cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פלורנס קירש דו ברול
פלורנס קירש דו ברול (אנגלית: Florence Kirsch Du Brul; 1915 - 2 ביולי 2005) הייתה פסנתרנית קונצרטים בעלת שם עולמי ומורה מן השורה הראשונה לפסנתר.
חייה
פלורנס קירש דו ברול נולדה בצפון שיקגו, אילינוי, ארצות הברית. בילדותה למדה אצל סילביו סקיונטי ואצל המלחין הווארד ולס והופיעה עם התזמורת הסימפונית של שיקגו בגיל 12. מנצח התזמורת של שיקגו, פרדריק סטוק, המליץ עליה לפני הפסנתרן והמלחין האוסטרי הנודע, ארתור שנאבל וקירש נשלחה לברלין, גרמניה, שם התגורר שנאבל, ללמוד אצלו.
עם עלות הנאצים לשלטון, נאסר על קירש לעזוב את גרמניה והיא נאלצה להימלט לאיטליה בידיים ריקות ולהפקיר את כל רכושה. היא חזרה לארצות הברית ב-1937 ובאותה שנה הופיעה לראשונה כפסנתרנית מקצועית באולם הקונצרטים של תזמורת שיקגו.
קירש עשתה לה שם בעולם כפסנתרנית קונצרטים ואף הקליטה כמה תקליטים קלאסיים, ביניהם "קול קורא במדבר" של המלחין היהודי-שווייצרי ארנסט בלוך ו"כלולות" של איגור סטרווינסקי.
בשנות ה-40, כאשר הופיעה ולימדה בניו יורק, פגשה את ד"ר א. לויד דו ברול, חוקר נודע במדעי האנטומיה והאנתרופולוגיה ומחנך, ונישאה לו. ד"ר דו ברול שירת במלחמת העולם השנייה בארמייה השלישית של גנרל ג'ורג' פטון ולאחר השחרור קיבל קתדרה במכללת שיקגו לרפואת שיניים של אוניברסיטת אילינוי.
הזוג רכש בית מפואר מן המאה ה-19 באילינוי פארק שבשיקגו ומילא אותו בציורים, פסלים, מלאכת מחשבת של ילידים ושאר מזכרות, שאספו במסעותיהם הרבים בעולם. הם הרבו לארח בביתם את בכירי המדענים, האמנים והאינטלקטואלים של המאה ה-20, כפי שהעיד ברוס גרהם, דיקן המכללה.
בין השאר, הגישה פלורנס דו ברול הרצאות בנושא הפסנתר והעבירה כיתות אמן במקומות שונים ברחבי העולם. היא נפטרה ב-2 ביולי 2005.
יחסי ברבדוס–יפן
יחסי ברבדוס–יפן הם היחסים הדו-צדדיים בין ברבדוס לבין יפן. שתי המדינות ייסדו יחסים דיפלומטיים בספטמבר 1967. ברבדוס מיוצגת ביפן על ידי שגריר שאינו תושב בברידג'טאון, ואילו יפן מיוצגת בברבדוס על ידי שגרירותה בברידג'טאון, ברבדוס, ובאמצעות קונסוליה בברידג'טאון שבברבדוס. עד פברואר 2016 יוצגה יפן בברבדוס על ידי שגרירותה בטרינידד וטובגו.
היסטוריה
בשנת 1999 נפתחו שיחות רשמיות בין שתי המדינות בעניין תחבורת משאבים גרעיניים בים הקריבי.
יחסי המסחר בין שתי המדינות צמחו ביציבות, תוך שמירה על גירעון במאזן המסחרי לטובת יפן. בשנת 2005 דורגה יפן כתורמת הכספים הרביעית בגודלה. בשנת 2009 יפן שיתפה פעולה וסייעה לסוכנות לניהול אסונות הקריבית.
ביולי 2008 סגן השר הבכיר ביפן, היטושי קימורה ביקר בברבדוס לשיחות בדרג גבוה. במהלך השיחות, שני הצדדים דנו באמנה למניעת כפל מס שביקשה ברבדוס על מנת להגדיל את ההשקעות והסחר בין שני הצדדים. בנוסף, התחייבה ממשלת ברבדוס לתמוך במועמדותה של יפן לחברות במועצת הביטחון של האו"ם לשנים 2009–2010. כמו כן, נידונה דרך לשיתוף פעולה על מנת להילחם בשינויי האקלים באמצעות ארגון מדינות איים קטנות מתפתחות (SIDS).
במרץ 2015 ממשלת יפן הכריזה שתקים נציגות דיפלומטית חדשה בברבדוס, שתוקם עד ינואר 2016.
עמוס גרי
עמוס גרי (נולד בשנת 1964), הוא רוכב אופניים ישראלי, 4 פעמים ברציפות אלוף ישראל במרוץ אופני כביש (1984 - 1987).
גרי התאמן בקבוצות האופניים של הפועל עפולה ושל הפועל נצרת עילית, לצידם של האחים ירון ויואל גיגי ויהודה גרשוני, אלופי ישראל במרוצי אופני כביש, בהדרכתו של עקיבא רזניק שהקים את הקבוצה מספר שנים קודם כשעלה מברית המועצות. במסגרת הקבוצה ניצח בתחרויות רבות ביניהם ארבעה ניצחונות רצופים באליפות ישראל במרוץ אופני כביש.
הורקניה (מבצר)
הורקניה (קסטליון, אל-מירד, ח'רבת מירד) היא מבצר עתיק במדבר יהודה. הורקניה זוהתה בראש כיפה מבודדת כ-200 מטר מעל לבקעת הורקניה (אל-בוקיעה) בשוליה המערביים. המקום זוהה כבר ב-1880 אך האתר לא נחפר עדיין והמידע על השרידים שבמקום מתבסס על סקרים ומדידות.
המבצר הוקם, כנראה, על ידי אלכסנדר ינאי (מלך בשנים 103–76 לפנה"ס), למרות שייתכן כי נבנה כבר על ידי יוחנן הורקנוס (שלט בשנים 135–104 לפנה"ס), אביו של ינאי, ונקרא על שמו.
לא ניתן להגיע ברכב עד לפסגת התל, אבל ניתן להגיע עד למרגלותיו מציר נבי מוסא או מהר המונטר.
היסטוריה
אזכורו הראשון הוא מסוף שלטונה של שלומציון המלכה (76–67 לפנה"ס), אשתו של אלכסנדר ינאי. יוסף בן מתתיהו מספר כי הורקניה יחד עם מכוור ואלכסנדריון היו שלושת המבצרים עליהם לא ויתרה המלכה כשהעבירה את שאר המבצרים לידי הפרושים, מכיוון ש"שם היו אוצרות סגולתה".
מקור נוסף המזכיר את הורקניה ומבצרים אחרים הוא ההיסטוריון הרומי סטרבו המציין כי "הוא (פומפיוס) ציווה להרוס את החומות כולן והשמיד, עד כמה שהיה בכוחו, את קיני הליסטות ואת מבצרי המחסנים של הטירנים. כי היו שנים כאלה במעברים המוליכים ליריחו תרכס וטאורוס וכן גם אלכסנדריון והורקניון ומכוור וליזיאס ואלה שליד פילדלפיה וסקיתופוליס שבגליל".
בפעם הבאה מוזכרת הורקניה כאשר אלכסנדר השני ברח מאולוס גביניוס ו"בצר את מעזי הארץ ובנה את חומת אלכסנדריון, והורקניה ומכוור אשר מול הרי ערב". באותו הפרק מסופר כי "עד כי נואש אלכסנדרוס מתקותו ושלח אליו צירים לבקש ממנו חנינה והסגיר אליו את המבצרים הנשארים, את הורקניה ואת מכוור, ואחר כך מסר בידו גם את אלכסנדריון. את כל המבצרים האלה הרס גביניוס בעצת אם אלכסנדרוס, לבל תפרוץ מלחמה חדשה".
הורקניה הייתה גם המעוז ששימש מרידה מאוחרת יותר של הנסיכה החשמונאית אלכסנדרה כנגד הורדוס, לאחר שכבש את ירושלים בשנת 37 לפנה"ס והוציא להורג את אחיה, המלך החשמונאי האחרון מתתיהו אנטיגונוס השני. אלכסנדרה שלטה במקום כנראה עד 31 לפנה"ס, כשהורדוס נזקק אולי לאמתלה כדי לא להשתתף בקרב אקטיום ולכן דיכא את מרידתה וסביר שהוציאה להורג. הורדוס נהג לכלוא בהורקניה את אסירי המלכות שנידונו לזמן בלתי מוגבל או למיתה. הוא הציג בגאווה את הביצורים, שהצטיינו בעוצמתם הרבה, בפני מרקוס ויפסניוס אגריפה, בעת ביקורו ביהודה בשנת 15 לפנה"ס.
כבכל מבצרי המדבר, הייתה במקום מערכת מים מרשימה שהובילה מי שיטפונות מנחלים סמוכים אל בריכות אגירה גדולות למרגלות המבצר, על גבי תעלת מים, בחלקה פתוחה. בנוסף, קיימת מערכת של בורות מים גדולים בתוך המבצר. לרגלי המבצר לצד בריכת האגירה בוסתן ששימש לגידולים שונים לצורכי יושבי המבצר.
בחלק הדרום-מערבי של המבצר מצויה מערה ובה נמצאו ציורי קיר של קדושים נוצרים מראשית התקופה הביזנטית. ציורי הקיר תיארו את הקדושים עם שמותיהם, חלקם היו לא ידועים עד גילויים. הציורים הושחתו ואינם קיימים עוד.
המנהרות
מצפון לאתר, בנחל סככה, ישנן שתי מנהרות בנות עשרות מטרים כל אחת. המנהרות נסקרו על ידי ג'ון אלגרו (הראשון שפרסם את מגילת הנחושת) בשנות השישים, והתחתונה מביניהן אף נחפרה בשנת 2000 על ידי הארכאולוג ד"ר אורן גוטפלד. החופר מתארך את בניית המנהרה לתקופת בית שני, ומעלה מספר הצעות לשימושה של המנהרה: קבר למתנגדי הורדוס ואולי אף לבנו אנטיפטרוס, מערכת מים, מחילת מסתור, ואולי אף מקום מחבואם של אחד מאוצרות מגילת הנחושת, בה נזכרת העיר סככה וכן "גיא הסככא", כאחד ממקומות הטמנת האוצרות. הצעה אחרת מנסה לקשור את המקום עם פולחן השמש והכוכבים, בדומה למנהרה דומה לאל הפרסי מיתראס שבטורקיה. המנהרה התחתונה נאטמה על מנת שלא תיפגע.
בשנת 2007 המשיכה משלחת בראשותו של ד"ר אורן גוטפלד בחפירות שתי המנהרות, המנהרה המזרחית הגיעה לעומק 53 מטרים, והשנייה לעומק 120 מטרים . באחת מהן הסתיימה החפירה לאחר כ-100 מטרים ובשנייה החפירה לא נסתיימה, ולא נתגלה בהם דבר בעל ערך שיסביר את פישרן.
בספרות
משה שמיר, ברומן ההיסטורי 'מלך בשר ודם', מייחס את הקמתה של המצודה ליוחנן הורקנוס, ואת היותה מקום כליאתם למשך שנה של בניו, אבשלום וינאי, בידי אחיהם, יהודה אריסטובולוס, עד למותו.
מוזיקה הודית
המוזיקה ההודית כוללת סוגים שונים של מוזיקה הודית קלאסית, מוזיקה עממית, מוזיקה פסיכדלית, מוזיקת סרטים ופופ הודי. למוזיקה הקלאסית המסורתית של הודו, הכוללת מוזיקה הינדוסטאנית (Hindustani) ומוזיקה קרנאטית (Carnatic) יש היסטוריה של מאות שנים והיא התפתחה לאורך תקופות רבות. המוזיקה בהודו החלה כחלק בלתי נפרד מחיי החברה והדת.
כלי-נגינה
כלי נגינה ייחודיים שבהם משתמשים בהודו:
מוזיקת עם (עממית)
המוזיקה העממית ההודית מביאה לידי ביטוי את חיי היום יום עם דגש על היבטים דתיים ועל מחזור החיים של האדם. המוזיקה מהווה ביטוי טבעי לחיי האנשים בהודו. המוזיקה מושמעת הן על ידי חבורות רחוב בכפרים ובערים, בהופעות פולקלור, בחגיגות ופסטיבלים שונים דתיים ולאומיים. המוזיקה והשירה מלווים בתנועות ריקוד. ניתן לכלול במוזיקה זאת גם את השירים הדתיים המושמעים בטקסים שעורכים כהני הדת על גדות נהר הגנגס - Aarti. מוזיקה עממית מבוצעת על ידי זמרים ונגנים מהעם עבור העם.
ברפובליקת הודו 29 מדינות ובכל מדינה מחוזות שבהם התפתחו במשך הזמן סוגי סוגים שונים של מוזיקה עממית.
המוזיקה של בנגל.
אחד האנשים שתרם רבות למוזיקת העם הוא רבינדרנת טאגור (Rabindranath Tagore) שהוציא למעלה מ-2,000 שירי עם בבנגלית. הוא פופולרי בהודו ובבנגלדש.
המוזיקה של אסאם (Bihu of Assam).
בחבל אסם שבצפון הודו מתקיים פסטיבל לכבוד השנה החדשה, באמצע חודש אפריל. פסטיבל של הטבע ואמא אדמה. היום הראשון בו מוקדש לפרות ובופלו. היום השני מוקדש לאדמה. שירי הפסטיבל וריקודיו האנרגטיים מלווים בתופים מסורתיים (Dhol) ובכלי נשיפה העשוי מקרניי הבופלו (Pepa).
דאנדיה ראס (Dandiya Rass)
צורת ריקוד ומוזיקה בעיקר במדינות גוג'ראט וראג'יסטאן. הריקוד הוא עם מקלות ומלווה במוזיקה מסורתית ומקורו בתרבות הגוג'ראטית.
גאנאסאנגיט (Ganasangeet).
בעקבות הכיבוש האנגלי בהודו נכתבו הרבה שירי מחאה נגד אימפריאליזם ובעד סוציאליזם. השירים הם בעיקר על חופש, חוזק חברתי ופטריוטיזם.
המוזיקה של אוטראקהאנד
אוטראקהנד נמצאת בצפון הודו. למוזיקה זו "שורשים" בחיק הטבע. מקורה מפסטיבלים, מסורות דתיות, סיפורי עם והחיים הפשוטים של האנשים במדינה.
השירים מהווים בבואה של המסורת התרבותית וצורת החיים של האנשים, בעיקר באזור הרי ההימלאיה.
כלי המוזיקה בסוגה זו הם: דהול, דמואן, טורי, וגם טאבאלה והרמונזיום.
לאוואני (Lavani).
המילה באה מהמילה האנגלית אהבה (LOVE). שירים וריקודים אלו הם הפופולריים ביותר במדינת מהרשטרה הנמצאת במערב הודו וכמו כן במדינת מאדיה פרדש הנמצאת בצפון הודו המרכזית.
באופן מסורתי השירים בוצעו על ידי זמרות הלובשות סארי ובמקצב מהיר. הריקוד שמלווה מוזיקה זו נקרא טמאשה. השירים מבוצעים בעיקר בליווי קצב של תופים הנקראים דהולאקי.
ראג'סטאן
בראג'סטאן יש מבחר גדול של להקות מוזיקה: לאנגאס, ספרה, בהופה, ג'וגי ומאנגאניאר. השירים מראג'יסטאן מלאי רגש וכוללים הרמוניה של כלים שבאים בגדלים שונים:
כלי מיתר- סרנגי, ראואנהטאה, קאמאיכה, מורסינג ואקטארה.
כלי נשיפה- שהאהני, פונגי, אלגוזה, טארפי, ביאן ובנקיאה.
המוזיקה הראג'סטאנית תופסת מקום נכבד בתעשיית הסרטים ההודית -בוליווד.
מוזיקה קלאסית
את המוזיקה ההודית הקלאסית נהוג לחלק לשני סוגים עיקריים - מוזיקת ה-Carantak והמוזיקה של ה-Hindustani.
מוזיקת ה-Carnatak מקורה מהמאה ה-14–15 מצפון הודו. ישנם כ-7.2 מיליון סוגי ראגות שונים בסגנון המוזיקה הזה, מהם נמצאים בשימוש קבוע רק כ-300. Purandara Dasa נחשב כאביה של המוזיקה הזאת. היא מבוססת בעיקר על מלודיה ואימפרוביזציה של המבצע/ הזמר.
מוזיקה זו שימשה בסיס למוזיקת העם בצפון הודו, לפסטיבלי מוזיקה ואף השפיעה על מוזיקת סרטים.
Hindustani - מוזיקה עתיקה אף יותר מה-Carantak. מבוצעת בעיקר בצפון ומרכז המדינה. מוזיקה זו הושפעה לא רק מהמוזיקה ההינדית המסורתית אלא גם ממוזיקה מפרס (איראן).
המוזיקה הזו התפתחה במאה ה־13–14 והתבססה גם בפקיסטן ובבנגלדש בניגוד למוזיקה ה-Carnatak שנשארה רק בגבולות הודו.
מוזיקת סרטים
מוזיקת הסרטים היא הפופולרית ביותר בהודו והיא מהווה מעל 70% ממכירות אלבומי המוזיקה בהודו.
מרכז הסרטים ההודי נמצא בעיר מומבאיי וזכה לכינוי בוליווד.
הסרט ההודי הראשון הופק בשנת 1913 על ידי מי שנחשב לאבי הקולנוע ההודי גובינד פאלק.
תעשיית הקולנוע ההודי היא השנייה בגודלה בעולם, נכון לתחילת המאה ה-21 ומפיקה מאות סרטים בשנה עם מאות מיליוני הודים שצופים בהם.
המוזיקה מהווה מרכיב חשוב בסרט ומבוצעת על ידי זמרים מוכרים (בעוד השחקנים רק מניעים את שפתיהם), שאף נערצים יותר משחקני הקולנוע.
מאורע שכיח בתרבות הקולנוע ההודית הוא ההתלהבות של הקהל שנוהג לקום על רגליו, לרקוד ואף לשיר בקטעים המוזיקליים שמופיעים לא אחת בסרטים המקומיים.
היפ הופ
מוזיקת ההיפ הופ התפתחה בהודו רק בסוף המאה ה-20. Baba Sehgal נחשב כראפר ההודי הראשון. מוזיקת ההיפ הופ נשמעה רק בסרטים בתחילת התפתחותה כמקשרת בין שירים, אך כעת תופסת מקום של כבוד במיינסטרים. תרבות ההיפ הופ הולכת וצומחת בהודו.
Honey Singh - הפופולרי ביותר בין זמרי ההיפ הופ בהודו. הוא גם כותב שירים בבוליווד ונחשב לזמר בעל המשכורת הגבוהה ביותר בהודו.
חלק לא קטן מהראפרים המצליחים הם הודים שמתגוררים במדינות אחרות דווקא כמו: IshQ Bector המתגורר בקנדה, Yogi B ממלזיה ו־Bally Sagoo מלונדון הם דוגמאות לבולטים שבהם. למרות זאת גם היוצרים העצמאיים והמחתרתיים מתחילים ליצור לעצמם שֵׁם יחד עם התפתחות קבועה של כלל סגנון המוזיקה הזה בהודו. דוגמה בולטת הוא היוצר Vineet Nair שהחל כראפר עצמאי במומבאי בה גדל, והיום שיריו מוכרים לכלל חובבי הז'אנר בהודו,
מוזיקה קלאסית מערבית
המוזיקה הקלאסית המערבית כמעט ולא הייתה קיימת בהודו למעט מקרים מועטים וגם הם רק בקרב הקהילות הנוצריות שנחשפו אליה. גם חינוך מוזיקלי כמעט ולא היה קיים, זאת עם הקושי לייבא כלים מוזיקליים מערביים.
למרות היות הודו תחת שלטון בריטי ואף על פי שבמאה האחרונה הייתה חשיפה למוזיקה מערבית, המוזיקה הקלאסית לא מצאה מקום בהודו. עם מתן דגש בחינוך מוזיקלי על מוזיקה מערבית ניתן למצוא מספר הולך וגדל של מוסדות חינוך מוזיקליים בהודו - בעיקר בערים הגדולות והמפותחות יותר.
ב-1930 הוקמה התזמורת הסימפונית של מומבאי על ידי Mehli Mehta (אביו של זובין מהטה).ב -2006 הוקמה התזמורת הסימפונית של הודו והיא התזמורת הקלאסית המקצועית היחידה בהודו ומקיימת קונצרטים ספורים בשנה.
מוזיקת פופ
מוזיקת פופ הודית מבוססת על מוזיקת עם הודית ומוזיקה קלאסית הודית בעירוב עם מוזיקה מודרנית קצבית מהעולם. למעשה, מוזיקת פופ הודית התחילה באמצע המאה ה-20 על ידי זמרים כמו: Ahmed Rushdi, Mohammad Rafi ו-Kishore Kumar. מאז רוב מוזיקת הפופ מגיעה מתוך מוזיקת הסרטים. בהתפתחות חדשה נוספת מוזיקת הפופ ההודית יוצרת רמיקסים לשירי סרטים הודים ישנים ומוסיפה להם מקצב חדש על מנת "להנגיש" אותה לקהל הצעיר של היום.
רוק ומטאל
ראגה-RAGA ROCK, מוזיקת רוק/פופ עם השפעה הודית חזקה במבנה ובכלים המנגנים- סיטאר וטאבלה. מוזיקה זאת התחילה להשפיע בעולם באמצע המאה ה-20 וכללה אף את ה"חיפושיות" שהשתמשו בסיטאר במספר שירים שלהם - בעיקר בזכות ההתעניינות הרבה במוזיקה ההודית של הגיטריסט הראשי שלהם, ג'ורג' האריסון. שילוב כלי הנגינה מהמזרח בשירים של להקות הרוק המערביות נתן נגיעה "פסיכדלית" לשירים ובעצם המציא את המושג Raga Rock".
מוזיקת הרוק תופסת מקום קטן יחסית בתרבות ההודית. מוזיקת הרוק נכנסה להודו כאשר כוכבים בינלאומיים הגיעו להודו והביאו איתם את המוזיקה שלהם, כמו להקת החיפושיות.
בשנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 של המאה ועשרים להקות כמו Thunderbirds ,Mystiks ,Beat X, ו- Flinstone הטביעו חותמם על הרוק בהודו.
ב-1988 להקת Rock Machine ההודית הוציאה את אלבום הרוק ראשון שלה "Rock'n'Roll Renagade" כשהיא מושפעת מלהקות הרוק הבינלאומיות הפופולריות באותה תקופה כמו "דיפ פרפל" ו "בון גובי". לאחר מכן התחלפו חלק מחבריה ואף שמה שונה ל־Indus Creed. הלהקה חדלה מפעילות לקראת סוף המאה ה-20 אך אחרי עשור חזרה להופיע. להיטיה הגדולים "Top Of The Rock" ו"Pretty Child" נחשבים לשירים הגדולים בז'אנר הרוק ההודי.
גם לרשתות הרדיו והטלוויזיה הבינלאומיות יש חלק בהבאת הרוק וחשיפתו בהודו כולל ערוץ המוזיקה הפופולרי בעולם, ה־MTV, שהגיע בשנת 1990 ליבשת.
מוזיקת הרוק נכנסה אט אט להודו והולכת ומתפתחת משנה לשנה. בערים הגדולות כבר הוקמו להקות רוק רבות, מהידועות מביניהן: Dorian Platonic ,Nicotine ,Phinix ו- Voosoo Child.
גואה טראנס
הגואה טראנס היא לא רק מוזיקה למסיבות, זוהי כמעט דרך חיים עבור המאזינים הנאמנים שלה.
הסגנון המוזיקלי הזה מתבטא במקצב גבוה ומנגינות אלקטרוניות משולבות זו בזו שגורם לאנשים להתרכז רק בצלילים ולשכוח מכל מה שסביבם.
גואה טראנס התפתחה בשנות ה-60 של המאה העשרים והייתה בתחילה פופולרית בקרב היפים ותרמילאים בחופי דרום הודו ובעיקר בגואה, ומכאן שמה. הרוחניות ההודית, ושימוש נרחב בסמים, נקשרים לסגנון המוזיקה הזאת.
ראשון הזרים המתיישבים בחופי הודו הדרומית שגילה את הטראנס וקיים את מסיבות הגואה טראנס היה Eight Finger Eddie.
המוזיקה המשיכה להתפתח בשנות ה-70–90, קיבלה אליה עוד סגנונות וכמו כן התפשטה בכל העולם.
בישראל הגואה טראנס פופולרית מאוד בעיקר בקרב גילאי 20–30. סביב הסגנון המוזיקלי התפתחה סצנת מסיבות שמתקיימות מדי סופשבוע, ואף מספר פסטיבלים פרטיים שמתרכזים בעיקר בתקופות החגים, בהם משתתפים אלפי מבלים.
ביבליוגרפיה
. Francisco C. (2012). The sounds of Music: from ghumott and violin to Trance. Magazine of Arts.Volume 64,P30
Arnold, Bake.(1936-1937).Indian Folk Music. Proceedings of the Musical Association. 63rd Sess. pp. 65-77
Jon B.Higgins/ (1976). From Prince to Populace:Patronage as a Determinant of Change in South Indian (Karnatak) Music.Asian Music,Vol 7, No 2. pp.20-26
Jayson, Beaster-Jones.(2009).Evergreens to Remixes:Hindi Film Songs and Indian Popular Music Heritage. Ethnomusicology, Vol 53,No3, pp.425-448
Peter ,Manuel. (1988).Popular music in India:1901-86.Popular Music,Vol 7,No.2, pp. 157-176
Biswas,Shreya. (2016). World music day: Looking back at the history of rock music in Insia. http://indiatoday.intoday.in/story
Music of India
תקן חשבונאות מספר 5
תקן חשבונאות מספר 5 הוא תקן חשבונאי ישראלי העוסק בטיפול החשבונאי במלכ"רים. תקן זה, אשר נכתב על ידי המוסד הישראלי לתקינה בחשבונאות, יצא לאור בשנת 1999 והוא כולל תיקונים והבהרות לגילוי דעת מס' 69 לשכת רואי חשבון בישראל שיצא לאור שנתיים קודם לכן. המוסד פרסם נוסח משולב של גילוי הדעת יחד עם התקן, וערך זה סוקר את הנוסח המשולב (להלן - "התקן").
התקן מגדיר מהו מלכ"ר וכן מונחים בסיסיים אחרים, בהם "נכסים נטו שלא קיימת לגביהם הגבלה" ו"הגבלה בעלת אופי זמני". בהמשך מציין התקן אילו דוחות נדרשים מלכ"רים להפיק, אופן סיווג הנכסים והתחייבויות בדוחות אלו ובסיס הדיווח. בנוסף, התקן מתייחס לנכסים המתקבלים ללא תמורה, תרומות אנונה, מיסים, דוחות כספיים מאוחדים ועסקאות עם צדדים קשורים.
דוחות כספיים
התקן אינו מתייחס לשאלת חובת הדיווח, ומשאיר אותו בידי המחוקק אשר קובע בחוק העמותות, תש"ם-1980 מי חייב בהגשת דוחות כספיים. התקן למעשה קובע כיצד יש לערוך את הדוחות הכספיים עבור מלכ"רים החייבים בהגשה על פי החוק האמור. התקן קובע שהדוחות שייכללו הם: ומציין כי יש להגיש את הדוחות הכספיים ביחד עם הביאורים, בדומה לדוחות כספיים של חברה בע"מ.
מאזן
המאזן מוצג באופן דומה לזה של חברה, כאשר ההבדל העיקרי הוא בהון העצמי. למלכ"ר אין הון עצמי, ולפיכך ההצגה בסעיף זה היא שונה. יש לחלק את יתרת ההון (ההפרש בין הנכסים נטו להתחייבויות נטו = "נכסים נטו") למספר יתרות, כדלקמן:
במילים אחרות, יתרת הנכסים נטו מאפשרת לקוראי הדוח להבין מהם משאבי המלכ"ר, האם הוקצו לשימוש מסוים ומהי יתרת הנכסים נטו שטרם נוצלה (נכסים נטו שלא יועדו על ידי המלכ"ר).
דוח על הפעילויות
הדוח על הפעילויות הוא דוח רווח והפסד אשר מציג את ההכנסות מתרומות והקצבות לעומת הוצאות הפעלה, הנהלה ומימון של המלכ"ר, על מנת שקוראי הדוח יוכלו להבין את פעילות העמותה בשנת הדוח.
תרומות שהוגבלו אינן נכללות בהכנסות מתרומות, אלא רק במאזן ובדוח על השינויים בנכסים נטו. רק בעת ביטול ההגבלה ("שחרור"), יירשמו הכנסות בסעיף מיוחד בשם "הכנסות מהגבלות ששוחררו".
דוח על השינויים בנכסים נטו
דוח זה מקביל לדוח על השינויים בהון העצמי, והוא מציג את השינויים בנכסים נטו במהלך השנה. הדוח כולל את עודף ההכנסות על ההוצאות (רווח); שחרור או תוספת של נכסים אשר קיימת לגביהן הגבלה; רישום הוצאות הפחת כמיון מיתרת נכסים נטו ששימשו לרכישת רכוש קבוע ליתרת נכסים נטו שלא יועדו על ידי המלכ"ר, וכל תנועה אחרת המשפיעה על יתרת הנכסים נטו.
התקן מאפשר להציג דוח משולב של דוח על הפעילויות יחד עם הדוח על השינויים בנכסים נטו.
דוח על תזרימי המזומנים
התקן קובע כי מלכ"ר יציג דוח המשקף את כל תזרימי המזומנים במהלך השנה ולהציג בנפרד פעילויות מסוימות, כגון קרנות אנונה, הכנסות מריבית ודיבידנד ועוד. עמותות קטנות אינן מציגות דוח תזרים מזומנים בדומה להצגה בדוחות כספיים של חברות קטנות.
בסיס דיווח
התקן קובע כי מלכ"ר יערוך את דוחותיו על בסיס מצטבר ובהתאם לכללי חשבונאות מקובלים. עם זאת, התקן מאפשר למלכ"ר שמחזורו השנתי מתחת ל-750 אלפי ש"ח (צמוד למדד), לדווח על בסיס מזומן. עמותה המדווחת על בסיס מזומן, פטורה מעריכת דוח על תזרימי מזומנים.
סוגיות נוספות
התקן מתייחס גם לדרך ההצגה והטיפול ברכוש הקבוע, נכסים ושירותים המתקבלים ללא תמורה, נכסים שהתקבלו לשם העברתם לאחרים, עתודות חשבונאיות, אנונה, תנאים לרישום תרומות שהובטחו, מיסים (דרך הצגה בלבד; המחוקק הוא שקובע את חבויות המס של המלכ"ר), ועוד.
נהר נלסון
נהר נלסון (באנגלית: Nelson River) הוא נהר שמוצאו באגם ויניפג שבפרובינציית מניטובה שבקנדה, אבל יש לו יובלים בארבע פרובינציות בקנדה ושתי מדינות בארצות הברית.
היסטוריה
נמל נלסון, עמדת סחר היסטורית של חברת מפרץ הדסון, הייתה בשפת הנהר נלסון במפרץ הדסון והייתה עמדת סחר מרכזית בראשית המאה ה-18. לאחר שהקמים את חברת מפרץ הדסון, פייר אספריט רדיסון, ציין מגלה הארצות הצרפתי, שהוא היה מנהל המסחר הראשי בנמל נלסון במהלך אחת מתקופות השירות המתמשכות שלו באנגליה. כיום, נמל נלסון כבר לא קיים. נמל נלסון, נמל הספנות הנטוש, נותר בצד הנגדי של פה הנהר במפרץ הדסון.
הנפח העצום של הנהר נלסון והירידה הארוכה הופכים אותו לשימושי לייצור אנרגיה הידרואלקטרית. שיטפון שנגרם כתוצאה מפעולת נהר עורר בעבר מספר סכסוכים מרים עם האומות הראשונות, אף כי הסכם השיטפון הצפוני נוצר בשנות ה-70 של המאה ה-20 כדי לסייע בקיזוז הנזקים שנגרמו כתוצאה מההצפות.
Live 2022
Live 2022 הוא אלבום הופעה הראשון של חנן בן ארי, האלבום יצא לאור ב-22 בספטמבר 2022.
רקע והפקה
את האלבום הפיק ועיבד תומר בירן.
בסמוך להוצאת האלבום הוציא פרומו - הצצה לאלבום בו הוא מציג שיר קצר שכתב ולהלחין בסגנון של ראפ.
בן ארי כתב בהוצאת האלבום כך:
קרן תל אביב
קרן תל אביב היא עמותה המגייסת תרומות בארץ ובעולם לפיתוח העיר תל אביב-יפו. הקרן הוקמה כדי לתת מענה לצרכים המשתנים של העיר תל אביב-יפו. הקרן נוסדה בשנת 1977 וגייסה עד היום יותר מ-750 מיליון דולר מכל העולם ליותר מ-820 פרויקטים ברחבי העיר. בראש הקרן עומד ראש העירייה רון חולדאי.
בפעילותה משפיעה הקרן על חייהם של יותר מ-500 אלף איש כל שנה. מיום הקמתה שימשה הקרן מנוף לפיתוח ושיפור איכות החיים ברחבי העיר בתחומי החינוך, האומנות, הספורט, השירותים החברתיים, בתחום איכות הסביבה ולאחרונה גם בקידום פרויקטים עירוניים חדשניים.
רוב התרומות המתקבלות מופנות לפרויקטים ייעודיים המקבלים תמיכה של עד 50% השקעה שוות ערך מטעם העירייה. שותפות ייחודית זו מבטיחה אחריות, מאפשרת שיתוף פעולה בין התורם והמוטבים של התרומה ומחזקת את הברית שבין ישראל והתפוצות, בין הישראלים לעירם.
שרון טייט
שרון מארי טייט (באנגלית: Sharon Marie Tate; 24 בינואר 1943 – 9 באוגוסט 1969) הייתה דוגמנית ושחקנית קולנוע אמריקאית. היא נחשבה לאחת השחקניות והדוגמניות המצליחות ביותר בשנות ה-60 ואף הושוותה למרילין מונרו. ידועה כיום בשל הירצחה בידי הכת של צ'ארלס מנסון.
ביוגרפיה
טייט נולדה בדאלאס, טקסס, הראשונה משלוש בנותיהם של פול, קצין בצבא האמריקאי, ודוריס טייט. בגיל חצי שנה זכתה טייט בתחרות יופי לתינוקות בדאלאס, אך הוריה לא רצו שהיא תמשיך בתחום עסקי השעשועים. עקב עבודתו של אביה, נדדה טייט בין ערים רבות בנעוריה והיה לה קושי ביצירת קשרי חברות. משפחתה תיארה אותה כביישנית וחסרת ביטחון.
באפריל 1960, עברה המשפחה לוונציה, איטליה ואת שנת הלימודים האחרונה בתיכון סיימה טייט בתיכון המקומי. היא הצטלמה לעיתון "כוכבים ופסים" והתפרסמה באיטליה. באותה שנה, הופיעה בפרק בסדרת הטלוויזיה של הזמר פאט בון שצולם בוונציה.
קריירה
ב-1962, חזרה המשפחה לארצות הברית וטייט עברה ללוס אנג'לס. ב-1963, שיחקה טייט בסדרות "מיסטר אד" ו"הבוורלי הילבילים" בתפקידים קטנים.
בסוף 1965, קיבלה טייט לראשונה תפקיד ראשי בסרט "עין השטן". לטובת צילומי הסרט, היא עברה ללונדון ונשארה שם לאחר הצילומים, שם פגשה לראשונה בבמאי רומן פולנסקי. בשנת 1967 השתתפה בסרט הקולנוע המצליח "עמק הבובות", המבוסס על הספר רב המכר בשם זה של ז'קלין סוזן ובסרטו של פולנסקי "סלח לי, אבל אתה נושך את צווארי", קומדיה שחורה על ערפדים וציידי ערפדים כושלים. על משחקה בסרט הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "תגלית השנה". באותה שנה היא הופיעה בסרט "אל תעשה גלים". בקיץ 1968, החלה להצטלם לסרט "צוות ההרס" לצידו של דין מרטין. בסרט היא שיחקה מרגלת וביצעה את כל הפעלולים בעצמה. כהכנה לסרט היא למדה אמנויות לחימה אצל ברוס לי. בפברואר 1969, החלה להצטלם לסרט "12+1" שהיה לסרטה האחרון לפני מותה.
חייה האישיים
ב-1963, החלה לצאת עם השחקן הצרפתי פיליפ פורקווט. הזוג התארס אך כשנה לאחר מכן נפרדו. ב-1964, הכירה את ג'יי סברינג, מלח לשעבר שהפך למעצב שיער בהוליווד. הוא הציע לה נישואין אך היא סירבה, כיוון שהרגישה שאם תינשא לא יהיה לה זמן לקדם את קריירת המשחק. בסוף 1967, חזרה ללונדון ועברה לגור עם בן זוגה, רומן פולנסקי. בראיונות טענה כי זוג צריך להתגורר ביחד בטרם הם נישאים. טייט ופולנסקי נישאו ב-20 בינואר 1968 בצ'לסי, לונדון. בסוף אותה שנה הרתה טייט, ובפברואר 1968 הזוג עבר ללוס אנג'לס.
הירצחה
ב-9 באוגוסט 1969 בסביבות השעה 22:30, פרצו ארבעה מחברי משפחת מנסון (טקס ווטסון, סוזן אטקינס, פטרישה קרנווינקל ולינדה קזביאן) לבית פולנסקי ורצחו את שרון טייט, שהייתה אז בחודש השמיני להריונה ועוד ארבעה אנשים אשר שהו בדירתה. טייט הפצירה ברוצחים לא לרצוח אותה עם התינוק ואף הציעה להם לקחת אותה בתור בת ערובה, אך אנשי הכנופיה דקרו את שרון 16 פעמים בצווארה ובבטנה ההרה. הגופות התגלו בבוקר למחרת על ידי אם הבית, ויניפרד צ'פמן. באותו הזמן רומן פולנסקי שהה באנגליה לצורך סרט אותו ביים, והיה אמור לחזור ב-12 באוגוסט, זמן קצר לאחר הרצח. פולנסקי, שבור ממעשה הרצח, שב לאירופה זמן קצר אחרי ההלוויה שהתקיימה ב-13 באוגוסט. רצח זה הותיר את ארצות הברית המומה ומזועזעת.
צ'ארלס מנסון ושותפיו נעצרו בספטמבר 1969 ונידונו לארבעה מאסרי עולם. כשנשאלו מה היה המניע לרצח, נענו כי זהות הקורבנות לא עניינה אותם אלא הבית בכתובת הספציפית, שהיה שייך קודם לכן למפיק המוזיקלי טרי מלצ'ר, מכר של מנסון. ב-1994, נהרס הבית ובמקומו נבנה בית חדש ומספרו שונה ל-10066.
סוזן אטקינס, אחת מהרוצחות, מתה בכלא ב-24 בספטמבר 2009.
הלני המלכה
הלני המלכה (ביוונית: Ἑλένη; נפטרה בסביבות שנת 56 לספירה) הייתה מלכת חַדְיָב שבאשור (ממלכה הידועה גם כאדיאבנה Adiabene) מצפון לסהר הפורה, במאה הראשונה לספירה. היא הייתה אשתו ואחותו של המלך מונבז הראשון. הלני המלכה ובנה המלך מונבז השני התגיירו בשנת 30 לספירה לערך ובמקורות היהודיים היא מוזכרת לשבח, כגיורת צדק אשר סייעה לעניי עם ישראל ותרמה תרומות שונות לבית המקדש השני. הלני המלכה גם הקימה ארמונות מפוארים בירושלים, באזור העופל (בחלק הצפוני של עיר דוד של ימינו).
התגיירותה
ההיסטוריון היהודי-רומאי, יוסף בן מתתיהו, הזכיר את הלני המלכה ואת מונבז בכתביו כמה פעמים. בספרו קדמוניות היהודים תיאר יוסף כיצד התגיירה הלני יחד עם בנה, בהשפעתם של שני יהודים, ובהמשך תיאר כיצד שלחו משלחת צבאית גדולה לירושלים במהלך המרד הגדול, כדי לסייע למורדים היהודים. לפי תיאורו של יוסף בן מתתיהו, סוחר תכשיטים מיהודה בשם חנניה (או אליעזר), שנקלע לחדייב, הוא זה שסיפר להלני המלכה על עם ישראל ותורתו, והשפיע עליה להתגייר.
כמה ממפרשי התלמוד, שלא הכירו את כתבי יוסף בן מתתיהו, כתבו שהלני המלכה ובנה מונבז היו חלק מבית חשמונאי.
חייה כיהודיה
את שארית חייה בילתה הלני המלכה בירושלים, באחד הארמונות שבנתה בעיר דוד. בימיה בירושלים המשיכה לחלק צדקה, וכן תרמה לבית המקדש נברשת זהב וטבלת זהב, שעליה נכתבה פרשת סוטה, כדי שיוכל הכהן להעתיק ממנה את מגילת הסוטה. בגלל תרומות אלה קראו עליה חז"ל את הפסוק.
ככל הנראה נפטרה הלני עוד לפני חורבן הבית (בשנת 70 לספירה), שכן מצבתה מוזכרת בדברי יוסף בן מתתיהו, המתאר בעזרתה את תוואי חומת ירושלים, וקשה להניח שניתן היה לקוברה בסמוך לירושלים לאחר החורבן.
מקום קבורתה
מקובל להצביע על קברי המלכים - מתחם קבורה מפואר, השוכן צפונית לעיר העתיקה של ירושלים (בפאתי שכונת שייח' ג'ראח), כקברם של הלני המלכה ושל מלכים שונים משושלת מלכי חדייב. זיהוי זה נעשה על סמך סרקופג שנתגלה על ידי פליסיאן דה סוסי במקום בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בשנת 1863, ועליו המילים "צדן מלכתא", ועל סמך עדותו הגאוגרפית של יוסף, שתיאר: "ואחרי כן ירדה (החומה) מול מצבת הלני היא שהייתה מלכת חדייב ובת המלך איזט".
קברה של הלני הוזכר בספרו של הגאוגרף היווני בן המאה השנייה פאוסניאס, שביקר בארץ ישראל. הוא מצהיר שהוא "מכיר קברים נפלאים רבים" ומציין שניים מהם, אחד מהם נמצא בהליקרנסוס והשני "בארץ העברים" וקיים בו מנגנון פתיחה מתוחכם המכוון ליום מסוים בשנה ולשעה מסוימת: "לעברים יש קבר, זה של הלני, אשה מקומית, בעיר ירושלים, שהקיסר הרומאי הרס עד היסוד. יש מתקן בקבר, שבאמצעותו הדלת, שכמו כל הקבר עשויה מאבן, לא נפתחת עד שהשנה מחזירה את אותו היום ואותה השעה. ואז המנגנון, ללא עזרה, פותח את הדלת, שלאחר פרק זמן קצר, סוגרת את עצמה. זה קורה באותו הזמן, אבל אם תנסה בכל זמן אחר לפתוח את הדלת, לא תוכל לעשות זאת; כח לא יפתח אותה, אלא רק ישבור אותה". המאוזוליאום בהליקרנסוס נחשב לאחד משבעת פלאי תבל של העולם העתיק. העובדה שפאוסניאס מציב את קבר הלני בירושלים באותה דרגה, מצביעה על הרושם העצום שעשה עליו.
רחוב הלני המלכה בירושלים
בלב ירושלים המודרנית, בגבול מגרש הרוסים, שוכנים הרחובות "הלני המלכה" ו"מונבז", זה בסמוך לזה. רחוב הלני המלכה נקרא בתקופת המנדט "רחוב מליסנדה", על שמה של מליסנדה, מלכת ירושלים, מלכה צלבנית. לאחר הקמת מדינת ישראל, שם הרחוב הוחלף בשמה של המלכה היהודיה. בהמשך הוחלט לקרוא לרחוב הסמוך לו בשם בנה, מונבז.
יחסי איי שלמה–קנדה
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים שבין איי שלמה לקנדה כוננו ב-7 ביולי 1978. שתי המדינות נהנות מיחסים דיפלומטיים "קרובים ולבביים" על פי משרד החוץ הקנדי, שמבוססים בעיקר על חברות משותפת בארגונים בינלאומיים. המסחר שבין שתי המדינות קיים, ומנוהל בידי לשכת המסחר וההשקעות הרשמית של קנדה בנציבות הגבוהה באוסטרליה, אך הוא זניח.
ביחסים שבין המדינות שימת דגש על שיתופי פעולה בנושא הדיג, ענף כלכלי חשוב בשתי המדינות. איי שלמה חברה גם בפורום האוקיינוס השקט, בו קנדה משמשת כבת דיאלוג פוליטי.
קנדה תומכת בזכות הנשים לשוויון בשוק העבודה ותורמת מדי שנה 3.5 מיליון דולר אמריקאי לקרן של האומות המאוחדות שמבטיחה סביבת עבודה בטוחה ושוויונית לנשים באיי שלמה.
רדיוס 100FM
רדיוס (נקרא בהתחלה "רדיוס השרון") היא תחנת רדיו אזורית שהוקמה באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר קבלת זיכיון על אזור השרון. אולפני התחנה ממוקמים בראש העין.
היסטוריה
התחנה הוקמה בשנת 1995 והחלה לשדר ב-1 בספטמבר 1995, לאחר שזכתה בזיכיון ממשרד התקשורת לשידורי רדיו אזורי באזור השרון. בעת הקמתה הייתה התחנה בבעלות חברת יורוקום של איש העסקים שאול אלוביץ' שהחזיקה 39%, קבוצת ח.מר תעשיות שגם שהחזיקה 39%, דוד בן בסט שהחזיק ב-%15 ואיש העסקים צבי אלדרוטי %5. ב-1999 רכשו אלוביץ' ובן בסט את חלקם של השותפים האחרים.
בעבר שידרה בתדר זה תחנת הרדיו הפיראטית "קול השלום". ג'ינגלים מתחנת קול השלום עדיין מושמעים מעת לעת ברדיוס כחלק מתוכניות יומית מדי ערב, המוגשת על ידי שדרנים ששידרו מספינת השלום המקורית, ושומרת על הזיקה לתחנה ההיסטורית. ב-29 באפריל 2007 ציינה רדיוס יום הולדת 80 לאייבי נתן ביום שידורים מיוחד ששיחזר את השידורים של קול השלום והוגש כולו על ידי שדרנים מהתחנה המקורית, ביניהם טים שפארד, ג'ימי ג'ונסון, גד ביטון, ראובן לוי, גיל קציר, סטיב וויליאמס, יקיר אביב ועופר נחשון.
בשנת 2000 חתמה התחנה על הסכם ל-5 שנים עם רשת הטלוויזיה MTV שהייתה מעוניינת בתחילה לפתוח תחנת רדיו בישראל בנוסף לתחנות הרדיו שלה בעולם, אך נקלעה לקשיים. שידורי רדיוס בערב הפכו לרדיו MTV אשר התמקדו במוזיקת להיטים חדשה ותוכניות בידור. ב-2006 הופסק שיתוף הפעולה בין התחנה ובין רשת MTV, עם זאת עדיין קיימת מתכונת פלייליסטים של שירי להיטים התואמים את ערוץ MTV בסגנונם. ניתן להגיע אל הרצועות הללו באמצעות אתר האינטרנט של התחנה. באמצעות האתר ניתן להגיע לפלייליסטים רבים של שירים המסודרים לפי נושאים, תקופות, סגנונות מוזיקליים ועוד.
במרץ 2008, לאחר שזיכיון התחנה פג, זכתה שוב קבוצת "רדיוס", בבעלות דוד בן-בסט ושאול אלוביץ, במכרז הרדיו באזור השרון. הקבוצה שהפסידה במכרז עתרה נגד זכיית קבוצת "רדיוס" בטענה שחברי ועדת המכרזים היו בניגוד עניינים, אך עתירתה נדחתה. קבוצת רדיוס היא כם בעלת התחנות רדיו לב המדינה ופירוויה רדיו.
בשנת 2013 זכתה תוכנית הצהריים בהנחיים ירון אשבל, "מנהרת הזמן", לתוכנית המוזיקה הטובה בישראל מטעם איגוד העיתונאים.
לתחנה תחנת בת בשם רדיוס נוסטלגי בתדר 96.3fm המשדרת מוזיקה לועזית ועברית ישנה.
שדרים ומגישים
התחנה משדרת תוכניות מוזיקה מגוונות במהלך השבוע כשרוב היום משודרים בתחנה שירים מכל הזמנים ובערב שירים חדשים ומהשנים האחרונות. בין שדריה הבולטים נמנים שירה זהבי, ג'ני בלום, ירון אשבל, מושיקו שטרן, יקיר אביב, מומי לוי, רויטל עמית, דור דקל ועוד. בנוסף, משודרות בתחנה תוכניות תוכן שונות בהנחיית דוד בן בסט, שי ורועי, דב קליין, איריס בר און, צחי קומה ועורך הדין ליאור טומשין. בעבר שידרו בתחנה גם הדר תדמור, עפרה חזה, גיל ססובר, עדן הראל,, סיג'י הורן, שרון טייכר, שמואל פלאטו-שרון ועוד.
בחודשי השידור הראשונים של התחנה, שידרה בה גם הזמרת עפרה חזה שתי תוכניות (האחת, "החוש השישי" שודרה בימי שישי בשעה 12.00; והשנייה, "אהבה פלוס" שודרה בימי שלישי בשעה 23.00).
חדר לפי שעה
בתחום המלונאות והארחה, חדר לפי שעה היא שיטת אירוח בה החדר מושכר למספר שעות במשך היום בתעריף הנקבע על פי מספר השעות שהאורח שהה בחדר (בניגוד לשיטה בה התעריף נקבע על פי מספר לילות).
השכרת חדר לפי שעה משמשת לשתי מטרות עיקריות:
חדרים לפי שעה מוצעים ברמות יוקרה שונות, מחדר זול, פרקטי ושימושי, המספק את הצרכים הבסיסיים בלבד כמו שינה במיטה, מצעים נקיים, חדר רחצה וכדומה. ועד חדרים יוקרתיים עם מראות בתקרה, מיטות ענק, מכונות קריוקי, ג'קוזי זוגי, תאורה רומנטית, נרות ריחניים, בקבוקי משקה אלכוהולי (יין ויין נתזים, בעיקר), ועוד.
ברחבי העולם
במזרח אסיה, במדינות כמו יפן, קוריאה הדרומית ובהונג קונג. נקראים מלונות המשכירים חדרים לפי שעה מלון אהבה. השוהים במלון הם, בדרך כלל, זונות ולקוחותיהן, או עוברי אורח המגיעים למקום למטרות מין, וכן עובדים הנמצאים בהסדר כלשהו עם מקום העבודה שלהם המאפשר שהייה קצרה במלון.
המלונות שוכנים בדרך כלל הרחק ממרכז העיר על מנת לוודא את הדיסקרטיות והאנונימיות של הלקוחות. בטוקיו, למשל, ניתן למצוא אותם באזור שנקרא דוגנזקה שייבואה, ליד כביש ראשי או בפרוורים בפאתי העיר או אפילו באזורים תעשייתיים. היו מספר הצעות לבניית מלונות אהבה בבנייני מגורים אך ניסיונות אלה כשלו.
רוברט מונדבי
רוברט ג'רלד מונדבי (באנגלית: Robert Gerald Mondavi; 18 ביוני 1913 - 16 במאי 2008) היה מהכורמים המובילים בקליפורניה. שיפוריו הטכניים והאסטרטגיות השיווקיות שלו, הביאו הכרה עולמית ליינות עמק הנאפה בקליפורניה. הוא קידם במיוחד את ייצורם ושיווקם את היינות המתויגים כזניים, על פני אלו המתויגים כאזוריים, מה שהפך, בסופו של דבר, למקובל ביינות. מכון רוברט מונדבי למדעי היין והמזון באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, נפתח באוקטובר 2008, לזכרו.
חדר לפי שעה
ברחבי העולם
לעיתים המבנה האדריכלי של מלונות האהבה רועש וצעקני, ויש בהם מבנים בצורת ארמון וטירה, בצבעי ורוד וסגול זוהרים, עם תאורת ניאון מסנוורת. אחרים אינם מתבלטים אך ניתן לזהותם במספר החלונות הקטן. ניתן למצוא מלונות אהבה מיוחדים שפונים לכל פנטזיה מינית, החדרים מעוצבים להפליא ולכל חדר יש מוטיב מרכזי, כגון חדרי BDSM או חדרים רומנטיים, המאובזרים במיטב המוצרים ומכונות המין.
רוברט מונדבי
היסטוריה משפחתית
הוריו של רוברט מונדבי היגרו מאזור מארקה באיטליה והתיישבו בעיר היבינג, שבמינסוטה. רוברט ג'רלד מונדבי נולד בווירג'יניה, מינסוטה. ממינסוטה עברה משפחת מונדבי ללודי, קליפורניה, שם הוא למד בבית הספר התיכון לודי. בלודי, אביו צזאר, הקים עסק מצליח לאריזת פירות בשם C. Mondavi and Sons, אריזת ומשלוח ענבים לחוף המזרחי. מונדבי סיים את לימודיו באוניברסיטת סטנפורד ב-1937, עם תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים. בסטנפורד היה חבר אחוות "פי סיגמא קאפא". ב-1943, הצטרף מונדבי לאביו ואחיו פיטר, לאחר שהמשפחה רכשה מידי ג'יימס מופיט את יקב צ'ארלס קרוג הנמצא בסנט הלנה, קליפורניה. את היקב ייסד צ'ארלס קרוג ב-1861.
חדר לפי שעה
ברחבי העולם
מלון האהבה המפורסם ביותר ביפן הוא מלון "הקיסר מגורו" הנמצא בלב אזור מגורו שבטוקיו. המלון בנוי כמצודה מימי הביניים, וכיאה לטירה שכזו הוא מצויד בצריחים, בחרכי ירי, בחומות מגן, בתעלות מים ובשערים מתרוממים. במלון שישים ושניים חדרים בעלי שמות כמו "תאווה ספרדית", "נדנדה איטלקית".
בעבר נועדו מלונות האהבה היפניים בעיקר לזוגות לא נשואים, כאשר ההורים הגבילו את החופש המיני.
רוברט מונדבי
היסטוריה משפחתית
לאחר ריב בינו לבין אחיו על ניהול יקב קרוג, פוטר מונדבי ב-1965 וכתוצאה מכך הקים יקב משל עצמו באוקוויל קליפורניה, כנראה מתוך כעס. כיום יקב רוברט מונדבי שוכן בין אוקוויל ורותרפורד קליפורניה (אף על פי שמטה התאגיד נמצא סמוך לסנט הלנה).
ב-1966 הוא ייסד את יקב רוברט מונדבי בעמק הנאפה במטרה להפיק יינות שיתחרו עם המשובחים ביינות אירופה. רוברט מונדבי הוא היקב הגדול הראשון שנבנה בעמק הנאפה לאחר תקופת היובש. חלק מקרקע הכרם המקורית של מונדבי כוללת את To Kalon (מונח יווני שמשמעו "היפה"), הכרם המקורי שייסד ה.וו. קראב ב-1868. היקב נושא את שמו של מונדבי שהפיק יין באיכות גבוהה.
ב-1967, האישה שלימים תהפוך לאשתו השנייה, מרגיט (קלנברגר) ביבר מונדבי, הצטרפה ליקב. הם התחתנו ב-1980 בפאלם ספרינגס, קליפורניה, כמעט מיד לאחר גירושיו מאשתו הראשונה, מרג'ורי אלן (דקלוסין) מונדבי.
ההיסטוריה של היין
ב-1968 הוא ייצר יין סוביניון בלאן יבש מיושן בחביות עץ, שהיה זן בלתי פופולרי בקליפורניה באותה עת, וכינה אותו בשם "פומה בלאן" (Fumé Blanc). היין נחל הצלחה ובאותה תקופה, הפך פומה בלאן למילה נרדפת לסוביניון בלאן.
מונדבי פיתח בהצלחה מספר יינות עילית שזכו להצלחה בקרב קונסוארים וייננים כאחד. ב-1979, הוא בנה את יקב וודברידג' מונדבי בלודי, קליפורניה ופיתח אותו למוביל מבין יינות העילית הפופולריים. הוא גם ביצע מיזם משותף ביחד עם הברון פיליפ דה רוטשילד, הבעלים של שאטו מוטון רוטשילד ויחדיו הם הקימו את יקב אופוס וואן (Opus One Winery) ומאז שנות התשעים הוא הקים מיזמים משותפים ביחד עם שותפים מקומיים באירופה, דרום אמריקה ואוסטרליה.
אנשי תעשיית היין גילו עניין בסיפורו של מונדבי ובחברת היין שלו והוא הפך לנושא שיחה ומודל הצלחה בשנות התשעים.
בטעימת היין האירופאית הגדולה של 1997 (Grand European Jury Wine Tasting of 1997), שרדונה רזרב רוברט מונדבי דורג במקום הראשון.
ב-2005 רוברט מונדבי ואחיו הצעיר פיטר ייצור יחדיו יין בפעם הראשונה מאז הריב ביניהם. הם השתמשו בענבים מהכרמים של שתי המשפחות והפיקו חבית אחת של ממסך קברנה, אותה מכרו תחת השם "אנקורה אונה וולטה, (Ancora Una Volta, שמשמעו "שוב").
מורשתו
כתב העת דקנטר בחר ברוברט מונדבי ל"איש השנה" שלו בשנת 1989. האוטוביוגרפיה שלו "בצירים של הנאה" (Harvests of Joy) ראתה אור ב-1998. ב-2003 מונדבי הביע את צערו ומתח ביקורת על בניו בשל האסטרטגיה העסקית שלהם שהדגישה את יינות "וודברידג'" ו"קוסטל" הבלתי יקרים ונתנה להם עדיפות על-פני יינות מובחרים, ובכך גרמו לשם החברה לאבד את זיהויו עם יינות משובחים להם נקשר שמו בעבר. הוא אמר, "אנחנו צריכים להשיב לעצמנו את הדימוי, והדבר יכול לארוך זמן".
בשל תרומתם של רוברט ומרגריט מונדבי, נקרא על-שמם "מרכז מונדבי" (Mondavi Center) באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס בדייוויס, קליפורניה. השניים היו המיטיבים העיקריים של "קופיה: המרכז האמריקאי ליין, מזון, ואמנויות" שנוסד בנובמבר 2001 בנאפה, קליפורניה.
רוברט ומרגריט היו התומכים המייסדים של בית האופרה של עמק הנאפה מהמאה ה-19 ושל בית הספר אוקסבואו, בית ספר חדש לאמנויות שמעניק מלגות והדרכה באמנות לסטודנטים בשנותיהם הראשונות בתיכון. הם גם תרמו כספים לשם שיחזורו של תיאטרון לינקולן ביוטוויל, קליפורניה ותמכו במרכז האמנות קנטור באוניברסיטת סטנפורד בפאלו אלטו, קליפורניה.
מונדבי הוכנס להיכל התהילה של אנשי העסקים האמריקאים בארצות הברית ב-1991.
ב-5 בדצמבר 2007, מושל קליפורניה ארנולד שוורצנגר והגברת הראשונה מריה שרייבר הכניסו את מונדבי להיכל התהילה של קליפורניה, השוכן במוזיאון להיסטוריה, נשים ואמנויות של קליפורניה.
היכל התהילה של הייננים
רוברט מונדבי הוכנס להיכל התהילה של הייננים של המכון הקולינרי של אמריקה ב-2007. הבחירה הייתה מבוססת על משאל בקרב שבעים עיתונאי יין. החלטתם לבחור במונדבי הייתה בזכות תרומתו לתעשיית היין של קליפורניה במהלך חייו.
האנשים שהוכנסו ביחד עם מונדבי ב-7 במרץ 2007 היו אגוסטון הרסזתי, אנדרה טלישצ'ף, ז'ורז' דה לאטור, צ'ארלס קרוג, גוסטב נייבאום, האחים טימותי מיינארד אמרין, ברברה תרופ והרולד אולמו.
מותו
רוברט מונדבי הלך לעולמו בביתו ביוטוויל ב-16 במאי 2008, הוא היה בן 94 במותו.
ביצות קולומביה
ביצות קולומביה (באנגלית: Columbia Wetlands) היא ביצה שנמצאת בפרובינציית קולומביה הבריטית, שבקנדה.
ביום איכות הסביבה העולמי 2005, הוגדרה ביצה זו, על פי אמנת רמסר, כבעלת חשיבות בינלאומית, והיא האתר ה-37 שהוגדר כך בקנדה. ביצה זו מתוחזקת על ידי Columbia Wetlands Wildlife Management Area ומנוהלת על ידי שירות חיות הבר הקנדי.
זוהי. היא משמשת כמוצא של הנהר קולומביה.
חלק משטח הביצות מוגנים על ידי השמורה האקולוגית של אגם קולומביה בקצה הדרום-מזרח של האגם. פארק המחוז של אגם קולומביה נמצא בקצה הצפון-מזרחי של האגם.
יחיאל יחיאלי
יחיאל יחיאלי (יחיאלצ'יק) (ד' בשבט תרכ"ו, 20 בינואר 1866, סלונים – כ"ד בחשוון תרצ"ח, 29 באוקטובר 1937, תל אביב) היה מורה ומחנך עברי, ניהל את בית הספר לבנות (נווה צדק) (1937-1918), ממייסדי תל אביב.
חייו
יחיאלי נולד בשם יחיאל יחיאלצ'יק בשנת 1866 בעיר סלונים שברוסיה (כיום בבלארוס). התחנך בחדר ובבית מדרש בעירו, אך נחשף והתקרב לתנועת ההשכלה היהודית ולתנועת חובבי ציון, והיה חבר באגודת "בני משה" מייסודו של אחד העם.
בשנת 1891 היה מבין ראשוני המייסדים של חדר מתוקן, שבו נלמדו בנוסף ללימודי קודש גם לימודים כלליים. כמו כן היה מבין מניחי הייסוד ללימודי עברית בעברית, וניהל את בית הספר היהודי בניקולייב.
בשנים 1902–1903, כשכבר היה בעל מוניטין בחינוך עברי, נדד ולימד בערים חרקוב, וילנה וקאזאן. בשנים אלה התפרסם מאמרו "גן הילדים בתור פרוזדור לחדר", אשר השפיע רבות על עיצובו של גן הילדים העברי.
הוא נשא לאשה את יונה בת יונתן שפירא מביאליסטוק, ובשנת 1904 עלו לארץ ישראל. לזוג היו שלוש בנות: שפרה יחיאלי-קפלן, חנה ומאירה. בארץ עִברת את שמו ל"יחיאלי".
בארץ ישראל שימש כמורה בבית הספר לבנות של "חובבי ציון" ביפו, שבהמשך הועבר למשכנו בנוה צדק, במקום בו שוכן כיום מרכז סוזן דלל (לאחר מותו נקראו הן בית הספר והן הרחוב שבו שכן על שמו של יחיאלי). יחיאלי חיבר מאמרים בנושאים חינוך, הוראה וספרי לימוד.
בשנת 1907 הצטרף יחיאלי לאגודת אחוזת בית, ומשפחתו הייתה בין 66 המשפחות שבנו את בתיה הראשונים של העיר תל אביב. בהגרלת המגרשים זכו במגרש ברחוב הרצל 9. יחיאלי היה חבר ועד המתיישבים, וביתו היה בית ועד למורים, סופרים ואנשי רוח של תל אביב הקטנה.
בשנת 1916 נסגר בית הספר לנערות בעקבות גירוש תל אביב; בשנת 1918 נפתח מחדש בניהולו של יחיאלי, שניהל את בית הספר עד מותו ב-1937, שאירע ממש בעודו יושב על כיסא המנהל. בן 71 במותו.
יחיאלי נקבר בבית הקברות טרומפלדור. לאחר מותו עבר ניהול בית הספר לידי בתו הבכורה, שפרה יחיאלי-קפלן. לאחר מותו נקרא בית הספר על שמו.
אורנגאוטן סומטרי
אורנגאוטן סומטרי (שם מדעי: Pongo abelii) הוא אחד משלושה מיני האורנגאוטן החיים כיום. הוא חי רק בסומטרה שבאינדונזיה, ונדיר יותר מהזן השני של אורנג אוטנג, האורנגאוטן הבורנאי.
מאפיינים פיזיולוגיים
האורנג אוטנג הסומטרי מגיע לגובה של 1.4 מטר ומשקל של 90 קילוגרם. הנקבות קטנות יותר, ומגיעות לגובה של 90 סנטימטר ומשקל של 45 קילוגרם בלבד. לאורנגאוטן הסומטרי פנים ארוכות וצרות יותר מלאורנג אוטנג הבורנאי, ופרוותם בגוון בהיר יותר של אדום. האורנגאוטנים הם טפסנים מעולים ומבנה גופם מותאם לבילוי זמן רב על עצים. ידיהם הארוכות, שמגבילות את תנועתם על הקרקע, מאפשרות להם לעבור בקלות מענף לענף. האורנגאוטנים אינם נמרצים כמו השימפנזים, והם איטיים יותר. לאורנגאוטנים זכרים יש כיסי שומן בלחיים, והם חזקים יותר מן הנקבות.
שימוש בכלים
כמו קופי אדם אחרים, גם האורנגאוטנים מסוגלים להשתמש בכלים. דוגמה אחת לכלי נפוץ בו האורנגאוטנים מדגימים שימוש הוא מקל ממנו הם מורידים את הענפים הקטנים והעלים, ומשתמשים בו כדי לחפור בורות באדמה בחיפוש אחר מזון, הפלת כוורות דבורים, חפירה בגזעי עצים, ועוד. אורנג אוטנג שגדל במקלט אורנגאוטנים הצליח לדוג דגים בעזרת מקל, לאחר שראה דייגים מקומיים משתמשים במקלות דיג לשיפוד דגים. אורנגאוטנים משתמשים במקלות גם כדי לסלק קוצים ושערות דוקרניות מפירות וצמחים אחרים לפני שהם אוכלים אותם, ומסוגלים להשתמש במקלת קצרים וחדים כמו מזלג פרימיטיבי לאכילת פירות. האורנגאוטן הבורנאי, בניגוד לסומטרי, כמעט ולא מדגים שימוש במקל, למרות הימצאות תנאים דומים בבורנאו. אורנגאוטנים משתמשים גם בעלים רחבים כדי להכין מיטות מאולתרות לשינה, וכדי להכין סככות להגנה מפני הגשם.
חברתיות ואורח חיים
בניגוד לאורנג אוטנג הבורנאי, האורנגאוטן הסומטרי מבלה את רוב זמנו על עצים (כנראה מאחר שבסומטרה יש טורפים גדולים כגון טיגריס סומטרה), והם הרבה יותר חברתיים מקרוביהם בבורנאו. בעוד האורנגאוטן הבורנאי נוטה להתבודד רוב הזמן, אורנגאוטנים סומטריים נוטים להתקבץ לקבוצות קטנות כדי לאכול. למרות זאת, זכרים מבוגרים מעדיפים להימנע ממפגשים אחד עם השני. זכרים צעירים ינסו להזדווג עם כל נקבה שהם יראו, אך לרוב הם לא יצליחו מאחר שנקבות מבוגרות מעדיפות להזדווג עם זכרים בוגרים ומגרשות את הזכרים הצעירים. לעיתים קרובות לזכרים יש עיכוב בהתפתחות המאפיינים המיניים, כגון כיסי לחיים ושרירים מפותחים.
אורנגאוטנית ממוצעת תלד בדרך כלל פעם ב-9.3 שנים, פרק זמן ארוך יותר מכל קופי האדם האחרים. תינוקות אורנגאוטן נצמדים לאימם במשך 3-5 שנים, וגם לאחר שהם נפרדים מאמם הם ממשיכים להיפגש איתה לעיתים. אורנגאוטנים מסוגלים לחיות בין 50 ל 60 שנה. הם מגיעים לבגרות מינית בערך בגיל 15, ולכל נקבה יש בדרך כלל שלושה צאצאים במהלך חייה.
שימור
האורנגאוטן הסומטרי אנדמי לצפון האי סומטרה. בעבר אוכלוסייתם הייתה נפוצה יותר וניתן היה למצוא אותם גם בדרום האי. האורנגאוטנים חיים ביערות גשם, ומעדיפים לחיות בקרבת מקורות מים. כיום יש בטבע בסביבות 10,000 אורנגאוטנים, והמספר ממשיך לעלות כתוצאה מתוכניות מוצלחות של השבה לטבע. האיום העיקרי על האורנגאוטנים הוא חברות מטעים שהורסות את יערות הגשם בהם האורנגאוטנים חיים. בנוסף לכך, באזורים בהם האורנגאוטנים לא מוגנים (ולעיתים גם באזורים בהם הם מוגנים) תינוקות האורנגאוטן נחטפים מאימהותיהם (שלעיתים קרובות נרצחות על ידי הציידים) כדי לשמש כחיות מחמד בלתי חוקיות בכל מיני מקומות בעולם, בייחוד דרום מזרח אסיה ואזורי פשע בדרום אמריקה ומקסיקו.
ישנה תוכנית עולמית להצלת האורנגאוטן הסומטרי בה מעורבים מספר ארגונים בינלאומיים, גני חיות רבים, ומקלטים לאורנגאוטנים בסומטרה עצמה. התוכנית כוללת חינוך מחדש, גיוס תרומות, הצלת אורנגאוטנים שנלקח כחיות מחמד, רביית אורנגאוטנים בגני חיות ושחרור לטבע של פרטים מגני חיות כדי לשקם את האוכלוסייה.
בישראל ישנם אורנגאוטנים סומטריים בספארי ברמת גן ואורנגאוטנים בורנאיים בחי פארק בקריית מוצקין.
כוכב פרהיסטורי (2002)
כוכב פרהיסטורי (באנגלית: Prehistoric Planet) היא תוכנית טלוויזיה מוקומנטרית אשר שודרה ברשתות ערוץ דיסקברי, NBC וערוץ Discovery Family במשך 2 עונות: עונה ראשונה בין 2001–2002 ועונה שנייה בין 2002–2003. תוכנית זו מבוססת על הסדרות המצליחות של ה-BBC על החיים הפרהיסטוריים: ללכת עם דינוזאורים וללכת עם חיות אשר שודרו בשנים 1999–2001.
התוכנית הותאמה לצפיית ילדים ועל כן קטעים רבים בה שונו או נמחקו וכן השתנו חלק מהצילומים והמוזיקה של הסדרות המקוריות. קריין העונה הראשונה של התוכנית הוא השחקן בן סטילר ושל העונה השנייה השחקן כריסטיאן סלייטר. בסוף העונה הראשונה שודר פרק מיוחד בו מדורגים עשרת היצורים המרשימים ביותר בתוכנית.
העונה הראשונה בסדרה הופצה גם בקלטות וב-DVD.
"עשרת היצורים המרשימים ביותר"
פרק שדירג את עשרת היצורים המרשימים ביותר לדעת היוצרים:
טרוחיו (פרו)
טרוחיו (בספרדית: Trujillo) היא עיר בצפון-מערב פרו. בשנת 2014 התגוררו בה כ-788 אלף תושבים, והיא העיר השלישית בגודלה במדינה, אחרי לימה וארקיפה. היא משמשת גם כבירת מחוז לה ליברטד. טרוחיו היא אחת הערים החשובות בפרו מבחינה היסטורית ותרבותית. בעיר זו נשמעו הקריאות הראשונות לעצמאותה של המדינה, ולמשך זמן קצר היא אף שימשה כבירתה.
היסטוריה
האזור בו שוכנת כיום טרוחיו היה בשליטתן של תרבויות המוצ'ה (בין המאה השלישית לפני הספירה לבין המאה העשירית) והצ'ימו (בין המאה העשירית לבין המאה ה-15). בני הצ'ימו הקימו בסמוך לטרוחיו של ימינו את צ'אן צ'אן, שנחשבת לעיר הגדולה ביותר בתקופה הטרום-קולומביאנית, עד שנחרבה בידי האינקה ומאוחר יותר בידי הספרדים.
הקמת העיר וימיה הראשונים
את העיר תכנן דון מרטין דה אֶסְטֶטֶה, והיא כללה בלוקים גדולים, שאורכם 150-130 מ'. אמת מים הובילה מים לעיר מנהר מוצ'ה הסמוך.
הספרדים ראו בעיר מרכז חשוב, בשל מיקומה באמצע הדרך מלימה לפיורה והנמל הטבעי שבוונצ'אקו (Huanchaco) הסמוכה, והפכו אותה למרכז האדמיניסטרטיבי באזור. עד 1544 כבר היו בה כ-300 מבנים והתגוררו בה כ-1,000 תושבים. כלכלתה התבססה על גידול קני סוכר, חיטה ובקר.
ב-1577 כונן האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר את הדיוקסיה של טרוחיו, ובעיר החלו להיבנות מבנים דתיים רבים. בניית הקתדרלה הושלמה ב-1616. מבנים דתיים הוקמו מאוחר יותר גם בידי הישועים שהגיעו לעיר ב-1625 - תחילה סמינר דתי, ומאוחר יותר (1680) גם מנזר ובית חולים.
ב-14 בפברואר 1619 פקדה את טרוחיו רעידת אדמה חזקה שהחריבה מבנים רבים בעיר, והביאה למותם של 400 בני אדם. גלי צונאמי הרסו את כל הסירות בוונצ'אקו. העיר החלה בתהליך שיקום ממושך, במהלכו השתנה הסגנון הגותי-איזבליני שהיה מקובל בימיה הראשונים של העיר, ובתיה החדשים נבנו בסגנון מודרני יותר.
בין 1687 ל-1689 הוקמה חומה סביב העיר, שנועדה להגן עליה מפני התקפות אפשריות של שודדי ים. את החומה תכנן האדריכל האיטלקי ג'וזפה פורמנטו, על פי המודל לפיו נבנתה החומה של פירנצה. אורכה של החומה האליפטית היה 5.5 ק"מ, ולשם בנייתה השתמשו בכ-100 אלף לבנים. בחומה נבנו 15 צריחים מבוצרים ו-5 שערים.
בשלהי המאה ה-17 שוב ספגה העיר מכות קשות, עקב בצורות ומגפות שפקדו אותה. התאוששותה, בראשית המאה ה-18, הגיעה עקב אסון שפקד את העיר הצפונית לה, סָנְיָה, שנהרסה בשיטפונות ב-1720. במהלך המאה ה-18 סבלה גם טרוחיו מאסונות טבע שונים - רעידות אדמה (ב-1725 וב-1759) ושיטפונות (בשנים 1701, 1720, 1728 ו-1801), אך הם לא הסבו לה נזקים כמו רעידת האדמה של 1619.
במהלך מלחמת העצמאות הפרואנית
טרוחיו הייתה אחד המרכזים בהם התגבשו רעיונות העצמאות הפרואנית. זמן קצר לאחר שחוסה דה סן מרטין החל במסעו לשחרור פרו, בספטמבר 1820, הכריז מושל העיר, חוסה ברנרדו דה טוֹרֶה טאגְלֶה על הקמתה של תנועה שמטרתה להביא לעצמאות עד סוף אותה שנה. בזמן ההכרזה הונף לראשונה דגל פרו, שעוצב בידי סן מרטין עצמו. ב-29 בדצמבר הכריזה העיר על עצמאותה, והייתה לראשונה בערי פרו לעשות כן. על כך אמר סן מרטין כי פרו חייבת את עצמאותה לטרוחיו.