cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בתי הקברות הצבאיים של המערכה בנורמנדי
בתי הקברות
מספרי ההרוגים הקבורים ב-27 האתרים אינם מסכמים את מלוא האבדות של הצדדים הלוחמים במערכה בנורמנדי, שכן ארצות הברית השיבה כאמור לתחומיה את מרבית החללים שלה, ואילו חללים אחרים נקברו בבתי קברות אזרחיים או מחוץ לשטח המערכה - למשל בבריטניה - או שמקום קבורתם לא נודע. כך, מספר החללים שמקובל שנפלו במערכה בנורמנדי תחת פיקוד בריטי היה 22,422, לרבות כ-1,800 נעדרים. כמו כן הועברו לבתי הקברות הגרמניים בנורמנדי גם חללים שנפלו במקומות אחרים - למשל איי התעלה.
גופים שונים הקימו את בתי הקברות במתכונתם הקבועה, והם מפעילים ומתחזקים אותם: האתרים של בריטניה וקנדה נתונים תחת אחריותה של ועדת חבר העמים לקברי מלחמה; האתרים האמריקאים מנוהלים על ידי הוועדה האמריקנית למצבות קרב; ממשלת צרפת מתחזקת את בית הקברות שלה ושל פולין, והאתרים הגרמניים מתוחזקים על ידי הוועדה הגרמנית לקברות מלחמה.
אתרי בתי הקברות
האזורים הנזכרים בטבלה מוגדרים כך: מערב - השטח שממערב לעיר סן לו; מרכז - השטח שבין סן-לו לקן; מזרח - השטח שממזרח לקן.
צומת השרון (מקומון)
היסטוריה
"צומת השרון" נוסד בשנת 1983 על ידי רשת שוקן, ועורכו הראשון ומייסדו בפועל היה משה אלון. בשנת 2000 הופץ יחד עם העיתון "ידיעות אחרונות" למנויים באזור השרון, מאחר שבאותה עת לידיעות אחרונות לא היה מקומון באזור זה.
עם הכתבים בעיתון במהלך השנים נמנו: דן חמיצר, עמיקם רוטמן, משה אלון, אמירה לם, יפה גליק גיל ריבה, דרור פויר, אורלי בויום, יאיר רוה, זאב ענר, גדי שמשון, משה מנשהוף, אמנון נבות, צחי בוקששתר, רשף לוי, קמי ברץ ואהוד עין-גיל.
אהרן חיות
אהרון חיות (1878–1971) היה תעשיין ואיש ציבור בירושלים, מחלוצי תעשיית הקמח בארץ ישראל, מייסד וראש בית הכנסת הנשיא בשכונת רחביה בירושלים.
ביוגרפיה
נולד בעיר זימל שבליטא. אביו מתתיהו היה סוחר יערות עשיר ועסקן ציבור. בשנת 1890 עלה עם סבתו לארץ ישראל. למד בישיבת עץ חיים בירושלים. בשנת 1897 נשא לאשה את רחל, בת הסוחר והעסקן בצלאל לאפין. בשנת 1898 היה מהקבוצה המצומצמת שקיבלה את פניו של הרצל בתחנת הרכבת בירושלים.
גבול לבנון–סוריה
תיאור
הגבול מתחיל בצפון בשפך נהר אל-כביר לים התיכון, וממשיך מזרחה לאורך נהר זה. בקצה הצפון מזרחי של נפת עכאר הלבנונית וממערב לאגם חומס שבסוריה הגבול פונה לדרום-מזרח. הוא חוצה את נהר אורונטס (ב-34.455°N, 36.49°W) ואת כביש הבקאע בין קעה לקוסייר (ב-34.4217°N, 36.5433°W), ופוגש את הרי מול הלבנון (ב-34.22°N, 36.6°W). הגבול פונה לכיוון דרום-מערב וממשיך לאורך הרי מול הלבנון עד הגעתו להר חרמון, למשולש הגבולות סוריה-לבנון-ישראל, בקצהו הצפוני של אזור החיץ שבין ישראל לסוריה שבפיקוח אונדו"ף. חוות שבעא שבאזור זה נמצאת בשליטת ישראל, אך יש מחלוקת האם זהו שטח סורי או לבנוני.
לאורך הגבול פועלים מעברי גבול אחדים לתנועה בין שתי המדינות. מעבר הגבול העיקרי הוא מעבר הגבול אל-מסנע, השוכן על כביש ביירות-דמשק. המעבר כולל תחנה לבנונית ותחנה סורית, שביניהן מפריד אזור מפורז ברוחב 8 קילומטר.
אהרן חיות
ביוגרפיה
בשנת 1899 יסד עם שבעה שותפים חברה לייבוא נפט, הראשונה בארץ ישראל, ושימש מנהלה.
גבול לבנון–סוריה
היסטוריה
בתחילת המאה העשרים היה האזור הקרוי כיום סוריה ולבנון חלק מהאימפריה העות'מאנית, כשאזור הר הלבנון היה חצי-אוטונומי. במהלך מלחמת העולם הראשונה והמרד הערבי ובתמיכת הממלכה המאוחדת סולקה האימפריה העות'מאנית ממרבית המזרח התיכון. בהסכם סייקס–פיקו, שנחתם במאי 1916, נקבעה חלוקת שטחים אלה בין הממלכה המאוחדת לצרפת, ושטחי סוריה ולבנון ניתנו למנדט צרפתי. בשנת 1920 פיצלה צרפת שטחים אלה לישויות פוליטיות אחדות, בהן לבנון הגדולה, שהוקמה למען הנוצרים המרונים הפרו-צרפתים. לאומנים סורים התנגדו לפיצול זה, משום שראו את לבנון כחלק מסוריה הגדולה. האזורים הסוריים אוחדו לישות אחת במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20. במהלך השנים 1943–1946 זכות סוריה ולבנון בעצמאות.
אהרן חיות
ביוגרפיה
בשנת 1900 התמנה על ידי הרב שמואל סלנט, רבה של ירושלים, לנאמן על קבלת בתרומות המגיעות מיהודי הגולה באמצעות הסוכנות הרוסית (שהייתה אז ביפו) על שם הרב סלנט, לטובת מוסדות התורה וחסד בירושלים. כמו כן היה יועצו של הרב סלנט בעניינים ציבוריים. בשנת 1909 היה ממייסדי בית ספר תחכמוני בירושלים.
גבול לבנון–סוריה
היסטוריה
היחסים בין סוריה ללבנון היו מתוחים פעמים רבות, והגבול ביניהן לא נקבע במדויק, חרף דרישתה של לבנון לעשות זאת. לבנונים רבים חששו ששכנתם הגדולה סוריה מתכוונת להשתלט על לבנון. בעקבות מלחמת האזרחים בלבנון, שפרצה ב-1975, פלשה סוריה ללבנון בשנת 1976, וצבא סוריה שהה במדינה עד לשנת 2005.
אהרן חיות
ביוגרפיה
לפני מלחמת העולם הראשונה יסד חברה ליבוא ומסחר בקמח. בשנת 1936 יסד בתל אביב טחנת קמח מודרנית. בעקבותיו, טחנות גדולות אחרות התקינו מכונות חדישות ומודרניות, ועל ידי כך עלתה הרמה המקצועית של טחנות הקמח בארץ ישראל. בתחילת מלחמת העולם השנייה יסד את ארגון היבואנים והסיטונאים בירושלים.
גבול לבנון–סוריה
היסטוריה
מאז שנת 2011 מושפע אזור הגבול מאירועי מלחמת האזרחים בסוריה.
אהרן חיות
ביוגרפיה
בנו מתתיהו היה בין אסירי עכו שנאסרו יחד עם ז'בוטינסקי בהגנת ירושלים בשנת 1921.
חיות בנה את ביתו בשכונת רחביה והיה חבר ועד השכונה. בשנת 1923 יזם את בניית בית הכנסת המרכזי של השכונה, לימים בית הכנסת "הנשיא". שימש יושב ראש הוועד של בית כנסת זה, וכן יושב ראש התאחדות בתי הכנסת בירושלים. כמו כן עסק בפעילות ציבורית ענפה. היה יושב ראש הוועד למען מלמדי תלמוד תורה עץ חיים, יושב ראש "ועד משען לתלמודי תורה בארץ" ויושב ראש הוועד לשיכון הרבנים פליטי רוסיה שהוקם ליד שכונת רוממה.
בשנת 1954 פרסם את ספרו "שישים ושלוש שנה בירושלים". כמו כן פרסם מאמרים וכתבות בעיתונות בענייני המסחר בארץ ישראל.
לאחר מותו תרם את ביתו בשכונת רחביה למוסד תורני.
גל הויברגר
גל הויברגר (נולד ב-11 באוגוסט 1971) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה
הויברגר נולד וגדל בתל אביב ואחיו הגדול הוא השחקן רמי הויברגר, הוא למד משחק בניסן נתיב. בעל תואר שני במשפטים.
מ-1995 ועד 2005 שיחק באופן קבוע בתיאטרון חיפה.
ב-1999 שיחק בסדרה "האישה באפור" ששודרה בערוץ 1.
ב-2003 הופיע במחזה "הטיהור".
ב-2005 גילם סגן בסרט הישראלי-צרפתי "תחיה ותהיה".
ב-2011 שיחק בסרט השוטר, ובשנת 2015 גילם חוקר שב"כ בסדרה "המדרשה".
הויברגר נשוי למיכל הויברגר ואב לשני בנים.
קאמיינה גורה
קאמיינה גורה (פולנית: Kamienna Góra; גרמנית: Landeshut in Schlesien; צ'כית: Lanžhot ,Kamenná Hora) היא עיירה בצפון-מזרח פרובינציית שלזיה תחתית שבדרום-מערב פולין. משמעות השם בפולנית וצ'כית הוא "הר האבן".
היסטוריה
בשנת 1254 נתן הדוכס בולסלב השני את קאמיינה גורה למנזר הבנדיקטיני של אופטוביצה (במזרח בוהמיה). ב-1289, כשהמנזר עבר לידי הציסטרציאנים, העיירה נרכשה על ידי הדוכס בולקו הראשון של שווידניצה שהפך אותו למבצר נגד בוהמיה. היא קיבלה זכויות עיר מהדוכס בולקו השני ב-1334. פרידריך השני מלך פרוסיה כבש את שלזיה ב-1742. לאחר מלחמת העולם השנייה, עקב שינויי גבול שנקבעו בוועידת פוטסדאם, היא הועברה מגרמניה לפולין. רוב הגרמנים ברחו או גורשו והחליפו אותם פולנים שגורשו מן השטחים הפולנים שסופחו לברית המועצות.
גאוגרפיה
קאמיינה גורה שוכנת בפרובינציית שלזיה תחתית ובמחוז קאמיינה גורה. בשנים 1975-1998 הייתה העיירה חלק ממחוז ילניה גורה. נכון לשנת 2007, בקאמיינה גורה יש שטח של 18.04 קמ"ר (מקום 317 בארץ), ובו: 54% קרקע חקלאית ו-16% מיוער. שטח העיירה הוא 4.54% מכלל המחוז.
גלריה
}}
אינגילואים
אינגילואים או הרתים (בגאורגית: ინგილოები/ჰერები) הם קבוצה אתנית של הגאורגים המתגוררים בסאינגילו - צפון מערב אזרבייג'ן והם דוברי דיאלקט אינגילואי של הגאורגית.
על פי ההגדרה במילון האנציקלופדי ברוקהאוס ואפרון המילה אינגילואים היא שם נרדף לגאורגים מוסלמים. האינגילואים מחולקים מבחינה דתית לנוצרים ומוסלמים סונים. רוב האינגילואים המוסלמים מתגוררים בכפרים האזריים עליאבד ומוסול שבמחוז זגטאלה וכפר איטיטלה שבמחוז בלקן. האינגילואים הנוצרים מתגוררים במחוז קאח האזרי בכפרים: קאח אינגילוי, בויוק אלאטמיר, קאחבאש, עליביילי, משאבאש, זאגאם, חאלאפטאלה, קאראמשה וקימיר. בתחילת המאה ה-20 היו חמש קהילות נוצריות וארבעה בתי ספר.
כתוצאה מפעילות מיסיונרית של האגודה לשיקום הנצרות האורתודוקסית בקווקז (Общество восстановления православного христианства на Кавказе), שנוסדה ביולי 1860, מונו 12 עמאים ואינגילואים רבים התנצרו באותה שנה. בשנת 1863 9 מאותם עמאים התאסלמו בחזרה. פעילות האגודה נתקלה בהתנגדות המולות. טאראסי איוואנסקי, המפקח על מחוז זקלטה מטעם האימפריה הרוסית, דיווח כי המולות אסרו על האינגילואים (במחוזות זקלטה וקאח) לדבר גאורגית אפילו לשימוש היומיומי. עובדה זו פורסמה בשנת 1915 גם בעיתון קווקזקוי סלובו (Кавказское Слово). העיתון ציין כי אחרי שנות ה-60 של המאה ה-19, לאחר שהאימאם שאמיל נכנע לאימפריה הרוסית, החלו האינגילואים לאבד את שפת האם שלהם. העיתון מייחס זאת למאמצים העיקשים לשחזור הנצרות האורתודוקסית בקירבם, שהובילה להגברת האמונה המוסלמית שלהם ולהתרחקות מכל דבר גאורגי או נוצרי.
העיתון הגאורגי סכרתוולו (საქართველო, הופיע בגאורגיה בשנים 1915-1921) דיווח כי רבים מהכפריים החליטו שאימהות לא ידברו גאורגית עם ילדיהם כדי לזרז את היעלמות השפה הגאורגית. כמו כן, החלו האינגילואים לשאת נשים ממחוזות נוחי וקאזאח, שהיו מאוכלסים באזרים או דאגסטנים מוסלמים. ילדים שההורים שלהם לא דוברי טטרית נשלחו לכפרים טטרים ללימוד השפה וכדי להשכיח מהם את שפת האם הגאורגית. האינגילואים הפסיקו לבקר את המקומות הקדושים (כנסיות) שלהם סגדו על לאותם ימים. על פי העיתון, האינגילואים, קיבלו את מנהגי האזרים המוסלמים והלכו בעיניים פקוחות ובאופן וולנטרי לאיבוד הלאומיות הגאורגית.
האינטליגנציה הגאורגית באותם ימים הקדישה תשומת לב רבה לשחזור הלאומיות הגאורגית בקרב הגאורגים המוסלמים לאחר הפלישה העות'מאנית לאג'ריה. העיתונות הגאורגית ציינה את הצורך המיידי בנחיצות העבודה הרבה הדרושה במחוז זגטאלה לשחזור התרבות המקורית של האינגילואים.
יחסי סיישל–שווייץ
יחסי סיישל–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת סיישל לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
רפובליקת סיישל והקונפדרציה השווייצרית מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ של שווייץ, היחסים שבין שתי המדינות הם מוגבלים ומתונים יחסית ומתמקדים בעיקר בתחום התיירות. סיישל היא יעד פופולרי לתיירים שווייצרים בזמן תקופות החגים, ובכלל, חלק גדול מהכנסותיה של המדינה הן הכנסות מתיירות.
בשנות השמונים ושנות התשעים של המאה העשרים, חתמו שווייץ וסיישל על הסכם תחבורה אווירית ועל הסכם בנושא שיתוף פעולה טכנולוגי ותרבותי. מלבד זאת, לא נערכו חילופי מידע מיוחדים בין שווייץ לסיישל והיחסים בין שתי המדינות היו מוגבלים מאז ומתמיד.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף 2015 התגוררו בסיישל מאה ועשרה אזרחים שווייצרים.
שריאל רוזנברג
הרב שריאל רוזנברג (נולד בט' בשבט ה'תשי"א, 16 בינואר 1951) הוא ראש בית דין צדק בני ברק של הרב נסים קרליץ (מכונה 'גאב"ד') ורב שכונת "רמת דוד" בבני ברק. משמש במקביל כאב בית דין בבית הדין "הישר והטוב" בירושלים.
הרב רוזנברג משמש גם כראש "ועדת הרבנים לענייני תקשורת שע"י בד"צ בני ברק" הפוסקת בעניינים של כשרות ניידים והיתרי שימוש מיוחדים, למכשירים שנחשבים אסורים לשימוש בציבור החרדי.
ביוגרפיה
רוזנברג נולד בתל אביב, ליצחק יעקב וטובה לאה הר-שושנים. אביו עסק בההדרת ספרי ראשונים, ובראשם "ספר הסמ"ק מצוריך". למד בישיבת היישוב החדש, ולאחר מכן בישיבת באר יעקב ובישיבת בריסק. נישא לצפורה, בתו של הרב נסים קרליץ, שהייתה גננת וסופרת ילדים, שהוציאה את סדרות הספרים הפופולריות "מעגל השנה", בה שירים וסיפורים על חגי ישראל, ו"עונג שבת" על סדר פרשת השבוע.
לאחר נישואיו למד בכולל חזון איש. בגיל 28 מונה לר"מ בישיבת "כנסת בית אהרון" בחיפה, בראשות הרב אפרים זורייבין. לאחר מספר שנים מונה לדיין בבית הדין של חמיו בבני ברק. במקביל שימש שנים רבות כר"מ בישיבת באר יעקב בה למד בבחרותו.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 התמנה לרב שכונת רמת דוד בבני ברק.
בשנת 2012, לאחר פרישת חותנו לשעבר הרב נסים קרליץ, מונה לראש בית הדין במקומו.
הרב רוזנברג משמש כראש כולל שבת בכוללים של יומם ולילה בבני ברק.
משפחתו
נשוי ואב ל-15 ילדים. בשנת 1998 נפטרה רעייתו ציפורה וכעבור זמן נישא בשנית. בנו הרב נחום מאיר, אף הוא דיין בבית הדין וראש כולל 'חושן משפט' בכוללי "מורשה ודעת". בעבר כיהן כר"מ בישיבת אדרת אליהו.
חיבוריו
בנוסף פרסם חוברות שונות על ענייני אגדה והלכה, סדרת חוברות "וקראת לשבת עונג" על השבת, סדרת חוברות "תורת אמך" על עניינים בתורה, "בן יכבד אב" על עניינים שונים, חוברת ביאורי שטרות מכירת חמץ.
ברית המועצות במלחמת העולם השנייה
ב-23 באוגוסט 1939 חתמה ברית המועצות על הסכם ריבנטרופ-מולוטוב לאי-תוקפנות עם גרמניה הנאצית. זאת, כשנה לאחר שבריטניה, צרפת ואיטליה הפשיסטית חתמו עם גרמניה הנאצית על הסכם מינכן ב-30 בספטמבר 1938, שוויתר לגרמניה על שטח חבל הסודטים בצ'כוסלובקיה, למרות הברית הצבאית בין צ'כוסלובקיה לבעלות הברית. בנוסף להסכם אי-תוקפנות, כלל ההסכם פרוטוקול סודי, שחילק את שטחי רומניה, פולין, ליטא, לטביה, אסטוניה ופינלנד ל"תחומי השפעה" של גרמניה ושל ברית המועצות, והסדרים טריטוריאליים ופוליטיים במדינות אלו. באוקטובר ובנובמבר 1940 התקיימו בברלין המגעים לצירוף ברית המועצות למדינות הציר, אך הדיונים לא נשאו פרי, מאחר שהמטרה האידאולוגית של היטלר הייתה לשלוט בכל מזרח אירופה.
פלישת גרמניה הנאצית לפולין ב-1 בספטמבר 1939 פתחה את מלחמת העולם השנייה. סטלין המתין עד 17 בספטמבר לפני שהחל בפלישה משלו לפולין. מחוזות קרליה וסאלה בפינלנד סופחו לברית המועצות לאחר מלחמת החורף ב-1940. לאחר מכן, ברית המועצות סיפחה את אסטוניה, לטביה וליטא וחלקים מרומניה (בסרביה, צפון בוקובינה וחבל הרצה). הפלישה לבוקובינה הפרה את הסכם מולוטוב-ריבנטרופ, שכן היא חרגה מתחום ההשפעה הסובייטי שהוסכם עם גרמניה.
ב-22 ביוני 1941 פלש היטלר לברית המועצות במבצע ברברוסה. סטלין היה בטוח שמכונת המלחמה הכוללת של בעלות הברית תעצור בסופו של דבר את גרמניה, ובסיוע השאל-החכר (כינויו של חוק אמריקאי, שנחקק בתקופת מלחמת העולם השנייה ואיפשר לנשיא ארצות הברית לספק סיוע לבעלות הברית), הסובייטים עצרו את הוורמאכט כ-30 ק"מ ממוסקבה (במהלך הקרב על מוסקבה). במהלך ארבע השנים הבאות, ברית המועצות הדפה את התקפות הציר, כמו בקרב סטלינגרד וקרב קורסק, ודחקה קדימה את הנאצים בהתקפות סובייטיות גדולות, כמו במתקפת ויסלה-אודר.
עיקר הלחימה הסובייטית התרחשה בחזית המזרחית – כולל מלחמת ההמשך עם פינלנד – אבל היא גם פלשה לאיראן באוגוסט 1941 בשיתוף פעולה עם הבריטים ובסוף המלחמה תקפה את יפן במבצע סערת אוגוסט, ואף חתמה איתה על הסכם נייטרליות. ליפן וברית המועצות היו מלחמות גבול עד 1939, טרום מלחמת העולם השנייה.
סטלין נפגש עם וינסטון צ'רצ'יל ופרנקלין דלאנו רוזוולט בוועידת טהראן ודן עימם בעתידה של אירופה לאחר המלחמה. ברלין נפלה לבסוף באפריל 1945.
ברית המועצות ספגה את האבדות הגבוהות ביותר במלחמה, ואיבדה יותר מ-20 מיליון אזרחים, כשליש מכלל ההרוגים במלחמת העולם השנייה. ההפסד הדמוגרפי לכלל העמים הסובייטים היה גדול אף יותר.
הסכם ריבנטרופ–מולוטוב
במהלך שנות ה-30 של המאה העשרים, שר החוץ הסובייטי מקסים ליטבינוב הוביל למדיניות סובייטית רשמית של התייצבות עם מעצמות המערב נגד גרמניה הנאצית. בשנת 1935, ליטבינוב ניהל משא ומתן על הסכמי סיוע הדדי עם צרפת וצ'כוסלובקיה במטרה לבלום את התעצמותו של היטלר באירופה. ועידת מינכן, שהעניקה חלקים מצ'כוסלובקיה לגרמניה הנאצית, הובילה את ברית המועצות להתקרב לגרמניה. ב-3 במאי 1939 החליף סטלין את ליטבינוב, שהיה מזוהה מאוד עם העמדה האנטי-גרמנית, בויאצ'סלב מולוטוב.
באוגוסט 1939, סטלין קיבל את הצעתו של היטלר להסכם אי-תוקפנות עם גרמניה. רשמית נחתם הסכם אי-תוקפנות בלבד, אך פרוטוקול סודי חילק את כל מזרח אירופה לתחומי השפעה גרמניים וסובייטיים. לברית המועצות הובטח החלק המזרחי של פולין, שאז היה מאוכלס בעיקר באוקראינים ובלארוסים, לטביה, אסטוניה, פינלנד וליטא. סעיף נוסף בהסכם היה שסרביה, אז חלק מרומניה, אמורה להצטרף לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית שבשליטת מוסקבה.
חלוקת מזרח אירופה ופלישות אחרות
ב-1 בספטמבר 1939 החלה פלישת גרמניה הנאצית לפולין. ב-17 בספטמבר פלש הצבא האדום למזרח פולין וכבש את השטח הפולני שהוקצה למוסקבה בהסכם מולוטוב-ריבנטרופ, בתיאום עם הכוחות הגרמניים בפולין. אחד-עשר ימים לאחר מכן, שונה הפרוטוקול הסודי של הסכם מולוטוב-ריבנטרופ, והקצה לגרמניה חלק גדול יותר מפולין, בתמורה למתן רוב ליטא לברית המועצות. מוסקבה שלטה ממזרח לקו קרזון.
באוגוסט 1939 הצהיר סטלין כי הוא עומד "לפתור את הבעיה הבלטית", ולאחר מכן, אילץ את ליטא, לטביה ואסטוניה לחתום על אמנות ל"סיוע הדדי".
בנובמבר 1939 פלשה ברית המועצות לפינלנד. ההגנה הפינית הפתיעה את ההנהגה הסובייטית, ולאחר הפסדים קשים והניסיון הלא מוצלח להקים ממשלת בובות בהלסינקי, הסתפק סטלין בהסכם ביניים שיעניק לברית המועצות חלקים מקרליה וסאלה (8% משטח פינלנד). מספר ההרוגים של ברית המועצות במלחמה עלה על 200,000. ראש ממשלת ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב טען מאוחר יותר שייתכן ומספר הקורבנות הגיע לכמיליון. לאחר מלחמה זו, סטלין נקט בפעולות לשינוי האימונים ולשיפור מאמצי התעמולה בצבא הסובייטי.
באמצע יוני 1940, כאשר תשומת הלב הבינלאומית התמקדה בפלישה הגרמנית לצרפת, פשטו חיילי הנ.ק.ו.ד. הסובייטיים על עמדות גבול במדינות הבלטיות. סטלין טען כי הסכמי הסיוע ההדדי הופרו, והציב אולטימטומים של שש שעות להקמת ממשלות חדשות בכל מדינה. לאחר מכן, חוסלו ממשלי המדינה והוחלפו בסובייטים, וגורשו או נהרגו 34,250 לטבים, 75,000 ליטאים וכמעט 60,000 אסטונים. בסוף יוני 1940, סיפח סטלין את סרביה וצפון בוקובינה, והכריז על השטח כחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובית. בסיפוח צפון בוקובינה, סטלין חרג מהגבולות המוסכמים בפרוטוקול הסודי עם הנאצים.
לאחר שההסכם התלת-צדדי נחתם על ידי מדינות הציר גרמניה, יפן ואיטליה באוקטובר 1940, סטלין שלח את מולוטוב לברלין כדי לנהל משא ומתן על התנאים של ברית המועצות להצטרף לציר וליהנות משלל ההסכם. בהוראתו של סטלין, מולוטוב התעקש לשמור על האינטרס הסובייטי בטורקיה, בולגריה, רומניה, הונגריה, יוגוסלביה ויוון. ריבנטרופ ביקש ממולוטוב לחתום על פרוטוקול סודי נוסף עם ההצהרה: "המוקד של השאיפות הטריטוריאליות של ברית המועצות יהיה ככל הנראה מרוכז מדרום לשטח ברית המועצות לכיוון האוקיינוס ההודי". סטלין לא הסכים עם הפרוטוקול המוצע, והמשא ומתן התפוצץ. בתגובה להצעה גרמנית נוספת, סטלין הצהיר כי הסובייטים יצטרפו לציר אם גרמניה תעצור את הפעולה בתחום ההשפעה של הסובייטים. זמן קצר לאחר מכן, היטלר הוציא הנחיה הקשורה לתוכניתו לפלוש לברית המועצות.
במאמץ להפגין כוונות שלום כלפי גרמניה, ב-13 באפריל 1941, סטלין חתם על הסכם נייטרליות עם יפן. מאז הסכם פורטסמות', רוסיה התחרתה עם יפן על תחומי השפעה במזרח הרחוק, שם נוצר ואקום עם קריסת שושלת צ'ינג בסין.
ביטול הסכם ריבנטרופ-מולוטוב ומבצע ברברוסה
בשעות הבוקר המוקדמות של 22 ביוני 1941, היטלר הפר את הסכם ריבנטרופ-מולוטוב ופתח במבצע ברברוסה. לפני הפלישה חשב סטלין שגרמניה לא תתקוף את ברית המועצות עד שתביס את בריטניה. זאת אף על פי ששני מרגלים סובייטים בעלי מעמד גבוה בגרמניה, "סטרשינה" ו"קורסיקאנץ", שלחו עשרות דוחות למוסקבה המכילים עדויות על הכנה למתקפה גרמנית. אזהרות נוספות הגיעו מריכרד זורגה, מרגל סובייטי בטוקיו ועובד סמוי כעיתונאי גרמני שחדר עמוק לתוך שגרירות גרמניה בטוקיו בזכות קשריו עם אשתו של הגנרל יוגן אוט, שגריר גרמניה ביפן.
שבעה ימים לפני הפלישה, מרגל סובייטי בברלין, חלק מרשת הריגול התזמורת האדומה, הזהיר את סטלין כי הדיוויזיות הגרמניות בגבול אמורות לפתוח במלחמה מול ברית המועצות. חמישה ימים לפני המתקפה, קיבל סטלין דיווח ממרגל בחיל האוויר הגרמני כי "הושלמו כל ההכנות של גרמניה למתקפה על ברית המועצות". סטלין כתב בתגובה לקומיסר לביטחון המדינה, "אתה יכול לשלוח את ה'מקור' שלך ממטה התעופה הגרמני. זה לא 'מקור'". למרות שסטלין הגדיל את כוחות הגבול המערבי הסובייטי ל-2.7 מיליון איש והורה להם לצפות לפלישה גרמנית אפשרית, הוא לא הורה על גיוס כוחות בקנה מידה מלא כדי להתכונן למתקפה. סטלין חש כי התגייסות עלולה לעורר את היטלר לפלוש בטרם עת לברית המועצות.
עד מהרה הפך את עצמו סטלין למרשל של ברית המועצות, אז הדרגה הצבאית הגבוהה ביותר במדינה, ולמפקד העליון של הכוחות המזוינים של ברית המועצות. הוא עמד בראש הסטאבקה, ארגון ההגנה העליון. בינתיים, מרשל גאורגי ז'וקוב ירד לדרגת סגן המפקד העליון של הכוחות המזוינים הסובייטים.
בשלושת השבועות הראשונים של הפלישה, כשברית המועצות ניסתה להגן על עצמה מפני ההתקדמות הגרמנית הגדולה, היא ספגה 750,000 אבדות, ואיבדה 10,000 טנקים ו-4,000 מטוסים.
ביולי 1941 אימץ סטלין אסטרטגיה של ביצוע התקפות מרובות. אך הגרמנים בלמו כל אחת מהמתקפות וגרמו לסובייטים אבדות קשות. הדוגמה הבולטת ביותר לכך הייתה קרב קייב (1941), בו נהרגו, נתפסו או נעדרו מעל 600,000 חיילים סובייטים.
עד סוף 1941, הצבא הסובייטי ספג 4.3 מיליון אבדות והגרמנים לכדו 3 מיליון שבויים סובייטים, 2 מיליון מתוכם מתו בשבי הגרמני עד פברואר 1942. הכוחות הגרמניים התקדמו כ-1,700 ק"מ, ושמרו על חזית של ליניארית כ-3,000 ק"מ. הצבא האדום בלם את הגרמנים בשלבים הראשונים של המלחמה. למרות זאת, לטענת ההיסטוריון האמריקני דוד גלנץ, הם היו לא יעילים נגד כוחות גרמניים מאומנים ומנוסים, למרות שהחזיקו בציוד סובייטי מודרני, כמו טנקי 1-KV ו-T-34.
בלימת פלישת הציר
בעוד שהגרמנים ביצעו התקדמות ענק ב-1941, והרגו מיליוני חיילים סובייטים, בהנחייתו של סטלין הפנה הצבא האדום משאבים נכבדים כדי למנוע מהגרמנים להשיג את אחת מהמטרות האסטרטגיות המרכזיות שלהם: ניסיון לכידת לנינגרד. הם החזיקו בעיר עם יותר ממיליון חיילים סובייטים באזור ומיליון אזרחים הרוגים, שרבים מהם מתו מרעב.
בזמן שהגרמנים התקדמו, סטלין היה בטוח בניצחון של בעלות הברית על גרמניה. בספטמבר 1941 אמר סטלין לדיפלומטים בריטים שהוא רוצה שני הסכמים:
הבריטים הסכימו לסיוע אך סירבו להסכים להישגים הטריטוריאליים, וסטלין קיבל זאת חודשים לאחר מכן כשהמצב הצבאי הידרדר במקצת עד אמצע 1942. ב-6 בנובמבר 1941, סטלין ריכז את הגנרלים שלו בנאום שנשא במוסקבה, וסיפר להם כי מלחמת הבזק הגרמנית תיכשל בגלל חולשות בעורף הגרמני באירופה הכבושה בידי הנאצים וחוסר הערכת כוחו של הצבא האדום, וכי מאמץ המלחמה הגרמני יתפורר כנגד "מנוע המלחמה" האנגלו-אמריקאי-סובייטי.
בהערכה שהתבררה כנכונה שהיטלר יכוון את מאמציו לכבוש את מוסקבה, ריכז סטלין את כוחותיו כדי להגן על העיר, כולל דיוויזיות רבות שהועברו מגזרות המזרח הסובייטיות לאחר שטען שיפן לא תצטרף להתקפה באזורים אלה. עד דצמבר, חייליו של היטלר התקדמו למרחק של 25 ק"מ מהקרמלין במוסקבה. ב-5 בדצמבר, הסובייטים פתחו במתקפת נגד, ודחקו את הכוחות הגרמניים כ-80 ק"מ לאחור ממוסקבה בתבוסה הגדולה הראשונה של הוורמאכט במלחמה.
בתחילת 1942 החלו הסובייטים בסדרת התקפות. מתקפת הנגד נתקעה, בין השאר בגלל בוץ מהגשם באביב 1942. ניסיונו של סטלין לכבוש מחדש את חרקוב באוקראינה הסתיים בתבוסה של הכוחות הסובייטיים, עם יותר מ-200,000 הרוגים. סטלין תקף את כשירותם של הגנרלים המעורבים. הגנרל גאורגי ז'וקוב ואחרים חשפו לאחר מכן שחלק מאותם גנרלים רצו להישאר במצב הגנה, אך סטלין ואחרים דחפו למתקפה.
במקביל, היטלר היה מודאג מהתמיכה האמריקאית בסובייטים לאחר כניסת ארצות הברית למלחמה בעקבות המתקפה על פרל הארבור, ומפלישה אנגלו-אמריקאית פוטנציאלית לחזית המערבית ב-1942. הוא שינה את מטרתו העיקרית מניצחון מיידי במזרח, לכיבוש דרום ברית המועצות כדי להגן על שדות נפט חיוניים למאמץ המלחמה הגרמני.
המערכה הגרמנית בדרום החלה בניסיון לכבוש את חצי האי קרים, שהסתיים באסון עבור הצבא האדום. במסעותיהם לדרום, הגרמנים לקחו 625,000 שבויים סובייטים ביולי ובאוגוסט 1942. במקביל, בפגישה במוסקבה, אמר וינסטון צ'רצ'יל לסטלין שהבריטים והאמריקאים עדיין לא מוכנים לבצע נחיתה בחוף צרפתי בשליטה נאצית ב-1942, ויפנו את מאמציהם לפלישה לצפון אפריקה שבשליטה גרמנית.
בהערכתם שהרוסים "הובסו", החלו הגרמנים במבצע נוסף בסתיו 1942, קרב סטלינגרד. היטלר התעקש לרכז את הכוחות הגרמניים במצור על סטלינגרד ובו-זמנית במתקפה נגד העיר באקו בים הכספי. סטלין הורה לגנרלים שלו לא להסתפק במאמץ להגן על סטלינגרד. למרות שהסובייטים סבלו יותר מ-2 מיליון אבדות בסטלינגרד, ניצחונם על הכוחות הגרמניים, כולל כיתור של 290,000 חיילי הציר, סימן נקודת מפנה במלחמה.
שנה לאחר מבצע ברברוסה, סטלין פתח מחדש את הכנסיות בברית המועצות. ב-4 בספטמבר 1943, סטלין הזמין את ההיררכיים סרגיוס, אלכסיי וניקולאי לקרמלין. הוא הציע להקים מחדש את הפטריארכיה של מוסקבה, שנסגרה ב-1925. ב-8 בספטמבר 1943, ההירכך סרגיוס נבחר לפטריארך.
התקדמות סובייטית אל גרמניה
הסובייטים הדפו את גרמניה, תוך כ-2.5 מיליון אבדות.
ב-1943, סטלין ביטל את כינוס הגנרלים שלו בקרמלין בגלל הפסדים מאכזבים אחרי קרב סטלינגרד, מחסור בציוד התקפי ותחזית שהגרמנים כנראה יתקפו בפעם הבאה בקורסק. הגרמנים אכן ניסו לכתר את קורסק, אך המתקפה נהדפה בהצלחה על ידי הסובייטים לאחר שהיטלר ביטל אותה, בין השאר, בגלל פלישת בעלות הברית לסיציליה, אך למרו זאת הסובייטים ספגו יותר מ-800,000 אבדות.
עד סוף 1943 כבשו הסובייטים מחצית מהשטח שכבשו הגרמנים בשנים 1941–1942. גם התפוקה התעשייתית הצבאית הסובייטית גדלה באופן משמעותי מסוף 1941 ועד תחילת 1943 לאחר שסטלין העביר מפעלים למזרח החזית, בטוחים מפני פלישה גרמנית ומתקפה אווירית. האסטרטגיה השתלמה, שכן המפעלים הצליחו להתקיים גם בזמן שהגרמנים כבשו בסוף 1942 יותר ממחצית מרוסיה האירופית, כולל 40 אחוז (80 מיליון) מאוכלוסייתה, וכ-2,500,000 קמ"ר מכלל שטח ברית המועצות. בעוד שכמעט כל 5 מיליון החיילים המקוריים של הצבא האדום מתו עד סוף 1941, הצבא גדל עד ל-8 מיליון חיילים עד סוף אותה שנה. למרות הפסדים משמעותיים ב-1942, הצבא האדום גדל עוד יותר, ל-11 מיליון חיילים.
בנובמבר 1943, סטלין נפגש עם צ'רצ'יל ופרנקלין ד. רוזוולט, נשיא ארצות הברית בטהראן. רוזוולט אמר לסטלין שהוא מקווה שבריטניה וארצות הברית יפתחו בחזית שנייה מול גרמניה ויוכלו בתחילה להשמיד 30–40 דיוויזיות גרמנית מהחזית המזרחית.
בשנת 1944, ברית המועצות התקדמה ברחבי מזרח אירופה לכיוון גרמניה, כולל במבצע בגרטיון, מתקפה מסיבית בבלארוס נגד הצבא הגרמני. הפעולה הביאה לכך שהסובייטים השתלטו מחדש על בלארוס ומערב אוקראינה, יחד עם השמדה יעילה מוצלחת של 300,000 הרוגים גרמנים, ו-750,000 הרוגים סובייטים.
ההצלחות במבצע בגרטיון ובשנה שלאחר מכן נבעו, במידה רבה, משיפור מבצעי של הצבא האדום, תכנון טוב יותר של התקפות, ושימוש יעיל בארטילריה. בנאומו ב-1944, שיבח סטלין את בעלות הברית המערביות על השמדת משאבים גרמנים במערכה האיטלקית, טאס"ס פרסמה רשימות מפורטות של הכמות הגדולה של אספקה שהגיעה מבעלות ברית מערביות, וסטלין נשא נאום בנובמבר 1944 שקבע כי מאמצי בעלות הברית המערביות באיטליה כבר השמידו במהירות 75 דיוויזיות גרמניות כדי להגן על האזור הזה, ובלעדי בעלות הברית, הצבא האדום עדיין לא יכול היה לגרש את הוורמאכט משטחי ברית המועצות. היחלשות הוורמאכט תרמה גם להתקפות סובייטיות מכיוון שלא ניתן היה לפתוח במתקפת נגד גרמנית יעילה.
החל מקיץ 1944, הצבא הגרמני מנע מהסובייטים להתקדם באזור ורשה במשך כמעט חצי שנה. כמה היסטוריונים טוענים שכישלון הסובייטים להתקדם היה מהלך סובייטי מכוון לאפשר לוורמאכט לטבוח במורדי מרד ורשה באוגוסט 1944 שהתרחש עם התקרבות הצבא האדום. מוקדם יותר ב-1944, סטלין התעקש שהסובייטים יספחו את חלקי פולין שחילקה עם גרמניה בהסכם מולוטוב-ריבנטרופ, בעוד הממשלה הפולנית הגולה דרשה להחזיר את גבולות פולין לכפי שהיו לפני המלחמה. מה שהחמיר את המשבר היה סירובו של סטלין לחמש את ארמייה קריובה, וסירובו לאפשר למטוסי אספקה אמריקאים להשתמש בבסיסי האוויר הסובייטיים הדרושים כדי להעביר אספקה לארמייה, שאותם כינה סטלין במכתב לרוזוולט וצ'רצ'יל כ"פושעים שוחרי כוח". מודאג מההשלכות האפשריות של פעולות אלה, סטלין החל מאוחר יותר בהנחת אספקה סובייטית למורדים הפולנים, אם כי רוב האספקה הגיעה לידי הגרמנים. המרד הסתיים באסון עם 20,000 מורדים פולנים ו-200,000 אזרחים שנהרגו על ידי כוחות גרמנים, ולאחר מכן כוחות סובייטים נכנסו לורשה בינואר 1945.
התקדמויות חשובות אחרות התרחשו בסוף 1944, כמו הפלישה לרומניה ובולגריה באוגוסט. ברית המועצות הכריזה מלחמה על בולגריה בספטמבר 1944 ופלשה למדינה, ומינתה במדינה ממשלה קומוניסטית. בעקבות הפלישה למדינות הבלקן הללו, נפגשו סטלין וצ'רצ'יל בסתיו 1944, שם הסכימו על אחוזים שונים עבור "תחומי השפעה" במספר מדינות בלקניות. הצבא האדום גם גירש כוחות גרמנים מליטא ואסטוניה בסוף 1944, ונהרגו 260,000 הרוגים סובייטים.
בסוף 1944, הכוחות הסובייטיים נאבקו בחירוף נפש כדי לכבוש את הונגריה במתקפה על בודפשט, אך לא הצליחו. הגרמנים החזיקו מעמד בקרב שלאחר מכן על בודפשט עד פברואר 1945, כאשר הכוחות ההונגרים הנותרים חתמו על הסכם שביתת נשק עם ברית המועצות. הניצחון בבודפשט איפשר לצבא האדום להתחיל במתקפת וינה באפריל 1945. מצפון-מזרח, השתלטות על בלארוס ומערב אוקראינה אפשרה לסובייטים לפתוח במתקפת ויסלה-אודר, המודיעין הגרמני העריך שלסובייטים יהיה יתרון עליונות מספרית על הגרמנים של 3 ל-1, אך למעשה היה 5 ל-1 (מעל 2 מיליון אנשי הצבא האדום תקפו 450,000 מגינים גרמנים), ששיאו המוצלח הביא בכך שהצבא האדום התקדם מנהר הוויסלה בפולין לנהר האודר במזרח גרמניה.
הניצחון הסופי על גרמניה
באפריל 1945 עמדה גרמניה הנאצית בפני ימיה האחרונים, כאשר 1.9 מיליון חיילים גרמנים במזרח נלחמו ב-6.4 מיליון חיילי הצבא האדום בעוד מיליון חיילים גרמנים במערב נלחמו ב-4 מיליון חיילי בעלות הברית המערביות. סטלין חשד שבעלות הברית המערביות ינסו לכבוש את ברלין, על אף שלאחר שסטלין הצליח ללחוץ על בעלות הברית המערביות שהסכימו שמזרח גרמניה תיכנס ל"תחום ההשפעה" הסובייטי בועידת יאלטה בפברואר 1945.
סטלין הנחה את הצבא האדום לנוע במהירות לתוך גרמניה מכיוון שהוא לא האמין שבעלות הברית המערביות ימסרו את השטח שכבשו, והוא הפך את כיבוש ברלין למטרה העליונה. לאחר כיבוש מוצלח של פרוסיה המזרחית הקרב על אודר-נייס העמיד את הסובייטים בשערי ברלין. עד 24 באפריל כיתרו שתי חזיתות סובייטיות את ברלין. ב-20 באפריל החלה החזית הבלארוסית הראשונה בהובלת ז'וקוב בהפגזה מאסיבית על ברלין עד כניעתה של העיר. ב-30 באפריל 1945 היטלר ורעייתו אווה בראון התאבדו, ולאחר מכן מצאו הכוחות הסובייטיים את גופותיהם, שנשרפו בהוראתו של היטלר. הכוחות הגרמניים שנותרו נכנעו ללא תנאי ב-7 במאי 1945.
בלימת הפלישה הגרמנית והניצחון על גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה דרשה הקרבה אדירה מצד ברית המועצות (יותר מכל מדינה אחרת בהיסטוריה האנושית). ההרוגים הסובייטים הסתכמו בסביבות 27 מיליון. מניין ההרוגים של אזרחים סובייטים הגיע כנראה ל-18 מיליון. מיליוני חיילים ואזרחים סובייטים נעלמו במחנות המעצר הגרמניים ובמפעלי עבדות, ומיליונים נוספים סבלו מנזק פיזי ונפשי קבוע. הפסדים כלכליים של ברית המועצות, כולל אובדן משאבים וכושר ייצור במערב רוסיה ואוקראינה, היו גם הם קטסטרופליים. המלחמה הביאה להרס של כ-70,000 ערים, עיירות וכפרים סובייטים – 6 מיליון בתים, 98,000 חוות, 32,000 מפעלים, 82,000 בתי ספר, 43,000 ספריות, 6,000 בתי חולים ואלפי קילומטרים של מסילות ברזל.
מבצע סערת אוגוסט
במסגרת ועידת יאלטה בראשית 1945 הסכימה ברית המועצות, לבקשת ארצות הברית, לבטל את הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני ולהצטרף למערכה במזרח הרחוק נגד יפן, שלושה חודשים לאחר תום המלחמה באירופה נגד גרמניה הנאצית. במהלך ועידת פוטסדאם ביולי 1945, שב סטלין ואישר את מחויבות ארצו להצטרף למלחמה נגד יפן. זה היה הרקע לעריכת המתקפה הסובייטית על הצבא היפני בצפון-מזרח אסיה בשלב הסיום של המערכה הצבאית, שניהלו כוחות בעלות הברית נגד האימפריה היפנית. תוך 11 יום הביסו שלוש הארמיות הסובייטיות שהשתתפו במתקפה את צבא קוואנטונג היפני בצפון סין, והשתלטו על שטח עצום הכולל את מנצ'וריה, קוריאה הצפונית, דרום האי סחלין והאיים הקוריליים, בסדרת מבצעים מהירים שבהם השתתפו כוחות יבשה, ים ואוויר. המבצע הסתיים ב-2 בספטמבר 1945, עם חתימת הסכם הכניעה של יפן וסיום מלחמת העולם השנייה.
פשעי מלחמה סובייטים
על פי הדיווחים, כוחות הצבא האדום אנסו נשים ונערות גרמניות, וההערכה הכוללת של הקורבנות נעה בין עשרות אלפים לשני מיליון. במהלך ואחרי המצור על בודפשט, נאנסו כ-50,000 נשים ונערות. בנוגע לאונס שהתרחש ביוגוסלביה, סטלין הגיב לתלונות ואמר: "האם הוא לא יכול להבין שחייל שחצה אלפי קילומטרים של דם ואש ומוות נהנה עם אישה?".
במדינות הציר לשעבר, כמו גרמניה הנאצית, רומניה והונגריה, קציני הצבא האדום בזזו ערים, כפרים וחוות. חיילי הצבא האדום ואנשי הנ.ק.ו.ד בזזו רכבות תובלה בשנים 1944 ו-1945 בפולין וחיילים סובייטים הציתו את מרכז העיר דמין תוך שהם מנעו מהתושבים לכבות את השריפה, אשר, יחד עם מעשי אונס מרובים, נטלו חלק בגרימה ללמעלה מ-900 אזרחים בעיר להתאבד. בשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה, כאשר חברי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה דיווחו לסטלין כי ביזה ואונס על ידי חיילים סובייטים עלולים לגרום להשלכות שליליות על עתיד הסוציאליזם במזרח גרמניה שלאחר המלחמה, סטלין הגיב בכעס: "לא אסבול שמישהו יגרור את כבודו של הצבא האדום דרך הבוץ". בהתאם לכך, כל העדויות לביזה, אונס והשמדה על ידי הצבא האדום נמחקו מהארכיונים באזור הכיבוש הסובייטי.
לפי נתונים עדכניים, מתוך 4 מיליון שבויים שנלקחו על ידי הרוסים, גרמנים, יפנים, הונגרים, רומנים ואחרים, כ-580,000 לא חזרו, כנראה מתו מרעב או בעבודות בגולאג, לעומת 3.5 מיליון שבויים סובייטים שמתו במחנות הגרמנים מתוך 5.6 מיליון שנלקחו סך הכל.
פשעי מלחמה נאצים נגד שבויי מלחמה ואזרחים סובייטים
ההיסטוריון הבריטי איאן קרשו הגיע למסקנה שחובתו של הוורמאכט הייתה להבטיח שלאנשים שהיו חלק מהגזע הארי יהיה מרחב מחיה. הוא כתב ש:
במהלך ההתקדמות הגרמנית המהירה בחודשי המלחמה הראשונים, שכמעט הגיעו לערים מוסקבה ולנינגרד, עיקר התעשייה הסובייטית שלא ניתן היה לפנותה נהרסה או אבדה עקב הכיבוש הגרמני. הייצור החקלאי הופסק, כשקצירי התבואה נותרו עומדים בשדות וגרמו מאוחר יותר לרעב שמזכיר את הרעב הסובייטי (1932–1933). באחד ההישגים הגדולים ביותר של לוגיסטיקת מלחמה, מפעלים פונו בקנה מידה עצום, עם 1,523 מפעלים שפורקו ונשלחו מזרחה לאורך ארבעה מסלולים עיקריים לקווקז, מרכז אסיה, הרי אורל ואזורי סיביר. ככלל, הועברו הכלים, התבנית וטכנולוגיית הייצור, יחד עם השרטוטים וניהולם, צוותי הנדסה וכוח אדם מיומן.
כל ברית המועצות התמסרה למאמץ המלחמתי. אוכלוסיית ברית המועצות הייתה מוכנה לסבול את הקשיים החומריים של המלחמה. בעיקר מכיוון שהסובייטים היו רגילים למחסור ולהתמודדות עם משבר כלכלי בעבר, במיוחד בתקופת מלחמת העולם הראשונה. ובכל זאת, התנאים היו קשים. מלחמת העולם השנייה הייתה הרסנית במיוחד לאזרחי ברית המועצות מכיוון שהלחימה הייתה בשטחם וגרמה להרס מסיבי. בלנינגרד, תחת מצור גרמני, מתו יותר ממיליון בני אדם מרעב וממחלות. עובדי מפעל רבים היו בני נוער, נשים וקשישים. הממשלה יישמה צנע ב-1941 והחילה אותו על לחם, קמח, דגנים, פסטה, חמאה, מרגרינה, שמן צמחי, בשר, דגים, סוכר וממתקים. מנות נוספות היו יקרות. האיכרים לא קיבלו מנות ונאלצו להסתפק במשאבים מקומיים שאותם עיבדו בעצמם. רוב האיכרים הכפריים נאבקו וחיו בעוני בלתי נסבל, אבל אחרים מכרו כל מה שהיה להם במחיר גבוה ומעטים הפכו למיליונרים, עד שרפורמת מטבעות שנתיים לאחר תום המלחמה חיסלה את עושרם.
למרות התנאים הקשים, המלחמה הובילה לזינוק בלאומיות ובאחדות הסובייטית. התעמולה הסובייטית הפחיתה את הרטוריקה הקומוניסטית הקיצונית, כאשר האנשים התגייסו לאמונה של הגנה על מולדתם מפני הרוע של הפולשים הגרמנים. מיעוטים אתניים שנחשבו כמשתפי פעולה עם הנאצים גלו. הדת, שבעבר נמנעה ממנה, הפכה לחלק ממסע התעמולה של המפלגה הקומוניסטית בחברה הסובייטית על מנת לגייס את הגורמים הדתיים.
ההרכב החברתי של החברה הסובייטית השתנה באופן דרסטי במהלך המלחמה. היה פרץ של נישואים ביוני וביולי 1941 בין אנשים שעמדו לגירוש בגלל המלחמה, ובשנים הבאות שיעור הנישואים ירד בצורה תלולה, כאשר שיעור הילודה הגיע זמן קצר לאחר מכן למחצית. מסיבה זו אמהות עם מספר ילדים במהלך המלחמה קיבלו כבוד והטבות כספיות משמעותיות אם היו להן מספר מספיק של ילדים – אמהות יכלו להרוויח בסביבות 1,300 רובל עבור ילדן הרביעי ועד 5,000 רובל עבור העשירי שלהן.
חיילים גרמנים נהגו למתג את גופותיהן של נשים פרטיזניות שנתפסו - וגם נשים אחרות - במילים "זונה לכוחותיו של היטלר" ולאנוס אותן. לאחר לכידתם, כמה חיילים גרמנים התרברבו בצורה קיצונית על ביצוע אונס ורצח. סוזן בראונמילר טענה כי לאונס היה תפקיד מרכזי במטרה הנאצית לכבוש ולהשמיד אנשים שנחווים בעיניהם, כמו יהודים, רוסים ופולנים. רשימה נרחבת של אונס שבוצעו על ידי חיילים גרמנים נערכה במה שנקרא "הערת מולוטוב" בשנת 1942.
דוגמאות לאונס המוני בברית המועצות שבוצעו על ידי חיילים גרמנים:
הישרדות בלנינגרד
העיר לנינגרד (כיום סנט פטרסבורג) סבלה יותר סבל וקשיים מכל עיר אחרת בברית המועצות במהלך המלחמה, שכן הייתה במצור במשך 872 ימים, מ-8 בספטמבר 1941 ועד 27 בינואר 1944. רעב, תת-תזונה, מחלות, רעב ואפילו קניבליזם נפוצו במהלך המצור על לנינגרד; אזרחים ירדו במשקל, נחלשו והפכו פגיעים יותר למחלות. אזרחי לנינגרד הצליחו לשרוד באמצעות מספר שיטות בדרגות שונות של הצלחה. מכיוון שרק 400,000 איש פונו לפני תחילת המצור, הדבר הותיר 2.5 מיליון אזרחים בלנינגרד, כולל 400,000 ילדים. מספר אזרחים הצליחו להימלט מהעיר בהצלחה בזמנים שימת לדוגה (שהיה הנתיב היחיד שחיבר את לנינגרד הנצורה עם יתר ברית המועצות) קפאה ואנשים יכלו ללכת על דרך הקרח, שכונתה דרך החיים. רוב אסטרטגיות ההישרדות במהלך המצור כללו הישארות בתוך העיר והתמודדות עם הבעיות באמצעות תושייה או מזל. אחת הדרכים לעשות זאת הייתה על ידי הבטחת תעסוקה במפעלים מכיוון שמפעלים רבים הפכו לאוטונומיים והחזיקו בכלי הישרדות רבים יותר במהלך החורף, כמו מזון וחום. עובדים קיבלו מנות גדולות יותר מאשר אזרחים רגילים ולמפעלים סביר שהיו חשמל אם הם ייצרו מוצרים חיוניים. המפעלים שימשו גם כמרכזי תמיכה הדדית והיו להם מרפאות ושירותים אחרים כמו צוותי ניקיון וצוותים של נשים שתפרו ותיקנו בגדים. עובדי המפעל עדיין נדחקו מדי פעם לייאוש ואנשים פנו לאכול דבק או סוסים במפעלים שבהם האוכל היה מועט, אבל עסקאות המזון במפעל היו השיטה המוצלחת ביותר להישרדות.
הזדמנויות הישרדות הפתוחות לקהילה הסובייטית הגדולה יותר כללו סחר חליפין וחקלאות על קרקע פרטית. השווקים השחורים שגשגו כאשר סחר חליפין פרטי והמסחר הפך נפוץ יותר, במיוחד בין חיילים ואזרחים. חיילים, שהיה להם יותר מזון, היו להוטים לסחור עם אזרחים סובייטים שהיו להם בגדים חמים במיוחד לסחור. נטיעת גינות ירק באביב הפכה לפופולרית, בעיקר בגלל שהאזרחים צריכים לגדל הכל בחלקות שלהם. לתומכים בכוחות הסובייטים הלוחמים בנאצים הייתה גם השפעה פסיכולוגית חזקה והגבירה את המורל, מרכיב הישרדותי חיוני כמעט כמו לחם.
כמה מהאזרחים הסובייטים הנואשים ביותר פנו לפשע כדרך לפרנס את עצמם בזמנים קשים. הנפוצה ביותר הייתה גניבה של מזון ושל כרטיסי קצבה, שעלולים להתברר כקטלניים עבור אדם הסובל מתת תזונה אם כרטיסו נגנב יותר מיום או יומיים לפני הנפקת כרטיס חדש. מסיבות אלו, גונבי מזון נענשו בחומרה וניתן היה לירות באדם רק אם גנב כיכר לחם. פשעים חמורים יותר, כמו רצח וקניבליזם, התרחשו גם, וחוליות משטרה מיוחדות הוקמו כדי להילחם בפשעים אלה, אם כי עד סוף המצור, כ-1,500 נעצרו בגין קניבליזם.
תוצאות ונזקים
למרות שניצחה במלחמה, למלחמה הייתה השפעה עמוקה והרסנית לטווח ארוך בברית המועצות. הנטל הכספי היה קטסטרופלי: לפי הערכה אחת, ברית המועצות הוציאה 192 מיליארד דולר. ארצות הברית סיפקה כ-11 מיליארד דולר לברית המועצות במהלך המלחמה. אנסטסיה זוטובה נתנה הערכה שונה במקצת של 666.4 מיליארד רובל בהוצאה הצבאית הסובייטית במהלך המלחמה, שווה ערך ל-125.7 מיליארד דולר.
מומחים אמריקאים מעריכים כי ברית המועצות איבדה כמעט את כל העושר שצברה ממאמצי התיעוש שלה במהלך שנות ה-30. גם כלכלתה התכווצה ב-20% בין 1941 ל-1945 ולא התאוששה ברמות שלפני המלחמה עד שנות ה-60. ההיסטוריון הבריטי קלייב פונטינג העריך כי נזקי המלחמה הסתכמו ב-25 אחוז מהתוצר הלאומי הגולמי הסובייטי. 40% מהדיור הסובייטי ניזוקו או נהרסו. מתוך 2.5 מיליון דירות דיור בשטחי הכיבוש הגרמני, יותר ממיליון נהרסו, מה שהפך כ-25 מיליון אזרחים סובייטים לחסרי בית. הכיבוש הגרמני הקיף כ-85 מיליון אזרחים סובייטים, או כמעט 45% מכלל האוכלוסייה הסובייטית. לפחות 12 מיליון סובייטים ברחו לכיוון מזרח, הרחק מהצבא הגרמני הפולש. המקורות הסובייטיים טוענים כי מעצמות הציר הרסו 1,710 ערים ו-70,000 כפרים, וכן 65,000 ק"מ פסי רכבת.
הממשלה הפוסט-סובייטית של רוסיה מעמידה את מספר ההרוגים הסובייטים במלחמת העולם השנייה על 26.6 מיליון, על בסיס מחקר משנת 1993 של האקדמיה הרוסית למדעים, כולל אזרחים שנהרגו כתוצאה מחשיפה לקרב ומלחמה. מספרים אלו כוללים 8,668,400 מקרי מוות צבאיים על פי משרד ההגנה הרוסי.
הנתונים שפרסם משרד ההגנה הרוסי התקבלו על ידי רוב ההיסטוריונים והאקדמיה, חלק מההיסטוריונים והאקדמיה נותנים הערכות שונות.
ברוס רובלט קוניהולם, פרופסור למדיניות ציבורית והיסטוריה, מעריך שהצד הסובייטי ספג כ-11,000,000 מקרי מוות צבאיים ועוד 7,000,000 מקרי מוות של אזרחים, ובכך מסתכם בסך הכל ב-18 מיליון הרוגים. ההיסטוריון הצבאי האמריקאי ארל פ. זימקה טען כי 12 מיליון חיילים סובייטים נהרגו ועוד שבעה מיליון אזרחים הרוגים - בסך הכל 19 מיליון הרוגים. הוא גם טען שמסתיו 1941 ועד סתיו 1943 לא נהרגו בחזית פחות מ-2,400,000 חיילים. הפרופסור הגרמני ביאט פיזלר העריך ש-2.6 מיליון חיילים, או 7.46 אחוזים מהצבא הסובייטי, נותרו נכים לאחר המלחמה.
טימותי סי דאולינג העריך שב-1,417 ימי המלחמה כמות ההרוגים בברית המועצות מקבילה לאוכלוסיית ארצות הברית ב-1940 שחיה ממערב לנהר מיזורי.
סקרי דעת קהל
סקר שהחברה הבריטית "YouGov" ערכה ב-2015 מצא שרק 11% מהאמריקאים, 15% מהצרפתים, 15% מהבריטים ו-27% מהגרמנים האמינו שברית המועצות תרמה הכי הרבה לתבוסה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. לעומת זאת, סקר שנערך במאי 1945 מצא ש-57% מהציבור הצרפתי האמין שברית המועצות תרמה הכי הרבה לתבוסה הנאצית.
אוריין ש.מ.
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 1953 על ידי אברהם למדן, כחברה לעמילות מכס. לאחר הצטרפות הדור השני לניהול החברה, הורחבה פעילותה ובשנת 1984 החלה בפעילות שילוח מטענים והפכה לאחת משלוש החברות הגדולות בתחום והיחידה בבעלות מקומית. בשנת 1988 מונה כמנכ"ל חן למדן, בנו של אברהם, המשמש בתפקיד מאז.
בשנת 2000 הפכה אוריין לנציגה הבלעדית בישראל של חברת DB Schenker, אחת משלוש חברות ההובלה והלוגיסטיקה הגדולות בעולם עם מחזור מכירות של 18 מיליארד אירו.
בשנת 2004 רכשה אוריין את פעילותה של חברת אגיש, המתמחה בעמילות מכס.
בשנת 2006 הפכה לבעלת שליטה מלאה במחסנים הלוגיסטיים SCG לוגיסטיקה בע"מ.
בשנת 2007 הנפקו מניות החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב והיא הפכה לחברה ציבורית.
בשנת 2018 רשמה החברה מחזור פעילות של 622 מיליון ש"ח והיא מעסיקה בארץ כ-900 עובדים וכ-100 קבלני משנה.
בפברואר 2018 יצאה החברה למהלך של גיוס כ-124 מיליון ש"ח מהציבור באמצעות הנפקת איגרות חוב.
בינואר 2020, זכתה יחד עם חברת שפיר הנדסה, במכרז של משרד הביטחון להקמת שלושה מרכזי אספקה לצה"ל.
תחומי פעילות
החברה עוסקת בארבעה תחומי פעילות עיקריים: ניהול כולל של שרשרת האספקה לייבוא וייצוא טובין מישראל לרחבי העולם באוויר ובים; שירותי בלדרות והובלה פנים ארציים; שירותי אחסון וניהול מלאי; מימון ביניים בכל הקשור לשחרור ומיסוי טובין. מדי שנה אחראית החברה על כ-40,000 משלוחים ימיים בכ-60,000 קונטיינרים, כ-95,000 משלוחים אוויריים במשקל כולל של כ-30,000 טון ולמעלה מ-3 מיליון חבילות לצד מאות אלפי משטחים. בין לקוחותיה בתעשיות ההיי-טק, הטקסטיל, הרכב והמזון נמנות: שטראוס גרופ, קרסו, התעשייה האווירית, פוקס, שופרסל, כלמוביל, קסטרו, זארה ועוד.
בעלי עניין
בעל השליטה בחברה הוא המנכ"ל חן למדן (65.37%) ולצדו משקיעים מוסדיים (22.66%) ומניות שבידי הציבור (11.97%).
בשנת 2006 קרן פימי הצטרפה לבעלות החברה לצד למדן כאשר רכשה 40% ממניות החברה בשווי 10 מיליון דולר. בשנת 2019 מכרה את מניותיה ברווח של 33 מיליוני שקלים ולמדן הגדיל את החזקותיו.
צ'סקי
צ'סקי (בקצ'ואה: Chasqui) היו השליחים של אימפריית האינקה. הם היו אחראים על נשיאת הקיפו, ההודעות והמתנות. באמצעות מערכת השליחים של הצ'סקי הייתה הודעה עוברת בקצב של עד 240 קילומטרים ליום.
דרך פעולה
הצ'סקי נבחרו מבין הזכרים הצעירים החזקים ביותר שהיה ידוע שהם הרצים המהירים ביותר. בכל כפר היו צ'סקי בני 18 ל-25 שנים, ששירתו משמרות יומיות של 6 עד 12 שעות שהוקצו להם. בנוסף, הצ'סקי אומנו להיות מסוגלים לקרוא ולתרגם את הקיפו זה לזה ולממונים עליהם. הם פוזרו לאורך אלפי קילומטרים, תוך ניצול מערכת הדרכים של האינקה, מערכת עצומה של דרכים ייעודיות וגשרי חבלים בהרי האנדים של פרו ואקוודור קולומביה, בוליביה, ארגנטינה וצ'ילה של ימינו. הטמפו, או תחנות ממסר, שימשו עבור הצ'סקי כדי לעצור ולהעביר הודעות לצ'סקי הבא. היו גדלים וסוגים שונים של טמפו ולכל אחד הוקצה שימוש אחר. השימוש בטמפו היה תלוי באיזו דרך הוא נמצא ולמי מותר להשתמש בו. היו גם מבנים אחרים שהצ'סקי השתמש בהם למנוחה ומחסה הנקראים צ'סקיוואסיס (chasquiwasis). הצ'סקי היה מתחיל בטמפו אחד ורץ אל הטמפו הבא שבו צ'סקי אחר חיכה להעביר את המסר לטמפו הבא.
כל צ'סקי נשא לפחות שני פריטים, קיפו ופוטוטו (pututu). הקיפו שימש לאחסון והובלת מידע באמצעות מערכת של מיתרים עם קשרים שייצגו דברים שונים בהתבסס על סוג, צבע, מספר מיתרים וכו'. הצ'סקי הצליחו והורשו לקרוא, לתרגם ולהעביר את המידע על הקיפו. לא ניתן היה לקרוא את הקיפו אלא אם כן הצ'סקי היה שם עם ההודעה והתרגום בעל פה, משום שחלק מהמידע נאמר בעל פה שהצטרף לקיפו. הפוטוטו היה קונכייה ששימשה כחצוצרה, ששימשה לאותת לצ'סקי אחרים שרץ מתקרב אליהם, כדי שיוכלו להתכונן לרוץ. צ'סקי אחר היה רץ לקראתו, רץ לצד השליח הנכנס ומנסה להקשיב ולשנן את ההודעה. הוא גם היה מקבל את הקיפו שהרץ הראשון הביא. הצ'סקי העייף היה נשאר לנוח בטמפו, בעוד הצ'סקי השני היה רץ לתחנת הממסר הבאה. בנוסף, כנשק הוא נשא אלה וקלע ארוג. על גבו הוא נושא תיק המכונה "קיפי" (Qipi). היה לו מוט ועל ראשו פלומה של נוצות לבנות כמזהה חזותי. מלבד הודעות העבירו הצ'סקי בתיקים שלהם סחורה מיוחדת עבור בני המלוכה של אינקה, כמו דגים טריים שהובאו מהחוף אל עיר הבירה, מרחק של 600 קילומטרים.
הצ'סקי היה מסוגל לרוץ בקצב של 10 קילומטרים ב-50 דקות והוא היה רץ בדרך כלל מרחק בין 10 ל-15 קילומטרים. בקצב זה הודעה הייתה עוברת מרחק של 240 קילומטרים ביום. כך למשל הודעה שנשלחה מקיטו לקוסקו, מרחק של כ-2,000 קילומטרים הייתה מגיעה בתוך שבוע. כדי לעמוד בקור, בצמא ובעייפות הם לעסו עלי קוקה, שכן הם היו בין הבודדים שהורשו ללעוס עלה קדוש זה.
בתרבות המודרנית
ישנם מספר דרכים ומבני טמפו משומרים ששימשו את הצ'סקי שעדיין קיימים. ישנן דרכים בהן אפשר לנוע ולחוות את המרחק ואת השטחים בהם עבר הצ'סקי. בחלק מהדרכים יש גשרי חבלים משוחזרים.
המוניטין האגדי של הצ'סקי חדר לתרבות של היום של מדינות האנדים. ארגונים שונים, קבוצות מוזיקה וכלי תקשורת נושאים את השם הזה. צ'סקי היה הקמע בקופה אמריקה 2004, שפרו אירחה באותה שנה. לוויין רדיו החובבים הפרואני הראשון נקרא.
Happy Socks
Happy Socks היא חברת ביגוד שוודית המייצרת ומשווקת גרביים, תחתונים ובגדי ים בעיצובים ססגוניים.
החברה נוסדה בשנת 2008 בשוודיה, על ידי מיקאל סודרלינדה וויקטור טל, אשר שימשו גם כמנכ"ל ומנהל קריאייטיב בהתאמה.
בשנת 2017 רכשה חברת קרן ההשקעות הפרטית Palamon Capital Partners את רוב הנתח בחברה וסטפן פרגנר התמנה למנכ"ל.
בנוסף למטה במרכז העיר סטוקהולם, בשנת 2018, פתחה החברה את המשרד הראשון שלה מחוץ לשוודיה, בעיר ניו יורק, ואחריו משרד במינכן שבגרמניה בינואר 2019.
היסטוריה
Happy Socks החלו באפריל 2008, כאשר מיקאל סודרלינדה, מנהל פרסום, וויקטור טל, מאייר ומעצב גרפי, הגו את הרעיון של גרביים צבעוניים ומודפסים מכיוון שאהבו גרביים צבעוניים והיו שומרים את הגרביים המגניבים שלהם לסופי שבוע בהם הם מגיעים לביקור בבתים של חברים ומורידים את הנעליים כמקובל בשוודיה. הטריגר הנוסף להקמת החברה צץ אחרי שסודרלין מכר את משרד הפרסום שהיה בבעלותו במשך 10 שנים. הוא וחברו, שותפו כיום ויקטור תל, ישבו בבית וחשבו לאן הם ממשיכים הלאה. "דיברנו על כך שבכל פעם שלמישהו מאיתנו יש מצב-רוח לא טוב, הוא גורב גרביים צבעוניים, וזה מיד משמח אותו".
כעבור מספר שבועות הם החלו בייצור במפעל טורקי. הגרביים הושקו במחיר של 10 דולר ונמכרו בתחילה רק באתר החברה. בשנה הראשונה המחזור של Happy Socks היה 1,000,000 אירו (1,136,750 דולר). המכירות הוכפלו בשנה הבאה. מאז צמחה החברה כ־50% בשנה. "בשנה הראשונה ייצרנו רק גרביים מכותנה, שנה אחרי השתמשנו בכותנה מתוחכמת יותר, ובשנה השלישית ייצרנו גרבי קשמיר. עכשיו אנחנו עושים גם גרביים מכותנה ממוחזרת בהתאם לטרנד העולמי הירוק וכן גרביים מצמח הקנאביס".
החברה פתחה מטה חדש במרכז סטוקהולם בשנת 2017. וקראה לו "בית האושר", באותה שנה רכשה קרן ההשקעות Palamon Capital Partners את הבעלות בחלק ניכר מחברה מ- Scope Growth III. באותה תקופה הם השקיעו 81.2 מיליון דולר במניות Happy Socks, ו-Palamon השקיעו כ-4.5 מיליון דולר בו השתמשו המייסדים כדי לפתוח חנויות ברחבי העולם.
נכון לשנת 2018, המותג מכר יותר מ -40 מיליון גרביים ברחבי העולם. Happy Socks התרחבו גם לייצור תחתונים וגרבי ילדים בשנת 2014, כמו גם קולקציה אתלטית שמכוונת לנעלי ספורט וקולקציה אלגנטית לגברים בשנת 2015.
עד סוף 2018, Happy Socks פתחה 100 חנויות בערים כמו פריז, לונדון, ברצלונה, לוס אנג'לס, סטוקהולם וטוקיו. בדצמבר, המותג פתח את המיקום השלישי שלו בניו יורק בטיימס סקוור בנוסף לחנויות בסוהו וויליאמס בורג שבברוקלין. במאי 2019, Happy Socks פתחו את החנות השנייה שלהם בלוס אנג'לס. חנות קונספט זו השוכנת בסילברט לייק, לוס אנג'לס, משמשת גם מרכז היצירה של המותג בו צוות קטן, הכולל את שני המייסדים העובדים על פרויקטים מיוחדים.
בשנת 2018, Happy Socks החלו לייצר גם בגדי ים לגברים. באביב 2019 התרחבו גם לבגדי ים לנשים, תיקי חוף ומגבות, הממשיכים את אותו קו תוסס וססגוני של החברה.
לחברה יש לא מעט שיתופי פעולה בין היתר עם הרפאר ויז קאליפה, השחקן פדרו פסקל, הזמר אלטון ג'ון, דייוויד הסלהוף ועוד וגם מחוות אומנותיות לאישים כמו האמן אנדי וורהול וההרולינג סטונז.
לדברי המייסדים "הקהל שלנו מאוד מגוון, ולמרבית ההפתעה מדובר במותג מספר 1 אצל בנקאים בניו-יורק ובלונדון, כי זה פריט הלבוש היחיד בו הם יכולים להתפרע, חוץ מהעניבה".
החברה מוציאה שני ליינים בשנה, בחורף ובקיץ בו היא משיקה את הקולקציה החדשה שלה.
החברה בישראל
בשנת 2010 נכנס המותג לישראל ונמכר בחנויות קרוקס, אך אין לו חנות רשמית עצמאית.