cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טורקה
ציונות בטורקה
השלמת מסילת הרכבת בין לבוב לבודפשט דרך רכס הקרפטים שעברה דרך טורקה, הביא להתפתחות כלכלית וחיים בתנאים נוחים יותר ולא חיי עוני כפי שהיה בעבר. עם אלפי הפועלים הרבים שרבים מהם היו מאיטליה הגיע מהנדס יהודי שהתלהב מהתנועה הציונית שהייתה אז בראשית דרכה. הוא הדביק בהתלהבות הציונית כמה וכמה מבחורי הקלוזים. במשך כמה שנים נוספו להם צעירים נוספים והחבורה הזו הקימה אגודה ציונית בשם "מזרחה". בתר"ע (1910) ההשפעה הציונית כבר הייתה ניכרת בקהילת טורקה.
אך מלחמת העולם הראשונה הביאה נסיגה בהשפעה הציונית כיוון שיהודיה יצאו מהעיירה בגלל כניסת הרוסים וחזרו אליה רק לאחר הכיבוש האוסטרי ב-1915 (תרע"ה). וההתארגנות הציונית החלה מחדש בידי חבורת בחורים בהנהגת אבא חושי, מילידיה הנודעים של טורקה שהתפרסם כראש עיריית חיפה. חבורה זו הקימה את סניף תנועת הנוער "צעירי ציון" בטורקה ולאחר חזרת כל יהודי טורקה שברחו בגלל המלחמה נוספו חברים רבים לתנועה. לאחר כמה זמן חלק פילוג כשחלק מחברי "צעירי ציון" בהובלת אבא חושי הצטרפו לתנועת "השומר הצעיר" והקימו סניף שלה בעיירה והשאר המשיכו להיות חלק מ"צעירי ציון" עד שהחלה לפעול תנועת "ההתאחדות".
בתרע"ח (1918) התקיים כינוס של תנועת הנוער "השומר הצעיר" בגליציה בכפר טרנאו שליד טורקה בהשפעת אבא חושי, באחוזה של יהודי בשם צבי בנדל שגר בכפר ובשנים מאוחרות יותר ניצל מהשואה. בין המשתתפים בכינוס היה מאיר יערי.
בתרע"ט הוקם בעיירה סניף של פועלי ציון.
בתר"פ (1920) עלתה לארץ ישראל קבוצה ראשונה מחברי "השומר הצעיר" ובראשה אבא חושי ולאחר זמן מה עלתה לארץ קבוצה של חברי "צעירי ציון" בראשה משה ישראלי.
קן "השומר הצעיר" בטורקה היה הגדול ביותר. אך גם בתנועת הנוער גורדוניה שהוקמה כדי להביא להגשמה מעשית את רעיונותיו של א"ד גורדון, היו חברים מאות צעירים. קן התנועה בטורקה גדל במידה רבה הודות לכך שכינוסים הארציים רבים של התנועה נערכו בסביבת טורקה בגלל הנוף המרהיב. באחד הכינוסים האלו שהתקיים של פסגת הרב זביז'ניץ השתתף לוי שקולניק, לימים לוי אשכול, ראש ממשלת ישראל בתקופת מלחמת ששת הימים.
בתר"ץ-תרצ"א (1931-1930) נוסד על ידי חיה שרייבר סניף של תנועת הנוער "עקיבא" שמרכזה היה בקרקוב ומורהּ הרוחני היה בעיקר אחד העם ואצל חלק מחברי התנועה בטורקה גם א"ד גורדון בגלל הצדק החברתי אף שלא היו שייכים לשמאל. חברי התנועה הרבו לעיין בתנ"ך, בספרים שעסקו בתולדות עם ישראל, ובכתבי "אחד העם" כשחלקם גם בכתבי א"ד גורדון, ואף קיימו חוגים ללימוד עברית, תנ"ך ותולדות עם ישראל. בנוסף הם היו היחידים מחברי התנועות הציוניות שראו את סכנות השואה וארגנו אספות עם לאזהרה במפני היטלר שעלול לכבוש את פולין ולהשמיד את היהודים כפי שהבטיח בכתביו ודבריו כשהאספה הראשונה הייתה כבר אחרי עלות הנאצים לשלטון בגרמניה. על אף שהתחננו לכך רבות רק מיעוט מהם התקבלו להכשרות וקיבלו אישורי עלייה ממנהיגי התנועה. אף הורים שומרי מצוות לא התנגדו שילדיהם יצטרפו ל"עקיבא", בניגוד לתנועות הנוער האחרות, מאחר שתנועת "עקיבא" לא התנתקה מהמסורת היהודית ולא חששו שילדיהם יעזבו את הדת.בתרצ"ג (1933) הייתה העלייה הראשונה לארץ ישראל של חברי קן התנועה בטורקה והם הקימו את קיבוץ "עקיבא" ליד פתח תקווה. עלייה זו לא הייתה כה מוצלחת ובין העולים התגלעו מחלוקות קשות על צורת החיים ואופיים והיחס למסורת היהודית. הוחלט להקים קבוצות הכשרה כשכבר בחו"ל תהיה קבוצת חברים יחד שיסכימו כבר בתקופת ההכשרה בחו"ל על פעילות משותפת ללא מחלוקות. הקיבוץ "עקיבא" שהקימו חברי התנועה יוצאי טורקה התפרק כשחלק מחבריו הקימו את נווה איתן בעמק בית שאן ואחרים את הקיבוץ בית יהושע באזור השרון על שמו של הרב ד"ר יהושע טאהן (תר"ל-כ"ו בחשוון תרצ"ז) שהיה מנהיג ציוני ומראשי הלוחמים נגד המתבוללים והגן על זכויות היהודים כחבר בבית הנבחרים הפולני והיה מעוזריו של "אחד העם". הקיבוץ הפך למושב עובדים לאחר מלחמת העצמאות.
כמו כן נוסדו בטורקה סניף של תנועת הנוער אחווה של הציונים הכלליים וסניפים של התנועות "החלוץ", "פועלי ציון", "התאחדות", ו"הפועל המזרחי".
אחד הפעילים הציוניים בטורקה שפעל כמורה לעברית ומורשה קק"ל היה י"מ שרייבר.
עד פרוץ מלחמת העולם השנייה עלו לארץ מחברי כל התנועות הציוניות בטורקה ורבים חכו בעיירה או במקומות ההכשרה לאפשרות לעלות ארצה. לאחר השואה, רוב הניצולים מיהודי העיירה עלו לארץ ומיעוטם היגר לארצות הברית.
שנות ה-50 של המאה ה-8
שנות ה-50 של המאה ה-8 היו העשור השישי של המאה ה-8, החלו ב-1 בינואר 750 והסתיימו ב-31 בדצמבר 759.
הורסט וינטר
הורסט וינטר או הארי וינטר (בגרמנית: Horst winter; 24 בספטמבר 1914 - 3 בדצמבר 2001) היה זמר ומוזיקאי גרמני-אוסטרי.
חייו
וינטר סיים את לימודיו בבית הספר הגבוהה למוזיקה בברלין עם כינור כמקצוע ראשי וקלרינט כמקצוע משני. בהמשך ניגן בעיקר על קלרינט בתזמורות ריקוד, למשל בתזמורת של האנס רמשטד שם עם הזמן תיפקד גם כסולן ראשי. משנת 1941 הייתה לו תזמורת משלו, שהקליטה בחברת ההקלטות טמפו. צד אחד של התקליטים כלל בדרך כלל מוזיקת ריקודים פשוטה בזמן שבצד השני היה ג'אז שלא תמיד תאם את העדפות הלשכה המוזיקלית של הרייך השלישי. דוגמה לכך אירעה בעת הקלטת השיר "Joseph !Joseph!" (במקור של קומדיאן הרמוניסטס), ששמו שונה ל"Sie will nicht Blumen und nicht Schokolade" (היא לא רוצה פרחים ולא שוקולד) כדי להתאים לדרישות הצנזורה אך בכל זאת נאסר להפצה.
בין 1943 עד ל-1945 שירת וינטר בורמכט, היה שבוי מלחמה בנורמנדי בכלא אמריקאי ולאחר השיחרור עבר לווינה, שם ב-1946 יסד את "וינר טאנצאורקסטר" (Wiener tanzorchester) וחתם על חוזה הקלטות עם גרהרד מנדלסון. בשנת 1948 הקליט את השיר Und jeztz ist es still (ועכשיו שקט) שנכתב על ידי אריך מדר והולחן על ידי הנס לנג שזכה לאחר מכן להצלחה עולמית דרך הביצועים של נטי האטון (Blow a Fuse, 1951) וביורק (It’s Oh So Quiet, 1995).
ב-1960 יצג תחת השם הארי וינטר את אוסטריה באירוויזיון עם השיר "Du hast mich so fasziniert" (את כל כך ריתקת אותי) וסיים במקום השביעי עם 13 נקודות.
ספריית מוזיקה
ספריית מוזיקה היא מקום בו נאספים בצורה מסודרת חומרים הקשורים למוזיקה במטרה לשמר אותם ולאפשר שימוש יעיל בהם. הספרייה עשויה להכיל חומרים מודפסים, כגון מילונים, אנציקלופדיות, אינדקסים ומדריכים, או חומרים שאינם מודפסים, כגון תווים דיגיטליים או הקלטות אודיו.
ספריות כלי נגינה
ספריות כלי נגינה מאפשרות להשאיל או לחלוק את השימוש בכלים. ספריות שכאלו מספקות כלים הנעים בין כלי נגינה נפוצים, ועד כלים ייחודיים לסגנון אתני ממוקד.
מאגרי מוזיקה דיגיטליים
מאגרים אלו מכילים אוספי קטעים מוזיקליים ובהם אפקטים קוליים לשימוש בסרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה, פרסומות וכו'. אוספים אלו עשויים לכלול מנעד מוזיקלי רחב ובו מוזיקה דיגיטלית ואנלוגית כגון תקליטים.
בין הגדולות שבהן נמנות "Spitfire", "Cinesamples", Heavyocity", ו־"Native Instruments".
דז'ה בר
דז'ה בֵּר (במקור עד 1904 בֶּר-Behr, (בהונגרית: Bér Dezső; קלוצ'ה, 10 באפריל 1875 – בודפשט, 7 באוקטובר 1924) היה צייר, גרפיקאי, קריקטוריסט מעצב כרזות יהודי-הונגרי. גיסו היה טמאש פאלו עורך דין ומשורר יהודי-הונגרי
קורות חיים
דז'ה בר נולד במשפחה יהודית כבנם של מור בהר וז'ופיה פירניקר. אשתו הייתה ארז'בט בלואר. את לימודי המשפטים עזב בבודפשט לאחר שנתיים ומשנת 1894 למד באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות. מ-1898 עד 1901 היה תלמידם של הציירים ברטלן סקיי, אדה באלו ולאסלו הגדוש במכללה לעיצוב וציור. הוא העמיק את לימודיו בחו"ל, למד בפריז, במינכן ואחר כך ברומא. כשחזר הביתה עם עבודתו, הוא הפך לאחת הדמויות הבולטות של אמנות הכרזות ההונגרית המודרנית. רבים משייכים את פיתוח אמנות הכרזה המודרנית בהונגריה בסטנדרט אירופי לשמו של בר ולגזה פראגו. בר עשה איורים לעיתונים למחייתו היומיומית, אך הוא השיג את הפופולריות הגדולה ביותר שלו באיורים המצוירים שלו בנושאים פוליטיים וחברתיים.
עבודתו
הוא שרטט, אייר וצייר לכתבי עת היתוליים שונים כמו "אישטוק המשוגע" (Bolond Istók) ו"מארטון תרנגול" (Márton Kakas), אם כי עבודתו קשורה בעיקר לכתב העת ההיתולי החשוב ביותר בתקופתו לבורשסם ינקו (Borsszem Jankó), שבר היה בהתחלה רק פרילנסר חיצוני שלו ואחר כך חלק מהמערכת הפנימית כמאייר, לימים גם עורך, ולאחר מותו של יוז'ף פראגו הוא היה המנהל האמנותי של כתב העת עד מותו. הוא הודח מתפקידו תחת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, אם כי בשל ידיעותיו ומיומנותו הוא נשאר כעובד העיתון שהפך תחת השליטה המרכזית של הרפובליקה. לאחר נפילת הרפובליקה, חזר לתפקידו המקורי והמשיך לפקח על איכותו האמנותית של העיתון. בשנת 1903 ארגן תערוכה בסלון הלאומי, בשנת 1906 ב"סלון קלמן קבש". ב-1911 זכה במדליית כסף של הסלון הלאומי עם ציורו הצבעוני "חריש סתיוי בגבעת השמש". איוריי בר וכרזותיו הם חלק חשוב בתרבות ההונגרית, כאחת מדמויות המאיירים הבולטים בהונגריה.
הוא נפטר בבודפשט ב-7 באוקטובר 1924, בשעה שתים עשרה וחצי, סיבת המוות הייתה התקף לב והובא למנוחות בבית העלמין פרקשראטי.
קרב ריצ'מונד
הקרב תואר על ידי היסטוריון מלחמת האזרחים האמריקנית שלבי פוט (Shelby Foote) כ"קרוב ביותר ל[קרב] קנה שהושג על ידי גנרל, מהצפון או מהדרום, במהלך המלחמה כולה".
רקע
בקיץ 1862 פלשו שתי ארמיות של צבא הקונפדרציה לתוך מדינת הגבול קנטקי, במטרה להעלות לשלטון ממשלה אוהדת, לאיים על ערים בשליטת האיחוד לאורך נהר אוהיו ולגייס תומכים מקומיים לצבא.
ארמיית קנטקי, בפיקודו של יוזם רעיון ההתקפה אדמונד קירבי סמית', נעה ראשונה ב-13 באוגוסט מנוקסוויל לעבר מעבר קמברלנד. ארמיית המיסיסיפי בפיקודו של מייג'ור גנרל ברגסטון בראג חצתה את נהר הטנסי מצ'טנוגה ב-27 באוגוסט ונעה בציר מקביל לארמייה של סמית'.
סמית', עם 9,000 חיילים, עקף את חיל המצב של צבא האיחוד במעבר קמברלנד, השאיר מולו את חטיבת הפרשים ה-2 של קנטקי ואת דיויזיית החי"ר ה-1, וצעד במהירות צפונה לעבר הבלוגראס עם שתי הדיוויזיות הנותרות כאשר בחוד נעה חטיבת פרשים. ב-17 באוגוסט תקפה חטיבת הפרשים את חיל המצב של צבא האיחוד בלונדון, הרגה ופצעה כ-50 ולקחה בשבי 75 איש. ב-23 באוגוסט הניסה חטיבה זו כוח קטן של צבא האיחוד ליד ביג היל, דרומית מזרחית לריצ'מונד.
בתגובה לפלישה, הורה ראש מחלקת אוהיו שמפקדתו בסינסינטי, מייג'ור גנרל הורשיו רייט, למפקד ארמיית קנטקי ויליאם נלסון, שישב בלקסינגטון, לתפוס עמדות מגן לאורך המכשול הטבעי של נהר קנטקי. אך נלסון וסגנו, בריגדיר גנרל מהלון מנסון, סברו שהנהר לא יוכל לשמש כמחסום בר-הגנה ולכן החליטו להתעלם מפקודתו. 6,500 אנשיו של נלסון צעדו מלקסינגטון דרומה וחצו את נהר קנטקי כדי לקדם את הצבא הפולש בריצ'מונד.
הקונפדרציה
סדר כוחות הקונפדרציה לקרב מנו שתי דיוויזיות חי"ר (ה-3 וה-4) וחטיבת פרשים של חיילים מנוסי-קרבות שחלקם השתתף בקרב שילה. כל דיוויזיה כללה שתי חטיבות חי"ר בצירוף סוללת תותחים ופלוגת צלפים. הכוח היה הטרוגני מאוד והחטיבות הורכבו מרגימנטים מארקנסו, טקסס, טנסי ופלורידה. מייג'ור גנרל אדמונד קירבי סמית' שימש כמפקד הארמייה ומפקדי כוחות המשנה היו הבריגדיר גנרלים תומאס צ'רצ'יל (בפיקוד על הדיוויזיה ה-3) ופטריק קלבורן (בפיקוד על הדיוויזיה ה-4). על חטיבת הפרשים פיקד הקולונל ג'ון ס. סקוט.
האיחוד
על אזור ריצ'מונד הגנה ארמיית קנטקי, שהורכבה משתי חטיבות חי"ר (ה-1 וה-2) כאשר הרוב המכריע של הרגימנטים הורכב ממגויסים חדשים ולא מנוסים מאינדיאנה ומיעוטם מקנטקי, טנסי ואוהיו. לחטיבה ה-1 הייתה סוללת תותחים שאולתרה מצירוף שתי סוללות של תותחים קלים ואנשיה היו בני מישיגן. בראש שדרת הפיקוד עמד המייג'ור גנרל ויליאם נלסון ומפקדי החטיבות היו הבריגדיר גנרלים מהלון מנסון (בפיקוד על החטיבה ה-1) וצ'ארלס קרופט (בפיקוד על החטיבה ה-2). חטיבת הפרשים, בפיקודו של ג'יימס ס. ג'קסון, שימשה להתראה ולהטרדת כוחות צבא הקונפדרציה הקרבים אך לא נטלה חלק פעיל בקרב.
מהלך הקרב
לאחר הקרב בביג היל הגיעו פרשיו של סקוט עד לריצ'מונד ודרשו את כניעתה של העיירה, אך זיהו את תנועתם של כוחות צבא האיחוד ונסוגו בחזרה לכוח העיקרי של קירבי סמית' ליד לונדון. ב-29 באוגוסט, מיקם מנסון (שפיקד זמנית על ארמיית קנטקי עד להגעתו של נלסון) את החטיבה ה-2 בריצ'מונד, וצעד עם חטיבתו דרומה לעבר רוג'רסוויל (Rogersville), שם הקים מחנה. בקינגסטון (Kingston), כ-2.5 ק"מ מדרום לרוג'רסוויל, נתקלו כוחותיו של מנסון בכוח החוד של פרשי הקונפדרציה. לאחר קרב קצר נהדפו הפרשים לביג היל ומנסון שרד התקפת נגד. מנסון מסר על המתרחש לנלסון והורה לחטיבה של קרופט לנוע דרומה ולתגבר את כוחותיו. כאשר הגיעה ההודעה לנלסון, הוא הורה למנסון לסגת ולפגוש אותו בלנקסטר, אך פקודתו הגיע באיחור.
ב-30 באוגוסט החל הקרב העיקרי: מנסון פרס שלושה רגימנטים מזרחית לדרך העולה צפונה ללקסינגטון ורגימנט אחד מערבית לדרך כלפי דרום, סביב כנסיית "הר ציון" בקינגסטון. הדיוויזיה של קלבורן החלה לנוע צפונה לכיוון קינגסטון וכוחות האיחוד לפני עלות השחר. באותו הזמן החלה דיוויזיה דרומית נוספת בפיקודו של צ'רצ'יל לנוע מביג היל לאזור קינגסטון. מנסון קידם את פני הדיוויזיה של קלבורן בהרעשה ארטילרית בסביבות השעה 7:00, וכוחות הקונפדרציה קירבו את תותחיהם והשיבו אש. לאחר כשעתיים של חילופי אש החלה הדיוויזיה של קלבורן להסתער על האגף השמאלי של כוחות האיחוד. ובתגובה החל מנסון, שכוחותיו באגף השמאלי היו תחת לחץ כבד, להעביר תגבורת מהאגף הימני.
הדיוויזיה של צ'רצ'יל נעה, בהוראתו של קירבי סמית', דרך ערוץ נסתר מעיני כוחות האיחוד, ודרכו תקפו את אגפו הימני המוחלש של מנסון. החטיבה השנייה של כוחות האיחוד, בפיקודו של קרופט, שהגיעה באותו הזמן לאגף הימני נכנסה לקרב בצורה לא מאורגנת ולא הצליחה לסייע בבלימת ההסתערות. תחת הלחץ של צ'רצ'יל התמוטט האגף הימני של כוחות האיחוד וביחד עם הלחץ של קלבורן על האגף השמאלי נסוגו בצורה לא מאורגנת עד לרוג'רסוויל, מעט לאחר השעה 11:00. קלבורן עצמו נפצע מכדור בלסתו בשלב ההסתערות ובפיקוד על הדיוויזיה החליפו קולונל פרסטון סמית'.
לאחר שהבין שעמדתו ברוג'רסוויל חשופה מידי, הסיג מנסון את כוחותיו, כ-2.5 ק"מ צפונית לאזור בו התקיים הקרב בבוקר, לצומת דרכים של הדרך הראשית ודרך דונקאנון (Duncannon Road). מנסון מיקם את חטיבתו המוכה בצידה המזרחי של צומת הדרכים והחטיבה של קרופט נפרסה בצד המערבי עם שני רגימנטים שלא השתתפו בקרב בבוקר.
לאחר התארגנות קצרה מחדש, הניע קירבי סמית' את כוחותיו במעלה הדרך הראשית והורה לדיוויזיה של צ'רצ'יל לתקוף את האגף הימני של כוחות האיחוד. לאחר כ-30 דקות של קרב התמוטט קו ההגנה וכוחות האיחוד נסוגו לעבר ריצ'מונד, בסביבות השעה 13:30.
נלסון, מפקד ארמיית קנטקי, שמע על הקרב והגיע באותו הזמן לריצ'מונד. הוא הורה לכוח המוכה ליצור קו הגנה על חומת בית הקברות, דרומית לעיירה. מעט לפני רדת החשיכה תקף קירבי סמית' פעם נוספת את קו ההגנה של כוחות האיחוד שהתמוטט במהירות. כוחות צבא האיחוד נסוגו בבהלה וחוסר סדר דרך העיירה צפונה. קירבי סמית' פקד על חטיבת הפרשים של סקוט לנוע באיגוף ממערב ומצפון לריצ'מונד ולנתק את נתיב הנסיגה. לאחר רדת החשיכה, נתקלו הפרשים בכוחות האיחוד הנסוגים כחמישה ק"מ מצפון לריצ'מונד, ולקחו בשבי כמעט את כל שדרת הפיקוד של הארמייה, כולל גנרל מנסון, ואלפי חיילים נוספים. גנרל נלסון נשבה אף הוא כשהוא פצוע, אך הצליח להימלט במהלך הלילה.
תוצאות הקרב
רק כ-1,000 איש מכוחות האיחוד נמלטו. הייתה זו הפעם היחידה בתולדות מלחמת האזרחים שיחידה צבאית הושמדה כמעט לחלוטין. ארמיית קנטקי של האיחוד חדלה מלהתקיים ככוח לוחם לאחר קרב ריצ'מונד.
כוחות הקונפדרציה המנצחים כבשו את לקסינגטון ב-1 בספטמבר, ואת פרנקפורט בירת קנטקי ב-2 בספטמבר; עיר הבירה היחידה שנכבשה על ידי הקונפדרציה במלחמה. כוחותיו של קירבי סמית' פשטו על הבלוגראס, והגיעו עד שלביוויל (Shelbyville) במערב ופלורנס (Florence) בצפון; כ-50 ק"מ בלבד מדרום לסינסינטי.
לאחר שהארמייה של ברגסטון בראג נכנסה למערב קנטקי במהלך ספטמבר, נראה היה שקנטקי נכבשה על ידי הקונפדרציה, אך כל ארמייה פעלה במרחק רב אחת מהשנייה ובחוסר תיאום; בראג ויתר על כיבוש לואיוויל לאחר שארמיית אוהיו בפיקודו של דון קרלוס ביואל הגיעה אליה לפניו. מול 60,000 אנשיו של ביואל עמדו 22,500 אנשיו של בראג, בעוד 10,000 אנשיו של קירבי סמית', חנו הרחק ממנו, בלקסינגטון. לאחר שלא השכילו לרכז את כוחם לקרב מכריע, ולמרות הניצחון הטקטי שהושג מול צבא האיחוד בקרב פריוויל נאלצו קירבי סמית' ובראג לפנות את קנטקי ולסגת בחזרה לטנסי בסוף אוקטובר 1862.
Suicide Is Painless
Suicide Is Painless (בתרגום חופשי: התאבדות היא חסרת כאבים) הוא שיר שכתבו ג'וני מנדל (מוזיקה) ומייקל אלטמן (מילים). זה היה שיר הנושא של סרט הקולנוע מ*א*ש ושל סדרת הטלוויזיה באותו השם.
אודות השיר
השיר נכתב על פי בקשתו של הבמאי רוברט אלטמן במיוחד עבור קן פרימוס, השחקן המגלם את דמותו של טוראי זיידמן בסרט הקולנוע "מ*א*ש", ששר אותו במהלך ההתאבדות המזויפת של וולטר וולדובסקי (בגילומו של ג'ון שוק) בסצנת "הסעודה האחרונה" שבסרט. אלטמן הציב שתי דרישות ל ג'וני מנדל, מלחין השיר: שמו של השיר חייב להיות "Suicide Is Painless" והוא חייב להיות "השיר הטיפשי ביותר שנכתב אי פעם". בתחילה, אלטמן ניסה לכתוב את המילים בעצמו, אך לאחר שהתקשה לעשות זאת, הוא ביקש מבנו לכתוב את המילים במקומו, זאת מאחר שחשב שבגיל 45 אינו מסוגל לכתוב משהו "טיפש מספיק". מייקל, אז בן 14, כתב את השיר בחמש דקות.
מאוחר יותר, אלטמן החליט שהשיר עובד כל כך טוב, שהוא ישתמש בו כשיר הנושא המרכזי של הסרט, למרות התנגדויותיו של מנדל. גרסה זו בוצעה על ידי ג'ון בהלר, טום בהלר, רון היקלין ואיאן פריבירן-סמית, אולם שמותיהם לא מופיעים בכתוביות הפתיחה של הסרט. על גבי הסינגל שיצא כתוב שהשיר מבוצע על ידי "The Mash". רוברט אלטמן אמר שבעוד שהוא הרוויח רק 70,000 דולר על בימוי הסרט, בנו הרוויח יותר ממיליון דולר על כתיבת השיר.
בכמה גרסאות אינסטרומנטליות לשיר נעשה שימוש כנעימת הנושא של סדרת הטלוויזיה מ*א*ש. השיר הפך ללהיט שהגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי במאי 1980. השיר דורג במקום 66 ברשימת מאה שנים... מאה שירים.
גרסאות כיסוי
לאורך השנים, אמנים רבים ביצעו גרסאות כיסוי לשיר זה. להלן רשימת חלקית שלהם.
בתרבות פופולרית
לאורך השנים, היו אזכורים רבים לשיר זה בתרבות הפופולרית. להלן רשימת חלקית שלהם.
קרחון גאנוץ
קרחון גאנוץ או קרחון גיינוץ (באנגלית: Gannutz Glacier) הוא קרחון בהרי באוורס באזור חוף פנל (אזור חוף אנטארקטיקה שבין כף ויליאמס וכף אדייר) בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
פני הקרחון חלקים.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1965.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו בשנת 1968, על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (US-ACAN).
אנדראה מורז
אנדראה (אנדי) מוּרֶז (באנגלית: Andrea "Andi" Murez; נולדה ב-29 בינואר 1992) היא שחיינית ישראלית-אמריקאית. היא אלופה ושיאנית ישראל במשחים ל-50 מטר, ל-100 מטר, ל-200 מטר ול-400 מטר חופשי, ובעלת 18 מדליות מהמכביה מהן 13 זהב. מורז היא השחיינית הישראלית הראשונה ששחתה 200 מטר חופשי בפחות מ-2 דקות, והספורטאית הישראלית הראשונה שהשיגה את הקריטריון לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
ביוגרפיה
מורז נולדה וגדלה בארצות הברית, למשפחה של שחיינים. הוריה הם ג'ים מורז ומלאני (לבית גודמן) מורז. סבה מצד אמה היה חבר נבחרת השחייה של צרפת. גם ג'וזף (ג'ו) מורז, סבה מצד אביה שחה בקבוצה היהודית "הכח וינה" מאוסטריה (שהוקמה לפני מלחמת העולם השנייה) ב-1930, והוא סיפר איך לאחר סיפוח המדינה להיטלר, השחיינים היהודים הוכו קשות בבריכה על ידי נאצים. ב-1938, הוא היגר לארצות הברית ושירת בצבא האמריקאי. האב החורג של אביה,, גם כן יהודי, היה בן 14 כשהוריו הסתירו אותו בארון מתחת לגרם מדרגות מפני הגסטפו שהגיעו לצרפת תחת שליטת הנאצים. כל משפחתו נספתה באושוויץ, אך הוא הצליח להימלט לחוות בדרום צרפת. שנים לאחר מכן, הוא הפך לשחיין גב מוביל בנבחרת צרפת, והוא היגר ב-1947 לארצות הברית. גם אביה ואחיה היו שחיינים.
היא סטודנטית לרפואה באוניברסיטת תל אביב ובוגרת אוניברסיטת סטנפורד קדם רפואי, שם גם התאמנה. בשנת 2014 עלתה לישראל, והיא מתגוררת בנתניה במכון וינגייט עם שאר השחיינים.
אלופת המכביה
במכביה ה-18 שנערכה ביולי 2009 זכתה מורז ב-9 מדליות, 5 זהב ו-4 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא מכביה חדש (26.44 שניות), במשחה ל-100 מטר חופשי (56.44 שניות), במשחה ל-200 מטר חופשי (2:03.45 דקות), במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא מכביה חדש (2:20.74 דקות), במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי (3:53.55 דקות). מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר גב (1:04.29 דקות), במשחה ל-200 מטר גב (2:19.97 דקות), במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי (8:33.70 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב (4:20.03 דקות).
2013
במכביה ה-19 שנערכה ביולי 2013 זכתה מורז ב-6 מדליות, מהן 5 מדליות זהב ומדליית כסף אחת. מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא מכביה חדש (25.71 שניות), במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא מכביה חדש (55.09 שניות), במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא מכביה חדש (2:00.63 דקות), במשחה ל-100 מטר גב (1:04.38 דקות) ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בשיא מכביה חדש (8:23.89 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי (2:20.69 דקות).
אלופה ושיאנית ישראל (בריכת 25 מטר)
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט בדצמבר 2014 זכתה מורז ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 24.84 שניות, לפני זוהר שיקלר (25.09 שניות) ואלינה ברויטמן (26.52 שניות) במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 53.46 שניות, לפני זוהר שיקלר (55.35 שניות) וג'סיקה אנטילס (56.25 שניות) ובמשחה ל-200 מטר חופשי בשיא ישראל חדש נוסף של 1:55.67 דקות, לפני שיקלר (2:02.54 דקות) ושחר מנחם (2:05.11 דקות). מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:02.48 דקות, אחרי עמית עברי (58.95 שניות) ולפני נסטיה קורוטקוב (1:04.09 דקות).
שיאנית ישראל
בתחרות "גביע האיגוד" שנערכה בווינגייט באפריל 2015 קבעה מורז 3 שיאים ישראליים, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.12 שניות, שיפור לשיא בן ה-7 שנים של אניה גוסטומלסקי (25.23 שניות), במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.61 שניות, שיפור לשיא בן ה-7 של גוסטומלסקי (55.16 שניות) ובמשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.03 דקות, שיפור לשיא בן ה-8 שנים של גוסטומלסקי (2:02.27 דקות).
בתחרות בינלאומית שנערכה בקנה או רוסיון צרפת ביוני אותה שנה סיימה מורז במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 1:59.15 דקות, ובכך הייתה לשחיינית הישראלית הראשונה ששחתה משחה זה מתחת ל-2 דקות ובמקום שישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.82 שניות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוגוסט 2015 זכתה מורז ב-4 מדליות אישיות, 3 זהב וכסף וקבעה שני שיאים ישראלים, נבחרה לשחיינית המצטיינת של האליפות. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 54.40 שניות, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 1:59.01 דקות ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:14.79 דקות. מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.43 שניות, אחרי זוהר שיקלר מהפועל דולפין נתניה (25.30 שניות).
בתחרות גראנד פרי שנערכה בסרביה (בריכת 25 מטר) בנובמבר אותה שנה קבעה מורז במשחה ל-400 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 4:07.21 דקות, שיפור לשיא בן השנה של טלי למקוף (4:13.51 דקות).
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בוינגייט, בדצמבר 2015 סיימה מורז במקום שביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:56.52 דקות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 1:56.34 דקות, במקום שמיני במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.43 שניות, בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא ישראלי חדש של 52.88 שניות, במקום 12 במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 24.56 שניות ובמקום 16 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:09.07 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה שליחות 4x50 מטר חופשי ביחד עם זוהר שיקלר, קרן זיבנר ועמית עברי בשיא ישראלי חדש של 1:38.53 דקות, במקום 12 במשחה שליחות 4x50 מטר מעורב ביחד עם שיקלר, זיבנר ועברי בשיא ישראלי חדש של 1:50.51 דקות במקום שביעי במשחה שליחים משולב ביחד עם (2 שחייניות ו-2 שחיינים) 4x50 מטר מעורב ביחד עם גיא ברנע, יהב שחף ועברי בתוצאה של 1:40.48 דקות ובמקום שמיני במשחה שליחים משולב (2 שחייניות ו-2 שחיינים) 4x50 מטר חופשי ביחד עם זיו קלונטרוב, אור סבטייה ושיקלר בתוצאה של 1:32.55 דקות.
2016
באליפות אירופה שנערכה בלונדון במאי אותה שנה היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.89 שניות, בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 54.57 שניות, במקום 13 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:59.91 דקות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 1:59.62 דקות ובמקום 15 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.56 שניות. שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה באנטוורפן, בלגיה בסוף מאי היא קבעה במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם עמית עברי, קרן זיבנר, וזוהר שיקלר שיא ישראלי חדש של 3:41.95 דקות.
2017
ב שנערכה בתחילת יולי 2017 היא זכתה ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי (55.15 שניות), במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא מכביה חדש של 1:59.80 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם זוהר שיקלר, קרן זיבנר ועמית עברי בשיא מכביה חדש של 3:44.64 דקות, כשחיינית ראשונה היא קבעה שיא מכביה חדש של 54.76 שניות.
שבוע לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בבודפשט ביולי 2017 היא סיימה במקום 16 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.62 שניות, בשבך המוקדמנות היא קבעה תוצאה של 54.49 שניות ונאלצה להשתתף ב-swim off אותו ניצחה בשיא ישראלי חדש של 54.20 שניות, נוסף לכך, היא דורגה במקום 19 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:59.75 דקות.
באליפות ישראל שנערכה בתחילת אוגוסט היא זכתה ב-4 מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.22 שניות, לפני קרן זיבנר (26.02 שניות) ואניה גוסטומלסקי (26.80 שניות), שתיהן מהפועל דולפין נתניה, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.74 שניות, לפני עדן פסקרה ממכבי פארק מים רעות (58.20 שניות) ונועה שוהם מהפועל עמק חפר (59.16 שניות), במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.07 דקות, לפני רוני בווה (2:05.26 דקות) ומרטינה מרקס (2:06.03 דקות), שלושתן מהפועל ירושלים ובמשחה ל-100 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 1:01.78 דקות, לפני שחר מנחם ממכבי פארק מים רעות (1:02.59 דקות) וקרן זיבנר (1:02.79 דקות)
2018
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, סקוטלנד באוגוסט 2018 היא סיימה במקום 15 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.39 שניות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 25.36 שניות ובמקום 14 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.05 שניות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 54.82 שניות. נוסף לכך, היא סיימה במקום 11 במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם אנסטסיה גורבנקו, עמית עברי ולאה פולונסקי בתוצאה של 3:45.59 דקות, כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 55.12 שניות ובמקום 13 במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם שחר מנחם, אנסטסיה גורבנקו ועמית עברי בשיא ישראלי חדש של 4:07.18 דקות, כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 54.10 שניות.
2019
שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה בתחילת אוגוסט היא זכתה ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 25.11 שניות, לפני זוהר שיקלר (25.71 שניות) וג'סיקה שפילקו מהפועל פליפר חדרה (26.42 שניות), במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.57 שניות לפני אביב ברזלי ממכבי חיפה (58.13 שניות) ודריה גולובטי מהפועל בת ים (58.33 שניות) ובמשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.80 דקות, לפני בקי פוזנר מהפועל בת ים (2:03.04 דקות) ודריה גולובטי (2:05.54 דקות), שתיהן מהפועל בת ים. מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 27.51 שניות, אחרי אנסטסיה גורבנקו (26.88 שניות) ולפני מרטה קלנקוביצקי מהפועל דולפין נתניה (27.88 שניות).
2021
באליפות סטוקהולם הפתוחה שנערכה בתחילת אפריל 2021 קבעה מורז בשלב המוקדמות במשחה ל-100 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 54.19 שניות. במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי היא זינקה ראשונה ושיפרה את השיא הישראלי הטרי בן היממה שקבעה אנסטסיה גורבנקו (1:58.99 דקות) וקבעה תוצאה של 1:57.97 דקות. ביחד עם אנסטסיה גורבנקו, לאה פולונסקי ודריה גולובטי, היא קבעה באותו משחה שיא ישראלי חדש של 8:06.91 דקות, שיפור של יותר מ-17 שניות לשיא הקודם. נוסף לכך, אותה רביעיית שליחות קבעה במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 3.41.61 דקות.
באליפות אירופה שנערכה במאי סיימה מורז במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:58.48 דקות, במקום תשיעי במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 54.18 שניות, במקום 19 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.35 שניות. היא סיימה ביחד עם דניס לוקטב, רון פולונסקי ואנסטסיה גורבנקו במקום רביעי במשחה שליחים משולב 4x200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 7:32.96 דקות. בשלב המוקדמות, במשחה שליחות 4x200 מטר ביחד עם לאה פולונסקי, אנסטסיה גורבנקו ודריה גולובטי הן קבעו שיא ישראלי חדש של 8:00.51 דקות, ועלו למשחה הגמר מהמקום השני המפתיע, שיפור לשיא הישראלי ב-6 שניות. הרביעייה הישראלית סיימה במקום שמיני בתוצאה של 8:07.69 דקות, הישג שיא לרביעית שליחות לנשים, באירוע זה. נוסף לכך, היא סיימה במקום 11 במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם אנסטסיה גורבנקו, דריה גולובטי וזוהר שיקלר בתוצאה של 3:42.48 דקות, כשחיינית ראשונה היא השוותה את שיאה הישראלי הטרי, 54.18 שניות.
באולימפיאדת טוקיו, מורז התחרתה בארבעה משחים. היא סיימה במקום שמיני במשחה שליחים משולב 4x100 מטר מעורב ביחד עם אנסטסיה גורבנקו, איתי גולדפדן וגל כהן גרומי בשיא ישראלי חדש של 3:43.94 דקות אותו קבעו בשלב המוקדמות. במשחה ל-200 מטר חופשי היא סיימה במקום ה-19 בתוצאה של 1:58.97 דקות, במשחה ל-100 מטר חופשי היא סיימה במקום ה-22 כאשר קבעה שיא ישראלי חדש של 54.06 שניות ובמשחה ל-50 מטר חופשי היא סיימה במקום ה-30 בתוצאה של 25.48 שניות.
מריה אמבר
מריה אמבר (במקור עד 1950 אלזנר, בהונגרית: Ember Mária; אבאדסלוק, 19 באפריל 1931 – בודפשט, 30 בדצמבר 2001) הייתה סופרת, עיתונאית, מבקרת אמנות, מתרגמת, היסטוריונית וחוקרת הונגרייה-יהודייה. אחותה הצעירה יהודית אמבר הייתה במאית קולנוע.
ביוגרפיה
אמבר סיימה את הפקולטה למדעי הרוח בבודפשט עם תואר בהונגרית ובגרמנית. משנת 1950 הייתה לקטורית בהוצאת אתנאום ואחר כך חניכה לעיתונות ב"עיתון הספרותי". היא הצטרפה כעמיתה לעיתון הספרותי בשנת 1951.
לאחר אירועי 1956 (המרד ההונגרי) נאסר עליה לעסוק במקצועה במשך זמן רב בגלל סירובה להתכחש לשותפה אנדראש ב. הגדוש. באותן שנים עבדה כמורה בבית הספר יסודי. במשך חצי עשור ממיגור מהפכת 1956,. היא התקיימה מהוראת ספרות גרמנית והונגרית (1957-1961), הייתה עובדת של ה"נויה צייטונג (Neue Zeitung)" (1961) וחברת מערכת בעיתון ה"תכנייה של פשט". אחותה הצעירה יודית אמבר, הייתה במאית קולנוע.
עבודתה
מריה אמבר לא הייתה סופרת במשרה מלאה, היא הייתה צריכה להתפרנס תמיד גם מעיתונאות ומעריכה, שמה נקשר גם לביקורות אמנות מעולות ולספרי הדרכה. הרומן הראשון שלה, "אני מספרת לעצמי" בשנת 1968, הרומן הקצר הראשון שלה "באקראי", ראו אור בשנת 1971. הרומן "עיקול סיכת הראש" פורסם בשנת 1974, בו היא למעשה יצרה ז'אנר חדש באמצעות ארגון בדיוני עם מסמכים היסטוריים.
הרומן הראשון שלה (אני מספרת לעצמי; 1968) עוסק בתחילתה של דרך מוטעית טרגית, רומן נערות, סיפור מחנה קיץ עם קצת אהבות. מחנה האימונים עבור מנהיגות תנועת הנוער של התיכוניסטים לביצוע צייתני של צעדים חסרי נשמה. מעטות העבודות שסיפרו בראיה כה צלולה את הסכנות של העידן הקומוניסטי החדש, של הקהילה והשכבה החדשה המתהווה. הקונפליקט הבסיסי בין יצירותיה של מריה אמבר הוא הדואליות של הפרט והקהילה, של הקבלה ושל ההדרה.
המוטו הבולט של מריה אמבר היה שהיא לא קיבלה על עצמה לספר על "ה"גורל היהודי, אלא לספר את ההיסטוריה ההונגרית.
עד 1991 עבדה כעורכת הקריאה של העיתון "מאדיאר נמזט" (Magyar Nemzet) "האומה ההונגרית". מגזין החיים התרבותי והציבורי "ידידות", שנועד להכיר הדדית את עמי הונגריה, נוסד כיוזמה אזרחית בשנת 1994 על ידי מריה אמבר ואווה מאייר.
בסוף שנות השמונים החלה במחקר בעקבות משפט הראווה לראול ולנברג משנת 1953. אחד מקורבנות התביעה, פאל סאלאי, שינה את שמו לפאול סטרלינג (Paul Sterling) בארצות הברית, ביקר בבודפשט מארצות הברית, חיפש ופגש את מריה אמבר. בעקבות השיחה שהתפרסמה במדיאר נמזט, ביצעה מריה אמבר מחקר בארכיוני בודפשט ומוסקבה. ספרה משנת 1992 ("הם רצו להפליל אותנו" בהוצאת Héttorony Könyvkiadó) מתעד את משפט הראווה משנת 1953.
ספריה
בשפת המקור:
רנו Type MG
ממוזער|290px|רנו Type MG, דגם Landaulet רנו Type MG (בצרפתית: Renault Type MG) היא מכונית סלון מהודרת מסוג טורפדו מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1923–1926, בתצורות לנדולט וקבריולה.
ב-1924 עבר הדגם מתיחת פנים, והדגם המחודש נקרא "Type MG 1".
קניון ים המלח
קניון ים המלח הוא קניון מסחרי באזור התיירות בעין בוקק שלחוף ים המלח, שנפתח בנובמבר 2018. הקניון נבנה על ידי חברת הנדל"ן BERCLEYS.
הקניון משתרע על שטח של כ-15,000 מ"ר, על פני שתי קומות, והוקם בהשקעה של כ-300 מיליון שקלים. הקניון נותן מענה לאזור מלונות ים המלח כמרכז קניות ובילוי, ומכוון בעיקר לתיירות החוץ שמגיעה לים המלח.
בקניון פועלות חנויות ומותגים בינלאומיים לצד מותגים מקומיים מתחומי ההלבשה, ההנעלה והתכשיטים, וכן מסעדות ובתי קפה.
בית הלורד
ההיסטוריה של הבית
סר אלפרד מוריץ מונד, הברון הראשון מלצ'ט המוכר גם בשם לורד מלצ'ט היה תעשיין וחבר בית הנבחרים הבריטי. ב-1917 פנה לציונות, החל לעשות "לובינג" למען היהודים והחל להשקיע בארץ. ב-1928 הקים (בסיוע בעלי הון בריטים) את "חברת מטעי ארץ ישראל" שרכשה כ-2,500 דונם פרדסים באזור השרון. החברה אף סייעה לפועלי הפרדסים להתיישב במקום. פועלים אלו הקימו את היישובים תל מונד, כפר הס, חרות ועין ורד.
כחלק מפעילותו הציונית הורה מונד לבנות לו בית על האדמות שרכשה החברה. ב-1931 הסתיימה הקמת הבית במושבה תל מונד והיה זה הבית השביעי שהוקם ביישוב (נמצא ב"שכונת הפקידים" ברחוב הדקל 44). הלורד עצמו לא זכה לגור בביתו מכיוון שנפטר באנגליה ב-1930.
נפולאונה אנג'וליני
נפולאונה אנג'וליני (באיטלקית: Napoleone Angiolini; 1797 – 20 ביוני 1871) היה צייר איטלקי.
ביוגרפיה
נפולאונה אנג'וליני נולד בבולוניה. הוא נרשם לאקדמיה לאמנויות היפות של בולוניה, ולימד אותו ג'ובאני בטיסטה פרולי. בשנת 1812, זכה אנג'וליני בפרס קטן, על שצייר בתערוכת סלה דל נודו. בשנת 1814, בשיתוף עם גאטנו אורלנדי, הוא צייר את דיוקנו של אנטוניו ואקרי, בוטניקאי איטלקי. אנג'וליני זכה בפרסים אקדמיים נוספים בשנת 1817, על ציור של יוחנן המטביל, ובשנת 1821, קיבל פרס נוסף על ציור דמות שצייר. בשנת 1824 הוענק לו פרס מלגה של ארבע שנים ללימודים ברומא, שם צייר את פאולוס (1827), וציורים נוספים כמו "יוליסס בבית רועה הצאן אומאיוס", ו-"סוקרטס בכלא". לאחר מכן, הוא חזר לבולוניה ב-1838 ונפטר בה ב-1871.
מאתר בראון
מאתר בראון (באנגלית: Mather Brown; 1761 – 25 במאי 1831) היה צייר דיוקנאות והיסטוריה, יליד בוסטון, מסצ'וסטס, היה פעיל גם באנגליה.
ביוגרפיה ועבודה
בראון היה בנם של גוון ואליזבת' (ביילס) בראון. הוא למד אצל דודתו ובסביבות 1773 (שהיה בן 12) הפך לתלמידו של גילברט סטיוארט. הוא הגיע ללונדון בשנת 1781 כדי להמשיך בהכשרתו בסטודיו של בנג'מין וסט, ונכנס לבית הספר של האקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1782 עם תוכניות להיות צייר מיניאטורי והחל להציג כעבור שנה.
בשנת 1784, הוא צייר שני ציורים דתיים לכנסיית סנט מרי-בסטרנד, מה שהוביל את בראון לייסד שותפות עם הצייר דניאל אורמה למסחור עבודות אלו ואחרות באמצעות תערוכה ומכירת תחריטים. בין אלה היו ציורים גדולים של סצנות מההיסטוריה האנגלית וכן סצנות ממחזותיו של שייקספיר. עם זאת, למרות הצלחתם הוא החל להתרכז בפורטרטים.
הצלחותיו הראשונות היו עם מצוירים אמריקאים, בין השאר פטרונו ג'ון אדמס ומשפחתו בשנים 1784–1785. באביב 1786 הוא החל לצייר את הדיוקן המוקדם ביותר הידוע של תומאס ג'פרסון, שביקר בלונדון. הוא צייר גם את צ'ארלס בולפינץ' באותה שנה. הוא נבחר כחבר כבוד זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים בשנת 1798.
דיוקן באורך מלא בשנת 1788 של הנסיך פרידריך אוגוסט במדי צבא, הוביל למינויו כצייר היסטוריה ודיוקנאות של הנסיך, לימים הדוכס מיורק ואלבני. ציורים אחרים כוללים את הנסיך מוויילס, לימים המלך ג'ורג' הרביעי (בערך 1789) והמלכה שרלוט.
הפסקת החסות באמצע שנות ה-1790, ואי בחירתו לאקדמיה המלכותית, הביא את בראון לעזוב את לונדון בשנת 1808 ולעבור לבאת', בריסטול וליברפול. הוא התיישב במנצ'סטר, וחזר ללונדון כמעט שני עשורים לאחר מכן, בשנת 1824.
בלונדון, לאחר מותו של וסט, המשיך לחקות את סגנון הציור של מורו, אך לא הצליח להשיג עבודות.
אנטי-נצרות
אַנְטִי נַצְרוּת (נקרא גם: כְּרִיסְטוֹפּוֹבְיָה) היא המונח המודרני לדחייה של הנוצרים, הדת הנוצרית ומנהגיה. במהלך ההיסטוריה, עקב סכסוכים דתיים בין נוצרים ליהודים, התגלו אנטי-נצרות יהודית ואנטי-יהדות/אנטישמיות נוצרית.
המאה הראשונה
אנטי נצרות הופיעה עוד בעידן הקיסרים במאה הראשונה. הצמיחה המתמדת של התנועה הנוצרית נתפסה בחשדנות הן מצד השלטון הרומי והן מצד האנשים ברומא. במהלך המאה השנייה, הנצרות נתפסה כשלילית בשני אופנים: הראשון מקיף את ההאשמה באמונה הנוצרית בהתאם לעקרונות הרומאים בקרב האוכלוסייה- והשני הוא המחלוקת שעוררה הדת באנשים כלפי התקדמות העידן האינטלקטואלי.
Ding Dong
"Ding Dong" (בעברית: "דינג דונג") הוא השיר עמו ייצגה הזמרת דנה אינטרנשיונל את ישראל בתחרות אירוויזיון 2011 שנערכה בדיסלדורף שבגרמניה במהלך חודש מאי 2011. השיר נכתב והולחן בידי אינטרנשיונל. הייתה זו הופעתה השנייה של דנה אינטרנשיונל בתחרות האירוויזיון, לאחר שבאירוויזיון 1998 ייצגה את ישראל עם השיר "דיווה", עמו זכתה במקום הראשון.
השיר זכה במקום הראשון בתחרות הקדם-אירוויזיון שנערכה ב-8 במרץ 2011, לאחר שקיבל 270 נקודות. הוא הוגרל להיות השיר ה-12 בסדר ההופעות בחצי הגמר השני של תחרות האירוויזיון.
גרסתו הסופית של השיר, כפי שבוצעה בתחרות, נחשפה ב-30 במרץ. את גרסת השיר לאירוויזיון עיבדו והפיקו מוזיקלית דורון פלסקוב, עמרי אנג'ל ואסא רביב. הקליפ הרשמי של השיר פורסם ב-1 במאי לקראת חצי הגמר השני של התחרות, בו התמודדה ישראל.
באג 2011
באג 2011 (בסינית פשוטה: 民国百年虫, בסינית מסורתית: 民國百年蟲, בפין-יין: Mínguó bǎinián chóng, בתרגום חופשי לעברית: באג המאה) היה בעיה אפשרית, בה מעורבים מחשבים ומערכות מחשבים בטאיוואן בלילה של 31 בדצמבר 2010 ו-1 בינואר 2011.
בדומה לבאג 2000, איתו התמודדו חלק ניכר מהעולם לקראת שנת 2000, באג 2011 היא תופעת לוואי של השימוש של טייוואן בלוח השנה של מינגו למטרות רשמיות. לוח שנה זה מבוסס על הקמתה של הרפובליקה הסינית בשנת 1912 (שנה 1), כך ששנת 2011 בלוח השנה הגרגוריאני תואמת לשנה 100 בלוח השנה הרשמי של טייוואן, מה שהציב בעיות פוטנציאליות עבור כל תוכנית שמתייחסת לשנים רק לשנתיים כערכים דו-ספרתיים.
בעיות מדווחות
מכיוון שבאופן כללי רק משרדים ממשלתיים השתמשו במערכת הרשמית, ההשפעה של באג המחשבים 2011 על המגזר הפרטי הייתה מינימלית. הפוטנציאל להשפיע על מערכות ממשלתיות היה עניין אחר. עם זאת, מספר רב של מחשבים ממשלתיים כבר השתמשו במערכת תלת ספרתית לתאריכים, כאשר האפס שימש כספרה הראשונה לשנים מתחת למאה (2010 והלאה בלוח השנה הגרגוריאני).
כמה מסמכים ממשלתיים כגון רישיונות נהיגה כבר מתייחסים לשנים מעל 100; דווחו רק תקלות קלות.
חלק ממשתמשי אייפון דיווחו כי ההתראה שלהם לא פעלה ב-1 בינואר 2011.
בצפון קוריאה
לוח השנה הצפון קוריאני (ג'וצ'ה) הושפע באותו יום כמו טייוואן, שכן לוח השנה של צפון קוריאה מבוסס גם על אירוע שקרה בשנת 1912 – יום הולדתו של קים איל-סונג.
פינוציטוזה
פינוציטוזה (באנגלית: Pinocytosis), שתיית תא או גמענות היא מכניזם שבו התא מעכל נוזל חוץ תאי ומומסים, על ידי אינבגינציה של ממברנת התא החיצונית. בדרך זו נוצרת שלפוחית קטנה, שתוכנה עובר פירוק בתוך התא החי כך שיוכל לשמש אותו לצרכיו הביולוגיים. כמעט כל תא חי מבצע פינוציטוזה לשם שימוש במומסים מהנוזל החוץ תאי.
פינוציטוזה היא צורת אנדוציטוזה שאינה סלקטיבית של נוזל חוץ תאי. בניגוד לאנדוציטוזה הסלקטיבית, שבה מתרחשת אינבגינציה של חומרים לתוך התא בתיווך קולטנים על פני הממברנה, בפינוציטוזה הנוזל החוץ תאי נבלע כשהוא, מבלי שקולטנים יבררו את החומר המבוקש.
תיאור התהליך
ישנם שני מנגנונים אפשריים ליצירת שלפוחיות פינוציטוזיות.
מנגנון ראשון הוא בתיווך חלבונים שעל ממברנת התא, כדוגמת חלבוני קלתרין. החלבונים, שנפוצים במעין בורות על פני הממברנה החיצונית (coated pits), "צובטים" את הממברנה ויוצרים גומחה שלבסוף מתאחה לשלפוחית בבסיסה. שניות לאחר יצירת השלפוחית, מעטה החלבונים מוסר והיא מתאחה עם האנדוזום המוקדם, כך שתוכן השלפוחית מפורק לאבני בניין בליזוזום. אבני הבניין נשפכים לציטופלזמה מהליזוזום, ומשמשים את התא החי. חלבוני הקלטרין עובדים ללא קולטנים מקשרים, כך שתוכן השלפוחית שנוצרת אינו ספציפי.
פינוציטוזה בתאים שונים
קצב היווצרות שלפוחיות בצורת פינוציטוזה משתנה מתא לתא, בהתאם לתפקידו. למשל, מקרופאג מעכל נוזל חוץ תאי שנפחו כ-25% מנפח התא השלם בכל שעה. מאחר שממברנת התא החיצונית צריכה לשמור על היקף מסוים, האזורים שהופרדו ממנה על ידי אינבגינציה, צריכים להיווסף על ידי אקסוציטוזה. מסיבה זו, אנדוציטוזה מכל סוגיה ואקסוציטוזה נחשבים לתהליכים משלימים.
בן איינסלי
סר צ'ארלס בנדיקט "בן" איינסלי (אנגלית: Sir Charles Benedict "Ben" Ainslie; ) הוא שייט רוח בריטי מהבולטים בשנות האלפיים. הוא זכה 4 פעמים ברציפות במדליית זהב באולימפיאדה בתחרויות שיט בדגם הפין, הוא השייט הראשון שזכה בחמש מדליות בחמש אולימפיאדות שונות, והוא השייט השלישי שזכה בחמש מדליות אולימפיות. כיום הוא מתחרה בשיוטי דו-קרב גביע אמריקה.
ביוגרפיה
בן איינסלי נולד במקספילד, אנגליה לרודיק איינסלי שהיה הקפטן של סירה שהתחרתה במירוץ היאכטות הראשון מסביב לעולם, לימים וולו אושן רייס, ולאשתו סו. אחותו הגדולה, פלאור, נשואה לג'רום פלס מזכ"ל איגוד השיט הבינלאומי.
איינסלי למד בבית ספר בקורנוול ובקולג' בווינצ'סטר.
תחילת הקריירה
איינסלי התחיל ללמוד לשוט במפרץ ליד פלמות', קורנוול. הוא התחיל לשוט בגיל שמונה ולהתחרות בגיל עשר. בגיל 12 השתתף בתחרות הבינלאומית הראשונה שלו, אליפות העולם באופטימיסט 1989 שהתרחשה ביפן, שם הוא הגיע למקום ה-73, כמו כן הוא התחרה באליפויות בשנים 1991 ו-1992.
אולימפיאדה
איינסלי זכה במדליית הכסף באולימפיאדת אטלנטה 1996 ובזהב באולימפיאדת סידני 2000 בדגם הלייזר. לאחר שהוסיף למשקלו 18 ק"ג עבר לדגם הפין לקראת אולימפיאדת אתונה 2004 שם זכה בזהב וחזר על ההישג ב2008 וב-2012. המדליות האולימפיות שלו מוצגות כעת במוזיאון הימאות בקורנוול. לאחר אולימפיאדת לונדון פרש משיט אולימפי.
באולימפיאדת סידני איינסלי פרץ דרך באסטרטגיה של השיט כאשר יריבו רוברט שיידט הברזילאי היה צריך לסיים בשיוט המדליות בין 20 הראשונים כדי להבטיח את הזהב, בעוד איינסלי שהיה שני התמקד ביריבו מן התחלת השיוט ולבסוף גרם לפסילתו וזכה בזהב. בעקבות התנהגותו קיבל איינסלי תגובות קשות ואיומים מברזיל.
אליפות העולם
במהלך השנים ניצח איינסלי 11 פעמים באליפות העולם בדגמים פין ולייזר בעוד 4 מהם רצופות בשנים 2002–2005. בנוסף הוא אלוף אירופה 9 פעמים.
באליפות העולם בשנת 2011 בפרת', במהלך השיוט התשיעי טען איינסלי שסירת טלוויזיה הפריעה לו וכתוצאה מכך הוא הפסיד בשיוט. לאחר שחצה את קו הסיום שחה לעבר צוות הסירה ורב איתם ואף דחף אחד מהם ולאחר מכן חזר לסירתו בשחייה. בעקבות אירוע זה הוא נפסל מן התחרות ולאחר מכן ועדת המשמעת השאירה את העונש על כנו.
גביע אמריקה
איינסלי הצהיר שזכייה בגביע אמריקה היא אחת המטרות שלו ואכן הוא היה שותף בכמה קבוצות ובתחילת 2005 התמנה לטקטיקן של קבוצת ניו זילנד לקראת גביע אמריקה ה-32, אך במאי ויתר על התפקיד והתמקד בשיפור יכולות שיוטי הדו-קרב שלו כהגאי סירת האימון שמתחרה באימונים כנגד הסירה התחרותית.
לאחר מכן לקראת גביע אמריקה ה-33 הצטרף איינסלי ל"צוות אוריג'ין" שהתכוונה להתמודד אך לבסוף ביטלה את השתתפותה לאחר דיונים על פורמט המירוץ.
קבוצתו הרביעית של איינסלי היא "בן איינסלי מרוצים" שהשתתפה בסבב העולמי של גביע אמריקה בשנת 2012 והתנהלה תחת צוות אורקל ארה"ב, המגן מהגביע הקודם, במטרה לאמן אותם לקראת התחרות ולבנות בסיס לקבוצה בריטית בגביע אמריקה ה-35. בסבב העולמי סיים איינסלי עם קבוצתו במקום השלישי הכללי לאחר שהיו בשוויון עם צוות ארה"ב אך בעקבות כך שהגיעו אחריהם בשיוט האחרון הם נותרו עם המקום השלישי. לאחר מכן לאחר שהתברר שצוות ארה"ב הוסיף משקל מלאכותי לסירות נפסלו כל סירות כולל של "בן איינסלי מרוצים".
ואזגן הראשון
ואזגן (או ואסקן) הראשון (ואזגן נאך), שמו בלידה לבון קאראפט פּלצ'אן, או בלג'אן (בארמנית: Վազգէն Ա שמו בלידה - Լեւոն Կարապետ Պալճյան, כונה "ואזגן בוחרסטצי", כלומר "ואזגן מבוקרשט" 20 בספטמבר 1908 בוקרשט - 18 באוגוסט 1994 אצ'מיאדזין) היה "קתוליקוס ופטריארך עליון של כל הארמנים", ראש הכנסייה האפוסטולית הארמנית, בשנים 1994-1955. ארמני יליד רומניה, התחיל את הקריירה שלו כחוקר בתחום הפילוסופיה. בהמשך סיים דוקטורט מסורתי בתאולוגיה הארמנית ועלה בהיררכיה של הכמורה הארמנית ברומניה עד שנבחר לראש הכנסייה הארמנית בארץ זו (1955-1947) ובבולגריה (1955-1954). בשנת 1955 נבחר לקתוליקוס של הארמנים ובתוקף תפקידו היה עליו להתיישב בארמניה, שהייתה אז רפובליקה סובייטית במסגרת ברית המועצות. הוא זכה לראות את נפילת המשטר הקומוניסטי ולהיות הקתוליקוס הראשון בארמניה העצמאית המתחדשת.
בן איינסלי
גביע אמריקה
בגביע אמריקה ה-34 התמנה אינסלי לטקטיקן של צוות ארצות הברית לאחר שהחליף את מקומו של ג'ון קוסטקי לאחר השיוט החמישי. יחד עם שאר הקבוצה הוביל את צוות ארה"ב לקאמבק שהשאיר אצלם את הגביע לאחר שניצחו בתוצאה 8–9 את צוות ניו זילנד.
לקראת הגביע ה-35, שיערך ב-2017, חזר איינסלי להכנות עם "בן איינסלי מרוצים", שיתמודדו כקבוצה עצמאית בלואי ויטון במטרה להעפיל לגביע.
ואזגן הראשון
ראש הכנסייה הארמנית ברומניה ובולגריה
בהמשך בשנים 1937–1942 התחיל בלג'יאן להתעניין בתחום התאולוגיה הארמנית, בהיסטוריה של הכנסייה הארמנית, בתורה הדתית ובסדר החיים ברוחה. התוודע לראש הכנסייה הארמנית ברומניה, הארכיבישוף הוסיק זוהרביאן, שקרב אותו לשליחות הדתית. בעקבות מותו של המנטור שלו ב-23 באוקטובר 1942, בנובמבר 1942 מינתה המועצה האפרכית הארמנית באופן זמני את מאמפרה ביבריאן כממלא מקום ראש הכנסייה. המועצה האפראכית הארמנית הציעה ללבון בלג'יאן להועיד אותו לתפקיד של מנהיג בכנסייה. במטרה זו היא שלחה אותו ללימודי תאולוגיה ארמנית ביוון, אצל הארכיבישוף גאראבט מזלימיאן. מזלימיאן תמה בהתחלה בנוגע לתהליך המזורז, אך השתכנע מההמלצות שהוצגו בפניו לקבלו להדרכתו. בימים הסוערים של מלחמת העולם השנייה, נסע לבון בלג'יאן בליווי הכומר איקנדיוס קילימליאן לאתונה לצורך לימודיו.
בשנת 1943 בכנסייה גאראבת הקדוש (סורב גאראבט) ברובע דורגוט-פיקסי באתונה התקבל לבון בלג'יאן לשורות הנזירים תחת השם ואזגן. הוסמך תחילה כהיירומונאך ואחר כך כארכימנדריט, בארמנית - וורדאפט. טקס הסמכתו התקיים באותה כנסייה גאראבט הקדוש. מכאן ואילך הוא נקרא "ואזגן ורדאפט".
בן איינסלי
חיים אישיים
איינסלי גר בליימינגטון, על חופה הדרומי של בריטניה ושייך למועדון השיט המקומי. הוא מאומן על ידי דייוויד הולט שהתחרה בדגם הפין באולימפיאדת מונטריאול.
ואזגן הראשון
ראש הכנסייה הארמנית ברומניה ובולגריה
בשובו לרומניה בחודשי הסתיו 1943, באוקטובר-נובמבר 1943 שהה ואזגן במנזר האג'יאדאר בסוצ'אבה והשתלם אצל הכומר ה"סטאברופור" מאמפרה ביבריאן בליתורגיה ובכללי הכנסייה. ב-28 בנובמבר 1943 העביר לו ביבריאן את הסמכויות של ממלא מקום ראש הכנסייה הארמנית ברומניה. בשנים 1943–1944 חזר ואזגן לאוניברסיטת בוקרשט כדי ללמוד בפקולטה לתאולוגיה. בשנות המלחמה התגייס לפעילות ה"וועד לעזרת השבויים הארמנים" שנלקחו לרומניה אחרי שלחמו בשורות הצבא האדום
בן איינסלי
תוארי כבוד
בנוסף לתוארי הכבוד הוענקו לאיינסלי תארים ספורטיביים בהם "איש השנה של ISAF" בשנים 1998, 2002, 2008 ו-2012 פעמיים נוספות היה מועמד לפרס. הוא זכה בתואר "יאכטונר השנה הבריטי" בשנים 1995, 1999, 2000 ו-2002. בנוסף הוא היה מועמד לתואר ספורטאי השנה של BBC ב-2012.
ואזגן הראשון
ראש הכנסייה הארמנית ברומניה ובולגריה
אחרי סיום המלחמה, בימי הכיבוש הסובייטי ברומניה ושל השתלטות הקומוניסטים על השלטון ברומניה, בשנת 1947 נבחר הארכימדריט ואזגן לראש (אראג'נורד") הכנסייה הארמנית בארץ זו. ביוני 1945 השתתף בקונקלאבה באצ'מיאדזין, בארמניה, שלאור המדיניות החדשה שk סטלין כלפי הכנסייה הארמנית שחידשה את סמכויות הקתוליקוסים, בחרה באופן רשמי בגבורק השישי כפטריארך עליון וקתוליקוס של כל הארמנים. ואזגן ביקר שוב בארמניה בשנים 1948 ו-1951.ב-29 במאי 1948 העניק לו גבורק השישי באצ'מיאדזין את בתואר "ורדאפט עליון" ב-20 במאי 1951 שוב בארמניה, הסמיך אותו הקתוליקוס כבישוף (סארפאזאן) של האפארכיה הארמנית הגרגוריאנית של רומניה. בדצמבר 1954 התמנה גם לבישוף הארמנים של בולגריה. בתפקיד זה ייצג הבישוף ואזגן את עיניני הקהילה הארמנית בפני השלטון הקומוניסטי ובפני ראשי הדתות האחרות ברומניה ובבולגריה. בנסיבות אלה יצר ואזגן קשרים טובים עם הפטריארך של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית, יוסטיניאן מארינה, וגם עם ראש הקהילה היהודית של רומניה באותה תקופה, הרב הראשי דוד משה רוזן. כולם נפגשו זה עם זה, בין היתר, בישיבות ה"ועד להגנת השלום" שאורגן בשנת 1952, לצורכי תעמולה, על ידי השלטונות הקומוניסטים.
בן איינסלי
תוארי כבוד
ב-19 במאי 2012 הפך לאדם הראשון שנושא את הלפיד האולימפי על אדמת בריטניה, כ-70 יום לפני טקס פתיחת אולימפיאדת לונדון. ב-11 באוגוסט באותה שנה נבחר לשאת את הדגל הבריטי בטקס נעילת האולימפיאדה.
ואזגן הראשון
בחירתו
ב-9 במאי 1954 נפטר הקתוליקוס גבורק השישי. באותה שנה נבחר ואזגן כחבר במועצה הרוחנית העליונה של הכנסייה הארמנית באצ'מיאדזין. לצורך בחירת הקתוליקוס החדש אורגנה אספה כנסייתית לאומית שבה מונו נציגים מארמניה ומחוצה לה. מועמדותו זכתה בברכת השלטון הסובייטי שראה בו דמות שאינה עוינת למשטר. הרי אחרי מסעותיו בארמניה פרסם ואזגן את הספר "היירני ארווין טאק" ("תחת שמש המולדת") שכלל, כנראה ממניעים דיפלומטיים ופרגמטיים של "ריאל פוליטיק" דברי שבח למשטר הסובייטי בארמניה ולמדיניותו התרבותית. בראש המארגנים עמד הארכיבישוף ואהן קוסטניאן ויושבי ראש האספה היו הסופר אבדיק איסחקיאן והצייר מרדירוס סאריאן. בבחירות שהוגדרו כחשאיות, השתתפו נציגים של דיוקסיות ממקומות שונים בברית המועצות שמזמן לא היו פעילות. בגלל חסות השלטון הקומוניסטי האירוע הוחרם על ידי סגן ראש "הבית הגדול של קיליקיה" מביירות ועל ידי סגן הפטריארלך הארמני של ירושלים, וכן על ידי הקהילות הארמניות באיראן, טורקיה, סוריה, עיראק, ירדן ולוב, ועל ידי חלק מהקהילות בארצות הברית.
ב-30 בספטמבר 1955 נבחר ואזגן לפטריארך עליון וקתוליקוס ה-130 של כל הארמנים תחת השם "ואזגן הראשון". ב-3 באוקטובר 1955 התקיים טקס ההכתרה. הוא היה לקתוליקוס הצעיר ביותר בתולדות הכנסייה הארמנית. במהלך כהונתו הצליח לתמרן ולהשיג עבור הכנסייה הארמנית מידה מסוימת של עצמאות כלפי המשטר הקומוניסטי. שיכנע, בין השאר, את המשטר הסובייטי להסכים לתרומות שתרמו ארמנים מחו"ל לכנסייה של ארמניה. ערך שיפוצים נרחבים של המתחם הקדוש באצ'מיאדזין, פתח מחדש את הסמינר התאולוגי גבורגיאן, הפעיל כ-40 כנסיות ומנזרים שהיו מושבתים מזה עשרות שנים, הקים אפארכיות חדשות. פחת מחדש את הקתדרלה והמנזר הריפסימה הקדושה, והקדושים גיאנה ושוהקאט באצ'מיאדזין, את המנזרים גר'ארד וחור ויראפ, את הכנסיות סרגיס הקדוש, סראוואר, ואובהנס הקדוש בירבאן, את כנסיית מסרוב משדוץ באושאקאן, את הקתדרלות הארמניות בבאקו, מוסקבה, רוסטוב על הדון וארמאוויה. באצמיאדזין הקים אכסניה לעולי רגל, הקים אנדרטה לקדושים המעונים ולחירימיאן אייריק, ייסד בית דפוס מודרני ליד הקתדרלה. ואזגן דאג לשימור אוצרות האמנות של העם והכנסייה והעביר כתבי-יד ותעודות עתיקות למכון לכתבי יד על שם מסרוב משדוץ - הספרייה הלאומית "מאטנדאדארן" בירבאן. ביניהם - כתב יד נדיר של "ההיסטוריה של בית ארצרוני" מאת טובמה ארצרוני, האוונגליון מזיטון ומצטיה, כתבי היד המאוירים של תורוס רוסלין ואחרים. ואזגן הקים מסדרי נזירים חדשים - "סורב גריגורי לוסאבוריץ'", "סורב שאאק", "סורב מסרוב", "סורב נרסס שנוראלי". לקח חלק פעיל במאמצים להנצחה רשמית בטקסים שנתיים של רצח העם הארמני בשנים 1915–1916, שלא הוכר רשמית ככזה על ידי השלטון הסובייטי. בימי כהונתו בשנות ה-1970–1980 ארמניה היה אחד המקומות הנדירים בברית המועצות שבה הכנסייה נהנתה מיותר חופש פעולה ויוקרה: למשל, כתבי הקודש של הנצרות יכלו להימכר באופן חופשי בחנויות ספרים של הכנסייה, המוזיקה הכנסייתית הארמנית היה לחלק קבוע ברפרטואר של התזמורות והמוסדות המוזיקליים של הרפובליקה, תמונות הקתוליקוס נראו במקומות ציבוריים, גלויות עם תמונתו נמכרו בחנויות. ואזגן הידק את הקשרים בין הכנסייה הארמנית ולכל הקהילות הארמניות בעולם וסייע בארגונן של האפארכיות הארמניות בחו"ל. אחרי שנת 1956 התאפשר לו לערוך ביקורים אצל בני עמו בצרפת, מצרים, איטליה, אנגליה וארצות הברית שעוררו בקרבם התלהבות רבה.