cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וולבי יערוני זוטר
תפוצה ואקולוגיה
הוולבי הזוטר אנדמי לאי גינאה החדשה והוא מצוי בשטחן של שתי המדינות החולקות את האי: פפואה ואינדונזיה. התפוצה הגאוגרפית שלו משתרעת לאורך רכסי ההרים החוצים את האי מהמזרח למרכז: רכס אואן סטנלי ורכס ביסמרק; הוא מצוי גם בחצי האי הואון ובהרי פוג'ה, ונעלם ממספר רכסי הרים מבודדים דוגמת רכס שרדר, רכס הונשטיין, רכס טוריצ'ילי ואולי גם רכס אלברט. בית הגידול שלו מורכב מיערות גשם הרריים בגבהים של 3,100-800 מטר מעל פני הים, בדרך כלל מסוג יערות עננים שבהם ערפל תמידי, משקעים גבוהים ויוצאי דופן, צמחייה סבוכה, ואדמה בוצית אשר עשירה בשרכים, בשיחים ובצמחים מטפסים. הוא מצוי גם בקרחות יער, ברצועות מנשק שבין היער לסוואנה הגשומה, ונראה לעיתים קרובות על שפת הנחלים.
מעט מאוד ידוע על אורח החיים של המין. הוולבי הזוטר הוא יונק פעיל יום, אשר נמצא מרבית הזמן בשטח ביתי קבוע שגודלו נע בין דונם לדונם וחצי. את שעות הלילה הוא מבלה בשינה במקום מסתור מוגן, דוגמת חורים באדמה ומתחת לשורשי עצים. התנוחה השפופה שלו מותאמת היטב לתנועה בתוך השיחים, והפרווה הכהה שלו מתמזגת להפליא עם האדמה החשוכה והבוצית של היער. הוולבי הזוטר ניזון מעלים שונים, אפיפיטים ופירות שנפלו על קרקעית היער. הוא מגוון את תזונתו בפטריות ובשורשים. הרבייה מתרחשת בכל השנה ללא עונה קבועה. הנקבה ממליטה גור יחיד בדרך כלל.
מצב שימור
הוולבי היערוני הזוטר מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT), מכיוון שהאוכלוסייה שלו נמצאת בירידה משמעותית כתוצאה מציד, והוא מתקרב בהדרגה לקריטריונים של מצב השימור פגיע (VU). הוולבי הזוטר מאויים מעלייה בצפיפות האוכלוסייה האנושית, ומציד אינטנסיבי לבשר. הוא נחשב לפריט מזון מבוקש על ידי הציידים המקומיים בשל שכיחותו והיותו מין גדול יחסית למרבית יונקי פפואה הזעירים. איום חמור נוסף עליו, הוא מצד כלבי בר אשר צדים אותו גם באזורים מבודדים ורחוקים ממקום יישוב, ובכך מקשים עליו למצוא מקום מפלט מפני הציד האנושי. בנוסף, בית הגידול שלו הולך ומצטמצם כתוצאה מבירוא יערות לשימוש חקלאי. מחקרים אודות צפיפות האוכלוסייה של הוולבי הזוטר, מצאו שהם מושפעים בחדות מנוכחות אנושית, כאשר הצפיפות הגבוהה ביותר נמצאת ברכסי הרים בלתי נגישים.
הוולבי הזוטר מצוי במספר אזורים מוגנים, והבולט שבהם הוא אזור השימור YUS בחצי הואון שהוקם עבור קנגורו אילני הואון, ובו יש אוכלוסייה משגשגת של הוולבי הזוטר אשר נמצאת בעלייה מתמדת. ברוב חלקי פפואה, הוא סובל מהכחדות מקומיות, במיוחד מרכסי הרים מבודדים דוגמת טוריצ'ילי, שרדר והונשטיין שבהם הוא אינו קיים עוד.
מכשיר קשר
מכשיר קשר הוא מכשיר המשמש לקשר רדיו - העברת מסרים בין שני מקומות נפרדים או יותר. הוא מתבסס על שידור וקליטה של גלי רדיו, בטכנולוגיות מגוונות. סוגים רבים של מכשירי קשר קיימים כיום, החל ממכשירים המשמשים למשחק וכלה במכשירי קשר צבאיים בעלי יכולות מתקדמות הכוללות העברת מידע והצפנה. עיקר השימוש במכשירי הקשר הוא בתחומי הביטחון השוטף (צבא, משטרה, אבטחה, מכבי אש, ומד"א חילוץ והצלה) והתחבורה (מוניות, שיט וטיסה).
המצאת המכשירים ותחילת התפתחותם
תחילת דרכו של מכשיר הקשר הגיעה בד בבד עם התפתחות הרדיו. בשנת 1894 החל גוליילמו מרקוני בניסיונות לבניית מכשיר טלגרפיה אלחוטית, על פי ניסוייו של המדען היהודי-גרמני היינריך הרץ. בשנת 1895 הצליח מרקוני לשדר למרחק שני קילומטרים, וב-12 בדצמבר 1901 הצליח לקלוט, בעזרת אנטנה מחוברת לעפיפון, אות ששודר למרחק 3,200 קילומטר. בשנת 1897 רשם מרקוני פטנט על המצאתו, והקים את "חברת מרקוני לטלגרף אלחוטי", שהפיצה את ההמצאה החדשה. בשנת 1907 כבר היו מכשירי קשר בכל אוניות הנוסעים הגדולות שחצו את האוקיינוס. פרשת טביעתה של הטיטניק, בשנת 1912, סייעה לפופולריות של המכשיר החדש, שכן בעקבות השימוש במכשיר הקשר של הספינה ניצלו חייהם של רבים - הספינה "קרפתיה", שקלטה את אותות המצוקה של הטיטניק, הגיעה ממרחק ואספה את הניצולים. בעקבות האסון הוחלט גם כי שידורי האלחוט יהיו פעילים במשך 24 שעות ביממה. במהלך כל אותה תקופה פעלו מכשירי הקשר כטלגרפים אלחוטיים, כלומר - לא העבירו קול אלא רק סימני מורס. כדי להפעילם נדרשו אלחוטנים - אנשים שתפקידם היה להפעיל את מערכות הקשר, לשדר ולהאזין להן.
המעבר לשידורי קול
בשנת 1906 שודר לראשונה שידור של קול בעזרת גלי רדיו - האנגלי רג'ינלד אוברי פסנדן הצליח לשדר קול מתחנת שידור נסיונית במסצ'וסטס. עם זאת, איכות השידור הייתה ירודה מאוד ופסנדן לא הצליח לקדם את המצאתו. התפתחות חשובה חלה בשנת 1907, עם פיתוח הטריודה (שפופרת הריק) על ידי לי דה-פורסט, שאפשרה להגביר את עוצמת האותות המשודרים והנקלטים. פיתוח זה איפשר את המעבר לשידורי קול. דחיפה נוספת הביאה מלחמת העולם הראשונה, שפרצה בשנת 1914, שגרמה לביקוש עצום למכשירי הקשר ולשכלולם.
עידן מכשירי הקשר הניידים
בשנת 1933 רשם אדווין ארמסטרונג את שיטת איפנון התדר (FM) כפטנט. שיטה זו איפשרה איכות שידורים גבוהה וצלולה יותר משיטת השידור שהייתה נהוגה עד אז, איפנון המשרעת (AM). על בסיס שיטה זו, פיתחה חברת מוטורולה בשנת 1943 את מכשיר הקשר הנייד הראשון, תחת השם המסחרי Walkie-Talkie. המכשיר נכנס לשימוש נרחב במהלך מלחמת העולם השנייה שהתרחשה באותה עת. בשנת 1947 נפתח עידן חדש בטכנולוגיית הקשר עם המצאת הטרנזיסטור במעבדות בל. הטרנזיסטור החליף את שפופרות הריק, שסבלו מקשיי אמינות, גודל, וגרמו לחימום של המכשיר בזמן הפעולה.
מרכיבים כלליים
למרות שקיימים סוגים רבים מאוד של מכשירי קשר, הרי שלכולם משותפים מספר מרכיבים בסיסיים: מרכיבי תקשורת ו-RF, מרכיבי שמע ותקשורת, ומרכיבי אנרגיה. דוגמאות למרכיבים:
תדר רדיו
לכל מכשיר קשר מוקצב תדר רדיו שבו ניתן להאזין לו ולשוחח אתו. מכשירי קשר אחדים המשתייכים לאותה רשת פועלים כולם באותו תדר. בכל המוניות של תחנת מוניות מסוימת, למשל, מותקנים מכשירי קשר המכוונים לתדר של התחנה, כך שניתן ליצור קשר עם כל אחת מהמוניות. קשר זה אינו אישי - כל שיחה ברשת זו נשמעת בכל מכשירי הקשר שלה, גם אם נועדה למונית מסוימת.
כיוון שהרוחב הכולל של גלי הרדיו סופי, ולכל משדר נדרש רוחב פס מינימלי, הרי מספרם הכולל של תדרי הרדיו מוגבל. העובדה למשדר יש טווח מסוים, התלוי בעוצמת השידור ובצורת ההתפשטות של גלי הרדיו, ניתן להקצות אותו תדר לשני משדרים המרוחקים במידה מספקת.
אופי השימוש במכשירי קשר הוא לרוב שימוש מזדמן, שקורה בפרקי זמן מסוימים, ובשאר הזמן אין שימוש במכשיר. מערכות קשר ומכשירי קשר מתקדמים עושים שימוש נרחב בעובדה הזאת. הם אינם קושרים בין רשת לתדר מסוים, אלא מחזיקים מאגר קטן של מספר תדרים, המשרתים מספר גדול יותר של רשתות. כאשר אדם מעוניין לדבר במכשיר הקשר שלו, מערכת הקשר מקצה לו תדר פנוי מתוך כלל התדרים שלרשותה, ומודיעה על כך למכשיר של הדובר ולמכשירים של שאר החברים שלו ברשת. כל התהליך מתבצע באופן אוטומטי ושקוף למשתמש מבלי להפריע לרשתות קשר אחרות. כאשר האדם מסיים לדבר במכשיר הקשר, התדר שהוקצה לו מתפנה ומישהו אחר, ואף רשת אחרת במערכת יכולים לקבל הקצאה עליו.
סבונית
סבונית (שם מדעי: vaccaria) הוא סוג צמח עשבוני ממשפחת הציפורניים שמיניו קיבלו את שמם, בגלל החומר סאפונין שהם עשירים בו. הסאפונין הוא חומר בעל תכונות הקצפה, ומשמש כחומר עזר בתעשיית חומרי הניקוי. בעבר היו משתמשים בשורשים, בענפים הרכים, בזרעים ובפרחים של מיני הסבונית, לכביסת בדים עדינים כאריגי משי ותחרה.
מספר מיני הסבונית הוא כ-40, והם נפוצים ביבשת אירופה ובארצות הים התיכון. הם נפוצים כצמחי בר וגם כצמחי תרבות.
גובה הגבעול הוא בין 50–70 ס"מ. העלים נגדיים, ומסודרים על הגבעול בזוגות. הפרחים הם תפרחת דו-בדית כך שמהציר הראשי מסתעפים שני ענפים נושאי פרחים, וכל אחד מהם בעצמו הוא גם ציר להסתעפות של שני ענפים נושאי פרחים.
הפרח הוא גביע בעל 5 שיניים, וחמש צלעות בולטות ההופכות לאחר הפריחה למעין כנפיים. לפרח 5 עלי כותרת ו- 10 אבקנים. הפרי הוא הלקט מארך בעל 4 קשוות.
בסוג זה 4 מינים:
תנועת המקופחים
תנועת המקופחים ( בערבית: حركة المحرومين, "חַרַכַּת אל-מַחרוּמין") הוקמה על ידי האימאם מוסא א-צדר בלבנון בשנות השבעים. הייתה זו תנועה שיעית שדאגה לזכויותיהם בלבנון, ולמעשה זו הייתה התנועה השיעית המשמעותית הראשונה בלבנון. היא הביאה להעלאת מעמד השיעים בלבנון וקירבה אליה שיעים רבים שהזדהו עם רעיונותיה ורצו להביא לשינוי.
התנועה ערכה הפגנות ומחאות. במהלך בשנות השבעים החל השאה של איראן להתנגד לה, בעיקר בשל התנגדותו לא-צדר. זאת משום שא-צדר, שנשלח על ידי איראן לשפר את מצב השיעים בלבנון ואת מעמדה והשפעתה של איראן בה, החל לתמוך ברוחאללה ח'ומייני, מתנגדו (ויורשו לעתיד) של השאה.
הזרוע הצבאית של התנועה הוקמה ב-1975 בעקבות מלחמת האזרחים בלבנון, ונקראה "אמל" (שפירושו תקווה).
אדובי אטמוספיר
אדובי אטמוספיר היא חבילת תוכנה שנוצרה על ידי אדובי מערכות ומשמשת לבניית מודלים דינמיים בתלת-ממד אשר מיוצאים לאחר מכן לאינטרנט ומאפשרים ללקוחות לבחון מוצרים שונים לפני רכישתם.
התוכנות הכלולות בחבילה:
שאול אייזנברג (עסקן ספורט)
שאול אייזנברג (נולד ב-1948) הוא עיתונאי ועסקן ספורט ישראלי, ובעליה לשעבר של קבוצת הכדורסל הפועל תל אביב.
בתקשורת
אייזנברג החל את הקריירה שלו בשנת 1964 ככתב ספורט בעיתון "חדשות הספורט", ולימים הפך למזכיר המערכת והעורך הראשי של שבועון העיתון. במסגרת תפקידו, אייזנברג סיקר את אירועי הספורט הגדולים בישראל ובעולם, כולל מונדיאלים ואליפויות אירופה בכדורגל ובכדורסל. במקביל כתב גם במדורי הספורט של עיתון "הארץ" ו"היום הזה". באותן שנים, איזנברג שימש כמזכיר תא עיתונאי הספורט וייצג את התא בקונגרסים שונים. במסגרת פעילותו בתקשורת אייזנברג ערך והגיש את תוכניות הספורט של תחנת הרדיו "קול השלום" עד יומה האחרון של התחנה, ערך והגיש חדשות ב"גלי צה"ל", ושימש כפרשן בתוכניות הספורט בערבית של הערוץ הראשון. כמו כן, היה בעל בלוג ובעל טור שבועי בנושאי ספורט באתר mako.
אייזנברג כתב כמה ספרים בתחום הספורט, כדוגמת "גדולי הכדורסל בישראל","75 שנות כדורגל בישראל" ו-"60 שנות התאחדות הכדורגל" (יחד עם דני דבורין). ב-2008 פרסם ספר בשם "סדום ועמורה 2", שבו חשף מספר פרשיות מעולם הכדורגל הישראלי.
בין השנים 2007-1989 שימש אייזנברג כקצין העיתונות של נבחרת ישראל בכדורגל, ודובר ההתאחדות לכדורגל. בין היתר היה אחראי על שיווק משחקי הנבחרת באצטדיון רמת גן. עבד תחת חמישה יושבי ראש התאחדות לכדורגל שונים.
בשנת 2019 החל להגיש תוכנית שבועית בשם חקירה צולבת ברדיו האינטרנטי רדיו סול.
בספורט
בין השנים 2000-1995 היה אייזנברג הבעלים של קבוצת הכדורסל הפועל תל אביב, והחזיק את זכויות הניהול על הקבוצה בשנים 2010-2004. בנוסף, היה בעליה של מחלקת הנשים של הקבוצה מאז 1995 ועד לפירוקה ב-2012.
במקביל שימש אייזנברג גם כבעלי קבוצת כדורסל הנשים של הפועל תל אביב. בשנת 2012 בעקבות קשיים כספיים מתמשכים הפסיק אייזנברג את קיום הקבוצה, ובהמשך אף הושעה מפעילות עקב אי עמידה בחוזים.
פעילות פוליטית
ב-2006 נבחר אייזנברג במקום ה-13 ברשימת מרצ לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה.
חיים אישיים
בנו של אייזנברג, רועי, הוא מאמן כדורסל, אשר אימן בין השאר את קבוצות הנשים הפועל תל אביב, (עימה זכה באליפות המדינה) אליצור רמלה ורמת השרון. עד 2012 שימש כמאמן העל של כדורסל הנשים בגאורגיה.
רינג לרדנר
רינגולד וילמר לרדנר (באנגלית: Ringgold Wilmer "Ring" Lardner; 3 במרץ 1885 – 25 בספטמבר 1933) היה בעל טור ועיתונאי ספורט וסופר אמריקאי, אשר ידוע בעיקר בעקבות הסיפורים הקצרים הסאטירים שכתב.
ביוגרפיה
לרדנר נולד בנילס, מישיגן, בשנת 1885, בן זקונים למשפחה אמידה.
התחיל את כתיבתו העיתונאית כעיתונאי ספורט בעיתונים קטנים ברחבי ארצות הברית בשנת 1905, בנוסף סיקר את מלחמת העולם הראשונה ככתב פוליטי בשיקגו טריביון, וכתב סיפורים קצרים בנוסף שהתפרסמו. בשנת 1916 הוציא את ספרו המצליח הראשון, You Know Me Al, רומן מכתבים שעוסק בשחקן בייסבול. כתב מחזות רבים, אחד מהם אף הוצג בברודוויי והוסרט, Elmer The Great. בנוסף כתב מערכונים עבור שיגיונות זיגפלד. הסרט אלוף, שזכה בפרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר לשנת 1949, מבוסס על סיפור קצר שלו. ספריו פורסמו על ידי מקסוול פרקינס, זכה להוקרה רבה מסופרים ידועים כמו וירג'יניה וולף, ארנסט המינגוויי, סקוט פיצג'רלד. בעקבות חברותו עם פיצג'רלד, הוא שימש השראה לדמות אייב נורת' ברומן האחרון שלו ענוג הוא הלילה.
התחתן עם אליס אבוט, היה אבא לארבעה ילדים, בנו רינג לרדנר הבן היה תסריטאי שזכה באוסקר על התסריט לסרט מ.א.ש.
מת בשנת 1933, כשהיה 48 בן מהתקף לב מסיבוכים של שחפת.
ז'אן-פול גוטייה
ז'אן-פול גוטייה (בצרפתית: Jean-Paul Gaultier; נולד ב-24 באפריל 1952, בארקיל שבצרפת) הוא מעצב אופנה צרפתי, ומגיש טלוויזיה בעברו.
ביוגרפיה
גוטייה גדל אצל סבתו הקוסמטיקאית. הוא מעולם לא קיבל הכשרה רשמית כמעצב אופנה, אך בגיל צעיר נהג לשלוח סקיצות למעצבים בכירים. פייר קרדן התרשם מכישרונו ושכר אותו כעוזר ב-1970.
גוטייה הוציא את הקולקציה האישית הראשונה שלו ב-1976. מאז 1981 הוציא קולקציות בעלות סגנון שנוי במחלוקת, בעקבותיהן הוא נודע כ"ילד הרע" של עולם האופנה הצרפתי. קולקציות רבות שלו התבססו על אופנת רחוב, בעוד רבות אחרות היו אופנה עילית בעלת סגנון רשמי ועם זאת מיוחד ושובב. בין השאר, קידם גוטייה את השימוש בחצאיות, במיוחד חצאיות סקוטיות, כחלק מרכזי במלתחתם של גברים. הוא השתתף בתצוגה מיוחדת במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק, שנקראה "לב אמיץ - גברים בחצאיות".
גוטייה הפתיע בתצוגות האופנה שלו כאשר השתמש בדוגמנים שונים מהרגיל, כמו גברים זקנים, נשים מלאות, דוגמנים בעלי פירסינג וקעקועים רבים, וכן שיחק עם התפקידים המגדריים המסורתיים בתצוגותיו. על כך קיבל תגובות מעורבות.
גוטייה עיצב את התלבושות בסרטי קולנוע רבים, כמו "האלמנט החמישי" של לוק בסון, "קיקה" של פדרו אלמודובר, "הטבח, הגנב, אשתו והמאהב שלה" של פיטר גרינוויי, ו"עיר הילדים האבודים" של ז'אן פייר ג'נט.
כיום הוא עובד במקביל על קולקציות האופנה הפופולרית והעילית שלו, ועל הקולקציה של מעצב האופנה הצרפתי הרמס, שנודע בבגדי העור ותיקי היד היוקרתיים שלו. בשנים האחרונות מוציא גוטייה גם קולקציות של משקפי שמש.
בשנת 2011 החל שיתוף פעולה בין גוטייה לבין אשת העסקים ניקול ראידמן ובעלת חנות היוקרה Madame de pompadour שבה ימכרו העיצובים בבלעדיות בישראל.
בשמים
בנוסף לעיצוב אופנה, ידוע גוטייה גם בבשמים הפופולריים שלו. הבושם הראשון שלו לנשים, "קלאסיק", הוצג ב-1993, ועיצובו היה בצורת גוף אישה עם מחוך. כעבור שנתיים הוצג הבושם הראשון לגברים, "לה-מייל", שעיצובו היה בצורת פלג גוף עליון של גבר עם חולצת מלח מפוספסת. שניהם הצליחו מאוד, למשל "לה-מייל" הוא כיום במקום הראשון במכירות בשמים לגברים באיחוד האירופי, ומצליח גם באוסטרליה וארצות הברית. הבושם השלישי שלו, "פראז'יל" לנשים, הוצג בשנת 2000, אך כיום הוא בתפוצה מוגבלת בגלל מכירות נמוכות יחסית. ב-2005 יצא הבושם לשני המינים "פרגראנס פור הומאניטי", וב-2007 הבושם לגברים "פלור דו מייל". כל הבשמים של גוטייה מיוצרים תחת רישיון ארוך טווח של המחלקה הפריזאית של החברה היפנית שיסיידו, שאחראית לייצור בשמים למעצבים נוספים בעולם.
הפארק הלאומי וינד קייב
הפארק הוכרז ב-9 בינואר 1903 בתקופת נשיאותו של תאודור רוזוולט. זהו הפארק הלאומי השביעי של ארצות הברית, והמערה הראשונה בעולם שקיבלה מעמד של פארק לאומי. הפארק מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, סוכנות ממשלתית שמטרתה להגן על משאבי הטבע והמשאבים התרבותיים. הפארק הוא משכן למינים רבים של צמחים, ובעלי חיים שחלקם, כדוגמת הביזון, הושבו לאזור ב-1913.
גאוגרפיה
מערת הרוח, האתר המרכזי בפארק היא מערכת המערות החמישית באורכה בעולם, הכוללת, נכון לאוגוסט 2017, 236.9 קילומטרים של מערות. המערה ידועה בשל התצורה הייחודית של הספלאוגן המכונה "boxwork" ("מעשה קופסה"), שבה יוצרים מחיצות קלציט הבולטות מקירות המערה שתי וערב של תאים הפתוחים כלפי מטה דמויי חלת דבש. מערת הרוח כוללת כ-95% מכלל המופעים בעולם של תצורה זו. המערה ידועה גם בשל הספלאותם המכונה "frostwork". המערה מוגדרת כ"מערת מבוך" (maze cave) בשלושה ממדים, המוכרת כמערכת המערות הצפופה ביותר (כמות המעברים הגדולה ביותר לקילומטר מעוקב) בעולם.
בפני הקרקע הפארק כולל את ערבת העשב המעורב (mixed-grass prairie) הטבעית הגדולה ביותר שנותרה בארצות הברית. המונח בא לתאר את נקודת המפגש בין הצמחים הגבוהים (Tall grasses) האופייניים למזרח ארצות הברית והעשב הנמוך (Short grasses) האופייני למערב ארצות הברית.
אקלים
הפארק שוכן בקצה הדרומי של רכס הגבעות השחורות ואקלימו מושפע מהרי הרוקי במערב ומהפסגות הגבוהות של צפון הגבעות השחורות. מהרי הרוקי נושבות רוחות חמימות ויבשות ישירות לאזור הפארק. מצפון נושבות הרוחות הקפואות מהאזור הארקטי של קנדה, אבל הגבעות השחורות מהוות מחסום והאוויר הקר עוקף אותן ממזרח וממערב כשהוא מדלג על אזור הפארק הלאומי. עקב כך האקלים הוא צחיח-למחצה, כשהחורפים נוחים והקיצים חמימים. התושבים המקומיים מתייחסים לאזור אקלים זה בכינוי "רצועת הבננה" (banana belt). החודש הקר ביותר הוא דצמבר, והחם ביותר הוא יולי. כמות השלג השנתית היא 75 סנטימטרים, כשמרץ הוא החודש המושלג ביותר. כמות הגשמים השנתית הממוצעת היא 470 מילימטרים, כשהחודש הגשום ביותר הוא מאי, כאשר גם יוני ויולי גשומים ומתחוללות בהם סופות רעמים עזות.
גאולוגיה
שלושת המפלסים המרכיבים את מערכת מערת הרוח שוכנים ב-76 המטרים העליונים של אבן גיר פאהאספה (Pahasapa) מתת-התור קרבון מיסיסיפי. אבן גיר זו הושקעה בים פנים-יבשתי, כאשר עדשות של חלמיש, גבס ואנהידריט בתוך אבן הגיר הן הוכחה לתקופות ארוכות של התאדות. כשפני הים ירדו בסוף תת-התור עברה אבן הגיר תהליך של התמוססות תוך יצירת אזור קרסט קדום המכונה קאסקאסקיה (Kaskaskia), כולל כל התופעות הנלוות לקרסט, שברים, בולענים ומערות. לכן קיימת אי התאמה בין אבן גיר זו ותצורת מינלוסה (Minnelusa Formation) מתת-התור קרבון פנסילבני. חולות אדומים וחרסית מלאו את החללים. חללים שלא התמלאו צופו במשקע מערה מהסוג המכונה "גבישי שן הכלב" (dogtooth spar). אחר-כך הושקעו פצלי אופש (Opeche) מתור הפרם, אבן הגיר מינקאהטה (Minnekahta) מהפרם, תצורת ספירפיש (Spearfish) מהטריאס וקבוצת וייט ריוור (White river Group) מהשלישון. סחיפה בפלאוקן ובאאוקן הסירה באזור המערות את כל המשקעים האלו עד לתצורת מינלוסה. התרוממות גאולוגית החלה במהלך האורוגנזה הלרמידית, שהנמיכה את מפלס מי התהום, ניקזה את המים מהמערות והרחיבה אותן. כיום מפלס מי התהום נמצא 150 מטרים מתחת לפני השטח, סדר גודל של ירידה של 40 סנטימטרים מדי 1,000 שנים.
התצורה של משקעי המערה המכונה Boxwork ("מעשה קופסה") התגלתה לראשונה במערת הרוח. מחיצות קלציט אלו היו פעם סדק בסלע שהתמלא בגבס ובאנהידריט. קלציט-גבס הם פסאודומורפים נפוצים. החומצה הגופרתית שהשתחררה החלישה את גוף הסלע והוא התבלה מהר יותר מהקלציט. התוצאה היא מחיצות מצטלבות היוצרות תאים פתוחים ובולטים מהסלע הסובב אותם דמויי חלת דבש שאורכם מ-60 עד 120 סנטימטרים. במפלס הנמוך של המערה יש עירוב של תצורת Boxwork עם תצורת frostwork ופופקורן מערות. גם שיחי הליקטיט נתגלו לראשונה במערת הרוח. חלב ירח מצפה משטחים רבים, בעוד שרפסודות קלציט מצויות במפלסים התחתונים של מערכת המערות.
אקולוגיה
מרבית שטח הפארק הוא ערבת העשב המעורב (mixed-grass prairie) הטבעית הגדולה ביותר שנותרה בארצות הברית. ערבת עשב מעורב היא אזור אקולוגי המאופיין בתערובת של מינים של עשב גבוה האופייני למזרח ארצות הברית ועשב נמוך האופייני לרמות שבמערב. האזור הוא מפגש בין שני סוגי המינים והסוג השליט בכל תא שטח תלוי בכמות המשקעים. העשבים הגבוהים זקוקים לכמות משקעים גדולה יותר, ולכן הם גדלים בעמקים שבפארק, בעוד שהעשבים הקצרים זקוקים לפחות משקעים וגדלים במדרונות הדרומיים היבשים יותר של הפארק. מלבד ערבת הדשא יש בפארק חורשות של אורן הזפת.
סיכונים
הנהלת הפארק מתמודדת עם כמה סיכונים לאקולוגיה של המערה והערבה שמעליה. בין הסיכונים:
בעלי חיים
בעלי החיים בפארק הלאומי וינד קייב כוללים שישה מינים של דגים, שישה מינים של דו-חיים, 12 מינים של זוחלים, מעל ל-200 מינים של עופות ו-54 מינים של יונקים.
כאמור מרבית שטח הפארק הוא ערבת העשב המעורב (mixed-grass prairie) הטבעית הגדולה ביותר שנותרה בארצות הברית. לכן הוחלט ב-1913 להשיב לאזור זה את הפרסתנים הגדולים שנעלמו ממנו מאמצע המאה ה-19. כך הושבו לפארק באותה שנה ושנה אחר-כך הביזון אמריקאי, אייל הקנדי והאנטילוקפרה אמריקנית בעלי חיים שגשגו בהיעדר טורפים, עד כדי כך שהפארק לוכד מדי שנה ביזונים ומעביר אותם למקומות אחרים בארצות הברית. ב-2007 הושב לפארק גם חמוס שחור-הרגל, טורף המצוי בסכנת הכחדה חמורה, לאחר היעדרות של 30 שנים. כאזור עם מערות יש פארק כמה מינים של עטלפים, כאשר הנהלת הפארק מנסה להיאבק במחלה המכונה "תסמונת האף הלבן" (White-Nose Syndrome), פטריה הגדלה באף ומתחת לכנפיים של העטלפים, ומאז שנתגלתה במדינת ניו יורק קטלה כ-5 מיליון עטלפים.
מיני החולייתנים החיים בפארק כוללים:
מידע ראשוני
בני שבטי הלקוטה (סו), שבט ילידי שחי באזור הגבעות השחורות של דקוטה הדרומית, השאיין ושבטי אינדיאנים אחרים שנדדו באזור ידעו על קיומה של המערה, כמו גם המתיישבים הראשונים ממוצא אירופאי, אבל טרם התגלתה עדות לכך שמישהו מהם נכנס בפועל לתוכה. בני הלקוטה, סיפרו על חור הפולט אוויר, מקום קדוש ממנו הם יצאו לראשונה מהעולם התחתון שבו חיו לפני בריאת העולם במיתולוגיה של הלקוטה.
הגילוי הראשון המתועד של המערה בידי אמריקאים ממוצא אירופאי היה ב-1881, כאשר האחים טום וג'סי בינגהאם (Tom and Jesse Bingham) שמעו את הרוח נושבת החוצה מחור באורך 36 ורוחב 25 סנטימטרים באדמה. על פי הסיפור כאשר טום הציץ לתוך החור העיפה ה"רוח" (האוויר שנפלט מהמערה) את הכובע מראשו.
מקור שם המערה
המערות שנמצאות בפארק מתוארות כ"נושמות", כלומר האוויר נכנס ללא הרף למערה או ממנה, משווה בין הלחץ אטמוספירי של המערה ובין האוויר החיצוני. כאשר לחץ האוויר גבוה יותר מחוץ למערה, האוויר זורם לתוך המערה, מעלה את לחץ האוויר במערה כדי להשתוות ללחץ החיצוני. כאשר לחץ האוויר בתוך המערה גבוה יותר, האוויר זורם ממנה החוצה, תוך הקטנת לחץ האוויר בתוך המערה. מערה גדולה (כדוגמת "מערת הרוח") עם מעט מאוד פתחים קטנים "תנשום" בצורה ברורה יותר מאשר מערה קטנה עם פתחים גדולים רבים.
שינויים מהירים במזג האוויר, המלווים בשינויים ברומטריים מהירים, הם תכונה של מזג האוויר במערב דרום דקוטה. משערים שסערה שנעה במהירות התקרבה לאזור ביום שבו מצאו האחים בינגהאם את המערה, ולכן הלחץ האטמוספירי ירד במהירות, מה שגרם לאוויר בלחץ הגבוה יותר של המערה לזרום החוצה מכל הפתחים הזמינים, ויצר את "הרוח" שהמערה קרויה על שמה.
חקירות מוקדמות וסיורים
אנשים מעטים העזו להיכנס למערת הרוח בין 1881 ל-1889. ואז ב-1889 שכרה "חברת המכרות של דקוטה הדרומית" את ג'סי ד. מקדונלד (Jesse D. McDonald) לפקח על "תביעה על זיכיון למכרות" באזור המערה. ייתכן שחברת המכרות של דקוטה הדרומית קיוותה לגלות מינרלים בעלי ערך או שמלכתחילה חשבה על הפיתוח המסחרי של המערה.
לא נתגלו כל מרבצים של מינרלים בעלי ערך, ומשפחת מקדונלד החלה לפתח את המערה לתיירות. ב-1890 שלח ג'סי את בנו אלווין (Alvin), אז בן 16, ומ-1891 את בנו השני, אלמר (Elmer), לחקור ולפתח את המערה. אלווין התאהב במערה וניהל יומן ובו רשם מה גילה במערה. אחרים חקרו את מערת הרוח בין 1890 ו-1903, בהם קטי סטבלר (Katie Stabler), אמה מקדונלד (Emma McDonald, אשתו של אלמר), אינז מקדונלד (Inez McDonald, בתם של אמה ואלמר) וטומי מקדונלד (Tommy McDonald, אחיו של אלמר ואלווין).
המערה נפתחה למבקרים ב-1892. המחיר לטיול סטנדרטי היה דולר אחד, שהיה סכום כסף משמעותי באותה תקופה.
תיירים, יחד עם מדריכם, סיירו במערה לאור נרות. סיורים מוקדמים אלו דרשו מאמץ פיזי ולעיתים כללו זחילה במעברים צרים.
כמו במונומנט הלאומי ג'ואל קייב (Jewel Cave National Monument - "מערת התכשיט"), נכון ל-2017, המערה השלישית באורכה בעולם, שיחקו ג'ן והרב קון (Herb and Jan Conn) תפקיד חשוב בחקר המערה במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20.
תיירות
מעל ל-600,000 תיירים מבקרים בממוצע בפארק מדי שנה. הפעילות המוצעת בפארק כוללת סיורים במערכת המערות, סיורים רגליים בשטח הפארק, צפייה בחיות הבר, רכיבה על סוסים ומחנאות.
גישה
הגישה לפארק הלאומי וינד קייב היא או דרך כביש 385 של ארצות הברית או דרך כביש 87 של דקוטה הדרומית. משני הכבישים נשקף נוף, ויש נקודת עצירה רבות לאורכן שמהם אפשר ליהנות מהנוף.
מרכז המבקרים, שממנו מתחילים כל הסיורים במערה, שוכן כחצי קילומטר מכביש 385. יש בפארק אתר מחנאות מסודר אחד (Elk Mountain Campground) שבו מעט שירותים (מים זורמים בקיץ בלבד). האתר שוכן כ-2 קילומטרים ממרכז המבקרים ביער של אורני זפת ויש בו 75 מקומות לרכבי נופש או אוהלים.
בתוך הפארק יש שתי דרכי חצץ, כביש 5 וכביש 6 של שירות הפארקים, המאפשרים גישה לאזורים הצפוניים והמזרחיים של הפארק המפותחים פחות. הדרכים עבירות לכל סוגי הרכב.
אוטו וינקלמן
אוטו וינקלמן (בגרמנית: Otto Winkelmann; בורדסהולם, 4 בספטמבר 1894 – בורדסהולם, 24 בספטמבר 1977) היה קצין משטרה גרמני, אוברגרופנפיהרר (גנרל שלושה כוכבים) באס אס, גנרל בוואפן אס אס, פושע מלחמה, שהיה בין היתר המפקד העליון של כוחות המשטרה והאס אס שהוצבו בהונגריה לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה בשנת 1944 (מבצע מרגרטה). לאחר כניעת גרמניה הנאצית נכלא במשך שלוש שנים כעד במשפטים הנאציים. בשובו לגרמניה לא נפתחו נגדו הליכים.
ביוגרפיה
אוטו וינקלמן נולד בעיירה הקטנה ליד קיל כבנו של עובד מדינה. הוא סיים לימודי המשפטים אך לא היה יכול לעבוד במקצועו מכיוון שגויס כחייל בפרוץ מלחמת העולם הראשונה. עד סוף המלחמה לחם בחזית. בשל הישגיו בקרבות הוענק לו צלב הברזל דרג ראשון ושני. אחרי המלחמה הצטרף לפרייקור ואחר כך הצטרף למשטרת גרמניה בנובמבר 1919, שם כבר היה סגן בדצמבר. הוא התחתן בשנת 1922 ומנישואין נולדו לו שני ילדים. בשנת 1923 הפך לקפטן ובשנת 1930 מונה לראש משטרת העיר גורליץ. בתקופת פעילותו בגורליץ הצטרף למפלגה הנאצית (NSDAP) בנובמבר 1932.
אחרי עליית היטלר לשלטון, הועלה וינקלמן למייג'ור וביוני 1938 לסגן אלוף. באותה שנה הצטרף לאס אס, במסגרתו קיבל את דרגת האס אס אובר-שטורמבאנפיהרר, שהתאימה לדרגת סגן אלוף בו החזיק לפני כן. אחרי 1938 שירת וינקלמן במשטרת הסדר במסגרת האס אס והפך עד מהרה לאיש השני בעל ההשפעה במשטרת הסדר אחרי מפקדו קורט דאלוגה.
ב-19 במרץ 1944 נכבשה הונגריה על ידי כוחות הוורמכט (מבצע מרגרטה). בצו הפירר מ-19 במרץ 1944 מינה היטלר את שגריר גרמניה בהונגריה, אדמונד וזנמאייר, כ"ממונה על הרייך הגרמני הגדול" (מיופה הכוח של הרייך) ואת אוטו וינקלמן כמפקד האס אס והמשטרה הראשי (HSSPF) של הונגריה.
כוחות משטרה, בפיקוחו של וינקלמן, לקחו חלק פעיל הן בציד אנשי האופוזיציה הפוליטית ההונגרית לאחר הכיבוש וכוחות האס אס בפיקוחו ביצעו את גירוש יהודי הונגריה למחנות ההשמדה באמצעות קומנדו אייכמן, אך בעיקר באמצעות אנשי משרד הפנים ההונגרי והז'נדרמריה ההונגרית.
בדצמבר 1944, בעקבות התקדמות הצבא האדום, הכריז היטלר על בודפשט כמבצר (פסטונג) ומינה את וינקלמן למפקד העיר, אך ב-5 בדצמבר נאלץ להתפטר לטובת קרל פפר-וילדנברוך (על פי עדותו בפני המשטרה הפוליטית ההונגרית אחרי המלחמה באוקטובר 1945 משום שהתנגד להגנת בודפשט "עד הכדור האחרון").
וינקלמן נפל בשבי כוחות ארצות הברית ב-1 במאי 1945. הממשלה ההונגרית הזמנית החדשה אחרי המלחמה ביקשה מהאמריקאים את הסגרתו, יחד עם אדמונד וזנמאייר, כפושעי מלחמה. אף שממשלת ארצות הברית הסכימה עקרונית להסגרתם, ההליכים התארכו עד 1948 ובסופו של דבר ההסגרה לא בוצעה מעולם עקב ההחמרה במלחמה הקרה. עם זאת, ב-27 באוקטובר 1945, שניהם הועברו זמנית להונגריה, כעדים בבית משפט בבודפשט בו חקרו את וינקלמן כעד במשפטם של דמה סטויאי, בלה אימרדי, אנדור יארוש ופרנץ סלשי שכולם היו אחראים להשמדת יהדות הונגריה בשואה.
לאחר שנדחתה בקשת ההסגרה ההונגרית שוחרר וינקלמן וחזר לעיר הולדתו. הוא הפך לחבר במועצת העיר כיל בשנת 1955, אך פרש מהפוליטיקה שלוש שנים לאחר מכן. בשנת 1961 נחקר במשפט אייכמן כעד, אך מכיוון שסירב לנסוע לישראל, עדותו נרשמה בגרמניה המערבית. הוא נפטר בעיר הולדתו בשנת 1977.
Don't It Make My Brown Eyes Blue
Don't It Make My Brown Eyes Blue הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית קריסטל גייל, מתוך אלבום האולפן הרביעי שלה, We Must Believe in Magic. השיר יצא לאור ביוני 1977, על ידי חברת התקליטים יונייטד ארטיסטס רקורדס, כסינגל הראשון מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום השני במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
המלחין של "Don't It Make My Brown Eyes Blue", ריצ'רד לי, היה אחראי על שלושת אלבומיה הקודמים של גייל: Crystal Gayle, Somebody Loves You ו-Crystal. השיר עצמו הופק על ידי אלן ריינולדס ונכתב על ידי ריצ'רד לי. השיר הוקלט באולפני ג'ק בנאשוויל ב-27 באוקטובר 1976.
מכיוון שהקלידן הקבוע של ריינולדס, צ'ארלס קוקראן, לקה בשבץ מוחי ריינולדס שכר קלידן חדש בהקלטות השיר.
הצלחה
השיר נחשב לשיר המצליח ביותר של גייל ולאחד משירי הקאנטרי המצליחים ביותר בכל הזמנים. השיר כבש שלוש פסגות מצעדים בקנדה, תוך שהגיע למקום השני במצעד הבילבורד הוט 100 ואף דורג במצעד סוף השנה של המצעד. את השיר הקליטו עשרות אמנים במרוצת השנים, כדוגמת דולי פרטון, מיריי מאתיה ומישל טור.
הוא גם זכה בפרס גראמי בקטגוריית "ביצוע סולו הקאנטרי הווקאלי הטוב ביותר ‑ אישה" והועמד בקטגוריית "הקלטת השנה".
קשת כף היד העמוקה
קשת כף היד העמוקה שוכנת על פני בסיסיהן של עצמות המסרק והשרירים הבין-גרמיים, והיא מכוסה על ידי הראש המלוכסן של השריר מתוויך האגודל, הגידים הכופפים של האצבעות והשרירים התולעיים. הקשת מקורבת יותר בכסנטימטר לעומת קשת כף היד השטחית. לצדה נע בכיוון הנגדי, כלומר לעבר צדה החישורי של כף היד, הענף העמוק של עצב הגומד. מהקשת יוצאים עורקי מתוך היד הכפיים.
קשת כף היד העמוקה, כמו גם השטחית, היא עדות לאספקת הדם המקבילנית לכף היד, שבבסיסה עומד מבחן אלן.
Love (שיר של לנה דל ריי)
Love (בעברית: אהבה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית לנה דל ריי, מתוך אלבום האולפן החמישי שלה, Lust for Life. השיר יצא לאור ב-18 בפברואר 2017, כסינגל הראשון והפותח מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום ה-44 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי לנה דל ריי, ריק נואלס, בני בלנקו ואמיל הייני והופק על ידי לנה דל ריי, ריק נואלס, בני בלנקו, אמיל הייני וקירון מנזיס. ב-17 בפברואר 2017, פורסמו פוסטרים של השיר ברחבי לוס אנג'לס, עד שלמחרת הוא יצא באופן רשמי.
הצלחה
השיר זכה להצלחה בארצות הברית, כאשר הצליח להיכנס אל מצעד הבילבורד הוט 100, תוך שהגיע שם אל המקום ה-44 בשיאו. באיטליה, זכה להצלחה גם כן, כאשר הגיע במצעד השירים של המדינה אל המקום ה-53 תוך שקיבל את תואר הזהב, על מכירות של למעלה מ-25,000 עותקים במדינה.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא של השיר צולם ביוני 2016, כפי שפורסם ב-BreatheHeavy.com. מעצבת השיער של דל ריי, אנה קופון, שיתופה תמונות הקשורות אליו באינסטגרם, אך אלה נמחקו בהמשך. ב-20 בפברואר 2017, דל ריי הכריזה על צאתו הרשמית של הקליפ. זמן קצר לאחר מכן, היה זמין ביוטיוב.
נכון לדצמבר 2022, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-209 מיליון צפיות.
קולה (סרביה)
קוּלָה (בסרבית קירילית: Кула, בסרבית בכתב לטיני: Kula) היא עיירה ורשות מקומית בסרביה, השוכנת במחוז באצ'קה המערבי אשר בפרובינציית וויבודינה, לגדות תעלת מים המקשרת בין הנהרות דנובה וטיסה.
היסטוריה
בהמשך נשלט האזור על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה קולה בשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר הפכה בהמשך לממלכת יוגוסלביה. העיירה הפכה לצומת תעבורה מרכזי וצמחה בה תעשיית מתכת, טקסטיל, עיבוד עורות לצד טחנות רוח. באפריל 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה תקפה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. אזור באצ'קה נמסר לחזקת הונגריה. ב-1944 שוחרר האזור על ידי כוחות הצבא האדום והפרטיזנים של טיטו. לאחר המלחמה נכלל היישוב בשטח הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות יוגוסלביה עברה קולה לחזקת סרביה.
הקהילה היהודית
נוכחות יהודים ביישוב מתועדת עוד מ-1709, אך יש פרטים מעטים על קהילה זו. לפי תיעוד שמות משפחה על גבי מצבות נפטרים כגון השם "אלבחרי", מניחים החוקרים שככל הנראה מדובר ביהודים ספרדים שרובם עזבו את המקום לאחר מספר שנים ביחד עם העות'מאנים. במהלך המאה ה-18 היגרו למקום משפחות יהודיות מהמרחב הגרמני ומאוחר יותר מהמרחב ההונגרי. ב-1840 מוסד שטח מגודר לבית עלמין יהודי. קהילה ממוסדת נוסדה לקראת מחצית המאה ה-19. ב-1861 הוקם בית הכנסת הקהילתי. ב-1852 כיהן ברבנות אברהם הוכמוט. הוכמוט פתח בקולה בית ספר ללימודי יום בו לימדו יהדות ותכנים אוניברסליים. ב-1859 עבר הוכמוט לסגד ובמקומו מונה דוד בן יהודה שטראסר. ב-1866 נפתח במקום סניף של כל ישראל חברים ואליו הצטרפו כל בני הקהילה. ב-1880 מנתה הקהילה 348 נפשות, שהיוו כ-4 אחוזים מכלל האוכלוסייה. במהלך מלחמת העולם הראשונה נפלו בקרבות 4 מבני הקהילה כאשר לחמו בשורות הצבא האוסטרו-הונגרי. לקהילה זו השתייך מספר מצומצם של משפחות יהודיות מכפרי הסביבה: רוּסְקִי קְרְסְטוּר, נוֹבָה צְרְוֶונְקָה, טוֹרְזָ'ה (Torža) וקוּצוּרָה,
לאחר המלחמה חלה ירידה הדרגתית במספר בני הקהילה. ב-1931 נמנו בקולה 112 יהודים ובפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 124 נפשות. בני הקהילה הובלו למחנות ההשמדה כחלק משואת יהודי הונגריה. איש לא ניצל. ב-1948 הרסו השלטונות היוגוסלביים את מבנה בית הכנסת. בית העלמין היהודי עדיין מצוי בשטח העיירה (ברחוב Marta). נכון ל-2017 היה בית העלמין מגודר בגדר אבן אשר חלקה שבור, הוא לא היה נעול ולא מתוחזק. במקום תועדה צמחייה עבותה. בבית העלמין אותרו כ-150 מצבות ומהן זוהו 120 שהכיתוב עליהן היה בעברית, בגרמנית, בהונגרית ובסרבו-קרואטית.
המרוץ לחלל
המרוץ לחלל, או "המאבק על כיבוש החלל", הוא כינויה של התחרות בין ארצות הברית לבין ברית המועצות על שיגור חלליות אל מחוץ לאטמוספירת כדור הארץ. השיגור הסובייטי של הלוויין הראשון בעולם ספוטניק 1, ב־4 באוקטובר 1957, היה אות הפתיחה של המרוץ, ומשימת אפולו־סויוז המשותפת לארצות הברית וברית המועצות, שהחלה ב־15 ביולי 1975, היא סמל לסוף המרוץ.
בשנות החמישים של המאה העשרים הובילה ברית המועצות את התחרות. היא שיגרה את הלוויין הראשון ספוטניק 1, את בעל החיים הראשון (הכלבה לייקה) ואת החללית המאוישת הראשונה ובה הקוסמונאוט יורי גגארין (האדם הראשון מחוץ לכדור הארץ). אולם בשנות השישים חלפה ארצות הברית על פני יריבתה: היא פיתחה טכנולוגיות מתקדמות והחלה בתוכנית אפולו במטרה להגיע אל הירח. מטרה זו הוגשמה ב־1969, ומאז ואילך שמרה ארצות הברית על מיקומה בראש, ובין השאר פיתחה אמצעי חדש למסע בחלל - מעבורת החלל.
התחרות בין שתי המעצמות על כיבוש החלל כללה מרכיב של יוקרה. המנצחת בתחרות זו אמורה הייתה להוכיח את עליונותה על פני עמיתתה ואת מעמדה כמעצמה מובילה. הלוויין הראשון, ספוטניק 1, ששיגרה ברית המועצות, גרם לזעזוע בארצות הברית, וחולל מפנה שהתבטא בין היתר בשינוי תוכניות לימודים: האמריקאים החלו לשים דגש על חינוך שיוביל לעליונות טכנולוגית.
ראשית פיתוח המשגרים
הראשון שהציע להשתמש במנוע רקטי כדי להגיע לחלל היה המדען הרוסי קונסטנטין ציולקובסקי. בנוסף לתוכניותיו המפורטות לגבי חקר החלל, הוא פרסם בשנת 1903 תכנון של מנוע דלק נוזלי, אולם רק ב־1926 נבנתה ושוגרה הרקטה הראשונה בעולם המונעת בדלק נוזלי, על ידי רוברט גודרד האמריקאי. רקטה זו עפה במשך שתי שניות וחצי ועלתה רק לגובה של 12.5 מטר, אבל הייתה בכך פריצת דרך משמעותית, והיה זה הבסיס למשגרי הלוויינים והחלליות העתידיים.
גודרד ביצע את מחקרו בתחום ההנעה הרקטית ללא חשיפה, בעוד הקהילה המדעית, הציבור ואף אמצעי התקשורת (למשל הניו יורק טיימס) לועגים לו ולעבודתו. גודרד חקר הן את האפשרות של שימוש בדלק מוצק והן את אפשרות השימוש בדלק נוזלי, ומחקריו מהווים את הבסיס לשני סוגי המשגרים המצויים בשימוש: משגר המונע בדלק נוזלי ומשגר המונע בדלק מוצק. למעשה, המנוע הרקטי זכה לפרסום ולשימוש נרחב רק כאשר הותאם, מאוחר יותר, לצרכים צבאיים. היה זה אות לעתיד, וה"מרוץ לחלל" אכן התקשר באופן הדוק לשאיפות צבאיות של המדינות המעורבות, למרות תדמיתו המדעית והשלווה.
מאמצי פיתוח הטילים בגרמניה
בשנות העשרים של המאה העשרים החלו מדענים גרמנים לערוך ניסויים בטילים שהונעו בדלקים נוזליים, ויכלו להגיע לגבהים ולמרחקים גדולים. בשנת 1927 נוסדה בגרמניה "אגודת טיסות החלל" (Verein für Raumschiffahrt), שכמה מחבריה, כדוגמת ורנר פון בראון, הרמן אוברת, הרמן נורדונג (Hermann Noordung) וולטר הוהמן (Walter Hohmann) עתידים היו לתרום תרומה חשובה לתחום הטילים והטיסה בחלל. ב־1932 החל הרייכסוור, צבא גרמניה שקדם לוורמאכט, לגלות עניין בתחום ההנעה הרקטית לצורכי אש ארטילרית ארוכת טווח. פון בראון, מפתח טילים שאפתן, הצטרף למאמץ ופיתח כלי נשק כאלו לשימושה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. פון בראון למד את תוכניותיו של גודרד ונעזר בהן.
הטיל הגרמני A-4 ששוגר ב־3 באוקטובר 1942 היה העצם המלאכותי הראשון שהגיע לחלל. ב־1943, החלה גרמניה בייצור המוני של דגם מבצעי של הטיל, שכונה V-2. הטיל היה בעל טווח של 300 ק"מ, ונשא ראש נפץ במשקל 1,000 ק"ג. הוורמאכט שיגר למעלה מ־3,000 טילי V-2 על מדינות בעלות הברית, ואלו גרמו לנזק ולקטל רב, כ־7,000 הרוגים. ידוע שמספר עובדי הכפייה שמתו בייצור הטילים בעבודת הכפייה במחנה מיטלבאו־דורה עלה על מספר ההרוגים בעקבות פגיעתם, ונאמד בלמעלה מ־20,000 הרוגים.
לקראת סופה של מלחמת העולם השנייה, צוותי מחקר אמריקניים, סובייטיים ובריטיים התחרו בניסיון להשיג מודיעין טכנולוגי וללכוד מדענים ממתקן תוכנית הטילים הגרמנית בפנמינדה. לברית המועצות ולבריטניה הייתה הצלחה מעטה, ואילו ארצות הברית הייתה המרוויחה העיקרית מהמאמץ. היא הצליחה לתפוס מספר רב של מדעני טילים גרמנים, רבים מהם חברי המפלגה הנאצית, וביניהם פון בראון עצמו. המדענים הועברו מגרמניה לארצות הברית כחלק ממבצע פייפרקליפ ("אטב נייר"), ובארצות הברית המשיכו המדענים לפתח את הטילים שבהמשך היוו את הבסיס ליכולת השיגור האמריקאית. האמריקאים הבריחו גם כ־300 קרונות עמוסים בחלקי טילי V-2 ממיטלבאו־דורה, וזאת בניגוד להסכמים בוועידת פוטסדאם, לפיהם עתיד היה האזור לעבור לידי הסובייטים, ופירוקם של מפעלים גרמניים שם היה אסור בתכלית. סטלין רגז על נפילתם של בכירי המהנדסים לידי האמריקאים. הוא אמר: עם זאת, עלה בידי הסובייטים לתפוס מאות טכנאים ומהנדסים, את המעבדות בפנמינדה וכן רשימות של ספקי רכיבים לטילים. הטכנאים והמהנדסים הועברו לברית המועצות בשנת 1946. שם הם נחקרו ומסרו פרטים שאיפשרו לסובייטים לבנות את הטילים הגרמניים. עד נובמבר 1953 הוחזרו הטכנאים לגרמניה.
לאחר המלחמה פיתחו מדענים בארצות הברית ובברית המועצות את הטילים הגרמניים, והשתמשו בהם, יחד עם אמצעים נוספים, למחקר של התנאים השוררים בגובה רב. הם נעזרו בשידור טלמטריה מהטילים לתחנות קליטה על פני כדור הארץ. הטלמטריה הכילה מידע על הטמפרטורה והלחץ האטמוספירי, וכן מידע על קרניים קוסמיות ונתונים נוספים. פון בראון ותלמידיו, שהפכו לחלק מהמערכת המדעית האמריקאית, נטלו חלק במחקר זה.
שורשי המלחמה הקרה של המרוץ לחלל
נוסף לאספקטים הצבאיים של מרוץ החימוש, הקידמה בחלל נתפסה כעדות על מיומנות טכנולוגית וכלכלית, שמוכיחה את עדיפות האידאולוגיה של המדינה. לחקר החלל הייתה אפוא מטרה כפולה: הוא יכול היה לשרת מטרות שלום, אך גם לתרום למטרות צבאיות. כל אחת משתי המעצמות עשתה מאמצים להשיג נקודת פתיחה טובה לקראת המרוץ לחלל, אך לא היה ברור מי תירה את יריית הפתיחה.
ספוטניק
לפני שיגורו של ספוטניק, האמריקאי הממוצע הניח שלארצות הברית יש עליונות בכל תחומי הטכנולוגיה. מקבילו של פון בראון בברית המועצות, סרגיי קורוליוב, המהנדס הראשי שתכנן את משגר ה־R-7 ששיגר את ספוטניק למסלולו, היה מאוחר יותר המהנדס של משגר ה־N-1, שתוכנן לשיגור קוסמונאוטים לירח. בתגובה לספוטניק, החלה ארצות הברית בהשקעת מאמץ רב לרכישת העליונות הטכנולוגית מחדש. מאמץ זה כלל גם שינוי בתוכנית הלימודים בבתי הספר בתקווה ליצור עוד מדענים כדוגמת פון בראון וקורוליוב. תגובה זו נקראה בשם "משבר הספוטניק". לינדון ג'ונסון, סגנו של נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי, ביטא את המוטיבציה לניסיונות אמריקאיים אלו במילים:
הציבור האמריקאי, שהיה בתחילה מדוכא ומבוהל מספוטניק, הוקסם מהפרויקטים האמריקאיים שבאו בעקבות זאת. תלמידי בית ספר עקבו אחר רצפי השיגורים, ובניית דגמי משגרים הפכה לתחביב פופולרי. הנשיא קנדי נשא נאומים שעודדו את הציבור לתמוך בתוכנית החלל, וניסה בכך להתגבר על הספקנות של רבים אשר חשו שמוטב היה לו מיליוני הדולרים היו מושקעים בפיתוח בכיוונים מוכחים, באמצעי חימוש קיימים, או בלחימה בעוני. בנאום מפורסם שנשא באוניברסיטת רייס ב־12 בספטמבר 1962 הצהיר:
קרוב לארבעה חודשים לאחר שיגור ספוטניק 1, שיגרה ארצות הברית את הלוויין הראשון שלה, אקספלורר 1. אולם, בניסיונות הראשונים שעשתה ארצות הברית לשיגור לוויינים לחלל, מספר כישלונות שיגור מביכים אירעו בקייפ קנוורל. בניסיון השיגור הראשון של לוויין אמריקאי לחלל, ואנגרד TV3, ב־6 בדצמבר 1957 התפוצץ המשגר שניות ספורות לאחר השיגור. ניסיון השיגור שודר בשידור חי בטלוויזיה, ובהמשך כינו בעיתונות בלעג את המשגר "קאפוטניק" ו"פלופניק". ניסיון כושל נוסף בתוכנית וונגארד אירע ב־5 בפברואר 1958, ימים ספורים לאחר השיגור המוצלח של אקספלורר 1.
הלוויינים הראשונים כבר שימשו למטרות מדעיות. הן ספוטניק והן אקספלורר 1 שוגרו כחלק מהשתתפות המדינות בשנה הגאופיזית הבינלאומית. הלוויין ספוטניק עזר לקבוע את צפיפות האטמוספירה העליונה ומידע מטיסת אקספלורר 1 הוביל לגילוי חגורת ואן אלן על ידי ג'יימס ואן אלן (שאת קיומה צפה ניקולאס כריסטופילוס היווני).
לווייני תקשורת
לוויין התקשורת הראשון, SCORE, שוגר ב־18 בדצמבר 1958 והעביר הודעה לרגל חג המולד מהנשיא אייזנהאואר לעולם. דוגמאות מפורסמות אחרות של לווייני תקשורת ששוגרו במהלך המרוץ לחלל, או בהשפעתו, כוללות בין היתר את:
לוויינים נוספים
ארצות הברית שיגרה את הלוויין הגאוסינכרוני הראשון, סינקום־2, ב־26 ביולי 1963. הצלחה של סוג זה של לוויין אפשרה להשתמש בצלחת לוויין נייחת, בלי שזו תצטרך לעקוב אחר מסלולו של הלוויין, היות שמסלולו של הלוויין היה גאוסטציונרי. מאז, יכלו אזרחים רגילים לקלוט באופן קבוע שידורי טלוויזיה בעזרת לוויינים.
בעלי חיים בחלל
זבובי פירות ששיגרה ארצות הברית על טילי V-2 גרמניים ב־1946 היו לבעלי החיים הראשונים ששוגרו לטיסה תת־מסלולית לצורך מחקר מדעי. בעל החיים הראשון שנשלח למסלול בחלל, כלבה בשם לייקה, נשלחה בחללית ספוטניק 2 הסובייטית ב־1957. באותה עת עוד לא הייתה קיימת הטכנולוגיה להחזרת לייקה לאחר טיסתה, והיא מתה מלחץ ומחום־יתר זמן קצר לאחר שהגיעה לחלל. ב־1960, כלבים רוסיים נוספים, בלקה וסטרלקה, הקיפו את כדור הארץ ושבו בהצלחה. תוכנית החלל האמריקנית ייבאה שימפנזים מאפריקה ושיגרה לפחות שניים מהם לחלל לפני ששיגרה לשם את האסטרונאוט האמריקאי הראשון. בספטמבר 1968, צבים ששיגרה ברית המועצות בזונד 5 הפכו לבעלי החיים הראשונים שטסו סביב הירח.
בני אדם בחלל
ב־12 באפריל 1961 הפך יורי גגארין לאדם הראשון בחלל עם כניסתו למסלול בחללית ווסטוק 1 הסובייטית. תאריך זה מצוין כיום חג ברוסיה ובמדינות נוספות. 23 ימים לאחר מכן, על החללית פרידום 7, אלן שפרד היה לאמריקני הראשון ששוגר לטיסה תת־מסלולית, אולם רק ב־20 בפברואר 1962 הצליחו האמריקאים לשגר אדם, ג'ון גלן, לטיסה מסלולית בחלל, בחללית פרנדשיפ 7. גלן היה לאמריקאי הראשון שהקיף בהצלחה את כדור הארץ והשלים 3 הקפות.
בין 11 ל־15 באוגוסט 1962 שיגרה ברית המועצות שתי חלליות שהקיפו את כדור הארץ במקביל: ווסטוק 3 ווסטוק 4. הקוסמונאוטית הסובייטית ולנטינה טרשקובה הייתה לאישה הראשונה בחלל ב־16 ביוני 1963 בחללית ווסטוק 6. קורוליוב תכנן בתחילה להמשיך את משימות ווסטוק לזמנים ממושכים יותר, אולם בעקבות ההודעה על תוכנית אפולו האמריקאית, דרש מנהיג ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב פריצות דרך נוספות. הטיסה הראשונה שנטל בה חלק יותר מאיש צוות אחד, הווסחוד 1 הסובייטית, גרסה מותאמת של חללית ווסטוק, המריאה ב־12 באוקטובר 1964 כשעל סיפונה היו הקוסמונאוטים ולדימיר קומארוב, פאוקטיסטוב ויאגורוב. משימה זו הייתה הראשונה שבה הצוות לא לבש חליפות חלל.
ב־18 במרץ 1965 ביצע הקוסמונאוט הסובייטי אלכסיי ליאונוב את הליכת החלל הראשונה, כאשר יצא מהחללית ווסחוד 2. משימה זו כמעט שהסתיימה באסון; לאחר הליכת החלל התקשה ליאונוב לחזור לחללית, ומאוחר יותר, בעקבות תקלה במנועי הבלימה, נחתה החללית במרחק כ־1,600 ק"מ מהמטרה, והצוות שנאלץ לשהות במשך הלילה ביער בהרי אורל היה נתון להתקפות של זאבים. באותה עת חרושצ'וב כבר פרש מתפקידו וההנהגה הסובייטית החדשה לא פעלה בתחום החלל באורח נמרץ כבעבר.
משימות ירח
למרות ההצלחות שהשיגו ארצות הברית וברית המועצות ושהביאו גאווה רבה לאומות אלו, האקלים האידאולוגי הבטיח שהמרוץ לחלל יימשך לפחות עד שאדם ילך על הירח. לפני ביצוע משימה שכזו, נדרשו חלליות בלתי מאוישות שיחקרו קודם את הירח באמצעות צילומים ויוכיחו את יכולתן לנחות בבטחה על פניו.
גשושיות לא מאוישות
בעקבות הצלחת ברית המועצות בהצבת הלוויין הראשון בחלל, האמריקאים מיקדו את מאמציהם בשליחת גשושית לירח. הניסיון הראשון לעשות זאת נקרא "תוכנית פיוניר". בנוסף לתוכנית פיוניר, היו לאמריקאים שלושה פרויקטים ספציפיים: תוכנית ריינג'ר, תוכנית לונר אורביטר ותוכנית סורוויור במטרה לאתר נקודות נחיתה פוטנציאליות על הירח עבור החלליות של תוכנית אפולו.
תוכנית הירח הסובייטית הפכה למבצעית עם שיגור לונה 1 וב־4 בינואר 1959 הייתה לונה לגשושית הראשונה על הירח. תוכנית זונד הסובייטית פעלה במקביל והייתה הראשונה לצלם את הצד הרחוק של הירח.
הנחתת אדם על הירח
בעוד הסובייטים גוברים על האמריקאים במרבית פריצות הדרך הראשוניות במרוץ לחלל, הם הפסידו בהתמודדות מול תוכנית אפולו האמריקאית להנחתת אדם על הירח. לאחר ההצלחות הסובייטיות הראשוניות, בפרט טיסתו של גגארין, חיפשו הנשיא קנדי וסגן הנשיא ג'ונסון פרויקט אמריקני שישבה את דמיונו של הציבור. תוכנית אפולו התאימה למטרותיהם ומנעה ויכוחים עם פוליטיקאים הן מהשמאל (שהעדיפו תוכניות חברתיות) והן מהימין (שהעדיפו פרויקט צבאי יותר).
קנדי וג'ונסון הצליחו לשנות את דעת הקהל הציבורית בארצות הברית: ב־1965, 58% מהאמריקנים תמכו בתוכנית אפולו, לעומת 33% בלבד שנתיים קודם לכן. תמיכתו המתמשכת של ג'ונסון, שהפך לנשיא ב־1963, בתוכנית זו איפשרה את הצלחת הפרויקט.
ברית המועצות הראתה דו־ערכיות גדולה יותר לביקור בני אדם בירח. חרושצ'וב לא היה מעוניין הן ב"הפסד" למדינה אחרת והן במחיר הכרוך בפרויקט שכזה. באוקטובר 1963 הוא תיאר את ברית המועצות כ"לא מתכננת לעת עתה טיסות קוסמונאוטים לירח", אך הוסיף שהם לא יצאו מהמרוץ. רק כעבור שנה ראתה ברית המועצות את עצמה מחויבת לניסיון נחיתה על הירח.
קנדי הציע תוכניות משותפות, כגון הנחתה על הירח של אסטרונאוטים אמריקאים וסובייטים ולווייני ניטור מזג אוויר משופרים. חרושצ'וב, שחש שזהו ניסיון לגנוב את יתרונה של טכנולוגיית החלל הסובייטית, דחה את הרעיונות. קורוליוב, המתכנן הראשי של סוכנות החלל הסובייטית, החל בקידום חללית הסויוז והמשגר N-1 כך שיהיו בעלי יכולת לנחיתה מאוישת על הירח. חרושצ'וב הנחה את לשכת התכנון של קורוליוב להביא להתקדמות נוספת באמצעות שינוי הטכנולוגיה הקיימת של הווסטוק, בעוד קבוצה שנייה החלה בבניית חללית ומשגר חדשים לחלוטין, פרוטון וזונד, לטיסת ירח מאוישת ב־1966. ב־1964 העניקה ההנהגה הסובייטית החדשה בראשות ליאוניד ברז'נייב את תמיכתה לקורוליוב לניסיון נחיתה על הירח והעבירה את כל הפרויקטים המאוישים תחת פיקוחו. עם מותו של קורוליוב וכישלון טיסת הסויוז הראשונה ב־1967, הסדר של התוכנית הסובייטית לנחיתה על הירח התערער במהירות. הסובייטים בנו חללית נחיתה ובחרו קוסמונאוטים למשימה שתציב את אלכסיי ליאונוב על פני הירח, אך עם כישלונות השיגור הרצופים של משגר ה־N-1 ב־1969, התוכניות להנחתת אדם על הירח סבלו תחילה מדחייה ולאחר מכן בוטלו.
אפולו 11
אף על פי שגשושיות סובייטיות לא־מאוישות הגיעו לירח לפני החלליות האמריקניות, ניל ארמסטרונג האמריקאי היה לאדם הראשון שהניח את רגלו על פני הירח ב־21 ביולי 1969, יום לאחר הנחיתה. שותפיו של ארמסטרונג למשימה היו מייקל קולינס, טייס מודול הפיקוד, ובאז אולדרין, טייס מודול הירח. האירוע שודר בטלוויזיה ונצפה על ידי יותר מ־500 מיליון בני אדם ברחבי העולם. הנחיתה על הירח היא אחד הרגעים שעיצבו את פני המאה ה־20, ומילותיו של ארמסטרונג כשנגע לראשונה בפני הירח הפכו במקביל לבלתי נשכחות:
רוברים
תוכנית לונוחוד הסובייטית פעלה בין 1969 ל-1977 והנחיתה רכבים בלתי מאוישים עם ציוד מדידה על הירח. ב-1970 לונוחוד 1 שנחת בים הגשמים היה הרובר הרובוטי הראשון שנחת בשלום על גרם שמימי. לונוחוד 2 נחת על הירח בשנת 1973. הרובים הסובייטים ביצעו צילומים ומדידות מדעיות, אשר שוגרו לכדור הארץ. הרוברים פעלו על לוחות סולאריים באור ונכנסו לתרדמת בחושך.
משימות לכוכבי לכת אחרים
ברית המועצות הייתה הראשונה לשלוח גשושיות לכוכבי לכת אחרים, הן לנוגה והן למאדים ב־1960. החללית הראשונה שטסה בהצלחה ליד נוגה, מארינר 2 האמריקאית, עשתה זאת ב־14 בדצמבר 1962. היא שידרה חזרה לכדור הארץ מידע חדש על הטמפרטורה הגבוהה של פני השטח ועל צפיפות האוויר של נוגה. מאחר שהחללית לא נשאה מצלמות, הממצאים שהביאה לא זכו לתשומת לב ציבורית כמו תמונות מגשושיות חלל אחרות. תמונות אלה היו איכותיות יותר מתמונות שניתן היה לצלם בעזרת טלסקופים על פני כדור הארץ. ונרה 7 הסובייטית ששוגרה ב־1971 הייתה לחללית הראשונה שנחתה על נוגה. אף על פי שהמצנח שלה לא פעל כראוי בשלב האחרון, דבר שגרם לנחיתה תוך התנגשות בקרקע במהירות של כ־60 קמ"ש, הגשושית שרדה והייתה לגשושית הראשונה שהחזירה מידע מפני הקרקע של נוגה. באוקטובר 1975, משימת ונרה 9 שידרה מנוגה את התמונות הראשונות מפני השטח של כוכב לכת אחר. שתי חלליות אלו היו רק שתיים מתוך סדרה ארוכה של חלליות ונרה; כמה חלליות אחרות שקדמו להן בסדרה עברו בסביבת נוגה וניסו לבצע משימות נחיתה. שבע חלליות ונרה נוספות שוגרו לאחר מכן.
ארצות הברית שיגרה את מארינר 10 שעברה ליד נוגה בדרכה אל כוכב חמה ב־1974, ובכך הפכה חללית זו לראשונה שחלפה ליד כוכב הלכת הפנימי ביותר. חללית מארינר 4 האמריקאית ששוגרה ב־1965 הייתה החללית הראשונה שטסה ליד מאדים והיא שידרה תמונות חשובות של פני השטח. החללית הראשונה שנחתה על מאדים, מארס 3 ששוגרה ב־1971 על ידי ברית המועצות, לא שידרה תמונות בחזרה. חלליות ויקינג האמריקאיות שידרו ב־1976 את התמונות הראשונות מכוכב הלכת עצמו. ארצות הברית שיגרה גם את הגשושית פיוניר 10 שחלפה ליד כוכב הלכת צדק ב־1973, ואת המעבר הראשון ליד שבתאי ביצעה פיוניר 11 ב־1979. ארצות הברית שיגרה ב־1977 את וויאג'ר 1 ואחר כך את וויאג'ר 2 שביצעה את שני המעברים הראשונים, והיחידים, ליד אורנוס ונפטון. ארבע גשושיות אלה כבר יצאו מתחום מערכת השמש.
שיגורים ועגינה
פגישת החלל הראשונה נערכה בין שתי החלליות האמריקניות ג'מיני 6 וג'מיני 7, אשר נפגשו ב־15 בדצמבר 1965. בשיאה של הפגישה היו החלליות במרחק של 30 ס"מ בלבד זו מזו. החללית שבאה לאחריהן, ג'מיני 8, ביצעה את עגינת החלל הראשונה ב־16 במרץ 1966 ויצרה מגע פיזי עם הלוויין Agena.
ב־30 באוקטובר 1967 נעשתה עגינת החלל האוטומטית הראשונה, שחיברה את החללית קוסמוס 186 הסובייטית לחללית קוסמוס 188. אלו היו שתי חלליות סויוז לא־מאוישות, משקל כל חללית היה 6,530 ק"ג. המסלול של "קוסמוס 186" נע בגבהים שבין 179 ק"מ ל־223 ק"מ, ואילו מסלולה של "קוסמוס 188" נע בגבהים שבין 180 ק"מ ל־247 ק"מ.
השיגור הראשון מן הים התבצע ב־26 באפריל 1967, כאשר שוגר הטיל סקוט בי האמריקני שנשא לוויין איטלקי מכן שיגור בנמל החלל סן מרקו לא הרחק מחופי קניה. תחנת החלל הראשונה, סליוט 1 הסובייטית, אוישה החל מ־7 ביוני 1971 במשך 23 יום.
תחרות צבאית בחלל
באופן לא גלוי, אך תחרותי לא פחות, היה מרוץ פיתוחי חלל לצרכים צבאיים, מאמץ שהתקדם במקביל למאמצים המדעיים. עוד לפני שיגור ספוטניק 1, הן ארצות הברית והן ברית המועצות החלו לפתח תוכניות ללווייני ריגול. חללית זניט הסובייטית, שתכנונה הבסיסי היה דומה מאוד לחללית הווסטוק, שימשה כלוויין ריגול. חללית זו התחרתה עם סדרת דיסקברר של חיל האוויר האמריקני. חללית הדיסקברר XIII נשאה עליה את המטען הראשון שהוחזר מן החלל באוגוסט 1960 - יום לפני המטען הראשון שהוחזר לכדור הארץ על ידי הסובייטים.
שתי המעצמות פיתחו תוכניות חלל צבאיות גדולות ומקבילות. דפוס נפוץ במרוץ היה שארצות הברית ביטלה תוכניות לאחר השלמת דגם בלבד, בעוד שברית המועצות בנתה, או אף שיגרה את תוצרי תוכניותיה הצבאיות לחלל.
שתי המדינות פיתחו תוכניות חלל צבאיות מאוישות. חיל האוויר האמריקני הציע לשגר באמצעות משגר טיטאן את הדאון העל־קולי X-20 דינה־סואר ליירוט לווייני אויב. התוכנית למעבדה מסלולית מאוישת (Manned Orbiting Laboratory) החליפה את דינה־סואר, אך גם תוכנית זו בוטלה. ברית המועצות פיתחה את תוכנית אלמאז לתחנת חלל צבאית מאוישת דומה, שמוזגה עם תוכנית סאליוט.
סוף המרוץ לחלל
בעוד ששיגור החללית ספוטניק 1 יכול להיחשב באופן ברור כתחילת המרוץ לחלל, סופו של המרוץ פחות ברור. ההתמודדות במרוץ נעשתה בלהט רב ביותר במהלך שנות השישים, והמרוץ נמשך כך עד הנחיתה על הירח ב־1969. על אף שלאחר הנחיתה על הירח של אפולו 11, נשלחו עוד משימות לנחיתה על הירח, מדעני החלל האמריקנים פנו לזירות חדשות. בין היתר, הם עבדו על תחנת החלל סקיילאב שתאסוף מידע, ומעבורות חלל שתוכננו לשמש לצורך הצבת ספינות ומכשירים מדעיים בחלל ולהחזרתם עם סיום משימתם. האמריקאים עשויים לטעון כי בכך שהנחיתו את האדם הראשון על פני הירח הם ניצחו במרוץ הלא רשמי, אך לעומתם, הסובייטים מעולם לא הודו בהפסד. בכל מקרה, עם דעיכתה של המלחמה הקרה, וכשמדינות נוספות החלו לפתח תוכניות חלל משלהן, רעיון "המרוץ" בין שתי המעצמות הפך לפחות אמיתי.