cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פאץ' אדמס (סרט)
ההחלטה להקים בית חולים
כאשר הלימודים בבית הספר לרפואה עומדים לפני סיומם מודיע מנהל בית הספר לאדמס כי יועמד לדין בפני ועדה רפואית על עיסוק ברפואה ללא רישיון בבית העץ שלו. הדיון נערך באולם בית הספר בנוכחות התלמידים, האחיות וחבר הרופאים. אדמס מסביר כי במוסד שלו החולים היו הצוות - הם המטפלים בחולים - "כולנו רופאים". הדיון המשפטי מסתיים בקביעתו של ראש ההרכב כי: "הלהבה שאתה הבערת, הלוואי ותתפשט על פני כל בתי החולים". ולדיקן בית הספר הוא אומר: הלוואי שיהיו כל התלמידים שלך בעלי "עליזות מופרזת" כמו אדמס. הסרט מסתיים כאשר אדמס מקבל את תעודת סיום לימודיו כרופא.
פרסים
הסרט זכה בשנת 2000 בפרס ASCAP. בשנת 1999 היה מועמד לפרס אוסקר, לפרס גלובוס הזהב ולפרסים נוספים.
רולס
{{פירושונים|
מרה (הר)
מרה (Märe) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 2,087 מטר, וממוקם בגבול הקנטונים ברן ופריבורג.
רולס
ראו גם
}}
מרה (הר)
משמעות השם מרה בגרמנית הוא סוסה.
גאוגרפיה
מרה הוא ההר השני מדרום לעיר תון, והרביעי מצפון למעבר יאון (Jaun Pass), ברכס הקיצוני בצפון האלפים הברניים באזור המכונה גם טרום האלפים (Pre-Alps). הרכס מתחיל ליד העיר תון בהר גאנטריש (2,175), וממשיך לאורך עמק זימן דרך ההרים מרה, שאפארניש (2,107), וקייזראג (2,185), עד להר שאפברג (2,239) ליד אגם גרוייר (Lake of Gruyère) בשפלה השווייצרית, שם חוצה את הרכס מעבר יאון (המחבר את אזור גרוייר (district of Gruyère) שבשפלה השווייצרית עם עמק זימן (Simmental)), ומצידו הדרומי של המעבר ממשיך הרכס בהרים רודיגנשפיץ (2,124), דאן דה רות (2,236), דאן דה סאוויני (2,252), וניל נואר (2,389), ווניל קארה (2,197), ומסתיים בהרים רושה דה נה (2,042) ודאן דה ז'אמאן (1,879) שעל גדות אגם ז'נבה.
מצדו הצפון מזרחי ממוקם הר גאנטריש ומצידו הדרומי הר שאפארניש צדו המזרחי של ההר מתנשא מעל עמק זימן ולמרגלותיו העיירה אוברוויל בזימנטל (Oberwil im Simmental), צדו המערבי מתמזג אל תוך השפלה השווייצרית.
תיירות
ההר חסר ייחודיות ואינו מפורסם, אך ישנם מספר מסלולי הליכה רגליים העולים אל פסגתו ויורדים ממנה אל עמק זימן.
ממלכת גופטה
ממלכת גופטה או אימפריית גופטה (בסנסקריט: गुप्त राजवंश, Gupta Rājavaṃśa) הייתה אימפריה הודית עתיקה, שהתקיימה בין השנים 320 ל-550 לערך וכיסתה חלקים נרחבים מתת-היבשת ההודית. הממלכה הוקמה על ידי מהרג'ה סרי-גופטה והשתלטה על חלקים נרחבים מצפון הודו בתקופת צ'נדרהגופטה. יורשו של צ'נדרהגופטה היה בנו, סמודרהגופטה ששלט בין השנים 335 – 375. סמודרהגופטה נחשב אחד הגאונים הצבאיים בהיסטוריה הצבאית ההודית. ירש אותו צ'נדרהגופטה השני, הידוע גם כויקראמאדיטיה ששלט בין השנים 375 עד 413/415. בתקופתו הממלכה הגיעה לשיא כוחה ולשיא כיבושיה והיא נחשבת לשיא תקופת תור הזהב. עמוד הברזל במתחם קוטוב מתוארך לתקופתו. חלק מכוחה של ממלכת גופטה נבע מבריתות פוליטיות מדיניות וטקסי נישואין עם צאצאי משפחות מלוכה במדינות שכנות, בהן שושלת הואקטאקה.
השגשוג והשלום ששררו תחת שלטון שושלת גופטה איפשרו התקדמות בתחומי המדע והאמנות. תקופת גופטה נחשבת ל"תור הזהב של הודו", והיא בלטה בהישגים הרבים שהושגו בה בתחומי המדע, הטכנולוגיה, ההנדסה, האמנות, הדיאלקטיקה, הספרות, הלוגיקה, המתמטיקה, האסטרונומיה, הדת והפילוסופיה - הישגים שייסדו במידה רבה את מה שידוע כתרבות ההינדית. בין המלומדים והיוצרים הרבים שפעלו בתקופה זו ניתן למנות את קאלידאסה, אריאבהטה, עמארסימקה וישנו שארמה. מערות אג'נטה המוגדרות כאתר מורשת עולמית, נחצבו בחלקן בתקופת ממלכת גופטה ואף חלק מציורי הקיר במערות הם מתקופה זו.
חלק מהמידע על ממלכת גופטה ועל התקופה מגיע מכתביו של הנזיר הסיני פהאין (Faxian) שסייר בהודו וכתב על הארץ ועל תרבותה.
הקיסרים האחרונים של ממלכת גופטה החזקה היו קומארהגופטה הראשון (415-455) ובנו סקאנדהגופטה (455-467). אחריהם אמנם היו שליטים אחדים ששלטו בממלכה, ובהם פורוגופטה, קומארהגופטה השני, בודההגופטה, נארשימהאגופטה, קומרהגופטה השלישי, וישנוגופטה ווינאגופטה, אולם התחילה דעיכה וסופהּ של הממלכה הגיע עם פלישתם של ההונים, במאה ה-6.
הר וורן (ויומינג)
הר וורן (באנגלית: Mount Warren), המכונה גם הר הארדינג (Mount Harding) הוא הר ברכס וינד ריוור במחוז פרימונט במדינת ויומינג שבארצות הברית.
ההר, שגובהו 4,184 מטרים מעל פני הים, הוא השלישי בגובהו בין הרי הרכס, והרביעי בגובהו בוויומינג.
ההר מתנשא לגובה של 293 מטרים מעל סביבתו.
הפסגה ממוקמת בשטח אזור הבר פיצפאטריק שבשטח היער הלאומי שושון. הפסגה מתנשאת מעל מספר קרחונים, שהידוע בהם הוא קרחון דינוודי.
ההר גובל בשטח היער הלאומי ברידג'ר (אך לא נמצא בשטחה של שמורת טבע זו).
מקור השם
ההר נקרא על שם פרנסיס וורן (Francis E. Warren), שהיה סנטור מטעם מדינת ויומינג, וכן מושל ויומינג הראשון.
הטיפוס על ההר
הראשונים שטיפסו לפסגת ההר היו קארל בלאורוק (Carl Blaurock) ואלברט אלינגווד (Albert Ellingwood) בשנת 1924.
מקסים סלומון
מקסים סלומון (1922–1991), צלם ישראלי, צלם המערכת של "העולם הזה" ושל "במחנה", מחלוצי הצילום העיתונאי החופשי בישראל.
ביוגרפיה
סלומון נולד בתל אביב, אבי-סבו היה אחיו של יואל משה סלומון, ממייסדי פתח תקווה.
סלומון למד את תורת הצילום בעצמו. הוא העלה בצילומיו שאלות חברתיות ופוליטיות נוקבות בישראל הצעירה. בשנות החמישים, בשיתוף עם אורי אבנרי, פיתח את גישת הכתבה המצולמת (הרפורטז'ה) הנהוגה עד היום. סלומון צילם את בתי תל אביב הישנים והמתפוררים, את האמנים שושנה דמרי ושייקה אופיר בראשית דרכם, ואת יושבי בית הקפה כסית. בתל אביב אהב לצלם את הקבצנים, מוכרי הנקניקיות ואת הקשישים. צילומיו בשחור לבן היו ישירים, הומוריסטיים לוכדים בתוכם התרחשויות מגוונות.
סלומון אהב את החיים הטובים, היה שתיין וחובב נשים מושבע. היה חבר של בעל הכפר של רפי נלסון בטאבה, שהייתה מוקד חיי הבוהמה בשנות השישים עד שנות השמונים. סלומון בילה שם שעות רבות בשתייה וגם ניהל באיזה שלב את המקום. בתחילת שנות ה-60 היה בבעלותו מועדון על שפת הכנרת בשם "מינוס 206", אותו מכר מאוחר יותר לצלם אחר, דוד אולמר. הוא התחתן ארבע פעמים ונולדו לו ארבעה ילדים, ביניהם חוקרת הספרות איריס מילנר. ב-1991 מת בבית החולים "יוספטל" באילת מחוסר כל. בשנת 2007 נערכה לזכרו תערוכה במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב - "מקסים סלומון - רפורטז'ות, 1947- 1957" אוצר: גיא רז.
שוק סנט לורנס
שוק סנט לורנס (באנגלית: St. Lawrence Market) הוא שוק ציבורי עיקרי בטורונטו, אונטריו, קנדה. הוא ממוקם בצומת הרחובות פרונט המזרחי וג'רוויס, ברובע "העיר העתיקה" של טורונטו. עד 2015 היו במתחם שני מבנים למטרות שונות - הצפוני והדרומי. עד הריסתו של שוק סנט לורנס הצפוני ברחוב פרונט הצפוני, במטרה לפנות שטח לחידוש עירוני, הוא אירח שוקי איכרים ועתיקות על בסיס שבועי בעוד השוק הדרומי פעל על בסיס יומי.
הבניין הדרומי, שנבנה מחדש פעמיים והוא משלב קטע מהבניין המקורי ששימש כבניין העירייה הזמני של טורונטו עד שנת 1845.
שוק סנט לורנס נבחר לשוק המזון הטוב ביותר בעולם על ידי נשיונל ג'יאוגרפיק באפריל 2012.
היסטוריה
ב-1803, האוכלוסייה ב-York, Upper Canada גדלה לנקודה שבה היה צורך בשוק ציבורי. סגן מושל של Upper Canada, פיטר האנטר, הקים שוק שבועי המיועד לאזור. הכרזתו הופיעה בגיליון העיתון Upper Canada Gazette ב-3 בנובמבר 1803, ובה היה כתוב: "כיוון שקולות רבים עלו מצד תושבי העיירת יורק ועיירות סמוכות אחרות, בכך שאין מקום או יום מוסדר למכירת בקר, צאן, עופות, דגים, טובין וסחורות, שהובאו על ידי סוחרים, חקלאים ואחרים, עבור האספקה הדרושה לעיר יורק, ואילו תועלת רבה ויתרון יכולים להיות לתושבים ולאחרים על ידי הקמת שוק שבועי במקום וביום מסוים למטרה האמורה".
השוק המקורי היה ידוע בשם "כיכר השוק" ואנשים התאספו בו בשבתות בפינת רחוב קינג וניו סטריט (רחוב ג'רוויס של היום) המשתרע מערבה לרחוב צ'רץ' ודרומה לרחוב פאלאס (רחוב פרונט של היום), עם ערוץ שרץ במרכז מן רחוב קינג, דרומה אל המפרץ. כיכר השוק הייתה מרכז החיים החברתיים בעיר, שם נערכו מכירות פומביות ואף התבצעו בו עונשים ציבוריים. בימיה הראשונים של העיר, כאשר העבדות הייתה עדיין חוקית, השוק כלל מכירות פומביות של עבדים שחורים. חוקי העזר העירוניים אסרו על מכירת חמאה, ביצים, דגים, בשר, עופות וירקות בין השעות 06:00 ל-16:00 בשבתות, למעט בשוק, במטרה לעודד ולהגדיל את הפעילות בו.
הבניין הראשון של השוק, שהוגדר מראש כזמני, היה באורך 11 מטרים וברוחב 7.3 מטרים ונבנה בשנת 1814. מבנה הקבע הראשון נבנה מעץ בשנת 1820. בשנת 1823 נחפרה הבאר הציבורית הראשונה בעיר. ב-1831 מבנה העץ של השוק פורק ובמקומו נבנה מבנה לבנים מרובע עם כניסות בעלות קשתות בצדדים. שטח המשרדים של הבניין שימש כביתה הזמני של מועצת העיר עד 1845. מבנה זה שירת את ייעודו עד השריפה הגדולה של טורונטו בשנת 1849, שכילתה את הצדו הצפוני של המבנה, ולאחר מכן נהרס ברובו לטובת בניית מבנה חדש. בנייני השוק נהרסו ונבנו מחדש עוד פעמיים, ב-1904 וב-1968.
אחרי השריפה, נבנה הסנט לורנס הול יחד עם בניין שוק חדש, בינו לבין רחוב פרונט. בניין שוק סנט לורנס הדרומי הנוכחי נבנה בשנת 1845 כבית העירייה של טורונטו ונבנה מחדש בשנת 1850 ו-1904 ושופץ בשנת 1972. קירוי נבנה בין המבנה הצפוני לדרומי והוא נהרס בשנות החמישים. המבנה הצפוני האחרון של שוק סנט לורנס היה בניין קומה אחת שנבנה בשנת 1968, במקום המתחם של 1904, שנוצר על מנת להידמות למבנה השוק הדרומי. הוא נהרס בשנת 2015 ובניין חדש ייבנה באותו מגרש. שוק חקלאים זמני ממוקם במגרש החנייה מדרום למבנה השוק הדרומי.
במאה התשע עשרה היו לטורונטו שלושה שווקים ציבוריים, ששמם נקרא על שם הרבעים שבהם היו ממוקמים. שוק סנט לורנס, שהוקם בשנת 1803, היה הראשון, שוק סנט פטריק בקווין סטריט ווסט 238 היה השני והוקם בשנת 1836. הוא עדיין מתקיים ומתפקד כביתו של המזון האורגני ונבנה עבורו מבנה קבע בשנת 1912, ושוק סנט אנדרו בבלוק בין רחובות ריצ'מונד, אדלייד, בראנט ומוד שנבנה בשנת 1850 וכיום קיים פארק על שטחו.
טורונטו מתקדמת לעבר בניין שוק נוסף באתר של הבניין הצפוני. בניין חדש בן ארבע קומות עם אטריום המיועד להחליף את המבנה הצפוני של 1968. שוק האיכרים הועבר לרחוב הטיילת 125, מדרום לבניין הדרומי. מתחת לרצפת המבנה של שנת 1968 נמצאו יסודות של המבנים מ-1831, 1851 ו-1904.
יצחק שאולי
יצחק שאולי (נולד ב-25 בינואר 1935) הוא במאי, שחקן, שדרן רדיו ועורך טלוויזיה ותיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה
יצחק שאולי נולד ב-1935 בארגנטינה. בהיותו בן 13, עלה עם משפחתו לארץ ישראל. שאולי הוא דודו של במאי הקולנוע איתן גרין.
את שירותו הצבאי עשה בלהקת הנח"ל בתוכניות "עד מאה ועשרים" ו"צריך לחיות", בהן השתתפו גם יהורם גאון, אריק איינשטיין, עליזה רוזן ויוסי פרוסט. במסגרת התוכנית "צריך לחיות" כיכב במערכון "הנידון למחבוש ברח" שנכתב על ידי אפרים קישון.
עם סיום שירותו הצבאי, שימש מספר שנים כמורה מחנך ובמקביל, כמבקר קולנוע בעיתון "מעריב לנוער".
בשנת 1962 נסע בשליחות לברזיל, שם למד בבית הספר לקולנוע מטעם משרד החוץ הברזילאי, בהנהלתו של הבמאי השוודי ארנה סוקסדורף.
משחק
לאחר חזרתו ארצה, שיחק שאולי במספר הצגות: "הטיירה" (1965) בבימוי נעמי פולני (תיאטרון "פשוש"), יחד עם ליאור ייני ועליזה רוזן; בקומדיה "הזוג המוזר" (1967) בבימוי ראובן מורגן ("תיאטרון "בימות"), לצידם של השחקנים בומבה צור וגדעון זינגר, וב"עלי כינור" (1968) בבימויו של אברהם ניניו (תיאטרון הבימה), לצידם של נסים עזיקרי ורפאל קלצ'קין.
בשנת 1972 שימש כעוזר במאי וכשחקן בסרטו של אברהם הפנר, "לאן נעלם דניאל וקס".
מגיש רדיו וטלוויזיה
בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים הגיש שאולי את תוכנית הרדיו "הצגה שלישית" בגלי צה"ל, וחלק מסדרות תוכנית הטלוויזיה "מסך גדול מסך קטן" העוסקת בענייני קולנוע.
בימוי בטלוויזיה
את עיקר פרסומו עשה שאולי בעבודתו בטלוויזיה הלימודית ובערוץ 1, שם ביים את תוכניות "גם אנו שופטים" (1978), "מצב משפחתי", "ליד עריסת הקולנוע" (בהנחיית יהורם גאון), סדרת הנוער "לא כולל שירות" בהשתתפות להקת צעירי תל אביב (1993-1990) והסדרה הקומית "חצי המנשה" (1996).
בין התוכניות שביים, בולטת "זהו זה!". התוכנית שודרה בין השנים 1978 ו-1998 והפכה לקאלט ישראלי. בתחילה ביים את הפינות "נוח בר מוח" עם ספי ריבלין ושולה חן, "סערה בכוס תה", פינת הלשון עם תיקי דיין וספי ריבלין. בהמשך, החל לביים ולערוך תוכניות. ביים את הפרקים : "סופר בפולנית", "החיידק המזמר", "טופסיו", "כיפה אדומה", "ג'יימס בונד", "צ'ארלי צ'פלין", "השמן והרזה" ו"חברת החשמל".
בשנים 1983–1986, יצר, יחד עם המפיקה רישה טירמן, את הסיטקום הישראלי הראשון "קרובים קרובים", אותו גם ביים ובו השתתפו, בין היתר, חנה מרון, יהורם גאון, תיקי דיין, לאורה ריבלין ואילן דר. הסדרה זכתה להצלחה עצומה ובפרס כינור דוד.
בשנת 1994 ביים שאולי את קלטת הילדים "והילד הזה הוא אני" המבוססת על שיריו של יהודה אטלס, ובו השתתפו שירילי דשא, עמי טראוב, שרית סרי, יואב הייט, והילד אדם בסנטה.
בתחילת שנות האלפיים ביים שאולי אופרות סבון טלוויזיוניות: בשנת 2001 ביים את הטלנובלה "לגעת באושר", לאחר מכן, את "לחיי האהבה" (2002), "משחק החיים" (2003), "מיכאלה" (2004) ו"המקום" (2008).
בימוי בתיאטרון
את דרכו כבמאי תיאטרון החל שאולי במסגרת עצרות וחגים בקיבוצים. בהמשך, ביים את הצגות היחיד "פרחים לעכבר לבן" ו"קהיר, פברואר 78" (מבוסס על הספר "דוד אוגוסט, קהיר פברואר") בהשתתפות השחקן אלכס פלג. בתיאטרון לילדים ולנוער ביים את "ועכשיו כולם ביחד" - סדרת מחזות תיאטרון מאת מרים קיני. בתיאטרון החאן הירושלמי ביים את ההצגה "אתה קולט אותי?" (1990) ובתיאטרון "הבימה" מחווה ל"רביעיית מועדון התיאטרון". בנוסף ביים את הצגת הבידור "חגיגות סיום רוטציה" בהשתתפות טוביה צפיר ; "האגף הסגור" עם טוביה צפיר ויואב צפיר והצגת היחיד של רבקה מיכאלי "בת 26 פעם שנייה". בשנת 1983 ביים את "ימי בנימינה", מופע משיריו של אהוד מנור.
בעשור השני של המאה ה-21 מביים שאולי בתיאטרון היידישפיל. במסגרת זו ביים את הקומדיה "הזכייה הגדולה" מאת שלום עליכם, "המגילה" על פי שירי איציק מאנגר, "געבירטיג", "אמא יהודייה ב-10 שיעורים", "בעלת הארמון" מאת לאה גולדברג, "כוכבים נוצצים" (אשר זכתה לפרס הצגת הבידור של השנה), "ספסל הזהב", "שירת חב"ד" ו"החיים על פי בודו".
ב-13 ביולי 2010, בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה, הוענק לו פרס על מפעל חיים.
פרסים
על פועלו בתיאטרון ובטלוויזיה זכה יצחק שאולי במספר פרסים:
ריצ'רד אולני
ריצ'רד אולני (באנגלית: Richard Olney; ) היה מדינאי אמריקאי שכיהן כתובע הכללי וכמזכיר המדינה של ארצות הברית תחת הנשיא גרובר קליבלנד.
ביוגרפיה
בשנים 1893–1895 כיהן אולני כתובע הכללי בממשלו של הנשיא גרובר קליבלנד. בשנת כהונתו הראשונה פרצה שביתת פולמן (בה שבתו עובדי חברתו של ג'ורג' פולמן לייצור רכבות). אולני יזם, לראשונה בתולדות המדינה, את התערבות כוחות הביטחון בהפגנות המחאה והורה על הוצאת צווי מניעה למחאה אלימה.
לאחר מותו של מזכיר המדינה ולטר גרשם מונה אולני כמחליפו. בתפקיד זה הוא כיהן בשנים 1895 - 1897, ובתקופתו הועלה דרג נציגויותיה של ארצות הברית לשגרירות. כן הוא השתתף ביישוב מחלוקת הגבולות בין ונצואלה לבין גיאנה הבריטית.
לאחר סיום תפקידו שב אולני לעסוק בעריכת דין.
ביצרון
בִּצָּרוֹן הוא מושב עובדים במישור החוף הדרומי (סמוך לגדרה), ושטחו הוא כ-5,000 דונם. את המושב ייסד גרעין של אסירי ציון מרוסיה בשנת תרצ"ה (1935) על שטח של הישוב הסמוך גן יבנה, ואחד מחבריו נתן לו את שמו מן הפסוק.
היסטוריה
בשנת 1935 עלו חברי המושב על אדמתם, שניתנה להם מנחלאות גן-יבנה, על פי ההסכם (כמתואר בספרו של אריה קרישק -"בוני הגן", 1993), כלל השטח 30 נחלות משק, חמישה דונם לכל נחלה. בכל משק היה בית קטן שבו חדר אחד ומטבח. השירותים היו בחצר. בעשור הראשון לקיומם סבלו ממצוקה כלכלית וחברתית קשה. בשנת 1946 הצטרף אל המושב גרעין של נוטרים משוחררים מהמושבה מזכרת בתיה. את החבורה הוביל אז אריה רוז'נסקי שגם חיבר את השיר "הורה בצרון".
עד מלחמת העצמאות היה ביצרון מוקף כפרים ערבים (ברקה, בשית, קטרה). המושב היה סמוך לקו החזית עם הצבא המצרי אשר הגיע עד לגשר עד הלום, והופצץ על ידי מטוסי חיל האוויר המצרי. נשים וילדים פונו לנס ציונה וראשון לציון. הגברים נשארו להגן על המושב ולנסות להציל את התוצרת החקלאית. ב-1949, בהמלצתו של אברהם הרצפלד התיישבו במקום חיילים משוחררים חברי גרעין "בתלם", ובהמשך הגיעו לביצרון עולים חדשים בעיקר מבולגריה ורומניה והקימו משקי חלב. בשלהי המאה ה-20 וראשית המאה ה-21 נבנו במקום שכונות הרחבה, מרביתן לבני המושב.
ממזרים חסרי כבוד
ממזרים חסרי כבוד (באנגלית: Inglourious Basterds) הוא סרטו השישי של הבמאי קוונטין טרנטינו, שיצא לאקרנים בשנת 2009. בדומה לסרטיו הקודמים, הסרט מתאפיין באלימות פואטית וגרפית ובהומור שחור. הסרט צולם בכמה אתרים, בהם גרמניה וצרפת. הסרט מתרחש בצרפת הכבושה על ידי הנאצים, במהלך מלחמת העולם השנייה, ועוסק בשני קווי עלילה הקשורים בניסיון כפול ומקרי של גורמים יהודיים להפלת השלטון הנאצי: קו עלילה אחד עוסק ביהודייה-צרפתייה צעירה שברחה מהנאצים, והשני עוסק בקבוצת חיילים יהודים מצבא ארצות הברית, המכונה ה"ממזרים", אשר פועלים לנקמה אלימה בחיילים נאצים. אף שמדובר בסרט מלחמה, טרנטינו מגדיר אותו כמערבון ספגטי עם איקונוגרפיה של מלחמת העולם השנייה.
הסרט זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (כריסטוף ואלץ), בפרס גילדת שחקני המסך לאנסמבל השחקנים הטוב ביותר ובפרס סאטורן לסרט הפעולה/הרפתקאות הטוב ביותר לשנת 2009.
פרק ראשון: היה היה... בצרפת תחת הכיבוש הנאצי
הסרט נפתח בצרפת הכבושה, בשנת 1941. איש האס-אס קולונל האנס לנדה (כריסטוף ואלץ), המכונה "צייד היהודים", מגיע לבית כפרי של משפחה צרפתית ומתחיל לנהל, על פניו, שיחת חולין על כוס חלב. בהמשך מתברר כי מטרת הביקור היא לחקור את פרייה לפדיט (דני מנושה), רפתן צרפתי, אודות שמועות על כך שהוא מסתיר משפחה יהודית בשם דרייפוס בביתו. במהלך החקירה מצליח לנדה לשבור את לפדיט ומאתר את מקום המסתור של המשפחה היהודית מתחת לרצפת הבית. היות שלפדיט ולנדה דיברו באנגלית, משפחת דרייפוס לא הבינה שלפדיט הסגירם. בסיום השיחה לנדה מסמן לחייליו לירות ברצפת הבית, וכתוצאה מכך כל בני המשפחה נהרגים מלבד שושנה דרייפוס (מלאני לורן), נערה מתבגרת המצליחה לברוח בריצה אל היער הסמוך.
פרק שני: ממזרים חסרי כבוד
בפרק זה מוצגים לראשונה ה"ממזרים", צוות של חיילים אמריקאים-יהודים מהמשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS). מנהיגם, סגן אלדו ריין, הידוע גם בשם "אלדו האפאצ'י" (בראד פיט), מכריז על המשימה והייעוד של הצוות: לגרום בהלה והרס ברחבי הרייך השלישי על ידי הרג אכזרי של חיילי צבא גרמניה רבים ככל האפשר וקרקופם. ריין מכריז גם שאין לקחת שבויים וכי על כל איש צוות מוטלת החובה להשיג לפחות 100 קרקפות של נאצים. בסצנה הבאה מוצגים "הממזרים" בצרפת הכבושה, מקרקפים יחידה של חיילים נאצים. אחד מאנשי הצוות, דוני (אלי רות'), שנודע בקרב הגרמנים בשם "הדוב היהודי", הורג באלימות רבה סמל גרמני עם מחבט בייסבול. ריין בתגובה מסביר כי זו אחת מצורות הבידור היחידות שלהם. היחידה מונה גם את הוגו שטיגליץ (טיל שווייגר), ששוחרר מהכלא על ידי הצוות אחרי שמשך את תשומת לבם בכך שהרג 13 קציני גסטפו.
שיטת הפעולה של הצוות כוללת השארה של חייל גרמני אחד בחיים כעד שיפיץ את הידיעה על הפשיטות שלהם על יחידות נאציות. הם חורטים צלב קרס על מצחו של הניצול על מנת לחשוף את זהותו כנאצי גם אחרי המלחמה ולזרוע בכך עוד פחד בקרב הצבא הגרמני.
פרק שלישי: לילה גרמני בפריז
ארבע שנים לאחר הימלטותה מופיעה שושנה שוב, הפעם בפריז, בזהותה המאומצת "עמנואל מימייה", הבעלים של בית קולנוע קטן בשם "לה גאמר". היא פוגשת את פרדריק צולר (דניאל ברוהל), צלף גרמני וגיבור מלחמה, שמשחק את עצמו בסרט התעמולה הנאצי "גאוות האומה", אשר עלילתו מבוססת על מעלליו במהלך אחד הקרבות. למרות ששושנה מגיבה בקרירות אל צולר, הוא מנסה להרשים אותה ומצליח לשכנע את שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס (סילבסטר גרות) לקיים את הקרנת הבכורה של הסרט בקולנוע שלה, בנוכחות הפיהרר אדולף היטלר (מרטין ווטקה) עצמו והכפופים אליו, כגון הרמן גרינג ומרטין בורמן, וכן ראש האבטחה של ההקרנה, קולונל האנס לנדה. שושנה נחרדת לראות שוב את האיש שרצח את משפחתה, ואם זה לא הספיק, הוא מתחקר אותה ביחידות, תחקור שבו נראה כאילו הוא יודע את האמת עליה והוא עומד לשבור אותה (בדומה לתחקורים שעשה ללפדיט, ובהמשך הסרט, לבריג'ט פון האמרסמארק). אבל בסוף, הוא מסיים את התחקור ועוזב את שושנה, וזו פורצת בבכי ברגע שלנדה יוצא מהחדר.
שושנה מבינה כי הנוכחות של צמרת השלטון הגרמנית וקצינים נאצים מספקת הזדמנות מצוינת לנקמה. בעזרת בן זוגה השחור מרסל (ג'קי אידו), מקרין הסרטים בקולנוע, היא מחליטה לשרוף את בית הקולנוע במהלך הקרנת הבכורה. לשם כך הם מתכננים להשתמש בתכונת הדליקות הגבוהה של סרטי נייטרית 35, המאוחסנים בכמויות גדולות במקום. היא גם מחליפה את סוף הסרט בקטע מצולם של עצמה, שבו היא מציגה את זהותה היהודית ואת כוונת הנקמה שלה. להמחשת אופיו של סרט הצילום כחומר בעירה, משתמש טרנטינו בקטע מן הסרט "סבוטז'" של אלפרד היצ'קוק.
פרק רביעי: מבצע קינו
הבריטים שומעים על כוונתם של נאצים בכירים רבים להופיע להקרנת הבכורה של הסרט "גאוות האומה", והגנרל אד פינץ' (מייק מאיירס) הבריטי שולח לפריז קצין מומחה לסרטי הרייך השלישי, סגן ארצ'י היקוקס (מיכאל פסבנדר), כדי להוביל מתקפה שתתרחש במהלך האירוע. היקוקס עובד עם ה"ממזרים" ועם סוכנת כפולה: השחקנית הגרמנייה בריג'ט פון האמרסמארק (דיאן קרוגר). פון האמרסמארק מארגנת מפגש עם היקוקס וה"ממזרים" במרתף של מסבאה צרפתית, אך בהגיעם למקום לבושים כקצינים נאצים, הם מגלים כי מבלים שם גם מספר חיילים נאציים, בהם סמל גרמני בשם וילהלם (אלכסנדר פיהלינג), שחוגג את לידת בנו עם חבריו. היקוקס, שטיגליץ ווילהלם וייקי, חבר נוסף ב"הממזרים": יהודי שהיגר לארצות הברית עם עליית הנאצים, נפגשים עם האמרסמארק, אבל המפגש משתבש כאשר וילהלם השיכור פותח בשיחה איתם ומציק לפון האמרסמרק. היקוקס מנסה לאיים עליו, אך וילהלם מבחין שלהיקוקס יש מבטא גרמני משונה. אז מתעורר חשדו של בכיר הגסטפו, דיטר הלסטרום (אוגוסט דיהל) שנוכח במקום. הוא שואל את היקוקס לגבי זהותו, והאחרון מספר את סיפור הכיסוי שלו. הלסטרום מתיישב בשולחן ומשוחח איתם, משחק איתם במשחק הומוריסטי ששוחק במקום, ולכאורה מנסה להיות ידידותי אליהם (כנראה כדי להוציא מהארבעה בקלות את האמת לגבי זהותו של היקוקס) אך כאשר הסועדים בשולחן מזמינים את המשקאות, היקוקס מזמין שלוש כוסות ויסקי באמצעות סימון באצבע, אמה וקמיצה (במקום באגודל, אצבע ואמה, כנהוג אצל גרמנים), לאחר הרמת הכוסיות, הלסטרום שולף אקדח ומכוון אל היקוקס. היקוקס מבהיר שהוא כבר מכוון אקדח אל הלסטרום מתחת לשולחן, ושטיגליץ שישב מימינו אוחז מיד בהלסטרום, כך שרובהו מכוון הישר לאשכיו מטווח אפס. בתום שיחה קצרה פורץ קרב יריות, וכולם נהרגים מלבד וילהלם ופון האמרסמארק, שנפצעת ברגלה. אז מגיע אלדו ריין ועושה עסקה עם וילהלם, שיניח לו לאסוף את פון האמרסמרק ובתמורה יחוס על חייו. וילהלם חושד בו, אך משתכנע להניח את נשקו ובריג'ט פון האמרסמארק יורה בו למוות, לאחר שכינה אותה "בוגדת מזדיינת" (כאשר הבין מריין כי היא סוכנת כפולה).
ריין חוקר את פון האמרסמארק על האירוע במסבאה, והיא מספרת על השינויים במיקום הקרנת הבכורה של סרט הקולנוע, ועל כך שהיטלר יהיה נוכח בה. ריין מחליט להמשיך את הפעולה בקולנוע עם שלושה "ממזרים" נוספים: דוני, יוטוביץ' (בי ג'י נובאק), ועומר (עומר דום), שייכנסו במסווה של המלווים האיטלקיים של האמרסמארק.
במקביל, קולונל האנס לנדה חוקר את הרציחות במסבאה. הוא מוצא נעל עקב מיותמת, ולידה מפית חתומה על ידי האמרסמארק שניתנה לווילהלם כמזכרת.
פרק חמישי: נקמת הפנים הענקיות
לאחר שהוציא את ריין ויוטוביץ' מהקולנוע, לנדה מציע להם עסקה: הוא יאפשר את המשך הפעולה על ידי עומר ודוני שנותרו באולם, בתוספת הדינמיט שלקח מאלדו והניח תחת מושבו של היטלר, ובכך תושמד ההנהגה הנאצית ויושם הקץ למלחמת העולם השנייה - בתנאי שיקבל חסינות מפני העמדה לדין על פשעי מלחמה, עיטור הכבוד של הקונגרס האמריקאי עבורו ועבור ה"ממזרים", אזרחות אמריקאית, פנסיה צבאית מלאה וקרקע משלו על האי ננטקט במסצ'וסטס. הוא גם דורש שיגידו שהוא היה שותף למבצע. המפקד של ריין, המשוחח איתם במכשיר קשר (מגולם, בקולו בלבד, על ידי הארווי קייטל), מסכים לעסקה.
בינתיים בהקרנת הבכורה, מתחיל הסרט ונראה כי הקהל מגיב בהתלהבות רבה. שושנה מתכוננת בתא המקרין לשריפת האולם, ואילו מרסל נועל את דלתות האולם ומחכה מאחורי מסך הקולנוע, מוכן להצית את גלגלי הסרטים. פרדריק צולר עולה אל חדר ההקרנה אל שושנה, אך היא דוחה את חיזוריו. הוא מוחה על כך. שושנה משטה בו להאמין שהיא נכנעת לרצונותיו ומבקשת שינעל את הדלת, אך כשהוא מסתובב היא יורה בו והוא נופל. לאחר התבוננות בדמותו על מסך הקולנוע, שושנה מרחמת על צולר הנאנק וניגשת אליו, אך הוא יורה בה. שניהם שוכבים מתים על רצפת חדר ההקרנה.
במקביל, הקהל בקולנוע נדהם כאשר לקראת סיום הסרט מופיעה על המסך דמותה של שושנה, המודיעה כי היא יהודייה והצופים כולם עומדים להישרף. מרסל מצית את הסרטים, וכך המסך והאולם כולו עולים באש. דמות פניה של שושנה ממשיכה להיות מוקרנת על גבי המסך העולה באש ועשן. דוני ועומר אורבים להיטלר מחוץ לתאו ומחסלים אותו ואת יוזף גבלס, הרמן גרינג ומרטין בורמן. מתאו של הפיהרר יורים דוני ועומר לתוך ההמון המנסה לנוס. זמן קצר לאחר מכן, הדינמיט שלנדה לקח מרגליו של אלדו, והניח תחת מושבו של היטלר מתפוצץ, ובתוספת הפצצות של דוני ועומר שעמדו בסמוך, נוצר פיצוץ ענק שהורג את כל הנוכחים באולם.
בסצנה האחרונה, נוסעים לנדה והנהג שלו, עם ריין ויוטוביץ, אל קו החזית האמריקאי, שם הוא מסגיר את עצמו כחלק מהעסקה שנקבעה. בקו החזית, הוא נותן את הנשק שלו לריין במעשה סמלי של כניעה. ריין מבקש את הסכין שלו בחזרה ולאחר מכן אוזק את לנדה באזיקים. ריין יורה בנהג של לנדה ומורה ליוטוביץ לקרקף אותו. לנדה זועם ונחרד, וריין אומר לו שהממונים עליו רק ינזפו בו בשל הפרה קלה זו של תנאי העסקה ולא יענישו אותו.
לבסוף, ריין עושה ללנדה מה שעשה לכל נאצי ששחרר בחיים לאחר תקיפותיו: חורט על מצחו צלב קרס כאות קלון.
יצירת הסרט
קוונטין טרנטינו עסק בכתיבת התסריט במשך יותר מעשור. הוא ראה בתסריט יצירת המופת האולטימטיבית שלו, והרגיש שעל התסריט להיות הדבר הטוב ביותר שכתב אי פעם. טרנטינו תכנן את הסרט ב-2001 כמערבון, שהתפתח בהמשך לגרסה של הטוב, הרע והמכוער בזמן מלחמת העולם השנייה בשטחי צרפת הכבושה. בסצנה הראשונה של הסרט ובין הסצנה הראשונה של הטוב, הרע והמכוער יש דמיון רב, מעין מחווה של טרנטינו לסרט. הסיפור שונה לעלילה על שתי יחידות של צבא ארצות הברית שנהגו לקרקף את הגרמנים. כמו כן, יש השפעה ברורה ודמיון ויזואלי לסרט 12 הנועזים.
השחקן מיכאל פסבנדר סיפר כי במקור אמור היה הסרט לצאת לאקרנים בשנת 2004, אולם בשנת 2002 טרנטינו הבין ש"ממזרים חסרי כבוד" עומד להיות סרט גדול מהמתוכנן, ובנוסף בתקופה זו עבדו מספר במאים אחרים על סרטים הקשורים למלחמת העולם השנייה. לפיכך העדיף להפיק בתקופה זו שלושה תסריטים כמעט גמורים אחרים שלו, ואמר על "ממזרים חסרי כבוד" כי "זה אחד מהתסריטים הטובים ביותר שאי פעם עשיתי; אבל אני מתקשה לכתוב לו סיום". כתוצאה מכך דחה את ההפקה והשקיע בבימוי של שני סרטי "להרוג את ביל".
לאחר השלמת "להרוג את ביל", טרנטינו קיצץ את אורך התסריט ל-220 עמודים ותכנן להתחיל את ההפקה ב-2005. על פי הפרטים המוקדמים על הסרט, תוארה עלילה על קבוצת חיילים שנמלטו מהוצאתם להורג ויוצאים למשימה כדי לעזור לבעלות הברית. הוא תיאר אותם כגברים שאינם מן הסוג הטיפוסי של גיבורי מלחמה, והסרט תואר כמערבון ספגטי בצרפת הכבושה בערך בתקופת הפלישה לנורמנדי.
הליהוק היה משימה קשה עבור טרנטינו, שהיה צריך למצוא שחקן שיישחק את הקצין הגרמני האנס לנדה. במקור יועד השחקן לאונרדו דיקפריו (ששיתף פעולה עם טרנטינו ב"ג'אנגו ללא מעצורים" ו"היו זמנים בהוליווד") לשחק את התפקיד אך טרנטינו החליט שמי שיישחק את לנדה יהיה דובר גרמנית, אנגלית וצרפתית שוטף. לבסוף נבחר השחקן האוסטרי כריסטוף ואלץ שזכה בפרס אוסקר על תפקידו.
ביקורות
לא כל הביקורות היו חיוביות. המבקר הבריטי פיטר ברדשו הצהיר שהוא מאוכזב. לדניאל מנדלסון, תסריטאי ומבקר, הפריעה הצגתם של החיילים היהודים-אמריקאיים כמבצעים מעשי זוועות דומים למעשי הנאצים: "טרנטינו סיפק אלימות נקמנית... על ידי הפיכת היהודים לנאצים".
ליאל לייבוביץ ביקר את הסרט על חוסר עומק מוסרי, וטען כי כוחו של הקולנוע טמון ביכולת להעביר ידע והבנה של תקופת המלחמה, אבל "ממזרים חסרי כבוד" משמש כ"אלטרנטיבה למציאות, עולם קסום ודמיוני שבו אנחנו לא צריכים לדאוג למורכבות של המוסר, היכן שאלימות פותרת הכל". אנתוני פרוש טען כי הסרט לא הצליח לפתח את הדמויות באופן מספק, וכי הוא "שובה לב, אך חסר מבחינת תוכן יהודי".
התגובות של מבקרי הקרנת הבכורה של הסרט בפסטיבל קאן היו מעורבות. העיתון הצרפתי "לה מונד" קטל אותו, בטענה ש"טרנטינו הולך לאיבוד בתוך מלחמת עולם שנייה בדיונית". עם זאת, הסרט קיבל כשמונה עד עשר דקות של מחיאות כפיים סוערות על ידי המבקרים לאחר ההקרנה הראשונה בקאן. בנוסף, קיבל כריסטוף ואלץ את פרס שחקן המשנה הטוב ביותר בסיום הפסטיבל.
הסרט היה מועמד ל-4 פרסי גלובוס הזהב, כולל הסרט הטוב ביותר (דרמה). הסרט הועמד ל-8 פרסי אוסקר, כולל הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר והתסריט הטוב ביותר. ואלץ זכה בפרס אוסקר ובפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר.
אליפות הפורמולה 2
אליפות הפורמולה 2 מהווה את השלב העליון לפני אליפות הפורמולה 1 על פי תוכנית השלבים הגלובלית של הפדרציה הבינלאומית לרכב. האליפות, במתכונתה הנוכחית הושקה בשנת 2017 כמחליפתה של אליפות ה-GP2.
על מנת להקל על קבוצות ונהגים להתחרות באליפות נקבע כי כל הקבוצות ישתמשו בשילדה, מנוע וצמיגים אחידים, כך שיכולות הנהיגה האישיות יבואו לידי ביטוי בצורה טובה יותר. המרוצים מתקיימים כאירועים מלווים לחלק ממרוצי הפורמולה 1.
מבנה התחרות
כל סבב מרוצים מורכב משני מרוצים המתקיימים במהלכו: מרוץ פתיחה ומרוץ ספרינט. ביום שישי יש לנהגים מקצה אימון חופשי שנמשך 45 דקות ולאחריו מתקיים מקצה דירוג הנמשך 30 דקות. מקצה הדירוג קובע את סדר הזינוק למרוץ הפתיחה המתקיים בשבת ואורכו 180 ק"מ. במהלך המרוץ חייב כל נהג לבצע לפחות עצירה אחת ברחבת הטיפולים.
מרוץ הספרינט מתקיים ביום ראשון ואורכו 120 ק"מ. סדר הזינוק למרוץ נקבע בהתאם לתוצאות המרוץ שהתקיים בשבת, כאשר שמונת הנהגים הראשונים מזנקים בגריד הפוך (הנהג שסיים ראשון מזנק מהמקום השמיני, הנהג שסיים שני מזנק מהמקום השביעי וכו'). אורך המרוצים מוגבל גם בזמן: מקסימום 60 דקות למרוץ הפתיחה ו-45 דקות למרוץ הספרינט.
המרוץ במונקו הוא יוצא דופן מבחינת אורכו: 140 ק"מ למרוץ הפתיחה ו-100 ק"מ למרוץ הספרינט. בנוסף, המרוצים מוקדמים ביום ומתקיימים ביום שישי ובשבת.
שיטת הניקוד
הנקודות ניתנות לעשרת הנהגים המהירים במרוץ הפתיחה ולשמונת הנהגים המהירים במרוץ הספרינט. 4 נקודות נוספות ניתנות לנהג המזנק מהפול פוזישן במרוץ הפתיחה. 2 נקודות נוספות מוענקות לנהג שקובע את זמן ההקפה המהירה בכל אחד משני המרוצים, בתנאי שסיים באחד מעשרת המקומות הראשונים.
הזינוק למרוץ הספרינט נקבע בהתאם לסדר הסיום של מרוץ הפתיחה, כאשר שמונה המקומות הראשונים נקבעים בסדר הפוך לתוצאות שמונה הנהגים הראשונים במרוץ הפתיחה, כך שנהג שהגיע למקום שמיני במרוץ הפתיחה יזנק מהמקום הראשון במרוץ הספרינט. לא מוענקות נקודות נוספות על זינוק מהפול פוזישן במרוץ זה.
מבנה המכונית
המכוניות בהן מתחרים הנהגים הן אחידות ומבוססות על שלדת סיבי פחמן מתוצרת חברת דלארה (Dallara), מנוע הזרקה ישירה, מוגדש טורבו בתצורת V6 ומצמיגים מתוצרת פירלי. המשקל הכולל של המכונית, כולל הנהג עומד על 755 ק"ג.
שיטת המספור
שיטת המספור של המכוניות מתבססת על מיקומי הקבוצה בעונה שעברה (הקבוצה שסיימה במקום הראשון מקבלת את המספרים 1 ו-2, הקבוצה שסיימה במקום השני מקבלת את המספרים 3 ו-4 וכו'). החל מעונת 2020 המספר 19 הוצא משימוש, יחד עם המספר 18 לכבודו של אנטואן הובר שנהרג בתאונה שאירעה במהלך מרוץ בבלגיה בעונת 2019.
פרס אנטואן הובר
"פרס אנטואן הובר" ניתן החל משנת 2019 לנהג הרוקי המצטיין של העונה. הפרס הוא לזכרו של אנטואן הובר, שנהרג על המסלול במהלך המרוץ בבלגיה בעונת 2019.
דיני הירושה בדת הבהאית
מאז התפצלותו מהאסלאם, קבע הבאב חוקים חדשים לחלוקת הירושה, בהם הוא הקפיד על חלוקה שווה בין הזכר והנקבה. הוא טען שהירושה מהווה הטבה ואיננה זכות, ולכן כל הגברים והנשים שווים בלי התחשבות בהבדל בין המינים ושאין העדפת מין אחד על פני מין אחר. בבואו של בהאא אללה מאוחר יותר, הוא עשה שינוי בחלוקה של הבאב, ונתן משקל שונה מהעיזבון לכל שכבה מהקרובים של הנפטר. החוקים חלים רק במקרה שהנפטר לא השאיר צוואה.
הצוואה בדת הבהאית
בהאא אללה ציווה ב"אל-כתאב אל-אקדס" (הספר הקדוש ביותר) על כל אדם בהאי שיכתוב צוואה לפני מותו. הוא רשאי לחלק את הירושה איך שבא לו ולהוריש לאנשים שהוא בוחר, וקרוביו צריכים לכבד את בחירתו ולפעול לפי מה שכתוב בצוואה. אמנם רצוי מאוד בעת כתיבת הצוואה לפעול לפי המלצתו של בהאא אללה המדגישה את חשיבות החלוקה ליותר ויותר נתחים ולהוריש ככל האפשר להרבה אנשים, ולהימנע מהצטברות רכוש בידי מעט אנשים או קטגוריה חברתית ספציפית.
109 גָּזוֹר נִגְזַר עַל כָּל אָדָם לִכְתֹּב סֵפֶר צַוָּאָה; וְאֶת רֹאשׁוֹ יְקַשֵּׁט לְתִפְאֶרֶת בְּשֵׁם הָאֱלֹהִים הַגָּדוֹל מִכָּל וְיוֹדֶה בוֹ כִּי אֶחָד הוּא הָאֱלֹהִים בְּגִלּוּי הִתְגַּלּוּתוֹ וְיַזְכִּיר בּוֹ כְּכָל אֲשֶׁר יַחְפֹּץ דִּבְרֵי טוֹבָה וָחֶסֶד לְמַעַן יַעֲנוּ בוֹ בְּעוֹלְמוֹת הַצִּוּוּי וְהַבְּרִיאָה וְאוֹצָר גָּנוּז יִהְיוּ לוֹ אֵצֶל רִבּוֹנוֹ הַשוֹמֵר הַנֶּאֱמָן.
גזור נגזר על כל אדם לכתב ספר צוואה בערבית נאמר "חובה על כל נפש לכתוב צוואה". הכוונה היא שגם הגברים וגם הנשים חייבים בכך. החובה לכתוב צוואה משמעותה היא שכל אדם רשאי להוריש את רכושו ככל העולה על רוחו. לכל אדם יש מלוא הזכויות על רכושו. הוראות חלוקת הירושה, כפי שנקבעו על ידי הבאב ותוקנו על ידי בהאא אללה, נכנסות לתוקף רק במקרה שאין צוואה. את מסמך הצוואה צריך לקשט על ידי אזכור שמו הגדול ביותר של אלוהים, כלומר צירוף המכיל בתוכו את השם בהאא. הבהאים, ובעיקר דוברי הערבית והפרסית, פותחים את הצוואה בביטויים כמו: "יא בהאא אלאבהא" "הוי זוהרו של הזוהר ביותר", "הוי פארו של המפואר ביותר", או "בסם אללה אלאבהא" "בשם אללה המפואר ביותר", או "הו אלאבהא" "הוא המפואר ביותר" וביטויים דומים.
ערכי האותיות
הערה: האותיות והמספרים מסודרים בהתאמה.
חישוב החלקים לפי כתבי הקודש
20 אֶת הַיְּרֻשּׁוֹת חִלַּקְנוּ (לְשֶׁבַע מַחְלָקוֹת) כְּמִסְפָּר הָאוֹת ז'. מֵהֶן נִקְבְּעוּ לְצֶאֱצָאֵיכֶם מִסֵּפֶר הָאוֹת ט חֲלָקִים כַּמִּסְפָּר מק"ת. וְלִבְנֵי הַזּוּג מִסֵּפֶר הָאוֹת ח חֲלָקִים כַּמִּסְפָּר ת"פ. וְלָאָבוֹת מִסֵּפֶר הָאוֹת ז חֲלָקִים כַּמִּסְפָּר ת"כ. וְלָאִמָּהוֹת מִסֵּפֶר הָאוֹת ו חֲלָקִים כַּמִּסְפָּר רפי"ע. וְלָאַחִים מִסֵּפֶר הָאוֹת ה חֲלָקִים כַּמִּסְפָּר ש. וְלַאֲחָיוֹת מִסֵּפֶר הָאוֹת ד חֲלָקִים כַּמִּסְפָּר ר"מ. וְלַמּוֹרִים מִסֵּפֶר הָאוֹת ג חֲלָקִים כַּמִּסְפָּר ק"פ. כָּךְ קָבַע מְבַשֵּׂר בּוֹאִי בַּלֵּילוֹת וּבַעֲלוֹת הַבְּקָרִים.וַיְהִי כַּאֲשֶׁר שָׁמַעְנוּ אֶת שְׁאוֹן מְחָאַת הַצֶּאֱצָאִים בְּחַלְצֵי אֲבוֹתֵיהֶם, הוֹסַפְנוּ כֶפֶל הַנִּתָּן לָהֶם וַנְחַסְּרֵנוּ מִן הָאֲחֵרִים. הוּא כָּל יָכֹול לַעֲשׂוֹת אֶת אֲשֶׁר יֹאבֶה; וְהוּא יִפְעַל בְּשִׁלְטוֹנוֹ כְּכָל אֲשֶׁר יֶחְפָּץ.
הירושות בהאא אללה מצטט את חוקי הירושה של הבאב בביאן. החלוקה הבסיסית של הנכסים היא ל-42 חלקים או כפולות 60 שלהם, כלומר, 2520 חלקים. היורשים מתחלקים לשבע מחלקות או "ספרים": הילדים מקבלים 9 חלקים מ-42 או 540 חלקים מ-2520 ואחריהם במספר יורד, אחד פחות בכל מחלקה, מקבלים שאר היורשים את חלקם עד לחלק הקטן ביותר: 3 חלקים מ-42, או 180 חלקים מ-2520. חלוקה זו שונתה על ידי בהאא אללה, כפי שנראה בפסוק הבא. כך נראית חלוקת הירושה בביאן:
שְׁאוֹן מְחָאַת הַצֶּאֱצָאִים בהאא אללה אומר שהוא שמע את קולות הילדים שטרם נולדו מתמרמרים על חלקם הקטן בירושה, ולכן הכפיל חלק זה וקבע שהם יקבלו 18 חלקים מ-42 או 1080 חלקים מ-2520. בחלוקה החדשה, משהוכפל חלקם של הצאצאים מ-540 חלקים ל-1080, חולקו 540 החלקים שחולקו בצורה שווה בין שש המחלקות הנותרות (6:540 = 90), כך שמכל חלק שנקבע על ידי הבאב בביאן ירדו 90 חלקים. והחלוקה בהתאם היא, אפוא, בשיעורים הללו :
פירוטים נוספים
21 וְכִי יָמוּת אָדָם וְצֶאֱצָאִים אֵין לוֹ, יַעַבְרוּ זְכֻיּוֹתֵיהֶם לְבֵית הַצֶּדֶק, כְּדֵי שֶׁנֶּאֶמְנֵי הָרַחֲמָן יִשְׁתַּמְּשׁוּ בָּהֶם לִתְמֹךְ בִּיתוֹמִים וְאַלְמָנוֹת וּלְתוֹעֶלֶת צִבּוּר הַבְּרִיּוֹת, לְמַעַן יוֹדוּ לְרִבּוֹנָם הָעִזּוּז וְהַמָּחֳלָן.
23 וְאִישׁ כִּי יָמוּת וְיוֹרְשִׁים אֵין לוֹ, אַךְ קְרוֹבִים לוֹ מִבְּנֵי הָאָח וְהָאָחוֹת אוֹ בְּנוֹתֵיהֶם, כִּי אָז שְׁנֵי הַשָּׁלִישִׁים לָהֶם; וְאִם (גַּם אֵלֶּה) אֵינָם, לַדּוֹדִים וְלַדּוֹדוֹת וְלַאֲחֵי הָאֵם וְלַאֲחָיוֹת הָאֵם וְאַחֲרֵיהֶם וְאַחֲרֵיהֶן לִבְנֵיהֶם וְלִבְנֵיהֶן, לִבְנוֹתֵיהֶם וְלִבְנוֹתֵיהֶן (שְׁנֵי הַשָּׁלִישִׁים יִנָּתְנוּ) וְהַשְּׁלִישׁ הַנּוֹתָר יָשׁוּב אֶל מְקוֹם הַצֶּדֶק כַּאֲשֶׁר הוּחַק בַּסֵּפֶר מֵעִם הָאֱלֹהִים הַמּוֹלֵךְ עַל הַבְּרוּאִים.
25 וְגַם זֹאת שַׂמְנוּ לְחֹק כִּי בֵּית הַמִּשְׁכָּן וְהַבְּגָדִים שֶׁנִּתְיַחֲדוּ (לַמֵּת), לַצֶּאֱצָאִים הַזְּכָרִים יִנָּתְנוּ, זוּלַת הַנְּקֵבוֹת אוֹ יוֹרֵשׁ אַחֵר. הוּא הַמַּעֲנִיק הַמַּשְׁפִּיע כָּל טוּב.
26 וְכִי יָמוּת אִישׁ בְּחַיֵּי אָבִיו וְצֶאֱצָאִים לוֹ, הֵמָּה יִירְשׁוּ אֶת אֲשֶׁר לַאֲבִיהֶם כַּכָּתוּב בְּסֵפֶר הָאֱלֹהִים. חָלְקוּ בֵּינֵיהֶם אֶת יְרֻשָּׁתָם בְּצֶדֶק שָׁלֵם. כָּךְ הָמָה יַם הַמִּלִּים וַיִּפְּלֹט מַרְגָּלִיּוֹת הַחֻקִּים מֵאֵת אֲדוֹן הַבְּרוּאִים.
27 וכי יָמוּת אִישׁ וְהוֹתִיר אַחֲרָיו יְלָדִים קְטַנִּים, תְּנוּ אֶת הָרְכוּשׁ אֲשֶׁר לָהֶם בִּידֵי נֶאֱמָן אוֹ לְחֶבְרָה סוֹחֶרֶת וְיִסְחֲרוּ בוֹ לְמַעֲנָם עַד אֲשֶׁר יַגִּיעוּ לְפִרְקָם. אָז תִּתְּנוּ לַנֶּאֱמָן חֵלֶק שֶׁרָאוּי הוּא לוֹ מֵרִוְחֵי הַמִּסְחָר וְהָעֵסֶק.
28 כֹּל זֶה יֵעָשֶׂה רַק אַחֲרֵי שֶׁחַקֻ אלְלַה הֻפְרַשׁ מִן הָרְכוּשׁ וְשִׁלְּמוּ כָּל הַחוֹבוֹת אִם יִהְיוּ כָּאֵלֶּה, וְהֻפְרְשׁוּ הוֹצָאוֹת לַתַּכְרִיכִים וְלַקְּבוּרָה וְלִנְשׂיאַת הַמֵּת בִּפְאֵר וּבְכָבוֹד. כָּךְ צִוָּה אֱלֹהִים הַמּוֹלֵךְ עַל הָרֵאשִׁית וְהָאַחֲרִית.
אמריקה הצפונית
אמריקה הצפונית (צפון אמריקה) היא היבשת השלישית בעולם בגודל שטחה, הרביעית במספר התושבים וחלק מיבשת-העל אמריקה. היא משתרעת מים הקרח הצפוני בצפון ועד מצר פנמה בדרום, מהאוקיינוס האטלנטי במזרח עד האוקיינוס השקט במערב. שטחה 24,709,000 קילומטרים רבועים (כולל גרינלנד), ומספר תושביה כ-592 מיליון. המדינות הנמצאות בשטחה הן קנדה בצפון, ארצות הברית במרכז ומקסיקו בדרום ובמרכז. בנוסף, חלקה הדרומי ביותר של היבשת (המכונה אמריקה המרכזית) כולל שטח קטן יחסית ובו המדינות: בליז, קוסטה ריקה, אל סלוודור, גואטמלה, הונדורס, ניקרגואה ופנמה.
יש המרחיבים את גבולות היבשת וכוללים בה גם את האי גרינלנד שכמעט אינו מיושב, ואף את חציה המערבי של איסלנד. אחרים מצרפים אליה את איי הודו המערבית ואת ארצות אמריקה התיכונה, ורואים במצר פנמה את גבולה הדרומי. ליבשת עצמה צורת משולש, שבסיסו בצפון והוא הולך וצר לכיוון דרום. רכסי הרים גבוהים נמשכים מצפון לדרום במערב היבשת סמוך לאוקיינוס השקט. רכסי הרים נמוכים וקצרים יותר נמשכים מצפון לדרום החוף המזרחי (הרי האפלצ'ים). באמצע היבשת משתרעים מישורים רחבי ידיים, ויש בהם הרים ורמות.. במישורים האלה מצויות כמה ימות: ימת הדובים הגדולה, ימת העבדים הגדולה, אגם ויניפג בקנדה, וחמש הימות הגדולות בגבול שבין קנדה לארצות הברית. אחת מהן היא ימת סופיריור, הימה השנייה בגודלה בעולם. האקלים באמריקה הצפונית מגוון מאוד, מפני שהיבשת הארוכה משתרעת מהחוג הארקטי ועד 800 קילומטרים צפונית לקו המשווה. אמריקה הצפונית עשירה מאוד באוצרות טבע, ובהם נפט, פחם, ברזל, נחושת, אבץ, עופרת, זהב, כסף ואורניום.
מדינות אמריקה הצפונית
להלן רשימת המדינות הריבוניות באמריקה הצפונית:
טריטוריות שאינן עצמאיות
הטריטוריות הרשומות להלן מוגדרות מבחינה תרבותית וגאוגרפית. לרובן יש מידה כלשהי של אוטונומיה, אך הן אינן מדינות עצמאיות:
תושבי אמריקה הצפונית
משערים שתושביה הראשונים של היבשת, האינדיאנים והאסקימואים, באו מאסיה דרך מצר ברינג, לאזור אלסקה, ומשם החלו להתיישב ביבשת. בנדודיהם הגיעו שבטי האינדיאנים עד מקסיקו ואמריקה התיכונה, והקימו בה תרבויות מפוארות כגון התרבות האולמקית, המאיה והאצטקים, זמן רב לפני שהופיעו שם האירופים. המתיישבים האירופים הראשונים באמריקה הצפונית היו מתיישבים נורדיים מאיסלנד, שהקימו במאה ה-11 את התיישבות וינלנד קצרת היומין בדרום-מזרח קנדה של ימינו. חמש-מאות שנה אחר כך, במאה ה-16, הספרדים התיישבו על חופי מפרץ מקסיקו ובכך הובילו גל התיישבות אירופאי נוסף בצפון אמריקה. אחריהם באו הצרפתים, שהתיישבו על גדות נהר המיסיסיפי ונהר סנט לורנס, והבריטים, שהתיישבו בחוף המזרחי. לאחר זמן הובאו עבדים שחורים מאפריקה לעבוד במטעי הכותנה בדרומה של ארצות הברית. מן המאה ה-18 באו אל ארצות הברית וקנדה בזרם בלתי-פוסק מהגרים לבנים מכל חלקי אירופה. במאה ה-19 באו גם מהגרים רבים מן המזרח, מסין ומיפן. הלשון השולטת באמריקה הצפונית היא האנגלית, חוץ מאזורים אחדים בקנדה ובהאיטי, שבהם דוברים צרפתית, וממקסיקו ששפתה ספרדית.
ריד
{{פירושונים|
ראו גם
}}
נחש (מקצוע)
נחש לעיתים נקרא גם חוזה היה בעל מקצוע במזרח התיכון הקדום, שתפקידו היה לחזות את העתיד. אנשים בימי קדם האמינו כי אותות נושאות מסר אלוהי מן האלים שלהם והיו זקוקים למישהו שיפרש עבורם אותות אלו.
אותות אלה כללו תופעות טבע שעלולות לנבא על אסון (למשל ליקוי חמה או ליקוי לבנה), התנהגותם של בעלי חיים, בעיקר בדרכם להיות מוקרבים, לידות חריגות של בעלי חיים ובני אדם. לשם פירוש תופעות אלו היו בעלי מקצוע מלומדים שנעזרו בספרים במטרה לפרש את הסימנים האלה.
הנחשים היו משתמשים בעזרים טבעיים (קראו בכוכבים, בתופעות מטאורולוגיות, בתצורות קרקע, בשמן צף על גבי מים, בעשן קטורת, בזרימת מים ובמעוף הציפורים) באיברים של בעלי חיים (בעיקר כבד של כבש) ובעזרים מלאכותיים, למשל, מודל חימר של כבד כבשים, התשובות לשאלה היו בדרך כלל תשובות של "כן" או "לא".
ניתוחי המצב של חלק מהנחשים נרשמו על לוחות ונמצאו בחפירות ארכאולוגיות. דגמי חימר של כבדי כבש נמצאו בחפירות באוגרית, חצור מגידו ועוד.
החוק המקראי שהכיר נחשים, אסר על הסתייעות בהם:. אולם התנך מזכיר מספר פעמים שהפרקטיקה הזו הייתה מקובלת, למשל על מנשה מלך יהודה נאמר:
נחשים, בדומה לאסטרולוגים הסתמכו על ידע קדום שנרשם והיה גלוי לציבור, וזאת להבדיל מנביאים שהתנבאו על סמך התגלות.
קווין ג'יימס
קווין ג'ורג' ניפינג (באנגלית: Kevin George Knipfing; נולד ב-26 באפריל 1965) המוכר בשם הבמה קווין ג'יימס (Kevin James), הוא שחקן, קומיקאי, תסריטאי ומפיק קולנוע אמריקאי. תפקידו הידוע יותר הוא דאג הפרנן בסיטקום מבית CBS; "מלך השכונה" (2007-1998), ועבורו היה מועמד לפרס אמי לשחקן הראשי הטוב ביותר בסדת קומדיה.
ביוגרפיה
ג'יימס נולד בשם קווין ג'ורג' ניפינג ב-26 באפריל 1965 בכפר מינאולה שבניו יורק, והוא גדל בעיירה סטוני ברוק, בניו יורק. הוא בנם השני של ג'נט, עובדת משרדית במקצועה, וג'וזף ולנטיין, בעלים של סוכנות ביטוח. אביו היה ממוצא גרמני-אמריקאי. לג'יימס יש אח בכור, הקומיקאי והשחקן גארי ולנטיין, ואחות, לסלי ניפינג. הוא ואחיו חונכו כקתולים.
תחילת הקריירה
ב-2001 העלה ג'יימס מופע סטנד-אפ משלו שנקרא "קווין ג'יימס: חומר מתוק וקטן" למרכז הקומדיה. כחברו הטוב של ריי רומנו, הופיע ג'יימס כאורח בתוכנית "כולם אוהבים את ריימונד".
הפריצה
ההופעות הללו הביאו לג'יימס סיטקום משלו בטלוויזיה, "מלך השכונה", שם הוא כיכב בתור דאג הפרנן. התוכנית החלה ב-21 בספטמבר 1998 והסתיימה ב-14 במאי 2007 עם סיום מיוחד של פרק בן שעה. ג'יימס היה מועמד לפרס אמי בזכות תפקידו בסדרה.
ב-2005 הופיע בסרט "היץ'". ב-2006 היה ג'יימס מועמד לראשונה על תפקידו בסדרה "מלך השכונה", לפרס אמי בקטגוריית השחקן הראשי הטוב ביותר בסדרת קומדיה.
ב-2007 כיכב בסרט הקומדיה "אני מכריז עליכם צ'אק ולארי" שביים דניס דוגן. ב-2009 הופיע בסרט "פול בלארט: שומר קניון" בתפקיד הראשי.
זווית
בגאומטריה, זווית היא כל אחד משני חלקי המישור הסגורים המוגבלים על ידי שתי קרניים שיש להן נקודת קצה משותפת. לשם המחשה, מקובל לדמות את המישור לעיגול, ואת שתי הקרניים לשניים מרדיוסיו. על פי דימוי זה, הזווית היא גזרת העיגול המוגבלת על ידי שני רדיוסים. קרני הזווית, או הרדיוסים המגבילים אותה, מכונים שוקי הזווית. נקודת הקצה המשותפת לשתי השוקיים, נקראת קדקוד הזווית. סימון זוויות נעשה, בדרך כלל, באמצעות אותיות האלפבית היווני.
קווין ג'יימס
הפריצה
ב-2010 השתתף בסרט "מגודלים" ששוב ביים דוגן והפיק אדם סנדלר. ב-2011 שיחק בסרט "הדילמה". ביולי אותה השנה יצא הסרט "שומר גן החיות" בו הוא משחק את התפקיד הראשי, הסרט זכה לביקורות מעורבות.
זווית
זווית בין שתי עקומות במישור שנחתכות זו עם זו, היא הזווית בין המשיקים לעקומות, בנקודת החיתוך. במרחב התלת-ממדי, זווית בין מישורים נחתכים, היא הזווית הנוצרת בין שני ישרים השוכנים בשני המישורים, והמאונכים לקו החיתוך של המישורים, בנקודה כלשהי. הזווית בין שתי קשתות על פני כדור היא הזווית בין המישורים המכילים אותן.
קווין ג'יימס
הפריצה
ב-2012 יצא הסרט "מפלצת של מלון" בו ג'יימס מדבב את פרנקנשטיין. באותה שנה כיכב בסרט הקומדיה "הנה בא הבוקס". ב-2013 שב לגלם בסרט ההמשך "מגודלים 2". ב-2015 שיחק בסרט "פול בלארט: שומר קניון 2" וכן שיחק בסרט "פיקסלים" את נשיא ארצות הברית. מאז 2016 ג'יימס מככב בסיטקום "קווין יכול לחכות" של CBS. וב-2017 שב לעונה השנייה. כמו כן, הוא כיכב בסרט הפעולה של נטפליקס "זכרונות אמיתיים של מתנקש בינלאומי".
זווית
גודל הזווית
בשם זווית מכנים גם את גודלה של הזווית, שהוא גודל חסר ממד. על פי ההגדרה המקורית, גודל הזווית, הוא חלק המישור המוגבל על ידי שתי שוקיה. כך למשל, במקרה בו שתי שוקי זווית מתלכדות, אחת מהזוויות המתקבלות שווה ל-0, ואילו השנייה שווה ל-1 (זווית שלמה).
קווין ג'יימס
הפריצה
ב-2017 הופיע בתור טד רפרטי בסרט "סנדי וקסלר".
זווית
גודל הזווית
בשימושים מתמטיים, גודל הזווית מוגדר על ידי היחס בין הקשת המוגבלת על ידי שוקי הזווית, לבין אורך השוק עצמה (רדיוס הקשת). יחידת המידה בשיטה זו היא הרדיאן. לפי שיטה זו גודל הזווית השלמה הוא \ 2\pi רדיאנים.
קווין ג'יימס
הפריצה
בשנת 2020 שיחק ג'יימס לראשונה תפקיד דרמטי, כאשר גילם דמות של אסיר נמלט נאו-נאצי בסרט הפלישה לבית "בקי", לצידה של לולו וילסון.
זווית
גודל הזווית
בשימושים שאינם מתמטיים, מקובלת הגדרה המבוססת על חלוקת המעגל ל-360 גזרות מעגל שוות. כל יחידה כזו קרויה מעלה. הסמל המקובל לציון יחידה זו הוא סימן כתב עילי בצורת עיגול (°).
קווין ג'יימס
חיים אישיים
ב-19 ביוני 2004 נישא לדוגמנית הפיליפינית סטפיאנה דה לה קרוז, לאחר שהכיר אותה בפגישה עיוורת. להם שלוש בנות ובן.
זווית
גודל הזווית
ניתן להגדיר את גודל הזווית גם במושגים של סיבוב. על פי הגדרה זו, הזווית השלמה מקבילה לסיבוב מלא של קרן או של קטע סביב נקודת הקצה שלהם, וגודלן של זוויות שהן קטנות מזווית שלמה, מוגדר על ידי חלקי סיבוב.
קווין ג'יימס
חיים אישיים
נודע בשל החברות הקרובה שלו עם השחקן אדם סנדלר. שניהם אף מופיעים ביחד במספר סרטים.
זווית
גודל הזווית
למדידה מקורבת של זווית משמש מד זווית - מכשיר מדידה דמוי חצי עיגול, או עיגול שלם, שעליו שנתות עם סימון גודלי הזוויות. מדידה מדויקת יותר יכולה להיעשות באמצעות מד-זווית אלקטרו-מכני.
זוויות בין שני ישרים נחתכים
שני ישרים נחתכים יוצרים ארבע זוויות שיש להן קדקוד משותף (נקודת החיתוך של הישרים). ניתן למיין זוויות אלו לשני סוגים של זוגות זוויות:
בעיות הקשורות בזוויות
חצייה של זווית (כלומר חלוקתה לשתי זוויות שוות זו לזו), באמצעות סרגל ומחוגה בלבד, היא בעיית בנייה פשוטה ביותר. טריסקציה של זווית, כלומר חלוקתה לשלוש זוויות שוות, התגלתה כבעיה קשה ביותר. אף שהבעיה הוצגה כבר ביוון העתיקה, הרי שרק במאה ה-19 נמצאה הוכחה שלבעיה זו אין פתרון.
על זוויות במצולע ראו בערך מצולע.
הפונקציות הטריגונומטריות הן פונקציות הפועלות על זוויות. הטריגונומטריה, העוסקת בפונקציות אלה, כוללת משפטים רבים העוסקים בקשרים בין זוויות שונות.
וינס סנואוברגר
'''וינסנט ק. סנואוברגר (באנגלית: Vincent K. Snowbarger'''; נולד ב-16 בספטמבר 1949) הוא פוליטיקאי לשעבר ומשפטן אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת קנזס במשך תקופת כהונה אחת, בין השנים 1997–1999. סנואוברגר חבר המפלגה הרפובליקנית.
ביוגרפיה
משנת 1985 ועד 1996 היה חבר בית הנבחרים של קנזס וייצג מחוז בחירה שבסיסו באוליית'ה. בין השנים 1992–1996 הוא היה מנהיג סיעת הרוב בבית הנבחרים המדינתי. הוא נבחר אל הקונגרס של ארצות הברית ב-1996, והחל לייצג את מחוז הקונגרס השלישי של קנזס בבית הנבחרים של ארצות הברית. הוא הושבע לתפקידו בינואר 1997, והחליף את ג'ן מאיירס שפרשה לאחר תריסר שנים.
אף על פי שבאורח היסטורי מחוז הקונגרס השלישי של קנזס הוא מעוז רפובליקני ברור, באופן מסורתי הרפובליקנים במחוז נחשבו למתונים. עם זאת, לסנואוברגר היה דפוס הצבעה שמרני במובהק, במיוחד בסוגיות הנוגעות לחברה ולכלכלת ארצות הברית. בבחירות 1998, יריבו מהמפלגה הדמוקרטית והתובע המחוזי לשעבר במחוז ג'ונסון, דניס מור, תייג את סנואוברגר כשמרני יתר על-המידה תוך ניצול הפיצול האידאולוגי בתוך המפלגה הרפובליקנית בין השמרנים למתונים. ביום הבחירות הכלליות גבר מור על סנואוברגר בפער של כארבעה אחוזים מקולות הבוחרים.
במהלך נשיאותם של ג'ורג' ווקר בוש וברק אובמה בשנים 2002–2013, סנואוברגר מילא תפקידים שונים בתאגיד עירבון קצבאות הפנסיה, סוכנות ממשלתית בבעלות הממשלה הפדרלית של ארצות הברית. הוא שימש כמנהל בפועל של הסוכנות פעמיים בזמן שנשיא ארצות הברית מינה מנהל חדש. הוא שימש גם כסגן מנהל לענייני תפעול (2009–2012) ויועץ בכיר למדיניות חוץ (2012–2013).
בין השנים 2013-2016 היה פעיל בעסקי הנדל"ן. מאז 2016 הוא בגמלאות.
סרטן הפות
סרטן הפות (באנגלית: Cancer of vulva) הוא סרטן לא שכיח המהווה כ-5% מסוגי הסרטנים הגינקולוגיים. סרטן הפות נפוץ יותר אצל נשים מבוגרות, ומופיע בעיקר בתקופה שלאחר סיום הווסת (פוסט-מנופאוזה). הגיל הממוצע בו מאבחנים את הסרטן הוא גיל 65, כאשר 90% מסוגי הסרטן בפות הם מסוג סרטן תאי קשקש (Squamous cell carcinoma). בתחילת המאה ה-21 חלה עלייה בשכיחות סרטן זה אצל נשים צעירות יותר, בעיקר לאור הקשר שבין נגיף הפפילומה האנושי- HPV לסוג סרטן זה (בנוסף לקשר שיש לנגיף זה לסרטן צוואר הרחם. לרוב יש איחור של כ- 6-12 חודשים בדיווח על סימפטומים הקשורים לסרטן זה. למרות הגיל המבוגר של חלק רב מהחולות, והממצא הגדול יחסית של סרטן השכיח ברוב המקרים, הסרטן ניתן להסרה כירורגית כאשר לשלבים 1 ו-2 של המחלה פרוגנוזה ממוצעת של מעל 90% שרידות לאחר 5 שנים.
ממצאים נוספים בבדיקה גופנית שניתן לראות הם השמנת יתר, יתר לחץ דם, וגירוי כרוני של הפות שהיא משנית לתהליכים כגון סוכרת.
נגעים טרום סרטניים
באופן כללי, נגעים טרום ממאירים בפות מתרחשים הן אצל נשים טרם המנופאוזה והן לאחר מכן, כאשר הגיל החציוני לנגעים אלו הוא גיל 40. התסמין הנפוץ ביותר הוא גרד, אשר נראה ביותר מ-60% מהנשים.
הטיפול בנגעים טרום סרטניים אלו תלוי בתוצאות הביופסיה, וכולל אופציות שונות. כך למשל, במידה ומדובר בנגע קטן, יש להעדיף כריתה מקומית נרחבת של הנגע ושוליו (לרוב מסתפקים בשוליים של 1 ס"מ). במידה ויש מספר מוקדים של נגעים, ניתן לבחור בצריבה על ידי לייזר, אולם דרך זו כואבת יחסית ולא מאפשרת נטילת ביופסיה. במידה ויש נגע נרחב יותר, יש להעדיף כריתה שטחית של הפות (Superficial vulvectomy), ולאחר מכן השמת שתל עור. טיפול בכימותרפיה מסוג 5FU, קריותרפיה וטיפול פוטודינמי הם טיפולים שלעיתים עוזרים בחלק מן המקרים, אולם ניתוח הוא הטיפול הדפינטיבי למקרים של נגעים טרום סרטניים. על נשים עם נגעים שטופלו להיות במעקב למשך מספר שנים, מאחר שהמחלה נוטה לערב אזורים נוספים כגון הנרתיק וצוואר הרחם. על נשים אלו לעבור קולפוסקופיה מדי 3-4 חודשים עד שאין הוכחות להימצאות המחלה למשך שנתיים. לאחר מכן יש לערוך בדיקות וגינליות מדי חצי שנה.
פתולוגיה
סרטן מסוג תאי קשקש (Squamous cell carcinoma) הוא סוג הסרטן השכיח ביותר מתוך כלל הסרטנים בפות. לרוב, סרטן זה מערב את השפתיים הגדולות והקטנות (65%) וברבע מן המקרים יש מעורבות של הדגדגן או הפרינאום. יותר משליש מהגידולים מערבים את הפות באופן דו צדדי. הפתולוגיה של סרטן זה מדורגת לפי מידת התמיינות התאים- GRADE. עם זאת, הגורם הפרוגנוסטי החשוב ביותר לצורך הערכת חומרת הסרטן הוא מידת המעורבות הלימפטית של הסרטן (למעט גידול ספציפי הנקרא verrucous carcinoma, אשר אינו מתפשט לבלוטות לימפה, ולכן הטיפול בו אינו כולל הוצאת בלוטות לימפה).
קיימים סוגים שונים ונוספים של סרטן הפות שאינם מסוג סרטן תאי קשקש, כגון BCC, סרטן מסוג מלנומה וסרטן של בלוטות ברתולין. מלנומה מהווה 5% מסרטן הפות, והוא הסרטן השני בשכיחותו לאחר סרטן תאי קשקש.
תסמינים קליניים
התסמינים הקליניים של סרטן הפות כוללים גרד בפות או מסה בפות, ביותר מ-50% מן המטופלות. לעיתים קיימות תלונות על דימום או כאב, אולם אצל 20% מן המטופלות אין תסמינים כלל. כרבע מן החולות דיווחו כי הן קיבלו טיפול חלקי או טיפול כגון משחות וקרמים, ללא שנלקחה ביופסיה.