cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ואקה דה לה לונה
ואקה דה לה לונה (בשילוב של קצ'ואה וספרדית: Huaca de la Luna; "ואקת הירח") הייתה ואקה עשויה לבני חימר שנבנתה על ידי בני תרבות המוצ'ה בצפון פרו. במתחם שבינה לבין ואקת השמש הסמוכה (ואקה דל סול) שכנה עיר הבירה של המוצ'ה, המכונה בידי ארכאולוגים בני ימינו "סֶרוֹ בְּלאנְקוֹ" ("הגבעה הלבנה").
אף שהיא קטנה מוואקה דל סול, מספקת ואקה דה לה לונה יותר מידע לארכאולוגים, וזאת משום שוואקה דל סול סבלה מהרס ומביזה של הספרדים במאה ה-17.
האתר
על פי הערכות הארכאולוגים, שימשה ואקה דה לה לונה בעיקר למטרות טקסיות ודתיות. אורכה של הוואקה כ-290 מ', רוחבה כ-210 מ', והיא בנויה מ-3 חלקים עיקריים. חלקה הצפוני נהרס בידי בוזזים, ולכן תפקידו אינו ידוע לחוקרים. החלק המרכזי שימש לקבורה. ככל הנראה, נקברו במקום כהנים דתיים בכירים, משום שהקרמיקה שנמצאה בו היא באיכות גבוהה יותר מאשר מאתרי הקבורה שבוואקה דל סול. החלק המזרחי שימש לטקסים של הקרבת קורבנות אדם. במקום נמצאו ציורים המתארים טקסים אלה, וכן גולגולות רבות של הקורבנות, שהושלכו בסמוך לוואקה.
קירות הוואקה נצבעו בצבעים שונים - שחור, אדום, כחול, לבן וצהוב. עקב פגעי מזג האוויר דהו רוב הצבעים, אך בקירות פנימיים וקדומים יותר, עדיין ניתן להתרשם מהציורים. ברבים מהציורים מופיעה דמות האל של בני המוצ'ה, אָיָיפֶּק (Ayapec; "יודע כל").
ואקה דה לה לונה שוכנת כארבעה ק"מ מהעיר טרוחיו.
קאסטה: מקורות חוסר שביעות הרצון שלנו
קאסטה: מקורות חוסר שביעות הרצון שלנו (באנגלית: Caste: The Origins of Our Discontents) הוא ספר עיון מאת העיתונאית האמריקאית איזאבל וילקרסון, שפורסם באוגוסט 2020 על ידי רנדום האוס. הספר מתאר את הגזענות בארצות הברית כהיבט של מערכת קאסטות – מערכת מעמדות חברתיות המאופיינת במושגים כמו היררכיה, הכלה והדרה וטוהר. וילקרסון עושה זאת על ידי השוואת היבטים של החוויה של אנשים לא לבנים אמריקאים למערכות הקאסטות של הודו וגרמניה הנאצית, והיא חוקרת את השפעת הקאסטה על חברות שעוצבו על ידם ועל אנשיהן.
RocketSnail
משחקי רוקטסנייל (באנגלית: RocketSnail Games) היא חברת משחקים בבעלותו של לאנס פריב (Lance Priebe), שפיתחה, בין היתר, את משחק הרשת "קלאב פינגווין", משחק שחברת וולט דיסני רכשה מאוחר יותר.
קאסטה: מקורות חוסר שביעות הרצון שלנו
"קסטה", שבא בעקבות ספרו של וילקרסון מ-2010 "החום של שמשות אחרות", זכה לשבחי המבקרים ולהצלחה מסחרית. הוא זכה או היה מועמד למספר פרסים, והופיע באופן בולט ברשימות רבי-המכר העיון וברשימות הספרים הטובים ביותר לסוף השנה.
RocketSnail
Mech Mice
ב-15 במרץ 2011, החברה הודיעה על פיתוח המשחק הבא שלה, שנקרא "Mech Mice". המשחק מבוסס על סדרת הספרים "Hunter Brown" של Miller Brothers. גרסת הבטא של המשחק יצאה ב-9 ביולי 2013.
המשחק מבוסס על טכנולוגיית המולטימדיה "Unity Web Player" (שמאופיינת בגרפיקת תלת-ממד), מה שיאפשר לפתח את המשחק גם למכשירי אייפון, אייפד, אנדרואיד, Wii, Xbox 360, ואולי גם לקונסולות PSP.
Box Critters
משחק חדש שהחברה מפתחת הדומה לקלאב פינגווין המשחק הוכרז ב-15 באפריל 2017 המשחק עדיין בפיתוח אך ניתן להרשם מראש ולשמור שם משתמש.
טיהור פוליטי
טיהור פוליטי הוא הדחתם של בעלי תפקיד מהממשלה, מארגונים ממשלתיים, או מהחברה בכללותה. הטיהורים יכולים להתבצע בצורה פשוטה וישירה, על ידי הודעה על סיום התפקיד, או באמצעים אלימים הכוללים מאסר, הגליה או רצח של המטוהרים.
לעיתים ניתן לשקם קורבנות של טיהור פוליטי. תהליך זה נקרא רהביליטציה (שיקום).
שימוש היסטורי במונח
השימוש המוקדם ביותר של המונח "טיהור פוליטי" היה בתקופת מלחמת האזרחים האנגלית. בשנת 1648 צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה, ניסה להעביר מספר חוקים בפרלמנט, ונתקל בהתנגדות. כתגובה, חייליו של המלך, בהנהגתו של תומאס פרייד, הוציאו בכוח מבית הלורדים את כל חברי הפרלמנט שהתנגדו לחוקים, והעבירו אותם לבית מעצר למספר ימים. פעולה זו כונתה "הטיהור של פרייד". בשנים 1649–1650 בוצעו פעולות דומות; באחת מהן עצרו החיילים את כל חברי הפרלמנט מבית הלורדים.
בשנת 1660 נערף ראשו של המלך צ'ארלס הראשון, והטיהורים בוטלו. כל חברי בית הלורדים עברו רהביליטציה, אולם חלק מהם בחר לעבור לניו אינגלנד.
מבין הטיהורים הפוליטיים האלימים במאה ה-20, בולטים האירועים הבאים:
עם זאת, רוב הטיהורים הפוליטיים בהיסטוריה לא היו כרוכים כמעט באלימות. להלן מספר דוגמאות לטיהורים פוליטיים מסוג זה:
טיהורים פוליטיים יכולים להתרחש לא רק במדינה, אלא בכל ארגון או חברה. לדוגמה, בשנת 1953 ביקש יעקב חזן, מנהיג "הקיבוץ הארצי השומר הצעיר", לסלק מהקיבוצים את תומכיו של יריבו בתנועה, משה סנה. עקב בקשתו אכן סולקו מן הקיבוצים כ-250 חברים צעירים, רובם מעשרה קיבוצים, בהם בלטה התמיכה בסנה. דבר זה נתפס בתנועה כטיהור פוליטי.
במאה ה-21
טיהורים פוליטיים כמעט ולא התרחשו במהלך המאה ה-21. עם זאת, לאחר ניסיון ההפיכה הצבאית בטורקיה (2016) ממשלת טורקיה החלה מסע טיהורים פוליטיים שכוון נגד אנשי השירות הציבורי ונגד צבא טורקיה. הטיהור התמקד בעיקר בעובדי ציבור ואנשי צבא המזוהים עם תנועת Gülen, המתנגדת למדיניותו של ארדואן. במסגרת הטיהור, כ-50,000 עובדי ציבור, בהם אלפי שופטים, פוטרו או נכלאו.
סרג'י ברז'ואן
שנות ה-90: תחילת הדרך בברצלונה עם קרויף
בצעירותו הצטרף סרג'י למערכת הנוער של ברצלונה. ב-18 בינואר 1992, בעוד שחקן של קבוצת הנוער, ערך סרג'י את הופעת בכורתו בברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של ברצלונה, ששיחקה אז בליגה השנייה. בתחילת 1992/93 קודם סרג'י באופן רשמי לקבוצת המילואים, ובעונתו הראשונה בברצלונה ב' הבקיע 4 שערים ב-30 הופעות, והוא עזר לקבוצתו לסיים את הליגה במקום השמיני. בעונת 1993/94 החל סרג'י להשתלב גם בקבוצה הראשונה של ברצלונה, תחת אימונו של ההולנדי יוהאן קרויף. לאחר 11 הופעות במדי קבוצת המילואים, ערך סרג'י את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת ב-28 בנובמבר 1993, בניצחון 4-2 על ראיו וייקאנו, ומאז היה שחקן קבוע בהרכבה של הקבוצה. עד סוף העונה השתתף ב-23 משחקי ליגה ועזר לה לזכות באליפות.
בעונת 1994/95 המשיך סרג'י להיות שחקן הרכב בברצלונה. הוא עזר לקבוצה לזכות בסופר קאפ הספרדי בתחילת העונה, אחרי שברצלונה גברה על ריאל סרגוסה. ב-18 בפברואר 1995 כבש סרג'י את שער הבכורה שלו בליגה הספרדית, בניצחון 3-0 על אספניול, בדרבי של ברצלונה. ב-30 באפריל הבקיע סרג'י שער עצמי, בהפסד 4-2 לסביליה. סרג'י הופיע באותה עונה ב-34 משחקים, אך הוא לא הצליח לעזור לקבוצתו לזכות באליפות נוספת, והיא סיימה במקום הרביעי בלבד.
זכייה בתארים עם רובסון וואן חאל
תקופתו של רובסון בברצלונה החלה עם זכייה בסופר קאפ, הודות לניצחון מצטבר של 6-5 על אתלטיקו מדריד, על אף שער עצמי של סרג'י במשחק הגומלין. באותה עונה, עונת 1996/97, המשיך לשחק קבוע בהרכב הקבוצה. ב-26 בינואר 1997 הבקיע שער לרשתה של ראיו וייקאנו, בניצחון ברצלונה 6-0. בסוף העונה זכתה ברצלונה הן בגביע המלך, אחרי ניצחון 3-2 על ריאל בטיס בהארכה בגמר, והן בגביע מחזיקות הגביע אחרי שגברה 1-0 על פריז סן-ז'רמן בגמר – בשני הגמרים השתתף סרג'י מתחילתם ועד סופם.
על אף התארים, הוחלף רובסון בלואי ואן חאל ההולנדי. בתחילת עונת 1997/98 זכה סרג'י בסופר קאפ האירופי עם ברצלונה, שניצחה 2-0 את בורוסיה דורטמונד. בליגה השתתף סרג'י ב-31 משחקים, בהם כבש פעמיים בניצחונות על ריאל סרגוסה ואספניול, והוא סייע לקבוצתו לזכות באליפות ראשונה מזה 4 שנים. אף על פי שסרג'י עזר לברצלונה להעפיל לגמר גביע המלך, הוא לא שותף במשחק עצמו, בו גברה ברצלונה על מיורקה בדו-קרב בעיטות עונשין.
בעונת 1998/99 זכתה ברצלונה באליפות שנייה ברציפות, עם סרג'י כמגן השמאלי העיקרי שלה. ב-21 בנובמבר 1998 הבקיע סרג'י שער עצמי, שהביא לכך שברצלונה הפסידה 1-0 למיורקה. כמו כן, סרג'י השתתף עם ברצלונה בהדחתה בשלב הבתים של ליגת האלופות וברבע גמר של גביע המלך על ידי ולנסיה. מעמדו של סרג'י התערער בעונת 1999/2000 - ואן חאל שיתף אותו ב-19 משחקי ליגה בלבד, מתוכם רק בעשרה פתח בהרכב. בגביע המלך הודחה ברצלונה אחרי הפסד טכני לאתלטיקו מדריד. בליגת האלופות, במפגשי רבע הגמר מול צ'לסי, שותף סרג'י רק כמחליף בגומלין, וברצלונה עלתה לחצי הגמר. בחצי הגמר מול ולנסיה, השתתף סרג'י פעם נוספת רק כמחליף בגומלין, וברצלונה הודחה בתוצאה המצטברת 5-3. ברצלונה סיימה את הליגה במקום השני בלבד, וואן חאל התפטר מתפקידו.
שנות ה-2000: סוף הדרך בברצלונה ופרישה באתלטיקו מדריד
המאמן הבא, לורנס סרה פרר, השיב את סרג'י להרכב הפותח. הייתה זו עונה מורכבת לברצלונה, בה הודחה בשלב הבתים של ליגת האלופות והתקשתה לנצח במשחקי הליגה. ב-26 בנובמבר 2000 הבקיע שער ליגה בפעם האחרונה במדי ברצלונה, בניצחון 2-0 על אוסאסונה. ב-22 באפריל 2001, במשחק נוסף מול אוסאסונה, הורחק סרג'י בכרטיס אדום, וברצלונה הפסידה 3-1. לאחר המשחק פוטר סרה פרר והחליפו קרלס רשאק. ברצלונה סיימה את העונה הזו במקום הרביעי בלבד בליגה.
בקיץ 2002 עבר סרג'י לאתלטיקו מדריד בהעברה חופשית. באתלטיקו היה סרג'י שחקן הרכב קבוע, ובעונתו הראשונה הופיע ב-27 משחקים, ועזר לקבוצתו לסיים במקום ה-12 בליגה. בעונה הבאה, עונת 2003/04 בה סיימה אתלטיקו מדריד במקום ה-7, השתתף סרג'י ב-32 משחקים, בהם קיבל 15 כרטיסים צהובים והורחק בכרטיס צהוב שני בהפסד 3-0 לוולנסיה, ב-7 בפברואר 2004. עונת 2004/05 הייתה עונתו האחרונה כשחקן. סרג'י שיחק ב-27 משחקים בליגה, אך לא שותף בחצי גמר גביע המלך בו הדיחה אוסאסונה את אתלטיקו מדריד. בסוף העונה, בגיל 33, פרש סרג'י מכדורגל.
בסך הכול סרג'י שיחק ב-353 משחקים בלה ליגה, במשך 12 עונות. הוא הבקיע שישה שערים, כולם במדי ברצלונה. נשלפו לעברו 84 כרטיסים צהובים ושלושה אדומים.
קריירת נבחרות
סרג'י ייצג לראשונה את מדינתו במוקדמות אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 לשנת 1994, עם נבחרת ספרד הצעירה. הוא השתתף ברבע גמר הטורניר, בו גברה ספרד על, אך לא בחצי הגמר בו ספרד הפסידה, ולבסוף הוא עזר לנבחרתו לסיים במקום השלישי הודות לניצחון על.
ב-9 בפברואר 1994 ערך סרג'י את הופעת הבכורה בנבחרת ספרד הבוגרת, במשחק ידידות עם, בו ניצחה ספרד 1-0 משער של סרג'י. בהמשך השנה זומן סרג'י לסגל הנבחרת למונדיאל 1994 שנערך בארצות הברית. סרג'י שיחק בכל חמשת משחקי נבחרתו, שהגיעה עד לרבע גמר הטורניר, בו הדיחה אותה. סרג'י עזר לנבחרת ספרד להעפיל ליורו 1996 מהמקום הראשון בבית ב' בשלב המוקדמות. בטורניר עצמו הגיעה ספרד עד לרבע הגמר, בו הפסידה ל בדו-קרב בעיטות עונשין. סרג'י השתתף גם בטורניר זה בכל משחקי נבחרתו.
סרג'י המשיך להיות חלק משמעותי בנבחרת גם במוקדמות מונדיאל 1998. ספרד העפילה למונדיאל, שנערך בצרפת, מהמקום הראשון של בית ו'. ספרד כשלה לעבור את שלב הבתים של המונדיאל, ולמרות ניצחון 6-1 על, סיימה את הטורניר בשלב הראשון בלבד. סרג'י עזר לנבחרתו להעפיל ליורו 2000. במהלך המוקדמות הורחק בכרטיס אדום בניצחון 1-0 על. סרג'י נכלל בסגל הנבחרת ליורו, אך שותף רק במשחק האחרון של שלב התים, בניצחון 4-3 על, וספרד הודחה ברבע הגמר על ידי.
סרג'י לקח חלק במוקדמות מונדיאל 2002, אך לא זומן לטורניר הגמר. משחקו האחרון היה משחק ידידות מול ב-13 בפברואר 2002, בו נפרדו הנבחרות בתיקו 1. בסך הכול הופיע סרג'י ב-56 משחקים במדי הנבחרת, בהם הבקיע פעם אחת.
קריירה כמאמן
לאחר פרישתו ממשחק, ניהל סרג'י מספר מחנות כדורגל לנוער. ב-2009 מונה סרג'י לתפקיד מאמן נוער ב' של ברצלונה, קבוצת נעוריו. לאחר 3 עונות בתפקיד, התמנה סרג'י למאמנה הראשי של רקראטיבו ולבה, ששיחקה אז בליגה השנייה. בעונתו הראשונה כמאמן מקצוען, עונת 2012/13, סיימה קבוצתו במקום ה-13 מבין 22. בעונתו השנייה, עונת 2013/14, הצליחה רקראטיבו להגיע למקום ה-8. אף על פי שוויון נקודות עם המקום ה-7, שמביא לפלייאוף העפלה לליגה הראשונה, המאזן הנחות של רקרטיבו מול קורדובה הביא לכך שהייתה מתחתיה בטבלה.
בסוף העונה נפרד סרג'י מתפקידו, והוא הצטרף לאלמריה כמאמן קבוצת הנוער של המועדון. ב-6 באפריל 2015, לאחר פיטוריו של חואן איגנסיו מרטינס, הפך סרג'י למאמנה הראשי של אלמריה, שהייתה במקום ה-18 בליגה הראשונה, ממנו יורדות הקבוצות לליגה השנייה. לאחר שסיימה את העונה במקום ה-19, ירדה אלמריה לליגה השנייה. ב-3 באוקטובר 2015, כשהקבוצה נמצאת בתחתית הטבלה בעקבות 4 הפסדים, פוטר סרג'י מתפקידו. ב-4 באפריל 2017 מונה למאמנה של מיורקה מהליגה הספרדית השנייה, בסוף העונה מיורקה ירדה לליגה השלישית לראשונה לאחר 36 שנה. ב-26 בנובמבר 2017 מונה למאמן ג'ג'יאנג גרינטאון מהליגה הסינית השנייה, משרה בה החזיק למשך שתי עונות.
הרולד איניס
הרולד אדמס איניס (באנגלית: Harold Adams Innis; 5 בנובמבר 1894 – 8 בנובמבר 1952) היה פרופסור ותאורטיקן קנדי לכלכלה פוליטית באוניברסיטת טורונטו. נחשב על ידי רבים כאחד ההוגים הקנדיים המקוריים ביותר. פרסומיו עוסקים בנושא ההיסטוריה של הכלכלה הקנדית ותאוריות בנושאי מדיה ותקשורת. בכתביו על תקשורת, חקר איניס את התפקיד שממלאת התקשורת בעיצוב התרבות ובהתפתחות הציוויליזציה. בין היתר, טען כי האיזון בין תקשורת מילולית לתקשורת כתובה תרם לשגשוגה של התרבות היוונית במאה ה-5 לפני הספירה.
איניס הניח את היסודות למחקר של מדעי החברה מנקודת מבט קנדית. כראש המחלקה לכלכלה פוליטית באוניברסיטת טורונטו, הוא פעל על מנת לארגן קבוצת חוקרים קנדיים כדי שאוניברסיטאות לא יסתמכו אך ורק על מרצים בריטיים ואמריקאיים שאינם בקיאים ברקע התרבותי -ההיסטורי של קנדה. כמו כן פעל איניס להגן על האוניברסיטאות מפני לחצים פוליטיים או כלכליים. שכן ראה באוניברסיטאות העצמאיות מרכז למחשבה ביקורתית ההכרחית לתרבות המערב.
שנותיו הראשונות והשכלתו
הרולד אדמס איניס נולד בחווה קטנה סמוך לעיירה אוטרוויל במחוז אונטריו, קנדה. כילד אהב את החיים בחווה. וכמי שאורח חיים זה היה לו בבחינת זיכרון יקר, לעולם לא שכח את שורשיו הכפריים. באותם ימים היה לכנסייה הבפטיסטית תפקיד מרכזי בחיי העיירות הקנדיות. מאוחר יותר הפך איניס אגנוסטי, אך לא איבד עניין בדת. לפי חברו, הביוגרף דונלד קרייטון, דמותו של איניס עוצבה על ידי הכנסייה. קרייטון טען כי תכונות כמו דבקות במטרה ונאמנות לערכים היו תוצאה של החינוך הכנסייתי.
בצעירותו תכנן איניס להיות מורה בבית-ספר ציבורי ואף עבר את בחינות ההוראה. אך לבסוף לקח שנת חופשה כדי להרוויח סכום כסף שיתמוך בו במהלך לימודיו. כך, בהיותו בן שמונה-עשרה התנסה בהוראה במשך סמסטר אחד. אך חוויה קצרה זו הביאה אותו לידי מסקנה שלא נועד לחיי מורה בכפר קטן. באוקטובר 1913 החל איניס בלימודיו לתואר ראשון באוניברסיטת מקמסטר ששכנה אז בטורונטו. בשנת הלימודים האחרונה התמקד בהיסטוריה ובכלכלה.
גארו (פירושונים)
{{פירושונים|
הרולד איניס
שירות במלחמת העולם הראשונה
בשנת 1916, לאחר שסיים את לימודיו, התגייס לצבא הקנדי ונשלח לצרפת, לאחת החזיתות של מלחמת העולם הראשונה. שנה אחר-כך, במהלך אחד הקרבות נפצע בירכו ואושפז בבית חולים באנגליה למשך שמונה חודשים. כך סיים את שירותו. ג'ון ווטסון, אחד הביוגרפים של איניס, מציין כי נדרשו שבע שנים עד להחלמתו הפיזית, אולם הפגיעה הנפשית נותרה לכל חייו. בעקבותיה סבל איניס מדיכאון ואף מהתמוטטויות עצבים. עוד טוען ווטסון שהמלחמה השפיעה גם על נקודת המבט האינטלקטואלית של איניס. היא חיזקה את לאומיותו הקנדית ואת השקפתו על האפקט ההרסני שעלול להיות לתקשורת. כמו כן, בפעם הראשונה בחייו החל לפקפק באמונתו הבפטיסטית.
גארו (פירושונים)
ראו גם
}}
הרולד איניס
המשך לימודיו האקדמאיים
בשנת 1918 המשיך הרולד איניס ללימודי תואר שני באוניברסיטת מקמסטר. ושנתיים מאוחר יותר השלים לימודי דוקטורט באוניברסיטת שיקגו. השנתיים בעיר האמריקנית הגדולה השפיעו רבות על אישיותו. התעניינותו בכלכלה העמיקה, והוא החליט להפוך לכלכלן. שני חוקרי תקשורת בולטים באוניברסיטת שיקגו, ג'ורג' הרברט מִיד ורוברט אִי. פארק, הרשימו אותו במיוחד. איניס אימץ את אחת מטענותיהם, שלפיה תקשורת איננה רק פלטפורמה להעברת מסרים. חוקר התקשורת ג'יימס קארי כתב, שמִיד ופארק אפיינו את התקשורת כתהליך שדרכו מתפתחת תרבות.
עם השלמת לימודיו, הקורסים הראשונים שהעביר איניס היו קורסי מבוא לכלכלה באוניברסיטת שיקגו. אחת מתלמידותיו הייתה מארי קויל, אותה נשא לאישה במאי 1921, בהיותו בן 26, ואתה הביא לעולם ארבעה ילדים: דונלד, מארי, יו ואן. מארי קויל הייתה כלכלנית מוערכת בזכות עצמה וסופרת. היא אף ערכה חלק מכתביו של איניס.
מחקרי תקשורת
איניס בחן את עלייתן ונפילתן של אימפריות כדרך לאפיין את ההשפעות של אמצעי תקשורת. הוא טען כי שאמצעי תקשורת שונים, מכתיבים אופי שונה של שליטה בחברה. כאמור, הוא טען כי האיזון בין המילה הכתובה לבין זו המדוברת תרם לשגשוגה של התרבות היוונית העתיקה בתקופת אפלטון. כשאיזון הזה הופר, עברה השליטה לאימפריה הרומית.
הנחה זו לגבי עלייתן ונפילתן של אימפריות הביאה את איניס לטעון כי הציוויליזציה המערבית ניצבת עתה בפני משבר. התפתחות של עיתונים בעלי תפוצה רחבה הטו את הכף לטובת אמצעים בעלי הטיית מרחב המבוססים בעיקרם על כוח ושליטה, בעוד שאמצעים בעלי הטיית זמן מעודדים המשכיות וידע. איזון זה הופר, לדעת איניס, באמצעות צורות תקשורת מכניות ומעבירות מידע בצורה מהירה המגשרת על פערי מרחב. עובדה זו יצרה בין היתר את המונופולים של התקשורת. כך הגיע לידי מסקנה כי הציוויליזציה יכולה להינצל רק אם תצליח להחזיר את האיזון שבין המרחב וזמן. לדעתו, מצב זה יכול להתקיים אם האוניברסיטאות ישוחררו מלחצים פוליטיים ומסחריים המופעלים עליהם. כך לטענתו, האוניברסיטאות יעזו לבקר ואף לתקוף את המונופלים המסכנים, לדבריו, את הציוויליזציה. למרות ההערכה למחקריו ולתרומתו של איניס, בעיקר בכתיבתו המאוחרת על תקשורת, היו מי שביקרו את עבודתו; בעיקר את כתיבתו המעורפלת, הלא רציפה ושחסרה ניתוח מעמיק. חלק מהביוגרפים שלו הגיבו לטענות בציינם שכתיבתו הושפעה ממחלתו בתקופה המאוחרת של הקריירה שלו.
קריירה ציבורית ומותו
בשנות הארבעים של המאה הקודמת הגיע איניס לשיא השפעתו במעגל האקדמאי ובחברה הקנדית. ב-1941 עזר בהקמתו של איגוד אמריקאי לכלכלה היסטורית (Economic History Association). מאוחר יותר הפך לנשיא השני של הארגון. הוא מילא תפקיד מרכזי בהקמת שתי קרנות מרכזיות למימון מחקר אקדמאי. (the Canadian Social Science Research Council וה- Humanities Research Council of Canada). בשנת 1944, העניקה לו אוניברסיטת ניו ברונסוויק הקנדית תואר כבוד, וכך גם אוניברסיטת מקמסטר, שבה כזכור החל את לימודיו, אוניברסיטת גלאזגו בסקוטלנד ועוד.
בשנת 1946 נבחר איניס לנשיאות החברה המלכותית הקנדית (Royal Society of Canada), הגוף המרכזי של המדינה למדענים ולחוקרים. ב-1947 התמנה לדיקן אוניברסיטת טורונטו ללימודי תואר שני.
העשור האחרון לחייו של איניס, שבו עסק בעיקר בתורת התקשורת, לא האיר לו פנים. הוא נותר מבודד מבחינה אקדמאית, מנותק מעמיתיו באקדמיה, שלא הבינו כיצד עשייתו החדשה מתקשרת למחקריו המוקדמים בתחום הכלכלה. הביוגרף ווטסון כתב, כי העובדה שלא זכה לתגובות חיוביות על עבודתו בתקשורת תרמה לתחושת התסכול והדיכאון שלו. בשמונה בנובמבר 1952, כמה ימים לאחר יום הולדתו החמישים ושמונה, נפטר איניס מסרטן בבלוטת הערמונית.
איניס ומקלוהן
מרשל מקלוהן היה עמיתו של איניס באוניברסיטת טורונטו. הוא התבסס על רעיונותיו כשטען כי בתחום לימוד ההשפעות של התקשורת, הצורה הטכנולוגית חשובה יותר מהתוכן. עובדה זו מתקשרת לאמירתו המפורסמת "המדיום הוא המסר". אולם איניס ומקלוהן נבדלו זה מזה בגישותיהם. החוקר ג'יימס קארי תמצת את ההבדלים:
הביוגרף ווטסון טוען כי בניגוד למקלוהן, עבודתו של איניס נשאה טון פוליטי בולט; נשענת על האמונה שסוגים שונים של תקשורת יכולים בכל זאת ליצור אפקטים דומים. עבור איניס, העיתונות הצהובה של ארצות הברית והרמקול הנאצי הם בעלי אותה השפעה שלילית: הם הופכים אנשים מיצורים חושבים לאוטומטים פשוטים בשרשרת הפיקוד.
לדעתו של ווטסון, עבודתו של איניס גמישה יותר ופחות דטרמיניסטית מזו של מקלוהן כמרצים וכחוקרים, איניס ומקלוהן חלקו דילמה דומה; שניהם טענו כי תרבות הספרים נוטה ליצור נקודות מבט מובנות של חשיבה. אך עם זאת, שניהם כתבו ספרים רבים. באחת מספריו של איניס – the bias of communication, כתב מקלוהן על כתיבתו 'הפסיפסית' של איניס וטען שעל אף הקושי והמורכבות שבדבר, הוא חווה התרגשות בהתוודעות לכתיבה שבה כל משפט מזמין חשיבה ומחקר נוסף.
העשייה המחקרית של איניס בתחום הכלכלה הפוליטית, התקשורת והחברה רלוונטית גם היום. השפעתו על תיאורית תקשורת ביקורתיות הייתה רבה ובעלת משקל ייחודי, ויחד עם מקלוהן הציע נקודות מבט חתרניות לגבי תפקידה של טכנולוגיית התקשורת כסוכן מרכזי בתהליכים היסטוריים וחברתיים. עבודתם המשותפת קידמה חשיבה תאורטית-היסטורית שבה לתקשורת תפקיד מרכזי בניתוח שינויים ותמורות חברתיות.
רמי בר אבא (השני)
רמי בר אבא היה אמורא בדור השישי לאמוראי בבל.
בתלמוד מובא ששאל שאלה הלכתית את רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע, ולפי גרסה אחרת (של הדקדוקי סופרים) הוא שאל את רב פפי ורב הונא בר תחליפא אודות ההלכה שאסור לסתור בית כנסת ישן עד שבונים את החדש. השאלה נסובה אודות בית כנסת חדש שרצה רמי בר אבא לבנות לבני עירו, מאבני בית הכנסת של בית הכנסת של הישן, והסתפק האם מותר לו לסתור את בית הכנסת הישן במקרה כזה שכל מטרת סתירת בית הכנסת הישן הוא כדי לבנות את החדש. הוא בא לפני רב פפא ואסר לו, וכן כאשר שאל אותה שאלה עצמה את רב הונא, הוא הצטרף לדברי חבירו רב פפא ואסר לו לעשות כך, מכיוון שהם סברו שגם במקרה כזה חלה ההלכה שאין לסתור בית כנסת ישן עד שיבנו את החדש, מחשש שמא יסתרו את הישן ולא יבנו את החדש.
לפי גרסת השאילתות, רמי בר אבא היה חותנו של רב אשי וככל הנראה, לפי סדר הדורות, מדובר ברמי בר אבא זה (ולא רמי בר אבא הראשון).
אנדראס ווילסון
אנדראס ווילסון (בשוודית: Andreas Axel Janota Wilson; נולד ב-7 במרץ 1981) הוא שחקן שוודי.
ביוגרפיה
ווילסון נולד ב-7 במרץ 1981 בסטוקהולם, שוודיה. ב-2003 שיחק בתפקיד הראשי בסרט הנעורים "רוע" העוסק בנער ממשפחת מצוקה ההולך ללמוד בפנימייה יוקרתית והסרט היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר, עקב תפקידו הוא נבחר לאחד "הכוכבים העולים" על ידי איגוד קידום הסרטים האירופאי (European Film Promotion).
ב-2004 ביצע את הדיבוב השוודי לקולו של ברקין מאייר בסרט גארפילד: הסרט.
ב-2005 שיחק בסרט "Den utvalde", בסרט גילם סטודנט באקדמיה לשוטרים החוקר מעשה פשע באוניברסיטת אופסלה ובאותה שנה שיחק בסרט "Animal" בה גילם חוקר צעיר המסתבך עם מחקר גנטי שביצע, ב-2006 שיחק בסרט "קיל יור דארלינג" שהיווה קופרודוקציה שוודית אמריקאית,
ב-2010 שיחק בסרט התעופה "פקס", ב-2011 שיחק בסרט האימה "מלחמת המתים" עם מיקו לפילאמפי.
ב-2012 החל לשחק בסדרה בני-אדם אמיתיים.
בנוסף לקריירת המשחק הוא גם דיגמן לחנות של Abercrombie & Fitch.
יום נפלא ללב שבור
יום נפלא ללב שבור (באנגלית: A lovely Sunday for Creve Coeur) הוא מחזה שנכתב בשנת 1979 על ידי טנסי ויליאמס.
המחזה מתרחש בארצות הברית בדירה בשכונת מצוקה ועוסק בארבע נשים. דורותיה (דותי) מורה לאזרחות שמפתחת תקוות שוא ליחסים רומנטיים עם מנהל בית ספר התיכון בו היא עובדת. היא גרה עם בודי, אישה גרמניה מבוגרת וטובת לב שמנסה לשדך לה את אחיה התאום (באדי). דותי מפחדת להישאב לחיים של שיגרה חסרת תשוקה ולכן לא מעוניית בשידוך. שכנתן, סופיה גלוק, אף היא גרמניה סובלת מפגיעה נפשית, כנראה בהקשר למות אמה הלוט בערפל כשנתיים לפני התרחשות המחזה ורואה רוחות רפאים. לסיטואציה זאת מצטרפת הלנה, מורה לתולדות האומנות, קולגה של דותי בתיכון, המייצגת את היפוכה של בודי: מטופחת, קרה, מחושבת וסרקסטית. האינטרס שלה הוא לשכנע את דותי לעבור לגור עימה בדירת יוקרה, כדי לחסוך בהוצאות.
המחזה כולו מתרחש ביום אחד בו מתוכנן פיקניק על שפת אגם קרב-קיור (משמעות השם היא לב שבור בצרפתית). במהלך היום מתגלה לנו עברה הרומנטי של דותי, תקוותיה של בודי להיות דודה לאחר שהתיאשה מלהיות אמא בעצמה, ניסיונותיה להגן על דותי מפני הלנה ועל סופי מפני פחדיה. לקראת סוף העלילה דותי מגלה שאהובה תעתע בה והוא עתיד לשאת אישה אחרת ממעמד חברתי גבוה יותר.
המחזה מציג חיי שיגרה של נשים קשות יום המשתוקקות לאהבה וזוגיות. דרכן לשרוד בעולם קשה מבטאת גישה אופטימית של המחזאי.
המחזה הועלה ב-1991 ב"סמינר הקיבוצים", בבימויה של דורית ירושלמי ובתרגומה של שרון פרמינגר ("יום נפלא לשברון לב").
המחזה הוצג בשנת 2010 על ידי תיאטרון מיקרו.
היספנו-סואיזה J12
היספנו-סואיזה J12 (בספרדית: Hispano-Suiza J12) היא מכונית סלון אשר יוצרה על ידי חברת ההנדסה והרכב "Hispano-Suiza" הספרדית בין השנים 1931–1938.
היספנו-סואיזה J12
סך הכול יוצרו 114 יחידות.
בבניית גוף הרכב השתתפה חברת "Coachbuilder".
תאוצת דגם "היספנו-סואיזה J12" מ-0-60 מייל (0-96.5 ק"מ) היא 12 שניות (לדגם מנוע 9,424 סמ"ק).
אינויאשה (דמות)
אינויאשה (יפנית: 犬夜叉) הוא דמות בדיונית באנימה ובמאנגה של רומיקו טקהאשי אינויאשה. "אינו" משמעו כלב, ו"יאשה" משמעו שד.
רקע
אינויאשה הוא האניו (שד למחצה), בנם של בת אנוש בשם איזיואי ושד בשם אינו נו טאישו (מפקד הכלבים) וסשומארו הוא אחיו החורג. בילדותו, אינויאשה נדחה על ידי בני האדם בגלל הצד הלא אנושי שבו ועבר שלל של הצקות משדים בגלל שלדעתם הוא היה טמא. לאחר שאינויאשה התבגר הוא פגש בכוהנת רבת עוצמה בשם קיקיו והתאהב בה, למרות שבהתחלה התעניין רק באבן 4 הנשמות שבה היא החזיקה, כיוון שהוא רצה להפוך לשד מלא ולנקום בכל אלה שדחו אותו בילדותו. קיקיו שכנעה את אינויאשה לוותר על הרעיון להפוך לשד ובמקום זה הציעה לתת לו את האבן על מנת ששניהם יהפכו לבני אדם רגילים ויחיו באושר.
אך גנב אכזר בשם אוניגומו שקיקיו טיפלה בו רצה אותה ונתן את גופו לשדים שרצו לנקום בקיקיו. אוניגומו סכסך בין אינויאשה לקיקיו וגרם לשניהם לחשוב שהם בגדו אחד בשנייה. קיקיו ריתקה את אינויאשה לעץ הגושינבוקו וביקשה לשרוף את גופה יחד עם האבן. 50 שנה מאוחר יותר את אינויאשה משחררת קגומה-גלגולה של קיקיו. לאחר שאינויאשה הרג את גברת מרבת הרגליים, השדה שהביאה את קגומה לעידן הפאודלי מלכתחילה, הוא מנסה לגנוב את האבן בעצמו. שרשרת מיוחדת שהכינה קיקיו בזמנה מכניעה אותו כשקגומה אומרת לו "שב".
יכולות פיזיות
דם השד הזורם באינויאשה נותן לו יכולות על-טבעיות. הוא מסוגל להרים משאות כבדים ולשבור קירות וסלעים. הוא רץ במהירות דהירה של סוס והוא יכול לעבור מרחקים גדולים בקפיצה אחת בלבד. לעיתים רואים במאנגה את אינויאשה נשכב על האדמה ומנסה להריח עקבות כלשהם, כיוון שהוא חצי כלב, חוש הריח של אינויאשה מפותח ביותר והוא מסוגל להריח דם, אבק שרפה וריחות אחרים ממרחקים.
כוחות גופנים ברמת על: חוזק, מהירות, עמידות, ריפוי, אינסטינקטים מהירים, זריזות, קפיצה לגובה עצום.
חושי על: חושי שמיעה וריח מפותחים.
בן אדם
כמו כל שד למחצה, גם אינויאשה הופך פעם בכמה זמן לבן אדם, ליום אחד. בלילה שבו הירח נולד מחדש, אינויאשה מאבד לגמרי את כוחות השד שלו והופך לבן אנוש ושיערו הופך לשחור. בצורה זו, אינויאשה נעשה רגיש יותר אך הוא אינו מסוגל להשתמש בהתקפות רגילות חוץ מיכולותיו האנושיות.
שד למחצה
רוב הזמן, אינויאשה נמצא בצורה זו. הוא משתמש בכל הטכניקות שלו, כולל טסאיגה. אינויאשה מסוגל להבין רגשות אך הוא נעשה מעט אגרסיבי וחצוף.
שד
בצורה זו, אינויאשה מאבד כל שליטה על עצמו. דם השד שבתוכו משתלט עליו והרצון היחיד שלו הוא להרוג עוד ועוד. הוא לא יכול להבדיל בין ידיד לאויב ולא יכול לחוש שום רגשות מלבד התאווה לדם. מצב זה מתקבל כשטסאיגה, שנועדה להגן על אינויאשה מפני ההפיכה לשד, נשברת. ברוב הפעמים אינויאשה יוצא מהמצב הזה כשקגומה אומרת לו "שב", אך בסרט השני, לאחר שקגומה מנשקת אותו הצד האנושי שבאינויאשה מתחיל לפעום והוא חוזר לתפקד.
Llista de personatges d'Inuyasha
Buena Vida
Buena Vida (באנגלית: The Good Life, ובעברית: החיים הטובים) הוא סינגל שהוקלט על ידי זמרת הרגאטון הדומיניקנית נאטי נטשה, ביחד עם הזמר דדי יאנקי. השיר יצא לאור ב-25 ביולי 2018, על ידי חברת התקליטים פינה רקורדס, כסינגל שלא מתוך אלבום.
רקע וכתיבה
השיר בדומה לשאר שיריה של נאטי נטשה, נכתב על ידה ועל ידי דדי יאנקי. השיר הוא שיר בסגנון הפופ והפופ הלטיני, נטשה מדברת על החיים הטובים הכוללים בתוכם כסף רב, מטוסים פרטיים, מכוניות יוקרה, בגדי יוקרה וכדומה. הדבר בא לידי ביטוי בקליפ של "Buena Vida", בו ניתן לראות את "חיי הפאר" עליהם היא מדברת.
בנוסף לכך, היה השיר לשיר הנושא של תוכנית הטלוויזיה, La Piloto.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של דדי יאנקי ב-25 ביולי 2018. לאורכו של הקליפ ניתן לראות את נטשה טסה במטוס, רוקדת במנחת מטוסים, מתלבשת בבגדים יוקרתיים וכולי. בהמשך הקליפ, מצטרף אליה יאנקי אשר רוקד לצלילי השיר גם כן.
נכון ליוני 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-115 מיליון צפיות.
The Long Play
The Long Play (בעברית: המחזה הארוך) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת הגרמנייה סנדרה. האלבום יצא לאור ב-9 בדצמבר 1985, על ידי חברת התקליטים וירג'ין רקורדס. מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים: "", "In the Heat of the Night", ו-"Little Girl".
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים שבפינלנד.
רקע וקידום
במרץ 1985, הוציאה סנדרה את הסינגל הראשון מתוך האלבום "", אשר תיפקד גם כסינגל השלישי במהלך הקריירה שלה. השיר הפך ללהיט בינלאומי, תוך שכבש את פסגות המצעדים שבשוודיה, שווייץ, הולנד, אוסטריה, וכולי. בהמשך, הוציאה את השיר "In the Heat of the Night", כסינגל השני מתוך האלבום. השיר הגיע אל המקום השני במצעד שבשוודיה ושווייץ, תוך שקיבל את מעמד הכסף בצרפת.
לבסוף, יצא האלבום עצמו בדצמבר 1985, תוך שזכה לתשומת לב רבה מהציבור בעקבות הצלחת שני הסינגלים הראשונים מתוכו. בינואר 1986, יצא לאור הסינגל השלישי והאחרון מתוך האלבום "Little Girl", אשר זכה להצלחה נאה בגרמניה, שווייץ, ומדינות נוספות.
הצלחה מסחרית
בגרמניה זכה האלבום להצלחה רבה כאשר נכנס אל המקום ה-12 במצעד האלבומים של המדינה, תוך שדורג כאלבום ה-60 המצליח ביותר במדינה בשנת 1986. לבסוף, העניק איגוד תעשיית ההקלטות הגרמני את תואר הזהב לאלבום על מכירות של למעלה מ-250,000 עותקים במדינה. בשוודיה זכה האלבום להצלחה גם כן, כאשר נכנס אל המקום השני במצעד האלבומים הרשמי של המדינה.
אשר קוריאט
אשר קוריאט (נולד ב-8 בינואר 1939) הוא פרופסור אמריטוס וראש המכון לעיבוד מידע וקבלת החלטות בחוג לפסיכולוגיה שבאוניברסיטת חיפה, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (מאז שנת 2002), חתן פרס ישראל בחקר הפסיכולוגיה לשנת 2002, וחתן פרס רוטשילד לשנת 2006.
ביוגרפיה
קוריאט נשוי לעמליה, ד"ר לפסיכולוגיה, שימשה כמרצה בכירה בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה, העוסקת בפסיכותרפיה למבוגרים.
תחומי מחקריו
אשר קוריאט עוסק במחקר ניסויי במספר תחומים של הפסיכולוגיה הקוגניטיבית. תחומים אלו כוללים זיכרון וארגון מידע, תהליכים מטקוגניטיביים של ניטור ידע, תהליכי קריאה, ייצוגים מנטליים והתמרות מנטליות, וכן תהליכי זיכרון בחיי יום יום, כולל עדויות משפטיות, וזיכרון של פעולות. תחום המחקר העיקרי שלו בשנים האחרונות, שבו גם זכה להכרה בינלאומית, הוא התחום של מטקוגניציה. תהליכים מטקוגניטיביים הם תהליכים גבוהים האחראים על הפיקוח והניהול של התהליכים הרגילים של עיבוד אינפורמציה. קוריאט עסק בשאלה איך אנחנו יודעים שאנחנו יודעים ואיך אנחנו מנצלים שיפוטים מטקוגניטיביים כבסיס להכוונה ולויסות של תהליכים קוגניטיביים והתנהגות. במחקריו הוא בדק שאלות אלו בשלבים שונים של עיבוד אינפורמציה. כך למשל, הוא חקר את הבסיס לניטור הסובייקטיבי של הלמידה, כלומר לתחושות שיש ללומד במהלך הלמידה שלפיהן הוא קובע האם הוא כבר השתלט על החומר או שעליו להמשיך ולשננו. את תחושת הידיעה הוא חקר גם בשלב ההיזכרות, דהיינו כשהאדם מנסה לדלות מזיכרונו שם או מושג, ויש לו תחושת ידיעה (feeling of knowing) לגבי השם או המושג ולעיתים אף מרגיש שהוא על קצה לשונו. כמו כן הוא חקר את הבסיס לביטחון הסובייקטיבי של האדם בנכונות הזיכרון או הידע שלו. הוא הראה שגם תחושת הלמידה, גם תחושת הידיעה וגם הביטחון הסובייקטיבי מבוססים על היסקים בלתי מודעים, תוך ניצול היוריסטיקות המביאות בדרך כלל לתחושות נכונות, אבל לעיתים יוצרות תחושות אינטואיטיביות מוטעות ואשליות של ידיעה.
קוריאט רואה בחקר התהליכים המטקוגניטיביים מפתח להבנת התודעה האנושית והחוויה הסובייקטיבית. לפי גישתו, החוויה הסובייקטיבית, שהיא לב ליבה של התודעה האנושית, מעוצבת בעצמה על ידי תהליכים בלתי מודעים. תהליכים בלתי מודעים משפיעים בדרך כלל במישרין על החשיבה וההתנהגות, כשהם עוקפים הן את התודעה והן את יכולת השליטה של האדם. אולם כשתהליכים אלו יוצרים חוויה סובייקטיבית ספציפית, הן חוויה תפיסתית, הן תחושה מטקוגניטיבית, והן רגש אמוציונלי, ניתנת לאדם שליטה חלקית על השפעותיהם על ההתנהגות. אם כך, הפונקציה של החוויה הסובייקטיבית היא לתווך בין תהליכים בלתי מודעים ותהליכים מודעים, ולהרחיב על ידי כך את טווח ההתנהגויות לגביהן יש לאדם שליטה, ולו במידת מה. באופן כללי תחושות אינטואיטיביות, ובכלל זה תחושות מטקוגניטיביות, משקפות את השפה שבה תהליכים לא מודעים מוצאים ביטוי בתודעה.
אשר קוריאט גם עסק בשאלה של היחס הסיבתי בין החוויה הסובייקטיבית וההתנהגות. במחקריו הוא הראה שקיים יחס דו-סיטרי בין השניים, והציע דרך לשלב בין שני מודלים סיבתיים שנתפסו בעבר כמודלים אלטרנטיביים. בסדרה של מחקרים הוא הראה שתחושות סובייקטיביות עשויות להשפיע על תהליכים קוגניטיביים והתנהגות. אולם התחושות הסובייקטיביות עצמן מבוססות על ההיזון-החוזר שאדם מקבל מתהליכים קוגניטיביים. שני מודלים סיבתיים אלו, המודל שבו החוויה הסובייקטיבית מכוונת את ההתנהגות והמודל שבו חוויה זו היא תוצאה של ההתנהגות, פועלים בשני מצבים בהתאמה: מצב שבו השליטה בתהליכים קוגניטיביים היא מונעת-מטרה (goal-driven regulation) ומצב שבו השליטה בתהליכים קוגניטיביים היא מונעת-נתונים (data-driven regulation).
התופעה של ביטחון יתר
באחד ממאמריו שצוטט רבות , נחקרה התופעה של ביטחון יתר (overconfidence): אנשים מגזימים בהסתברות שתשובותיהם או החלטותיהם נכונות. במחקר הוצע שדבר זה נובע מכך שכשאנשים צריכים לבחור בין שתי תשובות אפשריות, הם בוחנים את השיקולים הרלוונטיים ללא הטיה מיוחדת. אבל כשהם מתבקשים לציין את מידת ביטחונם בתשובה שנבחרה, פועלת אז הטיית הצידוק (confirmation bias): הדגשה של השיקולים התומכים בתשובה והתעלמות משיקולים נוגדים. הוצעה ונוסתה שיטה להתגברות על ההטיה.
איך אנחנו יודעים שאנחנו יודעים
מאמר אחר בוחן את השאלה איך אנחנו יודעים שאנחנו יודעים.
מחקרים קודמים הניחו שכשאדם נשאל שאלת זיכרון, הוא שופט תחילה אם הוא יודע את התשובה ובהתאם לכך הוא מחליט אם לחפש את התשובה או לא. בניגוד לכך, המאמר טוען שאין לאדם גישה פריבילגית לתוכן הזיכרון שלו. אלא הוא מבסס את תחושת הידיעה על ההיזון החוזר מן הניסיון להיזכר בתשובה. הוא מתבסס בעיקר על נגישותה של אינפורמציה חלקית לגבי התשובה. הן אינפורמציה חלקית נכונה והן אינפורמציה חלקית לא נכונה תורמות לתחושת הידיעה. לכן נכונותה של תחושת הידיעה אינה מובטחת. מוצע מודל המסביר את הבסיס לתחושת הידיעה, מדוע תחושה זו בדרך כלל נכונה, ומה התנאים המביאים לתחושת ידיעה מוטעית.
מאמר נוסף נותן ביסוס נוסף לרעיון המופיע במאמר הקודם.
הוא מראה שניתן להגיע להפרדה מלאה בין הידיעה ותחושת הידיעה כך שישנם מצבים שבהם המתאם ביניהם הוא שלילי: הסיכויים שאדם יצליח להיזכר בתשובה הנכונה או לזהותה מבין מספר תשובות נמוכים יותר ככל ותחושת הידיעה שלו חזקה יותר. לכן התקפות של תחושת הידיעה אינה אינהרנטית.
השליטה בדיוק וכמות האינפורמציה המדווחת מן הזיכרון
באחד ממאמריו מוצע מודל המראה כיצד כמות האינפורמציה שהאדם מדווח עליה ודיוק האינפורמציה תלויים לא רק ביכולת הזיכרון של האדם אלא גם בתהליכי הניטור (monitoring) והויסות (regulation) שהאדם מפעיל במהלך ההיזכרות.
במחקר נבדקה השאלה עד כמה אדם על דוכן העדות מסוגל גם "לומר את כל האמת" וגם "לומר רק את האמת", ומראה שעד נאלץ למצוא פשרה בין שתי הדרישות כשעמידה בדרישה אחת נעשית על חשבון עמידה בדרישה האחרת. אולם היכולת לעמוד בשתי הדרישות הולכת ועולה ככל וגדולה יכולתו של העד לנטר את נכונות התשובות שעולות בראשו במהלך הדיווח. ככל ויעילות הניטור של אדם טובה יותר כך הוא יקריב פחות אינפורמציה נכונה כדי לעמוד בתנאי של "לומר רק את האמת". המודל שפותח במאמר זה יושם לחקר מגוון תופעות: עדויות של ילדים, זיכרון אצל זקנים, ביצוע במבחנים פסיכומטריים, זיכרון שוא, השפעת סטראוטיפים על זיכרון, ועוד.
הדגשת הדיוק של הזיכרון
במאמר סקירה מוצגת הטענה שבמהלך השנים האחרונות חל מפנה במטפורה של הזיכרון המנחה את המחקר.
המטפורה שהנחתה את מרבית המחקר במאת השנים האחרונות הייתה המטפורה של הזיכרון כמחסן. מטפורה זו הדגישה את כמות הזיכרון. בשנים האחרונות יש עליה של מטאפורת ההתאמה בה הזיכרון נבחן לא רק על פי הכמות של האינפורמציה הנזכרת אלא גם על פי הנאמנות שלו למה שבאמת קרה. מטפורה זו מדגישה את הדיוק של הזיכרון, ומזמינה תאוריות אחרות, פרדיגמות מחקר אחרות ושאלות מחקריות אחרות מן המטפורה של המחסנים. המאמר סוקר את המגמות השונות המבטאות מפנה זה, ואת ההדגשה הרבה שיש בשנים האחרונות על תעתועי זיכרון וזיכרון שווא.
הקשר הסיבתי בין תודעה להתנהגות
במאמר אחד נבדקת השאלה מה היא הסיבה ומה התוצאה לגבי הקשר בין תודעה לבין התנהגות.
שאלה זו נשאלה בעבר לגבי אמוציות: "האם אני בורח כי אני פוחד, או אני פוחד כי אני בורח". במחקר המתואר במאמר נבדקה שאלה זו לגבי היחס בין ניטור (monitoring) ושליטה (control), ובאופן כללי, בין חוויה סובייקטיבית לבין התנהגות. הלוגיקה של המחקר הייתה "אם אני בורח כי אני מפחד, הרי שככל שאברח מהר יותר ארגיש יותר בטוח". לעומת זאת, "אם אני מפחד כי אני בורח, הרי ככל שאברח יותר מהר ארגיש פחות בטוח". לוגיקה זו יושמה לגבי תחושות מטקוגניטיביות. המחקר מראה ששני היחסים הסיבתיים מתקיימים. כך למשל, כשאדם מנסה לפתור בעיות, הוא ישקיע יותר זמן בניסיון לפתור בעיה שמעניינת אותו יותר, ובמקביל הביטחון שלו בפתרון יהיה גבוה יותר מאשר בפתרון של בעיה שהחליט להשקיע בה פחות זמן. זהו המצב המאפיין goal-driven regulation שבו ההשקעה מוכתבת על ידי המטרות. לעומת זאת, במצב טבעי, כשאין לאדם העדפה מיוחדת לבעיות מסוימות לעומת אחרות, האדם ישקיע מאמץ וזמן לפי מה שהבעיה דורשת (data-driven regulation). במקרה זה, ככל שישקיע זמן בפתרון הבעיה כך ביטחונו בפתרון יהיה נמוך יותר. הבדל דומה מתקבל לגבי הקשר בין הזמן המושקע בלמידה לבין תחושת הביטחון בחומר הנלמד. בתנאי אחד ככל והאדם משקיע יותר זמן בלמידה כך הוא יהיה בטוח יותר שיזכור את החומר. בתנאי אחר, ככל והוא ישקיע יותר זמן בלמידה כך יהיה פחות בטוח שיזכור את החומר. המאמר בוחן את התנאים שבהם שני המודלים פועלים ואת האופן שבו הם משתלבים.
הקשרים בין מטקוגניציה לתודעה
מאמר נוסף מציג סקירה מקיפה של הקשרים המורכבים בין מטקוגניציה לתודעה.
טקס פרסי אוסקר ה-88
טקס פרסי אוסקר ה-88 (באנגלית: 88th Academy Awards) להענקת פרסי האוסקר של האקדמיה האמריקאית לקולנוע למיטב סרטי הקולנוע והטלוויזיה של שנת 2015 נערך בתיאטרון דולבי שבלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-28 בפברואר 2016. השחקן והסטנדאפיסט כריס רוק הנחה את הטקס בפעם השנייה, לאחר שהנחה בשנת 2005 את טקס פרסי אוסקר ה-77.
הזוכים השנתיים בפרס לשם כבוד הם הבמאי ספייק לי והשחקנית ג'ינה רולנדס, והזוכה בפרס ז'אן הרשולט לפעילות הומניטרית היא השחקנית דבי ריינולדס.
זכיות ומועמדויות
המועמדויות לטקס פרסי אוסקר ה-88 הוכרזו ב-14 בינואר 2015 בתיאטרון סמואל גולדווין בבוורלי הילס. הסרטים עם מירב המועמדויות היו "האיש שנולד מחדש" 12 מועמדויות, ו"מקס הזועם: כביש הזעם", עם 10 מועמדויות.
בטקס "האיש שנולד מחדש" זכה ב -3 פרסים ו "מקס הזועם: כביש הזעם" זכה ב-6 פרסים.
ביקורות אודות חוסר ייצוג
לאחר שנודעו שמות השחקנים המועמדים לפרסים התברר שכמו בשנה שקדמה אין בקרב המועמדים בקטגוריות המשחק אף מועמד שחור. אמנים ויוצרים שחורים השמיעו טענות על גזענות ואפליה בקרב חברי האקדמיה, וחלקם אף הודיעו שיחרימו את הטקס במחאה.
יריחו (טיל)
טיל יריחו הוא שם כולל לסדרת טילים בליסטיים שפיתחה ישראל החל משנות ה-60 של המאה ה-20. לפי פרסומים זרים הדגם הנוכחי הוא יריחו 3, טיל בליסטי בין-יבשתי עם טווח של אלפי קילומטרים ויכולת לשאת ראש קרב גרעיני. לפי ההערכות, מטרתם העיקרית של הטילים היא הרתעה אסטרטגית.
היסטוריית פיתוח הטיל MD-620 יריחו
יצרן הטיל, חברת דאסו תעופה (שהקים היהודי מרסל דאסו), פרסמה נתונים על הטיל, ביצועיו ונתוניו בספר יובל לחברה, שראה אור בשנת 1998. נתונים אלה פורסמו בחלקם בעיתונות הישראלית, אולם מעולם לא ניתן אישור ישראלי רשמי לקיומם של טילים אלה.
בספטמבר 1962 הזמינה ממשלת ישראל מחקר היתכנות לפיתוח טיל בליסטי, משתי חברות צרפתיות, סוד אוויאסיון ודאסו. הדרישות המקדמיות לטיל היו:
בסיום סדרת הניסויים, אמור היה הייצור הסדרתי של הטילים להתקיים בישראל. חברת מרסל דאסו הייתה הקבלן הראשי לפרויקט, והעסיקה קבלני משנה:
נתונים טכניים
המנועים הרקטיים לטיל MD-620 היו נגזרת של המנוע הרקטי שפותח עבור הטיל הצרפתי VE-111 טופז. למנוע הראשון צורפו ארבעה נחירי פליטה מתכווננים, ואילו המנוע השני צויד בנחיר פליטה יחיד וקבוע, וניהוגו התבצע בסיוע ארבעה מייצבים נעים.
בטיל הותקנה מערכת הנחיה אינרציאלית ספרתית, שאיפשרה לטיל להשיג דיוק פגיעה בשיעור של אלפית מטווח הירי.
סדרת הניסויים של הטיל יריחו 1
השיגור הראשון של טיל MD 620, ממשגר נייד, נערך בבסיס הטילים הצרפתי באיל דה לבאנט, ב-1 בפברואר 1965. בניסוי זה השלב השני היה דמי. ב-23 בדצמבר 1965 נערך לראשונה שיגור ניסוי של טיל MD-620 בעל שני שלבים. שיגור זה נכשל עקב בעיה במערכת ההנחיה.
שיגור מוצלח ראשון של הגרסה הדו שלבית של הטיל התקיים ב-16 במרץ 1966, והושג בו טווח של 450 ק"מ. בסתיו 1968 נערכו 16 שיגורים, מהם 10 הוכתרו כהצלחה מושלמת, 3 הוגדרו כהצלחה חלקית, ושלושה נכשלו.
דגמים מאוחרים של הטיל יריחו
ב-3 ביוני 1967, ערב מלחמת ששת הימים, נכנס לתוקפו האמברגו שהטיל נשיא צרפת שארל דה גול על ישראל. משלוחי נשק מצרפת הופסקו וישראל נאלצה להתמודד עם מצב חדש לחלוטין. ב-3 בינואר 1969 הוחרף האמברגו וכלל גם איסור על ייצוא חלקי חילוף. בסיוע המוסד הוברח לישראל באותה שנה ציוד רב כולל טילים שלמים. רצף הפיתוח התחדש בתעשייה האווירית לישראל במפעלה בבאר יעקב.
פיתוח הטיל הבליסטי "יריחו" נמשך בישראל תחת מעטה חשאיות. לא פורסמו באופן רשמי פרטים על השיפורים שנעשו בגרסאות מתקדמות שלו, אך ניתן ללמוד על יכולותיה הטכנולוגיות של ישראל בתחום זה מהיכולות שהופגנו על ידי משגר הלוויינים "שביט" מתוצרתה.
יריחו 2
הטיל השני בסדרה מכונה יריחו 2. זהו טיל שעל-פי עדות עוזר מזכיר המדינה של ארצות הברית ריצ'רד א. קלארק בפני תת-הוועדה לענייני המזרח התיכון של ועדת חוץ של בית הנבחרים היה בפיתוח בשנות ה-80 של המאה ה-20. על-פי הערכות, הוא בעל שני שלבים ומונע בדלק מוצק. משקלו 13 טונות. טווחו המרבי אינו ידוע בוודאות, אך דווח כי בניסויים שנערכו בשנים 1987–1992 בים התיכון, הטיל הגיע לטווחים של 1,300 ק"מ. מעריכים כי ביכולותיו הוא מקביל לטיל הפרשינג האמריקני.
יריחו 3
פותחה גם גרסה שלישית עוצמתית ומתקדמת יותר של הטיל המכונה יריחו 3. זהו טיל תלת-שלבי. מאחר שכל מידע על טיל זה הוא מסווג וחסוי, אין עליו מידע אמין אלא רק הערכות – לרוב על ידי גורמי ביון, מכוני מחקר וכלי תקשורת זרים – ואלה משתנות ממקור למקור באופן ניכר.
פייר גנייר
פייר גנייר (בצרפתית: Pierre Gagnaire; נולד ב-9 באפריל 1950 באפינס) הוא שף צרפתי ידוע.
יריחו (טיל)
יריחו 3
לפי הערכות מוקדמות טיל זה מבצעי החל מאמצע 2005, טווחו 8,000–13,000 ק"מ והוא בעל יכולת נשיאה של כמה ראשי קרב גרעיניים ותרמו גרעיניים במשקל 2,500–3,800 ק"ג בעוצמה שבין 800 קילו-טון עד 12 מגה-טון.
כל הפרסומים הזרים, כולל ב"ג'יינס אינפורמיישן גרופ", המפרסמים פרטים על הטיל הזה, מוסרים פחות או יותר את המידע שלהלן: טיל תלת-שלבי המונע בדלק מוצק ובעל כושר נשיאת ראשי קרב במשקל של 2,500 עד 3,800 ק"ג. הטיל מסוגל לשאת ראש נפץ גרעיני אחד במשקל של 3,800 ק"ג או 7–5 ראשי חץ גרעיניים קטנים יותר הניתנים לשיגור למטרות נפרדות. משקל הטיל בעת השיגור 40 טונות, אורכו 22.5 מטרים וקוטרו 3.5 מטרים לפי הערכות המומחים, מדובר בטיל הדומה ביכולותיו לטיל "שביט" המשמש את ישראל לשיגור לוויינים. על-פי הערכות מומחי טילים בעולם, הטווח של הטיל נע בין 8,800 ק"מ עד ל-15,500 ק"מ, תלוי במשקל המטען. המומחים אף מרחיקים לכת וקובעים כי אם הטיל נושא פצצות אטום במשקל 1,500 ק"ג הוא מסוגל לעבור את הטווח המקסימלי. על-פי תמונות של הטיל הזה המופצות בעולם, ניתן לשגר את "יריחו 3" ממתקני שיגור במחפורות (כולל סילו טילים) וגם ממערכת מתנייעת. על-פי ההערכות בעולם, הטיל הפך למבצעי והוכנס לשימוש במהלך 2008 אחרי שנוסה בהצלחה, בפעם הראשונה, כששוגר ב-17 בינואר 2008 מבסיס פלמחים.
פייר גנייר
ביוגרפיה
גנייר הוא השף הראשי והבעלים של המסעדה הקרויה על שמו ברחוב בלזק 6 בפריז. גנייר הוא שף פורץ דרך שעומד בחוד החנית של תנועת הפיוז'ן. החל את הקריירה שלו בסנט אטיין, שם הוא זכה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום, הוא שבר את המוסכמות של הבישול הצרפתי הקלאסי, שם הוא הציג צירופים לא שגרתיים של ריחות, טעמים, מרקמים ומרכיבים. השפעת בישולו ניכרה ברחבי תבל. מסעדתו בסנט אטיין פשטה את הרגל והוא הקים מסעדה חדשה בפריז. המסעדה הציגה בישול חדשני, אך מתון מעט יותר מקודמתה והיא זכתה בשלושה כוכבי מישלן ובתשע עשרה נקודות במדריך הגו מיו (המסעדה מחזיקה בשלושה כוכבים עד היום (2011)). גנייר הוא גם בעלים משותף והשף הראשי של מסעדת סקטץ' בלונדון, קומפלקס של שלוש מסעדות, היוקרתית שבהן ה-lecture room מחזיקה בשלושה כוכבים במדריך המישלן האדום. ב-2005 שתי המסעדות דורגו בין העשרים הטובות בעולם על ידי כתב העת הבריטי "רסטורנט" בסקר 50 המסעדות הטובות בעולם, מסעדת פייר גנייר דורגה כשלישית בטיבה בעולם בדירוג המגזין בשנים 2006, 2007 ו-2008 והגיעה למקום התשיעי בעולם בשנת 2009 ולמקום ה-13 בשנת 2010 ולמקום ה-16 בשנת 2011. המסעדה כלולה במדריך השולחנות הגדולים בעולם.
יריחו (טיל)
יריחו 3
על-פי דיווח סודי שנמסר לקונגרס בארצות הברית כבר ב-2004, טיל מסוג "יריחו 3", עם מטען של עד 2,000 ק"ג, יוכל להעניק לישראל את יכולת המהלומה הגרעינית לכל מדינות המזרח התיכון, אפריקה, אירופה, אסיה, כמעט כל צפון אמריקה, וחלקים נרחבים של דרום אמריקה וצפון אוקיאניה.
פייר גנייר
ביוגרפיה
באוקטובר 2006 השיק גנייר מסעדה חדשה בשם "פייר" במלון מנדרין אוריינטל בהונג קונג ופתח מסעדות בטוקיו ובדובאי. בשנת 2008 פתח מסעדה בסיאול, קוריאה הדרומית, שמדריך מילה למסעדות הטובות באסיה לשנת 2010/2009 בחר בה כמסעדה הטובה בקוריאה.
במסעדת פייר גנייר בפריז עובד גנייר ביחד עם המדען הצרפתי ארווה טיס ומציג תפריט של גסטרונומיה מולקולרית במקביל לתפריטי המסעדה הרגילים שלו.
יריחו (טיל)
יריחו 3
אין נתונים על מספר טילי "יריחו 3" המצויים בידי ישראל. שיגור טילים כאלה, כשהם נושאים בראשיהם נשק גרעיני, הוערך כאחד מתרחישים להתמודדות נגד תוכנית הגרעין האיראנית, זאת מבלי לסכן חיי טייסים, מבלי לאבד מטוסים במסלול התקיפה או בסופו, ומבלי להיקלע לצורך לתאם את הפעולה עם מדינות זרות.
יריחו 4
על פי פרסומים זרים ישראל מפתחת את "יריחו 4", דגם חדש של הטיל הבליסטי ארוך הטווח. באתר "פרויקט ויסקונסין", העוסק בפיקוח על ראשי נשק גרעיני בעולם, נטען כי ישראל סיימה את פיתוח הטיל הבליסטי "יריחו 3", בעל טווח של 8,800 ק"מ. על פי הדיווח נטען עוד כי מדובר בטיל תלת-שלבי. כעת נראה כי ישראל עברה, כאמור, לפיתוח הדור הבא.
שימוש בטילי היריחו
ישראל מעולם לא מסרה רשמית מידע על יכולותיה בתחום הטילים הבליסטיים.
ככל הידוע ישראל לא שיגרה את טילי ה"יריחו" באופן מבצעי להשמדת מטרות אויב, אך כן השתמשה בהצגה מוגבלת שלהם לצורכי הרתעה אסטרטגית.
השימוש הראשון בטילי יריחו היה ב-8 באוקטובר 1973. במהלך מלחמת יום כיפור חשפה ישראל את טילי היריחו כך שיצולמו על ידי לווייני ריגול סובייטים תוך כדי ידיעה שהתצלומים יועברו למצרים. החלטה זו של הרמטכ"ל דדו להציב את הטילים ולחשוף אותם ללוויני הריגול נבעה בעקבות מידע מודיעיני שהועבר לישראל על ידי אל"ם פרופסור יובל נאמן שהיה באותה תקופה מקשר בין רה"מ לפנטגון. המידע הכיל תצלומי לוויין שבהם מצרים פרסה גדוד סקאדים בדלתה של הנילוס, ושליד אותם משגרי סקאדים מוצבות משאיות שלפי ניתוח המודיעין הטכנולוגי האמריקאי משמשות לנשיאת ראשי נפץ גרעיניים לסקאד, ומידע על אוניית משא סובייטית בדרכה לנמל אלכסנדריה אשר בעת מעברה בדרדנלים זיהה בה ביון הצי האמריקני חומר רדיואקטיבי.
אף שמאז לא ידוע על שימוש נוסף בטילים ישראל השתמשה לפחות פעם אחת נוספת בטילים ובידע על יכולותיהם, כדי לאותת על כוונותיה. בשנת 1990, בעיצומו של המשבר במלחמת המפרץ, חשפה ישראל חלק מן הטילים ללוויין ריגול אמריקאי, כאות לכך שקצה במדיניות ההבלגה שנכפתה עליה. ולפי עדותו של שגריר ארצות הברית בישראל, באותה תקופה, ויליאם בראון:
ב-6 באפריל 2000 שוגר טיל בליסטי לטווח קצר מסוג "יריחו 1" מאתר השיגור וניסוי הטילים שבפלמחים לעבר הים התיכון במסגרת ניסוי טיסה. הטיל פגע במרחק של כ-25–40 מיל (40–64 ק"מ) מהסיירת USS Anzio מסוג אגיס של הצי האמריקני, ששייטה במרחק של כ-250 מיל (402 ק"מ) מחופי ישראל. הסיירת עקבה אחר הטיל כמעט מרגע שיגורו באמצעות המערכות בה היא מצוידת. האמריקנים התרעמו על כך שישראל לא דיווחה על כוונתה לערוך את הניסוי למרות הנוהג הקיים בעולם בניסויים מעין אלו ואף על פי שידעה על הימצאותם של כלי שיט אמריקנים בסביבה. בתגובה אמר דובר השגרירות הישראלית, מארק רגב, כי "כאשר אנו מבצעים ניסוי בטיל, בין אם ביבשה ובין אם בים, ישנם נוהלי בטיחות שנשמרים בקפדנות", "אזור הניסוי נבדק בקפידה". לטענת גורם אמריקני רשמי, בשנתיים שקדמו לתקרית זאת שיגרה ישראל שני טילים לעבר סביבה בים בה שהו באותה עת כלי שיט של הצי האמריקני, מבלי שדווח להם על כך מראש. להערכת אנשי מחלקת ההגנה האמריקנית, ישראל לא דיווחה מראש על כוונתה לבצע את הניסויים כדי למנוע מארצות הברית מלנטר את הניסויים וללמוד על מאפייניו הטכניים של ה"יריחו".
ניסויי טיסה נוספים בטילים בליסטיים ששוגרו מבסיס פלמחים ויוחסו לטיל יריחו התקיימו בתאריכים 17 בינואר 2008, 2 בנובמבר 2011, 12 ביולי 2013, 5 במאי 2015, 29 במאי 2017, ו-6 בדצמבר 2019. שובלי הטילים נצפו מאזורים נרחבים בגוש דן, אך לא ניתן אישור רשמי לזהותם.
בדצמבר 2017 פרסם כלי התקשורת אל-מיאדין הלבנוני ידיעה שבה טען שבתקיפה בסוריה ב-2 בדצמבר 2017 שיגרה ישראל שני טילי קרקע-קרקע מדגם "יריחו 1" ושמערכת ההגנה האווירית הרוסית פנציר-S1 יירטה אחד מהם. לידיעה זו אין אימות נוסף ממקור אמין.
דימטינדן
דִימֶטִינְדֶן (Dimetindene) הוא אנטיהיסטמין/אנטיכולינרג. הוא אנטגון H1 סלקטיבי מהדור הראשון. דימטינדן הוא אנטגון H1 לא טיפוסי מכיוון שהוא מסוגל לחלוף על פני מחסום הדם-מוח.
דימטינדן הוא גם אנטגון לקולטן M2 ומקל על תסמיני אלרגיה וגרד בעור.
נרשם עליו פטנט בשנת 1958 ונכנס לשימוש רפואי בשנת 1960.
שימוש רפואי
דימטינדן נצרך באופן פומי, או במריחה עילית כאנטיפרוריט. הוא משמש לטיפול בגירויים מקומיים בעור, כגון עקיצות חרקים, גרד וכוויות. דימטינדן ניתן גם דרך הפה לטיפול באלרגיות, כגון קדחת השחת.
הוא נרקח בדרך כלל כמלח החומצה המאלית שלו, דימטינדן מאלאט (dimethindene maleate).
הוא נמכר בין היתר בשם המותג פניסטיל (Fenistil).
לילי להמן
לילי להמן (בגרמנית: Lilli Lehmann, 24 בנובמבר 1848, וירצבורג – 17 במאי 1929, ברלין) הייתה זמרת אופרה גרמניה.
אמה, מריה תרזה לב (1809 - 1885) הייתה יהודיה. את שיעוריה הראשונים קיבלה מאמה, שהייתה פרימדונה אצל לואי שפור בקאסל. אחרי ששרה תפקידים קטנים על הבימה, הופיעה לראשונה בברלין בשנת 1870 כסופרן קל ב"מחנה צבא בשלזיה" של ג'אקומו מאיירבר.
הצלחתה הייתה גדולה כל כך, שבשנת 1876 התמנתה לזמרת הלשכה הקיסרית. היא שרה בפסטיבל ביירוית הראשון, בשנת 1876, הופיעה בלונדון בשנת 1884 ובמטרופוליטן אופרה בניו יורק בשנים 1885–1890. שם הייתה שותפה, עם פישר, אלווארי, ברנדט וזיידל, להשגת ניצחון סופי למוזיקה של וגנר. התמהמהותה באמריקה מעבר לחופשת ההיעדרות שהעניקה לה האופרה של ברלין המיטה עליה חרם בשובה לגרמניה. החרם הוסר הודות להתערבותו האישית של הקיסר.
קולה, שהצטיין באיכותו ובעוצמתו, זיכה אותה במוניטין של הגדולה בזמרות וגנר בזמנה בד בבד עם זה של פרשנית אידיאלית ליצירות מוצרט. לא היו לה מתחרות בתפקידי ברונהילדה ואיזולדה. להמן, שנודעה גם בשירת לידר, הייתה למורה ידועת-שם אחרי פרישתה מקריירה של קונצרטים. בין תלמידיה היו ג'ראלדין פאראר ואוליב פרמסטד. בשנת 1888 נישאה לטנור פאול קאליש.
בהשפעת ריכרד וגנר, שקידם צמחונות אולם לא היה צמחוני בעצמו, אימצה אורח חיים צמחוני.
אפמינונדס
אפמינונדס (ביוונית: Eπαμεινώνδας; 418 – 362 לפנה"ס) היה מצביא ומדינאי תבני. אפמינונדס היה בין האחראים להעברת ההגמוניה ביוון העתיקה מידיה של ספרטה לידיה של תבאי. בתהליך זה היה אחראי על יצירת ערי-מדינה חדשות, שחרור חלק מההלוטים המסנים והמצאה של טקטיקות חדשות. ההגמוניה התבאנית לא נמשכה זמן רב ועם מותו בקרב ירדה ממעמד הבכורה.
הרקע לפועלו
אפמינונדס חי בתקופה סוערת בתולדות תבאי ויוון כולה. הוא נולד בעת המלחמה הפלופונוסית, האדירה במלחמות יוון הקלאסית. נעוריו ושנות ה-20 של חייו עברו עליו במהלך המלחמה הקורינתית שכתוצאה ממנה פורקה הליגה הבויאוטית והאקרופוליס של תבאי נתפס על ידי הספרטנים. אמפמינונדס היה הכוח המניע מאחורי המלחמה נגד ספרטה שהרעידה את העולם היווני כשהצבא הספרטני הובס בפעם הראשונה מזה כמה מאות שנים. אפמינונדס היה אחראי לשבירת ההגמוניה הספרטנית והעברתה לידי תבאי. ההגמוניה התבאנית לא האריכה ימים ועם מותו בקרב של אפמינונדס חלפה מהעולם. העולם היווני שקע במלחמות חדשות שהקיזו את דמן של ערי המדינה היווניות, עד שאיבדו את כוחן לטובת ההגמוניה של הממלכה המקדונית בהנהגתו של פיליפוס השני דור אחד אחרי הסתלקותו של אפמינונדס מהעולם.