cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוגלה אדמונית
מאפיינים
החוגלה מתרבה ופעילה על קרקע חקלאית או בין סלעים. הקן בנוי על הקרקע ומורכב מצמחייה רכה. עונת הרבייה חלה בין אפריל ליוני והנקבה מטילה עד עשר ביצים. בעוד הבוגרים ניזונים בעיקר מזרעים וירקות, הצעירים אוכלים חרקים בעלי כמות גבוהה של חלבון חשוב.
החוגלה נמצאת רק לעיתים נדירות בלהקות גדולות, אך תצפית את כללה 70 פרטים.
גזירות אדריאנוס
גזירות אדריאנוס היו מכלול פעולות העונשין שהטיל הקיסר אדריאנוס על התושבים המורדים בארץ ישראל לאחר דיכוי מרד בר כוכבא, שנקראו במקורות היהודיים "גזירות השמד". באמצעות גזירות אלו ביקש הקיסר להביא סוף להתנגדות היהודית לשלטונה של רומא. הגזירות כללו שורה של צווים שמטרתם הייתה לעקור את האלמנטים הלאומיים והדתיים מהקהילה היהודית ביהודה, כולל איסורים על המילה, על סמיכת חכמים ועל שמירת השבת, והן בוצעו במלוא חומרתן. העיר האלילית איליה קפיטולינה נבנתה על חורבות ירושלים, על הר הבית הוקם מתחם מקודש לאל יופיטר ובכך הוגשמה התוכנית שגרמה למרד מלכתחילה. החכמים ששמרו על המצוות ולא מילאו אחר הצווים, הוצאו להורג בעינויים, ומתקופה זו מגיע עיקר סיפורם של עשרת הרוגי מלכות.
עליית אדריאנוס וההרעה ביחסיו עם היהודים
בשנת 117 לספירה עלה הקיסר אדריאנוס לשלטון ברומא. בניגוד לקודמו הוא הפסיק את הכיבושים וביקש לטפח את התרבות ההלניסטית ברחבי האימפריה למען יצירת אחידות תרבותית. הייתה זו תקופה של שקט בכל רחבי האימפריה, והיא נחשבת בדרך כלל לתור הזהב של האימפריה. אדריאנוס, שהיה קנאי הלניסטי, פעל רבות להשלטת ההלניזם ולדיכוי התרבויות הלא הלניסטיות. כמו כן אדריאנוס היה ראשון הקיסרים שקיבל כבוד אלים בעודו בחיים.
במסגרת ביקוריו בפרובינקיות הוא הגיע לביקור בארץ ישראל בשנת 129. לכבוד ביקורו נסללו כבישים, הוקמו גשרים ושווקים ואף נבנו ערים חדשות. הקיסר נפגש עם חכמי ישראל, בהם רבי יהושע בן חנניה, רבו של רבי עקיבא, ועורר ציפיות בעם כי הוא מתכוון לפתור את הבעיות השונות בדרכי שלום ואף לבנות מחדש את בית המקדש. במטבע שהטביע נראה הקיסר, כאשר לצדו אישה (המסמלת את יהודה) המקריבה לו קורבן וילדים המגישים לקיסר כפות תמרים, אות לשלום ולאחווה. בניגוד למטבעות שנטבעו בפרובינקיות אחרות, מטבע זה מתעלם באופן מופגן מתרבותם של היהודים, אף שהיו רוב התושבים בפרובינקיה. במקורות יהודיים הוא תואר כמי שמנהל שיח אמפתי עם ר' יהושע בר חנניה בענייני יהדות.
בכל אופן, מכל סיבה שהיא, באותה תקופה חלה החרפה ביחסים שבין הרומאים והיהודים. בתחילה מסופר כי ראש מנהיגי החכמים רבי יהושע בן חנניה, שמתואר כ"אב בחכמה" והיה זקן מופלג, מנסה בבקעת בית רימון להשקיט את אש המרד, באמצעות משל האריה והחסידה. נראה כי מתינותו של רבי יהושע הייתה בשל היותו תלמידו של ריב"ז, ואולי גם בשל העובדה שהיה מודע לעוצמתה של רומא, לאחר שחזה מקרוב בחורבנו של הבית השני..
לפי עדויות תלמודיות אנו למדים על פעילות של קבוצות ליסטים יהודיות בגליל. כיוון שהליסטים גילו יחס אוהד להם אפשר להסיק שלא היה מדובר רק בשודדים פליליים אלא בתופעה של ליסטות אידאולוגית שכוונה כנגד השלטון הרומאי בארץ ישראל. כמו כן החכמים עצמם המשיכו לטפח תקוות לחידוש עבודת האלוהים בירושלים שתיבנה מחדש, סיסמתם "מהרה ייבנה המקדש" שנטבעה בזמן ריב"ז יצרה ציפיות בעם, וברור שבכך לא התכוונו לחזרה למצב שהמקדש יהיה תחת שליטה רומאית, אלא תחת שליטה יהודית עצמאית, ובנוסף לכך אנו מוצאים חכמים שהמשיכו את המסורת הקנאית של בית שמאי.
בתגובה לכך הרומאים הגבירו את הנוכחות הצבאית ביהודה על ידי הוספת לגיון נוסף לחיל המצב, הלגיון השישי פראטה שישב בגליל בלגיו שליד מגידו, ובניית מבצרים בגליל שנועדו להצר את צעדיהם של המורדים. בנוסף נקט אדריאנוס במספר צעדים להחלשת כוחם של היהודים, כמו למשל העברת השליטה במספר ערים יהודיות מידיה של האוליגרכיה היהודית לידי המיעוט הפגני שהיה קיים בערים אלו.
דורו של שמד
בסופו של דבר המתח ביהודה הוביל לפריצתו של מרד בר כוכבא כנגד שלטון רומא שנמשך בין השנים 132–135, לאחר שהמרד דוכא ביד חזקה וכשל, הוטלו גזרות קשות על היהודים מתוך מגמה לפורר את אחידותם הדתית-תרבותית-לאומית ולעקור מן היסוד כל זכר ושריד לדת ולתרבות היהודית בארץ ישראל. ובכך להביא סוף להתנגדות היהודית לשלטונה של רומא, שנמשכה מתחילת הכיבוש הרומאי על ידי פומפיוס בשנת 63 לפנה"ס. תקופה זו שלאחר המרד נקראה בקוד החז"לי גם "שעת הסכנה" או סתם "ובסכנה".הרומאים אסרו על קיום מצוות שעומדות בבסיס היהדות. נאסרו ברית מילה, לימוד תורה ברבים, וקיום בתי מדרש ללימוד תלמידים, סמיכת זקנים שהייתה הרשאה להורות הלכה ולשפוט, קיום בתי דין, (דבר שהיו לו השלכות חשובות לגבי ענייני המשפחה לפי הרב יחיאל וינברג), התכנסות בבתי כנסת, קריאת התורה ומגילת אסתר, אמירת קריאת שמע, תליית מזוזה, תרומות ומעשרות, שמירת שבת וטבילה, אכילת מצה, בניית סוכה, נטילת לולב, הדלקת נרות חנוכה, דיני שמיטה, תקיעה בשופר, הנחת תפילין ולבישת ציצית. ליהודים נאסרה הכניסה לירושלים שהייתה משוש נפשם, והפכה להיות עיר נוכרית ואלילית בשם 'איליה קפיטולינה'.
כל מי שהיה נתפס מקיים מצוות היה צפוי לעונש מוות. לעיתים היה מוטל עונש קולקטיבי על משפחתו של האדם שנתפס, ואף על עירו במקרים מסוימים. בתלמוד ובמקורות נוספים מסופר כי הרומאים הוציאו להורג את אלו שתפסו במיתות קשות ובעינויים משונים, שהיוו חלק מההרתעה וההפחדה במטרה להדביר את קיום המצוות. על אכזריות הרומאים ניתן ללמוד מהמדרש הבא:
בנוסף כצעד עונשין ברור, שם הארץ הוחלף בידי הרומאים מ"פרובינקיה יודיאה" (מחוז יהודה) ל"פרובינקיה סוריה פלשתינה", על שם הפלשתים המקראיים, אשר שלטו על רוב חלקי האזור, בתקופה שנוצר המגע הראשון עם העולם האגאי-הלני, כדי לנתק את הקשר בין עם ישראל וארץ ישראל.
שלא כמו בגזרות השמד של אנטיוכוס הרביעי, בגזרות אלו שהיו על מצוות העשה, לא היה שום ניסיון מצד הרומאים לכפות על היהודים בכוח לעבור על מצוות לא תעשה, ולמרות שהוקמו מזבחות אליליים בקרבת יישובים יהודים, אין עדויות שהייתה כל כפייה מצד הרומאים על היהודים לקחת חלק בפולחן אלילי. במכילתא דרבי ישמעאל תקופה זו שלאחר מרד בר כוכבא המכונה "דורו של שמד" מתוארת בתיאור הבא:
על פי חז"ל, היו מצוות שעליהן ליהודים הייתה מסירות גדולה יותר מאשר לאחרים. מעניינת בהקשר זה היא אמירתו של רבי שמעון בן אליעזר, "שכל מצווה שמסרו ישראל עצמן עליהם למיתה בשעת השמד, כגון עבודה זרה ומילה - עדיין היא מוחזקת בידם, וכל מצווה שלא מסרו ישראל עצמן עליה למיתה בשעת השמד, כגון תפילין - עדיין היא מרופה בידם.".
עיתוי הגזרות
קיימת מחלוקת לגבי עיתוי האיסור על המילה ועל הקמת העיר האלילית איליה קפיטולינה.
בין המקורות המעידים כי חלק מהגזרות קדמו למרד בר כוכבא וגרמו לו, החשוב ביותר הוא ההיסטוריון דיו קסיוס, שכתב: "משיסד אדריינוס בירושלים עיר חדשה במקום זו שחרבה, וקרא לה איליה קפיטולינה (Aelia Capitolina). הוא אף בנה, במקום היכל האלוהים, מקדש אחר לזיאוס. מעשה זה גרם למלחמה קשה וארוכה, שכן איום נראה הדבר בעיני היהודים, שנוכרים ישבו בעירם ומקדשי נוכרים ייווסדו בתוכה".
ההיסטוריה אוגוסטה, לעומת זאת, מציינת את האיסור על המילה כגורם למרד: "בפרק זמן זה, גם היהודים התעוררו למלחמה, לפי שנאסר עליהם להשחית באברי מינם". אולם למרות שההיסטוריה אוגוסטה מנסה להציב את עצמה כמקור בן הזמן היא למעשה נכתבה רק בסוף המאה ה-4 ויש הסכמה בקרב החוקרים שהיא בעלת אמינות היסטורית נמוכה.
בהתייחס למקורות יהודיים כמו התוספתא בשבת, שבו נאמר כי הרבה משוכי עורלה מלו בימי בר כוכבא היו כמו יוסף דרנבורג שניסו ללמוד כי הגזרה על המילה קדמה למרד, והיו כמו צבי גרץ, שסברו שהדבר נבע מרצון היהודים להימלט מתשלום מס האפליה, "פיסקוס יודאיקוס".
אוסביוס מקיסריה, שנולד כ-140 שנה לאחר פרוץ המרד, צפה על המאורעות מריחוק היסטורי וקיבל את הדברים מכלי שני, סבר כי העיר איליה קפיטולינה נבנתה לאחר המרד: "וכשמרד היהודים שוב פשה וגדל, קיבל רופוס, נציבה של יהודה, חיל עזר שנשלח לו בידי הקיסר, ונהג עמהם באכזריות, בגלל טירוף דעתם, והכחיד רבבות אנשים, נשים וטף. ואת קרקעותיהם הפקיע במשפט המלחמה. באותם הימים הנהיג את חיל היהודים אדם אחד ושמו בר-כוכבא, פירושו: כוכב, איש רצחן וליסטס, שעלתה בידו מכל מקום לגנוב את דעתם של היהודים כדרך שמתפתים העבדים שיאמינו בו בתוקף מופת כינויו הנ"ל, שירד אליהם ככוכב מן השמים לגאלם מצרותיהם...וכך שממה ירושלים לחלוטין מן העם היהודי ומן תושביה הקדמונים, ונושבה מבני עם נוכרי, ואותה עיר רומית שנוסדה לאחר מכן, נשתנה שמה ונקראה: איליה, לשם הקיסר איליוס אדריאנוס ולכבודו."
הרב יצחק אייזיק הלוי, והחוקר גדליה אלון, סוברים בעקבות מקורות אלו ואחרים כי חלק מהגזרות קדמו למרד, והיוו עילה לו.
בין החוקרים שמקבלים את מהימנות העדות של ההיסטוריה אוגוסטה יש הקובעים את זמן הטלת האיסור בין השנים 128–132. יש שמציינים שלא כוון בהכרח כנגד היהודים, אלא היה חלק מחוק שאסר את המילה על כל עמי האימפריה. אין שום תיעוד לחוק רומאי כלשהו שאסר על ביצוע המילה לפני זמנו של אדריאנוס. יש מידע על כך בזמן שלטון דומיטיאנוס, אולם מדובר רק על איסור על סירוס, שאושרר על ידי נרווה ואדריאנוס. לדעת מנחם שטרן, סביר להניח שחקיקתו של אדריאנוס בנוגע למילה הייתה מעין המשך לחקיקה האזרחית בנוגע לסירוס, ולכן לא הייתה צעד ספציפי המכוון כנגד יהודים.
החוקר אהרן אופנהיימר שמעדיף את דיו קסיוס על ההיסטוריה אוגוסטה, ובעקבות הממצאים הארכאולוגיים של מטמוני מטבעות של איליה קפיטולינה עם מטבעות הקשורים למרד, סבר כי עילת המרד הייתה בניית איליה קפיטולינה.
מאידך חוקרים רבים אחרים, מעדיפים להסתמך על מקורות היסטוריים כמו אוסביוס, וסוברים כי הגזרות כולל המילה ובניית העיר האלילית נגזרו אחרי מרד בר כוכבא כצעד ענישתי. כך למשל החוקר חיים דב מנטל סבר כי רצון היהודים בעצמאות לאומית, היה עילת המרד.
מטרת הגזירות
העונשים שהטיל הקיסר על התושבים המורדים ומכלול פעולות העונשין שנקראו במקורות "גזרות השמד" מלמדות על רצונו של אדריאנוס לפתור את "בעיית היהודים". האוכלוסייה היהודית של יהודה לא התאוששה ממרד בר כוכבא. עם סיומו, היהודים לא היו עוד הרוב ביהודה, והמרכז היהודי עבר אל הגליל. בנוסף, היהודים סבלו משורה של צווים דתיים עליהם הודיע אדריאנוס, ושמטרתם הייתה לעקור את האלמנטים הלאומיים/הדתיים מן הקהילה היהודית ביהודה, אלו הן גזירות השמד של אדריאנוס, הכוללות איסורים על המילה, על סמיכת חכמים ועל שמירת השבת שהופעלו במלוא חומרתן. העיר האלילית איליה קפיטולינה נבנתה על חורבות ירושלים, ובכך הוגשמה התוכנית שגרמה למרד מלכתחילה. החכמים ששמרו על המצוות הוצאו להורג בעינויים, ומתקופה זו מגיע עיקר סיפורם של עשרת הרוגי מלכות.
גישת הר
על פי החוקר משה דוד הר מטרת הגזרות הייתה דתית, והן נועדו לחסל את היהדות, לאחר ניסיונות שלא צלחו לקרב את היהודים לתרבות ההלניסטית. הר מביא מקור תלמודי שבו מסופר על הפגנה כנגד שלטון רומי במחאה על הגזרות. טענותיהם של המפגינים מכוונות נגד רוח התקופה. לאחר עלייתו של הקיסר נרווה בשנת 96 כבשה עמדה קוסמופוליטית את השקפתו של הציבור ברומא, המפגינים (היהודים) שהשמיעו טיעון בדבר אחוות כל בני המין האנושי, התאימו את דבריהם לרוח תקופה זו ולהשקפה הרווחת ברומא. מדוע אם כן, מעלה הר את השאלה, מדוע נגזרו גזרות השמד במהלך תקופה קוסמופוליטית, של אחוות המין האנושי?
חורבן בית שני לא גרם לחיסולה של היהדות והיא המשיכה ונראתה לרומאים מאיימת ויוצאת דופן. היהדות נתפסה כמאיימת על הסדר הטוב של האימפריה, על משטרה והשקפתה. היהדות תוארה כחסרת טעם ונתעבת, אמונה טפלה, מגפה הרסנית שמתפשטת אשר מנהגיה שונים מהמנהגים ומהמידות הטובות של יתר בני האדם. היהודים הואשמו בכך שהם מתכננים להפיל את המשטר ולהשתלט על העולם. משום כל כל מנהגיהם שונים והם אינם מתחתנים ומתערבבים בעמים אחרים. בשביל ליצור ולשמר את הבידול הזה, הם מלים את בניהם.
ההשקפה ברומא השתנתה כאמור, אחרי שנת 96 לספירה, גם בהשקפה הדתית, האמונה באלילים נחלשה ולעומתה נתפס הקיסר כאל. הפילוסופים היללו את הקיסר כאל, המסמל כוח והמלכד את האימפריה כולה מבחינה מדינית ורוחנית ומכיוון שכך נעשה הפולחן לקיסר-האל מבחן עליון לנאמנות האזרח למדינה, בעל חשיבות מדינית מכרעת. היהודים שוחררו תחילה מפולחן זה, אך בתקופה בה הייתה תנופת התגיירות רבה מאוד בכל רחבי האימפריה, גם הגרים סירבו ליטול חלק בפולחן ונתפסו כבוגדים בעיני הרומאים והיוו איום. אדריאנוס ניסה להכיר את כל הפרובינציות ואוכלוסייהן, ומתוך כך ניסה בתחילת שלטונו להכיר ולקרב גם את היהודים, על אף שהיהדות נתפסה בעיניו כשלילית. ניסיונו זה לא הצליח ותגובתו הייתה הכבדה על היהודים עם ביטול הפטור שניתן ליהודים בעניין המילה. הגזרות שנגזרו על היהודים, באו עם ניצחונם של הרומאים במרד בר-כוכבא, העונש לעובר על הגזרות היה מיתה משונה. אין מקור אחד ויחיד המפרט את כל הגזרות אלא מספר מקורות בספרות חז"ל.
הר מונה 19 מקורות המצביעים על 19 גזרות, איסור על הקהלת קהילות ברבים ללימוד תורה, איסור על הסמיכה, איסור בתי דין, איסור התכנסות בבתי כנסיות ובתי מדרש, איסור על קריאת תורה, איסור על קריאת מגילה, איסור על קריאת שמע, איסור על תפילין, מזוזה, מתנות לכוהנים וללווים, איסור על נר של שבת, אכילת מצה, סוכה, נטילת לולב, נר חנוכה, טבילה, שמיטה, תקיעת שופר וציצית. מצוות אלו הן אם כן מצוות עשה. הר טוען כי לא נגזרה כל גזירה על מצוות לא תעשה ומחזק את טיעונו בהשוואה לגזירות אנטיוכוס שם אולצו היהודים לעבור על גזירות לא תעשה. לפיכך, ממשיך וטוען הר לא גזר אדריאנוס גזירה על יום הכיפורים שכן מדובר במצוות עינוי, לא תעשה ועל כך לא גזר אדריאנוס. המקורות שבהן נזכרות לכאורה גזירות על מצוות לא תעשה, כגון עבודה זרה, הם לפי פרשנותו של הר, מקורות מאוחרים, שחסרות בכתבי יד במקורות מקבילים.
התגובה לגזרות על פי הר הייתה מתונה יחסית. מתוך המקורות של דברי התנאים ובני הדור הראשון לאמוראים, נמצא כי החכמים נקטו עמדות שונות כלפי הגזרות, לטענתו, משום היותן של הגזרות על מצוות עשה העדיפו רבים מהחכמים להשלים איתן למראית עין. השלמה זאת לא באה מתוך אהדה לרומאים, אלא מתוך נימוקים ריאליסטיים וייתכן שאף מתוך פחד מהעינויים אצל חלק מהחכמים. גם רבי עקיבא, שנתפס בשל קשריו עם בר-כוכבא והושם בבית הכלא לא הסכים כי תלמידיו יעברו על הגזרות. כמו כן, מספר כי רבי עקיבא ותלמידיו קראו את קריאת שמע אך לא השמיעו אותה מפני רומאי ששמר בסמוך. או שאלישע בעל הכנפיים שהכחיש כי תפילין בידו וטען שאלה הן כנפי יונה. אין כל הוכחה לכך שהחכמים שנתפסו עשו את מעשיהם כבדרך הפגנה ורק בודדים עברו על הגזרות כדי להכעיס. (כחנינא בן תרדיון). לסיכום דבריו של הר: יוזם הגזרות היה הקיסר עצמו, בעקבות אי ההצלחה לקרב את היהודים להשקפת השלטונות ולהלכי הרוח הרומיים, החליט על מלחמת חורמה בדת היהודית השנואה. הקיסר – האל היה מוחשי לעומת אל היהודים, והקיסר המוחשי קם על האל היהודי וניצח אותו. הרקע לגזרות היה אם כן דתי. מלחמת הקיסר-האל בה'. הגזרות נתפסו אם כן כחילול השם שנגדו העלו חכמים שונים את רעיון המיתה על קידוש השם, אך לא היו אלה מעשים אחידים של כלל החכמים ובדרך כלל לפני המיתה השלימו עם חלק מהגזרות בצורה כלשהי, בהתחכמות או במחתרת. הגזרות, כך על פי הר, היו גזרות על מצוות עשה בלבד. כוונתם של הרומאים הייתה לגזור מצוות עיקריות שבלעדיהם היה ישראל גוף ללא נשמה.
גישת אלון
לפי אלון מטרת הגזרות הייתה לפגוע בקיום הלאומי של היהודים בארץ-ישראל. טענה זו מבוססת על הגזרות שהוטלו כלפי בתי הדין. גזירת האיסור על הסמיכה היא ביטוי לביטולם של בתי הדינים היהודיים. קיומם של בתי דינים לאומיים לא היה דבר ייחודי ליהודים, ברחבי האימפריה הרומית לא בוטלו בתי המשפט והם נסבלו על ידי רומא. לאחר מרד בר-כוכבא, אחת הגזרות שהטילה רומא, הייתה אם כן ביטול בתי הדין והשיפוט היהודי. גזרה שכזו לא הצריכה החלטה של הקיסר אלא צעד אדמיניסטרטיבי בלבד. גם את הגזירה על איסור תלמוד תורה ברבים וסגירת בתי כנסיות משייך אלון למטרה הלאומית. יוליוס קיסר והקיסרים אחריו הוציאו את היהודים מן הכלל ואישרו קיום אסיפות, שנאסרו ברחבי האימפריה, למעט איגודים שאושרו על ידי הסינטוס. לאחר המרד, הוטלה הגזירה שאסרה תלמוד תורה ברבים וחייבה סגירת בתי כנסיות, והיא על פי טענה זו ביטול הפריבילגיה שניתנה ליהודים על קיום אספות. גם מקרה זה לא הצריך חקיקת חוק מיוחד. תכלית הגזרות לא הייתה עקירת הדת, אלא פגיעה ועקירה למעשה של החיים הלאומיים היהודיים בפרוביניקיה, בשביל ליטול את כוחה ואת ליכודה שהיו מבוססים על קיום התורה ומצוותיה.
לגבי שאר הגזירות קשה לדעת האם הן נגזרו במידה שווה בכל רחבי הארץ. על פי תקופות קדומות, כמו בימי המרד הגדול שעליו מוסר יוספוס פלביוס, גזרות בוטלו בכל הארץ בהוראת הנציב, השלטון הפרובינציאלי ולא הקיסר. לדעת אלון נגזרו גם גזרות על מצוות לא תעשה. הן לא הגיעו מן הקיסר עצמו אלא מנציב הפרובינציה. הראיות לגזרות אל תעשה מצויות לטענתו במקורות תנאיים. אלון מייחס זאת גם לעובדה כי אנשי השלטון המקומי וקציני הצבא היו פטורים לאחר המרד מלדווח ולתת דין וחשבון לרשות הגבוהה ברומא, בעקבות מעשיים פטריוטיים ועל כן נתאפשר להטיל גזרות גם על מצוות לא תעשה.
כאמור לעיל, מייחסים תומכי טענה זו את הטלת הגזרות על הנציב. הגזרות לא יצאו מן הקיסר משום שאין אזכור לצו מלכותי כולל המבטל את הדת היהודית, או על גזירה שהוטלה לפני המרד (להוציא את המילה). על כן הגזרות יצאו נציב הפרובינקיה טיניוס רופוס. שביטל כל מעמד מיוחד, אזרחי-קיבוצי של היהודים ושלל מהם כל משפט ציבורי ולפיכך אין לגביהם כל הגנה של זכויות לאומיות או דתיות וכלן הנציב זכאי לאסור או להתיר כל מעשה שיש בו משום ייחוד דתי או תרבותי לאומי. הוא מוסיף וטוען שעצם העובדה שהגזרות הוטלו על היהודים בארץ-ישראל ולא בתפוצות יש גם בה משום חיזוק לכך שטיניוס רופוס הוא יוזם הגזרות.
ההתייחסות לגזירות
בניגוד לגזירות השמד שהטיל אנטיוכוס הרביעי שעוררו את מרד החשמונאים, גזירות אלו נגזרו לאחר מפלה נוראה של ישראל במרד בר כוכבא, והיהודים שספגו מכה אנושה, הבינו כי לא יוכלו לפרוק את הגזירות בכוח הזרוע, והם צריכים לעשות ככל יכולתם, כדי לסכל את הרצון לעקור את היהדות, בשעה קשה זו שכונתה בפיהם "שעת הסכנה".
תגובת חלק מהחכמים לגזרות הייתה ניסיון להתחמק מהם ולקיים מצוות בסתר. ככל הנראה ננקטה דרך זו מכיוון שהגזרות היו על מצוות עשה, על ידי הגמשת ההלכה כדי לעקוף את הגזרות. במקרה שיהודי נתפס הוא נקט גישה של הכחשת האשמות או הודאה באשמה.
תגובה של חלק אחר מהחכמים שסירבו לציית לגזרות מתוך עיקרון, ולכן הפרו אותם ומתו על קידוש השם. התלמוד מאריך מאוד בסיפוריו על חכמים אלו, שמסרו את נפשם או שהסתכנו בכך. בין חכמים אלו ניתן למנות את רבי עקיבא בן יוסף, רבי חנינא בן תרדיון ורבי אלעזר בן שמוע שלימדו תורה ברבים, ורבי יהודה בן בבא שסמך זקנים בבקעה אחת. חכמים נוספים שנכללו בעשרת הרוגי מלכות שנהרגו בין חורבן בית שני לגזרות אדריאנוס, היו רבי חוצפית המתורגמן, רבי ישבב הסופר ורבי חנינא בן חכינאי.
חכם נוסף שמסופר עליו כי נתפס היה רבי אלעזר בן פרטא. ישנם מקורות התולים את מותו בלא עת של בן עזאי בכך שהוצא להורג בידי הרומאים בזמן אדריינוס ויש מקורות הסוברים כי הדבר נבע בשל הצצתו לפרדס הקבלה. על פי הפיוט "אלה אזכרה" תלמידי חכמים נוספים שעברו על הגזרות וסיכנו את עצמם בכך שנסמכו לשופטים היו: רבי מאיר, רבי יהודה בר אילעאי, רבי יוסי בן חלפתא, רבי שמעון בר יוחאי, רבי אלעזר בן שמוע, ויש אף מוסיפים את רבי נחמיה.
סיפור יוצא דופן מספר התלמוד על רבי מאיר, תלמידו של רבי עקיבא ומחשובי חכמי המשנה, שהצליח באמצעות שוחד לפדות מבית בושת, את אחות אשתו שהייתה בתו של רבי חנינא בן תרדיון, אליו הוכנסה כענישה בשל לימוד התורה של אביה. כאשר נודע הדבר לשלטונות הוא נהפך למבוקש ודמותו נחקקה על שערי רומי. כאשר כמעט תפסוהו ברח לבית בושת והתחזה לאחד מהאנשים שם, והצליח להימלט בסופו של דבר בעור שיניו. רדיפת השלטונות היא שגרמה לו לברוח מארץ ישראל לבבל.
שבח על מסירותם של אנשי תקופה זו
אף שגזרות שמד אלו לא נמשכו שנים רבות, הן הותירו רושם עז במקורות היהודים. מאוחר יותר אנו רואים שגדול אמוראי ארץ ישראל בדור השני רבי יוחנן, שנולד כחצי יובל לאחר המרד, ממשיך את גישת רבי עקיבא וחביריו: "כל עבירות שבתורה אם אומרים לאדם עבור ואל תהרג, יעבור ואל יהרג. חוץ מעבודת כוכבים, וגילוי עריות ושפיכות דמים. אמר רבי יוחנן: לא שנו אלא שלא בשעת גזירת המלכות, אבל בשעת גזירת המלכות אפילו מצווה קלה יהרג ובל יעבור". במקור נוסף חז"ל משבחים את מסירותם של בני דור זה: "אִשָּׁה יִרְאַת ה' - זה דורו של רבי יהודה ברבי אילעאי (תלמידו של רבי עקיבא), שהיו שישה תלמידים מתכסים בטלית אחת ועוסקים בתורה". גם הרמב"ם בימי הביניים הצדיק את גישתם של 'רבי עקיבא וחבריו', וכתב שאלו "הם הרוגי מלכות, שאין מעלה על מעלתם".
מעבר לכל האמירות ההיסטוריות והאגדתיות המתייחסות למצב בתקופה זו, ניתן למצוא בהלכה משקעים מתקופה זו כמו אמירתו של רבי יוחנן הטוען כי משנה מסוימת במסכת ראש השנה התייחסה לתקופת השמד ואיננה רלוונטית יותר. וכנ"ל אמירתו של רב יהודה במסכת גיטין לגבי עניין אחר. חז"ל אף קבעו את הכלל ההלכתי שאין עוקרים תקנה בגלל גזרת שמד, מפני שהגזרה תתבטל בסופו של דבר. במשנה ישנה הלכה מיוחדת הקשורה למציאת תפילין, גם בתוספתא ישנן עדויות שונות לגבי צורת ביצוע מצוות כמו קריאת שמע, קריאה בספר תורה, קריאת מגילה וסוכה, שנשנו לתקופה זו בלבד.
ספיחים לגזרות אדריאנוס ניתן למצוא בסיפור מפורסם הוא על רבי שמעון בר יוחאי תלמידו של רבי עקיבא, שהתנגד לרומאים בעיקר בשל הריגת רבו רבי עקיבא ושאר החכמים, בתקופה שלאחר ביטול חלק מהגזרות, ונרדף על ידם עד שהוצרך להתחבא במערה בפקיעין, ממנה יצא רק לאחר 13 שנה במות הקיסר אנטונינוס פיוס.
היחס אל אדריאנוס
בניגוד חד לתדמיתו החיובית של אדריאנוס בתרבות הרומאית, ביהדות בשל הגזרות החמורות שנועדו לקעקע את היהדות ובניין העיר האלילית על שרידי המקדש, הוא זכור כאדם אכזר ושונא ליהדות, העומד בשורה אחת עם צוררים אחרים של העם היהודי כאנטיוכוס וטיטוס. על פי התלמוד דוגמה לשנאתו הוא שלא הניח להביא את מתי ביתר לקבורה בחייו. במקורות היהודים הוצמד לשמו הכינוי "שחיק עצמות" - כלומר, איחול לכך שימות ותשחקנה עצמותיו.
אף שהגזרות הותירו רושם רב על היהדות, הן לא נמשכו שנים רבות. לאחר מותו של אדריאנוס, על פי הבבלי בתענית, רבי יהודה בן שמוע וחבריו ערכו הפגנה בלילה ברומי, והצליחו לבטל את הגזירות.
המשך הקיום היהודי בארץ ישראל
על אף המצב הקשה ששרר לאחר המרד, לא היה זה סופו של הקיום היהודי בארץ ישראל. קהילות יהודיות בעלות חיוניות וכוח המשיכו במפעל של כתיבת המשנה והתלמוד בארץ ישראל. עם חורבן ירושלים בימי המרד הגדול, עבר מרכז ההנהגה ליבנה ולאחר מכן אל אושא, שפרעם, בית שערים, ציפורי וטבריה. היישוב אמנם לא הצליח להקים ביהודה מרכז רוחני, והמרכז הרוחני נדד אל הגליל, אך יהודים ישבו בארץ ישראל עוד מאות שנים לאחר מרד בר כוכבא. למרד הייתה השפעה משמעותית על השפה העברית. מאחר שבגליל לא הייתה מדוברת השפה העברית, הביא השינוי הדמוגרפי לכך שמעמדה של השפה פחת והלך, עד שכשני דורות לאחר המרד כמעט שחדלה העברית לשמש כשפה מדוברת.
עממיות
עממיות היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת קומדיית מצבים בבימויו של נאור ציון, ששודרה בתחילת שנת 2014, בערוץ 2 על ידי הזכיינית רשת.
עלילה
ארבע חברות טובות מהפריפריה מנסות להשתלב בבוהמה של העיר הגדולה, תל אביב, תוך שהן מנסות להשיל מעליהן את הרושם ה"עממי" ומשתדלות לשדר מעמד גבוה. במקביל הן מחפשות אהבה ללא כוונה להתפשר. חלקן שינו את שמן על מנת לשוות לעצמן תדמית תל אביבית.
שלוש מן החברות – שונטל/שני (נטע גרטי), רונית (רותם זיסמן כהן), סילבי/סלבית (אניה בוקשטיין) עובדות ב"מישר", חברה בשוק ההון. החברה הנוספת היא חלי/חן (מלי לוי) הנשואה לאיש עסקים מצליח.
הסדרה נכתבה בהשראת הפרק "הפרחה הסמויה" ב"החברים של נאור", הסדרה הקודמת של נאור ציון. בפרק זה, בעונה השלישית של הסדרה, הופיעו ענת מגן-שבו כשונטל סוויסה, יוצאת פריפריה המסווה את היותה "פרחה", רותם זיסמן-כהן ואניה בוקשטיין בתור אותה דמות.
ביקורת
יעל בן יפת, מנכל"ית התנועה החברתית הקשת הדמוקרטית המזרחית כתבה מכתב תלונה לרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו על כך שהסדרה היא בעלת היבטים גזעניים ומיזוגניים, מאחר שהיא רואה בתוכנית ביטוי לשנאת נשים ושנאת מזרחים.
פוטג'וב
הפרקטיקה
פוטג'וב הוא סוג של ליטוף חושני ומיני בעזרת כפות הרגליים שנהוג לבצע במהלך משחק תפקידים של פטיש לכפות רגליים או במהלך יחסי מין עם בן או בת הזוג, הנוהגים לשלב פרקטיקות פוט פטישיסטיות ליחסים אלו. פעולת הפוטג'וב בדרך כלל נמשכת עד כאשר השותף מקבל אורגזמה. מבצע הפוטג'וב יכול לבצע את פעולת העינוג עם כפות רגליו היחפות, עם עקבים גבוהים, עם מגפיים, עם סנדלים או עם גרבונים.
ישנן תנוחות רבות לביצוע הפוטג'וב. שני השותפים יכולים לשבת פנים אל פנים, כאשר אחד מגרה את השני עם כפות רגליו. השותף המבצע יכול גם לשכב על הבטן בצד ההפוך של השותף שלו (בעיקרון של תנוחת 69), ולאחר מכן להשתמש בכפות רגליו כדי לאונן לו. בנוסף, השותף המקבל יכול לשבת או לעמוד אפילו גבוה יותר מאשר שותפו המבצע, שיושב על הכיסא או שוכב על המיטה בזמן ביצוע הפוטג'וב. או להפך, השותף המקבל יכול לשכב על הרצפה בזמן שהמבצע יושב על כיסא מעליו ומבצע את הפעולה.
פוטג'וב מזכיר במידה מסוימת את פעולת האוננות, שבדומה לה נעשה על ידי גירוי איבר המין. אולם בשונה מאוננות שבדרך כלל מתבצע על ידי האדם על עצמו, פעולת הפוטג'וב נעשית על האדם על ידי אדם אחר. כמו כן, באוננות בדרך כלל פעולת הגירוי נעשית ביד, בעוד הפוטג'וב כאמור נעשה על ידי כפות הרגליים. הפעולה המקבילה לפוטג'וב שנעשית ביד אך על ידי אדם אחר נקראת "הנדג'וב" (מאנגלית: Handjob).
שמורות של קשרים
אינווריאנטים בתורת הקשרים הם אובייקטים מתמטיים שאפשר להתאים לקשרים, על-מנת ללמוד על תכונותיהם והשוני ביניהם. חקר האינווריאנטים הוא אחד מתחומי המחקר המרכזיים בתורת הקשרים. את האינווריאנטים אפשר לחלק לגאומטריים ואלגבריים: בדרך-כלל, הראשונים מתאימים יותר לעבודה תאורטית, אבל קשה יותר לחשב אותם. בכל זאת, טרם נמצא אינווריאנט קשרים שלם - כלומר אובייקט המבדיל באופן חד משמעי בין כל שני קשרים או בין שתי דיאגרמות המייצגות את אותו קשר.
ידוע ששני קשרים הם שקולים אם ורק אם ניתן להגיע מאחד לשני בסדרה סופית של צעדי ריידמייסטר. לכן, על-מנת להוכיח שתכונה מסוימת של דיאגרמה היא אכן אינווריאנט, מספיק להוכיח שהיא נשמרת תחת צעדי ריידמייסטר.
אינווריאנטים גאומטריים
בעיה יסודית בתורת הקשרים היא להוכיח ששני קשרים (למשל המוצגים על ידי דיאגרמות) שונים זה מזה. אותה שאלה אפשר לשאול על שזרים באופן כללי, מחד, או על ההפרדה בין קשר נתון לאל-קשר. אחת הדרכים למלא את המשימה הזו היא למצוא אובייקטים שיהיו תלויים בקשר או בשזר, ולא בדיאגרמה המסוימת שנבחרה לייצג אותם; מסיבות שונות, רצוי שהגדלים האלו יהיו ניתנים לחישוב מתוך דיאגרמה.
מספר הרכיבים
כמו בכל מרחב טופולוגי, מספר רכיבי הקשירות השונים הוא אינווריאנט של שני קשרים איזוטופיים. מספר רכיבי הקשירות הוא מספר הקשרים המרכיבים את השזר. קשר הוא בעל רכיב קשירות בודד.
מספר המרכיבים
מרכיב (component) של השזר הוא קבוצה של קשרים שלא ניתן לשני מרכיבים שאינם הקבוצה הריקה. מספר המרכיבים האלו הוא אינווריאנט של הקשר.
מספר הקישור
כדי לספור תופעות בקשר (או שזר), נוח לכוון כל לולאה, כבדוגמה משמאל. בשזר שכל המרכיבים שלו מכוונים, מחשבים את מספר הקישור של שני מרכיבים על ידי סיכום המספרים 1 או 1- בכל הצמתים שהמרכיב הראשון עובר מעל לשני. מכוונים את הצומת כך ששני המרכיבים זורמים מלמעלה למטה, ואז נותנים לצומת את המספר 1 במקרה שהמרכיב הראשון עובר מימין לשמאל, ואת המספר 1- במקרה ההפוך. מתברר שזוהי פונקציה סימטרית (החלפת שני המרכיבים זה בזה תתן אותו מספר). לדוגמה, אם שני מרכיבים כלל אינם נפגשים, מספר הקשר שלהם הוא אפס. בטבעות הבורומאניות (שבהן סילוק כל טבעת מאפשר להפריד את שתי האחרות), מספר הקשר של כל זוג טבעות הוא אפס.
אינווריאנט דומה אפשר להגדיר גם למרכיב מכוון בודד בשזר (היינו, לקשר), על ידי סיכום הסימנים באותו אופן בכל הצמתים.
הגנוס
בשנת 1934 הציג המתמטיקאי הגרמני גאורג סייפרט שיטה אשר, בהינתן קשר נתון, בונה משטח מכוון אשר השפה שלו היא הקשר (אשר נקרא משטח סייפרט). משטחים אלו כשלעצמם אינם אינווריאנטיים (כלומר, לדיאגרמות שונות של אותו הקשר יכולים להיות משטחי סייפרט הומוטופיים), אך הגנוס שלהם נשמר תחת צעדי ריידמייסטר. על כן הגנום של המשטח המכוון הפורש את הקשר הוא אינווריאנט אשר נהוג לקרוא לו פשוט הגנום של הקשר.
מספר ה3-צביעה
בכל צומת בדיאגרמה של קשר נפגשים למעשה שלושה מקטעים (העליון, ושני התחתונים). 3-צביעה של דיאגרמה היא צביעה בשלושה צבעים של כל המקטעים הרצופים, כך שבכל צומת יכולים להופיע או כל שלושת הצבעים, או רק צבע אחד. אם אפשר לקבל צביעה אחת מאחרת על ידי החלפת הצבעים, או על ידי איזומורפיזם של הדיאגרמה, הן נחשבות שקולות. מתברר שמספר הדרכים השונות לצבוע את הדיאגרמה אינו משתנה תחת צעדי ריידמייסטר, ולכן הוא תלוי רק בקשר (או השזר) שאותו מייצגת הדיאגרמה. זהו, אם כן, אינווריאנט. לדוגמה, כל 3-צביעה של הטבעות הבורומאניות היא בצבע אחד בלבד. באיור משמאל מופיעות כל ה-3-צביעות של הקשר \ T \# T (כאשר T הוא קשר התלתן הימני), שבהן הקשת העליונה נצבעה כחול, וה"אוזן" השמאלית נצבעה כחול או אדום. מאלה, צביעה 3 שקולה לצביעה 2, משום שהיא מתקבלת ממנה על ידי החלפת הצבעים אדום וירוק; צביעה 4 שקולה לשתיהן, משום שאפשר לקבל אותה על ידי סיבוב הדיאגרמה. צביעות 5 ו-6 אינן שקולות (השנייה סימטרית לסיבוב, והראשונה לא). לכן יש לקשר הזה ארבע 3-צביעות שונות. לעומת זאת, לקשר \ T \# T' (כאשר 'T הוא קשר התלתן השמאלי) יש חמש 3-צביעות. מכאן שהקשרים אינם שקולים זה לזה.
ב-3-צביעות, הצבע של מקטע בצומת מוגדר היטב על ידי צבעי שני המקטעים האחרים. הפעלה של עיקרון זה על אוסף צבעים כללי מוביל באופן טבעי להגדרת מבנה אלגברי עם פעולה בינארית אחת, בשם סבך (באנגלית: quandle; סבך הוא מאגמה שבה כל האיברים אידמפוטנטים, וכל פעולת כפל מימין היא אוטומורפיזם). הסבך החופשי (זה המקיים רק את היחסים המתחייבים מן הדיאגרמה) קובע את השזר באופן יחיד, ולכן הוא אינווריאנט אוניברסלי (אלא שלפעמים קשה מאוד להוכיח ששני סבכים אינם איזומורפיים זה לזה).
מטריצת סייפרט
בהינתן משטח סייפרט, ניתן לבנות ממנו את מטריצת סייפרט. הבניה נעשית על ידי לקיחת החבורה היסודית של משטח סייפרט, ובהינתן כל זוג לולאות לנסות "להרים" בקצת כל לולאה ולקחת את מספר הקישור של שתי הלולאות. מספור שרירותי של הלולאות מגדיר את המטריצה באופן חד-חד-ערכי עד כדי פרמוטציה. אם נסמן מטריצה זו בM אזי מטריצת סייפרט היא M+M^T. המטריצה עצמה אינה אינווריאנט, אך היא שימושית בהגדרה של אינווריאנטים נוספים (כמו פולינומי ג'ונס ואלכסנדר), כאשר הבסיסיים שבהם הם הדטרמיננטה והסימן של המטריצה, החזקים מספיק בשביל להבחין בין כל הקשרים מסדר 6 ומטה.
בניגוד לאינווריאנטים הגאומטריים, מטריצת סייפרט ניתנת לחישוב ומקיימת מגוון תכונות מעניינות ופשוטות להוכחה.
פולינום אלכסנדר
פולינום אלכסנדר של קשר (או שזר) הוא אינווריאנט קשרים שהוצג על ידי ג'יימס אלכסנדר בשנת 1923, ונחשב לפולינום הקשרים הראשון. הפולינום נחשב לאינווריאנט קשרים טוב, אך איננו שלם. לפולינום מספר הגדרות בעלות אופי שונה, כגון הגדרה גאומטרית, הגדרה קומבינטורית.
נציג את ההגדרה הקומבינטורית באינדוקציה. ראשית, לקשר הטריוויאלי יש פולינום טריוויאלי:. לקשר כללי, בוחרים צומת בדיאגרמה מישורית שלו, וההגדרה תלויה בשלוש הדרכים לעבור דרך הצומת - מימין לשמאל, משמאל לימין, והתרת הצומת (ראו בתמונה במקרה של קשר השמינית). היחס המגדיר את פולינומי אלכסנדר הוא .
פולינומים נוספים
להלן מספר פולינומי קשרים נוספים. כל הפולינומים האלו מגיעים, בעיקרו של דבר, מתורת ההצגות של אלגבראות הקה של החבורה הסימטרית.
פולינום ג'ונס
כ-60 שנים לאחר הצגת פולינום אלכסנדר, התגלה אינווריאנט פולינומי נוסף - פולינום ג'ונס, שאפשר להגדיר על ידי היחס, והתאמת הערך 1 לקשר הטריוויאלי.
פולינום ג'ונס ניתן לחישוב לפי הדיאגרמה של הקשר באופן הבא. הפולינום המתאים אל הקשר הטריוויאלי הוא אחת. אחרת, יש מספר צמתים ששינוי שלהם יביא אותנו לקשר הטריוואלי. ניתן לחשב את הפולינום של הקשר הנתון כסכום של הקשר המתקבל לאחר החלפה של הצומת \ V(K_R). או \ V(K_L) והקשר שמתקבל מביטול של הצומת \ V(K_0). האחד קרוב יותר לקשר הטריוואלי, ואותו נחשב באותה השיטה עד שנגיע לקשר הטריוואלי, ולאחר מספר קטן יותר של צמתים, ולכן גם הוא ניתן לחישוב באופן דומה.
מאז פורסם הפולינום נמצאו מספר דרכים שונות להוכחת הקיום שלו.
פולינום ה-HOMFLY
בהמשך הוגדר אינווריאנט פולינומי נוסף, פולינום ה-HOMFLY (על-פי ראשי התבות של שמות המחברים). זהו פולינום לורן בשני משתנים P(x,y), המקיים את היחס.
הצבת x=1 נותנת את פולינום אלכסנדר; הצבת y=1 נותנת את פולינומי ג'ונס.
תוכנית אנקונדה
תוכנית אנקונדה או הנחש הגדול הייתה תוכנית להכנעת המדינות הפורשות במלחמת האזרחים האמריקנית. התוכנית הוצעה על ידי וינפילד סקוט, מפקד צבא ארצות הברית, בשנת 1861 וכללה אסטרטגיות שונות ללחימה בשתי זירות: שליטה בנהר המיסיסיפי, ומצור על נמלי ערי הדרום. מכיוון שהמצור היה פסיבי, התוכנית סבלה מהתנגדות בקרב קבוצות אשר תמכו במאבק אקטיבי יותר. מקור שמה של התוכנית בדימוי לנחש אנקונדה, שחונק את קורבנו באיטיות.
התוכנית ומבקריה
בימיה הראשונים של המלחמה, כללה האסטרטגיה של סקוט שני חלקים חשובים: מצור קפדני על כל הנמלים הדרומיים, ותנועה של כ-80,000 חיילים לשליטה על נהר המיסיסיפי. הכוח שנועד לשלוט במיסיסיפי היה צפוי להיות קטן ואמפיבי, ולכלול חייל חלוץ של רגלים שינועו  במורד הנהר בזריזות ויכבוש את עמדות הקונפדרציה לאורך הנהר. לאחר כיבוש העמדות, יגיעו כוחות סדירים איטיים יותר שינועו לאבטח את הנקודות שנתפסו. בהמשך ימשיכו לנוע כוחות הצבא לעומק היבשת ולכבוש את השטחים הנותרים מבלי לאפשר העברת תגבורת מצדו האחד של הנהר לצדו האחר.
התוכנית נכתבה בהשראת תוכנית צבאית שקדמה למלחמת האזרחים להתמודדות עם מרי אזרחי מוגבל באמצעות סגירת נמלים ויצירת לחץ צבאי על האזרחים המורדים. התוכנית לא נועדה להתמודד עם מרי גדול ומתואם אשר כלל גיוס צבא סדיר.
יישום מיידי האסטרטגיה לא היה אפשרי, כיוון שלא היו די ספינות מלחמה מהסוג הנדרש לקיום התוכנית. למעשה, הצי הפדרלי היה קטן כל כך עד שהתקשה לאכוף את הסגר הימי לבדו בתחילת הלחימה. ביצוע התוכנית דרש זמן לגיוס ואימון כוחות שיבצעו אותה, שאותו המתנגדים לתוכנית לא הסכימו להשקיע, תוך הנחה כי המרי יסתיים לפני השלמת השלבים המקדימים לתוכנית. מתנגדי התוכנית קראו למסע יבשתי מידי לבירת הקונפדרציה ריצ'מונד, וירג'יניה, מתוך תקווה שתפיסת כמה נקודות מפתח בשטח האויב תביא לקריסת הקונפדרציה.
ציפיות מבקרי התוכנית להכרעה מהירה במלחמה התבדו, ומצור הצי הפדרלי על נמלי הדרום נמשך ארבע שנים נוספות. מאוחר יותר נקבע כי ניצחון בחזית הדרומית היה חשוב לא פחות מעצירת המרד בחזית המזרחית (בה ישבה בירת הקונפדרציה) ואשר משכה עד אותה העת את מרכז העניין הציבורי.
המקור לתוכנית
המצור על נמלי הדרום הוכרז על ידי לינקולן ב-19 באפריל 1861, שבוע לאחר ההפצצה על פורט סאמטר שסימנה את תחילת המלחמה. לינקולן הודיע על חסימת נמלי כל המדינות הפורשות מהאיחוד, מדרום קרוליינה ועד לטקסס. עם פרישת צפון קרוליינה ווירג'יניה, נחסמו נמליהם גם כן. צו זה לא בוטל עד לסוף המלחמה, והתקיים באופן בלתי תלוי בתוכנית המצור של סקוט.
בימים הראשונים של תנועת הפרישה, מעמדן של מדינות הגבול מיזורי, קנטקי, מרילנד ודלוור, אשר איפשרו עבדות בשטחן, לא היה ברור. כמעט לכולן, למעט דלוור, היו אינטרסים פרו דרומיים חזקים. מיזורי נקרעה בסכסוך פנימי שדימה את כלל מלחמת האזרחים בארצות הברית. מרילנד נותרה באיחוד באמצעות כליאה מהירה של רבים מתומכי הפרישה וקנטקי ניסתה להתחמק מקביעת עמדה במלחמה, באמצעות הכרזה על נייטרליות.
הקונגרס לא אישר יוזמות נשיאותיות לדיכוי המרד כיוון שהיה בפגרה באותה העת ולכן נפל נטל גיוס החיילים על ממשלות מדינות האיחוד. אוהיו הייתה פעילה מאוד, ושכרה את שירותיו של ג'ורג' מקללן, אשר יועד לפקד בתחילה רק על יחידות המדינה בדרגת מייג'ור ג'נרל. מספר שבועות לאחר מכן, עם מיזוג המיליציות המקומיות לשירות הלאומי, הוכפפו המיליציות של מדינות אינדיאנה ואילינוי לפיקודו. ב-27 באפריל 1861 כתב מקללן מכתב לסקוט בו הציע תנועה מידית לריצ'מונד, בירתה של הקונפדרציה, במעלה נהר קנווה. לחלופין, אם קנטקי תעזוב את האיחוד, הציע לנוע דרכה במסע לכיבוש נשוויל שבטנסי, ומשם יתכננו את צעדיהם מחדש.
מספר ימים מאוחר יותר, ב-3 במאי 1861 שלח סקוט למקללן מכתב עם הצעה משלה שכללה את המתווה הסופי של תוכנית אנקונדה. סקוט התקשה לקדם את התוכנית על הממשלה. בהיותו זקן וחלש, נאלץ לפרוש מתפקידו עד לסוף השנה והוחלף על ידי לא אחר מאשר מקללן עצמו.
התפתחות: נהר המיסיסיפי
בהנהגת מקללן ועוזרו האלוף הנרי ווגר הלק הוזנחה הפעילות הצבאית במיסיסיפי. הלק, באישורו של מקללן, העדיף הפיכת המעוזים שעל הנהר על פני התקפה ישירה ולכן הוא התרחק מהנהר. לתפיסתו הייתה טנסי, ולא המסיסיפי, הקו האסטרטגי של הקרבות המערביים.
משרד הצי לעומת זאת, נשאר מחויב לפתיחת המיסיסיפי. המחלקה בדמות של עוזר מזכיר הצי בשם גוסטבוס וסה פוקס החליטה שניו אורלינס יכולה להיכבש על ידי חיל משלוח ממפרץ מקסיקו ולאחר מכן כל הערים האחרות יכבשו ללא קרב על מנת להימנע מהפגזה. משימת כיבוש ניו אורלינס הופקדה בידי קפטן (בהמשך אדמירל) דוד גלאזגו פרגוט שהסכים עם תוכניותיו. בליל ה-24 באפריל 1862 הוא אילץ את העיר להיכנע. לאחר תיקון ספינותיו מהנזקים הוא שלח את הספינות במעלה הנהר, במסע זה הם הכניעו את באטון רוז' ונאצ'ז. השרשרת של כיבושים קלים הסתיימה בקרב ויקסבורג במיסיסיפי. עמדת הקונפדרציה הייתה צוקים גדולים שקשים לחדירה גם לתותחנות של היום.
בזמן שגרנט התמנה למפקד במערב הקונפדרציה הצליחה לבצר את ויקסבורג ואת נמל הדסון, לואיזיאנה. הקונפדרציה ביצעה מדידות אחדות בדרום כ-130 מיילים (בערך 210 ק"מ) של דרך אך הנהר היה מעט ארוך יותר. הקטע כלל גם את המפגש עם הנהר האדום במיסיסיפי.
המחנה בויקסבורג בסופו של דבר היה במצור, שהסתיים ב-4 ביולי 1863 עם כניעתו של פמברטון ושל אנשיו. באותו זמן צבאו כלל כ-29500 חיילים.
כאשר שמעו על אובדן ויקסבורג אלוף פרנקלין גרדנר אמר שהתנגדות נוספת לא תעזור ב-9 ביולי 1863 הוא פרש מתפקידו והחליף אותו אלוף נתניאל בנקס. ואז אמר אברהם לינקולן את המשפט הבא "אב המים חוזר לים".
התפתחות: המצור
תוכנית אנקונדה המקורית שהציע סקוט הסתמכה על הסגר הימי, כפי שהוא ניסח זאת "על מנת לעטוף את הברית המורדת ולהביא אותם להשלים, עם שפיכות דמים מועטה מאשר על ידי כל תוכנית אחרת". הוא לא צפה עימות צבאי מזוין בקנה מידה גדול, והעימות היבשתי אמור היה להיות מוגבל בעיקר להתקדמות כוחות האיחוד במורד נהר המיסיסיפי. כמעט בטוח שהוא לא צפה את רמת האלימות אליה תגיע מלחמת האזרחים. הסגר היה אמור למנוע שפיכות דמים בקנה מידה גדול במהלך הכנעת מדינות הדרום.
הצעתו של סקוט לא הייתה באמת אסטרטגיה, אף על פי שהיסטוריונים מחשיבים אותה ככזו. סקוט לא העריך את הכוחות לשמירה על כ-3000 מילים (כ-4800 ק"מ) של חוף. הוא לא חישב כמות משאבים, ולא זמן ההכנה ועוד מספר נקודות חשובות. רוב ההכנה נעשתה בידי משרד הצי ששלח צוות לבדיקת הטופוגרפיה של החוף, בדק עם משרד האוצר את ההוצאות ועם הצבא את צורך. במהלך 1861 הגישה המועצה דו"ח של המלצות לדרך הטובה ביותר לקיום ההסגר תוך התחשבות בטופוגרפית החוף, קיום של נמלים בדרך ואופי הספינות של שני הצדדים. הדו"ח היה די בסיסי אבל המצור על חוף האוקיינוס האטלנטי היה יעיל למדי.
המצור על החוף האטלנטי
אף על פי שהצוות המליץ על פרננדיה, פלורידה, שתי עמדות אחרות נתפסו בידי כוחות הברית זוג מבצרים על הגדות החצוניים של צפון קרוליינה ליד כף הטרס ב-28–29 באוגוסט 1861 ב-7 בנובמבר הייתה התקפת צי גדולה על פורט רויאל ושם נכבש גם מפרץ מים עמוקים בין הסוואנה לבין צ'ארלסטון. התוכנית קראה לחסימה מיידית של הטרס אך לבסוף הקריאה הפכה לפלישה שלאחר מכן הפכה לפלישה מלאה. פורט רויאל שמשה בידי האיחוד כבסיס למצור על הסוואנה למוחלט, צ'ארלסטון לא נחסמה כל כך בקלות כיוון שהשימוש בספינות קוצץ ושם היה מאבק עיקש שהיה אחד החלקים החשובים של המלחמה.
פרננדיה נכבשה בתחילת חודש מרץ 1862, כמעט שנה לאחר תחילת המלחמה וכבר התרחשו שנויים גדולים. בעקבות מספר תבוסות של הקונפדרציה במבצרים הנרי ודולסון בטנסי ורואנוק בצפון קרוליינה, מחלקת המלחמה בריצ'מונד החליטה לרכז את הצבא באזורים פנימיים חיוניים, במקום כוחות על החוף. היו מספר יציאות גדולות למרות זאת לילמיגטון, צ'ארלסטון ולסוואנה, אך למעשה רק השתיים הראשונות הצליחו. לאורך כל המלחמה 8 ספינות קיטור צרו על נמלי פלורידה.
המצור על צ'ארלסטון מוזג לתוך מערכה על העיר והוא לא הושלם עד לימים האחרונים של המלחמה. בתחילת המלחמה הצי פדרלי ניסה לחסום את הכניסה לנמל על ידי הטבעת ספינות ישנות אך זה לא הוכיח את עצמו. בהמשך המלחמה ספינות המצור שמשו כספינות קרב בהתקפה על פורט סאמטר ב-7 באפריל 1863. ב-11 ו-18 ביולי 1863 הייתה התקפת ארטילריה ורגלים עם הספינות על סוללת וגר שני הניסיונות האלו נכשלו, לאחר שהספינות נשארו פעילות במצור הסוללה נלכדה, בעקבות כך האיחוד הביא תותחים בפתח הנמל אך למרות הכל העיר המשיכה בהתנגדותה.
בזמן המצור המגינים המקומיים לא התבטלו הם שלחו טורפדו ואוניות משוריינות להטבעת ספינות המצור. לכן בזמן שהאיחוד הכין ספינות מצור הם הכינו צוללות וטורפדו.
המצור בילמיגטון היה קל יותר והדיון על יעילותו היה קצר וכאשר הצליחו לחסום כמעט סופית צ'ארלסטון שיחררו מעט את המצור שם ומרכז הסחר היה שם בין מדינות הקונפדרציה וצפון אירופה. הנמל נשמר היטב לאחר שכבשו את פורט פישר שבכף פיר בינואר 1865.
המצור על מפרץ מקסיקו
המצור על הנמלים במפרץ מקסיקו היה פחות חשוב מזה שבאוקיינוס האטלנטי, מכיוון שהם היו רחוקים יותר ממרכז המלחמה וכל ספינה שעוברת שם צריכה לעבור על פני שוניות ואיים שמקשים את המעבר וכל ספינה שעברה נאלצה לעבור ליד פלורידה שנכבשה כבר והייתה בשליטה פדרלית כל המלחמה ושימשה כבסיס צבאי. אותה החלטה של משרד המלחמה על נטישת החוף האטלנטי הייתה החלטה גם ליציאות למובייל ניו אורלינס וגלווסטון. גלווסטון נכבשה בידי הכוחות הפדרליים ב-4 באוקטובר 1862, אבל היא נכבשה מחדש בידי המורדים בראש השנה של השנה הבאה. היא נשארה נגישה לספינות המצור אבל לא היה טעם לכבוש אותה מחדש מכיוון שויקסבורג נכבשה ואיפשרה שלטון טוב על המיסיסיפי. המועצה של אסטרטגית המצור הציעה כי הספינה איילנד שהייתה בין מובייל לניו אורלינס תילקח לצור על המפרץ. הדבר נעשה בקלות רבה כמו ב-1861, המפרץ ננטש על ידי מגיני רבל שחששו להיות מנותקים מהיבשת. חששם היה מוצדק למחרת היום הגיעו עוד ספינות והשתלטו במהירות והאי הפך לבסיס הפחם של הכוחות הפדרליים, ותפקידו החשוב הנוסף היה בסיס אחסון זמני לקראת המתקפה על מבצרי ניו אורלינס.
אחרי שניו אורלינס נפלה בידי צבאות האיחוד ב-29 באפריל 1862, מובייל הייתה הבעיה היחידה למצור. היא נשארה עצמאית עד כמעט סוף המלחמה, 1864 פרגוט קיבל אישור ממשרד הצי לכבישת המבצרים של מובייל, חייליו נכנסו בצעקות "לעזאזל הטורפדו" ותוך זמן קצר נכבשו כל המבצרים. מובייל נשארה בידי האיחוד אך לא שימשה כנמל עוד.
הערכה
אף על פי שחלפו מעל מאה חמישים שנה מאז מלחמת האזרחים, תוכנית אנקונדה עדיין נשארה נושא לוויכוח. ברור שהמלחמה הייתה יחסית ללא שפיכות דמים כמו שאמר סקוט בהצעה המקורית. רוב ההיסטוריונים רואים בתוכנית רק שינוי באסטרטגיה הבסיסית במהלך האירועים. היסטוריון רציני אחד לפחות מכחיש כי אי פעם הייתה אסטרטגיה עקבית להכנעת הדרום. רוונה ריד טוען שהממשל בוושינגטון לא הצליח לכפות את דעתו על המפקדים בשטח, כך שהמלחמה הייתה סדרה של קרבות עצמאיים, שכל אחד נערך בהתאם לגחמותיו של המפקד. על פי השקפתו, תוכנית אנקונדה היא הצעה מאוחרת יותר שפעלה להגיב לאירועים בזמן התרחשותם.
בין ההיסטוריונים יש גם מחלוקת אם לתוכנית היה בסיס רציונלי או לא. כמעט כל ההיסטוריונים טוענים שהקרבות המערביים היו חשובים כמעט כמו המזרחיים. כי כל עוד שנלחמו במערב זה היה כהכנה לקראת הפריצה לוויקסבורג שברגע שנכבשה הציפיות מהתוכנית אומתו.
מי ששולל את חשיבות ההסגר נמצאות בידיו שתי טענות ראשית, הוא מעולם לא היה יעיל מאוד שלושת רבעי הניסיונות לעבור את המצור צלחו, והרבע הנותר נחשב כהפסדים בגלל אי היערכות, שנית צבאות המורדים לא היו מוכנים כלל מבחינת האספקה והעברתו כמעט כל מסילות הברזל שלהם היו במצב גרוע.
ומי שמאמין שהמצור היה מכריע טוען כי צבאות המורדים נחנקו לבסוף. נפילת הצבא בצפון ויריג'יניה, היה שאריות צבא המורדים בשנת 1865, זמן קצר לאחר כיבוש וילמינגטון בידי האיחוד. העיתוי של הכיבוש, לטענתם לא היה צרוף מקרים. ספינות המצור אומנם היו מעטות אך הם היו מהירות ומטרתם העיקרית לא הייתה ללכוד ספינות אלא להרתיע את המורדים. כלכלתם של המורדים הייתה ירודה כבר מ-1862 אך המשיכה להידרדר בהתמדה, וכך איבדה את אמון אזרחיה.
קנוט השישי, מלך דנמרק
קנוט השישי (בדנית: Knud VI; 1163 לערך – 12 בנובמבר 1202) היה מלך דנמרק מ-1182 ועד למותו. הוא היה בנם הבכור של ולדמר הראשון, מלך דנמרק ושל סופיה ממינסק.
חייו
קנוט השישי הוכרז כמלך דנמרק, ראשית כשליט שותף ב-1170 וכשליט יחיד ב-1182 באספת המעמדות של דנמרק. עם בחירתו הוא נאלץ להתמודד עם מרידת איכרים בסקונה. האיכרים סירבו לשלם לבישוף אבסלון את המעשר. הם התכנסו באספה של סקונה ובחרו בהאראלד סקרנג, אחד מידידיו של קנוט, שייצג אותם בפני המלך. המלך סירב לשמוע את סקרנג והחל לכנס צבא כדי להעמיד את האיכרים במקומם. לפני שהיה סיפק בידו לגייס את צבאו, כינסו האצילים של הלנד ושל סקונה את צבאותיהם והביסו את האיכרים בקרב עקוב מדם שהתקיים בדיסייברו. קנוט הגיע עם צבאו והמשיך ללמד את האיכרים לקח בכוח הזרוע. הוא היה כה חסר רחמים כלפיהם עד שהבישוף אבסלון התחנן בפניו לחדול.
פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הכריח את אביו של קנוט להכיר בו כאדונו וב-1184 הוא שלח שליח לקנוט ודרש ממנו להכיר בו גם כאדונו. קנוט סירב להשיב ולפיכך שלח הקיסר שליח נוסף להזהירו שוב מה יהיה גורלו אם יסרב להכיר בו. הבישוף אבסלון השיב לשליח בשמו של המלך: "קנוט חופשי כמלך ממש כפי שהקיסר חופשי. יש לו את כל הזכויות על דנמרק כפי שלקיסר יש את הזכויות על האימפריה הרומית הקדושה ולפיכך על הקיסר לא לצפות לשום נאמנות ממקום זה".
כאשר קיבל פרידריך את תשובתו של קנוט הוא רתח מזעם, אך בשל הבעיות מדרום שהיה עליו להתמודד איתם, הוא הורה לוסאל שלו, בוגיסלב הראשון, דוכס פומרניה, לפלוש לדנמרק. בוגוסלב, בהכירו בהזדמנות הגדולה, קיבץ עד מהרה 500 ספינות. הידיעה הראשונה על הפלישה הממשמשת ובאה התקבלה מירומר, נסיך ריגן, שהפליג לזילנד כדי להזהיר את קנוט. המלך היה ביוטלנד, וכך נותר לבישוף אבסלון להורות על גיוסה של כל ספינה פנויה בזילנד, פין, וסקונה, לחבור אליו תוך שישה ימים. אבסלון הפליג לכוון ריגן בראש הצי והמתין שם לבוגיסלב. כאשר זה לא התייצב במקום, שלח אבסלון סיירים להתריע כאשר הצי הפומרני יגיע. הוא הורה לאנשיו לרדת לחוף כדי שהם יוכלו לחגוג את היום השני של חג הפסחא. בעיצומן של התפילות, אחד הסיירים התפרץ לכנסייה וצעק שניתן להבחין באויב מבעד לערפל. "כעת אתן לחרבי לשיר את המיסה לתהילת האל!" הכריז אבסלון כשהוא ניצב ליד המזבח.
קנוט הורה על שתי פלישות לפומרניה וב-1185 הוא כפה על בוגיסלב להכיר בו כאדונו. מאותה עת והלאה ועד שנת 1972 נשאו כל מלכי דנמרק את התואר "מלך הונדים", כחלק מהרשימה של הטריטוריות שעליהם הם שלטו. מקורות מהתקופה מתארים את קנוט כאדם רציני ובעל אמונה דתית עמוקה. הוא בעצמו פיקד על מסע צלב כנגד האסטונים ב-1197.
אחיו הצעיר של קנוט, ולדמר, דוכס דרום יוטלנד, היה רק בן 12 כאשר אביו מת והבישוף ולדמר משלזוויג התמנה להיות עוצר עד שוולדמר יגיע לגיל בו הוא יוכל למשול באופן עצמאי. הבישוף ולדמר היה שאפתן והחל לכנס את תמיכתם של אצילים גרמנים כדי שיתמכו בו במאבקו נגד קנוט. כשהוא מסווה את האינטרסים של עצמו מאחורי האינטרסים של ולדמר הצעיר, זמם הבישוף ולדמר יחד עם אדולף השלישי, רוזן הולשטיין, להדיח את קנוט ולהמליך את עצמו כמלך. כאשר נבחר ולדמר להיות הארכיבישוף של לונד, הוא דיבר באופן חופשי על תוכניותיו. הדוכס ולדמר הצעיר ביקש להיפגש אתו. כאשר הגיע הבישוף רב העוצמה, הורה ולדמר הצעיר לאנשיו לעצור אותו ולשלוח אותו כבול בשרשראות למגדל סובורג שבצפון זילנד למשך 13 השנים הבאות. ב-1199 ניסה הרוזן אדולף לגייס אופוזיציה נגד ולדמר בדרום דנמרק, והדוכס הצעיר תקף את המצודה החדשה של אדולף ברנדסבורג. הוא הביס את צבאו של אדולף בקרב סטלאו ב-1201 ולכד את הרוזן שבילה את שלוש השנים הבאות במגדל סובורג יחד עם הארכיבישוף. כדי לקנות את חירותו, היה על הרוזן למסור את כל אדמותיו מצפון לנהר האלבה לוולדמר ב-1203.
בעת מותו, מלך קנוט על כל השטח מנהר האלבה ועד לחוג הארקטי ומזרחה עד לאסטוניה ושוודיה. דנמרק כמעט והגיעה לממדיה הגדולים ביותר. ואז, ללא התראה מוקדמת, מת ידידו ויועצו של קנוט, הבישוף אבסלון. הוא היה אחת הדמויות החשובות בהיסטוריה של דנמרק. אבסלון נקבר ליד אביו בכנסיית סורו. שנה בלבד לאחר מכן, בגיל 40, מת גם קנוט השישי באופן פתאומי.
שובל קופר
שובל קופר (שם מדעי: Syrmaticus soemmerringii) הוא מין של פסיון מהסוג שובל החי רק ביפן. הוא קיבל את שמו המדעי על שם החוקר הגרמני סמואל תומאס פון זומרינג.
שובל הוא עוף ראוותן בעל נוצות זנב ארוכות. הוא מגיע לאורך כולל של 87.5-136 ס"מ בזכרים. הנקבות קטנות יותר ומגיעות לאורך 51–54 ס"מ כול הזנב. הפסיון בעל נוצות בצבע חום-נחושת הנראות כמו קשקשים. החזה, הבטן והראש אפורים-ורודים והעיניים חומות אך מכוסות בטבעת אדומה עזה. המקור לבן וכך גם הרגליים. הזנב בעל 3–4 נוצות בולטות בצבע זהוב עם פסים חומים שחורים מעליו.
מטרת נוצות הזכר המפוארות הוא להרשים את הנקבות. הוא עוף פוליגמי המחפש בעונת הרבייה נקבות רבות אך הוא איננו עוזר להם לטפל בקן, בביצים או באפרוחים. הוא מצוי בטבע על קרקעית היערות ההרריים של הונשו, שיקוקו וקיושו. מזונו של פסיון זה הוא מפרוקי-רגליים כמו חרקים, שורשים, זרעים ועלים. הוא נוטה לנוע על הקרקע ומעופף רק בעת סכנה.
תת-מינים
ישנם 5 תת-מינים של השובל, המתאפיינים בנוצות בעלות גוונים כהים יחסית על פי תפוצתם:
X-29
גראמן X-29 היה מטוס ניסוי מסדרת מטוסי ה-X שפיתחה גראמן עבור תוכנית מחקר משותפת לדארפ"א, חיל האוויר האמריקני ונאס"א. הוא שימש לחקר מספר טכנולוגיות חדשות, כשהבולטות שבהן היו הכנפיים המשוכות קדימה והקנארד. אי היציבות האווירודינמית האינהרנטית של תצורה זו חייבה את השימוש במערכת בקרת טיסה מסוג טוס על חוט ממוחשבת, וחומרים מרוכבים מתקדמים נדרשו לייצור כנף קשיחה מספיק מבלי שתהייה כבדה באופן לא סביר.
היסטורית התוכנית
שני X-29A נבנו בידי גראמן איירוספייס קורפוריישן. המטוסים הוסבו לתצורה זו משלדות מטוסי F-5A פרידום פייטר קיימים מתוצרת נורת'רופ (שהועדפו על פני הצעה מתחרה של ג'נרל דיינמיקס לגרסת F-16 פייטינג פלקון); כינויו הפנימי של התכנון המותאם היה G-712.
בשלב הראשון של התוכנית, שנמשך מדצמבר 1984 ועד 1988, נעשה שימוש במטוס הראשון לחקר השליטה, הביצועים ואינטגרצית המערכות של המטוס. טיסת הבכורה של המטוס נערכה ב-14 בדצמבר 1984, וב-13 בדצמבר 1985 הפך למטוס הראשון בעל כנפיים משוכות קדימה שטס במהירות על קולית בטיסה אופקית. ה-Ju 287 הגרמני המוקדם יותר היה מטוס הסילון הראשון בעל כנפיים משוכות קדימה. בשלב השני של התוכנית נעשה שימוש ב-X-29A השני, שטס לראשונה ב-23 במאי 1989 ושחקר את מאפייני הטיסה בזווית התקפה גבוהה ואת התועלת הצבאית של ה-X-29. בסך הכול בוצעו 437 טיסות בשני המטוסים במצטבר, כשהטיסה המהירה ביותר הגיעה לסביבות מאך 1.8 והטיסה הגבוהה ביותר הגיעה לסביבות 55,000 רגל.
ה-X-29A הפגין שליטה ויכולת תמרון מצוינת בזווית התקפה של עד 45 מעלות. הייתה גם הפחתה ביצירת מערבולות.
המטוס הראשון שנבנה מוצג כיום במוזיאון הלאומי של חיל האוויר האמריקני אשר בבסיס חיל האוויר רייט-פטרסון, ליד דייטון אשר באוהיו. המטוס השני מוצג במרכז דריידן לחקר הטיסה אשר שוכן בבסיס חיל האוויר אדוארדס. דגם בגודל מלא של המטוס מוצג במוזיאון האוויר והחלל הלאומי.
קישורים חיצוניים
וידאו
הראל כנפו
הראל כנפו (נולד ב-31 במרץ 1965) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל. שירת כמפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, כראש מטה פיקוד הדרום, כמפקד גדוד 890 של הצנחנים, כמפקד חטיבת מילואים של הצנחנים וכמפקד ביסלמ"ח - בית הספר למ"כים ומקצועות החי"ר.
גיירמו רוסלס
גיירמו רוסלס (בספרדית: Guillermo Rosales; 1946 – 1993) היה סופר קובני.
הראל כנפו
ביוגרפיה
כנפו נולד, גדל והתחנך במצפה רמון. ב-31 ביולי 1983 התגייס לצה"ל לקורס טיס אך נשר ממנו לאחר מספר חודשים, ובנובמבר אותה שנה התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 202. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום קורס הקצינים שב לצנחנים כמפקד מחלקה ושירת בגדוד עד תפקיד מפקד פלוגה. בשנים 1991–1993 שירת כמפקד פלחה"ן צנחנים ונפצע קל בהיתקלות עם חוליית מחבלים בלבנון. בהמשך שימש כסגנו של מפקד גדוד 890, דרור וינברג. בשנת 1996, לאחר תקופת לימודים במכללה לפיקוד ומטה שירת כמפקד גדוד 890. תחת פיקודו לחם הגדוד בפעילות מבצעית בדרום לבנון כנגד חזבאללה.
לאחר מכן שימש כקצין המבצעים של פיקוד הצפון, תחת האלוף גבי אשכנזי. בהמשך כיהן כסמח"ט הצנחנים 2001–2000 בתקופת גדי שמני, בתפקידו הבא שימש כנפו כמפקד חטיבה 226 בפיקוד הצפון 2002–2001. בין השנים 2002–2004 שימש כמפקד חטיבת שומרון, והוביל אותה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. עם סיום תפקידו כמפקד חטיבת שומרון יצא כנפו ללימודים במכללה לביטחון לאומי של הצבא הבריטי בלונדון (Royal College of Defence Studies - RCDS).
גיירמו רוסלס
ביוגרפיה
רוסלס נולד בהוואנה. פעילות והספרותית החלה עוד בהיותו בקובה, שם עבד כעיתונאי וכתב את ספרו הראשון.