cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אשוט נדניאן
מאמן
אחרי שנדניאן סיים את לימודיו במכון המדינה הארמנית לתרבות גופנית ב-1994, הוא הפך למאמן שחמט. בגיל 26 הוא היה ה"כבוד המאמן של ארמניה" הצעיר ביותר לזכות בתואר זה. בין תלמידיו כלולים רבי האמן גבריאל סרגיסיאן, ורוז'אן אקוביאן, ודאוויט ג. פטרוסיאן. הוא מדי פעם סייע גם לרב האמן טיגראן ל פטרוסיאן.
מדצמבר 1999 עד אוגוסט 2001, נדניאן עבד בתור מאמן הנבחרת הלאומית של כווית. בין 2005 ל-2010, הוא היה המאמן הלאומי של קבוצת הגברים של סינגפור. ב-2007 הוא קיבל את התואר של מאמן פיד"ה. ב-2017, הוענק לו תואר פיד"ה של מאמן בכיר (FST), הרמה הגבוהה ביותר של מאמני שחמט.
במהלך חודש פברואר 2011, נדניאן, יחד עם צוות של חמישה רבי אמן—וואנג האו, מובססיאן, סרגיסיאן, פשיקיאן ומלקומיאן, ערך מחנה אימונים בצגקדזור, כדי לעזור ללבון ארוניאן, חברו ושותפו למשחק של נדניאן, התכונן לתחרות המועמדים של מחזור אליפות העולם בשחמט 2012.
פעילויות שחמט ותחביבים אחרים
אחד מתחביביו של נדיניאן, בנוסף לקריאה והופעות פסנתר קלאסי, וכתיבת פתגמים, הוא כתיבת בעיות שחמט הרכב. בעיית השחמט הראשונה שחיבר הופיעה בשנת 1986 ומאז הוא חיבר כחמישים בעיות, מתוכם הוא מחשיב כעשר או שתים עשרה כטובות. הוא אוהב בעיקר בעיות שבהן בסוף הלבן מנצח עם מלך ופרשים בלבד. בעוד שני פרשים אינם יכולים לכפות מט נגד מלך בודד, הם יכולים לעשות זאת במקרים חריגים מסוימים, כאשר לצד השני יש רגלים או כלים אחרים. הרעיון מגולם באופן הברור ביותר בבעיה המקורית של נדניאן עם שבעה פרשים (ר' תרשים). בדצמבר 2009, ChessBase פרסם שלוש בעיות של נדניאן בתמת פרשים, וקראו לו "מלחין שחמט היפופילי".
נדניאן גם אוסף ספרי שחמט, ויש לו ספריה פרטית של יותר מאלף כרכים.
הוא גם משחק שחמט בהתכתבות.
גד אשר
גד (פריץ) אשר (17 באוקטובר 1908 - 1965) היה אדריכל ישראלי, ממייסדי מחלקת העבודות הציבוריות הישראלית (כיום "נתיבי ישראל").
ביוגרפיה
נולד כפריץ אשר בברלין, גרמניה שם גדל והוכשר כאדריכל באוניברסיטה הטכנית של ברלין ב-1931. עם סיום לימודיו עבד כאדריכל ברשות הדואר והטלגרף בברלין. לאחר מכן הצטרף לאביו, האדריכל שמואל אשר, ותכנן עמו פרויקטים שונים.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933, בחר אשר לעזוב את גרמניה ולעלות לארץ ישראל. ב-1934 התיישב בחיפה ועבד במשרדו של האדריכל גולדברג. זמן קצר לאחר מכן הצטרף למשרדו של האדריכל הנודע אריך מנדלסון, שפתח באותה עת משרד אדריכלים בישראל. במשרדו השתתף אשר בתכנונם של הפרויקטים הגדולים שקיבל מנדלסון, ובהם בית חיים ויצמן ברחובות ובסמוך להם בנייני מעבדות, בירושלים את בית חולים הדסה הר הצופים ובחיפה את בית חולים רמב"ם. עם סגירת משרדו המקומי של מנדלסון, הצטרף למחלקת העבודות הציבוריות בתפקיד סגן אדריכל ראשי והשתתף בתכנונן של תחנות משטרה, מבני ממשל, בתי ספר ממשלתיים ובתי דואר. עם סיום המנדט הבריטי, הוקם הארגון מחדש תחת ממשלת ישראל ואשר התמנה לאדריכל ראשי, תפקיד בו נשא עד לפטירתו. כאדריכל ראשי תכנן בעצמו וליווה את תכנונם של בתי חולים ממשלתיים, בתי דואר, מוסדות ציבור וכן מבנים כמו התחנה המטאורולוגית בבית דגן, מחלקת מיון בבית חולים רמב"ם ואת הסבת בית פרומין לשימוש הכנסת הראשונה.
נפטר ב-1965 כשהוא מותיר אחריו את רעייתו מרים לבית ליפמן, ואת שתי בנותיו.
S.U.N. Project
S.U.N. Project הוא הרכב המתכנה רוק-טראנס פסיכדלי. חבריו הם היי-מן מקוי, מתיאס רומולר ומרקו מניצ'לי - במקור נגני הבי מטאל מהמבורג שנתקלו לראשונה במוזיקה פסיכדלית בתחילת שנות ה-90 בהיותם בחופשה בגואה. לאחר החופשה החלו לכתוב טראנס המשלב גיטרות חשמליות בעזרת מחשבי אטארי וסינתיסייזרים וב-1997 יצא אלבום הבכורה דרוזופילה.
מקור השם
השם S.U.N נבחר בשנת 1996 במשמעות שמש עם הוספת הנקודות לשם קישוט בלבד. יש המפרשים כ - Stupid Unrespectable Noise ("רעש טיפשי ולא מכובד").
20 שנה לאהבה גדולה
רקע
על המופע נודע ב-8 במאי 2014 בעמוד הפייסבוק של ריטה. ההופעה הראשונה שתוכננה לעלות ב-12 ביולי 2014 באמפיתיאטרון בקיסריה נדחתה ל-9 באוגוסט 2014. ואילו ההופעה השנייה שתוכננה לעלות ב-9 באוגוסט 2014 באמפי פארק ברעננה בוטלה בעקבות מבצע צוק איתן.
גילדן
גילדן (מ-gulden, "מוזהב" ב) הוא שמם של מספר מטבעות-עבר. {{פירושונים|
ראו גם
}}
יחסי לוקסמבורג–פורטוגל
יחסי לוקסמבורג–פורטוגל הם היחסים הבילטרליים בין לוקסמבורג לבין פורטוגל, שתי המדינות חברות ב, נאט"ו ובאו"ם.
היסטוריה
העצמאות הסופית של הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג הושלמה בשנת 1890 כאשר ענף לוקסמבורג של בית נסאו-ויילבורג תפס את השלטון. ב-1891 לוקסמבורג ופורטוגל כוננו יחסים דיפלומטיים ישירים. ב-21 ביוני 1893, התחתן נסיך הכתר וילהלם עם מריה אנה, נסיכת פורטוגל. עם עלייתו של וילהלם לכס המלכות ב-1905, הפכה מריה אנה לדוכסית הגדולה של לוקסמבורג. במהלך הכיבוש הגרמני של לוקסמבורג במלחמת העולם השנייה הצליחה שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג להימלט באמצעות אשרה פורטוגזית שהונפקה על ידי ארישטידש דה סוזה מנדש, קונסול פורטוגל בבורדו, צרפת.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 החלו עובדים פורטוגזים להגר ללוקסמבורג, שם היו נחוצים בתעשיית הפלדה. מאז, מספר הפורטוגזים בלוקסמבורג גדל בהתמדה. בעוד שהרשות הסטטיסטית של לוקסמבורג STATEC מנתה 5,783 פורטוגלים ב-1970, היו 82,363 ב-2011, כ-16.1% מהאוכלוסייה.
בשנת 1965 נחתם הסכם ביטוח לאומי ראשון בין המדינות, וב-1979 הוארך תוקף ההסכם. ב-1988 הוענק לפוליטיקאי מלוקסמבורג ולימים ראש הממשלה ונשיא קבוצת היורו ז'אן קלוד יונקר את הצלב הגדול של מסדר אנריקה הפורטוגלי. ב-13 בספטמבר 2016, במהלך ביקורו של נשיא הפרלמנט הפורטוגלי, אדוארדו פרו רודריגס, בלוקסמבורג, נפתחה במוזיאון הלאומי להיסטוריה ואמנות בבירה תערוכה החוגגת 125 שנים ליחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות. בוועידה ה-12 של קהילת המדינות הדוברות פורטוגזית בכף ורדה ב-17 וב-18 ביולי 2018, לוקסמבורג קיבלה מעמד של משקיפה.
יחסים כלכליים
מאזן הסחר בין שתי המדינות הראה כי בשנת 2016 הסתכם היצוא מפורטוגל ללוקסמבורג ב-567.3 מיליון אירו, שהם 27.2% יותר מאשר ב-2015. לגבי היבוא, מדובר ב-422.1 מיליון אירו, 2.9% יותר מהשנה הקודמת. לכן, הסחר בין שתי המדינות הותיר לפורטוגל מאזן חיובי של 145.2 מיליון אירו. ההשקעה של לוקסמבורג בפורטוגל בתקופה 2012–2016 התפתחה בממוצע שנתי של 111.8%, כאשר ההשקעה השנתית צמחה מדי שנה; בניגוד להשקעה הפורטוגלית בלוקסמבורג, שבאותה תקופה הייתה לה התפתחות שנתית ממוצעת של 73.8%.
יהודה גבאי
ביוגרפיה
יהודה בן אהרן גבאי נולד בעיירה טולצ'ין שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה), למשפחה ציונית. בשנת 1921, כשהיה נער, עלה לארץ ישראל כחלוץ העלייה השלישית.
הוא עסק במשחק כבר באוקראינה, וחלם על משחק גם בארץ. בשנת 1925 היה בין מייסדי תיאטרון "האהל", ושיחק בו עד סגירתו ב-1969. היה בין מנהליו הראשונים, והממונה על ארכיון התיאטרון. במשך שנותיו כשחקן גילם כ-100 תפקידים, מהרפרטואר העולמי והמחזאות העברית והיהודית. במשך עשרות שנים אסף גבאי פריטים לתיעוד התיאטרון הארץ–ישראלי והתיאטרון היהודי בגולה. ב-1938 הופיע בסרטו של נתן אקסלרוד, מעל החורבות.
בשנת 1966 ייסד את המוזיאון העירוני לתיאטרון בתל אביב, הקרוי על שמו. במוזיאון זה נאספו חומרים יקרי המציאות מתולדות התיאטרון בארץ. בשנת 1976 הועבר האוסף לדירה ברחוב מלצ'ט בתל אביב, שם שכן במשך עשרות שנים, עד שהועבר לספריית שער ציון (בית אריאלה) בשנת 2004 והוא נקרא כיום "ארכיון התיאטרון ע"ש יהודה גבאי".
משנת 1938 ועד מותו היה נשוי לאמנית ג'ניה ברגר (1910–2000). לזוג לא היו ילדים. אשתו הייתה ציירת, מאיירת ומעצבת במה ותפאורות. גבאי עצמו כתב שירי ילדים, עיבודים ליצירות ילדים ידועות, ופרסמם בעיתוני הילדים הידועים של התקופה, בעיקר ב"דבר לילדים".
גבאי נפטר בתל אביב בשנת 1994. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
דוני נלסון
דון צ'ארלס "דוני" נלסון (באנגלית: Donn Charles "Donnie" Nelson; נולד ב-10 בספטמבר 1962) הוא מאמן ומנהל קבוצות כדורסל אמריקאי, אשר שימש כג'נרל מנג'ר של דאלאס מאבריקס מליגת ה-NBA בין השנים 2005–2021. בין השנים 1984–2004 שימש כסקאוט וכעוזר מאמן בקבוצות שונות מה-NBA ובנבחרת ליטא. בשנת 2010 הקים את קבוצת הבת של המאבריקס מליגת הפיתוח של ה-NBA – טקסס לג'נדס – ומאז משמש כבעלים של המועדון.
ראשית חייו ותחילת הקריירה
נלסון נולד באיווה סיטי שבאיווה, וגדל בבוסטון, מסצ'וסטס, בזמן שאביו דון נלסון שיחק עבור בוסטון סלטיקס. בשנת 1976 עבר עם משפחתו למילווקי שבוויסקונסין, ובין השנים 1980–1984 למד במכללת ויטון (Wheaton College) אשר באילינוי.
עם סיום לימודיו האקדמיים מונה נלסון לסקאוט בקבוצת מילווקי באקס, בה שימש אביו כג'נרל מנג'ר וכמאמן ראשי עד לסיום עונת. בין השנים 1988–1995 שימש כעוזר מאמן תחת אביו בגולדן סטייט ווריורס.
בין השנים 1995–1997 שימש כעוזר מאמן בפיניקס סאנס, תחת המאמנים פול וסטפאל, קוטון פיטסימונס ודני איינג'. לקראת דראפט 1996 שכנע את מנהלי הקבוצה לבחור בבחירה ה-15 את סטיב נאש, עמו התיידד כבר כשהיה שחקן תיכונים.
דאלאס מאבריקס
בינואר 1998 חזר לעבוד כעוזרו של אביו, אשר מונה למאמן וג'נרל מנג'ר דאלאס מאבריקס. בדראפט 1998 לקח חלק בהחלטה לצרף את השחקן הגרמני דירק נוביצקי, אשר בעונת זכה בפרס ה-MVP של העונה הסדירה, ולאורך הקריירה השתתף 14 פעמים במשחק האולסטאר. כמו כן דאג לצרף באותו הקיץ את סטיב נאש, אשר זכה פעמיים בפרס ה-MVP של העונה ונבחר 8 פעמים למשחק האולסטאר. נלסון נשאר בתפקידו כעוזר מאמן במשך 7 עונות, עד לסיום עונת.
במרץ 2005 מונה לג'נרל מנג'ר של המאבריקס, במקומו של אביו. בעונת העפילה דאלאס לגמר ה-NBA, לראשונה בתולדותיה, אך הפסידה מול מיאמי היט בתוצאה 2–4. בעונה העוקבת רשמו המאבריקס את מאזן הניצחונות השישי בטיבו בתולדות הליגה, 67–15, אשר היווה גם שיא מועדון. על אף הצלחת הקבוצה בעונה הסדירה, בשלב הפלייאוף הודחו המאבריקס כבר בסיבוב הראשון, מול גולדן סטייט ווריורס (2–4). בשנים הבאות מינה נלסון את ריק קרלייל למאמן הקבוצה, וצירף שחקים ותיקים דוגמת ג'ייסון קיד, טייסון צ'נדלר ושון מריון, אשר לצד נוביצקי, ג'ייסון טרי וג'יי. ג'יי. בראה הובילו את הקבוצה לזכייתה הראשונה באליפות ה-NBA בפלייאוף. בסדרת הגמר גברה דאלאס על מיאמי בתוצאה 4–2, ובסיומה זכה נוביצקי בפרס ה-MVP של סדרת הגמר.
בין השנים 2011–2018 העפילו המאבריקס 4 פעמים לשלב הפלייאוף, אך בכולן הודחה כבר בסיבוב הראשון. בדראפט 2018 בחר נלסון את טריי יאנג בבחירה החמישית, והעביר אותו בטרייד (יחד עם בחירת דראפט עתידית) לאטלנטה הוקס בתמורה ללוקה דונצ'יץ' (אשר נבחר שלישי). במהלך עונת ביצע מהלך משמעותי נוסף כאשר העביר לניו יורק ניקס את דניס סמית', דיאנדרה ג'ורדן, וסלי מת'יוז ושתי בחירות דראפט עתידיות בתמורה לקריסטפס פורזינגיס, טים הארדוויי, קורטני לי וטריי ברק.
נבחרת ליטא
בין השנים 1992–2003 שימש כעוזר מאמן בנבחרת ליטא בכדורסל, במקביל לעבודתו ב-NBA. לאורך תקופתו עם הנבחרת, זכתה ליטא במדליות ארד באולימפיאדות ברצלונה (1992), אטלנטה (1996) וסידני (2000), ובמדליות כסף (1995) וזהב (2003) בטורנירי אליפות אירופה.
מריסה רמירז
מריסה מגווייר רמירז (באנגלית: Marisa Maguire Ramirez; נולדה ב-15 בספטמבר 1977 ) היא שחקנית אמריקאית, הידועה בעבודתה באופרות סבון בטלוויזיה, ובתפקידה בסדרת הדרמה האמריקנית "שוטרים בדם" בתור הבלשית מריה באז.
ביוגרפיה
רמירז סיימה את בית הספר הקתולי של הקדושים ולאחר מכן למדה בבית ספר תיכון לבנות במנזר רמונה באלהמברה, קליפורניה אותו סיימה ב-1995. רמירז ממשפחה ממוצא מקסיקני, אירי ואינדיאני.
הקריירה שלה החלה בגיל 13 כשהובאה לתשומת לבה של סוכנות דוגמנות גדולה בלוס אנג'לס, מה שהוביל לקריירת דוגמנות בינלאומית. לאחר הדוגמנות היא עברה לאירוח ומשחק.
קריירה
לאחר מספר הופעות אורח בסוף שנות ה-90 בימי חיינו ובהיפים והאמיצים, ביולי 2000, לוהקה רמירז לתפקיד של דוגמנית העל גיה קמפבל ב"ג'נרל הוספיטל". היא עזבה את התפקיד הזה בדצמבר 2002 כדי לככב בדרמה קצרת הימים Miracles. במהלך תקופתה בג'נרל הוספיטל, היא הייתה מועמדת לפרסי ALMA ו-NAACP.
באפריל 2006 היא הצטרפה לצוות השחקנים של צעירים חסרי מנוח בתור יועצת יחסי הציבור של ג'בוט קוסמטיקס כרמן מסטה למשך חמישה חודשים. דמותה של כרמן נהרגה. רמירז חזרה לזמן קצר לתוכנית בתחילת 2007 כבת דודתה של כרמן, אינס ורגס.
ב-2011 גילמה בתפקיד הראשי את הבלשת לינה פלורס בסדרה Against the Wall שירדה אחרי עונה אחת בלבד. עוד ב-2011 היא שיחקה בתפקיד מליטה במיני סדרה ספרטקוס: אלי הזירה שצולמה בניו זילנד.
לרמירז היה תפקיד חוזר בתור השוטרת ריילי דאן בסדרה Body of Proof ששודרה בין השנים 2011 ל-2013.
רמירז מוכרת לקהל הטלוויזיה בעיקר מתפקידה כבלשית מריה באז בסדרה שוטרים בדם, שם היא מגלמת את שותפתו של דני רייגן (דוני וולברג) החל מהעונה השלישית של הסדרה, בה החלה לשחק בשנת 2013.
חיים אישיים
רמירז נישאה לנתן לאבזולי ב-22 בספטמבר 2002 והתגרשה ממנו ב-2011. ב-22 בינואר 2016, רמירז הודיעה שהיא מצפה לתינוק שצפוי להיוולד במאי. במאי 2016 ילדה בת.
שלומי יחיאב
שלומי יחיאב (נולד ב-30 במרץ 1987, כ"ט באדר ה'תשמ"ז), היה יושב ראש התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות בישראל וחבר המועצה להשכלה גבוהה בשנים 2021–2019. בעבר שימש יושב ראש אגודת הסטודנטים באוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה
יחיאב נולד וגדל בעפולה. הוא בנם של דוד, מנהל סניף בנק הפועלים בעברו, ושולה, אחות אחראית במחלקת פוריות בבית חולים העמק בעברה.
יחיאב סיים את לימודי התיכון בקריית החינוך על שם דוד בן-גוריון בעפולה, ולאחר מכן לקח חלק בשנת שירות בארצות הברית במסגרת תוכנית "שותפות 2000" של הסוכנות היהודית. עם שובו לישראל התגייס לצה"ל ושירת כחמש שנים ביחידת רוכב שמיים. במסגרת שירותו הצבאי פיקד על מסלולי הכשרת הלוחמים, ושימש כקצין המבצעים הראשון של היחידה. בשירות מילואים פיקד על פלגת לוחמים במבצע עמוד ענן ובמבצע צוק איתן. נכון ל-2021 הוא משרת במילואים באגף המבצעים בדרגת סרן, והוא ממייסדי עמותת בוגרות ובוגרי היחידה.
בינואר 2022 הצטרף למפלגת כחול לבן ומשמש כראש מטה השטח של המפלגה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הוצב במקום ה-25 ברשימת המחנה הממלכתי מטעם חוסן לישראל.
יחיאב בוגר תואר ראשון במשפטים ולימודי האסלאם והמזרח התיכון מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ונכון ל-2021 לומד לתואר מוסמך במדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית.
Ein Herz, das seinen Jesum lebend weiß, רי"ב 134
Ein Herz, das seinen Jesum lebend weiß (בעברית: לב, היודע כי ישו שלו חי), רי"ב 134, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג. ביצועה הראשון היה ביום השלישי של חג הפסחא, שחל ב-11 באפריל 1724.
שלומי יחיאב
פעילות סטודנטיאלית
במהלך השנה השנייה ללימודיו לתואר ראשון ייסד יחיאב את "הזדמנות אמיתית", תוכנית חברתית המסייעת לצעירות וצעירים מהפריפריה בדרכם לאקדמיה. כיום (2021) התכנית נמצאת בתהליך הרחבה ופריסה ארצית. לאחר מיסוד התכנית, התמודד ונבחר לכהן כנציג אגודת הסטודנטים בחוג למזרח-תיכון. לאחר מכן נבחר לסגן יושב ראש האגודה ולבסוף נבחר לתפקיד יושב ראש אגודת הסטודנטים באוניברסיטה העברית, בו כיהן בין השנים 2016–2018. במהלך כהונתנו הוביל יחיאב מאבק לקידום זכויות הסטודנטים בבית הספר לווטרינריה, פעל לשיפור התחבורה הציבורית בעיר ירושלים וייסד תוכנית חונכות לתלמידי שנה א', בה לוקחים חלק כ־3,000 סטודנטים מדי שנה.
הינדר
הינדר (באנגלית: Hinder) היא להקת הארד רוק שנוסדה בשנת 2001 באוקלהומה סיטי שבארצות הברית על ידי המתופף קודי האנסון הגיטריסט, ג'ואי גראבי והזמר אוסטין ווינקלר.
היסטוריה
הלהקה התחילה את דרכה כלהקת קאברים באוקלהומה סיטי. השיר הראשון שנכתב על ידי הלהקה היה Lips of an Angel (שפתיים של מלאך) שהגיע למקום השלישי בבילבורד הוט 100.
ב-2005 חתמה הלהקה בחברת הקלטות והתחילה את העבודה על אלבומה הראשון  Extreme Behavior (התנהגות קיצונית). האלבום הוכתר על ידי כמה ממגזיני המוזיקה הנחשבים באמריקה שבראשם Almusic כאלבום הרוק הגרוע של השנה. אבל בניגוד לכל הציפיות האלבום נמכר במיליונים והכניס את הלהקה למיינסטרים האמריקאי.
Ein Herz, das seinen Jesum lebend weiß, רי"ב 134
היסטוריה
קנטטה זו הייתה האחת-עשרה שהלחין באך באותה שנה, לאחר שבשנה הקודמת הלחין עשרים וחמש קנטטות. ביום הראשון של הפסחא ביצע את רי"ב 4 וביום השני ביצע את רי"ב 66.
מחמת הצורך להלחין מספר קנטטות בתקופה קצרה, השתמש בבאך ביצירות ישנות שלו כבסיס לקנטטות אלו. קנטטה זו מבוססת על הקנטטה החילונית Die Zeit, die Tag und Jahre macht, רי"ב 134א, אותה הלחין ב-1719 בהיותו בקטן. הוא הוסיף לקנטטה שלושה רצ'יטטיבים וביצע אותה שוב ב-1731. ב-1735 שינה את המוזיקה לחלוטין וביצע אותה שוב.
שלומי יחיאב
פעילות סטודנטיאלית
עם סיום תפקידו כיושב ראש אגודת הסטודנטים באוניברסיטה העברית נבחר לתפקיד סגן יושב ראש התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות בישראל, לצד יושב הראש רם שפע, ובחודש פברואר 2019 נבחר לכהן כיושב ראש ההתאחדות. במהלך כהונתו הוביל יחיאב מאבק סטודנטיאלי ארצי למתן סיוע לסטודנטים שנפגעו כלכלית במשבר הקורונה, מאבק שבזכותו אושרה תוכנית סיוע ממשלתית בהיקף של 900 מיליון ש"ח. סיוע מרכזי בתוכנית זו ניתן לסטודנטים מהשכבות הסוציו-אקונומיות הנמוכות ומהפריפריה החברתית והגאוגרפית. בפן החברתי ייסד מערך כוח משימה לאומי של אלפי סטודנטיות וסטודנטים לתמיכה באוכלוסיות שונות בחברה הישראלית שנפגעו עקב המשבר, וחיזוק הלכידות החברתית. לצורך הגברת ההשפעה בקרב רשויות השלטון, הוביל יחיאב את מעבר משרדי ההתאחדות לקריית הלאום בירושלים, ויזם את ועידת הצעירים והצעירות הראשונה, שהתמקדה בעתיד הדור הצעיר בישראל.
הינדר
היסטוריה
האלבום מכר יותר מ 3 מיליון עותקים באמריקה מה שנתן לו מעמד של פלטינה משולשת. הוא הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים האוסטרלי.
בשנת 2008 יצא האלבום השני של הלהקה שנקרא Take It to The Limit (קח את זה לקצה). הסינגל המוביל מהאלבום הוא Use Me (השתמש בי). הסינגל יצא כ 3 חודשים לפני האלבום והגיע למקום שלישי במצעד השירים של המיינסטרים של בילבורד. אחריו יצא הסינגל Without You (בלעדייך) שמזכיר בסגנונו את Better Than Me וLips of an Angel.
האלבום הגיע למקום רביעי במצעד האלבומים האמריקאים כאשר הוא מכר יותר מ81 אלף עותקים בשבוע הראשון ליציאתו. האלבום מכר יותר מ-500 אלף עותקים בארצות הברית וקיבל מעמד של זהב.
עם יציאת האלבום יצאה הלהקה לסיבוב הופעות עם הלהקות Rev Theory וTrapt כמופעים פותחים. בקיץ 2009 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות נוסף אשר נקרא הפעם Dark Horse Tour שבו ניקלבק שימשה כלהקה המרכזית. בסיבוב הזה יצאו גם הלהקות Saving abel ופאפא רוץ'.
Ein Herz, das seinen Jesum lebend weiß, רי"ב 134
מילים ומוזיקה
סדר הקריאה לאותו יום כולל פסוקים ממעשי השליחים בהם מסופר על דברי פאולוס באנטיוכיה ופסוקים מהבשורה על-פי לוקאס המתארים את התגלות ישו אל תלמידיו לאחר תחייתו, בירושלים. הלברית נכתבה על ידי מחבר לא ידוע. מבנה החלקים נשמר מהגרסה הישנה, אולם חלקים 5 ו-6 שלה אינם נכללים כאן. את הטקסט החדש הוא כתב על דפי הקנטטה המקורית, מתחת לטקסט הקיים, וערך קלות את המוזיקה.
שלומי יחיאב
חיים אישיים
יחיאב מתגורר בירושלים, נשוי לאסתר אוטולנגי ואב לילד.
Ein Herz, das seinen Jesum lebend weiß, רי"ב 134
הקלטות
היצירה הוקלטה במלואה 12 פעמים בהקלטות מסחריות. בין המנצחים שביצעו את ההקלטות ניתן לציין את הלמוט רילינג (ב-1976), גוסטב ליאונהארדט (ב-1983), טון קופמן (ב-1998) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000).
לי ונליאנג
לִי וֶנְלְיָאנְג (מנדרינית תקנית: 李文亮; 12 באוקטובר 1986 – 7 בפברואר 2020) היה רופא עיניים סיני, שעבד כרופא בבית החולים המרכזי של ווהאן. לי, שראה הודעה במעגל פנימי של איי פן, מנהלת מחלקת המיון בבית החולים, הפיץ אותה במעגל נרחב והזהיר את עמיתיו בדצמבר 2019 מפני התפרצות אפשרית של מחלת תסמונת נשימתית חריפה חמורה (SARS), שזוהתה בהמשך כסוג נפרד של וירוס מתת-משפחת נגיפי קורונה (COVID-19). הוא הפך לחושף המגפה בציבור, לאחר ששותפו אזהרותיו באופן פומבי. ב-3 בינואר 2020 משטרת ווהאן זימנה אותו על "הפצת שמועות (谣) באינטרנט". לי המשיך לעבוד בבית החולים, שם ככל הנראה נדבק בנגיף ונפטר מהמחלה ב-7 בפברואר 2020, בגיל 33. בעקבות האירוע המפלגה הקומוניסטית של סין הוציאה באופן חריג התנצלות רשמית כלפי משפחתו וביטלה את האשמות נגדו.
ראשית חייו
לי ונליאנג נולד ב-12 באוקטובר 1986 למשפחה מהמיעוט המנצ'ורי בבֵּייגֶ'ן, ליאונינג. הוא למד בתיכון בבייג'ינג וסיים את לימודיו בציונים גבוהים. בשנת 2004 נבחן בגאוקאו, בחינת הכניסה הלאומית ללימודים אקדמיים בסין. הוא התקבל לבית הספר לרפואה באוניברסיטת ווהאן כסטודנט לרפואה קלינית בתוכנית לימודים משולבת של תואר ראשון ושני. המרצה שלו העיד שהיה סטודנט חרוץ וכן. בשנה השנייה ללימודיו הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של סין.
לאחר סיום לימודיו בשנת 2011, לי עבד כשלוש שנים במרכז לרפואת עיניים באוניברסיטת ש'יאמן. בשנת 2014 לי הפך לרופא עיניים בבית החולים המרכזי של ווהאן, ווהאן, סין.
פרסום חשיפת מגפת הקורונה
ב-30 בדצמבר 2019, הפיצה ד"ר איי פן - מנהלת מחלקת החירום בבית החולים, דו"ח מטופל ובו תוצאה חיובית עם רמת ביטחון גבוהה לבדיקות נגיף הסארס. ד"ר איי פן נבהלה לאחר שקיבלה את תוצאות המעבדה של מטופלת אותה בדקה, אשר הציגה תסמינים דומים לשפעת העמידים בשיטות הטיפול הקונבנציונליות. הדו"ח כלל את הביטוי "סארס קורונה-וירוס". איי הקיפה את המילה "סארס" ושלחה אותה לרופא עמית בבית חולים אחר בווהאן. משם הוא התפשט בכל מעגלי הרפואה בווהאן, ובניהם גם הגיע אל לי.
צילומי מסך של הודעות ה-WeChat שלו פורסמו בפורומים סיניים וזכו לתשומת לב עצומה. בעקבות זאת מחלקת הפיקוח זימנה אותו לשיחה, שם הואשם בהדלפת המידע. ב-3 בינואר 2020, שוטרים של הלשכה לביטחון פנים של ווהאן חקרו את המקרה ואת לי ומסרו לו, ולשבעה אחרים, אזהרה בגין "הפצת שמועות מזיקות". הוא נדרש לחתום על מכתב התראה בו הבטיח שלא יעשה זאת שוב. המשטרה הזהירה אותו כי אם ימשיך להפר את החוק הוא יועמד לדין. לאחר האזהרה, לי המשיך לעבוד בבית החולים, עד שחלה בנגיף - ככל הנראה ב-8 בינואר. ב-31 בינואר הוא פרסם במדיה החברתית את שאירע בתחנת המשטרה עם מכתב ההצהרה עליו חתם. הפוסט שלו הפך ויראלי והמשתמשים שאלו מדוע הושתקו הרופאים שנתנו אזהרות מוקדמות יותר על ידי הרשויות.
לי הוצב באור הזרקורים של התקשורת הסינית לאחר שנחשב אחד משמונת "מפיצי השמועות" שהוזהרו על ידי משטרת ווהאן. עם זאת, על פי חלק מגורמי התקשורת, משטרת ווהאן זימנה את השמונה ב-1 בינואר, בעוד לי ושיי לינקה, רופא נוסף מבית החולים ווהאן, הוזהרו ב-3 בינואר. לפיכך ייתכן ששני האחרונים אינם חלק מהקבוצה. בהמשך הגיב לי כי הוא לא ידע אם הוא אחד מהקבוצה אך הוא ננזף לאחר שאמר את האמת. העונש המשטרתי של לי בגין "הפצת שמועה" שודר בטלוויזיה המרכזית של סין, מה שמעיד על אישור השלטון המרכזי לעונש.
ב-4 בפברואר קבע בית המשפט העליון של סין העממית כי שמונת אזרחי ווהאן לא צריכים להיענש, שכן דבריהם אינם כוזבים לחלוטין. בעמוד המדיה החברתית הרשמי כי: "יכול היה להיות נהדר לו הציבור היה מאמין ל'שמועות' ומתחיל לעטות מסיכות מגן, להשתמש באמצעי תברואה ולהימנע מביקור באזור שוק חואה-נאן". לי אמר ל-Caixin כי חשש שבית החולים יעניש אותו על "הפצת שמועות", אך חש הקלה לאחר שבית המשפט העליון מתח ביקורת פומבית על המשטרה: "אני חושב שצריך להיות יותר מקול אחד בחברה בריאה, ואיני רואה בעין יפה שימוש בכוח ציבורי לצורך התערבות מוגזמת" אמר לי.
מותו
ב-8 בינואר, לי נדבק בווירוס CoVid-19 ככל הנראה מחולה נגוע בבית החולים בו עבד. המטופל סבל מגלאוקומה סגורת זווית חריפה ופיתח חום למחרת. לי החל לחשוד כי ייתכן שהמטופל סובל מזיהום בווירוס. ב-10 בינואר לי פיתח חום ושיעול שהחמיר במהרה. הרופא יו צ'נגבו, מומחה רפואי בג'ג'יאנג שנשלח לווהאן, אמר לתקשורת כי אף על פי שרוב המטופלים הצעירים אינם נוטים לפתח מצבים קשים, חולה הגלאוקומה אשר לי בדק ב-8 בינואר, עבד בחנות בשוק חואה-נאן למאכלי ים בווהאן ונחשף לעומס נגיפי גבוה, אשר יכול היה להחמיר את הזיהום של לי.
ב-12 בינואר אושפז לי בטיפול נמרץ בבית החולים המרכזי ווהאן בו עבד, שם טופל בבידוד , נבדק מספר פעמים עד שנמצא חיובי לזיהום בנגיף ב-30 בינואר. הוא אובחן כחולה בנגיף ב-1 בפברואר. בעודו מאושפז, לי פרסם הודעה באינטרנט, בה נשבע לחזור לקו החזית לאחר החלמתו.
מצבו של לי הוגדר קריטי ב-5 בפברואר. ב-6 בפברואר לי אמר לחברו בטלפון שהוא מתקשה לנשום וכי רווית החמצן (סטורציה) שלו צנחה ל-85%. סמוך לשעה 19:00 הוא נשלח לחדר הטיפול הנמרץ. על פי הדיווח בצ'יינה ניוזוויק, ליבו נדם בשעה 21:30. בפוסטים של המדיה הסינית הממלכתית דווח כי לי נפטר, אך הפוסטים נמחקו במהרה. מאוחר יותר, בית החולים המרכזי של ווהאן פרסם הודעה הנוגדת את הדיווחים על מותו: "בתהליך הלחימה בנגיף הקורונה, נדבק רופא העיניים לי ונליאנג מבית החולים שלנו. כעת הוא במצב אנוש ואנחנו עושים כמיטב יכולתנו להצלתו". על פי הדיווחים, נעשה שימוש בחמצון ממברנה חוץ-גופית (ECMO) כדי להחזיק אותו בחיים. עם זאת, המאמץ לא הצליח ובית החולים הודיע כי לי נפטר בשעה 02:58 בבוקר ב-7 בפברואר 2020. במהלך תקופה זו יותר מ-17 מיליון אנשים צפו בזרם הדיווחים הסותרים בנוגע למצבו.
תגובות למותו
מותו של לי עורר צער וכעס רב על המדיה החברתית, בדרישה להרחבת חופש הביטוי. תַּג הַקְבָּצָה (האשטאג) wewantfreedomofspeech# זכה ליותר משני מיליון צפיות ולמעלה מ-5,500 פוסטים תוך חמש שעות, לפני שהוא הוסר על ידי הצנזורים, כמו גם האשטאגים ופוסטים אחרים בנושא.
אף על פי שבתחילה לא הייתה התנצלות רשמית מהעיר ווהאן על הנזיפה בלי, תוך שעות מרגע מותו, ממשל עיריית ווהאן ונציבות הבריאות של חוביי הצהירו הצהרות מיוחדות על לי ופרסמו תנחומים למשפחתו. מחוץ לווהאן, נציבות הבריאות הלאומית של סין פרסמה הצהרות דומות. בצעד חריג עוד יותר, הגוף הגבוה ביותר בסין, נציבות הפיקוח הלאומית, יזם "חקירה מקיפה" בפרשה. צ'ין צ'יאנגהונג, פרופסור למשפטים באוניברסיטת אוניברסיטת ווהאן, הביע את דאגתו כי אם לא ינוהל כראוי, הכעס הציבורי על מותו של לי יכול להתפוצץ באופן דומה לאזכרה על מותו של הו יאובאנג.
קבוצת אקדמאים סיניים בראשות טאנג יימינג, ראש בית הספר לקלסיקות סיניות - האוניברסיטה הנחשבת במרכז סין, פרסם מכתב פתוח בו דחק בממשלה לשמור על חופש הביטוי ולהתנצל על מות לי. המכתב הדגיש את הזכות לדיבור חופשי, שלכאורה מובטחת על ידי החוקה הסינית. טאנג אמר כי ההתפרצות הויראלית היא אסון מעשה ידי אדם, וכי סין צריכה ללמוד מלי ונליאנג. טאנג כתב גם כי הוא חש כי אינטלקטואלים בכירים ואנשי אקדמיה חייבים לדבר בפני העם הסיני ובעבור מצפונם האישי. במכתב נכתב כי לי הוא "קורבן של דיכוי חופש הביטוי". ג'י קיאו, חבר האקדמיה הסינית להנדסה ונשיא בית החולים השלישי באוניברסיטת פקינג בבייג'ינג, כינה את לי "חושף השחיתויות שקידש את חייו הקצרים בקו החזית".
הסנאט האמריקני כיבד את חייו ואת תרומתו של לי על ידי קבלת החלטה הקוראת לשקיפות ושיתוף פעולה מצד ממשלת הרפובליקה העממית של סין והמפלגה הקומוניסטית של סין.
ארגון הבריאות העולמי פרסם בטוויטר כי הוא "עצוב עמוקות בגלל פטירתו של ד"ר לי ונליאנג" ו"כולנו צריכים לחגוג עבודה שהוא עשה ב-#2019nCoV".
חייו האישיים
כאשר לי התחיל להראות את תסמיני הנגיף, הוא הזמין חדר במלון כדי להימנע מהדבקת משפחתו. למרות אמצעי זהירות זה, הוריו נדבקו ב- SARS-CoV-2, אך לאחר מכן התאוששו. ללי ואשתו פו שוג'י יש בן אחד. אשתו הייתה בהיריון עם ילדם השני בזמן מותו.
משתפי פעולה עם השלטון הנאצי במלחמת העולם השנייה
משתפי פעולה עם הנאצים הם אומות, קבוצות ויחידים אשר סייעו למנגנון השלטון הנאצי לכונן את "הסדר החדש" בשטחי הכיבוש ושטחי ההשפעה של גרמניה הנאצית. המניעים לשיתוף פעולה זה היו לאומנות, אנטישמיות, אנטי-קומוניזם, מצוקה כלכלית-חברתית, פחד מהגרמנים וחמדנות של רכוש היהודים.
משתפי הפעולה מתחלקים לשלוש קבוצות עיקריות:
רקע
חלום עליית גרמניה לפסגת השלטון בעולם היה מן הדחפים החזקים והבולטים של רבים במפלגה הנאצית ושל היטלר עצמו, אשר ביקש להפוך את גרמניה למעצמה החזקה בעולם. שאיפות אלה לכונן שלטון עולמי היו קשורות קשר בל יינתק לתפיסתו את העם היהודי כמי שמאיים להחריב את העולם. "המאבק" נגד האויב המדומה הזה היה בעיניו חלק בלתי נפרד ממאבקו המדיני-הצבאי הכולל. מיליוני יהודים חיו במזרח אירופה בתחום שהיווה, לדעתו, את "מרחב המחיה" אשר נועד לעם הגרמני. עובדה זו עשתה את הכחדתם לאחת ממטרות המלחמה. יתר על כן הוא ראה את ארצות המזרח, בעיקר את פולין ורומניה, כמאגר הכוח הבינלאומי של היהודים, וכל אוכלוסיית מזרח אירופה הייתה בעיניו הבסיס הביולוגי לשלטון הבולשביקי שנוא נפשו. הגשמת חלום זה של "הסדר החדש" חייבה שימוש במשתפי פעולה במדינות הכבושות.
דרישות לשיתוף פעולה
למן הרגע הראשון לכיבוש התייצבו כמעט כל הקבוצות הפשיסטיות והנציונאל-סוציאליסטיות בפני הכובש הגרמני והציעו עצמן כבעלות ברית. ברם הנאצים לא ראו בכל אחד כמתאים לשתף פעולה עמם. הם לא התלהבו מכול הקבוצות במידה שווה בשל מספר סיבות: בשל האופי האישי של רבים מחברי הקבוצות הללו, בשל שולייתן בחברה ובשל העוינות שרחשו להן רוב חלקי האוכלוסייה. גם אמונותיהן ודעותיהן של הקבוצות מילאו תפקיד בקביעת יחסם של הגרמנים. מתוך כך עולה כי תערובת של שיקולים אידאולוגיים ופרגמטיים השפיעו על קבלת ההחלטות של הנאצים.
סלובקיה
בנובמבר 1938 נקבע בבוררות וינה כי שטח השייך לדרום סלובקיה יסופח להונגריה. הסלובקים הזועמים האשימו את היהודים שישבו באזור כי הם תומכים בלאומנות ההונגרית. הם התנפלו עליהם וגירשו אותם לעבר הגבול ההונגרי. ההונגרים לא קיבלו אותם וגירשו אותם בחזרה. כתוצאה מכך מאות אנשים- זקנים, נשים וטף נאלצו לחיות מספר שבועות בשדה הפתוח. מאורע זה היה סימן לבאות.
סלובקיה הייתה המדינה הראשונה שלא הייתה נתונה לשלטון נאצי ישיר. ב-15 במרץ 1939 בתיאום עם הנאצים הכריזה ההנהלה הסלובקית על מדינה עצמאית ובחוזה אשר נחתם ב-23 במרץ 1939 היא קיבלה את הנהגתה של גרמניה במדיניות החוץ. יתר על כן הוקם בה מנגנון בהשראת הימלר והיידריך אשר עליו הוטל לדאוג לביצוע שיטתי של המטרה הנאצית – "טיהור אירופה מיהודים". סלובקיה סיפקה הזדמנות להרחיב את תחום השפעתו הישירה של הימלר תוך זירוז הטיפול בבעיה היהודית על-פי הדגם הנאצי. שליטי סלובקיה החדשים – הכומר יוסף טיסו וראש המפלגה הלאומנית פרופסור טוקא למדו מנותנת החסות הגרמנית מספר הליכים שכוונו נגד היהודים. ברם הם שאפו לשמור על עצמאות פנימית ועל הגוון הקתולי, לכן הציגו פעולותיהם כמושתתות על בסיס דתי, ולא על בסיס גזעני. ב-18 באפריל 1939 פורסמה פקודה שהגדירה את המושג "יהודי" ואליה התווספו הגבלות מקצועיות אשר תחילה פגעו בעורכי הדין. על-פי ההסבר שניתן בהודעה הגדרת המושג "יהודי" נעשתה מתוך רצון להסדיר את התנאים הסוציאליים, הכלכליים והמדיניים בתחום סלובקיה. דרך זו הייתה אופיינית לאותה תקופה אשר בה עדיין ניסו להסוות את ההגבלות ואת האיסורים שהוטלו על היהודים ועל רכושם בטענה שהם נועדו לצורך הסדרת ענייני הכלל. צורה זו מזכירה את נוסח החוקים שהוציאו הנאצים ב-1933. כך פעלו שליטי סלובקיה להבטחת שלטונם על-פי השיטה המשולשת של הנאצים: תחיקה, תעמולה וטרור. אנשי "משמר הלינקה" התנפלו על יהודים והחריבו בתי כנסת ובתי קברות. אף על פי שהסלובקים הדגישו כי גישתם אינה גזענית, אלא דתית הם השתמשו בשיטה דומה לזו של הגרמנים וקבעו כי מי שהתנצר לפני 30.10.18 נחשב נוצרי ומי שהמיר את דתו לאחר תאריך זה הוא יהודי. במשך שנת 1939 פורסמו צווים שונים שפגעו במשק החקלאי, במלאכה של היהודים. באביב 1940 יצאו צווים מפורשים אשר קבעו הגבלות ואפשרו החרמת מפעלים יהודיים. יהודים פוטרו מהצבא ומהממשלה והוטלו איסורים נוספים על מקצועות חופשיים. בנוסף גויסו מובטלים לעבודות כפייה.
ב־28.07.40 הזמין אליו היטלר את המנהיגים הסלובקים ובפגישה הידועה כ"פגישת זלצבורג" הכתיב את דרישותיו ואת תנאיו, לרבות הגברת הפעולות נגד היהודים. מכאן שגם כאן שימשה הבעיה היהודית אמצעי לחיזוק השפעתו הפוליטית הכללית הואיל ומשטר כפייה על היהודים, לפי הדוגמה הגרמנית, מבוסס על אנטישמיות גזעית ונועד להיות גורם להפחתת השפעת הכנסייה הקתולית ולהתבססות ההשפעה הגרמנית במדינה. כבר באוגוסט 1940 הוצא צו שקבע רישום חובה של כל הרכוש היהודי. צעד החקיקה המכריע היה חוק יסוד של הפרלמנט הסלובקי שהתקבל ב-3 בספטמבר 1940 וייפה את כוחה של הממשלה לנקוט אמצעים בענייני אריזציה. לפי חוק יסוד זה ייפה הפרלמנט את כוחה של הממשלה הסלובקית להורות על האמצעים הדרושים כדי: (א) לדחוק את רגליי היהודים מחיי הכלכלה והחברה בסלובקיה. (ב) להעביר את הרכוש היהודי לבעלות נוצרית. בעקבות חוק זה הוצאו בחודשים שלאחר מכן מאות חוקים וצווים שנועדו לערער את בסיס החיים של היהודים בסלובקיה ולשלול מהם את מקורות פרנסתם ואת יתר זכויותיהם. ב-3 בנובמבר 1940 הגיע אייכמן לסלובקיה בניסיון לקדם את פעולות הסלובקים כנגד היהודים.
צרפת של וישי
צרפת הייתה מחולקת לאזור הכיבוש ולאזור החופשי אשר היה תחת שלטון וישי, כמו כן בגבולותיה של צרפת היו יהודים זרים רבים אשר חלק ניכר מהם שהה בה באופן בלתי לגלי. מתוך כך ניכר כי בעיית היהודים הייתה דחופה כבר בקיץ 1940, לפיכך ניתנו ההוראות הראשונות המגבילות את זכויות היהודים דווקא על ידי ממשלת וישי.
ב-17 ביולי 1940 אסרו העסקת זרים שלא נולדו צרפתים (הכוונה הייתה ליהודים) במוסדות ציבוריים וממשלתיים, אלא אם הם או בניהם שירתו בצבא. כעבור חודש התווספה הוראה שנייה אשר אסרה על זרים לעסוק ברפואה וברוקחות. ההוראה חלה גם על המושבות הצרפתיות (הכוונה הייתה בעיקר ליהודי צפון אפריקה). ב-3 באוקטובר 1940 פרסמה ממשלת וישי את "תקנון היהודים" שכלל את ההגדרה הידועה של יהודי כפי שהתבטאה בחוקי נירנברג. מעתה נאסר גם על יהודים צרפתים לעסוק במשרות ציבוריות או במשרות ממשלתיות, בצבא, בהוראה, במשפט ובקולנוע. תחולת התקנה הייתה תקפה בצרפת כולה (מלבד אלג'יריה) ולא רק באזור ממשלת וישי הואיל ועל-פי תנאי שביתת הנשק היו חוקי ממשלת וישי תקפים בצרפת כולה. הגרמנים אף היו מעוניינים שהצרפתים ייזמו פעולות אנטי-יהודיות. למחרת פרסום ההוראה נאסרו באזור וישי המוני יהודים זרים ונכלאו במחנות. עד סוף 1940 נעצרו כמחצית היהודים הזרים בצרפת .
ב-7 באוקטובר 1940 בוטל באלג'יריה "צו כרמיה" משנת 1865. תקנה זו הבטיחה ליהודים את אזרחותם הצרפתית בזכות המדינאי הצרפתי-יהודי אשר לחם לשוויון אזרחי של היהודים. השלטונות הצרפתיים הוציאו גם צווים אשר הטילו על יהודי צפון אפריקה חלק מחוקיה של ממשלת וישי ואף ניתן להם פירוש קיצוני. הצו הראשון התפרסם ב-31 באוקטובר 1940. בכל המינהל הצרפתי של שטח החסות הופעל העיקרון הגזעי בעקבותיו פוטרו יהודים ממשרותיהם. נוצרה גם אווירה עוינת בציבור ופסק הקשר של היהודים עם הציבור הצרפתי, יתר על כן היהודים הופלו לרעה בחלוקת המזון לעומת האוכלוסייה המוסלמית.
מן האמור לעיל ניכר כי שלטונות וישי הלכו בעקבות הצעדים שנקטה גרמניה החל בשנת 1933.
ממלכת רומניה
בין מדינות הבלקן הייתה רומניה הידועה ביותר באנטישמיות שלה שכן מאז ומעולם פעלו בה ארגונים אנטישמיים אשר נתמכו על ידי עיתונות אנטישמית רבת תפוצה. בשנות ה-30 נקשרו קשרים הדוקים למדי בין ארגונים אלה לבין הנציונל-סוציאליסטים בגרמניה. התנועה הלאומנית-אנטישמית הלכה והתגבשה ברומניה בעידודה של גרמניה, לרבות תמיכה כספית.
המשבר הכלכלי העולמי של ראשית שנות ה-30 פגע במדינות החקלאיות (כדוגמת רומניה והונגריה) בצורה חמורה עוד יותר מזו שבמדינות המתועשות. החקלאות הייתה מקור פרנסה לכ-80% מאוכלוסיית רומניה. מחירי המוצרים החקלאיים ירדו באופן חמור יותר ממחירם של מוצרי התעשייה. התרוששות האיכרים ומעמד הפועלים העירוני הייתה אחד הגורמים לתסיסה סוציאלית אשר נוצלה בין השאר על ידי תנועות סוציאליסטיות. מה שהתחולל לא היה תופעה חדשה, אלא הקצנה ימינה. עליית התנועות הפשיסטיות תרמה תרומתה הואיל והגבירה את המתחים הסוציאליים ואיימו על המבנה המעמדי של החברה ועל המונופול הפוליטי של האליטה. הפתרון החוזר על עצמו לאורך ההיסטוריה – הטיית התסיסה הכלכלית והסוציאלית אל "הבעיה היהודית". לאור זאת קל לתאר את השנאה של האיכרים לבנקים היהודיים אשר נתנו להם אשראי ולסוחרים היהודים אשר תיווכו בינם לבין השווקים בארץ ומחוצה לה. באווירה טעונה זו רווחו סיסמות אנטישמיות גם במפלגות הרומניות השמרניות יותר והתעמולה האנטישמית הנפוצה בעיתונות הוקיעה את היהודים כ"טפילים", כאויבי רומניה והכנסייה וכקומוניסטים. ממשלת רומניה ציוותה על בדיקה חוזרת של אזרחות הנתינים שהייתה מכוונת בעיקר נגד היהודים. היא הביאה בסתיו 1939 לשלילת הזכויות האזרחיות של שליש מהאוכלוסייה היהודית. גם כאן בלטה השפעתם של חוקי נירנברג. מקורות האנטישמיות היו אמנם מקומיים, אך הצלחת המשטר הנאצי אשר האנטישמיות הייתה אחת מעקרונותיו הבסיסיים ונסיגת המשטרים הדמוקרטיים עודדו את התומכים בחקיקה אנטי-יהודית. הם חשבו כי חקיקה כזו תשקיט את הסערות בבית, לא תעורר התנגדות רבה באירופה ואף תשפר את היחסים עם גרמניה, אשר נוסף על היותה השותף החשוב ביותר בסחר החוץ ההונגרי והרומני הייתה לגורם מרכזי בקביעת עתידה הפוליטי של אירופה ב – 1938.
אחרי ועידת מינכן וחלוקת צ'כוסלובקיה הזמין היטלר את המלך קארול אליו (24 בנובמבר 1938). בפגישה זו הציע היטלר למלך להרחיב את קשרי הסחר בין רומניה לבין גרמניה. הוא הדגיש כי הוא מצפה גם לפעולה נמרצת נגד היהודים. הדיפלומט הגרמני הלמוט וולטאט ניהל את המשא ומתן על קשרי הסחר בין רומניה לבין גרמניה. הוא דאג לכך כי להסכם המסחרי שנחתם בבוקרשט ב-23 במרץ 1939 יוכנסו סעיפים אנטי-יהודיים מפורשים. ייתכן כי בהשראתו החלה ממשלת רומניה ללחוץ על היהודים להגר מרומניה. בלחץ זה המשיכו הגרמנים ביתר שאת באביב 1939 כאשר תוך כדי ההכנות למלחמה גבר מאוד עניינם בנפט הרומני. רומניה שעליה איימה רוסיה מצד אחד וגרמניה מצד שני נעשתה כה תלויה בגרמניה עד שבמאי 1940 נאלצה לחתום על הסכם אספקת נשק תמורת הנפט הרומני ולמעשה הפכה רומניה ל"מדינת חסות" של הגרמנים. באוקטובר נכנס הצבא הגרמני למדינה כדי להגן על שדות הנפט, להלכה, וכשלב ראשון בפלישה לברית המועצות, למעשה.
בתקופה זו שררה במדינה תסיסה שהביאה בסופה להפלת שלטון קרול השני, היא לוותה בפגיעות חמורות בציבור היהודי. פגיעות אלו התבטאו הן על ידי פרעות שפרצו בקיץ 1940 והן על ידי חוקים חדשים. ב-9 באוגוסט התפרסם חוק "המעמד המשפטי של יהודי רומניה". חוקים אלו יישמו באופן ברור את עקרונות "חוקי נירנברג" הגרמנים ברומניה: נאסר על יהודים להחזיק בקרקעות ובמפעלי תעשייה בכפרים ולמלא תפקידים ציבוריים כלשהם; נאסרה עליהם מכירת מצרכים שיש עליהם מונופול ממשלתי, לעסוק בעיתונות ובהוצאת ספרים; נאסרו נישואי תערובת, היהודים גורשו מהצבא והוכרחו לשרת בפלוגות עבודה. גם השחיטה הכשרה נאסרה. בנוסף נאסר על היהודים לכהן במשרות ממשלתיות או ציבוריות; הוגבל מספר היהודים בכל ענפי המשק; הוכרז על נומרוס קלאוזוס באוניברסיטאות ובבתי הספר. ב-6 בספטמבר 1940 עם עזיבת קרול השני את רומניה הקים יון אנטונסקו את "המדינה הליגיונרית הלאומית" כשאנשי "משמר הברזל" שותפים מלאים בשלטון. באוקטובר 1940 החלה הממשלה בפעולות "רומניזציה" של הרכושי היהודי בדומה ל"אריזציה" של הגרמנים. במסגרת פעולות אלו הופקעו קרקעות היהודים והם הורחקו מבעלות על כל ענפי המשק. כאן כמו בגרמניה הוסוו פעולות אלה באמצעות תקנות פורמליות. בנוסף ערך "משמר הברזל" טרור על-פי דוגמת ה"אס.אה" בגרמניה משנת 1933. בעוד שהיהודים הוצאו מכל האיגודים המקצועיים יסדו הלגיונרים קאופרטיביים שנועדו לתפוס את מקומו של הסחר היהודי. מוסדות הציבור היהודי ואף בתי הספר הועברו לידי הלגיונרים. משום שמעשיהם נעשו מסוכנים למדינה עצמה פוזר "משמר הברזל" בדצמבר 1940.
ממלכת הונגריה
היטלר היה מעוניין בהונגריה לא פחות מאשר ברומניה, אך בניגוד לרומניה לא ניסו הנציונל-סוציאליסטים להתבסס במדינה, אלא בחרו בדרך של הסכמים ושל הטבות אשר בזכותם הסכימה הונגריה לשרת אינטרסים גרמניים. בה בעת פעל היטלר לעידוד הנטיות האנטישמיות ולהגבלת זכויות היהודים בהונגריה. תחילה שיתף את הונגריה בביזה הצ'כוסלובקית בהעבירו אליה שטחים אשר נלקחו ממנה לאחר מלחמת העולם הראשונה בחוזה טריאנון מנובמבר 1918.
לא במקרה נחקק "החוק היהודי הראשון" שהגביל את זכויות היהודים ב-1938 כאשר הונגריה החלה ליהנות מחסדי הרייך השלישי. חוק ראשון זה הושלם ב-1939 באמצעות חוק שני. ביסוד שני החוקים הונח המושג הגזעי. בהתאם לחוקים אלו צומצם שיעור היהודים שהורשו לעסוק במקצועות החופשיים ל-6% והם גם הוצאו, כמו בגרמניה, מהפקידות ומהעיתונות. במפעלים כלכליים הוגבל שיעור היהודים ל-20% וב-1939 הופחת ל – 12%. בוטלה אזרחותם ההונגרית של אלה שרכשוה לאחר 1914, והיהודים הוצאו מהמפלגות ההונגריות משום שלא הותר להם להצביע בבחירות הכלליות ובבחירות העירוניות. חרף הגבלת הזכויות האזרחיות לא נמנע גיוס גברים בני 18–25 לשירות עבודה החל מ-1940. חוקים אלו היו תקפים גם לגבי השטחים המסופחים, אך ההונגרים לא הסתפקו בכך והם ערכו ביהודים פרעות, בפרט בטרנסילבניה, כמו כן יהודים שלא יכלו להוכיח את אזרחותם ההונגרית גורשו לחלק הרומני של טרנסילבניה או לרומניה עצמה. גם האצולה ניצלה את ההיתר להפקיע אדמות אשר היו בבעלות יהודית.
ב-1944 השלטונות בהונגריה שיתפו פעולה עם אדולף אייכמן בהוצאה לפועל של שואת יהודי הונגריה.
הולנד
המשבר החמור של שנות השלושים במישור הכלכלי ובמישור החברתי יחד עם הצלחת הנאציזם בגרמניה דחפו מעגלי אוכלוסייה שונים בכיוון הפשיזם כתוצאה התגוונו הרקעים החברתיים של הפעילים במגזר זה. בנוסף האנטישמיות נעשתה נפוצה יותר בחברה ההולנדית בכללה. הדבר אשר השפיע ביותר על התפתחות האנטישמיות הייתה בעיית הפליטים היהודים מגרמניה.
המונח "נציונאל-סוציאליזם" נכנס לשימוש בהולנד בסוף 1931 בהשפעת ההצלחה הגוברת של המפלגה הנאצית בגרמניה. נוסדו קבוצות ומפלגות אחדות אשר קראו לעצמן נציונל-סוציאליסטיות, החשובה שביניהן הנס"ב (Nationaal-Soocialistische Beweging) אשר מייסדיה היו אנטון אדריאן מוסרט וק' ואן חילקרקן. מוסרט שהיה לאומן הולנדי מובהק לפני הכיבוש ביקש למצוא נוסחה לפיה יתקבל הפשיזם הלאומי ההולנדי בתוך "הסדר האירופי החדש" המונהג בידי גרמניה. הוא הציע הקמת "ברית עמים גרמניים" שתכלול את "הרייך הגרמני" הגדול, הרייך ההולנדי, ממלכת שוודיה וממלכת דנמרק". גם מדינות "גרמניות" אחרות יכלו לבקש ולהתקבל כחברות בברית זאת שגרמניה בראשה. בהסבירו את הבסיס האידאולוגי להצעתו ציין מוסרט כי לנציונאל-סוציאליזם יש היבט לאומי והיבט בינלאומי. ההיבט הבינלאומי מתבטא בקהיליית גזע שאיננה קשורה לגבולות מדיניים מסוימים, כי אם פרושה על-פי עמים ומדינות שונים; ההיבט הלאומי עניינו הלכידות של קהיליית עם שצמחה בצוותא מבחינה היסטורית ושמעוניינת לשמר את מאפייניה המיוחדים במדינת עם לאומית. מכאן עולה כי מוסרט ואחרים ראו את הנציונאל-סוציאליזם בראש ובראשונה כעקרון מנחה לארגון חברה ומדינה – ולא לארגון מהפכני חדש של הסדר בעולם כולו. משמע הם פירשו נציונאל-סוציאליזם כזהה לפשיזם. במהלך מלחמת העולם השנייה אשר לוותה בכיבוש גרמני של רוב יבשת אירופה נדרשה קבלת הכרעות, כתוצאה התגלה כי הפשיזם יכול להסכין מבחינה עקרונית עם קיום תנועות פוליטיות מקבילות בארצות אחרות ולשתף עמן פעולה.
רבים מהאנטישמים בנס"ב- שורשי האנטישמיות שלהם היו נעוצים בדעות קדומות אנטי יהודיות מסורתיות ולא גזעניות. ברם מאז 1935 התפצלו שתי גישות שונות מאוד בתוך הנס"ב. בתוך התנועה התגבשה קבוצה שתמכה ברעיונות "פולקיים" (עממיים) והדגישה שהרעיונות הללו חשובים מהתפיסה הפשיסטית המקורית של עליונות המדינה. בין חברי קבוצה זו התפוגגה בהדרגה תחושת מרכזיות הלאומיות ההולנדית ופינתה מקומה לתפיסה בדבר השתלבות בתוך "קהיליית עם" גרמנית רחבה. זרם רעיוני זה הושפע בבירור מהצלחות הנאציזם הגרמני.
התנועה הנציונאל-סוציאליסטית המובהקת ביותר בהולנד הייתה תנועת נסנא"פ –ואן ראפארד (Nationaal-Soocialistische Arbeiderspartij-van Rappard). בהתאם למפלגה זו פירושו של נציונאל-סוציאליזם "טהור" הוא התבוללות אל תוך הרייך הגרמני, פירוק ומחיקה של מאפיינים הולנדיים מבדילים וייחודיים. המתח שהתפתח בין מודעות למטרה נאצית זו לבין הרגש ההולנדי הטבוע גרמה לפילוגים ולעימותים חוזרים בתוך מחנה הפשיסטים והנציונל-סוציאליסטים ההולנדים. כך קרה כי שבועות אחדים לאחר שהציע מוסרט את "ברית העמים הגרמניים" פרסמה תנועת נסנא"פ –ואן ראפארד המחודשת את תקנונה והדגישה כי אחת ממטרותיה היא החייאתו של הדם הגרמני של ההולנדים ושל אחדות העם הקיימת בין ההולנדים לבין הגרמנים בני הרייך באמצעות הנציונל-סוציאליזם כדי שההולנדים יתקבלו בתוך קהיליית העם הגרמני הגדולה. מכאן נובע כי באגף ה"פולקי" של הנס"ב והנסנא"פ נמצאו תומכי האנטישמיות הגזענית נוסח היטלר וה"אס אס".
בסתיו 1940 החלו הגרמנים בגיוס מתנדבים ל"וואפן-אס.אס" בעיקר מקרב הנס"ב והנסנא"פ. מתנדבים אלו אומנו בגרמניה וחויבו להישבע שבועת נאמנות מוחלטת להיטלר. הנסנא"פ נשבעו אמונים להיטלר כ"פיהרר וכרייכסקנצלר" בהביעם בכך הזדהות מוחלטת עם גרמניה, ואילו הנס"ב השתמשו בשבועתם בניסוח "הפיהרר של הגרמנים".
סיכומו של דבר העיקרון של גזענות גרמאנו-צנטרית הכוללת אנטישמיות גזענית הוא המאפיין של הנציונל-סוציאליזם בגרמניה ומחוצה לה. הוא המייחדה מהפשיזם. הנציונאל-סוציליזם היה שונה מהפשיזם במספר נקודות: 1. הוא עמד על הדרישה להיררארכיה עולמית המבוססת על שיקולים "ביולוגיים"; 2. הוא דרש מעמים אירופיים (כגון ההולנדים) אשר הוגדרו כ"ראויים" להתקבל לעלית הגרמנית ולהחליט נחרצות אם הם רוצים להשתלב באופן מלא בכור ההיתוך המוצע להם או לאו; 3. הוא לא היה מסוגל לקבל לאורך זמן מערכת יחסים של שותפות עם כל אידאולוגיה או תנועה אחרת; 4. דרכו האנטישמית של הנציונאל-סוציליזם הייתה שונה במהותה ומהפכנית מכל נוסחיה הקודמים והקיימים האחרים של דעה קדומה.
מידת הפעולות האנטי-יהודיות שננקטו על ידי המדינות הגרורות שימשה אינדיקציה עד כמה אותה ארץ כבר מונהגת בידי משרתיה של גרמניה. הלחץ אשר הופעל על סלובקיה, רומניה והונגריה מילא תפקיד כפול: הוא נועד לקדם ערעור מצבם של כ -11,500,000 יהודי אירופה, אך גם שימש אמצעי להחדרת ההשפעה הגרמנית הישירה.
ממלכת בולגריה
באפריל 1941 פלשה גרמניה ליוגוסלביה וליוון. הגרמנים החליטו לשלוט במישרין על סלוניקי. שאר אזורי תראקיה היוונית, מקדוניה ופירוט היוגוסלבית נמסרו לבולגריה, בת בריתה של גרמניה הנאצית. בולגריה בהנהגת המלך בוריס השלישי אשר מוצאו מבית אצולה גרמני וממשלתה הפשיסטית בראשות בוגדאן פילוב לטשה עיניה למחוזות אלה ושמה לה למטרה לספחם ל"בולגריה המאוחדת" הגדולה. הם טענו כי אזורים אלה היו ערש התרבות והכנסייה הבולגרית. שאיפת בולגריה לספח את תראקיה נבעה מרצונה לשלוט על חופי הים האגאי. הברית המדינית-צבאית עם גרמניה העניקה לבולגריה הזדמנות פז להגשים חלום זה. יתר על כן קודם לכן עלה בידי בולגריה בסיועו של היטלר לספח את דרום דוברוג'ה מרומניה. למרות האמור לעיל סירבה בולגריה לנתק את יחסיה הדיפלומטים עם ברית-המועצות ולהכריז עליה מלחמה. כך מנעה בולגריה הקרבת חייליה בחזית העקובה מדם שבמזרח והעדיפה לשלם לגרמנים בעיקר במטבע היהודי.
משנת 1941 חוקקה בולגריה חוקים אנטישמיים נגד היהודים ובראשם החוק להגנת האומה ובמסגרתם: קביעת נומרוס קלאוזוס; אכיפת ענידת הטלאי הצהוב; נישלה את היהודים ממקורות מחייתם והפקיעה רכושם; הכבידה עליהם את נטל המיסים; הגלתה את יהודי סופיה לערי שדה; הנהיגה עבודות כפייה במחנות עבודה ואף הקימה מחנות ריכוז. במיוחד הכבידו הבולגרים את העול על יהודי תראקיה ומקדוניה. בשעה שלכל תושבי השטחים האלה הוענקה אזרחות בולגרית באופן אוטומטי נמנעה האזרחות מהיהודים באמצעות תקנה מיוחדת. כתוצאה מכך הופקרו היהודים ללא כל הגנה חוקית וטיפולם הופקד בידי הקומיסריון לענייני יהודים שהוקם במשרד הפנים בראשות אלכסנדר בלב, עורך דין אנטישמי קיצוני. בלב נשלח לגרמניה כדי לקבל הכשרה בחקיקה נגד היהודים וביישומה. לא נדרשה הפעלת לחץ רב על השלטונות הבולגריים אשר התנדבו לשתף פעולה עם הנאצים כדי להיפטר מהיהודים "הזרים" כשהם פוזלים לעבר הפרס המצופה: סיפוחן הרשמי של תארקיה ושל מקדוניה לבולגריה בבוא הניצחון הגרמני המובטח.
ממשלת בולגריה התחייבה לארגן את השילוח, לכסות את הוצאות הסעת המגורשים, לשלם לגרמניה פיצוי של 250 מארק על כל מגורש ולא לדרוש החזרתם. בימי הגירוש פעלו השוטרים והחיילים הבולגריים באכזריות והחרימו את כל רכוש היהודים לטובת האוצר הבולגרי. הם הונו את קרבנותיהם כאשר אמרו להם כי הם מועברים לשטחי בולגריה הישנה לשם עבודה למען המאמץ המלחמתי. ליהודי תראקיה נאמר כי הם יועברו לפלשתינה במהרה. יהודים בודדים לא התפתו ל"הבטחות" ונמלטו לאלבניה אשר הייתה בשליטת האיטלקים. האוכלוסייה המוסלמית באלבניה הגנה על היהודים. האלבנים החביאו אותם בבתיהם, נתנו להם שמות אלבנים ובגדים מתאימים. הם הסתכנו ועשו זאת בהתאם לשבועת הבֶּסָה, הטבועה בתרבותם ובה התחייבות לעזור לכל אדם בצרה ללא התחשבות בדתו.
ב"בולגריה המאוחדת" חיו בזמן השואה כ־60,000 יהודים, כ-20% מהם (11,343) הושמדו על ידי הבולגרים. על אף האמור לעיל, הצליחו הבולגרים להשריש את המיתוס השקרי כאילו הם "הצילו" את כל יהודיהם. הצלחה זו נזקפת לתכסיס שקוף הטוען כי תראקיה, מקדוניה ופירוט אינן שייכות לבולגריה. טענה זו המנתקת את תראקיה, מקדוניה ופירוט מבולגריה של שנות השואה ומציגה את "הצלת" יהודי בולגריה הישנה בנפרד ממה שאירע ליהודי המחוזות המסופחים יכולה להתפרש כהכחשת שואה.
מבצר הוואסאונג
מבצר הוואסאונג (בקוריאנית: 수원 화성, "סוואן הוואסאונג") הוא ביצור המקיף את מרכז העיר סוואן, בירת מחוז קיונגי, בקוריאה הדרומית. הוא נבנה מ-1794 עד 1796 על ידי המלך משושלת ג'וסון כדי לשכן בו את שרידי אביו,. סאדו הוצא להורג באמצעות קבורה בחיים בתוך תיבת אורז על ידי אביו, המלך, לאחר שלא ציית לפקודה להתאבד. המבצר ממוקם 30 קילומטרים דרומית לסיאול ותוחם חלק גדול ממרכז סוואן, וכולל את האאנגג'ונג, ארמון המלך ג'ונגג'ו. המבצר נהרס חלקית במהלך מלחמת קוריאה, ושוחזר ברובו משנות ה-70 ואילך. המבצר והארמון הוגדרו כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1997. הוא כולל בין מאפיינים רבים אחרים את הארמון, חומה היקפית, ארבעה שערים ראשיים ושני שערים מעל הסוואנצ'און (수원천), הנחל הראשי של סוואן, הזורם דרך מרכז המבצר.
גאוגרפיה
מבצר הוואסאונג שוכן כ-2.5 קילומטרים צפונית-מערבית למרכז העיר סוואן של היום וכ-4 קילומטרים צפונית לשדה התעופה של העיר. עם הרחבה של 1.8 קילומטר בכיוון צפון-מזרח ו-1.2 קילומטר לכיוון דרום-מזרח, שטחו הכולל של המבצר הוא כ-1.3 קילומטרים רבועים. חומות המבצר לשעבר השתרעו על פני אורך כולל של כ-5.7 קילומטרים. הסוואנצ'און (수원천), הנחל הראשי של סוואן שמקורו בהרים מצפון לעיר, זורם דרך מרכז המבצר לכיוון דרום.
היסטוריה
ביולי 1789, העביר המלך ג'ונגג'ו, המלך ה-22 של שושלת ג'וסון, את קברו של אביו מ (양주) עד לגבעת פלדלסאן (팔달산) במקום שכיום שוכנת בו העיר סוואן. אביו של ג'ונגג'ו היה הנסיך סאדו, שהוצא להורג על ידי אביו שלו, המלך יאונגג'ו, באוגוסט 1761 בשל התנהגות מבישה.
על ידי העברת הקבר למקום מיוחד מאוד התכוון ג'ונגג'ו לכבד ולשקם את זכר אביו. אבל זה לא הספיק לו, הוא תכנן לייסד עיר חדשה ליד הקבר, לבנות מבצר ולהעביר את מקום מגוריו לשם. כפי שציין דו וון צ'ו, מומחה לשימור מונומנטים, בעבודת הגמר שלו ב-2010, נראה שהמלך ג'ונגג'ו תכנן את הוואסאונג כמרכז מסחר, "משום כך הוא קידם פעילות כלכלית באופן פעיל". בנוסף, הוואסאונג בוודאי נועד גם להפגין כוח כלכלי וצבאי ולבסס את התביעה למנהיגות חברתית ותרבותית במדינה. דוגמאות כוללות: הקמת הספרייה המלכותית (규장각, Gyujanggak) והצבת חיל מצב (장용 엉, Jangyongyeong) בהוואסאונג, שניהם במהלך המחצית הראשונה של שלטונו, שנמשכה מ-1776 עד 1800. ג'ונגג'ו חשש מהתקפות צבאיות אפשריות מסיאול. המתחים בתוך המעמד הפוליטי והמשפיע במדינה של אז היו כנראה הסיבה לכך. ג'ונגג'ו ניסה לבנות מרכז כוח חדש עם הוואסאונג ובחודש השני של 1797 (לפי לוח שנה ירחי) נתן לעשרים המשפחות העשירות ביותר בסיאול תמריץ לעבור להוואסאונג ולבנות שם את הבסיס שלהן למסחר שהפעילו.
ג'ונגג'ו הפקיד את תכנון המבצר בידי הפילוסוף והאדריכל ג'אונג יאק-יונג (정약용) ב-7 בינואר 1794. בניית מבצר הוואסאונג, שתוכננה במקור להימשך 10 שנים, הושלמה תוך שנתיים וחצי, ב-10 בספטמבר 1796. מערכת תגמול חדשה, שהתחשבה בביצועי העבודה של הפרט, במקום צורך לעבוד בכפייה כבעבר, אפשרה את הקיצור הניכר של זמן הבנייה.
לאחר השלמת המבצר התפתחה העיר בתוך המבצר. לפי החלוקה המנהלית של הערים בתקופת שושלת ג'וסון היה גם שם העיר הוואסאונג, מאוחר יותר שונה שמה לסוואן, מחולקת בתוך המבצר לארבע נפות מצפון, מזרח, דרום ומערב ומחולקת בשני רחובות מצטלבים. מאה שנים מאוחר יותר, תוכנית פרצלציה של המבצר, שנערכה לראשונה על ידי הממשלה הקולוניאלית היפנית ב-1911, הראתה שהמבנה ההיסטורי של המבצר והעיר היה עדיין שלם באותה תקופה.
חורבן
במהלך התקופה הקולוניאלית היפנית (1910–1945), המבצר והעיר איבדו חלק מהמבנים ההיסטוריים שלהם או שהם עברו שינויים ונעשו בהם שימושים אחרים. לדוגמה, ארמון האינגגונג (행궁) נהרס מסיבות פוליטיות ובית החולים המחוזי גייאונגגי-דו (Gyeonggi-do) נבנה במקומו.
במהלך מלחמת קוריאה, הייתה לחימה עזה על העיר סוואן בשל חשיבותה האסטרטגית. היא נכבשה על ידי כוחות קוריאה הצפונית ב-1 ביולי 1950, ונכבשה מחדש על ידי כוחות בעלות הברית בספטמבר. חלקים גדולים מהעיר ומהמבצר נהרסו בלחימה, כמו שערי ג'אנגנמון (장안문) וצ'אנגניונגמון (창 뇽문) וחלקים מהחומה.
שיקום
אף על פי שהשחזור נערך בחלקים כבר ב-1964, נדרשו עוד אחת עשרה שנים לבנות מחדש נאמנה את רוב חלקי המצודה בפרויקט שיקום רחב היקף שנמשך בין השנים 1975 עד 1979. עבודות תיקון ושיקום נוספות בוצעו בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20, למשל ארמון האהאינגגונג שוחזר במהלך תקופה זו.
המבצר התווסף לרשימת ציוני דרך היסטוריים בינלאומיים בהנדסה אזרחית של בשנת 2004.