cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שמות יישובים בישראל
האטימולוגיה של שמות ערי ישראל היא מגוונת. יישובים מסוימים הם בני אלפי שנים, והם נקראים על שם אלים כנענים, כגון ירושלים, בית שמש ובית אל, ערים עתיקות אחרות קיבלו את שמן ממילים בשפות כנעניות, כמו סח'נין וערים ויישובים אחרים קיבלו את שמם מהשפה הערבית, כמו רמלה, ראש העין ואום אל-פחם. ערים חדשות, רובן ככולן הוקמו על ידי התנועה הציונית בסוף המאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20, נקראו על שם אישים חשובים כגון בנימין זאב הרצל, חוזה המדינה, חיים נחמן ביאליק, המשורר הלאומי ושמואל פינלס, נשיא הקונגרס הציוני הראשון. יישובים חדשים אחרים שקמו, כקריית אונו, דימונה וערד נקראו על שם ערים עתיקות שחרבו ואילו מקורות שמות אחרים הם בפסוקים בתנ"ך כגון ראשון לציון ופתח תקווה. במדינת ישראל המודרנית, ועדת השמות הממשלתית היא הגוף המופקד על אישור שמותיהם של יישובים חדשים.
אלים כנעניים
ערים רבות הן עתיקות ונקראות על שם אלים כנענים. בעוד שלפי המדרש מקור השם ירושלים הוא צירוף של השם שאברהם קרא לה, "הר ה' יראה" עם השם "שלם", חוקרים משערים כי משמעות השם המקורית היא "ייסד האל שלם", או העיר שאותה ייסד האל שלם. גם העיר האחרת במחוז ירושלים, בית שמש, קרויה על שם אל כנעני - שמש. על פי סברה מקובלת אילת נקראה על שם האלה הכנענית אשרה. הסברה נתמכת על ידי כך שבהיותה אשת ראש הפנתיאון הכנעני אל האשרה נקראה לעיתים אלת - כלומר האלה. בנוסף, בכונתילת עג'רוד על דרך עזה-אילת נמצאו עדויות מסוף תקופת בית ראשון לפולחן משותף של אלוהי ישראל והאשרה. עוד חיזוק ישנו בכך שחירם מלך צור השתתף על פי הכתוב בבניית עציון גבר (היא אילת) ובתחזוק הצי שם עם שלמה המלך, ואילו האשרה הייתה האלה הפיניקית הראשית. בפיניקיה נקראה האשרה את'רת ים - ושמשה כפטרונית של ערי נמל.
יישובים נוספים ששמם קשור לאלים כנעניים הם בית אל שיש הסוברים ששמו קשור לראש הפנתיאון הכנעני אל, ענתות (אתר מקראי), על שם אלת המלחמה ענת, ובית דגן, ארסוף, בית חורון, יריחו ובית ירח בהם סגדו כנראה לדגון, רשף, חורון ולאל ירח.
הנצחת אישים
מספר ערים ומועצות מקומיות בישראל מנציחות אישים בשמן. הרצליה היא כנראה המפורסמת שבהן, והיא קרויה על שם בנימין זאב הרצל, חוזה המדינה. נתניה קרויה על שם נתן שטראוס, איש עסקים יהודי-אמריקאי ממוצא גרמני, מבעלי רשת חנויות הכלבו מייסיס (Macy's) אשר תרם רבות למטרות ציוניות ובין היתר לייסודה של העיר, ואילו טבריה קרויה על שם טיבריוס, קיסר רומא בזמן יסוד העיר, בשנת 20 לערך. ערים נוספות אשר נקראות על שם אישים הן קריית ביאליק, הקרויה על שם חיים נחמן ביאליק, המשורר הלאומי; אור יהודה על שם הרב יהודה אלקלעי; יהוד קרויה ככל הנראה על שם יהודה בן יעקב אבינו הקבור בעיר, שם שנשתמר בשם העיירה הערבית יהודייה, אור עקיבא הקרויה על שם רבי עקיבא, היישוב בית-ינאי קרוי על שם המלך החשמונאי אלכסנדר ינאי. בנימינה הקרויה על שמו של הברון בנימין אדמונד דה רוטשילד, קריית מוצקין הקרויה על שם ליאו מוצקין, זכרון יעקב שקרויה על שם ג'יימס (יעקב) דה רוטשילד, וקיסריה, הקרויה על שם אוגוסטוס, קיסר רומא. קריית שמונה מציינת בשמה את שמונת נופלי קרב תל חי.
יישובים מעטים קרויים על שם נשים, ובהם יד חנה על שם חנה סנש ולהבות חביבה על שם חביבה רייק. חלקם קרויים על שם נשים שעיקר המוניטין שלהן הוא בהיותן בנות משפחה של אישים נודעים, כגון היישוב עלי זהב, הקרוי על שמה של עליזה בגין, רעייתו של מנחם בגין והיישוב פרדס חנה הקרוי על שמה של חנה רוטשילד, בתו של נתן מאיר רוטשילד.
שמה של העיר אריאל הוא שם נרדף לירושלים ולבית המקדש, ונלקח מהתנ"ך: "הוי אריאל אריאל קריית חנה דוד ספו על שנה חגים ינקפו..." . ביולי 2009, 31 שנים לאחר הקמת העיר, החליטה מועצת עיריית אריאל לקרוא את העיר על שם ראש הממשלה לשעבר, אריאל שרון.
הנצחת ערים עתיקות
מספר ערים אשר הוקמו על ידי גלי העלייה הציוניים בסוף המאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20 מנציחות בשמן ערים עתיקות אשר נהרסו או ננטשו בעבר. לא תמיד יש קרבה גאוגרפית בין הערים החדשות לאלו העתיקות, כדוגמת רחובות שבשפלה אשר קרויה על שם רחובות שבנגב. העיר הגדולה ביותר בקטגוריה זו היא אשדוד אשר נקראה על שם אשדוד, אחת מחמשת ערי הפלשתים, שם שנשתמר גם בשם העיירה הערבית ששכנה באזור עד 1948, איסדוד. ערים נוספות בקטגוריה זו הן בני ברק, אשקלון, בית שמש ומודיעין. מקור שמה של באר שבע הוא במקרא, בספר בראשית, אך היישוב אשר נוסד ב-1900 הוקם על ידי האימפריה העות'מאנית עבור מוסלמים.
ביטויים מהתנ"ך
ערים אחרות אשר הוקמו באותה תקופה נקראו על שם ביטוים מהתנ"ך, כך למשל ראשון לציון שלקחה את שמה מהפסוק :רִאשׁוֹן לְצִיּוֹן, הִנֵּה הִנָּם; וְלִירוּשָׁלִַם, מְבַשֵּׂר אֶתֵּן", פתח תקווה שלקחה את שמה מהפסוק "וְנָתַתִּי לָהּ אֶת-כְּרָמֶיהָ מִשָּׁם, וְאֶת-עֵמֶק עָכוֹר לְפֶתַח תִּקְוָה; וְעָנְתָה שָּׁמָּה כִּימֵי נְעוּרֶיהָ, וּכְיוֹם עֲלוֹתָהּ מֵאֶרֶץ-מִצְרָיִם" ונס ציונה שלקחה את שמה מהפסוק "שְׂאוּ-נֵס צִיּוֹנָה, הָעִיזוּ אַל-תַּעֲמֹדוּ: כִּי רָעָה, אָנֹכִי מֵבִיא מִצָּפוֹן--וְשֶׁבֶר גָּדוֹל".
נוסף על ערים אלו, גם העיר תל אביב קיבלה את שמה מהתנ"ך- זהו שם של יישוב על יד נהר כבר שבו ישבו גולי יהודה והנביא יחזקאל: "ואבוא אל הגולה תל- אביב" (יחזקאל, ג', ט"ו).
סבכי חורש
סבכי חורש (שם מדעי: Sylvia hortensis) היא ציפור שיר קטנה מסוג סבכי במשפחת הסבכיים. בית גידולו בעיקר באגן הים התיכון דרך טורקיה, קווקז ועד מרכז אסיה. זו ציפור נודדת החורפת באפריקה שמדרום לסהרה. מבקרת נדירה בצפון ובצפון-מערב אירופה.
בישראל עוברת אורח מצויה בכל חלקי הארץ, ודוגרת קיץ מצויה בהרי הצפון.
מאפיינים
זהו סבכי גדול ומגושם יחסית, אורכו 15–16 ס"מ, גדול במעט מהסבכי שחור כיפה, ולמעשה אחד המינים הגדולים מהסוג סבכי. גבו של הזכר הבוגר אפור חלק, וגחונו בצבע לבנבן עד אפרפר. המקור ארוך ומחודד ורגליו שחורות. לזכר יש ראש אפור כהה, מסכת עיניים שחורה, קשתית העין לבנה וגרון לבן. לנקבות ולצעירים יש ראש חיוור יותר, וצבע הגחון צהוב בהיר, לגבם האפור יש במקצת גוון חום. שירתם היא מחרוזת סלסולים של לירו-לירו (liroo-liroo) וקריאה קולנית. מעופם ושירתם דומה לקיכלי.
שני תת-המינים התקבלו על ידי החוקרים ללא חילוקי דעות, אולם לאחרונה מתחזקת הסברה כי מדובר במינים נפרדים:
סבכי חורש קרוב ביותר משפחתית, ככל הנראה, לסבכי שיטים, וגם למינים Sylvia lugens ו-Sylvia buryi. יחד עם סבכי טוחנים הם יוצרים קבוצת קלד (קבוצת בעלי-חיים המסווגים בקבוצות על יסוד תכונות משותפות המעידות על מוצא משותף) של סבכי טיפוסי. במבט ראשון מינים אלו אינם נראים דומים, אולם לכולם הצבע הלבן שולט בגרון, הם חסרים את הטלאים האדמדמים על הכנפיים, ובדרך כלל יש להם צידי ראש כהים.
נטורליזם (אמנות)
נטורליזם הוא זרם באמנות המאה ה-19. תחילתו בתקופת הרנסאנס המוקדמת, והוא הלך והתפתח לאורך התקופה יחד עם אסכולת פירנצה.
הזרם הנטורליסטי באומנות שאף לתיאור הטבע בצורה המציאותית ביותר, תוך הקפדה על פרטים. בתחום אמנות התיאטרון, מדובר בפירוט מדויק של כל פרטי התפאורה. הבמה הנטורליסטית כוללת בתוכה את כל מרכיבי הבית (לדוגמה), בלי להחסיר אף לא פרט אחד. לפעמים עד כדי שימוש במרכיבים טבעיים כמו חול, מים ואש. וכך גם בספרות המתארת הכל בפרטי פרטים.
דוגמה לציור בסגנון הנטורליסטי ניתן למצוא בעבודותיו של הצייר האמריקני ויליאם בליס בייקר אשר ציורי הנוף שלו ממחישים היטב את מאפייני הסגנון. גם עבודותיו של הצייר הצרפתי בן אסכולת ברביזון, אלבר שרפן (Albert Charpin) וציורי עדרי הכבשים שלו מהוות דוגמה לסגנון הנטורליסטי.
הגישה הנטורליסטית היא חיובית באופייה, שלא כתפיסה הרומנטית שהתייחסה לטבע כדרמטי ומסתורי והציגה את הכוחות ההרסניים של הטבע, שאין לאדם שליטה עליהם. הנטורליסטים עוסקים בתיאורי טבע לשמו ובאנשים בטבע שמשתלבים עם הנוף, כאשר ההצגה היא אובייקטיבית, נטולת רגשות. אופן העבודה של הנטורליסטים התמקד ברישום סקיצות רבות בנוף ויצירת קומפוזיציה סופית בסטודיו על בסיס אותן סקיצות.
בפילוסופיה מתבטא הנטורליזם בגישה שלפיה הטבע והמציאות הם רק מה שניתן להסבר מדעי.
פראן קראצ'יץ'
פראן קראצ'יץ' (בקרואטית: Fran Karačić; נולד ב-12 במאי 1996 בזאגרב שבקרואטיה) הוא כדורגלן קרואטי-אוסטרלי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת ברשה מהסרייה ב' ובנבחרת אוסטרליה.
קריירת מועדונים
קראצ'יץ' נולד בזאגרב להורים קרואטים, אולם אביו נולד בסידני. הוא גדל במחלקות הנוער של קוסטושייה, נ.ק. זאגרב ולוקומוטיבה זאגרב. הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של לוקומוטיבה זאגרב במסגרת ליגת העל הקרואטית, ממנה הושאל למשך תקופה קצרה לנ.ק. לוצ'קו מליגת המשנה הקרואטית.
ב-3 בפברואר 2020 חתם קראצ'יץ' בדינמו זאגרב מליגת העל הקרואטית, והושאל בחזרה ללוקומוטיבה זאגרב.
ב-14 בינואר 2021 חתם קראצ'יץ' על חוזה לשתי עונות וחצי בברשה מהסרייה ב'.
קריירה בינלאומית
ב-3 ביוני 2021 ערך קראצ'יץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוסטרליה, בניצחון 0–3 על נבחרת כווית במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. ב-11 ביוני הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–3 על נבחרת נפאל במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת אוסטרליה לטורניר מונדיאל 2022.
ינאי כלפה
ביוגרפיה
כלפה משתייך למועדון הפועל "בגין" חולון, ומתאמן מאז שהיה בן 4.
2015
בסבב גביע העולם שנערך בשנת 2015 הוא זכה במדליית זהב בפורטוגל, ובמדליית כסף בשווייצריה. באליפות אירופה שנערכה באותה שנה בגרמניה הוא זכה במדליית זהב ב-3 תרגילים.
2016
באליפות העולם שנערכה בפוטיין, סין בשנת 2016 הוא זכה במדליית כסף.
2017
באליפות אירופה שנערכה באותה השנה בזֶ'שוּב, שבפולין, זכה במדליית זהב בכל אחת משלוש התחרויות (תרגיל שיווי-משקל, תרגיל דינאמי, וקרב-רב), והגן על תוארו.
במשחקי העולם שנערכו בוורוצלב שבפולין באותה שנה הוא זכה במדליית ארד.
2019
כלפה השתתף בעונה השנייה של גוט טאלנט ישראל, כחבר צוות בנבחרת האקרובטיקה, ביחד עם דניאל אורלביץ', לידר דנה ואפי סאץ'. נבחרת האקרובטיקה העפילה לגמר שהתקיים ב-16 באפריל, וזכתה במקום הראשון.
מחנה שבטה
בית הספר להפעלת אש (בעבר נקרא ביסל"ת - בית הספר לתותחנות שדה, בה"ד 9, אגד 425 או עוצבת שלהבת האש) הוא מחנה צבאי של צה"ל אשר ממוקם בנגב, סמוך לתל שבטה.
הבסיס ידוע בעיקר בזכות בית הספר לתותחנות שדה השוכן בתחומו, שבו מתבצעות הכשרות שונות הקשורות לדרגים השונים, ותפקידים בחיל. כיום, מפקד בית הספר הוא אל"ם דוד גטניו.
במחנה שבטה מתקיימות במקביל כל ההכשרות של חיל התותחנים החל משלב הטירונות, דרך קורס המפקדים ועד קורס הקצינים של החיל.
האגד מחולק לגדודים, מגמות ואגפים.
היסטוריה
מחנה שבטה החל את דרכו כהיאחזות נח"ל, החל ב-18 ביוני 1956 ועד תחילת נובמבר של אותה שנה.
המחנה שימש בשנות ה-60 של המאה ה-20 כבית הספר למ"כים חי"ר ובשנות השבעים המוקדמות היה חלק מבית ספר לשריון והתקיימו בו קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון. כמו כן, למשך תקופה קצרה בשנות ה-80 הבסיס שימש את מפקד החיל.
ב-2015 החלו עבודות לבנייה מחדש של המחנה. שטחו יצומצם ויתפרס על פני כ-800 דונם במקום כ-1,760 דונם לפני תחילת העבודות.
ב-2016 הפך בסיס ההדרכה גם לאגד סדיר ואוחד לתוכו אגד המילואים "עוצבת שלהבת האש".
ב-2019, עקב העברת כפיפיות לפיקוד האימונים וההכשרות בזרוע יבשה כחלק מתר"ש תנופה, התפרק האגד מלהיות אגד ארטילרי מבצעי וכיום הוא משמש כבית הספר לתותחנות וסיוע אש ביבשה בלבד.
בא"ח תותחנים
גדוד הבא"ח מחולק לשתי מגמות, "שקד" ו"שיטה" ובכל מגמה 4 פלוגות (סה"כ 8 פלוגות הכשרה) כאשר כל פלוגה משתייכת ליחידה אחרת בחיל. כמו כן לוחמי הל"א מבצעים עם אחת הפלוגות את ההכשרה הבסיסית.
ענף הפיקוד
הענף משמש להכשרת מפקד הצוותים (מפקדי כיתה- מ"כים) של חיל התותחנים ובנוסף מתקיים בו שלב ההשלמה החילית של צוערי חיל התותחנים בכל יחידות החיל.
הענף מכיל בתוכו 5 סוללות (פלוגות) הכשרה כאשר 3 מהן שייכות לקורס המפקדים, ו-2 לקורס הקצינים.
בקורס המפקדים כל פלוגה מחולקת לשתי פלגות (מחלקות) המייצגות יחידות אחרות בחיל.
סוללה א' - פלגת 405 ("נמר") ופלגת 411 ("קרן").
סוללה ב' - פלגת 402 ("רשף") ופלגת 55 ("דרקון").
סוללה ג' - פלגת MLRS ("הרעם") ופלגת 611 ("עיטם").
בקורס הקצינים ישנן 2 סוללות כאשר כל אחת משתייכת לתחום ויחידה אחרת בחיל התותחנים.
מנגד סוללת הפעלת אש כוללת את מגמת קישור (קש"א) ומגמת רוכ"ש.
כל יחידות החיל מבצעות את הכשרת הפיקוד - ברמת המ״כ (למעט רוכ״ש) והמ״מ מלבד יחידות אגד 214 ויחידה 5252 אשר מבצעים את הכשרתם בבסיסייהם.
ענף מקצועות
בכל מדור משרתות בין 5 ל-10 מדריכות אשר עוברות הכשרה בהתאם לתחום בו עוסק המדור.
תחת הענף עוברות המדריכות גם את קורס המדריכות (קמ"ד חת"ם) הכולל בתוכו טירונות 02.
ענף נמצא תחת הבא״ח, והמדורים מחולקים בין מגמותיו על פי שיוך ליחידות.
מפקדת אגד (מפק"א)
מפקד מפקדת היחידה הוא סא"ל אפי מזרחי.
פלחי"ק 5304
היא פלוגת הקשר והתקשוב של האגד. הפלוגה אחראית על הפעלת אמצעי הקשר, התקשוב והשו"ב במפקדת החטיבה ובענפים, לפלחי"ק משמש גורם חשוב בביצוע המשכיות באגד. בנוסף הפלוגה אחראית לפריסה והקמת מפקדות וחמ"לי האגד, וחפ"ק מפקד אגד.
הפלוגה מורכבת מ-6 מחלקות מקצועיות: אלחוט, שו"ב, כ"ס, קצ"ק, מדריכות תקשוב (תק"א-תקשורת ארטילרית).
ענף הפעלת אש ורוכ"ש (בית ספר לאת"ר לשעבר)
הוקם ב-2019, מהווה בית ספר להכשרת לוחמי יחידת רוכב שמיים 5353 (רוכ"ש - כאשר הפעילות המבצעית מתבצעת תחת עוצבת עמוד האש 215) ומכשיר את דורשי האש ביבשה ובניהם את מש"קי תקיפה.
במרץ 2021 נפתח המחזור הראשון של מסלול "מטאור" - מסלול ייעודי לקצונה לכלל מערכי חיל התותחנים. הכשרת חניכי המסלול לאחר הטירונות בנושאי הפעלת האש, פיקוד ומנהיגות מתבצעות תחת הענף.
מפקד הענף הנוכחי הוא סא"ל דודו בבל.
הצבי
"הצבי" היה עיתון שנוסד על ידי אליעזר בן-יהודה בשנת 1884 בירושלים והופיע מאז בגלגולים שונים עד ימי מלחמת העולם הראשונה (1915). בשער העיתון הוא הוצג כ"עיתון לחדשות, ספרות, מדעי הלשון וענייני המדינות".
תולדות העיתון
בתחילה רצה בן יהודה לקרוא לעיתון "האור" אבל הוא לא הצליח לקבל רישיון לשם זה. השם "הצבי" נלקח משמו של בעל הרישיון להוצאת העיתון, הרב יצחק הירשנזון (הירש=צבי). במסגרת ניסיונו של בן יהודה לשנות את שם העיתון יצא כתב העת מאוקטובר 1890 ועד מאי 1893 בשם "האור" ומעליו נכתב "הוספה להצבי". לאחר שהשלטונות זיהו את המעשה חזר שם כתב העת לשם "הצבי" ובו הופיע ממאי 1893 ועד אפריל 1901, מועד בו נסגר זמנית.
באמצע אדר א' תרע"ה (1915), הוסב סופית שמו של העיתון ל"האור".
תכנים
בעיתון לחם בן יהודה נגד כספי החלוקה, פעל למען עבודת האדמה והיישוב החדש, ופרסם את מילותיו החדשות. השלטונות הטורקיים האשימו את העיתון בהטפה למרד, בעקבות זאת נסגר העיתון, ובמשך כמה שנים ראה אור בשם עיתון "האור". בסופו של דבר, בעזרתו של הברון רוטשילד הצליח בן יהודה לאשר את הוצאתו מחדש.
כותבים
בשנתו הראשונה של העיתון לקחו בו חלק יעקב יהודי, דוד ילין, הרב סולימאן מני, יחיאל מיכל פינס, משכילי היישוב הישן דוד בוימגרטן (ירושלים) ומאיר טויבנהויז (צפת), וכן ישראל בלקינד וחיים חיסין (ראשון לציון), מרדכי לובמן (ראש פינה ויסוד המעלה) ועוזר דב ליפשיץ (יפו). מאמר פרי עטו של האחרון הצית מלחמה כנגד העדה הספרדית, שבסופה הוחרם העיתון בחודש טבת תרמ"ו.
בגלגוליו השונים של העיתון כתבו בו גם זאב יעבץ, דוד יודילוביץ, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, ישראל זנגוויל, אברהם לודוויפול, אהרן ליבושיצקי, מקס נורדאו, נחום סלושץ, יוסף קלוזנר, מנדל קרמר ואלכסנדר זיסקינד רבינוביץ'. גם אשתו של בן יהודה חמדה ובנו איתמר לקחו בו חלק פעיל.
כאשר יצא הגיליון היומי הראשון של העיתון, בשנת 1908, הופיעו בו בין היתר מאמרים משל יהושע ברזילי, ארתור רופין וא"ד גורדון. "האור" החל להופיע בארבעה עמודים קטנים. אליעזר בן-יהודה היה כותב את מאמרו הראשי של העיתון וחמדה בן-יהודה הייתה כותבת בעיקר על ענייני אופנה; איתמר בן-אב"י כתב מאמרים על מדיניות חוץ, את החדשות המקומיות וידיעות כלליות שהועתקו מתוך עיתונים מצריים. יהושע ברזילי היה כותב מאמר אחד לשבוע ודוד יודילוביץ פרסם מדי פעם מסות בלשניות ורשמי-מסע; מנשה מאירוביץ כתב מדי פעם, תחת השם "מזקני היישוב", על חיי האיכרים ועל בעיותיו של הפועל העברי; יהודה גרזובסקי פרסם בהמשכים את תרגום הסיפור "עולם הפוך" מאת ז'ול ורן; יוסף ממן כתב מדור מיוחד על ענייני הערבים. מדי פעם השתתפו גם כותבים אורחים, כגון: מרדכי אזרחי, אברהם אלמליח, ישעיהו קרניאל וקדיש יהודה סילמן. כמו כן, נעשה שימוש בידיעות שסיפקה בחינם סוכנות ידיעות גרמנית.
ארקי-סוון טיור
ארקי-סוון טיור (באסטונית: Erkki-Sven Tüür; נולד ב-16 באוקטובר 1959) הוא מלחין אסטוני.
חייו
נולד בקרדלה שעל האי האסטוני חיאומה. למד נגינה בחליל ובכלי הקשה בבית הספר למוזיקה בטאלין בשנים 1976 - 1980 והלחנה אצל יאן ראטס באקדמיה למוזיקה של טאלין ובאופן פרטי אצל לפו סומרה מ-1980 עד 1984. בין 1979 ל-1984 עמד בראש להקת הרוק אין ספה, שהייתה עד מהרה לאחת הפופולריות ביותר באסטוניה.
טיור עזב את אין ספה כדי להתמקד בהלחנה ועם בוא הפרסטרויקה לא איחר למצוא קהל במערב. הפילהרמונית של הלסינקי, אנסמבל היליארד, רביעיית הסקסופון של סטוקהולם והתזמורת הסימפונית של ברמינגהאם הן בין ההרכבים שהזמינו אצלו יצירות. בשנים 1991 ו-1996 הוענק לו פרס התרבות של אסטוניה.
הקונצ'רטו החדש שלו לוויולה ותזמורת, הקרוי "אילומנציו" נוגן על ידי תזמורת יוטלנד הדרומית באוקטובר 2008.
עמי פופר
ביוגרפיה
פופר נולד וגדל בראשון לציון כילד השלישי מבין ארבעה ילדים לרחל, ילידת פולין, ולקרול פופר, יליד רומניה. הוא גויס לצה"ל ושירת כלוחם בחיל השריון, אך שוחרר לאחר כשנה וחצי מחוסר התאמה, לאחר אירועי נפקדות וחוסר משמעת, שבשיאם חטף נשק מחייל אחר וניסה להתאבד.
הרצח
פופר נעצר בו ביום ואמר תחילה שהמניע הוא חברתו שעזבה אותו, ושבביתה נעצר. אחר כך אמר שבגיל 13 נאנס על ידי ערבי והוא ביקש לנקום על כך. בית המשפט הרשיע אותו ברצח ודן אותו לשבעה מאסרי עולם מצטברים ועוד עשרים שנה חופפות.
בעקבות הרצח פרצו מהומות בריכוזים ערביים בישראל וביהודה ושומרון וחבל עזה, שבהן, לפי מקורות ערביים, נהרגו מאש חיילי צה"ל ארבעה פלסטינים ונפצעו 166.
כליאה
במהלך מאסרו פופר חזר בתשובה והתקרב לרב חיים קניבסקי. הוא התחתן ביוני 1993 עם שרה גולדברג, פעילת "כך" תושבת קנדה, ובמהלך שהותו בכלא נולדו להם שלושה בנים.
ב-17 בינואר 2007 שכל פופר את אשתו ואת בנו הצעיר, שמשון, בתאונת דרכים. התאונה אירעה בעת שפופר יצא לעקיפה בפס לבן, בעודו נוהג ללא רישיון נהיגה בזמן חופשה מהכלא. פופר עצמו נפצע באופן בינוני וכן שני ילדיו האחרים. בעקבות זאת הוא הורשע בעסקת טיעון ונידון ל-6 חודשי מאסר, בנוסף לעונשו הקיים.
פופר השתתף בעתירה לבג"ץ של עשרה אסירים שנשפטו על מעשים על רקע לאומני ודרשו לשחררם על רקע שחרור אסירות פלסטיניות. העתירה נדחתה. ב-1997 החל לצאת לחופשות. באותה שנה נדחה ערעורו על הרשעתו ועל חומרת העונש. בפברואר 1999 קצב הנשיא עזר ויצמן את עונשו ל-40 שנה ולאור זאת הוא צפוי להשתחרר בנובמבר 2030, אם לא ינוכה קודם שליש מתקופת מאסרו.
באוקטובר 2012 הועבר מבית הסוהר מעשיהו לבית הסוהר איילון, בעקבות התנכלויות לנשיא לשעבר משה קצב, כנקמה על שקצב סירב כנשיא להעניק לו חנינה.
ב-2013 נישא פופר לאישה שהתפרסמה כאם המתעללת בפרשת אליאור חן.
פופר נודע כמי שהגיש מספר עתירות אסיר, הבולטת שבהן, עתירה נגד ההחלטה לאסור הכנסה של גיטרה לתאו, כפי שהיא מצויה ברשות האסירים הכלואים באגף החינוך, אליו פופר מנוע כניסה בשל היותו אסיר בטחוני. סופה של העתירה היא שבית המשפט הפציר בשב"ס לבחון הכנסה של גיטרה לתאו של פופר, במספר עתירות נוספות הורה בית המשפט לבחון הוספת מכונות כביסה ומקררים לאגף בו הוא היה כלוא.
גורמים שונים ניסו לקדם שחרור מוקדם של פופר מהכלא, בהם הרב עובדיה יוסף, מפלגת ש"ס וארגון חננו.
בשנת 2016 הוחזר פופר לכלא מעשיהו ואושר לו לצאת לעבודה כל בוקר מחוץ לכותלי הכלא, ולחזור בסיום יום העבודה. ביוני 2017 הגיש פופר בקשה לניכוי שליש מעונשו בשל התנהגות טובה. עקב התנגדות השב"כ הוחלט לדחות בשנה את הדיון בבקשה. בהמשך קבע בית המשפט המחוזי, בדיון על אפשרות לשחרור מוקדם, כי לא הוכח שהמניע של פופר היה לאומני ולכן לא ניתן לסווג את האירוע כפעולת טרור.
לואי אנטואן דה סן-ז'וסט
לואי אנטואן לאון דה סן-ז'וסט (צרפתית: Louis Antoine Léon de Saint-Just; 25 באוגוסט 1767 - 28 ביולי 1794) היה מחבר, מצביא, ופוליטיקאי, ממנהיגי המהפכה הצרפתית ושותף פוליטי של מקסימיליאן רובספייר. ב-1792 סן-ז'וסט נבחר לועידה הלאומית, והיה בה לנציג הצעיר ביותר. סן-ז'וסט היה ממובילי הטענה בעד הזכות לשפוט ולהעניש את המלך – עמדה שהפכה למציאות כאשר המלך, לואי ה-16, נשפט והוצא להורג. סן-ז'וסט היה חבר בוועדה שניסחה את חוקת 1793 ומתוקף כך היה גם חבר בוועד לשלום הציבור, מוסד שהוביל וקידם את שלטון הטרור. בהמשך סן-ז'וסט היה לנשיא הוועידה הלאומית ומילא חלק פעיל בחיסולם של אבר ודנטון. לאחר מכן הוא נתפס, ביחד עם רובספייר ומספר מנהיגים אחרים, והוצא להורג ב-28 ביולי 1794 (בהפיכת ה-9 בתרמידור) באמצעות גיליוטינה.
ראשית חייו
סן-ז'וסט נולד בשנת 1767 בעיירה דסיז (Decize) במרכז צרפת. בגיל 6 הוא עבר עם משפחתו האמידה לבלרנקור (Blérancourt) במחוז אן בצפון צרפת. בשנת 1777 אביו נפטר, ושנתיים מאוחר יותר הוא נשלח לקבל חינוך בבית ספר מכובד בסואסון. בשנת 1786 הוא סיים את לימודיו וחזר לבלרנקור. בספטמבר של אותה השנה הוא עזב את ביתו לבירה פריז ולקח עמו, ללא רשות, כלי כסף, שני אקדחים מעוטרים בזהב, ומספר תכשיטים. על פי הסיפור המקובל סן-ז'וסט עזב באופן זה כיוון שאהובתו, בת הכפר, ת'רז, נישאה בהיעדרו לגבר אחר, אולם אין להסבר זה סימוכין. אמו של סן-ז'וסט התלוננה למשטרה בפריז ולאחר בדיקה הוא נעצר, נחקר, ונכלא למשך שישה חודשים. בתום תקופת המאסר סן-ז'וסט נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטת ריימס, אך ככל הנראה הוא לא סיים את לימודיו. לאחר ניסיון זה הוא חזר לבית אמו בבלרנקור, שם הוא גר במהלך חמש השנים הבאות.
בשנת 1789 סן-ז'וסט פרסם את יצירתו הספרותית הראשונה, אורגאן (Organt), פואמה בת כמאתיים עמודים המתארת פרק דמיוני במלחמתו של קרל הגדול נגד הסקסונים ומציגה את החברה האנושית באור אבסורדי ומגוחך. היצירה נכשלה מסחרית ולרוב היא אינה נחשבת ליצירה ספרותית חשובה. פרשנים חלוקים על המידה בה ניתן לקשור בין עמדותיו הפוליטיות המאוחרות יותר של סן-ז'וסט, לבין התוכן של הפואמה.
תחילת הקריירה המהפכנית והחוקה של 1793
מספר חודשים אחרי פרסום הפואמה, האירועים המהפכניים בצרפת החלו להשפיע על החברה כולה ובכללה על סן-ז'וסט. בבלרנקור סן-ז'וסט היה חלק מחבורה של רפורמיסטים שהשתלטו על ניהול ענייני הממשל המקומי. לפני המהפכה, הנהגת הקהילה כללה בעיקר את האזרחים האמידים יותר שחיו בה ואשר היו בעלי מירב האדמות. הבולט בקבוצה זו היה לואי אנטואן ז'לה (Gellé), אביה של ת'רז, אהבת נעוריו של סן-ז'וסט. במהלך 1789 התגבשה בכפר קבוצה של צעירים רדיקליים שהתנגדה לז'לה ולבעלי האדמות. צעירים אלה היו חברים של סן-ז'וסט והם סייעו לו להשתלב בענייני ממשל למרות גילו הצעיר.
האספה המכוננת הלאומית החליטה על ההקמה של המשמר הלאומי, מיליציה שמפקדיה האזוריים והלאומיים התמודדו לתפקיד בבחירות. סן-ז'וסט שעד להקמת המיליציה היה מובטל, הצטרף למשמר הלאומי בבלרנקור. על אף גילו הצעיר ואף על פי שלא עמד בקריטריונים הפיננסיים הרשמיים, הוא הפך במהרה למפקד יחידה של המשמר הלאומי. זו הייתה המשרה הציבורית הראשונה של סן-ז'וסט.
בשנת 1790 סן-ז'וסט כתב לרובספייר מכתב הערצה בו הוא ביקש גם תמיכה בכלכלה של בלרנקור. שנה לאחר מכן, ביוני 1791 (גיל 23), סן-ז'וסט פרסם את ספרו "רוח המהפכה והחוקה של צרפת" (L'Esprit de la révolution et de la constitution de France). בספר הוא הילל את האספה המכוננת, ובהשפעת כתביו של שארל מונטסקייה, טען בזכותה של חוקה מאוזנת אשר תעניק לפרטים בחברה יותר חופש ממה שניתן להם בעבר, אך תהיה מעין שילוב בין דמוקרטיה, אריסטוקרטיה, ומונרכיה. סן-ז'וסט הביע בספר סלידה מהאלימות שהמהפכה זרעה עד כה. עמדות מתונות אלה עומדות בניגוד למהלכים בהם סן-ז'וסט עתיד היה להשתתף בהמשך הקריירה הפוליטית שלו. למעשה, קצב האירועים המהיר הפך את העמדות הפוליטיות שסן-ז'וסט הביע בספר לבלתי-רלוונטיות עוד לפני שהתפרסם. באותו חודש בו הספר פורסם המלך, לואי ה-16, נכשל בניסיון המנוסה לווארן. כשנה לאחר מכן הפיכת ה-10 באוגוסט 1792 המשיכה את התהליך שהוביל לבסוף לביטול המלוכה.
אותם אירועים שהפכו את ספרו של סן-ז'וסט לבלתי-רלוונטי סייעו גם בקידומו למרכז הבמה הפוליטית הצרפתית. בעקבות הפיכת ה-10 באוגוסט הוכרזו בחירות לאספה המכוננת בפריז. עד 1792 סן-ז'וסט לא יכול היה להיבחר לאספה כיוון שלא מלאו לו 25. בבחירות, שהתקיימו בספטמבר של אותה שנה, פחות מחודש לאחר יום הולדתו, סן-ז'וסט נבחר כנציג של מחוז אן, וכציר הצעיר ביותר באספה. ב-13 בנובמבר הוא נשא את נאומו הראשון בפני האספה. הנושא הבוער היה מעמדו המשפטי של המלך וגורלו לאחר שהוחלט על ביטול המלוכה. החוקה של 1791 שחררה את המלך מאחריות על מעשיו, והשאלה הייתה כיצד והאם ניתן לשפוט אותו. סן-ז'וסט הביע בנאומו עמדה נחרצת: "האיש הזה יכול רק לשלוט או למות". על פי סן-ז'וסט לא קיים כל יחס טבעי בין העם לבין המלך, והמלך מעצם תפקידו הוא פושע שבגזילת החירות מעמו ביצע את המעשה הנואל ביותר. במצב זה משפט הטבע מאפשר לכל אזרח צרפתי להרוג את המלך, והאסיפה, כנציגות של הרצון הכללי, אינה מוסמכת לפעול באופן שסותר את משפט הטבע. טיעונים אלה הביאו את סן-ז'וסט למסקנה שיש לשפוט ולגזור את דינו של המלך כשבוי מלחמה. הנאום של סן-ז'וסט יצר רושם חיובי בקרב חברי האספה, שהגיבו אליו בתשואות. בדצמבר, כשרובספייר הצטרף לדיון, רבים מטיעוניו הושפעו מאלה של סן-ז'וסט. מעט יותר מחודש לאחר מכן, ב-21 בינואר 1793, המלך הוצא להורג באמצעות גיליוטינה לאחר שנשפט. עם נפילת המלוכה, החוקה של 1791 הפכה לחסרת משמעות וכינונה של חוקה חדשה היה בראש מעיניהם של חברי הוועידה הלאומית. המרקיז דה קונדורסה ניסח הצעה לחוקה שנדחתה והצירים התבקשו להציע אלטרנטיבות להצעה של קונדורסה. בין ההצעות שהוגשו ופורסמו הייתה גם הצעה של סן-ז'וסט שפורסמה ב-24 באפריל 1793. סן-ז'וסט הציע שבמרכז הממשל של הרפובליקה תעמוד אספה לאומית הכוללת 341 צירים שהם נציגי העם כולו ולא נציגים של אזורים. רעיון זה נסמך על העיקרון לפיו האספה הלאומית צריכה לייצג את הרצון הכללי של העם ולא את הרצון של טריטוריות שונות. טיוטת החוקה של סן-ז'וסט הבטיחה זכות בחירה לכל הגברים אזרחי הרפובליקה והבטיחה זכויות וחירויות שונות, בהן הזכות לשוויון הזדמנויות בתעסוקה. בנוסף לאספה הכללית, שנועדה להיות אחראית גם על מינויים של גנרלים ושרים, סן-ז'וסט הציע שתכונן גם "מועצה מבצעת" שנציגיה ייבחרו מ-85 מחוזות ברחבי הרפובליקה.
סן-ז'וסט ניסה להגן על הצעתו בדיונים שהתקיימו בוועידה, אך כמו כל המציעים האחרים, לא הצליח לגייס תמיכה מאחוריה. אולם, המעורבות של סן-ז'וסט בדיונים הפכה אותו לדובר בולט בענייני החוקה, ובעקבות כך הוא נבחר ב-30 במאי להיות אחד מחמישה נציגים שתפקידם יהיה לנסח טיוטת חוקה חדשה ואשר, מתוקף תפקידם, הפכו גם לחברים בוועד לשלום הציבור. מינוי זה קירב את סן-ז'וסט למרכז הכוח הפוליטי בצרפת.
ברקע למינוי הוועידה בת חמישה החברים היו היריבות בין המונטניארדים לז'ירונדינים, עלייתם של חוגים קיצוניים כגון האברטיסטים, החזית מול מעצמות אירופה המלוכניות, והמתיחות הפוליטית בתוך צרפת עצמה. אי שקט זה הגיע לנקודת רתיחה עם ההתקוממות של ה-31 במאי 1793 והמרי שהחל בעקבותיה בחלקים שונים של צרפת. מאז אוגוסט 1792 הקומונה של פריז הייתה מרכז הכובד של הכוחות הרדיקליים יותר בזירה הפוליטית הצרפתית, ובכללם המונטניארדים. כשהאירועים החלו לצאת מכלל שליטה לקראת סוף מאי 1793, הקומונה שאפה להשיג שליטה מחודשת. ב-26 במאי רובספייר ומארה, הצטרפו לקריאות להתקוממות מול הוועידה הלאומית ולמעצרם של הז'ירונדינים. בין ה-31 במאי וה-2 ביוני הקומונה השתלטה על הוועידה הלאומית באמצעות כוחו של המשמר הלאומי והכריחה את חבריה להצביע על מעצרם של 29 צירים ז'ירונדינים. לאחר אירועים אלה הז'ירונדינים למעשה הובסו והמונטניארדים קיבלו את השליטה על הוועידה הלאומית ועל הוועד לשלום הציבור.
באווירה זו חברי הוועדה של חמשת הנציגים נדרשו לפעול במהירות ולספק חוקה שתייצב את השלטון ותקנה לו לגיטימציה. בתוך מספר ימים, החמישה הציעו טיוטת חוקה חדשה שנסמכה בחלקה על הצעתו של סן-ז'וסט. הטיוטה אושרה על ידי הוועד לשלום הציבור כולו, וב-10 ביוני ההצעה הוצגה לאישור הוועידה הלאומית. ב-26 ביוני הוועידה הלאומית הצביעה להעברת הטיוטה לאישור במשאל עם שלאחריו, אם תתקבל החוקה החדשה, הוועידה הלאומית תתפזר. ההצעה אושרה במשאל העם ברוב של 1,801,918 מצביעים בעד מול 11,610 מצביעים נגד. החוקה החדשה אומצה רשמית ב-10 באוגוסט, אך יום לאחר מכן רובספייר הודיע שהמצב הביטחוני אינו מאפשר את קיומן של הבחירות הכלליות הנדרשות על פי החוקה והשעה אותה למעשה.
קריירה צבאית ושלטון הטרור
אם סן-ז'וסט הצטער על כך שהחוקה שהוא סייע לנסח הושעתה מייד עם כניסתה לתוקף, הוא לא נתן לצער הזה ביטוי פומבי. האירועים שהובילו לניסוח החפוז של החוקה הציבו אותו בסופו של דבר במוסדות שהיוו את מרכז הכוח הרדיקלי, המהפכני. תשומת הלב של סן-ז'וסט וחבריו הופנתה, מצד אחד, למלחמה נגד המעצמות המלוכניות, שבחודשי הקיץ של 1793 הגיעו להצלחות בלתי מבוטלות מול הצבא הצרפתי. באוגוסט של אותה שנה הכריז לזאר קרנו, שר ההגנה וחבר בוועד לשלום הציבור, על גיוס של כלל האוכלוסייה והמשאבים בצרפת לטובת המלחמה. מצד שני, תשומת הלב של חברי הוועד הופנתה גם כלפי פנים בניסיון לדכא ביטויי מרי נגד הכוחות המהפכניים. מרידות מעין אלה החלו ב-6 וב-7 ביוני במספר ערים מרכזיות בצרפת (למשל בבורדו, מרסיי, נים, סומיר, מחוז ונדה וטולוז). העיר השנייה בגודלה, ליון, הייתה תחת שליטתם של מורדים, ועד אמצע אוקטובר של אותה שנה הממשל המהפכני ניהל מולה מלחמה שכללה מצור, הפצצות והרס. על רקע ההתפתחויות האלה הוועד לשלום הציבור הפך, מצד אחד, למעין קבינט בעל סמכות בענייני מלחמה, ומצד שני למרכז ההחלטות הקשורות בטרור או במצוד אחר מתנגדים ובוגדים. עיסוקיו של סן-ז'וסט נגעו גם הם בעיקר בשני תחומים אלה.
באוקטובר של אותה שנה סן-ז'וסט נשא נאום תחת הכותרת "דוח על ההכרח להכריז על ממשלה מהפכנית עד שיתכונן שלום". בנאום הוא קבע כי:
הטענה הכללית אותה סן-ז'וסט ביקש להסביר ב"דוח" היא שעל הממשלה להישאר "מהפכנית" - כלומר, ממשלת חירום שאינה נבחרת ופועלת על פי החוקה - כל עוד השלום לא הושג. במילים אחרות, הוא ביקש לקבע את המצב הנוכחי בו החוקה מושעית. בנוסף, הוא ביקש להעביר לוועד לשלום הציבור סמכויות נוספות בניהול המלחמה הפנימית והחיצונית. דבריו של סן-ז'וסט על הצורך ברדיפת בוגדים והאופן בו הרחיב את ההגדרה של התנגדות לריבון ולרפובליקה, שיקפו את השינויים בגישה של חברי הוועד לשלום הציבור ואת התהליך של התגברות שלטון הטרור. למעשה, בנאומו הוא נתן לגיטימציה ל"חוק החשודים" שעבר ב-17 בספטמבר והרחיב באופן משמעותי את ההגדרה של החשודים כ"אויבי החירות".
מפקד בחזית באלזס
מספר ימים אחרי הנאום ויום לאחר שראשה של המלכה לשעבר מארי אנטואנט נערף, הוחלט לשלוח את סן-ז'וסט יחד עם פיליפ לה-באס לחזית באלזס כמפקד בעל סמכות "מיוחדת". השם שיצא לסן-ז'וסט בקרב החיילים והמפקדים הוא של מפקד ללא חת, קפדן ונחוש. מטרתו העיקרית הייתה לא רק לחזק את המאמצים המלחמתיים והלוגיסטיים, אלא ליצור אווירה של משמעת שתבטיח צייתנות הן של הכוחות הלוחמים והן של הנוכחות האזרחית. באשר לכוחות הצבאיים, זמן קצר אחרי הגעתו לאלזס, סן-ז'וסט הגיע למסקנה שחוסר במשמעת בקרב המפקדים באזור מהווה דוגמה רעה לחיילים ויוצר חוסר סדר ומשמעת כללי. הוא החליט על טיהור בקרב מפקדי הצבא. רבים מהמפקדים נעצרו באשמת בגידה או תחת האישום שהם אריסטוקרטים. מספר מפקדים נשפטו והוצאו להורג והצאו פקודות שחייבו את המפקדים הנותרים להישאר כל הזמן יחד עם פקודיהם. סן-ז'וסט דאג גם לצרכים הלוגיסטיים והחומריים של הכוחות בסביבה ולצורך סיפוקם קבע הוראות שחייבו את אזרחי האזור - במיוחד אזרחי העיר שטרסבורג - לספק מזון, סוסים, מוצרי ביגוד, ואמצעים אחרים לכוחות הצבא. לצורך הפיקוח על ההוצאה לפועל של שטף הפקודות סן-ז'וסט ולה-באס הקימו בית משפט צבאי בעל סמכויות נרחבות.
נשיא הוועידה הלאומית
ב-19 בפברואר 1794 סן-ז'וסט נבחר לנשיא של הוועידה הלאומית. הבחירה של סן-ז'וסט התאפשרה אחרי שהאויבים של המונטניארדים, הז'ירונדיסטים, הובסו והוצאו מכל מוקדי הכוח, אך החשש מפני "אויבים מבפנים" המשיך להטריד את מנוחתם של אנשי הוועד לשלום הציבור. מצד אחד, הם חששו מפלג "מתון" שעשוי היה להתגבש סביב הנהגתו של ז'ורז' דנטון. דנטון עמד בראש הוועד לשלום הציבור מהקמתו ועד לאביב 1793, אך ביולי של אותה השנה, התקיימו בחירות מחודשות לוועד ודנטון מצא את עצמו מחוץ לארגון שבראשו הוא עמד עד אז. אחרי היעדרות קצרה באוקטובר 1793, דנטון חזר לפריז והחל להוביל, יחד עם קאמי דמולן, התנגדות מתונה לטרור הפוליטי ולרפורמות האנטי-נוצריות ברפובליקה (הטרור הדתי, או "כת ההיגיון"). מצד שני, העיתונאי ז'אק רנה אֶבֵּר הוביל קו שמאלי קיצוני שתבע את המשך הטרור נגד החשודים בהתנגדות למהפכה ונגד גילויים פומביים של הדת הנוצרית. לאחר תבוסת הז'ירונדיסטים, האברטיסטים החלו לתקוף גם את רובספייר וחבריו המונטניארדים, שלדידם לא היו קיצונים מספיק.
כנשיא הוועידה סן-ז'וסט הוביל קו של התנגדות אלימה כלפי שני הפלגים האלה. ההתנגדות לאברטיסטים לא נבעה מהתנגדות עקרונית לרעיון הטרור, שהפך בינתיים לעיקרון רשמי של רובספייר ותומכיו, אלא מחשש לאובדן שליטה. ב-13 במרץ סן-ז'וסט טען בפני הוועידה שאבר ותומכיו זוממים כנגד הרפובליקה. באותו היום אבר ורבים אחרים נעצרו. ב-21 במרץ משפטם החל, וב-24 במרץ הם נמצאו אשמים והוצאו להורג בגיליוטינה. ב-30 במרץ דנטון ודמולן נעצרו יחד עם רבים מתומכיהם. הם נמצאו אשמים בפשעים כנגד הרפובליקה והוצאו להורג ב-5 באפריל. ב-15 באפריל סן-ז'וסט נשא נאום נוסף מול הוועידה, בו הוא קרא לריכוז הכוח המשטרתי תחת פיקוד הוועד לשלום הציבור.
ימיו האחרונים ומותו
בחצי השנה הראשונה של 1794, במקביל לפעולותיו בוועידה, סן-ז'וסט המשיך לצאת למשימות פיקוד בחזית הצפונית. הבולטת מבין המשימות האלה היא זו שמילא בקרב פלורוס, ב-26 ביוני, שם סן-ז'וסט מילא תפקיד בהדיפת הכוחות האוסטרים ויצירת מומנטום מחודש לצבא הצרפתי. תפקידו כמפקד העלה את קרנו כאישיות בכירה בפוליטיקה המהפכנית, אך כשסן-ז'וסט חזר מהחזית, האווירה הפוליטית בפריז הייתה כבר שונה והתנגדות חדשה לשלטון של רובספייר החלה להתגבש.
ב-10 ביוני ז'ורז' קוטון, בתמיכת רובספייר, הציע בוועידה את "חוק ה-22 בפרריאל". סן-ז'וסט לא היה שותף פעיל ביצירת החוק ולא התבטא בעניינו, אך סביר שהוא תמך בו. החוק פישט את התהליך המשפטי נגד מי שנתפסו כמתנגדים למהפכה. הוא הרחיב את הסמכות של הטריבונל המהפכני בפריז, הגביל את התהליך המשפטי בכל מקרה ספציפי ל-3 ימים לכל היותר, וקבע כי בכל מקרה שנידון בפני הטריבונל ניתן יהיה להגיע אך ורק לאחת משתי הכרעות: זיכוי או מוות. התוצאה של החוק הייתה זירוז משמעותי של פעולות הטרור וההוצאות להורג, שכבר היו במגמת עליה עוד לפני כן (לכן תקופה זו נקראה "הטרור הגדול"). בחודש "מסידור" שהחל ב-19 ביוני והסתיים ב-19 ביולי, הוצאו להורג 796 אנשים בפריז, לעומת 509 מוצאים להורג בחודש פרריאל, 354 בפלוראל, ו-155 בז'רמינל. באווירה זו, תחושה של פאניקה אחזה ברבים, ומחלוקות החלו להתגלע בקרב האליטה היעקובינית. רובספייר הסתכסך עם חלק מאנשי הוועד לשלום הציבור והתפרקות אפשרית של השלטון נראתה באופק, אך הפעם כולם הבינו שאחרי התפרקות כזו רבים לא יצאו חיים. אחד הבכירים שהבינו את הסכנה הקרבה היה ברטראנד בארר (Barère) שניסה לגשר בין הפלגים ושכנע את סן-ז'וסט לכתוב דוח ולשאתו בנאום בפני הוועדה בדבר החשיבות של האחדות בממשלה. בכך, סן-ז'וסט הצטרף למאמצי הגישור ולראשונה נקט בעמדה שאינה אחידה עם רובספייר.
ב-26 ביולי, יום לפני הנאום המיועד של סן-ז'וסט והריאקציה התרמידוריינית, רובספייר נשא נאום משל עצמו. בניגוד לרוח הפיוס שבארר וסן-ז'וסט הסכימו לקדם, הנאום של רובספייר התמקד באזהרות מפני קשר שמתגבש כנגדו וכנגד הרפובליקה. רובספייר סירב לנקוט בשמות ספציפיים של הקושרים כנגד השלטון המהפכני, ובאווירה בה כל אחד יכול היה לדמיין את עצמו מואשם ומוצא להורג כבוגד, הנאום הצית ויכוח עז. היות שניסיונות הפיוס סוכלו על ידי רובספייר עצמו, בפני סן-ז'וסט עמדה בחירה קשה באשר לאופן בו יישא את נאומו ביום שאחרי. הוא היה יכול לשאת את נאום הפיוס המתוכנן, על אף שהסיכוי לפיוס כבר אבד, אך בחירתו הגורלית הייתה לצאת בנאום החלטי להגנת רובספייר.
הנאום שסן-ז'וסט עלה לשאת הופרע בקריאות ביניים כמעט מרגע שהתחיל. המולה החלה להתפשט בוועידה, ומתנגדיו של רובספייר (ה"תרמירדורינים") החליטו לעצור את רובספייר יחד עם סן-ז'וסט, לה-באס, קוטון, אוגוסטן רובספייר (אחיו הצעיר של מקסימיליאן) ופרנסואה הנריוט (מפקד המשמר הלאומי). הקומונה בפריז והמשמר הלאומי פעלו בהתחלה נגד ההפיכה. הם ניסו לכתר את מקום מושב הוועידה ולשחרר את העצורים, אבל המהפכנים הצליחו לגייס כוח צבאי משלהם וההגנה של חוגו של רובספייר פוזרה. כשמצב זה התברר, אוגוסטן רובספייר וקוטון זרקו את עצמם מחלונות בית הוועידה בשני ניסיונות התאבדות כושלים. לה-באס ירה לעצמו בראש והיה היחיד שהצליח להרוג את עצמו מייד. רובספייר נורה בלסתו, ככל הנראה גם בניסיון התאבדות, אבל הצליח רק לרסק את לסתו. סן-ז'וסט בחר לא לנקוט באותם האמצעים והוא "קם, עמד בשקט ובאופן כמעט נונשלנטי כדי לקבל את פני שוביו". הוא הוצא להורג בגיליוטינה יחד עם השבויים האחרים ב-28 ביולי כחודש לפני שמלאו לו 27 שנים ובתום קריירה פוליטית שנמשכה פחות משנתיים, אך הייתה מלאה בדם, הישגים צבאיים, ומעורבות באירועים ששינו את פני המהפכה.
כיכר סטניסלאס
כיכר סטניסלאס (בצרפתית: Place Stanislas; ידועה גם כ"כיכר סטאן") היא כיכר עירונית ומדרחוב גדול בנאנסי, צרפת. מאז 1983 הקומפלקס המרכיב את כיכר סטניסלאס, כיכר קרייר וכיכר אליאנס רשום כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
היסטוריה
הכיכר הייתה מיזם גדול בתכנון עירוני שתכנן סטניסלאב לשצ'ינסקי, דוכס לורן והמלך לשעבר של פולין, כדרך לחבר בין העיר העתיקה של נאנסי עם העיר החדשה שנבנתה על ידי שארל השלישי, מלך צרפת, במאה ה-17. הכיכר תוכננה להיות גם "כיכר מלכותית" כדי לכבד את לואי החמישה עשר, מלך צרפת. התכנון חיבר בין שני בניינים שהיו כבר קיימים טרם תכנון הכיכר, את Hôtel de Ville (בית העירייה), שכעת ממוקם בכיכר הגדולה שלו, ואת Hôtel du Gouvernement. מושב העירייה ומושב ממשלת הדוכסות פונים אחד אל עבר השני כמשלימים זה את זה דרך סדרה של חללים עירוניים רציונליים, סימטריים ומגוונים, שלא היו קיימים עד אז באירופה.
מאז הקמתה שימשה הכיכר לאספות וחגיגות ציבוריות. במהלך השנים היא עברה מספר שינויים ושיפוצים, ואפילו שימשה כמגרש חנייה בשנים 1958-1983. בשנים 2004-2005 עברה הכיכר עבודות שחזור נרחבות, שהושפעו מהתכנון המקורי מהמאה ה-18. המיזם, שנמשך כ-10 חודשים, עלה 9 מיליון אירו חגיגת חנוכת הכיכר המחודשת ב-2005 נפלה על היובל ה-250 לבנייתה.
תיאור
כיכר סטניסלאס היא באורך 125 מטר ורוחב 106 מטר. היא מרוצפת באבני אוכרה בהירות, ושני קווים של אבנים כהות יותר, היוצרים מוטיב של צלב אלכסוני. הכיכר מוקפת באוסף מבנים הרמוניים מבחינה אדריכלית. הבולטים שבהם:
בקצה הרחוק נמצאת כיכר אליאנס, המתוחמת על ידי חצי מעגל של עמודי קולונדה שסוגרים את האגפים, ומהצד השני, חזית Palais du Gouvernement.
הפסל במרכז כיכר סטניסלאס, שנוצר על ידי ז'ורז' ז'אקו (Georges Jacquot, חי בשנים 1794-1874), מציג את סטניסלב עומד, לבוש בגלימות זורמות, מחזיק חרב בידו השמאלית ומצביע לצפון עם ידו הימנית. הכתובית על מעמד השיש עליו ניצב הפסל היא:
בארבעת הפינות וכיווני המזרח והמערב של הכיכר נמצאים שערי ברזל מצופי זהב ומנורות, שנוצרו בידי ז'אן לאמור (Jean Lamour, חי בשנים 1698-1771) שהיה אחרי גם למעקה הברזל בגרם המדרגות המרכזי של Hôtel de Ville ומעקה המרפסת שמול המרכז של חזיתה הראשית. הפינות הצפון-מערבית והצפון-מזרחית מציגות מזרקות מקושטות שתוכננה על ידי ברתלמי גיבאל (Barthélémy Guibal, חי בשנים 1699-1757).
יהודה ויזן
יהודה ויזן (נולד ב-28 ביולי 1985) הוא משורר, מתרגם, סופר, מבקר שירה ועורך ישראלי. משמש כעורכו של כתב העת "דחק".
ביוגרפיה
יהודה ויזן נולד ביהוד, ואת לימודיו התיכוניים השלים בתיכון בליך רמת גן. בשנת 2006 הקים את כתב העת "כתם" יחד עם עודד כרמלי. השניים ערכו יחדיו את שלושת הגליונות הראשונים ואילו את השלושה הבאים ערך ויזן לבדו. בשנת 2007 ייסדו הוא וכרמלי את פסטיבל תל אביב לשירה שנערך במקביל וכתגובה לפסטיבל מטולה. כמו כן, באותה השנה, הניחו השניים חבילה חשודה (קופסה צבעונית עם עטיפה של פו הדוב, בלונים והכיתוב "תיק תק, תיק תק, כתם שתיים עוד שבועיים") על מפתן בית העמותה וכתב העת הליקון, שאנשיו הזמינו חבלני משטרה שפוצצו את החבילה. השניים נחקרו במשטרה וטענו כי מדובר במטאפורה לנפיצות של הגיליון הקרוב (בו פורסם תחקיר על היקף התיקצוב הממשלתי בו זוכה עמותת הליקון). לאחר פרישתו של כרמלי מעריכת 'כתם', נפרדה דרכם הספרותית של השניים.
בשנת 2008, ופעם נוספת בשנת 2011, ערך ויזן גיליון מיוחד, בפורמט עיתון, של כתב העת הוותיק 'עכשיו'. במהלך השנים שימש כמבקר השירה ב"הארץ", "וואלה!", "Time Out תל אביב", ובתוכנית התרבות "דיבור חדיש" ששודרה בערוץ 8. ביוני 2011 ייסד ויזן את כתב העת והוצאת הספרים 'דחק לספרות טובה'.
בינואר 2016 יצא לאור רומן הביכורים של ויזן, פֶּקַח, בהוצאת אחוזת בית, שזיכה אותו ואת ההוצאה, עוד בטרם פרסומו, בפרס שרת התרבות.
ויזן מפרסם ביקורת ספרים במוסף "ספרים" של עיתון "הארץ". בעקבות ביקורת חריפה שלו על ספרו של מיכאל גלוזמן, "שירת הטבועים: המלנכוליה של הריבונות בשירת שנות החמישים והשישים", שלדעתו כופה תבניות קשיחות על היצירות מבלי להיות קשוב לתוכנן הספרותי, פורסמה תגובה למאמר זה, עליה חתומים "מורות ומורי החוג לספרות, אוניברסיטת תל אביב", ששללה מכל וכל את גישתו של ויזן.
בנוסף לפועלו הספרותי, התפרנס לאורך השנים מאימון קבוצות כדורסל, הוראה ומעבודות בניין. נשוי למיכל ומתגורר בתל אביב.
קישורים חיצוניים
מיצירתו:
על יצירתו:
מד נאוטילוס
מד נאוטילוס (MedNautilus) היא מערכת כבלי תקשורת אופטיים תת-ימיים במזרח אגן הים התיכון. עד לראשית 2012, מערכת זו הייתה מערכת התקשורת העיקרית המחברת את ישראל לשדרת האינטרנט העולמי (כבל לב וכבל CIOS בבעלות חברת בזק סיפקו קיבולת נמוכה באופן משמעותי). רק בראשית 2012 נפרסו כבלים נוספים, שיצרו תחרות עם הכבל הקיים.
תשתית
מערכת הכבלים היא באורך כולל של 5,729 ק"מ, הוקמה על ידי חברת מד נאוטילוס האיטלקית והחלה לפעול בשנת 2001. הכבלים מקשרים בין קטניה שבסיציליה, חאניה שבכרתים, אתונה שביוון, איסטנבול שבטורקיה, פאנטסקינוס שבקפריסין, ותל אביב וחיפה שבישראל. המערכת הימית מחוברת לכבלי תקשורת יבשתיים פנים אירופאים, ודרכם לכבלים תת-ימיים המחברים בין מערב אירופה לצפון אמריקה.
המערכת בנויה בצורה טבעתית, כאשר שני כבלים יוצאים מסיציליה, אחד צפוני ואחד דרומי, ומגיעים לחיפה ולתל אביב בהתאמה. הכבלים מחוברים ביניהם באמצעות כבל תת-ימי ובכבל יבשתי נוסף המחבר בין תל אביב לחיפה. צורת תכנון זו מסייעת לשרידות, שכן במקרה תקלה באחד הכבלים ניתן להשתמש בכבל השני כגיבוי. קצב העברת הנתונים במערכת הוא 3.84 טרה-ביט לשנייה, העוברים בשישה זוגות של סיבים אופטיים.
עד לשנת 2012, עברה כמעט כל תעבורת התקשורת והאינטרנט בין ישראל לאירופה ולארצות הברית דרך צמד כבלים אלו, דבר שהפך את חברת מד נאוטילוס, בעלת השליטה בכבלים, למונופול בתחום תעבורת האינטרנט בין ישראל לעולם, ויצר בעיה פוטנציאלית חמורה במקרה של תקלה או חבלה בכבלים. מסיבות פוליטיות, ישראל חייבת להסמך על כבלים תת-ימיים, ואינה יכולה להתחבר לשדרת האינטרנט העולמי באמצעות חיבור יבשתי דרך שכנותיה. זאת למרות הסכמי השלום עם מצרים, ומעבר כבלים רבים בחצי האי סיני ובתעלת סואץ. בשל חיוניותה של המערכת לתקינות התקשורת בין ישראל לעולם, כלולים מתקני מד נאוטילוס בצו להסדרת הביטחון בגופים ציבוריים (2007), שמשמעו מתן הנחיות אבטחה פיזית וחמושה על ידי משטרת ישראל והנחיות אבטחת מידע על ידי השב"כ לתשתיות חיוניות בישראל.
מודל עסקי
ספקיות האינטרנט חוכרות את החיבור לחו"ל בשני מודלים. באחד, החברות מבצעות חכירה של קו ברוחב-פס של 10 ג'יגה-ביט (המכונה גם "צבע") בחוזה של 15 שנה, תמורת כ-30 מיליון דולר. ספקיות אינטרנט החוכרות כיום במודל זה הן בזק בינלאומי, 012 סמייל ו-013 נטוויז'ן, החוכרות 150 ג'יגה-ביט, כלומר 15 קווים, בחלוקה שווה ביניהן. מרבית החוזים במודל זה סגורים עד שנת 2017. מודל אחר הוא שכירות חודשית של STM1 - יחידה בנפח 155 מגה-ביט. מודל זה בשימוש בעיקר על ידי ספקיות האינטרנט הקטנות.
כמה מדינות ערביות במזרח התיכון, כדוגמת לבנון, נמנעות מלהתחבר לכבל מסיבות פוליטיות, היות שהוא מחובר גם לישראל.
אוסוואלד לוואט
אוסוואלד לוואט (בצרפתית: Osvalde Lewat; נולדה ב-17 בספטמבר 1976) היא יוצרת סרטים וצלמת קמרונית הידועה בשל התוכן הסוציו-פוליטי שבסרטיה הדוקומנטריים. הצילום שלה בוחן נושאים של זהות, מקום, ואחרות.
קורות חיים
לוואט נולדה בגארואה, קמרון ב-17 בספטמבר 1976. היא גדלה בעיר יאונדה, שם התאהבה בתחום הקולנוע. היא הראתה עניין בצילום כבר מגיל צעיר, והייתה מצלמת במצלמת פולארויד את בני משפחתה. לוואט למד לתואר ראשון בפריז, בSciences Po. לאחר שסיימה את התואר, היא חזרה לקמרון והחלה לעבוד עבור העיתון היומי Cameroon Tribune. היא התחילה לעשות סרטים תיעודיים לאחר כמה שנים בתור עיתונאית.
קריירה קולנועית
לוואט נסעה לקנדה בשנת 2000 כדי ללמוד קולנוע, ושם גם התחילה לייצר סרטים. הסרט התיעודי הראשון שלה, The Calumet of Hope (Upsa Yimoowin), צולם בטורונטו. הסרט מתאר את הדחיקה לשוליים של הילידים האמריקאים, וזכה בפרס זכויות האדם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במונטריאול ב-2003.
The Forgotten Man (2002)
בשנת 2002, ביימה לוואט סרט תיעודי באורך מלא, The Forgotten Man (Au-delà de la peine), סיפורו של אסיר בשם לפ אשר נגזרו עליו ארבע שנים בכלא על פשע מינורי. הוא נותר בכלא גם כעבור 33 שנים, ומשפחתו אבדה כל תקווה שאי פעם ישוחרר. לוואט זכתה עבור סרט זה בפרס זכויות האדם בפסטיבל הקולנוע Vues ד'Afrique במונטריאול.
A Love during the War (2005)
הסרט A Love during the War (Un Amour Pendant La Guerre) מתמקד ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו במהלך מלחמת קונגו הראשונה ב-1996. הסרט חושף כמה אונס של נשים היה נפוץ במהלך המלחמה, וכיצד הממשלה שמרה על שתיקה בנושא. הסרט התיעודי מנסה לענות על השאלה "מה הן ההשלכות כאשר אונס משמש ככלי מלחמה?" הסרט מתאר את חוויותיה של אחת הקורבנות כאשר היא ובעלה היו מופרדים בזמן המלחמה. "עזיזה נפגשת שוב עם בעלה בקינשאסה, אך זיכרון הזוועות והסבל של נשים אחרות במהלך המלחמה עדיין רודף אותה. למרות מחאותיו של בעלה, היא חוזרת למזרח קונגו כדי לגלות שהמורשת של האלימות ממשיכה לפגוע בחייהן של נשים, צעירות ומבוגרות כאחת. עם זאת, כולן נותרות במעמד קורבן, מכיוון שנשים החלו לגנות באופן פומבי את ההתעללות שהן עברו." הסרט זכה בפרס זכויות האדם בפסטיבל Vues ד'Afrique במונטריאול.
Black Business (2008)
סרטה התיעודי של לוואט משנת 2008, Black Business (Une Affaire de nègres), מתרכז באירועים פוליטיים שאירעו בשנת 2000 בקמרון. על ענף מיוחד של משטרת דואלה, הפיקוד המבצעי, מוטל להתמודד עם הפשע הגובר בעיר. היחידה המיוחדת הופכת לאחראית על היעלמותם של כאלף גברים בדואלה במהלך שנה אחת. בסרט, לוואט מראיינת בני משפחה של הקורבנות, פעילים פוליטיים אשר מתבטאים נגד האלימות, וניצולים נדירים מפעולות הרג המוני. לוואט מראה לצופים את זירות הפשע, הכפרים אליהם נלקחו הקורבנות, ואת המקומות שבהם נמצאו גופות של קורבנות היחידה המיוחדת. הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן ובפסטיבל Vues ד'Afrique במונטריאול. הסרט היה מועמד לפרס Muhr AsiaAfrica ב-2008.
Sderot, Last Exit (2011)
הסרט התיעודי הפוליטי מתאר את חיי היום יום של בית הספר לקולנוע של שדרות, בדרום ישראל, 2 ק"מ מגבול עזה. הוא בוחן את חייהם והשקפותיהם המצטלבים של יהודים, מוסלמים, נוצרים, פלסטינים וישראלים.
Land Rush (2012)
הסרט Land Rush הופק על ידי ה-BBC. הוא אחד מתוך שמונה סרטים תיעודיים שנכללו באירוע "Why Poverty?", דיון גלובלי עכשווי על עוני בחסות ה-BBC, יחד עם יותר מ-70 תחנות שידור ברחבי העולם. שמונה הסרטים הוקרנו באותו הזמן ב-180 מדינות.
הסרט של לוואט חוקר רכישות גדולות של אדמות חקלאיות במאלי על ידי עסקים מערב הסעודית וסין, אשר מקימים חוות תעשייתיות גדולות, במקום החקלאות המשפחתית שהייתה נהוגה באזור. הסרט עוסק בנושאים של ריבונות מזון, האימפריאליזם, עוני מודרני, ובעלות על קרקע. הוא בוים בשיתוף עם אוגו ברקלי, וזכה בפרס פיבודי בשנת 2012.
צילום
מאז 2012, לוואט מתמקדת בעיקר בצילום. עבודתה בוחנת את הרעיון של "אחרות ודרכים לראות". היא הציגה את עבודתה בפריז, ארצות הברית והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
יעקב פרוטזנוב
יעקב פרוטזנוב (ברוסית: Яков Протазанов; 4 בפברואר 1881 - 8 באוגוסט 1945) היה במאי ותסריטאי ואחד האבות המייסדים של הקולנוע הרוסי והסובייטי.
ביוגרפיה
נולד להורים רוסים משכילים. אביו אלכסנדר פרוטזנוב, הגיעה ממשפחת סוחרים והיה אזרח כבוד של קייב.
אמו של יעקב אליזבטה פרוטזנובה (לבית וינוקורובה) הייתה מוסקובאית. היא סיימה את מכון אליזבת לנשים אצילות. אחיה מיכאיל וינוקורוב היה ידיד קרוב של משפחת אנשי התיאטרון סדובסקי והשפיע רבות על פרוטזנוב הצעיר.
בשנת 1900 סיים יעקב את לימודיו בקולג' המסחרי במוסקבה והחל לעבוד כסוחר, למרות שלא היה מרוצה מבחירת המקצוע שלו. בשנת 1904 עזב את רוסיה ובילה מספר שנים בצרפת ובאיטליה. לאחר שובו ב-1906 הצטרף פרוטזנוב לחברת הסרטים "גלוריה" במוסקבה כתסריטאי ועוזר במאי. הוא גם פגש שם את אשתו לעתיד - פרידה קניקה, שהייתה במקרה אחות של אחד ממייסדי "גלוריה".
בשנת 1910 הפכה "גלוריה" לחלק ממפעל הקולנוע בראשות פול תימן ופרידריך ריינהרדט. פרוטזנוב קיבל תפקיד של במאי, למרות שלפי זיכרונותיו הוא לקח חלק בעצם בכל תהליך צילום, כולל צילום, ניהול במה והנהלת חשבונות. יצירותיו הבולטות ביותר באותה תקופה הן "שירו ​​של הנביא אולג" המבוסס על שירו ​​של אלכסנדר פושקין ו"יציאתו של הזקן" על ימיו האחרונים של לב טולסטוי. ב-1914 הצטרף לאולפן הסרטים של ג'וזף נ. ארמוליף, שם עבד עד להגירתו ב-1920.
בתקופה שבין 1911 ל-1920 פרוטזנוב כתב וביים כ-80 סרטים, כולל "מלכת העלים" (1916) ו-"האב סרגיוס" (1918), שזכו לשבחים כיצירות המופת שלו.
הוא היגר לאירופה ב-1920 בעקבות מלחמת האזרחים הרוסית יחד עם קבוצתו של ארמוליף, שם עבד באולפני קולנוע שונים בצרפת ובגרמניה. הוא חזר לרוסיה ב-1923. בשנה שלאחר מכן הפיק את "איליטה" על פי הרומן של אלכסיי טולסטוי. זה היה אחד מסרטי המדע הבדיוני הראשונים שתיארו טיסה בחלל וחברה חייזרית.
סרטו הבא "החייט מטורז'וק" יצא להצלחה רבה וביסס אותו כאחד מבמאי הקומדיה המובילים. הוא גילה כישרונות רבים לקולנוע, כמו איגור אילינסקי, מיכאיל ז'רוב, אנטולי קטורוב, ורה מרצקאיה, יוליה סולנצבה. אחד מבמאי האגדות הרוסים הפופולריים ביותר אלכסנדר רו התחיל גם כעוזרו של פרוטזנוב.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא פונה לטשקנט יחד עם עוד כמה מחבריו מתעשיית הקולנוע. בערך באותו זמן בריאותו החלה להתדרדר. בדרכו לטשקנט הוא לקה בהתקף לב. הוא הצליח להפיק רק סרט אחד נוסף - "נסרדין בבוכרה" (1943) - המתרחש באוזבקיסטן.
את ימיו האחרונים הוא בילה בעבודה על העיבוד למחזה הקומדיה "זאבים וכבשים" של אלכסנדר אוסטרובסקי.
פרוטזנוב נפטר ב-8 באוגוסט 1945 ונקבר בבית הקברות נובודביצ'י.
בית הכנסת אור זרוע
בית הכנסת אור זרוע הוא בית כנסת ברחוב שמואל רפאלי 3, בשכונת נחלאות שבירושלים, ישראל שנוסד ב-1926 על ידי הרב עמרם אבורביע, פעיל ציוני וחבר במשמר העם לפני קום המדינה עבור קהילת ה"מערבים" (יהדות צפון אפריקה). בית הכנסת אור זרוע נקרא על שמו של בית המדרש שניהל אביו הרב שלמה אבורביע בתוך העיר העתיקה בירושלים. כמו כן, הוכרז המבנה כ"מבנה בעל ערך אדריכלי או היסטורי" על ידי עיריית ירושלים לפי חוק התכנון והבנייה, התשכ"ה-1965.
תיאור המבנה
בית הכנסת אור זרוע הוא מבנה דו קומותי בן 10 מטרים הבנוי על גבעה, בגובה 799 מטרים מעל גובה פני הים, בשכונת נחלאות שבמרכז ירושלים. ככל מבנה ציבורי בירושלים, גם קירותיו החיצוניים של אור זרוע מצופים באריחים של אבן ירושלים. קומת הכניסה נבנתה כמקום מגורי רב בית הכנסת וראש הקהילה, וכיום הוא משמש כגן ילדים. הקומה השנייה של המבנה משמשת כחדר התפילה עצמו, המעוצב באדריכלות ספרדית צפון-אפריקאית טיפוסית, כך שמושבי המתפללים מקיפים את במת בית הכנסת. להיכל התפילה גג גבוה במיוחד, והוא מכיל את עזרת הנשים, וכן חלונות ארוכים בתוך מסגרות אבן המעוקלות וצבעוניות בחלקן העליון.
היסטוריה
הרב עמרם אבורביע הקים את בית הכנסת כדי לתת מענה למספרם הגדל של משפחות יהודים מַגּרֶבִּים בירושלים באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 שיצאו מהעיר העתיקה בתהליך שהחל כבר כחצי מאה קודם לבניית בית הכנסת. אבורביע נפגש עם דון ימין בן-הרוש (Don Yamin Ben Harroch), ראש הקהילה במלייה שבספרד, שהיה ידוע בנדיבותו ושתרם לבסוף את הכסף לבניית בית הכנסת.