cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרצינואיד
אבחנה
הסרוטונין המיוצר על ידי הקרצינואיד מתפרק לתוצר חומצה 5-הידרוקסיאינדולאצטית (בקיצור: 5HIAA). רמותיו של 5HIAA בדם אינן יציבות, ולכן כדי לבצע אבחנה של התסמונת, יש לבצע איסוף שתן למשך 24 שעות; חשוב לשמור על דיאטה דלה בסרוטונין ב-72 השעות שלפני הבדיקה כדי לא להטות את תוצאותיה. מעבר לכך, הסמן החשוב ביותר באבחנה של קרצינואיד הוא כרומוגרנין A – חלבון הנמצא בכ-70% מהגידולים מסוג זה אך אם מוצאים אותו בדם אז ב-96% שקיים גידול. דבר נוסף שטוב בכרומוגרנין הוא שרמתו היא בקורלציה למסה הגידולים ולשיפור עם הטיפול. החלבון נמצא במרבית החולים עם גידולי קרצינואיד, אולם יש לזכור שקיימים מצבים היכולים לגרום לתוצאה חיובית שגויה (false positive) למשל, טיפול בתרופות מסוג מעכבי משאבות פרוטונים (PPI; Proton pump inhibitors) – ועל כן חולה המטופל בתרופות אלו צריך להפסיק אותן למשך שלושה שבועות ורק אז לבצע את הבדיקה לכרומוגרנין.
אבחנה היסטולוגית
התאים המרכיבים את הקרצינואיד הם קטנים ולרוב מסודרים בקבוצות קטנות. הם נצבעים חיובית לסמנים נוירואנדוקריניים (כגון כרומוגרנין A, סינפטופיסין, NSE). בבדיקה היסטולוגית חשוב להעריך את מספר המיטוזות (ככל שיש יותר מיטוזות כך הגידול ממאיר יותר), יש לצבוע ל- Ki-67 ולחפש נוכחות של הגידול בכלי דם או סביב עצבים, כדי לבחון האם הגידול פלש לרקמות שמסביב.
המונח קרצינואיד נטבע לראשונה בשנת 1907 על ידי זיגפריד אוֹבֶּרְנְדוֹרְפֶר (Oberndorfer) פתולוג גרמני מאוניברסיטת מינכן. פירוש המונח הוא "דמוי-קרצינומה" – שכן הגידול מתנהג כגידול שפיר, אף על פי שתחת מיקרוסקופ הוא נראה כגידול ממאיר.
הדמיה
על ידי דימות פונקציונלי ניתן לבחון האם הגידול מבטא קולטנים לסומטוסטטין. כמו כן, הדימות עוזר לזהות אם המחלה נמצאת במקומות אחרים, וכן לבצע קביעת שלב (staging) לגידול. כיום נעשית הבדיקה על ידי PET-CT (וליתר דיוק: GA68 DOTATOC PET-CT) – בדיקה אשר משתמשת באנלוג של סומטוסטטין כדי להיקלט באזורים שבהם יש גידול המבטא את הקולטנים.
טיפול
במקרים רבים יש לשקול ניתוח להסרת הקרצינואיד – גם כאשר יש גרורות, הסרת הקרצינואיד משפרת את איכות חייו של החולה ומונעת חסימת מעיים. בנוסף, קיים טיפול תרופתי ממרצי (adjuvant) לניתוח.
אנלוגים לסומטוסטטין
סומטוסטטין הוא הורמון המיוצר בהיפותלמוס ובמערכת העיכול, ויש לו חשיבות אבחנתית וטיפולית. הוא פפטיד המורכב מ-14 חומצות אמינו הנקלט בחמישה סוגי קולטנים במקומות שונים בגוף, זמן מחצית החיים של סומטוסטטין הוא 3 דקות, ועל כן לא משתמשים בו לטיפול אלא באנלוגים שלו, למשל: אוקטראוטיד, לנראוטיד או SOM320. יעילות האנלוגים מבחינת טיפול בתסמינים היא טובה מאוד – מצבם של בין 64% ל-85% מהמטופלים משתפר, וגם מבחינה כימית ניתן לראות ירידה בכרומוגרנין A וב-5H1AA. אצל 50% מהחולים יש התייצבות של המחלה מבחינת גודל הגידול. כיום קיים טיפול באנלוגים לסומטוסטטין, המסומנים רדיואקטיבית – החומר נקלט בתוך הגידול והורס את רקמת הגידול; המועמדים לטיפול כזה הם חולים בעלי מחלה מטסטטית, ספירת דם תקינה, תפקוד כלייתי טוב ומצב כללי טוב.
שוורץ
שוורץ (Schwarz) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעו שחור.
סולטנות אדאל
סולטנות אדאל (או ממלכת אדאל) הייתה ממלכה וסולטנות מוסלמית סומלית בקרן אפריקה. היא הוקמה על ידי סבר א-דין השני לאחר נפילת סולטנות יפאט. הסולטנות פרחה סביב השנים 1415 עד 1577. הסולטנות והמדינה הוקמו על ידי תושבי המקומיים של זיילה. בשיאו שלט המשטר על מרבית השטח באזור קרן אפריקה מזרחית לאימפריה האתיופית (אביסניה). האימפריה האדאלית שמרה על קשר מסחרי ופוליטי חזק עם האימפריה העות'מאנית. במאה ה -16 הייתה אדאל לזמן קצר בעלת חשיבות בינלאומית עקב תקיפות חוזרות ונשנות את האימפריה האתיופית הנוצרית.
מקור השם
על פי הסברה הרווחת אדאל הוא קיצור של חוילה, שם ומקום המאוזכרים בספר בראשית בהקשר של צאצאיו של נח. במאה השמונה עשרה, נתן הגאוגרף א-דמשקי לבירת אדאל, זיילה, את השם הסומלי עבדאל (Awdal), על שמו של הא'מיר של הרר במאה השבע עשרה - איידל (Eidel), או או עבדאל (Aw Abdal).
ההשפעה המוסלמית
האסלאם הגיע לאזור הקרן בשלב מוקדם יותר מחצי האי ערב, זמן קצר לאחר ההג'רה. המסגד "אל-קיבלאטין" בעל שני-המחראבים (מחראב הוא גומחה בקיר המסגד המצביעה על הקיבלה, כיוון הכעבה אליו צריכים להתפלל המוסלמים) של זיילה מתוארך למאה השביעית, והוא המסגד העתיק ביותר באפריקה. בסוף המאה התשיעית כתב אל-יעקבי כי מוסלמים חיים לאורך חוף הים הצפוני של סומליה. המדיניות נשלטה על ידי שושלות סומליות מקומיות שהוקמו על ידי האדליים. ההיסטוריה של אדאל מתקופת היסוד הזו ואילך אופיינה ברצף של קרבות עם ממלכת אתיופיה השכנה. יוסוף בן אחמד אל-קוויין נולד בזיילה בתקופת סולטנות אדאל. אל-קוויין הוא קדוש מוסלמי סומלי. על פי ההערכה, הוא המייסד והאב הקדום של משפחת המלוכה המכונה "שושלת וולאשמה", ששלטה אחר כך הן בסולטנת יפאט והן בסולטנת אדאל במהלך ימי הביניים.
עלייתה של הסולטנות
על פי חוקר המאה השש-עשרה, ליאו אפריקנוס, תחום הסולטנות של אדאל הקיף את האזור הגאוגרפי שבין באב אל-מנדב לקייף גארדאפוי (מצורפות תמונות). לפיכך היא הייתה מוקפת מדרום על ידי האימפריה האג'ורנית (ממלכת עג'וראן) וממערב על ידי האימפריה האתיופית (איבסניה). אדאל מוזכרת במאה הארבע-עשרה בהקשר לקרבות בין המוסלמים שחיו באזור חוף הים הסומלי לבין הכוחות הנוצרים של קיסר אתיופיה, עמדה ציון הראשון. במקור בירת הסולטנות של אדאל הייתה בעיר הנמל זיילה, שנמצאת בצפון מערב הממלכה. המשטר באותה תקופה היה אמירות שנשלטה על ידי סולטנות יפאט הגדולה, והיא נשלטה על ידי שושלת וולאשמה. בשנת 1332, מלך אדאל נהרג במערכה צבאית שנועדה לעצור את צעדת עמדה ציון הראשון לכיוון זיילה. כאשר נהרג הסולטן האחרון של יפאט, סעאד א-דין השני, על ידי דווית הראשון, קיסר אתיופיה מאתיופיה בעיר הנמל זיילה בשנת 1410, ילדיו ברחו לתימן, וחזרו לאחר מכן בשנת 1415. בראשית המאה החמש-עשרה, הועברה עיר הבירה של אדאל למרכז הממלכה לעיירה בשם דקר, שם סבר א-דין השני, בנו הבכור של סעד א-דין השני, הקים ממשל חדש באדאל לאחר שובו מתימן. במהלך תקופה זו, אדאל נעשתה למרכז התנגדות מוסלמית נגד האימפריה הנוצרית האתיופית המתרחבת. כתוצאה מכך אדאל שלטה בכל השטח שבעבר נשלט על ידי סולטנות יפאט, לאורך כל מרחב הממלכה מהמזרח כל הדרך עד לקייפ גארדאפוי.
הא'מיר מחפוז, שלחם נגד שליטים רבים וחזקים, גרם למותו של השליט נהואד בשנת 1508, אך לבסוף נהרג גם מחפוז בתורו על ידי כוחותיו של השליט דווית השני בשנת 1517. לאחר מותו של מחפוז, מלחמת אזרחים התחילה במטרה לרשת את תפקיד הא'מיר החזק ביותר של אדאל. חמישה א'מירים התחלפו בשלטון תוך שנתיים בלבד. אך לבסוף, מנהיג בוגר וחזק בשם מחמד אבו באקר מחפוז (גראד אבון) קיבל את השלטון. לאחר זמן מה בזמן שגאראד אבון היה בשלטון הוא הובס והומת על ידי הסולטאן אבו באקר מחמד, ובשנת 1554, ביוזמתו של אבו באקר, הרר הפכה לבירת אדאל. כעת לא רק הא'מירים הצעירים התמרדו, אלא כל אדאל קמה נגד הסולטאן אבו באקר, מכיוון שגראד אבון היה אדם אהוב מאוד על תושבי הסולטנות. אנשים רבים החלו להצטרף לכוח של אימאם צעיר בשם אחמד אבן איברהים אל-גאזי, שטען לנקמה בשם גאראד אבון. לבסוף הצליח אל-גאזי במרד וקיבל את השלטון באדאל לידיו בשנת 1527, אולם הוא לא ביטל את תפקידו של הסולטאן, אלא במקום זאת השאיר אותו כ"מלך בובה". עם זאת, כאשר אבו באקר המשיך וניהל מלחמה על משרתו של הסולטאן, החליט אל-גאזי להרוג את אבו באקר על מנת להחליפו באחיו עומאר דין א-מחמד.
מוצא אתני
שושלת וולאשמה של סולטנות יפאט וסולטנות אדאל היו בעלי מסורות סומליות. בתקופה הראשונית של סולטנות אדאל, כשהיא מרוכזת בעיר זיילה באזור הצפון-מערבי של מחוז איידל של ימינו, הממלכה הייתה מורכבת מסומלים (בעיקר), ערבים וגם מאנשים שהגיעו מעפר והרר.
אחד האזכורים המוקדמים ביותר של הסומלים בשמם, מופיע בשיר הניצחון שכתב הקיסר יסחק הראשון מהאימפריה האתיופית על סולטן אדאל. על פי דבריו של ליאו אפריקנוס (1526) וג'ורג' סאל (1760), האדליים היו בעלי גוון חום-צהבהב או צבע זית, בחלק החוף הצפוני, והלכו והתרחבו לעבר האזור הפנים הדרומי. בדרך כלל היה להם שיער ארוך, ורובם לבשו סרונג מכותנה אך ללא כיסוי ראש או סנדלים, עם הרבה תכשיטים מזכוכית ואבני חן סביב צווארם, מפרקי כף היד, זרועותיהם וקרסוליהם. לעיתים קרובות, המלך ושליטים אחרים לבשו במקום בגד באורך הגוף ועליו כיסוי ראש. כולם היו מוסלמים.
כלכלה
במהלך קיומה היו לאדאל קשרים ועסקאות סחר עם מדינות אחרות בצפון מזרח אפריקה, במזרח הקרוב, באירופה ובדרום אסיה. רבות מהערים ההיסטוריות בקרן אפריקה, כמו עבאסה וברברה, פרחו תחת שלטונה עם בתי חצר, מסגדים, מקדשים, חומות ובורות מים. אדאל הגיעה לשיאה במאה ה-14 כשסחרה בעבדים, שנהב ומצרכים אחרים, עם אתיופיה וממלכות ערביות דרך הנמל הראשי של זיילה. ערי האימפריה ייבאו צמידי זכוכית צבעוניים מורכבים לקישוט ארמון ועיצוב בית.
שפה
שפות שונות ממשפחת השפות אפרו-אסיאתיות דוברו ברחבי אדאל. השפה הערבית שימשה כשפה המשותפת, ושימשה את שושלת וולאשמה השולטת. סומלית הייתה השפה הנפוצה ביותר בממשל ובחיי החברה בסולטנוות, בעוד שהשפה הערבית שימשה בצורה הבולטת ביותר ללימודי דת.
צבא
צבא אדאל חולק למספר מחלקות כמו חיל רגלים המורכב מסיפים, קשתים ומרגלים שהיו בפיקודם של אלופים וסגנים שונים. כוחות אלה הושלמו על ידי כוח פרשים, ובהמשך האימפריה הושלמו גם על ידי טכנולוגיית תותחים במהלך כיבוש ממלכת אתיופיה. לכל אוגדה היה דגל שונה. חיילי אדאל חבשו קסדות משוכללות ושריונות פלדה המורכבים מטבעות מתכת קטנות הקשורות זו לזו. פרשי אדאל חבשו קסדות מגן שכיסו את כל הפנים פרט לעיניים, ומגני חזה על גופם, בזמן שהם רתמו את סוסיהם בצורה דומה. במלחמת המצור השתמשו בסולמות על מנת לטפס למבנים ולעמדות גבוהות אחרות כמו גבעות והרים. נראה כי סולטנות אדאל, שהייתה הסולטנות המוסלמית העיקרית בין 1420 ל־1560, גייסה את כוחה הצבאי בעיקר מבין הסומלים.
מלחמת חבש–אדאל
מלחמת חבש–אדאל הייתה סכסוך צבאי בין האימפריה האתיופית לסולטנות אדאל שהתרחשה משנת 1529 עד 1543. חיילי חבש כללו את הקבוצות האתניות: אמהרה, טיגריאן ואגאו. כוחות אדאל כללו בעיקר את הקבוצות: עפר, סומליה, הרלה, ארגובה וערב, אשר נתמכו על ידי העות'מאנים. בין השנים 1520–1530, אימאם אחמד אבן איברהים אל-גאזי קיבל את השליטה באדאל ופתח במלחמה נגד האימפריה האתיופית, שהייתה אז תחת הנהגתו של דווית השני. אחמד שקיבל עזרה מהאימפריה העות'מאנית שסיפקה לו נשק חם, הצליח להביס את החבשים בקרב בשנת 1529 ולתפוס את השליטה בשכבות החבשיות העשירות, על אף שהחבשים משכבות אלו המשיכו להתנגד. בשנת 1541 שלחו הפורטוגזים, שהיו להם אינטרסים באוקיינוס ההודי, סיוע לאתיופים בצורת 400 מוסקטרים. אדאל, קיבלה בתגובה 900 מוסקטרים מהעות'מאנים.
האימאם אחמד הצליח בתחילה במלחמה בסתיו 1542, והרג את המפקד הפורטוגזי כריסטובאו דה גמה באוגוסט באותה שנה. עם זאת, המוסקטרים הפורטוגזים התגלו כמכריעים בתבוסתם של אדאל בקרב ויינה דגה, ליד אגם טאנה, בפברואר 1543, שם נהרג אחמד בקרב. לאחר מכן, החבשים שוב קיבלו את השליטה של אמהרה. העות'מאנים, שנאלצו להתמודד עם בעיות אחרות בים התיכון, לא הצליחו לעזור ליורשיו של אחמד. כאשר קרסה אדאל בשנת 1577, מקום מושבה של הסולטנות עברה מהרר לאוסא באזור המדבר של עפר, ושם החלה הסולטנות מחדש.
לאחר מותו של אימאם אחמד, איבדה אדאל את מרבית שטחה באתיופיה. בשנת 1550 קיבל נור מוג'אהיד את השלטון לאחר שהרג את הקיסר האתיופי גלאוודיוס. עקב התקפות חוזרות ונשנות של האורומו, נאבקו גם שליטי אדאל וגם שליטי אתיופיה לגבש את השלטון מחוץ לתחום ממלכתם. במהלך שלטונו של מוחמד ג'אסה בשנת 1577 הוא העביר את הבירה מהרר לאוסה. לאחר מכן הסתיימה סולטנות אדאל בגלל התכתשות עם שבטי עפר. לאחר ששכך הסכסוך בין אדאל לממלכת אתיופיה, כיבוש אזורי השלטון של ממלכת אתיופיה ואדאל על ידי האורומו (באמצעות התרחבות צבאית והתקנת המערכת הסוציו-פוליטית של גאדה) הסתיים בהצטמצמות שתי המעצמות, והוא שינה את הדינמיקה של האזור במשך מאות שנים. למעשה, מה שקרה הוא שאוכלוסיות השלטון לא חדלו להתקיים כתוצאה מהתרחבות גאדה, אלא שולבו במערכת חברתית-פוליטית אחרת.
מורשת
סולטנות אדאל הותירה אחריה מבנים וחפצים רבים מימי השיא שלה. מספר רב של מבנים היסטוריים ופריטים נמצאים בצפון-מערב מחוז אוודל בסומליה, כמו גם בחלקים אחרים של אזור קרן אפריקה בו שלט המשטר. חפירות ארכאולוגיות בשלהי המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים בלמעלה מארבעה עשר אתרים בסביבת בוראמה בצפון מערב סומליה המודרנית של ימינו, חשפו, בין שאר החפצים, מטבעות כסף שזוהו כנגזרים מקאיתבאי (1468–1489), הסולטן הממלוכי של מצרים. מרבית הממצאים הללו קשורים לסולטנות אדאל מימי הביניים. הם נשלחו למוזיאון הבריטי לשימור זמן קצר לאחר גילויים.
בשנת 1950, ממשלת חסות סומלילנד הבריטית הזמינה סקר ארכאולוגי בשנים עשר ערי מדבר בסומלילנד של ימינו, סמוך לגבול עם אתיופיה. על פי צוות המשלחת, האתרים הניבו עדויות בולטות ביותר לשפע של ימי הביניים המאוחרים. הם הכילו חורבות של מה שהיה כנראה בעבר ערים אדאליות גדולות. בערים כמו א-בובה, א-בארה, אבאסה וגוגסה, נמצאו בין 200 ל -300 בתי אבן. על פי הדיווחים, קירות של אתרים מסוימים נותרו בגובה 18 מטר. חפירות באזור הניבו 26 מטבעות כסף, בשונה מחתיכות הנחושת שהיו נפוצות יותר במשטחים שמתחת לאזור קרן אפריקה. הראשונים מבין המטבעות המשוחזרים הללו הוטבעו על ידי הסולטאן ברקוק (1382-1399) גם הוא משושלת בורג'י המצרית, והאחרונים היו שייכות לסולטאן קייטביי.
במהלך החפירות התגלו גם כמה מטבעות זהב, מה שהפך את האזור למקום היחיד באזור הרחב שמניב מטבעות אלו. מלבד המטבעות, שרד גם פורצלן איכותי מאתרי אדאל. כלי סלדון משובחים נמצאו או מונחים על פני השטח, או קבורים בעומק של שבעה וחצי סנטימטרים. בין החפצים היו חרסים אפורים עם זיגוג כחול-ירוק או ירוק-ים ושברי גבישים לבנים עם זיגוג ירוק-לבן סדוק. כמה כלים של שושלת מינג התגלו גם הם, כולל הרבה קערות חרס קדומות בצבעי לבן-כחול. הן היו מקושטות במגילות על רקע כחלחל ומעוטרות בעיטור שחור, בעוד שלקערות אחרות היו דפוסי פרחים בעיצובים אפורים או כחולים-שחורים. בנוסף, נמצאו כמה חרסים של מינג אדום-לבן, כמו גם שברי חרסינה לבנים עם הדגשים כחלחלים. האתרים של אדאל הגיעו עד סוף האוקיינוס ההודי באיים סעאד א-דין, על שם הסולטאן סעאד א-דין השני מסולטנות יפאט. בנוסף, המסורת המקומית מזהה את האתר הארכאולוגי של טייא במרכז אתיופיה כ-"האבן של גראן" בהתייחסות לאימאם אל-גאזי. לפי העבודות הארכאולוגיות שם, האתר חדש יחסית, והוא תוארך בין המאות האחד עשרה והשלוש עשרה לספירה. טייא מכיל מספר עמודים מגליתיים. מבנים אלה שטוחים בצורה שמאופיינת בעיטורים ייחודיים ומוארכים, ביניהם חרבות, דמות אנושית עומדת עם זרועות אקימבו וסמלים דמויי צמח.
אנה פסטרנק
אנה פסטרנק (נולדה ב-18 בפברואר 1943) היא ציירת ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בשם חנה בקי לאלנה ואוגוסטו בקי, ציירת וסופר-מהנדס, שעלו מאיטליה ב-1939. גדלה בשרון והחלה לצייר בשמן בגיל שמונה. זכתה בתחרות ארצית לציור תווי-ספר והציגה לצד אמנים ידועי-שם בגלריה צ'מרינסקי בתל אביב (1956). ב-1958 נסעה לאיטליה, שם התוודעה אל האמנות קלאסית, הרנסאנס והבארוק האיטלקי. לאחר שירותה בצה"ל למדה במכון אבני בהדרכת ציירי אופקים חדשים: יחזקאל שטרייכמן, אביגדור סטימצקי ואהרון כהנא.
בשנים 1969–1964 למדה באוניברסיטה העברית פילוסופיה וספרות. במקביל, למדה בבצלאל קרמיקה ורישום בלימודי ערב. זכתה בפרס ראשון בתערוכת אמני השרון שהתקיימה בהוד השרון.
בשנת 1975 הציגה תערוכת יחיד ראשונה "אקוורלים וציורי שמן" במרכז האמנויות של העיר בריסטול באנגליה.
בשנת 1991 הציגה תערוכת יחיד ראשונה בארץ: "ציורים – שמן על בד", בגלריה טובה אוסמן בתל אביב.
ב-1998 הציגה ביוגרפיה מצוירת על פי מראה מקומות שהם מראי-מקומות בספר הזמן: "מראה מקום" בגלריה ד.ש. דנון בתל אביב. ב-1999 זכתה בפרס ע"ש הרמן שטרוק לציור מטעם עיריית חיפה.
סדרות ציורי שמן שלה המתארות אנשים בתנועה על רקע הים הוצגו בתערוכות היחיד "ימים יגידו", המשכן לאמנות על שם חיים אתר, עין חרוד 2006, ו"ימים יגידו" בית האמנים, ירושלים, 2009. "שברי מרחבים" בית האמנים ע"ש שאגאל, חיפה 2010, "בין חוף לים", בית האמנים בתל אביב, 2010. מספר ציורים מהסדרה הוצגו בתערוכות קבוצתיות בארץ ובעולם, בין היתר: בתערוכה "דרך הגב", גלריה ד.ש. דנון, תל אביב, 2007, בתערוכה "דברים שבלב, מבחר מאוסף דוד עזריאלי", מוזיאון תל אביב לאמנות, 2009-2010 ובתערוכות רבות נוספות בהן גלריה 133, טורונטו, קנדה, 2010. בתקופה זו גדלה באופן משמעותי תפוצת עבודותיה באוספים פרטיים ומוזיאליים בארץ ובעולם.
בשנת 2011 נבחרה להציג בביתן האיטלקי בביאנלה של ונציה.
לקריאה נוספת
Anna Pasternak Seasons Will Tell, Mishkan Le'Omanut, Museum of Art, Ein Harod, 2006 Matters of the Heart, A Selection from the David J. Azrieli Collection. Tel Aviv Museum of Art, 2009 LO STATO Dell' Arte / Istituti Italiani di Cultura nel Mondo. State of the Arts / Italian Cultural Istitutes in the World. Edited by Vittorio Sgarbi & Francesca Valente
סארה (מחוז)
מחוז סארה (באסטונית: Saare maakond, "מחוז האי") הוא אחד מבין 15 מחוזות אסטוניה. נפוץ מאוד השימוש בשם סארמאה (Saaremaa), משום שזה שם האי עליו הוא ממוקם. המחוז כולל את האי סארמאה, האי הגדול ביותר באסטוניה, ומספר איים קטנים יותר מסביב. מימי המחוז גובלים במחוז לאנה ממזרח ובמחוז היו מצפון.
גאוגרפיה
האיים הגדולים במחוז הם סארמאה, מוהו, רוהנו, אברוקה ווילסאנדי. ישנם 570 קמ"ר של שטחים חקלאיים במחוז. ממוצע הטמפרטורה השנתי עומד על 6°C וכמות המשקעים הממוצעת היא 590 מ"מ בשנה. במערב האי נמצא רכס גבעות נמוכות באורך כ-50 קילומטרים וברוחב של כ-25 קילומטרים. הרכס מזדקר לגובה מקסימלי של 54 מטרים מעל פני הים. בדרום האי, בנפות ואליאלה ופיכטלה, שוכנת שמורת הטבע לאידוואכה (Laidevahe). במערב האי, בנפות קיהלקונה ולמאנדה, שוכנת שמורת הטבע וילסאנדי, הכוללת גם כמאה איונים ואת כל שטחו של האי וילסאנדי ומכסה שטח כולל של מעל 237 קילומטרים רבועים.
אוכלוסייה
לפי נתונים משנת 2006 הורכבה האוכלוסייה מן הקבוצות האתניות הבאות:
ממשלת המחוז
בראש כל מחוז עומדת ממשלת המחוז (maakonnavalitsus) הנשלטת בידי מושל (maavanem), אשר ממונה בידי הממשלה לקדנציה בת חמש שנים. משנת 2017 משמש יאן לייווטגייה כמושל המחוז.
נפות והרכב מנהלי
במחוז עיר אחת, 9 רשויות מקומיות (alevik) ו-490 כפרים. המחוז מפוצל ל-3 נפות כפריות (vallad):
נפות לשעבר
עד לרפורמה המנהלית באוקטובר 2017 מנה המחוז 17 נפות, מתוכן 1 עירונית והשאר כפריות.
נפה עירונית:
נפות כפריות:
בעיית הראוי-מצוי
בעיית המצוי-ראוי (באנגלית: is-ought problem) הוא מונח במטא-אתיקה שטבע דייוויד יום, בספרו "מסכת טבע האדם". המונח מתייחס לכשל הלוגי שבעירוב טענות המתבססות על המצוי, עם מסקנות העוסקות בראוי. הווה אומר, לטיעונים המנסים להסיק מה שראוי מטענות הנוגעות למה שמצוי, ולהפך. הצדקה שכזו אינה תקפה מבחינה לוגית, משום שהמסקנה מכילה יסוד זר להקדמותיו של הטיעון.
תל אביב-יפו (סדרה)
הסדרה שודרה בערוץ 8 בשנת 2009, לרגל חגיגות המאה לתל אביב. את הסדרה הנחה מודי בר-און, שהיה גם אחד מיוצריה, לצדם של ענת זלצר וגבריאל ביבליוביץ. ההסכם להפקת הסדרה נחתם בספטמבר 2005, והתחקיר לקראת הכנת הסדרה נמשך כשנה. בראשיתה, הייתה אמורה לכלול עשרה פרקים, ולהיות משודרת בערוץ 10, אך עקב עלויות ההפקה, היא צומצמה לשלושה פרקים, ששודרו בתחילה בערוץ 8, וחודשים ספורים אחר כך גם בערוץ 10.
בר-און מספר את סיפורה של העיר תל אביב כשהוא משוטט ברחובותיה, תוך מעבר מקטעי ארכיון לצילומים עדכניים של המקומות הנזכרים, בסגנון המוכר מסדרות דוקומנטריות קודמות שהנחה בר-און, "הכל אנשים" ו"במדינת היהודים". בין הקטעים משולבים גם קטעי קריינות של עלמה זק, המכילים ציטוטים של אישים שונים אודות העיר. מוטיב חוזר לאורך פרקי הסדרה הוא הקונפליקט המתמשך בין הישן לבין החדש, בין ה"תל" ל"אביב", בין יפו לבין תל אביב, אותה מכנה בר-און "העיר שבליבה מקף".
פרקי הסדרה
הפרק הראשון נפתח בתיאור הגרלת המגרשים ב-1909, אך עוסק בעיקר בקורותיה של העיר יפו במאה ה-19, החל מהמצור שהטיל נפוליון על העיר ב-1799 והטבח שביצעו חייליו לאחר נפילתה, דרך התפתחותה ושגשוגה בתקופת שלטונם של אבו נבוט ומוחמד עלי, ועד להקמת השכונות היהודיות נווה צדק, נווה שלום, כרם התימנים ולבסוף אחוזת בית, עיר הגנים שתהפוך לימים לתל אביב
הפרק השני עוסק בהתפתחותה המואצת של תל אביב במחצית הראשונה של המאה ה-20 וכינונה של עיריית תל אביב כרשות מקומית נפרדת מיפו. בתקופה זו ידעה תל אביב תלאות בדמותם של גירוש תל אביב, מכת ארבה, מגפת טיפוס ופרעות תרפ"א, שבעקבותיהן התפתחה העיר במהירות, וסיגלה לעצמה אדריכלות ייחודית, מוסדות תרבות, חיי חברה ומסחר.
הפרק השלישי, ארוך יותר מקודמיו, עוסק בתקופה שמשנות ה-30 של המאה העשרים ועד שנת המאה של תל אביב. תקופה זו כוללת את קורותיה של העיר במהלך המרד הערבי, מלחמת העולם השנייה ומלחמת העצמאות, לאחר מכן כיבוש יפו, נטישת תושביה ואיחודן של שתי הערים, הקמת שכונות עבר הירקון, ולבסוף הקמת גורדי השחקים, חיי הבוהמה בעיר, התופעות התרבותיות והחברתיות המאפיינות אותה ומיצובה כ"עיר בלי הפסקה".
מוטיב מבני
במולקולה ביולוגית דמוית שרשרת, כגון חלבון או חומצת גרעין, מוטיב מבני הוא מבנה תלת־ממדי נפוץ המופיע במגוון מולקולות שונות, לא קשורות מבחינה אבולוציונית. מוטיב מבני אינו חייב להיות משויך למוטיב רצף; הוא יכול להיות מיוצג על ידי רצפים שונים ובלתי קשורים לחלוטין בחלבונים שונים או ב-RNA.
בחומצות גרעין
בהתאם לרצף ולתנאים אחרים כגון חום או pH, חומצות גרעין יכולות ליצור מגוון מוטיבים מבניים אשר נחשבים כבעלי משמעות ביולוגית.
בחלבונים
בחלבונים, מוטיב מבני מתאר את הקישוריות בין אלמנטים מבניים משניים. מוטיב אינדיבידואלי מורכב בדרך כלל מכמה אלמנטים בלבד, למשל, מוטיב 'סליל-סיבוב-סליל' שיש לו רק שלושה. שים לב שבעוד שהרצף המרחבי של אלמנטים עשוי להיות זהה בכל המקרים של מוטיב, הם עשויים להיות מקודדים בכל סדר בתוך הגן הבסיסי. בנוסף לאלמנטים מבניים משניים, מוטיבים מבניים חלבונים כוללים לרוב לולאות באורך משתנה ומבנה לא מוגדר. מוטיבים מבניים עשויים להופיע גם כחזרות טנדם.
Hvala, Ne
!Hvala, Ne (בעברית: תודה, לא) הוא השיר שייצג את סלובניה באירוויזיון 2018 שנערך בליסבון, פורטוגל. השיר בוצע על ידי הזמרת לאה סירק. הוא הולחן ונכתב על ידיה בעזרת טומי דה-קלארק. השיר נבחר ב-24 בפברואר 2018 בתחרות "EMA 2018" ששודרה בערוץ רשת השידור "Radiotelevizija Slovenija" והייתה תחרות הקדם-אירוויזיון הסלובנית.
פרסומי האגודה הספרותית היהודית-הונגרית
פרסומי האגודה הספרותית היהודית-הונגרית (בהונגרית: Az IMIT-Izraelita Magyar Irodalmi Társulat Kiadványai) הייתה סדרה איכותית בעלת חיים ארוכים של ספרי יהדות בהונגריה.
היסטוריה
בשם "פרסומי האגודה הספרותית היהודית-הונגרית", הוציאה האגודה הספרותית היהודית-הונגרית סדרת ספרים בעריכת יוז'ף באנוצי. הכרך הראשון עזב את בית הדפוס בשנת 1895 לאחר הקמת האגודה. ניתן לחלק את מגוון הפרסומים לשני חלקים:
גם מחקרי השנתונים וגם מחברי העבודות העצמאיות כללו חוקרים יהודים הונגרים חשובים בסוף המאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20, עבודותיהם לרוב ייחודיות בתחומן (למשל: הרב ארמין קצ'מטי: תולדות הספרות היהודית). לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית של 1919, הסדרה הושהתה וחודשה רק בשנת 1929. לאחר כמה עשורים של קיום, פרסומי האגודה הספרותית היהודית-הונגרית חדלו להתקיים בשנת 1948.
כיום, כרכים מקוריים בני 80–120 שנים כבר נמצאים בעותקים מוגבלים מאוד בשוק הספרים העתיקים. הם פריטים מבוקשים מאוד במכירות פומביות בשל נדירותם. מתוך הכרה בערכם, חלקם פורסמו מחדש מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 וחלקם עברו דיגיטציה מאז 2010.
פרסומים להדפסה מחודשת
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 - בשים לב לכך שלא נערכו מאז מחקרים בסיסיים גדולים בהונגריה בנושאי הספרים, החליטו מו"לים שונים לפרסם הדפסים חוזרים של כרכים מסוימים. ואלה היו:
הוצאה חדשה
יצירה זו אינה הדפסה מחודשת, אלא טקסט שנכתב לחלוטין מחדש לאחרונה.
פליסתנס
פּלֵיִסתֶנס (ביוונית: Πλεισθένης), הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית שקיימות מספר גרסאות אודות זהותה.
גרסה אחת טוענת כי פליסתנס היה בן של תיאסטס, שאביו שלח אותו להתנקש באטראוס, אך האחרון הצליח להרוג אותו.
לפי גרסה שנייה, פליסתנס היה מבני פלופס, אח של אטראוס ותיאסטס, הבעל הראשון של איירופה ואבי אגממנון ומנלאוס. הוא היה חולה ומת ולאחר מותו אטראוס נשא את איירופה ואימץ את ילדיה.
גרסה שלישית טוענת כי פליסתוס היה בנם של איירופה ואטראוס.
לפי גרסה נוספת, פליסתנס הוא בנם של מנלאוס והלנה.
יחסי אורוגוואי–הוותיקן
היסטוריה
האפיפיור יוחנן פאולוס השני ביקר פעמיים באורוגוואי, בשנת 1987 ובשנת 1988.
ייצוג דיפלומטי
למדינת הוותיקן יש שגרירות במונטווידאו.
בית חולים הרצוג
בית החולים הרצוג (או בשמו הקודם "עזרת נשים") הוא בית חולים גריאטרי ופסיכיאטרי-כללי, הממוקם בירושלים וקרוי על שמה של שרה הרצוג. בית החולים מטפל במגוון הבעיות הרפואיות האופייניות לזקנה ובמחלות הנפש. בית החולים הוא השלישי בגודלו בירושלים, וכולל 330 מיטות. בבית החולים שני אגפים רפואיים: אגף גריאטרי ובו עשר מחלקות, ואגף פסיכיאטרי, ובו שתי מחלקות, לגברים ולנשים. בבית החולים קיימת גם יחידה לילדים מונשמים. בית החולים הרצוג הוא מרכז לימוד והכשרה לבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והמרכז הרפואי הדסה, המכשיר מומחים בתחומי הגריאטריה והפסיכיאטריה, כמו גם סטודנטים לרפואה, סיעוד, פסיכולוגיה ועבודה סוציאלית.
איגנורטיו אלנכי
איגנורטיו אלנכּי (מלטינית: Ignoratio elenchi – התעלמות מהנושא; על פי המילה היוונית ελεγχος, "הפרכה") הוא טיעון מקבוצת כשלי הסחה השייכת לכשלי אי-רלוונטיות, בו מוצג טיעון העשוי להיות תקף כשלעצמו, אך מוכיח או תומך במסקנה שונה מזו שמנסים להוכיח. איגנורטיו אלנכּי ידוע גם בשם "מסקנה לא-רלוונטית". הכשל זוהה לראשונה על ידי אריסטו ככישלון של השואל בעת ניסיון להפריך טיעון של משיב.
בית חולים הרצוג
משנת 1995 מנהל בית החולים הוא הד"ר יחזקאל קן.
רקע להקמת חברת עזרת נשים הכללית
בסוף המאה ה-19 הסתמן שיפור במצב שירותי הבריאות בירושלים בכלל, עם הקמת בתי חולים המופעלים על ידי ארגונים נוצריים, ובהמשך, עם פתיחת בתי חולים יהודיים בתוך העיר העתיקה - בית החולים "רוטשילד" מיסודו של הברון דה רוטשילד, בית החולים משגב לדך ובית החולים ביקור חולים - השתפר גם מצבם של היהודים תושבי ירושלים העות'מאנית.
במקביל פעלו בירושלים אגודות צדקה, גמ"חים, שפעלו לשפר את חיי החולים כחלק מהתפיסה היהודית של קבוצות מאורגנות העוסקות בביקור חולים, סיעוד ותמיכה בנזקקים. קשים במיוחד היו חיי הנשים, שכן רפואת נשים לא הייתה ידועה בתקופה הנדונה ומקצוע המיילדות לא היה ממוסד. אישה הייתה יולדת בביתה, ועזרה ליולדת ניתנה על ידי נשים אחרות שרכשו את ניסיונן תוך כדי התנסות. דיכאון שלאחר לידה, עקרות ובעיות דומות לא טופלו כלל.
כדי לתת מענה לבעיות אלו נוסדה בחנוכה של שנת תרנ"ה חברת עזרת נשים הכללית על ידי חיה ציפה פינס, אשתו של יחיאל מיכל פינס, פעיל ציוני וממנהיגי חובבי ציון.
הקמה
באספה בבית משפחת דוד ילין (חתנם של יחיאל מיכל וחיה ציפה פינס), בשכונת מזכרת משה, שנערכה ביום 28 בדצמבר 1894 נוסדה האגודה שמטרתה לסייע ליולדות ונשים חולות. קשריו של יחיאל מיכל פינס עם משפחת רוטשילד מחד ועם אנשי היישוב הישן והביל"ויים מאידך הבטיחו תמיכה בגיוס תרומות. בנוסף לכך היה פינס ממנהלי בית החולים ביקור חולים ויכול היה ליצור את הקשר הראשוני בין ד"ר משה וולך לאגודת עזרת נשים.
התחלת פעילות האגודה
הנשים שפעלו באגודה תרמו מזמנן ומכספן למען נזקקות וביצעו עבודות סיעוד ואיסוף בגדים ומזון, וגם בשכירת שירותי אחיות ומיילדות מקצועיות. פעילות האגודה ומטרותיה משתקפות היטב בשמה.
בספר הנהלת החשבונות הראשון של האגודה נרשמה הקדמה ובה עקרונות מנחים ובין היתר נרשם:
בראש החברה והמוסד עמדה חיה ציפה פינס, עד שנת 1912, אז החליפה אותה בתה, איטה ילין.
"בית מחסה"
בתקופה העות'מאנית נחשבו חולי נפש כאנשים שנתקפו ברוח הרע או ששד אחז בהם. שיטות הטיפול היו פרימיטיביות ואכזריות. האחריות על הטיפול נפלה בדרך כלל על המשפחה של החולה, שבדרך כלל לא הייתה מסוגלת לעמוד במעמסה. בבתי חולים של התקופה "טופלו" הפגועים בנפשם ביחד עם אלו שסבלו מפיגור שכלי ולעיתים עם הנכים.
ה"הקדש" בעיר העתיקה
זמן קצר לאחר הקמת האגודה היא נטלה על עצמה משימה נוספת, חורגת מעצם הגדרת פעילותה המקורית. טיפול בחולי נפש היה תחום מוזנח יותר מרפואת נשים, וירושלים הידועה כמגנט לחולי נפש, בין השאר בזכות תסמונת ירושלים, נזקקה לפתרון.
בסוף המאה ה-19 טופלו חולי רוח בהקדש שנוהל על ידי הוועד הכללי כנסת ישראל. המידע על הקדש זה דל ביותר, אך בשנת תרנ"ה מדווח אליעזר בן-יהודה בעיתון הצבי כדלקמן:
דוד ילין מספר ביתר פירוט:
ומוסיפה חברת "עזרת נשים" בהערה בספר הנהלת החשבונות של האגודה:
עם הגידול במספר הנזקקים לשירותי ה"הקדש" בהנהלת אגודת "עזרת נשים" עבר המוסד ההולך ומתפתח למבנים מרווחים יותר. מקומו המדויק של החדר הראשון איננו ידוע אך בהמשך שוכן המוסד במבנים הנמצאים ברחוב מעלה חלדייה ורחוב הגיא במבנה בו שכן מושב הזקנים הכללי המאוחד. חברותא זו עתידה הייתה להמשך לאורך שנים גם מחוץ לחומות.
בחודש ניסן של שנת תרנ"ו ביקר בבית המחסה אליהו שייר, הממונה הראשי מטעם הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד בארץ ישראל הביקור נשא פרי והברון, באמצעות נציגו טרם לתחזוקת המבנה. בדווחו מציין פקיד הברון:
יציאה מהחומות
בשנת תרנ"ו (1896) יצא מוסד "עזרת נשים" מבין חומות ירושלים. בכך הצטרף המוסד לתנועה של פורצי החומות שתוצאותיה - בניית ירושלים החדשה. עיקר הדחף היה הכורח - העיר העתיקה הייתה צפופה ומחלות התקיפו את תושביה בגין תנאי סניטציה קשים ביותר. היציאה אל מחוץ לחומות הייתה צו השעה.
דוד ילין מספר על המעבר:
המעבר לעיר החדשה ריכז את פעילות האגודה והמוסד שניהלו הפך למוקד הפעילות והעניין, נזנחו הביקורים בבית החולה או הנזקק - פעילות המוסד לחולים כרוניים הצריך את כל משאבי האגודה.
מרחיב ומספר דוד ילין על נדידת המוסד בתוך שכונות ירושלים החדשות:
לפי ספרו של יוסף יואל ריבלין היה חלון ביתה של משפחת פינס בשכונת בית יעקב נמצא ממול למוסד "עזרת נשים" ובעת הצורך רצה חיה פינס מביתה אל המוסד. בשנת תרנ"ט (1899) עבר בית החולים למשכן מרווח יותר בסמוך לשכונת מזכרת משה.
במכתב למטרות התרמת כספים כותבת לידיה צאנסלר ומתארת את בית החולים במשכנו מחוץ לחומות - רגע לפני מעברו למושב קבע
"בית ישע אהרון"
עם כניסת המאה ה-20 נפתח שלב חדש בתולדות בית החולים. ממוסד נודד העובר מנכס ומבניין שכור אחד לשני הפך בית החולים לשוכן במשכן קבע שתוכנן מבראשית לתכליתו וייעודו. מגרש של 7 דונם נרכש בקצה המערבי של דרך יפו (בסמוך וממול לתחנה המרכזית של ירושלים דהיום), במרחק ניכר מהעיר העתיקה - עובדה שהוזילה את מכירו של המגרש. במהלך השנים 1902 עד 1906 נבנו שני מבנים אחד לנשים ואחד לגברים. בשנות העשרים של המאה העשרים נוספו קומות לשני הבניינים ונבנה בניין שלישי שימש לקליניקה של הרופא המבקר במוסד לבית המרקחת ולמשרד.
בספרו "ספר היישוב" מספר פנחס גרייבסקי את הפרטים על המעבר ומציין כי המגרש למבנה נרכש עוד בשנת תרנ"ח (1898) ומוסיף פרטים כדלקמן:
העיתון "השקפה" של אליעזר בן-יהודה מספר כי נחנך "בית ישע אהרון" של "עזרת נשים כללית" ומציין כי בית חולים זה יפעל כבית מחסה לחשוכי מרפא וחולי רוח.
בשכנות לבית החולים עזרת נשים, מצידו השני של רחוב יפו הוקם בשנת 1901 מושב הזקנים הכללי המאוחד ובמרחק מה ממנו - לכוון מזרח הוקם בית חולים שערי צדק בשנת 1902. מנהל בית החולים שערי צדק ד"ר משה וולך שימש גם כרופא בבית החולים עזרת נשים - בהיעדר רופאים פסיכיאטריים בירושלים.
בתה של חיה ציפה פינס, איטה ילין, סייעה לאמה בניהול האגודה והמוסד, והחל מ-1912 החליפה אותה בתפקיד נשיאת המוסד.
בשנת 1921 התחיל רופא פסיכיאטר לעבוד בבית החולים. היה זה הד"ר דוריאן פייגנבאום שמונה למנהלו הראשון של "עזרת נשים". עד לבואו התבסס הטיפול בעיקר על סיעוד ותמיכה, הקלה על הסימפטומים באמצעים מוגבלים ובעיקר "חינוכיים" וגם - תזונה מאוזנת ככל הניתן.
איסוף תרומות
בית החולים והאגודה המנהלת ניזונו והתקיימו מתרומות של יהודים הן בארץ ישראל והן בגולה באמצעות מכתבים לתורמים פוטנציאליים, הקמת אגודות - בנות באירופה שעסקו באיסוף תרומות וזאת בנוסף לחובת חברות אגודת "עזרת נשים" לתרום מכספן לאגודה. באמצעות שימוש במכתבי המלצה מאת רבנים ואישי ציבור פנו חברות האגודה לכל שדרות היישוב הישן והחדש על מנת לקיים את בית החולים שהלך וגדל.
תסמונת ירושלים
בחיבור מדעי שפרסם בשנת 1937 תיאר ד"ר היינץ הרמן מנהל בית החולים "עזרת-נשים" באותה תקופה את תסמונת ירושלים שהיא סוג נדיר יחסית של הפרעה נפשית בה תייר או צליין הנמצא בירושלים מדמיין וחש שיש לו כוחות אלוהיים ומשיחיים ומוטלת עליו משימה משיחית, או כאילו הוא התגלמותה של דמות מקראית או דמות מהברית החדשה. תופעה זו נחשבת לפסיכוזה שמובילה לעיתים לאשפוזו של האדם השרוי בה בבתי חולים לבריאות הנפש.
בית החולים הרצוג
בשנת 1968 עבר בית החולים "עזרת נשים" למשכנו הנוכחי בגבעת שאול, בתכנון האדריכלים בנימין אידלסון וגרשון צפור. בסוף שנות השבעים, נפתחה בו המחלקה הגריאטרית הראשונה. כיום מהוות המחלקות הגריאטריות השונות כ־70% מבית החולים, הכולל בסך הכל 330 מיטות. בראשית שנות ה-90, שינה בית החולים "עזרת נשים" את שמו ל"בית חולים הרצוג" על שם הרבנית שרה הרצוג שכיהנה כארבעים שנה כנשיאת בית החולים ותרמה לקידומו.
כיום בית החולים הוא יחידה מתוך המערך האוניברסיטאי של בית הספר לרפואה של המרכז הרפואי הדסה והאוניברסיטה העברית. פועלים בו גם מכוני מחקר העוסקים בגנטיקה ובמחקר מחלת אלצהיימר, מחלת פרקינסון וסכיזופרניה.
בית החולים הרצוג הוא מוסד ללא כוונת רווח, ואינו מקבל מימון ממשלתי. הוא אחד מבתי החולים המעטים בישראל שתקציבו מאוזן. הוא מנוהל על ידי ועד מנהל מתנדב והכנסותיו מתבססות על פעילותו הרפואית ותרומות. ב-2017 נפתח בבית החולים בניין חדש ("בניין האשפוז על שם סמסון"), שבו 9 קומות (2 מתוכן תת-קרקעיות ואחת מתוכן קומה לשעת חירום) וכ-23,000 מ"ר בנוי לצד שיפוץ החזיתות של המבנה הישן עם חיפויי אבן, זכוכית ומתכת. הבניין החדש תוכנן על ידי האדריכל עופר קפלינסקי ואוכלס בהדרגה בשנים 2017–2020. עלות ההקמה של המבנה החדש הייתה כ-450 מיליון דולר.
מבנה בית החולים
המרכז לפסיכוטראומה הוא מרכז טיפול, תרגול ומחקר בתחום הטראומה הפועל בארץ וברחבי העולם.
בואינג X-37
בואינג X-37 הוא כלי חלל לא מאויש המפותח על ידי חברת בואינג. הכלי מיועד לשמש כמדגים טכנולוגי למעבורת חלל קטנה ובלתי מאוישת שתשנע מטענים קלים במחיר זול לעומת מעבורת החלל.
הכלי יכול להשיג מהירות מסלולית ולהישאר בחלל עד 780 יום. הוא מיועד למיזמים אזרחים וצבאיים כאחד. הכלי נבנה בשיטה מודלית וכך יתאפשר פיתוח עד כדי הפיכתו לכלי השיגור העיקרי של מטענים לחלל.
אורכו 8.9 מטרים ומוטת כנפיו 4.5 מטרים. הוא משוגר לחלל בחרטומו של טיל, ובעל יכולת חזרה בנחיתה עצמית על גלגליו בשדה התעופה, לשימוש חוזר.
ב-11 בדצמבר 2012 שוגר X-37 מנמל החלל קייפ קנוורל וחזר לכדור הארץ ב-17 באוקטובר 2014.
ב-20 במאי 2015 שוגר X-37B למשימת USA-261 וחזר לכדור הארץ ב-7 במאי 2017.
הכלי שוגר בפעם השישית ב-17 במאי 2020, במשימה של חיל החלל של ארצות הברית.
פעילות הכלי ומטרת שיגורו לא נחשפו על ידי צבא ארצות הברית.
התיאטרון החי
התיאטרון החי (באנגלית: The Living Theatre) הוא תיאטרון המבוסס על שיטות עבודה ניסיוניות. נוסד בשנת 1947 בניו יורק על ידי במאי התיאטרון ג'וליאן בק (1925–1985) וג'ודית מלינה (1926–2015). ג'וליאן בק היה גם צייר. והציג יצירותיו בשנת 1945 בגלריה גוגנהיים בניו יורק. הוא הוגדר גם כמעצב ומחזאי. ג'ודית מלינה ניהלה עמו את התיאטרון והמשיכה לנהלו גם לאחר מותו. שניהם החדירו חיים ייחודיים ומקוריים בעבודתם ושיטה זו אפשרה חידוש צורות תיאטרון והביאו השפעה משמעותית על התיאטרון המערבי של שנות ה-60.
תיאטרון טקסטואלי (1951–1954)
בשנת 1951, עבר התיאטרון החי לאולם הראשון שלו, תיאטרון שרי לאן (Cherry Lane Théâtre New York). להקת התיאטרון משלבת כאן שירה עם טקסטים מאת פול גודמן, ברטולט ברכט, פדריקו גארסיה לורקה, אלן גינסברג ועוד. יצירותיהם מתנגדות בצורה קיצונית לתיאטרון המוצג בברודוויי, וכך הקימו למעשה את אוף ברודוויי. השימוש בשירה אפשר ללהקה לשחרר את השפה המסורתית, וליצור שפה חיה יותר. הם דוחפים, אם כן, את התיאטרון אל משהו חי, היכן שהדיבור מוצא את ערכיו וכוחו. הם חשפו כך את מחזהו של פירנדלו "הערב אימפרוביזציה" והדבר איפשר להם ליצור שפת תיאטרון אחרת, שונה ומקורית מקודמיהם.
מטא-תיאטרון (1955–1959)
בזכות מחזהו של פירנדלו התיאטרון החי מקבל עוצמה לכיוון שבחר. באמצעות שלושה מופעים: "הערב אימפרוביזציה", "רבים אוהבים" (Many Loves) ו"הקשר" (The Connection). התיאטרון החי בוחן את הקשר בין המציאות לבדיה, בין התיאטרון והחיים. אלה הם נושאים למחשבה שמובילים אותם לבדוק את המשמעות הבסיסית של התיאטרון ואיך להציגו מחדש. בהצגה "הקשר" התעוררה שערורייה, כיוון שההצגה שילבה שחקנים אמיתיים ואנשים שהם מכורים לסמים, על הבמה. הדבר יצר בלבול עבור הצופה, בין בדיה למציאות. לאחר החוויה הזו, כמה שחקנים החלו להתרחק מתיאטרון מטא, בטענה שהוא תיאטרון לא ישר כלפי הקהל. שתי ההצגות שבאו לאחר מכן התעמתו עוד יותר עם שאלות המהות של התיאטרון והקשר שלו לו לחיים. הצגות אלה שילבו יותר את האמנות עם החיים.
תיאטרון פוליטי (1959–1970)
בשנות ה-60 המוקדמות, בתגובה למצב הפוליטי של ארצות הברית בזמן מלחמת וייטנאם, התיאטרון החי מעצים את הצדדים האנרכיסטיים והרדיקליים בעבודתו על מנת לקדם את השלום. ואז מגיע הגילוי ומפגש עם טקסט של אנטונין ארטו, והלהקה מחליטה לשלב עבודה גופנית ואינטלקטואלית. עם הצגת "The Brig" הם מממשים הלכה למעשה את התאוריות של ארטו. השחקנים מאמצים את עקרונות "תיאטרון האכזריות", הם מדווחים על האלימות בכלא. התיאטרון החי גורש מן התיאטרון שבו הציג עד אז, לאחר המופע של "The Brig" שעסק באלימות אמריקאית בכלא ביפן, ושחקניו נעצרו. לכן גלו מאמריקה לאירופה שם החלו לבצע סגנון אחר של תיאטרון הפנינג (Happening) ולהתמקד בצדדיו המהפכנים יותר מאשר בצורתו הדרמטית.
שילוב הגוף הפיזי במשחק
עיקרון ה"הפנינג" והאלתור מאפשר פעילות גופנית לקהל הבא להצגה. הגוף איננו נשלט עוד בידי טקסט מוכן מראש, אלא מתעמת עם הבלתי נודע והמקריות. וכך קורה שהגוף מתעמת עם חללים שונים מאלה הנהוגים על במת התיאטרון. וכך שהגוף הפך להיות מרכיב מרכזי בעבודת הלהקה. כמו למשל בתיאטרון האכזריות של ארטו. וכך התפתחה תפיסה חדשנית וקולקטיבית לגוף ולקולו של השחקן. עד שהתפתחות הקול והגוף קיבלה צביון אלים, המאפשר הבנה פסיכולוגית והצגת הדברים בצורה משכנעת. סוג של סימולציה משוחקת. מבחינתה של ג'ודית מלינה, מדובר היה ב"ריפוי הרע באמצעות הרע, וכך לסלק את האלימות".
התיאטרון והחיים האנרכיסטיים
התיאטרון החי הושפע מאוד מרעיונות אנרכיסטיים למען השלום, של בק ומלינה. הם מדברים בין השאר על "אי-אלימות", "אנטימיליטריזם", נגד המדינה, נגד כל צורה של שליטה באחר, וכן תפיסות דומות בתחום הכלכלי. מתוך תפיסת עולם שכזו, בלי ממשל ובלי ממשלה, יצרו קבוצת תיאטרון המבוססת על שוויון בין חבריה, כאשר לשניהם רק הזכות להביא רעיונותיהם כמי שהקימו את התיאטרון. בנוסף לכך, העמידו בשאלה את המבנה הארכיטקטוני הסגור של התיאטרונים. ולכן יצאו והתערבבו עם ההמונים ברחובות. זהו תיאטרון מהפכני למען אמנציפציה. הרצון לשיווין בכול הוביל אותם להסיר כל קבלת כספים ממוסדות, והוביל אותם לקבל רק כסף מהצופים, שהתאם ליכולתם ולרצונם של כל אחת ואחד. האידאולוגיה האנרכיסטית באה לידי ביטוי גם על הבמה באמצעות התהו ובהו הבימתי. בהצגה "גן עדן עכשיו" השחקנים מקיימים יחסים מיניים על הבמה, ומזמינים את הקהל להצטרף אליהם. המבקרים מתארים את האירועים של הלהקה על הבמה, בזמן הצגת "גן עדן עכשיו", הכוללים בתוכים שירי רחוב מאת ג'קסון מק-לאו (Jackson Mac Low) במסטריות שכתב. הלהקה הסירה צורך בכסף, בדרכונים, שמה דגש על עירום מלא, הזכות לעשן מריחואנה ובאחת ההופעות עלתה צעירה מהקהל, הסירה בגדיה והצהירה: "הנה, אני עירומה, יש לי זכות לעשות זאת!" זו הייתה דרכה של להקה לעודד את הקהל להשתחרר מכבליו. התיאטרון החי פיתח שיטת חיים קולקטיבית, אינטנסיבית מאוד. הרעיונות הפוליטיים באו לידי ביטוי באמצעות הפעולה התיאטרונית, אך גם בצורת חייהם היומיומית. לדברי בק: "אני לא בוחר לעבוד בתיאטרון, אלא בעולם. התיאטרון החי הוא חיי, הוא תיאטרון חי". המשפט הזה מלמד על כל עבודתם. המעורבות האישית הזו יצרה עימותים עם הממסד והמשטרה ואילו הלהקה לא נסוגה ונשארה יציבה בדעותיה. הגירוש של הקבוצה על ידי הממסד האמריקאי בעקבות הצגת "הגשר", לא עצר בעדם מלהמשיך. המשפט של בק ומלינה בשנת 1964 עשה מהם גיבורים מרטירים במלחמתם נגד החברה הקפיטליסטית.
השפעתם על אחרים
אנשי התיאטרון החי הגיעו לראשונה לאירופה בתחילת שנות ה-60, בהזמנה שקיבלו מדניאל זרקי (Daniel Zerki), במאי צרפתי. אך רק בשנת 1967 מתחילה השפעתם לגעת בתיאטרוני אירופה. בצרפת השפעתם רבה במיוחד עם השתתפותם בפסטיבל אביניון בשנת 1968. הם הביאו עימם אסתטיקה חדשה במיוחד בתחום המשחק, השתתפות הקהל ושינויי החללים. לפי חוקר התיאטרון הצרפתי פרופסור ג'ורג' באנו, התיאטרון החי הביא לאירופה שיטות משחק חדשות של התיאטרון האמריקאי, הפנינג, יוגה, תרגילים של ג'וזף צ'ייקין. זהו תיאטרון שעובר מהצגה להשתתפות, מטקסט כתוב לאלתור קולקטיבי וחופשי.
מאז שהגיעו לצרפת, המונח "התפתחות השחקן" מקבלת משמעות מקצועית וחברתית. המומחים חיברו אותם לאנטונין ארטו, המסוגל להעניק חיים לכל תנועה, צעקה שהמילים הסירו. בהצגה "אנטיגונה" הגוף היה חופשי, השחקנים שחררו זעקותיהם, והשחקן השתחרר מכל כבליו האישיים והחברתיים. היה זה אוונגרד בחיפוש אחר קשר גופני ישיר. וגם בניו יורק זכתה השפעתם לתוצרים. אצל התיאטרון הפתוח שנוסד בשנת 1963 בידי ג'וזף צ'ייקין שהיה בעצמו חבר להקת התיאטרון החי. וגם אצל להקתו של ריצ'רד שכנר שנוסדה בשנת 1967. התיאטרון החי שם דגש על השחקן וזהותו. תיאטרון המסוגל ליישם בחייו את תפיסתו בשוויון ובחיי קהילה משותפים.
באירופה כולה הושפעו מהם, ומושג הקבוצה התחזק, שחקנים הקימו להקות קולקטיביות, וקאופרטיבים אמנותיים. לשחקן ניתן תפקיד כפול, מצד אחד מקצועי כשחקן על במה, ומצד שני חברתי בתוך קהילה קולקטיבית.
מושג הצופה השתנה גם הוא. הצופה היה לשחקן פאסיבי או אקטיבי לבחירתו החופשית. וכך שקהל שקיבל שינוי כזה בברכה, הפך לקהל שונה בשנות ה-70 וחל שינוי בתפיסת הבמה והאולם, הם לא נבנו איתו ולא רק בעבורו. הקהל שוחרר וחש בחירותו בזמן המופע ונוצר קשר מסוג אחר בין קהל ושחקנים. בהצגה "גן עדן עכשיו" הקהל מוזמן לקחת חלק או להתנגד למה שקורה בעולם.
בזמן פסטיבל אביניון ה-22 ג'וליאן בק החליט לצאת מהכלא של התיאטרון אל הרחוב והקהל הולך עמו וצועק "התיאטרון ברחוב!". למחרת ראש העיר, בעקבות תלונות של אזרחים, מבקש מהתיאטרון החי להסיר את ההצגה "גן עדן עכשיו" ולהחליפה באחת אחרת שהוכנה לפסטיבל. אך הקהל חש הזדהות עם ההצגה ולא ויתר. והאירוע הפך למעשה לפעולה פוליטית, הנובעת מתפיסת העולם של התיאטרון החי. תיאטרון זה מזמין את הקהל לעבור שינוי בדמיונו, שינוי חברתי הנוגע לצעירים במיוחד. בעקבות אירוע זה נוצר דור שלם של אנשים הנאבקים למען חירותם, למען שחרור מעול הקונבנציות של חיי הבורגנות.
פלוטרכוס
פּלוּטַרכוֹס (ביוונית: Πλούταρχος, בלטינית: Plutarchus; נולד בסביבות 46 לספירה וחי עד 120-125 לספירה) היה פילוסוף, היסטוריון ומסאי יווני. חיבוריו ששרדו נכתבו ביוונית, אולם קהל היעד שלהם היה קוראים יווניים ורומיים גם יחד.
חייו
פלוטרכוס נולד בעיירה הקטנה כאירוניאה, השוכנת כ-80 קילומטרים ממזרח לדלפי, בחבל בויאוטיה ביוון העתיקה, כנראה בתקופת שלטונו של הקיסר קלאודיוס.
משפחתו הייתה ידועה ועשירה. שמו של סבו של פלוטרכוס היה למפריאס. שמו של אביו לא נשמר, אך סביר שנקרא ניקרכוס (Nίκαρχoς), על שם אבי-סבו של פלוטרכוס, על פי המנהג העממי של משפחות יווניות למחזר שם בכל דור שני. אחיו, טימון ולמפריאס, נזכרים לעיתים קרובות במאמריו ובדיאלוגים שלו, בהם על טימון במיוחד מדובר במושגים מלאי החיבה ביותר. רואלדוס (Joannes Rualdus), בחיבורו "חיי פלוטרכוס" (1624), מצא את שמה של אשתו של פלוטרכוס, מתוך ראייה בכתביו. קיים מכתב מאת פלוטרכוס לאשתו, המפציר בה שלא להיכנע לצער רב מדי על מותה של בתם בת השנתיים, שנקראה טימוקסנה על שם אמה. המספר המדויק של בניו אינו ידוע, אולם שניים מהם נזכרים לעיתים קרובות: אוטובולוס ופלוטרכוס השני. מאמרו של פלוטרכוס, De animae procreatione in Timaeo, מוקדש להם, ונישואי בנו אוטובולוס הם הסיבה לאירוע של אחת ממסיבות ארוחות הערב המתועדות ב"שיחת השולחן". אדם נוסף בשם סקולרוס נזכר במושגים שנראה שרומזים שהוא היה בנו של פלוטרכוס, אולם הדבר לא נזכר בשום מקום בפירוש. מאמרו על שאלות נישואין, המופנה אל אורודיקה (Εὐρυδίκη) ופוליאנוס, נראה כמדבר עליה כמי שהייתה לאחרונה דיירת בביתו, אך מבלי שניתן לדעת אם הייתה בתו או לא.
בשנים 66–67 לספירה, למד פלוטרכוס מתמטיקה ופילוסופיה באקדמיה של אתונה תחת אמוניוס.
בזמן כלשהו פלוטרכוס קיבל אזרחות רומית, כפי שמעיד שמו החדש, לוקיוס מסטריוס פלוטרכוס (Λούκιος Μέστριος Πλούταρχος). את שמו החדש לקח פלוטרכוס על פי המנהג הרומאי מהאיש הערב לאזרחותו, לוקיוס מסטריוס פלורוס, קונסול רומאי, שפלוטרכוס השתמש בו גם כמקור היסטורי לחיבורו "חיי אותו".
את רוב חייו חי בכירוניאה, והוא הוכנס בסוד טקסי המסתורין של האל היווני אפולו. במשך 30 השנים האחרונות לחייו, כיהן פלוטרכוס כאחד משני הכוהנים במקדש אפולו שבדלפי. על ידי כתביו והרצאותיו, פלוטרכוס הפך לאיש ידוע באימפריה הרומית, אולם הוא המשיך להתגורר במקום בו נולד והשתתף באופן פעיל בחיים הציבורים המקומיים, ואף כיהן כראש העיר. באחוזתו הכפרית, אורחים מכל רחבי האימפריה התקהלו לשיחות רציניות, שבראשן ישב פלוטרכוס בכיסא השיש שלו.
על פי הסודא, הלקסיקון ביוונית מימי הביניים, הקיסר טראיאנוס מינה אותו למושל (פרוקורטור) של איליריה. אולם רוב ההיסטוריונים חושבים שאין זה סביר, משום שאיליריה לא הייתה מחוז פרוקורטורי ופלוטרכוס ככל הנראה לא דיבר אילירית. על פי ההיסטוריון הביזנטי גאורגיוס סינקלוס (סביב 800 לספירה), בערוב ימיו של פלוטרכוס, מינה אותו הקיסר אדריאנוס לפרוקורטור של פרובינקיית אכיאה - משרה שהקנתה לו את הזכות ללבוש את הגלימות והעיטורים של קונסול בעצמו.
לפלוטרכוס היו ידידים ומכרים רבים. הוא נסע רבות באגן הים התיכון, ביקר במצרים ולימים הרצה ברומא תקופה ממושכת ורכש ידידים רבי-השפעה, שלהם הקדיש חלק מכתביו המאוחרים. הוא הוציא מתחת ידיו כמות ניכרת של כתבים, שחלק גדול מהם שרד עד ימינו.
סמוך לפינה הדרום-מזרחית של מקדש אפולו בדלפי, נמצאו פסל ראש ולוח עם כתובת הקדשה, שגם עליו היה פסל ראש - של פלוטרכוס. הלוח הוקם על ידי תושבי דלפי סביב שנת 125 לספירה. הכתובת אומרת: "אזרחי דלפי וכירוניאה הקדישו את זה לפלוטרכוס יחד, על פי הוראות האמפיקטיונה".
חיבוריו
פלוטרכוס היה סופר פורה ומספר יצירותיו ששרדו והגיעו לידינו הוא כמחצית מסך כל כתביו.
הביוגרפיות
"חיי אישים" היא יצירתו המפורסמת ביותר. היא סדרה של ביוגרפיות של אישים נודעים מתולדות יוון ורומא העתיקה, המסודרות בזוגות כדי להאיר את מידותיהם המשותפות ואת מומיהם המשותפים של האישים המושווים. שרדו 23 זוגות כאלו, ובכל אחד ביוגרפיה של יווני לצד ביוגרפיה של רומאי. כמו כן שרדו ארבע ביוגרפיות ללא בנות-זוגן. היו היסטוריונים מאוחרים יותר שזלזלו בפלוטרכוס, אך עיקר עניינו לא היה בהיסטוריה אלא בבחינת השפעת האופי על חייהם וגורלם של אישים. חיבורו על חיי אלכסנדר הגדול, שנכתב כביוגרפיה מקבילה לזו על יוליוס קיסר, הוא אחד מחמישה מקורות שלישוניים על אודות הכובש המקדוני, ויש בו אנקדוטות ופרטים שלא מופיעים בשום מקור אחר. גם בתיאורו את נומה פומפיליוס, מלכה השני של רומא, ישנם פרטים מיוחדים לחיבור זה על אודות לוח השנה הרומאי. יחד עם חיי שנים-עשר הקיסרים של סווטוניוס, חיבורו של פלוטרכוס על יוליוס קיסר מהווה את התיאור העיקרי של פועלו של קיסר על ידי היסטוריונים עתיקים. חיבורו על חיי פירוס הוא חשוב מאוד מאחר שהוא התיאור העיקרי להיסטוריה הרומאית בתקופה שבין השנים 264-293 לפנה"ס, שלגביה לא שרדו כתביהם של דיוניסיוס מהליקרנסוס וליוויוס.
מוראליה
שאר חיבוריו ששרדו קובצו בשם "מוראליה" (ענייני מוסר). זהו אוסף של 78 מאמרים ונאומים, הכולל דיונים בדת של רומא, את החיבור "על איזיס ואוסיריס" שהוא מקור מידע חשוב על מנהגי הדת המצרית, חיבורים על סוקרטס, על שחרור תבאי, על נשים אמיצות, על האינטליגנציה של החיות, "על אכילת בשר", מעט על פילוסופיה נאו-אפלטונית ותולדות מדע הכוכבים, מאמרים פילוסופיים יותר כמו דיון בשקיעת האורקל, ועוד.
החיבורים "אמרות של ספרטנים" ו"אמרות של נשים ספרטניות" (לצד חמש הביוגרפיות על אישים מספרטה), שמקורותיהם כבר נעלמו, מהווים את אחד המקורות העשירים ביותר להיסטוריונים של לקדמון. עם זאת, חיבורים אלה שנויים במחלוקת, מאחר שפלוטרכוס חי מאות שנים אחרי אותה ספרטה עליה הוא כתב, ואף על פי שהוא ביקר בספרטה בעצמו, רבים מהמנהגים עליהם הוא מדווח כבר נזנחו מזמן. עם זאת, פלוטרכוס חשוב ביותר כאחד המקורות העתיקים היחידים על החיים בספרטה.
בחיבור "על הזדון של הרודוטוס", פלוטרכוס מבקר את ההיסטוריון הקדום הרודוטוס על כל סוג של דעה קדומה וסילוף.
מספר מהדורות של המוראליה כוללות כמה חיבורים שכיום ידועים כפסאודואפיגרפיה. "פסאודו-פלוטרכוס" אחד אחראי על כל החיבורים הללו, אולם מחברם אינו ידוע.
את חיבורי ה"מוראליה" כתב פלוטרכוס לפני שהתמסר לכתיבת הביוגרפיות, אותן כתב במהלך שני העשורים האחרונים לחייו. החיבורים במוראליה כתובים ביוונית, אולם נהוג להתייחס אליהם בשמותיהם הלטיניים.
השפעה
לכתבי פלוטרכוס נודעה השפעה עצומה על הספרות האנגלית ועל הספרות הצרפתית. שייקספיר במחזותיו ציטט שוב ושוב מתרגומו האנגלי של תומאס נורת' לביוגרפיות של פלוטרכוס, ואף חיבר פרפרזות לסצינות שלמות משם. ראלף וולדו אמרסון הושפע מאוד מן ה"מוראליה". מישל דה מונטן שאב השראה ורעיונות מה"מוראליה" בכתיבת מסותיו. במסה "על ספרים" (ספר 2 פרק 10) כתב דה מונטן: "פלוטרכוס אחיד ויציב, מחזיק בדעות אפלטוניות נעימות ונוחות לחברה... חופשי כולו, משביע את רצונך ומשלם לך היטב". עם מעריציו נמנים גם ג'יימס בוזוול, בן ג'ונסון, ג'ון דריידן, ג'ון מילטון, פרנסיס בייקון, תומאס הובס ורוברט בראונינג.
השפעתו של פלוטרכוס ירדה במאות ה-19 וה-20, אולם היא נשארה טבועה ברעיונות הנפוצים לגבי ההיסטוריה היוונית והרומאית. אחד הציטוטים המפורסמים ביותר שלו נכלל באחת היצירות המוקדמות ביותר שלו: "עולמו של האדם נתפס בצורה הטובה ביותר דרך חייהם של האנשים שיצרו היסטוריה".
על הדת היהודית
פלוטרכוס הוא התושב היחיד של יוון גופא מבין המחברים היווניים והרומיים של תקופת הקיסרות הרומית, שהביע דעות על היהודים ודתם. טיפולו המפורט ביותר בדת היהודית נמצא בחיבורו "שיחות משתה" (במקור היווני Συμποσιακά; בלטינית Quaestiones Convivales), בתוך סימפוזיון שהוא מצטט, שבו עולה דיון על היהדות.
הימנעות היהודים מאכילת בשר חזיר
במהלך הסימפוזיון, אומר אחד מאנשי השיח, למפריאס, אחיו של פלוטרכוס: "סבי נהג לומר בכל הזדמנות, בלעג על היהודים, שהבשר שהם נמנעים ממנו הוא הראוי ביותר". הדבר מעלה את השאלה החמישית בדיון: "אם היהודים נמנעים מבשר חזיר בגלל יראת הכבוד לחזיר או סלידה ממנו". הסופיסט קליסטראטוס שואל את הנוכחים מה דעתם "על הטענה שזהו בדיוק הסוג היאה ביותר של בשר שהיהודים נמנעים מלאכול". פוליקראטס מסכים עם הטענה אך שואל: "האם הם נמנעים מאכילת בשר חזיר בשל סיבה של כבוד מיוחד לחזירים או מתוך תיעוב כלפיו? ההסברים שלהם עצמם נשמעים כמו דברי אגדה מוחלטים, אבל אולי יש להם סיבות רציניות שהם אינם מפרסמים". קליסטראטוס טוען כי החזיר אכן "נהנה מכבוד מסוים בקרב אותו העם" ומוסיף כי "הוא אינו מגוחך יותר במראהו או גס באופיו מחיפושית זבל, תנין או חתול, שכל אחד מהם זוכה ליחס של קדוש מצד קבוצה שונה של כוהנים מצריים". קליסטראטוס טוען שהגישה היהודית נובעת מתוך כבוד והכרת תודה כלפי התפקיד שמילא החזיר בהיסטוריה של החקלאות, כפי שמודגם על ידי הניסיון של מצרים. הוא סבור "שהיהודים היו הורגים חזירים לו שנאו אותם...ואולם למעשה אסור ליהודים להשמיד חזירים באותה מידה שאסור להם לאוכלם. אולי זה הגיוני שהם יכבדו את החזיר אשר לימדם לזרוע ולחרוש, כשם שהם מכבדים את החמור אשר הוביל אותם לראשונה למעיין מים, אחרת, מישהו יאמר שהיהודים נמנעים מהארנבת מכיוון שהם אינם יכולים לאכול שום דבר כל כך מלוכלך". למפריאס מגיב על כך: "הם נמנעים מהארנבת בגלל דמיונה הקרוב לחמור שהם מוקירים כל כך. הארנבת נראית פשוט כחמור הנחותה ממנו בגודל...אולי בעקבות המצרים אפילו בתפישתם את תכונותיהן של חיות, הם רואים במהירותה של החיה ובחדות חושיה כמשהו אלוהי". למפריאס מתנגד להשקפה זו וטוען: "היהודים כנראה שונאים בשר חזיר מכיוון שברברים מתעבים בפרט מחלות עור כמו צרעת וקשקשת, ומאמינים שמחלות כגון אלה ניחתות על בני אדם על ידי הידבקות". הוא מוסיף שהסלידה מבשר החזיר נובעת גם מכך שהחזיר מאוד מלוכלך ושסביבת מגוריו מגעילה והדבר גורם לבשרו "להיות באיכות ירודה".
התייחסות נוספת ליהודים וסלידתם מבשר החזיר מופיעה בחיבור "חיי אישים", בין אמירות שנונות שפלוטרכוס מצטט מפיו של קיקרו, שנאמרו במהלך תביעה כנגד מושל סיציליה לשעבר גאיוס ורס: "המלה 'ורס' פירושה בלאטינית חזיר מסורס; כשעבד משוחרר, קייקיליוס שמו, שהיה חשוד על אמונת היהודים, חפץ... לקטרג בעצמו על ורס, אמר קיקרון: 'מה ליהודי ולחזיר?'". אותו קייקיליוס הוא קווינטוס קייקיליוס ניגר, אחד מאנשיו של ורס, אשר ניסה בזמנו לעמוד בעצמו בראש התביעה כדי לסכל אותה. פלוטרכוס הוא היחיד המספר על יהדותו של אותו עבד משוחרר. אין רמז לכך בנאום "נגד קייקיליוס" של קיקרו עצמו. גם אין יסוד להניח שעבד משוחרר באותה התקופה יכול היה לשמש תובע, ולפיכך ניתן להסיק שהבדיחה נולדה בתקופה מאוחרת יותר ויוחסה לקיקרו. ייתכן אף שחל בלבול בין קייקיליוס ניגר לבין ההיסטוריון היהודי קייקיליוס שפעל בתקופת אוגוסטוס.