cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משחקי שעשוע
ביקורות
הסרט נחשב בעיני רבים לאחד מהסרטים מעוררי הזעזוע ביותר שנוצרו אי פעם, על אף שהאלימות הפיזית בו כמעט ואינה גלויה לעין, וההתרכזות היא בתגובותיהם של הקורבנות ולא במעשי האלימות עצמם. אורי קליין כינה אותו "אחד הסרטים המטרידים ביותר בתולדות הקולנוע". כריסטופר שארט, פרופסור לתקשורת באוניברסיטת סטון הול (Seton Hall), טען כי הסרט, בנוסף לסרטי הנקה המוקדמים יותר, "71 פרגמנטים מכרונולוגיה מקרית" ו"הווידאו של בני", הוא מהסרטים עוכרי השלווה ביותר העוסקים בדיון על הטלוויזיה ועל אמצעי תקשורת אחרים, ובפרט על חלקם ב"מחיקתם של הרגש והתודעה". הוא הוסיף כי "משחקי שעשוע" מהווה את "ההערה המטרידה ביותר על סוגת הפעולה ועל יצירות המתיימרות ליצור ביקורת על ההשפעות החברתיות שלה". מספר מבקרים נרתעו מן הטון הדידקטי או הבוטה מדי של הסרט לדעתם. יאיר רוה טען עם יציאתה של ההפקה האמריקאית כי הסרט "היה במקור, והוא גם כעת, סרט מפלצתי, שאונס את הנשמה ומשחיר אותה. כל ניסיון להעניק לסרט איצטלה פילוסופית ותרבותית הוא אחיזת עיניים". מודעותה העצמית של הדמות פאול נחשבת לשנויה במחלוקת מבחינה ביקורתית.
במהלך הקרנת הבכורה של הסרט בפסטיבל קאן נטשו צופים רבים את אולם ההקרנה, ובהם הבמאי וים ונדרס. על כך התבטא הנקה כי "לכל אדם שעוזב את האולם אין צורך בַסרט, ולכל אדם שנשאר - יש". הסרט זכה להצלחה קופתית גדולה באירופה אך לא זכה לחשיפה משמעותית בארצות הברית עד ליציאתו של הסרט האמריקאי מ-2007, שנחשב לכישלון קופתי.
השוואות לסרטים אחרים
עיסוקו של הסרט בתופעת האדרת האלימות, לכאורה, בקולנוע האמריקאי, הושווה לדרך שבה נתנו הסרטים "שואה" ו"רשימת שינדלר" מענה לסרטים על השואה המפריזים בניסיונות לדון בפשעי הנאצים במונחים רגשניים או פסיכולוגיים. קלוד לנצמן אמר על "שואה" כי הוא "סרט שעוסק בהשמדה, ולכן אין בו אפילו צילום אחד מזמן השואה, כי ההשמדה אינה מותירה עקבות". בהקשר זה צוינו התרכזותו של "משחקי שעשוע" בסבלם של הקורבנות במקום בפעולות האלימות עצמן שבאה כדי למנוע מן הצופה את הזדהותו עם גורמים פסאודו-פסיכולוגיים כלשהם שהשפיעו על התוקפים, וכן קצב הצילום האיטי שמשאיר לצופה רווח זמן למחשבה.
הביקורת הנוקבת שנמתחה בצמד הסרטים על הקולנוע האמריקאי גררה טענות-נגד מצידם של מבקרים אמריקאיים. רוג'ר איברט טען כי הנקה נכשל בניסיונו לבקר את הקולנוע האמריקאי מכיוון שהוא אינו מבין את המכניזם שמפעיל סרטי מתח כגון "פסיכו" או "חלון אחורי", המפתים את הצופים בתסריט ובדמויות שגרתיים לכאורה, שמאוחר יותר מתברר אופיים האמיתי. הוא המשיך וכינה את היצירה "מימוש מתיש של רעיון מופשט" והשווה אותה לסרט "אמפייר" של אנדי וורהול מ-1964 שבו צולם בניין האמפייר סטייט בילדינג ממרחק במשך שמונה שעות.
בביקורת שלילית באתר "msnbc.com" על ההפקה המחודשת מ-2009 של "הבית האחרון משמאל", כתב המבקר כי "סרטים מסוג זה, המנצלים את הדחפים האפלים ביותר של הצופים, גרמו למיכאל הנקה ליצור את 'משחקי שעשוע' פעמיים". הסרט האוסטרי נחשב בדרך כלל לאיכותי יותר מן ההפקה האמריקנית המחודשת שלו, בין השאר בזכות צוות השחקנים והצילום.
הגרסה המחודשת
ב-2005 פנה מפיק הקולנוע האמריקאי כריס כהן ("חותכי ורידים: סיפור אהבה") בהצעה אל הנקה לביים גרסה מחודשת לסרט בארצות הברית. הנקה התנה את הסכמתו בליהוקה של נעמי ווטס לתפקיד המקביל לזה של אנה, מכיוון שהאמין כי היא ניחנת בפגיעוּת הדרושה לתפקיד, ובכך שהסרט יהיה העתק מדויק ומתורגם לאנגלית של הסרט מ-1997. הסרט יצא לאקרנים ב-2007 והפך את הנקה לבמאי הראשון שיצר גרסה מחודשת לסרטו הזהה לסרט המקורי. הסרט האמריקאי נוצר בשל החשיפה הבלתי מספקת, לדעתו של הנקה, שלה זכה הסרט האוסטרי בקרב קהל הצופים שלו הוא יועד. סיבה נוספת הייתה העלייה בפופולריות של סרטים שמבקרי קולנוע נוהגים לכנות באירוניה "פורנו עינויים", בתקופה שמאז יציאת הסרט המקורי. הגרסה המחודשת נכשלה בארצות הברית והדעות עליה היו חלוקות. הנקה סירב להצעה לביים הפקה אמריקנית מחודשת גם לסרטו "מחבואים" מ-2005.
פרסים ומועמדויות
{{טורים
מועמדויות
}}
סירקה טורקה
סירקה טורקה (בפינית: Sirkka Turkka; 2 בפברואר 1939 – 23 באוקטובר 2021) הייתה משוררת פינית.
ביוגרפיה
סירקה טורקה נולדה בהלסינקי. היא פרסמה את ספר שיריה הראשון בגיל שלושים וארבע. במשך השנים שחלפו מאז, היא פרסמה יצירה אחת בפרוזה, "בבטן הלוויתן" (1975), ושנים-עשר ספרי שירה: "חדר בחלל" (1973), "זאת אני" (1976), "הלילה נפתח כמו דגן" (1978), "האיש שאהב את אשתו יותר מדי" (1979), "השליט היפה" (1981), "אף-על-פי שקיץ" (1983), "שובי, שובי, שבא הקטנה" (1986), "קול הכוח" (1989), "אח לנפש" (1993), "בית השמש העולה" (1997), "באתי דרך יער כהה" (1999) ו"כה קשה הכתה הרוח" (2004). ספר הכולל יותר משמונה-מאות עמודים ואוצר את כל כתביה ראה אור בשנת 2005.
שירת טורקה זכתה להערכה ולמספר פרסים. בשנים 1980 ו-1984 קיבלה המשוררת את פרס פינלנדיה, בשנת 1986 היא הייתה האישה הראשונה והמשוררת היחידה עד אותו זמן שזכתה בפרס פינלנדיה, ובשנת 1994 הוענק לה פרס רשות השידור הפינית. אסופות של שירתה תורגמו לעשרות שפות, ביניהן עברית.
יצירתה
נושאי השירים שלה לא היו ממוקדים, והתמונות בהם נעו במהירות רבה. בשיריה היא עסקה באהבה, בכמיהה, במחלה, במוות ובאובדן. יצירתה כללה הן שירי טבע קצרים והן שירים ארוכים. עירוב הסגנונות והתכנים וערבוביית המשלבים והמקצבים שימשו אותה להדגיש את הפער בין המוחלט לבין היחסי, בין האלוהי לבין הארצי, בין המוות לבין החיים. המקצב בשיריה היווה תפיסה ביחס לשפה ולאפשרויותיה. אמצעי נוסף שטורקה הייתה עושה בו שימוש היה ההקבלה והשילוב בין החריג, המוזר והחד-פעמי לבין היומיומי, המוכר והשגרתי, למשל השילוב בין המלט וחלוק-רחצה. בשירתה הייתה חוזרת ונשנית גם האנשה, שטשטשה את הגבול בין המופשט למוחשי.
שירתה התאפיינה במחאה אישית, חברתית ואקולוגית, שיצרה לה תדמית של מוזרוּת וחריגוּת, שכן בניגוד למשוררים פינים חשובים בני-זמנה כמו פנטי סאריקוסקי (Pentti Saarikoski) ופאבו האביקו, שהביעו מחאה לפי דפוסים מקובלים, לא גילתה טורקה מעולם שום נאמנוּת לרעיון כלשהו פרט לנאמנותה לעולמה הפנימי. נראה כי חריגות זו שימשה אותה להבעת השפה הייחודית בשיריה.
תרגום שירתה לעברית
תרגומי שיריה של סירקה טורקה התפרסמו בעברית החל משנת 1989 במוסף "תרבות וספרות" של עיתון "הארץ" ובמוסף הספרות של "מעריב", וכן במספר כתבי-העת, באנתולוגיות של פסטיבל המשוררים משכנות שאננים בשנים 1993 ו-2006, ובספר "חופשית ברוח" מאת שי גינות (1999). האסופה הראשונה של שירתה בעברית, "מהר, לבד ועכשיו", יצאה לאור ב-1998. האסופה השנייה, "עמוק בלב היער", יצאה ב-2006, וכוללת בנוסף על כל חומרי האנתולוגיה הראשונה, גם שירים רבים שלקוחים מעשרת קובצי השירה הראשונים שלה, שלא פורסמו בעברית קודם לכן, וכמו כן אוסף משני קובצי השירה האחרונים שלה, שראו אור רק אחרי פרסום האנתולוגיה העברית הראשונה.
באירקטאר אקינסי
Bayraktar Akıncı (טורקית) (בעברית: "מתקיף") הוא כלי טיס קרבי בלתי מאויש לגובה רב (HALE) ללא טייס (UCAV) המיוצר על ידי חברת הטכנולוגיה הטורקית בייקר. נכון לעכשיו הפרויקט נמצא בשלבי יצור המוני.
משקל המראה המקסימלי של המל"ט: 5.5+ טון (MTOW) מתוכם 1350+ ק"ג מטען. Akıncı מצויד בשני מנועי טורבופרופ משני סוגים בעלי יכולות דחף: 450 או 750 כוחות סוס. המל"ט מצויד במערכות תמיכה ואמצעי נגד אלקטרוניים, מערכות תקשורת לוויניות כפולות, מכ"ם אוויר-אוויר, מכ"ם למניעת התנגשות ומכ"ם מפתח סינתטי מתקדם.
תמונות ראשונות של המל"ט הופיעו ביוני 2018. המל"ט הוצג לציבור בפסטיבל טכנופסט לתעופה, חלל וטכנולוגיה בספטמבר 2019. נכון לעכשיו המל"ט משלים את תוכנית הניסויים האחרונה. המל"ט המבצעי הראשון יועבר לחיל האוויר הטורקי בשנת 2021.
התפתחות
במל"ט יש 881 lb (400 ק"ג) כושר מטען פנימי ו-2,094 lb (950 ק"ג) כושר מטען חיצוני, המשלב את עומס מטען הכולל למקסימום 2,976 lb (1,350 ק"ג). מופעל על ידי שני 450 hp (340 קילוואט) או 750 hp (560 קילוואט) מנועי טורבו פרופ. מוטת כנפיים של 66 רגל שמבטיחה משקל המראה מקסימלי של 5.5 טון. Akıncı יהיה המל"ט הראשון שמסוגל להשיק טיל שיוט משוגר אוויר (ALCM).
ב־22 באפריל 2021, ביצע המל"ט בהצלחה את מבחני הירי הראשונים שלו. במהלך הבדיקה היה Akıncı מצויד בשלוש גרסאות שונות של תחמושת חכמה שפותחה בטורקיה, MAM-L, MAM-C ו-MAM-T. הבדיקה הייתה גם ההופעה הפומבית הראשונה של התחמושת החכמה החדשה ביותר של הרוקצ'ן MAM-T.
ג'יהאד אחמד ג'יבריל
מוחמד ג'יהאד אחמד ג'יבריל (בערבית: جهاد أحمد جبريل, תעתיק מדויק: ג'האד אחמד ג'בריל; 1961 - 20 במאי 2002) בנו של אחמד ג'יבריל, מייסד החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית.
חייו
ג'יהאד למד במכללה הצבאית בלוב בשנים 1981–1983. סמוך להריגתו, ג'יהאד היה מפקד הזרוע הצבאית של ארגונו וסגן האחראי על פיקוד השטח בלבנון ונועד לרשת את מקומו של אביו בראש הארגון. ג'יבריל נהרג מפיצוץ במכוניתו פיז'ו 504 במערב ביירות מחומר נפץ שהוצמד מתחת למכונית. על פי ההערכות הפיצוץ נגרם ממטען של שני קילוגרם חומר נפץ. דובר החזית העממית-המפקדה הכללית, אבו ראשדי, הטיל את האחריות לפיצוץ על המוסד אולם לג'יבריל היו אויבים רבים נוספים בהם המליציות הנוצריות בלבנון ועוד מספר ארגונים לאומנים פלסטינים. אחמד ג'יבריל טען שלמודיעין הירדני היה חלק בהריגה.
ביוני 2006 טענה לבנון שהיא חשפה רשת ריגול ישראלית שחבריה הודו בהריגת ג'יבריל, אולם היו שפקפקו באמינות הפרסום וטענו שמדובר על המצאה של החזבאללה. ביוני 2008 פורסם ששופט חוקר הורה על העמדתו לדין של מחמוד קאסם ראפע באשמת סיוע להריגה.
במאי 2008 נטל ארגון בשם "הבריגדות של ג'יהאד ג'יבריל", המזוהה עם החזית העממית אחריות על ירי רקטות לנתיבות.
הסרט הראשון של פלשתינה
הסרט הראשון של פלשׂתינה (באנגלית: The First Film of Palestine) הוא שמה של גרסה מאוחרת לסרט ראינוע בן כעשרים דקות בשם "פלשׂתינה, שיבת היהודים מן הגלות", אשר צולם בארץ ישראל בשנת 1911, בשלהי השלטון העות'מאני. סרט זה לא היה הסרט הראשון שצולם בארץ ישראל, כבר ב-1895 הקרינו האחים לומייר סרט קצר שצולם בה.
היוצר וההפקה
האיש החתום על הפקת "הסרט הראשון של פלשׂתינה" הוא משה מורי רוזנברג (Murray Rosenberg; 1872–1966), יהודי בריטי, איש עסקים ופעיל ציוני נלהב. רוזנברג נמנה עם מייסדיה של הפדרציה הציונית האנגלית בשלהי המאה התשע עשרה, והשתתף בקונגרסים הציוניים הראשונים כציר מטעמה. סרטו זה נעשה בהשראת ראיון שערך עם תיאודור הרצל, וגם מוקדש לזכרו. הרעיון הכללי היה להשתמש בתמונות נעות כאמצעי להפצתו של הרעיון הציוני ויישומו על ידי החלוצים בארץ – לקבלת תמיכה מוסרית וכספית כאחת, ולעשיית נפשות בקרב יהודי העולם. לאחר שסרט קודם שצילם בשנת 1904 זכה להצלחה, החליט רוזנברג לצלם סרט נוסף.
בחודש אפריל 1911 הגיע ארצה, מצויד במכתב המלצה מטעמו של דוד וולפסון, נשיא ההסתדרות הציונית העולמית, ובציוד צילום רב שסופק לו על ידי חברת הסרטים ווריק, שעמה היו לו קשרים עסקיים. לצורך הצילומים שהו רוזנברג ואשתו הילדה במשך כמה שבועות בארץ, בלווית מספר עוזרים, ותיעדו מקומות שונים ואירועים מגוונים: תהלוכת רבי מאיר בעל הנס בטבריה, תחנת הניסיונות החקלאיים של אהרון אהרונסון ליד עתלית, תהלוכות דתיות של נוצרים בירושלים, בית הספר לאמנות "בצלאל" וכמובן הכותל המערבי. התוצאה הייתה סרט באורך של שישה גלגלים. הסרט הוקרן בקיץ 1911 בקונגרס הציוני העשירי בבזל, וזכה להצלחה רבה בקרב 1200 הצופים שנכחו באולם. בשנים שלאחר מכן חזר רוזנברג והציג את סרטו באירועים שונים, ובדרך כלל היו הביקורות טובות.
תוכן
לאחר כותרות הפתיחה וההקדשה של הסרט להרצל, נראים נופיה של חיפה כפי שהיא נראית מספינה המתקרבת לחוף. ניתן לראות בבירור כי שטחה של העיר היה מצומצם למדי, וכמעט כל השטח הבנוי בתחתית ההר. המצלמה מראה גם את האתר המיועד לבניית בית הספר הטכני בחיפה – הטכניון, ואת הפועלים התימניים העוסקים בסיתות האבנים לבניין.
תעשייה וחקלאות מוצגות אף הן בסרט – מפעל ההנדסה ללבנים של וילבושביץ, וכן תחנת הניסיונות החקלאיים של אהרון אהרונסון, הנראה מרחוק עומד על מדרגות הכניסה. כמו כן רואים את "מטע הדקלים המפורסם", כלשון כותרות הביניים, הנמצא ליד עתלית.
כדי להדגיש את פועלם של היהודים בארץ, מוצגת עבודתם של החלוצים בכמה תחומים:ייבוש ביצות, סלילת דרכים וחרישת אדמה.
הסרט מראה גם את תושבי הארץ הערבים – רועי צאן, שייח'ים על סוסיהם ונשים שואבות מים.
חלק ניכר מוקדש לצילומים מן העיר טבריה – ביום הזיכרון של רבי מאיר בעל הנס, יוצאת שיירה מבית הכנסת, בלווית המושל הטורקי המקומי מוסטפא פאשה. התהלוכה נראית על רקע חומותיה של העיר, ואנו יכולים לראות כי ההילולה כללה גם מופע ראווה של מלחמת חרבות להנאת הצופים. לסיכום הפרק הזה מופיעה סצנה של זריחת שמש מעל הרי הגולן, וסירות דייגים שבות לחוף.
חלק הארי של הסרט מוקדש לירושלים. כדי להכניס את הצופים לאווירת המקום, מוצג רצף של תמונות – נופים מהר הצופים, כרכרות נכנסות לשער יפו (במקום שבו נפרצה החומה כמה שנים לפני הפקת הסרט לרגל ביקורו של הקיסר הגרמני), מראה החומה הגדולה ומגדל דוד, ומראות מתוך השוק. חיי התרבות היהודיים של ירושלים מקבלים גם הם את ביטויים: המצלמה מראה תהלוכות ועצרות של סטודנטים בהנהגתו של דוד ילין, של הסמינר בראשותו ושל בית הספר לבנות אוולינה דה רוטשילד, ולפי הכותרות יש כאן הד למלחמת השפות שהתפתחה באותה תקופה בישוב היהודי, באשר לשפת הלימוד וההוראה במוסדות החינוך בארץ – האם עברית או גרמנית. ילין נראה נואם, ומישהו מאחוריו מנסה להזיז את הילדים הסקרנים, המתעקשים להציץ במצלמה.
רוזנברג היה בין מקימיה של שכונת כרם אברהם בירושלים, וכנראה משום כך בא לבקר בה וצילם את המתרחש שם. הכרכרה שלו נראית נכנסת בשער השכונה, והמצלמה מראה את עבודתם הקשה של הפועלים היהודיים – בפיצוץ סלעים ובחציבת אבנים מתוך ההר החשוף. כתוביות הביניים מציינות בהתפעלות את העובדה שמדובר ב"עמלים עבריים, זקנים וצעירים". מהשכונה יוצאת קבוצת תלמידות עם מורתן, וכן הכרכרה של רוזנברג וצוותו. חיי הדת של בני דתות אחרות מוצגים כאן בקיצור – תהלוכה של נוצרים ביום ראשון של הדקלים, ערבים מוסלמים בדרכם לנבי מוסא, והפטריארך היווני-אורתודוקסי, הנכנס לכנסיית הקבר ברובע הנוצרי. קבוצת חיילים טורקים צועדת בסך בכניסה לאחת הכנסיות, בזמן שצליינים רוסים נכנסו אליה.
על פי יומנו, רוזנברג הקדיש יום שלם לצורך צילומי בית הספר לאמנויות "בצלאל". התוצאה הייתה מספר דקות רב יחסית של הסיור שערך לו מנהל בית הספר, פרופ' בוריס שץ. הפמליה מגיעה ומתקבלת בכבוד בידי ראשי בית הספר, ששכן אז ברחוב שמואל הנגיד. נערך להם סיור בחדרי הלימוד השונים – אריגת שטיחים, ריקוע נחושת, צורפות, רקמה ותחרה, עבודות בעץ וציורי פורטרט. אשתו של רוזנברג, הִילדה, מצולמת לצד מרכבתו של משה מונטיפיורי, ואחר כך יוצאים כולם אל חצר בית הספר, למעין הפנינג גדול ושמח, המתפתח לריקודים ולנשיאתו של בוריס שץ על כתפי התלמידים. הפמליה עוזבת את בית הספר, בלווייתו של טווס מקומי, כפי שמציינות הכתוביות.
הסרט בגרסה זו שלפנינו מסתיים בביקור בכותל המערבי. מראה יהודים בסמטה בדרך לכותל, וסמטת התפילה הקטנה, שבה עמדו גברים ונשים ללא מחיצה (שכן שכונת המוגרבים טרם נהרסה). בין המתפללים המקומיים בולטים מורי והילדה רוזנברג בלבושם הוויקטוריאני, וגם בסצנה זו משעשע לראות את פניה של ילדה קטנה, המתעקשת להביט ממושכות במצלמה, ומנסה גם להסב את תשומת לבה של אמה לפלא שניצב שם.
מאחורי הקלעים
על פי יומן המסע שניהל רוזנברג, הוא שהה בירושלים במשך חג הפסח תרע"א (1911), ואז גם צילם חלק גדול מן הסצנות הכלולות בסרט, כולל אלו של הנוצרים. מהחומר הכתוב הנלווה לסרט ניתן ללמוד כי רוזנברג נעזר באנשי הפקה שאינם יהודים, וככל הנראה אלה ערכו עבורו צילומים בשבת ובחג. הסצנה שבה הוא מופיע בכותל צולמה ביום הראשון של חג הפסח, כנראה בידי צלם בשם בראון. הדברים לעיתים היו בעייתיים – כך למשל כשצילם את כניסתו של הפטריארך לכנסייה, החל קהל עוין לרוץ לקראתו, והוא נמלט משם כשהוא מחליף את כובעו בזה של עוזרו הערבי, וכך הצליח להיבלע בהמון. הסרט המקורי נערך על פי מסלול הנסיעה של רוזנברג בארץ: יפו, ירושלים, עתלית, חיפה, טבריה ומראות מהגליל. העריכה שבגרסה זו שונה ומאוחרת יותר. ישנו חוסר התאמה מסוים בין המידע הנמסר בכתוביות הביניים לבין מה שנכתב ברשימותיו של רוזנברג. כך למשל שואבות המים אינן נמצאות בכפר ערבי כלשהו, אלא בעיר טבריה. במסעו בארץ פגש רוזנברג כמה אישים מפורסמים: הרב אברהם יצחק הכהן קוק, רבהּ של יפו, דוד ילין, ראש הסמינר למורים, ארתור רופין, ראש המשרד הארצישראלי, וכמובן בוריס שץ מ"בצלאל". רוזנברג ניצל את שהותו בארץ לעשיית עסקים כמו רכישת קרקעות, וגם חיווה ביומנו את דעתו השלילית על העיר העברית הראשונה, תל אביב, ביובש אנגלי טיפוסי: "Don't think much of Tel Aviv".
שימוש פוליטי בסרט
בקיץ 1929 שטף את ארץ ישראל גל פעולות טרור מצד ערביי ארץ ישראל כלפי היישוב היהודי - פרעות תרפ"ט. ממשלת בריטניה, בעלת המנדט מטעם חבר הלאומים לניהול הארץ, מינתה את ועדת שאו, כדי לבדוק את הגורמים לפרעות, ולגבש מסקנות למניעתם בעתיד. אחד הנושאים שנידונו היה הטענה הערבית שלפיה היהודים משנים את הסטטוס קוו מימי הטורקים באזור הכותל המערבי, שהיה בבעלות מוסלמית לטענתם, וזאת על ידי הקמתה של מחיצת הפרדה בין גברים לנשים והנחתם של ספסלים בסמטת התפילה. סרטו של רוזנברג, אשר הוקרן בפני חברי ועדת שאו, הראה בבירור שהיו ספסלים כבר בתקופת השלטון העותמאני.
גלגוליו של הסרט
בשנות העשרים החל רוזנברג לחלק את זמנו בין ארץ ישראל לבריטניה. בשנת 1932 הפקיד את סרטו בידי בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, אשר שכן אז בקמפוס האוניברסיטה העברית שבהר הצופים. לאחר מלחמת העצמאות הפך המקום למובלעת, אשר נשמרה בידי כוח משטרה מצומצם. מארי רוזנברג הפעיל את השפעתו כבעל היכרות אישית עם הרצל על מנת שהסרט יוצא ממתחם הר הצופים. דוד בן-גוריון עצמו הורה על הוצאתו של הסרט, והוא הוברח לסירוגין, גליל אחר גליל, באמצעות השיירות הקבועות ששימשו להחלפת המשמרות במתחם המובלעת. כעבור מספר שנים נשלח עותק הסרט להוליווד, לצורך העתקתו לחומר לא-דליק. כשהגיע הסרט התברר כי העותק החדש נערך בצורה מבולבלת, וכי כתוביות הביניים בסרט חסרות. רוזנברג ניסה לשחזר את העותק המקורי כמיטב יכולתו, אך כאמור לעיל, נראה כי סדר הצילומים שונה לעומת המקור.
בשנת 1962 התראיין רוזנברג לסרט התעודה בירושלים בבימויו של דוד פרלוב. עם פרסומו של הסרט נדהם לגלות כי חלק מן החומר המקורי שצולם ב-1911 הוכנס לתוך סרט התעודה מבלי לקבל את רשותו. כפיצוי לשימוש הבלתי מורשה וכדי להימנע מתביעה, סוכם כי סרטי גבע יכניסו כתוביות ביניים חדשות במקום אלו שאבדו בהוליווד. רוזנברג, אשר נפטר שנים ספורות לאחר מכן, קרא לגרסה זו "הסרט הראשון של פלשׂתינה", וזו הגרסה המצויה לפנינו כיום.
יוהאן דה קוק
חרונינגן
דה קוק החל את קריירת הבוגרים שלו בחרונינגן מליגת העל ההולנדית. בקבוצה זו שיחק דה קוק בעמדה התקפית יחסית. בעונתו הראשונה במועדון, 1984/85, הבקיע ארבעה שערים ב-13 הופעות, וסיים עם קבוצתו במקום החמישי. בעונת 1985/86 הפך חלקו של דה קוק למשמעותי הרבה יותר, כשהבקיע 11 שערים ב-31 הופעות, וסיים עם הקבוצה במקום הרביעי בליגה, שהעניק לקבוצה מקום בגביע אופ"א של עונת 1986/87. דה קוק הבקיע שני שערים בטורניר זה, ואחד מהם היה שער שהקנה לחרונינגן ניצחון 1-0 במשחק הראשון מול ויטוריה דה גימארייש בשלב השלישי של גביע אופ"א, אך חרונינגן ודה קוק הובסו 3-0 בגומלין והודחו. באותה עונה, סיימו דה קוק וחרונינגן רק במקום ה-13 בליגה, כשדה קוק תורם תשעה שערים.
אוטרכט
בקיץ 1987 עזב דה קוק את חרונינגן וחתם באוטרכט, אף היא מליגת העל ההולנדית. בעונתו הראשונה בקבוצה, 1987/88, דה קוק הבקיע שמונה שערי ליגה, וסיים עם אוטרכט במקום העשירי. דה קוק השתתף עם אוטרכט בעונה זו בגביע אופ"א, והקבוצה הודחה בסיבוב השני על ידי הלאס ורונה. המשחק הראשון בין שתי הקבוצות הסתיים בתיקו 1-1, ובגומלין ורונה הובילה 1-0. דה קוק השווה את התוצאה בדקה ה-70, אך שער עצמי של הרמן וריפס בדקה ה-89 הדיח את דה קוק ואוטרכט מהמפעל. בעונת 1988/89 דה קוק הוסב לעמדה הגנתית יותר, ולמעשה שיחק בעמדת הבלם עד לסוף הקריירה שלו, וכך גם פחתה משמעותית כמות ההבקעות שלו. בעונה זו סיים דה קוק עם אוטרכט במקום ה-13, ובעונת 1989/90 במקום ה-14. בעונת 1990/91 דה קוק ואוטרכט סיימו במקום הרביעי בליגה והבטיחו מקום בגביע אופ"א בעונה העוקבת, ממנו הודחו בסיבוב השני על ידי ריאל מדריד. עוד בעונת 1991/92, דה קוק ואוטרכט סיימו במקום ה-11 בליגת העל ההולנדית. בעונת 1992/93 סיימו במקום השמיני. עונת 1993/94 הייתה האחרונה של דה קוק באוטרכט. בעונה זו, סיימה הקבוצה במקום ה-15, מרחק נקודה אחת מהקו האדום. בתום עונה זו, עזב דה קוק את אוטרכט לאחר שבע עונות, וחתם ברודה.
רודה
בעונת הבכורה של דה קוק ברודה, 1994/95, הציג דה קוק יכולת גבוהה מאוד וסיים עם קבוצתו במקום השני בליגת העל ההולנדית. בעונה זו הבקיע דה קוק שישה שערים ב-31 הופעות על אף תפקידו ההגנתי. בעונת 1995/96 הודחו דה קוק ורודה כבר בשלב השני של גביע אופ"א על ידי בנפיקה ליסבון. באותה עונה, סיימו רודה ודה קוק במקום הרביעי בליגת העל ההולנדית. בתום עונה זו, דה קוק עזב את רודה ולראשונה עזב את הולנד, כשחתם בשאלקה 04 מהבונדסליגה.
שאלקה 04
דה קוק חתם בשאלקה בקיץ 1996, תחת המאמן ההולנדי הוב סטיבנס, והיה אחד ממספר שחקנים הולנדים ששיחקו בשאלקה תחת סטיבנס באותה תקופה, כמו מרקו ואן הוחדאלם ויורי מולדר. כבר בעונת הבכורה של דה קוק בשאלקה 04, 1996/97, הוא זכה בתואר הראשון שלו, גביע אופ"א, לאחר ניצחון במפגש כפול בגמר על אינטר מילאנו לאחר בעיטות הכרעה. דה קוק שיחק את מלוא הדקות בשני המשחקים. בדרך לזכייה, הבקיע דה קוק צמד בתיקו 3-3 במשחק החוץ מול טרבזונספור בשלב השני, שבדיעבד היה קריטי לעלייה של שאלקה לשלב הבא. עם זאת, בבונדסליגה, שאלקה ודה קוק סיימו עונה מאכזבת במקום ה-12 בלבד. בעונת 1997/98 שאלקה ודה קוק סיימו את העונה במקום החמישי בבונדסליגה, ונעצרו ברבע גמר גביע אופ"א על ידי אותה אינטר מילאנו. בעונת 1998/99 דה קוק ושאלקה סיימו במקום העשירי בליגה, והודחו מגביע אופ"א כבר לאחר סיבוב אחד, על ידי סלביה פראג. עונת 1999/00 הייתה הרביעית והאחרונה של דה קוק בשאלקה. בעונה זו סיימה הקבוצה במקום ה-13 בליגה. דה קוק ערך ארבע הופעות ליגה בלבד בעונה זו, ובסיומה פרש ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית
דה קוק ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת הולנד בשנת 1993, במשחק בו ניצחה הולנד 3-1 את טורקיה במוקדמות מונדיאל 1994, אך זו הייתה הופעה בודדת עד לשנת 1995, בה דה קוק הפך לתקופה קצרה שחקן מפתח בנבחרת הולנד. דה קוק זומן לסגל ההולנדי ליורו 1996, ושיחק 90 דקות במשחק הראשון של הולנד, שהסתיים בתיקו 0-0 מול סקוטלנד. במשחק השני בשלב הבתים, בו ניצחה הולנד 2-0 את שווייץ, נכנס דה קוק כמחליף כבר בדקה ה-26 במקום קלארנס סידורף שנפצע. במשחק השלישי בשלב הבתים, בו הובסה הולנד 4-1 על ידי אנגליה, נכנס דה קוק כמחליף במחצית במקום ריצ'רד ויטסחה, במצב של 1-0 לאנגליה. על אף התבוסה, הולנד ודה קוק העפילו לרבע הגמר מהמקום השני. ברבע הגמר פגשו הולנד ודה קוק את צרפת. דה קוק פתח בהרכב, במשחק שהסתיים בתיקו 0-0 לאחר 120 דקות, והגיע לבעיטות הכרעה. דה קוק הבקיע את הפנדל הראשון של הולנד, אך צרפת ניצחה לבסוף 5-4, והולנד ודה קוק הודחו מהטורניר. בשנת 1997 ערך דה קוק את הופעתו ה-13 והאחרונה במדים הלאומיים.
תארים
עם שאלקה 04:
שרך בוסטון
שרך בוסטון (שם מדעי: Nephrolepis exaltata) מכונה גם שרך החרב, או שרך עצמות הדג הוא מין של שרך הנפוץ באזורים טרופיים ברחבי העולם. צמח זה הוא צמח עשבוני רב-שנתי המגיע לגובה של 40–90 סנטימטרים ובמקרים קיצוניים עד 1.5 מטרים.
תפוצה
השרך משגשג במקומות לחים ומוצלים. הוא נפוץ ביערות וביצות, בעיקר בצפון אמריקה הדרומית, מקסיקו, מרכז אמריקה, פלורידה, הודו המערבית, פולינזיה ואפריקה.
ביות ושימושים
מבחינת תנאי גידול, שרך בוסטון משגשג באדמה לחה (אך לא ספוגה במים) העשירה בדשן. מבין השרכים המבויתים הנפוצים שרך בוסטון נחשב לסובלני ביותר לבצורת. עם זאת השרך מותאם לתנאים של לחות גבוהה ויש לעיתים לספק לו לחות באוויר. השרך עשוי לסגת בקור קיצוני ולעיתים אף להיראות כמת לגמרי, אך יכול להשתקם בעונות החמות יותר. בגידול בחוץ הצמח יעדיף צל חלקי או מלא, אך בגידול ביתי הוא זקוק לאור רב לא-ישיר.
רביית הצמח המתורבת נעשית לרוב על ידי חלוקת ההשרשה, שכן מרבית הזנים המבויתים לא מפיקים נבגים אמיתיים.
צמח זה נחשב בטוח לחיות מחמד שכן אינו רעיל.
מכון רויטרס ללימודי עיתונות
מכון רויטרס ללימודי עיתונות (באנגלית: Reuters Institute for the Study of Journalism, בראשי תיבות: RISJ) הוא מרכז מחקר וצוות חשיבה שמרכזו בבריטניה. זהו מרכז המחקר של אוניברסיטת אוקספורד לחקר נושאים המשפיעים על התקשורת העולמית.
המכון הוקם במחלקה לפוליטיקה וליחסים בינלאומיים באוניברסיטת אוקספורד ב-2006 כדי לערוך באמצעותו מחקרים מדעיים ומקצועיים על אמצעי התקשורת, לנהל את תוכנית המלגות לעיתונאות של תומסון-רויטרס, ולארח עמיתים למחקר אקדמי.
מכון רויטרס פועל לגשר בין עיתונאות יומיומית ובין מחקר אקדמי, והוא מרכז מחקר למצוינות באוניברסיטה. המכון מקיים באופן קבוע סמינרים ואירועים ויש לו תוכנית פרסום מקיפה. פרסומים אחרונים כללו את "דו"ח העיתונות המקוונת, 2018" (Digital News Report); מחקר בנושא "'ראיתי את החדשות בפייסבוק': ייחוס למותג בעת גישה לחדשות מסביבות מבוזרות" (‘I Saw the News on Facebook’: Brand Attribution when Accessing news from Distributed Environments); מחקר נוסף שעסק ב"מקרה בוחן בעדכון השידור הציבורי בזמנים מחוסרי-תקציבים ומקוטבים-פוליטית" (A Case Study in Updating PSB in Politically Polarised and Cash-Strapped Times); ואת "תפקידו של טוויטר במהלך הבחירות לנשיאות צרפת".
תוכנית המלגות לעיתונות של תומסון-רויטרס, שנוסדה בשנת 1983, מנוהלת בשיתוף על ידי המחלקה לפוליטיקה ויחסים בינלאומיים של אוניברסיטת אוקספורד ועל ידי מכללת גרין טמפלטון (Green Templeton College). התוכנית אירחה מעל 500 עמיתים מ-90 מדינות. אל המלגה מגישים מועמדות עיתונאים באמצע הקריירה מכל רחבי העולם, והנבחרים זוכים למימון שבאמצעותו הם כותבים מחקר אקדמי על נושאים על פי בחירתם באוקספורד.
מכון רויטרס מארח עמיתים אקדמיים שעובדים על מחקרים במימון בנושאים בעלי משמעות לתעשיית החדשות. הנושאים המרכזיים שמעסיקים את חוקרי המכון הם שיטות עיתונאיות, סטנדרטים עיתונאיים, אחריות של המדיות השונות, הפיקוח על כלי התקשורת ועסקי החדשות. המכון הוא שותף ב"תצפית העיתונות האירופית" (European Journalism Observatory), רשת של 11 אתרים בשפות שונות המדווחים על מחקר תקשורת מרחבי אירופה.
מכון רויטרס מקבל מימון מקרן תומסון-רויטרס וכן מימון נוסף מחברות תקשורת, מקרנות וממכוני מחקר אקדמיים ברחבי העולם.
את המכון מנהל ד"ר רסמוס קלייס נילסן (Rasmus Kleis Nielsen), פרופסור באוניברסיטת אוקספורד. בעבר שימש נילסן מנהל המחקר במכון.
עונת 2016/2017 בליגת העל בכדורסל
עונת 2016/2017 בליגת העל בכדורסל  הייתה העונה ה-63 של התחרות הארצית הבכירה לכדורסל בישראל והעונה ה-17 של ליגת העל. מספר הקבוצות היה 12. לאחר הסיבוב השלישי, שמונה קבוצות החלו בסדרות רבע גמר של הטוב מחמישה משחקים, כאשר המנצחות העפילו לפיינל פור.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על הפסד. לליגה העליונה עלתה הפועל גלבוע גליל.
העונה הסדירה החלה ב-8 באוקטובר 2016 והסתיימה ב-15 במאי 2017.
בהתאם לתוצאות העונה הסדירה ולאחר הסיבוב השלישי, האחרונה בטבלה, מכבי קריית גת, ירדה ליגה.
מכבי חיפה, שסיימה את העונה במקום ה-8, הפכה לקבוצה הראשונה בהיסטוריה שמדיחה בסדרת רבע הגמר את מוליכת הטבלה, הפועל חולון.
מכבי תל אביב שברה שיא שלילי בכך שלא זכתה באליפות שלוש עונות ברציפות, דבר שלא קרה לה מעולם.
הפועל ירושלים הפכה לקבוצה השלישית בהיסטוריה שחוזרת מפיגור 2:0 ומנצחת את סדרת רבע הגמר 2:3. כמו כן ניצחה ירושלים במשחק הגמר את מכבי חיפה וזכתה בתואר האליפות בפעם השנייה בתולדותיה.
חוקי רישום (קומיקס)
חוקי הרישום - משמע החוק לרישום מוטאנטים והחוק לרישום העל-אנושיים - הם הצעות חוק בדיוניות בהן השתמשו ככלי עלילתי בחוברות קומיקס של חברת מארוול קומיקס. הצעות החוק הללו מאלצות את רישומם המנדטורי של גיבורי-על בעלי כוחות על-אנושיים בממשלת ארצות הברית. האזכור הראשון לקונספט זה הוצג במיני סדרה "אקס-מן: ימי עבר עתידי" של שנת 1981. המונח עצמו, "חוק רישום", אוזכר לראשונה בחוברת Uncanny X-Men #181 ממאי 1984.
עצם האפשרות שהממשלה תבקש למתן את פעילויותיהם של גיבורי-על נחקר גם בחוברות קומיקס נוספות כמו ליגת הצדק והשומרים של חברת DC קומיקס, Powers ואסטרו סיטי של חברת אימג' קומיקס, ואף בסרטי אנימציה כמו משפחת סופר-על.
אישה באבטיח
אישה באבטיח הוא שיר ילדים מסוגת שירי איגיון, שכתבה נורית זרחי, הלחין שלמה גרוניך ושרה חוה אלברשטיין.
סיפור השיר
השיר מספר על אישה, שלמרבית ההפתעה וחוסר-ההיגיון שבכך, משתמשת באבטיח כביתה הפרטי.
האבטיח שימש אותה כבית לכל דבר, אך כשהעונה הגיעה לקיצה לא נותרה לה ברירה אלא לעבור לבית אחר.
האישה השקיעה זמן רב בחיפושים, והדבר היחיד שמצאה - גזר, היה הרבה פחות נוח ומרווח מביתה הקודם. הוא היה אמנם ארוך, אבל צר מדי. כדי שהגזר ישמש עבורה בית מגורים, כפי ששימש האבטיח, היה על האישה לבצע שינויים שונים. הבעיה הגדולה הייתה שהיא בקושי הצליחה להיכנס לתוכו.
ביצועים נוספים
חוץ מאלברשטיין, השיר בוצע בין היתר על ידי חני נחמיאס במסגרת הקלטת "שרים וצוחקים" ועל ידי יהודית רביץ במסגרת הקלטת "שירם קטנים לגדולים".
רות אוליבר
רות אוליבר היא קונדיטורית, עיתונאית אוכל, עורכת קולינרית ומחברת ספרי בישול ישראלית.
פח'ר עוזמא ארע'ון
פח'ר עוזמא ארע'ון (בפרסית: فخرعظمی ارغون; לימים - פח'ר עאדל ח'לעת-ברי, فخر عادل خلعتبری) (1965-1900) הייתה עיתונאית, פעילת זכויות נשים ומשוררת מפורסמת באיראן, ואמה של סימין בהבהאני.
רות אוליבר
ביוגרפיה
אוליבר החלה את לימודי הקולינריה בתיכון ויצו צרפת בתל אביב, למדה את העבודה המעשית בקונדיטוריה "צהלון" שהייתה מתחת לביתה ביפו. והמשיכה בעבודה במרכז מזון בצה"ל. אוליבר כותבת טור קבוע במגזין האוכל השולחן, עברה השתלמויות בתחום הקונדיטוריה בצרפת, וקורסים ללימוד והדרכה, וכיום היא מלמדת בבתי ספר לבישול: "עושים בישול", "גרובשטין", "אנינים"," פוד סטפס" ו"סו שף", היא חסידת ה"פינגר פוד" (האוכל הקטן) עליו היא אחראית באולם האירועים "מעגלים" שביבנה, ובעלת הקייטרינג "אוליבר".
פח'ר עוזמא ארע'ון
ביוגרפיה
פח'ר עוזמא ארע'ון הייתה אחת הנשים המובילות בתנועת זכויות האישה באיראן ואחת המשוררות המצליחות בתקופתה. היא הייתה חברה באגודת הנשים הפטריוטית, והעורכת של העיתון "אינדה איראן" כמו גם המוציאה לאור של המגזין "באנוואן". היא הייתה חברה פעילה באגודת הנשים בתקופתו של רזא שאה פהלווי וחברה במפלגה הדמוקרטית של איראן מאז 1941. ארע'ון גם מילאה תפקיד משמעותי בהקמת בתי ספר לבנות ואף לימדה בעצמה צרפתית והייתה מורה מוסמכת לחינוך. במשך שנים רבות לימדה בבתי הספר התיכוניים נאמוס, דאר אל-מועלמאת ונובאוגאן בטהרן עד לפרישתה ב-1958 אז היגרה לאמריקה.
ארע'ון נולדה בטהראן בשנת 1899. אביה, מורתזא קולי ח'אן ארע'ון, המכונה גם מכרם א-סולטאן, היה בן למשפחת ח'לעת-ברי, ואמה הייתה קמר ח'אנום, המכונה עזמת א-סולטנה בתו של מירזא מוחמד ח'אן, אמיר-תומאן, צאצא לשושלת מכובדת של מושלי גילאן. פח'ר עוזמא ארע'ון למדה בבית הספר הצרפתי "ז'אן ד'ארק" ולאחר מכן בבית הספר הפרסביטריאני "בית-אל". היא למדה פרסית, ערבית, משפט ועקרונות ההלכה האסלאמית והכירה היטב ספרות ושירה פרסית קלאסית. היא למדה גם מוזיקה וצרפתית אצל מורות פרטיות. ארע'ון ירשה את האהבה למוזיקה מדודה ארפע אל-מולכ, אשר נהג לשיר ולנגן בטאר. בהתחלה היא למדה את יסודות המוזיקה הפרסית הקלאסית ונגינה בטאר, ולאחר מכן, לפי הצעתו של דודה, היא למדה אצל לעבדאללה דוואמי, זמר ומורה מפורסם לנגינה ולמוזיקה.
רות אוליבר
ביוגרפיה
אוליבר מעריכה במיוחד את הקונדיטור פייר הרמה והשף תומאס קלר, ובישראל את השפים שלום קדוש ואורן גירון.
חיים אישיים
אוליבר נשואה ואם לשלושה בנים. מתגוררת ביבנה.
פח'ר עוזמא ארע'ון
ביוגרפיה
בשנת 1924, ארע'ון וקבוצת נשים אינטלקטואליות שביניהן נור אל-הודא מנגנה, מחתרם אסכנדרי, מלוכ אסכנדרי ופח'ר אפאק פארסא הקימו את הגרעין המרכזי של "אגודת הנשים הלאומית". מטרת העבודה הייתה השגת שוויון זכויות ואפשרות חינוך לבנות. בתקופה הזו הצליחה האגודה לגייס עוד נשים משכילות שיהיו חברות ופעילות באגודה.
רות אוליבר
ספריה
כל הספרים בהוצאת "השולחן"
קישורים חיצוניים
ממתכוניה:
פח'ר עוזמא ארע'ון
ביוגרפיה
באותה תקופה לא היו יותר משלושה או ארבעה בתי ספר לבנות בטהרן, וארע'ון לימדה צרפתית בשני בתי ספר כאלה, "נאמוס" ו"דאר אל-מועלמאת". היא הקדישה את זמנה הפנוי למען באגודה. בנוסף לאוריינות, הוראת ציור, רקמה, בישול, תפירה ואומנויות אחרות, עזרה לנשים חסרות בית, מתן נדוניה לנערות נזקקות ומתן הלוואות לעניים האגודה הייתה פעילה בדרכים נוספות. לאחר הפסקת הפעילות של האגודה, ארע'ון המשיכה לשתף פעולה שלו עם הנשים שהיו חברות בה. ארע'ון הייתה אחראית על ניהול בית הספר למבוגרים במשך שנים רבות, ולמרות הבעיות הרבות וההוצאות הכבדות של בית הספר, מעולם לא אפשרה את סגירת בית הספר. היא אפילו ניסתה לשמור על המשך הפעילות על ידי מכירת חפצים שירשה ממשפחתה.
ארע'ון נישאה לעבאס ח'לילי (מנהל העיתון אקדאם ) בשנת 1924. היכרותם התחילה עם פרסום שיר מהפכני פרי עטה של ארע'ון ששלחה לפרסום בעיתון שמתחיל כך:
ארע'ון התחתנה עם עאדל ח'לעת-ברי (מנהל העיתון "אינדה איראן ") ושינתה את שמה ל"פח'ר עאדל" לבקשת בעלה. לזוג נולדו שלושה ילדים: עאדל נז'אד (ע'וע'א), עאדל דח'ת (תראנה) ועאדל פר (סוהראב).
בתקופה שבה לא היה נהוג באיראן שנשים מועסקות בתפקידים אדמיניסטרטיביים וממשלתיים, ארע'ון הייתה האישה הראשונה שהועסקה כסגנית לחינוך נשים במשרד החינוך והתרבות בשנת 1937. במהלך שנה אחת של עבודה שם, היא בחרה מספר נשים כעמיתות לעבודה במשרד. בשל זיקתה הרבה להוראה ארע'ון התפטרה מתפקידה במשרד וחזרה ללמד ערבית בתיכון פהלווי לבנים במשך שלוש שנים.
פח'ר עוזמא ארע'ון נפטרה בשנת 1965 בגיל 68, ולפי צוואתה נקברה בבית הקברות אבן באבויה.
שירה
ארע'ון פרסמה כמאה וחמישים שירים מסוגות שונות (ע'זל, מרובעים, קצידה וטארג'יבנד ). השירים שלה נחשבים כהולמים את התנאים החברתיים של התקופה, ושיריה מזכירים את משוררי המהפכה החוקתית, המכילים רגש עז.
יוהאן רוזנמילר
יוהאן רוזנמילר, או "יוהנס רוזנמילר" ידוע באיטליה כג'ובאני רוזנמילר (בגרמנית: Johann Rosenmüller או Johannes Rosenmüller, או באיטלקית: Giovanni Rosenmüller, 24 באוגוסט 1617, אלסניץ – 12 בספטמבר 1684, וולפנביטל) היה מלחין גרמני, מורה ונגן עוגב וטרומבון. נציג בולט של המוזיקה הבארוקית, נמנה, לצידם של דיטריך בוקסטהודה ויוהאן פכלבל עם חשובי היוצרים של הקנטטות הכנסייתיות בגרמניה. פעל בעיקר בלייפציג ובוונציה, והפרה את המוזיקה הכלית הגרמנית בהשפעות מהאסכולות האיטלקיות.
קורות חייו
רוזנמילר הצליח לבסוף להימלט מהמאסר, לברוח להמבורג ומשם הגיע לוונציה. שם חידש את פעילותו המוזיקלית והחל משנת 1658, עבד כנגן טרומבון בבזיליקת סן מרקו. בין השנים 1678–1682 כיהן כמורה ומנהל מקהלה (maestro di coro) ומלחין הבית של ה"אוספדלה דלה פייטה" (Ospedale della Pietà), בית היתומות הידוע, שבו מאוחר יותר, במחצית הראשונה של המאה ה-18 פעל כקונצרטמייסטר אנטוניו ויוואלדי. גם בעת שהותו בוונציה לא התנתק רוזנמילר לרגע מקשריו עם המולדת: בשנת 1660 שלח למשל מיצירותיו לוויימאר. לאורך השנים נתן שיעורי הלחנה לתלמידים גרמנים רבים שבאו להשתלם באיטליה, ביניהם ליוהאן פיליפ קריגר (ב-1673). הוא קשר קשרים גם עם נסיכים מבתי המלוכה הגרמניים שנשלחו לחניכות תרבותית בוונציה. כך נקשר במיוחד לנסיכים מבראונשווייג. את אוסף הסונטות הראשון הקדיש לדוכס יוהאן-פרידריך פון בראונשווייג-לינבורג, ששהה בוונציה בשנת 1667, ואת האוסף השני - ב-1682 לבן דוד של הדוכס, אנטון אולריך פון בראונשווייג-וולפנביטל. באותה שנה 1682 חזר רוזנמילר לגרמניה והתקבל למשרת קפלמייסטר בחצר הדוכס אנטון-אולריך. רוזנמילר נפטר כעבור שנתיים בשנת 1684 בוולפנביטל ושם הובא לקבורה בכנסייה יוהנס הקדוש.
פעילותו כמלחין
רוזנמילר כתב כמה מאות יצירות מוזיקליות - קוליות ולכלים, מושפעות מאוד על ידי המוזיקה האיטלקית, במיוחד זאת של קוולי, קורלי או ג'ובאני לגרנצי שהתוודע אל יצירותיהם ככל הנראה גם בעת מסעו באיטליה בשנים 1645–1646.
המוזיקה הקולית
שירי הלווייה שלו הם המנונים סטרופיים והומופוניים א קפלה. המפורסם בהם - Welt ade, ich bin dein müde - נשאל בשלמותו על ידי יוהאן סבסטיאן באך בקנטטה שלו מס' 27. הלחן וגם המילים של שיר לווייה אחר - Alle Menschen müssen sterben - הוקדשו על ידי רוזנמילר לזכרו של אדם בשם פאול פון הנסברג (Letzte Ehre) ("כבוד אחרון"; לייפציג 1652).
Kern-Sprüche (אמרות כנף) ו-Andere Kern-Sprüche (אמרות כנף אחרים) הם אוספים של קונצ'רטי סאקרי (רוחניים) קצרים על טקסטים קצרים מכתבי הקודש בלטינית ובגרמנית, בסגנון ה-Symphoniae sacrae של שיץ. רוזנמילר היה סוכנו של שיץ להפצה בלייפציג של החלק השני של סימפוניות הקודש שלו בשנת 1647. הוא שלח לרוזנמילר שיר ברכה לרגל ההוצאה לאור של אוסף הפוואנים שלו ב-1645.
באיטליה כתב מספר רב של קטעים למיסה לערבית ולסיום, 53 על טקסטים לטיניים של תהילים, כולל לערבית של יום ראשון או מוקדשים למרים הקדושה. הלחין גם יצירות לקול סולו עם שני כינורות ובסו קונטינואו, וכן קונצ'רטי גדולים לשתי מקהלות, סולנים וכלים.
יצירתו הכנסייתית המבוססת על מגילת איכה היא יצירתו המונודית היחידה. הקנטטות לקול סולו שלו מושפעות מהקנטטות החילוניות של קריסימי וצ'סטי. הן מבוססות על טקסטים דתיים בלטינית בעירוב של שירה ופרוזה - רצ'ציטטיבים, אריוזי ואריות.
רוזנמילר שאל אלמנטים מז'נר הקנטטה הסולנית ומהאופרה האיטלקית יחד עם סגנונות כליים איטלקיים, שבישרו את הופעת הקנטטה הכנסייתית הגרמנית.
המוזיקה הכלית
פרט למוזיקה הכנסייתית, כתב רוזנמילר סוויטות וסונטות ותרם באופן משמעותית להתפתחותן של שתי הצורות המוזיקליות האלה. ביצירותיו הראשונות - "פאוואנים..." ו"מוזיקת סטודנטים" הלחין בהתאם לסגנון הגרמני הישן: עם פוואן, אלמאנד, קוראנט, באלו וסרבנד. לעומת זאת הסונטות הקאמריות שלו בחמשה קולות, שפורסמו בוונציה ב-1667, נפתחות בסינפוניה, לפי רוח הזמנים החדשים. אוסף הסונטות משנת 1682, לקבוצות של 3–5 כלי מיתרים, הכוללות גם תפקיד לבאסו קונטינואו, מתקרבות בצורה לסונטות הכנסייתיות של קורלי. קורט גודוויל העריך כי הן "ללא ספק, כליל השלמות של האמנות הגרמנית בתחום המוזיקה הכלית במחצית השנייה של המאה ה-17".
בשנות ה-80 התעוררה התעניינות והערכה מחודשת במפעלו המוזיקלי.
יצירות קוליות
לדוגמה - Nunc dimitiis ל-4–8 קולות, מיתרים ובאסו קונטינואו
ביבליוגרפיה
J.B. Metzler Verlag, Stuttgart, Weimar, and 4
ג'וזפה קמפורה
ג'וזפה קמפורה (באיטלקית: Giuseppe Campora; 30 בספטמבר 1923 - 5 בדצמבר 2004) היה טנור אופראי איטלקי.
ננה קונאדו אגימן רולינגס
ננה קונאדו אגימן רולינגס (באנגלית: Nana Konadu Agyeman Rawlings) היא הגברת הראשונה לשעבר של גאנה מיוני 1979 ועד ספטמבר 1979, ופעם נוספת בין דצמבר 1981 ועד ינואר 2001. בשתי הפעמים כאשתו של הנשיא ג'רי ג'ון רולינגס.
בשנת 1982 הפכה לנשיאת "תנועת הנשים ה-31 בדצמבר", בשנת 2016 הגישה מועמדותה לנשיאות ובכך נהפכה לאישה הראשונה שעשתה זאת בגאנה.
קורות חיים
ננה קונאדו נולדה ב-17 בנובמבר undefined1948, בת ליוט ופליציה אגימן, משתייכת לשבט אשנטי (Ashanti). במהלך לימודיה במכללת אחימוטה באקרה פגשה את ג'רי ג'ון רולינגס שלימים נהיה בעלה. בהמשך, למדה אומנות וטקסטיל באוניברסיטת "קוואמה נקרומה למדע וטכנולוגיה" וקיבלה תעודת עיצוב פנים. בנוסף, מילאה תפקידים פעילים בהנהגת בסטודנטים, בין היתר כמנהלת אולם המגורים שבו התגוררה.
ננה קונאדו ורולינגס נישאו בשנת 1977, לשניים ארבעה ילדים: איזנאטור, יאהא אסנטאווה, אמינה וקמאת'י, וכמה נכדים.
בעלה, ג'ון רולינגס, הוביל הפיכה צבאית שהפילה את השלטון המקומי ב-1981 והתחיל לכהן כראש ממשלה מהשנה שאחריה. רולינגס הוביל את המדינה לשלטון אזרחי וב-1992 התקיימו שוב בחירות חופשיות. קונאדו מספרת שלא הייתה חלק מההפיכות, לא לקחה חלק בתכנון ולא הייתה מודעת להתרחשות.
תנועת הנשים 31 בדצמבר
קונאדו ייסדה במידה ניכרת את "תנועת הנשים 31 בדצמבר" ("The 31st December Women’s Movement") לאחר שבעלה תפס את השלטון אחרי ההפיכה ב-1981.
במהלך כהונתה כגברת הראשונה של גאנה ונשיאת תנועת הנשים, שגרירות גאנה פרסמה הצהרה בשמה ב-31 בדצמבר. ההצהרה היוותה את יעדי תנועת הנשים: "השאיפה שלי היא לראות את שחרור הנשים בכל רמות הפיתוח כדי לאפשר להן לתרום ולהנות מהתקדמות חברתית-כלכלית ופוליטית של המדינה... יש להכיר בתפקיד החיוני של נשים לקידום שלום במשפחה, במדינה ובעולם כולו. יש להכיר בכך, וכדי לעשות זאת עליהן להיות בעלות סמכות פוליטית. יש לצייד אותן כראוי לאתגרים של זיהוי ביקורתי והערכת פתרונות לשיפור החברה".
התנועה כללה כ-2 מיליון נשים. קונאדו תיארה את התנועה כ"איגוד לא-ממשלתי רחב-כוונות השואף להשיג מטרות אלו באמצעות גיוס יעיל של נשים". התנועה הקימה יותר מ-870 בתי ספר ברחבי גאנה ועבדה באופן פעיל כדי לעורר עניין עבור הישג של התפתחות הילד ותכנון המשפחה. בנוסף, התנועה הקימה מעונות יום, משתלות, מאפיות, קואופרטיבי דיג לנשים, מפעלי עיבוד מזון ומגוון תוכניות כלכליות. היא גייסה כסף הן מהממשלה והן מתוכנית הפיתוח של האו"ם.
קונאדו הכריזה שתמשיך לעבוד בתנועה גם אם בעלה כבר לא יכהן כנשיא.
ב"בולטימור אפרו-אמריקן" (Baltimore Afro-American), עיתון הדגל של הרשת האפרו-אמריקאית, דווח כי נשים הן כוח העבודה הגדול ביותר בגאנה והן שואפות להיות חלק מרכזי בפיתוח מחודש של המדינה. למעשה, עד דצמבר 1981 לא היה לנשים כוח השפעה במשפט או בפוליטיקה, אפילו לא בחוקים שנוגעים להן. זו הייתה תנועה עממית, עם נשים שמכרו את אדמתם, בגדים ותכשיטים כדי לקבל כסף.
זכויות נשים וילדים
בתחילת שנות השמונים, התאגדו כמה נשים סביב קונאדו במטרה להקים ארגון נשים. אחרי פגישות מועטות לא קרה דבר. ממפגש ודיון עם הנשים עלה כי צריך להתחיל עם דברים שיניבו עבורן כסף. רוב הנשים רוצות דברים בסיסיים כמו מים, לכן צריך לעזור להן לפתח את הקהילות שלהן במגזר החברתי. בהתאם לזאת, התנועה הנחילה לנשים דרכים לייצר הכנסה ולחסוך כסף עבור פרויקטים קהילתיים. קונאדו עודדה אותן להיות חלק מתהליך קבלת ההחלטות בכפריהן, ודאגה שיכירו את מדיניות הבריאות והחינוך.
בשנת 1991, הודות למאמצים שהשקיעה קונאדו, גאנה אישרה את אמנת האו"ם בדבר זכויות הילד.
באמצעות התנועה, קונאדו הצליחה להעביר חוק מכריע בנוגע לירושות. עד להתערבותה, לנשים בגאנה היו זכויות ירושה מעטות בלבד על מות בעליהן. החוק שהעבירה קונאדו סיפק עבורן זכות לירושה גם אם לא נשארה צוואה מסודרת.
התנועה שמה לעצמה למטרה לתת לנשים את הכלים להיות מעורבות יותר בתהליכי הבחירות ודאגה להעלאת המודעות בנושא. בעקבות זאת, הרבה נשים נכנסו לוועדות בכפרים ובמחוזות שלהן, כמה מהן אפילו הגיעו לכהן בתור ראש וועדה. שיא המהלך היה בשנת 1992, כאשר נבחרו 19 נשים לפרלמנט.
מסע לארצות הברית לקידום סחר כגברת ראשונה
במהלך שנת 1995, נסעה הגברת הראשונה של גאנה עם בעלה כחלק ממסעו כנשיא, בניסיון לעודד השקעות וסחר עם גאנה. הם ביקרו בניו יורק, שיקגו, אטלנטה, וושינגטון, יוסטון, דטרויט, לינקולן, פנסילבניה ולוס אנג'לס. הם היו הזוג הנשיאותי הגאני הראשון שיצא לסיור כזה בארצות הברית.
המפלגה הדמוקרטית הלאומית (NDP)
בשנת 2009 עזבה קונאדו את המפלגה הפוליטית של בעלה, הקונגרס הדמוקרטי הלאומי (NDC). מאוחר יותר נבחרה להיות יו"ר המפלגה הדמוקרטית הלאומית (NDP).
בחירות 2012
בשנת 2012, בהיותה האישה הראשונה המכהנת הכי הרבה זמן, הגישה קונאדו מועמדות לנשיאות בפעם הראשונה. המועמדות נפסלה בעת תהליך המינוי על ידי וועדת הבחירות.
כתיבת ספר
ב-26 בנובמבר 2018 השיקה ננה קונאדו את ספרה הראשון,"It takes a women", המתאר את מסעה הפוליטי. הספר הוא ראשון מתוך סדרה של ארבעה ספרים שיספקו תובנות עמוקות על האקטיביזם והחוויות הפוליטיות שלה. בספרה החדש מספרת קונאדו את הסיפור על השנים המעצבות של הסנגוריה שלה להעצמת נשים ועל ייצוג המפלגה הדמוקרטית הלאומית (NPD). בנוסף, יש בספר התייחסות לתחילת הקשר שלה עם רולינגס ולהתנגדות ההורים של השניים לקשר הזה.
המהדורה הבאה של הספר צפויה לצאת בשנה הבאה ולתאר את חייה הפוליטיים-חברתיים של קונאדו.
אפקט היו-יו
אפקט היו-יו המכונה גם מחזור המשקל הוא תופעה חוזרת ונשנית של אובדן משקל והשבתו בשל דיאטת הרזיה המבוססת על הגבלת צריכת הקלוריות היומיות. המונח "דיאטת יו-יו" נטבע על יד ד"ר קלי בראונל (Kelly D. Brownell) מאוניברסיטת ייל, בהתייחס לתנועה המחזורית מעלה-מטה של היו-יו. אדם השומר על הדיאטה מסוג זה מצליח בתחילה להשיג את מטרת איבוד המשקל אך נכשל בשמירה עליו לאורך זמן ומתחיל לעלות במשקל שוב, ואז הוא מנסה לאבד שוב את המשקל שהחזיר לעצמו וחוזר חלילה.
גורמים
קיימים כמה גורמים לאפקט היו-יו, אבל בדרך כלל סיבת התופעה בדיאטת הרזיה חריפה מדי. בתחילה יחוש האדם המתחיל בדיאטה כזו תחושת התעלות בשל אובדן המשקל וגאווה ביכולתו להימנע מאכילה. במשך הזמן גורמות המגבלות על האכילה המוטלות בדיאטות חריפות אלו לתופעות דוגמת דיכאון או עייפות שבעטיין קשה מאוד להתמיד בדיאטה. בסופו של דבר חוזר האדם להרגלי האכילה הקודמים, כשכעת נוספת תחושת הכישלון של הניסיון לרזות באמצעות דיאטה המגבילה את כמות האוכל. במצב רגשי זה נוטים אנשים רבים לאכול אפילו יותר משאכלו לפני שהחלו בדיאטה ועקב כך הם עולים במשקל במהירות.
השפעות בריאותיות
דיאטה הרזיה הגורמת לאפקט היו-יו מבוססת על הפחתה דרסטית בצריכת מזון כתחליף לתזונה מאוזנת ופעילות גופנית. עקב כך, יכול אדם שנוקט בצעד זה לאבד הן מסת שרירים והן רקמות שומן במהלך השלב הראשוני של אובדן המשקל (על מנת שלא לאבד שרירים חובה לעסוק באימון משקולות). עם השלמת הדיאטה סביר להניח שגופו של אדם שמנע מעצמו מזון יחוש את תגובת הרעב, דבר שיוביל לגידול משקל מהיר שכולו רקמת שומן. זוהי מחזוריות שמשנה את היחס שומן לשרירים בגוף, אחד הגורמים החשובים ביותר בבריאות האדם. מחקר שנעשה בחולדות הראה כי חולדות שעברו מחזורים של דיאטת יו-יו נוטות לעלות מהר יותר במשקל עם זאת, מחקר שנעשה ב-1994 על ידי צוות בראשות אטקינסון (Atkinson) הראה כי "למחזורים של עלייה וירידה במשקל אין השפעות שליליות על הרכב הגוף, על קצב חילוף החומרים במנוחה, על פיזור השומן בגוף, או על הצלחה בעתיד לרדת במשקל", וכי אין מספיק עדויות המראות כי גורמי הסיכון למחלות לב תלויים ישירות בדפוסים של דיאטה מחזורית. לדיאטת יו-יו יכולות להיות השלכות רגשיות ופיזיות קיצוניות בשל הלחץ שאדם המעוניין לרדת במשקל במהירות גורם לעצמו. שביעות הרצון המיידית מהירידה במשקל מפנה את מקומה בסופו של דבר להרגלי האכילה הישנים הגורמים לעלייה במשקל ולמועקה רגשית. וכי מכיוון ש"אין הגדרה אחת מקובלת של מחזור עלייה וירידה במשקל", בלתי אפשרי למחקר להסיק מסקנות ספציפיות לגבי ההשפעות בפועל של דיאטה מחזורית, עד שנושא זה יוגדר בצורה מוחלטת.
זכות הבחירה לנשים באוסטרליה
זכות בחירה לנשים באוסטרליה הייתה אחת מהמטרות הראשונות של התנועה למען שוויון מגדרי באוסטרליה. חוקים המתירים זכות בחירה לנשים התחילו להיות מחוקקים בסוף המאה ה-19, כשתחילה זה קרה בדרום אוסטרליה בשנת 1894 ואחר כך במערב אוסטרליה בשנת 1899. ב-1902, כשהוקם הפרלמנט האוסטרלי אחד החוקים שקבע הוא ה-Commonwealth Franchise Act אשר קבע כי לנשים יש זכות הצבעה מלאה באוסטרליה וכי הן יכולות להיבחר לפרלמנט האוסטרלי, החלטה זאת סיימה באופן רשמי את האפליה על בסיס מגדר בבחירות לפרלמנט האוסטרלי. עד שנת 1911, שאר המדינות באוסטרליה חוקקו גם הן חוקים המתירים זכות בחירה לנשים בבחירות הפנימיות במדינה.
לפני המאה ה-19
הנשים הצאצאיות של המורדים מהמרד על הבאונטי שחיו על איי פיטקרן יכלו להצביע מ-1838, זכות זו הועברה להן גם כאשר נשלחו ליישוב מחדש באי נורפוק (עכשיו טריטוריה אוסטרלית) בשנת 1856.
זכות הבחירה לגברים באוסטרליה
הממשל הראשון בסגנון אירופאי הוקם באוסטרליה בשנת 1788. הוא היה אוטוקרטי ונוהל על ידי מושלים. תהליכים פוליטיים התחילו במדינה בעיקר בגלל השפעות של החוק האנגלי במסמכים כמו המגנה כרטה או חוק הזכויות מ-1689 אשר הובאו מבריטניה על ידי המתיישבים. תביעות לממשל נבחר התחילו באוסטרליה מיד לאחר שהאנגלים החלו ביישוב של הקולוניות השונות.
ב-1825 מינה מושל ניו סאות' ויילס את המועצה המחוקקת של ניו סאות' ויילס, הגוף המחוקק הראשון באוסטרליה. בשנת 1840 הוקמו שתי מועצות עירוניות באדלייד ובסידני שבהן הייתה זכות הצבעה לגברים בלבד. הבחירות הפרלמנטריות הראשונות באוסטרליה נערכו ב-1843 ובהן נבחרו הנציגים למועצה המחוקקת של ניו סאות' ויילס. במקרה זה זכות ההצבעה הייתה קשורה למעמד כלכלי ובעלות על רכוש והוענקה לגברים בלבד. זכויות הבוחר לכלל הגברים הורחבו בניו סאות' ויילס בשנת 1850 ובחירות לגופים מחוקקים התקיימו גם בוויקטוריה, דרום אוסטרליה וטסמניה.
עד אמצע המאה ה-19 היה רצון רב לממשל נבחר במושבות של אוסטרליה, רצון זה הושפע מהתנועות הרפורמטיות הגדולות בארצות הברית ובאימפריה הבריטית כמו התנועה הצ'רטיסטית, שרעיונותיהן הגיעו לאוסטרליה על ידי מחפשי הזהב. "חוק הממשל בקולוניות האוסטרליות" (The Australian Colonies Government Act), שנחקק בשנת 1850, היה ציון דרך משמעותי שהבטיח ממשל נבחר בניו סאות' ויילס, בוויקטוריה, בדרום אוסטרליה, ובטסמניה. בעקבות כך, הקולוניות השונות אמצו חוקות אשר יצרו פרלמנטים דמוקרטיים אבל גם שימרו את המעמד של ציבור המתיישבים העשירים ואת האינטרסים הכלכליים והחברתיים של המלוכה הבריטית, שהוכרזה כראש המדינה. ב-1855 הוענקה בדרום אוסטרליה זכות הצבעה לכל הגברים ילידי בריטניה מעל גיל 21. זכות זו הורחבה גם לוויקטוריה בשנת 1857 ולניו סאות' ויילס ב-1858. עד 1896, שאר המושבות העניקו גם הן זכויות דומות, כשטסמניה הפכה לאחרונה להעניק זכות בחירה לכלל הגברים ילידי בריטניה.
התנועה למען זכות בחירה לנשים
התנועה למען זכות בחירה לנשים התהוותה באוסטרליה במהלך המאה ה-19. בין קולוניות שונות היו הבדלים רבים בדרכי הפעולה ובהישגים, כמו גם בארגונים שהשתתפו במאבקים לשוויון.
בשנת 1861 נשים בעלות רכוש בדרום אוסטרליה קיבלו את הזכות להצביע בבחירות המקומיות, אבל לא בבחירות לפרלמנט. רק בשנת 1894 הפרלמנט של דרום אוסטרליה אישר את זכות הבחירה ואת הזכות להיבחר לפרלמנט, והחוק קיבל הסכמה מלכותית בשנת 1895. החוק יושם באופן שווה גם בטריטוריה הצפונית, שהייתה אז חלק מדרום אוסטרליה. בשנת 1897, קתרין הלן ספנס הפכה לאישה הראשונה שהייתה מועמדת לתפקיד פוליטי, כשניסתה להיבחר ללא הצלחה כנציגה לאספה הפדרלית בבחירות בדרום אוסטרליה.
בשנת 1899 העניקה אוסטרליה המערבית זכות הצבעה לנשים בהצעות שעברו ברוב קולות בשני בתי הפרלמנט לאחר מאבק של ה-WCTU (או Women's Christian Temperance Movement) וכתבות חיוביות במספר עיתונים במושבה.
בוויקטוריה, חוק הבחירות של 1863 נתן זכות הצבעה לכל מי שהיה רשום ברשימות העירוניות כמשלם מיסים, כלומר בעיקר אנשים בעלי רכוש. ב-1864 היו נשים ששילמו מיסים בוויקטוריה וחלקן הצביעו בבחירות של המושבה. עם זאת, הרשות המחוקקת התייחסה לעניין כטעות בניסוח החוק ותיקנה אותו ב-1865. לאחר מכן בבחירות של 1866 הצביעו רק גברים המשלמים מיסים. בשנת 1884, הנרייטה דגדייל, שתמכה בפומבי בזכות הצבעה לנשים מאז 1868, ואנני לאו הקימו את "האגודה הוויקטוריאנית לזכות בחירה לנשים" (Victorian Women's Suffrage Society), שהייתה הארגון האוסטרלי הראשון שעסק בזכות בחירה לנשים. האגודה קראה לקביעת קריטריונים אחידים להצבעה לגברים ונשים. המאבק נמשך עד 1908 אז נשים קיבלו לראשונה זכות הצבעה בוויקטוריה, ולאחר מכן הצביעו לראשונה בבחירות של המושבה ב-1911. ויקטוריה הייתה המדינה האחרונה באוסטרליה שנתנה זכות בחירה לנשים. האגודה הוויקטוריאנית לזכות בחירה לנשים התפרקה בשנת 1908, אחרי שהנשים במדינה קיבלו באופן רשמי את זכות הבחירה.
בשנת 1889, עזרו רוז סקוט ומרי וינדייר להקים את אגודת הנשים הספרותית (Women's Literary Society) בסידני, אשר עתידה הייתה להפוך לליגה הנשית לזכות בחירה לנשים (Womanhood Suffrage League) ב-1891.
בקווינסלנד, התאחדות הנשים לזכות הצבעה שווה הוקמה בשנת 1894, ועסקה בהחתמה של אנשים על שתי עצומות הקוראות לזכות הצבעה לנשים. על העצומה הראשונה חתמו 7,781 נשים ועל העצומה השנייה חתמו 3,575 גברים. העתירות קראו גם למערכת בה כל הקולות שווים זה לזה מכיוון שבאותה תקופה לגברים עם רכוש רב הייתה זכות להצביע מספר פעמים בהתאם לרכושם.
בשנת 1897 הוחתמה עצומה שלישית על ידי הסניף של ה-WCTU בקווינסלנד שבה הוחתמו 3,869 גברים ונשים שקראו לזכות הצבעה שווה לגברים ונשים. גם אגודות אלה התפרקו לאחר מתן זכות בחירה לנשים במדינה ב-1905.
בשנת 1889 הוקמה האגודה האוסטרלית למתן זכות בחירה לנשים, גוף שאיחד את המאבק בכל אוסטרליה ושם לו למטרה לחנך גברים ונשים על הזכות להצביע ולהיבחר לפרלמנט. דמויות מפתח באגודה היו: בדרום אוסטרליה מרי לי וקתרין הלן ספנס; במערב אוסטרליה אדית קוואן; בניו סאות' ויילס מייבנק אנדרסון, לואיזה לוסון, דורה מונטיפיורי ורוז סקוט; בטסמניה אלישיה אושיי פיטרסון וג'סי רוק; בקווינסלנד אמה מילר; ובוויקטוריה אנט בר-קרופורד, הנרייטה דגדייל, וידה גולדשטיין, אליס הנרי ואנני לאו.