cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדמונד טיודור, רוזן ריצ'מונד הראשון
מלחמות השושנים, נישואים ומוות
בקיץ 1453, סבל הנרי מהתמוטטות נפשית שנמשכה למעלה מ-17 חודשים. כמה מפלגות ביקשו לקחת את השלטון בתקופה זו. אשתו של הנרי, מרגרט מאנז'ו, דרשה להכריז על יורש העצר. האחים טיודור תמכו בריצ'רד מיורק, שביקש להיות מגן הממלכה. עם זאת, אדמונד לא השתתף בפרלמנט ב-3 באפריל 1454, שם זכה יורק לתואר פרוטקטור. אדמונד אכן השתתף במועצת היועצים של המגן, אם כי לא בתדירות גבוהה כמו ג'ספר. שני האחים היו נוכחים בנובמבר 1445, כאשר המועצה צמצמה את גודלו של בית המלוכה. כתוצאה מכך, כל אחד מהם קיבל פמליה של כומר, שני סוסים, שני יומנים ושני פקידים.
המלך התאושש בסביבות חג המולד של 1454, ופיטר את יורק, בעוינות כתוצאה מכך. זה הותיר את האחים טיודור בבעיה. אדמונד לא השתתף בקרב סנט אולבנס הראשון ב-22 במאי 1455, שם נתפס הנרי על ידי ריצ'רד מיורק. שני האחים השתתפו בפרלמנט הבא, שבו שוב נקרא יורק בשם מגן. בעוד יורק ביטל את רוב המענקים שהעניק הנרי במהלך שלטונו, אלה לאדמונד וג'ספר נותרו. שני האחים נעדרו כאשר המושב השני של הפרלמנט באותה שנה החל ב-12 בנובמבר; אדמונד נשלח לוויילס כדי לדכא את המרד של גרפוד אפ ניקולס.
מרגרט בופור הייתה בתו היחידה של ג'ון בופורט, דוכס סאמרסט הראשון. דרך אביה, היא גם הייתה נינה של ג'ון מגונט. ככזו היא נשאה תביעה לכס המלכות. כך היא נישאה בילדותה לג'ון דה לה פול, בנו של הדוכס השאפתני מסאפוק. עם זאת, הדוכס נרצח ב-1450.
בתחילת 1453, בוטלו נישואיהם של מרגרט וג'ון, וב-24 במרץ קיבל אדמונד שמירה על מרגרט, שהייתה עדיין בת תשע בלבד. אדמונד התחתן עם מרגרט ב-1 בנובמבר 1455 בטירת Bletsoe. באמצעות מרגרט בנו של אדמונד יכול היה לתבוע את כס המלוכה האנגלי.
הנישואים נחתמו מיד. אדמונד מת שנה לאחר מכן, והותיר אלמנה בת 13 שהייתה בחודש השביעי להריונה עם ילדם, הנרי טיודור.
לכידה, שבי ומוות
גרפוד ערך מלחמה עם החיילים תחת אדמונד, וכבש את הטירות באבריסטווית', קרמרטן וקארג סננן עד יוני 1456. המרד לא נמשך זמן רב, ובתחילת אוגוסט, כוחותיו של אדמונד כבשו מחדש את הטירות הללו, אם כי עימותים קטנים נמשכו עוד מספר חודשים. בזמן שאדמונד היה בוויילס, המלך הדיח את יורק. כנקמה, יורק שלח 2,000 גברים תחת ויליאם הרברט ב-10 באוגוסט לכבוש את דרום ויילס. כשהגיעו לטירת קרמרטן, הם כבשו את המעוז ולכדו את אדמונד טיודור.
כאשר חייליו של הרברט עברו לאברסטוויט, אדמונד נותר מאחור, כלוא בטירת קרמרטן. ב-3 בנובמבר 1456, אדמונד נדבק בדבר הבלוטות ומת שם. הוא נקבר בכנסייה הפרנציסקנית הסמוכה בקרמרטן. היו חשדות שאולי אדמונד נרצח, ולכן נערך משפט מספר חודשים לאחר מכן עם כמה צדדים שהואשמו, אך איש לא נמצא אשם. שרידיו של אדמונד נשלחו לקתדרלת סנט דייוויד, פמברוקשייר, בשנת 1539, עקב פירוק המנזרים שנחקק על ידי נכדו, הנרי השמיני, מלך אנגליה מבית טיודור.
All Is One
All Is One (כולם אחד) הוא אלבומה החמישי של להקת האוריינטל מטאל הישראלית אורפנד לנד, שיצא לאור ב-24 ביוני 2013. זהו האלבום הראשון של הלהקה עם הגיטריסט חן בלבוס שהחליף את הגיטריסט הקודם מתי סבטיצקי ב-2012. זהו גם האלבום האחרון בו השתתף ממייסדי הלהקה יוסי סאסי על הגיטרה וכלים אתניים נוספים לאחר שהודיע על פרישתו ב-2014.
ניתוח מוזיקלי
השיר Brother (אח או אחי ) הוא בלדה על היחסים בין יצחק לישמעאל אחיו. ובין השאר מבוסס על האמונה המוסלמית לפיה הילד שנעקד על הר המוריה היה ישמעאל ולא יצחק. כמו שכתוב בשיר: השיר הוא שיר אהבה לאח, שהפך לאויב דם.
השיר Let The Truce Be Known (תן להפסקת האש להיות ידועה) נכתב בהשראת הסיפור The Christmas Truce (הפסקת האש של חג המולד) לפיו במלחמת העולם הראשונה עשו החיילים הפסקת אש בזמן חג המולד וחגגו יחד, אך למחרת חזרו לטבוח אחד בשני. השיר הולחן יחד עם קובי אפללו.
השיר שמיים נכתב על ידי יהודה פוליקר והוא משלב אלמנטים ורעיונות מאלבומיה הקודמים של הלהקה. השיר גם מהווה סגירת מעגל עבור הלהקה, מכיוון שבשיר יש אזכור לשמם, "ארץ יתומה", שבעצם נלקח מהשיר רוחות מלחמה של פוליקר.
בשיר Our own Messiah מופיעה שורה מהתפילה אבינו מלכנו.
מנו מרטון
מנו מרטון (שמו הבדוי היה פאל ארווה; בהונגרית: Marton Manó; קאפושוואר, 4 באפריל 1874 – בודפשט, 22 בדצמבר 1928) היה עיתונאי, עורך עיתון, משורר יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
מנו מרטון נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל מרטון, בעל הפונדק ושל צציליה פישר. כבר בגיל צעיר היה כתב של היומון "יומן פץ'", ומאז 1897 היה העורך של היומון נאג'ווארד (Nagyvárad) שהיה יומון חברתי וכלכלי בין 1870 לבין 1944. הוא השיק את העיתון היומי שלו ב-1912 למעשה ייסד את "אוי נאג'ווארד" (נאג'ווארד החדשה) שלימים שמר על אופיו הצבעוני והזריז גם כ"עיתון הערב של נאג'ווארד". ב-1902 היה לו ויכוח מתוקשר עם אנדרה אדי שמהותו לא נמסר. ב-1912 ארגן את שביתת העיתונות הראשונה בהונגריה. מחזהו בן המערכה האחת הוצגה על ידי "האגודה הספרותית מחר" באוראדיה ב-20 במרץ 1909. עד לחתימת חוזה טריאנון (שניתק את אוראדיה מממלכת הונגריה), היה הכתב באוראדיה של היומון אשט.
אשתו הייתה מריה פאונץ, בתם של הסוחר שמואל פאונץ ושל קרולינה דגן, אותה נשא לאישה ב-4 באפריל 1897, בדומבובאר. מנו מרטון הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
הדבר הטוב הבא
הדבר הטוב הבא (באנגלית: The Next Best Thing) הוא סרט מסוגת דרמה קומית/דרמה רומנטית משנת 2000 אשר בוים בידי ג'ון שלזינגר (סרטו העלילתי האחרון לפני מותו ב-2003), בכיכובה של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה. הסרט מגולל סיפור אודות שני חברים טובים להם יש ילד משותף ועוסק במאבק משמורת שנוי במחלוקת שקורה שנים אחרי המאורע.
במסגרת הסרט, הוקלט פסקול שכלל את הלהיט הבין-לאומי "American Pie" מאת מדונה, כמו גם שירה "Time Stood Still".
עלילה
שני החברים הטובים ביותר – אבי (מדונה), אישה הטרוסקסואלית, ורוברט (רופרט אוורט), גבר הומוסקסואל – מחליטים להביא ילד משותף. חמש שנים לאחר מכן, אבי מתאהבת בגבר הטרוסקסואלי ורוצה להתרחק ולחיות איתו ועם בנו של רוברט, סאם, ומתחולל מאבק משמורת שנוי במחלוקת.
הפקה
הסרט התחיל כתסריט מקורי בשם "המסך האדום" (The Red Curtain) מאת טום רופלבסקי, אותו התכוון לביים בעצמו, עם אשתו לסלי דיקסון שתכננה להפיק אותו. הוא הוכרז על פרי עטו ב-1995 ביחד ריצ'רד דרייפוס עם שתוכנן לגלם את דמותו של רוברט; בהמשך לכך נפלה ההצעה, והלן האנט הייתה צריכה לגלם את דמותה של אבי. לבסוף, היא הוחלפה בידי מדונה ואז רופרט אוורט חתם על התפקיד של רוברט. הצילומים התרחשו בין 23 באפריל ל-30 ביוני 1999. מאוחר יותר נטען שהתסריט שוכתב בהרחבה על ידי ראיין מרפי ורופרט אוורט.
ביקורת
הסרט קיבל דירוג של 19% ב-Rotten Tomatoes, על סמך 94 ביקורות בסך הכול, עם דירוג ממוצע של 3.8/10. הקונצנזוס הביקורתי של האתר קובע: "אלמנטים בסיפור מתנגשים והמשחק לא מתרומם". ב-Metacritic, לסרט יש דירוג של 25 מתוך 100 על סמך 31 ביקורות בסך הכול, מה שמצביע על "ביקורות לא חיוביות בדרך כלל".
רוג'ר איברט העניק לסרט כוכב אחד מתוך ארבעה, וקבע: "הסרט הוא לקט של בעיות הומוסקסואליות, הרתום לעלילה מתישה".
הצלחה מסחרית
הסרט דורג במקום השני ברווחים הקופותיים באמריקה הצפונית בשבוע הראשון ליציאתו, והצליח להכניס כ-5,870,387 דולרים בארצות הברית, כשהוא ניצב מאחורי "ללכת על הכל" מאת ג'ונתן לין. הסרט הכניס כ-14,990,582 דולרים בארצות הברית ו-24,362,772 דולרים ברחבי העולם בתקציב של 25 מיליון דולרים.
שבחים
הסרט הועמד כ"סרט מצטיין" במהלך טקס פרסי התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה לשנת 2001.
מדונה זכתה בפרס פטל הזהב בקטגוריית "השחקנית הגרועה ביותר", והסרט הועמד בקטגוריות נוספות:
בלה רייניץ
בלה רייניץ (בהונגרית: Reinitz Béla; בודפשט, 15 בנובמבר 1878 – בודפשט, 26 באוקטובר 1943) היה מלחין ומבקר מוזיקה יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
בלה רייניץ נולד במשפחה יהודית כבנם של עורך הדין מרק רייניץ ושל לאורה מילר (1853–1943). הוא קיבל דוקטורט במשפטים ורישיון עורך דין, אך לא עסק במשפטים. בשנים 1906–1917 היה מבקר המוזיקה של היומון נפסבה ולאחר מכן בשנת 1918 של "וילאג" (Világ). בין השנים 1910–1918 היה מזכיר "קרן ביטוח העובדים הלאומית". ב-16 בדצמבר 1909 פנה להתקבל לתא מרטינוביץ' של הבונים החופשיים, שם התקבל ב-31 במרץ 1910. הוא היה תומך מאמין ומעורר השראה במוזיקה הונגרית מודרנית ובמאמריו תמך במלחינים בלה ברטוק וזולטאן קודאי. הוא היה מלחין מצוין של שירי קברט ושאנסונים, והפך למלחין שאנסונים מפורסם. הוא היה הראשון שהלחין משירי המשורר אנדרה אדי, ומאוחר יותר, כאוהד תנועות שמאל, היה אחת הדמויות המצטיינות בכתיבת שירי עבודה. בשנת 1919, בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, לקח על עצמו תפקידים בנכונות לעזור והפך לקומיסר העם לענייני אמנות, ודובר התיאטראות שהולאמו. בין השאר ארגן באותה תקופה את מנהלת המוזיקה בת שלושה החברים, שחבריה היו ברטוק, ארנסט פון דוהנאני וקודאי. בשל מעורבותו ברפובליקה, לאחר נפילתה היגר לווינה בשנת 1920 בשל הרדיפות אחריו והופיע לאורך זמן בקונצרטים בערים גרמניות, אוסטריות ושווייצריות.
בשל חיי הציבור הפוליטיים המשתנים בגרמניה (התחזקות המפלגה הנציונל-סוציאליסטית הימנית), שב רייניץ לבודפשט בשנת 1931. לאחר מכן הוא חי בהונגריה במשך 12 שנים עד מותו כאדם נסבל שלא יכול היה אפילו "להתקרב" לבמה אופן רשמי. שיריו נשכחו אט אט, והוא היה מוקף בדממה מתוחה. לא היה מסוגל לעבוד כמלחין. רק כמה שחקנים אמיצים, כמו שני אישים יוצאי הדופן של אמנות השאנסון, וילמה מדיאסאי ולילי נמיני (לימים זמרת אופרה), שרו את שיריו של אנדרה אדי שהוא הלחין. בקיץ, בשל החלונות הפתוחים לרחבה יכלו כמה אנשים מהבתים הסמוכים להאזין לנגינת הפסנתר של רייניץ, צלילים שבקעו מתוך הווילה של השחקן המפורסם פאל יאבור שהתחיל את הקריירה שלו בתיאטרון הילדים של הדוד לאקנר. בריאותו של רייניץ התערערה, הוא הפך לתושב קבע בבית החולים היהודי בפשט. הבידוד שנכפה עליו גם בגין הכניסה לתוקף של החוקים ה (אנטי) יהודיים ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלושי רק החמיר את המצב. אהבתם השקטה של החברים טובים, האמנים, המשוררים, הסופרים, השחקנים הייתה החוט הדק היחיד שהחזיק אותו בחיים. הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
שיריו ושאנסוניו העיקריים
השירים מתוארכים על בסיס דפי התוכניות שפורסמו בדפוס, אשר נותנים מידע על זמן הביצוע הראשון של השיר ומקורו.
דניס לירי
דניס קולין לירי (באנגלית: Denis Colin Leary; נולד ב-18 באוגוסט 1957) הוא שחקן וקומיקאי אמריקאי. לירי הוא מועמד לפרס גלובוס הזהב ולשלושה פרסי אמי על תפקידיו בסדרה "הצילו" (2011-2004) אותה גם יצר וקיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב ולפרס אמי עבור תפקידו בסרט הטלוויזיה של HBO "ספירה חוזרת" (2008).
ביוגרפיה
לירי נולד בעיר ווסטר, מסצ'וסטס שבארצות הברית להורים מהגרים אירים-קתולים. אמו לורה עבדה לפרנסתה כעוזרת בית ואביו ג'ון לירי היה מכונאי. לירי רצה להיות שחקן הוקי קרח מקצועי אך בשל ציוניו הגרועים נופה מסגל הנבחרת של התיכון בו למד. לירי הוא בוגר "מכללת אמרסון" שם הקים הרכב קומי שקיים עד היום. לאחר שסיים את לימודיו לימד לירי במכללה כתיבה קומית מאולתרת במשך חמש שנים. בשנת 2005 קיבל דוקטורט של כבוד. השתמש בתואר "ד"ר דניס לי" על כריכת ספרו רב המכר "Why We Suck" שיצא לאור בשנת 2008. לירי הוא דודן מדרגה שלישית של הקומיקאי ומנחה הטלוויזיה קונאן או'בריין.
יש ללירי אזרחות אירית בשל מולדתם של הוריו, בנוסף לאזרחות האמריקאית שלו מלידה.
קריירה
לירי החל את דרכו כקומיקאי בבוסטון בתור מנחה תוכנית קומית מחתרתית ובמספר תוכניות טלוויזיה מקומיות. בשנת 1987 הופיע לראשונה בטלוויזיה הממלכתית בשעשועון " Remote Control" לצידו של אדם סנדלר. לי זכה להערכה רבה בשנת 1992 על מופע הסטנד-אפ שלו "No Cure for Cancer " שזיכה אותו בפרס בפסטיבל אדינבורו.
התפרסם כשחקן קולנוע בתחילת שנות ה-90 בסרטי הפעולה "איש ההרס" בתפקיד מנהיג המחתרת אדגר פרנדלי, "ליל הדין" ובקומדיות "בזמן שגנבת" לצידה של סנדרה בולוק, "חטופים שכאלה" בתור הפושע גאס, "הצניחה הגדולה" בתור הקצין דייוויד פול ו"משחקי רחוב". ב-1997 שיחק לירי בדרמה הסאטירית של בארי לוינסון "לכשכש בכלב" בתפקיד מעצב אופנה פאד קינג ובמותחן הפשע "להתגרות במוות" בתור לונו וקיו שומר ראשו של מאפיונר צ'ארלי ברנט (כריסטופר ווקן). ב-1999 הופיע לירי בסרט הפשע "השוד המושלם" בהפקתו של פירס ברוסנן בתפקיד הבלש מייקל מק'יין ובסרטו של קלינט איסטווד "פשע אמיתי".
ב-2001 הופיע לירי בתפקיד הראשי בסדרת המשטרה הקומית אותה יצר "הג'וב" ושיחק בקומדיית הפשע "צרות כפולות" לצד סטיב בושמי. ב-2003 דיבב בסרט האנימציה "עידן הקרח" את דמותו של הסמילדון דייגו. את הדמות דיבב לירי גם בסרטי ההמשך "עידן הקרח 2: נמסים מצחוק", "עידן הקרח 3: עלייתם של הדינוזאורים", "עידן הקרח: חוגגים בגדול", "עידן הקרח 4: יבשת בתנועה" ו"עידן הקרח: מסלול התנגשות".
ב-2008 הועמד לירי לפרס גלובוס הזהב ולפרס אמי על הופעתו בסרט הטלוויזיה הפוליטי "ספירה חוזרת" בתפקיד מייקל ווהלי היועץ הפוליטי של המועמד לנשיאות אל גור.
בנוסף, הוא הופיע בהופעת אורח בסדרה האנימציה "משפחת סימפסון" עונה 20 פרק 2.
בשנת 2014 עלתה ברשת USA Network סדרת הטלוויזיה הקומית "Sirens", בה לירי חלק חלק בפיתוח שלה ובכתיבת התסריט. הסדרה חודשה לעונה שנייה שנה לאחר מכן.
הצילו
את הסדרה "הצילו" יצר לירי ביחד עם הבמאי פיטר טולן בהשפעת פיגועי 11 בספטמבר בהם נהרגו 343 כבאים. הרעיון הראשוני של לירי היה ליצור סרט קולנועי על כבאים לאחר טראומת ה-11 בספטמבר. בשנת 2004 עלתה לאוויר הסדרה בכיכובו של לירי אודות חייו של הכבאי טומי גאווין הסובל מאלכוהוליזם ומבעיות משפחתיות קשות בתקופה שלאחר פיגועי 11 בספטמבר. הסדרה בת 7 העונות זכתה לרייטינג רב לביקורות מהללות מצד המבקרים, לירי היה מועמד על הופעותיו לפרס גלובוס הזהב ולשני פרסי אמי.
חיים אישיים
בדצמבר 1999 מתו שישה כבאים בשריפה שפרצה בסמוך לאזור מגוריו, בשריפה נספו בן דודו וחבר קרוב של לירי. בשל המקרה הקים לירי את קרן "Leary Firefighters Foundation" שבאמצעותה גייס מיליוני דולרים עבור ציוד לתחנות כיבוי.
ללירי בן ובת מאשתו הסופרת אן למבאק.
פילמוגרפיה
{|
פאל רווס
פאל רווס (בהונגרית: Révész Pál; בודפשט, 6 ביוני 1934 – 14 בנובמבר 2022) היה מתמטיקאי יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר מלא באקדמיה ההונגרית למדעים. תחומי המחקר העיקריים שלו היו תורת ההסתברות וסטטיסטיקה מתמטית. תוצאותיו משמעותיות בתחום תורת ההסתברות. בין 1995 לבין 1997, היה נשיא האגודה המתמטית של יאנוש בויאי. רווס זכה בפרס המדינה (פרס המדינה של הרפובליקה העממית ההונגרית היה פרס ממלכתי גבוה שהוקם על ידי המועצה הנשיאותית של הרפובליקה העממית ההונגרית בשנת 1963, אשר הוענק ליחידים או לקבוצות כהוקרה על הישגים מדעיים, כלכליים וטכניים יוצאי דופן בתחום).
ביוגרפיה
פאל רווס נולד במשפחה יהודית ככבנם של הסוחר הטכני מרק רווס ושל אולגה דויטשלנדר (1897–1989). הוא סיים את בחינות הבגרות ב-1952 ולאחר מכן נרשם לתוכנית למתמטיקה שימושית בפקולטה למדעים באוניברסיטת אטווש לוראנד, שם סיים את לימודיו ב-1957. לאחר השגת התואר קיבל עבודה במחלקה להסתברות של האוניברסיטה, שם עבד כמרצה וכמרצה בכיר. בשנת 1964 עבר למכון המחקר המתמטי של האקדמיה ההונגרית למדעים, שם החל לעבוד כעמית מדעי. הוא ביצע שם חלק נכבד מעבודתו המדעית. בשנת 1985 קיבל תפקיד במשרה נוספת כפרופסור מן המניין באוניברסיטה הטכנולוגית של וינה. הוא עזב את מכון המחקר ב-1987, כאשר מונה לפרופסור מן המניין בסגל האקדמי במכון למתמטיקה של אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה (BME). בווינה עמד גם בראש המחלקה לסטטיסטיקה והסתברות, משם פרש ב-1997. הוא לימד ב-BME במחלקה למתמטיקה עד 1995. אוניברסיטת קרלטון ואוניברסיטת סגד קיבלו אותו כפרופסור לשם כבוד.
ב-1963 הגן על עבודת הדוקטורט שלו במתמטיקה (דוקטורט קטן), וב-1969 הגן על עבודת הדוקטורט האקדמית שלו (PHD). הוא הפך לחבר בוועדה המתמטית של האקדמיה ההונגרית למדעים, נבחר כחבר נספח ב-1982, וכחבר מן המניין ב-1987. בין השנים 1999-2005 היה סגן נשיא המחלקה למתמטיקה. בינתיים עבד גם בוועדה ליחסים בינלאומיים. בשנת 1989, האקדמיה האירופית בלונדון קיבלה אותו כחבר, ובין 1994 לבין 1997 היה נשיא המחלקה למתמטיקה. בנוסף לתפקידיו האקדמיים, הוא תרם לניהולן של כמה אגודות מדעיות:
עבודתו
תחומי המחקר העיקריים שלו היו תורת ההסתברות וסטטיסטיקה מתמטית.
התוצאות שלו הקשורות למה שנקרא תורת הקירובים של תהליכים סטוכסטיים והערכת פונקציית צפיפות ההסתברות הן משמעותיות. הוא עסק גם ביישומים סטטיסטיים של שיטת הקירוב הסטוכסטי.רווס היה הראשון שסיפק שיטה להערכת פונקציית הרגרסיה המתאימה לאומדן בו זמנית של כל נקודות הפונקציה.
ריכרד פון קונטה
ריכרד היינריך קרל פון קונטה (בגרמנית: Richard Heinrich Karl von Conta; 24 בנובמבר 1856–30 בינואר 1941) היה גנרל חיל הרגלים גרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה. הוא עוטר על השתתפותו בקרב בלאו ווד בעיטור הפור לה מריט.
ראשית חייו
פון קונטה נולד ב-24 בנובמבר 1856 והיה בנם של הגנרל מיור הפרוסי ריכרד פון קונטה ורעייתו קולסטין אדלהייד פון קאלדן (1832–1893). אחיו הצעיר אלפרד (1858–1927) פתח אף הוא בקריירה צבאית והגיע לדרגת גנרל לויטננט.
קריירה צבאית
בהגיעו מחיל הצוערים, הצטרף קונטה ל של הצבא הגרמני הקיסרי ב-23 ביולי 1874 כצוער. הוא הועלה לדרגת לויטננט ב-12 באוקטובר 1875 ושימש כשליש של הגדוד השני במינסטר מאמצע אוגוסט 1878 עד תחילת יוני 1885. כאובר-לויטננט, הוא פעל אז בפלוגה 3 והועבר לסגל החטיבה של חטיבת הרגלים ה-37 כשליש ב-22 במרץ 1889. שם הועלה לדרגת האופטמן ב-27 בינואר 1891. קונטה פיקד לאחר מכן על הפלוגה ה-5 של רגימנט הרגלים ה-95 (תורינגיה ה-6) בהילדבורגהאוזן מ-14 בפברואר 1891 עד 21 במרץ 1897 ואחר כך פיקד על הפלוגה ה-2 בגותה. לאחר מכן מונה לשליש בקורפוס ה-17. ב-27 בינואר 1898, קונטה הועלה במקביל לדרגת מיור ברגימנט הרגלים ה-98 (מץ). בסופו של דבר מונה קונטה למפקד הגדוד ה-1 של רגימנט הגרנדירים של המשמר ה-5. ב-27 בינואר 1905, כעת בתור אוברסט-לויטננט, הוא הועבר לרגימנט הרגלים ה-116 "הקיסר וילהלם" (הדוכסות הגדולה של הסן ה-2) בגיסן. קונטה הועלה לדרגת אוברסט ב-14 באפריל 1907 והוביל את מ-21 במאי 1907 עד 19 במרץ 1911. לאחר מכן מונה למפקד חטיבת הרגלים ה-18 תוך כדי קידום לדרגת גנרל מיור. ב-31 בדצמבר 1913 הועלה קונטה לדרגת גנרל לויטננט ומונה למפקד הדיוויזיה הראשונה היוקרתית בקניגסברג.
קונטה הוביל את הדיוויזיה שלו כחלק מהקורפוס הראשון והארמייה השמינית בחזית המזרחית כשפרצה מלחמת העולם הראשונה. באוגוסט הוא הצטיין תחת הגנרל הרמן פון פרנסואה בקרב טננברג, במיוחד ובספטמבר 1914 בקרב הראשון של האגמים המזוריים. בין ה-25 ל-29 בנובמבר לחמה הדיוויזיה שלו ליד לודז' והתקדמה לכיוון לוביץ' - סאניקי בתחילת דצמבר 1914. בראשית שנת 1915 עמדה הדיוויזיה שלו באזור בולימוב על ה-Rawka - Bzura. בינואר 1915, הדיוויזיה של קונטה עברה לחזית הקרפטית ולחמה תחת ארמיית הדרום בפיקודו של גנרל אלכסנדר פון לינסינגן. ב-23 במרץ 1915 הוכפפה הדיוויזיה של קונטה ל, ויחד עם דיוויזיית המשמר ה-3, הם הסתערו על ה-Zwinin ב-9 באפריל. בסוף יוני 1915 חצו חייליו את הדניסטר, באמצע יולי לחם ליד הרוביישוב ובתחילת אוגוסט הגיעה הדיוויזיה שלו לחלם. על הישגיו קיבל קונטה את עיטור צלב המפקד של מסדר בית המלוכה של הוהנצולרן עם חרבות ב-14 במאי 1915.
בתחילת מרץ 1916 הועברה הדיוויזיה הראשונה לחזית המערבית ונלחמה בקרב ורדן. ב-7 באוגוסט 1916 מונה קונטה למפקד קורפוס המילואים הרביעי, במזרח. על הישגי חייליו בהגנה על מתקפת ברוסילוב, זכה קונטה ב-15 באוקטובר 1916 בעיטור פור לה מריט. באביב 1918 עבר קורפוס המילואים הרביעי לחזית המערבית, עמד בתחילה במבלט סן-מייל ולאחר מכן הפך לחלק מהארמייה ה-18, בפיקודו של גנרל אוסקר פון הוטייה, עימה לחם במהלך מבצע מיכאל. על הצלחת הקורפוס שלו, זכה קונטה בתוספת עלי האלון עבור איטור הפור לה מריט ב-26 במרץ 1918. במהלך הקרב השלישי על האן, קורפוס המילואים ה-4. צורף לארמייה ה-7. ביוני 1918, הקורפוס של קונטה התמודד מול יחידות טריות של חיל הנחתים של ארצות הברית בזמן שצעדו למארן במהלך קרב בלאו ווד. בסוף יולי, עקב התקפות נגד חזקות של הצרפתים, פינוי העמדות על המארן הייתה הכרחית וחייליו הוחזרו לאזור ההתחלה הישן שלהם. באוגוסט 1918 הוענק לו עיטור מסדר הכתר, דרגה ראשונה עם חרבות על הטבעת; והועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
לאחר תום המלחמה הוביל קונטה את חייליו חזרה הביתה. לאחר שחרור הקורפוס שלו הוא הגיש את התפטרותו ופרש משירות צבאי ב-6 בינואר 1919. לאחר מכן התגורר קונטה בעיר פרנקפורט על האודר עד מותו ב-30 בינואר 1941.
משפחתו
קונטה התחתן עם קתרין פון הניג (1861-1909) ב-31 במאי 1882 בטורן. מהנישואים נולדו הילדים הבאים:
אינסולה (מוח)
האינסולה שוכנת במוחות יונקים בשני פלגי המוח (ההמיספרות), וממוקמת עמוק בתוך החתך הצידי (המענית), מתחת לאזור הקרוי אופרקולום, אזור מפגש משולש, בין חלקה האחורי של האונה המצחית לבין חלקה הקדמי של האונה הרקתית, ולפיתול על שם השל.
האינסולה מחולקת לשני חלקים: האינסולה הקדמית, שהיא גדולה יותר והאינסולה האחורית הקטנה יותר. חלקה הקדמי של האינסולה מחובר לקליפת המוח הארובתית-מצחית הצדית, וחלקה האחורי מחובר לחלקו העליון של הקורטקס הרקתי.
קישוריות ותפקוד
האינסולה מקושרת לאזורים קורטיקליים ותת-קורטיקליים רבים. בתוך כך, האינסולה הקדמית מחוברת לאזורים תת-קורטיקליים כגון גרעיני גזע המוח, לחלקים במערכת הלימבית, וכן לגרעינים הבזאליים. קישורים אלו תומכים במעורבותה בייצוג ואינטגרציה של אותות המתקבלים מהאיברים הפנימיים ומהמערכת האוטונומית. האינסולה הקדמית מקושרת גם לגרעיני האמיגדלה, אשר מעורבים בזיהוי רגשות ושינויים בסביבה. כמו כן, היא מקושרת באופן דו-כיווני לאזורים מוחיים שאחראיים על קבלת החלטות, ובתוך כך אזורים שמעורבים בהערכה ובחירת תגובה כגון הקורטקס האורביטופרונטלי, גרעין האקומבנס, ואזורים במוח הקדמי. האינסולה האחורית מקושרת לתלמוס ולגרעינים הבזאליים, קישורים אלה מאפשרים אינטגרציה של מידע גופני עם תהליכים קוגניטיביים גבוהים יותר.
אינטרוספציה
האינסולה הקדמית משתתפת במיפוי וייצוג המצבים הפנימיים של הגוף. היא מופעלת במהלך שורה ארוכה של מצבים גופניים בולטים, כדוגמת צמא, קוצר נשימה, מגע חושי, גירוד, עוררות מינית, תחושת קרירות וחמימות וכדומה. בהתאם לכך, בעת עוררות פיזיולוגית גבוהה וכן בעת דיווח על שינויים במצבים גופניים, האינסולה הקדמית פועלת באופן מוגבר. בנוסף, במחקרי הדמיה מוחית נמצא כי האינסולה הקדמית הימנית מעורבת במודעות לתהליכים גופניים בכלל ולחישת קצב פעימות הלב בפרט. ככל שהאינסולה הימנית גדולה ותגובתית יותר, הרגישות לקצב פעימות הלב גבוהה יותר. בהתאם למודל מוחי של האינסולה, המידע החושי אודות מצב הגוף ממופה באינסולה ולאחר מכן הופך לנגיש למודעות, בעיקר הודות לייצוגו מחדש באינסולה הקדמית הימנית.
אחת הדוגמאות הבולטות לכך היא מקומה המרכזי של אינסולה בהערכת עוצמת הכאב הסובייקטיבית. קיימים ממצאים לפיהם מידת הכאב האובייקטיבית קשורה למידת ההפעלה באינסולה האחורית ואילו הערכת הכאב הסובייקטיבית קשורה למידת ההפעלה העצבית באינסולה הקדמית. הקלט הגופני הנקלט באינסולה האחורית מתורגם לכדי ייצוג סובייקטיבי של החוויה החושית באינסולה הקדמית. תחושות גופניות נוספות השואבות את מקורן באינסולה הקדמית הן קור וחום.
נמצא גם כי האינסולה פעילה בעת האזנה למוזיקה, וכי דפוס הפעילות שלה משתנה בין מצבים בהם המוזיקה נתפסת כנעימה למאזין, לבין מצבים בהם היא לא נעימה. כמו כן, דפוס הפעילות משתנה כתוצאה מהפרעות במקצב המוזיקלי.
מעורבות בחוויות רגשיות
האינסולה הקדמית מעורבת גם בהיווצרותן של חוויות רגשיות, כגון: אהבה אימהית או רומנטית, כעס, פחד, עצב, שמחה, גועל, תחושת חוסר צדק, מרמור, אי-ודאות, אי-אמונה, דחייה חברתית, אמון, אמפתיה, תחושת חיבור עם אלוהים ומצבים הזייתיים.
חוויית הרגש תלויה במידה רבה בתחושות הגופניות המתוארות לעיל. ממצאים שונים מעידים על-כך שחוויית רגשות מושפעת מרמת העוררות הפיזיולוגית של האדם. יתר על כן, אנשים המודעים יותר לתחושותיהם הגופניות מדווחים על חוויות רגשיות אינטנסיביות יותר בהשוואה לאנשים המודעים פחות לתחושותיהם הגופניות. הקשר בין החוויה הגופנית והחוויה הרגשית הוביל חוקרים לשער כי ישנה חפיפה בין מנגנוני העיבוד הנדרשים להפקתן. מחקרים מראים כי אותו אזור מוחי הממופה על האינסולה הקדמית מעורב הן בחוויה של הרגש והן באינטרוספציה (חישת הגוף). תפיסה זו שונה מתפיסות קודמות על-פיהן תחושות גופניות הן איטיות מידי או עמומות מידי כדי להוות בסיס למצבים רגשיים, שכן היא שמה דגש על ייצוגים גופניים כמרכיב מרכזי של מודעות רגשית וחוויית רגשות.
רשת הבולטות
רשת הבולטות (Salience network) היא רשת של אזורים מוחיים אשר מגיבים לאירועים בולטים בעלי משמעות עבור האורגניזם. כדי לאפשר זיהוי ותגובה יעילה לגירויים השונים דרוש שילוב של מערכות רבות ברחבי המוח - חישה, מערכת אוטונומית, קשב ועוד. ככל הנראה, רשת הבולטות ממלאת תפקיד מפתח בזיהוי מאורעות חדשים ותחושות סובייקטיביות שאנו חשים, ותפקידה הוא לגרום לנו להפנות קשב לגירויים משמעותיים אלה. אחד מתפקידיה של האינסולה הוא לרכז את המידע מהמערכות השונות בעיקר מתגובות גופניות לזיהוי הבולטות של גירוי.
רשת הבולטות מנטרת ללא הפסקה אירועים חיצוניים וכן את זרם המודעות, ובאופן גמיש מעבירה את המידע הבולט ביותר והחשוב ביותר לתגובה אדפטיבית. הרשת מורכבת ממספר אזורים, ביניהם פיתול החגורה הקדמי והאינסולה הקדמית.
מחקרי דימות מוחי מצביעים על כך שהאינסולה לוקחת חלק בתהליכים הקשורים לרשת הבולטות, כאשר יש לה שני תפקידים שונים בהקשר זה. כאמור, לאינסולה תפקיד משמעותי בעיבוד המידע האינטרוספטיבי ביחס לתהליכים פנימיים המתרחשים בגוף, ובתוך כך היא מזהה תהליכים גופניים בעלי חשיבות סובייקטיבית לפרט (למשל האצת דפיקות לב לנוכח רחוב חשוך). הבאת מידע זה למודעות מושכת את תשומת לבו של האדם, מגבירה את העירנות וכן את הסיכוי לתגובה הולמת. בנוסף, רשת הבולטות עוסקת גם בניטור סביבתי, בחירת תגובה מתאימה ומנח הגוף המתאים.
אינסולה וחרדה
לאינסולה תפקיד חשוב במודעות האנושית ובחוויה הרגשית. הפעילות של האינסולה, יחד עם פעילות האמיגדלה, מייצגת מצב רגשי סובייקטיבי מודע של הפרט, כמו גם את הערך הרגשי של הגירויים חיצוניים. היא מתווכת הן את העוררות והן את הרגולציה ההומאוסתטית של הגוף. תפקידה הנוסף הוא לייצר ניבויים ולחזות מה הן השלכותיו הגופניות של המצב הנוכחי. תפקיד זה הוא חשוב במיוחד במצבי חוסר ודאות והערכת סיכונים. מחקרי דימות תהודה מגנטית תפקודי (fMRI) מראים כי ישנה פעילות מוחית מוגברת באינסולה הקדמית כאשר הפרט עוסק בפעילות הכוללת לקיחת סיכונים (לדוגמה הימורים), זאת ביחס למצבים שבהם נלקחות החלטות בטוחות. כמו כן, נראה גם פעילות מוגברת במצבים הכוללים פעילות במשימות לא יציבות, מורכבות ומעורפלות הגורמות לחוסר וודאות. תפקודים אלו של האינסולה מרכזיים בהבנת המודל המוחי לחרדה.
"רגישות לחרדה" הוא מושג שמשתמשים בו בספרות הקוגניטיבית-התנהגותית, לתאר את הנטייה של אנשים מסוימים לראות בתחושות אינטרוספטיביות (גופניות) כמסוכנות או מאיימות (למשל תחושה של קצב לב מוגבר אשר מביאה לפרשנות של סכנה). אנשים עם רגישות גבוהה לחרדה מייחסים ערך ניבוי גבוה מהרגיל לאותות אינטרוספטיביים המגיעים מהגוף. נטייה זו מתווכת על ידי מסלול עצבי הכולל את האינסולה הקדמית.
האות האינטרוספטי שמתקבל הוא זה שיכריע את טיב החוויה הסובייקטיבית, כלומר מקנה את הפרשנות של אותה חוויה. באופן זה, פירוש האות כשלילי מקושר לניבוי של מצב גופני המעורר סלידה. האינסולה מחשבת את הפער בין החוויה הנוכחית לציפייה העתידית, מה שמהווה את טעות הניבוי האינטרוספטיבית (Interoceptive prediction error). טעות זו מאותתת באופן לא מותאם בין עוררות גופנית בפועל לבין עוררות גופנית צפויה וגורמת בתורה לחרדה סובייקטיבית והתנהגות נמנעת. הפער נוצר מהפעלה מוגברת של האינסולה הקדמית ומתן פרשנות בעלת בולטות רגשית שלילית לגירויים שהיו בעבר נייטרליים ולא מאיימים. לדוגמה, גירוי (בית) מנבא תוצאות מעוררות סלידה (פגיעה על ידי גבר כועס) גורם לניבוי של מצב גופני מעורר סלידה (הבזקים של איברי גוף חבולים). זהו אות הניבוי האינטרוספטי אשר מיוצג באינסולה הקדמית. בקרב אנשים הנוטים לחרדה, טעות הניבוי יכולה לנבוע ממצב התחלתי אינטרוספטי מוחלש אך ציפייה נורמלית, או לחלופין ממצב התחלתי נורמלי אך ציפייה מוגברת למצבים גופניים. בשני מקרים התוצאה היא טעות ניבוי גדולה.
תחנה אחת-עשרה
תחנה אחת-עשרה הוא הרומן הרביעי של הסופרת הקנדית אמילי סנט ג'ון מנדל, זוכה פרס ארתור סי קלארק לשנת 2015. יצא לאור בעברית בהוצאת בבל בשנת 2017, בתרגומה של שרון פרמינגר.
עלילת המשנה של הספר עוקבת אחרי אנשים שונים בחייו של שחקן הקולנוע והתיאטרון הנערץ ארתור ליאנדר, אשר מת ממגפה קטסטרופלית שמכחידה את מרבית האנושות תוך ימים ספורים. אשתו הראשונה של ליאנדר, מירנדה, כתבה לפני פרוץ המגפה קומיקס מדע בדיוני בשם "תחנה אחת עשרה", שגיבוריו גרים על תחנת חלל מרוחקת ומנסים לחזור לכדור הארץ. קומיקס זה, וחלק מהאנשים שסבבו את ליאנדר, מניעים את העלילה הראשית של הספר, המתרחשת עשרים שנה לאחר פרוץ המגפה, בארצות הברית פוסט אפוקליפטית שהתדרדרה למערב פרוע נטול טכנולוגיה ונטול שלטון מרכזי. בין גיבורי עלילה זו, אנשי "הסימפוניה הנודדת", להקה נודדת של שחקנים ונגנים, אשר נדים במסלול דו-שנתי באזור הימות הגדולות, מופיעים בעיירות השונות, ובכך מחזירים משהו מהתרבות לעיירות קשות היום.
אף שלרב מסווגים את הספר כספר מדע בדיוני, מנדל עצמה כתבה שהיא אינה רואה בו מדע בדיוני. הספר הוא רומן פוסט אפוקליפטי אך אין בו מרכיבי מדע, קיים או בדיוני.
מיני-סדרה המבוססת על הספר עלתה ב-HBO Max. בסדרה מככבת מקנזי דייוויס בתפקיד קירסטן.
מארי לואיז קוליירו פרקה
מארי לואיז קוליירו פרקה (במלטזית: Marie Louise Coleiro Preca; נולדה ב-7 בדצמבר 1958) היא הנשיאה התשיעית של מלטה.
ביוגרפיה
מארי לואיז קוליירו נולדה בשנת 1958 בעיירה אורמי במלטה. הצטיינה בלימודיה בתיכון, והחלה ללמוד באוניברסיטת מלטה בגיל 16. סיימה תואר ראשון במשפטים ומדעי האדם, ולאחר מכן הוסמכה כנוטריון.
עם סיום לימודיה החלה בפעילות פוליטית במפלגת הלייבור של מלטה. לאחר מספר שנים בהנהלת המפלגה היא נבחרה לתפקיד המזכיר הכללי, בו כיהנה בין 1982 ל-1991. לאחר סיום תפקיד זה מילאה תפקידים אחרים במפלגה, בהם נשיאת אגף הנשים ועורכת ביטאון המפלגה.
הייתה חברת הפרלמנט של מלטה בין 1998 ל-2014, ועסקה בעיקר בנושאים חברתיים, רווחה, בריאות ותיירות.
בשנים 2013-2014 הייתה שרה לענייני משפחה וסולידריות חברתית. בתפקיד זה קידמה נושאים רבים, בהם הסדרת פנסיה לעובדי ציבור, קידום חוקים להגנת ילדים ובני נוער, הקמת מרכז לטיפול בנפגעי אלימות מינית, ותוכנית רב-שנתית לצמצום ממדי העוני במלטה.
פרקה מתנגדת לגירושים. מלטה הייתה עד שנת 2011 אחת המדינות היחידות בעולם בהן גירושים אסורים על פי החוק (האחרות הן קריית הוותיקן והפיליפינים). בשנת 2011 נערך משאל עם בנושא זה ו-53% מהמצביעים היו בעד הסדרת הגירושים בחוק. בסוף 2011 עבר חוק הגירושים בפרלמנט של מלטה, והגירושים הפכו להליך חוקי. פרקה התנגדה לגירושים בזמן שנערך משאל העם, וקיבלה בשל כך איומים על חייה ועל משפחתה. כאשר עלה החוק להצבעה בפרלמנט, נעדרה מההצבעה.
ב-1 במרץ 2014 נבחרה לנשיאת מלטה, במקום ג'ורג' אבלה.
מארי לואיז קוליירו פרקה היא הנשיאה השנייה של מלטה, לאחר אגתה ברברה שהייתה נשיאה משנת 1982 עד 1987. היא נבחרה לנשיאות בגיל 55, האדם הצעיר ביותר שנבחר לתפקיד נשיא מלטה.
נשואה לאדגר פרקה. לזוג בת בשם אנג'י.
בספטמבר 2016 הייתה בין המשתתפים בהלוויית שמעון פרס.
ב-4 באפריל 2020 סיימה את תפקידה כנשיאת מלטה.
לושטיצה
לושטיצה (לעיתים נכתב לוסטיצה; בצ'כית: Loštice; בגרמנית: Loschitz) היא עיירה במחוז אולומואוץ שבמזרח צ'כיה. העיירה נמצאת בתחום חבל הארץ ההיסטורי מוראביה (ביידיש: מעהרן), שהיה חלק מן הקיסרות ההבסבורגית ובהמשך באימפריה האוסטרו-הונגרית. לושטיצה הייתה חלק מצ'כוסלובקיה כשקמה בשנת 1918 בשל קריסת האימפריה במלחמת העולם הראשונה. לאחר נפילת הגוש הקומוניסטי ובעקבותיו פיצול צ'כוסלובקיה לשתי מדינות עצמאיות ב-1 בינואר 1993 נשארה לושטיצה בתחום צ'כיה. מספר התושבים על פי סקר שנערך בשנת 2021 הוא כ-3,000.
תולדות העיירה
לושטיצה נוסדה ככפר במחצית השנייה של המאה ה-13 באתר של יישוב סלאבי קדום. האזכור הראשון בכתב של הכפר היה בשנת 1267, כאשר הבישוף של אולומואוץ ברונו משאונבורג קנה את יבול הקציר של פטר מלוסטיק. במאה ה-14 לושטיצה כבר מצוינת כעיירה כאשר נזכר שנערכו בה שווקים וחגיגות שנתיות באופן קבוע. במהלך המאה ה-17 נפגעה העיירה כמה פעמים משרפות ושיטפונות. בשנת 1834 היו בלושטיצה 1,907 תושבים ו-284 בתים, מתוכם 414 תושבים הנמנים עם הקהילה היהודית שהתגוררו ב-22 בתים. בשנת 1848 כללה העיירה כ-540 דונם שדות, 41 דונם גנים וכרי דשא, 60 דונם שדות מרעה וכ-224 דונם יערות. בין בעלי המלאכה שנמנו היו סנדלרים, קדרים ותופרי ווילונות. כמו כן היו בעיירה שתי מזקקות – האחת בבעלות נוצרית והאחרת בבעלות יהודית – שני מפעלים, בית בד, בית חרושת לנייר ושישה פונדקים, עוד היו בעיירה שני ברי יין בבעלות יהודית, 14 חנויות – רובן בבעלות יהודית – וכן דוכן עיתונים בבעלות יהודית. במלחמת העולם השנייה הייתה העיירה - כמו מרבית שטחי צ'כוסלובקיה - תחת פרוטקטורט של גרמניה הנאצית.
לושטיצה מפורסמת בייצור גבינת "טברוצקי של אולומואוץ" שהיא גבינה ארומטית המיוצרת באופן מסורתי באזור והיא בעלת מעמד גאוגרפי מוגן על פי תקנות האיחוד האירופי. הגבינה מיוצרת במקום מאז שנת 1876 ובעיירה הוקם מוזיאון המוקדש לה.
יהודי העיירה
החל מהמאה ה-15 ידוע על נוכחות יהודית בלושטיצה. באמצע המאה ה-16 חיו בעיירה שבע משפחות יהודיות ובשנת 1544 נוסד בית הקברות היהודי אם כי המצבות העתיקות ביותר שנשמרו הן מן המאה ה-17. בשנת 1571 נבנה בעיירה בית כנסת. במהלך מלחמת שלושים השנים עזבו יהודים רבים את לושטיצה וב-1656 רק עשרה מתוך 21 בתי היהודים היו מאוכלסים. בשנים שלאחר מכן הגיעו לעיירה פליטים יהודים מאוקראינה ומאוסטריה והקהילה גדלה במהירות. בשנת 1727 כבר התגוררו במקום 80 משפחות יהודיות, שמנו 328 נפשות. באותה השנה הועברו היהודים לגטו, שכלל את רחוב נובוסאדי (לימים רחוב זטראצנה) וחלק משני רחובות סמוכים. גם בית הכנסת נכלל בתחום הגטו היהודי. בתחילה היו בגטו 17 בתים ובמרוצת השנים עלה מספרם ל-25. הגטו נחשב לרשות מוניציפלית נפרדת והיה לה בית עירייה יהודי. מסוף המאה ה-18 הותר רק ל-71 משפחות יהודיות לשבת בלושטיצה. בית ספר יהודי נפתח בבית הקהילה בשנת 1782 ובתחילה היו כל המורים בו קתולים. בין השנים 1791–1794 לימד בבית הספר המורה היהודי יעקב רוזנבלום ובשנים 1804 עד 1839 לימד שם עמנואל גולדשמיד. אחריהם לימדו במקום מורים יהודים נוספים. בשנת 1791 ישבו בלושטיצה 414 יהודים (210 גברים ו-204 נשים). בשרפה שפרצה באותה שנה עלו באש חמישה מתוך 22 הבתים שבגטו. בית הכנסת העתיק שהיה בנוי עץ נשרף גם הוא ובמקומו נבנה בית כנסת חדש. בשנת 1848 ניתנו ליהודי אוסטריה-הונגריה זכויות אזרח והגטו בוטל ושטחו היה לחלק בלתי נפרד מלושטיצה. במועד זה נמנו בעיירה 483 יהודים, שהיוו 17 אחוזים מן האוכלוסייה. בעקבות ביטול ההגבלות על ההתיישבות עברו יהודים רבים לערים הגדולות וקהילת לושטיצה קטנה עד 1880 ל-193 נפשות, מהם התגוררו רק 87 בעיירה עצמה והשאר בעיירות סמוכות. בשנת 1900 מנתה הקהילה רק 115 יהודים. בשנת 1928 פרצה שריפה בעיר שכילתה את רוב בתי הרובע היהודי.
לקהילת לושטיצה השתייכו גם יהודי קהילות קטנות בסביבה: קהילת מוהלניצה (בצ'כית: Mohelnice, בגרמנית Müglitz) השוכנת 3 ק"מ מצפון-מערב ללושטיצה, שבה היו לקהילה היהודית בית תפילה וחלקה מיוחדת בבית הקברות הכללי. וכן קהילת ליטובל (בצ'כית LITOVEL, בגרמנית LITTAU), הרחוקה 11 ק"מ מדרום-מזרח ללושטיצה, שם נחנך במאה ה-19 בית תפילה. שפת יהודי האזור הייתה גרמנית. בין המוסדות שהתקיימו בקהילה היו "חברה קדישא", שהחלה לפעול ב-1820, אגודת נשים וארגון למען העניים.
אנשים ונשים בקהילה
שמות רבנים שכיהנו בלושטיצה ידועים לנו מראשית המאה ה-18. הרב גרשון בן אברהם רייק (REIK) נזכר בשנת 1708. בהמשך שימש הרב אהרון נוידא כרב הקהילה. עם מותו בשנת 1831 נקרא בנו הרב אברהם נוידא להמשיך את אביו. מינוי זה נעשה בניגוד לרצונו של הרב הראשי של מורביה נחום טרייביטש, שנחשב לשמרן בהשקפותיו, וגרם למחלוקת והתדיינויות שנמשכו שש שנים עד שלבסוף אושר המינוי על דעת הכול. הרב האחרון, ד"ר עזריאל גינציג – בעל "הרבי ישראל בעל שם טוב" ו"אנשי הפלאים בעם ביהודי", שימש בתפקיד מ-1899 עד 1918. לאחריו קיבל את התפקיד הרב פרופסור ברטהולד אופנהיים שהיה הרב של אולומואוץ ונעתר לבקשת קהילת לושטיצה לשמש גם כרבם.
הרבנית, אשת רב הקהילה אברהם נוידא, התפרסמה בכל העולם היהודי בספרה "שעות התייחדות" (Stunden der Andacht), שהיה ספר התפילות הראשון שנכתב על ידי אישה יהודייה עבור נשים. הספר נכתב בגרמנית ויצא לאור בפראג בשנת 1855. עד שנת 1920 הוא הודפס ביותר מ-20 מהדורות. בשנת 1866 פורסמה באנגלית גרסה מקוצרת של הספר (Hours of Devotion) אשר למעלה מ-30 מהדורות שלו יצאו לאור. "שעות התייחדות" יצא במהדורה עברית בשנת 2014. פאני נוידא פרסמה גם ספרים נוספים ובהם סיפורים העוסקים בחייהם של יהודי בוהמיה ומורביה.
הואציניים
הוֹאָצִינִיִּים (שם מדעי: Opisthocomidae) היא משפחת עופות, בה נכחדו רוב המינים והיא המשפחה היחידה בסדרת ההואצינאים (Opisthocomiformes). המין היחיד ששרד הוא הואצין, עוף אוכל-עלים מדרום אמריקה, אך בעבר נכללו עוד כמה מינים שחיו מסוף האאוקן עד סוף המיוקן.
קבוצה זו מצויה במחלוקת מדעית על שיוכה. בין 1854 ל-2014 היא שויכה לקבוצה המבוטלת גרואה. כיום עם זאת רואים בה סדרה בתוך אינופינאווס והיא הסדרה היחידה בקבוצה זו שאינה נכללת בקבוצה טלוראווס (Telluraves).
עופות אלה חיים באמריקה הדרומית לאורך יער האמזונאס. הם מיוחדים בכך שהם יודעים לעכל עלים בקיבתם. לאפרוחיהם ישנם טפרים על הכפות בדומה לעופות הפרהיסטוריים.
פרנק ויילד
ג'ון רוברט פרנסיס ויילד (באנגלית: John Robert Francis Wild 10 באפריל 1873 - 19 באוגוסט 1939), שנודע בשם פרנק ויילד, היה קומנדר בצי המלכותי, חבר בחברה הגאוגרפית המלכותית וחוקר ארצות. הוא יצא לחמש משלחות לאנטארקטיקה, עליהן קיבל את מדליית הקוטב עם ארבעה פסים, אחד מן השניים שזכו לכבוד זה. השני היה ארנסט ג'ויס.
חייו
פרנק ויילד נולד בסקלטון-אין-קליבלנד, נורת' יורקשייר, הבכור לשמונה בנים ושלוש בנות שנולדו למורה בנג'מין ויילד ולאשתו מרי, שהייתה תופרת. מקום הולדתו של ויילד היה קרוב למרטון, מקום הולדתו של קפטיין ג'יימס קוק, שלדברי אמו של ויילד היה מאבות משפחתה. בשנת 1875 עברה המשפחה מסקלטון לסטיקפורד בלינקולנשייר, ובשלהי 1880 עברה שוב לוולדרייק, סמוך ליורק.
לבסוף עקרה משפחת ויילד את משכנה לברדפורדשייר. אבי המשפחה מונה ללבלר קרן הצדקה הכנסייתית ופרנק למד בבדפורד. בשנת 1889, בן 16, התגייס לצי הסוחר וקיבל הכשרה ראשונית בשיוט בספינת המפרשים "סובארון". בצי הסוחר עלה לדרגת קצין שני. בשנת 1900, בגיל 26, התגייס לצי המלכותי. מפקד תושבים לשנת 1901 מלמד, שבזמן זה שירת כחובל כשיר באונייה אדינבורו, שעגנה בנמל שירנז.
חקר אנטארקטיקה
פרנק ויילד השתתף במשלחות הבאות לאנטארקטיקה:
בשנת 1910 פנה סקוט אל ויילד בהצעה להצטרף אליו למשלחת טרה נובה, שהחל לארגן אז. ויילד סירב, משום שהעדיף להמתין למשלחת שיארגן שקלטון.
המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית
לאחר שאוניית המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית, אנדיורנס, נלכדה בקרח דחוס בים ודל ולבסוף נמחצה ושקעה, נאלצו אנשיה לחנות תחילה על מצוף קרח מתבקע והולך, ואחר לעשות את דרכם על פני הקרח הבוגדני עד שהופיע לבסוף נתיב מים פתוחים, שאיפשר להם להפליג במסע קשה ומסוכן בשלוש סירות הצלה קטנות אל אחד משני יעדים אפשריים. לבסוף הצליחו להגיע, כל שלוש הסירות ואנשיהן, חולים, פגועים ומותשים, אל אי הפיל הנידח והשומם, שם הקימו בסיס זמני עד שתגיע הצלה. כסגנו של שקלטון במשלחת, נשאר ויילד כממונה על 21 אנשים על אי הפיל כששקלטון ועוד חמישה מאנשיו הפליגו בסירת ההצלה ג'יימס קיירד, הגדולה בשלוש, להזעיק עזרת מחלצים במסע הרואי אל ג'ורג'יה הדרומית. מ-24 באפריל עד 30 באוגוסט 1916 המתינו ויילד ואנשיו על אי הפיל, מקיימים את נפשם בקושי רב על תזונה של כלבי ים, פינגווינים ואצות. לבסוף הגיע שקלטון לחלץ אותם על סיפון הספינה הצ'יליאנית "ילכו". "פוינט ויילד" על אי הפיל נקראת על שם פרנק ויילד, ובה יד זיכרון להנצחת הקפטיין הצ'יליאני לואיס פארדו, שהציל את ויילד ואנשיו.
לאחר המשלחת
עם שובו לממלכה המאוחדת ב-1916, התנדב ויילד לשירות במלחמת העולם הראשונה וקיבל דרגת לייטננט זמני בכוח העתודה ההתנדבותי של הצי המלכותי. אחרי קורס ברוסית, מונה ויילד לקצין תובלה של הצי המלכותי בארכנגלסק, שם פיקח על אמצעי לחימה שהגיעו במהלך המעורבות של בעלות הברית ברוסיה. אחרי המלחמה נסע ויילד לדרום אפריקה, שם ניהל חוה בניאזאלנד עם פרנסיס ביקרטון וג'יימס מק אילרוי, עמיתים משכבר הימים באנטארקטיקה.
משלחת שקלטון-רווט
בשנים 1922-1921 היה ויילד סגן מפקד במשלחת שקלטון-רווט, משלחת שלקתה בחסר הן בציוד והן בתוכנית פעולה ברורה, בספינה קטנה בשם "קווסט". ארנסט שקלטון מת בהתקף לב במהלך המשלחת, בג'ורג'יה הדרומית, וויילד קיבל עליו את הפיקוד והשלים את המסע, במאבק כנגד תנאי מזג אוויר קשים בדרכו אל אי הפיל ולאורך החוף האנטארקטי.
השנים הבאות
ב-24 באוקטובר 1922 נשא ויילד אישה. אחרי משלחת שקלטון-רווט חזר ויילד לדרום אפריקה עם אשתו ועסק בעבודה חקלאית. ניסיון לגדל כותנה התגלה ככישלון פיננסי צורב, ולאחר חמש שנות בצורת ואחריהן שיטפון, אמר ויילד נואש. לאחר זאת נכנס לעסקי בניית מסילות רכבת וחוזה להארכת המסילה הדרום-אפריקאית עד לגבול עם סוואזילנד הנחיל לו הצלחה מסוימת לזמן מה, אך עם תום החוזה, נאלץ לחפש עבודה במקום אחר.
בשנת 1931 נישא ויילד בשנית, והפעם היו אלה נישואים מאושרים. בתשע השנים הבאות זכה למידה מסוימת של הצלחה כלכלית, אך בהמשך התערערה בריאותו, אם כי השלווה והחביבות שאפיינו אותו כל חייו לא נפגמו.
פרנק ויילד מת מדלקת ריאות וסוכרת בקלרקסדורפ, דרום אפריקה, ב-19 באוגוסט 1939.
פרסים ואותות הוקרה
תואר מסדר הקיסרות הבריטית של ויילד ומדליית הקוטב שלו נמכרו בספטמבר 2009 תמורת 132,000 ליש"ט, יותר מכפליים משוויים.
ב-27 בנובמבר 2011 נטמן אפרו של פרנק ויילד, "יד ימינו של שקלטון" לימין קברו של שקלטון בגריטוויקן, ג'ורג'יה הדרומית; כד האפר נמצא בכוך בבית הקברות בראמפונטיין, יוהנסבורג על ידי העיתונאית והסופרת אנג'י באטלר, שחיפשה חומר לספר. בכתובת החרותה על לוח השחם גס-הסיתות שנקבע לציון המקום נאמר "פרנק ויילד 1939-1873, יד-ימינו של שקלטון". קרובי משפחתו של ויילד ונכדתו של שקלטון, אלכסנדרה שקלטון, השתתפו בטקס שניהל הכומר ד"ר ריצ'רד היינס, ראש הכנסייה באיי פוקלנד. באטלר אמרה, "מעתה יימצא אפרו במקום שנועד לו מלכתחילה. פשוט נדרש לו זמן רב להגיע למקומו." המסע אל ג'ורג'יה הדרומית, הטקס וההטמנה היו נושא תוכנית הרדיו של הבי.בי.סי. בסדרה "חציית יבשות". ב-25 בנובמבר 2011 הנפיקה ממשלת ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים סדרה של בולי זיכרון להנצחת פרנק ויילד לצד חלוצי אנטארקטיקה אחרים. הסדרה כוללת שמונה בולים בצמדים, בערכים של 60, 70 ו-90 פני, ו-1.15 ליש"ט. אפשר להזמין את הסדרה ממשרד הבולאות של איי פוקלנד.
באפריל 2012 שידר בי.בי.סי. 2 את סרט התעודה "פרנק ויילד: הגיבור הנשכח של אנטארקטיקה", בהנחיית פול רוז, שהציבה את הישגיו של ויילד לצד אלו של שקלטון ושאר חוקרי העידן ההרואי. הסרט התיעודי הביא גם דברי פרשנות מאת היסטוריון הקוטב ד"ר יו לואיס-ג'ונס, הסופר פרנסיס ספאפורד והחוקר סר ראנולף פינס. על ויילד אמר פול רוס, "הוא היה אדם דגול באמת. הוא ניצב שכם אל שכם עם שקלטון. יחד היוו צוות מושלם. כישורי ההנהגה המעולים של שקלטון מחד גיסא וקור הרוח והניסיון של ויילד מאידך גיסא הכשירו אותם לטפל כמעט בכל דבר, שאנטארקטיקה יכלה להטיל בדרכם."
קישורים חיצוניים
]
אייל גרינברג
אייל גרינברג (נולד ב-2 במאי 1998) הוא שחמטאי בדרגת אייל ודוד היו פה אמן בינלאומי. זכה ארבע פעמים באליפות ישראל לילדים ונוער בשכבת הגיל שלו.
נכון לנובמבר 2021, נמצא בשיא כושרו ומדורג במקום ה-24 בישראל לפי מד כושר.
אפקט "נשים הן נפלאות"
נשים הן נפלאות הוא שמה של הטיה קוגניטיבית, שנמצאה במחקר פסיכולוגי וסוציולוגי, המצביעה על כך שאנשים מקשרים תכונות חיוביות יותר לנשים בהשוואה לגברים. הטיה זו משקפת הטיה רגשית כלפי נשים באופן כללי. את הביטוי טבעו החוקרים אליס איגלי ואנטוניו מלדיניץ' בשנת 1994, לאחר שגילו כי משתתפים גברים ונשים גם יחד נטו לשייך תכונות חיוביות לנשים, כאשר נשים גילו נטייה בולטת בהרבה לעשות זאת. תכונות חיוביות שויכו לגברים על ידי משתתפים משני המינים, אך במידה פחותה.
החוקרים שיערו כי ההערכה הכללית החיובית של נשים עשויה לנבוע מהקישור בין נשים לבין תכונות טיפוח. הטיה זו היא צורה של סקסיזם מיטיב כלפי נשים, אשר הוא מושג במסגרת תאוריית הסקסיזם האמביוולנטי.
רקע כללי
המונח נטבע על ידי החוקרים אליס איגלי ואנטוניו מלדיניץ' במאמר משנת 1994, אשר ערער על התפיסה הרווחת על דעות קדומות כלפי נשים. הם הבחינו שחלק גדול מהמחקרים לא היו חד משמעיים בהצגת הטיה. הם מצאו גם שישנה הטיה חיובית כלפי נשים במחקריהם בשנים 1989, ו-1993, אשר כללו שאלונים שהועברו לסטודנטים בארצות הברית.
בשנת 1989, 203 סטודנטים לפסיכולוגיה מאוניברסיטת פרדו קיבלו שאלונים בקבוצות של 20 משתתפים ונתבקשו להעריך נושאים הקשורים לשני המינים. התוצאות הצביעו על קיומה של גישה המעדיפה נשים וסטראוטיפים נשיים.
בשנת 1991, 324 סטודנטים לפסיכולוגיה מאוניברסיטת פרדו קיבלו שאלונים בקבוצות של 20 ונתבקשו להעריך נושאים הקשורים לשני המינים. הם העריכו את הקטגוריות החברתיות של גברים ונשים, וקשרו תכונות וציפיות לכל מגדר באמצעות ראיונות, אסוציאציות רגשיות ומדדי תגובה חופשית. המחקר הצביע על הטיה להעדפת נשים.
הטית קבוצת הפנים
רודמן וגודווין (2004), ערכו סדרת מחקרים על הטיות מגדריות, אשר מדדו את העדפות המגדר מבלי לשאול באופן ישיר את המשתתפים. הסטודנטים באוניברסיטאות פרדו ורוטגרס השתתפו במשימות ממוחשבות שמדדו עמדות אוטומטיות בהתבסס על המהירות בה המשתתף משייך תכונות נעימות ולא נעימות לכל מין. משימות מהסוג הזה מיועדות לגלות האם אנשים מקשרים מילים נעימות (טוב, שמחה ושמש) עם נשים, ומילים לא נעימות (רע, צרות וכאב) עם גברים.
מחקר אחד מצא כי אף על פי שנשים וגברים כאחד היו בעלי עמדות חיוביות יותר כלפי נשים, הטיית קבוצת הפנים של נשים הייתה חזקה פי 4.5 מאשר אלו של גברים. ורק נשים (לא גברים) הראו איזון קוגניטיבי בהעדפת קבוצת הפנים, זהות, והערכה עצמית בקבוצה, וחשפו כי גברים חסרים מנגנון המקנה העדפה אוטומטית למין שלהם.
ניסוי נוסף במחקר מצא כי עמדותיהם של משתתפים תאמו את תגובותיהם לקטגוריות הקשורות ליחסי מין. הוא גילה כי בקרב גברים פעילים יותר מינית, ככל שהגישה שלהם למין הייתה חיובית יותר, כך גדלה ההטיה שלהם כלפי נשים. עניין רב יותר במין עשוי לקדם העדפה אוטומטית לקבוצת החוץ, נשים, בקרב גברים, אם כי גם נשים וגם גברים פעילים מינית הביעו חיבה רבה יותר למין השני.
מחקר אחד מצא שהאפקט מושפע מקיומו של שוויון מגדרי. ההשפעה לא מתרחשת כלפי נשים, אלא ביחס לגברים. בחברות שוויוניות יותר, לאנשים יש עמדות חיוביות יותר כלפי גברים מאשר בחברות פחות שוויוניות.
ביקורת
כריסטין אנדרסון טוענת שאפקט "נשים הן נפלאות" חל כאשר נשים מילאו תפקידי מגדרי מסורתיים, כמו טיפול בילדים ובמטלות הבית. המחקר המקורי שנערך על ידי איגלי, מלדיניק ואוטו (1991) מציין אפשרות זו וקובע גם כי: "לא נראה כי הערכות חיוביות מאוד של המשתתפים כלפי נשים הסתירו אמביוולנטיות כלפיהן". מחברים אחרים ציטטו מחקרים שהצביעו על כך שהשפעת האפקט עדיין מתקיימת גם כאשר נשים נמצאות בתפקידי מגדר לא מסורתיים.
אוליבר ג'קסון-כהן
אוליבר מנצור ג'קסון-כהן (באנגלית: Oliver Mansour Jackson-Cohen; נולד ב-24 באוקטובר 1986) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ודוגמן בריטי ממוצא יהודי. הוא ידוע בזכות תפקידיו בסרט האימה "בלתי נראה", ובתפקידיו בסדרות הטלוויזיה "מי מתגורר בבית היל" ו"מי מתגורר באחוזת בליי" של נטפליקס.
ביוגרפיה
ג'קסון-כהן נולד בווסטמינסטר, לונדון שבאנגליה. אמו, בטי ג'קסון, היא מעצבת אופנה, ואביו, דייוויד כהן, הוא השותף העסקי של אמו. אמו היא אנגלייה, ומרקע נוצרי-פרוטסטנטי. אביו הוא ממשפחה ממוצא יהודי-ספרדי (מקורם ביהדות אורתודוקסית) ממצרים שהיגרה לצרפת בשנות החמישים. ג'קסון-כהן למד בבית ספר הצרפתי "ליסי שארל דה גול" שבלונדון. הוא טוען שיש לו מבטא צרפתי קל.
הוא השתתף בהצגות תיאטרון "Youngblood" בסופי שבוע, ואז החל לשטוף אגרטלים בחנות פרחים כדי להתפרנס בין האודישנים. הוא למד במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע בניו יורק מפני שלא התקבל לבית הספר לדרמה בלונדון. הוא עזב אחרי ארבעה חודשים מכיוון שהוצע לו תפקיד.
קריירה
ג'קסון-כהן קיבל תפקיד קטן בסדרת הטלוויזיה "Hollyoaks" כשהיה בן 15, ובהמשך הופיע בסדרת הטלוויזיה "The Time of Your Life" בשנת 2007. בשנת 2008 הוא שיחק את פיליפ ווייט בסדרת הטלוויזיה הדרך לקנדלפורד ובפרק הראשון של "בוניקיקרס". הוא שיחק גם את מרכוס בסרט הקצר "הגגות" של לן רולס עם נטשה פרימן בתפקיד אימוג'ן ופיליפ מרדן בתפקיד ג'ואל. בשנת 2010 שיחק את דיימון בסרט הקומדיה הרומנטי "הולך למרחק" בכיכובם של דרו ברימור וג'סטין לונג.
הוא גילם מתנקש בסרט הפעולה "מהיר יותר", עם דוויין ג'ונסון.
בשנת 2011, הוא כיכב בתפקיד הנסיך ויליאם, הדוכס מקיימברידג' בסדרת סרטוני הווידאו 'Funny or Die' עם אליסון ויליאמס בתפקיד קייט מידלטון. ג'קסון-כהן כיכב מול סינת'יה ניקסון במיני-סדרה "עולם ללא סוף" בתפקיד ראלף. הוא הופיע בסדרת הטלוויזיה מר סלפרידג' עם ג'רמי פיבן שם הוא שיחק בתפקיד רודי טמפל.
בשנת 2013, ג'קסון-כהן לוהק לסדרת הטלוויזיה דרקולה. בשנת 2014 הוא לוהק לתפקיד מישה בעיבוד הקולנועי לרומן של שמים שריף משנת 2004 "למרות השלג הנופל". במרץ 2014 לוהק ג'קסון כהן לתפקיד ג'יימס, דוכס יורק בסדרת הדרמה של ארבעת החלקים, "האש הגדולה".
ביולי 2014 פורסם כי יככב מול שרה סנוק בסדרה "The Secret River", עיבוד לרומן של קייט גרנוויל באותו שם. בשנת 2015 שיחק ג'קסון-כהן גם בסרט "המרפא" בתפקיד אלק ביילי. באותה שנה לוהק ג'קסון כהן לתפקיד לוקאס בסדרה "אמרלד סיטי", שהוקרנה לראשונה בשנת 2017 ובוטלה לאחר עונה אחת. בשנת 2018 הוא כיכב בסדרת הטלוויזיה האינטרנטית מי מתגורר בבית היל. העונה הראשונה של הסדרה זכתה לשבחי המבקרים. בהמשך שיחק מול אליזבת מוס בסרט האימה המדע הבדיוני בלתי נראה, בתפקיד הראשי. הסרט זכה לביקורות חיוביות.
בשנת 2021 לוהק להשתתף בסרטי הקולנוע שלושת המוסקטרים: ד'ארטניאן ושלושת המוסקטרים: מיליידי, לצדם של פרנסואה סיביל, אווה גרין, רומן דוריס, ונסן קאסל, ויקי קרייפס, פיו מרמיי ולואי גארל בבימויו של מרטן בורבולון בהפקה בתקציב של 73 מיליון דולר.
מנואל אלקסלסי ורדי
מנואל אלקסלסי ורדי (נולדה בתל אביב ב-30 בינואר 2007) היא שחקנית ישראלית.
קריירה
בשנת 2009 הבליחה אלקסלסי בסדרת הטלוויזיה הצרפתית "לחיות מחדש" של חיים בוזגלו בתפקיד תינוקת.
בשנת 2013 השתתפה בסרטו של מיקי פולונסקי "אלבינה 12", בסרטה של דקלה אלקסלסי "הרי אני...הרי אתה..." וב"עקידה" של הבמאי אילן רובינפלד - סרטי סטודנטים קצרים שהופקו במסגרת בית הספר מנשר לאמנות.
ב-2014 גילמה מנואל את תפקיד מרכזי בסרטו הקצר תום שביים אסף עייני.
ב-2015 גילמה את הילדה מיקה, בעונה השנייה של סדרת הדרמה היומית שוברי גלים, בבימוי דקלה אלקסלסי ומרקו כרמל.
בסוף שנת 2016 נבחרה מנואל על ידי mako לאחת הישראלים המשפיעים בשנת 2016.
ב-2017 שיחקה בסרט הקולנוע "מראות שבורות". לצד שירה האס ויפתח קליין.
בשנת 2017 השתתפה בסרט "דרייבר" של הבמאי יהונתן אינדורסקי, בו היא מככבת בתפקיד ראשי. הסרט התמודד בתחרות פרס אופיר 2017.
מנואל השתתפה בסרט הקולנוע "אין בתולות בקריות" של הבמאית קרן בן רפאל. הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים בטרייבקה ובפסטיבל הקולנוע בקאן 2018.
לצד הופעותיה בקולנוע, מנואל הופיעה גם בטלוויזיה: בתפקיד מרכזי כבתו של אלון אבוטבול בסדרה הרמון בבימוי מרקו כרמל וגדי טאוב, בתפקיד אורח בעונה השנייה של הסדרה מתים לרגע בבימוי יואב ודורון פז, וכדמות חדשה בעונה השנייה של סדרת הנוער "נעלמים" בבימוי יריב הורוביץ וירון ארזי.
חיים אישיים
מנואל מתגוררת בתל אביב. אימה היא הבמאית והשחקנית דקלה אלקסלסי. רונית אלקבץ ושלומי אלקבץ הם קרובי משפחתה (סבתה ואמם אחיות).
הסעודה
הסעודה (באנגלית: Feast) הוא סרט קצר מונפש אמריקאי, מסוגת קומדיה רומנטית, אשר בוים ונכתב על ידי פטריק אוסבורן והופק על ידי אולפני ההנפשה של וולט דיסני ו-Walt Disney Pictures. הסרט מציג חיי אהבה של אדם בשם ג'יימס, על פי הארוחות שאוכל וינסטון, הכלב שאימץ.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל סרטי האנימציה הבין-לאומי אנסי ב-10 ביוני 2014, ומאוחר יותר הוקרן בבתי הקולנוע לפני הקרנת הסרט "6 גיבורים" ב-7 בנובמבר באותה שנה. בישראל הסרט הוקרן לראשונה בדיבוב עברי ב-4 בדצמבר 2014, גם לפני הקרנת הסרט "6 גיבורים". אורך הסרט הוא כ-6 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית.
הסרט זכה בפרס אוסקר עבור הסרט המונפש הקצר הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-87, ובפרס אנני עבור הסרט הקצר הטוב ביותר בטקס פרסי אנני ה-42.
עלילה
בעודו מלקק עטיפת מזון מהיר שהושלכה על הרצפה, כלב מגזע בוסטון טרייר מגלה שצ'יפס נפל על ידו ואוכל אותו. ג'יימס, האיש שהפיל את הצ'יפס, מאמץ את הכלב וקורא לו וינסטון. בעודם יחד, ג'יימס מאכיל את וינסטון בחלקים מארוחות הג'אנק פוד אותם אוכל.