cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הלשכה הבין-לאומית למידות ולמשקלות
הלשכה הבין-לאומית למידות ולמשקלות (בצרפתית: Le Bureau International des Poids et Mesures; באנגלית: The International Bureau of Weights and Measures; בראשי תיבות: BIPM) היא הארגון הבינלאומי האחראי על תקנים של יחידות מידה על־פי מערכת היחידות הבינלאומית (SI).
על הלשכה אחראית: "הוועדה הבין-לאומית למשקלות ומידות" המארגנת את "הוועידה הכללית על משקולות ומידות".
הארגון שוכן במתחם Pavillon de Breteuil בעיירה סבר על יד פריז, בירת צרפת. על־פי אמנה בינלאומית על מידות (Convention du Mètre) משנת 1875, ועל־פי הסכם עם ממשלת צרפת שנחתם בשנת 1969 נחשב המתחם לשטח בינלאומי בעל מעמד חוקי מיוחד.
נכון לינואר 2021, ישנן 63 מדינות חברות ו־40 מדינות עמיתות.
מרגיש אחר
מרגיש אחר הוא אלבומה השני של להקת הרוק הישראלית, סינרגיה.
הפקה
בדומה לאלבומם הראשון, האלבום הופק באופן עצמאי על ידי סינרגיה והופץ לחנויות בספטמבר 2006 על ידי חברת התקליטים הד ארצי. יצאו לאור ממנו הסינגלים "מרגיש אחר", "תראי זה אני", "אשם" ו"עד אלייך" שלכולם צולמו וידאו קליפים. האלבום גם יצא לאור בפורמט ספרתי על גבי כרטיס זיכרון לטלפון סלולרי והופץ על ידי חברת הסלולר סלקום. בגרסת כרטיס הזיכרון אף נכלל שיר בונוס.
האלבום נכתב במשותף על ידי כל חברי הלהקה, והוא משלב סגנונות רבים של רוק ונגיעות של מוזיקה אלקטרונית, בדומה ללהקות נו מטאל האמריקאיות לינקין פארק, אוונסנס והובסתאנק. באלבום נכלל השיר "ליבי נשבר" אשר נכתב על ידי צחי איטח, החלל האחרון של צה"ל בתקופה בה שהה ברצועת הביטחון בלבנון.
באלבום זה משתתף לראשונה מתופפה החדש של סינרגיה, איתן רז, אשר החליף את המתופף הצעיר מאלבומה הראשון, אורי רז.
הסינגל "אשם" מתוך האלבום הושמע רבות בטלוויזיה הן בפרסומת של סלקום העוסקת במכירתו של האלבום כאלבום סלולרי והן כקדימון לפרק בסדרה "השיר שלנו".
ויטסה ארנהם
ויטסה ארנהם (בהולנדית: Vitesse Arnhem, או בשם המלא Stichting Betaald Voetbal Vitesse Arnhem), המוכרת בשם ויטסה (Vitesse), הוא מועדון כדורגל הולנדי מהעיר ארנהם. המועדון משחק בליגת העל ההולנדית ברציפות מעונת.
הבעלים של המועדון הוא איש עסקים רוסי, ועקב כך ויטסה הוא מועדון הכדורגל ההולנדי היחיד שנמצא בבעלות זרה.
היסטוריה
בשנות השמונים, המועדון היה על סף פשיטת רגל. הפתרון היה הקמת פורום מנהלתי ממשלתי חדש במישור המקצועי והחובבני. לפיכך, עד שנות השמונים, התאגדו במועדון שחקנים מקצועיים וחובבנים כאחד.
בשנת 2003, כאשר המועדון נקלע לסכנת פשיטת רגל נוספת, התערבה מועצת העיר בזמן וקנתה את אצטדיון חלרדום ובכך יצרה חבילת חילוץ להצלת המועדון.
בשנת 2010, קנה את הקבוצה שחקן העבר והאוליגרך הגאורגי, מראב ז'ורדניה שסגר את החובות של המועדון והשקיע כסף למען חיזוק הקבוצה כאשר הישג השיא שלה היה בעונת 2012/13 כאשר הגיעה למקום הרביעי. באוקטובר 2013 מכר ז'ורדניה את ויטסה למיליארדר רוסי אלכסנדר צ'יגירינסקי.
בעונת 2016/2017 הקבוצה זכתה בתואר הראשון בתולדותיה, בגביע ההולנדי, אליו הגיעה 3 פעמים נוספות לגמר.
בשנת 2021, לאחר שניצחה את פנלו בחצי הגמר, העפילה ויטסה לגמר הגביע בפעם החמישית בתולדותיה. ויטסה הפסידה במשחק הגמר 2–1 לאייאקס. ויטסה סיימה את עונת 2020/2021 במקום הרביעי והעפילה לליגה האזורית.
סגל הקבוצה
נכון ל-10 באוגוסט 2022
(בהשאלה מוולפסבורג)
תארים
הגביע ההולנדי
מרכז שיטור קהילתי
מרכז שיטור קהילתי (בראשי תיבות: מש"ק) הוא מרכז המהווה נקודת קצה מרוחקת של תחנת המשטרה. במרכז השיטור הקהילתי פועלים מפקד מרכז שיטור קהילתי, (מפקד מש"ק) שהוא שוטר בדרגת נגד ושוטר מרכז שיטור קהילתי שפועלים אף עם המתנדבים שמופעלים במש"ק, מתנדבי המשמר האזרחי בתא שטח מסוים (שכונה, ישוב, מועצה אזורית וכדומה). פעילות השוטרים והמתנדבים במרכז השיטור הקהילתי נעשית במסגרת מודל "שיטור קהילתי" - שיטור אפקטיבי לפתרון בעיות, שיפור השירות וצמצום תופעות פשיעה בשטח התחנה עליה נמנה המש"ק. מפקד המש"ק ושוטרי המש"ק כפופים פיקודית למשרד האק"מ (אגף קהילה משטרה) בתחנה, כאשר בראש משרד האק"מ עומד קצין האחראי לכל מרכזי השיטור הקהילתי בשטח התחנה ועל תפקודם התקין ולאחרונה עקב שינוי ארגוני ואיחוד האק"מ עם אגף מבצעים, נעשה כפוף לאגף זה ככל יחידות אגף הקהילה לשעבר.
מפקדי המש"קים
מפקדי המש"קים ושוטרי המש"ק הם שוטרי תחנה מיומנים ומקצועיים לרוב בעלי וותק בתפקידים קודמים, אשר נבחרו לתפקיד זה בוועדה מרחבית בראשות מפקד מרחב או סגנו וקציני מרחב עקב החשיבות הניתנת לתפקיד זה, ולאחר מכן דוחה או מאשרת את תפקידו והיבחרותו לשמש כמפקד מש"ק או שוטר מש"ק.
תפקידי מרכזי השיטור
למרכז השיטור הקהילתי תפקידים רבים: הקלת העומס על התחנות בגביית התלונות מהתושבים; גישור בסכסוכים בין התושבים; גיוס ליחידת המשמר האזרחי המקומית ופיקוד עליה; טיפול ממוקד בעבירות של איכות חיים (חנייה או רעש, לדוגמה); עזרה לפיקוח העירוני לאכוף את החוק ולשמור על הסדר, באמצעות סמכויות המשטרה (שאינן עומדות לרשות הפקחים); פיקוח על האבטחה של בתי הספר וגני הילדים; והדרכת הילדים ובני הנוער, במוסדות החינוך, לבטיחות בדרכים, לאי אלימות ולהימנעות מצריכה של סמים ואלכוהול.
עיקר עבודתם של השוטרים במרכזי השיטור הקהילתי היא באזור שעליו הם מופקדים, מול התושבים של אותו אזור ובאי האזור האחרים (עובדים, תלמידים וכו'). לכן, שוטרי המרכזים הקהילתיים מכירים היטב את האזור ואת תושביו והם משמשים גשר - מצד אחד מדריכים את כל כוחות המשטרה שפועלים באזור ומן הצד השני, מסבירים לתושבים על הפעילות של המשטרה ועל השירותים שלה לאזרח. בהתאם לכוח האדם הפנוי בכל תחנה, מפקדי התחנות משתדלים לשבץ שוטרים רבים ככל האפשר במרכזי השיטור הקהילתי. הבעיה העיקרית במימוש החזון של מרכזי השיטור הקהילתי היא המחסור החמור בכוח האדם במשטרה, אשר בגללו מתַגברים שוטרי המרכזים לעיתים קרובות את יחידות הסיור ואת יחידות התנועה במקום למלא את תפקידם בקהילה.
ביסמרק (דקוטה הצפונית)
ביסמרק (באנגלית: Bismarck) היא עיר הבירה של מדינת דקוטה הצפונית שבארצות הברית, וכן בירת מחוז בורליי. העיר נמצאת על גדת נהר מיזורי, מול העיר מנדאן שבעברו השני. שתי הערים הן גוש מטרופוליטני אחד.
העיר נקראת על שמו של קנצלר גרמניה הראשון אוטו פון ביסמרק. בקרבת העיר נמצא שדה התעופה המוניציפלי ביסמרק.
היסטוריה
במשך אלפי שנים סביבת ביסמרק הייתה מיושבת על ידי עמים אינדיאנים. משלחת לואיס וקלארק, משלחת חקר אירופאית, עברה בסביבת העיר בתחילת המאה ה-19. ההתיישבות האירופאית הראשונה הוקמה בשנת 1872. פתיחת קווי רכבת וגילוי זהב פיתחו רבות את העיר. בשנת 1883 ביסמרק הפכה לבירת טריטוריית דקוטה, ובשנת 1889, עם צירוף דקוטה הצפונית לאיחוד, ביסמרק הפכה לבירת המדינה החדשה.
אקלים
ביסמרק ממוקמת באמצע המישורים הגדולים, בין המרכזים הגאוגרפיים של ארצות הברית וקנדה. האקלים של ביסמרק מאופיין בחורפים קרים, סוערים, מעט מושלגים ובקיצים לחים. סופות רעמים מתרחשות באביב ובקיץ, אך חלק גדול משאר ימות השנה יבש.
החודש החם ביותר בביסמרק הוא יולי, עם ממוצע יומי של 21 מעלות צלזיוס, עם שוני גדול במעלות בדרך כלל בין היום והלילה. החודש הקר ביותר הוא ינואר, עם ממוצע של - 13.6 מעלות צלזיוס מתחת לאפס. רוב המשקעים יורדים בין החודשים מאי עד ספטמבר, לעומת זאת המשקעים יחסית דלילים בחודשי החורף. עוצמת השלג בחורף היא בדרך כלל קלה עד בינונית.
דמוגרפיה
נכון לשנת 2019 מתגוררים בעיר 73,529 תושבים. בעיר נמצאים 23,185 משקי בית ו-14,444 משפחות. צפיפות האוכלוסין היא 797.4 נפשות לקמ"ר.
מוצא התושבים: גרמני - 57.9%, נורווגי - 18.2%, רוסי - 7.7%, אירי - 7.2%, אנגלי - 5.0% ושוודי -  4.3%. מבחינה גזעית, 92.4% מהאוכלוסייה הם לבנים.
המדינה החופשית סקסוניה-ויימאר-אייזנך
המדינה החופשית סקסוניה-ויימאר-אייזנך (בגרמנית: זקסן-ויימאר-אייזנך, Freistaat Sachsen-Weimar-Eisenach) הייתה מדינה קטנה ברפובליקת ויימאר, שהתקיימה תקופה קצרה עד למיזוגה במדינת תורינגיה.
היסטוריה
ב-9 בנובמבר 1918 התפטר וילהלם ארנסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה. לאחר ביטול הדוכסות, הפכה המדינה למדינה חופשית ברפובליקת ויימאר.
בשנת 1920 הצטרפה המדינה למדינת תורינגיה, לאחר שפרלמנט המדינה הכריע בעד המהלך, והפכה לאזור ויימאר ואייזנך בתורינגיה.
אינדטרמיניזם
אינדטרמיניזם היא השקפה פילוסופית המנוגדת לדטרמיניזם. לפי עמדה זו, אירועים, או אירועים מסוגים מסוימים, אינם נקבעים באופן בלעדי על ידי אירועים קודמים. וייתכן שישנן תופעות בעולם אשר אין להן סיבות כלל. העמדה מאפשרת לעשות שימוש במושג חופש הבחירה, בניגוד לעמדה הדטרמיניסטית. במדע, ובמיוחד בתורת הקוונטים אינטרמיניזם הוא האמונה ששום אירוע אינו ודאי וכל תוצאה שהיא תלויה בהסתברות ישנם הרואים בעקרון אי הוודאות של ורנר הייזנברג עקרון מדעי בסיסי המאשש, את העמדה האינדטרמיניסטית. האינדטרמיניזם נטען גם על ידי סר ארתור אדינגטון ומורי גל-מאן. האינדטרמיניזם מקודם על ידי חיבורו של הביולוג הצרפתי ז'אק מונוד "סיכוי והכרח". הפיזיקאי-כימאי איליה פריגוג'ין טען לאינדטרמיניזם במערכות מורכבות.
סיבתיות הכרחית אך לא מספיקה
האינטדרמניזם לא מחייב לטעון שסיבות אינם קיימות, אלא שהסיבות שקיימות אינן מגבילות את העתיד לתוצאה אחת; למשל, אפשר לטעון שקיימות רק סיבות הכרחיות וסיבות מספיקות. ההבחנה ההכרחית/מספיקה פועלת באופן הבא:
אם x הוא סיבה הכרחית ל-y; אז הנוכחות של y מרמזת ש-x בהחלט קדם לו. הנוכחות של x, לעומת זאת, אינה מעידה על כך ש-y יתרחש.
אם x הוא סיבה מספקת ל-y, אז הנוכחות של y מרמזת שייתכן ש-x קדם לו. (עם זאת, סיבה אחרת z עשויה לחלופין לגרום ל-y. לכן הנוכחות של y אינה מרמזת על נוכחות של x, או z, או כל חשוד אחר).
סיבתיות הסתברותית
פירוש הסיבתיות כיחס דטרמיניסטי הוא שאם A גורם ל-B, אז לאחר A תמיד חייב להיות B. במובן זה, מלחמה אינה גורמת למוות, וגם עישון לא גורם לסרטן, כי תוצאות אלו לא נגרמות בכל המקרים. לכן, רבים פונים למושג של סיבתיות הסתברותית. בעצם, A גורם באופן הסתברותי ל-B אם ההתרחשות של A מגדילה את ההסתברות ל-B.
פרשנות גיררדי-רימיני-ובר למכניקת הקוונטים היא אינדטרמיניסטית במהותה, אך פרשנויות בוהם ואוורט הן דטרמיניסטיות, בדומה לכלל התופעות במכניקה הניוטונית.
נפוליאון בונפרטה
נפוליאון בונפרטה (בצרפתית: Napoléon Bonaparte, מבוטא: בּוֹנָפָּרְט; 15 באוגוסט 1769 – 5 במאי 1821; ידוע גם כנפוליאון הראשון) היה שליט צרפת, מייסד הקיסרות הראשונה, ומגדולי המצביאים בהיסטוריה. מחשובי האישים שעיצבו את המאה ה-19. ייסד את קוד נפוליאון – קובץ החוקים של צרפת, שבהשפעתו עוצבו חוקים רבים במערב אירופה ובמרכזה, והשפעתו ניכרת עד היום. הפיץ דרך כיבושיו את רעיונות המהפכה הצרפתית בכל רחבי אירופה, ובמקביל התאמץ לדכא ולהשכיח את השפעתה בצרפת פנימה. חידש והגה רעיונות טקטיים ואסטרטגיים מרחיקי לכת בצבא שמקובלים עד עצם היום הזה.
נפוליאון כיהן כשליט צרפת במהלך השנים 1799 עד 1814, ובמשך כ-100 ימים בשנת 1815. בשיאו, הוביל את צרפת לכיבוש רוב מערב אירופה ומרכזה.
נפוליאון, יליד קורסיקה, עלה לשלטון בהפיכת 18 בברימר לאחר קריירה מזהירה כאיש צבא. פעולותיו הראשונות היו ביסוס מערכות השלטון הפנימיות בצרפת והרגעת המדינה לאחר התקופה הסוערת של המהפכה הצרפתית. לאחר מכן יצא למסע כיבושים בכל אירופה וכונן את "הקיסרות הראשונה" בראשותו. עלה בידו להביס שוב ושוב בריתות מתחלפות של מעצמות אירופה, שהתאגדו כדי לבלום את השתלטות צרפת על היבשת, אך לאחר מספר מערכות הפסיד לבסוף והוגלה לאי אלבה. הוא הצליח לברוח מהאי, לשלוט שוב בצרפת למשך תקופה קצרה שמכונה "מאה הימים" עד שנוצח בקרב ווטרלו ונשלח לגלות באי סנט הלנה, שם מת.
נפוליאון הוא גם המייסד של שושלת בונפרטה: אֶחיו כיהנו כמלכים בארצות שכבש באירופה, בנו, נפוליאון השני, הוכרז על ידיו כמלך רומא, ואחיינו, הידוע כנפוליאון השלישי, כיהן כשליט צרפת (נשיא ואחר כך קיסר) בין השנים 1848 ל-1870.
ילדות ונעורים
נפוליאון נולד באז'אקסיו שבקורסיקה ב-15 באוגוסט 1769, על רקע התקוממות לאומית של הקורסיקאים כנגד השליטה הזרה של ג'נובה, ולאחר מכן של צרפת. כשנה לאחר שנולד נכשל המרד, וקורסיקה סופחה רשמית לצרפת.
משפחת בוּאוֹנפרטה השתייכה לאצולה הקורסיקנית הזוטרה. אבי המשפחה, קרלו בואונפרטה, הסתגל היטב לשלטון הצרפתי החדש ואף מונה לנציג קורסיקה בחצרו של לואי השישה עשר. ברם, הוא איבד את הון משפחתו בכשלונות עסקיים ומשפטיים. במחקר שערך, האב הוכיח קרבה לאצולה הטוסקנית, ומשפחת בואונפרטה הוכרה רשמית כמשפחת אצולה ב-1771. מעמדם כבני האצולה הזוטרה ומצוקתם הכלכלית זיכו את ילדי המשפחה לחינוך חינם על פי חוק, וכך זכו בני המשפחה, לרבות נפוליאון, להתחנך בצרפת שמעבר לים. קרלו בואונפרטה נפטר ב-1785 מסרטן הקיבה, בן 39 בלבד. מכיוון שניצל את רוב זמנו לתחזוק מעמדו, הוא היווה לנפוליאון דמות אב עמומה בלבד. אימו לטיציה רמולינו, מנגד, הייתה לדמות מפתח בעיצוב אישיותו כילד. היא תוארה על ידיו כאם קפדנית אך דואגת, לה הוא חב הרבה. לטיציה הייתה נצר למשפחת אצולה טוסקנית ולומברדית.
ב-15 במאי 1779 הגיע נפוליאון לאקדמיה הצבאית בבריאן-לה-שאטו (Brienne-le-Château), שם למד בחמש השנים הבאות. בניגוד לשמה, רוב הלימודים באקדמיה לא היו צבאיים מהיעדר תקציבים, וכללו בעיקר חינוך רגיל לבני אצולה. נפוליאון הרבה בקריאת ספרים מהעת העתיקה, בעיקר על מצביאים כיוליוס קיסר, והצטיין במתמטיקה, בגאוגרפיה ובהיסטוריה. בינו לבין שאר התלמידים התפתחה עוינות בגלל אופיו הגאה והתוקפני, וזהותו כקורסיקאי גאה ועני בין אצילים צרפתים. מסופר שיכולותיו הצבאיות של נפוליאון בלטו עוד בגיל 14, כשהוביל לניצחון את שכבת הגיל הצעירה במלחמת שלג מול השכבה הבוגרת.
בנעוריו שאף נפוליאון לשרת בחיל הים ואף בצי המלכותי הבריטי העוין, שאז היה החזק בעולם. הוא התכוון להתקבל לאקדמיה הימית, אך לבסוף ב-22 בספטמבר 1784 אובחן כמתאים ל"אקול מיליטר", האקדמיה הצבאית היוקרתית בפריז, לאחר שמשרד המלחמה היקצה מקומות למצטיינים במתמטיקה. בגיל 16 ניסה נפוליאון להצטרף למסעות של מגלה הארצות לה פרוז ללא הצלחה, מה ששם קץ לשאיפותיו הימיות.
ב-1785 דילג נפוליאון על הליכי הקבלה הרגילים ליחידות תותחנים מובחרות, ובספטמבר הגיע במבחנים למקום ה-42 מתוך 58 מבין המועמדים לחילות אלה מכל צרפת, זאת למרות האילוץ לסיים את לימודיו לאחר כשנה במקום שנתיים, בעקבות מות אביו והחמרת המצב הכלכלי במשפחתו. בספטמבר 1785 הוא סיים לימודיו באקול מיליטר כקצין בדרגת סגן-משנה, כשהוא בן 16 בלבד, והיה לקורסיקאי הראשון שהוכשר במוסד מכובד זה.
ראשית דרכו
עם סיום לימודיו גויס נפוליאון לרגימנט התותחנים של לה פֵר כקצין בדרגת סגן-משנה. ב-3 בנובמבר 1785 הצטרף לחיל המצב בואלנס שבמחוז דרום (Drome), שם עבר עשרה שבועות של הכשרה בסיסית. בינואר 1786 סיים הכשרתו, ובאוגוסט אותה שנה נשלח הרגימנט שלו לדכא הפגנה בליון. משדוכאה ההפגנה הוא קיבל אישור לצאת לחופשה במולדתו.
נפוליאון נסע לקורסיקה ב-15 בספטמבר 1786 והתאחד עם משפחתו, לראשונה מזה שמונה שנים. על המפגש העיק המשבר הכספי של המשפחה מאז מות אביו; נפוליאון – כעת הגבר במשפחה – חזר לפריז כדי להחזיר את הסבסוד על מטעי המשפחה, שהושהה. חופשי לראשונה בפריז, הירבה נפוליאון לבלות, בין היתר בתיאטרון, וגם איבד את בתוליו אצל יצאנית מקומית. פגישתו עם שר האוצר נכשלה, וב-1 בינואר 1788 שב לקורסיקה ונשאר עם משפחתו עד חודש יוני; כך התארכה חופשתו מתשעה חודשים לשנתיים.
נפוליאון חזר לרגימנט שלו, שהוצב בינתיים באוקסון. את חמישה עשר החודשים הפנויים שתפקידו איפשר לו, הוא ניצל לקריאה ואף לכתיבת 36 מחברות בנושאי ארטילריה, היסטוריה ופילוסופיה. באוגוסט 1788 הועלה לדרגת סגן ונבחר, בשל כישרונו, לפקד על פלוגת ניסויים שחקרה שיטות לירי פצצות מרגמה מתותח רגיל. הוא היה הסגן היחיד שזכה להשתתף בנציגות של גדוד תותחנים כלשהו.
ערב המהפכה הצרפתית, שלח נפוליאון מכתב לראש המורדים הגולה של הקורסיקאים, פסקאולה פאולי, שבו העיד על שנאתו לכתר הצרפתי אותו הוא משרת, ועל היותו לאומן קורסיקאי נלהב:
המהפכה הצרפתית
המהפכה הצרפתית הביאה לראשונה את נפוליאון להזדהות עם צרפת, כי פנתה כנגד האצולה הצרפתית הגבוהה, אותה הוא תיעב. הרוח המהפכנית, בשילוב עם ירושה מזדמנת, נתנו לנפוליאון הזדמנות להתחזק פוליטית במולדתו קורסיקה. בספטמבר 1789 שב לאי הולדתו ופעל לקידום שלו ושל אחיו הבכור, ז'וזף. בשיאם הפך נפוליאון למפקד במשמר הלאומי (נקרא גם "גדוד המתנדבים") של אז'קסיו הבירה, ולמנהיג המועדון היעקוביני בקורסיקה, וז'וזף היה לחבר במועצת העיר אז'קסיו.
בזמן המהפכה קורסיקה הייתה כמרקחה. מנהיג האי, פסקאולה פאולי, שב מגלותו בבריטניה בחסות המהפכה, ובהנהגתו השתלטו המהפכנים על קורסיקה. בעימותים באי אף נוצר מצב שבו נפוליאון, כמפקד במשמר הקורסיקאי הלאומי, נלחם נגד הצבא הצרפתי, שבו שירת במקביל באותה עת. מאחר שנחשב לעריק בעקבות חריגה מזמן ההיעדרות שהוקצה לו, הוא נסע לפריז ב-28 במאי 1792 במטרה לנקות את שמו. שם הוא חזה באירועי הפיכת ה-10 באוגוסט, בהם גבר ההמון על אנשי המשמר המלכותי השווייצרי, והמלך לואי ה-16 נאסר. האירוע סימן את תחילת סופה של המונרכיה, והשפיע רבות על נפוליאון, שלפי עדותו "מראה הגופות המחיש לי את המוות יותר מכל שדה קרב מאז". בפריז השתלב נפוליאון מחדש בצבא בדרגת סרן ואושרה לו נסיעה נוספת לקורסיקה, בה נדרש ללוות את אחותו.
ב-15 באוקטובר 1792 שב נפוליאון לקורסיקה, כאשר החלה מלחמה פנימית באי בין הפאוליסטים, ששאפו לעצמאות האי, לבין היעקובינים תומכי המהפכה הצרפתית, שראו בקורסיקה חלק בלתי נפרד מצרפת. כיעקוביני נלהב, הסתכסך נפוליאון עם מושא הערצתו – פאולי – כשלבסוף יד הפאוליסטים הייתה על העליונה: בני משפחת בואונפרטה המובסת הוגדרו כ"בוגדי ואויבי המולדת, הנידונים לתיעוב ולקלון נצחי", ונאלצו לנוס על נפשם לצרפת, בעוד שפאולי ניתק את קורסיקה מריבונות צרפת, והקים את הממלכה האנגלו-קורסיקאית.
בתור קצין בצבא צרפת התבלט נפוליאון כאסטרטג צבאי מחונן, וניהל כמה קרבות (כמו המצור על טולון) בהם זכו כוחותיו לניצחון מוחץ. ב-1793, בגיל 24 בלבד, הועלה לדרגת מפקד חטיבה (Général de brigade). בהמשך פיקד נפוליאון על גייסות צרפת שנלחמו בצבא האוסטרי על אדמת איטליה. הצלחתו הייתה כה גדולה, שבסופה הצליח להגיע לפרברי וינה.
מסעו למצרים ולארץ-ישראל
ב-1798 הטילה הממשלה הצרפתית הנבחרת על נפוליאון לכבוש את מצרים כדי לפגוע בדרכי המסחר של הבריטים עם הודו (לפי סברה אחת, משימה זו הוטלה עליו כדי להרחיקו מפריז לאחר התגברות הפופולריות שלו בציבור). המטרה העיקרית של המסע הייתה לנתק את בריטניה, אויבתה המושבעת של המהפכה הצרפתית, מהודו, תוך פגיעה בממלוכים, בני בריתם.
נפוליאון כבש עד מהרה את קהיר וסביבותיה, אך נותק מצרפת בעקבות השמדת הצי הצרפתי על ידי האדמירל הבריטי הוריישו נלסון בקרב אבוקיר. נפוליאון ביסס את שלטונו במצרים והחל לנוע לאורך חוף הים התיכון בכיוון ארץ ישראל. הוא כבש את כל ערי-החוף של אותה תקופה: אל עריש, עזה ויפו, שם טבחו חייליו בכ-2,000 שבויים טורקיים. לאחר-מכן התקדם צבאו צפונה, כבש את חיפה ואת עמק יזרעאל וצר על עכו.
המצור על עכו ארך כחודשיים, אולם העיר, שהייתה בשליטתו של אחמד אל-ג'זאר, הייתה מבוצרת היטב, והתגוננה בעזרת צבא טורקי שהגיע מסוריה, ובסיוע כוחות בריטיים תחת פיקודו של האדמירל סידני סמית. יש האומרים כי הודעתו של נפוליאון במהלך המלחמה שלפיה אם תצלח דרכו והארץ תיכבש על ידיו, תוחזר הארץ לידי היהודים, נועדה לכבוש את לבו של חיים פרחי, יועצו ואיש סודו של אל-ג'זאר. בסופו של דבר לא הצליח נפוליאון לכבוש את עכו, וצבאו נסוג חזרה למצרים.
באמצעות עיתון ישן גילה נפוליאון על הפסד איטליה לכוחות אוסטריים ורוסיים ועל התוהו ובוהו הכולל השורר במדינה. הוא אסף סביבו כ-500 אנשים והפליג בספינה מהירה לצרפת. עיקר הצבא נשאר במצרים תחת פיקודו של ז'אן-בטיסט קלבר.
דוד שולמן
דוד שולמן (נולד ב-13 בינואר 1949) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה ללימודים הודיים וארמניים שבאוניברסיטה העברית בירושלים, זוכה פרס רוטשילד לשנת 2004, פרס א.מ.ת לשנת 2010 וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וזוכה פרס ישראל בתחום חקר מדעי הדתות וחקר הפילוסופיה לשנת 2016.
נפוליאון בונפרטה
מסעו למצרים ולארץ-ישראל
התקופה שבה שהה נפוליאון במצרים הייתה בעלת חשיבות תרבותית רבה בנוסף לחשיבותה הצבאית: נפוליאון עצמו וחוקרים שהביא עמו תרו את מצרים בחיפוש אחר עתיקות. בתקופה זו קיבל המחקר על מצרים העתיקה תנופה גדולה, התגלו קברים ומומיות של מלכיה, והתגלתה אבן רוזטה (שבאמצעותה פוענח בשלב מאוחר יותר הכתב המצרי העתיק, ההירוגליפים, "כתב חרטומים", על ידי ז'אן-פרנסואה שמפוליון). בנוסף, חיל ההנדסה של נפוליאון מיפה את האזור ויצר מפה מפורטת (מפת ז'אקוטן) שהייתה בשימוש במשך המאה ה-19 כולה עד מיפוי הארץ על ידי הבריטים.
דוד שולמן
ביוגרפיה
דוד שולמן נולד בווטרלו שבאיווה, שם גדל. ב-1967 סיים לימודיו בבית ספר תיכון בווטרלו ועלה לישראל. גמר את חוק לימודיו לתואר הראשון בהצטיינות בהיסטוריה אסלאמית ובשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית. למד לדוקטורט בספרות טמילית בבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה (SOAS) שבאוניברסיטת לונדון, תחת הנחייתו של חוקר טמיל והמוזיקולוג ג'ון ר. מאר. הלימודים כללו עבודת שדה בטאמיל נאדו בשנים 1976-1975. קיבל את הדוקטורט ב-1976, על עבודה בנושא המיתולוגיה של המקדשים של האל שיווה באזור טאמיל נאדו שבדרום הודו. ב-1976 החל לעבוד כמרצה בחוג ללימודים הודיים ומדע הדתות באוניברסיטה העברית וב-1985 קודם לפרופסור מן המניין. נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ב-1988. שימש כראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה ואחר כך כראש המכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית. שהה כפרופסור אורח באוניברסיטת ויסקונסין, אוניברסיטת ג'ונס הופקינס ואוניברסיטת פנסילבניה. ב-1987 זכה במלגת מקארתור.
נפוליאון בונפרטה
עלייתו לשלטון
למרות כישלונותיו האחרונים במזרח-התיכון לא נתפס המסע ככישלון, ולאחר שחזר לפריז ב-1799 מונה נפוליאון למפקד הצבא. זמן קצר אחר-כך השתתף בהפיכת 18 בברימר אשר בסופה מונה לקונסול הראשון של צרפת ועם אישורה של חוקה חדשה בפברואר 1800 הפך בפועל לשליט יחיד של המדינה.
מלבד כיבוש צפון-איטליה מידי האוסטרים (בשנית) בשנת 1800, ניצל נפוליאון את שנות שלטונו הראשונות לביסוס מעמדו בצרפת ולהחזרת היציבות למדינה. הוא ביצע מספר רפורמות במערכת החינוך, המשפט, הפיננסים ומערכות השלטון. רפורמות אלו היוו בסיס למערכות האזרחיות בצרפת לשנים רבות. בשנים אלו נוצר גם "קוד נפוליאון" שריכז את הזכויות של אזרחי המדינה.
דוד שולמן
ביוגרפיה
שולמן נשוי לאיילין לבית לנדמן והוא אב לשלושה.
רז
רז היא מילה נרדפת לסוד או תעלומה. המילה משמשת כשם פרטי וכשם משפחה. {{פירושונים|* ה'ר"ז – שנה עברית
דוד שולמן
תיאור מחקריו
שולמן עוסק כפילולוג בשפות, בספרויות ובתרבויות של הודו הדרומית, עם הדגש על ימי הביניים. מחקריו נסובים על תולדות דתות, פואטיקה, היסטוריה, היסטוריוגרפיה ופילולוגיה.
נפוליאון בונפרטה
עלייתו לשלטון
בשנת 1801 הגיע נפוליאון להסדר עם הכנסייה הקתולית והאפיפיור פיוס השביעי, שעמד בראשה. כחלק מהסדר זה הוכרה הקתוליות כדת המדינה, אולם מינוי אנשי הכמורה הושאר בידי נפוליאון. ב-2 בדצמבר 1804 הכתיר נפוליאון את עצמו כקיסר צרפת בברכת האפיפיור, כאשר במהלך הטקס הקפיד נפוליאון להניח את הכתר על ראשו בעצמו, כדי שלא ליצור מראית-עין של כפיפות לאפיפיור. ז'וזפין הוכתרה אז כאשת הקיסר. חצי שנה מאוחר יותר הוכתר נפוליאון במילאנו גם כמלך איטליה.
רז
אנשי ציבור:
דוד שולמן
תיאור מחקריו
שולמן החל את מחקרו בשפה הטמילית, המשיך לסנסקריט, והחל משנת 1995 עסק במחקר בשפת טלוגו. במאה ה-21 התרכז בספרות הקלאסית בטלוגו ובנושאים הקשורים להיסטוריה והיסטוריוגרפיה בטלוגו. שולמן עורך גם עבודת שדה באנדרה-פרדש בשיתוף פעולה עם פרופסור ולצ'רו נראייאנה מאוניברסיטת ויסקונסין.
רז
סופרים ועיתונאים:
נפוליאון בונפרטה
לואיזיאנה הצרפתית
לואיזיאנה הצרפתית הייתה חבל ארץ בצפון אמריקה, שצרפת תבעה עליו בעלות החל מסוף המאה ה-17. מלחמת שבע השנים שגלשה לזירת אמריקה סימנה את ראשית סוף האחיזה הצרפתית שם. צרפת הובסה בזירה זו, וכדי למנוע את השתלטות בריטניה על האזור, מסרה אותו לספרד. לאחר המלחמה, התושבים הצרפתים בלואיזיאנה הפצירו בממשלה להשיג שטח זה מחדש, ונפוליאון נענה לבקשה. בהסכם מ-1800 לואיזיאנה חזרה לצרפת תמורת דוכסות פארמה שעברה לשלטון ספרדי. נפוליאון הבין שלא יוכל להגן, וודאי שלא לפתח את האזור, נוכח המלחמות מבית ושליטתו המוחלטת של הצי הבריטי בים. בנוסף, הצורך של נפוליאון במזומנים למימון המלחמות הכריעו את הכף לטובת מכירת לואיזיאנה לארצות הברית, לנציגי הנשיא תומאס ג'פרסון, ששימש בעברו כשגריר ארצות הברית בצרפת. המכירה הושלמה ב-1803 ושמה קץ לריבונות צרפתית באמריקה היבשתית.
דוד שולמן
Tamil Temple Myths: Sacrifice and Divine Marriage in the South Indian Saiva Tradition
ספר זה עובד מתוך עבודת הדוקטורט של שולמן וראה אור בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון בשנת 1980. הספר מקבץ מסורות, הכוללות מסורות בעל פה ומסורות בטקסטים המכונים פוראנות, ומנהגים של מאות מקדשים עתיקים בטאמיל נאדו, ומנסה למצוא תכנים אחידים, נושאים החוזרים על עצמם, ותכונות המיוחדות למסורות הטמיליות הדרום-הודיות. בין השאר נדונות עמדות המסורות השונות בשאלות מאין הגיעו האלים, מה מייחד את ההתגלות שלהם במקום, איך האל התחתן עם האלה, אילו יצורים מיתולוגיים או עתיקים היו שם, מה המערך הפולחני, וכיצד האל גילה את המקדש.
רז
אנשי אקדמיה:
נפוליאון בונפרטה
חידוש המלחמה
בשנת 1803 הכריזה בריטניה בשנית מלחמה על שלטונו של נפוליאון. ב-21 באוקטובר 1805 הובס הצי של נפוליאון יחד עם הצי הספרדי על ידי הצי הבריטי בקרב טרפלגר. כישלון זה הנציח את שליטתה הימית המוחלטת של בריטניה שנמשכה עד מלחמת העולם הראשונה.
דוד שולמן
The King and the Clown in South Indian Myth and Poetry
ספרו זה של שולמן יצא לאור ב-1985 בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון. הוא עוסק במלוכה בפרט ובתחום הפוליטי בכלל בדרום הודו של ימי הביניים. הספר מציג טענה שונה מהמקובל במערב על הבניית התחום הפוליטי. כתוצאה מריכוז כוח במרכזים אימפריאליים גדולים. הספר שואל את השאלה מאיפה נובע כוח פוליטי, מהו כוח זה וכיצד הוא מעוצב.
רז
שחקנים וזמרים:
נפוליאון בונפרטה
חידוש המלחמה
לאחר קרב זה החל נפוליאון במסע כיבושים נרחב ברחבי יבשת אירופה נגד כל המעצמות שהתנגדו לשלטונו: בדצמבר 1805 ניצח נפוליאון את צבאות אוסטריה ורוסיה בקרב אוסטרליץ. באוקטובר 1806 הוא ניצח את צבאות פרוסיה בקרבות ינה ואאורשטדט. בהמשך כבש את פולין, וכונן שם "נסיכות-בובה" הנתונה להשפעתו. באותה עת נמנע נפוליאון מלפלוש לרוסיה, ותחת זאת חתם על חוזה טילזיט שביסס את הברית עם הצאר אלכסנדר הראשון שחילקה את אירופה ביניהם.
דוד שולמן
God Inside Out: Siva's Game of Dice
ספר זה כתב שולמן בצוותא עם האנתרופולוג פרופסור דון הנדלמן מהאוניברסיטה העברית והוא ראה אור בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד ב-1997. הספר הוא אודות האל שיווה שמבלה את זמנו במשחק בקוביה. שולמן והנדלמן מנסים להבין למה הכוונה שהאל משחק בקוביה עם עצמו ועם העולם. הוא משחק בקובייה עם אשתו, החלק הנקבי שלו ומפסיד לה באופן עקבי. החוקרים מתארים תהליך של שינויים פנימיים המתחוללים בקרבו של האל. האל עובר תהליך של החצנה, לקיחת חלקים מתוכו והפיכתם למשהו חיצוני, עם ההחצנה באה אובייקטיפיקציה, כלומר אלוהים נמצא בתהליך מתמשך של המחשת חלקים של עצמו והחצנתם בצורה של אובייקטים וכך נברא העולם. משחק הקוביה הוא תיאור של הבריאה, שהיה פנימי לאל מלכתחילה ונפלט החוצה כחלק מהמשחק. האל משחק בקוביה ומכפיף עצמו לכללי המשחק ככל שחקן אחר. הוא מפסיד לאשתו, אותו חלק אחר שלו, שהוא הפן היצירתי שלו. חלקים שלמים שלו, האטריבוטים שלו, עוברים אליה, מהמרחב הפנים-אלוהי אל החלק של העולם הנברא.
רז
אחרים:
נפוליאון בונפרטה
חידוש המלחמה
לאחר-מכן פנה נפוליאון מערבה, פלש לספרד ומינה את אחיו הבכור ז'וזף למלך. אחת המטרות החשובות של צעד זה הייתה ניסיון לכפות מצור כלכלי על בריטניה, אותה לא הצליח להכריע. אולם צעד זה לא נחל הצלחה: לאומנים ספרדים התקוממו נגד השלטון הזר ונעזרו בצבאות בריטים שפלשו ב-1808 לספרד ופורטוגל. מלחמה זאת היא שהכניסה לראשונה לאוצר המילים הבינלאומי את המונח "גרילה" ("מלחמה קטנה" בספרדית), אם כי סוג זה של לחימה היה ידוע היטב גם בתקופות מוקדמות יותר.
דוד שולמן
God Inside Out: Siva's Game of Dice
ניתן לתאר את האל כמי שמבקש להשיב לעצמו את החלקים שהתמצקו והתגבשו והפכו להיות חיצוניים לעצמו, הוא מנסה להפוך אותם למשהו נזיל יותר ולהחזירם לעצמו.
נפוליאון בונפרטה
חידוש המלחמה
ב-1810 גירש נפוליאון את ז'וזפין ונשא לאישה את מריה לואיזה מאוסטריה, שהוכרזה מיד כקיסרית. לנפוליאון ומארי לואיז נולד בן יחיד, ושמו נפוליאון פרנסואה ז'וזף שארל בונפרטה (1812–1833). לימים הוא יקרא בשם "נפוליאון השני" ויוכתר על ידי אביו כמלך רומא, על אף שלא שלט בה מעולם. מלבדו היו לנפוליאון כמה ילדים לא חוקיים.
רז
ראו גם
}}
דוד שולמן
Siva in the Forest of Pines. An Essay on Sorcery and Self-Knowledge
זהו ספר המשך לספר God Inside Out, שאף אותו חיבר דוד שולמן עם דון הנדלמן והוא יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד בשנת 2004. זהו מחקר על אחד הסיפורים המרכזיים על האל שיווה. האל נכנס ליער של אורנים וביער הזה נמצאים סגפנים יוגיים שעסוקים בתרגולות ובואו של שיווה מבלבל אותם. הוא מופיע יחד עם האל וישנה, וישנה לובש צורה של אישה מפתה והוא מפתה את הסגפנים היוגיים, בעוד שיווה מפתה את נשותיהם. בגרסאות הדרום הודיות זהו מקור הריקוד, מכיוון שתוך כדי כך האל שיווה מתחיל לרקוד. שולמן והנדלמן ניסו לספק לכך הסבר, זהו המשך של התמטיקה אליה הגיעו לגבי הקוביה, וסיפור העוסק בתודעה כסוג של כישוף. הם סוברים כי האל נכנס ליער הזה מכיוון שהוא מחפש חלקים מעצמו שהוקשחו, מחפש דרך להמיס אותם ולהחזיר אותם לעצמו.
נפוליאון בונפרטה
דעיכה וגלות ראשונה
נפוליאון חיכה לשווא לכניעת הצאר הרוסי. משכניעה זו לא הגיעה, נסוג צבאו בחזרה. בשלב זה כבר החלו כוחות הצבא להידלדל: מחצי-מיליון החיילים איתם יצא לפלישה נותרו רק 100,000. נפוליאון נטש את צבאו וחזר לפריז.
דוד שולמן
Textures of Time, Writing History in South India
ספר זה כתב שולמן עם ולצ'רו נאראינה ראו ועם סנג'איי סוברהמניאם. זהו ספר על ההיסטוריוגרפיה בדרום הודו מ-1500 עד 1800. המחברים גילו ספרות היסטוריוגרפית ועשירה בטמילית, טלוגו, סנסקריט, במראטי, ובפרסית שנכתבה בדרום הודו. התזה של הספר היא שקיימת ספרות היסטוריוגרפית גדולה ועשירה בדרום הודו, במתכונת קצת אחרת מזו המוכרת לנו במערב. הדעה הרווחת במחקר על הודו היא שהיסטוריה היא סוגה שלא חדרה להודו עד בואם של האנגלים.
נפוליאון בונפרטה
דעיכה וגלות ראשונה
נסיגה זו היוותה שינוי בגישה האירופית כלפי נפוליאון. תדמיתו כבלתי-מנוצח נשברה ועמים רבים ניצלו גילוי חולשה זו כדי להשתחרר משליטת הצרפתים. בין ה-16 עד 19 באוקטובר 1813 התקבצו צבאות רוסיה, פרוסיה ואוסטריה להילחם בחיילי נפוליאון בקרב לייפציג, "קרב האומות". בקרב זה נחלו הצרפתים כישלון מוחלט, ובמקביל נחלו חיילי נפוליאון תבוסות גם באיטליה ובספרד.
ב-1814 התאחדו בעלות-הברית (בריטניה, רוסיה, פרוסיה ואוסטריה) נגד נפוליאון ופלשו לצרפת. ב-31 במרץ הם הצליחו לכבוש את פריז, והסנאט החליט להדיח את נפוליאון מתפקידו כקיסר. הוא נמלט לפונטנבלו, ושם התפטר ב-6 באפריל תוך העברת השלטון לבנו. אולם בעלות-הברית לא הסתפקו בכך והכריחו אותו ב-11 באפריל להתפטר ללא תנאי ולצאת לגלות באי אלבה, אי בים-התיכון המרוחק כ-20 ק"מ מחופי איטליה. נפוליאון הורשה לשמור את התואר קיסר, אך נקבע כי הקיסרות הנתונה למרותו היא רק האי הקטן עליו הוא נמצא. הוא קיבל קצבה שנתית של 2 מיליון פרנק מממשלת צרפת, והורשה לקחת איתו מספר קטן מקציניו וחייליו. ב-20 באפריל הוא נפרד מרוב צבאו ונאמניו בפונטנבלו והחל את המסע לאי גלותו. השלטון בצרפת עבר ללואי ה-18, כמלך צרפת.
דוד שולמן
האסלאם הטמילי
שולמן חקר את האסלאם הטמילי הדרום-הודי ופרסם מספר מאמרים על הספרות האסלאמית בטמילית. בטמילית ישנה ספרות מוסלמית גדולה וענפה שהתחברה החל מהמאה ה-15 ואילך.
נפוליאון בונפרטה
שלטון מאה הימים
המעצמות הזרות לא קיבלו את חזרתו לשלטון. הקרב הסופי התחולל ב-18 ביוני 1815 בווטרלו שבמרכז בלגיה של ימינו, בין הצבא הצרפתי לבין הצבא הבריטי והצבא הפרוסי בפיקודם של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון וגבהרד לברכט פון בליכר. הצבא הצרפתי הובס בקרב זה, ונפוליאון חזר לפריז. בתחילה קיווה לתמיכה עממית, אך כשזו לא באה, התפטר ב-22 ביוני לטובת בנו ששהה באוסטריה. הוא ניסה להימלט מצרפת דרך נמל רושפור, אך היה מכותר על ידי ספינות בריטיות, וב-15 ביולי נתפס נפוליאון על ידי הכוחות הבריטים.
בסך הכול שלט נפוליאון בצרפת מאה ימים לפני שהובס. לאחר כניעתו, הוחזר לואי ה-18 לשלטון.
דוד שולמן
מפעלו העכשווי
כרגע כותב שולמן ספר על ההיסטוריה של הדמיון בדרום הודו, עם הדגש על המאות ה-15 וה-16 ושוקד על תרגומם של מספר טקסטים ספרותיים.
נפוליאון בונפרטה
גלות שנייה ואחרונה
לאחר שהסתיימה תקופת שלטונו השנייה, לא הסתכנו הבריטים בבריחה נוספת של נפוליאון, והגלו אותו לאי סנט הלנה בדרום האוקיינוס האטלנטי, אי מבודד ביותר הנמצא 2,000 ק"מ מחופי אפריקה. באי זה בילה נפוליאון את שארית חייו, מ-17 באוקטובר 1815, עד למותו ב-5 במאי 1821.
דוד שולמן
פעילות פוליטית וחברתית
בנוסף לפעילותו האקדמית, דוד שולמן הוא פעיל שמאל שנמנה עם מייסדי תנועת "תעאיוש" ובמיוחד הוא פעיל בסיוע לתושבים פלסטינים באזור דרום הר חברון בזריעה ובקציר בשדותיהם. במהלך פעולות אלה הותקף שולמן מספר פעמים בידי מתנחלים.
שולמן נוהג לפרסם דיווחים מפורטים על פעילותו בשטחים, וכולל בהם לעיתים קרובות התייחסות לדת ולתרבות של הודו. עם זכייתו בפרס ישראל הודיע שיתרום את כספי הפרס ל"תעאיוש".
נפוליאון בונפרטה
גלות שנייה ואחרונה
מספר חוקרים בדקו את שרידי גופתו, וטענו כי מצאו בשערו עדויות לרעל. הרעל שנמצא הוא ארסן, שנחשב באותה תקופה לתרופה נגד מחלות מסוימות. מתיאור הניתוח שלאחר המוות שנערך על ידי הפתולוג פיליפ קרלייר עולה שסבל מסרטן הקיבה. שני מנתחים בצי הבריטי שבחנו את גופתו של נפוליאון הגיעו למסקנה כי מת מדלקת כבד טרופית, השכיחה בסנט הלנה. מסקנות אלה לא היו נוחות לממשלה השמרנית שכיהנה באותה עת, והמנתחים נעצרו, הורשעו בבית דין צבאי וסולקו מן הצי. בספרו על מות נפוליאון שלל מייג'ור גנרל ד"ר פרנק ריצ'רדסון את האפשרות שנפוליאון מת מסרטן הקיבה, בין היתר מפני שחולי סרטן הקיבה מתים כחושים ואילו נפוליאון נותר שמן במותו. בהסתמך על דיווחיהם של שני המנתחים מן הצי הבריטי, הגיע ד"ר ריצ'רדסון למסקנה כי נפוליאון מת מדלקת כבד אמבית, שמקורם באמבה Entamoeba histolytica, שגרמה בין היתר גם לכיב משני בקיבה. דלקת כבד אמבית תואמת את כל התסמינים מהם סבל נפוליאון בימיו האחרונים: התקפי חום חוזרים מלווים בהזעה לילית, תחושת כבדות ואי-נוחות בצד הימני של הגוף, כאב בכתף הימנית, כבד רך למישוש, עור בוצי ושפל, וליחה אדומה המעידה כנראה על מורסה בריאות. הוא נקבר בסנט הלנה וב-1840, כעשרים שנים לאחר מותו, הובאה גופתו לפריז ונקברה בארמון האינוואליד.
השלכות כיבושיו
כיבושי נפוליאון הביאו לשינוי מהותי בין מערב אירופה למזרחה. בשטחים שנכבשו כפה נפוליאון פירוק של מסגרות השלטון הישנות, וביתר פירוט חלוקה של קרקעות לאזרחים, צמצום המיסים על האיכרים, צמצום ניכר של מספר יחידות השלטון על ידי איחוד יחידות רבות למסגרת יחידה, ביטול זכויות יתר של האצולה ושלילת זכויות יתר מהגילדות המקצועיות שהגבילו מאוד את הניעות החברתית. בפועל עודדו שינויים אלה עיור, ניעות חברתית ויוזמות כלכליות. התוצאות המובהקות של השינויים היו פער שגדל והלך בין הפיתוח הכלכלי של הטריטוריות שכבש לבין אלו ששמרו על המסגרות המגבילות המסורתיות. שינויים אלה בולטים עוד יותר לנוכח העובדה ששטחים בהן בוטלו רפורמות אלו לאחר תבוסת נפוליאון פיגרו בפיתוח הכלכלי והתעשייתי אחרי אלו שבהן הרפורמות נותרו בתוקף. במובן זה כיבושי נפוליאון הרימו תרומה מכרעת לפריצה קדימה של המערב, עם שגשוג כלכלי חסר תקדים שפתח פער גדול בינו לבין הציוויליזציות העתיקות דוגמת סין, ובסופו של דבר ביסס את הקולוניאליזם האוניברסלי של המאה ה-19.
נישואיו הראשונים
בשנת 1796 כבר היה נפוליאון קצין בכיר, כשהוא בן 26. הוא נשא לאשה את ז'וזפין דה בוארנה, אלמנתו בת ה-32 של הגנרל אלכסנדר דה בוארנה, שהוצא להורג במהלך המהפכה. ז'וזפין הייתה אם לבן ולבת: אז'ן דה בוארנה (1781–1824) והורטנס דה בוארנה (1783–1837). כגבר חסר ניסיון היה נפוליאון מאוהב בז'וזפין נואשות, בעוד היא נמשכה לגבר אחר וניהלה איתו מערכת יחסים מקבילה מבלי שעשתה מאמץ ניכר להסתיר זאת, אולם הוא סלח לה.
נפוליאון חיבב מאוד את אז'ן והורטנס ואימץ אותם, ובשנת 1802 השיא את הורטנס לאחיו לואי בונפרטה בן ה-24, ולימים היו למלך ומלכת הולנד. ילדיהם היו נפוליאון שארל בונפרטה, נפוליאון לואי בונפרטה מלך הולנד, ושארל לואי נפוליאון בונפרטה קיסר צרפת ("נפוליאון השלישי"). ב-1806 נישא אז'ן לאוגוסטה, נסיכת בוואריה. במהלך שלטונו העניק נפוליאון לאז'ן את התארים נסיך צרפת, נסיך ונציה והדוכס הגדול של פרנקפורט. מילדיהם היו ז'וזפין מלכת שוודיה ונורווגיה, ואוגיסט ומקסימיליאן מלויכטנברג.
נישואיו השניים
בעוד שפילגשיו של נפוליאון ילדו לו ילדים בלתי חוקיים (לפחות ארבעה עם צאצאים רבים כיום), ז'וזפין לא ילדה לו יורש רשמי, ייתכן שבעקבות מאסרה בתקופת שלטון הטרור או הפלה שאולי עברה בשנות העשרים לחייה. נפוליאון התגרש ממנה ב-1810, ונשא במקומה את מריה לואיזה מאוסטריה, שהייתה בתו של פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה, נינתה של מריה תרזה, קיסרית אוסטריה ובת-אחיינית של מארי אנטואנט. נפוליאון ומריה לואיזה נותרו נשואים עד מותו של נפוליאון, אך היא לא הצטרפה אליו לגלות באלבה ומאז לא ראתה אותו עוד.
לזוג נולד ילד אחד, שנקרא לימים נפוליאון השני. הוא הפך לקיסר צרפת עם התפטרות נפוליאון לאחר "מאה הימים" (22 ביוני 1815), כשהוא בגיל שלוש, וכיהן בתפקיד במשך שבועיים בלבד, עד לפלישת כוחות בעלות הברית לצרפת. הוא הוגלה לארמון שנברון בווינה, ונפטר שם משחפת ב-22 ביולי 1832, כשהוא בן 21, ללא ילדים.
אישיותו
היסטוריונים מבליטים את עוצמתה של השאיפה העזה של נפוליאון, שהעבירה אותו ממגורים בכפר נידח לשליטה על רוב אירופה. מחקרים אקדמיים מעמיקים על ראשית חייו של נפוליאון מסיקים שעד גיל שנתיים היה לו אופי עדין ורגוע. דווקא אחיו הבכור, ז'וזף בונפרטה, הוא זה שזכה לעיתים קרובות לתשומת לב רבה יותר מאמם, מה שהפך את נפוליאון לתוקפני יותר. במהלך שנות הלימודים המוקדמות שלו הוא סבל מבריונות קשה מצד חברי כיתתו, עקב זהותו הקורסיקנית ושליטתו המוגבלת בשפה הצרפתית. כדי לעמוד בלחץ הוא נעשה שתלטני, ובסופו של דבר, אף פיתח תסביך נחיתות. ג׳ורג׳ רודה, היסטוריון בריטי, כינה את נפוליאון כ-"שילוב נדיר של רצון, חוכמה וכוח פיזי". בפגישותיו האישיות הייתה לו בדרך כלל השפעה היפנוטית על אנשים, ולכאורה כופף את המנהיגים החזקים ביותר כרצונו. הוא הבין בטכנולוגיה צבאית, אך לא היה חדשן בהקשר זה. הוא היה חדשן בשימוש במשאבים הפיננסיים, הבירוקרטיים והדיפלומטיים של צרפת. הוא יכול היה לפקוד במהירות שורה של פקודות מורכבות לפקודיו, תוך כדי הבחנה היכן צפויות להיות היחידות העיקריות של צבאו בכל נקודה עתידית, וכמו שחמטאי, לצפות את המהלכים הטובים ביותר קדימה. המרץ האינטלקטואלי הזה לעיתים קרובות כונה ככריזמה יוצאת דופן המשולבת בכוח רצון חזק לצד אופי מהיר חימה שהפגין במהלך כישלונותיו. נפוליאון שמר על הרגלי עבודה קפדניים ויעילים. הוא רימה במשחקי קלפים ודאג להשיב לעצמו את ההפסדים. הוא היה חייב לנצח בכל דבר שניסה.
גובהו של נפוליאון
אמונה רווחת היא שנפוליאון היה אדם נמוך יחסית. למעשה, במותו של נפוליאון נמדד גובהו ב-5 רגלים ו־2 אינצ'ים, וישנה מחלוקת בין היסטוריונים האם המדידה בוצעה על פי מידות צרפתיות ישנות או לפי המידות הבריטיות: מדידה לפי המידות הבריטיות אכן מצביעה על גובה נמוך של 1.57 מטר, אולם מדידה לפי המידות הצרפתיות הישנות מצביעה על גובה של 1.69 מטרים. בנוסף, יש הטוענים כי לאגדה על נפוליאון הנמוך תרמה העובדה שנפוליאון היה מוקף בחיל משמר שהורכב מחיילים גבוהים במיוחד, והוא כונה בפיהם "הרב"ט הקטן" (le petit caporal) – כינוי חיבה שרמז לאו דווקא לגובהו אלא ליחסו השוויוני והבלתי-מתנשא כלפיהם.
רחוב אורצ'רד
רחוב אורצ'רד (באנגלית: Orchard Road) הוא רחוב בסינגפור המהווה את מרכז הקניות והבידור של העיר. הרחוב מהווה גם אטרקציה תיירותית מרכזית בסינגפור.
רחוב אורצ'רד (המשמעות המילולית של שם הרחוב היא "פרדס") קיבל את שמו על שם מטעי אגוז המוסקט, הפלפלים והפירות שנמצאו משני צדי הרחוב במהלך המאה ה-19. הפיתוח המסחרי של האזור החל רק במהלך המאה ה-20, והאיץ באופן מהותי רק במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20.
באזור רחוב אורצ'רד ישנם גם מסעדות יוקרה רבות, רשתות קפה, בתי קפה, מועדוני לילה ומלונות רבים. זהו גם המעון הרשמי ומקום עבודתו העיקרי של נשיא סינגפור.
Fall to Pieces
Fall to Pieces הוא הסינגל הרביעי והאחרון מתוך אלבומה השני של הזמרת אבריל לאבין, Under My Skin. זהו הסינגל הרביעי אשר הופץ רק בארצות הברית, כאשר בשאר העולם הופץ השיר "He Wasn't" במקומו. בנוסף, זהו הסינגל הכי פחות מצליח מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום התשיעי במצעד השירים מתחת להוט 100.
רקע
הסינגל הופק ונכתב על ידי לאבין וריין מידה. בעקבות הכישלון במצעדים, הווידאו קליפ אשר תוכנן לשיר בוטל ולכן אין לשיר שום וידאו קליפ רשמי. בשיר, לאבין מסבירה שהיא רבה עם בחור והם נמצאים בנקודה מסוימת כאשר מערכת היחסים ביניהם יכולה להתקדם בשתי דרכים: הם ינסו לשפר את הזוגיות או שייפרדו. אבריל עצמה, מקווה שהם יצליחו לשרוד ולהישאר ביחד.
נענע ריחנית
נענע ריחנית (שם מדעי: Mentha suaveolens, ידועה באנגלית גם כ-Apple Mint, נענע תפוחית) הוא מין של נענע הנפוץ באירופה וחלקים מהמזרח התיכון (טורקיה). מין זה אותר בחרמון על ידי הבוטנאי אבינעם דנין בשנת 2003, אך הוא אינו נמנה עם צמחי הבר של ארץ ישראל.
מאפיינים
התפרחות בצורה חרוטית בקצה הגבעול, ומכילות מספר רב של פרחים קטנים בגוון לבן או ורוד בהיר. טעם העלים פירותי ומתקתק יותר ממיני נענע אחרות מסוגן.
תפוצה
נענע ריחנית נפוצה ברחבי מערב ודרום אירופה, והתאקלמה באזורים רבים במזרח התיכון. הנענע הריחנית מעדיפה סביבות לחות לגידול, עם שמש מלאה או חלקית.
מיני כלאיים
נענע ריחנית מוכלאת בקלות עם מיני נענע אחרים ליצירת מיני כלאיים חדשים. נענע ריחנית ונענע קרחת מניבים נענת תפוח, ונענע חריפה עם נענע ריחנית מניבים נענת אשכולית.
יש גם מגוון זנים מתורבתים של נענע ריחנית שלהם מופעים שונים במקצת של העלים, הריח והפריחה, למשל נענע אננסית שלה עלים מגוונים בירוק ולבן.
דיוויזיית האבטחה ה-213 (ורמאכט)
דיוויזיית האבטחה ה-213 (בגרמנית: 213. Sicherungs-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
ב-26 באוגוסט 1939 הוקמה הדיוויזיה, והוהעמדה תחת פיקודו של רנה דה ל'הומה דה קורבירה. במהלך המערכה בפולין היא הייתה חלק מהארמייה העשירית, וחיפתה מאזור ברסלאו על ההתקדמות הגרמנית לעבר קאליש ולודז', ולאחר מכן פנתה לצפון-מזרח כדי להילחם על מבצר מודלין. לאחר סיומה של המערכה הפולנית נותרה הדיוויזיה כחיל המצב בפולין באזור פוזנן. לאחר תחילת המערכה על צרפת, הועברה הדיוויזיה מערבה תחת פיקוד הארמייה השביעית. לאחר חציית הריין על ידי הארמייה השביעית, חצתה גם הדיוויזיה את הנהר, ולאחר מכן חדרה לאזור מילוז. מיולי 1940 עד פברואר 1941 הייתה הדיוויזיה בחופשה, ורוב לוחמיה נשלחו לעבודה בבתי החרושת ובשדות, רק אנשי המטה נשארו. ב-15 במרץ 1941 שונה שמה של הדיוויזיה לדיוויזיית האבטחה ה-213, וחלק מיחידותיה שימשו להקמת דיוויזיות האבטחה ה-286 וה-403. במהלך מבצע ברברוסה הגנה הדיוויזיה על אזורי העורף של קבוצת ארמיות דרום, ואף השתתפה בקרב ברודי. הדיוויזיה לחמה בקרבות השונים בחזית המזרחית, ובכלל זה בקרב דנייפר, קרב קייב וקרב קורסון-צ'רקאסי, וב-16 בספטמבר 1944 פורקה הדיוויזיה.
תנגיז אבולדזה
תֶנְגִיז אָבּוּלַדְזֶה (בגאורגית: თენგიზ აბულაძე, תעתיק לטיני: Tengiz Abuladze; 31 בינואר 1924 – 6 במרץ 1994) היה במאי קולנוע ותסריטאי גאורגי סובייטי שזכה בתואר האמן הלאומי של ברית המועצות.
ביוגרפיה
אבולדזה נולד בעיר כותאיסי שבגאורגיה. בשנים 1943–1946 למד לימודי בימאות תיאטרון בתיאטרון שותא רוסתוולי בטביליסי. יחד עם חברו רוואז צ'חיידזה, פנה ללימודי קולנוע ב-VGIK – המוסד ללימודי אמנות הקולנוע (סינמטוגרפיה) במוסקבה, ומוריו היו סרגיי יוטקביץ' ומיכאיל רום. הם סיימו את לימודיהם ב-1952, וסרט הדיפלומה שלהם היה על מלחין גאורגי בשם דימיטרי ארקישווילי.
בשנת 1953 הצטרף לסטודיו סרטי גאורגיה כבמאי. עד 1958 ביים סרטים דוקומנטריים, ואז החל לביים גם סרטים עלילתיים. בשנת 1980 זכה לפרס מהשלטון הסובייטי. כמו כן, זכה גם בפרס שותא רוסתוולי היוקרתי.
הוא נפטר בטביליסי בשנת 1994, בגיל 70.
יצירתו
העבודה המוערכת ביותר שלו, הידועה במערב, היא טרילוגיית הסרטים: "התחננות", "עץ המשאלות" ו"חרטה". האחרון הותר לפרסום בעידן הפוסט-גלאסנוסט והיה אחד מהסרטים השנויים במחלוקת. הוא מתאר פורטרט אלגורי של עיירה קטנה תחת שלטון רודני (בסגנון סטלין או היטלר). הסרט זכה להצלחה עצומה ברוסיה הסובייטית.
בין הסרטים שביים:
יחסי פפואה גינאה החדשה–קנדה
יחסי פפואה גינאה החדשה–קנדה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין המדינה העצמאית של פפואה גינאה החדשה לבין קנדה.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים שבין פפואה גינאה החדשה לקנדה כוננו ב-16 בספטמבר 1975, אותו היום בו קיבלה מאוסטרליה עצמאות. שתי המדינות נהנות מיחסים דיפלומטיים "קרובים ולבביים" על פי משרד החוץ הקנדי, שמבוססים בעיקר על חברות משותפת בארגונים בינלאומיים. לקנדה ולפפואה גינאה החדשה אותו הריבון ואותו המונרך.
ביחסים שבין המדינות שימת דגש על שיתופי פעולה בנושא הדיג, ענף כלכלי חשוב בשתי המדינות. פפואה גינאה החדשה חברה גם בפורום האוקיינוס השקט, בו קנדה משמשת כבת דיאלוג פוליטי.
המסחר שבין שתי המדינות קיים, ומנוהל בידי לשכת המסחר וההשקעות הרשמית של קנדה בנציבות הגבוהה באוסטרליה. בשנת 2017 הסחר הכולל בין קנדה לפפואה גינאה הוערך בשווי של כ-14.6 מיליון דולר אמריקאי. הייצוא הקנדי ב-2017 הוערך בשווי של כ-10.8 מיליון דולר אמריקאי וכלל בעיקר מכונות חשמליות ומכוניות. הייבוא הקנדי מפפואה גינאה החדשה באותה השנה הוערך בשווי של כ-3.8 מיליון דולר אמריקאי וכלל בעיקר קפה ותבלינים.
העתקת בסיסי צה"ל לנגב
העתקת בסיסי צה"ל לנגב היא תוכנית רב שנתית של צה"ל, שמטרתה העברת בסיסים רבים ממרכז הערים (ובפרט מגוש דן) אל הנגב.
מטרות התוכנית הן להחזיר שטחים יקרים במרכז המדינה לרשות מקרקעי ישראל, להקים בסיסים שבהם טכנולוגיות ותשתיות מתקדמות, ליצור שינוי ארגוני ביחידות השונות, אך בראש ובראשונה להביא לפיתוח הנגב באמצעות אלפי מקומות עבודה שתיצור התוכנית. בסיום כל השלבים אמורים לעבור לנגב 27,000 אנשי קבע.
לוח זמנים
פינוי מחנות ומעברם למקום החדש מתבצע לאחר חתימת סדרת הסכמים בין משרד הביטחון, רמ"י והגורמים הרלוונטיים: שוה"ם 1 (שווק והעתקת מחנות), שוה"ם 2 ושוה"ם 3.
ב-4 בינואר 2015 התקבלה החלטת ממשלה מספר 2392, בנושא פינוי שטחי מחנות צה"ל מאזורי ביקוש והמשך מעבר אמ"ן ותקשוב לנגב. כמו כן הוחלט על הקמת חברה ממשלתית תחת אחריות משרד הביטחון שתעסוק במעבר מחנות.
העברת בסיס התובלה של חיל האוויר לנבטים
השלב הראשון, והפשוט מבין הארבעה, הוא העברת בסיס חיל האוויר לוד (בח"א 27) לנבטים, תהליך זה הושלם בשנת 2010. כמו כן מתוכננת העברת היחידות מבסיס סירקין בפתח תקווה שגם כן יפונה, מפקדות חטיבתיות ויחידות נוספות לשטח צפון נבטים.
עיר הבה"דים
עיר הבה"דים, או "קריית ההדרכה של צה"ל בנגב" בשמה הרשמי במשרד הביטחון היא השלב השני והראשון במורכבותו. במסגרתו הועברו בסיסי הדרכה (בה"דים) רבים למחנה בשטח של 1,600 דונם ליד צומת הנגב. את ההחלטה על העברת בסיסי ההדרכה ממחנה צריפין (בית הספר ללוגיסטיקה, בית הספר לחימוש, בית הספר לרפואה צבאית, בית הספר למשאבי אנוש, בית הספר לתקשוב) ממחנה בית ליד (בית הספר למשטרה צבאית) וכן את בית הספר לחינוך משערי אברהם, קיבל האלוף (מיל') אודי אדם בתפקידו כראש אגף טכנולוגיה ולוגיסטיקה. מכרז קריית ההדרכה נוהל על ידי תא"ל מהרן פרוזנפר אשר שירת בתפקיד היועץ הכספי לרמטכ"ל וראש אגף התקציבים של משרד הביטחון במקביל להיותו יו"ר ועדת ההיגוי למעבר יחידות צה"ל לנגב בשיטת BOT וכן יו"ר ועדת המכרזים של עיר הבה"דים. כתיבת הפרוגרמה והאפיון נעשתה על ידי מנהלת ההקמה בראשותו של סא"ל (מיל') אלפסי שלום אשר ליוותה את ההקמה עד אכלוס המחנה בראשוני חייליה. מכרז קריית ההדרכה היה הבסיס ליתר מכרזי ה-BOT במשרד הביטחון וכלל חידושים משמעותיים ביחס למכרזי BOT אחרים שבוצעו במדינה. החדשנות במכרז כללה ניהול דיאלוג תכנוני עם כל המציעים בתוך התהליך המכרזי כך שכל קבוצת מציעים יכלה להציע תכנון אחר/שונה מהתכנון המקורי של צה"ל/משהב"ט. בנוסף, לראשונה בישראל בוצעה סגירה פיננסית מלאה על ידי 2 הקבוצות שהגיעו להליך התימחור הסופי, בטרם הכרזה על הזוכה. כל זאת בלוח זמנים מוגדר מראש של 180 ימים. שפיר הגישה הצעה עם סגירה פיננסית מלאה בליווי בנק לאומי. מנרב הגישה הצעה עם סגירה פיננסית מלאה בליווי בנק הפועלים. לאחר תהליך מכרזי קצר במיוחד במונחים של פרויקטי שותפות ציבורית-פרטית/בנה-הפעל-העבר בישראל, נבחרה בפברואר 2012 קבוצת "מבט לנגב" כזכיין שיתכנן, יממן, יקים, יתפעל ויתחזק את עיר הבה"דים לתקופה של 25 שנה. "מבט לנגב" היא קונסורציום שמורכב מהחברות מנרב, אלקטרה ורד בינת. בשלב מאוחר יותר רכשה קרן נוי מניות מהחברה.
קריית התקשוב
קריית התקשוב הוא חלק בפרויקט שכולל הקמת בסיס תקשוב גדול, בסמיכות לאוניברסיטת בן-גוריון שבבאר שבע. לבסיס החדש יועברו היחידות הטכנולוגיות של אגף התקשוב וההגנה בסב"ר והיחידה הטכנולוגית של חיל האוויר, יחידת אופק. כמו כן יוקם במקום גם מטה פיקוד הדרום אשר תפונה מעיר העתיקה של באר שבע.
החלטת ממשלה 3161 קבעה כי לטובת מהלך זה יוקצו שבעה מיליארד ש"ח. בשנת 2012 מונה אילן לוין, לשעבר הממונה על השכר באוצר לעמוד בראשות ועדת המכרזים הייעודית שהוקמה לטובת מימוש הפרויקט בשיטת בנה-הפעל-העבר. ביולי 2013 עם פרסום מסמכי המיון המוקדם (PQ) החל התהליך המכרזי לבחירת הזכיין שיתכנן, יממן, יקים ויתפעל את הפרויקט לתקופת זמן ארוכה. בנובמבר 2018 נחתם הסכם בנייה עם הזכיין, שותפות של שתי חברות: שיכון ובינוי ואפי נכסים.
בצמוד לקריית התקשוב, בפארק גב ים נגב הוקם הבסיס החדש של בית הספר למקצועות המחשב (בסמ"ח), הבסיס נחנך באוגוסט 2022.
קריית מודיעין
הפרויקט הגדול ביותר במסגרת העברת בסיסי צה"ל לנגב הוא הקמתו של בסיס אגף המודיעין בשטח של 2,000 דונם, מהם 300 דונם בנויים, ממערב למחלף שוקת, בסמוך לעומר. לבסיס יעברו יחידות מודיעין שונות מאזור גוש דן. הבסיס יאוכלס על ידי 10,000 חיילי אמ"ן וקציניו, ובמעבר אליו יתפנה שטח של 236 דונם בגוש דן. הבניה תהיה בשיטת בנה-הפעל-העבר.
ב-13 ביולי 2020 הודיע משרד הביטחון כי חברת שיכון ובינוי זכתה במכרז לתכנון, הקמה, מימון ותפעול של קריית המודיעין. התעשייה האווירית (מפעל מל"מ של חטיבת החלל וחברת TSG), כקבלן המשנה של שיכון ובינוי, תספק את הקמה ותפעול שירותי התקשוב, הכולל חוות שרתים ומערך סייבר.
פעולות תומכות
על מנת לעזור לאנשי הקבע במעברם למגורים בנגב, הוקמה תוכנית סבסוד עלויות הבנייה וקניית הקרקעות בנגב לאנשי הקבע, והוקמו פרויקטי דיור אשר ישווקו לאנשי הקבע באזור הדרום.
רשימת מחנות נטושים
ברחבי הארץ קיימים מספר בסיסים נטושים שצה"ל מתכוון להעביר לידי רשות מקרקעי ישראל.
פרויקטים נוספים
במסגרת פינוי מחנות צה"ל מאזורי הביקוש קודמו תוכניות הנוספות שלא בהכרח יועברו לנגב:
הרחבת בסיסים קיימים לטובת המחנות המועברים
4 מחנות צה"ל יחודשו ויורחבו לטובת קליטת יחידות רבות היוצאות מבסיסים במרכז הארץ. המחנות הישנים, שהוקמו בתקופת המנדט הבריטי יעברו שיפוץ מאסיבי הכולל הריסת צריפים ישנים והחלפתם במבנים חדשים.
הקמת בסיסים חדשים
הבסיסים להלן יורחבו או ישופצו עד היסוד כחלק מהעברת הבסיסים:
ויליאם בואינג
ויליאם אדוארד בואינג (באנגלית: William E. (Boeing; 1 באוקטובר 1881 – 28 בספטמבר 1956 היה חלוץ תעופה אמריקאי אשר הקים את חברת התעופה בואינג. החברה מייצרת מטוסים ומסוקים, אזרחיים וצבאיים.
ביוגרפיה
בואינג נולד בדטרויט, מישיגן. אביו היה מהנדס מכרות עשיר ממוצא גרמני, בשם בשם וילהלם בואינג, שעשה הון כסוחר עצים. לאחר ששב משווייץ, ממסגרת חינוכית בה למד, התקבל ללימודים באוניברסיטת ייל, במחלקה להנדסה. בשנת 1903 סיים את לימודיו בייל ונכנס לעסקי העצים. בבעלותו הייתה גם זירה למרוצי סוסים.
בשנת 1909, בעודו מכהן כנשיא חברת גרינווד עץ, ראה בואינג מטוס בפעם הראשונה, ונשבה בקסם התעופה. עד מהרה רכש מטוס מחברת גלן ל. מרטין, וקיבל שעורי טיסה מגלן לותר מרטין עצמו. כדי ללמוד את סודות המטוס הוא פירק אותו, וכשמרטין אמר לו שבחודשים הקרובים לא יהיו חלקי חילוף למטוס שרכש, הוא התאכזב קשות. בעקבות זאת, הוא החליט לבנות מטוס טוב ומהיר יותר. ביחד עם חברו, הוא בנה מטוס בעל ביצועים מצוינים. בואינג החליט להיכנס לעסקי בניית מטוסים וקנה מספנה קטנה של סירות, אותה היסב למפעל המטוסים הראשון שלו.
ייסוד חברת המטוסים בואינג
בשנת 1916, ייסד בואינג ביחד עם ג'ורג' קונרד את "פסיפיק אירו מוצרים ושות'". המטוס הראשון של החברה היה דגם 'בואינג 1'. באפריל 1917, כשאמריקה נכנסה למלחמת העולם הראשונה, בואינג קיבל הזמנות מצי ארצות הברית לייצור 50 מטוסים, ושינה את שם החברה ל'חברת מטוסי בואינג'.
בסוף המלחמה, בואינג החל להתרכז במטוסים מסחריים, ואספקת שירותי דואר אוויר. לאחר מכן פתח שרות טיסות אזרחיות.
הפרישה מחברת בואינג
בשנת 1934, ממשלת ארצות הברית האשימה את ויליאם בואינג בהפרת ההגבלים העסקיים. באותו הזמן חוקי דואר האוויר דרשו הפרדה בין חברת שרות ההטסה לחברת ייצור המטוסים. בעקבות זאת, חברת בואינג נאלצה להתחלק לשלוש חברות קטנות יותר: המהלך הזה הביא את ויליאם בואינג לפרוש מעסקי תעשיית המטוסים.
אחרית ימיו
אחרי עזיבתו את חברת התעופה, בואינג בילה את הזמן שנותר לו בגידול סוסי מרוץ.
בואינג נפטר מהתקף לב ב-28 בספטמבר 1956 בגיל 74, שלושה ימים לפני שמלאו לו 75 שנה, ואפרו פוזר מעל המפרץ של קולומביה הבריטית.