cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נזקי ריקושט
פיתוחים פסיקתיים בבית-המשפט העליון
מקרה נוסף בו עלתה טענה לפיצוי בגין נזק עקיף הוא ע"א 813/81 ציון חברה לבטוח בע"מ נ' עיזבון המנוח דוד בוסקילה. גם במקרה זה התביעה הייתה בגין נזק גוף טהור. עובדות המקרה היו אוטובוס שהתנגש ברכב בו נהג מר בוסקילה וכתוצאה מכך קיפח את חייו. התביעה הוגשה על ידי עזבונו והתלויים בו (אלמנתו וילדיהם הקטינים). נדגיש שבאותו הזמן כבר נכנס לתוקפו חוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים, שעוד יהיה חשוב לענייננו בהמשך. פסק-הדין ניתן בתאריך ה-12.2.1985, יום לאחר מתן פסק-הדין בעניין גורדון, וסביר להניח שהלך הרוח בכתיבתו השפיע על פסק-הדין בעניין ציון (השופט ברק אף ישב בהרכב בשני המקרים). ראשית, נקבע בפסק-הדין שנזק האלמנה (שגם הייתה ברכב בזמן התאונה), בגין סבלה הנפשי כתוצאה ממות בעלה הוא בר-פיצוי, במובחן מנזקיה הישירים שנגרמו עקב התאונה. שנית, צוין בפסק-הדין שבשנים האחרונות מסתמנת סטייה בפסיקה האנגלית מדרישת הנוכחות המיידית (דרישת הנוכחות הפיזית), כפי שהוזכרה בעניין צבי. אך בית-המשפט קבע שיהיה זה מלאכותי לפצל בין סבלה הישיר מהאירוע עצמו, לבין סבלה הנפשי (העקיף) שנגרם עקב מות בעלה, וספק רב אם היה פוסק לטובתה אם לא הייתה נוכחת באירוע. על כן, לדעתנו, נראה שהפיצוי שניתן היה בגין נזק ישיר ולא בגין נזק עקיף.
בע"א 358/83 רחל שולמן נ' ציון חברה לבטוח בע"מ נקבע, שקביעת היקף האחריות בעוולות לפי חוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים, צריכה להיעשות על-פי מבחן הסיכון ולא על-פי מבחן הצפיות של עוולת הרשלנות. זאת מכיוון, שעוולת הרשלנות בודקת "אשם" חברתי על-פיו נקבעת חובת הזהירות, לעומת חוק הפיצויים עליו חל משטר של אחריות מוחלטת. הסיכון שנקבע לצורך הטלת האחריות במסגרת חוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים, הוא כל סיכון שנגרם עקב שימוש ברכב מנועי. אך נראה שהשופט ברק הלך רחוק מידי בניסיון לתחום את מבחן הסיכון, ודעה זאת הייתה גם דעת המיעוט של השופט גולדברג. השופט ברק הביא מספר דוגמאות למצבים שלפי דעתו הם חלק מהשימוש ברכב, כמו מוקש המתפוצץ בשולי הדרך כאשר עוברת מכונית ונוסעיה נפגעים מהרסיסים. השופט גולדברג טען, ובצדק, שגם הולך רגל שהיה מזדמן למקום יכול היה להיפגע מאותם רסיסים בדיוק, ולכן לדעתו יש להשתמש במבחן השכל הישר, מבחן בעזרתו פוסק השופט על פי ניסיון חייו ושיקול דעתו. אם נתמקד בדוגמה של הולך הרגל שעובר, ניתן לומר שמדובר בניזוק עקיף. אך מבחן הסיכון של השופט ברק אינו קובע מתן פיצוי לניזוקים עקיפים (בהקשר של חוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים), אלא בעצם מכניס אותם למעגל הסיכון הראשוני, כלומר מאפיינם כניזוקים ישירים ולכן זכאים הם לפיצוי. לעומת זאת, מבחן השכל הישר, אף על פי שהוא עמום משהו, מצמצם במקצת את מבחן הסיכון בכך שהוא משאיר את הניזוקים העקיפים בחוץ. בכל מקרה, גם בפסק-דין זה אין הכרעה ישירה בעניין ההכרה בניזוקים עקיפים.
ההלכה המנחה לעניין ניזוקים עקיפים התגבשה בעניין אלסוחה, בה נקבע כי הדגש צריך להיות בבירורו של מבחן הצפיות על פני מבחנים דוגמטיים כמו דרישת הנוכחות המיידית, בכך שהבחינה תיעשה אם הפגיעה בניזוק המשנה הייתה צפויה. אך במקביל להרחבת מבחן הצפיות, קבע השופט שמגר ארבעה סייגים לזכאותו של אדם לפיצוי על נזק נפשי שנגרם לו עקב פגיעה של קרובי משפחתו בתאונה:
כאמור, פסיקה הקשורה לעניין נזק ריקושטי כלכלי נדונה בעניין סחר ושירותי ים. חברת סחר ושירותי ים סיפקה שירותי הובלה לחברת וינשטיין, והאחרונה לא שילמה על ההובלה. סחר ושירותי ים תבעה וקיבלה אישור לצו עיקול של המשלוח אותו הובילה עבור חברת וינשטיין. מהעובדות עולה כי סחר ושירותי ים מסרה מידע מוטעה בנוגע למטען ששכנע את הרשמת למתן הצו. השופט מצא קבע שבמקרה דנן יש חובת זהירות קונקרטית למעקלת כי היא יכלה לצפות שהדבר יגרום לנזק העולה על הנדרש. שווי המטען עלה על-פי שישה משווי החוב - גם אם לא ידעה יכלה בקלות לברר, ולכן בין אם ידעה או לא היא הפרה את חובת הזהירות. התקבלה התביעה. הנזק הריקושטי במקרה דנן אינו קלאסי במובן של צד שלישי הנפגע ממעשיו של מעוול לניזוק העיקרי. הוצאת צו עיקול והנזק שעלול להיגרם בשל סנקציה זאת היא לגיטימית ומוכרת בחוק, אך מצג שווא של העובדות שהביאה להוצאת הצו, גרמה לנזק ריקושט כלכלי טהור למפעל, מעבר לתכליתו כפי שהתכוון המחוקק כשאפשר את הסנקציה. האם מכיר פסק-הדין בנזק ריקושט כלכלי טהור כנזק בר-פיצוי? ככל הנראה התשובה לכך היא שלילית. ראשית, בפסק-הדין לא מוזכרת הסוגיה של נזק כלכלי טהור בכלל ונזק ריקושט בפרט. שנית, פסק-הדין אינו עוסק בנזק שנגרם עקב התרשלות אלא בהפסדים הנובעים ממעשה מכוון של סחר ושירותי ים. שלישית, השופט מצא מסווג את הנזקים ככאלה שהיוו תוצאה ישירה מהיקפו של העיקול ומאופן ביצועו. גישתו של השופט מצא ממשיכה במידת מה את גישתו של השופט ברק בעניין שולמן בכך שהוא מכיר לכאורה בניזוקים עקיפים על ידי הכנסתם למעגל הסיכון הראשוני, ולכן למעשה מכיר בנזק כבר-פיצוי אך עדיין כניזוקים ישירים מבחינה פורמלית. דוגמה זו ממחישה שוב את רתיעת הפסיקה מהכרה מפורשת בנזק ריקושט בכלל, ובנזק כלכלי ריקושט כלכלי טהור בפרט.
פסיקת בתי-משפט מחוזיים רלוונטית
במשך שנים רבות, בטרם נפסקה ההלכה המנחה בעניין אלסוחה, הפסיקה בבתי-המשפט המחוזיים בישראל, לפחות בכל הנוגע לנזק נפשי משני, הייתה מעורפלת ולא אחידה. תביעות שונות נדחו עקב סיבות שכללו קרבה משפחתית לא מספקת, קרבה למקום ולזמן שלא הייתה מיידית, הנזק המשני לא היה צפוי (על-פי מבחן הצפיות), או מכיוון שלא נמצא קשר סיבתי משפטי בין העוולה לבין הנזק הנפשי המשני. זאת בנוסף לסיבות בהן נדחו תביעות בגין נזק נפשי משני, כפי שפורט לעיל במסגרת פסיקות של בית-המשפט העליון. אך לצד דחיות של תביעות מסוג אלו, בתי-המשפט המחוזיים גם תרמו את חלקם להכרה בנזק נפשי משני. כפי שהוסבר לעיל בפסק-הדין בעניין צבי, בית-המשפט העליון דחה את התביעה בנימוק שלא ניתן לקבל פיצוי על נזק נפשי משני אם אינו נלווה לנזק מוחשי ומכיוון שהתובעת הייתה רחוקה מהאירוע המזיק. במקרה שהגיע לאחר פסק-הדין בעניין צבי לבית-המשפט המחוזי בחיפה, הכיר בית-המשפט בנזק נפשי שלא נלווה לנזק מוחשי (אם כי לא בצורה מפורשת דיו), שנגרם לאם עקב טביעת שני ילדיה על אף שלא הייתה נוכחת בזמן האסון, אלא הייתה בקרבת מקום והגיעה לאחר קרות האירוע. פסיקה זו בעצם היוותה הכרה בנזק נפשי משני (נזק גוף טהור) כראש נזק עצמאי. רק בעניין אלוסחה כפי שמפורט לעיל, עשה בית-המשפט העליון סדר בסוגיית הנזק הנפשי המשני, וקבע את הקריטריונים המפורשים להכרה בראש נזק זה.
לאורך השנים שלאחר מתן פסק-הדין בעניין אלסוחה, נראה שבתי-המשפט המחוזיים נהגו בקפידה ומנעו את הרחבת מעגלי הניזוקים ביישום הסייגים שנקבעו בפסק-הדין האמור. אך לפני זמן לא רב (ב- 5/9/2006) ניתן פסק-דין בבית-המשפט המחוזי בחיפה, שבו ניתן לראות הרחבה נוספת של מעגל הניזוקים, אם כי מדובר בתביעה על-פי חוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים. עובדות המקרה עסקו בתובע שבדרכו לעבודה, ראה אישה עומדת ליד רכבה ומגלה סימני מצוקה, ועצר על מנת לעזור לה. האישה שהייתה בלחץ נפשי הסבירה לו שבנה הפעוט ננעל ברכב, ומכיוון שהיה יום קיץ חם, נשקפת סכנה לחייו. התובע החליט לשבור את חלון הרכב ועקב כך נפצע בידו. השאלה הייתה האם הוא זכאי לפיצוי מחוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים. בית-המשפט קצת עמעם את האבחנה בין מבחן הסיכון שנקבע לגבי חוק הפיצויים לבין מבחן הצפיות הקובע את מסגרת עוולת הרשלנות. בכל מקרה הוא קבע, שראוי שפגיעה של מחלצים תהיה במתחם הסיכון, וזאת כי נזק מסוג כליאת אדם ברכב עקב התרשלות של המשתמש הוא נזק צפוי. בית-המשפט נימק את החלטתו גם עקב חקיקתו של חוק לא תעמוד על דם רעך, שאינו קובע הסדר ביטוחי, מתוך הבנה - כך לדעת בית-המשפט - שראוי שנזק של הושטת עזרה יהיה במתחם הסיכון. בית-המשפט לא שכח את הסייגים של הלכת אלסוחה וקבע ששלושת הסייגים הראשונים מתקיימים. לגבי הסייג הרביעי, הדורש נזק נפשי מהותי, קבע בית-המשפט שהוא אינו נדרש כלל לגבי מחלץ. זאת בהנמקה שסייג זה נועד לתחום נזק צפוי על בסיס של שיקולי מדיניות, ושיקולי המדיניות במקרן דנן מביאים לתוצאה שמחלץ, שהוא ניזוק עקיף, יקבל פיצוי על הנזק הפיזי, ללא קשר אם נגרם לו בנוסף נזק נפשי. ההרחבה בפסק-דין זה היא מהותית משום שהסייג הרביעי, הדורש נזק נפשי מהותי, הוא הסייג החשוב ביותר שאפשר בכלל את ההכרה בנזק הגוף הטהור העקיף, כפי שנקבע בעניין אלסוחה, ועליו קמו ונפלו תביעות רבות. דוגמה לחשיבותו ולדרישתו הנוקשה של הסייג הרביעי ניתן לראות בע"א 7836/95 קופת חולים של ההסתדרות הכללית נ' עזבון המנוחה קרן (און) תמי ז"ל. במקרה זה נדחתה תביעה בגין נזק ריקושט נפשי הנגרם לבנותיה של אישה שחלתה בסרטן ונפטרה לאחר טיפול ממושך, כתוצאה מגילוי מאוחר של הרופאים שהיווה התרשלות. בית-המשפט קבע שכאשר מדובר בנזק מתפתח והדרגתי, להבדיל מנזק ישיר ועוצמתי, הנזק הנפשי אינו מהותי ועל כן לא יהיה בר-פיצוי. בית-המשפט נימק זאת בכך שבמקרים מן הסוג של טיפול ממושך בחולה או חשיפה ממושכת אחרת לתוצאות של אירוע מזיק, קשה להפריד בין נזק נפשי עקיף ומהותי שהוא בר-פיצוי (כפי שנקבע בעניין אלסוחה), לבין צער ועגמת נפש (עקיפים) שאינם מהותיים ועל כן אינם בני פיצוי. כאמור, נראה שפסיקת המחוזי הרחיבה במידה ניכרת את גבולות הסייג, והלכה למעשה הכירה בניזוק עקיף ללא הטרמינולוגיה של הכנסתו של הניזוק העקיף למעגל הנפגעים הראשוני.
בכל הנוגע לעניין הנזק הריקושטי הכלכלי הטהור, אין בבתי-המשפט המחוזיים פסיקות המתייחסות ישירות לסוגיה. הרי כפי שכבר נאמר בסקירת הדין של בית-המשפט העליון, קיימת רתיעה מהכרה בנזק ישיר כלכלי טהור קל וחומר נזק ריקושט כלכלי טהור, ובתי-המשפט המחוזיים מנחים עצמם בהתאם. במקרים מסוימים יושמה ההלכה שנקבעה בעניין סחר ושירותי ים, שכאמור לעיל קיים בכלל ספק אם אכן היה מדובר בנזק ריקושט כלכלי טהור.
על גבולות ההכרה בנזקי ריקושט
כפי שהצגנו לעיל, ההכרה בנזקי ריקושט בישראל מצומצמת ביותר. כיום, רק נזק ריקושט נפשי יהיה בר-פיצוי, וזאת רק בתנאי שנסיבות המקרה מתאימות לארבעת הקריטריונים שנקבעו בעניין אלסוחה. השימוש בקריטריונים אלו על ידי בתי-המשפט משקפים את הבעיה המרכזית של הכרה בנזקי ריקושט. מצד אחד, הגנה על נפגעי ריקושט, ומצד שני, האינטרס הציבורי למנוע הרחבת יתר של מעגל הנפגעים הזכאים לפיצוי. המתנגדים להרחבת מעגל הזכאים לפיצוי טוענים שהרחבתו תפגע ביעילות המשפטית בכך שבתי-המשפט יוצפו בתביעות ויגרם עומס רב על המערכת; קיים חשש מפני תביעות סרק; לגבי נזקים משניים נפשיים קיים חשש מפני הגשת תביעות מופרזות עקב אופיו הספקולטיבי של נזק זה; הקושי בהערכת הנזק על ידי בתי-המשפט כאשר מדובר בנזקים בלתי ממוניים; ולבסוף, חשש להרתעת יתר של מזיקים פוטנציאלים מעשיית פעולות רצויות, שכן אם ימצאו חייבים הם אף עלולים להגיע למצב של פשיטת רגל. בהקשר זה נכנסת גם סוגיית הביטוח. גם אם אחריותו של המזיק תהיה מבוטחת, בהרחבת מעגל הזכאים לפיצוי יעלה מחיר הביטוח עקב הגדלת הסיכון, וייתכן שלחברות הביטוח כלל לא יהיה כדאי לספק ביטוח שכזה. מצב זה יביא לפגיעה חברתית ופעולות מועילות לא יבוצעו, מכיוון שלא יתקיים פיזור נזקים. המצדדים בהרחבת מעגל הניזוקים דוחים את מרבית טענותיהם של המתנגדים. לגבי החשש מהצפת בתי-המשפט בתביעות בכלל ובתביעות סרק בפרט, הם טוענים שאינו מבוסס. במקרים דומים בהם הועלתה טענה זו החשש לא התממש, וחשש זה אינו ייחודי לסוגיית נזקי הריקושט. בנוסף, חשש זה אינו מצדיק שלילת פיצוי מאדם זכאי, וכדי לשלול פיצוי שכזה יש לתמוך זאת בשיקולים מהותיים לגופו של עניין. לגבי הטענה להפרזה בהערכת הנזק הבלתי ממוני על ידי התובע גם אין ייחוד בנזק ריקושט, שכן הערכה מופרזת יכולה להיות גם במקרים של ניזוקים ישירים; כך גם לגבי הערכת הנזק הבלתי ממוני על ידי בתי-המשפט (כמו נזק נפשי), שקשיי הערכתו מאפיינים גם נזקים ישירים מסוג זה. לגבי הפגיעה בתועלת החברתית, טוענים התומכים בהרחבת מעגל הזכאים שיש לצמצם פעולות החורגות מן הראוי כדי למנוע פעולות מזיקות.
אין ספק שגם לתומכים בהרחבת מעגל הזכאים לפיצוי וגם ולמתנגדים טענות חזקות שמשקפות את הקושי בסוגיית נזקי הריקושט. אך בכל מקרה, ישנה הסכמה כללית שיש להציב גבול ברור בקביעת הזכאים לפיצוי ולא ניתן לפצות את כל שרשרת הנפגעים העקיפים; הוויכוח הוא בשאלה היכן יעבור הגבול.
אפידוט
אפידוט הוא מינרל השייך לקבוצת האפידוט – קבוצה של מינרלים סורוסיליקטיים (סיליקטים במבנה של טטרהדרונים כפולים) – המורכב מסידן, אלומיניום, ברזל, וסיליקט שנוסחתו (Ca2(Al, Fe)3(SiO4)3(OH המתגבש במערך מונוקליני. גבישים מפותחים היטב של אפידוט נפוצים למדי וצורתם פריזמטית. כיוון אורך הגביש ניצב למישור הסימטריה היחיד. ברוב המקרים פני הגביש מקווקווים ונוצרים גבישים תאומים לעיתים קרובות. רבות מתכונות המינרל משתנות בהתאם לתכולת הברזל. למשל, הצבע, הקבועים האופטיים, והמשקל היחסי. הפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) בולט והצבעים המופיעים הם בדרך כלל ירוק, צהוב וחום. קלינוזואיסיט הוא סוג של אפידוט בגוון לבן או אדום חיוור המכיל מעט מאוד ברזל, ונוסחתו זהה למינרל האורתורומבי זואיסיט.
מאפיינים
מקור השם הוא מיוונית - "אפידוסיס", כלומר "תוספת". את השם למינרל נתן המינרלוג הצרפתי רנה הואי (René Hauey) ב-1801 על מנת להבדילו מקבוצת הטורמלין שבה נחשב חבר עד אז.
בישראל ניתן למצוא אפידוט בחללים בסלעי בזלת וטוף בכרמל ובתור מינרל משני בסלעים מגמתיים פרקמבריים ובסלעים מותמרים באזור אילת.
את הגבישים השקופים לחלוטין בצבע ירוק כהה מקנאפנוואנד ומברזיל נוהגים לעיתים לחתוך כאבני חן.
המינרלים פיימונטיט ואלניט הוא איזומורפים לאפידוט וניתן לכנותם אפידוט מנגני ואפידוט צריומי בהתאמה.
פיימונטיט מופיע כגבישים קטנים מונוקליניים בצבע שחור־אדמדם במכרות המנגן בסן מרצ'ל סמוך לאיבריאה בפיימונטה ובשיסטים גבישיים בכמה מקומות ביפן. צבע הארגמן של אבן הפורפיר המצרית מקורו בנוכחות מינרל זה.
לאלניט יש נוסחה זהה לנוסחת האפידוט והוא מכיל מתכות מקבוצת הצריום. המינרל נראה שונה לגמרי מהאפידוט שכן צבעו שחור או שחור חום, למינרל יש ברק של זפת והוא אטום, יותר מכך הפצילות באלניט מועטה או לא קיימת בכלל וגבישים מפותחים היטב נדירים. התכונות הקריסטלוגרפיות והאופטיות של האלניט זהות לאפידוט. הפליאוכרואיזם באלניט הוא חזק בגוונים של חום־אדמדם, חום־צהבהב וחום־ירקרק. אף על פי שאינו מינרל נפוץ תפוצתו רחבה למדי כמינרל נלווה לסלעים רבים: גנייס, גרניט, סיאניט, ריוליט, אנדזיט ואחרים. המינרל נתגלה לראשונה בגרניט של מזרח גרינלנד ותואר על ידי תומאס אלן (Thomas Allan), שעל שמו קרוי המינרל, ב-1808.
תהליך הידרציה (הוספת מים) לאלניט משנה את מבנהו והוא הופך לאיזוטרופי מבחינה אופטית ולאמורפי. מסיבה זו הוגדרו סוגים שונים של אלניט וניתנו להם שמות רבים. אורתיט הוא השם שנתן יונס יעקב ברצליוס ב-1818 לסוג אלניט שעבר הידרציה והתגלה כגבישים דקים פריזמטיים לעיתים באורך של 30 ס"מ בפינבו (Finbo), סמוך לפאלוּן (Falun) בשוודיה.
בולטס ובליפ
בולטס ובליפ (באנגלית: Bolts and Blip) היא סדרת הנפשה ממוחשבת קנדית-דרום קוריאנית, ששודרה במקור החל מ-28 ביוני 2010 עד 25 בדצמבר 2011 בערוץ Teletoon הקנדי. בישראל הסדרה שודרה בערוץ ניקלודיאון בדיבוב עברי החל מ-1 בספטמבר 2011 והסתיימה באותה שנה. לסדרה הופקה עונה אחת הכוללת 26 פרקים באורך 23 דקות.
תקציר העלילה
הסדרה עוקבת אחר הרפתקאותיהם של בוטס ובליפ, שני רובוטים שחיים בבסיס של רובוטים על הירח בשנת 2080. השניים הם חברים ומשתתפים בענף ספורט זוגי ומשתפרים בו ככל שהסדרה מתקדמת.
מלחמת איראן–עיראק
מלחמת איראן–עיראק (בערבית: الحرب الإيرانية العراقية, בפרסית: جنگ ایران و عراق; 22 בספטמבר 1980 – 20 באוגוסט 1988) הייתה מלחמה בין הרפובליקה האסלאמית השיעית של איראן בראשות מנהיגה הרוחני רוחאללה ח'ומייני ורפובליקת בעת' ערבית לאומנית של עיראק בראשות סדאם חוסיין.
המלחמה פרצה לאור היריבות הקשה בין המדינות, ובעקבות סכסוך גבולות באזור מחוז ח'וזסתאן, ליד השט אל-ערב ועל רקע המתח הדתי העדתי בין הנהגת איראן השיעית הפרסית בעיקרה, ובין הנהגת עיראק הערבית מרקע סוני. למלחמה היו מניעים טריטוריאליים, כלכליים, דתיים ואחרים שהעיבו במשך שנים על יחסי המדינות טרם פרצה. במלחמה השתתפו גם מיליציות עדתיות (מוג'אהדין ח'לק האיראנית תמכה בעיראק, ואילו מיליציות כורדיות עיראקיות - המפלגה הדמוקרטית הכורדית והאיחוד הפטריוטי של כורדיסטן תמכו באיראן), והייתה התערבות מצד מספר מעצמות לרבות אספקת נשק וסיוע לוגיסטי. המלחמה בת שמונה השנים לא הביאה להישגים טריטוריאליים לאף אחת מהמדינות, אך עלתה בחייהם של כמיליון חיילים ואזרחים משני הצדדים.
בהנהגתו של חוסיין, עיראק שאפה לספח לתוכה את חבל ח'וזסתאן העשיר בנפט ולהפוך למעצמה אזורית במפרץ הפרסי על חשבון איראן. כמו כן, פעל המשטר העיראקי לבלום את חלחול השפעותיה של המהפכה האסלאמית השיעית באיראן ברחבי המזרח התיכון (חוסיין עמד בראש משטר עריצי של מיעוט סוני על גבי רוב שיעי בעיראק עצמה, והמהפכה באיראן השכנה עלולה הייתה לערער את שלטונו שלו). ניסיון לפתור את סכסוך הגבולות ארוך השנים בין איראן לעיראק על גבי השט אל-ערב הסתכם ב-1975 בהסכם אלג'יר, שפרוץ המלחמה הוביל לכך שפג תוקפו. כמו כן ניסה המשטר העיראקי להביא להתקוממות הרוב הערבי בח'וזסתאן נגד משטר משמרות המהפכה בטהראן על רקע לאומני ואתני.
המתקפה העיראקית הראשונית שפתחה את המלחמה הובילה ללוחמה בת שנתיים בח'וזסתאן שסוכמה במתקפת נגד איראנית ב-1982 שהחזירה את קו האש לגבול הבינלאומי. בעקבות זאת, המלחמה הפכה ללוחמת שחיקה ממושכת שכללה שימוש בנשק כימי מצידה של עיראק. השימוש בטקטיקות כגון מלחמת חפירות וגלי התקפה אנושיים בידי הכוחות האיראניים הובילו להשוואת המלחמה למלחמת העולם הראשונה בבחינת שיטותיה. מהצד העיראקי נעשה שימוש ממושך בארטילריה רקטית נגד מוקדים אזרחיים באיראן ובאיראן הממשלה קידמה מדיניות של גיוס ילדים לצבא וקידום הרעיון של שהידיות. במהלך המלחמה נעשו שיתופי פעולה ומימונים שונים של המחנות הלוחמים ממדינות ברחבי העולם, וביניהם גם שיתוף פעולה מתחת לשולחן בין איראן לארצות הברית שהתפרסם בדמות פרשת איראן–קונטראס. ב-1981 מדינת ישראל ניצלה את מצב המלחמה בין שתיים מיריבותיה ותקפה והשמידה את הכור הגרעיני "תמוז" (אוסיראק) בעיראק.
המלחמה הסתיימה בשוויון ללא כל שינוי טריטוריאלי עם אשרור החלטה 598 של מועצת הביטחון של האו"ם בידי שני הצדדים הלוחמים. לפחות חצי מיליון איש נהרגו במלחמה, כאשר הערכות מרחיקות לכת טוענות לסביבות 1.2 מיליון הרוגים (רובם איראנים). כמו כן, מאות אלפי אזרחים נהרגו במהלך המלחמה במהלכים פנימיים של המדינות, ביניהם מבצע אל-אנפאל של המשטר העיראקי נגד האוכלוסייה הכורדית המתמרדת בצפון המדינה, שהסתכם בטבח ובפשעי מלחמה שביצע הצבא העיראקי שלימים קיבלו הכרה חלקית בתור רצח עם. לא נערך הסדר פיצויים בסיומה של המלחמה והעלות הכוללת של האובדן וההרס הכלכלי מוערך בסביבות הטריליון דולר אמריקאי.
עמדת עיראק
במשך שנים היו היחסים בין השכנות איראן ועיראק מתוחים. שט אל-ערב, נהר באורך של כ-200 ק"מ בדרומה של עיראק, שמתחיל בנקודת המפגש של נהרות הפרת והחידקל, ונשפך למפרץ הפרסי, היה גבול בין ממלכות קדומות כבר מאות שנים והיה עילה לסכסוכים רבים מאז ומתמיד. בתקופה המודרנית הוא יצר גבול טבעי בין איראן לעיראק. המתיחות כללה גם מימד דתי: איראן השיעית זעמה על דיכוי הרוב השיעי בעיראק תחת שלטונו של מנהיג עיראק, סדאם חוסיין הסוני - בעוד חוסיין חשש מהתפשטות המהפכה האסלאמית משטח איראן לשטחו.
מחלוקת הגבול החשובה ביותר בין שתי המדינות הייתה סכסוך ישן על מעמדו של השאט אל-ערב. קצה השאט אל-ערב היווה את הגבול בפועל של שתי המדינות. ממשלת עיראק סברה כי יש לקבוע את הגבול של שתי המדינות על סמך הוראות הסכם קונסטנטינופול מ-1913, אך איראן טענה שהגבול של שתי המדינות הוא קו טאלוג, על בסיס היובל המערבי ביותר של הנהר. שתי המדינות הפנו את המחלוקת ביניהן לחבר הלאומים פעם אחת בשנת 1934, אך לא הושג הסכם. ב-1937 נחתם הסכם הגבול הראשון בין שתי המדינות. על פי הסכם זה, הגבול של שתי המדינות היה לאורך הגדה המזרחית של הנהר, אך אזור עיגון באורך ארבעה קילומטרים הוקצה לאיראן, ובחלק זה הגדיר קו טאלוג את גבול שתי המדינות. עיראק האמינה שאיראן ניצלה את התנאים הפוליטיים הפנימיים הכאוטיים שלה באותה תקופה כדי לשפר את עמדתה במשא ומתן. גם איראן לא הייתה מרוצה מההסכם הזה, ביטלה אותו בשנות ה-60 ודרשה לנהל משא ומתן לקביעת קו גבול חדש ובמקביל הפעילה לחץ על עיראק להיכנס לשולחן המשא ומתן באמצעות תמיכה במורדים בכורדיסטן העיראקית. יריבות זאת היא שהובילה בסופו של יום להסכם אלג'יר.
מאז ימי שלטונו של עבד אל-כרים קאסם, עיראק ראתה בפרובינציה האיראנית ח'וזסתאן - השוכנת ממזרח לשט אל-ערב מתוקף היותה אזור עשיר בנפט ונוח לשליטה עבור עיראק, שכן מרבית תושביו ערבים ולא פרסים - חלק לגיטימי מעיראק שהועבר לידי איראן בתקופת שלטון האימפריה העות'מאנית על מסופוטמיה, ומסיבה זו תמכה בבדלנים הערבים של ח'וזסתאן. התמיכה הופסקה לזמן מה באמצע שנות השבעים החל מהחתימה על הסכם אלג'יר; עם זאת, רשויות השידור העיראקיות המשיכו בפעולות פרובוקטיביות, כגון הצגת ח'וזסתאן כחלק מעיראק וחלק מהעולם הערבי נגד הגבול הבינלאומי הקיים ונגד המצב בשטח, בו הייתה ח'וזסתאן חלק מאיראן. מאז עליית מפלגת הבעת' לשלטון בעיראק ב-1968, מנהיגיה פעלו לקדם את מעמדם בקרב העולם הערבי כדי להגיע לעמדת הנהגה במסגרתו. מ-1973 עד 1980 גדלו הכנסותיה של עיראק מנפט והחשיבות הכלכלית של שאיבת הנפט וייצואו עבור עיראק גדל. גדילת כוחה המסחרי והכלכלי סייעה לעיראק למלא את החלל שנגרם בראש ההנהגה הערבית מאז מותו של גמאל עבד אל נאצר והיחלשות מעמדה של מצרים. מעמדה של מצרים כמנהיגת העולם הערבי התמוסס לחלוטין לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, שהוביל לחרם ערבי עליה.
ב-1971, כדי לבסס את ריבונותה, פלשה איראן לאי אבו מוסא ולאיי טונב במפרץ הפרסי, ובתגובה לפעולה זו עיראק ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם איראן וקראה לשאר חברי הליגה הערבית לפעול בדוגמתה, בקשה שנדחתה על ידי הליגה. עיראק שלחה מטעמה גם מחאה רשמית לאו"ם, מחאה שהארגון התעלם ממנה. הרשויות בעיראק החלו לבצע גירוש של 70,000 התושבים האיראנים שחיו בעיראק, על רקע אתני. ב-1974 הגיעה המתיחות ביחסים בין שתי המדינות לשיאה והתכתשויות צבאיות באזור הגבול הפכו לעניין שכיח שבשגרה. המתיחות והחשש מפני הסלמה משמעותית בין איראן לעיראק גברו עד לכדי זה שקורט ולדהיים, מזכ"ל האו"ם, נאלץ להתערב ולשלוח נציג מיוחד לתווך ולשמור על הסדר שישרור בגבול בין שתי המדינות. התוצאה של דו"ח נציג האו"ם הובילה לפרסום החלטה 348 של מועצת הביטחון של האו"ם שבה הצדדים נדרשו לפתור את מחלוקת הגבול בינם לבין עצמם בדרכים דיפלומטיות.
הסכם אלג'יר
נראה שבקרב השלטונות העיראקים הייתה הנחה שהמהפכה האסלאמית בראשות רוחאללה ח'ומייני החלישה את איראן וסיפקה לעיראק הזדמנות להפר את מאזן הכוחות הקודם במפרץ הפרסי במתקפה צבאית. ניצחון עיראקי על איראן היה מחזק גם את עמדת המשטר בבגדאד על גבי המיעוטים הסוררים בארצו, השיעים והכורדים. בשנה הראשונה למהפכה האסלאמית (1979–1980), ובעיקר לאחר הפיכת נוז'ה, המשטר החדש בטהראן ביצע טיהור של הקצונה הבכירה בשורות הכוחות המזוינים של איראן, מהלך שפגע במקצועיות ובמיומנות של הפיקוד הצבאי, ופגע בתפקודו של הצבא האיראני. עיראק בהנהגת סדאם חוסיין ומפלגת הבעת', שראתה כי ממשלת הרפובליקה האסלאמית באיראן באותה תקופה בסכנת בידוד פוליטי בגלל החיכוך שלה עם ארצות הברית והיעדר יחסי ידידות עם ברית המועצות, העריכה כי כל האירועים הללו פועלים נגד יריבתה, ויקלו עליה במקרה של מלחמה. חודשיים לפני תחילת המלחמה נפגשו סדאם חוסיין וזביגנייב בז'ז'ינסקי, היועץ לביטחון לאומי של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר בעומאן. נשיא איראן באותה העת, אבולחסן בני-סדר, סבר כי בז'ז'ינסקי הבטיח לסדאם בפגישה זו שלארצות הברית אין התנגדות לסיפוח ח'וזסתאן לעיראק. יחסי איראן–ארצות הברית התהפכו ב-180 מעלות נוכח המהפכה, מידידות ושותפות קרובה לאיבה הדדית, וארצות הברית התמודדה במקביל עם משבר בני הערובה מהשגרירות האמריקאית בטהראן, שהוחזקו בידי המשטר.
סדאם חוסיין גם חשש מפני החתרנות שהמשטר האסלאמי באיראן עלולה לעורר בתוך ארצו, שבה קיים רוב שיעי שדוכא בידי משטר הבעת' בהנהגתו, וחששות אלו הוסיפו לדרבן אותו למאבק. לפי דו"ח של מחלקת המזרח התיכון במשרד החוץ הבריטי, ראש הממשלה האיראני המודח, שאפור בח'תיאר, שיצא לגלות כתוצאה מעלייתו לשלטון של ח'ומייני, זומן להיפגש עם בכירים עיראקים בבגדאד לפני פלישת עיראק לאיראן ופרוץ המהפכה, והמשטר העיראקי קידם את בח'תיאר ואנשי אופוזיציה איראניים כדוגמתו, מתוך המטרה להיעזר בהם במהפכת נגד שתמוטט את משטר ח'ומייני בטהראן.
עמדת איראן
ב-1979 הגיע לסיומו המשטר הרודני חילוני של השאה מוחמד רזא פהלווי כתוצאה מהמהפכה האסלאמית, שהונהגה בידי סיעה קיצונית של אנשי הדת השיעים. מנהיגה, רוחאללה ח'ומייני, שב לאיראן מגלותו, והתמנה למנהיג העליון של איראן, בצד הקמתה של הרפובליקה האסלאמית. ח'ומייני הצהיר בפומבי כי מטרתו להפיץ את המהפכה השיעית ברחבי העולם, השריעה הפכה לחוק באיראן והוקם, לצד הכוחות המזוינים, גם משמרות המהפכה האסלאמית, כוח צבאי שנאמן אך ורק לשימור המשטר ונועד למנוע הפיכה נגדית. המשטר החדש של ח'ומייני ניתק את קשריה של איראן עם המערב ובלם את תהליך המודרניזציה והחילון שקידם השאה במסגרת המהפכה הלבנה. אמריקה, שכונתה בפי ח'ומייני "השטן הגדול", וישראל, "השטן הקטן", הפכו מידידות לאויבות מושבעות, ונוצר משבר נפט עולמי חדש (שנים ספורות בלבד לאחר משבר האנרגיה העולמי שהחל ב-1973) כתוצאה של בלימת המסחר האיראני בנפט. על כך התווסף גם משבר בני הערובה האמריקאים באיראן. המשטר החדש בטהראן שם לו למטרה להפיץ את בשורת המהפכה ברחבי המזרח התיכון, ובכך הוא נהפך ישר לאויב בעיני מדינות העולם הערבי, מהמלוכות הסוניות כגון סעודיה ומרוקו, ועד לרפובליקות החילוניות והסוציאליסטיות כגון עיראק ומצרים.
בתשדירי תעמולה מרובים פעל ח'ומייני להוקיע ולהסית את האוכלוסייה השיעית בארצו, אך גם בעיראק עצמה, נגד סדאם חוסיין ומשטר הבעת' בבגדאד. היקף מאמציו של ח'ומייני להסית את השיעים העיראקים נגד הממשלה העיראקית הוביל לכך שרוב האופוזיציה השיעית העיראקית לשלטון הדיכוי של חוסיין התקשרה לאיראן. טהראן גם פעלה להעביר מימון ואמצעים לקבוצות אופוזיציה עיראקיות שנועדו לערער את משטרו של סדאם. איראן המהפכנית פעלה לערער גם את שאר המשטרים החילונים והסונים בעולם הערבי, מדיניות שהגיעה לשיאה עם הקרב על הכעבה, כאשר בנובמבר 1979 אנשי אל-אח'ואן, שלהם שנאת דמים נגד בית סעוד, ביצעו, בהשראת המהפכה האיראנית, השתלטות על מתחם הכעבה במכה, וערערו את יציבותה ועצם קיומה של ממלכת סעודיה. בנוסף חלה גם התקוממות של שיעים בסעודיה, מהומות אל-קטיף, גם כן בהשראה איראנית.
לאחר המהפכה האיראנית, עיראק סבלה מתסיסה פוליטית בהנהגתו של סייד מוחמד באקר א-דר ובתמיכה ועידוד של איראן. סדאם חוסיין חשש מעצם קיומו של שכן שיעי מהפכני בגבולותיו המזרחיים. לפני התקיפה העיראקית, גורמים עיראקים האשימו שוב ושוב את איראן בפעולות תוקפניות כלפי עיראק ובהתערבות בענייניה הפנימיים, לרבות תמיכה במפלגת הדעווה האסלאמית הלא-חוקית. אחת הסיבות שהזינו את המחלוקות הייתה תמיכתה הצבאית של ממשלת איראן במורדים הכורדים והשיעים בעיראק, שהובילה לניסיון התנקשות לא מוצלח של בכירי הממשל העיראקי. ממשלת עיראק הואשמה גם היא בידי איראן בפעילות חתרנית, לרבות תמיכה פומבית במורדים הבדלנים בח'וזסתאן והבטחה לסייע להם לשחרר את "ערביסתאן", השם שנתנה ממשלת עיראק לאזור. לפי מושל ח'וזסתאן, עיראק גם העבירה סיוע ונשק לבדלנים הערבים. במספר מקרים אף ארגנו כוחות עיראקים התקפות על ערי הגבול האיראניות, אחת מהן הייתה התקפה על עיר בפרובינציית כורדסתאן ביוני 1979, ואחרת על העיר סאלח עבאד בדרום, שהותירה מספר הרוגים. במחצית הראשונה של 1980, התרחשו עוד היתקלויות על הגבולות בין שתי המדינות.
באפריל 1980 אירעה המתקפה על שגרירות איראן בלונדון. במהלך המתקפה השתלטו מחבלים על בניין השגרירות ולקחו בני ערובה. האירוע הסתיים כאשר יחידות בריטיות מיוחדות פשטו על המתחם וחילצו את בני הערובה. בין דרישות החוטפים היו קבלת אוטונומיה למחוז ח'וזסתאן ומאוחר יותר הם דרשו את שחרורם של 91 אסירים - אותם ראו כאסירים פוליטיים - הכלואים בבתי סוהר באיראן. בדיעבד התברר שהחוטפים אומנו וצוידו על ידי עיראק.
מהלך הקרבות
ב-16 בספטמבר 1980 הכריז סדאם חוסיין על ביטול הסכם אלג'יר, ודרש כי השליטה על כל מימי השט אל-ערב תוענק לעיראק. כעבור שישה ימים שלח סדאם את חיל האוויר להתקפת פתע על שדות התעופה האיראניים. בתחילה נחלה ההתקפה העיראקית הצלחה, ולקראת סוף שנת 1980 כבשה עיראק את עיר הנמל ח'וראמשהר ושטחים נוספים במערב איראן. אולם הצבא האיראני התאושש ויצא למתקפת נגד מסיבית, ובתחילת שנת 1982 הדפו הכוחות האיראניים את צבא עיראק מכל השטח האיראני הכבוש. אחת הסיבות העיקריות להצלחה האיראנית לכך הייתה ההתלהבות הדתית שהאיראנים הצליחו להפיח בחלק מלוחמיהם ובמיוחד במשמרות המהפכה והמתנדבים המתאבדים של הבסיג'. בין המתאבדים היו ילדים-לוחמים שרצו לתוך שדות המוקשים, הפעילו את המוקשים, וכך יצרו נתיבים בשדות המוקשים וכן מנעו התקדמות של טנקים בגופם.
ארצות הברית ומספר מדינות אירופאיות החלו להתערב בסכסוך כאשר איראן החלה לתקוף מכליות נפט כוויתיות. התקפות אלו גרמו לירידה במעמדה של איראן בקרב אומות רבות בעולם ובעקבות זאת התקשתה איראן לייבא נשק ותחמושת שהיו נחוצים לה מאוד במהלך המלחמה הארוכה. במהלך התקיפות נפגעה ממוקש משחתת של ארצות הברית וכתגובה השמיד חיל הים האמריקני מספר ספינות מלחמה ושתי אסדות קידוח איראניות.
במהלך המלחמה השתמשה עיראק בנשק כימי ובפרט בגז חרדל כנגד אוכלוסייה אזרחית וצבאית. הנשק סופק על ידי ארצות הברית. אף על פי שאיראן התלוננה לאומות המאוחדות על שימוש זה לא יצאו שום הכרעות או גינויים בנושא. לפי פרסומים משנת 2013, ארצות הברית ידעה על השימוש בנשק הכימי מצד עיראק ואף סיפקה מידע מודיעיני שסייע בכך, וזאת במטרה "להטות את הכף לטובת עיראק ולאלץ את איראן לשבת לשולחן המשא ומתן בהתאם לתוכנית הפעולה של נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן."
הפסקת האש
במהלך המלחמה נתמכה איראן על ידי סוריה ולוב וקיבלה את מרבית נשקה מקוריאה הצפונית וסין. במהלך המלחמה היו ארצות הברית וישראל מעורבות בניסיונות לספק נשק לאיראן (הפרשה נודעה בכינוי פרשת איראן–קונטראס או איראנגייט).
עיראק נהנתה מתמיכה רחבה יותר מברית המועצות, שהייתה ספקית הנשק הראשית שלה וממדינות המערב ומדינות ערב גם יחד.
עלותה של המלחמה
המלחמה עלתה (נכון לסוף שנת 1986) למעלה מ-417 מיליארד דולר ומיליון אבדות בנפש. עיראק, אשר השקיעה בצבאה כ-94 מיליארד דולר, הפסידה מהכנסות הנפט שלה למעלה מ-55 מיליארד דולר ומפיגור התוצר הלאומי שלה למעלה מ-26 מיליארד דולר.
איראן השקיעה בצבאה כ-220 מיליארד דולר, והפסדיה מהנפט עמדו על כ-21 מיליארד דולר.
סאג'
יתרונותיו הם: פשטות הייצור; פשטות התפעול (שימוש במדורה כמקור חום); השימוש בו לא דורש מיומנות; ניידות גבוהה; ניצול טוב של חום.
חסרונותיו: התוצר הוא מזון בסיסי ביותר, ותהליך הבישול יוצר עשן רב.
הסאג' חדר לתרבות הישראלית־יהודית בעשרות השנים האחרונות דרך תנועות הנוער, שם הוא מכונה בטעות "טאבון". בתנועות הנוער, הכנת הפיתות על הסאג' היא דרך לבדר ולחנך ילדים, הנהנים להכין במו ידיהם פיתות דקות ולאכול אותן מרוחות בממרח שוקולד או בלבנה.
אחזקה ואחסון
מאחר שהוא מפוייח לאחר השימוש הראשון, כדאי לשמור את הסאג' בתוך שק בד. את החלק עליו מניחים את הפיתות יש לשמן קלות לאחר השימוש למניעת החלדה. את החלק הבא במגע עם האש לא נהוג לנקות.
כפר אלדד
כפר אלדד הוא התנחלות קהילתית בהרי יהודה השייכת למועצה אזורית גוש עציון. היישוב נמצא דרומית-מזרחית להרודיון וצופה על מדבר יהודה. היישוב נקרא על שמו של ד"ר ישראל אלדד, ממנהיגי לח"י.
היישוב שוכן צפונית-מערבית למאחז מעלה רחבעם וצפונית-מזרחית לנוקדים.
היסטוריה
כפר אלדד הוקם ב-1994 במקום בו הוקם היישוב נוקדים ב-1982, היישוב שכן בקראוונים, וב-1992 הוקמו מבני הקבע עבור נוקדים מדרום מזרח ליישוב, והמקום ננטש.
בחלק הישן של היישוב קראוונים שבעבר היו שייכים לסוכנות היהודית ובהם התגוררו תושבי נוקדים הראשונים. בתחילת העשור השני של המאה ה-21 הוקמה שכונת 'ארץ הצבי' על שם מזכיר היישוב צבי אנוש. בשנת 2021 נבנו עוד כ-80 יחידות דיור בשכונת 'עלי דפנה', על שם דפנה מאיר. נכון לשנת 2023 נבנית שכונת מדורגים בשם 'עלי זית'.
תוכנית הבנייה העתידית של הכפר, כוללת את חיבורו עם היישוב הסמוך נוקדים תוך בניית יותר מ-2,000 יחידות דיור.
שם היישוב
הגרעין הראשון שיישב את המקום ב-1982 נקרא בתחילה "אל-דוד" על שמם של שניים מתושבי תקוע: אליהו פרסמן, שנפל במלחמת לבנון הראשונה ודוד רוזנפלד, שנרצח בעת שאירח בדווים מהסביבה תוך כדי עבודתו כשומר בהרודיון, אך השם הקבוע של הנקודה היה נוקדים.
עם הקמת היישוב מחדש ב-1994 הוא נקרא כפר אלדד, על שם ישראל אלדד, ממנהיגי הלח"י.
אוכלוסייה
אוכלוסיית היישוב מורכבת מילידי הארץ ומעולים, בעיקר מרוסיה, ובהם חילונים ודתיים. ביישוב מתגוררות (נכון לשנת 2023) כ-280 משפחות. את פרנסתם מוצאים מרבית התושבים בירושלים, המרוחקת כשבעה קילומטרים בקו אווירי.
עם תושבי היישוב נמנים ולוול טשרנין ויוני שרון. בעבר התגורר במקום זאב אלקין.
מוסדות ואתרים ביישוב
ביישוב שלושה בתי כנסת, מקווה, ספריה, משחקייה, גני שעשועים, שתי כיתות מעון וארבעה גני ילדים.
בחודש נובמבר מתקיימת פריחה נרחבת של פרח החלמונית בואדי אבו מוחרייב שבין כפר אלדד למעלה רחבעם. רחובו הראשי של כפר אלדד נקרא רחוב החלמונית והפרח אף מצוי על סמל הכפר.
נועם טור
נועם טור (נולד ב-2 באפריל 1983) הוא דוגמן ישראלי שהתפרסם בזכות השתתפותו בעונה הראשונה של תוכנית המציאות "הישרדות".
ביוגרפיה
טור נולד וגדל ביישוב חופית. אמו היא השחיינית שלומית ניר, שהייתה שיאנית ישראל בשחייה וייצגה את מדינת ישראל בשתי אולימפיאדות. אביו היה דבוראי. בצה"ל שירת טור כלוחם ביחידה המובחרת 669. לפני פרסומו עבד בתור דבוראי בעסק המשפחתי.
בשנת 2008 השתתף בעונה הראשונה של התוכנית הישרדות, שצולמה באיים הקריביים; טור היה המודח השביעי אך חזר למשחק מ"אי המתים" לאחר שניצח את כל המודחים האחרים ב"דו-קרב". הוא הגיע לגמר לצד נעמה קסרי ודן מנו וזכה במקום השני. בעונה זו זכה טור להיות "אהוב הקהל".
לאחר התוכנית התקבל כדוגמן עבור חברת האופנה "פוקס", ודגמן לצד בר רפאלי בין השנים 2008–2013 והצטלמו למספר רב של פרסומות של המותג.
בשנת 2010, הקים טור חברת תיירות בשם "נועם טורס", המציעה טיולים בהם מתקיימת פעילות ספורט ימי.
בנובמבר 2015 השתתף בפרסומת לשכונת מגורים חדשה בחוף אכזיב, דבר שעורר סערה לאחר שנטען כי השכונה פוגעת בחוף.
נועם טור הוא בן זוגה של הזמרת קרן פלס. לזוג בן ובת.
נקודת קיצ'ן
נקודת קיצ'ן או קיצ'ן פוינט (באנגלית: Kitchen Point) היא לשון יבשה סלעית בקצה המזרחי של האי טיריזיס המצוי למול החוף המזרחי של האי רוברט באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
לשון היבשב בולטת לתוך מצר ברנספילד.
נקודת קיצ'ן מהווה את הצד הדרום-מזרחי של פתחו של מפרצון קוזלודוי, מפרץ הממוקם מצפון לנקודת קיצ'ן.
כמו כן, נקודת קיצ'ן מהווה את הצד הצפוני של פתחו של מפרצון קרוני.
נקודת קיצ'ן ממוקמת 7.25 קילומטרים צפונית - מזרחית מנקודת רוברט;
נקודת קיצ'ן ממוקמת 1.9 קילומטרים צפונית מנקודת באטוליה;
נקודת קיצ'ן ממוקמת 1.56 קילומטרים דרומית - מזרחית מפסגת גולויאם פרליק;
נקודת קיצ'ן ממוקמת 2.75 קילומטרים דרומית - מזרחית מנקודת סמירננסקי;
וכן נקודת קיצ'ן ממוקמת 12.33 קילומטרים מערבית - דרום-מערבית מנקודת רוס, שבאי נלסון.
גילוי ומיפוי אזור הנקודה
האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור נקודת אדוארדס, היו צידי כלבי ים, שהגיעו לאזור בתחילת המאה ה-19.
האזור מופה לראשונה על ידי משלחת מיפוי צ'ילאנית בשנת 1951, ולאחר מכן על ידי משלחת מיפוי בריטית בשנת 1968, וכן, לאחר מכן, על ידי ממפים בולגרים בשנת 2009.
ריוגו (אסטרואיד)
רְיוּגוּ (שם מלא: ריוגו 162173; באנגלית: 162173 Ryugu ) הוא אסטרואיד קרוב ארץ. מרחקו הרב ביותר מהשמש במסלולו סביבה (אפהליון) הוא 1.42 יחידות אסטרונומיות, ומרחקו הקרוב ביותר אליה במסלול (פריהליון) הוא 0.96 יחידות אסטרונומיות, כלומר הוא חוצה במסלולו את מסלול כדור הארץ (שמרחקו מהשמש מוגדר כיחידה אסטרונומית אחת), ועל כן האסטרואיד מסווג כאסטרואיד אפולו. האסטרואיד התגלה במאי 1999 על ידי פרויקט LINEAR. קוטרו עומד על כ-900 מטר. הוא נחשב לאסטרואיד מסוג C, העשירים בפחמן ומכילים גם תרכובות אורגניות.
האסטרואיד נבחר על ידי סוכנות החלל היפנית ליעד המחקר של משימת היאבוסה 2, שהגיעה לאסטרואיד בשנת 2018, אספה ממנו מספר דגימות שחזרו לכדור הארץ לניתוח ב-5 בדצמבר 2020. הגשושית ביצעה פיצוץ מבוקר מעל האסטרואיד, כדי להדוף כלפיו קליע שיצור מכתש פגיעה מלאכותי, ממנו נלקחה דגימה של חומר תת-קרקעי.
לפי הסיפור המיתולוגי, אוראשימה טארו, ביקר בארמון וכשרצה לחזור לביתו הוא קיבל מבתו של אל הים קופסה, תוך כדי שהיא מזהירה אותו לבל יפתח אותה. כאשר הוא חוזר לכפר שלו הוא מגלה כי עברו שלוש מאות שנים. מתוך שכחה הוא פותח את הקופסה וכאשר עשה זאת הזדקן בפתאומיות ומת. הבחירה בשם, לפי סוכנות החלל היפנית, נעשתה בשל מוטיב "החזרת האוצר" בסיפור והדמיון למשימת החזרת הדגימה של היאבוסה 2. השם הפך לרשמי לאחר אישור מהאיגוד האסטרונומי הבינלאומי.
אוסקר (רחוב סומסום)
אוסקר הופיע בתפקידי אורח במספר סרטים ותוכניות טלוויזיה, בהם הגרסה האמריקאית של "אחד נגד מאה", והופעת אורח בסרט "לילה מוטרף במוזיאון 2".
היסטוריה
בתחילת דרכה של התוכנית לא הופיעו הבובות במסגרת הסדרה עצמה, אלא רק בקטעי הביניים. בעקבות הצלחת הסדרה החל ג'ים הנסון לשלב את הדמויות בסדרה עצמה, ורמז על ציפור ענקית (ציפורת) ועל יצור שחי בתוך פח אשפה (אוסקר). אופי הדמות פותח על ידי הנסון וג'ון סטון, ואישיותו מבוססת על מלצר "גס רוח בצורה מפליאה". קולה של הדמות שאב השראה מנהגי מוניות אמריקאים זועמים. בעיה שהייתה קיימת בתחילת הסדרה הייתה שמפעילו של אוסקר, קרול ספיני, מפעיל גם אותו וגם את ציפורת, אך הבעיה נפתרה כאשר נבחרו מחליפים למקרים בהם שתי הדמויות הופיעו בו זמנית.
בהתחלה הופיע הבובה עם פרווה כתומה, אך הנסון לא היה מרוצה מכך והחליף את צבע הפרווה לירוק החל מהעונה השנייה ואילך.
לדברי רוברט ו. מורו נוצר אוסקר במטרה להדגים גיוון גזעי ואתני, למעשה, על מנת לטפל בבעיות חברתיות באמצעות הבדלתו משאר הדמויות בנושא גזעי ואתני. צופים מסוימים לעומת זאת רואים את אוסקר כילד לאם פונדקאית לעניים.
מאפיינים
אוסקר הוא עצבני וגס רוח, תכונותיו המרכזיות. לאוסקר תולעת כתומה בשם "סלימי" המתגוררת עמו בפח האשפה, ואליה הוא נחמד לרוב. הדבר היחיד שאוסקר מסוגל להיות נחמד אליו באמת זה ילדים קטנים, שלהם הוא נותן מתנות ומחבב אותם. בנוסף לכך, אוסקר שומר בסוד את אזרחותו וזהותו הקנדית.
פח האשפה
אוסקר מתגורר בפח אשפה ברחוב סומסום. אף שמבחוץ הפח נראה קטן מאוד, מבפנים גודלו כגודל חדר. זאת ופרטים נוספים אודות פח האשפה שלו ניתן לראות בסרט "הרפתקאות אלמו בזעפניה". במהלך השנים סיפר אוסקר כי יש לו בתוך פח האשפה חווה, בריכה, מגרש החלקה על הקרח ופסנתר גדול אך זה מעולם לא אומת. ככל הנראה פח האשפה שלו גם עמוס בטונות של אשפה.
הערות שוליים
Sesamstraße
נבחרת טובאלו בכדורגל
נבחרת טובאלו בכדורגל לגברים היא נבחרת הכדורגל הלאומית של מדינת טובאלו. הנבחרת אינה חברה בפיפ"א, אך שייכת לקוניפ"א ולקונפדרציית הכדורגל של אוקיאניה. עקב כך, היא אינה רשאית להשתתף בגביע העולם בכדורגל אך יכולה להשתתף בגביע אוקיאניה לאומות.
גרייפסוואלד
גרייפסוואלד (בגרמנית: Greifswald) היא בירת מחוז מערב פומרניה-גרייפסוואלד שבמדינת מקלנבורג-מערב פומרניה שבגרמניה. היא שוכנת לחוף הים הבלטי, וחוצה אותה נהר קטן, נהר ריק (Ryck). כמו כן העיר שוכנת בקרבת שני האיים הגדולים ביותר בגרמניה ריגן ואוזדום (Usedom), ובקרבת שלושה מבין ארבעה-עשר הפארקים הלאומיים של גרמניה. כעיר שעד לרפורמה שבוצעה בשנת 2011 הייתה ללא כפיפות למחוז, היא כיום בירת המחוז בו היא שוכנת.
יחד עם העיר השכנה, שטרלזונד, היא יוצרת את אחד מארבעת האזורים האורבניים הגדולים במדינת מקלנבורג-מערב פומרניה. כמעט שליש מתושבי העיר הם סטודנטים או אנשי סגל האוניברסיטה המקומית שיצא לה שם עולמי.
גאוגרפיה
גרייפסוואלד שוכנת בצפון-מזרח גרמניה, בקרבת שני האיים הגדולים ביותר במדינה, ריגן ואוזדום. העיר ממוקמת בקצהו הדרומי של מפרץ גרייפסוואלד, והמרכז ההיסטורי שלה נמצא במרחק של 5 ק"מ במעלה נהר הריק שחוצה את העיר. האזור הסובב את גרייפסוואלד הוא מישורי ברובו, וגובהו המקסימלי הוא 20 מטרים מעל פני הים. שני איים, קוס (Koos) וריימס (Riems) הם גם חלק משטחה של העיר. שלושה מבין ארבעה-עשר הפארקים הלאומיים של גרמניה נמצאים במרחק של עד שעת נסיעה מהעיר. גרייפסוואלד נמצאת במרחק שווה בין שתי הערים הגדולות ביותר בגרמניה, ברלין (במרחק 240 ק"מ) והמבורג (במרחק 260 ק"מ). הערים הגדולות הסמוכות הן שטרלזונד ורוסטוק.
האזור החופי של גרייפסוואלד, על שפך הריק, הנקרא גרייפסוואלד-ויק (Greifswald-Wieck), התפתח מכפר דייגים. כיום פועלים בו חוף רחצה ומרינה והנמל הראשי של העיר.
היסטוריה
גרייפסוולד נוסדה ב-1199 כאשר נזירים ציסטרציאנים הקימו את מנזר אלדנה (Kloster Eldena). ב-1250 העניק ורטיסלב השלישי (Wartislaw III), דוכס פומרניה, זכויות עיר לגרייפסוואלד.
ימי הביניים ותקופת הרפורמציה
בימי הביניים היה האזור בו שוכנת גרייפסוואלד אזור מיוער ולא מיושב שהיווה את אזור החיץ בין הנסיכות הדנית של ריגן לבין הרוזנות הפומרנית של גוצקוב (Gützkow), שבאותה תקופה הייתה גם היא בשליטה דנית. ב-1199, התיר יארומר הראשון (Jaromar I), נסיך ריגן לנזירים הציסטרסיאניים לבנות את המנזר על שפך נהר הרייק. אחד השטחים שהוענקו לנזירים היה בריכת אידוי למלח במרחק קצר במעלה הנהר, שטח שגם נחצה על ידי נתיב הסחר החשוב ויה רגיה (Via Regia). המקום נקרא גרייפסוואלד (Gryp(he)swold(e)), שמה הקודם של העיר בגרמנית תחתית. יחד עם זאת, קיימת אגדה על פיה הנזירים קיבלו את ההשראה לאיתור המיקום הטוב ביותר ליישוב על ידי גריפון שחי בתוך עץ שניצב על מה שמאוחר יותר היה הרחוב העתיק ביותר בעיר. בניית העיר נעשתה על פי רשת שתי וערב של רחובות ובמקומות מרכזיים נבנו כנסייה ושוק. רוב התושבים היו גרמנים שהגיעו למקום במסגרת תנועה של התיישבות מזרחה, אך גם מתיישבים מקרב עמים אחרים וכן ונדים מקרבת מקום הגיעו גם הם להתיישב בעיר.
הסחר במלח סייע למנזר להפוך למרכז דתי בעל השפעה וגרייפסוואלד נעשתה לעיירת שוק ידועה. כאשר מסרו הדנים לפומרנים את השטחים שמדרום לרייק לאחר תבוסתם בקרב בורנהובד (Bornhöved) ב-1227, החלו דוכסי פומרניה לגלות בעיר עניין. ב-1241 העניקו לגרייפסוואלד, ויטסלב הראשון (Wizlaw I), נסיך ריגן וורטיסלב השלישי (Wartislaw III), דוכס פומרניה, זכויות להקמת שוק. ב-1250 העניק זה האחרון לגרייפסוואלד את התואר עיר.
עם קצב גידול יציב באוכלוסייתה, הגיעה גרייפסוואלד בסוף המאה ה-13 להיות אחת מהחברות הראשונות בברית ערי הנזה, מה שהגדיל את היקף הסחר שלה ואת עושרה. לאחר 1296 לא היו תושבי העיר מחויבים עוד לשירות בצבא פומרניה ודוכסי פומרניה לא יכלו עוד להתגורר בעיר.
ב-1456 הניח היינריך רובנאו, ראש העיר, את היסודות לאוניברסיטה המקומית, שהיא אחת הוותיקות בעולם ושהייתה אחת הראשונות בגרמניה.
בתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית הפסיק מנזר אלדנה לתפקד. נכסיו עברו לידיהם של דוכסי פומרניה והתושבים המקומיים השתמשו בלבנים של המבנה שנבנה בסגנון גותי לבניית בתים. המנזר איבד את מעמדו העצמאי וסופח לעיר. כל המבנים הדתיים שבתחום העיר הוסבו לשימוש חילוני. המבנים של המנזר הדומיניקני הועברו לרשות האוניברסיטה ועד היום משמשים מבנים אלה כחלק מהקמפוס של הפקולטה לרפואה. המנזר הפרנציסקני משמש כיום כמוזיאון של פומרניה.
השלטון השוודי
כאשר נכנסו כוחות צבא שוודיה לדוכסות פומרניה ב-1630 וכתוצאה מכך התפנו משם הכוחות של האימפריה הרומית הקדושה, הפכה גרייפסוואלד למעוז האחרון של האימפריה בפומרניה. ב-12 ביוני 1631 הטילו השוודים מצור על העיר ולאחר ארבעה ימים היא נכנעה. גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה אף חזר מברנדנבורג כדי לפקח אישית על המצור ועם הגעתו הוא קיבל את הוקרתה של האוניברסיטה על שחרור העיר. לאחר מלחמת שלושים השנים (1618-1648) הפכו גרייפסוואלד וסביבתה רשמית לחלק ממלכת שוודיה. פומרניה השוודית, כפי שהיא נקראה אז, נותרה חלק מהממלכה השוודית עד 1815 כאשר היא נהייתה לחלק מפרוסיה.
מלחמת שלושים השנים גרמה לרעב בכל רחבי גרמניה וב-1630 הצטמצם מספר תושבי גרייפסוואלד בשני שלישים. בניינים רבים נותרו ריקים והוזנחו. בהמשך התחוללו מלחמות נוספות, בין שוודיה לבין פומרניה ובין שוודיה לבין ברנדנבורג ובשתיהן הייתה גרייפסוואלד מעורבת. ב-1659 וב-1678 הפגיזו כוחות של ברנדנבורג את העיר. ההפגזה הראשונה פגעה בעיקר בצפון-מזרח העיר ו-16 בתים עלו באש. ההפגזה השנייה החריבה 30 בתים וגרמה נזק למאות בכל רחבי העיר. את פגזי התותחים מההפגזה השנייה ניתן עדיין לראות על קירות כנסיית מריה עד היום.
1815 עד היום
במהלך המאה ה-19 הייתה גרייפסוואלד, שנקראה בפולנית גריפיה (Gryfia), לאחד המרכזים של הסטודנטים הפולנים בגרמניה. לאחר ורוצלב וברלין הייתה גרייפסוואלד מקום מושבם של מספר הסטודנטים הפולנים השלישי בגודלו.
ב-1872 נפגעה העיר בשיטפון שהתחולל בים הבלטי. בשנת 1900 לערך התרחבה העיר, בפעם הראשונה מאז ימי הביניים, באופן משמעותי מעבר לחומות העיר העתיקה. כמו כן חוברה העיר במסילת רכבת ראשית עם שטרלזונד ועם ברלין. קו רכבת מקומי קישר את גרייפסוואלד עם וולגסט (Wolgast).
העיר שרדה את מלחמת העולם השנייה עם הרס מועט יחסית, אף על פי שכוחות צבא גדולים השתכנו בה. במהלך המלחמה שכן בעיר מחנה שבויים (סטלג 2-C). באפריל 1945 נכנע המפקד הגרמני של העיר לכוחות הצבא האדום ללא קרב.
בין השנים 1949–1990 הייתה גרייפסוואלד חלק מגרמניה המזרחית. בתקופה זו הוזנחו רוב הבניינים ההיסטוריים מימי הביניים וכמה בתים עתיקים נהרסו. מספר תושבי העיר גדל באופן משמעותי בעקבות הקמתה של תחנת כוח בלובמין (Lubmin), שנסגרה בשנות התשעים. פרברי העיר נבנו בסגנון בנייה מונוליטי סוציאליסטי. בניינים אלה עדיין מהווים מקום מגורים לרוב אוכלוסיית העיר. פרברים חדשים אלה נבנו במזרח ובדרום-מזרח העיר ובכך נדד מרכז העיר לשוליים הצפון-מערביים של העיר המודרנית.
שחזור העיר העתיקה החל כבר בסוף שנות השמונים, ועד כה רוב הבניינים שוחזרו. לפני כן כמעט כל החלק הצפוני של העיר העתיקה שליד הנמל נהרס ונבנה מחדש. ראוי לציון השוק ההיסטורי שנחשב לאחד היפים בצפון גרמניה. העיר מהווה נקודת משיכה לתיירים עקב קרבתה לים הבלטי.
מספר תושבי העיר הגיע ב-1988 לשיא של 68,000, אך לאחר מכן ירד ל-55,000 והתייצב על מספר זה. הסיבות לכך הן הגירה לערים במערב גרמניה כמו גם פרוור ואי רצון של התושבים להתגורר בעיר במקרה שהשלטון הקומוניסטי ישוב. יחד עם זאת מספר הסטודנטים הלומדים בעיר גדל מ-3000 ב-1990 ליותר מ-11,000 ב-2007 ומספר אנשי הסגל של האוניברסיטה עומד על 5000 איש. כמעט אחד מתוך שלושה מתושבי העיר קשור בצורה זו או אחרת לחינוך גבוה. למרות מספר תושביה הקטן יחסית, יש לגרייפסוואלד חשיבות על-אזורית הודות לתפקידה כעיר אוניברסיטאית ועקב היותה מרכז לחבל פומרניה מאז תום מלחמת העולם השנייה. בין השאר היא משמשת כמקום מושב לבישוף של פומרניה, היא משכנת בה את הארכיון המדינתי ואת המוזיאון של פומרניה ושלושה מבין בתי המשפט של המדינה פועלים בעיר.
כלכלה
גרייפסוואלד ושטרלזונד הן הערים הגדולות ביותר במערב פומרניה. גורם בעל חשיבות גדולה לכלכלת העיר היא האוניברסיטה, ש-12,000 סטודנטים לומדים בה ו-5000 אנשי סגל מועסקים בה, בנוסף לתושבים רבים המועסקים במכוני מחקר עצמאיים ובחברות ספין-אוף.
גרייפסוואלד היא גם מקום מושבה של הבישופות האוונגלית של פומרניה ושל בית המשפט העליון לחוקה של המדינה ושל בית המשפט העליון לכלכלה.
לתיירות יש חלק נכבד בכלכלת העיר בשל היותה של גרייפסוואלד ממוקמת בין האיים ריגן ואוסדום אשר על החוף הפופולרי של הים הבלטי.
אחד הייצרנים הגדולים ביותר באירופה לייצור תאים פוטו-וולטאיים, חברת Solon SE, מחזיק מפעל ייצור בגרייפסוואלד. יצרנית היאכטות השלישית בגודלה בעולם, חברת Hanse, פועלת בעיר. בתחום האנרגיה, צינור גז בין-מדינתי שמספק גז מרוסיה לגרמניה, עובר בקרבת מקום. חברת התרופות Riemser Arzeimittel מחזיקה מפעל על העיר רימס שהוא חלק מהעיר. חברת סימנס מייצרת בעיר מוצרי תקשורת.
במחקר משנת 2008 הוגדרה גרייפסוואלד לעיר הדינמית ביותר בגרמניה. על פי מחקר נוסף מאותה שנה, הוגדרה העיר כצעירה ביותר בגרמניה בהיותה בעלת האחוז הגבוה ביותר של ראשי משפחה מתחת לגיל 30.
פרס ראש הממשלה ליצירה ספרותית ביידיש
פרס ראש הממשלה ליצירה ספרותית ביידיש (ביידיש: פרייז פון ראש הממשלה פאר ליטערארישער שאפונג אין יידיש) הוא פרס ספרותי ישראלי ליצירה ביידיש שחולק החל בשנת 1973.
הפרס נקבע בשנת תשל"ג-1973 כפרס שנתי על ידי ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר ביוזמת הוועד לתרבות יהודית בישראל (קאָמיטעט פאר יִידישער קולטור אין ישראל; ועד לתרבות יידיש), וחולק לראשונה באותה שנה.
חברי ועדת השיפוט הראשונה היו הסופרים דב סדן, אברהם סוצקבר ויודל מארק, ובשנתו השנייה של הפרס – סוצקבר, סדן וב"י מיכלי.
קימון גאורגייב
קימון סטויאנוב גאורגייב (בבולגרית: Кимон Стоянов Георгиев; 11 באוגוסט 1882, פאזארדז'יק, רומליה המזרחית, האימפריה העות'מאנית – 28 בספטמבר 1969, סופיה, הרפובליקה העממית הבולגרית), היה גנרל ופוליטיקאי בולגרי, אשר כיהן פעמיים כראש ממשלת בולגריה מטעם מפלגות האיחוד הדמוקרטי הבולגרי וחזית המולדת הבולגרית.
ראשית חייו
ב-1902 סיים גאורגייב את האקדמיה הצבאית הבולגרית בסופיה ובהמשך השתתף במלחמת הבלקן הראשונה והשנייה כמפקד פלוגה. במהלך מלחמת העולם הראשונה הועלה לדרגת לויטננט קולונל וב-1916 איבד את עינו באחד הקרבות. בסיום המלחמה צומצם היקפו של הצבא הבולגרי מתוקף חוזה ניי וב-1920 השתחרר גאורגייב מהצבא.
ראשית הקריירה הפוליטית
גאורגייב היה ממייסדי החזית הלאומית הבולגרית וב-1923 היה ממארגני ההפיכה שהובילה להדחתו ורציחתו של ראש הממשלה אלכסנדר סטמבוליסקי ולמינויו של אלכסנדר צאנקוב לראשות הממשלה. גאורגייב מונה לשר הרכבות בממשלתו של אנדריי ליאפצ'ב. ב-1927 היה ממקימי התנועה הימנית הצבאית למחצה זְוונוֹ והליגה הצבאית של בולגריה.
הכהונה הראשונה
ב-19 במאי 1934 ביצעו חברי הליגה הצבאית הפיכה בבולגריה. הפרלמנט פוזר והוקמה ממשלת טכנוקרטים בראשותו של גאורגייב. גאורגייב הצהיר שהוא מתכנן לשלוט שנה בלבד בהתאם לסעיף בחוקה המתאים לשעת חרום. הונהג משטר טוטליטרי ובכלל זה צנזורה קפדנית על העיתונות. למשך תקופה קצרה כיהן גאורגייב גם כשר המלחמה ושר החוץ. חברי המשטר החדש יסדו תנועה שנקראה "התחדשות חברתית" שפעלה בקרב הנוער הבולגרי ברוח הפאשיזם. לאחר חידוש היחסים עם ברית המועצות וחששו של המלך בוריס השלישי מהחלשה משמעותית של מעמדו, אילץ המלך את גאורגייב להתפטר ובינואר 1935 פורקה הליגה הצבאית.
הכהונה השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה היה גאורגייב ממתנגדי הברית עם מדינות הציר וב-1943 הצטרף לחזית המולדת הבולגרית שחתרה לסילוק הגרמנים מבולגריה והיה אחד ממנהיגיה. ב-9 בספטמבר 1944 כאשר הצבא האדום הגיע לפאתי סופיה, הנהיג גאורגייב הפיכה, הדיח את ראש הממשלה קונסטנטין מוראבייב והתמנה לראש הממשלה כאשר הוא אוחז גם בדרגת גנרל. גאורגייב הודיע על ביטול הצטרפות בולגריה להסכם התלת-צדדי. באותו הערב הגיע הצבא האדום לסופיה. הוקמה ממשלת קואליציה אנטי פאשיסטית שנשענה על "חזית המולדת" והורכבה מהמפלגה הקומוניסטית, מפלגת האיכרים, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת זֶבְנוֹ (ליכוד). ראש הממשלה גאורגייב נמנה עם מפלגת זבנו, שר החוץ פטקו סטויאנוב היה עצמאי וחבר לשעבר במפלגה הדמוקרטית ושר התעמולה דימו קזאסוב השתייך לסוציאל-דמוקרטים. תיק ביטחון הפנים נמסר למפלגה הקומוניסטית במסגרתו גם השליטה על כוחות המשטרה ומנגנוני ביטחון הפנים החשאיים. הקומוניסטים ניצלו בהמשך תפקיד זה לצבירת כוח וסילוק מתחריהם במאבק לשלטון האבסולוטי בבולגריה. ב-15 בספטמבר 1946 נערך בבולגריה משאל עם אשר במסגרתו תמכו 95 אחוזים מבעלי זכות הבחירה בביטול המלוכה. מחשש לחייהם נמלטו המלך סימאון ומשפחתו לאלכסנדריה שבמצרים. בנובמבר 1946 הוחלף גאורגייב בגאורגי דימיטרוב, אך המשיך לכהן בממשלתו כסגן ראש הממשלה ושר החוץ. התפטרותו סימלה את ניצחון הקומוניסטים במאבק על השליטה בבולגריה.
אחריתו
ב-1947 עלה בידי הקומוניסטים להשתלט על בולגריה וב-1949 הוצאה מפלגת זבנו אל מחוץ לחוק. גאורגייב זכה להערכה בקרב ראשי המשטר הקומוניסטי ולהבדיל מראשי המפלגות השונות בבולגריה שנאסרו, הוגלו וחלקם הוצאו להורג, המשיך גאורגייב לכהן במשרות שרים זוטרות עד 1962. בין 1962 ל-1969 כיהן כחבר פרלמנט. הוא הלך לעולמו ב-1969 והוא בן 87 שנים.
גאורגייב והקהילה היהודית
לגאורגייב היה יחס אוהד לבני הקהילה היהודית בבולגריה. בספטמבר 1934, מספר חודשים לאחר ההפיכה שביצעה הליגה הצבאית, הבטיח ראש הממשלה גאורגייב כי למרות המגבלות שהוטלו על התאגדויות וביטול כל המפלגות הפוליטיות, הממשלה הבולגרית תמשיך לנקוט במדיניות פתוחה וסובלנית כלפי בני הקהילה היהודית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, פטקוב נמנה עם "קבוצת ה-63" של פוליטיקאים, אנשי רוח ואקדמיה שנאבקו נגד כוונת בוריס השלישי, מלך בולגריה וממשלתו, לגרש את יהודי בולגריה למחנה ההשמדה טרבלינקה. ב-21 במאי 1943 החליטה הממשלה הבולגרית לגרש את יהודי סופיה לערי השדה, כאשר תוכניתו של אלכסנדר בלב הייתה לראות בגירוש זה שלב ראשון לקראת גירושם אל מחוץ לגבולות הממלכה. ב-22 במאי כתבו מספר אישי ציבור מרוב גוני הקשת הפוליטית הבולגרית ובכללם גאורגייב, ניקולה מושאנוב, ודימו קזאסוב, מכתב למלך בוריס השלישי בו נטען שמדובר בצעד בלתי אנושי והמלך ישא אישית באחריות לתוצאותיו של המהלך. הייתה זו הפעם הראשונה בה שוגר איום אישי למלך בולגריה בהקשר לרדיפות היהודים.
ב-9 בספטמבר 1944 התמנה גאורגייב לראש ממשלה ואחד מצעדיו הראשונים היה הכרזה על שוויון זכויות מלא ליהודי בולגריה והשבת כל חירויותיהם. ב-10 בספטמבר חזר השר דימו קזאסוב בשידור רדיו, על הצהרתו של גאורגייב והוסיף כי הממשלה הבולגרית ביטלה את החוק להגנת האומה. בראשית דצמבר 1944 ביקר בבולגריה דוד בן-גוריון והתקבל באהדה על ידי ראשי השלטון. בן-גוריון נועד עם גאורגייב והפגישה חיזקה את מעמדה של התנועה הציונית בקרב יהודי בולגריה.