cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ליה קבדה
נדבנות
אז היא הקימה את קרן ליה קבדה, שמטרתו היא להפחית תמותת אמהות, תינוקות וילדים באתיופיה וברחבי העולם. הקרן מממנת פרויקטים של תמיכה והעלאת מודעות, וכן מספקת טכנולוגיות, חינוך מבוסס קהילה ותוכניות רפואיות בעלויות נמוכות.
קבדה שימשה כיועצת לדו"ח של שנת 2009 של המרכז לפיתוח גלובלי: "Start with a Girl: A New Agenda for Global Health."
קבדה כותבת בהפינגטון פוסט
אודות בריאות אמהות וילדים והופיעה בווג לגבי the Daily Beast.
לייז' באסקט
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1967. בשנת 2000 ביצעה הקבוצה איחוד עם קבוצת "פלרון".
ליה קבדה
נדבנות
היא גם לוקחת חלק ב-the Daily Beast, ארגון של מנהיגים אפריקאיים שבראשו עומד פסטוס מוגאה, נשיא בוצוואנה לשעבר. הארגון דוגל בהגברת המניעה והטיפול ב-HIV באפריקה.
לייז' באסקט
היסטוריה
בעונות 2003/04, 2009/10, הגיעה הקבוצה עד לגמר הפלייאוף והפסידה לקבוצת ספירו שרלרואה.
הקבוצה משתתפת במסגרות האירופאיות מאז שנת 2001. בין היתר השתתפה ב: גביע קוראץ', גביע ספורטה והיורוצ'לנג'. הקבוצה מארחת בהיכל קאנטרי הול את'יאס, הנקרא גם "קאנטרי הול סארט טילמן", ומכיל 5,600 מקומות ישיבה.
ליה קבדה
למלם
קבדה יצרה את הקולקציה כדי לסייע לשמר את האמנות המסורתית של האריגה וכדי להניע פיתוח כלכלי באתיופיה. למלם נמכר בבארניס, ג'יי קרו, נט-א-פורטר וחנויות רבות אחרות.
קבדה אמרה: "זה נפלא להיות מסוגלת לתרום ולעזור לאנשים".
חיים אישיים
קבדה נישאה למנהל קרן הגידור האתיופי קאסי קבדה ב-2000 ולהם בן ובת. השניים נפרדו ב-2013 והתגרשו ב-2015.
אנאיס נין
ביוגרפיה
אנאיס נין נולדה בניי-סיר-סן, צרפת, להורים אמנים. אביה, חואקין נין, היה פסנתרן ומלחין קובני ממוצא קטלאני, ואמה הייתה זמרת קובנית בעלת הכשרה קלאסית. סבו של אביה נמלט מצרפת בעת המהפכה הצרפתית והגיע לקובה, שם עזר לבנות את מסילת הרכבת הראשונה במדינה.
נין התחנכה כנוצרית קתולית, ובילתה את ילדותה ונעוריה באירופה. אחרי שהוריה נפרדו, אמה העבירה את אנאיס ואת שני אחיה לברצלונה, ומשם לניו יורק. לפי יומניה, נין עזבה את מערכת החינוך הפורמלית בגיל 16 ומאוחר יותר החלה לעבוד כדוגמנית ציור. אחרי מספר שנים באמריקה, נין שכחה איך לדבר ספרדית, אך המשיכה לשלוט בצרפתית ולמדה לדבר אנגלית שוטפת.
ב-3 במרץ 1923, בהוואנה, קובה, נישאה לבעלה הראשון, יו פרקר גילר (1898–1985), בנקאי ואמן, שנודע מאוחר יותר כיוצר הקולנוע הניסיוני איאן הוגו. הזוג עבר לגור בפריז, שם עבד גילר בבנקאות ונין החלה לפתח את העניין שלה בכתיבה. ביומניה היא מזכירה כי באותה תקופה למדה ריקודי פלמנקו. יצירתה הראשונה שיצאה לאור הייתה סקירה על ד"ה לורנס, שכתבה ב-16 יום.
טיפול פסיכואנליטי שעברה אצל אוטו ראנק, שמאוחר יותר הפך למאהב שלה, השפיע עליה מאוד. בביקורה השני אצל ראנק, נין הרהרה על תשוקתה "להיוולד מחדש" כאישה וכאמנית.
בשלהי קיץ 1939, כשתושבים זרים רבים עזבו את צרפת בשל המלחמה המתקרבת, נין עזבה את פריז וחזרה לניו יורק עם בעלה (לפי בקשתו, אזכורים של גילר הושמטו ברובם מיומניה שיצאו לאור בימי חייה).
חיים אישיים
נין האמינה שההיריון שהסתיים ב-1934 בהפלה היה מהנרי מילר. ב-1947, כשהייתה בת 44, פגשה את השחקן רופרט פול במעלית במנהטן, בדרכה למסיבה. השניים פיתחו קשר רומנטי. פול היה צעיר מנין ב-16 שנים. ב-17 במרץ 1955, בעודה נשואה לגילר, היא נישאה לפול באריזונה, ועברה לחיות איתו בקליפורניה. גילר נשאר בניו יורק ולא ידע על נישואיה השניים של נין עד מותה ב-1977.
ב-1966 נין ביטלה את נישואיה עם פול, בעקבות בעיות משפטיות שעלו מכך שגם גילר וגם פול ניסו לרשום אותה כרעייתם בטפסי מס ההכנסה שלהם. על אף ביטול נישואיהם, נין ופול המשיכו לגור יחדיו כאילו היו נשואים, עד מותה ב-1977.
אחרי מותו של גילר ב-1985, פול הזמין את הוצאתם לאור של היומנים המלאים של נין. חמישה כרכים יצאו לאור באנגלית. פול מת ביולי 2006.
נין הזכירה כהשפעות את הסופרת ג'ונה בארנס, מחלוצות הספרות הלסבית, ואת הסופר ד״ה לורנס. בכרך הראשון של יומניה ציינה כי היא כותבת בהשראתם של מרסל פרוסט, אנדרה ז'יד, ז'אן קוקטו, פול ואלרי וארתור רמבו.
בנוסף לעבודתה ככותבת, נין הופיעה במספר סרטי קולנוע. דמותה מופיעה גם בסרט "הנרי וג'ון".
יומנים
עבודותיה החשובות ביותר של נין, הן לפי דעתה והן לפי דעתם של חוקרים, הן יומניה. היומנים, המקיפים עשרות שנים, מספקים תובנות מעמיקות לחייה וקשריה האישיים. נין הכירה באופן אינטימי מספר סופרים, אמנים, פסיכואנליטיקאים ודמויות בולטות אחרות, וכתבה עליהם לעיתים קרובות, במיוחד על אוטו ראנק. לאור מעמדה כסופרת המתארת קבוצת ידוענים גברית בעיקרה, יומניה של נין נחשבים למשמעותיים כי סיפקו נקודת מבט מ״הצד השני״.
כתבים אירוטיים
מבקרי ספרות רבים מהללים את נין כאחת הכותבות הדגולות ביותר של ארוטיקה נשית. היא הייתה אחת הנשים הידועות הראשונות שחקרו את תחום הכתיבה הארוטית במלואו, ובהחלט הייתה האישה הבולטת הראשונה במערב שכתבה ארוטיקה. לפניה, ארוטיקה שנכתבה על ידי נשים הייתה נדירה.
לפי הכרך הראשון של יומניה, נין נתקלה לראשונה בכתיבה ארוטית כשחזרה לפריז עם בעלה, אמה ושני אחיה בסוף גיל ההתבגרות שלה. הם שכרו את דירתו של אמריקאי שנסע לחופשת הקיץ, ונין נתקלה בכמה ספרים בצרפתית, אותם קראה בזה אחר זה. ״מעולם לא קראתי ספרות ארוטית באמריקה״, כתבה, ״הייתי תמימה לפני שהתחלתי לקרוא בהם, אבל כשסיימתי את כולם, לא היה דבר שלא ידעתי על הרפתקאות מיניות״.
בשנות הארבעים, מתוך מצוקה כלכלית, החלו נין, הנרי מילר וכמה מחבריהם לכתוב ספרות ארוטית ופורנוגרפית עבור ״אספן״ אנונימי, תמורת דולר אחד לעמוד. הם עשו זאת כמעין בדיחה. נין החשיבה את הדמויות בארוטיקה שלה לקריקטורות, ומעולם לא תכננה לפרסם את כתביה, אך שינתה את דעתה בתחילת שנות השבעים והרשתה את פרסומם.
נין הייתה חברתם, ולפרקים מאהבתם, של אישים ספרותיים רבים, בהם הנרי מילר, ג'ון סטיינבק, אנטונן ארטו, גור וידאל, לורנס דארל ואחרים. הרומן והחברות שניהלה עם מילר השפיעו עליה מאוד, הן מינית והן ככותבת.
בשנת 1979, שנתיים לאחר מותה פורסם ספר סיפורים אירוטיים Little Birds. בשנת 2020 סופיה אל-מאריא יצרה סדרת טלוויזיה שמבוססת על הספר.
חייה המאוחרים והשפעתה
עלייתה של התנועה הפמיניסטית בשנות ה-60 העניקה לכתביה של נין נקודת מבט פמיניסטית, שהפכה את נין למרצה פופולרית באוניברסיטאות שונות. מנגד, נין עצמה התרחקה מהאקטיביזם הפוליטי של התנועה הפמיניסטית.
החל משנת 1973 זכתה נין בהכרה ממסדית ופרסים רבים, בהם תוארי כבוד מאוניברסיטאות.
היא מתה בלוס אנג'לס ב-4 בינואר 1977, שלוש שנים אחרי שאובחנה כחולה בסרטן. גופתה נשרפה, ואפרה פוזר מעל מפרץ סנטה מוניקה. בעלה הראשון, יו גילר, מת ב-1985, ואפרו פוזר גם הוא באותו המקום.
רופרט פול הוציא מהדורות חדשות ומלאות של יומניה, החל מ-1985 ועד מותו ב-2006. חלקים גדולים של יומניה של נין עדיין לא יצאו בגרסה מלאה. הגרסאות המקוריות של היומנים נמצאות בספריית אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
ב-1990 ביים פיליפ קאופמן את הסרט ״הנרי וג'ון״, המבוסס על הרומן של נין ״הנרי וג'ון: מתוך יומניה המלאים של אנאיס נין״. הסרט עסק ביחסיו של הנרי מילר עם אשתו ג'ון.
אקסוקתקציה
אֶקְסוֹקֶתֶקְצְיָה (וכן אקסו; באנגלית: Exocathection) הוא מונח בפסיכולוגיה המתאר מצב של הטען חיובי (קתקסיס) והפניית האנרגיה ליבידינלית של אדם אל פעילותיו החיצוניות, כמו אל עסקים כלכליים ואל התרחשויות חברתיות או פוליטיות; ניתן להגדיר מונח זה כמתאר מצב של נסיגה מהחיים התאורטיים ונטייה חזקה לעסוק בחיים המעשיים. מונח זה הוא הפכו של המונח אֶנְדוֹקֶתֶקְצְיָה.
היסטוריה ואטימולוגיה של המונח
את המונח אֶקְסוֹקֶתֶקְצְיָה טבע הפסיכולוג האמריקני הנרי מארי (1893-1988 Henry Alexander Murray) בספרו "חקירות של אישיות" (Explorations in Personality) שיצא לאור בשנת 1938.
המונח נבנה בשפה האנגלית (התחילית: exo + המילה cathexis > cathection) אך האטימולוגיה של המילה היא מיוונית שבה המשמעות המילולית של השם אֶקְסוֹקֶתֶקְצְיָה (κάθεξις+ ἔξω) היא אחיזה חיצונית.
המשרד לאיכות הסביבה (יפן)
השר לאיכות הסביבה הוא חבר בדיאט של יפן, ונכון ל-17 באוגוסט 2015 ממלאת יושיו מוצ'יזוקי תפקיד זה.
משמר הדרגונים הסקוטי המלכותי
משמר הדרגונים הסקוטי המלכותי (קריבנרים ואפורים) (באנגלית: The Royal Scots Dragoon Guards (Carabiniers and Greys) או בראשי תיבות: SCOTS DG) הוא רגימנט שריון בצבא הבריטי. הרגימנט נוסד ב-2 ביולי 1972 באדינבורו, סקוטלנד, על ידי איחוד שני רגימנטים קודמים: רגימנט הקרביניירים ה-3 (משמר הדרגונים של נסיך ויילס) ורגימנט הסקוטים אפורים המלכותי (הדרגונים ה-2).
הרגימנט כיום משרת כחלק מחטיבת השריון ה-7 אשר מוצבת בגרמניה כחלק מהכוחות הבריטים בגרמניה. בשנת 1998 הפך הרגימנט לראשון שקלט את טנקי הצ'אלנג'ר 2 החדשים והוא מוגדר כיום הרגימנט מסוג 58, כלומר הוא מכיל 58 טנקי צ'לנג'ר 2 בנוסף לרק"מי סיור, פיקוד, קשר ולוגיסטיקה.
מבנה ויעוד
כאמור הרגימנט מכיל סך הכל 58 טנקי צ'לנג'ר 2 ומחולק לאסקדרון מפקדה, שלושה אסקדרוני שריון ואסקדרון סיוע וסיור ממוכן. כל אסקדרון שריון מכיל שלוש מחלקות של ארבעה טנקים כל אחת ושני טנקים למ"פ וסגנו, כלומר 14 טנקים סך הכל באסקדרון. אסקדרון הסיוע והסיור נקרא באופן רשמי 'אסקדרון שריון בינוני', הוא אסקדרון B ברגימנט ומכיל מבנה דומה לאסקדרונים המשרוינים אך במקום טנקים הוא עושה שימוש ברק"מי סיור סימיטר.
היסטוריה
מאז הקמת הרגימנט בשנת 1971, שירת הרגימנט בשנים הראשונות להקמתו בעיקר בצפון אירלנד. בשנת 1991 נשלח הרגימנט להשתתף במלחמת המפרץ, בין השנים 1996-7 שירת הרגימנט בבוסניה ובשנים 2000-1 שירת פעמיים בקוסובו כחלק מכוח קוסובו. במהלך מלחמת עיראק בשנת 2003 שירתו יחידות הרגימנט בקרבות השונים בעיקר באזור העיר בצרה, בין היתר השמידו בקרב אחד 14 טנקי הרגימנט 14 טנקי אויב, מה שנודע בתור 'קרב ה-14-0'. בשנים 2006-7, 2008 ושוב בשנת 2010 נשלחו יחידות הרגימנט לשירות באפגניסטן.
כאמור, הוקם הרגימנט ב-2 ביולי 1971, על ידי איחוד שני רגימנטים קודמים:
רגימנט הקרביניירים ה-3 (משמר הדרגונים של נסיך ויילס)
'רגימנט הקרביניירים ה-3 (משמר הדרגונים של נסיך ויילס)' (באנגלית: 3rd Carabiniers (Prince of Wales's Dragoon Guards)) הוקם בשנת 1922 על ידי איחוד שני הרגימנטים:
רגימנט הסקוטים אפורים המלכותי (הדרגונים ה-2)
'רגימנט הסקוטים אפורים המלכותי' (באנגלית: 'Royal Scots Greys') הרגימנט נוסד בשנת 1678 עם הקמת שלוש יחידות דרגונים סקוטים אשר בשנת 1681 הפכו ל-'רגימנט הדרגונים הסקוטי המלכותי' אשר קיבל את המספר 'הדרגונים ה-4' ב-1694, בשלב זה סוסי הרגימנט היו אפורים והוא כבר החל להיות ידוע בתור "הדרגונים האפורים".
בשנת 1694 יחד עם שני רגימנטי דרגון נוספים, הועבר הרגימנט להולנד שם שירת במהלך מלחמת תשע השנים, כאשר במהלך כשלוש שנים עסק הרגימנט בעיקר בסיור ואבטחה ולא השתתף בקרבות רבים אל מול האויב. לאחר פסק זמן של חמש שנים בסקוטלנד, נשלח הרגימנט פעם שנייה לשרת בהולנד בשנת 1702 כחלק מצבאו של ג'ון צ'רצ'יל במהלך מלחמת הירושה הספרדית שם נלחם הרגימנט במספר מערכות וקרבות ברחבי מערב אירופה. שנה לאחר המלחמה, הרגימנט הוצב בסקוטלנד והשתתף בדיכוי התקוממות היעקוביטים מה שערך כארבע שנים והסתיים בשנת 1719. לאחר המרד, הרגימנט חזר למשימות שיטור ברחבי סקוטלנד למשך ה-23 שנים הקרובות.
בשנת 1742 נשלח הרגימנט חזרה לאירופה להשתתף עם הצבא הבריטי במלחמת הירושה האוסטרית, בחודשים הראשונים הוצב הרגימנט במשימות שמירה ושיטור ובהמשך הצטרף ללחימה. ב-27 ביוני 1743 הרגימנט השתתף בקרב דטינגן, שם ככל הנראה הוצב בשורה הקידמית של הצבא ולחם כנגד יחידות הפרשים הצרפתיות. נאמר על הרגימנט לאחר מכן שלחם בגבורה כאשר הסתער באופן פזיז כנגד האויב אך ספג מעט מאוד נפגעים, בקרב זה הרגימנט אף הצליח לחזור דגל היחידה הצרפתית (מה שנחשב הישג מהמעלה הראשונה ובושה ליחידה המובסת).
בשנים הבאות שירת הרגימנט במספר מוקדים מסביב לבריטניה בלי אירועים חריגים למעט ההוספה של פלוגה קלה לרגימנט בשנת 1755. אם תחילתה של מלחמת שבע השנים, נשלחה הפלוגה הקלה וסופחה זמנית לפלוגות פרשים קלות נוספות בנחיתה בצרפת, שאר הרגימנט הגיע עם הצבא ב-1758 לגרמניה. ב-13 באפריל 1759 השתתף הרגימנט בקרב ברגן אותו הפסידו צבאות בריטניה, בראונשווייג והנובר, כאשר הרגימנט שימש להגנת הנסיגה יחד עם יחידות פרשים נוספות. במשך שנות המלחמה עד 1763, נלחם הרגימנט לצד יחידות הפרשים האחרות בשלל קרבות ומערכות המלחמה. לאחר המלחמה בשנת 1764 ועד למערכת הסיום של המלחמות הנפוליאוניות בשנת 1815, מלבד השתתפות במערכה בארצות השפלה (1793-4) הרגימנט לא נשלח להשתתף במספר המערכות של התקופה והוא נותר באיים הבריטים. במהלך השנים האלו בדומה ליחידות דרגון נוספות, עבר הרגימנט שינוי מחיל רגלים רכוב לרגימנט פרשים מלא.
אחד מנקודות השיא במורשת הגדוד והקרב שהקנה לרגימנט את סמלו הייחודי, היה קרב ווטרלו בשנת 1815. אם חזרתו של נפוליאון לצרפת וחידוש הקרבות, הורחב הרגימנט כהכנה להשתתפות במערכה. הרגימנט היה גדול מכפי שהיה אי פעם עם 946 חיילים וקצינים אשר התחלקו לעשר מחלקות, שש מהם נשלחו לארצות השפלה כדי להשתתף בקרבות הבלימה כנגד הכוחות הצרפתיים בראשות נפוליאון. כוחות הרגימנט הושמו תחת פיקוד 'חטיבת האיחוד' (Union Brigade) שכלל גם את רגימנט האינסקילינג (הדרגונים ה-6) ורגימנט הדרגונים המלכותי (הדרגונים ה-1), החטיבה פספסה את קרב קאטר ברה והגיע לאזור רק לאחריו. יומיים לאחר מכן בבוקר ה-18 ביוני, הוצב הרגימנט בקו השלישי באגף השמאלי של הצבא הבריטי, שם הוחזק ובשלב הראשון לא נשלח קדימה. כאשר היה חשש שחיל הרגלים הצרפתי ישבור את הקו הבריטי במרכזו, נשלחו שתי חטיבות הפרשים לכיוון המרכז כנגד התור הצרפתי כאשר תחילה הרגימנט נותר בעתודה.
בסיבות השעה 13:30, רגימנט ההילנדרים ה-92 החל להישבר במרכז והסקוטים אפורים נשלחו לסייע, הם רכבו בהסתערות לא מהירה מידי משום האדמה השבורה והצליחו בכך לשבור את ההתקדמות הצרפתית ולהציל את הקו הבריטי מקריסה. במהלך התקפת הרגימנט את התור הצרפתי, סמל מהרגימנט ראה את 'העיט הנפוליאוני' של התור הצרפתי והצליח להילחם בצרפתים שהגנו עליו ולקחת אותו. בשלב זה הרגימנט היה מפוזר והמשיך לתקוף תור צרפתי נוסף ובהמשך מצאו עצמם כוחות הרגימנט מול הקו הצרפתי הראשי. לאחר שספגו אבדות קשות, הרגימנט ושאר יחידות החטיבה ניסו להתארגן ליד הוגנוט במרכז שדה הקרב כאשר ניתקלו בהתקפת נגד של קירסירים צרפתים, לבסוף הצליח הרגימנט להגיע אחורה לקו הבריטי ותמך בהמשך הקרב באגפו השמאלי. בסוף יום הקרב איבד הרגימנט 104 חיילים עם 97 פצועים וכחצי מהסוסים, הוא נותר בארצות השפלה כחלק מהסכמי השלום עד 1816.
בין השנים 1816 עד 1854, נותר הרגימנט באיים הבריטים במשימות שונות עד לפרוץ מלחמת קרים, שעם תחילתה נשלח הרגימנט להילחם יחד עם 'החטיבה הכבדה'. לאחר שנתיים של לחימה בחצי האי קרים חזר הרגימנט לבריטניה שם נותר עד שנת 1899 ומלבד כמה יחידות שנשלחו למערכות ברחבי העולם הרגימנט נותר רובו ככולו באיים הבריטים עד לפרוץ מלחמת הבורים. במהלך המלחמה שירת הרגימנט תחת דיוויזיית הפרשים בקרבות השונים ברחבי דרום אפריקה עד סיומה בשנת 1902, הרגימנט נותר באזור עוד שלוש שנים לשמירה על השקט והביטחון.
יחסי הונגריה–קוריאה הצפונית
יחסי הונגריה–קוריאה הצפונית הם יחסי החוץ בין הונגריה לרפובליקה העממית הדמוקרטית של קוריאה (DPRK), המכונה בדרך כלל קוריאה הצפונית. היחסים בין המדינות התקיימו מאז מלחמת קוריאה, אולם עם זאת התפתחו לסכסוכים.
היסטוריה
הרפובליקה ההונגרית השנייה הכירה ברפובליקה העממית הדמוקרטית של קוריאה ב-11 בנובמבר 1948 כישות הריבונית החוקית היחידה של קוריאה כולה.
לאחר מלחמת קוריאה, שלחה קוריאה הצפונית מספר וטרנים להונגריה כחילופי סטודנטים. כאשר החלה המרד ההונגרי ב-1956, הצטרפו בערך 200 מתלמידים אלו; ניסיון המלחמה שלהם התגלה כמסייע לתלמידים ההונגרים, שרבים מהם לא היו בעלי הכשרה צבאית ולא הצליחו להפעיל את הנשק והציוד שתפסו. בעקבות המהפכה, הכוחות הסובייטים והמשטרה ההונגרית אספו את הסטודנטים הצפון קוריאנים – שהובחנו בקלות מהמקומיים על ידי הופעתם – וגירשו אותם בחזרה לקוריאה הצפונית, כאשר כמה מהם נמלטו לאוסטריה.
בשנת 2002 התברר כי דיפלומט צפון קוריאני לשעבר בבודפשט היה מעורב בסחר בינלאומי בנשק בעת שהותו בהונגריה.
רוגבי במשחקים האולימפיים
רוגבי היה ענף במשחקים האולימפיים בארבע אולימפיאדות בין 1900 ל-1924, והוא חזר לתוכנית האולימפית החל באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016). בעוד שבאולימפיאדות שנערכו בעבר, שיחקו גברים בלבד, ברוגבי יוניון, שבו משתתפים 15 שחקנים, החל באולימפיאדת ריו יהיה טורניר הן לנשים והן לגברים, במתכונת של רוגבי שביעיות, שבו משתתפים 7 שחקנים.
עד 1924
באולימפיאדת פריז (1900) השתתפו 3 נבחרות: בריטניה, גרמניה וצרפת. למעשה, בריטניה וגרמניה לא יוצגו בידי נבחרות לאומיות, אלא בידי מועדונים מקומיים: מוזלי וונדררז ופרנקפורט 1880, בהתאמה. צרפת גברה על שתיהן וזכתה במדליית הזהב, ובריטניה וגרמניה, שלא שיחקו זו מול זו, זכו במדליות כסף. למשחק בין צרפת לבריטניה הגיעו 6,000 צופים, הקהל הגדול ביותר שהגיע לאירוע כלשהו במשחקים אלה.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) לא נערך טורניר רוגבי, ובאולימפיאדת לונדון (1908) השתתפו שתי נבחרות בלבד, לאחר שצרפת ויתרה על השתתפותה: בריטניה ואוסטרלאסיה. אוסטרלאסיה הייתה משלחת שהורכבה מספורטאים מאוסטרליה ומניו זילנד, אך בענף הרוגבי השתתפה נבחרת אוסטרליה. גם הפעם בריטניה לא יוצגה בידי נבחרת לאומית, אלא בידי נבחרת מחוז קורנוול. במשחק היחיד שנערך ניצחה אוסטרלאסיה, וזכתה במדליית הזהב.
הוצאת הענף מהמשחקים והחזרתו החל מ-2016
בעקבות האירועים במשחק הגמר והמיעוט העקבי של נבחרות משתתפות בטורניר, החליט הוועד האולימפי הבינלאומי שלא לכלול את הרוגבי במשחקים הבאים. פרישתו של פייר דה קוברטן, חובב המשחק, מראשות הוועד האולימפי, הקלה על קבלת החלטה זו. באולימפיאדת ברלין (1936) נערך טורניר ראווה בהשתתפות ארבע נבחרות (איטליה, גרמניה, צרפת ורומניה), ובמשחק הגמר ניצחה צרפת את גרמניה.
משחקי הרוגבי באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) נערכו במתכונת של רוגבי שביעיות, וכללו לראשונה גם טורניר נשים. הן בטורניר הגברים והן בטורניר הנשים השתתפו 12 נבחרות. הן חולקו לשלושה בתים בני ארבע נבחרות. שתי הראשונות מכל בית עלו לשלב רבע הגמר, כמו גם שתיים מתוך שלוש הנבחרות שדורגו במקום השלישי, במאזן הטוב ביותר. החל משלב הגמר נמשך הטורניר בשיטת נוקאאוט. שתי המפסידות בשלב חצי הגמר נפגשו למשחק על מדליית הארד, המפסידות בשלב רבע הגמר המשיכו למשחקי הדירוג על מקומות 5 עד 8, וארבע הנבחרות שלא העפילו לשלב רבע הגמר המשיכו למשחקי הדירוג על מקומות 9 עד 12. נבחרת הנשים של אוסטרליה הייתה האלופה האולימפית הראשונה בהיסטוריה של הטורנירים לנשים, ובטורניר הגברים ניצחה נבחרת פיג'י, שזכתה במדליה האולימפית הראשונה בתולדות המדינה.
מדליות
6 נבחרות השתתפו בטורנירי הרוגבי שנערכו עד 1924, ומאחר שבכל טורניר השתתפו 2 או 3 נבחרות, כולן זכו במדליות.
גלגו הסנאי
גלגו הסנאי (שם מדעי: Sciurocheirus) הוא סוג של פרימטים ממשפחת הגלגויים, החיים רק במערב אפריקה מקמרון, ניז'ר וניגריה עד לנהר הקונגו. סוג זה כולל 4 מינים, חלקם נדירים מאוד. במקור שויכו לסוג גלגו עד 1872.
מינים אלה הם בינוניים ביחס למשפחתם, באורך 16 עד 23 סנטימטרים, בעלי זנב ארוך כמו של סנאי (ומכאן שמם) באורך 20 עד 30 סנטימטרים ומשקלם 190 עד 430 גרם בממוצע. הם בעלי חוטם דק מוארך ועיניים גדולות מותאמות לראיית לילה שצבעם חום-אדמדם.
מינים אלו שוכני ביערות ואזורים סבוכים והם פעילי לילה היוצאים מחללי עצים לחפש חרקים ופירות על העצים והענפים סביבם והם יכולים לטפס על משטחים כמעט אנכיים, תוך שימוש בכפות הרגליים הגדולות והרגישות שלהם.
ז'אנה באוק
ז'אנה באוק (בגרמנית:  Jeanna Bauck; 19 באוגוסט 1840 – 27 במאי 1926) הייתה ציירת שוודית-גרמנית הידועה בציורי הנוף והדיוקנאות שלה, ובקריירה שלה כמחנכת.
ראשית חייה
ז'אנה באק נולדה בשנת 1840. הייתה בתם של מלחין ומבקר מוזיקה יליד גרמניה קרל וילהלם באוק (1808–1877) ואם שוודית, דורותיאה פרדיק (1806–1834). הייתה לה אחות נוספת, חנה לוסיה באוק, ושני אחים גדולים יותר, עמנואל באוק, ויוהנס באק. ז'אנה גדלה בסטוקהולם. היא נשארה בשוודיה עד 1863, אז עברה לגרמניה ללמוד ציור, תחילה בדרזדן ואז במינכן שם פגשה את ציירת הדיוקנאות הדנית ברטה וגמן. השתיים הפכו לחברות לכל החיים, גרו יחדיו, חלקו סטודיו ונסעו לאיטליה ולפריז, שם התגוררו מספר שנים לפני שחזרו למינכן.
קריירה מוקדמת
השכלתה באמנות החלה אצל אדולף אהרדהט בדרזדן, אחר כך אצל אלברט פלם בדיסלדורף, ומאוחר יותר אצל יוזף ברנדט במינכן. רוב הכשרתה בציורי נוף הייתה במינכן, בהדרכתו של הצייר יוהאן דידריך כריסטיאן לנגקו, אשר קיבל השראה בולטת לאורך כל הקריירה שלו מבית הספר לציור ברביזון. רוב הציורים שהופקו לאורך הקריירה של באוק, כמו אלה של המורה שלה, מסווגים בסגנון ברביזון.
באוק החלה את הקריירה שלה רק בציור נופים ומצאה בכך הצלחה מסוימת. מאוחר יותר היא התרחבה לתחום ציור דיוקנאות, ובסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 ייצרה כמויות שוות של ציורים בשניהם. במהלך הקריירה שלה היא זכתה בפרסים בתערוכות בתוך גרמניה ומחוצה לה, והציגה בזמנים שונים בגלריות בסטוקהולם ובטריאסטה.
חייה המאוחרים
בשנת 1880 עברה באוק לפריז וחלקה סטודיו עם חברתה ברטה וגמן. בתקופה זו ציירה באוק דיוקן של וגמן, בין כעשרים דיוקנאות אחרים. בתקופת שהותן בפריז, הן באוק והן וגמן הציגו עבודות בסלוני פריז של 1881 ו- 1882.
בשנת 1897 התגוררה באוק בברלין והעבירה שיעורי ערב בציור באיגוד לאמנויות ברלין. כאן פגשה והתיידדה מאוחר יותר עם סטודנטית בשם פאולה מודרזון-בקר בת עשרים ואחת, שלימים תיארה את באוק כמורה האהובה עליה.
בשנת 1926 נפטרה ז'אנה באוק במינכן, גרמניה, בגיל 85.
יחסי ישראל–סנט וינסנט והגרנדינים
יחסי ישראל–סנט וינסנט והגרנדינים הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין סנט וינסנט והגרנדינים לבין מדינת ישראל.
היסטוריה
ישראל וסנט וינסנט והגרנדינים כוננו יחסים דיפלומטיים בינואר 1981, כשנתיים לאחר שמדינת האי קיבלה עצמאות מהממלכה המאוחדת.
ישראלים אינם זקוקים לוויזה בשביל להיכנס למדינה.
אליפות שש האומות
אליפות שש האומות (באנגלית: Six Nations Championship, ידועה גם בשם שש האומות של גינס מטעמי חסות) היא תחרות בינלאומית שנתית של רוגבי יוניון לגברים בין נבחרות, , , , ו. האלופה הנוכחית היא צרפת, שזכתה בטורניר של 2022.
הטורניר מאורגן על ידי האיגודים של שש המדינות המשתתפות תחת הדגל של רוגבי שש האומות (Six Nations Rugby), האחראי על קידום ותפעול טורנירי הגברים, הנשים והטורנירים עד גיל 20.
שש האומות היא היורשת של אליפות אומות הבית (1883–1909 ו-1932–1939), ששוחקה בין קבוצות מאנגליה, אירלנד, ויילס וסקוטלנד והייתה טורניר הרוגבי יוניון הבינלאומי הראשון. עם הצטרפותה של צרפת, זו הפכה לאליפות חמש האומות (1910–1931 ו-1947–1999), אשר בתורה הפכה לאליפות שש האומות בצירוף איטליה.
ווילס ואנגליה זכו באליפות הכי הרבה פעמים, שתיהן עם 39 תארים. מאז החל עידן שש האומות בשנת 2000, רק איטליה וסקוטלנד לא הצליחו לזכות בתואר שש האומות.
היסטוריה והתרחבות
הטורניר שוחק לראשונה בשנת 1883 כאליפות אומות הבית בין ארבע האומות הביתיות של הממלכה המאוחדת - אנגליה, אירלנד, ווילס וסקוטלנד. עם זאת, אנגליה לא נכללה בטורנירים של 1888 ו-1889 עקב סירובם להצטרף למועצה הבינלאומית לרוגבי. הטורניר הפך לאליפות חמש האומות ב-1910 עם הצטרפותה של צרפת. הטורניר הורחב בשנת 2000 והפך לאליפות שש האומות עם צירוף איטליה.
פורמט
הטורניר מתחיל בסוף השבוע הראשון של פברואר ומגיע לשיאו עם המחזור האחרון בשבת השנייה או השלישית של מרץ. הפורמט של האליפות הוא פשוט: כל קבוצה משחקת פעם אחת מול כל קבוצה אחרת (בסה"כ 15 משחקים), כאשר יתרון הביתיות מתחלף משנה לשנה. לפני טורניר 2017 הוענקו שתי נקודות על ניצחון, אחת על תיקו ואף אחת על הפסד. בניגוד לתחרויות רבות אחרות של איגודי רוגבי, שיטת נקודות הבונוס לא הייתה בשימוש בעבר.
ב-30 בנובמבר 2016, ועדת שש האומות הודיעה כי שיטת נקודות בונוס תיבחן באליפות 2017. השיטה דומה לזו המשמשת ברוב אליפויות רוגבי (0 נקודות עבור הפסד, 2 עבור תיקו, 4 עבור ניצחון, 1 עבור הבקעת 4 טרייז או יותר במשחק, ו-1 עבור הפסד ב-7 נקודות או פחות). ההבדל היחיד הוא שלקבוצה שמנצחת את כל המשחקים שלה מוענקות אוטומטית ל-3 נקודות נוספות - כדי להבטיח שקבוצה שהפסידה לה לא תוכל לעקוף אותה בעזרת נקודות בונוס.
לפני 1994, קבוצות שוות בנקודות חלקו את האליפות. מאז נשבר השוויון על ידי התחשבות בהפרש הנקודות (סך הנקודות שהושגו פחות סך הנקודות שספגו) של הקבוצות. חוקי האליפות קובעים עוד שאם קבוצות שוות בנקודות משחק והפרש נקודות, הקבוצה שהשיגה הכי הרבה טרייז זוכה באליפות. אם גם בפרמטר הזה יהיה שוויון, הקבוצות השווות היו חולקות את האליפות. עד היום, נקודות והפרשי נקודות הספיקו כדי להכריע את האליפות.
גביע האליפות
למנצחי שש האומות מוענק גביע האליפות. הוא נהגה במקור על ידי הרוזן מווסטמורלנד, והוצג לראשונה לזוכה באליפות 1993, צרפת. זהו גביע כסף סטרלינג, שעוצב על ידי ג'יימס ברנט-וורד ונעשה על ידי צוות של שמונה צורפים מהחברה הלונדונית וויליאם קומינס.
יש לו 15 לוחות צד המייצגים את 15 חברי הקבוצה ועם שלוש ידיות לייצג את שלושת השופטים (שופט ראשי ושני שופטי מגע). הכוס בעלת קיבולת של 3.75 ליטר - מספיקה לחמישה בקבוקי שמפניה. בתוך בסיס המהגוני נמצאת מגירה נסתרת המכילה שישה גימורים חלופיים, כל אחד מהם העתק כסף של אחד מסמלי הקבוצה, שניתן להבריג על המכסה הניתן להסרה.
גביע חדש הוצג לאליפות 2015. הגביע החדש עוצב על ידי צורפי הכסף של תומאס לייט והחליף את מהדורת 1993, שהופרשה מכיוון שייצגה את האומות שהשתתפו באליפות חמש האומות. אירלנד הייתה הקבוצה האחרונה שזכתה בגביע הישן והקבוצה הראשונה שזכתה בחדש.
גראנד סלאם וכתר משולש
קבוצה שמנצחת בכל משחקיה זוכה ב"גראנד סלאם".
הכתר המשולש יכול להינתן רק לאחת מאומות הבית (אנגליה, אירלנד, סקוטלנד או ויילס), כאשר מדינה אחת מנצחת את כל שלושת המשחקים שלה מול האחרות. הכתר המשולש מתוארך לאליפות אומות הבית המקורית, אך גביע הכתר המשולש הוענק רק מאז 2006, כאשר הבנק המלכותי של סקוטלנד (נותן החסות העיקרי של התחרות) הזמין גביע כתר משולש מיוחד. מאז זכו בו ויילס ואירלנד ארבע פעמים, ואנגליה שלוש.
כפית העץ
כפית העץ היא פרס מטפורי שניתן לקבוצה שמסיימת במקום האחרון, או לחלופין לקבוצה שמפסידה את כל משחקיה באליפות. מאז טורניר שש האומות הראשון בשנת 2000, רק אנגליה ואירלנד נמנעו מלסיים אחרונות. איטליה סיימה 15 פעמים אחרונות בעידן שש האומות, והפסידה את כל משחקיה 11 פעמים.
מקומות
החל מתחרות 2021, משחקי שש האומות מתקיימים באצטדיונים הבאים:
אומות הבית וחמש האומות
מודגש מציין שהקבוצה לא ניצחה אף משחק.
שש האומות
מודגש מציין שהקבוצה לא ניצחה אף משחק.
שמואל שניאורסון (ניקולייב)
הרב שמואל שניאורסון (תרמ"ח, 1888 – י' בכסלו תש"ד, 7 בדצמבר 1943) היה רב העיר ניקולייב באוקראינה.
תולדות חייו
נולד בעיירה פודוברנקה לזלדה רחל (בת שניאור זלמן חייקין) ורבי ברוך שניאור נכד האדמו"ר רבי מנחם מנדל שניאורסון, ה"צמח צדק" ונקרא על שם דודו רבי שמואל שניאורסון מחב"ד-לובביץ'.
בשנת ה'תרס"ט החל לשמש כמלמד תורה תחת רבנות אחיו וכמלמד של בן אחיו מנחם מנדל. בשנת תר"ע עבר להתגורר בניקולייב, ושם נישא בא' באלול תרע"א למרים גיטל ינובסקי אחותה של גיסתו חנה, ומונה לרב בית כנסת ולעוזר חתנו ברבנות. בשנת ה'תרע"ז מונה לרב העיר ניקולייב מטעם השלטון לצד חתנו שכיהן כרב מטעם הקהילות.
בשנת תר"פ הפסיק לכהן כרב ובשנת תרפ"ד נבחר על ידי הקהילה היהודית לרב העיר תפקיד אותו מילא עד לשנת ת"ש. לאחר פטירת חתנו בשנת תרצ"ג מילא את מקום חמיו כרבה היחידי של העיר.
במשך רבנותו נאבק לשימור חיי הדת, במיוחד אפיית מצות כשרות לפסח. במקומות שונים נדפסה חליפת מכתבים בינו לבין אחיו רבי לוי יצחק, בו הם מתארים אחד לשני את תלאותיהם בנידון ומבקשים עצות זה מזה. מכתבים נוספים לבן אחיו - רבי מנחם מנדל שניאורסון, לימים הרבי מחב"ד, נדפסו במקומות שונים.
בשנת תרצ"ט (1939) נאסר אחיו רבי לוי יצחק בשל פעולותיו להפצת יהדות, שהיו אסורות על פי חוקי ברית המועצות. ובשנת תש"א (1941) נאסר הוא על ידי השלטונות, אף הוא בעוון הפצת היהדות. ביום ד' תמוז תש"א נפסק דינו לשלוש שנות גלות בטומסק שבסיביר. בחודש אדר א' תש"ג (1943) שוחרר ממאסרו עקב תשישות ואי ספיקת לב. עקב מלחמת העולם השנייה התגורר בנו בעיר טשרזדאו שבטורקמניסטן ולשם ברח רבי שמואל אך לא נרפא מתשישותו ונפטר ביום י' בכסלו תש"ד (1943) ונטמן בבית העלמין היהודי בטשרזדאו.
משרד ההגנה (יפן)
משרד ההגנה (ביפנית: 防衛省, תעתיק: בּוֹאֶיי-שוֹ) הוא המשרד הגדול ביותר בממשלת יפן, מכיוון שהוא כולל גם את כוחות ההגנה העצמית של יפן. לפי החוקה נתון משרד ההגנה תחת סמכות אזרחית. המשרד נוסד ב-1 ביולי 1954, תחת השם "סוכנות ההגנה של יפן", וקיבל את שמו הנוכחי ב-9 בינואר 2007.
שר ההגנה הוא חבר בדיאט של יפן.
מדיניות ההגנה
משרד ההגנה פועל לקידום המטרות הבאות:
הדיוויזיה ה-257 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-257 (בגרמנית: 257. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה במערכה בפולין, בקרב על צרפת, בקרבות החזית המזרחית, והושמדה במהלך מבצע יאשי-קישינב. לאחר מכן הוקמה הדיוויזיה כדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-257, שלחמה בחזית המערבית עד תום המלחמה.
הדיוויזיה ה-257
לאחר הפלישה לפולין, שבה הייתה הדיוויזיה בעתודת קבוצת ארמיות דרום, היא שימשה ככוח כיבוש בגזרת קרקוב. ב-29 בינואר 1940, דיוויזיית הרגלים ה-257 העבירה גדוד חי"ר של הרגימנט ה-466 לדיוויזיית הרגלים ה-293 של גל הגיוס ה-8.
ביוני 1940, במהלך הקרב על צרפת, עמדה דיוויזיית הרגלים ה-257 מול קו מאז'ינו, כחלק מקבוצת ארמיות C. לאחר סיום המערכה במערב הועברה הדיוויזיה חזרה לפולין. ב-4 באוקטובר 1940, שליש מהדיוויזיה הועברה לדיוויזיית הרגלים ה-123 כחלק מגל הגיוס ה-11. קרל זקס קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה ב-1 במרץ 1941.
בין יוני 1941 לקיץ 1942, דיוויזיית הרגלים ה-257 לחמה בקרבות מתמשכים בחזית המזרחית. היא השתתפה בלחימה באומן והשתתפה בכיתור קייב. בסוף שנת 1941, דיוויזיית הרגלים ה-257 עסקה בפעולות הגנה נגד מערכת החורף הרוסית 1941–1942.
במאי 1942 לחמה הדיוויזיה בקרב חרקוב השני. על דיוויזיית הרגלים ה-257 פיקד כעת קרל גימבל, שנכנס לתפקידו ב-1 במאי 1942. גימבל הוחלף ב-1 ביוני על ידי קרל פיכלר. ב-5 בנובמבר 1943 קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה אנטון ריכרד פון מאוכנהיים גנאנט בכטולסהיים. ב-2 ביולי 1944 קיבל פרידריך בלימקה את הפיקוד על הדיוויזיה.
באוגוסט 1944 הושמדה דיוויזיית הרגלים ה-257 כשלחמה תחת קבוצת ארמיות דרום במהלך מבצע יאשי-קישינב. היא פורקה רשמית ב-9 באוקטובר 1944. המפקד האחרון שלה, שמונה ב-1 באוקטובר 1944, היה אריך זיידל.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-257
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-257 הוקמה ב-13 באוקטובר 1944, תוך שימוש בשרידי דיוויזיית הרגלים ה-257 וכן באנשי דיוויזיית הצללים Groß-Görschen, הידועה גם בשם דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-587, שהייתה חלק מגל הגיוס ה-32. רגימנטים הגרנדירים של דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-257 היו הרגימנטים ה-457, ה-466 וה-477, כפי שהיו תחת דיוויזיית הרגלים ה-257. דיוויזיית ההפולקסגרנדיר ה-257 הושמדה על ידי כוחות צבא ארצות הברית בפוסן במאי 1945.
המפקד היחיד של דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-257 היה אריך זיידל.
הוועדה הלאומית לביטחון הציבור
מטרת הוועדה היא הבטחת נייטרליות המשטרה על ידי הפרדת הכוח מהלחץ הפוליטי, והבטחת ניהולה התקין של המשטרה. הוועדה אף אחראית על סוכנות המשטרה הלאומית, ובסמכותה למנות ולפטר קציני משטרה בכירים לרבות ראש מחלקת משטרת המטרופולין של טוקיו.
חסידת אוכף
חסידת אוכף (שם מדעי: Ephippiorhynchus) הוא סוג של עופות ממשפחת החסידתיים.
אלו עופות גדולים היכולים להגיע לגובה 140 ס"מ ולמוטת כנפיים של 230-270 ס"מ. הם חיים באגמים ובביצות באפריקה, דרום מזרח אסיה ואוסטרליה. הם בעלי מקור גדול בצבע אדום-שחור עם עיטורים צהובים - אצל חסידת האוכף -  או שחור לגמרי אצל שחורת-הצוואר. לשני המינים יש גוף וכנפיים שחורים.
הם קרובי משפחה של חסידת היאבירו הענקית וכן של עופות המרבו.
מינים:
בית סבאח
בית סבאח (בערבית: آل صباح) היא המשפחה השולטת בכווית.
אמיר
הירושה לכס המלכות של כווית מוגבלת לצאצאיו של מובארכ א-סבאח. אמיר כווית הוא ראש המדינה ולאספה הלאומית, הזכות החוקתית לאשר או לסרב למינוי אמיר על פי סעיף 4 לחוקת כווית. כמו כן לפרלמנט הסמכות להדיח אמיר מתפקידו. כך הדיח הפרלמנט את האמיר סעד מתפקידו בשנת 2006 עקב מחלתו.
יורש העצר
על האמיר המכהן למנות יורש עצר בתוך שנה מיום כניסתו לכס המלוכה; המינוי זקוק לאישור על ידי רוב חברי הפרלמנט של כווית, האספה הלאומית. אם נסיך הכתר החדש לא מצליח לזכות באישור האספה הלאומית, האמיר מגיש שלושה בני משפחה זכאים לבדיקה, והאסיפה הלאומית בוחרת אחד להיות נסיך הכתר. האספה הלאומית קובעת גם את משכורתו של האמיר.
נסיך הכתר צריך להיות חבר בכיר בבית סבאח. תפקיד האמיר מתחלף באופן מסורתי בין שני הענפים העיקריים של בית סבאח, אל-אחמד וא-סאלם. ראש הממשלה ממונה על ידי האמיר, אולם מינויו של ראש הממשלה מחייב אישור מרוב חברי הפרלמנט של האספה הלאומית.
רובע צ'אויאנג (בייג'ינג)
צָ'אוֹיָאנְג (בסינית מפושטת: 朝阳区; בסינית מסורתית: 朝陽區; בפין-יין: Cháoyáng Qū; תעתיק: צָ'אוֹיָאנְג צ'וּ') הוא רובע במרכז המחוז העירוני בייג'ינג שבצפון הרפובליקה העממית של סין. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הרובע מנתה 3,452,460 תושבים, זהו הרובע המאוכלס ביותר בבייג'ינג והוא מחולק ל-24 תתי-רבעים ו-19 אזורים חצי-עירוניים.
הרובע משתרע על פני 464.9 קילומטרים והוא גובל מצפון ברבעים צ'אנגפינג ושוניי, ממזרח ברובע טונגג'ואו, מדרום ברובע דאשינג וממערב ברבעים האידיין, פנגטאי, שיצ'נג ודונגצ'נג.
ברובע נמצאות מרבית השגרירויות הזרות, הממוקמות בבייג'ינג, וכמו כן גם רחוב הברים הנודע סאנליטון, מרכז העסקים הראשי של בייג'ינג, האצטדיון האולימפי, שנבנה לקראת אולימפיאדת הקיץ של שנת 2008 ונמל התעופה הבינלאומי בייג'ינג קפיטל.
ג'אקומו בונאוונטורה
ג'אקומו בונאוונטורה (באיטלקית: Giacomo Bonaventura; נולד ב-22 באוגוסט 1989) הוא כדורגלן איטלקי, המשחק בעמדת הקשר בקבוצת הכדורגל האיטלקית פיורנטינה ובנבחרת איטליה.
את קריירת הבוגרים שלו החל בונאוונטורה בשנת 2007 בקבוצה אטאלנטה המשחקת בסרייה א'. כעבור 7 שנים, ב-2014, נרכש על ידי מילאן תמורת 7 מיליון יורו. בספטמבר 2020 חתם בפיורנטינה.
את משחקו הראשון במדי הנבחרת האיטלקית ערך בונאוונטורה ב-31 במאי 2013, במשחק ידידות מול נבחרת סן מרינו.
סוזי אורבך
ד"ר סוזי אורבך (באנגלית: Susie Orbach; נולדה ב-6 בנובמבר 1946) היא פסיכולוגית קלינית, פסיכותרפיסטית, פסיכואנליטיקאית, עיתונאית וסופרת, פמיניסטית ומבקרת חברתית ממוצא יהודייה-בריטית. מחלוצות הטיפול בהפרעות אכילה בממלכה המאוחדת ובין הראשונים שהכירו בהפרעות אכילה בקרב נשים כמשקפות תופעה פסיכולוגית-תרבותית הנגזרת מתפקידן במסגרת התא המשפחתי המערבי, כאחראיות על תזונה וטיפוח רגשי. חיברה ארבעה ספרים בנושא ועשרות מאמרים, הקימה מרכזי טיפול בנשים, יזמה קמפיינים, פעילה בארגונים ושותפה לכנסים בתחום. בנוסף, כתבה גם שלושה ספרים על הפסיכולוגיה של נשים ופרסמה באופן נרחב מאמרים בסוגיות פסיכולוגיות וחברתיות שונות.
קורות חיים
סוזי אורבך נולדה ב-1946 וגדלה בפרבר צפון-מערבי בלונדון שבאנגליה, להורים ממוצא יהודי. אביה, מוריס אורבך (Maurice Orbach), היה חבר פרלמנט בריטי (מטעם מפלגת הלייבור), ואמה, אמריקאית במוצאה, הייתה מורה. אורבך זכתה במלגת לימודים לבית הספר North London Collegiate School, שם למדה עד גיל 15. ב-1991 סיימה דוקטורט בפסיכולוגיה קלינית מטעם אוניברסיטת המדינה של ויין.
אורבך ניהלה מערכת יחסים זוגית עם עמיתה הפסיכואנליסט ג'וזף שוורץ (Joseph Schwartz), אבי שני ילדיה, שהסתיימה לאחר שלושים שנה. לדברי הסופרת ג'נט וינטרסון, שותפתה-לחיים בהווה, אורבך מגדירה את עצמה פוסט-הטרוסקסואלית.
אורבך בעלת קליניקה בלונדון, בה היא מטפלת ביחידים וזוגות.
פעילות אקדמית
אורבך שימשה כפרופסור שלא מן המניין ב-The New School for Social Research בניו יורק ובבית הספר לכלכלה של לונדון במשך עשר שנים. היא כיהנה כיו"ר ה-Relational School בבריטניה וביולי 2004 הוענק לה תואר דוקטור של כבוד מאת אוניברסיטת אסקס. אורבך עמדה בראש ארגון "Anybody", הקורא להכרה ולגיטימציה של שונות גופנית. היא מייסדת-שותפה וחברה בצוות ה-Antidote, גוף הפועל לקידום והכרה של אוריינות רגשית. כמו כן, היא גם מייסדת-שותפה של ארגון הפסיכותרפיסטים ויועצים בתחום האחריות החברתית Psychotherapists and Counsellors for Social Responsibility. אורבך מעבירה הרצאות ומשתתפת בתשדירים באופן נרחב בעולם ואף כותבת בעיתונים רבים כגון "הגרדיאן" הבריטי.
קריירה
בשנת 1976 הקימה אורבך, ביחד עם לואיס אייכנבאום (Luise Eichenbaum), את המרכז הטיפולי לנשים ה-"Woman's Therapy Center" בלונדון וב-1981 את מרכז ההדרכה ה-"Woman's Therapy Center Institute" בניו יורק.
אורבך שמשה כיועצת לבנק העולמי, לשירותי הבריאות הלאומיים ולחברת "יוניליוור". כמו כן, יזמה ועמדה מאחורי הקמפיין של חברת "דאב" - מסע ההסברה של חברת דאב ליופי אמיתי.
במסגרת פעילותה בארגון "Anybody", ובשיתוף עם ה-"Woman's Therapy Center Institute" בניו יורק, אורבך ועמיתות השיקו קמפיין עולמי נרחב, בשם "Endangered Bodies", אשר יוצא כנגד התרבות ההרסנית הגורמת לנשים ולנערות לשנוא את גופן. במרץ 2011 הארגון "Endangered Species" קיים סדרה של מפגשים בינלאומיים בלונדון, ניו יורק, בואנוס איירס, סאו פאולו ומלבורן. המטרה הייתה לגייס בכירים בממשלה, מוסדות חינוך, תאגידים רב-לאומיים, תעשיית האופנה ואמצעי תקשורת מרכזיים, לחבור ליצירת תרבות ויזואלית חדשה. תרבות אשר מעריכה, ואף מעצימה, את היופי הראשוני והשוני בקרב נשים ונערות, כדי לעזור להן לגדול בתחושת ביטחון בדימוי העצמי והגופני. בארגון מתוכננים מפגשים נוספים, והקמפיין ממשיך בשמו החדש – Endangered Bodies: A Local Global initiative.
"Fat is a Feminist Issue"
ספרה הראשון של אורבך, (תורגם לעברית: "לא עוד דיאטה-השמנה מהיבט נשי") יצא לאור ב-1978 במהדורה ראשונה וב-1982 במהדורה שנייה. הספר נכתב לאחר התנסות אישית, עבודה עם קבוצות נשים וטיפולים פרטניים בנושא של הפרעות אכילה. אורבך מעלה לתודעת הציבור את הבעייתיות של יחסי נשים עם גופן ועם הרגלי האכילה שלהן. היא בוחנת את המשמעות הבלתי מודעת של שומן ורזון, והסיבות לכך שאנשים אוכלים כשאינם חשים ברעב, או בצורך פיזי לאכול. בנוסף, היא דנה בשאלת האכילה הכפייתית כמבטאת עבור נשים מספר משמעויות: 1) אכילה ללא תחושת רעב גופני, 2) דיאטות או אכילת יתר כאמצעי להילחם בתחושה של אובדן שליטה סביב אוכל, 3) התעסקות רבה בנושאי מזון-השמנה- דיאטות, 4) להרגיש רע ביחס לעצמך ולגופך (דימוי עצמי ודימוי גוף) כמי שאיבדה שליטה. אורבך מתייחסת לאכילה כפייתית לא כסימפטום בלבד, אלא כבעיה בפני עצמה. נקודת המוצא שלה היא הגורמים החברתיים שהובילו נשים לאכילה כפייתית כתגובה והסתגלות ללחצים סקסיסטיים בחברה המערבית המודרנית: הצורך הנשי בהכרה חברתית וציפיות החברה הגברית הפטריארכלית, אחריותן של נשים כקנייניות עיקריות לבריאות המשפחה והעימות הבלתי פוסק עם רזון ודקיקות.
אורבך מנתחת את משמעותה של חווית הרעב ואת מנגנון האכילה הכפייתית והמשמעויות האישיות והחברתיות הנלוות לו: "בעיני האכלנית הכפייתית קיבל המזון משמעויות נוספות רבות כל-כך, עד שזה מכבר איבד את הקשר הביולוגי המובן מאליו שלו". אורבך מציעה הסבר לפיו אימהות, כמטפלות ראשוניות, עלולות להתקשות לפרש את איתותיו של ילדן - כתוצאה מתחושת קיפוח מוקדם וחשש מכישלון – ולהאכילו יתר על המידה. השלכה של העיוות המוקדם ביחסי האכלה ניתן ליחס גם ליחסי הגומלין בין אימהות ובנות. אורבך כותבת כי "חווית האכילה" עבור האכלנית הכפייתית מהווה מספר משמעויות: אכילה חברתית (גיבוש משפחתי, מפגש חברתי), מזון כפיצוי או מקור לעונג, אכילה מתוך עצבנות או לחלופין לשם חגיגה, אכילה מתוך שעמום או אכילה מונעת. הדיאטה הכפייתית, טוענת אורבך, מכתיבה אכילה על פי מערכת כללים המקטלגת למזונות מותרים ואסורים מבלי להתייחס לרעב פיזיולוגי או לאכילה כאדם "נורמלי". בנוסף "...לחצי תעשיות האופנה והדיאטה, המוציאות הון עתק לוודא שנשים לא יחליטו בעצמן מה הן רוצות לאכול וללבוש, מחזקת את המחשבה שהאכלנית הכפייתית היא בלתי-אחראית, מחוסרת שליטה, מוזנחת ודוחה". לראייתה של אורבך, היכולת לספק את צרכיה ולהיענות לרצונותיה, עשויה לשנות את נקודת מבטה של האישה, באשר להיותה קשובה לצורכי אחרים ובאשר למאווייה בתחומים שונים.
אורבך מציעה בספר תוכנית התמודדות אישית לנשים עם דפוס אכילה כפייתית ומקדישה פרק ליתרונותיה של עבודה בקבוצה לעזרה עצמית. אורבך נוגעת בפרק אחד בנושא של הרעבה עצמית-אנורקסיה נרבוזה, כחלק מגישתה לאכילה כפייתית, בהתבסס על שיחות עם נשים שחלו באנורקסיה ולא בהסתמך על ניסיון קליני-טיפולי. על אף ההבדלים בין הסובלות מן ההפרעה בשני עברי הרצף – אנורקטיות ואכלניות כפייתיות – אורבך טוענת כי פעילותן היא תגובה כאובה של נשים, המנסות להשפיע במשהו על חייהן.
הביקורת על אורבך
חוקרות וכותבות עכשוויות מבקרות את התייחסותה של אורבך להפרעות אכילה (ובתוכן השמנה) כבעיה שיש צורך להסביר ולטפל: מדיקליזציה של הגוף הנשי השמן והחיפוש אחר הגורם להשמנה בקרב נשים, מחזקים את ההנחה כי מדובר בתופעה חברתית-תרבותית שלילית, או כסוג של בעיה רפואית המחייבת פתרון מדעי. בנוסף, חוסר בהירות בהבחנה מוביל לשאלה האם אורבך מתייחסת במסקנותיה לנשים הסובלות מיחס חברתי שלילי כתוצאה מהשמנה, או לנשים רזות/ממוצעות החשות חוסר נוחות זמנית בשל מה שנראה "במשקפיהן" עודף משקל.
אורבך בוחנת בעבודתה את השיח התרבותי-חברתי הנסוב סביב תפקידי המגדר והשפעתו על הקונפליקט ביחסי אימהות-בנות: מאבקה של הבת לעצמאות והבדלות מאמא (חיפוש אחר עיסוקים מחוץ לספרה הביתית), לצד ההזדהות עם התפקידים הנשיים המסורתיים שהיא מייצגת עבורה. החוקרות אינן מקבלות את הניסיון של אורבך להסביר השמנה בקרב נשים כנובעת מקונפליקטים ביחסי אימהות-בנות ובכך לחזק את הקבלה התרבותית "המתבקשת" בין הגוף הנשי השמן לבין כשלים והפרעות, ויותר מכך, לגוף המשקף טראומה.
לראייתן של החוקרות, פרשנותה של אורבך מחזקת את ההנחה כי הגוף הוא למעשה "פרפורמנס" של הנפש. בכך, היא מחזקת את המודל הפסיכולוגי של הדיכוטומיה בין גוף ונפש במחשבה הפילוסופית המערבית. התייחסות זו מדגישה את עליונותה של הנפש אל מול נחיתות הגוף. אורבך מפרשת התנהגויות מסוימות (כגון "אכילה כפייתית") כביטוי גופני לסימפטומים נפשיים. פרשנות זו מבטאת את חולשתן של נשים בהתמודדות עם קונפליקטים נפשיים.
"Bodies"
בספר (2009) "Bodies" - אורבך מציגה תאוריה חדשה לגבי האופן שבו אנו רוכשים דימוי עצמי גופני. הספר כולל סיפורי מקרה של קטועי גפיים וילדים אשר אומצו או גדלו במשפחות אומנות. אורבך מותחת ביקורת על תעשיות היופי, הדיאטה, "הסטייל" ותעשיית התרופות, כמו גם על אורח החשיבה המודרני בנושא של "השמנת יתר". שנותיה הרבות כפסיכותרפיסטית גיבשו בה את התובנה, כי האופן בו אנו רואים ומעריכים את גופנו, משקף ומשפיע על היחס לעצמנו, לדימוי העצמי שלנו. הגוף הוא המדד לערכנו. לשיטתה של אורבך, בעבר גופנו שימש אותנו ליצור מוצרים. כעת, בתקופה "המודרנית המאוחרת", אנו עסוקים בליצור את גופנו, הגוף הפך להיות המוצר. בעבר, הגוף האנושי עוצב על פי אופי הפעילות שנשא, כיום אנו פעילים פחות, אך עסוקים יותר, בלעצב את "הגוף המושלם". אורבך מפנה ביקורת כלפי הכוחות המובילים אותנו ל"שנאת הגוף". ומדגישה כי הקפיטליזם ימשיך לשגשג אם נתנכר לגופנו.
ספריה הנוספים, המתייחסים למזון ולגוף, הם: (Hunger Strike" (1986) ,"On Eating" (2002".
תחום עיסוק חשוב נוסף של סוזי אורבך מתייחס לדינמיקה של מערכות יחסים.
"What do women want?"
אורבך ואייכנבאום כותבות כי התנסותן כפסיכותרפיסטיות במרכזי הטיפול לנשים, בלונדון ובניו יורק, הבהירה להן ש"בעיית הנשים והתלות" קשורה ישירות לנושא הרגשי ונמצאת במרכז הפסיכולוגיה שלהן. נשים התקשו להעמיד את צורכיהן בראש סדר העדיפויות, בחרו להיות בצד הנותן של מערכת יחסים, חשו חוסר נוחות, רגשות אשם וחולשה להזדקק לתשומת לב או דאגה מאחרים. הן חששו כי דרישה לצרכים תיתפס כהבעת חולשה וילדותיות. "הצורך לתת והקושי לקבל הופיע בקווי-דמותה של כל אישה שפגשנו, והתחלנו לראות בה התפתחות מרכזית בפסיכולוגיה של הנשים". הן בוחנות את התלות במערכות יחסים אינטימיות ביחס לשינויים חברתיים וכלכליים, בחברה המודרנית המערבית, שהשפיעו על חייהן של נשים: מפרנסות ועצמאיות כלכלית, נשים שבחרו ללדת בגיל מאוחר או לא ללדת כלל, כאלו שבחרו לחיות בגפן, חד הוריות, זוגות שאינם הטרוסקסואליים ועוד. לטענתן, חינוכן של בנות והכשרתן לתפקידן החברתי גרם ללחץ ביחסי אימהות-בנות: 1) אימהות מעודדות, במודע או שלא במודע, את בנותיהן להעניק, להרגיש ולתמוך באחרים, 2) הבנות חשות את אכזבתה של אמן מחוסר יכולתו של אביהן (בן זוגה) לספק את צרכיה הרגשיים, 3) האם עשויה לחפש בבתה את הקשר הרגשי החסר ולמצוא את עצמה כמושא טיפול של בתה וכך יהפכו יחסיהן מעמסה לצרכים שלא סופקו על ידי אחר, 4) האם כבת, גדלה בתחושת חסך רגשי וחוסר טיפוח מצד אמה ועלולה לחפש פיצוי מצד בתה שלה. אימהות הנתונות ללחצים מגיבות אל בנותיהן באופן בלתי עקבי, בלתי נשלט ולא מודע. הן גורמות לבנותיהן לגדול ברגשות של אובדן, אי שלמות, כאב של מניעה וחוסר טיפוח ולהפוך לנשים הכמהות לקשר רגשי של אהבה, דאגה ואכפתיות.
אורבך ואייכנבאום מקדישות פרק לניתוח הטאבו הגדול של "התלות הגברית". הן דנות במיתוס הגבר החזק, העצמאי והבלתי תלוי, שיצרה החברה הפטריארכלית. לטענתן שני המינים, גברים ונשים, סובלים ממנו: "זהו אחד המיתוסים של הפטריארכליות, אותו צריך לבחון ואליו צריך להתנגד... הוא גורם לכל אחד לחוש חולה בתוך עצמו, מפני שהוא יודע ומכיר את עצמו כתלותי, ורגש אנושי זה נראה באור שלילי". הן כותבות על הדינמיות של התלות בין בני זוג – "תופעת הצ'ה-צ'ה" כפי שהן מכנות אותה – סיטואציה של התקרבות צד אחד בניסיון ליצור אינטימיות ביניהם, והתרחקות הצד השני כתגובה ופחד מאינטימיות בזוגיות, הגורמת לנסיגתו של הראשון. הן מסבירות את החשש מאינטימיות במערכת יחסים בוגרת, כמעוררת זיכרונות בלתי מודעים ממערכת היחסים האינטימית עם האם: "זה החומר ממנו קורץ הפחד מפני התלות. בהתפתחות הרגשית שלנו ובאינטימיות הגופנית עם האהוב/ה מתגלה דינמיות הדומה במישור הפסיכולוגי להתנסות המוקדמת של התמזגות ותלות". אנשים חוששים לאבד את עצמיותם ועצמאותם בהתקרבותם אל בן הזוג. הכמיהה לקשר של תלות ואינטימיות מפחידה בכך שהיא עלולה לגרום לאנשים לחוש פגיעות, להידחות ולהראות טיפשיים. אורבך ואייכנבאום טוענות כי הצורך האנושי לקשר רגשי והתייחסות אינטימית - לתת ולקבל אהבה - בא לידי ביטוי במערכת יחסים זוגית, גם כאשר היא נראית בלתי בריאה ומעוותת. בנוסף, הן מתארות את היחסים הסקסואליים בזוגיות הטרוסקסואלית, כהתנסות רגעית של אובדן המחיצות הפסיכופיזיות, בה מתרחשת העברה דואלית והתאחדות כל בן זוג עם הכמיהה לאם - כחלק מאותו תהליך בלתי מודע של חיפוש אחר קשר אהבה, תשומת לב, טיפוח ודאגה. הסקס מבטא עבור גברים ונשים מפגש הדדי של צורכי תלות: גברים מחפשים טיפוח וליטוף, על אף חוסר הנוחות מחשיפת פגיעותם ונשים מתפשרות עם סקסואליות במקום קשר רגשי לו הן זקוקות.
אורבך ואייכנבאום נוגעות גם בהשפעתו של הריון על הדינמיות של התלות הרגשית, המושפעת מתפקידי המין השונים של גברים ונשים בחברה הפטריארכלית.
הן מקדישות פרק לבחינת הנושא של ידידות בין נשים, כשטענת המוצא שלהן היא שיש צורך לחזק את תחושת השלמות של נשים עם עצמן ועם יכולתן. כל זמן שהן נדרשות לדאוג לאחרים (במיוחד לגברים) ולהדחיק את דרישתן, הן ימשיכו לחוש מאוימות מהצלחתן של נשים אחרות, פחותות וננטשות מאחור. עוד הן טוענות, כי ידידותן של נשים ותלותן ההדדית אינה מפחיתה מאינטימיות של זוגיות סקסואלית ואף מחזקת ומאריכה את הצלחתה. ידידות בין נשים יכולה למלא את צורכי הטיפוח הרגשי ביניהן ועוזרת להן להישאר במערכת יחסים הטרוסקסואלית. אורבך ואייכנבאום מדגישות: "רוב הנשים בחברה הפטריארכלית הובאו לחוש שערכן פחות, ולעיתים תכופות זה הפך לבלתי אפשרי לאימהות לעודד ולשדר ביטחון אל בנותיהן... הכרת התלות של אישה ברעותה, והבנה מה הן מסוגלות להעניק האחת לחברתה, היא הגורם ההחלטי בפסיכולוגיה המשתנה של נערות ונשים".
"Understanding Women"
בספר (Understanding Women" (1983" אורבך ואייכנבאום מציגות תאוריה בתחום הפסיכולוגיה של נשים, בהסתמך על עבודתן במרכז לטיפול בנשים ("Women's Therapy Center") וטובעות לראשונה את הקונספט 'הילדה הקטנה שבתוכי' – "The little girl inside". הן טוענות שתרפיה פמיניסטית משמעותה לגרום לאישה לאהוב את "הילדה הקטנה שבתוכה" - שהפטריארכיה לימדה אותה לשנוא ולפחד ממנה - במטרה לאפשר לה לגדול ולצמוח לאישה עצמאית. אישה כזאת תהיה מסוגלת להכיל את צרכיה ולשלב בהצלחה טיפוח עצמי, לצד טיפוח צורכי אחרים. הן מדגישות את מרכזיותן של יחסי אימהות-בנות והשפעתם על "העצמי" המתפתח של בנות. באופן תת-מודע מעבירה האם לבת את רגשות השנאה העצמית ואת האופן בו היא מדחיקה את צרכיה, אותם למדה להכחיש על מנת לשרוד. הבת המזדהה עם אמה ועם תפקידה לטפח אחרים, מוותרת על הצרכים שלה ולומדת להיענות לצורכי אחרים (כמענה לצרכיה שלה, להתעלם מ"הילדה הקטנה שבתוכה"). אורבך ואייכנבאום כותבות על הקושי של נשים לקבל את גופן, מיתוס התלות הרגשית, הדילמה של המיניות הנשית והניסיון להבין ו"לתקן" חוויות של היקשרות והפרדות בעולמן של נשים. עוד הן דנות בתהליכי טיפול ובאתגרים העומדים בפני המטפל (תרפיסט) ומציגות גישות חדשות בפסיכותרפיה של נשים.
"The Impossibility of Sex"
הספר (The Impossibility of Sex" (1999" נכתב מזווית שונה. זהו אוסף של סיפורים בדויים מתחום התרפיה, שנכתבו מפרספקטיבה של המטפל. הסיפורים נשזרו בתאוריות ובדיון במושגי מפתח מתחום הפסיכולוגיה, לצד דיון גלוי לב בניסיון עבודתו של המטפל. על אף שמדובר במקרים בדויים, הם משקפים את המציאות האמיתית של לבטים יומיומיים, הרהורים והתנסויות בחוויית המטפל.
עיתונות
במשך כעשר שנים היה לאורבך טור בעיתון הגרדיאן. כתיבתה בטור נסבה סביב "רגשות" בחיים הציבוריים והפרטיים. התכנים של הטור לוקטו ועובדו לשני כרכים ששמם: "מה באמת קורה פה" (What's Really Going On Here) ו"לקראת אוריינות רגשית" (Towards Emotional Literacy). אורבך ממשיכה לכתוב בעיתונים וכתבי עת, פעילה ומקדמת במרץ קמפיינים בחזיתות רבות.
פרדיננד קונשצ'אק
פרדיננד קונשצ'אק (בקרואטית: Ferdinand Konščak, בספרדית: Fernando Consag; 2 בדצמבר 1703 – 10 בספטמבר 1759) היה מיסיונר ישועי, מגלה ארצות וקרטוגרף קרואטי.
השכלה
קונשצ'אק נולד בוואראז'דין בקרואטיה, ולמד בבית הספר היסודי ותיכון בעיר. בגיל שש עשרה הוא סיים את לימודיו והתקבל כפרח כמורה למסדר הישועים בטרנצ'ין בסלובקיה, שם שהה שנתיים. הוא נשלח אז ללאובן בשטיריה על מנת ללמוד לימודים קלאסיים, תורת הסגנון ורטוריקה. בהמשך למד פילוסופיה בגראץ ובשנים 1726-1725 הוא הרצה על יסודות הדקדוק באקדמיה הישועית בזאגרב בקרואטיה. בשנים 1727-1726 הוא לימד לימודים קלאסיים בתיכון בבודה בהונגריה. ב-1728 פרסם קונשצ'אק אסופת שירים שכותרתה Nagadia versibus latinus, השמורה בבודפשט. בין 1727 ל-1729 הוא למד תאולוגיה באוניברסיטת גראץ.
מיסיונר
ב-1729 הפליג קונשצ'אק מקדיס בספרד לאמריקה הצפונית שם פעל כמיסיונר בחצי האי באחה קליפורניה שהיה שייך אז למלכות המשנה של ספרד החדשה (כיום חלק ממקסיקו), מ-1732 ועד מותו ב-1759. מרכז פעילותו היה במיסיון בסן אינגנסיו (כיום במדינת באחה קליפורניה הדרומית). מ-1748 הוא פעל כאב המיסיון, ומאוחר יותר ב-1758, כמפקח על כל המיסיונים בחצי האי קליפורניה. קונשצ'אק דיבר בכמה ניבים של קוצ'ימי (הילידים של באחה קליפורניה). הוא ניהל ופיקח על בניית מיסיונים חדשים, מובילי מים, סוללות, תעלות ניקוז, ומכרות הכסף הראשונים.
מסעות מחקר
קונשצ'אק פיקד על שלוש משלחות (ב-1746, 1751 ו-1753), כשהוא חוקר בצורה שיטתית חלקים בלתי מוכרים בחצי האי.
ביוני וביולי 1746 הוא הפליג לקצה מפרץ קליפורניה במטרה לחקור את השאלה הנתונה במחלוקת האם באחה קליפורניה היא אי או חצי אי. באותה תקופה הייתה עדיין שכיחה תפיסה מוטעית שעל פיה נקרא חצי האי באחה קליפורניה בשם האי קליפורניה. אף על פי שעקב בקפדנות אחרי קו החוף והגיע לנהר קולורדו, המשיך הנושא להיות שנוי במחלוקת במשך שלושה עשורים נוספים.
מסע המחקר השני שלו היה חציה של חצי האי עד חוף האוקיינוס השקט. במסע השלישי הוא נע לאורך החוף המערבי של חצי האי, עד קו הרוחב 30 בסמוך לבאהיה סן לואיס גונסגה (Bahía San Luis Gonzaga).
במהלך מסעותיו רשם קונשצ'אק מידע על הטופוגרפיה, המשאבים הטבעיים והילידים שלא היו מוכרים אז.
מפות וכתבי יד
על בסיס המידע שהשיג הכין קונשצ'אק מפה מדויקת של באחה קליפורניה (1748) ומפה של מפרץ קליפורניה (סביב 1750).