cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רחוב שמש 22
עלילה
בכל פרק, תיקי דיין מארחת אורחים ברחוב שמש 22 ומספרת סיפורים על חגים.
תל נורדאו
תל נוֹרְדָאוּ (נכתב גם תל נוֹרְדוֹי) היא שכונה במערב תל אביב שנוסדה בשנת 1922.
השכונה
תל נורדאו הוקמה על אדמת כרם מטרי, שרכישתה בידי חברת הכשרת הישוב הושלמה בשנת 1922. השכונה הוקמה על תל בודד בחולות הלבנים, בשוליים הצפון-מערביים של תל אביב דאז. היא השתרעה על שטח נרחב והשקיפה אל פני הים הפתוח לצד מערב, כשמצידה המזרחי שכונת נוֹרְדִיָּה, מצפונה שכונת פועלים ב' ומדרומה כיכר מוגרבי. כמו שכונת נורדיה הסמוכה (שהוקמה שנים אחדות לפניה), היא נקראה על שמו של הפעיל הציוני והוגה הדעות מקס נורדאו.
בשנת 1922 נחלק שטח השכונה ל-261 מגרשים שנמכרו לחברות נדל"ן, לאנשים פרטיים ולאגודות של משתכנים. בראשית 1923 הוסכם עם עיריית תל אביב שהיא תניח רשת צנורות מים להספקת מים בשכונה.
כך תואר הדיוקן החברתי-כלכלי של אוכלוסיית השכונה על ידי רם גופנא:. בין הבתים הראשונים היה בית יחיא הכהן.
לאחר המשך התפתחותה של העיר צפונה, מצאה עצמה תל נורדאו בטבורה של העיר – מתחם הרחובות פרישמן, בן-יהודה, בוגרשוב, דיזנגוף והרחובות שביניהם.
בית-הספר
בשכונה מצוי בית-הספר תל נורדאו, אשר הוקם בשנת 1926 ברוח התרבות העברית. הבניין החדש נבנה ב-1934 על מגרש שרכש המהנדס ישעיהו ירחע. בית ספר זה שימש בשנים שלפני קום המדינה (1942–1948) כבסיס האימונים של לוחמות ההגנה שלימים נקרא ח"ן (חיל הנשים). בבית ספר זה למדו בין היתר דבורה קידר, משה שמיר ואחיו אליק, אורי זוהר, אמנון יצחק, יורם שפטל, טום אביב, תרצה אתר, צבי זיבל ויגאל מוסינזון (שהזכיר אותו לא-פעם בסדרת חסמבה). במבנה בית הספר התקיימו משנות השלושים עד שנות החמישים לימודי הערב של בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה. בשנת 1939 הועברו לאולם הגדול של בית הספר ההרצאות של בית העם. בשנים 1963–1974 התקיימו בבניין לימודי הערב של הסטודיו למשחק בהנהלת ניסן נתיב.
בשנת 2021 נבנה בנין חדש לבית הספר תל נורדאו.
טאלורק הראשון, מלך הפיקטים
טאלורק הראשון (באנגלית: Talorc I), בנו של אניאל, היה מלך הפיקטים. על פי "דברי ימי הפיקטים", טאלורק מלך בין שנתיים לארבע שנים, בשלהי המאה החמישית. טאלורק עלה לשלטון לאחר מותו של דרסט הראשון, והודח, ככל הנראה, על ידי אחיו של דרסט - נכטאן הראשון. מלך ארבע שנים בין 452 ל-456.
קשה נגד ד"ר לוק
פרשת קשה וד"ר לוק מתייחסת למאבק המשפטי אשר התנהל בין הזמרת קשה לבין המפיק המוזיקלי ד"ר לוק. בשנת 2014 קשה הגישה נגד לוק תביעה אזרחית בגין גרימת מצוקה רגשית, פשעי שנאה על רקע מגדרי ואפליה בעבודה. כתוצאה מכך הגיש לוק תביעה נגדית כנגד קשה עצמה ואימה בגין לשון הרע והפרת חוזה.
לוק הכחיש את כל ההאשמות. בכתב התביעה שהגיש כנגד קשה טען כי קשה ואימה השמיעו הצהרות מכפישות בניסיון להשתחרר מהחוזה שלו איתה. התביעה של לוק הוגשה לבית משפט עירוני בניו יורק בעוד התביעה של קשה הוגשה בקליפורניה. בתביעה של קשה טענה הזמרת כי לוק הטריד אותה מינית, התנהג אליה באלימות על רקע מגדרי, הטריד אותה, הפר את חוקי מדינת קליפורניה כנגד עסקאות לא הוגנות, גרם לה למצוקה נפשית בעקיפין ובאופן ישיר וברשלנות. בבית המשפט בניו יורק טענה קשה כנגד דבריי התביעה של לוק כי לוק התעלל בה מינית, פיזית, מילולית ורגשית מאז תחילת מערכת היחסים המקצועית ביניהם. קשה טענה כי לוק סימם אותה ואנס אותה פעמיים, איים עליה ועל משפחתה וקרא לה בשמות גנאי.
ב-19 בפברואר 2016 נדחתה בקשתה של קשה לצו מקדים אם כי קשה ערערה על ההחלטה כחודש לאחר מכן. ב-6 באפריל דחתה השופטת בבית המשפט העליון בניו יורק את כל ההאשמות של קשה כלפי לוק. אם כי ב-7 ביוני בעקבות הערעור על החלטת הצו תועדה קשה בתצהיר עם כל פרטי ההאשמות.
בפברואר 2020 הערעור של קשה נדחה והיא נאלצה לשלם ללוק קרוב ל-400 אלף דולר בעקבות התביעה הנגדית שלו על הפרת חוזה.
רקע
בספטמבר 2013 מעריץ של קשה הקים עצומה לשחרר את הזמרת מהנהלתו של לוק והאשים את לוק בכך שהכשיל את צמיחתה היצירתית של קשה כאמן. העצומה קיבלה למעלה מעשרת אלפים חתימות. לאחר מכן נחשף בסדרת הדוקו על הזמרת "Kesha: My Crazy Beautiful Life" שהיה לה שליטה יצירתית מועטה באלבומה השני מכיוון שהיו הרבה שירים שהושמטו מהאלבום בניגוד לרצונה. קשה כתבה למעלה מ-70 שירים שהיו מיועדים לאלבום אך לוק דחה רבים מהם. בהמשך מעריצים הגיעו להופעות של הזמרת עם שלטים עליהם היה רשום "זין על ד"ר לוק". גם אמה של קשה תמכה בדבריה של קשה ואמרה כי היא מקווה שקשה תוכל לעזוב את RCA.
התביעה
באוקטובר 2014 תבעה קשה את לוק בגין הטרדות מיניות, תקיפות מיניות, אלימות על רקע מגדרי, התעללות רגשית והפרה של נוהלי עסקים של מדינת קליפורניה במשך כל שנות עבודתם. היא סיפרה כי לוק היה מסמם אותה באופן סדרתי, ניהל איתה קשר על רקע מיני, הרבה פעמים גם בלי הסכמתה וכי ההתעללות שלו בה גרמו לה להפרעות אכילה. כתוצאה מכך קשה ביקשה מבית המשפט לסיים את החוזה שלה עם לוק. כתגובה הגיש לוק בנובמבר תביעה נגדית בה האשים את קשה בלשון הרע ובהפרת חוזה. בתחילת דצמבר הוא גם הגיש תביעה נוספת בגין הוצעת דיבה כנגד עורך הדין של הזמרת כאשר האשים אותו כי לוק אנס גם את הזמת ליידי גאגא. הצוות של גאגא הכחיש קשר לכך. קשה האשימה של לוק גם באונס של הזמרת קייטי פרי אך גם פרי הכחישה קשר לכך ובכך השופט דחה טענה זו. בהמשך החודש צוות ההגנה של לוק הוסיף פרטים בכתב התביעה, בין היתר כרטיס יום הולדת שכתבה קשה ללוק בכתב ידה בשנת 2009 זאת לאחר שקשה טענה כי לוק התעלל בה עוד קודם לכן. בנוסף הם גם חשפו הודעת מייל שכתבה אימה של קשה ללוק ובו נכתב "אתה חלק מהמשפחה שלנו". בנוסף לוק האשים את נשיא חברת הניהול של קשה, ג'ק רובנר בכך שרובנר רצה יותר כסף ושליטה על הקריירה של קשה.
ב-18 בפברואר 2015 בשבוע האופנה בניו יורק לבשה קשה שמלה עליה היה רשום "לעולם לא תשלוט בי, כמחאה כנגד לוק. ב-9 ביוני אותה שנה הוסיפה קשה לכתב התביעה שלה גם תביעה כנגד סוני מיוזיק כאשר עור דינה של קשה טען כי התנהגותו של לוק הייתה ידועה לבכירי סוני מיוזיק אך הם בכל זאת בחרו להעלים עין ולא בדקו את הנושא לעומק או נקטו בצעדים כלשהם. כתוצאה מכך קשה ביקשה לסיים את דרכה גם עם סוני מיוזיק. לטענתו של עורך דינה של הזמרת כל עוד היא נמצאת תחת לוק וסוני מיוזיק היא אינה יכולה להוציא מוזיקה חדשה וכתוצאה מכך היא גם לא יכולה לצאת לסיבובי הופעות מה שאומר שהכנסה נפגעת בצורה קשה. לטענתו קשה אינה יכולה לפעול באופן עצמאי מכיוון שהיא צריכה שישלחו את שיריה לרדיו, יפיצו את אלבומיה ושיריה, לקבל מימון לצרכים שלה וקבל בכללי קידום ותשומת לב. לטענתו של עורך דינה ההצלחה שלה ירדה בעקבות הפרשה ואם בית המשפט לא יאפשר לקשה להמשיך את דרכה ללא לוק וסוני מיוזיק יוסב לב נזק בלתי הפיך והיא לא תוכל לשקם את הקריירה שלה.
התצהיר המצולם של קשה
לפני המאבק המשפטי שלה מול לוק קשה הצהירה תחת שבועה כי לוק לא תקף אותה או סימם אותה בעקבות תביעה נגד מנהליה לשעבר. זו הייתה עדות מרכזית שמילאה תפקיד בבית המשפט. עורכי דינה של קשה טענו כי העדות הייתה שקרית והיא נאמרה מתוך פחד וטראומה.
פברואר 2016: השופטת דוחה את הבקשה לצו
בפברואר 2016 דחתה השופטת של בית המשפט העליון בניו יורק את בקשתה של קשה להשתחרר מהחוזה עם חברת התקליטים Kemosabe Records, החברה שבבעלותו של לוק ומחברת סוני מיוזיק שבעצם החברה של לוק היא חברת הבת של סוני. השופטת טענה כי סביב החוזה התנהל משא ומתן כבד ושהוא היה חוזה סטנדרטי ולכן היא לא רואה סיבה לשחרר את קשה מהחוזה. בנוסף השופטת לקחה בחשבון את הווידוי של קשה ב-2011 בה היא טוענת שלוק לא אנס וסימם אותה ואת העובדה כי לוק כבר השקיע בקשה 60 מיליון דולר על מנת לקדם אותה ואף הציעה לה להקליט את שאר האלבומים שלה ללא התערבותו. בנוסף היא גם טענה שהיו הרבה פרטים מעורפלים וחוסר בראיות, כמו תיעוד מבתי חולים שמאמתים את ביקורה של קשה בהן.
לאחר מכן החלו ברשת דיווחים על כך שקשה קיבלה הצעה כלשהי במסגרת המשפט. קשה הגיבה לדיווחים וטענה כי ההצעה שהוצעה לה הייתה לחזור בה מעדותה וכתוצאה מכך היא תוכל להשתחרר מהחוזה אך לטענה היא סירבה להצעה. דובר מטעם לוק הכחיש זאת.
אפריל 2016: השופטת דוחה את כל טענותיה של קשה בגין התעללות
באפריל 2016 דחתה השופטת בבית המשפט העליון את כל הטענות של קשה בגין תקיפה והטרדה מינית ואלימות על רקע מגדרי.
לטענת השופטת אף על פי שקשה טענה כי עברה יחס זה במשך עשור היא מתארת רק שני מקרים ספציפיים. בנוסף טענה השופטת כי המקרה האחרון שקשה תיארה התרחש בשנת 2008 ולכן הוא לא תקף בגין חוק ההתיישנות. בנוסף השופטת גם דחתה את טענותיה של קשה לפשע שנאה כי לא כל אונס הוא פשע שנאה על רקע מגדרי ואין הוכחות בעבר כי לוק התעלל או התנהג באלימות כלפי נשים נוספות. בנוסף היא גם דחתה את טענותיה של קשה על מצוקה רגשית מכיוון שטענה שהערות על ערכה כאמנית, על משקלה ועל המראה שלה אינן מספיקות בשביל להרשיע בן אדם.
אוגוסט 2016: קשה מבטלת את התביעה בלוס אנג'לס
באוגוסט 2016 ביטלה קשה את התביעה בלוס אנג'לס, קליפורניה אבל תוך כדי שהיא ממשיכה עם התביעה בניו יורק.
לאחר מכן אמרה קשה כי בכל זאת תמשיך להוציא מוזיקה ולבסוף ב-6 ביולי 2017 הוציאה את השיר "Praying" כסינגל הראשון מתוך אלבומה השלישי.
מאוחר יותר נודע כי השופטת שניהלה את המשפט, שירלי קורנרייך, נשואה לעורך הדין אד קורנרייך אשר הוא חלק מהבעלים של חברת פרוסקאור רוז אשר ייצגה את סוני מיוזיק בתביעה.
מרץ 2017
לאחר הערעור שהגישה שופט נוסף בחן את המקרה אך הוא דחה את הערעור בטענה שקשה חתמה על החוזה לאחר שההנהגות הפוגענית של לוק החלה ובכך למעשה ההתנהגות של לוק לא הייתה בלתי צפויה כפי שתיארה.
פברואר 2020
בפברואר 2020 התייחס השופט לטענות נוספת בהן קשה טענה כי לוק אנס גם את הזמרת קייטי פרי. השופט דחה טענות אלה. בנוסף הוא קיבל את הטענות של לוק שבהם קשה הפרה את החוזה שלה איתו והוציאה עליו דיבה ובכך היא מחויבת לשלם לו סכום של 373,671.88 דולר.
אפריל 2021
באפריל 2021 נודע כי צוות מחלקת הערעורים של בית המשפט העליון בניו יורק קבע כי ד"ר לוק הוא אינו איש ציבור. פסיקה זו הייתה משמעותית מכיוון שאנשי ציבור צריכים לעבוד יותר קשה על מנת להוכיח שהם עברו השמצה.
יוני 2021
בחודש זה השופט בתיק קבע כי חוק חופש הדיבור החדש שנקבע בניו יורק חל גם על מקרה זה. בעקבות כך ד"ר לוק צריך להוכיח מחדש כי קשה נהגה בזדון וכי קשה תוכל לבקש מד"ר לוק פיצויים במידה ותזכה במשפט.
אוגוסט 2021
ב-26 באוגוסט 2021 הודלפו מסמכים אשר מוכיחים כי קשה דיווחה על כך שנאנסה כבר בשנת 2005.
יוני 2023
ביוני 2023 בית המשפט בניו יורק קבע כי ד"ר לוק הוא דמות ציבורית מוגבלת אם כי בית המשפט גם קבע כי על ד"ר לוק שוב להוכיח שקשה פעלה בזדון ושהיא יכולה לתבוע תביעה נגדית ולתבוע על שכר טרחה החל מ-2020 אך לא מלפניי שנה זו זאת בעקבות תיקון של חוק בנושא שנכנס לתוקפו ב-2020.
יולי 2023
המשפט תחילה היה אמור להיות בפברואר של 2023 אך נדחה ל-26 ביולי של אותה שנה.
תגובות
בהמשך היו אנשים נוספים מתחום הבידור והמוזיקה שהביעו את תמיכתם בזמרת. השחקנית מרגרט צ'ו והזמרת והשחקנית מיילי סיירוס פרסו תמונה באינסטגרם של פיונה אפל אוחזת בשלט עליו רשום: קשה — אני כל כך כועסת בשבילך, הם טעו. אני כל כך מצטערת". המפיקים ג'ק אנטונוף וזד הציעו לקשה לעבוד איתם במקום ד"ר לוק. הזמרת אדל אמרה בטקס פרסי המוזיקה הבריטית בנאום הזכייה שלה: "אני רוצה לקחת את הרגע הזה בשביל לתמוך בקשה". הזמרת טיילור סוויפט תרמה עבור קשה רבע מיליון דולר על מנת לממן את הוצאות המשפט דבר אשר הזמרת והשחקנית דמי לובאטו מתחה עליו ביקורת. אנשים אחרים אשר לקחו חלק בתמיכת הזמרת במדיה היו ליידי גאגא, לורד, איגי אזליה, לילי סינג, אליסיה קארה, אריאנה גרנדה, לילי אלן, קלי קלרקסון, להקת חיים, מרינה והיהלומים ואנשים נוספים.
מנחת הטלוויזיה וונדי וויליאמס יצאה נגד קשה בריאיון כאשר אמרה: "למרבה הצער עסקים הם עסקים, וזה נשמע כאילו זה הוגן. אם כולם היו מתלוננים מכיוון שמישהו לכאורה התעלל בהם מינית אז חוזים היו מופרים כל הזמן". עם זאת לאחר שקשה פרסמה פוסט בו לוק אמר לה לחזור בה מהתביעה וכתוצאה מכך תשתחרר מהחוזה התנצלה ויליאמס בפניי קשה והסבירה את מה שאמרה: "לצערי הרבה אנשים משקרים על אונס אז הייתי סקפטית".
מודה סנטר
מודה סנטר (באנגלית: Moda Center) הוא היכל הממוקם בעיר פורטלנד שבאורגון, ארצות הברית, המשמש לאירועי ספורט ובידור. האולם מכיל 19,393 מקומות ישיבה ומשמש בתור אולמה הביתי של קבוצת ה-NBA פורטלנד טרייל בלייזרס וקבוצת ההוקי פורטלנד וינטרהוקס.
האולם נבנה בעלות של כ-262 מיליון דולרים ונפתח ב-12 באוקטובר 1995.
פרס לורנס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה במחזמר
פרס לורנס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה במחזמר הוא פרס שנתי המוענק על ידי אגודת התיאטרון בלונדון, כהוקרה על הישגים בתיאטרון הבריטי המסחרי. הפרס נוסד בשנת 1976 ושמו הוחלף ב-1984 לכבודו של השחקן האנגלי לורד אוליבייה.
הפרס הוענק כפרס יחיד לשחקנים ושחקניות בשם פרס לורנס אוליבייה להופעה הטובה ביותר בתפקיד משנה במחזמר מאז 1991, ופוצל לפרסים נפרדים בשנת 2015.
מוטי פליישר
ביוגרפיה
פליישר נולד ב-1948 בפולין, וב-1950 עלתה משפחתו לישראל והגיעה לקיבוץ גבעת השלושה. בילדותו למד מספר שנים נגינה בכינור. בנעוריו היה, בין היתר, שחקן כדוריד מצטיין בקבוצת הנערים של הפועל פתח תקווה ואף שיחק בקבוצה הבוגרת שהייתה באותה עת מהקבוצות הבולטות בכדוריד הישראלי. את שירותו הצבאי עשה בלהקת הנח"ל, בה השתתף בתוכניות "הנחלאים באים" ב-1967, לצד כוכבים כמו ששי קשת, שולה חן ושלום חנוך, ובה שרה הלהקה את השירים "הייתי נער" ו"אילו ציפורים". הוא המשיך עם הלהקה ובתוכניתה הבאה, שנה אחר כך, שר עימה את השירים "קרנבל בנח"ל" ו"שלווה". בתוכנית זו קנה את פרסומו הראשון ואת ההזדמנות לשיר סולו בשיר "בשמלה אדומה", ובלהיט שפרסם אותו "החיים היפים".
כשהשתחרר משירותו הצבאי הצטרף לצוות המופע "ירושלים שלי", בו שר את "ירושלים של אז" שזכה להצלחה רבה. בתקופת השתתפותו בצוות פגש ביאיר קלינגר, שהלחין בשבילו את השירים "עפרה" ו"אבשלום", שזכו להצלחה עצומה ונחשבים ללהיטיו הגדולים ביותר. לאור הצלחתו הרבה חברת התקליטים סי בי אס הוציאה לו אלבום משלו, בעיבודו של אלכס וייס. ב-1970 שיחק ב"הנערים שבחבורה", הצגה שהועלתה בתיאטרון בימות.
שנה לאחר מכן הצטרף למופע "ג'אמבו", בהנהלתם של המוזיקאי יאיר רוזנבלום והבמאי דני ליטאי והקליט עם להקת המופע את להיטו מימי להקת הנח"ל, "בשמלה אדומה" ואת "שיר שבת" (בשמו האחר "בואי כלה"), שהפך ללהיט. באותה השנה השתתף בפסטיבל הזמר המזרחי הראשון, בו שר את השירים "שימי ענק" יחד עם יפה ירקוני ו"אהבה גן נעול היא".
ב-1971 החליט לעזוב את עולם הבידור, בטענה ש, ונכנס לעסקים שונים. הופיע בתפקיד משני בסרט הלהקה. בשנת 1980 עבר לארצות הברית. שם הכיר את רעייתו, יפה, ישראלית גם היא, והצטרף לעסק של פאות נוכריות של רעייתו. באמצע שנות ה-90 עברו בני הזוג למיאמי. פליישר עוסק גם בנדל"ן. לבני הזוג שלוש בנות. שתיים מהן מתגוררות בארצות הברית. הבת אנאל שירתה בצה"ל, מתגוררת בישראל והשתתפה באודישנים של דה וויס ישראל בעונתה השנייה, אך לא עברה.
אוליבר אבילגור
אוליבר אבילגור נילסן (בדנית: Oliver Abildgaard Nielsen; נולד ב-10 ביוני 1996) הוא כדורגלן דני, המשחק בעמדת הקשר במועדון קומו.
אולבורג
אבילגור ערך את הופעת הבכורה במדי אולבורג בולדספילקלאב בקיץ 2015 יחד עם ג'ניק פוהל מסגל הנוער של אולבורג.
ב-20 ביולי 2015, אבילגור עלה בהרכב הפותח של קבוצתו במשחק נגד אסביירג בגיל 19. אבילגור היה אחראי לעבירה שהובילה לבעיטות העונשין במשחק שהעניק לקבוצה היריבה את היתרון, אך הוא גם הבקיע את שער השוויון. המשחק הסתיים בתוצאה 1–1. ב-9 בספטמבר 2015, הוא זכה בגביע הדני - כשנכלל בהרכב במשחק הגמר נגד ונדסיסל.
רובין קאזאן
ב-3 בפברואר 2020, הוא הושאל למועדון הרוסי רובין קאזאן עד 30 ביוני 2020 עם אופציה לרכישה, שרובין מימשה ב-24 ביוני כשרכשה אותו תמורת מיליון אירו.
אלכסנדר ג'ורג'ביץ'
אלכסנדר ג'ורג'ביץ' (בסרבית: Aleksandar Đorđević או Александар Ђорђевић; נולד ב-26 באוגוסט 1967 בבלגרד) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל סרבי. כיום משמש כמאמנה של נבחרת סין.
קריירת מועדונים
ג'ורג'ביץ' החל לשחק כנער בקבוצת הכוכב האדום בלגרד. ב-1983 עבר ליריבה העירונית, פרטיזן, ושיחק בשורותיה במשך שש עונות, במהלכן זכתה הקבוצה פעמיים באליפות יוגוסלביה, פעמיים בגביע המדינה, פעם אחת באליפות אירופה (1992) ופעם אחת בגביע קוראץ'. ב-1992 עבר לשחק באיטליה. הוא שיחק שתי עונות באולימפיה מילאנו עמה זכה בגביע קוראץ', ושתי עונות בפורטיטודו בולוניה. המגזין האיטלקי "סופרבסקט" בחר בו פעמיים ברציפות ל"מר אירופה", תואר שהוא מעניק מדי שנה לשחקן הטוב באירופה לפי בחירתו.
את עונת 1996/97 פתח ג'ורג'ביץ' במדי פורטלנד טרייל בלייזרס מליגת ה-NBA, אך שיחק בשורותיה שמונה משחקים בלבד, ועזב לאחר חודשיים. הוא השלים את העונה בברצלונה, ונשאר בה שתי עונות נוספות, באחרונה שבהן זכתה הקבוצה בגביע קוראץ'. ב-1999 עבר לשחק במדי יריבתה של ברצלונה, ריאל מדריד. בקבוצה זו שיחק במשך שלוש עונות, ובשנת 2000 זכה עמה באליפות ספרד.
ב-2003 שב ג'ורג'ביץ' לאיטליה, הפעם לקבוצת סקאבוליני פזארו. הוא שיחק בקבוצה זו במשך שתי עונות, בטרם שב לאולימפיה מילאנו, בגיל 38, ובה סיים את הקריירה. בינואר 2006 מונה למאמן הקבוצה, שהייתה שרויה במשבר, וסייע לה לשפר את מאזנה בליגה האיטלקית ולהבטיח את מקומה ביורוליג בעונה שלאחריה. בסוף עונת עזב את הקבוצה.
קריירה בינלאומית
ג'ורג'ביץ' היה חבר שנים רבות גם בסגל נבחרת יוגוסלביה בכדורסל, ושיחק במסגרת זו 108 משחקים. הוא זכה עם הנבחרת באליפות העולם בכדורסל ב-1998, ובאליפויות אירופה בכדורסל שנערכו ב-1991, 1995 ו-1997, באחרונה אף זכה בתואר השחקן המצטיין. כן זכה עם נבחרתו במדליית הכסף באולימפיאדת אטלנטה (1996).
קריירת אימון
אחרי שעזב את פזארו, אימן ג'ורג'ביץ' ברחבי אירופה, באיטליה, יוון וגרמניה, וגם את נבחרת סרביה.
חיים אישיים
ג'ורג'ביץ' הוא בין שבעת הכדורסלנים שייסדו את עמותת "גרופ 7", המסייעת לילדים במצוקה בסרביה.
משה דוד קאסוטו
ביוגרפיה
משה דוד קאסוטו נולד בשנת 1883 בפירנצה שבאיטליה לעמינדב שבתי. למד באוניברסיטת פירנצה, ובסיום לימודיו קיבל תואר דוקטור לשפות שמיות. ב-1922 נתמנה לרב ומנהל בית המדרש של פירנצה. ב-1925 התפטר, והתמנה לפרופסור לעברית באוניברסיטת פירנצה. ב-1933 נתמנה לפרופסור באוניברסיטת רומא, ובשהותו שם קטלג את הכתבים היהודיים בספריית הוותיקן.
חוקי הגזע באיטליה מנעו ממנו להמשיך לשרת בתפקידו באוניברסיטת רומא, וב-1939 עלה לארץ ישראל ונתמנה כפרופסור למקרא באוניברסיטה העברית בירושלים.
נפטר בירושלים בי"ט בכסלו ה'תשי"ב (18 בדצמבר 1951), בגיל 68, ונקבר בבית הקברות סנהדריה.
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
משפחתו
לקאסוטו ולאשתו שמחה (באיטלקית: ביצ'ה, Bice) היו ארבעה ילדים:
ביקורת המקרא
קאסוטו השקיע שנים רבות מחייו לחקר המקרא. בהיותו בקי בספרות המזרח הקדום השתמש בידע שלו רבות כדי לנתח ולהאיר פרשות רבות במקרא. קאסוטו השתמש בכליה המודרניים של ביקורת המקרא, אך חלק מכל וכל על השערת התעודות של יוליוס ולהאוזן, שלפיה התורה הורכבה מ"תעודות" וקטעים שונים. שיטתו הייתה פילולוגית-היסטורית-הרמונית. בסדרת הרצאות שנשא (שיצאו לאחר מכן כספר "תורת התעודות וסידורם של ספרי התורה" הוצאת י"ל מאגנס תשי"ט) טען לפרוך אחד לאחד את העמודים שעליה עומדת התאוריה. לדוגמה, הוא ראה בחילופי שמות האלוהים במקרא חילופים סגנוניים בלבד, כדרכם של סופרים.
קאסוטו טען כי טרם ניגש לבחון את הנושא, קיבל עליו להסכים לכל מסקנה שתצא מחקירה אובייקטיבית ושקולה, גם אם לא תהיה נעימה לרוח המסורתית. אכן, בחיבוריו המוקדמים הביע קאסוטו את הדעה כי התורה נכתבה בימי דוד. מעבר לביקורת, היו לקאסוטו תאוריות משלו הנוגעות לניתוחם של ספרי המקרא. אחת הידועות שבהן היא תאוריית "שירי העלילה הקדומים", אשר לפיה רווחו בעם ישראל בימי קדם שירים וסיפורים המתארים מעשיות מיתולוגיות ואחרות באשר לראשית העולם והעם, והתורה נכתבה בהתייחס אליהם - מתוך שלילה או מתוך רמז אליהם, ותיקנה אותם וסיפרה אותם מחדש, כך הסיפורים הללו הופכים להיות סיפורי אמונה מונותאיסטים, המכילים ערכים מוסריים של היהדות. קאסוטו טען שניתן לחשוף בפרשות מסוימות בנביאים רמזים לאותה שירה קדומה, אשר כמעט נשתכחה.
תזה כוללת אחרת של קאסוטו הייתה כי מטרתה הראשית של התורה היא לחנך כנגד העבודה הזרה, ופרשות רבות במקרא הסביר לאור זאת. כך ביאר את הפסוק "ויברא אלהים את התנינים הגדולים" כמדגיש שהתנינים, שלהם עבדו בימי קדם, גם הם נבראו בידי האל; כך ראה את סיפור בני האלוהים אשר בוחרים בנות אדם כסיפור שהמקרא מרמז על המסורות הכנעניות של נישואי אלים עם בנות אדם ושולל אותם, בטענה כי הנפילים נולדו מיחסים של מלאכים מדרג נמוך עם בנות אדם; גם בסיפור המבול סבר קאסוטו שבניגוד לתפיסה האלילית של סיפור המבול המסופוטמי בעלילות גילגמש, "ההוראה היסודית של הפרשה, שבצדק העולם נידון, ושופט כל הארץ מתנהג תמיד בצדק, גם כלפי רשעים וגם כלפי צדיקים...שדבר ה' יעמוד לעד.. ואת האהבה האבאית של אלהים לנבראיו, ואת מידת הרחמים שאינה בטילה אף בזמן שמידת הדין דורשת את שלה...". וכך ראה את פרשת מגדל בבל כמתייחסת לזיקורת בבבל אשר אותו ראו הבבלים כמגדל פלאי שרק ידי האלים יכולים לבנותו, ושעל כן מדגישה התורה כי זהו המגדל "אשר בנו בני האדם".
נוסח המקרא
קאסוטו השקיע רבות בחיפוש אחרי כתבי יד עתיקים של המקרא. ב-1944 ביקר בבית הכנסת הגדול בחלב, שבסוריה, כדי לחקור את כתר ארם צובא, וערך רשימות שונות על פיו, שמהן הסיק (ככל הנראה בטעות, בשל טעות בגרסה בספר משנה תורה) שאין הוא הספר שעליו דיבר הרמב"ם ש"הגיהו בן אשר ודקדק בו שנים הרבה". קאסוטו היה אחרון החוקרים שזכו לבחון כתב יד חשוב זה בשלמותו, לפני שרוב דפי התורה שבו נעלמו בפרעות שהתחוללו בחלב לאחר ההכרזה על תוכנית החלוקה ב-1947.
פירוש "קאסוטו" לתנ"ך
קאסוטו תכנן לכתוב פירוש מקיף לכל חלקי התורה, אך בחייו השלים רק חלק קטן מתוכנית זו – פירוש ארוך ומקיף לתחילת ספר בראשית ופירוש קצר יותר לכל ספר שמות.
לאחר מותו כתב גיסו ותלמידו, פרופ' אליה שמואל הרטום פירוש תמציתי לתנ"ך כולו. פירוש זה הוצג מטעמים שיווקיים כ"פירוש שנעשה על פי שיטת קאסוטו", שכן ההוצאה בחרה למתג פירוש זה באמצעות שמו של פרופסור קאסוטו. לימים, זוהתה מהדורה זו על ידי הכול כ"תנ"ך קאסוטו", אף על פי שקאסוטו עצמו לא נטל בה כל חלק. בשנת 2006 נידונה בבית המשפט המחוזי בתל אביב תביעת יורשי קאסוטו נגד הוצאת יבנה, שלא לעשות שימוש בשמו בסדרה המכונה "קאסוטו זהב", יורשיו טענו בין היתר כי הדבר "פוגע בזכותו המוסרית ובמוניטין שלו, ומהווה גנבת עין". בית המשפט דחה את התביעה בשל התיישנות וטעמים נוספים.
חקר כתבי אוגרית
החל משנת 1928 התגלו כתבי אוגרית אוסף טקסטים כנעניים המתוארכים למאות ה-13 וה-12 לפנה"ס, אותם תרגם לעברית חיים אריה גינזברג. קאסוטו עסק בחקר כתבי אוגרית והשוואתם לטקסטים תנ"כים, וב-1951 פרסם את הספר "האלה ענת: שירי עלילה כנעניים מתקופת האבות". במבוא לספר מביא קאסוטו רשימות ארוכות המשוות בין הסטרוקטורה הפואטית של המקרא לבין הסטרוקטורה הפואטית של שירת אוגרית, ומוכיח למעשה, כי מחברי התנ”ך הושפעו מסופרי אוגרית ומן המסורת הפואטית האוגריתית המפוארת והמוקדמת יותר. בנוסף סקר את פנתאון האלים של המיתולוגיה הכנענית ואת האזכורים שלו בתנ"ך, על רקע המידע הנוסף שנחשף בכתבי אוגרית. קאסוטו גם כתב מספר מאמרים בהם ערך הקבלות בין מילים באוגרית ובעברית מקראית, ופרש באמצעות אוגרית מילים סתומות ומילים יחידאיות בתנ"ך.
עמנואל הרומי ודנטה
בשנת 1921, במלאת 600 שנה למותו של המשורר, הפילוסוף והתאולוג האיטלקי דנטה אליגיירי, פרסם קאסוטו מחקר באיטלקית על קשריו עם עמנואל הרומי, משורר, סופר, בלשן ופרשן מקרא יהודי-איטלקי בן אותה תקופה. המחקר ביקש לבדוק את מידת ההכרות בין עמנואל הרומי ודנטה, ומידת השפעתו של דנטה על יצירתו של עמנואל. זאת על רק דמיון בין היצירות "הקומדיה האלוהית" של דנטה ו"מחברות עמנואל". מסקנתו הייתה שעמנואל קיבל את הרעיון לכתוב את יצירתו מתוך מפגש עם יצירתו של דנטה, ולאו דווקא עם המשורר עצמו. המאמר פורסם בעברית, יחד עם מאמרים נוספים של קאסוטו בנושא, בספר "דאנטה ועמנואל הרומי" בשנת 1965, במלאת 700 שנה להולדתו של דנטה.
היסטוריה של מזרח טימור
מזרח טימור יושבה לראשונה על ידי מלנזים ואוסטרלים. הפורטוגזים החלו ליישב את האי טימור באמצע המאה ה-16. לאחר סכסוכי שליטה ארוכים עם ההולנדים באזור הגיעו לבסוף להסכם בשנת 1859 במסגרתו ויתרה פורטוגל על מערב האי. בין השנים 1942–1945 הייתה מזרח טימור תחת כיבושה של האימפריה היפנית, אך לאחר התבוסה היפנית במלחמת העולם השנייה חידשו הפורטוגזים את שלטונם במקום.
מזרח טימור הכריזה על עצמאות מפורטוגל ב-28 בנובמבר 1975, ותשעה ימים לאחר מכן פלשו אליה כוחות אינדונזיים אשר כבשו אותה. ביולי 1976 הפכה מזרח טימור למחוז באינדונזיה. במשך שני העשורים הבאים עשו האינדונזים מאמץ לדיכוי ההתנגדות לכיבוש, שלא צלח, ובמהלכו איבדו את חייהם על פי אומדנים שונים בין 100,000 ל-250,000 איש.
היסטוריה עד 1975
באי טימור נמצאו אמנם שרידי התיישבות מתקופת האבן אך היסטוריה מתועדת קיימת רק החל מהמאה ה-15 מתוך דיווחים סיניים על סחר עם האי. בתחילת המאה ה-16 הגיעו הפורטוגזים לאי טימור ולאיים נוספים בסביבה הקרובה. מספר שנים לאחר מכן הגיעו לאזור גם ההולנדים ואחרי סכסוך מתמשך במהלך המאה ה-17 נותר בידי הפורטוגזים האי טימור בלבד שב-1702 הפך למושבה עם הגעתו של המושל הראשון מליסבון.
במאה ה-18 הצליחו ההולנדים לתפוס את החלק המערבי של האי, תפיסה שקיבלה מעמד רשמי בהסכם ליסבון ב-1859. הגבול הסופי בין מערב האי למזרח נקבע בהסכם האג ב-1916. בסוף 1941 נכבש מזרח טימור על ידי כוחות אוסטרלים והולנדים על מנת להקדים פלישה יפנית צפויה. המושל הפורטוגזי מחה נגד פלישת ההולנדים שנסוגו לצד ההולנדי של האי. כאשר היפנים פלשו לאי הם הבריחו את הכוח האוסטרלי הקטן שנותר מהבירה דילי להרים במרכז האי. ההרים הפכו לזירה של מלחמת גרילה של כוחות בעלות הברית יחד עם מתנדבים טימורזים נגד היפנים, הקרב על טימור, במהלכו נהרגו בין 40,000 ל-70,000 טימורזים. אחרי סיום המלחמה חזרו הפורטוגזים והקימו את שלטונם מחדש.
סוף עידן המושבות
מזרח טימור המשיכה להיות מושבה פורטוגזית עד שנת 1975. באפריל 1974 התחוללה בפורטוגל מהפכת הציפורנים, אשר הביאה לקץ שלטונו של הרודן מרסלו קייטנו, והחלה תקופה של אי-יציבות שנמשכה כשנתיים והסתיימה באפריל 1976, עם בחירתו של מריו סוארש, מנהיג המפלגה הסוציאליסטית, לנשיא פורטוגל. בשנתיים אלו, הממשל הצבאי בליסבון ניסה להגיע להסכם עם אינדונזיה כדי להיפטר מהמושבה הרחוקה שהפכה לנטל כלכלי כבד. בעקבות אירועים טראומטיים באמצע שנות ה-60 באינדונזיה בהם נהרגו כמיליון איש במסגרת מהפך קומוניסטי-כביכול שנכשל, הזהירו הפורטוגזים את תושבי מזרח טימור זה שנים מהאסון שיקרה למושבה, אם יאלצו לעזוב. בו זמנית היה ברור לתושבי האי שהמשמעות של שלטון אינדונזי הוא הפיכה מחדש למושבה.
כאשר הפורטוגזים סוף סוף אישרו את התארגנותן של מפלגות פוליטיות במזרח טימור בסוף אפריל 1974, התנגדו שתי המפלגות הגדולות, המרכז-ימנית (Uniao Democratica Timorese; UDT) והשמאלנית (Associação Social Democrática Timorense; ASDT), לכל מחשבה על הכללת החלק המזרחי של האי באינדונזיה. ה-UDT ביקשה לקדם "אוטונומיה מתקדמת" תחת דגל פורטוגל וה-ASDT דרשה עצמאות מיידית. מפלגה קטנה ושולית הייתה מוכנה לשקול איחוד עם אינדונזיה אך גם זה היה מותנה באוטונומיה מקומית. השלטון בג'קרטה, בירת אינדונזיה, ראה את הדמוקרטיזציה במזרח טימור בדאגה רבה בגין החשש שתתפשט למחוזות העניים של אינדונזיה ותדרבן אותם להיפרד, ובכך לסכן את הישג איחוד המדינה עבורו שילמו האינדונזים ביוקר בשנים שעברו.
בספטמבר 1974 קיבל צבא אינדונזיה חיזוקים של ממש לחששו, כאשר תנועת ה-ASDT במזרח טימור פנתה שמאלה עוד יותר, שינתה את שמה לפרטילין (FRETILIN) והחלה לממש תוכניות חברתיות, כלכליות ומדיניות בעלות אופי קומוניסטי. באותו חודש ממש בו ה-ASDT הפכה לפרטילין, נפגשו נשיא אינדונזיה סוהארטו וראש ממשלת אוסטרליה, גוף ויטלם. בפגישה קיבל סוהארטו את ברכת הדרך למדיניות הכללת מזרח טימור באינדונזיה כאשר ויטלם הצהיר שמזרח טימור עצמאית תהיה למדינה ללא יכולת קיום ותהפוך לאיום פוטנציאלי לאזור. המדינה היחידה באזור שהייתה יכולה לרסן את תוכניותיו של צבא אינדונזיה למעשה נתנה לו גושפנקה וסיכלה את עצמאותה של מזרח טימור.
המצב הפוליטי במזרח טימור עצמו חייב פעילות מהירה כי ביולי 1975 נקבע בליסבון שכוחות פורטוגל ייסוגו סופית ממזרח טימור באוקטובר 1978 אחרי עריכת בחירות חופשיות במושבה. בבחירות המוניציפליות ביולי 1975 - הבחירות החופשיות היחידות שהתקיימו במזרח טימור עד למועד זה, זכתה תנועת פרטילין ב-55% מהקולות, ניצחון שדרבן את צבא אינדונזיה לפעול במהירות על מנת למנוע פגיעה קשה במפלגת ה-UDT.
מנהיגי ה-UDT זומנו לפגישה עם מפקדי צבא אינדונזיה וב-11 באוגוסט 1975 הם ביצעו הפיכה בבירה דילי שמטרתה הייתה לקחת את השלטון מיידי הפורטוגזים ולעצור את התעצמותה של תנועת פרטילין. ההפיכה נכשלה כישלון חרוץ כי חיילים טימורזים בצבא פורטוגל במושבה, תומכי פרטילין, התערבו ותוך מספר שבועות הבריחו את שארית כוחות ה-UDT מעבר לגבול לתוך אינדונזיה. להתערבות הצבא לצידה של פרטילין היו השלכות מרחיקות לכת: לא רק שבאופן זה הובטח ניצחון התנועה במלחמת האזרחים אלא שכך גם נבנה הפוטנציאל הצבאי לעתיד לבוא: פלינטיל (FALINTIL), הזרוע הצבאית של תנועת פרטילין, הוקמה ב-20 באוגוסט 1975 והתבססה על כ-20,000 חיילים, חלקם מקצועיים, מצוידים בנשק חדיש של נאט"ו שהיה בידי חיילי פורטוגל במזרח טימור ונפל לידי פלינטיל. השילוב של כוחות מאומנים יחסית ונשק חדיש איפשר לפלינטיל להתנגד לחדירות צבא אינדונזיה לשטח מזרח טימור, חדירות שהחלו לקראת סוף 1975 ונמשכו עד לפלישה ב-7 בדצמבר 1975.
הפלישה האינדונזית
פלישת צבא אינדונזיה החלה ביום 7 בדצמבר 1975 אחרי שנדחתה ב-24 שעות על מנת לא להביך את נשיא ארצות הברית, ג'רלד פורד ומזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר שביקרו בג'קרטה ביקור רשמי ב-5 וב-6 בדצמבר. צמידות זו של הביקור לפלישה תרמה לחשד שהמבצע זכה לאישור סופי של ארצות הברית. ואכן, ארצות הברית מימנה כ-90% מהנשק לפלישה- בשווי של כ-$250,000,000.
מתחילת הפלישה גילו כוחות הצבא האינדונזי העדר תיאום ויכולת והמבצע, שככל הנראה היה הגדול בהיקפו שבוצע על ידי צבא אינדונזיה, חשף את חולשותיהן של יחידות העילית השונות שהשתתפו בלחימה. מספר האבדות האינדונזיות אינו ידוע אך הערכות מדברות על 16,000 חיילים. שלטונות אינדונזיה עשו את כל שביכולתם על מנת למנוע את פרסום היקף האבדות וטענו שהכוחות היחידים שפעלו במזרח טימור היו כוחות מתנדבים שתמכו במתנגדי תנועת פרטילין. האבדות האזרחיות נאמדו בכ-2,000 הרוגים בימים הראשונים כאשר כוחות אינדונזיה ביצעו מעשה טבח וביזה חסרי רסן בעיר הבירה דילי.
למרות הכוחות הרבים שהפעיל צבא אינדונזיה בפלישה, לקח להם כ-3 שבועות עד שהשלימו את כיבוש עיר הבירה בלבד. העדר יכולת צבאית והתנגדות קשה של כוחות פרטילין ריתקו את הכוחות האינדונזים ברצועת חוף צרה למשך כשנתיים, עד מאי 1978. רק אז גייסו כוחות נוספים והתחילו לפעול נגד בסיסי כוחות פרטילין שברחו להרים.
במהלך 1977 ו-1978, באווירה של אדישות בינלאומית כלפי הסכסוך ועל רקע של עליות מחירי הנפט שתרמו רבות לקופת השלטון האינדונזי, הצליח צבא אינדונזיה להצטייד בנשק ובמטוסים חדישים. בעזרת הנשק החדיש, תגבור נוסף של כוחות הקרקע והפצצות מתמשכות מהאוויר, הצליחו הכוחות האינדונזים להכניע את ההתנגדות של כוחות פרטילין. עם תפיסתו (והריגתו) של מנהיג פרטילין ניקולס לובטו ב-31 בדצמבר 1978 הסתיימה למעשה ההתנגדות המזוינת של אוכלוסיית מזרח טימור כנגד הפולשים האינדונזים.
במשך כל תקופת הפלישה הפעיל צבא אינדונזיה אלימות יוצאת דופן כלפי האוכלוסייה האזרחית של מזרח טימור ומלבד ביצוע של מעשי טבח רבים, עינויים של עצורים ואחזקתם במחנות ריכוז ואונס נשים, חיילים שדדו, בזזו ורוקנו את כל הרכוש מהחלק המזרחי של האי.
תקופת הכיבוש האינדונזי
עם השלמת הכיבוש בסוף 1978, סיפוח מזרח טימור והפיכתה למחוז באינדונזיה באופן רשמי, החל השלטון בג'קרטה במאמץ למחוק את מוקדי ההתנגדות הבודדים שנותרו. במהלך הפעילות הנ"ל הועברו מאות אלפי תושבים ממושביהם בהרים לאזורים נמוכים יותר, למחנות מעבר. כתוצאה מהוצאת האוכלוסייה מהאזורים החקלאיים (שלא עובדו), נגרם רעב כבד במזרח טימור שהוביל בהמשך לתמותה גבוהה במחנות המעבר. על פי הערכות שונות מתו או נהרגו בטימור בין 1975, מועד הפלישה האינדונזית, ל-1981, מועד ספירת האוכלוסין האינדונזית, בין רבע לשליש מהאוכלוסייה המקורית שעמדה על כ-700,000 תושבים, אחד משיעורי התמותה הגבוהים ביותר בסכסוך כלשהו בעידן שאחרי מלחמת העולם השנייה.
בעקבות מאמצי ממשלת אינדונזיה להעביר את האוכלוסייה המקומית לאזורים שונים באי, היא התחילה לנייד למזרח טימור מתיישבים מאינדונזיה עצמה, מתיישבים שקיבלו לרשותם אדמות שהתושבים המקוריים אולצו לנטוש. כמו כן הועברו פקידים רבים לאי על מנת לאייש את התפקידים השונים בשלטון המקומי. הממשלה בג'קרטה הבינה שדרך אפשרית להתמודד עם התנגדות האוכלוסייה המקומית לכיבוש היא שילוב של פיתוח כלכלי וחינוך מחדש, תוך ניסיון למחוק את המקורות והמסורת המקומית על ידי איסור לימוד השפות המקומיות (טטון ופורטוגזית) והשלטת תוכנית לימודים באינדונזית. על מנת לקדם מטרה זו הושקעו במזרח טימור כספים רבים (בין 1976 ל-1992 הושקעו כ-750 מיליון דולר אמריקאי לטובת פיתוח אזורי) והוקמה מערכת חינוך ענפה שעלתה בקלות על המערכת העלובה שפורטוגל השאירה מאחוריה. למרות זאת, החלק הגדול של הפיתוח נועד לצורכי כוחות הכיבוש ולא לצרכים של האוכלוסייה האזרחית שמצבה המשיך להיות רע בתחומי הבריאות, החינוך ובמיוחד התעסוקה. האינדונזים הבינו שמצבה הרעוע של האוכלוסייה המקומית, במוקדם או במאוחר, יגרום לתסיסה חברתית אך עד סוף שנות ה-80 הבנה זו לא גרמה לשינוי במדיניות הכיבוש.
התנגדות אזרחית
ממשלת אינדונזיה לא קראה את המפה, לא במזרח טימור ולא מחוצה לה כאשר סיום המלחמה הקרה שינה את התייחסותן של מדינות המערב למתרחש באזור. נושא זכויות האדם החל להיכנס לשיקולי ארצות הברית ומדינות אירופה וכיבוש מזרח טימור חזר לכותרות, בין היתר על רקע מאמצים גדולים של הכנסייה הקתולית. הכנסייה ומנהיגה בטימור, הבישוף בלו (Belo) הוו חלק מרכזי בהתנגדות האוכלוסייה המקומית במזרח טימור לכיבוש האינדונזי. תשומת הלב הגוברת של המערב עודדה את האוכלוסייה המקומית לפעול ביתר שאת נגד הכיבוש, גם באמצעות התאגדות אזרחית. פעילות זו הובילה למספר אירועים קשים בהם צבא אינדונזיה פגע קשות במפגינים לא חמושים כאשר הבולט ביניהם היה הטבח בדילי בנובמבר 1991 במהלכו נהרגו כ-300 אזרחים. בגין נוכחותם של כתבים מערביים זכה אירוע זה לכיסוי תקשורתי רחב בעולם שפגע קשות בתדמיתה של ממשלת אינדונזיה שהואשמה באלימות הפרועה של חייליה. החל מאירוע זה המצב לא חזר לסדרו - ההתנגדות המקומית הלא חמושה הלכה והתחזקה ומדי פעם גרמה לאירועים קשים כאשר כוחות הכיבוש פעלו ללא רסן. התמיכה בהתנגדות מבחוץ המשיכה לעלות, הסקור התקשורתי גם הוא התרחב והפעלת הלחצים על אינדונזיה הלכה וגברה. למרות כל סימני האזהרה המשיך שלטונו של סוהארטו בג'קרטה עד שנת 1996 להימנע מביצוע צעדים של ממש על מנת להענות לצרכים ולדרישות האוכלוסייה המקומית ולדרישות החוק הבינ"ל.
לקראת סוף הכיבוש האינדונזי
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 החמירה השחיתות של שלטון סוהארטו ושל משפחתו, וגרמה להתנגדות הולכת וגוברת של תנועות האופוזיציה באינדונזיה גופא. בקיץ 1996 נקטו גורמי השלטון במהלכים אלימים נגד תנועות אופוזיציה שונות, מהלכים שהגבירו עוד יותר את התסיסה בציבור נגד השלטון. במהלך 1997 פרץ משבר כלכלי בדרום-מזרח אסיה כאשר המטבעות במספר מדינות איבדו עשרות אחוזים מערכם. כלכלת אינדונזיה נפגעה קשה במיוחד ובסערה שנוצרה, סוהארטו, שלכל אורך שלטונו לא היה מוכן לוותר על מזרח טימור נאלץ להתפטר במאי 1998. יורשו של סוהארטו, יוסוף חביבי ניסה להתחמק מנסיגה ממזרח טימור אך על רקע ההחלשות של אינדונזיה בעקבות המשבר הכלכלי ותחת לחץ בינלאומי כבד, נאלץ להסכים למשאל עם בטריטוריה השנויה במחלוקת.
עצמאות
תחת אילוצי זמן קשים ותוך חשש כבד לאלימות מצד צבא אינדונזיה התקיים המשאל בסופו של דבר בסיוע כוחות או"ם בלתי חמושים, ב-30 באוגוסט 1999. במשאל השתתפו 98% מבעלי זכות ההצבעה ומעל 80% תמכו בעצמאות ושללו כל אוטונומיה תחת שלטון אינדונזי. מיד אחרי פרסום התוצאה, כפי שהיה צפוי על ידי גורמים בינלאומיים שונים מראש, פרצו מהומות קשות באי ובמשך שבועיים, קבוצות חמושות אינדונזיות, מתנגדי הפירוד, השמידו את התשתית האזרחית של מזרח טימור כמעט כליל, הרגו בין אלף לאלפיים אזרחים, פצעו רבבות והבריחו המונים לאזורים נידחים באי.
בעקבות פרוץ המהומות התארגן כוח התערבות בינלאומית (INTERFET) בהובלת אוסטרליה, הופעל לחץ בינלאומי כבד על אינדונזיה לאשר לכוח לפעול ובאישור מועצת הביטחון של האו"ם פשטו הכוחות על האי באמצע ספטמבר 1999 ותוך זמן קצר וכמעט ללא אבדות, החזירו את הסדר על כנו ואפשרו את מימוש תוצאות המשאל. אחרי שנתיים של שלטון זמני ברשות האו"ם, הוכרז בדילי הבירה, ב-20 במאי 2002, על עצמאות מדינת מזרח טימור כאשר לנשיא הראשון נבחר שננה גוסמאו, שהוביל את ההתנגדות לכיבוש האינדונזי במשך 24 שנה. כשהצטרפה מזרח טימור כחברה ה-191 באו"ם ב-27 בספטמבר 2002, החליטה המדינה ששמה הרשמי יהיה שמה בפורטוגזית - טימור לאסטה - ולא שמה באנגלית או בטטום, שפת המקום.
אדוארד וינוקורוב
אדוארד טאודורוביץ' וינוקורוב (ברוסית: Эдуард Теодорович Винокуров; 30 באוקטובר 1942 – 10 באוקטובר 2010) היה סיף ומאמן סובייטי ממוצא יהודי. אלוף אולימפי בעל 3 מדליות מהן 2 זהב בחרב וכן אלוף עולם 6 פעמים במסגרת נבחרת ברית המועצות.
ביוגרפיה
וינוקורוב נולד בעיירה קטנה בשם בז'אנסי, במחוז דרום קזחסטן שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית (כיום קזחסטן). הוא החל להתאמן בסיף בשנת 1956. הוא התאמן בקבוצת הספורט של הכוחות הצבאיים של לנינגרד.
בשנת 1966 זכה וינוקורוב באליפות ברית המועצות בחרב אישי.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה וינוקורוב במדליית זהב בתחרות בחרב קבוצתי. במדליית כסף זכתה איטליה ובמדליית ארד זכתה הונגריה. שותף לזכייה היה הסיף היהודי מארק רקיטה.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה וינוקורוב במדליית זהב פעם שנייה בתחרות בחרב קבוצתי. במדליית כסף זכתה איטליה ובמדליית ארד זכתה רומניה.
לאחר שפרש מספורט תחרותי עבד וינוקורוב כמאמן סיף בסנקט פטרבורג.
בשנת 2010 נפטר וינוקורוב בסנקט פטרבורג.
945
אירועים
דוכס ונציה אוסר להעלות סוחרים יהודיים לספינותיו.
Meet The Beatles!
Meet the Beatles! הוא האלבום הרשמי הראשון של הביטלס שיצא לאור בארצות הברית. הוא מקביל לאלבום שיצא בבריטניה תחת השם With the Beatles.
רשימת רצועות
כל השירים נכתבו על ידי ג'ון לנון ופול מקרטני, למעט אם צוין אחרת.
מוזיקת חנונים
מוזיקת חנונים או מוזיקת גיקים (באנגלית: Nerd music או Geek music) היא קטגוריה הכוללת של מוזיקה שאוספת את הז'אנרים המוזיקליים שצמחו מתרבות החנונים; סגנונות שונים החולקים את אותה בסיס משותף. הדוגמה המוקדמת ביותר הייתה מוזיקת פילק, משנות החמישים ואילך, שהושמעה על ידי מעריצים בכנסי מדע בדיוני. לקראת סוף המאה ה-20 וראשית המאה ה-21 התפתחו סגנונות מוזיקה אחרים. הגורמים שאיפשרו זאת היו הירידה במחיר של ציוד, צמיחת האינטרנט והגידול הדמוגרפי של החנונים/גיקים.
אירועים ופסטיבלים
פסטיבל המוזיקה נרדפאלוזה (2007–2013) תיאר את עצמו כ"ראשון מסוגו שהזמין את כל הז'אנרים של תנועת המוזיקה החנונית תחת קורת גג אחת, כולל גיק רוק, היפ הופ נרדקור, צ'יפ מיוזיק ומוזיקת משחקי וידאו." כינוסים ואירועים אחרים אירחו מאז הופעות מוזיקליות של חנונים במגוון סגנונות.
חסידות דומברובה
חסידות דומברובה הייתה חסידות גליציאנית. אבי החסידות היה רבי מרדכי דוד אונגר, תלמידו של החוזה מלובלין.
תולדות החסידות
רבי מרדכי דוד נולד לרבי צבי הירש ומושקיט בסביבות שנת תק"ל. בצעירותו היה אצל רבי אלימלך מליז'נסק והיה נוסע גם לרבי ישראל מקוז'ניץ. נישא לחיה שרה, בתו של גביר מטשמלוב. כיהן באדמו"רות בדומברובה (Dąbrowa Tarnowska). נפטר בז' בשבט תקצ"ג. לאחר מותו, בנו רבי יוסף מילא את מקומו. ילדיו האחרים היו רבי מנחם מנדל (חתן רבי ישראל מסטנביץ), רבי אברהם אלחנן מקאלושין, רבי משה (תק"פ – י"ח בתשרי תרנ"ח, חתן רבי חיים מצאנז) מצפת רבי יחיאל צבי הירש (בערך ה'תק"ע – בערך ה'תר"ם) מטורנא, רבי נפתלי חתן רבי יעקב ממעליץ מדז'בנה וחתנו רבי נחום צבי מדרוהוביטש.
רבי יוסף נולד בשנת תק"ס. בגיל 7 היה אצל החוזה מלובלין. נישא לבתו של רבי משה מקוז'ניץ. כיהן כ-20 שנה ברבנות קוז'ניץ. לאחר פטירת אביו מילא את מקומו בדומברובה. חתניו היו רבי מאיר רובין מגלגוב והרב יהודה הרטשטיין-רפפורט. נפטר ב' בחשוון תרכ"ז.
רבי ישראל אלימלך, בנו של רבי יוסף מילא את מקומו בדומברובה ולאחר מכן בדז'בנה אך נפטר לאחר פחות משנה מפטירת אביו. נולד בערך בשנת תק"פ. היה חתנו של רבי יחיאל מקוריץ נכדו של החוזה מלובלין. רבי חיים מצאנז הורה לו להתנהג באדמו"רות. חתניו היו רבי משה מקשאנוב ורבי מאיר מזברוב. נפטר בז' באלול תרכ"ז. שני בניו מילאו את מקומו.
בנו השלישי, רבי מרדכי דוד (תרי"ח–תרע"ו) היה חתנו של דודו זקינו רבי משה. התגורר לאחר חתונתו אצל חותן חותנו רבי חיים מצאנז ולאחר פטירתו פתח בית מדרש עצמאי בצאנז. בנו רבי בן ציון מילא את מקומו. היה חתנו של רבי משה משינאווא ובזיווג שני של הרב שלום ריינמן מנארול. בנו רבי יעקב יצחק כיהן כאדמו"ר מדומברובה בניו יורק, רב בית הכנסת "בית יוסף" בקראון הייטס. בניו של רבי יעקב יצחק הם רבי בן ציון ממלא מקומו ורבי מרדכי דוד האדמו"ר מבאבוב (חצרו מכונה בשם באבוב - 45).
דז'בנה
בנו הגדול של רבי ישראל אלימלך, רבי יעקב יצחק מילא את מקומו בדז'בנה. נולד בשנת תקצ"ח. היה חתנו של רבי מאיר הורוביץ מדז'יקוב. נפטר בשנת תרנ"ב. בניו היו:
רבי אלעזר אונגר, בנו של רבי שלום דוד, מילא את מקומו. נולד בשנת תר"נ. היה חתנו של רבי נפתלי מנאווריה ובזיווג שני של רבי אהרן אלימלך מקרוסנה. היה תלמידו של רבי ישכר שלמה טייכטל. בשנת תרע"ט התמנה לרבנות דז'בנה ולאחר פטירת אביו לאדמו"רות בטרנוב. בחשוון ת"ש נלקח לעבודת כפייה. חסידיו רצו למלטו לבונקר בדז'בנה אך הוא סירב לעזוב את טרנוב. תחת השלטון הנאצי ניהל כמעט כל שבת טיש. נרצח בב' באלול תש"ג. ארבעת ילדיו נרצחו איתו.
דומברובה
בנו השני של רבי ישראל אלימלך, רבי משה אליקים בריעה, מילא את מקומו בדומברובה. נולד בשנת תרי"ג. היה חתנו (פעמיים) של רבי אברהם אבא הורוביץ משנדישוב. כשגדל מילא את מקום אביו באדמו"רות בדומברובה. חתניו היו רבי אברהם מפאקשווניץ והרב אלעזר פרנס. במלחמת העולם הראשונה ברח לקאשוי שם נפטר בכ"א בטבת תרע"ז. נקבר בדומברובה. בנו השלישי רבי יצחק אלעזר, חתן רבי שלמה יעקב אייכנשטיין מזידיטשוב, מילא את מקומו. בנו השני רבי מאיר כיהן כאדמו"ר מדומברובה בקרקוב.
בנו הגדול רבי נפתלי צבי (ה'תר"ם – ט"ז באב תש"ב), היה חתנו של רבי משה מברדיוב שם כיהן כראש ישיבה ולכן ויתר לאחיו רבי יצחק אלעזר על אדמו"רות דומברובה. נרצח בז'אלין בט"ז באב תש"ב. בניו היו רבי יצחק (חתן דודו הרב אלעזר פרנס), הרב יעקב אלימלך, הרב חיים יוסף, הרב ישראל אהרן (חתן בזיווג ראשון של רבי חיים מטעטש) האדמו"ר מקאשוי ורב קהל עדת יראים במונטריאול, רבי ברוך אברהם מדומברובה-בורו פארק והרב יקותיאל. חתנו היה הרב יוסף שמואל שמעלקע ערליך רב בריגליץ.
ענף נוסף לחסידות
נכדו של רבי יוסף, רבי חיים מאיר יחיאל רובין, כיהן בדומברובה במקביל לרבי משה אליקים בריעה. נולד בכ"ג בניסן תרי"ד (1854). היה חתנו של רבי סנדר מזידיטשוב. כיהן ברבנות לימנה ולאחר שדודו רבי יוסף זאב עזב את דומברובה עבר לשם וכיהן ברבנות ואדמו"רות במקביל לבן דודו רבי משה אליקים בריעה. נפטר בברלין בשנת תרע"ח.
בנו של רבי ישכר בעריש, רבי ישראל כיהן כאדמו"ר מדומברובה במקום אביו. היה חתנו של רבי ישכר בער מקעכניא. בניו מכהנים כיום באדמו"רות: רבי נפתלי צבי במונסי (חתנו של רבי מאיר מקראקס) ורבי בן ציון יהושע אשר בבורו פארק (חתנו של רבי שמואל צבי מספינקא).
קאלושין
בנו השני של רבי מרדכי דוד, רבי אברהם אלחנן כיהן כאדמו"ר בקוויף ובקאלושין. היה חתנו של רבי קלונימוס קלמן מפאריצק נכדו של החוזה מלובלין ובזיווג שני חתנו של רבי חיים מאיר יחיאל ממוגלניצא. נפטר בד' בטבת תרמ"ג.
בניו היו:
בארצות הברית
חתנו של רבי יעקב יצחק, רבי נפתלי אריה שפיגל (בן רבי משה) כיהן כאדמו"ר מאוסטרוב-קאלושין בניו יורק. נולד בשנת תרכ"ט. היה מיוחס בן אחר בן לרוקח. כיהן ברבנות בצ'חוב (כיום רובע בלובלין) ובמנקביד (מחוז שדליץ). בשנת תרפ"ג החל לכהן כאדמו"ר מקאלושין באוסטרובה. בשנת תרפ"ו היגר לארצות הברית שם כיהן באדמו"רות עד פטירתו בכ' בתשרי תש"ט.
יחסי צ'ילה–קובה
יחסי צ'ילה–קובה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה של צ'ילה לרפובליקה של קובה. קובה הייתה מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 נקודת התייחסות לפוליטיקאים מהשמאל בצ'ילה.
היסטוריה
צ'ילה, יחד עם ארגנטינה, ברזיל, מקסיקו, בוליביה ואקוודור, התנגדה לסנקציות שהטילה ארצות הברית על קובה במהלך פגישת ה־OAS בשנת 1962 בפונטה דל אסטה, אורוגוואי.
בשנת 1971 צ'ילה כוננה מחדש את היחסים הדיפלומטיים עם קובה, והצטרפה למקסיקו וקנדה בדחיית אמנת ארגון מדינות אמריקה שהוקמה בעבר, האוסרת על ממשלות בחצי הכדור המערבי ליצור קשרים דיפלומטיים עם קובה. זמן קצר לאחר מכן ערך נשיא קובה פידל קסטרו ביקור של חודש בצ'ילה. עם סלבדור איינדה הוא ביקר במכרה הנחושת El Teniente שהולאם זמן קצר קודם לכן.
במהלך הדיקטטורה הצבאית של פינושה בצ'ילה (1973–1990) סיפקה קובה אימונים ונשק עבור אנשי שמאל צ'יליאניים להקמת התנגדות מזוינת. תנועת השמאל המהפכנית הצ'יליאנית שאבה השראה מהמהפכה הקובנית ומהסיירה מאסטרה בניסיון להקים גרילה בנלטומה, שנמחקה בשנת 1981. לאחר מכן המלחמה הכפרית בהשראת הקובה הוכיחה ככישלון, קובה המשיכה לתמוך בגרילות עירוניות כמו FPMR. אחת מההברחות הגדולות ביותר של נשק קובני התרחשה בקריזאל באחו, נשק זה שימש מאוחר יותר על ידי FPMR לביצוע ניסיון התנקשות נגד פינושה ב־1986.
בשנת 2009 ביקרה בצ'לט בקובה, והפכה אותה למנהיגה הצ'יליאנית הראשונה שביקרה במדינת האי מאז ביקור סלבדור איינדה בשנת 1972.
אלמליק (שינג'יאנג)
אלמליק הייתה עיר הבירה של חבל הארץ ההיסטורי ז'טיסו במרכז אסיה, במקום בו נמצאת היום העיר יינינג שבמחוז שינג'יאנג שבסין.
היסטוריה
האזכורים הראשונים אודות אלמליק הם מהמאה ה-13 והם מדברים על אלמליק כעיר המרכזית של השלטון המונגולי באזור ז'טיסו כחלק ממדיניות הכיבוש של ג'ינגיס חאן.
לאחר מותו של ג'ינגיס חאן, הפכה העיר לחלק מחאנות צ'אגאטאי, אותה הקים צ'אגאטי חאן, בנו של ג'ינגיס חאן.
חשיבותה של אלמליק בחאנות צ'אגאטי הייתה גדולה מכיוון שהיא ישבה על דרך המשי שהייתה עורק חשוב בהעברת סחורה מסין ומרכז אסיה לאזורים אחרים.
1 ביולי
1 ביולי הוא היום ה-182 בשנה (183 בשנה מעוברת) בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 183 ימים.
Ready
Ready (בעברית: מוכנה) הוא המיני-אלבום השלישי של הזמרת-יוצרת האנגלייה אלה מאי. המיני-אלבום יצא לאור ב-22 בפברואר 2017 על ידי חברות התקליטים אינטרסקופ רקורדס ו-. מתוך המיני-אלבום יצא הסינגל "Boo'd Up".
המיני-אלבום הגיע למקום ה-29 במצעד הבילבורד 200.
לודוביקו הראשון, מלך אטרוריה
לודוביקו הראשון, מלך אטרוריה (באיטלקית: Ludovico I di Borbone-Parma; 5 ביולי 1773 - 27 במאי 1803), מלך אטרוריה בין השנים 1801–1803.
ביוגרפיה
ב-25 באוגוסט 1795 התחתן לודוביקו עם בת דודתו מריה לואיסה, נסיכת ספרד, בתם של קרלוס הרביעי, מלך ספרד ומריה לואיסה מפארמה, ממנה היו לו שני ילדים.
בשנת 1802 נסעו לודוביקו ואשתו לספרד, להשתתף בחתונה הכפולה של פרננדו, נסיך אסטוריאס עם מריה כריסטינה, נסיכת נאפולי וסיציליה, ומריה איזבלה מספרד עם פרנצ'סקו, דוכס קלבריה. בחזרתם מספרד החמירה מחלת האפילפסיה של לודוביקו, וב-27 במאי 1803 הוא מת בפירנצה בגיל 30. לאחר מותו עלה לשלטון במקומו בנו לודוביקו השני, מלך אטרוריה, תוך שאשתו מריה לואיסה, דוכסית לוקה שולטת כעוצרת בשמו.
משפחתו
ב-25 באוגוסט 1795 התחתן לודוביקו עם מריה לואיסה, דוכסית לוקה, בתם של קרלוס הרביעי, מלך ספרד ומריה לואיסה מפארמה, ממנה היו לו שני ילדים:
אורי גולדשטיין
אורי גולדשטיין הוא עיתונאי, במאי סרטי תעודה ויוצר ישראלי בתחום הטלוויזיה.
ביוגרפיה
גולדשטיין נולד בירושלים לבית דתי. הוא נחשב אוטודידקט. החל לעבוד ברשות השידור, ברדיו ובטלוויזיה ככתב חדשות בשנת 1970. המשיך כבמאי סרטים ארוכים וכתבות ל"מבט שני" ול"יומן".
ב-1969 השתתף בסרטו של מיכה שגריר "המלחמה לאחר המלחמה".
זכה בפרסים רבים בישראל כולל פרס כינור דוד של העיתון ידיעות אחרונות. הפרס ניתן על סדרת סרטים בחמישה פרקים המתארת את עסקת חילופי השבויים עם ג'יבריל ב-1985. אחדים מסרטיו נקנו ושודרו בחו"ל, בהם הסרט "מחיר מבצע" על סיירת צנחנים.
גולדשטיין זכה במלגת קרן שרת לאמנים ונשלח לארצות הברית. הוא ייצג את ישראל בפרס אמי בארצות הברית בסרטו "פרטים קטנים", על ילדים עם שיתוק מוחין. כמו כן זכה בפסטיבל סרטי נשים באיטליה על סרט על חיל נשים בישראל. צ'ארלס ברונפמן וקרן קרב בחרו בגולדשטיין לביים את הסרט במלאת 40 שנה למדינה.
סרטו על סברה ושתילה זכה בפרס על שם עליזה שגריר. סרטו על יגאל אלון מוקרן עד היום במוזיאון גינוסר. גולדשטיין חזה, בכתבה רחבת ממדים בת חמישים דקות ששודרה בערוץ הראשון בערב שבת, את פרוץ האינתיפאדה הראשונה עם הפלסטינים בשנת 1987.
יש הגורסים כי כתבה של גולדשטיין על תפקוד ממשלת מנחם בגין ששודרה ב"יומן", הייתה בין הגורמים להתפרקותה. השר אהרן אוזן אמר אז - "זו לא ממשלה. זו שקשוקה". כתבה של גולדשטיין שצולמה בחברון הביאה לסכסוך בין מנכ"ל רשות השידור דאז, אורי פורת והשר הממונה רענן כהן. פורת התפטר בתום פרשה זו. בעקבות שידור הכתבה קיבל איום על חייו ומכתבי שטנה בעילום שם.
ב-2010 העניק פורום היוצרים הדוקומנטריים בישראל לאורי גולדשטיין פרס מפעל חיים. הפרס ניתן לו במסגרת טקס פרסי הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי שנערך ב-2 בדצמבר 2010 במרכז אומנויות הבמה במעלות תרשיחא.
ביקורת
אדם ברוך: "מה טוב באורי גולדשטיין (ערוץ 1, "יומן")? הוא גם אמן וגם כתב טלוויזיה. גם מתעד (כפשוטו) וגם לירי (במידה). הוא אחת הסיבות לצפייה ביומן של ערוץ 1. ניסיון החיים שלו הינו תובנה מעודנת ומרירה".
אורי פורת, מארס 1986:"קבל נא מחמאותיי על הסדרה "חיילים יקרים" שהייתה לאחד מציוני הדרך ברשימת ההישגים הבלתי נשכחים של הטלוויזיה הישראלית. כושר היצירה העיתונאי-אמנותי שלך טבוע כחותם על כל אחד מחמשת פרקי הסיפור האנושי המרתק הזה".
גיא מרוז:"...ואפרופו מילה טובה לערוץ הראשון. בעצם לא. מילה ענקית לאורי גולדשטיין, כתב מופלא שלהם שמביא כמעט מדי שבוע סיפורים גדולים ורגישים ל"יומן". איך ערוץ 10 עוד לא חטף אותו?" (מעריב, יולי 2005)
בשנת 2008 יצא תא תדמי"ת - חלק מפורום משפטי למען ארץ ישראל, במכתב למנכל רשות השידור דאז, מוטי שקלאר נגד כתבה על חברון בבימויו של גולדשטיין, אשר לטענתם הציגה באופן מוטה ומעוות את היישוב היהודי בחברון..
בשנת 2011, הוציא נפתלי מוזס, לשעבר עוזרו האישי של הרב מנחם פרומן ואביו של אחד מהנערים הרוגי הפיגוע בישיבת מרכז הרב, את הספר "אבל תחת זכוכית". בספרו, מוזס מנתח את סרטו התעודי של גולדשטיין על הפיגוע. אחרי תיאור מדוקדק של המראות והפסקול, מוזס מגיע למסקנה שגולדשטיין מוליך את הצופים שולל, תוך שימוש בהונאה, בהסתרת עובדות ובישול הסרט. מטרתו של גולדשטיין, לפי מוזס, להציג ש"הסבל הוא אוניברסלי,".... אבל, לפי מוזס, עיקר מטרתו של גולדשטיין להציג את האשמה כולה על כתפי הישראלים, ובייחוד המתנחלים והדתיים הלאומיים. מוזס מאשים את גולדשטיין שסרטו אינו יכול להסתתר תחת הכותרת 'אמנות', ושלמעשה זהו "זיכוי זדוני ומרושע של האשמים, והאשמה גסה דוחה ומגונה של החפים מפשע".
בסינמטק ירושלים נכתב על הסרט "הקץ המגולה": ב-1982 יצא אורי גולדשטיין לתעד את הימים האחרונים של היישוב 'עצמונה' בחבל ימית. בישירות קולנועית, עם סקרנות בריאה ועם האמפתיה שתמיד הניעה את הכתבות והסרטים שלו, מציג גולדשטיין את התודעה שמפעילה את אנשי היישוב על רקע הוראתו של שר הביטחון שרון לפנות את היישובים. גולדשטיין מניח לתמונות ולקולות לחשוף לא מעט מהמנגנון הסוגסטיבי שפעל בצורה דומה שני עשורים מאוחר יותר בפינוי רצועת עזה, והוא עושה זאת אגב התבוננות נדהמת במקום וביושביו - ביופי, במחויבות, באמונה, ובניתוק שהם יוצרים בין תושבי המקום לבין "המציאות" הישראלית שבתוכה הם מתקיימים
מנשה שמעונוב
קריירה
שמעונוב גדל במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל מכבי תל אביב וערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון בהפסד 1-0 להפועל תל אביב בדרבי בפברואר 1982. שער הבכורה שלו נכבש במשחקו השלישי בקבוצה הבוגרת, בתיקו 1-1 נגד מכבי חיפה. גם אחיו, אפרים, שיחק בשורות הצהובים ולכן כונו "האחים שמעונוב".
בעונת 1986/1987 זכה עם הקבוצה בגביע המדינה לאחר ניצחון על מכבי חיפה בבעיטות הכרעה. עונה לאחר מכן, מונה שמעונוב לקפטן הקבוצה וזכה להניף גביע שני ברציפות עם הקבוצה לאחר ניצחון 1-2 על הפועל תל אביב במשחק הגמר.
שמעונוב זכה להיות שותף לעונת האליפות ב-1992, ששברה בצורת של 13 שנה, עם 17 הופעות כולל הניצחון 3–2 במשחק האליפות מול בני יהודה.
לאחר עשור במכבי תל אביב עבר שמעונוב להפועל אשדוד ובשנת 1993 פרש ממשחק פעיל.
נבחרת ישראל
משחק הבכורה של שמעונוב היה מול נבחרת סקוטלנד באצטדיון רמת גן. לזכותו 19 הופעות במדים הלאומיים של ישראל.
ניקולאוס הימונאס
ניקולאוס הימונאס ( ברוסית: Николай Химона; 25 בספטמבר 1864 - 1 באוגוסט 1929) היה צייר ומורה לאמנות ברוסיה.