cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המנון מלאווי
הו אלוהים ברך את מדינתנו מלאווי (בצ'יצ'ווה: Mlungu dalitsani Malaŵi) הוא ההמנון הלאומי של מלאווי.
קונסטנס טיפר
קונסטנס טיפר (באנגלית: , 16 בפברואר 1894 - 14 בדצמבר 1995) נולדה כקונסטנס פליג אלם (Constance Fligg Elam) הייתה מטלורגית (חוקרת מתכות) וקריסטלוגרפית אנגלייה. חקרה את כוח השבר של מתכות, ששימשו לבניית ספינות מלחמה, והייתה האישה הראשונה שמונתה כחברה מלאה במחלקת ההנדסה של אוניברסיטת קיימברידג'.
ביוגרפיה
קונסטנס טיפר נולדה בניו ברנט, הרטפורדשייר למנתח ויליאם הנרי אלם ולידיה קומבס. חונכה בבית הספר סנט פליקס ולאחר מכן למדה הנדסה בניוהאם קולג' קיימברידג' ב-1912. טיפר השיגה מקום שלישי בחלק הראשון של הקורס טריפוס למדעי הטבע והייתה אחת הנשים הראשונות שהשתתפו בקורס זה.
בשנת 1928 קונסטנס נישאה לג'ורג' טיפר, בוגר מכללת קלייר בקיימברידג' ומפקח הסקר הגאולוגי בהודו. טיפר סיימה את לימודי הדוקטורט במדעים מדויקים בבית הספר המלכותי למכרות ב-1929, והתמקמה בקיימברידג' שם המשיכה את עבודתה במשך יותר משלושים שנים. טיפר מונתה כמרצה במחלקה להנדסה בשנת 1939 והייתה לאחת הנשים הראשונות שהרצו באוניברסיטה בזמן שמרצים גברים רבים עבדו בעקבות המלחמה.
בשנת 1949 קיבלה קונסטנס טיפר את התואר "Reader" מאוניברסיטת קיימברידג'. תואר זה מוענק לאקדמאיים בחירים בעלי מוניטין בין לאומי מכובד במחקר או במלגה, ובכך הפכה לאישה הראשונה הנחשבת חברה מלאה בפקולטה להנדסה. טיפר נשארה בקיימברידג' עד פרישתה לגמלאות בשנת 1960 בגיל 66. לאחר פרישתה המשיכה לעבוד כיועצת בצפון מערב אנגליה וייעצה על מטלורגיה בהרכבת צוללות. יום הולדתה ה-100 בשנת 1994 נחגג על ידי מכללת ניונהאם עם נטיעת עץ הטיפר, ערמון מתוק.
קונסטנס טיפר נפטרה ב-14 בדצמבר 1995 בגיל 101.
פעילות המחקרית
קונסטנס טיפר התמחתה בחקירת חוזק של מתכות והשפעותיו על בעיות הנדסיות. בזמן מלחמת העולם השנייה היא חקרה את הגורמים לשבר מתכות באוניות ליברטי, אוניות שנבנו על ידי ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה בין השנים 1941 ו-1945. טיפר קבעה כי השברים לא נגרמו כתוצאה מריתוך, אלא הם נבעו מתכונות הפלדה עצמה. היא טענה כי יש טמפרטורה קריטית שמתחתיה המתכת מאבדת את גמישותה ועוברת ממצב בו היא מתכופפת למצב בו היא שבירה ובלתי ניתנת לשימוש. משום שהספינות בצפון האוקיינוס האטלנטי היו נתונות לטמפרטורות נמוכות הן היו רגישות יותר לסכנה שבהפיכת הפלדה למצב שביר. קונסטנס טיפר פיתחה את מה שידוע כיום כ"מבחן טיפר" שמטרתו לוודא את העמידות של המתכות ללחץ ולטמפרטורות נמוכות ובכך להקטין את הסיכוי לשבר במתכות שבהן משתמשים לבניית ספינות.
קונסטנס טיפר הייתה האדם הראשון שהשתמש במיקרוסקופ אלקטרונים סורק (SEM) כדי לבחון שברים מתכתיים. ד"ר טיפר זכתה בפרס תומאס לואי גריי ביחד עם פרופסור ג'ון בייקר, על עבודתם "הערך של מבחן המתיחה הנוקשה" אשר נקרא לפני מוסד המהנדסים המכניים בשנת 1955. The International Congress on Fracture העניק לקונסטנס טיפר מדליית כסף למדענים ומהנדסים אשר תרמו רבות למחקר בתחום השבר.
בני כרמלי
בני כרמלי (נולד ב-19 באוקטובר 1952) הוא במאי וצלם טלוויזיה וקולנוע ישראלי.
ביוגרפיה
בשנת 1974 שימש כעוזר צלם בסרט "כנרת כנרת" ששודר ב. בשנת 1979 שימש כצלם הראשי או היה בצוות הצילום של תוכנית הטלוויזיה קרוסלה, בסרטי הקולנוע נורית 2 ושוברים, בסרט המתיחות חייך, אכלת אותה שביים יהודה ברקן, תל אביב לוס אנג'לס, נשיקה במצ"ח, בכמו גדולים וכבלים.
בשנת 1988, צילם יחד עם אורן שמוקלר את סרט המתיחות עבודה בעיניים בו כיכבו צמד הבטלנים. כרמלי היה שותף בצוות הכותבים שחיבר את הרעיונות למתיחות. באותה שנה ביים וערך כרמלי את הקליפ לשיר "תחת שמי ים תיכון" של הזמר שלמה ארצי.
בשנת 1993 ביים את תוכנית המוזיקה לילדים מוסיכף אותה הנחתה ניצה שאול ובשנת 1997 את קומדיית המצבים איצ'ה בה כיכבו ספי ריבלין ועליזה רוזן. בשנת 1997 ביים את צילום הפסטיגל שביים חנוך רוזן שנמכר בקלטות ולשידור טלוויזיוני. בשנות ה-90 של המאה ה-20, ביים מספר תוכניות לערוץ הילדים ובהן "7 בול" עם יעל בר זוהר ו"מוטרף" עם גיל ססובר.
בשנת 1997 החל לביים את משעל חם שהגיש ניסים משעל ושודרה עד לשנת 2009.
כרמלי ביים את הקלטת השידור הטלוויזיוני של פסטיגלים נוספים בשנים 2007 ("פסטיגל על הזמן") ו-2008 ("מותק של פסטיגל") והיה שותף לבימוי פסטיגלי 2009 ("קונג פו פסטיגל" ו"מותק של פסטיגל" לילדים צעירים).
בשנת 2008 ביים את "גריז" שהצליחה באופן חלקי ואת תוכנית האירוח של אברי גלעד שבוטלה כשבועיים לפי סיום העונה.
כרמלי ביים תוכניות רבות לשידורי רשת ובהמשך רשת 13 ובהן "צחוק מעבודה" ו"רוקדים עם כוכבים]" ששודרו כל אחת למשך שבע עונות, ומספר עונות של "[[כלבוטק". הוא גם ביים את העונה הראשונה של "מחוץ לחוק" להוט קומדי סנטרל.
בשנת 2018 ביים את מחר שבת, טלוויזיה מהעתיד, "ג'ודי ואלירז", שרון ורני בע"מ ואת "דידי בשישי" עם דידי הררי.
בשנת 2020 ביים את "דה וויס ישראל", "האח הגדול", "משחקי השף", "הצנרת" ו"[הכל כלול (תוכנית טלוויזיה)|הכול כלול]]".
בשנים 2001–2003 שיחק את משה, מנהל הערוץ הקהילתי בסדרה "שוטטות".
כרמלי מרצה בבית הספר המעשי למקצועות הטלוויזיה של רשת.
חיים אישיים
כרמלי אלמן ואב לשלושה.
זרוע פרסאוס
זרוע פרסאוס היא אחת משתי זרועות ספירליות מרכזיות של גלקסיית שביל החלב. הזרוע השנייה נקראת זרוע מגן- קנטאור. זרוע פרסאוס מתחילה בקצה הדיסטלי של שביל החלב. בעבר, אסטרונומים סברו כי זרוע פרסאוס נמצאת במרחק 13,000 שנות אור ממערכת השמש שלנו. אך כיום, אסטרונומים סבורים שזרוע פרסאוס נמצאת במרחק 6,400 שנות אור ממערכת השמש שלנו.
שביל החלב הוא גלקסיית מוט ספירלית עם שתי זרועות מרכזיות ומספר זרועות או שלוחות זעיר. לזרוע פרסאוס רדיוס של כ 10.7 פארסק והיא נמצאת בין זרוע ברבור לבין זרוע מגן-קנטאור. הזרוע נקראת על שם קבוצת הכוכבים פרסאוס -כפי שניתן לראות מכדור הארץ.
כיום, משערים כי השלוחה המקומית ידועה כזרוע אוריון-ברבור, שכולל את מערכת השמש ואת כדור הארץ וממוקם בתוך זרוע פרסאוס, הוא שלוחה של זרוע פרסאוס, אך זה לא מאושר סופית.
המנון ניז'ר
לה ניגריינא (בצרפתית: La Nigérienne) הוא ההמנון הלאומי של ניז'ר.
פאול וקסלר
פאול וקסלר (Paul Wexler; נולד ב-6 בנובמבר 1938) הוא בלשן ישראלי יליד ארצות הברית, פרופסור אמריטוס לבלשנות באוניברסיטת תל אביב. תחומי המחקר שלו כוללים בלשנות היסטורית, דו-לשוניות, בלשנות סלאבית, בלשנות קריאולית, שפות רומאניות (צועניות) ושפות יהודיות.
ביוגרפיה
וקסלר גדל בארצות הברית. הוא השלים את לימודי התואר הראשון שלו באוניברסיטת ייל בשנת 1960, את לימודי התואר השני באוניברסיטת קולומביה ב-1962, ואת הדוקטורט באוניברסיטת קולומביה ב-1967. הוא עלה לישראל ב-1969, ובשנת 1974 השלים טירונות בסיסית בצה"ל.
תאוריות באשר למקורן של שפות יהודיות
התאוריות של וקסלר מורכבות, משלבות כמה וכמה שפות יהודיות ומציגות תהליך של  קריאוליזציה כגורם בהיווצרותן של רבות מהשפות הללו. פרט לניתוח הבלשני, הוא מחלק את אזורי התרבות היהודיים ל: יווני-יהודי, רומאני-יהודי, גרמאני-יהודי, טורקו-יהודי, טאטי-יהודי, גיאורגי-יהודי, ערבי-יהודי וסלאבי-יהודי. עם זאת, הוא מכיר בכך שלשפות יהודיות רבות יש סוּבְּסְטְרָט עברי
התאוריה של וקסלר גורסת כי מקורן של שפות אלו בקבוצות שונות של גרים אשר שימרו את הדקדוק של השפות הלא-יהודיות הקודמות שלהן, בעודם מבצעים רה-לקסיפיקציה שלהן באמצעות אימוץ נרחב של אוצר מילים חדש. ישנן שלוש תאוריות שונות באשר למקורה של היידיש, וגישתו של וקסלר שונה באופן קיצוני משתי התאוריות העיקריות, אשר מייחסות את מקורה של היידיש למערב ארץ הריין או לאזור בוואריה/צ'כיה. וקסלר עושה זאת באמצעות שבירת הקשר הגנטי בין הארצות הסלאביות לבין אותם יהודים שחיו בגרמניה של בימי הביניים. לטענתו של וקסלר, היידיש החלה את דרכה כשתי שפות נפרדות: צרפתית-יהודית (יידיש מערבית) ודיאלקט סורבי-יהודי שאותו דיברו במזרח גרמניה. השפה הראשונה גוועה, ואילו השנייה היוותה את הבסיס ליידיש המאוחרת יותר.<sup class="reference" style="white-space:nowrap;">: 69  לפי התאוריה שלו, מקורה של היידיש המזרחית הוא במפגש בין יהודים סורביים שדיברו יידיש לבין צאצאיהם דוברי הסלאבית של הכוזרים.<sup class="reference" style="white-space:nowrap;">: 70 לפי התאוריה שלו, רה-לקסיפיקציה שנייה של יידיש מזרחית התרחשה במאה ה-15, כאשר צאצאי הכוזרים כבר לא דיברו שפה טורקית אלא תערובת של סלאבו טורקית.<sup class="reference" style="white-space:nowrap;">: 55
וקסלר סבור שייתכן שצאצאים של הכוזרים שעברו סלאביזציה היגרו צפונה ומערבה והביאו לכך שמקצת מהמונחים הסלאביים-המזרחיים לחגים היהודיים הפכו לחלק מהסלאבית-המערבית.<sup class="reference" style="white-space:nowrap;">: 528 וקסלר קובע שהתאוריה שלו אינה דורשת מהיידיש להכיל סוּבְּסְטְרָט טורקי משמעותי.<sup class="reference" style="white-space:nowrap;">: 524  הוא דוחה את התאוריה כי ההבדלים בין יידיש מזרחית למערבית נגרמו כתוצאה מחשיפה גדולה יותר של היידיש המזרחית לסלאבית, אלא רואה את שני הדיאלקטים כשתי שפות נפרדות בעיקרן.<sup class="reference" style="white-space:nowrap;">: 69
בספרו משנת 1993 קבע וקסלר כי יהודים אשכנזים יכולים, מבחינה אתנית, להיחשב לסלאבים. הוא טוען שהאשכנזים אינם ממוצא ים-תיכוני. המסקנה הלוגית מהתאוריות הבלשניות שלו היא שהיהודים האשכנזים הם צאצאיהם של גרים איראניים, טורקיים וסלאביים.<sup class="reference" style="white-space:nowrap;">: 55 וקסלר גם החיל את התאוריות הבלשניות שלו על היהודים הספרדים וטען שגם הם למעשה ממוצא לא-יהודי, ושמקורם בגרים ברברים, ולא מספרד.<sup class="reference" style="white-space:nowrap;">: 55
במאמרו משנת 1995 המתייחס לשניים מספריו של וקסלר דוחה הרברט פפר (Herbert Paper) את שתי התאוריות של וקסלר: ראשית, שמקורה של היידיש בשפה סורבית-יהודית עלומה, ושנית שהעברית המודרנית היא למעשה שפה סלאבית.<sup class="reference" style="white-space:nowrap;">: 184 וקסלר מעדיף את השם "סלאבית-יהודית" לשפות שתוארו על ידי  מקס ויינרייך ככנענית-מזרחית וכנענית-מערבית. במחקר מאוחר יותר הציע וקסלר שלושה מקורות ליידיש, על ידי פיצולה לשתי שפות נפרדות: הוא מתייחס ליידיש המערבית כאל גרמנית מיוהדת, וליידיש המזרחית כאל התפתחות מסלאבית-יהודית שעברה רה-לקסיפיקציה לגרמנית עליונה ושוב ליידיש. עם זאת, הוא גם טוען שהיידיש המזרחית היא רה-לקסיפיקציה של טורקו-יהודית ושהיא קשורה לכוזרים ולקראים.<sup class="reference" style="white-space:nowrap;">: 184 <sup class="reference" style="white-space:nowrap;">: 69
התאוריות של פאול וקסלר, הן באשר ליידיש והן באשר למקורות הטורקיים-איראניים-כוזריים, נתקלו בביקורת חריפה מצד מומחים רבים אחרים בתחום, ומרביתם דוחים אותן. סיימון נויברג (Simon Neuberg) דוחה את תאוריית הרה-לקסיפיקציה וטוען שהיא "דומה יותר לטריק שיווקי". סטפן קרו (Steffen Krogh) חולק אף הוא על וקסלר. ואילו אלכסנדר ביידר (Alexander Beider) מציין: "לעיתים אני אפילו תוהה אם הוא עצמו מאמין במה שהוא כותב. אם הוא לא מאמין בכך, אלא רק רוצה לעורר פרובוקציה, מאמריו ב-20 השנים האחרונות מכוונים רק כדי להוכיח שהיהודים הם לא יהודים. במקרה כזה, אין על מה לדון."
ב-2016 הציגו וקסלר והגנטיקאי ערן אלחייק מחקר משותף שניתח את המוצא הגאוגרפי של דוברי יידיש באמצעות הדנ"א שלהם. הם טענו, שמקורו של הדנ"א הוא בדרום-מזרח טורקיה, בארבעה כפרים ששמותיהם נגזרים מן המילה "אשכנז". המיקום המשוער מצוי גם בצומת של דרך המשי, ובסמוך לממלכת הכוזרים, כפי שחזה וקסלר ובניגוד להיפותזה אודות ארץ הריין. המחברים טענו שזהו המקום שבו התפתחה הטרום-יידיש כשפה סודית למסחר, ושבעת הייהוד של הסלאבים היא רכשה את הרכיב הסלאבי שלה.
מחלוקות אקדמיות
ב-1988 העלו כמה חוקרי יידיש חשד שווקסלר השתמש בשם בדוי אוקראיני, פבלו סלובודיאנסקי, כדי לסקר בחריפות את מחקריהם שנכללו בקובץ "מקורותיה של שפת היידיש". הביקורת נגעה לאחרים אך לא למחקרו של וקסלר שהופיע באותו קובץ. לאחר מחאות חריפות בדבר הונאה אפשרית על ידי אחד העורכים, דוד כ"ץ, והצגת ראיות לאפשרות שהביקורת נשאה את כל הסממנים של סגנונו הפולמוסי של וקסלר ולכך שהביקורת נשלחה מכתובתו של אחד מקרובי משפחתו של וקסלר, ביטל המגזין בנובמבר 1988 את הסקירה.
סבסטיאן הנס
סבסטיאן הנס (באנגלית: Sebastian Hoeneß; נולד ב-12 במאי 1982) הוא מאמן כדורגל. הנס גם היה שחקן כדורגל בליגות נמוכות בתפקיד הקשר ההתקפי אשר שיחק ברוב הקריירה שלו בקבוצת הרטה ברלין ב'. כיום משמש הנס כמאמנה של שטוטגרט מהבונדסליגה.
קריירה כשחקן
בצעירותו שיחק הנס ב- TSV Ottobrunn, TSV Grötzingen ו-שטוטגרט. בקריירה הבוגרת שלו הוא שיחק בהרטה ברלין ב' ובהופנהיים. הנס פרש ממשחק פעיל ב-2010.
קריירה כמאמן
הנס החל את הקריירה שלו כמאמן בהרטה זהלנדורף עד גיל 19 כשאימן בה בין השנים 2011 ל-2013. בין השנים 2014 ל-2017 אימן את קבוצת ר.ב. לייפציג עד גיל 17 ו-19. בין 2017 ל-2019 אימן את קבוצת באיירן מינכן עד גיל 19, ולאחר מכן את קבוצת המילואים של המועדון. בעונתו הראשונה בתפקיד הוביל הנס את הקבוצה לסיים במקום הראשון בליגה השלישית וזכה בפרס מאמן העונה בליגה.
ב-27 ביולי 2020, מונה למאמנה של הופנהיים מהבונדסליגה כשחתם על חוזה ל-3 שנים.
באפריל 2023 מונה למאמנה של שטוטגרט ועזר לה לשהיאר בליגה לאחר ניצחון במשחקי המבחן על המבורג.
חיים אישיים
הנס הוא בנו של דיטר הנס כדורגלן העבר של באיירן מינכן ונבחרת גרמניה המערבית, ואחיינו של אולי הנס, גם הוא כדורגלן באיירן מינכן לשעבר ונבחרת גרמניה המערבית המשמש כיום כנשיאה של קבוצת באיירן מינכן.
הזכות למשפט מהיר
במשפט פלילי, הזכות למשפט מהיר, או הזכות למשפט ללא שיהוי מיותר, היא אחת מזכויות האדם הקובעת כי התובע במשפט פלילי אינו רשאי לעכב את משפטו של נאשם באופן שרירותי וללא הגבלת זמן. מטרתה של מגבלה זו היא למנוע מצב שבו אדם חף מפשע מוחזק זמן רב במעצר. ההגנה מעיכובי הליכים של חשוד שטרם הואשם מוגנת באמצעות עקרונות שיהוי נפרדים, כגון התיישנות פלילית.
הכרה בזכות למשפט מהיר
הזכות למשפט מהיר מעוגנת באמנות בין-לאומיות ובהסכמים משפטיים רבים. משמעותה של זכות זו היא שהתביעה חייבת להגיש כתב אישום ולסיים את ההליך המשפטי בתוך פרק זמן סביר, התואם את מורכבותו וחומרתו של האירוע הפלילי. זכות זו מעוגנת באמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, שישראל היא חלק ממנה. סעיף 14 באמנה קובע כי זכותו של כל נאשם להישפט ללא שיהוי מיותר.
כמו כן היא מוזכרת בסעיף 6 של האמנה האירופית לזכויות אדם, שישראל אינה צד בה.
הזכות למשפט מהיר היא גם אחד מחוקי היסוד של הרשות הפלסטינית.
סקירה משפטית של ד"ר ליאור בן דוד מהאוניברסיטה העברית מצאה כי במדינות רבות נקבעו הוראות כלליות המחייבות ביצוע חקירת משטרה וסיום הליך משפטי בתוך זמן סביר, ללא עיכובים מיותרים, אך לא נקבעה הסדרה בחקיקה אודות מגבלות הזמן להליכים אלה. מדינות אלה כוללות את בלגיה, הולנד, הממלכה המאוחדת, ישראל, נורווגיה, פינלנד, קנדה, שוודיה ושווייץ.
בארצות הברית קיימת הקפדה יתרה על הזכות למשפט מהיר, שעוגנה בתיקון השישי לחוקת ארצות הברית. במקרים רבים נאשמים זוכו ושוחררו באופן מיידי לאחר שהתביעה לא עמדה בתקנות שנקבעו למשפט מהיר.
למרות ההכרה בזכות החוקתית, בפועל מערכות משפט מתאפיינות בעיכובים מופרזים במשכם של הליכים משפטיים, כולל הליכים פליליים, למרות שגם מבחינה מערכתית־פרגמטית מצד ניצול המשאבים המשפטיים, היה מוטב להימנע מהם. לשכת עורכי הדין האמריקאית הציגה עקרונות לקיום האינטרס הציבורי, המערכתי והאישי שבמימוש הזכות למשפט מהיר, שכללו גם הצעה להבדלה בין מקרים פליליים בדרגות חומרה ומורכבות שונות.
הזכות למשפט מהיר בישראל
החקיקה בישראל אינה קובעת הגבלות על משך החקירה המשטרתית או על פרק הזמן שבו נדרשות רשויות התביעה לגבש החלטה בדבר העמדה לדין פלילי או סגירה של תיק חקירה. עם זאת, מספר הגבלות הוסדרו בהנחיות פנימיות של משטרת ישראל ובהנחיות של היועץ המשפטי לממשלה. לאורך השנים הועלו בכנסת כמה הצעות חוק שביקשו להסדיר את הסוגיה בחקיקה בדרכים שונות, אך הצעות אלה לא התגבשו לכלל שינויי חקיקה.
הזכות להליך הוגן במשפט הישראלי, כפי שהוצגה בוועדת חוק ומשפט, כוללת את הזכות להכרעה מנומקת תוך זמן סביר. לכל אדם הזכות שהכרעה שיפוטית בעניינו תינתן תוך פרק זמן סביר ושהכרעה זו תהיה מנומקת. גם הפסיקה במשפט הישראלי מכירה בזכות למשפט תוך פרק זמן סביר וחשיבותה במשפט הפלילי. במסמך שהוצג בוועדה נכתב:
בפועל, מזה שנים רבות נתונה מערכת המשפט הפלילי בישראל בעומס רב, והמשפטים נמשכים חודשים רבים ואף שנים, במקרי ערעורים. במצב זה, אף נאשם לא זוכה למשפט בתוך פרק זמן סביר. אחד הפתרונות לבעיה זו הוא הסדר טיעון, המקצר את התהליכים המשפטיים. אולם נפוצותם של הסדרי הטיעון מעלה חשש מפני הרשעת חפים מפשע שעלולים במקרים רבים להודות בעבירה שלא באמת ביצעו, רק על מנת לקצר את ההליך המשפטי. התארכותן של חקירות פליליות נחשבת בעיני רבים כעינוי דין וכפגיעה בכבוד האדם. קיימת זכות חוקתית, המוכרת גם באמנות בין-לאומיות, מפני עינוי דין. לאדם יש זכות שההליך הפלילי בעניינו יסתיים תוך פרק זמן מתקבל על הדעת.
בשנת 2020 ניתן פסק דין הדוחה תביעה שהוגשה בשנת 2015. בירור בנושא זה אצל נציבות תלונות הציבור על שופטים העלה כי בית המשפט נענה, הלכה למעשה, לכל בקשות הדחייה שהגישו בעלי הדין, וכתוצאה מכך נוצר מצב בלתי ראוי שבו נשללה מהמתלונן הזכות למשפט הוגן, שהיא זכות יסוד, הכוללת בחובה גם את הזכות לקיום ההליך המשפטי בתוך פרק זמן סביר.
הזכות למשפט ללא שיהוי מופרת גם בבתי המשפט הצבאיים. תחיקת הביטחון מתירה החזקה של חשוד במעצר למשך פרק זמן של תשעים יום, ובמקרים מסוימים עד 180 יום. לאחר הגשת כתב אישום, רוב החשודים מוחזקים במעצר עד תום ההליכים. על פי ההוראות בנושא זה יש לסיים את המשפט בתוך שנתיים מהגשת כתב האישום, לעומת תשעה חודשים בבתי המשפט בישראל. בשנים 2001 עד 2006 הוחזקו מעל ל-1,000 עצירים פלסטיניים במעצר עד תום ההליכים למשך תקופה של יותר משנה.
חקיקת משנה
חקיקת משנה היא חקיקה של חיקוק, שנעשתה על ידי מי שהוסמך לכך על ידי המחוקק, ולא על ידי המחוקק עצמו. גם במובן זה היא שנייה, ואין לה תוקף לפני שהמחוקק סיים את החקיקה העיקרית. בדין זר היא מכונה Delegated legislation. במדינת ישראל, למשל, חקיקת משנה לא מאושרת בכנסת בשלוש קריאות, אלא מותקנת על ידי גורמים של הרשות המבצעת: שרים, פקידים בכירים וכדומה, מכוח הסמכות שהוענקה להם בחוקים המתאימים. חקיקת המשנה משלימה את החקיקה הראשית (החוק): בחוק נקבעים העקרונות הכלליים, ובחקיקת המשנה, שלפעמים מכונה תקנות, נעשית ירידה לפרטים. הפרדה זו באה כדי שלא לכלות את זמנו של המחוקק בירידה לפרטים, לא להעסיקו בעניינים טכניים שאינו בקיא בהם, וכדי לאפשר את הגמישות הנחוצה בירידה לפרטים, שמטבע הדברים משתנים בתדירות גבוהה יותר.
עם זאת, מחקרים מן העת האחרונה מדגישים כי חקיקת משנה סובלת מדימוי אפור שלא בצדק. היא אינה רק מכשיר טכני ליישום חקיקה ראשית. תקנות מקיפות את כל תחומי החיים הפרטיים, הצרכניים והמסחריים ויש להן תפקיד מרכזי בהכוונת התנהגות. ללא חקיקת משנה רבות מזכויותיו וחובותיו של הפרט אינן מקבלות תוקף והלכה למעשה מתאיינות. בעידן המדינה הרגולטורית תקנות ממלאות תפקיד חשוב במיוחד עבור עסקים, חברות וארגונים אחרים. במהלך משבר הקורונה היו אלו תקנות שהסדירו את ההתנהלות האזרחית והעסקית היומיומית בישראל.
חקיקת משנה בישראל
בישראל חקיקת משנה מתפרסמת ב"רשומות", בעיקר ב"קובץ התקנות" וכן ב"ילקוט הפרסומים". בהתקנתה עוסקים השרים, בדרך כלל תוך אישור של ועדה מוועדות הכנסת, ופקידים בכירים, על פי הסמכה בחוק המתאים. חקיקת המשנה כוללת בעיקר תקנות, וכן צווים וכללים. גם חוקי עזר עירוניים, המתקבלים על ידי רשות מקומית באישור שר הפנים, נחשבים לחקיקת משנה.
תקנות שעת חירום, שהסמכות להתקינן ניתנה לממשלה במסגרת חוק יסוד: הממשלה, מאפשרות לממשלה להתקין תקנות המאפשרות ביטולו של כל חוק. בכך ניתנה לממשלה עוצמה חריגה, ולמעשה ניתנה לה, לרשות המבצעת, האפשרות ליטול את סמכויותיה של הרשות המחוקקת.
תהליך התקנתה של חקיקת משנה
יולי אדלשטיין, בתקופת כהונתו כיושב ראש הכנסת, מתח ביקורת על אופן הטיפול של משרדי הממשלה בתקנות:
הבדלים מהותיים בין חוק לחקיקת משנה
, מגדיר חיקוק – "חוק או תקנה". כינוי משותף זה משקף את העובדה שמבחינות רבות אין הבדל בין חוק לתקנה, שהרי שניהם יוצרים נורמה כללית שיש לציית לה. אולם בכל זאת ישנם הבדלים בין שני מעשי חקיקה אלה. לא רק הגורם המחוקק ותהליך החקיקה מבדילים בין השניים, אלא גם חוסנו של מעשה החקיקה בפני ביקורת של בית המשפט. החקיקה הראשית מחייבת כמעט תמיד את בית המשפט, ויכולתו לערער עליה מצומצמת ביותר (אפשרות כזו קיימת כאשר הוראה בחוק רגיל עומדת בסתירה להוראה בחוק יסוד). חקיקת משנה ניתנת לביטול על ידי בית המשפט כאשר נמצא בה פגם. פגמים עיקריים המאפשרים ביטולה של חקיקת משנה הם:
לדבריו של הנס קלינגהופר, מלאכתם של השופטים במקרה זה אינה פשוטה, שכן:.
נגישות ציבורית לחקיקת משנה
מחקרים מצביעים על בעיית נגישות קשה לחקיקת משנה, כולל בהשוואה לחקיקה ראשית. בשנים האחרונות ישנה עלייה נכרת ומתמדת בהיקפה של חקיקת משנה בישראל. על אף שהמידע זמין באתר הרשומות, בעיקר במסגרת "קובץ התקנות", הוא מאורגן באופן מסורבל, שאינו מאפשר קריאה נוחה והבנה של התקנות, על שלל התיקונים שנערכו בהן. לתקנות לא נלווה כל הסבר או תקציר. לפיכך, מחקרים הציעו להטיל חובת הנגשה דיגיטלית על רשויות מנהליות בהקשר של חקיקת משנה, שתעשה שימוש בפלטפורמות דיגיטליות דוגמת רשתות חברתיות ותעביר מידע משפטי באופן קריא ומועיל לציבור באמצעות אינפוגרפיקה.
שיתוף הציבור בהתקנתה של חקיקת משנה
בתהליך חקיקתו של חוק ניתנת לציבור הזדמנות לומר את דברו. הצעת החוק מתפרסמת ברבים (בפרסום "הצעות חוק"), כך שניתן לקיים דיון ציבורי בהצעה, בנוסף לדיון המתקיים בה בכנסת. לא זה המצב בנוגע לחקיקת משנה. בדרך כלל הכוונה להתקין חקיקת משנה אינה מתפרסמת ברשומות, והדיון בה נעשה רק בוועדת הכנסת המתאימה (ולעיתים לא נדרש אף דיון כזה). אף שניתן להצדיק מצב זה בצורך שלא לעכב את תהליך החקיקה, שהרי המהירות היא מיתרונותיה של חקיקת המשנה, אמר על כך פרופ' יצחק זמיר:
מענה חלקי לבעיה זו ניתן בעשור השני של המאה ה-21 עם פרסומה של חקיקת משנה מתוכננת ב"אתר החקיקה הממשלתי", והצגתה להערות הציבור.
חקיקת משנה שיש להביאה לידיעת הציבור קודם להתקנתה נמצאת בדיני העבודה. שר העבודה מוסמך להוציא צו הרחבה בהתאם ל, ו מחייב לפרסם ב"רשומות" הודעה על כוונה לתת צו הרחבה.
צ'אנגצ'ון
צָ'אנְגְּצ'וּן (בסינית מפושטת: 长春; בסינית מסורתית: 長春; בפין-יין: Chángchūn; מילולית: "אביב ארוך") היא תת-מחוז עירוני, עיר הבירה והעיר המאוכלסת ביותר במחוז ג'ילין שבצפון-מזרח הרפובליקה העממית של סין. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית תת-המחוז העירוני מנתה כ-9.067 מיליון תושבים, מתוכם כ-5.969 מיליון בשטח האורבני, בשטח כולל של 24,734 קמ"ר.
היסטוריה
צ'אנגצ'ון נוסדה בהוראת צו של הקיסר ג'יאג'ינג משושלת מינג ששלט בסין במאה ה-16, כדי שתשמש תחנת מסחר וכפר באזור הספר הצפוני של סין. בסוף המאה ה-18 החלו להתיישב באזור איכרים שהיגרו מהאזורים הצפופים של שאנדונג וחביי. האוכלוסייה גדלה וב-1889 צ'אנגצ'ון קיבלה מעמד של עיר.
בסוף המאה ה-19 האימפריה הרוסית, שהאזור בו נמצאת צ'אנגצ'ון היה בתחום ההשפעה שלה בסין, בנתה מסילת רכבת שקישרה בין חרבין ופורט ארתור שהייתה לה תחנה בתחומי המועצה קוואנצ'נג (宽城区) שבצ'אנגצ'ון. בעקבות ניצחון האימפריה היפנית במלחמת רוסיה–יפן (1904-1905), תחום ההשפעה היפני בסין התרחב עד אזור צ'אנגצ'ון. היפנים זיהו את הפוטנציאל הטמון בצ'אנגצ'ון, ששכנה באזור בין רוסיה סין ויפן, וב-1907 קנו ללא ידיעת הממשלה הסינית אדמות בעיר והקימו בה תחנת רכבת גדולה.
היפנים לא עצרו בכך ובעשורים שלאחר מכן הם השקיעו סכומי עתק בפיתוח העיר במטרה שתשמש בסיס ליפנים כשיכבשו את האזור בעתיד, וכן כדי ליצור בסיס יפני שירתיע את הרוסים. העיר הפכה למרכז רכבות אזורי, נבנו בה בסיסים צבאיים ענקיים והיפנים השתמשו בה כדי להדגים את פאר האדריכלות היפנית ולהחדיר את התרבות היפנית לאזור. העיר גדלה באופן משמעותי והפכה לאחת הערים החשובות באזור.
בהמשך שנות ה-30 ובתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 היפנים עבדו על תוכניות לבניית ערי לוויין מסביב לעיר במטרה להפוך אותה למטרופולין ענק, אולם הביצוע של התוכניות התעכב בעקבות השפעות מלחמת העולם השנייה.
ב-20 באוגוסט 1945 הצבא האדום כבש את העיר מידי היפנים ושמה חזר להיות צ'אנגצ'ון. לאחר שהסובייטים עזבו ב-1946 כוחות הקוומינטנג השתלטו על העיר במסגרת מלחמת האזרחים הסינית. לאחר מצור של מספר חודשים העיר נפלה ב-1948 לידי צבא השחרור העממי. במהלך המצור מאות אלפים מתושבי העיר מתו לאחר שגוועו ברעב.
ב-1954 צ'אנגצ'ון הפכה לבירת מחוז ג'ילין, במקום העיר ג'ילין. במקביל החלה להתפתח בעיר תעשיית ייצור כלי רכב, שהפכה למוקד הכלכלה של צ'אנגצ'ון.
כלכלה
צ'אנגצ'ון היא מרכז תעשיית הרכב בסין והיא מכונה לעיתים "דטרויט של סין". העיר היא גם הבסיס של תאגיד FAW, יצרן הרכב הגדול ביותר בסין. בין הענפים המשמעותיים האחרים מלבד תעשיית הרכב ניתן למנות את עיבוד המוצרים החקלאיים מהאזור וייצור חומרי בניין.
חלוקה מנהלית
מבחינה מנהלית תת-המחוז העירוני צ'אנגצ'ון מחולק ל-7 מועצות (市辖区), אזור פיתוח כלכלי וטכנולוגי אחד (国家级经济技术开发区), שלוש נפות עירוניות (县级市) ונפה אחת (县):
חינוך
בעיר נמצאות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת ג'ילין, אוניברסיטת צ'אנגצ'ון ואוניברסיטת צ'אנגצ'ון למדע וטכנולוגיה.
תחבורה
במרחק של כ-30 קילומטרים צפון-מזרחית למרכז העירוני של צ'אנגצ'ון נמצא נמל התעופה הבינלאומי צ'אנגצ'ון לונגג'יה, המציע טיסות למגוון יעדים מרכזיים ברחבי הרפובליקה העממית של סין, כמו גם בקוריאה הדרומית וטאיוואן.
מהעיר יוצאות רכבות לערים רבות בצפון-מזרח סין, בהן ג'ילין, חרבין, שניאנג ודאליין, כמו גם לערים מרכזיות בשאר חלקי סין, בהן הבירה בייג'ינג, שאנגחאי וגואנגג'ואו.
יינות ביתן
'''גלובל ריטייל ק.י. בע"מ, שעד לשנת 2023 נקראה יינות ביתן בע"מ''', היא רשת מרכולים פרטית בישראל. הרשת נוסדה על ידי נורית ונחום ביתן, והחלה את דרכה ב-1995 כחנות קטנה באשקלון. משפחת ביתן מנהלת את הרשת כעסק משפחתי. הרשת היא אחת מרשתות הקמעונאות הגדולות ביותר בישראל, שמנתה באפריל 2020 166 סניפים (67 סניפים תחת המותג "יינות ביתן" ו-99 סניפים תחת המותגים השונים של "מגה"), מה שמציב אותה במקום השני אחרי שופרסל. במאי 2023 הוסבו כ-50 מסניפי הרשת למותג "קרפור".
תחילת הדרך
נחום ביתן החל דרכו בתור פועל במאפייה המשפחתית של אביו באשקלון. ב-1982 רכש ביתן חנות קטנה ליינות והחל להכניס לחנות מוצרים נוספים. לאחר 13 שנים, ב-1995 נוסדה רשמית הרשת כאשר החליטה המשפחה לרכוש אולם קולנוע ישן שנסגר בעיר ולהסב אותו לסופרמרקט הפרטי הראשון בעיר אשקלון, שמיתגה את עצמה בתור רשת דיסקאונט ומשכה אנשים רבים. הרשת צברה תאוצה ורכשה חנות גדולה בראשון לציון, ועוד רשתות קטנות שהתקשו להתחרות ברשתות הגדולות: ב-2006 רכשה הרשת את רשת "היפר רמה" (4 סניפים) ואת רשת "יד יצחק" (3 סניפים) ובסוף 2007 הרשת כבר מנתה 11 סניפים ברחבי הארץ.
התרחבות
קפיצת המדרגה הגדולה ביותר הגיעה במרץ 2012, אז רכשה רשת יינות ביתן את רשת מחסני כמעט חינם מידי האחים רני ועדי צים, על כל 35 סניפיה תמורת כ-350 מיליון שקלים - מה שהקפיץ את מספר הסניפים של הרשת ל-65 סניפים סך הכל לאחר הרכישה.
נכון ליולי 2012, היו לרשת "יינות ביתן" בלבד 27 סניפים (לא כולל 36 סניפים של "מחסני כמעט חינם"), ומחזור מכירות של החברה עמד בשנת 2011 על כ-2.6 מיליארד ש"ח, כשמחזור המכירות של כל אחת מהרשתות יינות ביתן ומחסני כמעט חינם עמד על כ-1.3 מיליארד ש"ח. ב-2011 דורגה החברה על פי חברת המידע העסקי "BDi" במקום הרביעי בענף שיווק המזון הקמעונאי.
רכישת מגה
ב-1 ביולי 2016 רכשה רשת יינות ביתן את רשת הענק המתחרה מגה קמעונאות שהגדיל את נתח השוק שלו לכ-185 סניפים לרשת סך הכל ומאז מפעילה הרשת את המותג "מגה בעיר" בכ-100 סניפים ברחבי הארץ. לאחר השלמת העסקה הפכה להיות יינות ביתן לרשת הקמעונאות השנייה בגודלה בישראל אחרי שופרסל.
ב-2017 החלה הרשת בהפעלת שלושה פורמטים שונים של חנויות ברמות תמחור שונות: סניפים שכונתיים תחת השם "יינות ביתן בסיטי", סניפים הפונים למגזר החרדי שיישארו תחת השם "שוק מהדרין" יחד עם סניפי הדיסקאונט הקיימים.
החברה הקימה את מועדון הלקוחות 365Family בשיתוף עם חברת ויזה כאל ומועדון 365, המונה כיום מעל ל-300 אלף חברים, וב-2018 הקימה כרטיס מועדון לקוחות Daily+ בשיתוף חברת ישראכרט.
שלוש שנים לאחר רכישת מגה, באוגוסט 2019 דווח כי קבוצת יינות ביתן נמצאת בקשיים כלכליים כאשר מספר ספקים דיווחו על עיכוב בתשלומים, וחברת דן אנד ברדסטריט העלתה את דירוג סיכון ההתקשרות עם יינות ביתן. בעקבות קשיים אלו נאלצה הרשת למכור סניפים, ובספטמבר 2019 רכשה רשת פרשמרקט 7 סניפים בגוש דן (ביניהם: בדיזנגוף סנטר, במרכז המסחרי מיקאדו בתל ברוך צפון, במגדלי תל אביב, בשכונת בבלי, בכורזין בגבעתיים וברחוב רבין בחולון) תמורת כ-110 מיליון שקל. באוקטובר 2019 רכשה ויקטורי 5 סניפים נוספים (ביניהם סניפים ברחובות ויבנה) תמורת כ-80 מיליון שקל.
בחודש אוגוסט 2020 רכשה רשת יוחננוף חמישה סניפים מיינות ביתן. בינואר 2021 השיקה הקבוצה מותג מוזל חדש בערים מסוימות שנקרא "ביתן מרקט".
בהמשך נקלעה החברה לחובות ועמדה בפני קריסה, ועל כן קנתה חברת אלקטרה מוצרי צריכה 35.5% מהחברה תמורת 143 מיליון ש"ח, ו-50 מיליון ש"ח לבעלי החברה נחום ביתן. בנוסף בעסקה זו קנתה חברת הפניקס חברה לביטוח עוד 15% תמורת 50 מיליון ש"ח, כך שנותרו 36% בידי מיסד החברה נחום ביתן ומשפחתו, ו-10% בידי הבנקים הנושים - בנק הפועלים ובנק מזרחי טפחות. עסקה זו הזרימה לחברה בסך הכל כ-250 מיליון ש"ח שהצילו אותה מפירוק. את שנת 2020 סיימה הרשת לראשונה מזה מספר שנים עם רווח תפעולי של 186.7 מיליון ש"ח - 5.2% מהמכירות, ואת המחצית הראשונה של 2021 סיימה ברווח תפעולי של 79 מיליון ש"ח (6.3% מהמכירות), ולראשונה זה זמן רב עם רווח נקי של 14.5 מיליון שקל.
במותג "קרפור"
במרץ 2022 חתמו רשת קרפור העולמית ויינות ביתן על מסמך הבנות לקראת חתימה על הסכם זכיינות, במסגרתו יינות ביתן תמתג עצמה מחדש במותג קרפור. בנובמבר 2022 פורסם כי במסגרת תוכנית התייעלות ורה-ארגון הכוללת בין היתר התייעלות תפעולית, נסגרו חמישה סניפים של הרשת ופרשו כ-300 עובדים, בעיקר עובדי קבלן. במחצית הראשונה של 2023 הוסבו כ-50 סניפים בפריסה ארצית לשלושה פורמטים של קרפור. לפני השקת המותג "קרפור" שינתה החברה את שמה ל"גלובל ריטייל ק.י. בע"מ".
תחומים נוספים
בשנת 2018 קבוצת יינות ביתן התרחבה בתחום הנון פוד ("Non Food") והשיקה את המותג הפרטי Magnus - סדרת כלי בישול, אפייה ואביזרי עזר למטבח אשר נמכרים בבלעדיות בסניפי "יינות ביתן" ו"מגה בעיר".
החברה מנהלת פעילות גם בתחום הנדל"ן באמצעות חברת ב. ביתן נכסים (2001) בע"מ, חברת השקעות בנדל"ן, שבבעלותה נכסים מסחריים להשכרה בישראל.
כמו כן לרשת בעלות בגן האירועים "חצר נצר" שבקיבוץ נצר סירני, באמצעות יוסי ביתן, הבן של נחום ביתן.
המנון סומליה
שבחו לדגל (בסומלית: Qolobaa Calankeed) הוא ההמנון הלאומי של סומליה.
בסומלית
Qolobaa calankeedu, waa ceynoo, Innaga keenu waa, Cirkoo kale ee, aan caadnalahayn, Ee caashaqayee. Xidigyahay cadi waad, Naa ciidamisee, Carradaa kaligaa aadow curad ee cadceeda sideeda la caan noqo eey Cishadad dhalataad calooshaydii Sidii culaygii cidaad marisee ha ku celin cawoy dhahe ee
סוליפסיזם
סוליפסיזם (מלטינית: solus, "בלבד", ו-ipse, "עצמו") היא תפיסה מטאפיזית ואפיסטמולוגית הטוענת כי אדם יכול להיות בטוח בקיומו של דבר אחד בלבד - ה"אני" העצמי שלו. על פי גישה זו, עולם חיצוני לתודעה העצמית של האדם וכן גם תודעות של אנשים אחרים, לא בהכרח קיימים אובייקטיבית במציאות.
הסוליפסיזם הוא ביטוי של הספקנות. המשפט "אני חושב, משמע אני קיים" של רנה דקארט נחשב למרכזי בסוליפסיזם.
"סוליפסיזם קיבוצי" הוא הגישה הפילוסופית המנחה את החברה הדמיונית בספר "1984" של ג'ורג' אורוול, בו "האח הגדול" שואף לשלוט בזיכרון ובתודעה וכך למעשה לשלוט במציאות.
עקרונות
שלילת קיום חומרי, בפני עצמה, אינה מהווה סוליפסיזם. לסוליפסיזם שלושה עקרונות מרכזיים: היות שאדם אינו יכול להיות בטוח בקיומו של דבר פרט לתודעתו, תוצריה הם הידע הוודאי ביותר. תוצרי התודעה הם הידע היחיד שקיומו אינו מוטל בספק. דוגמה בולטת לעיקרון זה היא הניסוי הדמיוני 'ניסוי המוח בחבית'. לפי הרעיון שניצב בבסיס הניסוי, אם ינתקו מוח אנושי מגופו, ישימו אותו במכל מלא בחומר משמר-חיים, ויחברוהו למחשב שיקלוט את שדריו, יוסיף המוח לחיות כאילו לא נותק מעולם, במציאות וירטואלית שייצור לעצמו. המוח ימשיך לחוות חוויות ולחוש רגשות, אף על פי שאין להן כל יסוד במציאות החומרית. הניסוי מדגים את היעדר התלות של חוויות נפשיות במציאות, פועל יוצא של מבנה המוח האנושי. היות שחוויות ורגשות הן דבר סובייקטיבי, ואין בנמצא זוג בני אדם זהים לחלוטין, הרי שרגש לעולם יהא ייחודי. מכאן ניתן להסיק כי אדם יכול להבין, בקירוב בלבד, רגש של אדם אחר רק באמצעות השוואתו לרגש דומה שחווה הוא בעבר, ושימוש בדמיונו.
הבעיה המרכזית בסוליפסיזם היא בעיית קיום התודעות האחרות: היות שביכולתו של אדם לראות רק את התנהגותם של בני אדם אחרים, ולא את הלכי נפשם, כיצד יוכל לדעת אל נכון שקיימת תודעה אחרת, נוסף על זו שלו? אמת, גם את תודעתו שלו אין הוא מסוגל לראות, אך לה הוא מודע וכך הוא יכול, א-פריורי, להיווכח בקיומה.
גורגיאס
סוליפסיזם מתועד לראשונה בדבריו של הפילוסוף גורגיאס (376-483 לפנה"ס), כפי שצוטטו על ידי סקסטוס אמפיריקוס: בעת ההיא, עיקרו המרכזי של הסוליפסיזם היה להראות שידע 'אובייקטיבי' אינו אפשרי.
דקארט
לימים היה הסוליפסיזם למסד התפישה, לפיה היכולת האנושית להבין את מושגי הנפש (חשיבה, רצון, תפישה) אינה מושלמת אלא באמצעות שימוש בדמיון ובהשוואה לחוויות דומות. כלומר, באמצעות הפשטה של חוויות פנימיות. והתפישה הזו, על גווניה השונים, קנתה לה השפעה בפילוסופיה מאז שרומם דקארט את החיפוש אחר ביטחון מוחלט למדרגת היעד העיקרי באפיסטמולוגיה. בו בזמן רומם דקארט את האפיסטמולוגיה למדרגת "פילוסופיה ראשונית".
הידרו-מן
הידרו-מן (באנגלית: Hydro-Man, איש המים) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיע בחוברות הקומיקס ספיידרמן ביקום מארוול קומיקס. דמותו הופיעה לראשונה בחוברת Amazing Spider-Man #212 מינואר 1981, ונוצרה בידי הכותב דניס אוניל והמאייר ג'ון רומיטה הבן.
הידרו-מן הוא האלטר-אגו של מוריס בנץ', עובד באוניית משא שנזרק מהספינה בטעות בידי ספיידרמן לאחר קרב נגד נאמור. במים להם הושלך בוצעו ניסויי קרינה רדיואקטיבית, אשר השפיעה על גופו והעניקה לו יכולת שינוי צורה למים. כאשר גילה זאת הוא יצא לנקום באחראים לכך, בהם ספיידרמן, ורדף אחריו דרך מקלחות, ביובים וצינורות כיבוי אש עד שהובס. הוא חבר לסאנדמן נגד ספיידרמן, ושניהם התמזגו ליצור בוצי אחד. הם הובסו בידי גז מיוחד שפורר את היצור, אך שניהם נפרדו ונמלטו בחיים. הוא הצטרף לצוותים שונים דוגמת תריסר המרושעים וארבעת המפחידים נגד ספיידרמן וגיבורי-על אחרים, בהם ארבעת המופלאים ומסווה ופגיון.
בנץ' הצטרף לאדוני הרשע של ברדס הארגמן נגד קבוצת ת'נדרבולטס, ולאחר מכן שיתף פעולה עם שוקר. הוא הצטרף לתריסר המרושעים של הגובלין הירוק, אך הקבוצה הובסה בכוחותיהם המשולבים של ספיידרמן, החתולה השחורה, איירון מן, קפטן אמריקה, ארבעת המופלאים, דרדוויל ויילוג'אקט. הוא נכלא בכלא "הרפסודה" וברח בבריחה ההמונית שארגן אלקטרו, וניסה להטביע את ג'סיקה דרו/ספיידרוומן, מאט מורדוק/דרדוויל, פוגי נלסון ולוק קייג'. הוא נראה לאחר אירועי "מלחמת אזרחים" מנסה לשדוד בית מכירה פומבית יחד עם שוקר ובומרנג, וברח יחד איתם כאשר ספיידרמן, וור משין וקומודו הגיעו. הם נמצאו בידי צוות הסקרלט ספיידרס בעלי שריונות איירון ספיידר, והובסו.
בנץ' חזר באירועי "מארוול החדשה והשונה" ללא תלבושת כלל ובצורה נוזלית, ותכנן להטביע את ניו יורק במים מזוהמים אלמלא ישולם לו כופר מראש. ספיידרמן הופיע וכמעט וסיכל את מזימתו, אלמלא דדפול הופיע ולקח אותו מהמקום. מאוחר יותר, בנץ' נלחם בספיידרמן ובדדפול, וספיידרמן זרק את דדפול לתוך בנץ', גרם לפיצוץ רימוניו והביס אותו.
אנקומפגרה (נהר)
נהר אנקומפגרה (באנגלית: Uncompahgre River) הוא יובל של נהר גניסון בדרום-מערב מדינת קולורדו שבארצות הברית. אורכו 121 ק"מ, ושטח אגן הניקוז שלו 2,885 קמ"ר, וספיקתו הממוצעת 9 מ"ק לשנייה. מקורותיו של הנהר באגם קומו (Lake Como, 37.91917°N, -107.61972°W), אגם קטן השוכן בגובה 3,723 מטרים בצפון מחוז סן חואן ביער הלאומי אנקומפגרה בצפון-מערב הרי סן חואן. הנהר זורם לצפון-מערב דרך היישובים יוראי, רידג'ווי (Ridgway), מונטרוז (Montrose) ואולאת (Olathe) ונשפך לגניסון בפארק מפגש הנהרות (Confluence Park) בעיירה דלתה (Delta, 38.75667°N, -108.09028°W).
הנהר יוצר את נקיק פוקיפסי (Poughkeepsie Gulch) ואת קניון אנקומפגרה (Uncompahgre Gorge). היובלים הראשיים של הנהר הם כולם פלגים המנקזים את צפון-מערב הרי סן חואן.
יש שני סכרים על נהר האנקומפגרה, סכר הטיה קטן בקניון אנקומפגרה, וסכר רידג'ווי (Ridgway Dam) מתחת לעיירה רידג'ווי היוצר את מאגר רידג'ווי (Ridgway Reservoir).
הנהר משמש להשקיה בעמק אנקומפגרה. בנוסף, מים מהגניסון מוסטים לעמק דרך מנהרת גניסון. לא ניתן לשוט באנקומפגרה למעט בתקופות של משקעים רבים.
מקור השם "אנקומפגרה" (IPA: ) במילה משפת שבט היוט Uncompaghre המתורגמת באופן רופף ל"מים מלוכלכים", "אגם אדום", או "מעיין מים אדומים" וקרוב לוודאי מתייחס למעיינות החמים המרובים בקרבת יוראי.
ניצחון גלתיאה (רפאל)
ניצחון גלתיאה (באיטלקית: Trionfo di Galatea) הוא פרסקו מעשה ידי הצייר רפאל משנת 1512. היצירה מוצגת בוילה פארנזינה ברומא.
היסטוריה
וילה פארנזינה ברומא נבנתה בין השנים 1506–1511 בידי האדריכל בלדסרה פרוצי בעבור אגוסטינו קיגי. זמן קצר לאחר השלמת החדרים החלו ציורי הפרסקו בידי טובי האמנים של התקופה, כולל פרוצי עצמו, רפאל, איל סודומה וסבסטיאנו דל פיומבו. "ניצחון גלתיאה" הוא הידוע שבין הפרסקאות והוא מוצב בחדר "גלתיאה" בוילה.
תיאור היצירה
גלתיאה (אין מדובר בגלתיאה) היא נימפת ים יפה, בתו של אל הים נראוס, המוזכרת באודיסיאה מאת הומרוס וכן בספר השלושה-עשר בשיר האפי מטמורפוזות של אובידיוס, כמושא אהבתו של הקיקלופ פוליפמוס (הנראה בפרסקו הצמוד משמאל, מעשה ידי סבסטיאנו דל פיומבו), ממנו היא מנסה להימלט.
רפאל לא תיאר בציור אף אחד מהאירועים המרכזיים של הסיפור המיתולוגי. במקום זאת הוא בחר להתרכז בהאדרת דמות הנימפה, המתוארת כשהיא מוקפת יצורים מיתולוגיים: מימין, קנטאור (חלקו אדם, חלקו סוס) חוטף נימפת ים. משמאל, טריטון (חלקו אדם, חלקו דג) חוטף נימפת ים אחרת. מאחוריהם, טריטון נוסף משתמש בקונכייה של חצוצרה אצילה (המזוהה עם טריטון) בתור חצוצרה. גלתיאה רוכבת על מרכבת-קונכייה הנגררת בידי שני דולפינים, מעליה שלושה קופידונים (או פוטי) עם חצים המכוונים לעברה. בפינה השמאלית העליונה נראה קופידון רביעי עם אשפת חיצים.
יש תנועה רבה בציור כאשר כל הדמויות נמצאות בתנועה כלשהי. גלתיאה עצמה נראית שלווה מאוד, אך גלימתה ושיערה מייצרים תחושה ברורה שהיא נעה כנגד רוח חזקה. אף כי נושא הפרסקו מרמז על מהומה, נראה שבריחה אינה עומדת בראש דאגתן של הדמויות, אשר מבטן הרב-כיווני כמעט ולא מעיד על סנטימנט היסטרי. קומפוזיציה בצורת הספרה "8" (אשר מוקדה בראשה של אלתיאה) מסייעת לציור להימנע מלהיראות כאוטי מדי.
הקורטיזנה "אימפריה", אהובתו של אגוסטינו קיגי וידידתו של רפאל, נחשבה כמודל עבור גלתיאה. עם זאת, ג'ורג'ו וזארי כתב כי רפאל לא התכוון לצייר את גלתיאה בדמותה של אישה מסוימת, אלא לייצג יופי אידיאלי. הוא יצר שילוב של איכויות שראה אצל נשים שונות.
Vogue (שיר)
Vogue הוא סינגל של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה. השיר יצא לאור ב-20 במרץ 1990 כסינגל מתוך הפסקול של מדונה, I'm Breathless. השיר מופיע בשני אלבומי אוסף של מדונה, The Immaculate Collection, שיצא לאור בשנת 1990 ו-Celebration, שיצא לאור בשנת 2009. השיר הוא מחווה לתרבות הנשפים המחתרתית שבה הומצא ריקוד בשם זה.
הצלחה
השיר זיכה את מדונה בשלושה פרסי VMA, ביניהם בקטגוריית "הקליפ הנשי הטוב ביותר".
נורווגיה במלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה, ממלכת נורווגיה הייתה ברובה כבושה בידי גרמניה הנאצית, על אף שהצהירה על נייטרליות. הכיבוש הגרמני של נורווגיה החל ב-9 באפריל 1940, לאחר שכוחות גרמניים פלשו למדינה הנייטרלית, מסיבות כלכליות בעיקרן. ההתנגדות הקונבנציונלית המזוינת כנגד הגרמנים הסתיימה ב-10 ביוני 1940, לאחר חודשיים של לחימה, כשנורווגיה נכבשה לחלוטין על ידי הגרמנים, ששלטו במדינה באופן רציף עד כניעתם ב-9-8 במאי 1945. הגרמנים החזיקו במדינה חיל מצב של 300 אלף חיילים.
שלטון אזרחי נוצר באופן יעיל על ידי הרייכסקומיסר (הממונה מטעם הרייך) של נורווגיה, שפעל בשיתוף פעולה עם ממשלת הבובות הפרו-גרמנית, בעוד ממשלת המלך ברחה ללונדון, שם פעלה כממשלה גולה. תקופת מלחמה זו מכונה "שנות המלחמה" או "תקופת הכיבוש".
ספטמבר 1939 עד אפריל 1940
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הכריזה נורווגיה על נייטרליות. במהלך התקופה, בהיותה מדינה נייטרלית, סחרה נורווגיה עם שני הצדדים וקיימה יחסים דיפלומטיים עם שני הצדדים. נורווגיה ושכנתה שוודיה אף מכרו, בין היתר עפרות ברזל, שהיו דרושות לתעשיית המלחמה הגרמנית בייצור נשק ותחמושת.
חשיבותה של נורווגיה
נורווגיה, על אף היותה נייטרלית, נחשבה לבעלת ברית אסטרטגית לשני הצדדים במלחמה. נורווגיה שלטה בנמל נרוויק, ממנו יוצאו כמויות גדולות של עפרות הברזל השוודיות, להן גרמניה הייתה זקוקה לתעשיית המלחמה. המסלול הזה היה חשוב במיוחד בחודשי החורף, כאשר רוב הים הבלטי היה קפוא. הנמל זכה לחשיבות רבה יותר לבריטים כאשר התברר שמבצע קתרינה, תוכנית להשתלטות על הים הבלטי, לא יתממש. הנמלים הנורווגיים היו יכולים לשמש פריצות במצור הימי על גרמניה, שכן הנמלים אפשרו לגרמנים להגיע לאוקיינוס האטלנטי.
הפלישה לנורווגיה
בחודש אפריל 1940 פלשה גרמניה לדנמרק ולנורווגיה. דנמרק נכנעה לאחר זמן קצר, ואילו הנורווגים נלחמו למשך זמן רב יותר.
המניעים לפלישה
היו מספר מניעים לפלישה הגרמנית לנורווגיה. הסיבה הראשונה הייתה החשש הגרמני מכיבוש נורווגיה על ידי הבריטים, דבר שיפגע באספקת עפרות ברזל משוודיה לגרמניה. החשש נבע מכך שאספקה זו עברה בעונת החורף בנתיב יבשתי משוודיה לנמל נרוויק שבנורווגיה, ומשם לגרמניה, דרך המים הטריטוריאליים של נורווגיה. חשש זה התגבר עם הפלישה הסובייטית לפינלנד ותוכניותיהן הלא ממומשות של הממלכה המאוחדת וצרפת לשלוח כוח משלוח צבאי לסיוע לפינים, שיעבור דרך נורווגיה ובכך ינתק את קווי האספקה הגרמנים.
כמו כן, מאז תחילת המלחמה, היה קיים לחץ מצד מפקד הצי הגרמני (הקריגסמרינה), אריך רדר, להוציא לפועל מבצע לכיבוש נורווגיה לשם לכידת נמליה למען הצי הגרמני, דבר שינתק את קווי הסגר הימיים של הבריטים על גרמניה ויפתח את האוקיינוס האטלנטי בפני כלי שיט גרמניים, ובכך יאפשר לבצע הסגר יעיל יותר על האיים הבריטים.
ההכנות לפלישה
היטלר מינה את הגנרל ניקולאוס פון פאלקנהורסט לאחראי על תכנון הפלישה, וזה הגיש להיטלר את תוכנית הפלישה ב-21 בפברואר. על פי התוכנית, תוקצה דיוויזיה גרמנית אחת לשם כיבוש כל אחד מנמליה החשובים של נורווגיה - אוסלו, כריסטיאנסנד, ברגן, טרונדהיים ונרוויק.
ב-9 באפריל 1940 כוחותיה של גרמניה התחילו בפלישתם לנורווגיה. באותו הזמן הגיש שגריר גרמניה באוסלו אולטימטום שבו הוא דרש שממשלת נורווגיה תקבל בברכה את כוחות הוורמאכט לשם "הגנה" מפני פלישה אנגלו-צרפתית. כעבור כמחצית השעה ממשלת נורווגיה דחתה את האולטימטום הגרמני והכריזה על כוונתה להילחם בפולשים.
התנגשות ראשונה בין כוחות קרקע בריטים לגרמנים התרחשה בלילהאמר ב-21 באפריל 1940. הכוח הבריטי היה מצויד בחימוש קל בלבד למול הטנקים והתותחים הכבדים, וכן היה נתון להפצצות הלופטוואפה. לאחר קרב שנמשך כיממה, נסוגו כוחות בעלות הברית לכיוון אנדאלסנאס, משם פונו על ידי הצי הבריטי בליל ה-30 באפריל.
כוח עדיף מספרית של בעלות הברית שתקף את נרוויק הצליח להסיג את הכוחות הגרמנים ב-28 במאי 1940 ונראה שבעלות הברית הצליחו לבסס את אחיזתם בצפון נורווגיה. ניצחון זה היה זמני בלבד, והתקפות הגרמנים בחזית המערבית גרמו להסגתן של יחידות בעלות הברית. הכוחות הגרמנים, בראשותו של גנרל אדוארד דיטל, חזרו ממקום מקלטם בהרי הצפון וכבשו את נרוויק שוב ב-8 ביוני 1940. חיל המצב הנורווגי בראשותו של קולונל רוגה נכנע לגרמנים ב-12 ביוני 1940.
המלך וממשלתו נמלטו לגלות בבריטניה על גבי אה"מ דבונשיר ב-7 ביוני 1940 ולא שבו לנורווגיה עד לתום המלחמה, בשנת 1945.
כוחות פוליטיים וצבאיים גרמניים ופרו-גרמניים
כאשר הציג שגריר גרמניה בנורווגיה, קורט בראואר, את התביעות הגרמניות בפני ממשלתו של הוקון השביעי, המלך סירב והגרמנים הגיבו בהפצצה על הכפר בו שכן המלך, שמצידו הצליח להימלט כאשר צליל המטוסים נשמע, והיה ביער סמוך והתבונן בכפר נהרס. הדבר הוביל את ממשלת נורווגיה שהייתה עמו לייעץ לו פה אחד שלא למנות ממשלה מטעם קוויזלינג. כאשר הגרמנים הבינו שמפלגתו של קוויזלינג לא הצליחה לייצר תמיכה משמעותית, וזה נדחף הצידה במהרה. הגרמנים מינו מועצה מנהלית ב-15 באפריל בראשות אינגולף אלסטר כריסטנסן על מנת שתנהל את התחומים שעתידים היו להיכבש. המועצה בוטלה ב-20 בספטמבר 1940, כאשר הרייכסקומיסר יוזף טרבובן, השתלט על המדינה ויצר קבינט משלו. טרבובן ניסה לנהל משא ומתן עם יתר חברי הפרלמנט על מנת שיעניקו לנאצים מראית עין של לגיטימציה, אולם המשא ומתן עמם נכשל.
כתוצאה מכך, קוויזלינג שב להנהיג את המדינה ב-20 בפברואר 1942, למרות שטרבובן שמר את הזכות הבלעדית להשתמש באלימות ככלי פוליטי ועשה זאת בכמה הזדמנויות (למשל על ידי הטלת משטר צבאי בטרונדהיים וציוו על הריסת הכפר טלבג). קוויזלינג האמין כי על ידי הבטחת יציבות כלכלית יוכל לתווך בין החברה האזרחית הנורווגית לבין הכובשים הגרמנים ומפלגתו החלה אט אט לזכות באמון האוכלוסייה הנורווגית.
נורווגיה הייתה המדינה המבוצרת ביותר במלחמה: כמה מאות אלפי חיילים גרמנים הוצבו בנורווגיה, והיחס בין הכוחות הכובשים לבין האוכלוסייה היה של חייל גרמני אחד לכל שמונה נורווגים. רוב החיילים הגרמנים ראו עצמם בני מזל, בהשוואה לאלו שלחמו בחזית המזרחית.
במהלך המלחמה היו כ-6,000 אנשי אס אס בנורווגיה בפיקודו של אוברגרופנפירר (דרגה בכירה באס אס, מקבילה לגנרל-לוטננט בכוחות היבשה) וילהלם רדיס. רוב החיילים הללו היו תחת סמכותו של הוואפן אס אס.
השלכות כלכליות
ההשלכות הכלכליות של המלחמה בנורווגיה היו חמורות. נורווגיה איבדה את כל שותפות הסחר המרכזיות שלה כאשר נכבשה. גרמניה הפכה לשותפת הסחר העיקרית, אולם לא יכלה לפצות על אובדן שותפות הסחר הישנות. למרות שכושר הייצור לא השתנה במהלך המלחמה, השלטונות הגרמניים החרימו את רוב התוצרים של התעשייה וכתוצאה מכך רק 43% מהתוצרת הייתה זמינה באופן חופשי.
יחד עם הירידה הכוללת בפריון, הנורווגים נקלעו במהירות למחסור של מוצרי יסוד, כולל מזון והייתה סכנת רעב. הנורווגים החלו להצמיח גידולים משלהם ושמרו על בעלי חיים משלהם. בפארקים חולקו בין התושבים מוצרי מזון שונים, והשוק השחור סיפק זרם של סחורות. הנורווגים גם החלו להשתמש בתחליפים לדלק, קפה, תה וטבק, ודיג וציד הפכו נפוצים יותר.
השואה בנורווגיה
עם כיבוש נורווגיה חיו במדינה 2,173 יהודים. לפחות 775 מהם נעצרו ו/או גורשו. 742 מהם נשלחו למחנות ריכוז, 23 מהם מתו בעקבות ביצוע רצח ללא משפט והתאבדות; סך כל הנרצחים היהודים בנורווגיה היה 756 לפחות, 230 משקי בית מלאים. אלו שניצלו ברחו מהמדינה בעיקר לשוודיה ואחרים הצליחו לברוח לבריטניה.
קבלה ושיתוף פעולה
בקרב האוכלוסייה בנורווגיה מעטים היו משתפי הפעולה עם מפלגת "ההתכנסות הלאומית" של וידקון קוויזלינג. משתף פעולה מרכזי וידוע לשמצה היה הנרי אוליבר רינן, מנהיג קבוצה של מלשינים שהצליחה לחדור למחתרת הנורווגית ללכוד ולהרוג רבים מחבריה.
משתפי פעולה אחרים היו מה-STAPO, כוח משטרה שפעל באופן עצמאי, בנפרד מהמשטרה הרגילה. לכוח היה קשר הדוק למשטר קוויזלינג ואף לגרמנים.
יתר על כן, כ-15,000 נורווגים התנדבו לשירות קרבי בצד הנאצי; 6,000 נשלחו לפעולה כחלק מה-SS הגרמני, רובם נשלחו לחזית המזרחית.
המחתרת הנורווגית
המחתרת הנורווגית במלחמת העולם השנייה החלה לפעול החל מתחילת המערכה בנורווגיה באפריל 1940 וסיימה את פעילותה ב-1945, עם כניעתה של גרמניה הנאצית.
פעילותה של המחתרת הנורווגית התנהלה במספר מישורים: היא הצהירה על הלגיטימיות של הממשלה הגולה של נורווגיה ועל חוסר הלגיטימיות של משטר קוויזלינג הפרו-נאצי ושל שלטונו של יוזף טרבובן, הקומיסר הנאצי בנורווגיה; היא הגנה על דרום נורווגיה, ללא הצלחה אמנם, אך לפחות הצליחה לאפשר את בריחתה של ממשלת נורווגיה לגלות; והיא התנגדה בנשק, בפעולות חבלה, פשיטות קומנדו ופעולות של אי ציות אזרחי.
בפעולות המחתרת נהרגו 1,433 לוחמי מחתרת, מהן 255 נשים.
תגובת הגרמנים
אחד ממעשי התגובה של הגרמנים לפעילות המחתרת הייתה השמדת הכפר טלאווג ושליחת תושביו לזקסנהאוזן, שם מתו כמעט מחציתם, במעשה שהושווה למעשי הטבח באורדור-סור-גלאן ובלידיצה.
תוכנית האטום הגרמנית
בריוקאן שבנורווגיה קיים מפעל לייצור חשמל ומים כבדים. במהלך מלחמת העולם השנייה השתלט הצבא הגרמני על המפעל וייצר בו מים כבדים - רכיב חובה לייצור נשק גרעיני. במהלך מלחמת העולם השנייה ניסתה גרמניה בראשותו של אדולף היטלר להשיג את הנשק הגרעיני בטרם ישיגוהו בעלות הברית.
המחתרת הנורווגית, שפעלה כנגד הגרמנים, סייעה לבעלות הברית לפוצץ את המפעל ובכך פגעה קשות בהליכי פיתוח האטום הגרמניים. בהמשך הם גם הטביעו באגם טינסיון את המעבורת שנשאה מים כבדים, מעבורת שהנאצים חילצו וניסו להשיט בדרך לגרמניה. בכך הצליחה המחתרת הנורווגית לסכל את תוכנית הגרעין המאיימת של גרמניה הנאצית ולסייע לתבוסת גרמניה במלחמה כולה.
כוחות נורווגיים גולים
כ-80,000 נורווגים ברחו מהמדינה במהלך המלחמה; מלבד כוחות פוליטיים וצבאיים הם כללו אינטלקטואלים כגון סיגריד אונדסט. לאחר הכיבוש המשיך הפרלמנט הנורווגי לפעול בבריטניה. רוב הגולים באו מרצון לשרת אצל בעלות הברית ועד סוף המלחמה כוחות אלו כללו 28,000 חוגרים ונשים.
צי
ביוני 1940, כלל הצי המלכותי הנורווגי 13 אניות מלחמה ו-5 מטוסים, לרבות 500 מכוח האדם שלו עברו לבריטניה עקב הכיבוש. לאורך כל המלחמה, 118 ספינות שירתו בצי הנורווגי המלכותי, כאשר 58 מהן היו בשימוש פעיל עד סוף המלחמה. עד סוף המלחמה איבד הצי 27 ספינות ו-650 גברים.
חיל אוויר
על מנת לפתח ולאמן את חיל האוויר המלכותי הנורווגי, הוקם מחנה האימונים "נורווגיה הקטנה" בטורונטו, באונטריו שבקנדה, ב-10 בנובמבר 1940. עם זאת, חיל האוויר הנורווגי המלכותי נוסד כענף נפרד מהצבא רק ב-10 בנובמבר 1944.
חיל האוויר הפעיל ארבע טייסות בתמיכת בעלות הברית:
צבא
מתוך כל הכוחות הנורווגיים הגדולים, קיבל הצבא את העדיפות הנמוכה ביותר; גודלו לא עלה מעולם על 4,000 חיילים. בעקבות הרפורמה הארגונית האחרונה ב-1942, כלל הצבא את היחידות הבאות:
מלחמת לפלנד, ההתקדמות הסובייטית, הנסיגה הגרמנית
בתחילת אוקטובר 1944, כ-53,000 גברים מדיביזיית ההרים הגרמנית ה-19 עדיין היו כ-72 ק"מ בעומק רוסיה, לאורך נהר הליצה וצוואר חצי האי ריבאצ'י. התוכנית עבורם הייתה להגיע ללקסלב בנורווגיה, כ-260 ק"מ מערבה, עד 15 בנובמבר. ב-7 באוקטובר הצבא הסובייטי ה-14 והצי הצפוני, שמנו כ-133,500 חיילים תחת פיקוד הפילדמרשל קיריל מרטסקוב, תקפו את הנקודה החלשה ביותר בקו הגרמני, הצומת בין דיוויזיות ההר השנייה והשישית.
חיל הים הסובייטי ערך גם נחיתה אמפיבית ממערב לריבאצ'י, וכך איגף את הגרמנים. הגנרל יודל, שחשש לכיתור כוחותיו, הורה לדיוויזיית ההרים ה-19 לשוב לנורווגיה. הכוח הגיע לקירקנס עד 20 באוקטובר. הפיקוד העליון הגרמני הורה לרנדוליץ להחזיק את הסובייטים במפרץ, למען הצלת אספקה חיונית של 122,000 טון. כעבור חמישה ימים, כאשר הצבא הגרמני התכונן לנסיגה, ניצלו רק כ-41,000 טון.
כתוצאה ממדיניות האדמה החרוכה הגרמנית, קירקנס הושמדה כמעט כליל על ידי הגרמנים טרם נסיגתם; העיר הוצתה, מתקני הנמל והמשרדים פוצצו ולמעט כמה בתים קטנים, רוב העיר נהרסה. אירוע זה חזר על עצמו בכל רחבי פינמרק. הגרמנים היו נחושים בדעתם שלא להשאיר שום דבר בעל ערך לסובייטים; עדות לכך היא ההוראה של היטלר לרנדוליץ לעזוב את האזור כשהוא ריק מאנשים, מחסה ואספקה. 43,000 איש מילאו את ההוראה ואילו אלו שסירבו אולצו לעזוב את בתיהם. אולם ההערכה היא שכ-24,000 איש נותרו במזרח-פינמרק עד סוף נובמבר וחיכו לעזיבת הגרמנים.
הסובייטים רדפו אחרי הגרמנים בימים שלאחר מכן, והלחימה התרחשה סביב מונקלב וניידן ממערב לקירקנס, בסביבות 27 באוקטובר. החטיבה הגרמנית ההררית הרביעית, ששהוצבה מאסף, נסוגה באיטיות לאורך הכביש הראשי שלאורך בחוף, עד שב-6 בנובמבר הגיעה לטאנאפג'ורד, כ-70 ק"מ מצפון-מערב לקירקנס. זה היה אמור להיות המגע האחרון שלה עם הכוחות הסובייטים.