cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קאפו בירושלים
הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע בגואה, בפסטיבלי הקולנוע היהודי באוסטרליה וטורונטו ובפסטיבל הקולנוע היהודי באוסטרליה וטורונטו וזכה בפרס חביב הקהל בפסטיבל הסרטים היהודיים בוורשה (2016).
הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע היהודי בירושלים וצוין לשבח בנימוק: "הסרט מציע גישה אינטליגנטית, ייחודית ורגישה לנושא הקשה של הקאפו היהודי במחנות ההשמדה, ומאיר באופן מקורי ומרתק סוגיה מורכבת בהיסטוריה היהודית ובתודעה הישראלית".
תקציר העלילה
שנת 1948, ד"ר ברונו קמינסקי (גיל פרנק) נמצא עם יחידתו בחזית הלחימה ברמת רחל ומספר את סיפורו. הוא היה רופא כירורג בוורשה וחברתו הקרובה הייתה שרה (מיה דגן), פסנתרנית מחוננת המנגנת בעיקר את יצירות שופן.
חורף 1950, שרה מגדלת את בנם הקטן ומספרת על חייה עם ברונו ועל החיים הקשים שלה בגלל הטרדות השכנים. היא נרגעת בנגינה נוקטורנים של שופן. היא מספרת ששירות הרווחה לקח לה את בנה לקיבוץ בטענה שאינה מסוגלת לטפל בו בגלל מצבה הנפשי אך היא חטפה אותו בחזרה.
החנווני פינקלמן (אמנון וולף) מצדד בברונו אבל אומר זאת בלחש כדי שלא יברחו לו לקוחות. אנשל שוורץ (אלכס קרול) הוא חולה נפש מאושפז שמספר שכשאביו מת, אסיר אחר לקח את מנת הלחם שלו וברונו הכריח לתת אותה לו. גם קוברסקי (נתי רביץ) בעל מפעל לתרופות, מדבר בלחש לטובת ברונו.
הסנדלר החרדי וייסמן (איצ'ו אביטל) מספר שברונו שנא חרדים והקניט אותם באמרו שבמצב כזה אין אלוהים.
אנטמן (אריה צ'רנר) מאשים את ברונו במות בנו באושוויץ. הוא הצית את דלת מרפאתו של ברונו ונמנע לשרוף את דירתו בגלל שרה שהיא נצר למשפחת רבנים.
Amari
Amari הוא שיר של הראפר האמריקאי ג'יי קול, מתוך אלבום האולפן השישי שלו, The Off-Season, שיצא לאור ב-14 במאי 2021, על ידי חברות התקליטים דרימוויל רקורדס, רוק ניישן, אינטרסקופ רקורדס.
רקע
שם השיר, "Amari", נקרא על שמו של בנו של נשיא ומנהל הלייבל דרימוויל רקורדס איברהים חמאד, שהוא גם אחיינו של הראפר מהלייבל באס.
הפקה
ג'יי קול חשף כיצד נוצר השיר בערוץ היוטיוב של טימבלנד "BeatClub". השיר הופק במהלך שידור חי ב-Twitch.tv של טימבלנד. כשקול שמע את זה, הוא שקל להושיט יד, אך כתב מילים לביט דרך שמיעתו דרך השידור החי באינטרנט. לדבריו, "שמתי בלופ את הביט ביוטיוב, הכנתי שיר שלם על החרא הזה. ביליתי את היומיים הבאים בכתיבה וההקלטה של השיר, וממש כשהייתי ב-90% כתבתי אותו, הייתי כאילו, הייתי צריך כנראה להתקשר אליו עכשיו ולקבל את הקובץ האמיתי". לאחר שביקש את הקובץ והשמיע את השיר, אמר טימבלנד שהוא לא שמר את הביט ונאלץ ליצור אותו מחדש.
וידאו קליפ
ב-17 במאי 2021, קול הוציא את הווידאו קליפ הרשמי של השיר, בבימויו של הראפר מייז, שביים גם את הקליפ של השיר "Middle Child". הסצינות בקליפ מציגות את קול מראפרפ מול מסוק של דרימוויל רקורדס בחדר מעונות עם הקיר מרופד בלוחות פלטינה. הודעה האומרת "החזיקו את הילד הפנימי שלכם" נכתבה בסוף הקליפ.
ביקורות
ב-HipHopDX, קלארק טרנט אמר כי השיר "בסיוע טימבלנד, מוכיח שהקסם נופל בסופו של דבר על מכונת ה-beatpicker, שכן טי-מינוס, סאקאקי וקול משולבים כולם ליצירת סטקטו רגועה יחסית של לולאות גיטרה". ב-Clash נכתב כי קול משקף "על הצלחתו וכיצד הוא הצליח להגיע לגדולה אפילו באמצעות ניסויים ומצוקה". ברולינג סטון נכתב כי השיר היה בולט באלבום "כשהוא מתחלף בין ראפ זריז לשירה רצינית".
הצלחה מסחרית
בשבוע הראשון לצאתו, הגיע השיר היישר אל המקום החמישי במצעד הבילבורד הוט 100, והפך לשיר השלישי של קול שהגיע לחמישייה הפותחת במצעד.
אריך-דן-אילי
אריךּ־דן־אילי (פירוש שמו "משפט האל יימשך לעד", מילולית "ארוך דין אל") (1319–1308 או 1307–1296? לפנה"ס), היה מלך אשור. אביו היה אנליל־ניררי . אריך־דן־אילי מלך כ־12 שנים והנחיל מסורת של מערכות צבאיות כנגד השכנות של אשור בכל שנה.
מבקשי אלוהים
"מבקשי אלוהים" הוא אלבום הדפסי עץ שיצר ראובן רוּבִּין בשנת 1923. תריסר ההדפסים – מספרם נושא משמעות סמלית – הודפסו ב-100 עותקים והם מציגים דימויים המשלבים בין מסורת יהודית לבין נופי ארץ ישראל בתקופת העלייה השלישית.
ראובן יצר את ההדפסים בדפוס "הפועל הצעיר". גודל הדפים הוא 37x55 ס"מ, אולם גודל ההדפסה אינו זהה בכולם. חלק מן הנושאים והדימויים שבההדפסים, כגון "הרוקדים ממירון" (1926), הופיע גם בציורי שמן של רובין בשנים אלו. בחלק מן ההדפסים משלבים מוטיבים מן המסורת היהודית, ומרכיבים מהמיסטיקה היהודית, לצד מיסטיקה וסממנים נוצריים (כגון תנוחת האוֹרַנְס בהדפס "הנביא במדבר"). שילוב זה אופייני לעבודותיו המוקדמות של ראובן. הדימוים מבטאים מערך נפשי-רוחני של השתוקקות וכמיהה דתית, חוויות של הקרבה ופרישות בהקשר הדתי והתנ"כי, ולצידם אמירה על זוגיות ומשפחתיות.
בפברואר 1924 שלח ראובן עותק של האלבום כמתנה לנציב העליון הרברט סמואל, כנראה בהקשר לתערוכה היחיד שנערכה במסגרת "אגודת אמנים עברית" במגדל דוד ובה הוצגה גם סדרת ההדפסים. האלבום הוחזר לראובן בטענה שהנציב אינו "רוחש כל אהדה לאסכולה זו של האמנות".
במחצית שנות השישים של המאה ה-20 הוציאה "גלריה בינט" בשיתוף ראובן אלבום מסודר, חתום וממוספר של מחזור חיתוכי העץ ובו 10 מתוך 12 ההדפסים. בהקדמה למהדורה זו כתב מבקר האמנות חיים גמזו כי הניגוד החריף בהדפסים קשור להדפסים של קבוצת "הגשר" והאקספרסיוניזם הגרמני. ניגוד זה, טען גמזו, מייצג את העימות בין עולם המסורת היהודית לבין הלאומיות הציונית.
גבריאל טלפיר כתב על ההדפסים כי הדפסים אלו מבטאים את התחייה הלאומית וכי "בקשת אלוהים באותו פרק זמן ביטאה את הכמיהה המשיחית שהביאה המוני נוער לחזור אל רגבי המולדת".
גם גדעון עפרת ראה בהדפסים ביטוי לבקשה לתחייה לאומית, אולם הדגיש את אווירת הדרמה ואת העובדה כי על אף הנושאים, הדימויים נוטים לאקספרסיוניזם אירופי-מיסטי, ופחות לאקזוטיקה מזרחית המאפיינת את ציורי השמן של ראובן לאחר בואו לארץ ישראל.
שרגא בר און ניתח את הסדרה כמשקפת את הדרמה של "מבקשי אלהים", כמצב אמונה האופייני לתקופת התחייה. הוא הרחיב את המשמעות הסמלית של שנים עשר התחריטים על רקע הספריות היהודיות והנוצריות העתיקות ועל רקע הספרות הרוסית וספרות החלוצים המודרניות: "מבקשי אלהים נמצאו ונמצאים בכל מקום: בגולה ובארץ-ישראל, בקרב נביאים ובקרב פשוטי העם, בקרב פועלים ובתוך המשפחה, בקרב זקנים ובקרב צעירים, בקרב שומרי תורה ומצוות ובקרב פורקי עול תורה ומצוות"
Humbug
Humbug הוא אלבום הסטודיו השלישי של להקת האינדי רוק, ארקטיק מאנקיז, משפילד, אנגליה. האלבום יצא לאור ביפן ב-19 באוגוסט 2009, ולמדינות אחרות בעולם בין התאריכים 19–25 באותו החודש. את האלבום הפיקו הארקטיק מאנקיז בשיתוף ג'יימס פורד (שהפיק ביחד עם סולן הלהקה, אלכס טרנר, את פרויקט הצד שלו The Last Shadow Puppets) ועם סולן להקת קווינס אוף דה סטון אייג', ג'וש הום.
הסינגל הראשון מהאלבום, Crying Lightning, הגיע למקום ה-12 במצעד הסינגלים הבריטי.
רשימת השירים
השירים נכתבו על ידי אלכס טרנר, אלא אם מצוין אחרת.
אמנות הלניסטית
אמנות התקופה ההלניסטית המשיכה וירשה מחד גיסא מאפיינים רבים מאמנות יוון הקלאסית, ומאידך גיסא בעלת מאפיינים, דגשים וחידושים הייחודיים רק לה. במשך תקופה ארוכה נחשבה האמנות ההלניסטית כנחותה לאמנות הקלאסית, כתקופה של ניוון אמנותי. המחקר המודרני אינו מסכים עם קביעה זו. האמנות ההלניסטית היא עשירה, מגוונת מאוד, ובעלת תפוצה רחבת היקף, כל זאת בזכות התפשטותן של תרבות ואוכלוסייה יוונית באזורים נרחבים של אסיה והמזרח התיכון לאחר כיבושיו של אלכסנדר מוקדון. מקורן של חלק מן היצירות היווניות המפורסמות ביותר בתקופה זו, ביניהן ניקה מסמותרקיה וונוס ממילו.
ארכיטקטורה
ראשית התקופה ההלניסטית חזתה בהתפרקותה של האימפריה של אלכסנדר מוקדון למספר מדינות קטנות יותר, בעלות שושלות עצמאיות. בניגוד למקובל ביוון הקלאסית, לא היו ישויות פוליטיות אלו ערי מדינה, בעלות משטרים כאלו או אחרים, לעיתים דמוקרטים, אלא מדינות אוטוקרטיות שנשלטו על ידי מלכים ריכוזיים. ככלי להאדרת שמם נתנו מלכים אלו חסות למפעלי בנייה רחבי היקף, כמו גם אפשרו תכנון עירוני בהיקף שלא נראה עד לאותה התקופה. תכנון מסוג זה היה מוכר כבר בעולם היווני העתיק אולם בעבר נטה התכנון ההיפודאמי להתחשב במגבלות הפיזיות בהן נדרש להתבטא. עתה, מששלטו הממלכות ההלניסטיות על שטחים נרחבים יותר, התאפשרה להן בנייה בממדים גדולים הרבה יותר. בנוסף, לאורך כל התקופה הארכאית והתקופה הקלאסית, חששו היוונים מחטא ההיבריס, ולכן לא נבנו מבנים מונומנטלים. אך עם תחילת התקופה ההלניסטית, החשש פחת כתוצאה מהשפעות המזרח, לכן החלו להיבנות מבנים כאלו. ארכיטקטורת התקופה ירשה אף מן המסורת של האימפריה הפרסית שעל חורבותיה קמה, ושילבה פארקים ואזורי פנאי בערים החדשות שנוסדו במהלך התקופה.
דוגמה בולטת לארכיטקטורה ההלניסטית היא העיר פרגמון, בירתה של השושלת האטלידית. מרכזה של העיר, אשר תחילתו במצודה על האקרופוליס, הפך תחת השליטים האטילידים לקומפלקס ארכיטקטוני ענק. האגורה הממוקמת בדרום גבעת האקרופוליס, מוקפת במבני סטואה, ומהווה נקודת התחלה לרחוב החוצה את כל האקרופוליס מדרום לצפון. ממזרח לרחוב נמצאים המבנים האדמיניסטרטיבים, הפוליטיים והצבאיים של הממלכה, ואילו ממערב עומד קומפלקס פולחני שבראשו מזבח פרגמון המפואר. זה היה מעוטר באפריז הגיגטומכיה המתאר את מלחמתם של הטיטנים באלי האולימפוס. המזבח, הנמצא כיום במוזיאון פרגמון בברלין, הוא אחת מיצירות המופת המוכרות ביותר של האמנות ההלניסטית. דוגמה מפורסמת נוספת לבניה הענקית של התקופה הוא הקולוסוס מרודוס.
פיסול
הגאלי המתאבד, הגאלי הגוסס ולאוקון ובניו, כולם דוגמאות בולטות של עקרונות אלו. הפסלים מבטאים את האלימות שבהשראתה נוצרו, תוך נתינת תשומת לב יתרה לפרטים הקטנים ביותר ולתנועות ולהבעות הפנים האקספרסיביות של גיבוריהם.
ציור ומוזאיקה
ציורי קיר מעטים בלבד שרדו מן התקופה ההלניסטית, עובדה המאלצת את המחקר להתמקד בעיקר בהשפעות ההלניסטיות על הפרסקאות הרומיים, למשל אלו שהתגלו בפומפיי והרקולנאום. גם פסיפסים משליכים אור על מסורות הציור של התקופה, שהרי במקרים רבים הם אינם אלא העתקים של פרסקאות. מן הבולטים שבפסיפסים הוא פסיפס אלכסנדר מפומפיי, אשר מבוסס ככל הנראה על ציור מסוף המאה ה-4 לפנה"ס המתואר אצל פליניוס הזקן. לצד הבחירה בצבעים חזקים, בולט ניסיונו של האמן לייצג נרטיב. הפסיפס אינו מתאר נקודת זמן אחת בלבד אלא מתעד מספר התרחשויות ומציב את העתיד לצד ההווה. כך למשל ערוכים החיילים משמאלו של דריווש השלישי לקרב, ואילו מימינו חייליו נעדרים כל סדר. גם כאן, כמו בפיסול ההלניסטי, ניתנת חשיבות רבה לתנועה - אלכסנדר השועט לתוך התמונה משמאל, לצד דריווש, אשר מרכבתו סבה לסגת תוך שהיא רומסת את חייליו. גם כאן ניתן להבין בהקפדה על תנוחות והבעות פנים מדויקות במטרה להבהיר את עולמן הפנימי ומצבן הנפשי של הדמויות. בולטת דמותו של דריווש, הנראה מבוהל או נחרד ומושיט את ידו בכיוונו של אלכסנדר. וכמו ביצירות רבות אחרות, ניתנת חשיבות רבה לנטורליזם וריאליזם.
קרמיקה
בהשואה לקרמיקה של יוון הקלאסית, עדה התקופה ההלניסטית להתנוונות ברמתם של כלי החרס, כמו גם של קישוטיהם. בין קבוצות כלי החרס הבולטים נמצאים כלי המדרון המערבי (Western Slope Ware) הממורקים שחור ומעוטרים בדפוסים ומוטיבים פשוטים בצבע לבן, והקערות המגאריות המיוצרות בדפוס. למרות שייצורם של כלים בדפוס, באמצעות השימוש בתבנית, מוכר כבר מתקופות קדומות יותר, לראשונה בתקופה זו מתבצע ייצור סדרתי ורחב היקף של כלים מסוג זה. קערות אלו הן חיקוי של כלי כסף, זהב ואף זכוכית, כלי מותרות של התקופה שהיו הן נדירים והן יקרים הרבה יותר.
אולם לצד דעיכתם של מרכזי הייצור המסורתיים ביוון, עדיין השתמרו בתקופה ההלניסטית מסורות קלאסיות רבות במרכזים חדשים, במיוחד בכרתים ובדרום איטליה. אלו עתידים להשפיע על הקרמיקה הרומית. כמו כן, עקב כינונן של המדינות ההלניסטיות ברחבי המזרח התיכון, גם תפוצת הכלים ההלניסטים רחבה יותר מבעבר, ותדירות הופעתם בממצא הארכאולוגי עולה גם כן.
עיבוד מתכת
שיפורים במיומנות השימוש במתכות, כמו גם זמינותם הגדולה של חומרי הגלם עקב הכיבושים במזרח, תרמו רבות להתפתחות אמנות המתכת ההלניסטית. חשיבותו של הנטורליזם ותשומת הלב שניתנה לירידה לפרטים באה לידי ביטוי גם בעבודות במתכת, בדמותן של יצירות צורפות מדוקדקות כגון עלים ושיבולי חיטה, דמויות ובעלי חיים. גם שילובן של אבנים יקרות ביצירות המתכת התפתח מאוד בתקופה זו.
צלמיות טרה-קוטה
בעוד שבתקופות קדומות יותר שימשו צלמיות טרה-קוטה את הפולחן הדתי, הופכת אמנות זו בתקופה ההלניסטית לעממית יותר ומשמשת גם לקישוט. מסורות שונות של פיסול הצלמיות מוכרות מאזורים שונים. בטנגרה, עיר באזור בויאוטיה שביוון, נפוצות צלמיות של נשים אלגנטיות, בעוד שבסמירנה שבאסיה הקטנה נפוצים חיקויים של יצירות פיסול גדולות ולצידן צלמיות גרוטסקיות, המתארות דמויות מעוותות או חולות, למשל גיבנים.
זכוכית
התקופה ההלניסטית היא הראשונה לחזות בייצור סדרתי של כלי זכוכית. בעוד שבעבר היו כלים אלו כלי מותרות עבור האליטות החברתיות, לראשונה הופכת הזכוכית לחומר הנגיש לשכבות רחבות יותר באוכלוסייה. שיטת הייצור הנפוצה ביותר הייתה שיטת הליבה, שיטה קדומה בה זכוכית מותכת נוצקת על ליבה בצורת הכלי הרצוי המסולקת לאחר התקררות הכלי. בתקופה ההלניסטית מתבססת גם שיטת יצור נוספת, שיטת ההתכה בתבנית, שבה נעשה שימוש בתבניות על מנת לטבוע את צורת הכלי. שיטת יצור זו מאפשרת את תפוצתם הרחבה של סגנונות חדשים רבים, דוגמת "זכוכית הפסיפס", המילפיורי.
רפובליקות ברית המועצות
רפובליקות ברית המועצות (ברוסית: союзные республики) היו היחידות המנהליות הגבוהות ביותר בברית המועצות.
מבנה וסמכויות
למרות שלהלכה לכל רפובליקה הייתה מידה מסוימת של עצמאות במסגרת של פדרציה, למעשה לאורך רוב הזמן השלטון הריכוזי במוסקבה ריכז אצלו את רובן ככולן של סמכויות השלטון. לפיכך, הרפובליקות היו בעיקר כלי לחלוקה מנהלית של ברית המועצות. הן היו בעלות משטר סוציאליסטי, ובכולן למעט הרפובליקה הרוסית, פעלה מפלגה קומוניסטית עצמאית, שהיוותה חלק מהמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בהתאם לחוקת ברית המועצות, הייתה מבוססת המערכת הפוליטית במדינה על מועצות פועלים (סובייטים), שהיו קיימות לאורך כל ההיררכיה האדמיניסטרטיבית, החל מהרמה המקומית, ועד לסובייט העליון שהיה ממוקם במוסקבה. במקביל למבנה האדמיניסטרטיבי הרגיל, קיימת הייתה בכל רפובליקה היררכיה מפלגתית מקבילה, שאפשרה לפוליטבורו מידה גדולה של שליטה בנעשה ברפובליקה. בעלי תפקיד במבנה האדמיניסטרטיבי הרגיל היו ככלל כפופים למקביליהם במבנה המפלגתי, ומינויים בכל הרמות הן במבנה המפלגתי והן במבנה הרגיל דרשו את אישור המפלגה. הנוהג המקובל ברפובליקות (למעט רוסיה) הכתיב כי ראש הרפובליקה יהיה פקיד מקומי, בעוד ראש המנגנון המפלגתי באותה רפובליקה יהיה נתין אחת הרפובליקות האחרות. לכל רפובליקה הייתה עיר בירה ומערכת משלה של סמלים לאומיים שכללו דגל, סמל, ולמעט רוסיה אף המנון.
חולשת סמכויותיהם של הרפובליקות נשארה עד לאמצע שנות השמונים, כשהרפורמות הפוליטיות שבהן נקט מיכאל גורבצ'וב גרמו לשחרור כוחות פוליטיים ריאקציוניים ולהתרופפות נוקשות המשטר, עד שהביאו לבסוף להתמוטטותו. כל הרפובליקות הסובייטיות לשעבר הן כיום מדינות עצמאיות, וכולן למעט שלוש המדינות הבלטיות קשורות בצורה רופפת זו לזו במסגרת חבר המדינות העצמאיות.
התפתחות
מספר הרפובליקות לא היה קבוע, והשתנה בהתאם לנסיבות הפוליטיות לאורך ימי קיומה של ברית המועצות. לאחר שבשנותיה הראשונות של ברית המועצות המערכת סבלה מחוסר סדר, עד 1922 אורגנה ברית המועצות סביב ארבע רפובליקות: הרפובליקה הרוסית, הרפובליקה האוקראינית, הרפובליקה הבלארוסית ורפובליקת עבר-הקווקז. בשנים הבאות גדל המספר הזה בהתמדה. בשנת 1924, הפכו אוזבקיסטן וטורקמניסטן לרפובליקות בברית, ובשנת 1929 עשתה זאת טג'יקיסטן. בשנת 1936 הפכו קזחסטן וקירגיזסטן לרפובליקות, ובאותה השנה גם חולקה רפובליקת עבר-הקווקז לשלוש רפובליקות: הרפובליקה הגאורגית, הרפובליקה האזרית והרפובליקה הארמנית. בסוף שנת 1936 מספר הרפובליקות הכולל של ברית המועצות נעמד על אחת עשרה. עקב אירועי מלחמת העולם השנייה, בשנת 1940, הצטרפו במזרח אירופה ארבע רפובליקות חדשות: הרפובליקה המולדובית, ושלושת המדינות הבלטיות - ליטא, לטביה ואסטוניה. בשנה זאת נעשה שינוי נוסף, כאשר חבל קרליה שברפובליקה הרוסית הפך לרפובליקה עצמאית. רפובליקה זו התקיימה עד ל-1956, אז אוחדה עם הרפובליקה הרוסית מחדש. החל משנה זו, ועד התפרקות ברית המועצות בראשית שנות ה-90, נשאר מספר הרפובליקות והמבנה הכללי שלהן ללא שינוי.
Allow Me to Reintroduce Myself
Allow Me to Reintroduce Myself הוא המיני-אלבום השני של הזמרת-יוצרת השוודית זארה לארסון. המיני-אלבום יצא לאור ב-5 ביולי 2013 על ידי חברות התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ ו-TEN מיוזיק גרופ.
רקע והפקה
השיר "She's Not Me" מתוך המיני-אלבום קיבל את תואר הזהב מטעם איגוד תעשיית ההקלטות השוודי על מכירות של למעלה מ-20,000 עותקים במדינה.
תל קריית יערים
תל קריית יערים הוא תל ארכאולוגי מערבית לירושלים. התל ממוקם בתוך הכפר אבו גוש (שנקרא בעבר קריית אל ענב), ומזוהה עם היישוב המקראי בשם קריית בעל או בעלה שלאחר מכן נקרא בשם קריית יערים והיה ממוקם על גבול נחלת שבט בנימין ונחלת שבט יהודה, העיר נקראה ככל הנראה על שם היערות, שהיו בסביבתה. ממערב לאתר ההיסטורי הוקם יישוב חדש בשם קריית יערים (טלז סטון).
היסטוריה
הממצאים שנמצאו בחפירות באזור התל מתוארכים החל מהתקופה הנאוליתית. מתקופה זו נמצאו שרידי ארכיטקטורה מרשימה, בלטו בעיקר מרחבים בנויים ששימשו לשמירת בעלי חיים והיו עדות ראשונה לתהליך ביות העז בלבנט, וקברים שתוארכו, על סמך תעשיית הצור לאלף ה-8 לפנה"ס.
מהתקופה הרומית התגלו שלוש כתובות של הלגיון העשירי פרטנסיס שהובא לארץ ישראל בשנת 66 כדי לדכא את המרד הגדול, ולאחר מכן נותר בירושלים ובסביבתה. אחת מהכתובות קבועה כיום על הקיר החיצוני ליד הכניסה לקריפטה של כנסיית המנזר הבנדיקטיני.
קוהורטה של הלגיון העשירי פרטנסיס ישבה באבו גוש, הממוקמת באמצע הדרך בין ירושלים ואמאוס, והייתה תחנת דרכים חשובה. חשיבותה של אבו גוש נבעה לא רק ממיקומה המועדף, אלא גם משפע המעיינות באזור. אחת מהכתובות - שהוקדשה על ידי אחת הקוהרטות של הלגיון העשירי פרטנסיס ועל ידי סקסטוס יוליוס באסוס (מושל יהודה בשנים 71–73 וכובש הרודיון בשנת 72) לכבוד אספסיאנוס וטיטוס - מוכיחה כי הלגיון העשירי פרטנסיס ישב באבו גוש לכל המאוחר משנת 73.
תל קריית יערים בצדו המערבי של היישוב זוהה החל בתקופה הביזנטית עם קריית יערים העתיקה, ועובדה זו קידשה את המקום לנוצרים, ובתקופה הביזנטית הוקמה כנסייה על התל, אולם היא נהרסה בעת כיבוש הארץ בידי הסאסאנים בשנת 614 במהלך מלחמת פרס-האימפריה הביזנטית (602 - 628). באמצע המאה ה-7 הוקמה הכנסייה מחדש, אך היא הייתה קטנה וצנועה מקודמתה, והיא נהרסה באופן סופי בראשית המאה ה-11 וקיומה נשכח. בתקופה המוסלמית נקרא היישוב קַרְיַת אלְ-עִנַבּ ("קריית ענבים"). סמל היישוב כיום כולל גם הוא גפנים כמוטיב.
ב-1141 עבר השטח עליו שוכן כיום הכפר אבו גוש לידי ההוספיטלרים, ואלה הקימו כנסייה אחרת, כ-400 מטר ממזרח לכנסיית גבירתנו של ארון הברית. כנסייה זו הידועה כיום ככנסייה הצלבנית במנזר הבנדיקטיני באבו גוש, הייתה בשימוש עד 1187, ושוב מסוף המאה ה-14 עת הוקם בה המנזר. שרידים ראשונים של הכנסייה הביזנטית על תל גבעת יערים התגלו במאה ה-19, והכומר וחוקר המקרא האמריקאי, אדוארד רובינסון, חידש את המסורת לפיה התל מזוהה עם קריית יערים המקראית. הוויכוחים אודות הסוגיה נמשכו עד שהתגלו שרידים נוספים בתחילת המאה ה-20 (ראו להלן), ומאז קיימת הסכמה כי התל הוא ככל הנראה היישוב המקראי.
הכנסייה המודרנית הניצבת כיום על התל הוקמה על ידי האחות ז'וזפין רומב, חברת מסדר האחיות "יוסף הקדוש של ההתגלות". ז'וזפין רומב נולדה בשנת 1850 והגיעה לארץ ישראל בשנת 1869. היא התוודעה למשמעותו ההיסטורית של התל, בו נותרו שרידי מבנים עתיקים והוא כונה בפי תושבי הסביבה בכינוי "ג'בל מוקדס", היינו "ההר הקדוש". בשנת 1901 ביקרה האם הראשית העולמית של מסדר הנזירות בארץ, ולאחר שצפתה על הנוף מהתל, החליטה לרוכשו. היא הפקידה את המשימה בידיה של ז'וזפין. חלק מהשטח נרכש בשנת 1903 תמורת סכום של 20,732 פרנק צרפתי, יותר מפי ארבעה מהסכום שהוקצה לכך מלכתחילה, וסביב עובדה זו נרקמה מסורת בדבר נס שבמהלכו התרבו מטבעות הזהב. בשנת 1905 רכשה ז'וזפין את יתרת שטח הפסגה לאחר שאיכר מקומי חשף בה, בין היתר, שרידים של קיר חצי מעגלי ופסיפס. ב-17 במאי 1911 קידש הפטריארך של ירושלים את אבן הפינה למנזר, והקמת מבני המנזר ובית ההבראה החלה. הקמת המנזר נשלמה תוך שנה, אך בית ההבראה הושלם רק בשנת 1935 בשל קשיי מימון. מלחמת העולם הראשונה שפרצה ב-1914 הביאה לגירוש כל הנתינים הצרפתים מארץ ישראל, ועבודות הבניה פסקו.
ז'וזפין שבה לארץ עם תום המלחמה והתמקדה בהקמת הכנסייה. ב-1919 היא הנהיגה תפילת מיסה שבועית על שרידי הכנסייה הביזנטית, וב-8 בינואר 1920 קודשה אבן הפינה למבנה החדש. הבנייה נמשכה כשלוש שנים ועלתה כמיליון פרנק שגויסו בצרפת מכספי תרומות. המבנה המודרני חופף לשרידי המבנה הביזנטי ההיסטורי, תוך שילוב קטעי פסיפס אותנטיים ברצפת הכנסייה ושילוב ממצאים עתיקים במבנה החדש. הכנסייה נחנכה ב-20 באוגוסט 1924 בידי הארכיבישוף של ירושלים, והוקדשה למרים, אם ישו הנמשלת בנצרות לארון הברית שנשא את ישוע המייצג את הברית החדשה. פסל המדונה והילד שעל גג המבנה נשלם והוצב במקומו בשנת 1931. הנזירה ז'וזפין נפטרה בשנת 1927 ונקברה תחילה בגן הכנסייה, אך לאחר מכן הועברו שרידיה אל החדר שמדרום לאפסיס.
במלחמת העצמאות שימש המנזר כבית חולים קדמי של חטיבת הראל, ואף הופעל בו חדר ניתוח, ללא מים וחשמל, בפיקודו של ד"ר יששכרי. מדי בוקר היו מגיעים פצועי והרוגי הקרבות מהלילה הקודם ולאחר מיון היו מטופלים ומנותחים. אחד הסיפורים המפורסמים, הוא הסיפור על מפקד הפלוגה הנערץ, ג'ימי שמי, שנפל בקרב בבית שמש וגופתו הובאה למנזר. אביו, הצייר מנחם שמי, הוזמן להפרד מבנו, הוריד את השמיכה מהגופה וצייר את פני בנו המת (יורם קניוק - תש"ח). עם השנים חדל בית ההבראה לשמש לייעוד זה, וכיום הוא משמש כאכסניה לעולי רגל. בכנסייה נערכים קונצרטים על בסיס קבוע.
היסטוריוגרפיה
ברשימת טופונימים, היינו שמות מקומות, המכילה כ-150 שמות אותם כבש שושנק הראשון מלך מצרים במאה ה-10 לפנה"ס נזכרת העיר קרייתיים שיש מזהים אותה עם קריית יערים.
התנ"ך מציג את שני שמותיה של העיר – קריית יערים והשם הקשור לאל בעל. השם הקשור בבעל נזכר, בתיאור העלאת ארון הברית לירושלים:. ( שמואל ב', ו', ב'-ג'), ברוב המקרים נזכרת העיר בשם קריית יערים.
העיר נזכרת לראשונה בספר יהושע כאחת מערי הגבעונים (יהושע ט', יז), שמה באותה תקופה היה ככל הנראה בעלה או קריית בעל. יהושע י"ח, יד, (יהושע טו, ט). שמה הנוסף שדה יער מופיע בספר תהילים קל"ב, ו':. נראה כי זהו כינוי פיוטי לעיר קריית יערים. כמו כן ייתכן, שזהו גיזרון לשמה המקורי של קריית יערים.
בתקופת השופטים שימשה העיר כנקודת ציון בגבול בין שבט יהודה לשבט בנימין, האזכור הבוטה לשם הבעל הביא לשינוי שם העיר מקרית בעל לקריית יערים על שם היערות הרבים שהיו בסביבה והמוזכרים גם בשמות שעיר וכתף יערים. שלמה המלך ביצר את העיר ובתקופת ממלכת יהודה הייתה העיר בירת מחוז, שהשתרע מנחל שורק ועד גבול ממלכת יהודה.
אילדפונס לימה
אילדפונס לימה סולה (בקטלאנית: Ildefons Lima Solà; נולד ב-10 בדצמבר 1979) הוא כדורגלן אנדורי המשחק בקבוצת המילואים של פ.צ. אנדורה בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים
לימה התחיל את הקריירה שלו בפ.צ. אנדורה ששיחקה בליגה השלישית ובליגה הרביעית, בהמשך עבר לאספניול ב' וסנט אנדראו.
בשנת עזב את ספרד ליוניקוס היוונית, ומשם עזב לפצ'וקה המקסיקנית. בקיץ, לימה חזר לספרד כאשר חתם בלאס פאלמס בינואר 2004 עבר לפולידפורטיבו אחידו ולאחר מכן שיחק בראיו ואיקאנו.
לאחר מכן שיחק גם בטריאסטינה מהסרייה ב' וב-AC בלינצונה מליגת העל השווייצרית.
קריירה בינלאומית
לימה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אנדורה ב-22 ביוני 1997 נגד, כאשר הוא רק בן 17. במשחק זה הוא גם הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת במשחק שנגמר בהפסד 4-1.
עם 11 שערים ב-112 משחקים, לימה הוא מלך השערים ושיאן ההופעות של הנבחרת בכל הזמנים ובנוסף משמש כקפטן הנבחרת. את רוב שעריו בנבחרת הבקיע בפנדלים.
כלכלת שווייץ
כלכלת שווייץ היא אחת הכלכלות החופשיות והיציבות בעולם. המדיניות המוניטרית ארוכת הטווח שלה והסודיות הבנקאית בה היא מתגאה הפכו אותה למדינה מועדפת למשקיעים, ויצרו כלכלה שנשענת במידה רבה על זרם קבוע של השקעות זרות. משום גודלה הפיזי הקטן וכח העבודה בעל ההתמחות הגבוהה העומד לרשותה, תעשייה וסחר הם המפתח לכלכלת שווייץ. שווייץ השיגה את אחת מההכנסות הגבוהות ביותר לנפש בעולם, במקביל לשיעורי אבטלה נמוכים ועם גירעון תקציבי נמוך.
בשנת 2008 כלכלת שווייץ היא הרביעית בגודלה בין ארצות מערב אירופה בעלות אוכלוסייה של מעל מיליון נפש במונחי תוצר לאומי גולמי לנפש (אחרי אירלנד, דנמרק ונורווגיה) ועשירית במונחי כח קנייה לנפש.
על פי דוח של אוניברסיטת קורנל, הארגון העולמי לקניין רוחני ו-INSEAD מ-2014, שווייץ היא המדינה החדשנית בעולם.
היסטוריה
כתוצאה מהמהפכה התעשייתית בתחילת המאה ה-19 הסקטור האגררי בשווייץ הצטמצם בגודלו והסקטור התעשייתי החל לגדול החל ממחצית המאה ה-19.
בשנות ה-40', ובמיוחד במהלך מלחמת העולם השנייה נשכרה כלכלת שווייץ מהיצוא המוגבר ומאספקת נשק לגרמניה הנאצית. עם זאת שוב ניכרה ירידה בצריכת האנרגיה בשווייץ. התנהלות הבנקים ששיתפו פעולה עם הנאצים והיחסים המסחריים עם הרייך השלישי במהלך המלחמה זכו לביקורת חריפה עד כדי כך שתקופה קצרה לאחר המלחמה שווייץ הייתה מבודדת במישור הבינלאומי. לאחר סיום המלחמה התפתחה שוב כלכלת שווייץ במהירות, במידה רבה משום שכלל לא נפגעה במהלך המלחמה.
בשנות ה-50' התל"ג גדל בממוצע שנתי של 5% וצריכת האנרגיה הכפילה את עצמה. השימוש בפחם פחת משמעותית וגדל השימוש בתזקיקי נפט וגז. בעשור הזה גם בלט מעבר מכלכלה תעשייתית לכלכלת שירותים - תחום שגדל במהירות רבה יותר מהחקלאות והתעשייה.
בשנות ה-60' התל"ג גדל בממוצע שנתי של 4% וצריכת האנרגיה הכפילה שוב את עצמה. בסיום העשור מקור האנרגיה המרכזי של שווייץ היה הנפט.
בשנות ה-70' ניכרו שינויים בתל"ג משיא עלייה של 6.5% בשנת 1970 ועד ירידה של 7.5% בשנים 1975 ו-1976. שווייץ הפכה לתלויה מנפט שיובא מקרטל OPEC. משבר הנפט של 1973 גרם לצריכת האנרגיה בשווייץ להצטמצם בין השנים 1973 ועד 1977. בשנת 1974 נקטה שווייץ בצעדים חריפים כגון איסור שימוש ברכב פרטי בימי א' כתוצאה מההלם של משבר אספקת הנפט. משנת 1977 ואילך התל"ג שב לגדול אם כי משבר האנרגיה של שנת 1979 שוב הקטין זמנית את צריכת האנרגיה בשווייץ.
בשנות ה-80' שווייץ הושפעה מהעלייה במחירי הנפט שתוצאתה הייתה נסיגה בצריכת האנרגיה בשווייץ עד שנת 1982 והצטמקות הכלכלה ב-1.3%. משנת 1983 ואילך הן התל"ג והן צריכת האנרגיה בשווייץ עלו.
בשנת ה-90' כלכלת שווייץ אופיינה בגידול איטי - הקטן ביותר בכלכלות מערב אירופה. הכלכלה הושפעה ממיתון שנמשך שלוש שנים, משנת 1991 ועד 1993 כאשר הכלכלה הצטמקה ב-2%, ירדה צריכת האנרגיה והושפע היצוא. התל"ג גדל בשנים אלו ב-0.6% בלבד. לאחר שעור אבטלה נמוך מ-1% לפני 1990 גדל שעור האבטלה לשיא של כל הזמנים בשנת 1997 - 5.3%. השכר הריאלי קטן עקב האינפלציה. החל משנת 1997 השינויים בזרימת סכומי כספים ברחבי העולם התניעו מחדש את כלכלת שווייץ ובשנת 2000 התל"ג גדל ב-3.6% במונחים ריאליים.
שנת 2000 ואילך
כלכלת שווייץ הושפעה מהנסיגה של תחילת שנות ה-2000, עקב היותה כרוכה בכלכלות של ארצות מערב אירופה וכלכלת ארצות הברית. לאחר התמוטטות שוק המניות כתוצאה מפיגוע 9/11 ירד קצב הגידול בכלכלת שווייץ מ-1.2% ל-0.4% בשנת 2002 ובשנת 2003 הצטמק התל"ג ב-0.2%. להחלשות הכלכלה הייתה השפעה ניכרת על שוק העבודה. חברות רבות הכריזו על פיטורים המוניים ושעור האבטלה עלה מ-1.9% בחודש יוני 2000 לשיא של 3.9% באוקטובר 2004 (הגם ששיעור זה היה נמוך משמעותית מממוצע האבטלה בשוק האירופאי 8.9%). היצוא של סחורות ושירותים לשוק האירופאי ולארצות הברית קטן כתוצאה מהתיסוף הניכר בשוויו של הפרנק השווייצרי שגרם לעליית מחירי הסחורות המיוצאות ולשירותים. גם תנועת התיירים לשווייץ קטנה.
בחודש נובמבר 2002 העיתון הכלכלי CASH פרסם חמישה צעדים שעל הממשלה ועל הגורמים המרכזיים בכלכלה לנקוט כדי להאיץ את הכלכלה השווייצרית:
צעדים אלו יושמו בהצלחה במקביל למדיניות הממשלה שכונתה "הקסגון הפלא" שכלל תעסוקה מלאה, שוויון סוציאלי, צמיחת הכלכלה, איכות סביבה גבוהה, מאזן חיובי בסחר הבינלאומי ויציבות מחירים. החל ממחצית 2003 שיעור הגידול השנתי עמד על ממוצע של 3% (בשנים 2004-2005 צמיחה של 2.5%, בשנים 2006-2007 צמיחה של 3.4% ו-3.3% בהתאמה).
תעשייה
שווייץ, למרות היותה מדינה דלה באוצרות טבע, הצליחה להשתלב בצורה טובה מאוד בתחום התעשייה והכלכלה בזכות שלושה יתרונות. יתרונות אלה הקנו לשווייץ את מעמדה התעשייתי הנראה לעינינו כיום, ואלה הם:
תחת זאת התמחו השווייצרים במוצרי-מותרות המצריכים מזער של דלק או חומרים ומירב של כישורים, כגון שעונים ותכשיטים, מכונות מדויקות, משי ותחרה, תרופות ומזונות מעודנים. 95% מן העלות של השעון השווייצרי המפורסם, לדוגמה, הם עבודה מקצועית, ורק 5% מספיקים לחומרים.
יצירת המופת השווייצרית הגדולה ביותר היא המשק עצמו, הרגיש באיזונו והמדייק בתפקודו כמו שעון שווייצרי משובח. החקלאות נדחקת לקרן זווית, עד שכיום, בניגוד לכרזות התיירות שעודן מבטיחות פרות יפות תואר וחולבות חינניות, פחות מ-12% מאוכלוסיית שווייץ יושבת על הקרקע, ובצד בלגיה ואנגליה, שווייץ היא אחת הארצות המתועשות ביותר באירופה.
שווייץ, הארץ הדלה באוצרות טבע, הכפילה את אוכלוסייתה במאה השנים האחרונות מבלי להרחיב כלל את שטחה, וסיפקה לתושביה את אחת מרמות החיים הגבוהות ביותר ואת אחד המטבעות היציבים ביותר בעולם.
התעשייה הגדולה הראשונה של שווייץ, הייתה הטקסטיל. בימי הביניים הייתה ציריך מרכז של ייצור משי. סט. גלן נודעה בתחרה, ואפנצל (Appenzell) במעשי ריקמה. בשנת 1895 היו כמעט 43% מכלל פועלי התעשייה של שווייץ מייצרים טקסטילים. במאה העשרים ירד הענף לשליש ממה שהיה במאות הקודמות. צרכיה של תעשיית הטקסטיל בעת ההסגר שהטיל נפוליאון על אנגליה, שהייתה היצרנית הראשית של מכונות טקסטיל, הם שדרבנו את התעשייה ההנדסית של שווייץ.
בתי החרושת השווייצריים מייצרים גם כלי נשק. נוסף לכך שסיפקו נשק לצבא שלהם, ייצרו השווייצרים תותחים, תחמושת וציוד לצוללות לכמה מהצדדים הלוחמים הראשיים במלחמת העולם השנייה. כיום יצרנים שווייצריים מוכרים מוקשים, טילים ושאר פריטי ציוד צבאי לארצות נאט"ו, בעיקר באמצעות חברות אחיות בהולנד ואנגליה.
תעשיות המזון והשוקולד של שווייץ קשורות לכימיה. מפעל כימי שווייצרי, ואנדר (Wander AG), מפיץ את האובאלטין (Ovaltine) שלו ברחבי העולם כולו. תעשיית השוקולד הותאמה על ידי השווייצרים לייצור במכונה, וכיום יש בשווייץ 36 מפעלי שוקולד. השוקולד השווייצרי התפרסם בעולם כולו בזכות איכותו הגבוהה.
ממשלת שווייץ חולשת על קווי התחבורה, מפעילה בנק לאומי, ומסדירה את יצור הנשק, אבק השרפה והמשקאות החריפים. אולם פרט לכך, נמצא כמעט הכול בבעלות פרטית. שווייץ היא מדינה קפיטליסטית.
כל אחת מ-30 הערים העיקריות היא תעשייתית. ישנם 55 מפעלים המעבידים למעלה מ-1,000 איש כל אחד, אך רוב בתי החרושת קטנים ומעסיקים פחות מ-50 פועלים.
למרות שהצצה בסיכומי היבוא-יצוא מעידה על כך שהמשק בשווייץ שרוי בצרה קשה (מאז 1953 המאזן המסחרי של שווייץ שלילי תמיד. בשנת 1968, למשל, הסתכם היבוא של שווייץ ב-3,500 מיליון ליש"ט והיצוא הגיע ל-3,125 מיליון ליש"ט בלבד) - מספרי היבוא והיצוא כשלעצמם לא ממצים את התמונה כולה. המשק השווייצרי מתאזן פחות או יותר על ידי "יצוא סתמי" - מקורות הכנסה שאי אפשר ליחסם לתנועת הסחורות, אלא באים, בדרך שווייצרית אופיינית - משירותים. בראש ענפי היצוא הסמוי עומד ענף התיירות, המעסיק כמעט 4% מכלל האוכלוסייה הפעילה בארץ. מקורות הכנסה נוספים הם הבנקאות, הביטוח וההובלה.
בנקאות
עם גידול התעשייה והמסחר בשווייץ, בשלהי המאה ה-19 פרחה גם מערכת הבנקאות בארץ.
כיום, בשווייץ למעלה מ-500 בנקים ולהם בסך הכול כ-4,000 משרדים ופחות או יותר - סניף אחד לכל 1,400 נפש. בנקים אלה כוללים את הבנק הלאומי השווייצרי, חמישה בנקים מסחריים גדולים, 28 בנקים קאנטונאליים בבעלות ממלכתית, וכ-57 בנקים פרטיים בבעלות משפחתית. מספר חשבונות החיסכון לבדו עולה על מספר תושביה של שווייץ. העובדה שאלה הם הבנקים הבטוחים ביותר העולם הודגמה באורח דרמטי בשנת 1962 כאשר הסדירו הבנק הלאומי השווייצרי והבנק לסילוקים בינלאומיים המרת פרנקים בסך 200 מיליון דולר עם הבנק הפדרלי של ניו יורק לחיזוק הדולר האמריקני. במשך אותה השנה ניתנו מיליוני פרנקים בהלוואה לממשלת דנמרק ולבנקים וחברות בארצות הברית, אנגליה וגרמניה.
קסמם וסוד הצלחתם של הבנקים בשווייץ היה ביטחונו וסודיותו של המפקיד. אדם המפקיד בבנק שווייצרי יכול להתנות תנאי שיהיה החשבון שלו לפי מספר ושהמספר יהיה ידוע רק לו ולקומץ פקידי בנק בכירים. בגלל סודיות הבנקים בשווייץ אין איש יודע בדיוק את שווים של הדיבידנדים והריבית שמכניסים הבנקים השווייצרים מחו"ל לשווייץ בכל שנה, אבל הסכום מגיע למיליוני ליש"ט. חשוב פחות מן הבנקאות בין סעיפי הייצוא הסמוי, ואף על פי כן מכניס רווחים ביותר, הוא התחום המקורב של הביטוח, המכניס מדי שנה למעלה מ-260,000,000 בפרמיות חוץ ומניב רווחים נטו, לאחר כיסויי ההפסדים, בסך קרוב ל-.9,000,000
הביטוח הוא מומחיות שווייצרית גרמנית. על הביטוח השווייצרי, המבוסס על חישוב פרגמטי של הסתברויות, אפשר לומר שנולד מן המתמטיקה השווייצרית. הואיל והשווייצרים מרבים לחשוב על ביטוח, אין השווייצרי מסתפק בפוליסה אחת של ביטוח חיים, והוא משלם בממוצע כחמישים פרמיות שנתיות של ביטוח חיים.
חקלאות
שווייץ מגינה בצורה חזקה על החקלאות, וזאת באמצעות מכסים גבוהים וסובסידיות גבוהות לתוצר המקומי, אשר מספק כ-65% מהמזון שנצרך במדינה. על פי נתוני ה-OECD שווייץ מסבסדת יותר מ-70% מהתוצרת החקלאית ביחס לסבסוד של כ-35% ביתר מדינות השוק האירופי. בשנת 2007 גובה הסובסידיות בשווייץ היה למעלה מ-14 מיליארד פר"ש.
מטרת הסובסידיות היא לעודד את התוצר המקומי, אך לא להקטין את עלות הייצור, ואין ערובה שהייצור המוגבר אכן נצרך בשווייץ; חלקו מיוצא ואת הרווחים גורפים החקלאים. קרוב ל-100% מתפוחי האדמה, בשר חזיר, עגלים ובקר ומרבית מוצרי החלב מיוצרים בשווייץ. מחירי המוצרים לא מופחתים משום שהמכסים מעלים את מחירי המזון המיובא ועל היצרנים המקומיים להיות יותר זולים מהמחירים המוגבהים הללו, התושבים משלמים יותר מאשר בארצות הסמוכות וידועה התופעה של שווייצרים שגרים באזורי הגבול עם צרפת, איטליה או גרמניה אשר נוסעים לחנויות בארצות אלו לצורך הצטיידות במזון זול יותר.
מדיניות הגנה זו על החקלאות מביאה גם לעליית מחירי הדירות ושכירות הדירות, משום ששטח רב שהיה עשוי להיות מנוצל לצורכי בנייה נשאר בידי החוות אשר ממשיכות בייצור החקלאי.
חלקן של החקלאות ושל היערנות בכלל ההכנסה הלאומית של שווייץ, הוא 6% בקירוב. 28% בלבד מכלל שטחה של שווייץ טובים לניצול חקלאי ויערני אינטנסיבי.
משק המרעה שבאלפים הולך ומתמחה בגידול מקנה צעיר. משזה גדל, מוכרים אותו אל הארץ התיכונה ואל מרחב הדום האלפים לצורך ייצור החלב. את השילוב של גידול מקנה עם הפלחה מוצאים בעיקר בארץ התיכונה. המיתון שחל בעיבוד הפלחה תוך העדפת משק העשבים הפשוט יותר, הואט למן שנות ה-60. ענבים ופירות מגדלים בעיקר בנופי העמקים הדרומיים, ואילו ירקות - באזורי מבואות הערים.
מ-4,500 הקמ"ר של שטח חקלאי מפיקים בשווייץ חיטה, שיפון, שעורה, שיבולת שועל ותפוחי אדמה, אולם היבול אינו מספיק לצורכי הארץ. חלק גדול של שטחי העיבוד הוקצה לגידול חציר ומספוא להזנת בהמות הבית. 1,650,000 ראשי בקר, מהם 900,000 פרות חולבות, מהווים אחת מאבני הפינה של כלכלת שווייץ. גידול הבקר נועד בארץ זו בעיקר לייצור חלב. את החלב מעבדים בתהליכי תעשייה שונים, ולמוצרי החלב של שווייץ יצאו מוניטין בכל העולם.
יערותיה של שווייץ מספקים רק במקצת את תצרוכת העצים שלה. שכן השלטונות מקפידים שלא יכרתו יותר עצים ממספר העצים השבים וצומחים.
נתנאל לייפר
נתנאל לַייפֶר (נולד ב-1 במרץ 1983, ט"ז באדר ה'תשמ"ג) הוא עיתונאי, מבקר מוזיקה וחוקר מוזיקה יהודית חרדי ישראלי.
לייפר הוא עורך מדור המוזיקה באתר החדשות החרדי "כיכר השבת", מגיש בו את תוכנית הראיונות "המבקר" ומפרסם בו טור שבועי.
ביוגרפיה
נולד וגדל בירושלים. למד בישיבת משכן שלמה, ישיבת אור ישראל ובישיבת מיר. הוא בעל תואר ראשון בפוליטיקה ותקשורת ממכללת הדסה ותואר שני ביהדות ארצות הברית באוניברסיטת חיפה, במהלכו הגיש תזה על פועלו ויצירתו של הזמר החסידי אברהם פריד.
קריירה
לייפר החל לפרסם טורי ביקורת על המוזיקה החרדית בשנת 2012 בבלוג אישי בשם "מוזיקה יהודית מקורית".
בין פברואר 2014 לפברואר 2015 כתב לייפר טורי ביקורת באתר החדשות הדתי "כיפה".
כיום, מדי סוף שבוע, מפרסם לייפר טור ביקורת על זמרים, שירים, קליפים, אלבומים והופעות, במסגרת "מגזין סוף השבוע" של כיכר השבת.
במאי 2016 הצטרף לייפר לצוות עורכי האתר "כיכר השבת", בה הוא משמש עד היום כעורך מדור המוזיקה של האתר. לפני כן, שימש ככתב בעיתון החרדי "הפלס".
במרץ 2018 החל להגיש תוכנית ראיונות "המבקר" בכיכר השבת, בה הוא מארח מוזיקאים חרדים ודתיים.
בנובמבר 2020 התארח כשופט בתוכנית הריאלטי החרדית - "הקול הבא", ששודרה ברדיו "קול חי".
היה חבר בוועדה שבחרה את זוכי פרס שר ההשכלה הגבוהה והמשלימה לתרבות יהודית לשנת 2020.
בין יוני לדצמבר 2021 שפט בתוכנית הריאלטי לילדים - "כוכב המג'יק קאס", ששודרה בכיכר השבת.
החל מדצמבר 2022 עורך לייפר מדי סוף שבוע את מדור "זינגער", על הנעשה בשבוע החולף במוזיקה החרדית.
זה התחיל בנאפולי
זה התחיל בנאפולי (באנגלית: It Started in Naples) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה רומנטית משנת 1960 בבימויו של מלוויל שייבלסון, עם סופיה לורן, קלארק גייבל, ויטוריו דה סיקה והילד השחקן קרלו אנג'לוטי ("מריאטו") בתפקידים הראשיים.
נתנאל לייפר
קריירה
לייפר מגיש מדי סוף שנה את המצעד לסיכום השנה במוזיקה היהודית באתר כיכר השבת.
זה התחיל בנאפולי
זה הסרט האחרון של קלארק גייבל שיצא לאקרנים עוד בחייו. סרטו האחרון, יוצאי הדופן, הוקרן לאחר מותו.
נתנאל לייפר
קריירה
בפברואר 2023, השתתף בקליפ לשיר "אני מחכה" של מתי שריקי כניצב ונגן. במאי התארח יחד עם עוד כ-15 אמנים בשיר "רבי שמעון" של אורי אלטבוים.
במרץ 2023 יצא לאור פרויקט מוזיקלי בשם "הפרויקט של הלב", המפרסם שירים שכתבה חגית שמחה בן צבי והלחין לייפר. הפרויקט יכלול 15 שירים וישתתפו בו זמרים שונים.
זה התחיל בנאפולי
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר.
סופיה לורן הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע.
נתנאל לייפר
חיים אישיים
לייפר גרוש, אב לשלושה ומתגורר ברמות אלון בירושלים.
זה התחיל בנאפולי
הסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי.
סופיה לורן שרה ורוקדת שני שירים שהפכו ללהיטים - "אתה רוצה להיות אמריקאי" (Tu Vuò Fà L'Americano) ו"קארינה".
תקציר העלילה
מייקל המילטון (קלארק גייבל), עורך דין מפילדלפיה, מגיע לנפולי כדי להיפגש עם עורך הדין האיטלקי מריו ויטלה (ויטוריו דה סיקה) כדי לסדר את ענייני רכושו של אחיו המנוח ג'וזף.
ויטאלה מגלה לו שלאחיו הייתה מאהבת איטלקייה ונולד להם בן, ננדו (קרלו אנג'לוטי), שמתגורר אצל דודותי לוצ'יה (סופיה לורן) בקפרי. ג'וזף ואהובתו האיטלקייה נספו בתאונה בים ולוצ'יה "אימצה" את ננדו.
מייקל מגיע לקפרי ונפגש עם לוצ'יה וננדו. לוצ'יה מתפרנסת כזמרת ורקדנית במועדון לילה וננדו מסתובב יחף ברחובות, מוכר פרחים ותמונות של לוצ'יה עד שתיים לאחר חצות. מייקל מחליט לאמץ את ננדו ולהביאו לארצות הברית לפני שייצא לתרבות רעה. בפילדלפיה מחכה לו ארוסתו שעימה הוא היה צריך להתחתן. הוא דוחה את חזרתו ולאחר מריבות טלפוניות הוא מבטל את תוכניתו להתחתן.
בינתיים מתחילים יחסים בין מייקל וסופיה למרות ההבדלים הגדולים ביניהם מבחינת גיל, השכלה וראיית עולם. הם מטיילים באתרי התיירות של האי כמו "המערה הכחולה" ונהנים מכל רגע.
לוצ'יה מסרבת להיפרד מננדו ומייקל מנהל נגדה משפט שבו מייצג אותו ויטלה. ויטלה משנה את דעתו. נושא נאום באיטלקית ואחר כך באנגלית על חשיבות הישארותו של ננדו באיטליה. השופט פוסק לטובת לוצ'יה ומייקל מתכונן לעזוב. לוצ'יה מגיעה למסקנה שייתכן שלננדו יהיה יותר טוב בארצות הברית ומחליטה לוותר. מייקל וננדו מגיעים לנאפולי ועומדים לעלות על רכבת לרומא מייקל רואה שננדו עצוב, מבין לליבו, נותן לו כסף ושולח אותו לקפרי. כשהרכבת מתחילה לנסוע הוא מתעשת, יורד ממנה במהירות ומגיע לקפרי לחבק את לוצ'יה לשמחתו של ננדו.
מרב גריפין
מרב גריפין (באנגלית: Merv Griffin; 6 ביולי 1925 – 12 באוגוסט 2007) היה מנחה טלוויזיה, מוזיקאי, שחקן תיאטרון וקולנוע, ואיל תקשורת אמריקאי.
ביוגרפיה
בראשית הקריירה היה זמר בתסכיתי רדיו ובביג בנד של פרדי מרטין. בהמשך הופיע במספר סרטים ובהופעות שונות בתיאטראות ברודוויי. מ-1965 ועד 1986 הנחה את הטוק שואו "המופע של מרב גריפין", ששודר בערוצי חטיבת השידורים של וסטינגהאוס.
במאי 1986 מכר את החברה, לחטיבת הטלוויזיה של סרטי קולומביה, שהייתה אז בבעלות חברת קוקה קולה, תמורת 250 מיליון דולר. זו הייתה הרכישה הגדולה ביותר של חברת בידור בבעלות אדם יחיד עד אז. בעקבות המכירה, המגזין פורבס כינה אותו כפרפורמר ההוליוודי העשיר בהיסטוריה. הוא שמר על תואר "היוצר" של שתי תוכניות המשחק שלו, שהמשיכו להיות משדורים ברחבי העולם.
אחר כך העביר את מוקד עסקיו לנדל"ן ומלונאות. בשנת 2003 הוערך הונו בכ-1.2 מיליארד דולר. בין השאר החזיק במלון בברלי הילטון היוקרתי, שמארח את טקס חלוקת פרסי גלובוס הזהב.
ב-1998 נוסף כוכב על שמו בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ברידיי השלישי, מלך הפיקטים
ברידיי השלישי (באנגלית: Bridei III; 616 או 628 עד 693) בנו של בילי (Bruide mac Bili - ברידי מק בילי) היה מלך הפיקטים. ברידיי מלך כ-22 שנים, החל משנת 671 ועד מותו.
קורות חיים
ברידיי נולד בין שנת 616 ל-628 והיה בנו של בלי, מלך סטרת'קלייד, ונכדו של המלך נכטאן השני. אימו של ברידיי הייתה ככל הנראה בתו של אדווין מנורת'מבריה, מלך דיירה.
ברידיי היה מלך פעיל. בשנת 680–681 תקף את טירת דאנוטר ובשנת 682 פתח במסע מלחמה אכזרי נגד אורקני - מסע המתואר ב"דברי ימי אלסטר" בהם מוספר כי כל אוכלוסיית אורקני "נמחקה" על ידי בריידי.
ככל הנראה ברידיי היה ואסאל של אקגפירת', וכאשר ברידיי ניסה לערער את הקשר הביא הדבר למתקפה על ידי אקגפירת' - שהובילה לקרב דאניכן בשנת 685, בו הביס ברידיי את הצבא האנגלו- סקסוני של אקגפירת'.
על פי "דברי ימי אלסטר" ו"דברי ימי טיגרנאך" נפטר ברידיי בשנת 693.
גביע דייוויס 1920
אתגר הטניס הבינלאומי 1920 (באנגלית: 1920 International Lawn Tennis Challenge) הייתה התחרות ה-15 במניין של מה שנודע היום כ"גביע דייוויס".
מחזיקי הגביע היו נציגי אוסטרליה אך סוכם שמשחק הגמר ייערך בניו זילנד. לתחרות נרשמו בריטניה, הולנד, דרום אפריקה, ארצות הברית, קנדה וצרפת. בכך מספר המתמודדים חזר לרמה שהייתה לפני מלחמת העולם הראשונה והיה צורך במשחקי הפלייאוף.
המשחק על התואר נערך מ-30 בדצמבר 1920 עד 1 בינואר 1921 באוקלנד, ניו זילנד. המשחק הסתיים בניצחון של נבחרת ארצות הברית עם תוצאה 0:5. בכך החל רצף ניצחונות שנמשך 7 שנים.
פינה גייל
פֿינֶה גייל (באירית: Fine Gael – "משפחת האירים" או "שבט האירים") היא מפלגת מרכז-ימין באירלנד. זוהי המפלגה הגדולה ביותר באירלנד, באירכטס (הפרלמנט) בממשל המקומי ובמספר החברים המייצגים את אירלנד בפרלמנט האירופי. מספר חברי המפלגה עומד על 30,000 איש והיא שותפה בממשלה שהוקמה ביוני 2020 על פי הסכם קואליציוני היסטורי, יחד עם יריבותיה הוותיקות פיאנה פול והמפלגה הירוקה. ראש המפלגה הוא ליאו ורדקר, שמשמש בתפקיד מאז 2017.
מפלגת פינה גייל הוקמה ב-8 בספטמבר 1933 בעקבות מיזוג של מפלגת האם שלה, "אגודת הגאלים" (Cumann na nGaedheal), עם מפלגת המרכז הלאומית ועם המשמר הלאומי ("החולצות הכחולות"). מקורותיה של המפלגה במלחמת העצמאות האירית ובצד שתמך באמנה האנגלו אירית במלחמת האזרחים האירית והיא מזוהה במיוחד עם מייקל קולינס, שהיה מייסד המפלגה.
פינה גייל נחשבת לעיתים ימנית יותר בהשוואה ליריבתה העיקרית פיאנה פול, אך היא הרכיבה בדרך כלל ממשלות יחד עם מפלגת הלייבור, מפלגה סוציאל-דמוקרטית מהאגף השמאל-מרכז של המפה הפוליטית באירלנד. פינה גייל מגדירה את עצמה כמפלגת מרכז פרוגרסיבית הניצבת מול הרעיונות של הגישה הנוצרית-דמוקרטית ולעיתים קרובות היא נתפסת כמתונה בנוגע לסוגיות חברתיות אך שמרנית בנוגע לסוגיות כלכליות. עקרונות הליבה של המפלגה הם: שוויון הזדמנויות, הגינות כלכלית, יוזמה חופשית, גמישות בשכר, זכויות האזרח ואחריות האזרח. המפלגה תומכת נלהבת של האיחוד האירופי ומתנגדת לקידומה של הגישה הרפובליקנית בכוח הזרוע. האגף הצעיר של המפלגה (Young Fine Gael) הוקם ב-1977 והוא מונה כ-4000 חברים. פינה גייל היא אחת המפלגות המייסדות של מפלגת העם האירופית והיא חברה בארגון הבינלאומי של מפלגות מרכז דמוקרטיות (Centrist Democrat International).
שנים ראשונות
לנוכח החשש של מפלגת "חברת הגלים" (Cumann na nGaedheal) מעלייתם של הצבא האירי הרפובליקני ושל מפלגתו של איימון דה ואלירה, פיאנה פול, ב-1926, התבקשה אסטרטגיה חדשה לחזק את קולו של המחנה שתמך באמנה האנגלו אירית שמצא את עצמו באותה עת באופוזיציה. הארגון הצבאי למחצה, "המשמר הלאומי" (National Guard, או "החולצות הכחולות" - Blueshirts), שהיה ארגון לאומני-שמרני בהנהגתו של אויין או'דאפי, לקח על עצמו את המשימה להגן על הכינוסים של "חברת הגלים" מהאיום הרפובליקני. כאשר הם תכננו לבצע את "המצעד על דבלין", אסר זאת עליהם דה ואלירה, מתוך פחדו מחזרה על המקרה של המצעד על רומא של מוסוליני. כתוצאה מאירועים אלה הוקמה ב-8 בספטמבר 1933 פינה גייל – המפלגה המאוחדת האירית (Fine Gael–The United Ireland Party) כמפלגה עצמאית, בעקבות מיזוג של "חברת הגלים" עם "מפלגת המרכז הלאומי" (National Centre Party) ו"החולצות הכחולות". המיזוג הביא תחת כפיפה אחת שני זרמים בלאומיות האירית, תומכי האמנה האנגלו-אירית מהשין פיין ותומכי שלטון הבית שיוצגו על ידי ג'ון דילון ומפלגת המרכז. במציאות, הייתה המפלגה החדשה גרסה מוגדלת של "חברת הגלים", המפלגה שתמכה באמנה האנגלו אירית ושהוקמה ב-1923 על ידי ויליאם תומאס קוסגרייב.
המפלגה החדשה שאפה להביא לידי סיום את המלחמה הכלכלית מול בריטניה, לשפר את היחסים אתה ובמקביל תמכה בכינונה של מדינה אירית מאוחדת במסגרת חבר העמים הבריטי. לאחר תקופה קצרה והרת אסון בה הנהיג את המפלגה אויין מק'דאפי, שב קוסגרייב להנהיג אותה עד 1944. בתקופה זו חזרה המפלגה להיות דומה לזו שהיא הייתה בימי "חברת הגלים", לאכזבת אלה שתמכו במיזוג. למרות שמייסדי המפלגה היו בממשלת מדינת אירלנד החופשית במשך 10 שנים בין השנים 1932-1922, באותו רגע שפיאנה פול בהנהגתו של דה ואלירה עלתה לשלטון, החלה פינה גייל תקופה של 16 שנים שבהן הייתה במצב עגום על ספסלי האופוזיציה כשמפלגתו הגדולה של דה ואלירה מאפילה עליה. בסופו של דבר התפטר קוסגרייב ב-1944 מתפקידו כמנהיג המפלגה והוחלף על ידי ריצ'רד מולקאי. נראה היה שמזלה של המפלגה החל להאיר לה פנים כאשר המנהיג החדש שאף להשליך את המורשת של מנגנון מפלגתי חלש שהוריש לו קוסגרייב. לאחר הבחירות הכלליות של 1948 נראו פנים חדשות רבות על ספסלי המפלגה בדאל.
ממשלות קואליציוניות
לאחר ספירת הקולות בבחירות של 1948 התברר כי מספר המושבים של פינה גייל בדאל היה 31. במקביל לבחירתם של נציגים צעירים של המפלגה, איבדו רבים מחבריה הוותיקים את מושביהם ותוצאה זו נראתה כהבטחה לבאות. במקביל, לא הצליחה פיאנה פול להשיג רוב מוחלט בדאל. פינה גייל מצאה עצמה בממשלה כשהיא מאחדת את כל המפלגות היריבות לפיאנה פול. עם זאת, המפלגות השותפות לקואליציה ראו במולקאי דמות שנויה מדי במחלוקת כדי שיהיה ראש ממשלה. המפלגה העיקרית שהתנגדה לו הייתה "משפחת הרפובליקה" (Clann na Poblachta), שמנהיגה, שון מקברייד, היה מהמתנגדים בצבא האירי הרפובליקני לקיומה של האמנה האנגלו-אירית, וזאת בשל מעורבותו של מולקאי כראש מטה הצבא הלאומי בהוצאתם להורג של רפובליקנים במלך מלחמת האזרחים. מולקאי פינה את מקומו לתובע הכללי לשעבר, ג'ון קוסטלו, שנבחר לעמוד בראש הממשלה, שכיהנה מ-1948 ועד 1951. קוסטלו היה מנהיג קואליציה משפיע ביותר, שהצליח לעמוד מול דעות שונות ומגוונות. ממשלה זו זכורה בשל הקמתה של "רשות הפיתוח האירית" (IDA) ובשל הכרזתה הרשמית של הרפובליקה ב-1949. בתקופתה נבנה מספר שיא של בתים, תעשיית התיירות התקדמה ומשרד הבריאות, בהנהגתו של השר נואל בראון, הדביר בהצלחה את מחלת השחפת. קוסטלו עמד גם בראשות ממשלה קואליציונית שנייה, משנת 1954 ועד 1957, שבה הייצוג של פינה גייל היה רחב יותר. שר החוץ מטעם המפלגה, ליאם קוסגרייב ניהל את המשא ומתן על קבלתה של אירלנד לאו"ם ב-1955, ובכך הגדיר את אופיים של יחסי החוץ של אירלנד במשך העשורים הבאים. שר הבריאות באותה ממשלה, טום או'היגינס, מיסד את ביטוח הבריאות הממלכתי של אירלנד הקיים עד היום. ב-1957 שבה פיאנה פול בראשותו של דה ואלירה לשלטון ופינה גייל חזרה שוב לספסלי האופוזיציה.
"החברה הצודקת" וטום או'היגינס
כשהיא מחוץ לממשלה, שבה פינה גייל לתקופה של שקיעה. עם זאת, באמצע שנות השישים, היא השיקה גישה חדשה, הידועה בשם "החברה הצודקת" (The Just Society), שקידמה מדיניות המבוססת על עקרונות של צדק חברתי ושוויון. מסמך הצהרת הכוונת של מדיניות זו היה פרי יוזמתו של דקלן קוסטלו, חבר הדאל, ובנו של ראש הממשלה לשעבר, והוא שיקף את עלייתו של אגף במפלגה שהיה מושפע מהגישה הסוציאל-דמוקרטית. גישת חשיבה חדשה זו של פינה גייל סללה את הדרך לעליית כוחם של אישים בעלי חשיבה ליברלית, כמו גארט פיצג'רלד. הנהגת המפלגה באותה תקופה נשארה שמרנית, אך זרעי המהפך של שנות השמונים נזרעו כבר אז. ב-1966 הובס מועמדה הצעיר של המפלגה לתפקיד נשיא אירלנד, טום או'היגינס, בפער של אחוז אחד בלבד מול הנשיא המכהן איימון דה ואלירה שרץ לכהונה שנייה. מבחינתה של פינה גייל היה זה הישג משמעותי לאור העובדה שפיאנה פול שכנעה את רשת הטלוויזיה הממלכתית RTE שלא לסקר כלל את מסע הבחירות ולאור העובדה שבאותה תקופה התקיימו אירועי 50 השנים למרידת חג הפסחא, שבהם לקח דה ואלירה חלק מרכזי. או'היגינס נמנה עם החברים באגף הסוציאל-דמוקרטי המתהווה של המפלגה.
עם התפטרותו של ג'יימס דילון מתפקיד מנהיג פינה גייל ב-1965, נבחר ליאם קוסגרייב (בנו של מנהיג "משפחת הגלים", ויליאם תומאס קוסגרייב) למלא את מקומו. השינוי המהיר הזה נתפש כאמצעי להרחקת האגף השמאלי-מרכזי המתהווה במפלגה מחוץ לשליטה בה. עם זאת, החל להתחולל עימות בין שני האגפים במפלגה. כשהאירועים בצפון אירלנד החלו לצאת משליטה, שאף ליאם קוסגרייב לשים במרכז את תפקידה של המפלגה כמגינת מוסדות המדינה. בוועידת המפלגה שהתקיימה במאי 1972, במקביל לאירועי היובל להקמתה של אירלנד המודרנית, לעג קוסגרייב לליברלים שהסיחו את הדעת ממאמציו להגיע להסדר בצפון. נאומו ייזכר בביקורת שהטיח בהם. עם פרוץ שערוריית הנשק שהכתה את פיאנה פול, ותפקודו המוצלח של קוסגרייב באופוזיציה בהגנה על מוסדות המדינה, נראה היה שפינה גייל בשלה לשוב לשלטון במסגרת שותפות עם מפלגת הלייבור.
קואליציה לאומית
לאחר 16 שנים על ספסלי האופוזיציה, שבה פינה גייל ב-1973 להנהיג את הממשלה ואת הקואליציה הלאומית (National Coalition), יחד עם ממשלת הלייבור, כשקוסגרייב עומד בראשה. שותפות זו סוכמה כבר לפני הבחירות ושתי המפלגות עודדו את תומכיהם לסמן בפתקי ההצבעה את מועמדיה של המפלגה האחרת בתור אפשרות שנייה (במסגרת שיטת הבחירות הנהוגה באירלנד, הקול היחיד הנייד). ממשלה זו זכתה לשבחים בשל גישתה החיובית ובשל האישים הכישרוניים שאיישו אותה, אך היא ספגה מהלומות עקב אירועים שונים. חלק מאירועים אלה היו מחוץ לשליטתה, כמו משבר האנרגיה העולמי והסכסוך בצפון אירלנד, בעוד שאירועים אחרים נגרמו ישירות על ידי הממשלה, כמו הביקורת הציבורית על הנשיא קרול או'דלה שמתח שר ההגנה פטריק דונגן. התפטרותו של הנשיא על רקע סירובו של קוסגרייב להשליט משמעת על הכפופים לו, גרמה לנזק לשמה הטוב של הקואליציה הלאומית. קוסגרייב, כמו אביו לפניו, הפגין נחישות עזה בכוונתו להגן על מוסדות המדינה ולא התפשר עם הקיצוניים, ותחת זאת חתר לפיוס. הקואליציה הלאומית בלטה בניסיונותיה למסד שלטון שיתופי בצפון אירלנד באמצעות הסכם סננינגדייל. הסכם זה קרס בעקבות השביתה הכללית שהכריזו היוניוניסטים. עם זאת, הסכם זה השאיר אחריו מורשת של פשרה שתשפיע מאוחר יותר על הסכמים שמטרתם להביא שלום לאזור המתייסר. תפקודה של הממשלה בתחום זכויות האזרח היה חד משמעי פחות. בעיקר מדובר על האשמות בקשר להעלמת העין על הפרת זכויותיהם של רפובליקנים שנעצרו על ידי הגארדה שיכנה (משטרת אירלנד). הממשלה נכשלה בטיפול בבעיות הכלכלה. כשנתוני האינפלציה, האבטלה והחוב הלאומי, רושמים שיאים שליליים, החל ציבור הבוחרים לאבד בה את האמון. בבחירות של 1977 הובסה הקואליציה ופיאנה פול נחלה ניצחון מוחץ עם רוב של 20 מושבים בדאל.