cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקונסיסטוריה היהודית של וסטפליה
הקמה
כמו ביוזמות דומות, הקונסיסטוריה קמה מתוך שותפות של שלושה צדדים: האינטלקטואלים היהודים שופעי החזון וחסרי האמצעים, הפרנסים העשירים, והממשל המרכזי, שהיה אדיש לגמרי להתלהבות היהודים המודרניים מהאפשרות לתחייה רוחנית בקהילותיהם וביקש רק אזרחים מועילים. המדינה תבעה מראשי הקונסיסטוריה יישום מהלכים מעשיים ופרוזאיים; התוכניות אודות שינויים מעמיקים יותר, בעלי אופי ערכי, באו כמעט רק מצדם שלהם. יעקבסון עמד בקשרי התכתבות וידידות עם משכילים רדיקלים כוולפסון ודוד פרידלנדר, אך העדיף להקיף עצמו בפשרנים על מנת שלא לקומם את הרוב המסורתי. המחנך ירמיה היינמן, מזכירו האישי, נבחר לחבר השלישי בוועד. מלבדם, מצא הנשיא עוד שלושה רבנים שנחשבו מתונים ופתוחים. אריה ליב ברלין מקאסל, מונה לרב הראשי של וסטפליה, מנחם מנדל שטיינהארט מהילדסהיים קיבל את רבנות העיר זֵסֶן, ושמעון יצחק קאלקאר התמנה לרבה של וויצנהאוזן. ב-31 במרץ 1808 קמה הקונסיסטוריה, מצוידת בסמכות ביצועית ואמצעי כפייה חסרי תקדים שהפקידה בידה המלכות.
פועלה
אחת מהוראותיה הראשונות של הקונסיסטוריה הייתה חיוב יהודי וסטפליה באימוץ שמות משפחה תקניים, לפי החוק החדש, במקום המתכונת המסורתית של "פלוני בן אלמוני". יעקבסון עצמו שינה את שמו מ"ישראל בן יעקב" רק זמן קצר קודם. עלייה לתורה נשללה מהסרבנים. רבני הקהילות העצמאיים הוכפפו כולם לממסד הרשמי, והשתכרו מאז והלאה לפי סולם אחיד שנקבע בקאסל. בצו מ-15 במרץ 1809 הגדיר הוועד במפורט את חובות ותפקידי הרבנים, באופן שהיה שונה לחלוטין מהמקובל בקרב יהודי אשכנז, ושיקף את הרוח האמנציפטורית: הגישה הצרפתית, וקוד נפוליאון בפרט, ראו ביהודים קהילה דתית השייכת לפחות להלכה לאומה, לא קורפורציה אוטונומית בעלת חוק משלה שבניה הם עם זר. בהתאמה, הרבנים נועדו לחדול מלהיות משפטנים בעלי כח פוליטי ולהפוך לכוהני דת, בדומה לכמרים פרוטסטנטיים. נדרש מהם לערוך דרשות סדירות שיעוררו השראה בקהל (רצוי בגרמנית ולא בניב היהודי), לעודד פטריוטיות ונאמנות, לנחם אבלים, לבקר חולים, להשתתף בכל החתונות ולמלא עוד תפקידים בקשר לרווחת הקהילה. צעד חלוצי עוד יותר היה הקמת מוסד מודרני קטן בקאסל להכשרת רבנים, שלימודי חול היוו בו חלק אינטגרלי מתוכנית הלימודים, דבר חסר תקדים בקרב האשכנזים. הסמינר הקטן התקיים רק שלוש שנים, רק חמישה חניכים עברו בו תחת שטיינהראט ומורים אחרים ואף אחד מהם לא השלים את לימודיו, אבל הוא הקדים בתשע-עשרה שנה את הסמינר הרבני המתפקד הראשון בפדואה.
בתחום החינוך, בצו מ-26 באפריל 1809 אסרה הקונסיסטוריה על מלמדי תלמודי התורה (שרובם ככולם פעלו במתכונת פרטית ולא-מוסדרת) להורות אם לא יעמדו בבחינות ממשלתיות, והוציאה תוכנית לימודי קודש מסודרת. כמו כן, ציוותה על הקמת בתי-ספר מודרניים בכל אתר בו היו די יהודים, ועל הכנסת הילדים לבתי-ספר נוצריים, שם נועדו להשתלם בלימודי דת ממורים תחת פיקוחה, ביתר המקומות. במקביל ובצמוד לסמינר הרבני, הוקם מוסד להכשרת מורים ש-50 איש למדו בו. בית-הספר הראשון בפיקוח הקונסיסטוריה נפתח בקאסל ב-15 באוגוסט. שם, ובמוסדות האחרים, נקבע יחס של שני שלישים ללימודי חול, כמו מתמטיקה וגרמנית תקנית, ושליש למקצועות הקודש, שאף הם נלמדו במתכונת מודרנית. הושם דגש על הבנת העברית בתפילות ועל הכרת יסודות האמונה במקום חומש עם מפרשים או תלמוד. בעיר זסן הוסיף לפעול תחת הקונסיסטוריה בית-הספר הפרטי הבין-דתי של יעקבסון, שקם כמעט עשור קודם. על אף שהוראותיו, במישור החינוך ובכל היתר, יושמו רק חלקית, הוועד הווסטפלי עשה את הצעדים המקיפים ביותר בגרמניה של אותם ימים לרפורמה חינוכית, שתוצריה שינו מן השורש את אופייה של החברה היהודית עד שנות ה-1840.
הקונסיסטוריה פעלה רבות גם בתחום הרפורמה הדתית, אם כי הייתה רחוקה משיטתיות או עקביות בעניין. כתב מיכאל מאיר,. ב-24 בספטמבר 1810 הוצאו תקנות מחייבות לבתי-הכנסת, שנועדו להשליט אווירה של סדר והדר, לבער פגמים וכיעור ולדמותם לטקסים בכנסייה הפרוטסטנטית. נאסר על שבירת כוס בחופות ורעשנות בתפילות, הוגבלו מספרי העולים למי שברך והמקיפים עם הספר בשמחת תורה, ילדים בני פחות מארבע הורחקו, הותקן תחליף לכתובה שהוקרא בגרמנית, נאסר על נערים לקרוא את ההפטרה בבר-המצווה שלהם, וכמעט כל ניהול התפילה הופקד בידי הש"ץ במעורבות מינימלית של הקהל. חשוב מכך, הושמטו פיוטים רבים למען הקיצור, ובוטלו תפילות שונות, בעיקר כאלו שקראו לנקמה בגויים, כמו אב הרחמים. בנוסף, צווה לערוך טקס קונפירמציה לבנים ולבנות שנועד ללמדם, במתכונת קטכיטית ותמציתית, את עיקרי הדת. חלק ניכר מהנהגות הקונסיסטוריה נקלטו בדור הבא על ידי רובם ככולם של יהודי גרמניה, כולל הנאו-אורתודוקסים, ואף על ידי רבנים אורתודוקסים מסורתיים כמו פרץ זאבל איגר.
הצעד השנוי במחלוקת ביותר שערכה הקונסיסטוריה, ושעורר תגובה חריפה גם מחוץ לשטח השיפוט שלה, היה ביטול מנהג איסור קטניות בצו מ-18 בינואר 1810. ששת חברי הוועד נימקו זאת בעיקר במחסור במזון בקרב חיילים יהודים, והסתמכו על כך שהספרדים לא נהגו כן. מחאות נזעמות הגיעו מרבני הקונסיסטואר מפריז, מרבנים עצמאיים בנסיכות וברחבי גרמניה (החת"ם סופר דווקא סירב להצטרף לוויכוח הפומבי). לימים פרסם מנחם מנדל שטיינהארט את ספרו "דברי איגרת" כהגנה על מהלכי הוועד ועל התרת הקטניות בפרט.
צעדיה פורצי הדרך של הקונסיסטוריה, ככל שהיוו אבן דרך בתולדות האמנציפציה ליהודים בגרמניה והשתלבותם החברתית, לא נהנו מעולם משיתוף פעולה בקרב האוכלוסייה היהודית. לפי הערכות, לא יותר מ-5% מילאו את הוראותיה. מניינים פרטיים צצו מחוץ לבתי-הכנסת המאושרים, הורים התעלמו מתקנות החינוך והוסיפו לשלוח את ילדיהם למלמדים, ורבני הקהילות הקטנות לא עמדו בדרישותיה. בשלהי 1813, לאחר קרב לייפציג, נפלה ממלכת וסטפליה יחד עם האימפריה הנפוליאונית. רשויות הכיבוש הבריטיות הורו על פירוק הקונסיסטוריה ב-9 בנובמבר, וכל התיקונים שהנהיגה התפוגגו כמעט מיד.
מוחמד שייח' ח'ליל
ביוגרפיה
שייח' ח'ליל נולד ב-1973 או 1974 והיה פעיל בטרור עוד באינתיפאדה הראשונה. ב-1989. גורש ללבנון אך שב לרצועת עזה במסגרת הסכמי אוסלו בשנת 1993. כעבור זמן קצר הוא נעצר שוב עקב מעורבות בטרור ונכלא לחמש וחצי שנים. שני אחיו נהרגו בתחילת שנות התשעים בשתי היתקלויות שונות עם כוחות צה"ל בלבנון ובעזה ואח שלישי נהרג בשנת 2001.
באינתיפאדה השנייה
בתחילת האינתיפאדה השנייה נמנה שייח' ח'ליל עם ועדות ההתנגדות העממית אך בינואר 2001 עבר לארגון הג'יהאד האסלאמי (גא"פ). ח'ליל שימש כמומחה לחומרי נפץ ואמצעי לחימה של הארגון והיה מעורב בירי מרגמות, הנחת מטענים וירי רקטות נ"ט. שייח' ח'ליל שקד על שיפור יכולות הגא"פ בתחומים אלה. הוא היה בקשר טוב עם שאר ארגוני הטרור ברצועה, לרבות חמאס, ועדות ההתנגדות העממית וגדודי חללי אל-אקצא (פת"ח) ותיאם סיוע בהכנת אמל"ח וביצוע פיגועים משותפים. ח'ליל היה אחראי למספר פיגועים ולמספר רב של ניסיונות פיגוע. הפיגוע הקטלני ביותר ששייח' ח'ליל היה אחראי לו היה טבח משפחת חתואל: אם הרה ו-4 בנותיה שנסעו במכוניתן על ציר כיסופים.
על פי דובר צה"ל, ח'ליל עמד מאחורי הפיגועים הבאים:
הריגתו
מוחמד שייח' ח'ליל נהרג ב-25 בספטמבר 2005 על ידי חיל האוויר הישראלי, כחלק מפעולה נרחבת של צה"ל בשם "מבצע גשם ראשון" בעזה לאחר ההתנתקות, בעקבות התקפה על הנגב המערבי ועל שדרות בלמעלה מ-40 רקטות קסאם. ההשפעה של חיסולו של ח'ליל, שנחשב לאחד מבכירי הג'יהאד ברצועה, הייתה גדולה: בעוד הג'יהאד איים בנקמה כואבת, הודיע מחמוד א-זהאר מחמאס על הפסקת ירי הקסאמים ומחויבתו לרגיעה, כנראה מפחד שצה"ל יפגע גם ב"דרג הפוליטי" שלהם.
פאביו קונטראו
פאביו אלכסנדרה דה סילבה קונטראו (בפורטוגזית: Fábio Alexandre da Silva Coentrão; נולד ב-11 במרץ 1988 בוילה דו קונדה, פורטוגל) הוא כדורגלן עבר פורטוגזי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
קונטראו החל את הקריירה בקבוצת ריו אבה המקומית ובעונת עבר לקבוצת בנפיקה ליסבון. בתחילת דרכו בבנפיקה הושאל למספר קבוצות, אולם כבר בעונתו המלאה הראשונה בקבוצה,, הוביל אותה לזכייה בליגה הפורטוגזית עם תשעה בישולים. בשנת 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל הלאומית, במשחק נגד. קונטראו היה אחד השחקנים הבולטים בסגל הנבחרת במונדיאל 2010, אולם פורטוגל הודחה כבר בשמינית הגמר.
קריירת מועדונים
בשנת 2004 הצטרף קונטראו לקבוצת הנוער של מועדון הכדורגל ריו אבה ומעט לאחר מכן החל לשחק בקבוצה הבוגרת ולקראת סיום עונת אף ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הפורטוגזית. במהלך עונת הפך קונטראו רשמית לשחקן הקבוצה הבוגרת ואף הבקיע את שערו הראשון במדיה, במשחק נגד אוניאו דספורטיבו דה לייריה, בו הפסידה ריו 5-2. אף על פי כן, במשחקיו המועטים בעונה זו לא הצליח למנוע את ירידה של קבוצתו לליגה הפורטוגזית השנייה, לאחר שזו סיימה את העונה במקום ה-16 בלבד. בעונת הפך קונטראו לשחקן הרכב בריו וכבש ארבעה שערים שערים ב-27 משחקים בכל המסגרות, בזכותם נבחר לפריצת השנה בליגה השנייה. למרות יכולתו המרשימה, ריו סיימה את העונה במקום השלישי בלבד ונאלצה להישאר בליגת המשנה עונה נוספת. לאחר עונה זו, עזב קונטראו את ריו וחתם בבנפיקה ליסבון.
בתחילת דרכו בבנפיקה לא מצא קונטראו את מקומו ברוטציה של מאמנו, חוסה אנטוניו קמאצ'ו וב-1 בינואר 2008 הושאל לנסינול מדיירה, אותה הוביל למקום העשירי בליגה הפורטוגזית עם ארבעה שערים ובישול אחד ב-16 משחקים. בסיום העונה שב לבנפיקה, אך מעט לאחר מכן הושאל לריאל סרגוסה מהליגה הספרדית השנייה. בסרגוסה היה שחקן שולי לחלוטין ובינואר 2009 הוא עזב את הקבוצה והושאל שוב, הפעם לקבוצת נעוריו, ריו אבה, במדיה כבש שלושה שערים ובישל שניים נוספים ב-16 משחקי ליגה.
בעונת שב קונטראו לבנפיקה והפך לאחד השחקנים המובילים שלה. ב-2 בדצמבר 2009 הבקיע את שערו הראשון במסגרת אירופית בניצחון 1-2 על באטה בוריסוב במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית. בהמשך הוביל את בנפיקה לרבע גמר המפעל עם ניצחונות מרשימים על הרטה ברלין ואולימפיק מרסיי, אך קבוצתו הודחה לאחר הפסד 5-3 בסיכום שני המשחקים נגד ליברפול. גם בליגה הפגין יכולת מצוינת ואף סיים כסגן מלך הבישולים עם תשעה, שניים פחות מאנחל די מריה שבישל 11 שערים. כמו כן, הוביל את בנפיקה לזכייה באליפות וגביע הליגה ונבחר ל"פריצת השנה" בפורטוגל.
ב-5 ביולי 2011 חתם קונטראו בריאל מדריד לשש שנים, תמורת 30 מיליון אירו.
ב-26 באוגוסט 2015 הושאל קונטראו למונקו לעונה אחת, ובתחילת עונת 2016-17 חזר לריאל מדריד. ב-5 ביולי 2017 הושאל לספורטינג ליסבון לעונה אחת. ב-31 באוגוסט 2018 חזר לאחר 11 שנה לקבוצת נעוריו ריו אבה וחתם לעונה אחת. במהלך אותה עונה ספג קונטראו 11 כרטיסים צהובים ושני אדומים, שוחרר ב-30 ביוני 2019 ולא מצא קבוצה חדשה לתחילת עונת 2019–2020.
נבחרת לאומית
קונטראו היה שותף לכל הנבחרות הצעירות של פורטוגל, ובסך הכל הבקיע 11 שערים ב-18 משחקים במדיהן. בנובמבר 2009 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת וב-14 לחודש ערך את הופעת הבכורה שלו במדיה, במשחק נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. עם סיום עונת נכלל בסגל המורחב של פורטוגל למונדיאל, ולאחר שהפגין יכולת טובה במשחקי ההכנה נכלל גם בסגל הסופי של הנבחרת. במונדיאל עצמו, היה למגן השמאלי הפותח של נבחרתו ואחד משחקני ההגנה הבולטים בטורניר, לאחר שהיה אחד הגורמים המרכזיים בהגנת הברזל של פורטוגל שלא ספגה ולו שער אחד בכל שלושת משחקיה בשלב הבתים. בנוסף ליכולותיו ההגנתיות, קונטראו סייע רבות לנבחרתו גם במשחק ההתקפה שלו, ואף בישל להוגו אלמיידה את השער השלישי בניצחון 0-7 על. עם זאת, פורטוגל הודחה מהטורניר כבר בשמינית הגמר, לאחר הפסד 1-0 לאלופה הנכנסת,.
דוד הלוי חמדי
רבי דוד הלוי חמדי היה פרשן מקרא והלכה ומגדולי חכמי תימן במאה החמש עשרה.
תולדות
נולד לישע (גיאת'), בן לשלמה. חי בעיר חמדה שבצפון תימן ומכאן כינויו "אלחמדי". נדד בתימן לרוב, הן כדי ללמוד תורה והן לצורכי פרנסה. הגיע עד העיר עדן שבקצה הדרומי של תימן ומכאן כינויו הנוסף "אלעדני".
חמדי היה מאחרוני האסכולה הקדומה של חכמי תימן, אשר הושפעה מהאסכולה הערבית-יהודית מימי הביניים, ועסקה רבות במדעים ובפילוסופיה בהשפעת ספרות חז"ל והגאונים, ובעיקר רב סעדיה גאון והרמב"ם. הוא חיבר כ-14 חיבורים במקצועות התורה בהם ניכרת בקיאותו הרבה במקרא, במשנה, בתלמוד ובמדרשי חז"ל השונים. מלבד זאת, הייתה לו בקיאות באסטרונומיה ובפילוסופיה ערבית ויהודית.
בקיאות גדולה הייתה לו בכתבי הרמב"ם והוא חיבר שני ספרים מילוניים על פירוש המשניות לרמב"ם ועל משנה תורה לרמב"ם, במילונים אלו הוא ביאר מילים קשות ומושגים שהיו פזורים בשני ספרים אלו של הרמב"ם. בכמה מחיבוריו הסתיר את שמו בכינויים שונים כמו "אלואל בן ורינאן" שבגימטריה במספר קטן עולה שמו דוד בן ישע. רבי דוד חי חיי עוני, והוא הוצרך לנטוש את ביתו ואת שבעת ילדיו ולעבוד כמלמד תינוקות.
חיבוריו
כל חיבוריו עדיין לא יצאו לאור, מלבד "אלג'אמע" שעדיין לא תורגם מערבית ופירושו על הלכות קידוש החודש.
קירו גליגורוב
גליגורוב כיהן בתפקיד נשיא מקדוניה משנת 1991 עד 1999. טרם הפיכת הרפובליקה המקדונית למדינה עצמאית כיהן בתפקידים רבים במערכת הפוליטית של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, לרבות מזכיר המדינה לענייני כספים ברשות המבצעת של המועצה הפדרלית, חבר הנשיאות היוגוסלבית ונשיא האספה הפדרלית (הפרלמנט הפדרלי).
בשנת 1999 החליף אותו בוריס טרג'קובסקי בתפקיד נשיא מקדוניה.
דומיניק-פראנס לואב-פיקאר
ביוגרפיה
דומיניק-פראנס נולדה בפריז, לארכאולוג היהודי דויד-רובר לואב מחבל אלזס, ואשתו היהודיה השווייצרית פולה-מדלין פיקאר. כאשר הייתה סטודנטית בת 29, כתבה דומיניק-פראנס את תזת הדוקטורט שלה בסורבון על הפסיכולוגיה של האשה בסיפורי אלף לילה ולילה.
לאחר תקופת חיזור, היא נישאה במונקו, למלך המודח פואד השני ממצרים ב-16 באפריל 1976. היא המירה את דתה לאסלאם, ולמרות שנישאה לפואד זמן רב לאחר שהודח מכיסאו, היא קיבלה בקרב תומכי המלוכה את התואר "הוד מלכותה, פאדילה מלכת מצרים".
בשנת 1996 בני הזוג התגרשו, ולאחריהם היא נשאה בתואר "הוד מעלתה, הנסיכה פאדילה ממצרים" עד לשנת 2008, אז בוטלו הנישואין והתואר לאחר מאבק משפטי. ב-2002 נלקחה ממנה דירתה בפריז עקב חובות תופחים.
ילדים
שלושה ילדים נולדו לדומיניק-פראנס ולפואד השני:
אל-קאעידה במגרב האסלאמי
אל-קאעידה במגרב האסלאמי (בערבית: القاعدة في بلاد المغرب الإسلامي) הוא ארגון טרור הפועל כשלוחה של אל-קאעידה בצפון אפריקה. בעבר היה ידוע בשם המחתרת הסלפית להסלמה ולהטפה (בערבית: الجماعة السلفية للدعوة والقتال) ושינה את שמו ב-2007 לאחר שכרת ברית עם אל-קאעידה. הארגון פרש מארגון "הקבוצה האסלאמית החמושה" (GIA) בשנת 2002 בעקבות מעשי הטבח שביצע ה-GIA בקרב האלג'ירים במשך מלחמת האזרחים האלג'יראית.
אל קאעידה במגרב האסלאמי פעיל באלג'יריה, מרוקו, לוב, מאוריטניה, מאלי, ניז'ר, ניגריה וצ'אד.
אל קאעידה בצפון אפריקה הוא ארגון אסלאמיסטי, סוני נאו-ח'וארג'י באופיו השואף להפיל את השלטון באלג'יריה ולהקים במקומו מדינה אסלאמית הכפופה לחוקי השריעה. הארגון הוקם על ידי חסן חטאב ומונהג על ידי אבו מוסאב עבדל ואדוד ועוסק בלחימת גרילה נגד הממסד האלג'יראי החל משנת 2002. פעילים בולטים נוספים שהשתייכו לארגון הם: מוכתר בלמוכתר, שעזב את הארגון והקים תנועת טרור בשם "בריגדת רעולי הפנים", אך נשאר נאמן לאל-קאעידה ועבד אל-חמיד אבו זייד, שנהרג במתקפה של צבא צרפת יחד עם 40 פעילי ארגון נוספים. אל-קאעידה במגרב האסלאמי הוגדר כארגון טרור על ידי ארצות הברית והאיחוד האירופי.
ב-3 ביוני 2020, הרגו כוחות צבא צרפתיים, בסיוע כוחות של בעלות ברית, את עבדול מאלכ דרוקדל, מפקד אל-קאעידה במאגרב המוסלמי ושבעה משותפיו הקרובים, במבצע צבאי בצפון מאלי.
פיגועים אחרי שנת 2007 (אחרי כריתת הברית עם אל קאעידה)
הארגון נטל אחריות למספר רב של התקפות על מנגנוני הביטחון והממשל באלג'יריה, הבולטים ביניהם הם:
פרינגלס
פרינגלס (באנגלית: Pringles) הוא מותג של חטיפי תפוחי אדמה שפותח ויוצר על ידי פרוקטר אנד גמבל. בשנת 2012 נמכר המותג לחברת קלוגס.
היסטוריה
לפי מסמכי רישום הפטנט, החטיף הומצא על ידי אלכסנדר ליפה ממונטגומרי, אוהיו. את המכונה ששימשה לייצור המוני של החטיף פיתח סופר המדע הבדיוני ג'ין וולף.
פרינגלס נמכרו לראשונה בארצות הברית באוקטובר 1968. החטיף לא שווק בכל רחבי ארצות הברית עד אמצע שנות ה-70. תחילה נקרא Pringle's Newfangled Potato Chips אך השם קוצר לקראת הפצתו בכל רחבי המדינה. השם "פרינגלס" הוא שמה של שדרה בפיניטאון שבאוהיו והוא נבחר על ידי החברה מתוך ספר הטלפונים של סינסינטי, בזכות היותו קליט ונעים לאוזן.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 נמכרו גם חטיפי פרינגלס מקמח תירס, אולם מאז נמכרים תחת המותג חטיפי תפוחי אדמה בלבד.
שיווק
חטיפי פרינגלס ידועים בשל אריזתם הייחודית - מכל גלילי העשוי קרטון עם ציפוי פנימי עשוי רדיד אלומיניום ומכסה פלסטיק המאפשר פתיחה וסגירה רב-פעמיות. אריזה זו הומצאה על ידי פרדריק (פרד) באור, כימאי וטכנאי אחסון מזון, שהועסק על ידי פרוקטר אנד גמבל במחקר ופיתוח ובבקרת איכות. בשוק ישנן אריזות בגדלים שונים, בין 23 ל-181 גרם. באור היה כה גאה באריזה עד שציווה כי לאחר מותו גופתו תישרף והאפר יוטמן במכל פרינגלס, וכך אכן נעשה.
בניגוד לחטיפי תפוחי אדמה אחרים המיוצרים מפיסות שלמות של תפוחי אדמה, פרינגלס מיוצרים מעיסה המבוססת על תפוחי אדמה טחונים ומיובשים, הנדחסת ומעוצבת באמצעות מכונה מתאימה. לכן בארצות הברית הם מכונים potato crisps ולא potato chips (אף שבשיח היומיומי מקובל להתייחס גם אליהם כ"צ'יפס"). הצ'יפס מיוצרים בגודל אחיד ובצורה אחידה - של מעין פרבולואיד היפרבולי, כך שניתן לאורזם בצפיפות זה על גבי זה במכל הגלילי, ואין צורך בשקית כמקובל בחטיפי תפוחי אדמה אחרים. החטיף מיוצר במספר רב של טעמים, ומדי פעם נמכרים גם טעמים מיוחדים במהדורות מוגבלות.
הלוגו של החטיף הוא ציור של גבר בעל שפם עבות ופוני מסורק עם שביל באמצע הידוע בשם "ג'וליוס פרינגלס". עד 2001 היו לדמות זו גבות, ועניבת הפרפר שלו הכילה את שם המוצר. מאותה שנה ועד לשנת 2020 לאיש לא היו גבות ושם המוצר הופיע תחתיו ולא על גבי העניבה. משנת 2020 יש לאיש גבות, ומשנת 2021 מופיע שוב שם המוצר על עניבתו.
החטיף נמכר ביותר מ-50 מדינות. בארצות הברית משווק תחת הסיסמה "Everything Pops with Pringles" ובמדינות אחרות תחת הסיסמה "Once you pop, you can't stop". השוק העיקרי של החטיף הוא השוק האירופאי, וסך מכירותיו השנתיות עלה על מיליארד דולר כבר בשנת 2001
ראו גם
תפוצ'יפס
אקזיסטנז
אקזיסטנז (באנגלית: eXistenZ) הוא סרט קולנוע משנת 1999 שבוים על ידי הבמאי הקנדי דייוויד קרוננברג. עלילת הסרט סובבת סביב הבלבול שבין המציאות למציאות מדומה על רקע משחק תפקידים ממוחשב עם מטרה לא ברורה. כוכבי הסרט הם ג'ניפר ג'ייסון לי וג'וד לאו.
בסרט פוגש טד פייקול (לאו), מאבטח תמים, את אלגרה גלר (לי) שהיא מתכנתת משחקי מציאות מדומה. פייקול נשכר כביכול להגן על אלגרה מפני גורמים אידיאליסטים הרוצים לפגוע בה. ביחד הם יוצאים למסע שבו לא ברור מה המציאות ומה הדמיון.
ירושלים בתקופה המוסלמית המוקדמת
התקופה הערבית הקדומה בירושלים נמשכה לאורך המחצית השנייה של האלף הראשון לספירה, משנת 638, עם כיבושה על ידי הפולשים הערבים-מוסלמים מידי הביזנטים. שלטונם נמשך עד שנת 1099, שבה נכבשה העיר בידי הצלבנים במסע הצלב הראשון. הייתה זו תקופה של מהפכות שבה נקבעה נוכחות האסלאם ככוח דתי ופוליטי בזירה העולמית, וחלו בה חילופי כוחות בזירה המזרח תיכונית בין האימפריה הביזנטית הוותיקה לאימפריה המוסלמית העולה.
שינויים מפליגים אלו לא פסחו על ירושלים, שהייתה עד אז עיר קדושה ליהדות ולנצרות בלבד. עם הפיכתה לעיר הקדושה אף לאסלאם, הפכה ירושלים למקום מפגש בין הדתות לצד מוקד חיכוך ומחלוקת ביניהן. הנוכחות המוסלמית בירושלים ניכרה ברבדים שונים, כמו שינוי דמוגרפי שהתחולל אט-אט כתוצאה מהגירה מוסלמית לעיר; שינוי פיזי עם הקמת מוסדות חינוך ודת מוסלמיים ובניית הרובע המוסלמי; שינוי דתי עם מעבר מרכז הכובד הדתי להר הבית שחזר לשמש כמרכז פולחני לאחר מאות שנים של עזובה, ושינוי תרבותי שבא לידי ביטוי בפולקלור הערבי ובעיקר בשפה הערבית שהפכה לשפה המדוברת בארץ ישראל.
לאורך התקופה המוסלמית המוקדמת נשלטה ארץ ישראל בידי שלוש שושלות של שליטים מוסלמים: הראשונה, שושלת בית אומיה, שמרכזה היה בדמשק. בתקופה זו, שנמשכה משנת 661 עד שנת 750, עלתה חשיבות העיר, ומבנים רבים, שהחשובים שבהם הם המבנים שעל הר-הבית וקריית ארמונות שנבנו מדרום לו - הם עדות לכך. השושלת השנייה הייתה שושלת בית עבאס, שמרכזה היה בבגדאד, שלטה עד שנת 969. בתקופה זו ירדה חשיבות העיר אך השליטים העבאסים דאגו לשפץ את מבני הדת המוסלמיים שבה. האחרונים היו השליטים מהשושלת הפאטמית שמרכז שלטונם היה בקהיר. תקופה זו אופיינה במלחמות אזרחים, במרידות, במלחמות נגד פולשים ובאסונות טבע שהביאו את ירושלים לשפל המדרגה.
עבור היהודים הייתה תקופה זו הזדמנות לחידוש הקשר עם ירושלים לאחר שלא הורשו לגור ואף לא לבקר בה במשך מאות שנים מאז מרד בר כוכבא. הקהילה היהודית חידשה את ישיבתה בעיר, וירושלים הפכה שוב למרכז רוחני ותרבותי לתפוצות ישראל.
היסטוריה
בשנת 614, בשלהי התקופה הביזנטית בארץ ישראל כבשה האימפריה הסאסאנית הפרסית בראשות ח'וסרו השני, את ירושלים והחזיקה בה עד לשנת 628 אז חזרה העיר לתקופה קצרה לידי הביזנטים. אירוע זה מהדהד בסורת אל רום שבקוראן אזכור זה כמו העובדה כי בראשית האסלאם מוחמד הורה להתפלל לכיוון ירושלים, ומאוחר יותר שינה את כיוון התפילה אל הכעבה שבמכה מעידים כי מסיבות שונות היה מוחמד מודע לקיומה של ירושלים ויותר מכך למעמדה המיוחד כעיר קדושה. אין משתמע מידיעה זו כי היה בכוונתו של מייסד האסלאם או עדת המאמינים שהקיפה אותו להכליל את ירושלים במערכת תפיסת העולם האיסלמית המתגבשת. עיקר תשומת הלב של המוסלמים הופנה בשלב זה אל הקיסרות הביזנטית בה ראו מקור לעושר על פי דברי הנביא שהבטיח למאמיניו את שינוי ראשון בתפיסה האסטרטגית של האסלאם התחולל בימיו של הח'ליף הראשון עבדאללה אבן עת'מאן אבו בכר שפתח את מסעות הכיבוש האסלאמיים בשליחת צבאות לסוריה ולעיראק – תוך שהוא נכנס למסלול התנגשות ישיר עם הביזנטים. הצבא המוסלמי תקף משלושה כיוונים: כוח אחד נכנס לארץ ישראל דרך עזה בעוד שני כוחות אחרים נעו ממזרח אל תוך עבר הירדן, מנצלים את חולשת השלטון הביזנטי ונהנים משיתוף פעולה של השבטים הבדואים. התקפות אלו נבלמו מול קווי ההגנה הביזנטיים. השינוי הגיע כאשר צבא מוסלמי במהלך נועז ודרמטי חצה את המדבר, כבש את דמשק ולאחר מכן את מרבית שטחה של סוריה. מכאן יצא הצבא המוסלמי המאוחד וב-1 ביולי 634, נפגש עם צבא ביזנטי באזור הנמצא גאוגרפית בין רמלה לבית גוברין וזכה לניצחון ראשון, לאחריו נכבשו ערי הארץ על ידי הערבים בזו אחר זו: לוד, שכם, עזה, ושומרון. בסיכומו של דבר החזיקו הביזנטים בקיסריה, אשקלון וירושלים בלבד.
בשנת 636 התחולל הקרב המכריע של המערכה - קרב הירמוך שהיסטוריונים רבים רואים בו את אחד הקרבות המשמעותיים ביותר בהיסטוריה האנושית. הקרב מסמל את תחילת גל הכיבושים המוסלמי מחוץ לחצי האי ערב ואת תחילת התקדמות האסלאם לתוך ארץ ישראל, סוריה וארם נהריים. בקרב זה ניגף הצבא הביזנטי בפני הצבא המוסלמי והשליטה על אזור הסהר הפורה עברה לידי האימפריה החדשה - האימפריה המוסלמית. מסופר כי כשהגיעו החדשות על האסון לאוזניו של הרקליוס באנטיוכיה הוא נפרד מסוריה לשלום במילים: ויצא לכיוון קונסטנטינופול.
כיבוש ירושלים
מהלך כיבוש ירושלים על ידי הצבא המוסלמי איננו ברור והדעות בין ההיסטוריוגרפים של התקופה חלוקות אפילו על מועד כיבוש העיר אך ככל הנראה החל המצור על העיר מיד לאחר הניצחון בקרב הירמוך – בקיץ של שנת 636 – נמשך כשנתיים, כאשר העיר מנותקת מכל מרכז ביזנטי ובתוך טריטוריה הנשלטת לחלוטין על ידי המוסלמים. תחילה פיקד על המצור עמר אבן אל-עאץ ושנה לאחר מכן משלא הוכרעה העיר הצטרף למצור המצביא אבו עוביידה בן אל-ג'ראח, מפקד הצבא המוסלמי בארץ ישראל ועימו תגבורות על מנת להחיש את נפילת ירושלים. לא נותרו תיאורים על המצור הממושך אך המסורות המוסלמיות מתארות את המהלך שהוביל לכניעת העיר: לאחר מספר התקפות על חומות העיר נואשו תושבי ירושלים וביקשו להיכנע רק בפני הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב. זה אכן הופיע בשערי העיר לקבל את כניעתה ונכנס אל ירושלים רכוב על גבי גמל ולובש בגדים פשוטים המאפיינים את נוודי המדבר. לאנשיו, שחששו לפגיעה במעמדו בגין הופעתו הצנועה הוא הסביר: סופרוניוס, הפטריארך של ירושלים בעת המצור אמר בראותו את הח'ליף:
חוזה הכניעה
בהיסטוריה המוסלמית נשמר נוסח חוזה הכניעה המוגדר כאמאן – כתב חסות, בצורת מכתב מאת הח'ליף לתושבי העיר הנקודות העיקריות בחוזה הן:
על פי המסורת, כשהגיע זמן התפילה הציע הפטריארך סופרוניוס לח'ליף להתפלל בכנסיית הקבר. אולם עומר סירב, כדי שהמקום לא יהפוך למקום קדוש גם למוסלמים ויפתח פתח לסכסוכים ומלחמות על המקום, ויצא להתפלל בחוץ, במקום בו בנוי מסגד עומר. המבנה המקורי הוקם כנראה במאה העשירית לספירה וממנו שרד רק בסיס הצריח הקיים.
ירושלים לאחר הכיבוש
המסורות המוסלמיות המתייחסות לכיבוש ארץ ישראל וירושלים המוצגות כהיסטוריה, הן בעלות אופי ספרותי וזיקה לסיפורי עם. גויטין מבטל לחלוטין חשיבות סיפורים אלו ומסביר זאת באומרו שהשינוי ההיסטורי הביא ליצירת אגדות וסיפורים דמיוניים המתארים את כיבושה. הוא מצטט מדבריו של מוג'יר א-דין, ההיסטוריון המוסלמי החשוב ביותר של ירושלים שכתב במאה ה-15 כי ההיסטוריוגרפיה המוסלמית המוקדמת היא בדיונית.
על פי מסורות אלו בנה עומר - כובש ירושלים - מסגד על הר הבית. על פי הסיפור עומר סירב לקבל עצה מיהודי מומר לאסלאם לבנות את המסגד צפונית לאבן השתיה על מנת לאפשר למתפללים לפנות למכה ולסלע בו-זמנית. עומר שסירב לחקות את היהדות דחה את ההצעה. סיפור זה מאשש את ההנחה כי בראשית לא ייחסו המוסלמים כל חשיבות לירושלים כעיר קדושה, וקדושת העיר עבור דתות אחרות נראתה נוגדת את מסורת האסלאם.
החוקר קפל ארצ'יבלד קרסוול קובע כי ללא ספק הוקם מבנה צנוע באופיו על ידי עומר בהר הבית, קביעה זו מסתמכת על כתביו של נוסע צרפתי הבישוף ארקולף שביקר בירושלים בין השנים 679–682 – כשישים שנה לאחר הכיבוש, הוא תיאר את המסגד כבניין מרובע הבנוי מעץ שהוקם על יסוד שרידים עתיקים. תיאור זה של מבנה פשוט תואם את המסגדים הראשונים שנבנו על פי התפיסה האיסלאמית המוקדמת שמסגד חייב להיות צנוע באופיו משום שאחרית הימים קרובה: .
חידוש היישוב היהודי
המקורות הערביים והמסורות המוסלמיות כמעט שאינם דנים בהיסטוריה של ירושלים בתקופה המוסלמית או בחיי העיר אך מפנים מקום נכבד לתיאור ביקורו של הח'ליף עומר על הר הבית. על פי תיאורים אלו התלווה לעומר אדם בשם כעב אל אחבאר (עברית: פאר החכמים), יהודי תלמיד חכם שהתאסלם והיה ממלווי הח'ליף.
.
על פי המסופר, ציווה עומר על ניקוי הר הבית משפכים וזוהמה שנערמו בו במשך מאות שנים – פרי הזנחה מכוונת מצד הביזנטים שראו בהר את הסמל לירושלים היהודית ובהזנחתו – את השפלת היהדות.
על אירוע זה והשלכותיו כתב הסופר הקראי דניאל בן משה אלקומיסי בפירוש לספר דניאל:
תחת שלטון בית אומייה
לאחר כיבוש ירושלים מתמעטות הידיעות ההיסטוריות על העיר. בשנת 658 התחוללה רעידת אדמה שהחריבה מבנים בעיר, וברחבי הנפה. באותה שנה נפגשו בירושלים מועאויה בן אבו ספיאן המפקד העליון של הצבא המוסלמי בארץ ישראל וסוריה ומושל מצריים עמר בן עאץ. הצמד כרת ברית שכוונה כנגד הח'ליף עלי בן אבי טאלב, במהלך מלחמת הכל בכל שהתחוללה בעולם המוסלמי נוצרה שושלת הח'ליפות של בית אומיה שקבעה את מרכזה בדמשק. מועאויה אף נשא את שבועת האמונים (ה"ביעה") בשנת 660 בירושלים, והוכתר באופן רשמי כח'ליף של האימפריה המוסלמית על ידי כל העולם המוסלמי בשנת 661.
במשך כל תקופת שלטונו סבל שלטון בית אומיה מחוסר לגיטימיות דתית ואתנית. מבחינה דתית, הח'ליף מעאויה אבן אבו סופיאן התאסלם, יחד עם אביו אבו סופיאן, רק אחרי כניעת מכה בפני הנביא מוחמד, כלומר זמן רב אחרי האליטות המוסלמיות הוותיקות. גם העובדה שבית אומיה בחר בדמשק לבירתו יצרה מצב בו מסופוטמיה ופרס המאוכלסות הרבה יותר מסוריה ראו עצמן כמחוזות כבושים על ידי מיעוט, אי שביעות נחת זאת הציתה מרידות ברחבי האימפריה.
תחת שלטון בית עבאס
תום שושלת בית אומיה, ועליית בית עבאס נקשר בירושלים כאמור בחדית' המיוחסת לנביא:.
הלכה למעשה, ירדה ירושלים ממעמדה וח'ליפי בית עבאס שישבו בעיראק התנהלו לפי הפתגם "רחוק מהעין רחוק מהלב". החליף השני בשושלת אל-מנסור ביקר בירושלים בשנת 758 וציווה להוריד את הצלבים מהכנסיות ולהעלות את גובה המיסים המשולמים על ידי הנוצרים.
בימי הח'ליף הארון א-רשיד הח'ליף העבאסי החמישי נוצרו החל משנת 797 קשרים בין הח'ליפות לבין הקיסר קרל הגדול. בשנת 798 יצאה משלחת מארמון המלך שבעיר אאכן, אל ארמון הח'ליף בבגדאד, במשלחת שני אצילים – לאנטפריד וסיגיסמונד, ועמם יצחק בן יעקב, משימתם של השליחים הייתה להציע ברית מכוונת נגד בית אומיה השולטים בספרד והכרה באפוטרופסות של קרל הגדול על הנוצרים בארץ הקודש. עם הכתרתו של קרל לקיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 800, יצאה המשלחת חזרה מירושלים, ולאחר תלאות הביא [יצחק היהודי, היחיד ששרד מהמשלחת המקורית לקיסר, מתנות: מפתח של כנסיית הקבר ודגל של העיר. קשרים בילטרליים אלו איפשרו לקרל ליזום בנייה רחבת היקף בירושלים ובמהלכה נבנו מנזרים, אכסניה, ספרייה ושוק. הקיסר רכש שטחי קרקע בעמק יהושפט והכנסות משטחים אלו מימנו את פעילות מוסדות הדת והצדקה.
הגאוגרף המוסלמי בן התקופה ובן ירושלים אל-מקדסי מתאר את העיר במאה העשירית:
.
תחת שלטון מצרי
בשנת 878 סיפח אחמד אבן טולון את ארץ ישראל לממלכתו החדשה שמרכזה היה בקהיר. אבן טולון היה מושל במצרים מטעם בית עבאס. אבן טולון פעל על פי הוראות הח'ליף העבסי לדכא מרידה של מושל סוריה (א-שאם) אך לאחר הצלחתו הצבאית סיפח את השטח למצרים והפסיק את תשלומי המיסים לבגדאד.
השלטון המצרי נמשך עד לשנת 905 ובמהלכו נפרדה מצרים מהשפעת הח'ליפות העבסית וארץ ישראל הפכה לאזור קרבות בין שני הכוחות השולטים במזרח התיכון. צבאות עבאסים עברו דרך ירושלים בדרכם למצרים או בדרך לשדה הקרב מול הצבא המצרי. כך נמצאו כתובות מימי הח'ליפים אבו אחמד עלי אל-מכתפי באללה (902–908), ואבו אלפדל ג'עפר אל-מקתדר באללה (908–932) על מבנים בעיר העתיקה.
הפאטמים ומלחמת שישים השנים
במאה העשירית לספירה אימאם אסמאעילי בשם עבדאללה אל-מהדי הצליח לכבוש את תוניס ולבסס בה את שלטון השושלת הפאטמית. יורשיו הצליחו לכבוש את מרבית צפון אפריקה והגיעו למצרים בשנת 972 והקימו את בירתם החדשה בקהיר. הם המשיכו לכבוש את האזורים הסמוכים עד שביססו את שליטתם מתוניסיה עד לסוריה.
דמדומי שלטון הח'ליפות העבסית ומיקומה של ארץ ישראל כאזור חיץ הביאו - שוב- את הארץ וירושלים לתוך מלחמת אזרחים ותוהו. את החולשה העבסית ניצלו שבטים מקומיים וכתות מוסלמיות שהשתלטו על מבצרים ברחבי ארץ ישראל, הביזנטים שמעולם לא איבדו את תקוותם להחזיר את שליטתם על הארץ בחשו אף הם בקדירה, כוח נוסף שמצא עצמו נלחם על השפעה ושליטה בארץ ישראל הם שבטים סלג'וקים-טורקמנים משבטי האוע'וז שהיו לוחמים בשירות הח'ליפה ונדדו לתוך סוריה וארץ ישראל בחיפוש אחר תחום שלטון עצמאי.
ערב הכיבוש הפאטאמי שלטו בירושלים האח'שידים המצריים ושלטונם קשה ומושחת. בשנת 966 מושל העיר מחמד בן איסמעיל אלצנאג'י עורר מהומות אנטי נוצריות כנקמה על סירובם להמשיך בתשלום שוחד ודמי חסות. כנסיית הקבר נשדדה והוצתה ובמהומות נהרג הפטריארך של ירושלים. על פי היסטוריונים נוצרים "היהודים אף עלו על המוסלמים במעשי ההרס והחורבן".
בשנת 967 כבשו הקרמטים – כת מוסלמית שנוסדה במאה ה-9 לספירה על ידי מוסלמים פרסים – את ארץ ישראל ובשנת 970 כבשו הפטאימים את ארץ ישראל וסוריה, הנדנדה נמשכה עוד זמן מה וירושלים כמו כל ארץ ישראל עברה מיד ליד. את אי היציבות ניצלו הביזנטים שחדרו אל תוך סוריה במטרה לשחרר את ירושלים. במכתב שנשלח לארמניה מספר הקיסר הביזנטי יוחנן צימיסקס לאשוט השלישי האדיב על מסעו הצבאי מחמץ דרומה דרך בעלבכ. על פי התיאור דמשק שילמה לקיסר על מנת שלא יחריב ויכבוש את העיר והוא מינה בה מושל טורקי שהתנצר. המסע המשיך דרומה וטבריה ונצרת פתחו בפניו את שעריהן והוא מינה עליהן מושל מטעמו. על פי המכתב ירושלים ורמלה נכנסו עמו למשא-ומתן על כניעתן בתנאים דומים אך בשלב זה גבר האיום הפאטאמי שצבאם, מחוזק בצי מצרי החזיק בערי החוף המבוצרות. איום זה מנע מהקיסר מלעלות ולכבוש את ירושלים, ונאלץ לחזור לביזנטיון לקדם פני איום פנימי.
בשנת 998 הגיעו הביזנטים להסכם עם הפטאמים לפיהם ישרור שלום בין המדינות למשך 7 שנים. על פי ההסכם ישוחררו השבויים, תשוקם כנסיית הקבר, ומעמדם של הנוצרים בירושלים ישופר. ההסכם שהיה לטובת שני הצדדים הוארך מספר פעמים עד שמסיבות לא ברורות עלו היחסים על שרטון והח'ליפה הפטאמי אל-חאכם באמר אללה שנאלץ לעמוד מול תסיסה בתוך מצרים, וצבאו הפנה את הלחץ לכיוון הנוצרים והיהודים.
מעשי הדיכוי החלו בשנת 1003 וב-1009 הוא הרס את כנסיית הקבר הקדוש בירושלים, ואילץ את נתיניו הנוצרים לענוד צלבי עץ ברוחב ובאורך חצי מטר סביב הצוואר. כמו כן הוגבלה רכיבתם של נוצרים על סוסים לרכיבה על אוכפי עץ ועם רתמות ללא קישוטים ועיטורים.
הריסת כנסיית הקבר ודיכוי הנוצרים יצרה מערבולת חדשה של מלחמת אזרחים שבמהלכה תקפו שבטים ערבים שנהנו מתמיכה נוצרית את מוקדי הכוח הפטאמים. הקרבות נמשכו, בעיקר סביב העיר החשובה בארץ ישראל - רמלה, עד לשנת 1025 שבה עלה צבא פטאמי ממצרים להשקיט את הארץ. הקרבות הקשים הביאו את הקהילה היהודית של ירושלים לסף הרעב כפי שמתאר במכתב מירושלים למצרים שלמה הכהן גאון בן יהוסף:
וממשיך המכתב לתאר:
סוף התקופה
גם בתקופה של יציבות יחסית בה שולטים הפאטמים בארץ ישראל וירושלים סבלה העיר מזעזועים. ב-5 בדצמבר 1033 סבלה העיר מרעידת אדמה שהחריבה חלקים מחומת העיר וב-29 במאי 1068 חוותה העיר רעידה שנייה בה נפגעה כיפת הסלע.
בשנת 1056 הפקיע החליף מוסתנצר את אוצרות כנסיית הקבר כחלק מהצטננות היחסים בין הפאטמים לביזנטים, הח'ליף גם החליט לשקם את חומות ירושלים שהיו הרוסות בחלקן כתוצאה מרעידות האדמה והמלחמות שעברו על העיר והחליט להטיל את מימון המיזם על תושבי העיר שמצבם הכלכלי היה קשה ביותר. הנוצרים פנו לקיסר הביזנטי והסכם הושג בתיווכו לפיו מימון בניית החומה סביב הרובע הנוצרי יעשה על ידי הקיסר ובתמורה לכך יורשו הנוצרים לגור לבד ברובע וכך יהיו מוגנים מנחת זרועם של מוסלמים החיים בעיר.
בשנת 1073 נכבשה ירושלים על ידי גדודים של סלג'וקים שחדרו לארץ מסוריה. העיר ככל הנראה נכנעה ללא קרב והטורקמנים השליטו משטר של טרור ומעשים של רצח ושוד היו עניין שכיח, ניסיון התקוממות של תושבי העיר בשנת 1077 נכשל והסלג'וקים טבחו בנכבדי ירושלים, רבי שלמה הכהן גאון (השני) כתב פיוט על צער האבלות מה שסבלו היהודים מטבח זה.
ב-26 באוגוסט 1098 ניצלו הפאטמים את חולשת הסלג'וקים והאיום הברור מצד הצלבנים של מסע הצלב הראשון ולאחר מצור שנמשך כארבעים יום כבשו את העיר מידי שליטיה האחים ספמאן ואילגאזי בני אורתוק. אחיזתם בעיר לא נמשכה זמן רב וב-15 ביולי 1099 נפלה העיר לידי הצלבנים לאחר מצור של כחודש. כיבוש העיר לווה בטבח מדהים באכזריותו במהלכו הושמדה כליל הקהילה היהודית ומרבית האוכלוסייה המוסלמית. רק חיל המצב הפטאמי ומפקדו הצליחו לחלץ עצמם מהעיר.
מעמד ירושלים במסורת המוסלמית
האסלאם ותורותיו הושפעו רבות מהמסורות והרעיונות המרכזיים העומדים בבסיסם של היהדות והנצרות – האמונה באל אחד, תפקיד הנביאים ויום הדין וכך גם קדושתה של ירושלים. סימן חשוב להשפעה זו מוצא ביטוי בכיוון התפילה המקורי קיבלה שפנה לירושלים שזכתה בשל כך בשם אולא אל-קיבלתין (עברית:הראשונה מבין שתי הקיבלות). נקודת מחלוקת גם בתוך האסלאם יצרה סורת אל איסר – סורה (פרק) 17, איה (פסוק) 1 – בקוראן, המספר על ה"איסרא" מסעו הלילי של הנביא:
(ערבית: سُبْحَانَ الَّذِي أَسْرَىٰ بِعَبْدِهِ لَيْلًا مِّنَ الْمَسْجِدِ الْحَرَامِ إِلَى الْمَسْجِدِ الْأَقْصَى الَّذِي بَارَكْنَا حَوْلَهُ لِنُرِيَهُ مِنْ آيَاتِنَا إِنَّهُ هُوَ السَّمِيعُ الْبَصِيرُ)
לדעת רוב החוקרים מדובר במסע אלגורי המתאר את התקדמות הנפש אל עבר הספירה העליונה. עם זאת לסורה זו ניתנה פרשנות נוספת לפיה מוחמד נישא באורח פלא ממכה לירושלים וממנה עלה לשמיים. סביב אירוע זה נרקמו אגדות ומסורות שהרחיבו את היריעה ולפיהן הגיע מוחמד לירושלים רכוב על סוסתו הפלאית והמכונפת – אל-בורק. חשיבות סורא זו היא המסקנה התאולוגית, או האמונה, הנגזרת ממנה ולפיה הדרך ממכה לשערי שמיים עוברת בירושלים. האירוע ששינה באחת את מעמדה של ירושלים באסלאם היה כיבושה בידי הח'ליף עומר שהכניס את העיר אל תוך המרחב הגאוגרפי המוסלמי והציב את האסלאם מול פאר הכנסיות הנוצריות – בנקודת עימות פיזית שסימלה יותר מכול את הקונפליקט בין שתי הדתות – והיה כתמריץ לפאר את ירושלים. מאידך, ניסיונות לרומם את קדושתה של ירושלים באופן שהעמיד את העיר כשוות ערך למכה, גונו לא אחת, על ידי אנשי הדת המוסלמים המתנגדים לכך, כ"יהודיות", על פי עדויות היסטוריות – מוחמד מעולם לא ביקר בירושלים.
לאחר בניין כיפת הסלע הפך השם "בית המקדש" לאחד מכינוייה הערביים של ירושלים, לעיתים בתוספת הברכה "שרפהו אללה", "בניין ההיכל יפארו אללה". בדרום הר הבית הוקם בניין נוסף הידוע כמסגד אל-אקצא, שם הקשור למסע הלילה של מוחמד. זיהויו היום עם ה"מסגד הקיצון" המתואר בקוראן מקובל על כל זרמי האסלאם.
במשך זמן רב הייתה הדעה המקובלת בקרב החוקרים, כי התקדשותה של ירושלים באסלאם נבעה משיקולים פוליטיים של השליטים האומאיים, מתוך עניין להעלות את קדושתה של ירושלים, כדי ליצור משקל נגד לקדושתה של מכה, שהייתה נתונה לשלטונו של הח'ליף המורד איבן זוביר. המחקר המודרני דוחה פרשנות זו ומעלה את הסברה כי העניין של ח'ליפי אומייה בעיר נובע משיקולים דתיים-פוליטיים שהביאו את הח'ליפות לעימות כולל עם הנצרות. בתסריט זה ירושלים הפכה לשדה קרב תאולוגי מרכזי בין האסלאם לנצרות, שביטויו המרכזי בתחום הארכיטקטוני.
במאה ה-8 בעקבות פעילות מתגברת של סגפנים דרווישים סופיים שביקרו בירושלים, גרו בה זמנית או בקביעות והתפללו במקומותיה הקדושים, עלתה קרנה של ירושלים כעיר קדושה. ספיאן אלת'ורי טען, שתענוגו הגדול בחיים הוא לאכול בננות בצל כיפת הסלע, אנשי דת אחרים הפיצו את הקריאה לעלות לרגל לעיר ולהשתקע בה, הקריאה משתקפת באמרות שנשמרו כחדית':
, או, ו.
לאותה תקופה מיוחסת המסורת הגורסת כי ביום הדין יעמוד מלאך על אבן השתייה על פי החדית':
.
כל בני האדם יהיו חייבים לעבור על גשר זה (אל-צראט) אף על פי שהוא דק משערה, לגשר יהיו 7 קשתות, וליד כל קשת ישאלו בני אדם על מעשיהם. הרשעים יפלו ממנו לגיהנום והצדיקים יעברו אותו בשלום.
מחלוקת על מעמד ירושלים בתוך האסלאם
מערכת היחסים בין היהדות לאסלאם הייתה מתחילתה מתוחה, תהליך אימוץ של מסורות שמקורן ביהדות נתקל בהתנגדות הולכת וגוברת ככל שהדוגמה המוסלמית התגבשה ונסגרה להשפעות מבחוץ שהחלו להיחשב כמזיקות. העולמא, שהפכו לשומרי הסף של האסלאם מפני השפעות בלתי רצויות הכריזו מלחמה על רעיון קדושת ירושלים, ובעיקר מול הניסיון להשוות בינה לבין מכה ומדינה, ומאמונות שהכו שורש באסלאם ממקור הנזירי-נוצרי, ואמונות יהודיות מהם הסתייגו חכמי הדת המוסלמים מכל וכל.
הירידה במעמדה של ירושלים - מול מרכזי הקודש בערב המשיכה עם סיום שלטון בית אומיה. השלטון החדש של בית עבאס ניצב לימינם של העולמא ובכך הותיר את מעמד ירושלים כעיר קדושה בגדר תפיסה המוגבלת לאזור סוריה - ארץ ישראל. ספרות שבחי ירושלים התגבשה במהלך המאה השביעית ואילך בידי תושבי העיר וסביבותיה אך עלתה על הכתב בשלב מאוחר ביותר - במאה ה-11, עדות לעוצמת ההתנגדות למסורות ירושלמיות בקרב הממסד המוסלמי. כך גם הידלדלה תנועת עולי הרגל המוסלמים לירושלים, רוב הצליינים אליה היו תושבי אל-שאם בעוד עיקר הזרם של הצליינים פנה לכיוון מכה.
שבחי ירושלים
הסוגה הספרותית של שבחי ערים וארצות מהווה חלק ממערכת כתבי הדת והאמונה המוסלמיים וידועה בשם פצ'אאל אלבלדאן ומרכזת בתוכה אגדות ומסורות המפארות את העיר. החל מהמאה ה-9 הופיעו ספרים המפארים ערים בעולם האסלאם ובהן מכה, מדינה, בגדאד, חומס ואחרות אך לא את ירושלים. רעיון קדושת ירושלים באסלאם הקדום משתקף בסדרת ספרים הידועים קולקטיבית כשבחי ירושלים (ערבית: פצ'אאל בית אלמקדס). הספרים הראשונים שיוחדו לירושלים מתועדים למאה ה-11 אך חיבורים אלו הם למעשה קיבוץ של סיפורים ומסורות שנוצרו במהלך המאה ה-7 והמאה ה-8 ופורשות יריעה רחבה המתארת את מעמדה של ירושלים במסורת האסלאם.
החיבור הראשון של שבחי ירושלים נכתב על ידי אבו בכר אל-ואסטי – תושב ירושלים במאה ה-11, וייתכן כי נכתב על מנת לאסוף תרומות לשיפוץ כיפת הסלע. החיבור בנוי כקובץ של מסורות עם ציון מקור המסורת. כארבעים שנה לאחר מכן פורסם ספרו של אבו אל-מעאלי אלמשרף אבן אלמרג'א וחיבורו מקיף יותר ומכיל כמות גדולה יותר של מסורות והוא מחולק לפרקים המאגדים מסורות בעלות נושא משותף. באמצע המאה ה-14 הופיע ספרו של שהאב אלדין בן אחמד אל-מקדסי שנשא את השם מעורר התשוקה לבקר בירושלים ודמשק. על פי דברי כותבו ועל פי דעת החוקרים של המסורת המוסלמית הוא העידית של סוגה ספרותית זו, לפניו עמדו כל הספרים והוא מנתח את איכות המסורות המופיעות בהם.
בשם כעב אל-אחבאר:
תיאור פיזי של העיר
התיאור הפיזי של ירושלים בתקופה המוסלמית לוקה מאוד בחסר, המקורות הכתובים מועטים ולא מדויקים ועיקר התמונה ההיסטורית מתייחסת לעיר ערב התקופה הצלבנית. העיר שהחיים בה נמשכו ללא הפסקה מאז התקופה הרומית-ביזנטית שמרה על צורתה ואופייה האורבני ואתרים מרכזיים עברו גלגולים שונים במהלך התקופה בשינויים הנובעים מאילוצי הזמן והמקום.
מערך הרחובות של ירושלים נסמך על תוכנית העיר הביזנטית, תוך שינויים שעיקרם בצד הדרומי של העיר, דהיינו עיר דוד והר ציון. אלה יצאו מתחום העיר עם התמוטטות חומותיה ברעידת אדמה במאה ה-11. תוואי זה נשאר זהה למדי לאורך התקופות ועד לימינו.
ביצורים
חומת ירושלים המוסלמית הייתה למעשה החומה הביזנטית שעמדה יפה מימיה של הקיסרית אאודוקיה במאה החמישית. חומה זו חרבה לבסוף ברעידת אדמה בשנת 1033 ושוקמה בחופזה על ידי הפאטימים במטרה להגן על העיר מפני פלישות חוזרות ונשנות של שבטים מוסלמיים ואחרים. בוני החומה השתמשו באבני כנסיות בשימוש משני, וכך נמחקו כנסיות ביזנטיות רבות שאבניהן שימשו כחומרי בניין לחומה החדשה. עקב מיעוט משאבים, קוצר זמן ומחסור בפועלים ומגינים, קיצרו הפאטימים את אורך החומה והקטינו את שטח העיר מדרום, כך שהר ציון ועיר דוד הושארו מחוץ לחומה. הייתה זו הפעם הראשונה שחלקים אלה נקרעו מעל העיר, ולמעשה לא חזרו להיות עוד חלק ממנה בשום תקופה עתידית אחרת.
שערי העיר
השער המערבי של העיר הידוע בשם שער יפו היה קרוי בשם באב מחראב דאוד שם הקשור למגדל דוד. במפה ותיאורי העיר של ארקולף קרוי השער שער דויד – ובשם זה נקרא השער גם בתקופה הצלבנית.
השער הראשי של העיר היה ככל הנראה שער שכם ששמו בתקופה המוסלמית היה באב אלעמוד על שם עמוד ניצחון רומי, שניצב בסמוך לשער - כמופיע במפת מידבא. ארקולף מציין את השער בשם שער סטפנוס הקדוש שם שניתן בתקופת הקיסרית אודוקיה שבנתה בסמוך לשער כנסייה על שם סטפן הקדוש, גם בתקופה הצלבנית נקרא השער בשם זה.
בחומת הקיסרית אודוקיה נקבעו שערים הפונים מזרחה ודרומה אך מיקומם משוער ושרידיהם לא נמצאו. שערים אלו המוזכרים במקורות שונים כוללים את שער השילוח שפנה מזרחה לכיוון בריכת השילוח והוביל אל כיוון שכונת היהודים ששכנה באזור עיר דוד עד למאה ה-11. בדרום שכן שער ציון שהוביל אל מערכת המבנים הביזנטיים על הר ציון.
במשך כל התקופה המוסלמית עברה החומה הדרומית של איליה קפיטולינה בתוך העיר, בתוואי הזהה לתוואי החומה הטורקית המקיפה את העיר העתיקה של היום. בחומה זו נבנה שער בשם שער הניאה שחיבר את כנסיית הניאה באמצעות הקרדו המערבי אל שער שכם. קרדו נוסף – חיבר את שער שכם אל אזור הארמונות האומיים בדרום מזרח העיר – בסמוך להר הבית.
מגדל דוד
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו לאורך השנים בקו החומה המערבית והמצודה הידועה בשם מגדל דוד נתגלו שרידי בנייה במצודה שמיוחסים לתקופה המוסלמית ובהם מגדל עגול ושרידי קיר. החופר CN Johns שחפר במצודה מטעם מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי זיהה את השרידים עם ארמון אמיר המאמינים - מקום מושבו של שליט העיר, אך תוכנית המצודה בתקופה המוסלמית איננה ברורה. מממצאי חפירה זו עולה כי השער המערבי של העיר הידוע בשם שער יפו היה ממוקם, בתקופה המוסלמית, מזרחית מהשער הנוכחי.
מחלף ראש העין מזרח
מחלף ראש העין מזרח, הוא מחלף בכביש 5 עם שדרות בן-גוריון בראש העין. המחלף, שנחנך ב-9 במאי 2016, נמצא מזרחית למחלף אבן העזר ("ראש העין צפון") והוא מהווה חיבור נוסף לחלקה הצפוני של ראש העין משכונת נווה אפק. מזרחה מהמחלף נמצא מחלף שער שומרון, אשר מוביל אל יישובי השומרון המרכזי (כגון אלקנה).
ירושלים בתקופה המוסלמית המוקדמת
רבעים
בתקופה המוסלמית החלה העיר להתפצל לרבעים שהתאפיינו במגורים של בני קבוצות אתניות ודתיות מגובשות.
מחלף ראש העין מזרח
בניית המחלף
המחלף נבנה על ידי חברת נתיבי ישראל בשיתוף חברת הניהול א ספיבק במסגרת תוכנית "נתיב לדירה" של משרד התחבורה יחד עם הקמת עשרות אלפי יחידות דיור חדשות בשכונות החדשות בצפון ראש העין. עלות המחלף היא 120 מיליון ש"ח והיא כוללת בניית גשרים באזור בעל שטח של 8,500 מ"ר, הארכת נתיב בקטע באורך 1.1 ק"מ בכביש 5, ביצוע פיתוח נופי, סלילת שבילי אופניים וביצוע תשתיות (תאורה, ניקוז ובטיחות) מתאימות למחלף. העבודות לבניית המחלף החלו ביולי 2014 והסתיימו בחודש מאי 2016 חודשיים לפני המועד המתוכנן.
ירושלים בתקופה המוסלמית המוקדמת
הרובע הנוצרי
הנוצרים התגוררו ברוב השטח של ירושלים בשכנות מעורבת עם מוסלמים וערבים עד לסוף התקופה המוסלמית בה תחמו הנוצרים את מושבם והמוסלמים יצאו מתחום זה לאזורים אחרים בעיר. ברובע שלט אז הפטריארך היווני של ירושלים. על פי ויליאם מצור היו גבולות הרובע כדלקמן: הגבול הצפוני נקבע על ידי חומת העיר הנמשכת ממגדל דוד דרך מגדל הפינה – מגדל טנקרד ומשם עד לשער שכם. בתוך העיר נתחם הרובע על ידי הקרדו המערבי עד לאזור השווקים ומשם בזווית ישרה לכיוון שער יפו. מתאר זה מקביל – בשינויים קלים – לרובע הנוצרי של היום. ליבו של הרובע הייתה כנסיית הקבר ובסמוך לה עמד מסגד עומר. בשנת 1898 נתגלתה בסמוך לכנסייה כתובת שתוארכה על ידי שארל קלרמון-גנו לשנת 970 ובה חקוקה הכתובת:
במאה ה-8 החלו בעיר פעולות בנייה של קרל הגדול - אליו פנו נוצרים תושבי ירושלים בבקשת חסות. באזור המוריסטן נבנו אכסניות לעולי רגל ובהן אכסניה מפוארת לעולי רגל נוצרים, כנסייה על שם מרים הקדושה ושוק מרכזי (פורום) שהכנסותיו הקדש לכנסייה. ממבנים אלו לא נותר כל זכר והם ככל הנראה נהרסו בשנת 1009 בהוראת הח'ליף הפאטמי אל-חאכם באמר אללה.
סוחרים מהעיר האיטלקית אמאלפי שקשרי מסחר עם האימפריה המוסלמית העניקו להם פריבילגיות קיבלו רשות ושטח מתאים להקים מנזר, אכסניה לעולי רגל שסעדו את לבם בשיירי מזונם של הנזירים ובית תפילה. גם ממבנים אלו לא נמצא שריד אף על פי שהם נבנו - ככל הנראה - לאחר שלטונו של אל-חאכם באמר אללה.
הכיבוש המוסלמי של ירושלים הותיר את מבני הדת הנוצריים ללא פגע, אך החל מאירוע זה ועד תום התקופה התחולל תהליך של הרס ועזובה שהותיר את העיר ומוסדותיה הנוצריים במצב קשה. כנסיות ומנזרים שנהרסו במהלך כיבוש ירושלים בידי הפרסים ולא נכללו במפעל השיקום של מתודיוס לא שוקמו. עיקר ההרס והנזק נגרם לאורך התקופה כתוצאה מפעולות עוינות של מוסלמים שכללו מעשי שוד, הרס בידי השלטונות, ולעיתים מעשי רצח ופרעות. עזובה של המוסדות הואצה על ידי מיסים כבדים שהוטלו על מוסדות הדת. מנזרים ששכנו מחוץ להגנת חומות ירושלים הותקפו על ידי שבטי בדואים שלעיתים אף העזו לחדור אל תוך החומות.
כך ידוע על אירועים בהם הציתו מוסלמים חלקים מכנסיית הקבר בשנת 937 ובשנת 966 הוצתה שוב הכנסייה על מנת לאפשר ביזת חפצי הקודש. נזקים אלו ונזקי רעידות האדמה הרבות שפקדו את ארץ ישראל הוחרפו על ידי החוק המוסלמי שאסר בנייה, שיפוץ או הקמה מחדש של כנסיות ומנזרים, מתוך שאיפה לא מוסתרת להביא לדיכוי הפולחן הנוצרי הענף בירושלים וסביבותיה. שיקום נזקים מוגבל התאפשר רק בלחץ ולעיתים קרובות במתן שלמונים לשלטונות.
שכונת הקראים
הקראים הגיעו לירושלים במהלך המאה ה-9 והתיישבו מחוץ לחומות העיר על הר הזיתים באזור הקרוי צלע היבוסי ולשכונה קראו  צלע האלף על פי הפסוק מספר יהושע יח' כח', בסמוך לשכונה זו פעל בית כנסת שומרוני בתוך קבר בני חזיר, ככל הנראה שכנה השכונה בכפר השילוח של היום אך לא נותרו כל שרידים ממנה.
הרובע היהודי
בעיר הביזנטית איליה קפיטולינה לא התגוררו יהודים על פי חוק. במהלך התקופה הביזנטית ניתנה רשות ליהודים לבוא ולקונן מול הר הבית. שינוי בסטטוס זה התרחש מיד עם כיבוש העיר בידי המוסלמים. במסמכים מהגניזה של קהיר מסופר שהח'ליף עומר עודד יהודים, תושבי טבריה להתיישב בירושלים ולשאלתו "היכן תרצו לגור בעיר?" ענו – "בדרום העיר, וזהו שוק היהודים". והייתה כוונת בקשתם קרבת המקדש ושעריו, וכן מי השילוח לטבילה. מתעודה זו עולה, שבראשית ימי שלטונם של המוסלמים בירושלים התאפשר לקהילה יהודית של שבעים משפחות לגור בשכונה בדרום העיר ליד הר הבית ושעריו. בשנות השבעים של המאה ה-20 נערכו חפירות ארכאולוגיות על ידי רשות העתיקות בשטחים שסמוכים לדרום הר הבית. בחפירות אלה נחשפו, מתחת ליסודותיהם של הארמונות האומיים, מבני מגורים הבנויים בתוכנית דומה של חדרים מסביב לחצר מרכזית פנימית, ותוארכו לתקופה הביזנטית. באחד ממבנים אלו, השוכן סמוך לפינה הדרומית-מזרחית של הר הבית נחשף משקוף דלת, מצופה בטיח לבן, ועליו מצוירים בצבע אדום שתי מנורות של שבעה קנים ולידם לולב ומחתה – סמלים יהודיים, האופייניים לאומנות היהודית של תקופת המשנה והתלמוד. מנורות מצוירות נוספות נתגלו גם במקומות אחרים במבנה על גבי הטיח שחיפה את קירות הבניין. במהלך ניקויו של משקוף המנורות נחשף צלב בתוך מסגרת עגולה חרוט באבן. ממצא זה מעיד כי המשקוף בבית היהודי שימש קודם לכן כמשקוף בבית שתושביו היו נוצרים. כמה עשרות שנים אחר כך נבחר המקום על ידי השליטים האומיים למפעל בנייה מונומנטלי ובזה בא הקץ על שכונת היהודים שליד הר הבית. מרכז החיים ברובע היה בית הקהילה שנודע גם בשם המערה ובו פעל בית הכנסת, אך מקומו המדויק איננו ידוע.
לקראת תום התקופה עברו יהודי העיר להתגורר בחלק הצפון מזרחי של ירושלים, שם השתתפו בהגנת העיר בעת המצור הצלבני וספגו את מלוא עוצמת ההתקפה שהביאה לכיבוש העיר.
כיפת הסלע
כיפת הסלע (ערבית: قبة الصخرة, תעתיק מדויק: קבת א-לצח'רה, הגייה: קוּבַת אַ-סַ'חְ'רַה; נקראת לעיתים "כיפת הזהב") הוא המבנה המוסלמי העתיק ביותר שנשתמר ללא שינויים מהותיים, ונחשב למופת אדריכלי ואמנותי, ולפינת יסוד בתולדות האמנות והאדריכלות האסלאמיים. כיפת הסלע עצמה אינה מסגד, ולא נערכות בה תפילות בציבור, המבנה של כיפת הסלע הוא מהמפוארים במזרח התיכון. המבנה מתומן ובמרכזו כיפה, בנוי במפלס העליון של הר הבית. בדומה למספר מבני דת מועטים יחסית במזרח התיכון, למבנה אין כיוון מסוים, אלא הוא בנוי בקונצנטריות סביב העצם המקודש במרכזו.
בגג כיפת הסלע מצויה כתובת המתארכת את בנייתה לשנת 72 להג'רה, היא שנת 691/2, זמנו של הח'ליף עבד אל-מלכ מבית אומיה. מקובל לראות זאת כשנת חנוכת המבנה, אם כי ייתכן כי מדובר דווקא בתחילת הבנייה.
במרכזה של כיפת הסלע מצויה אבן השתייה (הצח'רה). פנים הכיפה עשוי סטוקו וערבסקות שצורתם מדליונים בעיטור פיתוחי צמחים ופרחים מרהיבים, אלפים במספר. מתחת לכיפה מצוי התוף, המעוטר בפסיפס שבתחתיתו כתובת אדירת ממדים, הנמשכת משני עבריו של הקיר, ובעלת אורך כולל של 240 מטר, ובה כתובת ההקדשה:
הח'ליף העבאסי אל-מאמון (813–833) שיפץ את המבנה, והחליף את פסיפסי הקיר שציינו כי המבנה נבנה על ידי הח'ליף עבד אל-מלכ בפסיפסים הנושאים את שמו, אולם לא שינה את תאריך הבנייה המופיע עליהם.
מסגד אל-אקצא
מסגד אל-אקצא (ערבית: المسجد الأقصى, תעתיק מדויק: אלמסג'ד אל-אקצא) משמעות השם: "המסגד הרחוק ביותר" או "המסגד הקיצון". המונח "מסגד אל-אקצא" נזכר בקוראן, והפרשנות המוסלמית המקובלת, מייחסת את הפסוק למסע לילי, שעל-פי המסורת המוסלמית, ערך מוחמד ממכה אל הר הבית בירושלים. מסגד אל-אקצא נבנה תחילה מעץ, בתאריך לא ידוע. על פי מסורות אחדות, הוא הוקם במצוותו של הח'ליף עומר עצמו. בכל מקרה ידוע כי המסגד כבר עמד על תילו בשנת 679, כיוון שבן התקופה, הנזיר ארקולף, מעיד שראה את המבנה:
בשלב מאוחר יותר, נבנה במקום מבנה אבן. מרבית ההיסטוריונים הערבים מימי הביניים מייחסים את בנייתו לעבד אל-מלכ, בונה כיפת הסלע, ומיעוטם מייחסים אותו לבנו, וליד הראשון. המבנה הוקם מחדש לפחות חמש פעמים. הוא נהרס לחלוטין לפחות פעם אחת ברעידת אדמה ("רעש שביעית", באמצע המאה השמינית). הבניה המחודשת האחרונה הייתה ב-1035.