצאצא. לקראת הגמילה, העופר מצטרף עם אימו בהליכתה ביער, והוא לומד ממנה ללקט מזון ומסתגל בהדרגה לאכילת מזון מוצק.
תוחלת החיים של המזאמה האדומה בטבע היא 7–12 שנים. בשבי פרט אחד חי עד 16 שנים.
מצב
ללא ספק, הציד, ובירוא יערות מהווים איום מרכזי על המין. המזאמה ניצודת לאורך הטווח שלה לבשר או בשל היותה "מזיק לחקלאות", ובאזורים מסוימים כמו באמזונס בפרו מדובר בפעולה חוקית לכל דבר. אין כמעט פעולות שימור ספציפיות עבורה, וכרגע ההגנה היחידה על אוכלוסיות של מזאמות אדומות מתבטאת בנוכחותן באזורים מוגנים כדוגמת הפארק הלאומי מנו או הפארק הלאומי אמאס.
פול (מאפייה)
פול (בצרפתית: Paul) היא רשת מאפיות ובתי קפה צרפתית, שהוקמה ב-1889 בעיר קרויה, בצפון צרפת, על ידי שארלמנייה מאיוט. מטה התאגיד Boulangeries Paul SAS נמצא בעיר מרק-אן-בארל, ליד העיר ליל.
חוש-חש הבלש: הסרט
חוש-חש הבלש: הסרט (באנגלית: Inspector Gadget's Last Case: Claw's Revenge, בתרגום לעברית: "המקרה האחרון של המפקח גאדג'ט [חוש-חש הבלש]: נקמתו של קלאו [ד"ר רשע]") הוא סרט הנפשה טלוויזיוני אמריקאי, מסוגת קומדיה, אקשן והרפתקאות, אשר מבוסס על סדרת ההנפשה "חוש חש והחושחשים". הסרט בוים על ידי מייקל מליאני, והופק על ידי DIC Entertainment כחלק מסדרת הסרטים "DIC Movie Toons", כאשר הסרט הוא הראשון בסדרה.
הסרט שודר לראשונה בארצות הברית בערוץ ניקלודיאון ב-6 באוקטובר 2002. בישראל הסרט הופץ לראשונה בשנת 2014 בדיבוב לעברית. אורך הסרט הוא כ-73 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית.
תקציר העלילה
עלילת הסרט מתרחשת מספר שנים לאחר עלילת הסדרה "חוש-חש הבלש", ניתן להסיק זאת לפי התבגרותה של קרן, האחיינית של חוש-חש. בסרט, חוש-חש נאלץ להיפרד מהרכב האהוב שלו, אשר מתחיל להראות סימני עייפות. במקום רכבו הקודם, חוש-חש מקבל מהבוס שלו, המפקח שפמון, מכונית חדשה המצוידת בטכנולוגיות חדישות. תוך כדי, בלש חדש אשר לא נראה מעולם, מחליף את חוש-חש כגיבור העיר, דבר הגורם לו לקנא.
מדבבים בעברית
דיבוב הסרט בעברית נעשה על ידי עמי מנדלמן, והופק על ידי יעל אללוף ודן שצברג.
הפקה
אף על פי שעיצובי הדמויות בסרט זהים לסדרת הטלוויזיה, SIP Animation, האולפן שעיצב את הדמויות בסדרה, לא היה מעורב בהפקת הסרט.
מעטים מול רבים (חנוכה)
מעטים מול רבים הוא ביטוי המגלם תפיסה מושרשת בתרבות הישראלית ובסיסו תאולוגי לאור אזכורים מספר בתנ"ך של מלחמות עם ישראל בהן נטו יחסי הכוחות לטובת האויב, בהקשר של סיפור חג החנוכה, מלחמת העצמאות ובהקשרים נוספים. תפיסה זו מתייחסת ליחסי הכוחות בקרבות המכבים בראשות יהודה המכבי במרד החשמונאים, אשר התחולל בין השנים 160-167 לפנה"ס. הביטוי "מעטים מול רבים", החקוק בתודעה הציבורית הישראלית, מתייחס לסיפור החג, לפיו יהודה המכבי וצבא המורדים עליו פיקד, אשר סבל מנחיתות מספרית וממחסור בנשק ובחימוש, ניצחו בקרבות את הצבא הסלאוקי (המכונה על פי רוב "יווני") מרובה החיילים ואמצעי הלחימה, במסגרת מאבקם נגד השעבוד של הממלכה הסלאוקית ותומכיה בארץ ישראל.
מקור התפיסה
מקורו המילולי של הביטוי "מעטים מול רבים" בהקשר חג החנוכה נמצא בספר מקבים א' פרק ג פס' יח-יט:
הרעיון העומד מאחורי הביטוי, ניצחונם של מעטים (יהודים) על רבים (סלאוקים) מופיע בשני ספרי המקבים, המהווים חלק מהספרים החיצוניים ומתארים את אותה התקופה – מקבים א' ומקבים ב'. בשני ספרים אלו, שנכתבו על ידי סופרים שונים, מופיעים סדרי הכוחות של הצדדים היריבים - החשמונאים והצבא הסלאוקי - בקרבות שונים, שנערכו במהלך מרד החשמונאים. בשניהם נכתב, הן במפורש והן במרומז, שכוחות הצבא הסלאוקי היו גדולים בדרך כלל בהרבה מכוחות המורדים. בקרב חוקרים מודרניים יש הסכמה כי מספרים אלו אינם מהימנים, ולא פעם עוותו והוגזמו כלפי מעלה (כשמדובר בצד הסלאוקי). ההיסטוריון בצלאל בר כוכבא מעריך כי מסירת מידע בלתי מדויק אודות יחסי הכוחות, נעשה על ידי כותבי ספרים אלו בכוונה, בדומה להיסטוריונים עתיקים אחרים כדי להגדיל ולהעצים את ניצחונות המורדים היהודים, או כדי להסביר את תבוסותיהם במספר קרבות, כגון קרב אלעשה וקרב בית זכריה.
הכותבים של ספרי המקבים רצו להדגיש את מעורבות אלוהי ישראל בניצחון החשמונאים, והנתונים המנופחים המופיעים בכתביהם, נועדו, בין השאר, ליצור רושם שניצחון החשמונאים לא יכול היה להתרחש ללא התערבות אלוהית ניסית. זו סיבה נוספת מדוע החוקרים המודרניים סבורים, כי המידע המופיע במקורות הראשוניים אודות סדרי הכוחות משני הצדדים אינו מהימן. עם זאת, יש הבדל גדול בין היחס של החוקרים המודרניים לספר מקבים א', אשר נכתב ככל הנראה בעברית ובארץ ישראל על ידי אדם שהיה בעל ידע אישי על אירועי המרד, לבין ספר מקבים ב', אשר נכתב, ככל הנראה, על ידי תושב צפון אפריקה, שלא הכיר מקרוב את אירועי המרד, ולא הייתה לו היכרות עם השטח בו התרחשו האירועים.
מעטים מול רבים בתנ"ך
בתנ"ך מוזכרים מספר קרבות של עם ישראל כנגד אויבים שונים, אשר סדרי הכוחות בהם נוטים לטובת האויבים. לכן, ניתן לומר כי מוטיב "מעטים מול רבים" הוא בבסיסו תאולוגי. לעיתים מוזכרת בקרבות עזרתו המפורשת של אלוהי ישראל ולעיתים נמסרת במרומז. דוגמאות לכך ניתן לראות במלחמתו של אברהם ו-318 בני ביתו כנגד כל צבאות האזור בראשות כדרלעומר; בניצחונם של שמעון ולוי על אנשי שכם; בניצחונו של שמשון מול אלף פלשתים בעזרת לחי של חמור; במלחמתו של גדעון מול מדיין, בה מנפה גדעון מתוך 31,700 לוחמים רק 300 בהוראתו של אלוהי ישראל:
במקרים מסוימים ניתן לראות בתנ"ך אזכורים למוטיב זה בנאומם של המנהיגים, כדוגמת נאומו של יהודה המכבי הנזכר לעיל. דוגמה לכך ניתן לראות בנאום יהושע, אשר הוביל את בני ישראל לכיבוש הארץ:
כלומר, בעזרת כוחות של אלוהי ישראל, בתנאי שעם ישראל ישמור מצוות וידבק באל, איש אחד מעם ישראל יוכל לנצח ככתוב בספר דברים אלף מאנשי האויב. דוגמה נוספת ניתן לראות בספר דברים בו משה מעודד את העם, כי בעזרת אלוהי ישראל מובטחת לו הצלחה בקרבות גם בנחיתות מספרית ודלות אמצעים:
גם חזקיהו, מלך יהודה, נאם בפני העם נאום המזכיר את גודלו של האויב לעומת הכוח האלוהי כאשר צבא אשור איים על מדינתו:
הצבא הסלאוקי
אפשרויות הגיוס שעמדו בפני הצבא הסלאוקי בתקופתו של אנטיוכוס הרביעי ניתנות להערכה על פי נתוני המצעד הגדול שערך אנטיוכוס בדאפני בשנת 165 לפנה"ס. מפירוט סדר הכוחות של היחידות הצבאיות שנכללו במצעד זה, שנמסר על ידי ההיסטוריון פוליביוס, ניתן להסיק שהצבא הסלאוקי בחלק המערבי של האימפריה, כלל 41,000 רגלים ו-4,500 פרשים. מספר זה לא כלל את המתיישבים הצבאיים ואת היחידות הלאומיות של "הסאטראפיות העליונות", כיוון שלא היה טעם להזעיק אותם למצעד טקסי, במיוחד כאשר הכוחות שהוצגו במצעד נועדו להגיע בעצמם לארצות בכדי לשכך את התסיסה שבהן. לפי החוקר בצלאל בר כוכבא, מדובר היה בכלל כוחו של הצבא הסלאוקי בשטחים שהיו תחת שלטון הממלכה הסלאוקית ממערב לנהר פרת, ונתון זה נשאר כמעט ללא שינוי, משום שהצבא הסלאוקי שמר לאורך השנים על יציבות מספרית ותקנים קבועים. בספר מקבים א' נטען, כי לפני הקרב בקרב בית זכריה הגדיל הצבא הסלאוקי את כוחו באמצעות גיוס שכירי חרב, אולם לדעת בצלאל בר כוכבא השוואת צבא זה לצבאות סלאוקים קודמים ובחינת מקורות כח האדם שעמדו לרשות הסלאוקים, מעלה כי ניתן היה לגייס 16,000 חיילים שכירים לכל היותר, ומספר זה כבר נכלל בנתונים שנמסרו אודות המצעד בדאפני. החוקר איתן אבישר מנתח את אפשרויות גיוס כוח האדם של הצבא הסלאוקי, על פי גודלו של צבא זה בקרב מאגנסיה הקרב המכריע נגד הרומאים בשנת 190 לפנה"ס. על פי ניתוח זה, הגודל המקסימלי של הצבא הסלאוקי לא יכול היה לעלות על 48 אלף חיילים.
צבא המורדים
אפשרויות הגיוס שעמדו בפני צבא המורדים היהודי היו מוגבלות ביותר. קיימת מחלוקת בין החוקרים באשר לגודל האוכלוסייה היהודית ביהודה בתקופת מרד החשמונאים. ההערכות של חוקרים שונים נעות בין 130,000 ל-500,000 איש. ישנן הערכות שונות עבור מספר הגברים הכשירים ללחימה, כאחוז מהאוכלוסייה, הנעות בין 5% ל-15%, בהתאם למוטיבציה, היכולת לאכוף גיוס חובה וניתוחים סטטיסטיים שונים. נוכח כל אלו היסטוריונים מעריכים שהיקפו של צבא החשמונאים נע בין 15,000 ל-40,000 איש, בהתאם לשלבים השונים של המרד. לאחר שיהודה המכבי מונה למפקד צבא המורדים, החל להתגבש גרעין קבע של כ־3,000 לוחמים. כוח זה יכול היה לגדול באופן משמעותי לפני הקרבות נגד הצבא הסלאוקי, באמצעות התגייסות המונית של כפריים יהודיים מהסביבה הקרובה, שתמכו במטרות המרד.
יחסי הכוחות בקרבות השונים
המספרים המופיעים בספרי המכבים באשר לכוחות הצבא הסלאוקי נעים בין 20,000 רגלים ו-2,000 פרשים בקרב אלעשה לבין 100,000 רגלים ו-20,000 פרשים בקרב בית זכריה. לפי המסופר בספר מקבים א', אנטיוכוס הרביעי יצא למסע מלחמה בחלק המזרחי של הממלכה הסלאוקית לפני תחילת המרד ביהודה ולקח עמו את "חצי הצבא". מבחינת הסלאוקים, החשיבות של שמירת שליטתם בחלקים המזרחיים של האימפריה, הייתה גדולה פי כמה מאשר דיכוי המרד ביהודה הקטנה, והכוחות שנדרשו למסע המלחמה במזרח היו גדולים פי כמה. לפיכך, ניתן להניח, כי בניסיונות לדיכוי מרד החשמונאים בתקופת שלטונו של אנטיוכוס הרביעי השתתף פחות ממחצית הצבא הסלאוקי, סדר כוחות מקסימלי של כ-20,000 רגלים וכ-2,000 פרשים. לאחר מותו של אנטיוכוס הרביעי, השתנה מעט היקף הכוחות שהשליטים הסלאוקים יכלו להקדיש לדיכוי המרד ביהודה, מאחר שחלק מצבאם חזר מהסטרפיות המזרחיות של הממלכה. לכן, בקרבות המאוחרים יותר, שנערכו במסגרת המרד היהודי, החל מקרב בית צור, ייתכן שהשתתף יותר מחצי הצבא הסלאוקי, אבל גודלו של צבא זה לא התקרב ל-120 אלף חיילים.
הסבר אפשרי להבדלים במספרים המופיעים במקורות הראשוניים השונים ביחס לגודלו של הצבא הסלאוקי, יכול להימצא בכך, שהמספרים המופיעים בספרי המקבים כוללים גם את אנשי השירותים של הצבא (נושאי כלים, טבחים, מתקני ציוד וכו') ואת שיירת המטען שלו, מה שמכונה בצבאות מודרניים "דרגי העורף". אולם בצבא הסלאוקי, נלווי המחנה (שכללו, בין השאר, גם סוחרים למיניהם, זונות וכו') לא נחשבו חלק אינטגרלי מהכוח הצבאי. אופן הצגת הכוח הסלאוקי בספרי המכבים הוא מפורט וברור וכולל חלוקה לפרשים, רגלים ולעיתים פילים. מכאן עולה כי אנשי השירותים לא נכללו, ככל הנראה, בספירה זו.
באשר לכוחות המורדים היהודיים, המספרים המופיעים בספרי המכבים נעים בין 3,000 איש בסופו של המרד לבין מקסימום של 10,000 לוחמים בקרב בית צור. זהו המקור היחיד לנתונים אלו. בשונה מכוחות הצבא הסלאוקי, אשר תועדו במקורות אחרים, לא ניתן למצוא במקורות תיעוד נוסף ביחס לגודלו של צבא המורדים באותה התקופה.
המחקר ההיסטורי המודרני, מנסה להצליב בין המספרים המופיעים במקורות הראשוניים ביחס לגודלם של הצבאות היריבים, לבין הערכות לגבי פוטנציאל גיוס כוח האדם של כל אחד מהם, תוואי השטח הגאוגרפי המופיע בתיאורי הקרבות, ומספרי האבדות המופיעים במקורות הראשוניים, על מנת להעריך את גודלם של הכוחות היריבים, שהשתתפו בכל קרב במהלך המרד. מהצלבות אלו עולה כי ברוב הקרבות גודלו של הצבא הסלאוקי עלה על גודלו של צבאו של יהודה המכבי.
קרבות מעלה לבונה ובית חורון
על קרבות אלו אין נתונים מספריים מדויקים בספרי המכבים אודות גודלו של הצבא הסלאוקי. עם זאת, הצבא הסלאוקי מתואר במונחים כמו: "חיל גדול", "ויפלו חללים רבים", "חיל חטאים כבד", ואילו הכוחות היהודים מתוארים במילים "אנשים מעטים". כמו כן, מוסיף ספר מקבים א' אודות העזרה מאלוהי ישראל שבזכותה יבוא הניצחון ולא בזכות עוצמתו של הכח הצבאי. מספר ההרוגים הסלאוקים בקרב בית חורון המופיע הן בספר מקבים א' והן אצל יוסף בן מתתיהו, עומד על 800 חיילים. על בסיס מספר זה ניתן להעריך כי גודלו של הצבא הסלאוקי לא עלה על 8,000-10,000. לפי תיאור הקרב, צבאו של יהודה המכבי תקף את הצבא הסלאוקי מהמארב, כשהאחרונים נמצאו בשטח נחות (מעבר הררי צר, שנשלט מההרים סביבו), ולכן פוטנציאל ההרוגים של הצד הסלאוקי היה גבוה במיוחד.
בתיאור ההכנות למרד, מוזכר בספר מקבים ב' המספר 6,000 איש כמשקף את גודלו של צבא המורדים. מכיוון שבידי החוקרים אין מקורות ראשוניים אחרים, הנוקבים במספרים שונים ביחס לגודל צבא המורדים בשלב הפתיחה של המרד, הם נוטים לקבלו, לפחות כהערכה מינימלית.
קרב אמאוס
בספר ספר מקבים ב', מופיע מספר שונה לגמרי ביחס לגודל צבאו של גורגיאס :. כלומר, הצבא הסלאוקי כלל כ-20 אלף איש בסך הכל. נתון זה סביר יותר מהמספר המופיע במקבים א', שכן כפי שנאמר למעלה, לפחות מחצית כוחו של הצבא הסלאוקי התלווה אל המלך אנטיוכוס במסע המלחמה שלו במזרח.
החוקרים חלוקים בדעתם באשר לגודל הצבא הסלאוקי; לדעת בצלאל בר כוכבא, המסתמך על הנתון המופיע במקבים א' ביחס לגודל הכוח שגורגיאס לקח עימו למסע הלילי למחנה צבא המורדים, הוא כלל 6,000 לוחמים בלבד, וייתכן שגם מספר זה הוא מוגזם. חוקרים אחרים נוטים לקבל את המספר המופיע בספר מקבים ב', לפיו גודלו של הצבא הסלאוקי עמד על 20,000 חיל. ביחס לגודלו של צבא המורדים, בספר מקבים א' מוזכר כוח המונה 3,000 איש. על פי מקבים א', יהודה המכבי שחרר חלק ניכר מצבאו לפני פתיחת הקרב, באומרו:. סיפור זה דומה לסיפור מספר שופטים בדבר גדעון השופט, ששחרר כמעט את כל צבאו לפני הקרב נגד המדיינים.
קרב בית צור
למסע הראשון לבית צור, שהחל טרם מותו של אנטיוכוס הרביעי, מייחס ספר מקבים א' 60,000 רגלים ו-5,000 פרשים לצבא הסלוקי. לעומת זאת, בספר מקבים ב' מדווח על 80,000 רגלים ואלפי פרשים. יוסף בן מתתיהו מתאר היקפו של הצבא הסלאוקי כ-"חיל של חמשים אלף רגלי וכחמשת אלפים פרשים ושמונים פילים". בן מתתיהו מבסס את דבריו, ככל הנראה, על כתביו של ניקולאוס איש דמשק. בקרב זה מוזכר המספר הגדול ביותר של לוחמים יהודים על פי ספרי המכבים, שעומד על 10,000 איש. היסטוריונים מעריכים כי בעקבות ההצלחות בקרבות הקודמים גדל המספר באופן הדרגתי וזהו נתון מהימן, לפחות כהערכה מינימלית. ההערכה לגבי גודלו של הצבא הסלאוקי מתבססת על תיאור הקרב, ממנו עולה כי הצבא הסלואקי היה גדול פי כמה מכוחות המורדים. עם זאת, כוחו המקסימלי של צבא זה באותה עת (ראה לעיל) עמד על כ-40,000.
קרב בית זכריה
הקרב בבית זכריה היה הראשון אליו הגיעו כוחות גדולים של הצבא הסלאוקי, שכללו, בנוסף לרגלים ולפרשים, עשרות פילים. בספר מקבים א' מוזכרים מספרי כוחות הצבא הסלאוקי בקרב זה:. כלומר, 100,000 רגלים, 20,000 פרשים ו-32 פילים. בספר מקבים ב', מוזכרים מספרים דומים:. כלומר, 110,000 רגלים ו- 5,300 פרשים ו-22 פילים. הערכת החוקרים היא כי כוח זה אכן היה גדול, אך המספרים הנמסרים בספרי המכבים מוגזמים. באשר לגודלו של הצבא היהודי, ניתנת על ידי בצלאל בר כוכבא הערכה זהירה, כי הוא דומה לגודל הצבא בקרב בבית צור.
קרב כפר שלמא
בשני הקרבות בהם לחם המצביא הסלאוקי ניקנור, השתתפו, ככל הנראה כוחות מעטים של הצבא הסלאוקי. זאת, בשל העובדה כי רוב הכוח הצבאי היה נתון בשעה זו לפתרון בעיית מרד טימארכוס במזרח. בספר מקבים א' אין כל ציון למספר הלוחמים הסלאוקים בקרב, עם זאת, ניתנת בספר הערכה לסלאוקים כ"צבא גדול" ומספר נופליהם בקרב עומד על 500 איש. בספר מקבים ב' אין כלל התייחסות לקרב זה. מיכאל אבי יונה מניח כי יחסי הכוחות בקרב זה היו דומים, מה שהקנה ליהודה המכבי את היכולת לנצח, איתן אבישר מעריך כי נוכח תיאור הקרב ומספר ההרוגים בקֵרֵב הסלאוקים, כח זה מנה כ-4,000 לוחמים. ההערכה כי בקרב זה השתתפו לפחות כ-3,000 לוחמים יהודים מסתמכת על הנתון הנמסר בספר מקבים א' על הקרב בחדשה, הנערך שבועות אחדים לאחר הקרב בכפר שלמא.
קרב חדשה
בספר מקבים ב' מצוין כי נהרגו סלאוקים, כאשר מספר הלוחמים היהודים שהשתתף בקרב לא נמסר. בספר מקבים א' מצוין בקרב זה מספרו של הכוח היהודי שעמד על 3,000 לוחמים. על פי יוסף בן מתתיהו, כ-2,000 לוחמים יהודים השתתפו בקרב ו-9,000 לוחמים סלאוקים. עם זאת, בשל סיבות הקשורות למהלך הקרב ולתוואי השטח במקום, ההיסטוריונים חלוקים בדעותיהם באשר לגודלם של הצבאות. באשר לצבא המורדים, חלקם נוטים לקבל את גרסת מקבים א', וחלקם טוענים שכוחו של הצבא היהודי היה גדול בהרבה. באשר לצבא הסלאוקי, ברור כי הנתון במקבים ב' אינו משקף את המציאות. מיכאל אבי יונה נוטה לקבל את גרסתו של יוסף בן מתתיהו, איתן אבישר טוען שכוחו של הצבא הסלאוקי עמד על כ-16,000 בקרב זה, והניצחון של המכבים הושג בזכות גורם ההפתעה בקרב.
קרב אלעשה
בספר מקבים א' מוזכרים מספרי כוחות הצבא הסלאוקי בקרב זה:. כלומר, בקרב זה השתתפו 20,000 רגלים ו-2,000 פרשים. מספר זה עולה בקנה אחד עם שאר האומדנים; הקרב נערך בשנת 160 לפנה"ס, לאחר דיכוי מרד טימארכוס, עובדה שאפשרה להפנות כח רב יחסית לטובתו. כמו כן, נוכח התבוסה שנחל ניקנור, המצביא הקודם, באקכידס, מפקד הצבא החדש אשר היה בכיר ממנו בדרגה, יכול לגייס כח נוסף. כמו כן, ייתכן כי הברית בין יהודה המכבי ורומא שנכרתה זמן קצר לפני כן, יצרה סיכוי קלוש בו הרומאים יחלצו לעזרת המכבים. אי לכך נוצר מצב בו המלך לא רצה לקחת סיכון, אפילו קטן, ולהגיע עם כח צבאי מצומצם. עם זאת, אל מול המספר הנמוך (יחסית) שהציג ספר מקבים א' לצבא הסלאוקי, הוא מציין כי מולם עמדו 800 לוחמים יהודים, לאחר ש-2,200 ברחו לפני פרוץ הקרב. ברור כי קרב של 800 מול 22,000 לא היה יכול להתרחש בדרך בה הוא מתואר, גם אם אותם 800 היו מוכנים להתייצב מלכתחילה לקרב אבוד זה. בצלאל בר כוכבא מסביר את המספר הנמוך במקורות וטוען שכוחם של היהודים הומעט בהרבה משתי סיבות; הראשונה היא על מנת לרכך את עוצמת ההפסד והאדרת מותו של יהודה המכבי בקרב. השנייה מכוונת להסביר מדוע במקרה הזה לא הגיע הסיוע הסמוי מן השמיים – מדובר במקרה בלתי אפשרי לניצחון, וסיוע שכזה היה יוצר נס גלוי, תופעה העומדת בסתירה לרוח ספר מקבים א', בו יד האלוהים הנעלמה המסייעת לכל אורך הדרך. באשר לכוחות צבא המורדים, בר כוכבא מעריך כי בקרב הגיעו לגודלו המקסימלי של הצבא בעת הזו, שעמד על כ-22,000, לעומת חוקרים אחרים, המעריכים כי 800 (או 3,000 כפי שנמסר במקבים א' בתחילת ההערכות לקרב) הן הערכות מצומצמות וגודלו של צבא המורדים עלה על מספרים אלו, אך 22,000 זו הערכה מופרזת.
יחסי הכוחות - מיומנות הצבאות ואמצעי הלחימה
בספרי המקבים מוצג הצבא הסלאוקי כמקצועי ומצויד היטב, לרבות תיאור הרכב הצבא (חיילים, פרשים, פילים) והנשק העומד לרשותו. בעוד הצבא היהודי מוצג ככח עממי, ואין פירוט לגבי הנשק והחימוש שעמדו לרשותו. יתרה מזאת, במקבים א' מצוין שהמורדים סבלו ממחסור בנשק. לפי המחקר ההיסטורי המודרני, הצבא הסלאוקי אכן היה מאומן ומאורגן היטב. יתרונו הגדול היה ברגלים הכבדים שלו, שאורגנו בגדודי הפלנקס והיו מצוידים ברומחים ארוכים וכבדים. כמו כן, לצבא היו עשרות פילים אשר נעו עם הכח והיוו גורם הרתעה חשוב. עם זאת, בשל גודלו וכובד ציודו של צבא זה, התנהלותו הייתה מאוד איטית ומסורבלת, מה שאיפשר ליהודה המכבי וצבאו להפתיעם ולהתקיפם ממארבים.
לעומת גדודים אלו, הכח היהודי היה בלתי מאומן ובלתי מצויד. הצבא היה מורכב מגרעין קשה של "גיבורי חיל", כ-3,000 לוחמים, כאשר בשעת הקרב הצטרפו אליהם איכרים יהודים מקומיים, חסרי ניסיון ורקע צבאי. כמו כן, הכח היהודי היה חסר אמצעים חיוניים לכיבוש מקומות מבוצרים. נשקם של המורדים היהודים היה פשוט, וכלל קשתות וכלי הטלה. עם הניצחונות בקרבות, השיגו המורדים נשק ומיגון טובים יותר כמו חרבות ומגינים.
דלק אמריקאי
דלק אמריקני (שם מדעי: Martes americana) הוא מין של דלק החי בטבע באמריקה הצפונית ביערות רחבי עלים ומחטניים וכן בערבות לאורך היבשת. הוא נפוץ מקצה קנדה עד לניו מקסיקו. הוא קרוב ביותר לדלק הדייג, אך קטן ממנו ובעל חזה צהוב.
מעטים מול רבים (חנוכה)
יחסי הכוחות - מיומנות הצבאות ואמצעי הלחימה
בנושא אחד היו הצדדים שווי כוחות - הכרות עם השטח. היהודים נלחמו בארצם שלהם ואילו הסלאוקים גייסו את אנשי החקרא ותומכיהם, ילידי הארץ, אשר שמשו כמורי דרך.
דלק אמריקאי
מאפיינים
לדלק האמריקאי גוף דק כשמבנה ראשו מזכיר פני חתול ובעל שתי עיניים הפונות קדימה, וחרטומו קצר ביותר וגם חוש ריחו רגיש פחות. עם זאת אוזניו ועיניו גדולות ומסייעות לו לראות בחשיכה.
מעטים מול רבים (חנוכה)
יחסי הכוחות - מוטיבציית הלוחמים
הצבא הסלאוקי היה מורכב מלוחמים מקומיים, עליהם חלה חובת גיוס ומחיילים שכירים. הלוחמים המקומיים היו נאמנים מאוד לשושלת הסלאוקית וחדורי מוטיבציה. צבא השכירים, אשר כלל בני עמים מחוץ לתחומי האימפריה, היה בעל מסורת ארוכה של לחימה, ועמים אלו נודעו באומץ לבם ואכזריותם; עם זאת, קרבות אלו היו עבורם ככל הקרבות.
דלק אמריקאי
מאפיינים
לדלק פרווה חומה שעירה, חזה צהוב וקצה החרטום שחור. זנבו ארוך ומהווה את מרבית הגוף ועוזר לו להתאזן במרדפיו בין העצים.
מעטים מול רבים (חנוכה)
יחסי הכוחות - מוטיבציית הלוחמים
מולם עמד כוח יהודי חדור להט דתי ואמונה בצדק דרכו. מדובר היה מבחינתם במלחמה אידאולוגית למען אלוהי ישראל ותורת ישראל ונגד המתיוונים ומחללי הקודש, אשר עלולים לגזור כליה על היהדות. מבחינתם מרד זה היה מאבק על דמותה של החברה היהודית בארץ ישראל. נאומי יהודה המכבי בספרי המכבים משקפים את האמונות והמחשבות איתן הלכו הלוחמים לקרב. המחשה למוטיבציה הדתית ניתן לראות בעובדה כי לאחר טיהור בית המקדש, בחלק השני של הקרבות גדל באופן ניכר גודלו של הכח היהודי. הניצחונות וטיהור בית המקדש גרמו לתושבים יהודים נוספים להתנדב לצבא ולקחת חלק בקרבות הבאים.
דלק אמריקאי
מאפיינים
הדלק הוא טורף אימתני הניזון מכל חיה קטנה שרואה. הוא מומחה בטיפוס על עצים ויכול לטרוף עם שיניו החדות חיות הגדולות ממנו כמו ארנבות ופסיונים שונים, אך מעדיף לתפוס מינים שוכני עצים כמו נברנים, סנאים וציפורים קטנות וביציהם. לעיתים יותר נדירות גם יאכל חולדות וחדפים והדלקים שוכני החוף יאכלו דגים. הוא גם יאכל פירות וזרעים של צמחים שונים ובכך עוזר לצמח להפיץ את צאצאיו.
כשהדלקים מגיעים לאתרים של חיות בית כמו תרנגולות או ארנבים הם עלולים לקטול את כולם. עקב כך הם ניצודי באזורים שונים באמריקה. עם זאת הם נחשבים לחיה מוגנת כיום.
מעטים מול רבים (חנוכה)
יחסי הכוחות - מוטיבציית הלוחמים
לימים הוצגה המוטיבציה הגדולה של הלוחמים היהודים כאחת הסיבות לניצחונם. יהודה ולאך, היסטוריון צבאי, כתב:.
בתרבות הישראלית
המוטיב "מעטים מול רבים" חוזר בווריאציות שונות בתרבות ובהיסטוריה של עם ישראל. במאמר ב"ניו יורק טיימס" בשנת 1999 כתב איתן ברונר:
בהיסטוריה של עם ישראל במרוצת הדורות ישנם אירועים רבים המתארים את ניצחונם של המעטים על הרבים מימי התנ"ך (ראה לעיל), דרך סיפור מצדה, קרב תל חי, מרד גטו ורשה ומלחמת העצמאות. סיפורים אלו מדגישים, לא פעם, את חשיבותם של האמונה בצדקת הדרך ומסירות הנפש של הלוחמים, אשר בזכותם הושג הניצחון. גם במקרים של הפסד בקרב, ישנו דגש על ניצחון הרוח, לעיתים מדובר ברוח אלוהים ולעיתים רוח האדם.
בתפילה ובמדרש
בתפילת "על הנסים" הנאמרת בחג החנוכה מוזכר ניצחונם של מעטים כנגד רבים:
מכאן, כי בתפילה הנאמרת מדי שנה בשנה בימי החג, השתרש הרעיון שמדובר במלחמת חלשים מול גיבורים ומעטים מול רבים. יתרה מזו, באמצעות המילה "מָסַרְתָ" מדגישה התפילה את היותו של ניצחון המכבים "נס משמיים", ניצחון אשר הושג אודות למעורבות אלוהי ישראל בנעשה בקרב. נוסח דומה לנוסח שנמצא בתפילה ניתן למצוא כבר בספר מקבים א' כמוזכר לעיל.
התייחסות לתפילת "על הנסים" מופיעה לראשונה בתוספתא, במסכת ברכות. התוספת הייחודית לחנוכה צורפה אליה בהמשך, אך כותב התפילה אינו ידוע, אם היה כזה; ייתכן כי מדובר בנוסח שעבר בעל פה. הנוסח מופיע לראשונה בסדר רב עמרם גאון שחי בסורא שבבבל במחצית השנייה של המאה התשיעית. בתפילה כלל אינו מופיע נס פך השמן וניכר כי מטרתה המרכזית היא כדי להלל ולהודות על ניצחון החשמונאים.
רש"י מזכיר נושא זה בפרשנותו את פרק ל"ג, פסוק י"א, בספר דברים:.
בשירי החג
רבים משירי חג החנוכה נוהגים לשבח ולהלל את ניצחון המכבים (באנו חושך לגרש, מי ימלל, נרותיי הזעירים, ימי החנוכה, הבה נרימה ועוד). אזכור מפורש לניצחון המכבים כניצחונם של "מעטים מול רבים" ניתן למצוא בשיר "שיר החנוכה" שנכתב בידי מתתיהו שלם:
אזכור נוסף ניתן למצוא בשיר "הנס של הלב האמיץ", המוכר בציבור כ"אנו נושאים לפידים" שנכתב בשנות השלושים בידי אהרון זאב, שהיה קצין חינוך ראשי הראשון של צה"ל. עם זאת, האזכור מופיע בבית הראשון, שאינו מוכר כחלק מהשיר:
בספרות
ספרים וסיפורים רבים, בעיקר לילדים, העוסקים בסיפור חג החנוכה ומרד החשמונאים בפרט, נוגעים בשאלת יחסי הכוחות בקרב. אחד הספרים המפורסמים בנושא, "אחי גיבורי התהילה", אשר נכתב בידי הסופר היהודי-אמריקני הווארד פאסט בשנת 1948, מתאר את קרבות המורדים כקרבות של בודדים מול עשרות ומאות שכירי חרב סלאוקים. בספרי הילדים חוזר המוטיב, הן בספרים שיצאו לאור בשנות קום המדינה ואחריה והן בספרים שיצאו לאור בשנים האחרונות, כאשר חלקם נאמנים לתיאור בספרי המכבים וחלקם ממציאים פרי דמיונם את תיאורי הקרב וסדרי הכוחות. ספרה של גלילה רון פדר-עמית, "מרד החשמונאים" משנת 2008, נצמד לטקסט של ספר מקבים, בשינוי נוסח:
תיאור זה נצמד למתואר בספר מקבים א', פרק ד', פסוק ה'-י'.
בספרו של שרגא גפני, "מרד החשמונאים", משנת 1966, ישנה התבססות על טקסט מספר מקבים, אך לה תוספות חינוכיות וציוריות מצד המחבר. בכל קרב וקרב מתואר צבאו של יהודה המכבי כקטן וחסר אמצעים, אך מתוחכם, והצבא הסלאוקי כגדול, כבד, אך טיפש. להלן תיאור קרב אלעשה, בו נהרג יהודה המכבי:
בספרי הלימוד במערכת החינוך
בספרי ההיסטוריה מבית הספר היסודי ועד לחומר לבגרות מוזכרים היקפי הכוחות של שני הצבאות בעת תיאורי הקרבות, כאשר צבא המורדים מוזכר כמצומצם, חסר ניסיון, רקע צבאי ואמצעי הלחימה, לעומת הצבא הסלאוקי הגדול ובעל האמצעים. מגמה זו קיימת בספרי לימוד רבים, כאשר לא ניתן למצוא הבדלים רבים בין הספרים במרוצת השנים.
ישנם ספרים הנוגעים בסוגיה מורכבת זו, ומציינים כי ישנן מחלוקות בין היסטוריונים לגבי גודלם של הצבאות.
גם בקרב התנועה הציונית היו מי שדגלו בגישה המאמינה שדברים הנראים כבלתי אפשריים יכולים להצליח כדברי ברל כצנלסון בישיבת הנהגת היישוב בהיערכות להגנת אצבע הגליל:
11 bit studios
11 bit studios היא חברת פיתוח משחקי וידאו פולנית שהוקמה ב-11 בספטמבר 2010 על ידי מפתחים לשעבר וחברי צוות של CD Projekt ו-Metropolis Software. נכון ל-2014, בחברה 30 עובדים. מטרת החברה היא לייצר משחקי וידאו שמתאימים גם לקהל הגיימרים הכבד וקהל הגיימרים הקל (קז'ואל) ולהפוך משחקים לנגישים יותר בהפצות דיגיטליות. 11 bit studios מיישמת ומספקת משחקים לכל הפלטפורמות העיקריות, כולל קונסולות, מחשבים וסמרטפונים. החברה ידועה בעיקר בזכות המשחק עטור הפרסים שפיתחה, Anomaly: Warzone Earth, משחק אסטרטגיה בזמן אמת מסוג הגנת מגדלים. משחק אחר שפיתחה החברה, This War of Mine, התקבל היטב על ידי שחקנים ומבקרים בשל תיאורו של המצור על סרייבו.
גירית דובית
גירית דובית (שם מדעי: Arctonyx collaris. באנגלית מכונה "גירית חזירית") היא מין ממשפחת הסמוריים יחיד בסוגו בתת-משפחת הגיריות (בה נמצא גם, בסוג אחר, המין גירית המצויה המצוי בישראל). גירית זו נראית חסונה מעט מרוב בני משפחתה ומכאן שמה. היא חיה בטבע באזורים טרופיים בדרום-מזרח אסיה. מצב שימורה הוא "קרוב לסיכון".
מאפיינים
הפרווה מעט פרועה וצבעה חום חיוור ושחור מלמטה. החוטם שחור ובקצה ורוד (מה שהעניק את שמה האנגלי), הראש חום חיוור עם פס ליד העין, כמו לרוב הגיריות והגרון לבן. גירית זו נראית חסונה יותר מבני משפחתה הקטנים, מה שמזכיר מעט דוב. אורכה הממוצע 55-70 ס"מ ומשקלה 7-14 ק"ג.
גירית זו אוכלת כל ומשוטטת ברחבי יער הגשם מסין ועד אינדונזיה ומערבה עד לצפון הודו.
נחל נון
נחל נון הוא נחל קצר בבקעת גינוסר שאורכו כ־1.5 ק"מ.
לכל אורכו של הנחל נבנה שביל טיול המסומן בשחור ומתחבר אל שביל סובב כנרת. מעט לפי השפך נבנתה בריכת שכשוך.
שם הנחל
בארמית נון הוא דג. שם המעיין משמר את השם "מגדל נוניא" (בארמית: מגדל הדגים) שהיה אחד משמותיה של מגדל העתיקה הסמוכה.
טדאוש גבטנר
טדאוש גבטנר (Tadeusz Gebethner; 18 בנובמבר 1897 – 14 באוקטובר 1944) היה כדורגלן וסוחר ספרים פולני, אשר הציל את שלושת בני משפחת אברהמר בזמן הכיבוש הנאצי של פולין. הוא היה קצין מילואים בצבא הפולני בדרגת לוטננט. לאחר כיבוש פולין על ידי הנאצים היה חבר במחתרת הפולנית ולחם במרד ורשה.
אלכסנדר נעי
אלכסנדר נעי (באנגלית: Alexander Ney; ברוסית: Александр Ней; נולד ב-27 בספטמבר 1939) הוא פסל וצייר אמריקאי ממוצא יהודי-רוסי-אמריקאי, יליד לנינגרד.
טדאוש גבטנר
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הפולני ושירת בחטיבה ה-102 של חיל הפרשים. גבטנר נפל בשבי ונכלא בליטא. לאחר שהצליח להימלט ממחנה השבויים חזר לוורשה.
אלכסנדר נעי
קורות חיים
נעי נולד בעיר לנינגרד, ברית המועצות. בהיותו בן שנתיים, ב-1941, חווה רעב כבד וקשיים עם משפחתו בזמן המצור על לנינגרד במהלך מלחמת העולם השנייה.
טדאוש גבטנר
פעילותו בתקופת השואה להצלת יהודים
ב-1942 פנה אליו אדם שהועסק אצל אביו וביקש ממנו לסייע ללודביקה אברהמר ובתה אלינה שנמלטו לוורשה לאחר ששרדו טבח שנערך בסקווינה. גבטנר הסכים להגן עליהן בביתו וכעבור מספר שבועות אף צירף אליהן גם את בעלה של לודביקה, סולומן. גטבנר המשיך לסייע למשפחת אברהמר ואף ניסה להשיג עבורם תעודות זהות מזויפות. כאשר האב נזקק לטיפול רפואי הפעיל גבטנר את קשריו במחתרת הפולנית לטובת הבאת מנתח לביתו. בשנת 1943, כנראה בעקבות הלשנה, אסרו שוטרים פולנים את בני משפחת אברהמר בביתו של גבטנר. גבטנר שיחד את השוטרים בסכום כסף גדול, ובלבד שלא יסגירו את בני משפחת אברהמר לגסטפו. בפברואר 1944 הצליח גבטנר להוציא את משפחת אברהמר מפולין אל הונגריה, שנחשבה אז כמקום בטוח ליהודים.
אלכסנדר נעי
קורות חיים
בין השנים 1965–1967 לימד פיסול לילדים במסגרת תנועת הפיונירים בלנינגרד. בין תלמידיו היה הסופר הרוסי סרגיי דובלטוב.