cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טרוי מידלטון
קריירה צבאית
בשנת 1914 נשלח מידלטון למקסיקו, כחלק מהסיוע האמריקני למהפכה המקסיקנית, ולאחר 7 חודשים ללא פעילות קרבית חזר לביתו. ב-6 בינואר 1915 התחתן מידלטון עם ג'רושה קולינס, שאותה הכיר בשנת 1911. באוגוסט 1915 פונתה יחידתו של מידלטון בעקבות ההוריקן שפקד את אזור הבסיס, ולאחר מכן השתתפה היחידה בסיוע לנפגעי ההוריקן. באוקטובר אותה שנה נשלח מידלטון עם יחידתו כחלק מכוח תחת פיקודו של ג'ון פרשינג לתפוס את פנצ'ו וילה, אולם הכוח נכשל במשימתו. ב-1 ביולי 1916 הועלה מידלטון לדרגת לוטננט, וב-15 במאי 1917 הועלה לדרגת קפטן.
בעקבות הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה לצד מעצמות ההסכמה ביקש מידלטון להישלח ליחידה קרבית, ואכן הוא צורף לדיוויזיה ה-4. מידלטון מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-167, וב-7 ביוני 1918 הועלה לדרגת מייג'ור. מידלטון השתתף עם יחידתו בקרב השני על המארן ובקרב סן-מייל. ב-17 בספטמבר הועלה מידלטון לדרגת לוטננט קולונל, וב-26 בספטמבר השתתף עם גדודו במתקפת מז-ארגון. ב-11 באוקטובר מונה מידלטון למפקד הרגימנט ה-39, וב-14 באוקטובר הועלה לדרגת קולונל, ובכך היה לקולונל הצעיר ביותר בכל חיל המשלוח האמריקני. ב-19 באוקטובר מונה מידלטון למפקד הרגימנט ה-47, ולאחר סיום המלחמה נשלח עם יחידתו לכהן כחיל מצב באדנאו על יד קובלנץ בגרמניה, ולאחר מכן כחיל משמר על גשר לודנדורף על הריין.
מלחמת העולם השנייה
לאחר המתקפה על פרל הארבור בדצמבר 1941 חזר מידלטון לצבא, ומונה למפרד רגימנט הכשרה, וב-1 בפברואר 1942 הועלה לדרגת קולונל. בקיץ אותה שנה הצטרף מידלטון לדיוויזיה ה-45, וב-25 ביוני הועלה לדרגת בריגדיר גנרל. בסוף הקיץ מונה מידלטון למפקד הדיוויזיה ה-45, וב-27 באוקטובר הועלה לדרגת מייג'ור גנרל. בקיץ 1943 נשלחה הדיוויזיה לאלג'יריה, וביולי השתתפה בפלישה לסיציליה. בספטמבר השתתפה הדיוויזיה בנחיתה בסלרנו, ובסוף נובמבר אושפז מידלטון בארצות הברית בעקבות בעיות בברכיים.
ב-16 בדצמבר פתחו הגרמנים בקרב הארדנים, אולם על אף האבדות הכבדות שספג הקורפוס, הצליחו לבסוף כוחות הקורפוס שתוגברו בכוחות נוספים להדוף את המתקפה הגרמנית, ולהחזיק מעמד במצור על בסטון. לאחר מכן הוכפף הקורפוס ה-8 לארמייה השלישית, והיה הקורפוס האמריקני הראשון שהגיע לנהר הריין. לאחר מכן נלקחו ממידלטון כל יחידותיו והועברו לקורפוס ה-12, ותחת פיקודו נשארה רק הדיוויזיה ה-87. מידלטון פנה לג'ורג' פטון מפקד הארמייה, וביקש אישור לכבוש את קובלנץ. פטון סירב בתחילה לאפשר לו לעשות זאת כשלרשותו רק דיוויזיה אחת, אולם לאחר שמידלטון לחץ עליו אישר זאת, ואכן הקורפוס ה-8 כבש במהירות את העיר, שעליה הגנו רק 500 חיילים גרמנים. באמצע מרץ 1945 תוגבר הקורפוס ה-8 בדיוויזיות ה-76 וה-89, ולאחר מכן צלח הקורפוס את הריין באזור פולדה. בהמשך התקדם הקורפוס בגרמניה, ואף גילה את מחנה הריכוז אוהרדרוף. המחנה שוחרר ב-4 באפריל על ידי הדיוויזיה המשוריינת ה-4 והדיוויזיה ה-89. כשחיילי הדיוויזה המשוריינת נכנסו למחנה הם גילו ערימות של גופות, חלקן מכוסה בסיד, וחלק אחר של הגופות נשרפו באופן חלקי במדורות.
הגילוי המחריד של הגופות הביא את גנרל דווייט אייזנהאואר, המפקד עליון של כוחות בעלות הברית באירופה, לבקר במחנה ב-12 באפריל. אליו נלוו גם הגנרלים ג'ורג' פטון ועומר בראדלי. לאחר ביקורו, שלח אייזנהאואר מברק לגנרל ג'ורג' מרשל, ראש המטות המשולבים בוושינגטון, בו תיאר את מה שראה בביקורו במחנה הוא כתב שהאכזריות והבהמיות היו כל כך חזקים שהותירו אותו חולה. לדבריו גנרל פאטון לא רצה להיכנס לראות, אבל הוא נכנס כדי שיוכל להעיד בעתיד מיד ראשונה מה ראה, וכדי למנוע מאנשים לכנות את מה שאירע כתעמולה. השפעת המראות במחנה הייתה כה חזקה עד שב-19 באפריל 1945 שלח אייזנהאואר בקשה למרשל שישלח משלחת של חברי קונגרס ועיתונאים שיבואו לראות ולהביא את מעשי הזוועה של הנאצים לידיעת הציבור האמריקאי. המשלחת אושרה באותו יום על ידי נשיא ארצות הברית הארי טרומן.
לאחר מכן התקדם הקורפוס לעבר צ'כוסלובקיה ויצר קשר עם הצבא האדום, ונאלץ להתמודד עם זרם בלתי פוסק של שבויים גרמנים שרצו להיכנע לצבא האמריקני.
לאחר המלחמה
בסוף מאי נשלח מידלטון לארצות הברית, לאחר למעלה משלוש שנים שלא היה בביתו, ובקיץ אותה שנה פרש מהצבא וחזר לעבוד בLSU. על אף פרישתו מהצבא השתתף מידלטון בכמה ועדות חקירה במהלך השנים הבאות. בשנת 1951 מונה מידלטון לנשיא אוניברסיטת LSU, ושימש בתפקיד זה עד לשנת 1962. בשנת 1964 מונה מידלטון לראשות ועדה שעסקה בהקלת המתח הגזעי בלואיזיאנה, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1970.
ב-9 באוקטובר 1976 מת מידלטון, וב-16 במרץ 1980 מתה אשתו, ושניהם נקברו בבית הקברות הלאומי באטון רוג'.
מוטי זינגבוים
מוטי זינגבוים הוא מנכ"ל חברת קוסמטיקה שהיה ילד פלא במוזיקה חסידית ישראלית בשנות ה-70 של המאה ה-20.
ביוגרפיה
נולד באבן שמואל, ובהמשך עבר להרצליה, כילד למד לנגן על כינור והופיע עם המקהלה של שלמה רביץ, בגיל 8 השתתף בתחרות של מעריב לנוער בהיכל התרבות בתל אביב וזכה במקום הראשון בקטגוריה של שירה עם השיר "כל העולם כולו" של ברוך צייט, כפרס הוענקה לו מלגה ללימודי מוזיקה, שאותה מימש בשיעורי אקורדיון ופיתוח קול אצל הזמרת מיצי לוקר.
החל להופיע באירועים קטנים בארץ, ולפעמים עם מקהלת "פרחי צברים".
למד בישיבת ישיבת בני עקיבא נחלים אצל הרב יוסף בא-גד.
את שירותו בצה"ל עשה כסולן בלהקת הרבנות הצבאית ואף פיקד עליה.
לאחר הצבא שימש כחזן בית הכנסת בכפר שמריהו ונסע מדי פעם להופעות בחו"ל.
למוטי שישה ילדים.
קרין גורן
קרין גורן (נולדה ב-24 במאי 1974) היא שפית קונדיטורית, מחברת ספרי בישול, עיתונאית ומנחת תוכניות בישול בטלוויזיה.
ביוגרפיה
גורן נולדה, גדלה והתחנכה בחיפה ולה אחות. למדה בתיכון בבית הספר הריאלי בחיפה.
סיימה לימודים לתואר ראשון בתקשורת מאוניברסיטת חיפה, ולאחר מכן למדה הנדסת תוכנה במכללה האקדמית להנדסה אורט בראודה בכרמיאל.
בעקבות אהבתה לתחום המגדנאות, החלה גם לכתוב בעיתון והפכה ל"עורכת לתחום האפייה". בהמשך, כתבה את ספר האפייה רב-המכר "סודות מתוקים", וגם במדור האוכל במוסף "זמנים מודרניים" של עיתון ידיעות אחרונות ובמוסף "סגנון" של עיתון מעריב. עבדה גם בחברת "לחם ארז" כמפתחת מתכונים לקונדיטוריה. בהמשך הנחתה תוכנית בישול ואפייה הנושאת את שם הספר אותו כתבה, "סודות מתוקים", ששודרה בערוץ 2 במסגרת רשת.
הנחתה גם את התוכנית, "המדריך לאפייה", ששודרה בערוץ 10 וב"ערוץ החיים הטובים" ומאמצע העשור השני של המאה ה-21, משודרת גם בערוץ האוכל. כותבת ועורכת האפייה במגזין "על השולחן".
בשנת 2016 שודרה בערוץ 2, במסגרת שידורי קשת, תוכנית הריאליטי "בייק אוף ישראל", בה נטלה גורן חלק כאחת משלושת השופטים. גורן השתתפה כשופטת גם בעונה השנייה של התוכנית שעלתה לשידור בקשת 12 בפברואר 2018.
בשנת 2021, עלתה תוכנית הריאלטי "הקינוח המושלם" בקשת 12, בה נטלה גורן חלק כאחת מארבעת השופטים.
חיים אישיים
בשנת 1998 נישאה לשף רונן גורן. לשניים אין ילדים.
יחסי מצרים–פולין
היסטוריה
המופתי של פולין, יקוב שינקביץ' אחד המוסלמים המפורסמים של פולין, התיישב במצרים כאשר פולין נפלה בידי הקומוניסטים ב-1946 והרים תרומה נכבדת למתינות האסלאם במצרים, עד ההפיכה בשנת 1952, כאשר עזב והיגר לארצות הברית.
פול מושן
סטיבן פול מושן (באנגלית: Stephen Paul Motian; 25 במרץ 1931 - 22 בנובמבר 2011) היה מתופף ג'אז אמריקאי.
ביוגרפיה
מושן נולד בפילדלפיה, פנסילבניה וגדל בפרובידנס, רוד איילנד. היה מתופף ג'אז, נגן כלי הקשה ומלחין ממוצא ארמני. היה אחד מהמתופפים המודרניים המשפיעים ביותר בעולם כיום. מילא תפקיד חשוב ב"שחרור" המתופף מחובתו לשמור על הקצב. שם משפחתו ארמני ולכן יש הטוענים כי ראוי היה לבטאו מו-טי-אן, אולם הוא עצמו ביטא את השם מו-שן (Mo-shun). הרבה להופיע בהרכבים שונים עם הגיטריסט ביל פריזל, והופיע עמו עד שנותיו המאוחרות.
בשנת 2004 הוא הקליט יחד עם הפסנתרנית הישראלית ענת פורט את האלבום "A long story".
ב-2012 נבחר במשאל מבקרי המגזין דאון ביט להיכל התהילה של הג'אז.
נפטר כתוצאה מסיבוכים הקשורים למחלת התסמונת המיאלודיספלסטית.
הד (סימון אנטישמי)
(((הד))) (באנגלית: (((Echo)))) היא תופעת אינטרנט אנטישמית שמטרתה להדגיש ולסמן שמות של יהודים או ארגונים בבעלות יהודים על ידי שלושה זוגות סוגריים. מקור התופעה בבלוג של הימין האלטרנטיבי בארצות הברית ושמו The Right Stuff. עורכי הבלוג הסבירו שהסימון נועד לסמל "פעולות היסטוריות של יהודים" שגרמו לשמות המשפחה שלהם "להדהד לאורך ההיסטוריה".
הסימון (((הד))) אומץ כסטיגמה אינטרנטית על ידי אנטישמים, נאו-נאצים, חברי הפורום "Politically Incorrect" של אתר 4chan ולאומנים לבנים כדי לזהות ולסמן אנשים בעלי רקע יהודי כמטרה להטרלה ובריונות רשת – לדוגמה, עיתונאים יהודים שהתנגדו למועמדותו של דונלד טראמפ במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2016 ובבחירות שנערכו ב-2020.
הסמל הגיע לתודעת הציבור לאחר שעיתון הרשת Mic פרסם מספר כתבות בנושא ביוני 2016. בעקבות פרסומים נוספים, תוסף אשר הוסיף (((הד))) באופן אוטומטי לשמותיהם של יהודים בדפדפנו של הגולש הוסר מספריית התוספים של גוגל כרום, והסמל הוגדר באופן רשמי כמסית על ידי הליגה נגד השמצה. בנוסף, מספר משתמשים יהודים ולא-יהודים הוסיפו את הסמל לכינויים ברשתות חברתיות במסר של סולידריות וכוונה לניכוס מחדש שלו.
היסטוריה ושימוש
הסמל נולד ב-2014 כאזכור לפודקאסט "The Daily Shoah" ("השואה היומית") שמופק על ידי הבלוג האנטישמי The Right Stuff. פרקי הפודקאסט כוללים פינה שנקראת "The Merchant Minute" ("דקת הסוחר" - אזכור לייצוגו של היהודי כתאב בצע) ובמהלכה נוקבים המנחים בשמות יהודיים סטריואטיפים תוך שימוש באפקט הד. לטענת עורכי הבלוג, ה"הד" הוא שם קוד ומם פנימי שמטרתו להזכיר שפעולותיהם של יהודים "מהדהדים לאורך ההיסטוריה". כל זוג סוגריים מרמז על התערבותם הזרה של יהודים בתחומים שונים בעולם: תקשורת המונים, הגירה, וציונות.
סמל ה(((הד))) שומש על ידי לאומנים לבנים, אנטישמיים ונאו-נאצים לסימון יהודים ברשת כמטרה להתעללות ובריונות. מספר עיתונאים יהודים ספרו לעיתון הרשת Mic כי התחילו לקבל הודעות אנטישמיות ואיומי מוות לאחר ששמם תויג בסמל. הג'רוזלם פוסט טען כי סמל ההד הפך לכלי נוסף של הימין האלטרנטיבי להשתקת מבקריו של המתמודד הרפובליקני לנשיאות ארצות הברית באותה תקופה, דונלד טראמפ. כיוון שמנועי חיפוש מתעלמים לרוב מסימני פיסוק בשורת החיפוש, קשה לקורבנות לגלות היכן ומתי תוייגו בסמל, ועל ידי מי.
סדרת כתבות מאת עיתון הרשת Mic דיווחה על הסמל וכן הביאה אותו לתודעת הציבור. בנוסף, מצאו העיתונאים תוסף הזמין להורדה לדפדפן גוגל כרום בשם "Coincidence Detector" (מגלה צירופי המקרים), המוסיף את הסמל באופן אוטומטי סביב שמותיהם של אנשים "שהיו מעורבים בתנועות פוליטיות ואימפריות מדיה מסוימות". מנוע החיפוש הפנימי של התוסף כלל יותר מ-8,500 שמות, והכיל שמות משפחה יהודיים נפוצים, שמותיהם של עיתונאים המבקרים את טראמפ, שמו של ג'ארד קושנר, וכן שמותיהם של המזוהים עם חברות כמו בן אנד ג'ריס. התוסף הוסר זמן קצר לאחר פרסום הכתבה.
ב-6 ביוני 2016, הוסיפה הליגה נגד השמצה את הסמל לרשימת הסמלים המסיתים של הארגון.
משה בר כוכבא
ביוגרפיה
בר כוכבא נולד ב-5 במרץ 1930 לדבורה ומקס בגליציה. הוא עלה לארץ ישראל ב-1942, גדל ברחובות והצטרף בנעוריו לאצ"ל. בגיל 16 שימש כמפקד פלוגה בארגון.
שירותו הצבאי
במלחמת העצמאות שימש כחייל פשוט בין היתר במבצע דני. לאחר שהשלים קורס קצינים היה למפקד מחלקה בחטיבה 9. לאחר המלחמה עבר לחיל השריון. תחילה כמפקד מחלקה בחטיבה 7, ובהמשך דרכו, משנת 1951, היה מפקד פלוגה של פלוגת זחל"מים סדירה בגדוד 79. באוקטובר 1951 פיקד על גדוד חרמ"ש, שביצעה פשיטה על מאהל בדואי ברצועת עזה במסגרת פעולות התגמול.
ב-1956, בעת מבצע קדש, פיקד על פלוגה א' בגדוד 82 בחטיבה 7 בקרב סכר הרואיפה. על פיקודו בקרב זה קיבל צל"ש, שלאחר מכן הומר בעיטור העוז.
יומיים לאחר מכן בליל ה-2 באוקטובר הציבה פלוגתו מארב חסימה לכיוון מתחם אום כתף בשל התראה על כוח אויב נסוג מהמתחם לכיוון סכר הרואיפה. בדיעבד התברר שהייתה זאת פלוגת הטנקים של רב-סרן שמעון ליבר מגדוד 377 של חטיבה 37. בתקרית אש כוחותינו שהתפתחה הושמדה פלוגתו של ליבר. המניין הרשמי של ההרוגים עמד על 25.
במלחמת ששת הימים פיקד על חטיבה 45 בקרבות בצפון השומרון ובעמק דותן. נפצע ברגלו בקרב על ג'נין אך סירב להתפנות. חטיבתו פרצה לצפון רמת הגולן בגזרת בניאס-מסעדה וכבשה אותו.
בשנת 1970 הביא להקמת חטיבה 188 ומונה למפקדה הראשון. בתקופה שקדמה למלחמת יום הכיפורים הוביל את החטיבה למבצע קיתון 10 ובפשיטות לפתח לנד במבצע קלחת 2 וקלחת 4. במלחמת יום הכיפורים היה סגנו של דן לנר בפיקוד על אוגדת מילואים 210, אשר הדפה את השריון העיראקי ברמת הגולן. בשנת 1975 פיקד על אוגדה 194. מספר שנים לאחר מכן, בשנת 1979 הועלה לדרגת אלוף. פיקד על גיס 446, הגיס הצפוני, ועסק בהכנות אופרטיביות לעימות בגזרה מול לבנון.
במלחמת לבנון הראשונה ב-1982 פיקד על גיס 479 שהיה מופקד על רמת הגולן, מיולי 1982 פיקד על כוחות צה"ל בגזרה המזרחית של לבנון וביצע יום קרב מול הסורים בבקעת הלבנון אשר יצב את השקט בחזית בתום הקרבות. במקביל כיהן כמפקד גייסות השריון.
ב-1983 מונה למפקד פיקוד הדרום עד מרץ 1986. שמו של בר כוכבא עלה כמתמודד לתפקיד סגן הרמטכ"ל, אולם אהוד ברק הועדף על פניו. לאחר מכן כיהן כעוזר הרמטכ"ל להפקת לקחי המלחמה. בר כוכבא טען שצה"ל אינו מפיק לקחים ממלחמת שלום הגליל (לימים, מלחמת לבנון הראשונה) ואינו מתכונן כיאות לשדה הקרב העתידי. הוא הציע להקים ועדת על אסטרטגית שתטפל בעניינים אלו ותאפשר לצבא להקדיש את זמנו לבעיות היומיומיות. בר כוכבא טען שיש להעמיק את ההכשרה של הקצינים הבכירים בצה"ל ולבטל את הנוהג שאנשי צבא פורשים בגילאי 40-45 לקריירה שנייה באזרחות, דבר שלטענתו אינו מאפשר לאנשי צבא להגיע להכשרה מספקת.
בר כוכבא מתח ביקורת נוקבת על הרמטכ"ל דן שומרון וסגנו אהוד ברק כשסבר כי אינם מטפלים בצורה נאותה באינתיפאדה ובשל כך פרש מצה"ל בנובמבר 1990.
בר כוכבא תמך בהסכם שלום עם הפלסטינים ועם מדינות ערב, אך הדגיש שעל מדינת ישראל לבוא מתוך עמדה של כוח, ושאין לסגת לגבולות הקו הירוק.
חייו הציבוריים
לאחר פרישתו מצה"ל מונה למנכ"ל רכבת ישראל. באביב 1992 ניסה להיבחר לרשימת הליכוד לכנסת השלוש עשרה. הוא נבחר לפאנל, אך כשל בשיטת השביעיות שהייתה נהוגה אז, ועקב כך פרש מן המרוץ.
בעת שירותו הניח בצה"ל יסודות מקצועיים בתחום לוחמת השריון, וגם בתקופה שלאחר פרישתו פרסם מאמרים רבים בנושא לוחמת שריון.
בר כוכבא נפטר בשנתו בשנת 1992 בתל אביב.
על שמו נקראת תחנת הרכבת אשדוד – עד הלום.
חייו האישיים
בר כוכבא היה נשוי לנחמה, מחנכת, שניהלה שנים רבות בית ספר יסודי ברמת אביב. לשניים נולדו בן ושתי בנות. אחת מבנותיו היא השחקנית ירדן בר-כוכבא.
הצעקה
הצעקה (בנורווגית: Skrik) הוא שמה של סדרת ציורים אקספרסיוניסטים והדפסים שנוצרה בין השנים 1893 עד 1910 על ידי האמן הנורווגי אדוורד מונק.
הסדרה מציגה דמות אדם המצוירת בקווים מופשטים וניצבת על גשר עץ על רקע הפיורד של אוסלו, כפי שהוא נשקף מהגבעה של הפרוור שבאוסלו. העיניים החלולות והפה הפעור נחשבים בעיני רבים לזעקה אילמת כנגד החיים המודרניים. רבים רואים בציורו של מונק את אחד הסמלים החשובים של המאה ה-20 המבטא את החרדה האקזיסטנציאליסטית.
שמה של הסדרה, "הצעקה", הוא השם המקובל גם בכל שאר השפות (כגון אנגלית: "The Scream"), אך שמו המקורי בנורווגית, "Skrik", פירושו גם "צווחה", ויש בו פן אונומטופי המבטא את הבעת פניה של הדמות.
הציורים מושפעים מהדפסים יפניים, דבר הבא לידי ביטוי בהצרה הקיצונית של הגשר ובהצגת נוף הרקע כמעין גלים אקספרסיביים. הרקע הגלי משתקף גם בדמות הצועקת.
במוזיאון מונק נמצאות שתי גרסאות שאחת מהן מ-1910. ב של נורווגיה נמצאת הגרסה הראשונה, זו המופיעה בתמונה משמאל, מ-1893. , איל ספנות נורווגי, מחזיק בגרסה נוספת שצוירה בפסטל. מונק יצר גם הדפס אבן של התמונה. אולסן מכר את הגרסה שבבעלותו במכירה פומבית של סות'ביס ב-2012 במחיר שיא של כ-120 מיליון דולר.
מקורות השראה
מונק כתב, בקשר לתמונה:
תיאור זה הביא כמה פרשנים לסברה כי הדמות בתמונה אינה זועקת אלא מגיבה בייאוש לזעקה העוברת בטבע.
ב-2003 סברו כמה אסטרונומים כי השמים האדומים לא היו רק הבעת רגשות או דמיון של הצייר, אלא נבעו מהתפרצות הר-הגעש קרקטואה בשנת 1883, שגרמה לשקיעות מרהיבות באופן בלתי-רגיל ברחבי אירופה בחורף שלאחר מכן.
ייתכן שהדמות המוזרה, חסרת המגדר שבחזית התמונה קיבלה את השראתה ממומיה פרואנית שמונק עשוי היה לראותה בתערוכה העולמית של פריז (1889). המומיה הזו, אשר נמצאה כורעת בתנוחה עוברית וידיה לצד פניה, הציתה גם את דמיונו של ידידו של מונק, פול גוגן, ושימשה השראה לדמות המרכזית בציורו של גוגן "האומללות האנושית" ("בציר הענבים בארל") ולזקנה בציורו "מאין אנו באים? מה אנו? לאן פנינו?".
יש הטוענים שהתחושות שמעבירה "הצעקה" מזכירות את התחושות הנובעות מהפרעת דה-פרסונליזציה. מדובר בתחושות של אי-התאמה בין הסביבה החיצונית לבין הסביבה הפנימית של האדם.
השפעות תרבותיות
היצירה נחשבת לאחת היצירות הראשונות בסוגת אמנות ההלם.
היצירה אף היוותה השראה לדמות Silence המופיעה בעונה השישית של הסדרה "דוקטור הו".
אחד מציורי הסדרה נמכר במכירה פומבית של סות'ביס ב-2012 בסכום שיא של 119,922,500 דולר.
בפרק "שוד העוגיות הגדול" של הסדרה "רחוב סומסום" מוצג ציור דומה לציור 'הצעקה', כשההבעה של הדמות נוצרה בעקבות שכרובי הפיל בטעות עוגיית ענק בסדנא של מונק כששימש כשליח. כמו כן, בהמשך עוגיפלצת מציג הבעה דומה.
היצירה הופיעה בסרט לוני טונס: חוזרים לאקשן כאחת מהתמונות בהן עוברים באגס באני ודאפי דאק במרדף במוזיאון הלובר.
גנבת הציור
ב-12 בפברואר 1994 נגנבה הגרסה הראשונה של "הצעקה" (1893) שהוצגה ב. הגנבים דרשו עבור השבתה מיליון דולר, אולם היא הושבה במאי 1994 במבצע עוקץ בלא שהכסף הועבר לגנבים.
באוגוסט 2004 נגנבה אחת מגרסאות הציור ממוזיאון מונק אוסלו. חשוד במעשה, שהיה קשור גם לרצח קצין משטרה באפריל 2004, נעצר והורשע ב-2005. באוגוסט 2006 נמצאה התמונה והתברר שהיא ניזוקה באופן בלתי הפיך. אחת ההשערות היא שהשודדים גנבו את התמונה כדי להסיט את תשומת הלב הציבורית מרצח קצין המשטרה וכי כלל לא התעניינו בתמונה עצמה. חברת הנפט היפאנית תרמה 670 אלף דולר כדי לסייע בתיקון יצירות המופת של אדווארד מונק "הצעקה" ו"מדונה", שנפגעו בעת השוד.
מנזר גלאתי
מנזר גלאתי (בגאורגית: გელათის მონასტერი, גֶלאתיס מוֹנאסטֶרי) או מנזר הבתולה - גלאתי הוא מנזר בעיר כותאיסי שבמחוז אימרתי גאורגיה. המנזר נבנה בשנת 1106 על ידי דוד הבנאי, מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת, (1089-1125).
במשך תקופה ארוכה היה מנזר גלאתי אחד ממרכזי ההשכלה הגבוהה בגאורגיה. היה בו אקדמיה שהעסיקה חלק מאנשי המדע המפורסמים של גאורגיה, ביניהם מדענים, תאולוגים ופילוסופים, הרבה מאלה שהיו פעילים במנזרים האורתודוקסיים השונים מחוץ לגאורגיה או באקדמיית מנגן שבקונסטנטינופול.
היסטוריונים מאותם הימים תיארו את העבודה שנעשית באקדמיה כך:
מנזר גלאתי שימש מרכז תאולוגי גדול ומשך אליו מלומדים רבים. הלימודים כללו תאולוגיה, גאומטריה, אסטרונומיה, מוזיקה, רטוריקה, שפות וציור. עד תחילת המאה ה-20 במנזר נשמר כתב עת עתיק הבשורות של מוכווי שכיום נמצא בטביליסי.
המנזר נחרב פעמיים על ידי העות'מאנים, אולם הצליח לשמר מספר רב של ציורי פרסקו וכתבי יד המתוארכים למאות השתים עשרה - שבע עשרה.
בשנת 1994, הכריזה אונסק"ו על המנזר כאתר מורשת עולמית.
הפרסקאות במנזר
רוב הפרסקאות במנזר הם מהמאה השש עשרה, מלבד אלה שבכניסה לכנסייה הראשית, המתוארכים לתחילת המאה השתים עשרה. גם אפסיס הכנסייה הגדולה עשוי כולו פסיפס מאותה מאה המורכב ממעל לשני מיליון אבנים. בכנסייה נמצא גם איקונין חאחוּלי המפורסם ביותר בגאורגיה. האיקונין היה הגדול מסוגו בעולם, אולם הרוסים גנבו אותו, שברו אותו ומכרו את חלקיו. חלקים מהאיקונין נמצאים כיום במוזיאון הממלכתי בטביליסי, במוזיאון מטרופוליטן בניו יורק, והיתר בידיים פרטיות.
ריצ'רד ברקנרידג'
'''ריצ'רד פ. ברקנרידג' (באנגלית: Richard P. Breckenridge''') הוא קצין בדימוס בדרגת תת-אדמירל בצי ארצות הברית. בתפקידו האחרון שירת כסגן מפקד פיקוד כוחות הצי.
ביוגרפיה
ברקנרידג' גדל במארשפילד שבמסצ'וסטס. ב-1982 סיים תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה מהאקדמיה הימית של ארצות הברית, התגייס לצי והוכשר כקצין צוללות.
שירת בצוללת התקיפה "האמרהד", בשנים 1990–1993 שירת בצוללת הטילים הבליסטים "פלורידה" ובשנים 1995–1997 שימש סגן מפקד צוללת התקיפה "פילדלפיה". מינואר 2001 עד פברואר 2004 פיקד על צוללת צוללת התקיפה "ממפיס", במהלך שירותו הוצבה הצוללת במפרץ הפרסי משך שישה חודשים בתמיכה ל"מבצע חופש לעיראק". בהמשך שירותו פיקד על פלגת הצוללת הרביעית ובאוגוסט 2011 מונה למפקד קבוצת הצוללות השנייה.
תפקידי המטה שלו כללו בין היתר עוזר למזכיר ההגנה., עוזר למנהל תוכנית ההנעה הגרעינית של הצי, ראש מטה אגף משאבים ומבנה הכוח במטות המשולבים, סגן ראש מחלקת לוחמת הצוללות וראש מחלקת לחימה תת-ימית במטה הצי. בינואר 2014 מונה לראש מחלקת שילוב לוחמה במטה הצי.
בספטמבר 2015 קודם לדרגת תת-אדמירל מונה לסגן מפקד פיקוד כוחות הצי. הוא שירת בתפקיד עד נובמבר 2017.
לאחר פרישתו מונה לסגן נשיא לענייני פרויקטי הצי וחיל הנחתים בחברת נורת'רופ גראמן.
ברקנרידג' בעל תואר שני בהנדסת אקוסטיקה ובהנדסת אלקטרוניקה מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים.
רואים רחוק
"רואים רחוק" היא עמותה ללא כוונת רווח שהוקמה בשנת 2015.
בשנת 2015, הוקמה עמותת "רואים רחוק", אשר פועלת במטרה ליצור לבני נוער הזדמנות אמיתית לשבור את תקרת הזכוכית האישית שלהם, באמצעות מיצוי הפוטנציאל האישי שלהם בעולמות היצירה והמסך.
בספטמבר 2020, זכתה העמותה באות הנשיא למתנדב לשנת תש"ף 2020, המוענק מדי שנה ליחידים וגופים שפעילותם ההתנדבותית מייצרת תרומה ייחודית לטובת המדינה והחברה בישראל. האות הוענק ל"רואים רחוק" בטקס שנערך בבית הנשיא בירושלים, על ידי נשיא המדינה ראובן (רובי) ריבלין, על הענקת הזדמנות לבני נוער בסיכון להשתלב בעולם התקשורת, האמנות והיצירה.
משנת 2015, מרב דמרי מכהנת כמנכ"לית העמותה. משנת 2018, יואב נחשון מכהן כיו"ר הוועד המנהל של העמותה, בו נמצאות טלי ורניה, לילך סיגן וטלי גורן, סמנכ"לית התקשורת והרגולציה בקשת. שותפים מרכזיים של העמותה הם קרן אדמונד דה רוטשילד והג'וינט.
פעילות
במסגרת העמותה, יוצרים ובמאים ישראלים, בהם טלי שמש, רן טל, דוד אופק, רני בלייר, תאופיק אבו ואיל ושלומי אלקבץ, מתנדבים ומכשירים את בני הנוער ליצור אמנות ולעסוק בתקשורת במרכזים ברחבי הארץ, בין היתר ברמלה-לוד, שכונת דורה בנתניה, באר שבע, ירושלים, אשדוד, שפרעם, נצרת וחיפה. בהמשך המסלול, מממנת העמותה מלגות לימודים אקדמאיות מלאות ומלגות מחייה, ועם סיום התואר, מסייעת לסטודנטים הבוגרים להשתלב בתעשייה ובשוק התעסוקה בתחום. בין בוגרי העמותה: השחקנים פיראס נסאר ("פאודה"), שאדי מרעי ("הנערים", "פאודה"), מאור לוי ("בני אור", "בתולים") ושירז אדרי ("להעיר את הדב").
נכון לשנת 2021, מאות בני נוער סיימו את פעילותם במרכזי העמותה ועשרות מבוגרי העמותה לומדים תחת מלגה מלאה במוסדות להשכלה גבוהה בקולנוע, טלוויזיה ואמנות, בהם "סם שפיגל", האקדמיה למוסיקה בירושלים, "שנקר", "ניסן נתיב", בית הספר למוסיקה "רימון", אוניברסיטת תל אביב והאקדמיה לאמנות "בצלאל".
בשנים 2018–2019, 140 נערים ונערות עברו הכשרה במרכזי העמותה, מתוכם 40 מהם עברו הכשרה במרכז מעורב של יהודים וערבים. 60 נכנסו לקבוצת הבוגרים, במסגרתה תעזור להם העמותה להתקבל ללימודים גבוהים ו-20 סטודנטים לומדים במוסדות להשכלה גבוהה.
מטמורפוזות
מטמורפוזות (בלטינית: Metamorphoseon - "שינוי צורה") הוא שיר אפי בן חמישה-עשר חלקים פרי עטו של המשורר הרומאי אובידיוס שחי בין השנים 43 לפנה"ס – 17 לספירה. כתיבת היצירה הושלמה בשנת 8|8 לספירה.
תוכני היצירה
השיר מורכב מ-11,995 טורי שירה חרוזה ומגולל רצף של יותר מ-250 סיפורים מיתולוגיים, הנפתחים בבריאת העולם, ומגיעים עד זמנו של אובידיוס (המאה הראשונה לספירה). הקו המשותף לכל הסיפורים והמקשר ביניהם הוא גלגולי הצורה שעוברות הדמויות בסיפורים, ההופכות לבעלי-חיים, צמחים או חפצים דוממים, ומכאן השם "מטמורפוזות". נושאים עיקריים נוספים בשיר הם האהבה וחוסר האונים של הפרט לנוכח הגורל שטמנו לו האלים בתעלוליהם. האגדות המופיעות בסיפור לקוחות רובן מהמיתולוגיה היוונית, אבל ניתן למצוא בו גם אגדות ממקור רומי, וממקורות נוספים אחרים, כגון המיתולוגיה הכנענית, המצרית, והבבלית. לקראת סוף היצירה, העלילה עוברת מתחום המיתולוגיה לתחום ההיסטוריה, והיא מסתיימת עם סיפור האלהתו של יוליוס קיסר לאחר מותו, ובדברי שבח וחנופה ליורשו, אוגוסטוס קיסר.
השיר כתוב בהכסמטר דאקטילי, המשקל האופייני ליצירות רבות בתקופה. על-מנת לשלב באופן רציף בין הסיפורים השונים המופיעים ביצירה, אובידיוס משתמש במגוון שיטות, ביניהן, שימוש בדמות משותפת לכמה סיפורים, שימוש בהקשר גאוגרפי או אסוציאטיבי למעבר לעלילה שונה, או שילוב סיפור בתוך סיפור.
היצירה היא המקור העיקרי להכרת רבים מהמיתוסים היווניים, ולחלקם היא מהווה אף את המקור היחיד הידוע כיום. בין העלילות המפורסמות ביותר אשר המטמורפוזות מהווה את המקור העיקרי שלהן, ניתן למצוא את סיפור אהבתו של אפולו לדפנה, את סיפורם של נרקיסוס ואכו, וסיפור ירידתו לשאול של אורפאוס.
כתיבת היצירה החלה ברומא, אולם הופרעה עקב הגלייתו של אובידיוס לטומיס (כיום עיר הנמל קונסטנצה ברומניה) על ידי אוגוסטוס. לפי המסופר על ידי אובידיוס ביצירה אחרת, הקינות, עם קבלת הבשורה על הגלייתו השליך בייאוש את כתב-היד שבידו לאש, אך עותקים השתמרו בידי ידידיו, ובזכותם ניצלה היצירה. כחלק מעונש הגלות שהוטל עליו, נאסרה גם ההפצה הפומבית של יצירותיו, אבל למרות זאת היא זכתה להעתקים נוספים רבים ולפופולריות רבה. כיום השיר נחשב כיצירה השנייה בחשיבותה בשירה הרומית, לאחר האיניאדה, ויש הסוברים כי הוא עולה בחשיבותו אפילו עליה.
יש הרואים במטמורפוזות חיבור חתרני המנבא את נפילתן של הקיסרות והאימפריאליזם הרומאי. טענתם נשענת בעיקר על עקרון ה"גלגל חוזר בעולם" שהמחבר מציג בשם פיתגוראס בספר האחרון באריכות רבה, כשבדיוק לאחר תיאור עליית הקיסרות, אובידיוס פוסק בפתאומיות מתיאור השינויים העוברים על הכל, בהם עסק עד כה, ופונה בחדות להלל את הקיסר בדברי חנופה. לטענתם, אולי השקפתו זו של אובידיוס הייתה מהגורמים להגלייתו.
במאה ה-13, תורגמה היצירה ליוונית בידי נזיר ביזנטי בשם פלאנדוס. מאז ואילך שימשה היצירה מודל לכתיבה אפית והיא תורגמה לשפות רבות. לעברית תורגמו לראשונה חלקים מן היצירה בידי יהושע פרידמן בספר מבחר השירה הרומית (הוצאת בית הספר הראלי בחיפה, תשי"ב, 1952). היצירה בשלמותה תורגמה לעברית על ידי שלמה דיקמן ויצאה לאור בהוצאת מוסד ביאליק ב-1965.
משמעויות ביצירה
שלמה דיקמן, מתרגם היצירה לעברית, מוצא כי תיאורו של אובידיוס את הבריאה "נוטה לתורת הסטואה". בורא היקום הוא, עבורו, אל יחיד (ראו: מטמורפוזות, הוצאת מוסד ביאליק, עמ' 21).
היחס שבין האלים לבני האדם הוא שרירותי וסתום. האלים מוצגים על כל חולשותיהם האנושיות, עליהן משלמים פעמים רבות בני האדם. המטמורפוזה, העומדת בבסיס הספורים שבספר, אינה מבקשת על כן ליצור תמונת עולם קוהרנטית וברורה אלא לספק נקודות מבט מורכבות על אובייקטים שונים. אריאל הירשפלד, בספרו "אל אחרון האלים", הגדיר את השתלשלות התמורות שב"מטמורפוזות" כ"אופן שבו נעים חומרי התודעה האנושית: אלו הם סמלי החיים כפי שהם רשומים בתודעה, והם מתחברים על פי הסיפור הפנימי, הכמוס, האישי והכלל אנושי".
בסיפור המפורסם על אפולו ודפנה, לדוגמה, מתוארים פשעי האלים והשפעתם על בני האנוש. אפולו מתחרה בהטלת חיצים עם קופידון ומפסיד. כתוצאה הוא מתאהב בדפנה ורודף אחריה, אבל לפני שהוא תופס אותה היא נהפכת לעץ. מכאן זרי דפנה הם סמל הניצחון, המקושר עם אפולו.
השפעת היצירה
בהיותו המקור העיקרי שלנו להכרת רבים מהמיתוסים היוונים, ובמקרים מסוימים אפילו היחידי, לשיר הייתה השפעה עצומה על התרבות המערבית, ויצירות רבות, הן בתחום הספרות והן בתחום האומנות הפלסטית, שואבות ממנה השראה.
אובידיוס היה בין המחברים האהובים על שייקספיר, והשפיע עליו ביצירתו. סיפור אהבתם של פירמוס ותיסבה שימש כמקור ההשראה ל"רומיאו ויוליה", והסיפור עצמו מועלה כמחזה-בתוך-מחזה שמעלות הדמויות בסיומו של "חלום ליל קיץ". אובידיוס עצמו מוזכר במפורש ב"טיטוס אנדרוניקוס", המבוסס בצורה רופפת על סיפורם של פרוקנה, טראוס ופילומלה. חנוך לוין ביסס על-פי אותו סיפור את עלילת מחזהו "הזונה הגדולה מבבל".
סרטה התעודי של נטעלי בראון, "מתמורפוזה", משלב בין עדויות אונס שעברו נשים, לבין סיפורי האונס המתוארים במטמורפוזות: "הבחירה במטמורפוזה כמטאפורה לאונס היא מדויקת ומצליחה להעביר את חווית ההשתנות הגופנית והנפשית הבלתי הפיכה של האישה, את הפיכתה לחסרה, לזרה לעצמה."
קישורים חיצוניים
יעל רנן, ארבע מסות, בתוך: ספרות המערב - קובץ מסות.
מבצר סן פדרו דה לה רוקה
מבצר סן פדרו דה לה רוקה (בספרדית: Castillo de San Pedro de la Roca) שוכן 10 ק"מ דרומית-מערבית לסנטיאגו דה קובה, בפתח המפרץ שלחופו שוכנת העיר. לעיתים מכונה המבצר גם "קאסטיו דל מורו" (Castillo del Morro), אולם שם זה, אותו הוא חולק עם מבצר אל מורו שבהוואנה, נפוץ פחות.
היסטוריה
המפלס התחתון של המבצר הוקם בין 1590 ל-1610 על גדות המפרץ (El Morro) שהעניק למבנה כולו את אחד משמותיו. המפלסים האחרים תוכננו ב-1638 בידי המהנדס האיטלקי ג'ובאני באוטיסטה אנטונלי, לבקשתו של מושל סנטיאגו, פדרו דה לה רוקה אי בורחה (Pedro de la Roca y Borja), לאחר שהביצורים הקיימים לא הצליחו להגן על העיר מפני התקפות של שודדי ים. המבצר קרוי על שמו של אותו מושל. העבודות החלו ב-1638 ונמשכו לסירוגין עד סוף המאה ה-17. המבצר הוקם על צלעו של צוק תלול המתנשא לגובה של 60 מ' מעל המפרץ. הוא כלל ארבעה מפלסים ושלוש סוללות עליהן הוצבו תותחים. הגישה אליו הייתה רק בדרך הים.
ב-1662 השתלטו שודדי ים אנגלים על סנטיאגו למשך שבועיים, שבמהלכם הרסו חלק מהביצורים שכבר נבנו, ובזזו את התותחים. לאחר עזיבתם הציבו הספרדים במקום כוח שמירה של 300 חיילים. שיקום המבצר נמשך עד 1669, ובמהלכו חוזקו בו יתר הביצורים. תלאותיו של המבצר נמשכו גם בהמשך המאה. ב-1678 הוא הותקף בידי צרפתים וב-1680 תקף אותו כוח של 800 שכירי חרב, אך המבצר הוכיח את יעילותו בפני התקפות אלה. בנוסף, ניזוק המבצר בשורה של שלוש רעידות אדמה בין 1675 ל-1679, אך הוא שופץ ובוצר שוב בסופה של המאה. בין 1738 ל-1740 הורחב המבצר, ולאחר רעידות אדמה נוספות, בין 1757 ל-1766, הוא שופץ שוב.
לאחר שהוסר החשש מפני התקפות שודדי ים, הוסב המבצר לבית כלא לאסירים פוליטיים ולמחנה צבאי. הוא שב ומילא את ייעודו במהלך מלחמת ארצות הברית ספרד ב-1898. במהלך המאה ה-20 ננטש המבצר, וסבל מהזנחה רבה, עד ששוקם בשנות ה-60. ב-1997 הכריז עליו אונסק"ו כאתר מורשת עולמית. בנימוקי ההכרזה צוין כי המבצר שמור באופן הטוב ביותר מבין המבצרים הספרדיים ביבשת אמריקה, וכי הוא מהווה את הדוגמה הטובה ביותר לארכיטקטורה הצבאית של הספרדים ביבשת. כיום יש במבצר מוזיאון, והוא פתוח למבקרים.
מבנה המבצר
במבצר ארבעה מפלסים ושלוש סוללות תותחים, חלקן הרוסות - סוללת לה אסטרייה (La Esrella - "הכוכב") וסנטה קטלינה (Santa Catalina) הפונות אל המפרץ ממערב וסוללת אגואדורס (Aguadores) הפונה אל הים הקריבי מדרום. המבצר הוקם לפי כללי האדריכלות הצבאית הספרדית-אמריקאית, ועיצובו תואם את אדריכלות הרנסאנס האיטלקית. מפלסי המבצר בנויים זה מעל זה ומחוברים בגרמי מדרגות:
יחידת מפת"ח
יחידת מפת"ח (מרכז פיתוח תוכנה ומחשוב) היא יחידה טכנולוגית בזרוע הים. היחידה היא הגוף המרכזי האחראי על תכנון, פיתוח, יישום ושילוב מערכות עתירות תוכנה, הן עבור החוף והן עבור הים. היחידה משמשת כגוף הטכנולוגי העיקרי של זרוע הים הישראלי. זהות משרתי היחידה אסורה בפרסום, מלבד מפקד היחידה. מפקד היחידה הנוכחי הוא אלוף-משנה משה קנזין.
מבנה היחידה
ביחידה צוותי פיתוח עצמאיים וצוותי פיתוח בתעשייה העוסקים בפיתוח תוכנה בפרויקטים בחזית הטכנולוגיה.
היחידה מורכבת משבעה ענפים:
ענפי התוכנה והשילובים מורכבים מעתודאים בוגרי הנדסת מחשבים / מדמ"ח / הנדסת תוכנה / הנדסת מערכות מידע ובוגרי קורס תכנות אשר מובילים בחיל-הים את פיתוח תוכנות מערכות הלחימה, השליטה והבקרה. עיקר עיסוקם הוא בתחומי הפיתוח, החל משלב ייזום הפיתוח של מערכת חדשה, דרך תכנון ארכיטקטורת תוכנת המערכת, ועד למחקר טכנולוגיות מתקדמות, קידוד, עיצוב, אינטגרציה ושילוב התוכנה במערך המבצעי. ענף סייבר ושת"פ מורכבים ממדריכי סימולטור ועוברי קורס 'מחשוב'. תפקידם לשמור על תשתיות היחידה ותקינות הרשת. מאחר שהיחידה עוסקת בחלקה הגדול במערכות מבצעיות, תהליך המחקר והפיתוח מכיל ניסויי חוף-ים-אוויר והפלגות בכלים השונים, בעיקר בסט"ילים וצוללות.
היחידה כפופה למספן הציוד (מצ"ד), ובראשה עומד קצין בדרגת אלוף-משנה. ליחידה שני מרכזי פיתוח עיקריים: אחד במחנה החותרים הסמוך לחיפה (בצ"ת), והשני במחנה מקלף ברמת גן.
היסטוריה
היחידה הוקמה בשנות ה-60 כאחת מהיחידות הסמוכות לממר"ם, ונקראה תחילה "יחידת חיל הים למחשב".
בהמשך שונה שמה לממח"י (מחלקת מחשבים חיל הים).
"מפת"ח" הוקמה בשנת 2019 כאיחוד של שתי היחידות ובכך חזרו להיות מרכז פיתוח טכנולוגי אחיד בחיל הים. עם איחוד היחידה הועלה סא"ל משה קנזין, שהיה מפקד ממת"ם, לדרגת אל"ם והפך למפקד מפת"ח.
תג היחידה נשאר זהה לאורך השנים.
אלקנה (דמות מקראית)
ייחודו של אלקנה
אלקנה נהג לעלות לרגל למשכן שילה בעת שכיהנו שם עלי הכהן ובניו חפני ופנחס. על פי חז"ל, באותה תקופה רבים לא היו עולים לרגל, בגלל התנהגותם של בני עלי, שהיו מרעים לעולי הרגל; אולם אלקנה היה מקפיד לעלות לרגל, ובכל פעם היה עושה זאת בדרך אחרת – כל זאת על מנת לסחוף עוד אנשים לעלות לרגל לעבודת ה', ככתוב במדרש:
במדרש נאמר, שאלקנה היה עולה לרגל ארבע פעמים בשנה, שלוש מהתורה ואחת שקיבל על עצמו.
לפי חז"ל, אלקנה היה נביא, אחד מארבעים ושמונה נביאים שעמדו לישראל, כמו כן הוא אחד מעשרה נביאים שזכו לכינוי "איש האלהים", והוא איש האלהים שנשלח לעלי כדי להוכיחו על התנהגות בניו חפני ופנחס אל העולים למשכן, וכן התנבא על מותם, ועל כך שמשפחתו של עלי תרד ממעמדה, וכל בניה ימותו בגיל צעיר.
משפחתו
בספר דברי הימים מוזכרת שושלתו של אלקנה, הוא משבט לוי, מצאצאי קורח. בנו של אלקנה הוא שמואל הנביא.
אלקנה היה נשוי לשתי נשים, חנה ופנינה. לפנינה היו ילדים (על פי אגדה, עשרה), ואילו חנה עקרה. פנינה הייתה מקניטה את חנה על היותה עקרה, אלקנה כתגובה ניסה לנחם את חנה. לימים זכתה חנה להיפקד בשמואל אותו נידבה לעבודת המשכן, ולאחר מכן נפקדה גם בילדים נוספים.
דני דידרו
דני דִידְרוֹ (בצרפתית: Denis Diderot; 5 באוקטובר 1713 – 31 ביולי 1784) היה סופר ופילוסוף צרפתי, ממבשרי עידן הנאורות בצרפת.
דידרו כתב את האנציקלופדיה הגדולה - האנציקלופדיה המודרנית הראשונה, יחד עם ד'אלמבר, ז'אן-ז'אק רוסו ווולטייר (שנקראו "האנציקלופדיסטים"). הוא נרדף ונכלא בשל דעותיו, שכללו ביקורת נוקבת על החברה ועל המשטר וקריאה לכונן חברה שאינה כפופה לכנסייה, הפועלת על פי ערכי הרציונליזם, ומנוגדת למסורת הדתית של צרפת בזמנו. על עצמו העיד כך:
ביוגרפיה
דידרו נולד בעיר לאנגר שבחבל שמפאן (כיום שמפאן ארדן), לאב שעסק בייצור סכינים. הוא היה מיועד לכמורה, למד בקולג' הישועי בעיר מולדתו, וב-1729 החל את לימודיו בקולג' הישועי לואי לה גראנד בפריז, שם קיבל תואר שני ב-1732. במקום לשמש ככומר הפך לשוליה אצל פרקליט פריזאי, היה מורה פרטי למתמטיקה, ועסק במכירת ספרים. הוא המשיך את לימודיו במתמטיקה, בלטינית, ביוונית, באנגלית ובאיטלקית. בשנת 1743 נשא לאישה את אנטואנט שאמפיון, קתולית אדוקה. כעבור שלוש שנים הייתה לו מאהבת - מאדם דה פואיזייה.
בשנת 1746 כתב את חיבורו "הרהורים פילוסופיים", שעלה בלהבות בהוראת הכנסייה. שלוש שנים מאוחר יותר כתב את "איגרת על העיוורים לשימושם של הרואים", שבעטיה ישב בכלא שלושה חודשים. הוא קרא את מישל דה מונטן ואת פייר בל, ונמשך לכתביהם של חכמי העת העתיקה, ובעיקר לכתבי הפילוסופים אפיקורוס, דמוקריטוס ולוקרטיוס. דידרו ראה את אלוהי התנ"ך כאכזרי, ואת הכנסייה הקתולית כמקור של בערות ורדיפה דתית. הוא קרא את פרנסיס בייקון, השתכנע בצורך לעסוק במחקר מדעי, והשתתף בהרצאות על ביולוגיה, על אנטומיה, על רפואה, על כימיה ועל פיזיקה, כהכנה לכתיבת האנציקלופדיה הגדולה.
בשנת 1751 יצא לאור הכרך הראשון של האנציקלופדיה הגדולה, שעורר את חמתם של חוגי הכנסייה, שהתייחסו לפילוסופים כאל אויבים. מספר המנויים על האנציקלופדיה, שהיוותה איום על המעמד האריסטוקרטי השליט, גדל מ-2,000 ל-4,000, וב-1759 היא נאסרה לפרסום, אם כי לא חל איסור על המשך עריכתה. ד'אלמבר שהשתתף בעריכה התפטר, ודידרו המשיך לכתוב ולערוך מאמרים של כותבים אחרים כעורך יחיד. בשנת 1765 יצא לאור הכרך האחרון, וב-1772 קיבלו המנויים את המהדורה הסופית, שכללה את כל הכרכים.
דני דידרו נפטר בפריז בשנת 1784, ונקבר בכנסיית סן-רוש שבעיר.
הנצחה
בשנת 1979 עלך שמו נקרא מכתש פגיעה על הירח.
בשנת 1998 גרנט מק'ראקן הכניס מונח "אפקט דידרו" בהקרש לתופעה שחקר דידרו.
רחם מלאכותי
רחם מלאכותי (באנגלית: Artificial Uterus או Artificial Womb) הוא מכשיר דמה המאפשר לשאת הריון חוץ רחמי ולספק סביבה בטוחה וסטרילית (בדומה לאינקובטור) להמשך התפתחותם של פגים בתקופה הקריטית שבין השבוע ה-23 לשבוע ה-28. ככל שהפג נולד בשבוע מוקדם יותר כך גופו אינו מתפתח עד תום והוא חשוף ליותר זיהומים. הפיתוחים השונים של הרחם המלאכותי עוסקים בהחלפת דם התינוק (עבור מזון, חמצן ותרופות), דבר המאפשר את התפתחות האיברים הפנימיים והמוח כפי שמתרחש בסביבתו הטבעית הרצויה. באפריל 2017 פורסם מאמר המתאר ניסוי מוצלח על עוברי כבשים בבית החולים לילדים בפילדלפיה, אך כיום מכשיר כזה העובד בפועל אינו קיים עדיין.
סיבות
השאיפה לייצור רחם מלאכותי נובעת מכמה סיבות:
היסטוריה
רחם מלאכותי הוא תחום ניסויי אשר חוקרים מתעסקים בו בעשורים האחרונים. אחת הבעיות בתכנונו היא העברת הנוזלים בלחץ מתאים בין העובר למערכת החיצונית, אשר תואם לזה שבין העובר לאם.
בשנת 1954 הומצא פטנט על ידי עמנואל גרינברג, בו תיאר רחם מלאכותי. הרחם תוכנן במטרה להחליף את הרחם האנושי על ידי - אספקה של חומרים מזינים ודם מחומצן, שמירה על טמפרטורה תקינה באמצעות אספקת מים, תא נפרד לשלייה הכולל אספקת דם אליה, כליה מלאכותית.
בשנת 1996 פרופסור יושינורו קווברה מאוניברסיטת ג'ונטנדו בטוקיו, יפן, ביצע ניסוי בו גידל במעבדה שלו במשך 20 ימים עז שהוצאה מרחם אמה לפני סוף ההריון. העז הוכנסה לאינקובטור בטמפרטורה של 39 מעלות בסביבה דומה לזו של מי השפיר. בנוסף הייתה מערכת שאיבה להחלפת הדם וקבלת מזון. העז מתה לאחר זמן קצר.
בשנת 2002 ד"ר הלן הונג צ'ינג ליו מאוניברסיטת קורנל בניו יורק, ארצות הברית, הצליחה לייצר עכבר ב"רחם מלאכותי" באופן מלא על צלחת פטרי, זאת במהלך עבודת המחקר שלה על הפריה מלאכותית.
צוות חוקרים בפילדלפיה, בבית החולים לילדים, בראשותו של ד"ר אלן פלייק ביצע ניסויים במשך כשלוש שנים. במהלכם בחנו 5 עוברי כבשים ובמקרה אחר שלושה עוברי כבשים, בתקופות של בין 105–108 ימים ו-115–120 ימים בהתאמה. הצוות התפרסם באפריל 2017 כאשר ביצעו ניסוי על 8 עוברי כבשים, בגיל אשר מקביל לעובר אנושי בשבוע 23–24 (105-120 ימים), ושהו מספר דקות בלבד מחוץ לרחם אנושי או מלאכותי. הם גדלו ברחם המלאכותי כחודש, במהלכו גופם המשיך להתפתח ולאחר סיום התהליך עברו סדרת בדיקות אשר אישרה את התפתחותם התקינה, בהתאם לזמן שעבר. המדענים מאמינים שהרחם המלאכותי יהיה מוכן לניסויים בבני אדם בעוד כ-3 עד 5 שנים.
בשנת 2019 פורסם כי צוות חוקרים מאוניברסיטת תל אביב המציאו רחם מלאכותי בצורה שונה מ"שקית רחם". בשיטה שהם פיתחו נלקחו תאי רקמת רחם מתרומה, הם נשתלו על מצע גידול, וכך דימו רקמת רחם. ייחודה של השיטה היא בכך שהריקמה שגידלו מחקה את מבנה הדופן ואת פעולתו של הרחם הנשי. היא כוללת שכבות של תאים מסוגים שונים, שמגיבים להורמונים וללחצים חיצוניים. בהמשך הם מתכוונים להדפיס את מודל הרחם במדפסת תלת־ממד ולהשתיל בו תאים דמויי עובר, כדי לבדוק אם הם יצליחו להשתרש בו.
מנגנון פעולת "רחם שקית"
הרחם המלאכותי נראה כשקית אטומה, אך למעשה בעל רכיבים ומנגנונים שונים הבאים לפצות על חוסר ההתפתחות של הפג. בין הרכיבים ישנם נוזל דמוי מי שפיר המכיל תמיסה אלקטרוליטית וחומרים תזונתיים נוספים (המהווים תחליף לשליה), סביבה סגורה לעולם החיצון ומשאבה להחלפת הדם. מנגנונים נוספים שמפוצים באמצעותו של הרחם הם מערכת חיסון לא מפותחת וחשיפה לזיהומים, עור דק אשר לא מסוגל לווסת את טמפרטורת הגוף, ריאות לא מפותחות אשר דורשות טיפול בחמצן והנשמה, כליות אשר אינן מסוגלות לסלק את הפסולת ולאזן את המלח כנדרש, תנודות לחץ דם ועוד.
צ'ובשית
צ'ובשית (Чӑвашла - IPA: [ʨəʋaʂˈla]) היא שפה טורקית המדוברת במזרח החלק האירופי של רוסיה, בעיקר בצ'ובשיה ובאזורים סמוכים. זוהי השפה הרשמית של העם הצ'ובשי, המונים כ-2 מיליון איש. כתיבתה נעשית באלפבית קירילי, ומשתמשת בכל האותיות הכלולות באלפבית הרוסי, בתוספת ב-4 אותיות משלה: Ӑ, Ӗ, Ҫ ,Ӳ.
השימוש בשפה
צ'ובשית היא שפת האם של הצ'ובשים וגם שפה רשמית ברפובליקת צ'ובשיה. 86% מבני העם הצ'ובשי ו-8% מהעמים האחרים המתגוררים בצ'ובשיה דוברים צ'ובשית לפי מפקד האוכלוסין של רוסיה ב-2002. חרף זאת, ואף שהשפה נלמדת בבתי ספר ולעיתים נעשה בה שימוש באמצעי התקשורת, היא נחשבת לשפה בסכנת הכחדה. זאת מכיוון שהשפה הרוסית שלטת ברוב תחומי החיים ורק מעט מהילדים הלומדים את שפה זו עשויים להשתמש בה בעתיד.
אלכסיי גורבונוב
אלכסיי סרגייביץ' גורבונוב (באוקראינית: Олексiй Сергійович Горбунов; נולד ב-29 באוקטובר 1961) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון רוסי-אוקראיני. זכה בתואר אמן כבוד של אוקראינה (1991) ואמן העם של אוקראינה (2016).
קריירה
בשנים 1984–1995 עבד אצל אלכסנדר דובז'נקו. באביב 1985 עד 20 באפריל 1987 שירת בצבא הסובייטי. בשנות ה-90 עבד גורבונוב כנהג מונית פרטי בשל המשבר באולפן הקולנוע דובז'נקו. הבמאי ולדימיר פופקוב עזר לו לחזור לקולנוע בכך שהזמין אותו לתפקיד ג'סטר שיקוט בסרט "הרוזנת דה מונסרו". גורבונוב עבד באולפן התיאטרון בתיאטרון הקאמרי הפרטי של מ. נסטאנטינר ובתיאטרון האקדמי הלאומי לדרמה רוסית לסייה אוקראינקה. הוא כיכב בסדרות הטלוויזיה האוקראיניות "שירות הלילה" (1998) וב"אנשי הפלא" (2008).
גורבונוב הוא סולן להקת "טייס העצבות" ועבד כתקליטן בתחנות הרדיו של קייב "יבשת" ו"נוסטלגיה". הופיע במגוון הפקות קולנוע וטלוויזיה רוסיות ומוכר במיוחד בגילום תפקידי נבלים. גילם את פרופסור מוריארטי בסדרה "שרלוק הולמס".
אברהם סלקטר
אברהם סלקטר (נולד ב-3 במאי 1945 בבולגריה) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ומדבב ישראלי.
ביוגרפיה
למד משחק אצל פיטר פריי ועדנה שביט וגם בבית הספר למשחק H.B. studio בניו יורק. הוא אביו של השחקן מיכה סלקטר.
תיאטרון
שיחק 5 שנים ב"תיאטרון ילדים ונוער של אורנה פורת", 11 שנים בתיאטרון ביממ"א של בילהה מס ומישא אשרוב.
בתיאטרון הבימה שיחק בהצגות שונות: ב-1969 גילם שחקן במחזה "שש נפשות מחפשות מחבר" מאת לואיג'י פיראנדלו בבימויו של יוסי יזרעאלי. ב-1970 גילם ירקן גנגסטר וקהל במחזה "ארתורו אוי" מאת ברטולט ברכט; גילם את סטיבן שו במחזה "החגיגה" בבימויו של מייקל מיצ'ם; גילם סנדלר במחזה "חג הסנדלרים" והשתתף במחזה "עקידת יוסף" מאת ובבימוי יורם קניוק. ב-1971 השתתף במחזה "פר גינט" מאת הנריק איבסן בבימויו של יוסי יזרעאלי. ב-1998 גילם את מחשבה תחת במחזה מאת ובבימוי חנוך לוין "ההולכים בחושך". ב-1999 גילם את קסקא ואת וולומניוס במחזה "יוליוס קיסר" של שייקספיר בבימויו של עודד קוטלר; וגילם את ג'ילס קורי בהצגה ציד המכשפות מאת ארתור מילר בבימויו של שמואל הספרי. ההצגה הייתה הפקה משותפת להבימה ותיאטרון חיפה. ב-2006 גילם (לצד כלתו אולה שור סלקטר) את אחד מזקני העיר תבאי במחזה שביים חנן שניר "אנטיגונה" מאת סופוקלס. ההצגה הייתה הפקה משותפת לתיאטרון הבימה והקאמרי.
בתיאטרון הקאמרי שיחק בהצגות "תיקון חצות", "אבא של החתן", "אדון וולף", "הגולם" ועוד.
בתיאטרון חיפה שיחק בהצגות "מרד המתים", "משפטי נירנברג", "החתונה האחרונה" ו"זיכרונות חוף ברייטון".
בתיאטרון בית ליסין: ב-2001 השתתף במחזה "עשו עליך פעם סרט?" מאת אייל דורון ובבימויו. ב-2003 במחזה "מירל'ה אפרת" לצד יונה אליאן בבימויו של מיכה לבינסון. ב-2005 במחזה שיצר מיכה לבינסון "פלדה" לצד יונה אליאן. ב-2006 במחזה "פילומנה" לצד ששון גבאי ויונה אליאן, ושיחק לצד בנו מיכה במחזה "אנדה" מאת הלל מיטלפונקט ובבימויו. ב-2007 במחזה "איש הגשם" בבימויו של רוני ניניו לצד ששון גבאי וליאור אשכנזי. ב-2009 השתתף במחזה "פרינסס מרי". ב-2010 השתתף בהצגה "רוחלה מתחתנת" מאת סביון ליברכט בבימויה של ציפי פינס. ב-2016 שיחק ב"אלה גרוסמן" מאת דפנה אנגל-מחרז ובבימוי ציפי פינס.
בנוסף שיחק בתיאטרון באר שבע, המרכז התיאטרוני בנווה צדק ותיאטראות נוספים, בהצגות "אנה פרנק", "הנציב", "ברנר", "הרופא בעל כורחו", "יאנוש קורצ'ק", "אחרי הנשף השנתי", "נעורי ורדה'לה", "ויהי אור" ועוד.
ב-2013 שיחק במחזמר "שומר הסיפורים" שכתב שולי רנד וביימה שירה קצנלנבוגן בהפקת איילת ריפס.
שיחק בהצגה "מסע ארוך אל תוך הלילה" של יוג'ין או'ניל לצד עירית שלג שביים מאיר בן סימון.
טלוויזיה וקולנוע
סלקטר גילם תפקידי משנה שונים בטלוויזיה ובקולנוע הישראלי. ב-1971 גילם את קקטוס בסרטו של אפרים קישון "השוטר אזולאי". ב-1978 השתתף בסרטו האחרון של אפרים קישון "השועל בלול התרנגולות". ב-1979 שיחק תפקיד של מילואימניק בסרטו של יואל זילברג "אמי הגנרלית". ב-1981 גילם את זולטאק פרקש בסרטו של אלי שגיא "שגעון של אבא" המבוסס על שניים ממחזותיו של שגיא. ב-1982 גילם את אלברט ואלברטו בסדרת הטלוויזיה של נסים דיין "מישל עזרא ספרא ובניו". בסוף שנות השמונים שיחק בפרק הראשון של הסדרה שכנים בתור סטארסקי אחד משני הפורצים לדירת משפחת חרוב. ב-1995 גילם את הרב שמואל בסרטו של שבי גביזון "חולה אהבה בשיכון ג'", וגילם שופט בסדרת הטלוויזיה שביים אורי ברבש "סיטון". ב-1996 גילם את אמציה סבר בסדרת הטלוויזיה "ג'ינג'י" המבוססת על סדרת הספרים המצליחה מאת גלילה רון פדר עמית וכן שיחק בסרט "האיטלקים באים" של אייל חלפון.
בין השנים 1997–1999 גילם מספר דמויות בסיטקום המצליח "שמש". ב-1998 שיחק לצד יעקב כהן בסרט הגמר של שרון עמרני "ל"ג בעומר" בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. הסרט הוקרן בכ-30 פסטיבלים בינלאומיים, זכה בשלושה פרסים בעולם ובצל"ש פסטיבל הקולנוע ירושלים, ונכלל במארז עשרת הסרטים הנבחרים של סם שפיגל בכל הזמנים. בין השנים 1998–2001 גילם את אבא של גוליבר בסדרת הטלוויזיה "טירונות". ב-1999 גילם אלוף-משנה במיל' בשם דן וקס, אביו של נועם וקס (מיכה סלקטר) בסרטו של ענר פרמינגר "הגרעין הקשה" ושיחק בסרט הטלוויזיה של ריקי שלח, "גופה בחולות".
בשנים 2000–2003 השתתף בסדרה "שבתות וחגים" (עונות 1, 3 ו-4) בתפקיד שאול לזרוב, אביו של יואל (דרור קרן). ב-2001 השתתף ב"החיים זה לא הכל". ב-2001 גילם את יגאל בסרטו של צחי גראד "ג'ירפות". ב-2002 גילם את שלמה צחייק בסדרת הטלוויזיה "הילדים מגבעת נפוליאון", והשתתף בסרט הטלוויזיה "סוחרי גומי" של זאב רווח המבוסס על מחזה בעל אותו השם מאת חנוך לוין. ב-2003 גילם קבלן בסרטו של דרור שאול "סימה וקנין מכשפה"; גילם את אברשה בסרטו של דובר קוסיאשווילי "מתנה משמיים", וגילם את הרב נחום בטלנובלה החסידית הראשונה "החצר". ב-2004 גילם את אלכס פלג בטלנובלה "השיר שלנו"; גילם מנכ"ל חברת מגבות בסדרת הטלוויזיה "ראש גדול"; גילם את הרב מלול בסרטו של דן תורג'מן "משהו מתוק". ב-2005 גילם פקיד בסרטו של ראדו מיכאיליאנו "תחיה ותהייה" ואת משה שפירא בסרט הטלוויזיה "עכשיו או לעולם לא".
ב-2006 גילם קבצן בסדרת הטלוויזיה "החברים של נאור"; גילם שופט בסדרת הטלוויזיה "השמינייה"; גילם רופא בסדרת הטלוויזיה "הפיג'מות", בפרק "עכבר"; גילם את שמחה בסרטו של צחי גראד "תנועה מגונה"; את מנהל המתנ"ס בסרטו של איתן ענר "סיפור חצי רוסי" והחל לגלם את יצחק ברגר בסדרת הטלוויזיה "פרשת השבוע". ב-2008 גילם את אבא של סמדר (טלי אורן) בסדרת הטלוויזיה "חשופים". ב-2010 גילם את ברוך גולדווין בסרטו של איתן צור "התפרצות X". ב-2012 גילם את אליהו בסרטו של שמי זרחין "העולם מצחיק". בשנת 2013 גילם את אביו של יקי בסדרת הדרמה "פצועים בראש", וכן גילם את דמותו של "גד" בסדרת הדרמה "שולחן לשישה".כמו כן שיחק בסדרה ״אחת אפס אפס ״בתור אביגדור ארבל.
בשנת 2015 שיחק ב"שנות ה-80" בתור מרדוש, אחיה של לילאן ובסרט "קאפו בירושלים" בבימויו של אורי ברבש. ב-2017 חזר לתפקיד אורח באחד הפרקים בסדרה. באותה שנה גילם סלקטר מוכר בשוק מחנה יהודה בסרט הקולנוע "מכתוב".
בשנת 2016 שיחק את הרב מנשה בסרט "ישמח חתני".
בשנת 2019 סלקטר גילם אב שכול בסרט הקצר "בשם הבת" של הבמאי לירן שטרית.
בשנת 2021 שיחק בסדרה "ישמח חתני". כמו כן שיחק בסרטו הקצר של הבמאי יואב גוטמן, "סבא בורוד".
בשנת 2022 שיחק את התפקיד של מאיר מימון בסדרה "אספמיא".
קריירה בקולנוע החרדי
סלקטר היה מכוכבי הקולנוע החרדי שהתחיל בסוף שנות ה-90. שיחק בעיקר בסרטי האחים גרובייס כגון יוסף מוקיר שבת, דמעה של שבת, נשמה של ילד, הדב המרקד, בלתי צפוי, חבל"ש 2, השב תשיבם, כוח זיקית ועוד.
קריירת דיבוב בעברית
סלקטר עסק גם בדיבוב לעברית של תפקידים משניים במספר סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה. עד שנת 2008 דיבב באולפני וידאופילם אינטרנשיונל, והחל מ-2009 עבר לדבב באולפני אלרום.
ב-2003 דיבב את המלך קולד (אביו של פריזה) בכמה מפרקי סדרת הטלוויזיה דרגון בול Z, והשתתף בדיבוב הסרט "לוני טונס: חוזרים לאקשן". ב-2004 דיבב את דון אירה פיינברג בסרט "תפוס ת'כריש" ואת הדוד אהרון בסדרת הטלוויזיה "המסע המופלא בכדור פורח" ששודרה בערוץ הופ!. ב-2006 דיבב את מר מרמיטה בסדרת הטלוויזיה "פרנקלין"; דיבב קולות רקע ב"וואלאס וגרומיט והארנב הקטלני"; דיבב את מייקי בסרט "קנגורו ג'ק – בוקר טוב, אמריקה!" ודיבב את וינסטון בסרט "גארפילד 2". ב-2008 דיבב את יודה ב"מלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטים".
ב-2009 דיבב קולות רקע בסרט "מפלצות נגד חייזרים"; השתתף בדיבוב הסרט "עיר הגחלת"; דיבב את אל דיאבלו בסרט "הצ'יוואווה מבוורלי הילס"; דיבב את הוראס סלגהורן בסרט הקולנוע "הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם"; השתתף בדיבוב הסרטים "הקרב על הכוכב" ו"כוח ג'י"; השתתף בדיבוב הסרט "ארתור - נקמתו של מלתזר" ודיבב את בוטצ'ילי בסרט "המסע של דספרו".
ב-2010 השתתף בדיבוב הסרט "הנסיכה והצפרדע"; דיבב את דוקטור אלפון בסרט "אסטרו בוי"; השתתף בדיבוב הסרט "מסביב לעולם בחמישים שנה"; דיבב את מר פרקינס בסרט "גנוב על הירח"; דיבב את מר דוקטרי בסרט "נני מקפי 2 – הקסם חוזר"; דיבב את טוני בסרט "אלפא ואומגה" והשתתף בדיבוב הסרט "ארתור – מלחמת שני העולמות".
ב-2011 דיבב את בלתזר בסרט "רנגו"; דיבב את מר קפולט בסרט "נומיאו ויוליה"; דיבב את דוד טופולינו בסרט מכוניות 2; את ברון בסרט "מראה מראה: הסיפור האמיתי"; את מר ליטוואק ואת פאפא בסרט "ראלף ההורס" ואת סנטה קלאוס בסרט "שומרי האגדות". ב-2018 חזר לדובב את מר קפולט בסרט "עולמם הסודי של גמדי הגינה". באותה שנה דיבב את דמותו של מר ליטוואק בסרט "ראלף שובר את האינטרנט". ב-2022 דיבב את אבא דוב בהחתול של שרק: משאלה אחת ודי
קרל סקורצקי
קרל לאון סקורצקי הוא רופא נפרולוג, פרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה בטכניון, ראש מכון רפפורט למחקר במדעי הרפואה ומנהל הפיתוח הרפואי והמחקרי ב בה גם שמש בעבר כמנהל המחלקה לנפרולוגיה. עומד בראש קבוצת מחקר בתחום הגנטיקה מולקולרית העוסקת במגוון תחומי מחקר, החל מגנטיקה של אוכלוסיות ועד לשימוש בתאי גזע בחקר סרטן. מכהן כדקאן הפקולטה לרפואה ע"ש עזריאלי באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה
קרל לאון סקורצקי נולד בטורונטו, קנדה, לזוג הורים ניצולי השואה. בשנת 1977 סיים לימודי רפואה בהצטיינות באוניברסיטת טורונטו. בין השנים 1977-1984 השלים את הכשרתו בתוכנית קלינית-מחקרית בבית חולים הכללי של מסצ'וסטס ובבית החולים בריגהאם אנד וימנ'ס בבוסטון, המסונפים לבית ספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד. בשנת 1984 שב סקורצקי לאוניברסיטת טורונטו, שם הקים תוכנית המשלבת חקר מחלות כליה, ביולוגיה מולקולרית וגנטיקה. לאחר מכן מונה למנהל המחלקה לנפרולוגיה באוניברסיטת טורונטו, ולפרופסור לרפואה, רפואת ילדים וביוכימיה קלינית. כמו כן כיהן כחוקר וראש המחלקה לנפרולוגיה בבית החולים לילדים בטורונטו.
בשנת 1991, ערב מלחמת המפרץ, הגיע סקורצקי למכון ויצמן למדע במסגרת תקופת שבתון, לאחריה עלה יחד עם משפחתו לישראל. בין השנים 1995–2005 היה מנהל המחלקה לנפרולוגיה ב בחיפה ופרופסור בהפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט בטכניון. החל משנת 2000 הוא משמש ראש מכון רפפורט למחקר במדעי הרפואה. בשנת 2005 התמנה למנהל הפיתוח הרפואי והמחקרי במרכז הרפואי רמב"ם. בשנת 2006 היה פרופסור אורח בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת הרווארד.
מחקר
סקורצקי זכה לפרסום מיוחד בעקבות מחקר בנושא גנטיקה של אוכלוסיות. אחד מהם הוא ניתוח הרצף הגנטי של כרומוזומי מין בקרב גברים יהודים אשר משוערים כצאצאים של משפחות כוהנים והוכח שכולם מאב קדמון אחד.
כמו כן ערך מחקר שפורסם במגזין Nature. בו הוכח כי מקור הגנטי של רוב הפרטים השייכים לקהילות היהודיות נמצא במזרח התיכון, דבר המחזק את הטענה כי מקור העם היהודי במזרח התיכון. וכן כי כמחצית מיהדות אשכנז מוצאם מארבע נשים לעומת הדרוזים שמוצאם משורשים רבים.
חלק מתגליותיו של סקורצקי יצרו עניין רב בציבור ובתקשורת, וסוקרו, בין היתר, בתוכנית "60 דקות" ובנשיונל ג'אוגראפיק.
חיים אישיים
סקורצקי נשוי ללינדה ולהם 5 ילדים.