cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיאמי היט
שיקגו בולס
לאחר עזיבתו של ג'ורדן וכישלונם של ההיט בתחילת שנות ה-2000, היריבות התקררה אך נראתה כמתלהטת מחדש לאחר שנפגשו בפלייאוף של עונת, סדרה שהסתיימה בניצחון ההיט 2–4 שהמשיכו לגמר ה-NBA. אך הבולס נקמו עונה לאחר מכן כשהביסו את האלופים המכהנים ממיאמי, 4-0 בסיבוב הראשון של הפלייאוף.
היריבות התעצמה בעונת עם עלייתם של הבולס למקום הראשון בדרוג לפלייאוף המזרח כאשר בשורותיהם משחקים דריק רוז וקרלוס בוזר בעידן שלאחר מייקל ג'ורדן. בנוסף לזה, ההיט השיגו את המקום השני כאשר בשורותיהם מככב דוויין וייד (שדחה הצעה להצטרף לעיר הולדתו שיקגו) ועם הצטרפותם של הכוכבים כריס בוש ולברון ג'יימס (שדחו הצעה להצטרף לרוז ובוזר בשיקגו). הקבוצות נפגשו בגמר המזרח של שנת 2011, כאשר ההיט מנצחים 1–4 בסיכומה של הסדרה.
קטרפילר די-9
היסטוריה
ב-1987 הוחלף ה-D9L בדחפור ה-D9 N  הקטן יחסית (עוצמה של, כושר דחיפה של 64 טון). למעשה, ה-D9N היווה הגדלה של ה-D8L בעוד שהמחליף האמיתי של ה-D9L מבחינת גודל היה ה-D10N. ה-D9N הוחלף ב-1996 בידי ה-D9 R  הגדול יותר עם עוצמה של שהוא הדגם הנפוץ ביותר בשימוש כיום. ה-D9N וה-D9R הם בעלי 3 גלגלי שיניים בזר המניע, לעומת 4 ב-D9L.
מיאמי היט
שיקגו בולס
ההיט שיחקו את הכמות השנייה בגודלה של משחקים נגד הבולס (111) והמאזן עומד על 38–47 לשיקגו (9–17 בפלייאוף), ממוצע הנקודות למשחק של ההיט עומד על 94.8 למשחק לעומת 96.5 לבולס (90.5 להיט בממוצע בפלייאוף לעומת 97.5 לבולס). היריבות התאפיינה בעיקר במשחקים נוקשים עם עברות גסות. בעונת הייתה זאת שיקגו שעצרה את הרצף המדהים של מיאמי, רצף שעמד עד למשחק זה על 27 ניצחונות רצופים (הרצף השני בטיבו בהיסטוריית המשחקים ב-NBA) משחק שהתאפיין בעבירות קשות של שחקני הבולס. מיאמי פגשה את שיקגו באותה עונה בסיבוב השני של הפלייאוף, ואף על פי שהפסידה במשחק הראשון בבית. ניצחה בכל ארבעת המשחקים הבאים ועלתה לשלב הבא, בדרך לזכייה באליפות. הסדרה התאפיינה בהרבה פיזיות וטראש-טוק לברון ג'יימס אף התבטא שזה היה יותר כמו משחק WWE.
קטרפילר די-9
היסטוריה
ה-D9 R  הושק ב-1996 וכולל שורת שיפורים במערכות המנוע, בקרה והשליטה. המנוע של ה-D9R הוא מדגם CAT 3408C HEUI בעל הספק של 474 כ"ס ברוטו ו- נטו ("הספק גלגל תנופה"). ה-D9R מצויד במערכות בקרה ממוחשבות שנועדו לייעל את עבודת הדחפור ולהקטין את צריכת הדלק. מערכות הבקרה והשליטה כוללות ג'ויסטיק הניתן לתכנות לשליטה בכף הדחפור, ידית לשליטה במעקר, מערכת היגוי דיפרנציאלי הנשלטת בג'ויסטיק אחד או בזוג ידיות (תלוי במפרט שמבקש המזמין), ומערכות היזון חוזר ובקרת מנוע, דלק ושמן שמנטרות את פעולת הדחפור בזמן אמת וממטבות את ביצועיו על ידי התאמת פעילות המנוע וחלוקת הכוח בהתאם לצורך.
ב-2004 השיקה קטרפילר את ה-D9 T , ששונה מה-D9 R בכך שהמנוע הוחלף למנוע CAT C18 ACERT בנפח 18.1 ליטר המספק ב-1,750 סל"ד. ב-2014 השיקה קטרפילר גרסה משופרת של ה-D9 T  ובה מנוע דיזל משופר וידידותי יותר לסביבה שעומד בתקן זיהום אוויר מחמיר יותר מרמה Tier 4. המנוע המשופר הוא מדגם CAT C18 ACERT Tier 4-Final שמפיק  ב-1,800 סל"ד וכולל לצידו מערכות קירור יעילות יותר, וכן מערכות שליטה ובקרה ממוחשבות משופרות.
מיאמי היט
שיאים למשחק בודד
ריבאונדים: 34, רוני סייקלי מול וושינגטון בולטס, 3 במרץ 1993.
קטרפילר די-9
היסטוריה
ב-2020, כחלק ממהפך כולל בקו הדחפורים שלה, השיקה קטרפילר דגם משופר – D9 מודל 2020 – הנקרא פשוט D9 או New D9 ולו מנוע דיזל מדגם CAT C18 שמפיק ב-1,750 סל"ד. ה-D9 החדש שוקל כ-50 טונות: . השיפורים העיקריים בו הם חסכוניות, הן בצריכת הדלק והן בעלויות התחזוקה והתיקונים; ממיר-מומנט עם מצמד שנשלט על ידי גלגל מכוון (stator) המאפשר חיסכון של 5% בדלק; טכנולוגיה מתקדמת המאפשרת אוטומציה של פעולות בסיסיות (Auto-Carry, Auto-Ripper ו-Auto-Blade-Assist); תא מפעיל מודרני עם מסך מגע לשליטה במערכות הכלי ואמצעי בטיחות (כגון סולם המאפשר עלייה נוחה ובטוחה לתא המפעיל). במרץ 2021 השיקה קטרפילר את ה-D9 GC, גרסה מעודכנת של ה-D9R, עם אותו מנוע - 3048C - אך עם הספק משופר.
שימושים אזרחיים
ה-D9 נחשב לדחפור כבד וחזק, ועל כן הוא נמצא בשימוש בעיקר במיזמי בנייה וחפירה גדולים. ניתן למצוא אותם במיזמי תשתיות כמו למשל סלילת כבישים ועבודות עפר גדולות, וכן במכרות, מחצבות, בירוא יערות וניהול אתרי פסולת. התחרות העיקרית של ה-D9 כיום היא מצד הדגם הגדול יותר ה-CAT D10, ומצד דחפור קומטסו D275 השקול לו בעוצמתו.
מיאמי היט
שיאים למשחק בודד
חטיפות: 9, מריו צ'למרס מול פילדלפיה 76', 5 בנובמבר 2008.
קטרפילר די-9
שימושים אזרחיים
תפקידו העיקרי של ה-D9 הוא בעבודות העפר: דחיפת עפרות במכרות ובמחצבות, הקמת סוללות עפר, יישור שטחים וכדומה. ה-D9 יכול לדחוף עפר בכמויות עצומות, ושימושי לדחיפת עפר עד למרחקים של 100 מטר (מעבר לכך, כדאי להשתמש בציוד אחר).
מיאמי היט
שיאים למשחק בודד
חסימות: 12, חסן וייטסייד מול שיקגו בולס, 25 בינואר 2015.
קטרפילר די-9
שימושים אזרחיים
ה-D9 משמש גם בתחום הפריצה ההנדסית ופילוס דרכים, כגון פריצת תוואי דרך בשטחים הרריים ומסולעים. העבירות של ה-D9 ויכולתו "לגלח" את מה שמלפניו ולהשאיר אחריו שביל רחב של עפר כבוש וקרקע ישרה הופכים אותו ליעיל בתפקיד זה.
מיאמי היט
שחקנים שמספר גופייתם הוצא לגמלאות
ההיט הוציאו לגמלאות שישה מספרי גופיות, על אף שרק חמישה מהם הם של שחקנים ששיחקו בשורות המועדון; פט ריילי הוציא לגמלאות את גופייה מספר 23 לכבודו של מייקל ג'ורדן במשחקו האחרון במיאמי בעונת, כהוקרה על הקריירה שלו.
קטרפילר די-9
שימושים אזרחיים
תפקיד נוסף של ה-D9 בהכנת תשתיות הוא ביישור ראשוני של השטח והכנת הקרקע לבנייה או סלילה. ה-D9 מסלק מפני הקרקע מכשולים המפריעים לבנייה כגון עצים, צמחייה, פסולת, סלעים גדולים ("בולדרים") ועוד, וכן דוחס את הקרקע באמצעות משקל ה"סכין" והזחלים. ה-D9 משמש גם להכשרת קרקע לצורכי חקלאות.
בגלל גודלם ועמידותם משמשים דחפורי ה-D9 גם ללוחמה בשרפות בשטחים פתוחים: הן בכיבוי שרפות קיימות באמצעות כיסוי האש בחול ועפר, והן במניעת שריפות על ידי חישוף שטחי צמחייה יבשה וקוצים, המשמשים חומר בעירה דליק במיוחד המתלקח בקלות בחום השרבי.
בנוסף לתפקידים אלה, ה-D9 משמש גם כטרקטור וגורר או דוחף עצמים כבדים כגון בולדרים (גושי סלע), ציוד כבד, מגרדות, כלי רכב תקועים ועוד.
שימושים צבאיים
התכונות שהפכו את ה-D9 לפופולרי בביצוע עבודות קשות ותובעניות, הפכו אותו גם לשימושי ביישומים צבאיים של הנדסה קרבית, ביצורים ובנייה/הריסה תחת אש.
דחפור די-9 בשירות צה"ל
צוות הדחפור מורכב משני חיילים: מפעיל ומפקד. המפעיל נוהג בדחפור ומפעיל את הכלים, ואילו המפקד משמש כאחראי קשר, תצפית ומקלען בעת הצורך.
במלחמה כוללת, ייעודיהם של דחפורי חיל ההנדסה הם:
בעת שגרה משמשים הדחפורים לפעילות ביטחון שוטף, עבודות עפר, סיוע בעבודות בנייה וביצור, הכשרת צירים ופעילות הנדסית לצד כלי צמ"ה אחרים. הדחפורים הכבדים גם משמשים לפינוי שדות מוקשים ישנים בגבולות שלום. דחפורי D9 משמשים גם את יחידות הס"פ (סילוק פצצות) של חיל ההנדסה, כולל את פלוגת הס"פ של יהל"ם, המצוידת גם בדחפורי D9 המופעלים בשלט רחוק. בשל עמידותו הגדולה כנגד מטעני גחון (כולל מטעני גחון כבדים במשקלי מאות ק"ג) ומטעני צד הפך ה-D9 המשוריין לכלי המועדף לפתיחת צירים בשטחים עוינים, כגון יהודה, שומרון ועזה ורצועת הביטחון בדרום לבנון.
כיום עיקר שימושו של ה-D9 הוא בעימות עם גורמי הטרור הפלסטינים, בפעילות ביטחון שוטף בגבול הצפון ובפעולות הנדסה שגרתיות.
במשך שנים ארוכות סבלו מפעילי ה-D9, כשאר מפעילי הצמ"ה, מדימוי שלילי בצה"ל. אלו תויגו כחסרי משמעת וכמי שעוסקים בעבודות עפר אפורות וחסרות תהילה. אולם, עם השימוש הגובר בדחפורים במלחמה בטרור, ובמיוחד לאחר תרומתם המכרעת בקרב במחנה הפליטים בג'נין ובמקומות אחרים במהלך מבצע חומת מגן, חלה תמורה משמעותית בדימוי זה ומפעילי הדי-9 נתפשו כלוחמים קרביים לכל דבר ועניין. הפופולריות של הכלי גדלה במיוחד במהלך האינתיפאדה השנייה ויחידות רבות ביקשו להסתייע בכלי ובמפעיליו. מספר מומחים צבאיים טוענים כי ה-D9 המשוריין הוא אחד הגורמים המרכזיים האחראים למספר האבדות המועט יחסית שיש לצה"ל באינתיפאדה השנייה.
ל-D9 היה חלק מרכזי ומכריע בקרב במחנה הפליטים ג'נין במבצע חומת מגן (אפריל 2002). בתחילה שימשו הדחפורים בעיקר לניקוי צירים ממטעני חבלה ולפתיחת דלתות ממולכדות. הם פתחו צירים לכלי רכב משוריינים וכוחות חי"ר ולעיתים אף הובילו מזון וציוד ללוחמים שבשטח בתוך הקבינות הענקיות והממוגנות שלהם. לאחר מארב קטלני שבו נהרגו 13 חיילי מילואים, הוחלט להיענות לדרישת הכוחות בשטח ולהשתמש בדחפורים להריסת בתים מהם זיהו כוחות צה"ל מקורות אש עוינת. השפעתם של הדחפורים הייתה משמעותית בהכרעת הקרב: דחפור D9 היה זה שהרג את מחמוד טוואלבה, ראש הג'יהאד האסלאמי ומפקד הכוחות הפלסטינים במחנה. בנוסף, הרסו הדחפורים בתים תחת אש ובשיא הקרב "גילחו" הדחפורים את מרכז שכונת חאוואשין, בעקבות הערכות גורמי ביטחון ישראלים כי באזור היו מצויים רוב החמושים הפלסטינים ורוב מלכודות הנפץ שהכינו הפלסטינים. יומיים לאחר מכן הוכרע הקרב ללא אבדות נוספות לחיילי צה"ל וללא אף דחפור D9 שנפגע. המחבלים הפלסטינים העידו שאחת הסיבות העיקריות לכניעתם הייתה חוסר יכולתם לעצור את דחפורי ה-D9 המשוריינים של צה"ל.
ה-D9 השתתף גם במלחמת לבנון השנייה שם עסק בפריצת צירים, חישוף והריסת תשתיות חזבאללה וחילוץ כלי רכב משוריינים שנפגעו, כולל טנקים. במהלך המלחמה נהרגו שני מפעילי D9 וכן קצין צמ"ה (שעוטר בצל"ש הרמטכ"ל), מירי טילי נ"ט. ה-D9 השתתף באופן חשוב במבצע עופרת יצוקה ברצועת עזה בשנת 2009. במבצע זה לא נהרג אף מפעיל D9 למרות ירי נ"ט כבד על הדחפורים.
במבצע צוק איתן ב-2014 המשימה העיקרית של התמרון הקרקעי הייתה איתור, חשיפת והשמדת מנהרות הלחימה של רצועת עזה, משימה אותה הוביל חיל ההנדסה הקרבית. כתוצאה מכך נטלו כלי הצמ"ה, ובהם דחפורי ה-D9, חלק חשוב ביותר במבצע צוק איתן, הן בחשיפת מנהרות, הן בפתיחת צירים והן בהריסת תשתיות טרור. חשיבות ה-D9 התבטאה בצל"שים שהוענקו בתום המבצע, ובהם 2 צל"שים, אות הצטיינות ואות הערכה מטעם הרמטכ"ל למפעילי D9 וכן צל"ש רמטכ"ל יחידתי לגדוד ציוד מכני הנדסי פיקוד מרכז. במהלך המבצע נהרג מפעיל D9 מירי טיל נ"ט ועוד מספר מפעילים נפצעו קשה.
די-9 בשימוש צבאות אחרים
במלחמת וייטנאם השתמש צבא ארצות הברית בדחפורי די-9 לא ממוגנים לפריצת צירים בתוך יערות. אחרי המלחמה הוחלפו כל הדחפורים בדחפורי CAT D7 הקטנים יותר.
לקראת מלחמת עיראק 2003 רכשו צבא ארצות הברית וחיל הנחתים האמריקני מישראל דחפורי D9 R משוריינים וערכות מיגון ישראליות, שנמצאו שימושיים ביותר הן ללוחמה בשטח בנוי והן לעבודות הנדסה אזרחית ועבודות עפר בתנאי מדבר קשים. היתרון של ה-D9 הצבאי היה בכוחו הרב, במיזוג האוויר האינטגרלי בתוך הקבינה ובכך שהיא הייתה מספיק גדולה לשני אנשי צוות, כך שמתאפשרת עבודה במשמרות. לוחמי הנדסה אמריקניים העריכו ש-D9 אחד יכול לבצע את העבודה של שניים עד ארבעה דחפורי D7. הבעיה העיקרית עם ה-D9 הייתה שמפאת משקלו של הכלי לא היו מספיק מובילי צמ"ה כבדים לנייד את הכלי בין זירות העבודה בעיראק רחבת הידיים. השימוש העיקרי של ה-D9 בעיראק לא היה להריסת בתים אלא בעיקר לפריצה הנדסית, הכנת צירי תנועה וניקוי צירים ממכשולים (כגון רק"מ מושמד של הכוחות העיראקים ומטעני גחון), עבודות ביצורים ובניית בסיסים, וכן הקמת מכשולי עפר ומחסומים (כגון מחסום עפר ארוך ליד הגבול עם סוריה למנוע הסתננות של חמושים ופעילי טרור להילחם בכוחות הקואליציה בעיראק). ה-D9 זכה לחוות דעת אוהדות וחיוביות מהחיילים שנעזרו בשירותיו.
ב-2013 השתמש צבא מצרים בדחפורי D7 ו-D9 בעלי מיגון מצרי בעת דיכוי המהומות של האחים המוסלמים בעקבות ההפיכה במצרים (2013).
ב-2015 השתמש צבא סוריה בדחפורי קטרפילר (ככל הנראה מדגמי D7, D8 או D9) בעלי שריון מאולתר ומיגון כלוב, במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה. עם זאת, המיגון הסורי הוכח כנחות לעומת המיגון הישראלי.
בתרבות
המונח די-ניין משמש בעברית כדימוי לכלי הרס רב עוצמה. למשל: "האם כבוד הנשיא במחנה ה-D9...?"
קישורים חיצוניים
כללי:
ה-D9 המשוריין הצה"לי:
תמונות:
סרטים:
יחסי סן מרינו–פולין
יחסי סן מרינו–פולין הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו לבין רפובליקת פולין.
סקירה כללית
ב-3 בדצמבר 1979 חתמו הרפובליקה העממית של פולין והרפובליקה של סן מרינו על הסכם לכינון יחסים קונסולריים רשמיים בין שתי המדינות. ב-14 בנובמבר 1994 הוחלט על כינון יחסים דיפלומטיים. שגריר פולין ברומא שבאיטליה משמש כנציג דיפלומטי פולני ברפובליקה של סן מרינו.
בשל אופייה של סן מרינו, הסחר של פולין עם מדינה זו הוא חסר משמעות ומאופיין במגוון מוצרים מוגבל. בשנת 2016 המסחר בין שתי המדינות עמד על מעט יותר מ-36 מיליון אירו. פולין ייצאה פלסטיק, עץ, נעליים, בגדים, וקרמיקה לסן מרינו וייבאה בעיקר ציוד מכני, כותנה, תרופות ומוצרים כימיים.
בניין מירנטה דו ולה
בניין מירנטה דו ולה (בפורטוגזית: Mirante do Vale, בתרגום מילולי: "מצפור העמק") הוא גורד השחקים הגבוה ביותר בעיר סאו פאולו שבברזיל. גובהו של הבניין הוא כ-170 מטרים, ויש בו 51 קומות. הוא מאוכלס במשרדים ודירות.
הלוויית דיאנה, הנסיכה מוויילס
הלוויית דיאנה, הנסיכה מוויילס נערכה ב-6 בספטמבר 1997, לאחר מותה בתאונת דרכים בצרפת שישה ימים קודם לכן. מסע האשכבה וטקס האשכבה נערכו בלונדון, והנסיכה נקברה באחוזת משפחתה, משפחת ספנסר, במחוז נורת'האמפטונשייר. האירוע כולו (למעט הקבורה) שודר בשידור ישיר בטלוויזיה והיה לאחד האירועים הנצפים ביותר בהיסטוריה של הטלוויזיה בבריטניה ובעולם כולו: בבריטניה צפו בו 32.7 מיליון איש, וברחבי העולם צפו באירוע או בחלקו כ-2.5 מיליארד איש. היה זה אירוע האבלות הראשון בהיסטוריה שמחאו בו כפיים (בעיקר במסע האשכבה, ובטקס האשכבה), נוהג שאינו מקובל על פי רוב בעיתות אבל.
ההכנות להלוויה
הנסיכה דיאנה נהרגה בתאונת דרכים בפריז שבצרפת ב-31 באוגוסט 1997. בשעות הערב של אותו יום הובא ארונה ללונדון על ידי מטוס של חיל האוויר המלכותי. אל הטיסה נלוו בעלה לשעבר צ'ארלס, נסיך ויילס ושתי אחיותיה.
ארונה של הנסיכה הוצב במשך חמישה ימים בארמון סנט ג'יימס ולאחריהם הובל אל ארמון קנזינגטון, מקום מגוריה עד מותה. דגל הממלכה המאוחדת שעל תורן ארמון בקינגהאם, מקום מושב המלכה, הורד לחצי התורן. בימים שלפני ההלוויה נראו גילויים של אבל המוני בציבור הרחב ואלפי אנשים הניחו זרי זיכרון ליד גדרות ארמון קנזינגטון וארמון בקינגהאם. המלכה אליזבת השנייה אף נשאה במהלך ימים אלו נאום טלוויזיוני קצר לזכרה של הנסיכה.
ההלוויה לא הוגדרה כהלוויה ממלכתית אלא כטקס לאומי ציבורי לפי מנהג הכנסייה האנגליקנית. למעלה מחמש מאות עיתונאים ביקשו לסקר את האירוע.
מסע האשכבה
בבוקר יום שבת, 6 בספטמבר, יצא מסע האשכבה מארמון קנזינגטון בדרכו אל מנזר וסטמינסטר. הארון הובל על גבי מרכבת תותח שנגררה על ידי סוסים בלווית משמר כבוד של חיילי המשמר הוולשי. הוא כוסה בנס המלכותי של הממלכה המאוחדת והונחו עליו זרי פרחים, ובהם גם זר אישי של שני בניה של הנסיכה, הנסיכים ויליאם והארי (שהיו אז בני 15 ו-13, בהתאמה).
מסע האשכבה נע ברחובות לונדון במשך 107 דקות. ליד ארמון סנט ג'יימס הצטרפו אליו וצעדו אחרי הארון אחיה הצעיר של הנסיכה, הרוזן צ'ארלס ספנסר ושני בניה של הנסיכה (לפי בקשתם), ועמם גם הנסיך מוויילס והנסיך פיליפ, בעלה של המלכה. בעקבותיהם צעדו חמש מאות נציגים של ארגוני צדקה, שהנסיכה הייתה מעורבת בפעילותם. רבבות אנשים ניצבו בצדי הדרך בה צעד המסע ומחאו כפיים כאשר ארון הקבורה של דיאנה חלף על פניהם במה שהיה הפעם הראשונה בהיסטוריה שמחאו כפיים לאדם שנפטר.
טקס האשכבה
ארונה של הנסיכה הוכנס למנזר וסטמינסטר, שבה נערך טקס האשכבה. בטקס נכחו 1,900 איש בראשות בני משפחת המלוכה, ראש הממשלה טוני בלייר ודמויות פוליטיות שונות, ובהן ראשי הממשלה לשעבר מרגרט תאצ'ר ואדוארד הית' וראשי הכנסייה האנגליקנית. לטקס הגיעו נציגים ממדינות רבות, ובהם רעיית נשיא ארצות הברית הילרי קלינטון, אשת נשיא צרפת ברנדט שיראק ונור, מלכת ירדן. נכחו בטקס גם אישים רבים, ובהם הנרי קיסינג'ר, קליף ריצ'רד, אלטון ג'ון, סטיבן ספילברג וטום הנקס.
הטקס החל בשעה 11:00 בבוקר. לפניו הושמעו יצירות מוזיקליות מאת המלחינים באך, דבוז'אק וסן-סנס והונחו זרים לרגלי הארון על ידי הנסיך מוויילס ובניו ובני משפחת המלוכה.
הטקס נפתח בשירת ההמנון הלאומי, "אל נצור את המלכה". הושמעו תפילות ונקראו קטעי קריאה, בין השאר על ידי ראש הממשלה בלייר ואחותה של הנסיכה, ליידי שרה מקורקדייל. הקהל והמקהלה שרו מזמורים והזמר אלטון ג'ון שר גרסה חדשה לשירו "Candle in the Wind", לזכרה של הנסיכה תוך שאת המילים שינה ברני טופין (שכתב גם את מילות השיר המקורי). הרוזן ספנסר נשא הספד.
בדצמבר 2021 נחשף במסמכים שפרסם כי בני משפחת המלוכה הבריטית התנגדו להופעתו של אלטון ג'ון בלוויה, משום שחשבו שהמילים החדשות שנכתבו לשיר הן "סנטימנטליות מדי". הכומר ד"ר וסלי קאר, שעמד באותם ימים בראש מנזר וסטמינסטר, כתב לבני המלוכה מכתב בו שכנע אותם לאפשר לזמר להופיע:
פורסם גם כי בטיוטה הראשונה של תוכנית ההלוויה היה רשום שג'ון יבצע את "Your Song", אך כאמור לבסוף הוא ביצע את "Candle in the Wind", במה שהפך לאחד מהרגעים הזכורים ביותר בהלוויה.
בסיום הטקס נשאו חיילי המשמר את הארון אל דלת היציאה מהכנסייה, ולפניה עצרו לדקת דומייה, שבה דממה המדינה כולה.
הקבורה
ממנזר וסטמינסטר הובל ארונה של הנסיכה במכונית הלוויות אל אחוזת אלת'ורפ (Althorp), אחוזת משפחתה שבחבל נורתמהפטונשייר, כ-150 קילומטרים מצפון-מערב ללונדון. הנסיכה נקברה באחוזה בטקס דתי פרטי ללא נוכחות של אמצעי התקשורת. בטקס השתתפו אמה, אחיותיה ואחיה, בניה והנסיך מוויילס. הנסיכה הולבשה לפני קבורתה בשמלה כהה שנבחרה על ידיה. בידיה הונחה מחרוזת תפילה שניתנה לה על ידי האם תרזה, שנפטרה גם היא באותו שבוע.
אתר קברה של הנסיכה הוא אי הניצב במרכזו של אגם קטן בשטח האחוזה. אתר זה נבחר על ידי משפחתה והועדף על פני קבורתה בתאי הקבורה של משפחת ספנסר בכנסייה שבעיירה הסמוכה ברינגטון הגדולה (Great Brington). אל האי מובילה שדרה של 36 עצי אלון, שניטעו כדי לסמל כל שנה משנות חייה של הנסיכה. על גדת האגם ניצב ביתן, שהוסב למבנה זיכרון לנסיכה. בקרבתו מצוי גן, שבו מצויים עצים שניטעו על ידי בניה של הנסיכה, על ידי בני משפחה אחרים שלה ועל ידיה עצמה.
גיל הראבן
קורות חייה
הראבן נולדה בתל אביב וגדלה בירושלים, בתם של הסופרת שולמית הראבן ואיש מדע המדינה אלוף הראבן. לאחר שורה של ספרים שהגיעו לקהל קטן עד בינוני, זכתה הראבן בפרס ספיר על ספרה "שאהבה נפשי" (הוצאת "כתר", 2002), והוחתמה בהוצאת הספרים "קשת" של רם אורן.
במסגרת השכלתה למדה מדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע אך לא השלימה את תארה, ולימודי יהדות במכון הרטמן בירושלים, בה עברה להתגורר לאחר כמה שנים בתל אביב. במשך כ-15 שנה כתבה טורים בעיתונות הישראלית, בעיקר ב"מעריב". יחד עם הכתיבה, הראבן לימדה במכללת "עלמא", בתוכנית "אסכולות" של האוניברסיטה הפתוחה, בבית הספר לקולנוע "מעלה" ובבית הסופר בירושלים. בשנת 2006 אף הייתה מרצה אורחת באוניברסיטת אילינוי. מ-2011 הראבן משמשת כחברת האקדמיה ללשון העברית (חברה-יועצת מ-2006) ומנחה סדנאות לכתיבה יוצרת במרכז בית שמואל שבירושלים. היא חיה לצידו של אמנון לורד, ולבני הזוג תאומות.
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
על כתביה:
צ'ארלי קאריק
צ'רלי קאריק (באנגלית: Charlie Carrick; נולד ב-25 ביוני 1986) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה בריטי, הידוע בעיקר בזכות שגילם את רוברט דאדלי, רוזן לסטר בסדרת הטלוויזיה "ממלכה".
ביוגרפיה
קאריק נולד בשנת 1986 בניוקאסל על הטיין.
קריירה
בשנת 2010 הופיע כאורח בסדרה Tower Prep שם גילם את הסטודנט פנטון קאפוול.
בשנת 2013 הופיע בתפקיד אורח בעונה השלישית של הסדרה הבורג'ס שם גילם את פסקל, מושא האהבה של מיצ'לטו קורלה ( שון האריס ), פסקל נהרג על ידי מיצ'לטו אשר הוא מגלה שהוא עבד כמרגל עבור קתרינה ספורצה ( ג'ינה מקי ).
באותה שנה הוא הצטרף לצוות השחקנים החוזר של סדרת הטלוויזיה סידר קוב שם גילם את האמן והשף ג'ון באומן, עד 2014.
בשנת 2015 הוא הופיע בסרט The Devout. באותה שנה הוא החל לשחק בתפקיד ראשי בעונה השלישית של הסדרה ממלכה שם הוא מגלם את רוברט דאדלי, רוזן לסטר.
בשנת 2018 שיחק בסרט המותחן "Angelique's Isle"
בשנת 2019 שיחק במיני-סדרה "Deep Water". באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע הדני, "דניאל". בשנה לאחר מכן שיחק בשני פרקים בסדרת הטלוויזיה "קוברה".
בשנת 2021 שיחק במותחן "The Power". באותה שנה שיחק בסרט אמה, הזאב והאריה הגדול ובסדרת הטלוויזיה, "Hidden Assets".
בשנת 2022 שיחק בסרט הקולנוע "Alice, Darling" והתארח בסדרת הטלוויזיה "הדסון ורקס".
מעיין שחר
בית הספר האזורי המקיף השש-שנתי "מעיין-שחר" שוכן בסמוך לקיבוץ עין החורש שבצפון מזרח עמק חפר. לפני הקמתו היו באזור בתי ספר קטנים ומופרדים על בסיס יישובי ותנועתי.
היסטוריה
בסוף שנות ה-80, חברו שלושה גורמים יחדיו ושימשו רקע ומנוף לצמיחה של רעיון חדש - הקמה של בית ספר משותף לכל ילדי צפון מזרח עמק חפר:
בשנת 1989 התקיים, ביוזמת המועצה האזורית עמק חפר, המפגש הראשון של רוב נציגי הקהילות שבאזור ובו הוצג הרעיון של הקמת מרכז חינוכי משותף (מח"מ) מכיתה א' עד כיתה י"ב. הוקם צוות היגוי ששקד על מימושה של תוכנית שכונתה "חזון - חינוך שנות 2000". התוכנית אושרה באסיפות הקיבוצים בחודש מרץ 1990.
בספטמבר 1990 נפתחה חטיבת הביניים "שחר". בספטמבר 1991 נפתחה החטיבה העליונה "מעיין" ששמרה על שמו של המוסד החינוכי של השומר הצעיר שנוסד עם הולדת המדינה בשנת 1948, שבתחומו הוקם בית הספר האזורי השש-שנתי "מעיין-שחר". בספטמבר 1992 אוחדו שתי החטיבות לבית-ספר שש שנתי אחד.
קוראה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יאן טה קולסטה
יאן טה קולסטה (בהולנדית: Jan Willem te Kolsté; 1874–1936) היה שחמטאי הולנדי שזכה באליפות הולנד בשחמט בשנת 1907.
קריירה
טה קולסטה ניצח בתחרות האג בשנת 1904, חלק מקום 9-10 בתחרות שבינגן 1905 (ניצח: פרנק מרשל, חלק מקום 2-3 בתחרות אמסטרדם 1907, הגיע למקום השלישי בתחרות הארלם 1908 (ניצח: יאן אסר ), חלק מקום שלישי בתחרות דלפט 1912 (ניצח: רודולף לומן), חלק מקום 6-7 בתחרות שבינגן 1913, חלק מקום ראשון בתחרות האג 1917 ותחרות הטוגנבוש 1918, הגיע למקום הרביעי בתחרות האג 1919 (ניצח: מקס מארשנד) והגיע למקום החמישי בתחרות ניימיכן 1921 (ניצח: מקס אויבה).
טה קולסטה ניצח בתחרות האג בשנת 1922, הגיע למקום ה-22 בתחרות באדן באדן בשנת 1925 (ניצח: אלכסנדר אלכין) וחלק מקום ראשון בתחרות אמסטרדם 1927.
השתתפות באולימפיאדות
טה קולסטה שיחק בנבחרתה האולימפית של הולנד באולימפיאדת השחמט 1927, האולימפיאדה הראשונה שהתקיימה בלונדון, בלוח הרביעי השיג תוצאה של +5 -3 =5 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו)
שר שלום גאון
רב שר שלום בן בועז גאון היה גאון ישיבת סורא למשך עשר שנים, בין השנים 853-848 בערך. תרם רבות לפרסומה ויוקרתה של ישיבת סורא.
חייו
ייחוסו המשפחתי אינו ברור. יש אומרים שהיה חתנו של ראש הגולה, ואף היה בעצמו מצאצאי ראש הגולה בוסתנאי בן חנינאי. בשנת 848 בערך התמנה לגאון ישיבת סורא (תחת כהן צדק בן איבומאי גאון), וכיהן בתפקיד זה עשר שנים עד למותו. היה גאון פורה ביותר שהשיב תשובות רבות, בעיקר לקהילות ספרד, קירואן ורומא. כמו כן, עסק בתיעוד ושימור מנהגי התפילה בישיבת סורא, שרבים מהם שוקעו בסדר רב עמרם גאון, והשתמרו בזכותו.
דמותו זכתה לכבוד רב בין גאוני דורו והדורות שאחריו. רב נטרונאי גאון כתב: "ואין מן הדין להשיב על דבריו לאחר מיתה, שכך שנינו אין משיבין את הארי לאחר מיתה; "רבינו שר שלום גאון יעקב אדרת ישראל והתורה".
יש שהעלו השערה לקשר משפחתי בין רב שר שלום לראש הגולה שבזמנו, מחמת המובא באגרת שכתב רב האי גאון ובה הוא מספר: "ושמע לנא דמר שר שלום גאון מחסיה, הוה קא קביל מיניה ניסי בר ראש גלותא משום עזבון דמנודה אחתיה, ואתרמו מובחרים דרבנן דמתא מחסיה ועינו ביניהן שמוש" (ושמענו שהיה דין ודברים בין ניסי בן ראש הגולה לבין רב שר שלום בעניין העיזבון של מנודה אחותו של ניסי ומובחרי ישיבת סורא עשו פסק דין), מתשובה זו משתמע שרב שר שלום היה חתנו של ראש הגולה.
מנין שנות גאונותו
באגרת רב שרירא גאון נכתב ש"מָלך" (כלומר, כיהן כגאון) 10 שנים, אולם חוקרים שונים טענו שחישוב המניין המופיע אצל כל אחד מגאוני סורא אינו תואם את מניין השנים הכללי של שנות הגאונים, ועל כן יש להפחית אצל חלק מהגאונים משנות הנשיאות, ומחמת כך הציעו לתקן את האות י' לאות ו', ולפי תיקון זה רב שר שלום כיהן בראשות הישיבה שש שנים.
כתביו
בשנת ה'תשכ"ב כינס הרב ד"ר שמואל רפאל וינברג את כל התשובות שזיהה כתשובותיו של רב שר שלום גאון, במסגרת עבודת הדוקטורט שלו. תשובות אלו יצאו כספר בשם תשובות רב שר שלום גאון (מוסד הרב קוק, ירושלים ה'תשל"ו).
הרב צבי בנימין אוירבך ייחס לו את כתיבת הספר שימושא רבא, אך רבים מפקפקים בכך משום שהוא לא הביא ראיות לדבריו.
בספר פרי עץ חיים של הרב חיים ויטאל נכתב בשם רבו האר"י ז"ל שבפסוק "שמר תם וראה ישר כי אחרית לאיש שלום" מרומזים ארבעת-זוגות-התפילין. תפילין דרבנו-תם רמוזים בתיבת "תם". תפילין דרש"י רמוזים בתיבת "ישר". תפילין דשמושא-רבא רמוזים בתיבת "שלום", -רב-שר-שלום בעל-שמושא-רבא.
שמן תעשיות
שמן תעשיות היא קבוצת חברות לייצור שמנים צמחיים למאכל וכוספא לבעלי חיים. בעבר ייצרה החברה גם מוצרי סבון. החברה היא מחלוצות התעשייה העברית בארץ ישראל.
הרעיון
הרעיון לחידוש והקמה של תעשייה בארץ ישראל הועלה לראשונה בתחילת המאה הקודמת, על ידי קבוצה של חובבי ציון ממינסק שברוסיה. בשנת 1903 הגיע לארץ נחום וילבוש (וילבושביץ), מהנדס וחבר בחובבי ציון מן העיר מינסק אשר ביקש לבדוק את האפשרויות לפיתוחה התעשייתי של הארץ: חיפוש מקורות אנרגיה, בדיקת דרכים לשכלול ופיתוח התעשיות המסורתיות - בעיקר של שמן וסבון. וילבוש הציע להקים חברה שתעסוק ביצירה משנית של שמן זית מגפת (פסולת זיתים) לאחר שהוצא ממנה השמן. באותה עת תהליך זה בוצע בארץ במכבשי עץ, ואילו וילבוש הציע לעשות זאת באמצעים כימיים על ידי בנזין.
ההקמה
כדי להקים את בית החרושת, נמצא מקום בשטח צפוף של מטעי זיתים ובתי בד מהם ניתן לקנות את הגפת, ונקנו 100 דונם מאדמות כפר חדיתא שמצפון מזרח ללוד. וילבוש נסע לאירופה כדי ללמוד את מלאכת המיצוי הכימי ולהזמין את המכשירים הדרושים לכך. בית החרושת חדיד שלימים נקרא "בן-שמן" (למעשה האזור נקרא בן שמן בעקבות פעילות חברת שמן במקום) הוקם בשנת 1905 במימון כספי יהודים מצריצין שנענו ליוזמתו של וילבוש. בית החרושת החל לפעול בסוף ינואר 1906 עם קבלת הציוד כולו. העונה הראשונה לא הייתה ברוכה במיוחד - מתוך 260 טונות גפת הופקו כ-10% שמן ובסוף העונה ירד שיעור השמן לכ-5-6% בלבד. בית החרושת שימש את איכרי פתח-תקוה ורחובות.
מפעל "עתיד"
בשנת 1909 הקים וילבוש בחיפה יחד עם קבוצת משקיעים ובהם טוביה דוניה, שמואל פבזנר ושמואל איצקוביץ' את חברת "עתיד - בית החרושת למעשה שמן ובורית" (כלומר - למיצוי שמן גפת ולסבון). שם החברה הוצע על ידי אחד העם. וילבוש מיזג לתוך החברה את נכסי חדיד ועל שפת הים בחיפה נבנה מבנה המפעל באבן מסותתת. המסבנה פעלה בניהולו של נחום ארמן ומספר פועלי עתיד הגיע תוך שנתיים לכ-100 משפחות. עם תחילת הפעלתם של מכבשי ברזל בתעשייה המסורתית ירד מאוד אחוז השמנים בגפת, ולכן יצור שמן מגפת הפך לפחות ופחות כדאי. בעקבות קשיים כלכליים נסגר המפעל ב-1910 והמפעלים הוחכרו. נחום ארמן המשיך ביצור מצומצם של סבון עד 1922.
בשנת 1984 הוקם המוזיאון לתולדות תעשיית השמן במבנה בית החרושת. המוזיאון מציג את תעשיית שמן הזית שבמהלך 5000 שנים היוותה ענף כלכלי עיקרי בארץ ישראל.
ייסוד "שמן"
למרות הקשיים נחום וילבוש לא נסוג, ובשנת 1919 ייסד את חברת "שמן" בלונדון יחד עם אחיו משה, גדליהו וילבושביץ ובעל ההון אליהו פאינסון. עקב הצורך בנמל חופשי ממכס ליצוא, תוכנן להיבנות נמל כזה ליד קיסריה, הוחכרו בתים ונכתבו תוכניות, אך השלטונות הבריטיים לא התירו זאת, למרות שתדלנותו של זאב ז'בוטינסקי.
בשנת 1922 הקימו נחום וגדליהו וילבושביץ את בית החרושת "שמן" ליד בית החרושת "עתיד" והחלו להרכיב את המכונות (נכסי חברת "עתיד" מוזגו לתוך החברה החדשה). במפעל החדש שילבו שיטות ייצור ומיכון מתקדמות - מכבשים הידראוליים ומנועי דיזל, בית זיקוק ומסבנה מודרניים. מנועי בית החרושת נחנכו בדצמבר 1924 על ידי הנציב העליון הבריטי סר הרברט סמואל.
בשנת 1931 רכש את המפעל התעשיין חיים ליבוביץ ואיחד אותו עם המפעל שהיה בבעלותו. בשנות ה-30 שלטה שמן בשוק השמנים בארץ ישראל והיא הסכימה למכור את תוצרתה רק לחנויות שפעלו איתה באופן בלעדי, דבר שהקשה על חדירת מתחרים, דוגמת יצהר לענף. תוצרת המפעל גם יוצאה לכל מרחבי הקיסרות הבריטית. בשנת 1943 עבר המפעל לבעלות ההסתדרות.
משנת 1961 הפכה החברה להיות חברה ציבורית ונרשמה למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב. משנת 1970 ועד 1997 פעלה החברה במסגרת קונצרן "כור תעשיות". מ-1997 החברה היא בבעלות חברת קוראלון בע"מ.
תעשיית השמן המודרנית
לימים נודע שמיצוי שמן מגפת זיתים פוגע באיכות השמן. ואכן, ייצור שמן בשיטה זו הופסק בסוף שנות השבעים. תעשיית השמן עברה לייצור שמנים מגרעיני צמחים שונים, כגון: סויה, חריע, חמניות ותירס. תעשיית שמן הזית חזרה לשיטת ייצור מכנית בלבד של ריסוק הזיתים, כבישת הרסק והפרדת השמן מהמוהל.
כיום עומד מבנה בית החרושת "עתיד" בתחום מפעל "שמן" בחיפה. מוזיאון השמן המציג את תעשיית השמן בארץ ישראל, מימי קדם, דרך ראשית התעשייה ועד ימינו ששכן במבנה עבר לפני מספר שנים למושב רגבה.
פעילות מסחרית
החברה משווקת את תוצרת שמן המאכל תחת מותגי "עץ הזית", "מילומור" ו"מגד". הכוספא (פתיתי שאריות מוצקות של גרעינים ששמן מוצה מהם) למאכל בעלי חיים משווקת על ידי "שמן אגרו-מזון", שהיא היצרנית המובילה של מזון בעלי חיים בישראל.
חברת שמן תעשיות בע"מ נסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב. החברה בשליטת מר חיים פינק, אשר משמש כיו"ר מועצת מנהלים באמצעות החברות קוראלון ממורנדו. אייל בן סירא משמש כמנהל הכללי, החל מינואר 2016. "עץ הזית" מותג מוביל בשוק השמנים בישראל, ומלווה את הישראלי למעלה מ-100 שנה.
בסוף פברואר 2021 הודיעה החברה לבורסה כי היא מפסיקה את פעילות הייצור במפעל שמן בחיפה, ומוכרת את המותג 'עץ הזית' לחברת סוגת, הצפויה לייבא שמן תחת שם זה.
טאקוונדו
טאקוונדו (בקוריאנית: 태권도, באלפבית פונטי בינלאומי:, בתרגום חופשי: "דרך החיים של הבעיטה והאגרוף") היא אמנות לחימה קוריאנית וספורט לחימה בו נלחמים שני ספורטאים בבעיטות ואגרופים. הטאקוונדו מאופיין בבעיטות גבוהות ובעיטות מהירות.
היסטוריה
האזכור הראשון לקיום אמנות לחימה קוריאנית התגלה באיורים על תקרת קבר מלפני כ-2,300 שנה. באותם ימים התחלק חצי האי הקוריאני לשלוש ממלכות - קוֹגוּריוֹ, פֶּקְצֵ'ה ושׁילָה. לאורך ההיסטוריה היה חצי האי נתון להתקפות חוזרות ונשנות מצד שכניו ונקרע לגזרים במלחמות אזרחים ממושכות. ממלכת שילה הייתה נתונה להתקפות מצפון וממערב, ובשל מקומה הגאוגרפי אוימה גם על ידי יפן. ההתקפות החוזרות הביאו את אצולת הממלכה להקים קבוצת עלית של לוחמים כדי להגן על הממלכה. הגוף הצבאי הנבחר הזה נקרא ההווארנג דו (או דרך הגבריות הפורחת). במסגרת האימונים הצבאיים למדו אנשי ההווארנג טכניקות שונות לשליטה רוחנית וגופנית מנזירים בודהיסטים.
בזכות ניצחונות ההווארנג על אויביהם אוחד חצי האי הקוריאני תחת דגל ממלכת שילה. לקראת סוף המאה ה-10 הופלה ממלכת שילה בגלל סכסוכים פנימיים ותחתה עלתה לשלטון ממלכת שושלת קוריו (מקור השם קוריאה הוא בשמה של שושלת זו). הישרדות הממלכה הייתה תלויה בקיום צבא חזק, ומשום כך המשיכה הממלכה לעודד שימוש באמנות הלחימה הקוריאנית ואף קבעה כי האימונים באמנות לחימה יהיו חובה על כל הילדים מגיל 6. מסורת זו נמשכה כ-500 שנה, עד לביטול החוק בתקופת ההשכלה בממלכה. בתקופה זו כל פעילות הקשורה באימונים צבאיים או באמנויות לחימה נחשבה בזויה, ומסורת הלחימה נשמרה רק הודות לנזירים בודהיסטים רבים שפרשו אל ההרים והמשיכו לעסוק באמנות הלחימה.
בשנת 1973 הוקמה ההתאחדות העולמית לטאקוונדו ונערכה אליפות העולם הראשונה בסיאול.
בשנת 1988 הוצג הטאקוונדו כספורט ייצוגי באולימפיאדת סיאול ובשנת 2000 באולימפיאדת סידני הוכר הטאקוונדו כספורט אולימפי רשמי.
בישראל
הטאקוונדו בישראל הוא ענף ספורט שהחל לפעול בשנת 1977 עם פתיחתו של המועדון הראשון בירושלים על ידי מישל מדר, לימים מנכ"ל ההתאחדות, וכולל אלפי ספורטאים, מקצוענים וחובבנים ברחבי ישראל.
באולימפיאדת טוקיו ב-2021 השיגה ישראל את המדליה האולימפית הראשונה בענף, כאשר אבישג סמברג זכתה במדליית ארד.
ארגונים
קיימים מספר ארגונים של טאקוונדו. ראשון נוסד ה-ITF (International Taekwon-do Federation) - הפדרציה הבינלאומית לטאיקוון-דו בשנת 1966, הארגון המסורתי יותר, ואחריו ה-WTF (World Taekwon-Do Federation) - הפדרציה העולמית לטאקוונדו בשנת 1973, אשר הארגון הגדול המוכר כענף ספורט רשמי באולימפיאדה. כיום כמעט לכל מדינה בעולם יש התאחדות לטאקוונדו, כולל ישראל. המאמר מתייחס לארגון השני (ה-WTF).
קרבות ושיטת הניקוד
לפי החוקים האולימפיים של ה-WTF המעודכנים מחודש יולי 2022 הטוב מבן שלושה סבבים הוא המנצח כלומר, צריך שני ניצחונות של שני סבבים בשביל לנצח את הקרב. בקרב מותר לבעוט בכל חלקי הגוף למעט מתחת גובה החגורה ומאחורי הגוף. מכות לראש עם היד אסורות. עבירות כגון; דחיפה, יציאה מהזירה, נפילה, תפיסה, אי הילחמות, מכה מתחת לגובה החגורה, ועוד מהלכים אי ספורטיביים גורמים למינוס נקודה בכל סיבוב מספר העבירות מוגבל עד ארבע עבירות, ויותר מארבע עבירות גורמות לניצחון של היריב באותו סיבוב
"נוקדאון" מתרחש כאשר היריב מקבל מכה שמהממת אותו, אך התעשת, שמר פנים וקרא "קיאפ" לפני תום העשר שניות המותרות. במצב הזה מקבל המתחרה שבעט נקודה נוספת על היותה אפקטיבית וגרמה ליריב להיות המום.
שיטת הניקוד לפי WTF: מותר לדחוף אך ורק בעזרת אגרופים ולתת אגרופים למגן הבטן.
מגנים ולבוש
לבושו של לוחם הטאקוונדו הוא ה"דובוק". זוהי חליפה לבנה ארוכה ודקה בעלת נפח רב. צווארון החולצה מסמל את רמתו של המתאמן. מתאמן שלא הגיע לדרגת דאן 1, החגורה השחורה הראשונה, צריך ללבוש חליפה עם צווארון אדום שחור, ומי שזכה בחגורה שחורה רשאי לענוד צווארון שחור. עם זאת, בארץ אין מקפידים על הדבר והצווארון השחור הוא הנפוץ יותר, ולעיתים היחיד.
הצבע הלבן של החליפה מסמל טוהר. השרוולים והמכנסיים בעלי נפח רב, זאת כדי לאפשר הכנסה של מגן אמה מתחת לשרוול, את מגן האשכים מתחת למכנס ואת מגן השוק מתחת למכנסיים. שאר הציוד של המתאמן כולל מגן גוף (על הגוף ועל החזה, אינו מגן על הגב ועמוד השדרה) מגן שיניים (ללסת העליונה ובצבע לבן או שקוף בלבד) ומגן ראש פתוח (בצבע כחול אדום או לבן; ישנו מגן ראש סגור המיועד לאימונים ותחרויות דרג ב'), מגן לכפות הרגליים (לעיתים מגיע בצורת כפפה) וכפפות ידיים (פתוחות) ניתן להשתמש במגנים לברכיים או למרפקים, אך אלו אינם בגדר חובה.
ניתן לנעול נעליים מיוחדות, אלו הן נעליים בעלות סוליה חלקה והן לרוב ללא שרוכים, או עם שרוך בודד. הן ננעלות באימונים בלבד ומטרתן היא מניעת פציעות. בעקב הסוליה וקרוב לאצבעות ישנם עיגולים, אלו נועדו כדי לעמוד עליהם בעת בעיטות בסיבוב, כך, יש יותר שיווי משקל. לא כל המאמנים מאפשרים אימון ומוכרים נעליים מסוג זה, ומחירן עומד על כמה מאות שקלים.
הקרבות בטאקוונדו נערכים על מעין מזרנים אולימפיים בצורת פאזל, המורכבים בצורת ריבוע, משושה או מתומן. המזרנים מספקים הגנה לכף הרגל של המתחרים ומגנים על הלוחמים מפני נפילות.
מכשור אלקטרוני מתקדם: מגנים אלקטרוניים
החל מעונת התחרויות העולמית של 2011, עם כניסתם לתקן ולשימוש שוטף של המגנים האלקטרוניים, מגני כפות הרגליים ומגני הגוף הם רגישים למגע. אלקטרודות, המובנות בחלקים שונים של מגן כף הרגל ועל מגן הגוף, מאשרות באופן אוטומטי פגיעה של בעיטה במגן הגוף. כאשר מזוהה במערכת האלקטרונית פגיעה במגן הגוף בדרגת כוח מסוימת, (אותה אפשר לווסת ולהתאים ביחס למשקלם של המתחרים, או ביחס לקטגורית המשקל שלפיה הם מקיימים את הקרב, בעזרת "טקוואנצ'יפ") המתחרה שנתן את הבעיטה יזכה בנקודה. בעבר נעשו ניסיונות לשילוב של כפפות יחד עם המגנים, אך אלו לא צלחו. לאחר 10 שנים, בשנת 2016 נכנס מגן הראש האלקטרוני לשימוש באופן רשמי, כאשר היה חלק מהמערכת באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
חגורות ודירוג
רמתם של המתאמנים נקבעת בסדרת מבחנים, כאשר חגורה סביב למותן היא המייצגת את רמתו של לוחם הטקוואנדו.
סדר החגורות על פי WT הוא לרוב: מעבר מדרגה אחת לאחרת נעשית על ידי פסים (בחגורה אדומה ומעלה) או בחצאי חגורות, כגון: לבן- צהוב, צהוב וכו' (בשאר החגורות). כאשר המתאמן הגיע לרמה של חגורה אדומה עם שני פסים, מתקיים מבחן חגורות שחורות, שרמתו היא קשה יותר משאר מבחני החגורות, וזאת על-מנת להבחין בין לוחמים מין השורה ללוחמים שעוד מטפסים בסולם הדרגות. המשך העלייה בדירוג לגבי חגורות שחורות מתבצע בשיטת הדאנים, כאשר הדירוג נע בין דאן אחד לדאן תשעה.
סדר החגורות בטאקוונדו ITF הוא:
החלוקה לדיויציות בתחרויות
האספקט המרכזי של הטקוואנדו מתקיים על זירת הקרבות, כאשר החלוקה בטאקוונדו WTF מתבצעת על פי חתכי גיל, מין ומשקל. קיימות נבחרות מאסטרס, בוגרים, נוער, קדטים וצעירים שבשפת הטאקוונדו מציינים שלבי גיל שונים (12–14, 15–17, 18–35, 36–45, 46+), ובתחרויות האולימפיות החלוקה מתבצעת כדלקמן:
אלקטרודינמיקה קוונטית
אלקטרודינמיקה קוונטית או QED היא התורה הקוונטית של אלקטרודינמיקה. QED מתארת את האינטראקציות הקוונטיות הקשורות לשדה האלקטרומגנטי- אינטראקציה של אור וחומר בעל מטען חשמלי. התורה היא מקרה פרטי של תורת שדות קוונטית, ולכן משלבת את מכניקת הקוונטים עם תורת היחסות הפרטית, והיא התאוריה הראשונה בה יש התאמה מלאה בין יחסות פרטית למכניקת הקוונטים.
מהיבט מתמטי, אלקטרודינמיקה קוונטית נגזרת מתורת כיול של סימטריית U(1) מקומית כשהפוטון מוצג כבוזון הכיול, ובנוסף קיים שדה פרמיוני מסיבי בהצגה היסודית של סימטרייה זו, ואשר מייצג חלקיקים טעונים (אלקטרונים ופוזיטרונים). אפשר גם לראות את התאוריה כתורת הפרעות של השדה הפרמיוני והשדה האלקטרומגנטי בריק הקוונטי.
אלקטרודינמיקה קוונטית היוותה את הדוגמה המציאותית הראשונה לתורת שדות קוונטית, ותוצאות הניסויים מתאימות היטב לתחזיות התאוריה. כדי לקבל גדלים ניתנים למדידה מהתורה, פותחו שיטות מתמטיות חדשות ומרחיקות לכת בפיזיקה, כמו הרנורמליזציה. התורה נחשבת לאחת התורות הפיזיקליות המדויקות והשלמות ביותר בפיזיקה מודרנית.
היסטוריה
הניסוח הראשון של תורת הקוונטים לתיאור אינטראקציה של קרינה וחומר מיוחסת למדען הבריטי פול דיראק, כאשר בשנות ה-20 הוא הצליח לחשב את ההסתברות לפליטה ספונטנית של פוטון מתוך אטום
ניסיון לחישוב מדויק יותר העלה קשיים רבים, ובפרט התקבלו תוצאות אינסופיות לכאורה עבור האנרגיה. הסתירה יושבה לקראת אמצע המאה ה-20 על ידי ג'וליאן שווינגר, ריצ'רד פיינמן ושינאיצ'ירו טומונאגה, שעל עבודתם זו זכו בפרס נובל לפיזיקה. כל אחד מהם בנפרד הגה את הרעיון המאפשר לקבל תוצאות סופיות ובעלות משמעות באמצעות שיטה המכונה רנורמליזציה. בשיטה זו מתבטלים הערכים האינסופיים באמצעות הוספת ערכים אינסופיים אחרים, וכך ניתן להתייחס רק לערכים הנצפים של המסה והמטען. על אף ששיטה זו אינה מושלמת מבחינה מתמטית, הרי שהיא פועלת כהלכה ומאפשרת לקבל ניבויים ההולמים את התצפיות במידה מדויקת.
בשנת 1947 גילה ויליס לם את הסחת לם, כשמצא כי תדירותו של אחד הקווים האטומיים בספקטרום המימן השתנתה. תצפיתו זו של לם ביססה עוד יותר את שיטת הרנורמליזציה, והייתה המפתח לאיחוד תורת הקוונטים עם התורה האלקטרומגנטית. בכך הונח היסוד לתורת אלקטרודינמיקה קוונטית.
בסיס תאורטי
הערה: לבסיס תאורטי בסיסי יותר, ראו תורת שדות קוונטית ואת הקישורים בגוף הפרק.
QED היא תורת כיול, כלומר אחת הסימטריות של התורה תלויה במיקום. זוהי סימטרית U(1), ובוזון הכיול הנגזר ממנה הוא הפוטון. מכיוון שלסימטריה יש רק יוצר אחד, יש רק סוג אחד של פוטונים, בניגוד לתורות הכיול המורכבות יותר כמו כרומודינמיקה קוונטית שבה 8 סוגים של גלואונים. בנוסף השדה הפשוט יחסית אינו מאפשר אינטראקציות בין פוטונים, אלא רק בין פוטונים לחלקיקים טעונים חשמלית. לכן נהוג לכתוב את התורה עם שני שדות, פוטון ואלקטרון (החלקיק הטעון הקל ביותר), אף כי כל חלקיק טעון, כגון פרוטון, קווארק, W+ או פאיון, יתאים גם כן. אלקטרון הוא גם החלקיק המאפשר את הניסויים המדויקים ביותר, כמו למשל בספקטרום הפליטה של אטומים.
הלגרנז'יאן של התורה מכיל את האיבר הקינטי של האלקטרון והפוטון, ואת התגובה ביניהם: כאשר \psi הוא שדה האלקטרון, A^\mu הוא שדה הפוטון, \gamma^\mu היא מטריצת גאמה של אלגברת לי, ו-F_{\mu\nu} הוא האיבר הקינטי של הפוטון. מתוך הלגרנז'יאן נגזרים חוקי פיינמן של התורה: פרופגטור לפוטון, פרופגטור לאלקטרון, וצומת המכיל שני אלקטרונים זהים (אחד יוצא ואחד נכנס) ופוטון אחד. אין אפשרות לתהליכים אחרים, מלבד התהליך בו שני אלקטרונים ופוטון אחד. תהליכים מורכבים יותר יכולים להתרחש כאשר ניתן לבנות אותם מאבני הבניין האלו. בנוסף ניתן לראות שתגובה עם פוטון אינה משנה אף תכונה של חלקיק אחר, מלבד התנע והאנרגיה שלו. זאת בניגוד לתגובות בתורות כיול אחרות, שבהן חלקיקים משנים מטען חשמלי או אף את סוג החלקיק.
דגל צ'אד
דגל הרפובליקה של צ'אד (צרפתית: Drapeau du Tchad, ערבית: علم تشاد) הוא טריקולור אנכי המורכב מהצבעים (משמאל לימין) כחול, צהוב ואדום. הדגל כמעט זהה לדגל רומניה (הצבע הכחול בדגל צ'אד יותר כהה מהצבע הכחול בדגל רומניה) ודומה לדגל אנדורה, אולם אין שום קשר היסטורי בין הדגלים. צבעי הדגל משלבים את צבעי דגל צרפת עם צבעים פאן-אפריקאים.
היסטוריה
הדגל אושר בחוק מספר 59/13 שהועבר ב-11 ביוני 1959, למעלה משנה לפני הכרזת העצמאות ב-1960. הדגל אומץ ואושרר רשמית בסעיף 8 של חוקת צ'אד שנחתמה ב-16 באפריל 1962, בסעיף זה הוגדר גם כי הצבע הכחול יהיה הצבע הצמוד לתורן עליו יונף הדגל.
בשפת המקור (צרפתית):
עיצובו של הדגל
דגל צ'אד הוא דגל תלת-פסי אנכי (טריקולור) בצבעי כחול, צהוב ואדום ביחס רוחב/גובה של 2:3. רוחבם של הפסים זהה, וכל אחד מהם רוחבו 1/3 מרוחב הדגל. בחירת הצבעים נועדה לשלב את צבעיו של דגל צרפת ואת הצבעים הכלל-אפריקאיים.
דמיון לדגלים אחרים
דגלה של צ'אד בעל דמיון רב למספר דגלי טריקולור של מדינות אירופאיות - רומניה, מולדובה ואנדורה.
הדגל כמעט זהה לדגל רומניה למעט הגוון הכחול שכהה יותר בדגל של צ'אד. הדגל אומץ עם עצמאותה של צ'אד בשנת 1960 בזמן שדגלה של רומניה, שהייתה תחת שלטון קומוניסטי, כלל כמטען את סמלה הלאומי הקומוניסטי של רומניה, כך שבפועל הדמיון בין שני הדגלים לא היה משמעותי עד הסרת הסמל הקומוניסטי מהדגל הרומני עם נפילת הקומוניזם ברומניה ב-1989. מדמיון זה מגיע גם הדמיון לדגל מולדובה שמבוסס על הדגל הרומני.
נסיכות אנדורה, שדגלה מבוסס על מבנה הטריקולור הצרפתי וצבעיו, משלב את צבעי בית המלוכה הספרדי, אדום וצהוב, בעל דמיון רב אך מקרי לדגל צ'אד.
כיאן, נוכחים
כיאן, נוכחים (ערבית: كيان) היא תוכנית טלוויזיה בהפקת הטלוויזיה החינוכית שדנה ביחסי יהודים-ערבים במדינת ישראל. שידורי התוכנית התחילו בשנת 2007 בערוץ הראשון, בערוץ 2 ובערוץ 23, מנחי התוכנית הם יואב שטרן, עיתונאי "הארץ", ועביר בַּכּר, משפטנית ועורכת דין.
כל תוכנית דנה בסוגיה אחרת הקשורה למרקם היחסים היהודים-ערבים בישראל, כגון: המישור הסוציו אקונומי, התחום החינוכי, התחום הכלכלי וכדומה. בתוכנית מתארחים חוקרים ואישי ציבור מקרב ערביי ישראל.
פינות בתוכנית
התוכנית ערוכה על פי סדר מסוים וקבוע:
גדליה פלדר
הרב גדליה פלדר (תרפ"א, 1921 – תשנ"א, 1991) היה רב ודיין בטורונטו, מחבר סדרת הספרים ההלכתיים יסודי ישורון ושו"ת שאילת ישורון.
תולדותיו
נולד בשנת 1921 באוסטריק שבגליציה, במשפחה מחסידות סדיגורה, בנם של צבי ואסתר ליפשא פלדר. סבו, שעל שמו נקרא, הוא הרב גדליה שור מאוסטריק. על פי המקובל במשפחה, הם נכדי רבי גדליה מליניץ, מתלמידי המגיד ממזריטש. בהיותו בן שלוש נפטרה אמו. למד בישיבת "נצח ישראל" וישיבת "כתר תורה" ראדומסק בקרקוב. בשנת 1936 היגרה משפחתו למונטריאול שבקנדה, והוא למד תורה בישיבת תורת חיים של הרב אברהם אהרן פרייס בטורונטו והוסמך לרבנות בידי הרב פרייס. למד גם אצל הרב יהודה לייב גרויברט. בשנת 1940. נישא להנא-אידל, בת הרב יששכר דב טייכנר מניו יורק.
שימש ברב בקהילות קטנות בקנדה: סרניה (1941–1943), בלוויל (1943–1945) ובראנטפורד (1945-1949). בשנת 1949 עבר לטורונטו לנהל את התלמוד תורה בית יהודה ובתחילת שנות החמישים התמנה לרבה של קהילת "שומרי שבת" בטורונטו. בתפקידו זה שימש כארבעים שנה. כיהן כדיין בטורונטו וכן כדיין בבית הדין של הסתדרות הרבנים בניו יורק. עמד בראש מערכת הכשרות העירונית בטורונטו. התכתב עם הרב משה פיינשטיין בענייני הלכה שונים. היה חבר המזרחי בקנדה וציין במסיבה וברכת שהחיינו את החלטת החלוקה של האו"ם על הקמת מדינה יהודית.
חיבר את סדרת הספרים "יסודי ישורון" על השולחן ערוך. התמחה בנושאי גיטין וכן עסק בהיבטים ההלכתיים של אימוץ ילדים וגיור, וחיבר על נושאים אלו את ספרו "נחלת צבי".
בן דודו הוא הרב גדליה שור, ראש ישיבת תורה ודעת. בנו, הרב אהרן פלדר, הוא אב"ד פילדלפיה ומחבר הספרים "אהלי ישורון" ו"רשומי אהרן".
שלדון אדלסון
שלדון אדלסון שמו המלא; שלדון גדליה שלום גארי אדלסון (באנגלית: Sheldon Gary Adelson; 4 באוגוסט 1933, י"ב באב ה'תרצ"ג – 11 בינואר 2021, כ"ז בטבת ה'תשפ"א) היה איש עסקים ונדבן יהודי-אמריקאי, בעל השליטה בחברת "לאס וגאס סנדס", שמחזיקה בבתי מלון ובתי קזינו בעיר לאס וגאס בארצות הברית, באי מקאו שבסין ובסינגפור. היה בעליו של העיתון ישראל היום ובעל השליטה בעיתון מקור ראשון. היה פילנתרופ שתרם מיליוני דולרים לארגונים ולמוסדות ופעיל ציוני.
בדצמבר 2020 העריך כתב העת האמריקאי "פורבס" את הונו האישי במעל 35 מיליארד דולר.
קורות חיים
אדלסון נולד בשכונת דורצ'סטר שבבוסטון, בנם של שרה (לבית טונקין) וארתור אדלסון. משפחת אביו הייתה ממוצא יהודי אוקראיני ויהודי ליטאי. אמו היגרה מאנגליה.
אביו היה נהג מונית ואמו ניהלה חנות לסריגה. המשפחה הייתה ענייה ואדלסון חלק חדר אחד עם שני אחיו ואחותו. בגיל צעיר מכר עיתונים בפינות רחוב ובגיל 12 החל לעבוד כעצמאי. שירת בצבא היבשה של ארצות הברית במשך שנתיים. כשהשתחרר למד פיננסים וכלכלה בסיטי קולג' של ניו יורק אולם לא השלים תואר אקדמי. העסק הראשון שהקים היה לממכר מוצרי טיפוח. בשנות ה-60 הקים עם שני שותפים חברה לטיולים. עבד גם כסוכן משכנתאות, יועץ השקעות ויועץ כספי.
אדלסון נולד למשפחה שתמכה במפלגה הדמוקרטית, אך במהלך השנים דעותיו נטו יותר לאלה של המפלגה הרפובליקנית, והפך לאחד מתורמיה הבולטים.
אדלסון היה נשוי לסנדרה. בני הזוג אימצו שני בנים ובת. אחד מהם, מיטשל, נפטר ממנת יתר בשנת 2005. בשנת 1988 התגרשו בני הזוג.
ביוני 2014, נבחר על ידי הג'רוזלם פוסט כאחד מחמישים היהודים המשפיעים ביותר בעולם.
במרץ 2019 פורסם שאדלסון חולה בסרטן מסוג לימפומה שאינה הודג'קין. ב-7 בינואר 2021 הודיעו מקורביו של אדלסון בשמו, שהוא יוצא לחופשת מחלה כדי להגביר את הטיפולים נגד מחלתו.
אדלסון נפטר ב-11 בינואר 2021, בגיל 87 בשל סיבוך של הטיפול במחלתו, ולמחרת פרסמו מקורביו את דבר מותו. ארונו הועלה לישראל. בנמל התעופה בן-גוריון קיבל ראש הממשלה נתניהו את ארונו. הוא נקבר ב-15 בינואר 2021 בהלוויה מצומצמת בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
פעילותו העסקית
תחילת עושרו של אדלסון הייתה בארגון תערוכת המחשבים COMDEX שאותה פיתח יחד עם שותפיו. התערוכה הראשונה התקיימה בשנת 1979. COMDEX הייתה תערוכת המחשבים המקצועית המובילה בעולם ברוב שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20.
בתי מלון וקזינו
פעילותו העסקית העיקרית של אדלסון התרכזה בחברת לאס וגאס סנדס, שהיה בעל השליטה שלה. עסקי החברה הם בעיקר החזקות של בתי קזינו בארצות הברית, סין, סינגפור ווייטנאם. בדו"חות הכספיים שפרסמה החברה ב-1 בפברואר 2012, עבור הרבעון האחרון של 2011, נרשמו עליות של 36% ברווח הנקי ל-460.9 מיליון דולר (57 סנט למניה) ושל 26% בהכנסות לשיא של מעל 2 מיליארד דולר. לפי הדו"חות האחרונים, רוב הכנסות החברה הגיעו מפעילות בתי הקזינו באסיה ובמיוחד בסין (1.33 מיליארד דולר) ובסינגפור (806.9 מיליון דולר), כאשר בלאס וגאס עמדו ההכנסות על סך של 339.5 מיליון דולר. אדלסון הודיע כי בכוונתו להמשיך ולבנות בתי מלון וקזינו בסינגפור, ביפן, בקוריאה הדרומית ובווייטנאם.
בשנת 1988 רכש אדלסון עם שותפיו את מלון הקזינו סנדס (Sands) בלאס וגאס. שנה לאחר הרכישה בנה אדלסון את מרכז הכנסים והתערוכות סנדס, שהיה למרכז הכנסים הפרטי היחיד בארצות הברית. בשנת 1991, בעודו מבלה את ירח הדבש בוונציה, מצא השראה בעיר כנושא למלון נופש ענק. הוא הרס את מלון סנדס והשקיע 1.5 מיליארד דולר בבניית מלון ונישיאן ("הוונציאני"). המלון ובית קזינו שבו שוחזרו רבים מאתריה המפורסמים של העיר האיטלקית. המלון הביא למהפכה בתעשיית המלונאות בלאס וגאס וזכה לפרסים בינלאומיים רבים כאחד המלונות הטובים בעולם. בשנת 2003 נוסף למלון מגדל דירות שבו 1,013 דירות נופש. סך הכל המלון כולל 4,049 יחידות אירוח, 18 מסעדות, מרכז קניות ובו תעלות שיט. בשנת 1995 מכר אדלסון עם שותפיו את חטיבת התערוכות שבבעלותם, כולל תערוכת COMDEX, לבנק יפני, תמורת 862 מיליון דולר. חלקו של אדלסון בעסקה היה מעט יותר מ-500 מיליון דולר.
במאי 2004 נפתח מלון קזינו "סנדס מקאו", פרי יוזמתו והשקעתו של אדלסון, בחצי האי מקאו בסין. השקעתו של אדלסון במלון, בסך 265 מיליון דולר, הוחזרה לו מתוך רווחי המלון בתוך שנה אחת. בחודש דצמבר 2004 הונפקו מניות המלון בבורסה ואדלסון, שהחזיק אז ב-69% מן המניות הפך למיליארדר בין-לילה. בארבע השנים הראשונות מאז פתיחתו של מלון סנדס במקאו הוכפל הונו האישי של אדלסון פי 14.
במאי 2006 הוענק לחברת "לאס וגאס סנדס" רישיון להקמת מלון קזינו חדש במפרץ מרינה (Marina Bay) שבסינגפור. מרינה ביי סנדס נפתח לציבור באפריל 2010 ועל פי הערכות ההשקעה בו היא בסך 3.16 מיליארד דולר.
בחודש אוגוסט 2007 חנך אדלסון את מלון "מקאו ונישיאן". הוא הכריז כי הוא מתכנן לפתח רצועת מלונות באזור קוטאי, שתדמה לזו שבלאס וגאס, בהשקעה כוללת של 12 מיליארד דולר וכי עד לשנת 2010 יבנו במקום 20,000 חדרי מלון. בחודש ספטמבר 2007 הכריז כי "לאס וגאס סנדס" תפתח מלון נוסף במקאו, בחודש אוקטובר 2007.
לאחר המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008 פורסם כי שווי החזקותיו של אדלסון ירד לכדי 4 מיליארד דולר. סיכום לשנת 2013 מצא כי אדלסון היה המרוויח הגדול ביותר עם עלייה של כ-15 מיליארד דולר בשנה זו בלבד.
לאחר פטירתו, חברת "לאס וגאס סנדס" מכרה את עיקר פעילותה בארצות הברית, את מלון Venetian ואת מרכז הכנסים שלה בלאס וגאס ל-Apollo Global Management ו-Vici Properties.
עיתונות
פעולתו בשוק התקשורת החלה בשנת 2006, כשחברת ניוזקו שבבעלות בני הזוג רכשה 50% מהבעלות בחינמון "ישראלי" ששלמה בן צבי ייסד כמה חודשים לפני זה. כעבור מספר חודשים נחלקו בן צבי ואדלסון, על רקע רצונו של אדלסון בעיתון יותר רציני, בעוד בן צבי טוען שאין היתכנות כלכלית לתוכניות של אדלסון. השליטה ב"ישראלי" נותרה בידי בן צבי, אולם חלק גדול מעובדי העיתון, בראשות העורך עמוס רגב (שאותו הביא אדלסון) עזבו והצטרפו לחינמון החדש שאדלסון הקים – ישראל היום. בין אדלסון ובן צבי החל מאבק משפטי שכלל תביעות הדדיות. ב-2012 הגיעו לפשרה שתוכנה נשאר חסוי.
ישראל היום החל לצאת ביולי 2007. העורך הראשי היה רגב, והמו"ל אשר בהרב, שהיה מנכ"ל "ישראלי". בשנת 2010 הוא הפך לעיתון הישראלי היומי בעל שיעור החשיפה הגבוה בימי חול. מאז 2017 הוא הנפוץ ביותר גם בסופי השבוע. החל מחודש מאי 2018 מכהנת מרים אדלסון כמו"ל של העיתון.
העיתון, שהוא בבעלות פרטית, לא מפרסם את נתוניו הכספיים. אבל לפי התצהיר של שלמה בן צבי במהלך הסכסוך המשפטי ביניהם, ולפי נתונים שמיקי רוזנטל טוען שנחשף אליהם, אדלסון מפסיד כ-100 מיליון ש"ח בשנה על העיתון. נגד העיתון נטען שהוא שימש כדרך לתמיכה כספית מאסיבית של אדלסון בנתניהו.
ב-2014, אחרי ששלמה בן צבי נקלע לקשיים כספיים רכש אדלסון את מקור ראשון תמורת 14 מיליון ש"ח, ואת אתר החדשות של מעריב, nrg (שבהמשך נסגר) תמורת 3 מיליון.
בדצמבר 2015 אדלסון רכש את העיתון לאס-וגאס ריוויו-ג'ורנאל, העיתון הגדול ביותר בנוואדה. אדלסון שילם עבור העיתון 140 מיליון דולר, 38 מיליון דולר יותר מהמחיר שבו נקנה בראשית אותה שנה. אדלסון קנה את העיתון בעזרת חברה שהוקמה כמה חודשים לפני כן, כך שהעובדה שהוא הבעלים החדשים הוסתרה הן מהציבור והן מעובדי העיתון שמחו על כך שהם מתבקשים לעבוד עבור בעלים אלמוניים. כעבור כשבוע זהותו של אדלסון כרוכש נחשפה על ידי כתבי העיתון ופורסמה בכתבה בעיתון עצמו. במקביל משפחת אדלסון פרסמה שהיא אכן הרוכשת, וששמרה על החשאיות בשביל שלא למשוך את תשומת הלב מהעימות בין המועמדים לנשיאות של המפלגה הרפובליקנית שהתקיים בנוואדה.
עם רכישת העיתון הושפע הקו שלו במספר נושאים בהתאם לאינטרסים העסקיים של אדלסון בנוואדה ולדעותיו. כתבים שכתבו על עסקיו של אדלסון פרשו. בניגוד לעמדה הליברטריאנית שאפיינה אותו, העיתון תמך במיזם של הקמת אצטדיון פוטבול בלאס וגאס בשילוב של מימון פרטי וציבורי בו היה מעורב אדלסון. ובהתאם להתנגדותו של אדלסון ללגליזציה של סמים קלים, עמדתו של העיתון התהפכה מתמיכה להתנגדות.
עמדותיו ותרומותיו הפוליטיות
אדלסון היה אחד מהתורמים הבולטים במאה ה-21 עבור מועמדי המפלגה הרפובליקנית ומטרות שמרניות בארצות הברית. בשנת 2005 היו אדלסון ואשתו מרים בין 53 התורמים שתרמו רבע מיליון דולר לטקס ההשבעה השני של נשיא ארצות הברית ג'ורג' וו. בוש, שהיה מועמד המפלגה הרפובליקנית. בשנת 2007 מימן אדלסון את שדולת Freedom's Watch התומכת ביוזמת המלחמה בטרור של הנשיא בוש ומקדמת מועמדים רפובליקנים לקונגרס של ארצות הברית.