cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי טורקיה–עיראק
מלחמת העולם הראשונה והקמת שתי המדינות
האימפריה העות'מאנית הובסה במלחמת העולם הראשונה וחתמה על שביתת הנשק של מודרוס עם בעלות הברית ב-30 באוקטובר 1918. על פי שביתת נשק זו, הגבול הדרומי של האימפריה העות'מאנית לא הובהר. הסעיף ה-16 של שביתת הנשק אמר כי על הצבאות העות'מאניים בעיראק, סוריה, תימן וחג'אז להיכנע מייד לבעלות הברית. עם זאת, גבולות סוריה ועיראק לא הובהרו בשביתת נשק זו, וממשלת איסטנבול לא הכירה במוסול כחלק מעיראק. יתר על כן, מוסול נכבשה על ידי הכוחות הבריטיים 16 יום לאחר שביתת הנשק (15 בנובמבר 1918) וזו הייתה פעולה בלתי חוקית על פי החוק הבינלאומי. זו הייתה תחילתה של בעיית מוסול.
נושא הגבולות ובעיית מוסול היה הנושא החשוב הראשון בין טורקיה ועיראק. בישיבה האחרונה של הפרלמנט העות'מאני באיסטנבול ב-12 בינואר 1920 הוכרז מעשה שנקרא החוק הלאומי. על פי מעשה זה, כל אותם חלקים (של האימפריה העות'מאנית), בין אם בתוך קווי שביתת הנשק האמורים או מחוצה להם, המיושבים על ידי רוב מוסלמי (טורקי וכורדי) עות'מאני, המאוחדים בדת, במירוץ ובמטרה, ליצור שלם שלא יחולק מכל סיבה שהיא. עתיד השטחים המיושבים על ידי רוב ערבי בעת חתימתו על שביתת הנשק של מודרוס ייקבע על ידי משאל עם. לאחר הכרזת החוק הלאומי הודח הפרלמנט באיסטנבול. עם זאת, הפרלמנט החדש באנקרה שפתח במלחמת העצמאות של טורקיה ביסס את מלחמת העצמאות על מעשה זה. כך, בעוד שממשלת אנקרה קיבלה את זכות ההגדרה העצמית של ערבים, היא הייתה נציגה של הכורדים והטורקים. טענת ממשלת טורקיה הייתה כי אין הבדל בין טורקים לכורדים, וממשלת האספה הלאומית הגדולה של טורקיה היא ממשלת הכורדים ממש כמו ממשלת הטורקים.
בשנת 1923 אורגנה ועידה בלוזאן שבשווייץ, במטרה לסיים את מלחמת העצמאות הטורקית (19 במאי 1919 - 29 באוקטובר 1923). פרשת מוסול הייתה אחת הבעיות הגדולות בוועידה זו. אחת המטרות העיקריות של בריטניה הייתה שמירה על מוסול כחלק מהמנדט הבריטי על מסופוטמיה במקום טורקיה. עם זאת, על פי הממשלה הטורקית, נציגת הכורדים והטורקים, מאחר שבאופן דמוגרפי הכורדים והטורקים היוו את הרוב במחוז מוסול, הם צריכים להיות חלק מטורקיה. לא היה ניתן לפתור את סכסוך הגבול בין טורקיה לעיראק בוועידה זו, והדיון במחלוקת נדחה. הסעיף השלישי של הסכם לוזאן היה כי הגבול בין טורקיה לעיראק ייקבע בהסדר ידידותי שיסתיים בתוך תשעה חודשים. במקרה שלא תושג הסכמה בין שתי הממשלות בתוך הזמן שצוין, הסכסוך יופנה לחבר הלאומים.
לאחר ועידת לוזאן החל תהליך המשא ומתן על מחוז מוסול בין טורקיה לבריטניה. ועידת הליק אורגנה ב-19 במאי 1924 במטרה לפתור את המחלוקת. עם זאת, במקום להתפשר, הצד הבריטי ביקש שאזור חאקרי יהפוך לחלק מעיראק. בהגיעה למבוי סתום, ניסתה בריטניה להביא את המחלוקת לחבר הלאומים, שם ניתן היה לפתור את המחלוקת לטובתה. חבר הלאומים הקים ועדה חסרת פניות לחקירת המחלוקת. בדצמבר 1925 הוענקה פרובינציית מוסול לעיראק, והשאירה את חבר הלאומים נתון להאשמה שהוא לא היה אלא כלי משחק של ממשלות בריטניה וצרפת. מרד השייח' סעיד גם החליש את טורקיה מבחינת הדיפלומטיה. המרד הכורדי והאסלאמיסטי הזה בא לידי ביטוי בזירה הבינלאומית. בזמן שטורקיה נאבקה במרידה כורדית, טענותיה על ייצוג העם הכורדי איבדו את מהימנותה. פיצוי קטן בלבד של טורקיה בהחלטה של חבר הלאומים היה שהיא תקבל 10% מהנפט של אזור מוסול עבור 25 שנים. הכסף המחושב של טורקיה בחשבון היה צריך להיות 29,520,000 ליש"ט. עם זאת, רק 3,500,000 ליש"ט שולמו לטורקיה עד שנת 1955. טורקיה טענה כי יש להם אשראי על החובות שלא שולמו בסך 26,000,000 ליש"ט בשל חלקם בנפט של מוסול עד 1986. בשנת 1986 חשבון אשראי זה הוסר מהתקציב.
עד שנת 1923, טורקיה השיגה גם את עצמאותה, וגירשה את המעצמות הזרות משטחה המופחת מאוד, אך שמרה על יחסים חיוביים עם מדינות המערב למטרות סחר ופיתוח. בעיראק, המנדט של חבר הלאומים משנת 1920 העניק את השליטה על הפרובינציה העיראקית לבריטים, לאכזבתם של הלאומנים העיראקים. משנת 1920 עד שעיראק השיגה עצמאות מלאה בשנת 1932, היחסים העיראקיים עם הטורקים הונהגו על ידי הבריטים ועסקו בעיקר באינטרסים מסחריים בריטים.
1932–1958: תקופת האמנות
בשנות ה-30 של המאה ה-20 היו יחסי טורקיה ועיראק לבביים ביותר, כאשר גם המלך ההאשמי ראזי מעיראק וגם מוסטפא כמאל אטאטורק, מייסד המדינה הטורקית המודרנית ומנהיגה מאז 1923, המשיכו לקיים יחסים קרובים עם הבריטים. מעצמאות עיראק בשנת 1932 ועד המהפכה הרפובליקנית בשנת 1958, האירועים המשמעותיים ביותר ביחסי עיראק-טורקיה היו החוזים האזוריים: ברית סעדאבאד וברית בגדאד. לטורקיה היו שתי בריתות הגנה-צבאית בין מדינות המזרח התיכון בעידן זה, ועיראק הייתה המדינה הערבית היחידה בשני ההסכמים. לאור ידיעה זו ניתן לטעון כי במהלך תקופה זו היו לטורקיה ועיראק קשר הדוק ושיתופי פעולה.
הסכם סעדאבאד
הסכם סעדאבאד נחתם בין איראן, עיראק, אפגניסטן וטורקיה ב-8 ביולי 1937 בארמון סעדאבאד באיראן. יותר מאשר ברית הגנה, זה היה חוזה אי-תוקפנות וחוביות. היו שתי סיבות עיקריות שהובילו את חתימתו על הסכם זה: לפתור את סכסוכי הגבול בין חברי ההסכם ולהביע את עצמאותה של כל מדינה בזירה הבינלאומית. הסיבה השנייה הייתה חשובה במיוחד עבור עיראק. פרט לטורקיה, עבור שאר המדינות היה זה הארגון הבינלאומי הראשון אליו הצטרפו. הסעיף השביעי של ההסכם היה הסעיף המרכזי בין טורקיה לעיראק. על פי סעיף זה, כל אחד מחברי הסכם זה מסכים למנוע את הקבוצות המזוינות שבתחומן אשר מהוות איום על מדינות חברות אחרות. במילים אחרות, זו הייתה דרך להבטיח כי איראן ועיראק לא יתנו שום אספקה למורדים הכורדים בשטח טורקיה או להפך. עם תחילת מלחמת העולם השנייה, איבד הסכם זה את משמעותו, למעט סעיף זה. הפסגה האחרונה של הסכם סעדאבאד הייתה בשנת 1939, ובהמשך התמסמסה למעשה הברית.
הסכם בגדאד
לאחר מלחמת העולם השנייה, היחסים הבינלאומיים השתנו לא רק במזרח התיכון אלא גם בעולם. עיראק הפכה לאחת ממייסדי הליגה הערבית בשנת 1945. ליגה זו הוקמה במטרה לספק פורום למדינות ערב, ולהשאיר את הדלת פתוחה לפדרציה עתידית אפשרית. ראשית, הקמתה של ישראל שינתה באופן קיצוני את הפוליטיקה במזרח התיכון. עיראק לקחה חלק במלחמת העצמאות בשנת 1948 על ידי שליחת 18,000 חיילים להגנת אזור ג'נין - שכם - טולכרם. מלחמה זו קירבה בין מדינות ערב וקידמה את הלאומיות הערבית ואת האידאולוגיות האנטי-מערביות באזור. כתוצאה מהפאן-ערביות, בראשית שנות החמישים בדק חוסני א-זעים בסוריה את האפשרות לאיחוד בין סוריה לעיראק. עם זאת, חילוקי דעות בין המדינות מנעו את האיחוד, ובהמשך היא הפכה לאפשרות מרוחקת לאחר ההפיכה בדמשק.
טורקיה בחרה ללכת בכיוון השני, להיות חלק ממדינות המערב, ואחרי הצטרפותה לנאט"ו בשנת 1952, תוך שהיא ממקמת את עצמה היטב כחלק מהעולם המערבי. עבור מדינות המערב, עמדתה האסטרטגית של טורקיה הייתה חשובה. טורקיה הייתה נושאת מטוסים בלתי ניתנת לטיבוע. במקביל יכלה טורקיה להגן על עצמה מפני האיום הסובייטי ולהכפיף את צבאם תחת פיקוד נאט"ו. היתרונות ההדדיים הללו הפכו את טורקיה לחלק מנאט"ו. עם זאת, הכרתה של טורקיה בישראל בשנת 1948, ובהמשך תמיכתה באינטרסים המערביים במזרח התיכון (למשל משבר תעלת סואץ), השפיעה לרעה על קשריה עם מדינות המזרח התיכון.
הסכם בגדאד התגלה באווירה זו, כאשר מדינות ערב וטורקיה הולכות בכיוונים שונים. עם זאת, חילוקי הדעות השונות ביחסי החוץ המורחבים שלהם לא הפריעו לעיראק וטורקיה לשתף פעולה בתחומי עניין משותפים. הסכם בגדאד הוא עדות לשיתוף הפעולה בין שתי מדינות. ב-24 בפברואר 1954 חתמו עיראק וטורקיה על חוזה הגנה הדדי שנועד להוות משרל נגד להשפעה הסובייטית באזור. מאוחר יותר, בשנת 1955, איראן, פקיסטן ובריטניה הצטרפו להסכם. המטרה של טורקיה, וגם עיראק, הייתה להביא מדינות ערב אחרות להיות חלק מההסכם. עם זאת, מטרה זו נכשלה. ראשית, חברותה של בריטניה להסכם השפיעה לרעה על מדינות ערב. בנוסף, ישראל הייתה איום חשוב יותר על מדינות ערב מאשר ברית המועצות. נאצריזם וסוציאליזם ערבי התפשטו בין מדינות ערב, ויותר מאשר סוציאליזם, האימפריאליזם נתפס כאויב.
משבר תעלת סואץ בשנת 1956 השפיע על ההסכם לרעה. עיראק כחברה ערבית בברית לא הייתה יכולה להישאר נייטרלית במשבר סואץ. כתוצאה מכך עיראק הדירה את בריטניה מישיבות הסכם בגדאד ומלך עיראק הצטרף לפסגה הערבית בביירות במופע של סולידריות פאן-ערבית לאחר משבר סואץ. למרות קיומן של בעיות אלו, עיראק הייתה המדינה הערבית היחידה בחוזה בגדאד וניסתה ליצור איזון בין טורקיה, מדינות המערב ומדינות ערב.
תהליך זה הסתיים כאשר עיראק נקלעה לממשלה צבאית חדשה ונסוגה מההסכם ב-14 ביולי 1958, יום לפני פסגת ברית בגדאד בטורקיה. בפסגה נדונו המצב בעיראק וחברי הברית שלחו הודעה לארצות הברית להתערב במצב בעיראק. טורקיה הייתה תוקפנית יותר משאר חברי הברית, והחלה לדון בהתערבות צבאית. עם זאת, ארצות הברית לא רצתה לקחת סיכון זה ועצרה את טורקיה. ב-31 ביולי 1958, טורקיה הכירה בממשלה החדשה בעיראק והמתיחות ביחסי טורקיה-עיראק פחתה בהדרגה.
1958–1990
המשטר העיראקי ומדיניות החוץ שלו השתנו לאחר ההפיכה ב-1958. כמו בעיראק, גם טורקיה עברה הפיכה ב-1960. הצבא השתלט על הממשלה, וחוקק חוקה חדשה, יותר דמוקרטית, ובעצם כונן מחדש את התהליך הדמוקרטי. יחסי טורקיה עם מדינות אחרות במזרח התיכון השפיעו על יחסיה עם עיראק בשנות ה-40 וה-50. לאחר ההפיכה עברה מדיניות החוץ הטורקית לעידן חדש, שאינו פרו-מערבי לחלוטין ונשלט מאוד על ידי נאט"ו. טורקיה התייחסה לדאגותיה של מדינות המזרח התיכון בקביעת מדיניות החוץ שלה בעידן זה וקיימה יחסים טובים יותר עם מדינות המזרח התיכון.
סחר הנפט
אסטרטגיית מדיניות החוץ החדשה של טורקיה בשנות ה-60 וה-70 הראתה את יתרונותיה במהלך משבר הנפט של 1973. מדינות אופ"ק הצהירו כי אספקת הנפט של טורקיה לא תהיה מוגבלת. יתרה מזאת, באוגוסט 1973 החל פרויקט צינור נפט בין טורקיה לעיראק, כירכוכ – יומורטליק, והפרויקט אכן התגשם ב-3 בינואר 1977. הצינור סיפק 2/3 מהביקוש לדלק של טורקיה.
סכסוך מים
סוגיית זכויות המים הפכה למחלוקת עבור שתי המדינות החל משנות השישים של המאה העשרים, כאשר טורקיה יישמה פרויקט עבודות ציבוריות (פרויקט GAP) שמטרתו לשאוב את המים מנחלי החידקל והפרת באמצעות בניית 22 סכרים, להשקיה ומטרות אנרגיה הידרואלקטרית. אף כי סכסוך המים בין טורקיה לסוריה היה בעייתי יותר, פרויקט ה-GAP נתפס כאיום גם על ידי עיראק. המתח בין טורקיה לעיראק בנושא עלה באמצעות השפעת השתתפות סוריה והשתתפות טורקיה באמברגו של האו"ם נגד עיראק, לאחר מלחמת המפרץ. עם זאת, הנושא מעולם לא הפך למשמעותי כמו סכסוך המים בין טורקיה לסוריה.
הבצורת בשנת 2008 בעיראק עוררה משא ומתן חדש בין עיראק לטורקיה על זרימת הנהר בגבול. אף על פי שהבצורת השפיעה גם על טורקיה, סוריה ואיראן, עיראק התלוננה באופן קבוע על זרימת מים מופחתת. עיראק התלוננה במיוחד על נהר הפרת בגלל כמות הסכרים הגדולה בנהר. טורקיה הסכימה להגדיל את הזרימה מספר פעמים, מעבר לאמצעיהן, על מנת לספק לעיראק מים נוספים. בעיראק חלה ירידה משמעותית באחסון המים ותפוקות השאיבה בגלל הבצורת. בנוסף, כדי להחמיר את המצב, תשתיות המים בעיראק סבלו משנים של סכסוך והזנחה.
בשנת 2008, טורקיה, עיראק וסוריה הסכימו להפעיל מחדש את הוועדה המשותפת לשלושת הצדדים למים עבור שלוש המדינות, כדי לנהל טוב יותר את מקורות המים. טורקיה, עיראק וסוריה חתמו על מזכר הבנות ב-3 בספטמבר 2009 במטרה לחזק את התקשורת בתוך אגן החידקל-פרת ולפתח תחנות פיקוח על זרימת מים משותפות. ב-19 בספטמבר 2009, טורקיה הסכימה רשמית להגדיל את זרימת נהר הפרת ל-450 עד 500 ס"מ עד 20 באוקטובר 2009. בתמורה, עיראק הסכימה לסחור בנפט עם טורקיה ולעזור לרסן את פעילות הטרור באזור הגבול שלהם. אחת מסכרי ה-GAP הגדולות האחרונות בטורקיה על חידקל, סכר איליסו מתנגד בתוקף על ידי עיראק והוא מקור המריבה הפוליטית.
מלחמת איראן–עיראק וטורקיה
הקמת משטרים המגובים על ידי צבא בטורקיה ובעיראק עד 1980, סייעה לחיזוק היחסים בכמה סוגיות עיקריות, שכן שתי הממשלות תמכו במדיניות חילונית ואנטי-רדיקלית, בגבולות יציבים ובקשר הדוק יותר עם המערב, שהיה נחוץ לעיראק לצורך הסכסוך עם איראן, ולטורקיה ברצונה להצטרף לאיחוד האירופי. במהלך מלחמת איראן–עיראק נותרה טורקיה נייטרלית רשמית ושמרה על היחסים הפוליטיים והכלכליים עם שתי המדינות. עם זאת, כמו כל העולם המערבי, בעקיפין תמכה טורקיה בעיראק במהלך מלחמת איראן–עיראק. בזמן שטורקיה שילמה עבור הדלק במזומן, עיראק קנתה סחורות מטורקיה באשראי שניתן לה מטורקיה. המשמעות היא שטורקיה תמכה כלכלית בעיראק במהלך שנות השמונים.
1990–2003: מלחמת המפרץ הראשונה ואחריה
בעקבות העידן המייצב יחסית משנת 1960 עד 1990, הפלישה העיראקית לכווית ב-2 באוגוסט 1990 שינתה באופן קיצוני את יחסי טורקיה ועיראק. לאחר החלטה 665 של האו"ם, התירה טורקיה לכוחות האו"ם להטיס משימות מבסיסי האוויר שלה. הקואליציה של בעלות הברית השיגה את מטרתה ולא היה לה מנדט ולא רצון רב להמשיך לעיראק עצמה. הסכם הפסקת אש נחתם בספוואן ב-28 בפברואר 1991.:246 עם זאת, לאחר הפסקת האש פתחו גם השיעים בדרום וגם הכורדים בצפון עיראק במרד. כוחות כורדים כבשו את כירכוכ ב-19 במרץ 1991, אך כוחות משמר הרפובליקה של עיראק כבשו את העיר מחדש, ומאות אלפי כורדים ברחו לגבולות איראן וטורקיה כמקומות בטוחים יחסית. בעקבות התקרית ההיא, התקבלה החלטה 688 של האו"ם, שקראה לעיראק לסיים את דיכוי האוכלוסייה שלה, וסללה את הדרך ליצירתן של אזור אסור לטיסה צפונית לקו הרוחב ה-36 בעיראק (דרומית לארביל). מקלט בטוח זה הפך למקום מאוד מתאים עבור ה-PKK, אשר מופיע כארגון טרור בינלאומי על ידי מספר מדינות וארגונים, כולל ארצות הברית, נאט"ו, ואת האיחוד האירופי.
במהלך חוסר הסמכות בעיראק, היחס של טורקיה עם עיראק היה במצב ייחודי. השלטון המרכזי בבגדאד לא היה בעל כוח בצפון עיראק, אך נושא הליבה של טורקיה בנושא עיראק היה בצפון עיראק - כורדיסטן העיראקית. לכן, שלא ברצונה, ממשלת טורקיה יצרה יחסים פוליטיים עם הכורדים העיראקים, טלבאני וברזאני. כורדיסטן עצמאית וחלוקת היושרה בעיראק היו גם איום על ממשלת טורקיה. לכן, בזמן שטורקיה כוננה יחסים פוליטיים עם מנהיגים פוליטיים כורדים, היא גם חתמה על הסכם מרדף חם עם סדאם חוסיין, וביצעה כמה פעולות צבאיות בכורדיסטן העיראקית נגד מחנות PKK. 'חוזה ביטחון ושיתוף פעולה עם גבולות' נחתם בין טורקיה לעיראק בפברואר 1983, והמבצע הצבאי הראשון בוצע באותה שנה על ידי הכוחות המזוינים של טורקיה. לאחר מכן פעולות צבאיות אלה חזרו על עצמם מספר פעמים בשנות השמונים, התשעים והאלפיים. טורקיה פתחה ב-24 פעולות צבאיות בעיראק בין 1983 ל-2008. בכך טורקיה תרגלה את כוחה הפיזי בעיראק, מאיימת ומאזנת את הכוח הפוליטי הכורדי העיראקי כמו גם נלחמת נגד ה-PKK. טורקיה מצאה פתרון פרגמטי לבעיית הביטחון שלה במצב ייחודי זה, אך מצב זה היה תקופה קצרה בלבד והוא השתנה לאחר מלחמת המפרץ השנייה והפלישה לעיראק.
פלישה לשנת 2003
מערכת היחסים של טורקיה עם עיראק עברה לעידן חדש לאחר הפלישה לעיראק. בעידן זה, שלמותה של עיראק חשובה לא פחות מבעיית PKK ביחסי טורקיה-עיראק. מעמדן של זכויות האוכלוסיות בכירכוך וטורקומן הם עיקרי המחלוקות. לפני הפלישה התבקשה טורקיה לסייע לפלישה על ידי ארצות הברית, אולם ב-1 במרץ 2003 דחה הפרלמנט הטורקי את היותו חבר פעיל בכוחות הקואליציה בהנהגת ארצות הברית בעיראק. החלטה זו של הפרלמנט הטורקי נתפסה כתגובה כנגד הפעולה החד-צדדית של ארצות הברית במזרח התיכון, והן כרצון להרחיק את טורקיה ממלחמת עיראק. : 3–4 בזמן שטורקיה לא יצאה מתוכניות ארצות הברית על עיראק, מנהיגי כורדיסטן העיראקית קיבלו כוח רב יותר על ידי ברית עם ארצות הברית במהלך המלחמה. הממשלה האזורית של כורדיסטן (KRG), שמתנהגת כמו יחידה עצמאית למחצה, הגיחה בסופו של דבר, ומדיניות החוץ האגרסיבית שלה הפריעה למנגנוני מדיניות החוץ הטורקית. לאחר שנת 2003 נראו מפות פוליטיות של כורדיסטן הגדולה, המכסות את אדמות טורקיה, על קירות מבני המדינה של KRG. יתר על כן, מסעוד ברזאני דיבר לעיתים קרובות על בעיותיהם של הכורדים בטורקיה והשתמע מדבריו כי יוכל לגייס את העם הכורדי כנגד ממשלת טורקיה. לבסוף התנגד ברזאני להצעותיה של טורקיה בדבר פתרון קבוע של בעיית המעמד של קירקוק, והוא התעלם מהרגישות של טורקיה ביחס לזכויות הבסיסיות של אוכלוסיית הטורקמנים בעיראק. : 4 עמדות כאלה של ברזאני פירושו פשוט כי ה- KRG התכונן להיות מדינת לאום עצמאית וממשל ברזאני היה פתוח לשימוש בכל כלי באופן פרגמטי כדי להגן על ריבונותו.
כמו כן, הפעולות הצבאיות של טורקיה הוגבלו כתוצאה מהפלישה. שטחי עיראק היו תחת שליטה אמריקנית, וטורקיה תמיד הייתה זקוקה לאישור של ארצות הברית כדי לפתוח במבצע צבאי בעיראק. יחסים מוגבלים עם מנהיגים כורדים עיראקיים, פעולות צבאיות ויחסים מוגבלים מאוד עם השלטון המרכזי בשנות התשעים הפכו ללא מועילים, ובעקבות כך הייתה טורקיה זקוקה לאסטרטגיה חדשה שונה מזו של שנות התשעים.
אחרי 2008, טורקיה הציגה אסטרטגיה חדשה: תקשורת עם כל הקבוצות בעיראק. עבור הערבים הסונים והשיעים כאחד, שרוצים לשמור על איחוד עיראק, טורקיה היא שחקן חיוני. היחס של טורקיה לעתידם של מחלוקות כורדיסטן העיראקית וכירכוכ יכול להגביל את מנהיגי הכורדים. אז בעידן החדש, טורקיה מנהלת מערכות יחסים עם קבוצות פוליטיות נוספות בעיראק.
נוכחות צבאית טורקית בעיראק
בהתבסס על הסכמים מהשנים 1995 ו-1997 הנוגעים לפעילות אנטי טרוריסטית של טורקיה נגד ה-PKK, טורקיה מחזיקה כוח צבאי של כ-2,000 חיילים בבסיסים כ-30–40 ק"מ בתוך עיראק. הבסיסים ממוקמים במקומות שונים לאורך הגבול הטורקי במחוז דוהוק. לאחר הפריסה הראשונית לשדה התעופה הצבאי לשעבר העיראקי בבמארני, השליטה הצבאית הטורקית התרחבה מערבה מבמארני לעבר באטיפה וממזרח סמוך לעיירה של קאנימאסי במחוז חמדיה. בטורקיה יש גם כ-150 חיילים ו-20 טנקים באזור מוסול בשיקה, חלק מהפעולות נגד המדינה האיסלאמית האחראיות על הכשרת חיילים עיראקיים.
ב-25 באפריל 2017 נהרגו 5 לוחמי פשמרגה במהלך מתקפה טורקית על סינג'אר בעיראק. טורקיה טענה כי הרסה את "מרכז הטרור"; ואילו עיראק הוקיעה את התקיפה כ"הפרה של ריבונותה".
יחסים עכשוויים
כסימן מוקדם לכך ששכנותיה של עיראק שיפרו את קשריהן עם בגדאד, ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן הפך למנהיג הטורקי הראשון שביקר בבגדאד לאחר כמעט 20 שנה, בשנת 2008. ביקור זה ביקש לחזק את הקשרים שנפגעו בתחילת 2008 על ידי פיגועים שהושקו מטורקיה על ידי מורדי מפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK) שממוקמים באזורים נידחים בצפון עיראק.
ב-1 במאי 2009, התארח באנקרה, בביקור מפתיע, מנהיג צבא המהדי העיראקי, מוקתדא א-סאדר, אשר בהופעתו הציבורית הראשונה מזה שנתיים נפגש עם נשיא טורקיה עבדוללה גול וראש הממשלה ארדואן לשיחות שהתמקדו ב"תהליך הפוליטי", וביקש מטורקיה למלא תפקיד גדול יותר בביסוס היציבות במזרח התיכון. הדובר, שייח' סלאח אל-עוביידי, אישר את טיב השיחות בין הצדדים, וקבע כי "טורקיה היא חברה טובה ותיקה. אנו בוטחים בכך, אין לנו היסוס לנסוע לכאן." לאחר הפגישה, אל-סאדר ביקר את תומכיו באיסטנבול, שם אל-עוביידי אמר שהם עשויים לפתוח נציגות, והשתתף בישיבה עם חמישה סגני פרלמנט עיראקיים. סגן עוזר מזכיר מחלקת המדינה של ארצות הברית לענייני המזרח הקרוב ריצ'רד שמירר הצביע בהמשך על תמיכתה של וושינגטון במעורבות טורקית עם אל-סאדר ומעורבותה בעיראק בכלל.
ב-8 במאי הודיע שר משאבי הטבע הכורדי אשתי חווארמי, "היום קיבלתי הודעת דוא"ל ממשרד הנפט העיראקי ששלחה אלינו את אישורם לממשלה הכורדית לייצא נפט דרך צינור הנפט כירכוכ-ג'ייהאן [בטורקיה]." דובר משרד הנפט העיראקי, אסים ג'יהאד, הכחיש בתחילה כי ניתן היתר לייצוא הרשמי הראשון של נפט כורדי, אך מאוחר יותר אישר כי "משרד הנפט העיראקי יתחיל לייצא גולמי המופק מכמה שדות נפט בכורדיסטן." מנהל פרויקט Genel Energy מחמט אוקוטן, אשר מוביל את הפיתוח המשותף של טאק טאק במה שנתפס כסימן של אמון גדל ביחסיה של כורדיסטן עם טורקיה, אמר: "אנו רואים את תחילת היצוא כרגע היסטורי עבורנו," עם סגן מפלגת החברה הדמוקרטית (DTP), חסיפ קפלן הוא הוסיף," היחסים הכלכליים והחברתיים הטובים בין טורקיה לכורדים העיראקים ישמשו את מאמצי השלום."
הפרלמנט בעיראק קרא לממשלתו לשוב ולנהל משא ומתן על הסכמי שותפות עם טורקיה, סוריה ואיראן, בעקבות דו"ח שנערך ב-12 במאי מיו"ר ועדת המים העיראקית, כרים אל-יעקובי, כי זרימת המים ירדה לרמות מסוכנות, מכיוון שמדינות שכנות לוקחות יותר מדי מים מהחדקל והפרת והיובלים שלהם. סגן ראש ממשלת עיראק סאלח אל-מוטלאק השתתף בפגישה עם ראש ממשלת טורקיה, ארדואן והנשיא גול, ב-22 במאי, ואילו שר החוץ הטורקי אהמט דבוטאולו נפגש עם שר החוץ העיראקי, הושייר צברי, במפגש של הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי ב־23 במאי, ומועצת שרי החוץ הודיעה, "אנו ניתן כמה שיותר מים לחברינו העיראקיים והסורים." לפי אל-מוטלק, "מאז הם הגדילו את כמויות המים המגיעות לעיראק ב-130 סמ"ק לשנייה. זה לא מספיק, אבל זה פתר חלקית את בעיות המים שמונעות מהחקלאים שלנו לשתול אורז."
ראש ממשלת עיראק, נורי אל-מאלכי, התעמת עם פעילויות ה-PKK, לאחר טקס הנחת אבן הפינה ב-15 במאי של בית חולים שנבנה בטורקיה בכרבלא, בטענה כי "יש לנו שיתוף פעולה אמין עם טורקיה כדי להביא לסיום ארגון הטרור הזה ארגונים אחרים שרוצים לפגוע במדינות שכנות אחרות, שהם ידידינו. כשמדובר בהתערבות אפשרית של טורקיה בצפון עיראק, הנושא הוא מסיבי ומסובך יותר ממה שמונחים שהוא. יש צורך בשיתוף פעולה מפואר", "אני מכיר את ההרים שבהם ה-PKK מוצא מקלט; אולם אנו נמצא דרכים לעצור את פעילות ארגון הטרור הזה, ולפרק את הארגון הזה באמצעות שיתוף פעולה והבנה בינינו לבין טורקיה." ראש ממשלת כורדיסטן העיראקית, נצ'רוואן ברזאני, אישר, "הצבא הטורקי איים על פלישה. עם הדיאלוג שנבנה לאחרונה, כל הבעיות הללו התגברו", ו"תמיד יחסתי חשיבות רבה ליחסינו עם טורקיה, מכיוון שטורקיה היא לא רק מדינה שכנה אלא גם חשובה לנו מאוד."
ב-19 באוקטובר 2011 נהרגו 24 חיילים ונפצעו 18 במהלך פיגוע PPK בדרום מזרח טורקיה. רקטות שוגרו לעבר כוחות הביטחון ובאתרים צבאיים בעיירה קוקורקה. טורקיה נקמה בתקיפות אוויריות באתרים הכורדים בצפון עיראק, וכמה מורדים מתו. הפרלמנט הטורקי חידש לאחרונה חוק המעניק לכוחות הטורקים את היכולת לרדוף אחרי מורדים בגבול עיראק.
לאופולד קומפרט
לאופולד קומפרט (בגרמנית: Leopold Kompert, 15 במאי 1822 – 23 בנובמבר 1886) היה סופר אוסטרי, יהודי יליד צ'כיה (בוהמיה). בכתביו תיאר בשפה הגרמנית את הווי יהודי בוהמיה בתקופת תחילת האמנציפציה. משויך ל"סופרי הגטו היהודי". קומפרט היה אמביוולנטי לגבי עתיד היהודים בסביבה הגרמנית שאת תרבותה העריך, לפעמים סבר שייטיבו היהודים לעשות אם יהגרו לאמריקה. בסיפוריו מתוארים גם השכנים הצ'כים מתוך הזדהות עם תלאות עמם.
רקע משפחתי ושנות צעירותו
לאופולד קומפרט נולד בשנת 1822 במינכנגרץ (Münchengrätz), בצ'כית מניכובו הראדישטה (Mnichovo Hradiště) שבמרכז בוהמיה, אז באימפריה האוסטרית, כבן ליהודי עני, סוחר צמר. מאמו וסביו הרב ירש אהבה למורשת היהודית.
את לימודיו התיכוניים עשה בגימנסיה בעיר יונגבונצלאו (Jungbunzlau) - כיום מלאדה בולסלב, שם התיידד עם מוריץ הרטמן ואיזידור הלר וזכה למורים טובים שעודדו את צמאונו לידע.
בשנת 1838 למד זמן מה פילוסופיה באוניברסיטת קארל בפראג, אך באותה תקופה אביו נקלע למצוקה כספית קשה ולא היה מסוגל לתמוך שוב בלימודיו. קומפרט הצעיר התפרנס כמורה פרטי בביתו של סוחר מקומי, אולם הכסף לא הספיק ונאלץ לנטוש את לימודיו. הלך פעם ברגל לווינה בתקווה למצוא אמצעי פרנסה. אחר כך נדד במישור ההונגרי, ה"פוסטה" ובעת מסעו עצר פרק זמן בפרסבורג (ברטיסלאבה; סלובקיה של היום), שם פרסם רשמים מנדודיו בהונגריה בעיתון המקומי "פרסבוגר צייטונג". הועסק בהמשך על ידי ל. פרנקל בעיתון "זונטגסבלטרן" שם פרסם פיליטונים. היה לאחר מכן למשך ארבע שנים (1843-1847) מורה פרטי בביתו של הרוזן גאורג אנדראשי בפרסבורג. אחרי מות אמו בשנת 1847 חזר לווינה ועשה שם זמנית לימודי רפואה עד שאירועי "אביב העמים" שינו את תוכניותיו. משנת 1847 הפך לתושב וינה.
שנות בגרותו ופעילותו העיתונאית והספרותית
כאמור קומפרט התחיל את פעילותו הספרותית החל משנת 1840 בעיתון "פרסבורגר צייטונג". בין השנים 1848–1852 ערך את העיתון "אסטרייכישר לויד". בשנים 1852–1857 התפרנס שוב כמורה פרטי בעיר פסט בהונגריה. משנת 1857 חזר לחיות בווינה, נשא אשה אמידה והתקבל לעבודה בבנק קרדיטאנשטאלט. במקביל עבד כסופר פרילאנסר, כשהתבססותו הכלכלית עקב נישואיו איפשרה לו להתפנות לעבודה היצירתית והציבורית.
קומפרט הצטיין בספוריו על חייהם, מסורתם ומנהגיהם של יהודי בוהמיה ויש שכינו אותו ה"אוארבך של הגטו". ביצירותיו תיאר את קשיי המעבר מהקיום במרחב המחניק שבין חומות הגטו היהודי אל החיים כחוואי בשדות הפתוחים של הכפר הבוהמי. מתוך הרגשה שההשפעה הכל-מיישרת של הזמנים המודרניים עלולה לחסל את הצביון של החיים הרוחניים היהודים, השתדל קומפרט להנציח בכתביו את המקוריות, את העומק הפסיכולוגי, הרגשי ואת הרוח המוסרית שבמורשת היהדות. בשנת 1863 פרסם קומפרט בעיתון "Jahrbuch für Israeliten" מאמר מאת צבי גרץ על המשיחיות, שעורר תרעומת בחוגים האדוקים וגרר הליכים משפטיים נגדו ונגד המחבר בטענה של "חילול השם". במשפט נקראו כעדים מומחים לזר הורוביץ ויצחק מנהיימר. קומפרט הפך עם הזמן לדמות חשובה בחיי העיר והקהילה היהודית. כחבר במועצת העיר וינה בין השנים 1873–1881 היה פעיל במיוחד בענייני חינוך. גם במסגרת בהנהלת הקהילה היהודית בבירת אוסטריה היה מעורב בנושאים שנגעו לחינוך היהודי, כשצידד בשילוב בחברה המודרנית הסובבת. בחוג חבריו היה אפשר למצוא את היינריך לאובל, פרדיננד קירנברגר ואמיל קוּה. נמנה גם עם נציגי כל ישראל חברים בווינה והיה פעיל בארגונים פילנתרופיים. כסגן יושב ראש "החברה למען היתומים בני ישראל" השקיע מאמצים בחינוך היתומים והיה לו חלק בהקמת המוסד של הברון טודסקו המיועד לאותם הילדים שיצאו מבית היתומים. בנוסף היה חבר בחוג האגודה ע"ש שילר. לאופולד קומפרט נפטר בווינה ב-23 בנובמבר 1886.
יצירות
(מחיי הגטו. סיפורים - הוצאת פר. גרונו, לייפציג [Judith die Zweite (יהודית השנייה), Das Alt Babele Die Kinder des Randars; Ohne Bewilligung; Mährchen aus dem Ghetto] יהודים בוהמים - סיפורים [Der Dorfgeher; Eine Verlorene; Trenderl] מאחורי מחרשה. סיפור - רומן בשני כרכים, הוצאת פרנץ דונקר, ברלין [Eisik's Brille; Roßhaar; Die Schweigerin; Der Min; Franzefuß; Die Prinzessin; Julius Arnsteiner's Beschau] [Die Jahrzeit; Die Seelenfängerin; Gottes Annehmerin; Die Augen der Mutter; Christian und Lea; Die beiden Schwerter; Der Karfunkel]
לקריאה נוספת
(אוסקר דונאט - היהודי הכפריים של בוהמיה, הוצאת יודישר בוך אונד קונסטפרלאג, ברנו, 1926 בגרמנית) Jewish Quarterly Review, Volume 97, Number 4, Fall 2007, pp. 576–615 (ג'ונתן מ. הס - לאופולד קופמפרט ועבודת הגעגועים: הבירה התרבותית של ספרות הגטו היהודי הגרמני ב"רוויו הרבעון היהודי" 97,4, סתיו 2007, ע' 576–615, באנגלית) in "Contingentia" vol.4, nr.1, 2009 (לואיס קראוס - לאופולד קומפרט, מגשר הניגודים היהודים במרכז אירופה בכתב העת "קונטינגנטיה" של החוג לגרמנית של אוניברסיטת ריו גראנדה דו סול - פורטו אלגרה, ברזיל, בפורטוגזית ברזילאית) ''Aus der Judengasse:Zur Entstehung und Ausprägung deutschprachiger Ghettoliteratur im 19. Jahrhundert'', in Conditio Judaica. Studien und Quellen zur deutsch-jüdischen Literatur- und Kulturgeschichte, Bd. 11 ,100,102-114 Niemeyer, Tübingen 1996 (גבריאלה פון גלאזנאפ - המקורות וההשפעות של ספרות הגטו בשפה הגרמנית במאה ה -19, בכתב העת "קונדיטיו יודאיקה. מחקרים ומקורות לתולדות התרבות והספרות היהודית-גרמנית, כרך 11, ע2 100,102-104 נימאייר, טיבינגן 1996 - בגרמנית). Ghetto writing:traditional and Eastern Jewry in German-Jewish literature from Heine to Hilsenrath, Camden House,Columbia SC 1999 incl Florian Krobb Reclaiming the Location:Leopold Kompert's Ghetto Fiction in Post-Colonial Perspective פלוריאן קרוב על ספרות הגטו של קומפרט (פלוריאן קרוב "לתבוע את המיקום: ספרות הגטו של לאופולד קומפרט מנקודשת מבט פוסט-קולוניאלית בתוך הקובץ "ספרות הגטו: היהדות המסורתית והמזרח אירופאית בספרות היהודית -גרמנית מהיינה ועד היחלזנראט" בעריכת אנה פוכס ופלוריאן קרוב, הוצאת קאמדן האוס, קולומביה, 1999, באנגלית) ''The Assimilating Fool? Bertold Auberbach's "Der Tolpatsch" and Leopold Kompert's "Schlemiel''" Seminar: a journal of Germanic Studies vol.39,nr.1, february 2003 (המשוגע המתבולל? "דר טולפאץ'" מאת ברתולד אוארבך ו"שלמיאל" מאת לאופולד קומפרט בכתב העת לסמינר- כתב עת ללימודים גרמניים, כרך 39, מס.1, פברואר 2003)
קישורים חיצוניים
(1906), S. 750–752, Digitale Volltext-Ausgabe in Wikisource, URL:
לואפולד קומפרט ב"ביוגרפיה הגרמנית הכללית" כרך 51 בהוצאת האקדמיה הבווארית למדעים, עמ' 750–752, 1902 בויקיטקסט
פאון משוכלל
בגאומטריה של המרחב, פֵּאוֹן משוכלל הוא גוף קמור המוגבל על ידי מצולעים משוכללים חופפים, כך שבכל קודקוד שלו נפגש מספר שווה של מקצועות ולכל פאה מספר שווה של פאות שצמודות לה. קיימים חמישה פאונים משוכללים: ארבעון, קובייה, תמניון, תריסרון ועשרימון; למרות שהשמות האלה (למעט קובייה) יכולים לציין פאונים לא משוכללים, בערך זה הם יתייחסו לפאונים המשוכללים בלבד.
חמשת הפאונים המשוכללים
חמשת הפאונים המשוכללים במרחב התלת-ממדי הם:
גופים אלו מכונים גם "הגופים האפלטוניים" או "הגופים המשוכללים של אפלטון", וזאת משום שהם מוזכרים בדיאלוג האפלטוני "טימאוס", אם כי הם היו ידועים עוד לפני זמנו של אפלטון. התריסרון התגלה על ידי הפיתגוראים, שהכירו גם את יתר הגופים.
אוקלידס הראה בספרו "יסודות" איך לבנות את הגופים האלה והביא את הוכחתו של תאטטוס שאלה הפאונים המשוכללים היחידים בשלושה ממדים.
הסיבה לכך שחמשת אלו בלבד הם הפאונים המשוכללים האפשריים במרחב התלת־ממדי, היא העובדה שכל קודקוד של פאון כזה צריך להפגיש יותר משני קודקודים של מצולע משוכלל וליצור מהם משטח לא מישורי. קודקוד כזה של פאון, אפשר ליצור בחמש דרכים: הצמדת קודקודים של שלושה משולשים שווי צלעות (כמו בארבעון), הצמדת קודקודים של ארבעה משולשים שווי צלעות (כמו בתמניון), הצמדת קודקודיהם של חמישה משולשים שווי צלעות (כמו בעשרימון), הצמדת קודקודיהם של שלושה ריבועים (כמו בקובייה) והצמדת קודקודיהם של שלושה מחומשים (כמו בתריסרון). יצירת פאון שבכול קודקוד שלו יש יותר מחמישה קודקודים של משולשים שווי צלעות, אינה אפשרית כי שישה קודקודים כאלו יוצרים משטח מישורי לחלוטין ויותר משישה אינם ניתנים להצמדה. אותו הדין לגבי קודקודים של יותר משלושה ריבועים ויותר משלושה מחומשים משוכללים. לגבי מצולעים שיש להם יותר מחמש צלעות, שלושה משושים יוצרים מישור וקודקודיהם של שלושה מצולעים משוכללים עם כל מספר אחר של צלעות אינם ניתנים להצמדה.
בטבע ובטכנולוגיה
השימוש הטכנולוגי הכמעט יחידי בפאונים המשוכללים, בעיקר בקובייה, הוא ליצירת קוביות משחק. הפאונים המשוכללים מתאימים לשימוש זה, משום שקוביות כאלה תהיינה הוגנות - לכל פאה יהיה אותו סיכוי להופיע בהטלת הקוביה. הקוביות הסטנדרטיות של משחק התפקידים מבוכים ודרקונים הן חמשת הגופים המשוכללים בתוספת גוף אחד שאינו משוכלל, אף כי הוא מורכב מעשר פאות זהות: פאותיו מהוות דלתונים, ולא מצולעים משוכללים.
בטבע, ניתן למצוא פאונים משוכללים, בעיקר במבנים של מולקולות פשוטות, של גבישים ושל מעטפות חלבוניות של נגיפים. למולקולת האמוניה, למשל, יש צורה של טטראהדרון ולנגיף הפוליו יש מעטפת חלבונית בצורה של איקוסהדרון.
סִמליות
טימאוס מלוקרי, מראשוני הפיתגוראים, ערך התאמה מיסטית בין ארבעת הפאונים הראשונים ובין ארבעת היסודות שהיו מקובלים ביוון העתיקה (אש, אוויר, מים ואדמה). אפלטון, בדיאלוג טימאוס העוסק בקוסמולוגיה, אימץ התאמה שונה מעט: הוא שייך את הארבעון לאש, את הקוביה לאדמה, את התמניון לאוויר ואת העשרימון למים, וקישר את התריסרון לגלגל המזלות - כשם שלתריסרון יש 12 פאות, כך בשמים יש 12 מזלות. להשלמת ההקבלה הוסיף מאוחר יותר אריסטו יסוד חמישי לרשימה, אתר.
פאצ'ולי, בחיבורו על הפרופורציה האלוהית, קישר את התריסרון ליסוד החמישי, וקישר בינו לבין יחס הזהב, הלא הוא "הפרופורציה האלוהית".
כמעט אלפיים שנה מאוחר יותר, בסוף המאה ה-16, קישר יוהאנס קפלר את הגופים המשוכללים לכוכבי הלכת שהיו ידועים אז (מלבד כדור הארץ): כוכב חמה, נוגה, מאדים, צדק ושבתאי, כשהציע שהיחסים בין הגופים המשוכללים החוסמים את אותו כדור, קובעים את המרחקים היחסיים של כוכבי הלכת אל השמש.
פאונים בממד כלשהו
את ההגדרה הגאומטרית שהובאה בראש הערך אפשר לנסח גם מנקודת המבט של הסימטריות, התקפה בכל ממד. פאון רגולרי (או משוכלל) הוא פאון שחבורת הסימטריות שלו פועלת טרנזיטיבית על הדגלים המקסימליים (כלומר השרשראות הכוללות נקודה, צלע העוברת דרכה, פאה העוברת דרך הצלע, וכן הלאה עד לגוף הפאון עצמו). יש ארבע משפחות אינסופיות של פאונים רגולריים: יש רק חמישה פאונים רגולריים נוספים: הדודקהדרון והאיקוסהדרון שהוזכרו לעיל בממד 3, ועוד שלושה גופים במרחב הארבעה ממדי. בפרט, בכל ממד גדול מארבע יש בדיוק שלושה פאונים רגולריים.
שלושת הפאונים הרגולריים במרחב הארבעה ממדי הם: האוקטפלקס דואלי לעצמו, ושני הגופים האחרים דואליים זה לזה.
חסידות צ'רנוביל
חסידות צ'רנוביל (ביידיש: טשערנאָביל) היא חצר חסידית הנקראת על שם העיר צ'רנוביל שבצפון אוקראינה. ייחוסה של חסידות צ'רנוביל נמשך למן הדור השני של תנועת החסידות ועד ימינו אנו. צ'רנוביל נחשבת לאחת החצרות המפורסמות שבתנועת החסידות. השושלת מתקיימת מאז הקמתה ועד היום ברציפות אם כי לא תמיד בשם צ'רנוביל. כיום מכהנים מספר אדמו"רים בשם צ'רנוביל. החצר המרכזית היא בבני ברק בראשות רבי מנחם נחום טברסקי.
כמו כן השם גזע צ'רנוביל משמש לכינוי כללי לחסידויות של צאצאי רבי מרדכי מטשרנוביל; חסידות צ'רנוביל, חסידות סקווירא, חסידות טאלנא, חסידות טריסק, חסידות רחמסטריווקא, חסידות פאלטישאן, ובעבר אף חסידות קוריסטשוב, חסידות מחנובקה (כיום נוהגים בחצר זו מנהגי בעלזא), חסידות צ'רקס, חסידות אוורוטש, חסידות הורניסטייפול, חסידות טומשפול, חסידות מקארוב, חסידות שפיקוב, חסידות ברזנה חסידות זלטיפולי, וחסידות מאלין.
רבי מנחם נחום השני
צאצאים נוספים של רבי מרדכי מלויעב:
החסידות לאחר השואה
בארצות הברית כיהנו:
כמו כן, נפתחו חצרות חסידות סקווירא, שמשתייכות לגזע צ'רנוביל המורחב.
בארץ ישראל היו בית כנסת של חסידות צ'רנוביל בצפת כמו גם בתי כנסת של ענפים אחרים בשושלת כחסידות מקארוב, חסידות טריסק וחסידות טאלנה. בשנת תרל"א נמנו חסידי צ'רנוביל בארץ ב-300 איש. החסידים השתייכו לכולל ווהלין. אדמו"רי צ'רנוביל נהגו לאסוף כספים בעצמם ולשולחם עם רשמה שמית של חסידיהם. לאחר סכסוך עם ממוני כולל ווהלין, שנמנו על חסידות סדיגורה, פתחו חסידי צ'רנוביל את כולל ז'יטומיר.
מספר אדמו"רים מחסידות רחמסטריווקא עלו לארץ ישראל וכיהנו באדמו"רות בירושלים, אם כי לא פיתחו חצר. בשנת תשכ"ג פתח רבי יוחנן טברסקי מראחמסטריווקא את "ישיבת מאור עיניים". בנשיאות הישיבה הועמדו אדמו"רי בית צ'רנוביל שהתגוררו בארץ ישראל.
במהלך השנים פתח רבי משולם זוסיא טברסקי, בנו של רבי חיים יצחק מלויעב, את חסידות צ'רנוביל מחדש. הוא נולד במאזיר. למד בישיבת תומכי תמימים - חב"ד. הוכתר לאדמו"רות בחיי אביו, כשנפרד ממנו בשנת תרצ"ד ועלה לראשונה לארץ ישראל, במעמד נכבדי הקהילה. בארץ ישראל נישא לבלומה בת רבי יעקב מרדכי ברנדוויין נכד אדמו"רי סטרטין והתגורר בירושלים. בשנת תשי"ט עבר לבני ברק ופתח בית מדרש בביתו שברחוב יהודה הלוי. בית המדרש כונה "דברי חיים" על שם סבו, רבי חיים מצאנז. בבית הכנסת התפללו גם אוהדי חסידות צאנז-טשכוב. רבי זושא עמד בראש איגוד צאצאי וחסידי צאנז בארץ ישראל. לאחר בואו של רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם מצאנז-קלויזנבורג לארץ ישראל, העביר לידיו את ראשות האיגוד צאנז.
בהמשך פתח בית מדרש ברחוב ראב"ד, והקים בו כולל בשם "זיכרון קדושים". נפטר בי"ז בחשון תשמ"ח. במהלך ההלוויה, הכתיר קרוב משפחתם האדמו"ר רבי ישראל מרדכי מרחמסטריווקא את בנו רבי מנחם נחום כממלא מקומו בישראל, ואת בנו רבי ישעיה בארצות הברית. חתניו הם רבי ישראל הגר האדמו"ר מויז'ניץ ורבי ניסן רוזנבוים, האדמו"ר מקרעטשניף סיגעט.
רבי מנחם נחום פתח ישיבה קטנה וישיבה גדולה בבני ברק, ותחת נשיאותו החסידות גדלה והתפתחה באופן משמעותי. בתי חסידים נפתחו בירושלים, בבית שמש, באלעד, בלונדון ובמנצ'סטר ובמהלך השנים גם בצפת, בנוף הגליל, בביתר עילית, באנטוורפן, במונסי, בתי כנסת נוספים בבני ברק ובאלעד וישיבות קטנות בבית שמש ובירושלים. במשך כמה שנים ניהל את מוסדותיו בפועל אחיו, רבי אברהם יהושע העשיל, חתן הרב אהרן מרדכי רוטנר. בהמשך חלה מתיחות בין האחים, ורבי אברהם יהושע העשיל הקים חצר חסידית נפרדת באשדוד בשם "טשארנאביל" (להבדיל מאחיו המכונים "טשערנאביל"). אך לאחר תקופה שככה המתיחות ואף ערכו טישים משותפים. לאדמו"ר באשדוד ישנה ישיבה קטנה, ישיבה גדולה ומוסדות נוספים.
רבי ישעיה (חתנו של רבי שלום מיכלוביץ' מבראד-ראדוויל) פתח את בית מדרשו בבורו פארק ורבי חיים יצחק (חתנו של רבי שמואל צבי מספינקא) שעבר בשנת תשס"ט מוויליאמסבורג ופתח בית מדרש בשם "לויעב" בין השדרה ה-21 לשדרה ה-22 בבורו פארק. בן נוסף, רבי יעקב מרדכי, גר בבני ברק ומכהן כרב בית המדרש צ'רנוביל באלעד.
אשרת (יישוב)
אָשְׁרַת (נהגֶה אוֹשרת) הוא יישוב קהילתי ישראלי הנמצא בגליל המערבי מדרום-מזרח לנהריה ומצפון-מזרח לעכו ושייך למועצה האזורית מטה אשר.
סובטסק (מחוז קלינינגרד)
סובטסק (ברוסית: Советск) עד שנת 1946 נקראה בשמה הגרמני "טילזיט" Tilsit (בליטאית: Tilžė , בפולנית: Tylża) היא העיר השנייה בגודלה במחוז קלינינגרד שברוסיה ומרוחקת כ-118 קילומטרים צפונית-מזרחית מבירת המחוז קלינינגרד. סובטסק שוכנת בצפון המחוז, על הגדה הדרומית של נהר ניימן, גשר המלכה לואיז מחבר בין סובטסק לליטא.
היסטוריה
טילזיט התפתחה סביב טירה שבנו הטבטונים בשנת 1410, וקיבלה זכויות עירוניות לראשונה בשנת 1552. ביולי 1807 נחתמו חוזי טילזיט בין נפוליאון בונפרטה, קיסר צרפת, לבין שליטי רוסיה ופרוסיה, על גבי אסדה שהוצבה בנהר.
החוזה הראשון, עם אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה נחתם ב-7 ביולי. החוזה השני, עם פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, נחתם ב-9 ביולי.
שלושה ימים לפני החתימה על החוזה, ניסתה לואיזה ממקלנבורג-שטרליץ לשכנע את נפוליון להקל את תנאי ההסכם המשפילים עם פרוסיה. פעולה זו, על אף שנכשלה, גרמה לעליית קרנה של המלכה לואיזה.
עד שנת 1945 סימן לוח שיש את הבית שבו התגוררו פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ואשתו לואיזה. כמו כן בשנקנדורף פלאץ, הוקמה אנדרטה לזכרו של המשורר מקס פון שנקנדורף (Max von Schenkendorf), יליד העיר.
בשנות המאה ה-19 עת השפה הליטאית נאסרה לשימוש ברחבי האימפריה הרוסית, שימשה טילזיט מרכז חשוב להדפסת ספרים בליטאית, משם הוברחו לשטחי ליטא שבשליטה רוסית.
בתחילת המאה העשרים שגשגה טילזיט, בשנת 1900 הופעלו בעיר חשמליות, והתגוררו בה כ-34,500 תושבים. מסילת הרכבת חיברה בין טילזיט לקניגסברג וללביאו (Labiau, כיום פולסק), וספינות קיטור עגנו בנהר מדי יום. בשנת 1918 נחתם בעיר חוק טילזיט על ידי מנהיגי הליטאים-פרוסים, שדרש לספח את חלקיה הצפוניים של פרוסיה המזרחית, אז מובלעת גרמנית, לליטא.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה ביקר היטלר בעיר. ב-20 בינואר 1945 נכבשה טילזיט על ידי הצבא האדום, וסופחה לברית המועצות באותה השנה. תושבי העיר הגרמנים גורשו, והוחלפו באזרחים סובייטים. השליטים הקומוניסטים החדשים, שינו את שמה לסובטסק על שם הסובייט, המועצה המהפכנית שנבחרה על ידי הפועלים, האיכרים והחיילים. מאז 1945 ממוקמת כאשר חטיבת שריון של חיל השריון הרוסי.
סובטסק המודרנית ביקשה לנצל את המסורת רבת השנים של ייצור גבינות טילזיט, אבל השם החדש, גבינת סובטסק, לא יירש את המוניטין של קודמו. מאפריל 2007 התהדקו ההגבלות הממשלתיות על ביקורים באזורי הגבולות. זרים ורוסים המתגוררים חוץ לאזורים אלו, המעוניינים לבקר בעיר, נדרשים להוציא אישור מראש משירות משמר הגבול הפדרלי. הליך זה מאט את התפתחותה של העיר, על אף הפוטנציאל שלה.
אדריכלות
מבנים רבים בעיר נהרסו במהלך מלחמת העולם השנייה. עם זאת, במרכז העיר העתיקה, עומדים על תילם מספר מבנים מהתקופה הגרמנית, מהם המעוצבים בסגנון אר נובו.
אורדנסבורג טילזיט
בנייתה של אורדנסבורג טילזיט (מגרמנית: טירת טילזיט) הסתיימה בשנת 1410. כיום נותרו שרידי מספר קירות חיצוניים של המבנה המרכזי.
גשר המלכה לואיז
גשר המלכה לואיז המחבר את העיר פאנמונה (Panemunė) שבצידו הליטאי של הגבול, נבנה לראשונה בשנת 1904. הגשר פוצץ על ידי הוורמאכט באוקטובר 1944, שוקם בשנת 1947, ושוחזר בין השנים 2002–2003.
דמוגרפיה
בשנת 1946 גורשה כלל האוכלוסייה הגרמנית, ובמקומם אכלסו את העיר מהגרים מאזורים שונים מהרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה.
ערים תאומות
לסובטסק שש ערים תאומות:
I'm Your Man
I'm Your Man (בעברית: אני הגבר שלך) הוא אלבום רוק של הזמר והמשורר הקנדי לאונרד כהן, משנת 1988.
היסטוריה של ארצות הברית
ארצות הברית של אמריקה היא רפובליקה פדרלית, הנמצאת במרכז יבשת אמריקה הצפונית, הגובלת מצפון בקנדה ומדרום במקסיקו. ארצות הברית משתרעת בין האוקיינוס האטלנטי (החוף המזרחי) לבין האוקיינוס השקט (החוף המערבי), וכוללת גם את מדינת הוואי, שהיא קבוצת איים הנמצאת באוקיינוס השקט, ומדינת אלסקה הנמצאת בצפון-מערב היבשת, כמו גם טריטוריות נוספות ברחבי העולם.
התקופה הקדם קולוניאלית
המתיישבים הראשונים באזור הגיעו ככל הנראה לפני אלפי שנים לאחר שחצו את מצר ברינג לכיוון אלסקה. העדות המוצקה הראשונה לתרבויות אלה מתוארכות לשנת 9,000 לפנה"ס והן משויכות לשבטי סאנדיה ותרבות קלוביס. קיים מידע מועט בלבד על הפלאו-אינדיאנים ("אינדיאנים עתיקים"), מונח המתייחס לבני האדם שאכלסו את יבשת אמריקה לקראת סופו של עידן הקרח האחרון. העדויות הארכאולוגיות והגאולוגיות מעידות על כך שאמריקה הצפונית הייתה מיושבת על ידי אנשים שהיגרו אליה מאסיה דרך מצר ברינג כבר לפני 11,000 שנים. אנשים אלו הפכו לילידים שאכלסו את אמריקה לפני הגעת משלחות הכיבוש והקולוניזציה האירופאיות בשלהי המאה ה-15. בשל טעותו של קולומבוס ילידים אלו כונו בתחילה בשם אינדיאנים (כלומר תושבי "אינדייה", היא הודו בשפות האירופאיות), אולם במהלך השנים הפסיקו להשתמש בטעות האירופוצנטרית, והשם אינדיאנים הוחלף לשמות כגון "עמים ילידים" או "אמרינדיאנים" או "אמריקאים ילידים".
תרבויות רבות שגשגו ביבשת אמריקה הצפונית לפני הגעת האירופאים, תחילה התרבויות של התקופה הארכאית ואחר-כך האולמקים והאצטקים בדרום-מערב היבשת ותרבות אדנה במזרחה. התרבויות הללו התפתחו במהלך השנים והפכו לאוכלוסיות גדולות וצפופות. החקלאות התפתחה גם היא החל מאמצע האלף השלישי לפנה"ס, כאשר היא מתבססת על ביותם של החמנית, דלעת וצמחים ממשפחת הסלקיים. בסופו של דבר אומצו התירס והקטניות, שמקורם בדרום יבשת אמריקה הצפונית, כגידולים לתקופת הקיץ הקצרה במזרח אמריקה הצפונית והחליפו את המינים הילידים.
המגע האירופאי הראשון עם אמריקה הצפונית היה בשנת 1000. הוויקינג לייב אייריקסון הקים נקודת התיישבות קצרת-ימים שנקראה וינלאנד באזור ניופאונדלנד של ימינו, אולם זו ננטשה לאחר זמן קצר ולא השפיעה על העמים הילידים באזור. רק 500 שנים לאחר מכן יגיעו אירופאים נוספים ליבשת.
מספר מקורות ערביים מימי הביניים טוענים כי חוקרים מוסלמים מאל-אנדלוס וארצות המגרב חצו את האוקיינוס האטלנטי בין המאה ה-9 למאה ה-14.
משלחות המחקר והיישובים הספרדיים
על המתיישבים האירופאים הראשונים, שהגיעו בעקבות גילוייו של כריסטופר קולומבוס ב-1492 קיים מידע עשיר, אך עדיין לא מלא. ככל הנראה היה חואן פונסה דה לאון, שהגיע לחוף עשיר, לו קרא פלורידה ב-1513, לאירופאי הראשון שהגיע לחלק היבשתי של ארצות הברית דהיום. מסעו של פונסה דה לאון הוא הראשון המתועד בוודאות. קיימות השערות על הגעת אירופאים אחרים לחופי אמריקה הצפונית קודם לכן, כגון זו בדבר ג'ון קבוט שנטען שהגיע לאזור כבר ב-1497, אולם אלו אינן מקובלות במחקר.
בתוך שלושה עשורים מהגעתו של פונסה דה לאון הגיעו הספרדים להרי האפלצ'ים, נהר מיסיסיפי, גרנד קניון והמישורים הגדולים. ב-1540 הוביל החוקר ארננדו דה סוטו משלחת מחקר גדולה, ובאותה שנה הנהיג פרנסיסקו וסקס דה קורונדו משלחת של 2,000 ספרדים ואינדיאנים שפעלה באזור גבול אריזונה-מקסיקו של ימינו והגיעה עד למרכז קנזס. באותה תקופה פעלו חוקרים ספרדים נוספים וביניהם לוקאס וסקס דה איילון (Lucas Vázquez de Ayllón 1526-1475), פאנפילו דה נארווס (Pánfilo de Narváez 1528-1470), סבסטיאן ויסקאינו (Sebastián Vizcaíno; 1625-1548) וחואן רודריגס קבריו.
הספרדים שלחו מספר מתיישבים, והקימו את היישובים האירופאים הקבועים הראשונים בחלק היבשתי של ארצות הברית. ההתיישבות הראשונה הייתה בסיינט אוגוסטין, פלורידה ב-1565, ולאחריה הספרדים התיישבו בסנטה פה, ניו מקסיקו, סן אנטוניו, טוסון, סן דייגו, לוס אנג'לס וסן פרנסיסקו. רוב היישובים הספרדיים הוקמו לאורך החוף הקליפורני של נהר סנטה פה בניו מקסיקו.
הקולוניזציה הצרפתית (1652 – 1803)
פורט קרוליין הייתה המושבה הצרפתית הראשונה באזור. היא הוקמה באזור ג'קסונוויל, פלורידה ב-1564, ושרדה במשך שנה אחת בלבד עד שנחרבה על ידי הספרדים.
צרפת החדשה (בצרפתית: la Nouvelle-France) הייתה האזור שיושב על ידי צרפת במהלך התקופה שהשתרעה בין חקר נהר סנט לורנס על ידי ז'אק קרטייה ב-1534, ועד הוויתור הצרפתי על שטחים אלה לטובת ספרד והממלכה המאוחדת ב-1763. בשיא פריחתו ב-1712 (לפני הסכם אוטרכט) האזור השתרע מניופאונדלנד עד להרי הרוקי וממפרץ הדסון עד מפרץ מקסיקו. הטריטוריה חולקה לחמש מושבות, שכל אחת מהן נוהלה בנפרד: קנדה, אקאדיה, מפרץ הדסון, ניופאונדלנד ולואיזיאנה.
אמריקה הקולוניאלית הבריטית (1493 – 1776)
המתיישבים הראשונים לאורך החוף היו אנגלים והם עשו זאת במהלך המאה ה-17, ביחד עם קבוצות קטנות יותר של הולנדים ושוודים. ב-14 במאי 1607 נוסדה ג'יימסטאון בווירג'יניה הנחשבת להתיישבות הקבע הראשונה של אנגליה בעולם החדש (קדמה לה המושבה באי רואנוק שלא שרדה). אמריקה הקולוניאלית התאפיינה במחסור חמור בכוח אדם, מה שהוביל לצורות שונות של עבודת כפייה ובהן עבדות ומשרתים חוזיים בשכר נמוך או ללא שכר כלל, ובאמצעות מדיניות בריטית של הזנחה קלה ("תקופת ההזנחה המבורכת") שאפשרה את ההתפתחות של רוח אמריקנית השונה מזו של המייסדים האירופאים.
ב-1606 הוענקה הזכות להקמת מושבה בצפון אמריקה לחברת מניות לונדונית בשם "חברת וירג'יניה" שהוקמה לשם כך. החברה שלחה שלוש ספינות בהן 104 מתיישבים שייסדו ב-1607 באזור האמפטון רודס שבשפך מפרץ צ'ספיק לאוקיינוס האטלנטי את מושבת וירג'יניה – המושבה בריטית הראשונה בצפון אמריקה שהצליחה לשרוד. ב-1620 העניקה "חברת וירג'יניה" זכות לקבוצת אנגלים פרוטסטנטים, שנרדפו על ידי הכנסייה האנגליקנית, להגיע בספינה מייפלאואר לצפון המושבה. הם הגיעו לאזור מסצ'וסטס של היום וייסדו את מושבת פלימות'.
דוגמה אחת לעימות בין האינדיאנים לבין המתיישבים האנגלים היא התקוממות פווהאטאן בווירג'יניה (1622), שבה האינדיאנים הרגו מאות מתיישבים אנגלים. העימות הגדול ביותר בין האינדיאנים לבין האנגלים במאה ה-17 היה מלחמת המלך פיליפ בניו אינגלנד.
המייסדים העיקריים של ניו אינגלנד היו פוריטנים שהקימו את מושבת מפרץ מסצ'וסטס ב-1629. המושבות האמצעיות, שמורכבות ממדינות ניו יורק, ניו ג'רזי, פנסילבניה ודלאוור של ימינו, אופיינו על ידי גיוון גדול באוכלוסייה. הניסיון הראשון להתיישב בווירג'יניה היה הקמתה של פרובינציית קרוליינה, כאשר פרובינציית ג'ורג'יה (האחרונה מבין 13 המושבות שהוקמה) הוקמה ב-1733. חלק מהמושבות היו מושבות עונשין החל משנות ה-20 של המאה ה-17 ועד מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
הקמת ארצות הברית של אמריקה, מלחמת העצמאות ואישור החוקה (1776–1789)
באמצע המאה ה-18 החלה תסיסה בקרב אוכלוסיית המושבות על רקע הטלת מסים על ידי השלטון הבריטי מבלי לתת ייצוג פוליטי נאות לאנשי המושבות, בניגוד לרעיונות תקופת ההשכלה שהתפתחו באירופה באותו זמן. בתגובה למיסים שהוטלו קמו תנועות פטריוטיות, שפעלו בנחרצות נגד השלטון הבריטי. קבוצה בולטת הייתה בני החירות, שפעלה בשיטות צבאיות נגד פקידי הממלכה עד כדי כך שבשעת אכיפת המיסים על התושבים, לא נשאר אף פקיד לאסוף את הכספים.
המצב הגיע לנקודת רתיחה בשנות ה-70 של המאה לאחר טבח בוסטון (1770) ומסיבת התה של בוסטון (1773). המושבות התארגנו במסגרת הקונגרס הקונטיננטלי (החל מ-1774), וב-1775 הקימו את הצבא הקונטיננטלי והעמידו בראשו את גנרל (לימים גנרל הצבאות) ג'ורג' וושינגטון. מלחמת העצמאות האמריקנית החלה רשמית עם "הירייה שנשמעה ברחבי העולם" בקרבות לקסינגטון וקונקורד ב-19 באפריל 1775. באמצע המלחמה, ב-4 ביולי 1776, נחתמה בפילדלפיה הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
המלחמה נמשכה גם אחרי הכרזת העצמאות. נקודת המפנה במלחמה הייתה בקרב סרטוגה השני, באוקטובר 1777, בו נחלו האמריקנים ניצחון. בעקבות כך צרפת ומדינות אירופיות נוספות שרצו בהחלשת הממלכה המאוחדת החלו לתמוך במדינה הצעירה. המלחמה הוכרעה עם ניצחון האמריקנים והצרפתים בקרב יורקטאון ב-1781 והסתיימה זמן קצר אחר כך. הבריטים הגיעו להסכמות עם האמריקנים ב-1782, ולבסוף הכירו בעצמאות המדינה הצעירה בחוזה פריז ב-1783.
בתחילה הייתה ארצות הברית קונפדרציה רופפת של שלוש עשרה המושבות, כאשר המוסד הפדרלי היחידי היה הקונגרס הקונטיננטלי. הבסיס החוקתי הרופף ביניהן היה מסמך סעיפי הקונפדרציה. אולם, מבנה זה לא היה מספיק למדינה שהתאוששה מהמלחמה. ב-1787 כונסה בפילדלפיה הוועידה החוקתית כדי לגבש חוקה, תוך מחלוקת בין הפדרליסטים שרצו איחוד חזק יותר הכולל ממשלה פדרלית חזקה שיכולה לגבות מיסים, לבין מתנגדיהם שחששו מחידוש העריצות ממנה הם השתחררו זה עתה. החוקה אושררה על ידי מספיק מדינות ב-1788 ונכנסה לתוקף ב-1789. לנשיא הראשון תחת החוקה החדשה נבחר ג'ורג' וושינגטון.
ההתרחבות מערבה (1789 – 1849)
לאחר אשרור החוקה החדשה התמנה ג'ורג' וושינגטון לנשיא ארצות הברית הראשון. מרד הוויסקי ב-1794 שבו מחו מספר מתיישבים בפנסילבניה נגד המס הפדרלי על ליקרים ומשקאות מזוקקים היה המבחן הראשון של הממשלה הפדרלית.
הסכסוכים באירופה המשיכו לשחק לידי המדינה הצעירה וזאת לאחר שצרפת בראשות נפוליאון שאפה להחליש את הממלכה המאוחדת. הצדדים החלו במשא ומתן לרכישת לואיזיאנה ועד מהרה החליט נפוליאון להציע לאמריקנים את כל שטח לואיזיאנה שהיה בשליטת צרפת כדי לקבל כסף אשר ישמש לבניית הצבא הדרוש למערכות העתידיות לבוא באירופה.
ב-30 באפריל 1803 חתמה ארצות הברית בראשותו של תומאס ג'פרסון עם צרפת על הסכם רכישת לואיזיאנה. ברכישה זו נוסף לשטח ארצות הברית אזור המערב התיכון בין המיסיסיפי להרי הרוקי ובכך כמעט הוכפל שטחה.
הרכישה יצרה בעיות טריטוריאליות חדשות עם הספרדים, שכוחם בעולם החדש הלך וקטן והם החלו לחוש מאוימים מהמדינה החדשה. האמריקאים טענו כי מערב פלורידה הייתה חלק מעסקת רכישת לואיזיאנה ואילו הספרדים לא היו מוכנים לוותר על השטח שהיה בשליטתם. אחרי סכסוכים רבים קנתה ב-1819 ארצות הברית את מערב פלורידה מידי ספרד בחתימת הסכם אדמס-אוניס, במהלכו הוסדרו סוגיות הנוגעות לסכסוכי גבולות בין שתי המדינות.
כמו כן, רכישת לואיזיאנה אפשרה לחוואים מהמערב להשתמש בנהר המיסיסיפי, הסירה את הנוכחות הצרפתית מהגבול המערבי של ארצות הברית, וסיפקה למתיישבים פוטנציאליים שטח נרחב להתיישבות. בעקבות הפקעה מתמשכת של מלחים אמריקניים לטובת הצי המלכותי הבריטי ופגיעה בריבונות האמריקנית, כינס הנשיא ג'יימס מדיסון את המושב ה-12 של קונגרס ארצות הברית (בראש המושב עמדו נציגים מהדרום ומהמערב), שהחליט על הכרזת מלחמה נגד הממלכה המאוחדת ב-1812. מלחמה זו, שנקראה מלחמת 1812, הסתיימה ללא הכרעה, וזאת לאחר שנמשכה עד ה-18 בפברואר 1815. החלק העיקרי של הסכם גנט, שבה הוסכם על סיום המלחמה, היה שמירת הסטטוס קוו כפי שהיה לפני המלחמה; עם זאת, ובשונה למצב שלפני המלחמה, הבריטים ביטלו את הברית עם האינדיאנים.
בדוקטרינת מונרו, שפורסמה ב-1823, בוטאה מדיניות אמריקנית שלפיה המעצמות האירופאיות לא צריכות להתערב יותר באמריקה. היה זה רגע מכריע במדיניות החוץ של ארצות הברית. דוקטרינת מונרו אומצה בתגובה לחששות אמריקניים ובריטיים מהתפשטותן של צרפת ורוסיה בחצי הכדור המערבי. רק בתקופת ממשלו של תאודור רוזוולט הפכה הדוקטרינה לחלק רשמי במדיניות החוץ של ארצות הברית. הדוקטרינה הופעלה במלחמת ארצות הברית–ספרד ובמאבקים מול ברית המועצות באמריקה המרכזית.
ב-1830 עבר בקונגרס חוק העברת האינדיאנים, שאישר לנשיא לפתוח במשא ומתן ולחתום על הסכמים עם האינדיאנים שלפיהם יוחלפו שטחים במדינות המזרח בתמורה לאדמות אינדיאניות הנמצאות ממערב לנהר המיסיסיפי. דבר זה גרם לאנדרו ג'קסון, גיבור צבאי לשעבר ונשיא המדינה, להצטייר כרודן ביחס לאוכלוסיות ילידים. התוצאה המפורסמת ביותר של החוק הייתה הגלייתם הכפויה של מספר שבטי ילידים למערב, כאשר אינדיאנים מתו במהלך הדרך. החוק הוביל בסופו של דבר למלחמות סמינול.
בשנת 1835 החלה המהפכה הטקסנית במקסיקו השכנה, לאחר שנשיא המדינה הכריז על עצמו כדיקטטור בטענה כי המדינה לא מוכנה לדמוקרטיה. המהלך החד צדדי הוביל לניתוק רפובליקת טקסס ממקסיקו ולהקמת מדינה טקסנית חדשה ועצמאית. הרפובליקה החדשה התקיימה זמן קצר מ-1836 עד 1845, השנה שבה סופחה הרפובליקה לארצות הברית.