cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מירוסלב הרמשבסקי
ביוגרפיה
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 הרמשבסקי למד באקדמיה צבאית במוסקבה. בשנת 1981 עם תחילת הממשל הצבאי הוא קיבל פקודה לחזור לפולין אך לא קיבל תפקיד של ממש ובשנת 1982 חזר להמשך הלימודים.
לאחר סיום הלימודים הוא שירת במספר תפקידים ואף קודם לסגן מפקד חיל האוויר הפולני. בשנת 2000 ירוסלב הרמשבסקי עזב את הצבא בדרגת בריגדיר גנרל.
ב-12 בדצמבר 2022 מת הרמשבסקי בגיל 81.
צ'פלו
היסטוריה
היישוב העתיק היה קולוניה יוונית ופיניקית, ונקרא בפיניקית, על פי מטבעות שנטבעו במקום וכן כתובות מקרתחדשת, 𐤓𐤔 𐤌𐤋𐤒𐤓𐤕 (רש מלקרת, כלומר "ראש מלקרת") וביוונית Κεφαλοίδιον או Κεφαλοιδίς (על שם הסלע הרם היוצר לשון יבשה הנכנסת אל תוך הים - מיוונית κεφαλή, "קפלה", ראש); על המטבעות היווניים מהעיר הוטבעה דמותו של הרקלס (מקבילו של מלקרת) לצד הכיתוב HΡAKΛEIΩTAN או HΡAKΛEIΩTΩN.
במהלך שלטון הביזנטים העיר הוזזה ממקומה המקורי למקום אחר, אף על פי שהעיר העתיקה המקורית מעולם לא ננטשה לגמרי. בשנת 858, לאחר מצור ארוך, העיר נכבשה על ידי הערבים, ובמאות הבאות הייתה חלק מאמירות סיציליה.
ב-1063 העיר נכבשה על ידי הנורמנים, וב-1131 הזיז רוג'רו השני, מלך סיציליה את העיר ממקומה הבלתי נגיש אל מקומה הנוכחי מתחת לסלע, היכן שהיה נמל קטן אך איכותי, והחל בבנייתה של הקתדרלה הנוכחית. בין המאה ה-13 ל-1451 הייתה העיר שייכת למשפחות פיאודליות, ולאחר מכן הוכפפה לבישופות של צ'פלו.
בשנת 1857, במהלך איחוד איטליה, נורה הפטריוט סלבדור ספינוצה כאן למוות. העיר נהפכה לחלק מממלכת איטליה בשנת 1861.
יאן סנדרס ואן המסן
יאן סנדרס ואן המסן (בהולנדית: Jan Sanders van Hemessen; בערך 1500 – 1566) היה צייר רנסאנס פלמי חשוב, שהיה שייך לקבוצת הציירים הפלמיים המכונים הרומנטיים, שהושפעו מציור הרנסאנס האיטלקי. ואן המסן ביקר באיטליה בשנות ה-1520, וגם ביקר בפונטנבלו ליד פריז באמצע שנות 1530, שם הצליח לראות את עבודת האמנים האיטלקיים המכונה בית הספר הראשון בפונטנבלו, שעבדו על קישוטים לארמון. מפונטנבלו. עבודותיו של ואן המסן מראות על יכולתו לפרש את הדוגמאות האיטלקיות לאוצר חזותי פלמי חדש.
צ'פלו
אתרים נוספים
על פסגתו של הצוק נמצאו שרידים רבים של טירה סרצנית. ביצורי העיר הוארכו וכיום הם מגיעים עד לחוף, היכן שנמצאת העיר המודרנית של צ'פלו, בצורת שני קירות ארוכים המגנים על הנמל הקטן.
יאן סנדרס ואן המסן
ואן המסן מילא תפקיד חשוב בהתפתחות ציור הז'אנר, באמצעות הציורים הגדולים שלו בשילוב נושאים דתיים או עולמיים, הממוקמים בעיירות המתוארות בלבוש ובאדריכלות תקופתית. עבודות אלה מתארות את החולשות האנושיות כמו תאוות בצע, וחלקם מראים היבטים בזווית כלכלית. סצינות הז'אנר שלו תורמות לרעיון "ההיפוך המנייריסטי" שלימים פותח על ידי פיטר ארסן. הכוונה - בציורים אלה הסצנה הדתית היא קטנה ונמצאת ברקע, חושפת את המשמעות האמיתית של הציור, הנשלט על ידי סצנת חזית גדולה המוקדשת לכאורה לנושא ז'אנר חילוני. אחת מיצירותיו הידועות ביותר, ״משל הבן האובד״, מבטאת נושא דתי באמצעות ציור ז'אנר טהור שנקבע בבית מרזח וניתן לראות בו אמירה מוקדמת חשובה למסורת ציורי ״החברה העליזה״. הוא גם צייר מספר קטן של דיוקנאות, חלקם באיכות יוצאת דופן. ואן המסן היה ידוע גם בזכות דמויות העירום הגדולות שלו, נושא שהוא הכיר בעצמו באיטליה.
הוא התגורר באנטוורפן בין השנים 1519 - 1550, והצטרף לגילדת האמנים של סנט לוק בשנת 1524. לאחר 1550 ייתכן שהוא עבר להארלם. הוא צייר כמה נושאים דתיים, ורבים אחרים אולי נהרסו במלחמה הדתית (Beeldenstorm ״בלדנסטורם״ ) ששטפה את אנטוורפן בשנת מותו.
צ'פלו
אתרים נוספים
אתרים נוספים בעיר כוללים את:
לא רחוק מהעיר נמצא גם מקדש גיבילמאנה.
יאן סנדרס ואן המסן
ביוגרפיה
ואן המסן עבד מוקדם בקריירה שלו בחצר המלוכה במכלן. כאן אולי הוא פגש לראשונה את יאן גוסארט, צייר החצר, וציירים נוספים. אף על פי שהביוגרף המוקדם קארל ון מנדר כתב כי ואן המסן בילה בהארלם, אין שום עדות לאמירה זו.
ואן המסן היה נשוי לברברה דה-פברה שאיתה נולדו לו שתי בנות. לאחר מות אשתו נולד לו בן לא לגיטימי בשם פיטר עם עוזרתו בטקן. לאחר מותם של יאן סנדרס ואן המסן ובטקן, פיטר קיבל לגיטימציה כבנו בשנת 1579, בגיל 24. יאן סנדרס ואן המסן אימן את בתו קתרינה ואן המסן שהפכה לציירת דיוקנאות מצליחה. לא ידוע היכן נפטר ואן המסן.
יצירתו
ואן המסן היה אחד האמנים ההולנדיים הראשונים שניצלו את אופי הז'אנר של נושאי כתבי הקודש לעיתים קרובות למטרה חינוכיות ומוסריות. הוא התמחה בסצינות של חולשות האופי האנושי כמו יהירות ותאוות בצע. בתמונות שלו לעיתים קרובות מופיע נושא דתי. סגנונו עזר לעצב את המסורות הפלמיות של ציור הז'אנר.
ואן המסן היה גם צייר דיוקנאות. הסגנון המנייריסטי שלו מאופיין בדמויות שריריות ובמראה תלת־ממדי מוחשי עם מחוות נמרצות וראוותניות.[7] המסן איזן את השפעתם של סגנונות הקלאסיים ורנסאנסים עם הריאליזם שלמד מאמנים כמו קוונטין מאטיס, ואולי אפילו לוקאס ואן ליידן והנס הולבין הצעיר.
״חבורה עליזה״
יאן סנדרס ואן המסן קשור להתפתחות נושא ״חבורה עליזה״ בציור הז'אנר הפלמי -היינו ציור אנשים בחגיגות, נשפים, בסיטואציות של עליזות שימחה כמו בפאבים וירידים. הוא החל את יצירותיו בנושא זה עם ציור משנת 1536 בנושא דתי, הכוונה ״משל הבן האובד״. חזית הקומפוזיציה מציגה את הבן האובד בתקופת חייו המשגשגים בחברת זונות, מוזיקה, יין והימורים. ברקע דרך החלון הפתוח ניתן להבחין בסצנה של הבן האובד שחי בין חזירים לאחר שירד מנכסיו בזמנים הקשים, וכן את המפגש שלו עם אביו שסלח לו על ימיו ״העליזים״. הקומפוזיציה מציגה בבירור את הלקח המוסרי - צריך להתנהג מעבר לתענוגות הארציים המתוארות בקדמת הציור כדי למצוא את דרך הגאולה המוצגת ברקע הציור.
ואן המסן צייר סצנות בית מרזח ובתי בושת העוסקים בנושא החיים הבלתי מוסריים בהם השתייה מובילה לחטאים רבים נוספים. ייתכן שתאורי סצינות הטברנה ובתי הבושת שלו נועדו יותר לרצות את הצופה על ידי הצגת המיומנות של האמן וההומור של הנושא, מאשר הטפה ושיפוט מוסרי גבוה. בציור מ-1540, מתאר ואן המסן סצנת בית בושת: בחזית מוצג קשיש שמחובק על ידי צעירה נאה. נראה כי לאיש יש מחשבות שניות כשהוא מרים את ידו במחאה. צעירה אחרת בתמונה, צוחקת מכיוון שכבר לקחה את כספו ושמה אותו בקנקן. הסצנה מצוירת בריאליזם משכנע.
המנתח
יצירה מייצגת נוספת של יאן סנדרס ואן המסן, עם מסר מוסרי היא ״המנתח״ משנת 1555. הקומפוזיציה מייצגת סצנה הנפוצה בציור הז'אנר הפלמי. הרקע מציג תפאורה עירונית, ככל הנראה שוק. מנתח נמצא בתהליך הוצאת אבן בעזרת סכין. האבן נראית תקועה בתוך חתך בגולגולת המדממת של המטופל. ייתכן והתמונה מראה מעשה רמאות, שמנתח המתחזה כמנסה ״להוציא״ את האבן, אבל מדובר באחיזת עיניים, על מנת לרפא את ה״טירוף״ של המטופל.
כפרסומת לכישוריו של המנתח, יש מאחוריו חוט שעליו תלויים אבנים, שאותם הוא כביכול הסיר ממטופלים קודמים. ליד המנתח עומד אדם במחווה של ייאוש, ייתכן שהוא המטופל הבא שיעבור תחת סכין המתחזה. משמאל עוזרת רפואית, מכינה משחה בקערה. הקומפוזיציה מהווה הוקעה של חמדנותו של המנתח המתעלל תוך פגיעה במטופליו.
דיוקנאות
סגנון ציור הדיוקנאות שלו מילא תפקיד חשוב בפופולריות של סגנון זה בצפון אירופה משנת 1540 ואילך. בעוד שמיכלאנג'לו ורפאל היו בעלי השפעה עיקרית על יצירותיו הדתיות, הדיוקנאותיו המאוחרים היו מושפעות יותר מהציור הפלמי של זמנו. דוגמה לדיוקנאותיו הוא דמות של גבר מזוקן, ניצב לפני נוף נרחב, המתוארך בין 1530–1540. הציור בהשראת ברורה מציורי הדיוקן של אניולו ברונזינו משנות ה-1530, שאותם ודאי הכיר ואן המסן באמצעות הדפסים. דיוקן הגבר מציג ציור הצבת הידיים האופייני לברונזינו אך למעשה התחיל אותם טיציאן: יד ימין תופסת פריט המייצג את תחומי העניין או זהותו של האדם, בעוד היד השנייה מונחת לצידו. קומפוזיציה זו תהפוך למצב ״נורמלי״ בדיוקנאות הרנסאנס המאוחר והמנייריזם.
נדבך חשוב ביצירתו של ואן המסן, שונה מהמודל התקופתי הוא ציור הנוף. הנוף נראה כשייך לסגנון "נופי עולם" בצורה המפותחת ביותר כפי שהיה נהוג בארצות השפלה בשנות ה-1530, ומזכיר את נופיו של מתיס קוק.
פסקטריאניזם
פסקטריאניזם (באנגלית: Pescetarianism; מכונה בעברית גם צמחודג) הוא אורח חיים תזונתי הכולל דגים ומאכלי ים אך לא בשר של בעלי חיים יבשתיים. בנוסף לדגים או רכיכות, התזונה הפסקטריאנית כוללת בדרך כלל ירקות, פירות, כל סוגי האגוזים, כל סוגי הפיצוחים, דגנים, קטניות, ובמקרים מסוימים ביצים ומוצרי חלב. עם זאת, יש פסקטריאנים שנמנעים מאכילת ביצים ומוצרי חלב, בהיותם תוצרים של בעלי-חיים יבשתיים.
אטימולוגיה
פסקטריאניזם הוא תחדיש שנוצר בארצות הברית בשנות התשעים של המאה העשרים, מהלחם של המילה האיטלקית "Pesce" (דג), עם המילה האנגלית "Vegetarian" (צמחוני).
בעברית מוכרים כינויים מקבילים, כמו התואר "צמחודג" שהיא הלחם של המילים "צמחוני" ו"דג", התואר "פישיונר" (סלנג) והתואר "פישחוני" שהיא הלחם של המילים "פיש" (דג, באנגלית) ו"צמחוני".
נשיא לבנון
נשיא לבנון הוא ראש המדינה הלבנונית על פי חוקת לבנון. על פי השיטה הפוליטית של לבנון, אחת לארבע שנים נערכות בחירות לבית המחוקקים, ובית המחוקקים בוחר את הנשיא לתקופה יחידה של 6 שנים. החוקה קובעת כי אף על פי שבלבנון רוב מוסלמי, הנשיא ימונה מקרב הנוצרים המרונים, זאת מפני שעם קבלת עצמאותה, בלבנון היה רוב נוצרי קטן, והאמנה הלאומית מ-1943 (עם שינויים אשר סוכמו בהסכם טאיף) היא זו שמגדירה את חלוקת המשרות הבכירות בלבנון עד היום.
ב-30 באוקטובר 2022, הסתיימה כהונתו של מישל עאון כנשיא לבנון. נכון להיום, טרם מונה נשיא חדש והמשרה לא מאויישת.
עקומת מאמץ-מעוות
עקומת מאמץ מעוות היא הקשר בין המאמץ והעיבור שחומר מקיים. עקומה זו ייחודית עבור כל חומר. היא נוצרת על ידי מדידת המעוות (עיבור) במרווחים שונים אל מול מגוון העמסות (מאמצים). עקומה זו מספקת מספר מאפיינים קריטיים עבור החומר המוצג, כולל מידע בנוגע למודול האלסטיות.
באופן כללי, לעקומות המייצגות את קשר בין מאמץ לבין עיבור בדפורמציות שונות, ניתן להתייחס כעקומות מאמץ-מעוות. המאמץ והעיבור יכולים להיות בכיוונים שונים, מאמצים נורמלים (חד ציריים בכיוון האורכי של הדגם הנמדד), מאמצי גזירה, או שילוב שלהם. יכולים להיות שילובים כמו מאמץ לא ציריים, שני צירים, מאמצים מרובי צירים או אפילו מאמצים תלויי זמן. צורת הדפורמציה יכולה להיות: מתיחה, דחיסה, פיתול, סיבוב, וכן הלאה. אם לא נכתב אחרת, עקומת מאמץ-מעוות תתייחס לקשר בין מאמץ חד צירי נורמלי לבין עיבור חד צירי נורמלי של חומרים הנמדדים בניסוי זה.
ניסוי המתיחה מתבצע כך שניקח דגם בעל מידות חתך ידועות - A ונפעיל כח F בניצב לו משני צידי הדגם. הדגם/חומר יחווה מאמץ המוגדר להיות היחס בין הכוח חלקי שטח החתך, כמו גם הארכה צירית, אלסטית ופלסטית בחומרים משיכים.
הכתב התחתי '0' מציין את המידות המקוריות של הדגם. מאמץ ביחידות SI מסומן בפסקל ועבור עיבור הוא חסר יחידות כלומר השינוי הוא באחוזים יחסית לאורך ההתחלתי. עקומת מאמץ-מעוות עבור חומר כלשהו תציג את התארכות הדגם ואת השינוי האורכי שחל בו עד שבירת הדגם. בעקרון העיבור הוא בכיוון האופקי (הצרות הדגם) והמאמץ בכיוון הניצב. יש לשים לב שעבור שימושים הנדסיים, נציג את המאמץ יחסית לעיבור עבור שטח החתך ההתחלתי בלבד לכל אורך תהליך הדפורמציה. ישנה בעייתיות מסוימת כיוון שהשטח הנ"ל אינו השטח האמיתי, כיוון ששטח החתך קטן כאשר מתבצעת דפורמציה אלסטית או פלסטית. העקומה המתחשבת בשטח החתך הראשוני נקראת "עקומת מאמץ-מעוות הנדסית" ואילו העקומה אשר מתחשבת בשטח החתך המשתנה נקראת: "עקומת מאמץ-מעוות אמיתית". היחסים בין שתי העקומות יתבררו בהמשך.
שלבים
דיאגרמה סכמטית של העקומה עבור פלדה פחמנית מוצגת באיור מס' 2. ישנם מספר שלבים המציגים התנהגות וממחישים מאפיינים מכניים שונים. יש צורך לציין כי לא כל החומרים עוברים את כל השלבים וחלקם 'מדלגים' על אחד או יותר מהשלבים המוצגים באיור או אפילו מתנהגים בצורה שונה לחלוטין.
השלב הראשון הוא השלב האלסטי. המאמץ הוא פרופורציונלי לעיבור, הוא תואם לחוק הוק וערך השיפוע שווה למודול האלסטיות (יאנג). בשלב זה החומר חווה עיוות אלסטי בלבד, סיום השלב הראשון מתרחש כאשר החומר מתחיל לחוות עיוות פלסטי. המאמץ בנקודת המעבר בין המעוות האלסטי למעוות הפלסטי מוגדר כ'חוזק לכניעה'.
השלב השני הוא שלב הקשיית המעוותים. השלב מתחיל לאחר נקודת הכניעה ומסתיים בנקודת המאמץ האולטימטיבי, המאמץ המקסימלי בעקומת המאמץ-מעוות. בשלב זה המאמץ עולה לאורך כל החומר, אולם ישנו חלק שטוח (ובמקרים מסוימים שיפוע מתון מטה). החלק הנמוך ביותר של העקומה במקרה זה נקרא 'נקודת הכניעה התחתונה', תהליך זה נקרא 'מעוות לודר' (Luders) המאמץ הדרוש לנוקלאציה של רצועת לודר גבוה יותר מהמאמץ הדרוש להתקדמותו. רצועת לודר גורמת לכך שהדפורמציה הפלסטית תתקדם בצורה שווה לאורך כל הדגם. לאחר שהדגם בעל דפורמציה אחידה לכל אורכו, עליית המאמץ ביחד עם התארכות הדגם יוצרים מצב של הקשיית מעוותים. הקשיית מעוותים משמעה, יצירת מעוותים חדשים והעלאת הצפיפות הכללית שלהם יוצרים התנגדות לתנועת הנקעים. על מנת להתגבר על התנגדות זו יש צורך בהפעלת מאמץ גבוה יותר. ככל שהעיבור עולה, הקשיית המעוותים מתגברת עד שהמאמץ מגיע למאמץ המקסימלי ( Tensile Strength).
השלב השלישי, הוא שלב היווצרות הצוואר. לאחר המעבר על פני המאמץ המקסימלי, צורת צוואר נוצרת, אזור בו רוחב החתך חווה הצרה יחסית לרוחב הממוצע של שאר הדגם. חוזק הדגם באזור דפורמציית הצוואר משתנה וחזק יותר היכן ששטח החתך קטן יותר. התגובה הזו גורמת להיווצרות והתפשטות צווארתיות באזורים הצמודים לצוואר ובמהרה גם לשבר. יש לשים לב כי אמנם כח המתיחה יורד אך הקשיית המעוותים ממשיכה להתרחש, כך שהמאמץ האמיתי אף על פי שהמאמץ ההנדסי יורד בגלל היווצרות הצוואר והקטנת שטח החתך. השלב מסתיים בשבר, לאחר השבר ניתן למדוד את התארכות הדגם ואת הקטנת שטח החתך.
הקשר בין עקומת מאמץ-מעוות הנדסי למאמץ אמיתי
כיוון שמתרחשת הצטמקות של שטח החתך והתעלמות ההתפתחות האורכית, קיים שוני בין עקומת מאמץ-מעוות הנדסית לבין עקומת מאמץ-מעוות אמיתית.
A_0 L_0=AL
נבצע אינטגרציה עבור שני הצדדים ונחיל את תנאי השפה:
בשל כך, בניסוי מתיחה, מאמץ אמיתי גדול יותר ממאמץ הנדסי ועיבור אמיתי קטן מעיבור הנדסי. עקומת המאמץ מעוות האמיתית נעה למעלה ושמאלה החל מהשלב השני בעקומה. ההבדל בין המאמץ-מעוות האמיתי לבין המאמץ-מעוות הנדסי עולה עם התפתחות המעוות הפלסטי. בעיבורים נמוכים (באזור האלסטי בעיקר) ההבדלים בין העקומות זניחים. נקודת החוזק המתיחה בעקומה ההנדסית היא מיוחדת ונקראת המאמץ המקסימלי אך היא אינה באה לידי ביטוי ולא מבדילה בין שלב לשלב בעקומה האמיתית. כיוון שמאמץ הנדסי פרופורציוני לכח המופעל על הדגם הקריטריון להופעת צוואר הוא:.
ביטוי זה מציע שיווי משקל טבעי עבור מאמץ מקסימלי. אפקט הקשיית המעוותים מאוזן על ידי התכווצות השטח בנקודת המאמץ המקסימלי. לאחר יצירת הצוואר בדגם, הדפורמציה בדגם הטרוגנית ולא אחידה ולכן הביטוי לעיל אינו תואם לשלב השלישי. המאמץ והמעוות האמיתיים לאחר המעבר על פני המאמץ המקסימלי בעקומה הנדסית או לאחר השלב בו ניתן להניח שימור נפח באים לידי ביטוי בצורה הבאה:
משוואה אמפירית המתארת את הקשר בין המאמץ והמעוות האמיתיים היא:
סיווג חומרים
ניתן להבחין במספר קריטריונים משותפים כאשר מתבוננים בעקומת מאמץ מעוות עבור קבוצות חומרים שונות. על בסיס זה ניתן לחלק את החומרים לשתי קטגוריות רחבות: חומרים משיכים וחומרים פריכים.
חומרים משיכים
חומרים משיכים הכוללים פלדה מבנית וכן סגסוגות רבות של מתכות אחרות. מוגדרים על ידי היכולת שלהם לעבור את נקודת הכניעה בטמפ' רגילות.
פלדות דלות פחמן יציגו בדרך כלל קשר ליניארי מאוד בין המאמץ למעוות עם נקודת כניעה ברורה (איור מס' 2). החלק הליניארי של העקומה הוא החלק האלסטי והשיפוע הוא מודול האלסטיות - מודול יאנג. חומרים משיכים כוללים בתוכם מספר מתכות, פולימרים, חומרים קרמיים המציגים נקודת כניעה. זרימה פלסטית של החומר מתחילה לאחר נקודת הכניעה העליונה וממשיכה לאחר המעבר בנקודת הכניעה התחתונה. בנקודת הכניעה התחתונה דפורמציה הטרוגנית קבועה מתרחשת על פני הדגם. רצועת הדפורמציה שהחלה בנקודת הכניעה העליונה מתפשטת כך שבנקודת הכניעה התחתונה הדפורמציה אחידה ומתחילה זרימה פלסטית לאורך כל הדגם. הרצועה מתפשטת והיא נגרמת כחלק מתופעת מעוותי לודר. לאחר נקודה זו מתחילה תופעת הקשיית המעוותים. תופעה זו קשורה בד בבד עם היווצרות נקעים במערכת. לדוגמה, הדפורמציה מתפשטת אך נתקלת בנקעים המתנגדים לתנועה ולכח ובכך מאטים את התקדמות הדפורמציה. בגלל תופעת ההקשייה המאמץ הנדרש לתנועת הנקעים יהיה גדול, לאחר המעבר על פני הנקעים המאמץ הנדרש להמשך הדפורמציה יקטן.
לאחר נקודת הכניעה, העקומה תעלה בשיפוע מתון יותר כיוון שיש צורך להתגבר על שחרור הנקעים מתוך אתרי הסריג (Cottrell_atmosphere). בהמשך הדפורמציה המאמץ עולה תוך כדי התחשבות בהקשיית המעוותים, עד שזה מגיע למאמץ המקסימלי (Ultimate Tensile Stress). בנקודה זו נפסקת התכווצות שטח החתך בהתאם ליחס פואסון, בשטח החתך של נקודת השבר נוצר צוואר שמוביל בסופו של דבר לשבר.
תופעת הצוואר בדגם במהלך הניסוי קשורה לאי יציבות גאומטרית בדגם. בשל המבנה הלא הומוגני לחלוטין של כל חומר, וכיוון שכל דגם יכיל בתוכו פגמים סביר שנמצא אזורים בהם קיימים נקבוביות קטנות או אזורים בהם פני השטח לא מושלמים. תופעה זו מובילה לשטח חתך נמוך באותם אזורים. עבור עיבור הקטן מהעיבור בנקודת המאמץ המקסימלי הקשיית המעוותים באזורים אלו תעלה על הפחתת שטח החתך ולכן יהיה קושי מסוים ליצור דפורמציה, כך שאי היציבות הגאומטרית לא באה לידי ביטוי מתחילת המעוות הפלסטי. לחומרים אלו יש יכולת לחפות על חוסר ההומוגניות לפני ההגעה לנקודת המאמץ המקסימלי. אולם כאשר העיבור גדל, השפעת הקשיית המעוותים יורדת. בנקודה זו האזור בעל שטח החתך הקטן יותר יהיה חלק יותר מאזורים אחרים, ההקטנה גורמת לריכוז מאמצים באזור והיווצרות הצוואר. הצוואר הופך לניכר יותר ויותר עד שהשבר מתרחש. אחרי שנוצר צוואר, הדפורמציה הפלסטית מתרכזת בצוואר בעוד ששאר הדגם עובר התכווצות אלסטית כיוון שכח המתיחה יורד.
עקומת מאמץ-מעוות עבור חומרים משיכים ניתנת להצגה על ידי משוואת ראמברג-אוסגוד. משוואה זו פשוטה ודורשת את החוזק לכניעה של החומר, מאמץ מקסימלי, מודול האלסטיות (יאנג) ואחוז ההתארכות הסופי.
חומרים פריכים
חומרים פריכים כוללים בתוכם: ברזל יציקה, זכוכית ואבן. מאופיינים בעובדה שהשבר מתרחש ללא שינוי ניכר לאורך השינוי האורכי. לעיתים נשברים לפני נקודת הכניעה התאורטית.
לחומרים פריכים כמו בטון, סיבי פחמן אין הגדרת נקודת כניעה ברורה ולא מתבצעת הקשיית מעוותים במהלך הפעלת המאמץ. לכן הגדרת המאמץ האולטימטיבי/ מקסימלי וכך גם נקודת השבירה היא לא חד משמעית. בעקומת מאמץ מעוות אופיינית כפי שניתן לראות באיור מס' 5 עבור חומרים פריכים כמו זכוכית לא מציגים דפורמציה פלסטית, אבל כושלים גם כאשר הדפורמציה היא אלסטית בלבד. אחד הקריטריונים של חומרים פריכים הוא ששני חלקי השבר מתאחדים ויוצרים צורה של הדגם המקורי כיוון שהצוואר כפי שהוא מופיע בחומרים משיכים לא מופיע. עקומת מאמץ מעוות אופיינית עבור חומרים פריכים יהיה ליניארי. עבור חומרים מסוימים כמו בטון, מאמץ המתיחה הוא זניח יחסית למאמץ הלחיצה ונחשב לאפס עבור רוב האפליקציות ההנדסיות. סיבי זכוכית הם בעלי חוזק למתיחה גבוה מפלדה אבל זכוכית בתפזורת ולא בנויה היטב מאבדת את החוזק הזה. החוזק למתיחה לא בא לידי ביטוי בזכוכית כיוון שלמקדם עוצמת הלחץ יש חשיבות כאשר מערבים את הפגמים שקיימים בחומר. ככל שגודל הדגם גדל כמות הדגמים גדלה גם כן. באופן כללי, החוזק למתיחה עבור חבל תמיד יהיה קטן יותר מאשר סכום החוזק למתיחה עבור סיב בודד.
גורמים משפיעים
עקומות מאמץ מעוות עבור חומרים שונים הן מגוונות מאוד כתוצאה ממבנים שונים ומרכיביהם. בשל גורמים חיצוניים, ניסויי מתיחה עבור אותו חומר יציג נקודות כניעה שונות בעיקר בהתאם לטמפ' הדגם ולמהירות ההעמסה במהלך הניסוי. הגבול בין גורמים פנימיים לבין גורמים חיצוניים אינו מוחלט ולא ניתן להציב גבול ברור בין הגורמים והשפעתם. גורמים רבים יכולים להשפיע על עקומת המאמץ-מעוות על ידי הגדלת החוזק לכניעה, הקשיית מעוותים, זיקון וכל אלה יכולים לשנות את המבנה, את המרכיבים של החומר ואת היחס בין החומרים והשפעתם בחומר.
זמן בדרך כלל הוא גורם זניח בעקומת המאמץ-מעוות אבל בהעמסה גבוהה/ מאמץ מתיחה גבוה יש השפעה של הזמן ומהירות ההעמסה על הכניעה ועל השבר.
מקדם דומיננטי נוסף היא הטמפרטורה. הטמפרטורה שולטת בהיווצרות נקעים ובדיפוזיה בחומר. ככל שהטמפרטורה עולה עבור חומר פריך, החומר הפריך יתנהג בצורה קרובה יותר להתנהגות חומר משיך.
גליץ' (סדרת טלוויזיה)
גליץ' (באנגלית: Glitch) היא סדרת טלוויזיה אוסטרלית, שפרק הבכורה שלה שודר ב-9 ביולי 2015 בתאגיד השידור האוסטרלי (ABC). הסדרה מתרחשת בעיר הכפרית הבדיונית יוראנה (Yoorana) שבמדינת ויקטוריה, אוסטרליה ועוקבת אחר שבעה אנשים שחוזרים מהמתים במצב בריאותי מושלם אך ללא זיכרון. איש בעיר אינו יודע מדוע. הסדרה נוצרה על ידי טוני איירס ולואיז פוקס. העונה הראשונה זכתה בפרס דרמת הטלוויזיה הטובה ביותר בטקס פרסי AACTA לשנת 2016. הסדרה זכתה גם בפרס סדרת הדרמה המצטיינת ביותר בטקס פרסי הלוגי לשנת 2016.
ב-26 באוקטובר 2015 חידשה ABC את התוכנית לעונה שנייה בת שישה פרקים. העונה השנייה שודרה בבכורה ב-14 בספטמבר 2017 ברשת ABC. עונה 2 עוקבת אחר השוטר ג'יימס ושבעת האנשים כשהם מתחילים לפרום את המסתורין של איך ולמה הם חזרו, אבל מסע הפיוס שלהם, הרומנטיקה והנקמה מופרע במהרה על ידי איום חדש וקטלני עוד יותר, אשר רע לתרבות ורק אחד אדם יכול לעצור אותו.
העונה הראשונה הועלתה לשידור ברשת נטפליקס ב-15 באוקטובר 2016. עונה 2 שודרה לראשונה ב-28 בנובמבר 2017 בנטפליקס. התוכנית הסתיימה בעונה השלישית, שהוכרזה באמצעות פייסבוק ב-20 באוגוסט 2018 וצילומיה החלו ב-17 בספטמבר 2018. שידור העונה השלישית החל ב-25 באוגוסט 2019. נטפליקס שחררה את עונה 3 ב-25 בספטמבר 2019 והיא זמינה לצפייה גם בישראל.
עלילה
ג'יימס הייז (פטריק ברמאל) הוא שוטר בעיירה הקטנה יוראנה, שבויקטוריה. הוא נקרא לבית העלמין המקומי באמצע הלילה, רק כדי לגלות ששבעה אנשים קמו מהמתים במצב בריאותי מושלם אך ללא זיכרון לגבי זהותם. הם נחושים לגלות מי הם ומה קרה להם. ג'יימס מתקשה להסתיר את המקרה מעמיתיו, משפחתו והעולם, בעזרת הרופאה המקומית אלישיה מק'קלאר (ג'נבייב או'ריילי). שבעת האנשים מקושרים בצורה כלשהי והחיפוש מתחיל אחר מישהו שיודע את האמת כיצד ומדוע הם חזרו.
גיזה
גיזה (בערבית: الجيزة) היא בירת המחוז הקרוי על שמה בצפון מצרים, הממוקמת בגדה המערבית של נהר הנילוס כ-20 קילומטרים דרום-מערבית למרכז קהיר. לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2021 אוכלוסיית העיר מנתה כ-4.3 מיליון בני אדם, עובדה ההופכת אותה לפרוור המאוכלס ביותר של קהיר ולעיר השלישית בגודלה במצרים כולה (אחרי קהיר ואלכסנדריה). בסמוך לעיר על רמת גיזה נמצא מתחם הפירמידות בגיזה בו יש פירמידות ומקדשים רבים כמו גם הספינקס הגדול של גיזה והפירמידה הגדולה של גיזה, העתיקה שבשבעת פלאי תבל.
היסטוריה
רמת גיזה היא אתר ארכאולוגי מפורסם ובה נמצאים רבים מהמונומנטים החשובים ביותר בהיסטוריה של מצרים. הפירמידות של גיזה נבנו בנקודת תצפית על בירתה של מצרים העתיקה, ממפיס, לא רחוק מקהיר המודרנית.
העיר עצמה עברה כמה שינויים במהלך ההיסטוריה. תחת שליטים שונים עברה העיר שינויים מרחיקי לכת בתשתיות. במהלך הכיבוש הבריטי במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 הוכשרו בעיר דרכים, נסללו כבישים ורחובות ונבנו בניינים חדשים. במאה הקודמת זכתה העיר לתשומת לב רבה מהשלטון והתשתיות בה שודרגו שוב ושוב גם על ידי הבריטים עד ההפיכה של 1952, ואף אחריה, גם על ידי הממשל הקיים עד היום בגלל חשיבותה התיירותית.
בגיזה שוכנת אוניברסיטת קהיר.
בשנת 2022 התרחשה השרפה בכנסייה בגיזה בה נהרגו אנשים.
כלכלה
כלכלתה של גיזה מבוססת על תעשיות של סרטים, כימיקלים, הרכבת מכונות, סיגריות ותיירות. תעשיית הנדל"ן בגיזה מצליחה גם כן בזכות בנייני דירות יוקרתיים על גדות הנילוס.
פארמוויל
פארמוויל (באנגלית: FarmVille) הוא משחק תפקידים ממוחשב המאפשר למנויי פייסבוק ובעזרת הורדה לסמארטפון לעסוק בחקלאות וירטואלית, ובין היתר לזרוע, לגדל ולקצור גידולים חקלאיים, ולגדל חיות משק בית. המשחק הושק ב-19 ביוני 2009 על ידי חברת זינגה ועד מהרה זכה לפופולריות רבה. נכון לאפריל 2010 יותר מ-83 מיליון חשבונות פייסבוק משחקים במשחק מדי חודש. במשך שנתיים היה זה המשחק הפופולרי ביותר בפייסבוק, אך בשנים שלאחר מכן ירד באופן עקבי בדירוג זה. במאי 2012 דורג במקום השביעי ברשימת המשחקים הפופולריים וב-2016 דורג במקום ה-110.
ההיסטוריה הסודית של ארצות הברית
ההיסטוריה הסודית של ארצות הברית (באנגלית: The Untold History of the United States, בתרגום מילולי: "ההיסטוריה הלא מסופרת של ארצות הברית") הייתה סדרה דוקומנטרית-היסטורית בהפקתו, בימויו והנחייתו של אוליבר סטון שעסקה במבט ביקורתי על המדיניות האמריקנית במהלך המלחמה הקרה, מעמדה האימפריאלי של ארצות הברית במהלך המאה ה-20, ותפקידה של ארצות הברית לאחר נפילת ברית המועצות. בסדרה, מבקש סטון לערער את הנרטיב ההיסטורי המקובל ביחס לארצות הברית החל ממלחמת העולם השנייה ועד למלחמה בטרור, תוך ניסיון להציג פרשנות שונה ליחסי הכוחות הפנימיים והחיצוניים בארצות הברית במהלך המאה ה-20 ולגבותן בעובדות היסטוריות.
פארמוויל
מהלך המשחק
עם הרישום למשחק מקבל השחקן חלקות חקלאיות. השחקן יכול לזרוע גידולים נוספים, לקצור את תוצרתם וכן הלאה. הגידולים החקלאיים מוכנים לניצול בתוך שעתיים עד ארבעה ימים, דבר הקובע גם את ערכם הכספי, ואם פרק זמן זה חלף, הם יקמלו ויהיה צורך לעבד את החלקה החקלאית מחדש.
עם התקדמותו של השחקן הוא צובר כסף, עמו הוא יכול לרכוש בשוק הווירטואלי של המשחק זרעים, עצים, בעלי חיים (שגם מהתוצרים שלהם אפשר להרוויח), מבנים, אדמה נוספת, כלי רכב חקלאיים ועוד. כמו כן, ניתן למכור את התוצרת החקלאית עבור כסף נוסף. חלק מהטובין הווירטואליים במשחק ניתנים לרכישה גם על ידי תשלום בכסף אמיתי, וכך מונע המנגנון הכלכלי שמאחורי המשחק - תשלומי מיקרו. ההתקדמות במשחק ומעבר השלבים בו מתאפשרים כאשר השחקן מגיע למספר נקודות שנקבע כתנאי למעבר שלב. הנקודות ניתנות כאשר מעבדים את החלקות, כאשר שותלים גידולים וכאשר מבצעים משימות בחוות השכנות.
ההיסטוריה הסודית של ארצות הברית
בניגוד לסדרות דוקו-היסטוריות רבות שמתרכזות בהצגת ראיונות עם מומחים שונים, פרקי הסדרה מכילים חומרים ארכיוניים בלבד: מפות, תמונות משפחתיות, צילומים רשמיים, וקטעי וידאו מסרטים, פרסומות או סדרות טלוויזיה מהתקופה. הסדרה מחולקת כרונולוגית כך שכל פרק עוסק בנושא אחר מתוך מסגרת שנים שונה במהלך המאה ה-20.
פארמוויל
מהלך המשחק
המשחק כולל יסוד חברתי המתאים לפלטפורמה של פייסבוק, שכן לדמות הווירטואלית בפארמוויל מעגל חברים, וניתן לבצע משימות שונות תוך שיתוף פעולה ולסייע לחברים בחוותם. ניתן לשלוח במשחק מתנות ייחודיות לאנשים שאין לקנות בשוק כגון: עץ זית, סוס, ארנב, פרה, או עץ אבוקדו.
במסגרת שיווק האלבום Born This Way, של הזמרת ליידי גאגא, נפתחה חווה מיוחדת בשם "גאגאוויל", שבה יכלו משתמשים לשמוע שירים נבחרים מהאלבום טרם יציאתם הרשמית.
תרומות ועזרה לזולת
הפופולריות של המשחק, הובילה לשימוש בו למטרות צדקה למיניהן. לעיתים המשחק מציע צמח מסוים ומיוחד שניתן לקנות רק בכסף אמיתי, ושההכנסות מקנייתו, כולן או חלקן, ייתרמו למען מטרה זו או אחרת. לדוגמה, בתחילת שנת 2010, מספר ימים לאחר רעידת האדמה הגדולה שהתרחשה בהאיטי באותה השנה, הוצע למכירה דגן מיוחד תמורת כסף אמיתי.
אוטו פון אמיך
אלברט תיאודור אוטו פון אמיך (בגרמנית: Albert Theodor Otto Emmich; 4 באוגוסט 1848 – 22 בדצמבר 1915) היה איש צבא פרוסי-גרמני שנטל חלק מכריע בקרב לייז', הראשון שבקרבות מלחמת העולם הראשונה.
קריירה מוקדמת
פון אמיך התגייס לצבא הפרוסי ב-1866, ונלחם בשורותיו במלחמת צרפת–פרוסיה. לאחר מכן מילא פון אמיך בצבא תפקידי פיקוד ומטה, בשנת 1901 מונה למפקד הבריגדה ה-31, בשנת 1905 מונה למפקד הדיוויזיה ה-10, ובשנת 1909 מונה למפקד הקורפוס ה-10.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
עם פרוץ המלחמה היה פון אמיך מפקד הקורפוס ה-10 שהיה חלק מהארמייה השנייה. ב-4 באוגוסט 1914 פלשה גרמניה אל בלגיה הנייטרלית, ובמטרה לקצר את הדרך לצרפת חיילי צבא הקיסרות הגרמנית פלשו אל העיר לייז' השוכנת על הגבול עם גרמניה. פון אמיך פיקד על ארמיית המז - כוח מיוחד שיועד לכבוש את ביצורי לייז' יחד עם אריך לודנדורף. מול 59,800 החיילים הגרמנים של אמיך עמדו 36,000 חיילים בלגים בפיקודו של הגנרל ז'ראר למאן, תוך 13 ימים נפלה העיר לייז' בידי הגרמנים. לאחר הכישלון בקרב על המארן השתתף פון אמיך במלחמת החפירות בחזית המערבית. באפריל 1915 הועבר פון אמיך לחזית המזרחית, והשתתף שם במתקפת גורליצה-טרנוב.
פון אמיך מת ב-22 בדצמבר 1915 בהנובר בגיל 67 בזמן שניצחונה של גרמניה עוד נראה מובטח.
מסדר האחיות סנט ג'וזף של ההתגלות
מסדר האחיות סנט ג'וזף של ההתגלות (בצרפתית: Sœurs de Saint-Joseph-de-l'Apparition; בלטינית: Institutum Sororum a S. Joseph ab Apparitione) הוא מסדר נוצרי קתולי של נזירות, שחברותיו מחויבות בשבועה לחיים של צניעות, עוני וצייתנות, ואורח חיים משותף.
נכון לשנת 2005 המסדר כולל 940 אחיות ב-154 קהילות ברחבי העולם. משימתן כוללת חינוך נוער וטיפול בחולים ובקשישים.
היסטוריה
מייסדת המסדר, אמילי דה ויאלאר, נולדה למשפחת אצולה בגאיאק, צרפת ב-12 בספטמבר 1797. היות שמסדר אחיות הצדקה של נוור כבר הפעיל בעיר בית חולים בו טופלו התינוקות העניים והנטושים, החליטה אמילי להקדיש את מאמציה לחינוך ילדים עניים ופתחה בית ספר. כמה נערות צעירות מגאיאק התגייסו סביבה, ובליל חג המולד 1832 הוקמה קהילה שנודעה עד מהרה כ"אחיות סנט ג'וזף של ההתגלות". המסדר פעל להקמת בתי ספר ברחבי צרפת, ובהמשך הרחיב פעולתו לאלג'יריה, לתוניסיה ולמדינות אחרות באגן הים התיכון.
אמילי דה ויאלאר מתה במרסיי ב־24 באוגוסט 1856.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 החל המסדר לפעול בארץ ישראל, ולהפעיל את בית החולים הצרפתי סן לואי שהוקם על ידי הפטריארכיה הלטינית של ירושלים, ובהמשך גם את בית החולים הצרפתי על שם סנט לואי ביפו. בנוסף הקים המסדר גם את בית הספר לבנות "סנט ג'וזף ביפו. ב-1954 הקימו את בית החולים סנט ג'וזף במזרח ירושלים.
גשר המילניום גייטסהד
גשר המילניום גייטסהד (באנגלית: Gateshead Millennium Bridge) הוא גשר הטיה להולכי רגל ורוכבי אופניים העובר מעל נהר הטיין, שבאנגליה. מצידו הדרומי רובע האמנים של גייטסהד ומצידו הצפוני ניוקאסל על הטיין. הוא נפתח לציבור ב-17 בספטמבר 2001 אך פתיחתו הרשמית התקיימה רק ב-7 במאי 2002. הוא תוכנן על ידי חברת וילקינסון אייר אדריכלים (WilkinsonEyre) וחברת ההנדסה גיפורד. הגשר מכונה לעיתים כגשר העין המהבהב או גשר העין הנוצץ בשל צורתו ושיטת הטייתו. הגשר הוא המבנה ה-17 בגובהו בניוקאסל ונמוך במעט מגשר טיין הסמוך לו.
משה טופיק
הרב משה טופיק (נולד בז' באדר התרצ"ז, 18 בפברואר 1937) הוא רב ודיין חרדי ישראלי, כיהן כחבר בית הדין הרבני הגדול קודם לכן כיהן כחבר בית הדין הרבני באשדוד ובתל אביב, אב בית דין באשקלון וחבר בית הדין הרבני ואב בית דין בירושלים.
ביוגרפיה
נולד בירושלים לרב יצחק (תלמיד הרב סלמאן מוצפי בישיבת בני ציון) ואסתר מלכה. למד בתלמוד התורה של ישיבת עץ חיים ובגיל שמונה עבר ללמוד בישיבת פורת יוסף אצל הרב עזרא עטייה, לאחר מכן למד בבית מדרש להכשרת רבנים בראשות הראשון לציון הרב יצחק ניסים.
נתמנה לדיין בבית הדין הרבני באשדוד על ידי הרב ניסים שם גר בשכנות לאדמו"ר מפיטסבורג רבי אברהם אבא לייפר וזכה לקרבתו וחיבתו.
במשך מספר שנים כיהן כחבר בית הדין הרבני בתל אביב ואב בית דין באשקלון.
לאחר מכן נתמנה לדיין בירושלים בהמלצת הרב יוסף שלום אלישיב והרב עובדיה יוסף, ובהמשך לאב בית דין בה.
בשנת 1989 (ה'תשמ"ט) נתמנה לחבר בית הדין הרבני הגדול עד לפרישתו, בשנת 2007 (ה'תשס"ז).
הרב מתגורר בקריית אונגוואר בשכונת רמות בירושלים והיה בקשרי ידידות חמים עם האדמו"ר הרב מנשה קליין.
משפחתו
נשוי לברכה אחות הרבנים יוסף ועזרא בר-שלום.
בנו הרב בן ציון הוא דיין בבית הדין הרבני בחיפה.
בנו הרב ישראל, חתן הרב אברהם סלים, משמש כר"מ בישיבת מאור התורה.
חתנו הרב מתתיהו שרים (בנו של הרב אליהו שרים) הוא ראש ישיבת תורה והוראה בתל אביב, וחבר ועדת החמישה הממונה על קבר רבי שמעון בר יוחאי.
מיג-21
מיקויאן מיג-21 (רוסית: МиГ-21; קוד דיווח נאט"ו: Fishbed - פישבד) הוא מטוס קרב קל על-קולי רב-משימתי בן הדור השני מתוצרת משרד התכנון מיקויאן-גורביץ' בברית המועצות. כנפי הדלתא שלו הפכוהו למטוס הסובייטי הראשון ששילב יכולות יירוט ותקיפה יחדיו. עיצוב זה אפשר למטוס להגיע למהירות מאך 2 תוך שימוש במנוע סילוני חלש יחסית ובעל מבער אחורי, מה שהפך אותו לשקול ל-F-104 סטארפייטר האמריקאי של לוקהיד ולמיראז' 3 הצרפתי של דאסו בני אותה התקופה.
כ-60 מדינות בארבע יבשות הקנו את המיג-21, והוא עדיין משרת מדינות רבות שישה עשורים לאחר טיסת הבכורה שלו. המיג-21 הוא מטוס הקרב בפרט והמטוס הצבאי ככלל, הנפוץ ביותר בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
פיתוח
המיג-21 היווה המשך למטוסי הקרב הסובייטיים, החל מהמיג-15 והמיג -17 התת-קוליים, והמיג-19 העל-קולי. מספר תכנונים סובייטיים ניסיוניים של מטוסים שמגיעים למהירות מאך 2 התבססו על פתחי אף עם כנפיים סחופות לאחור, כגון סוחוי Su-7.
במערב, בגלל היעדר מידע זמין, הפרטים המוקדמים של המיג 21 היו לעיתים קרובות מבולבלים עם אלה של לוחמים סובייטים דומים של התקופה. באחד המקרים, אחד ממוחים רשם את מיג 21 כעיצוב של סוחוי והשתמש באיור של ה-Su-9.
עיצוב
כמו מטוסים רבים שתוכננו כמיירטים, למיג-21 היה טווח קצר. הדבר הוחמר בשל המיקום הלקוי של מכלי הדלק הפנימיים לפני מרכז הכובד. ככל שהדלק הפנימי היה נצרך, מרכז הכובד היה זז אחורה מעבר לפרמטרים מקובלים. הדבר הביא לחוסר יציבות סטטית של המטוס עד כדי קושי לשליטה, וכתוצאה מכך סיבולת של 45 דקות בלבד במצב נקי. ניתן להתנגד לכך במידה מסוימת על ידי נשיאת דלק במיכלים חיצוניים קרוב יותר למרכז הכובד. הגרסאות הסיניות שיפרו במידת מה את פריסת מכל הדלק הפנימית (גם הדור השני של הגרסאות הסובייטיות), וגם נושאות מכלי דלק חיצוניים גדולים משמעותית כדי להתמודד עם בעיה זו. בנוסף, כאשר יותר ממחצית מהדלק נוצל, תמרונים אלימים מנעו את זרימת הדלק אל המנוע
היסטוריה מבצעית
אב הטיפוס של המיג-21, שסומן Ye-6, טס לראשונה בשנת 1956 והמטוס הראשון נכנס לשירות מבצעי בחיל האוויר הסובייטי בשנת 1958. דגם מיוחד הוא דגם אימון דו־מושבי (Mongol).
בזירה המזרח-תיכונית
מטוסי מיג-21 סופקו למדינות רבות במזרח התיכון שהיו מקורבות לברית־המועצות דוגמת מצרים, סוריה ועיראק.
ב-14 ביולי 1966 נערך קרב אוויר ראשון בין ארבעה מטוסי מיג-21 סורים לבין ארבעה מיראז'ים ישראליים. הקרב הסתיים בניצחון ברור לחיל האוויר הישראלי; מיג 21 הופל ושלושת הנותרים נסוגו לסוריה.
כחודש לפני פרוץ מלחמת ששת הימים הפילו טייסי חיל האוויר הישראלי שישה מטוסי מיג-21 סוריים. במלחמה עצמה הושמדו מטוסי מיג-21 רבים על הקרקע במבצע מוקד. ב-30 ביולי 1970, בעת מלחמת ההתשה, נערך מבצע "רימון 20" - קרב אוויר בין שמונה מיראז'ים וארבעה פנטומים ישראליים לבין 24 טייסי מיג-21 רוסיים שהוצבו במצרים - קרב שהסתיים בהפלת חמישה מיגים. המטוס השתתף גם במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת שלום הגליל, ועדיין נמצא (נכון למאי 2018) בשירות חיל האוויר הסורי, אך פינה את מקומו כמטוס המוביל לטובת מטוסים חדישים יותר - בסוריה מיג-29, מיג-23 ומיג-27, ובמצרים F-16 ומיראז' 2000.
מטוס מיג-21 היה המטוס הראשון שהופל על ידי מטוס F-15 ישראלי בשנת 1979.
מיג-21 בישראל
בשנת 1966 ערק לישראל הטייס העיראקי מוניר רדפא במטוס מיג-21. המטוס נבדק על ידי חיל האוויר והלקחים שהופקו מבחינתו על הקרקע ובזמן טיסה סייעו לטייסי חיל האוויר להילחם נגדו. מטוס זה היה בתקופה קצרה מבצעי וחומש בטילי אוויר-אוויר מסוג שפריר 2 לאחר שבוצעו בו התאמות על ידי מהנדסי רפא"ל, במטרה ליירט מטוסי מיג-21 מצריים מדגם צילום שמטוסי המיראז' כשלו ליירט, ערב מלחמת ששת הימים. אולם בתקופת היותו מבצעי לא בוצעו טיסות צילום והמיג לא הוזנק מעולם כנגד מטרת אויב. אותו מטוס הועבר לארצות הברית, ולאחר שנים הועבר מטוס מיג-21 אחר בחזרה לישראל, הנמצא כיום במוזיאון חיל האוויר בחצרים.
מלחמת וייטנאם
כאחד ממטוסי הקרב החדישים באותה תקופה נעשה במיג-21 שימוש רב במלחמת וייטנאם. עם זאת, טייסים צפון-וייטנאמים רבים העדיפו על פניו את המיג-19 שיכול היה לשאת משקל רב יותר על כנפיו.
מיוזיק ויק
היסטוריה
המגזין נוסד ב-1959, כרקורד ריטיילר (Record Retailer), והושק מחדש כמיוזיק ויק ב-18 במרץ 1972. ב-17 בינואר 1981, שונה שמו של המגזין למיוזיק & וידאו ויק (Music & Video Week). המגזין מוזג עם מגזין המוזיקה רקורד ביסנס (Record Business) בפברואר 1983. בהמשך השנה, הושק המגזין וידאו ויק (Video Week), ושמו של המגזין חזר להיות מיוזיק ויק.
מאז אפריל 1991, המגזין מפרסם מצעדי מוזיקה.
בשנת 2003, הושק אתר אינטרנט למגזין. באתר האינטרנט ניתן למצוא אקטואליה, רישומי הוצאות מוזיקליות בבריטניה, וכן מצעדי המוזיקה של המגזין.
ביוני 2011, המגזין נמכר ל-Intent Media, תמורת 2.4 מיליון לירה שטרלינג. . עם זאת, Intent Media לא הופיע כמוציא לאור של המגזין עד לגיליון 30 ביולי 2011. במהדורה הראשונה של המגזין, דווח כי המגזין יתפרסם מדי יום חמישי, ולא יום שני. Intent Media נמכרה לחברת המדיה NewBay Media ב-2012. NewBay Media נמכרה לחברת המדיה הבריטית, Future plc ב-2018. מאז מרץ 2021, המגזין מתפרסם מדי חודש.
מצעדי מוזיקה
המגזין מפרסם את 75 הגדולים במצעד הסינגלים הבריטי ומצעד האלבומים הבריטי. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, המגזין פרסם את Top of the Pops. כמו כן, הוא מפרסם את המצעד המוזיקה של Absolute Radio 80s, ומצעד אלבומי הוויניל. יתרה מזאת, המגזין מפרסם את מצעד 20 השירים האמריקאיים, מצעד 20 השירים הקלאסיים, מצעד 20 שירי ה-R&B, מצעד 20 שירי הג'אז, מצעד 20 שירי הקאנטרי, מצעד 20 שירי הדאנס, מצעד 20 שירי הפולק ומצעד 20 שירי הרוק & מטאל.
בעבר, הוא פרסם גם את מצעד 75 האמנים המובילים, מצעד 20 שירי המוזיקה הדיגיטליים, מצעד 20 הרינגטונים, מצעד 20 אלבומי האוסף המובילים, מצעד 50 שירי הרדיו איירפליי ומצעד 40 שירי הטלוויזיה איירפליי. כמו כן, המגזין פרסם את מצעד 40 שירי הקלאב, מצעד 40 שירי הפופ המסחריים ומצעד 30 השירים האורבניים.
טיפולוגיה
טיפולוגיה היא תורת הטיפוסים, מערכת של טיפוסים, המסודרת לפי התכונות שלהם. לטיפולוגיה יש מספר מובנים, בתחומים שונים.
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ספקס (מחוז)
מחוז ספֿקס (בערבית: ولاية صفاقس) הוא אחד ממחוזות תוניסיה. אוכלוסיית המחוז מונה 860,000 תושבים (על פי אומדן המכון לסטטיסטיקה של תוניסיה משנת 2005) ושטח המחוז הוא 7,545 קילומטר רבוע. בירת המחוז היא העיר ספֿקס.
העיר ספֿקס - העיר השנייה בגודלה בתוניסיה, ממוקמת כ-270 ק"מ דרומית מזרחית לתוניס. העיר, שנוסדה בשנת 849 על חורבות היישובים הרומיים טאפארארה וטאיאנא, היא גם עיר הבירה של מחוז ספקס, וגם עיר נמל ים-תיכונית השוכנת במפרץ גבס. אוכלוסיית העיר מונה 340,000 תושבים (2005), ויש בה מפעל תעשייתי לעיבוד פוספט. הנמל של ספקס הוא גדול ומשוכלל, ודרכו נשלחים מדי שנה מאות אלפי טונות של סחורות: פוספטים, שמני זית, תמרים, שקדים, ספוג, עשב חלפה, אריגי משי, צמר, כותנה וסחורות אחרות מתוצרת המקום.
גאוגרפיה
גבולות המחוז הם:
למחוז מיקום גאוגרפי טוב, עם קו חוף גדול (של קרוב ל-235 ק"מ). מחוז ספקס כולל בתוכו גם את הארכיפלג קארקאנאהס.
כלכלה
הכלכלה של מחוז ספקס התבססה בעיקר על שמן זית, דיג ופוספטים. מאז שנות ה-60 של המאה העשרים החלה ספקס בתיעוש כלכלי, עם הופעתם של עסקים קטנים ובינוניים (מפעלים) ועם התפתחות הסקטור השלישוני. החקלאות, שבאופן ניכר משמשת בה התרבות של הזית, כובשת למרות כל השינויים האלה מקום חשוב בכלכלה האזורית של ספקס.
מחוז ספאקס מפיק כ-40% מתפוקת שמן הזית וכ-30% מתפוקת השקדים של תוניסיה, מה שעושה אותו למפיק הלאומי העליון בחשיבותו בדברים אלו. מרכיב אחר של הכלכלה הספקסיאנית, הוא הניצול של הנפט (גז טבעי).
האוכלוסייה הפעילה מחולקת לשלושה סקטורים:
ארנור גודיונסן
חייו
בנו, איידור גודיונסן, הוא כדורגלן מקצועני גם כן. יחד היו שותפים להישג חד פעמי: אב ובן המשחקים יחד באותו משחק בינלאומי. במשחק זה, בשנת 1996 נגד נבחרת אסטוניה, היה ארנור בן 34 ואיידור בן 17. במשחק עצמו לא זכו לשתף פעולה משום שבמחצית החליף איידור את אביו.
יחסי אוזבקיסטן–קטר
יחסי אוזבקיסטן–קטר הם היחסים הבילטרליים שבין רפובליקת אוזבקיסטן לבין מדינת קטר. היחסים הדיפלומטיים שבין המדינות כוננו ב-1997.
רגעים קטנים
רגעים קטנים הוא אלבום האולפן השישי של הזמר הישראלי אדם. את האלבום הוציאה בשנת 2010 לאור חברת התקליטים פליי רקורדס, בפורמט תקליטור. זו הייתה ההוצאה הראשונה של אדם מזה 11 שנים, מאז "סוד האחד" מ-1999. אף שיר שנכלל באלבום לא נכנס למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
סוכנות הביון הכללית של מונגוליה
סוכנות הביון הכללית של מונגוליה (במונגולית: Тагнуулын ерөнхий газар) היא שירות ביטחון הפנים וסוכנות המודיעין של מונגוליה. הוקמה לראשונה בשנת 1922.
המטה המרכזי ממוקם באולן בטור.
לסוכנות סמכויות ותפקידים רבים והיא אחראית בין השאר על איסוף מודיעין, ביטחון לאומי, מלחמה בטרור, מאבק בהלבנת הון ומימון טרור, אבטחת סודות מדינה, בקרה על סוכנויות ממשלתיות, פיקוח על חומרי נפץ ומטעני חבלה, רישוי כלי נשק, תפעול הרשות להגנה על עדים, סיוע למשטרה הלאומית במניעת פשע, מאבק בסמים וחומרים פסיכוטרופיים לא חוקיים, מאבק בשחיתות, סיוע למשמר הגבול המונגולי, בקרה על כימיקלים רעילים ומסוכנים, מניעת ניגודי אינטרסים וטיפול בעתירות ותלונות אזרחים נגד ארגונים ופקידים ממשלתיים.
היסטוריה
הארגון נוסד בשנת 1922 בשם השירות לביטחון פנים (Дотоодыг хамгаалах газар) תחת הנהגתו של דשאיין בלדאנדורג', שהיה ראש הארגון הראשון.
ב-1936, הגוף הפך למינהל הראשי לביטחון הפנים (Дотоодыг хамгаалах ерөнхий газар), ב-1955 המשרד לביטחון הציבור והצבא. ב-1959 — המשרד לביטחון הציבור.
לא ניתן להכחיש כי בשנים 1960–1990 המשיך הארגון למלא תפקיד בהגנה על האידאולוגיה של מפלגה אחת ובהבטחת ביטחון המדינה, אף על פי שהמפלגה תפקדה כארגון פוליטי. בשנים אלה בגוף פעל לגילוי ומניעה של פעולות מודיעין זרות, ביטחון הכוחות המזוינים ואבטחת מתקני המדינה הקריטיים, הגנה על סודות המדינה והגנה על גבולות המדינה.
לאחר קריסת הגוש הקומוניסטי ובעקבות תהליך הרפורמה במונגוליה בשנת 1990 ועדכון המבנה והזכויות והאחריות של הממשלה, מועצת השרים של הרפובליקה העממית של מונגוליה החליטה ב-19 באפריל 1990 לארגן את הביטחון הלאומי ליצירת סוכנות הביון המרכזית.
אימוץ חוק הביטחון המונגולי בשנת 1992 סימן את הפעם הראשונה מאז 1922 שפעילות המודיעין הוסדרה בחוק, וזה היה צעד חשוב ברפורמה ושיפור הארגון בהתאם לתנאים החדשים.
בשנת 1993 משמר הגבול המונגולי הפך לארגון עצמי נפרד ובהחלטה חשאית של הממשלה מיום 19 בינואר 1994 שונה שם המחלקה הכללית לביטחון המדינה לסוכנות הביון המרכזית. ב-5 בדצמבר 1996, ממשלת מונגוליה פירקה את הסוכנות את הסוכנות לביטחון המדינה.
בשנת 2000 אורגנה סוכנות הביון הכללית כגוף ממשלתי שמרכז את פעילות הביון ומפתח ומיישם מדיניות בנושא ביטחון לאומי ואת פעילויות המודיעין.
משימות
המשימות העיקריות של הסוכנות הן הגנה על ביטחון המדינה, איסוף והערכת מידע מודיעיני במספר תחומים, כגון הטרור הבינלאומי, פשע מאורגן, הלבנת הון וכו'.
ב-2005 הוקמה בתוך הסוכנות מועצה מתאמת למאבק בטרור, אשר אחראית על ארגון התיאום בין גופי אכיפת החוק והשירותים המיוחדים של מונגוליה ושיתוף פעולה בינלאומי במאבק נגד הטרור.
משה זמורה
משה זְמוֹרָה (בגרמנית: Moses Smoira; 25 באוקטובר 1888, קניגסברג, ממלכת פרוסיה, הקיסרות הגרמנית – 8 באוקטובר 1961, כ"ח בתשרי ה'תשכ"ב, ירושלים) היה שופט ישראלי, ראשון נשיאי בית המשפט העליון של מדינת ישראל.
ראשית דרכו
משה זמורה נולד בקניגסברג שבממלכת פרוסיה, הקיסרות הגרמנית, להורים שהיגרו מרוסיה: אליעזר, סוחר ועסקן, ממשפחה חסידית, ופנינה (פרל) בת רבי נחמן נתן טרשדינסקי, ממשפחת משכילים.
בצעירותו רכש את השפה העברית (בין היתר בעזרת "אגודת דוברי עברית" בשם "עבריה" בראשות יצחק וילקנסקי) וקנה בה שליטה מצוינת שאפשרה לו להורות אותה לאנשים כגרשם שלום וחיים ארלוזורוב. חתנו השופט העליון חיים כהן אמר עליו: "אני חושב שאין סופר עברי שלא קרא מאל"ף עד תי"ו, ובוודאי שאין מקור מן המקורות שלנו שאותו לא למד וקרא".
התחנך בגימנסיה והמשיך ללימודים גבוהים בכמה אוניברסיטאות, כמקובל בזמנו: קניגסברג, מינכן, ברלין, גיסן, היידלברג ופרנקפורט. קיבל תואר דוקטור למשפטים בקניגסברג. נשא את אסתר הורביץ. מנעוריו נמשך לרעיון הציוני והיה חבר באגודת הטסודנטיס הציוניים (ק. י. פ.).
בשנת 1912 גויס לשירות בחיל התותחנים של הצבא הגרמני, שירת במהלך מלחמת העולם הראשונה ונפצע בחזית המזרחית. בשנת 1919 הוא הקים בית ספר ללימוד עברית בברלין, מאיר פרנקל היה בין התלמידיו הראשונים. ב-1920 קיבל הסמכה כעורך דין והחל לעבוד במשרדו של עורך דין לבנפלד בברלין, אולם הוא סירב להירשם כעורך דין, אלא התמסר אך ורק לעבודה משפטית מדעית ותאורטית. בשנים 1921–1922 החל לעסוק בלימוד שפות, בעיקר שפות שמיות, באוניברסיטאות בגיסן, פרנקפורט והיידלברג.
בשנת 1922 עלה לארץ ישראל, בהשפעת אשתו הציונית.
בארץ ישראל
בנובמבר 1922, לאחר זמן קצר לאחר שהגיע ארצה, קיבל תחילה משרה בתור גובה מיסים של ההסתדרות בירושלים, עם משכורת חדשית של 6 ל״י. הוא לא ידע עדיין דבר על החוק השורר בארץ ישראל, ובמיוחד לא הכיר את החוק האזרחי הטורקי שהיה בתוקף, ובכל זאת ניגש לבחינת עורכי דין רק 6 שבועות לאחר הגיעו ארצה, אולם הפסיק את הבחינה לאחר שהשיב בארבעה מתוך 7 המקצועות, כשהיה ברור שאין לו שאין לו את הידע ל-3 מהם. עם זאת, בין ארבעת המקצועות בהם השיב על השאלות היו גם דיני החוק האזרחי, שעמדו אז עדיין לגמרי תחת השפעת החוק הצרפתי. שבועות אחדים לאחר הבחינות קיבל זמורה את ההודעה כי לתשובותיו על הדיון האזרחי קיבל את המספד המקסימלי של נקודות. ימים אחדים לאחר מכן קיבל מפרופסור פרדריק גודבי, שהיה מנהל בית הספר המנדטורי למשפטים של ממשלת המנדט בירושלים להיות מורה ובוחן בדין האזרחי. גודבי אמר שבפעם הראשונה ראה בבחינה בארץ ישראל תשובות בעלות רמה מדעית אירופית, לכן מינה את זמורה כמרצה בבית הספר למשפטים, ומשנת 1923 הרצה על דיני חברות בבית הספר המנדטורי למשפטים, ורכש לעצמו שם כמרצה פופולרי ומוכשר. את התפקיד מילא זמורה עד שנת 1948, במקביל לעיסוקיו האחרים.
ב-1924 הוא פתח משרד עורכי דין ונטל לעצמו מתמחה, חיים קרונגולד, שהפך אחר כך לשותף. בהמשך הצטרפו למשרד פליקס רוזנבליט (פנחס רוזן) וישראל בר-שירה (בשרובקר) והמשרד פעל בשם "זמורה, קרונגולד, רוזנבליט ובר-שירה". בין התיקים בהם טיפל היה ייצוג של קיבוץ קריית ענבים בתביעה תקדימית לקבל מעמד של אישיות משפטית, כאגודה קואופרטיבית. אף על פי שהיה אז ברור כי פקודה החוקית התאימה יותר לצרכניות ולקופות מלוה וחסכון קואופרטיוביות, הוא הצליח לשכנע את שלטונות המנדט שגם קיבוץ יקבל מעמד של קואופרטיב.
בשנות ה-30 שימש זמורה כעורך הדין של המשרד לעבודות ציבוריות ובנין של הסתדרות העובדים הכללית ושל ההסתדרות הכללית. כן היה חבר בית הדין העליון של ההסתדרות.
בנוסף, היה חבר ועד שכונת בית הכרם. בשנת 1923 נבחר לחבר ב"ועד העיר ליהודי ירושלים".
בשנת 1933 הוא התמנה לחבר המועצה המשפטית. באותו זמן רכש מוניטין בחוגים ציוניים והתמנה ליו"ר בית הדין של ההסתדרות הציונית. במקביל הוא עסק בפעילות ציבורית. בין השאר היה חבר בשנת 1936 בוועד "מפעל היישוב" בירושלים שגבה מס לחיזוק היישוב. כיהן כיו"ר הוועד המנהל של האקדמיה למוזיקה בירושלים.
זמורה היה חבר מפא"י וככזה נבחר בידי דוד בן-גוריון לשמש כראש ועדת המצב המשפטית בטרם הקמת המדינה ואחר כך כאחד מחמשת השופטים הראשונים של מדינת ישראל, אשר מונו ב-22 ביולי 1948. תרמה לכך גם העובדה ששותפו למשרד עורכי הדין היה פנחס רוזן שמונה לכהן כשר המשפטים הראשון. המינוי התקבל בחיוב על ידי פוליטיקאים, משפטנים והציבור מאחר שזמורה נחשב עילוי משפטי. בהיותו זקן השופטים, מונה זמורה לנשיא הראשון של בית המשפט העליון. זמורה התעקש שבניין בית המשפט יהיה בירושלים ולא בכרמל בחיפה, היכן שבן-גוריון חפץ למקמו.
היה חבר הוועד הפועל של האוניברסיטה העברית בירושלים במשך שנים רבות.
ב-1 באוגוסט 1954 פרש מכהונתו כנשיא בית המשפט העליון אחרי שלקה בשבץ חמור.
נטמן בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
הנצחה
הרחוב הסמוך לבית משפט השלום בירושלים אשר במגרש הרוסים קרוי על שמו.
בשנת 1989 הונפק בול דואר לזכרו, ערכוֹ 90 אגורות.
ב-6 בינואר 2016 אישרה מועצת עיריית נתניה קריאת שם רחוב על שמו בשכונת "כוכב הים" במערב העיר.
משפחתו
בתחילת מלחמת העולם הראשונה נישא זמורה לאסתר, בתו של מיכאל הורביץ, סוחר עצים ידוע וציוני ותיק (אחותה ג'ני נישאה לקורט בלומנפלד). לבני הזוג נולדו שתי בנות: מיכל זמורה-כהן, מוזיקולוגית, ועדה מירב, רופאה בבית החולים בילינסון. בתם מיכל נישאה לשופט בית המשפט העליון חיים כהן בחתונה קונסרבטיבית בניו יורק, מאחר שבהיותה גרושה, נישואים אלו אסורים על פי ההלכה היהודית.
אחיו של משה זמורה, ד"ר יוסף זמורה (1889–1964), היה רופא, ועלה לארץ ישראל בשנת 1935.
מבצע כוח מאוחד
מבצע כוח מאוחד (באנגלית: Operation Allied Force) הוא שם קוד שניתן בנאט"ו למבצע הפצצות רחב היקף ומאסיבי על הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה, שנמשך מ-24 במרץ ועד 10 ביוני 1999 ונחשב לחלק חשוב במלחמת קוסובו. "כוח מאוחד" היה המבצע רחב-ההיקף הראשון בהיסטוריה של נאט"ו, לאחר מבצע כוח מכוון (Operation Deliberate Force) שבוצע במלחמת בוסניה במהלך ספטמבר 1995.
מטרותיה המוגדרות של נאט"ו היו לאלץ את הממשלה הסרבית להביא לקץ מלחמת האזרחים בקוסובו בין הצבא של הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה וכוחות פרה-צבאיים סרביים לבין צבא שחרור קוסובו. ממשלת יוגוסלביה טענה כי היא הגנה על המיעוט הסרבי בקוסובו מפני התקפות של צבא שחרור קוסובו. מחלקת המדינה של הממשל האמריקני הגדירה בעבר את צבא שחרור קוסובו כארגון טרור.
ניהול המלחמה מצד כוחות נאט"ו מהווה דוגמה למהפך המחשבתי שנקרא Revolution in Military Affairs, או RMA, שבבסיסו ניצבה הגדרה של המלחמה כ"מבצע לוגיסטי להשמדת מטרות", כלומר הכרעה חדה בקרב באמצעות מאמץ האש בלבד, ללא תמרון יבשתי.
ב-27 במרץ 1999 הופל מטוס F-117 בשמי סרביה, בידי יחידת נ"מ של צבא סרביה שהפעילה סוללת נ"מ מדגם S-125 נייבה. במאי 1999 הופל על ידי כוחות הנ"מ הסרביים מטוס F-16 שהוטס על ידי דייוויד גולדפיין. בשני המקרים נטשו הטייסים את המטוסים וחולצו מאזור הקרבות על ידי יחידות איתור וחילוץ.
ביקורת באירופה
ניסיון מדינות נאט"ו לזכות לאישור מועצת הביטחון של האומות המאוחדות לשימוש בכוח נגד יוגוסלביה לא זכה להצלחה בשל איום רוסיה להטיל וטו על כל החלטה כזו. מחשש לטבח עם, הסכימו מדינות אירופה לפתוח במבצע הצבאי, לראשונה בלי אישור בינלאומי זה. במהלך המבצע ספגה הממשלה האיטלקית ביקורת מבית, וסקר שנערך במרץ הראה כי יותר מ-50% מהאיטלקים מתנגדים להפצצות. מחאות הושמעו גם מכיוון יוון וצרפת שקראו לשוב למשא ומתן ולחדול מההפצצות.
פעילי זכויות אדם טוענים כי מלחמה זו לא הייתה חוקית כל עיקר, היות שהחלה ללא אישור בינלאומי ובכך הפרה את פרק ז' במגילת האומות המאוחדות ואת אמנת וינה 1969.
תוצאות
ב-10 ביוני הסכימה הממשלה היוגוסלבית בראשות הנשיא סלובודן מילושוביץ' להסיג את כוחות הצבא מקוסובו. ב-12 ביוני כוחות נאט"ו ואו"ם נכנסו לקוסובו למשימת שמירת שלום והגנה על האזרחים מפני כוחות סרביים. ביקורת פנימית על המצב הכלכלי הובילה להדחתו של מילושוביץ' ב-5 באוקטובר 2000. במהלך הסכסוך נהרגו באימונים (מחוץ לשדה הקרב) רק שני חיילי נאט"ו. מצבא יוגוסלביה נהרגו בין 132–169 חיילים וכ-300 נפצעו. מספר ההרוגים האזרחים היה גבוה יותר ועמד על כ-500.
בוריס כריסטוף
בוריס כריסטוף (בבולגרית: Борис Христов, באנגלית: Boris Christoff; 18 במאי 1914, פלובדיב, בולגריה - 28 ביוני 1993, רומא, איטליה) היה זמר אופרה בולגרי, אחד מזמרי הבס הגדולים במאה ה-20.
לימודים
כריסטוף הפגין בגיל צעיר את כישרון השירה שלו. הוא שר כנער במקהלה של קתדרלת אלכסנדר נבסקי בסופיה. בסוף שנות ה-30 סיים את לימודי המשפטים והחל בקריירה של שופט שלום. עם זאת המשיך לשיר בזמנו הפנוי במקהלת גוזלה בסופיה ונחל הצלחה עצומה כסולן המקהלה בשנת 1940. הודות למלגה ממשלתית, יצא במאי 1942 לאיטליה, שם השתלם במשך שנתיים ברפרטואר הליבה האיטלקי לקול בס אצל הבריטון בן הדור הקודם, ריקרדו סטראצ'יארי.
קריירה
אחרי מספר הופעות אורח וריסטלים באוסטריה בשנים 1944 ו-1945, חזר כריסטוף לאיטליה בדצמבר 1945. הופעתו האופראית הראשונה, בתפקיד קולין ב"לה בוהם" ברג'ו קלבריה ב-12 במרץ 1946. בשנים הבאות הופיע כריסטוף במספר תפקידים בלה סקאלה במילאנו, בלה פניצ'ה בוונציה, באופרה של רומא, בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, בתיאטראות אופרה בנאפולי, ברצלונה, ליסבון, ריו דה ז'אנירו ועוד.
שנותיו האחרונות
בשנות ה-70 היו הופעותיו של כריסטוף על הבימה מעטות ורחוקות זו מזו. הוא סיים את הקריירה בקונצרט חתימה ב"אקדמיה די בולגריה" ברומא ב-22 ביוני 1986. הוא מת ברומא ב-1993, אבל גופתו הוחזרה לקתדרלה אלכסנדר נבסקי בסופיה ונקברה שם בטקס ממלכתי.