cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יעקב פרנק
פעילותו המשיחית
כמו בכל מקומות נדודי הפרנקיסטים, כלל פולחן הכת מופעי ראווה כמו-צבאיים, עיסוק מרובה בקבלה, מתירנות מינית בנימוקים קבליים, התרת איסורים הלכתיים, וכלפי חוץ - דבקות מוחלטת בנצרות הקתולית. לפי מקורות שונים התקיימו בכת אורגיות המוניות וחילופי נשים. פרנק האמין שהוא נציגו של האל, שיביא לגאולה ולשם כך עליו לבטל את חוקי התורה הקיימים, בעיקר בתחום איסורי העריות.
מותו ויורשיו
פרנק מת בג' בטבת ה'תקנ"א (10 בדצמבר 1790) באופנבך. את מקומו בהנהגת הכת תפסה בתו רחל, או בשמה הנוצרי אווה, שעוד בחייו שימשה לצידו דמות מרכזית בפולחני הכת וכונתה "המטרוניתא הקדושה". תחת הנהגתה של אווה התדלדלה הכת ומקורותיה הכספיים פסקו כמעט לחלוטין, ובשנת 1816, לאחר שעוקלו נכסיה, מתה אווה בחוסר כל.
אסופה חלקית מתורותיו של פרנק נרשמה על ידי תלמידיו בספר דברי האדון שמצוי בכתבי יד. הספר תורגם על ידי פאניה שלום.
הפרדה גזעית
הפרדה גזעית היא הפרדה בין בני אדם על בסיס גזעי. ההפרדה יכולה להתבטא בכניסה למסעדות, מערכות חינוך, אולמות קולנוע, בתי חולים, מקומות מגורים ועוד. כיום הפרדה גזעית אינה פעולה חוקית במרבית מדינות העולם, אך היא יכולה להתקיים באמצעות נורמות חברתיות.
הפרדה גזעית יכולה להתבצע באמצעים שונים, החל מאפליה בקבלה לעבודה או בהשכרת ומכירת דירות לאנשים מגזע מסוים, ועד להפרדה גזעית המעוגנת בחוק. בארצות הברית, הפרדה גזעית הייתה מעוגנת בחוק, ואחת הדוגמאות לכך היא חוקים כנגד נישואים בין-גזעיים. חוקים כנגד הפרדה גזעית חוקקו בארצות הברית במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20.
הפרדה גזעית מספקת אמצעי לשימור היתרון הכלכלי והמעמד החברתי הגבוה של הקבוצה הפוליטית השלטת, ובתקופה המודרנית שיטה זו הונהגה בעיקר על ידי האדם הלבן כלפי אנשים בעלי צבע עור כהה.
היסטוריה
באופן היסטורי, עמים כובשים רבים, ביניהם המונגולים, עמי הבנטו, והאצטקים, הנהיגו הפרדה גזעית בשטחם. להלן מספר דוגמאות היסטוריות להפרדה גזעית:
ארצות הברית
לאחר שהתיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית ביטל את העבדות בארצות הברית, אפליה גזעית הוסדרה בחוק באמצעות חוקי ג'ים קרואו, שהנהיגו הפרדה גזעית נוקשה. למרות שחוקים אלו כוננו זמן קצר לאחר שהקרבות פסקו, הם נעשו רשמיים רק לאחר תקופת השיקום, בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19, במה שנודע כתקופת השפל של יחסי הגזע בארצות הברית. הפרדה חוקית זו נמשכה עד לשנות ה-60 של המאה ה-20, בעיקר באמצעות כוחם הפוליטי של אנשי המפלגה הדמוקרטית שהתבססה בזמנו על השמרנות הקיצונית במדינות הדרום. ההפרדה התבטאה בשירותים ציבוריים כגון תחבורה ציבורית, מוסדות חינוך, מסעדות, פארקים ומגורים.
במהלך תקופה זו רשויות מקומיות רבות שיתפו פעולה עם ארגונים שדגלו בהפרדה גזעית והיו כופים, לפעמים באמצעות איומים ואלימות, על בעלי עסק לבנים להימנע מלמכור לשחורים. כתוצאה מזה בסיטואציות רבות אמריקאים שחורים היו נוסעים במושב האחורי של האוטובוס מחוץ לעיר בשביל לרכוש עודפי מזון במחיר כפול. בחלק מהמקרים הם היו נכנסים בטעות לשכונה לבנה או לעסק הלא נכון והיו מותקפים על ידי המקומיים.
על אף שדעת הרוב בפסק דין פלסי נגד פרגוסון ב-1886 קבעה שההפרדה הגזעית היא חוקתית תחת הדוקטרינה של "נפרד אבל שווה", דעת המיעוט של השופט ג'ון מרשל הרלן טענה שההחלטה היא ביטוי לתפיסה של "עליונות הגזע הלבן", וקבעה שהחוקה האמריקנית היא "עיוורת צבעים", שאינה מאפשרת הבחנות בין שחורים ללבנים.
ההפרדה הגזעית המוסדית הסתיימה כפרקטיקה רשמית באמצעות מאבקם של פעילים בתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית כגון רוזה פארקס, ומרטין לותר קינג. תנועה זו פעלה בין 1955 ו-1968 לסיום האפליה כנגד אפרו-אמריקאים ולסיום ההפרדה הגזעית. מאבקם היה לא אלים בעיקרו, והם נקטו בטקטיקה של מרי אזרחי, בפעולות כגון סירוב לפנות את הכיסא באוטובוס לאדם לבן (רוזה פארקס), והתיישבות הפגנתית במסעדות שיועדו ללבנים בלבד. המאבק הוביל במידה רבה לחקיקת חוק זכויות האזרח ב-1964 וחוק זכויות ההצבעה ב-1965, שנתמך על ידי נשיא ארצות הברית דאז, לינדון ג'ונסון.
עד שנת 1968 כל צורות ההפרדה הגזעית הוכרזו כלא חוקתיות על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית, ובשנת 1970 כבר לא הייתה תמיכה בהפרדה גזעית חוקית ורשמית. הפרדה גזעית רשמית הפכה לבלתי חוקית בבתי הספר, עסקים, צבא ארצות הברית, שירותים אזרחיים ובממשלה. שירותים ציבוריים נפרדים, ברזיות מים נפרדות ובתי ספר שקיימו הפרדה הפסיקו להתקיים, והתנועה לזכויות האזרח זכתה לתמיכה ציבורית גדולה.
אפרו-אמריקאים החלו לאייש תפקידים משמעותיים כגון ראשי ערים, מושלים ופקידים ממשלתיים הן במדינות הצפון והן במדינות הדרום, בבית הנבחרים האמריקאי ובסנאט ארצות הברית, בממשלת ארצות הברית, ובשנת 2009 נבחר ברק אובמה לנשיאות, והיה לנשיא השחור הראשון בהיסטוריה של ארצות הברית.
תחום בזו
את ההגדרה אפשר לנסח גם כך: תחום שלמות הוא חוג בזו, אם לכל שני איברים יש מחלק משותף מקסימלי שניתן להציג כצירוף ליניארי של שני האיברים. בפרט, כל תחום בזו הוא תחום gcd.
מבוא
בתחילת דרכה של תורת החוגים, המושג "חוג" התייחס לקבוצות מיוחדות של מספרים אלגבריים, והאידיאלים כונו "מספרים אידיאליים". במונחים המודרניים, אותן קבוצות של מספרים הן תחומי שלמות, וההתאמה בין אידיאלים ומספרים היא התאמה מושלמת רק בסוג מיוחד של תחומי שלמות: חוגים ראשיים. באלו, כל אידיאל נוצר על ידי איבר של החוג, דהיינו, עבור a מתאים, האידיאל כולל בדיוק את הכפולות של a.
את התכונה הזו של חוגים ראשיים אפשר לפרק לשניים (בדומה לפירוק של תכונת הקומפקטיות לקומפקטיות מנייתית ותכונת לינדלוף): ראשית, נדרוש שכל אידיאל יהיה נוצר סופית; ושנית, שכל אידיאל נוצר סופית יהיה נוצר על ידי איבר אחד. התכונה הראשונה נקראת "תכונת נתר", והשנייה - תכונת בזו. כלומר, תחום שלמות הוא ראשי בדיוק כאשר הוא נותרי ומקיים את תכונת בזו.
באינדוקציה אפשר להוכיח שתחום שלמות R הוא תחום בזו, אם לכל a,b\in R קיים d\in R כך ש- Ra+Rb=Rd.
מחלק משותף מקסימלי
כל תחום בזו הוא תחום gcd, משום שאם Ra+Rb=Rd, אז d הוא מחלק משותף מקסימלי של a ו-b (ו- הוא כפולה משותפת מינימלית שלהם). בתחום בזו, הכפולה המשותפת המינימלית של a ו-b היא היוצר של האידיאל Ra \cap Rb. מאידך, חוג הפולינומים בשני משתנים מעל שדה, F[x,y], הוא חוג gcd שאינו חוג בזו.
כל חוג R שהוא חוג gcd ניתן ל"שיכון בעל אינרציה" בחוג בזו B(R). שיכון הוא בעל אינרציה, אם אין בו פירוקים חדשים, דהיינו, אם עבור, אז הגורמים.
הקשר לשדה השברים
אם R תחום בזו ו-F שדה השברים שלו, אז כל חוג-ביניים הוא חוג בזו; יתרה מזו, כל חוג כזה הוא מיקום של R, מהצורה \ S^{-1}R עבור מונואיד S של איברים ב-R.
תחום בזו (כמו כל תחום gcd) הוא תחום שלם אלגברית, או "תחום נורמלי" - כל איבר של F שהוא שלם אלגברי מעל R, שייך ל-R.
תחומי בזו מקומיים
תחום שלמות הוא תחום הערכה אם ורק אם הוא חוג בזו מקומי.
חוגי פרופר
כל תחום בזו הוא תחום פרופר (Prüfer domain); זוהי הכללה של תחומי דדקינד, ולמעשה תחום דדקינד אינו אלא תחום פרופר נתרי. בדומה לזה תחום בזו אינו אלא תחום פרופר שהוא גם חוג gcd. מאידך, תחום שלמות הוא ראשי אם ורק אם הוא תחום בזו נתרי (או לחלופין תחום פריקות יחידה שהוא גם חוג דדקינד (ולכן נתרי)).
דוגמאות
החוגים ו- הם תחומי בזו שאינם נותריים, ולכן אינם ראשיים. הראשון הוא איחוד של תת-חוגים ראשיים, והשני אינו כזה.
תחומי בזו וטיפוסי חוגים אחרים
תחום בזו הוא תחום ראשי אם ורק אם הוא אטומי.
חוג R הוא תחום בזו אם ורק אם הוא חוג gcd וגם חוג קדם-בזו (תחום שלמות שבו כל שני איברים זרים הם גם מקסימליים הדדית).
נניח ש-R תחום שלמות ו- כאשר ה-v_{i} חוגי הערכה המוכלים בשדה השברים של R. אז כל v_{i} הוא מהצורה R_{P} עבור  ראשוני ו-R הוא תחום בזו. אם, בנוסף, חוגי ההערכה אינם מוכלים זה בזה, אז ה-P-ים הללו הם בדיוק האידיאלים המקסימלים של R.
יהי R חוג דדקינד, K שדה השברים שלו, L הסגור האלגברי של K ו-T הסגור השלם של R ב-L. נניח שבכל הרחבה אלגברית סופית של K, לחוג השלמים יש חבורת מחלקות מפותלת. אז T הוא חוג בזו. בפרט (אם בוחרים ), חוג השלמים האלגבריים הוא תחום בזו.
צבי דורי
צבי דורי (1934 – 27 בנובמבר 2013) היה כימאי ישראלי, פרופסור אמריטוס בפקולטה לכימיה בטכניון, ממייסדי ומנהלו הראשון של הטכנודע (כיום מדעטק - המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל) בחיפה. בנו של הרמטכ"ל הראשון של צה"ל יעקב דורי.
ביוגרפיה
צבי דורי נולד בחיפה בשנת 1934 לבַּדַּנַה לבית פינטוב, מורה וחברה בהגנה וליעקב לבית דוֹסְטְרוֹבְסקי, הרמטכ"ל הראשון של צה"ל ונשיא הטכניון. אחיו ירחמיאל דורי היה קצין הנדסה ראשי ומהנדס העיר תל אביב-יפו ואחותו פרופ' איתנה פדן היא מיקרוביולוגית, ביוכימאית וביופיזיקאית, פרופסור אמריטה במכון למדעי החיים ע"ש אלכסנדר סילברמן באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא למד בתיכון חדש בתל אביב ולאחר סיום לימודיו התגייס לחיל הים, שם סיים קורס חובלים מחזור ד'. בעת שירותו בצה"ל היה חלק מצוות השתלטות בפיקודו של אברהם בוצר שהשתלט על המשחתת המצרית אבראהים אל-אוול מול חופי ישראל במהלך מבצע קדש בשנת 1956. לאחר שחרורו מצה"ל שירת כקצין ראשון בצי הסוחר הישראלי במשך 5 שנים. לאחר תקופה זו פנה ללמוד הנדסה ימית ושלח בקשה להתקבל ללימודים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT). כדי להתקבל ל-MIT היה עליו ללמוד שנה אחת באוניברסיטה אחרת ולכן החל בלימודים באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. במהלך שנתו הראשונה באוניברסיטה עשה קורס בכימיה שבעקבותיו החליט לשנות את מסלול לימודיו והחל בלימודי הכימיה באוניברסיטה. בשנת 1967 סיים את לימודי הדוקטורט בכימיה תחת הנחייתו של הכימאי הארי גריי. לאחר מכן החל לשמש כמרצה בכיר באוניברסיטת טמפל בפילדלפיה ולאחר כשנה הוענק לו תואר פרופסור.
בשנת 1971 הצטרף לסגל האקדמי של הטכניון בחיפה כמרצה בכיר בפקולטה לכימיה. בינואר 1975 מונה לדיקן הסטודנטים בטכניון. דורי הצטרף יחד עם עוד 14 פרופסורים מהטכניון למפלגת שלומציון של אריאל שרון ושובץ במקום ה-35 והאחרון ברשימת המפלגה בבחירות לכנסת התשיעית בשנת 1977.
דורי שימש כמנהלו הראשון של מוזיאון "טכנודע" ובינואר 1987 הוכרז המוזיאון כ"מוזיאון הלאומי למדע טכנולוגיה ותכנון" על ידי ממשלת ישראל. היה לצד פרופ' יצחק עורף יוזם התערוכה וכן גם אוצר התערוכה "לאונרדו דה וינצ'י - מדען ומהנדס" לצד פרופ' רבקה (ריקי) השמשוני במדעטק בחיפה. בשנת 1997 סיים את תפקידו כמנהל המוזיאון.
מותו
התגורר בשכונת כרמליה בחיפה. ב-27 בנובמבר 2013 הלך לעולמו והובא למנוחות בבית עלמין קיבוץ החותרים.
תא גרנולוזה
תא גְרָנוּלוֹזָה הוא תא סומטי הקשור בהתפתחות תא הביצה בשחלת נקבות עופות. תאי גרנולוזה מרוכזים בשכבה בודדת פחוסה סביב תא הביצה בזקיק החל מהיווצרו, ובמהלך הבשלת הזקיקים (פוליקולוגנזה) הם מתפתחים ויוצרים "ענן" רב-שכבתי (הנקרא קוּמוּלוּס אוֹאוֹפוֹרוּס, "ענן נושא-תא ביצה") האופף את תא הביצה בזקיק.
תפקידם העיקרי של תאי הגרנולוזה הוא ייצור סטרואידים ומספר חומרים אחרים, שלפי הסברה מעודדים את גדילת תא הביצה. ההורמון FSH מעורר את תאי הגרנולוזה להפוך אנדרוגנים לאסטרדיול.
שדוני ברקים
שדוני-ברקים (Sprites) הוא הכינוי למגוון תופעות אופטיות-חשמליות המתרחשות מעל סערות ברקים, בפרט מעל עננים מסוג קומולונימבוס, ונוצרות בעקבות התפרקויות של מטענים חיוביים בין הענן והאדמה, או בין ראש הענן ותחתיתו. שדונים נחזו ונצפו גם על כוכב הלכת צדק
השדונים נראים כהבזקים כתומים-אדומים, ומופיעים בדרך כלל בקבוצות בגבהים של 50 עד 90 קילומטרים. לעיתים קרובות מתייחסים לשדונים כאל ברקים הנפרקים בחלקה העליון של האטמוספירה, אך תיאור זה אינו מדויק; השדונים דומים יותר לזוהר הקוטב - עירור של מולקולות באטמוספירה ופליטה של פוטונים, לעומת הברק שהוא זרם של אלקטרונים. תפקידו של הברק ביצירת השדון מסתכם ביצירת התנאים המתאימים לקיומו בלבד.
יש לציין כי קיימות תופעות נוספות המתרחשות לעיתים לאחר מופע ברק (ניתן לראות בתמונה ELF ).
היסטוריה
ככל הנראה, תועדו שדוני הברקים לראשונה ב-1730 על ידי יוהאן גיאורג אסטור, היסטוריון גרמני, כאשר רכב על סוס בניסיון לחבר ספר על גאוגרפיית גרמניה. אסטור טיפס על הר, מעל ענן סערה וצפה בשמים הכחולים ובים העננים הלבנים שנפרש תחתיו, כלשונו. לתדהמתו, הוא הבחין בברקים העולים מעלה במקום לרדת מטה - מראש הענן ואל השמיים - ואז צונחים אל הקרקע, וציין זאת בהערת שוליים בספר שכתב.
ב-1925 הציע הפיזיקאי חתן פרס נובל צ'ארלס וילסון שהתפרקויות חשמליות יכולות להתרחש בחלקה העליון של האטמוספירה, וב-1956 ייתכן שצפה אף הוא בשדון-ברק.
מנגנון היווצרות
כאשר מצטבר מטען שלילי בחלקו העליון של ענן הסופה ומטען חיובי בחלקו התחתון כמעט ואין שדה חשמלי מעל הענן. לאחר שנפרק מטען חשמלי חיובי (בצורת ברק) אל הקרקע נותרת ברום הענן שכבת המטען השלילי שיוצרת מעליו שדה חשמלי חזק. שדה חשמלי זה גורם לחימום והאצת אלקטרונים הנמצאים בסביבתו, המתנגשים עם מולקולות דו-חנקן ומייננים אותן. בתהליך זה נפלטים פוטונים בצבעים אדום וכתום הנותנים לשדונים את מראם הייחודי.
רוב השדונים נוצרים בעקבות התפרקויות של ברקים נושאי מטען חיובי (המהווים 5 אחוזים מבין כלל הברקים). חשוב להדגיש שכל שדון נוצר על ידי ברק, אך לא כל ברק יוצר מעליו שדון בשל התנאים המיוחדים שצריכים להתקיים.
מאפייני השדונים
האזור הבהיר ביותר בשדון הברק נמצא בגובה של כ-80 ק"מ מעל פני האדמה. ככל שמנמיכים רדת באטמוספירה יורדת בהירות השדון, כך שמרבית השדונים מופיעים בין 50 ל-100 ק"מ. צבעם האדום-כתום של השדונים נובע מהאנרגיה של הפוטונים שנפלטים מהם בעת ההתפרקות החשמלית, התלויה במולקולה המיוננת. השדונים מופיעים מעט מתחת לרום הענן, בדרך כלל בקבוצות בעלות מאפיינים גאומטריים מעגליים, ומקבלים צורות שונות - ביניהן המזכירות גזרים ענקיים, עצים ומדוזות.
בעולם נצפו שדונים בכל רחבי יבשת אמריקה, אירופה, אוסטרליה ומזרח אסיה - ובעיקר בקיץ. הסיבה לכך היא שכיחותן הגבוהה של סופות ברקים מפותחות בעונה זו של השנה באזורים אלו.
ציד שדונים
את הניסיונות לצילום שדוני ברקים לשם מחקר מכנים "ציד שדונים". הציד נעשה באמצעות מצלמת CCD מהירה במיוחד המצלמת אלפי תמונות בשנייה. המצלמה מכוונת לאזורים עתירי סופות ברקים הממוקמים עד 600 קילומטרים מנקודת התצפית, ומפיקה תמונות באופן אוטומטי עת מבזיק השדון.
חקר שדוני ברקים בישראל
חקר השדונים בישראל החל לתפוס תאוצה בשנת 2003, עת שהה האסטרונאוט הישראלי אילן רמון במעבורת החלל קולומביה. בעת טיסתו, ערך רמון את ניסוי MEIDEX: צילום סופות חול מהחלל במקביל לצילומם מהקרקע. בלילות, בעת שהציוד לא היה בשימוש, צילמו האסטרונאוטים שדוני ברקים שהיו נושא חדש למחקר באותו זמן. בעקבות הערך הרב שהופק מצילומים אלו ולשם הנצחת זכרו של רמון הוקם צוות "אילן" בראשות פרופ' יואב יאיר מהאוניברסיטה הפתוחה ופרופ' קולין פרייס מאוניברסיטת תל אביב שאמון על "ציד" שדונים, והיה לצוות השני בעולם שהצליח לצלם שדוני ברקים בסופות חורף. בתמונה משמאל: קבוצת שדונים שצולמה מאוניברסיטת תל אביב בזמן שסופת הברקים הייתה באזור קפריסין על ידי ד"ר רועי יניב (בזמנו סטודנט תואר שני) מצוות אילן.
איחוד הצלה
איחוד הצלה הוא ארגון מתנדבים במדינת ישראל המאגד כ-6,500 חובשים, פרמדיקים ורופאים מרחבי ישראל כגוף התנדבותי לכונני רפואת חירום, על מנת להציל חיים ולמתן שירותי עזרה ראשונה, נשיא הארגון ומייסדו הוא אלי ביר ומנכ"ל הארגון הוא אלי פולק.
היסטוריה
באוגוסט 2006 פרשו אלי ביר וקבוצת מתנדבים מארגון הצלה ישראל בעקבות סכסוכים בתוך הארגון והקימו את "איחוד הצלה". בתחילה נקרא הארגון "ארגון מתנדבי הצלה בישראל". עם השנים התפתח הארגון, והיום, בנוסף למתנדבים החרדים, חברים בו אלפי מתנדבים שאינם דתיים, ואף צוות של ערבים ממזרח ירושלים ומהמשולש. באוגוסט 2008 מונה פרופ' אבי ריבקינד כחבר הוועדה הרפואית של "איחוד הצלה".
בשנת 2010 הוקצה מספר טלפון חירום מקוצר לארגון ומ-1 בספטמבר 2011 החל איחוד הצלה להפעיל מוקד חירום טלפוני שמספרו 1221 (ללא כוכבית) שעונה לקריאות רפואיות 24 שעות ביממה.
הפעלת המוקד הרגיזה מאוד את הנהלת מגן דוד אדום אשר פעלה לסגור את המוקד. באוגוסט 2017 יצא חוזר מנכ"ל של משרד הבריאות שבו נאסר על הארגון לפרסם את מספרו. מגן דוד אדום גם פנה לבג"ץ בדרישה לבטל את הקצאת המספר המקוצר לאיחוד הצלה.
במטרה לסיים את הסכסוך בין הארגונים פעלו בממשלה ובכנסת באמצעות חוק לאיחוד מוקדי החירום הרפואיים הטלפוניים המורה על הקמת מוקד חירום יחיד שינוהל על ידי מגן דוד אדום ויהיה מחויב לשתף את המידע עם כלל הארגונים. הליך החקיקה החל בשנת 2021 ולאחר מכן בשנת 2022 והצעת חוק זו אושרה בקריאה טרומית, בעקבות פיזור הכנסת הליך החקיקה הופסק, הצעת חוק זהה הוגשה שוב בשנת 2023 על ידי חבר הכנסת משה גפני.
חזון הארגון
"איחוד הצלה" יעניק לכל נזקק ללא הבדל דת גזע ומין בכל רחבי הארץ, טיפול רפואי ראשוני בתוך 90 שניות, בעזרת ציוד רפואי מתקדם, על-מנת להציל חיים ולמזער נזק בלתי הפיך, ויפעל לשפר מצב הרפואה הדחופה הטרום אשפוזית במדינת ישראל.
פעילות
נכון לשנת 2023 מונה הארגון כ-6,500 מתנדבים: חובשים, פרמדיקים ורופאים, והוא מאושר כגוף מסייע רשמי בשעת חירום על ידי משרד הבריאות, ורשאי לקבל מידע עדכני על אירועי חירום ממוקד החירום של מגן דוד אדום. חלק מהמתנדבים בארגון פועלים במסגרת רשות השירות הלאומי-אזרחי.
מתנדב בארגון צריך להיות בעל רכב פרטי, או חבר ביחידת האופנועים או האופניים. החובשים מקבלים את קריאות החירום באמצעות מוקד חירום טלפוני של מוקד איחוד הצלה או אפליקציה ייעודית שמזהה את המיקום של המתנדב ומזניקה אותו באופן אוטומטי למקרי חירום שיש בסביבתו. המתנדבים יוצאים להגיש סיוע הרפואי עד להגעת האמבולנס לאירוע.
הארגון מאבזר את כל מתנדביו באמצעי קשר וציוד רפואי מתקדם ויקר ערך. 'איחוד הצלה' רכש מאז הקמתו תיקי החייאה משופרים, בהם כל הציוד הרפואי הנדרש עבור הכוננים המגיעים ראשונים למקרי הרפואיים בשטח. בנוסף לתיק ההחייאה הבסיסי, 'איחוד הצלה' דואג לאבזר את הכוננים במיטב הציוד הרפואי, כגון מכשירים למתן שוקים חשמליים (דפיברילטורים), מכשירים למדידת רמת הסוכר בדם וכדומה במטרה שכל כונן 'איחוד הצלה' יהיה מאובזר ברמה הטובה והמקצועית ביותר האפשרית לכונן בשטח.
הארגון מפעיל מוקד מופעל על ידי חובשים ופרמדיקים מהארגון, המוקד מקבל את קריאת החירום, מזניק אליו את מתנדביו ובמקביל מעביר את הקריאה למוקד מגן דוד אדום לשם הזנקת אמבולנס לאירוע החירום.
שיתופי פעולה
הארגון משתף פעולה עם ארגון תופעת טבע, בנושא איתור וחיפוש נעדרים.
לארגון חילוקי דעות עם מד"א, חלקם אף הובילו לתביעות משפטיות הדדיות.
חברת הביטוח הראל משתפת פעולה עם הארגון מיזמי בריאות.
פרויקטים נוספים
הארגון מפעיל פרויקטים נוספים שאינם הענקת עזרה ראשונה:
קישורים חיצוניים
כתבות על הארגון
גנרל חיל הצנחנים
גנרל חיל הצנחנים (בגרמנית: General der Fallschirmtruppe) הייתה דרגה בלופטוואפה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, אשר ניתנה לגנרלים בכוחות המוצנחים. הדרגה הייתה של גנרל חיל בכוחות הוורמאכט, אשר נוצרה בשנת 1935, והייתה השלישית בחשיבותה, לאחר דרגות גנרל-אוברסט וגנרל-פלדמרשל. הדרגה היא שוות ערך לדרגת שלושה כוכבים כיום, וניתנה לגנרלים אשר פיקדו על הכוחות המוצנחים בלופטוואפה.
דרגות מקבילות
קצינים בדרגה מקבילה בחיל הרגלים נקראו "גנרל חיל הרגלים", בחיל הפרשים נקראו "גנרל חיל הפרשים", בחיל השריון נקראו "גנרל חיל השריון" ואילו בחיל התותחנים היו "גנרל חיל התותחנים". כמו כן היו קיימות הדרגות של "גנרל הכוחות ההרריים", "גנרל חיל הקשר". בלופטוואפה, המקבילה לדרגה הייתה "גנרל חיל טייסי הקרב". הדרגה ציינה רק בכללית את הזרוע שבה שירת הגנרל, ולא התייחסה לתפקידו באופן ספציפי.
אגן האבק
אגן האבק (באנגלית: Dust Bowl) הוא כינוי לשורה של סופות אבק שהתחוללו במרכז ארצות הברית וקנדה החל מ-1931 עד 1939, שנים המוכרות גם בכינוי "שנות השלושים המלוכלכות" (The Dirty Thirties), ושבמהלכן נגרם משבר סביבתי, כלכלי וחברתי חמור. שילוב של בצורת קשה עם מספר פרקטיקות חקלאיות לא תקינות במשך כמה עשורים, כגון חישוף הקרקע מעשבים לצורך חריש של שדות חיטה, ורעיית יתר, גרם לסחיפת קרקע חמורה באזור המישורים הגדולים. האדמה הפורייה התייבשה והפכה לאבק אשר עף מזרחה, בעיקר בצורה של עננים שחורים גדולים. לעיתים, העננים השחירו את השמיים על פני שטח עצום שהשתרע עד שיקגו. רוב הקרקע נסחפה אל תוך האוקיינוס האטלנטי.
האסון הסביבתי גרם לגל עזיבה עצום של תושבים מטקסס, ארקנסו, אוקלהומה, והאזורים סביב המישורים הגדולים, ולמעלה מחצי מיליון אמריקאים נותרו ללא קורת גג. רבים מהם היגרו מערבה בחיפוש אחר עבודה.
הבצורת, סופות האבק ונטישת השדות והחוות, היוו מכה קשה למדינות החקלאיות במרכז ארצות הברית ובקנדה, אשר סבלו כבר מהשפל הגדול. אגן האבק הוא דוגמה מוחשית לעוצמה שיכולה להיות לתהליכי מדבור, כמו גם לתהליכים של שינויי אקלים.
ב-14 באפריל 1935, שנודע אחר כך כ"יום ראשון השחור", התרחשה אחת מה"סופות השחורות" הקשות ביותר באגן האבק, וגרמה לנזק נרחב, תוך שהיא הופכת את היום ללילה. עדי ראייה סיפרו כי בחלק מהזמן לא יכלו לראות למרחק של יותר ממטר וחצי.
במשך 100 הימים הראשונים לשלטונו של פרנקלין דלאנו רוזוולט, הוכנו תוכניות ממשלתיות להשבת היציבות האקולוגית לאזור. ממשלת ארצות הברית הקימה את "מנהל ההתיישבות" שלימים הפך למנהלת החקלאות האמריקאית.
בתרבות
ב-13 במאי 1936 צולמה בעיירה דאלאס שבדקוטה הדרומית אחת מן התמונות הידועות מתקופה זו. התמונה המחישה את גורלם המר של תושבי האזור שנפגעו. לא נותרו להם אדמות לעיבוד, כל היבולים נקברו ולא נותר להם מה לאכול. גם הציוד החקלאי אבד.
המשבר האנושי תועד על ידי צלמים מטעם מנהלת החקלאות האמריקאית, מפורסמת ביותר מבין צלמים אלו היא דורותיאה לאנג.
על התקופה כתב הסופר ג'ון סטיינבק את ספרו זוכה פרס פוליצר, ענבי זעם.
מקראת הזהב
מקראת הזהב או אגדת זהב (Legenda aurea או Leggenda aurea, בהתאם) הוא שם אוסף מעשיות הגיוגרפי על חיי הקדושים של הכנסייה הקתולית. את הספר חיבר וערך הארכיבישוף של ג'נובה, יעקובוס דה וורג'ינה (Jacobus de Voragine 1230-1298), בשנת 1265 בקירוב, והוא זכה לתפוצה נרחבת בימי הביניים המאוחרים.
הספר דן בהסבר שמותיהם של הקדושים, תולדות חייהם, הנסים והגבורות שביצעו במשך חייהם, מותם, תאור המרטיריום של אלו שהוצאו להורג, והנסים שהם או שרידיהם ביצעו לאחר מותם. במקור נכללו בו 177 פרקים המסודרים לפי לוח השנה, ובו נקרא כל יום בלוח השנה על שמו של קדוש, ותוכנם סיפורי קדושים מעונים, ועיונים במשמעות דינים נוצריים שונים.
הספר כתוב בשפה לטינית פשוטה ויחסית קלה להבנה, תוכנו ההרפתקני ומלהיב וצורת הכתיבה מושכת. מסיבות אלו, הספר הפך לרב מכר לאורך ימי הביניים ואף לאחריו. יש הסבורים שתפוצתו הייתה אף גדולה מתפוצת התנ"ך באותה תקופה. במשך הזמן הורחב הספר בסיפורי קדושים נוספים, תורגם לשפות רבות, ועם המצאת הדפוס הודפס במהרה במהדורות רבות.
הספר אמנם מושך לקריאה עקב סיפורי המעשים וההרפתקאות, אך מאידך גיסא, ההסברים לשמות הקדושים ולמעשיהם, לא תמיד מתיישבים עם הידוע עליהם במחקר. לדוגמה - הוא מפרש את שמה של קתרינה הקדושה כמורכב משתי מילים catha שפירושו "הכל" ו- ruine שפירושו "הריסות" כי הקדושה של קתרינה מסוגלת להרוס את כל ארמונותיו של השטן. להסבר זה אין, כמובן, שום קשר עם המציאות. רוב התיאורים ההיסטוריים אינם נסמכים על מקורות מהימנים כל שהם, ולגבי חלק מהקדושים, אין שום הוכחה שאכן היו קיימים. רק במאה ה-16 הכירו כי אין לספר זה ערך היסטורי רב ושהוא בעיקר ספר אגדות.
למרות זאת, לספר יש חשיבות גדולה עקב השפעתו העצומה על תולדות האומנות וחקר הקדושים וכן בתחום חוקרי ספרות ימי הביניים. לדוגמה, פרסקות וציורים רבים של ימי הביניים מתארים אירועים שלולא מקראת הזהב לא ניתן היה לדעת מה מתואר בהם, ומי הקדושים המופיעים בהם. לדוגמה - בעקבות הספר אנו יודעים שקדושה המחזיקה גלגל שיניים (לעיתים שבור) בידיה, היא קתרינה הקדושה. המחבר שאב את מקורותיו מסופרים אחרים של ימי הביניים שכתבו תולדות קדושים ומרטירים, מהמיתולוגיה היוונית (למשל, הוא מתאר את יהודה איש קריות כרוצח אביו ונושא את אמו לאישה - כמו אדיפוס) וגם מדמיונו הפורה.
שמו הלטיני של הספר הוא Legenda aurea. אפשר לתרגם את המילה Legenda גם כ"מקראה" וגם כ"אגדה". אמנם במקורות מסוימים מתורגם בטעות שמו של הספר לאגדת הזהב, אך במקרה הזה התרגום הנכון הוא "מקראה" היות שהספר עסק, בעיני הקוראים של ימי הביניים, באירועים אמיתיים שאכן התרחשו וחובה להכיר אותם, ולא בסיפורי אגדות שנועדו רק לשעשע.
יחסי וייטנאם–תאילנד
יחסי וייטנאם–תאילנד הם היחסים הדו-צדדיים שבין וייטנאם לבין תאילנד. לווייטנאם שגרירות בבנגקוק ולתאילנד שגרירות בהאנוי. שתי המדינות חברות באיגוד מדינות דרום-מזרח אסיה.
היסטוריה
בעבר הרחוק היו שתי המדינות תחת השפעתה של הודו כשסיאם וחלקה הדרומי של וייטנאם, צ'אמפה, היו בעלי תרבויות הודיות. עם זאת, הקשר הראשון בין וייטנאם לתאילנד נוצר רק במהלך המאה ה-16.
מלחמות וייטנאם–תאילנד
וייטנאם ותאילנד נלחמו ביניהן לאורך השנים בסדרת מלחמות גדולות שהחלו בראשית המאה ה-18. עם זאת, הסכסוכים הגדולים ביותר בין המדינות תועדו אחר כך.
קרב תאי סון
לאחר הפלת שליט נגויאן, נגויאן אה, הניצולים ביקשו לנקום על ידי בקשת סיוע מסיאם. הכוח הסיאמי פלש באופן מסיבי לדרום וייטנאם וביצע בה מעשי זוועה. מאוחר יותר הוכה הכוח הסיאמי על ידי כוח תאי סון שהונהג על ידי נגויאן הו.
המאה ה-19
במהלך המאה ה-19 שתי המדינות נקלעו לשתי מלחמות שהובילו להרס חלקים נרחבים בקמבודיה. וייטנאם הביסה את סיאם במלחמה אחת, ואילו השנייה הסתיימה בקיפאון. בהיעדר הכרעה ברורה בין המדינות, היריבות ביניהן נותרה עד פלישת צרפת לקוצ'ינצ'ינה, מהלך שמנע פרוץ מלחמה שלישית.
מלחמת וייטנאם והחמר רוז'
תאילנד השתתפה במלחמת וייטנאם לצידה של ארצות הברית בשל החשש מתאוריית הדומינו לפיה הקמת משטר קומוניסטי במדינה ישפיע על שכנותיה וההתקוממות הקומוניסטית בתאילנד. תאילנד שלחה בין 12 ל-15 אלף חיילים על מנת שיילחמו במלחמה זו; מתוכם, היו למעלה מ-2,000 חללים. אחרי 1975, היחסים בין וייטנאם לתאילנד המשיכו להיות קרים ועוינים.
אחרי פלישת וייטנאם לקמבודיה שהביאה להפלת החמר רוז', וייטנאם נכנסה לסכסוך עם תאילנד בשל תמיכתה של האחרונה במשטר שהופל. גיחות אוויריות בוצעו בגבולות שתי המדינות שהביאו להרס ניכר בקמבודיה, בדומה למלחמות הקודמות בין שתי המדינות.
העוינות בין המדינות המשיכה עד פינוי כוחות וייטנאם מקמבודיה ב-1989.
כיום
אחרי רפורמות שבוצעו בה ב-1986, וייטנאם הפכה ממדינה סוציאליסטית למדינה יותר קפיטליסטית. כתוצאה מכך, נרשם שיפור מהיר ביחסים בינה לבין תאילנד. תאילנד, חברה מייסדת באיגוד מדינות דרום-מזרח אסיה, תמכה בהצטרפות וייטנאם לארגון, ווייטנאם הפכה לחברה בו ב-1995. כיום, היחסים בין המדינות חזקים וביניהן קיימת ברית ושיתוף פעולה רחב.
במקביל, עליית וייטנאם והלאומיות בה הביאה לעליית היריבות בינה לבין תאילנד, דבר שגרם ליריבות בין המדינות בתחום הכדורגל.
יחסים כלכליים
בשנת 2015, תאילנד הייתה המשקיעה העשירית בגודלה בווייטנאם עם השקעות של כ-7 מיליארד דולר. תאילנד גם הייתה שותפת הסחר החמישית בגודלה של וייטנאם.
ארויה משיינית
ארויה משיינית (שם מדעי: Araujia sericifera), צמח מטפס ממשפחת האסקלפיים (Asclepiadoideae; נחשבת לתת-משפחה במשפחת ההרדופיים). מוצא הצמח בחלקיה החמים של אמריקה הדרומית. הצמח פלש בעשורים האחרונים לארץ ישראל והתפשט באזורי השפלה, כאשר מקום צמיחתו העיקרי הוא פרדסים, כמו גם צדי דרכים ומשוכות.
מאפיינים
הארויה המשיינית היא מטפס רב-שנתי מעוצה למחצה אשר מפגין דמיון רב לפתילת המדבר הגדולה הקרובה לו (דמיון הניכר בכל, למעט צורת הצמיחה. פתילת המדבר היא עץ). עליה דמויי חץ (בדומה לעלי הטמוס). הצמח מטפס בעזרת הענפים עצמם, ללא עזרת קנוקנות או שורשים. באופן אופייני, מיץ חלבי נוטף בפציעה של הענפים. הפריחה יכולה להתרחש בכל חלק של השנה, אם כי היא שכיחה יחסית בתחילת הקיץ. הפרחים לבנים או בצבע קרם. הפרי בצורת כבד או ריאה. אורכו כ-8 עד 15 סנטימטרים. בהבשלתו מתבקע הפרי הירוק לשני חצאים ופולט זרעים, המחוברים לסיבים ארוכים הדומים למשי או לכותנה. במקומות בהם מספר גדול של פירות מבשיל בו זמנית, הקרקעית לעיתים מתכסה בפלומה הלבנה, עד כי נראית כעטויית שלג. כל חלקי הצמח רעילים.
הארויה נחשבת כמזיקה לענף ההדרים. לארצות מסוימות הובאה בשל ערכה האסתטי, לפני שהפכה למזיק.
יום שישי השחור
{{פירושונים|* בלאק פריידיי ("יום שישי השחור") – כינוי ליום שישי שלאחר חג ההודיה, שפותח את עונת המכירות לקראת חג המולד אירועים היסטוריים שהתרחשו ביום שישי בשבוע וזכו לכינוי זה:
מנזר חורזו
מנזר חורזו (ברומנית: Mănăstirea Horezu, מבטאים:הורזו) הוא מנזר ליד העיירה חורזו במרכז רומניה, והוא המנזר הגדול במדינה. המנזר נבנה בסוף המאה ה-17 בידי הווייבוד קונסטנטין ברנקוביאנו, והוא נחשב ליצירת מופת של סגנון ברנקובאני - אסכולת אדריכלות וציור האיקונות והפרסקאות שהתפתחה בו החל במאה ה-18, ואשר הייתה ידועה ברחבי הבלקן כולו.
היסטוריה
הקמת המנזר החלה בשנת 1690 בידי הווייבוד קונסטנטין ברנקוביאנו, שליט וולאכי, אשר, יחד עם בני משפחתו, תרם רבות להקמת מנזרים וכנסיות ברחבי ולאכיה. להקמתו, בחר ברנקוביאנו במקום שקט ליד יובלו של נחל קטן, הזורם בין ההרים המיוערים. הקולות היחידים שהפריעו את השקט באזור היו קולות של ליליות, ברומנית "הוהורז" (Huhurez), ואלה העניקו לאתר את שמו. במקום שכן קודם לכן מקום פרישה לנזירים, שמועד הקמתו אינו ידוע.
הקתוליקון במנזר, המוקדש לקונסטנטינוס ולפלוויה יוליה הלנה, הושלם ביוני 1692 וציורי הקיר והאיקונות בחלל המבנה הושלמו ב-30 בספטמבר 1694. באותה תקופה הוקמו במתחם מבנים נוספים, ובהם מגורי הנסיך, קלויסטר בן שתי קומות שהורכב משתי שורות של תאים וכן מטבחים. הבולניצה (בית מרפא הנסמך למנזר) הוקמה בידי אשתו של הווייבוד, הגבירה מריה (Maria Doamna), בשנת 1696 בסמוך לקתוליקון, וכן נבנו לידו שתי סקיטות, האחת הוקדשה לשליחים (Schitul Sfinţii Apostoli) ב-1698, והאחרת לסטפנוס הקדוש (Schitul Sfântul Ştefan) ב-1703. הכניסה אל המתחם נקבעה בחומתו המערבית, אך זמן מה לאחר מכן הוקם במקום רפקטוריום, והכניסה אל המנזר הועתקה אל החומה הדרומית, ונקבעה מתחת למגדל הפעמונים.
המנזר ניזוק במלחמת אוסטריה-טורקיה בשנים 1716–1718 ובמלחמה העות'מאנית-רוסית בשנים 1792-1787, וכל המבנים ששכנו מחוץ למתחם מוקף החומה הושמדו.
הקתוליקון
הקתוליקון הוא מבנה ובו שלוש ספינות המסתיימות בשלושה אפסיסים. מעליו שני מגדלים מרובי צלעות וחלונות, הנושאים כיפות וצלבים. בחזית המבנה ניצב נרתקס גדול הבנוי בצורת ארקדה, ורק חלקה זה של הכנסייה נבנה בסגנון הברנקובאני. צידו החיצוני של המבנה מעוטר בפנלים מלבניים ובנישות עגולות שבהן דוגמאות גאומטריות. בארקדה של הנרתקס תשעה מפתחים הנושאים קשתות, ואלה נשענות על עשרה עמודים בסגנון הרנסאנס. שלוש מהקשתות משמשות ככניסות אל הנרתקס משלושת צדדיו, וביתר קבועים חלונות. הכניסה הראשית אל הנרתקס שוכנת בצידו הקדמי, והיא בנויה כפורטיקו נושא כיפה הבולט מחזית הנרתקס. פנים הנרתקס מעוטר בעושר רב: בשורה התחתונה שוכנים מתנות שהעניקו למנזר קונסטנטין ברנקוביאנו, אשתו ואחד-עשר ילדיהם, ועל הקיר המזרחי ציור קיר גדול של יום הדין האחרון. דלת הכניסה מהנרתקס אל חלל הכנסייה עשויה משיש ונושאת סמלי אצולה. האיקונוסטאזיס בתוך הכנסייה פוסל מעץ ליים והוא מעוטר במנורות העשויות מזהב ומכסף. קירות הכנסייה מעוטרים בציורי קיר עשירים המתארים סצנות דתיות ודמויות ממשפחת ברנקוביאנו וממשפחות אצולה נוספות. בכנסייה נמצא קברו של אב המנזר הראשון, וכן קברו המיועד של קונסטנטין ברנקוביאנו, אשר נקבר לבסוף בכנסייה בבוקרשט. הקתוליקון שופץ באופן מקיף במספר הזדמנויות במאה ה-19 ובמאה ה-20.
ויליאם ברנן
ויליאם ג'וזף ברנן הבן (בשם מלא באנגלית: .William J. Brennan Jr; ) היה עורך דין ומשפטן אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1956–1990. הוא היה השביעי מבין כל שופטי בית המשפט העליון באורך כהונתו ונודע כמנהיג האגף הליברלי של בית המשפט.
ברנן נולד בניוארק, ניו ג'רזי. ב-1931 הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד. הוא החל לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי בניו ג'רזי ובמלחמת העולם השנייה שירת בצבא ארצות הברית. ב-1951 הוא מונה כשופט בבית המשפט העליון של ניו ג'רזי. זמן קצר לפני הבחירות לנשיאות של 1956 ניצל הנשיא דווייט אייזנהאואר את ההזדמנות למנות את ברנן במינוי פגרה לבית המשפט העליון. בשנה שלאחר מכן אושר מינויו של ברנן על ידי הסנאט של ארצות הברית. הוא כיהן על כס השיפוט עד לפרישתו ב-1990, ובמקומו מונה דייוויד סוטר.
בכהונתו בבית המשפט העליון נודע ברנן כמי שביטא את ההשקפות הפרוגרסיביות, כולל התנגדותו לעונש המוות ותמיכתו בהפלות מלאכותיות. הוא כתב כמה מפסקי הדין שהיו נקודות ציון, כולל פסק הדין "בייקר נגד קאר" מ-1962, שבו נקבע שחלוקת מחוזות הבחירה היא סוגיה שפיטה, ופסק הדין "ניו יורק טיימס נגד סאליבן" מ-1964, שדרש כוונת זדון ממשית בתביעות לשון הרע שהוגשו על ידי פקידי ממשל.
בשל יכולתו לעצב מגוון של דעות ו"להתמקח" על הצבעות השופטים במקרים רבים, הוא נחשב לאחד השופטים המשפיעים ביותר בבית המשפט העליון. השופט אנטונין סקאליה אמר על ברנן שהוא "ככל הנראה השופט המשפיע ביותר במאה ה-20".
קורות חייו
ויליאם ברנן נולד בניוארק, ניו ג'רזי, כילד השני במשפחה של שמונה ילדים. הוריו, ויליאם ואגנס (לבית מקדרמוט) ברנן, היו מהגרים אירים. הם הכירו בארצות הברית, אף על פי ששניהם הגיעו ממחוז רוסקומון שבמערב אירלנד. לברנן האב הייתה השכלה בסיסית בלבד והוא עבד כלוטש מתכות, אך הוא הגיע לתפקיד ציבורי כנציב לבטיחות הציבור של עיריית ניוארק בשנים 1927–1930.
ברנן הבן התחנך בבתי ספר ציבוריים בניוארק, וב-1924 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ברינגר. לאחר מכן הוא למד בבית הספר וורטון של אוניברסיטת פנסילבניה, שם הוא סיים ב-1928 תואר בכלכלה בהצטיינות. בעת לימודיו שם הוא הצטרף לאחוות דלתא-טאו-דלתא. ב-1931 סיים ברנן את בית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד כאחד המצטיינים בכיתתו והיה לחבר בלשכה לסיוע משפטי בהרווארד.
בגיל 21 נשא ברנן לאישה את מרג'ורי לאונרד, שאותה הוא הכיר בעת לימודיו בבית הספר התיכון. לזוג נולדו שלושה ילדים.
ראשית הקריירה המשפטית
לאחר סיום לימודיו בהרווארד, החל ברנן לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי במדינתו ניו ג'רזי, שם הוא עסק בדיני עבודה במשרדו של פיטני הרדין, שלימים היה למשרד עורכי הדין "דיי פיטני". במלחמת העולם השנייה התגייס ברנן לצבא ארצות הברית ובמרץ 1942 מונה כקצין בדרגת מייג'ור. ב-1945 הוא שוחרר בדרגת קולונל. ב-1949 מונה ברנן כשופט על ידי מושל ניו ג'רזי אלפרד דריסקול. ב-1951 מינה דריסקול את ברנן כשופט בבית המשפט העליון של ניו ג'רזי.
מינויו
ב-1956, זמן קצר לפני הבחירות לנשיאות שנערכו באותה שנה, מינה הנשיא דווייט אייזנהאואר את ברנן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במינוי פגרה. יועצי הנשיא סברו שמינויו של מועמד קתולי דמוקרט מצפון-מזרח ארצות הברית ימשוך מצביעים לטובת אייזנהאואר הרפובליקאי בבחירות המתקרבות.
ברנן משך את תשומת ליבו של הרברט בראונל, הבן, התובע הכללי בממשלו של אייזנהאואר ויועצו המשפטי המרכזי, כאשר נשא ברנן נאום כמחליפו של נשיא בית המשפט העליון של ניו ג'רזי ארתור ואנדרבילט. מבחינתו של בראונל, ניכרה בנאומו של ברנן שמרנות, במיוחד בסוגיות פליליות.
מינויו של ברנן ניצב מול מחלוקת קטנה משתי זוויות. הליגה הליברלית הלאומית התנגדה למינויו של קתולי, מתוך מחשבה שהוא יסתמך על אמונותיו הדתיות יותר מאשר על החוקה בשבתו על כס השיפוט.. הסנאטור ג'וזף מקארתי קרא תמלילים מנאומו של ברנן בו הוא זלזל בחקירות האנטי-קומוניסטיות השאפתניות יתר על המידה וכינה אותם ציד מכשפות. לאחר השימוע שנערך לברנן ב-1957, שבו הוא הגן על עצמו מפני התקפותיו של מקארתי וטען שהוא יפסוק אך ורק על בסיס החוקה ולא על סמך חוק הכנסייה, אושר מינויו על ידי הסנאט של ארצות הברית כמעט פה אחד, כשהמתנגד היחידי היה מקארתי עצמו.
גורמים נוספים שהיו קשורים למינויו של ברנן היו מעמדו כשופט מדינתי. אף שופט שכיהן קודם לכן בבתי המשפט של המדינות לא מונה לבית המשפט העליון מאז מינויו של בנג'מין קרדוזו ב-1932. כמו כן הייתה גם שאיפתו של אייזנהאואר להראות כבעל זיקה לשתי המפלגות לאחר שמינה לבית המשפט העליון שני רפובליקנים: ארל וורן וג'ון מרשל הרלן השני.
ברנן אייש את מושבו של השופט שרמן מינטון שפרש. הוא כיהן על כס השיפוט עד לפרישתו ב-20 ביולי 1990 כאשר פרש מסיבות בריאות. במקומו מונה השופט דייוויד סוטר. הוא היה השופט הפדרלי האחרון שנותר על כסאו מבין אלו שמונו על ידי הנשיא אייזנהאואר. לאחר מכן הוא לימד במרכז למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון עד 1994. עם 1,360 פסקי הדין שכתב, הוא שני רק לויליאם אורוויל דאגלס.
תקופת נשיאותו של וורן
כליברל גלוי לב לכל אורך הקריירה שלו, היה לברנן תפקיד מוביל בהרחבת זכויות הפרט בבית המשפט העליון בנשיאותו של וורן. ברנן היה פעיל מאחורי הקלעים בתקופה זו, בשידול עמיתיו השמרנים להצטרף להחלטות בית המשפט. חוות הדעת של ברנן בנוגע לזכות הבחירה, בפסק הדין "בייקר נגד קאר" ; בנוגע להליכים הפליליים, בפסק הדין "מלוי נגד הוגאן" ; בנוגע לסעיפי חופש הדיבור וחופש ההתאגדות שבתיקון הראשון, בפסק הדין "רות' נגד ארצות הברית" ; ובנוגע לזכויות האזרח, בפסק הדין "גרין נגד מועצת בית הספר המחוזי של מחוז ניו קנט" ; היו כמה מפסקי הדין החשובים שבתקופת נשיאותו של וורן בבית המשפט העליון. תפקידו של ברנן בהרחבת זכות הדיבור על פי התיקון הראשון בולט במיוחד, כאשר הוא כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "ניו יורק טיימס נגד סאליבן" מ-1964, בו נוצרו מגבלות חוקתיות על חוק לשון הרע. היה זה ברנן שטבע המושג "האפקט המצנן" (chilling effect) בפסק הדין "דומבורסקי נגד פפיסטר" מ-1965. ידידותו הקרובה עם נשיא בית המשפט העליון ארל וורן, שלעיתים קרובות הטיל על ברנן את המשימה לכתוב את דעת הרוב, גרמה לשאר השופטים לכנותו "סגן נשיא בית המשפט העליון".
במושב בית המשפט של 1962–1963, היה אחד מעוזריו המשפטיים של ברנן ריצ'רד פוזנר, שלימים היה מייסדו של זרם הניתוח הכלכלי של המשפט ואחד מחוקרי המשפט המשפיעים ביותר בארצות הברית.
תקופות נשיאותם של ברגר ורנקוויסט
בתקופת נשיאותו של וורן ברגר, היה בית המשפט העליון שמרני יותר, וברנן היה מתנגד תקיף לעונש המוות ותומך של זכויות ההפלה המלאכותית, והצטרף לרוב בפסיקות שהיוו ציון דרך בשתי הסוגיות, פסק הדין "פורמן נגד ג'ורג'יה" מ-1972 בנוגע לעונש המוות, ופסק דין רו נגד וייד מ-1973 בנוגע לחופש ההפלה. עם השבעתו של השופט השמרן ביותר, ויליאם רנקוויסט, והחלפתם של וורן ברגר ולואיס פאוול המתונים באנטונין סקאליה ואנתוני קנדי, מצא ברנן את עצמו יותר ויותר בעמדת מיעוט. באותה תקופה היה השופט היחיד שהצטרף לדעותיו ת'ורגוד מרשל, והחל מ-1975 נותרו השניים השופטים הליברלים היחידים שכיהנו עוד בתקופתו של וורן. ביירון וייט היה השופט השלישי שמונה בתקופתו של וורן וכיהן בתקופתו של רנקוויסט, אך לעיתים קרובות הוא הצביע עם השמרנים בבית המשפט, במיוחד בפסקי דין שנגעו לדין הפלילי או להפלות. תמימות דעים זו הובילה את עוזרים המשפטיים של ברנן ושל מרשל לכנות אותם "השופט ברנן-מרשל" לנוכח ההתנגדות השמרנית החזקה של שאר השופטים כלפיהם. ברנן הכריז בפסק הדין "פורמן נגד ג'ורג'יה" שהוא סבור שעונש המוות מפר את האיסור של התיקון השמיני על "עונש אכזרי ובלתי רגיל", ועד תום כהונתו על כס השיפוט, הגישו ברנן ומרשל חוות דעת מיעוט בכל פסק דין שאישר הטלת עונש מוות. לא עלה בידו של ברנן לשכנע אף אחד מהשופטים האחרים בצדקתו, אך בסופו של דבר הסכים לה השופט הארי בלקמן ב-1994, לאחר פרישתו של ברנן.
ברנן כתב שלושה פסקי דין של בית המשפט העליון שקבעו שלעותרים הייתה זכות עמידה על נזקים כספיים (כספי פיצויים וכספי ענישה) רק על בסיס הפרה לכאורה של מגילת הזכויות. בפסק הדין "ביוונס נגד שישה סוכנים אנונימיים", פסק ברנן בנוגע לסעיף החיפוש והתפיסה הבלתי הגיוניים של התיקון הרביעי. בפסק הדין "דייוויס נגד פסמן" (Davis v. Passman) הרחיב ברנן את הנימוק הזה למרכיב ההגנה השווה שבסעיף ההליך הראוי שבתיקון החמישי, בתביעה על אפליה מגדרית בתעסוקה שהוגשה נגד חבר קונגרס לשעבר (סעיף 8 של חוק זכויות האזרח (1964) במפורש לא חל על עובדי הקונגרס). בפסק הדין "קארלסון נגד גרין" (Carlson v. Green) הרחיב ברנן שוב את הנימוק הזה לסעיף ה"עונש האכזרי והבלתי רגיל" שבתיקון השמיני, בתביעה שהוגשה על ידי מנהלי עזבונו של אסיר פדרלי שנפטר.
בשני המושבים האחרונים שלו על כס השיפוט כתב ברנן חוות דעת שנויות במחלוקת בפסקי הדין "טקסס נגד ג'ונסון" ו"ארצות הברית נגד אייכמן". בשני התיקים, פסק בית המשפט שהתיקון הראשון מגן על הזכות לביזוי דגל ארצות הברית.
ב-1982 הלכה לעולמה רעייתו של ברנן, מרג'ורי. חודשים ספורים לאחר מכן, כשהיה בן 77, נישא ברנן בשנית למרי פולר, ששימשה כמזכירתו במשך 26 שנים. לעמיתיו של ברנן נודע על נישואיו השניים באמצעות מזכר משרדי קצר שבו נכתב, "מרי פולר ואני נישאנו אתמול ואנחנו נוסעים לברמודה".
משנתו השיפוטית
ברנן האמין אמונה עמוקה במגילת הזכויות, וכבר בראשית הקריירה שלו הוא טען שהיא צריכה להיות משולבת בחוקי המדינות בנוסף לכך שהיא חלה על חוקי הממשלה הפדרלית. לעיתים קרובות הוא נקט בעמדה לטובת זכויות הפרט נגד המדינה, ולעיתים קרובות העדיף נאשמים בפלילים, בני מיעוטים, עניים ושאר קבוצות שלא יוצגו כראוי. יותר מכך, הוא נרתע באופן כללי מהעמדות האבסטולוטיסטיות של השופטים הוגו בלאק וויליאם אורוויל דאגלס, שלא נטו להתפשר. הוא היה מעוניין להתפשר כדי לזכות בדעת הרוב של השופטים. מתנגדיו השמרנים של ברנן תקפו אותו כמי שקידם את האקטיביזם השיפוטי, והאשימו אותו על הגעה להחלטות לפני שביסס אותן בהיגיון המשפטי המתאים. בעת שפרש, אמר ברנן שמבחינתו התיק החשוב ביותר שבו הוא דן היה פסק הדין "גולדברג נגד קלי", שבו הוא פסק שהממשל המקומי, המדינתי או הפדרלי לא יכולים להפסיק תשלומי רווחה לאדם ללא שימוע מוקדם.
ברנן גם גילה עניין בתקדימים או בהימנעות מעמדות "אבסולוטיסטיות" במקרים שנגעו לעונש המוות, שכן הוא האמין שנטילה מכוונת של חיים על ידי המדינה, כעונש, היא מטבעה אכזרית ובלתי רגילה. ברנן ובעל בריתו הקרוב ביותר בבית המשפט, ת'ורגוד מרשל, הגיעו למסקנה בפסק הדין "פורמן נגד ג'ורג'יה" שעונש המוות היה מכל הבחינות מנוגד לחוקה, ומעולם לא קיבל את הלגיטימיות בפסק הדין גרג נגד ג'ורג'יה, שבו נפסק ארבע שנים קודם לכן שעונש המוות כן תאם את החוקה. לאחר מכן, כתבו ברנן ומרשל חוות דעת מיעוט לסירוגין, כשלכל אחת מהן הצטרף השני, בכל פסק דין בו הוגש ערעור על עונש מוות.
ברנן גם כתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין "גלאס נגד לואיזיאנה". בתיק זה בחר בית המשפט שלא לשמוע את העתירה שבה נקרא תגר על התאימות לחוקה של השימוש בכיסא חשמלי כאמצעי לביצוע עונש מוות. בחוות דעתו בפסק דין זה כתב ברנן:
ברנן סיכם את דבריו בציינו שהמתה בחשמול היא "לא פחות מהטכנולוגיה העכשיוית המקבילה להעלאה על המוקד".
ברנן הצביע עם הרוב בפסק דין רו נגד וייד שקבע את חוקיותן של ההפלות ברמה הלאומית. הוא גם הצביע עם דעת הרוב בפסק הדין "ז'קוביל נגד אוהיו" (Jacobellis vs Ohio), שקבע את הסטנדרטים המחמירים ביותר להאשמות במעשים מגונים ולמעשה התיר כל דבר למעט פורנוגרפיה קשה. הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסק דין באוורס נגד הארדוויק, שאפשר למדינות להעמיד לדין על ביצוע מעשה סדום בהסכמה, ובסופו של דבר הוא סבר שפורנוגרפיה קשה מוגנת גם היא על ידי החוקה. ברנן נחשב כאחד מהשופטים הליברלים ביותר בהיסטוריה של בית המשפט העליון.
מותו ומורשתו
ויליאם ברנן נפטר ב-24 ביולי 1997 במחוז ארלינגטון שבווירג'יניה. ארונו הוצב באולם הגדול של בניין בית המשפט העליון של ארצות הברית והוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
ב-1969 העניקה אוניברסיטת נוטרדאם לברנן את המדליה שנחשבת למכובדת ביותר בקרב הקתולים בארצות הברית.
ב-1984 נקרא הבניין ההיסטורי של מחוז הדסון שבג'רזי סיטי שנפתח ב-1910 על שמו של ברנן.
ב-1987 הוענק לברנן פרס הסנאטור ג'ון היינץ על שירות ציבורי משמעותי, פרס שמוענק מדי שנה על ידי קרן פרסי ג'פרסון.
ב-1989 הוענקה לברנן מדליית החירות.
ב-30 בנובמבר 1993 העניק הנשיא ביל קלינטון לברנן את מדליית החירות הנשיאותית.
ב-2010 נכנס ברנן להיכל התהילה של ניו ג'רזי. באותה שנה הוקם בסן אנטוניו שבטקסס בית הספר תיכון שנקרא על שמו.
פארק ברנן, הניצב מול בניין בית המשפט ההיסטורי של מחוז אסקס שבניוארק, קרוי על שמו של ברנן, ופסל בדמותו נוצב בחזית בניין המחוז.
ריאל קטרי
ריאל קטרי (ערבית: ريال قطري, תקן ISO 4217: QAR) הוא המטבע בקטר. שמו המקוצר הוא ر.ق או QR. המטבע מחולק ל-100 דירהם.
היסטוריה
עד 1966 המטבע הרשמי בקטר היה הרופי ההודי כמטבע הרשמי של המדינה, שמו הרשמי היה רופי המפרץ הפרסי. כשמטבע הרופי פיחת הוחלט להחליפו, כמו שאר המדינות שהשתמשו בו במפרץ הפרסי. כשעזבו את הרופי הוא הוחלף זמנית לריאל סעודי ואז הפך לריאל קטרי ודובאי ששוויו היה 1.065 לרופי. כשדובאי עברה לאיחוד האמירויות הערביות הפך המטבע ב-1973 לריאל קטרי.
אלסנדרו סטראדלה
חייו
לא הרבה ידוע על ראשית חייו, אבל מוצאו ממשפחה אריסטוקרטית, הוא למד בבולוניה וכבר עשה לו שם כמלחין בגיל 20, בהזמנת המלכה כריסטינה משוודיה. ב-1667 עבר לרומא, שם חיבר יצירות רבות, בעיקר מוזיקת קודש, והחל לחיות חיי הפקרות. יחד עם חבר ניסה למעול בכספי הכנסייה הקתולית, אבל זממו התגלה. הוא נמלט מהעיר וחזר רק לאחר זמן רב, כשחשב שאין נשקפת לו עוד סכנה. לרוע מזלו, פרשיות רבות שניהל בחוסר דיסקרטיות עם נשים החלו להקים לו אויבים בקרב בעלי הכוח וההשפעה בעיר, והוא נאלץ לעזוב את רומא לצמיתות.
ב-1677 נסע לוונציה, שם שכר אותו אציל רב-עוצמה כמורה למוזיקה לפילגשו. כצפוי, לא עבר זמן רב וסטראדלה הסתבך איתה ונאלץ להימלט כשקשר האהבהבים שלהם נחשף. אבל הפעם שכר האציל כנופיית בריונים לעקוב אחר ולהרגו, מעשה שהיה רחוק כחוט השערה מהוצאתו לפועל. סטראדלה פנה לג'נובה, שם כתב אופרות וקנטטות; הוא הסתבך שוב בקשר אהבהבים עם אישה בלתי מתאימה והפעם הצליח המתנקש השכיר לתפוס אותו בפיאצה באנקי ולדקור אותו למוות.
השפעתו של סטראדלה כמלחין הייתה עצומה בשעתה, אם כי במאה הבאה העיבו על תהילתו קורלי, ויולדי ואחרים. קרוב לוודאי, שחשיבותו הגדולה ביותר היא בהמצאת הקונצ'רטו גרוסו: אומנם קורלי, באופוס 6 שלו, היה הראשון לפרסם יצירות בשם זה, אבל סטראדלה השתמש בצורה זו בבירור במועד מוקדם יותר, באחת הסונאטות שלו לויולה דה גמבה. בהתחשב בכך, שהשניים הכירו איש את רעהו, סביר להניח שהייתה כאן השפעה ישירה.
סטראדלה כתב לפחות שש אופרות וכן מספר רב של קנטטות ואורטוריות. כמו כן כתב 27 יצירות אינסטרומנטליות נפרדות, רובן לכלי קשת ובסו קונטינואו, ובאופן טיפוסי, בצורת הסונאטה דה קייזה.
חייו הססגוניים ומותו העקוב מדם יצרו ללא ספק סיפור עלילה, הראוי לאופרה בזכות עצמו. שלושה מלחינים יצרו אופרות המבוססות על חייו, והמפורסם בהם הוא פרידריך פון פלוטו ב"אלסנדרו סטראדלה" שלו (המבורג, 1844).
ד"ר דרה
אנדרה רומל יאנג (באנגלית: Andre Romelle Young), הידוע יותר בשם הבמה ד"ר דרה (באנגלית: Dr. Dre; נולד ב-18 בפברואר 1965 בעיר קומפטון, מחוז לוס אנג'לס) הוא ראפר, מפיק מוזיקלי ויזם אמריקאי. דרה הוא אחד ממפיקי הראפ והיפ-הופ (מוזיקה שחורה פופולרית) המצליחים והידועים ביותר. דרה משתייך לקבוצת "החוף המערבי" של ההיפ-הופ האמריקאי, היה בין חברי הרכב הראפ N.W.A ומזוהה יותר מכל כאיש אשר גילה את הראפרים: סנופ דוג, אמינם, 50 סנט, דה גיים וקנדריק לאמאר, הפיק את אלבומיהם החשובים ופיתח את הקריירה שלהם, וכממציא של תת-הז'אנר המצליח ג'י-פאנק (שילוב של גאנגסטה ראפ ופאנק) בתחילת שנות ה-90.
במאי 2014 הגדיר עצמו כ"מיליארדר הראשון בהיפ-הופ" לאחר שאפל רכשה את החברה שייסד, "ביטס אלקטרוניקס", תמורת 3 מיליארד דולר. אולם על פי "פורבס", הונו הכולל הוערך לאחר המכירה בכ-550 מיליון דולר "בלבד".
ביוגרפיה
דרה נולד בשם אנדרה רומל יאנג בקומפטון, קליפורניה, ב-18 בפברואר 1965, בנם של תיאודור ורנה יאנג. שמו האמצעי נגזר מהרומלס, קבוצת ה-R&B החובבים של אביו. הוריו נישאו ב-1964, נפרדו ב-1968, והתגרשו ב-1972. אמו נישאה בשנית לקרטיס קרייון ונולדו להם שלושה ילדים: הבנים ג'רום וטיירי (שניהם נפטרו) והבת שמקה. מאוחר יותר נישאה בשלישית לוורן גריפין, מה שהוסיף למשפחה שלוש אחיות חורגות ואח חורג אחד; האחרון יתחיל בסופו של דבר לראפ תחת השם Warren.G.
היעדרויות תכופות של דרה מבית הספר סיכנו את מעמדו כצולל בנבחרת השחייה של בית הספר. לאחר התיכון, הוא למד בבית הספר למבוגרים בצ'סטר בקומפטון בעקבות דרישותיה של אמו לקבל עבודה או להמשיך בלימודיו. לאחר נוכחות קצרה בבית ספר לשידורי רדיו, הוא עבר למגורי אביו ולמעון סבו וסבתו לפני שחזר לבית אמו.
השנים הראשונות
בהשראת השיר Grandmaster Flash "The Adventures of Grandmaster Flash on the Wheels of Steel", ד"ר דרה השתתף לעיתים קרובות במועדון בשם Eve's After Dark כדי לצפות בדי ג'ייז וראפרים רבים בהופעה חיה. לאחר מכן הוא הפך לדי ג'יי במועדון, בתחילה תחת השם "Dr. J", על סמך הכינוי של יוליוס ארווינג, שחקן הכדורסל האהוב עליו. במועדון הוא פגש את הראפר השאפתן אנטואן קארבי, לימים הפך לחבר DJ Yella מ-N.W.A. זמן קצר לאחר מכן הוא אימץ את הכינוי ד"ר דרה, שילוב של הכינוי הקודם ד"ר ג'יי ושמו הפרטי, המתייחס לעצמו כ"מאסטר במיקסולוגיה".
ב-1984, היה חבר בהרכב אלקטרו-הופ בשם "World Class Wreckin' Cru" שהוציאה את אלבום הבכורה שלה תחת הלייבל Kru-Cut ב-1985. הקבוצה תהפוך לכוכבות של סצנת האלקטרו-הופ ששלטה בהיפ הופ בתחילת אמצע שנות השמונים של החוף המערבי. "Surgery", אשר שוחרר רשמית לאחר שהוקלט לפני הקמתה הרשמית של הקבוצה, יציג באופן בולט את ד"ר דרה על הפטיפון. התקליט יהפוך ללהיט הראשון של הקבוצה, וימכר 50,000 עותקים באזור קומפטון. ד"ר דרה ו-DJ Yella ביצעו גם מיקסים עבור תחנת הרדיו המקומית KDAY, והעלו את הרייטינג של תוכנית העומס שלה אחר הצהריים The Traffic Jam.
לאחר מחלוקת עם Eazy-E, דרה עזב את הקבוצה בשיא הפופולריות שלה בשנת 1991 בעצת חבר, וכותב השירים של N.W.A, ה-D.O.C. ושומר הראש שלו באותה תקופה, שוג נייט. נייט, איש חזק ומפחיד ידוע לשמצה, הצליח לגרום ל-Eazy-E לשחרר את יאנג מהחוזה שלו, ובעזרת ד"ר דרה כאמן הדגל שלו, הקים את Death Row Records. ב-1992, יאנג הוציא את הסינגל הראשון שלו, שיר הכותרת של הסרט Deep Cover, שיתוף פעולה עם הראפר סנופ דוג, אותו הכיר דרך וורן ג'י. אלבום הסולו הראשון של ד"ר דרה היה The Chronic, שיצא תחת התקליטים Death Row Records עם שוג נייט כמפיק בפועל. יאנג הוביל סגנון חדש של ראפ, הן מבחינת הסגנון המוזיקלי והן מבחינת התוכן הלירי, כולל הצגת מספר אמנים לתעשייה כולל סנופ דוג, קורופט, דאז דילינג'ר, RBX, הגברת הזעם, נייט דוג וג'וול.
מלבד העבודה על החומרים שלו, ד"ר דרה הפיק את אלבום הבכורה של סנופ דוג, Doggystyle, שהפך לאלבום הבכורה הראשון של אמן שנכנס למצעד האלבומים של בילבורד 200 במקום הראשון.
ב-1995, Death Row Records החתימה את הראפר 2Pac, והחלה למקם אותו ככוכב הגדול שלהם: הוא שיתף פעולה עם ד"ר דרה בסינגל המצליח מבחינה מסחרית "California Love", שהפך לשיר הראשון של שני האמנים בראש ה-Billboard Hot 100. "California Love" זיכה את ד"ר דרה במקום הראשון שלו ב-Billboard Hot 100 ושתי מועמדויות לגראמי.
עם זאת, במרץ 1996 יאנג עזב את הלייבל על רקע מחלוקת על חוזה וחששות גוברים שהבוס של הלייבל מושחת, לא ישר כלכלית וחסר שליטה. מאוחר יותר באותה שנה, הוא הקים את הלייבל שלו, Aftermath Entertainment, תחת תווית ההפצה של Death Row Records, Interscope Records. לאחר מכן, Death Row Records סבלה ממכירות גרועות עד 1997, במיוחד בעקבות מותו של 2Pac והאשמות הסחטות שהוגשו נגד נייט.
ד"ר דרה הופיע גם בסינגל "No Diggity" של קבוצת ה-R&B Blackstreet ב-1996: גם הוא זכה להצלחה במכירות, הגיע למקום הראשון ב-Hot 100 במשך ארבעה שבועות רצופים, ומאוחר יותר זכה בפרס ה-R&B הטוב ביותר על ידי צמד או קבוצה ב- פרסי הגראמי לשנת 1997.[31] לאחר ששמעו אותו בפעם הראשונה, כמה מעמיתיו לשעבר של ד"ר דרה, כולל 2Pac, הקליטו וניסו לשחרר שיר בשם "Toss It Up", המכיל מספר עלבונות המכוונים לד"ר דרה.
האלבום Dr. Dre Presents the Aftermath, שיצא ב-26 בנובמבר 1996, כלל שירים של ד"ר דרה עצמו, כמו גם של אמני Aftermath Entertainment שחתמו לאחרונה, ורצועת סולו "Been There, Done That", שנועדה להיות סמל סמלי. פרידה מגנגסטה ראפ. למרות היותו סיווג פלטינה על ידי ה-RIAA האלבום לא היה פופולרי במיוחד בקרב חובבי מוזיקה. באוקטובר 1996, דרה ביצע את "Been There, Done That" בסאטרדיי נייט לייב. בשנת 1997, ד"ר דרה הפיק מספר רצועות באלבום של המשרד.
השנים המאוחרות
נקודת המפנה עבור Aftermath הגיעה ב-1998, כאשר ג'ימי איובין, ראש הלייבל האם של Aftermath Interscope, הציע לד"ר דרה להחתים את אמינם, ראפר לבן מדטרויט. דרה הפיק שלושה שירים וסיפק שירה לשניים באלבום הבכורה המצליח והשנוי במחלוקת של אמינם The Slim Shady LP, שיצא ב-1999. הסינגל המוביל של ד"ר דרה הפיק מאותו אלבום, "My Name Is", הביא את אמינם לתשומת לב ציבורית בפעם הראשונה, והצלחתו של The Slim Shady LP - הוא הגיע למקום השני ב-Billboard 200 וזכה להערכה כללית מפי מבקרים – החיו את השאיפות המסחריות והכדאיות של הלייבל.
אלבום הסולו השני של ד"ר דרה, 2001, שיצא ב-16 בנובמבר 1999, נחשב לחזרה ראוותנית לשורשי הגנגסטה ראפ שלו.[41] בתחילה הוא נקרא The Chronic 2000 כדי לרמוז שהוא המשך למאמץ הבכורה שלו הסולו The Chronic, אבל נקרא מחדש 2001.