cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הסמאשינג פאמפקינס
האלבום Mellon Collie and the Infinite Sadness: 1995-1997
בשנת 1997, הועמד Mellon Collie לשבעה פרסי גראמי, לרבות אלבום השנה. מבין כל המועמדויות, זכתה הלהקה רק בפרס שיר הרוק הכבד הטוב ביותר, שהוענק לסינגל הראשון מתוך האלבום, Bullet with Butterfly Wings. בסמוך ליציאת האלבום, יצאו מתוכו חמישה סינגלים: Tonight, Tonight ,Zero ,1979, Bullet with Butterfly Wings ו-Thirty-Three, מתוכם הוענק הוענק זהב לשלושה הראשונים וכולם, פרט ל-Zero, התברגו במצעד 40 השירים הפופולריים ביותר.
בשנת 1996, החלו הפאמפקינס במסע הופעות עולמי לקידום Mellon Collie. קורגן אימץ בתקופה זו מראה חדש, שהפך לאייקון - ראש מגולח, חולצה שחורה וארוכת שרוולים, עליה הכיתוב "Zero" והדפס של כוכב, ומכנסים צבועים כסף. באותה השנה, נתנה הלהקה הופעת אורח בפרק של תוכנית הטלוויזיה משפחת סימפסון, אשר נקרא "Homerpalooza". קליפים של הפאמפקינס הופיעו תדירות בלוח השידורים של MTV, בתעשיית המוזיקה נזקפו לזכותם שבחים ופרסים רבים וחולצות "Zero" רבות נמכרות בקניונים. לאור כל אלו, הפכו הסמאשינג פאמפקינס לאחת הלהקות הפופולריות ביותר באותה התקופה.
למרות כל התהילה וההישגים, לא הייתה שנה זו חיובית לגמרי עבור הלהקה. במאי, ניגנו הפאמפקינס באולם The Point Theatre בדבלין, אירלנד. המקום היה מלא עד אפס מקום ולמרות בקשותיהם החוזרות ונשנות של חברי הלהקה מהקהל לחדול מריקודיהם הפרועים, נמחצה למוות ברנדט אובריין בת ה-17. בעקבות תקרית מצערת זו, הסתיים המופע והופעה שנועדה להתקיים בלילה שלאחר מכן בבלפסט בוטלה, מתוך כבור לברנדט.
בליל ה-11 ביולי 1996, קרתה טרגדיה לחברי הלהקה. צ'מברלין וג'ונתן מלוויין, הקלידן שהצטרף לסיבוב ההופעות של הלהקה, לקחו מנת יתר של הרואין בחדר מלון בניו-יורק. בעקבות זאת, נגרם מותו של מלוויין בעוד שצ'מברלין נותר בחיים ונעצר בגין החזקת סמים. מספר ימים לאחר מכן, יצאה הלהקה בהודעה רשמית, לפיה פוטר צ'מברלין בעקבות התקרית. הפאמפקינס בחרו להמשיך את סיבוב ההופעות עם קלידן ומתופף אחרים. מאוחר יותר, אמר קורגן שזו הייתה ההחלטה הגרוע ביותר שעשתה הלהקה מעודה, משום שפגעה במוזיקה ובמוניטין שלהם כאחד.
בראיונות שנערכו לאחר יציאת Mellon Collie הצהירו החברים, שיהיה זה האלבום הקונבנציונלי האחרון של הסמאשינג פאמפקינס, ושמוזיקת הרוק הופכת שבלונית. בסוף 1996 אמר ג'יימס איהא: "העתיד הוא במוזיקה האלקטרונית. באמת נראה משעמם להמשיך רק לנגן רוק".
האלבומים Machina ,Adore ופירוק הלהקה: 1998-2000
אחרי יציאתו של Mellon Collie, תרמו הפאמפקינס שירים לכמה מפעלים. בשנת 1997 נכלל השיר Eye בפס-הקול של הסרט "כביש אבוד" בבימויו של דייוויד לינץ'. השיר נוצר כמעט כולו באמצעים אלקטרוניים ואותת על שינוי מהותי, בהשוואה לסגנון המוזיקלי הקודם של הפאמפקינס. בשעתו, אמר קורגן שמטרתו הייתה "לשנות את מוקד העניינים ולהניח לפורמט הרוק הקלאסי, של גיטרות-בס-תופים." מאוחר יותר באותה השנה, תרמה הלהקה את שירה The End is the Beginning is the End לפס-הקול של הסרט "באטמן ורובין". השיר הכיל צליל כבד, הדומה לזה של Bullet With Butterfly Wings, לצד מרכיבים אלקטרוניים רבים ותיפוף של מאט וולקר. בטקסי פרס גראמי לשנת 1998, זכה השיר בתואר "הופעת הרוק הכבד הטובה ביותר". למרות דבריו של קורגן, לפיהם השיר מייצג את הצליל העתידי של הלהקה, אלבומה הבא הכיל מעט שירים דומים, בהם מובילה הגיטרה.
בשנת 1998, זמן קצר לאחר גירושיו של קורגן ומותה של אמו, הוקלט האלבום Adore. האלבום סימל שינוי ניכר מהסגנון הקודם של הפאמפקינס, בו בלטו הגיטרות, ושינה את כיוונו אל עבר האלקטרוניקה. האלבום הוקלט בעזרת מתופפי אולפן ומכונות תופים והיה אפוף בחזות אפלה, זאת לעומת עבודת הלהקה שקדמה לו. הלהקה גם שינתה בתקופה זו את המראה הזרוק שאפיין אותה ואימצה הופעה יותר מאופקת. אף על פי ש-Adore זכה לביקורות טובות והיה מועמד לפרס גראמי בקטגוריה "ההופעה האלטרנטיבית הטובה ביותר", מספר העותקים שלו שנמכרו בארצות הברית עד סוף השנה עמד על כ-830,000 בלבד ותעשיית המוזיקה חשבה אותו לכישלון. לעומת זאת, מחוץ לארצות הברית נמכרה כמות עותקים גדולה פי שלושה.
ב-30 ביוני 1998, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בן 17 ימים, שהתפרש על פני 15 ערים בצפון אמריקה. הסיבוב נועד למטרות צדקה וקידום האלבום החדש ובכל תחנה בו, תרמה הלהקה את מלוא הסכום שנתקבל ממכירות הכרטיסים לארגון צדקה מקומי. הוצאות סיבוב ההופעות מומנו כולן מכיסם של חברי הלהקה. בסך הכל, תרמה הלהקה מעל 2.8 מיליון דולרים במסגרת יוזמה זו.
בשנת 1999, הפתיעה הלהקה את המעריצים כאשר התאחדה מחדש עם ג'ימי צ'מברלין, שהשתחרר מגמילה. הלהקה המאוחדת יצאה לסיבוב הופעות קצר, שנקרא "The Arising", בו נוגנו שירים ישנים כמו גם חדשים. האיחוד היה קצר ימים, שכן בספטמבר של אותה שנה, לאחר השלמת האלבום Machina/The Machines of God, הודיעה הלהקה על עזיבתה של דרסי רצקי. במקומה, גויסה הבסיסטית הקודמת של להקת Hole, מליסה אוף דר מאוור, אשר הצטרפה לסיבוב ההופעות "Sacred and Profane" ולקידום האלבום ואף הופיעה בקליפים שליוו אותו.
Machina יצא בשנת 2000 ובמסגרתו שבו הפאמפקינס לסגנון הרוק המסורתי יותר, לאחר הסגנון הגותי והאלקטרוני שאימצו ב-Adore. האלבום נכנס הישר למקום השלישי בדירוג המגזין בילבורד, אך נעלם מעייניי הקהל במהרה והוענק לו, בשנת 2007, אלבום זהב בלבד. עיתונאי המוזיקה, ג'ים דרוגטיס, תיאר את האלבום כ"אחד החזקים בקריירה שלהם". ג'ים התייחס למכירות הפושרות של Machina, לעומת העלייה המקבילה במכירות אלבומי הפופ ששווקו בעיקר לצעירים, ואמר שזוהי "הוכחה חותכת שגל מעריצי פופ צעירים הפנו את גבם לרוק האלטרנטיבי."
ב-23 במאי 2000, בראיון בשידור חי בתחנת הרדיו KROQ-FM, הודיע בילי קורגן על החלטת הלהקה להתפרק בסוף אותה השנה, לאחר שתצא לסיבוב הופעות ותבצע מספר הקלטות נוספות. האלבום האחרון של הלהקה לפני הפירוק, Machina II/The Friends & Enemies of Modern Music, יצא בספטמבר 2000 בהפצה מוגבלת, על גבי תקליטי ויניל, עם הרשאה והנחיות להפצה חינמית באינטרנט בעזרת קהל המעריצים. 25 עותקים בלבד הופצו, כל אחד מהם מוספר בכתב יד והם נמסרו לחברי הלהקה ולחבריהם הקרובים. בתחילה, ביקשה הלהקה מחברת Virgin להציע את Machina II להורדה חופשית לכל מי שרכש את Machina. כש-Virgin סירבה, החליט קורגן להוציא את האלבום באופן עצמאי. האלבום הוקלט במסגרת חברת התקליטים Constantinople Records שייסד קורגן, והוא כלל שני LP ושלושה EP (עשרה אינץ'). היה זה האלבום הראשון של הסמאשינג פאמפקינס שלא הופץ תחת חברת תקליטים שבידי קבוצת EMI.
ב-2 בדצמבר 2000 התקיים מופע הפרידה של הסמאשינג פאמפקינס במטרו - המועדון בשיקגו שבו החלו את הקריירה שלהם 12 שנים לפני כן. ההופעה נמשכה ארבע שעות, במהלכן ניגנה הלהקה 35 שירים מתקופותיה השונות ובסופה, העניקה לנוכחים הקלטה של ההופעה הראשונה של הלהקה במטרו, Live at Cabaret Metro 10-5-88. במקביל למופעי הפרידה, יצא לאור הסינגל Untitled.
השנים שלאחר הפירוק: 2001-2004
בשנת 2001 הפיצה הלהקה את אלבום האוסף Rotten Apples. האלבום יצא לאור במתכונת מצומצמת גם בגרסה כפולה, שכללה דיסק בי-סיידס בשם Judas Ø. במקביל יצא לאור Greatest Hits Video Collection - אוסף קליפים על גבי DVD שהקיף את כל שנות פעילותה של הלהקה, מ-Gish ועד Machina, לצד חומרים שנחשפו לראשונה במסגרתו. בשנת 2000 יצאו לאור DVD בשם Vieuphoria וכן הפסקול Earphoria, שהופץ תחילה לתחנות רדיו בלבד, ב-1994.
בילי קורגן וג'ימי צ'מברלין שיתפו פעולה ב-2001 במסגרת הפרויקט הבא של קורגן, הסופרגרופ קצרת ימים בשם Zwan. האלבום היחיד שהוציאו, Mary Star of the Sea, זכה לביקורות חיוביות. על אף זאת, לאחר מספר פעמים בהם ביטלה הלהקה הופעות, הודיע קורגן ב-2003 על פירוקה, בנסיבות שנותרו מעורפלות. במהלך 2001, יצא קורגן לסיבוב הופעות עם הלהקה New Order, ותרם את קולו לאלבום הראשון שלהם מזה 8 שנים - Get Ready. באוקטובר 2004, פרסם קורגן את ספרו הראשון - Blinking with Fists, אשר הכיל אוסף של שירים. ביוני 2005, הוא הוציא אלבום סולו, TheFutureEmbrace, אותו תיאר כהמשך עבודתה של הסמאשינג פאמפקינס. הביקורות לאלבום היו מעורבות ורק סינגל אחד ממנו יצא לאור- "Walking Shade".
במהלך תקופה זו, התנגד קורגן לאיחוד הפאמפקינס. עם זאת, לאחר פירוק Zwan אמר בראיון כי "אני חושב שהלב שלי נשאר עם הסמאשינג פאמפקינס... אני חושב שהיה נאיבי מצידי לחשוב שאוכל למצוא דבר שיחליף זאת". ב-17 בפברואר 2004, פרסם קורגן הודעה בבלוג הפרטי שלו, בה כינה את רצקי "מסוממת מנוולת" והאשים את איהא בפירוק הסמאשינג פאמפקינס. ב-3 ביוני 2004, שינה קורגן את ההשמצות להבעת חיבה, כשכתב כי "עומק הפגיעה שספגתי (מאיהא) זהה לשיעור ההערכה שאני רוחש לו". איהא הגיב לטענות שהעלה קורגן ב-2005, באומרו: "לא, אני לא אחראי לפירוק הלהקה. היחיד שעשוי היה לגרום לכך הוא בילי".
האיחוד: 2005-היום
ב-21 ביוני 2005, ביום השקת האלבום שלו TheFutureEmbrace, פרסם קורגן מודעות בגודל של עמוד שלם בעיתונים שיקגו טריביון ושיקגו סאן טיימס, בהן הכריז על כוונתו לאחד את הסמאשינג פאמפקינס. "במשך שנה", כך כתב, "נשאתי עמי סוד, סוד שבחרתי לשמור. אבל עכשיו אני רוצה שתהיו הראשונים לדעת שאני מתכנן לחדש ולהשיב לחיים את הסמאשינג פאמפקינס. אני רוצה את הלהקה שלי בחזרה, את השירים שלי ואת החלומות שלי". בעת הופעותיו במועדוני תופים שונים ברחבי אירופה במהלך ספטמבר 2005, אישר ג'ימי צ'מברלין כי סיבוב הופעות לאות האיחוד נקבע לפברואר הבא, וכי ייתכן שהלהקה עתידה להוציא אלבום חדש. בפברואר 2006 דיווח האתר של ערוץ המוזיקה MTV כי קורגן וצ'מברלין חתמו על חוזה עם Front Line Management לניהולם המקצועי, ומליסה אוף דר מאוור ציינה שהשניים עובדים על אלבום חדש.
ב-20 באפריל 2006, אישר האתר הרשמי של הלהקה את דבר האיחוד. בהודעה נכתב: "זה רשמי. הסמאשינג פאמפקינס כותבים בימים אלה חומר לאלבומם הבא, הראשון מאז 1999". האתר דיווח מאוחר יותר שאת האלבום החדש יפיק רוי תומאס בייקר, שהפיק רבים מאלבומיה של Queen, לרבות A Night at the Opera. לפי רשומה בבלוג שפרסם ג'ימי צ'מברלין ב-20 באוקטובר 2006, הסתיימה העבודה עם בייקר וגויסה גם עזרתו של המפיק טרי דייט, שעבד בעבר עם פנטרה, Deftones ו-Soundgarden. בהמשך, אושר כי קורגן וצ'מברלין ייקחו חלק באיחוד, אך עדיין נותרה השאלה בדבר השתתפותם יתר החברים. באפריל 2007, הודיעו איהא ואוף דר מאוור, כל אחד מהם לחוד, שלא ייקחו חלק באיחוד. צ'מברלין ציין מאוחר יותר, שאיהא ורצקי לא רצו להשתתף באיחוד. על-פי שמועה, קורגן העדיף שאוף דר מאוור תתמקד בקריירת הסולו שלה.
במאי 2007 הופיעו הסמאשינג פאמפקינס בפריז, צרפת, הופעתם הראשונה מאז שנת 2000. בהופעה זו, חשפה הלהקה את שלושת חבריה החדשים, ג'ף שרודר - גיטריסט המשנה, וג'ינג'ר רייס - גיטריסטית הבס, וליסה האריטון - נגנית הקלידים. תחילה, לא היה ברור אם ישמשו השלושה כחברים מן המניין בלהקה, או כאמנים מופיעים בלבד, אולם, כאמור, מאוחר יותר אושרה חברותם בלהקה. באותו החודש, יצא לאור הסינגל Tarantula, הסינגל הראשון מהאלבום החדש. ב-7 ביולי, השתתפה הלהקה במופע Live Earth בניו ג'רזי. באותו החודש, יצא לאור אלבומה החדש של הלהקה, Zeitgeist, תחת Reprise Records, ונכנס הישר למקום השני בדירוג המגזין בילבורד. צ'מברלין הכריז, שהלהקה תחל בהקלטת אלבומה הבא עם תום סיבוב ההופעות הנוכחי.
סגנון מוזיקלי והשפעות
סגנונה המוזיקלי של הסמאשינג פאמפקינס מוכתב על ידי בילי קורגן, המשמש בה כגיטריסט ראשי, סולן ומחבר השירים העיקרי. מבקר הרוק, גרג קות, כתב: "המוזיקה (של הסמאשינג פאמפקינס) לא הייתה כפי שהיא אלמלא השאפתנות והחזון שלו, קשריו הידועים כשבריריים עם משפחתו, חבריו ועמיתיו ללהקה". לאור הידיעות על איחוד הלהקה, צוטטה מליסה אוף דר מאוור באומרה: "הכל יודעים שבילי אינו זקוק לאנשים רבים כדי ליצור אלבום חדש של הפאמפקינס, מלבד ג'ימי (צ'מברלין) - אשר כבר הצטרף אליו". רבים מן המילים שכתב קורגן הן ביטויים צלולים לרגש, מלאות בהרהורים אינטימיים והאשמות כלפי עצמו והסובבים אותו. מבקרי מוזיקה לא נהגו להתייחס בחיוב לשיריו, המלאים בחרדה. ג'ים דרוגטיס כתב ב-1993 במאמרו ב"שיקגו סן-טיימס", כי שיריו של קורגן "נשמעים לא אחת כאילו נכתבו בידי סטודנט בשנה ב'". עם זאת, ראה דרוגטיס מידה של שיפור בהמשך, במילות השירים של האלבומים Adore ו-Machina.
עד ליציאתו של Adore, כלל הסגנון המיוחד של הפאמפקינס צירוף רצועות גיטרה רבות, אשר הוערמו בשכבות לכדי שיר אחד. הצירוף התבצע במהלך ההקלטות באולפן, בתהליך שנקרא "אובר-דאבינג". פלוּד, אחד השותפים בהפקת Mellon Collie, כינה את הטכניקה "צבא הגיטרות של הפאמפקינס". הטכניקה יושמה בכמה רצועות ב-Gish, אבל לדברי קורגן, הוא עשה בה שימוש של ממש ב-Siamese Dream. הוא ציין כי השיר "Soma" לבדו מכיל יותר מ-40 שכבות חופפות של רצועות גיטרה. קורגן היה מודע לכך שביצוע חי של רבים מן השירים יהיה בלתי אפשרי (למעשה, גרסת הבמה של שירים אחדים שונה דרסטית מגרסת האלבום שלהם), והסביר את השימוש באובר-דאבינג באומרו: "כשאתה עומד להקליט שיר, הקלטה סופית שתופיע באלבום ושלא ניתן לשנותה, מדוע לא להעניק לה את מידת החזון הגדולה ביותר?". מקור ההשראה לכתיבת הצלילים רבי שכבות אלה באהבתו של קורגן לרוק האצטדיונים שניגנו להקות כמו Queen, Boston ו-Electric Light Orchestra, כמו גם בשוגזייר, סגנון רוק אלטרנטיבי שהופיע בבריטניה בשנות ה-80 המאוחרות וראשית שנות ה-90, וביסודו שכבות גיטרה מעורבלות. קורגן אהד את עבודתו של אלן מולדר בהפקת להקות שוגייז כמו My Bloody Valentine, Ride ו-Slowdive. מסיבה זו, נשכרו שירותיו של מולדר להפקת Siamese Dream. מאוחר יותר, היה מולדר לאחד משלושת השותפים בהפקת Mellon Collie.
כמו להקות אלטרנטיביות אחרות, עשו הסמאשינג פאמפקינס שימוש בשינויי דינמיקה בשירים, מצלילים שקטים לרמים וההפך. Zen Arcade, האלבום המשפיע של Hüsker Dü, היווה דוגמה ללהקה באשר לאופן בו יש להציג חומר מתון אל מול חומר יותר עוצמתי. קורגן יצר שינויים כאלה בדינמיקה כדי להגשים את שאיפותיו המוזיקליות. לדבריו, נשא חן בעיניו הרעיון לפיו הוא יוצר עולם אלטרנטיבי משלו באמצעות הצלילים, שבעצם אומר למאזין: "ברוך הבא לפאמפקינלנד ("ארץ הפאמפקינס"), כך נשמעים הדברים בכוכב פאמפקין". דגש על האווירה הושם גם באלבום Adore (אשר תוארה בידי קורגן כ"צלילי לילה כמוסים", בראיון שנערך לפני צאת האלבום) ובאלבומי Machina (שני אלבומי קונספט המגוללים את סיפורה של להקת רוק דמיונית).
הפאמפקינס שאבו השראה ממבחר ז'אנרים אחרים, שבחלקם לא היו פופולריים בקרב מבקרי המוזיקה בשנות ה-80. בייחוד נודע קורגן בפתיחותו לרוק כבד, כאשר דיבר בשבחו של דיימבאג דארל מלהקת פנטרה, וכינה אותו הגיטרסט המודרני האהוב עליו מכל. באחד מהראיונות עם קורגן ואיהא, ציין המראיין ש"הסמאשינג פאמפקינס היא אחת מהלהקות שמשיבות את הלגיטימציה לרוק הכבד" ושהם "בין הרוקרים האלטרנטיביים הראשונים אוזי אוסבורן וBlack Sabbath בלא שמץ של בוז". קורגן הילל את האלבומים Master of Reality של Black Sabbath ו-Unleashed in the East של Judas Priest. השיר "Zero", שהזכיר לאיהא את שיריהם של Judas Priest, הוא דוגמה למה שכונה בפי הלהקה "סייברמטאל". להקות הנמנו עם ז'אנר הפוסט-פאנק והרוק הגותי, כמו Joy Division ,The Cure, Bauhaus, New Order ו-Depeche Mode השפיעו על הלהקה עוד מראשית דרכה, שאף נהגה לבצע גרסאות כיסוי לשיריהן בהופעות ובאלבומים. לדבריי קורגן, "איש לא אהב בתקופה זו צלילי גיטרות רועשים או מוזיקה פסיכדלית. אז, כפי שאופייני לפאמפקינס, כמובן שאלה הם בדיוק הדברים שהיה עלינו לעשות." קורגן אישר שאקורד אותו נהג לכנות בתור בדיחה "אקורד הפאמפקין" (אקורד #G בשריג מס' 11, בשילוב עם מיתר E), עליו התבססו "Cherub Rock", "Drown" ושירים אחרים, נוגן למעשה עוד קודם לכן, על ידי ג'ימי הנדריקס. ברבות השנים, הזכיר קורגן להקות נוספות שהשפיעו על הפאמפקינס בראשיתה, בהן Cream, The Stooges ו-Blue Cheer.
בהתייחס להשפעת הפאמפקינס על להקות אחרות, כתב גרג קוט ב-2001: "בעוד ש-Nirvana הביאו להולדתם של אינספור מיני-Nirvana (להקות הדומות לה), הפאמפקינס נותרו אי כלשעצמם". עם זאת, מעט אמנים ולהקות ציינו את הפאמפקינס כמקור השראה, כגון נלי פורטדו וחברי הלהקה My Chemical Romance. סולן My Chemical Romance, ג'ררד ווי, אמר שהם התוו את הקריירה שלהם בהתאם לקריירה של הפאמפקינס, לרבות תשומת הלב הרבה שהשקיעו ביצירת הקליפים לשיריהם. חבריי הלהקה Kill Hannah, שנוסדה גם היא בשיקגו, מיודדים עם קורגן, וסולנה, מט דווין, תיאר קווי דמיון בין הרכבם לפאמפקינס. צ'ינו מורנו, סולן להקת Deftones, העיד בראיון כי הוא מעריץ של האלבום Adore, נוהג להאזין לו לעיתים תכופות בעת סיבובי הופעות וכי השיר "Once Upon a Time" "מאוד מרגש" אותו. מבקרי מוזיקה אף מצאו נוכחות של צליל הפאמפקינס באלבומים של Deftones.
וידאו קליפים
במהלך שנות ה-90 הייתה הלהקה מועמדת מספר פעמים לפרסי MTV בקטגוריית הקליפ הטוב ביותר, על כל תתי-הקטגוריות שלהם. בשנת 1996, זיכו הקליפים ל-"1979" ו-"Tonight, Tonight" את הלהקה בשבעה פרסים, ביניהם הפרס המוערך מכולם - "קליפ השנה", שהוענק ל-"Tonight, Tonight". קליפ זה היה מועמד גם לפרס גראמי בשנת 1997. קורגן ציין לגביו, כי "לא זכור לי שעוררנו תגובות דומות בעבר... כנראה שהצלחנו לגעת בנקודה רגישה".
פירדוסי
פֿירדוסי (בפרסית: فردوسی; 940–1019 או 1025) הוא הכינוי הספרותי שקיבל המשורר הלאומי הפרסי, חכים אבואלקאסם פירדוסי טוסי (בפרסית: حکیم ابوالقاسم فردوسی طوسی; 934–1020), מחבר האפוס הנודע השאהנאמה.
קורות חייו
מעט מאוד ידוע על פירדוסי ועל קורות חייו. מקורות שונים מציינים עבורו שמות שונים, אך כנראה שהמדויק והאמין בהם מובא אצל פתח בן עלי בונדארי, שתרגם את השאהנאמה לערבית ב-1223: "אל-אמיר אל-חכים אבו אל-קאסם מנצור בן אל-חסן אל-פירדוסי א-טוסי". גם מקורו של שם העט "פירדוסי" אינו ידוע בוודאות. באחד מכתבי היד של השאהנאמה (כ"י פלורנס) מובאת אגדה לפיה כאשר ביקר פירדוסי בחצרו של סולטאן מחמוד מע'זנה, הסולטאן התרשם עמוקות מן המשורר וכינה אותו "איש גן העדן" (= פירדוסי). פירדוסי נולד בכפר טוס שליד משהד לאב עשיר בעל קרקעות, והשתייך למעמד המכובד של "דהקאנים". פירדוסי היה נשוי ואב לבן אחד, שנולד בשנת 970. בשנת 1006 בנו של פירדוסי נפטר, כפי שפירדוסי עצמו מציין בשאה נאמה. יחסיו של פירדוסי עם סולטאן מוחמד ידעו עליות ומורדות. הסולטאן מעולם לא היה הפטרון הרשמי של פירדוסי, אך הסכים להעניק לו תמורה כספית עבור יצירתו. הסכום שהובטח לו בתחילה היה גבוה יחסית (60,000 דינאר) אך בפועל פירדוסי קיבל ממנו סכום נמוך בהרבה - 20,000 דרהם. פירדוסי חילק את מעט הכסף הזה לבלן בית המרחץ ולנער המוזג ואז ברח להראת. אחרי כחצי שנה בהראת, פירדוסי עבר להתגורר בטברסתאן ושם נפטר. מסופר כי לפני מותו של פירדוסי, הסולטאן מחמוד התחרט על יחסו המשפיל אל המשורר וביקש להעביר לו פיצוי נדיב; שיירת הגמלים נושאת המתנות הגיעה בדיוק כאשר מסע ההלוויה של פירדוסי עזב את העיר. עוד מסופר כי בגלל שהיה שיעי, סירבו לקבור אותו בבית הקברות המוסלמי בעיר, ופירדוסי נקבר לבסוף במטע העצים של משפחתו.
יצירתו
פירדוסי התחיל לכתוב את השאה נאמה בשנת 77–976, לאחר מותו של המשורר הנודע אבו מנצור דקיקי. בזכות פטרון נדיב בטוס, יכול היה פירדוסי להתחיל לכתוב בעיר הולדתו ולא להזדקק לתמיכת חצר המלך. כתיבת היצירה נמשכה כ-35 שנים, עד שנת 1010.
פירדוסי נודע בכתיבתו בשפה הפרסית וניסיונו לקרוא תגר על התרבות הערבית, תוך שימוש במילים שמקורן פרסי במקום מילים ערביות שנכנסו בזמנו לשפה הפרסית. בגיל 23 מצא רשימה של מלכי פרס ובעקבות זאת כתב פואמה אפית ארוכה, שכללה 60,000 בתי שיר מחורזים, בשם "רישומים מלכותיים" (שאהנאמה אשר משמעו רישומים בעלי חשיבות ממעלה עליונה ולא כפי הנהוג לחשוב "רישומי מלכים"). הפואמה מספרת את תולדותיהם של 50 מלכי פרס, כשהאחרון ביניהם הוא הנביא מוחמד. הספר נכתב במסגרת מאמציהם של הפרסים להחדיר את תרבותם לתרבות המוסלמית, שעד אז אופיינה בהגמוניה ערבית, במסגרת תנועת השעוביה. הפואמה נכתבה במשך 30 שנות עבודה אשר לאחריהם הגיש פירדוסי את עבודתו לשליט מחמוד מע'זנה אשר לא גילה עניין רב בשיר ואיכזב את פירדוסי בסכום המועט שהיה מוכן לשלם עבורו.
למעשה המשורר החיה את השפה הפרסית בעידן של כיבוש ערבי-מוסלמי שבו אט-אט דעכה כמעט השפה הפרסית. כפי שכתב בשורות: "بسی رنج بردم در این سال سی عجم زنده کردم بدین پارسی" - "רבות סבלתי בשלושים השנים ובזו הפרסית החייתי הפרסים". בנוסף, ישנה אמירה מפורסמת נוספת שלו, שיש הרואים בה רלוונטית לימים אלה ולשלטון באיראן אחרי המהפכה האסלאמית: "دریغ است ایران که ویران شود کنام پلنگان و شیران شود" - בתרגום חופשי: "כה חבל שאיראן תחרב, תהפוך לגוב נמרים ואריות".
לאחר מותו הפואמה זכתה לפופולריות רבה, ובמאות האחרונות תורגם הספר לשפות שונות ובהן גם עברית.
מלבד השאהנאמה, מיוחס לפירדוסי גם חיבור פואמה סאטירית, הג'ו נאמה (هجونامه), בעיקר על ידי המשורר ומחבר הביוגרפיה של פירדוסי נט'אמי ערוצ'י. לפי טענה זו, לאחר שפירדוסי קיבל מהסולטאן סכום פעוט, פירדוסי חיבר שיר לעג סאטירי כנקמה.
הוקרה והנצחה
לפי המסורת, פירדוסי נקבר בחצר משפחתו בטוס, ולמרות נזק רב שספגה העיר לאורך השנים, הקבר של פירדוסי נותר עומד ללא פגע. בשנת 1934 נחנך מאוזוליאום גדול לזכרו של פירדוסי על מבנה הקבר הישן. את הרעיון להקמת המאוזוליאום יזמו קבוצת אנשי רוח והוגים לאומיים, שקראו לרזא ח'אן לפעול להקמת המבנה. קירות המאוזוליאום מעוטרים בקליגרפיה ובכתובות, בעיקר ציטוטים מתוך השאהנאמה. בשנת 1966 עבר המבנה שיפוץ גדול, שכלל גם שיפוץ והרחבה של החצר המקיפה, ופיתוח הסביבה לתיירות.
ה-14 במאי נקבע באיראן כ"יום פירדוסי", ביום זה עורכים כנסים אקדמיים ועממיים לזכר המשורר הלאומי.
מקומות ומוסדות הקרויים על שם פירדוסי
(רשימה חלקית ביותר)
פירדוסי כמקור השראה
היינריך היינה, כמחאה על קמצנותו של דודו, כתב את השיר "המשורר פירדוסי" (Der Dichter Firdusi), שבו הוא מתאר בפרוטרוט את כפיות הטובה של מחמוד מע'זנה כלפי המשורר (על פי השיר, מחמוד הבטיח לשלם לו במטבעות זהב, אך נתן לו מטבעות של כסף, והמשורר מת משברון-לב).
צ'ארלס רוידס
סגן אדמירל צ'ארלס רוֹיְדְס (באנגלית: Sir Charles William Rawson Royds; 1 בפברואר 1876 - 5 בינואר 1931) היה קצין מקצועי בצי המלכותי של בריטניה, חבר בחברה הגאואגרפית המלכותית, ובהמשך עוזר למפקח הראשי של משטרת לונדון, בשנים 1926 עד 1931.
חייו
רוידס נולד ברוצ'דייל, לנקשייר. לאחר לימודים באקדמיית איסטמן של הצי המלכותי בסאות'סי היה לצוער בצי ביוני 1892. באוגוסט 1892 יצא לים בסיירת "אימורטליטה" של שייטת התעלה. בהמשך שירת בסיירות שונות של הצי המלכותי. ב-1898 קיבל העלאה מוקדמת לדרגת לייטננט על פיקודו המיומן על סירה בפעולת חילוץ של אדם, שנפל מסיפון אונייה בים הבלטי.
משנת 1901 עד 1904 היה רוידס לייטננט ראשון במשלחת דיסקברי של קפטן סקוט לאנטארקטיקה. על שמו קרוי כף רוידס באנטארקטיקה. לאחר משלחת דיסקברי הצטרף לאוניית קרב "בולוורק" בים התיכון, וב-1907 עבר לאונייה "המלך אדוארד השביעי" בצי התעלה. ביוני 1909 התמנה לקצין מבצעים בדרגת קומנדר. בינואר 1911 היה לקצין מבצעים ראשון באוניית הקרב "הרקולס", ובאוגוסט 1913 הוצב באותו תפקיד לאונייה "איירון דיוק", אוניית קרב חדשה וספינת הדגל של אדמירל ג'ון ג'ליקו.
ב-31 בדצמבר 1914 קודם רוידס לדרגת רב חובל בצי המלכותי ושירת באוניות שונות במשך מלחמת העולם הראשונה. על שירותו זה קיבל ב-3 ביוני אות אבירות במסדר האימפריה הבריטית. הוא שירת כרב החובל האחרון של הקולג' המלכותי הימי אוסבורן מ-2 בינואר 1921 עד לסגירתו במאי 1921. לאחר זאת התמנה למנהל החינוך הגופני והספורט באדמירליות, מ-17 במאי 1921, שם החליף את אחיו הבכור, פרסי רוידס, שהיה בעצמו לאדמירל בהמשך.
טום פלטצ'ר
כתיבת שירים
פלטצ'ר כותב שירים גם לבאסטד. תשעה מבין הסינגלים שכתב הגיעו למקום הראשון במצעד הפזמונים הבריטי (7 מהם של מקפליי ושניים של באסטד). בנוסף הוא כתב 8 שירים מתוך האלבום השני של באסטד A Present for Everyone, ואת כל השירים (חוץ מאחד) באלבום הראשון של מקפליי Room on the 3rd floor, אלבום זה הגיע ישר למקום הראשון במצעדי אנגליה, כמו גם האלבום השני Wonderland. טום עזר לכתוב מחדש את שיר הנושא לסרט Thunderbirds יחד עם ג'יימס בורן, אשר הגיע למקום הראשון במצעדים. השפעותיו של פלטצ'ר הם: הביטלס, הביץ' בויז, ג'ון ויליאמס, The Who ואמנים חדשים כמו גרין דיי ובלינק-182.
משחק
בנוסף לפעילותו בתחום המוזיקה, החל פלטצ'ר גם בפיתוח קריירת משחק. הוא למד בבית הספר לתיאטרון של סילביה יאנג, במסגרתו גילם את דמותו של אוליבר טוויסט במחזמר "אוליבר!". הוא הופיע בסרט קצר על המודעות לאיידס, השתתף במספר תשדירי פרסומת, וכן גילם את עצמו, עם יתר חברי הלהקה, בסרט "אני והמזל שלי".
בית הכנסת האשכנזי בווארנה
בית הכנסת האשכנזי "קהל קטן" בווארנה היה בית כנסת אשר פעל בעיר וארנה בבולגריה מ-1910 ועד 1950.
היסטוריה
עדויות לקהילה יהודית מאורגנת בווארנה קיימות מראשית המאה ה-19. ב-1900 נכללה הקהילה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בנסיכות הבולגרית ומנתה 1,300 נפשות, כ-15 אחוזים מהם אשכנזים. בווארנה הייתה פעילות ציונית ענפה לצד פעילות קומוניסטית. הקהילה האשכנזית לא פעלה באופן עצמאי אלא במסגרת הקהילה הכללית. בתקופת בין המלחמות נמנו 8 נשים מבין 19 ראשי הקהילה, והייתה זו מבין הקהילות הבודדות בבולגריה אשר בהנהגתן כיהנו גם נשים.
ב-17 ביוני 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, גורשו יהודי וארנה לכפרים ועיירות מחוץ לעיר, ומנהיגי הקהילה נכלאו במחנה הריכוז סומוביט. לאחר המלחמה נמנו בעיר 2,200 יהודים, רובם עלו למדינת ישראל לאחר הקמתה. ב-28 במאי 1949, בשלהי גל העלייה, ערכה הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה מפקד, ובווארנה נמנו 331 יהודים. בראשית המאה ה-21 חיו בווארנה כ-250 יהודים.
המבנה
בווארנה התגוררה קהילה יהודית אשר הפלח האשכנזי שבה מנה בשיאו כ-400 נפשות. רובם יוצאי רוסיה ומקצתם יוצאי גרמניה. בניית בית הכנסת החלה ב-1908 והסתיימה ב-1910. בית הכנסת נבנה בסגנון אר נובו והיה בן שלוש קומות. הוא מוקם בתוך השכונה היוונית בווארנה, וכונה על ידי הקהילה "קהל קטן". לאחר העלייה ההמונית לישראל פסקה הפעילות בבית הכנסת, והוא שימש לאורך שנים מועדון ספורט עירוני. ב-2007 נהרס המבנה ובמקומו הוקם מרכז מסחרי. חזית המבנה החדש הועתקה מבניין בית הכנסת שנהרס, וכוללת סמלי יודאיקה כגון מגן דוד, וכך גם הגדר המקיפה אותו, הכוללת את סמל מנורת שבעת הקנים.
שמעון מזא"ה
שמעון מזא"ה (3 בספטמבר 1907 – 29 ביוני 2000) היה אלוף בצה"ל, אגרונום ואיש עסקים ישראלי. כיהן כראש אגף כוח האדם בשנים 1949–1952.
קורות חייו
מזא"ה נולד ברוסיה, וגדל בגרמניה. בנעוריו היה חבר בתנועת הנוער היהודית "בלאו וייס". הוא למד אגרונומיה בגרמניה, איטליה וצרפת, השלים תואר דוקטור למדעים, ועלה לארץ ישראל בשנת 1931. עבד כחוקר בתחנת הניסיונות ברחובות, ועסק שם בגידולי שדה.
בצבא הבריטי ובצה"ל
מזא"ה הצטרף לארגון ההגנה ב-1933 והתנדב לצבא הבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה. הוא שירת בחיל התובלה, ולאחר הקמתה של הבריגדה היהודית פיקד על יחידת האספקה של החי"ל באירופה. במלחמת העצמאות היה ממקימי שירות ההספקה בצה"ל, ועמד בראשו עד מאי 1949. המערכת שהקים הורכבה ממספר שירותי משנה: שירות המזון, שירות הדלק, שירות הציוד, שירות התחבורה, שירות בהמות משא ורכיבה, ושירות הכלבים.
לאחר תקופת השתלמות בארצות הברית התמנה ב-9 באוקטובר 1949 לראש אגף כוח אדם. מינויו לתפקיד מפתח זה, היה תוצאה של הצלחתו בארגון והקמת שירות ההספקה, כפי שכתב לו הרמטכ"ל יעקב דורי עם כניסתו לתפקיד:
מזא"ה כיהן בתפקיד עד שנת 1952, אז החליף אותו צבי צור.
אחרי שחרורו מצה"ל
ב-1955 סיים מזא"ה את שירותו בצה"ל, ופנה לעסקים. בשותפות עם משקיעים מחו"ל הקים חברה פרטית לגידולים חקלאיים בשם "מגל". חוות מגל, ליד קיבוץ חצור וגן יבנה, עסקה בעיקר בגידול כותנה וסלק סוכר. כמו כן, עבדה החברה פרדסים. באותה תקופה היה מזא"ה נשיא ארגון מגדלי הכותנה בישראל. בסוף שנות ה-60' ותחילת שנות ה-70' היה הנציג הקבוע של ישראל בארגון המזון והחקלאות של האו"ם ברומא.
גזפרום
גזפרום (ברוסית: ОАО Газпром) הוא תאגיד רב-לאומי רוסי, חברת האנרגיה הגדולה ביותר ברוסיה. חלקה של גזפרום במאגרי הגז העולמיים הוא 16% והיא מפיקת הגז הטבעי הגדולה בעולם (מפיקה כ-12% מהגז בעולם). היא מספקת כמעט את כל תצרוכת הגז של מרכז אירופה, מזרח אירופה, ומדינות ברית המועצות לשעבר.
כ-25% מאספקת הגז של האיחוד האירופי מגיעים מנכסי החברה (65% מאספקת הגז של אוסטריה, 36% מזו של גרמניה, 27% מזו של איטליה ו־25% מזו של צרפת).
נכון לשנת 2021, בבעלות החברה מערכת הולכת הגז הגדולה בעולם, שאורכה הוא 175.2 אלף קילומטרים.
פעילות
גזפרום היא מהחברות הגדולות בעולם מבחינת שווי שוק. מכירותיה בשנת 2014 הסתכמו ב-106.3 מיליארד דולר, והרווח הנקי שלה עמד על 3.1 מיליארד דולר. ברשות החברה עתודות של 28,800 מיליארד מטר מעוקב (BMC) גז טבעי שווי ערך ל-16% מהעתודות העולמית. לאחר שרכשה את חברת הנפט סיבנפט, היא נחשבת לבעלת עתודות הנפט השלישית בגודלה בעולם (119 מיליארד חביות) לאחר סעודיה (263 מיליארד) ואיראן (133 מיליארד).
החברה נמצאת בחלקה בשליטה ממשלתית (50.01%), והיא הגדולה ביותר בעולם מסוגה. יש לה גם החזקות בתחום הבנקאות (גזפרום בנק), הביטוח, התקשורת הבנייה והחקלאות. פעמים רבות השתמשה ממשלת רוסיה בחברה למטרות מניפולציה ביחסים בינלאומיים, בין השאר בסכסוך הגז בין אוקראינה לרוסיה בתחילת 2006, ובמשבר הגז בין בלארוס לרוסיה בתחילת 2007.
החלק עיקרי של שדות התפוקה של גזפרום ממוקם סביב מפרץ אובּ, במחוז האוטונומי של ימלו-ננץ, מערב סיביר. חצי האי ימל מתוכנן להיות אזור תפוקת הגז העיקרי של גזפרום, שמחזיקה במערכת העברת הגז הגדולה ביותר בעולם, עם 158,200 קילומטרים של קווי גז.
בימיו האחרונים של גרהרד שרדר בתפקיד קנצלר גרמניה, הוא חתם על הסכם שנוי במחלוקת עם החברה כאשר ולדימיר פוטין היה נציגה, לבניית צינור הגז הצפון אירופי כדי שהיא תספק גז ישירות לגרמניה מבלי לעבור בצינורות הגז של פולין, אוקראינה והמדינות הבאלטיות. מיד לאחר צאתו מתפקיד הקנצלר הוא התמנה ליושב ראש ועידת בעלי המניות בחברה שבונה את הצינור.
ישנו ניסיון של הקרמלין להשתלט דרך החברה על אספקת הגז למדינות מערב אירופה, וליצור תלות קיומית של אותן המדינות בהחלטות הממשלה הרוסית. החברה תורמת כ-20% מכלל ההכנסות ממסים למדינה. אספקת הגז למזרח אירופה ולמרכזה, וכן לכל מדינות ברית המועצות לשעבר, נמצאת בבלעדיות כמעט מלאה של החברה. לגזפרום בעלות על 50% בחברת סחלין אנרג'י הפועלת להפקת גז ונפט באזור סחלין.
מנהלי החברה הציבו להם למטרה להגיע לשווי כספי של טריליון דולר עד שנת 2017. יו"ר הדירקטוריון של החברה הוא ראש ממשלת רוסיה לשעבר, ויקטור זובקוב. מנכ"ל החברה הוא אלכסיי מילר.
גזפרום כספונסר ספורטיבי
גזפרום היא הספונסר הראשי של מועדון הכדורגל זניט סנקט פטרבורג הנחשב לעשיר ביותר במזרח אירופה ומועדון הכדורגל הכוכב האדום בלגרד. בנוסף, שימשה גזפרום כספונסר העיקרי של ליגת העל הרוסית בהוקי קרח ועודנה הספונסר הראשי של נבחרת האופניים הרוסית "קטיושה", המתחרה בטור דה פראנס.
בנוסף, דווח בספטמבר 2010 כי גזפרום התכוונה לקנות 30% ממניות קבוצת הכדורגל מילאן, צעד שקודם במידה רבה גם על ידי סילביו ברלוסקוני, ראש ממשלת איטליה והבעלים של קבוצת מילאן, שגם נחשב לחברו הקרוב של ולדימיר פוטין, מאנשי השליטה בתאגיד גזפרום.
החל משנת 2013 החברה מפעילה תוכנית כדורגל למען חברות. בנוסף, התאגיד מהווה לאחד הספונסרים של ליגת האלופות.
עד הפלישה הרוסית לאוקראינה, הייתה גזפרום הספונסר הראשי של מועדון הכדורגל הגרמני שאלקה 04. אולם, לאחר הפלישה, ביטלה שאלקה 04 את קשריה עם החברה.
בעלות
כחברת מניות, מניותיה מוחזקים בידי : עד 2020 החברה הייתה רשומה במוסקבה, אך מאז 2020 משרדיה הראשיים ממוקמים בעיר סנקט פטרבורג במרכז לאחטה.
חברות בת
{{טורים|תוכן=
רוסיה
}}
קו קלוקס קלאן
קוּ קְלוּקְס קְלָאן (באנגלית: Ku Klux Klan) הוא שמם הכולל של מספר ארגוני טרור גזעניים בארצות הברית, אשר דוגלים בעליונות לבנה, גזענות ושנאה למיעוטים. קורבנותיו העיקריים של הארגון הם מיעוטים אתניים כגון אפרו-אמריקאים, יהודים, היספנים, אסייתים וילידים אמריקאים. הארגון המקורי הוקם בשלהי המאה ה-19 כתגובת נגד לביטול העבדות וביצע מאות פשעים אלימים נגד אפרו-אמריקאים. בגלגולו השני, בתחילת המאה העשרים, אימץ הארגון זיקה נוצרית פרוטסטנטית אנטי-קתולית.
נכון ל-2023, ארגוני הקו קלוקס קלאן עדיין קיימים, אך במתכונת מצומצמת. על פי הערכות שונות, נכון ל-2016, היו בכלל ארגוני הקו קלוקס קלאן בין 3,000 ל-8,000 חברים. הקו קלוקס קלאן מפוצל כיום למספר ארגונים בינוניים וקטנים, ביניהם הקלאנים האימפריאליים של אמריקה, הקלאנים של קמליה הלבנה, האבירים הלבנים הנאמנים של הקו קלוקס קלאן, הקלאנים הלבנים של הקו קלוקס קלאן ועוד. עיקר פעולותיהם הם עצרות, הפגנות, פשעי שנאה, שיתופי פעולה עם ארגוני ימין קיצוני שונים, חלוקת פליירים ועוד.
אטימולוגיה
מקור שמו של הארגון הוא שילוב של המילה היוונית "קיקלוס" (κύκλος, בתרגום מיוונית: "מעגל") ושל המילה האנגלית "Clan", שפירושה בעברית הוא "שבט", או במשמעות רחבה יותר "קבוצת אנשים". כלומר, בתרגום חופשי לעברית, מכונה הארגון: "מעגל השבט", או "מעגל שבטי". את שם הארגון נהוג לרשום כראשי התיבות: "KKK".
דור הקו קלוקס קלאן הראשון
ארגון ה"קו קלוקס קלאן" הראשון נוסד ב-24 בדצמבר 1865, זמן קצר לאחר תום מלחמת האזרחים האמריקנית, על ידי קבוצה של פעילים לבנים מדרום ארצות הברית שפעלו לשמור על הדומיננטיות החברתית שלהם. על חברי קבוצת פעילים זו נמנו תומכי המפלגה הדמוקרטית, אשר חברו לוותיקי צבא הדרום - שהובס במלחמה.
מייסדי הארגון, אשר מנהיגם ה"עליון" היה נייתן בדפורד פורסט, שמו להם למטרה להתנגד למשטר השיקום ("Reconstruction"), אותו כפה הצפון, אשר ניצח במלחמה - על הדרום; מטרה נוספת אשר בזכותה הוקם הארגון, הייתה התנגדות לשלטון הרפובליקני באמריקה. באותה תקופה המפלגה הרפובליקנית הובילה את ההתנגדות לעבדות ותמכה בזכויות לשחורים, ובסיס כוחה היו מדינות הצפון והמערב ואילו הלבנים תושבי מדינות הדרום, שהתנגדו לזכויות לשחורים ואף מנעו מהם להצביע בבחירות, תמכו בעקביות במפלגה הדמוקרטית (Solid South) וקבעו את התנהלותה.
לשם יישום והגשמת מטרות הארגון, נקטו חבריו בגישה ובאמצעים תוקפניים ואף מיליטנטיים. אמצעים אלו כללו:
הגישה המיליטנטית החריפה בחלוף הזמן, ועד מהרה החלו חברי הארגון לנקוט באלימות קשה, אשר התבטאה אף ברצח של אלפי פעילים רפובליקניים ושחורים. בקבוקי תבערה היו נזרקים לתוך כנסיות של עבדים משוחררים או לבתיהם, ללא הבחנה; מקרי אלימות ורצח של תקיפה באמצע הרחוב, לינץ' או תלייה היו שכיחים.
אנשי הקלאן, כמו גם ארגונים סודיים נוספים שפעלו בתקופה זו, קיימו משטר טרור שכלל תקיפות ומעשי רצח במטרה לשמור את הלבנים בעמדת כוח ולמנוע מהשחורים להשיג כוח על ידי מניעת הצבעה והשתתפות במוסדות פוליטיים, להשיג עבודה ורכוש או לזכות בהשכלה. הם גם תקפו אנשים ממדינות הצפון, מורים וסוכנים של Freedmen's Bureau הפדרלית. מחקר על התקופה של 1868 עד 1871 מעריך כי אנשי הקלאן היו מעורבים ב-400 מעשי לינץ'. פעולותיו האלימות של הארגון חוללו תגובת נגד קשה בצפון, והובילו את האליטה הדרומית להסתייג מפעולותיו, בין השאר משום שאנשי אליטה אלה ראו בקיומן אמתלה, המאפשרת לצבאות הפדרליים להמשיך לפעול בדרום.
הארגון החל לשקוע בין השנים 1868–1870, עד היעלמותו המוחלטת בתחילת שנות השבעים של המאה התשע עשרה. זאת, בעקבות פעולתו הנמרצת של נשיא ארצות הברית, יוליסס ס. גרנט, אשר פעל למיגורו. במסגרת פעילותו המונעת של גרנט, נחקק בשנת 1871 חוק זכויות האזרח של 1871, (Enforcement Act of 1871) הידוע גם בכינויו: "חוק הקו קלוקס קלאן". החוק איפשר לנשיא לעקוף את צו הביאס קורפוס. במסגרת החוק אכיפת החוקים במדינות הדרום בוצעה על ידי חיילים פדרליים במקום אנשי מיליציה של המדינה, ואנשי הקלאן נתבעו בבתי משפט פדרליים, בהם לעיתים קרובות רוב המושבעים היו שחורים. באופן זה נקנסו ונאסרו מאות מאנשי הקלאן, והביאס קורפוס הושעה בתשעה מחוזות של קרוליינה הדרומית. כתוצאה מכך נהרס ארגון הקלאן במדינה זו, ובהמשך הוא דעך בשאר מדינות הדרום למשך עשרות שנים.
עם זאת, עד סוף תקופת שיקום הדרום בשנת 1877, לבנים תומכי המפלגה הדמוקרטית הצליחו באמצעות שוחד, הפחדות ואלימות בקלפיות, להשיג שליטה כמעט מלאה על המחוקקים במדינות הדרום. הם העבירו חוקים שהפכו את הרישום לבחירות למסובכות יותר, והפחיתו את מספר השחורים בקלפיות. בשנים הבאות העוברו חוקים כדי להפחית הצבעת שחורים ולבנים עניים באמצעות התניית ההצבעה בתשלום מס מיוחד, דרישות לרכוש או תושבנות, מבחני השכלה ועוד. אף על פי שצעדים אלה נדרשו מכל התושבים, חלק מהאמצעים יושמו באופן סלקטיבי נגד שחורים. כמו כן במדינות רבות פטרו בחוק לבנים ממבחני אוריינות. התוצאה הייתה ששחורים לא הצביעו ולא השתתפו בחבר מושבעים, ולא הייתה להם נציגות פוליטית רשמית. כתוצאה מכך, למרות דיכוי הקלאן, מעשי הלינץ' והאלימות נגד שחורים נמשכה גם לאחר מכן כאמצעי אפקטיבי לשלול מהם זכויות רבות. לדוגמה בשנת 1911 נרצחה במעשה לינץ' האשה השחורה Laura Nelson יחד עם בנה L.D בידי לבנים. תמונות הלינץ' פורסמו ונמכרו כגלויות, דבר שהיה שכיח בזמנו.
דור הקו קלוקס קלאן השני
בשנת 1915 נוסד ארגון חדש, אשר נשא את השם "קו קלוקס קלאן" בידי ויליאם ג'וזף סימונס, סמוך לאטלנטה, בירת ג'ורג'יה. הסיבה הישירה העיקרית להקמתו הייתה הסרט "הולדתה של אומה", שפאר את ה-"קו קלוקס קלאן" הראשון. צמיחת הארגון הייתה על רקע רגשות נגד הגירה, נגד קתולים, נגד יהודים ונגד שתיית אלכוהול ששיקפו מתחים חברתיים שהיו בתקופה זו בעיקר נגד מהגרים חדשים.
בניגוד לארגון הראשון, שהיה מחתרתי ופעל כנגד השלטון, היה הקו קלוקס קלאן השני ארגון רשמי, בעל כוח והשפעה פוליטיים, שהורכב מסניפים אשר הוקמו בכל רחבי המדינה. עם זאת החברות בארגון נשמרה בסוד, וחברים הסתירו את זהותם בציבור על ידי חבישת מסכות לבנות. הארגון אימץ טקסים ותלבושות שהופיעו בסרט "הולדתה של אומה".
גלגולו השני של הארגון, הדגיש את המאבק למען החלת איסור על שתיית משקאות אלכוהוליים, ועם אישור החוק, היה מעורב באופן פעיל מאוד בהחלתו. בשורש מאבק זה עמדו בעיקר תפישות אנטי-קתוליות, ועוינות למהגרים ממדינות קתוליות שבהן השתייה הייתה מנהג רווח, כמו אירלנד ואיטליה. להלכה, העוינות נבעה מכך שמהגרים אלו זוהו עם מנהגי שתייה ״זרים״ לארצות הברית, אך מתחת לפני השטח נבעה העוינות מתפישת מהגרים עניים כנחותים מבחינה שכלית וגזעית וכן עקב תחרות על מקומות דיור ועבודה. הקלאן השני יצא נגד מה שהוא ראה כהידרדרות מוסרית של התקופה, כולל גירושין, ניאוף, התנגדות לחוק היובש וכנופיות פשע.
ביחס לקלאן הראשון והשלישי, הקלאן השני היה בעל אופי פחות אלים וחלקים ממנו פעלו באופן פוליטי. עם זאת כמו בגלגולו הקודם, גם ארגון זה נקט בפעולות אלימות, ביצע מספר מעשי לינץ', כמו גם גילויי אלימות אחרים ברחבי ארצות הברית. החלק האלים ביותר בקלאן השני פעל בדאלאס, טקסס. באפריל 1921, זמן קצר לאחר עליה בפופולריות של הארגון באזור, אנשי הקלאן חטפו את אלכס ג'ונסון (Alex Johnson), גבר שחור שהואשם כי קיים יחסי מין עם אשה לבנה. הם הצליפו בו בשוט וצרבו KKK במצחו. ראש המשטרה והתובע המחוזי במקום סירבו להגיש תביעות והצהירו בפומבי כי הם מאמינים כי ג'ונסון ראוי לטיפול שקיבל. הודות לאישור זה של הכאה, אנשי הקלאן בדאלאס הצליפו ב-68 אנשים במהלך 1922 לבדה. רוב הקורבנות לאלימות היו למעשה גברים לבנים שהואשמו כי פגעו בנשותיהם באישומים כמו ניאוף, הכאת נשים, נטישת הנשים, הימורים או סירוב לתשלומי מזונות. הקלאן בדאלאס לא ניסה להסתיר פעילות זו של "אכיפה עצמאית" של מוסר, והתגאה בה בפומבי. אנשי הקלאן בדאלאס הזמינו כתבי עיתונים להצלפות. אנשי הקלאן באלבמה הצליפו בנשים וגברים, שחורים ולבנים, שהואשמו בזנות או ניאוף. אף על פי שאנשים רבים באלבמה זעמו על הכאת נשים, אף איש קלאן לא הואשם באלימות.
חברים בקלאן נשבעו להגן על ערכים אמריקאיים ועל המוסר הנוצרי, וכמה כמרים פרוטסטנטים היו מעורבים ברמה המקומית של הארגון. עם זאת שום זרם פרוטסטנטי לא תמך באופן רשמי בקלאן. למעשה, המגזינים העיקריים של הפרוטסטנטים גינו שוב ושוב את הקלאן, וכך גם בכל העיתונות החילונית המרכזית. אנשי כנסייה רבים שהיו בולטים ברמה הארצית והמקומית גינו את הקלאן באופן מפורש. הקלאן השני פתח סניפים בערים במערב התיכון ובמערב ארצות הברית, הוא הגיע לרפובליקנים ולדמוקרטים כמו גם לחסרי שיוך פוליטי. היו לו תומכים רבים בכל רחבי ארצות הברית אבל הוא היה חזק במיוחד במדינות הדרום ובמערב התיכון. בשיא שגשוגו, באמצע שנות ה-20 של המאה העשרים, הוא מנה יותר מ-4 מיליון, ויש סבורים שעד 6 מיליון חברים. בחלק מהמקומות תמכו בו כ-20% מהתושבים הלבנים ובמספר מקומות התמיכה בו עמדה על 40%. חברי הארגון היוו אז כ-15 אחוז מכלל המצביעים בארצות הברית.הקלאן הגיע גם לקנדה, בעיקר למחוז ססקצ'ואן על רקע התנגדות לקתולים. ארגון הקלאן היה חזק במיוחד במדינת אינדיאנה, שם תמכו בו כ-30% מלבנים הזכרים. בשנת 1924 תמך הקלאן במועמד הרפובליקני אדוארד ג'קסון וסייע לו להפוך למושל.
עיקר התומכים בקלאן במדינות הדרום היו קשורים למפלגה הדמוקרטית. באותה תקופה, מדינות אלו היו תחת שליטת המפלגה הדמוקרטית שהתנגדה לזכויות שחורים. קבוצות קלאן בדרום היו קשורות לסניפי משטרה, שריפים ועוד פקידים מקומיים שהיו קשורים למפלגה הדמוקרטית. הלבנים במדינות הדרום פיתחו שיטות של בחינות זכאות לבחירות, שמנעו השתתפות של השחורים ושל לבנים עניים בבחירות ובחברי מושבעים, ודבר זה הותיר את המפלגה הדמוקרטית ככוח פוליטי יחיד בדרום. דבר זה יצר מתח עם תומכי המפלגה הליברלים יותר שהיו בצפון. קתולים ודמוקרטים-ליברלים שהיו חזקים במיוחד בערי צפון מזרח ארצות הברית, החליטו להעלות את נושא הקלאן כנושא מרכזי בוועידה הדמוקרטית לבחירות לנשיאות בעיר ניו יורק בשנת 1924. נציגיהם העלו הצעה שתוקפת באופן משתמע את הקלאן. ההצעה נפלה על חודו של קול אחד מתוך 1,100 צירים. הנציגים למרוץ הנשיאותי היו גיבס מק'אדו שהיה פרוטסטנטי עם בסיס תמיכה בדרום ובמערב בהם הקלאן היה חזק, ומושל ניו-יורק אל סמית' שהיה קתולי עם בסיס תמיכה בערים הגדולות. לאחר שבועות של ויכוחים מרים שני הצדדים נסוגו לטובת מועמד פשרה.
בכמה מדינות, כמו אלבמה וקליפורניה, סניפי הקלאן פעלו למען רפורמה פוליטית. בשנת 1924 נציגי הקלאן נבחרו למועצת העיר אנהיים בקליפורניה. העיר נשלטה אז בידי אליטה של גרמנים-אמריקאים שהיו בעלי הרגלי שתיית בירה ולכן התנגדו לחוקי איסור השתייה. הקלאן בעיר ייצג כוח פוליטי עולה שהתנגד לשחיתות האליטה ההישנה. לאחר הבחירות הם פיטרו עובדי עייריה קתולים, והחליפו אותם במינויים של הקלאן. המועצה החדשה הצליחה להעביר חוק יובש, ולאחר ההצלחה של צעד זה הקלאן קיים צעדות גדולות בעיר. האופוזציה לקלאן שיחדה איש קלאן, השיגה את רשימות החברים הסודיות של ארגון, ופרסמה אותן ברבים, דבר שגרם לפגיעה בארגון המקומי. בשנת 1925 התקיימו בחירות מיוחדות בהן ניצחה האופוזציה לקלאן, עיתון הקלאן המקומי נסגר בעקבות תביעת דיבה נגדו, והארגון באנהיים קרס.
מאפיין מרכזי של הקלאן השני הייתה אופיו העירוני, דבר ששיקף מגמות עיור בכל מדינות ארצות הברית. לדוגמה במדינה הצפונית מישיגן, 40 אלף מתומכי הארגון גרו בעיר דטרויט, והיוו מעל למחצית מתומכי הארגון במדינה. רוב תומכי הארגון היו לבנים ממעמד חברתי-כלכלי נמוך עד בינוני שניסו לשמור על מקומות העבודה והדיור שלהם מול גלים של תושבים חדשים שהגיעו לערים המתועשות - מהגרים מדרום ומזרח אירופה שהיו בעיקרם קתולים או יהודים, וכן תושבי הדרום, שחורים ולבנים שעברו לצפון. הגעתם של תושבים חדשים רבים לערים, שינתה במהירות את האופי של שכונות ויצרה מתחים חברתיים. בגלל גידול מהיר של אוכלוסייה בערים מתועשות כמו דטרויט ושיקגו הקלאן צמח במהירות בבמדינות המערב התיכון. הקלאן צמח במהירות גם בערים דרומיות שצמחו במהירות כמו דאלאס ויוסטון בטקסס.
הקלאן משך אנשים רבים, אבל רובם לא נשארו בארגון במשך זמן רב. החברות בארגון התחלפה במהירות כאשר אנשים גילו שהקבוצה לא ענתה לציפיות שלהם. החברות בארגון פחתה כאשר המתחים חברתיים שהובילו להקמת הארגון ירדו.
קבוצות ומנהיגים רבים יצאו נגד הקלאן, כולל כמרים פרוטסטנטיים בכירים כמו ריינהולד ניבור, ודבר זה גרר תשומת לב לאומית. יהודי ארצות הברית הקימו בשנת 1913 את הליגה נגד השמצה בתגובה לפשעי שנאה נגד יהודי, כולל המשפט ומעשה הלינץ' בליאו פרנק באטלנטה. מוקד התנגדות נוסף מול הקלאן היה הקמפיין של הארגון לאסור על בתי ספר פרטיים (שכוון במיוחד נגד בתי ספר פרטיים קתוליים). הקבוצות שהתנגדו לקלאן פעלו כדי להסתנן אליו, במטרה לפגוע בסודיות שלו. קבוצה אזרחית אחת מאינדאנה פרסמה רשימות של חברים בקלאן, והדבר הוביל לירידה חדה ברישום לקלאן. NAACP שפעל למען זכויות שחורים, יזם קמפיין חינוך לאומי כדי ליידע אנשים על פעילות הקלאן ולבצע לובי פוליטי בקונגרס נגד הקלאן. לאחר שהגיע לשיאו בשנת 1925, החברות בקלאן ירדה בצורה חדה לאחר מכן.
היו גם אירועים ספציפיים שתרמו לירידת הקלאן. במדינת אינדיאנה פעל די.סי. סטיבנסון שהתמנה בשנת 1923 ל"דרקון הגדול" של המדינה וכן למנהיג הקלאן 7 מדינות נוספות. מאוחר יותר הוא דאג להפריד קבוצה זו מהקלאן הלאומי. הוא היה מקורב לפוליטיקאים רבים, במיוחד למושל המדינה אדוארד אל. ג'קסון. בשנת 1925 הוא נשפט והורשע בגין חטיפה, אונס ורצח של אשה לבנה צעירה בשם מדג' אוברהולצר, שביצע בסיוע מספר אנשים נוספים. הוא קיווה לחמוק ממשפט בזכות מעמדו, אבל האשה הרשיעה אותו בהודעה טרם מותה. הדבר גרם לשערורייה צבירות רחבה שפגעה בצורה קשה בתדמית הקלאן כארגון ששומר על החוק והסדר. כ־178,000 מתומכי הקלאן באינדיאנה עזבו אותו, והתמיכה בו במדינה הצטמצמה לכמות אפסית.
ב-1927 תומכים של הקלאן באלבמה זרעו פחד ואלימות. הם תקפו שחורים ולבנים בגין הפרה של נורמות גזעניות להפרדה בין גזעים ובגין מה שנראה להם כפגיעה בחוקי מוסר. דבר זה הוביל לתגובת נגד חזקה שהחלה בתקשורת. גרובר סי. הול, עורך "Montgomery Advertiser", כתב סדרת מאמרים שתקפו את הקלאן. הוא זכה בפרס פוליצר בשנת 1928 בזכות טורים אלה. שריפים דיכאו את הפעילות האלימה.
פופולריות הארגון צנחה עוד בתקופת השפל הגדול, בעקבות שסעים פנימיים, התנהגות קרימינלית של מנהיגים, והתנגדות לארגון מטעם גופים חיצוניים. בשנות השלושים של המאה העשרים, פחת מספר החברים בקלאן לכ-30,000, והמשיך לדעוך בהדרגה- עד שחדל להתקיים באופן סופי, בסביבות שנת 1940. במהלך אותן השנים, התפצלו מספר קבוצות אשר היו שייכות לארגון- למספר פלגים בדלניים, אשר ניסו לפעול באופן עצמאי- למען הגשמת מטרותיהם. על אותם הפלגים נמנה, בין היתר, הלגיון השחור.
דור הקו קלוקס קלאן השלישי
מספר קבוצות השתמשו בשם "קו קלוקס קלאן" בקרב מספר קבוצות עצמאיות שהתנגדו לתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, בעיקר בשנות ה-50 וה-60. בתקופה זו, יצרו קבוצות אלה לעיתים תכופות קשרים עם מחלקות שוטרים במדינות דרומיות, דוגמת: ברמינגהאם, אלבמה, כמו גם במשרדי המושל, דוגמת המקרה של ג'ורג' וולאס מאלבמה.
פופולריות הארגון צנחה באופן משמעותי, בעקבות שערוריות מתוקשרות, אשר נבעו מפשעיהם של חברי הארגון, כמו גם תמיכתו באידאולוגיות קיצוניות ובסמלי הנאציזם. סיבה נוספת לשקיעת הארגון נזקפת לזכותו של המאבק לביטול הפרדה גזעית, אשר נחל הצלחה אדירה בזמנו.
כיום
כיום, גלגולו השלישי של הארגון פועל באמצעות יחידות מקומיות נפרדות, ללא ארגון על כלשהו, ונחשב אחת מ"קבוצות השנאה" הקיצוניות בארצות הברית. כיום, קיימים ברחבי ארצות הברית עשרות ארגונים וקבוצות, העושים שימוש בשם "קו קלוקס קלאן", במלואו או בחלקו, כמו גם בחלק מסמליו. עם זאת, הערכות בדבר המספר הכולל של חברי כל הארגונים הללו אינו עולה על כמה אלפים. אחת מאותן הקבוצות, אשר הוקמה בשנת 1997, היא הקלאנים האימפריאליים של אמריקה.
נכון לשנת 2016, חוקרים מעריכים כי קיימות כשלושים קבוצות פעילות של הקו קלוקס קלאן בארצות הברית, המאוגדות בכ-130 סניפים ברחבי המדינה. הערכות אודות סך הפעילים הקיימים כיום בארגון, מציגות אומדנים של 8,000-3,000 אנשים. הערכות אלו אינן כוללות את מספר האנשים התומכים במסווה ובאופן בלתי פעיל בהשקפות ובאידאולוגיות הארגון, על כן מספר תומכים אלה אינו ידוע.
בנובמבר 2014, הכריז מנהיג הארגון, ג'ון אבאר, כי ארגונו החליט לזנוח את מצעו הגזעני, וכי מעתה ואילך יהיה פתוח גם לשחורים, היספנים ויהודים, בתנאי שיקבלו על עצמם את תוכן ועקרונות חוקת הארגון. עוד הכריז אבאר, כי האפליה על רקע זהות מינית תיפסק, ומעתה ואילך יתמקד הארגון בלאומנות אמריקנית, במקום עליונות לבנה. לעומתו, טען בראדלי ג'נקינס, מנהיגם של כלל ארגוני הקלאן בארצות הברית, כי התבטאותו של אבאר נבעה מרצונו לזכות באהדה פוליטית, ואף דרש ממנו לחדול מדבריו, אשר כללו את שם הארגון, ככלי שרת לשם קידומו האישי.
בניגוד לטענות על התמתנות הארגון, באפריל 2016 קיים ה-KKK פעילות משותפת ראשונה עם התנועה הנאציונל-סוציאליסטית של ארצות הברית, במה שכונה "הברית הארית הלאומית". התנועה הנאצית דוגלת בצורה גלויה בנאו-נאציזם, והיא ארגון שנאה גזעני שפועל נגד יהודים, שחורים, זרים ולהט"ב. פעילי התנועה הנאצית צעדו במדים שחורים עם סמלי צלב קרס לצד פעילי קלאן עם מצנפות לבנות. הם הכריזו כי עליהם לשתף פעולה בשם מאבק באויב משותף. הדגל של "האובי המוסרי" של התנועה הוא דגל ישראל שנשרף באירוע.
הנהגה
האשף הגדול (קוסם, מכשף; "Grand Wizard") הוא התואר של המנהיג העליון של הקו קלוקס קלאן. ידוע שנייתן בדפורד פורסט, מייסד הקו קלוקס קלאן, נשא תואר זה. זהותם של האשפים הגדולים לאחר תקופת כהונתו של ברדפורד אינה ידועה, ולא ברור אם כלל היו קיימים. רק עם הקמתו של ארגון הקו קלוקס קלאן המודרני, קיבל תואר "האשף הגדול" משמעות מחודשת, בעת התכנסויות פומביות של הארגון. הסופר והפוליטיקאי דייוויד דיוק, אשר נודע לשמצה, בין היתר, בעקבות הכחשת השואה העקבית והממוסדת שלו - נשא בתואר "האשף הגדול" בין השנים: 1978-1974. כיום נושא אותו דון בלאק, מנהל האתר הבדלני הלבן "חזית הסופה" ("Stormfront"). מנהיגים מקומיים (בעיקר מדינתיים) של הקו קלוקס קלאן מקבלים את הכינוי "הדרקון הגדול" ("Grand Dragon").
הקו קלוקס קלאן והיהודים
בגלגולו הראשון, לא היה לקו קלוקס קלאן עניין מיוחד ביהודים. הגלגול השני של הקלאן הוקם ב-1915, על רקע אנטישמי מובהק. בגלגולו הנוכחי, משתף הקו קלוקס קלאן פעולה עם ארגונים בעלי אוריינטציה אנטישמית ברורה, דוגמת: "זהות נוצרית" ו"תנועת היצירה". בסביבות 2007, הצהיר כריס ג'ונסון, מנהיג הקו קלוקס קלאן בקנטקי, כי התנועה מוכנה לקבל לשורותיה גם חברים ממוצא יהודי. למרות התבטאות זו, לא ברור עד כמה היא מבטאת את המגמה הכללית, בה דוגל הארגון.
אוצר מילים
חברות בקו קלוקס קלאן שמורה בסוד. בדומה לארגוני אחווה אחרים, לקו קלוקס קלאן יש סימנים וביטויים מוסכמים, הידועים אך ורק לחברי הארגון, ואשר משמשים לשם זיהוי שייכות של אנשים שונים אליו. עמית רשאי להשתמש בראשי התיבות "AYAK" (בתרגום מילולי: "האם אתה איש קלאן?" ("?Are You A Klansman") במהלך שיחה, על מנת להזדהות בחשאי בפני חבר אחר של הארגון. המענה "AKIA" ("אני אכן איש קלאן") משלים את הנוהג.
לאורך כל תולדות הארגון, טבע ארגון הקו קלוקס קלאן מונחים רבים, המתחילים בצמד האותיות האנגליות: "KL". להלן חלק ממונחים אלו:
המינוח לעיל נוצר על ידי ויליאם ג'וזף סימונס, כחלק מתהליך ההתחדשות של הארגון, ב-1915.
יחסי טרינידד וטובגו–צרפת
יחסי טרינידד וטובגו–צרפת הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של טרינידד וטובגו לבין הרפובליקה הצרפתית.
היסטוריה
בטרינידד הייתה התיישבות קולוניאלית צרפתית לאורך כל המאה השבע עשרה. צרפת כבשה סופית את המושבה במבצע שנמשך מאוגוסט 1666 עד מרץ 1667. ב-6 בדצמבר 1677, הצרפתים הרסו סופית את המושבה ההולנדית ונטלו את האי כולו. ב-10 באוגוסט 1678 החזירו הצרפתים את האי. ב-1751 התיישבו מתיישבים בעלי צרפתים בעלי שאיפות קולוניאליות על האי, אך ויתרו עליו ונתנו אותו לבריטניה בהסכם פריז ב-10 בפברואר 1763. אי זה היה שוב מושבה צרפתית מ-2 ביוני 1781 עד 15 באפריל 1793.
צרפת השפיעה על טרינידד וטובגו רבות, יש בה אחוז מסוים של דוברי צרפתית ורווחת בה שפה קריאולית הקרובה מאוד לצרפתית.
ישעיהו זילברשטיין
רבי ישעיהו זילברשטיין (ה'תרי"ח, 1858 - כ"ה בתמוז ה'תר"ץ, 21 ביולי 1930) היה רב הונגרי שכיהן כרב וראש ישיבה בקהילה האורתודוקסית בווייטצען (ואץ). מחבר הספר "מעשי למלך" על משנה תורה לרמב"ם.
ביוגרפיה
נולד בזנטה לרב דוד לייב זילברשטיין שכיהן כרב העיר. בהיותו כבן שנה או שנתיים עלתה המשפחה לארץ ישראל ושהתה בה במשך שמונה שנים. בתקופת שהותו כילד בירושלים, למד בתלמוד תורה עץ חיים. לאחר מכן למד מפי רבי משה יהודה לייב זילברברג ורבי מאיר אוירבך. בגיל 11 בערך שב עם משפחתו להונגריה, שם למד בישיבותיהם של אביו, של רבי חיים סופר במונקאטש, של רבי אברהם יהודה שוורץ מברגסס ושל רבי חיים צבי מנהיימר מאונגוואר. קיבל מהרב מנהיימר היתר הוראה. בטרם נישא נבחר למלא מקום אביו ברבנות טרבש, אך סירב לשאת בתפקיד. נישא לבתו של הרב משה צבי שטרן מאלישטבה וסרדהלי, ועסק במסחר בואץ, תוך שהוא מסייע לאביו בהוראה בישיבה המקומית. לאחר פטירת אשתו נישא ללאה בתו של הרב משה סג"ל פולק רבה של בוניהד.
בשנת ה'תרנ"ו, 1896, התמנה כרבה של העיר ואץ (ווייטצען), והחזיק במשרתו זו עד פטירתו בכ"ה בתמוז ה'תר"ץ, 21 ביולי 1930. הוא המשיך את ישיבתו של אביו, ובישיבתו למדו מאות בחורים ורבים מבוגריה כיהנו במשרות רבניות ותורניות.