cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עונת 1985/1986 בגביע אירופה לאלופות בכדורגל
מתכונת התחרות
בכל השלבים למעט משחק הגמר נערכו משחק בית ומשחק חוץ. חוק "שער חוץ", היה בתוקף לכל שלבי התחרות. במקרה שאין אפשרות להגיע להכרעה תוך יתרון שער חוץ, המנצח נקבע בסדרת בעיטות עונשין.
ראו גם
גמר גביע אירופה לאלופות 1986.
סימון CE
סימון CE (באנגלית: CE marking, מצרפתית: Conformité Européenne) הוא תו סימון ותקינה אירופי שיש לסמן בו מוצרים בטרם שיווקם באזור הכלכלי האירופי, בטורקיה ובשווייץ. באמצעות הסימון היצרן או המשווק מצהיר כי המוצר עומד בתקנים האירופאיים כדוגמת דרישות בטיחות, דרישות בריאותיות או דרישות הנוגעות לאיכות. הסימון מורכב מלוגו CE, ולעיתים מספר מזהה בן 4 ספרות של גוף מאשר אירופי שהיה מעורב בתהליך הערכת העמידה של המוצר בסטנדרטים.
הכללים העומדים בבסיס הסימון
האחריות על סימון המוצר היא על מי שאחראי לשיווק המוצר באירופה, כדוגמת יצרן אירופי, יבואן או מפיץ של מוצר שיוצר מחוץ לאיחוד.
האחריות לסימון CE מוטלת על מי שמשווק את המוצר באיחוד האירופי, כלומר יצרן הממוקם באיחוד האירופי, היבואן או המפיץ של מוצר שיוצר מחוץ לאיחוד האירופי, או חברת בת אירופית של יצרן לא אירופי.
יצרן המוצר מדביק עליו את סימון ה-CE אך עליו לנקוט בצעדים מחויבים מסוימים לפני שהמוצר יכול לשאת את סימון ה-CE. על היצרן לבצע הערכת תאימות, להקים קובץ טכני ולחתום על הצהרה שנקבעה בתקנים של סוג המוצר (לדוגמה תקני האיכות של מוצרים אלקטרונים). על התיעוד להיות זמין לרשויות על פי בקשה.
על יבואני מוצרים לוודא כי היצרן מחוץ לאיחוד האירופי נקט בצעדים הנדרשים וכי התיעוד זמין על פי בקשה. על היבואנים לוודא כי תמיד ניתן ליצור קשר עם היצרן. המפיצים חייבים להיות מסוגלים להוכיח לרשויות הלאומיות שהם פעלו בזהירות הראויה ועליהם לקבל אישור מהיצרן או מהיבואן כי ננקטו הצעדים הנדרשים. אם יבואנים או מפיצים משווקים את המוצרים בשמם, הם לוקחים על עצמם את אחריות היצרן. במקרה זה עליהם לקבל מידע מספיק על תכנון וייצור המוצר, מכיוון שהם ייקחו על עצמם את האחריות החוקית כאשר הם מדביקים את סימון ה-CE.
ישנם כללים מסוימים העומדים בבסיס ההליך להדבקת הסימון:
מכיוון שהשגת תאימות יכולה להיות מורכבת מאוד, ישנה חשיבות רבה להערכת תאימות לסימון CE, המסופק על ידי גוף שהודיע ​​עליה, לאורך כל תהליך סימון ה-CE, החל מאימות התכנון והקמת התיק הטכני ועד להצהרת התאימות של האיחוד האירופי. מדריך ליישום הוראות המבוססות על הגישה החדשה והגישה הגלובלית ("המדריך הכחול") פורסם לראשונה על ידי האיחוד האירופי בשנת 2000.
הכרה הדדית בהערכת תאימות
אחד העקרונות החשובים של האיחוד האירופי הוא יצירת שוק פנימי ללא גבולות פנימיים, המאפשר העברה חופשית בתוכו של מוצרים, אנשים, שירותים והון. כתוצאה מכך מוצר המשווק במדינה אחת בתוך האיחוד האירופי יכול לנוע באופן חופשי לכל מקום אחר בתוך האיחוד האירופי. עקרון ההכרה ההדדית מבטא את ההכרה ההדדית של מדינה חברה באיחוד האירופי במשטר רגולטורי של מדינה חברה אחרת בתחומים שונים, כולל בתחום התקינה. בשנת 1985 הוחל בתהליך של הרמוניזציה והאחדה בתקינה ובחקיקה הטכנית במדינות שבתחומי האיחוד האירופי. החל מאותה שנה פורסמו דירקטיבות לגבי תקנים עבור מוצרים רבים, בהן מפורטות דרישות בנוגע לבטיחות, בריאות, איכות סביבה והגנת הצרכן. הדירקטיבות מתייחסות למגוון רחב של סוגי מוצרים, כגון: צעצועים, מוצרי בניה, אביזרים למערכות גז ועוד. המדינות השונות בתוך האיחוד האירופי מחויבות לאמץ את הדירקטיבות לתוך החקיקה המדינתית שלהן. ישנם גם הסכמים בדבר הכרה הדדית בהערכת תאימות בין האיחוד האירופי לבין מדינות אחרות כגון: ארצות הברית, יפן, קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד וישראל. לכן, סימון CE נמצא כיום על מוצרים רבים מהמדינות הללו.
ביולי 2021, במסגרת חוק ההסדרים, משרד האוצר קידם הצעה על פיה מדינת ישראל תאמץ דה־פקטו את התקינה האירופית, ותקבע כי עמידה בתקן האירופי תיעשה על סמך הצהרת יצרן בלבד. מוצרים המשווקים בשוק האירופי יוכלו להיכנס לישראל ללא צורך באישור תקן של מכון התקנים הישראלי. מטרת ההצעה היא להסיר חסמי יבוא, להגביר את התחרות ולהוריד את מחירי המוצרים לצרכן הישראלי.
ארגוני תקינה אירופיים
במטרה לזרז את ההתאמה ברמה הבין-לאומית בין התקנים השונים, נוטות ועדות התקינה האירופאיות לאמץ תקנים בין-לאומיים או להשתמש בהם כבסיס להכנת תקנים אירופאיים. תקנים של ארגונים דוגמת ארגון התקינה הבינלאומי ואיגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי.
טקס פרס אמי לבידור בפריים טיים ה-69
טקס פרס אמי לבידור בפריים טיים ה-69 (באנגלית: 69th Primetime Emmy Awards) להענקת פרס אמי של האקדמיה האמריקאית לטלוויזיה, אומנויות ומדעים (ATAS) למיטב תוכני הטלוויזיה ששודרו בשעות הפריים טיים של שנת 2017 נערך בתיאטרון מיקרוסופט שבלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-17 בספטמבר 2017 באירוחה של רשת CBS. את הטקס אירח הקומיקאי סטיבן קולבר. בטקס צפו 11.4 מיליון צופים, באחוזי צפייה דומים לטקסים בשנים הקודמות.
טקס פרס אמי האומנותי לבידור בפריים טיים ה-69, המשלים לטקס זה, נערך בין ה-9 ל-10 בספטמבר.
תוכניות ורשתות עם הזכיות הרבות ביותר
width="20px"|
פרטי הטקס
את הטקס פתח המנחה סטיבן קולבר עם שיר ומונולוג שתיאר בהומור את מצבו הגרוע של העולם תחת הנשיא דונלד טראמפ. במהלך המונולוג, שון ספייסר, דובר הבית הלבן לשעבר, הופיע בו טען כי טקס האמי יהיה טקס האמי "עם כמות הצופים הגדולה ביותר אי פעם, נקודה." בפרודיה של האמירה של עצמו בדבר טקס ההשבעה של הנשיא טראמפ. גם בדיחות נוספות בהמשך הטקס ונאומי הזכייה של רבים מהזוכים עסקו בטראמפ. רופול שיחקה את תפקיד פסלון האמי בראיון דמה שנערך עם קולבר במהלך הטקס, בדומה לראיונות שמבצע בתוכנית האירוח שלו, לייט שואו עם סטיבן קולבר.
מחוות הזיכרון
שחקן ברודוויי, כריסטופר ג'קסון, הופיע עם השיר "As" של סטיבי וונדר.
width="20px"|
זכויות להט"ב בלוב
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בלוב כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית. פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כעבירה פלילית במדינה מאז 1956 ועלולה לשאת עונש של מ-5 עד 15 שנות מאסר למורשעים באזורים שנשלטים על ידי ממשלת לוב, והוצאה להורג ללא משפט באזורים שנשלטים על ידי ארגוני טרור אסלאמיים על פי דין השריעה האסלאמי.
מאז נפילת המשטר הרודני של מועמר קדאפי בשנת 2011, המעמד המשפטי של ממשלת לוב כלפי קיום פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה נותר ללא שינוי. נכון לשנת 2019, במדינה פועל ארגון זכויות להט"ב לא ממשלתי יחיד בשם "Kun Libya" שפועל כארגון ללא כוונת רווח באופן מקוון.
מעמד בחוק
הקוד הפלילי של לוב אוסר על כל קיום של פעילות מינית מחוץ לנישואים בעוד על פי סעיף 407 לחוק העונשין משנת 1956, פעילות הומוסקסואלית פרטית בין מבוגרים בהסכמה הן בקרב גברים והן בקרב נשים מוגדרת כעבירה פלילית ועלולה לשאת מ-5 עד 15 שנות מאסר. בעוד שחוק העונשין אמור להיות מוחל דה יורה בפריסה ארצית, חלק גדול מלוב מנוהל על ידי ארגוני טרור אסלאמיים שמוציאים אזרחי להט"ב לובים להורג ללא משפט על פי דין השריעה. לאורך השנים דווח שארגון הטרור של המדינה האסלאמית הוציא להורג בפומבי גברים לובים על רקע היותם הומוסקסואלים. אכיפת חוק העונשין באזורים שבשליטת המדינה האסלאמית מענישה אזרחי להט"ב בזריקת הגופות שלהם מגגות של בניינים לאחר שנתפסו מקיימים פעילות הומוסקסואלית. במידה והם שורדים, הם נסקלים למוות באבנים אל מול המון. באזורים מסוימים נעשה שימוש בעריפת ראש בגלל היעדר בניינים גבוהים שהנאשם ייזרק מהם.
בשנות ה-90 של המאה ה-20, הקונגרס העממי, בית המחוקקים של לוב במהלך קיומה של ג'מהיריה הערבית הלובית בין 1977–2011 תחת שלטונו של מועמר קדאפי, החל לאשר חקיקה של חוקי "טיהור" שנועדו לאכוף תפיסה קשה של הדין האסלאמי על האוכלוסייה, בעוד לבתי המשפט ניתנה הסמכות להשתמש בקטיעות איברים, ענישה גופנית ועונשים נוספים נגד מי שנמצאו כמפרים את המוסר האסלאמי שכללו מבצעים של פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בין היתר. בשנת 2010 בלוג הלהט"ב המזרח תיכוני "Gay East Middle" דיווח ששני גברים לובים הואשמו ב-"קיום מעשים מגונים" שכללו פעילות הומוסקסואלית וביצוע קרוס-דרסינג במדינה. באותה שנה דווח על תיק מאת נערה לובית לסבית שביקשה מקלט מדיני בצרפת לאחר שנכלאה, נאנסה ולאחר מכן הוחזרה למשפחתה בכפייה על מנת שתכרות נישואים הטרוסקסואלים לאחר שהצהירה ברשתות החברתיות שלה שהיא לסבית.
ממשלת קדאפי לא התירה אף אזכור ציבורי לגבי מעמד זכויות אזרחי להט"ב בלוב ואם דנה בכך, הנושא הוזכר תמיד בצורה שלילית בהתאם להתייחסות הדין האסלאמי לנושא. ממשלת המעבר שלאחר קדאפי המשיכה להתנגד לחקיקת זכויות להט"ב בעוד בפברואר 2012 נציג לוב עורר ביקורות שליליות לאחר שהצהיר בפאנל זכויות האדם של האו"ם כי "הומוסקסואלים מאיימים על האנושות". עם זאת, חוקת ממשלת המעבר שלאחר שלטון קדאפי התחייבה לכבד את זכויותיו של העם הלובי "לקיום חיים פרטיים".
ב-30 באפריל 2015 דווח ששלושה גברים לובים שהואשמו בהיותם הומוסקסואלים הוצאו להורג על ידי כיתת יורים של פעילי המדינה האסלאמית בעיר דרנה. ארגוני זכויות אדם שונים דיווחו כי זהו עונש המוות הידוע הראשון על רקע אשמת הומוסקסואליות בהיסטוריה של לוב המודרנית. לאורך השנים לאחר מכן דווח בתקשורת הבינלאומית שאזרחי להט"ב לובים נשארו דיסקרטיים לגבי נטייתם המינית או זהותם המגדרית האמיתית מאז תחילת מלחמת האזרחים השנייה בלוב בשנת 2014.
תנאי מחיה
נכון לשנת 2019, בלוב פועל ארגון זכויות להט"ב לא ממשלתי יחיד בשם "Kun Libya" שפועל כארגון ללא כוונת רווח באופן מקוון.
קורפוס הפאנצר פלדהרנהאלה
קורפוס הפאנצר פלדהרנהאלה היה קורפוס שריון גרמני שלחם בחזית המזרחית במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הקורפוס הוקם ב-27 בנובמבר 1944 על ידי ייעוד מחדש של הקורפוס ה-4 אשר הושמד בחזית המזרחית באוגוסט במהלך מבצע יאשי-קישינב, יחידות הקורפוס הגיעו מדיוויזיית שטורם "רודוס" וחטיבת הפאנצרגרנדירים ה-17. הקורפוס הוצב לראשונה בהונגריה בפברואר 1945.
הקורפוס נכנע לצבא האמריקני בתום המלחמה.
אקיל מיטשל
אקיל אנתוני מיטשל (באנגלית: Akil Anthony Mitchell; נולד ב-26 ביוני 1992) הוא כדורסלן פנמי-אמריקאי, המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בא.א.ק. אתונה ובנבחרת פנמה.
קריירת מכללות
מיטשל החל את דרכו באוניברסיטת וירג'יניה. בעונתו הראשונה במכללה היה אינו יציב ביכולתו ובדקותיו, אך בעקבות פציעתו של כוכב המכללה, מייק סקוט, הרבה לשחק בהמשך.
קריירה מקצוענית
בשנת 2014, לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA, הצטרף מיטשל ליוסטון רוקטס במסגרת ליגת הקיץ של ה-NBA. ב-26 בספטמבר 2014 הוא חתם ברוקטס, אך ב-23 באוקטובר הוא שוחרר מהקבוצה. ב-2 בנובמבר 2014, חתם מיטשל בקבוצה הבת של הרוקטס, ריו גראנדה ואלי וייפרס, מליגת הפיתוח של ה-NBA. ב-49 משחקים בקבוצה, הוא העמיד סטטיסטיקה של 9.8 נקודות, 9.0 ריבאונדים, 1.6 אסיסטים ו-1.0 חטיפות למשחק.
ביולי 2015, שיחק מיטשל בברוקלין נטס במסגרת ליגת הקיץ. ב-13 באוגוסט 2015 הוא חתם לעונה בשארקס דאנטיב. ב-34 משחקים בקבוצה הוא העמיד סטטיסטיקה של 9.2 נקודות, 7.2 ריבאונדים ו-1.6 אסיסטים למשחק.
ביולי 2016, שיחק מיטשל בניו יורק ניקס במסגרת ליגת הקיץ. ב-30 באוגוסט 2016, הוא חתם לעונה בניו זילנד ברייקרס. ב-26 בינואר 2017, במהלך הפסד 81–94 של קבוצתו לקיירנס טייפאנס, קפץ מיטשל לריבאונד והיה נראה עיוות בפניו, כשבעצם גלגל העין השמאלי שלו יצא מהמקום. מיצ'ל נלקח לבית החולים שם הובחן שהפציעה אינה חמורה כפי שחששו והוא שוחרר בהמשך הלילה כשהוא יכול לראות. ב-7 בפברואר 2017, חזר לארצות הברית כדי לקבל ייעוץ רפואי לגבי עינו הפצועה. ב-25 משחקים בקבוצה, העמיד מיטשל ממוצעים של 9.5 נקודות, 7.2 ריבאונדים ו-2.1 אסיסטים למשחק.
ב-24 בפברואר 2017, עבר מיטשל ללונג איילנד נטס, קבוצת הבת של ברוקלין נטס מליגת הפיתוח של ה-NBA. בארבעה משחקים בלבד בקבוצה, הוא העמיד ממוצעים של 8.3 נקודות, 6.8 ריבאונדים ו-2.8 אסיסטים למשחק.
ב-24 בספטמבר 2017, חתם מיטשל בברוקלין נטס. זמן קצר לאחר מכן, ב-11 באוקטובר, השתחרר מהקבוצה.
ב-4 באוגוסט 2018, חתם מיטשל בבולזאק באסקט.
ב-30 ביולי 2019, חתם לשנתיים בפלקנסטרו טריאסטה מליגת העל האיטלקית.
קריירה בינלאומית
במאי 2016, מיטשל זומן לנבחרת פנמה במסגרת אליפות אמריקה המרכזית בכדורסל. בשישה משחקים בנבחרת, הוא העמיד ממוצעים של 5.0 נקודות, 5.5 ריבאונדים, 1.8 אסיסטים ו-1.0 חטיפות למשחק.
אמת
אמת היא תכונה המיוחסת במובלע לטענה שמאמינים בה או מאשרים אותה. אם לא כך, הרי בפנינו טענה שקרית.
קיימות תיאוריות אמת רבות. הנפוצה שביניהן רואה באמת כהתאמה (correspondence) שבין הטענה לבין העובדות או המצב המאמת את הטענה. תיאוריה נפוצה נוספת גורסת כי המודעות לעובדה ערוכה במספר טענות, המקיימות ביניהן תנאים של לכידות (coherence). פרגמטיסטים הגדירו את האמת במונחים של סיפוק של אמונה והתגשמות של ציפיות המאמתת אותן לדוגמה, באורח אמפירי.
משפטים מתמטיים, פסוקים לוגיים, טענות, עמדות, אמונות, וכולי יכולים להיות אמת או שקר. הקניית משמעות למשפט כרוכה בהצבעה על תנאי האמת שלו, על פי נסיבות אמירתו.
נושא האמת ומשמעויותיו העסיק את האנושות מקדם. כבר בתנ"ך ישנן התייחסויות רבות של הנביאים על הצורך ללכת בדרך האמת ולהתרחק משקר, וגם הפילוסופיה היוונית עסקה בדרכים להגיע אליה. למעשה, בני אדם לעולם לא יוכלו להשיג אמת אבסולוטית, ותמיד יהיו מועדים לטעות בכל רובדי ומשמעויות החיים, אך כן ניתן לחתור להגיע לרמה של אמת יותר בהירה ויותר וודאית (כך גם במחקר ובפילוסופיה, כל דבר נתון לשאלה והפרכה, וכך מתקדם המדע).
תיאוריות של אמת
ישנן כמה תאוריות בדבר האמת שפותחו בידי פילוסופים ולוגיקנים בעשורים האחרונים. בהן:
ניתן לפרש כל אחת מהתורות הללו כהגדרה של טבעה הבסיסי של האמת (ומכאן גם של השקר), או כקריטריון לקביעת ערך האמת של טענות ומשפטים.
בעת העתיקה
לפני היות הפילוסופיה היוונית, ההסברים שניתנו לתופעות העולם היו מיתיים.
פילוסופיה קדם-סוקרטית
בפילוסופיה הקדם-סוקרטית, ניתן להבחין בשני זרמים:
פרמנידס
- עבור פרמנידס (510-450 לפנה"ס) כמו עבור טאלס, אנקסימנדר, פיטגורס – שאלת היסוד של 'האמת' קשורה במהות הדברים ובהרכבם. על־פי התפיסה שמציג פרמנידס - המציאות היא אחת, נצחית, בלתי נעה ובלתי משתנה – ו"מה שישנו ישנו, ומה שאיננו איננו". מה שישנו לא יכול היה להתהוות או להיווצר ממה שאיננו, שכן מה שאיננו איננו. כמו כן מה שישנו אינו יכול להיעלם, להשתנות או לנוע. מה שנתפס בעינינו כשינוי או כתנועה, אם כן, אינו אלא אשליה. כמו כן, פרמנידס היה מבין הראשונים שהדגישו את ההבחנה החדה, שקיימת בין המציאות או הממשות כפי שהיא באמת, לבין התופעות כפי שהן נתפסות באמצעות החושים. פרמנידס קבע כי ידיעה אמיתית של הממשות נתפסת באמצעות השכל בלבד, מבלי שימוש בחושים.
פלישה צבאית
סיבות היסטוריות נוספות לפלישות צבאיות כוללות בין היתר השתלטות על טריטוריה שאבדה בעבר, הרחבת השטחים שנמצאים בשליטה של מדינה, רדיפה אחר אויבים, הגנה על בעלות ברית, מתקפת מנע, והשתלטות או הגנה על נתיבי תחבורה, אספקת מים, או מצבורי נפט.
אמת
המורשת הסוקרטית: אפלטון, אריסטו
סוקרטס (469-399 לפנה"ס) היטה את הפילוסופיה מן העיון הפיזיים של הקדם-סוקרטיים אל תורת המוסר. השיטה הסוקרטית גורסת גילוי סתירות בדעות המקובלות, באמצעות העלאת שאלות. הוא עצמו לא כתב ספרים, אבל תלמידיו – לרבות אפלטון ואריסטו – הפיצו את רעיונותיו ועיבדו אותם.
פלישה צבאית
פלישת אשור לממלכת ישראל
סרגון השני, במהלך כיבושיו באזור המכונה כיום המזרח התיכון, ניצח את ממלכת ישראל בשנת 722 לפנה"ס והגלה את בני עשרת השבטים למסופוטמיה, ומאז נעלמו עקבותיהם והם נחשבים ל"אבודים". במקומם הובאו מתיישבים מכותה, עוה, חמת וספרווים. הארץ הפכה לפחווה אשורית עם נציב מטעם המלך.
הפלישה הפרסית ליוון
בשנת 490 לפנה"ס החלה האימפריה הפרסית לערוך סדרה של פלישות למספר ערי-מדינה ביוון הקלאסית. הפלישה הראשונה והקטנה יותר, שנערכה בימי דריווש הראשון, והשנייה הגדולה יותר נערכה בימי חשיארש הראשון ב-479 עד 480 לפנה"ס. היוונים הדפו את הפרסים בשתי הפלישות. הפלישה תרמה לאיחוד ערי המדינה ביוון והוביל להיווצרותה של מדינת יוון.
אמת
אריסטו
ב'מטפיזיקה' ( I, XIII, XIV), אריסטו טוען שאין אפשרות להפריד בין הממשות לאידיאה. על מנת לדעת את האמת, יש לחקור את העולם המוחשי, במטרה להבין את הסיבה לתופעה. אריסטו מבחין בין חומר - מה שממנו הדבר עשוי - וצורה - שאפשר לאפיין, תוך הפשטה, בתור המתכונת בה החומר פועל. הוא טוען כי דברים קיימים מתוקף ארבע סיבות שהן למעשה ארבעה סוגים של הסברים: הסיבה החומרית עונה על השאלה "ממה הדבר עשוי", והיא מתייחסת הן לחומר הפיזי שממנו מורכב הדבר והן לחלקים שמהם הוא עשוי. הסיבה הצורנית עונה על השאלה "מה זה להיות הדבר הזה" והיא מתייחסת הן לתבנית לפיה מעוצב החומר והן לפעולה שלו בעולם. הסיבה הפועלת עונה על השאלה "מי יצר את הדבר" ומתייחס למי שהביא אותו לידי קיום. הסיבה התכליתית עונה על השאלה "לאיזו מטרה משמש הדבר" ומתייחסת למטרה שלשמה הוא קיים. הכיסא קיים כדי שישבו עליו ולכן זו תכליתו.
פלישה צבאית
הכיבוש המקדוני של האימפריה הפרסית
ב-323 לפנה"ס אלכסנדר הגדול הוביל את הצבא היווני-מוקדוני לפרס, כבש את בבל והצליח תוך שנים ספורות למוטט ולהשתלט על האימפריה הגדולה ביותר במזרח התיכון. השפעתו של אלכסנדר הביאה לתקופה הלניסטית של מסופוטמיה וצפון אפריקה.
אמת
אוגוסטינוס
אוגוסטינוס (354–430) הושפע מהאידיאליזם של אפלטון, ויישם אותו על הנצרות. הוא תופס את האמת כחוויה האולטימטיבית של החיים הרוחניים. האמת הנצחית מצויה באל, והיא הלוגוס שלו – הוא ישו. כיוון שבמהלך חייו שינה אוגוסטינוס את חשיבתו התאולוגית לכאן ולכאן, ניתן למצוא סתירות רבות בין חיבוריו המוקדמים לאלו המאוחרים. בימי נעוריו כתב מסה שנקראה 'על הבחירה החופשית' – De Libere Arbitrio, בה הציע, על פי התורה המניכאית, שהרוע הוא תוצאת הבחירה החופשית: האל רצה שתהיה לאדם בחירה חופשית ולכן נתן לו את הטוב והרע. אולם ב'עיר האלוהים' שינה אוגוסטינוס את השקפותיו: הוא טען, בעקבות פאולוס, שהעולם והאדם נבראו טובים, אבל החטא הקדמון שהוא יצר הגאווה, הסית את האדם לחשוב שהוא האדון וכך הוא נהיה משועבד לתאוותו ואין אפשרות לשנות את המצב הזה, אף ללא קיום מצוות ומעשים טובים. מאידך, לאדם יש אפשרות בחירה בין הטוב ובין הרע ואלוהים רק צופה ברוח קודשו בבחירה של האדם. הוא מבחין בין האמת החיצונית, לאמת הפנימית הנוצרית.
פלישה צבאית
כיבושי האימפריה המוסלמית
לאחר שמוחמד הוביל את האיחוד של חצי האי ערב בשנת 632 לספירה, ערכו יורשיו סדרה של פלישות במזרח התיכון, בצפון אפריקה, בדרום אירופה ובדרום אסיה. במשך מעט יותר ממאה שנים, מרבית העולם העתיק נכבש על ידי הכוחות המוסלמים.
אמת
תומאס אקווינס
תומאס אקווינס (1225–1274) ניסה ליישב בין תורתו של אוגוסטינוס – שהושפע מאפלטון – לבין תורתו של אריסטו. מבחינה פילוסופית, תמך אקווינס בגישה של שילוב הרמוני בין אמונה לשכל. כממשיך דרכו הפילוסופית של אריסטו, באמונתו לפיה "הצורה" נותנת לחומר את "ישותו", הוא אף הרחיק לכת וסבר שאלוהים הוא התמצית הקיימת במדרג הצורות כולן. הוא התייחס לרצון חופשי כאל שורש האתיקה, כשהוא מציין שבני האדם הם חופשיים ביחס לאמצעים אבל לא ביחס למטרה ולכן רצון חופשי הוא רק אמצעי להשגת המטרה. אקווינס האמין כי כוחות שמימיים וכוחות טבע אינם סותרים אלה את אלה, אלא פועלים בצורה הרמונית זה לצד זה. בספרו "שמות שמימיים" כתב כי "אלוהים ניכר באמצעות כל הדברים, ועם זאת אין הוא חלק מן הדברים; אלוהים נודע בדרך הידע, ודרך הבערות היא העדר חכמה." אחת מתרומותיו היותר משמעותיות לדרך החשיבה המערבית, הייתה אמונתו כי להתפתחות הציוויליזציה האנושית יש משמעות אמיתית, וכי לחיים רוחניים ואינטלקטואליים יש ערך רב, במיוחד בהקשר זה.
פלישה צבאית
הכיבוש הנורמני של אנגליה
הפלישה של הצבא הנורמני לאנגליה במאה ה-11, בראשותו של דוכס נורמנדיה ויליאם הראשון, השפיעו עמוקות על ההתפתחות ההיסטורית והחברתית של בריטניה ושל השפה האנגלית.
אמת
רנה דקרט
יש הרואים בדקארט (1596–1650) את ההוגה המודרני הראשון אשר סיפק מסגרת פילוסופית למדעי הטבע כאשר אלו החלו להתפתח. כדי לנסות לומר דבר בעל משמעות על העולם, ביקש דקארט לצאת מנקודת מוצא כלשהי שעליה יוכל להישען בבואו לדון במהותו של העולם. נקודת מוצא זו, הוא קבע, תהיה אמת ודאית שלא ניתן להטיל בה ספק. את אותה נקודת מוצא גולל בספרו "ההגיונות". כדי להשיג זאת, הוא הפעיל שיטה (מתודה) הידועה בשם ספקנות מתודולוגית: הטלת ספק בכל רעיון שניתן להטיל בו ספק. מטרת הספקנות המתודולוגית היא להגיע לנקודת-הוודאות, וזאת בניגוד לספקנות המנסה לערער על תמונת-המציאות (כגון הספקנות הפירוניסטית, או הסטואית, אשר מטרתה להביא את הספקן לשלוות-הנפש). לפי דקארט, העובדה הראשונית היחידה בה הוא יכול להיות בטוח היא שהוא עצמו קיים, וחושב. זאת מהסיבה הבאה: הוא טוען תחילה שהוא קיים וחושב. אם נטען שהוא טועה, ניאלץ לטעון עם זאת שהוא קיים (כדי שיוכל לטעות), וגם שהוא חושב. מכאן מוכרח שהוא קיים וחושב.
פלישה צבאית
מסעי הצלב
בסדרה של תשע פלישות גדולות שיזמו האפיפיורים הנוצריים בין השנים 1095 עד 1291 ניסתה הכנסייה הקתולית לכבוש את ארץ הקודש מן המוסלמים ולהביאה תחת שלטון נוצרי.
אמת
אמת ומוסר
לאורך ההיסטוריה, היו מושגי האמת והמוסר כרוכים זה בזה. בשפה העברית למשל, ניתן בקלות להבחין בבסיס האטימולוגי והשורשי המשותף של המילים "צודק" ו"צדק", וכן קיימת המילה (העתיקה) "צידקה" (בצורה "צידקתו" למשל), שמציגה תפיסה שרואה באמת ובמוסר יחידה אחת.
פלישה צבאית
הפלישות לסין של צבאות ג'ינגיס חאן
מ-1206 עד מותו בשנת 1227 ג'ינגיס חאן ערך סדרה של פלישות שאיחדו את רוב אסיה. בשנת 1368 האימפריה המונגולית הייתה האימפריה הרציפה הגדולה ביותר בהיסטוריה, והשתרעה על כ-35 מיליון קמ"ר על פני היבשת. הפלישה מזרחה לסין הובילה ליצירת שושלת יואן.
אמת
אמת ומוסר
עם זאת, כיום נפוצה ההפרדה בין אמת ומוסר, שרואה באמת "עובדות קרות" אובייקטיביים, ובמוסר ערכים סובייקטיביים. את הפרדה זו ניתן לקשר לעיסוק הפילוסופי בבעיית הראוי-מצוי.
פלישה צבאית
פלישת המעצמות האירופאיות לאמריקה
פלישה שבוצעה במאה השש עשרה על ידי המעצמות האירופאיות בעקבות גילוי יבשת אמריקה על ידי כריסטופר קולומבוס בשנת 1492.
פלישת נפוליאון לרוסיה
בשנת 1812 נפוליאון הוביל את צבאותיו לרוסיה. בתחילת הפלישה מנה הכוח הפולש כ-680,000 לוחמים (כולל 300,000 חיילים מצרפת) - זה היה הכוח הצבאי הגדול ביותר אי-פעם נכון לאותה העת. המערכה היוותה נקודת מפנה במלחמות הנפוליאוניות. המלחמה הסתיימה בניצחון רוסי מכריע. בקרבות נהרגו קרוב ל-400,000 חיילים מכוחותיו של נפוליאון וכ-200,000 חיילים רוסים. המוניטין של נפוליאון נפגע במיוחד בעקבות כן וההגמוניה הצרפתית באירופה נחלשה באופן דרמטי.
הפלישה של גרמניה הנאצית לפולין
ב-1 בספטמבר 1939 פלשה גרמניה הנאצית לפולין, והתקדמה עם טקטיקת הבליץ שלה. שבועות לאחר מכן, ב-17 בספטמבר, יזמה ברית המועצות, בעלת בריתה של גרמניה, את הפלישה המזרחית לפולין, מה שגרם לנפילתה של פולין באופן יעיל ומהיר. הברית בין הכובשים בפולין הסתיימה עם פרוץ המלחמה ביניהם ב-1941. פולין נשארה תחת כיבוש גרמניה הנאצית עד סוף המלחמה ב-1945.
הפלישה העיראקית לכווית
ב-3 באוגוסט 1990 פלש צבא עיראק תחת הנהגתו של סדאם חוסיין לכווית כדי שהשתלט על מצבורי הנפט של המדינה. הפלישה למדינה ריבונית, בעלת זיקה מערבית ועתודות נפט הובילה את ארצות הברית להתערב, דבר שהוביל למלחמת המפרץ.
הפלישה לעיראק בשנת 2003
בשנת 2003 הורה נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש על הפלישה האמריקנית לעיראק שמטרתה המוצהרת הייתה להפיל את משטרו של סדאם חוסיין. מוקדם יותר באותה השנה האשימו האמריקנים את עיראק בהחזקת נשק להשמדה המונית, וקראו להדחתו של הנשיא העיראקי סדאם חוסיין. עיקר הלחימה נמשך שלושה שבועות, במהלכה נכבשה עיראק והופל משטרו של חוסיין, שנתפס מאוחר יותר, הועמד לדין והוצא להורג ב-2006.
פלישות שגויות
ב-2010 נגרמה תקרית גבול בין צבא ניקרגואה לקורסטה ריקה בעקבות אי דיוקים בגוגל מפות. מפקד מניקרגואה הסתמך על מקטע לא מדויק בגוגל מפות והורה לחייליו לנוע בהסתמך על המקטע הלא מדויק. החיילים ביצעו תנועה לתוך קוסטה ריקה ואף הסירו דגלים שלה בשטח זה.
ב-2020 נסגר הגבול בין פולין וצ'כיה בעקבות מגפת הקורונה. לצורך הסגירה חיילים מצבא פולין טעו באיתור הגבול והתמקמו בכנסייה אשר נמצאת בשטחה של צ'כיה. החיילים אבטחו את המקום ומנעו תנועה וגישה מאזרחי צ'כיה. לאחר כמה ימים התבררה הטעות והחיילים עזבו את המקום.
בודהה פילד
בודהה פילד (באנגלית: Buddhafield) היא כת בארצות הברית. הכת הוקמה בתחילת שנות ה-80 בהוליווד ונכון ל-2023 העבירה את משכנה להוואי. הכת מגייסת אליה חברים בעיקר דרך שיעורי יוגה. חלק מחברי הקבוצה לשעבר שדיברו בפומבי מגדירים את הקבוצה ככת.
בבריטניה, קיימת קבוצה שגם נקראת "בודהה פילד" אותה מנהיג הגוף "". אותה קבוצה לא קשורה לבודהה פילד שבארצות הברית ומקיימת אירועי צדקה בהשראת הבודהיזם.
אחד מחברי הקבוצה לשעבר, ויל אלן יצר את הסרט התיעודי "" על חוויותיו בכת וכן הציג תיעוד של חברי הקבוצה לשעבר. בכורת הסרט הייתה פסטיבל הסרטים "סאנדנס" בשנת 2016.
רקע
המנהיג של בודהה פילד הוא אדם בשם חיימה גומז (Jaime Gomez), שידוע גם בשמות מישל רוסטנד, אנדראס, המורה ורייג'י. תלבושתו של גומז כללה בגד ים מסוג "ספידו" ולעיניו אייליינר.
אמונות
חברי הקבוצה שינו את שמם בזמן שהיו חלק ממנה. במאי הסרט "Holy Hell", ויל אלן סיפר ש-"המון מהאלמנטים שהיו שם כמו כניעה למורה, הורדת האגו, חליצת הנעליים לפני כניסה לחדר והשארת העולם מאחור – לא חשבנו על זה כוויתור על הכוח שלנו, אלא התייחסנו לזה כחוויה מעצימה." חלק משגרת היום של הקבוצה כללה אימוני בלט בני 3 שעות. חלק מחברי הקבוצה התפטרו מעבודותיהם במטרה להקדיש יותר זמן לתרגולים. הופעות הבלט וההצגות שנכתבו ובוצעו על ידי חברי הכת הוצגו רק פעם אחת בנוכחות חברי הכת, אך לא לקהל מחוצה לה.
לאחר המצור בווייקו
גומז התייעץ עם ויל אלן ותיאר בפניו את החשש שאנשים חיצוניים יתנכלו לקבוצה לאחר אירועי המצור בווייקו. אלן סיפר שבנקודה זו, גומז הפך לפרנואיד. גומז עזב את סוגדיו למשך חצי שנה במטרה למצוא מיקום חדש בו הקבוצה יכולה להשתכן. במקביל, גומז עבר מספר ניתוחים פלסטיים וכן ייעץ לחלק מהנשים בקבוצה לעבור ניתוחים דומים. גומז עודד את עוקביו "להלשין" אחד על השני אם הם חוו תחושות פקפוק או משברי אמונה. גומז מנע מאחת מחברות הקבוצה להיפגש עם אביה לפני שהאחרון מת, וכן עודד סוגדת אחרת לעבור הפלה "מסיבות דתיות".
האשמות
מספר האשמות כוונו נגד חיימה גומז, בעיקרן האשמות בדבר אונס שביצע לכאורה על חלק מהחברים בקהילה (גברים). קורבנותיו סיפרו שפעם בשבוע הם נהגו להגיע לטיפולי היפנותרפיה אצל גומז ונפתחו בפניו, אך הוא השתמש בווידויים אלו נגדם. גומז עשה שימוש ב במטרה לשתול פחדים בחברי הקהילה שיצאו מהארון, בכך גרם להם לא להטיל ספק ולהישאר בקבוצה.
חלק מחברי הקבוצה לשעבר וביניהם כריס ג'ונסטון, ג'וליאן גולדשטיין, ראדיה גליס ואלסנדרה בורנין העידו שהם עברו שטיפת מוח על ידי גומז. ויל אלן וחברי קבוצה נוספים העידו שנאסר עליהם לקבל מידע על העולם שבחוץ ושגומז התפרץ על אחד החברים לאחר שהאחרון רכש טלוויזיה.
גומז הכחיש בכל תוקף את האשמות חברי הקבוצה לשעבר נגדו.
תגובות לסרט התיעודי
גומז שלח לכאורה חלק מחברי הקבוצה לפסטיבל סאנדנס במטרה לאיים על על חברי הקבוצה לשעבר שהשתתפו בסרט הדוקומנטרי. אחד ממאבטחיו של גומז לכאורה איים על אחד מחברי הקבוצה לשעבר לאחר הפסטיבל.
חיימה גומז פרסם את תגובתו לסרט:
אנריקה רוטנברג
ביוגרפיה
אנריקה רוטנברג נולד בארגנטינה למשפחה שבבעלותה היה תיאטרון. אמו נפטרה כשהיה בן 3, ובגיל 13, אחרי שאמו החורגת התאבדה, הוא עלה לישראל לבד, לכפר הנוער אלוני יצחק. לאחר שירותו בצה"ל חזר לארגנטינה. בעקבות אחיו הגדול שהיה פעיל במפלגה הקומוניסטית, הצטרף למפלגה ושימש כמנהל עסקיה. לצורך מימון המפלגה היא עסקה במתן הלוואות בריבית. בעקבות השלטת המשטר הצבאי בארגנטינה ב-1976 חזר לישראל.
כשחזר לישראל, נכנס לשותפות עם ברוך חבס בחברה קבלנית חדשה, ויחד עם חבריו סרג'יו דיזנהויז ודני דוד הקימו את חברת "סאדאב" (ראשי תיבות של סרג'יו, אנריקה, דני וברוך). בשנות ה-80 של המאה ה-20 בנתה החברה אלפי דירות, בין השאר בקריית בן-גוריון בחולון בשותפות עם שמואל דנקנר, הקימה בניין משרדים באזור, והקימה את מרכז "קניותר" בנס ציונה, אחד הקניונים הראשונים שנבנו בישראל. ב-2005 מכרו את הקניון לפי שווי נכס של 24 מיליון דולר.
רוטנברג נכנס גם לעסקי הנעליים, שרכש ב-1979 את הזכויות לייצור מותג הנעלים הצרפתי "קיקרס" (Kickers) בישראל, בשותפות עם חברת "המגפר" הם יוצרו במפעל בירושלים. בעל חנות נעליים ברמת גן, שלו מכר את סחורתו, הציג בפניו את בנו, עמוס גוטמן, ורוטנברג החליט להשקיע בהפקת סרטו של הבן, "נגוע". הסרט לא הצליח מסחרית, אך רוטנברג השקיע בסרט נוסף של גוטמן, "בר 51". סרט שלישי שהפיק רוטנברג, ושכנע את גוטמן לביים אותו, הוא "חימו מלך ירושלים", על פי ספר מאת יורם קניוק. הסרט הבא שהפיק היה "המיועד", בבימוי דניאל וקסמן שזכה להקרנת בכורה בפסטיבל הקולנוע בקאן.
בשנת 1992 כתב את התסריט של סרט הקולנוע המצליח "נקמתו של איציק פינקלשטיין" יחד עם אסטבן גוטפריד וגם ביים את הסרט, שבו שיחקו אסטבן גוטפריד, משה איבגי, דבורה קידר ושמיל בן ארי. הסרט נחל הצלחה, ובטקס פרסי אופיר לאותה שנה גרף שבעה פרסים, בהם פרס הסרט הטוב ביותר, פרס הבמאי הטוב ביותר ופרס התסריט הטוב ביותר.
בשנת 2013 פתח בתל אביב, לקראת חזרתו לישראל, סטודיו שבו מוצגים צילומי סטילס שלו.
בית סטוקלט
בית סטוקלט (בהולנדית: Stocletpaleis, בצרפתית: Palais Stoclet) היא אחוזה פרטית, אשר נבנתה בידי האדריכל האוסטרי יוזף הופמן בין השנים 1905 ל-1911 בבריסל שבבלגיה, עבר הבנקאי וחובב האמנות אדולף סטוקלט, ונחשבת ליצירת המופת של הופמן. בית סטוקלט נחשבת לאחת האחוזות הפרטיות המפוארות והמעודנות ביותר במאה ה-20.
תיאור
בשנת 1904 מינו אדולף סטוקלט ואשתו סוזאן את האדריכל האוסטרי יוזף הופמן ואת חברת "ויינר", כדי לתכנן, לבנות ולרהט את הבית והגן, הנחשבים כיחידה אחת. בית סטוקלט הוקם בשדרות דה-טרוורן בבריסל. המבנה א-סימטרי ומדגים בתוכניתו את סגנון הבניה המודרנית, דבר הבא לידי ביטוי בקירות החיצוניים הצבועים לבן ופינות הבית הצבועות בגוון ארד. המגדל שמעל גרם המדרגות הראשי נושא פנס ארד מעוטר, שפוסל על ידי פרנץ מצנר. פנים הבית עוצב בלוחות שיש ועבודות אמנות, הכוללות עיטורי פסיפס שנעשו בידי גוסטב קלימט. שילוב האדריכלות והאומנות הוא דוגמה לגזאמטקונסטוורק ולאר נובו. הסקיצה של המבנה שהוכנה על ידי קלימט, שמורה במוזאון האומנות בווינה.
מחלוקת משפטית
במשך מספר שנים היה הנכס מושא למחלוקת משפטית בין יורשי הבית לבין הרשויות בבריסל, ושוויו של הבית על תכולתו ההיסטורית, הוערך ביותר משלושים מיליון אירו. למרות התנגדות היורשים, קטלגו הרשויות בבריסל את כל הרהיטים בבית כדי לאפשר את הכנת תיק המועמדות במטרה להופכו לאתר מורשת עולמית. הקטלוג, שהיה הראשון מסוגו בבלגיה, הושלם בנובמבר 2006, וכלל מידע אודות 277 פריטים שונים. ב-27 ביוני 2009 הוכרז הבית כאתר מורשת עולמית.
אווה לנה לונדגרן
אווה לנה לונדגרן (בשוודית: Eva-Lena Lundgren; נולדה ב-1961) היא דוגמנית ושחקנית שוודית. מיס שוודיה לשנת 1981.
ביוגרפיה
לונדגרן נולדה במחוז נורבוטן שבצפון שוודיה, היא הוכתרה כמיס שוודיה 1981, בטקס בחירת מיס תבל שנערך בניו יורק נבחרה לסגנית שנייה, בנוסף היא גם זכתה במקום הראשון בתחרות מיס סקנדינביה ובמקום הרביעי במיס אירופה באותה שנה.
ב-1984 הופיע בסרט הקומדייה האיטלקי "A tu per tu" ובאותה שנה הופיעה בתוכנית הילדים "Rappelkiste" שהופקה על ידי הטלוויזיה הציבורית הגרמנית, ב-1985 הופיעה בסרט "Big Deal After 20 Years", ב-1986 גילמה מספר דמויות בסרט המסע ההיסטורי "Superfantozzi".
היא מורה ללטינית ויוונית בשיטת מונטסורי ומתגוררת באמסטרדם.
Colors (שיר של ג'ייסון דירולו)
Colors (בעברית: צבעים) הוא שיר של הזמר האמריקאי ג'ייסון דירולו. הסינגל הוא פרסומת המנון שיווק לחברת קוקה קולה למונדיאל 2018. השיר יצא לאור ב-9 במרץ 2018. ב-12 באפריל 2018, הופיע דירולו עם השיר ועם שני השירים "Tip Toe" ו-"Swalla", בטקס פרסי Echo Music Prize.
לשיר יצא גרסה בשפה הספרדית, ביחד עם הזמר הקולומביאני מאלומה. הגרסה יצאה לאור ב-13 באפריל 2018.
רקע וכתיבה
דירולו שיתף פעולה ביחד עם חברת המשקאות, קוקה קולה כדי להוציא את השיר. השיר יתפקד כסינגל מתוך אלבום האולפן החדש של דירולו 2Sides, אשר עתיד לצאת בהמשך שנת 2018. השיר יצא על ידי חברת התקליטים האחים וורנר.
השיר נכתב על ידי ג'ייסון דירולו.
וידאו קליפ
הצצה לקליפ "Colors" יצא לאור בערוץ היוטיוב של חברת קוקה קולה בתאריך 15 בפברואר 2018.
יהושע גוטמן
יהושע גוטמן (כ"ב בתשרי תרנ"א, 7 באוקטובר 1890, צ'אשניקי, פלך ויטבסק, רוסיה (רוסיה הלבנה) – י"ד בכסלו תשכ"ד, 30 בנובמבר 1963, ירושלים) היה איש חינוך עברי, מורה בתיכון, מנהל הסמינר העברי למורים "תרבות" בווילנה ובית המדרש למורים העברי בבית הכרם, וחוקר תולדות עם ישראל בתקופה ההלניסטית והספרות היהודית-הלניסטית, עורך אנציקלופדיות במדעי היהדות, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
חתן פרס ירושלים לחכמת ישראל (1959) ופרס ביאליק לחכמת ישראל (1963).
ביוגרפיה
גוטמן נולד בשמחת תורה תרנ"א (1890) בעיירה צ'אשניקי שבפלך ויטבסק של האימפריה הרוסית (ברוסיה הלבנה, ב"תחום המושב" היהודי). אביו, נתן לייב גוטמן, היה בעל מלאכה בעיירה. למד בישיבת סלובודקה, אחר-כך ב"הישיבה הגדולה" של חיים טשרנוביץ ("רב צעיר") שבעיר אודסה וב"קורסים למדעי המזרח" (כלומר, מדעי היהדות) מיסודו של הברון דוד גינצבורג בסנקט פטרבורג. (בשני המוסדות האחרונים היה חברו ללימודים של צבי וויסלבסקי, ובאחרון – של זלמן שזר. כן הכיר במהלך לימודיו את יחזקאל קויפמן, והיה לידידו הקרוב עד מותו). בשנת 1910 נסמך לרבנות. כן למד באוניברסיטאות סנקט פטרבורג וברלין, שבה למד אצל אדוארד נוֹרְדן, אולריך פון וילָאמוֹביץ-מֶלֶנדוֹרְף (Wilamowitz-Moellendorff) ואדוארד מאייר. את הדיסרטציה, שלא פורסמה, כתב על קיסר רומא דיוקלטיאנוס באגדה הפגאנית, היהודית והנוצרית.
משנת 1916 ועד 1921 היה מורה באודסה. בשנת 1921 התמנה כמנהל הסמינר למורים של רשת "תרבות" שנוסד באותה שנה ליד הגימנסיה העברית בעיר וילנה (כעת בתחומי פולין), עם ד"ר שלום יונה טשרנא. ב-1923, זמן קצר לפני תום שנת הלימודים, נשלל רישיון מגוריו, בהיותו אזרח רוסי, והוא נאלץ לעזוב והתיישב בברלין. ב-1925 הצטרף בברלין למערכת אנציקלופדיה יודאיקה שראה אור בהוצאת אשכול, וכתב עבורן מאות ערכים במדעי היהדות. כמו כן היה מרצה בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בעיר.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל. בארץ היה תחילה למורה בבית הספר הריאלי בחיפה, ולאחר מכן כיהן כמנהל בית המדרש העברי למורים ע"ש דוד ילין בבית הכרם, עד 1949.
משנת 1942 ועד 1953 כיהן במערכת האנציקלופדיה מקראית, ומ-1946 עד 1961 היה עורך מקצועות מדעי היהדות באנציקלופדיה העברית. ב-1954 ייסד עם משה שְוָובֶּה את כתב העת ללימודים קלאסיים "אשכולות", ולאחר פטירתו של הלה ב-1956 היה לעורכו היחיד.
בשנת 1950 התמנה כמרצה באוניברסיטה העברית בירושלים, וב-1958 היה לפרופסור לתולדות עם ישראל בתקופה ההלניסטית. לימד את הספרות ההלניסטית היהודית באוניברסיטה עד פרישתו ב-1961.
בדצמבר 1958 העניק לגוטמן פאולוס מלך יוון את אות גאורגיוס הראשון, על תרומתו בחקר התרבות היוונית ובקשריה עם התרבות היהודית. כיהן כנשיא אגודת "ישראל–יוון" מראשיתה.
בשנת תשי"ט-1959 זכה בפרס ירושלים לחכמת ישראל, על החלק הראשון של ספרו "הספרות היהודית ההלניסטית": "היהדות וההלניות לפני תקופת החשמונאים".
נפטר בבית החולים הדסה בירושלים בנובמבר 1963, לאחר מחלה קצרה. בן 73 במותו. נטמן בהר המנוחות. הותיר אישה, בטינה (1907, ברלין – 2001, ירושלים), ושני בנים, יאיר ונתנאל.
כחודש לאחר פטירתו קיבלה אלמנתו בשמו את פרס ביאליק, על החלק השני של ספרו "הספרות היהודית ההלניסטית" – "היהדות וההלניות בראשית תקופת החשמונאים".
לקריאה נוספת
ביבליוגרפיה:
בית הקונסוליה הגרמנית (תל אביב)
בית הקונסוליה הגרמנית הוא מבנה היסטורי, שנבנה כקונסוליה הגרמנית בשכונה הטמפלרית "ואלהאלה" ביפו. בנייתו החלה בשנת 1913, לצד דרך שכם (כיום – רחוב אילת 59) בתל אביב-יפו.
בעלי המקצוע אשר תכננו את המבנה וסביבתו היו: האדריכל אפל מגרמניה, הקבלן יוהנס ונאגל, ומתכנן הנוף יוהאן למלה. יוהאן למלה (Lämmle) ויוהנס ונאגל (Johannes Wennagel) היו תושבי המושבה שרונה. הבנייה נעשתה בשיתוף פעולה עם רוב הציבור הגרמני-טמפלרי בפלשתינה. סיום הבנייה התעכב בשל מלחמת העולם הראשונה, אשר פרצה באמצע שנת 1914. הואיל וכך, נחנך הבניין רק בשנת 1916, על ידי הקונסול הגרמני רוסלר.
תיאור הבניין וחומרי הבנייה
בניין בעל שתי קומות, הגדול ביותר בארץ, שנבנה מבלוקים עשויים בטון וכנראה גם האחרון שבהם. הבניין היה בנוי בהתאם למאפייני הבנייה הטמפלרית ביפו: קירותיו עשויים לבני בטון טרומיות דמוי אבן, בלוקים שבאחת מפינותיהם הוטבעה דוגמת אבן, שלא טויחה. קירות החוץ של המבנה, עשויים היו מבלוקים שהחליפו את השימוש באבן, כמו מבנים אחרים מאותה תקופה. כל האלמנטים העיטוריים, עשויים היו אף הם, מיציקות בטון טרומיות. הגג, היה מכוסה רעפי חרס וחלונותיו ותריסיו היו עשויים עץ. לבני הבטון והרעפים עשויי החרס סופקו על ידי בית החרושת "וילנד" (Wieland) מיפו ועל ידי משפחת שלוש. בית החרושת של האחים ואגנר שנמצא בסמוך, סיפק את הברזל והצנרת.
פנים הבניין היה מרוצף באריחי בטון ססגוניים. בנוסף, היו בתוכו מדרגות עץ הכוללות מעקה מסוגנן ומהודר. מחוץ לבניין הייתה גינה מטופחת. במשך השנים נוספו למבנה תוספות בנייה, והחזית נפגעה בשל הכנסת מרכיבים זרים שהוחדרו לבניין.
שימוש
לדברי מנחם ידיד, שהיה מפקד האצ"ל ובית"ר באזור הדרום, נהגו התושבים הטמפלרים להניף בגאווה את דגליה של גרמניה הנאצית עם צלב הקרס בכל יום ראשון בשבוע, החל משנת 1937 עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, על הבניין ובבית החרושת ואגנר הסמוך לו. הנפת דגל צלב הקרס, פגעה ביישוב היהודי ששכן מסביב. לפיכך, נקטו הוא ושותפו צבי גור-אריה בתגובה. הם היו מטפסים בהיחבא על גגות המבנים, מורידים את הדגלים ושורפים אותם בלהט רב. בסיום הפעולה היו חומקים לבקעת מסילת הרכבת, ומשם נעלמים בינות לבתי הסביבה.
הקונסוליה הגרמנית נסגרה בתחילת שנות ה-40 של המאה הקודמת, כאשר חלק גדול מהציבור הגרמני הוגלה מהארץ, הואיל והיו נתיני ארץ אויב.
נכון לשנת 1995, במסמך של משרד הבריאות, ממוקמת במבנה המעבדה לגיהות תעסוקתית של משרד העבודה והרווחה.
שימור המבנה
הבניין שופץ בתחילת שנות ה-2000, על ידי משרד האדריכל אמנון בר אור, אולם שימור מעטפת הבניין לא הושלם. עבודת התכנון כללה שימור קפדני של המבנה והחזרתו למצבו המקורי, תוך כדי טיפול אינטנסיבי של פנים המבנה. במסגרת שדרוג הבניין ושיפור תפקודו הותקנו תשתיות חדשות, אשר כוללות מערכת מחשוב ותקשורת מורכבות ביותר, הותקנה מערכת מיזוג אוויר, ושופצו המבנים הנוספים במתחם, אשר נותקו מהמבנה העיקרי.
יהדות וילנה
וילנה הייתה אחת הקהילות היהודיות הגדולות ביותר בליטא לפחות מן המחצית השנייה של המאה ה-17. הקהילה קיימה שלטון אוטונומי פנימי שבו שלט ביד רמה 'הקהל', ועד קהילה אליטיסטי שמשלו בו תלמידי חכמים ובעלי הון. במאה ה-19 איבד ועד זה מכוחו והשלטון בקהילה נעשה דמוקרטי והתחלק בין המפלגות השונות שפעלו בעיר. וילנה איחרה להתפתח מבחינה תורנית ביחס לקהילות גדולות אחרות במרחב הפולני-ליטאי, אך כבר במאה ה-17 ביססה את מעמדה בעולם היהודי והתיישבו בה רבנים נודעים. גולת הכותרת של תפיסת 'מעמד התורה' בווילנה, התגלם במאה ה-18 בדמותו של הגאון מווילנה ותלמידיו "רואי פני הגר"א", אלו ביססו את מעמדה של יהדות ליטא כיהדות תורנית, יצרו את טיפוס הישיבה הליטאית, והיו לגאוותם של בני העיר בדורות הבאים.
במאה ה-19 הייתה העיר מרכז לתנועת ההשכלה היהודית ביהדות מזרח אירופה וערש תנועת המוסר בהיותה מקום מושבו ופעילותו של רבי ישראל מסלנט בשנותיה הראשונות של התנועה, ובמאה ה-20 מוקד לפעילות סוציאליסטית-יהודית; בעיר נוסדה תנועת הבונד היהודית-סוציאליסטית.
ראשית היישוב היהודי בווילנה
אף שווילנה הוקמה כבר בראשית המאה ה-14 וזכתה למעמד מרכזי בין ערי ליטא, זכויות מגדבורג והעדפות כלכליות נוספות, נראה שבתחילה נתקלו היהודים בהתנגדות לישיבתם בעיר. היהודים הראשונים שהגיעו להתיישב בעיר עשו זאת רק לקראת מחצית המאה ה-15 ואף אז הייתה זאת התנחלות בודדים. רק בראשית המאה ה-16 כבר ישבו בעיר יהודים במספר שהיה בו כדי לפתח מוסדות קהילתיים, הקמת בית כנסת וכדומה. גם ביסוס ראשוני זה של הקהילה נתקל בהתנגדות עזה של תושביה העירוניים, ובשנת 1527 הצליחו להשיג כתב זכות מאת זיגמונט הראשון, מלך פולין, שאסר על יהודים להתגורר בווילנה. הוראה זו אסרה למעשה על יהודים גם את המסחר בעיר בשל כתב-זכויות קודם משנת 1492 שאסר על סוחרים אורחים לסחור בווילנה ולהתחרות בסוחרים המקומיים. במהלך המאה ה-16 היו יהודים בודדים שקיבלו היתר מיוחד לחרוג מכתב הזכויות של העירוניים ולהתיישב בעיר, מוזכרים שמעון דוקטורוביץ וישראל בן יוסף שקיבלו ב-1551 אישור לשכור נכסי דלא-ניידי בעיר ולסחור בה. מה שאיפשר למעשה את ראשית ההתיישבות היהודית המשמעותית בעיר הייתה הפרדת רשויות שנכפתה בידי בני משפחות האצולה שהעבירו החלטה בוועד הליטאי ולפיה בתים שירכשו חברי מועצת הנסיך בעיר לא יהיו כפופים לבית המשפט העירוני ולא יחויבו במיסים עירוניים. הפרדה זו יצרה הלכה למעשה טריטוריות בעיר שלא היו כפופות לכתב-הזכויות של העירוניים, וכך התיישבו יהודים רבים בבתים של חברי המועצה, אף שעדיין נמנעו מהם פעולות אזרחיות במרחב העירוני כמו הקמת בית כנסת ומוסדות אחרים.
בעקבות איחוד לובלין ב-1569 התחזק מעמד האצולה הליטאי-פולני. האצילים שהעדיפו את שיתוף הפעולה עם סוחרים, בעלי מלאכה ובעלי הון יהודיים, על פני חיזוק מעמד העירוניים, החלו מסייעים ליהודים להשגת תנאי קיום נאותים בווילנה. בעקבות הכרזת חופש דת בידי שלטונות האיחוד הליטאי-פולני ב-1573, יכלו האצילים להקים בתי כנסת בשטחים שברשותם ואף מימשו את זכותם זו. בית הכנסת הגדול של וילנה הוקם לראשונה בתקופה זו, על שטח שהיה שייך לאחד האצילים ולפיכך מחוץ לתחום השיפוט העירוני. סביב בית הכנסת החלה מתגבשת קהילה יהודית וב-1592 או קודם לכן נקרא הרחוב שבו ניצב בית הכנסת, רחוב היהודים. התבססות הקהילה היהודית בעיר תוך עקיפת החוק העירוני, הביאה להתמרמרות בקרב המקומיים וב-7 במאי 1592 התקהלו עירוניים רבים ובהם גם חברי מועצת העיר וחבר בית המשפט העירוני וערכו פוגרום ברחוב היהודים. בית הדין הגבוה של האיחוד הליטאי-פולני שישב אז בווילנה ששימשה באותה תקופה בירת האיחוד, גזר על המתפרעים מאסר ופיצוי כספי, הם סירבו לעונש והעניין סודר לבסוף בהסכם פשרה מחוץ לכותלי בית המשפט. בעקבות פסיקת בית הדין הגבוה, פנו היהודים ותומכיהם בקרב חברי מועצת האיחוד ותבעו להכשיר חוקית את ישיבתם והתנהלותם כקהילה דתית מובחנת בווילנה, כדי למנוע התפרעויות דומות בעתיד. ב-3 ביוני 1593, העניק המלך זיגמונט השלישי ואזה כתב-זכויות ליהודי וילנה. בכתב הזכויות הודגשה העובדה שהוא מהווה למעשה רק אשרור של המציאות בשטח שבה היהודים גרים בבתי האצילים, תוך הרחבה ואישור של קיום מסחר, שכירת ורכישת בתי האצילים וחופש פולחן. מבחינה משפטית הוכפפו היהודים לבית המשפט במבצר העיר שאליו היו כפופים האצילים ולא לבית המשפט העירוני הכללי. במקביל, כתב-זכויות נפרד אישר ליהודים להקים מערכת שיפוט אוטונומית, להקים בית קברות ובית מרחץ ולקיים איטליז. סעיפים רבים בכתבי הזכויות הושארו מעורפלים, והשאירו תלות של הקהילה בפרשנות בית המשפט לזכויותיהם.
המאה ה-17
פיצול מערכות המשפט של היהודים ושל שאר העירוניים בווילנה עמד בעוכריהם של היהודים ב-1606 כאשר ביקשו להעמיד לדין את האספסוף שהתנפל בפוגרום על בית הכנסת ובתי כמה יהודים, בית המשפט של המבצר היה נטול סמכויות באשר לעירוניים, ומנגד סירב בית המשפט העירוני להעמיד לדין את המתפרעים בטענה שאין לו סמכות שיפוטית לדיני היהודים. מצב זה תוקן עם התבססות הקהילה היהודית בהמשך המאה, בולטים בכתובים מתקופה זו שמואל בן משה ואליעזר בן משה, שני יהודים ילידי פרנקפורט בעלי הון והשפעה רבה, שהביאו לאשרור כתבי הזכויות של היהודים ולהחלת כתב-זכויות כללי שהיה תקף לשטחי האיחוד הליטאי-פולני כולו. ההסדר החדש והתיאום בין כתב-הזכויות הכל-ארצי לכתבי-הזכויות המקומיים, הטמיע את הקהילה היהודית עמוק יותר במרקם החברתי העירוני בהשיתו עליה מסי עירייה כעל יתר העירונים, היהודים שהיו חייבים במס גולגולת נפטרו בשל כך מתשלום מיסים חריגים בלתי-קבועים והשלטון המרכזי הכיר בהסכמי תושבות שערכו ערים מסוימות מול יהודיהן. יהודי וילנה הורשו להתדיין בפני בית המשפט המקומי, ואולם לא היה ניתן לתבוע יהודי שלא בבית המשפט של המבצר, הן בדיני ממונות והן בדיני נפשות. שתדלנים אלו השתתפו במושב ההכתרה של המלך ולדיסלב הרביעי ואזה לאחר פטירת המלך זיגמונט ב-1632, ובעקבות פעילותם אושרר כתב הזכויות של יהודי ליטא כולה מחדש. במקביל השיגו כתב-זכויות חדש ומשופר לקהילת יהודי וילנה, המסמך שנחתם ב-19 בפברואר 1633 היה הבסיס החוקי לקיומה של קהילת וילנה היהודית ומוסדותיה בשנים הבאות והרחיב את הפטור של יהודי העיר ממסים. המסמך העניק ליהודים זכות שווה בשימוש בנכסי העירייה ובשירותי העירייה השונים, התירה להם לנהל בתי מרחץ נפרדים ליהודים, והסדירה את עסקי ההלוואות בכך שהתירה למלווים היהודים למכור משכונות ללא הודעה מוקדמת כעבור שלוש עשרה וחצי חודשים מתאריך ההלוואה. במקביל ביטל כתב-זכויות זה את תוקפם של כל כתבי-הזכויות של עירוני וילנה או הסכמים מוקדמים לו, ככל שיעמדו בסתירה לזכויות המוקנות ליהודים.
בכתב-הזכויות של ולדיסלב ה-4, הוגבל לראשונה שטח המושב העירוני של יהודי וילנה. הגבלה זו באה באופן רשמי כדי להגן על היהודים בפני הפוגרומים שהתרגשו ובאו במשך השנים, עם קביעת הגבולות ניתן היה להחריג את השטח היהודי מתחום השיפוט של מערכת החוק העירונית וניתן היה להטיל איסור כניסה לאזור זה בזמנים מועדים לפורענות. עם תיחום השטח, חויבו היהודים לרכוש את השטח שהוקצה עבורם במשך חמש עשרה שנה שבסיומן ייאסר עליהם לגור בשאר חלקי העיר. כדי למנוע הפקעת מחירים בתהליך ההגירה הוקמה ועדת שומה עירונית שתפקידה היה להעריך את שווי הנכסים. יהודים הורשו להמשיך להחזיק בתים מחוץ לתחום המושב אם קיבלו אותם כתשלום על הלוואה, אך היה ניתן לחייב אותם למכור את הבית לפי שומה.
על אף מחאות העירונים על הזכויות שהוענקו ליהודים, המשיכו השתדלנים הווילנאים לדאוג להרחבת זכויות המסחר של היהודים בפנותם אל האצילים ששמחו להעמיד גורם כלכלי מתחרה למעמד העירוני. מנגד הגישו עירוני וילנה את התנגדויותיהם לזכויות היהודים, והמלך שהגיע לעיר עם בית המשפט המלכותי הוציא כתב זכויות מתוקן שמחד הגביל יותר את היהודים אך במקביל העניק להם זכויות נוספות. היהודים חששו שאין בכוונת העירייה לממש את זכויות המסחר שהוענקו להם, ופנו אל המלך שעשה את דרכו בחזרה מן העיר. מכתב האזהרה ששלח המלך לעיריית וילנה ובו איום שאם ייפגעו זכויות היהודים יקנוס את העירייה וישלול מן העיר את זכויותיה, עורר את רוגז ההמון. המון זועם, לטענת היהודים בארגון העירייה, התנפל ב-3 במרץ 1634 על בית הקברות היהודי, תקף ופצע עשרות יהודים ששהו במקום. במרץ 1635 נערך פוגרום נוסף, הפעם בבית הכנסת החדש. נקרעו וחוללו מספר ספרי תורה ונבזזו בתים אחדים. בעקבות הפוגרומים הורה המלך על הקמת ועדת חקירה, שתבדוק את מקרי ההתנפלות ואת הדרכים למניעת הישנותם. חברי הוועדה היו: הבישוף העירוני אברומאס ווינה ; הנסיך והוויווד הווילנאי קשישטוף רדווילה ; מיקולאי קישקה (Mikołaj Kiszka) הוויווד של מסטיסלב, הקנצלר הליטאי אלברכט סטניסלב רדזיוויל וסגן הקנצלר סטפן פאץ. הוועדה החליטה כי אין להאשים את כלל האוכלוסייה העירונית של וילנה במעשיו של אספסוף אנונימי, כדי לפצות את היהודים הוענקו להם הטבות מסחר עתידיות, וכדי להבטיח את הפסקת הפוגרומים נקבע קנס עתידי שיושת על העירייה במקרה של פוגרום שבו יוכח כי העירייה לא מנעה את התרחשותו ולא העמידה את המתפרעים לדין. יישומם המוחלט של מסקנות הוועדה ושל כתבי-הזכויות הקודמים התנהל בעצלתיים, תוך הארכות חוזרות ונשנות של תוקף הזכויות ושל זמן המימוש של הגירת היהודים ומכירת הנכסים, תביעות הדדיות בבתי המשפט ותקנות-שעה של המלך. הלכה למעשה במשך מאה וחמישים שנה מאז הוצא הצו המורה על תחום מושב ליהודי וילנה, מעולם לא התגוררו כל היהודים בגטו, לא רכשו את כל בתיו ולא מכרו את כל נכסיהם ברחבי העיר. רק ב-1783 בוטלה ההוראה על כינון גטו יהודי בווילנה מתוך הבנה שיישום הדבר לא אפשרי.
במהלך המאה ה-17, הצליחה הקהילה למצב את מעמדה כקהילה ראשית וחשובה בליטא, מעמד שהיה שמור עד אז לקהילות הוותיקות שבערים בריסק, גרודנו ופינסק. התרכזו בה רבנים ודיינים מן המעלה הראשונה, בין השמות הבולטים: רב העיר, רבי משה לימא, וחברי בית הדין שלו: רבי אפרים הכהן מחבר "שער אפרים", רבי שבתי כהן ("הש"ך") ורבי שמואל קאיידנובר מחבר "ברכת הזבח". רב נוסף מפורסם היה רבי משה רבקש, מחבר "באר הגולה".
המחצית השנייה של המאה ה-17 לא האירה פנים ליהודי וילנה, פרעות ת"ח ות"ט אמנם לא הגיעו עד וילנה, אבל מצבם התערער משמעותית עם מות המלך ולדיסלב הרביעי ועליית אחיו יאן קז'ימייז' לכס המלוכה. המלך החדש היה ישועי והיה עוין ליהודים, הוא אישר את כל הצווים שחתם אחיו לטובת היהודים והאריך את התקופה שבה הותר ליהודים למכור את בתיהם שמחוץ לגטו ולרכוש בתים בגטו, אך לא האריך את הסכמי חופש המסחר וכשהתעוררו ויכוחים על היקף הזכויות הכלכליות הכריע נגדם. מלבד זכויות מסחר רבות שנשללו מן היהודים, נאסר עליהם להעסיק משרתים נוצרים, בשל טענה שלפיה היהודים מקפידים להעסיק דווקא נוצרים כמשרתים כדי להשפיל את "כבוד הדם הנוצרי". האיסור הורחב לכלל יהודי ליטא, ועל יהודי וילנה הושת קנס של אלף טאלר על כל הפרה של האיסור ונאמר כי לאחר שלוש הפרות יוחרם מבנה בית הכנסת של הקהילה ויהודי העיר יגורשו. במקביל הורעו תנאי המחיה של יהודי וילנה מחזית נוספת - פליטים יהודים רבים שקהילותיהם נחרבו בפרעות ת"ח ות"ט התקבצו לווילנה והתחרו על מקורות הפרנסה בנוסף לתחרות מול הסוחרים הנוצרים.
כזה היה מצבה הכלכלי של קהילת יהודי וילנה בשנים שלפני פרוץ מלחמת רוסיה-פולין, המלחמה פרצה בעקבות הצלחותיו של ההטמאן בוגדן חמלניצקי ופנייתם של המורדים הרותנים שלו בבקשה לחסות תחת צאר מוסקובי. בראשית יולי 1655 נודע על התקדמות הצבא המוסקובי (רוסי) לעבר העיר, ורוב ככל יהודי העיר נטשו אותה ונמלטו. הבריחה החפוזה הצילה את היהודים מהטבח שערכו הרוסים באנשי העיר בטרם הציתו אותה, בתי העיר בערו במשך 17 ימים רצופים והרובע היהודי חרב ונשרף. תושבי העיר הנוצרים מיהרו להתעשת ושיגרו משלחת אל הצאר אלכסיי הראשון בבקשה לאסור את ישיבת היהודים בעיר, הוא נענה להם והתיר ליהודים לשבת בשטח מחוץ לעיר מעבר לנהר הוויליה שבו היה בית הקברות היהודי. רבני העיר נפוצו לכל עבר: הרב רבקש נטש העיר את ספרייתו הגדולה ובה גם חיבורים בכתב ידו שאבדו, השתקע באמסטרדם ועסק בהדפסת ספרו; רבי משה לימא עבר לכהן כרבה של בריסק ונפטר כעבור שנתיים, ודייני בית הדין נמלטו למוראביה וקבלו בה משרות רבנות - הרב אפרים הכהן בטריביטש, הש"ך בהאלישוי, ורש"ק שנעשה נכה בשתי רגליו ושיכל את שתי בנותיו נעשה רב בניקלשבורג ובגלוגאו וערים נוספות. המלחמה חיסלה למעשה את היישוב היהודי בווילנה ושמה קץ לכאורה לשאיפות הקהילה להיות למרכז תורני.
תקרית חמורה אירעה באחד המפקדים (ב-1681) שבהם נמנו הגברים העתידים להשתתף בהגנה על העיר, העירייה סרבה לבקשת היהודים לשלם סכום גדול כדי שייפקדו בנפרד בארמון ממשל המחוז ולא יחד עם נוצרים חמושים, חלקם מתחריהם, במגרש מחוץ לעיר. חששות היהודים התממשו, רבים מהם הופשטו ונורו בידי אנשי האיגודים המקצועיים וחייהם ניצלו רק בשל התערבותם של סטודנטים מהאקדמיה הישועית בעיר. אך לא תמיד עמדו אלו לעזרת היהודים, בפוגרום שנערך ב-26 במרץ 1687 ברחוב היהודי, עמדו האקדמאים - שחלקם עסקו עכשיו בגביית חובות - בראש הפורעים. הם עקרו סורגים, גנבו רכוש רב וסחורות, והחרימו משכונות שנתנו אצילים למלווים יהודים. הנזק החומרי נאמד ביום הפוגרום נאמד ב-120,000 זהובים, כמה יהודים נהרגו וכמה נשים הפילו את עובריהן, אחדות מהן נפטרו. קבוצת פורעים החלה לחבל ביסודות בית הכנסת הגדול במטרה למוטט את קירותיו, והיהודים שהזעיקו את עזרת העירייה נתקלו בהתעלמות. לבסוף חסמו כמרים ישועים את הפורעים בגופם, ורק אז ניאותה העירייה להתערב ושלחה משמר חמוש להגן על רחובות היהודים. בעקבות פוגרום זה, הזהיר המלך יאן סובייסקי את ראשי העיר כי יחזיק בווילנה גדודי התערבות חמושים במימון שיגבה מקופת העירייה, במקביל אסר על תלמידי האקדמיה לעסוק בגביית חובות והטיל עליהם פיקוח.
עד סוף המאה המשיכה עיריית וילנה לנסות ולהצר את צעדי יהודי העיר, נשלחו קובלנות למלכי פולין המתחלפים על השתלטות היהודים על אזורים נרחבים במרכז וילנה ועל שכירת משרתים נוצרים ותחרות מסחרית קשה, אך המלכים חידשו את רישיונות היהודים בזה אחר זה גם במאה ה-18: יאן סובייסקי (1676 ו-1681); אוגוסט השני (1698 ו-1726); אוגוסט השלישי (1738) וסטניסלאב אוגוסט פוניאטובסקי (1776). בהוראת המלכים יאן קז'ימייז' ומיכל הראשון (ב-1669) הייתה עיריית וילנה אמורה להפסיק לגבות מיסים עירוניים מיהודי העיר, אולם ההוראה בוצעה רק בשנים אחדות ובתקופה ארוכה אחת, במחצית הראשונה של המאה ה-18 (1699–1742).
על אף קשיי השיקום הכלכלי של הקהילה, במישור התורני התאוששה יהדות וילנה במהירות רבה ועד המאה ה-18 שבה ונהייתה למרכז תורני חשוב.