cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גריינדקור
פאוור ויולנס
פאוור ויולנס (Power Violence) תת-ז'אנר גולמי ודיסוננטי של הארדקור פאנק. הסגנון קשור קשר הדוק לת'ראשקור ודומה לגריינדקור. בעוד להקות פאוור ויולנס רבות קיבלו השראה מ-Napalm Death ומלהקות גריינדקור מוקדמות אחרות, הם לרוב נמנעים מאלמנטים ברורים של הבי מטאל.
דת'גריינד
דת'גריינד (Deathgrind) הוא מונח המשמש לתיאור להקות שמנגנות פיוז'ן של דת' מטאל וגריינדקור. עם הפופולריות ההולכת וגוברת של גריינדקור בקרב קהילת המטאל, מספר לא קטן של להקות דת' מטאל צוינו כבעלות כמות כבדה של השפעות גריינדקור, ובסופו של דבר הלהקות הללו נקראו "דת'גריינד" (לפעמים נכתב בתור death-grind או death/grind).
להקות לדוגמה: Terrorizer, Cattle Decapitation, Exhumed ו-Misery Index.
גורגריינד
גורגריינד (Goregrind) הוא סגנון של דת'גריינד המאופיין בליריקה שעוסקת בגור, פתולוגיה, מוות, אונס ועינויים. הכתיבה עוסקת רבות בגוף האדם ומכילה ידע רב בנושא זה. השירה בגורגריינד היא נמוכה במיוחד, וקצב הנגינה הוא מהיר. אלמנטים של דת' מטאל ברוטאלי שכיחים. לפעמים, על האלבומים של להקות גורגריינד יוצגו תמונות גור אמיתיות, לרוב גופות של אנשים שמתו בתאונות, טרגדיות או במקרים קיצוניים אחרים. ללהקות גורגריינד יש את הנטייה לא לקחת את עצמן או את הליריקה שלהן יותר מדי ברצינות.
להקות לדוגמה: Carcass המוקדמת, General Surgery, Last Days of Humanity ו-The County Medical Examiners.
פורנוגריינד
להקות לדוגמה: Cock and Ball Torture, Gut ו-Meat Shits.
פשקוויל
פַּשְׂקֶוויל (נכתב גם: פסקוויל; בכתיב יידי: פּאַשקעוויל) הוא כרזת קיר או כרוז ברחוב החרדי הנושאים מסר לוחמני כלפי רעיון או אדם כלשהו. הם כתובים לעיתים בעברית ארכאית ("לשון הקודש"), מליצית או דרמטית מאוד.
אטימולוגיה
המילה מקורה ב-Pasquill הגרמני. מקור המונח בפסקוינו, פסל קטוע גפיים קדום המוצב ברומא. החל מהמאה ה-16 נהגו תושבי העיר לתלות עליו מודעות היתוליות בגנות האפיפיור ומוסד הכנסייה. המילה התגלגלה לשפות אירופאיות רבות וייתכן שהגיעה ליידיש דרך הגרמנית או הפולנית. האטימולוגיה העממית היהודית במזרח אירופה פירשה את המילה כגלגול של הביטוי 'פתקי אוויל' הנהגה בהברה אשכנזית "פיסקיאוויל".
בעולם החרדי
הפשקוויל נתלה על קירות הבתים ועל לוחות מודעות בריכוזים החרדים (בעיירות באירופה, ביישוב הישן בירושלים וכיום בשכונות החרדיות בירושלים, בבני ברק ובריכוזי חרדים אחרים), או מופץ בכרוזים המושלכים ברחובות או מונחים בבתי הכנסת, ומהווה אמצעי תקשורת מקובל לצד העיתונות החרדית.
פעמים רבות מדובר בכרוז אנונימי שמטרתו למחות כנגד דבר מה הנוגד את אמונת מחברו, והוא מבקש להנחות את הציבור או לדרבנו לנקוט בפעולה כלשהי בסוגיה העומדת על הפרק. פעמים רבות כולל הפשקוויל ביקורת חריפה כלפי אדם או גורם כלשהו. היו רבנים שיצאו נגד התופעה ואמרו על כותבי הפשקווילים כי הם עוברים על איסור התורה: "ארור מכה רעהו בסתר" (דברים כז, כד).
ישנם גם הקוראים "פשקוויל" לתיאור כל מודעת קיר מודפסת הנתלית על לוחות מודעות.
מעשה בשתי פילות
מעשה בשתי פילות הוא ספר ילדים אודות אמא פילה, ובתה הפילונת שהתחפשו לבני-אדם, ובאו לגור בבית משותף. זהו ספרה הראשון של דיאנה אולארצ'יק, שנכתב במקור באנגלית ותורגם על ידי בעלה, הזמר, אלון אולארצ'יק לעברית. הספר אויר על ידי עינת מגל שמאלי, הוא מיועד לילדים קטנים, ומהווה חומר מחשבה למבוגרים. בנוסף לכך, הספר זכה בפרס בן יצחק לאיור ספר ילדים של מוזיאון ישראל.
עלילת הספר
עלילת הספר עוסקת באמא פילה, ובתה הפילונת שהגיעו לגור בבית משותף עם בני אדם. הן הגיעו מחופשות, כדי שאף אחד לא ידע שהן פילות, מכיוון שלפילים אסור לגור עם בני אדם. בדרך לשלווה, אמא פילה ובתה פוגשים מכשולים רבים. אך בחשיבה יצירתית, ובחוכמה הן מצליחות להתגבר עליהם וליצור קשר מיוחד עם שכניהן.
ביקורת על הספר
מירי חנוך כותבת בסקירתה בעיתון הארץ במגזין 'עכבר העיר' כי מדובר בסיפור מרענן, "אנושי - פילי, נוגע ללב, קצת שמח וקצת עצוב".
בביקורתה מתארת חנוך את העלילה המסתבכת והולכת, הקשר המיוחד שנרקם בין משפחת בני האדם, לשתי הפילות, הרגשות והמסרים הסמויים "הסיפור העצוב על טבעו המזעזע של האדם, שמשמיד לאט לאט את כדור הארץ ומכחיד את מי שעליו".
איורי הספר זכו אף הם לשבחים בעיתון הארץ בסקירתה של יעל דר: "הספר 'מעשה בשתי פילות' הוא דוגמה ליחסי גומלין נפלאים בין המילים לציורים". לפי אותה בקורת, המאיירת עינת מגל שמאלי לקחה על עצמה להוסיף אווירה ומידע שלא כתובים בסיפור, והוסיפה הרבה תוכן אסתטי ויצירתיות עד שקשה לדמיין את הסיפור בלעדיו.
קווין פדרליין
קווין ארל פדרליין (באנגלית: Kevin Earl Federline; נולד ב-21 במרץ 1978), הוא רקדן, דוגמן, שחקן וראפר אמריקני. את עיקר פרסומו קיבל בעקבות נישואיו הקצרים לכוכבת הפופ בריטני ספירס.
ביוגרפיה
פדרליין נולד בפרזנו שבקליפורניה. בגיל 8 זכה לראשונה בתחרות ראפ בפלורידה. בתקופה זו התגרשו הוריו והוא עבר עם אחיו ואמו לקרסון סיטי, נבדה. בגיל 11, חזרו פדרליין ואחיו לבית אביו. פדרליין לא סיים את בית הספר התיכון, אך השיג תעודת GED (בגרות) במסלול חיצוני.
את הקריירה שלו כרקדן החל כשהיה אחד מרקדני הרקע של אמנים כמו מייקל ג'קסון, ג'סטין טימברלייק, גוון סטפני ועוד.
ב-31 באוקטובר 2006, הוציא פדרליין את אלבומו הראשון כראפר, "Playing with Fire". האלבום זכה לביקורות שליליות במיוחד ונכשל במכירות.
בנוסף הופיע פדרליין במספר הופעות אורח בסדרה "מגרש ביתי", ובהמשך הצטרף לסדרה באופן קבוע.
חייו האישיים
לפדרליין הייתה מערכת יחסים עם השחקנית שר ג'קסון. בתם נולדה ב-31 ביולי 2002. פדרליין ובריטני ספירס החלו את מערכת היחסים ביניהם בזמן שג'קסון הייתה בהריון עם בנו השני של פדרליין. בנו השני של פדרליין נולד ב-20 ביולי 2004.
ב-18 בספטמבר 2004 נישא פדרליין לבריטני ספירס. לזוג שני בנים (נולדו ב-14 בספטמבר 2005 וב-12 בספטמבר 2006). ב-7 בנובמבר 2006 הגישה ספירס בקשה לגירושין, והחלו מאבקים משפטיים ביניהם על המשמורת על ילדיהם.
כיום מתגורר פדרליין בטרזנה, קליפורניה.
המפקח מגרה
הפקד מגרה (בצרפתית: Commissaire Maigret) הוא דמות בדיונית, פרוטגוניסטית, גיבור 76 רומנים בלשיים ו-28 נובלות פרי עטו של הסופר הבלגי ז'ורז' סימנון שיצאו לאור בשנים 1931–1972.
הפקד ז'ול מגרה הוא אדם מרשים, רחב כתפיים ורגזן, אשר משתהה בעבודתו הבלשית. טכניקת החקירה שלו מבוססת על הבנת אישיותם של הדמויות המרכזיות בחקירה והאינסטינקטים שלו. הפקד מגרה עובד במשטרת פריז, ועל-כן רוב פועלו בפריז וסביבותיה, אך לא פעם הוא נשלח על ידי המחבר לפעילות מחוץ לפריז, ואף מחוץ לצרפת.
סיפוריו של הפקד מגרה מתרחשים בין שנות ה-30 לשנות ה-60 של המאה ה-20. סיפורי מגרה עובדו לרדיו ולטלוויזיה. עשרה שחקנים שונים (צ'ארלס לוטון, ברונו קרמר, ז'אן גאבן, ז'אן רישאר, ג'ינו סרווי, מייקל גמבון, רופרט דייוויס, באזיל סידני, מוריס דנהם, רואן אטקינסון) גילמו את הדמות בסדרות טלוויזיה שונות.
רדיו
מוריס דנהם גילם את מגרה בתסכיתי רדיו עבור BBC Radio 4 בשנים 1992–2002. לאחר מותו של דנהם ניקולס לה פרבוסט גילם את המפקח בשנת 2003.
קולנוע וטלוויזיה
ספרי מגרה עובדו לסרטי טלוויזיה ולסדרות טלוויזיה במקומות רבים בעולם והמפקח מגרה גולם על ידי שחקנים צרפתיים, בריטיים, איריים, אוסטרים, גרמנים, איטלקיים, הולנדיים, יפניים ורוסיים.
בגרסה הצרפתית, Les Enquêtes du Commissaire Maigret, ז'אן רישאר גילם את דמותו של הפקח בסדרה שרצה בשנים 1967–1990 במשך 80 פרקים. מאוחר יותר ברונו קרמר גילם את הדמות ב-54 פרקים בשנים 1991–2005.
ג'ינו סרווי גילם את הדמות עבור הטלוויזיה האיטלקית, בשנים 1964–1972. הסדרה עיבדה 14 ספרים ו-2 נובלות.
בברית המועצות, שחקן התיאטרון בוריס טנין גילם את הדמות במספר סרטי טלוויזיה בשנות ה-70 של המאה ה-20. כמו כן, הסובייטים גם עיבדו את הדמות לקולנוע, בסרטי הקולנוע השונים המפקח מגרה גולם על ידי השחקנים ולדימיר סמוילוב וארמן ג'יגרחניאן.
ביפן, קיניה אייקאווה גילם את מגרה בגרסה שעובדה ליפן והציגה את מגרה בעולם המודרני של יפן. מגרה כונה המפקח מגרה קיישי, בסדרה בת 25 פרקים ושודרה בשנת 1978 בערוץ Asahi TV.
בגרסאות הבריטיות למפקח מגרה הדמות גולמה תחילה על ידי רופרט דייוויס בשנת 1960 ב-52 עיבודים עבור ה-BBC. באזיל סידני גילם את מגרה בפרק הפיילוט של הסדרה.
מייקל גמבון גילם את המפקח מגרה עבור ערוץ ITV בשנים 1992–1993 בסדרת הטלוויזיה "המפקח מגרה", הסדרה עיבדה 12 סיפורים בלבד. רואן אטקינסון לוהק לגלם את המפקח מגרה, בהפקה מחודשת של סדרת סרטי טלוויזיה, ששודרו בערוץ ITV בשנים 2016–2017.
יוסי גמזו
יוסי (יוסף) גַמזוּ (14 בפברואר 1938 – 10 בפברואר 2020) היה משורר, מתרגם ופזמונאי ישראלי, פרופסור לספרות עברית.
ביוגרפיה
יוסי גמזו נולד בפריז, צרפת למבקר האמנות חיים גמזו, בימי ההשתלמות של אביו בפריז. התייתם מאמו בגיל חמש, עלה עם אביו לישראל והתחנך במספר קיבוצים: גבע, גן שמואל ומעברות. סיים את לימודי התיכון בגימנסיה הרצליה. עשה את שירותו הצבאי כעיתונאי ועורך ב"במחנה גדנ"ע", ולאחר השירות הצבאי החל בלימודי ספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1968 נישא לנעמה ישעיהו, בתו של יו"ר הכנסת, ישראל ישעיהו. מנישואים אלה נולדה בשנת 1969 בתם לילך עין הבר, אך הנישואים לא עלו יפה ובני הזוג התדיינו רבות בבתי המשפט. לאחר עוזבו את ישראל בשנת 1973, נמכרו נכסיו בישראל ועוקלו תמלוגיו לצורך תשלום המזונות, אך אלו לא הספיקו לכסות את חובו שתפח. ב-1995 התגרשו בני-הזוג. בספטמבר 2013 הוכרז גמזו כפושט רגל הפטור מתשלום חוב המזונות, לאחר הליך מורכב של מעל עשור שכלל דיונים רבים בהלכות פשיטת רגל על מזונות וערעור על פסק הדין נדחה על ידי בית המשפט העליון.
לאחר שנים בהן התגורר בקצרין, עבר גמזו בתחילת 2016 לחיפה.
בשנים האחרונות לחייו בלט במראהו עם שפם מפואר וכובע קסקט נצחי לראשו. הוא השתתף במפגשים ספרותיים ותרבותיים שהתקיימו בחיפה.
גמזו נפטר ב-2020 בעקבות פציעה, לאחר שנפל ונחבל באופן אנוש.
יצירות
עוד כילד בלט גמזו בכישרונו הספרותי ושירו הראשון נתפרסם שלא בידיעתו ב"משמר לילדים" כאשר היה בן תשע. את שיריו הראשונים פרסמו אברהם שלונסקי ונתן אלתרמן. המשיך בכתיבה בעלון המוסד החינוכי בקיבוץ מעברות, ובשאר ביטאוני נוער וילדים. כן פרסם שירים ליריים ב"דבר", "הארץ", "על המשמר", "מעריב" ועוד. לאחר מכן באו טורים מחורזים בעניינים אקטואליים ב"על המשמר" - ב"מפייט ומחוץ", וב"דבר" - "על ספסל בשדרה". בסוף 1958 יצא ספרו "אתם נוער אתם?", שהוא אסופת הומורסקות וסאטירות. חיבר פזמונים רבים שכתב ללהקות ולתוכניות בידור ברדיו. בין השירים שכתב: "הכותל", "איפה הן הבחורות ההן", "סימן שאתה צעיר", "אילו כל האוהבים", "זוהי יפו", "לילך רוצה לקטוף את הירח", "ירושלים האחרת", "סתם יום של חול", בשעריך ירושלים, "לי לך" ו"מה הוא עושה לה" (גרסה לשיר האיטלקי "מרוצלה"). ב-1965 כתב גמזו את המילים ללחן הראשון שפרסם יאיר רוזנבלום "חופשה רבע שנתית" עבור להקת הנח"ל.
בד בבד עם קריירה מצליחה של פזמונאי, כתב גם שירה לירית רצינית, ופרסמה תחת שמות עט שונים.
בשנים 1971–1972 היה גם עורכו ומוציאו לאור של השבועון פופאי/חבריה, שהיה מורכב משני חלקים: החלק החיצוני, "פופאי", כלל קומיקס מתורגמים, בדרך כלל מסיפורי פופאי המלח וחבורתו (סויפי, אוליב-שמן זית, בלוטו-ברוטוס, וימפי, סבתא זרש ועוד), פרופסור חרטומי הממציאן הלא-יוצלח, ועוד. בחלק הפנימי, "חבריה", נכללו שירים וסיפורים לילדים. כן ערך והוציא לאור כתב עת ספרותי בשם "אופק", שממנו יצאו שני גליונות. בגליונות אלה נדפס מחזור שיריו, שכתב תחת שם בדוי, פעמוני עין כרם. יש הטוענים שבשירים אלו תינה את צרותיו האישיות והמשפחתיות הקשות.
בשנת 1973 עבר לאוסטרליה בה קיבל משרת הוראה. כעשרים שנה עשה בארצות הברית ובאוסטרליה, שם לימד ספרות עברית כפרופסור באוניברסיטאות שונות. בשנת 1993 חזר לישראל ולימד במכללה האקדמית של אילת. משם החל לפרסם שוב שירה אירונית סאטירית וביקורתית מאוד. שיריו נתפרסמו מאז בכתבי עת שונים: "צפון", "מהות", ועוד. כן נתפרסמו שיריו, תחת שם העט "פ. קול", בכתב העת לשירה "הליקון", ובמוסף לספרות של עיתון "הארץ". שירי "פ. קול" המסתורי זכו להערכה רבה.
בשנת 2006 לימד ספרות עברית במכללת אוהלו שבקצרין, ויצירותיו זכו, על פי רוב בעילום שם, בפרסים רבים וחשובים.
בשנת 1968 זכה בפרס יציב לספרות ילדים על ספרו "לא רוצים לישון, רוצים להשתגע!". בשנת 2016 זכה בפרס אריק איינשטיין לאמנים ותיקים.
בשנות האלפיים, הוא כתב בקביעות שירים בכתב העת האינטרנטי "חדשות בן עזר" בעריכת הסופר אהוד בן עזר, בכתב העת בגלל, ובמדור "יוסי גמזו - לחכימא בגמיזא" באתר של נילי דגן, וקטע שירי שלו הוקרא בתחילת תוכנית הרדיו של משה טימור ברשת ב' מדי ליל שבת.
הלוואת סאבפריים
בשוק ההון בארצות הברית, המונח סאבּפְּרַיים (subprime) מתייחס להלוואות שניתנות ללווים שלא החזירו הלוואות בעבר או שאין להם נכסים או מקורות הכנסה טובים מספיק כדי לשמש ערבויות להלוואה. זאת בניגוד להלוואה רגילה נקראת הלוואת פּרַיים (prime). הלוואת סאבפריים היא מסוכנת יותר למלווה מאשר הלוואת פריים, משום שהסיכון שהלווה לא יחזיר את ההלוואה גבוה יותר. לכן, הלוואת סאבפריים ניתנת בשער ריבית גבוה יותר מאשר הלוואות רגילות. שער הריבית הגבוה נועד לפצות על סיכון האשראי הנוסף שכרוך במתן הלוואה כזאת.
היסטוריה
בארצות הברית מקובל לחשב את דירוג האשראי של כל אדם, שהוא מדד סטטיסטי שאמור לנבא האם יחזיר את הלוואה על סמך היסטוריית האשראי שלו (כלומר, כמה לווה בעבר, האם החזיר את ההלוואות, האם החזיר כל תשלום בזמן, וכדומה). כאשר אדם מבקש הלוואה, עליו להציג את היסטוריית האשראי ודירוג האשראי שלו לבנק או לחברה הפיננסית ממנה הוא רוצה ללוות. על סמך נתונים האלה מחליט הבנק האם לאשר את ההלוואה. פונים שזכאים להלוואה על סמך דירוג האשראי שלהם נקראים לווי "פריים"; פונים שדירוג האשראי שלהם נמוך מדי, נקראים לווי "סאבפריים".
עם השנים, הבנקים והמלווים "המסורתיים" הפכו לזהירים יותר ודחו יותר ויותר ממבקשי ההלוואות. כיום, כ-25% מתושבי ארצות הברית אינם זכאים להלוואות "פריים", בשל דירוג אשראי נמוך. לשוק ההלוואות נכנסו שחקנים שמוכנים להלוות ללווי סאבפריים; אבל אלה דורשים שערי ריבית גבוהים יותר, כדי לפצות על הסיכון המוגבר בהלוואה.
בישראל
בשנים האחרונות נכנסו שחקנים חדשים למערכת הפיננסית בישראל אשר מתמחים במתן אשראי צרכני ללקוחות בעלי דירוג אשראי נמוך, לרוב בריבית גבוהה באופן משמעותי מהריבית המקובלת בגופים הבנקאיים המסורתיים. בין היתר, חברות כמו מימון ישיר, ישראכרט, ואפילו בנק ירושלים. המשותף לכל השחקנים הוא העובדה שהם מעניקים אשראי ללקוחות אשר מנהלים חשבון בגוף פיננסי אחר ובכל זאת פונים לגופים חוץ בנקאיים בבקשה למתן הלוואה.
משכנתאות סאבפריים
בשנות ה-2000 חל גידול עצום בשוק משכנתאות הסאב-פריים בארצות הברית. בשנים 2004–2006, כ-21% מהמשכתנאות החדשות היו משכנתאות סאבפריים; לעומת 9% בלבד בשנת 1996. בשנת 2006 שווי משכנתאות הסאבפריים בארצות הברית היה 600 מיליארד דולר.
בדרך כלל, משכנתה מוחזרת למלווה בהחזרים תקופתיים (לרוב, חודשיים) לאורך שנים רבות. במשכנתאות סאבפריים, כמו במשכנתאות אחרות, ישנן שיטות שונות של החזר ההלוואה: בתשלומים קבועים, בתשלומים גדולים בהתחלה וקטנים לקראת הסוף, בתשלומים משתנים לפי יכולת הלווה, וכו'. כמו כן, ההלוואה עשויה להיות צמודה למדד מסוים, כמו הליבור.
מרבית לווי הסאבפריים בחרו בשיטה, שבה בשנים הראשונות התשלומים קבועים, ולאחר זמן קצר התשלומים הופכים להיות גבוהים יותר, וכן משתנים ותלויים במדד מסוים. שיטה נפוצה נקראת 2-28: בשנתיים הראשונות התשלומים נמוכים, ואחרי כן הם עולים והופכים להיות תלויי מדד לשאר חיי ההלוואה, 28 שנים.
בשנת 2006 שוק משכנתאות הסאבפריים החל לסבול מקשיים (ראו להלן).
כרטיסי אשראי סאבפריים
בארצות הברית, שבה הבנקים אינם מאפשרים משיכת יתר ("אוברדראפט"), רבים משתמשים בכרטיסי אשראי כדי ללוות כסף לזמן קצר. אנשים בעלי דירוג אשראי נמוך אינם זכאים לכרטיסי אשראי רגילים (כרטיסי אשראי "פריים"), כפי שאינם זכאים להלוואות אחרות. החל משנות ה-90, חברות כרטיסי אשראי החלו להציע כרטיסי אשראי סאבפריים ללווים בעלי דירוג אשראי נמוך או היסטוריה של אי-פירעון הלוואות. שיעורי הריבית בכרטיסים האלה גבוהים מאוד, עד כדי 30% ויותר. בנוסף, לכרטיסים אלה עלויות ומגבלות נוספות - כמו תשלומים שנתיים וקנסות גבוהים על חריגה ממסגרת האשראי ואיחור בתשלומים. בשנת 2002, כאשר הצמיחה בארצות הברית האטה, שיעור פירעון ההלוואות של כרטיסי אשראי סאבפריים ירד באופן משמעותי, ורבות מחברות כרטיסי האשראי נאלצו לצמצם או לוותר על פעילות זו.
הוויכוח על הלוואות סאבפריים
התומכים בהלוואות סאבפריים בארצות הברית מדגישים את תפקידן בהרחבת הזדמנויות האשראי לצרכנים, שבלעדיהן אין להם גישה להלוואות ולאשראי. לעיתים קרובות, מדובר באנשים שנתקלו בבעיות לא צפויות כמו פיטורין, בעיות רפואיות, או גירושין. הלווים משתמשים באשראי כדי לרכוש או לשפץ בתים, לרכוש מכוניות, או לצרכים אחרים. הלוואת הסאבפריים מאפשרת להם לקבל שירות שאינם יכולים לקבל בשוק הפריים. זאת בהנחה שהם מקבלים את ההחלטה בצורה שקולה ואינם לוקחים הלוואה שלא יוכלו לעמוד בה.
גם המתנגדים מסכימים ברובם, שאין להאשים את המלווים בכך שהם דורשים ריביות גבוהות יותר מלווים "מסוכנים" יותר. עם זאת, יש להם ביקורת על התנהלות בלתי-הוגנת של תעשיית הלוואות הסאבפריים. הם מאשימים אותה בכך שהיא משווקת באגרסיביות הלוואות לאנשים שלא יוכלו, בטווח הארוך, לעמוד בהן. הם מבקרים את שיווק שיטת התשלומים, כמו שיטת ה-2–28, שלפיה בשנים הראשונות התשלומים קטנים יחסית, ולאחר שנתיים או שלוש הם מזנקים באחוזים רבים. ביקורת זו גברה בתגובה למשבר המתגבר בשוק משכנתאות הסאבפריים, שבו מאות אלפי לווים לא יכלו להחזיר את המשכנתאות שלהם.
המבקרים גם מאשימים את שוק ההון האמריקאי באפליה גזעית בהקצאת ההלוואות, כאשר שוק הסאבפריים מיועד בעיקר ללווים אפרו-אמריקאים.
המשבר בשוק משכנתאות הסאבפריים
כאמור, בשנות ה-2000 שוק משכנתאות הסאבפריים צמח מאוד. הסיבות לכך היו שיעורי הריבית הנמוכים על המשכנתאות בכלל, והגאות בשוק הנדל"ן. הבנקים למשכנתאות העריכו, שמרבית הלווים יוכלו לעמוד בתשלומים על ההלוואות משום שהריבית בשוק הסאבפריים ירדה באופן יחסי (אם כי נשארה גבוהה ביחס לריבית בשוק הפריים). הגאות בשוק הנדל"ן הבטיחה, שאם הלווים לא יוכלו להחזיר את ההלוואה, יוכל הבנק למכור בקלות את הנכס הממושכן.
בנקים באופן כללי הם מתווכים פיננסיים; כאשר הם נותנים הלוואות ללקוחות, הם מממנים את ההלוואות מכספים שמופקדים בהם על ידי לקוחות אחרים. בפרט, הבנקים למשכנתאות מימנו את ההלוואות בשוק הסאבפריים בהפקדות של גורמים פרטיים ושל קרנות; הם נתנו למפקידים ריביות גבוהות יותר מאשר אלו שיכלו לקבל במקומות אחרים.
החל מסוף שנת 2006, לאחר מספר שנות פריחה, תעשיית משכנתאות הסאבפריים בארצות הברית נכנסה למשבר. עלייה חדה במספר הלווים שלא יכלו לעמוד בתשלומי המשכנתה גרמה לפשיטת רגל של יותר מעשרים חברות שהלוו בשוק הסאבפריים. פשיטות רגל הביאו לקריסה בשוק המניות הקשורות למשכנתאות, לאיום על שוק הנדל"ן האמריקאי בפרט, והכלכלה האמריקאית בכלל.
למשבר בשוק משכנתאות הסאבפריים היו מספר סיבות. ראשית, שער הריבית בארצות הברית עלה, וייקר את המשכנתאות. שנית, רבים מהלווים עברו לשלב שבו ההחזרים גבוהים יותר ותלויים בשער הריבית. שלישית, ההאטה בשוק הנדל"ן בארצות הברית החל מ-2005 גרמה לכך, שלווים שלא יכלו לעמוד בתשלומים, לא יכלו גם למכור את נכסיהם כדי להחזיר את ההלוואה. נכסים רבים עברו לידי המלווים, אבל גם אלה לא יכלו למכור אותם מאותה סיבה. הניסיון למכור נכסים רבים כל כך העמיק את המשבר בשוק הנדל"ן, ובכך העמיק יותר את משבר המשכנתאות.
כאמור, מבקרים רבים טוענים שמדיניות הקצאת המשכנתאות הייתה בלתי סבירה, ששיעורי הריבית היו גבוהים מדי, ושהלקוחות פותו להלוואות שהיו מעבר לכוח ההחזר שלהם. גם הלווים מואשמים בכניסה להסדרי משכנתה שלא יכלו לעמוד בהם. המשקיעים שהשקיעו בבנקים למשכנתאות, מואשמים שלא שקלו כראוי את יציבותם.
החל מיולי 2007 החלו ירידות חדות להירשם בשוקי המניות ואיגרות החוב בארצות הברית ואירופה וכן בישראל. פרשנים קושרים בין העצבנות בשוקי ההון בעולם לבין משבר הסאבפריים. הנפגעים הראשונים מקריסת הבנקים למשכנתאות סאבפריים היו הגופים האמריקאים והאירופאים שהשקיעו בהם. החשש הוא מפני פגיעה כללית בכלכלה האמריקאית, ובעקבותיה בכלכלות אחרות בעולם. בספטמבר 2008 החריף המשבר בשוק ההון בארצות הברית. בנק ההשקעות הרביעי בגודלו ליהמן ברדרס הודיע על פשיטת הרגל הגדולה בהיסטוריה, לאחר ששקע בחובות של 613 מיליארד דולר בעקבות השקעותיו בשוק הסאבפריים ונגזרותיו, וגרם לזעזועים בשוקי ההון ברחבי העולם.
סוזי וולף
סוזאנה "סוזי" וולף (באנגלית: Suzanne "Susie" Wolff), נולדה ב-6 בדצמבר 1982) היא נהגת מרוצים בריטית. היא החלה את דרכה במרוצי קארטינג והמשיכה להתחרות בפורמולה רנו ופורמולה 3 לפני שעברה להתחרות באליפות גרמניה למכוניות תיור (DTM), בה התחרתה במשך 7 עונות. לאחר מכן שימשה כנהגת פיתוח בקבוצת ויליאמס מהפורמולה 1. כיום מנהלת את קבוצת ונטורי המתחרה באליפות הפורמולה אי.
בשנת 2011 נישאה לטוטו וולף, לשעבר נהג מרוצים וכיום משמש כבעלים וכמנהל של קבוצת הפורמולה 1 של מרצדס. בשנת 2016 החלה לשמש כפרשנית בערוץ 4 הבריטי. בשנת 2017 הוענק לה תואר חברה במסדר האימפריה הבריטית.
קארטינג
סוזי היא ביתם של ג'ון וסאלי סטודרט. הוריה הם בעלי סוכנות לאופנועים ואביה התחרה במרוצים בתחום. בגיל צעיר החלה להשתתף בתחרויות קארטינג. בשנת 1996 נבחרה כנהנגת המרוצים הבריטית של השנה. שנה לאחר מכן זכתה באליפות סקוטלנד לנוער בקטגוריה A ונבחרה שוב לנהגת המרוצים של השנה. בשנת 1998 עברה להשתתף באליפות בריטניה, בה דורגה במקום העשירי. היא לקחה חלק באליפות גם בשנתיים שלאחר מכן, בהם זכתה פעמיים נוספות בתואר נהגת השנה בבריטניה ובשנת 2000 הוכתרה גם כנהגת הקארטינג הטובה בעולם.
פורמולה רנו ופורמולה 3
בשנת 2001 התחרתה לראשונה במרוצי מכוניות חד-מושביות כשלקחה חלק בסבב החורף של אליפות הפורמולה רנו. שנה לאחר מכן התחרתה בעונה מלאה של הסבב הבריטי של האליפות עבור קבוצת DFR. בנוסף, התחרתה שוב באליפות. בשנת 2003, שנתה השנייה באליפות הבריטית, סיימה המקום התשיעי והשיגה לראשונה מקום בפודיום. בעונתה השלישת עברה להתחרות עבור קבוצת קומטק (Comtec). את העונה סיימה במקום החמישי. בשנת 2005 עברה להתחרות בקבוצת אלן דוקינג (Alan Docking) באליפות הפורמולה 3 הבריטית, אך נאלצה לפרוש לאחר האירוע הראשון בסבב בשל פציעה בקרסול. בחודש יוני לקחה חלק במרוץ במסגרת גביע פורשה קאררה הבריטי.
DTM
בשנת 2006 עברה להתחרות באליפות גרמניה למכוניות תיור (DTM), בה לקחה חלק במשך שבע עונות. בעונת הבכורה התחרתה עבור קבוצת מוקה מוטורספורט (Mücke Motorsport), כשהיא נוהגת במרצדס C קלאס קופה מדגמי 2004. את העונה סיימה במקום ה-17 ללא נקודות. בעונת 2008 עברה להתחרות עבור קבוצת פירסון. בעונת 2010 השיגה את הנקודות היחידות שלה באליפות כסיימה פעמיים במקום השביעי. בסיום עונת 2012 פרשה מהאליפות.
פורמולה 1
באפריל 2012 הודיעה קבוצת ויליאמס על צירופה של וולף לקבוצה כנהגת פיתוח. באותה עת, טוטו וולף, בעלה של סוזי, היה בעל מניות בקבוצה. במהלך גרנד פרי בריטניה של עונת 2014 השתתפה במקצה האימון הפתוחים. האישה הראשונה שמשתתפת מאז ג'יובאנה אמאטי בשנת 1992. היא הספיקה לעשות הקפה שלמה אחת בלבד בטרם נאלצה לפרוש בשל בעיה במנוע. שבועיים לאחר מכן לקחה חלק באימונים הפתוחים במסגרת גרנד פרי גרמניה. היא דורגה במקום ה-15 מתוך 22 נהגים, בפער של 2 עשיריות השנייה בלבד מפרננדו אלונסו, נהגה של הקבוצה. לקראת עונת 2015 לקחה חלק מבמחני טרום העונה והשתתפה פעמיים נוספות באימונים הפתוחים. בנובמבר הכריזה על פרישתה מהפורמולה 1 בשל תחושה כי הגיעה לנקודה בקריירה שממנה לא תוכל יותר להתקדם הלאה.
פורמולה אי
ביוני 2018 הצטרפה וולף לקבוצת ונטורי המתחרה באליפות הפורמולה אי כבעלת מניות וכמנהלת הקבוצה.
מרוץ האלופים
וולף היא נהגת המרוצים הראשונה שלקחה חלק במרוץ האלופים. היא הייתה אמורה לקחת חלק לצידו של דייוויד קולטהרד במרוץ של שנת 2013, שתוכנן להתקיים בבנגקוק. מתיחות פוליטית בתאילנד גרמה לביטול המרוץ. את הבכורה ערכה שנה לאחר מכן, לצידו של קולטהרד. הצמד הגיע לגמר גביע האומות, אך הפסיד לצמד הנורווגי פטר סולברג וטום קריסטנסן. הצמד שיתף פעולה פעם נוספת גם בשנת 2015.
חיים פרטיים
נולדה לבית סטודרט (Stoddart). נישאה לטוטו וולף, נהג מרוצים בעברו וכיום מנכ"ל ובעלים שותף בקבוצת המרוצים של מרצדס. השניים נישאו באוקטובר 2011 ומתגוררים בארמטינגן, שווייץ. באפריל 2017 נולד ילדם הראשון. באותה השנה זכתה לתואר חברה במסדר האימפריה הבריטית על תרומתה לקידום נשים בספורט.
משמשת כפרשנית בערוץ 4 הבריטי מאז שנת 2016.
אלקטרה (חברה)
היסטוריה
בשנת 1945 הוקמה "אלקטרה" על ידי יהודה גזונדהייט והיא פעלה כנציגת וסטינגהאוס בארץ ישראל. בשנת 1955 החלה אלקטרה לבצע את שלבי הגמר של ייצור מזגנים על פי הסכם עם חברת אמרסון לצורך ייצוא בעיקר לאפריקה. בשנת 1956 החלה למכור מקלטי רדיו של חברת אמרסון. בשנות ה-50 הייתה אלקטרה שותפה בבית החרושת אלבה לייצור מעליות, אולם בעיות בניהול השותפות הביאו לחובות כבדים ולסגירת המפעל.
בשנת 1964 הורחב המפעל של החברה בחולון בטקס בו נכח שר האוצר פנחס ספיר. בחברה עבדו אז מעל 300 עובדים והיא ייצרה מעליות, מזגנים לבתים ולרכבים ומכונות כביסה. אלקטרה הייתה כמעט החברה היחידה בישראל שעסקה בייצור מעליות.
בתחילת 1970 הקימו אלקטרה וגאס תעשיות (לימים "כלל תעשיות") חברת בת משותפת לאלקטרוניקה. באוגוסט 1970 רכשה החברה את חברת "אלקטרוניקה לישראל" (ששמה שונה אחר כך ל-ECI Telecom).
ב-1970 נרכשה החברה על ידי כלל תעשיות והייתה בבעלותה עד 1991, אז נמכרה לקונצרן אלקו. בשנת 1980 רכשה החברה את חברת רון נור שייצרה תנורים, תמורת 700,000 דולר.
בשנת 2012 נרכשה חברת חופרי השרון על ידי קבוצת אלקטרה ושמה שונה מ"חופרי השרון" ל"אלקטרה תשתיות חופרי השרון". החברה מתמחה בביצוע עבודות תשתית בחמישה תחומים: כבישים ותשתיות, גישור, מנהור, דחיקת צנרת ובנייה.
על מיזמי החברה נמנים:
במהלך שנת 2018 נהרגו 5 פועלים של החברה בתאונות באתרי בנייה.
בתחילת ינואר 2021 רכשה אלקטרה בע"מ 51% ממניות חברת התחבורה הציבורית "אפיקים" ממשפחת סלע תמורת 74 מיליון ש"ח. העסקה הושלמה באפריל באותה שנה. במסגרת העסקה שונה שם החברה ל"אלקטרה אפיקים".
במאי 2021 רכשה החברה את מלוא הבעלות באגד תעבורה תמורת כ–200 מיליון שקל.
ב-30 בינואר 2022 הוכרזה זכיית השותפות של אלסטום, אלקטרה ודן במכרז להקמת הקו הירוק של הרכבת הקלה בתל אביב.
שיווק
בשנים 2008–2015 החברה העניקה חסות למועדון הכדורסל מכבי תל אביב, וכן לקבוצת הכדורסל נשים של א.ס. רמת השרון.
בשנת 2010 הוחרמה החברה על ידי בית הדין של העדה החרדית, בעקבות דרישת ארגון אתרא קדישא מחטיבת הנדל"ן של החברה שתבקש צו מניעה שיורה לשותפה חברת יפת, להפסיק את הריסות הקברים שנגרמים עקב חפירותיה בשטח בנייה בעיר יפו. על אף שאלקטרה הציגה לבית הדין חוות דעת משפטית של עו"ד רם כספי שמבהירה כי אין באפשרות החברה לעשות דבר לעצירת החפירות, אילתרו אתרא קדישא חוות דעת משלהם והחרם לא הוסר. בעקבות התקפות אלימות מצד חוגים קנאיים (סיקריקים) בחברה החרדית נגד רכבי וטכנאי חברת הבת שבאו לתקן את מוצריה בשכונות חרדיות, הודיעה החברה כי היא שוקלת להפסיק לתת שירות באזורים חרדיים. בינואר 2011, בית דין צדק בני ברק הודיע על סיום החרם.
פוראבר
פוראבר (מאנגלית: Forever) היא סדרת דרמה מוזיקלית ישראלית לילדים ונוער, שמשודרת החל מ-30 בדצמבר 2018 בערוץ טין ניק של HOT. את הסדרה יצרו אורי גרוס, יואב צפיר, טמירה ירדני, יעל כץ ונעם נבו.
את שיר הנושא כתב והלחין לי בירן, שגם ביצע אותו עם אליאנה תדהר.
אחרי כל פרק בסדרה משודר פרק בן 5 דקות של סדרה בת הקרויה "Forever After" (פוראבר אפטר). הסדרה כוללת הצצה למאחורי הקלעים, האודישנים של השחקנים לדמויות ואפילו פרקים מבוימים שבהם הדמויות מדברות על הדמויות האחרות כאילו הן ב"ראיון". כמו כן בכל סוף פרק אחד מהשחקנים מבצע קטע קומי או מותח ומכריז על "אזעקת ספוילר" (Spoiler Alert) שבה מראים הצצה לפרק הבא.
עונה 1
הסדרה עוסקת במשפחת גילמן ומספרת על בתיה גילמן, אמא לאדם, יולי ורומי גילמן, מדענית שמנסה לערוך ניסוי שמטרתו להמציא מכונה שמצעירה תאים ביצורים חיים. הניסוי מצליח, ובעקבות זאת בתיה ודודו הופכים בטעות מזוג הורים לבני נוער בני 17, הם מנסים לתקן את טעותם אך נכשלים ובעקבות כך בתם רומי בת ה-12 נהפכת לאישה בת 32. העלילה מסתבכת כאשר סטיבן, המנהל של בתיה, מתגלה כרמאי שרוצה לגנוב לה את ההמצאה. בתיה מגלה את כוונתו ולכן לא רוצה לספר לו שהמכונה פעלה. לאחר שהתקשרה להגיד לו שאין שום פריצת דרך בסוף, סטיבן מתחיל לחשוד בה. בעקבות זאת הוא חוסם לה את הגישה בחברה שבה היא עובדת וכך היא לא יכולה להשיג עוד דלק (SEU) כדי להזקין אותה ואת דודו ולהצעיר את רומי בחזרה.
בהמשך משפחת גילמן מנסה להשיג עוד SEU בתוכניות שונות שלא נוחלות הצלחה. באחת מהן סטיבן מגיע לביקור פתע בבית של בתיה ומגלה שהיא הפכה לילדה בת 17, בהמשך סטיבן מחזיר את עצמו לגיל 10 וממשיך לרמות את בתיה ולנסות לגנוב לה את ההמצאה.
יולי מגלה לעומר שהיא אוהבת אותו ועומר אומר ליולי שהלב שלו אצל בת-אל גדות, בתיה שומעת זאת ומחליטה לוותר על המכונה ובתמורה סטיבן יחזיר אותה ואת דודו לגיל 44 ולאחר מכן את רומי בתם של השניים לגיל 12. דודו מסרב לחזור לגיל 44 ונוצר עימות בין דודו לבתיה. בתיה מתקנת לסטיבן את היד ומצטרפים לגל ב"כוכב אירופה".
בתיה נפרדת מבעלה דודו ולאחר מכן נחטפת בידי הקטור רמון, השותף השקט של סטיבן, ובהמשך מתברר שגם סטיבן נחטף. רומי מתחילה לדאוג ממש לאימה מכיוון שהקטור מאיים לפגוע בבני משפחתה. בני משפחת גילמן, ביחד עם איתי ודני, מחליטים לערוך מבצע חילוץ לשחרורם של בתיה וסטיבן. לאחר שהפעולה נכשלה, הקטור מאיים להרוג את רומי ובהמשך את דודו, ואילו בתיה וסטיבן מסכימים להעביר לו את הזכויות על המכונה. בהמשך מתגלה שקיים "הקטור אמיתי" שעובד בחברה המתחרה בביוטקס ושהקטור הנוכחי התחזה לו בעזרת מכונה שהומצאה בחברה.
לאחר מכן דודו מסכים לחזור לגיל 44, אך בתיה אומרת לו שתסכים להחזיר אותם ואת רומי לגילם המקורי אחרי הגמר של "כוכב אירופה" שבו הם זוכים והופכים לנציגי ישראל באירוויזיון. למרות הזכייה, הם מפיצים סרטון שבו הם מודיעים שיוותרו על השתתפותם באירוויזיון וייצאו לטיול ארוך מסביב לעולם. לאחר מכן סטיבן נותן לבתיה את הדלק למכונה ומחזיר אותה, את דודו ואת רומי לגילם המקורי.
בסוף העונה הקטור מגיע לביתם של משפחת גילמן וחושף בפניהם כי הוא סוכן מוסד, וכי הוא זקוק לעזרתם של בתיה ודודו במשימה - להשיג מידע חיוני מאחד ממממני הטרור המסוכנים בעולם, המגיע לארץ לימים ספורים בתור אביה של נציגת צרפת באירוויזיון. לשם כך, מבקש מהם הקטור לחזור שוב לגיל 17 על מנת להשתתף באירוויזיון כפי שהיה אמור לקרות, כדי שיוכלו להתקרב לנציגת צרפת באירוויזיון ולאביה. מהכתובית שלאחר הסצנה ניתן להסיק כי בתיה ודודו מסכימים למשימה, וכי הם ישתתפו באירוויזיון בעונה 2.
עונה 2
עונה 2 נפתחת בכך שדודו ובתיה מסכימים להשתתף באירוויזיון, לצורך כך הם נצרכים להחליף את הנציגות הקודמות: דפי וספייס בר שלא מקבלות זאת בעין יפה בתחילה אך לאחר שהקטור מהפנט אותן הן נכנעות, דודו שכועס על כך שהקטור היפנט אותן מספר להן את האמת על כך שהוא דודו ובתאל היא בתיה, בסופו של דבר הן מבינות ואף עוזרות לדודו בכתיבת השיר לאירוויזיון. במקביל דודו ובתיה מנסים להשלים את משימתם: לגנוב לניקולא גלסאז', אביה של הנציגה הצרפתייה את הפלאפון שעליו נמצאת הטכנולוגיה הסודית של ביוטקס לשכפול אנשים ומקומות מסתור של טרוריסטים ברחבי העולם. תוכניתם של המוסד הייתה שדודו ובתיה יגנבו את הפלאפון מניקולא בזמן מסיבת המדינות שעולות לגמר. דודו ובתיה עולים לבסוף לגמר בעזרת השיר שנכתב יחד עם דפי וספייס ויחד עם יולי אדם עומר ודני ששימשו כזמרי ליווי. אך במסיבת העולים לגמר תוכניתם משתבשת כאשר דודו לא מצליח להשיג את הפלאפון אלא נחטף, ובמקומו ניקולא שולח את דוד, זמר הליווי הצרפתי אשר מתחזה אליו בעזרת טכנולוגית השכפול, המוסד חושבים שהצליחו בתוכניתם אך בעצם הם טעו וניקולא מתכנן למכור את הטכנולוגיה בערב גמר האירוויזיון, אך ברגע האחרון תוכניתו של ניקולא משתבשת כי דוד מתחרט ומגלה למישל ביתו של ניקולא את כל הסיפור וביחד הם מנסים לשכנע יחד עם משפחת גילמן את ניקולא לרדת מתוכניתו בסופו של דבר ניקולא מסכים ונותן את הפלאפון שלו להקטור ואומר לו לאסור אותו, הקטור מרחם עליו ומשחרר אותו לחפשי לאחר שלוקח ממנו את הפלאפון ולבוס שלו במוסד סיפר הקטור שניקולא הצליח לברוח אך הטכנולוגיה בידיהם.
Viva la Vida
Viva la Vida הוא שיר של להקת הרוק האלטרנטיבי הבריטית, קולדפליי. השיר יצא לאור ב-13 ביוני 2008 כסינגל השני מתוך אלבום האולפן הרביעי של הלהקה, Viva la Vida or Death and All His Friends. השיר נכתב על ידי חברי הלהקה, והוא זכה להצלחה מסחרית עצומה. פירוש הביטוי "Viva la Vida" בספרדית הוא "יחי החיים" או "חיה את החיים".
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי ובבילבורד הוט 100 האמריקאי, מה שהפך אותו לשיר הראשון של הלהקה שמגיע למקום הראשון בשני המצעדים בו-זמנית. השיר זכה בפרס גראמי בקטגוריית "שיר השנה" בטקס גראמי ה-51 שנערך בשנת 2009. נכון לשנת 2014, השיר נמכר בכ-7.1 מיליון עותקים ברחבי העולם.
השיר הופיע בתוכנית "משפחת סימפסון" בפרק Million Dollar Maybe.
משמעות השיר
מילות השיר מוצגות בידי מספר האומר כי בעבר שלט בעולם ("I Used To Rule The World"). השיר מכיל אזכורים רבים מהתנ״ך ומהברית החדשה. לדוגמה, הביטוי ״עמודי חול״ ("Pillars Of Sand") נלקח ממשל מן הברית החדשה על כסיל שבנה את ביתו על עמודים עשויים חול, לעומת אדם חכם הבונה את ביתו על עמודים עשויים אבן. הביטוי ״עמודי מלח״ (״Pillars Of Salt") נלקח מהסיפור התנ״כי על אשת לוט, שהפכה לנציב מלח. המילים ״היה לי למראה, לחרב, למגן״ ("Be My Mirror, My Sword, My Shield") הן גם התייחסויות לתנ״ך, מאחר שמתייחסים לתנ״ך כחרב באיגרת אל האפסים וכמראה באיגרת יעקב. המשפט ״אני יודע שפיטר הקדוש לא יקרא בשמי״ ("I Know Saint Peter Won't Call My Name") מתייחס לאמונה העממית שפטרוס הקדוש שומר על השערים לגן העדן. כמו כן, לפי האמונה העממית הוא אוחז ב״ספר החיים״ וקורא בשמותיהם של אלו שהאמינו בישו במהלך חייהם. המשפט ״ראשי על מגש כסף״ ("My head Upon A Silver Plate") מתייחס לכריתת ראשו של יוחנן המטביל לפי בקשתה של שלומית בת הרודיאס, שיביאו לה את ראשו על גבי צלחת. השיר יצר הדים רבים כמו גם ויכוחים באשר למשמעותו. היו שטענו שהשיר עוסק במהפכה הצרפתית. חברי הלהקה עצמה אינם שותפים לפרשנות הזו, ולדבריהם מדובר במלכים ובמהפכות באופן כללי.
ביקורת
Viva La Vida קיבל ביקורות שבח רבות. ג'וש האת'ווי מהעיתון The Plain Dealer כתב כי השיר הוא הקליט ביותר מהאלבום Viva la Vida or Death and All His Friends. בריאיון לאתר IGN, כתב המבקר צ'אד גרישו כי ״זו הפשיטה היחידה של הלהקה אל פופ התזמורות חסר הבושה. מצד שני, פריטת המיתרים הנמרצת והשירה הנפלאה הופכות אותו להרבה יותר מדי מקסים וחי מכדי לא לחבב אותו, ועוד יותר קשה לא לאהוב אותו״.
עזריאל קרליבך
קורות חיים
עזריאל גוֹטהֶלף קַרְלֵיבַּך (Esriel Gotthelf Carlebach) נולד בעיר לייפציג שבקיסרות הגרמנית בשנת 1908 כנצר לשושלת של רבנים תלמידי רבי עקיבא איגר. סבו, הרב שלמה קרליבך, היה רבה של העיר ליבק. אביו, אפרים קרליבך, היה בן 20 כאשר נתמנה לרבה של לייפציג, ובה הקים בית ספר להנחלת השכלה כללית-יהודית רחבה. לבנו קרא על שם רבו, הרב עזריאל הילדסהיימר, מראשי היהדות האורתודוקסית בגרמניה. בן דודו היה הזמר החסידי שלמה קרליבך. דודו של ד"ר עזריאל קרליבך היה הרב ד"ר יוסף צבי קרליבך, רבה של המבורג, ועסקן נמרץ עבור הישיבות באירופה.
כבר בגיל 12 כתב עזריאל קרליבך מסה מקיפה על יצירתו של י"ל פרץ, שאותו קרא במקור. בגיל 15 יצא ללמוד בישיבות טֶלְז בליטא. בשנים 1927–1929 למד בישיבת מרכז הרב בירושלים, אצל הרב קוק, ונסמך לרבנות, אולם אחר כך שב לגרמניה והפסיק לשמור מצוות. למד באוניברסיטאות ברלין והמבורג וקיבל תואר דוקטור למשפטים.
בשנת 1932 החליט לבצע רעיון מהפכני, כאשר נסע לברית המועצות כדי להתרשם מחיי היהודים במשטר הקומוניסטי. לאחר מכן פרסם ברבים את מסקנותיו מהמסע, שלפיהן אין שום אפשרות ורקע מתאימים לצמיחת חיים יהודיים. מהלך זה הביא לניסיון התנקשות בו מטעם הנוער הקומוניסטי בהמבורג ב-3 בינואר 1933. באותה מידה לא היסס לתקוף גם את המשטר הנאצי, וכך נכלל ב-29 במרץ 1934 ברשימה השחורה של 37 בוגדים במולדת, שהתירה את שלילת חירותו והחרמת רכושו (ברשימה זו נכלל גם פרופ' אלברט איינשטיין). כדי להתהלך חופשי ברחובות ברלין, נהג ללבוש, בסיכון רב, מדי אס אה.
בשנת 1937 עלה לארץ ישראל. הוא הצטרף למערכת "הארץ" ובהמשך עבר לכתוב בעיתון "הצופה". בשנת 1939 היה לעורכו הראשון של העיתון "ידיעות אחרונות".
בשנת 1948, בהיותו עורך "ידיעות אחרונות", נפל סכסוך בינו לבין הבעלים של העיתון, יהודה מוזס. קרליבך חש שמוזס מנסה להשפיע על תוכני העיתון, ולמנוע פרסום שעלול לפגוע במפרסמים של העיתון. קרליבך ראה בכך פגיעה אתית בתפקידו של העיתון. הקש ששבר את גב הגמל היה כאשר נשלח קרליבך לדיונים באו"ם שעסקו בתוכנית החלוקה ב-1947. קרליבך, שרצה שידיעותיו הבלעדיות יגיעו ראשונות, שלח אותן בטלגרף "דחוף", בתוספת מחיר, והיה משוכנע שמוזס יהיה מאושר מהסקופים שסיפק לעיתון. במקום זה קיבל מברק ובו שלוש מילים: Stop cabling urgent (אנגלית: "הפסק לטלגרף דחוף").
קרליבך, ועמו עיתונאים בכירים בעיתון, פרשו ממנו והקימו עיתון מתחרה בשם "ידיעות מעריב", שהופיע לראשונה ב-15 בפברואר 1948 בעריכתו. הגיליון הראשון נשא את המילה "ידיעות" באותיות גדולות, ומתחת, באותיות קטנות של מכונת כתיבה נכתבה המילה "מעריב". מוזס תבע את קרליבך, ודרש את סגירת העיתון. בית המשפט קבע שהקמת העיתון חוקית, אולם על מנת למנוע הטעיה, יש לוודא שהמילה "מעריב" תהיה גדולה מן המילה "ידיעות". לאחר מספר חודשים, כשבתודעת הציבור התקבע השם "מעריב", הוסרה המילה "ידיעות" משמו של העיתון, ושמו החדש נותר "מעריב".
עזריאל קרליבך ערך את "מעריב" מיום היווסדו ועד לפטירתו בשנת 1956. בעריכתו, הפך "מעריב" לעיתון הנפוץ ביותר במדינה. "ידיעות אחרונות" נאלץ לנהל מאבק הישרדות קשה, ורק בשנות ה-70 הצליח להשיב את מעמדו כעיתון הנפוץ ביותר בישראל.
קרליבך נודע במאמריו הפובליציסטיים שכתב במדור יומי אותו חתם בשם העט "ר' איפכא מסתברא", שהחל ב"ידיעות אחרונות" והמשיך ב"מעריב". במאמריו אלה הציג קרליבך עמדה לא-מפלגתית, תוך שאיננו מהסס למתוח ביקורת על אישי ציבור מכל קצות הקשת הפוליטית. טור זה של קרליבך נחשב לפופולרי במיוחד, ורבים ראו בו את הטקסט המשפיע ביותר על דעת הקהל במדינת ישראל הצעירה. הטור הופיע ברציפות עד לפטירתו של קרליבך בשנת 1956.
קרליבך הנהיג בעיתונו קו של התנגדות לשלטון מפא"י וראשה דוד בן-גוריון, ובין השאר הוביל מאבק נגד המשא ומתן הישיר עם גרמניה על תוכנית השילומים.
בשנת 1955 ערך קרליבך סיור בן שלושה שבועות בהודו, ואת רשמיו ממנו העלה בספרו "הודו - יומן דרכים" שהופיע בשנת 1956 בהוצאת עיינות. הספר, המתאר את הודו מנקודת מבט אישית ובראייה ייחודית, הפך לרב-מכר מיד עם הופעתו, ובמשך עשרים שנה הופיע במספר מהדורות.
קרליבך נפטר מהתקף לב בשנת 1956, בגיל 48. הוא הותיר אחריו אישה, בת יחידה, תקומה (אשת אברהם מנדל), ובתם איילת השחר. קרליבך נחשב על ידי רבים כאחד מהפובליציסטים המוכשרים והחשובים ביותר בעיתונות העברית. הוא נקבר בבית העלמין נחלת יצחק. ולזכרו נקרא רחוב קרליבך, שבו היה ממוקם בית מעריב בתל אביב.
מספריו
קבצים ממאמריו שהופיעו לאחר מותו:
קישורים חיצוניים
עליו ועל יצירתו פרי עטו
עירום (קריס, סנטה מוניקה)
עירום (קריס, סנטה מוניקה) הוא תצלום שצולם על ידי אדוארד וסטון בשנת 1936. הוא מראה אישה עירומה שזרועותיה מחובקות סביב רגליה בזמן שהיא יושבת על שמיכה באור שמש בהיר כנגד פתח הדלת החשוך. האיזון הדינמי של האור והחושך מדגיש את הקימורים והזוויות של גוף האישה; באותו זמן פניה ורוב גופה נסתרים מהעין, מה שגורם למתבונן להתרכז בזרועותיה, רגליה, ידיה וכפות הידיים והרגליים שלה. זו תמונת עירום המתרכזת בצורות הגוף במקום במיניות. הדוגמנית הייתה ההשראה של וסטון ושותפתו, קֶריס וילסון, שאיתה התחתן שנה לאחר מכן.
רקע
שנות השפל הגדול בתחילת שנות ה-30 היו קשות עבור וסטון, שלמרות פרסומו היחסי באותה תקופה חי בעוני. בתחילת 1935 הוא סגר את הסטודיו שלו בגלנדייל ועבר לגור בבית עם שלושת הבנים שלו ברט, קול וניל ברחוב מסה 446 בסנטה מוניקה, קליפורניה. הבית היה מבנה בונגלו צנוע בעל שני חדרי שינה, עם לא הרבה מרחב אישי עבור ארבעתם. למרות זאת, מאוחר יותר באותה שנה הוא ביקש מווילסון להצטרף אליו, והיא נענתה ועברה מיד אחר כך. חמשתם הצליחו לחיות באותו המקום למשך כמה שנים.
וסטון ווילסון לקחו את חדר השינה הראשי, אשר כלל מרפסת שיזוף גדולה שמביטה מערבה על הים והשמש. בחדר זה הוא צילם את וילסון, שעשתה את תנוחתה על שמיכת צמר מפני שהרצפה הצבועה בצבע כסף הייתה חמה מדי לעורה החשוף. לאחר מכן היא אמרה:
בשונה מתמונות קודמות של וסטון, הוא לא השאיר כל סימן לכוונותיו או רגשותיו בנוגע לתצלום זה. במשך שנים רבות הוא ניהל יומנים נרחבים על הצילום שלו, אותם הוא כינה "Daybooks" ("ספרי יום"), אולם הוא הפסיק לכתוב אותם בפתאומיות שנתיים לפני שהתמונה הזו צולמה. מאוחר יותר הוא כתב "אני מאשים בצחוק את קריס אשר מנעה את התפתחותי כסופר ‒ וייתכן שיש אמת בטענה זו ‒ אבל האמת היא שלא היה לי הרבה זמן, ולא מספיק בדידות הכרחית בשביל לשמור על יומן אינטימי." מאז, הפך התצלום לאחד התצלומים המפורסמים ביותר שלו, ואחד הסמלים של הצילום במאה ה-20.
ביקורת
מבקרת הצילום ננסי ניוהול כתבה כי בתצלום זה וילסון "השתמש באור כמו באזמל. כיוון האור שהוא מעדיף כמעט מקביל לעדשה ‒ אותה זווית אור שבה הפלאש של צלמי עיתונות משטח פנים וגורם לחלל לקרוס לתוך הצללים המזויפים שלו. כאן, העור הזוהר מתעגל מן הצל, והצל עצמו, ממיתון עדין אל חלל עמוק, פעיל וחזק כמו האור."
מבקר נוסף כתב, "בדיוקן קריס מדגמנת בעירום... וסטון מצליח להעביר את העירום שלה כסוג של אומנות. הוא הצליח ללכוד את הצד הרגשי של קריס וגם יצר תחושה מרגיעה של רגשות עבור המתבוננים ביצירת אמנות זו. הדרך בה האור נופל עליה יוצר צללים על מנת ליצור על גופה גפי מתאר ומסגרת, הממחישים את האופי העדין של גופה כשלם. ווסטון משתמש ברקע ובקדמה פשוטים על מנת למשוך את כל תשומת הלב לתמונה הראשית (קריס)".
כותבים אחדים הבחינו כי בתצלומיה של קריס וילסון, וסטון מביע את הראייה שלו על עירום. לפני כן, בכל צילומי ההתנסות שלו על גוף האדם הוא צילם חלקי גוף בלבד ‒ פלג גוף עליון, שדיים, ירכיים, רגליים ‒ מבודדים לחלוטין. עם התמונה הזאת, "הוא עבר מצילום אנונימי של גוף לצילום של אישה, והתמונות של האישה הזאת, המדגמנת בשקט או בדיונות החול, היו אייקוניות."
היבטים טכניים
וסטון צילם את התמונה באמצעות מצלמת פורמט גדול מסוג Ansco 8X10 עם עדשת צייס 21 ס"מ. כמו בכל התמונות שלו, הוא ביצע חשיפה אחת.
בגלל הניגוד הקיצוני בין השמש הבהירה על העור והצללים הכהים בפתח, ההדפסים מסרט צילום זה דרשו שימוש בטכניקת "החזרה ושרפה" (Dodging and Burning ), שהיא טכניקה המשמשת למניפולציה באור. תיאור נרחב של מה שווסטון עשה כדי להוציא את ההדפסה הסופית של תצלום זה ניתן על ידי בנו, קול וסטון. הוא אמר שכל הצללים על הגוף, במיוחד על זרוע ימין (הנראית בצד שמאל בתמונה), הוחזר אחורה (הואר), ואילו השמיכה בצד ימין של ההדפסה עברה תהליך שרפה (החשכה). כל הדפס נבדק לאחר מכן בזהירות, תוך כדי פיתוח בחדר חשוך, כדי לוודא שיש את האיזון הנכון בין אור לחושך באזורים האלה.
הדפסים
כל ההדפסות של תמונה זו הן על נייר ג'לטין כסוף. משוער שווסטון יצר כמה עשרות הדפסות של התמונה בעצמו, ומאוחר יותר ביקש מבנו ליצר עותקים נוספים. ההדפסים המקוריים הם בגודל 24.2 X 19.3 ס"מ.
עותקים של ההדפסה נמצאים כיום במכון האמנות של שיקגו. המרכז לצילום יצירתי, בית ג'ורג' איסטמן, מוזיאון פול גטי, מוזיאון האמנות של מילווקי, מוזיאון האמנות נלסון-אטקינס, מוזיאון נורטון סימון ובאוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז.
הדפסה מקורית משנת 1936 שנוצרה על ידי וסטון נמכרה במכירה פומבית ב-2003 עבור 260,000 דולר ובשנת 2009 ב-109,800 דולר.
מוקייבלה
מוּקֵייבִּלָה (בערבית: مقيبلة, הגייה נפוצה בערבית: מֻקֵ֫יבְּלֶה או מְקֵ֫יבְּלֶה) הוא יישוב ערבי באזור הצפון בין חבל תענך לג'נין, השייך למועצה אזורית הגלבוע בה הוא מהווה את היישוב הגדול ביותר עם כ-4,300 תושבים (נכון לשנת 2022).
הכפר נקרא על שם השייח' מוקאבל, שקברו נמצא במקום. בסמוך לכפר מוקמת תחנת הכוח בג'נין. רוב תושבי הכפר הם מוסלמים, אך יש בכפר מיעוט נוצרי המונה כ-120 איש, ולהם כנסייה בכפר.
היסטוריה
הכפר הוקם בתחילת המאה ה-19. אדוארד רובינסון שביקר באיזור בשנת 1838 מזכיר את הכפר וכותב שהוא נמצא על אם הדרך בין נצרת וג'נין. ויקטור גרן שביקר בכפר בשנת 1870 תיאר אותו ככפר של 400 תושבים עם בורות מים וממגורות בסלע עתיקים שעדיין בשימוש. הקרן לחקר ארץ ישראל שביקרה בכפר בשנת 1882 תיארה אותו ככפר בוץ, המקבל מים מבורות מים.
במפקד האוכלוסין של שנת 1922, נמנו בכפר 181 מוסלמים ו-20 נוצרים. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל נמנו במוקייבלה 67 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 244 מוסלמים ו-26 נוצרים.
בשנת 1936 הועברו למוקייבלה 25 משפחות שגרו קודם בכפר אל-חרם שהיה ליד הרצליה. בינואר 1939 ערך הצבא הבריטי חיפושים בכפר.
בתחילת יוני 1948 נכבש הכפר על ידי צה"ל. בתחילת קרבות עשרת הימים נסוגו כוחות צה"ל מהכפר אך כבשו אותו מחדש ב-10 ביולי 1948 ושוב נסוגו בלחץ הכוחות העירקיים. הכפר הועבר לידי ישראל על פי הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות. במשך שנים לאחר המלחמה נותרו מסביב לכפר נפלים מימי הקרבות, שאחד מהם הביא לאסון בו נהרגו 15 ילדים מהכפר סנדלה.
באוקטובר 1963, בעת שהוסרו רבות מההגבלות שחלו על ערביי ישראל במסגרת הממשל הצבאי על ערביי ישראל, לא הוסרו מגבלות אלו בכפר שנחשב למרוחק ממרכזי האוכלוסייה הערבים ועל כן כדורש פיקוח מיוחד.
ביולי 1964 צורף הכפר למועצה אזורית הגלבוע. באותה עת התגוררו בכפר כ-90 משפחות שבהן כ-500 נפשות. בשנת 1967 נסלל כביש גישה לכפר.
פאלפ
פאלפ (באנגלית: Pulp) היא להקת רוק בריטית הנחשבת לאחת הלהקות הבולטות בסגנון הבריטפופ באמצע שנות התשעים. הלהקה הוקמה בשנת 1978 בשפילד, אנגליה על ידי ג'ארוויס קוקר והתפרקה בשנת 2002. לאחר הפסקה של עשור הלהקה התאחדה מחדש ב-2011 לסיבוב הופעות, ואחריו הפסיקה שוב את פעילותה ב-2013. עתידה להתאחד מחדש ב-2023.
השנים הראשונות (1978-1991)
הלהקה הוקמה בשנת 1978 על ידי ג'רוויס קוקר בן החמש עשרה יחד עם כמה מחבריו בבית הספר בעיר הולדתם, שפילד. תחילה נקראה הלהקה Arabicus Pulp ומאוחר יותר קוצר השם לפאלפ. שנותיה הראשונות של הלהקה התאפיינו בחוסר הצלחה מבחינה מסחרית ופרסומית ובחוסר יציבות מבחינת הרכב הלהקה. במהלך השנים הללו עברה הלהקה מספר חברות תקליטים וחבריה התחלפו בתדירות גבוהה כאשר לבד מקוקר, פרשו כל חברי הלהקה. במהלך אותן שנים הוציאה הלהקה שני אלבומים, "It" ב-1983 ו-"Freaks" ב-1986 שהתאפיין בסאונד קודר ועגמומי. שני האלבומים זכו להתעלמות תקשורתית.
שנות ההצלחה (1992-1996)
בשנת 1992, כשלוש שנים לאחר שנגנז, יצא אלבום נוסף שנקרא Separations. אלבום זה היה בעל סאונד מגוון המושפע ממוזיקת האסיד האוס וזכה להצלחה יחסית לשני קודמיו. ההצלחה עודדה את הלהקה להוציא סינגלים נוספים ועם כל סינגל שיצא, הלכה וגדלה הצלחת הלהקה. בין הסינגלים מאותה תקופה ניתן למנות את "Babies" ,"Razzmatazz" ו-"Do You Remember the First Time?". במהלך תקופה זו הקליטה הלהקה את האלבום "His 'n' Hers" המסמן את תחילת הפריצה המסחרית שלה ואף היה מועמד בשנת 1994 לפרס המרקורי. מה שתרם לעליה בפופולריות של הלהקה היה הסיקור התקשורתי הנרחב לו זכה באותה תקופה סגנון הבריטפופ וכך קוטלגה פאלפ לצד להקות מצליחות כמו אואזיס ובלר. ההצלחה המטאורית של הלהקה הגיעה עם הלהיט "Common People" שהגיע למקום השני במצעד הבריטי וכעבור מספר חודשים, בסוף 1995, יצא אלבומם המצליח ביותר של הלהקה, "Different Class", שהגיע למעמד של פלטינה בתוך שבועיים ומיצב את פאלפ כאחת הלהקות החשובות והפופולריות ברוק הבריטי של אמצע שנות התשעים. אחד הדברים המבחינים את פאלפ מלהקות אחרות השייכות לזרם הבריטפופ הוא הטקסטים. מילות השירים באלבומי הלהקה מתקופה זו, שנכתבו כולם על ידי קוקר, מאופיינות בהומור, בביקורתיות ובסרקזם ועוסקים בצורה צינית ביחסים בין המינים, ובאהדה לבני מעמד הפועלים. פעמים רבות מבנה השירים הוא סיפורי.
קריירה מאוחרת (2002-1997; 2013-2011)
בשנת 1998 הוציאה הלהקה את אלבומם "This Is Hardcore" שאופיין בצליל אפל ומאתגר ועסק בנושאים כמו מין, פחד מסלבריטאות והזדקנות. מבחינה מסחרית, היווה האלבום כישלון ביחס לקודמיו, אולם קיבל ביקורות חיוביות בארצות הברית העניקו לו 3.5 כוכבים מתוך 4 עיתונים כגון השיקגו טריביון, לוס אנג'לס טיימס והפיטסבורג-פוסט גאזט. בשנת 2001, הוציאה להקת פאלפ את אלבומה האחרון "We Love Life" בהפקת סקוט ווקר ולאחר סיבוב הופעות בשנת 2002 הפסיקה הלהקה את פעילותה. ב-2011–2012 חזרו חברי הלהקה לסיבוב הופעות חד פעמי באירופה, ובו ביצעו שירים מאלבומיהם מ-1992 ועד 2002. למרות שסיבוב ההופעות לא הוביל לאיחוד, כן יצא בעקבותיו שיר חדש אחד נוסף, "After You", אותו הוציאו כסינגל להורדה, וביצעו אותו בפברואר 2013 בתוכנית של ג'ונתן רוס. הקלטת הדמו לשיר נעשתה במקור במהלך העבודה על אלבומם האחרון "We Love Life" אך נזנחה ולא עובדה לגרסת אלבום דאז. לאחר פירוק הלהקה, קוקר היה מעורב במספר פרויקטים כולל הקלטת האלבום "Room 29" בשיתוף פעולה עם צ'ילי גונזלס, והקליט שני אלבומי סולו. בפברואר 2015 חתם קוקר על עצומה לחרם אמנים על ישראל במחאה על הכיבוש.
אי-אלימות
אי-אלימות, בין אם היא עומדת כפילוסופיה מוסרית, או בין אם היא מופעלת כאסטרטגיית פעולה בלבד, משמעה סירוב לשימוש באלימות פיזית במטרה לחולל שינוי חברתי, כלכלי או פוליטי, לרוב משמעותה לא אי עשיה, אלא עשיה שאינה אלימה. אי-אלימות מהווה אלטרנטיבה הן לקבלה פאסיבית של דיכוי, והן למאבק אלים נגדו, והיא מציעה מספר טקטיקות של מאבק עממי, החל מחינוך ושכנוע, ועד לאי-ציות אזרחי, פעולה ישירה לא-אלימה, ואי-שיתוף פעולה עם רשויות פוליטיות, כלכליות וחברתיות.
אף על פי שלעיתים משתמשים במושג "אי-אלימות" כמושג נרדף לפציפיזם, מאז אמצע המאה ה-20 המושגים "אי-אלימות" ו"מאבק לא-אלים" אומצו בידי תנועות רבות לשינוי חברתי, שאינן מתמקדות בהתנגדות למלחמה, ביניהם התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, תנועת העצמאות ההודית, ועוד.
מקורות וסיבות
עיקרי הפילוסופיה של אי-אלימות מופיעים בכל המסורות של הדתות האברהמיות (יהדות, נצרות ואסלאם), כמו גם בדתות הדהרמיות (הינדואיזם, בודהיזם, ג'ייניזם וסיקיזם). הם גם מופיעים במסורות פאגאניות רבות. תנועות לא-אלימות, מנהיגים ותומכי האי-אלימות התייחסו ושאבו את ההשראה שלהם פעמים רבות מבסיס דתי מגוון, בהתאם למאבק הספציפי.
אחד המקורות הנודעים של הקריאה לאי-אלימות נמצא בדברי ישו ב"דרשת ההר" (הבשורה על פי מתי פרק ה' 39–45):
תנועות פוליטיות חילוניות רבות השתמשו באי-אלימות, הן ככלי טקטי, והן כתוכנית אסטרטגית, מטעמים מעשיים ומשיקולים של יעילות פוליטית, מבלי לטעון לאיזשהו בסיס מוסרי או דתי.
אנשים משתמשים בשיטות מאבק לא-אלים ממגוון סיבות, נקודות התייחסות ומסורות. אדם שעומד לפני פינוי מביתו עשוי להתבצר בבית ולהתנגד בצורה לא-אלימה לפינוי, נזיר בודהיסטי בתאילנד עשוי להגן על עצים ביער לפני כריתתו, עובד נמל באנגליה עשוי לפתוח בשביתה, כחלק מפרוגרמה פוליטית סוציאליסטית. כל אלו משתמשים בשיטות לא-אלימות שונות.
היסטוריה
באופן היסטורי, רק שתי תנועות המוניות חרתו על דגלן את האי-אלימות ונקטו בפעולות בלתי-אלימות לאורך זמן - התנועה לעצמאות הודו, והתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית. מלבד שתי תנועות אלו, האי-אלימות נמצאה בשימוש בהיקף קטן יותר גם במהפכות במדינות מסוימות במזרח אירופה, בפיליפינים כנגד משטרו של פרדיננד מרקוס, בבורמה, במאבק נגד הגלובליזציה ובמאבקים חברתיים מצומצמים יותר ברחבי העולם כגון מאבקים למען איכות הסביבה, למען זכויות בעלי חיים, למען זכות הצבעה לנשים, וגם כנגד תוכנית ההתנתקות בישראל.
הנקיטה בשיטת הפעולה הבלתי-אלימה לא התרחשה רק בהקשרים פוליטיים כנגד ממשלות (דמוקרטיות או דיקטטוריות), אלא גם בהקשרים כלכליים (עובדים המשביתים את המפעל), אקדמיים (מאבק של סטודנטים נגד הנהלת אוניברסיטה), דתיים, גזעיים ועוד. בעקבות השימוש ההיסטורי באי-אלימות המבוסס על מסות של אנשים, אי-אלימות תוארה כ"פוליטיקה של האנשים הרגילים".
עם זאת, פעמים רבות, בצד המאבק הבלתי-אלים, היו גם כאלו שנאבקו בצורה אלימה, ועקב כך טוענים מבקרי השיטה שבמרבית הפעמים אי אפשר לייחס הצלחה של מאבק שלם, אך ורק לאלמנטים הלא-אלימים שלו, ולכן בלתי-אפשרי לטעון שאי-אלימות היא שיטה יעילה. למרות זאת, ניתן לטעון להצלחת השיטה כאשר מדובר במאבקים קצרי-טווח שכללו אך ורק פעולות לא-אלימות, או במקרים נקודתיים של נקיטה בפעולות בלתי-אלימות, בתוך מאבק שלם שכלל הן שיטות בלתי-אלימות והן שיטות אלימות.
על אף שרעיונות של אי-אלימות הובעו עוד במסורות עתיקות, השילוב בין מאבק המוני ואי-אלימות הוא יחסית חדש, והתחיל ב-1906, במאבק למען זכויות ההודים בדרום אפריקה, בהנהגתו של מהאטמה גנדי. לאחר שהממשלה הטראנסוואלית הכריזה על חוק חדש שכפה על האוכלוסייה ההודית בלבד להרשם במרשם האוכלוסין, התקיימה אספת מחאה ביוהנסבורג, בה גאנדי אימץ לראשונה את הסאטיאגרהא (כוח האמת), או מחאה לא-אלימה, וקרא לאוכלוסייה ההודית להתנגד לחוק החדש ולסבול את העונשים על כך, במקום להתנגד לו באמצעים אלימים.