cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פטרה יורגולסקו-יור
קישורים חיצוניים
Horia Dumitru Oprea - Istorii regăsite - Biografia lui Petre Iorgulescu-Yor din presa vremii și documentele personale 29.11.2012
נלטרקסון
אין להתבלבל בין התרופה נלוקסון או נלורפין, תרופות שנמצאות בשימוש במקרי חירום של מנת יתר של אופיואידים.
התמכרות לאלכוהול
השימוש העיקרי בתרופה זו הוא עבור התמכרות לאלכוהול. הנלטרקסון אושרה על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי, ה-FDA, לטיפול בהתמכרות לאלכוהול ב-1994, בעקבות פרסום שני מחקרים ראשונים על תרופה זו בשנת 1992. מאז מחקרים נוספים אישרו את יעילות התרופה בהפחתת תדירות וכמויות השתייה.
המנה התחלתית של 25 מ"ג ואחר כך 50 מ"ג ליום.
נלטרקסון הוכח כמפחית את שיעורי הישנות ההתמכרות לאחר התנזרות במחקרים קליניים רבים. בנוסף, יש ראיות כי נלטרקסון מסייע בהפחתת כמויות השתייה בזמן נטילתו אצל אנשים שממשיכים לשתות גם בזמן נטילת הנטלרקסון, אך פחות יעיל בסיוע לחולים בהתנזרות מוחלטת משתייה. יש מחקרים הטוענים כי נלטרקסון הראה יתרון לעומת פלצבו בהפחתת כמויות שתייה לרמות נורמליות, ולא מנסה להשיג גמילה מלאה מאלכוהול.
התמכרות לאופיואידים
נלטרקסון עוזר לחולים להתגבר על התמכרות לאופיואידים על ידי חסימת השפעת האופוריה של הסמים. שלא כמו בשימוש עבור התמכרות לאלכוהול, ההשפעה של נלטרקסון על התמכרות לאופיואידים נמוכה הרבה פחות. לפיכך, אף על פי שבמקור התרופה אושרה ב-1984 על ידי ה-FDA לשימוש בהתמכרות לאופיואידים, בדרך כלל משתמשים בנלטרקסון עבור התמכרות לאלכוהול.
סקירה של מחקרים בנושא משנת 2011 הצביעה על כך שיש צורך בחקר נוסף שיצביע על האפקטיביות של התרופה בטיפול בהתמכרות לאופיואידים (ולהשוות נלטרקסון לאופציות אחרות, כגון מתדון).
ג'וני ערביד
ג'וני ערביד (נולד ב-24 ביוני 1965) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ערבי נוצרי-ישראלי.
ביוגרפיה
ג'וני ערביד נולד ביפו למשפחה ערבית נוצרית ישראלית. משחק בסדרות וסרטים. בהופעתו הראשונה בקולנוע גילם את ג'ורג' בסרטו של יצחק צפל ישורון "מלכת הכיתה", שיצא לאקרנים בשנת 1986, לצידו של אלון אבוטבול.
לאחר לימודי המשחק החל להופיע בסדרות וסרטים בהם: סרטו של ערן ריקליס "גמר גביע", לצידם של משה איבגי ומוחמד בכרי. בטלוויזיה שיחק בעונה הראשונה בסדרת הטלוויזיה המצליחה "פאודה", וכן במיני-סדרה "הנערים".
ערביד זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה בפרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2019, על משחקו בסדרת הטלוויזיה "הנערים".
פילמוגרפיה
סימה וקנין מכשפה דרור שאול 2003
טינייץ
טינייץ (פולנית: Tyniec) הוא כפר היסטורי בפולין, על נהר הוויסלה. מאז 1973 הוא חלק מהעיר קרקוב (כיום ברובע דמבניקי). נודע בזכות המנזר הבנדיקטיני שנוסד על ידי המלך קזימיר המשקם בשנת 1044.
גאוגרפיה
טינייץ נמצא 12 קילומטרים דרומית-מערבית למרכז קרקוב, על הגדה הימנית של הוויסלה, בין גבעות גיר מתקופת היורה, הנקראות גבעות טינייץ. הגבעה הגבוהה ביותר היא ויילוגורה (נקראת גם גומינק) בגובה 293 מטרים מעל פני הים. ליד טינייץ נמצאים קניון ויסלה (הנקרא שער טינייץ), שמורת הטבע סקולצ'נקה (Skolczanka, הוכרזה בשנת 1957) והמעיין ז'רודלו שווינטויאנסקיה, היחיד מסוגו בעיר קרקוב. בעבר היה הכפר ממוקם לאורך נתיב סחר של סוחרים מקרקוב, דרך אושוויינצ'ים, למוראביה ולבוהמיה.
היסטוריה
היסטוריית ההתיישבות האנושית באזור הכפר מתוארכת לתקופה הפלאוליתית. על ראש גבעת גורה קלשטורנה נמצאו שרידים של יישוב נאוליתי שכלל עבודת קרמיקה ומטבעה, שייצרה מטבעות קלטיים מכסף.
טינייץ יושב כנראה בתחילת המאה ה-10 על ידי הוויסטלנים, אשר בסביבות שנת 1000 הפכו לחלק מממלכת פולין המוקדמת. הכפר היה רכוש מלכותי, והחלטתו של המלך קז'ימייז' הראשון להקים מנזר בנדיקטיני (בערך 1040) נחשבת לאחד האירועים החשובים ביותר בתולדות היישוב. בשנת 1259 נהרס הכפר במהלך הפלישה המונגולית לאירופה, על ידי כוחות שפנו מקרקוב לכיוון שלזיה. הכפר נהרס שוב לחלוטין בפלישה השוודית לפולין. בשנת 1772 בתקופת קונפדרציית באר הגנו על הכפר מורדים פולנים שנלחמו ברוסים. לאחר חלוקת פולין סופח טינייץ, יחד עם המנזר, על ידי האימפריה ההבסבורגית, והם נשארו במחוז גליציה מ-1772 עד סוף 1918. בשנת 1816 סגרו השלטונות האוסטריים את המנזר, והמתחם נחרב בהדרגה.
במאה ה-19 טינייץ היה כפר גדול אך עני. בתיו התרכזו בשני אזורים - מסביב למנזר, ולאורך דרך קרקוב-אושווייצ'ים העתיקה. תושביה התפרנסו מהשטת אנשים וסחורות דרך הוויסלה בסירותיהם ובמעבורות הקטנות שלהם. ב-1973 סופח טינייץ לעיר קרקוב.
מנזר קירילו-מתודי
מבחינה היסטורית, ולפני בואם של הקתולים הרומאים, הנזירים בטינייץ היו חלק מהמסורת הנוצרית הקיריל-מתודית. הנזירים הקיריליים-מתודיים הוחלפו על ידי הבנדיקטינים. המסורת הקיריל-מתודית החלה במורביה בשנת 862. האחים קיריל ומתודיוס היו מיסיונרים שייסדו את הנצרות בלשון העם עבור הסלאבים המורביים. נוהג זה התפשט במהירות ברחבי האזור. נזירי טינייץ ערכו את הליטורגיה וקראו את המזמורים והבשורות בלשון הפרוטו-סלבית שמקורה בתקופה זו. בשנת 1096 גורשו הנזירים מטינייץ והמיסה הקתולית בטקס הסלבי דוכאה. גירוש זה עלה בקנה אחד עם שלטונו של הדוכס הפולני ולדיסלב הראשון הרמן, אשר ייחס את לידת בנו הראשון לעזרתם של הבנדיקטינים של סנט ז'יל בדרום צרפת בעקבות בקשתו אליהם להשתדלות להולדת ילד בריא, שלוותה במתן כספים רבים. הגירוש נעשה במקביל לגירוש הנזירים הקיריל-מתודיים, בעיקר ממנזר סזאבה, שגם בו גם הייתה המיסה הסלבית בשימוש כמו בטינייץ. הם הוחלפו בנזירים מהפולחן הלטיני. הגירוש מסזאבה התרחש בתקופת שלטונו של דוכס בוהמיה, ברטיסלאוס השני.
מנזר בנדיקטיני
לא ידוע מתי בדיוק נוסד המנזר הבנדיקטיני. משערים שהמלך קזימיר המשקם הקים מחדש את המנזר בשנת 1040 במהלך כינונה מחדש של ממלכת פולין, לאחר מרד פגאני והפשיטה של הדוכס ברטיסלאוס הראשון (1039).
על הבנדיקטינים, שהוזמנו לטינייץ על ידי המלך קזימיר המשקם, הוטלה משימה להשיב את הסדר על כנו ולבסס את עמדת המדינה והכנסייה. אב המנזר הראשון של טינייץ היה אהרון, שהפך לבישוף של קרקוב. מכיוון שאין ראיות חותכות שתאריך היסוד הוא אכן שנת 1040, יש היסטוריונים הטוענים שהמנזר הנוכחי נוסד על ידי בנו של קזימיר המשקם, המלך בולסלב השני הנדיב.
במחצית השנייה של המאה ה-11 הושלם קומפלקס של מבנים רומנסקיים המורכב מבזיליקה ומהמנזר. במאה ה-14 הוא נהרס בפשיטות טטריות וצ'כיות, ובמאה ה-15 הוא נבנה מחדש בסגנון גותי. שחזור נוסף התרחש במאות ה-17 וה-18, תחילה בסגנון בארוק ולאחר מכן בסגנון רוקוקו. המנזר נהרס בחלקו בפלישה השוודית לפולין, וזמן קצר לאחר מכן נבנה מחדש, עם ספרייה חדשה. הרס נוסף התרחש במהלך תקופת קונפדרציית באר, כאשר המורדים הפולנים הפכו את המנזר למבצרם.
בשנת 1816 סגרו השלטונות האוסטריים את המנזר, ובשנים 1821–1826 הוא היה מקום מושבו של הבישוף של טינייץ, גרגוריוס תומאס זיגלר, הנזיר לשעבר מטינייץ, אולם הנזירים חזרו למנזר רק ב-1939, ובשנת 1947 החל שיפוץ המתחם המוזנח. בשנת 1968, כנסיית פטרוס ופול הפכה שוב למושב אב המנזר. הכנסייה עצמה מורכבת מכנסייה גותית ומספינה ראשית בארוקית. מספר מזבחות נוצרו על ידי הפסל האיטלקי בן מהמאה ה-18 פרנצ'סקו פלסידי. בכנסייה יש גם דוכן בארוק מאוחר מאת פרנסיזק יוזף מנגולדט.
לאונרד שלייפר
'''לאונרד ס. שלייפר (באנגלית: Leonard S. Schleifer'''; נולד ב-1953) הוא מיליארדר, נוירולוג ויזם יהודי-אמריקאי, מייסד משותף ומנכ"ל חברת הביוטכנולוגיה רג'נרון. בנובמבר 2020 הוערך הונו בכ-2.1 מיליארד דולר.
ראשית חייו והשכלתו
שלייפר נולד וגדל במשפחה יהודית, בנם של פלורנס וצ'ארלס בייקר-שלייפר, בקווינס, ניו יורק. אביו היה יצרן סוודרים וקריפטאנליסט בזמן מלחמת העולם השנייה. הוא סיים תואר ראשון באוניברסיטת קורנל ודוקטורט באוניברסיטת וירג'יניה, שם למד תחת חתן פרס נובל (לעתיד), אלפרד גילמן. לאחר מכן עבד בבית החולים בניו יורק, שם הוכשר כנוירולוג ושימש גם כחבר סגל זוטר.
חייו האישיים
הוא נשוי להרייט (לבית פרטל) שלייפר, ולהם שני ילדים, אדם ודוד. להרייט תואר ראשון מאוניברסיטת קורנל, שני תארים מתקדמים בחינוך מאוניברסיטת וירג'יניה ותואר JD מבית הספר למשפטים באוניברסיטת סנט ג'ון. היא משמשת גם כחברה בוועדת הנאמנים של הוועד היהודי-האמריקאי וכנשיאת בית הכנסת שלה.
שלייפר מכיר את נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, והוא חבר במועדון הגולף שלו במחוז וסטצ'סטר, ניו יורק.
בנו, אדם, היה אחד מבין המועמדים הרבים למועמדות הדמוקרטית לשנת 2020 במחוז הקונגרס ה-17 בניו יורק.
בית אברהם (חסידות)
הקמה והתפתחות
החסידות הוקמה בשנת ה'תר"ץ (1930) וכללה יהודים רבים, בהם רבני עיירות וקהילות, שנחשפו לדמותו והגותו של הראי"ה קוק והפכו למעריציו. הם התאגדו להקמת חצר חסידית מלאה, הכוללת בתי מדרשות של אנשיה, נסיעות מיוחדות אל האדמו"ר - הראי"ה, לימוד עקבי במשנתו, אימוץ מנהגיו, ועוד. אך על אף רצון החסידים, לא הסכים הרב קוק להיות להם לאדמו"ר.
בארבעה מקומות הוקמו בתי מדרשות מיוחדים של החצר: פאביאניץ, לודז', ולוצלאווק וז'ירארדוב. אלו התפתחו במהירות תוך מספר חודשים וכללו מאות מתפללים. חלק מאנשי החסידות היו אנשי הציונות הדתית בפולין אשר ראו בעצמם כחסידים לכל דבר וראו צורך במנהיג ואדמו"ר אשר ידריך אותם, ומצאו ברב קוק רב ששילב בין החסידות לבין תורת ארץ ישראל והציונות.
בשנת תרצ"ג מסרו בידיו החסידים מגילת קלף ובה בקשה רשמית שיקבל עליו להיות לאדמו"ר, אך שוב הוא סירב, כנראה מפני התנגדותו לעצם הרעיון והתנגדותו לאדמו"רות החסידית.
אופי הקהילות
קהל החסידים היה מגוון וכלל יהודים העובדים לפרנסתם ואף רבנים כמו רב העיירה ז'ירארדוב – הרב יחיאל מאיר קרימסקי, רבה של וולצלאווק – הרב יהודה ליב קובלסקי, ובנו של רבה של לודז' – הרב שמחה טרייסטמאן. רבנים אלו משכו רבים מבני העיר להצטרף לחסידות.
בכל אחד מבתי המדרשות הוקם וועד שהיה ממונה על ארגון הקבוצה ועל הקשר הישיר עם הרב. לאחר תקופה אף החליטו גבאי בתי המדרש לשלוח מכתב לרב קוק המתאר את אופי הקהילה ולבקש ממנו הסכמה רטרואקטיבית להקמת החסידות.
Goodies
Goodies (בעברית: טובות) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת האמריקאית סיארה. אלבום הבכורה יצא לאור ב-28 בספטמבר 2004, על ידי חברות התקליטים שו'נוף רקורדס, זומבה רקורדס ולה-פייס רקורדס. מתוך האלבום יצאו ארבעה סינגלים בסך הכול.
האלבום הגיע למקום השלישי במצעד הבילבורד 200. האלבום הגיע למעמד פלטינה משולשת ב-25 באוקטובר 2006. האלבום זיכה את סיארה בקטגוריה "האמנית החדשה הטובה ביותר".
הסינגלים שהופצו מן האלבום הפכו ללהיטי ענק. הסינגל הראשון היה "Goodies", אשר הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד האמריקאי. השיר הגיע לעשרים המובילים ברבות ממדינות אירופה. "1, 2 Step" היה עוד סינגל להיט בינלאומי, כאשר מוקם ב-12 המובילים ברוב מדינות אירופה. הסינגל השלישי, "Oh", עם זמר הראפ לודאקריס, הפך לסינגל הבינלאומי הכי מצליח של סיארה. הסינגל הרביעי והאחרון היה "And I", אשר לא הצליח להשתוות להצלחה הגדולה של שאר הסינגלים. השיר מוקם במקום ה-96 במצעד האמריקאי, והוא יצא לאור רק בארצות הברית ובקנדה.
גל אלסטר
גל אלסטר (נולד ב-1959) הוא רקדן וכוריאוגרף ישראלי.
אלסטר הוא מתלמידיו הראשונים של ירון מרגולין ותלמידו של צבי גוטהינר. הופיע בלהקת המחול בת שבע, "תמר" ובלהקת קול ודממה ובתיאטרון תמונע. היה מורה בלהקות בת דור ובתאטרון מחול ענבל. אלסטר הוא המנהל האמנותי של להקת נובה, הפועלת על פי שיטת המחול ההוליסטי. יצירותיו ככוריאוגרף מועלות בישראל, הולנד ורוסיה והוא חבר בעמותת הכוריאוגרפים.
אלסטר גם כותב ביקורות מחול, בשנות ה-80 כתב בשבועון כותרת ראשית ובשנות ה-2000 בשבועון "Time Out תל אביב".
בשנת 2006 סרט תיעודי אודותיו שודר בערוץ 8, במסגרת הסדרה "בתים בעיר",הסרט עקב אחרי האופן שבו מגוריו ואמנותו חולקים חלל משותף, במבנה תעשייתי בדרום העיר המשמש לו גם כסטודיו למחול.
אקווה
אקווה (אַקְוָה) או אַקְוִויפֵר (מלטינית: aquifer - "נושא מים") היא מאגר מים תת-קרקעי (מי תהום) המורכב משכבות סלע (בדרך כלל סלעים קשים) נקבוביות המאפשרות מעבר מים ואגירתם על גבי שכבות סלע אטומות (אקוויקלוד). המאגר נוצר בשל היקוות מי התהום על גבי שכבות סלעים כאשר מי משקעים (גשם, שלג וכו') אשר חלחלו אל הקרקע, נלכדים בתוך שכבות סלע אטומות. אופיין הנקבובי של שכבות הסלע התת-קרקעיות מאפשר למים שנספגו לנוע בחופשיות, עד לשכבות סלע בלתי חדירות למים (דוגמת חרסית) הצמודות לאקווה מתחתיה או מצדדיה ומונעות מהמים לנוע מתוכה. כאשר הלחץ המופעל על המים הלכודים באקווה גדול מספיק הם פורצים ממנה, לרוב בצורת נביעת מעיינות. מי האקוות נשאבים ומנוצלים לצורכי האדם.
מבנה האקווה
מתחת לפני הקרקע, מי התהום מוכלים ברובם בחללים וסדקים קטנטנים, מיקרוסקופיים ברובם, שבתוך הסלעים, כמו מים המרווים ספוג. השלד המוצק של הסלע שבתוכו החללים המתמלאים במי התהום נקרא "תווך נקבובי". מידת הנקבוביות של התווך מוגדרת בהתאם לנפח היחסי של החללים מתוך הנפח הכולל.
מידת הקישור בין החללים, גודל החללים, צורתם הגאומטרית ומידת החיכוך בדפנות החללים קובעים את יכולת הזרימה של המים בסלע. תכונה זו נקראת המוליכות ההידראולית של התווך הנקבובי.
בתחתית האקווה נמצא האקוויקלוד, שכבת סלע או קרקע אטימה למים, המונעת ממי התהום לחלחל כלפי מטה. דוגמאות לסלעים או קרקעות היוצרים אקוויקלוד: חרסית, חוואר, גבס, גרניט ומלחים שונים. המשותף לחומרים המרכיבים את שכבת האקוויקלוד היא היותם בנויים מגרגירים זעירים שביניהם מרווחים דקים מאוד, דרכם המים אינם יכולים לחלחל.
החלק התחתון של האקווה, המלא במים, מכונה האזור הרווי. החלק העליון, שבו לא כל הנקבוביות מלאות במים, נקרא האזור הבלתי רווי, או "אזור מאוורר". הגבול המפריד בין האזור הרווי לאזור הבלתי רווי, נקרא הרמה הפריאָטית (מפלס המים). הרמה הפריאָטית עולה ויורדת בהתאם לנסיבות וחילופי העונות. היא יורדת בעונות יבשות, כאשר האקווה לא מתמלאת מחדש או מתמלאת בקצב אטי יותר מקצב התרוקנותה, ועולה בעונות הרטובות.
כאשר האקווה נמצאת בקרבת הים נוצר מגע בין המים המתוקים באקווה לבין מים מלוחים המצויים מתחת לים. קו המגע בין המים המתוקים למים המלוחים נקרא פן ביני. המים המתוקים קלים יותר ולכן הם צפים מעל שכבת המים המלוחים. מיקומו המדויק של הפן הביני תלוי בנפח המים הזורמים ובגרדיאנט ההידרולגי (שיפוע מפלס מי התהום) באקווה. בישראל, לדוגמה, במצב הטבעי שבו שיפוע מי התהום הוא 1–2 פרומיל, קצה הפן הביני חודר כמה מאות מטרים מערבה (לים התיכון). אם שיפוע פני המים גדל, הפן הביני מתקדם כלפי מערב, ואם השיפוע קטן הפן הביני נסוג מזרחה. לסוגיה זו חשיבות עליונה לתכנון הניצול באקווה - שאיבות יתר עלולות להביא למעבר הפן הביני מזרחה ולכניסת מים מלוחים לאקווה של מים מתוקים.
סוגי אקוות
קיימים מספר סוגי אקווה:
עומק האקווה
האקוות עשויות להימצא בעומקים שונים.
אקוות הנמצאות סמוך לפני השטח – סביר יותר שתשמשנה לאספקת מים והשקיה, אך הן גם פגיעות לזיהומים שונים. אקוות מסוג כזה נמצאות בעיקר באזורים מדבריים, כגון חלקים של הרי האטלס בצפון אפריקה, סוריה, ישראל ולבנון, ג'בל אחדר בעומאן, חלקים של סיירה נבדה ודרום מערב ארצות הברית. באזורים הללו האקוות רדודות מכיוון שהן מנוצלות תדיר.
קידוחים ובארות
כדי לשאוב את מי התהום מהאקווה, יש צורך בחפירה באדמה ולהגיע לפחות עד מתחת למפלס מי התהום. משתמשים בבור גלילי צר קוטר הנקדח באמצעות מכונת קידוח, עד לעומק של מאות מטרים.
יש כמה שיטות קידוח: בגמר הקידוח מוכנסים לחור הקידוח צינורות דיפון למניעת קריסת הקירות. בחלקו העליון של הקידוח משתמשים בצינורות אטומים ולאורך המקטע שניתן לשאוב ממנו את מי התהום משתמשים בצינורות מחוררים (מעין מסננת). המרווח שבין קירות הקידוח לצינורות ממולא בחצץ או בחומר אטימה בהתאם לצורך.
שאיבת מי התהום נעשית כיום באמצעות משאבה אנכית היורדת לתוך חור הקידוח אל מתחת למפלס המים ומסוגלת לשאוב בקצב של מאות ואף אלפי מטרים מעוקבים בשעה.
אקוות עיקריות בישראל
בישראל קיימות מספר אקוות, והעיקריות הן: אקוות החוף, אקוות ההר, אקוות הגליל המערבי ואקוות החרמון. אקוות נוספות, האוגרות ומספקות מים בכמויות קטנות יותר, משתרעות גם באזור הגליל המזרחי, הגולן, הכרמל, מנשה, הנגב הדרומי והערבה. אקוות אלו משמשות לעיתים מקור מים בלעדי ליישובי האזור (כגון בערבה), בשל היעדר קשר למוביל הארצי החדש המחבר את מקורות המים העיקריים של ישראל.
אקוות החוף ואקוות ההר מספקות כמחצית ממקורות המים המתוקים הזמינים בישראל, ובאופן תדיר נשאבות מהם כמויות גדולות של מים. מחסור במים ושנות בצורת הביאו לשאיבת יתר מן האקוות, ובשל כך התעוררה לא פעם סכנה להמלחתן ולפגיעה באיכות המים. על מנת למנוע סכנה זו מוחדרים לאקוות מעת לעת מים ממקורות אחרים. איכות המים באקוות מאוימת גם על ידי חלחול של חומרים מזהמים דוגמת דשנים חקלאים, דלקים וכדומה.
אקוות החוף
אקוות החוף היא מאגר מי תהום המשתרע תחת מישור החוף של ישראל על פני שטח של כ-2,000 קמ"ר, מהכרמל בצפון ועד חבל עזה בדרום, ולרוחב רצועה הנמשכת מקו החוף במערב ועד 7–20 ק"מ מזרחה. נפח המים בתוכה נאמד בכ-20 מיליארד מטר מעוקב, כשהמילוי החוזר הטבעי שלה מוערך בכ-250 מלמ"ק/שנה (כ-15% מכלל הצריכה בישראל), והיא מנוצלת במלואה במאות קידוחים הפרוסים בכל שטחו.
אקוות החוף מורכב ברובה מאבן חול גירית, המגיעה לעובי של עד כ-150 מטרים ליד הים. השכבה הולכת ונעשית דקה עד להיעלמותה בכיוון מזרח. מתחת לשכבה האוצרת מים נמצאת שכבת חרסית אטומה.
לחתך האנכי של אקוות החוף צורת משולש, המתרחב ממטרים ספורים במזרח ועד לכ-150–200 מ' במערב. צלעו העליונה מקבילה לפני השטח. צלעו התחתונה, היא בסיס האקווה, מונחת על גבי שכבות חרסית עבות ונטויה מערבה. שכבות אלו אוטמות את האקווה בבסיסה ומנתקות אותה מהאקוות העמוקות. האקווה עצמה בנויה בעיקר מסלעי חול וכורכר (אבן חול גירית) עם עדשות ושכבות דקות של חרסית. לסלעי החול מוליכוּת הידראולית ונקבוביות גבוהות. לעדשות החרסית מוליכות הידראולית נמוכה בכמה סדרי גודל. במערב האקווה שכבות החרסית מתעבות ומהוות שכבות חוצצות המחלקות את האקווה למספר תת-אקוות. הצלע השלישית של האקווה מחברת בין קו החוף (פני השטח) לבסיס האטום. צלע זו מותווית על הפן הביני.
העומק הרדוד של אקוות החוף הפך אותה לזמינה ולנוחה ביותר לניצול מחד, ולרגישה ביותר לזיהומים מפני השטח מאידך. באופן טבעי מהווה התווך הבלתי רווי "מסנן" טבעי למים המחלחלים מפני השטח. מים אלו עוברים תהליכים כימיים שונים ומגיעים לאקווה כשהם "נקיים" מזיהומים. באזורים אחדים ובעיקר במערב האקווה, התווך הבלתי רווי דק למדי, וזמן המעבר בו קצר יחסית. כך, דווקא תחת האזור המיושב והמתועש ביותר בארץ, נמצאת האקווה הרגישה ביותר. רגישות זו באה לידי ביטוי בחדירה של מזהמים ממקורות שונים, החל מתשטיפי מזבלות וכלה בדליפות דלק. נוסף על כך, מחלחלים גם עודפי השקיה משדות השלחין הממוקמים מעל אקוות החוף. עם זאת, איכות המים במחצית מהבארות השואבות באקווה החוף טובה - עם ערכים של פחות מ-250 מ"ג כלור/ליטר (ריכוז מרבי רצוי, לפי משרד הבריאות), ופחות מ-45 מ"ג חנקה/ליטר. ביתר הבארות ריכוז הכלור גבוה יותר ומגיע לכ-600 מ"ג/ליטר או שריכוז החנקה גבוה יותר ומגיע עד כ-70 מ"ג/ליטר (הריכוזים המרביים המותרים על פי משרד הבריאות) ובמיעוט הבארות הנותרים, נמצאו מים באיכות גרועה, בעיקר עקב ריכוזי חנקה הגבוהים מהמומלץ לפי משרד הבריאות. בשנה ממוצעת נאמדת תרומת המים של אקוות החוף למשק המים הישראלי בכ-240–300 מלמ"ק/שנה, ומעמידה אותה במקום השלישי לאחר אקוות ההר והכנרת. אולם, אקווה זו מהווה מאגר תפעולי חשוב מכיוון שהיא היחידה שיכולה לאגור נפח מים גדול לתקופה רב-שנתית. ואכן, בשנים ברוכות מוחדרים לאקווה בנקודות שונות מים הנאספים ממאגרים אחרים בארץ וכן מי שיטפונות.
אקוות ההר
אקוות ההר היא מאגר המים התת-קרקעיים הגדול של מדינת ישראל. אקוות ההר משתרעת לרגלי ההרים מהר הנגב בדרום עד למורדות הרי הכרמל. אקוויפר ההר מורכב מסלעי גיר ודולומיט, המאפשרים את חילחול המים הודות לתופעת הקרסט. מתחת לשכבה זו מצויים סלעי חוואר המהווים אקוויקלוד.
איכות המים באקוות ההר טובה ביותר: מליחות המים באזורי המחשופים היא 30–50 מ"ג כלור/ליטר והיא עולה עם ההתרחקות מאזורי המחשופים עד לכדי 200–300 מ"ג כלור/ליטר. תחת גוף המים המתוק באגן ירקון-תנינים מצוי גוף מים מלוח במגע חד. ניצול אינטנסיבי של אגן ירקון-תנינים יגרום, בין היתר, לעליית המים המלוחים לשכבות שהיום רוויות במים מתוקים. בצפון האגן נצפתה תופעה זו כתוצאה משאיבת יתר בקידוחים הממוקמים לרגלי שדרת ההר. בצפון הנגב שואבים משני גופי המים (המתוק והמלוח) במקביל על מנת למנוע את התפשטות המים המלוחים צפונה.
אקוויפר ירקון תנינים
אקוויפר זה נמצא למרגלות הרי הכרמל ומגיע עד לאזור באר שבע, ומגב הרי יהודה ושומרון במזרח ועד שפלת יהודה. במערב הוא משתרע על שטח של למעלה מ-3,500 קמ"ר.
במשך התקופה 1951–1991 חלה ירידת מפלסים בשיעור של כ-12 מ', שמשמעותה כרייה של כמיליארד מ"ק מהאוגר. בחורף 1991–1992, שהיה גשום יחסית, המפלסים שבו לרמה בה היו בשנות החמישים, מעיינות ראש-העין חזרו לשפוע וכך גם שפיעת התנינים עלתה.
כיום שפיעת המעיינות נמצאת במגמת ירידה. גילויו של האקוויפר הביא עמו תקופה חדשה בניצול מקורות המים בארץ ישראל. אקוויפר זה נתגלה כמאגר מי התהום הגדול ביותר בארץ ישראל, ומהווה אחד המרכיבים שבונים את המערכת התלת אגנית הקשורה במוביל המים הארצי.
שכבות הסלע החיצוניות משתרעות על שטח של קצת פחות מ-1,400 קמ"ר וכמות המים המחללת דרכם נאמדת ב-360 מיליון מ"ק בשנה בממוצע. השכבות ההרריות צונחות בכיוון מערב ונעלמות בפני הקרקע. מעל לאקוויפר הסלעי ישנן שכבות מאוחרות יותר ואטומות, אשר כולאות את המים הנמצאים באקוויפר ומונעות את עלייתן כלפי מעלה ואת זרימתן אל תוך הים. מבנהו התת-קרקעי של אקוויפר הירקון הוא בצורת מרזב רחב, שקצוותיו גדולים ממרכזו. אקוויפר זה מתנקז בכיוון צפון מפני שכיוון זרימתו הטבעית היא מהדרום לצפון.
האקוות המזרחיות
מספר אגנים קטנים בחלק המזרחי: מתנקזים במעיינות עמק בית שאן, בקעת הירדן והמעיינות שלאורך שפת ים המלח. כמות המים הניתנת לניצול ממקורות אלו היא כ-260 מלמ"ש.
אגן שכם-גלבוע - בחלק הצפוני: אגן שכם-גלבוע מתנקז מאזור העיר שכם צפונה, אל עבר ג'נין ובית שאן. האקווה ניזונה גם מגשמים היורדים על אקוות חבורת עבדת (מגיל איאוקן), נוסף למי הגשם היורדים על חבורת יהודה. פוטנציאל המים של האגן הוא כ-140 מלמ"ק/שנה, כאשר שפיעתו כיום במוצאיו הטבעיים, במעיינות הנובעים למרגלות הגלבוע, בעמק בית שאן ובצפון הבקעה היא כ-70 מלמ"ק/שנה. נוסף על כך מנוצל האגן בעשרות קידוחים רדודים המרוכזים במוקדי אוכלוסייה באזור ההר וכן באזור המוצאים בסך כולל של כ-76 מלמ"ק/שנה. במהלך השנים נצפו באקווה ירידות מפלסים בצד הקטנת שפיעת המעיינות, והמלחת המים במוצאים.
אקוות החרמון
אקוות החרמון מצויה בתוך שכבות סלע הגיר שמהן בנוי הר החרמון. אזור החרמון הוא העשיר ביותר במשקעים בישראל, ובכל שנה הוא מתכסה בשלג. המים מחלחלים דרך הסדקים שבגיר ונובעים בשולי החרמון, בסוריה במזרח ובישראל במערב, וכן במעיינות של הנחלים דן, שניר ובניאס בדרום. מעיינות אלה הם המקורות המרכזיים של נהר הירדן, והם מזרימים מדי שנה כ-500 מלמ"ק מים אל הכנרת.
אקוות הגליל המערבי
מי התהום באזור הגליל המערבי הם, בדרך כלל, באיכות גבוהה אך חשופים ביותר לתהליכי זיהום. כמות המים הניתנת לניצול מאקווה זאת מוערכת בכ-140 מלמ"ש.
לאחרונה הוחל בהקמת מתקני סינון למעיינות כברי והגעתון, במטרה לצמצם סיכונים של זיהום ולהתאים את עכירות המים לנדרש בתקנים גם בזמני גשמים ועלית ריכוז חומר מרחף במים.
היינריך שטראק
היינריך שטראק (בגרמנית: Heinrich Strack; 6 ביולי 1805 – 13 ביוני 1880) היה אדריכל גרמני של אסכולת שינקל. יצירותיו הבולטות כוללות את עמוד הניצחון של ברלין.
ביוגרפיה
אביו, אנטון וילהלם שטראק, היה צייר דיוקנאות. אחיה של אמו היה יוהאן היינריך טישביין, צייר דיוקנאות והיסטוריה מפורסם. בין 1824 ל-1838, הוא למד באקדמיה וגם באקדמיה הפרוסית לאמנויות. במהלך אותה תקופה עבר את בחינת המודד (1825), את בחינת מנהל הבנייה (1827) ואת בחינת הבנאי (1838), שהכשירה אותו להיות מפקח.
הוא גם סייע לקרל פרידריך שינקל, בריהוט דירה עבור יורש העצר פרידריך וילהלם בארמון ברלין; ופרידריך אוגוסט שטילר, בשיפוץ הארמון, עבודה שגרמה לידידות ביניהם לכל החיים. העסקתו העצמאית הראשונה הייתה כמנהל בנייה, לשיפוץ פרינץ-אלברכט-פאלה (1829–1830). הוא עבד כמנהל עצמאי ואדריכל מ-1832 עד 1837.
הוא החל ללמד באקדמיה הפרוסית ב-1839, והתמנה שם לפרופסור ב-1841. בשנה שלאחר מכן, הוא הפך למפקח בניין קיסרי, בשירותו של הנסיך וילהלם. בשנת 1850 הוא הפך לחבר ב"נציבות הבניין הטכניים" החדשה. הוא ירש את שטילר כפרופסור באקדמיה ב-1854. הוא גם לימד ציור לבנו של וילהלם, פרידריך, והתלווה אליו בטיול לאיטליה.
ב-1862, במהלך חפירות באתונה, גילו שטראק, ארנסט קורטיוס וקארל בוטיכר את תיאטרון דיוניסוס, ליד האקרופוליס. שלוש שנים לאחר מכן, הוא התקבל כחבר באקדמיה לאמנויות היפות, והחל לכתוב טקסטים בנושאי אדריכלות. כשפרש ב-1876, מינה אותו הקיסר וילהלם הראשון ל-"אדריכל הקיסר".
אוה ננסן
אוה הלן ננסן (בנורווגית: Eva Helene Nansen 17 בדצמבר 1858 - 9 בדצמבר 1907) הייתה זמרת מצו-סופרן נורווגית ידועת-שם. כמו כן הייתה חלוצה בסקי נשים.
חיים אישיים
ננסן נולדה בכריסטיאנה, בת לכומר ופרופסור לזואולוגיה מיכאל סארס (en:Michael Sars) ומארן סארס, ואחות לביולוג גאורג אוסיאן סארס (en:Georg Ossian Sars) ולהיסטוריון ארנסט סארס (en:Ernst Sars). מצד אמה, הייתה אחיינית של המשורר והמבקר יוהאן סבסטיאן ולהאוון (en:Johan Sebastian Welhaven) והסופרת אליזבת ולהאוון (en:Elisabeth Welhaven), ודודנית ראשונה של האדריכל היאלמאר ולהאוון en:Hjalmar Welhaven) ומפכ"ל המשטרה קריסטיאן ולהאוון.
בספטמבר 1889 נישאה אוה סארס לפריטיוף נאנסן, חוקר הקוטב ובהמשך זוכה פרס נובל לשלום על עבודתו עם פליטים. היו להם חמישה ילדים, בהם אוד ננסן (en:Odd Nansen), אדריכל נודע, שהקים בית מקלט לילדים יהודים בזמן מלחמת העולם השנייה. אוה ננסן מתה בדלקת ריאות ב-9 בספטמבר 1907 בליסאקר.
קריירה
אוה סארס למדה שירה במשך חמש שנים אצל אחותה מולי וגיסה, זמר הבריטון והמלחין תורוואלד לאמרס. הופעת הבכורה שלה כזמרת אופרה התרחשה בשנת 1881, ב"מוזיקפורנינגן", מבשר הפילהרמונית של אוסלו. היא למדה אצל דזירה ארטו בברלין בשנים 1886 ו-1887, התמחתה בשירת רומנסות והופיעה לראשונה בקונצרט כזמרת רומנסות מצו-סופרן בשנת 1886. היא הופיעה בקונצרטים רבים מספור, הן בנורווגיה והן מחוצה לה, בין 1880 ל-1900. ברפרטואר האופרה שלה היו "חלומה של אלזה" מלוהנגרין של ריכרד וגנר ו"גרטכן" ביצירתו של שומאן, "סצנות מתוך פאוסט של גתה". סיורי הקונצרטים שלה בסקנדינביה יחד עם הפסנתרנית אריקה ניסן התקבלו בהתלהבות רבה. היא נחשבה לאחת מזמרות הרומנסות החשובות ביותר של נורווגיה. הקונצרטי הפומבי האחרון שלה התקיים בדצמבר 1899, והיא שרה מחזור שירים חדש בשם "Haugtussa ", שאדווארד גריג חיבר לפואמות של ארנה גרבורג.
אוה ננסן הייתה שותפה פעילה בתחום המוזיקה להתכנסויות בבית אמה, שהיה עד 1898 מקום מפגש לליברלים ואינטלקטואלים; הוא כונה "הסלון הראשון של כריסטיאנה".
חלוצת סקי
אוה סארס (ננסן) הייתה גולשת סקי מיומנת. היא וססיליה תורסן עוררו תשומת לב כנערות היחידות באירוע קפיצות הסקי Husebyrennet, לשם הגיעו על מגלשי סקי. בהמשך הייתה לה השפעה רבה במאבק למתן זכות לנשים להשתתף בתחרויות ספורט חורף לסוגיהן בתנאים שווים לגברים. בחג הפסחא 1892 הייתה לאישה הראשונה, כנראה, שחצתה את רמת הָארְדָאנְגֶרְווידָה על מגלשי סקי, לצד בעלה פריטיוף ננסן. בהזדמנות זו לבשה חליפת סקי מתריסה במידת-מה לגבי התקופה, שנתפרה למענה לפי התכנון של ננסן; חצאית החליפה הגיעה רק מעט מתחת לברכיים. במאמר Skiløbningen, שהתפרסם בעיתון Verdens Gang במרץ 1893, יצאה חוצץ נגד המתנגדים לסקי נשים מטעמי מוסר.
רוברט אובריאן
רוברט צ'ארלס אובריאן הבן (באנגלית: .Robert Charles O'Brien Jr; נולד ב-18 ביוני 1966) הוא עורך דין אמריקאי, שכיהן בתפקיד היועץ לביטחון לאומי ה-28 של ארצות הברית החל מה-18 בספטמבר 2019 עד לחילופי הממשל ב-20 בינואר 2021. הוא האדם הרביעי שכיהן בתפקיד זה בתקופת נשיאותו של דונלד טראמפ.
ראשית חייו
רוברט אובריאן נולד בלוס אנג'לס והתגורר בסנטה רוזה, קליפורניה, שם הוא התחנך בבית הספר התיכון קרדינל ניומן. ב-1988 הוא סיים לימודי תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס וב-1991 הוא סיים תואר דוקטור למשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי. ב-1987 הוא זכה במלגת רוטרי ללימודים באוניברסיטת המדינה החופשית בדרום אפריקה.
בשנים 1996 – 1998 היה אובריאן פקיד משפטי בוועדת הפיצויים של האו"ם בז'נבה, שסקרה והכינה תביעות שנבעו כתוצאה מפלישת עיראק לכווית ב-1990 – 1991. סכומי הפיצויים הגיעו עד למאות מיליוני דולרים ומומנו מ-30% מההכנסות הנפט של עיראק.
אובריאן שירת כקצין בדרגת מייג'ור בפרקליטות הצבאית של כוחות המילואים של צבא ארצות הברית. בעת שעסק בעריכת דין באופן פרטי, הוא מונה מעת לעת לתפקידים בממשליהם של הנשיאים בוש, אובמה וטראמפ.
במגזר הפרטי
אובריאן היה שותף במשרד עורכי הדין מקליפורניה "ארנט פוקס" במשך שבע שנים. במשך אותה תקופה גדל מספר עורכי הדין שהועסקו במשרד זה מ-10 ליותר מ-110. הוא ייצג את באז אולדרין במספר תיקים חשובים וכן ייצג את מזרח טימור בהליכים שנוהלו ביוזמת תאגיד ConocoPhillips. הוא שימש כפרקליט ממונה מטעם בית המשפט הפדרלי במספר תיקי תאגידים.
אובריאן היה מייסד שותף, יחד עם השופט הפדרלי לשעבר, סטיבן לרסון, של משרד עורכי הדין "לרסון ואובריאן" בלוס אנג'לס, שנפתח בינואר 2016. הוא פרש מהמשרד כאשר מונה כיועץ לביטחון לאומי.
בממשלי בוש ואובמה
אובריאן מונה על ידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש כנציג מחליף למושב ה-60 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות בשנים 2005 – 2006. הוא נאם בפני העצרת הכללית בשאלת המדינה הפלסטינית וייצג את ארצות הברית במהלך הוועדה השישית של העצרת הכללית, שדנה באמנה הכוללת על הטרור הבינלאומי.
אובריאן שימש כיושב ראש שותף של השותפות הציבורית-פרטית של מחלקת המדינה לרפורמה משפטית באפגניסטן, שהחלה את עבודתה בדצמבר 2007 ו"קידמה את שלטון החוק" באפגניסטן באמצעות הכשרת שופטים, תובעים וסנגורים. הוא המשיך לשמש בתפקיד זה במהלך כהונתו הראשונה של הנשיא ברק אובמה.
ב-31 ביולי 2008 הודיע הנשיא בוש על כוונתו למנות את אובריאן כחבר במועצה המייעצת לנכסים תרבותיים, שהיא וועדה המייעצת בנושאים בהם מעורבים סוגיות הקשורות לעתיקות ונושאים תרבותיים, תפקיד בו שימש אובריאן עד אפריל 2011.
באוקטובר 2011 מונה אובריאן כיושב ראש שותף בצוות היועצים של מיט רומני של קבוצת העבודה לארגונים בינלאומיים במסגרת מסע הבחירות שלו לבחירות לנשיאות של 2012.
במאי 2015 היה אובריאן ליועץ לענייני מדיניות חוץ וביטחון לאומי של מסע הבחירות לנשיאות של מושל ויסקונסין סקוט ווקר. לאחר שווקר פרש מהמירוץ, הפך אובריאן ליועץ במערכת הבחירות של טד קרוז. במהלך התקפה בה ייעץ לקורז הוא טען: "ברור שוולדימיר פוטין לא מחבב את [הילרי קלינטון], והוא עומד לעשות כמיטב יכולתו כדי לעזור לדונלד טראמפ".
בממשל טראמפ
ב-2017 עלה שמו של אובריאן כמועמד אפשרי לתפקיד מזכיר הצי בממשלו של דונלד טראמפ. העיתון Orange County Register תמך במינויו של אובריאן לתפקיד זה, בציינו, "הוא המועמד האידיאלי להבטיח את המשך העליונות האמריקאית העולמית - באופן שמתאים הן להלך הרוח הלאומי הנוכחי והן לערכים הלאומיים התמידיים שלנו".
ממאי 2018 ועד אוקטובר 2019 שימש אובריאן כשליח הנשיאותי המיוחד לענייני בני ערובה. שנה לאחר מינויו לתפקיד זה הוא קיבל דרגה של שגריר. הוא נכח במשפטו של הראפר אייסאפ רוקי בסטוקהולם ואמר לכתבים: "הנשיא שלח אותי לכאן, כך שזה בהחלט ראוי. אני גם מסייע לאנשים חופשיים שמוחזקים בידי ממשלות, שלא בצדק". אובריאן הזהיר את ממשלת שוודיה מפני "השלכות שליליות" אם המקרה לא ייפתר. הוא סייע להבטיח את שחרורו ב-2018 של הכומר אנדרו ברנסון, שהמאסר בן השנתיים שלו בטורקיה הסלים את המתחים בין וושינגטון לבין אנקרה. אובריאן גם היה מעורב בהשגת שחררו של דני ברץ', עובד אמריקאי בתעשיית הנפט שהוחזק במשך שנה בתימן ולאחר שיחרורו הוא הגיע לפגישה עם הנשיא טראמפ בחדר הסגלגל.
היועץ לביטחון לאומי
ב-18 בספטמבר 2019 החל אובריאן לשמש בתפקיד היועץ לביטחון לאומי ה-28 של ארצות הברית. הנשיא טראמפ מינה אותו במקומו של ג'ון בולטון שהתפטר מוקדם יותר באותו חודש. כמה ימים לאחר מכן הודיע אובריאן שמת'יו פוטינגר ישמש כסגנו, במקומו של צ'ארלס קופרמן. אובריאן נחשב כבעל השקפות שמרניות ולא קיצוניות בתחום מדיניות החוץ.
בראשית תקופת כהונתו בתפקיד התלווה אובריאן לסגן הנשיא מייק פנס לפגישתו עם נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן במאמץ להשיג הפסקת אש בין הטורקים לבין הכורדים.
בדצמבר אותה שנה הגן אובריאן על החלטתו של הנשיא טראמפ להעניק חנינה לאיש יחידת אריות הים אדי גלגר שהורשע כפושע מלחמה שלכאורה ירה באזרחים תמימים ורצח נער פצוע מסומם ממחבלי המדינה האסלאמית.
לאחר חיסולו של קאסם סולימאני, מפקד משמרות המהפכה האסלאמית וכוח קודס, הגן אובריאן על המידע המודיעיני שהממשל עשה בו שימוש כהצדקה לחיסול, בטענה שסולימאני תכנן מתקפות נגד מתקנים צבאיים ודיפלומטים של ארצות הברית בעיראק ובמקומות נוספים במזרח התיכון.
ב-29 בינואר 2020 מונה אובריאן כחבר בכוח המשימה של הבית הלבן לנגיף הקורונה.
המועצה לביטחון לאומי בהנהגתו של אובריאן התמקדה בעיקר בסין והוא יישר קו עם ראש משרד המסחר והייצור של הבית הלבן, פיטר נברו, שגם תומך בנקיטת קו קשה כלפי סין. הוא איים בנקיטת עיצומים כלפי סין אם היא תעביר את חוק הביטחון הלאומי בהונג קונג. הוא גם מתח ביקורת על סין על מעשיה במסגרת הסכסוכים הטריטוריאליים בים סין הדרומי, ופיקח על הרחבת הפעילות הצבאית של ארצות הברית ובעלות בריתה להבטחת חופש השיט. הוא מתח ביקורת על ממשלת סין, באומרו בנאום שנשא, "המפלגה הקומוניסטית של סין היא מרקסיסטית-לניניסטית" ו"המזכיר הכללי של המפלגה שי ג'ינפינג רואה עצמו כיורשו של יוסיף סטלין". באותו נאום טען אובריאן: "יחד עם בעלות בריתנו ועם שותפינו, נעמוד מול מאמציה של המפלגה הקומוניסטית הסינית להשפיע בעורמה על עמינו ועל ממשלותינו, לגרום נזק לכלכלות שלנו, ולחתור תחת ריבונותנו".
אומסק
אומסק (ברוסית: Омск) היא עיר ברוסיה בדרום מערב סיביר. בירת מחוז אומסק. מספר התושבים בעיר ב-1881 עמד על 31,000, 53,050 בשנת 1900 והחל מ-1979 הוא עומד על מעל מיליון תושבים.
רוברט אובריאן
היועץ לביטחון לאומי
עם הכנת התוכניות לצמצום הכוחות הצבאיים האמריקאים המוצבים באירופה, הגן אובריאן על המהלך, בטענה, "הנוהג של המלחמה הקרה של החזקת מספר גדול של חיילים ובני משפחותיהם בבסיסים גדולים כמו אלו שבגרמניה, הוא כעת מיושן בחלקו".
אומסק
זוהי העיר השנייה בגודלה בסיביר, והשביעית ברוסיה, והיא נמצאת במרחק 2,700 ק"מ ממוסקבה. באימפריה הרוסית שימשה העיר כמקום מושבו של מושל מערב סיביר, ומאוחר יותר של מושל ערבת סיביר. לזמן קצר במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה בשנים 1918–1919, הייתה הבירה המוצהרת של רוסיה והחזיקה במאגר הזהב.
רוברט אובריאן
היועץ לביטחון לאומי
כאשר רבים מאנשי קהילת המודיעין שהיו מעורבים בתדרוך הנשיא טראמפ בנושאי ביטחון לאומי אפיינו אותו כאדם לא קשוב, חלק אובריאן על ההגדרה, באומרו שטראמפ "ממוקד בנושאים שעל הפרק ושואל שאלות מעמיקות במהלך התדריכים - זה מזכיר לי סיטואציה של הופעה בפני שופט בבית משפט לערעורים שמוכן היטב לדיון".
אומסק
מיקום
אומסק ממוקמת על יד הגבול עם קזחסטן, בדרום-מערב סיביר, על נהר אירטיש אשר מתחבר עם הנהר אום, והם יובליו של נהר האוב. גובה העיר הוא 87 מטר, ושטחה השיפוטי הוא 573 קמ"ר.
מרחקה ממוסקבה 2,700 ק"מ, ודרכה חולפת הרכבת הטרנס סיבירית. זו אחת הדרכים החשובות ברוסיה, אשר מהווה מרכז תחבורה מסיביר למזרח הרחוק.
מיקום העיר משמש להעברת מחצבים מקזחסטן ומצפון סיביר לכל העולם.
אקלים
האקלים באומסק יבש ואירופאי, המאופיין בשינויים דרמטיים במזג האוויר.
ממוצע הטמפרטורות של אומסק הוא:
ביולי 19°C+ ובינואר 19°C-, אף על פי שבדרך כלל הטמפרטורות הקיצוניות נעות בין 35°C+ בקיץ ובחורף −35°C.
ממוצע המשקעים הוא 315 מ"מ לשנה.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה צנטראלני.
קארי (סרט)
קארי (באנגלית: Carrie) הוא סרט אימה משנת 1976 שבוים על ידי בריאן דה פלמה ונכתב על ידי לורנס די. כהן המבוסס על ספר בעל אותו שם של סטיבן קינג. זה היה הראשון מספריו של סטיבן קינג להפוך לסרט, כמו גם ספרו הראשון שכתב.
אומסק
היסטוריה
בשנת 1716 נוסדה העיר כמבצר כדי לעצור בעד שבטים קירגיזים מלחדור לרוסיה. במאה ה-19 שימשה העיר כמרכזה של יחידה מנהלית שכללה את מערב סיביר וצפון קזחסטן של ימינו. בשנים 1918–1919 שימשה אומסק כמקום מושבה של הממשלה הרפובליקנית (הלבנה) של רוסיה, בעקבות מלחמת האזרחים במדינה. בשנות ה-20 הועברו מוסדות השלטון האזורי לנובוסיבירסק ואומסק החלה לאבד את מעמדה.
קארי (סרט)
הסרט היה הצלחה גדולה עבור יונייטד ארטיסטס, כשהרוויח 33 מיליון דולר בארצות הברית, בתקציב של 1.8 מיליון דולר. הסרט קיבל ביקורות חיוביות ממבקרי הקולנוע. במהלך סקר שנערך באוקטובר 2008, התגלה כי "קארי" נחשב לאחד הסרטים הפופולריים ביותר על בני נוער שצפו בליל כל הקדושים.
עלילה
קארי וייט היא נערה ביישנית וחסרת חברים, שמרגרט וייט אמה הפונדמנטליסטית והלא יציבה מתעללת בה. הבנות בבית הספר התיכון בייטס גם כן מטרידות את קארי, בייחוד כריס הרגנסן האכזרית במיוחד.
קארי חווה את המחזור הראשון שלה בזמן מקלחת אחרי שיעור ספורט, ובגלל החיים המגוננים שלה, הופכת להיסטרית, במחשבה שהיא גוססת. התלמידה הפופולרית סו סנל מבחינה באימה של קארי, המוביל את הבנות האחרות לזרוק עליה טמפונים ותחבושות היגייניות לפני שגברת קולינס מתערבת. כשקארי הופכת לנואשת יותר, נורה מתפוצצת לפני שגברת קולינס אומרת לבנות האחרות לעזוב. גברת קולינס מביאה את קארי למשרדו של המנהל מורטון. בעודו מנחם אותה, המנהל מורטון קורא שוב ושוב לקארי "קאסי", שלא בכוונה מדגיש עד כמה שקופה היא. כאשר קארי מתקנת את המנהל וצועקת, "זה קארי!", מאפרה משולחן המנהל מועפת לרצפה. בעוד קארי הולכת הביתה, ילד בשכונה מקניט אותה ונופל מאופניו ברגע שהיא בוהה בו.
רוברט אובריאן
היועץ לביטחון לאומי
אובריאן צמצם את צוות המועצה לביטחון לאומי, עם תוכנית להגביל את כוח האדם שלה ל-105 אנשי מקצוע. כוח האדם של המועצה גדל מ-110 איש בתקופת ממשל בוש ל-240 בתקופת ממשלו של אובמה. הוא טען שהמטרה הייתה להחזיר לקדמותם את יכולות התיאום של הארגון: "בתקופת הממשל הקודמות, המועצה לביטחון לאומי יותר מהכפילה את כוח האדם שלה ושכפלה בעלי תפקידים רבים שקיימים במחלקת ההגנה, במחלקת המדינה ובקהילת המודיעין. תחת נשיאותו של הנשיא טראמפ, החזרנו את המועצה לביטחון לאומי לממדיה ולתפקידיה הראויים כגוף מתאם". בפעם הראשונה, בניהולו של אובריאן, מחצית מהמנהלים הבכירים בצוות המועצה לביטחון לאומי הן נשים.
קארי (סרט)
עלילה
מרגרט, שעוברת מדלת לדלת "להפיץ את בשורת הגאולה באמצעות הדם של ישו", מקבלת שיחת טלפון מגברת קולינס על התקרית בחדר ההלבשה ואומרת לקארי כי "קללת הדם" שלה הוא עונש על חטא. היא נועלת את קארי בארון ומאלצת אותה להתפלל. בחדר השינה שלה באותו לילה, קארי האומללה מביטה במראה שלה עד שהיא מתנפצת.
למחרת, המורה לאנגלית מר פרום קורא שיר לכיתה שנכתב על ידי החבר האתלטי של סו, טומי רוס. פרום מזמין את הכיתה לבקר את עבודתו של טומי, אבל לועג לקארי כשהיא מכנה אותו "יפהפה", וטומי מתרגז ומגן על קארי. סו, המרגישה אשמה על ההקנטות כלפי קארי, משכנעת את טומי לקחת את קארי לנשף.
קארי חושדת שאולי יש לה את מתנת הטלקינזיס, ומחפשת על זה בספרייה. טומי שואל את קארי בנוגע לנשף הסיום, אבל היא בורחת, מחשש לעוד טריק. לאחר שיחת עידוד ממיס קולינס, קארי מקבלת את ההזמנה של טומי, כאשר הוא בא לביתה. קארי אומרת לאמה שהיא הולכת לנשף, ומרגרט מצהירה שהנשף הוא הזדמנות לחטא, ומסרבת לתת לה להשתתף. עם זאת, קארי גורמת לחלונות הבית להיטרק, וחושפת את הטלקינזיס שלה. מרגרט מאמינה שזהו כוחו של השטן, אבל קארי מתעקשת ללכת לנשף ומרגרט בחוסר רצון מאפשרת לה.
גברת קולינס נוזפת בבנות שהפגינו בריונות כלפי קארי, מעמידה אותן באימוני ספורט במשך שבוע ומאיימת עליהן עם השעיה מבית הספר והנשף. כל הבנות מראות חרטה מלבד כריס. אחרי שכריס זורקת העלבה, גברת קולינס סוטרת לה בפנים ומסלקת אותה מהנשף. כריס אומרת לחבר העבריין שלה, בילי נולן, כי היא רוצה לנקום בקארי ובגברת קולינס, והולכת עם בילי וילדים אחרים לחווה, שם בילי רוצח חזיר. לאחר ניקוז הדם של החזיר לתוך דלי, ממקם בילי את הדלי מעל הבמה של בית הספר.
כריס עושה עסקה עם חברתה נורמה ווטסון וחברו של בילי פרדי לחבל בבחירות למלך ומלכת הנשף כך שטומי וקארי ינצחו. כשקארי מתכוננת לערב, אמא שלה אומרת לה שכולם יצחקו עליה. קארי מתנגדת לאמה, ועוזבת עם טומי. למרות העובדה שחבריה לכיתה מופתעים לראות את קארי בנשף הסיום, הם מתייחסים אליה כאל שווה. סו, שלא יכלה להשתתף בהיותה ללא בן זוג, מתגנבת אל נשף הסיום כדי להבטיח שהכל הולך טוב לקארי.
להפתעתה של קארי, היא וטומי נבחרים למלך ולמלכה של הנשף. כשהזוג מתקרב לבמה כדי להיות מוכתר, סו מגלה את כריס מסתתרת מאחורי הבמה אוחזת בחבל המחובר לדלי של דם החזירים. גברת קולינס מכריחה את סו לצאת החוצה, במחשבה שהיא באה להזיק. כשהכתר מונח על ראשה של קארי, כריס מושכת את החבל וקארי נספגת בדם חזירים. כשהקהל צופה בדממה, טומי נחבל מהדלי ומאבד את ההכרה וקארי רואה את כל הקהל צוחק ולועג לה, כאשר נרמז כי רק כמה חברים של כריס עושים זאת בפועל, בעוד כל האחרים מזועזעים. כוחות הטלקינזיס של קארי משתלטים, סוגרים את הדלתות לאולם ההתעמלות ומפעילים צינור לכיבוי אש. נורמה מעולפת על ידי צינור האש יחד עם רבים אחרים, וקארי הורגת את גברת קולינס עם קורה נופלת. המנהל מורטון ומר פרום מתחשמלים ושריפה פורצת באולם ההתעמלות. קארי משאירה את בני כיתתה בתוך אולם ההתעמלות כשהוא נשרף, והולכת הביתה מכוסה בדם. כריס ובילי, אשר היו כבר מחוץ לאולם ההתעמלות אבל חזו במה שקרה דרך חלון הבניין, נוסעים במכונית של בילי במהירות במטרה לדרוס את קארי בדרכה הביתה, אבל קארי משתמשת בכוחותיה כשהיא הופכת את המכונית ומעלה אותה באש כשהם בתוכה.
בבית, קארי נשברת בזרועות אמה לאחר שהיא עושה אמבטיה לניקוי דם החזירים מגופה. באמונה שהשטן השתלט על קארי, מרגרט מביאה את קארי על ברכיה ודוקרת אותה בגב, וקארי נופלת במדרגות ונדחקת אל הקיר במטבח על ידי אמה, אבל שולחת לעברה שבעה סכיני מטבח מעופפים, והורגת אותה. עם רגשות אשמה וצער הגוברים, גוברים גם כוחות הטלקינזיס של קארי למוטט את הבית עליה ועל אמה.
עיבודים קולנועיים וסרטי המשך
הסרט שנחשב במהלך השנים לאחד מסרטי האימה הפופולריים ביותר באמריקה, הוליד סרט המשך בשנת 1999 בשם "הזעם: קארי 2". היחידה מהקאסט המקורי משנת 1976 שהשתתפה בסרט הייתה איימי אירווינג ששבה לגלם את דמותה הבוגרת של סו סנל, היחידה ששרדה את מאורעות הסרט הראשון. הסרט זכה להצלחה מעטה בהרבה מן הסרט המקורי שהוקרן בקולנוע.
בשנת 2002 הפיקה חברת MGM רימייק טלוויזיוני של הסרט. בין שחקני הסרט ניתן למנות את אנג'לה בטיס בתפקיד קארי, פטרישה קלארקסון בתפקיד מרגרט וייט ואמילי דה רייבין בתפקיד כריס הרגנסן. העיבוד הטלוויזיוני זכה לשבחים מצד מבקרי הטלוויזיה ואף נטען כי העלילה נאמנה למקור הספרותי, הרבה יותר מהסרט המקורי.
ב-17 באוקטובר 2013 יצא לסרט עיבוד קולנועי חדש, בכיכובן של קלואי מורץ וג'וליאן מור וקיבל ביקורות מעורבות בעיקר.
"קארי" גרסת המחזמר
בשנת 1988 הופקה בברודוויי גרסת המחזמר לסרט. בטי באקלי ששיחקה את גברת קולינס בסרט המקורי, השתתפה במחזמר הפעם בתפקיד מרגרט וייט, אמה של קארי. המחזמר זכה לביקורות גרועות ביותר והורד מהבמה לאחר חמש הצגות בלבד. עד ליום זה המחזמר נחשב לאחד הכשלונות הצורבים ביותר בהיסטוריית ברודוויי.
רוברט אובריאן
היועץ לביטחון לאומי
במאי 2020, לאחר רצח ג'ורג' פלויד, דחה אובריאן את הטענה שקיימת גזענות שיטחית בכוחות המשטרה בארצות הברית.
קארי (סרט)
"קארי" גרסת המחזמר
בשנת 2012 הועלתה גרסת המחזמר באוף ברודוויי בעיבוד מחודש ושונה מהמקור שכללה שירים חדשים לצד שירים מההפקה המקורית ועיבודים חדשים לשירים הישנים מ-1988. העיבוד שהיה צנוע וקטן יותר מהמקור, זכה דווקא לביקורות לא רעות מן המבקרים.
רוברט אובריאן
חיים אישיים
אובריאן גדל כקתולי ובשנות העשרים לחייו הוא המיר את דתו לכנסייה המורמונית. הוא נשוי ללו-מרי אובריאן ולשניים נולדו שלושה ילדים, מרגרט, רוברט ולורין. בנו רוברט נהרג בתאונת טביעה ב-2015.
ספרו
ב-2016 פרסם אובריאן ספר בשם "בזמן שאמריקה ישנה: שיקום המנהגות האמריקאית לעולם במשבר" (While America Slept: Restoring American Leadership to a World in Crisis). במאמר במגזין Foreign Policy כתב דניאל רנד, "הספר 'בזמן שאמריקה ישנה' הוא המקבילה של 2016 לספרו של ריצ'רד ניקסון 'המלחמה האמיתית'. כעמית לשעבר של אובריאן בממשל בוש סיכם רנד את השקפותיו של אובריאן:
באתר The Hill כתב ברט מרקואה, איש שירות החוץ לשעבר, "אם אתה תוהה אילו מגמות ואירועים יניעו את מדיניות החוץ של הנשיא הנבחר טראמפ, עליך לקרוא את 'בזמן שאמריקה נרדמה' של רוברט אובריאן".
ביקורות נוספות על הספר היו חריפות יותר. אלכס וורד, מנהל המועצה האטלנטית של מרכז ברנט סקוקרופט לביטחון בינלאומי, ציין ש"ספרו של אובריאן מתסכל מאחר שהוא פותח בהנחה שכל ההחלטות של מדיניות החוץ של אובמה היו רעות והוא מניח שהקורא מאמין בכך גם הוא... הניתוח שלו, בעוד שהוא מובא בלהט ובהגינות, חסר את התמונה הכללית מבעד לערפל החד-צדדי". ספרו של אובריאן מותח ביקורת רחבה על מדיניות החוץ והביטחון של ממשל אובמה.
אומסק
היהודים בעיר
בשנת 2001 הגיע לעיר שליח חב"ד, הרב אשר קריצ'בסקי, אשר הרחיב ופיתח את פעילותה של הקהילה היהודית במקום - דבר שהביא להגברת הזהות היהודית של יהודים רבים בעיר, אשר חששו עד אז להזדהות ביהדותם לאחר שנות השלטון הקומוניסטי.
בשנת 2007 נפתח בעיר בית ספר יהודי על שטח של 5,000 מ"ר ובעלות של שמונה מיליון דולר. בית ספר זה ניתן כמתנה לקהילה היהודית מאת המושל המקומי. כיום פועלת הקהילה היהודית ומקיימת תפילות יומיות, שיעורים, חגים, סדנאות, מפגשים ועוד.
כל הלילה בכיתי
כל הלילה בכיתי הוא שיר עברי מאת המשוררת הישראלית זלדה (זלדה שניאורסון-מישקובסקי), שהתפרסם בכתב העת הספרותי "מאזנים" בשנת תשל"ד–1973 ולאחר מכן נכלל בקובץ שיריה "אל תרחק" (תשל"ד–1974). השיר הולחן ובוצע על ידי שולי נתן.
קישורים חיצוניים
ביצועים:
גבריאל מרסל
גבריאל אונורה מרסל (בצרפתית: Gabriel Marcel; 7 בדצמבר 1889 – 8 באוקטובר 1973) היה פילוסוף, מחזאי, מבקר מוזיקה צרפתי ואקזיסטנציאליסט נוצרי מוביל (ממוצא יהודי). מחברם של למעלה מתריסר ספרים ולפחות שלושים מחזות, עבודתו של מרסל התמקדה במאבקו של הפרט המודרני בחברה בה הטכנולוגיה דוחקת את רגליה של ההומניות. על אף שלעיתים קרובות נחשב מרסל לאקזיסטנציאליסט הצרפתי הראשון, הוא הציג את משנתו כשונה מזו של הוגים דוגמת ז'אן פול סארטר, והעדיף את המונח 'פילוסופיית קיום' או 'נאו-סוקראטיות' (אולי בעקבות הגדרה-עצמית דומה של קירקגור) כדי להגדיר את הגותו שלו. יצירה ידועה במיוחד שלו נקראת 'תעלומת ההוויה'.
ביוגרפיה
גבריאל מרסל נולד ב־7 בדצמבר 1889 בפריס, צרפת. אמו לור מאייר, שהייתה יהודייה, נפטרה כשהיה צעיר והוא גדל על ידי דודתו ואביו, הנרי מרסל. כשהיה בן שמונה עבר לשנה בה אביו שימש שגריר. הוא השלים תואר שני בפילוסופיה בסורבון בשנת 1910, בהיותו כבן 20 בלבד. במהלך מלחמת העולם הראשונה עבד כראש לשכת המידע של הצלב האדום למסירת מידע למשפחות על פצועים וחללים. לימד בתיכונים ופרסם בעיתונות ביקורות על מחזות. שימש עורך בבית ההוצאה לאור הקתולית 'PLON'. מרסל חונך כחילוני, ורק בשנת 1929 הוטבל לדת הקתולית. התנגד לאנטישמיות ודגל בקרבה בין קתולים לבעלי דתות אחרות. נפטר בשנת 1973 בפריז.
הגות קיומית
מרסל הודה כי אינטראקציה אנושית כרוכה לעיתים קרובות באפיונו של הזולת כאובייקט 'אחר' ממני, הוא טען כי האדם מסוגל גם לאפשרות של זיקה הדדית משותפת, בה שני האנשים יכולים לתפוס זה את זה ולפנות זה לזה כשני סובייקטים.
בחיבורו "הרקע האקזיסטנציאלי של כבוד האדם", מרסל מצטט את עצמו מתוך מחזה שכתב בשנת 1913 ובו דוגמה לאדם שאיננו מסוגל להתייחס לזולתו כסובייקט: רוג'ר מוירנס, הדמות המרכזית של המחזה, הוא פוליטיקאי שמרן המגן על הקתוליות מפני מחשבה חופשית. בשל אמונתו הקתולית, הוא מתנגד לגירושיה של בתו תרז, הרוצה לעזוב את בעלה הבוגד ולהתחיל את חייה מחדש. במקרה זה הוא מוכיח את עצמו חסר לב; כל הרגישות שלו עוברת לבתו השנייה, קלאריס, אותה הוא מטפח כדומה לו מבחינה רוחנית. אבל קלאריס אומרת לו שהיא החליטה להיות נזירה. מוירנס נחרד מהרעיון שבתו המקסימה, האינטליגנטית ומלאת החיים, תקבור את עצמה במנזר והוא מחליט לעשות כל שביכולתו כדי לגרום לה לוותר על כוונתה ... קלאריס המומה; אביה נראה לה כעת כמתחזה. בדוגמה זו, מוירנס אינו מסוגל להתייחס לאף אחת מבנותיו כאל סובייקט עצמאי. כל אחת מהן איננה תואמת את דמותה הפלקאטית כפי שעוצבה במוחו. מרסל מציין כי אובייקטיביזציה כזו "לא פחות מאשר שוללת את מושא הדבר היחיד שיש לו שהוא בעל ערך, ולכן הוא משפיל אותו ביעילות."
אליסון מויה
השנים הראשונות
מויה נולדה בשם ז'נבייב אליסון ג'יין מויה, בעיר שינה קטנה בשם בילריסיי במחוז אסקס שבמזרח אנגליה, לאב צרפתי ולאם אנגלייה. היא גדלה בעיר בסילדון. לאחר שעזבה את בית הספר בגיל 16, עבדה כמוכרת בחנות ובמקביל עברה הכשרה להיות מכוונת פסנתרים. מויה הייתה מעורבת במספר להקות פאנק רוק ובלוז שפעלו באזור דרום-מזרח אסקס בסוף שנות השבעים וראשית שנות השמונים, דוגמת "The Vandals" ו-"The Screamin' Ab Dabs".
יאזו
קריירת הפופ של מויה החלה ב-1981, כשהקימה את צמד הסינת'פופ "יאזו" ("Yazoo") ביחד עם וינס קלארק, חבר לשעבר בלהקת "דפש מוד" ואחד ממייסדיה. השניים הכירו בעיר בסילדון, בה שניהם גדלו. בארצות הברית נקרא הצמד "יאז" ("Yaz"), מאחר שהשם יאזו כבר היה בשימוש של להקת רוק אמריקאית.
ב-1983 החליטו מויה וקלארק לפרק את הצמד. בעוד שקלארק המשיך והקים שני צמדים נוספים (תחילה "The Assembly" עם פרגל שארקי, ולאחר מכן "אירייז'ר" עם אנדי בל), מויה חתמה על חוזה הקלטות בחברת התקליטים קולומביה רקורדס והחלה את קריירת הסולו שלה.
באמצע 2008 מויה וקלארק איחדו את "יאזו" באופן חד-פעמי, לצורך סדרה קצרה של הופעות חיות.
קריירת סולו
ב-1984 הוציאה מויה את אלבום הסולו הראשון שלה, "Alf", שנקרא על שם כינוי החיבה שלה בשנות נעוריה. האלבום הופק על ידי צמד המפיקים הבריטי הנודע סטיב ג'ולי וטוני סוויין, שאף כתבו את כל שירי האלבום ביחד עם מויה, למעט השיר "Invisible", שנכתב על ידי למונט דוזייר במיוחד עבורה. האלבום זכה להצלחה רבה, הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי, והניב שלושה סינגלים שהפכו ללהיטים בינלאומיים: "Love Resurrection" (מקום 10 במצעד הבריטי), "All Cried Out" (מקום 8 במצעד הבריטי) ו-"Invisible" (מקום 21 במצעד הבריטי). באותה שנה ביקרה מויה לראשונה בישראל, לצורך צילומי הוידאו קליפ ל-"Love Resurrection" שנערכו בנגב.
ב-1985 הופיעה מויה במסגרת מופע הלייב אייד, בהופעה משותפת עם פול יאנג. באותה שנה שחררה את הסינגל "That Ole Devil Called Love", גרסת כיסוי לשיר ישן שבוצע בעבר על ידי זמרות הג'אז אלה פיצג'רלד ובילי הולידיי. השיר הגיע למקום השני במצעד הבריטי, והפך ללהיטה המצליח ביותר עד היום.
ב-1987 הוציאה את אלבום הסולו השני שלה, "Raindancing", שזכה אף הוא להצלחה רבה והגיע למקום השני במצעד הבריטי. הסינגל המצליח ביותר מתוך האלבום, "?Is This Love", נכתב במשותף על ידי מויה ועל ידי דייב סטיוארט מהיורית'מיקס, והגיע למקום השלישי במצעד הבריטי. באותה שנה הוציאה סינגל נוסף, לא מתוך האלבום, בשם "Love Letters", גרסת כיסוי לשיר מ-1945. השיר הגיע למקום הרביעי במצעד הבריטי, ובווידאו קליפ שלו התארחו צמד הקומיקאיות פרנץ' וסונדרס. ב-1988 זכתה בפרס המוזיקה הבריטית בקטגוריית הזמרת הבריטית הטובה ביותר.
לאחר פסק זמן של מספר שנים שלקחה לעצמה, הוציאה ב-1991 את אלבומה השלישי, "Hoodoo", שנשא אופי יותר אישי מקודמיו. האלבום זכה לקידום מכירות מועט יחסית, ובהתאם לכך גם הצלחתו הייתה מינורית יותר מאלבומיה הקודמים של מויה. הסינגל "It Won't Be Long" מתוך האלבום זיכה את מויה במועמדות לפרס גראמי.
לקראת יציאת אלבומה הבא, "Essex", ב-1994, נתגלעה מחלוקת בין מויה לבין חברת התקליטים שלה, שדרשה ממנה להקליט מחדש חלק משירי האלבום ולהוסיף לאלבום שירים יותר "מסחריים" כתנאי להוצאתו. הסינגל המצליח ביותר מתוך האלבום, "Whispering Your Name", הגיע למקום ה-18 במצעד הבריטי. ב-1995 הוציאה מויה אלבום אוסף של מיטב להיטיה, שנכנס היישר למקום הראשון במצעד הבריטי והגיע למעמד של אלבום פלטינה.
ב-2001 ערכה את הופעת הבכורה שלה על במת התיאטרון, כשהשתתפה בהפקת הווסט אנד של המחזמר "שיקגו". מויה גילמה את דמותה של מנהלת בית הסוהר, מאמא מורטון, וזכתה לביקורות חיוביות על הופעתה.
סכסוך משפטי ממושך עם חברת התקליטים שלה מנע ממויה להקליט ולהוציא אלבום אולפן חדש במשך שמונה שנים. ב-2002, לאחר שנים בהן סירבה להתפשר, שחררה אותה חברת התקליטים מהחוזה. מויה חתמה על חוזה חדש עם חברת התקליטים Sanctuary Records, והוציאה את האלבום "Hometime", שחברת התקליטים הקודמת שלה סירבה להוציא. האלבום הופק על ידי "Startled Insects", להקת ניו וייב-ג'אז בריטית, שהפיקה אלבומים גם למאסיב אטאק ולמדונה. האלבום הגיע למקום ה-18 במצעד הבריטי, וזיכה את מויה במועמדויות לפרס המוזיקה הבריטית ולפרס מרקיורי.
אלבומה הבא, "Voice", אוסף של גרסאות כיסוי, יצא ב-2004 והגיע למקום השביעי במצעד הבריטי. האלבום הופק על ידי זוכת פרס האוסקר אן דאדלי, והכיל גרסאות כיסוי לשירים של דאסטי ספרינגפילד, ג'ורג' גרשווין, בילי הולידיי, אלביס קוסטלו, שרה ווהן ואלה פיצג'רלד.
ב-2006 חתמה מויה על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ. באוקטובר 2007 יצא אלבום האולפן השביעי שלה, "The Turn", שכלל גם את שלושת השירים שכתבה למחזה "Smaller" בו השתתפה ב-2006. האלבום זכה לפרסום ולקידום מכירות מועטים מצד חברת התקליטים, ובעקבות כך עזבה מויה את החברה זמן קצר לאחר יציאתו.
ב-5 במרץ 2010 הופיעה מויה לראשונה בישראל, בתיאטרון חולון, במסגרת פסטיבל "אישה 2010".
חייה האישיים
נישואיה הראשונים של מויה היו למלקולם לי, שהיה ספר במקצועו, ולשניים נולד בן בשם ג'ו. הנישואים הסתיימו בגירושין. לאחר מכן היא ניהלה מערכת יחסים עם מנהל ההופעות קים מקארת'י, ונולדה להם בת בשם אלכס. כיום מויה נשואה בשנית, לעוזר ההוראה דייוויד באלארד, ולשניים בת משותפת בשם קייטלין.