cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרתנוקרפיה
פַּרְתֵנוֹקַרְפְּיָה ובעברית, רְבִיַּת בְּתוּלִים או אַל-זֶרַע היא תהליך ייצור הפירות באופן טבעי או מלאכותי, ללא הפריה מוקדמת בשחלות. פירות מואבקים ומופרים הם בעלי זרעים ואילו פירות פרתנוקרפיים הם חסרי זרעים (על כן, נקראים בעברית פירות אַל-זֶרַע). מסתבר כי פרתנוקרפיה טבעית אינה אלא מוטציה הגורמת להפרדת תהליך התפתחות הפרי מתלותו במנגנוני הפיקוח ההורמונלי של הזרע. פרתנוקרפיה מושרית היא יצירת פירות ללא זרעים על ידי טיפולים הורמונליים חיצוניים כגון: ריסוסים באוקסין, בג'יברלין או בציטוקינין. פירות פרתנוקרפיים אינם מסוגלים להתרבות באופן עצמאי.
מקרה פרטי של פרתנוקרפיה הוא גדילת פלפל קטן בתוך פלפל גדול יותר. המדענים לא הצליחו להגיע לכלל מסקנה מהו מקור התופעה, אך נפסלו ההשערות כי הדבר קשור בתנאי טמפרטורה מתאימים או בחומרים מזינים המצויים בפלפל. פלפל הגדל בתוך פלפל אחר יכול להיות מעוקם ומעוות, אך גם יכול להתפתח בצורה תקינה לחלוטין.
לייטובוס ריטאס
לייטובוס ריטאס (בליטאית: Lietuvos rytas) – מילולית, פירוש השם הוא "בוקר ליטאי"
נקסוס 4
נקסוס 4 (באנגלית: Nexus 4) הוא טלפון חכם, הרביעי בסדרת מכשירי נקסוס, גוגל המופעל על ידי מערכת ההפעלה אנדרואיד. בסדרה זו, בכל שנה חוברת גוגל ליצרנית חומרה כדי ליצור מכשיר חדש. ב-29 באוקטובר 2012 יצא מכשיר זה לראשונה, בשיתוף עם חברת LG אלקטרוניקה, והוא בצבע שחור. אז גם הוכרז ה-13 בנובמבר 2012 כתאריך יציאתו לשוק. במאי 2013 יצא הדגם גם בצבע לבן.
קסילוז
קסילוז (Xylose) הוא חד סוכר, שהופק לראשונה מעץ ומכאן שמו (קסילון: ξύλον עץ ביוונית). החומר הוא פנטוז (מכיל 5 פחמנים) בעל קבוצת אלדהיד (אלדוז) והוא סוכר מחזר. הנוסחה הכימית C5H10O5 קסילוז הוא מרכיב של המיצלולוז. הצורה הפתוחה של המולקולה היא אלדהיד ובצורה הטבעתית השכיחה יותר בתמיסה המולקולה מקבלת צורת טבעת משושה C5O (פירנוז pyranose) או צורת מחומש C4O עם קבוצת מתילול מחוץ לטבעת (פורנוז furanose ). כל צורה כזו יכולה להימצא כאיזומר אלפא או ביתא בהתאם לכיוון קבוצת ההידרוקסיל שעל אטום הפחמן האנומרי.
קסילוז הוא המרכיב העיקרי שך ההמיצלולוז קסילן: אחד הביופולימרים הנפוצים בטבע המצוי בצמחים בדופן התא המישנית של דו-פסיגיים ובדפנות התא של דגניים. קסילוז הוא הסוכר הראשון הנקשר לתריאונין או סרין ביצירת פרוטאוגליקן.
סקוט
ראו גם
}}
נבחרת לוקסמבורג בכדורסל
נבחרת לוקסמבורג בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של לוקסמבורג. נחשבת לאחת הנבחרות החלשות באירופה.
הכנסייה האורתודוקסית האתיופית
הכנסייה האורתודוקסית האתיופית המייחדת (בגעז: የኢትዮጵያ:ኦርቶዶክስ:ተዋሕዶ:ቤተ:ክርስቲያን, בתעתיק מדויק: יֶאִיתְיוֹפְּיַה אוֹרְתוֹדוֹכְּס תֶוַחְדוֹ בֵּתֶה כְּרְסְתִייַן) היא הכנסייה הנוצרית הגדולה בנצרות האוריינטלית. היא הכנסייה המרכזית באתיופיה ועד לסוף המאה העשרים הייתה כנסיית המדינה. אתיופיה (לצד ארמניה) נחשבת למדינה הנוצרית הכי עתיקה בעולם. הכנסייה האורתודוקסית האתיופית הייתה כפופה לכנסייה הקופטית מהמאה ה-4 עד 1959, כאשר לראשונה מונה יליד אתיופיה לפטריארך (אבונא באמהרית) על ידי האפיפיור הקופטי קיריל החמישי. הכנסייה האורתודוקסית האתיופית היא אחת הכנסיות הבודדות שהתקיימו באפריקה בתקופה שלפני הקולוניאליזם האירופי. לכנסייה יש מוסדות ובתי תפילה גם בירושלים.
מקור
"תוואחדו" (געז: ተዋሕዶ; בתעתיק מדויק: תֶוַחְדוֹ) מתייחס לאמונתם בגישה המיאפיזיטית, הגורסת כי לישו היה טבע אלוהי בלבד. בניגוד לכנסייה הקתולית ולכנסייה האורתודוקסית שתמכו בהשקפה הדיופיזיטית הטוענת שלישו היו טבע אלוהי וטבע אנושי שהתאחדו לאחד. הכנסיות האוריינטליות כוללות את הכנסייה הקופטית, הכנסייה הארמנית, הכנסייה הסורית, הכנסייה האתיופית, והכנסייה האריתריאית (אשר נפרדה מהכנסייה האתיופית בעקבות עצמאות אריתריאה מאתיופיה ב-1993). לעיתים מכונות כנסיות אלה על ידי זרים מונופיסטיות אף שהמונח אינו מדויק.
הכנסייה האתיופית מייחסת את ייסוד הכנסייה לסריס, משרתה של קנדקה מלכת אתיופיה שהוטבל על ידי השליח פיליפוס (כמסופר במעשי השליחים).
הנצרות הוכרזה כדת המדינה במאה הרביעית תחת עזנה מלך אקסום בהשפעת הסורי פרומנטיוס, שמונה אחר כך לבישוף (אבונה) הראשון של אתיופיה על ידי פטריארך אלכסנדריה, מסורת שנמשכה עד שנת 1959.
ימי הביניים - השפעת הישועים
תקופת השפעת הישועים באתיופיה גרם לניתוק הקשר העתיק עם הכנסייה המצרית ופתח שלב חדש בהיסטוריה של הכנסייה. השפעת הישועים הגיעה בעקבות המאבק בין האימפריה הפורטוגזית לאימפריה העות'מאנית וסולטנות אדאל על השליטה בדרך המסחר הימית להודו (דרך הים האדום). באותה תקופה היה גם מאבק אדאלי-אתיופי והעות'מאנים סייעו לאדאלים. לקראת סוף המלחמה זכו האתיופים לתמיכת הפורטוגזים וניצחו במלחמה. עם תום המלחמה החלו לחצים של הפורטוגזים על האתיופים לקבלת את עולו של האפיפיור. לאחר כמה כישלונות הם הצליחו להעביר את הקיסר סוסוניוס לקתוליות, ב-1624 סוסוניוס הכריז על הקתוליות הרומית כדת המדינה אולם נתקל בהתנגדות חזקה מצד נתיניו נאמני הכנסייה האתיופית וב-1632 הוכרח לוותר על כיסאו לטובת בנו פאסילידס. פאסילידס החזיר את מעמדה של הכנסייה האתיופית כדת המדינה וגירש את הישועים ב-1633, וציווה על שריפת כל ספרי הקודש של הישועים בשנת 1665. ככל הנראה על רקע זה בשנת 1684 הכנסייה התנגדה לניסיון של היוב לודולף להגיע להסכמי סחר בין מדינות אירופה לבין אתיופיה.
כיום
עד 1974 לא הייתה באתיופיה הפרדה בין דת למדינה. נבנתה זהות בין השלטון לבין הדת הנוצרית והכנסייה. מימיו של עזנה במאה ה-4 עד ימי היילה סלאסי במאה ה-20, למעט תקופות של התפוררות וירידת הממלכה, שלטו באתיופיה קיסרים בחסד האל. הם שאבו את הלגיטימציה שלהם מראשי הכנסייה שהכתירו אותם. לכמרים ולנזירים היה כוח פוליטי, תאולוגי וחברתי מרכזי בדברי ימי אתיופיה.
קאנון התנ"ך
הקאנון של כנסיית התווחאדו מכיל סה"כ 81 ספרים והוא הקאנון הרחב ביותר בכל כנסיות הנצרות. הקאנון של הברית הישנה מכיל את ספרי תרגום השבעים שמקובל גם בכנסיות אורתודוקסיות אחרות, ובנוסף את הספרים החיצוניים ספר חנוך א', ספר היובלים, עזרא החיצוני, חזון עזרא, שלושה ספרי המכבים (אולם תוכן סיפרי המכבים הוא שונה מאוד ממה שיש בידי הכנסיות האחרות), ומזמור קנ"א בתהילים.
שפה
שפת הפולחן של הכנסייה היא הגעז שהייתה שפה מדוברת עד המאה ה-10 בערך, ולאחר מכן המשיכה לתפקד כשפתה הספרותית של אתיופיה. למעשה עד המאה ה-20 ספרי הקודש, הכרוניקות הקיסריות, הגדלאת (הגיוגרפים) הכל נכתב בגעז.
עם זאת לאחרונה יש קריאות ודרישות לעשות את הטקסים בשפות מקומיות, זה קשור בין השאר לעליית ה-tplf לשלטון, וחלוקת המדינה ע"פ מוצא אתני, וכריכת הפוליטיקה האתיופית למוצא אתני.
כנסיות
הכנסייה הקדושה והעתיקה מרים ציון ממוקמת בבירתה העתיקה של אתיופיה אקסום, ע"פ אמונתם הכנסייה מכילה את ארון הברית. הכנסיות החצובות של הקיסר לליבלה מהמאה ה-12 גם קדושות ומהוות מקור עליה לרגל. כמו כנסיות גונדר ואגם טאנה, מנזר דברה ליבאנוס ודברה דאמו הם המפורסמים.
ארון הברית
הכנסייה האתיופית טוענת שארון הברית המקורי והעתיק, ובו לוחות הברית שניתנו למשה בהר סיני, נמצא באתיופיה בכנסיית גבירתנו מרים מציון שבאקסום. לפי הכברה נגסט, מלכת שבא, ששמעה על חוכמתו של שלמה המלך, הגיעה לביקור בירושלים ללמוד שם את תורת ממשלתו ושלטונו. שלמה הוקסם מיופייה ומחוכמתה של מלכת שבא, ונולד להם בן ללא נישואים. טענתו של שלמה הייתה שעשה זאת במטרה להרבות את עם ישראל בכל רחבי העולם שיעבדו את אלוהי ישראל. בנו היה מנליק הראשון. בנערותו חזר מנליק לבקר את אביו בארץ ישראל ושם הכתיר אותו אביו למלך אתיופיה. כתוצאה מכך הורה לכמה מכוהני וזקני הארץ לשלוח את בניהם להיות למנליק יועצים וחכמים. כתוצאה מהסבל והצער שהביעו הכוהנים הצעירים אלה לקחו עמם את ארון הברית ממשכנו בירושלים לאתיופיה.
לפי חוקי הכנסייה אך ורק הכהן הגדול, ובמקרה זה הכומר הראשי של הכנסייה, מורשה להיכנס ולראות את ארון הברית. מנהג זה מבוסס כמובן על הכתוב בתורה. איסור הנגישות לארון הברית נובע גם כן מהתורה, בה כתוב שאך ורק אלה משבט לוי יכולים לראות את הארון ללא סכנה, בעוד כל אלה שאינם לויים יכולים להיפגע ואף למות משהייה ליד הארון. איסור הנגישות, ושאלות רבות אחרות, גורמות לרבים מן החוקרים לתהות בקשר לאמיתות הטענה שאכן זהו הארון המקורי.
הסברה שלוחות הברית המקוריים באמת שוכנים באקסום שבאתיופיה שנויה במחלוקת. הארמני הקדום אבו סאלח מקהיר כתב באחד מכתביו הערביים שהעם האתיופי מחזיק בלוחות הברית, אך על פי תיאור הלוחות שכתב אין הלוחות מעוטרים בעיטורים יהודיים כלשהם, אלא בצלבים. ישנה ההשערה שארון הקודש לא שרד באמת עד היום עקב מזג האוויר הלח שבאתיופיה והיותו עשוי מעץ, אך ישנה הסבירות שכן שרדו לוחות הברית המקוריים כיוון שעשויים אלה מאבן. במכה, למשל, ישנם לוחות עתיקים ששרדו יותר מ־1,600 שנה, ומכאן שאין סיבה שלוחות הברית לא ישרדו.
מחלוקת ובלבול גדול יותר נוצרו עקב אמונתה של הכמורה האתיופית שטוענת שיש יותר מזוג אחד של לוחות הברית שהם באמת אמיתיים. הנחת הכמורה, הבאה להוכיח את ההשערה, היא שבתקופת בית ראשון היה יותר ממזבח אחד ברחבי אתיופיה לצורכי פולחן, ובכל מזבח היה העתק מדויק של לוחות הברית שנחשב ללוחות הברית המקוריים. הכמורה טוענת שאת השערה זו ניתן להוכיח גם על-פי הכתוב בתנ"ך העברי, וגם לפי התרגום והתוספת היוונית.
לפני שנמסר, ארון הברית הועבר לאחרונה לקפלה קטנה שנקראת "קפלת לוחות הברית" עקב 'חום' אלוהי שנוצר מלוחות הברית וגרם לסדקים במשכנו הסגור הקודם שהיה בכנסייה. למרות זאת, המקום נחשב למרכז עלייה לרגל משמעותי וקדוש מאוד לנוצרים האורתודוקסים האתיופים, במיוחד בתקופת פסטיבל מרים מציון ב-30 בנובמבר (21 בהִדאר לפי הלוח שנה האתיופי) וטמקת (חג ההתגלות) שחל דרך כלל ב-19 בינואר. בחגים אלה מוציאים העתק מדויק של ארון הברית השוכן בקפלה לחגיגות והלולים.
מנהגים יהודים בכנסייה
כתבי הכנסייה האתיופית מדגישים את חשיבות הברית הישנה לא פחות מהחדשה ומחזקים את הזיקה הדתית בין תרבות אתיופיה לתנ"ך. זיקה דתית זו קיבלה ממד פוליטי-לאומי שטוענת למוצא מלכי אתיופיה מזרע שלמה (השושלת הסולומונית) והעם האתיופי כעם הנבחר. הדבר סייע להתגבשות נצרות ייחודית באתיופיה.
התורה הנוצרית לא נכפתה על החברה האתיופית, אלא היוותה מסגרת לשפע הערכים והאמונות שהתקיימו לפניה באזור כגון נישואים בהבדלים של 7 דורות בגלל חשש לקרבת דם (היום מקובל לספור גם 5 דורות). הנצרות האתיופית גם ספגה את השפעת היהדות – מנהגים כמו ברית מילה, כשרות המזון וקדושת יום שבת (שומרי השבת) לצד יום ראשון, הם מאבני היסוד של הנצרות האתיופית.
יש גם נקודות דמיון בין הכנסייה האתיופית לאסלאם (לבד מברית המילה והימנעות מאכילת חזיר). למשל, בכניסה לבית תפילה של הכנסייה האתיופית, יש לחלוץ נעליים, כמו בכניסה למסגד.
אברהם הורוויץ (סופר)
אברהם הורוויץ (גם: האָראָוויטש או גורעוויטש) (ז' באדר תרכ"ג, 26 בפברואר 1863 – ראש חודש טבת תש"א, 30 בדצמבר 1940) היה סופר ובדחן חתונות במחוז מינסק. מלבד שירי הבדחנות שחיבר בעצמו, כתב גם רומנים, נובלות, אנקדוטות ושירים ביידיש ובעברית. אחדים משיריו נכתבו תחת השפעתם של סופרים ומשוררים כגון אליקום צונזר, אברהם גולדפדן, מנדלי מוכר ספרים (שלום יעקב אברמוביץ') ועוד. כפי שהיה נהוג בקרב הבדחנים, הוא עיבד ושינה גם יצירות של אחרים.
את יצירותיו הוא חתם בשמו או בשמות עט שונים ביידיש וברוסית, כגון "אברהמל דער מארשעליק", "אברהם בדחן", "אברהמל עלקעס", "א. ג. ב.", C. A. Гуревич ועוד.
ביוגרפיה
נולד בעיר בוריסוב שבמחוז מינסק באימפריה הרוסית (כיום בלארוס) למשפחה מרובת ילדים. אביו, ישראל הורוביץ, היה מלמד. כילד אברהם למד בחדר אצל אביו ואצל אחד הדודים שלו. מאוחר יותר, היה תלמיד ישיבת בוריסוב במשך כשלוש עשרה שנים. הוא נמשך מגיל קטן לאווירה השמחה שבאירועים אליהן הוא התלווה עם אמו אלקה שהתפרנסה כטבחית בחתונות של גבירים, ונקשר לבדחנים ולנגני להקות הכליזמרים שהיו מופיעים שם.
בגיל 16 אברהם הורוויץ חיבר את השיר הראשון שלו ביידיש "א ליד פון חייע-ראנע-מערען" שגרם לסכסוך הראשון בינו לבין אביו שלא היה מרוצה מעיסוקיו של בנו. אחרי שיחסיו עם אביו החריפו הוא עזב את הבית והתפרנס מבסבלות בתחנות הרכבת ולאחר מכן מעבודה כשומר במפעל בדים. שם קרתה לו תאונה שבה ידו הימנית נפצעה והייתה צריכה להיקטע על ידי הרופאים בבית החולים במינסק. אחרי שחרורו מבית החולים חזר לבית הוריו ולמד לכתוב עם ידו השמאלית. בסביבות 1881 חיבר את השיר "דער אומגליקליכער" (האומלל) בו הוא הביע חרטה עזה על מרדנותו נגד הוריו שבגללה הוא עזב את הבית.
הוא הפך לבדחן אירועים בעקבות קשריו הטובים עם מוכר הספרים המקומי הלל קליבנוב (קליוואנאב) וקרוב משפחתו חיים'קה (חיימקע) הבדחן. הוא השתקע בעיר ברזינו (ברזין), התחתן ונשאר שם עד סוף ימיו. הוא התפרנס כבדחן במשך יותר משלושים שנה, אך כדי להוסיף לפרנסתו הוא קנה בשותפות מגרסה, מכולת קטנה ואפילו השכיר דירה לחברי הבונד (האיגוד הכללי של הפועלים היהודים ברוסיה). ב שימש כבעל תפילה ביישוב קטן אחד. אחרי המהפכה הרוסית ב-1917 הוא השתכר כשומר באחוזתו של פריץ.
הורוביץ היה בן 68 כשהחל לרשום מחדש את יצירותיו ולשלוח אותן לבנו שאול לארצות הברית שניסה לעזור לו בפרסום יצירותיו. בהמלצתו של ד"ר יעקב שאצקי, רשם הורוביץ וכתב זיכרונות של אנשים וזיכרונות היסטוריים ממקורות אחרים כדי להנציח את מנהגי החתונות של אותם הימים. אוסף הזיכרונות הזה היה אמור להתפרסם בכרך ב' של הספר "ארכיוו פאר דער געשיכטע פון יידישן טעאטער און דראמע" (הארכיון לתולדות התיאטרון היידי והדרמה) שלעולם לא התפרסם עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
אברהם הורוויץ התעוור לעת זקנה וניסה לטפל בראייה שלו אצל הרופאים במינסק, אך ללא כל הצלחה. בשנתיים האחרונות של חייו הוא סבל משיתוק, עד שנפטר ב-30 בדצמבר 1940, שלושה עשר ימים לאחר מות אשתו. נקבר בבית העלמין בברזינו.
מיצירותיו
במשך חייו פורסמו רק שני הפרקים הראשונים של הרומן שלו "דער שווארצער פעלץ מיטן ווייסן קאלנער" (מעיל הפרווה השחור עם הצווארון הלבן) בשנת 1928 במינסק.
הרפובליקה של בתומי
רפובליקת בתומי הייתה רפובליקה שהוקמה בינואר 1919, כאשר הצבא הבריטי תפס את השליטה בבתומי, עיר נמל לחוף הים השחור, אחרי הפינוי של העות'מאנים בסוף מלחמת העולם הראשונה. ביולי 1920, נסוגו הבריטים מאותם שטחים, והרפובליקה התפרקה והסתפחה לרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה.
איטוקו, קיסר יפן
אִי-טוֹקוֹ (ביפנית: 懿徳天皇 - "אי-טוקו טנו" - "אי-טוקו הקיסר", 553 לפנה"ס - 477 לפנה"ס), היה הרביעי מבין קיסרי יפן על פי המסורת היפנית. איטוקו נחשב לאחד הקיסרים האגדתיים של יפן, בהיעדר עדויות היסטוריות לקיומו.
על פי המסורת היפנית, איטוקו מלך בין שנת 510 לפנה"ס ועד שנת 476 לפנה"ס. ישנם היסטוריונים סבורים כי קיסר אגדי זה שלט בפועל במהלך המאה הראשונה לספירה.
קורות חיים
ההיסטוריונים המודרניים מטילים ספק בקיומם ובשלטונם של תשעת הקיסרים הראשונים של יפן, ובהם איטוקו. ההיסטוריונים סבורים שגם שמו של איטוקו ניתן לו על ידי כותבי היסטוריה מאוחרים (בתקופות קדומות), על פי הסברה שמות אלה ניתנו בתקופת הקיסר קאמו (782 - 805 לספירה), בעת שנכתבו הכרוניקות של קיסרי יפן.
הקוג'יקי והניהון שוקי מציינים רק את שמו ואת ייחוסו. איטוקו היה בנו השני או השלישי של הקיסר אני, ואימו הייתה, ככל הנראה נונאסוקו-נאקאצו-הימה. לא ידוע מדוע איטוקו עלה לשלטון במקום אחיו הבחורים. איטוקו נשא לאישה את הנסיכה פוטו-מה-ואקה (שנקראה גם הנסיכה איהיבי) ולזוג נולדו שני ילדים: מי-מא-צו-היקו-קאווה-שין (לימים קושו, קיסר יפן) וטאגישי היקו.
המשורר ג'י-ין מציין כי איטוקו מלך מארמון סאקאהיוו שבקארוּ (בפרובינציית יאמטו של ימינו).
מקום קברו של איטוקו אינו ידוע, אולם על פי המסורת נקבר איטוקו בנארה, ומצבה לזכרו קיימת עד ימינו.
Where She Goes
Where She Goes הוא שיר של הראפר הפוארטו ריקני באד באני. הוא יצא לאור ב-18 במאי 2023, באמצעות רימאס.
רקע והוצאה
חודש לאחר צאתו של "Un x100too" עם הלהקה האמריקאית גרופו פרונטרה, ב-17 במאי 2023, באד באני הכריז על צאתו של הסינגל "Where She Goes". השיר יצא לאור יום לאחר מכן. כפי ששם השיר מרמז, חלק ממילותיו באנגלית, אך רובו בספרדית.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ פורסם ב-18 במאי 2023. בתחילת הקליפ באד באני נמצא בראש הר. מאוחר יותר, הוא משתמש במכונית כדי לנסוע דרך מדבר גדול, בעוד בחלק אחר של הקליפ הוא מופיע ליד מדורה רוקד ושר. הקליפ כולל הופעות קמע של ליל עוזי ורט, דומיניק פייק, רונאלדיניו ופרנק אושן.
ביקורות
השיר הגיע למקום הראשון ברשימת "23 השירים הלטיניים הטובים ביותר של שנת 2023 עד כה" של בילבורד.
המוזיאון לפרהיסטוריה ולהיסטוריה קדומה
המוזיאון לפרהיסטוריה ולהיסטוריה קדומה (בגרמנית: Museum für Vor- und Frühgeschichte) הוא מוזיאון לארכאולוגיה השוכן בברלין באזור סיטי וסט. הוא מכיל את אחד האוספים הגדולים ביותר באירופה של מוצגים מהתקופה הפרהיסטורית.
תצוגות המוזיאון
במוזיאון שישה אולמות תצוגה המשתרעים על פני שלוש קמות. כמו כן מציג המוזיאון תערוכות מתחלפות. במוזיאון ספרייה בנושא פרהיסטוריה וארכאולוגיה ובה למעלה מ-50,000 ספרים. כמו כן בניין המוזיאון משמש מספר גופי מחקר.
אולם רודולף-וירכו
אולם רודולף וירכו (Rudolf-Virchow-Studio) מציג מבוא לתקופת האבן, תקופת הברונזה ותקופת הברזל. כמו כן באולם זה נמצא אולם הרצאות.
אולם שלימן
אולם שלימן (Der Schliemann-Saal) מציג ממצאים מתקופת הברונזה ותקופת הברזל אשר התגלו ברחבי המזרח התיכון, מערב אסיה, מרכז אסיה וסין, וכן אוסף נרחב של מוצגים שהתגלו בקפריסין.
אולם תקופת האבן ותקופת הברונזה
אולם זה מציג ממצאים שהתגלו ברחבי אירופה שמקורם בתקופות אלה, ובייחוד ממצאים פלאוליתיים שהתגלו בקומב-קאפל ולה מוסטייה. כמו כן באולם מוצגים ממצאים מהתקופה הנאוליתית באירופה ובהם מוצגים מתרבות הקדרות הקווית (Linear pottery culture) ותרבות ביקר (Beaker culture).
מוצגי תקופת הברונזה מדגימים את התפתחות העבודה במתכת ומציגים כלים ששימשו לפולחן ולקבורה. מוצגים אלה מקורם בעיקר ממערב אירופה, צפון גרמניה וסקנדינביה אולם ישנם גם מוצגים ממרכז אירופה, אזור האלפים והדנובה וצפון איטליה.
אולם הזהב
אולם הזהב (Goldsaal) מציג מוצגים העשויים מתכות יקרות שמקורם בתקופת הברונזה - הידוע שבהם הוא כובע הזהב של ברלין.
אולם 5
אולם 5 (Saal 5) מוקדש למוצגים מראשית תקופת הברזל ועד ימי הביניים. מוצגים אלה כוללים מוצגים מתרבות האלסטאט, מוצגים קלטיים וכן מטבעות וביגוד וכלי נשק מימי הביניים.
ענף (פילוגנטיקה)
בביולוגיה סיסטמטית, ענף או קלייד (מאנגלית: clade) היא קבוצה טקסונומית ופילוגנטית בלתי רשמית, הכוללת אורגניזם מסוים ואת כל צאצאיו, כלומר ענף שלם בעץ הפילוגנטי.
כיום מתרחש מעבר הדרגתי מטקסונומיה לינאית לטקסונומיה קלדיסטית, אך שיטת מיון עולם הטבע של לינאוס עדיין נמצאת בשימוש נרחב ומופיעה בספרים רבים.
קישורים חיצוניים
Kladistiikka
רמי - ילד של אף אחד
רֶמי - ילד של אף אחד (בצרפתית: Rémi sans famille) הוא סרט קולנוע צרפתי משנת 2018, שמבוסס על הספר "באין משפחה" מאת הקטור מלו.
עלילה
תחילת הסרט מתרחשת בבית יתומים בלילה סוער. הילדים המפוחדים מתכנסים בסמוך לזקן, ששמו רֶמי, שמספר סיפור על ילדותו. רֶמי היה ילד צעיר שנמצא נטוש בכנסייה כתינוק. הילד גדל מאושר עם אמו, אך קשיים באו כאשר אביו עבר תאונה ותבע את מקום עבודתו. את רֶמי ניסה להעביר לבית יתומים על ידי אביו כאשר הם נפגשו עם כנר לשעבר בשם ויטאליס, שחקן רחוב עם קוף, טוב לב, והכלב קאפי. ויטאליס גילה את כישרון השירה של רֶמי והציע "לשכור" את הילד כדי להימלט מבית היתומים. ההרפתקה שלהם התחילה.
נחל שיזפים
גאוגרפיה
נחל שיזפים חוצה את עמק חרוד מצפון לדרום. הוא מתחיל סמוך ליישוב נעורה ומסתיים בחיבורו לנחל חרוד. בדרך הוא עובר בין קיבוץ גבע (המצוי ממזרח לו) לכפר יחזקאל (המצוי במערבו).
עקב עבודות לחידוש רכבת העמק, הוקם בתוואי הנחל, בין קיבוץ גבע למושב כפר יחזקאל, מאגר בשם "מאגר שיזפים". מטרת המאגר היא להגן על כביש 71, על תשתיות הרכבת ועל גן האירועים "בת הגלבוע" משיטפונות שמקורם בגשמי החורף השוטפים את הנחל. הגנה זו מושגת באמצעות השהיית מי הנגר, המאפשרת צמצום של הזרימה במורד נחל חרוד
מקור השם
מקור שמו העברי בשמו מהערבית "וואדי סידר", שפירושו, בעברית, "נחל שיזף". שמו שונה מנחל "שיזף" לנחל "שיזפים" מכיוון שקיים כבר נחל בשם "שיזף" בערבה.
הקשר לקיבוצי האזור
הנחל מהווה את קו הגבול בין כפר יחזקאל לקיבוץ גבע הסמוך. אחרי הקמת שני היישובים ב-1921, הוא שימש את תושביהם במשך שנים רבות לטיולים לאורך החלק הצפוני שלו, ותפקד גם כמקום ל"קרבות" של הילדים בין ה"גבונים" (הילדים מגבע), ל"טבונים" (הילדים מכפר יחזקאל).
ראיף בדאווי
ראיף בן מוחמד בדאווי (בערבית: رائف بن محمد بدوي; נולד ב-13 בינואר 1984 בח'ובאר, ערב הסעודית) הוא סופר, פעיל זכויות אדם ומייסד הבלוג "שחררו את הסעודים הליברלים". ידוע בכינוי "הבלוגר הסעודי".
ביוגרפיה
בדאווי נולד לאם ממוצא נוצרי לבנוני ואב סעודי מוסלמי. אמו נפטרה כשהיה ילד. הוא למד בבית ספר עד גיל 13, ולאחר שאביו התלונן שהוא אינו מציית לו, עבירה פלילית לפי החוק הסעודי, הוא נשלח למאסר ו"חינוך מחדש" למשך שישה חודשים.
ב-2006 יסד את אתר האינטרנט "שחררו את הסעודים הליברלים" שהיה פורום לדיונים בנושאים פוליטיים, זכויות אדם, חברה ותרבות. תוך שנה היו בו חברים כ-2,000 איש.
בדאווי נעצר בשנת 2012 באשמת העלבת האסלאם באמצעות האינטרנט וכפירה באסלאם ונידון לשבע שנות מאסר ו-600 מלקות. ב-7 במאי 2014 תוקן העונש ל-1,000 מלקות ו-10 שנות מאסר, בנוסף לקנס של מיליון ריאל סעודי.
במרץ 2022 שוחרר.
חיים אישיים
בדאווי הוא אב לשלושה ילדים (טראד, נג'ווה, מרים), התחתן עם אינסאף חיידר בשנת 2002 בערב הסעודית. אשתו וילדיו קיבלו מקלט מדיני בקוויבק, קנדה, בשנת 2013.
אחותו היא סמר בדאווי, פעילת זכויות אדם סעודית הפועלת בעיקר למען זכויותיהן של נשים בארצה.
תותח AGM
ה-Artillerie-Geschütz-Modul, או בקיצור AGM (תותח מודולרי), הוא תותח מתנייע (תומ"ת) הוביצר בקליבר 155/L52 מ"מ תוצרת גרמניה (פותח על ידי Krauss-Maffei Wegmann) הניתן לשינוע אווירי. התותח מתבסס על הטכנולוגיה של התותח במערכת ה-Panzerhaubitze 2000. ניתן להעביר את התותח בשינוי אווירי באמצעות מטוס התובלה A400 של חברת איירבוס.
המערכת היא אוטונומית לחלוטין, הצוות יושב בקדמת הרכב ובעלת ביצועים דומה לאלו של ה-PzH 2000, אך בעלת מחיר מוזל, צוות קטן יותר ומשקל נמוך יותר. המערכת משתמשת במערכת בקרת הירי של ה-PzH 2000, המשמתמשת בתחמושת בליסטית של נאט"ו, ובמערכת השליטה ובקרה של KMW. זוהי מערכת מודולרית, התותח ניתן להתאמה על תובת זחל או גלגלים. המחיר ניתן להפחתה על ידי התאמה של תובה לבחירת המשתמש. המערכת כיום מוצעת לשימוש על גבי תובת משגר רקטות M-270 MLRS. למערכת מחוברת גם יחידת GPS ויחידת הספק כח עצמאית לרכב (המאפשרת שימוש בתותח גם כאשר מנוע הרכב כבוי). במהלך ניסויים ב-2006, רכב הדגמה ביצע ירי של 10 פגזי 155 מ"מ בזמן של 2 דק' ו-19 שניות, כאשר צוות של 2 ישבו ממוגנים בתוך הרכב.
DONAR
פיתוח מאוחר יותר של ה-AGM נחשף ב-2008 בשם DONAR - תומ"ת 155 מ"מ. התומ"ת משתמש בתובת רק"מ ASCOD בעלת תותח חדיש ויעיל יותר, הניתן להפעלה על ידי צוות של 2, עם מערכת טעינה אוטונומית לחלוטין.
BOXER
ב-2014 חברת KMW החליטה להטמיע את התותח על גבי רק"מ מדגם Boxer, עם הופעה ראשונה בתערוכת ה-Eurosatory ביוני 2014. ה-Boxer הוכיח שהוא מסוגל להתמודד עם כוח הרתע ללא צורך בייצוב, אך ניתן להוסיף מערכת ייצוב במידה ויש צורך ביכולת ירי של 360 מעלות. מערכת ה-AGM המבוססת על תובת ה-Boxer יכולה להינתן כאופציה לשדרוג למדינות שמשתמשות כבר ברק"מ. ניסויי ירי תוכננו לשלהי 2014.
נכון לשנת 2019 ניסויי ירי נעשו בהצלחה ללא צורך במערכת ייצוב. הניסויים הדגימו יכולת ירי בפרץ של 8 פגזים וטעינה מחדש בפחות מ-90 שניות. השילוב של תותח ה-AGM ורכב ה-Boxer נודע בשם RCH-155, ראשי התיבות של הוביצר נשלט מרחוק (Remote Controlled Howitzer 155) הודות למודול הצריח הניתן לשליטה מרחוק. בנוסף, מערכת נשק עם מקלע 0.5 נוספה לצריח הרכב.
מפעילים פוטנציאלים
מערכת ה-AGM הוצעה לצה"ל כתחליף אפשרי לתותח מתנייע M-109 דוהר שנמצא בשימוש חיל התותחנים. התעשייה האווירית וחברת KMW התאחדו לצורך המכרז. נכון ל-2017 נראה שההצעה לא זכתה וצה"ל העדיף את מערכת ה-ATMOS של אלביט.
יעקב לורברבוים
רבי יעקב בן יעקב משה לורברבוים מליסא נודע גם בכנוי: הגאון מליסא או הרב מליסא וכן הנתיבות על שם ספרו "נתיבות המשפט" על טור חושן משפט שבשולחן ערוך (ה'תק"ל, 1770 - כ"ה באייר ה'תקצ"ב, 25 במאי 1832) היה רב, פוסק הלכה, ורבהּ של העיר ליסה (לשנו) שבפולין. הוא בין הבולטים בין האחרונים, וספריו נלמדים הן במסגרת לימוד עיוני ישיבתי והן במסגרת לימודי ופסיקת הלכה.
ביוגרפיה
רבי יעקב היה בן הרב יעקב משה (- כ"ד שבט התק"ל, 1770), צאצא למשפחת רבנים מיוחסת, ונינו של רבי צבי הירש אשכנזי מחבר הספר "חכם צבי". אביו, ר' יעקב משה לורברבוים (בן ר' נתן, בנו של בעל "חכם צבי"), נפטר בטרם נולד, והוא גדל בבית רבי יוסף תאומים אב בית דין בורשטין. בהמשך הוא למד אצל רבי משולם איגרא מטיסמניץ.
בתחילה כיהן כרב במנוסטריץ', ובשנת 1791 התמנה לרב בקאלוש שבמזרח גליציה, בה כתב רבים מספריו. היה אב בית הדין של קאלוש ובשנת 1809 התמנה לרבה של ליסא. בתקופת כהונתו גדלה הישיבה בעיר במאות תלמידים.
בשנת 1821 עזב בפתאומיות את ליסא, ונסע לגליציה. השערות רבות נאמרו בעניין, החל מבעיות עם פרנסי העיר, ועד המלחמה ברפורמה. אך מתברר כי נסע על מנת לגרש את אשתו, ומאחר ומכר את נכסיו לא יכול היה לשוב לליסא מכיוון והיה נחשב נתין זר, בשל כך חזר שוב לקאלוש, משם נסע ללבוב. בשנת 1828 התקבל לרב בסטרי (Stryi) שבגליציה (מאז פירוק ברית המועצות באוקראינה), שם נפטר בכ"ה באייר תקצ"ב (25 במאי 1832).
רבי יעקב נודע במלחמתו חסרת הפשרות נגד היהדות הרפורמית. במלחמתו שיתף פעולה עם רבי עקיבא איגר מפוזנא, ורבי משה סופר ה"חת"ם סופר" מפרשבורג, עמם היה בקשרים חמים. תלמידיו המפורסמים היו רבי צבי קלישר ורבי אליהו גוטמכר - שניהם ממבשרי הציונות.
פרסומו לדורות בא מספריו ההלכתיים, ובעיקר מספריו "חוות דעת" ו"נתיבות המשפט". לאחר שפרסם את "נתיבות המשפט" בו הוא משיג על דברי הספר קצות החושן, פרסם רבי אריה לייב הלר - בעל ה"קצות החושן", קונטרס בשם "משובב נתיבות", בו הוא משיב על השגותיו של רבי יעקב. רבי יעקב לא טמן ידו, וכתב מהדורה חדשה בה הוא משיב על השגותיו של בעל "קצות החושן" על ספרו. מהדורה זו נקראה לאחר פטירתו "יאיר נתיב". ספרים אלו, ובעיקר שני הראשונים, התקבלו כספרי יסוד בעולם התורני כולו.
חיים אישיים
רבי יעקב לורברבוים זכה לעושר רב ופרנסתו הייתה מצויה לו בריוח גדול. על פי המסופר, היו לרבי יעקב שלש נשים, ומשלשתן התגרש. אשת נעוריו הייתה בתו של הגביר רבי נפתלי הירץ מסטאניסלב. אשתו השנייה [או השלישית] הייתה מרת שיינדל בתו של ר' יעקיל מרימנוב. היא נפטרה בבראדי ח' ניסן תקצ"ח. מאשתו זו, ידוע כי נולדו לפחות שנים מילדיו.
ילדיו: מלבדם היו לו עוד שלוש בנות.
הנצחתו בישראל
על שמו רחוב נתיבות המשפט במודיעין עילית וכן רחוב נחלת יעקב בכפר חסידים.
מערב אפריקה הגרמנית
אינטרסים גרמניים במערב אפריקה לפני 1884
בתחילת 1880 אינטרסים גרמנים במערב אפריקה כללו:
האמנה האנגלו-צרפתית משנת 1882 הובילה לדאגה בקרב סוחרי המבורג כי האינטרסים שלהם מאוימים, והם החלו לחפש את הגנת האימפריה הגרמנית על פעילותם. במקביל לאינטרסים המסחריים הגרמניים שהוקמו במערב אפריקה הם חיפשו תמיכה ממשלתית וימית, התנועה החברתית הרחבה יותר לטובת קולוניזציה תפסה מקום. האגודה הקולוניאלית הגרמנית ("Deutscher Kolonialvereinl") הוקמה ב-6 בדצמבר 1882 בפרנקפורט אם מיין עם הרמן, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג כנשיאה הראשון, ובמהרה היו בה כ־15,000 חברים.
נציב קיסרי למערב אפריקה
הקנצלר אוטו פון ביסמרק ביקש לשמוע על התערבות גרמנית פוטנציאלית במערב אפריקה מצד הסנאטים של ליבק, המבורג וברמן. בתגובה הגיש וורמן בפני הקנצלר תוכניות להקמת מושבת סחר גרמנית במערב אפריקה בשנת 1883, שביסמרק קיבלה בתחילה בהסתייגויות מסוימות. אולם בדצמבר 1883 הממשלה התחייבה לנקוט צעדים להגנת הסוחרים הגרמניים על ידי שליחת נציב קיסרי למערב אפריקה להיכנס להסכמות רשמיות עם שליטים מקומיים. במאי 1884 החליט ביסמרק למנות את גוסטב נכטיגל לנציב הקיסרי. משימתו הייתה להפליג ממש לאורך החוף האטלנטי של היבשת, לחקור ולבדוק את האינטרס הגרמני הקיים באזור, ובמידת האפשר להקים יישובים חדשים. תוכניתו של ביסמרק הייתה להשתמש באמנות של נכטיגל כדי לבסס את הריבונות הגרמנית על אזורים מרכזיים במערב אפריקה, אשר אז תישלט בעקיפין, כאשר הממשל יופעל בעיקר על ידי חברה מסחרית.
ביוני 1884 הגיע נכטיגל למפרץ סנגרייה ולאיי לוס. הוא שלח משלחת לחוף לחפש חוזים עם שליטי קפיטאי וקובה. עם זאת, עד שהגיעה המשלחת, הצ'יפים המקומיים כבר הגיעו להסכמות עם צרפת, ולא רצו לחתום על אמנות חדשות. בשל כך נכטיגל נותר בעמדות המסחר הגרמניות במפרץ בנין.
ב-5 ביולי 1884 חתם נכטיגל על אמנה עם מלאפה השלישי, שליט טוגו (כפר המכונה היום טוגוויל) שהקים פרוטקטורט גרמני על פני שטח החוף. זה היווה את הבסיס למושבה הגרמנית העתידית טוגולנד. ב-14 ביולי 1884 הניף נכטיגל את דגל גרמניה בעיירה בל וחתם על חוזים והציב תחת ההגנה הגרמנית את האזורים שהפכו למושבה קמרון. הוא בילה כמה שבועות בביקור בנמלים שונים סביב מפרץ ביאפרה לפני ששט דרומה לגבון, אנגולה ודרום מערב אפריקה. הוא שב בחזרה לקמרון בדצמבר 1884 ולדלתה של נהר ניז'ר בינואר 1885. ב-29 בינואר 1885 הוא חתם על אמנה שהביאה את מיינלנד להגנת גרמניה. לאחר מכן החל נכטיגל את מסעו חזרה לגרמניה אך נכנע למלריה ומת בחופי גינאה באפריל.
שייטת מערב אפריקה, 1884–1885
לאחר שנכטיגל סיים את משימתו להקמת זכויות גרמניות במערב אפריקה, היה צורך בתמיכה של חיל הים כדי לחזק אותם. ב-30 בספטמבר 1884 הוציא הקיסר וילהלם הראשון צו להקמת שייטת מערב אפריקה בפיקודו של ראש מטה האדמירליות, סגן אדמירל אדוארד פון קנור. השייטת הורכבה מה-SMS ביסמרק (ספינת הדגל), SMS גנייזנאו, SMS אריאדנה, SMS אולגה וספינת הקיטור אדלר. השייטת יצאה למערב אפריקה ב-30 באוקטובר. בהגיעם לאיי קייפ ורדה, נשלחה האריאדנה לליבריה ולחוף גינאה והגנייזנאו נשלחה למזרח אפריקה. ב-18 בדצמבר, ביסמרק ואולגה הגיעו לנהר קמרון.
ב-23 במרץ 1885 סירת התותחים SMS Habicht הגיעה להחליף את האולגה בתחנת הקבע שלה בנהר, מה שאפשר לאולגה לחזור הביתה יחד עם האדלר. בינתיים, ביסמרק שייטה במעלה ובמורד החוף והניפה את דגל גרמניה במספר מקומות. לאחר הגעתו של המושל הקיסרי הראשון של קמרון, יוליוס פון סודן ב-7 ביולי 1885, קיבלה ביסמרק פקודות להפליג למזרח אפריקה בעוד סירת התותחים נכנסה לתפקידה כסירת התותחים השנייה בתחנת מערב אפריקה. לאחר הרגעה של מריבות שבטיות ותסיסה באזור בהגנת גרמניה, פוזרה שייטת מערב אפריקה ביולי 1885.
ועידת מערב אפריקה והתאמות טריטוריאליות
לאחר שביצעה את טענותיה עם נכטיגל וגיבתה בכוח הימי על ידי שליחת שייטת מערב אפריקה, נדרשה גרמניה להבטיח הכרה בינלאומית במעמדה באזור. ביסמרק האמין שרכישת מושבות, אמנם יקרה וללא אינטרס כלכלי או צבאי ממשי, אולם מועילה מבחינת השגת כוח מיקוח עם ממשלות אחרות. מטרתו למדיניות החוץ הייתה להשיג הסכם בינלאומי שיבדוק את ה"אימפריה הבלתי פורמלית" הענפה שבנתה בריטניה. בתמיכת צרפת, הוא כינס אפוא ועידה בברלין שתציב את רכישות גרמניה באפריקה על בסיס הכרה בינלאומית ותקבע את הכללים שכל המעצמות יבצעו בעתיד בעת טענות טריטוריאליות ביבשת.
ועידת ברלין (המכונה 'ועידת מערב אפריקה'  או 'ועידת קונגו') התכנסה בנובמבר 1884 ונשארה במושב עד פברואר 1885. החוק הכללי של הוועידה לא הזכיר את טוגו, קמרון או כל שטח ספציפי שאינו אגן קונגו. עם זאת, הוועידה אכן אישרה את הצעדים הנדרשים כדי שהמעצמות יכירו בתביעות טריטוריאליות זו של זו במערב אפריקה - צעדים שביצע נכטיגל. יחד עם מספר תביעות של מעצמות אחרות, תביעות גרמניות במערב אפריקה הוכרו למעשה באמצעות הוועידה. במקביל למפגשי הכנס המרכזיים, נערכו דיונים שנועדו למנוע סכסוכים אפשריים על ידי סידור טענות חופפות והחל להגדיר גבולות. חודשיים בלבד לאחר ועידת ברלין, ב-22 באפריל 1885, סיכמה גרמניה אמנה עם אנגליה שקבעה את הגבולות סביב הר קמרון. בשנה שלאחר מכן, ב-6 במאי 1886, הרחיבה אמנה נוספת את הגבול מזרחה. הסכם עם צרפת ב-24 בדצמבר 1885 קבע את נהר קאמפו כגבולו הדרומי של קמרון.
עם התקדמות הסכמי הגבול הללו, גרמניה זנחה חלק מתביעותיה במטרה לאחד את מעמדה בטוגולנד ובקמרון. כך, ב-24 באוקטובר 1885, נמסרה מיינלנד לחסות בריטית בתמורה לפיצוי טריטוריאלי לגרמניה. ב-24 בדצמבר 1885 נמסרו קפיטאי וקובה לצרפת בתמורה לפיצויים בטוגו.
בשנת 1884 משלחת בראשות ניסתה להקים מושבה גרמנית ליד נוקי בקונגו, אך היא לא זכתה לתמיכה רשמית. ההתאחדות האפריקאית הבינלאומית הכירה בתביעה הגרמנית שגבולותיה מעולם לא הוגדרו. עם זאת בוועידת ברלין ביסמרק ויתר על זכויות גרמניה בנוקי לפורטוגל.
מרוץ לניז'ר
בעוד ועידת ברלין עסקה בעיקר בקונגו, הייתה גם תחרות בין גרמניה, צרפת ובריטניה על זכויות על נהר ניז'ר, עורק חשוב להתיישבות בפנים הארץ. למרות כישלונו של גוטליב לאונרד גייזר במיינלנד, סוחרים גרמנים עדיין רצו גישה חופשית לניגריה העליונה. משלחת Benue של פאול שטאודינגר בשנת 1885/86 ביקש ליצור קשרים עם חליפות סוקוטו ואמירות גוואנדו, אך הדבר לא הוביל לכיבוש או להגנה. כמו כן ניסיונו של פרידריך קולין להגיע למים העליונים של הניז'ר מגינאה עלה בתוהו לאחר שגרמניה הסכימה למסור את קפיטאי וקובה (המכונה גם 'קולינסלנד') לצרפת.
ב-1894/95 משלחת במימון ועדת טוגו אשר הובלה על ידי הנס גרונר ניסתה לרכוש שטחים עבור גרמניה באזור ניז'ר המרכזית. גרונר וארנסט פון קארנפ-קוורהיימב נסעו בניז'ר וחתמו "חוזי הגנה" עם ראשי גולמו. עם זאת, הנציגים הצרפתים והבריטים חתמו על הסכמים דומים עם אותם ראשי שבטים, כך שלא היה להם ערך לגרמניה. גיחות גרמניות אחרות לעבר ניז'ר, מאת אריך קלינג, גסטון תיירי, לודוויג וולף יוליוס פון צך אאוף נויהויפן לא הצליחו באופן דומה. בסופו של דבר גרמניה הצליחה להרוויח על מאמציה באגן ניז'ר על ידי התאמות חיוביות לגבול בין טוגולנד למערב אפריקה הצרפתית כשהגבול הוסדר בהסכם בשנת 1897.
סינדיקט מערב אפריקה
באוקטובר 1884, בתמיכתו של ביסמרק, נוסד הסינדיקט למערב אפריקה שנועד להשתלט על הממשל הפנימי של המושבות המערביות באפריקה. עם זאת, החברות המעורבות סירבו לקחת על עצמן אחריות זו ובמקום זאת דרשו להקים ממשל ממשלתי גרמני. רעיון ביסמרק לשלטון עקיף ב"אזורים המוגנים" הגרמניים נכשל אפוא במערב אפריקה. בשנת 1886 התפרק הסינדיקט.
יחסים מנהליים למושבות הגרמניות במערב אפריקה
את המיזם הקולוניאלי הגרמני במערב אפריקה הקים גוסטב נכטיגל כנציב קיסרי למערב אפריקה. הוא התחיל באופן רשמי את "Schutzgebiete" (מילולית: "פרוטקטורטות") בקמרון, טוגו ודרום מערב אפריקה. קשר זה בא לידי ביטוי בגזרות המשפטיות הראשונות שנעשו במשותף לתפקידיהם של הפקידים הראשיים במושבות אלה, כלומר מושל קמרון ונציבי טוגו ודרום מערב אפריקה
מאוחר יותר הוצאו במשותף מספר גזרות על קמרון וטוגו. טוגו נשלטה כמושבה נפרדת על ידי נציב קיסרי (משנת 1893: "לנדשופטמן" ) עד שנת 1898 בפיקוחו של נציב ראשי ("אוברקומיסר") שהיה באותו זמן מושל קמרון. המושל הראשון של קמרון, יוליוס פון סודן, היה גם הנציב הראשי של טוגו. בשנת 1898 שודרג התפקיד בטוגו לדרגת מושל.
לבתי המשפט המופקדים על האירופאים התקיים "בית משפט לערעורים למען חסות קמרון וטוגו".
חברת סחר שפעלה בקמרון, טוגו, ניגריה וחוף הזהב השתמשה בשם "Deutsch-Westafrikanische Handelsgesellschaft" (חברת סחר מערב אפריקאית גרמנית), שנוסדה בשנת 1896 והייתה מעורבת גם ב-1904 בהקמת "Deutsch-Westafrikanische Bank" (בנק מערב אפריקה הגרמני).
יעקב אגסי
יעקב אגסי (26 בנובמבר 1932 – 12 בנובמבר 2022) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, שירת כטייס קרב בחיל האוויר הישראלי, פיקד על בסיס רמת דוד בתקופת מלחמת ההתשה ובחלק ממלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה
אגסי נולד בכפר חיים, התגייס לקורס טיס (מס' 4) ב-1950, ושירת כטייס קרב בחיל האוויר. היה טייס מוסטנג בטייסת 101 ומדריך בבית הספר לטיסה.
במלחמת סיני היה טייס אוראגן בטייסת 113, והשתתף בתקיפות הפצצה של הצבא המצרי בג'בל ליבני במהלכה התפתח קרב אוויר עם מטוסים מצריים. אגסי פגע באחד המטוסים (לטענתו מיג 17) ולזכותו נרשמה "אפשרי הופל", כמו כן השתתף בתקיפה המשחתת אבראהים אל-אוול. בהמשך שירת כסגן מפקד טייסת 101 וכסגן מפקד טייסת 110 שקלטה את מטוסי הווטור. יעקב אגסי היה מראשוני טייסי הווטור ואף השתתף בהעברתם ארצה. ב-1959 מונה למפקד טייסת 110, טייסת מטוסי ווטור שעסקה באימוני תקיפה ארוכות טווח וכן במשימות צילום אוויר לצורכי מודיעין. הוא כיהן בתפקיד עד אוגוסט 1963 והספיק לקלוט בטייסת את מטוסי ווטור N מטייסת 119. ביולי 1964 מונה למפקד בית הספר לטיסה ושירת בתפקיד עד אוקטובר 1966. לאחר מכן עבר הסבה למיראז' 3 והשתתף בקרב האווירי בפעולת סמוע.
במלחמת ששת הימים שירת בהצבת חירום כטייס בטייסת 119, הוא הוביל את מבנה התקיפה של שדה התעופה קהיר-מערב בגל הראשון של מבצע מוקד, והשתתף בתקיפת שדה התעופה ברבת עמון. לאחר המלחמה מונה למפקד בסיס רמת דוד. הוא פיקד על הבסיס במהלך מלחמת ההתשה, בתקופתו הוקמה בבסיס טייסת 69 כטייסת מטוסי F-4 פנטום. כמו כן נקלטו בחיל האוויר ובטייסת 109 בבסיס, ראשוני מטוסי הסקייהוק, ואגסי השתתף בקורס ההסבה הראשון למטוסים אלו בינואר 1968. במהלך מלחמת ההתשה השתתף בגיחות תקיפה במצרים בהם במבצעי פריחה, בפברואר 1969 נאלץ לנטוש את מטוס הסקייהוק אותו הטיס בעקבות תקלה טכנית, מייד לאחר המראה לגיחת הפצצה במצרים.
ביוני 1970 מונה לראש ענף אוויר 3, ענף תכנון המבצעים במטה חיל האוויר, שהפך בתקופתו למחלקת המבצעים. בתקופתו כראש המחלקה הוביל להגברת התקיפות במצרים, בדגש על סוללות הנ"מ, ואת התכנון לקראת קרב רימון 20 בין חיל האוויר לטייסים הסובייטים במצרים. במלחמת יום הכיפורים שירת בהצבת חירום בטייסת 69, לאחר נפילתו של מפקד הבסיס ארלוזור לב ביומה השלישי של המלחמה, מונה אגסי למפקד הבסיס ופיקד עליו עד תום המלחמה. השתחרר משירות הקבע ביוני 1974.
לאחר שחרורו עבד כטייס בחברת אל על עד שנת 1997.
נפטר ימים אחדים לפני יום הולדתו ה-90.
יהודית אנגלרד
יהודית אנגלרד (נולדה ב-18 בנובמבר 1946) היא ציירת ישראלית.
ביוגרפיה
יהודית אנגלרד נולדה בבגדאד, עיראק, בשם פאוזיה צפר (פאוזיה, על שם אחותו של המלך פארוק), החמישית במשפחה בת שמונה ילדים. אביה, נאג'י צפר (ספר) היה מהנדס הרכבות של העיר בגדאד ואמא, ז'ולייט (ויולט) הייתה בישראל צירה במפלגת העבודה. עלתה לישראל עם משפחתה בשנת 1951, כשהייתה בת חמש, המשפחה התיישבה בתל אביב ואחר-כך ברמת גן. בהיותה נערה ובבגרותה רקדה בסטודיו של להקת בת דור.
יהודית אנגלרד החלה לצייר בשנות הארבעים לחייה ולמדה בכוחות עצמה, בלא מסגרת רשמית. בשנת 2005 החלה להציג ומאז הציגה בעשרות תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות בארץ ובעולם: ב-2015 יצרה שתי עבודות וידאו ארט.
חברה באיגוד האמנים הפלסטיים בישראל, בארגון הבינלאומי של האמנים הפלסטיים של אונסק"ו ובעמותה לחקר אמנות נשים ומגדר מייסודה של ד"ר רות מרקוס.
יהודית אנגלרד נשואה מאז 1974, מתגוררת בהוד השרון. איבדה את בנה הבכור בהיותו ילד בן ארבע, אם לשלושה ילדים בוגרים. אחותה, רות צופר, היא פרופסור חבר במחלקה לספרות השוואתית, לימודי נשים ומגדר, ולימודי יהדות באוניברסיטת מישיגן.
אודות עבודתה
"בכוחו של הקו לבנות אמיתות כמו בחוקי הטבע," אומרת יהודית אנגלרד. ההפשטה מבחינתה היא תנועה, כמו איתני הטבע המצויים בתנועה מתמדת, כמו העננים, כמו העצים הגלים והרוח. עבודותיה מנסות לגעת בחיים ובטבע, ולגלות אותם. הדמויים של יהודית אנגלרד מבטאים זעקה אמיתית מתוך רצון עז בשינוי. הם מציבים זה מול זה ניגודים של חושך ואור, כאב ושמחה, סבל ותקווה – הנשזרים יחד בנוף יצירתה הענפה. הנוף הציורי הניבט מהם מעוגן בעולם החוויות בתעוזה רבה, ונטוע בהוויה הקיומית. יצירתה האקספרסיבית מאופיינת בשפה מופשטת חופשית ופתוחה, במשטחי צבע גדולים ובצבעוניות עשירה. ואכן, היצירות נעות בין ההיסטוריה הפרטית והפנטזיה בין מציאות ודמיון. ציורי השמן הנועזים והמרתקים משקפים את זירת המאבקים שבין אדם לסביבתו, את ההתגוששות המתמדת שבה מתעצבים יחסיו עם סביבתו, עם אנשים אחרים, עם העולם האופף אותו ועם עצמו.
אוספים
אוספים ציבוריים
ג'יין ג'ייקובס
ג'יין ג'ייקובס (אנגלית: Jane Jacobs; 4 במאי 1916 - 25 באפריל 2006) הייתה עיתונאית וסופרת אמריקנית-קנדית, מגדולי המבקרים של תכנון הערים המודרני, שהשפיעה רבות על לימודי עירוניות, סוציולוגיה וכלכלה. ג'ייקובס ידועה בעיקר בזכות ספרה "מותן וחייהן של ערים אמריקאיות גדולות".
ג'ייקובס הייתה ידועה בפעילותה הציבורית כנגד כשלים בנושאי תכנון ובנייה. בכתביה מתחה ביקורת על מגמות הפרבור של הכרך האמריקאי, הפרדת השימושים (Zoning), עידוד השימוש ברכב פרטי והירידה בצפיפותן של ערים הנגרמת כתוצאה מכך. מגמות אלו, טענה ג'ייקובס, מובילות להתפוררות הקהילות העירוניות, לניכור אורבני וכתוצאה מכך להידרדרות הביטחון האישי ואיכות החיים בכרך העירוני. לתפיסתה, ערים טובות הן ערים בהן מתקיימות אינטראקציות בין אנשים ברחובות ויש העדפה להולכי רגל, רוכבי אופניים ותחבורה ציבורית על פני מכוניות פרטיות. תמה שכיחה בעבודתה הייתה השאלה האם אנחנו בונים ערים לאנשים או למכוניות?
שנים מוקדמות
ג'ייקובס נולדה בשם ג'יין בוצנֶר בסקרנטון שבפנסילבניה. בתם של בס רוביסון בוצנר, מורה לשעבר ואחות וג'ון דקר בוצנר, רופא. הם היו משפחה פרוטסטנטית בעיר עם רוב קתולי מובהק. אחרי סיום לימודיה בתיכון היא עבדה כעוזרת עורכת, ללא תשלום, בעיתון המקומי בסקרנטון במוסף הנשים.
בשנת 1935 עברה לניו יורק עם אחותה בעקבות השפל הגדול. בוצנר מצאה את גריניץ' וילג' במנהטן כחלק החביב עליה ביותר בניו יורק משום שלא תאם את המבנה הרשתי של מנהטן והאחיות עברו לגור שם מברוקלין. החיים בוילג' וכן העבודה במגוון רחב של עבודות שונות, השפיעו על תפיסתה של ג'ייקבוס על שימושים מגוונים של אנשים במרחב הציבורי. היא למדה באוניברסיטת קולומביה זואולוגיה, גאולוגיה ומדע המדינה.
המשרד האמריקאי למידע על המלחמה
לאחר שכתבה על ממשלת ארצות הברית, ג'ייקובס החלה לעבוד במשרד המידע המלחמתי של ארצות הברית (The United States Office of War Information) שעסק בין היתר בתעמולה. היא עבדה שם כעשור, החל מסתיו 1943, וכתבה מאמרים על היסטוריה אמריקאית, תעשייה ופוליטיקה אמריקאית שהתפרסמו בעיתונים ברחבי העולם. אחרי המלחמה, היא הצטרפה למחלקת המדינה והחלה לעבוד ככתבת בכתב העת Amerika, מגזין תעמולה בשפה הרוסית שפורסם במהלך המלחמה הקרה במטרה להאדיר את ארצות הברית. היא כתבה על ידוענים אמריקאיים, אופנה, אמנות עכשווית ועוד.
אחת הכתבות שכתבה ב-Amerika עסקה באדריכל פרנק לויד רייט. כתגובה לכתבה, כתב האדריכל הרוסי ו. קוסאקוב, מכתב תגובה בעיתון הרוסי איזבסטיה בו התייחס לכתבה של ג'ייקובס, שנכתבה בעילום שם, וטען שהיא מאדירה את האדריכלות האמריקאית אך מתעלמת מהתוצאות ההרסניות של הקפיטליזם האמריקאי כפי שהן באות לידי ביטוי בשכונות העוני בערים הגדולות בארצות הברית. ג'ייקובס למדה את הנושא וכתבה כתבת תגובה בה הציעה פתרון לבעיה שקוסאקוב העלה, פינוי שכונות העוני ובניית מגדלי דירות רבי קומות. פתרון, שלימים תתנגד אליו.
ב-1948 התבקשה ג'ייקובס למלא שאלון לתחקיר ביטחוני. בעקבות צו מנהלי לבדיקת נאמנות ומניעת השפעה קומוניסטית על עובדי הממשלה הפדרלית של ארצות הברית, חקירתה נמשכה ארבע שנים. קשריה עם אלג'ר היס, שהיה המנהל הישיר שלה וכוונתה לנסוע לרוסיה עוררו את חשדם של אנשי ה-FBI שחקרו אותה ומעל עשרה אנשים אודותיה. ב-1952 מחלקת המדינה הודיעה שמחלקת הפרסומים תעבור מניו יורק לוושינגטון די. סי. ומרבית העובדים התנגדו למעבר וסירבו לעבור. ג'ייקובס בחרה להתפטר.
Architectural Forum
בתחילת 1956 הגיע למערכת כתב העת ויליאם קירק, כומר אפיסקופלי, פעיל קהילתי ומנהל איגוד הבתים החברתיים במזרח הארלם והזמין את ג'ייקובס לסיור בשכונה. מזרח הארלם באותה התקופה הייתה שכונת עוני צפופה אליה הגיעו מהגרים רבים מפוארטו ריקו. כאשר החלו להגיע כספי שיקום לעיר ניו יורק, הם הופנו להארלם המזרחית. החל מתחילת שנות הארבעים, נבנו פרויקטי דיור רבי קומות בשכונה. לטענת קירק, מבנים אלו שבאו לשפר את מצבם של תושבי השכונה, רק הרעו את מצבם משום שהאזורים הציבוריים נותרו ללא שימוש ולא היה נעים ואף מסוכן להסתובב בהם ובנוסף לא הורחבו שירותים ציבוריים נלווים כמו בית ספר, מרפאות וכו' בעקבות הגידול באוכלוסייה. בעקבות הסיורים בהארלם החלה להתגבש אצל ג'ייקובס ההבנה שרעיונות תכנוניים נפוצים, שכללו הריסת בתים נמוכים בשכונות עניות ובניית בנייני דירות גבוהים, מוקפים בחלל הפתוח, פוגעים במרקם הקהילתי.
באפריל 1956 Architectural Forum שלח את ג'ייקובס להרצות באוניברסיטת הרווארד בנושא תכנון עירוני. היא הסכימה להרצות בתנאי שתוכל להציג את רעיונותיה על מזרח הארלם. ההרצאה הייתה בפני מתכנני ערים, אדריכלים ויזמים ובה טענה כי בהארלם היו 1,100 חניות שנעלמו, אך נוספו 50,000 דיירים שזקוקים לשרותי מסחר, לא רק על מנת לקבל שירותים וטובין, אלא משום שחנויות יוצרות סביבן מרחבים קהילתיים. היא קראה למאזינים לחשוב על היבטים רחבים יותר של תכנון עירוני, מעבר לבניית מבני מגורים. בסיום ההרצאה, להפתעתה, נשמעו מחיאות כפיים רמות למרות קריאת התיגר על מתכננים עירוניים, בעלי נדל"ן ומפתחים. Architectural Forum הדפיס את הנאום בשילוב תמונות של הארלם המזרחית.
מותן וחייהן של ערים אמריקאיות גדולות
אחרי ההרצאה בהרווארד הוזמנה ג'ייקובס לכתוב מאמר בכתב העת Fortune. ב-1958 פורסם מאמרה "מרכז העיר שייך לאנשים" (Downtown Is for People) שנחשב לביקורת הציבורית הראשונה של ג'ייקובס על תפיסת העולם שייצג רוברט מוזס. מוזס היה אחראי על פרויקטים לפיתוח ובינוי רחבים מטעם עיריית ניו יורק, שגררו ביקורת נוקבת של ג'ייקובס. במאמר טענה, שמאמצי הפיתוח של מרכזי הערים ברחבי ארצות הברית מוטעים ומוכיחים כי אין הם מבוססים על ההבנה ביחס לדרך בה אנשים מתנהגים בערים. בעקבות המאמר ב-Fortune, העניקה קרן רוקפלר מענק מחקר לג'ייקובס על מנת שתערוך מחקר ביקורתי מקיף על תכנון עירוני והחיים העירוניים בארצות הברית. במשך שלוש שנים היא חקרה בניו סקול, וב-1961 היא פרסמה את הספר מותן וחייהן של ערים אמריקאיות גדולות. הספר הוא אחד הספרים המשפיעים ביותר בהיסטוריה של התכנון. ג'ייקובס טבעה את המונחים "עירוב שימושים" ו"עיני הרחוב" והרחיבה את המשמעויות למושג הון חברתי.
אחרי פרסום הספר, התפטרה ג'ייקובס מעבודתה בכתב העת Architectural Forum והקדישה את זמנה לכתיבה ולמשפחתה. במקביל היא ורוברט ג'ייקובס לקחו חלק בתנועת המחאה בארצות הברית למלחמת וייטנאם.
מאבקים תכנוניים במנהטן
ג'ייקובס התנגדה להקמתו של מרכז הסחר העולמי במנהטן תחתית. המרכז נבנה על שטח בן 16 אקר בו פעלו עסקים קטנים שכללו בין היתר חנויות למוצרי אלקטרוניקה, מכשרי רדיו וחלפים. האזור כונה שדרת הרדיו (Radio Row). ג'ייקובס טענה שיש מספיק מבני משרדים במנהטן וכי בניית המגדלים תשנה את המרקם העירוני בתחתית מנהטן ותפגע בתושבים החלשים של האזור.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 התגוררה ג'ייקובס עם משפחתה בגריניץ' וילג' שהשתנתה והתרחבה בעקבות בניית דיור ציבורי, יוזמות בינוי פרטיות, הרחבת אוניברסיטת ניו יורק, ותוכניות התחדשות עירונית שהוביל רוברט מוזס. התוכנית של מוזס כונתה "פינוי שכונות" והתבססה על חוק השיכון הפדרלי משנת 1949. התוכנית כללה הריסה של בלוקים ובנייה של גורדי שחקים. התוכנית המקורית דרשה פינוי של 132 משפחות מבתיהן וסגירה של כאלף עסקים קטנים. ג'ייקובס התנגדה לכך בתקיפות. היא לקחה חלק במאבקי התושבים באזור ונחשבה לגיבורה מקומית. באפריל 1968 נעצרה ג'ייקובס על ידי קצין משטרה בלבוש אזרחי במהלך הפגנה. היא הואשמה בהסתה, פגיעה ברכוש ציבורי הפרעה לפעילותו של עובד ציבור. אחרי מספר חודשים של התדיינות בבית המשפט, הופחתו ההאשמות נגדה להאשמה של הפרעה לסדר הציבורי. בזמן המשפט כבר התגוררה ג'ייקובס בקנדה.
מעבר לטורונטו
בשנת 1968, לאחר מעצרה, היגרה ג'ייקובס ומשפחתה לקנדה. המשפחה היגרה, בין היתר, בגלל התנגדותם למעורבות האמריקאית במלחמת וייטנאם וכדי למנוע את גיוס בניה לצבא. גם בטורונטו הייתה מעורבת ג'ייקובס במאבקים עירוניים, שהידוע בהם היה הרחבת הכביש המהיר, אלן רוד, בטורונטו.
ג'ייקובס לקחה חלק בדיון הציבורי על פרישת קוויבק מקנדה ותמכה בהיפרדות. היא כתבה את ספרה השלישי בנושא, שאלת ההפרדות: קוויבק והמאבק על הריבונות. הספר בוחן את הסוגיות של ריבונות ואוטונומיה לאורך ההיסטוריה.
ביקורת
מבקריה הבולטים של ג'ייקובס היו מתכנני ערים, יזמי פיתוח ואדריכלים שטענו שהיא חסרה השכלה פורמלית בתחומים בהם פעלה ובכתביה לא התייחסה לתשתיות עירוניות ועל כן פתרונותיה הם שטחיים ופופוליסטיים. אחד התוצרים המשמעותיים של מאבקיה של ג'ייקובס, אותו לא חזתה, היה ג'נטריפיקציה. לא רק שאופיו של גריניץ' וילג' לא נשמר אלא השכונה הפכה לאחד מאזורי הנדל"ן היקרים בניו יורק. הבית של ג'ייקובס נמכר בשנות האלפיים תמורת יותר משלושה מיליון דולר.
סוכנות הפשע הלאומית (בריטניה)
סוכנות הפשע הלאומית (באנגלית: National Crime Agency) היא סוכנות לאומית לאכיפת חוק, מודיעין משטרתי ושיטור בממלכה המאוחדת שנוסדה בשנת 2013 כגוף ממשלתי, יורש לסוכנות SOCA. הסוכנות נטלה סמכויות נוספות מסוכנויות אכיפת חוק אחרות ונחשבת לסוכנות המובילה בבריטניה למאבק בפשע המאורגן, בסחר לא חוקי בנשק, סמים ובבני אדם, לוחמת סייבר, ביקורת גבולות (באמצעות כוח הגבול הבריטי) ופשע כלכלי ואחראית לחקירת כל סוגי פשע בבריטניה.
הסוכנות משתפת פעולה באופן הדוק עם משרד ההונאה החמורה, עם כוחות משטרה מקומיים וגם אינטרפול ויורופול וסוכנויות אכיפת חוק בינלאומיות אחרות. מנכ"ל סוכנות הפשע הלאומית היא לין אואנס. זו הסוכנות העיקרית האחראית על ענייני שיטור בבריטניה. הסוכנות מתחזקת מאגר נתונים ארצי ומנהלת את הלשכה הלאומית לנעדרים.
הסוכנות נחשבת לסוכנות העיקרית לחקירת פשעים ומקבילה ל-FBI האמריקאי בסמכויותיה.
וילהלם שטייניץ
וילהלם שטייניץ (בגרמנית: Wilhelm Steinitz; 17 במאי 1836, פראג – 12 באוגוסט 1900, ניו-יורק) היה שחמטאי יהודי-אוסטרי, ראשון אלופי העולם בשחמט באופן רשמי, לאחר שזכה באליפות העולם בשחמט 1886. ידוע במיוחד בזכות תרומותיו המקוריות לאסטרטגיה השחמטאית, וכן על רעיונותיו לגבי המשחק העמדתי. שטייניץ נחשב על ידי פרשני שחמט רבים כאחד משני מייסדי השחמט המודרני, לצד פול מורפי. שטייניץ חבר בהיכל התהילה העולמי של השחמט.
ביגרפיה וקריירה שחמטאית
וילהלם שטייניץ נולד ברובע היהודי בפראג, האימפריה האוסטרית (כיום בירת צ'כיה) כבן הזקונים למשפחה יהודית שלה 13 ילדים. אביו היה סוחר סדקית. שטייניץ למד לשחק שחמט בגיל 12. הוא היה אמור ללמוד בישיבה לרבנים, אולם כישורי המתמטיקה שלו הביאו את הוריו לרשמו בטכניון בווינה (k.k. Polytechnisches Institut ). בתקופת לימודיו החל לשחק שחמט בצורה אינטנסיבית בשנות העשרים שלו, ובעקבות פרסומו בתחום זה, הוא זנח את לימודי המתמטיקה לטובת השחמט.
התוצאות שלו בשנים הבאות היו טובות מאוד: מקום שני בתחרות בבאדן באדן בשנת 1870, מקום ראשון בלונדון 1872, מקום ראשון בווינה 1873 ומקום ראשון משותף עם שמעון אברמוביץ וינוור בווינה 1882. בדו-קרבות הוא הביס את ג'וזף הנרי בלקברן בהפרשים גדולים בשנת 1872 (+7 −0 =1) ובשנת 1876 (+7 −0 =0), וכן מחץ את יוהנס צוקרטורט (+7 −1 =4) לאחר שצוקרטורט טען להיותו השני בעולם בשנת 1871 לאחר שניצח את אנדרסן בצורה משכנעת.
שטייניץ היטיב לשחק משחק עיוור ובשנת 1867 שיחק שישה משחקים סימולטניים עוורים, מתוכם זכה בשלושה וסיים שלושה בתיקו.
שטייניץ היה נמוך קומה, כ-1.5 מטר, צולע וסובל מארתריטיס, בעל לשון חדה ומזג אלים. כתוצאה מכך התדרדרו יחסיו עם קהיליית השחמט בלונדון, ובשנת 1883 החליט לעזוב את אנגליה ולעבור לניו-יורק, שם חי עד יום מותו.
בשנת 1886 התמודד שטייניץ על אליפות העולם מול צוקרטורט, בתחרות שנחשבת לאליפות העולם הרשמית הראשונה. התחרות התקיימה במספר ערים בארצות הברית (ניו-יורק, סנט לואיס, ניו אורלינס). לאחר חמשת המשחקים הראשונים שהתקיימו בניו יורק הוביל צוקרטורט 1–4 אך בסופו של דבר זכה שטייניץ בפער משכנע 12.5-7.5. הגם שלא היה עדיין אזרח ארצות הברית באופן רשמי, ביקש שטייניץ שדגל ארצות הברית יוצב לצידו בשעת המשחקים (הוא הפך לאזרח ארצות הברית ב-23 בנובמבר 1888, לאחר חמש שנות מגורים בניו-יורק ואז החליף את שמו הפרטי לוויליאם).
שטייניץ הגן בהצלחה על תוארו בשנת 1889 מול הרוסי מיכאל צ'יגורין. שטייניץ ניצח 10.5–6.5.
בשנת 1890 התמודד על אליפות העולם מול איזידור גונסברג (אזרח בריטניה שנולד בהונגריה). שטייניץ ניצח 10.5–8.5.
לאחר מכן התמודד שוב מול צ'יגורין בשנת 1892. שטייניץ ניצח 12.5–10.5.
בשנת 1894 הפסיד את התואר לעמנואל לסקר +10 -5 =4 ובכך נהיה לסקר לאלוף העולם השני. ההתמודדות מול לסקר התקיימה בניו-יורק, פילדלפיה ומונטריאל.
בשנת 1896 הפסיד גם בדו-קרב גומלין מול לסקר, התמודדות שנערכה במוסקבה. 12.5-4.5