cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פאביו קוואליארלה
נבחרת איטליה
לאחר טורניר היורו הוחלף דונאדוני במרצ'לו ליפי. תחת המאמן החדש היה שותף קוואליארלה בחמישה משחקים במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010, וכן זומן לסגל איטליה לגביע הקונפדרציות 2009, שם הודחה איטליה במפתיע בסיום שלב הבתים. קוואליארלה רשם הופעה אחת בטורניר. שערו הראשון של קוואליארלה תחת ליפי היה במשחק ידידות מול כשבוע לפני פתיחת מונדיאל 2010, שהסתיים בשוויון 1:1.
קוואליארלה זומן על ידי ליפי לסגל איטליה למונדיאל, שהיה מהגרועים בתולדות הנבחרת והסתיים בהדחה מהמקום האחרון בבית ו'. הוא לא שותף בשני משחקיה הראשון של איטליה, בשניהם סיימה בשוויון 1:1 מול נבחרות ו, ועלה כמחליף במחצית משחקה האחרון של איטליה בטורניר, מול, במקומו של אלברטו ג'ילארדינו. קוואליארלה היה מעורב בשער הראשון של קבוצתו בדקה ה-81, לאחר שבעיטת יעף שלו נהדפה מהקו על ידי הבלם מרטין שקרטל, ואנטוניו די נטאלה, חברו לשעבר של קוואליארלה בהתקפת אודינזה, כבש מהכדור החוזר. שתי דקות בתוך תוספת הזמן של המשחק, כבש קוואליארלה שער מצמק לזכות נבחרתו, כשהקפיץ כדור מחוץ לרחבה מעל לשוער יאן מוחה. השער הוגדר כאחד השערים היפים בטורניר, והופעתו של קוואליארלה במשחק זכתה לשבחים רבים בתקשורת האיטלקית, על רקע האכזבה הכללית מהנבחרת.
משחקו האחרון של קוואליארלה במדי הנבחרת היה משחק ידידות מול ב-17 בנובמבר 2010, כחצי שנה לאחר המונדיאל, ובו הוא כבש את שערה היחיד של איטליה במשחק שהסתיים בשוויון 1:1. ב-2 בספטמבר 2014, כארבע שנים אחרי הופעתו האחרונה במדי הנבחרת, זכה קוואליארלה לזימון מחודש לסגל על ידי המאמן אנטוניו קונטה, מאמנו לשעבר ביובנטוס. הוא זומן לקראת משחק הידידות של איטליה מול ולקראת משחקיה של הנבחרת במוקדמות יורו 2016 מול  ו, אך לא שותף כלל במהלכם.
קליגולה (סרט)
קליגולה (באנגלית: Caligula) הוא סרט ביוגרפי בעל תוכן מיני איטלקי/אמריקאי משנת 1979, אותו ביים טינטו בראס, עם סצינות נוספות אותם ביימו ג'אנקרלו לואי ומייסד פנטהאוז בוב גוצ'יונה. הסרט עוסק בעלייתו ונפילתו של הקיסר הרומי גאיוס יוליוס קיסר אוגוסטוס גרמניקוס, הנודע יותר בשם קליגולה. תסריט הסרט קליגולה נכתב בידי גור וידאל, היה במימון משותף עם מגזין פנטהאוז, והופק בידי גוצ'יונה ופרנקו רוסליני. מככב בו מלקולם מקדואל כקיסר. קליגולה היה הראשון בסרטים עתירי התקציב שמציג כוכבי סרטים בולטים (ג'ון גילגוד, פיטר או'טול, מלקולם מקדואל, הלן מירן) בסרט עם סצינות מין גלויות.
תקציר העלילה
בשל הגרסאות השונות של הסרט, תקציר העלילה יכול להשתנות קלות בין גרסה לגרסה.
קליגולה (מלקולם מקדואל), היורש הצעיר של הכתר של הקיסר מוכה העגבת והחצי משוגע טיבריוס (פיטר או'טול), סבור שהוא קיבל סימן רע אחרי שקיכלי עף לתוך חדרו מוקדם בבוקר אחד. מעט אחרי כן, מקרו, (גואידו מנארי), ראש המשמר הפרטוריאני, מופיע על מנת לבשר לאיש הצעיר שסבו (טיבריוס) דורש שהוא ייגש לראותו באי קפרי, שם הוא מתגורר מספר שנים ביחד עם חברו הקרוב נרווה (ג'ון גילגוד). קלאודיוס (ג'אנקרלו באדסי), קרוב משפחה רפה-שכל, ואחיו החורג והצעיר יותר של קליגולה גמלוס (ברונו בריוה), חביבו של טיבריוס. קליגולה, שחושש מהתנקשות בחייו, מפחד לעזוב, אולם אחותו האהובה דרוסילה (תרזה אֶן סאווי) משכנעת אותו ללכת.
בקפרי, מוצא קליגולה שסבו נעשה מושחת, מפגין סימנים של מחלות מין מתקדמות ומר נפש בנוגע לרומא והפוליטיקה שלה. טיבריוס נהנה להתבונן במופעי מין משפילים, לעיתים הכוללים ילדים וסטיות שאינן מדרך הטבע. קליגולה צופה בתערובת של משיכה וזוועה. המתח גואה כשטיבריוס מנסה בבדיחות הדעת להרעיל את קליגולה לפני גמלוס. אחרי שנרווה מבצע התאבדות לאור האפשרות שקליגולה יעלה לשלטון, טיבריוס מתמוטט משבץ, ומשאיר למקרו ולקליגולה לתכנן את הדרך להאיץ את עלייתו של האחרון לשלטון.
קליגולה מוכיח עצמו כשליט פופולרי, אך תמהוני, מוריד מיסים ומבטל את כל החוקים המדכאים שטיבריוס חוקק. הסנאט מתחיל למאוס בקיסר הצעיר בשל מוזרויותיו והעלבונות השונים שהוא מטיח כלפיהם. בנוסף לכך מתחילים להופיע היבטים אפלים באישיותו, הוא אונס כלה וחתן בלילה כלולותיהם בגלל פרץ קנאה קטן ומורה על הוצאתו להורג של גמלוס רק כדי לעורר את תגובתה של דרוסילה.
אחרי שהוא מגלה שקיסוניה בהריון, סובל קליגולה מחום כבד, אולם דרוסילה מטפלת בו עד שהוא מבריא. מעט אחרי שהוא מתאושש לחלוטין, קיסוניה יולדת לקליגולה בת, ז'וליה דרוסילה, וקליגולה מתחתן אתה בו במקום. במהלך החגיגה, דרוסילה מתמוטטת בזרועותיו של קליגולה מאותו חום ממנו הוא סבל. מעט אחרי כן, קליגולה מקבל אות רע נוסף בדמותה של ציפור שחורה. הוא נחפז לצידה של דרוסילה וצופה בה גוססת. קליגולה מתנסה בהתמוטטות עצבים, הוא מנפץ את פסלה של איזיס וגורר את גופתה של דרוסילה מסביב לארמון בעודו צורח בהיסטריות. כעת הוא שרוי בדיכאון עמוק, קליגולה מתהלך ברחובות רומא, מחופש לקבצן. אחרי שהות קצרה בכלא העירוני, קליגולה נחוש להרוס את מעמד הסנאטורים, אותו הוא מתעב. שלטונו נהפך להיות סדרת מעשי ביזיון נגד יסודותיה של רומא, רעיות הסנאטורים נאלצות לעבוד בשירות המדינה כפרוצות, אחוזות מוחרמות, הדת הישנה מחוללת, והוא יוזם מלחמה אבסורדית נגד בריטניה על מנת להשפיל את צבאו. הסנאטורים והצבא משתכנעים שיש לרצוח את קליגולה.
קליגולה מתהלך בחדר השינה שלו שם קיסוניה העצבנית מחכה לו. הקיכלי מופיעה בפעם האחרונה, אולם רק קיסוניה חוששת מפניו. בבוקר למחרת, אחרי חזרות על מחזה מצרי, קליגולה ומשפחתו מותקפים כשהם עוזבים את האצטדיון במתקפת פתע שבראשה עומד כיריאה. אשתו ובתו נרצחות באכזריות וכיריאה בעצמו דוקר את קליגולה בבטנו, שבהתרסה מייבב: "אני חי".
כשגופותיהם של קליגולה ומשפחתו מושלכות למטה אל מדרגות השיש והדם ניגר מהן אל רצפת השיש, מכריזים על קלאודיוס כעל הקיסר החדש.
ההפקה
וידאל פיתח את תסריטו של קליגולה ממיני סדרת הטלוויזיה של רוברטו רוסליני שלא הופקה. ביחד עם פרנקו רוסליני, אחיינו של רוברטו, כוונתו המקורית של וידאל הייתה ליצור דרמה היסטורית צנועת תקציב. כשהזוג לא הצליח למצוא מימון, יצר וידאל קשר עם איל התקשורת והמייסד והבעלים של פנטהאוז בוב גוצ'יונה. גוצ'יונה הסכים לממן את הפרויקט בשני תנאים: שהסרט יוסב למופע ראוותני ומפואר בדומה ל"סרטי הסנדל והחרב" האפיים של הוליווד בשנות החמישים והשישים, וכן שיוסף מין ועירום לתסריט על מנת לקדם את כתב העת של גוצ'יונה. וידאל ורוסליני נאותו לתנאים והפרויקט הושק.
דנילו דונאטי, הארט דיירקטור של פדריקו פליני נשכר על מנת לבנות אתרים ותלבושות יקרים ומורכבים. לוהקו שחקנים ידועים ומוכשרים, בכללם מלקולם מקדואל, הלן מירן, פיטר או'טול וסר ג'ון גילגוד. מריה שניידר הייתה מיועדת לתפקיד דרוסילה, אחותו של קליגולה שמתה בסוף, אולם עזבה את הפרויקט והחליפה אותה טרזה אן סבוי. אחרי שגוצ'יונה לא הצליח להגיע לידי הסכם עם במאים מבוססים כמו ג'ון יוסטון ולינה ורטמילר נשכר טינטו בראס, במאי איטלקי צעיר יחסית, אחרי שגוצ'יונה התרשם מסרטו הקודם והשנוי במחלוקת של בראס, Salon Kitty, שמיזג קטעי מין לתוך דרמה היסטורית עתירת תקציב. הפקת קליגולה נעשתה באולפני דיר ברומא, שם צולם הסרט הידוע קלאופטרה, 13 שנים קודם לכן. הצילומים החלו בספטמבר 1976, כשהתוכניות היו להפיץ את הסרט ב-1977.
כבר מראשיתו נתקל קליגולה בקשיים. לפי ראיון שהעניק גוצ'יונה לפנטהאוז ב-1980, וידאל (שגוצ'יונה כינה "כישרון מופלא") התחיל לעשות בעיות בראיון שנתן לטיים מגזין כשהוא כינה את הבמאים טפילים שניזונים מעבודתם של סופרים, והבמאי צריך לציית להוראות שהסופר נותן בתסריט. לפי גוצ'יונה, בראס הזועם הגיב להערתו של וידאל בכך שהוא סילק את וידאל מהאולפן. גוצ'יונה נאלץ לצדד בבראס (אותו כינה "סובל משיגעון גדלות") מכיוון ש"עבודתו של גור כבר נעשתה ועבודתו של טינטו עמדה להתחיל."
בליהוק, בתכנון ובביצוע צצו בעיות. הכוכבת הראשית שניידר חשה שלא בנוח עם סצנות המין והעירום בתסריט והתפטרה במהרה מתפקידה בסרט.
בשלב מוקדם התברר ליוצרי הסרט שלוח הזמנים הצפוף שייעדו לצילומים רוסליני וגוצ'יונה הבלתי מנוסים היו בלתי אפשרים לסרט בקנה מידה כזה. דונאטי היה צריך להשליך כמה מרעיונותיו המקוריים והמורכבים לאתרי ההסרטה ולהחליף אותם בדימויים סוריאליסטיים כמו matte paintings מוזרים, שטחים מואפלים, תפאורות רקע ומסכים ממשי. הדבר גרם לשינויים משמעותיים בתסריט, כשבראס והשחקנים מאלתרים את הקטעים הכתובים כדי שיתרחשו באתרי הסרטה שונים לחלוטין, ולעיתים צילמו קטעים חדשים לגמרי (כמו הסצנה הפותחת את הסרט) על מנת להפגין התקדמות בעת שהאתרים הפגומים או שעוצבו מחדש לא היו זמינים. ההפקה עוכבה בשל חוסר הסכמה בין בראס ודונאטי לגבי כך שבראס לא השתמש בכל אתרי ההסרטה שדונאטי הרכיב, כמו גם מכך שהתגלעו חילוקי דעות בין בראס וגוצ'יונה לגבי תוכנו המיני של הסרט.
במקביל לכך בראס לא היה שבע רצון מהתסריט שכתב וידאל. "הייתה זו עבודתו של זקן סנילי. וידאל שיכתב אותו חמש פעמים, אבל הוא עדיין אבסורדי". בעזרתו של מקדואל, כתב בראס מחדש חלקים מהתסריט.
בזמן שרוב הצילומים של קליגולה הושלמו, וידאל (שנקלע לעימותים קודם לכן בשל מעורבותו בסרט הידוע -"מיירה ברקינגרידג'") חשש מלהיות קשור להפקה כזו שיצאה מכלל שליטה, וסבר שהסרט לא יצליח, וידאל שמר מרחק מהפרויקט. לגבי וידאל הסיק בראס, "אם באמת אני אכעס על גור וידאל, אני אפרסם את התסריט שלו."
הסרט הגיע לשלב שאחרי ההפקה, גוצ'יונה תפס פיקוד על קטעי הסרט, פיטר את בראס בעקבות התנהלות כספית בזבזנית (גוצ'יונה האשים את בראס בכך שהוא צילם די סרט לכדי "פי חמישים מהגרסה המקורית של בן חור"), הוא ליהק פושעים אמיתיים כסנאטורים רומיים,
והשתמש במה שגוצ'יונה החשיב כ"נשים שמנות, מכוערות ומקומטות" בסצינות המין במקום בשפנפנות פנטהאוז. גוצ'יונה שכר את חברו ג'אנקרלו לואי על מנת לשכתב מחדש הסרט. לואי התבקש לעצב מחדש את הסרט כדי שיהלום יותר את תסריטו המקורי של וידאל, בעודו מביע את התוכן המיני שדרש גוצ'יונה. בצעד שנוי במחלוקת צילמו השניים סצינות פורנוגרפיות נועזות כדי להחליף את הסצינות שצילם בראס.
עם קטעי סרט מאולתרים רבים, שנכתבו מחדש מהטיוטה המקורית של הסרט, לואי ערבב, חתך מחדש, ומחק סצינות בסיכומו של דבר. רבות מהתמונות המיניות המפריעות אותן צילם בראס הוסרו, והחליפו אותן כשש דקות של מין חושפני שצילמו גוצ'יונה ולואי. לסיכום, העריכה הסופית של הסרט התרחקה במידה ניכרת ממה שבראס התכוון. באופן אירוני היה לה גם דמיון מועט לתסריטו של וידאל.
בתוצאותיה הלא נעימות של המריבה, גם בראס וגם וידאל ניהלו כל אחד מסע תוכחה עצמאי ותביעות משפטיות נגד גוצ'יונה, ובכך עיכבו את יציאתו לבתי הקולנוע של קליגולה. וידאל, שקיבל $200,000 תמורת התסריט, נסוג מדרישתו ל-10% מרווחי הסרט בתמורה לכך ששמו יוסר מהקרדיטים (הכותרת המקורית הייתה אמורה להיות "קליגולה של גור וידאל" (Gore Vidal's Caligula).
ב-1981, אנה די לורנצו, ששיחקה את מסלינה, תבעה את גוצ'יונה, בטענה שהוא פגע בקריירה שלה מכיוון שהשתמש בסצינות הפורנוגרפיה הבוטה בעריכה הסופית של קליגולה בלי ידיעתה, וכך קישרו אותה עם סרט פורנוגרפי. אחרי מאבק משפטי ממושך, ב-1990, פסק לה בית משפט בניו יורק $40,000 כפיצויים נזקיים.
באוגוסט 1979, שלוש שנים אחרי שההפקה החלה, יצא הסרט קליגולה להפצה בבתי הקולנוע.
אקדמיה פילארמוניקה
אקדמיה פילארמוניקה (באיטלקית: Accademia Filarmonica di Bologna) הוא מוסד השכלה מוזיקלית בבולוניה, איטליה.
ציון דרך בתולדות האקדמיה במחצית השנייה של המאה ה-18 היה קבלתם ללימודים של הזמר הדגול פארינלי (1730) ושל המלחין והמורה המפורסם האב ג'ובאני באטיסטה מרטיני (1758), יחד עם מלחינים זרים כמו הבלגי אנדרה מודסט גרטרי והבוהמייני יוזף מיסליווצ'ק, הרוסי/אוקראיני מקסים ברזובסקי ואף מוצרט הצעיר, שכולם קיבלו תעודות מן האקדמיה.
במאה ה-19 ובמאה ה-20 נקשרו בשם המכון שמות כמו רוסיני, ורדי, בויטו, וגנר, מאסנה, סן-סנס, פוצ'יני, כמו גם פילד, ליסט, ברהמס, אנטון רובינשטיין, בוזוני ורספיגי.
בראשית המאה ה-21 העומד בראש האקדמיה הוא פולוויו אנגיוס.
לידיה פינקוס-גני
לידיה פינקוס-גני (Lydia Pincus-Gany; 1929 – 7 באוגוסט 1998) הייתה מעצבת תפאורה ותלבושות ישראלית ופרופסורית חברה לעיצוב במה. עבדה עם מרבית התיאטראות ולהקות המחול בישראל ופעלה והצליחה גם מחוצה לה. הייתה ממייסדי המגמה לעיצוב במה בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ובמשך שנים רבות כיהנה כראש המגמה לעיצוב.
ביוגרפיה
לידיה פינקוס נולדה בשנת 1929 בבוקרשט בירת רומניה, שם סיימה את לימודיה התיכוניים ואת האקדמיה לאמנויות יפות במגמת סצנוגרפיה. עם סיום לימודיה החלה לעבוד בתיאטרון בבוקרשט ובערים נוספות. עיצבה ברומניה תפאורות לכ-15 הצגות. ב-1960 עלתה לישראל.
לידיה נישאה לפסח (Pascu) שכטר (1920–1992), ממנהיגי תנועת בית"ר ברומניה ואסיר ציון. עם עלייתם לישראל, עברת הזוג את שם משפחתם לגני.
מיד עם עלייתה לישראל החלה לעבוד בתיאטרון הישראלי ועיצבה תפאורות ותלבושות כמעט בכל הבמות בישראל בתחום התיאטרון והמחול. עבדה גם בתיאטראות בארצות הברית, צרפת והולנד. במשך שנות פעילותה עיצבה תפאורות ותלבושות לכ-200 הצגות.
ב-1972 הוזמנה להצטרף לסגל הפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת תל אביב, שם כיהנה כמרצה בכירה וכראש המגמה לעיצוב במה.
פינקוס-גני הייתה פעילה במספר תחומים באמנויות הבמה: בתחום התיאטרון עיצבה תפאורות ותלבושות להצגות רבות ברוב התיאטרונים בישראל ועבדה עם במאים כגון: אורנה פורת, חנן שניר, אילן רונן, ציפי פינס, תיאודור תומא, הלנה קאוט-האוסון, עדנה שביט, תום לוי, דן רונן ועוד. כן תרמה להקמתו של תיאטרון באר שבע יחד עם עדה בן נחום, תום לוי, בן-ציון מוניץ וגרי בילו - עמו קיימה קשר רב שנים והמשיכה לעבוד לצידו בבית הספר למשחק בית צבי.
כמו כן, הייתה פעילה בתחום המחול, ועיצבה תפאורות ותלבושות להפקות כמו "סינדרלה", "היפהפייה הנרדמת" ו"רומיאו ויוליה" בבלט הישראלי, ולהפקות מחול מודרני עבור להקת בת שבע ותאטרון מחול ענבל.
פינקוס-גני עיצבה תפאורה ותלבושות גם למופעי בידור ופולקלור המבוססים על שפת התיאטרון, בהם עיצובים ללהקת כרמון למופעיה ברחבי העולם שזכו לשבחים בעיתונות, וללהקות צבאיות ברחבי ישראל.
פינקוס-גני הייתה אחת התפאורניות הישראליות הבודדות שהצליחו גם מחוץ לישראל, בתקופה שבה ייבאו תפאורנים מרחבי העולם אל ישראל. בין השאר נכתבו שבחים על עבודתה בהולנד, "שיר האופניים", בבימוי תיאודור תומא. נכתב עליה שהיא "פותחת שביל ליצוא ישראלי מסוג חדש: ציור תפאורות ותלבושות לתיאטרונים בחו"ל". כמו כן הצליחה בפריז עם "השלג בעת הקיץ" ועם מחזות זמר בבימוי יונתן כרמון בפריז ובברודוויי.
בתחום ההוראה, שימשה פינקוס-גני כמרצה בכירה וכראש המגמה לעיצוב במה בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב ולימדה את בכירי התפאורנים בישראל, בהם משה שטרנפלד, מרים גורצקי, רוני תורן, בוקי שיף, טל יצחקי, יוסי בן ארי, פרידה שהם, דנה צרפתי, אבי וורצל, כנרת קיש ואחרים.
נפטרה לאחר מחלה ב-1998, בגיל 68. הניחה בת ובן.
השפעות
סגנונה הייחודי של פינקוס-גני לא היה בהכרח מזוהה עם השפעות ספציפיות, משום שרעיונות עבודתה נבעו תמיד מתוך המחזה הספציפי בו עסקה. אך מובן שהייתה מושפעת מן התקופה, המקום והתרבות בהם פעלה: "שהרי אדם לא גדל לבד, דברים נקלטים, נכנסים פנימה ויוצאים באינטרפרטציה אחרת". בנוסף, הכירה בהשפעתו הרבה עליה של אחד ממוריה ברומניה, הצייר מירצ'ה מרוזין (Mircea Marosin), אף שסגנונה היה שונה משלו. מלבד זאת הושפעה מן האמנים מגריט וסלבדור דאלי וממקורות השראה קולנועיים, במיוחד מהסוריאליזם הצבעוני של פליני ומסגנונו התקופתי של פרנקו זפירלי. לאורך השנים השתמשה גני בתיפאורותיה בסגנונות רבים מתולדות האמנות, אך השימוש שעשתה בהשפעות אלו היה באמן כסגנון, ולא כהשפעה כוללת.
לחיצת יד
לחיצת יד (או לחיצת ידיים, בספרות התורנית היהודית היא מכונה "תקיעת כף") היא מחווה גופנית שבה שני אנשים אוחזים אחד בידו של השני. בדרך כלל הלחיצה נעשית ביד ימין, תוך נענוע קצר של הידיים האחוזות. מקובל להשתמש במחווה זו בפגישות, פרידות, איחולי הצלחה, בהבעת הסכמה ובמעמד של חתימת חוזים. מטרת לחיצת היד היא להראות על כבוד וקרבה בין אנשים, וייתכן שמקורה במחווה שבאה להראות שהאדם מושיט את ידו לשלום, ואינו מחזיק בכלי נשק אשר יכול לאיים ולשמש ככלי תקיפה. גברים נוטים ללחוץ ידיים יותר מנשים, אך במפגשים עסקיים הלחיצה מקובלת בשני המינים. אי־לחיצת יד המושטת ללחיצה נחשבת למעשה לא מנומס ועלבון כלפי האדם המושיט את ידו ועשויה להביע הסתייגות ממנו.
היסטוריה
מחוות לחיצת היד לאות קירבה וברכה מוכרת מימי קדם. תיאורים של לחיצת יד נפוצים בפסלי מצבות ביוון העתיקה, בעולם הרומי, וכפי שמתואר בספר מכבים, גם בעולם היהודי-חילוני של תקופת סוף בית שני:
באיגרת אל הגלטים (פרק ב',9) שבברית החדשה מעיד פאולוס כי בביקורו בירושלים כאשר.
מקורות המנהג המודרני אינם ברורים, אם כי פיליס א. בסטרסון בחיבורו משנת 1978, "פולחנים חברתיים של הבריטים" (Social Rituals of the British traces), מייחס את ראשית השימוש הנוכחי בה לסר וולטר ראלי, בטוענו כי הלה הכניס מנהג זה לחצר הבריטית במהלך שלהי המאה ה-16.
על פי מקורות אחרים, לחיצת היד שונתה לצורתה הנוכחית בעולם המערבי על ידי קוויקרים אנגלים מהמאה ה-17, כאלטרנטיבה שוויונית ופשוטה יותר לצורת הבעת השלום המסובכת שהייתה נהוגה במעמדות הגבוהים באותה תקופה. תומאס ג'פרסון הפך את הטכניקה לפופולרית בזמן כהונתו כנשיא ארצות הברית, כחלופה יותר דמוקרטית לקידה שהייתה נהוגה. כיום לחיצת היד היא מנהג ידוע ומוכר ברחבי העולם, אף על פי שבתרבויות רבות מנהגים אחרים, כגון קידה או נישוק לחיים, מקובלים יותר.
לחיצת יד שימשה גם כדרך לבדוק אם לאדם חשוד יש נשק. בזמן לחיצת היד, הפגיון שהוחבא בתוך שרוולו של המתנקש היה נופל לארץ. זו יכולה להיות סיבה נוספת לכך שסירוב ללחוץ יד נחשב כחוסר נימוס.
לחיצת היד היא אחת הדרכים הנפוצות ביותר להעברת שפעת.
במחקר שנערך במכון ויצמן כי לחיצת ידיים משרתת העברת מסרים כימיים בין הלוחצים. התברר כי בהמשך ללחיצת יד ישנה נטייה להביא את היד הלוחצת לקרבת האף ולהריח אותה. זו יכולה להיות פונקציה אבולוציונית שמחליפה רחרוח הדדי שפחות מקובל באופן גלוי אצל בני אדם לעומת חיות.
סוגי לחיצות יד ומשמעותן
טקס לחיצת יד אינו אחיד ותלוי זמן, מקום ותרבות. כך למשל, באפריקה לחיצת היד אינה מלווה בקשר עין רציף שכן הדבר נתפס כהתרסה, ומאידך, בארצות דוברות גרמנית, קשר עין ולחיצת יד חזקה נחשבים לאחד מכללי הנימוס. עם זאת קיימות כמה מוסכמות הנוגעות לסוגי לחיצות יד הנבדלות במידת הלחץ, האופן שבו האדם לוחץ את היד (או הידיים במקרים מסוימים) שיש בהם כדי לאותת על מידת החיוניות, עצמת הרגש והאובייקטיביות שהצדדים משדרים.
לחיצת יד בין גברים לנשים בהלכה היהודית
ההלכה היהודית אוסרת מגע של חיבה בין גבר לנשים האסורות עליו, שהן רוב הנשים, כאשר מגע תאוותני איסורו מהתורה. נוסף על כך הוא הדיון ההלכתי בין מפרשי השו"ע האם גם מגע שאינו נעשה כדרך חיבה, אך נעשה בכוונה תחילה, אסור מדברי תורה או מדברי חכמים, רוב האחרונים פסקו שהדבר אסור מהתורה. בשל חוסר המודעות להלכה זו בימינו, פוסקי הדורות האחרונים נחלקו בשאלה האם בלחיצת יד בין גבר לאישה יש איסור מדאורייתא או מדרבנן, גם כאשר אין חשש להרהור של תאווה, וממילא היא אסורה אף כשעיקרה מחווה של כבוד ונימוס. מכל מקום לחיצת יד בין גברים לנשים אינה נהוגה בקרב יהודים אורתודוקסים, ועיקר השאלה מתייחסת למקרה בו עקב חוסר מודעות להלכה היד כבר הושטה ללחיצה, ובדחייתה יש חשש עלבון. באופן פשוט, מרבית הפוסקים מציעים למנוע את המקרה מראש, באמצעות הסברה מנומסת או החזקת הידיים מאחורי הגב ושחייה קלה קדימה לאות כבוד, גם הרב אהרנברג הסתפק לגבי החזרת יד שמא אינה דרך חיבה אך הוא דוחה סברה זו, ומסיק שאי אפשר להקל בזה.
חוסר המודעות בציבור לבעיה הלכתית זו לעיתים מעוררת מהומה ציבורית-תקשורתית בציבוריות הישראלית, שלעיתים אף מנוצלת על ידי גורמים פוליטיים או אנטי-דתיים, אשר מודעים לבעיה ההלכתית, אך מעוניינים לנצל את חוסר המודעות הציבורית לקידום האינטרסים שלהם.
כאשר זכה הרב עובדיה יוסף בפרס ישראל ב-1970, הוא סירב ללחוץ את ידה של ראש הממשלה גולדה מאיר כיוון שהיא אישה. דבר שהוביל לסערה ציבורית ולקריאה מצד גורמים מסוימים לשלול ממנו את הפרס. בהיקף רחב יותר בלט מנהג זה בטקסי חלוקת פרס ישראל שבהם עמד על הבמה, בתוקף תפקידו, ראש עיריית ירושלים, אורי לופוליאנסקי, ונמנע מללחוץ את ידי הנשים הזוכות בפרס, תוך שהוא לוחץ בחום את ידי הגברים.
זיכרון קולקטיבי
זיכרון קולקטיבי (או זיכרון קיבוצי) הוא מונח שמשמעו זיכרון משותף לכלל החברה. את המונח טבע הפילוסוף והסוציולוג הצרפתי מוריס האלבווקס בחיבוריו, שראו אור בשנות ה־20 של המאה ה־20, אולם השימוש הנרחב במושג החל רק באמצע שנות ה־70.
הנחת היסוד של תפיסה זו, היא כי העבר הנשאר בתודעתנו אינו העבר כפשוטו, אלא הדימויים שלו. דימויים אלה הם לעיתים בעלי מבנה מורכב וסלקטיבי כמו מיתוסים. במובן זה, הזיכרון הקולקטיבי הוא תמיד מערכת בה משתלבים זיכרון עובדות העבר יחד עם דימוייו. ההבדל בין היסטוריה לזיכרון קולקטיבי מובן בצורה הטובה ביותר כאשר משווים את המטרות והמאפיינים של כל אחד מהם. מטרת ההיסטוריה באופן כללי היא לספק תיאור מקיף, מדויק וחסר פניות של אירועי העבר. זה כולל לעיתים קרובות ייצוג והשוואה של נקודות מבט מרובות ושילוב של פרספקטיבות ופרטים אלה כדי לספק חשבון שלם ומדויק. לעומת זאת, הזיכרון הקולקטיבי מתמקד בפרספקטיבה אחת, למשל, הפרספקטיבה של קבוצה חברתית, אומה או קהילה אחת.
אובונטו (לינוקס)
גרסה חדשה של אובונטו יוצאת בכל שישה חודשים וגרסאות עם תמיכה לטווח ארוך יוצאות בכל שנתיים.
זיכרון קולקטיבי
היסטוריה
אסכולת האנאל יצאה חוצץ כנגד קריאת ההיסטוריה מ"למעלה" וטענה כי קריאת מסמכים, כמו פרוטוקולים, לימוד תולדות המנהיגים והבנת המהלכים הצבאיים לא תספק את התמונה ההיסטורית המלאה. זו תתאפשר רק על ידי הבנת המציאות היומיומית הכוללת מרכיבים כמו האזור הגאוגרפי התרבות החומרית, ועוד. למעשה, הביאה אסכולה זו לדיון ההיסטורי תחומי מחקר שעד אז היו שוליים כמו היסטוריה חברתית, היסטוריה של מנטליות והיסטוריה תרבותית. כל אלה יצרו תפיסה רחבה יותר של המציאות ההיסטורית, על ידי הכללת חלקים שהיו לוטים בערפל בגלל העדר מחקר בתחום. בנוסף, הייתה לאסכולה תפיסה של מהלכים עמוקים בזמן, מתוך ההבנה כי שורשים של תהליכים יכולים להיות רחוקים מאוד מהתוצר העכשווי.
אמיל דורקהיים, סוציולוג פונקציונליסט, טען כי החברה היא יותר מסך היחידים המרכיבים אותה. במשנתו, סיפק דורקהיים, הסבר היסטורי־חברתי להתהוות החברה האנושית. היא התאפיינה בלכידות מכנית – קשרים חברתיים המבוססים על מוסר משותף; לכידות האופיינית לחברות קדם תעשייתיות. הסולידריות נובעת מהדמיון בין בני האדם. אולם בעת החדשה, במאה ה־20, היא תתאפיין בלכידות אורגנית – ייווצרו קשרים חברתיים המבוססים על התמחות, שתהא הלכידות האופיינית לחברות מתועשות. סולידריות זו תהא נשענת דווקא על ההבדלים בין האנשים מחד, ועל התלות ההדדית הנוצרת כתוצאה מכך. על מנת שאכן תיווצר תפקודה של החברה כביכול כיצור אורגני, היא חייבת למצוא את המשותף. דורקהיים מצא את המשותף החדש בבניה של תודעה משותפת. על פי האלבווקס, תלמידו, זיכרון קולקטיבי הוא חלק מאותה תודעה משותפת.
זיכרון אישי וזיכרון קולקטיבי
על פי האלבווקס קיימים שני מנגנונים בסיסיים הקשורים בזיכרון:
מדובר אמנם, בשני מנגנונים נפרדים, ועם זאת, בין שתי צורות זיכרון אלה מתקיימים קשרי גומלין, כמו, למשל, הנטייה לתעד ניסיון אישי על פי אירוע היסטורי חברתי. לעיתים נפגשים, ואף חופפים, שני המנגנונים הללו במעשה פוליטי. למשל, כינון לאומיות, הדורשת לרוב התמודדות עם כוחות וזיכרונות נגדיים.
המונח זיכרון קולקטיבי מכוון לארגונו של העבר. לטענת קליפורד גירץ, מובילי החברה מבקשים לארגן את העבר בתבניות, בעזרתן ניתן יהיה למסד את השנויים במציאות. המונח רלוונטי לעת החדשה, ובמיוחד למאה ה־20 ואילך, בגלל השנויים התכופים באורח החיים ובתרבות, ובשל המודעות לשנויים אלה. האדם המודרני נבנה מתוך רשתות של הענקת משמעויות.
האלבווקס התייחס לממד הזמן וטען כי לזיכרון הקולקטיבי, בניגוד לזיכרון האישי, יש ממד דורי. לאחר חלוף הדור, הזיכרון הופך להיסטוריה, ומזוקקים ממנו הפרטים הנוגעים לבוחרים לשמר אותו. בעקבות זיקוק זה, הזיכרון הקולקטיבי ניתן ללישה על ידי החברה, או הממשל.
זיכרון פנימי וזיכרון חיצוני
זיכרון פנימי הוא האופן שבו אדם, מוסד או מדינה רואים את אירועי העבר, בעוד שזיכרון חיצוני הוא האופן שבו הם מציגים כלפי חוץ את אופן תפיסתם את האירועים. למשל, האקדמיה (זיכרון היסטורי) של מדינה מסוימת יכולה להציג סיפר מסוים לגבי אירועי העבר (למשל, כזה שמציג את מדינתם באופן חיובי לגבי אירוע שנוי במחלוקת כדי שלא לפגוע בתדמית מדינתם), בעוד שלמעשה חוקריה מחזיקים בתפיסה אחרת של אירוע זה, שלילית יותר לכפי מדינתם. כך גם לגבי הזיכרון הרשמי (הבדל בין מה שהמדינה מציגה בפרסומיה לעומת תפיסתה האמיתית את העבר) או זה האוטוביוגרפי (כיצד ותיקי קרבות זוכרים באמת את אירועי המלחמה לעומת מה שהם מציגים למשל בספרי זיכרונותיהם). הפער בין שני סוגי הזיכרונות נובע מסיבות שונות כגון, כאמור, הרצון לתמוך במדינה בקרב הקהילה הבינלאומית, כמו גם חשש מסנקציות (במקרה של הצגת הזיכרון החיצוני את המדינה באופן שלילי) והרצון לגייס את התושבים להיות פטריוטיים לטובת מדינתם.
חלוקה לסוגי זיכרון
זיכרון קולקטיבי הוא מושג הכולל סוגי זיכרון שונים בקטגוריית העל של הזיכרון הקולקטיבי, ולהלן כמה מהמרכזיים שבהם.
השפעות הזמן
לחלוף הזמן יש השפעה מגוונת על הזיכרון. בהתייחס למשל לזיכרון קולקטיבי של סכסוכים, ניתן להתייחס לארבעה סוגי קטגוריות של השפעה.
הראשונה, כללית באופייה, והיא עוסקת בשינויים אשר מתרחשים בקונטקסט הכולל של המדינה שזיכרונה נדון. המדובר, למשל, במצב הסכסוך, בכלכלת המדינה ובלכידות החברה שבה, באופן התייחסות היריב לזיכרון הסכסוך, וביחס הקהילה הבינלאומית לפיוס בין עמים המעורבים בסכסוכים. מטבע הדברים, עם חלוף השנים מתרחשים שינויים שונים בהיבטים אלו, שינויים המשפיעים על זיכרון הסכסוך.
הקטגוריה השנייה עוסקת בחלוף הזמן מעת שהתרחש האירוע הנדון בסכסוך, דבר שבחלקו תורם לאימוץ מדויק יותר של אירועי העבר ובחלקו – לאימוץ פחות מדויק. עם חלוף הזמן יכולה לרדת מידת הסודיות מעל האירוע הנדון כך שיהיה ניתן לדבר עליו ביתר חופשיות. בנוסף, עם חלוף הזמן האנשים שלקחו חלק באירוע הנדון – למשל ותיקי קרבות – יכולים להתגבר על קשיים פסיכולוגיים שמנעו מהם לדון בפומבי באירוע קשה, הם גם פרשו מעבודתם ולכן יש להם זמן לכתוב את זיכרונותיהם, עם חלוף הזמן הם מזדקנים ורוצים לספר את סיפור חייהם בטרם ילכו לעולמם, אך יחד עם זאת – עם חלוף הזמן גם יכולה להיות התדרדרות ביכולת זיכרונם. עם חלוף הזמן גם מתרחש תהליך חילוף דורות בו מוחלף הדור שלקח חלק באירוע הנדון – שיהיה לרוב שמרני וסגור יותר – בבני הדור שלאחר מכן, שיהיה לרוב פתוח יותר לנרטיבים ביקורתיים יותר. חלוף הזמן גם ידוע כגורם שמאפשר פרספקטיבה רחבה יותר בניתוח היסטורי.
אובונטו (לינוקס)
מקור השם
פירוש השם אובונטו הוא פילוסופיה אתית הומניסטית המתמקדת באמון ובקרבה שבין כל אדם לרעהו, פילוסופיה זו מהווה עקרון חשוב עבור שבטי הזולו והקוסה.
זיכרון קולקטיבי
השפעות הזמן
הקטגוריה השלישית מתייחסת לחלוף הזמן מעת שהוקמה המדינה – וזאת כאשר המלחמה הנדונה התרחשה כחלק מהקמת מדינה (כמו לגבי "מלחמת 1948" בין הערבים ליהודים). לרוב בסמוך לאחר הקמת מדינה, דבר שכרוך בקשיים רבים, מוסדותיה יציגו סיפר מוטה וחיובי לטובת המדינה כדי לגייס ביתר קלות את בני החברה להיות פטריוטיים לטובתה. עם חלוף הזמן והתבססות המדינה, ירד הצורך לגיוס העם, ולכן גם הסיפר שיוצג על ידי המדינה יהיה פחות מוטה.
אובונטו (לינוקס)
היסטוריה ופיתוח
אובונטו בנויה על הארכיטקטורה והתשתית של דביאן ומורכבת מגרסאות לשרתים, אינטרנט של הדברים ומחשבים אישיים. גרסה חדשה של אובונטו יוצאת בכל שישה חודשים וכל גרסה מקבלת תשעה חודשים של תמיכה בחינם עם עדכוני אבטחה ותיקוני באגים. גרסה עם תמיכה לטווח ארוך יוצאת בכל שנתיים ומקבלת תמיכה לחמש שנים.
זיכרון קולקטיבי
השפעות הזמן
הקטגוריה הרביעית מתייחסת לחלוף הזמן מעת שנחתם הסכם שלום בין הצדדים, בהנחה שנחתם כזה. ככל שחולף הזמן, שוקעים ונרפאים המשקעים הפסיכולוגיים שנוצרו בקרב היריבים, באופן שמאפשר להם לאמץ נרטיבים פחות מוטים לטובתם.
אובונטו (לינוקס)
היסטוריה ופיתוח
הגרסה הראשונה של אובונטו שוחררה לראשונה בתאריך 20 באוקטובר 2004 (גרסה Warty Warthog 4.10) והייתה במימון של היזם הדרום אפריקני מרק שאטלוורת' (Mark Shuttleworth).
זיכרון קולקטיבי
הזיכרון הקולקטיבי כפעולה פוליטית
הזיכרון הקולקטיבי מהווה את אחד המנגנונים המשמעותיים ביצירת מיתוס מכונן. לטענתו של האלבווקס, המיתוס המכונן, נבנה מרצף זיכרונות קולקטיביים, הוא פרי פעילותן של אליטות פוליטיות ואינטלקטואליות, ולכן ניתן לראות בו, לפחות בתחילה, כמתווך בין הקבוצה הבונה לאומה נבנית. מכיוון שהקולקטיב לכאורה אינו "זוכר" ואינו "מדבר", לקבוצות כוח בחברה וליזמים מוסריים יש תפקיד מרכזי בעיצוב סיפור העבר הרשמי מחד, והדיון בהווה הרשמי מצד שני. וכך, מספר מצומצם יחסית של אנשים ומוסדות הם מנסחי הזהות ומבני הזיכרון ברמה המקרו־לאומית.
אובונטו (לינוקס)
היסטוריה ופיתוח
בדומה לדביאן, אובונטו משתמשת בחבילות תוכנה מסוג deb ובכלי ניהול חבילות כגון APT, וכן מנהל החבילות של אובונטו - Ubuntu Software.
זיכרון קולקטיבי
הזיכרון הקולקטיבי כפעולה פוליטית
האלבווקס תיאר את ההיסטוריה והזיכרון כשתי גישות מנוגדות לייצוג העבר. הניתוח המדוקדק של חקר המקורות ההיסטוריים המנותק מלחציה של המציאות החברתית והפוליטית מחד, ולעומתה, זיכרון קולקטיבי, הנתפס כחלק אורגני של החיים החברתיים, ולפיכך הוא ידע המעוצב כל העת על ידי צרכיה החברה. מכאן שניתן לנצל את אירועי העבר באופן סלקטיבי. אירועים אלו בכל אופן, יתבססו על זיכרונות מאירועים היסטוריים אמתיים.
אובונטו (לינוקס)
היסטוריה ופיתוח
בתאריך 8 ביולי 2005, הודיעה חברת קנוניקל על הקמת קרן אובונטו. למען מטרה זו סיפק שאטלוורת' מימון ראשוני בסך 10 מיליון דולרים. לקרן מספר מטרות עיקריות:
זיכרון קולקטיבי
הזיכרון הקולקטיבי כזירת מאבק
מאז שנות השמונים החל להתפתח בצד המונח זיכרון קולקטיבי מונח נוסף: "הזיכרון שכנגד". אם הזיכרון הקולקטיבי מבקש לבטא את האחיד, את הקונצנזוס, את הזיכרון הלאומי, הרי ש"הזיכרון שכנגד" מבקש לבטא אלטרנטיבה לזיכרונות אלה. הוא התפתח במקביל לעיסוק בפוליטיקה של זהויות. זיכרון שכנגד מתייחס בעיקר לנרטיבים חילופיים לנרטיב הדומיננטי, מפנה מקום לספורים חלופיים לספור המרכזי שאותה מבקשת המדינה והאליטות המנהיגות להציג בפנינו.
אובונטו (לינוקס)
היסטוריה ופיתוח
עד גרסה 11, סביבת שולחן העבודה ששימשה את אובונטו הייתה GNOME בגרסה 2. החל מגרסה זו, הוחלף ממשק המשתמש ב־Unity. מאז אובונטו 17.10, GNOME 3 חזר להיות הממשק המשתמש הגרפי המגיע כברירת מחדל עם אובונטו בעוד שיוניטי הוא ברירת המחדל בגרסאות הישנות שעדיין נתמכות נכון לרגע כתיבת שורות אלו (16.04). בתאריך 8 באפריל 2017 שאטלוורת' כתב "אנחנו נשקיע באובונטו GNOME עם הכוונה לספק ממשק GNOME נפלא. אנחנו עוזרים למפתחי אובונטו GNOME, לא ליצור משהו שונה או מתחרה עם המאמץ. בזמן שאני נרגש מרעיונות העיצוב ביוניטי, ומקווה ש־GNOME יהיה יותר פתוח עבורם עכשיו, אני חושב שאנו צריכים לכבד את מנהיגות העיצוב של GNOME על ידי קבלת GNOME בדרך שבה GNOME רוצים אותו. התפקיד שלנו בזה, כרגיל, נצטרך לוודא ששדרוגים, אינטגרציות, אבטחה, ביצועים וכל החוויה היא נהדרת." שאטלוורת' גם ציין שקנוניקל תפסיק את הפיתוח של אובונטו לסמארטפונים וטאבלטים.
זיכרון קולקטיבי
הזיכרון הקולקטיבי כזירת מאבק
חלק נכבד מהדיון ב"זיכרון קולקטיבי" מזוהה עם אסכולות ביקורתיות, משום שהן מזהות את המדינה או הלאומיות, כמנחילות הנצחה מלמעלה. בדרך כלל, "הזיכרונות שכנגד" מנסים לערער על "הזיכרון הקולקטיבי"; להציג אותו כלא עקבי ושקרי; אולם מאידך גיסא, גם הם מתבססים על מבני חשיבה והגיונות של הזיכרון הקולקטיבי הלאומי. הם מוצגים באותו הקשר, ולמעשה, שואפים לצור זיכרונות קולקטיבים חילופיים. הופעתם מהווה שיקוף למצבה הכולל של החברה העוברת ממצב של הגמוניה לאומית בעלת תרבות דומיננטית, לחברה רב תרבותית שבה קיימים במקביל, זה בצד זה מספר סיפורים שכולם נכונים וכולם בעין הזוכר. אחד הצירים המרכזיים בחקר "הזיכרון הקולקטיבי", הוא המתח שבין מה שהוגדר כתפיסות מונוליתיות של הזיכרון – תפיסות המייצגות סוג של קונצנזוס לבין תפיסות קונפליקטואליות. המתח מתבטא בהחלטות לגבי סוג האירועים שיונצחו, האופן שבו יעשה הדבר והתכנים שיועברו במהלך ההנצחה. בעוד המדינה שואפת לספר את סיפורה כסיפור לקראת הומוגניות ומבקשת להדגיש את המכנה המשותף, להנציח אותו ובכך לצור ולשמור על הדבק של החברה הלאומית; וזאת תוך דחיקת המהמורות, הקשיים והאתגרים שכרוכים בהקמתה ובקיומה. ואילו, "הזיכרון שכנגד" מבקש לבחון ולהעלות דווקא את אותם מהמורות וקשיים. וכך לכאורה, אם הזיכרון הקולקטיבי משרת בעיקר את היסוד השמרני במדינה, את הרעיון כי המדינה ניצבת מעל אזרחיה, הרי שהזיכרון שכנגד משרת בעיקר את היסוד ההומניסטי של המדינה, שמרכזו האדם.
אובונטו (לינוקס)
מאפיינים
התקנת ברירת מחדל של אובונטו כוללת מגוון רחב של תוכנות כגון: LibreOffice, Firefox, Thunderbird, Transmission ועוד מספר משחקים קלים כגון סודוקו, שחמט ומה־ג'ונג. ניתן להתקין חבילות תוכנה נוספות דרך Ubuntu Software (שהיא חנות יישומים הדומה לאפ סטור של אפל או ל־Microsoft Store שב־Windows), דרך מנהל החבילות Synaptic, או מהטרמינל באמצעות שימוש בפקודה APT. ניתן גם להתקין חבילות snap ו־flatpak. אובונטו פועלת תחת הרישיון הציבורי הכללי של גנו וכל התוכנות המותקנות כברירת מחדל זמינות בחינם. בנוסף, אובונטו מתקין כמה מנהלי התקן לחומרה הזמינים בפורמט בינארי בלבד אך מפאת היותן בלתי חופשיות, חבילות כאלה מסומנות כמוגבלות ("Restricted").
זיכרון קולקטיבי
הזיכרון הקולקטיבי כזירת מאבק
שימוש בזיכרון הקולקטיבי כפעולה פוליטית ניתן להדגים למשל, בפעילות המחאה של תנועת הפנתרים השחורים. אחת התגובות לפעילותה של התנועה, הייתה הקמת ועדה שמונתה לבדוק את ספרי הלימוד ועד כמה באה בהם לידי ביטוי מורשת יהודי המזרח. היה זה אקט פוליטי, שמטרתו להביא לזיכרון הקולקטיבי הישראלי את יהדות המזרח ושהתעצם וקיבל חיזוקים במהפך הפוליטי בישראל בשנת 1977.
אובונטו (לינוקס)
אבטחה
המטרה של אובונטו היא להיות כמה שיותר בטוחה מרגע התקנתה. התוכנות של המשתמש רצות עם פריבילגיות נמוכות ולא יכולות לפגוע במערכת ההפעלה ובקובצי המשתמש. כחלק מהגברת האבטחה, כלי ה־sudo נועד כדי לתת פריבילגיות זמניות לביצוע משימות מנהליות בזמן שחשבון ה־root נשאר נעול (ובכך גם יורד הנטל מהמשתמש לגשת לחשבון ה־root בכל התקנת תוכנה) גם PolicyKit מעורב במערכת ההפעלה. רוב הפורטים נשארים סגורים בשביל למנוע פריצות. באובונטו יש חומת אש המאפשרת למשתמשים שמתקינים שרתי רשת לשלוט בגישה אליהם.
אובונטו גם תומך בהצפנת דיסק מלאה.
התקנה
דרישות המערכת משתנות לפי הגרסה. לאובונטו 18.04 LTS מומלץ מחשב עם מעבד 2GHz ושתי ליבות, 2GB זיכרון, 25GB שטח אחסון פנוי בכונן קשיח, מסך ברזולוציית 1024*768 וחיבור לאינטרנט. למחשבים פחות חזקים יש הפצות אובונטו אחרות כמו לובונטו וזובונטו. אובונטו תומך בארכיטקטורת ARM ו־Power.
הדרך הטיפוסית להתקנת אובונטו היא באמצעות תקליטורי אתחול והן ניתנות להורדה כתמונת ISO. תמונות אלה נצרבות על תקליטור DVD או כונן USB. הרצת אובונטו בדרך הזאת בדרך כלל איטית יותר מלהריץ על כונן קשיח אך הרצה דרך תקליטור אתחול לא נוגעת במידע של המחשב אלא אם כן היא מקבלת הוראה מהמשתמש. אם המשתמש בוחר להפעיל את תקליטור האתחול מאשר לפתוח את אשף ההתקנה בזמן האתחול, עדיין יש את האפשרות לפתוח את Ubiquity כדי להתקין את אובונטו גם אחרי האתחול לסביבה החיה. קובצי ISO של כל הגרסאות של אובונטו זמינות להורדה באתר האינטרנט של אובונטו.
ניהול חבילות
חבילות התוכנה של הפצת אובונטו מחולקות לארבעה מאגרים שונים כדי לשקף את ההבדלים ברמת הרישוי וזמינות התמיכה, היישומים שאינם נתמכים על ידי חברת קנוניקל מתעדכנים על ידי חברי הקהילה. להלן ארבעת המאגרים: Main (ראשי) - מאגר לתוכנות חופשיות העומדות בתנאי הרישיון של אובונטו והנחיות התוכנה של דביאן. מאגר זה מכיל בתוכו גם גופנים, קושחה, וקבצים בינארים בהם ניתן לעשות שימוש ללא רישוי.
Restricted (מוגבל) - מאגר למנהלי התקנים שאינם חופשיים, התמיכה בהם מוגבלת מפאתי חוסר גישה אל קוד המקור.
Multiverse (רב עולמי) - מאגר לתוכנות העשויות להפר חוקי פטנטים או זכויות יוצרים בארצות הברית ומדינות נוספות.
המאגר הראשי והמוגבל מספקים את כל התוכנות הנדרשות לשימוש במערכת ההפעלה הסטנדרטית. להפצת אובונטו הסכמי רישוי לתוכנות מסחריות צד־שלישי בעזרתם מקבלת קנוניקל אישור להתקנת תוכנות מסחריות כגון: דפדפן האינטרנט אופרה (Opera) ונגן המדיה (RealPlayer) בהפצות השונות.
תוכנות מסחריות שאינן פותחו על ידי קנוניקל או הקהילה הרשמית של אובונטו זמינות להורדה באמצעות חנות התוכנה (Ubuntu Software) המכילה מגוון כלים, מקודדי מדיה תוכנות להפעלת סרטים ומשחקים שונים.
הפצת גרסאות חדשות
חברת קנוניקל (Canonical) היא התומכת הראשית בפרויקט של אובונטו והחל מחודש אוקטובר 2004 מפרסמת גרסה חדשה של ההפצה אחת לשישה חודשים.
דרישות מערכת
דרישות המערכת המינימליות הן: זיכרון וירטואלי בנפח 512 מגה בייט, מעבד בעל ארכיטקטורת 32 סיביות ודיסק קשיח עם מינימום 1.75 ג׳יגה בייט פנויים.
הפצות מבוססות אובונטו
הגרסה המומלצת עבור רוב המשתמשים ונתמכת באופן רשמי על ידי קנוניקל, היא גרסת Ubuntu Desktop, המיועדת למחשבים שולחניים וניידים.
החל מגרסת Artful Aardvark 17.10 סביבת שולחן העבודה הוחלפה לממשק GNOME, בניגוד לגרסאות קודמות בהן היה Unity לסביבת שולחן העבודה שהוגדרה כברירת מחדל.
לאובונטו גרסאות שונות המתחלקות בין שתי קבוצות:
אליזבת' ברקלי
אליזבת' ברקלי-לורן (באנגלית: Elizabeth Berkley Lauren; נולדה ב-28 ביולי 1972) היא שחקנית, דוגמנית ונדבנית יהודיה-אמריקאית. הופעותיה הבולטות ביותר היו בסדרת הטלוויזיה "הצלצול הגואל" והופעתה בתפקיד הראשי בסרט "נערות שעשועים".
קורות חיים
נולדה בשם אליזבת' ברקלי בפארמינגטון הילס, מישיגן למשפחה יהודית-קונסרבטיבית. היא אף חגגה בת מצווה. היא נולדה עם צבע שונה בכל עין (הטרוכרומיה)- עינה הימנית חצי ירוקה וחצי חומה, והשמאלית ירוקה. מגיל צעיר ברקלי רוקדת, ובילדותה היא התאמנה בחדר מיוחד שסידרו לה הוריה במרתף של ביתם. ב-1982, בגיל 10, היא נבחנה לתפקיד הראשי בסרט "אנני", אך לבסוף לא התקבלה. כאשר אהבתה לריקוד גדלה, החליטה ברקלי לקדם את קריירת הריקוד ונסעה לניו יורק כדי ללמוד אצל רקדנים וכוריאוגרפים מקצועיים.
קריירה
ב-1983, היא החלה להופיע במופעי בלט, ביניהם "אגם הברבורים". ברקלי הועסקה כדוגמנית בסוכנות "עלית" לפני שהפכה לשחקנית.
לאחר שסיימה לשחק בסדרה "הצלצול הגואל", ניסתה ברקלי את מזלה בקולנוע. היא נבחנה לתפקיד נעמי מאלון בסרט נערות שעשועים. סצנות הסקס והעירום הביאו להפסד כספי גבוה (ביחס להשקעה הכספית בסרט) ולביקורות גרועות ברחבי העולם.
לאחר כישלון הסרט "נערות שעשועים" וזכייה בשני פרסי "פטל הזהב" (פרס הניתן לסרטים הגרועים של השנה), ברקלי החליטה להבחן לתפקידים משניים בסרטי איכות, בתקווה לשפר את כישורי המשחק שלה לפני שהיא מקבלת תפקיד ראשי נוסף. כתוצאה מכך, היא הופיעה בתפקיד קטן בסרט "מועדון האקסיות".
ברקלי ביצעה הופעות אורח רבות בסדרות דרמה, ביניהן: CSI, ללא עקבות ו־NYPD
ב-2008, שיחקה ברקלי בסרט הקצר "The Butler's in Love". באותה שנה היא גם הופיעה בסדרת הבת "CSI: Miami". ב-2009, הופיעה ברקלי בעונה השישית והאחרונה של הסדרה "ישנן בנות".
חיים אישיים
ב-1 בנובמבר 2003 נישאה לשחקן האמריקאי-יהודי, גרג לורן (אחיינו של ראלף לורן). ברקלי שינתה רשמית את שמה לאליזבת ברקלי-לורן, אך היא עדיין משתמשת בשם הנעורים שלה באופן מקצועי. בחודש יולי 2012, היא ילדה את בנה הראשון.
ברקלי היא פעילה למען זכויות בעלי החיים, ובשנת 1997 הופיעה בפרסומת אשר עודדה אנשים להיות צמחונים.
דייב סקוט
דייב סקוט (באנגלית: Dave Scott; נולד ב-4 בינואר 1954) הוא טריאתלט אמריקאי.
ביוגרפיה
דייב סקוט גדל בדייוויס, קליפורניה, שם הוא היה שחקן כדור מים בבית הספר התיכון דייוויס, ובאוניברסיטת קליפורניה בדייוויס.
דייב סקוט זכה שש פעמים באליפות העולם באיש הברזל בהוואי: 1980, 1982, 1983, 1984, 1986 ו-1987. רק יריבו, מרק אלן, הצליח להשוות את שיאו ולזכות שש פעמים בתואר, שמונה שנים מאוחר יותר. סקוט ידוע בכינוי "האיש" (The Man).
סקוט החל ברצף הניצחונות שלו רק שנתיים אחרי תחרות איש הברזל הראשונה שלו. במהלך התקופה בה היה אלוף העולם באיש הברזל הוא שמר על תזונה טבעונית קפדנית. אולם, מאז 1992, הוא איננו עוד טבעוני.
סקוט עובד כמאמן טריאתלון, יועץ כושר, נואם בנושא מוטיבציה, פרשן ויועץ לתאגידים.
סקוט נשוי בשנית ולו שלושה ילדים. כיום הוא מתגורר בבולדר, קולורדו.
טדי
טדי הוא כינוי חיבה לשם תאודור. {{פירושונים|
ראו גם
}}
התזמורת הפילהרמונית של האג
התזמורת הפילהרמונית של האג (בהולנדית: Residentie Orkest) היא תזמורת סימפונית הולנדית השוכנת בהאג. עיקר הופעותיה מתקיימות באולם תיאטרון "אמרה".
הנריויוטה ייסד את התזמורת בשנת 1904. ביתה הראשון היה "בניין האמנויות והמדעים". לתשואות ראשונות זכתה התזמורת במהלך פסטיבל ריכרד שטראוס ב-1911, שבו ניצח המלחין עצמו על כמה מיצירותיו. תוך זמן קצר משכה התזמורת מלחינים נוספים, בהם איגור סטרווינסקי, מקס רגר, מוריס ראוול ופאול הינדמית.
ב-1915 עברו מופעי הקיץ של קונצרטי הקורזאאל בסחוונינגן מתזמורת לאמורו אל הפילהרמונית של האג. המנצח הראשי השני של התזמורת היה המלחין והמנצח פיטר ואן אנרוי, שכיהן במשרה זו מ-1917 עד לפרישתו ב-1935. פריץ שורמן התמנה למנצח הראשי הבא וכיהן במשרתו בתקופת מלחמת העולם השנייה. אחרי המלחמה היה ויליאם ואן אוטרלו המנצח הראשי, מ-1949 עד 1973.
אחרי שבניין האמנויות והמדעים נהרס בשרפה בשנת 1964, ניגנה התזמורת באולמות שונים בהאג בהיעדר משכן קבוע משלה. מסע לגיוס תרומות, שכלל הוצאת כמה הקלטות שנודעו בשם תקליטי "עזרו לנו לבנות מחדש", הביא לבניית אולם חדש לתזמורת, אולם ד"ר אנטון פיליפס, או DAPZ, שנקרא על שם אנטון פרדריק פיליפס, ממייסדי חברת האלקטרוניקה פיליפס, ובספטמבר 1987 נכנסה התזמורת אל ביתה החדש, שנחנך בטקס רשמי בנוכחות ביאטריקס, מלכת הולנד.
המנצחים הראשיים שבאו לאחר ואן אוטרלו היו ז'אן מרטינו, פרדיננד לייטנר, הנס פונק ויבגני סבטלנוב. יאפ ואן זביידן, שהיה המנצח הראשי משנת 2000 עד 2005, נושא כיום בתואר מנצח אורח של כבוד (ere-gastdirigent) של התזמורת. נמה ירווי היה מנצחה הראשי האחרון עד כה של התזמורת, מ-2005 עד 2012. ירווי נושא עכשיו בתואר מנצח ראשי אמריטוס.
באוקטובר 2012 הודיעה מועצת העיר האג על צמצום בתמיכה העירונית לתזמורת, מ-5.1 מיליון יורו ל-3.5 מיליון יורו. בתגובה על כך הביעה התזמורת את חששותיה לתוצאות שהיו למהלך זה על התזמורת, כגון אובדן משרות לכמה מן הנגנים וייצוג מופחת של יצירות סימפוניות רחבות-ממדים ברפרטואר הקונצרטי.
800
אירועים
ללא תאריך מדויק:
ממותה (אלבום)
ממותה הוא אלבום האולפן השלישי של להקת הבלוז רוק הישראלית פול טראנק. האלבום יצא לאור ב-11 בפברואר 2022, על ידי חברת התקליטים נענע דיסק. מהאלבום בלט השיר "סתלבט בקיבוץ" ביחד עם ג'ימבו ג'יי, שנבחר לשיר השנה של גלגלצ, רדיו תל אביב וכאן 88.
רקע והפקה
את האלבום הפיק סולן הלהקה גל ניסמן, ביחד עם אריאל קשת וזהר ברזילי. האלבום כולל את הסינגלים שהוציאה הלהקה בין השנים 2018 ל-2022, לצד שתי הרצועות הפותחות של האלבום, "סייף" ו"קדימה לאותו מקום", שהוקדשו לזכרו של סמל ראשון סייף ביסאן, שנפל בקרב ברצועת עזה בשנת 2008, איתו שירת ניסמן ביחידת אגוז, הסגיר של האלבום "חדוות המאבק" וכן השיר "סתלבט בקיבוץ", שיצא כסינגל רק מספר חודשים לאחר צאת האלבום.
הצלחה מסחרית
במצעד האלבומים השבועי של רשת הסטרימינג ספוטיפיי, האלבום הגיע בשיאו למקום הרביעי, כשהשיר "סתלבט בקיבוץ" מתוך האלבום במקום השני במצעד השירים של השירות.
גרף הידע
גרף הידע (באנגלית: The Knowledge Graph) הוא בסיס ידע (Knowledge base) המשמש את חברת גוגל על מנת לשפר את תוצאות החיפוש של מנוע החיפוש שלה באמצעות מידע סמנטי שנאסף ממגוון רחב של מקורות. זהו מאגר מידע המבוסס על ישויות ולא על מילות מפתח ושאילתות. אלו תשובות מלאות המראות הבנה, ולא רק תשובה אחת קצרה. מכיוון שהשאילתא אינה רק תשובה למה ששואלים אלא כוללת הקשר רחב יותר, גוגל החליטו ליצור גרף שמבין את הישויות מהעולם האמיתי ואת היחסים שלהן עם דברים אחרים. תצוגת גרף הידע התווספה למנוע החיפוש של גוגל ב-4 במאי 2012, בתחילה רק למשתמשים הנמצאים בארצות הברית, ב-4 בדצמבר 2012 גרף הידע הושק בעוד שבע שפות: ספרדית, צרפתית, גרמנית, פורטוגזית, יפנית, רוסית ואיטלקית. גרף הידע מספק מידע מובנה ומפורט על הנושא, בנוסף לרשימה של קישורים לאתרים אחרים. המטרה היא שמשתמשים יוכלו להשתמש במידע זה על מנת לפתור את השאילתא שלהם ללא צורך להיכנס לאתרי אינטרנט אחרים על מנת לאתר את פריט המידע הרלוונטי בעצמם ועל מנת לקצר את זמן החיפוש תוך הבאת התשובה בדף החיפוש. בסיכום הקצר המוצג בגרף הידע נעשה לרוב שימוש כתשובה מדוברת במאגרי Google Now.
בסיס הנתונים של גרף הידע מהווה אוסף של ישויות כמו אנשים, מקומות, מדינות, ערים, יצירות אמנות ומוזיאונים, קבוצות ספורט, מבנים מפורסמים, סרטים, שחקנים ובמאים, זמרים, להקות ואלבומי מוזיקה וכיוצא באלו והוא מכיל את רשימת הישויות, את הסיווג שלהן, מידע המתאר אותן ואת הקשרים ביניהן. לדוגמה, "גרף הידע" עשוי להבין ש"מאזדה" זה סוג של "רכב".
ב-2013, כתב ראש "גוגל חיפוש", אמית סינגל  על היכולות החדשות של מנוע החיפוש של גוגל, וסיפר שבגוגל עבדו מאוד קשה על מנת לאפשר למנוע להתמודד עם שאלות הנשאלות על ידי בני אדם. סינגל ציין שלוש פונקציות עיקריות שצריכות להתפתח בעתיד החיפוש: מענה, שיחה וצפייה מראש. ברצונם ליצור מנוע חיפוש המבוסס של שיח בין האדם למחשב. חיפוש מסוג זה הודגם על ידי ג'ואנה רייט בכנס גוגל I/O 2013, גוגל נשאל שאלה "הראה לי מה ניתן לעשות בסנטה קרוז", גוגל ענה בעזרתו של גרף הידע, הראה מידע על המקום ואת המקומות הקשורים לסנטה קרוז. כעת נשאלת השאלה הבאה, כיצד לגרום למידע להישאר רלוונטי למשתמשים, איך ינצלו את החיפוש החדש לרף הידע ואיך תוכן האיחזור ישתנה בעקבות כך.
רקע
גוגל בונה את גרף הידע על בסיס כלל השאילתות של משתמשי מנוע החיפוש ועל בסיס הקשרים בין דפי אינטרנט, על בסיס ניתוח מאגרי מידע כגון ויקיפדיה, ויקימדיה וספר העובדות העולמי של ה-CIA, בנוסף לגוגל יש שני מקורות נוספים בהם הוא משתמש, סימון Schema.org ואתרים בני סמכא. גרף הידע מאפשר להציג כתשובה לשאילתת חיפוש במנוע החיפוש של גוגל, לא רק אוסף של קישורים לדפי אינטרנט, אלא "כרטיס מידע" הכולל מידע רב שקשור סמנטית לישות עליה בוצע החיפוש. גוגל מנסה לאחזר תשובות לפי היסטוריית החיפושים של המשתמש. בגוגל מנסים ליצור רשימת לינקים לתשובות שנשאלות על ידי המשתמשים.
לדוגמה: חיפוש הערך "ירושלים" יגרום להופעה של "כרטיס מידע" משמאל לתוצאות החיפוש (במנוע העברי). כרטיס זה יכלול תמונה של העיר, מפה, תקציר הערך מתוך ויקיפדיה, תאריך הקמה, שטח, מזג אוויר, אוכלוסייה, אתרים מעניינים וקישור לדף האינטרנט או דף הוויקיפדיה שלהם וכיוצא באלו. חברת גוגל, החלה להציג את "כרטיס ההכרות" בדף התוצאות של מנוע החיפוש שלה, החל ממאי 2012, בארצות הברית. גרף הידע מציג את כל המידע הרלוונטי, גם אם קיימת יותר מתשובה אחת לשאילתת החיפוש "הטאג' מהאל", המבנה או הזמר? המשתמש מקבל סיכום של הדברים ולעיתים עובדות חדשות, בסיס נתונים סמנטי מהווה צעד חשוב בהיסטוריה של עולם המחשבים מכיוון שהוא דומה לאופן שבו בני אדם מתייחסים לישויות מההיבט שלכל ישות יש "קשרים והקשרים", תכונות וכיוצא באלו.
בניית רשת סמנטית היא מהלך בעל חשיבות היסטורית, כלל עולמית מכיוון שהיא מאפשרת למחשבים לתקשר ביניהם - ללא קשר לחומרה, מערכות ההפעלה, שפת התכנות וכיוצא באלו. מימוש רשת סמנטית הוגדר על ידי סר טים ברנרס-לי ממכון CERN כבר בשנת 20011 והרעיון עצמו נהגה, אפילו, עוד לפני כן.
המהלך של גוגל הוא חלק מהמאבק על פתיחות הרשת העולמית כאשר סר טים ברנרס-לי דוגל בבניית רשת פתוחה ש"שייכת" למשתמשים בעוד שחברות כמו גוגל ופייסבוק, בסופו של דבר, מנכסות לעצמן את תשתיות הידע העולמיות.
היסטוריה ונתונים
בשנת 2012, גרף הידע הכיל למעלה מ-570 מיליון ישויות ולמעלה מ-18 מיליארד נתונים וקשרים בין הישויות ועליהן, זה נעשה בעזרת רשת סמנטית. בעת החיפוש זה מאפשר למנוע החיפוש לאחזר לי את התשובה שהוא חודש שהתכוונתי אליה על פי המשמעות והקשר המילים שהקלדתי. אם יש מילה בעלת כמה משמעויות מנוע החיפוש יאחזר את כל מה שנמצא בהקשר.
בחודש אוקטובר 2014 הודיעה גוגל שהיא שילבה את ה"אונטולוגיה" של משחקי מחשב - משחקי וידאו ב"גרף הידע". המשמעות הפרקטית העיקרית שאותה המשתמש יכול לראות, זו הופעה של "מסגרת מידע" עם פרטי ידע נוספים, מעבר למילות המפתח שלגביהם הוא שאל - בכל פעם שהוא יעשה חיפוש על מילה ש"בראיית" גרף הידע, מתקשרת לעולם התוכן של משחקי מחשב או משחקי וידאו. גרף הידע מופיע גם בחיפוש שנעשה בסמארטפונים ובטאבלטים.
בסוף חודש אוקטובר 2014, לפי האתר The Verge, גוגל שילבו לתוך גרף הידע את הטקסונומיה של בעלי החיים. כמו כן, על פי המאמר, גוגל עושה "הצלבות" לגבי כל מיני ישויות וקשרים שהיא משלבת לתוך "גרף הידע" כך שבמובנים רבים, "גרף הידע" נשען על סוג של חוכמת המונים. במאמר מופיעה הדוגמה של השאילתה "עז" וציון העובדה שבתשובה מופיע "כרטיס מידע" הכולל את תוחלת החיים של ה"עז" ואת כל סוגי העיזים המוכרים למדע. בפברואר 2016 התירה גוגל לחברות מסחריות לעדכן את גרף הידע שלהם על מנת לספק מידע מדויק ועדכני אודות העסק שלהם. לא כל עסק יכול לעדכן את גרף הידע שלו, רק עסקים שעוברים את התנאים שגוגל הגדירו. יש שדות שאי אפשר לעדכן, כגון כותרת, תמונות ועוד.במרץ 2016 הוסיפו גוגל את כפתור השיתוף, דרכו ניתן לשתף את גרף הידע המוצג לנו ברשתות החברתיות השונות.
תחרות
חברות נוספות שיצרו גרף ידע משלהם:
גרף הידע של Bing – הושק ביוני 2013 בשם "Satori". מבוסס על ישויות, ניתן לחפש בו מידע על אנשים, מפורסמים, מקומות ועוד. בזכות גרף הידע של Bing ניתן לשאול את מנוע החיפוש שאלות כדוגמת "מהו ההר הכי גבוה בעולם?".
גרף הידע של LinkedIn – הושק ב-6 באוקטובר 2016. מבוסס על ישויות כגון אנשים, עבודות, כותרות, מקומות, חברות וכו'. המידע של גרף הידע הזה נלקח מתוכן מבוסס משתמש ממשווקים, יועצי חברות, משתמשים ומגויסים, את המידע הזה מוסיפים למידע שאוחזר מהאינטרנט. על גרף הידע לדרג משתמשים חדשים, מתפרסמות בו עבודות חדשות, חברות חדשות וישנן כותרות המופיעות בפרופילים של משתמשים ותיאורי עבודה.
גרף הידע של Baidu – מאחזר את התוכן ממקורות רבים ולאחר מכן מסווג תכנים אלו ישויות שונות. גרף הידע מציג ריבוע תוכן בצד ובו מידע על שאילתת החיפוש, בנוסף דרך הידע מאחזר מידע הקשור לנושא שחיפשנו עליו.
גרף הידע של Yahoo – יאהו מפעילה גרף ידע עצמאי בתוך מנוע החיפוש שלה.
נויז רוק
נויז רוק (באנגלית: Noise Rock; מילולית: רוק רעש) הוא ז'אנר מוזיקלי אשר התפתח בשנות ה-80 של המאה ה-20 כשלוחה ניסיונית של פּאנק. הז'אנר מאחד את הגישה של הפאנק עם הרעש האטונלי והמבנה הבלתי קונבנציונלי של מוזיקת הרעש ושל מוזיקה תעשייתית. נויז רוק הציג סוג חדש של מוזיקת אוונגארד לנוף הרוק האלטרנטיבי. לעיתים הסגנון מיוחס ל"נויז קור", למרות שמונח זה גם יכול להתייחס למגוון של מוזיקת "הארדקור טכנו" מהירה ומלאת דיסטורשן. נויז קור בדרך כלל מתייחס ללהקות המנגנות מוזיקה תעשייתית או גריינדקור רועשים, מהירים, מלאים בצרחות לא ברורות ולא מהוקצעים במכוון, כאשר שיריהן אורכים מתחת ל-20 שניות ולפעמים אף מאיות בודדות.
היסטוריה
בין ההשפעות על ההיווצרות הראשונית של הנויז רוק ניתן למנות את הרוק אנד רול הבוטה של להקת הוולווט אנדרגראונד (במיוחד באלבום "White Light/White Heat"), הערבוב של להקת הסטוג'ס, הג'אז החופשי והפריק-רוק, תנועת ה"נו ווייב" ("No Wave") של שנות השבעים המאוחרות, והאלבום Metal Machine Music של לו ריד.
מאוחר יותר, הסגנון הושפע מלהקות יפניות כמו Boredoms ו-Melt-Banana, ששילבו את מוזיקת הרעש היפנית עוד יותר ולעיתים קרובות השתמשו במבנים כאוטיים ויצרו "שירים" קצרים ומהירים באופן קיצוני שהתאפיינו בקצב משתנה, צרחות וגיטרות כבדות.
באותו הזמן בערך, להקות כמו Gore Beyond Necropsy ו-Anal Cunt פיתחו סגנון דומה שגם מיוחס ל"נויז קור" או "נויזגריינד". בפעמים רבות, למרות שהרקע המוזיקלי של הלהקות שונה, להקות הנויז רוק ולהקות הגריינדקור שיתפו פעולה ביצירת מוזיקה חדשה.
ריצ'רד מוהון
ריצ'רד דורסי לוריין מוהון (באנגלית: Richard Dorsey Loraine Mohun; 12 באפריל 1864 – 13 ביולי 1915) היה חוקר, דיפלומט, מחפש מינרלים ושכיר חרב אמריקאי. מוהון עבד מטעם בממשלת ארצות הברית כסוכן מסחרי באנגולה ובמדינת קונגו החופשית. בתקופת היותו סוכן מסחרי, הוא התנדב לפקד על יחידה בלגית במערכה לגירוש סוחרי עבדים ערבים מקונגו.
מוהון נשאר בשירות ממשלת ארצות הברית בתקופה זו והוצב לאחר מכן כקונסול בזנזיבר. בתפקיד זה הוא נקרא לפעול כמתווך בין הלוחמים במלחמת אנגלו-זנזיבר. לאחר שלוש שנים סיים את תפקידו וחזר לקונגו כדי לחפש מינרלים, ובהמשך עבד עם הרשויות בבלגיה.
התחייבותו השאפתנית ביותר הייתה מסע לשלוש שנים, החל משנת 1898, שהניח קו טלגרף מאגם טנגניקה עד מפלי סטנלי. לאחר מכן בילה זמן בדרום אפריקה לפני שחזר לקונגו לרפורמה בחברת הפקת הגומי "אביר" שפעלה בקונגו מטעם המלך לאופולד השני מבלגיה.
ראשית חייו
ריצ'רד דורסי מוהון נולד בוושינגטון הבירה ב-12 באפריל 1864 למשפחתו של מוהון היה קשר ממושך עם אפריקה - סבו, ויליאם מקני, היה דמות בולטת במהלך הקולוניזציה של היבשת ובנה אוסף צלומים מקיף מעבודתו שם. מוהון, שקיבל חינוך פרטי בבית המשפחה, היה חשוף לצילומים אלה תוך כדי התבגרותו. מוהון גילה עניין בסחר העבדים, שנמשך עדיין בשליטת הערבים במזרח אפריקה ובדרומה, והיה הרביעי במשפחתו שפעל למיגורו. אחותו של מוהון, לי, התכוונה להפוך לנזירה ולהצטרף לפעילות קתולית בקונגו, שם היו סוחרי העבדים פעילים. משפחתה ביקשה ממנה לשרת את האפרו-אמריקנים בוושינגטון במקום לצאת לקונגו.