cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוונית אטית
מקורות הניב ותחומיו
בתקופתה, היוונית האטית דוברה באטיקה, אֶוּבּוֹיַה, האיים הקיקלאדיים ובקווי החוף האגאיים הצפוניים של תראקיה. הניב הקרוב לאטית, הניב האיוני, דובר בחופים המערביים והצפון-מערביים של אסיה הקטנה (כיום טורקיה). לבסוף, אטית ספרותית נלמדה לעומק במקומות רחוקים מאוד מגבולות הניב האטי, בתחילה בציוויליזציות הקלאסיות של הים התיכון (האימפריה הרומית ויוון ההלניסטית), ולאחר מכן ברחבי העולם המוסלמי, באירופה, ובכל מקום אליו הגיעו האירופים.
ספרות ביוונית אטית
עבודות ספרותיות נרחבות ראשונות בניב האטי הן המחזות של המחזאים אייסכילוס, סופוקלס, אוריפידס, אריסטופאנס ומנאנדרוס במאה ה-5 לפנה"ס. עבודות הפילוסוף האתונאי אפלטון, גם הן מקורן במאה זו, הנחשבת למאה בלתי-רגילה מבחינה ספרותית. המבצעים הצבאיים של צבא אתונה הובילו לעבודות תוקידידס וקסנופון. היוונית האטית של הפילוסוף אריסטו, מקורה בתקופה שבה החל הניב להתפתח לשפת הקוינה. אגאתרכידס בן המאה ה-2 לפנה"ס כתב ביוונית אטית.
סטודנטים הלומדים כיום יוונית עתיקה, פותחים בדרך-כלל ביוונית אטית, ורק אחר כך ממשיכים ללמידת הקוינה וכתבים נוצריים, או ללמידת יוונית הומרית.
אלפבית אטי
האלפבית האטי הקלאסי מורכב מ-24 האותיות המוכרות: Α Β Γ Δ Ε Ζ Η Θ Ι Κ Λ Μ Ν Ξ Ο Π Ρ Σ Τ Υ Φ Χ Ψ Ω. יש בו שבע תנועות: A E I O Y, ובנוסף H המשמשת כ-/e/ ארוכה, ו-Ω המשמשת כ-/o/ ארוכה.
צורת היוונית הכתובה לא הייתה האלפבית היווני, אלא כתב ההברות לינאר B, בו אות אחת יצגה עיצור ותנועה יחדיו.
זמן התהוות הכתב שהפך ברבות הימים לאלפבית היווני אינו ידוע. הוא מתועד לראשונה במאה ה-8 לפנה"ס, ובשלב זה כבר נחלק לשני ענפים: מערבי ומזרחי. מה שמכונה כיום אלפבית יווני מקורו באלפבית פיניקי שנשאל על ידי היוונים לאיות מילים יווניות. באלפבית זה היו מספר אותיות עיצוריות שמקורן בשפות שמיות - כמו א|אל"ף (ביוונית אלפא A), ח|חי"ת (ביוונית אטא Η) ועין (ביוונית אומיקרון O). אותיות אלה, שײצגו במקור עיצורים שאינם קיימים ביוונית, נוצלו בה לסימון תנועות. יצירת כתב הכולל סימנים לציון תנועות הייתה תרומתם המהפכנית ביותר של היוונים להתפתחות האלפבית. משהתבררה תועלת האלפבית, הלכו והתגבשו אלפביתים מקומיים. האלפבית האטי הקדום עדיין לא הבחין בין תנועות ארוכות וקצרות (ε ו-η; ο ו-ω). האותיות Ψ ו-Ξ היו חסרות באלפבית זה, ובמקומם השתמשו בצרופים ΦΣ ו-ΧΣ. אותיות קטנות (α β γ וכו') וציון תחתי יוטא התהװ רק דורות רבים לאחר מכן. האות דיגמא (שכיום אינה בשימוש) יצגה את הצליל [w].
בינתיים, באיוניה לרוחב הים האגאי, החלה להיװצר גרסה איונית של האלפבית האטי. היא הבחינה בין /o/ ארוכה וקצרה (Ω ו-Ο), והאות H (אטא) חדלה מלצײן נישוף והחלה להורות על תנועת /e/ ארוכה. האות E צײנה מכאן ואילך /e/ קצרה בלבד. האות דיגמא הוצאה מהאלפבית, והאותיות פסי (Ψ) וקסי (Ξ) הוכנסו לשימוש, וכך התקבלה צורת האלפבית האטי הקלאסית. בשנת 403 לפנה"ס, הבחינה העיר אתונה בצורך בהאחדת האלפבית, ובאותה שנה אימצה רשמית את האלפבית האיוני.
באותה עת כלל האלפבית האיוני אותיות גדולות בלבד (Α Β Γ וכו'). האותיות הקטנות, היוטא התחתית, סימני ההטעמה, הנישוף והפיסוק הופיעו בכתב היווני רק בשלהי העת העתיקה, כאשר היוונית האטית לא שימשה עוד כשפה כתובה בקרב דוברים ילידיים. פרסומים של כתבים אטײם עתיקים בימינו עושים שימוש בכמה מן המאפיינים החדשים הללו.
אמה ווטסון
אמה שרלוט דיורי ווטסון (באנגלית: Emma Charlotte Duerre Watson; נולדה ב-15 באפריל 1990) היא שחקנית קולנוע, מדבבת, ודוגמנית אנגלייה.
את מירב פרסומה קיבלה בזכות השתתפותה בסדרת סרטי "הארי פוטר", בהם גילמה את דמותה של הרמיוני גריינג'ר. היא לוהקה לתפקיד בגיל תשע, לאחר ששיחקה בעבר במחזות בבית ספרה. היא כיכבה בכל שמונת סרטי "הארי פוטר", לצדם של דניאל רדקליף ורופרט גרינט, ועבודתה זיכתה אותה במועמדויות ופרסים רבים. הופעת הבכורה שלה כדוגמנית הייתה בקמפיין חורף 2009 של חברת ברברי. בשנת 2014 נבחרה לשגרירה של רצון טוב מטעם שלוחת האו"ם לשוויון מגדרי ולהעצמה נשית, הקוראת לגברים לתמוך באופן פומבי בשוויון זכויות לנשים.
ביוגרפיה
ווטסון נולדה בפריז שבצרפת להורים אנגלים. הוריה הם ג'קלין לואסבי וכריס ווטסון, שניהם עורכי דין. היא התגוררה בפריז עם משפחתה עד גיל חמש, ולאחר גירושי הוריה, עברה עם אמה ואחיה הצעיר אלכס לאוקספורדשייר שבאנגליה, ובסופי שבוע הייתה אצל אביה בלונדון. היא נקראת על-שם סבתה מצד אביה, פרדה אמה דואר-ווטסון.
כבר מגיל צעיר רצתה להיות שחקנית, ובמשך מספר שנים למדה שירה, משחק וריקוד בסניף אוקספורד של רשת בתי הספר Stagecoach Theatre Arts. עד גיל עשר היא שיחקה בכמה מחזות בבית הספר כדוגמת "ארתור: השנים הראשונות", "הנסיך המאושר" ו"הרפתקאות אליס בארץ הפלאות". רבים שמו לב לכישרונה הרב והיא אף זכתה בפרס על משחקה במחזות בית ספר בגיל שבע, אך עד שהגיעה לגיל עשר לא שיחקה באופן מקצועי.
לאחר שעזבה את בית הספר, לקחה ווטסון שנת חופש, אותה הקדישה לצילומי הסרט "הארי פוטר ואוצרות המוות", שהתחילו בפברואר 2009, באותה העת למדה בלימודי בית. אך אמרה שהיא "בהחלט רוצה ללמוד באוניברסיטה". בספטמבר 2009, החלה אמה ווטסון את לימודיה כסטודנטית לתואר ראשון באוניברסיטת בראון, הנמצאת בפרובידנס, רוד איילנד, ארצות הברית. בחודש מרץ 2011, לאחר 18 חודשים של לימודים באוניברסיטה, אמה ווטסון הודיעה כי היא תדחה את הלימודים ב"סמסטר אחד או שניים" בשביל לקחת חלק בפרסומו של החלק השני של הסרט "הארי פוטר ואוצרות המוות", ובשביל לקדם פרויקטים אחרים שלה. בחודש מאי 2014, סיימה אמה ווטסון תואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטת בראון שברוד איילנד.
הארי פוטר
בשנת 1999 החל הליהוק לסרט הראשון – "הארי פוטר ואבן החכמים", העיבוד הקולנועי לרב-המכר של הסופרת הבריטית ג'יי קיי רולינג. כאשר ציידי כישרונות הגיעו לבית ספרה וחיפשו אחר שחקנית שתגלם את דמותה של הרמיוני גריינג'ר, הציעה מורתה לבחון את אמה ווטסון וכמה בנות נוספות לתפקיד. רולינג תמכה באמה ווטסון מהאודישן הראשון שלה, ואמה זכתה בתפקיד.
"הארי פוטר ואבן החכמים" יצא לאור בשנת 2001, והיה הופעת הבכורה של אמה ווטסון. הסרט שבר שיאי הכנסות והיה הסרט הרווחי ביותר של שנת 2001. המבקרים שיבחו את ההופעה של שלושת השחקנים הראשיים, ולעיתים קרובות שיבחו את אמה ווטסון בפרט; העיתון דיילי טלגרף כינה את הביצועים שלה "ראויים להערצה", ו־IGN כתבו שהיא "גנבה את ההצגה". אמה ווטסון הייתה מועמדת לחמישה פרסים עבור הופעתה באבן החכמים, וזכתה בפרס האמן הצעיר לשחקנית צעירה מובילה.
בשנת 2004, הארי פוטר והאסיר מאזקבאן יצא לאור. אמה ווטסון העריכה את התפקיד היותר אסרטיבי שהרמיוני שיחקה, וקראה לדמותה "כריזמטית" ו"תפקיד פנטסטי לשחק". אף על פי שהמבקרים מתחו ביקורת על הופעתו של רדקליף, הם שיבחו את אמה ווטסון: הניו יורק טיימס שיבח את ההופעה שלה, וכתב: "למרבה המזל התפלות של מר רדקליף מקוזזת על ידי חוסר הסבלנות הקוצני של גברת אמה ווטסון, הארי עלול להראות את המיומנויות המתקדמת שלו כקוסם... אך הרמיוני זוכה לתשואות הרמות ביותר עם אגרוף לא קסום כלל לאפו של דראקו מאלפוי". אף על פי שהאסיר מאזקבאן נותר הסרט שהרוויח הכי מעט מכל סדרת סרטי הארי פוטר, ההופעה האישית של אמה ווטסון זיכתה אותה בשני פרסי אוטו ופרס ביצועי הילד של השנה מ"Total Film".
עם צאת הארי פוטר וגביע האש בשנת (2005), גם אמה ווטסון וגם סדרת הסרטים הגיעו לשיאים חדשים. הסרט קבע שיאי הכנסות יותר מכל סרטי הארי פוטר לפניו. המבקרים שיבחו את הבשלות הגוברת של אמה ווטסון, ה"ניו יורק טיימס" כינה את ההופעה שלה "רצינית באופן נוגע ללב". עבור אמה ווטסון, רוב ההומור של הסרט נבע מהמתח בין שלוש הדמויות המובילות ככל שהם התבגרו. היא אמרה: "אהבתי את כל הוויכוחים .... אני חושבת שזה הרבה יותר מציאותי שהם יתווכחו ושיהיו בעיות". אמה ווטסון הייתה מועמדת לשלושה פרסים עבור גביע האש, וזכתה בפרס אוטו. מאוחר יותר באותה השנה הפכה אמה ווטסון לאדם הצעיר ביותר להופיע על השער של ווג לנוער, שער בו הופיעה בשנית באוגוסט 2009. בשנת 2006, שיחקה אמה ווטסון את הרמיוני ב"תיק המלכה" - מיני הצגה מיוחדת של הארי פוטר לכבוד יום הולדתה ה-80 של המלכה אליזבת השנייה.
הסרט החמישי של הארי פוטר, הארי פוטר ומסדר עוף החול, יצא לאור בשנת 2007. הסרט היה הצלחה גדולה בקופות, וקבע שיא עולמי לפתיחה בסוף השבוע ברווח ברוטו של 332,700,000 דולר. השחקנים הראשים של הארי פוטר השאירו טביעות של עקבותיהם, כפות ידיהם, והשרביט שלהם מול התיאטרון הסיני של גראומן בהוליווד ב-9 ביולי 2007.
עד יולי 2007, נאמר כי עבודתה של אמה ווטסון בסדרת הארי פוטר זיכתה אותה ביותר מ-10 מיליון ליש"ט, והיא הכירה בכך שהיא לעולם לא תצטרך לעבוד בשביל כסף. במרץ 2009, היא דורגה במקום ה-6 ברשימת פורבס של הכוכבים הצעירים החשובים ביותר, ובפברואר 2010 היא נחשבה לכוכבת המרוויחה ביותר בהוליווד, לאחר שהרוויחה אומדן משוער של 19,000,000 ליש"ט בשנת 2009.
למרות ההצלחה של מסדר עוף החול, העתיד של סדרת סרטי הארי פוטר הפך במהרה למוטל בספק, מכיוון שכל שלושת השחקנים הראשיים היססו לחתום על המשך תפקידם בשני הסרטים האחרונים. דניאל רדקליף בסופו של דבר חתם על המשכו בסרטים ב-2 במרץ 2007, אך אמה ווטסון היססה במידה ניכרת, היא הסבירה כי ההחלטה הייתה משמעותית, מכיוון שהסרטים ייצגו התחייבות נוספת של ארבע שנים לתפקיד, אך בסופו של דבר הודתה שהיא מעולם לא יכלה "להרשות להרמיוני ללכת", וסיכמה כי בסופו של דבר, היתרונות גוברים על החסרונות. היא חתמה לתפקיד ב-23 במרץ 2007, בתמורה להתחייבותה לסרטים האחרונים, השכר של אמה ווטסון הוכפל ל-2 מיליון ליש"ט לכל סרט. שלב הצילומים של הסרט השישי החל בסוף 2007, והחלק שבו השתתפה אמה ווטסון צולם בעיקר בין 18 בדצמבר ל-17 במאי 2008.
הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם הוקרן לראשונה ב-15 ביולי 2009, לאחר שהתעכב מנובמבר 2008. עם השחקנים הראשיים כעת בשנות העשרה המאוחרות שלהם, המבקרים היו מוכנים לבחון אותם באותה הרמה כפי שסקרו את שאר השחקנים של הסרט. וושינגטון פוסט כתב כי "אמה ווטסון נתנה מהופעתה המקסימה ביותר עד כה", ואילו הדיילי טלגרף תיאר את השחקנים הראשיים בתור "שזה עתה השתחררו נמרצים, להוטים לתת את כל מה שיש להם אל מה שנשאר מהסדרה".
הצילומים של אמה ווטסון עבור הסרט האחרון בסדרת הארי פוטר, הארי פוטר ואוצרות המוות, החלו ב-18 בפברואר 2009 והסתיימו ב-12 ביוני 2010. מסיבות כלכליות ותסריטאיות, הספר המקורי חולק לשני סרטים אשר צולמו ברצף. הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 1 יצא לאור בנובמבר 2010, ואילו הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 2 יצא לאור בחודש יולי 2011.
עבודות משחק נוספות
בשנת 2011 השתתפה בסרט הדרמה "השבוע שלי עם מרילין". ב-2012 כיכבה בסרט האמריקאי "כמה טוב להיות פרח קיר" לצד עזרא מילר ולוגאן לרמן.
בשנת 2013 גילמה את עצמה בסרט הקומדיה "סוף.". בנוסף, שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "בלינג רינג" בתור ניקי. בשנת 2014 שיחקה בסרט האמריקאי "המבול" בתור עילה זוגתו של בנו של נח שגילם ראסל קרואו. ב-2015 כיכבה בסרט המתח "נסיגה" בתור אנג'לה גריי.
בשנת 2017 גילמה את בל בסרט הפנטזיה הלייב-אקשן "היפה והחיה", רימייק לסרט ההנפשה של חברת וולט דיסני משנת 1991.
בשנת 2019 אמה גילמה את האחות מג בסרט נשים קטנות, אך ביקורות רבות לא היו מרוצות מההופעה שלה בו.
בשנת 2021, הצהיר הסוכן של ווטסון כי היא עושה הפסקה מקריירת המשחק שלה והיא אינה מתחייבת לשום אפשרות לסרטים או סדרות בתקופה הקרובה.
קריירה בתחום הדוגמנות
במהלך שנת 2009 עיצבה אמה ווטסון קו בגדים בחסות המותג "פיפל טרי" (people tree), ודיגמנה עבור המותג. בשנת 2010 דיגמנה לברברי לצד אחיה, אלכס.
בפברואר 2011 הוענק לאמה ווטסון פרס על ידי המגזין הבריטי Elle על היותה "סמל לסטייל". אמה ווטסון המשיכה את מעורבותה בתחום הפרסום והאופנה, ובמרץ 2011 הוכרז שהיא תהיה "הפנים" של מותג האיפור וטיפוח "לנקום".
חיים אישיים
בשנת 2014 ווטסון נאמה כשגרירה של רצון טוב מטעם שלוחת האו"ם לשוויון מגדרי והעצמה נשית כדי להשיק את פרויקט HeForShe - תנועת סולידריות למען שוויון מגדרי. כמו כן, ווטסון יזמה קבוצות קריאה ליצירה פמיניסטית.
באפריל 2014, סרטון גיף המציג לכאורה את ווטסון מורידה מסכת סיליקון של עצמה והופכת לסופיה ורגרה, הועלה לאינטרנט והפך ויראלי, בין השאר בשל היעלמותו של שיערה של ווטסון במהלכו וכן בשל הופעתם של שדיים חשופים במהלך הורדת המסכה. עד מהרה התברר כי הסרטון היה תרמית ונערך מתוך סרטון פרסומת לחברת "Maskon" המייצרת מסכות סיליקון נשיות לגברים, כאשר פניהן של ווטסון וורגרה הודבקו על פניו של האלמוני המדגים את השימוש במסכה. ווטסון עצמה לא הגיבה לסרטון ואילו ורגרה, במהלך ריאיון שנערך עמה, סיפרה כי הסרטון שיעשע אותה, אם כי היא לא עמדה מאחורי הפצתו.
בין השנים 2019 - 2021, ווטסון היתה בזוגיות עם איש העסקים האמריקאי ליאו רובינטון. החל מ-2021, היא בזוגיות עם ברנדון גרין.
אהרון קורש
קריירה
כתסריטאי, קורש לקח חלק בכתיבת תסריטים לסדרות הטלוויזיה "כולם אוהבים את ריימונד" (2001), "תהרוג אותי וזהו" (2003), "Love, Inc" ו"Notes from the Underbelly".
קורש מוכר בעיקר כמפיק והיוצר של סדרת הטלוויזיה האמריקאית "Suits", אשר שודרה ברשת USA Network בשנים 2011—2019 במשך 9 עונות, ולאחר מכן בסדרת הספין-אוף שלה "פירסון" שבוטלה לאחר עונה אחת. באפריל 2018, עלתה גרסה דרום-קוריאנית לסדרה "Suits" ששודרה במשך עונה אחת ברשת הטלוויזיה KBS2, ובאוקטובר 2018, עלתה גרסה יפנית ברשת הטלוויזיה Fuji TV, שגם חודשה לעונה שנייה.
טים של
טימותי רוברט של (באנגלית: Timothy Robert Shell; נולד ב-5 במאי 1968) הוא פעיל אינטרנט אמריקאי וסגן יו"ר קרן ויקימדיה לשעבר. הוא מכהן כמנכ"ל חברת בומיס, בה הוא פעיל למן הקמתה בשנת 1996, ואף היה לשותף מייסד בה. כמו כן היה מנהל אתר Bomis.com ועורך Freedom's Nest, כתב-עת מקוון לעניינים פוליטיים בארצות הברית.
פעילויות אחרות
בשנת 2003 נבחר של לכהן בחבר הנאמנים של קרן ויקימדיה בתקנות הקמת הארגון. באוקטובר 2006 הוא נתמנה לכהונת סגן יושב-ראש הקרן, הגם שביצע מספר מועט למדי של עריכות בוויקיפדיה בזמן שקדם לכך. בדצמבר 2006 נסתיימה כהונתו בחבר הנאמנים, והוא הוחלף על ידי יאן-בארט דה וריידה.
עלינא אשבל
עלינא אשבל (נולדה ב-1948) היא בובנאית ובמאית תיאטרון ישראלית, ממייסדי תיאטרון הקרון.
ביוגרפיה
אשבל, בוגרת החוג לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית, הקימה ב-1978 עם סמדר תירוש ורחל ברקמן את תיאטרון בו-בדים וההצגה "משפכים".
ב-1981 חברה למייקל שוסטר, הדס עפרת ומריו קוטליאר בהקמת תיאטרון הקרון, והייתה ממעצבי התיאטרון בעשור הראשון לקיומו. בין היתר סייעה בהפקת פסטיבל תיאטרון הבובות הבינלאומי הראשון בירושלים בשנת 1984.
לימדה ומלמדת חוגים, קורסים והשתלמויות במוסדות שונים ברחבי הארץ, ביניהם מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, בית הספר לתיאטרון חזותי, סמינר הקיבוצים ובית 9.
ב-1994 נבחרה אשבל להחליף את הדס עפרת בתפקיד יו"ר אונימ"ה-ישראל. היא שימשה בתפקיד במשך 5 שנים ובשנת 1999 החליף אותה אילן סביר.
בשנת 2000 השיקה את מיזם "מטריית החלומות" עם עדנה פינצ'ובר מנהלת בית הספר לילדים מאושפזים בבית החולים הדסה עין כרם, במסגרתו היא יוצרת הצגות אינטימיות לילדים המאושפזים בבית החולים. כל יצירה מיועדת לילד אחד בלבד, ומשלבת בין אמנות תיאטרון הבובות וצרכי הילדים המאושפזים. ב־2012 התרחב המזים גם לבית החולים שערי צדק ומאז לוקחים בו חלק כל בתי החולים הגדולים בישראל.
חיים אישיים
אשבל מתגוררת בשכונת בקעה בירושלים. מתרגלת טאי צ'י וצ'י קונג ומוסמכת להוראת צ'י קונג בשיטת שנג ז'ן גונג.
אדית נסביט
אדית נסביט (באנגלית: Edith Nesbit; 15 באוגוסט 1858 - 4 במאי 1924) הייתה סופרת ספרי ילדים אנגלייה.
ביוגרפיה
אדית נסביט נולדה בקנינגטון, לונדון, אנגליה. היא התייתמה מאביה כשהייתה בת ארבע, וילדותה עברה עליה בנדודים עם אמה, אחותה ושני אחיה. היא נשלחה לפנימייה בצרפת, ויותר מאוחר - למנזר בגרמניה.
בשנת 1880 נישאה להוברט בלנד, אחד ממייסדי האגודה הפביאנית והפכה אף היא לחברה בתנועה. לזוג נולדו שני בנים ובת. בלנד נפטר בשנת 1914 ונסביט נישאה מחדש כשלוש שנים לאחר מותו.
נסביט החלה לכתוב בגיל צעיר, אך התפרסמה רק בגיל ארבעים. היא הייתה סופרת פורייה, שפרסמה כארבעים ספרים ושיתפה פעולה בחיבורם של כמה עשרות ספרים נוספים. היא כתבה בעיקר ספרי הרפתקאות לילדים והפכה לסופרת חשובה ופופולרית באנגליה ובעולם כולו. באנגליה אף קראו על שמה פרס לספרות ילדים.
בניין איטליה
בניין איטליה (בפורטוגזית: Edifício Itália) הוא גורד שחקים הנמצא בעיר סאו פאולו שבברזיל. הבניין כולל 46 קומות ומתנשא לגובה של 168 מטרים, השני בגובהו בסאו פאולו, אחרי מצפור העמק.
צורותיו המעוגלות של הבניין מעניקות לו מראה מיוחד. הוא מצויד במדרגות חיצוניות של בטיחות, מכיוון ששריפות כבר הצהירו בשני גורדי שחקים. ב- Circolo Italiano יש מסעדה, בר, טרקלין אצילי, חדר משחקים, חדר קריאה, חדר ביליארד, תיאטרו איטליה וגלריה. בחלקו העליון מסעדת יוקרה, ומראה לנוף הפנורמי של העיר. לבניין זה היה ערך סמלי עבור הקהילה האיטלקית, שהגיעה לעבוד בראשית המאה במטעי קפה בברזיל.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל הגרמני-ברזילאי פרנץ היפ ונבנה בין השנים 1956–1965. הבניין מאוכלס במשרדים וכולל מרפסת תצפית לתיירים בקומת הגג.
יהושע ביכלר
ביוגרפיה
ביכלר נולד להורים יהודים בטופולצ'אני שבמערב סלובקיה בשנת 1929. בשנת 1942 גורשו 57 מקרובי משפחתו למחנה הריכוז באושוויץ, שם נרצחו לאחר מכן. הוא, הוריו ואחותו גורשו לאושוויץ ב-1944.
ב-23 בינואר 1945 הגיע ביכלר בצעדת מוות למחנה הריכוז בוכנוולד, שם נכלא יחד עם 900 ילדים ומתבגרים נוספים בבלוק 66 של מה שנקרא "המחנה הקטן". זמן קצר לפני שחרור המחנה על ידי יחידות הארמייה השלישית של צבא ארצות הברית הוא נשלח לצעדת מוות נוספת, ממנה הצליח להימלט מאייזנברג שבתורינגיה.
עם שובו לטופולצ'אני גילה שרק דודה אחת ודוד אחד שרדו את השואה מכל המשפחה המורחבת. בשנת 1949 עלה לישראל, שם הקים יחד עם כמאה שורדים אחרים של מחנות הריכוז את קיבוץ להבות חביבה.
כהיסטוריון ומנהל ארכיון ב"משואה" הוא למד ותיעד את השואה. הוא כתב מספר מאמרים על קורותיו וכמה מאמרים על תולדות יהדות אירופה. ביכלר היה מהראשונים שתיעדו את ההיסטוריה של בלוק 66 לילדים במחנה בוכנוולד. בשנות ה-80 העביר את מסמכיו ויצירותיו לארכיון בית מורשת.
ביכלר היה חבר בוועדת האסירים הבינלאומית של מחנה הריכוז בוכנוולד-דורה מאז שנות השישים. בשנים האחרונות לחייו היה החבר הוותיק ביותר בחברה.
פרוטומה
פְּרוֹטוֹמָה (ביוונית Προτομή – "החלק הקדמי או העליון של דבר-מה") הוא פסל המתאר את חלקו העליון של אדם או את חלקו הקדמי של בעל חיים, ובעיקר את צווארו וראשו (לעיתים עם חלק נכבד של כתפיו וחזהו).
הפרוטומה מוצבת על אדן או כן, ועשויה מאבן או סוגים של מתכת. הפרוטומה שימשה פעמים רבות להנצחת אישים מסוימים בעלי חשיבות, ולאו דווקא כיצירת אמנות לשמה (למשל, רבים מאישי יוון ורומא החשובים הנציחו את דמותם באמצעות פרוטומה).
הילדה סוליס
הילדה לוסיה סוליס (באנגלית: Hilda Lucia Solis; 20 באוקטובר 1957) היא פוליטיקאית אמריקאית וחברת מועצת המפקחים של מחוז לוס אנג'לס מטעם האזור הראשון. סוליס בעבר כיהנה כמזכירת העבודה של ארצות הברית מ-2009 עד 2013, בממשלו של הנשיא ברק אובמה. היא חברה במפלגה הדמוקרטית והייתה נציגת מחוזות הקונגרס ה-31 וה-32 בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 2001–2009, הכוללים בתוכם את מזרח לוס אנג'לס ועמק סן גבריאל.
ביוגרפיה
סוליס גדלה בלה פואנטה שבקליפורניה, והוריה היו מהגרים ממקסיקו וניקרגואה. היא למדה לימודים גבוהים בפוליטכניון של מדינת קליפורניה שבפומונה ובאוניברסיטת דרום קליפורניה ועבדה בשתי סוכנויות פדרליות בוושינגטון הבירה. סוליס שבה למדינת הולדתה ב-1982. היא נבחרה למועצת הנאמנים של מכללת ריו הונדו ב-1985, לאספה לאומית של קליפורניה ב-1992, ולסנאט ב-1994. היא הייתה האישה ההיספנית הראשונה ששירתה בסנאט המדינה, ונבחרה אליו מחדש ב-1998. סוליס התמדה בחקיקה בתחום הצדק הסביבתי.
בשובה למדינה בה התחנכה, באפריל 2014, הודיעה סוליס רשמית על מסע בחירות למושב במועצת המפקחים הלא-מפלגתית של מחוז לוס אנג'לס. סוליס זכתה במושב באופו מוחלט בבחירות שנערכו ב-3 ביוני באותה השנה והושבעה ב-1 בדצמבר בשנה שלאחר מכן.
II (אלבום)
II הוא שם אלבומו השני של הזמר-יוצר הישראלי אריק ברמן, שיצא ב-2 בפברואר 2009. שם האלבום ותאריך יציאתו מהווים המשך לאלבומו הראשון של ברמן, "I", שיצא ב-1 בינואר 2007.
הפקה
את כל שירי האלבום כתב והלחין ברמן. על ההפקה המוזיקלית היה אחראי משה לוי, שהפיק גם את אלבומו הקודם של ברמן. את השירים עיבדו ברמן ואודי קראוס (המתופף) יחד עם שאר נגני האלבום- משה לוי, מאיה בלזיצמן, אייל הלר, דקל טוביה, אבנר קלמר, ועופר שקלארסקי. באלבום השתתפה גם הזמרת אפרת גוש בשיר "אוריה חוזר הביתה".
מספר שירים באלבום בוססו על סיפורים קיימים. כך למשל שם השיר "זאב הערבה" לקוח מספרו של הרמן הסה "זאב הערבה". השיר "הסיגריה האחרונה" מבוסס על סיפור ישו והסעודה האחרונה, והשיר "אוריה חוזר הביתה" מהווה הקבלה לסיפור המקראי של אוריה החתי.
יוסף בנטואיץ'
תולדות חייו
בנטוויץ' נולד בלונדון שבאנגליה. אביו, הרברט בנטואיץ', היה פעיל ציוני ולימים נודעו גם אחיו ואחיותיו - נורמן בנטואיץ', תלמה ילין וליליאן פרידלנדר.
בשנים 1920–1923 למד בנטואיץ' מתמטיקה באוניברסיטת קיימברידג'. בשנה לאחר מכן הוא המשיך בלימודיו במכון לחינוך של אוניברסיטת לונדון ובשנת 1924 עלה לארץ ישראל בעקבות אשתו לעתיד שרה יפה, ביתו של הלל יפה. עד 1928 הורה בגמנסיה הרצליה בתל אביב ובבית הספר הריאלי בחיפה. לאחר מכן מונה בנטוויץ' למפקח במחלקת החינוך של ממשלת המנדט הבריטי ובשנים 1943–1948 כיהן כסגן ראש המחלקה. בזכרונותיה של הנרייטה סאלד נזכר כמי שהשתתף עמה בהקמת מנין תפילה שוויוני ליברלי בירושלים בשנת 1926, יחד עם מייסד האוניברסיטה העברית, פרופ' הרב יהודה לייב מגנס, ואחותו הצ'לנית תלמה ילין.
לאחר פרישתו של ארתור בירם מונה בנטואיץ' להחליפו כמנהל בית הספר הריאלי העברי בחיפה, בשנת 1949. בנטואיץ' הכניס רוח של חופש לבית הספר, אשר הונהג עד אז על ידי בירם ביד רמה. בתקופתו הונהגה הכנת עבודת גמר על ידי תלמידי כיתה י"א, הוקמה חברת תלמידים בבית הספר והוקמה הפנימיה הצבאית לפיקוד בצמוד לבית הספר. בשנת 1955 הוא התפטר מניהול בית הספר. מחליפו בתפקיד, יצחק שפירא, כתב שתקופת כהונתו של בנטואיץ' עמדה בסימן זעזועים שנבעו מהמעבר ובגלל הקשיים הכלכליים של בית הספר. לדבריו, "חרף אישיותו הנלבבת וחרף מטען ההשכלה העצום שלו, התקשה לסגל עצמו לתנאים המיוחדים ולצרכים המיוחדים של מוסד עצמאי נטול גיבוי ממשלתי. נוסף על כך הוא התקשה בתיאום היחסים הפורמליים בינו לבין ד"ר בירם, ששימש נשיא מועצת המנהלים של המוסד".
לאחר התפטרותו, בנטואיץ' עבר לשמש כמרצה בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית בירושלים. בנוסף הוא המשיך לפעול כמפקח להוראת האנגלית במשרד החינוך והתרבות, חבר ועדת הקבע לחינוך על יסודי במשרד החינוך, וכן יו"ר חוג אמנה לתודעה יהודית.
על פועלו בתחום החינוך ועל ספרו "החינוך במדינת ישראל" זכה בפרס ישראל לשנת 1962.
משפחתו
בנטואיץ' נשא בשנת 1924 את שרה יפה, בתו של הלל יפה, ונולדו להם ארבעה ילדים. אחד מהם הוא פרופ' צבי בנטואיץ', וירולוג, מומחה בעל שם עולמי בתחום האיידס. בת אחרת היא הציירת רחל שביט-בנטואיץ, אמו של העיתונאי והפובליציסט ארי שביט.
יורם פלטי
יורם פלטי (נולד ב-1937) הוא פרופסור אמריטוס לפיזיולוגיה ולביופיזיקה בטכניון, יזם ומייסד חברות מכשור רפואי, בהן חברת נובוקיור לאלקטרוניקה רפואית. חתן פרס ישראל ליזמות וחדשנות לשנת תשפ"ב (2022).
יול ברינר
יול ברינר (באנגלית: Yul Brynner; ברוסית: Юл Бриннер; 11 ביולי 1920, ולדיווסטוק – 10 באוקטובר 1985, ניו יורק) היה שחקן קולנוע ותיאטרון (במיוחד בברודוויי) אמריקאי. זוכה פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 1956 על תפקידו בסרט "המלך ואני".
יורם פלטי
ביוגרפיה
יורם פלטי נולד בחיפה, ומאוחר יותר עבר עם משפחתו לטבריה, ארצות הברית ולבסוף ירושלים. למד בתיכון בית הכרם ואחר כך החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר שסיים תואר שני במדעי הרפואה עשה פסק זמן של שנתיים מלימודי הרפואה על מנת לבצע, לבקשת צה"ל, פרויקט מחקר במסגרת שירות סדיר, ובמקביל החל לימודי . הוא סיים לימודי דוקטור לרפואה (MD) ודוקטור ב-1965, ובכך היה לראשון בישראל שקיבל זוג תארים זה. עבודת הדוקטורט, שכותרתה "השפעת שדות אלקטרומגנטיים מתחלפים על עצב פרפרי" נעשתה בהנחיית פרופ' יונתן מגנס, הייתה משותפת למחלקה לפיזיולוגיה בבית הספר לרפואה והמחלקה לפיזיקה של מצב מוצק, בפקולטה לפיזיקה של האוניברסיטה העברית. המחקר עסק בפיזור ובהשפעה של שדות חשמליים על רקמות חיות ובעיקר רקמות אקסיטביליות. לאחר שנתיים כחוקר במחלקה לפיזיולוגיה בבית הספר לרפואה, זכה במלגה מהמכונים הלאומיים לבריאות (NIH) והחל השתלמות פוסט-דוקטורט במחלקה לפיזיולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת מרילנד בבולטימור. כעבור שנה מונה לפרופסור חבר בפיזיולוגיה באוניברסיטה. בתקופה זו ביסס את מעמדו כחוקר מנגנוני הפעולה הבסיסיים של סיבי עצב (תעלות יוניות). בתום שנתיים, ב-1969, חזר למחלקה לפיזיולוגיה בבית הספר לרפואה בירושלים.
יול ברינר
ביוגרפיה
ברינר נולד בוולדיווסטוק שברוסיה ושמו המלא יוּלי בּוֹריסוֹביץ' בּרינר. הוא הופיע בארצות הברית בסרטי קולנוע והפקות תיאטרון רבים. אמו, מרוסיה בּלגובידובה, הייתה בתו של רופא רוסי. אביו, בוריס ברינר, היה ממציא ומהנדס ממוצא שווייצרי ומונגולי. הוא נקרא יול על שם סבו.
ילדותו של יול הייתה אקזוטית, אך הוא טרח והגביר את האקזוטיות על ידי המצאת פרטים ביוגרפיים שלא היו ולא נבראו. בין היתר, טען שנולד באי הרוסי סחלין להורים ממוצא יפני ושווייצרי ושמו היה טאייג'ה חאן. בנו פרסם ביוגרפיה שלו ב-1989 ובה הבהיר פרטים אלו ואחרים.
יורם פלטי
ביוגרפיה
בשנת 1983 מונה לראש המכון למחקר במדעי הרפואה על שם משפחת רפפורט בטכניון, ובמסגרת זו בנה את מצבת סגל המכון, השירותים ומערכות הציוד הנדרשות למחקר מתקדם. ניהל את מכון רפפורט במשך למעלה מעשר שנים. תוך כדי פעילות זו המשיך במחקר אלקטרופיזיולוגי. לקראת סוף התקופה החל לחפש דרכים לנצל את הידע הפיזיולוגי-רפואי והידע הפיזיקלי שרכש במשך השנים לפיתוח אמצעים לאיבחון וטיפול במחלות. פעילות זו הביאה לייסוד חברות הזנק אחדות. הפעילות המשמעותית הראשונה, שנעשתה בתחילתה במסגרת מכון רפפורט, הייתה פיתוח אמצעי לניטור רצוף של רמת הגלוקוזה בדם חולי סוכרת, בחברת "כרמל ביוסנסורים". אמצעי דיאגנוסטי נוסף, הרותם טכניקות פיזיקליות לאיבחון בעיות פתופיזיולוגיות במערכות הקרדיאלית והפולמונרית, פותח במסגרת חברת EchoSense/EchoLogic, שפלטי ייסד בשנת 2005. חברה נוספת שייסד, O2Cure, מפתחת אמצעי עזר לנשימה כשהמטרה הסופית היא לפתח ריאה מלאכותית נשתלת.
גולת הכותרת בפעילותו של פלטי הגיעה, לאחר שיצא לגמלאות, בחברת נובוקיור שייסד בשנת 2000 ובמסגרתה פיתח טיפול חדשני במחלת הסרטן, באמצעי פיזיקלי המחליף כימותרפיה וטיפולים ביולוגיים, או ניתן ביחד איתם. אמצעי זה הוא שדות חשמליים בעלי תכונות מיוחדות (Tumor Treating Fields - TTFields) המאפשרות להם לפגוע בתאים סרטניים בגידולים סולידיים מסוגים רבים מבלי לפגוע בתאים הנורמליים בסביבת הגידול. הוא המדען הראשי של החברה ושימש דירקטור בה בשנים 2002–2018. בניסויים קליניים נרחבים, הטיפול ב-TTFields הוכח כיעיל בכמה סוגי סרטן וקיבל אישור FDA לשלושה סוגי גידולים סרטניים. הטיפול ב-TTFields מיוחד בכך שאינו מלווה בתופעות הלוואי הקשות המלוות את כל הטיפולים האחרים בסרטן.
בית בן יהודה
בית בן-יהודה הוא ביתו של אליעזר בן-יהודה, מחיה השפה העברית אשר נבנה ב-1922. הבית ניצב ברחוב עין גדי 28 בשכונת ארנונה-תלפיות בירושלים. הוא בן שתי קומות, עם מרפסת קדמית רחבה בקומה השנייה הפתוחה אל הרחוב.
יול ברינר
ביוגרפיה
האב נטש את משפחתו כשיול היה ילד, והאם לקחה אותו ואת אחותו ורה לחרבין שבסין, שם למדו בבית ספר שהופעל על ידי ימק"א. ב-1934 עברה האם עם ילדיה לפריז. ברינר נשלח שם לבית ספר יוקרתי אך נעדר מהלימודים ולבסוף נשר ממנו. הוא נעשה מוזיקאי וניגן בגיטרה לצד אליושה דימיטרייביץ' במועדוני לילה. בשלב מסוים גם הצטלם בעירום. ב-1941 נסע לארצות הברית ללמוד משחק אצל מייקל צ'כוב, שם נלווה ללהקת התיאטרון שלו במסע הופעות שלה ברחבי ארצות הברית. באותה שנה הופיע לראשונה בניו יורק בתפקיד פביאן במחזה "הלילה השנים עשר". בשנות ה-40 הופיע באחת מסדרות הטלוויזיה הראשונות ובמחזות בברודוויי.
יורם פלטי
ביוגרפיה
הוא חתן פרס ישראל בתחום יזמות וחדשנות טכנולוגית לשנת ה'תשפ"ב (2022).
יול ברינר
ביוגרפיה
הדמות המפורסמת ביותר שגילם ברינר הייתה של מונגקוט מלך סיאם, אותה גילם הן במחזמר "המלך ואני" בברודוויי והן בעיבוד הקולנועי של המחזמר לסרט באותו השם. על משחקו זה זכה בפרס טוני ובפרס אוסקר, בהתאמה. הוא אחד משבעת השחקנים היחידים שזכו גם באוסקר וגם בפרס הטוני על גילום אותה הדמות. בברודוויי גילם ברינר את תפקיד המלך בין 1951 ל-1954, ומאוחר יותר הועלה המחזה לחצי שנה נוספת ב-1977 וחצי שנה נוספת ב-1985 - הופעתו האחרונה הייתה כארבעה חודשים לפני מותו.
בית בן יהודה
אליעזר בן-יהודה נפטר זמן קצר לפני שהבית הושלם ולא זכה לעבור למעונו החדש. אשתו חמדה גרה בבית עם הילדים עד שנפטרה ב-1951. במהלך השנים הפכה חמדה את המקום למרכז להנצחת מפעלו של בן-יהודה, בו נערכו כתביו והופקו חלקי המילון שלא התפרסמו בחייו.
יורם פלטי
ביוגרפיה
פרסם 70 מאמרים מדעיים ועל שמו רשומים 40 פטנטים.
מחקרים עיקריים
המחקר של פרופ' פלטי הרחיב משמעותית את הידע בדבר אופי האינטראקציות בין מקרומולקולות ואברונים (אורגנלות) תאיים ושדות חשמליים טבעיים או המושרים ברקמות. מחקר זה שהיה בבסיס עבודת הדוקטורט שלו התרחב בהמשך ועסק באפיון התכונות הפונקציונליות של תעלות יוניות ממברנליות, הנשלטות על ידי השדות החשמליים בממברנה. תכונות אלו קובעות את ההתנהגות של תאים אקסיטבילים. במסגרת מחקר זה, החל לחקור התנהגות תאים ורקמות בחשיפה לשדות חשמליים, עם דגש על השפעת השדות על המבנה והפעילות של מולקולות תוך תאיות.
על יסוד הידע שנצבר, בשלב הבא המחקר התמקד בפיתוח אמצעים למלחמה במחלת הסרטן. בבסיס המחקר עמד הרעיון להיעזר באמצעים פיזיקליים במקום הטיפולים הקונבנציונליים (כימותרפיה וטיפולים ביולוגיים) או בנוסף להם. חסרונם של הטיפולים הכימיים והביולוגיים, בנוסף לתופעות הלוואי הקשות, הוא בכך שהם פוגעים בתאים סרטניים על ידי קישור לרצפטורים או מולקולות ספציפיות המאפיינות סוג מסוים, יחיד, של סרטן או אף תת-סוג של סרטן. מסיבה זו יעילותם מוגבלת בדרך כלל לסוג סרטן אחד או סוגים בודדים. לעומת זאת, הטיפולים הפיזיקליים, כגון קרינה מייננת, משפיעים על טווח רחב של מרכיבים ותהליכים תוך תאיים שאינם ספציפיים לתאים מסוימים – ולכן הם משפיעים על טווח רחב של סוגי סרטן, אך המחיר של פעילות רחבת היקף זו הוא השפעה הרסנית על תאים בריאים ולכן הטיפול כרוך בתופעות לוואי קשות. מכאן, שיהיה יתרון מהותי לטיפול בסרטן באמצעות גורם פיזיקלי, היעיל כנגד סוגים רבים של סרטן, בעוד שאין לו השפעה על תאים לא סרטניים ולכן אינו מלווה בתופעות לוואי. פיתוח גורם פיזיקלי כזה הוגדר כמטרה הבאה של המחקר.
בהתבסס על הידע הביופיזיקלי והמולקולרי הנצבר, פלטי הסיק ששדות חשמליים מתחלפים בתחומים מסוימים עשויים לעצור את החלוקה הבלתי נשלטת של תאים סרטניים, ללא פגיעה בתאים בריאים. הבחירה בשדות החשמליים התבססה על שני אלמנטים: שדות אלו גורמים לדיאלטרופוריזה בתאים מתחלקים ובכך גורמים לתנועה חד כוונית מתמשכת של מולקולות וגופים טעונים. באופן זה השדות גורמים לפגיעה במבנה התאים ובתפקודם. בנוסף, הדיאלקטרופורזה פוגעת במבנה השלישוני של מולקולות פולריות (חלבונים, DNA, RNA וכו') החיוניות לתפקוד וחלוקת התאים. כאמור, הדיאלקטרופורזה לא מופיעה בתאים שאינם מתחלקים. בגלל הרלוונטיות לתאים סרטניים המתרבים במהירות, האפקט הנחקר ביותר עד כה היה הפגיעה בתהליכי פולימריזציה/דפולימריזציה בכישור התאי בזמן חלוקת התאים הסרטניים.
כך נולד התחום הטיפולי החדש בסרטן שכונה  TTFields (Tumor Treating Fields) – שזכה לתואר The Fourth Cancer Treatment Modality.
על הבסיס הנ"ל ייסד פלטי והקבוצה שכינס, את חברת נובוקיור, אשר הצליחה להפוך את הכלי הפוטנציאלי הזה לכלי טיפולי אפקטיבי בסרטן.
טלוויזיה במיטבה
טלוויזיה במיטבה הייתה תוכנית בידור קומית סאטירית ישראלית בהנחיית דודו ארז ובהשתתפות שחר חסון ואבי אטינגר, אשר שודרה בקשת בערוץ 2. התוכנית סיכמה את שבוע השידורים בטלוויזיה, באמצעות הקרנת קטעים משעשעים מהערוצים השונים, מערכונים מתוסרטים בהשתתפות כוכבי טלוויזיה מהעבר וההווה, קטעי אנימציה מקוריים, פרודיות על פרסומות וקדימונים, ואירוח כוכבי טלוויזיה הרלוונטיים לשבוע השידורים.
התוכנית עלתה לשידור ב-7 בינואר 2011 ושודרה במשך 14 שבועות, כאשר ב-29 באפריל 2011 שודרה התוכנית האחרונה.
ישנם בתוכנית אזכורים רבים לתוכנית זמן מיסטיקה שמשודרת בערוץ 10, כשבתוכנית הסיום שתי ההפקות אף שיתפו פעולה יחדיו, במערכון שצולם באולפן הטלוויזיה המקורי של התוכנית.
מקורות
התוכנית הייתה תולדה של התוכנית "לילה בכיף" ששודרה בערוץ ביפ, בכיכובם של דודו ארז, שחר חסון ואבי אטינגר, שהיוותה המשך ישיר לתוכנית "מהדורה מוגבלת", ששודרה אף היא בערוץ ביפ.
ספין אוף
תולדה ישירה של התוכנית הייתה מיני-הסדרה הקומית "זהירות טלוויזיה" ששודרה בקשת בנובמבר 2011 והתרחשה כביכול מאחורי הקלעים של הפקת התוכנית טלוויזיה במיטבה.
יורם פלטי
מחקרים עיקריים
המחקרים והתוצאות הקליניות המוצלחות הובילו ליצירת תחום חדש של מחקר בסיסי וקליני העוסק בהשפעות של שדות חשמליים מתחלפים על המבנה והתפקוד המולקולרי של תאים. כמו כן מתרחב המחקר סביב אפשרויות השימוש הקליני במודליטי החדשה (TTFields) לטיפול בסרטן ובסוגי מחלות נוספים.
בית בן יהודה
היסטוריה
בשנות מלחמת העולם הראשונה שהו בני משפחת בן-יהודה בארצות הברית, ועם שובם ארצה החלה הקמת הבית בתלפיות, ביוזמה ובמימון של ההסתדרות העברית באמריקה, שהוקירה מאוד את מפעלו של בן-יהודה להחיאת השפה העברית. אלא שהוא עצמו לא זכה לגור בביתו החדש.
זמן קצר לאחר התחלת הבניה, ב-16 בדצמבר 1922 (כ"ו בכסלו תרפ"ג) הוא הלך לעולמו. משפחתו גרה בבית עד 1951, ולאחר מכן הפכה אותו למוזיאון קטן לזכרו. כעבור מספר שנים תרמה המשפחה את הבית לעיריית ירושלים, בתנאי מפורש שהמוזיאון ימשיך להתקיים בו. למרות ההתחייבות למלא את מצוות המשפחה, הועברו מוצגי המוזיאון לבניין העירייה, במטרה מוצהרת לפתוח שם את המוזיאון מחדש. אלא שגם הבטחה זו לא התגשמה מעולם. המוצגים לא חזרו למשפחה ועד היום אין איש יודע היכן הם נמצאים.
ב-1965 השכירה העירייה את הבית לדיירים פרטיים, ובשנת 1971 החליט ראש העיר טדי קולק, למסור אותו, תמורת דמי שכירות סמליים (הסכם חכירה), לארגון המתנדבים הגרמני "אות הכפרה והשלום". הארגון מביא ארצה צעירים ומבוגרים מגרמניה לעבודה בהתנדבות במוסדות סעד ורווחה ובמפעלי הנצחת השואה במטרה לכפר על פשעי הנאצים. הבית משמש את מטה הארגון בישראל מאז ועד היום.
מרכז מפגשים בינלאומי ובית הארחה
בשנת 2004 נוסף למבנה אגף חדש שהוקם בחצר האחורית של הבית במטרה להפוך את המקום למרכז סמינרים עבור המתנדבים הגרמנים. באותה שנה החליט ארגון "אות הכפרה והשלום" שלא די בכך וייסד את "בית בן יהודה - מרכז מפגשים בינלאומי ובית הארחה" - חל"צ שמטרתה להפעיל את המקום כמרכז סמינרים ותרבות ישראלי-גרמני מצד אחד, ובית הארחה שיהיה פתוח לכולם מצד שני. האגף כולל גם אולם הרצאות וחדרי לימוד עבור סמינרים וכנסים.
בית בן-יהודה מציע מגוון רחב של סמינרים והרצאות בנושאים שונים כגון היסטוריה, שואה, חברה, פוליטיקה, ציונות, יחסי ישראל-גרמניה, מתודיקה ועוד. בנוסף מתקיימים במקום קורסי שפה כגון אולפן עברית בקיץ וקורס לשפה ותרבות היידיש בחורף.
קישורים חיצוניים
Beit Ben-Yehuda
יול ברינר
ביוגרפיה
ברינר התפרסם מיידית כשהתחיל לשחק בקולנוע ב-1956. באותה שנה הופיע לא רק ב"אנה ומלך סיאם" אלא גם בתפקידים ראשיים ב"עשרת הדיברות" וב"אנסטסיה".
בשנת 1972 שיחק בסיטקום של CBS "אנה והמלך", המבוסס על המחזמר המלך ואני של רוג'רס והמרשטיין.
חיים אישיים
ברינר התחתן ארבע פעמים. בין 1944 ל-1960 היה נשוי לווירג'יניה גילמור, שחקנית, ובנם יול ברינר השני נולד. ב-1958 נולדה לו בת מחוץ לנישואין, ואמה היא שגידלה אותה. בין 1960 ל-1967 היה נשוי לדוריס קליינר, דוגמנית מצ'ילה. בין 1971 ל-1981 היה נשוי לז'קלין דה קרואסה, עמה אימץ ב-1974 וב-1975 שתי בנות נוספות מווייטנאם. מ-1983 ועד מותו ב-1985 היה נשוי לקתי לי, רקדנית אסייתית ממופע "אנה ומלך סיאם".
סיבת מותו של ברינר הייתה סרטן ריאות שנגרם מעישון - הוא נהג לעשן חמש חפיסות סיגריות מדי יום. תשעה חודשים לפני מותו התראיין לתוכנית הטלוויזיה "בוקר טוב אמריקה" והביע את רצונו להשתתף בפרסומת נגד עישון. חלק מאותו ריאיון אכן שובץ במשדר כזה של האגודה למלחמה בסרטן האמריקאית ששודר לאחר מותו. הוא נקבר בבית הקברות שבמנזר סן-מישל דה בואה אוברי שבעיר לוז שליד פואטייה שבצרפת. בשדרת הכוכבים של הוליווד, מול בית מס' 6162, יש כוכב על שמו, ובית ילדותו בוולדיווסטוק הוא כעת מוזיאון.
קואופרציה
קוֹאוֹפֶּרַצְיָה היא שיטה כלכלית, אידאולוגיה ופילוסופיה חברתית-כלכלית המעמידה במרכז המערכת הכלכלית צורת ארגון המבוסס על שיתוף באמצעי הייצור או בכוח הקנייה של חברי הארגון, תוך שוויון בין החברים הן בהשקעה והן בפירותיה. עקרון הקואופרציה הוא שלב בסוציאליזם שבו ריכוז אמצעי הייצור והבעלות על מפעלים נמצאים בידי הפועלים ולא בידי בעלי הון. למימוש הרעיון מאורגנים החברים בקואופרטיבים ייעודיים לתחבורה, תעשייה, חקלאות וכדומה, כאשר לכל חבר יש מניה בקואופרטיב. לעיתים מתייחס המושג לארגון כלכלי-חברתי נרחב הפועל תחת עקרונות הקואופרציה ומורכב ממספר התארגנויות קואופרטיבית (למשל ההתיישבות העובדת היא קואופרציה).
עקרונות
"קואופרטיב הוא ארגון אוטונומי של אנשים המתאגדים על מנת לקדם את צורכיהם ושאיפותיהם הכלכליים, החברתיים והתרבותיים בדרך של בעלות משותפת על מיזם המנוהל בדרך דמוקרטית."
עקרונות התנועה הקואופרטיבים הוגדרו לראשונה על ידי חלוצי רוצ'דייל ב-1844. הברית הבינלאומית של הקואופרטיבים (The International Cooperative Alliance) שהוקמה ב-1895 אימצה את עקרונות רוצ'דייל ב-1937 וערכה תיקונים והתאמות ב-1966 וב-1995. ועדת העקרונות, בראשות פרופ' איאן מקפירסון, ניסחה את העקרונות לאחר שנתיים של דיונים ובהשתתפות נציגי התנועות הקואופרטיביות מכמאה מדינות. עקרונות התנועה הקואופרטיבית הם:
היסטוריה
הוגה הדעות הראשון שהעלה בראשית המאה ה-19 את רעיון הקואופרציה כמנוף לשיתוף הפועלים בייצור היה קלוד-אנרי דה סן-סימון. ממשיכי דרכו היו שארל פורייה בצרפת, אשר התמקד בקומונות חקלאיות ורוברט אואן בבריטניה שהתמקד בצורות שיתוף בתעשייה.
בשנת 1844 התארגנה ברוצ'דייל (Rochdale) שביורקשייר, אנגליה קואופרציה צרכנית שנקראה "אגודת חלוצי רוצ'דייל הישרים", שמטרתה הייתה רכישה סיטונאית של מצרכי יסוד במחירים נמוכים יחסית, תוצאה של כוח הקנייה של הקבוצה, וחלוקתם לחברים תמורת תשלום נמוך. מטרות ההתאגדות חרגו מן התחום הצרכני וכללו גם עידוד החינוך, האחווה, הצדק החברתי והשלום. חוקי ההתאגדות מגדירים עד היום את מתווה החוקה של כל אגודה קואופרטיבית.
אוסקר בתלן
אוסקר בתלן (במקור בטלהיים, בהונגרית: Betlen Oszkár; ברטיסלאבה, 13 בספטמבר 1909 – בודפשט, 20 בינואר 1969) היה עיתונאי, היסטוריון, יהודי-הונגרי דוקטור למדעים היסטוריים. עורך ראשי של עיתונים וכתבי עת. אסיר בשלושה מחנות ריכוז (דכאו, בוכנוולד, אושוויץ). הוא אביו של מגיש הטלוויזיה ההונגרית יאנוש בתלן.
ביוגרפיה
אוסקר בטלהיים נולד במשפחה יהודית והגיע לבודפשט עוד בילדותו. לאחר שסיים ארבע כיתות תיכון למד את מקצוע החשמלאות ועבד במקצועו כמה שנים. בשנת 1930 למד בבית הספר בן ששת החודשים של ארגון הנוער הקומוניסטי במוסקבה. לאחר שובו הביתה בשנת 1931, הופקד על ניהול עבודת השכנוע והתעמולה וניהול מערכת העורכים של כתב העת "הפרולטר הצעיר". הוא נעצר באפריל 1931. לאחר שריצה את עונש המאסר של 9 חודשים גורש ב-1932 לברטיסלאבה. הוא גויס לצבא צ'כוסלובקיה ולאחר שחרורו הצטרף לתנועת הפועלים הסלובקית ב-1934.
קואופרציה
היסטוריה
באנגליה הוקמו קואופרציות רבות נוספות לצרכנות ולמלאכה (בזיקה לתנועת האמנויות והאומנויות, שהוקמה כדי לשפר את מצבם של בעלי המלאכה) אך לא לתעשייה, עקב התנגדות בעלי ההון.
אוסקר בתלן
ביוגרפיה
ב-1935 היה ציר בקונגרס העולמי של אינטרנשיונל הנוער הקומוניסטי. ב-4 באוקטובר 1936 נוסדה בברטיסלאבה פדרציית הנוער ההונגרי, קבוצה פופוליסטית בשליטת המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה שהמציגה את עצמה כאגודת תרבות. מייסדי הפדרציה היו אינטלקטואלים קומוניסטים צעירים שנאספו סביב העיתון "היום ההונגרי", היומון בשפה ההונגרית של המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה. ארגון הנוער הסלובקי בחר בו כחבר במזכירותו ולאחר מכן כאחד ממזכיריו. עד מהרה הפך לחבר בהנהגת המפלגה הקומוניסטית הסלובקית. משנת 1937 עמד בראש פדרציית הנוער ההונגרי בסלובקיה, ומשנת 1937 עבד במערכת של העיתונים ה-Moravska Ostrava וה-Magyar Nap. לאחר הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה ופירוקה לשתי מדינות ב-19 במרץ 1939, השתתף בבריחה של קומוניסטים לחו"ל, והבטיח את מעבר הגבול שלהם בין צ'כיה לפולין. אבל בגדו בו, הגרמנים תפסו אותו ב-1939 וגורש למחנה ריכוז. הוא נכלא תחילה בדכאו ואחר כך בבוכנוולד. ב-1942, יחד עם כמה מחבריו הועבר לאושוויץ והיה אסיר במחנה ההשמדה עד 1945. הוא הנציח את חוויותיו בספרו "החיים בארץ המוות". לאחר שחזר הביתה הצטרף למערכת של סאבאד נפ (Szabad Nép), בשנים 1946–1951 היה כתב של העיתון ובין 1951 לבין 1954 היה העורך הראשי שלו.
קואופרציה
היסטוריה
בשנת 1892 נוסד האינטרנציונל הקואופרטיבי הנקרא כיום "הברית הקואופרטיבית הבינלאומית" כגוף כלל-עולמי לאיחוד כל הקואופרטיבים והאגודות השיתופיות בעולם. האינטרנציונל הקואופרטיבי מתכנס כל שנה בוועידה בה נערכים דיונים על מהות הקואופרציה ועקרונותיה בעולם המשתנה. במסגרת זו חברים למעלה מ-800 מיליון איש ברחבי העולם החברים בכ-700 אלף אגודות שיתופיות.
אוסקר בתלן
ביוגרפיה
ב-22 באפריל 1951 בחרה האספה הכללית של הפדרציה הלאומית של העיתנאים ההונגרים (MÚOSZ) את הנהלת הפדרציה, אוסקר בתלן הפך לחבר הנשיאות. מ-1951 היה גם חבר חליף בהנהלה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית (MDP) עד 1956. בין 1954 ל-1956, הוא היה העורך האחראי (ראשי) של המהדורה ההונגרית של עיתון בינלאומי. הוא היה חבר גם באגודת מיצקביץ' ההונגרית, שמטרתה הייתה לטפח את יחסי הונגריה-פולין ועסקה בעיקר בספרות.
לאחר נקמת השלטון במשתתפי המרד ההונגרי, שנקרא בהונגריה "מהפכת 1956", הוא ערך את סדרת החוברות הקומוניסטיות שפורסמה בעילום שם, "הספר הלבן", שהציגה גם אירועים בכפרים. מ-1957 ועד מותו, היה חוקר במכון לתולדות המפלגה של הוועד המרכזי של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית (MSZMP). כראש המדור הבינלאומי עסק במחקר ובעיבוד ההיסטוריה של הקומינטרן.
קואופרציה
כשלים ואתגרים
רעיון הקואופרציה, בעיקר הקואופרציה היצרנית, מתקשה להתמודד עם הכלכלה המודרנית ועם תנאי השוק החופשי. בשוק חופשי נדרשת יוזמה, גמישות ותגובה מהירה לשינויים. הקואופרציה, מעצם טבע הניהול הדמוקרטי שבה, איטית בתגובה בשל הצורך לשכנע את החברים לקבלת החלטות, דבר שמנהל או מועצת מנהלים של חברה עסקית מבצעים במהירות רבה יותר.
היזמים, הכוחות המניעים והשאפתנים מעוניינים מעצם טבעם לקצור את פירות השקעתם. גם אם "דור המייסדים" של הקבוצה היה מונע מאידאולוגיה והסתפק בחלקו כשווה בין שווים, הרי שבקרב בני הדור השני "האופי האנושי מביא שוב ושוב את אותם מצליחנים אידאולוגים לנטוש את הרעיון ולפרוט את ההצלחה למעמד כלכלי אישי."
עקרונות הקואופרציה מכתיבים הכנסת שיקולים לא כלכליים בניהול כגון עזרה הדדית ומחויבות חברתית וקהילתית. שיקולים אלה עלולים לייקר את מחיר התוצר (למשל ייצור טקסטיל במתפרה קואופרטיבית בעיירת פיתוח כגון מצפה רמון יעלה יותר מייצור אותו מוצר בסין, עקב הרצון של הקואופרטיב לשלם לפועלים שכר הוגן, לספק להם תנאי עבודה נאותים ושעות עבודה מוגבלות, לדאוג לחינוך ילדיהם וכדומה).
הקואופרציה בישראל
הקואופרציה בישראל היא מקרה ייחודי בעולם כיוון שעד תחילת העלייה לא הייתה בארץ ישראל מסורת מפותחת של משק כלכלי משוכלל והקואופרציה התפתחה בד בבד עם ההקמה למעשה של המשק הכלכלי הארץ ישראלי.
הקואופרטיבים הראשונים התקיימו כבר במושבות העלייה הראשונה. הקואופרטיבים הראשונים היו בתחום היצרני קואופרטיב "פרדס", אגודת הכורמים של ראשון לציון וזכרון יעקב וחווה שיתופית בעתלית, שהוקמה על ידי יק"א, בנוסף היו במושבות קואופרטיבים לשיווק משותף של התוצרת החקלאית.
עם תחילת העלייה השנייה הגיעו לארץ ישראל פועלים בעלי תודעה סוציאליסטית, שהיו מאורגנים במפלגות הפועל הצעיר ופועלי ציון ושנאלצו לנדוד בין המושבות בחיפוש אחר עבודה. הקואופרטיב הראשון שהוקם היה "קבוצת הסתתים" בירושלים. מפלגת פועלי ציון הקימה ב-1910 את קופת פועלי ארץ ישראל (קפא"י), שתמכה בקידום הקואופרציה כפתרון לפועלים העולים. הן כפתרון לפועלים עירוניים שחיו ועבדו כקבוצות והן כפועלים חקלאיים. הוגה הדעות המרכזי בתחום היה פרנץ אופנהיימר ששילב בין המטרות הציוניות כגון התיישבות לבין מטרות הקואופרציה. בעידודו עלו על הקרקע ההתיישבויות הקואופרטיביות בסג'רה (1907), אום ג'וני (1910), שהוגדרו קומונות (בהן רמת השיתוף גדולה יותר ונוגעת לכל תחומי החיים) והקואופרציה במרחביה (1911) וקבוצת 'אחווה' שנוסדה בשנת 1912 בארצות הברית על ידי "פועלי ציון" ביוזמתו של נחמן סירקין וחלק מחבריה עלו ב-1913 וקיימו חיי שיתוף. בעקבות ניסיונות אלה גובש רעיון הקבוצה כשילוב של רעיון הקואופרציה עם הקומונה.
ב-1916 הוקם אחד הקואופרטיבים החשובים ביותר לחברת הפועלים בארץ, המשביר המרכזי שאיגד פעילות צרכנית משותפת ופעילות שיווק משותפת (פעילות שתופרד ב-1926 ותהפוך לתנובה).
ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל חרתה על דגלה כבר מיום הקמתה ב-1920 את רעיון הקואופרציה כרעיון מרכזי לחיי חברת העובדים בארץ ישראל. ההסתדרות הפעילה את המודל בכל ארגוניה ובפברואר 1928 הקימה את "מרכז הקואופרציה למלאכה, חרושת ושירותים ציבוריים" שנועד להוות גוף מסייע ותומך מבחינה ארגונית וחוקית, זאת בצד בנק הפועלים שסיפק את מעטפת המימון והאשראי החיונית. ב-1933 חוקקה ממשלת המנדט את פקודת האגודות השיתופיות שהגדיר את הישות "אגודה שיתופית" ולפיה מתנהלות האגודות השיתופיות בארץ עד ימינו.
סולל בונה, בעיקר בגרסתו הראשונה - המשרד לעבודות ציבוריות ובניין, העסיק קבוצות קואופרטיביות בסלילת הכבישים ובבניין. בנוסף, תמך המשרד לעבודות ציבוריות בהקמת קואופרציה יצרנית הקשורה לבניין כמו נמליט לתעשיית חומרי בניין בחיפה, קואופרטיב "כרמל" לנגרות בחיפה, בית חרושת קואופרטיבי "עמל" למכונות ויציקות ברזל בחיפה, נגריה שיתופית "דרור" בת"א וקבוצות עבודה שיתופיות במחצבות.
רוב האגודות השיתופיות נשלטו על ידי חברת העובדים של ההסתדרות וחלקן הקטן היה עצמאי או השתייך להסתדרויות אחרות. האגודות השיתופיות בארץ נחלקו לקבוצות הבאות:
ברבות השנים הופרטו רוב הקואופרטיבים עקב מחסור ברגולציה ולחץ של הממשלה לסגירתם והפרטתם של הקואופרטיבים. בעקבות המחאה החברתית בישראל 2011 החל גל הקמה של קואופרטיבים חדשים, כדי להתמודד עם בעיית יוקר המחיה ולעקוף את שליטת בעלי ההון בכלכלה, הקואופרטיבים החדשים הם מתחומים רבים ושונים - שירותים כגון אבטחה, הסעדה, הגברה, תחבורה וכו', קואופרטיבים יצרניים בתחום החקלאות, הטקסטיל ועוד, מכולות קואופרטיביות לצרכנות, וקואופרטיבים פיננסיים דוגמת קואופרטיב אופק. בשנת 2013 אף הוקמה ברית הקואופרטיבים לצדק כלכלי, חברתי וסביבתי, בראשות יפעת סולל.
לקריאה נוספת
תיקון 8 לפקודת האגודות השיתופיות – ועדות קבלה, אזרחות על תנאי, בעריכת שרה אוסצקי-לזר, יוסף ג'בארין, בהוצאת פרדס, 2016
הערה: בריתות הפיקוח הקואופרטיבי של ההסתדרות הוציאו בין שנות ה-40 וה-80 מספר רב של ספרים וכתבי עת בנושא (הבולט בהם הוא המשק השיתופי: ביטאון לשאלות כלכלה, קואופרציה ומשק פועלים שיצא לסירוגין בין השנים תרצ"ג-תשמ"ח). בתוכם מאמרים הגותיים, פרוגרמטיים, השוואות עם פעילות מקבילה בארצות העולם, הנחיות דידקטיות ובמה לפעילים ברמות שונות. ספריית מכון לבון לחקר תנועת העבודה והחלוץ כוללת כמעט את כל הספרות הנ"ל. כמו כן ניתן למצוא בספרייה חומר רב בנושא בשפות שונות.
פולין קושמן
פולין קושמן (באנגלית: Pauline Cushman), אשר נולדה בשם הארייט ווד (10 ביוני 1833 - 2 בדצמבר 1893) הייתה שחקנית ומרגלת בצבא האיחוד בימי מלחמת האזרחים האמריקנית. קושמן נחשבת לאחת המרגלות הטובות ביותר שפעלו בימי מלחמה זו.
ראשית חייה
הארייט ווד, הידועה בשם הבמה שאמצה פולין קושמן, נולדה בניו אורלינס, לואיזיאנה, ב-10 ביוני 1833, היא בתם של סוחר ספרדי ואם צרפתייה (סבה של פולין מצד אמה, היה חייל בצבאו של נפוליאון בונפרטה). הארייט ואחיה ויליאם גדלו בגרנד ראפידס, מישיגן. הוריה עברו לשם כדי ליצור קשרי מסחר עם האינדיאנים. ב-1862, הארייט קיימה את הופעת הבכורה שלה בלואיסוויל, קנטקי, אזור שהיה בזמנו חלק מהאיחוד. לאחר מכן, היא נסעה לניו יורק ושנתה את שמה לפולין קושמן. במהלך חייה פולין נישאה לג'ר פרייר, אוגוסט פיצ'טנר, צ'ארס דיקינסון וגדלה שלושה ילדים, צ'ארלס, אידה ובת נוספת שאימצה, אמה.
חייה כמרגלת
בסיום אחת מהופעותיה, בקשו ממנה שני גברים מקומיים להרים כוסית עבור נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס תמורת תשלום. הנהלת התיאטרון אסרה על פולין לעשות כן, אך פולין בחרה שלא לעקוב אחר הנחיות ההנהלה. למעשה, פולין הרימה כוסית לכבוד הנשיא החדש ובכך התיידדה עם המורדים. לאחר מכן, פנתה קושמן אל צבא האיחוד והציעה את שירותיה כמרגלת. קושמן התיידדה עם מפקדי המורדים, היא הצליחה להסתיר תוכניות קרב ותרשימים בנעליה עד שנתפסה פעמיים ב-1864 והובאה בפני גנרל הקונפדרציה ברקסטון בראג, נשפטה בבית דין צבאי ונידונה למוות בתלייה. בתקופה זו מצבה הבריאותי של פולין היה ירוד והיא בחרה להעצים את מחלתה ובכך נאלצה הקונפדרציה לדחות את מועד תלייתה. עם פלישתו של צבא האיחוד עונשה של פולין בוטל.
מספר מקורות מעידים כי פולין שבה אל הדרום לבושה מדי צבא גבריים. הוענקה לה דרגת סרן בידי גנרל ג'יימס גארפילד והיא זכתה לתואר כבוד מהנשיא אברהם לינקולן בעבור שירותה כמרגלת. קושמן הפכה לידועה בתור "גברת רב-סרן פולין קושמן".
חייה המאוחרים
מעצם העובדה שמעשיה בתור מרגלת מטעם הממשל היו מסווגים, יש פער מידע לגבי פועלה בתקופה זו בחייה. לאחר המלחמה, ב-1865, פולין העבירה הרצאות בכל רחבי המדינה על פועלה והישגיה כמרגלת למען האיחוד ואף עבדה עם פי. טי. ברנום. ב-1865, חברה של פולין, פרדיננד סרמיינטו, כתב ביוגרפיה רחבה בשם "חייה של פולין קושמן: מרגלת האיחוד המהוללת" בה פרט את ההיסטוריה המוקדמת שלה ואת כניסתה לשורות השירות החשאי.
בשנת 1868, פולין שכלה את בנה שנפטר ממחלה. בשנת 1872 נישאה בשנית בסן פרנסיסקו והתאלמנה שנה לאחר מכן. ממקורות שונים עולה כי בשנת 1879 היא הכירה את ז'ר פרייר ועברה עמו לקאסה גרנדה, אריזונה שם הם נישאו ולמחייתם נהלו מלון וארווה. עם הזמן, ז'ר מונה לשריף Pinal Country. בני הזוג אמצו את בתם, אמה שנפטרה ב-17 באפריל 1888 בגיל שש שנים במהלך ניתוח שעברה. אירוע טראומתי זה הוביל ככל הנראה לפרידת בני הזוג בשנת 1890.
בשנת 1892, פולין חייה בעוני באל פאסו, טקסס. היא שלחה בקשה להחזר פנסיה בהתבסס על שירותו הצבאי של בעלה הראשון וכך קבלה קצבה חודשית של 12 דולרים שהחלה ביוני 1893. את שנותיה האחרונות היא בלתה בפנסיון בסן פרנסיסקו שם עבדה כתופרת ועוזרת בית. נכה מהשפעות של דלקת מפרקים, פולין פיתחה התמכרות לתרופות כאב, ובליל ה-2 בדצמבר 1893 היא התאבדה באמצעות מנת יתר של מורפיום. פולין נמצאה למחרת בבוקר על ידי בעלת הבית שלה.
פטירתה ומורשתה
פולין נפטרה בגיל 60 עם שם משפחתו של בעלה האחרון- פרייר. בהלווייתה, שאורגנה על ידי חברי הצבא הרפובליקני, הזכירו את פועלה בימי מלחמת האזרחים האמריקנית- קושמן קבלה בקבורתה את מלוא הכבוד הצבאי. שרידי רב-סרן קושמן נמצאים כיום במעגל הקצינים בבית הקברות הלאומי של פרסידיו. מצבתה הצנועה מכירה בתרומתה לניצחון האיחוד ועליה כתוב: "פולין פרייר, מרגלת האיחוד".
ב-1964 לוהקה פאולה ריימונד לתפקיד פולין קושמן בפרק "החזרה של פולין המסוכנת" של סדרת הטלוויזיה המערבית, "עמק המוות". הפרק מתרחש בקאסה גרנדה, שם פולין הנמרצת מנהלת מסבאה וז'ר פרייר בעלה לעתיד (אותו שיחק ריי דנטון) מחזר אחריה. פרייר מתערב עם חברו שהוא יכול לשכנע את פולין להינשא לו תוך שבוע ימים. בפרק מתואר מינויו של פרייר לשריף ופרידתם של בני הזוג בשנת 1890.
גם בסדרת הטלוויזיה "Rawhide" הוקדש פרק להצגת חייה של פולין קושמן.
אקוטאק
אקוטאק (באינוקטיטוט: Akutaq - ᐊᑯᑕᖅ) או גלידה אלסקית, הוא מאכל אינואיטי המקובל באלסקה. מאכל זה מכיל שומן בעלי חיים (לרוב - שומן אייל הצפון), המעורבב עם ענבות (פירות, לרוב: חמוציות, אמפטרומיות (Empetrum nigrum), אוכמניות ופטל אדום מערבי (Rubus spectabilis). לעיתים המאכל כולל גם בשר דגים (לרוב - דג סלמון) וסוכר. המאכל קפוא ודומה לגלידה.
ברייסי רייט
בארצות הברית
נולד בדה קולוני שבטקסס. בתיכון שיחק רייט לצדו של דרן ויליאמס. רייט בלט לצד ויליאמס והשתתף במשחק מקדונלד'ס אול אמריקן (אולסטאר התיכונים). עם סיום לימודיו הצטרף רייט לאוניברסיטת אינדיאנה, שהעפילה שנה קודם לכן לגמר המכללות. אחרי עונה ראשונה מצוינת (16.2 נק' ו-5 ריב' בממוצע למשחק) הגיעו שתי עונות חלשות יותר של המכללה כולה, במהלכן לא הצליחה אינדיאנה להעפיל לטורניר ה-NCAA. בעונתו השלישית והאחרונה בקולג' נבחר רייט לחמישיית ליגת הביג טן והוביל את הליגה בנקודות (18.3 נק' בממוצע למשחק). באותן שנים נמנה רייט גם על נבחרת ארצות הברית למשחקים הגלובליים ב-2002 ועל נבחרת העתודה של ארצות הברית לאליפות פיב"א אמריקה עד גיל 21 ב-2004. עם שתי הנבחרות זכה רייט במדליות זהב.
ב-2005 החליט רייט לצאת לדראפט, ונבחר בסיבוב השני במקום ה-47 על ידי מינסוטה טימברוולבס. רייט הצליח לקבל חוזה בקבוצה, אך לאחר חודשיים בהם שותף בשלושה משחקים בלבד הוא הועבר לפלורידה פליים מליגת הפיתוח, הצטיין במדיה (22 נק', 4 ריב' ו-4 אס' בממוצע למשחק) וחזר לשבעה משחקים נוספים בטימברוולבס. בעונתו השנייה ב-NBA שותף רייט ב-19 משחקים.