cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארטילריה
כלי נשק ארטילריים בצבאות העולם
התעשייה הצבאית הסובייטית, ומאוחר יותר זו הרוסית, ייצרה עשרות אלפי תותחי הוביצר נגררים ומתנייעים לצד כמויות גדולות גם כן של משגרי רקטות. בשירות עשרות רבות של צבאות, לרבות אלו של מדינות ברית המועצות לשעבר, מדינות הגוש הקומוניסטי לשעבר במזרח אירופה ואף צבאות רבים באסיה ובאפריקה, נמצאים כיום ארטילריה מתוצרת סובייטית בכמויות ניכרות. במהלך שנות ה-50 וה-60 החלו להיכנס לשירות בצבאות אלו תותח ההוביצר הנגרר 122 מ"מ 2A18, תותח ההוביצר המתנייע 122 מ"מ 2S1 ומשגר הרקטות 122 מ"מ BM21. שלושה דגמי ארטילריה אלו מהווים גם בימינו רכיב עיקרי ברבים מכוחות הארטילריה בעולם. בעשורים הבאים, לאורך שנות ה-70 ה-80 וה-90 החל בברית המועצות ייצור של דגמים מתקדמים יותר: תותחי ההוביצר הנגררים 2A36 ו-2A65 בעלי 152 מ"מ קליבר, תותחי ההוביצר המתנייעים 2S3 וה-2S5 בעלי 152 מ"מ קליבר ומשגרי הרקטות BM27 ו-BM30 בעלי 220 ו-300 מ"מ קליבר בהתאמה. הגרסאות המאוחרות הללו יוצרו על ידי ברית המועצות בעיקר לצורך שימושה עצמי, ועל כן הן זמינות כיום בעיקר בקרב מדינות ברית המועצות לשעבר. עם זאת, ובניגוד לדגמים הסובייטים-רוסיים המתקדמים של תותחי ההוביצר, הדגמים המתקדמים של משגרי הרקטות תוצרת ברית המועצות ידעו ייצוא רב יותר, וכיום אפשר למצוא כמויות משמעותיות שלהן גם בסין, הודו, פקיסטן וכן מספר רב של מדינות במזרח התיכון ובאפריקה.
טלדור מערכות מחשבים (1986)
מחלוקות עסקיות
ב-2014 פיתחו טלדור בעלות של עשרות מיליוני ש"ח בעבור פיקוד העורף מערכת להתראה לאזרחים בגזרת עימות בעזרת מסרונים על היתכנות של אש אויב לפגוע ביישובם בזמן אמת שהתבססה על מערכת שפיתחה חברת eVigilo הישראלית בעבור צ'ילה על התראות לגבי רעידות אדמה. אולם הפיתוח התברר ככישלון ולא הוכח ככשיר מבצעית למבצע צוק איתן. ב-2015 שופרה מערכת eViglio והיא משמשת בהצלחה לקבלת התרעות של פיקוד העורף.
חמישים גוונים של שחרור
עלילה
הייד מורה לאנה לזרוק את הטלפון שלה אבל היא מרמה אותו בכך שהיא לוקחת את הטלפון של מנהל הבנק במקומו ומפילה אותו לפח, והטלפון שלה נשאר אצלה מה שאמאפשר לכריסטיאן לאכן את מקומה.
אנה עוזבת דרך הכניסה האחורית של הבנק, נכנסת למכונית ממתינה, אנה המומה לגלות ששותפתו של הייד היא אליזבת מורגן שותפתה לעבודה. כאשר הוא מוסר את הכסף, הייד מנסה להרוג את אנה מתוך נקמה על איבוד עבודתו, וחובט בראשה, מה שגורם לאליזבת להרגיש אשמה על היותה מעורבת והיא מתווכחת עם הייד. על הקרקע וחבול, אנה יורה בהייד ברגל. כשאנה מתחילה לאבד את ההכרה היא שומעת את כריסטיאן קורא בשמה.
אנה מתעוררת לאחר שלושה ימים בבית החולים עם כריסטיאן לצדה. למרות שהוא כועס על הפזיזות של אנה ועדיין חרד מאבהות, הוא מבין עד כמה התינוק שלהם חשוב לה, והם מתפייסים. אנה חוזרת הביתה למחרת.
כריסטיאן לומד מהחוקר הפרטי שלו, ולץ', שהוא והייד היו באותה משפחת אומנה. הוא מספר לאנה על איך הוא נפגש עם אלנה והתפתה על ידה. על ידי הצגתו לעולם ה-BDSM, אלנה עזרה לכריסטיאן ללמוד להשתלט על חייו. ואם היא לא הייתה מתערבת, הוא עדיין היה נגוע בזיכרונות איומים מאמו ולעולם לא היה מצליח לשלוט בחייו.
למחרת, כריסטיאן זועם כשהוא מגלה על ידי ולץ' שבעלה לשעבר של אלנה, אריק לינקולן, חילץ את ג'ק מהכלא בגלל הרומן שלה עם כריסטיאן.
כריסטיאן מספר לאנה שלאחר שנודע לו על הרומן, אריק הכה קשות את אלנה והם התגרשו. למרות הדחיפות של כריסטיאן, אלנה סירבה להגיש כתב אישום נגד אריק מתוך תחושת אשמה על הפרשה. כריסטיאן נקם בכך שרכש את חברת העצים של אריק לינקולן כדי למכור אותה.
כמו כן, התברר שאליזבת מורגן סיפרה למשטרה כי היא נוצלה מינית על ידי הייד ונסחטה תוך איום שייפרסם את התמונות.
שבעה חודשים לאחר מכן לאנה וכריסטיאן יש בן בשם תיאודור ריימונד גריי, המכונה טדי. שנתיים לאחר מכן אנה נמצאת בחודש השישי להריונה עם ילדם השני, והם מצפים לבת הם מחליטים לקרוא לה פיבי גריי. אליוט וקייט התחתנו ויש להם ילדה בת חודשיים בשם אווה. בסוף, לאחר משכב נוסח BDSM, אנה וכריסטיאן מתכוננים לחגוג את יום ההולדת השני של טדי עם המשפחה והחברים שלהם.
ביקורת
הספר נכנס לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס במקום השלישי. בבריטניה הספר נמכר בלמעלה משני מיליון עותקים.
עיבוד קולנועי
הסרט יצא לאור ב-9 בפברואר 2018, בבימויו של ג'יימס פולי בעריכת ריצ'רד פרנסיס ברוס, הסרט זכה להצלחה רבה.
טלדור מערכות מחשבים (1986)
מחלוקות עסקיות
בשלהי 2017 פורסם כי טלדור וקבוצת מילגם זכו במכרז לרפורמה של משרד התחבורה להפעלת מרכז למבחני נהיגה מעשיים שאמור לקצר את משך ההמתנה של תלמידי הנהיגה לשלושה ימים בין מועד בחינה אחד למשנהו, בפועל התגלו בעיות רבות עם התפעול והביצוע של המהלך מצד טלדור ומילגם, שכן התגלה מחסור בבוחנים ותקלות במערכת החדשה מה שהוביל בפועל לירידה ב-40% בכמות הטסטים. לצד כל אלה נשמעו גם ביקורות בקרב תושבים שהתגוררו בסמוך לאזורי הבחינה של הרפורמה כי הוצבו מטעם חברת "טלדור" תמרורי איסור חנייה למשך עשר שעות בשכונותיהם בשל הטסטים הנערכים במהלך היום באזור. ב-2019, בעקבות הרפורמה מספר הטסטים הוכפל.
ב-18 ביוני 2018 פורסם כי טלדור זכו במכרזי הפעלת מבחני מיצ"ב של משרד החינוך בעלות של 30 מיליון ש"ח לשנה במשך 24 שנים ברציפות, מה שהעלה תהיה לגבי טוהר המידות של שני הצדדים בעניין. במקביל היקף ההתקשרויות של משרד החינוך עם טלדור קפץ מ־74 מיליון ש"ח ב־2016 ל־237 מיליון ש"ח ב־2017, עלייה של יותר מפי שלושה.
ארטילריה
כלי נשק ארטילריים בצבאות העולם
בשונה מברית המועצות אשר כלי הארטילריה שלה זכו לתפוצה רחבה ברחבי העולם, תותחי ההוביצר המתנייעים של סין יוצרו בעיקר לשימושו העצמי של הצבא המקומי. עיקרו של כוח הארטילריה הסיני מבוסס כיום על דגמי ארטילריה חדשים יחסית: תותח ההוביצר המתנייע 155 מ"מ PLZ45 אשר ייצורו החל בשנות ה-90 וה-PLZ05 בעל הקליבר הזהה אשר ייצורו החל בעשור הראשון של שנות ה-2000. בעשור זה החל גם ייצור תותח ההוביצר המתנייע 122 מ"מ PLZ07 בעל הקליבר הצר יותר, אשר משמש כיום בכמויות גדולות לצד הדגמים האחרים. בניגוד לתותחים המתנייעים אשר לא ידעו ייצוא של ממש, דגם ספציפי של משגר רקטות אשר ייצורו החל בשנות ה-60, משגר 227 מ"מ סוג 63, מהווה בימינו חלק משמעותי מהכוחות הרקטיים הקלים של מדינות רבות ברחבי אסיה והמזרח התיכון.
מן הצד השני, בצבאות המערב, נפוצים כיום שלושה דגמי תותחי הוביצר מתנייעים אשר ייצורם החל בארצות הברית במהלך שנות ה-60: ה-155 מ"מ M109, ה-203 מ"מ M-110 וה-175 מ"מ M-107. ובעוד תהליך הפיתוח של שני התותחים האחרונים, בעלי הקליבר הגבוה, הופסק במשך השנים, לאורך כל העשורים האחרונים זכה ה-M109 למספר רב של גרסאות ושיפורים, והוא נפוץ כיום בצבאות רבים ברחבי העולם. לצד ה-M109, החלו האמריקאים לייצר במהלך שנות ה-2000 גם את תותח ההוביצר הנגרר M777 בעל הקליבר הזהה ל-M109 (כאמור, 155 מ"מ), אך דגם זה לא יוצא אל מחוץ לארצות הברית ונפוץ כיום בשורות הכוחות המזוינים של ארצות הברית בלבד. בדומה לתותחי ההוביצר המתנייעים האמריקאים, ארצות הברית החלה לייצר בשנות ה-80 גם את משגר הרקטות 227 מ"מ M270, אשר מהווה חלק משמעותי בכוחותיהם הרקטיים של מדינות מערביות רבות ברחבי העולם.
במדינות מערב אירופה ומרכזה מבוצע כיום שימוש רב בכלי ארטילריה מתוצרת ארצות הברית, אך לצד זאת מספר מדינות באזורים אלו ייצרו מערכות נשק ארטילריות אשר זכו לייצוא לא מבוטל. מערכות נשק כאלו היו שני תותחי הוביצר נגררים בעלי 105 מ"מ קליבר: ה-M56 האיטלקי תוצרת שנות ה-50 אשר נפוץ כיום בדרום אמריקה ובדרום אסיה, וכן ה-L118 הבריטי תוצרת שנות ה-70 אשר נוכחות ניכרת שלו נמצאת בצבאותיהם של מדינות שונות באירופה ובארצות חבר העמים הבריטי. תותח הוביצר נגרר ראוי לציון נוסף אשר תהליך ייצורו החל בשנות ה-70 היה ה-155 מ"מ FH70. תותח זה היה פרי מיזם ייצור משותף של התעשיות הביטחוניות של בריטניה גרמניה ואיטליה, וכיום אפשר למצוא את התותח בכוחות הארטילריה של מדינות אחדות באירופה ובאסיה. בדומה לתותחי הוביצר נגררים, מדינות שונות באירופה ייצרו גם כמה תותחי הוביצר מתנייעים ראויים לציון, וכך למשל בבריטניה יוצר החל משנות ה-60 ה-105 מ"מ FV433. בעשורים הבאים ייצרו מספר מדינות באירופה תותחי הוביצר מתנייעים מתקדמים בעלי קליבר של 155 מ"מ בהתאם לתקן המקובל. במסגרת זאת הצרפתים החלו בשנות ה-70 לייצר את ה-AuF1, ובשנות ה-90 הבריטים החלו את ייצור ה-AS90 והגרמנים את ייצור ה-PzH2000. אך בעוד תותחי ההוביצר הנגררים האירופאים יוצאו למדינות שונות ברחבי העולם, רובם ככולם של תותחי ההוביצר המתנייעים הבולטים יוצרו לשימוש עצמי ומהווים כיום את עיקר הכוחות הארטילריים המקומיים.
קוסטקה נגרי
קוסטקה נגרי (ברומנית: Costache Negri; 14 במאי 1812 - 28 בספטמבר 1876} היה מהפכן, פוליטיקאי, דיפלומט, סופר, משורר ומתרגם רומני.
חייו
קוסטקה נגרי נולד ביאשי, בירת נסיכות מולדובה ולמד בבית הוריו ובחצר השליט יוניצה סנדו סטורזה שרייתו הייתה דודה של אם קוסטקה נגרי. הוא נשלח להמשך לימודים בקישינב ובאודסה ומ-1834 יצא ללימודים בצרפת ובאיטליה, עד שובו למולדובה ב-1841.
כשפרצה מהפכת פברואר, שפתחה את אירועי אביב העמים, היה בפריז. הוא הצטרף למשמרות המהפכה והציג בפני הממשל הצרפתי החדש את דגל שלושת הצבעים הרומני החדש. במרץ נאסר עליו לשוב לנסיכות מולדובה, לכן נסע לברשוב, שם הצטרף לקבוצת מהפכנים רומנים גולים ולקח חלק, לצד וסילה אלכסנדרי, בניסוח הכרוז Prinţipiile noastre pentru reformarea patriei (העקרונות שלנו לארגון מחדש של המולדת). קבוצת המהפכנים הגולים של ברשוב עברה לבוקובינה שם קוסטקה נגרי ואלכסנדרו יואן קוזה תיאמו את הפעילות והתעמולה של הגולים המהפכנים. כל הקבוצה נאלצה בהמשך לעזוב, מרביתם לכיוון פריז. מ-1849 הקדיש את עצמו למאבק למען איחוד הנסיכויות הרומניות. לאחר שעלה לשלטון בנסיכות מולדובה שליט חדש, גריגורה אלכסנדרו גיקה, שב למולדתו ומילא תפקידים שונים במערכת המשפט ובמנהל השלטוני.
ב-1851 מונה על ידי השליט לתפקיד פרקלאב של מחוז קובורלוי והתבלט בפעילותו הפוליטית. מ-1855 יצא לקונסטנטינופול ולווינה כשליח דיפלומטי של השליט לשם קידום נושא איחוד הנסיכויות הרומניות. ב-1856 נבחר לאספה הלאומית אד הוק המולדבית שהוקמה לפי החלטות הסכם השלום שסיים את מלחמת קרים - הוא היה סגן נשיא האספה. הוא דחה את הקולות שקראו לו להציג את מועמדותו לכס השלטון ותמך בבחירתו הכפולה של קוזה ב-1859. לאחר בחירתו של קוזה נשלח קוסטקה נגרי כנציגו לקונסטנטינופול, כדי לפעול להכרה של האימפריה העות'מאנית בתוצאות הבחירות בשתי הנסיכויות הרומניות. נגרי תמך גם בפעולותיו של קוזה וברפורמות שלו.
לאחר הדחת קוזה, נגרי, כמו וסילה אלכסנדרי, פרש מהפעילות הפוליטית. הוא התיישב בטרגו אוקנה והתמסר לתחביביו, איסוף מטבעות ואיסוף ציורים וניהל חליפת מכתבים ענפה עם וסילה אלכסנדרי ועם מיכאיל קוגלניצ'אנו.
בתקופה הסטודנטיאלית שלו פרסם נגרי בכתבי עת שונים עשרות שירים וגם קטעי פרוזה וביניהם, ב-1839, הסיפור "ערבים ונציאניים". זמן רב לאחר מותו נאספו קטעי הפרוזה והוצאו לאור בכרך אחד ב-1909.
במחוז גאלאץ קרויה על שמו מועצה מקומית, שם גם מצוי בית שהוקדש לזכרו ב-1968 ובחזיתו הפסל שלו, שהוצג לראשונה ב-1973.
סכר מוסול
סכר מוסול (בערבית: سد الموصل; תעתיק מדויק: סד אלמוצל; בכורדית: Bêndawi Mûsil. שמו הקודם – "סכר סדאם" سد صدام) הוא הסכר הגדול בעיראק (במחוז נינוה) שהוקם על נהר החידקל, כ-50 ק"מ צפונית-מערבית לעיר מוסול, כ-100 ק"מ דרום-מזרחה לעיר הטורקית ג'יזרֶה וכ-450 ק"מ צפונית-מערבית לעיר הבירה בגדאד. הסכר מדורג כרביעי בגודלו במזרח התיכון.
הקמת סכר מוסול
סכר מוסול נבנה בין השנים 1986-1980 במטרה לחזק את משטרו של סדאם חוסיין בשנות מלחמת איראן–עיראק ולקדם מאמצי ערביזציה בצפון עיראק. הסכר תוכנן כסכר רב-תכליתי: אספקת מים, השקיה, שליטה בעוצמת שיטפונות וייצור חשמל.
הסכר
אורכו של סכר מוסול הוא 3,650 מטרים, רוחבו בבסיסו שמתחת למים 700 מטרים, גובהו – 113 מטרים. הסכר מכיל כ-37.7 מיליון מ"ק של חומר (בעיקר אדמה ובטון). כמות המים המקסימלית שיכולה לעבור דרך הסכר בשנייה אחת היא 13,000 מ"ק. דרך מברצי חירום יכולים לעבור 4,000 מ"ק לשנייה.
המאגר-אגם סכר מוסול
אגם סכר מוסול הוא אגם מלאכותי שנוצר מצפון לסכר ומשתרע לאורך כ-45 ק"מ. רוחבו במקום הרחב ביותר הוא 14 ק"מ ובמקום הצר ביותר – 2 ק"מ. שטח פניו הוא 380 קמ"ר ותכולתו 11.11 קמ"ק (קילומטר מעוקב). האגם הוא מקור עיקרי של אספקת מי השתייה בעיראק שמספק מים למוסול, לבגדאד ולערים אחרות.
תחנת הכוח
תחנת כוח הידרואלקטרית העיקרית כוללת 4 מחוללים (גנרטורים)-טורבינה מסוג "פרנסיס" (Francis turbine), שהספקו של כל אחד מהם הוא 187.5 מגה ואט ובסך הכול 750 מגה ואט.
כיבוש הסכר על ידי המדינה האסלאמית
ב-7 באוגוסט 2014 כבשו לוחמים סונים מארגון המדינה האסלאמית מידי לוחמים כורדים (הפשמרגה) את סכר מוסול, כחודשיים אחרי השתלטותם על העיר מוסול.
ב-17 באוגוסט 2014 השתלטו לוחמים כורדים וצבא עיראק בסיוע אווירי של ארצות הברית בחזרה על הסכר.
בחודש ספטמבר 2015 פורסם דו"ח מומחים המתריע כי בבסיס הסוללה המרכזית של הסכר התגלו שקעים בקרקע, ואלה הובילו להרחבתם של סדקים בחומות הסוללה. המומחים הביעו את חששם כי הסכר עומד על סף קריסה, שבעקבותיה ישטוף האגם המלאכותי הענק שנקווה מצפון לו את כל הנקרה בדרכו. פריצה כזו תוביל להצפת העיר מוסול על 2.8 מיליון תושביה ועלולה להציף את בגדאד, 400 ק"מ דרומה, במים בגובה ארבעה מטרים.
פפירוס האריס א
פפירוס האריס א הוא מהפפירוסים הארוכים ביותר שנמצאו שמקורם במצרים העתיקה. אורך הפפירוס הוא 42 מטר, הוא מחולק לחמישה קטעים, והוא כולל 1,500 שורות של טקסט. הטקסט מעוטר בשלושה ציורים המתארים את רעמסס השלישי בחברת האלים.
הפפירוס נמצא בקבר ליד מדינת האבו מול לוקסור מצידו במערבי של הנילוס. הטקסט מספר על תקופת מלכותו של המלך המצרי רעמסס השלישי והוא חובר בתקופת מלכותו של בנו ויורשו רעמסס הרביעי שמלך באמצע המאה ה-11 לפנה"ס.
הפפירוס נקרא לרוב בשם פפירוס האריס, למרות שישנם פפירוסים נוספים באוסף הפפירוסים של האריס. הוא ידוע גם בשם פפירוס האריס הגדול. במוזיאון הבריטי הפפירוס מקוטלג בשם "פפירוס המוזיאון הבריטי מס 9999 (Papyrus British Museum 9999).
הפפירוס נרכש בשנת 1855 על ידי האספן אנתוני צ'ארלס האריס, ובשנת 1872 נרכש על ידי המוזיאון הבריטי.
הטקסט
הטקסט כתוב בכתב היראטי, שלושת הקטעים הראשונים מתארים את התרומות שנעשו על ידי מלך רעמסס השלישי לאלים במקדשים של תבאי, הליופוליס וממפיס. בכל קטע נמצא ציור המתאר את האל נותן מנחות לאלי העיר. הקטע הראשון מוקדש מנחות שניתנו לאלי תבאי. בציור המתאר את אלי תבאי, רואים את רעמסס השלישי נותן מנחה לשלישיית אלי תבאי: אמון, אשתו מות ובנם ח'נום. הטקסט מציין את גודל המנחה. בתבאי המנחה כללה 309,950 שקי דגנים וכמויות גדולות של מתכות ואבנים יקרות למחצה.
הקטע השני מוקדש למנחות שניתנו לאלי הליופוליס. האלים להם הוא הקדיש את המנחות היו: אתום, שו, תפנות, גב, אוזיריס, איזיס, נפתיס וסת.
הקטע השלישי מוקדש למנחות שניתנו לשלישית אלי ממפיס, שהייתה אחת הערים החשובות בממשל המצרי. המלך מחזיק בידו שוט מפותל כשהוא לבוש בבגדים הייחודים למלך כולל כיסוי ראש מבד מגולגל, חצאית משולשת עם אבנט וזנב של שור. האלים היו: פתח המתואר כמומיה, אשתו סחמת והאל נפרטם, והם מוצגים בדמויות האופייניות להם שיותר כולל בגדים מסורתיים.
הקטע הרביעי עוסק במספר מקדשים קטנים.
הקטע החמישי והאחרון מתאר את אירועי תקופת שלטונו מלך מהשושלת ה-20 שמלך במחצית הראשונה של המאה ה-11 לפנה"ס. הטקסט מציג את הכאוס בתחילת השושלת עשרים. קטע זה עוסק בסיפור מעשיו וגבורותיו של רעמסס תוך אידיאליזציה של מעשיו, שמקטינה את אמינות הסיפור ההיסטורי. יחד עם זאת, הפפירוס מכיל מידע על אירועים חשובים בתקופת שלטונו. קטע זה מסתיים בציון מותו של רעמסס השלישי ועלייתו לשלטון של בנו רעמסס הרביעי. אין אזכור בטקסט לגבי נסיבות מותו של רעמסס השלישי.
על פי הטקסט בפפירוס, אביו של רעמסס השלישי סת נ אחת' החזיר את הסדר והיציבות למצרים לאחר תקופה של מלחמות אזרחים פנימיות. הוא גרש את חסידיו של ירסו שהיה פקיד במעמד גבוה ממוצא חורי (ח'ארו במצרית), שעלה לגדולה בתקופת שלטונו של סתי השני. ירסו הביא לנפילת השושלת ה-19.
רעמסס השלישי שיקם את המדינה, ארגן אותה ואת הבירוקרטיה מחדש, ושיקם את הצבא. הוא נלחם בגויי הים וטען כי הכניע אותם והפכם לנתיני הממלכה המצרית. הוא שיעבד את האדומים, הפסיק את פלישות הלובים ויישבם בחלקו המערבי של דלתת הנילוס.
בקטע בו הפפירוס מסכם את מלחמותיו של רעמסס השלישי בגויי הים נכתב:
רעמסס עסק גם בפעילות כלכלית, הוא שלח משלחת לארץ פונט, ייבא נחושת מהמכרות הגדולים באטיקה (תמנע), ושלח משלחות לסיני שייבאו משם אבנים יקרות. כדי להקל על חיי פשוטי העם הוא נטע עצים לצורך מתן צל. הוא הגן על נשים כדי שתוכלנה ללכת באופן חופשי לכל מקום שהן רוצות.
כאשר מצרים הייתה בתקופה של שלום, שכירי החרב הזרים התגוררו עם משפחותיהם בערים נצורות. ובסך הכל, רעמסס היה משוכנע בכך שמצבם של כל תושבי מצרים שפר עליהם בתקופת מלכותו נתינים וזרים כאחד.
בנד-י קיסר
בנד-י קיסר ("סכר הקיסר"; בפרסית: بند قیصر), פֹּל-י קיסר ("גשר הקיסר"), גשר ולריאן או שאדרוואן  (בפרסית: پل شادروان) היה גשר קשת עתיק בשושתר, הראשון באיראן שנבנה בשילוב עם סכר. הגשר נבנה על ידי כוח עבודה רומאי במאה השלישית מטעם השלטון הסאסאני. המבנה הוא גם הגשר והסכר הרומיים המזרחיים ביותר, עמוק בתוך השטח האיראני. התכנון בעל התכלית הכפולה השפיע רבות על ההנדסה האזרחית באיראן וסייע בפיתוח טכניקות ניהול המים הסאסאניות.
היסטוריה
לפי המסורת הפרסית, בנד-י קיסר נקרא על שם הקיסר הרומי ולריאנוס (253–260) שנפל בשבי בידי שאפור הראשון יחד עם כל צבאו, לאחר תבוסה בקרב אדסה. כ-70,000 איש, בכללם אנשי חיל ההנדסה הרומי, שימשו בידי הסאסאנים לעבודות בנייה בשושתר, שהייתה מרכז חקלאי חשוב בדרום-מערב איראן. כדי לנצל את האדמות הפוריות באזור בנו הרומאים שלושה מבנים: תעלת אב-י גרגר, סכר בנד-י קיסר וסכר בנד-י מיזאן, שהובילו את מי נהר קארון בתעלות מלאכותיות. סיפור זה מופיע בחיבוריהם של א-טברי ושל מסעודי (מאות 9–10).
בנייה
האתר הוכרז על ידי אונסק"ו כ"יצירת מופת של גאונות יצירתית". יחד עם המערכת ההידראולית בשושתר, הוא כולל טירה ומגדל המשמש למדידת גובה המים, ומקבץ של טחנות מים.
דרסט התשיעי, מלך הפיקטים
דרסט התשיעי או דרסט מק קאוסטנטין (בתעתיק לאנגלית: Drest mac Caustantín - דרסט בנו של קונסטנטין; נפטר ב-836 או ב-837) היה מלך הפיקטים במשך כ-3 שנים, משנת 834 ועד מותו.
דרסט עלה לשלטון לאחר מותו של דודו אואנגוס השני, אחיו של אביו, קאוסטנטין. לאחר מותו של דרסט, עלה לשלטון בן דודו אאוגאנן ("אוון").
בעבר סברו כי דרסט היה גם מלך דאל ריאטה אולם מחקרים מודרניים מראים כי מלך בממלכת הפיקטים עצמה. ייתכן שמלך עמו במקביל טאלורקן בן וות'ול (על פי דברי ימי הפיקטים).
ראיין AQM-91 פיירפליי
ראיין AQM-91 פיירפליי (באנגלית: Ryan AQM-91 Firefly) הוא כלי טיס בלתי מאויש (כטב"מ) מתוצרת ראיין איירונאוטיקל קומפני האמריקאית. הכטב"מ פותח בתקופת מלחמת וייטנאם לביצוע טיסות מעל הרפובליקה העממית של סין, למטרות סיורי אוויר ("Aerial reconnaissance" ).
טיסת הבכורה נערכה בספטמבר 1968.
יוצרו 28 יחידות.
ראו גם
ראיין איירונאוטיקל קומפני
מעשי הטבח בילגבה
מעשי הטבח בילגבה היו סדרת מעשי טבח נגד האוכלוסייה היהודית בעיר ילגבה, לטביה, במהלך מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי ליטא, במחצית השנייה של יולי או בתחילת אוגוסט 1941. הרציחות בוצעו על ידי יחידות משטרה של גרמניה הנאצית בפיקודו של אלפרד בקו, עם שיתוף פעולה משמעותי של משטרת העזר הלטבית, שאורגנה על ידי מרטינס וגולנס.
רקע
ילגבה היא עיירה בלטביה, כ-50 ק"מ דרומית לריגה. ילגבה הייתה בירת דוכסות קורלנד עד שמדינה רוסית-למחצה זו השתלטה על ידי האימפריה הרוסית בשנת 1795. זו העיר העיקרית באזור זמגלה בלטביה, אחד מארבעת האזורים הראשיים במדינה. שמה הגרמני של ילגבה הוא מיטאו (Mitau). יהודים החלו להתיישב בילגבה בתחילת המאה ה-16, מועד תחילת הנוכחות היהודית בלטביה. מנהיגים רבים של התנועה הציונית הגיעו מילגבה.
הכיבוש הגרמני
ביום ראשון, 22 ביוני 1941, תקפו הכוחות המזוינים הגרמניים את ברית המועצות, כולל מדינות הבלטיות, אשר שולבו לאחרונה בכוח בברית המועצות. הגרמנים התקדמו במהירות דרך ליטא, נכנסו לטביה וכבשו את ילגבה ב־29 ביוני 1941.
השואה מתחילה בילגבה
עם הפלישה לברית המועצות תכנן משטר הכיבוש הנאצי להרוג כמה שיותר אנשים "לא רצויים" בעקבות הפלישה. "בלתי רצויים" במדינות הבלטיות כללו קומוניסטים, צוענים, חולי נפש ובעיקר יהודים. הרציחות היו אמורות להתבצע על ידי ארבע יחידות אס אס מיוחדות אשר נודעו בשמן הגרמני איינזצגרופן. עבור המדינות הבלטיות היחידה האחראית הייתה איינזצגרופה A, בתחילה בפיקודו של פרנץ ולטר שטאלקר. הארגון הנאצי שריכז את מרבית כוח האדם לאיינזצגרופן היה האס דה (בגרמנית Sicherheitsdienst). ילגבה שוכנת על הכביש בין שיאוליאי שבליטא וריגה, בירת לטביה. כשנכנס איינזצגרופה A ללטביה, מפקדו, שטאלקר, עצר בילגבה זמן קצר לאחר לכידתה כדי לארגן יחידת לטבים שתבצע את תפקידי ה-SD הגרמני והאיינזצגרופן.
הנאצים ביקשו להשתמש בתעמולה, כולל פרסומים בעיתונים, כדי ליצור זיהוי בין היהודים בלטביה לבין הקומוניסטים וה-NKVD, שהיו שנואים בלטביה בגלל הכיבוש הסובייטי. בילגבה ב-30 ביוני 1941 החלה הדפסתו והפצתו של עיתון בשליטת הנאצים - Nacionālā Zamgale ("זמגלה הלאומית"). שטאלקר בחר באגרונום והעיתונאי הלטבי ואגולאנס (Vagulāns) כעורך העיתון וכמפקד יחידת ה-SD הלטבית בילגבה, שלימים נודעה כקומנדו ואגולאנס. המאמר המוביל בגיליון הראשון של העיתון שיבח את אדולף היטלר ואת הכוחות המזוינים הגרמניים והאשים בפשעים שבוצעו במהלך הכיבוש הסובייטי בלטביה, את היהודים ששיתפו פעולה עם הקומוניסטים. מאמרים אנטישמיים דומים הופיעו בכל גיליון של עיתון זה. הכותרת בגיליון 3 ביולי 1941 הייתה "נקיים מבוזזים ורוצחים יהודים בולשביקים". סגנון הגינויים היה שונה מהאנטי-קומוניזם הלטבי שמלפני המלחמה, והצביע על השליטה הישירה של הגרמנים בתהליך העריכה.
קומנדו ואגולנס
וגולנס היה חבר ב-Pērkonkrusts ("צלב קרס"), ארגון פשיסטי לטבי בשנות השלושים. לטענתו, הוא פגש את שטאלקר באקראי בסמוך לריגה, אך פרופסור אזרגיליס (Ezergailis) הטיל ספק בכך וטען כי לא ניתן לשלול את האפשרות שווגולנס היה סוכן SD לפני המלחמה בלטביה. הגרמנים נותרו ברקע בילגבה, ואנשי וגולנס הם שארגנו את ההרג.
שריפת בית הכנסת
יומיים-שלושה לאחר כיבוש העיר בידי הגרמנים נשרף בית הכנסת הראשי בילגבה, ככל הנראה על ידי הגרמנים באמצעות רימוני יד ובנזין. בזמן ההצתה הוקף הבניין על ידי שומרים שחבשו קסדות גרמניות. למחרת נאמר בעיר כי הרב סירב לעזוב את בית הכנסת, ואולי יהודים אחרים נשרפו בבית הכנסת, או הוכו בחוץ. כמה מהצופים הלטביים בשריפה הביעו הזדהות עם היהודים שנאלצו לצעוד על יד בית הכנסת הבוער.
רציחות בודדות ומבצעיהן
מקס קאופמן, ניצול גטו ריגה, קובע כי היו גם מקרי רצח של בודדים בילגבה. לדברי קאופמן, בין הנרצחים היו ד"ר לויטאס, שנורה למוות בבית העלמין, המחנך בושאואר (Bowshower), שעם ילדו הוצא להורג בשוק, ומשפחות דיסנצ'יק והירשמן שנאלצו לחפור את קברותיהם. קאופמן קובע כי על פי מקורותיו, המשתתפים ברציחות אלה, כמו גם שריפת בית הכנסת, כללו את הולשטיין ואת קולונל שולץ, שניהם גרמנים-בלטים שחזרו ללטביה מגרמניה. המבצעים הלטביים המקומיים, לדברי קאופמן, כללו את ויילנד (Veilands), פטרסילינס (Pētersiliņš), קאולינס (Kauliņš), ליימנד (Leimanis) וד"ר ספרוגיס (Sproģis).
זיהוי ובידוד היהודים
ממשרדו ברחוב ליילה (Lielā) 42 השתמש וגולנס בעיתון החדש שלו, Nationālā Zamgale, כדי להצהיר על גזירותיו. בין היתר, ב-30 ביוני 1941 הורה לכל יוצאי המשטרה ומשמר הבית (Aizsargi) עד לכיבוש הסובייטי להתייצב במשרד משטרת הביטחון. הוא גם אסר על יהודים להחזיק חנות מזון, לנהל חנות כזו או לעבוד בה. ב־1 ביולי 1941 הורה לכל מנהלי הבניינים לרשום את דיירי הבניין במשטרת הביטחון. זו הייתה תחילת הזיהוי של היהודים לקראת רצח, אם כי אין זה סביר שמנהלי הבניינים הבינו זאת באותה עת. ניתן היה לזהות בקלות יהודים מבוגרים באותה תקופה בילגבה על ידי לבושם השמרני, אך לא ניתן היה להבדיל בין היהודים הצעירים לבין הלטבים ורבים מהם דיברו בשפה הלטבית ללא מבטא.
וגולנס קבע כי החל מ-3 ביולי 1941, תיאסר מכירה ליהודים, כי העסקתם של כל היהודים תופסק, וכי יהודים שהתגוררו באזורים מסוימים יעזבו את מגוריהם עד השעה 18:00 ב-5 ביולי 1941. ייתכן שיהודים אלה שוכנו במחסנים ובמפעלים ישנים בסמוך לשוק הדגים, או ששוכנו ליד תחנת הרכבת. נראה כי על פי מידתו הקטנה של המשמר שהוסמך לשמור עד 14 ביולי, שוכנו היהודים בבניין גדול יחיד. בתיהם נבזזו על ידי אנשים העונדים סרט זרוע בצבעי לטביה (אדום-לבן-אדום) שהעמידו פנים שהם חלק ממשטרת העזר. על היהודים נאסר להיכנס לבתי הקולנוע, לפארקים, למוזיאונים ולכל שאר המוסדות והאירועים הציבוריים. נאסר עליהם להאזין לרדיו וכל מכשירי הרדיו היו אמורים להיות מוסגרים למטה ה-SD. במקביל לפרסומן של גזירות אלה, העיתון שימש את וגולנס לפרסום חומר אנטישמי, שלדעת פרופסור אזרגיליס היה גרוע מעיתון ההסתה הגרמני דר שטירמר.
הטבח
לא ניתן לקבוע במדויק את התאריך המדויק של רצח יהודי ילגבה. זה התרחש בסוף השבוע של 25–26 ביולי או 2-3-3 באוגוסט, ויש עדויות התומכות בשני התאריכים. התמיכה בתאריך 2–3 באוגוסט לרציחות היא הוראה מאת וגולנס שפורסמה ב-1 באוגוסט 1941: "אני מורה לכל היהודים המתגוררים בעיר ילגבה ומחוזם לעזוב את גבולות העיר והמחוז עד 2 באוגוסט, 12:00 בצהריים. האשמים באי ציות ייענשו בהתאם לחוקי המלחמה." [13] ההיבטים של הטבח בילגבה לא ברורים. לא ברור אם היה ירי מתמשך אחד במהלך סוף שבוע, או כמה מקרי ירי קטנים יותר. המספר המדויק של הקורבנות אינו ידוע; הוצעו הערכות של 1,500, 1,550 ו-2,000. איש ה-SD הגרמני שניהל את הירי היה אלפרד בקו, שבמשפטו בשנת 1968 במערב גרמניה אמר כי מילא אחר פקודותיו של איש ה-SD הלטבי וגולנס. בקו הודה כי רודולף באץ הורה לו לקחת מחלקה של איינזצקומנדו לילגבה כדי להרוג את היהודים. בקו העיד שהוא שהה בילגבה כמה ימים, עזב ומאז היה במצב של הלם. נראה כי אתר ההריגה היה מטווח ירי לשעבר של צבא לטביה שנמצא כ-2 ק"מ דרומית לילגבה, סמוך לכביש המהיר לשיאולאי שבליטא.
על פי עד, וילהלם אדלט, שפיקד על המשמר ההיקפי במהלך הירי שנמשך שלושה ימים, גברים, נשים וילדים, בעיקר גברים, הוצאו למגרש הירי, שם בכל יום נאלצו לחפור בור באורך 20 עד 50 מטר ובעומק 2 מטר. הם נאלצו להסיר את בגדיהם העליונים ולמסור את כל חפצי הערך שנשאו. הקורבנות הובלו לבורות על ידי שוטרי עזר לטביים שנשאו רובים וענדו סרטי זרוע. 8 עד 10 יהודים נהרגו בכל פעם. היורים היו אנשי SD, שהשתמשו ברובים. כמה יורים עמדו, ואחרים כרעו על ברכיהם. המספר המדויק של הרוצחים אינו ידוע. לאחר שנורו, חלק מהקורבנות נפלו לתוך הבור, ואחרים קרסו לאורך שולי הבור. בקו, שגם נתן את הפקודה לירות, עבר בין הקורבנות וירה שוב באקדחו באלה שעדיין חיו. לאחר מכן הובאו קורבנות נוספים, נורו ונדחפו לקבר. כשהבור היה מלא, לטבים כיסו אותו בחול. בכל יום הרג, הקורבנות אולצו לחפור בור חדש והתהליך חזר על עצמו. לדברי אדלט, בקו אמר כי "היה צריך להרוג את היהודים מכיוון שהם לא השתלבו במשטר הנאצי, וכי יש צורך לשרש יהודים באופן כללי." השיטה שתיאר אדלט הייתה דומה למעשי טבח רבים שביצע איינזצקומנדו 2 ביער ביקרניקי (Biķernieki). אדלט העיד כי בטבח שלושת הימים נהרגו 500 עד 600 איש. אזרגיליס קובע שאם זה היה הטבח היחיד, סך הנרצחים היה גבוה פי שלושה.
עדויות ניצולים
ככל הידוע, אין עדויות ניצולים מהירי ההמוני בילגבה. תיאור אחד שעשוי להיות עדות ניצול נמסר על ידי פרידה מיכלסון, מעצבת בגדי נשים מריגה שעבדה ביחידה של עבודות כפייה בשדה ליד ילגבה: "פעם שומר אחר, חמוש באקדח אוטומטי, רכב על אופניים. כשראה אותנו - נשים יהודיות - עובדות, הוא נעשה היסטרי. "מי העז להביא לכאן את היהודיות הארורות האלה? הם יזהמו את כל מה שהם נוגעים בהם!" הוא כיוון את הנשק האוטומטי לכיווננו. "מי אחראי כאן?" "אני," אמר השומר שלנו ורץ אליו מנופף בנייר. "הם מבצעים כאן עבודות מועילות בהוראת מפקדת ריגה." הם החליפו כמה מילים זועמות והזר נסע משם. מאוחר יותר אשת החווה אמרה לנו שאם השומר שלנו לא היה מנופף במסמך שמצהיר על אחריותו כלפינו, היינו נורים על ידי הזר ממש שם, בשטח. [18]
תוצאות הטבח ולאחריו
ביולי 1941 לטביה ושאר המדינות הבלטיות אוגדו עם בלארוס (שכונתה אז רוסיה הלבנה או רותניה הלבנה) במחוז כיבוש גרמני בשם אוסטלנד. באוסטלנד מינו הנאצים את הינריך לוזה כממונה (רייכסקומיסר) הרייך. תחת לוזה, לטביה נשלטה על ידי אוטו-היינריך דרכסלר שהיה בעל התואר הנציב הכללי (Generalkommissar). לטביה הייתה מחולקת לשישה אזורים, ילגבה אחד מהם, וכל אזור היה בשליטת נציב טריטוריאלי (Gebietskommissar). עבור שטח ילגבה מונה פרייהר ולטר פון מדם לגביטסקומיסר. בראונינג ומתאוס מדווחים בספרם כי"בדו'ח שנכתב באמצע אוגוסט הגדיר גביטסקומיסר (Gebietskommissar, נציב המחוז) במיטאו (ילגבה) כאחת המשימות העיקריות שלו לקבוע משמעת בקרב השוטרים המקומיים, שכתוצאה ממעורבותם בחיסול האוכלוסייה היהודית איבדו את כל המעצורים המוסריים. הוא ראה סימן להצלחה בכך ש-'21 היהודים ששרדו ממיטאו הובאו בחיים לאילוקסט (Illuxt)' למרות המרחק הניכר בין שתי הערים. [22]"בשנת 1942 הסירו הנאצים ומכרו את כל המצבות בבית העלמין היהודי ויישרו את פני השטח של האתר. ילגבה עצמה נהרסה בעיקר בלחימה מאוחרת יותר במהלך מלחמת העולם השנייה.
אנדרטאות
אנדרטאות נבנו בבית העלמין היהודי וביער ליד העיר בה נהרגו היהודים.
טדי אקלילו
תֵוּוֹדוֹרוֹס (טדי) אַקְלילוּ (באמהרית: ቴዎድሮስ (ቴዲ) አክሊሉ; 1977–2005) היה זמר ומוזיקאי אתיופי ישראלי. אקלילו שר שירים אמהריים בסגנונות אתיופים מסורתיים או בשילוב של אלו עם מוזיקת פופ עירונית.
חייו
אקלילו נולד באזור באגמדיר שבצפון אתיופיה, שם נכנס לתחום המוזיקה בגיל צעיר מאוד. כשהיה נער עבר לגור באדיס אבבה, שם התמחה בסוגים השונים של המוזיקה האתיופית, והחל להופיע במועדונים ובבתי מלון. בסוף שנות התשעים היגר לישראל בעקבות אביו, הזמר אַקְלילוּ סְיוּם (አክሊሉ ሥዩም). אקלילו היה פופולרי בקרב קהילת יהודי אתיופיה וקהלים נוספים בשל יכולותיו הקוליות, הקצביות והרגשיות. בין היצירות שביצע ניתן למצוא את ביצועיו לשירים של הזמר אפרם תמרו ולשיר הסודאני "תשעתשר שנה" (הידוע בקרב האתיופים בשם "סברתה").
אקלילו הושפע מאביו ומהזמר אפרם תמירו, אך סגנון שירתו היה מקורי וייחודי. הוא הופיע בעיקר עם הקלידן היילו סבהט. במקרים אחרים הופיע עם אביו אקלילו סיום, עם נגן הסקסופון אבטה בריהון, עם הזמר זמנה מלסה או עם הקלידן יוסי מרשה. בין המוזיקאים האחרים שלצידם הופיע נמצא גם ידידו נדב הבר.
בקרב הקהילה האתיופית אקלילו נחשב לכישרון גדול, אולם בשל מחלת הסרטן בה לקה, פסק מלהופיע באירועים. הוא הותיר מספר הקלטות של מוזיקה לחתונות אשר ממשיכות להיות מושמעות.
, מספר ידידו נדב הבר.
מטען צינור
מטען צינור הוא מטען חבלה מאולתר המשמש לרוב בידי ארגוני טרור ומחתרות. המטען מורכב מצינור קשיח, לרוב מפלדה, שממולא באבק שרפה או בחומר נפץ מאולתר, עם שתי אטימות בשני קצותיו וחור קטן באחת האטימות, עבור פתיל או חוט חשמל ונפץ שיצית את אבק השריפה או חומר הנפץ. השימוש בצינור ברזל קשיח ובאטימה בקצותיו נועד להגביר את אפקט הפיצוץ. מטעני צינור מסוכנים בעיקר בשל הקלות שבה ניתן להשיג את הרכיבים הדרושים להרכבתם. בשונה מהתקני נפץ תקניים, בהם פיזור הרסס יעיל, הרסיסים הנוצרים כתוצאה מפיצוץ מטען צינור אקראיים בגודלם ובתבנית פיזורם.
ריצ'רד בראדשו
ריצ'רד ג'יימס בראדשו (באנגלית: Richard James Bradshaw; 26 באפריל 1944 - 15 באוגוסט 2007) היה מנצח אופרה בריטי ומנהל כללי של להקת האופרה הקנדית בטורונטו.
חייו
בראדשו נולד בראגבי, וורוויקשייר, אנגליה. הוא סיים את לימודי התואר הראשון בהצטיינות באנגלית באוניברסיטה של לונדון בשנת 1965. בין 1975 ל-1977 היה מנהל המקהלה באופרה של פסטיבל גליינדבורן. מ-1977 עד 1989 היה מנצח הבית של האופרה של סן פרנסיסקו.
בשנת 1988 כיהן כמנצח אורח של להקת האופרה הקנדית וב-1989 התמנה למנצח הראשי ולממונה על המוזיקה. בשנת 1994 התמנה למנהל אמנותי וב-1998 למנהל כללי. הוא ניצח על יותר מ-60 אופרות בלהקת האופרה הקנדית.
בשנת 2004 קיבל את תואר מסדר אונטריו על "הבאת תהילה בינלאומית ללהקת האופרה הקנדית, כולל הזמנה ראשונה מאז ומעולם לפסטיבל אדינבורו, שם קצרה שני פרסים יוקרתיים."
בשנת 2006 קיבל בראדשו את פרס אמנויות הבמה של המושל הכללי. באותה שנה גם נחנך מרכז ארבע העונות לאמנויות הבמה, התגשמות חלום בן 30 שנה הן ללהקת האופרה הקנדית והן לבראדשו עצמו. בספטמבר של אותה שנה פתחו בראדשו והלהקה את העונה בשלוש הפקות מלאות של מחזור הטבעת של וגנר, המנצח הראשון מאז וגנר עצמו שחנך בית אופרה במחזור שלם של טבעת הניבלונגים.
ב-15 באוגוסט 2007 מת בראדשו אחרי שהתמוטט, כנראה בהתקף לב, בנמל התעופה הבינלאומי של טורונטו. הוא הותיר אחריו את אשתו דיאנה, בתו ג'ני ובנו ג'יימס. מותו הפתאומי בא כזעזוע לקהילת האופרה בטורונטו ובקנדה.
סורג (בית המקדש)
הסורֵג היה מחיצת אבנים נמוכה שניצבה סביב אזור בית המקדש, בבית המקדש השני, ושובצו בה כתובות אזהרה – איסור כניסה בשפות שונות לגויים שביקשו להיכנס אל התחום המקודש. פנימה לסורג עבר החיל – חומת העזר לחומת העזרה במקדש. מכל הכתובות שרדו רק שתיים – אחת שלמה, שהתגלתה על ידי שארל קלרמון-גנו ומוצגת במוזיאון לארכאולוגיה של איסטנבול, ואחת שבורה במוזיאון ישראל בירושלים.
מטרת הסורג
הסורג נועד לסמל את הגבול בין אזור הר הבית, שאליו מותר לטמאי מת וללא-יהודים להיכנס, לבין אזור החיל, שאליו אסור להם להיכנס. על מנת לאכוף חוקים אלו, הוצבו סביב הסורג עמודים ועליהם כתובות בלטינית ויוונית, המודיעות שאין ללא-יהודים להיכנס למקדש, ודינו של הנכנס הוא מוות. הידיעות על כתובות אלה מגיעות מספרי יוסף בן מתתיהו, אשר מדבריו גם עולה כי הרומים איפשרו לקיים גזר דין זה הלכה למעשה. כך מובא בנאומו של טיטוס, מעט לפני חורבן בית שני:
בעבר, פקפקו החוקרים בנכונותו של מידע זה, אך בשנת 1871 גילה המלומד הצרפתי שארל קלרמון-גנו אבן מעין זו שסיפר עליה יוסף. על האבן יש כתובת ביוונית, האומרת:. קטע מלוח נוסף מעין זה נמצא בשנת 1935, אגב סלילת כביש בירושלים.
צורת הסורג
לא ברור מה הייתה צורתו של הסורג. על פי עדות יוסף, הוא היה עשוי מאבנים, והמחיצה הייתה "כלילת יופי במלאכתה". היו שפירשו שהוא היה עשוי בצורה מסוימת של אבנים לסירוגין, כעין מעשה רשת, כמרומז מן השם "סורג", וכמרומז אצל יוסף, שהיה ייחוד בעשיית המחיצה.
על הסורג היו שלטים ביוונית קוינה ובלטינית בנוסח:.
גובה הסורג
על גובה הסורג ישנן עדויות סותרות. ברור שהיה נמוך, אך על פי המשנה במסכת מידות היה גובהו רק עשרה טפחים (כ-75–100 ס"מ), ואילו על פי יוסף היה גובהו שלוש אמות (כמטר וחצי). ייתכן כי חז"ל רצו למסור רק על הגובה המינימלי מבחינה הלכתית, בעוד יוסף מסר על הגובה בפועל.
הפרצות בסורג
על פי המשנה, היו בסורג שלוש-עשרה פרצות שפרצום מלכי יוון, ושאותם חזרו וגדרו מאוחר יותר. היו ששיערו שהיוונים פגעו דווקא בסורג, משום שהוא מסמל את ההגבל של כניסת גויים לתחום המקדש, דבר שלא ראו בעין יפה. דבר דומה מסופר בספר מקבים א': היו שפירשו שמדובר על הריסת הסורג ("מעשי הנביאים"), ועל כך שהוא התחיל להרוס אך לא הצליח לסיים.
W.
W.‎ (מבוטא "דָאבּ-יָא") הוא סרטו של הבמאי אוליבר סטון אשר יצא לאקרנים ב-17 באוקטובר 2008 המבוסס על סיפור חייו האמיתי של הנשיא ה-43 של ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש. הסרט נכתב על ידי סטנלי וייזר והופק ובוים על ידי אוליבר סטון. בסרט מככבים ג'וש ברולין בתפקיד בוש, טנדי ניוטון בתפקיד קונדוליזה רייס, ג'פרי רייט בתפקיד קולין פאוול, ריצ'רד דרייפוס בתפקיד דיק צ'ייני, אליזבת' בנקס בתפקיד לורה בוש, אלן קולמן בתפקיד ולדימיר פוטין והשחקן המצרי סייד בדריה גילם את סדאם חוסיין.
הסרט עוקב אחר חייו של ג'ורג' ווקר בוש מגיל 20 ועד גיל 58 ומציג את חייו לפני תקופת הנשיאות שלו, תקופת נעוריו הפראית, התמכרותו לאלכוהול, יחסיו של בוש עם אביו (ג'ורג' הרברט ווקר בוש, נשיא ארצות הברית לשעבר), חזרתו לדת, הקדנציה הראשונה של בוש בבית הלבן ותחילת מלחמת עיראק.
1966
ג'ורג' וו. בוש (ג'וש ברולין) עובר טקס קבלה למועדון דלתא קפא אפסילון של אוניברסיטת ייל. בוש עובר את הטקס בהצלחה ומצהיר כי המסורת הפוליטית של משפחתו לא מעניינת אותו. מעט מאוחר יותר, בוש נכלא בניו ג'רזי בגין הפרעות במשחק פוטבול, אביו ג'ורג' הרברט ווקר בוש (ג'יימס קרומוול) מכריז כי יעזור לו, אך בפעם האחרונה. עם סיום לימודיו בייל בוש עובד באסדת נפט בטקסס, אך מתפטר לאחר כמה שבועות. זמן קצר אחר כך, הוא מוצא עבודה ומתקבל לבית הספר לעסקים של אוניברסיטת הרווארד, בעזרת אביו, אך עד מהרה מתעמת עם אביו כשהוא משתכר ומרסק את רכבו ברכוש של המשפחה. אחיו, ג'ב (ג'ייסון ריטר) מתערב ומפסיק את העימות.
1977
בוש מכריז כי ירוץ לבחירות לקונגרס של טקסס, והוא פוגש את רעייתו העתידית, לורה ליין וולץ' (אליזבת בנקס). בעת העימות הטלוויזיוני לקונגרס בוש סופג לביקורת מצד יריבו הדמוקרטי, קנט הנס (פול ריי), שאומר כי בוש אינו טקסני אמיתי וכי אינו מדינאי רציני מאחר שהיה מעורב בתחרויות שתייה שונות. בעקבות זאת, בוש מפסיד בעימות ובבחירות, אך עם מספר ההצבעות הגבוה ביותר עבור מועמד רפובליקני בתולדות המדינה. מעוצבן מהפסדו, בוש מכריז כי הוא לעולם לא ייצא מטקסס וכי לא יעזוב את הנצרות.
1986
בוש מתנזר מאלכוהול, בזמן שאביו מזמינו לסייע לו בקמפיין הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1988, מרוץ שהפך למוצלח עם בחירתו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש לתפקיד נשיא ארצות הברית. ג'ורג' בוש הבן חושד כי הוא נבחר לסייע לאביו, כיוון שאחיו היה עסוק מדי באותה עת. יועצו הפוליטי של בוש האב, קארל רוב (טובי ג'ונס), אומר לבוש הבן כי יש לו פוטנציאל להצליח בכוחות עצמו, אך עדיין לא עשה די עם חייו בשל כך. בוש הופך למנהל קבוצת הבייסבול טקסס ריינג'רס בזמן שאביו מנצח את מלחמת המפרץ, אף שכוחות בעלות הברית ניצחו בתוך 100 שעות, מחליט בוש האב לא לפלוש לעיראק כדי ללכוד את סדאם חוסיין. לאחר הפסד אביו בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1992 לביל קלינטון, בוש חש כי החלטתו שלא לפלוש לעיראק הייתה בעוכריו.
1994
בוש מחליט להתמודד בבחירות למושל טקסס, חרף התנגדות אביו, ונבחר לתפקיד המושל. ב-1999, בוש מתמודד בבחירות לנשיאות ארצות הברית והופך לנשיא ארצות הברית. בעקבות פיגועי 11 בספטמבר בוש מצהיר בנאום מצב האומה על ציר הרשע - צפון קוריאה, איראן ועיראק, ושנה לאחר מכן בוש מתחיל לחפש אחר ראיות כי סדאם מייצר נשק גרעיני. כל סגל הבית הלבן תומך בו, למעט מזכיר המדינה, קולין פאוול (ג'פרי רייט), שמצהיר כי התכנון לפלוש לעיראק יביא לכאוס בעיראק. פאוול מותקף על ידי סגן נשיא ארצות הברית, דיק צ'ייני (ריצ'רד דרייפוס) ומזכיר ההגנה, דונלד ראמספלד (סקוט גלן), שמשוכנע כי המלחמה - למרות היותה בלתי מתוכננת מבחינה אסטרטגית - תבטיח את מעמדה של ארצות הברית כמעצמה גלובלית, כשהדמוקרטיה תתפשט במזרח התיכון.
2003
בנאום מצב האומה בוש מצהיר כי יש לבחור "האם אתם איתנו או עם המחבלים". במארס אותה שנה, ארצות הברית פולשת לעיראק, ומתחילה נראה שהמלחמה הופכת למוצלחת ובוש נואם את נאומו "המשימה הושלמה", על נושאת מטוסים, בפני חיילים. כשמתבהר כי אין כלל נשק גרעיני בעיראק, בוש מבין כי האחריות למציאת נשק כזה נמצאת אי שם בשרשרת הפיקוד. במסיבת עיתונאים בבית הלבן בוש נשאל אילו שגיאות עשה במהלך כהונתו כנשיא, שאלה שמותירה אותו ללא מילים. באותו הלילה בוש סובל מסיוט ובו אביו מאשימו בהרס המורשת המשפחתית, וכי אביו העדיף יותר את אחיו ג'ב בוש.
סצנה סופית: בוש חולם כי הוא משחק בייסבול במרכז המגרש, ומנסה לתפוס זבוב מעופף, אך נכשל בכך.
איריס צ'אנג
איריס צ'אנג (באנגלית: Iris Shun-Ru Chang; 28 במרץ 1968 - 9 בנובמבר 2004) הייתה סופרת ועיתונאית אמריקאית, שעמדה בראש קבוצת פעילים קטנה שלחמה נגד מה שכינתה "קשר השתיקה" האופף את הטבח והאונס ההמוניים בננקינג. כבת למשפחה סינית שנמלטה מאימי הכיבוש היפני, היא תיעדה את סיפורי האימים ופרסמה ב-1997 ספר שזכה לתהודה רבה: "האונס של ננקינג" ("The Rape of Nanking").
הספר מביא את סיפור המעשה מ-3 זוויות ראייה: זווית הראייה של החיילים היפניים שביצעו את המעשים, זווית הראייה של הקורבנות הסיניים וזווית הראייה של קבוצת אזרחים אירופאיים ואמריקאים אשר לא עזבו את העיר ויצרו אזור ביטחון שהציל בסופו של דבר מאות אלפי אנשים.
הספר מביא גם את סיפורו של הנאצי ג'ון ראבה, אזרח גרמני אותו מכנה צ'אנג "אוסקר שינדלר הסיני", שהתגורר ברובע הזרים בננקינג והציל באופן אישי אזרחים רבים.
מעבר לתיאור הטבח ההמוני, מנתחת הסופרת את תרבות המלחמה היפנית המזלזלת לטענתה באופן בוטה בחיי אדם ומאשימה הן את המזרח והן את המערב (כל אחד מסיבותיו הוא) בהשתקת הפשע הנורא, השתקה בה היא רואה אונס ופשע נוספים.
ארנו-מישל ד'אבדי
ארנו-מישל ד'אבדי (בצרפתית: Arnaud-Michel d'Abbadie; 24 ביולי 1815 – 8 בנובמבר 1893) היה גאוגרף צרפתי, הידוע בעיקר בזכות מסעותיו לאתיופיה.
חייו
ד'אברי נולד בדבלין שבאירלנד לאב צרפתי ולאם אירית, והמשפחה עקרה לצרפת ב-1818. ד'אברי שהה עם אחיו אנטואן תומסון ד'אבדי באלג'יריה, וב-1837 יצאו שני האחים לאתיופיה. הם הגיעו למאסאווה שלחופי ים סוף (כיום באריתראה) בשנה שלאחר מכן, ומשם יצאו למסעם ברחבי אתיופיה. לעיתים נסעו שני האחים יחדיו ולעיתים לחוד. הם אספו חומר רב ואף היו מעורבים בפוליטיקה המקומית. ב-1848 שבו שני האחים לצרפת, וארנו-מישל ביקר באתיופיה פעם נוספת בשנת 1853. ב-1868 פרסם ארנו-מישל את הספר המרכזי אודות המחקר שערכו שני האחים במדינה, בשם "שתים-עשרה שנים ברמה האתיופית" (Douze ans dans la Haute-Ethiopie). שני האחים זכו בשנת 1850 במדליה מטעם החברה הגאוגרפית הצרפתית (Société de Géographie).
שקלוב
שְקְלוֹב (בבלארוסית: Шклоў, ברוסית: Шклов, ביידיש: שקלאָוו) היא עיר קטנה במחוז מוהילב שבמזרח בלארוס, על גדת נהר דנייפר, כ-35 ק"מ צפונית למוהילב. העיר נמצאת על תחנת דרכים בקו הרכבת שבין אורשה ומוהילב, ונכון לשנת 2015 האוכלוסייה בה מונה כ-16,400 נפש.
תולדות היישוב
התיעוד הראשון לעיר הוא משנת 1535. בשנת 1655 נהרסה העיר בידי הקוזקים, בשנת 1708 נחרבה ונשדדה בידי השוודים בפיקודו של גנרל לוונהופט, ובשנת 1812 פלש צבאו של נפוליאון לעיר, ובזזהּ.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיר בתחום האימפריה הרוסית.
יהודי שקלוב
יהודים התיישבו בשקלוב בתקופה מוקדמת, קרוב לוודאי בתחילת המאה השש-עשרה. מיקומה של העיר על קו הגבול שבין האימפריה הרוסית ופולין חשף אותה לעיתים קרובות להרס המלחמות, והיהודים, שהיוו את רוב אוכלוסייתה, היו הסובלים העיקריים מכך.
בשנת 1897 נמנו בעיר 5,422 יהודים, רוב תושביה, ובתקופה זו היו בה שני בתי כנסת, עשרים ושבעה בתי תפילה יהודיים, בית ספר ממלכתי יהודי, בית חולים יהודי וכמה מוסדות חינוך וצדקה נוספים. היהודים בעיר ניהלו סחר נרחב בחיטה ובסחורות אחרות. בתקופה הסובייטית שבין מלחמות העולם פחת מספר היהודים בעיר, וטרם פרוץ מלחמת העולם השנייה עמד על כ-2,100 איש.
שקלוב נודעה כשטעטל בעל חשיבות. הייתה בה השפעה ניכרת של הגאון מווילנה, והיא מוזכרת לתהילה בפי בנו של הלה בהקדמה לביאור לשולחן ערוך, כאשר גם כמה מבחירי תלמידי הגר"א היו מן העיר.
בין יוצאי העיר הנודעים נמנים:
בשואה
עם פרוץ מבצע ברברוסה גויסו גברים יהודים רבים מהעיר לצבא האדום, וחלק מיתר האוכלוסייה היהודית בה ניסו להימלט לעומק ברית המועצות, אך נאלצו לשוב לעיר בשל הדרכים החסומות. ב-12 ביולי 1941 נכנסו לעיר הגרמנים, וגירשו חלק מיהודיה לכפר הסמוך ריז'קוביצ'י, בו רצחו לאחר סלקציה 84 יהודים. את יתר היהודים שהובאו לכפר שיכנו הגרמנים תחת כיפת השמיים בכיכר הכפר, תחת שמירה של שוטרים בלארוסים, אשר מנעו בתורם אספקת מזון ליהודים.
יתר יהודי שקלוב שנותרו בעיר רוכזו בגטו שהוקם במספר בתים הרוסים בה. על יהודי הגטו הטילו הגרמנים גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב.
ב-2 באוקטובר 1941 פשטו על הכפר ריז'קוביצ'י שוטרים גרמנים, פינים ובלארוסים, ורצחו את כל היהודים שרוכזו בו בסמוך לכפר זרצ'יה הסמוך לדנייפר. בסמוך לאחר מכן רצחו הגרמנים בזרצ'יה גם את 1,459 היהודים שנותרו בגטו שקלוב ובקולחוז הסמוך אליה, לאחר שהובלו לשם במשאיות.
אדוארד הזקן
אדוארד הזקן (Edward the Elder, 874 עד 877 – 17 ביולי 924) היה מלך וסקס שבאנגליה מ-899 ועד מותו.
מלכותו
אדוארד היה בנו של המלך אלפרד הגדול, וירש אותו לאחר מותו ב-899. דודנו אתלוולד, שהיה בנו של המלך אתלרד הראשון, אחיו הגדול של המלך אלפרד, טען כי זכותו לכתר גדולה משל אדוארד, ופרצה ביניהם מלחמת ירושה. לאחר קרב הולם, בו אתלוולד נהרג, נותר אדוארד שליט ללא עוררין.
הוא עלה על אביו בהישגיו הצבאיים, והביס לבסוף ב-910, בקרב טטנהול, את הדנים ששלטו בנורת'מבריה ובמזרח אנגליה. פעמים רבות נעזר אדוארד באחותו אתלפלדה, "גבירת המרסיאנים", וירש את ממלכת מרסיה לאחר מותה.
מותו
אדוארד נפטר ב-17 ביולי 924, ונקבר בקתדרלת וינצ'סטר.
מורשת
לפי ויליאם ממלמסברי, אדוארד היה "נחות בהרבה מאביו בטיפוח החוק", אך "מפואר יותר בכוח שלטונו". כרוניקנים אחרים מימי הביניים הביעו דעות דומות, והוא נתפס בדרך כלל כנחות בלמידת ספרים, אך עדיף בהצלחה צבאית. ג'ון מווסטר תיאר אותו כ"המלך הבלתי מנוצח ביותר אדוארד הזקן". עם זאת, גם כמנהיג במלחמה הוא היה רק אחד מתוך רצף של מלכים מצליחים; הישגיו עמדו בצל של אחרים מכיוון שלא היה לו ניצחון מפורסם כמו של אלפרד באדינגטון ואת'לסטאן בברוונבורה, וויליאם ממלמסברי סייג את שבחו לאדוארד באומרו ש"הפרס הראשי של הניצחון, לפי שיפוטי, מגיע לאביו". כותבי זמנו גם כתבו על אדוארד כאחד שבצל אחותו המוערצת, אתלפלדה.
צאצאיו
בחייו נישא אדוארד שלוש פעמים. מאשתו הראשונה, אכגווין, נולדו: מאשתו השנייה, אלפלאיד, נולדו: מאשתו השלישית, אדגיבה, נולדו:
כינויו
אדוארד "הזקן" ידוע גם כאדוארד הראשון, מלך ווסקס, אך השם הראשון הוא הנפוץ ונמצא בדרך כלל בשימוש. הסיבה לכך היא שהספירה של המלכים ששמם אדוארד בשושלת הנורמנית שוויליאם הכובש ייסד בשנת 1066 מתחילה מחדש. לפיכך, מלכי ווסקס ששמם "אדוארד" לא נספרים יחד עם אלה של השושלת הנורמנית. לכן, לא נהוג לכנותם על פי סדר כהונתם, ונהוג להצמיד להם את הכינויים שבהם השתמשו כדי לתארם – אדוארד הזקן, אדוארד המרטיר, אדוארד המודה, ואדוארד הגולה.
טומאת מת
טומאת מת בהלכה היא אחת מסוגי הטומאה, הבאה על ידי גופת אדם מת או חלק מגופתו. טומאה זו מוגדרת אבי אבות הטומאה. המת יכול לטמא אדם, כלים, אוכלין או משקין.
מקור הדין
בפרשת חוקת אומר ה' למשה ולאהרון:
טומאת מגע
אדם שמת מטמא כל אדם הנוגע בו או נושא (מרים או מזיז) אותו, בין אם המת היה איש או אישה, גוי או יהודי, גדול או קטן, ואפילו עובר (שהריונו נמשך לפחות ארבעים יום). אדם או כלים שנגעו במת נקראים טמא מת, וטומאתם נמשכת שבעה ימים מיום הנגיעה במת ("טומאת שבעה"), ובמהלך שבעת הימים יש להזות על הטמא מאפר פרה אדומה.
טומאת אוהל
קיים אופן נוסף בו המת מטמא את השוהים בקרבתו, והוא טומאת אהל, כאשר האדם נמצא עם המת תחת אותה קורת גג. לגבי טומאת אהל ישנה מחלוקת תנאים וראשונים, האם היא קיימת רק במת יהודי או גם במת גוי. גם קברו של המת מטמא את הנוגע בו או מאהיל עליו, גם אם לא האהיל מעל גופת המת שבתוכו.
טומאת משא
כן מטמא המת את מי שמסיט אותו או את מי שנושא אותו, טומאה זו נקראת טומאת משא.
טומאת אוהלים
טומאה נוספת הנובעת מן המת היא טומאת אוהלים: אהל עראי שנמצא בו מת - נעשה בעצמו "אב הטומאה". לעומת זאת, בית קבע שהמת נמצא בו - אינו נטמא, אלא רק אנשים וחפצים שנמצאים בו טמאים. בעניין זה יש להבדיל בין המושג "טומאת אוהל", שפירושו שהמת מעביר טומאה לכל מי שנמצא איתו תחת אותה קורת גג לבין המושג "טומאת אוהלים", שהתייחד לדין זה שהאוהל עצמו נטמא. על כך אומרת המשנה המפורסמת: "כל היוצא מן העץ אינו מיטמא טומאת אוהלים אלא פשתן", כלומר: כל חומר מן הצומח שעושים ממנו מבנה - דינו כבית קבע, שאינו נטמא בעצמו אלא רק מעביר את הטומאה למה שבתוכו, פרט לפשתן, שגם הוא עצמו נטמא.
הדבר המטמא
לא רק גופת מת שלמה מטמאת, אלא גם חלקים מסוימים מן המת: כזית מבשרו. אבר שלם (הכולל בשר, גיד, ועצם) גם אם אין בו כזית (למשל - אחד מפרקי האצבעות). עצמות שמייצגות את האדם בכללו, כדוגמת: גולגולת או שידרה. רביעית מדם המת. עצמות קטנות, החל מגודל שעורה ומעלה (כס"מ אחד), מטמאות טומאה קלה יותר: רק לנוגע בהם או נושא אותם, אך לא בטומאת אהל (ראו להלן: דרכי ההיטמאות). גם אבר שנחתך מאדם חי נחשב כאבר מן המת, ומטמא כמותו. לאחר שבשר המת הרקיב, הוא מטמא רק בשיעור גדול של "מלא תרווד", וגם זאת רק בטומאת משא וטומאת אוהל, אבל אין הרקב מטמא במגע, מכיוון שפירורי הרקב אינם מחובר זה לזה.
דרגות הטומאה במת
אדם וכלים (פרט לכלי חרס) שנוגעים במת נקראים "טמא מת" ונעשים בעצמם "אב הטומאה", המטמא אדם וכלים, ולפיכך המת נקרא "אבי אבות הטומאה". כינוי זה אינו מופיע בדברי חז"ל, אלא לראשונה בפירוש רש"י שיצר את המינוח הזה לבטא את הדין המוסכם.
במקרים מסוימים גם הכלי הנוגע במת נעשה "אבי אבות הטומאה", ודין זה נקרא "חרב הרי הוא כחלל". קיימת מחלוקת בראשונים בפרטי דין זה: האם מדובר על כלי מתכת בלבד או על כל הכלים פרט לכלי חרס. מחלוקת נוספת, מהם הדרכים שבהן ה"חרב" מטמאת: האם רק במגע או גם במשא. או אפילו באהל. הדעה המקובלת בנושא זה היא שהכלי שנטמא מן המת מטמא כמת אפילו לאחר שנפרד מן המת, יש שטענו שעל פי מקורות חז"ל הכלי שנגע במת מטמא כמת רק בעודו צמוד למת, ואילו לאחר שפרש מן המת - הרי הוא אב הטומאה רגיל, ולא "אבי אבות הטומאה".
חמישים גוונים של אופל
הרומן יצא לאור בהוצאת Vintage Books והגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר של USA Today.
הספר יצא כסרט באותו שם.
עלילה
שלושה ימים לאחר שאנסטסיה "אנה" סטיל עזבה את כריסטיאן, היא מתחילה את עבודתה כעוזרת אישית של ג'ק הייד, עורך בהוצאת סיאטל עצמאית (סא"פ). הוא מזמין את אנה לצאת איתו לעיתים קרובות, מה שגובל בהטרדה מינית, למרות כן היא מתעלמת.
מאוחר יותר, כריסטיאן שולח לה אימייל על תערוכת צילום שחברה חוזה רודריגז מקיים בפורטלנד, אשר אנה שכחה מקיומו. אנה וכריסטיאן משתתפים יחד בתערוכה ומתנשקים בסמטה. באותו לילה, הם אוכלים ארוחת ערב במסעדה וכריסטיאן מגלה שהוא רוצה אותה בכל דרך אפשרית, אף ללא תנאים מגבילים. מאוחר יותר הוא מבקש שיחדשו את מערכת היחסים ביניהם אך בתנאים של אנה: ללא חוקים וללא עונשים. והיא מסכימה.
כריסטיאן מגלה לאנה שהוא קנה את סא"פ אבל שהעסקה חייבת להישאר סודית עד סוף החודש. אנה מרגישה שהוא מתערב בקריירה שלה בצורה מטרידה, במיוחד אחרי שהוא מקפיא את חשבונות החברה שמונעים ממנה לצאת לנסיעת עסקים בן לילה לניו יורק עם ג'ק, אנה מתעצבנת אך כריסטיאן מתעקש שמעשיו היו להגנתה שלה מכיוון שג'ק הוא "חולני ידוע" שככל הנראה הטריד את חמשת עוזריו האחרונים. חששותיו של כריסטיאן מתגלים כנכונים לאחר שג'ק פונה אל אנה לאחר שעות העבודה וסוחט אותה מינית. אנה בורחת מג'ק באמצעות אימוני ההגנה העצמית שלה, כריסטיאן מפטר את ג'ק ומחרים את מחשב העבודה שלו.
אנה נגעלת לגלות שכריסטיאן ממשיך להיות חבר של אלנה, האישה שפיתתה אותו כשהיה רק בן 15 והכירה לו את אורח החיים של ה-BDSM. כאשר אלנה מבינה שכריסטיאן רואה באנה חברה ולא שפחה נשלטת, היא מתעמבנת על אנה, ומנסה להפריד ביניהם.
אנה נרדפת בעבודה על ידי ליילה וויליאמס אחת מהשפחות הנשלטות של כריסטיאן בעבר, האובססיה של ליילה לכריסטיאן ואנה החלה לאחר שעזבה את בעלה ארבעה חודשים לפני כן, מה שהוביל להתמוטטות נפשית. ליילה פורצת לדירתה של אנה ומאיימת עליה באיומי אקדח. כריסטיאן מנטרל את המצב על ידי שימוש בדינמיקת הדומיננטית / כנועה שלהם, ומותיר את אנה מודאגת שכריסטיאן לא יכול להיות מרוצה ממערכת יחסים רגילה. אנה מתעמתת עם כריסטיאן לגבי ליילה. מחשש שאנה עוזבת אותו שוב, כריסטיאן מוציא באימפולסיביות את הצעת הנישואין שלו. אנה לא עונה, וטוענת שהיא צריכה זמן לשקול את זה.
חוזה, שכריסטיאן עדיין רואה בו יריב רומנטי, נוסע לסיאטל כדי לבקר את אנה, דבר שכריסטיאן מסכים רק אם שניהם נשארים בבית שלהם. אנה מודאגת בלילה שלפני יום ההולדת ה-28 של כריסטיאן כשהוא נעדר בטיסה מפורטלנד לסיאטל במסוק שלו עם העוזרת שלו רוס ביילי לאחר שניתק קשר. עם זאת, בסופו של דבר הוא חוזר לבית בשלום, ומסביר ששני המנועים של המסוק שלו נהרסו; קיים חשד לחבלה. אנה מבינה שהיא לעולם לא רוצה להיות בלעדיו ועונה להצעת הנישואין שלו, באמצעות מתנת יום הולדת שעליה רשום "כן".
למחרת, משפחת גריי עורכת לכריסטיאן מסיבת יום הולדת גדולה באחוזה שלהם. חברתה של אנה - קייט דואגת לאחר שמצאה אימייל בין אנה לכריסטיאן, שדנה בחוזה ה-BDSM, אבל אנה מבטיחה לה שהיחסים שלה עם כריסטיאן הם קשרים רגילים.
לאחר שכריסטיאן ואנה מכריזים על אירוסיהם, אלנה, שעדיין מאוהבת בכריסטיאן, מתעמתת בכעס עם אנה, מאשימה אותה שהיא מחפשת כסף וטוענת שמערכת יחסים רגילה לעולם לא תספק את כריסטיאן. אנה זועמת וזורקת את המשקה שלה על אלנה ואומרת לה להתעסק בעניינים שלה. בזמן שהם נלחמים, כריסטיאן נכנס ומתעמת עם אלנה. הוא מזכיר לה שבעוד שאלנה לימדה אותו איך להשתלט על חייו, היא מעולם לא לימדה אותו לאהוב כמו אנה. אמו המאמצת של כריסטיאן, גרייס, שומעת את הוויכוח וזועמת על כך שאלנה שכבה עם בנה המתבגר. לאחר שסטרה לה על פניה, גרייס מצווה עליה לצאת מחיי משפחתה לתמיד. היא עוזבת בבושת פנים וגרייס מתעמתת עם כריסטיאן על כך. לאחר שסיפר לגרייס את כל הסיפור, הוא מחליט לסיים את הקשר העסקי שלו עם אלנה ולהעניק לה את הסלון.
כריסטיאן לוקח את אנה למעגן הסירות, שעוצב בפרחים ואורות רכים. הוא מציע נישואים בצורה המקובלת עם טבעת ואנה נענית להצעה ברצון.
מחוץ לאחוזה, ג'ק הייד צופה במסיבה בסתר, הוא זה שחיבל במסוק של כריסטיאן והוא נשבע לנקום.
ביקורת
הרומן הגיע למקום השני ברשימת רבי המכר של USA Today ונחשב על ידי הגרדיאן למקום ה-11 ברשימת 100 הספרים הנמכרים ביותר בכל הזמנים בבריטניה
סונטות ההולדה
סונטות ההולדה הוא השם שניתן לסונטות של שייקספיר, מספרים 1-17.
הן נקראות בשם זה משום שהן קוראות לנער הצעיר, אליו הן פונות, להתחתן, להוליד ילדים ובכך להתרבות. לאורך כל סונטות ההולדה שייקספיר טוען כי הילד יהיה העתק של אביו ולכן האב יחיה דרך הילד.
הזהות ההיסטורית של הנער אליו פונות הסונטות נותרה בגדר תעלומה, אך יש הסוברים כי הוא הנרי ווריות'סלי (Henry Wriothesley, 3rd Earl of Southampton), פטרונו של שייקספיר. ראשי תיבות הפוכים של הפטרון יהיו W.H. - שם אשר מוזכר בפתיחה לספר הסונטות.