cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ליגת העל הצרפתית בכדורגל
מבנה
שיטת הניקוד הבינלאומית של משחקי ליגה, לפיה מנצחת המשחק זוכה בשלוש נקודות, המפסידה לא זוכה באף נקודה והקבוצות המסיימות בתיקו זוכות בנקודה אחת כל אחת הונהגה בליגה הצרפתית בעונת 1994, לאחר שנוסתה פעם אחת בעונת 1988/1989. בעבר, הליגה השתמשה במתכונת עליית וירידת ליגה אחרת. לפני שנת 1995 פורמט הליגה היה כך ששתי הקבוצות התחתונות ירדו ישירות לליג 2, והתקיים פלייאוף בין הקבוצה התחתונה השלישית מליג 1 לבין הקבוצה שניצחה את הפלייאוף בליג 2 בין קבוצות הצמרת שלא קיבלו העפלה אוטומטית (מקומות 2–3 מכל בית, אז ליג 2 הייתה מחולקת ל-2 בתים), בדומה לארדיוויזיה ההולנדית ולבונדסליגה הגרמנית. הליגה ניסתה גם את חוק ה"בונוס" משנת 1973 עד 1976, שעל פיו קבוצה שמבקיעה שלושה שערים או יותר במשחק זוכה בנקודה אחת נוספת למאזנה, ללא קשר לתוצאת המשחק, במטרה לעודד משחק התקפי. החוק בוטל לבסוף מכיוון שלא הוכח שהקבוצות משחקות באופן יותר התקפי בעקבות החוק. בפתיחת עונת 2006/2007, הציגה הליגה את "טבלת המשחק ההתקפי "כדי לעודד הבקעה של שערים נוספים בליג 1 ובליג 2. מנהלת הליגות, בעזרת המאמן לשעבר מישל הידלגו, הציגה את הרעיון כדי לתגמל את הקבוצות שכובשות הכי הרבה שערים. הטבלה הייתה דומה לרעיון הקודם, אך הייתה עצמאית מטבלת הליגה הרשמית, והמועדונים תוגמלו רק בבונוסים כספיים.
העפלה למפעלים אירופיים
נכון לעונת 2023/24, כפי שנקבע על ידי שיטת הדירוג של אופ"א, שלוש הקבוצות הראשונות בליג 1 מעפילות לליגת האלופות, כאשר השתיים הראשונות מעפילות ישירות לשלב הבתים. הקבוצה במקום השלישי מעפילה לסיבוב המוקדמות השלישי. הקבוצה שבמקום הרביעי מעפילה לליגה האירופית. והקבוצה שמסיימת במקום החמישי מעפילה לקונפרנס ליג. מקום נוסף בליגה האירופית מוענק לזוכה בגביע הצרפתי אם הזוכה בגביע מסיימת באחד מ-5 המקומות הראשונים הקבוצה שבמקום ה-6 מעפילה לקונפרנס ליג.
הקמה
כדורגל מקצועני בצרפת לא היה קיים עד יולי 1930, אז "המועצה הלאומית" של התאחדות הכדורגל הצרפתית הצביעה 128–20 בעד הפיכת הכדורגל למקצועני (כלומר להתחיל לשלם לשחקנים עבור ביצועיהם). האבות המייסדים של הכדורגל המקצועני הצרפתי הם ז'ורז' באיירו, עמנואל גמבארדלה וגבריאל אנו. הליגה המקצוענית הוקמה בשנת 1932.
מועדונים רבים לא הסכימו עם הקריטריונים האלו, הבולטים שבהם היו שטרסבורג, רובה, אמיין וסטאד פראנסה, בעוד שאחרים כמו סטאד רן, עקב חשש מפני פשיטת רגל, ואולימפיק ליל, בגלל ניגוד עניינים, סירבו להתמקצע. נשיא אולימפיק ליל, אנרי ז'וריס, שהיה גם יו"ר "ליגת הצפון" (Ligue du Nord, ליגה שכללה מועדונים מהמחוזות: נור, פה-דה-קאלה וסום), חשש שהליגה שלו תתפרק והציע שהליגה שלו תהפוך לליגה השנייה מתחת לליגה החדשה. בסופו של דבר מועדונים רבים קיבלו מעמד מקצועני, אם כי היה קשה יותר לשכנע מועדונים בצפון המדינה; שטרסבורג, רובה ואמיין סירבו לקבל את הליגה החדשה, ואילו לעומת זאת, מילוז, אקסלסיור רובה, מץ, ופיב קיבלו עליהם את המקצועניות. בדרום צרפת מועדונים כמו אולימפיק מרסיי, יר, מונפלייה, נים, קאן, אנטיב וניס תמכו מאוד בליגה החדשה וקיבלו את מעמדם המקצועני ללא ויכוח.
לאחר ההקמה
עונת הפתיחה של ליגת הכדורגל המקצוענית, שנקראה "הליגה הלאומית", נערכה בשנים 1932–1933. 20 מועדוני עונת הפתיחה של "הליגה הלאומית" היו: אולימפיק אלס, אולימפיק ליל, אולימפיק מרסיי, אנטיב, אקסלסיור רובה, אתלטיק פריז, הכוכב האדום אולימפיק, יר, מונפלייה, מילוז, מץ, נים, ניס, סושו, סט, סטאד רן, פיב, קאן, קלוב פראנסה, וראסינג פריז. 20 המועדונים חולקו לשני בתים בני 10 קבוצות, כאשר שלוש הקבוצות התחתונות מכל בית ירדו לליגה 2. שתי המנצחות של כל בית התמודדו זו מול זו בגמר שנערך באצטדיון נייטרלי, שבאותה השנה היה האצטדיון האולימפי איב-דו-מנואר. הגמר הראשון נערך ב-14 במאי 1933 בו נפגשו זוכת בית א', אולימפיק ליל, נגד סגנית בית ב', קאן. אנטיב, זוכת בית ב', הייתה אמורה להשתתף בגמר אך היא הואשמה בשחיתות על ידי התאחדות הכדורגל הצרפתית שפסלה אותה. בגמר הראשון זכתה אולימפיק ליל באליפות הליגה הראשונה, לאחר ניצחון 4–3 במשחק. לאחר העונה החליטה הליגה לשמור על 14 המועדונים בליגה ולא להעלות אף קבוצה מהליגה השנייה. הליגה גם החליטה לשנות את מ"הליגה הלאומית" לפשוט "ליגה 1". בעונת 1934/1935 ארגנה הליגה מערכת עלייה וירידה חוקית, שהביאה את סך כל המועדונים בליגה הראשונה ל-16. המספר נשאר זהה עד עונת 1938/1939.
עקב מלחמת העולם השנייה, הכדורגל הושעה על ידי הממשלה הצרפתית ומנהלת הליגות הצרפתית, אם כי המועדונים החברים בה המשיכו לשחק בתחרויות אזוריות. במהלך "אליפויות המלחמה", כפי שהן מכונות, בוטל הכדורגל המקצועני על ידי משטר וישי והמועדונים נאלצו להשתתף בליגות אזוריות, אשר נקראו "אזור דרום" (Zone Sud) ו"אזור צפון" (Zone Nord). מכיוון ששתי הליגות לא היו תחת ניהולן, מנהלת הליגות והתאחדות הכדורגל אינן מכירות במנצחות התחרויות האלו כאלופות של אותן השנים, ולכן אין אלופות צרפת בין השנים 1939 ו־1945. לאחר סיום המלחמה ושחרור צרפת, הכדורגל המקצועני שב לפעילות בצרפת. הליגה הראשונה הגדילה את מספר המועדונים ל-18. מספר זה נותר עד לעונת 1965/1966 שבה הוגדל המספר ל-20. בשנת 2002, הליגה שינתה את שמה מ"ליגה 1" ל"ליג 1".
קבוצות הליגה
בעונת 2023/2024 משתתפות בליגה הקבוצות:
הגביע
גביע ליג 1 הנוכחי, ה-"L'Hexagoal", פותח על ידי מנהלת הליגות הצרפתית ועוצב ונוצר על ידי האמן הצרפתי-ארגנטינאי פאבלו ריינוסו. הגביעים הוענק לאלופת צרפת מאז סיום עונת 2006/2007, והחליף את גביע ליג 1 הקודם שהיה בשימוש רק חמש שנים. השם "Hexagoal" נקבע על ידי תחרות הצעת שמות רשמית שנוצרה על ידי מנהלת הליגות וערוץ הטלוויזיה הצרפתי TF1 כדי לקבוע שם לגביע החדש. למעלה מ-9,000 הצעות נשלחו, וב-20 במאי 2007 הודיע חבר התאחדות הכדורגל הצרפתית פרדריק תירייז שלאחר הצבעה מקוונת, השם "Hexagoal" קיבל מחצית מהקולות. המועדון הראשון שהניף את הגביע החדש היה אולימפיק ליון, לאחר שזכה באליפות עונת 2007/08.
פרסים חודשיים ושנתיים
בנוסף לגביע המוענק לקבוצה האלופה והמדליות האישיות הניתנות לשחקני האלופה, ליג 1 מעניקה גם את פרס "שחקן החודש" החודשי. לאחר העונה מתקיים טקס "פרסי איגוד שחקני הכדורגל הלאומי" ומוענקים פרסים כמו שחקן השנה, מאמן השנה, והשחקן הצעיר של השנה בשתי הליגות המקצועניות (שתחת אחריות מנהלת הליגות), ליג 1 וליג 2.
החזית העממית של אסטוניה
החזית העממית של אסטוניה היא מפלגה שהוקמה בשנת 1988 על ידי הפוליטיקאי האסטוני אדגר סוויסאר שבתחילה כינה אותה בשם הזמני "החזית העממית".
היסטוריה
החזית העממית ארגנה סדרה של אירועים ופעולות עמוסים ומסוקרים, שהדגישו את הגאווה הלאומית של אסטוניה, בנוסף להסברה על ערכים דמוקרטיים. המפלגה הדפיסה בכמויות גדולות מודעות ועיתונים כדי להכניס את התנועה למודעות הציבור. החזית העממית של אסטוניה היוותה את אחד הגופים שקראו לעצמאות אסטונית מידי ברית המועצות.
יחד עם זאת, פורסמו לעיתים פרשיות שמעורב בהם מייסד המפלגה, אדגר סוויסאר מה שגרם גם להתגברות תנועות התנגדות לעצמאות.
החזית העממית פורקה בשנת 1993.
קופשיווניצה
תולדות היישוב
בשנת 1185 הוקם בקופשיווניצה מנזר של נזירים ציסטרציאנים, ובשנת 1268 הוענקו ליישוב זכויות עיר. באמצע המאה ה-17 הוחרבה העיירה בידי גייסות האימפריה השוודית.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בתחום השליטה האוסטרית. בשנת 1869 ניטל מהיישוב מעמדו העירוני, וזה הושב לו רק בשנת 2001.
יהודי קופשיווניצה
על יהודים נאסר להתיישב בעיירה עד תקופת השלטון האוסטרי. במהלך המאה ה-19 גדלה הקהילה ביישוב, אך בסוף אותה מאה נבלמה התפתחות זו, כתוצאה ממגפת כולרה שפרצה בעיירה ומשריפה שפרצה לאחר מכן ברובע היהודי בה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה גירשו האוסטרים מהעיירה כ-500 יהודים, ולאחר המלחמה נקלעו יהודיה למשבר כלכלי. בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה פעילות של אגודת ישראל ושל המפלגות הציוניות. בתקופה זו נמנו בעיירה כ-810 יהודים, כשליש מתושביה. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים, תוך הצבת משמרות חרם בפתח חנויותיהם.
בעיר היו קהילות חסידיות של חסידות דז'יקוב וחסידות טריסק. רבני העיר: רבי יחיאל הורוביץ בנו של רבי מאיר מדז'יקוב (מתר"מ בערך עד תרנ"ב אז גורש מהעיר ומתרס"ט עד תרפ"ב), בנו רבי נפתלי (עד תרצ"ב) ואחריו אחיו רבי אלתר שנרצח בשואה. אח נוסף רבי אברהם כיהן אף הוא בעיר והקים בה ישיבה בשם "בית יחיאל" (נכדיו מכהנים בארצות הברית כאדמו"רים מפאקשנוויץ). במשך תקופה כיהן בעיר ברבנות רבי ניסן לייב טברסקי משושלת מקארוב.
בשואה
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בתחילת ספטמבר 1939, הוטלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, איסור הליכה על מדרכות, חובת תשלום סכומי כופר, איסור על קשר עם לא יהודים וחובת ביצוע עבודות כפייה מעת לעת רצחו אנשי ס"ס קבוצות יהודים בעיירה. בדצמבר 1940 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, ממנו שולחו למחנות עבודה סמוכים. בתחילת 1941 הובאו לגטו זה מאות יהודים מראדום ומווינה.
ב-27 באוגוסט 1941 הוצאו להורג כל חברי היודנרט בעיירה בידי שוטרים גרמנים ופולנים, לאחר שלא עמדו באחד מתשלומי הכופר. באוקטובר 1942 רוכזו בגטו שבעיירה יהודים נוספים מיישובי הסביבה.
ב-20 באוקטובר 1942 פשטו על הגטו שבעיירה אנשי ס"ס ושוטרים אוקראינים, ושילחו את כ-1,600 היהודים שנותרו בו למחנה ההשמדה טרבלינקה, תוך רצח חולים וקשישים במהלך האקציה.
יהודים מעטים שהצליחו להימלט מהאקציה ולהסתתר, נרצחו ברובם בידי הגרמנים ובידי פרטיזנים פולנים.
קודו זוטר
קודו זוטר או קודו מזרחי (שם מדעי: Tragelaphus imberbis; בעבר Ammelaphus imberbis) הוא מין אנטילופה בסוג קודו הנפוץ במזרח אפריקה, ותואר לראשונה ב-1869. בעבר נחשב כתת-מין של קודו גמלוני, אך כעת מסווג כמין נפרד. השם "זוטר" בא לו עקב הרעמה שבגב, הקטנה אף בהשוואה למיני קודו קטנים יותר. שמו המדעי נגזר מיוונית ולטינית: "Tragos" = תיש, "Elaphos" = צבי; שילוב בין שניהם מתייחס לאנטילופה. "imberbis" = לא מזוקן; צירוף של שניהם פירושו "אנטילופה חסרת זקן" ומתייחס להיעדר הרעמה בגרון, כפי שנמצאת אצל הקודו הגמלוני. הקודו הזוטר מתואר לעיתים כאנטילופה היפה ביותר
חשיפה (צילום)
בצילום, חשיפה היא סך כל כמות האור המגיעה אל סרט הצילום או אל חיישן האור, בעת יצירת התמונה. חשיפה נמדדת ביחידות של לוקס-שנייה, ונקבעת על ידי זמן החשיפה (מהירות התריס) וכמות האור (מפתח הצמצם). שקלול שני גורמים אלו יחד קובע את ערך החשיפה (EV), אותו מודדים ב"סטופים".
קודו זוטר
אנטומיה ומראה
זכר הקודו הזוטר מתאפיין בפרווה כחלחלה-אפרפרה, ואילו לנקבות ולעופרים היא בצבע חום-אדמדם (למעט הצוואר שעל פי רוב אפרפר). צבעם של הזכרים הצעירים מתכהה עם הגיל. הן לזכרים והן לנקבות 11–14 פסים לבנים בולטים בצדדים, כתם לבן בתחילת הגרון ובסופו, מספר נקודות לבנות בלחי, ופס לבן בין העיניים חתוך באמצעו. פס כהה מתחיל בין העיניים ומסתיים באף שאף הוא שחור. השפתיים והבטן לבנים, והאוזניים גדולות בשני המינים. הרגליים הן דקיקות, וצבעם חום בהיר עם סימונים שחורים ולבנים. הזכרים מתאפיינים ברעמה קטנה על העורף ולאורך עמוד השדרה, וגרונם כאמור ללא רעמה. הזכרים גדולים במעט מהנקבות, וכמו כן בעלי זוג קרניים ספירליות, באורך של 60–90 ס"מ ובהם שניים עד שלושה פיתולים. מידות גופו של הקודו הזוטר הן: גובה הכתפיים: 110-90 ס"מ. אורך הראש והגוף: 140-110 ס"מ. אורך הזנב: 40-25 ס"מ. אורך קרן הזכר: 90-60 ס"מ. משקל: 105-60 ק"ג.
הקודו הזוטר מחולק לשני תת-מינים:
חשיפה (צילום)
חשיפה מאוזנת
חשיפה מאוזנת תלויה בראש ובראשונה ברגישות חיישן האור. כשמדובר בסרט צילום, רגישותו נמדדת ביחידות שנקבעו על ידי ארגון התקינה הבינלאומי (ISO) (ונקראות על שמו - יחידות ISO) המבטאות מהירות סרט. ככל שמספר ה-ISO גבוה יותר רגישותו גדולה יותר והחשיפה הדרושה מועטה יותר. במצלמות דיגיטליות ניתן לקבוע את מידת הרגישות של חיישן ה-CCD המיוצגת גם היא בערכי ISO. רגישות גבוהה מדי גורמת לגרעיניות של התמונה בצילום פילם או רעש בצילום דיגיטלי ולכן רצוי לבחור ברגישות הנמוכה ביותר המספיקה לתנאי התאורה.
קודו זוטר
תפוצה ובית גידול
קודו זה נפוץ במזרח אפריקה: החל ממזרח סומליה ומרכז ודרום אתיופיה, עובר דרך חלקו הדרומי של דרום סודאן, מזרח אוגנדה, ומרבית קניה, ומסתיים בחלקה המרכזי של טנזניה. בעבר המין היה נפוץ גם בג'יבוטי, אך נכחד שם. שני פרטים שנצפו בערב הסעודית ובדרום תימן שבחצי האי ערב (1991), הובאו או שוחררו מאוסף פרטי ככל הנראה (כיון שתפוצתם הטבעית מוגבלת לאפריקה).
חשיפה (צילום)
חשיפה מאוזנת
בתנאי תאורה של יום בהיר ומפתח צמצם של f/16, כלל אצבע לחשיפה נכונה קובע שעל מהירות התריס להיות הערך הקרוב ביותר לאחד חלקי ערך ה-ISO (מהירות הסרט), כלומר 1/125 שנייה במקרה של ISO 100.
קודו זוטר
תפוצה ובית גידול
בית גידולו הוא אזורים יבשים וצחיחים, בעלי צמחייה צפופה ועבותה של שיחים קוצניים טרופיים וסובטרופיים יבשים. הקודו הזוטר נמנע משטחים פתוחים כמו גם מקומות בעלי עשב גבוה. בסביבות ההר קילימנג'רו תועדו קודואים בגבהים של 1,740 מטר.
חשיפה (צילום)
חשיפה מאוזנת
החשיפה הנדרשת תלויה גם באפקט הוויזואלי אליו שואף הצלם והיא מהווה כלי נוסף בארגז הכלים שלו, המאפשר לו ביטוי ייחודי ויצירתי.
שליטה במידת החשיפה
שני מנגנונים שולטים על כמות האור הנכנסת: הצמצם (שפועל כמו האישון) וזמן החשיפה, המכונה מהירות התריס. מיפתח הצמצם, שנקרא F number, נמדד באורך המוקד במילימטרים חלקי קוטר מפתח הצמצם במילימטרים (בין f/1.4 ל f/32) ואילו מהירות התריס נמדדת בחלקי השנייה (בין מספר שניות עד ל-1/8000 שנייה). על שני משתנים אלו להיות ביחס הפוך זה לזה כך שככל שהאחד יאפשר כניסת אור מרובה יותר, השני יצמצמה, וההפך. ניתן ליצור תמונות שונות בתכלית אך בעלות חשיפה זהה על ידי מעבר בין שני הקצוות: מיפתח צמצם גדול עם זמן חשיפה קצר (למשל מיפתח צמצם של 1.4 וזמן חשיפה של 1/1000 שניות), ומיפתח צמצם קטן עם זמן חשיפה ארוך (למשל מיפתח צמצם של 16 וזמן חשיפה של 1/60 שנייה). צמצם סגור ומהירות תריס נמוכה (זמן חשיפה ארוך), יתנו עומק שדה גדול (מרחק ארוך) מחד, וימרחו תנועה מאידך. לעומת זאת, צמצם פתוח ומהירות תריס גבוהה (זמן חשיפה קצר) יתנו עומק שדה רדוד (מרחק קצר) מחד ותמונה "קפואה" מאידך. מהירות תריס גבוהה מאוד (זמן חשיפה קצר של פחות מ-1/4000 שנייה), תקפיא את התמונה.
קודו זוטר
אקולוגיה והתנהגות
בחיפוש אחר מזון הזכרים חולפים על שטח של 2.2 קילומטר, והנקבות על 1.8 קילומטר. הקודו הזוטר הוא חיה ביישנית וזהירה, ובשעת סכנה יתן קריאת אזעקה וירים את זנבו הלבן לאות אזהרה. הקודואים מסוגלים לקפוץ לגובה של שני מטר (אם כי קפיצות אלה אינן שכיחות) ומהירות ריצתם היא כ-70 קמ"ש.
חשיפה (צילום)
אמצעי עזר
צילום לילה מחייב מהירות תריס נמוכה מאוד (זמן חשיפה ארוך של כמה שניות). בצילום במהירות תריס נמוכה יש להיעזר בחצובה, מאחר שכל תזוזה קלה של הצלם גורמת ל"מריחה" של התמונה על סרט הצילום וטישטושה. ניתן לצלם באור יום במהירות תריס נמוכה על ידי שימוש במסנן ND.
קודו זוטר
איומים ושימור
האוכלוסייה העולמית נאמדת בכ- 118.000 פרטים, 33% מהם באזורים מוגנים. מגמת האוכלוסייה של הקודו נחשבת בירידה בחלקים רבים של תפוצתו, כתוצאה מציד, רעיית יתר של בקר, והתפרצויות של הווירוס "rinderpest". בחלק מהאזורים, דווקא כריתת יערות הגדילה את כמות בתי הגידול המתאימים, כך שהמצב משתנה מאזור לאזור. הביישנות וההעדפה של הקודו לכיסוי עבה, מאפשרת לו לעמוד בלחץ הציד הרב שלו, כך שבאזורים בעלי צמחייה עבותה הוא מצוי באופן נרחב אף על פי שיש בהם ציד רב על ידי המקומיים. מצד השני, הרגישות שלו לווירוס "rinderpest" הביאה לירידה משמעותית במספרים אף באזורים מוגנים (כגון החלקים המזרחיים של קנייה במהלך 1990). ככל הנראה הקודואים יתאוששו מווירוס זה בשל ניסיונות למיגור הווירוס מבקר הבית המפיצו. עם זאת הירידה העולמית מוערכת בלפחות 20% על פני תקופה של 21–24 שנים, ולכן מתקרב לסף דרגת ה"פגיע" (VU). הקודו כנראה יישאר נפוץ באזורים הצחיחים למחצה בצפון מזרח אפריקה, כל עוד צפיפות האדם וחיות המשק תישאר נמוכה יחסית בחלקים נרחבים של תפוצתו כגון צפון קנייה ודרום אתיופיה.
חשיפה (צילום)
אמצעי עזר
דרך נוספת לצלם בתנאי ראות גרועים או בלילה היא באמצעות מבזק (פלאש). הצילום עם מבזק אינו פשוט. והוא עלול לגרום לחשיפת יתר או חסר. לעיתים משתמשים במבזק צידי, המדגיש צללים ונותן ממד של עומק לתמונה. שילוב של מבזק עם מהירות תריס נמוכה מאפשר לכידת דמות קרובה המוארת רגעית על ידי הפלאש, יחד עם רקע מרוחק יותר ומואר פחות.
חסידות שינאווא
חסידות שינאווא הייתה חסידות גליציאנית, ענף מחסידות צאנז. מקים החסידות היה רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משִינוֹבַה, בנו הגדול של רבי חיים מצאנז. מחסידות זו השתלשלה חסידות סטרופקוב הקיימת עד היום. כמו כן מחסידי שינאווא הוקמה חסידות פשעווארסק באנטוורפן.
חשיפה (צילום)
אמצעי עזר
ברוב המצלמות כיום יש מנגנונים ממוחשבים של תוכניות צילום (סצנות). כדי לעזור לצלם החובב ואף המקצועי לקבוע את מיפתח הצמצם ומהירות התריס באופן אוטומטי או חצי אוטומטי (קביעת אחד מהם באופן ידני וחישוב אוטומטי של השני).
חסידות שינאווא
תולדות החסידות
רבי יחזקאל שרגא נולד בשנת תקע"ו. היה רב חריף ומחמיר בהלכה, וזכה להערצה כאחד מגדולי צדיקי דורו. היה תלמידו של אביו, אך נסע גם לרבי צבי הירש מרימנוב, לרבי ישכר בר מרדושיץ, לרבי אשר ישעיהו מרופשיץ ולרבו המובהק רבי שלום רוקח מבעלז. לאחר פטירת אביו נסעו אליו רוב חסידי אביו מגאליציה והונגריה. היה נשוי חמש פעמים (לאחר שהתאלמן לראשונה נסע לבעלז וישב בבית המדרש עם ה"יושבים", ורבי שלום רוקח אמר לו להתחתן). ילדיו נולדו מזיווגו הראשון, בתו של רבי אריה לייבוש ליפשיץ ה"אריה דבי עילאי", מזיווגו השני בתו של הרב מרדכי זילברשטיין (חתנו של האריה דבי עילאי) והרביעי בתו של הרב צבי הירש רמר"ז. ארבעה מבניו שימשו באדמו"רות לאחר פטירתו.
רבי משה בנו של רבי יחזקאל שרגא מילא את מקומו ברבנות ואדמו"רות שינובה. בשנת תרס"ג עבר לצאנז שם נפטר בי"ב בחשוון תרע"ט ונקבר ליד סבו רבי חיים.
רבי שמחה ישכר בער מצישינוב בנו של רבי יחזקאל שרגא כיהן אף הוא כאדמו"ר ורבים מחסידי אביו נהרו אליו. אביו חיבבו מאוד. היה חתנו של רבי יהושע רוקח מבעלז. לחם נגד הציונות. חיבר ספר בשם "דברי שמחה". נפטר בכ' בטבת תרע"ד. תלמידים מפורסמים שלו היו: רבי משה יצחק גבירצמן האדמו"ר מפשעווארסק ורבי יוסף אריה לייב פרישרמן מיאריטשוב. לאחר פטירתו פנו חלק מחסידיו אל אחיינו רבי חנה הלברשטאם, בן גיסו רבי מנחם מנדל.
רבי אברהם שלום בנו של רבי יחזקאל שרגא כיהן כאדמו"ר בחיי אביו. אבי חסידות סטרופקוב.
הדור השלישי והרביעי
בניו של רבי משה משינאווא: חתנו ואחיינו של רבי שמחה ישכר בער, רבי אריה לייבוש רובין (גזע גלגוב) מילא את מקומו בצישינוב עד שגיסו רבי יחזקאל שרגא גדל אז עבר לטומשוב, בנו רבי שלום יחזקאל שרגא כיהן כאדמו”ר בארצות הברית ושם נקבר. רבי יחזקאל שרגא נולד בשנת תר"ס. לאחר פטירת אביו גדל אצל דודו רבי ישכר דב מבעלז. היה קנאי כאביו. היה חתנו של רבי חיים צבי טייטלבוים מסיגט. נרצח עם בניו בשואה בג' בשבט תש"ג בלובטשוב. חתנו של רבי שמחה ישכר בער היה רבי משולם זושא טברסקי (משושלת הורניסטייפול) שימש כאדמו"ר בקייב.
בניו של רבי אריה לייבוש מטורנא:
אדמו"ר נוסף מצאצאי רבי יחזקאל שרגא היה רבי אליעזר ליבר הלברשטאם כיהן במטלסקה. היה חתנו של הרב שלמה יהודה וינברגר אב"ד באגאד.
הר קרייטון
הר קרייטון (באנגלית: Mount Creighton) הוא הר ברכס פורתוס, בהרי הנסיך צ'ארלס, באדמת מק. רוברטסון, שבאנטארקטיקה.
חסידות שינאווא
הדור השלישי והרביעי
צאצא נוסף של רבי יחזקאל שרגא דרך בתו אשת רבי מנחם מנדל מדוקלא נכדו של רבי דוד מקשאנוב (אחיו של רבי יחזקאל שרגא), היה רבי חנה הלברשטאם מקולשיץ.
הר קרייטון
ההר ממוקם 6 קילומטרים מזרחית - דרום-מזרחית מהר גבאן.
גובהו של ההר 1,503 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-2,928 בגובהו באנטארקטיקה.
גילוי ומיפוי ההר
ההר מופה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה.
תצלומי האוויר צולמו בשנת 1965.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה.
ההר נקרא ועל שמו של ד. פ. קרייטון (D.F. Creighton), שהיה מהנדס אלקטרוניקה, בתחנת מוסון, בשנת 1963.
עבד אל-והאב מדב
עבד-אל-והאב מדב (בצרפתית: Abdelwahab Meddeb, בערבית: عبد الوهاب المدب; 1946 תוניס - 5 בנובמבר 2014) היה הוגה, סופר, משורר, מסאי, מתרגם ומפיק תוכניות רדיו צרפתי, ממוצא ערבי-תוניסאי. מדב ניהל את כתב העת הבינלאומי והרב-תחומי "דדאל" (Dédale), כיהן כמרצה לספרות השוואתית באוניברסיטת פריז X - נאנטר והפיק את התוכנית השבועית "תרבויות האסלאם" (Cultures d'islam) בערוץ הרדיו הצרפתי "France Culture". התפרסם במיוחד בביקורתו החריפה של האסלאמיזם והאלימות והקנאות הקשורה אליו. הוא ראה בהם "מחלה של האסלאם" בן זמננו ודגל ברפורמה של הדת והפוליטיקה בחברות הערביות והאסלאמיות באמצעות אימוץ עקרונות החופש והזכות על הגוף, המעוגנות בתרבות המודרנית החילונית המערבית, ושאינן להערכתו מנוגדות למסורות נאורות שהיו קיימות בהיסטוריה של הערבים ושל האסלאם.
שורשים משפחתיים
עבד-אל-והאב מדב נולד בעיר תוניס בשנת 1946 כבן לאם שמוצאה במשפחה תוניסאית בעלת שורשים רחוקים לוביים (טריפוליטנים - דרך הסב, בלחאג') ותימניים (דרך הסבתא בת למשפחת לאסרם) ולאב צאצא למשפחה של נכבדים מלומדים בתוניס, אנשי רוח, חכמי דת ואנשי מסחר. לדברי הסופר, אבותיו מצד האב נמנו, במאה ה-17, עם המוריסקים שגורשו מספרד לפי הצו מ-1609 של המלך פליפה השלישי. הם מצאו מקלט קודם במרוקו שבה חיו כמאה שנה, ולאחר מכן התיישבו ברבע האחרון של המאה ה-18 בשטח תוניסיה של היום, בזר'ואן ואחר כך בתוניס.
הסב מצד האב, שייח מוכתאר מדב, היה מורה (מודאריס) (מֻדַרִס) לחכמת קריאת הקוראן (עֻלֻם אל-קיראעאת) באוניברסיטת אז-זיתונה העתיקה, ואבי הסופר, השייח מוסטפא מדב, תאולוג (עאלם), היה פרופסור למשפט מוסלמי (אוּצוּל אל-פיקה) באותה האוניברסיטה. בשנות ה-1930 הוא היה ידוע גם כמשורר, שקיבל השראה מהקבוצה הקהירית "אפולו".
קורות חיים
עבד-אל-והאב מדב גדל באווירה דתית ושמרנית. בגיל 4 התחיל ללמוד קוראן אצל אביו, ובגיל 6 התקבל לבית הספר הצרפתי-ערבי שליד מכללת סאדיקי. בגיל 14 גילה בהתלהבות את הקלסיקונים של הספרות הצרפתית, כשבמקביל קנה ידע רחב גם בספרות הקלאסית הערבית. אחרי שלוש שנות לימוד באוניברסיטת תוניס, התחיל מדב בפריז לימודי ספרות ותולדות האמנות באוניברסיטת סורבון-פריז IV. בשנת 1967 הוא השתקע באופן קבוע בבירת צרפת, בה סיים את התואר הראשון בשנת 1969 ואת התואר השני בספרות בשנת 1970.
באמצע שנות ה-1970 פרסם את מסותיו הראשונות בכתבי העת הצרפתיים "קאייה די סינמה", Les Cahiers du cinéma ו"טאן מודרן" (Les Temps modernes - "זמנים מודרניים"), כמו כן כתב שירים - בכתב-העת "שאנז' ("Change" - "שינוי"). בין השנים 1972–1973 שיתף מדב פעולה עם ההוצאה לאור "דיקסיונר לה רובר" בחיבור ערכים בתחום האסלאם ותולדות האמנות בלקסיקונים והמילונים שלה. בין השנים 1973–1974 עבד כעורך בהוצאה לאור "סיי" (Seuil). בהמשך, בין 1988 ל-1974, היה יועץ ספרותי ומנהל סדרה בהוצאה לאור "סינדבד" והיה אחראי להפצה בצרפת של יצירות רבות של גדולי הספרות הקלאסית הערבית והפרסית, כמו כן של כתבי החכמים הסופים. ב-1983 תרגם לצרפתית את הרומן של הסופר הסודני א-טייב סאלח, "עונת הנדידה אל הצפון". בין השנים 1987–1995 לימד מדב כמרצה אורח באוניברסיטאות ז'נבה, ייל, פירנצה ופריז-דקארט קורסים לספרות השוואתית, לספרות ערבית פרנקופונית ולתולדות הסופיות.
יחד עם הפסיכואנליטיקאי פתהי בנסלאמה ניהל מדב בין השנים 1992–1994 את כתב העת "אנטרסין" (Intersignes) ובשנת 1995 הקים כתב עת משלו, "דדאל" (Dédale). באותה שנה ייסד גם סדרת ספרים באותו שם בהוצאת הספרים "מזונב - לארוז" (Maisonneuve et Larose). החל משנת 1995 מרצה עבד-אל-והאב מדב ספרות השוואתית (אירופה והעולם האסלאמי) באוניברסיטת פריז X-נאנטר-לה דפאנס. לפי בקשתו של פייר ז'לינה, אז מנהל בתחנת הרדיו "פראנס קולטור", יזם מדב באוקטובר 1997 תוכנית שבועית בשם "תרבויות האסלאם".
במחבר וחוקר, השתתף מדב בפנלים וסמינרים רבים המוקדשים ליחסים בין האסלאם ובין אירופה וכתב לכתבי עת רבים, כמו "אספרי" ("Esprit”) ו"קומוניקסיון" (Communication). לקח חלק בהפקת שני סרטים: "הקליגרפיה הערבית" של מוחמד שרבאגי (1986), ו"מראות בתוניס" (1993). הוא תרגם מכתביהם של הוגים סופיים רבים, למשל, אל-סוהרווארדי ואבו יאזיד אל בסטאמי.
עבד-אל-והאב מדב חילק את זמנו בין פריז לספרד. הוא נפטר בשנת 2014 מסרטן ריאות, בקליניקת ביזה בפריז. בנו, הינד מדב, הוא עיתונאי.
יצירותיו
החל ממסותיו, הרומנים, שיריו ועבודתו העריכה הראשונים בשנות ה-70, כתיבתו של מדב הייתה תמיד רב-גונית ורבת-פנים, ויצרה פרויקט ספרותי ייחודי שבו השתלבו סוגות ספרותיות שונות. פולימאת, הוגה בעל ידע רחב, כתביו הושפעו על ידי מה שהוא קרא "הגנאלוגיה הכפולה" שלו כאינטלקטואל מערבי ובו זמנית בעל תרבות מוסלמית, צרפתי ובו זמנית ערבי. תנועות משפטיו ומקצביהם בצרפתית התאימו למסַפֵּר סיפורים המתהלך לו ("פלאנר" flâneur) ברחובות העיר, ולהרהורים של משורר חסר גבולות. דימויים אסוציאטיביים איפשרו לסיפוריו לנדוד מעל זמנים ומרחבים, לשוחח עם סופרים כמו דנטה ואבן ערבי, עם פילוסופים כמו ההוגים הקדם-סוקרטים, עם המשוררים הסופיים, או עם מלארמה, שפינוזה, אריסטו ואבן רושד, ואף עם המשוררים הקלאסיים של סין ויפן. באופן פורמלי, השתמש מדב במה שהוא כינה "אסתטיקת ההטרוגניות" ושיחק בסוגות ספרותיות ממסורות שונות, כמו הרומן המודרניסטי האירופי, השירה הערבית הטרום-אסלאמית, השירה המסיטית האסלאמית, ההייקו היפני וכו'. אף על פי שהוא כתב רק בצרפתית, עבודות התרגום שלו מיצירות המשוררים שכתבו בערבית בימי הביניים יחד עם שאיפתו הספרותית המודעת "לשחרר את הרפרנס האסלאמי מההקשר הצר שלו, על מנת לנוע בשיח הצרפתי בן זמננו",הביאו לכתיבתו את העקבות המסתוריות של תרבות ה"האחר". העדפת הסופר את פורצי הדרך שבתרבות הערבית והפרסית אפשרה לו לחקור את המשאבים התרבותיים הקדומים שבבסיס הצורות הספרותיות הפוסט מודרניות תוך שימת דגש על ההיבטים האסתטיים, הרוחניים והאתיים של האסלאם. יצירתו של מדב, שתורגמה ללמעלה מ-12 שפות, פתחה והעשירה את הדו-שיח עם הספרות המודרנית בת זמננו.
אסלאם ומודרניות
בפולמוס עם טריק רמדאן במסגרת התוכנית "הערב או... אף פעם" בערוץ הטלוויזיה "צרפת 3" (France 3) ב-30 בינואר 2008, הסביר מדב מהו, מבחינתו, התנאי הנדרש לפיוס בין האסלאם למודרניות. לדעתו, רק ההתקדמות אל עבר החילוניות עשויה לשחרר את האסלאם מהיסודות הארכאיים העומדים בדרכו. מדב קרא לאסלאם הרשמי (של המדינות) לוותר על יישום השרייה ולביטול הג'יהאד (לרבות הגרסה הקרויה "הגנתית"). לדידו, הגישה למודרניות דורשת ניתוק מן המקור, עבודת אבל (הידועה בשפה הפסיכואנליטית) ועמידה בסבל הניתוק (לפי מילותיו של הגל). רק בדרך זו ראה מדב אפשרות להציל את המימד הרוחני של האסלאם והאתיקה שלו, בהתאם לניואנסים שנוסחו תאורטית ונחוו על ידי מורי הסופיות. מורשת רוחנית כזאת תוכל להסתגל לחיים המודרניים ולתרום אף להעשרתם.
מדב קרא למוסלמים לבצע "העברת ערכים" לפי מושגיו של ניטשה, כך שיפסיקו לשפוט כל מעשה ומילה לפי אמת המידה הדיכוטומית של עונש ותגמול, של גיהנום וגן עדן. הפנייה לרפרנסים קדומים כאלה מרוששים, בעיניו, את שדה ההוויה הפנימית ומורידות אותה לרמת "מיקוח של שוק", תוך חיזוקן של הצנזורה החברתית ו"משטרת המוסר והצניעות". לפי מדב, אלו נטיות פונדמנטליסטיות (או אינטגריסטיות) הפוגעות בחופש הפרט ובזכות לשלמות הגוף, שהם שני ההישגים העיקריים של המודרניות, שעל האסלאם לאמץ ללא התחמקויות או דיחוי.
מדב היה מאוד מאוכזב מהיעדרותה בארצות האסלאמיות בימינו של אליטה משכילה המסוגלת לנהל דיון חופשי, סובלני, על הדוקטרינות של האסלאם, כפי שהתקיים פעם בבגדאד או בתוניס של ימי הביניים. מדב סבר שדוגמת החברות החופשיות יותר, כמו בטורקיה הרפובליקנית ובמרוקו המלוכנית עשויה לתת תקווה לאבולוציה של החברות האסלאמיות לכיוון המודרניות. משום כך הביע תמיכה בלתי מסויגת בצירוף טורקיה לאיחוד האירופי.
מדב ביקר בחריפות את ישראל ואת המנהיגים והתקשורת הערביים כאחד, על התנהלותם בימי אירועי מבצע עופרת יצוקה ברצועת עזה בדצמבר 2008.
משטרת תל אביב
משטרת תל אביב הייתה משטרה עירונית שפעלה כמשטרה עצמאית למחצה בעיר תל אביב בתקופת המנדט הבריטי, החל משנת 1921 ועד 1932, כאשר סופחה למשטרת המנדט.
הרקע להקמת המשטרה
תל אביב הוקמה בשנת 1909, כשכונה עצמאית של יפו, שנקראה "אחוזת בית". היא התפתחה במהירות בשנותיה הראשונות, ואף על פי שתושביה גורשו על ידי השלטונות הטורקיים במהלך מלחמת העולם הראשונה, היא התאוששה במהירות אחרי כיבוש הארץ בידי הבריטיים.
הגעת החיילים סייעה בהשקטת האזור, אך הבריטים כעס על היוזמה הפרטית של החיילים היהודים, הודיעו על ביטול התכנית להקמת כוח ההגנה המתוכנן והפסיקו את שירותם של כלל החיילים שנותרו בגדוד. במקום הגדוד הוקמה ז'נדרמריה מקומית בפיקוד בריטי, שרבע מאנשיה היו יהודים שפוזרו בין הפלוגות השונות.
תהליך ההקמה
היישוב היהודי מחה על מה שראה כהפרת הבטחה בעקבות הפרעות, וכפיצוי עשו הבריטים שני צעדים שנגעו לעיר תל אביב: למשטרה זו גויסו צעירים ממשוחררי הגדודים העבריים ובראשם עמד בוגר של גימנסיה הרצליה, חיים אלפרין. תחנת המשטרה הראשונה נפתחה בבית ויזר שברחוב ליליינבלום ובשנים 1933–1948 ברחוב השחר מס' 5. הבניין נהרס עם הקמת מגדל שלום. עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון במקום.
מדי משטרת תל אביב היו זהים למדי שוטרי משטרת המנדט, אך המשטרה העירונית קיבלה אישור חריג מהבריטים, לחבוש כובעי מצחייה, בשעה שכל שאר השוטרים הלא-בריטיים בארץ, חויבו לחבוש קולפאק (כובע צמר צ'רקסי).
המשך הדרך
בקיץ 1929 התחוללו מאורעות תרפ"ט, במהלכם נרצחו 133 יהודים. משטרת המנדט כשלה בהתמודדות עם הפורעים ובעקבות האירועים הגיע לארץ מומחה בריטי בתחום השיטור הקולוניאלי, סר הרברט דאוביגין, שהיה המפקח הכללי של המשטרה בציילון. הוא המליץ על שינויים ארגוניים ומבניים במשטרה ואחד מהם היה הכפפתה המלאה והמוחלטת של משטרת עיריית תל אביב למשטרת המנדט.
המפקח הכללי שהגיע לארץ כדי ליישם את המלצות דוביגין, רוי ספייסר, פעל במרץ ליישום ההמלצות, כשהוא נתקל בהתנגדות מצידם של ראש עיריית תל אביב, ישראל רוקח ומנהל המחלקה המדינית בסוכנות היהודית, חיים ארלוזורוב. העדר התיאום, שבמידה רבה נבע מעוינות ההדדית בין ארלוזורוב לרוקח, הקשה על יצירת קו אחיד מול שלטונות המנדט, אשר בסוף 1931, הכריעו סופית בעניין זה.
אירועים נוספים
קושי שעמו התמודדה המשטרה בתל אביב, ושיסודו בעוינות בין הזרמים השונים בציונות, היה התמודדות המשטרה עם הפגנות ומחאות של מפלגות הפועלים. ב-1 במאי 1925 התקיימה תהלוכה של מפלגות הפועלים, שלטענת המשטרה חרגה ממה שהוסכם עליו. לשוטרים ניתנה הוראה לפזר את התהלוכה, ומפלגות הפועלים טענו שהופעל כוח רב, שנבע מגישתה העוינת של העירייה שבראשה עמדו אנשי מפלגת הציונים הכלליים, יריביהם של מפלגות השמאל.
המפקחים הכלליים של משטרת המנדט לא אהבו את מה שראו כיצור כלאיים, שכפיפותו למשטרה אינה מלאה, שהמשמעת המוטל עליו, לדוגמה בנושא הכובע, שונה משל שאר היחידות, ושבניהולו יש מעורבות משמעותית של גוף אזרחי לא-בריטי.
מפעם לפעם, במהלך שנות העשרים, עלו תביעות שונות לרה-ארגון של משטרת עיריית תל אביב, ולהכללתה במסגרת משטרת המנדט, אך הנהגת העירייה והנהגת היישוב פעלו באופן נמרץ לסיכול כוונות אלה.
ברחוב הרכבת פינת רחוב לבונטין הוקם בשנת 1937 בניין בסגנון באוהאוס בו פעלה תחנת משטרה בה הוקם מאוחר יותר המטה הארצי של משטרת ישראל וכיום הבניין משומר, משופץ ומשמש לצרכים אחרים.
מבנה המשטרה
המשטרה גדלה במהירות, במקביל לצמיחתה המהירה של העיר, מספר תושבי העיר גדל בתוך חמש שנים, מאלפיים לכ-35,000 נפש ומספר השוטרים בעיר גדל מ-13 בשנת 1921 (קצין, סמל, סמל-שני ועשרה שוטרים) ל-74 בשנת 1925 (קצין, סמל, סמל-שני ו-71 שוטרים).
במשטרת תל אביב היו חמש מחלקות: משטרת תל אביב שויכה לדיוויזיה K של המחוז הדרומי של משטרת המנדט.
סרגיי מירונוב
סרגיי מיכאילוביץ' מירונוב (יליד ה-13 בפברואר 1953, פושקין, מחוז לנינגרד) – הוא מדינאי ופוליטיקאי רוסי, חבר הדומה הממלכתית (הבית התחתון בפרלמנט הרוסי) ויושב ראש מועצת הפדרציה של רוסיה לשעבר, הבית העליון בפרלמנט הרוסי (2001-2011). נוסף לכך, כיהן בעבר כמנהיג מפלגת רוסיה הוגנת (לשעבר – המפלגה הרוסית לחיים), המפלגה השלישית בגודלה ברוסיה, אחרי המפלגה הקומוניסטית הרוסית ותנועת רוסיה המאוחדת.
ביוגרפיה
מירונוב הוא בוגר המכון לתקשורת אלקטרו-טכנית של לנינגרד. בשנים 1971–1973 שירת בחיל הצנחנים הרוסי בחטיבת המשמר ה-104 של הכוחות המזוינים של ברית המועצות. הוא סיים שירותו בדרגת סרג'נט בכיר. בשנים 1978–1986 היה גיאופיזיקאי ומהנדס בכיר בתאגיד "רודגיאופיזיקה" והיה גאופיזיקאי במשלחת של משרד הגאולוגיה הסובייטי. בשנים 1986–1991 עבד כגיאופיזיקאי בכיר במונגוליה.
ב-1993 קיבל אסמכתא ממשרד האוצר הרוסי לעבוד בשוק ניירות הערך. בשנתיים שלאחר מכן היה ממלא מקום מנהל תאגיד הבנייה "תחיית סנקט פטרבורג". ב-1994 נבחר כחבר במועצה המחוקקת של סנקט פטרבורג. באפריל 1995 היה לסגן ראשון של יושב ראש המועצה המחוקקת של סנקט פטרבורג. באפריל-דצמבר 1998 היה ממלא מקום יושב ראש האספה המחוקקת של סנקט פטרבורג. בדצמבר 1998 נבחר ברוב של 70% כחבר במועצה המחוקקת הפטרבורגית.
ביוני 2000 נבחר כסגן יו"ר האספה המחוקקת של פטרבורג ובספטמבר אותה שנה היה לראש המועצה הפוליטית של התנועה החברתית הפוליטית האזורית בסנקט פטרבורג, תנועת "רצון פטרבורג". לאחר הרפורמות במועצת הפדרציה הרוסית, נבחר ב-13 ביוני 2001 כחבר מועצת הפדרציה מטעם האספה המחוקקת של סנקט פטרבורג. מאז אותה עת, הוא היה חבר בוועדה לחקיקה חוקתית וענייני זכויות המשפט, בנוסף היה גם חבר וועדת הליכי הפרלמנט. באוקטובר אותה שנה היה לסגן יו"ר הוועדה. ב-5 בדצמבר 2001 נבחר ליושב ראש מועצת הפדרציה. באפריל 2003 היה לראש המפלגה הרוסית לחיים. ב-1 בפברואר 2002 נבחר ליושב ראש המועצה הבין-פרלמנטרית של אספת המדינות – ראשי הפרלמנט של המדינות החברות בחבר המדינות העצמאיות.
בבחירות הנשיאותיות בשנת 2004 היה מועמד לנשיאות רוסיה מטעם המפלגה הרוסית לחיים ונחל כישלון חרוץ כשסיים אחרון, עם 524,324 קולות (0,75%). ב-2006 היה ממייסדי מפלגת רוסיה הוגנת שתכליתה להיות למתחרתה של רוסיה המאוחדת כחלק מהקמת מערך דו-מפלגתי אפשרי ברוסיה (בדומה לארצות הברית, כיום). בשנת 2007 שוב נבחר ליושב ראש האספה המחוקקת של פטרבורג במועצת הפדרציה. ב-30 במרץ אותה שנה נבחר שוב לראשות הבית התחתון של הפרלמנט, כמעט פה אחד.
ב-16 באפריל 2011, התפטר מתפקיד מנהיג מפלגת רוסיה הוגנת, כהכנה לקראת הבחירות הפרלמנטריות בהמשך השנה. באותו היום מונה ליו"ר מועצת חברי מפלגת רוסיה הוגנת.
ב-1 במאי 2011, בעת כנס לקראת "יום הפועלים והאביב", התבטא מירונוב ואמר ש"סנקט פטרבורג היא העיר המושחתת ביותר ברוסיה". התבטאותו זו הביאה למחאה בקרב חברי מפלגת רוסיה המאוחדת שדרשו את התפטרותו ממועצת הפדרציה, מאחר שהתבטאות כזו אינה מתאימה לסנאטור המייצג את העיר, מאחר שמירונוב הוא חבר מועצת הפדרציה מטעם העיר סנקט פטרבורג.
ב-18 במאי 2011, לבקשת מפלגת רוסיה המאוחדת, האספה המחוקקת של סנקט פטרבורג הסירה את תמיכתה בו כנציג מטעמה במועצת הפדרציה הרוסית והוא פוטר מתפקיד יושב ראש הבית העליון בפרלמנט. זאת כחלק ממאבקים בין-מפלגתיים לקראת הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה 2011.
ב-14 ביוני היה לחבר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית (בעקבות התפטרות מהדומה של נציגה אחרת של אותה מפלגה) וליו"ר סיעת רוסיה הוגנת בבית התחתון בפרלמנט והיה לחבר בוועדה הפרלמנטרית למדע וטכנולוגיה.
ב-10 בדצמבר 2011, במהלך כנס נשיאות מפלגת רוסיה הוגנת הכריז על עצמו כמועמד לבחירות הנשיאותיות ב-2012 והכריז על תמיכתו בהפגנות האופוזיציה נגד תוצאות הבחירות שזויפו וקרא לפוטין להתמודד מולו בעימות טלוויזיוני.
בשנת 2013 נבחר מחדש לכהן כיושב ראש מפלגת רוסיה הוגנת.
אחרי סיפוח קרים הוטלו על מירונוב סנקציות מכיוון שנטען שתמך כספית בבדלנים הרוסים באוקראינה
עמדתו הפוליטית
ככלל, סרגיי מירונוב שמאלני בדעותיו ותומך בסוציאליזם דמוקרטי, כאשר המפלגה שהנהיג (רוסיה הוגנת) נחשבת למפלגה סוציאל-דמוקרטית. מירונוב תומך באופן פעיל בהחמרת חוקי אחזקת הנשק ברוסיה, בעיקר בעקבות פרשיות רצח מחרידות שבוצעו במדינה בידי נושאי נשק שאינם אנשי שירותי הביטחון והמשטרה (נוסף לפשעים שבוצעו בידי שוטרים רוסיים).
בני משפחתו
מירונוב היה נשוי 3 פעמים:
הכנסותיו
בשנת 2009 – בהתאם לצו נשיאותי של דמיטרי מדבדב המחייב את בכירי הממשל להכריז על כספם ורכושם מדי שנה – הודיע מירונוב כי הרוויח במהלך אותה שנה 2,466,000 מיליון רובלים.
דררה אלכסנדרונית
דררה אלכסנדרונית או דררה רבה (שם מדעי: Psittacula eupatria), הוא מין בסדרת התוכאים השייך למשפחת הדרראים. המין נקרא על שמו של אלכסנדר הגדול, שלו יוחס ייבוא של פרטי דררה אלכסנדרונית מפנג'אב למספר אזורים במזרח התיכון ובאירופה, שם גודלו אצל בני אצולה.
אורכה של הדררה האלכסנדרונית מגיע ל־60 סנטימטרים, משקלה ל-250 גרם ומוטת הכנפיים 19–22 סנטימטרים. גופה מכוסה בגוונים של ירוק עם כתמים אדומים באזור הכתפיים. לזכרים הבוגרים יש טבעת שחורה בתחתית הלחיים ופס ורוד על העורף. הדררה ניזונה בעיקר מפירות.
לדררות האלכסנדרוניות תוחלת חיים ממוצעת של עד 30 שנים.
יחסי אוזבקיסטן–פולין
יחסי אוזבקיסטן–פולין הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת אוזבקיסטן ורפובליקת פולין.
היסטוריה
היחסים בין שני העמים הם בעלי היסטוריה ארוכה. בפרט, קבוצות מקרב הפולנים, שמרדו באימפריה הרוסית בשנים 1863–1864, הוגלו למרכז אסיה. בשנת 1895 נפתח בית ספר וספרייה לילדים פולנים בטשקנט, וכעבור שנתיים הוקם מרכז תרבות ציבורי פולני, והוקמה כנסייה פולנית. במהלך מלחמת העולם השנייה נהרג הגנרל האוזבקי ש' רחימוב ליד גדנסק בקרב לשחרור פולין משליטת גרמניה הנאצית. כתוצאה ממלחמה זו ודיכוי המוני, התרחשה הגירה שנייה של פולנים לאוזבקיסטן. לאורך השנים, העמים הפולנים והאוזבקים חיו בהרמוניה, כתף אל כתף בימים שמחים ומשמחים. לאחר עצמאותה של אוזבקיסטן, מרכז התרבות הפולני "סבטליצה פולסקה" קיבל מעמד של עמותה ציבורית, מה שאפשר לכ-3,000 פולנים באוזבקיסטן לפתח את המסורת והתרבות הלאומית שלהם, לחגוג את החגים הלאומיים והממלכתיים של שתי המדינות.
יחסים כלכליים
יחסי סחר וכלכלה בין אוזבקיסטן ופולין נוצרו לאחר עצמאותה של אוזבקיסטן. בשנת 1992 נחתם בוורשה הסכם על שיתוף פעולה כלכלי וסחר. ביקוריהם של נשיא אוזבקיסטן אסלאם קרימוב בפולין בשנים 1995–2003 ושל נשיא אוזבקיסטן בשנת 2002 העלו את היחסים לרמה חדשה, נחתמו הסכמים חדשים בתחומים שונים והוקמה ועדה בין-ממשלתית אוזבקית-פולנית. השתתפות משלחת סמכותית מאוזבקיסטן ביריד הסחר בפוזנן ביוני 2001 וחלוקת הפוטנציאל הכלכלי במדינה היוותה צעד חשוב בהתפתחות היחסים. הביקור הרשמי של נשיא אוזבקיסטן אסלאם קרימוב בתאריכים 10–12 ביולי 2003 היה פורה במיוחד. בתום הביקור נחתמו שני הסכמי הלוואה וכן הסכמים בנושא שיתוף פעולה במכס וסיוע הדדי ותעבורת דרכים בינלאומית. הצהרה על שיתוף פעולה צבאי-טכני בין משרד הביטחון ומשרד ההגנה הלאומי של אוזבקיסטן, תזכיר שיתוף פעולה בין אוניברסיטת ג'הרן לכלכלה ודיפלומטיה לבין מכון פולין ליחסים בינלאומיים, שיתוף פעולה בין החברה הלאומית אוזבקטוריזם לבין חברת התיירות הפולנית. הסכם על שיתוף פעולה נחתם בין הבנק הלאומי לפעילות כלכלית זרה של אוזבקיסטן לבין בנק המדינה פ. קייבייגו. במהלך הביקור צוין כי יש להגביר עוד יותר את הסחר הדו-צדדי. בשנת 2001 מחזור הסחר בין שתי המדינות עמד על 31.4 מיליון דולר. אוזבקיסטן מספקת לפולין חוטי כותנה, חוט כותנה, סיבי כותנה, כותנה ביתית, כימיקלים אנאורגניים, ירקות מעובדים, פירות, זרעי שמן ומספקת שירותים שונים. הצד הפולני מספק סוכר, ציוד מכני, ציוד חשמלי, מוצרי פלסטיק, חמאה ושמן צמחי, מתכות ברזליות, מוצרי דפוס, רהיטים ותרופות.
WatchMojo
WatchMojo היא חברה פרטית קנדית המתמחה בהפצה ובהפקה של סרטוני רשת. החברה פרסמה כ-20,000 סרטונים מקוריים באתר יוטיוב, וכן 5,000 סרטונים נוספים בפלטפורמות נוספות לשיתוף וידאו. סרטוני החברה ידועים בעיקר בזכות מצעדי "Top 10" מגוונים בנושאי תרבות הפופ. בשנים האחרונות, השיקה WatchMojo מספר ערוצים נפרדים לקהלים בעולם ולנישות שונות באתר יוטיוב, כגון Ms.Mojo, MojoPlays, WatchMojo UK, ו-WatchMojo Russia.
בשנת 2020 פתחה החברה שלוחה ישראלית בשפה העברית בשם WatchMojo Israel.
היסטוריה
חזון החברה הוא "לידע ולבדר" תוך יצירת "סרטון על כל נושא". מייסד החברה אשקן קרבספרושאן, כותב מאמרים וסופר מקצועי שפרסם שני ספרים, הקים את WatchMojo במטרה להפיק סרטונים באיכות גבוהה בסגנון שמתאים לרשת.
אתר WatchMojo.com הושק בינואר 2006 על ידי קרבספרושאן, רפאל דיינו וכריסטין וולריס, וערוץ היוטיוב של החברה הושק ב-25 בינואר 2007. אלכס לפבר, עמיתו של קרבספרושאן, הצטרף לחברה ב-2008 בתור מנהל טכנולוגיות ראשי וראש תחום העיצוב לאחר קריירה בת עשור במגזינים AskMen ו-IGN. התוכן המקורי כלל מנחים מתחלפים וסגנון הגשה דמוי ולוג, אך במרוצת הזמן התפתח סגנון ההגשה לכדי קריינות מעל אריזה גרפית.
רוב הסרטונים נולדים מתוך הצעות של צופי הערוץ ברשתות החברתיות וביוטיוב. עם התעצמות קהל הצופים של הערוץ, פיתחה החברה כלי ייעודי לארגון וסינון הצעות אלו. בסך הכל, כ-250,000 משתמשים רשומים הציעו חצי מיליון רעיונות לסרטונים, אשר קיבלו כ-10 מיליון הצבעות בסך הכל.
ערוץ היוטיוב המקורי של החברה זכה למיליון מנויים ב-30 באוקטובר 2013, ל-5 מיליון מנויים ב-29 באוגוסט 2014, ול-10 מיליון מנויים ב-5 בדצמבר 2015. המנוי ה-15 מיליון נרשם ב-29 ביולי 2017.
מאוזולוס
מאוזולוס או מאוסולוס (ביוונית: Μαύσωλος או Μαύσσωλλος) היה סאטרפ (בפרסית: אחשדרפן - נציב) קאריה בין השנים 377 - 353 לפנה"ס.
WatchMojo
היסטוריה
באוגוסט 2017, WatchMojo הואשמה בגניבת סרטון. החברה הסבירה כי היא מסתמכת רבות על כלי הצעות הגולשים כבסיס לסרטוניה ומעסיקה צי של כותבים עצמאיים. להבא, היא הודתה כי עליה לתת קרדיט נכון ליוצרים המקוריים.
בסתיו 2017, השיקה החברה מספר ערוצים סינים ברשת החברתית Weibo.
מאוזולוס
ביוגרפיה
מאוזולוס היה בנו הבכור של הקטומנוס (שליט קאריה מאז מותו של טיספרנס בשנת 395 לפנה"ס).
מאוזולוס היה אחד ממנהיגי המרד כנגד השליט הפרסי ארתחשסתא השני (ארטקסרקסס השני) בשנת 362 לפנה"ס, וכבש חלקים מליקיה ואיוניה עבור קאריה.
WatchMojo
תוכן
זמן הצפייה הממוצע בסרטון המופק על ידי WatchMojo הוא כ-5 דקות, נתון שהוא מעל המצופה בתעשייה זו. ערוצי החברה וכן האתר הרשמי שלה לא כוללים תוכן גולשים כלל. החברה מפיקה מצעדי "עשרת הגדולים" (Top 10) במגוון נושאים וכן סרטונים המתמצתים היסטוריה של נושאים נישטיים במגוון קטגוריות: אנימה, רכבים, עסקים, קומדיה, חינוך, אופנה, קולנוע, בריאות וכושר, לייף סטייל, מוזיקה, הורות, פוליטיקה וכלכלה, חלל ומדע, ספורט, טכנולוגיה, תיירות ומשחקי וידאו. החברה מפרסמת בין 60 ל-75 דקות של תוכן מקורי מדי יום ומלווים בקריינות מאת רבקה ברייטון.
מאוזולוס
ביוגרפיה
מאוזולוס השתתף במלחמה כנגד אתונה בשנים 357 - 355 לפנה"ס.
WatchMojo
תוכן
בפברואר 2016, השיקה החברה את ערוץ היוטיוב "MsMojo" המתמקד בקהל נשי. בנוסף השיקה החברה ערוצים בספרדית, צרפתית, גרמנית, איטלקית, טורקית, פולנית והונגרית. ביולי 2020 השיקה החברה ערוץ דובר עברית בהנחיית נמרוד וקרין אלדאה.
מאוזולוס
ביוגרפיה
כמו כן מאוזולוס העביר את בירת ממלכת קאריה ממילאס להליקרנסוס (היא בודרום של ימינו).
מאוזולוס נודע בעיקר במבנה הקבר שנבנה עבורו - המאוזוליאום בהליקרנסוס שהוקם לזכרו על ידי אלמנתו (שהייתה גם אחותו) ארטמיסיה השנייה. המונח מאוזוליאום מבוסס על שמו של מאוזולוס (בשל האנדרטה שהוקמה לזכרו, שנחשבה לאחד משבעת פלאי תבל של העולם העתיק).
WatchMojo
תוכן
באפריל 2017, השיקה החברה את ערוץ "JrMojo" המיועד לפעוטות וילדים.
ב-15 באפריל 2017, WatchMojo הוציאה לאור את שעשועון הרשת "The Lineup", ששילב בין פורמט המצעד לבין משחק טריוויה ואלתור. השעשועון זכה בפרס Telly לסדרת הרשת הטובה ביותר.
ב-31 במאי 2017, WatchMojo השיקה מופע חי בשם "WatchMojo Live"' ששודר בשידור חי ביוטיוב. המופע כלל סדנת מדיה דיגיטלית, פרסום ומציאות מדומה לצד מופעים חיים מאת מספר תקליטנים.
WatchMojo השיקה את זרוע ההוצאה לאור "WatchMojo Publishing" ופרסמה מספר ספרים אלקטרוניים ומדריכים, כגון "10 סדרות האנימה המובילות בכל הזמנים", "50 תוכניות המדע הבדיוני המשפיעות ביותר בטלוויזיה", "לקריאה בלבד: אוסף של אימה דיגיטלית", "75 סרטי האימה המשפיעים ביותר בכל הזמנים", "50 ספרי הקומיקס המשפיעים ביותר של שנות ה-80", "100 הוידאו קליפים המובילים של שנות האלפיים", ו-"100 תנועות אומנותיות בקולנוע של שנות ה-90".
בדצמבר 2017, השיקה החברה את סדרת הרשת הקומית "The WORST Travel Show" בפלטפורמת הסרטונים של הרשת החברתית פייסבוק, המתעדת מקומות תיירותיים שהוכפשו בביקורות מקוונות מרחבי העולם.
בינואר 2018, השיקה החברה את ערוץ הגיימינג "MojoPlays". עד אפריל 2018, הנחתה את הערוץ מנחת IGN לשעבר נעמי קייל.
לאחר מכן השיקה החברה את ערוץ "MojoTalks". הערוץ, שמוצג ברובו בפורמט תוכנית אירוח, עוסק בחדשות תרבות פופ ובידור.
באפריל 2018, WatchMojo מחקה מרצונה מספר סרטונים ישנים (כדוגמת "עלייתו של היטלר") בטענה שאינם מייצגים את דעותיה ואינם עומדים בהנחיות הבטיחות של אתר יוטיוב.
באפריל 2019, פרסמה החברה סרטון המתעד את מאבקה נגד בעלי זכויות שהשתמשו ברעה במערכת Content ID של יוטיוב כדי לטעון שסרטונים המתדיינים עליהם אינם בגדר שימוש הוגן. בסרטון המשך, העריך הערוץ כי בעלי זכויות זכו בפיצויים בגובה של כ-2 מיליארד דולר במצטבר בין השנים 2014 עד 2019 באופן בלתי חוקי.
החברה שידרה בשידור חי את אירוע Saturn Awards ב-13 בספטמבר 2019.
שלוש שנים לאחר השקת השעשועון עטורת הפרסים "The Lineup", השיקה החברה שעשועון רשת נוסף בשם "What the List?"
מודל עסקי
האתר WatchMojo.com הפסיד כסף בשש השנים הראשונות לפעילותו, הגיע לשוויון תקציבי ב-2012, והפך רווחי מ-2013. עקב המיתון הכלכלי בין השנים 2007–2009, החברה התרחקה מרווח מפרסומות ודחפה לתמלוגים מחברות מדיה נוספות תמורת השימוש בתכניה.
ב-2012 התמקדה החברה באתר יוטיוב, וכתוצאה מהגידול במספר המנויים והצפיות היא הפכה לרווחית. בנוסף, מקבלת החברה תמלוגים מפלטפורמות רשת נוספות כגון AOL, Go90, Dailymotion, פייסבוק וכו'. החברה מעודדת מורים ותלמידים לצפות בסרטוניה הלימודיים ולהציגם כחלק ממערך השיעור.
בשנת 2016, העניק תאגיד ארנסט אנד יאנג לקרבספרושאן את פרס יזם השנה בקטגוריית המדיה והבידור.
במרץ 2018 רכשה WatchMojo את ערוץ היוטיוב "Unveiled", המתמקד באסטרונומיה ומדע בדיוני. בספטמבר 2019, השקיעה החברה כספים בפסטיבל Buffer, המציג יוצרים דיגיטליים.
פילנתרופיה
בראיון עם קריינית WatchMojo רבקה ברייטון והמנכ"ל אשקן קרבספרושאן ביולי 2019, ציין קרבספרושאן כי החברה מתכננת לתרום את חלקה לצדקה. בנובמבר 2020, השיקה החברה את קרן הצדקה "Mojo Gives", המעניקה תרומות לעמותות ולמטרות שונות הנבחרות על ידי קהל צופיה.
Spirit (אלבום)
Spirit (בעברית: רוח) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת הבריטית ליאונה לואיס. אלבום הבכורה יצא לאור ב-9 בנובמבר 2009 על ידי חברות התקליטים סייקו מיוזיק, ג'יי רקורדס וברטלסמן מיוזיק גרופ.
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200 ובמצעד האלבומים הבריטי.
רקע והפקה
האלבום הופק על ידי סיימון קאוול וקלייב דייוויס. איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי העניק לאלבום את תואר עשר הפלטינות על מכירות של למעלה משלושה מיליון עותקים במדינה, ואף דורג במקום השני ברשימת אלבומי השנה של חברת המצעדים הרשמית.
באירלנד הוכתר האלבום לאלבום השנה של שנת 2007.
דוד כהן (היסטוריון)
דוד כהן (דבנטר, 31 בדצמבר 1882 – אמסטרדם, 3 בספטמבר 1967) היה חוקר תרבויות יוון ורומא העתיקות (קלאסיציסט) הולנדי ואחד משני יושבי ראש המועצה היהודית במהלך מלחמת העולם השנייה.
השכלה וקריירה עד 1940
כהן היה מורה בהאג והפך למרצה פרטי באוניברסיטת ליידן. בשנת 1924 הפך לפרופסור במינוי מיוחד באותה אוניברסיטה. שנתיים לאחר מכן מונה לפרופסור מן המניין להיסטוריה עתיקה באוניברסיטת אמסטרדם. כהן היה ממייסדי הרמנאוס - כתב העת החודשי לתרבות עתיקה, שהמהדורה הראשונה שלו הופיעה בשנת 1928, והיה עורך כתב העת.
מלחמת העולם השנייה ואחריה
לאחר המלחמה נמתחה ביקורת קשה על נשיאות המועצה היהודית. בשנת 1947 אסרה על כהן מועצת הכבוד היהודית למלא תפקיד בקהילה היהודית; החלטה זו בוטלה בשנת 1950. כהן שב לתפקידו לאחר המלחמה באוניברסיטת אמסטרדם, ופרש בשנת 1953.
משפחה
כהן היה אביו של האדריכל הרמן כהן (2005-1914), שעזר מבוני ארץ ישראל ומדינת ישראל בין השנים 1939 - 1967. אחד מנכדיו הוא הרופא ופוליטיקאי מפלגת העבודה בהולנד רוב אודקרק. הוא היה אחיו של הסופר יוסף כהן.
כדוריד
כַּדּוּרְיָד (הלחם של כדור ויד) הוא ענף ספורט קבוצתי תחרותי של משחקי כדור. במשחק משתתפות שתי קבוצות, בכל אחת מהן שישה שחקני שדה ושוער אחד. מטרת כל קבוצה להכניס את הכדור לשער הקבוצה היריבה ולהגן על שערה מפני הקבוצה היריבה (בדומה לכדורגל). תנועת הכדור במגרש בין השחקנים ובידי שחקן יחיד, וכן זריקתו לשער, מתבצעות באמצעות הידיים (בדומה לכדורסל). הניצחון במשחק מוגדר על פי צבירת נקודות, כלומר - על ידי הבקעת שערים. במשחקים מקצועיים המנצחת היא הקבוצה שזכתה למרב הנקודות בתום 60 דקות המשחק, המחולקות לשתי מחציות בנות 30 דקות כל אחת. במקרה שמספר הנקודות בסיום שווה, המשחק מסתיים בתיקו.
היסטוריה
קונרד קוך, מורה התעמלות גרמני, ששהה תקופה מסוימת באנגליה, שב לגרמניה והביא איתו מהאי הבריטי את משחק הכדורגל, שהתקבל בהתלהבות על ידי תלמידיו. כעבור זמן מה הגיע קוך למסקנה שמשחק הכדורגל גורם נזק לשרירי הרגליים, לכן המציא ועיצב, בשנת 1891, משחק חדש בשם "רָפְבָּל", משחק ששוחק על ידי 11 שחקנים על מגרש כדורגל, אך במקום לבעוט בכדור, יידו אותו. קוך חיבר מערכת חוקים לרפבל והמשחק זכה לפופולריות.
מורה התעמלות דני בשם הולגר נילסן, שהיה ספורטאי רב תחומי, שהשתתף בכמה ענפים באולימפיאדה המודרנית הראשונה, שינה את משחק הרפבל על ידי צמצום מספר השחקנים לשבעה, כך שניתן היה לשחק אותו על משטחים קטנים יותר, באולמות ספורט סגורים. הלגר פרסם ב-1906 מערכת חוקים למשחק החדש, משחק הכדוריד. כללי המשחק שונו ושוכללו ב-1917 על ידי מקס הייזר וב-1919 על ידי קרל שלנץ.
משחק הכדוריד הבינלאומי הראשון נערך ב-1925 בין נבחרות הגברים של גרמניה ושל בלגיה. ב-1930 נערך משחק הכדוריד הבינלאומי הראשון של נבחרות נשים בין נבחרות גרמניה ואוסטריה.
הכדוריד במשחקים האולימפיים: משחק הכדוריד נקבע לראשונה כענף ספורט אולימפי, לפי דרישתו של היטלר, שראה את הכדוריד כענף ספורט גרמני, באולימפיאדת ברלין (1936). הוא לא נכלל באולימפיאדות הבאות, ורק באולימפיאדת מינכן (1972) הושב למשחקים. טורניר לנשים נערך לראשונה באולימפיאדת מונטריאול (1976).
בשנת 1946, הוקמה בקופנהגן הפדרציה הבינלאומית לכדוריד.
המגרש
המגרש הוא מלבן באורך 40 מטר ורוחב 20 מטר. הוא מחולק לשני חלקים שווים באמצעות "קו האמצע". במרכז שתי הצלעות הקצרות ניצב שער שרוחבו 3 מטר וגובהו 2 מטר. סביב כל שער ישנו אזור הנקרא "רחבת השש", התחום בקו רציף במרחק שישה מטרים מהשער בצורה הדומה לחצי אליפסה (קו באורך 3 מטר במקביל לקו השער ושני רבעי מעגל שמרכזיהם בקורות השער). "רחבת התשע" שצורתה זהה ל"רחבת השש" מסומנת בקו מקוטע במרחק תשעה מטרים מהשער. במרחק של 7 מטרים מן השער מסומן קו באורך 1 מטר הקרוי "קו השבע". מקו זה מתבצעות זריקות עונשין (פנדלים). קו קצר במרחק 4 מטר מהשער מסמן את התחום המרבי שבו רשאי השוער לעמוד בעת ביצוע זריקת עונשין. רוחב כל הקווים 5 ס"מ, למעט קו השער שרוחבו 8 ס"מ.
הכדור
כדור יד קטן יותר מכדור רגל וניתן להחזיקו גם ביד אחת. גברים משחקים בכדור מספר 3 שהיקפו 58–60 ס"מ ומשקלו 425–475 גרם. נשים משחקות בכדור מספר 2 שהיקפו 54–56 ס"מ ומשקלו 325–400 גרם.
השחקנים
בעבר התנהל משחק הכדוריד על מגרש הכדורגל (שהוא גדול יותר), ומספר השחקנים על המגרש בכל קבוצה היה 11 שחקנים.
זמן המשחק והניקוד
שער מובקע כאשר כדור עובר במלוא היקפו את קו השער בין הקורות, ומקנה לקבוצה המבקיעה נקודה אחת.
אופי המשחק
תנועת הכדור במגרש מתבצעת על ידי מסירות בין השחקנים, או על ידי כדרור בידי שחקן יחיד. בדומה לכדורסל, אסור לכדרר מעל גובה הכתף. החזקת הכדור בידי שחקן מותרת למשך שלוש שניות, וכן מותרים שלושה צעדים עם הכדור ביד.
המשחק מהיר וכולל מגע גופני רב. רק מגע מלפנים מותר כאשר שחקן הגנה מנסה לעצור שחקן תוקף. אם המגע חריג בעצמתו (גם אם מלפנים), השופט קובע עברה והמשחק נפסק ומתחיל שוב מקו התשע. כאשר העבירה מבוצעת על שחקן בעת זריקה מקו השישה מטר, נקבעת זריקת פנדל מקו השבע. במקרים של עברות חמורות מוציא השופט לשחקן שביצע עברה כרטיס צהוב (כאזהרה), או כרטיס אדום (הרחקה מהמשחק). ענישה נוספת היא הרחקה לשתי דקות של השחקן, כשלקבוצתו חסר שחקן בזמן זה. צבירה של שלוש הרחקות כאלה משמעותה הוצאת כרטיס אדום והרחקה עד תום המשחק. לאחר שהוצא כרטיס אדום לשחקן עליו לעזוב את אזור המגרש לגמרי, ולאחר שתי דקות ניתן להכניס שחקן אחר במקומו.
שחקני הקבוצה
ששת שחקני ההתקפה מסודרים בעמדות קבועות על פי שיקוליו של המאמן או הקפטן:
חוקים בסיסיים
כל עברה על אחד מכללי המשחק גורמת להעברת הכדור לקבוצה השנייה.
פנדל
זריקת עונשין היא זריקה 'חופשית' לשער היריב מקו השבע, לאחר שהשחקן התוקף איבד הזדמנות הבקעה ברורה. כל אחד משחקני הקבוצה רשאי לבצע אותה והזריקה תתבצע רק לאחר שריקת השופט, כאשר לא נמצא אף שחקן בנוסף על השחקן הזורק בתוך רחבת התשע. השחקן הזורק יעמוד על קו שבעת המטרים ומשם יבצע את הזריקה. אסור לו להזיז את רגלו הקידמית, והוא יכול להשתמש בה רק כ"רגל ציר". בזמן הזריקה השוער יכול לעמוד בין קורות השער או עד לקו קטן המסומן ברחבת השש במרחק ארבעה מטרים מקו השער (ובמרחק שלושה מטרים מהזורק). אם זריקת הפנדל אינה מתבצעת תוך פרק זמן של שלוש שניות, הכדור עובר לקבוצה היריבה.