cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויולט פאר
הנפשת השיער
על שיערה של ויולט האנימטורים נאלצו לעבוד כחצי שנה עד שהגיעו לתוצאה המושלמת. האנימטורים עיצבו עבור הדמות חמש תסרוקות שונות לשימוש במהלך רגעים שונים בסרט, אשר שונו והותאמו בהתאם לנסיבות ולתנאי סביבה שונים כגון גשם, רוח והשפעות אפס הכבידה של שדות הכוח שלה. בסופו של דבר, הנפשת שערה של ויולט הפך לאחד ההישגים הגדולים ביותר של הסרט, וסייר ציין כי מאז חלה "התקדמות משמעותית בהצגת השיער שזז בצורה אמינה תוך שמירה על מראהו הסגנוני... אף אחד מעולם לא הנפיש שיער ממוחשב מהסוג הזה לפני הסרט." הקושי סביב הנפשת שיערה של ויולט השפיע בסופו של דבר על תסרוקתה של מיראז', שהייתה במקור ארוכה, עד שסייר התחנן בפני יוצרי הסרט לאמץ וריאציה קצרה ו"מגניבה" יותר בגלל כמות הזמן ומאמץ שכבר הושקע בעיצוב שיערה של ויולט. בשל ההתקדמות הטכנולוגית שעברה ההנפשה הממוחשבת מאז עליית הסרט המקורי לאקרנים, במהלך העבודה על סרט ההמשך יכלו האנימטורים לחזור ולשחזר את העיצוב המורכב והמקורי יותר של מלטון עבור שיערה של ויולט, ש"זרם הרבה יותר בחופשיות". עם זאת, למרות הישגים הללו, מפקחת הסימולציה, טיפאני אריקסון קלון, הודתה כי הנפשת שיערה של הדמות נותרה מאתגרת במיוחד בשל דרישתה להיות "משיי וחלק" אך בה בעת נתונה ל"שבירה מסוימת" במהלך קטעי פעולה, בשילוב עם העובדה שלוויולט יש ראש גדול יותר ביחס לממדי גופה, כלומר ש"לשיערה יש מעט מאוד מנוחה" כשהיא זזה. לדברי במאי הארט של הדמויות, מאט נולטה, יוצרי הסרט הסכימו ששיערה של ויולט יוצג בצורה יותר פרועה ושחוקה על מנת להדגיש "שהיא לא מפחדת יותר."
חוסר ביטחון, מופנמות וסרקזם
במקור, ויולט מתוארת כילדה ביישנית ומסוגרת חברתית, והיא מתקשה להשתלב בין בני גילה ולכן מעדיפה "להיעלם". לדברי אליסה וילקינסון מ"רולינג סטון", כמיהתה של הדמות "להסתתר מוכרת למעשה לכל מי שהיה אי-פעם נער מביך חברתית". מבקר הקולנוע רוג'ר אברט הבחין שלחיי גיבור-העל משקל מדי פעם עבור ויולט; היא משתוקקת להיות נורמלית כמו בני גילה למרות העובדה שהיא לא, ומתקשה עם העובדה שאחיה הצעיר, ג'ק-ג'ק, הוא בן המשפחה ה"נורמלי" היחיד, שכן התינוק טרם הפגין סימנים לכוחות-על. לאורך הסרט, לוויולט נטייה להסתתר מאחורי שיערה השחור והארוך, והיא לובשת צבעים כהים, המייצגים את העובדה שהיא יכולה להיות דמות מצוברחת במיוחד. חלק מהמבקרים תיארו את מראה של ויולט כ"גותי". עם זאת, עם עלילת הסרט, ביטחונה של ויולט הן בעצמה והן ביכולותיה גדלים, והתפתחות זו מובעת באמצעות שיערה שנאסף מאחורי אוזניה ובאמצעות קשת לשיער, ומלתחה צבעונית יותר. גרינדל הסבירה שהדמות הצליחה "להשתנות בסוף הסרט הראשון" עד כדי כך שהיא מסוגלת לבקש מאביר חלומותיה לצאת לדייט, מה שהיא מייחסת חלקית להתפתחות האמונה בעצמה כתוצאה מהלחימה בפשע לצד משפחתה. על פי עלילות הסרטים, ויולט היא בת 14, שוקלת כ-41 ק"ג וגובהה עומד על 160 סנטימטרים.
על פי תיאור הדמות הרשמי של הדמות בהודעות לעיתונות עבור "משפחת סופר-על 2", ויולט היא מביכה חברתית, בוטה, סרקסטית, אינטליגנטית ומאופקת, בעוד שהאתר של פיקסאר מתאר אותה כ"נערה טיפוסית ביישנית וחסרת ביטחון שנתקעה בצומת הדרכים בין ילדה לאישה." מחברת הספר "Maiden USA: Girl Icons Come of Age", קתלין סוויני, כינתה את הדמות "ויולט המכונסת". באופן דומה, ג'יימס ברדינלי מ-"ReelViews" העיר כי ויולט "נכנסה לשלב המטורף הזה של החיים בו לא נוח לה בעורה-שלה." ג'ון קונדרט-גיבס, מחבר הספר "Action!: Acting Lessons for CG Animators", תיאר את דמותה כ"דמות ורבלית", והעיר כי קשת עלילתה הראשית של ויולט סובבת סביב המעבר "מהיותה בלתי-נראית לגלויה לאחרים." אוליבר ליטלטון מ-"IndieWire" ציין כי לוויולט יש יותר במשותף עם דמותה של השחקנית ת'ורה ברץ' בסרט "העולם שבפנים" (2001) מאשר לרוב הנערות המתבגרות. לאחר שנמסר כי בירד ניגש לעצב את הדמויות מתוך גישה "פחות חמודה" ויותר נועזת מדמויותיהם קודמות של פיקסאר, ג'ף אוטו מ-"IGN" השווה את דמותה של ויולט לדמותה של המתבגרת הגותית לידיה דיץ מהסרט "ביטלג'וס" (1988).
בדומה לאחיה, דאש, היא מרבה להתנגד להתעקשותה של אמה על הימנעותה של המשפחה מלהשתמש בכוחותיה בניסיון לחיות כמו "משפחה נורמלית". בנוסף לכך, מוצגת אי-אהבתה של ויולט לכוחותיה, בניגוד לאהבתו של דאש למהירות-העל בה ניחן, דבר המוביל להתקוטטות ללא הרף בין האחים על ההבדלים ביניהם.
כוחות ויכולות
ויולט נולדה עם היכולות העל-אנושיות להפוך את עצמה לבלתי-נראית וליצור שדות כוח. כוחותיה משקפים את אישיותה של נערה מתבגרת שאינה אוהבת תשומת לב ומעדיף להימנע מעיני החברה, כמו גם את אופייה המבודד. לפי מבקר הקולנוע איי. או. סקוט מהניו יורק טיימס, כוחותיה של ויולט "משמשים בעיקר כמטאפורות לביישנותה ולניתוקה מהחברה." מספר מבקרים הסכימו על כך שיכולותיה של ויולט דומות לרצונותיהן של רוב הנערות. ואוול עצמה הסבירה שכוחותיה של דמותה "משקפים מדי פעם רצונות של מתבגרת להגן על עצמה, לחסום את העולם ולהימנע מחקירות או פיקוח." במהלך הסרטים, ויולט משתמשת בכוחותיה הן במהלך הקרב והן על מנת להסתתר במצבים לא נוחים, כמו היתקלות בטוני ריידינג'ר, חבר לספסל הלימודים שבו היא מאוהבת. התנהגות זו מבססת את הדמות כמנודה חברתית. ג'וש בל מ"לאס וגאס ויקלי" העיר כי אי-הנראות של ויולט הוא ה"ביטוי הפיזי של השפעות לחץ חברתי."
לאורך עלילת הסרט הראשון, ויולט לומדת לשלוט בכוחותיה. הערכתה העצמית הנמוכה של ויולט מתבטאת בשימוש בכוחות-העל שלה עד לנקודה שבה היא נאבקת ליצור שדה כוח גדול מספיק כדי להגן על המטוס מטילים תחת לחציה של אמה. קונדרט-גיבס מייחס את חוסר כשירותה של ויולט לחוסר אנרגיה, שלדעתו בא לידי ביטוי גם בשערה החלק והשטוח וביציבתה הרפויה. עם זאת, סוויני טוענת שחוסר יכולתה של ויולט לזמן פתאום שדה כוח בסדר גודל כזה נובע מהעובדה שהיא עדיין לא רגילה לכוחותיה, שהשימוש בהם נמנע מזה זמן רב קודם לכן. לאחר שהצילה את עצמה ואת ילדיה, הלן מתנצלת בפני ויולט על שלחצה עליה לבצע הישג כה גדול, אך במקביל מזהירה את ויולט שהיא לא יכולה להרשות לעצמה יותר לפקפק ביכולותיה, ומבטיחה לה שיש לה פוטנציאל חבוי ו"כשיגיע הזמן תדעי מה לעשות. זה בדם שלך." לדעת "IGN", נאומה של הלן כמעצים-נשית, בעוד שוואוול החשיבה את הסצנה בה ויולט עוטה עליה מסכה ובאמת "הופכת לגיבורה" בפעם הראשונה כרגע "דרמטי", וציינה שברגע זה הדמות מתפתחת באופן משמעותי "מבחינת גילוי ופיתוח כוחותיה", ובסופו של דבר לומדת לאמץ את יכולותיה. לפי סוויני, ויולט הופכת מ"ויולט המכונסת" ל"אולטרה-ויולט" עד לסוף הסרט. מבקרת הקולנוע של "Salon", סטפני זכרק, סברה כי ויולט אט אט "מגלה שכאשר היא באמת מנסה, היא יכולה לבנות בועה של שדה כוח שמגינה על כל משפחתה". מארי נס מ-"Tor.com" ציינה כי הדרך בה ויולט מקבלת באופן הדרגתי את כוחותיה מחזקת את העובדה כי "האושר מגיע רק לאחר שאנשים מאמצים את היוצא-דופן בהם". ואוול ציינה כי בעקבות סרט ההמשך, ויולט הפכה למיומנת ובטוחה עד לנקודה שבה היא מתחילה ליהנות מכוחותיה, "אז כשהסרט החדש מתחיל, היא רוצה יותר. היא רוצה להשתמש בכוחותיה. היא רוצה להיות שם בחוץ", ובסופו של דבר היא אינה מסוגלת לעמוד בפיתוי להילחם בפשע לצד משפחתה.
כוחותיה של ויולט דומים מאוד לאלו של סוזן סטורם-ריצ'רדס / האישה הבלתי-נראית, גיבורת-על מבית מארוול קומיקס וחברה מייסדת בצוות גיבורי-העל "ארבעת המופלאים"; ומעריצי הסרט זיהו במהירות קווי דמיון בין שתי הדמויות כאשר הסרט הראשון עלה לאקרנים בשנת 2004. במאמר עבור "IGN", כתב היסטוריון הקומיקס פיטר סנדרסון כי כוחותיה של ויולט היוו סמן אמיתי להשפעת "ארבעת המופלאים" על "משפחת סופר-על". בדומה לגיבורי-על קלאסיים של מארוול קומיקס, הדמות מתרשמת שכוחותיה עושים אותה שונה מרוב האנשים, ומחשיבה את עצמה כאאוטסיידרית כתוצאה מכך. לדברי אריק ליכטנפלד, מחבר הספרים "Action Speaks Louder: Violence, Spectacle" ו-American" Action Movie", לוויולט גם היכולת לתמרן את האנרגיה המופקת משדות הכוח שלה, בדומה ליכולתה של האישה הבלתי-נראית.
סרטים
ויולט מופיעה לראשונה בסרט "משפחת סופר-על" (2004), בתור בתם הבכורה של בוב והלן פאר, זוג גיבורי-על בדימוס המוכרים כמר סופר-על ונערת הגומי, וכאחותם הגדולה של דאש וג'ק-ג'ק; הלומדת בחטיבת ביניים ולה היכולת להפוך לבלתי-נראית וליצור שדות כוח. ויולט היא ביישנית וחסרת ביטחון, המעדיפה להיות מתבגרת "רגילה", על אף קשייה להשתלב בין בני גילה. לאחר שהלן נוטלת מחדש את זהותה של נערת הגומי בחיפוש אחר בוב, ויולט מתגנבת יחד עם דאש למטוס שאמם מטיסה לעבר האי הפרטי של סינדרום; כאשר המטוס מותקף על ידי הטילים של סינדרום, ויולט לא מצליחה ליצור שדה כוח גדול מספיק על מנת להגן על נוסעיו; המטוס מופל והמשפחה נתקעת באי. הלן משאירה את ויולט ודאש מוסתרים במערה, ומעודדת את ויולט להשתמש בכוחותיה בכל פעם שיידרש ממנה. בסופו של דבר, ויולט ודאש נרדפים על ידי חייליו של סינדרום, מה שמאלץ אותה להשתמש בכוחותיה במטרה להגן על עצמה ועל אחיה בפעם הראשונה; ומתחילה לממש את מלוא הפוטנציאל שלה תוך שאיפה לשלוט ביכולותיה, שאותן דיכאה קודם לכן. ויולט עוזרת למשפחתה להימלט מהמאורה של סינדרום, תוך שימוש בשדה כוח על מנת להפריע לשדות האלקטרומגנטיים שכלואים אותם, לפני שהמשפחה חוזרת למטרוויל על מנת להביס את האומנידרואיד של סינדרום. ברגע שג'ק-ג'ק נחלץ מסינדרום, ויולט משתמשת בשדה כוח במטרה להגן על משפחתה מפני חלקי המטוס ההרוס של סינדרום. במהלך תחרות הספורט של דאש, ויולט סוף סוף אוזרת אומץ להזמין את טוני לדייט.
בסרט ההמשך, "משפחת סופר-על 2" (2018), ויולט זוכה לזמן מסך רב יותר, וקשת עלילתה עוסק במאבקיה להיות נערה מתבגרת וגיבורת-על בו זמנית. זמן קצר לאחר שוויולט וטוני הסכימו לצאת לדייט הראשון שלהם; טוני עדה למאבקם של ויולט ומשפחתה בכורה, ומגלה שוויולט היא גיבורת-על כאשר היא מסירה את המסכה שלה בנוכחותו, מה שמניע אותו לברוח. ויולט מגינה על משפחתה מפני הכורה על ידי יצירת שדה הכוח החזק ביותר שלה עד כה. על אף שהביסו את הנבל, גיבורי-העל נשארים בלתי-חוקיים, ונאסר על משפחת פאר להשתמש בכוחותיהם, מה שמתסכל את ויולט. הסוכן הממשלתי ריק דיקר מוחק את זיכרונותיו של טוני מהאירוע ואיתם, בשוגג, את זיכרונותיו מוויולט. לאחר שהלן, שגויסה על ידי זוג יזמים במטרה לתקן את התדמית הציבורית של גיבורי-העל, משאירה את ויולט ואחיה באחריותו של בוב, שמאותגר על ידי ויולט, שמתמרמרת מהעובדה שדיקר מחק את זיכרונותיו של טוני ממנה עד לנקודה שבה היא "מוותרת" על מורשת גיבורי-העל שלה. בסופו של דבר, ויולט מציעה לבוב עזרה כשהיא מבינה עד כמה מאמץ הוא משקיע כעקר בית. בנקודת השיא של הסרט, ויולט עוזרת להציל את הוריה ואת פרוזון משליטתו של "משעבד המסך", ואף הוגה תוכנית להרחיק את היאכטה ממסלולו ההרסני לכיוון העיר. בסוף הסרט, ויולט מציגה את עצמה מחדש בפני טוני. בדיוק כשהשניים עומדים להתחיל את הדייט הראשון שלהם, ויולט מבקשת לדחות אותו כדי שתוכל לעזור למשפחתה להילחם בפושעים במקום זאת, ומבטיחה לטוני לחזור אליו שוב לאחר מכן.
מרצ'נדייז
את דמותה של ויולט שבה לדבב ואוול במרצ'נדייז נלווים לשני הסרטים, הכוללים בין היתר צעצועים ווקאליים וטלפונים סלולריים לילדים.
משחקי וידאו
אחד ממשחקי הווידאו בהם מופיעה דמותה של ויולט הוא משחק הווידאו המבוסס על עלילת הסרט משנת 2004, שהופץ לצורך קידומו. במשחק, דמותה של ויולט מופיעה בעיקר במשימות התגנבות, תוך שימוש באי-הנראות שלה על מנת לחלוף על פני שומרים ואויבים מבלי להיתפס. עם זאת, אי-הנראות של הדמות מוגבל על ידי מד הכוח שלה, שעלול להתרוקן במהירות על ידי שימוש מוגבר בכוחותיה. ברמות מאוחרות יותר, השחקנים יכולים לשלב את כוחותיהם של ויולט ודאש על מנת ליצור את כדור-העל, שבו ויולט מקיפה גם את עצמה וגם את דאש באמצעות שדה כוח, ודאש רץ בתוכו כדי להניע אותו. בפלטפורמות מסוימות, ויולט אף מסוגלת להשתמש בשדות כוח על מנת להשפיע על חפצים בסביבתה. בביקורת שלילית, אלכס נבארו מ-"GameSpot" תיאר את השלבים בהשתתפותה של ויולט כ"גרועים ביותר שיש למשחק להציע" בגלל מגבלות זמן שמגבילות את אי-הנראות שלה, מה שהופך את זה ל"קשה לאומדן מתי שומר יבחין או לא יבחין בך". בביקורת דומה, פטריק גאראט מ-"Eurogamer" כתב שלילדים צעירים יותר יהיה קשה יותר לשחק בדמותה של ויולט בגלל נטיית כוחה של הדמות להיגמר במהירות, מה שמגביל את יכולתה, ובדומה לו, דיוק פריס מ-"Game Revolution" מצא את רמות ההתגנבות של הדמות "חלשות במיוחד". המשחק "The Incredibles: When Danger Calls" (2004) כולל 10 מיני-משחקים הסובבים סביב ויולט ושאר בני משפחתה, במיוחד תוך שימוש בכוחותיה של ויולט במטרה להימנע ממצבים קשים. הדמויות משוחקות לראשונה כשהן בזהויותיהן הסודיות לפני שהשחקנים פותחים רמות שבהן ניתן לשחק בהן בתור האלטר-אגו שלהם.
דמותה של ויולט ניתנת למשחק במשחק הווידאו "Kinect Rush: A Disney Pixar Adventure" (2012), ובמשחק "דיסני אינפיניטי" (2013). ויולט מופיעה כדמות שניתן לשחק לצד משפחתה ב"לגו משפחת סופר-על" (2018), בו ניתן להשתמש בשדות הכוח שלה על מנת ליירט מערכות אבטחת לייזר. ואף על מנת להתגבר על מכשולים, כמו ריחוף מעל חומרים רעילים.
קומיקס וספרים
בשנת 2004 הוציאה לאור "דארק הורס קומיקס" מיני-סדרת קומיקס בת ארבעה גיליונות, על בסיס עלילת הסרט, שנכתבה על ידי הבמאי בראד בירד ופול אלדן, ואוירה על ידי ריקרדו רואיז ורמון ק. פרז. ארבעת הגיליונות אוגדו באוגדון שיצא לאור בשנת 2005.
בתחילת 2009, "אולפני בום!" הוציאה לאור מיני-סדרת קומיקס בת ארבעה גיליונות בשם "The Incredibles: Family Matters", מאת הסופר מארק וייד והאמן מרסיו טקארה. בהמשך אותה שנה, "אולפני בום!" הציגה לראשונה קומיקס חודשי, שעל כתיבתו היה אמון וייד לצד לנדרי ווקר. אמנים שונים איירו את הקומיקס במהלך ריצתו בת ה-15 גיליונות, שנאגדה בארבעה כרכים מסחריים. הסדרה מחזיקה בדירוג של 8.0 מתוך 10 באתר הביקורות "Comic Book Round Up".
בשנת 2004 יצא לאור ספר ילדים המבוסס על הסרט בשם "The Incredibles: Violet's Incredible Diary", שנכתב על ידי סופר הילדים ריצ'רד דונגוורת'. הספר עוקב אחר עלילת הסרט, אם כי נכתב מנקודת המבט של ויולט בפורמט של יומן אישי.
תגובת הקהל
דמותה של ויולט זכתה לביקורות חיוביות ממבקרי קולנוע. ג'ניפר פריי מ"וושינגטון פוסט" תיארה את ויולט כ"מוכרת מיידית בתור הנערה המתבגרת שמחפשת את הנער החמוד, רבה עם אחיה הקטן וכל כך לא בטוחה בעצמה". בנוסף להבעת הערכה על החלטתה של פיקסאר ללהק את ואוול הפחות מוכרת, ג'ושוע טיילר מ-"CinemaBlend" ציין כי ויולט היא "הדמות האהובה" עליו בסרט, ושיבחה את "הרגעים... כשהיא מתחילה לקבל את מי שהיא." בעודה משבחת את העומק שניתן לדמויות בסרט, ג'וליה עמנואל מ-"Hollywood.com" ציינה שבאמצעות ויולט, הקהל "מבין עד כמה מביך וחסר ביטחון להיות נער יכול להיות, אפילו ללא תוספת של כוחות-על." אייברהם ריזמן מ-"Vulture" שיבח את ביצועיה של ואוול. בנוסף לשבחים על ביצועיה של ואוול, קרלה מאייר מ"סן פרנסיסקו כרוניקל" כתבה כי דמותה בסופו של דבר "מתגלה כבת המשפחה הסימפתי ביותר". בסקירה רטרוספקטיבית, ג'ונתן דורנבוש מ-"IGN" ציטט את "תחושת הבידוד והאי-הבנה של ויולט" בין הסיבות העיקריות לכך ש"משפחת סופר-על" נותר "סרט בעל קשר רגשי עמוק ומתמשך" ו"אחד הטובים של פיקסאר".
ז'רמן לוסייר מ-"io9", תפס את דמותה של ויולט כ"אחד החלקים הטובים ביותר ב'משפחת סופר-על 2'", וכתב כי "המסע שלה במהלך גיל ההתבגרות לא רק נותן לה קשת גדולה, אלא גם כמה רגעים מצחיקים ומביכים באמת." בארי הרץ מ"גלוב אנד מייל" מצאה את העיצוב וההנפשה של ויולט מרשימים במיוחד, והשווה את הסצנה שבה היא מייבשת את שערה ל"הצצה לעתיד ההנפשה, שבו האמיתי והלא אמיתי משתלבים זה בזה." לדברי פטרישיה פואנטס מ-"CNET", תפקידה של ויולט בסרט היה להעצים נערות מתבגרות, והיא שיבחה את ההחלטה של הדמות להציג את עצמה מחדש בפני טוני ובסופו של דבר לבחור להילחם בפשע על פני הדייט, באומרה: "הנערה המתבגרת הזו מעדיפה ללכת לתפוס כמה בחורים רעים – כי היא גיבורה וזה הייעוד שלה – במקום לצאת לדייט עם הבחור שהיא מחבבת." עורכת "רינגר", ג'ולייט ליטמן, שיבחה את תפקידה של ויולט בכך שהיא "הניעה את העלילה ברגעים מכריעים ו" העניקה רגש גולמי לסרט הקומי". ליטמן גם שיבחה את ואוול על כך שזיהתה את "האיזון המדויק של הרצינות והקלילות" הנדרשת לתפקידה, וסיכמה שקשה לדמיין את ויולט בדיבובה של כל שחקנית אחרת.
עם זאת, מספר מבקרים התלוננו על חוסר השימוש בדמותה במהלך סרט ההמשך. במאמרו עבור "CNET", כתב מייק סורנטינו שהדגש של הסרט על הלן ובוב מביא לכך שוויולט "נדחתה לשוליים במשך רוב הסרט", ואילו טים גרירסון מ-"Screen Daily" כתב ש"מצוקות הדייטים המביכות של הדמות חולפות מהר מדי." בכתבה עבור "Screen Rant", כתבה מולי פרימן שהקשת העלילתית של הדמות "קיימת ברובה על מנת לשרת את הסיפור של בוב", בעוד שלקשת העלילה של ויולט קיים "הרבה מאוד פוטנציאל" על ידי "חקר האופן שבו המציאות בה גדלה ילדה עם כוחות-על בעולם שבו גיבורי-על אינם חוקיים, עלול להשפיע על תחושת ההערכה העצמית שלה". פרימן מתחה ביקורת על כך שהסרט "מתמצה להתמקדות בחיי ההיכרויות שלה או מתן אתגר לבוב להתגבר עליו." עם זאת, המבקר הודה כי לוויולט מסופקות מספר הזדמנויות "להפגין כוחות-על מושכים ויזואלית."
תשבחות והשפעה
ביצועיה של ואוול ונתינתה לוויולט אופי סרקסטי השפיעו במיוחד בקרב נשים צעירות ונערות, מהן היא ממשיכה לקבל משוב חיובי. האתר "Cosmic Book News" הכתיר את ויולט "מלכת הנוער של הסרקזם", בעוד שמישל לימה מ-"Oh My Disney" כתבה שהדמות מתהדרת ב"מספר כישורים סרקסטיים מדהימים מאוד." אנה לואיזה סוארז מ-"Hollywood.com" החשיבה את הסרקזם של ויולט לאחת מבין "15 הסיבות מדוע 'משפחת סופר-על' הוא סרט גיבורי העל הטוב ביותר". הרולינג סטון דירג את ויולט במקום ה-20 ב"רשימת הדמויות הטובות ביותר של פיקסאר", וכותבת הרשימה, אליסה וילקינסון, כינתה את דמותה "סופר-חכמה... מה שהופך את הרגע שבו היא הופכת סוף סוף לגיבורת-על בטוחה בעצמה... להרבה יותר מענג." האתר "Hypable" דירג את ויולט כגיבורת-העל השלישית הטובה ביותר ב"משפחת סופר-על", וכותב הרשימה, אהרון לוק, כתב ש"יהיה נהדר לראות את ויולט לוקחת על עצמה מקרה משלה."
פג'יבה דירג את הדמות בתור "הדמות הנשית התשיעית הטובה ביותר של פיקסאר". במגזין "IndieWire" ביצועיה של ואוול בדמותה של ויולט דורגה במקום ה-19 ב"רשימת הדיבובים הטובים ביותר של פיקסאר", ונכתב כי "הצלילים המוזרים של קולה לוכדים בצורה מושלמת את סוג הילדה שהייתה רוצה (ובמקרה הזה בעצם יכולה) להיעלם ברקע... הדרך שבה היא מוצאת לבסוף את קולה הוא אחד ההיבטים המרגשים ביותר של הסרט." באופן דומה, "The Playlist" גם דירג את ביצועיה של ואוול במקום ה-19. באתר "Cinemaholic", "משפחת סופר-על" דורג כסרט השלישי הטוב ביותר שמציג דמויות בלתי-נראות, וכותבת הרשימה, קלריס טנרירו, כתבה כי ויולט "בעלת הכוח המגניב ביותר מבין דמויות הסרט". בשנת 2017 שימשה ויולט כהשראה למאמר של ה-BBC, "האם 'שדה כוח-על' יכול להגן עלינו מפני האקרים?", שבו השווה סופר הטכנולוגיה מתיו וול את התוכנה לניטרול תוכנות זדוניות מאת חברת אבטחת הסייבר "Bromium" ליכולותיה של הדמות מספר פעמים.
מקס מרקורי
מקס מרקורי (באנגלית: Max Mercury) הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס פלאש ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בתור הזהב של הקומיקס בחוברת National Comics #5 מנובמבר 1940 ונוצרה על ידי הכותב ג'ק קול והמאייר צ'אק מזוג'יאן. בהמשכיות שלפני המשבר בזמן, דמותו שוכתבה מחדש בידי מארק וייד והופיעה בחוברת Flash Vol.2 #76 ממאי 1993.
לאחר שמקורותיה של הדמות היו עלומים פרט לשמה הפרטי "מקס", היא שוכתבה מחדש בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 לפני המשבר בזמן בשם מקס מרקורי כדי להבדילה מגיבור-העל קוויקסילבר של חברת מארוול קומיקס. הדמות נכתבה כמורה רוחני לוולי וסט.
ביוגרפיה בדיונית
לפי סיפור המקור של וייד, מקס מרקורי היה סייר בצבא הפרשים של ארצות הברית בשנות ה-30 של המאה ה-19, שהתיידד עם השבטים הילידים. הוא נדהם למראה טבח השבטים האינדיאנים בפקודת מפקדו. הוא כושף וקיבל מהירות-על בידי שמאן אינדיאני גוסס, שביקש בנשימתו האחרונה להזהיר את שאר חברי השבט החוזרים מהציד ממארב של צבא הפרשים. בשנים הבאות הוא שימש כמגן השבטים הילידים ונודע בקרב האינדיאנים כ"אווהוטה" (Ahwehota, "ההוא שרץ מאחורי הרוח") ולאחרים כ"רץ הרוח".
מרקורי ערך מסעות בזמן ללא הרף, כאשר לילה אחד באמצעה של סופת ברקים נמשך לעבר כוח המהירות - מקור הכוח לכל המאיצים באשר הם. לעיתים הוא מוצא עצמו מספר עידנים קדימה בעתיד. ניסיון ראשון הותיר אותו בניו יורק של שנות ה-90 של המאה ה-19, בהם יצר לעצמו את הזהות "סופת ההצלפה" (Whip Whirlwind). ניסיונות נוספים הותירו אותו בשנות ה-30 ושנות ה-40 של המאה ה-20 כקוויקסילבר, בהם שימש כמורה רוחני לפלאש מתור הזהב ג'יי גאריק ולג'וני קוויק. באותה תקופה הוא גם הכיר את זטארה, אביה הקוסם של זטאנה.
בשנת 1947, מקס הציל את העיירה מנצ'סטר, אלבמה מידיו של הנבל דוקטור מורלו, שהגז הרעיל שלו שרף את ריאותיו של מקס וזיהם את דמו. הוא נמצא בידי ד"ר דייוויד קלייבורן, שעזר בשיקומו והפך לחברו הטוב. מקס נמלט חזרה בזמן כאשר ד"ר קלייבורן גילה את דבר הרומן האסור שניהל מקס עם אשתו. מרקורי הופיע מחדש בשנות ה-60 של המאה ה-20 ונלחם מול נבל-העל סאביטר, אך במרדף אחריו קפץ שוב חזרה לעתיד. הוא העביר מספר שנים במחבוא עד אשר השתכנע בידי גאריק לחזור לפעילות כאשר פרופסור זום התחזה לבארי אלן. בשנים האחרונות, מרקורי הוא המורה הרוחני לוולי וסט ולבארט אלן. הוא לימד את וסט על כוח המהירות ועודד אותו להגביר את מהירותו על ידי שבירת המחסום המנטלי שמנע ממנו להגיע למהירויות שמעבר למהירות הקול. נוסף על כך, הוא ניסה ללמד את בארט (שבאותה תקופה נטל את זהות אימפולס) מידה של שליטה עצמית, כיוון שהנער - שגדל בעולם מדומה בעתיד - היה פזיז וזינק ללא כל מחשבה לעבר הסכנות האורבות בעולם האמיתי. בשעה שמרקורי התגורר עם בארט במנצ'סטר, אלבמה, הוא ניסה לאתר את אהובתו לשעבר לורה קלייבורן אך נודע לו כי היא מתה והותירה אחריה בת - פיזיקאית בשם הלן קלייבורן, שהתברר כי היא בתו מאותו רומן קודם.
מרקורי נעלם לאחר מכן והתברר כי הוא נחטף ועונה בידי נינג'ות של סאביטר, אך הצליח להימלט ושב לביתו בשארית כוחותיו. וסט מוצא אותו ולוקח אותו לבית החולים, והוא וג'סי צ'יימברס (בתו של ג'וני קוויק) נלחמים בסאביטר. כשג'סי משמידה את סוללת המהירות של סאביטר, מקס מרגיש לפתע זרם מהירות אנרגטי ומצטרף לשאר כדי להילחם בו. במהלך הרפתקה זו, ג'וני מבין סוף כל סוף את תורתו של מקס אודות כוח המהירות, ונהרג בהצילו את בתו.
בחוברת Impulse #88 מספטמבר 2002, על גופו של מרקורי משתלטת רוחו של פלאש הפוך מתור הזהב בשם "היריב". כשהוא עדיין בתוך גופו, "היריב" נמלט לתקופה בלתי ידועה בזמן.
בחוברת מספר 4 של המשבר האינסופי, מרקורי מופיע בכוח המהירות, היכן שהוא נכלא בידי "היריב". הוא עזר לג'וני קוויק, בארט אלן ומאיצים אחרים לדחוף את סופרבוי פריים הרצחני לממד אחר הקיים מעבר לכוח המהירות.
במיני סדרה "פלאש: לידה מחדש", מקס מרקורי חוזר כאשר בארי אלן משיב אותו מכוח המהירות השלילי שנשלט בידי פרופסור זום.
כוחות ויכולות
מקס מרקורי הוא אדם רגיל שניתנים לו כוחות על-אנושיים בידי טקסים שבטיים עתיקים. עם הזמן, הוא ניסה למצוא את הדלק המניע את כוחותיו (ואת כוחותיהם של מאיצים אחרים) - כוח המהירות - ללא הצלחה, אם כי הוא הרבה לנסוע בזמן.
מרקורי הוא היחיד מבין חלוצי כוח המהירות שמבין את אותו כוח מבחינה מיסטית (ואשר נקרא בידי אחרים כזן). הוא שונה מאחרים גם בזריזותו: הוא אינו מהיר כמו הפלאשים, אך יש לו יכולת גדולה יותר לבצע תרגילים אקרובטיים ופעולות מסונכרנות היטב. זו הסיבה מדוע ידו הייתה על העליונה במאבקו הראשוני נגד פרופסור זום, אם כי זום ניצח כאשר איים על חיי חפים מפשע.
אלבה ברלין
אלבה ברלין (בגרמנית: Alba Berlin) או ברלין אלבאטרוס היא קבוצת כדורסל גרמנית מעיר הבירה, ברלין, המתמודדת בבונדסליגה וביורוליג.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1989 כממשיך דרכו של המועדון שרלוטנבורג ברלין. במשך השנים נחשב, לצד ברוז במברג וסקייליינרס פרנקפורט, לאחד המועדונים הטובים בגרמניה, אשר נאבקים ביניהם על תוארי האליפות והגביע הגרמניים. בסוף שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000 המועדון התחרה בקביעות במפעל היורוליג, והישג השיא שלו הוא רבע הגמר בשנת 1998.
בעונת 1994/95 זכתה הקבוצה בגביע קוראץ' לאחר ניצחון בסיכום שני מפגשי הגמר מול קבוצת אולימפיה מילאנו מאיטליה.
בעונת 2000/01 הגיעה עד לרבע גמר הסופרוליג והפסידה לקבוצת פנאתינייקוס מיוון.
בעונת 2009/10, לאחר שהפסידה לקבוצת מארוסי במוקדמות היורוליג. הגיעה הקבוצה עד לגמר היורוקאפ והפסידה לקבוצת פאמסה ולנסיה 67-44.
בחודש ינואר 2011 חתם בקבוצה המאמן הישראלי מולי קצורין. ואימן אותה עד סוף עונת 2010/2011.
אולמות הקבוצה
במשך השנים המועדון שיחק בכמה אולמות כדורסל, האולם הראשון בו שיחק המועדון היה אולם בן 3,000 מקומות בשכונת שרלוטנבורג.
בשנת 1996 הקבוצה עברה לקיים את משחקיה בהיכל הספורט מקס שמלינג בשכונת פרנצלאואר ברג המכיל 8,500 מקומות ישיבה.
בשנת 2008 חנכה הקבוצה את אולמה הביתי הנוכחי O2 וורלד המכיל 14,800 מקומות ישיבה, שבאותה שנה אירח את משחקי הפיינל פור של היורוליג.
מרכז אקסא
מרכז אקסא (באנגלית: AXA Center) אשר נקרא במקור "מרכז אקוויטבל" הוא גורד שחקים שגובהו 229 מטרים המצוי בשדרה השביעית מספר 787, ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
נוימרק
נוימרק, ניומרק וניימרק הם שמות משפחה יהודייים אשכנזיים שמקורם ב-"Nay-Mark" (ביידיש: ניימארק, "שוק חדש"). ניימרק היה שם שאומץ על ידי סוחרים.
פריץ שטידרי
פריץ שטידרי (בגרמנית: Fritz Stiedry; 11 באוקטובר 1883, וינה - 8 באוגוסט 1968, ציריך) היה מנצח אוסטרי.
חייו
שטידרי היה סטודנט למשפטים באוניברסיטת וינה כאשר גוסטב מאהלר נתן דעתו על כשרונותיו המוזיקליים ומינה אותו לעוזרו באופרת החצר של וינה ב-1907. בהמשך למשרה זו באו משרות עוזר נוספות, שהובילו לכהונות ניצוח בבתי האופרה של קאסל ושל ברלין.
בשנת 1933 עזב שטידרי את גרמניה בתגובה לעליית היטלר לשלטון. משנת 1934 עד 1937 היה שטידרי מנצח ראשי בפילהרמונית של לנינגרד. שטידרי היה מעורב בחזרות לקראת ביצוע הבכורה של הסימפוניה הרביעית מאת שוסטקוביץ', אך הבכורה נדחתה מסיבות, השנויות עדיין במחלוקת. יש הטוענים, ששוסטקוביץ סבר, כי שטידרי איננו כשיר להתמודד עם מורכבויות הסימפוניה; לעומתם טוענים אחרים, כי בכירים במפלגה הקומוניסטית הפעילו על המלחין לחץ לבטל את ביצוע יצירתו.
בשנת 1937 עזב שטידרי את לנינגרד והיגר לארצות הברית. הוא עבד עם "תזמורת ידידי המוזיקה החדשים" בניו יורק, שם ניצח על יצירות נשכחות של באך, היידן ומוצרט והעלה בביצוע בכורה את הסימפוניה הקאמרית השנייה של שנברג. משנת 1945 ואילך חזר שטידרי לאופרה וניצח על האופרה הלירית של שיקגו ועל המטרופוליטן אופרה בניו יורק.
אהובי (שיר של נסרין קדרי)
אהובי הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת ערבייה-ישראלית נסרין קדרי. השיר יצא לאור ב-19 באפריל 2021, על ידי חברת התקליטים "קדרי הפקות". זהו הסינגל הראשון של קדרי לאחר שעזבה את חברת התקליטים "ליאם הפקות".
ביקורות
מבקר המוזיקה הישראלי יוסי חרסונסקי כתב על השיר כי. חרסונסקי העניק לשיר 2.5 כוכבי זהב מתוך חמישה.
ג'וני דפ
דפ זכה לשבחים על גילומם של דמויות כמו אד ווד בסרט "אד ווד", ג'וזף די. פיסטון בסרט "דוני בראסקו", האנטר ס. תומפסון סרט ב"פחד ותיעוב בלאס וגאס", ג'ורג' יאנג בסרט "שאיפות", ושודד הבנקים ג'ון דילינג'ר בסרט "אויבי הציבור". סרטיו של דפ גרפו מעל 3.1 מיליארד דולר בארצות הברית ומעל 7.6 מיליארד בעולם. הוא נרשם ב-2012 בספר השיאים של גינס כשחקן בעל השכר הגבוה ביותר, עם שכר של כ-75 מיליון דולר.
דפ נבחר לקבל את פרס דונוסטיה, שהוענק לו ב-22 בספטמבר 2021. זהו הפרס המכובד ביותר שמעניק פסטיבל הסרטים הבין-לאומי של סן סבסטיאן.
ביוגרפיה
דפ נולד בקנטקי שבארצות הברית, הוריו הם ג'ון כריסטופר דפ ובטי סו פלמר (לבית וולס), ולו אח ושתי אחיות. כשהיה בן 12 למד בכוחות עצמו לנגן על גיטרה. הוריו התגרשו בשנת 1978.
קריירה
בשנת 1984 שיחק בתפקידו הראשון, בסרט "סיוט ברחוב אלם". בעקבות הסרט הפך במהירות לכוכב. לאחר מכן שיחק בסרט "שטח פרטי" בתפקיד ג'ק, אחד משני תאומים מתבגרים. כן שיחק בתפקיד השוטר טום הנסון בסדרת הטלוויזיה "רחוב ג'אמפ 21", במשך ארבע עונות. ושימש בתפקיד אורח בסרט שיצא לאקרנים בשנת 2012 "רחוב ג'אמפ 21" בכיכובם של צ'נינג טייטום וג'ונה היל.
פריצת הדרך הקולנועית שלו הייתה בתפקיד הראשי בסרטו של טים ברטון, "המספריים של אדוארד". הוא המשיך לעבוד עם ברטון ושיחק בסרטים רבים שלו: "אד ווד" (1994), "סליפי הולו" (1999), "צ'ארלי בממלכת השוקולד" (2005), "סוויני טוד" (2007) "אליס בארץ הפלאות" (2010).
בשנת 1993 כיכב בסרט לצד השחקנית פיי דאנאוויי בסרט "חלום אריזונה", סרט סוריאליסטי בבימוי של אמיר קוסטוריצה.
בשנת 1997 כיכב בסרט "דוני בראסקו" לצידו של אל פצ'ינו, בו מתואר סוכן סמוי של ה-FBI שחובר למאפיונר ומתחיל להזדהות יותר עם כנופיית החברים החדשה שלו מאשר עם העבודה שלו, אשתו והמשפחה שלו.
בשנת 2003 כיכב דפ בסרט שובר הקופות "שודדי הקאריביים: קללת הפנינה השחורה" בתפקיד קפטן ג'ק ספארו; הדמות הפכה לפופולרית ביותר, ותפקידו זיכה אותו בפרס גילדת שחקני המסך. בעקבות הצלחת הסרט הוא הופיע גם בסרטי ההמשך - "שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת" (2006), "שודדי הקאריביים: סוף העולם" (2007), ו"שודדי הקאריביים: זרמים זרים" (2011). ארבעת הסרטים הפכו לשוברי קופות, כאשר סכום הכנסותיהם הכולל נאמד בכ-2.79 מיליארד דולר. הסרט החמישי "שודדי הקאריביים: נקמתו של סלזאר" יצא במאי 2017 ולפי הודעת המפיק, והקטע שהופיע בסרט לאחר הכתוביות, ככל הנראה הוא לא הסרט האחרון בסדרת הסרטים הזו. אומנם על שולחנם של אולפני דיסני כבר היה מכתב פיטורים עבור ג'וני דפ בהקשר לחלק הבא בסדרת שודדי הקאריביים אך לאחר עשרות ומאות אלפי מכתבי מעריצים שמתחננים לאולפני דיסני להשאירו הוא נשאר בתפקיד צילומים לסרט כבר החלו והוא עתיד לצאת בחודש מאי 2022
דפ שיחק בסדרת הסרטים "חיות הפלא והיכן למצוא אותן" בתפקיד גלרט גרינדלוולד, עד התפטרותו בנובמבר 2020.
בשנת 2017 שיחק בסרט "רצח באוריינט אקספרס" של קנת בראנה שמבוסס על ספר באותו שם מאת אגאתה כריסטי.
הקריירה של דפ מאופיינת במעבר תכוף בין ז'אנרים וסוגי דמויות, שבעקבותיו זכה להערכת הביקורת ולהצלחה קופתית. הוא היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית השחקן הטוב ביותר שלוש פעמים: על תפקידו בסרט "שודדי הקאריביים: קללת הפנינה השחורה" (2003); על תפקידו בסרט "למצוא את ארץ לעולם לא" (2004) בו גילם את המחזאי ג'יימס מתיו ברי; ועל תפקידו כסוויני טוד בסרט המוזיקלי "סוויני טוד" (2007). דפ זכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בקומדיה/מחזמר על תפקידו בסרט זה; זאת הזכייה הראשונה שלו אחרי 7 מועמדויות.
חיים אישיים
ב-24 בדצמבר 1983 נישא דפ לאליסון. בתחילת נישואיהם עבד דפ בעבודות מזדמנות, ואליסון עבדה כמאפרת. ב-1985 התגרשו השניים. לאחר הגירושין התארס דפ עם השחקנית שרילין פן, אך השניים לא התחתנו. וב-1990 התארס עם השחקנית וינונה ריידר.
משנת 1998 חי דפ עם הזמרת-שחקנית הצרפתייה ונסה פאראדי. לזוג שני ילדים: לילי-רוז מלודי דפ (נולדה ב-1999), וג'ון "ג'ק" כריסטופר דפ השלישי (נולד ב-2002). ביוני 2012 נפרדו. ביוני 2013 החליט דפ להפוך לטבעוני והתנזר מאלכוהול, בעקבות דרישתה של בת זוגו החדשה, אמבר הרד. בפברואר 2015 השניים התחתנו. הרד הגישה בקשה לגירושין במאי 2016, לאחר שהיו נשואים במשך 15 חודשים, בטענה שדפ היה אלים כלפיה.
בדצמבר 2018, הרד פרסמה מאמר עמדה בוושינגטון פוסט, בו היא אמרה שעקב הפיכתה לסמל של קורבן לאלימות זוגית, היא איבדה הזדמנויות עבודה ונענשה על ידי החברה. במרץ 2019 פורסם כי דפ מגיש תביעת דיבה על סך 50 מיליון דולר כנגד הרד עקב הנאמר באותו מאמר, אף על פי שהוא אינו מוזכר. ב-6 בפברואר 2020 פורסמו הקלטות בדיילי מייל שבהן נחשף כי הרד היא זו שהייתה אלימה מבין השניים. בנובמבר 2020 הפסיד ג'וני דפ בתביעת דיבה שהגיש נגד הסאן על כך שכינה אותו "בעל מכה", ובשל כך עזב את סדרת הסרטים "חיות הפלא" לבקשת אולפני האחים וורנר.
ב-11 באפריל 2022 החל משפט תביעת הדיבה של דפ נגד הרד אשר נמשך עד 27 במאי של אותה שנה, כשישה שבועות בסך הכל. ב-1 ביוני 2022 הוכרע המשפט כניצחון לטובת דפ, לאחר שחבר המושבעים קבע שהרד הוציאה את דיבתו בכל שלושת הסעיפים אשר פורסמו במאמר, ופסקו תשלום של 10 מיליון דולר על הפגיעה ו-5 מיליון דולר נוספים כפיצוי, שהורדו ל-350 אלף דולר על ידי השופטת בעקבות מגבלת הסכום בוירג'יניה. בנוסף פסקו חבר המושבעים על תשלום של 2 מיליון דולר לזכותה של הרד, לאחר שמצאו שעורך דינו של דפ הוציא את דיבתה בסעיף אחד מתוך שלושת סעיפי התביעה הנגדית.
לואיג'י מאייר
לואיג'י מאייר (באיטלקית: Luigi Mayer; 1755–1803) היה צייר איטלקי שפעל בעיקר ברחבי אימפריה העות'מאנית.
לואיג'י מאייר נולד גרמניה ולמד ציור ברומא. בתחילת הקריירה הוא עבד עבור פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות וערך בשבילו ציורים של סיציליה.
לואיג'י מאייר היה חבר קרוב של רוברט איינסלי שהיה שגריר בריטניה באימפריה העות'מאנית בשנים 1776-1792. בתקופה זו הוא הזמין ציורים רבים אצל מאייר. מאייר סייר ביחד עם חברו ברחבי המזרח התיכון בשנים 1776–1794 ובתקופה זו צייר נופים של ארצות הבלקן, יוון, טורקיה, מצרים ולבנט. רוב הציורים נשמרו באוסף הפרטי של איינסלי שנתרם אחרי מותו למוזיאון הבריטי.
כנסיית סן-פייר (קן)
כנסיית סן-פייר (בצרפתית: Église Saint-Pierre) היא כנסייה קתולית בקן, נורמנדי שבצרפת. היא ניצבת בכיכר סן-פייר שבמרכז העיר.
הכנסייה נבנתה בין המאות ה-13 וה-16, כאשר האפסיס (במזרח) נבנה על ידי הקטור סוהייר (Hector Sohier) בשנים 1518-1545. הצריח הבודד של כנסייה נהרס ב-1944, אך נבנה מחדש אחרי המלחמה. עד המאה ה-19 החלק המזרחי של הכנסייה השקיף על תעלה, אך היא נסתמה והוחלפה בכביש.
הכנסייה בנויה ברובה באדריכלות גותית כאשר הסגנונות השולטים הם הסגנון הגותי המאוחר, סגנון גותי לוהב וסגנון שמהווה מעבר בין הגותיקה לאדריכלות הרנסאנס. מגוון אמנים, ביניהם גלפים (עושי תגליפים) תיעדו את הכנסייה על רקע התעלה.
שיחן שכיח
מאפיינים
אלמוג שיחני זה מאופיין בקצוות מעוגלים ובהירים והסתעפויות לשני ענפים בלבד. ובגבשושים חדים או כהים. ישנם הבדלים בין עוביי הענפים ואורכם. צבעו משתנה מצהבהב בהיר עד חום.
השיחן מקיים יחסי סימביוזה עם אצות שיתופיות הנקראות זואוקסנטלות היושבות עליו – הן מייצרות חמצן בתהליך הפוטוסינתזה והשיחן נושם אותו ומספק להן מושב מוגן. מעניין לגלות שצבעו בצל כהה יותר – האצות מכילות יותר כלורופיל כדי לבצע יותר פוטוסינתזה.
השיחן שימש "שפן ניסיונות" בניסוי שנוי במחלוקת אשר בדק את נזק כלובי הדגים באילת לאוכלוסיית האלמוגים במפרץ. אחת הטענות הייתה כי השיחן הוא אלמוג שמתפתח מהר וקצר חיים יחסית לאלמוגים איטיים יותר אך בעלי אורך חיים גדול יותר, את השיחן משווים לעיתים לעשב שוטה. בנוסף נטען שהשיחנים פוריים יותר כי ייצרו הרבה ביציות. אך לא נמדדה כמות הפלנלות אשר נוצרו, והן המדד הרלוונטי. כנגד הניסוי נטען גם כי מצעי הניסוי נתלו בגובה מעל פני הקרקע וכך נמנעו מענני האבק ועומס חומרי הדשן המתאספים בקרקעית.
עפרה חזה לילדים
עפרה חזה לילדים הוא אלבומה הרביעי של הזמרת-יוצרת הישראלית עפרה חזה. האלבום יצא לאור בשנת 1982, על ידי חברת התקליטים הד ארצי. האלבום כולל שירי ילדים מוכרים אותם הקליטה חזה עבורו.
רקע
בין חידושי האלבום ניתן למנות את החידושים ל-"שניים סינים", "פזמון ליקינטון", "מי יבנה בית", "דונם פה ודונם שם", "זמר זמר לך", "שנים עשר ירחים", "לכה דודי", "אמא יקרה לי", "מלאו אסמינו בר", "נומי נומי" וכדומה.
את האלבום הוציאה חזה בשנת 1982, בסמוך להוצאת אלבומה השלישי, פיתויים.
רשימת רצועות
סדר השירים לפי הנושאים אליהם חולקו:
מהדורת דֶמוֹ
בקיץ 1984, חברת אגפא הדפיסה בשיתוף פעולה עם חזה מהדורה מוגבלת של האלבום על גבי תקליטון גמיש (Flexi-disc). המהדורה חולקה כשי לקונים שרכשו את מוצרי החברה כחלק ממבצע, וכללה מחרוזת של עשרה מתוך 30 שירי האלבום, ללא חלוקה לנושאים.
שירים 1–5 הם צד א' בתקליטון, ושירים 6–10 הם צד ב'.
מהדורת ספר-קלטת (גנוזה)
ב-1987, תכננה חזה להוציא את האלבום מחדש על גבי קלטת שמע מלווה בספר. הקלטת הייתה אמורה לכלול בנוסף ל-30 שירי האלבום רצועות בונוס שלא הופיעו במהדורה המקורית, ביניהם השיר "ארבעים" איתו הופיעה בפסטיגל של אותה שנה ושירים נוספים שהקליטה לאורך השנים ופנו לקהל יעד מכל הגילאים. הספר שתוכנן להיות מצורף לקלטת היה אמור להיות מלווה במילות השירים ובציורי ילדים מישראל ומהעולם שנשלחו לחזה במכתבים.
בסופו של דבר, חזה, שאותה שנה הייתה שנת פריצתה לקהל הבינלאומי עם השיר "Im Nin'alu" והייתה עסוקה בהקלטת אלבומה "Shaday" ובהופעות מחוץ לישראל, בחרה לגנוז את הספר והקלטת עקב אילוצי זמן והם לא יצאו לאור.
אנכליסיכטיס
אנכליסיכטיס (שם מדעי: Anachlysictis) הוא סוג נכחד של יונק שנחרבי, שהשתייך למשפחת התיילוקוסמיים מסדרת הספרסודונטה הקדומה, באמריקה הדרומית בתקופת המיוקן שלפני 13.8 עד 11.8 מיליון שנה מזמננו. המאובנים שלו התגלו בתצורת לה ונטה שבקולומביה, לצד פאונה נכחדת רבה. הממצאים כללו בעיקר לסת תחתונה שבורה ושרידי שיניים טוחנות ומלתעה. הסוג הוגדר ב-1997 בידי החוקר פרנסיסקו ס. ג'וין (Francisco J. Goin) והוא כלל מין אחד - Anachlysictis gracilis. במקור הוא נחשב לסוג של אופוסום קדום אך בהמשך מאובנים דומים למאובני Hondadelphys מסדרתו התגלו והקשר ביניהם הוביל לשיוכו לסדרת הספרסודונטה.
תיאור
בדומה לתיילקוסמילוס הוא היה בעל לסת תחתונה שנפערה לאורכה כדי להחיל את הניבים וגם היו לו זוג "נדנים" מוזרים בקצה הלסת. הגולגולת הייתה מעט שטחית עם ארובות עיניים קטנות יחסית עקב המבנה. הדבר גרם גם לשריר המלעס, העוזר להפיק נשיכה חזקה להצטמצם, כך שנשיכתו לא הייתה חזקה מאוד. את הנשיכה הוא ביצע בעזרת שרירי הצוואר הרחבים שלו, אך הם לא יועדו לעוצמה חזקה מדי כמו של טורפים אחרים.
גספארו דה סאלו
גַסְפָּארוֹ דָה סָאלוֹ (באיטלקית: Gasparo da Salò 20 במאי 1542 - 14 באפריל 1609) הוא הכינוי שניתן לגספארו דה ברטולוטי, אחד מבוני כלי הקשת האיטלקים הקדומים ביותר ונגן קונטרבס מומחה, שמספר רב של רשומות היסטוריות מפורטות מאוד (כ-100 מסמכים ויותר מ-80 כלים מקוריים) מנציחות את שמו.
אנכליסיכטיס
תיאור
ככל הנראה האנכליסיכטיס התפתח מטורפים ממשפחת הבוריהאיניים שהיו נפוצים באמריקה הדרומית והזכירו מעט צבועים. הוא היה קטן יחסית בעל מבנה שהזכיר גחן או סמור והוא צד יונקים קטנים אותם דקר בעזרת ניביו הגדולות.
גספארו דה סאלו
חייו
גספארו דה סאלו נולד בסאלו שעל אגם גארדה שבאיטליה, למשפחה שעסקה במשפטים, אמנות, מוזיקה ומלאכת מחשבת. סבו, סאנטינו, בעל קרקעות ומגדל צאן, שיש מקום להניח כי ייצר מיתרי גידים לכלי נגינה, עבר מפולפנאצה לסאלו, בירת הריביירה דל גארדה. מטרת המעבר הייתה, כנראה, לשפר את סיכוייו בזירת המוזיקה בסאלו, שהייתה עשירה מאוד ותוססת. גספארו היה בן ואחיין לשני מוזיקאים מוכשרים, פרנצ'סקו ואגוסטינו, שהיו כנרים ומלחינים ברמה מקצועית גבוהה דיה להצדיק את אזכורם במסמכים ששרדו מן התקופה כ"ויולי" או, בגרסה ארוכה יותר, למנוע ספקות, כ"ויוליני".
נוסף לבקיאותו בכלי נגינה, היה דודו של גספארו, אגוסטינו, הקאפלמייסטר הראשון של סאלו ובנו ברנרדינו, דודנו של גספארו, היה נגן וירטואוז, כנר וטרומבוניסט, שעבד בפרארה בחצר המוזיקלית של בית אסטה רב העוצמה, ואחר במנטובה, אצל וינצ'נצו גוזנגה הראשון, דוכס מנטובה בתקופתו של קלאודיו מונטוורדי, ולבסוף ברומא כ"מוזיקאי החצר של הוד קדושתו האפיפיור".
גספארו רכש את השכלתו המוזיקלית בתקופה של התגברות העידון והמקצוענות בקרב המוזיקאים והכנרים בסאלו ובברשה, שרבים מהם ניגנו בבזיליקת סן מרקו בוונציה, כמו גם בקרב מוזיקאים מחצרות אירופיות רבות מראשית שנות ה-40' של המאה ה-16 ואילך. הכשרתו המעמיקה בביצוע מוזיקלי, שעליה הקפידה משפחתו, הנודעת בקשריה המוזיקליים, באה לביטוי מתועד במסמך משנת 1604, שנמצא בברגאמו ועניינו המוזיקה בכנסיית סן מאריה מאג'ורה. במסמך זה מוזכר גספארו ככנר מחונן ביותר.
לאחר מות אביו, בסביבות 1562, עבר גספארו לברשה. כנראה שכר לו שם מיד בית ופתח סדנה בטבור חיי המוזיקה בשכונה, הקונטראדה אנטנייאטי, שנודעה בנוכחותה של שושלת בוני עוגבים מפורסמת ושאר אמנים מרובי-כלים, שישבו כולם בקוודרה סן ג'ובאני, בחזית הפאלאצו ורוקיו דל פודסטה (כיום ויה קאיירולי). מן העובדה, שהיה לאל ידו לשכור כמעט מיד בית עם סדנה בשכונה מבוקשת זו, ולאור הסיכוי הקלוש שהיה לו לזכות בירושה משמעותית, בהתחשב במספר אחיו ואחיותיו, אפשר להניח, שגספארו נחל הצלחה מסוימת במקצוע המשפחתי המסורתי של בניית כלי קשת. הוא הצליח בעסקיו די הצורך לשאת לאשה את איזבטה קאסטי, בתו של קדר ונופח זכוכית אומן, כעבור שלוש שנים. במרוצת הזמן הזה טיפח גספארו קשרים עם ג'ירולאמו וירקי, מן הבולטים ביותר באמני מלאכת המחשבת של העיר, המוזכר במסמך משנת 1563 כ"מאסטרו די מוזיקה אינסטרומנטיס" ("רב אמן של כלי נגינה"). בשנת 1565 היה וירקי סנדק לבנו של גספארו, פרנצ'סקו, הבכור לעוד שישה אחים, בהם שלושה בנים בשם מארקאנטוניו, ששניים מהם מתו בינקותם, ושלוש בנות.
באותה שכונה גרו גם שני נגני עוגב מפורסמים מאוד מן הקתדרלה של ברשה, פיורנצו מסקארה וממשיכו, קוסטאנצו אנטניאטי, וכנר נודע, ג'וזפה ביאג'יני. בדומה למוזיקאים אחרים בברשה, שניגנו ביותר מכלי אחד, הצטיין מסקארה גם בנגינת ויולה דה גמבה. הידידות עם וירקי ואנטניאטי והכרת עבודתם מקרוב פתחו לפני גספארו אופקים אמנותיים חדשים, שהביאו לשיפורים בצליל ובעיצוב של מיתרים ושל כלי מיתר. שומת מס משנת 1568 מעידה על שגשוג בעסקים, שהמשיכו לגדול באופן משמעותי. ב-1575 קנה גספארו בית ברובע קוסרה, המטה ההיסטורי שלו, ושם ייצר כלים רבים. הסדנה שלו הייתה עד מהרה לאחת החשובות באירופה במחצית השנייה של המאה ה-16 כיצרנית כל סוגי כלי המיתר של התקופה. גספארו פיתח את אמנות בניית כלי הקשת לרמה גבוהה מאוד ואת המסורת הזו הנחיל לחמישה תלמידים מוכרים: בנו הבכור פרנצ'סקו, הצרפתי אלכסנדר דה מרסיליס (שמוצאו ממרסיי, צרפת), ג'ובאני פאולו מאג'יני מבוטיצ'ינו שבסביבת ברשה, ג'אקומו דה לפרנקיני מוואלה קאמוניקה ובונה כלי קשת שנודע רק בשם באטיסטה. כלים נשלחו לרומא, ונציה וצרפת, כפי שמעידה פוליסה משנת 1588 ושאר מסמכים, וגספארו הזמין מיתרים ומיני עץ יקרים לאמנותו, מרומא ומוונציה. העסק איפשר לו לקנות אחוזות רחבות-ידיים בטריטוריה של קלוואג'זה, שכללו בתי אחוזה מפוארים ובתי חווה. ידוע, שגספארו עזר ברוחב-יד לאחותו לודוביקה ושימש אפוטרופוס לשלושת בניו של אחי אשתו, רוקו קאסטי, שמת כנראה, כמוהו כאשתו של גספארו, במגפת הדבר של 1577.
גספארו מת באפריל 1609. תעודת הפטירה הקצרה אך המשמעותית שרדה ונאמר בה: "האדון גספארו ברטולוטי, מאסטרו די ויוליני, מת ונקבר בסאנטו ג'וזפו". המקום המדויק שם טמונים שרידיו בין קברי הפנתיאון המוזיקלי של בני ברשה, יחד עם אנטניאטי קוסטאנצו, דון צ'זארה בולנייני ובנדטו מרצ'לו, אינו ידוע. אחד הקונטרבסים המפורסמים ביותר שלו, שמהירות תגובתו דומה לזו של כינור (שהיה שייך לווירטואוז בן המאה ה-18-19 דומניקו דרגונטי) שמור כיום בבזיליקת סן מרקו בוונציה; קונטרבס שני, נדיר במיוחד, אולי הדוגמה היחידה שנשמרה עד ימינו לוויולונו קונטרבאסו בעל שישה מפתחות כוונון, התגלה על ידי בונה ומשחזר כלי הקשת הרומאי לואיג'י אוטוויאני במחסני המוזיאון לכלי מוזיקה ברומא, שם הוא מוצג כיום.
חיי אמנות
חילוקי דעות קיימים בשאלה, אם גספארו דה סאלו או אנדראה אמאטי, בין השאר, היו הראשונים לייצר את הכינור בצורתו המודרנית; מה שברור הוא, שגספארו פיתח כלי בעל אופי מודרני, בעל צליל עז מאוד (הכינורות של אותה תקופה נאלצו להיעזר בתמיכת קורנטים וטרומבונים כאשר ניגנו תחת כיפת השמיים, למשל בתהלוכות חגיגיות) ומהיר מאוד בתגובה. נראה הדבר, שהדגמים של גספארו שימשו את אנטוניו סטרדיווארי בין 1690 ל-1700, כשתכנן את טיפוס הכינור המכונה "סטראד ארוך", אחד המודלים הייחודיים ומבוקשים ביותר של רב-האמן הדגול. יש רגליים לסברה, שהכלים של ברשה היו למעשה הפופולריים והנדרשים ביותר ברחבי אירופה בתקופת הרנסאנס, כיוון שהביקוש להם במרכזי המוזיקה בחצרות האצילים היה גדול יותר מאשר לכלי קרמונה עד 1630, כשהדבר שקטל את טובי האומנים מברשה הציב את קרמונה במרכז בניית הכינורות. אף כי אומני ברשה לא שרדו את הדבר, יבול הכלים הפורה והמצוין בטיבו שהוציאו מתחת ידיהם לא נפגע, כפי שמבהיר מכתב מאת פולג'נצ'יו מיקאנציו אל גליליאו גליליי, משנת 1636: "את הכלים מברשה קל לקנות..." ומסמך אחר קובע "כי אפשר למצוא אותם בכל פינה...". עוד ראוי לציין, כי המילה "ויולינו" מופיעה במסמכי הגנזך של ברשה כבר ב-1530 אם לא קודם, ואילו בקרמונה אין אזכור לה עד חמישים שנה לאחר מכן. כמה מכינורות ברשה היו מעוטרים להפליא, בעוד שבאחרים ניכרת גולמיות מסוימת בגימור, אך כמעט כל הדוגמאות ששרדו ניכרות ביפי הצליל ובעוצמתו.
גספארו עצמו בנה כינורות רבים התואמים למידות הכינור המודרני, בתקופה שבה לא נקבע עדיין תקן מחייב למידות המדויקות של הכלים ממשפחת הכינורות, לצד מספר קטן של דגמים במתכונת קטנה יותר. נוסף לכינורות, בנה ויולות במידות שונות, מקטנות עד גדולות מאוד (39 ס"מ עד 44.5 ס"מ, הן אלט והן טנור, אלה כאלה גדולות או קטנות בממדיהן, לעיתים עם שתי פינות בלבד), ויולות דה גמבה, צ'לי, ויולונים, וכנראה גם לירה ולירוני.
במסמכים ששרדו מן המאה ה-16 מוזכר גספארו כ"מאסטרו די ויוליני" (רב-אמן הכינור) כבר ב-1568. תואר זה ניתן לבוני כינורות ונבדל בפירוש במסמכי התקופה מן התואר :סונאדורה דה ויוליני" (נגני הכינור). נראה שהתואר "מאסטרו די ויוליני" היה בשימוש בברשה לפחות מ-1558, והוא מיוחס לראשונה לבוני כלי הקשת גוליילמו פריג'יאדי ופרנצ'סקו אינוורארדי לפני הופעתו של גספארו בזירה, שבימים ההם היה עדיין בסאלו.
כשמונים כלי נגינה של גספארו דה סאלו שרדו ככל הידוע עד ימינו אלה, ומקום של כבוד שמור להם בין יצירותיהם של סטרדיוואריוס, גוארנרי, אמאטי, יאקוב שטיינר ותלמידו ג'ובאני פאולו מאג'יני, כדוגמאות ייחודיות לפסגת האומנות שהושגה בבניית כלי הקשת בברשה או, למעשה, באירופה בתקופתו, המצטיינות במאפייניהן הצליליים. הודות לצליל וליופי יוצאי הדופן של כליו, מרבים לחקות אותם בשחזורים מודרניים מדויקים. המנחות המודרניות הללו לגספארו אינן אלא האחרונות במסורת ארוכה ומכובדת של העתקה וחיקוי פרי עבודתו של האומן הדגול. צ'ארלס בירי, שניתח את מיטב יצירותיו של גוארנרי דל ג'זו בתקופת חייו המאוחרת, לרבות כינור וייטאן המפורסם משנת 1741, מביא ראיות לכאורנה לכך, שגוארנרי העתיק בקפדנות רבה את בניית הקשתות של גספארו, שעזרה לפיתוח הכלי בעל האופי המודרני, אשר צלילו ויכולת ההטלה שלו חזקים במיוחד. גם וירטואוזים הכירו זה מכבר בתכונותיהם יוצאות הדופן של כינורות גספארו. בשנת 1841 קנה הווירטואוז הנורווגי אולה בול דה סאלו, שיוצר במקור בשנת 1570 לפי הזמנת הארכדוכס פרדיננד הראשון מטירול, וניגן בו בסיורי הופעות, יחד עם גוארנרי דל ג'זו וניקולו אמאטי, במשך קרוב לארבעים שנים של אלתורים ורסיטלים. אי-אילו נגנים בינלאומיים בני ימינו מעדיפים גם ויולות וקונטרבסים של גספארו על פני כלים מקבילים של סטרדיוואריוס, בשל הצליל המלא, ה"כהה" והחודר, התגובה המהירה והעוצמה של גספארו.
קרבוניק אנהידראז
קרבוניק אנהידראז (CA) הוא אנזים השייך למשפחת המטלואנזימים (אנזימים המכילים אטום מתכת אחד או יותר החיוני לפעילות האנזים). האתר הפעיל באנזים זה מכיל יון אבץ. אנזים זה מזרז באופן קטליטי את הפיכת פחמן דו-חמצני לביקרבונט ופרוטונים. זוהי ריאקציה המתרחשת לאט למדי בהיעדר קטליזטור.
קרבוניק אנהידראז מגדיל במידה רבה את קצב הריאקציה, כאשר קצב ריאקציה אופייני לכמה צורות שונות של האנזים נע בין 104 ל-106 תגובות לשנייה.
מבנה ותפקוד
ישנן כמה צורות שונות של קרבוניק אנהידראז המופיעות בטבע. לדוגמה, צורת ה-α-carbonic anhydrase הנוכחת בבעלי חיים. התפקיד העיקרי של אנזים זה בבעלי חיים הוא להמיר את פחמן דו-חמצני והביקרבונט על מנת לשמור על שיווי משקל של חומצה-בסיס בדם, ברקמות השונות וכדי לעזור בהוצאת פחמן דו-חמצני מהרקמות השונות.
צמחים מכילים צורה אחרת של האנזים הנקראת β-carbonic anhydrase. זהו אנזים השונה במקצת מ-α-carbonic anhydrase אך משתתף באותן הריאקציות וגם כן משתמש ביון האבץ באתר הפעיל שלו. בצמחים, קרבוניק אנהידראז עוזר להעלות את ריכוז ה-CO2 בתוך הכלורופלסט במטרה להגביר את קצב הקרבוקסילציה (קיבוע פחמן דו-חמצני) של האנזים רוביסקו. זוהי ריאקציה המביאה CO2 ליצירת סוכרים של פחמן אורגני במהלך הפוטוסינתזה. הריאקציה תוכל להתקיים רק כאשר יהיה שימוש בצורת ה-CO2 ולא בצורה של חומצה פחמנית או ביקרבונט.
כמו כן, נמצא כי אנזים ממשפחת הקרבוניק אנהידראז מצורניות ימיות משתמש ביון קדמיום, בעת מחסור באבץ. דבר זה יכול לאפשר גדילת פיטופלנקטון (כמו צורניות) באוקיינוסים בהם ריכוז האבץ עשוי להיות נמוך מאוד. לפני גילוי זה, קדמיום נחשב כמתכת כבדה ורעילה מאוד ללא תפקוד ביולוגי מסוים.
ריאקציה
קצב הריאקציה של קרבוניק אנהידראז נחשב מהיר מאוד יחסית להרבה אנזימים אחרים, והוא נחשב ל"אנזים מושלם" כיוון שקצב הריאקציה שלו כל כך מהיר כך שהוא מוגבל רק על ידי קצב הדיפוזיה של הסובסטרט שלו.
ברקמות בהן יש ריכוז גבוה של CO2 (לדוגמה, בכלי הדם בקרבת שרירים) תזורז הריאקציה:
מנגנון פעולה
האתר הפעיל מכיל גם כיס מיוחד עבור פחמן דו-חמצני המביא אותו קרוב לקבוצת ההידרוקסיד מה שמאפשר להידרוקסיד לתקוף את פחמן דו-חמצני ליצירת ביקרבונט.
משפחת הקרבוניק אנהידראז
בין מחלקות אלו אין דמיון משמעותי ברצפי חומצות האמינו שלהן, וברוב המקרים נחשבות כדוגמה טובה לאבולוציה מתכנסת.
יונתן קוניאק
יונתן קוניאק (נולד ב-18 בפברואר 1969) הוא שחקן טלוויזיה, שחקן תיאטרון ויוצר ישראלי.
ביוגרפיה
לאחר שירותו הצבאי נסע קוניאק ללמוד תיאטרון בלונדון. כעבור שנים ספורות חזר לארץ והשתתף בסדרת הטלוויזיה "רמת אביב גימל", שם גילם את לאון, מעצב אופנה הומוסקסואל.
לאחר מכן כתב את הסדרה "ג'וני", סדרה פורצת דרך בכך שהדמות הראשית, אותה קוניאק גילם, הייתה של הומוסקסואל, ובדיאלוגים השנונים היו רמיזות רבות לתרבות ההומוסקסואלית. הסדרה שודרה בשתי עונות בערוץ 2. שימש כעורך תוכנית הנוער "אקזיט", ונמנה עם יוצרי הטלנובלה "פיק אפ". בשנת 2008 יצר יחד עם דנה מודן את התוכנית "טינופת" עבור חברת הכבלים HOT.
יונתן קוניאק יצר את התוכנית "טריני וסוזאנה עושות את ישראל". התוכנית עלתה בשנת 2011 בערוץ 10, וכן יצר יחד עם יעל פוליאקוב את הסדרה הדוקו-ריאליטי פוליאקובים, המשודרת ב- HOT.
לקוניאק שני ילדים.
אלכסנדר גאוק
גאוק שיחזר את הסימפוניה הראשונה של רחמנינוב, שנזנחה ללא שימוש, מתפקידי התזמורת שמצא בארכיב הקונסרבטוריון של מוסקבה לאחר מות המלחין בשנת 1943.
עם תלמידיו נמנו המנצחים יבגני מראווינסקי, קונסטנטין סימונוב, יבגני סבטלנוב, ניקולאי רבינוביץ', אדואר גריקורוב, אלכסנדר מליק-פאשאייב.
וידקון קוויזלינג
וִידקוּן אברהם לוֹריץ יונסן קוויזלינג (18 ביולי 1887 – 24 באוקטובר 1945) היה פוליטיקאי וקצין נורווגי. מפברואר 1942 עד 1945 (תום מלחמת העולם השנייה) כיהן כראש ממשלת נורווגיה, ממשלה ששיתפה פעולה עם הנאצים, בעוד שהממשלה החוקית גולה בלונדון. עם תום המלחמה נשפט בגין עבירת בגידה חמורה והוצא להורג בידי כיתת יורים.
עקב קשריו עם הכובש הנאצי הפך שמו לשם נרדף לבוגד בשפות רבות.
ביוגרפיה
וידקון קוויזלינג היה בנו של יון לוריץ קוויזלינג, כומר לותרני שנודע כחוקר אילנות יוחסין, והיה בן לאחת המשפחות הוותיקות והמיוחסות ביותר בטלמרק שבנורווגיה.
קוויזלינג הגיע לדרגת רב-סרן בצבא הנורווגי, לאחר שהיה הצוער בעל הציונים הגבוהים ביותר אי פעם באקדמיה הצבאית. הוא עבד עם פריטיוף ננסן בברית המועצות בזמן הרעב הגדול של שנות ה-20 ושימש כשר ההגנה בממשלה האגררית של 1933–1931.
ב-17 במאי 1933, יום החוקה הנורווגי, הקימו קוויזלינג ופרקליט המדינה יוהאן ברנהרט היורט את ה"נאשונל סמלינג" (NS, Nasjonal Samling), המפלגה הנציונל-סוציאליסטית הנורווגית. מפלגה זו הייתה אנטי-דמוקרטית ודגלה בדמות הפיהרר, הלא הוא קוויזלינג בנורווגיה, בדומה לאדולף היטלר בגרמניה. המפלגה זכתה להצלחה צנועה בבחירות 1933, שהתקיימו ארבעה חודשים לאחר הקמתה, וקיבלה 27,850 קולות, וגם זאת רק בעקבות תמיכת ארגוני החקלאים עמם היה קוויזלינג בקשרים טובים. מ-1935 הופסקה תמיכת הכנסייה במפלגה, בעקבות שינוי הקו המפלגתי מקו דתי שורשי לקו פרו-גרמני ואנטישמי יותר. מספר חברי המפלגה היה 2,000 בלבד עם תחילת הפלישה הנאצית לנורווגיה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, קוויזלינג ביקר בגרמניה ונפגש עם היטלר. בפגישה הבטיח קוויזלינג להיטלר שחלק גדול מהצבא הנורווגי נאמן לו ויהיה מוכן לשתף פעולה עם גרמניה במקרה של פלישה גרמנית. היטלר התרשם מקוויזלינג, אולם בשלב זה הסתפק בהעברת כספים למפלגתו כדי לחזק את התעמולה הפרו-גרמנית בנורווגיה.
כאשר פלשו הגרמנים לנורווגיה, ב-9 באפריל 1940, היה קוויזלינג לאדם הראשון בהיסטוריה שהכריז על הפיכה בשידור במהדורת החדשות. הוא ניצל את בלבול הפלישה ובריחת המלך והממשלה צפונה כדי להקים ממשלה אד הוק בתקווה שהגרמנים יכירו בה ובמנהיגותו. למרבה צערו, קוויזלינג לא נהנה מתמיכה ציבורית וממשלתו שרדה שישה ימים בלבד עד שיוזף טרבובן הגרמני התמנה לרייכסקומיסר (ממונה מטעם הרייך), בעל הסמכות הגבוהה ביותר בנורווגיה וכפוף ישירות להיטלר.
היחסים בין טרבובן וקוויזלינג היו מתוחים, אך כפי הנראה טרבובן ראה יתרון במינוי נורווגי לעמדת כוח, על מנת להקטין את החיכוך עם האוכלוסייה הנורווגית הכבושה. לכן מינה את קוויזלינג לראש ממשלה (Ministerpraesident) ב-1942, תפקיד שקוויזלינג, "הפיהרר בעיני עצמו", קיבל על עצמו ב-1 בפברואר 1942.
וידקון קוויזלינג נשאר בעמדת כוח זו עד אשר הסגיר את עצמו עם כניעת גרמניה הנאצית ב-9 במאי 1945. הוא נעצר במשכנו באוסלו, אותו כינה "גימלה" על שם המקום במיתולוגיה הנורדית שבו חיו ניצולי הרגנארוק. הבית, ששמו כיום "וילה גרנדה", הפך ברבות השנים למוזיאון שואה.
קוויזלינג ושני מנהיגים אחרים של הנאשונל סמלינג, אלברט ויליאם הגלין ורגנאר סקנקה, נשפטו על שורה של עבירות, בהן בגידה חמורה, ונמצאו אשמים. גזר הדין היה מוות בידי כיתת יורים. בשלב מאוחר יותר הפכו משפטים אלו שנויים במחלוקת, שכן עונש המוות הושב לחוק הנורווגי על ידי הממשלה הגולה רק לקראת סוף המלחמה, לצורך ענישת פושעי המלחמה.
מריה וסילייבנה, אשתו של קוויזלינג (ממוצא רוסי), חייתה באוסלו עד מותה ב-1980. לזוג לא היו ילדים.
המונח "קוויזלינג" הפך שם נרדף ל"בוגד" בתרבויות אירופיות רבות (בדומה ליהודה איש קריות בנצרות הקתולית, לאנדריי ולאסוב ברוסיה ולבנדיקט ארנולד בארצות הברית).