cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לב גרינברג
הפנתרים השחורים
גרינברג ליווה (עם פעילי שמאל אחרים) את הפעילות של הפנתרים השחורים בראשית דרכם. באותה תקופה היה גם פעיל פוליטית בהקמת מפלגת מוקד ובין מקימי קמפו"ס. הפעילות הזאת נעשתה מתוך תפישה, שהבעיה היסודית של השמאל האשכנזי הוא היותו משויך למעמד הבינוני ומנותק ממעמד הפועלים ומקבוצות פריפריאליות. פעילי מוקד והפנתרים השחורים התחילו אז בביצוע פעולות משותפות שמטרתן לחשוף את האינטרסים המעמדיים של מפלגת העבודה כנציגה של בעלי ההון. בהקשר לכך ביצעו שתי פעולות מפורסמות: הפריצה למחסני תנובה וחלוקת החלב בשכונות והפריצה למחסנים של שמן וחלוקתו בשכונות. שתי החברות היו חברות בשליטת ההסתדרות ושתיהן הפקיעו מחירים. הפעילים רצו להראות שבעלות על חברה כלכלית בידי ארגון עובדים מחייבת דווקא הוזלה של מוצרים לשכבות החלשות. שיתוף הפעולה הזה הוביל בסופו של דבר להצטרפות של חלק מהפנתרים השחורים למוקד והקמת קואליציה של כמה קבוצות-שמאל, ביניהן אורי אבנרי ופורשי מפלגת העבודה. לקראת בחירות 1977 הוקמה רשימת של"י (שלום לישראל, שוויון לישראל) בראשות לובה אליאב. סעדיה מרציאנו עמד בראש הקבוצה של הפנתרים השחורים שהצטרפו לשל"י, אבל קבוצה אחרת של הפנתרים השחורים בראשות צ'רלי ביטון וכוכבי שמש התחברה לרק"ח והקימה את חד"ש. הפרישה של גרינברג ב-1979 משל"י ומהשמאל האשכנזי נגרמה מתוך הבנה, שרק קבוצה קטנה של פעילים הייתה מעוניינת בשיתוף פעולה אמיתי עם הפנתרים, בעוד שרוב הפעילים רצה בעיקר לנצל את השם של הפנתרים השחורים ולהפוך אותם לקבלני קולות (נוסח מפא"י בסאלח שבתי).
הקמת קמפו"ס (קבוצות למעורבות פוליטית וחברתית סטודנטיאלית)
גרינברג היה בין מייסדי קמפו"ס (תנועת סטודנטים יהודית-ערבית), בשנת 1974. התנועה הוקמה בירושלים והתרחבה לשאר האוניברסיטאות אחרי עליית הליכוד לשלטון ב-1977. תנועת קמפו"ס צמחה על רקע עימותים עם פעילי הימין הקיצוני שדרשו להוציא את הסטודנטים הערבים מן האוניברסיטאות בטענה שהם אינם נאמנים למדינה. בעימות מפורסם הותקפו מפגיני קמפו"ס על ידי קבוצה בראשות צחי הנגבי, אביגדור ליברמן וישראל כץ שבאו חמושים בשרשראות. קמפו"ס הייתה בית הגידול הפוליטי של רוב ההנהגה של ערביי ישראל בתקופה מאוחרת יותר (עזמי בשארה, ג'מאל זחאלקה, מוחמד ברכה, עיסאם מח'ול).
פעילות בתנועת "יש גבול"
גרינברג שירת בצה"ל בין השנים 1977–1979 בחיל התותחנים, והדבר הניע אותו לפעילות בתנועת "יש גבול". הוא היה הדובר הראשון של התנועה וישב בכלא באוקטובר 1987 על סירובו לשרת בשטחים. במסגרת "יש גבול" ארגן ב-1983 בחוף אכזיב, מופע של אומני ישראל ובהם תיסלם, בנזין, חוה אלברשטיין, שלום חנוך, דויד ברוזה, שמוליק קראוס, מיקי גבריאלוב. במופע השתתפו, לפי הערכה, כ-15,000 איש. הוא יזם גם מופע של ג'ואן באאז בצוותא ב-1988. גרינברג פרש מ"יש גבול" ב-1989 על רקע מחלוקת סביב גיוס חובה וההתקפות של התנועה נגד הימנעותם מגיוס של החרדים.
יועץ להסתדרות
לאחר פרסום ספרו "ההסתדרות מעל הכול" הוזמן גרינברג לפעול במסגרת ההסתדרות כדי לחולל בה רפורמות מבניות. הקשר בינו לבין ההסתדרות נוצר על ידי יוסי ביילין שהיה ב-1993 בחבורה עם חיים רמון ועמיר פרץ שכונתה "השמינייה". הקבוצה התפלגה ב-1994 בגלל הקמת רשימה עצמאית לבחירות להסתדרות על ידי רמון ופרץ. גרינברג נעשה ליועץ להסתדרות, כתב את החוקה החדשה של ההסתדרות ואת תוכנית הרפורמות. שני הרעיונות שהציע הם: האחד – העברת המפעלים של ההסתדרות לבעלות של העובדים. השני – דמוקרטיזציה של האיגודים המקצועיים ושל ההסתדרות עצמה על ידי שינויים בשיטת הבחירות. הוא פרש לאחר ששני רעיונות בסיסיים אלה לא מומשו.
כתיבה פובליציסטית
מאז רצח רבין, החל גרינברג בכתיבה פובליציסטית בעיתונות היומית בעברית. בשנות האינתיפאדה ביקורתו החריפה על מה שהוא הגדיר כהידרדרות של ישראל לאלימות בלתי מרוסנת, לא הייתה מקובלת בשיח הציבורי, ולכן מאמריו פורסמו בעיקר מחוץ לישראל. כך, הוא פרסם מאמר בבלגיה ובו ביקורת על חיסול השיח' אחמד יאסין (Symbolic Genocide), שבו טען שחיסולו של יאסין מהווה רצח עם סמלי שישראל מבצעת בפלסטינים. בעקבות המאמר, דרשה שרת החינוך, לימור לבנת, לפטר אותו מאוניברסיטת בן-גוריון והיא החרימה את האוניברסיטה לאחר שהיא סירבה לעשות זאת.
Split Corporatism in Israel
בספרו הראשון שיצא ב-1991, גרינברג חקר את פורום 13 הוועדים הגדולים (ארגון שהחזיק מעמד שנה אחת, במהלך כהונתו של שר האוצר יגאל הורביץ). באמצעות קיומו של הפורום, פיתח גרינברג תאוריה להסבר האינפלציה וריסונה בישראל. הוא שילב שתי מסגרות תאורטיות: תאוריות שוק העבודה דואלי, שמניחות שיש פער בכוח של קבוצות עובדים שונות, ולכן העובדים לא מתאחדים, ותיאורית הנאו-קורפורטיזם, לפיה העובדים מתאחדים ופועלים יחד ולכן המדינה נאלצת להידבר ולנהל איתם משא ומתן. ישראל היא מקרה המשלב את שני המודלים, כאשר פורום 13 הוועדים ייצג עובדים חזקים, שבאו לעזור, לכאורה לעובדים החלשים (על כך כתב במאמרו "עובדים חזקים, עובדים חלשים") והראה ששתי התאוריות אינן סותרות, אלא משלימות, ושני המודלים פועלים לרעת העובדים.
ההסתדרות מעל הכול
עבודת הדוקטור של לב גרינברג, שאחר כך פורסמה כספר, חזרה לזמן בו ההסתדרות ייצגה את ההון של חברת עובדים וניסתה לשלוט בקבוצות עובדים מאורגנות ובלתי מאורגנות. הספר בוחן את נקודת המפנה של 1967, בה נוצר מבנה שפילג את העובדים, לפלסטינים משוללי זכויות לבין ישראלים, אבל גם בתוך הישראלים: בין הישראלים שחשופים לתחרות עם הפלסטינים בשטחים, שהם ברובם מזרחים וערבים אזרחי ישראל, לבין הקבוצות המוגנות מתחרות: 13 הוועדים הגדולים, עובדים מקצועיים ועובדי חברות ממשלתיות. כדי להבין את המבנה שהתמסד ב-1967, גרינברג בחן מה קרה בישראל בשנות השישים החל מ-1959-1958, כשנוצרה תעסוקה מלאה, ומצא שמפא"י נקלעה למשבר דווקא כאשר היה מחסור בידיים עובדות. זהו פרדוקס, כי לכאורה מפלגה סוציאל-דמוקרטית רוצה תעסוקה מלאה, והיא אמורה לקבל תמיכה פוליטית כאשר השיגה מטרה זאת. אבל גרינברג סבור כי מפא"י לא הייתה מפלגה סוציאל-דמוקרטית. לדבריו, מפא"י והמוסדות שהקימה, היו בנויים כדי לשלוט בעובדים ולא לייצג אותם. ברגע שהעובדים קיבלו כוח, בתחילת שנות ה-60, הם התחילו להשתחרר מהשליטה של מפא"י ושל ההסתדרות. קמו התארגנויות עובדים "מלמטה" ואורגנו מאבקים לשיפור השכר והתנאים הסוציאליים ולשחרור מהשליטה של ההסתדרות.
אלון הלבנון
אלון הלבנון (שם מדעי: Quercus libani) הוא עץ נשיר ממשפחת האלוניים. שמו מעיד על תפוצתו - באזור לבנון.
אלון הלבנון הוא ערך טבע מוגן על פי חוק בישראל.
לב גרינברג
ההסתדרות מעל הכול
טענתו המרכזית של גרינברג היא שב-1965 מפא"י הבינה שאם היא לא תחולל שינוי עמוק היא תאבד את שלטונה בהסתדרות ובממשלה. כדי להימנע מכך היא ביצעה קודם כול מהלך פוליטי, לקראת בחירות 1965, על ידי הקמת רשימה משותפת עם אחדות העבודה, ששמה המערך, ואחרי הבחירות קבעה מדיניות תוקפנית של מיתון יזום על ידי הממשלה, שנועדה לפגוע בכוחם של העובדים בשוק העבודה. זה הרקע ההיסטורי למפנה ב-1967. סיפוח ה"שטחים" פתר באופן מבני את משבר השליטה של ההסתדרות, כי הוא החליש את העובדים הישראלים שנפגעו מהתחרות עם הפלסטינים חסרי הזכויות. לטענת גרינברג, מפא"י מיסדה את השליטה הכלכלית בפלסטינים אף על פי שזה נגד את אידאולוגיית ההפרדה שלה – עבודה עברית ומדינה יהודית – כי צירוף הפלסטינים לכלכלה הישראלית פתר את המשבר המוסדי העמוק שהתגלה בשנים 1960–1967, שאיים להפיל אותה מהשלטון. גרינברג גרס כי זאת הייתה חשיבה ביורוקרטית, כוחנית, קצרת טווח, ומטרתה הייתה להחליש את העובדים הישראלים ולהזרים כספי המדינה למפעלי ההסתדרות, שנקלעו למשבר בתקופת המיתון.
שלום מדומיין, שיח מלחמה: כשל המנהיגות, הפוליטיקה והדמוקרטיה בישראל: 2006-1992
הספר טוען כי תהליכי דמוקרטיזציה מתרחשים עקב התחזקות קבוצות כפופות של החברה האזרחית מול המדינה ואלה השולטים בה. מסקנת הספר הקודם "ההסתדרות מעל הכול" הייתה שהבעיה בישראל היא, שיש כוח פוליטי ששולט ומונע ייצוג של תביעות של אזרחים ונוטה לדכא אותן. בין 1960 ל-1965 התחיל תהליך דמוקרטיזציה, כלומר התארגנות של עובדים. דיכוי העובדים היה באמצעות מדיניות של מיתון (1967-1965) ובסופו של דבר על ידי הוספת פועלים פלסטינים משוללי זכויות לכלכלה הישראלית אחרי 1967. כלומר הכיבוש אחרי 1967 דיכא את הפלסטינים, אבל הוא גם נועד לדכא את החברה האזרחית הישראלית ולמנוע התארגנותה הדמוקרטית.
מבחינה תאורטית גרינברג מדגיש את הניגוד בין אלימות לפוליטיקה ויוצא נגד תפישות רווחות הרואות באלימות חלק מהמאבק הפוליטי. מרחב פוליטי נפתח על ידי הכרה בניגודי אינטרסים בין קבוצות של שולטים לנשלטים, הכרה בנציגים של הצד השני ותיווך ניגודי האינטרסים והשגת פשרות. המרחב הפוליטי אינו עניין פיזי, אלא עניין סמלי, שיחי (דיסקורסיבי) ומדומיין. המרחב הפוליטי יכול להיפתח ויכול גם להיסגר, כלומר מדובר בתופעה דינמית. הסגירה נעשית על ידי אלימות, כי אלימות היא ניסיון לכפות באופן חד-צדדי את הרצון של צד אחד על הצד השני, אי-הכרה בלגיטימיות של הצד השני ובנציגים שלו.
גרינברג פרש את תהליך אוסלו כתהליך דמוקרטיזציה בתגובה לשני אירועים משמעותיים בחברה האזרחית: האחד הוא האינתיפאדה הראשונה והשני הוא העלייה מברית המועצות. התפתחויות אלה זירזו תהליך של דמוקרטיזציה, אבל בצורה מורכבת, כי היא התרחשה בשלושה מעגלים פוליטיים שונים:
מורכבות זו נובעת מטשטוש הגבול בין שתי הקהילות הלאומיות.
דמוקרטיזציה היא תהליך של פתיחת מרחבים פוליטיים לקבוצות מקופחות, והוא מתקיים בשני תנאים:
בהתאם לכך גרינברג מנתח שתי בעיות יסוד שהביאו לכישלון הסכמי אוסלו:
גרינברג טוען כי מה שאיפשר לדמיין את אוסלו כתהליך שלום היא העובדה שאנשים כן יודעים שקיים גבול. כלומר, העובדה שלישראל במשך 19 שנה היה גבול, מה שמכונה גבולות 67 או הקו הירוק, איפשר לדמיין את תהליך אוסלו כתהליך שלום שיכול להוביל להקמת מדינה פלסטינית מעבר לקו הירוק. היכולת לדמיין את השלום איפשרה להתעלם מן העובדה שהגבול היה מטושטש, בגלל ההתנחלויות, השליטה הצבאית והתלות הכלכלית. אולם קיומו של הגבול הבהיר שיש אפשרות פוטנציאלית לממש אותו ושזה הבסיס להסדר. גרינברג דן בשאלת הדמיון בתהליך הפוליטי. על מנת לשנות מציאות פוליטית מוכרחים לדמיין מציאות אחרת, הדבר נקרא חזון. אולם לדעת גרינברג ניתן להשתמש בממד הסמלי, השיחי והמדומיין, גם כדי להשלות את הציבור ולרמות. בפוליטיקה לדמיון יש שני צדדים: צד חיובי והכרחי לשינוי וצד שלילי שמאפשר לפוליטיקאים לרמות את הציבור ולשמור על כוחם.
זהו הדין ביחס לפלסטינים, איתם אין הידברות כלל מאז הרצח, וישנם ניסיונות ישראלים לכפות את רצונם על הפלסטינים. אולם כשפרצה האינתיפאדה השנייה יש התלכדות של אינטרסים ישראלים כדי להתאחד מחדש סביב הדיכוי שלה. האינתיפאדה יצרה את הגבול שמכיל את הישראליות על ידי תחושה של איום ואויב משותף ויצרה מחדש גם היררכיה תרבותית ומעמדית שבה הערבים הם הגורם החיצוני של הישראליות. אולם גם הדתיים, החרדים, והמזרחים הם קבוצות שנשארות מוכפפות: כלומר הדומיננטיות של האשכנזי החילוני הוותיק המגדיר את הישראליות ומייצג אותה חזרה למקומה באינתיפאדה. לכן "השמאל מתפכח" מהפלסטינים. ברק הוביל את קו "ההתפכחות" על ידי הפעלת אלימות בלתי מרוסנת עם מטוסים, טנקים, ואוניות קרב כנגד אזרחים והצבא חזר למקומו המרכזי, כמגדיר את המטרות הפוליטיות של המדינה, בלי צורך בייצוג, תיווך, או פשרות. כלומר האלימות מחקה את הפוליטיקה ואת הצורך לחשוב על העתיד. זאת מכיוון שאנו נמצאים במצב של איום קבוע, שמחייב להיות מוכנים לקרב ולמלחמה. לכן, מאז פרוץ האינתיפאדה השנייה הבחירות עוסקות בשאלה מי ינהל טוב יותר את המלחמה בפלסטינים. למעט רגע נדיר בבחירות ב-2006 שבגלל ההתנתקות שוב דמיינו הישראלים שכאילו יש גבול ואז חזרו לסדר היום הפנימי-החברתי, אבל אז התעלמו לחלוטין משאלת הכיבוש.
אקסטרה 300
אקסטרה 300 (באנגלית: Extra 300) הוא מטוס אווירובטיקה שתוכנן על ידי וולטר אקסטרה, טייס אווירובטי ומעצב.
שימושים בהווה במטוס
אף על פי שקיימים מטוסי אווירובטיקה מדגמים מתקדמים יותר, בעיקר מבחינת יחס כח/משקל המאפשרים ביצועים טובים יותר, המטוס פופולרי מאוד בשל היותו בעל אישור תקינה, ומשום שהוא מיוצר במפעל מסודר המעניק תמיכה ואחריות ונחשב נוח לשימוש ואחזקה. במקומות רבים בעולם ניתן לשכור את המטוס עם מדריך ואפילו לבצע הדמיה של קרבות אוויר עם שני מטוסים כאלו.
האקסטרה 300 לסוגיו השונים משמש טייסים רבים בתחרויות אווירובטיקה ברחבי העולם ובמופעים. למטוס קיימת גם גרסה חד־מושבית (300S) שאף היא בעלת אישור תקינה.
הצוות האווירובטי של צ'ילה, ה"האלקונס" (הניצים), משתמש במטוס, וכך גם צוות האווירובטיקה הירדני. בישראל מתקיים כל שנה אירוע האווירועיט בשדה תימן ופסטיבל תעופה ואקסטרים בו משתתף המטוס במפגן אווירובטיקה.
חברת המשקאות רד בול עורכת מרוצים עם אלמנטים אווירובטים, אשר בהם משתתפים מספר רב של מטוסי אקסטרה, בעיקר בזכות מהירות השיוט הגבוהה שלהם. בתחרויות אלו על המתמודדים להפגין כישורי טיסה בין בלוני ענק, על ידי תימרון בגבהים נמוכים מאוד.
פטרסון (ניו ג'רזי)
פטרסון (באנגלית: Paterson) היא בירת מחוז פסאיק במדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית. בעיר, שנמצאת במטרופולין של ניו יורק, מתגוררים למעלה 146,199 איש (נכון ל-2010), מה שהופך אותה לעיר השלישית בגודל אוכלוסייתה בניו ג'רזי, אחרי ניוארק וג'רזי סיטי.
היסטוריה
פטרסון הוקמה ב-1791 על ידי האגודה להקמת יצרנים יעילים (Society for Establishing Useful Manufactures). האגודה שמה לה למטרה להבטיח את העצמאות הכלכלית של האזור מיצרני אנרגיה בריטיים על ידי הזרמת מים מהמפלים בנהר פסאיק למפעלים באזור. העיירה נקראה על שמו של ויליאם פטרסון, שהיה מושל ניו ג'רזי שאישר את הקמתה. פטרסון קיבלה מעמד של עיר ב-1851.
הריכוז הגדול של עובדי התעשייה המהגרים בעיר גרם לכך שהייתה בה פעילות רבה למען זכויות עובדים. ב-1913 התקיימה שביתה באורך של כחצי שנה בתעשיית המשי בעיר בדרישה ליום עבודה בן 8 שעות ותנאי העסקה טובים יותר, אך היא נכשלה. עם זאת, בהמשך עברו המפעלים למקומות בהם לא היו איגודי עובדים.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה בפטרסון תעשיית ייצור מנועי מטוסים חשובה. עם זאת, לאחר המלחמה הייתה ירידה גדולה בתעשייה שגרמה לאחוזי אבטלה גבוהים ולעזיבה של חלקים גדולים מהאוכלוסייה הלבנה בעיר בשנות ה-60 של המאה ה-20. על אף זאת, עדיין משכה העיר מהגרים רבים שסייעו לשיקומה בעשורים שלאחר מכן.
ב-1991 הייתה במרכז העיר שרפה שגרמה לנזקים כבדים. פטרסון גם נפגעה מהוריקן איירין ב-2011 שגרם לעליית נהר פסאיק על גדותיו.
תחבורה
בפטרסון עובר קו של רכבת פרוורית של חברת "ניו ג'רזי טרנזיט" אל העיר הובוקן.
מהעיר יוצאים קווי אוטובוסים של "ניו ג'רזי טרנזיט" לניו יורק וכן למספר מקומות נוספים בניו ג'רזי.
קבוצות אתניות
בנוסף להרבה אפרו-אמריקאים ממדינות הדרום, מהגרים הגיעו בהמשך גם מהאיים הקריביים ומאפריקה. אוכלוסיית השחורים של פטרסון גדלה במהלך ההגירה הגדולה של המאה ה-20, אך ישנם פטרסונים ממוצא אפריקאי מלפני מלחמת האזרחים. עם זאת, אוכלוסיית השחורים של פטרסון ירדה בין השנים 2000 ו-2010,בהתאם להגירת החזרה הכוללת של אפרו-אמריקאים מצפון ניו ג'רזי בחזרה לדרום ארצות הברית. בית שהיה פעם בברידג' סטריט וברודוויי היה תחנה ברכבת התחתית. היא הופעלה בין השנים 1855 ל-1864 על ידי אנשי הביטול ויליאם ואן רנסלייר, מהנדס שחור, וג'וזיה האנטון, תעשיין לבן. במקום קיימת אנדרטה, רבים מבני הדור השני והשלישי של פורטו ריקנים קראו לפטרסון את ביתם מאז שנות ה-50, כולל על פי ההערכות 10,000 שהשתתפו בבחירות לראשות העיר של 2014, בהן ניצח חוסה "ג'ואי" טורס, אמריקאי פורטו ריקני שהיה אחד משלושה מועמדים היספנים. מתמודדים על המושב. המהגרים ההיספנים של היום לפטרסון הם בעיקר דומיניקנים, פרואנים, קולומביאנים, מקסיקנים ומרכז אמריקאים, עם התעוררות מחודשת של ההגירה הפורטו-ריקנית גם כן. בשנת 2014, יותר מ-600 אנשי עסקים השתתפו בכנס לשכת המסחר ההיספנית השנתית של ניו ג'רזי בפטרסון.
רחוב השוק המערבי, המכונה לפעמים לימה הקטנה בפי תיירים, הוא ביתם של עסקים פרואניים רבים ואחרים אמריקאים לאטינים. לעומת זאת, אם נוסעים מזרחה ברחוב מרקט, ניתן לראות ריכוז כבד של מסעדות בבעלות דומיניקנית, מכוני יופי, מספרות ועסקים אחרים. ברובע ההיסטורי של המפלים הגדולים, רחוב סיאנצ'י, שדרת יוניון ושדרה 21 יש כמה עסקים איטלקיים. מצפון למפלים הגדולים נמצאת אוכלוסיית בנגלדש שצומחת במהירות. פארק אווניו ורחוב מרקט בין סטרייט סטריט לשדרת מדיסון הם דומיניקניים ופורטו-ריקניים במידה רבה.
הרחוב הראשי, ממש דרומית למרכז העיר, הוא מקסיקני מאוד עם קהילה פורטו-ריקנית המתחדשת. ברודוויי, הנקראת גם ד"ר מרטין לותר קינג ג'וניור וואי, היא שחורה משמעותית, וכך גם הרובע הרביעי וחלקים מאיסטסייד ונורת'סייד, על אף שאוכלוסייתו האפרו-אמריקאית של פטרסון הולכת ופוחתת. תושבי קוסטה ריקה וקהילות מהגרים אחרות ממרכז אמריקה צומחות בשכונות ריברסייד ופארק פיפלס. הרחוב הראשי בין גבול קליפטון לשדרת מדיסון הוא טורקי וערבי. השדרה ה-21 בחלקת פארק העם מאופיינת במסעדות וחנויות בסגנון של קולומביה ואמריקה הלטינית.
מדי קיץ עורכים הפטרסונים מצעד יום אפרו-אמריקאי, מצעד יום דומיניקני, מצעד יום פורטו ריקני, מצעד יום פרואני ומצעד יום טורקי-אמריקאי; קיצוצים בתקציב בשנת 2011 אילצו את מארגני המצעד לתרום לכיסוי עלויות המשטרה ושירותים עירוניים אחרים.
פטרסון נחשבת באופן נרחב לבירת הפזורה הפרואנית בארצות הברית לימה הקטנה, מובלעת פרואנית במרכז העיר פטרסון, היא המובלעת הפרואנית הגדולה ביותר מחוץ לדרום אמריקה, ביתם של כ-10,000 מהגרים פרואניים. פטרסון קרא לאזור הגובל ברחובות מיל, מרקט, ראשי וצ'יאנצ'י "כיכר פרו". הקהילה הפרואנית הצומחת במהירות של פטרסון חוגגת את מה שידוע כ-Señor de los Milagros ("אדון הניסים שלנו" בעברית) ב-18 עד ה-28 באוקטובר בכל שנה ומדי יולי משתתפת במצעד היום הפרואני השנתי של מחוז פאסאיק, העובר דרך רחוב השוק. רחוב ראשי בשכונת לימה הקטנה בדאון טאון פטרסון. במפקד האוכלוסין של 2000, 4.72% מהתושבים רשמו את עצמם כבעלי מוצא פרואני אמריקאי, האחוז השלישי בגודלו באוכלוסיית כל עירייה בניו ג'רזי ובארצות הברית, אחרי מזרח ניוארק עם 10.1% והאריסון עם 7.01%. הקהילה כוללת גם דוברי קצ'ואה וגם דוברי ספרדית.
פטרסון היא ביתה של הקהילה הדומיניקנית-אמריקאית השלישית בגודלה בארצות הברית, אחרי העיר ניו יורק ולורנס. במפקד האוכלוסין של שנת 2000, 10.27% מהתושבים רשמו את עצמם כבעלי מוצא דומיניקני אמריקאי, האחוז השמיני באוכלוסיית כל עירייה בארצות הברית והאחוז השלישי בגובהו בניו ג'רזי, אחרי 18.81% של פרת' אמבוי ושל יוניון סיטי. 11.46%. פטרסון שינה את שמו של חלק מפארק אווניו בסנדי היל לדרך הרפובליקה הדומיניקנית כדי להכיר בקהילה הדומיניקנית, שהיא הקהילה ההיספאנית הגדולה ביותר בעיר.
פטרסון היא ביתם של קהילת המהגרים הטורקית-אמריקאית הגדולה ביותר בארצות הברית (הידועה בשם איסטנבול הקטנה) והקהילה הערבית-אמריקאית השנייה בגודלה אחרי דירבורן. פטרסון זכה גם לכינוי רמאללה הקטנה והוא מכיל שכונה עם אותו שם בדרום פטרסון, כך גם הרחוב המרכזי בשכונה קרוי פלסטין, עם אוכלוסייה ערבית אמריקאית המוערכת בשנת 2015 ב-20,000, המשמשת כמרכז הגידול הסורי האמריקאי של פטרסון ואוכלוסיות פלסטיניות אמריקאיות. האגודה האזרחית הערבית-אמריקאית שבסיסה בפטרסון מפעילה תוכנית לשפה ערבית בבתי הספר הציבוריים של פטרסון המשרתת 125 תלמידים בבית ספר 9 בשבתות. פטרסון היא גם ביתה של קהילת המהגרים הצ'רקסית הגדולה ביותר בארצות הברית.
אזור פטרסון רבתי הכולל את הערים קליפטון וויין ואת הרבעים Haledon, Prospect Park, North Haledon, Totowa, Woodland Park ו-Little Falls, הוא ביתם של אוכלוסיית צפון קווקז הגדולה ביותר במדינה, בעיקר צ'רקסים, קראצ'אים וקטנים. קהילות צ'צ'ניות ודאגסטניות. המשקף את הקהילות הללו, בתי הספר הציבוריים של פטרסון ופרוספקט פארק מקיימים חגים מוסלמים.
פטרסון שילב קהילה בנגלדשית אמריקאית שצומחת במהירות, שעל פי ההערכות היא מונה 15,000, הגדולה ביותר בארצות הברית מחוץ לעיר ניו יורק. מוחמד אחטארוזמאן הוסמך בסופו של דבר כמנצח במרוץ למועצת העיר 2012 ברובע השני, מה שהפך אותו לנבחר נבחר הבנגלדשי-אמריקאי הראשון של צפון ג'רזי.
סניף של Sonali Exchange Company Inc. נפתח בשדרת יוניון בקטע טוטובה של העיר; the Sonali Exchange Company היא חברה בת של בנק סונאלי, הבנק המסחרי הגדול בבנגלדש בבעלות המדינה.
בתרבות
המשורר ויליאם קרלוס ויליאמס כתב יצירה אפית רחבת יריעה בשם "פטרסון", שהעיר פטרסון היא מקום התרחשותה.
ב-2016 ביים ג'ים ג'ארמוש סרט בשם "פטרסון", המתאר שבוע בחייו של נהג אוטובוס מהעיר.
ערים תאומות
בנוסף, לפטרסון יש גם הסכם ידידות עם העיר מונטסקליוזו באיטליה.
שכול וכישלון
שכול וכישלון או: ספר ההתלבטות הוא הרומן האחרון של הסופר העברי יוסף חיים ברנר. הספר פורסם בשנת תר"ף-1920, שנה לפני הירצחו של ברנר, והוא נחשב לאחת מפסגות יצירתו וליצירת מופת בקאנון הספרות העברית.
תקציר
יחזקאל חפץ, יהודי חלש גוף וחולני שעלה ארצה ועובד כפועל, מובהל לירושלים על ידי חבריו לאחר שהוא לוקה בהתקף. בירושלים הוא מאושפז בתחילה בבית חולים לחולי רוח, שם סועדת אותו אחות קרובת משפחה. לאחר שהוא משתחרר הוא עובר לגור עם אותה משפחה, היא משפחת דודו יוסף חפץ, והדודנית האחות, אסתר, מתאהבת בו, אך יחזקאל אינו מעוניין בה, ומפתח כלפיה תחושות אשם שמחריפות את מצבו הנפשי המעורער בלאו הכי.
הרומן מתרחש על רקע היישוב היהודי בירושלים, ומתוארים בו קשיי החיים וההתפרנסות (המבוססת בעיקר על תרומות מחוץ לארץ) והמתחים שבין הרצון האידיאליסטי ליישב ולפתח את ארץ ישראל לבין הרצון החומרי בקידום ורווחה אישיים.
ביקורת
בסיון ה'תרפ"א, לאחר הרצח של יוסף חיים ברנר, פרסם אברהם אליהו קפלן מסה הגותית על העם היהודי, במתכונת ביקורת על ספרו של ברנר "שכול וכישלון". בביקורת התייחס קפלן באהדה לתחושותיו של ברנר (למרות המחלוקת האידאולוגית העזה ביניהם), ניתח את "היסוד היהודי" שמתבטא בספר "בעל כורחו" של ברנר והעלה השערה כי בתקופתו האחרונה החלו לנצנץ בברנר הרהורי תשובה.
דלטאביאטיה
דלטאביאטיה (שם מדעי: Deltavjatia) הוא סוג של זוחל קדום מסדרת הפרוקולופונומורפה, אשר חי בתקופת הפרם לפני 260 מיליון שנה. המאובנים שלו כללו גולגולת ושרידי לסת תחתונה שהתגלו בתצורת אורפלוב שבעיירה קוטלניץ' (Коте́льнич) ליד הנהר וייאטקה  שבמחוז קירוב ברוסיה.
זוחל גדול זה השתייך ב-1997 לקבוצת הפריזאוריה. הסוג הוגדר ב-1987 לאחר שנכלל קודם בסוג פריאזאורוס מדרום אפריקה ומהסוג סקוטוזאורוס שחי גם ברוסיה. הוא כלל מין יחיד - Deltavjatia vjatkensis. משמעות שמו המדעית היא: "Delta" - דלתא, "vjatia" - נהר ויאטקה בו התגלה.
זוחל זה היה קטן יחסית לקרוביו והגיע רק לאורך 2 מטרים. הוא דמה במראהו לצב ענקי בעל "קסדה" מעל ראשו וגפיים רחבות והוא כלל גם עין הקודקוד מוזרה כמו של הספנודון שלא ברור מה מטרתה. היצור היה בעל שיניים קטנות יחסית וניזון מצמחים. הוא עצמו נטרף בידי תראפסידים גדולים כמו האינוסטרנסביה.
רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול
יש הנוטים לומר לפי דברי חז"ל שגם אביו, אלישע, שימש בכהונה גדולה. ואולם אין אזכור של כהן גדול בשם אלישע במקורות אחרים.
לפני ולפנים
רבי ישמעאל היה כהן גדול בסוף ימי בית המקדש השני, ובתלמוד מובאים דבריו, שבהם הוא מספר בתיאור ציורי על כניסתו לקודש הקודשים ("לפני ולפנים"), שנכנס אליו רק הכהן הגדול, ביום הכיפורים:
הוצאתו להורג
חבריו העידו בו כי ידע את השם המפורש וכי עלה בעזרתו לרקיע כדי לברר אם גזירת עשרת הרוגי מלכות נגזרה מן השמיים.
שמואל הקטן חזה את הריגתו מראש, וסיפר לסובבים אותו בשעת פטירתו: "שמעון וישמעאל לחרבא, וחברוהי לקטלא, ושאר עמא לביזא, ועקן סגיאן עתידן למיתי על עלמא". בתרגום לעברית, על פי פירוש רש"י: רבן שמעון בן גמליאל ורבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול - ייהרגו בחרב, וחבריהם להריגה בשאר מיתות, ושאר העם לביזה, וצרות גדולות עתידות לבוא על העולם.
רבי ישמעאל כהן גדול הוצא להורג, יחד עם רבן שמעון בן גמליאל הזקן, על פי המסורת, בתאריך כ"ה בסיון, בשנת לבריאת העולם.
על יומו האחרון של רבי ישמעאל מספרים חז"ל, כי כאשר עמדו הרומאים להוציאו להורג בין שאר עשרת הרוגי מלכות, הביטה בו בת הקיסר וחמדה את יופיו, משום שהיה משבעת האנשים היפים שהיו בעולם, ופניו היו דומים לפני מלאך ה'. נתמלאה בת הקיסר חמדה וביקשה מאביה: תן לי בקשה אחת! אמר לה: כל מה שתאמרי אעשה חוץ מרבי ישמעאל וחבריו. אמרה לו ביתו: בקשה ממך, החיה אותו! השיב הקיסר: איני יכול, שכבר נשבעתי להרגם. אם כן, ביקשה הבת, צַווה ויפשיטו עור פניו כדי להסתכל בו במקום מראה. הסכים האב האכזרי לכך, וציווה להפשיט מעל רבי ישמעאל את עור פניו בעודו חי. ונפטר לאחר עינויים קשים. האגדה מראה עד היום חורבות של ארמון המיוחס לבת הקיסר, ומספרת שלאחר הוצאת רבי ישמעאל להורג חנטה בת הקיסר את עור פניו באפרסמון כדי שתוכל לראותו תמיד. לפי האמורא שמואל, ברומי יש להם חג מיוחד שחוגגים אחת לשבעים שנה ומלבישים עור פניו של ישמעאל על אדם אחד שלם שמרכיבים אותו על אדם חיגר, כדי לסמל שלטון בני עשו על בני יעקב.
צאצאיו
על פי המדרש והתלמוד, בנו ובתו של רבי ישמעאל נשבו בזמן החורבן ונהיו עבדים לשני אנשים שחיו בשכנות. מאחר שראו שהם יפים מאוד (ראו לעיל על יופיו של ר' ישמעאל), החליטו שני האנשים להשיאם זה לזה ולהתחלק בצאצאים. הכניסום לחדר אחד, וכל אחד מהם קונן על כך שהוא, בנו של הכהן הגדול יינשא לעבד. ובכו כל הלילה, בבוקר הכירו זה את זה ונפלו זה על זה וגעו בבכייה עד שיצאה נשמתן, ועל מאורע עתידי זה נתנבא ירמיה וקונן. על מעשה זה נכתבה קינה לתשעה באב בשם "". אמנם מהקונטכסט הבבלי שבו מופיע האגדה הזו יראה שהם ייחסו את המאורע הזה לר' ישמעאל בן אלישע השני, התנא שחי בדורו של ר' עקיבא, או שלא הבחינו בין שני האישים האלו.
קברו
בספר "תוצאות ארץ ישראל" מתלמיד הרמב"ן שמחברו חי כ-1200 שנה אחרי רבי ישמעאל, מצוין מקום קבורתו בכפר סאג'ור (במקום הנקרא: "שיח' א-נבי יוסף", או "נבי יוסף").
מקור אחר, מאוחר יותר (ספר "יחוס הצדיקים", 1560) גורס כי הקבר נמצא בכפר כנא.
עוד מקור אחר מאוחר יותר, "איגרת אחד התלמידים לר' אברהם ישמעאל חי סנגויניטי" (1741) מציין אפשרות שנקבר בכפר חנניה, וכלשונו: "הגענו לכפר גדול, נקרא כפר ענן… הלכנו משם (מקבר רבי חנניה בן עקשיא) כמו רביע פרסה והגענו למערה אחת סתומה ויש לה חלונות. איכא דאמרי (יש האומרים) רבי אליעזר בן יעקב קב ונקי, ואיכא דאמרי רבי ישמעאל כהן גדול ואיכא דאמרי נביא"
יפיו
ב מסופר שהיה משבעה אנשים יפים שהיו בעולם, ופניו היו דומים למלאך ה' צבאות.
המדרש מספר שלאחר שנים רבות שרבי יוסי אביו ואשתו היו חשוכי בנים, שאלה האישה את בעלה מדוע הם לא מצליחים להוליד ילדים כמו בני אדם אחרים? רבי יוסי ענה לה שכל הנשים שרואות "דבר שאינו הגון" בחזרתן מבית הטבילה, חוזרות לשם וטובלות שוב, ולכן מצליחות בזרען.
באותו יום האישה החליטה להיזהר בעניין זה, וטבלה עשרות פעמים (80 פעמים) מכיוון שבכל פעם שחזרה מהמקווה היא ראתה בעל חיים רע כגון כלב או חזיר. כשראה הקב"ה שהיא מתאמצת לקיים דין זה, אמר למלאך גבריאל לרדת ולהראות לה בדמות בעלה. גבריאל ירד וישב בפתח בית הטבילה, וכשיצאה האישה מבית הטבילה ראתה אותו וחשבה שהוא בעלה, ותפסה והוליכה לביתה.
המדרש מספר שבאותו לילה התעברה האישה, וילדה את רבי ישמעאל שנעשה יפה תואר ויפה מראה כדמות גבריאל. המדרש מסביר שבגלל סיפור זה, כשעלה רבי ישמעאל לרקיע הוא פגש דווקא את המלאך גבריאל.
רבי ישמעאל בן אלישע בחלום
התלמוד במסכת ברכות אומר כי החולם חלום ורואה בו את ישמעאל בן אלישע, ידאג מן הפורענות. ומסביר רש"י במקום כי רבי ישמעאל שהיה מהרוגי מלכות, פשטו את עור קרקפתו בחייו, ועל כן מי שחולם עליו צריך לחשוש.
צאצאיו
לפי סיפור שעובר מדור לדור במסורת יהדות טריפולי לוב, מסופר על רבי ישמעאל כהן גדול שגורש מבית המקדש לאחר חורבן בית שני והגיע לאפריקה. לרבי ישמעאל נולדו שלוש בנות צדיקות, אחת בשם ג'רייבה (על שמה בית כנסת ג'רייבה באי ג'רבה שבתוניסיה), השנייה אום שוויכה (על שמה בית כנסת בטריפולי) והשלישית הייתה בושאייף שעל שמה בית הכנסת בזיתן. האגדה מספרת שלבושאייף לא היו ילדים ובאחת מתפילותיה הובטח לה שהיא תזכה להיזכר על ידי העדה כולה. ובאמת הבית כנסת הראשי בעיר זלתן בלוב ובמושב זיתן בישראל נקראת בשם בושאייף ובית הכנסת במושב זיתן קרוי על שמה של בושאייף הצדיקה מימי בית שני בעלת יכולות ריפוי מיסטיות ובתו של רבי ישמעאל כהן גדול. בשנים האחרונות בית הכנסת שופץ והוחלפו ההיכל והתיבה.
דרקון (מדינאי)
דְּרָקוֹן (ביוונית: Δράκων; באנגלית בעקבות הלטינית Draco) היה מחוקק יווני וארכון אפונימוס באתונה בן המאה ה-7 לפנה"ס, שהחליף לראשונה את המערכת הקיימת של חוקים בעל פה ונקמות דם בקודקס חוקים כתוב אשר נאכף אך ורק על ידי בית משפט. חוקיו הכתובים של דרקון נודעו בשל קשיחותם, והכינוי "דראקוני" משמש היום כהתייחסות לחוקים אשר נושאים אופי בלתי סלחני.
חייו
מעט ידוע לגבי חייו. ככל הנראה חי דרקון טרם תקופתם של שבעת חכמי יוון. ייתכן כי היה שייך לאצולה היוונית באטיקה, אליה שייך אותו הכותב בן המאה ה-10 לספירה סודא. סודא גם כתב את הפולקלור לגבי מותו בתיאטרון של אגינה: בתצוגה מסורתית של תמיכה יוונית, תומכיו "השליכו כה הרבה חולצות, כובעים ומעילים על ראשו, עד כי נחנק ונקבר באותו תיאטרון".
חוקי דרקון
במהלך האולימפיאדה ה-39 (שהתרחשה ב-622 או 621 לפנה"ס), ביסס דרקון את הקודקס החוקי עמו הוא מזוהה. החוקים המדוברים אופיינו בהחמרה יתרה עם פשוטי העם. עונש מוות נגזר גם על עבירות קלות. בעלי חוב ממעמד נמוך יותר מנושיהם, אולצו להשתעבד להם, וככלל היו החוקים מוטים לטובת בני המעמדות הגבוהים. לפי פלוטרכוס, כשנשאל דרקון מדוע הוא גוזר עונש מוות בצורה כה רחבה, השיב: "הוא מונע פשעים קלים, ובנוגע לפשעים כבדים - אין עונש חמור יותר שאני יכול לחשוב עליו".
יתרונם של חוקי דרקון היה העלאתם על הכתב ופרסומם בפומבי במרכז העיר, עובדה שהנגישה אותם להמונים, ומחד אפשרה להם לפנות לבית המשפט, ומאידך מנעה התעמרות משפטית שנבעה מאי הכרת החוק. העלאת החוקים על הכתב בידי דרקון נחשבת אבן דרך בהתגבשות הדמוקרטיה האתונאית כיוון שידיעה ציבורית של החוקים הובילה ברבות הימים למהלכים לעדכונם.
את חוקי דרקון ערך מחדש סולון, ארכון אתונה, בראשית המאה ה-6 לפנה"ס.
על שום קשיחותם, מכונים עד היום חוקים לא סבירים וקשים במיוחד בשם "חוקים דרקוניים". מקובל גם המינוח "חוזה דרקוני" עבור חוזים המנוסחים בצורה הוגנת רק עבור אחד מהצדדים.
למדינאי דמדס, שחי כשלוש מאות שנים לאחר דרקון, מיוחסת האמירה שחוקיו של דרקון הם "חוקים שנכתבו בדם".
הרולד רובינס
הרולד רובינס (באנגלית: Harold Robbins; 21 במאי 1916 – 14 באוקטובר 1997) היה סופר ותסריטאי יהודי אמריקאי, מהפופולריים והמצליחים ביותר בארצות הברית ובעולם כולו. כתב יותר מ-20 ספרים רבי מכר, שנמכרו עד היום ביותר מ-32 שפות, ב-750 מיליון עותקים במעל 40 מדינות ברחבי העולם.
תחילת הדרך
רובינס נולד ב-1916 בניו יורק, לזוג מהגרים יהודים בשם רובין, שהגיעו לארצות הברית מפולין ומרוסיה. אימו מתה בעת הלידה ואביו נישא בשנית ונולדו לו עוד שלושה ילדים מהנישואין השניים. רובינס סיפר עם זאת לעיתים, אולי מתוך מטרה להידמות לגיבורי ספריו, כי הוריו היו בלתי ידועים ואימו נטשה אותו על מפתן בית יתומים קתולי. הוא סיפר על עצמו גם פרטים ביוגרפיים נוספים, לעיתים, שגם הם לא היו נכונים, שוב, ככל הנראה מתוך אותה מטרה.
הפרטים הביוגרפיים הנכונים שלו היו הרבה פחות מעניינים מאלה שהוא המציא מפעם לפעם. משפחתו הייתה מהמעמד הבינוני, אביו היה רוקח והוא עצמו סיים בית ספר תיכון בניו יורק בגיל 18 ועבד כפקיד ברשת חנויות מזון. הוא נישא לראשונה ב-1937, כשהיה בן 21, לליליאן מחנוביץ', חברתו מילדות. בראשית שנות הארבעים דאג אביה של אשתו, שהיה מנהל הכספים של חברת סרטי יוניברסל, לכך שחתנו יקבל משרת פקיד משלוחים בחברה. רובינס הצליח בעבודתו, התקדם ובני הזוג עברו לחוף המערבי של ארצות הברית.
כתיבתו
מקום עבודתו ובעיקר קריאת הספרים שחברת יוניברסל הסכימה לרכוש, לצורך הפיכה לסרטים, יצרו אצל רובינס את השאיפה להיות בעצמו לסופר. הוא היה בטוח שיוכל לכתוב ספרים טובים יותר מאלה שיוניברסל רכשה. עם זאת, הכתיבה לא הייתה כה קלה בהתחלה ואת ספרו הראשון הוא כתב במשך חמש שנים, ישן לעיתים רק שעתיים בלילה ומתעורר לצורך המשך הכתיבה.
הספר, Never Love A Stranger, שיצא לאור לבסוף ב-1948, בהוצאת Alfred A. Knopf, התקבל לפרסום רק אחרי שכתובים ועריכות רבות. משיצא הספר לאור הוא הפך מהר מאוד לרב-מכר, עקב פשיטה שערך מפלג המוסר של משטרת פילדלפיה, פנסילבניה, על חנות ספרים שמכרה אותו. לטענת המשטרה, הספר היה בגדר פורנוגרפיה ולכן הוחרם. הוצאת קנופף תבעה את שחרור עותקי הספר והפסקת החרמתו ובית המשפט פסק לטובתה. היום, קטעים אלה הם כמעט סטנדרטיים ולכל היותר נחשבים ל"פורנו רך", אך קבלת הפנים הזו לסיפרו הראשון, נתנה לקריירה הספרותית של רובינס את הדחיפה האמיתית קדימה. הספר גם הפך בהמשך, כעבור עשר שנים, לסרט קולנוע, כמו מרבית ספריו לאחר מכן ואף תורגם כמה שנים אחר כך לעברית, תחת השם אהבת זר. בסרט הקולנוע אהבת זר כיכבו בין השאר ג'ון בארימור וסטיב מקווין. מרבית ספריו הבאים של רובינס כבר התקבלו בקהל בלהיטות והפכו סמוך מאוד לצאתם לאור, לרבי מכר.
הספר השלישי, A Stone for Danny Fisher, יצא לאור באותה הוצאה ב-1952 והפך ב-1958 לסרט המצליח קינג קריאול, בבימויו של מייקל קורטיז ובכיכובם של אלביס פרסלי (בתפקיד דני פישר), וולטר מתאו (בתפקיד מקסי פילדס), ועוד. השירים שנכתבו עבור הסרט הזה יצאו באלבומו השישי של אלביס פרסלי - קינג קריאול, בספטמבר 1958, כשלושה חודשים אחרי יציאתו של הסרט לאקרנים. הספר יצא לאור גם בעברית בשם האיש ללא כוכב.
הספר הרביעי של רובינס Never Leave Me, אשר יצא לאור ב-1953 היה הראשון מספריו שלא זכה בסופו של דבר להפוך לסרט או סדרת טלוויזיה. שנתיים אחריו הוא כתב את 79 Park Avenue, שזכה להצלחה רבה והפך ב-1977 לסדרת טלוויזיה בכיכובם של לסלי אן וורן, מארק סינגר, ריימונד באר, ואחרים.
את ספרו השישי כתב רובינס במשך חמש שנים - Stiletto (יצא לאור ב-1960). גם ספר זה זכה ב-1969 לגרסה קולנועית מצליחה תחת אותו שם, בכיכובם של בריט אקלנד ואחרים. הספר תורגם גם הוא לעברית - סטילטו. באותה שנה כתב רובינס גם את התסריט לסרט The Pusher בכיכובם של רוברט לנסינג ואחרים.
שנה אחר כך יצא לאור בהוצאת סיימון ושוסטר הספר The Carpetbaggers, אשר תורגם בהמשך גם לעברית תחת השם השאפתנים. הספר הצליח מאוד והוא נחשב הרביעי בעולם, בכל הזמנים, בהיקף קוראיו. הספר זכה גם לשתי גרסאות קולנועיות וכן לגרסה טלוויזיונית. הגרסה הראשונה, תחת אותו שם, הופקה על ידי חברת סרטי פרמאונט ב-1964, בבימויו של אדוארד דמיטריק ובכיכובם של ג'ורג' פפארד, אלן לאד, ואחרים. הגרסה השנייה מתמקדת באחד מגיבורי הספר. היא יצאה כעבור שנתיים, אף היא בסרטי פרמאונט ונקראה Nevada Smith. כיכבו בה סטיב מקווין, קרל מולדן, בריאן קית', ואחרים. מלחין הסרט היה אלפרד ניומן. ב-1975 הופקה גרסה שנייה לסרט נבאדה סמית', גרסה שלישית לספר.
ב-1962 יצא לאור ספרו השמיני של רובינס, Where Love Has Gone. כרגיל עם ספרי תקופה זו של הסופר המצליח, גם ספר זה היה לרב-מכר וקיבל ב-1964 גרסה קולנועית, שהצליחה אף היא. במאי הסרט היה אדוארד דמיטריק וכיכבו בו בטי דייוויס, סוזן הייוורד, ואחרים. הספר תורגם גם הוא לעברית תחת השם אנה פנתה האהבה.
שנות ההוללות
משהחל רובינס להתפרסם, החלו אורחות חייו להידמות יותר ויותר לאורחות חיי גיבוריו. הוא היה לרודף נשים ואף נולדה לו בת מחוץ לנישואין, פארו, מאחת ממאהבותיו - איבון ראסל. אשתו ניסתה לדבוק בו למרות הלידה הזו, אולם ב-1963, כשזה עמד להתרחש שוב - המאהבת שלו באותה עת, גרייס פלרמו נכנסה להיריון - הם התגרשו. גם הבת השנייה של רובינס, אדריאנה נולדה מחוץ לנישואין ורובינס נישא לאימה, פלרמו, רק לאחר לידת הבת.
כל זה התרחש במקביל ותוך כדי כתיבה והוצאה לאור שוטפת של סדרת ספרים רבי מכר, שכעת נכתבו בקלות ובמהירות, וזכו במקביל לביקורות ספרותיות קטלניות. ב-1966 היה רובינס לסופר המרוויח ביותר בעולם. ההוצאה לאור שלו שילמה לו מקדמה בת מיליון דולר עבור כל אחד מספריו. בתקופה זו הוא גם כתב את התסריט לסדרה הטלוויזיונית The Survivors, של ABC, בכיכובו של ג'ורג' המילטון.
השקיעה
ספריו של רובינס בשנים שלאחר מכן כבר איבדו את האיכות והקסם הפופולרי שלהם.
ב-1982 קיבל רובינס שבץ מוח, שפגע בכישוריו המילוליים ונבע ככל הנראה מהשימוש בסמים. כשנתיים אחר כך הוא נפל במקלחת בהיותו מסומם ומאז נאלץ להיות בכיסא גלגלים. מי שהפכה לימים לאשתו השלישית, ג'אן (לבית סטאפ), הייתה האחות שטיפלה בו בתקופה זו והיא גם הייתה זו שערכה וכתבה מחדש את הספרים שהוא כתב או שרבט. מכירות הספרים שהוא או ג'אן כתבו בתקופת חייו זו, צנחו פלאים.
ב-1991 התגרשה ממנו אשתו השנייה גרייס והוא נישא לג'אן, אשר נשארה לצידו עד ליום מותו.
רובינס נפטר ב-1997, בפאלם ספרינגס, קליפורניה, בן 81, כשכל ההון שהרוויח מהספרים רבי המכר שלו, מבוזבז והוא מותיר אחריו חובות בלבד. יורשיו ממשיכים להוציא עד היום ספרים המבוססים כביכול על טיוטות שכתב בחייו.
בתו השנייה של רובינס (מגרייס פלרמו), אדריאנה רובינס היא סופרת בזכות עצמה - מחברת הספר Paris Never Leaves You, שיצא לאור ב-1999.
בסרט "מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה", מ-1986 מוזכר הרולד רובינס, לצידה של ז'קלין סוזן, כאחד מענקי הספרות של המאה העשרים.
ספריו
(שהופיעו עד 1986 ועד בכלל. לא כלולים הספרים שהופיעו תחת השם הרולד רובינס, סמוך לפני מותו ולאחר מכן, מ-1995 ואילך)
אליוט פורבס
אליוט פורבס (באנגלית: Elliot Forbes 20 באוגוסט 1917 - 9 בינואר 2006) היה מנצח ומוזיקולוג אמריקאי, שנודע במחקריו בנושא בטהובן.
חיים וקריירה
אליוט פורבס היה המנצח הראשי של מועדון הזמרה של הרווארד ושל האגודה הכוראלית של רדקליף בשנים 1958-70; בין תלמידיו היו איזאיה ג'קסון, עכשיו מנהל התזמורת הקאמרית פרו ארטה בבוסטון, וויליאם כריסטי, מייסדו ומנהלו של אנסמבל הבארוק האירופאי לז ארטס פלוריסאן. כמנצחן של שתי הקבוצות, לקח אותן פורבס בשנת 1967 לסיור סביב העולם.
אליוט פורבס מת בקיימברידג'.
AIM-7 ספארו
איים-7 ספארו (AIM-7 Sparrow) הוא טיל אוויר-אוויר, מונחה מכ"ם בעל ראש ביות חצי-אקטיבי, לטווח בינוני, מתוצרת חברת ריית'און האמריקנית. הספארו שימש גם כבסיס למערכות טילי קרקע-אוויר.
ה'ספארו' ונגזרותיו היה טיל האוויר-אוויר העיקרי של הגוש המערבי לירי מעבר-לטווח-הראייה (BVR - beyond-visual-range) החל משנות ה-50 המאוחרות ועד שנות ה-90. ה'ספארו' יוצא למדינות רבות ביניהן: אוסטרליה, איטליה, איראן, בחריין, בריטניה, קוריאה הדרומית, טורקיה, טאיוואן, יון, יפן, ישראל, מצרים, כווית, פורטוגל, ערב הסעודית, סינגפור, ספרד וקנדה. ה'ספארו' נמצא עדיין בשירות במספר חילות אוויר בעולם, אולם הוא מוחלף בהדרגה בטיל הAIM-120 אמראם המתקדם יותר.
ה'ספארו' נישא על מספר מטוסי קרב, ביניהם: F-104, F-4, F-14, F-15, F-16 ו-F/A-18.
גרסה של טיל ה'ספארו' מיוצרת באיטליה תחת רישיון ונקראת 'אספיד' (Aspide).
במהלך מלחמת המפרץ הפילו מטוסי חיל האוויר האמריקני באמצעות ה'ספארו' 22 מטוסים ושלושה מסוקים עיראקיים.
תיאור הטיל
ל'ספארו' יש ארבעה מקטעים עיקריים: מקטע ההנחיה, ראש קרב (רש"ק), בקרה ומנוע דלק מוצק (מדגם 'הרקולס' MK-58). יש לו גוף צילינדרי בעל ארבעה כנפוני-דלתא לניהוג במרכזו, וארבעה כנפוני-דלתא קבועים לייצוב בחלקו האחורי. כמו טילים חצי-אקטיביים אחרים ה'ספארו' אינו פולט קרינה בעצמו, אלא מתביית על הגל-הרציף שמשודר ממכ"ם המטוס, ומוחזר מהמטרה. ה'ספארו' מצויד במרעום קרבה מסוג מכ"ם אקטיבי.
עיקרון ההנחיה
המטוס המשגר "מאיר" את המטרה באמצעות המכ"ם והטיל קולט את האות החוזר מהמטרה באמצעות אנטנה וכך מכוון את עצמו אל עבר המטרה. בנוסף, דוגם הטיל חלק מאות המכ"ם המאיר באמצעות אנטנה נוספת ומבצע השוואה של שני האותות כדי להגדיל את דיוקו במקרה של שימוש באמצעי שיבוש מצד מטוס המטרה. על המטוס ה"מאיר" להישאר נעול על המטרה עד לפגיעת הטיל.
גרסאות
במרוצת השנים פותחו מספר גרסאות ל'ספארו' עם שיפורים שונים:
הטיל היה חלק מארסנל הטילים של חיל האוויר הישראלי, שהשתמש בגרסאות AIM-7E, AIM-7F ו-AIM-7M במהלך השנים.
טילי קרקע-אוויר המבוססים על הספארו
קיימות נגזרות של טיל ה'ספארו' המשמשות כטילי קרקע-אוויר.
RIM-7 סי ספארו
ה-'RIM-7 סי ספארו' (Sea Sparrow) משוגר ממשגר שמוצב על הספינה כטיל קרקע-אוויר. ה'סי ספארו' נמצא בשירות מספר חילות ים ב-נאט"ו.
סקיי גארד
'סקיי גארד' (Skyguard) היא מערכת קרקעית להגנה אווירית הכוללת משגר של טיל ה'ספארו' ושני תותחי נ"מ 35 מ"מ מונחי מכ"ם. ה'סקייגארד' פותח במשותף על ידי חברת ריית'און וחברת 'אורליקון-קונטראווס' (Oerlikon-Contraves) השווייצרית. מערכת ה'סקייגארד' נמצאת בשירות מצרים, יוון, ספרד וטאיוואן.
ברירת שארים
ברירת שארים היא תאוריה המתארת מנגנון אבולוציוני המעודד התנהגות זולתנית של פרטים כלפי שארים גנטיים. מכיוון שלשארים גנטיים יש אחוז גבוה של אללים משותפים, לאלל הגורם לפרט לתרום להישרדותם של שארים (אלל זולתני) יש סיכוי גבוה להימצא בשאריו של הפרט. מהסיבה הזו, אלל שכזה בעצם תורם להתפשטותו ושגשגו באוכלוסייה מכיוון שהוא גורם לפרט לעזור לפרטים אחרים עם אותו אלל ומעלה את סיכוייהם לשרוד ולהעמיד צאצאים. צאצאים אלה, בתורם, ישאו בעצמם את האלל הזולתני ובכך יגבירו את תפוצתו.
אחד התוצרים הנפוצים של ברירת שארים הוא היכולת של פרטים במינים רבים לזהות פרטים הקרובים אליהם גנטית. זיהוי זה אינו חייב להיות מודע, ומתקיים אפילו בצמחים. עקרון "הזקן הירוק" הוא מושג פופולרי שנקבע על ידי ריצ'רד דוקינס המתייחס למנגנון זיהוי שארים שתלוי בהשוואת תכונות בין פרטים. אם קיימת תכונה חיצונית יוצאת דופן המאפיינת פרט שנושא את האלל הזולתני, אזי תיברר תאחיזה בין האלל לבין אותה תכונה, תיברר יכולת זיהוי של אותה תכונה בקרב פרטים אחרים וכן תיברר הפעלה של ההתנהגות הזולתנית רק כלפי פרטים שנושאים את אותה התכונה. דוקינס הדגים באופן היפותטי תכונה זאת כזקן ירוק, אם כי בטבע קיים מגוון עצום של תכונות שעשויות לשמש כ"זקן ירוק", כגון הפרשת חומרים כימיים ייחודיים (לדוגמה ריחות). יש לציין שקיימים מנגנונים נוספים שמאפשרים ברירת שארים ללא זיהוי תכונה משותפת, כמו היכרות, דפוסי נדידה של צעירים הרחק ממקום הולדתם, פיזור מרחבי של צאצאים על ידי האם בעת הטלת ביצים, ועוד.
חוק המילטון
ויליאם המילטון ניסח לראשונה מודל מתמטי בסיסי אשר מסביר את הופעתה של התנהגות זולתנית בין שארים.
ברירת שארים תשאף למצב בו פרט אחד (הנותן) יבצע פעולה שעוזרת לפרט אחר (המקבל) אם יתקיים התנאי rb>c כאשר:
ניתן לפתח את המודל של המילטון באותה מידה גם לאבולוציה של תכונה אגרסיבית. התנאי לקיום פעולה זאת הוא b>rc, כאשר הפעם b הוא הרווח מהפעולה לפרט המבצע, ו- c הוא המחיר שישלם הקורבן.
הכללה של רעיון זה מולידה את מושג הכשירות הכוללת (inclusive fitness), אשר מורכב משני חלקים: הכשירות הישירה, זאת המושגת על ידי רבייתו של הפרט עצמו, והכשירות העקיפה אשר מושגת על ידי רבייה של שארים. פרט מעלה את הכשירות העקיפה שלו בכך שהוא עוזר לשארים להשיג הצלחה רבייתית גדולה מזו שהיו משיגים ללא עזרתו.
דוגמאות
ישנן דוגמאות רבות לתוצרים של ברירת שארים. אצל רוב הנמליים כל הפרטים בקן הם שארים וישנה מידה רבה של זולתנות. אצל הקוקייתיים לעומת זאת סביר להניח שהפרט גדל עם פרטים שאינם שארים שלו וניתן אף לצפות ממנו לתוקפנות. הדבורה מקריבה את עצמה, עוקצת פולש זר ומתה כדי להציל את שאר הדבורים בכוורת. עכבישה המניחה לצאצאיה להיזון מגופה לפני שהם יוצאים לחיים עצמאיים. וצאצאים של קופי אדם אשר נשארים לעזור בגידול אחיהם, על אף שהם כבר כשירים להתרבות בעצמם. ראשני הסלמנדרה המצויה מפנים התנהגות אגרסיבית עד כדי קניבליזם כלפי ראשנים אחרים בהתאם למידת הקרבה הגנטית בין השניים.
מחלוקת מדעית
באוגוסט 2010 התפרסם מאמר בכתב העת "Nature", הקורא תיגר על מנגנון ברירת השארים. שלושת מחבריו, בהם אדוארד וילסון, לא הכחישו כי קיימת הקרבה לטובת קרובים בעולם החי, אלא טענו שזהו תוצר לוואי של ברירה קבוצתית ולא ברירת שארים לשמה. טענה זו הציתה מחלוקת עזה בקהילה המדעית וב-2011 פורסם מאמר תגובה, שעליו חתומים יותר ממאה מדענים, ושולל את המסקנות אליהן הגיעו וילסון וחבריו. באופן לא אופייני המחלוקת זכתה לתהודה בתקשורת העולמית כשהפכה לאישית בין ריצ'רד דוקינס, מחבר "הגן האנוכי", לבין אדוארד וילסון.
אביגייל פילמור
אביגייל פאוורס פילמור (באנגלית: Abigail Powers Fillmore; 13 במרץ 1798 - 30 במרץ 1853), אשת נשיא ארצות הברית מילרד פילמור, הייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית בין השנים 1850–1853.
ביוגרפיה
אביגייל נולדה במחוז סרטוגה שבמדינת ניו יורק. באותה עת היה המחוז מחוז ספר, הנמצא "בשולי הציוויליזציה". אביה, כומר בפטיסטי בשם למואל פרוורס (Lemuel Powers) נפטר זמן קצר לאחר לידתה. אמה עברה עם המשפחה מערבה, וחינכה את אביגייל ואחיה באמצעות ספריו של בעלה המנוח.
לאחר שמשרדו הצליח, רכש מילרד פילמור בית בן שישה חדרים בבאפלו שבמדינת ניו יורק בשנת 1832 ושם נולדה בתם היחידה - מרי אביגייל בשנת 1832.
בשנת 1847 כשנבחר מיליארד למבקר מדינת ניו יורק עברו בני הזוג לבירת המדינה אולבני (הילדים למדו באותה עת בפנימיות).
בשנת 1849 נבחר מילרד פילמור כסגן נשיא ארצות הברית ובני הזוג עברו לוושינגטון הבירה. 16 חודשים לאחר מכן, עקב מותו של הנשיא זאכרי טיילור, היה מילרד פילמור לנשיא, ובני הזוג עברו לבית הלבן.
בעת היותה הגברת הראשונה, ולאחר סיום תקופת האבל הרשמית על מותו של הנשיא, החלה אביגייל לקיים אירועים רשמיים בבית הלבן, אולם אלה היו מינימליים, ולמעט ארוחות רשמיות לא נערכו מסיבות בבית הלבן, ואביגייל העדיפה לבלות את זמנה בקריאה בפרטיות ועל כן העבירה את תפקיד הגברת הראשונה לבתה אביגייל.
אביגייל פילמור קיבלה את אישור הקונגרס לבחור ספרים מספריית הקונגרס, והקימה את ספריית הבית הלבן.
על אף בריאותה הרופפת נשארה לעמוד במהלך טקס השבעת הנשיא פרנקלין פירס שנערך בסופת שלג. לאחר תום הטקס חלתה אביגייל פילמור בדלקת ריאות ונפטרה זמן קצר לאחר מכן, ב-30 במרץ 1853.
יום מותה נחשב יום אבל לאומי, הקונגרס הפסיק את דיוניו ומשרדי הממשלה לא עבדו ביום בו נלקחה גופתה לבאפלו לקבורה.
מלכיתים
המונח מלכיתים משמש לציון מספר כתות נוצריות במזרח התיכון השייכות לנצרות המזרחית וכן לציון מאמיניהן. מקור השם הוא במילה הסורית העתיקה "מלכאיא", שפירושה "מלכותי" (מהשורש מ.ל.ך) ובמובן הרחב יותר, "אימפריאלי", המתייחס לנאמנות לקיסר הביזנטי. במקור שימש המונח ככינוי גנאי בעקבות הפיצול החריף שחל בנצרות המזרחית לאחר ועידת כלקדון בשנת 451. מתנגדי הוועידה השתמשו בו כדי לציין את אלה שתמכו בהחלטות הוועידה ובאימפריה הביזנטית, ולא ברור באיזו תקופה החלו המלכיתים לכנות את עצמם בשם זה.
במקור, בתחילת ימי הביניים, המלכיתים עשו שימוש הן ביוונית והן בארמית במסגרת הפולחן שלהם, ונהגו לפי הנוהג של אנטיוכיה. אמנם בהמשך, במאה ה-10 וה-11, הם אימצו את הנוהג של קונסטנטינופול, ושילבו את השפה הערבית במסגרת חלק מטקסי הדת שלהם.
למונח "מלכיתים" שתי משמעויות שונות כאשר הוא מתייחס לזרמים בנצרות. המונח "מלכיתים אורתודוקסים" מתייחס לנוצרים היוונים האורתודוקסים של המזרח התיכון, בעוד המונח "מלכיתים קתולים" מתייחס לחסידי הכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית (בערבית: كنيسة الروم الملكيين الكاثوليك).
רקע
המלכיתים רואים את עצמם כבני הקהילה הנוצרית הראשונה מימי השנים-עשר השליחים. על-פי ההיסטוריוגרפים של הותיקן ושל הפטריארכיה האקומנית של קונסטנטינופול, קהילה ראשונית זו הייתה מורכבת מיוונים, רומאים, סורים ויהודים. היסטוריונים חילוניים כדוגמת אדוארד גיבון וארנסט רנן החזיקו בסברות דומות לגבי היווצרות הקהילה המלכיתית.
המלכיתים היו ברובם עירוניים דוברי יוונית שחיו במערב הלבנט ובמצרים, שלא כמו מתנגדי ועידת כלקדון דוברי הסורית והקופטית, שהיו ברובם כפריים. הכנסייה המלכיתית חולקה לשלוש פטריארכיות היסטוריות - אלכסנדריה, אנטיוכיה וירושלים, שהיו כפופות לפטריארך של קונסטנטינופול. מתנגדי ועידת כלקדון ייסדו פטריארכיות משלהם באלכסנדריה (הכנסייה הקופטית אורתודוקסית), ובאנטיוכיה (הכנסייה הסורית-אורתודוקסית). הממלכה הנובית מוקורה, בסודאן של ימינו, השתייכה גם היא לכנסייה המלכיתית בשנים 575–1300 בקירוב.
לאחר הכיבוש הערבי במאה ה-7, אירע תהליך של ערביזציה הדרגתית בקרב המלכיתים, שהשפיעה גם על אוכלוסיות מלכיתיות דוברות יוונית.
החל משנת 1342 פעלו אנשי דת קתולים בדמשק ובאזורים אחרים, והחלו להמיר בחשאי את הכהונה האורתודוקסית לקתוליות. בתקופה זו הפיצול בין הכנסייה המזרחית למערבית לא היה מוגדר, ומרבית המומרים המשיכו לפעול גם בתוך הכנסייה האורתודוקסית. ב-1724 נבחר הבישוף קיריל השישי לכהן כפטריארך של אנטיוכיה, במהלך שנתפס כהשתלטות קתולית על הפטריארכיה. ירמיה השלישי מקונסטנטינופול מינה את הנזיר היווני סילבסטר במקומו של קיריל, אך משנבחר האפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר, הוא הכיר בסמכותו של קיריל וקידם בברכה את תומכיו. מנקודה זו והלאה הייתה הכנסייה המלכיתית מפוצלת בין האורתודוקסים, שהמשיכו להכיר בסמכותו של הפטריארך של קונסטנטינופול, לבין הקתולים, שהכירו בסמכותו של האפיפיור ברומא. כיום, רק הקבוצה הקתולית ממשיכה לכנות עצמה מלכיתית.
תואתריום
תואתריום (שם מדעי: Thoatherium; מילולית: "בהמה אקטיבית זריזה") הוא סוג של יונק בן לסדרה הקדומה ליטופטרנה, שחי בתחילת המיוקן שלפני 17.5 עד 16.3 מיליון שנה מזמננו בערבות פטגוניה, ארגנטינה. סוג זה התגלה בתצורת סנטה קרוז (Santa Cruz Formation) והוגדר ב-1887 בידי החוקר הארגנטינאי פלורנטינו אמגינו והוא כלל 6 מינים.
התואתריום היה יונק צמחוני דומה לצבי שהגיע לאורך 70 סנטימטרים ומשקל של 15 עד 19 קילוגרם, שהיה בעל רגליים מותאמות לריצה שבדומה לרגלי סוסים היו בעלות פרסה קשיחה יחידה בקצה הרגל. מבנה זה עזר לרגל להאיץ ולצרוך פחות אנרגיה תוך הדהירה. עם זאת הוא לא היה קרובם של מפריטי הפרסה והדמיון ביניהם נבע מאבולוציה מתכנסת. הוא היה קרובם של הדיאדיפורוס ושל המקרוקניה בעלת החדק והלסת שלו הייתה צרה יחסית והסתיימה בבליטה צרה, דומה למקור מלפנים. היו לו שיניים דקות יחסית שהותאמו לאכילת עלים או צמחייה רכה דומה ולא מעשבים.
יונק זה אולי חי בעדרים קטנים ויכל לנוע במהירות כדי להימלט מטורפים.
מגדל בלומברג
מגדל בלומברג (באנגלית: Bloomberg Tower) הנקרא על שם חברת בלומברג הוא שמו הלא רשמי של מבנה המצוי בשדרות לקסינגטון 731, בין רחובות 58 ו-59 באזור מידטאון של רובע מנהטן בעיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית. המבנה משמש את הנהלת חברת בלומברג. הבניין מכונה גם בשם 'חצר המקור' (One Beacon Court) בשל המבנה המלבני המואר בצורת המקור אשר מכסה את המגדל, והחצר המרוצפת בקומת הקרקע שלו. גובה המבנה 246 מטרים ובו 54 קומות. המבנה נבנה בין השנים 2001 ו-2005 על פי תכנון חברת האדריכלים של סזאר פלי.
לוחות המתכת המעטרים את המבנה מאפשרות למטפסי מבנים לטפס על המבנה בקלות רבה יחסית. מסיבה זו הוצבו סביב המבנה שומרים במטרה למנוע טיפוס על המבנה.
המבנה נמצא כיום בבעלות חברת ורנאדו ריאלטי טראסט (Vornado Realty Trust).
חיים הכהן (מקובל)
קורות חייו
נולד במצרים לאברהם הכהן. בהקדמתו לספרו 'תורת חכם' מונה רבי חיים סדר ייחוסו בכהונה מעל חמישה דורות. בצעירותו עבר לצפת ולאחר מכן לארם צובא, שם החל לדרוש בהלכה ואגדה בבתי הכנסת בעיר. לימים עברה משפחתו לדמשק, שם התגורר עימם המקובל רבי חיים ויטאל במשך שלוש שנים, ורבי חיים הכהן למד אצלו קבלה. בהמשך מונה לרב ולראב"ד בארם צובא. בעיר הוא ייסד בתי מדרש חדשים וחיזק את הישנים.
לאחר מספר שנים החליט להדפיס את ספריו ולשם כך נסע יחד עם בנו לעיר ונציה שבאיטליה. הספינה הותקפה על ידי שודדי ים והוא ובנו נאלצו לקפוץ אל תוך הים מחשש פן ימכרו כעבדים, והשאירו אחריהם את כל כתביו. הרב הצטער על זה מאוד, אבל בסופו של דבר הגיע לוונציה ושם העלה מחדש מזכרונו חלק מספריו, והדפיסם.
נפטר בוונציה בכ"ה בניסן ה'תט"ו (1655). על פי החיד"א במעגל טוב הוא נקבר בעיר ליוורנו.
דינוזאורים מנוצים
מאובני דינוזאורים תרופודים עם רישומים ברורים של כסות נוצות החלו להתגלות מאז שנות ה-90 של המאה ה-20, רובם בתצורת יִישְׂייֵן במחוז ליאונינג שבסין, אך גם באזורים אחרים ברחבי העולם כמו מונגוליה הפנימית, מדגסקר, גרמניה וקנדה. מרבית הנוצות האלו הן נוצות חוטיות הדומות לנוצות פלומה בעופות בני-ימינו, ושימשו ככל הנראה בעיקר לבידוד תרמי. אך במספר מאובנים התגלו גם אברות תעופה מפותחות, וכן נוצות קישוט ארוכות.
כיום מוכרים בוודאות למעלה מ-30 סוגים שונים של דינוזאורים שהיו מכוסים בנוצות, רובם קטני גוף, אבל כוללים לפחות סוג אחד ממשפחת הטירנוזאוריים שמשקלו היה למעלה מטון. הסברה הרווחת בין הפלאונטולוגים היא שמרבית הדינוזאורים התרופודים, גם כאלו שעדיין לא התגלו אצלם עדויות מובהקות למעטה נוצות, היו מנוצים.
ארכאופטריקס כדינוזאור מנוצה
בשנת 1860, שנה בלבד לאחר פרסום מוצא המינים של צ'ארלס דרווין, התגלה דפוס מאובן של נוצה בודדת במחצבת אבן גיר בגרמניה, בשכבה המתוארכת כיום לתור היורה, לפני כ-145 מיליון שנה. שנה לאחר מכן נחשף, באותו המקום ובאותה השכבה, המאובן הראשון של ארכאופטריקס. שלד הארכאופטריקס הוא שלד זוחל טיפוסי - יש לו שיניים, רגליים קדמיות בעלות אצבעות נפרדות מצוידות בטפרים, וזנב ארוך המורכב מחוליות רבות ובלתי-מאוחות. ואולם במספר מאובני ארכאופטריקס נראים בבירור דפוסים של אברות תעופה מפותחות על הזרועות והזנב. ארכאופטריקס התקבל כמאובן מעבר המאשר את התפתחות העופות מזוחלים, אך לא הייתה הסכמה כללית מאיזה קבוצה של זוחלים הוא התפתח.