cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יזהר דוד
ביוגרפיה
יזהר פרסם את "הלם הקרב" שלקה בעת פעילות מבצעית בשב"כ בספרו הראשון "פצצה מתקתקת" דבר שהוביל את השב"כ לבחינה מחדש של הליווי והטיפול שמקבלים אנשי שטח, שבעקבותיה הוכנסו שינויים רבים שבחלק מהם יזהר שותף.
בשנת 2015 עמד בראש "תנועת המורים – מחנכים. מורים דרך", שהוקמה למען קידום החינוך בישראל בשנת 2017, היה ממייסדי "העמותה למנהיגות ישראלית משותפת" והיה המנכ"ל הראשון שלה. עמותה זו מקדמת לימודי ערבית ותרבות ערבית, ופתחה (בשותפות עם "מרכז מעשה") את "המדרשה למנהיגות ישראלית משותפת" בתוך מכללת עמק יזרעאל – המכינה הראשונה בארץ שבה גם תלמידים ערבים. בשנת 2019, היה מייסד ויו"ר "שותפות מגן ישראלית לטיפול וצמיחה בפוסט טראומה", שנועד להיות ארגון גג לעמותות המסייעות להלומי הקרב בישראל.
ונסה הדג'נס
פילמוגרפיה
טלוויזיה
יזהר דוד
קישורים חיצוניים
כתבות וראיונות:
קתדרלת ליון
קתדרלת ליון או בשמה המלא קתדרלת יוחנן המטביל מליון (בצרפתית: Cathédrale Saint-Jean-Baptiste de Lyon) היא קתדרלה קתולית בליון, צרפת ומושב הארכיבישוף של ליון.
בניית הקתדרלה החלה במאה ה-12 על חורבות כנסייה מהמאה ה-6 והושלמה ב-1476. רוב הקתדרלה בנויה בסגנון גותי מוקדם ותקרתה מדגימה היטב את השימוש בקמרונות בני 6 צלעות. ראויים לציון הם שני הצלבים לצידי המזבח, שנשמרו מאז המועצה של 1274 כסמל לאיחוד הכנסיות, והקפלה הבורבונית, שנבנתה בידי קרדינל דה בורבון ואחיו פייר דה בורבון, בן חותנו של לואי האחד עשר, מלך צרפת. הקפלה היא יצירת מופת של פיסול מהמאה ה-15. בקתדרלה ישנו שעון אסטרונומי מהמאה ה-14 המראה את התאריך המדויק עד שנת 2019, את מיקום השמש, הירח וכדור הארץ וכן את פריסת הכוכבים מעל ליון. השעון מציג את השמש כסובבת סביב כדור הארץ בהתאם לתפיסה הרווחת בעת שנבנה.
1952 בישראל
שנת 1952 הייתה השנה הרביעית לקיום המדינה. במוקד השיח הציבורי עמד בין היתר הסכם השילומים עם גרמניה המערבית, אשר עליו נמתחה ביקורת עזה;
פוליטיקה וממשל
לאחר פטירתו של חיים ויצמן בנובמבר, התקיימו בדצמבר הבחירות לנשיאות ונבחר יצחק בן-צבי כנשיא השני של מדינת ישראל (קודם לכן הציע דוד בן-גוריון את התפקיד לאלברט איינשטיין, שסירב לקבלו). באותו חודש הציג בן-גוריון בפני הכנסת את ממשלת ישראל הרביעית. לוי אשכול מונה ביוני לתפקיד שר האוצר, תפקיד בו יחזיק 11 שנים נוספות.
פילוג במפ"ם: לאחר שמשה סנה ואנשי האגף השמאלי של המפלגה מסרבים לגנות את משפטי פראג ובעיקר את מעצרו של איש מפ"ם מרדכי אורן, פורש סנה ומקים את סיעת השמאל, אשר לימים התאחדה עם מק"י. על רקע המשפטים מקימים מספר יוצאי לח"י את המחתרת מלכות ישראל ובפברואר 1953 התרחש פיצוץ בצירות הסובייטית בתל אביב, בו נפגעת רעיית הציר. למרות התנצלותה של ישראל, מנתקת ברית המועצות את יחסיה עם ישראל. בנוסף, שאול אביגור מקים את לשכת הקשר ליהודי ברית המועצות, על מנת ליצור קשר חשאי עם יהדות מסך הברזל.
מתחילה פרשת קסטנר: בסוף שנת 1952, טען מלכיאל גרינוולד בעלון שהוציא כי ישראל קסטנר הכשיר את הקרקע לרצח יהודי הונגריה על ידי הנאצים והשתתף בגזל רכושם על ידי קורט בכר והוסיף: "ידידי חברי המזרחי בהונגריה, ידידי היקרים", כתב גרינוולד, "ריח פגר מגרד את נחירי, זו תהיה הלוויה משופרא דשופרא. את ד"ר רודולף קסטנר צריך לחסל".
בכנסת עובר חוק האזרחות, הקובע מי נחשב לאזרח ישראל, וכיצד ניתן להתאזרח או להגר באופן חוקי לישראל.
החתימה על הסכם השילומים
המחאה מובילה גם להתארגנות אלימה: דב שילנסקי נעצר כשבתיקו מטען חבלה, אשר התכוון ככל הנראה להפעיל כמחאה על הסכם השילומים. שילנסקי נידון ל-21 חודשי מאסר (אם כי פרקליטו, שמואל תמיר, הצליח לגרום לאהדה עממית בשילנסקי, כפי שקרה שנתיים לאחר מכן עם מלכיאל גרינוולד).
נולדו
(קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1952)
פטל אדום
פטל אדום (שם מדעי: Rubus idaeus) הוא מין של פטל הנפוץ באירופה ובצפון אסיה. היה ידוע ביוון העתיקה כשיח נותן פרי, ושמו הלטיני נלקח מהר אידה בטורקיה, הסמוך למקום גידולו המקורי. קיימים שיחים בעלי פרי בצבע צהוב בהיר.
מאפיינים
הפטל האדום הוא שיח בגודל בינוני (בגובה מטר עד שלושה) רב שנתי, הצומח מחדש מדי שנתיים. הצמח מעל פני הקרקע נראה כדו-שנתי, אך מערכת שורשיו רב שנתית. בשנה הראשונה מצמיח השיח מערכת ענפים מהירה וגבוהה, ומגיע כמעט לגובהו המרבי. בשנה זו לרוב לא יצמיח השיח פרחים. בשנה השנייה השיח פורח בשלהי האביב, עם פרחים קטנים (קוטרם כסנטימטר), שכמו כלל הוורדיים בעלי חמישה עלי כותרת. הפירות מקובצים, בעלי גוון אדום או צהוב וטעם מתוק חמצמץ. כמו מרבית מיני הפטל, צורת הקיבוץ היא במעגל סביב העוקץ, כשמרכז המעגל חלול. בניגוד לאוסנה, נוטה פרי הפטל האדום להתפרק לכדוריות הבודדות עם הקטיף. כמו כן, קני הענפים של הפטל האדום אינם קוצניים, בניגוד לשאר מיני הפטל.
אזור גידול
הפטל האדום גדל באזורים מיוערים, תחת כיסוי עלווה של עצים גבוהים ממנו אך גם בקרחות יער. השיח מגודל גם למטרות חקלאיות, והוא אב קדמון למרבית הזנים המתורבתים בחקלאות הפטל כיום.
נמל התעופה דב הוז
שדה דֹב, או בשמו הרשמי נמל התעופה ע"ש דב הוז, היה נמל תעופה שנמצא בצפון תל אביב אשר נסגר והפסיק את טיסותיו ב-1 ביולי 2019.
הנמל שימש גם כבסיס טיסה של חיל האוויר הישראלי (כנף 15) מקום המדינה עד לסגירתו, אחר מכן טייסותיו הועברו לבסיס חצור (כנף 4).
בשנת 2011 עברו דרך הנמל 653,055 נוסעים ב-30,238 תנועות פנים ארציות. מספר הנוסעים בטיסות בינלאומית היה קטן יחסית ועמד על 5,886 איש ב-1,583 טיסות בלבד.
נמל התעופה החל לפעול ב-23 בספטמבר 1938, וכעבור כ-81 שנים, ב-1 ביולי 2019 הפסיק לפעול, מתוך כוונה להקים בשטחו שכונת מגורים.
בתקופת המנדט הבריטי
בשנת 1937 פנה ראש עיריית תל אביב, ישראל רוקח, לשלטונות המנדט הבריטי בבקשה להקים שדה תעופה כדי לפתור את בעיית התנועה היהודית בארץ ישראל בזמן המרד הערבי הגדול, שהסתכנה בהגעה ובשימוש בנמל התעופה בלוד. בשנת 1938 החלו העבודות להכשרת שטח השדה, בשיתוף עם חברת נתיבי אוויר לארץ ישראל, מצפון לנחל הירקון בסמוך לשפת הים. במקום נסלל מסלול באורך 400 מטר וברוחב 40 מטר ונבנה מוסך לכלי טיס קטנים. טקס הפתיחה של השדה התקיים ב-23 בספטמבר 1938, ובמעמד זה נחנך קו הטיסה תל אביב-חיפה-ביירות של חברת "נתיבי אוויר לארץ ישראל". הקו נועד לפעול בתדירות יומית לחיפה ושלוש פעמים בשבוע לביירות. בשנת 1940 נהרג בתאונת דרכים דב הוז, סגן ראש עיריית תל אביב, מראשוני התעופה בארץ ישראל וממקימי חברת "אווירון", ולזכרו שונה שם השדה לשדה דב הוז ומאוחר יותר לשדה דב. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה סגרו שלטונות המנדט את השדה והפקיעו את מטוסיה של חברת "נתיבי אוויר לארץ ישראל" לטובת חיל האוויר המלכותי.
בנובמבר 1947 הקימה "ההגנה" את "שירות האוויר" ועקב הקושי ביישוב להשתמש בשירותי נמל התעופה בסמוך לעיר הערבית לוד הגישה חברת "אווירון", שהייתה חברת התעופה של ההגנה במסווה של חברה מסחרית, בקשה לשלטונות המנדט להשתמש בשדה דב. הבקשה אושרה ו-6 מטוסים הועברו מלוד לשדה דב. במקביל הוכשר בשדה מסלול נוסף באורך 300 מטרים לקליטת מטוסי תובלה קלים. בסוף דצמבר חנכה חברת אווירון קו מוניות-אוויר משדה דב ללוד.
השדה במלחמת העצמאות
לאחר ההחלטה באו"ם על תוכנית החלוקה הפך שדה דב לבסיס המרכזי של שירות האוויר של ההגנה, שהיווה את הבסיס לחיל האוויר הישראלי. ההגנה קיבלה את רשות שלטונות המנדט להפעיל את השדה תחת המסווה של חברת "אווירון". בשדה, שהפך בעצם לבסיס של חיל האוויר שבדרך, התארגנה "טייסת הנמר", שבה היו 21 כלי טיס - הגדול שבהם היה מטוס DC-3 דקוטה. בחודש דצמבר 1947 המריאה מהשדה הטיסה המבצעית הראשונה: הטייס פנחס בן פורת המריא במטוס RWD13 לבית אשל, כשהוא נושא עמו רופא, כדי לחלץ פצוע מבית אשל. בחודש אפריל 1948 הצטרפה "טייסת האריה" לסדר הכוחות של הבסיס הצבאי שבשדה, ועסקה בצילום אווירי. עם ההכרזה על הקמת המדינה גויסו מטוסי חברת אווירון שבשדה לטובת פעילות חיל האוויר. השדה הפך לבסיס של טייסת א', הטייסת הראשונה של "שירות האוויר". למטוסים שבשדה צורפו בחודשים מרץ ואפריל מטוסים קלים מסוג אוסטר אוטוקרט, שנרכשו מפורקים מעודפי הצבא הבריטי, והורכבו בשרונה, שהפכה אחר כך לקריה בתל אביב. מטוסים אלו כונו בשם "פרימוסים" בשל הרעש האופייני להם, שהזכיר את רעשה של כירת הגז בשם זה. ה"פרימוסים" ביצעו טיסות קישור ליישובים מבודדים, הובילו מזון, תחמושת וציוד רפואי ואף ביצעו גיחות סיור, צילום והפצצה. ב-15 במאי 1948, מיד לאחר הכרזת המדינה וראשית הפלישה המצרית, תקפו ארבעה מטוסי ספיטפייר מצריים את השדה וגרמו נזק למטוסים ולמבנים. אחד מהמטוסים התוקפים הופל באש נ"מ וטייסו נלקח בשבי (חלקים מהמטוס שהופל שמשו לשם הרכבת מטוסי הספיטפייר של חיל האוויר הישראלי). בהתקפה נהרגו חמישה אנשים ונפצעו תשעה. עם תום המלחמה הוקמה בשדה "טייסת 100", שהועברה אחר כך לשדה התעופה רמלה.
לאחר קום המדינה
בשנות החמישים הפך שדה דב לשדה אזרחי שבו עיקר הפעילות היא של מטוסים פרטיים מסוג סטירמן ופייפר סופר-קאב. השדה שימש גם כבסיס למטוסי הפייפר של משטרת ישראל ששמשו למטרות סיור, כמו גם לצי מטוסי הריסוס של חברת כימאוויר. עוד פעל בשדה קלוב התעופה לישראל שביצע בשדה פעילות הדרכה וגרירת דאונים. בשנת 1958 הועברה מפקדת חיל האוויר מרמלה לקריה בתל אביב, ובחודש מרץ 1959 שבה טייסת 100 לשדה דב.
בשנות השישים קיבל השדה צביון מסחרי יותר ונפח הפעילות בו גדל. באוגוסט 1959 חברת ארקיע העבירה אליו את מטוסי הDC-3 דקוטה שלה, ורכשה מטוסי הנדלי פייג' דארט הראלד, שקיצרו את זמן הטיסה לאילת לכ-50 דקות בלבד. ארקיע עברה לשדה דב על מנת לחסוך לנוסעים לאילת את הצורך לנסוע לנמל התעופה בלוד, למרות ההוצאות שנדרשו לצורך הכשרת שדה דב לפעילותה. השדה הפך לבסיס הפעילות העיקרי של החברה והיא גם הקימה מתקני תחזוקה למטוסים במקום.
משלב זה התבססה הפעילות האווירית בשדה דב על שני נדבכים עיקריים: חברת ארקיע וחיל האוויר. זה האחרון הגביר מאוד את פעילותו ואת כמות המטוסים והטייסות בשדה, ודחק את המפעילים הפרטיים משדה דב. רובם של מפעילים אלה, כולל חברת איה תעופה וכימאוויר, עברו לשדה התעופה הרצליה.
טייסת הסיור של המשטרה התאחדה עם טייסת 100. בשדה החלה לפעול חברה חדשה, חברת "אויתור", שהפעילה מטוסי דה הבילנד הרון בטיסות שכר ובשירות מונית אווירית לחיפה ולאילת. בשנת 1966 חנכה חברת ארקיע את הקו למנחת ליד מצדה. לאחר תום מלחמת ששת הימים התגברה הפעילות האווירית בשמי ישראל וגדל נפח הפעילות של חברת ארקיע, שהפעילה מהשדה טיסות לשדה התעופה עטרות שבקלנדיה, מצפון לירושלים, ולאילת. עם הגדלת הדרישה לטיסות החלה חברת ארקיע להפעיל מטוסי ויקרס ויקאונט שלהם שמונים מושבים. בשנות השבעים החלו להופיע בשדה מטוסי הדאש 7 החדשים של חברת ארקיע, שהחליפו את מטוסי ההראלד והויקאונט.
בשנת 1985 הצטרפה חברת "שחף" לחברות המפעילות שירות משדה דב והציעה, במשך שלוש שנים, טיסות שכר לאילת בשני מטוסי אמבראר 110 בנדירנטה, מתוצרת ברזיל. בשנת 1986 החלה חברה נוספת, חברת "סנונית", להפעיל טיסות שכר למנחת בקריית שמונה, בתחילה במטוסי דאש 6 ולאחר מכן במטוסי ערבה. בשנת 1987 הצטרפו גם חברות נוספות: "אלרום", שהציעה טיסות לבאר שבע, עין יהב ואילת במטוסים קטנים, ו"כנפי העמק" שהציעה טיסות ממגידו לערד דרך שדה דב במטוסי שורט 330, ומאוחר יותר במטוסי שורט 360.
בשנות ה-90 הורחבה הפעילות בשדה התעופה ומסוף הנוסעים בשדה הוגדל כדי להתמודד עם תנועת הנוסעים המתגברת. חברת "ישראייר" שקמה מתוך חברת "כנפי העמק" החלה להפעיל מטוסי ATR-42 בקו לאילת. בשנת 1999 נחנכה רחבת המטוסים הצפונית שנסללה על ידי מנהל התעופה האזרחית. בעשור השני של המאה ה-21 חל צמצום משמעותי במספר יעדי הטיסה משדה דב וכך, יוצאות ממנו טיסות יומיות סדירות רק ליעדים אילת, נמל התעופה חיפה, שדה התעופה ראש פינה וטיסות המבוצעות על ידי חברת איה תעופה למנחת ספיר ליד עין יהב אשר גם מופעל על ידה, קו כאמור אשר פעיל מסוף שנות ה-90 לטובת תושבי הערבה.
מערכת תאורת המסלולים של השדה שופצה בסוף שנת 2008, ולשם כך הושבתה פעילותו משך כמעט חודשיים.
התוכניות לפינוי השדה
כבר בשנת 1961, בעקבות הגדלת הפעילות בשדה והתפתחות רמת אביב, דרשה עיריית תל אביב את העברת השדה למקום אחר. באותה שנה הוקמה ועדה לבחינת האפשרות להעתיק את השדה ללוד, תוך סלילת כביש מהיר שיחבר את תל אביב לנמל התעופה לוד. הוחלט לסגור את שדה דב עם תום סלילת הכביש המהיר. במרץ 1965 הוחלט להאיץ בניית טרמינל חדש בנמל התעופה בן-גוריון על מנת לאפשר את חיסול שדה דב. המדינה אף מכרה קרקעות עליהן נמצא שדה דב ליזמים שבקשו לבנות עליהן עם פינוי השדה. במרץ 1967 הועלה נושא העברת השדה בפני ועדת שרים לענייני כלכלה. בין השאר נדרשה העתקת השדה לצורך הקמת תחנת הכוח רדינג ד'. בתחילת מאי 1967 קבע מנכ"ל משרד התחבורה את 1 בספטמבר 1967 כתאריך סגירת שדה דב, ולאחר מכן נקבעו תאריכי יעד מאוחרים יותר. לקראת סוף 1969 התחלפו הדיבורים על פינוי שדה דב לדיבורים על פיתוחו והרחבתו
בשנת 1970, הורה שר התחבורה שמעון פרס לערוך סקר היתכנות להעתקת הנמל לתוך שטח שייובש בתוך הים. מאז התנהלו דיונים על סגירתו של שדה דב או העתקתו אל שטח שייובש בים, שכן הוא תופס חלק ניכר מהשטח הפתוח הגדול היחיד שנותר בתל אביב, ומונע את התפתחות העיר באופן רציף צפונה. במהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 תכנן משרדה של האדריכלית אילנה אלרוד עבור רשות שדות התעופה את העתקת שדה דב לאי מלאכותי כשני קילומטרים מהחוף, אך תוכנית זאת מעולם לא קודמה. בשנת 2007 נחתם הסכם בין המדינה לבעלי השטח, בהם התחייבה המדינה לפנות את שדה דב. ב-7 בפברואר 2010 החליטו שר התחבורה ושר השיכון לפעול בהקדם לסגירת השדה כדי לפנות מקום לבניית 12,000 יחידות דיור בשטחו, במסגרת תוכנית "מנהטן על הים" של עיריית תל אביב-יפו. ההחלטה נתקלה בהתנגדות חברות התעופה הפועלות בשדה, הטוענות לחשיבותו ולתנועת הנוסעים השנתית הערה העוברת דרכו, אך היא אושרה על ידי הממשלה ב-28 באוקטובר 2012. לפי התוכנית, צו רשות שדות התעופה בשדה דב המסתיים ב-30 ביוני 2016 לא יוארך, ופינויו של שדה דב יסתיים עד לשנת 2018. עם זאת על פי החלטת בג"ץ הוחלט להאריך את רישיון ההפעלה של השדה עד לאפריל 2017. פעילות המטוסים הקלים תועתק לשדה תעופה חדש שיוקם במנחת עין שמר, ואילו פעילות מטוסי החברות המסחריות תועבר לנמל התעופה בן-גוריון. מאז קבלת ההחלטה, פועלו עיריית אילת, ועד שכונת למד וחברות התעופה ארקיע וישראייר לביטולה ולהמשך פעילות השדה. ההתנגדות העיקרית נובעת בשל היות נמל התעופה בן-גוריון נמל תעופה שמשרת בעיקר טיסות חוץ (נכון ל-2015 יש מדי יום 26 טיסות פנים ארציות מאילת אל שדה דב לעומת 6 לנמל התעופה בן-גוריון). בתור חלופות למהלך הוצע להסתפק בפינוי המחנה הצבאי (המחנה נמצא ממזרח לשדה האזרחי) או דחיית סגירת שדה דב למועד פינוי המחנה.
ב-3 ביולי 2016 הועלתה לדיון הצעת חוק פרטית לדחיית פינוי השדה לשנת 2019, הצעה שקיבלה תמיכה של למעלה מ-80 חברי כנסת, אך ועדת השרים לענייני חקיקה דחתה את ההחלטה בנושא בשלושה שבועות. כעבור מספר ימים פורסם כי התקבלה החלטת פשרה מטעם שר האוצר לפיה השדה האזרחי יפונה כמתוכנן ב-2017, ולאחר הריסת המבנים ובדיקת רעילות הקרקע וטיהורה בעת הצורך תופשר הקרקע לבניית כ-4,000 יחידות דיור. אך פעילות התעופה האזרחית לאילת תימשך כשנתיים נוספות מהחלק הצבאי בשדה עד 2019 על ידי הקמת ביתנים זמניים בעלות של כ-2 מיליון שקלים שישמשו כמבני הטרמינל. לאחר סגירת השדה הצבאי שמתוכננת ליולי 2019 תתאפשר בניית עוד 12,000 דירות במתחם והכנסות המדינה משיווק הקרקע לבנייה תממן פינוי מחנות צבא נוספים ממרכז הארץ לנגב כשבשטחם יש עתודות קרקע לבניית 60,000 יחידות דיור בסך הכל.
בתחילת 2017 הוגשה מטעם המדינה בקשה (בהסכמת עיריית תל אביב) להארכת השימוש בשטח השדה האזרחי עד אוקטובר 2017 במקום לפנותו כמתוכנן באפריל 2017. אך התנגדות בעלי הקרקעות הביאה את בג"ץ להכריע ב-8 במרץ בהתאם לפסיקתו הקודמת כי יש לבצע את הפינוי כמתוכנן באפריל 2017.
עוד בטרם פורסמה פסיקת בג"ץ שבה הכנסת להליך חקיקה של הצעת החוק הפרטית שהועלתה בקיץ 2016 להארכת השימוש בשדה האזרחי עד תחילת 2019, מועד פינויו המתוכנן של הבסיס הצבאי. הצעת החוק הזו אושרה סופית בכנסת במרץ 2017, ולפיכך נקבע שפינוי נמל התעופה האזרחי יתבצע רק עם פינוי הבסיס הצבאי ב-2019 או לפחות לא יבוצע לפני ינואר 2019.
שדה התעופה האזרחי נועד להתפנות עד 1 בדצמבר 2017. אך לאחר שהובהר כי עלות הקמת מבנים זמניים לתפעול טרמינל אזרחי בשטח הבסיס הצבאי תעלה כ-50 מיליון שקלים, וייקח כ-8 חודשים לביצוע מכרז, תכנון והקמה, החליט השר משה כחלון ב-27 בנובמבר 2017, להאריך את פעילות הטרמינל האזרחי לכל הפחות עד חודש יולי 2018. בהמשך הוחלט להצמיד אותו לפינוי הבסיס הצבאי. ביוני 2018 פורסם כי משרד הביטחון ביקש להאריך את הפעילות הצבאית עד יולי 2019 ובקשה זאת אושרה. בנוסף, החליט ראש עיריית ת"א עצמה להציע חלופה תכנונית לפיה שטח השדה יצומצם ויוקם טרמינל חדש סמוך למסלול, אך יוכל להמשיך לפעול כשדה תעופה אזרחי בשנים הבאות ולא להתפנות. כתוצאה מזאת במקום התוכנית לבניית שכונה בצפון תל אביב עם כ-16,000 דירות, תוקם שכונה מצומצמת עם כ-8,000 דירות בלבד. לתוכנית זאת מתנגדים בתוקף בעלי השטח, רשות מקרקעי ישראל, מהנדס עיריית תל אביב והמדינה. התוכנית החלופית אושרה להפקדה בוועדה המקומית לתכנון ולבנייה בתל אביב ב-20 ביוני 2018, בעוד התוכנית לפינוי כולל נידונה כבר בוועדה המחוזית של גוש דן ואושרה להפקדה ב-23 ביולי 2018.
ב-13 בפברואר 2019 הודיעה רשות שדות התעופה שהשדה ייסגר כמתוכנן ב-1 ביולי 2019, והורתה לכל חברות התעופה הפועלות בו להיערך לפינוי כל המטוסים שלהם בתאריך זה לשדות תעופה חלופיים. אך לשר הביטחון עדיין קיימת האפשרות להחליט על דחיית סגירת השדה או שינוי המתווה לסגירתו הכוללת לטובת שימורו כשדה תעופה פעיל על שטח מצומצם יותר (ללא הבסיס הצבאי ועם טרמינל חלופי) בהתאם להחלטה שאושרה בכנסת בתחילת ינואר 2019.
ב-30 ביוני 2019 לאחר דיונים ארוכים, שנמשכו במהלך כל היום לאור התנגדותם של תושבי אילת, ההסתדרות והתאחדות המלונות בישראל לסגירת שדה דב. ראש הממשלה בנימין נתניהו החליט שנמל התעופה ייסגר ב-1 ביולי והטיסות שבו יועתקו לנמל התעופה בן-גוריון והשטח של שדה דב יעבור לבעלי הקרקעות.
השדה הפסיק את טיסותיו סופית ב-1 ביולי 2019. חברת ארקיע הודיע על פיטורי מאות מעובדיה, אך בלחץ ההסתדרות חזרה בה. המחנה הצבאי התפנה ב-31 ביולי 2019. ב-1 באוגוסט החלו עבודות לפירוק מסלולי הטיסה וההסעה וכלל מבני השדה.
ב-10 בפברואר 2020 הושלם פינוי השדה. בסך הכל פונו ונהרסו למעלה מחצי מיליון מ"ר של מבני צבא, משטחי אספלט ומסלול ההמראה באורך 1,741 מטרים. מגדל הפיקוח הוכרז כמבנה לשימור ונשאר למעשה השריד האחרון של השדה, על פי התכנון המגדל יישאר כשטח ציבורי בשכונת המגורים העתידית גם כאשר תוקם השכונה.
ביוני 2020 פורסם כי מועצת העיר של תל אביב אישרה הקמת שבילי אופניים ומעברים להולכי רגל שיחברו בין השכונות הנמצאות בסמוך לשטח השדה לרצועת החוף העירונית, כמו כן קיימת תוכנית להקמת מגרשי חנייה זמניים במקום עד אשר יחלו עבודות ההקמה של שכונת המגורים.
מבנה
בשדה היה אולם לנוסעים נכנסים ולנוסעים יוצאים. טרמינל 2 של השדה שימש לטיסות הנוחתות מחוץ לישראל של עד 30 נוסעים. בשנת 2003 נבנה במקום מגדל פיקוח חדש (במתחם הצבאי של השדה), שהחליף את המגדל הישן שנבנה כשישים שנה לפני כן. במגדל החדש 13 עמדות לפקחי טיסה שיכולים להתמודד עם כ-80,000 ההמראות והנחיתות שהתבצעו בשדה מדי שנה, בחודש יוני 2006 (3 שנים לאחר מכן) נחנך מגדל בקרה חדש, המגדל הקודם היה נמוך יחסית (דבר שמאפשר זווית ראייה טובה יותר לפקחי המגדל ולהעלאת רמת הבטיחות בתחום האווירי של השדה). פיקוח הטיסה בשדה דב בוצע על ידי חיל האוויר ובאחריותו.
בשדה דב היה מסלול טיסה בודד (03/21), ולצידו משטחי חנייה ותדלוק ששימשו את ארקיע וישראייר. מסלול הסעה הוליך לקצה הדרומי של המסלול. המסלול בשדה דב אינו שטוח לגמרי, כך שמצד אחד של המסלול לא ניתן לראות מטוס שיעמוד בצד השני. בעבר כמעט ואירעה התנגשות כשמטוס שהמריא ניצב פנים אל פנים מול מטוס אחר.
סטטיסטיקה
תנועת הנוסעים והמטוסים נותרת יציבה לאורך השנים. להלן נתוני התעבורה בנמל בין השנים 2006–2011:
בסיס חיל האוויר
שדה דב שימש גם כבסיס טיסה של חיל האוויר הישראלי (כנף 15) מקום המדינה עד לסגירתו ב-1 ביולי 2019. לאחר מכן טייסותיו הועברו לבסיס חצור (כנף 4).
הפעילות המבצעית העיקרית של הבסיס התמקדה באיסוף מודיעין ובתובלה, ושימש כבסיס האם של הטייסת הראשונה בחיל האוויר, טייסת התובלה הקלה:
טייסות עבר בבסיס:
שדה דב היווה, בנוסף, גם "שער כניסה לחיל האוויר". בבסיס נמצאת יחידת הימ"מ (יחידת מיון ומעבר), יחידה המקבילה באופייה לבקו"ם חיילי, אליה מגיעים חיילים חדשים המתגייסים לחיל.
הבסיס זכה בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות לשנת 2004 ולשנת 2017.
כחלק ממהלך סגירתו של שדה דב, הבסיס עבר לבסיס חצור (כנף 4) במהלך שנת 2019.
טופלס
בהתייחס לתופעה חברתית, המינוח טופלס (מאנגלית: Topless, ללא חלק עליון) מתאר מצב שבו אישה חושפת את שדיה בפומבי, בניגוד לטאבו המקובל בתרבות שבה היא חיה, ובמקומות מסוימים אף בניגוד לחוק. יש המנסות לשבור טאבו זה, על ידי הליכה טופלס במקומות ציבוריים, בהם לרוב נשים לבושות גם בחלקן העליון. לעיתים משמש המושג לתיאור גבר החושף את פלג גופו העליון, גם כשזה אינו מעשה המנוגד לטאבו.
בימינו נהוג העירום, ובייחוד חשיפת השדיים, בשבטים רבים באפריקה. כך לדוגמה בשבט הסורמה נהוג עירום מלא, ובשבט ההימבה פיסות בד מכסות את אזור הערווה והישבן, בעוד השדיים חשופים. גם במלנזיה קיימים אזורים בהם נשים מהלכות בעירום, או חושפות את חזן.
פונקציית בטא של דיריכלה
או
טופלס
בעבר, לבוש טופלס נחשב לאסור לחלוטין וגרר עונשים, אך עם תהליכי שחרור האישה השתנה גם היחס לטופלס. כך, בעוד בעבר הליכה בביקיני נחשבה אסורה, כיום היא מקובלת לחלוטין, ומול כך הטופלס מעט יותר לגיטימי בתרבות המערב, ואף נהוג בחלק מחופי הרחצה.
פונקציית בטא של דיריכלה
הפונקציה מוגדרת לכול מספר מרוכב שמקיים Re(s)>0. אפשר גם להגדיר את פונקציית בטא של דיריכלה על ידי פונקציית פוליגמא אשר מאפשרת הכללה לכול מספר בתחום המישור המרוכב. המשוואה הפונקציונלית של פונקציית בטא של דיריכלה (אשר מוגדרת לכול מספר מרוכב) היא כאשר \Gamma(s) היא פונקציית גמא.
ערכים מיוחדים
הנה כמה ערכים מיוחדים של פונקציית בטא של דיריכלה
טופלס
רחצה טופלס
בניגוד להליכה ללא כיסוי לשדיים, אשר נחשבת לא מקובלת ברוב החברות בעולם, ואף אסורה במקומות רבים, רחצה ללא בגד הים העליון נחשבת למקובלת יותר, ואף נפוצה במקומות רבים ברחבי העולם. בנוסף, נפוצה ביותר היא ההשתזפות טופלס, לרוב באזורי רחצה, כגון בריכת שחייה וחוף ים.
פונקציית בטא של דיריכלה
ערכים מיוחדים
( G נקרא קבוע קטלן)
טופלס
רחצה טופלס
למרות היחס המתירני יותר לחשיפת גוף האדם בסוף שנות ה-60, שהתבטאה בפופולריות גוברת והולכת של הביקיני, חשיפת השדיים בפומבי נחשבה ללא מקובלת כלל. זאת בנוסף לאי-החוקיות של חשיפת השדיים בפומבי, שהובילה פעמים רבות לעימותים. כך, בשנת 1964, כאשר הוצג בחנויות בגד ים ללא חלק המכסה את השדיים, הרוכשות שלבשו את הבגד בציבור נעצרו בשל טעמי צניעות. כך, בעוד שבתצוגות אופנה בגדי הטופלס החלו לצבור פופולריות, השימוש בבגדים אלו בציבור נאסר. עם השנים, ככל שגברה הפופולריות של בגדים חשופים יותר, בייחוד באזורי רחצה, נהפכה הרחצה וכן השיזוף טופלס לנפוצים, ובעקבות כך הותרו במדינות רבות על פי חוק. מחקרים שנעשו החל בשנות ה-90 ועד ימינו מראים פופולריות הולכת וגוברת ודעות מתונות יותר כלפי הטופלס.
פונקציית בטא של דיריכלה
ערכים מיוחדים
כאשר E_{n} הוא מספר אוילר ה-n-י.
על ידי הכללה אפשר להסיק שלכל מספר טבעי k:
טופלס
רחצה טופלס
הפופולריות ההולכת וגוברת של הטופלס באה לידי ביטוי במיוחד בערי אירופה, אשר נשים המשתזפות בהן ללא חלקו העליון של בגד הים הן עניין שבשגרה, והעניין זוכה להבנה בקרב רוב תושבי האזור, כמו גם באוסטרליה. כך, סקר שנערך בשנים 1994-1995 בקרב 118 תלמידי קולג' אוסטרלים גילה כי 88% מהם רואים בטופלס דבר לגיטימי.
מאזורים אלו, אשר קיבלו את הטופלס כבר בשנות ה-90, הופץ הטרנד לשאר מדינות העולם. במקביל, חשיפת השדיים הותרה בכלל חופי המדינות, או שהוקצו חופים לעניין, אשר בשונה מחופי נודיסטים הותרה בהם חשיפת השדיים, ולא חשיפת שאר אזורי הגוף המוצנעים.
מלבד תופעות בודדות, בישראל הטופלס אינו נפוץ, ואף על פי שאין החושפת את שדיה בחוף צפויה לעונש חוקי, מעטות הנשים שעושות זאת. יוצאת דופן בהיבט זה היא אילת, שעקב היותה עיר תיירותית המביאה אליה תיירות רבות מחו"ל, מראה הטופלס שכיח יותר בחופיה.
צילום פפראצי
צילום של טופלס, מבוצע פעמים רבות על ידי צלמי פפראצי. הצילום מתבצע בשני מקרים עיקריים:
רבים הם המקרים בהם נשים צולמו טופלס, להלן הבולטים והמשפיעים שבהם:
טופלס אמנותי
ניתן לקטלג צילומי עירום אומנותיים לפי מידת החשיפה של גוף המצולם. כך, ניתן להגדיר צילומי עירום בהם החזה חשוף אך אזור הערווה לא מוצג כצילומי טופלס. אחד המאפיינים החשובים של צילום זה הוא אנונימיות המצולם, שכן מטרת העירום האמנותי הוא להוות יצירה של ממש, בה הנושא הוא לא המצולם. בניגוד לתמונות הטופלס בצילום הפפראצי ובמתיחות הטופלס, אשר מנסות לספק הנאה לצופים, העירום האמנותי מנסה לספק חוויה אומנותית או תובנות, כמו בשאר ענפי הצילום והאומנות.
עירום אומנותי מופיע בשני סוגים:
טופלס כאמצעי מחאה
נשות ארגון פמן ידועות במחאות שבהן חברות הארגון חושפות את שדיהן במקומות ציבוריים. על החזה החשוף נכתב פעמים רבות מסר רלוונטי.
שבירת הטאבו
כפי שצוין, קיים טאבו סביב ההסתובבות טופלס במקומות ציבוריים. כלומר, אף על פי שמותר על פי החוק להסתובב ברחוב ללא החלק העליון, נשים לא נוהגות כך. אולם, לאחרונה החלו נשים רבות, בעיקר פמיניסטיות, להסתובב טופלס במקומות ציבוריים כאות מחאה. לטענתן, כפי שלגברים מותר להסתובב ללא חולצה ברחוב (כפי שנהוג רבות בערי חוף), כך גם לנשים מותר להסתובב ללא החלק העליון של מלבושן.
בשנת 2019 בעקבות תלונות והפגנות, שינתה עיריית ברצלונה את תקנות העיר כך שגם נשים יוכלו לשחות בחזה חשוף בברכות ובמקורות המים של העיר, בנימוק שזהו תיקון של אפליה על רקע מגדרי.
GoTopless
על מנת לשבור את הטאבו בנוגע לחשיפת השדיים, הוקמה עמותת GoTopless, אשר שמה לה למטרה לתת לנשים חופש להסתובב באופן חשוף ככל שהן רוצות, ולדאוג לשוויון בין גברים לנשים. העמותה נחשבת עמותה פנימיסטית. יום ראשון שלפני יום שוויון הנשים (26 באוגוסט) נקבע על ידי העמותה כיום ההליכה טופלס (Go Topless Day).
SDRAM
SDRAM, ראשי תיבות של Synchronous Dynamic Random Access Memory, הוא התקן חומרה לזיכרון מחשב. התקן זה משתמש בתושבת דימים (DIMMs). בדרך כלל SDRAM תומך במהירויות מ-66 מגה הרץ ועד 133 מגה הרץ.
רקע – זיכרון גישה אקראית (RAM)
זיכרון גישה אקראית (RAM) הוא אמצעי מהיר לאחסון מידע. במחשבים, נעשה שימוש בזיכרון זה על מנת לספק גישה לנתונים ולקוד. הזיכרון נחשב "אקראי", שכן ניתן לגשת לכל פיסת מידע אקראית בזיכרון באותה מהירות.
קיימים שני סוגי זיכרון גישה אקראית:
בלבו של תא זיכרון דינמי יש קבל שיכול להיות טעון (ולייצג את הספרה הבינארית 1), או פרוק (0). ניתן לדמות את תא הזיכרון הדינמי לדלי דולף: כמו שרמת המים בדלי הדולף הולכת ויורדת, כן המתח על הקבל הולך ופוחת עקב זרם הזליגה. אם אדם ימתין מספיק זמן, שוב לא יוכל להבדיל בין תא המייצג "0" ובין תא שייצג "1" שרוב מטענו זלג, כשם שלא יוכל להבחין בין דלי שהיה ריק מלכתחילה לבין דלי מלא שמימיו דלפו. כדי להשתמש בזיכרון דינמי, יש לחדש את מטענו של הקבל בתוך פרק זמן הקצר משמעותית מהזמן בו שוב אי אפשר להבחין אם הקבל טעון או לא. לצורך כך, זיכרון דינמי מכיל מעגל חשמלי העובר לארוך כל התאים בזיכרון באופן מחזורי ומחדש את מטענם של התאים המייצגים "1". פעולה זו נקראת "רענון".
זיכרון גישה אקראית דינמי סינכרוני (SDRAM)
זיכרון SDRAM הוא זיכרון DRAM סינכרוני, כלומר מסונכרן עם השעון של אפיק הנתונים של המחשב.
ל-DRAM הקלאסי יש ממשק אסינכרוני, כלומר הוא מגיב במהירות המרבית לשינויים באותות הבקרה. ל-SDRAM יש ממשק סינכרוני, כלומר הוא ממתין לאות שעון לפני שהוא מגיב לאותות בקרה וכך הוא מסונכרן עם אפיק הנתונים של המחשב. שעון זה מניע מכונת מצבים סופית המנהלת צינור עיבוד נתונים (Pipeline) להוראות נכנסות. הדבר מאפשר תבניות פעולה מורכבות יותר מאלה של ה-DRAM האסינכרוני, מה שמאפשר מהירות עבודה גבוהה יותר.
הצנרה (Pipelining) היא שיטה בה ניתן לקבל הוראות חדשות לפני שמסתיים הטיפול בקודמות. בכתיבה בצינור נתונים ניתן לשלוח פקודת כתיבה נוספת מיד לאחר פקודת כתיבה בלא להמתין שהמידע ייכתב למערך הזיכרון. בקריאה בצינור נתונים המידע הנדרש מגיע מספר מחזורים קבוע לאחר פקודת הקריאה ובמהלך מחזורי שעון אלה ניתן לשלוח פקודות נוספות (מספר מחזורי ההמתנה (Latency) מהווה שיקול חשוב בבחירת SDRAM למחשב).
מידע טכני
ה-SDRAM הוא וריאציה של DRAM, על כן גם הוא מאחסן ביטים של מידע תוך שימוש בטרנזיסטור וקבל במקום 6 טרנזיסטורים כפי שישנם ב-RAM סטטי. בהינתן כתובת לקרוא או לכתוב אליה, הטרנזיסטורים הדרושים 'נפתחים' והקבל נטען לערך הביט או לערך הנכתב אליו בהתאם לפעולה. במטרה לצמצם את ההשפעה של דליפת מטען בקבלים כל השורות מרועננות מדי פעם במטרה לרענן את המתח גם כאשר לא מתקבלות בקשות קריאה וכתיבה. מלבד מטבעו הסינכרוני ל-SDRAM יש גם את היכולת לבצע הצנרה של פקודות במטרה לטפל ביותר מבקשת קריאה או כתיבה אחת בכל פעם כתוצאה מהמורכבות הגדולה יותר שלו. ה-SDRAM עצמו לא אחראי לטיפול ברמה גבוהה בבקשות מבחוץ. ניהול ה-SDRAM ווידוא שהוא מטפל בבקשות בצורה נכונה מבוצע על ידי בקר שמתרגם את הבקשות מהמשתמש לאותות בקרה הנשלחים ל-SDRAM תוך כדי מעקב אחר מצבו של ה-SDRAM. הבקר גם מתרגם את הפלט של ה-SDRAM למשתמש. לכן לא ניתן לנתח את ה-SDRAM בלא לנתח גם את הבקר.
אותות בקרה
בנוסף לאותות בקרה אלו, ל-SDRAM ישנם גם אפיקי נתונים המשמשים לקבלת מספר שורה או טור ובנק מהבקר, ואפיק נתונים דו כיווני לקבלת ושליחת מידע. בפקודות אשר לא דורשות את כל 12 ביטי מספר השורה או הטור (פעולות טור אשר היות שמספר הטורים הוא בן 11 ביטים בלבד ולכן ניתנות לייצוג בעזרת הביטים A0-A9 ופעולות אשר לא דורשות כתובת) ביט הכתובת A10 משמש כאות בקרה נוסף המאפשר בחירת אפשרות שונה למימוש הפקודה המתקבלת.
מספר מחזורי השעון הנדרש לביצוע כל פקודה תלוי בעיצוב ה-SDRAM ובתדר השעון, על-כן במטרה להימנע ממתן פקודות ל-SDRAM כשעדיין אינו יכול לטפל בהן, הבקר יתוכנת עם ערכי התזמון של ה-SDRAM בו הוא אמור לשלוט.
מהניתוח הטכני של ה-SDRAM ניתן לראות כי אין קשר ישיר בינו לבין המעבד. במקום זאת כל הבקשות מטופלות על ידי הבקר השולח אותות בקרה מתאימים ל-SDRAM ומידע הנקרא מה-SDRAM למעבד.
בקר ה-SDRAM
הבקר הוא החולייה המקשרת בין ה-SDRAM לבין המשתמש (Host) המבקש לקרוא או לכתוב ל-SDRAM. בדרך כלל הוא ממומש בקוד כמכונת מצבים. הבקר מוכרח לעקוב אחר ה-SDRAM במטרה לטפל בבקשות המשתמש, המעקב כולל:
כל בקשה של המשתמש מתקבלת בבקר, שקובע האם ה-SDRAM יכול לטפל בבקשה כעת ופועל בהתאם. הבקר מתרגם כל בקשה לפקודות הדרושות כדי שה-SDRAM יטפל בבקשה ושולח את אותות הבקרה המתאימים. במידת הצורך, הבקר ממתין בין פקודות למספר המחזורים הדרוש.
הערות שוליים
DRAM
מלון פלטין
מלון פלטין הוא בניין בתל אביב, בפינת רחוב אחד העם ורחוב נחלת בנימין. הבניין פעל בעבר כבית מלון וכיום משמש כבניין משרדים.
היסטוריה
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הוזמן האדריכל אלכסנדר ברוולד, מחשובי האדריכלים בתקופת היישוב, לתכנן מלון יוקרתי עבור אהרון מאיר מזיא וחתנו, צבי איזקסון, במרכז העיר הצעירה תל אביב. ברוולד ניסה לייצר במבנה סגנון אדריכלי ישראלי חדש על ידי סינתזה ייחודית בין המורשת האירופאית, הבנייה הטורקית-מזרחית שמצא ביפו וניצני הרוח המודרנית החדשה. בית פלטין ניצב על הצומת שבין הסגנון האקלקטי של תחילת המאה העשרים, לבין המודרניזם החמור המאוחר יותר, ששאף לנקות את האדריכלות מכל שרידיה ההיסטוריים. הבנייה נמסרה למהנדס יוסף זיידנר, שהיה מידידיהם הטובים של הבעלים. במלון הותקנה מעלית, שהייתה המעלית השנייה בארץ ישראל.
בעת בניינו ופתיחתו בשנת 1926 נחשב למלון המרכזי, החדשני והמפואר בעיר. המלון הכיל 60 חדרים, אולם קונצרטים בו ניגנה התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית ומועדון ביליארד וריקודים. מזיא ואיזקסון מסרו את ניהול המלון לידי ג'ורג' ברסקי, שהיה יזם בעסקי המלונאות וניהל רשת שכללה גם מלונות בירושלים ובחיפה, אך תוך זמן קצר כשלו עסקיו של ברסקי. באוקטובר 1930 נערכה בחזיתו הפגנה סוערת נגד סגן שר המושבות הבריטי דרומונד שילס, שנערכה לו קבלת פנים במקום מטעם העירייה. בצאתו מהבניין מצא עצמו שילס מול מפגינים חברי "ברית הבריונים", ובראשם ד"ר אב"א אחימאיר, שקראו לו קריאות בוז. המפגינים הוכו ונעצרו. הפגנה זו נחשבת לאירוע היהודי האנטי-בריטי הראשון.
ב-1933 נמסר הניהול לפימה הרמן שלוסברג ואשתו גוסטה (הוריהן של לאה רבין ואביבה יפה, אשתו של אברהם יפה), שזה אך עלו מגרמניה. רבים מבכירי שלטונות המנדט הבריטי התארחו בו, ותרומתו לחיי הלילה בעיר משכה קצינים בריטים רבים. בין המכובדים ששהו במלון נמנו הלורד אדמונד אלנבי, הלורד אלפרד מונד, נחום סוקולוב, נשיא צ'כוסלובקיה טומאש מסריק, רעיית קיסר אתיופיה היילה סלאסי, יחיאל ויצמן ועוד.
בעת המרד הערבי הגדול (מאורעות 1936-1939) נפגעו קשות עסקי המלונאות, והמלון נסגר ב-1938 והוסב לבניין משרדים. מבנה הכניסה המפואר נהרס תוך העתקת הכניסה ימינה, וחלונות קומת המרתף נאטמו. חזית קומת הקרקע הפונה לרחובות אחד העם ונחלת בנימין הותאמה למסחר. ב-1942, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, פעל בבניין בית הארחה לחיילי בעלות הברית. ב-1943 נפתח במלון מועדון חיילים של הצלב האדום האמריקני, בטקס מרשים בנוכחות ראש העיר ישראל רוקח וקצינים אמריקאים בכירים. ב-1944 עברו בית ההארחה והמועדון לניהול כנסיית סקוטלנד, והיו חלק מרשת בתי הארחה ומועדוני פנאי שהפעילה הכנסייה בשם "סנט אנדרוז האוס" (St. Andrew's House). בקומת הכניסה פעלו מועדון הסבה, חדר אוכל וקפלה לתפילה, וחדרי המלון בקומות העליונות שימשו למגורים.
עם הקמת המדינה ועזיבת הבריטים את הארץ, המלון הוסב לבניין משרדים ושקיעתו החלה. לאורך תקופה זו עבר הבניין מסלול לא נדיר של הזנחה, כיעור והשחתה, עד שבקושי ניתן היה להצביע עליו כנכס חשוב, הראוי לשימור ולאזכור. הבניין, שהדגיש את פינת הרחובות בגובהו היחסי למבני הסביבה, התגמד במשך השנים ונבלע בין רבי הקומות והשינויים שנעשו בסביבתו. קומת הכניסה הפכה מסחרית, וכוסתה בהדרגה בתוספות בנייה פרועות ושלטים.
שיחזור ושימור
בתחילת שנות ה-90 עבר המבנה שיפוץ מקיף ותכנון מחדש על ידי משרד האדריכלים קיסלוב-קיי. השיפוץ, שהבליט את יופיו וייחודיותו של בית פלטין, התאפשר עם אישור הוספת קומה חמישית לבניין, הזדמנות שנוצלה על מנת להחזיר למונומנט השכוח את כבודו, הן כאתר עירוני היסטורי והן כיצירה אדריכלית בעלת משקל. נעשתה החזרה מדוקדקת של הבניין למצבו המקורי; חזיתות הבניין נוקו מאלמנטים זרים, תוספות בנייה מאוחרות הוסרו, הטיח הצבעוני בגוון האפרסק המקורי חודש ומעל הכניסה הנוכחית של הבניין שוחזר, בהסטה, אלמנט הכניסה המקורי שנהרס.
בניית הקומה הנוספת מבליטה את המבנה על ידי תוספת חדשה המנוגדת במסה, חומר וצורה. הקומה החמישית משיבה לפינה את ייחודה האורבני, המקורי והמודגש, ומעניקה לבניין סיומת קלה ומעודנת. הבניין כולו נתפס כיחידה אחת, כאשר החדש משתלב עם הישן, כדרכו של האדריכל המקורי לאחד ניגודי סגנון בהרמוניה אסתטית אחת.
כיום, בשל מיקומו בלב ה"סיטי" הפיננסי של תל אביב, ובסמיכות לבורסה לניירות ערך, מאיישות את משרדיו בעיקר חברות שעיסוקן בשוק ההון.
בראשית 2020 משפחת איזקסון מכרה את המלון לרשת מלונות פתאל. הרשת משקיעה 150 מיליון ₪ ברכישה ובשיפוץ ומתכוונת את המבנה שוב לבית מלון.
מיקום בתל אביב
מלון פלטין נמצא ברחוב אחד העם 28, תל אביב-יפו.
קתדרלת אלמודנה
קתדרלת אלמודנה (שם מלא בספרדית: Santa María la Real de La Almudena) היא קתדרלה קתולית במדריד, בירת ספרד.
היסטוריה
התוכניות להקמת קתדרלה על שם הבתולה מאלמודנה עלו במהלך המאה ה-16 מהרגע בו הפכה מדריד לבירת ספרד על ידו של המלך פיליפ השני, אך בנייתה נדחתה לאורך זמן רב עקב התנגדותה של הבישופות של טולדו שפחדה מפגיעה במעמדה. כך שבניית הקתדרלה בפועל החלה רק במאה ה-19 (בשנת 1879). בנייתה של הקתדרלה התנהלה בעצלתיים ואף הופסקה כליל עם פרוץ מלחמת האזרחים הספרדית. עבודות הבנייה נמשכו בשנת 1950, והקדתרלה נפתחה רק בשנת 1993, יותר ממאה שנים לאחר תחילת העבודות, בנוכחות האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
סגנון ועיצוב
תכנון הקתדרלה שהבנייה החלה על-פיו היה בסגנון התחייה הגותית, אך עם המשך עבודות הבנייה לאחר מלחמת האזרחים, הוחלט לעצב את חלקה החיצוני בסגנון נאו קלאסי, במטרה להתאים את הקתדרלה לחזיתו של הארמון המלכותי הניצב מולה. עיצוב פנים הקתדרלה נחשב לחדשני ומודרני, עם חדרי תפילה ופסלים של אמנים בני זמננו המעוצבים בסגנונות שונים.
קישורים חיצוניים
למידע בעברית על הקתדרלה
עמוס שושן
עמוס שושן (נולד בז' בטבת ה'תשכ"ט, 28 בדצמבר 1968) הוא רב יישובי רכס פוריה, ראש כולל "שערי תורה" ומחברם של ספרים תורניים.
ביוגרפיה
הרב שושן נולד בקריית שמונה בשנת 1968.
למד בישיבת כפר הרואה אצל הרב משה צבי נריה, עמו למד דף יומי בחברותא. המשיך את לימודיו בישיבת הגולן והתגייס כלוחם לחטיבת גבעתי, במסגרת זו לחם בעזה באינתיפאדה הראשונה וכן בלבנון. בהמשך יצא לקצונה ולאחר שהוסמך לרבנות שירת כרב חטיבתי.
לאחר שירותו הצבאי למד בכולל ההלכה בישיבת הגולן, וכן אצל הרב יעקב ניסן רוזנטל בחיפה. הוסמך לרבנות על ידי הרבנים הראשיים לישראל, הרב ישראל מאיר לאו והרב אליהו בקשי דורון.
בשנת תשמ"ב נבחר לחתן התנ"ך של העיר קריית שמונה. ובשנת תשנ"ב זכה בפרס רקנאטי "אברהם העברי", על חיבורו "מחלוקת הסמיכה", בנושא המחלוקת שהייתה בין מהר"י בירב למהרלב"ח בעניין סמיכת חכמים לדיינים מומחים, חלק מחיבורו זה פורסם באותה שנה בביטאון המועצה הדתית תל אביב יפו.
בשנים תשנ"ב – תשנ"ו היה מרצה בכיר מטעם משרד החינוך למורים בבתי הספר ובמדרשות תורניות. שימש כר"מ בישיבה בחיספין וכראש כולל לרבנות בבית שאן. וכן הרצה באופן קבוע על מבנה המקוואות והכשרן בקורסי ההסמכה לבלניות שעל ידי מוסדות "דור ודור".
בשנת תשנ"ו הוציא את ספרו הראשון "סוגה בשושנים", העוסק בהלכות נדה טבילה ומקוואות, ומהווה הכנה לנבחנים בבחינות ברבנות הראשית. בהמשך הוציא את ספריו בנתיבות התלמוד – על השתלשלות תורה שבעל פה ותורתם של התנאים. ספרו 'שער המלך', העוסק בשיטתו של הרמב"ם, הוכנס למאגר אוצר החכמה.
משמש כרב ארגון "שמחת משה רבנו", מיסודו של משה סגרון. הארגון עוסק בלימוד הלכות שבת והפצתם, המקיים חידון שנתי החל משנת תשס"ז. לצורך זה ערך והוציא הרב שושן את הספר "עונג שבת - הלכות נדבה", שזכה להסכמה נרחבת מגדולי הרבנים ובראשם מרן הרב עובדיה יוסף זצ"ל, אשר לקח חלק בחידונים אלו.
הילה (פיזיקה)
הילה (באנגלית: Halo) היא תופעה אופטית של היווצרות מעגל סביב מקור אור. הילה מופיעה לעיתים קרובות סביב השמש או הירח כתוצאה משבירת קרני האור בגבישי קרח באטמוספירה.
קיימים סוגים שונים של הילות בהתאם לצורת גבישי הקרח ולסידור המרחבי שלהם. ההילה הנפוצה ביותר קרויה "הילת 22°", והיא נוצרת כתוצאה משבירת אור בגבישי קרח הקסגונליים. חלק גדול מקרני האור נשברות בזווית כוללת של 22°, ולכן ההילה מופיעה כמעגל של אור בזווית זו סביב מקור האור. זו גם זווית השבירה המינימלית ולכן העיגול שמוגבל על ידי ההילה פחות בהיר מחלקה החיצוני.
דגל טורונטו
דגל טורונטו הנוכחי נבחר על ידי ועדה שהוקמה ב-18 באוגוסט 1974 לבחירת דגל לעיר, בעקבות תחרות שנערכה בעיר לעיצוב הדגל. ב-6 בנובמבר באותה שנה, בחרה הוועדה פה אחת את הדגל שעוצב על ידי רנאטו דה סאנטיס (Renato De Santis) בן ה-21, שהיה באותה עת סטודנט במכללת ג'ורג' בראון. דגל זה שימש את העיר העתיקה של טורונטו עד איחוד רבעי העיר רבתי לעיר אחד בשנת 1997. בשנה זו פנתה מועצת העיר לציבור בבקשה לעיצוב דגל חדש, אולם ההצעות השונות שהוצעו נידחו. לבסוף ביצע דה סאנטיס שינויים קלים בדגל הקיים, והדגל המחודש אומץ רשמית באוקטובר 1999.
תיאור הדגל
הדגל מציג את שני המגדלים של בניין עיריית טורונטו על רקע כחול. בין המגדלים, בתחתיתם מופיע עלה עץ אדר המופיע על דגל קנדה. עלה זה מסמל את אולם המועצה הנמצא בבסיס המגדלים. צורת המגדלים יוצרת את האות "T" - האות הראשונה של שם העיר.
אדולף פולק
ביוגרפיה
פולק נולד בשנת 1817 בכפר בבוהמיה, ששכן במרחק 40 ק"מ מפראג. בשנת 1836 ייסד את המפעל הראשון שלו לגפרורים. הוא השתמש בהמצאה חדשה של זרחן אדום לא רעיל. הוא הקים סניפים בכל רחבי בעולם - אירופה, אמריקה ואסיה, וייצא ביותר מ-2 מיליון גילדן בשנה. מפעליו העסיקו אלפי עובדים.
בשנת 1858 זכה בפרס צלב הזהב על ידי הקיסר פרנץ יוזף.
פולק מת בשנת 1884 בבאדן ליד וינה. בנו, אלפרד פולק, המשיך את עסקיו, אך נאלץ לסגור את החברה בגלל כניסתם של מתחרים לשוק.
Draw poker
Draw poker Draw poker Draw Poker Draw poker Draw poker
הילה
הילה היא טבעת של אור בהיר סביב גוף כלשהו. {{פירושונים|
ראו גם
}}
דניאל גולדין
דניאל גולדין (באנגלית: Daniel Saul Goldin נולד ב-23 ביולי 1940) היה המנהל התשיעי של סוכנות החלל הלאומית לאווירונאוטיקה וחלל של ארצות הברית, מ-1 באפריל 1992 עד 17 בנובמבר 2001.
נבחרת קירגיזסטן בכדורגל
נבחרת קירגיזסטן בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של קירגיזסטן.
שיאי שחקנים
נכון ל-20 ביוני 2023.
נער שוליים
בסרט מככב ג'וני דפ כצעיר מרדן בשם וייד ווקר, הידוע בכינוי "Cry Baby" ולצידו מככבים גם אמי לוקיין, פולי ברגן, פיה זאדורה, סוזן טיירל, איגי פופ, ריקי לייק, טרייסי לורדס, טרוי דונהיו, ג'ו ד'אלסנדרו, ג'ואי הת'רטון, דייוויד נלסון ופטי הרסט.
הסרט הוא פרודיה על מחזות זמר כמו גריז, על סרטי הקולנוע של אלביס פרסלי ועל התרבות האמריקאית וערכיה בשנות החמישים. ג'וני דפ אמר במספר הזדמנויות כי הוא לקח את התפקיד, על מנת להתבדח על ההיסטריה שעטפה את אלילי הנוער בתקופה שבה הוא השתתף בסרט "ג'אמפ סטריט 21".
הסיפור מתמקד בקבוצה של עבריינים צעירים ובאינטראקציות שלהם עם תושבי בולטימור בשלהי שנות ה-50, תוך כדי תיאור אהבתם של "Cry Baby" ווקר, מנהיג העבריינים ואליסון ורנון- ויליאמס, בת טובים. הסרט מציג את המכשולים עליהם הזוג נדרש להתגבר כדי להיות ביחד, ואת פעולותיהם המשפיעות על העיירה בכללותה.
הסרט לא זכה להצלחה קולנועית מסחררת במהדורה הראשונית שלו, אך לאחר מכן הפך לסרט פולחן קלאסי, ובעקבותיו עלה בברודוויי מחזמר באותו השם, שהיה מועמד לארבעה פרסי טוני.
עלילת הסרט
וייד "Cry Baby" ווקר הוא המנהיג של חבורת עבריינים צעירים, הפועלת בשנת 1954 בעיר בולטימור. החבורה מכונה: "Drapes" וכוללת את אחותו של ווקר, פפר, אמא צעירה בגיל הטיפש עשרה, מכונה "פני גרזן", שפניה הושחתו, וונדה וודוורד הפראית והחופשייה, ומילטון האקט, בנם של פעילים דתיים נלהבים. ווקר, שביכולתו להזיל דמעה אחת בלבד, המטריף את כל הבנות ובכללן אליסון ורנון ויליאמס, בת טובים, שנמאס לה להיות ילדה טובה ומרובעת. יום אחד, לאחר בית הספר, פונה אליסון לווקר והשניים מתאהבים. עוד באותו היום, מגיע ווקר לחלק ה"מרובעים" בעיר ובמהלך תוכנית כישרונות שמארחת סבתה של אליסון, מציג עצמו בפניה ומזמין את אליסון לבלות איתו ב- Turkey Point, מקום הבילוי של ה- Drapes.
חרף הספקנות של סבתה, אליסון מצטרפת לווקר ושרה עמו ועם הלהקה שלו ב- Turkey point. בשעה שאליסון וווקר חלקו אחד עם השני את חיי היתמות שלהם (אביו של ווקר נשלח לכיסא החשמלי, לאחר שהואשם בהטמנת פצצות באתרים לפי סדר האלפבית וזכה לכינוי: "מפציץ האלפבית" והוריה של אליסון שלמרות שתמיד לקחו טיסות נפרדות, כדי שלא לייתם אותה, נפטרו, כאשר שתי הטיסות בהן טסו, התרסקו), חברה הקנאי של אליסון, בולדווין, מתחיל מהומה. ווקר מואשם בקטטה ונשלח לכלא, דבר שמרעיש את חבריו ואף את סבתה של אליסון, שהתרשמה מאוד מהמחוות, הנימוסים והכישרון המוזיקלי של ווקר.
כאשר ליאונורה פריגיד, נערה שמאוהבת בווקר אבל באופן עקבי נדחית על ידו, טוענת שהיא בהריון ממנו, אליסון מרגישה נבגדת וחוזרת לבולדווין ולמרובעים, אף על פי שסבתה מציעה לה לא לקבל החלטה פזיזה. בינתיים בבית הסוהר, ווקר עושה קעקוע של דמעה על לחיו. הוא אומר למקעקע, דופרי (רוברט טיירי): "נפגעתי כל חיי, אבל ניתן לשטוף דמעות אמיתיות. הדמעה הזאת היא בשביל אליסון, ואני רוצה שהיא תישאר לנצח!".
בסופו של דבר, אליסון משתכנעת להצטרף לברית שנכרתה בין סבתה ובין ה- Drapes, ומתגייסת לקמפיין לשחרורו של ווקר מהכלא (Please Mr. Jailer). ווקר משוחרר מבית הכלא אבל מיד לאחר מכן מוקנט על ידי בולדווין, שמתוודה בפניו שסבו הוא זה שחישמל את אביו של ווקר ומזמין אותו למירוץ תרנגולים (שתי מכוניות שועטות זו לכיוון זו, כאשר המתחרים עצמם שכובים על גג המכונית והמכונית שפונה הצידה ראשונה על מנת למנוע את ההתנגשות, נפסלת). ווקר זוכה לאחר שבולדווין משתפן ומתאחד עם אליסון.
הסרט מסתיים כאשר כל הצופים במירוץ שהתקיים מזילים דמעה אחת, פרט לאליסון ולווקר שסוף סוף מצליח להרפות מהעבר ולהזיל דמעות משתי העיניים.
דיזנגוף סנטר
המרכז המסחרי דיזנגוף סנטר (הקרוי על שם מאיר דיזנגוף) שוכן במפגש הרחובות דיזנגוף והמלך ג'ורג' בתל אביב, כ-200 מטרים דרומית לכיכר צינה דיזנגוף. המבנה תוכנן על ידי האדריכלים עליזה טולדו ויצחק ישר, והקמת המרכז החלה ב-1972 והוא נפתח לציבור ב-1977. במרכז כ-400 חנויות, בהן מבקרים מדי יום כ-40,000 מבקרים (למעלה ממיליון מבקרים מדי חודש).
מרכז הקניות מחולק לשניים, משני צדי רחוב דיזנגוף, ושני החלקים מקושרים באמצעות מדרכות עיליות ומעברים תת-קרקעיים. במרוצת השנים הוקמו על-גבי הקניון שני מגדלים – בשנת 1986 הוקם מגדל מגורים בשם "מגדל דיזנגוף", בתכנון מרדכי בן-חורין, הנישא לגובה 116.6 מטרים מעל חלקו הצפון-מזרחי, ובשנת 1995 מגדל משרדים בתכנון משה צור, הנישא לגובה 78.8 מטרים מעל חלקו הדרום-מערבי, המכונה "מגדל על" (Top Tower). מתחת לדיזנגוף סנטר פועל חניון גדול.
חברת דיזנגוף סנטר וחברת הניהול של דיזנגוף סנטר נמצאת כיום בבעלות משותפת של משפחת פילץ ויורשיו של איש העסקים שמואל פלאטו-שרון.
רקע
בקרקע עליה הוקם דיזנגוף סנטר שכנה שכונת נורדיה – שכונת צריפים קטנה, בה התגוררו כמה מאות עולים, בעיקר מאירופה, בכ-200 צריפים. קודם לכן היו באזור כרמי ענבים. בעקבות מלחמת העצמאות שטח השכונה עצמו היה בידי האפוטרופוס על נכסי נפקדים. בשנות ה-50 של המאה ה-20 הפך רחוב דיזנגוף למרכז חיי המסחר והבידור של תל אביב, למעט מפגש הרחוב עם רחוב המלך ג'ורג', בשל שכונת הצריפים והרמה הסוציו-אקונומית של המתגוררים בה. עיריית תל אביב יזמה בשנת 1955 תחרות לתכנון השטח. בתחרות זכו האדריכלים אבא אלחנני ואריה לוטן, ולצורך הקמת הפרויקט הוקמה חברת "מעונות נורדיה", שותפות של חברת אמריקה ישראל, יקותיאל פדרמן והקבלנים מנדלמן, סייד וכץ. על פי תוכניתם של אלחנני ולוטן היו אומרים להיבנות במתחם עשרה מבני מגורים למפוני הצריפים, ושני מבני מסחר. מתוך עשרת המבנים שתוכננו הוקמו ארבעה מבני מגורים לאורך רחוב טשרניחובסקי. עקב קשיים בפינוי דיירי הצריפים הופסקו עבודות הפינוי והבינוי.
בשנת 1965 הוצגה תוכנית חדשה של אוסקר נימאייר בשיתוף אלחנני ולוטן עבור יקותיאל פדרמן וחברת מעונות נורדיה. תוכנית זו הציעה הקמת שלושה מגדלים למגורים ומשרדים ושטחי מסחר בהיקף של 132,000 מ"ר. היקפה העצום של התוכנית הביאה לדחיית על ידי הועדה המחוזית לתכנון ובנייה שטענה שהוא גדול על תל אביב.
בספטמבר 1968 רכשה חברת אדריכלות מקנדה את השטח מידי מעונות נורדיה. החברה הקנדית הציעה תוכנית אדריכלות בשיתוף עם אלחנני ולוטן שכללה שני מגדלים למלונות על גבי מרכז מסחרי גדול. התוכנית אושרה בוועדה המחוזית, אך החברה הקנדית נתקלה בקשיים כלכליים ובקשה לחזור בה מהסכם הרכישה. בעקבות זאת, נמכרה חברת מעונות נורדיה לאריה פילץ. באותו זמן התאוששה החברה הקנדית ובקשה לחזור בה מהכוונה לבטל את החוזה, אך הדבר היה מאוחר מדי.
היוזמה להקמת מרכז הקניות
דיזנגוף סנטר הוקם בעקבות החלטה משותפת של יזמי הפרויקט, משפחת פילץ ושמואל פלאטו-שרון, אשר רכשו את הקרקע בשנת 1970. היזמים אימצו קונספט של "עיר בתוך עיר" – מרכז מסחרי שיכלול, בנוסף לחנויות, גם רחובות ממוזגים, גנים תלויים ורחבות ציבוריות. ההשראה לפרויקט ולשמו היו מרכז רוקפלר ("רוקפלר סנטר") בניו יורק. פילץ אמר:. היזמים חזו בעיני רוחם מתחם שאדם יוכל להתגורר בו כל חייו ולמצוא את כל מבוקשו מבלי לצאת ממנו, בהתאם תכננו שהמתחם יכלול מגורים, משרדים, חנויות, חדרי כושר וכל צורך אחר. "עידן חדש בדיזנגוף" היא אחת הסיסמאות בהן התהדרו. פרויקט נוסף שתוכנן באותה תקופה תחת אותו עיקרון הוא התחנה המרכזית החדשה של תל אביב, שזכתה להצלחה פחותה ובנייתה נמשכה עד 1993. ליזמים אושרו אחוזי בנייה גדולים על מנת שיוכלו לממן את פינוי כל התושבים שגרו בשכונה.
היזמים פילץ ופלאטו שרון פנו לשלושה אדריכלים לקבלת הצעות לתכנון מרכז הקניות: רם כרמי, חיים קצף ועליזה טולדו. הפרויקט של עליזה טולדו נבחר על ידי פלאטו שרון. בשנת 1972 אושרה תוכנית הבנייה העירונית, ובשנת 1973 החלה הבנייה. במסגרת הקפאת הבנייה לאחר מלחמת יום הכיפורים הוקפאה הבנייה של דיזנגוף סנטר בספטמבר 1974, בעת שהפרויקט היה בשלב היסודות. הבנייה הופשרה ביוני 1975.
התכנון וההקמה
טולדו רצתה לתת להולך במרכז הקניות הרגשה של טיול עירוני, ולכן המשיכה לתוך הקניון מוטיבים מהסביבה העירונית: קווים עגולים ושיפועים מתונים. טולדו לא תכננה במתחם אזור אוכל מרוכז, אלא פיזרה בו בתי קפה ומסעדות בין החנויות, על מנת לשמור על ההרגשה של הליכה לאורך רחוב. היא יצרה שתי כיכרות פנימיות משני צדי הרחוב, במטרה ליצור מעין "פיאצה" – כיכר עירונית בה יוכלו המטיילים "להזדנגף" – לראות ולהיראות. בהתאם נבנו מעברים סביב כיכר זו המאפשרים למבקרים בסנטר לראות מבקרים אחרים. גישה זו יצרה את המבנה הספירלי של המבנה, שגורם לרבים תחושת חוסר התמצאות.
טולדו ניצלה את שינוי המפלס הטבעי של רחוב דיזנגוף, העולה 2 מטרים במקטע הרחוב שבו שוכן הקניון, ושמרה על שיפוע זה בתוך המבנה, והמשיכה אותו בקומות הגבוהות של המבנה. צורתו של המבנה נבעה משטח המגרש. הועלתה סברה לפיה צורת החלל המעגלית היא דמוית רחם, וכי הדבר קשור להריונה של טולדו עצמה בעת התכנון, אולם טולדו מכחישה סברה זו: תחילה, תוכננה על גג המבנה גינה, אך זו הוחלפה בסופו של דבר בחניון עילי.
הפרויקט היה אחד הפרויקטים ההנדסיים והנדל"ניים הגדולים בישראל עד אותה תקופה, והשתתפו בו אלפי פועלים ועשרות מהנדסים ומתכננים.
בפרויקט נעשה תחילה שימוש במאגר מים תת-קרקעי להפעלת השירותים במתחם ולצרכים שאינם משמשים לשתייה, אך עקב תביעה של מקורות על שימוש במי תהום ללא אישור, גוף התפעול של הקניון מזרים את עודפי המים אל הים.
שם המתחם
לקראת חנוכת הפרויקט התעורר ויכוח ציבורי עקב שמו הלועזי, שכן זה היה הפרויקט הראשון הגדול שנקרא בשם לועזי. כתוצאה מהביקורת הוחלף שם הפרויקט לשם עברי, "לב דיזנגוף", אולם הציבור המשיך לקרוא לו בשמו הלועזי, ואחרי תקופה קצרה חזרו רשמית לשם הקודם. השרידים לשם העברי הם בתי הקולנוע לב שממוקמים בקניון. טענת המבקרים שזהו תקדים שיגרור פרויקטים נוספים בעלי שמות לועזיים התבררה כמדויקת. בית קולנוע נוסף בקניון היה "קולנוע דיזנגוף", שהוקם ב-1986 ופעל עד סוף שנת 2011.
תיאור המתחם
המבנה מורכב משני מתחמים, האחד מצפון לרחוב דיזנגוף והשני מדרום לו. שני המבנים מקושרים בארבעה מעברים עיליים העוברים מעל רחוב דיזנגוף, ושני מעברים תחתיים העוברים מתחתיו. למתחם תשע כניסות מהרחובות המקיפים אותו, חמש כניסות מהחניון המצוי בגג המבנה, שתי כניסות מהמגדלים (להם כניסות נפרדות) וארבע כניסות מחניון המבנה.
שטחו הכולל של המתחם כ-102,000 מ"ר, ושטחו של מרכז הקניות 60,000 מ"ר. אורכם הכולל של המעברים בתוך המבנה עולה על 2.5 קילומטרים – מקטע הארוך מכל אורכו של רחוב המלך ג'ורג'. במרכז כ-1,200 מקומות חנייה.
החנויות
החנות הראשונה בדיזנגוף סנטר, המשביר לצרכן, נפתחה ב-1977, ושאר החנויות במתחם נפתחו בשנים 1978– 1979. רשתות בינלאומיות רבות פתחו את החנות הראשונה שלהם בארץ במתחם דיזנגוף סנטר, ובהן פיצה האט והארד רוק קפה. כיום פועלות במתחם 400 חנויות שונות, בהן חנויות של רשתות בינלאומיות כגון נייקי, אדידס, סמסונג, זארה, נינטנדו, לגו, סבן אילבן ומנגו וחנויות של רשתות מקומיות כגון קסטרו, B-Fresh וכלי זמר.
המתחם התת-קרקעי
מתחת למפלס הרחוב ישנם שלושה מפלסי חנייה ומתחתם מתחם נוסף שאמור לשמש כמקלט אטומי. מתחתיו נמצא מאגר מים גדול שלא נעשה בו שימוש.
המערה החשמלית
מתחת לרחוב דיזנגוף ממוקם חלל ענק שתוכנן להיות מרכז תרבות, ובו אולם תיאטרון "צוותא 3". התוכנית לא יצאה לפועל והחלל נותר ריק. בסוף שנות התשעים ותחילת העשור הראשון של המאה ה-21 פעל בו אולם בשם "המערה החשמלית". נכון לשנת 2007 החלל משמש חניון למשאיות ולאיסוף זבל. במקום מקננת אוכלוסייה גדולה של עטלף פירות מצוי. משלחת של הנשיונל ג'יאוגרפיק מגיעה מדי שנה לסקור את מצבם.
שלמה סיטנוביצר
שלמה סיטנוביצר (Solomon Sitnovitzer; 1916–2007) היה שרטט במקצועו, מנהיג ציוני יהודי רומני, מנידוני משפטי הציונים ברומניה.
ביוגרפיה
סיטנוביצר נולד בחוטין שבבסרביה. מצעירותו היה פעיל בקן בית"ר. בשנת 1936 עבר לבוקרשט והיה מפקד גדוד בית"ר הצעירה. בתקופת שואת יהודי רומניה נשלח לעבודות כפייה בהרי הקרפטים. לאחר מלחמת העולם השנייה שב לבוקרשט ובינואר 1945 נבחר לנציב בית"ר ברומניה.
סיטנוביצר נעצר ביולי 1950 בעוון פעילות ציונית ולאחר חקירות קשות היה אחד הנאשמים במשפטי הציונים ברומניה, במהלך השנים 1953–1954 ונידון ל-15 שנות מאסר. בתקופת מאסרו בבית הכלא ערך למען האסירים עיתון בשם "הפתיל". הוא שוחרר בשנת 1956 אך נעצר מחדש בשנת 1959. שנה לאחר מכן שוחרר והתחתן עם ניצולת אושוויץ בשם דורה הכט. בשנת 1962 עלה לישראל ובהמשך היה לנשיא אגודת אסירי ציון וערך את "ספר קהילת חוטין".
סייר אוויר
סייר אוויר הוא איש צוות עזר אווירי האחראי על איסוף מודיעין ועל איתור וזיהוי מטרות באמצעי תצפית ייחודים ממטוסי סיור.
בצה"ל, סיירי אוויר משרתים בגף סיור אווירי בטייסת 100 ביחידת שלף של חיל המודיעין. לתפקיד מגיעים רק חיילים שנשרו מקורס טיס.