cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שו שינג
מחקר
התעניינותו של שׂ'וּ בפלאונטולוגיה התעוררה בדיוק כשהחלה "תקופת הזוהר" של מאובני תצורת יישיין ושאר תצורות של חבורת ג'הול, בעיקר במחוז ליאונינג שבסין. בתצורות אלו שוכנים כמה מאתרי המאובנים הפוריים בעולם, המתוארכים לתחילת תור הקרטיקון וסוף תור היורה. המאובנים חושפים שרידי עולם חי עשיר, שכלל בין השאר צמחים בעלי פרחים מן הקדומים שהתגלו, חרקים, דגים, צפרדעים, סלמנדרות, צבים, לטאות, יונקים קדומים, וכן עופות קדומים ודינוזאורים, בהם דינוזאורים מנוצים שיש להם חשיבות בחקר האבולוציה של עופות ותעופה. רבים ממאובנים אלו שמורים להפליא, ומראים פרטים זעירים כמו רישומי פלומה ונוצות על העור, או תכולת הקיבה. מאובנים אלו החלו להחשף בקצב מהיר במיוחד בשנות ה-90 כתוצאה מתנופת בנייה בליאונינג, וגם האיכרים המקומיים למדו להשלים את פרנסתם באמצעות חפירת מאובנים ומכירתם. התעורר צורך דחוף בפלאונטולוגים אשר יחקרו ויסווגו את שלל הממצאים, ושׂ'וּ גילה חריצות מיוחדת במשימה זו. בשנת 1999 הוא כבר היה המחבר הראשון בפרסומם של שני סוגי דינוזאורים מנוצים חדשים למדע - סינאורניתוזאורוס ובייפיאוזאורוס.
באותה שנה, עורכים וכתבים במגזין נשיונל ג'יאוגרפיק פרסמו כתבה עיתונאית גדולה על מאובן מתצורת ליאונינג שהם כינו "ארכאורפטור", והציגו אותו כ"חולייה חסרה" בין דינוזאורים ועופות. בקהילית הפלאונטולוגים נמתחה ביקורת נוקבת על המגזין, בשל אי-תקינותו המדעית והאתית של הפרסום, והובע חשד כי הממצא, אשר הוברח מסין באופן לא חוקי, הוא זיוף. בשנת 2000 הוכיח שׂ'וּ, באותו זמן עדיין סטודנט לתואר שני, כי הממצא אכן מזויף, כאשר סייר בליאונינג והצליח לאתר את גוש הסלע שהכיל את החלק המשלים של זנב ה"ארכאורפטור". מאובן זה הראה שהזנב שייך למעשה לדינוזאור מנוצה אחר, אשר שׂ'וּ הגדיר בשם מיקרורפטור. הזייפן המקורי (שזהותו לא נודעה מעולם, אך היה כנראה איכר סיני שחפר בתצורת יישיאן בליאונינג) הצמיד את מאובן הזנב באופן מלאכותי למאובן אחר של עוף קדום, שאף אותו מצא בתצורת יישיאן, וכיום מוגדר כסוג יאנאורניס. בעקבות תגליתו של שׂ'וּ הודו עורכי המגזין נשיונל ג'יאוגרפיק כי נפלו קורבן לתרמית, וארכאורפטור הוא למעשה הדבקה מלאכותית של שני מאובנים אמיתיים. מיקרורפטור הפך לאחד מסוגי הדינוזאורים המנוצים החשובים ביותר שהגדיר שׂ'וּ.
החל משנת 2001 השתתף שׂ'וּ בחשיפת מאובני זאורופודים במחצבה במונגוליה הפנימית, ובהגדרתם כסוג חדש למדע - סונידוזאור (Sonidosaurus). באפריל 2005, בעת הפקת סרט תעודה יפני על גילוי סונידוזאור, ביקש צוות הצילום לצלם את שׂ'וּ כשהוא חופר וחושף אחת מן העצמות באתר, כשחזור של רגע התגלית. שׂ'וּ הסכים, ובעודו מנקה את העצם מול המצלמות זיהה שהיא איננה עצם של זאורופוד, אלא של תרופוד. העצם התבררה כחלק משלד של סוג דינוזאור חדש למדע, ששׂ'וּ פרסם בשנת 2007 כגיגנטורפטור (Gigantoraptor).
סוגים נוספים ששׂ'וּ השתתף מאז בהגדרתם הם אנכיאורניס, אפידקסיפטריקס, שיאוטינגיה ויִי דמוי העטלף, אף הם בעלי חשיבות מרכזית בחקר האבולוציה של עופות מדינוזאורים מנוצים. הוא גם הגדיר את יוטירנוס, דינוזאור ממשפחת טירנוזאוריים שאורכו כולל הזנב היה כתשעה מטרים, הגדול מבין הדינוזאורים אשר ידועים בוודאות כמנוצים.
בסך הכל, מאז שנת 1999 ועד סוף שנת 2012 היה שׂ'וּ שותף להגדרת 60 מיני חולייתנים נכחדים חדשים למדע - יותר מכל פלאונטולוג אחר בעולם בזמננו, וזאת למרות גילו הצעיר יחסית. במשך תקופה זו הוא השתתף בפרסומם של לא פחות מ-25 מאמרים מדעיים ב-Nature ו-Science, כתבי העת המדעיים היוקרתיים ביותר, רבים מתוכם כמחבר הראשון. זאת בנוסף על מאמרים בכתבי עת יוקרתיים נוספים, כמו PNAS, ומאמרים בכתבי עת בסין. עד מרץ 2016 הגדיר שו שינג 24 מיני דינוזאורים, יותר מאשר מגלי הדינוזאורים המפורסמים בהיסטוריה עותניאל צ'ארלס מארש (23 מינים שעדיין מוגדרים כיום), פול סרנו (13 מינים), ברנום בראון (10 מינים), הנרי אוסבורן (8 מינים) וריצ'רד אוון (7 מינים). רק פלאונטולוג אחד בהיסטוריה, דונג ג'ימינג (Dong Zhiming), אף הוא סיני מן המכון לפלאונטולוגיה של בייג'ינג, גילה מספר מיני דינוזאורים רב יותר: 27 מינים, אך בניגוד לשו הוא פעיל מאז שנת 1962. מאז שנת 2016 היה שׂ'וּ שותף להגדרת מיני דינוזאורים נוספים, כמו קאיהונג ג'וג'י (Caihong juji) ואנומליפס ג'אוי (Anomalipes zhaoi), וייתכן שהפך כבר למגלה הדינוזאורים הפורה בהיסטוריה.
תארים, תפקידים ואותות כבוד
שׂ'וּ הוא בוגר המחלקה לגאולוגיה באוניברסיטת בייג'ינג. קיבל את תואר ה-Ph.D. שלו במכון לפלאונטולוגיה של חולייתנים ופלאואנתרופולוגיה (Institute of Vertebrate Paleontology and Paleoanthropology) של האקדמיה הסינית למדעים בבייג'ינג, וכיום הוא חבר המכון.
שם המין של אורורניס ש'ואי, אחד הדינוזאורים המנוצים המעטים ששׂ'וּ לא היה שותף להגדרתם, נקרא על שמו.
ויליאם מורדוך
ויליאם מורדוך (באנגלית/סקוטית: William Murdoch או Murdock; 21 באוגוסט 1754 - 15 בנובמבר 1839) היה מהנדס וממציא סקוטי שפעל בשיאן של תקופות הנאורות הסקוטית והמהפכה התעשייתית. לזכותו נזקפים שכלול תאורת הגז והפיכתה למערכת מודרנית ורחבה ושכלולים במנועי קיטור. כן המציא את מנגנון הולכת הכוח הנקרא Sun and planet gear ושסתום-צד מסוג D (D slide valve, ).
שו שינג
משפחה
שׂ'וּ נשוי לג'ונגחיה גְ'ווֹ, מזכירה במכון לגאולוגיה וגיאופיזיקה בבייג'ינג, ויש להם שני בנים.
ויליאם מורדוך
תולדות חייו
נולד במחוז מזרח איירשייר בסקוטלנד, בן שלישי במשפחה בת שבעה ילדים. גדל באחוזת ג'יימס בוזוול.
ב-1777 צעד ברגל כ-480 ק"מ לבירמינגהאם והחל לעבוד בחברת המנועים של ג'יימס ואט. בתפקידו עסק בהתקנת מנועי קיטור במשאבות מים ממכרות, תוך ביצוע שכלולים והתאמות. כאשר עבר לאנגליה אינגלז את שמו ל"Murdock". ב-1779 עבר לקורנוול עתירת מכרות הבדיל.
ב-1784 המציא "כרכרת-קיטור" או "קטר כביש" שאותו הסיע בדרכי קורנוול.
ב-1792 הצליח לזקק באופן תעשייתי גז פחם לצורכי תאורה. בין השנים 1792–1799 עסק במחקר ופיתוח מתקנים לאחסון והולכה של גז ופיתוח אמצעי תאורה. ב-1803 השתמש בגז גם לתאורת-פנים.
ב-1806 העניקה לו החברה המלכותית את מדליית רמפורד.
ב-1817 צייד את ביתו החדש בברמינגהם בתאורת גז, פעמון-דלת מבוסס על אוויר דחוס ומערכת מיזוג אוויר להזרמת אוויר חם לכל חדרי הבית.
ביטסי טולוק
אליזבת' (ביטסי) טולוק (באנגלית: Elizabeth "Bitsie" Tulloch; נולדה ב-19 בינואר 1981) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
קורות חייה
טולוק נולדה ב-19 בינואר 1981 בסן דייגו שבקליפורניה לאם ממוצא ספרדי ואב ממוצא סקוטי. היא גדלה בספרד, אורוגוואי וארגנטינה.
חייה האישיים
בדצמבר 2014 טולוק אישרה כי היא נמצאת בקשר עם דייוויד ג'ינטולי שכיכב לצדה בסדרה "גרים". באפריל 2016 הם התארסו, והם נישאו ביוני 2017. בפברואר 2019 נולדה בתם הבכורה, ויויאן.
בתחילת 2020 עברה המשפחה להתגורר במדינת וושינגטון כדי להיות קרובה יותר למשפחה ולעבודתם בוונקובר.
יששכר בר בלוך
יששכר בער בלוך (בכתב היידי שנהג בזמנו: בלאך; נולד בסביבות 1730 בהמבורג; נפטר ב-2 בפברואר 1798 במטרסבורג, בורגנלנד) היה רב גרמני, ומחבר ספר "בינת יששכר".
ביוגרפיה
נולד בהמבורג לרב שמשון בלוך.
בעת שכיהן ברבנות מוראביה (לפני שהגיע לשם מרן החתם סופר) לחם בכל תוקף בתנועה השבתאית הנסתרת, ובייחוד בעת שהגיע למוראביה גדול השבאים בעת ההיא יעקב פראנק (לאחר שכבש הגנרל הרוסי ביביקוב את צ'נסטוכבה, העיר בה היה כלוא יעקב פראנק) והרחיב את הכר לניהול אורח חיים שבתאי בגלוי ללא מורא מפני היהודים האורתודוכסיים. נהג לכנות את היהודים המאמינים "פרושים" ואת הפרנקיסטים השבתאים כינה "צדוקים" (מקור השם הוא מצדוק ומבייתוס מתלמידי אנטיגנוס איש סוכו, הפרושים כביכול פרשו הן מן הבייתוסים והצדוקים וכן מן האיסיים ומאוחר יותר מן הקראים. אבות דרבי נתן פרק ה'). באחת מהגדרותיו שהגדיר את השבתאים הליץ עליהם את מאמר הגמרא במסכת שבת ק"ו ע"ב, וכך אמר "יש שמעשיהם נאים זהירים ומשמרים עצמם מלעבור על קל שבקלות וטומאה ישנה תחוב בבית בליעתם רק שמתיראים מן הפרושים לגלות דעתם איש אשר אלה לו כל מעשיו הטובים לא יועילו לו ביום עברה ... הא למה זה דומה לנועל את ביתו לשמרו ונמצא צבי (שבתי צבי) שמור בתוכו" זוהי סוגיא בש"ס העוסקת באיסור הצידה בשבת באופן שבו בעל החיים נכנס מעצמו למקום הציד ולא שצד אותו בידיו ממש ודי למבין.
למד אצל רבי יהונתן אייבשיץ באלטונה ואצל רבי יחזקאל לנדא בפראג. נישא לבתו של הרב צבי הירש בלושיץ שבמורביה.
כיהן כרב במספר עיירות, בהן אייבנשוץ, טוביטשאו, סניץ, (סלובקיה), בוסקוביצה (מורביה) ומטרסבורג (בורגנלנד). את מקומו ברבנות מטרסבורג מילא החתם סופר.
בנו המאומץ, יעקב, היה הרב הראשון בנדאסד (Nádasd), הונגריה.
ספרו "בינת יששכר" נדפס בפראג בשנת 1785.
התכתב עם רבי יחזקאל לנדא (נודע ביהודה, מהדורה קמא, חלק יורה דעה, סימנים צ'-צ"ג) ועם החתם סופר.
רוברט וב
רוברט פטריק וב (באנגלית: Robert Patrick Webb; נולד ב-29 בספטמבר 1972) הוא קומיקאי, שחקן וכותב אנגלי. וב והשחקן דייוויד מיטשל מהווים את הצמד "מיטשל ווב". השניים מוכרים בעיקר מהופעתם בסיטקום של ערוץ 4 "פיפ שואו" ובתוכנית המערכונים "That Mitchell and Webb Look". וב ידוע גם כמנחה של התוכניות "Great Movie Mistakes" ו-"Great TV Mistakes franchise" בהן הוא מציג בהומור ובמשחקי מילים טעויות שקורות בסרטים ובתוכניות טלוויזיה.
קורות חייו
וב נולד בבוסטון שבלינקולנשייר וגדל בוודהול ספא קרוב להורנקאסל. הוא הצעיר במשפחה של שלושה בנים. וב למד בבית הספר היסודי "המלכה אליזבת'" בהורנקאסל. כמי שגדל על הסדרות הקומיות "הצעירים" The Young Ones ו"הפתן השחור" התחיל להתעניין בדרמה ובשירה. בהיותו בבית הספר התחיל לכתוב פרודיות. אמו נפטרה מסרטן השד כשהיה בתיכון ולמד לבחינות A-levels.
בגיל 20 למד וב ברובינסון קולג' בקיימברידג' והיה סגן נשיא מועדון התיאטרון של האוניברסיטה "פוטלייטס". וב ומיטשל הכירו ב-1993 כשנבחנו להצגה "סינדרלה" בהפקת פוטלייטס.
קריירה
מכאן ניתנה לצמד הזדמנות לכתוב עבור תוכניתם של אלכסנדר ארמסטרונג ובן מילר ועבור העונה השנייה של התוכנית "Big Train". הפריצה שלהם בטלוויזיה הייתה בשנת 2000 בתוכנית מערכונים של ה-BBC בשם "Bruiser" שאותה גם כתבו.
ב-2001 הוזמנה אצל הצמד תוכנית מערכונים בשם "The Mitchell and Webb Situation" ששודרה בערוץ Play UK. הפרויקט הבא של וב ומיטשל היה ב-2003 בסיטקום "פיפ שואו" של ערוץ 4 בו שיחקו כשותפים לדירה מארק קוריגן וג'רמי "ג'ז" אוסבורן. השניים זכו יחד בפרס "Roy al Television Society" לשנת 2007, והיו מועמדים יחד לפרס הקומדיה הבריטית עבור השחקן הקומי הטוב ביותר. וב היה מועמד שוב לשחקן הקומי הטוב ביותר ב-2009. "פיפ שואו" שודר במשך תשע עונות, הסיטקום של ערוץ 4 ששודר במשך הזמן הרב ביותר.
אחרי ההצלחה של "פיפ שואו" חזרו מיטשל ווב להופיע בתוכנית מערכונים ברדיו 4 של ה-BBC בשם "That Mitchell and Webb Sound" ששודרה במשך ארבע עונות. הגרסה הטלוויזיונית של תוכנית הרדיו נקראה "That Mitchell and Webb Look". לקראת סוף 2006 יצאו השניים לסיבוב הופעות ראשון בתוכנית "The Two Faces of Mitchell and Webb".
על התוכנית "That Mitchell and Webb Look" זכו השניים בפרס באפט"א לקומדיה הטובה ביותר לשנת 2007, והיו מועמדים לפרס נוסף ב-2009. התוכנית הייתה מועמדת לשני פרסי הקומדיה הבריטית ב-2006. המופע שלהם "The Two Faces of Mitchell and Webb" היה מועמד לפרס הקומדיה הבימתית הטובה ביותר מטעם פרסי הקומדיה הבריטית. המופע "That Mitchell and Webb Sound" זכה בפרס הכסף של סוני. ב-18 ב-18 במאי 2007 יצא לאקרנים סרטם הראשון "Magicians". את התסריט כתבו ג'ס ארמסטרונג וסם ביין וביים אנדרו אוקונור. וב שיחק בדמות הקוסם קארל.
מיטשל ווב שיחקו בסרט הטלוויזיה "Playing Shop", פיילוט לסדרה קומית עבור BBC2 שאותו גם כתבו. ב-BBC היו מרוצים מהפיילוט אבל מיטשל ווב בעצמם זנחו את הרעיון כי חשבו שהוא דומה מדי ל"פיפ שואו". פרק פיילוט נוסף הוזמן, אבל אחר כך התוכנית נגנזה.
הצמד השתתף במסע פרסום של חברת אפל בבריטניה בשם "Get a Mac" כשמיטשל מגלם PC.
ב-2004 הופיע וב בשתי עונות של הסיטקום "The Smoking Room", ובתוכנית הרדיו "Concrete Cow". ב-2005 שיחק בסיטקום "Blessed" שכתב בן אלטון בדמות עמיתו של ארדל או'הנלן.
ב-2006 שיחק וב לצדה של אוליביה קולמן בדמות זוג נודיסטים בסרט "קונפטי", אודות תחרות על החתונה המקורית ביותר. הופעת הבכורה של וב בתיאטרון הייתה ב-2008 במחזה "שמנה" (Fat Pig) מאת ניל לביוט בווסט אנד.
ב-2009 זכה וב בתחרות הריקודים "Let's Dance", שנערכה עבור תוכנית הצדקה "קומיק ריליף", בפרודיה על הסרט "פלאשדאנס". הוא היה הקריין בתוכנית "Young, Dumb and Living Off Mum". ב-2010 היה המנחה בסדרה של ערוץ 4 בשם "רוברט וב".
וב הופיע במספר שעשועונים טלוויזיוניים בהם "The Bubble", "Have I Got News For You", "Never Mind The Buzzcocks" ו-"QI". בינואר 2011 השתתף וב בתוכנית לידוענים של "מקבילית המוחות" וענה 9 תשובות נכונות בנושא שלו (הרומנים של איאן מקיואן) ו-11 תשובות נכונות בידע כללי. ב-2011 שיחק וב בתפקיד דן, מרצה לגאולוגיה, בסדרה "Fresh Meat" של ערוץ 4. עוד באותה שנה כיכב בסדרה הקומית "בית קדרות לממכר וכאלה", פרודיה על יצירתו של צ'ארלס דיקנס.
וב היה הקריין של הסדרה האנטי נוסטלגית "10 Things I Hate About" של ערוץ 5 ששודרה ב-2012, בכל פרק הוא הציג את דעתו על ההיבטים האיומים שקרו בשנה מסוימת.
ב-2011 הגיש וב את התוכנית "Groundbreaking Gags" בערוץ BBC Three, שבה הציג בדיחות מתוך הסדרה "איש משפחה".
יחד עם מיטשל פרסם וב את הספר "This Mitchell and Webb Book" שיצא לאור בבריטניה ובארצות הברית ב-2009 בהוצאת הרפר-קולינס. גרסה מקוצרת של הספר יצאה לאור באוקטובר 2009 בשם "How to Cope with Mitchell and Webb".
בין 2009 ל-2001 כתב וב מאמרים לדפי הדעות של העיתון הטלגרף.
חיים אישיים
ב-2007 התחתן וב עם הקומיקאית אביגיל בורדס, אותה הכיר בהופעה בתוכנית מערכונים ברדיו. מיטשל היה השושבין שלו בטקס החתונה. בני הזוג חיים בקילברן שבלונדון ולהם שתי בנות.
ריאליזם חדש
ריאליזם חדש (או נובו ריאליזם, מצרפתית: Nouveau Réalisme) הוא זרם אמנותי אשר נוסד בשנת 1960.
הזרם נוסד על ידי מבקר האמנות פייר רסטאני והאמן איב קליין במהלך התצוגה הקולקטיבית הראשונה בגלריית אפולינר שבמילאנו. פייר רסטני כתב את המניפסט המקורי של הקבוצה. על המניפסט חתמו תשעה אנשים ב-27 באוקטובר 1960. חברי קבוצת הריאליזם החדש ראו את העולם כתמונה אשר מתוכה ניתן לקחת חלקים ולהוסיפם ליצירותיהם. במעשים אלו למעשה קירבו האמנים בין אמנות לחיים.
התאוריה המוניטרית המודרנית
התאוריה המוניטרית המודרנית (MMT - Modern Monetary Theory) היא תאוריה מקרו-כלכלית שעוררה עניין ותשומת לב בשנות ההתאוששות מהמשבר הכלכלי הגלובאלי ב-2008. התאוריה שמה דגש על ההבדל בין מדינות שאינן מנפיקות מטבע משלהן (כדוגמת מדינות גוש האירו) לבין מדינות שמנפיקות מטבע משלהן. לפי השקפת ה-MMT, מדינות המנפיקות מטבע משלהן אינן מוגבלות בידי גירעונות תקציביים. זאת בשל שליטתן המוחלטת והמונופולית במטבע שלהן, שהן יכולות להנפיקו כרצונן. בשל כך לא ייתכן שיימצאו עצמן במחסור בו. כלכלני MMT מדגישים שאינם קוראים להנפקת כסף בלתי מוגבלת. הם מודעים לכך שמדינות מוגבלות בידי המשאבים המוגבלים של המשק שלהן. הם צופים שבמצב שבו כמות הכסף שהונפק חורגת מהרצוי תופיע אינפלציה גבוהה. במקרה כזה, לפי גישת MMT, הממשלה תוכל להתמודד עם האינפלציה על ידי שינוי ספר התקציב - באמצעות הקטנת הוצאות או העלאת מיסים. בניגוד לגישה המוניטריסטית הרגילה, MMT אינה מייחסת חשיבות רבה להעלאות ריבית כדרך להדביר אינפלציה. MMT לעיתים מכונה נאו-צ'רטליזם. יש שרואים אותה כגרסה של תורתו הכלכלית של הכלכלן היהודי-אמריקני אבא לרנר.
MMT שנויה במחלוקת, ומתנהל דיון פעיל וסוער בתועלת התאורטית שלה, ביעילות של מרשמי המדיניות שלה ובסיכונים שהיא מעלה. אין בין תומכי התאוריה הסכמה מוחלטת לגבי מאפייני התאוריה המדויקים, אבל בלב התאוריה עומדת התפיסה שחוב לאומי וגירעונות תקציביים אינם דבר רע עבור מדינה שמנפיקה מטבע משלה.
עקרונות מרכזיים
העקרונות העיקריים של MMT הם שממשלה שמנפיקה את הכסף שלה:
עקרונות אלה מאתגרים את השקפת כלכלני המיינסטרים כי הוצאות הממשלה ממומנות על ידי מיסים והנפקת חובות. ארבעת עקרונות ה-MMT הראשונים אינם סותרים למעשה את הבנת המיינסטרים, אלא מדגישים אלמנטים שגם כלכלני מיינסטרים מודעים להם ולעיתים מציינים בפירוש. מבחינה זו יש הרואים ברוב עקרונות ה-MMT רק ניסוח מחדש של עקרונות ידועים היטב בכלכלה הקיינסיאנית. לדוגמה, כפי שאמר יו"ר הפד לשעבר, אלן גרינשפן, "ארצות הברית יכולה לשלם כל חוב שיש לה כי אנחנו תמיד יכולים להדפיס כסף כדי לעשות זאת. אז יש הסתברות אפס לפשיטת רגל." עם זאת, כלכלני MMT לא מסכימים עם כלכלני המיינסטרים לגבי העיקרון החמישי - האופן שבו גירעונות ממשלתיים קשורים לשיעורי הריבית.
רקע היסטורי
גאורג פרידריך קנאפ טען כבר ב-1905 כי "כסף הוא בריה של חוק" ולא סחורה. קנאפ הנגיד את תאוריית הכסף שלו עם גישת תקן הזהב שלפיה הערך של יחידת מטבע תלוי בכמות המתכת היקרה שהיא מכילה או שניתן לקבל אותה תמורתה. הוא טען כי המדינה יכולה ליצור כסף נייר ולהפוך אותו לבעל ערך בשל נכונותה לקבלו כתשלום למיסים, קנסות וחשבונות.
הדעה הרווחת לגבי כסף הייתה שהוא התפתח מסחר חליפין וככזה אמור לייצג מצרך עמיד שיש לו ערך שימוש מסוים, אך חסידי MMT כמו רנדל וויי ומת'יו פורסטייטר טוענים כי כסף שמקור ערכו ביכולת לשלם איתו מיסים מתואר בכתבים של כלכלנים קלאסיים רבים, בהם אדם סמית', ז'אן-בפטיסט סאי, קארל מרקס, וויליאם סטנלי יבונס.
אלפרד מיטשל אינס כתב ב-1914 כי כסף בעצם נועד לאפשר לאדם לפדות את חובות המס שלו.
עד שנת 1947, אז אבא לרנר כתב את מאמרו כסף כבריית המדינה, כלכלנים זנחו את הרעיון כי שווי הכסף קשור קשר הדוק לזהב. לרנר טען כי האחריות להימנעות מאינפלציה ומשפל כלכלי מוטלת על המדינה בגלל יכולתה ליצור כסף או למסותו.
הכלכלנים וורן מוסלר, ל. רנדל ריי, סטפני קלטון, ביל מיטשל ופבלינה ר. טשרנבה אחראים להחייאת הרעיונות של לרנר וקודמיו.
בפברואר 2019 פורסם ספר הלימוד האקדמי הראשון שהתבסס על התאוריה.
השלכות מדיניות
הכלכלנית סטפני קלטון פירטה כמה השלכות למדיניות הכלכלית שנובעות מהשקפות MMT במרץ 2019:
ב-2017 החל להתעורר באגף הליברלי של המפלגה הדמוקרטית בארצות הברית עניין רב ב-MMT, מתוך הערכה שהיא מצדיקה הגדלת גירעונות וכך תאפשר מימון תוכניות שאפתניות לביטוח רפואי לכול, למלחמה בעוני ובהתחממות הגלובאלית.
בעקבות מגפת הקורונה ולאור ההוצאות התקציביות העצומות שממשלות היו מוכנות להוציא כדי לשקם את הכלכלות במהלכה, היו שכתבו: "אנו כולנו תומכי MMT עכשיו", מכוונים לכך שהחשש מגרעונות ומחובות לאומיים איבד כוחו, דבר ש-MMT הטיפה לו לאורך שנים.
אנרי השני, רוזן שמפאן
בצרפת
אנרי היה בנו הבכור של אנרי הראשון, רוזן שאמפאן ואשתו מריה משמפאן. עם מות אביו שלטה אמו ברוזנות כעוצרת עד לשנת 1187. בשנת 1190 לאחר שהעביר את מושכות השלטון לאחיו הצעיר טיבו השלישי, יצא אנרי כצלבן לארץ הקודש והקדים את בואם של בני דודו פיליפ השני, מלך צרפת וריצ'רד הראשון, מלך אנגליה. אנרי הגיע לחופי ארץ ישראל והצטרף לצבא הצלבני שצר על עכו. הוא שימש תחילה כמפקד הכוח הצרפתי אך מעמדו ויכולתו בשדה הקרב הביאו לבחירתו כמפקד הצבא הצלבני תוך דחיקת רגליו של גי דה ליזיניאן - מי שהיה מלך ירושלים ויוזם המצור על עכו.
בארץ ישראל
אנרי רקם קשרים עם האבירים המקומיים ובראשם קונרד ממונפראטו שליט צור בפועל ודה פקטו שליט שרידי ממלכת ירושלים, שככל הנראה תמך בבחירתו כמפקד הצבא הצלבני תמורת תמיכתו של אנרי בשאיפותיו של קונרד בממלכת ירושלים.
דרכו של קונרד למלוכה חייבה השגת לגיטימיות חוקית והדרך היחידה הייתה נישואים עם יורש עצר לממלכה אך מאחר שהיורשות היו נשואות נדרשו צעדים דרסטיים. במקביל לכריתת ברית עם אנרי משמפן, חבר קונרד למשפחת איבלין במטרה לקדם את הכתרתו כאשר הכלי להגשמת שאיפותיו הייתה איזבל הראשונה, מלכת ירושלים, בתו של אמלריך הראשון, מלך ירושלים ואשתו (השנייה) מריה קומננה, שהייתה נשואה לאונפרוא הרביעי מטורון. בסתיו של שנת 1190 נחטפה איזבל מבית בעלה על ידי שליחים של האם ואיבלין, הובאה לשכם ושם בוטלו נישואיה בטענה כי היא נישאה בגיל צעיר מדי וכי הנישואים נערכו בכפייה תחת איום של המלך באלווין הרביעי. האירוע לא עבר ללא התנגדות מצד הבעל המופתע, אך הוא כרע תחת הלחץ שהופעל עליו והסכים לביטול הנישואים ובתמורה קיבל כנחלה את מבצר טורון והשטחים הסמוכים לו. ביום 24 בנובמבר נישאו איזבל, אשה צעירה בת עשרים, וקונרד, לוחם מנוסה בן 45, אף על פי שהועלו טענות כי קונראד לא גירש את אשתו השנייה תיאודורה שחייתה בקונסטנטינופול. כך זכה קונרד, בזכות ייחוס אשתו איזבל לתבוע את זכותו לכיסא ממלכת ירושלים. מועצה של אצילי ממלכת ירושלים התכנסה באשקלון בינואר 1191 והחליטה כי מלך ירושלים בקרב קרני חיטין גי דה ליזיניאן - איש אמונו של ריצ'רד איננו ראוי לשאת את כתר ממלכת ירושלים וכי הכתר יימסר לקונרד ממונפראטו.
הבשורה על החלטת מועצת האצילים הגיע לקונרד בצור על ידי שליחים בראשות אנרי משמפן, אך בטרם הוסדרו אירועי ההכתרה נרצח קונרד ביום 28 באפריל על ידי שני רוצחים מכת החשישיון. פרטי הרצח אינם ברורים די צרכם אך ככל הנראה נרצח קונרד ברחוב בדקירות סכין לפני ששומרי ראשו הספיקו להגיב. אחד הרוצחים נהרג והשני נתפס ועונה למוות. העדויות מעורפלות לגבי השאלה האם קונרד מת במקום או נלקח לארמונו שם נפטר מפצעיו. זהות שולח המתנקשים מעולם לא נודעה, טענה אחת מיחסת את היוזמה לכת החשישיון עצמה שקונרד - ככל הנראה - שדד מטען השייך לה. אצבע מאשימה גם הופנתה לצלאח א-דין וריצ'רד לב הארי. קונרד נקבר בכנסייה של העיר צור שנהרסה במהלך כיבוש העיר על ידי הממלוכים.
מחקר בשם "The Assassination of Conrad of Montferrat: Another Suspect" מאת פטריק ווליאמס טוען כי אנרי משמפן, העתיד לתפוס את השלטון במדינה הצלבנית המשתקמת, הוא חשוד עיקרי וכי הרצח בוצע בהסכמה אם לא בתמיכה של ריצ'רד לב הארי. עובדה אחת ברורה, שבעה ימים לאחר הרצח ומחשש כי בהיעדר שליט לממלכת ירושלים תתפשט האנרכיה ויאבדו הישגי מסע הצלב, נישא אנרי משמפן לאיזבל והיא בהריון מקונראד.
איזבל ואנרי מלכי ממלכת ירושלים
מותו של קונראד העמיד את עתיד ממלכת ירושלים בסכנה - בהותירו אותה ללא מלך וללא מועמד מתאים. הבחירה נפלה על אנרי השני, רוזן שאמפאן שהיה המועמד האידיאלי מאחר שהיה מקורב הן למלך הצרפתי פיליפ השני והן לריצ'רד הראשון מלך אנגליה. על מנת לקבל את תמיכת אצילי הארץ להכתרת המועמד הזר הוחלט להשיא אותו לאלתר לאיזבל שהייתה בהריון מתקדם מקונראד ועתידה ללדת את בתם המשותפת מריה ממונפראטו. בלחץ ברוני הצלבנים, צלבני אירופה והמלך האנגלי בעצמו התחתן אנרי משאמפאן עם איזבל בכנסיית צור ביום 5 במאי 1192 - כשבוע ימים לאחר מות קונראד, איזבל נשאה בתואר מלכת ירושלים אך בעלה אנרי מעולם לא נשא בתואר מלך ירושלים ומטבעות שהטביע אינם נושאים תואר זה.
אם היו תקוות כלשהן בלב אבירי ממלכת ירושלים ומלכם החדש לחידוש תנופת מסעי הצלב הן נדונו לאכזבה. אנרי משאמפאן שהיה שליט מציאותי ומודע היטב למצב השברירי של ממלכתו החדשה נקט במדיניות של שמירה על הקיים והמתנה לשינוי הנסיבות בטרם תשתנה מדיניות ההישרדות של ממלכת ירושלים. כך שמר מלך ירושלים על תנאי הסכם השלום והסטאטוס קוו. הצבא הקטן של הממלכה נמנע במפגיע מלהתגרות במוסלמים ואף פעל לרסן גדודים קטנים של צלבנים אירופאיים שהגיעו לחופי הארץ לקיים את מצוות מסעי הצלב.
ביום 4 במרץ 1193 נפטר צלאח א-דין ועם מותו התפוררה האימפריה שהקים. האיום החיצוני הגדול ביותר על ממלכת ירושלים נעלם והעולם המוסלמי היושב על גבולות הממלכה החל להקדיש את מירב זמנו לסכסוכים פנימיים בין הנסיכים האיוביים. אנרי לא יכול היה לנצל תהליך התפוררות זה -הן בגין חוסר במשאבים וגם בגלל סכסוכים בתוך הממלכה הצלבנית הקטנה שלובו על ידי הקומונות האיטלקיות שדרשו נתחים הולכים וגדלים מתוך ערי הנמל והן מול הממלכה הצלבנית הצעירה - השכנה ממלכת קפריסין ומאבקי כוח מול הכנסייה.
בצפון המדינה ניסה אנרי לחזק את אחיזת הצלבנים באנטיוכיה ונסיכות טריפולי שהיו בסכנה מתמדת מהתקפה מוסלמית ותחת איום של השתלטות ארמנית, מעמדו של אנרי התחזק במהלך שנת 1195 בה פעל להשכנת שלום בצפון המדינה והידוק הקשרים בין הנסיכויות הצלבניות, מעמד זה נתחזק עם כריתת ברית בין ממלכת ירושלים לקפריסין שנתאפשר עם ירידתו של גי דה ליזיניאן מכס מלכות האי ומסירתו לדי אחיו אימרי. לאנרי ואיזבל נולדו שתי בנות אליס משמפאן שנולדה בשנת 1196 ופיליפה משמפאן שנולדה בשנת 1197. העדר יורש זכר סיבך את שאלת המלך העתידי של ירושלים, בפגישה שערכו אנרי ומלך קפריסין אימרי דה ליזיניאן סוכם כי בנותיו של אנרי יתחתנו עם בניו של אימרי מתוך תקווה להשליט בעתיד שושלת צלבנית אחת בשתי המדינות.
מותו של אנרי
במאי 1195 נטל על עצמו היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את נדר הצלבן, מתוך תקווה להשלים את מסע אביו פרידריך ברברוסה שלא זכה להגיע לארץ. ובספטמבר 1197 יצאו גדודי הלוחמים הצלבנים לארץ הקודש, בקפריסין הכתיר נציג הקיסר את אימרי דה ליזיניאן כמלך הצלבני הראשון של קפריסין - זאת על פי בקשתו של אימרי שרצה לקבל מהקיסר תואר וכשרות משפטית לשליטתו באי וזאת בתמורה להסכמתו להיות במעמד של וסל קיסרי.
על מנת לקבל את פני הסכנה יצא הצבא המוסלמי של דמשק, ותקף את יפו תוך שהוא חודר לעיר וטובח בתושביה. משנודע בעכו על ההתקפה ניסה אנרי לארגן כוח צבאי לעזור למגיני העיר. בתאונה פתאומית נפל המלך מחלון גבוה במצודת העיר אל החפיר שלמרגלותיה ומת במקום מפצעיו, על פי אחד המקורות צעד אנרי לאחור ונפל דרך הפתח אל מותו.
צמד העמרנים
צמד העמרנים, האחים שלום וברק עמרני, היה צמד זמרים ישראלי.
היסטוריה
ברק למד בבית ספר "גאולה" בתל אביב ובהמשך למד בבית הספר המקצועי אורט בעיר. שירת בצה"ל בלהקת גייסות השריון ולאחר שהשתחרר הצטרף לצי הסוחר, וביקר בארצות רבות באפריקה ובמזרח הרחוק. שלום שירת כחשמלאי מטוסים בחיל האוויר והחל ללמוד נגינה בגיטרה אצל יוסף פלתה. השניים הקימו את "צמד הגיטרות", שפעל כשנתיים, ובשנת 1960 יצא תקליטם היחיד, "שתי גיטרות", שכלל את הלהיט "שובה אלי". לאחר שחרורו צירף שלום אליו את אחיו הצעיר, ברק, שסיים את עבודתו בצי הסוחר, לצמד "העמרנים".
המנהל המוזיקלי של הצמד היה יוסף הדר, שבחר ועיבד את השירים בתקליט אריך הנגן הראשון, "העמרנים", שהופיע ב-1966. התקליט כלל גם שירי מסורת תימניים.
שני האחים, שליוו את עצמם בגיטרות, הופיעו בכל רחבי הארץ והתפרסמו בשיריהם: אגדת הל"ה, ברח המלך, הרמטכ"ל התימני, אביגיל ועוד. הצמד השתתף בכמה מופעים של פסטיבל למנצח שיר מזמור.
ברק הכיר את רעייתו, מריאטה, ילידת פילדלפיה, ב-1968, בעת שהופיע בניו יורק. השניים הגיעו לישראל ונישאו ב-1969. בשנת 1976 ביצעו השניים את שירו של אורי שבח, "פזמון האגודה", בפסטיבל הזמר המזרחי וזכו במקום השני בתחרות. בשנת 1978 נערך ערב הוקרה לצמד בשם "ערב של עמרנים" בהנחיית רבקה מיכאלי. התקליט השני של הצמד, "ערב של עמרנים", הופיע ב-1979. בתחרות הזמר העברי בשנת 1985 בערד השתתפו בשיר "עוד תוסס היין" של מוני אמריליו ועדנה פלג.
בשנת 1988 הוציאו את תקליטם השני "רוח דרומית" שכלל שירים תימניים ישנים. התקליט הופיע כתקליטור ב-2007.
ברק עמרני נפטר ב-3 בינואר 2022 בביתו בגבעת שמואל בגיל 82, לאחר הידרדרות במצבו עקב מחלת פרקינסון שבה לקה בגיל 61, והובא למנוחות בראש העין. הותיר אחריו אישה, מריאטה, 4 בנות ונכדים. בדיוק שנה לאחר מכן, ב-3 בינואר 2023, נפטר אחיו הגדול שלום עמרני בגיל 86, הותיר אחריו בת ונכדה.
פביאנה רודריגז
פביאנה רודריגז (באנגלית: Favianna Rodriguez; נולדה ב-26 בספטמבר 1978) היא אמנית אמריקאית ממוצא אפרו-פרואני. רודריגז החלה את פועלה כאמנית פוסטרים פוליטיים בשנות ה-90, במסגרת המאבק לצדק גזעי באוקלנד, קליפורניה. היא משתמשת באמנות שלה ככלי לאקטיביזם, בנושאים מגוונים הכוללים גלובליזציה, הגירה, פמיניזם, הפטריארכיה, אורגניזמים מהונדסים גנטית, קולוניאליזם ועוד. היא מזדהה כ"לטינה". בשנים האחרונות היא החלה להציג לא רק בארצות הברית, אלא גם בתערוכות בינלאומיות.
חיים מוקדמים
רודריגז נולדה בשכונה לטינו-אמריקאית באוקלנד, קליפורניה. הוריה היגרו לארצות הברית מפרו בשנות ה-60. הוריה דאגו לכך שרודריגז תוכל להשלים השכלה אוניברסיטאית, למרות שלהם עצמם לא הייתה הזדמנות לכך. אמנות הייתה חלק חשוב מחייה כבר מגיל צעיר, ובילדותה כבר זכתה בתחרויות והציגה עבודות בטלוויזיה בשפה הספרדית. בגיל 12 היא עברה לגור עם דודתה במקסיקו סיטי, שם גילתה את האמנית המקסיקנית פרידה קאלו, וזו הפכה להשראה להמשך דרכה.
בגיל 15 חזרה רודריגז לארצות הברית. למרות שהוריה תמכו בעשייה האמנותית שלה, הם דחקו בה ללמוד מקצוע ריאלי כמו רפואה או הנדסה.
השכלה
לאחר סיום לימודי התיכון ב-1996, זכתה רודריגז במספר מלגות והתקבלה לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי. שם פגשה באמנית הצ'יקנה יריינה סרוונטס, אשר לימדה אותה את אמנות הדפוס, ומשם התפתחה תשוקתה למדיום. בגיל 20 עזבה את לימודיה, כי הרגישה שהיא עובדת למטרותיהם של הוריה ולא שלה.
מרדכי חיים
מרדכי (מוטי) חיים (נולד ב-1954) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק במכבי יפו ובמכבי לוס אנג'לס.
פביאנה רודריגז
אקטיביזם
הציורים שלה היום נחשבים לייצוג ישיר של מאבקים עממיים בנושאים שהיא עוסקת בהם - נושאים של אתניות, הגירה, זכויות נשים, ועוד. הדימויים האנטי-גזעניים שלה שימשו גם להתנגדות למלחמות ארצות הברית בעיראק ואפגניסטן. אך בשנים 2013–2015 היא מתמקדת בעיקר בהגירה. דפוסיה משקפים נקודת מבט לא שגרתית לגבי ההשפעה שיכולה להיות לנשים ולגברים שמושפעים מהסוגיות הרחבות על מצבם.
רודריגז גם בוחנת את המיניות שלה דרך האמנות שהיא עושה, ולאחרונה יצאה כקווירית.
מרדכי חיים
נולד בישראל, לאם שעלתה מבולגריה והייתה תופרת. בשנת 1980 היגר חיים לארצות הברית, ונישא לאמריקאית-יהודייה בשם דונה.
פביאנה רודריגז
ארגונים
רודריגז היא בין המייסדות של Tumis Inc, סטודיו שמספק שירותי עיצוב וטכנולוגיית ווב למען צדק חברתי. היא גם בין המקימות של East Side Alliance Arts Center, מרכז תרבות לאמנים ופעילים חברתיים, שמקדם קהילתיות בת-קיימא דרך מודעות פוליטית ורב-תרבותית.
מרדכי חיים
חיים היה חבר בלהקת "רוקינהיים" עם אשתו דונה. מאוחר יותר נכנס הזוג לתחום הנדל"ן בלוס אנג'לס.
הוא אביהן של אסתי חיים, דניאל חיים, ואלנה חיים, שלוש האחיות שהקימו את להקת הפופ-רוק האמריקאית המשפחתית "חיים" (HAIM).
פביאנה רודריגז
ארגונים
כשהקימה ב-2003 את הסטודיו לדפוס בשם Taller Tupac Amaru כדי ללמד אמנים בקליפורניה את אמנות דפוס המשי, היא נהייתה מנטורית לעשרות אמנים צעירים משכונת מעמד הפועלים בה פעל הסטודיו, בין היתר כמרכז פעילות רב-תחומית למשתתפים.
רודריגז מרצה בבתי ספר, אוניברסיטאות, ומרכזים חברתיים על החיבור בין אמנות ואקטיביזם, וכיצד הוא מגשר בין קהילות למוזיאונים, ובין המקומי לבינלאומי. היא גם מרצה על ארגון קהילתי-תרבותי והשימוש בטכנולוגיה ליצירת שינוי חברתי.
פרויקטים ושיתופי פעולה
רודריגז משתפת פעולה עם אמנים ממקסיקו, יפן ואירופה, ועבודותיה מוצגות בגלריות ומוזיאונים ברחבי העולם. היא עובדת עם פארל ויליאמס על סדרה דוקומנטרית בת שלושה פרקים בשם "ההגירה היא יפה", כשם הקמפיין שהשיקה. בין היוצרים שתורמים או תומכים בפרויקט ישנם אקדמאים וסופרים כמו חונוט דיאס, ג'וליה אלברז וסטיב ארל.
פרויקטים אחרים מהתקופה האחרונה הם קמפיין נגד אונס ואלימות כלפי נשים, האמנית נ' וולמארט, ופיתוח קמפיין ההגירה.
היא עובדת יחד עם ארגונים חברתיים ברחבי העולם לייצר אמנות רדיקלית, נותנת השראה ובעלת חזון, והכי חשוב, לדבריה - שמייצרת שינוי. כשהיא לא עובדת על האמנות שלה, רודריגז מנהלת את CultureStrike, ארגון אמנות לאומי שמכניס אמנים, שחקנים וסופרים לתוך המאבק לזכויות מהגרים. ב-2009 היא ייסדה את Presente.org, רשת אקטיביזם מקוון שמטרתה העצמת קהילות לטינה-אמריקאיות.
בינלאומיות
בשנת 2007–2008 רודריגז הייתה Artist-in-Residence במכון קאלה לאמנות.
תאמר נפאר
תאמר נפאר (בערבית: تامر النفار, תעתיק מדויק: תאמר אלנפאר; נולד ב-6 ביוני 1979) הוא ראפר ערבי-ישראלי המזדהה כפלסטיני, חבר להקת "דם".
ביוגרפיה
נפאר נולד בלוד. הוא מגדיר את עצמו "פלסטיני בעל אזרחות ישראלית". בשנת 1998 החל לכתוב ולבצע מוזיקת ראפ. יחד עם אחיו סוהיל נאפר ועם מחמוד ג'ררי הקים ב-1999 את להקת "דם". יצירות חברי הלהקה עוסקות בסכסוך הישראלי-פלסטיני. בשנת 2001 פרסמה הלהקה את השיר "מין ארהאבי?" ("מי הטרוריסט") אשר מאשים את ישראל בטרור כנגד הפלסטינים, מצדיק את פעולות הטרור הפלסטיניות באינתיפאדה הראשונה במדיניות הכיבוש הישראלית, ואף משווה את ישראל לגרמניה הנאצית.
בשנת 2003 הופק הסרט התיעודי, בבימויה של ענת הלחמי, "ערוצים של זעם", אשר תיאר את הסכסוך הישראלי-פלסטיני דרך עיניהם של הראפרים סאבלימינל ונפאר.
בשנת 2011 הופיע בסרטה של סוזן יוסף, "חביבי".
נפאר כתב עם אורן מוברמן את התסריט לסרט "ג'נקשן 48" של הבמאי אודי אלוני, והוא מופיע בתפקיד ראשי בו. הוא זכה עם איתמר ציגלר בפרס אופיר על המוזיקה לסרט והיה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר.
נפאר נקלע לעימותים עם שרת התרבות והספורט מירי רגב, בספטמבר 2016 ביצע עם יוסי צברי בטקס פרסי אופיר את השיר "אני לא פוליטי", שבו שולב קטע משיריו של מחמוד דרוויש. במחאה עזבה השרה רגב את האולם. באוקטובר 2016 דרשה רגב לבטל את הופעתו בפסטיבל הקהילתי בנווה יוסף בחיפה. ההופעה התקיימה חרף דרישת השרה.
באוגוסט 2019 החליטה עיריית אום אל-פחם לבטל את הופעתו של נפאר בסינמטק העירוני, בנימוק שתכניו "לא מתיישבים עם המקובל מבחינה דתית, מוסרית, חינוכית ותרבותית בעיר". בית המשפט המחוזי ביטל את החלטת העירייה לבטל את ההופעה, אך נפאר אמר שלא יופיע, בנימוק שאינו מעוניין "לפגוע בסדר הציבורי ולהפוך אירוע תרבותי לאירוע מפלג שיתקיים תחת חסות המשטרה".
בפברואר 2022 הורתה השרה לשוויון חברתי, מירב כהן, לרשות לקידום מעמד האישה להפסיק לקשר לסרטון של נפאר ששולב בקמפיין בערבית לשוויון בין המינים.
בדצמבר 2022 פעלה המשטרה להפסקת מופע שלו בכפר יאסיף, בטענה שבשיריו יש דברי הסתה.
דוד הורן (פיזיקאי)
דוד הורן (נולד ב-10 בספטמבר 1937) הוא פרופסור אמריטוס לפיזיקה בבית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת תל אביב. הורן כיהן כסגן הרקטור, ראש בית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה ודקאן הפקולטה למדעים מדויקים באוניברסיטת תל אביב. הוא עמית של החברה האמריקאית לפיזיקה על "תרומתו לפיזיקת החלקיקים, כולל עבודתו רבת ההשפעה בנושא כללי סכום באנרגיה סופית, חקר הפנומנולוגיה של תהליכי הדרונים ותיאוריות בנושא סריגים המילטוניאניים".
ביוגרפיה
דוד הורן נולד והתחנך בחיפה. בשנת 1955 סיים את חוק לימודיו בבית הספר הריאלי בעיר, ושנתיים אחר כך החל ללמוד בטכניון. הורן קיבל תואר ראשון בפיזיקה בהצטיינות יתרה בשנת 1961, ושנה אחר כך סיים תואר שני, אף הוא בטכניון. הוא המשיך ללימודי תואר שלישי באוניברסיטה העברית וקיבל אותו בשנת 1965. עבודת הדוקטורט שלו "בחינות אחדות של מבנה האינטראקציות החלשות" נכתבה בהנחיית פרופ' יובל נאמן. הורן הצטרף בשנת 1962 לאוניברסיטת תל אביב כעוזר מחקר. בשנת 1965 התמנה למרצה ושנתיים אחר כך למרצה בכיר. בשנת 1968 הפך הורן לפרופסור חבר וב-1972 קודם לפרופסור מן המניין. שנתיים אחר כך הופקד הורן על הקתדרה לפיזיקה עיונית של שדות וחלקיקים על שם אדוארד ופרנסואז ז'ופר, וכיהן בה עד שנת 2007. במהלך השנים הנחה הורן 43 תלמידים לתארים מתקדמים ופרסם למעלה מ-240 מחקרים. הוא פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס בשנת 2005, וממשיך במחקריו. מבין תלמידיו לאורך השנים, פרופ' מארק קרלינר.
לאורך השנים כיהן הורן כחוקר אורח במוסדות אקדמיים ובמכוני מחקר שונים, וביניהם: עמית פוסט-דוקטורט במעבדות הלאומיות בארגון, אילינוי; עמית מחקר וחוקר אורח (שלוש פעמים) במכון הטכנולוגי של קליפורניה בפסדינה; חוקר אורח ב-CERN, ז'נבה; פרופסור אורח באוניברסיטת קורנל, ניו יורק; חבר במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, ניו ג'רזי; פרופסור אורח במעבדת SLAC באוניברסיטת סטנפורד, ופרופסור אורח באוניברסיטת קיוטו, יפן.
הורן כיהן בתפקידים ניהוליים שונים באוניברסיטת תל אביב. הוא שימש כסגן הרקטור בשנים 1980-1983, תפקיד אותו עזב לטובת מחקר ב-SLAC. עם חזרתו לארץ התמנה לראש המחלקה לפיזיקה של אנרגיות גבוהות (1984–1986), ולאחר מכן כיהן כראש בית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה (1986-1989), דקאן הפקולטה למדעים מדויקים על שם ריימונד ובברלי סקלר (1990–1995) ומנהלו הראשון של מרכז העל ע"ש אדמס לחקר המוח (1993–2000). הורן כיהן גם בתפקידים מקצועיים שונים בישראל ובעולם. בין השאר היה יו"ר הוועדה לפיזיקה של אנרגיות גבוהות בשנים 1983–2003 ובמסגרת תפקיד זה שימש כמשקיף ישראלי ב-CERN בשנים 1991–2003. הורן כיהן גם כחבר המועצה להשכלה גבוהה (1987-1991), חבר הוועד המנהל של החברה האירופית לפיזיקה (1989–1992) ונציג ישראל בפורום האירופי האסטרטגי לתשתיות מחקר (2005–2017). בשנים 2012–2016 כיהן הורן כראש הוועדה לתשתיות מחקר של ות"ת, והגיש בשמה מפות דרכים לתשתיות מחקר מדעיות בישראל בשנים 2013 ו-2016.
מחקריו
פרופ' הורן התמקד במחקר תאורטי של פיזיקה של אנרגיות גבוהות עד שנת 1990. לאחר מכן החל לעסוק בחישוביות עצבית ובלמידת מכונה, ומשנת 2005 החל לפרסם גם בביואינפורמטיקה. יחד עם ריצ'רד דולן וכריסטוף שמיד פיתח הורן את כללי הסכום באנרגיה סופית. זו הייתה תורה שגשרה בין שתי דרכים להבנת הכח החזק שפועל בין הדרונים, ונודעה כדואליות של דולן-הורן-שמיד. בשנת 1971 פיתחו ריצ'רד סילבר והורן מודל לייצור קוהרנטי של פיונים בהתנגשויות של הדרונים באנרגיות גבוהות. יחד עם ג'פרי מנדולה חקר הורן מבני מזונים על בסיס קוארקים וגלואון ב-1978. הורן עבר בשנת 1979 לעסוק בתיאוריות של כיולי סריג וגילה, יחד עם שמעון ינקלביץ ומרווין וינשטיין, פאזה נטולת כליאה בתיאוריות (Z(N עבור N גדול. בשנת 1981 הוכיח הורן את קיומם של מודלי סריג בעלי מטריצות סופיות בצמתים ושדות כיול רציפים שמקשרים ביניהם. בשנת 1984 פרסמו הורן ווינשטיין את מתודולוגיית פיתוח t של תורות סריג המילטוניאניות.
תרומותיו של הורן למידול וחישוב עצבי כוללות פיתוח מכניזם חדש לתחזוקת הזיכרון באמצעות ויסות עצבי, יחד עם ניר לוי ואיתן רופין, בשנת 1998, ולמידה של שפות טבעיות (בעבודה משותפת עם צח סולן, איתן רופין ושמעון אדלמן) בשנת 2005. מאמר זה כולל פיתוחי אלגוריתמים חדשים למציאת מוטיבים והסקת דקדוק מתוך טקסט. הורן תרם גם לאלגוריתמים של אשכול, נושא בעל חשיבות בלמידת מכונה, על ידי פיתוח Support Vector Clustering בשנת 2001, יחד עם אסא בן חור, חוה זיגלמן וולדימיר ופניק. זמן קצר אחר כך פיתחו הורן ואסף גוטליב את האישכול הקוונטי (Quantum Clustering).
מחקריו של הורן בתחום הביואינפורמטיקה כוללים מציאת מוטיבים לאפיון פרוטאינים וחקר מוטיבים של מבנים גנומיים. יחד עם ארז פרסי, הורן חקר נושאים כמו מבנים מסודרים בסדרות של חלבונים, וקיום סדרות חוזרניות ארוכות במבני DNA כסמנים של אבולוציה של אורגניזמים וגם של התפתחות סרטן (עבודה משותפת עם פרסי ואחרים).
פרסים והוקרות
הורן הוא עמית החברה האמריקאית לפיזיקה (1985) ועמית האגודה הישראלית לפיזיקה (2018).
חיים אישיים
הורן היה נשוי לנירה (לבית פוס) משנת 1963 ועד פטירתה ב-2019. הוא אב לשלושה, יובל תמר ועודד, וסב לתשעה. מתגורר בתל אביב.
חוה פנחס-כהן
חוה פנחס-כהן (18 בינואר 1955 – 29 באוקטובר 2022) הייתה משוררת ישראלית, סופרת ומתרגמת, עורכת כתב העת "דימוי". מייסדת ומנהלת אומנותית של כנס כיסופים - כנס ירושלים לסופרים ומשוררים יהודיים.
ביוגרפיה
פנחס-כהן נולדה ביפו למשפחת קונפינו, משפחה קומוניסטית ממוצא בולגרי. כשהייתה בת 8 התייתמה מאביה, ועברה לגור ברמת אביב שם למדה בבית הספר התיכון אליאנס. היתה, עם בנות ובנים ממחזורה, מראשונות החברות בתנועת "גשר" לקירוב בין נוער דתי וחילוני, סמוך לזמן היווסדה של התנועה בידי דניאל טרופר וחנן פורת. שירתה בצה"ל כמורה חיילת, ולאחר שירותה החלה ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים וסיימה תואר ראשון בתולדות האמנות וספרות עברית ותואר שני בספרות עברית. למדה הוראה במכון כרם.
קריירה
משנת 1989 ערכה פנחס-כהן את כתב העת לתרבות יהודית "דימוי". כמו כן, לימדה ספרות והבעה בכתב בבתי ספר ובמכללות והרצתה באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ב-2005, השתתפה במיצב אמנותי יחד עם בת-דודתה האמנית חוה ראוכר - "נערות לוח שנה ושירי שרמוטה". במיצב הוצגו על הקירות החיצוניים של בית האמנים תל אביב הדפסים דיגיטליים ענקיים של ראוכר מסדרת "נערות לוח שנה" (ציורי נשים מבוגרות בלבוש חלקי בתנוחות של פיתוי, המעלים את השיח על מוסכמות של דימויי גוף אידיאליים, על הפולחן שנוצר מסביב למוסכמות אלו ועל הנידוי של מראה הגוף הלא קנוני, ובמיוחד הגוף המזדקן), לצד שירים של פנחס-כהן בנושא השרמוטה מתוך מחזור "שירי יפו" מהספר שלה, "הגנן הכלבתא והשרמוטה". עיריית תל אביב-יפו ביקשה להוריד את המיצב בטרם עת, בגלל "תוכן בעייתי למקום". בעקבות הבקשה, פנו האמניות במכתב גלוי לראש העיר, שפורסם באתר "מארב" באפריל 2005. במאי 2006 הציגה ראוכר תערוכה בנושא זה בבית האמנים תל אביב.
תרגומים
בשנת 2009 יצא קובץ משיריה בשפה ההולנדית בהוצאת אמפורה באמסטרדם. במהלך השנים רבים משיריה תורגמו לאנתולוגיות שונות באנגלית, ספרדית, הונגרית, צרפתית, סרבית-קרואטית וסינית.
תפקידים ציבוריים
פנחס-כהן יזמה וניהלה אמנותית את "כנס כיסופים" - כנס סופרים ומשוררים יהודיים בירושלים, וכיהנה כחברת המועצה הישראלית לתרבות ואמנות.
נמנתה עם המייסדים של עמותת בית מורשת יהדות בולגריה ביפו וכיהנה כיו"ר ועדת התוכן של העמותה.
חיים אישיים
בשנת 1998 נפטר בעלה, ולאחר מכן חזרה פנחס-כהן לירושלים, שם למדה בבית מדרש אלול, בית מדרש "בבלי ירושלמי" ובמכון הרטמן.
נפטרה ב-29 באוקטובר 2022 בירושלים לאחר התמודדות ארוכה עם מחלה קשה.
קישורים חיצוניים
מכתביה והרצאותיה
נוואדו דל רואיס
בהר הגעש מתחוללות בדרך כלל התפרצויות געשיות פליניאניות, המייצרות זרמים של סלעים וגזים חמים הנעים במהירות והמכונים זרמים פירוקלסטיים. התפרצויות אלו מחוללת לעיתים קרובות להארים (זרמי בוץ ושברי סלעים) מסיביים, המהווים סכנה לחיי אדם ולסביבה. ב-13 בנובמבר 1985 חוללה התפרצות קטנה להאר ענק שקבר תחתיו את העיירה ארמרו (Armero) בטולימה, וגרם למותם של כ-25,000 תושבים. אירוע זה שכונה אחר-כך "הטרגדיה של ארמרו" היה הלהאר הקטלני ביותר בהיסטוריה הכתובה. אירועים דומים, אם כי פחות קטלניים, התרחשו ב-1595 וב-1845, שבהם הייתה התפרצות מתפוצצת קטנה שחוללה להאר גדול.
הר הגעש הוא חלק מפארק הטבע הלאומי לוס נאוודוס (Parque Nacional Natural Los Nevados), הכולל כמה הרי געש נוספים. פסגת נוואדו דל רואיס מכוסה בקרחונים גדולים, אם כי הם נסוגו בצורה משמעותית מ-1985 בשל ההתחממות העולמית. הר הגעש ממשיך להוות סכנה לעיירות ולכפרים הסמוכים, וההערכה היא כי סכנת הלהארים בהתפרצויות עתידיות עלולה לסכן את חייהם של כחצי מיליון תושבים.
גאוגרפיה וגאולוגיה
הר הגעש נוואדו דל רואיס שוכן כ-129 קילומטרים מערבית לבוגוטה, והוא חלק מ"המסיב הגעשי רואיס-טולימה" (או קורדיילרה סנטרל), שהוא חלק מרכס הרי האנדים. המסיב כולל שבעה הרי געש המשתרעים לאורך 50 קילומטרים בכיוון צפון-דרום. מתוכם, חמישה שפסגתם מכוסה שלג-עד (ולכן מכונים נוואדו): נוואדו דל רואיס, נוואדו דל טולימה (Nevado del Tolima) נוואדו דה סנטה איסבל (Nevado de Santa Isabel), נוואדו דל קינדיו (Nevado del Quindío) ונוואדו דל סיסנה (Nevado del Cisne). ושניים שפסגתם מתחת לקו השלג: סרו מאצ'ין (Cerro Machín) וסרו בראבו (Cerro Bravo). המסיב שוכן בצומת של ארבעה העתקים, חלקם עדיין פעילים.
ההר נוואדו דל רואיס שייך לטבעת האש, אזור המקיף את האוקיינוס השקט וכולל כמה מהרי הגעש הפעילים ביותר. הוא הר הגעש השלישי הצפוני ביותר מבין הרי הגעש באזור הגעשי הצפוני של הרצועה הגעשית של האנדים, הכוללת 75 מתוך 204 הרי הגעש מתקופת ההולוקן בדרום אמריקה. הרצועה הגעשית של האנדים נוצרה בהפחתה של לוח נסקה הימי מתחת ללוח הדרום-אמריקאי.
נוואדו דל רואיס, כמו הרי געש אחרים ברכס האנדים, הוא הר געש שכבתי: הר געש גדול שצורתו חרוטית הבנוי משכבות רבות של לבה שהתקשתה וטפרה, כולל אפר געשי. הלבה הבונה את השכבות היא אנדזיטית-דקיטית בהרכבה. החרוט הגעשי הנוכחי מורכב מחמש כיפות לבה: לה אולטה (La Olleta), חרוט פירוקלסטי על המדרון הדרום מערבי של ההר, כיום אינו פעיל, אך ייתכן שהתפרץ בעבר הקרוב, נאוודו דל סיסנה (Nevado El Cisne), אלטו דה לה לגונה (Alto de la Laguna), אלטו לה פיראנה (Alto la Pirana) ואלטו דה סנטאנו (Alto de Santano). ההר מתפרש על שטח של מעל ל-200 קמ"ר, ומשתרע למרחק של 65 קילומטרים ממזרח למערב. הפסגה הרחבה של ההר מכילה את לוע ארנאס (Arenas) שקוטרו קילומטר אחד ועומקו 240 מטרים.
מדרונות ההר בסמוך לפסגה תלולים למדי בזווית נטייה מ-20 ועד 30 מעלות, והם מנוקזים על ידי עמקי נהרות עמוקים יחסית. בגבהים נמוכים יותר, המדרונות תלולים פחות, וזווית הנטייה שלהם כ-10 מעלות. משם והלאה משתרעים מרגלות ההר כמעט עד נהר הריו מגדלנה (Río Magdalena), הנהר הגדול ביותר בקולומביה, צפונית להר הגעש, ועד לנהר הקאוקה (Cauca River) מערבית לו. משני הצדדים העיקריים של הפסגה מסמנים קירות זקופים (headwall) את המקומות בהם התחוללו בעבר מפולות סלעים.
נוואדו דל רואיס מחולל התפרצות פליניאנית כפי שבדרך כלל מתרחש בהרי געש באזורי הפחתה יחד עם זרמים פירוקלסטיים היכולים להמיס שלג וקרחונים בסמוך לפסגה, שיוצרים לפעמים להארים (זרמי בוץ ושברי סלעים) הרסניים, כולל ההתפרצות ב-1985 שהייתה הקטלנית ביותר שהתרחשה ביבשת אמריקה הדרומית.
אקלים
גשמים יורדים על ההר בעיקר בחודשים אפריל-מאי ואוקטובר-נובמבר והחודשים השחונים ביותר הם ינואר-פברואר ויולי-אוגוסט. המדרונות המערביים של ההר מקבלים יותר משקעים מהמדרונות המזרחיים בשל הרוחות הלחות המגיעות מהאוקיינוס השקט. בגבהים שבין 2,300 ל-3,800 מטרים נעות הטמפרטורות הממוצעות בין 14°C ל-6°C וכמות המשקעים נעה בין 2,000 ל-3,000 מ"מ לשנה. בגבהים שבין 3,800 מטרים ל-4,500 מטרים נעות הטמפרטורות הממוצעות בין 0°C ל-6°C- וכמות המשקעים נעה בין 1,500 ל-2,000 מ"מ לשנה. על המורדות המערביים יורדת הטמפרטורה ב-0.54°C עם כל עלייה של 100 מטרים בגובה, ועל המורדות המזרחיים הירידה היא 0.51°C.
קרחונים
פסגת נוואדו דל רואיס מכוסה בקרחונים ("נוואדו" פירושו "מכוסה שלג" בספרדית), שנוצרו במשך אלפי שנים, ונסוגו בהדרגה מאז שיא תקופת הקרח האחרונה. מלפני 28,000 שנים ועד לפני 21,000 שנים כיסו הקרחונים שטח של 1,500 קמ"ר במסיב רואיס-טולימה. לפני 12,000 שנים, כששכבות הקרח מהעידן הקרחוני האחרון היו בנסיגה, הן עדיין כיסו שטח של 800 קמ"ר. במהלך עידן הקרח הקטן, שנמשך מהמאה ה-17 ועד תחילת המאה ה-20 כיסתה כיפת קרח שטח של בערך 100 קמ"ר.
מאז הקרחונים נמצאים בנסיגה נוספת בשל התחממות האטמוספירה. ב-1959 היה שטח הקרחונים במסיב 34 קמ"ר. מאז ההתפרצות של 1985, שהמסה כ-10% מהקרחונים שכיסו את הפסגה הצטמצם שטח הקרחונים למחצית מגודל השטח לפני ההתפרצות, מ-17 קמ"ר מיד לאחר ההתפרצות לכ-10 קמ"ר ב-2003. ב-1985 הגיעו הקרחונים לגובה של 4,500 מטרים, אבל ב-2007 הם נסוגו עד לגבהים שבין 4,800 ל-4,900 מטרים.
עובייה של כיפת הקרח הוא בממוצע 50 מטרים. חלקה העבה ביותר הוא בחלק של מישור הפסגה ומתחת לקרחון נראידס (Nereides) על המדרונות הדרום מערביים, שם עומקה מגיע ל-190 מטרים. הקרחונים במדרונות הצפוניים איבדו את מרבית הקרח בהתפרצות של 1985, ובדומה, אם כי במידה פחותה יותר, הקרחונים במדרונות המזרחיים, ולכן עומקם אינו עולה על 30 מטרים. הקרח העמוק המכסה את מישור הפסגה עשוי להסתיר קלדרה. חמש כיפות המקיפות את מישור הפסגה החלו לבצבץ כאשר הקרחונים נסוגו.
מי הפשרת השלגים והקרחונים מתנקזים בעיקר לנהר הקאוקה ולנהר המגדלנה מהמורדות המערביים והמזרחיים של הר הגעש בהתאמה. מי הנגר מהקרחונים על נוואדו דל רואיס ומהקרחונים על הרי הגעש הקרובים מהווים מקור למים טריים עבור כ-40 עיירות שסביב ההר, ומדענים ופקידי ממשל בקולומביה חוששים לאספקת המים לעיירות אלו אם הקרחונים ימסו לגמרי.
צמחייה ובעלי חיים
הר הגעש נוואדו דל רואיס מיוער בדרך כלל בדלילות בשל גובהו ומעטה היער הולך ופוחת עם הגובה. בגבהים הנמוכים צומח יער לח מפותח שהעצים בו מגיעים לגבהים שבין 20 ל-35 מטרים. העצים הנפוצים ביער על המורדות המזרחיים הם אלונים מהמין  Quercus humboldtii ("אלון האנדים"), כשבגבהים הנמוכים יותר המינים השולטים ביערות הם של עצים מהסוגים Ocotea ו-Nectandra ממשפחת העריים. העצים ביערות שעל המורדות המערביים של ההר הם מהסוגים Hesperomeles ממשפחת הוורדיים, והמינים Weinmannia rollottii ממשפחת הקונוניים (Cunoniaceae) ו-Hedyosmum racemosum מהמשפחה Chloranthaceae. מעל ליערות אלו, אבל מתחת לקו העצים, מכוסים חלקים ממורדות הר הגעש ביערות ננסיים שבהם מגיעים העצים מהמין Hesperomeles lanuginosa השייך למשפחת הוורדיים לגבהים שבין 3 ל-8 מטרים. מעל לקו העצים, באזור המכונה Páramo, הצמחייה נשלטת על ידי עשבים ושיחים מהסוג Calamagrostis ( המינים C. effusa ו-C. recta) השייך למשפחת הדגניים או מהמין Espeletia hartwegiana. בסך הכול זוהו באזור 1250 מינים של צמחים וסקולריים, 200 מינים של טחבים, 300 מינים של חזזיות ו-180 מינים של פטריות. כמה מהמינים, דוגמת Berberis diazii (משפחת הערטניתיים) ו-Oreopanax ruizianus (משפחת הקיסוסיים - Araliaceae), הם אנדמיים לאזור.
בין היונקים הגדולים השוכנים על הר הגעש מצויים טפיר ההרים ודוב המשקפיים, שניהם מינים בסיכון. בעלי חיים אנדמיים השוכנים באזור כוללים את Bolborhynchus ferrugineifrons (מין של תוכי הקרוי באנגלית rufous-fronted parakeet), קוליברי מצויץ קסדה (Oxypogon guerinii ממשפחת הקוליבריים), ו-Osornophryne percrassa - מין חסר זנב השייך למשפחת הקרפדיים (באנגלית Herveo Plump Toad). הר הגעש הוא בית גידול ל-27 מינים של עופות אנדמיים לקולומביה, כש-14 מתוכם שוכנים באזור סביב הר הגעש בלבד. 15 מיני עופות באזור מוגדרים כמינים בסיכון.
הפארק הלאומי לוס נוואדוס
נוואדו דל רואיס הוא אחד מהרי הגעש השכבתיים השוכנים בפארק הטבע הלאומי לוס נוואדוס (Parque Nacional Natural Los Nevados), פארק טבע לאומי השוכן מערבית לבוגוטה ברכס המרכזי של הרי האנדים בקולומביה. הפארק הוא יעד תיירותי פופולרי וכולל כמה מקומות לינה לתיירים. מדרונות הר הגעש משמשים לענפי ספורט החורף, ובאגם אוטון (Laguna del Otún) הסמוך ניתן לדוג דגי טרוטה. בסמוך פועלים כמה אתרי ספא מסחריים. בשנים 1868–1869 ניסו שני הוולקנולוגים הגרמנים: אלפונס שטובל (Alphons Stübel; 1904-1835) ווילהלם רייס (Wilhelm Reiss; 1908-1838) לטפס על נוואדו דל רואיס, אך כיבוש הפסגה התבצע רק כ-70 שנים אחר-כך. ב-1936 הגיעו שני גאולוגים שווייצרים וו. קונט (W. Cunet) ואוגוסטו גנסר-ביאג'י (Augusto Gansser-Biaggi) אל הפסגה כשחלק מהדרך הם עשו על מלגשי סקי, הם טיפסו לפסגה שוב ב-1939.
היסטוריה של התפרצויות
ההתפרצויות הראשונות של נוואדו דל רואיס התרחשו לפני כ-1.8 מיליון שנים בתחילת תקופת הפליסטוקן. בהיסטוריה של המסיב זוהו שלוש תקופות התפרצות: "קדומה", "עתיקה" ו"נוכחית". במהלך התקופה ה"קדומה" בין לפני 2 מיליון שנים למיליון שנים נוצר מתחם של הרי געש שכבתיים גדולים. בין לפני מיליון שנים ל-800,000 שנים הם התמוטטו חלקית, תוך יצירת קלדרות גדולות (בקוטר שבין 5 ל-10 קילומטרים). במהלך התקופה ה"עתיקה" שנמשכה מלפני 800,000 שנים ל-200,000 שנים, התפתח מתחם חדש של הרי געש שכבתיים (כולל הדור הקודם של רואיס, טולימה, קינדיו וסנטה איסבל). ושוב נוצרו קלדרות בפסגות מלפני 200,000 שנים ועד לפני 150,00 שנים.
התקופה "הנוכחית" החלה מלפני 150,000 שנים וכללה את בניית המבנים הגעשיים הנוכחיים דרך היווצרות של כיפות לבה הבנויות מאנדזיט ומדקיט (סלעי יסוד) בתוך הקלדרות העתיקות. במהלך 11,000 השנים האחרונות עבר נוואדו דל רואיס 12 שלבי התפרצות, שכללו מפולות סלעים, זרמים פירוקלסטיים ולהארים מרובים שהובילו להרס חלקי של כיפות הפסגה. במהלך אלפי השנים האחרונות היו ההתפרצויות של הרי הגעש במסיב רואיס-טולימה בדרך כלל קטנות, ונפח המשקעים מהזרמים הפירוקלסטיים היה קטן מאלו של תקופת הפליסטוקן. מכיוון שלא היו רישומים על התפרצויות קדומות השתמשו הוולקנולוגים בטפרוכרונולוגיה ובתיארוך פחמן-14 על מנת לתארך אותן.
במהלך ההיסטוריה המודרנית התאפיינו מרבית ההתפרצויות בהתפרצות מהלוע המרכזי (בקלדרה) שאחריה התפרצות מתפוצצת, ואז להארים. ההתפרצות הקדומה ביותר של נוואדו דל רואיס שזוהתה בהולוקן התרחשה בערך ב-6600 לפנה"ס, והתפרצויות נוספות אירעו ב-1245±150 לפנה"ס (תוארכה בתיארוך פחמן-14), ב-850 לפנה"ס לערך, ב-200±100 לפנה"ס, ב-350±300, ב-675±50, ב-1350, 1541, 1570, 1595, 1623, 1805, 1826, 1828, 1829, 1831, 1833, 1845, 1916, דצמבר 1984 – מרץ 1985, ספטמבר 1985 – יולי 1991 וייתכן שבאפריל 1994. חלק גדול מההתפרצויות כללו התפרצות של הלוע המרכזי, התפרצויות של לוע צדי, והתפרצויות פריאטיות. נוואדו דל רואיס הוא כיום הר הגעש השני בפעילותו לאחר גלראס.
הלהאר של 1595
בבוקר ה-12 במרץ 1595 התפרץ נוואדו דל רואיס. במהלך האירוע התרחשו שלוש התפרצויות פליאניות, שנשמעו עד למרחק של כ-100 קילומטרים מפסגת הר הגעש. בהתפרצות נפלטה כמות גדולה של אפר געשי, שהחשיכה את שמי האזור שמסביב. בנוסף לאפר נפלטו גם אבני לפילי ופצצות געשיות עד למרחק של 40–50 קילומטרים מההר. בסך הכל נפלטו בהתפרצות כ-0.16 קילומטר מעוקב של טפרה. קדמה להתפרצות רעידת אדמה גדולה שהתרחשה שלושה ימים לפני ההתפרצות. ההתפרצות גרמה ללהארים שזרמו במורד עמקי הנהרות גואלי (Gualí) ולגונייאס (Lagunillas), כשהם חוסמים את זרימת המים בנהר גורמים למותם של דגים בנהרות והורסים את הצמחייה. בעוצמת השיטפון נסחפו סלעים שקוטרם כמה מטרים למרחק של שני קילומטרים במישור ההצפה של הנהרות. 636 איש מתו כתוצאה מהלהאר. ההתפרצות של 1595 הייתה התפרצות העיקרית האחרונה של נוואדו דל רואיס לפני ההתפרצות של 1985. ההתפרצויות של 1595 ו-1985 דומות בהיבטים רבים, כולל ההרכב הכימי של החומר שנפלט בהתפרצות.