cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דרמה
דרמה יוונית
ראשית הייתה המקהלה, ובה זמר מוביל ששר על גיבור אגדי כלשהו; בתקופות מאוחרות יותר החל המוביל לגלם את הדמות במקום לשיר עליה. בהמשך נוסף דיאלוג בין כמה שחקנים, והתוצאה הייתה הטרגדיה היוונית. צורות הדרמה האחרות הופיעו בהמשך.
שלוש האחדויות
אריסטו טען כי בדרמה חייבים להתקיים שלושה תנאים:
דרמה בקולנוע ובטלוויזיה
הפיתוחים הטכנולוגיים בהקרנת המדיה שהתפתחו במאה ה־20 במדינות המפותחות יצרו מצב חסר תקדים בו לרוב האוכלוסייה יש גישה קבועה לדרמה, מעבר לאירועים חגיגיים יוצאי דופן. התפתחות זו יצרה סוג חדש של דרמה, כזה המתמקד באירועים יומיומיים ומשתלב עם חיי השגרה של הצופים. הדרמה המצולמת איפשרה לבמאים ליצור סצנות דרמה "מציאותיות" יותר עבור הצופים, ופתחה בפניהם מגוון רחב משמעותית של אמצעים – דוגמת זוויות צילום, עריכה וכדומה – להשפעה על החוויה של הצופים. עם התפתחות מדיום הטלוויזיה, חלחלה הדרמה בהדרגה מסדרות הדרמה הייעודיות גם לסוגים אחרים של תוכניות, ואף לפרסומות. מגישי חדשות שונים, למשל, החלו להשתמש במאפיינים של דרמה תאטרלית בהעברת המסרים שלהם, וכך גם בין היתר פוליטיקאים או מומחים שרואיינו בטלוויזיה.
בראשית המאה ה־21 יצירות הדרמה המצולמות תופסות נפח משמעותי מהתוכן הנצפה, ומתפרסות על פני סוגות שונות, סרטי דרמה, סדרות דרמה "סגורות" או "פתוחות", יצירות דרמה קומית, דוקו דרמה ועוד.
המרכיבים המרכזיים של המבנה העלילתי בדרמה הטלוויזיונית: הדמות הראשית היא גיבור העלילה, מולה דמויות משניות, שתפקידן לחשוף צדדים חדשים של הגיבור בעלילה.
קיימים שני סוגי קונפליקטים:
דרמה בישראל
הסוציולוג וחוקר האמנות דן אוריין אפיין את העשורים הראשונים של הדרמה בישראל ככאלו בהם יצירות הדרמה התאטרליות נהגו להציג בעיות חברתיות ופוליטיות על הבמה ואז "לפתור" אותן, להבדיל משנות ה־80 ואילך, אז החלה הדרמה הישראלית להציג קונפליקטים ואי הסכמות חברתיות כ"בלתי פתירות". אוריין רואה בכך השתקפות לתהליך חברתי שהתקיים בישראל, בו נחלש הזרם המרכזי הציוני, והתחזק שיח הנותן יותר מקום לביקורת כלפי האידאלים הקשורים בהקמת המדינה.
אוריין גם בחן את הדמויות המופיעות בדרמות לאורך השנים, תוך הבחנה בין דמויות "הזרם המרכזי" לבין דמויות המייצגות מגזרים הנחשבים "שוליים". על פי אוריין, טרם ימי המדינה כלל לא נכתבו ביצירות המנדטוריות דמויות דרמטיות שאינן יהודים אשכנזים חילונים. עם הקמת מדינת ישראל הופיעו דמויות אלו כייצוג כללי של המגזר (למשל, דמויות שתפקידן "ערבי א'", "ערבי ב'", "שייח'", "חרדי"), עם שמות סטריאוטיפים ותכונות אופי שבלוניות. החל משנות ה־60 דמויות אלו קיבלו מעט יותר במה, אולם עדיין נכתבו באופן סטריאוטיפי מאוד, לרוב בהקשר קומי. משנות ה־70 החלו לקבל דמויות אלו ייצוג כדמויות משנה גם בדרמות ריאליסטיות, והחל משנות ה־80 החלו מופעים של דמויות אלו גם בתפקידים ראשיים, והחלו דמויות אלו להופיע כ"שווים" לדמויות האחרות.
דיינוניכוס
דיינוניכוס (שם מדעי: Deinonychus; מיוונית: "טופר נורא") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת דרומאוזאוריים. הדיינוניכוס חי כ-100 מיליון שנה לפני זמננו, בתור הקרטיקון, ומאובניו נתגלו בחפירות במונטנה, ארצות הברית.
הדיינוניכוס היה טורף קטלני, הידוע בשל הטופר הענקי בצורת מגל שנמצא על כל אחת מבהונותיו והעניק לו את שמו.
גילויו סימן את תחילת "רנסאנס הדינוזאורים" ואת עלייתה של התפישה המדעית הנוכחית את הדינוזאורים כייצורים פעילים, זריזים ובעלי מטאבוליזם גבוה. בנוסף הוא חיזק את ההכרה שמוצא העופות הוא מדינוזאורים הקרובים לדיינוניכוס.
תיאור
הדיינוניכוס היה דינוזאור בגודל בינוני, אך חזק וזריז ביותר ביחס לגודלו. הוא שקל כ-80 ק"ג והתנשא לגובה של 1.2 מטרים במותניו. אורכו הכולל היה שלושה מטרים ואילו אורך הגולגולת שלו היה 410 מ"מ. בזנבו היו לדיינוניכוס עצמות שיכלו להינעל ביחד וליצור מוט רציף וקשיח שהחזיק את הזנב. כך יכול היה הדיינוניכוס להשתמש בזנבו בשביל לייצב את גולגולתו הגדולה ולנווט תוך שהוא מנהל מרדפים במהירות גדולה.
גולגולת הדיינוניכוס הייתה גדולה בהשוואה לגופו, ובעלת שקעי עיניים גדולים - דבר הגורם לחוקרים להאמין שהייתה לו ראייה חדה כשל עיט. לסתו הכילה 70 שיניים חדות המעוקלות פנימה ושרירים עצומים שסייעו לו לסגור את לסתו בכוח אדיר. זרועותיו היו ארוכות יחסית לתרופודים אחרים וסייעו לו להתלות על הטרף כאשר שיסף אותו בשיניו וטפריו.
רוב החוקרים סבורים שהדיינוניכוס היה דינוזאור טורף שנהג לצוד את טרפו בלהקות והיה בעל אינטליגנציה מפותחת. הוא היה בנוי לריצה במהירויות גדולות. מבנה גופו היה אווירודינמי ועצמותיו היו חלולות כדי להפחית במשקל מיותר. מתוך שרידי גידים של שרירים ועצמות הרגל, הפליאונטולוגים מאמינים שלדיינוניכוס היו שרירים חזקים שאפשרו לו לפתח מהירות ריצה של כ-60 קילומטר לשעה.
בשנים האחרונות הועלתה סברה שהדיינוניכוס היה מכוסה בנוצות בדומה לקרוביו, אך עניין זה עדיין שנוי במחלוקת.
גילוי ומחקר
הדיינוניכוס התגלה על ידי ג'ון אוסטורם וגרנט מייר בדרום מונטנה בשנת 1964. הם גילו מאות עצמות של הדיינוניכוס. גילויו של הדיינוניכוס היה נקודת מפנה מכרעת בחקר הדינוזאורים שגרם לשינוי פרדיגמה שנקרא "רנסאנס הדינוזאורים". עד אז סברו המדענים שהדינוזאורים היו יצורים כבדים, מגושמים וטיפשים בעלי דם קר שרוב הזמן רבצו בשמש כדי להתחמם. מאובני הדיינוניכוס הראו שהוא היה דווקא דינוזאור מהיר, זריז ופעלתן ומגודלה של קופסת המוח הסיקו המדענים שהוא כנראה היה גם חכם למדיי, יותר מהזוחל הממוצע (אך עדיין פחות מעופות) - רחוק מאוד מהדימוי של לטאה טיפשה ומגושמת. מאובנים נוספים העידו שהוא לא היה הדינוזאור היחיד בעל מאפיינים אלה. הפלאונטולוג ד"ר בוב בקר לקח את התזה הזאת צעד אחד קדימה והעלה השערה שכל הדינוזאורים היו יצורים חינניים, מהירים, זריזים ופעלתנים - ויתרה מזאת: הם היו בעלי דם חם.
שיני דיינוניכוס נמצאו ליד שלדי דינוזאורים צמחוניים, כגון הטנונטוזאורוס, שהיוו, ככל הנראה, חלק מטרפו.
בתרבות
בסדרת הסרטים "פארק היורה" נראים ולוצירפטורים גדולים שמוצגים כיצורים טורפים גדולים ואינטליגנטיים. הם נראים בכל הסרטים והספרים, אך ככל הנראה הם מבוססים על הדיינוניכוס שהיה גדול מהם. ייתכן שהסיבה לכך היא שבעבר הוכר המין Deinonychus antirrhopus כ-Velociraptor antirrhopus, כך שחשבו שמדובר באותו הסוג. בסרט "עולם היורה" הם מוצגים במחשב כיצורים שחיו בפארק (לצד הוולוצירפטורים), אך לא נראו. ככל הנראה הם נכחדו לאחר נפילת הפארק.
הדיינוניכוס נראה גם בסרט "Dinosaur!" מ-1985, בסרט "The Land Before Time VII" ובמשחקי המחשב "Zoo Tycoon 2", "Jurassic Park Builder", "Jurassic World Evolution 2", "Jurassic Park: Operation Genesis" ו"Jurassic World Evolution".
ההדיינוניכוס מופיע גם בסדרות "מפלצות חוזרות לתחייה" ו"פלאווורלד".
יצחק זמיר
ביוגרפיה
זמיר נולד בוורשה בשם ירזי נַכְטִיגָל ועלה לארץ ישראל בגיל שלוש עם הוריו, חנה וחיים יחיאל נכטיגל. המשפחה עלתה באנייה "קרנרו" שעגנה בנמל חיפה ב-3 באוקטובר 1934. בארץ נולד אחיו הצעיר, שמואל (מוקי). הוריו היו סוכני ביטוח, והמשפחה התגוררה ברחוב לֶיבונטין בתל אביב. למד בבית הספר אחד העם ובגימנסיה הרצליה, והיה מרכז שבט הצופים שלה. שירת בצה"ל במודיעין חיל האוויר, ובמקביל היה כתב בבטאון חיל האוויר; הוא המשיך לכתוב בביטאון גם לאחר שחרורו, וכל זאת תחת מספר שמות עט. למד כלכלה ומדע המדינה בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה, ובהמשך עבר ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ובמקביל למד בה מדע המדינה ויחסים בינלאומיים. בתקופה זו היה חבר בארגון "שורת המתנדבים". את התמחותו עשה אצל השופט (לימים הנשיא) יואל זוסמן בבית המשפט העליון בשנת 1956. בשנת 1959 קיבל רישיון לעריכת דין, ובאותה שנה קיבל גם תואר דוקטור במשפטים (בנושא פסקי דין הצהרתיים במשפט האנגלי) מאוניברסיטת לונדון, והדוקטורט פורסם כספר על ידי הוצאת הספרים "סטיבנס" שבאנגליה.
המוסקטרים: משימה מסתורית
עלילה
לאחר עשרים שנה מחוץ לתמונה, המוסקטרים של המלך נקראים חזרה לפעולה על ידי המלכה אן, המבקשת נואשות את עזרתם. ציניים ומפוכחים, אך עדיין מוכשרים להפליא עם חרבותיהם, ד'ארטניאן, פורתוס, אתוס וארמיס, יקפצו שוב לאש למשימתם (אולי) האחרונה המדהימה: להציל את צרפת מתככיו המרושעים של הקרדינל מאזארן ושותפתו החושנית מיליידי.
הפקה
הסרט צולם בעיקר בבזיליקטה, מאטרה, בבתרונות של אליאנו, בונוסה ובמלפי, עם תמיכה של ממשלת מחוז בזיליקטה ונציבות הקולנוע של לוקנה. סצינות נוספות צולמו בארמון המלכותי בגנואה ובארמון צ'יג'י של אריצ'יה.
יצחק זמיר
ביוגרפיה
במשך הזמן היה חוקר ופרופסור-אורח באוניברסיטאות אחדות בחו"ל.
המוסקטרים: משימה מסתורית
הפצה
הסרט יצא בבתי הקולנוע האיטלקיים החל ב-27 בדצמבר 2018. במזרח אירופה הסרט יצא באיחור של שנתיים, בשנת 2020.
יצחק זמיר
ביוגרפיה
בשנת 1970 הקים חוג גמילה מעישון (הראשון בישראל) בשיתוף עם משרד הבריאות, ולאחר מכן היה מייסד ויו"ר האגודה למניעת עישון ובמסגרת זאת הביע תמיכה בחוק המגביל פרסומת לסיגריות.
היועץ המשפטי לממשלה
ביולי 1978 נבחר זמיר לשמש היועץ המשפטי לממשלה החל מספטמבר 1978 הוא כיהן בתפקיד (תחת ראשי הממשלה מנחם בגין, יצחק שמיר ושמעון פרס) עד אמצע 1986.
המוסקטרים: משימה מסתורית
סרט המשך
ב-2020 סרט המשך בשם "כולם בשביל אחד, אחד בשביל כולם" ("Tutti per uno, uno per tutti") צולם בטוסקנה, איטליה. בשל מגפת הקורונה באיטליה, הסרט לא שודר בבתי הקולנוע אלא שודר בערוץ הטלוויזיה Sky Cinema, בדצמבר 2020.
יצחק זמיר
היועץ המשפטי לממשלה
ביוני 1985 הורה למשטרה שלא לאשר ולמנוע קיום של הפגנות בעד שחרור עצורי המחתרת היהודית בטענה שהן פוגעות בטוהר ההליך המשפטי בניגוד לחוק הסוב יודיצה. זמיר תקף את הקריאות לשחרור עצורי המחתרת וטען שכפסע בינן לבין החלפת שלטון החוק בשלטון הרחוב. הדברים עוררו ביקורת רבה בתקשורת ובימין, בה מחו שזמיר לא התערב בנוגע להפגנות נגד המחתרת.
יותר מכל זכור זמיר מתקופת כהונתו כיועץ משפטי לממשלה על מאבקו לחקירת פרשת קו 300 והעמדת האשמים לדין. עוד כאשר התפרסמו הידיעות הראשונות על אפשרות הריגת מחבלים שנתפסו חיים, דרש זמיר משר הביטחון משה ארנס למנות ועדת חקירה לבדיקת הפרסומים. זמיר טען מאוחר יותר שארנס הסכים לדרישה רק לאחר ששמועות עקשניות ייחסו את הריגת המחבלים לארנס עצמו. עיקר מאבקו של זמיר לחקירת הפרשה החל מספר שבועות לאחר שהודיע על כוונתו לפרוש מתפקידו, לאחר שהגיעו אליו שלושת פורשי השב"כ שסיפרו לו על הוראת ראש השב"כ, אברהם שלום, להרוג את המחבלים ועל שיבוש הפעילות של ועדות החקירה. זמיר ניסה להגיע להסכמות עם הממשלה על חקירת הנושא ולחלופין על פרישת המעורבים מהשב"כ. אולם לאחר ששלום סירב להתפטר, בגיבוי של ראש הממשלה שמעון פרס וממלא מקומו יצחק שמיר, הורה זמיר למשטרה לפתוח בחקירה פלילית. זמיר הסביר את החלטתו: "התלונה במשטרה הוגשה לאחר שכלו כל הקיצים וכל הצעותיי לפתרון נדחו. אילמלא כן כל הפרשה הייתה יכולה להגמר אחרת.". במשך חודשים הפרשה נשמרה בסודיות רבה, ורק מעטים ידעו עליה. בתקופה זאת הופעלו על זמיר לחצים כבדים כדי שיחזור בו מן ההחלטה לקיים חקירה בפרשה, אך זמיר סירב. בעקבות הסירוב, ימים ספורים לפני המועד שבו אמור היה להתקיים דיון בבג"ץ בעתירה של אחד מבכירי השב"כ, ולאחר שזמיר הודיע שאינו מוכן להגן בבג"ץ על העמדות של ראש שב"כ ושל ראש הממשלה (לפי זמיר,הוא היה מוכן להגן על ראש הממשלה בתנאים מסוימים, אך לא אהיה מוכן להגן על ראש השב"כ), זמיר פוטר והממשלה, בתחילת יוני 1986, מינתה את יוסף חריש כמחליפו. על הטענות נגדו אמר זמיר:
כיועץ משפטי לממשלה פעל להסרת החסינות ולהעמדה לדין של ח"כ שמואל פלאטו-שרון, של השר אהרן אבוחצירא ושל חבר הכנסת שלמה עמר. פרסם חוות דעת והנחיות רבות בקובץ הנחיות היועץ המשפטי לממשלה.
לאחר פיטוריו מכהונת היועץ המשפטי לממשלה
בשנת 1988 הקים את העמותה למשפט ציבורי בישראל והיה היושב ראש הראשון שלה.
בשנים 1988–1991 כיהן כנשיא מועצת העיתונות בישראל. בדצמבר 1991 התפטר מתפקידו בטענה שאין בו אמון ואין בידיו סמכויות, לנוכח סירוב המועצה לאפשר לבית הדין לאתיקה הטלת קנס על עיתון והשעיה מעבודה כעיתונאי על מי שעבר על כללי האתיקה.
בשנת 1991 הקים את הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה, היה הדקאן הראשון שלה, והיה גם עורך-מייסד של כתב העת "משפט וממשל".
בבית המשפט העליון
מ-17 בינואר 1994 ועד לפרישתו לגמלאות ב-15 באפריל 2001, כיהן כשופט בית המשפט העליון. כיהן גם כראש ועדה לבחינת דרכי מינוי שופטים.
בפסק דין (בג"ץ 7111/95 מרכז השלטון המקומי ואח' נ' הכנסת ואח', ניתן ב-6 בפברואר 1996) מתח זמיר ביקורת על השימוש המופרז שעושים לעיתים עורכי דין בחוקי היסוד:
על מניעים פוליטיים של עותרים לבית המשפט כתב:
זמיר דרש שהמדינה תפקח על השוק החופשי. לדבריו:
לאחר פרישתו מבית המשפט העליון
לאחר פרישתו מבית המשפט העליון בשנת 2001, בגיל 70, שימש בורר ומגשר בעניינים רבים.
במשך השנים מילא תפקידים ציבוריים רבים. בין השאר כיהן ביו"ר המועצה לבתי דין מינהליים, יו"ר הוועדה לבתי המשפט לעניינים מינהליים, יו"ר הוועדה לבתי המשפט לעניינים מקומיים, יו"ר הוועדה להחזר הוצאות הגנה משפטית לחברי הכנסת, יו"ר הוועדה לשינוי מעמד הספרייה הלאומית, יו"ר הוועדה להכנת כללי אתיקה לחברי הכנסת, יו"ר הוועדה לבדיקת בתי הדין לעבודה, יו"ר ונשיא המרכז לאתיקה בירושלים, ויו"ר המועצה הציבורית של "כל זכות" (בשנים 2019-2011).
בשנת 2020 פרסם ספר ילדים בשם "לשחרר את קנגורו תום". ובשנת 2021 יצא ספר ההמשך "לאן נעלמה קנגורו תום".
לזמיר שלושה ילדים, אחד מהם הוא יורם זמיר, שותף בכיר במשרד עורכי הדין שפיגלמן, קורן זמיר ושות'. זמיר הוא דודו של אסף זמיר, שר התיירות ה-21 של מדינת ישראל.
פרסים והוקרה
זמיר זכה בפרסים רבים. בין השאר זכה בפרס צלטנר לעידוד המחקר במדעי המשפט ובאות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג (שניהם בשנת 1986), בפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים (1988), בפרס ישראל לחקר המשפט בשנת ה'תשנ"ז (1997), באות אביר איכות השלטון (2002), בתואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה (2003), בתואר עמית כבוד של האוניברסיטה הפתוחה (2011), בפרס גורני למשפט ציבורי מטעם העמותה למשפט ציבורי בישראל (2011) ובפרס א.מ.ת לחקר המשפט (ביחד עם פרופ' אריאל פורת) בשנת 2014.
השקפותיו
זמיר פרסם וערך ספרים בתחום המשפט ולמעלה ממאה מאמרים בכתבי עת משפטיים בישראל ומחוץ לישראל. הוא הרבה להתראיין ברדיו ובטלוויזיה ולפרסם מאמרים בעיתונות בנושאים שעל הפרק. הוא מתומכי האקטיביזם השיפוטי, אך עם זאת התבטא בעד ריסון בפסילת חוקים.
בשנים 2021–2022, כאשר עלו הצעות לקיצוץ סמכויותיהם של היועץ המשפטי לממשלה ובית המשפט העליון, פרסם מאמרים אחדים להגנה על מוסדות אלה. כחלק מנסיונותיו למנוע את קיצוץ סמכויות היועצים המשפטיים, השתתף זמיר בדיון של ועדת החוקה, חוק ומשפט, ושטח בפני חברי הוועדה את עמדתו (בדברו גם בשם נשיאי העליון לשעבר ברק וביניש, ששלחו אותו כנציגם לוועדה).
בשנת 2023, במסגרת הדיון הציבורי ברפורמת לוין, פרסם מאמרים אחדים נגד השינויים המוצעים.
קישורים חיצוניים
מכּתביו והרצאותיו:
ניסן לימור
ניסן לימור (28 בדצמבר 1944 - 17 בנובמבר 2017) היה חוקר המגזר השלישי והשכלה גבוהה בישראל, שימש מנכ”ל בית הנשיא, מנכ”ל המועצה להשכלה גבוהה והוועדה לתכנון ולתקצוב.
ביוגרפיה
בזמן שירותו הצבאי שהה בארצות הברית והיה במחזור הראשון מבין אלה שהביאו את טילי ההוק לישראל.
לימור השלים תואר ראשון במדע המדינה ויחסים בינלאומיים ותואר שני במנהל עסקים עם התמחות במימון, שניהם באוניברסיטה העברית. השלים תואר שלישי במדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
היה מנכ”ל בית הנשיא, מנכ”ל המועצה להשכלה גבוהה והוועדה לתכנון ולתקצוב, מנהל פרויקט לפיתוח התעשייה/הכשרה מקצועית של הבנק העולמי בישראל, יועץ לנשיא המדינה ולשר הכלכלה.
פעילות ציבורית
כיהן חבר בוועדות שעסקו בנושאי המגזר השלישי בישראל, ביניהן:
באקדמיה
לימור היה חוקר בכיר במכון למשפט ולפילנתרופיה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב ועמית מחקר בכיר במכון ון ליר.
לימור כתב חמישה ספרים בנושאי המגזר השלישי בישראל ופרסם עשרות מאמרים ודוחות על המגזר השלישי ונושאי השכלה גבוהה בישראל.
ג'רג' אדם (כלכלן)
ביוגרפיה
ג'רג' אדם נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ ברגר אחר כך אדם (1880–1932) סיטונאי פחם ושל יולאן לייטנר. בסיום בית הספר היסודי וחטיבת הביניים ג'רג' המשיך את לימודיו בתיכון בעיר הולדתו ולאחר מכן סיים את תואר ראשון במכללה למסחר בווינה. הוא עבד כפקיד בבודפשט, בא בקשר עם התנועה הקומוניסטית הבלתי חוקית. הוא נעצר מספר פעמים ולכן חי שוב בווינה בשנים 1934 עד 1939 ולאחר מכן כיהודי (אחרי האנסלוס) היגר לדרום אמריקה בשנת 1939 עוד לפני מלחמת העולם השנייה, שם הפך לעיתונאי. משנת 1941 היה הכתב של Allied Labor News. בין 1942 לבין 1946 כתב מאמרים בכתב העת ובעיתון ה"הונגרים החופשיים" שהופיע במקסיקו סיטי. לאחר מכן חזר להונגריה. ממאי עד ספטמבר 1947, עבד כמזכיר הוועדה הבין משרדית שבדקה את ענייני תעשיית הנפט ההונגרית-אמריקאית. מאותה שנה היה חבר ב"מדור מדיניות החוץ" של השבועון הונגריה החדשה (Új Magyarország) ושל ה"עם חופשי" (Szabad Nép). בשנת 1948 ערך את הפרסום הכלכלי של ה-MTI (סוכנות הידיעות ההונגרית). הוא נעצר בשנת 1949 ונידון לעשר שנות מאסר באשמות מפוברקות כחלק ממשפטי הראווה הסטליניסטיים. הוא זוכה וטוהר בשנת 1954. בין השנים 1954–1957 היה עמית מחקר באוניברסיטת קרל מרקס לכלכלה. הוא מילא תפקיד פעיל במרד ההונגרי (מהפכת 1956) והיה חבר בוועד המהפכה של האינטלקטואלים ההונגרים. אדם נידון למאסר עולם בשנת 1957, אך שוחרר בחנינה כללית במרץ 1963. משנת 1963 היה העורך האחראי של ההוצאה לאור "כלכלה ומשפטים". שנה לאחר מכן, קיבל דוקטורט בכלכלה. משנת 1973 עבד כחוקר במכון המחקר למדעי המחשב ואוטומציה של האקדמיה ההונגרית למדעים. בעבודתו בחן את סוגיות המהפכה המדעית והטכנולוגית.
זיו מאור
ביוגרפיה
נולד בקדומים למשפחה דתית לאומית. כשהיה בן 3 המשפחה עברה למושב חמ"ד. עד כיתה י' למד בישיבת נחלים, ובכיתה י"א עבר לישיבת כינור דוד.
ייסד את סניף בני עקיבא בבית דגן, ושימש בו קומונר במקביל ללימודיו בתיכון.
מאור הוא בעל תואר ראשון בניהול ומדע המדינה באוניברסיטה הפתוחה, תואר ראשון במשפטים אותו קיבל במכללת שערי משפט, ותואר שני מאוניברסיטת חיפה בתולדות עם ישראל בדגש על יהדות ארצות הברית, במסגרת תוכנית רודרמן.
מאור הוא בוגר התכנית באמנות המדינה של מרכז שלם, הפורום למנהיגות צעירה של המכון לאסטרטגיה ציונית וסמינר של קרן תקווה. הוא גם חבר בקהילת roi של קרן שוסטרמן משנת 2009.
במהלך כהונתה של הכנסת ה-17 שימש דוברו של ח"כ מיכאל איתן. לאחר מכן שימש ראש דסק וכתב וול סטריט באתר דה-מרקר.
במהלך כהונתה של הכנסת ה-18, בין 2010 ל-2012, שימש עוזרו של ח"כ אורי אריאל. בדצמבר 2012 החל לשמש דובר הרבנות הראשית לישראל.
בין 2013 ל-2016 היה חבר בלהקת קולצ'ר שוק והיה שותף בביצוע מספר שירים, בהם הללויה והתקווה ברכבת הקלה.
בין מרץ 2015 לאפריל 2016 היה חוקר בפורום קהלת, ובמסגרת זו פרסם נייר עמדה אודות מדיניות תקצוב הקולנוע על ידי משרד התרבות והספורט. חלק מהמלצות המסמך אומצו ב-2018 בתיקון חוק הקולנוע על ידי הכנסת.
במאי 2016 מונה מאור למנכ"ל האגודה לזכות הציבור לדעת. במסגרת תפקידו זה קידם מאור תפיסת עולם הגורסת כי שידור ציבורי פוגע בחופש הביטוי, וכי יש לשאוף לסגירתם של כל גופי השידור הציבורי בישראל - בתוכם תאגיד השידור הישראלי, גלי צה"ל וערוץ כנסת. מאור אף קידם תפיסה לפיה הרגולציה בישראל על תוכן השידורים, המבוצעת על ידי הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו והמועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין, מזיקה לחופש הביטוי ומשמרת באופן מלאכותי את המעמד הבכיר של כלי התקשורת המפוקחים על ידם, בדגש על קשת 12 ורשת 13. ההישג המרכזי של מאור בתקופת ניהולו את האגודה היה קידום התיקון ה-44 לחוק הרשות השנייה, במסגרתו הוסר המעמד המיוחד של ערוץ 14 כערוץ מורשת וקוצצו סמכויות נרחבות של הרשות השנייה בתחום הפיקוח על התוכן.
ביולי 2017 מונה לעורך אתר מידה במקום עקיבא ביגמן. במסגרת זו חשף, יחד עם יוסי בן ברוך מארגון לביא טענות בדבר אי סדרים בשיתוף הפעולה בין נציבות שירות המדינה לבין קרן וקסנר; וכן הטיות שביצעה לשכת הפרסום הממשלתית לטובת הארץ ולרעת ישראל היום בחלוקת תקציבי פרסום.
מאור כתב וכותב מאמרים פובליציסטים באתר מידה, בגלובס, בסרוגים, בערוץ 7, ובאתרים נוספים, וכן מופיע כפרשן באופן תדיר בעכשיו 14.
בשנים 2019–2021 שימש עורך דין במשרדו של ערן בן ארי, ויחד עימו שימש היועץ המשפטי של עמותת אם תרצו.
בשנים 2019–2022 שיחק במחזה "הגטו החדש" מאת בנימין זאב הרצל, בבימויו של פרופ' יהודה מורלי, ובעיבוד של יצחק לאור למחזה הברון מינכהאוזן בבימויו של אסף פרידמן.
בתפקידו כעו"ד, מאור משתתף גם בדיונים בוועדות הכנסת.
חיים אישיים
זיו מאור נשוי ליעל, בתו של אבי רט ואחותו של הרב משה רט. לזוג ארבעה ילדים. התגוררו שנים בתקוע שבגוש עציון, נכון ל-2023, מתגוררים בירושלים.
איגואנודון
איגואנודון (שם מדעי: Iguanodon; מילולית: "שן איגואנה") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת האיגואנודונטידים שבאינפרא-סדרת האורניתופודים. היה זה הדינוזאור הראשון שנתגלה והשני שתואר וקיבל שם (הראשון היה התרופוד מגלוזאורוס).
מאפיינים
האיגואנודון חי לפני 120 מיליון שנים (בתור הקרטיקון) במזרח אמריקה הצפונית ובמערב אירופה (בבלגיה, גרמניה, ספרד ואנגליה).
כיום מאמינים המדענים כי האיגואנודון הילך על ארבע גפיו (ולא על שתי רגליו האחוריות כפי שחשבו כאשר התגלה לראשונה) כשגבו בתנוחה אופקית וזנבו מונף ישר מאחור. האיגואנודון חי על גדות הנהרות. ברגליו הקדמיות הייתה בוהן גדולה דמוית-דוקרן ששימשה לחפירה ולאכילת צמחים ושורשים, והיו כמה מדענים שסברו שעצם זו היא קרן קטנה שהייתה ממוקמת בקצה האף. הוא נדד בעדרים מעורבים עם דינוזאורים אחרים. לאיגואנודון היו רגלים אחוריות עבות ורגלים קדמיות קלות.
אורכו היה כ-, כאשר פרטים גדולים במיוחד יכלו להגיע כנראה גם ל-13 מטר, ומשקלו כ-3 טונות.
בתרבות הפופולרית
האיגואנודון הוא אחד הדינוזאורים הבולטים בתרבות: פסלים שלו מ-1825 נבנו בארמון קריסטל פאלאס בלונדון, אם כי הם לא מדויקות כשהאיגואנודונים נראים בעלי קרן של קרנפים ומהלכי על ארבע, בניגוד לדימוי הרווח כיום. הצייר הגרמני היינריך הרדר הוציא ב-1910 בולים עליהם איורי איגואנודון. כמו כן האיגואנודון הוא אחד משלושת הדינוזאורים (לצד הטירנוזאורוס והסטגוזאורוס) שהיווה מודל לגודזילה.
האיגואנודון מופיע בהרבה ספרים, סרטים וסדרות טלוויזיה:
כמו כן פסלי איגואנודון מופיעים בממלכת החיות של דיסני. בחלל נקרא אסטרואיד "9941 Iguanodon" על שם הדינוזאור.
מעשיך יקרבוך ומעשיך ירחקוך
מעשיך יקרבוך ומעשיך ירחקוך הוא פתגם עברי שמקורו מתקופת התנאים. משמעות הפתגם היא שהאדם עצמו קובע את ההתייחסות אליו על ידי מעשיו: במעשים טובים ונכונים הוא מביא לכך שיזכה ליחס טוב (מצד בני האדם ומצד ההשגחה האלוקית) ואילו במעשים רעים הוא מביא לכך שהיחס אליו יהיה דחייה והרחקה. הרעיון קשור לעיקרון הבחירה החופשית.
במקורו הביטוי בא לשלול נפוטיזם. במקורות מאוחרים יותר שולל הביטוי יחס הפוך של ענישת צאצאים על חטאי אבותיהם.
מלקולם הרביעי, מלך סקוטלנד
מלקולם הרביעי (באנגלית: Malcolm IV, בגאלית סקוטית: מאל קולים מק-אנריק - Máel Coluim mac Eanric באיות עתיק, Maol Chaluim mac Eanraig באיות מודרני, כלומר "מלקולם בנו של הנרי"; 23 באפריל או 24 במאי 1141 - 9 בדצמבר 1165) היה מלך סקוטלנד.
מלקולם כונה "וירגו" (Virgo) - "העלם" או "הבתול" בשל העובדה שמעולם לא נישא, ונפטר בגיל 24 בלא ילדים.
קורות חיים
מלקולם היה בנו הרביעי של הנרי מסקוטלנד, רוזן הנטינגדון ושל עדה דה וארן. לאחר מותו של הנרי בניוקאסל או ברוקסבורג שבנורת'מבריה ב-12 ביוני 1152 - מוות בלתי צפוי על אף מחלתו הממושכת, נאלץ מלך סקוטלנד דייוויד הראשון לבחור יורש מבין שלושת נכדיו (בניו של הנרי).
מלקולם, שהיה הבכור מבין שלושת הילדים (ובעת מות אביו היה בן 11 בלבד), נשלח על ידי סבו לסיור ברחבי הממלכה, שהוא מלווה על ידי דונכד הראשון, רוזן פיפ, במטרה שתושבי הממלכה יראו בו כיורש העצר.
לאחר מותו של המלך דייוויד הראשון, בקארליסטל ב-24 במאי 1153, הוכרז מלקולם למלך, והוכתר שלושה ימים מאוחר יותר, ב-27 במאי על אבן הגורל במנזר סקון, בגיל 12.
"סאגת אוקניינגה" מציינת כי "ויליאם האציל" בנו של ויליאם פיץ דאנקן טען למלוכה, אולם אין עדויות היסטוריות לטענה זו. טוען אחר לכתר היה מלקולם מק אלכסנדר, בנו מחוץ לנישואין של אלכסנדר הראשון, אשר נכלא ברוקסברוג מאז שנת 1130, אולם שוחרר מכלאו קודם לשנת 1153. בניו של מלקולם הביאו התנגדות גלויה למלך, ואחד מהם הוצא להורג בשנת 1154 (בדו-קרב שהיווה צורה של משפט- trial by combat).
היחסים עם ממלכת אנגליה
בנוסף על היותו מלך סקוטלנד ירש מלקולם את רוזנות נורת'מבריה. מלקולם העניק את נורת'מבריה לאחיו ויליאם הראשון והשאיר בידיו את קאמבריה ואת האנטינגדון - רוזנויות אשר שילמו מס לכתר האנגלי. מלקולם עיכב את המיסים למלך אנגליה הנרי השני אולם לבסוף שילם אותם בצ'סטר בשנת 1157. הנרי השני סירב להשאיר את קאמבריה בידי מלקולם, ואת נורת'מבריה בידי ויליאם, אך התיר לו להשאיר בידיו את האנטינגדון.
פגישה נוספת בין הנרי ומלקולם נערכה בקאליסל בשנת 1158, אולם היחסים בין השניים נותרו רעועים עד שמלקולם ליווה בשנת 1159 את הנרי לצרפת וצר עמו יחד על טולוז, שם העניק לו הנרי תואר אבירות.
מלקולם שב לסקוטלנד בשנת 1160 ובשובו נאלץ לדכא מרד של רוזנים נגדו, בהנהגת פרצ'אר, רוזן סטראת'רן אשר צר על העיר פרת' בה נמצא המלך. ה"גסטה אנאליה" מאת ג'ון מפורדון מציין כי המרד הסתיים בדרכי שלום, ולפי גרסה אחרת לא היה כלל מרד, והרוזנים באו לפרת' לבקש את סיוע המלך במסע צבאי נגד פרגוס, לורד גאולווי - מסע אשר החל באותה שנה והביא לכליאתו של פרגוס במנזר הולירוד.
ביולי 1163, בבקרו אצל הנרי השני בדונצ'סטר נפל מלקולם למשכב. בהיותו חולה פרץ מרד נגדו במוריי, ומלקולם שב לסקוטלנד ודיכה את המרד.
מלקולם נפטר ב-9 בדצמבר 1165 בג'דבורג בגיל 24, ככל הנראה מתסמונת פאג'ט.
מלקולם נפטר בהיותו רווק (אף שנערכו תוכניות להשיאו לקונסטנס, בתו של קונן השלישי, דוכס בריטני).
Einherjer
Einherjer (אינהרייר) הייתה להקת ויקינג מטאל/בלאק מטאל שהוקמה ב-1993 בהאוגסנד, נורווגיה. חלק מאלבומיה הם בעלי סממנים פולקלוריסטיים מובהקים בעוד חלק אחר מאלבומיה הם יותר בכיוון של בלאק מטאל מסורתי. הליריקה של אינהרייר עוסקת באגדות הנורדיות העתיקות (המיתולוגיה הנורדית), ולכל אלבום יש עלילה נורדית וסיפור עם שונה.
שמה של להקה לקוח מהמיתולוגיה הנורדית, כאשר המונח אינהרייר מיוחס לגיבורים (הלוחמים) שמתו בקרב והגיעו להיכל הגיבורים המתים, ולהאלה, ובמותם הם יושבים לצידו של ראש האלים אודין.
בדצמבר 2004 הקימו רוב חברי ההרכב שהתפרק יחד עם חברי ההרכב המקורי להקת ת'ראש מטאל העונה לשם Battered.
חדשות משומקום (ספר)
חדשות משומקום הוא ספר המציג סוציאליזם אוטופי ומדע בדיוני רך, שנכתב על ידי האמן, המעצב והחלוץ הסוציאליסטי ויליאם מוריס. הסיפור הופיע כסדרה בהמשכים בכתב העת "קומונוויל", החל בינואר 1890. ברומן, נרדם הגיבור ויליאם גאסט כשחזר מפגישת הליגה הסוציאליסטית, והתעורר בחברה עתידית בשנת 2102, 150 שנה לאחר התפרצותה של מהפכה סוציאליסטית, שבנתה חברה חדשה באנגליה. החברה החדשה מבוססת על בעלות משותפת ושליטה דמוקרטית על אמצעי הייצור. במדינה הזאת, אין רכוש פרטי, אין ערים גדולות, אין סמכות, אין מערכת כספית, אין גירושין, אין בתי משפט, אין בתי סוהר, ואין מערכת מעמדות. החברה האגררית פועלת רק משום שאנשים נהנים מהטבע ומעבודתם.
הרקע לספר
בדצמבר 1884, מוריס ייסד את "הליגה הסוציאליסטית" (SL) שהתפלגה מהמפלגה הסוציאליסטית דמוקרטית. הוא חיבר את המניפסט של המפלגה החדשה, ותיאר את עמדתם כ"סוציאליזם בינלאומי מהפכני ", שדוגל במהפכה עולמית, תוך דחיית הרעיון של סוציאליזם במדינה אחת. הוא קיווה שסוציאליסטים ישתתפו במהפכה פרולטרית ויעזרו להקים חברה סוציאליסטית.
מוריס התוודע לפרידריך אנגלס (שותפו של קארל מארקס) שחשב שמוריס ישר אך חסר כישורים מעשיים כדי לסייע למהפכת הפרולטריון. אף על פי שהגדיר עצמו כמרקסיסט, הוא התיידד גם עם פעילי האנרכיסטים בולטים כסטפניאק ופיוטר קרופוטקין.
וילאם מוריס היה דמות מובילה בליגה הסוציאליסטית ונאם ברחבי אנגליה וסקוטלנד. הוא גם ביקר בדבלין, שם הציע את תמיכתו בלאומיות האירית. עד לכנס הראשון שלהם ביולי 1885, היו לליגה שמונה סניפים ברחבי אנגליה והיה לה קשרים עם כמה קבוצות סוציאליסטיות בסקוטלנד. עם זאת, ככל שהתנועה הסוציאליסטית הבריטית גברה, היא נתקלה בהתנגדות גוברת מצד הממסד, כאשר שוטרים עצרו לעיתים קרובות פעילות מאיימת שלהם. "המהומות של יום שני השחור" בפברואר 1886 הובילו לדיכוי פוליטי מוגבר נגד התועמלנים השמאלניים, וביולי אותה שנה, מוריס נעצר ונקנס בגין הפרעה לתנועה כשהטיף לסוציאליזם ברחובות העיר. ב-1885, וילאם מוריס ייסד ומימן את העיתון השבועי, קומונוויל שהיה במה לכתביהם של סוציאליסטים בולטים כמו אנגלס. שם מוריס גם פרסם מאמרים ושירים. מוריס טען כי - העסק שלנו [...] הוא יצירתם של סוציאליסטים חדשים, כלומר לשכנע אנשים שהסוציאליזם הוא טוב עבורם והדבר אפשרי. כאשר יהיו לנו מספיק אנשים שחושבים כך, והם יגלו מהן הפעולות הכרחיות כדי לממש את עקרונותיהם. מוריס עמד בראש העיתון עד 1890, ועזב את עריכתו ועבר לנהל עיתון סוציאליסטי נוסף.
באותה העת, התפרסם בבוסטון, ארצות הברית, ספרו של אדוארד בלאמי - "מבט לאחור", שהרגיז את ויליאם מוריס שכתב את תשובתו בצורת סיפור בהמשכים החל מינואר עד אוקטובר 1890. הרומן בהמשכים של מוריס פורסם ב"קומונוול", כתוצאה מכך חל שיפור בהפצת העיתון. היצירה פורסמה שנית, במרץ 1891 בצורת ספר, לפני שתורגמה לצרפתית, איטלקית וגרמנית עד 1898, הספר הפך לספר קלאסי בקרב הקהילה הסוציאליסטית של אירופה.
תקציר
הרומן, שמחברו כינה אותו "פרקים מרומנסה אוטופית", בוחן מספר היבטים של החברה הסוציאליסטית, כולל הארגון שלה והיחסים שהיא יוצרת בין אנשים. מוריס השתלב במרקסיזם ובמסורת הרומנטית, כאשר הוא הציג את עצמו כדמות קסומה בזמן ובמקום, השונה מהדמויות של אנגליה הוויקטוריאנית. הספר מציג אידיאל של העידן הטרום תעשייתי של ימי הביניים - נופים כפריים, צפיפות נמוכה, חקלאות ויחסים ישירים בין האדם והטבע. אידיאל זה מנוגד ללונדון העירונית שמושפעת מהמהפכה התעשייתית וסובלת ממחלותיה: צפיפות, עוני, פשע, קיטוב כלכלי, זיהום אוויר ומים, מחלות, זוהמה ועשן. המחבר מביע את דעתו על לונדון של ימיו כבר במשפטי הפתיחה של הספר, כשהוא מספר באירוניה ובביקורת על המצאה החשובה של ימיו - כשגיבור הסיפור נוסע לביתו בפרבר: "בקרון דחוס של רכבת תחתית שלא היה אלא מרחץ אדים של אנושות נחפזת ונרגנת, חש..כאילו הוא מתבשל בתוך נזיד של חוסר נחת ואי שביעות רצון". גיבור הספר, ויליאם גסט, חוזר עייף לביתו אך לא יכול היה לעצום עין, אחרי אספה פוליטית של "הליגה" שהשתתף בה. כשנרדם חלם כי העיר לונדון הצפופה והמזוהמת השתנתה לבלי הכר והתגלתה כעיר חמימה, נקייה, כפרית, זוהרת ופורחת.
כמו המחבר, גם הגבור הוא דמות רומנטית, המייחל לאהבה ולחברות ודרכם להיוולד מחדש. הוא מחפש רומנטיקה במסווה המרקסיסטי. העלילה מתרחשת דרך שני מסעות שעושה הגיבור, אחד בתוככי העיר לונדון והשני לאורך נהר התמזה עד ביתו הכפרי של הסופר ויליאם מוריס באוקספורדשייר. הוא פוגש אנשים חביבים, מתבונן בנוף כפרי שעוצב בדמות נופי אנגליה בימי הביניים. הוא פוגש דמות נוספת - האמונד הזקן, שהוא גם מחנך וגם מציג לוויליאם גסט את פלאי העולם החדש.
גיבורים נוספים בסיפור הם בני הזוג דיק וקלרה. הם זוג מאוהב, שעוזרים לוליאם גסט בעולם החדש. המסע המתואר בסיפור על נהר התמזה ובעיר לונדון, הוא גם מסע דרך החברה ששונתה בזמן המהפכה וגם מהווה מסע חיפוש אחר האושר. דמות נוספת היא אלן - דמות רב-ממדית: אישה ממעמד הפועלים המשתחררת בעזרת המהפכה הסוציאלית, ומייצגת את רוח הטבע והנשמה הטהורה בנפש של אישה.
ברומן, מוריס מדגיש כי הוא רוצה לא רק לחסל את הרכוש הפרטי, אלא גם את הפרדה בין אמנות, חיים ועבודה. הוא מתמודד עם אחת הביקורות הנפוצות ביותר על הסוציאליזם - חוסר תמריץ לעבודה בחברה קומוניסטית. התגובה של מוריס בספר היא הטענה כי כל מה שנחוץ כדי לתת תמריץ הוא לשאוף שהעבודה תהיה יצירתית ומהנה. הנחה זאת שונה מרוב הדעות של הוגים סוציאליסטים הטוענים כי העבודה היא הכרח לקיום החברתי, אבל בגישה השיתופית - כלל כמות העבודה שתדרש מאנשים תקטן.
במבט לאחור
כאמור, מוריס כתב ביקורתו על הרומן "במבט לאחור" בכתב העת The Commonweal ב -21 ביוני 1889. בסקירתו התנגד לתיאור החברה הסוציאליסטית הדמיונית עם הסמכותיות הרבה שבה, כפי שתיאר אותה אדוארד בלאמי בספרו. מוריס כתב - "החיים האנושיים הטובים ביותר שמתאר בלאמי הם חיים של מכונות... לא צמצום העבודה האנושית היא הפתרון הרצוי, אלא הפחתה עד למינימום של הסבל שבעבודה. זהו חלום רחוק לאנושות, שיכול להתגשם רק כאשר יהיה שוויון רב יותר בין בני האדם - רב מזה שהציג בלאמי בספרו.
ליתר דיוק, מוריס מבקר את האופי המוגבל של רעיון החיים של בלאמי. הוא מזהה חמישה נושאים - עבודה, טכנולוגיה, ריכוזיות, ערים, אמנויות - אשר ממחישים את "חצי השינוי" בספר "במבט לאחור". ביקורתו של מוריס מכילה אפוא חברה עתידית חלופית בכל אחד מהנושאים האלה. זוהי המסגרת הרעיונית שעליה הוא ינסה מאוחר יותר לפרט את החזון שלו באוטופיה "חדשות משומקום".
מגדר ונישואים
ב"חדשות משומקום" מתאר מוריס את הנשים בחברה כבעלות תשוקה כאשה, אוהבות כבנות לוויה, שאינן מודאגות לעתיד ילדיהן כי יש להן אינסטינקט אימהות משופר. חלוקת העבודה המגדרית נותרה כפי שהייתה. נשים אינן מוגבלות באופן בלעדי לעבודה ביתית, אם כי מגוון העבודות שהן מקבלות מצומצם יותר מזה של הגברים; העבודה הביתית נתפסת בספרו כמשהו שאליו נשים מותאמות במיוחד. הגברים כבר אינם יכולים לערער את מעמד הנשים, תופעה אופיינית שהתרחשה בזמנים עברו. הנשים עושות מה שהן אוהבות ויכולות לעשות, והגברים לא מקנאים ולא נפגעים.
מוריס הציג בספרו חברה שבה נשים חופשיות יחסית מהעליונות הגברית. העבודה הביתית, מכובדת מבחינה מגדרית בעיניו של מוריס ומתוארת כמקור של הנאה אפשרית לכל שוחרי האוטופיה שלו.
מוריס הציע היבט מרקסיסטית על נישואין וגירושים. גיבורי הסיפור - דיק וקלרה היו נשואים פעם ונולדו להם שני ילדים. קלרה הרגישה שהיא מאוהבת במישהו אחר, "אז היא עזבה את דיק רק כדי לחזור אליו שוב". האמונד הזקן, מספר לקוראי הספר שאין ב"שומקום" בתי משפט ואין גירושין, וחוץ מזה אין נישואים חוזיים. כאשר מתמודדים עם הנישואין והגירושים, מסביר האמונד הזקן, עליך להבין פעם אחת לתמיד, ששינינו את המוסדות האלה; או ליתר דיוק, שדרכנו להסתכל עליהם השתנתה... אנחנו לא מרמים את עצמנו, או מאמינים, שאנחנו יכולים להיפטר מכל הצרות שמטרידות את המינים... אבל אנחנו לא כל כך מטורפים מהאומללות הזאת, על ידי עיסוק במריבות על פרנסה ומאבקי כוח של שליטה על הילדים.
חינוך
בתחילת הרומן אנו למדים שאנשים של "שומקום" אינם נותנים לילדיהם חינוך פורמלי. אף על פי שאוקספורד עדיין קיימת כמקום מחקר ולימוד, מרכז של 'אמנות הידע', אנו למדים מהסיפור, שאנשים חופשיים לבחור את צורת החינוך שלהם. באשר לחינוך - הילדים ב'שומקום' לעיתים קרובות עושים כיף: מגיעים בקיץ, לשחק ביער במשך שבועות וחיים באוהלים, כפי שאתם רואים. אנחנו מעודדים אותם לעשות זאת; הם לומדים לעשות דברים לעצמם, ולהכיר את יצורי הבר בטבע. אתם רואים שככל שהם שוהים בחוץ, יותר טוב להם". כאן הסופר, פורץ החוצה מהמסגרות של המוסדות המסורתיים באנגליה הוויקטוריאנית. הלמידה דרך הטבע היא אורח החיים המתאים ביותר עבור החברה הפסטוראלית העתידית.
איך נוכל לחיות
"חדשות משומקום" הוא ייצוג אוטופי של החזון שהגה ויליאם מוריס על חברה אידיאלית. "שומקום" הוא למעשה תרגום מילולי של המילה "אוטופיה". [8] אוטופיה זו, חברה מדומיינת, אידילית משום שהאנשים בה חופשיים מעול התיעוש, ולכן הם מוצאים הרמוניה באורח חיים המתקיים עם העולם הטבעי. בהרצאה "איך אנחנו חיים ואיך אנחנו יכולים לחיות" 1884, מוריס הביע את דעותיו על הקיום האידיאלי. דעה זו היא התשתית של הרומן: " דיברתי על מכונות המשמשות לשחרור אנשים מהחלק המכני והדוחה של העבודה הנחוצה. אבל מכונות יכולות להפוך להיות במעמד של אדונים ולא של המשרתים שלנו. הדבר יפגע ביופיים של החיים... הסביבה החומרית צריכה להיות נעימה, נדיבה ויפה. אני יודע כי זו טענה גדולה, אבל כל קהילה נוכחית לא יכולה לספק סביבה כזאת לחבריה, אני לא רוצה שהעולם ימשיך לכיוון הזה".
השפעה
הכותרת "חדשות משומקום" עוררה השראה לארגונים רבים, כולל חנות ספרים פוליטית בליברפול.
1972 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1972.
מודל (מדע)
במדע, מודל (בעברית: דגם) הוא ייצוג תאורטי של מערכת מורכבת, שמטרתו לחקות את המערכת בהיבטים מהותיים. המודל אינו מתאר כל תופעה במערכת, אלא מתייחס להיבטים מוגדרים ומצומצמים שלה. המודל מבוסס על קירוב של המציאות בדרך של הפשטה, איחוד ישויות והתעלמות מגורמים שהשפעתם אינה מהותית. יעילות המודל נבחנת באותם קריטריונים שבהם נבחנת תאוריה מדעית: יכולתו להסביר תופעות שנצפו בעבר, ויכולת הניבוי שלו לגבי תופעות בעתיד.
מודל מתמטי
למודל אפשר לתת תיאור מתמטי, שבו הוא מאופיין על ידי הערכים של משתנים המצייתים למשוואות מתאימות. תיאור זה נקרא מודל מתמטי. מן המודל המתמטי אפשר לחשב תכונות של המודל, ודרכן להעריך כיצד מתנהגת המערכת כולה. אם המודל פשוט, אפשר לבצע את החישובים באופן ישיר. במקרים מסובכים יותר, כמו למשל במודלים של מזג האוויר, אפשר להסתפק בסימולציה ממוחשבת.
המודל המתמטי מאפשר להעריך את התנהגותה של המערכת כתוצאה משינוי של ערכי הפרמטרים, ועל ידי כך לבחון תאוריות שונות על מהות התופעה שאותה מתאר המודל.
דוגמאות
המודל העתיק של החומר התייחס אל האטומים כאל כדורוני חומר זערוריים שאינם משתנים. ניסויים שנערכו בסוף המאה ה-19 חייבו להחליף את המודל הזה במודל עוגת הצימוקים של ג'יי ג'יי תומסון, שהוחלף עד מהרה במודל הפלנטרי, ואחר-כך במודל האטום של בוהר.
במודל ההליוצנטרי של ניקולאוס קופרניקוס - מסלולי כוכבי הלכת עגולים; המודל הזה מאפשר לעקוב אחרי תנועות גרמי השמיים ברמת דיוק מסוימת. כדי להשיג דיוק גדול יותר, יש להניח שהמסלולים אליפטיים, אלא שגם הנחה זו, המקובלת היום, אינה מדויקת: היא מתעלמת במכוון מהשפעתם של אסטרואידים וגרמי שמיים קטנים אחרים, שהשפעתם על המסלולים זניחה, ומן המבנה הפנימי של כוכבי הלכת.
אורגניזם מודל
אורגניזם מודל (באנגלית: Model organism) הוא יצור חי אשר נחקר באופן אינטנסיבי בביולוגיה או בפסיכולוגיה. למונח אורגניזם מודל אין משמעות מדעית רשמית, ומספרם של אורגניזמי המודל משתנה לעיתים; יצורים רבים שאינם ידועים כאורגניזמי מודל נחקרים לעיתים אף הם בצורה אינטנסיבית.
יש להבדיל מחקר באורגניזם מודל לבין מחקר על חיות בר או חיות חקלאיות שמנסה להבין את אורחות חייהן של חיות אלה ואינו משתמש בהן כמודל עבור אורגניזמים אחרים.
דוגמאות מפורסמות ונפוצות:
מודל צעצוע
לעיתים קרובות משמש מודל צעצוע גם לצרכים פדגוגים ומאפשר להדגים בפני התלמידים תופעה או אפקט כלשהו מבלי להסתבך בחישובים ארוכים המסתירים את המנגנון ומסיחים את הדעת מהעיקר.
מהומות סוחומי (1989)
המהומות החלו ב-16 ביולי 1989, בהפגנות של אבחזים כנגד פתיחת סניף של האוניברסיטה הממלכתית של טביליסי בסוחומי, והסתיימו בביזת בית ספר גאורגי, שהיה המקום המשוער שבו היה אמור לקום הסניף. האלימות שהתפרצה בעקבות הביזה התדרדרה במהירות לעימות אתני רחב היקף. עד שהצבא הסובייטי הצליח להשליט סדר, גבו המהומות את מותם של לפחות 18 איש ו-448 פצועים, רובם גאורגים. אירועים אלה סימנו את תחילת הסכסוך הגאורגי-אבחזי.
רקע
ב-18 במרץ 1989, החמירה המתיחות האתנית המתמשכת באבחזיה, כאשר האליטה האבחזית, ראתה בפעילות ההולכת וגוברת של התנועה לעצמאות גאורגיה, איום על הפריבילגיות הפוליטיות שלהם כאומה בתואר (титульная нация) ומעמדם כרפובליקה אוטונומית. באספה שנערכה, ב-18 במרץ 1989, בליחני, חתמו 12,000 אבחזים על עצומה המופנית לשלטון המרכזי במוסקבה תביעה להתנתק מגאורגיה ולהשיב להם מעמד של רפובליקה אוטונומית (כאבחזיה סס"ר). הפעולה גררה הפגנות גדולות של הקהילה הגאורגית באבחזיה, שהייתה הקבוצה האתנית הגדולה באבחזיה (45.7%), והתנגדה בתוקף לכל צמצום בקשר בין אבחזיה לגאורגיה. הגאורגים ערכו הפגנות באבחזיה ובגאורגיה גופא. המחאה הגיעה לשיאה בהפגנה שנערכה ב-9 באפריל של אותה שנה, בטביליסי שהביאה לטרגדיה של 9 באפריל, בה הרגו, כוחות ביטחון הפנים של ברית המועצות, 20 איש (בעיקר נשים), ופצעו מאות. כתוצאה מאירועים אלה, התפטר, ביום למחרת, המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית בגאורגיה, ג'ומבר פטיאשווילי והוחלף בראש הק.ג.ב. לשעבר גיווי גומבארידזה. הטרגדיה של ה-9 באפריל הסירה את השריד האחרון של האמון במשטר הסובייטי בגאורגיה, ודחפה גאורגים רבים לידי האופוזיציה הרדיקלית למשטר הסובייטי. בינתיים נותרו האבחזים נאמנים לשלטון הסובייטי וזאת במטרה, קודם כל להשניא את התנועה הגאורגית, ושנית להבטיח את אהדת מוסקבה לעניינם.
המחלוקת על האוניברסיטה
נושא האוניברסיטאות היה תמיד נושא רגיש באבחזיה. האוניברסיטה הממלכתית של אבחזיה נוסדה בסוחומי שנת 1978, כוויתור לתביעת הבדלנים האבחזים, שהתעוררה בעקבות ההתגייסות הלאומית הגאורגית לטובת ההגנה על שפתם ותרבותם. לאוניברסיטה היו שלוש מחלקות - אבחזי, גאורגי ורוסי. אף על פי כן, התלוננו סטודנטים גאורגים על אפליה מצד מרצים ואנשי מנהלה אבחזים ורוסים. זמן קצר לאחר אירועי ה-9 באפריל, פתחו הסטודנטים הגאורגים באוניברסיטה בשביתת רעב, בתביעה כי המחלקה הגאורגית באוניברסיטה תהפוך לסניף של האוניברסיטה הממלכתית של טביליסי. תביעת הסטודנטים הייתה חלק ממהלך גאורגי גדול יותר שמטרתו הייתה חידוש או ייסוד מוסדות תרבות גאורגיים נפרדים באבחזיה שיהיו חופשיים מכל השפעה סובייטית. מוקדם יותר הוביל מהלך זה לחלוקתה של קבוצת הכדורגל של סוחומי והתיאטרון על פי שיוך אתני. תנועת הסטודנטים קיבלה תמיכה נרחבת מצד הגאורגים שחיו באבחזיה, והמרצים הגאורגים, המורים הגאורגים והמכון הסובטרופי למחקר של סוחומי, הצטרפו לשביתה. סוגיית האוניברסיטה הצריכה התערבות של טביליסי, אולם השלטונות הגאורגיים היססו להגיב. ב-14 במאי 1989 הפעילה ממשלת גמסחורדיה לחץ ציבורי והורתה על הקמת סניף סוחומי של האוניברסיטה הממלכתית של טביליסי. הם השאירו את המחלקה האבחזית והרוסית תחת המנהלה של האוניברסיטה הממלכתית של אבחזיה. האבחזים הגיבו בכעס והחלו בסדרת הפגנות גדולות, מיד לאחר ההחלטה. הם ארגנו במהירות שביתת שבת במטרה לעצור את ההכנות הגאורגיות להקמת הסניף. פקידי הממשל המקומיים, שצפו את האפשרות כי האירועים יתפתחו לאלימות, החלו במבצע לאיסוף כלי נשק מהאוכלוסייה. במקביל הגישו, פעילים אבחזים מארגון אידגילארה ("החזית הפופולרי") שהוקם זה לא מכבר, קובלנה לשלטונות במוסקבה, ודיווחו כי משבר האוניברסיטה מתודלק בידי אופוזיציונרים גאורגיים אנטי סובייטיים "בלתי רשמיים". בתחילת יולי שלח הסובייט העליון משלחת מיוחדת שתחקור את הוויכוח סביב האוניברסיטה. מסקנות המשלחת היו כי לממשל הגאורגי לא הייתה זכות חוקית להכריז על הקמתה של אוניברסיטה חדשה, והמליצה על תגובה חריפה כלפי הממשל בטביליסי. למרות ההמלצות והאיום מצד האבחזים המשיכו הגאורגים במעשיהם ופרסמו תאריך לבחינות קבלה לסניף החדש של האוניברסיטה, שתוכננו ל-15 ביולי.
המהומות
הדיווחים לגבי הקבוצה שהחלה באלימות סותרים. שני הצדדים מאשימים זה את זה. עם תחילת האלימות התדרדר המצב במהירות ללוחמה בין-אתנית כוללת, שהביאו בסופו של דבר למלחמת אבחזיה. הגאורגים דיווחו כי קבוצת אבחזים חמושים פתחו באש על מפגינים גאורגים בפארק רוסתוולי בסוחומי, בעוד האבחזים טוענים כי הם החלו בלוחמה לאחר שצלם אבחזי, שניסה לחדור למבנה, הוכה על ידי הגאורגים. מכל מקום, מאוחר ב-16 ביולי, המון של כ-5,000 אבחזים, שרבים מהם היו חמושים, נעו לתוך הבניין. מספר חברי משלחת הבדיקה הגאורגית הוכו ונחבלו, ובית הספר נבזז.
האירועים האלה הביאו לשרשרת אירועים שהובילו מאוחר יותר לאבדות בנפש וחורבן כאשר שני הצדדים פתחו בלוחמה חמושה שנמשכה מספר ימים. באותו ערב החלו האבחזים והגאורגים בהכנות למלחמה כוללת בכל רחבי אבחזיה וגאורגיה גופא. הסוואנים בעמק קודורי, תת-קבוצה אתנית של גאורגים שיושבים בצפון-מזרח אבחזיה התנגשו באבחזים מהעיר טקווארצ'לי. בולמוס הירי נמשך כל אותו לילה, ולסירוגין גם מספר ימים לאחר מכן. בינתיים החלו, 30,000 גאורגים מגאורגיה גופא, במיוחד מסמגרלו ומגרלים (תת-קבוצה אתנית של גאורגים) ממחוז גאלי, לצעוד לכיוון סוחומי, בראשות הדיסידנט האנטי-סובייטי מרב קוסטבה. הממשל הבדלני של אבחזיה טוען כי ההמון האבחזי תקף את עמדות ותחנות המשטרה כדי להשיג נשק, אולם ישנם עדויות לכך כי האהדה של השוטרים האבחזים מנע מגורמי אכיפת החוק המקומיים מלהתנגד לתוקפים והם לקחו את הנשק מתחנות המשטרה ללא התנגדות מהשוטרים. יתר על כן, מפקד המשטרה באוצ'מצ'ירה הורה לשוטריו להחזיר את נשק הצייד, שהוחרם קודם לכן, לאבחזים. משלב זה יכלו קבוצות חמושות של אבחזים לארגן יחידות משמר ולעצור את הצועדים הגאורגים, שחלקם היו חמושים. הצועדים נעצרו בגשר מחוץ לאוצ'מצ'ירה, עיר שאוכלוסייתה הייתה מעורבת (גאורגים ואבחזים). קוסטבה עצר את הצעידה, ומנע בכך שפיכת דם נוספת. זמן קצר לאחר מכן פעלו חיילי משרד הפנים הסובייטי להשבת הסדר על כנו.
אירועי יולי באבחזיה הותירו לפחות 18 הרוגים ו-448 פצועים, מתוכם היו, על פי מקורות רשמיים, 302 גאורגים. אף על פי שהנוכחות הממושכת של חיילי ביטחון הפנים הסובייטים שמרה על שלום רעוע במחוז, התפרצה אלימות, והממשל הסובייטי לא התקדם כלל במציאת פתרון לבעיות הבין-אתניות. הגאורגים חשדו כי ההתקפה על הסניף האבחזי של האוניברסיטה הגאורגית תוכננה מראש בידי הבדלנים האבחזים, במטרה לעורר עימות אלים נרחב, שתאלץ את מוסקבה להכריז על ממשל צבאי במחוז, ובכך תאבד טביליסי את השליטה על האוטונומיה באבחזיה. במקביל הם האשימו את השלטון הסובייטי בהפעלת מניפולציות אתניות כדי לרסן את השאיפות הלאומיות של הגאורגים. מצד שני, טענו האבחזים, כי הקמת הסניף של אוניברסיטת טביליסי הייתה מכשיר בידי הגאורגים כדי לחזק את השליטה התרבותית במחוז, והמשיכו לתבוע חקירה על אירועי יולי ותבעו ממוסקבה להצהיר כי שום סניף של אוניברסיטת טביליסי לא יוקם בסוחומי. כיוון שלאף אחד מהצדדים לא היה הכוח לכפות פתרון צבאי על הסכסוך, הפכה, ביולי 1990, האיבה בין האבחזים לגאורגים, ל"מלחמת חוקים" למחוקקים, עד להתפרצותה של מלחמת אבחזיה באוגוסט 1992.
רוזה אוטונבייבה
ביוגרפיה
לאחר סיום בית הספר למדה באוניברסיטת מוסקבה וסיימה את לימודיה בשנת 1972. לאחר סיום עבודת הדוקטורט בפילוסופיה החלה ללמד באוניברסיטת בישקק. בתחילת שנות ה-80 עברה לעבוד במנגנון המפלגתי בקירגיזסטן ולאחר מכך עבדה במערכת משרד החוץ הסובייטי. בשנת 1991 מונתה לשגרירת ברית המועצות במלזיה. עם הכרזת העצמאות של קירגיזסטן מונתה לשרת החוץ של המדינה החדשה. 1992-1994 – שגרירת קירגיזסטן בארצות הברית וקנדה;
1994–1997 – שרת החוץ של הרפובליקה הקירגיזית.
1997–2002 – שגריר קירגיזסטן בבריטניה ובצפון אירלנד.
2002–2004 – סגן נציג מיוחד של מזכ"ל האו"ם ליישוב סכסוכים בגאורגיה / אבחזיה.
2004–2005 – ממנהיגי תנועת האופוזיציה "אתא-ז'ורט".
2005 – ממלאת מקום שר החוץ של הרפובליקה הקירגיזית.
בעבר כיהנה כשרת החוץ במשך זמן קצר (פברואר-מאי 1992) ומאוקטובר 2009 ועד מאי 2010 הייתה מנהיגת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של קירגיזסטן. מחליפה היה ראש הממשלה אלמאזבק אטמבייב. בעקבות אירועי ה-7 באפריל מונתה לראש הממשלה הזמנית ולאחר מכן נבחרה במשאל עם לנשיאה, וסיימה את כהונתה בדצמבר 2011 כדי להכין את המדינה לבחירות הנשיאותיות. באוקטובר 2011 נערכו הבחירות לנשיאות קירגיזסטן, ואוטונבייבה נמנעה מלרוץ לקדנציה שנייה. במקומה התמודד בן-מפלגתה, אלמאזבק אטמבייב, שכיהן כראש ממשלתה והוא יו"ר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של קירגיזסטן. אטמבייב זכה ברוב הקולות והחל בתפקידו כנשיא קירגיזסטן ב-11 בדצמבר 2011.
רוזה אוטונבייבה הייתה האישה-הנשיאה הראשונה בתולדות קירגיזסטן וחבר המדינות.
ז'אן-מרטן שארקו
ז'אן-מרטן שארקו (29 בנובמבר 1825 – 16 באוגוסט 1893) היה רופא, נוירולוג ופסיכיאטר צרפתי, שזכה לפרסום עולמי כחוקר ומורה בתחומי הנוירולוגיה והפסיכולוגיה. שארקו ידוע במיוחד בתור אחת הדמויות שתרמו לביסוס חקר ההיסטריה באירופה במאה ה-19.
חייו
שארקו נולד בפריז. בראשית דרכו פרסם מאמרים על אמנות ואחר כך פנה ללימודי רפואה. בשנת 1872 נתמנה לפרופסור לאנטומיה פתולוגית באוניברסיטת פריז וב-1882 ייסד בבית החולים סלפטרייר (Salpêtrière) בפריז את המחלקה הנוירולוגית שהייתה הראשונה מסוגה באירופה. במחלקה זו הגיע לשיא תהילתו. נהרו אליה חולים מכל רחבי אירופה והרצאותיו משכו רופאים רבים. שארקו פרסם תסמונות רבות הנקראות על שמו, בעיקר בשטח הנוירולוגיה.
הוא היה הראשון שתיאר את התסמינים של טרשת נפוצה - רעד, דיבור מקוטע והליכה בלתי יציבה.
הוא הראשון שתיאר את מפרק שארקו (Charcot joint) - הרס של מפרק בגלל פגיעה בעצבי התחושה בעיקר בחולי עגבת.
הוא הראשון שתיאר את מחלת ה-ALS) Amyotrophic Lateral Sclerosis) - מחלה קשה וחשוכת מרפא של ניוון שרירים כתוצאה מפגיעה בעצבים המוטוריים בחוט השדרה.
שארקו יחד עם חבריו פייר מארי והווארד הנרי טות, תיאר מחלה גנטית המכונה שארקו-מארי-טות (Charcot-Marie-Tooth Disease), שבה יש פגיעה בעצבים של השרירים הפרונאליים האחראים לפעולת כף הרגל. מחלה זו ידועה גם בשם Peroneal Muscle Atrophy.
אכסל מונתה, שהעלה את זכרונותיו בספרו מגילת סן מיקלה, היה ממתנגדיו הבולטים של שארקו. מונתה נהג ללכת להרצאותיו של שארקו בעת ששהה בפריז עד שסולק משם לאחר שהביע את דעותיו בפומבי נגד שיטות ההיפנוזה של שארקו.
הרי דרווין
הרי דרווין (באנגלית: Darwin Mountains) היא קבוצת הרים באנטארקטיקה.
ההרים מצויים בין קרחון דרווין וקרחון הת'רטון.
גובהם הממוצע של ההרים 1,900 מטרים מעל פני הים. שיא גובהם של הרי דרווין הוא בהר אליס (אנטארקטיקה), שגובהו של ההר 2,330 מטרים מעל פני הים.
גילוי ההרים
ההרים התגלו על ידי משלחת דיסקברי (שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1904–1901).
לקריאה נוספת
• Gunter Faure, Teresa M. Mensing, The Transantarctic Mountains: Rocks, Ice, Meteorites and Water, PP 297 - 300
• Christopher R. Fielding, Tracy D. Frank, John L. Isbell, Editors, Resolving the Late Paleozoic Ice Age in Time and Space, PP 59 - 69
• WARWICK F. VINCENT, CLIVE HOWARD-WILLIAMS, Nitrate-rich inland waters of the Ross Ice Shelf region, Antarctica, Antarctic Science 6 (3): 339-346 (1994), P 340
הנס בליקס
הנס מרטין בליקס (בשוודית: Hans Martin Blix; ), הוא איש ציבור שבדי שכיהן בין היתר כיושב ראש הסוכנות לאנרגיה אטומית.
ביגורפיה
בליקס נולד באופסלה ולמד באוניברסיטת אופסלה ובאוניברסיטת קולומביה. קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קיימברידג'. בשנת 1959 התמנה לדוקטור למשפטים באוניברסיטת סטוקהולם, ובשנת 1960 מונה לפרופסור חבר למשפט בינלאומי. כיהן כשר החוץ השוודי וכיושב ראש הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית.
בליקס, שימש כשר החוץ של שוודיה בשנים 1978 עד 1979. לאחר מכן כיהן כיושב ראש הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית מ-1981 עד 1997. מ-2000 עד 2003 כיהן בליקס בתור יושב ראש הוועדה המיוחדת שמועצת הביטחון של האו"ם יצרה עם החלטה מספר 1284 לפיקוח ואישור שממשלתו של סדאם חוסיין לא מפתחת נשק גרעיני. מ-2004 מכהן בליקס בתור יושב ראש ועדת מעקב לתפוצה של נשק להשמדה המונית. הוועדה ממומנת על ידי ממשלת שוודיה.
בשנת 2016 זכה בפרס פולברייט.
גוראן מילנקו
גוראן מילנקו (בקרואטית: Goran Milanko; נולד ב-30 באוקטובר 1968) הוא כדורגלן עבר קרואטי, ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה
מילנקו התחיל את הקריירה שלו בהיידוק ספליט. בשנת הצטרף לברסט מליגת העל הצרפתית. בהמשך שיחק בקאדיס, פמליקאו, פאוק סלוניקי, פ.צ. קמניצר ורוט-וייס אסן.
בנובמבר מילנקו חתם בהפועל חיפה. בניגוד לעונתו הראשונה בקבוצה מיעט לשחק, בעונת 1998/1999 הפך לשחקן הרכב ותרם לקבוצתו ארבעה שערים ב-26 משחקי ליגה בדרך לאליפות הראשונה בהיסטוריה.
בקיץ חתם באוראווה דה דיימונדס מליגת העל היפנית, אך שוחרר מהקבוצה בנובמבר.
לאחר שניהל משא ומתן עם הפועל באר שבע ועירוני ראשון לציון, בינואר חתם בבני סכנין. בסיום העונה פרש מכדורגל.
תפאר
תפאר (שם מדעי: Cheilinus) הוא סוג של דג ממשפחת השפתוניים. צבעו ירוק-כחלחל, והוא מעוטר בדגמי קווים או נקודות. לסוג תפאר 24 מינים, ורובם בעלי גוף גבוה, מכוסה קשקשים גדולים.
הסוג נפוץ בעיקר במימי הימים הטרופיים, וכמה ממיניו נפוצים גם בצפון ים סוף ובסביבות מפרץ אילת. הדג שוכן בשוניות אלמוגים, הן במים רדודים והן בעומק של 20-30 מטר. בשעות הלילה נחבא הדג בין סלעי השונית, וביום הוא ניזון מן האלמוגים והאצות שעליהם.
מיני התפאר
המין תפאר הדיאגרמה (C. digramma) עבר לסוג Oxycheilinus:
עמנואל אטקס
עמנואל אֶטְקֶס (Etkes; נולד ב-1939) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של עם ישראל ובבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית בירושלים וחתן פרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת 2010.
ביוגרפיה
עמנואל אטקס נולד בשנת 1939 בתל אביב למשפחה חילונית, נשלח על ידי הוריו לבית הספר ביל"ו בתל אביב, שם הצטרף לתנועת בני עקיבא. למד בישיבת בני עקיבא כפר הרואה והיה פעיל בתנועת בני עקיבא. במסגרת שירותו בצה"ל יצא לנח"ל עם גרעין של התנועה והיה קומונר בסניף התנועה בתל אביב.
אטקס הוא איש שמאל פעיל ומבטא את דעותיו מעל במות שונות.
לאטקס ארבעה ילדים. אחד מהם הוא דרור אטקס, פעיל מרכזי בשלום עכשיו וביש דין.