cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כלא קילמיינהאם
קילמיינהאם כסמל לאומני
עם הזמן, כלא קילמיינהאם הפך לסמל של המסורת המיליטנטית והלאומנות הרפובליקנית האירית, החל מהמרד של 1798 ועד מלחמת האזרחים של השנים 3–1922. מנהיגי המרידות של 1798, 1803, 1848,1867 ו-1916 נכלאו בו, ובחלק מן המקרים הוצאו בו להורג. חברים רבים מהתנועה הרפובליקנית מתקופת מלחמת העצמאות נגד בריטניה (1919–1921) גם נכלאו שם. שמות שהפכו לאיקונים בהיסטוריה של אירלנד המהפכנית – ביניהם הנרי ג'וי מקראקן, רוברט אמט, אן דוולין, צ'ארלס סטיוארט פרנל, ומנהיגי 1916, ביניהם פטריק פירס וטום קלארק – קשורים בקשר הדוק למקום. רוב האסירים במהלך השנים לא היו מהפכנים אלא פושעים וכאלה שהואשמו בפשעים קלים וחמורים, אך כפי שמציין ההיסטוריון פט קוק בספרו, A History of Kilmainham Gaol, פתיחת וסגירת הכלא מתואמים לקשירת והתרת הקשר בין בריטניה ואירלנד, והכלא פעל כמעין סייסמוגרף פוליטי, אשר בו נרשמו הרעידות המשמעותיות ביותר בהיסטוריית היחסים הסוערים בין שתי הארצות; יחסים שבליבתם הכמיהה האירית לעצמאות פוליטית, אשר הכתה גלים במהלך המאה ה-19, והגיעה לשיא בתקופה הנקראת "אירלנד המהפכנית", בין 1912-1924 לערך.
תקופת פוסט-העצמאות
קילמיינהאם נסגר ככלא על ידי ממשלת מדינת אירלנד החופשית בשנת 1924. המקום נתפש בעיקר בתור אתר של דיכוי וסבל, ובאותו שלב לא היה עניין גדול בשימורו כאתר לשמירת מורשת המאבק למען עצמאות לאומית. הפוטנציאל של הכלא לשמש כאתר זיכרון לאומי גם עורער בשל העובדה כי ארבעת האסירים הרפובליקנים הראשונים שהוצאו להורג על ידי מדינת אירלנד החופשית במהלך מלחמת האזרחים האירית נורו בחצר בית הכלא.
מועצת הכלא האירית שקלה את פתיחתו מחדש כבית כלא בשנות ה-1920, אבל כל תוכניות כזו ננטשה בשנת 1929. בשנת 1936 הממשלה שקלה את הריסת הכלא, אך גם זה לא קרה בשל העלות הגדולה שהייתה כרוכה בכך. העניין הרפובליקני באתר החל להתפתח החל משנות ה-1930 המאוחרות, בעיקר באמצעות הצעה של אגודת הקברים הלאומית, ארגון רפובליקני, לשמר את האתר גם כמוזיאון, וכן כאנדרטה למרידת הפסחא של 1916. ההצעה התקבלה ללא התנגדות על ידי המועצה לעבודות ציבוריות, אשר תמחרה את העלות ב-600 ליש"ט, והחלה מתן עם מחלקת החינוך על האפשרות לעברת חפצים הנוגעים למרידת 1916 מהמוזיאון הלאומי למוזיאון חדש שיוקם באתר כלא קילמיינהאם. משרד החינוך דחה את ההצעה הזו, מכיוון שראו את האתר כלא יאה למטרה זו והציע במקום זאת לתלות דיוקנים של מנהיגים לאומנים בתאים המתאימים. אך עם פריצת מלחמת העולם השנייה, התוכנית נגנזה למשך תקופת המלחמה.
סקר אדריכלי שנערך על ידי המשרד לעבודות ציבוריות, אחרי מלחמת העולם השנייה גילה שמצב בניין הכלא בכי רע. מכיוון שמשרד החינוך עדיין התנגד להמרת האתר למוזיאון לאומני, ובהיעדר פונקציה ברורה אחרת לאתר, הממונים על עבודות ציבוריות הציעו לשמר רק את חצר הכלא ומספר תאים בעלי משמעות לאומית, ולהרוס את שארית האתר. גם תוכנית זו לא יצאה לפועל.
ב-1953 משרד הטישאק (משרד ראש הממשלה, Department of the Taoiseach), במסגרת תוכנית ליצירת תעסוקה, שקל מחדש את ההצעה המקורית של אגודת הקברים הלאומית, להפוך לשפץ את בניין הכלא ולהקים מוזיאון באתר. אך שוב לא יצאה התוכנית לפועל, והמצב הפיזי של האתר המשיך להתדרדר.
החברה לשיקום כלא קילמיינהאם
בשנות ה-1950 המאוחרות החלה להתפתח תנועה עממית למען שימור כלא קילמיינהאם. בעקבות דיווחים שהמשרד לעבודות ציבוריות מקבל מכרזים עבור הריסת המבנה, הקים לורקן סי. ג'י. לאונרד, מהנדס צעיר מדבלין, יחד עם מספר קטן של חברים לאידאולוגיה הלאומנית, את החברה לשיקום כלא קילמיינהאם בשנת 1958. על מנת להימנע ממחלוקות בין חברי האגודה, הוסכם שהם לא יעסקו בכל האירועים הקשורים לתקופת מלחמת האזרחים ביחס לפרויקט השיקום. שבמקום זאת, ינסחו נרטיב של מאבק הלאומי מאוחד. הם אז ערכו תוכנית לפיה שיקום הכלא והקמת מוזיאון יבוצעו על ידי עובדים בהתנדבות, וחומרים שישיגו מתרומות.
המומנטום של הפרויקט גדל, וקונגרס האיגודים המקצועיים האירי הודיעו לאגודה שהם לא יתנגדו לתוכנית הבנייה, ומועצת איגודי הבניין גם נתנה את ברכתה. בשלב זה הממשלה האירית הייתה תחת לחץ גובר מצד אגודת הקברים הלאומית וארגונים אחרים לשימור ההיסטוריה והתרבות האירית לנקוט פעולה כדי לשמר את האתר. לפיכך, כאשר החברה לשימור הגישה את התוכנית בסוף 1958 הממשלה ראתה בחיוב את ההצעה שתשיג את המטרה הזו ללא התחייבות כספית משמעותית מצד המדינה.
התוכנית אושרה רשמית בפברואר 1960. במאי של אותה השנה, המפתחות הועברו בטקס לחבר נאמנים שכלל חמישה חברים שמונו על ידי החברה לשימור ושניים מטעם הממשלה. חבר הנאמנים שילמו דמי שכירות סמליים של פני לשנה, למשך שהיה מתוכנן לחמש שנים, שאחריהן הכלא המשוקם יועבר לחזקתם לצמיתות.
הפרויקט התחיל עם כוח עבודה של שישים מתנדבים במאי 1960, אשר ניקו את הצמחייה הגבוהה ופינו עצים, אבנים וגללי ציפורים שכיסו את האתר. עד 1962 פונתה חצר הכלא ההיסטורית בה הוצאו להורג המנהיגים של מרידת 1916 וגם האגף הוויקטוריאני של הכלא היה לקראת סיום עבודה. השיקום הסופי של האתר הושלם ב-1971, אז נפתח לקהל בית התפילה של הכלא שרצפתו וגגו נבנו מחדש ומזבחו שוחזר.
הכלא כעת מכיל מוזיאון להיסטוריה של הלאומנות האירית, ומתקיימים בו סיורים מודרכים. בקומה העליונה ישנה גלריית אמנות שם מוצגים ציורים, פסלים ותכשיטים של אסירים מבתי כלא בכל רחבי אירלנד.
כלא קילמנהאם הוא אחד מבתי הכלא הריקים הגדולים ביותר באירופה.
חשיבות היסטורית
מאז השיקום, כלא קילמיינהאם מוכר כאחד מאתרי המורשת החשובים ביותר של אירלנד מהתקופה המודרנית, בשל הקשר למאבק האירי לעצמאות. בין פתיחתו בשנת 1796 עד פירוקו בשנת 1924, חוץ מאשר דניאל אוקונל ומייקל קולינס, נכלאו בו כל המנהיגים הלאומנים, הן מהזרם המהפכני והן מהזרם הפרלמנטרי, מה שקושר את הכלא באופן ישיר לסיפור הלאומנות האירית. רוב מנהיגי המרידות של 1798, 1803, 1848, 1867 ו 1916 היו כלואים שם, וכך גם שוכנו שם אסירים רבים במהלך מלחמת העצמאות האירית (1919-21) ורבים מבין מתנגדי האמנה האנגלו-אירית במהלך מלחמת האזרחים. צ'ארלס סטיוארט פרנל היה כלוא קילמיינהאם, יחד עם רוב עמיתיו לפרלמנט, בין 82–1881 כאשר הוא חתם על אמנת קילמיינהאם  עם וויליאם גלדסטון. אדמונד ולישה, השומר הראשי בכלא, הורשע בשל תת-האכלה של האסירים תומכי מרידת 1916.
סרטים
סרטים שצולמו בכלא קילמיינהאם:
קליפ של U2 לשיר "A Celebration" צולם בקילמיינהאם ביולי 1982. הכלא שימש גם ב-2012 לסדרת ה-BBC Ripper Street וב-2011 לסדרת ITV "בראשית".
מונטיאק סיני
מונטיאק סיני (נקרא גם מונטיאק רבסי, שם מדעי: Muntiacus reevesi) הוא אייל מסוג מונטיאק שחיי במרכז סין ובדרומה. נפוץ גם בטאיוואן.
מאפיינים
הריון של המונטיאק הסיני נע בין 209 ל-220 ימים.
המונטיאק הסיני כמו מונטיאקים רבים מתגורר במקומות גבוהים, עד 4000 מטר מעל פני הים. מוצא מחסה בנקיקים תלולים, מזונו, עלים, צמחים ופירות.
גובה כתפיים: עד 50 ס"מ.
משקל: נע בין 10-18 ק"ג.
גרמן אונוגקה
גרמן אולגוביץ' אונוגקה (ברוסית: Герман Олегович Онугха; נולד ב־6 ביולי 1996 במוסקבה שברוסיה) הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת בני סכנין מליגת העל הישראלית, בהשאלה מוויילה בולקלוב.
קריירת מועדונים
אונוגקה החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצות זניט פנזה ווולגר אסטרחן מהליגות הנמוכות ברוסיה. ב-9 ביולי 2018 חתם בקרסנודאר, והחל לשחק בקבוצת המילואים שלה, קרסנודאר-2. בסך הכל ערך שתי הופעות בקבוצה הראשונה של המועדון במסגרת ליגת העל הרוסית, וכן הושאל לטמבוב מליגת העל הרוסית, במדיה ערך 11 הופעות ליגה והבקיע ארבעה שערים, ולוויילה בולקלוב מליגת העל הדנית, במדיה ערך 17 הופעות ליגה והבקיע חמישה שערים. לאחר תקופת ההשאלה חתם במועדון הדני באופן קבוע.
ב-14 ביולי 2021 הושאל אונוגקה לקריליה סובייטוב סמרה מליגת העל הרוסית, במדיה שיחק כחודש וחצי וערך ארבע הופעות ליגה, ולאחר מכן הושאל לרובין קאזאן מליגת העל הרוסית, במדיה ערך 23 הופעות ליגה והבקיע שני שערים.
ב-3 בספטמבר 2022 הושאל אונוגקה למשך עונה אחת לבני סכנין מליגת העל הישראלית.
תנועת המלך
תנועת המלך (באנגלית: Māori King Movement; במאורית: Kīngitanga) היא התארגנות מאורית שהתגבשה בניו זילנד באמצע המאה ה-19 במטרה לאחד את השבטים המאורים השונים תחת מלך אחד שייצג את האינטרס המאורי כנגד המתיישבים והממשל הבריטי. המלך המאורי הראשון, פוטאטאו, הומלך בשנת 1856 ומאז מתקיימת שושלת מלוכה מאורית. למלך או למלכה המאורים אין סמכויות חוקיות והוא ייצוגי בלבד.
מקורות
תנועת המלך התגבשה באמצע המאה ה-19, לאחר שצירוף של הגירה משמעותית מאירופה, מלחמות פנימיות ומגפות הביאו לדילול האוכלוסייה המאורית וגידול באוכלוסיית המהגרים בניו זילנד עד כדי שוויון בין האוכלוסיות. החברה המאורית באותה תקופה הייתה חברה משפחתית ושבטית, כל שבט (במאורית iwi) היווה יחידה חברתית עצמאית, ושבטים שכנים היו מקיימים יחסי מסחר ולעיתים אף מלחמות ביניהם, אך פרט לצורכי מלחמה לא הייתה קיימת מסגרת חברתית רחבה שאיחדה מספר שבטים יחד, וגם לאחר עימות גדול חזר כל שבט לנחלתו. המאורים הבינו שהם הולכים ומאבדים את שטחי המחיה שלהם ואת הריבונות על מולדתם וחיפשו פתרון שיאפשר להם לשמור על האינטרסים שלהם אל מול המתיישבים הבריטים.
בשנת 1852 נפגש טמיהאנה טה ראופרהא (Tamihana Te Rauparaha) עם ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ולאור הפגישה העלה את הרעיון להמליך מלך מאורי שיאחד את השבטים המאורים השונים, יעזור להשליט סדר ויוכל להביא הישגים אל מול המתיישבים והממשל הקולוניאלי. טה ראופרהא חזר לניו זילנד, והחל לנסות ולשכנע מנהיגי שבטים מאוריים מקומיים לתמוך ברעיון המלך המאורי ולקחת על עצמם את התפקיד, המנהיגים הסכימו לתמוך ברעיון האיחוד תחת מלך אחד - אך לאור האופי השבטי של החברה המאורית לא הסכימו לקחת על עצמם את התפקיד.
המלך הראשון
לאחר מספר שנים של חיפושים אחר המועמד המתאים ומסע שכנועים ארוך של בני שבטו, הסכים פוטאטאו טה פרופרו, מנהיג שבט מאורי ממרכז האי הצפוני, לקחת על עצמו את התפקיד ובאפריל 1857 באספה של מספר שבטים מאוריים על שפת אגם טאופו אושר המינוי. פוטאטאו הומלך ב-1858 במאראי שבנגארואויהא (Ngāruawāhia), סמוך לאוקלנד. רבים מהשבטים המאוריים של האי הצפוני ראו בתנועת המלך תנועה רוחנית שעשויה להשיב למאורים את כבודם, במעמד ההמלכה הם הכריזו על נאמנותם לפוטאטאו והפקידו בידיו את השליטה על אדמותיהם, פוטאטאו שאף לשמור על האחדות המאורית ולמנוע מהשבטים השונים את הפיתוי החומרי שבמכירת נכסיהם למתיישבים ולממשל הבריטי.
תנועת המלך, ופוטאטאו בראשה, שאפה לעצור את ההידרדרות במצב הקהילות המאוריות - אך לא הייתה בה כוונה לקרוא תיגר כנגד המתיישבים האירופאים ונציגי הממשל הבריטי. המאורים ראו במלוכה המאורית והבריטית שני מוסדות משלימים, ופוטאטאו פעל לקידום שיתוף הפעולה בין העמים. עם זאת המאורים רצו לקיים אוטונומיה חברתית ותרבותית, ופוטאטאו קבע גבול בין ואיקטו בו התפתחה אוטונומיה מאורית לבין נורת'לנד ואזור אוקלנד שהיו מוקדי הממשל הקולוניאלי. הבריטים המשיכו לקיים קשרי מסחר עם המאורים בהנהגת פוטאטאו אך לא ראו בעין יפה את האוטונומיה המאורית, ומלחמת טראנאקי הראשונה בשנת 1861 שימשה להם כהזדמנות לצאת במתקפה כנגד השבטים המאוריים באזור ואיקטו על מנת לנסות ולהשליט את ריבונותם. המלחמה הסתיימה בסופו של דבר ללא הכרעה ואזורים נרחבים באי הצפוני נותרו תחת חסות תנועת המלך, לצד אזורים אחרים שבהם השליטה הבריטית הלכה והעמיקה.
התנגשות עם הממשל הקולוניאלי
בשנות ה-60 של המאה ה-19 המשיכה תנועת המלך להתפתח ולקיים סממנים לאומיים - נבחר דגל מאורי, הוקמו מוסדות שלטון ואכיפת חוק מרכזיים והעיתון המאורי הראשון יצא לאור. פוטאטאו נפטר ב-25 ביוני 1860, ובנו, טאויהו הומלך כיורשו. טאויהו שמר על הקו הפייסני של אביו - ושאף להימנע מהתנגשויות אלימות עם הבריטים ומליבוי האלימות באזור טראנאקי. עם זאת לא כל השבטים המאוריים נשמעו לטאויהו, וגם בתוך מחנה תנועת המלך היו קולות שקראו לקו תוקפני יותר מול הבריטים, המתיחות בין הצדדים גאתה והגיעה לשיא בשנים 1863–1864 שבאו לידי ביטוי בהתנגשויות אלימות בין המאורים לממשל הבריטי וזכו לכינוי מלחמות הקרקעות של ניו זילנד. במהלך המלחמות כבש הממשל הבריטי שטח של כ-16,000 קמ"ר מידי תנועת המלך, תנועת המלך נפגעה קשות ובשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19 הזיקה בין המלך לשבטים השונים התערערה ואלו החלו לשוב למערכת שלטון שבטית.
נורה חשמלית
נורה חשמלית היא אביזר שמשמש לתאורה באמצעות חשמל. המצאתה שינתה את סדר היום של האדם המודרני, והקלה עליו את פעילותו, גם בשעות החשכה.
מאפיינים
לנורות חשמליות ישנם מאפיינים חשמליים ומאפיינים של האור שהן פולטות.
תנועת המלך
התנגשות עם הממשל הקולוניאלי
בשנות ה-80 של המאה ה-19, לאחר שהצליח לשקם במידה רבה את תנאי החיים בשטחים שעדיין היו תחת שלטונו יצא טאויהו למסע בין כל השבטים החברים בתנועת המלך. טאויהו עבר ממאראי למאראי, תוך שהוא מקבץ סביבו מאות תומכים ומשיב לעצמו את מעמדו כמלך. תנועת המלך איבדה הרבה מכוחה במהלך מלחמות הקרקעות, אך דווקא העובדה הזו סייעה לה להמשיך להתקיים שכן הבריטים לא חשו עוד מאוימים מהמלך המאורי ואפשרו לתנועת המלך לחזור ולשגשג, המאורים מצידם הבינו שמבחינת צבאית הם לא מסוגלים להתמודד עם הבריטים ופנו לדרכי פעולה דיפלומטיות על מנת לאשרר את הסכם ואיטנגי ולהרחיב את זכויותיהם לאורו. למעשה מאז סוף המאה ה-19 מהווה תנועת המלך והמלך המאורי העומד בראשה תנועה מאורית שפועלת לאיחוד המאורים בניו זילנד ולשיפור מעמדם וזכויותיהם, למלך המאורי אין זכויות מוגדרות בחוק הניו זילנדי, וגם בקרב המאורים מעמדו הוא טקסי.
נורה חשמלית
מאפיינים
מאפייני האור העיקריים:
תנועת המלך
שושלת המלוכה המאורית
המלך או המלכה המאורית נושאים בתפקיד עד יום מותם, אך המלוכה איננה תואר שעובר בירושה. עם מותם של המלך או המלכה מתכנסים מנהיגי השבטים החברים בתנועת המלך ובוחרים את המלך או המלכה הבאים. עם זאת כל מי ששימש בתפקיד היה צאצא של המלך הראשון, פוטאטאו.
נורה חשמלית
פרמטרים המצויים על אריזות מנורה
מאפיינים חשמליים עיקריים:
מאפיינים נוספים:
הנורה במעגל החשמלי
במעגל החשמלי הנורה מתפקדת באופן הדומה לנגד. הייחודיות שלה היא בכך שהיא לא פולטת רק חום, אלא גם אור. בתרשים של מעגל חשמלי הנורה מסומלת על ידי עיגול שבתוכו X.
סוגים של נורות חשמליות
נהוג לחלק את הנורות לשלוש "משפחות": נורות להט, נורות פריקה ונורות מוליך למחצה מסוג דיודות פולטות-אור (LED).
בנורת הלהט מותקן חוט להט, שהוא מוליך שבו זורם חשמל אשר מביא לחימומו לטמפרטורה של למעלה מ-1,000 מעלות צלזיוס, ועקב כך פולט חוט הלהט קרינת אור בהיר. חוט הלהט עשוי לרוב מטונגסטן, שנקודת ההתכה שלו היא כ-3,400 מעלות צלזיוס. במשפחת נורות הלהט נכללות נורת הליבון וההלוגן.
נורות פריקה פועלות על פי העיקרון של פריקה חשמלית בגז, הנגרמת כתוצאה ממעבר זרם חשמלי בגז. לפריקה זו תכונה של הופעת קרינה באורכי גל שונים. במשפחת נורות הפריקה נכללות הנורות הפלואורסצנטיות לסוגיהן (בהן הקרינה הראשונית היא באור בלתי נראה), נורות הכספית, המטל הליד והנתרן. נורות אלו מחייבות שימוש במשנק, שהוא אביזר המגביל את הזרם שעובר דרך הנורה (ללא הגבלה זו, הזרם בנורה יעלה יותר ויותר עד שהנורה תהרס ו/או שהמפסק הראשי בארון החשמל יקפוץ). חלק מנורות אלו דורשות אביזר מתח גבוה להדלקתן (סטרטר בנורות פלואורסצנטיות ומצת בנורות נתרן ומתכת הליד [פירוט עליהן בהמשך]), כי מתח ההדלקה שלהן, גבוה ממתח הרשת.
נורות המוליך למחצה מפיקות אור על ידי העברת זרם חשמלי בדיודה פולטת אור, שבה כל אלקטרון מאבד אנרגיה ופולט אותה בצורת אור (פוטון). בדומה לנורות פריקה, גם דיודות פולטות אור דורשות אביזר להגבלת הזרם ובנוסף, הן עובדות בזרם ישר ובמתחים נמוכים בלבד, ומכאן שלנורת LED לשימוש בבית מנורה לנורת להט יש, בדומה לנורה פלואורסצנטית קומפקטית, מעגל אלקטרוני בתוכן, בנוסף לדיודות עצמן.
פיתוח
עקרון הפעולה של נורת הליבון הודגם לראשונה על ידי וורן דה לה רו בשנת 1840, כאשר חימם חוט להט עשוי פלטינה בתוך מכל ואקום. בשנים 1860–1880 ניסו חוקרים רבים לפתח את נורת הליבון - לא פחות מ-22 ממציאים הציגו נורת ליבון פועלת במהלך שנים אלו. למרות זאת, המצאת נורת הליבון החשמלית מיוחסת פעמים רבות לתומאס אלווה אדיסון (1879), שאכן תרם תרומה נכבדת לפיתוחה ובמיוחד לשיווקה ואף רשם עליה פטנט. בנורות הליבון הראשונות נעשה שימוש בחוט להט מפחמן שהותקן בתוך מכל זכוכית ובו ואקום, על מנת למנוע את שריפת חוט הלהט.
בשנת 1897 פיתח הכימאי הגרמני וחתן פרס נובל לכימיה ולטר נרנסט נורת להט בעלת חוט להט מחומר קרמי. נורה זו הייתה יעילה פי שניים והפיצה אור בהיר יותר מהנורה בעלת חוט להט מפחם. נורות נרנסט יוצרו באירופה על ידי חברת AEG ובארצות הברית על ידי ג'ורג' וסטינגהאוס יריבו של אדיסון, בחברת Nernst Lamp Company.
בשנת 1905 פיתח ויליאם דייוויד קולידג' חוט להט עשוי טונגסטן. אירווינג לאנגמיור גילה כי מילוי השפופרת בגז אציל מאריך את חיי הנורה בצורה משמעותית - גז אציל אינו מגיב כימית עם חומרים אחרים, ובפרט הוא אינו מגיב עם חוט הלהט. לכן, החל משנת 1925 מולאו נורות הליבון בגז אינרטי (גז שאינו מגיב עם החוט), בדרך כלל ארגון או חנקן.
נצילות
מכיוון שהקרינה הנפלטת מנורת ליבון היא בקירוב קרינת גוף שחור (שהטמפרטורה שלו היא בין 2000 ל-3000 קלווין), רובה הגדול היא באורכי גל שאינם נראים לעין. לכן הנצילות האורית של נורת ליבון היא נמוכה מאוד, עד כדי 15-8 לומן לוואט. רק אחוזים בודדים מהאנרגיה החשמלית המושקעת בחימום חוט הלהט לטמפרטורה גבוהה הופכת לאור, ואילו שאר האנרגיה הופכת לחום. אורך חיי נורת ליבון הוא כ-1,000 שעות הדלקה. הניצולת של נורות ליבון עולה ביחס ישר להספק.
ערכי נצילות אורית של נורת ליבון: מכאן שעדיף להשתמש בנורה אחת של 100W מאשר בשתיים של 50W (בהנחה שהן באותו מקום).
הנצילות האורית המוצגת כאן היא ביחידות של לומן לוואט, אך לעיתים משתמשים גם בהגדרת נצילות חסרת יחידות. על פי ההגדרה חסרת היחידות, הנצילות מודדת את היחס בין האנרגיה השימושית לתאורה לכלל צריכת האנרגיה של הנורה (האחוזים הבודדים שהוזכרו כמאפיינים נורות להט).
איסור מכירה
החל מ-1 בינואר 2012 נאסרה בישראל מכירת נורות הלוגן או ליבון בעוצמה של מעל 60 וואט, שהדירוג האנרגטי שלהן נמוך מ-C. כמו כן, אסור לייצר אותן לשימוש בארץ או לייבא אותן. המהלך לווה בביקורת כיוון שנערך ללא דיון ציבורי וכלל החלטות בעלות עלות כלכלית גבוהה על אזרחי המדינה.
נורת הלוגן
נורת הלוגן היא גרסה משופרת של נורת ליבון. בנוסף למרכיבים של נורת ליבון מוסיפים לה כמות קטנה של יסוד ממשפחת ההלוגן: יוד, ברום ולעיתים רחוקות, כלור. הוספת ההלוגן גורמת לתגובות כימיות עם הטונגסטן המתנדף ומחזירה אותו לחוט הלהט. בועת הזכוכית עשויה קוורץ אשר אינו מתרכך בטמפרטורה הגבוהה שיוצר חוט הלהט בנורה זו. האור שלה לבן יותר מזה של נורת הליבון הרגילה (שיא הספקטרום שלה קרוב יותר לתחום הנראה ופחות אנרגיה משתחררת בתחום התת-אדום שהוא בלתי נראה) ולכן יש בה שיפור בנצילות לעומת נורת הליבון, 22-33 לומן לוואט, וכן אורך החיים שלה כפול. חסרונותיה של נורה זו: מחירה היקר, רגישותה למגע יד אדם שעלול ליצור כתמים קבועים במעטפת המנורה (יש להרכיבה ללא נגיעה ישירה בה) המקצרים את חייה ומגדילים את הסיכויים שלה להתפוצץ (כאשר נוגעים במעטפת הקוורץ של הנורה באצבעות חשופות, אנו משאירים טביעות אצבעות על המעטפת, טביעות אלו הן למעשה שומן אורגני. נורת ההלוגן מתחממת תוך כדי פעולתה (לטמפ' של עד 600 מעלות צלזיוס), וכתמי טביעות האצבעות שלנו מתחממים אף מעבר לכך, דבר היוצר הפרשי טמפרטורה נקודתיים במעטפת הנורה. הפרשים אלו עלולים לגרום לסדיקת מעטפת הקוורץ של הנורה ולקריסתה). חסרונות נוספים הם הטמפרטורה הגבוהה שלה שעלולה לגרום לדליקות, והיותה נפוצה בהספקים גבוהים שבהם הנורה בזבזנית במיוחד בצריכת החשמל, שרובו לא מנוצל לתאורה (לדוגמה: גוף תאורה המופנה לתקרה עם נורת הלוגן של 300W בסלון, יפיק פחות אור מאשר נורת ליבון רגילה חשופה של 100W).
נורה פלואורסצנטית
נורה פלואורסצנטית היא נורת פריקה שמשתמשת בחשמל על מנת לשחרר גז מסוג ארגון או קריפטון באדי כספית, כך שנוצרת פלזמה המפיקה אור על-סגול לטווח קצר. אור זה תורם בתורו לזריחה של קרינה פלואורסצנטית אשר מפיקה אור.
לנורה הפלואורסצנטית ניצולת גבוהה של כ- 105-50 לומן לוואט. (נורה פלואורסצנטית סטנדרטית בהספק של 36W מפיקה 2,500 לומן) ואורך חיים שמגיע עד 10,000-15,000 שעות עבודה. נורה זו צריכה אביזרי עזר לשם הפעלתה כמו מתנע (סטרטר) ומשנק המחובר בטור להגבלת הזרם לנורה.
נורות פלואורסצנטיות קומפקטיות דומות יותר בגודלן (וחלק גם בצורתן החיצונית) לנורת ליבון. השימוש בהן הולך וגדל בשל הנצילות הגבוהה בהשוואה לנורות ליבון וההדלקה המהירה שלהן יחסית לנורה פלואורסצנטית רגילה. ההדלקה המהירה נובעת משימוש במשנקים אלקטרוניים. הניצולת של רוב הנורות הפלואורסצנטיות הקומפקטיות היא בסביבות 43–55 לומן/וואט. בתנאי הפעלה נאותים (גוף תאורה שאיננו אטום ושמאפשר אוורור לחלל הגוף, וכן הפעלה במצב עבודה אנכי עם בית מנורה כלפי מטה למניעת חימום המשנק המובנה שלה), יש לנורה זו אורך חיים גבוה יותר מזה משל נורות ליבון (בין 6,000 ל-15,000 שעות), אך עדיין קצר יותר מנורה פלאורסצנטית רגילה או קומפקטית המופעלת על ידי משנק חיצוני. בשנות ה-90 של המאה ה-20 מחירה היה גבוה יותר ממחיר נורת ליבון, אך החל מהעשור הראשון של המאה ה-21 מחירה דומה לשל נורת ליבון.
נורת השראה אלקטרומגנטית פלואורסצנטית (בלשון העם "נורות אינדוקציה", שיבוש של Induction lamp), לא משתמשת באלקטרודות כדי ליינן את אדי הכספית, אלא בסליל השראה אלקטרומגנטי אחד או שניים, פנימי או חיצוני, המוזן בתדר גבוה מאוד של כמה מגה הרצים מספק כוח.
נורת כספית
הנצילות האורית של נורת כספית היא כ-45 לומן לוואט בממוצע, ואורך חייה הוא כ-24,000 שעות בממוצע.
בדומה ל-LED, גם נורת כספית איננה מפסיקה בדרך כלל להאיר באופן חד ופתאומי בסיום חייה כמו נורת להט, אלא מפיקה פחות ופחות אור לאורך הזמן. הנורה נחשבת כסיימה את חייה, אם עוצמת ההארה שלה נמוכה מ-70% מעוצמתה המקורית.
נורת מתכת הליד
עקרון פעולתה הוא זרם חשמלי באדי כספית ובאדי הלידים של מתכות שונות. הנורה הומצאה על ידי חברת ג'נרל אלקטריק האמריקאית כגרסה משופרת של נורת הכספית. הניצולת האורית שלה 80–120 לומן לוואט, אורך חייה הוא 5000-12,000 שעות וגוון צבעה לבן. מגוון הצבעים של נורת מתכת הליד זהה לזה של נורות פלואורסצנטיות, מלבן צהבהב ועד לבן כחלחל. קיימות גם נורות מתכת הליד צבעוניות שמשמשות להארת בניינים ללא צורך במסנן מיוחד (להבדיל מנורות הלוגן וליבון). נורה זו משמשת לתאורת חוץ ופנים, במקומות בהם נדרשת העברת צבעים טובה כמו קניונים, חנויות, אצטדיונים, מפעלים ושטחי מסחר (ולאחרונה גם לתאורת רחוב, כתחליף לנורת הנתרן). בנוסף, מתרבה השימוש בנורות מתכת הליד (בתוספת קסנון בלחץ של כמה אטמוספירות, להארה מיידית מרגע ההדלקה) גם בפנסים הקדמיים של רכבי יוקרה (בשמן הגנרי: "קסנון" "בי-קסנון" ו-"Xenon HID").
נורת נתרן
נורת הנל"נ היא מקור האור החשמלי בעל הניצולת הגבוהה ביותר (בין 130 ל-200 לומן לוואט). אורך החיים של נורת נל"נ הוא כ-18,000 שעות. לאור המופק ממנה צבע כתום עז והוא יעיל מאוד בחדירה מבעד לערפל. השימוש העיקרי של נורות אלו הוא לתאורת כבישים ומנהרות שכן בשל אורן החד גוני שאיננו מאפשר הבחנת צבעים, נורות אלו אינן מתאימות לתאורת פנים. בשל הספקטרום צר הסרט שלהן, נורות אלו מועדפות על ידי אסטרונומים, משום שניתן לסנן בקלות את אורן לצורך תצפיות אסטרונומיות. נורות אלו היו נפוצות מאוד בבריטניה ובמערב אירופה. בישראל נורות אלו היו נדירות מאוד.
נורת הנל"ג היא הנורה העיקרית המשמשת לתאורת כבישים ורחובות. נצילותה גבוהה (90–150 לומן לוואט). אורך החיים עד 24,000 שעות וגוון הצבע צהבהב. נורת הנל"ג ידועה גם בחלקה לגידול צמחים בשיטת ה"הידרו". בשיטה זו משתמשים בנורה בעלת ספקטרום שכולל את כל אורכי הגל שהצמחים קולטים: האור הכחול ביחד עם האור הכתום והאדום. עם סיום חיי הנורה, הנורה נכבית ונדלקת לסירוגין. התופעה נגרמת משום שמתח העבודה של הנורה עולה במהלך מחזור החיים שלה, עד שבשלב מסוים המשנק לא יכול להחזיק את הנורה יציבה והיא נכבית, מתקררת ונדלקת מחדש.
נורת ניאון
נורת ניאון היא נורה קטנה וחלשה, המאירה בצבע אדום כתמתם. את הנורה ניתן למצוא במנורות לילה (נדיר מאוד בישראל, נפוץ יותר בבריטניה), וכנורית חיווי מתח במכשירי חשמל שונים כגון מפסקים של דוד חשמלי ובקומקום חשמלי, ובמברגי חשמלאים. צריכת הזרם של נורת הניאון מזערית. הנורה בנויה משני מולכים, הנמצאים בתוך שפופרת קטנה מלאה בגז ניאון. הנורה פועלת במתחים גבוהים בלבד, מ 80V ומעלה. המתח הגבוה גורם לפליטת אלקטרונים מאטומי הניאון, וכך נסגר המעגל החשמלי.
נורת קסנון
קיימים שני סוגים של נורות קסנון: נורת הבזק (Xenon flash lamp), ונורת קשת קצרה (Xenon arc lamp).
הערה: רבים מכנים בשם "קסנון" את נורות הפריקה (HID) שיש בפנסים הקדמיים של חלק מכלי הרכב, למרות שאלה הן אינן נורות קסנון אלא נורות מתכת הליד.
נורות אלו משמשות במבזקים אלקטרוניים במצלמות, כנצנצים למערכות התראה וגילוי אש, כאורות אזהרה לכלי תעופה המותקנים על פני מבנים גבוהים, באורות חירום של רכבי חירום (אמבולנסים, וכן ניידות משטרה וכיבוי אש) ובסטרובוסקופיה.
נורות אלו עובדות בדרך כלל בלחצים פנימיים גבוהים מאוד של כמה עשרות אטמוספירות. מכיוון שלהבדיל מנורות פריקת לחץ גבוה אחרות, הלחץ הגבוה של נורה מסוג זה נשמר גם כאשר הנורה קרה, נדרשים אמצעי בטיחות רבים בעת שמחזיקים נורות אלו למקרה שהנורה תתפוצץ. לכן נורות אלו מגיעות בתוך קופסאות מיוחדות, והנורות מוצאות מהן רק עם התקנתן במתקן התאורה המיועד להן.
נורות אלו מיועדות לעבוד עם זרם ישר (להבדיל משאר נורות הפריקה המיועדות לעבוד עם זרם חילופין), ועל כן צורתן של האלקטרודות שלהן היא אסימטרית: האנודה גדולה והקתודה קטנה.
נורות אלו משמשות בראש ובראשונה במקרני קולנוע ו-IMAX, שהיו ליישום הראשון של נורה זו (כחלופה של מנורת קשת הפחם). שימושים נוספים הם: תאורת במה, זרקורים מתכוננים שמכוונים כלפי השמיים ויוצרים אלומות אור מרוכזות של כמה מעלות בודדות (Searchlight), הדמיית אור השמש (הספקטרום של נורות קסנון פריקה הוא הדומה ביותר לספקטרום השמש יותר מאשר כל מקור אור מלאכותי אחר), ולשימושים רפואיים שונים.
נורת LED
אלה הן נורות המכילות דיודות פולטות-אור, שהן דיודות שהיו בשימוש במאה העשרים בעיקר בתור נורות בקרה למיכשור חשמלי. הייצור שלהן החל בשנות השישים, בתחילה בצבע אדום, ובמחיר יחסי גבוה. בהמשך פותחו גם דיודות אור בצבעים אחרים. פיתוח דיודת אור בצבע כחול בבהירות גבוהה ביפן בתחילת שנות התשעים על ידי שוג'י נקמורה, שזכה בפרס נובל בפיזיקה על תגליתו (אף על פי שהרברט פאול מארושקה הדגים דיודה כחולה כבר בשנת 1972), הביא בסוף המאה ה-20 לפיתוח של דיודות פולטות-אור לבנות בעוצמה מספקת כדי לשמש לתאורה. למרות היתרונות שיצרני התאורה טוענים על נורות אלה הם נצילות אורית גבוהה ואורך החיים המשוער - עד 60,000 שעות פעולה, בפועל רבות מהנורות ה-LED מסיימות חיים כבר אחרי מספר שנים מקסימום, ועוצמת אורן חלש ממה שהיצרן מצהיר.
רשת פרסום
רשת פרסום היא חברה שמקשרת בין מספר רב של מפרסמים ומספר רב של בעלי אתרי אינטרנט, לשם שימוש באתרי האינטרנט להצגת פרסומות רלוונטיות למבקרים באתר. היתרון של שיטה זו הוא ביצירת היצע רחב ומגוון של שטחי פרסום (היצע שכל אחד מהאתרים לבדו אינו יכול לספק), ומכירתו למפרסמים.
סוגי רשתות
רשתות שלא מסתמכות על תוכן אלא מבקשות מבעלי אתרים להגדיר קטגוריות וקהל יעד של האתר שלהם (לפעמים גם מאמתות את המידע), באותה דרך שואלות את המפרסמים מהו קהל היעד המועדף עליהם ובהתאם לתשובות אלה שותלת פרסומת באתרים הרלוונטיים.
שיטה חדשה יחסית שמאפשרת למפרסמים לחפש היצע של שטחי פרסום באתר מסחר, כמו eBay.
רשתות שסומכות על בעלי אתרים שיבחרו את הפרסומות הרלוונטיות עבור קהל היעד שלהם, רשתות אלה נותנות למפרסמים לאשר כל בעל אתר שרוצה לעבוד איתם ונותנות שקיפות מלאה של סטטיסטיקות ושליטה מלאה על שטחי הפרסום. בנוסף, רשת Reversed תתאפיין בבינה מלאכותית ומערכת לומדת שמנסה להציג פרסומות רלוונטיות בשטחי פרסום רלוונטיים כאשר פרסומות שנבחרו ואושרו בצורה ידנית לא זמינות. במצב זה הרשת תשאף להציג פרסומת שדומה לפרסומות שנבחרו ידנית.
תמחור ברשתות
רשתות פרסום שונות מנהלות שיטות תשלום שונות, שיטות התשלום המקובלות הן:
רשתות פרסום שמוכרות פרסומות טקסט יפעלו בדרך כלל במודל של CPC, רשתות של באנרים/פלאשים יעבדו בתמחור של CPM ורשתות משולבות יציעו מודל משולב.
פנטזיה אפלה
פנטזיה אפלה היא סוגת פנטזיה ביצירות ספרותיות, אמנותיות וקולנועיות המשלבות נושאים מפחידים וקודרים של פנטזיה. באופן נרחב המונח משמש להתייחסות ליצירות פנטזיה בעלות אופי קודר, אווירה מאיימת ותחושות פחד.
סקירה
קשה להגדיר בבירור את הפנטזיה האפלה. גרטרוד בנט כונתה האישה ש"המציאה את הפנטזיה האפלה". צ'ארלס גרנט וקרל וונגר הם אלו שקבעו את המונח, אבל כל אחד מהסופרים הללו התייחס לסגנון שונה של ספרות. ברייאן סטבלפורד הגדיר את הפנטזיה האפלה כסיפורי פנטזיה בעלי "מאפיינים של אימה בדיונית". סטבלפורד גם מצביע על כך שפנטזיה אפלה מתרחשת דווקא בעולמות שאינם עולמנו הרגיל, מאחר שבמקרים כאלה ההגדרה הנכונה תהיה "אימה על טבעית".
סופרים מסוימים משתמשים במונח פנטזיה אפלה או ספרות גותית כשם נרדף לספרות אימה, מאחר שהמילה 'אימה' נראית להם קשה מדי.
יצירות מבוססות אימה
צ'ארלס גרנט מצוטט לרוב כמי שטבע את המונח פנטזיה אפלה. גרנט הגדיר אותה כ"סוג של סיפור בו האנושות מאוימת על ידי כוחות שמעבר להבנה האנושית". פנטזיה אפלה בפיו הייתה בעלת מאפייני אימה ואלימות רבים.
פנטזיה אפלה משמשת לעיתים גם כדי להגדיר סיפורים המתרחשים מנקודת מבטה של מפלצת או ממבט אוהד על ישויות אימה על טבעיות. סאנדמן של ניל גיימן הוא דוגמה לסגנון זה של פנטזיה אפלה. מה שמבדיל בין ספרות זו לספרות אימה הוא שבדרך כלל ספרות אימה מתמקדת בקרבנות ובניצולים, בעוד שפנטזיה אפלה מתמקדת ביצורים המרושעים.
במובן כללי יותר, פנטזיה אפלה משמשת כמילה נרדפת לאימה על טבעית, כדי להבחין בין סיפורי אימה המכילים אלמנטים על טבעיים לאלו שלא. למשל, סיפור על אדם זאב או ערפד יכול להיות פנטזיה אפלה, ואילו סיפור על רוצח סדרתי יהיה אימה בלבד. סטבלפורד הגדיר פנטזיה אפלה כסיפורים בהם האימה היא חלק מהאסתטיקה של הסיפור ולא המהות שלו.
יצירות מבוססות פנטזיה
קרל ווגנר טבע את המונח פנטזיה אפלה בהקשרים פנטזיים יותר. על פיו, סיפורי פנטזיה או חרבות וכשפים שכוללים גיבורים מרושעים או מוסר מעורפל יכולים להיחשב לפנטזיה אפלה.
ספריהם של ה"פ לאבקראפט וסופרים דומים מוגדרים כפנטזיה אפלה, מאחר שהעולמות הבדיוניים שלהם מכילים אלמנטים רבים של אימה.
מדיות אחרות
זיכיון המשחקים דיאבלו מוגדר כפנטזיה אפלה בגלל מאפייני האימה והחושך שבו.
סדרת משחקי סולז, בהם Dark Souls ו-Elden Ring מאופיינים באווירה ואסתטיקה של פנטזיה אפלה.
זיכיון עידן הדרקון (Dragon Age) מוגדר לרוב כפנטזיה אפלה, אם כי לעיתים הוא מסווג כפנטזיה גבוהה עם מאפיינים למבוגרים בלבד.
קארל וילהלם רוזנקרנץ
קארל וילהלם רוזנקרנץ (ברוסית: Карл Вильямович Розенкранц; 13 ביוני 1876 – 1942) היה שחמטאי לטבי.
קריירה
רוזנקרנץ חלק מקום ראשון עם רוברטס בטינס ולאחריהם קרליס בטינס בתחרות ריגה 1899. בפלייאוף הפסיד רוזנקרנץ. הוא הגיע למקום השישי בתחרות ברלין 1899/1900 (ניצח: קורט פון ברדלבן), חלק מקום 8–9 בתחרות מינכן בשנת 1900 (ניצח: רודולף סוידרסקי), הגיע למקום ה-11 בתחרות מוסקבה 1901 (תחרות אמנים של כלל רוסיה, ניצח מיכאל צ'יגורין), חלק מקום ראשון עם קרליס בטינס, סתם וזון בתחרות דורפט בשנת 1901 וניצח בתחרות ריגה 1907.
לפני מלחמת העולם הראשונה, רוזנקרנץ שיחק בתחרויות רבות בסנקט פטרבורג. בשנת 1904 חלק מקום 2–3 (ניצח: אז'ן זנוסקו-בורובסקי) ובתחרות אחרת הגיע למקום ה-11 (ניצח: מיכאל צ'יגורין). בשנת 1905 הגיע למקום השני, השלישי והרביעי בשלוש תחרויות, בשנת 1905 חלק מקום 8–10 באליפות השחמט הרביעית של רוסיה (ניצח: גרז סלווה), חלק מקום ראשון עם סרגיי פון פריימן בתחרות בשנת 1908 וחלק מקום 7–8 בתחרות 1909 (ניצח: אלכסנדר אלכין). בשנת 1911 הגיע למקום ה-14 (ניצח: סטפן לויצקי).
לאחר המלחמה השתתף רוזנקרנץ במספר תחרויות במוסקבה. הוא הגיע למקום החמישי בשנת 1921 (אליפות השחמט של העיר מוסקבה), הגיע למקום החמישי בשנת 1924, למקום ה-14 בשנת 1925 , חלק מקום 8–9 בשנת 1926
וחלק מקום שישי בשנת 1928 (ניצח: ניקולאי גריגורייב).
יחסי סן מרינו–קוריאה הדרומית
יחסי סן מרינו-קריאה הדרומית הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו לבין הרפובליקה של קוריאה.
הסכמים דיפלומטיים
בין המדינות נחתם הסכם דיפלומטי אחד:
יחסי איטליה–ארגנטינה
יחסי איטליה–ארגנטינה הם יחסי החוץ שבין ארגנטינה לאיטליה. הקשר בין המדינות נחשב לידידותי במיוחד והושפע מאוד מן ההגירה האיטלקית לארגנטינה. שתי המדינות הן חברות ב-G-20.
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם השנייה ארגנטינה הייתה ניטרלית, בעוד שאיטליה לחמה כחלק ממעצמות הציר. למרות הנייטרליות, שליט ארגנטינה חואן דומינגו פרון תמך בהתלהבות בשליט איטליה הפשיסטית, בניטו מוסוליני. ב1944, בעקבות לחץ בינלאומי, הכריזה ארגנטינה רשמית מלחמה על מדינות הציר. בשלב זה, איטליה כבר נכנעה לבעלות הברית. מאוחר יותר, ארגנטינה תרמה חיטה לאיטליה שסועת המלחמה.
בתקופת "המלחמה המלוכלכת"- דיכוי שביצע השליט הצבאי בארגנטינה חורחה רפאל וידלה כנגד מתנגדי משטר, נעדרו כשמונה איטלקים. בשנת 2007 נשפטו חמישה קצינים על רצח שלושה מתוך שמונת הנעדרים.
בשנת 1982, בזמן מלחמת פוקלנד, איטליה תמכה באופן דיפלומטי בממלכה המאוחדת, אך הייתה נייטרלית מבחינה צבאית.
שטר מטען
סוגי שטרי המטען ומעמדם המשפטי משתנים על פי זהותו של המוביל, כך לדוגמה לשטר המטען הימי מעמד חוקי של המחאה ועל מנת להסב אותו לצד ג', יש צורך בחתימת הסבה.
2025 (תוכנית טלוויזיה)
2025 (נהגית "עשרים, עשרים וחמש") הייתה תוכנית מציאות ישראלית שעלתה לשידור ב-10 בפברואר 2019 והסתיימה ב-17 באפריל 2019 בקשת 12. התוכנית בוימה על ידי יורם זק, שביים את עונות "האח הגדול" בשידורי "קשת" לפני שזו עברה להפקת חברת "רשת" בערוץ 13. בתוכנית נכנסים מספר מתמודדים שלוהקו על ידי ההפקה למתחם מרושת במצלמות, שמדמה עיר קטנה, שבהתאם לשם התוכנית, מציגה לצופים מציאות של עיר חכמה ועתידנית.
בדצמבר 2019, פורסם כי התוכנית לא תחזור לעונה נוספת לאור הנתונים הנמוכים שהניבה התוכנית בעונה הראשונה.
רקע
בקיץ 2017 החלו דיווחים על כך שיורם זק עובד על פרויקט טלוויזיוני חדש יחד עם ארז טל. בינואר 2019 עמוד האינסטגרם של קשת רוקן מתמונות, והועלו אליו שתי תמונות – של חנות בגדים ובית מלון. מאוחר יותר התברר שהמהלך מהווה רמז להתקרבות עלייתה לאוויר של התוכנית. מספר ימים לאחר מכן עלו קדימונים ראשונים לתוכנית בערוץ 12, אשר הציגו משתתפים שעומדים להשתתף לכאורה בתוכנית, ומספרים על השמועות שהם מכירים בנוגע לפורמט שלה. מאוחר יותר, כשבוע לפני העלייה לאוויר, פורסם קדימון נוסף, בו נראים המנחים ארז וקורין מסיירים באולפן. הקדימון חשף את אולפן התוכנית, שעוצב בסגנון רכבת תחתית בצבע לבן, ודרכו ייכנסו המתמודדים לעיר.
"2025" היא תוכנית הריאליטי המושקעת ביותר בטלוויזיה הישראלית, ומוערך כי הושקעו בה כ-60–80 מיליון שקל. לצורך התוכנית, הקימה "קשת" מתחם מיוחד ביבנה, שכולל אולפן טלוויזיה, משרדי הפקה ועוד. העיר עוצבה ותוכננה על ידי מיכאל ששון. התוכנית לוּותה באי ודאות בנוגע למידת הצלחת הפורמט בקרב צופי הטלוויזיה בישראל ובחשש לכישלון אפשרי, שיבוא לידי ביטוי גם בפן הכספי וגם בפן התדמיתי של "קשת". ככל הנראה, צפי ההכנסות של "קשת" לתוכנית נסמך על מכירת הפורמט שלה לחברות הפקה מחוץ לישראל, כפי שכבר עשתה בעבר עם "הכוכב הבא לאירוויזיון" ועוד.
פורמט
המתמודדים מצולמים ומוקלטים בכל רגע בזמן שהותם במתחם, ואפיק 22, שבו "קשת" כבר שידרה כחלק מערוץ 2, שידר א ת המתרחש במתחם 24 שעות ביממה.
טענות להפרת זכויות יוצרים
מאנדמול שיין העולמית, בעלת הזכויות על פורמט "האח הגדול", נמסר ל"קשת" כתב תביעה בטענה להפרת הזכויות על הפורמט על ידי שימוש באלמנטים המזוהים עם התוכנית.
הקומיקאי נאור ציון הגיש התראה לפני תביעה בעניין הפרת זכויות יוצרים, בטענה כי "קשת" עושה שימוש בביטויים ומוטיבים מרכזיים שהציג בשנת 2017 בחוברת הפורמט שנמסרה לסמנכ"ל הפיתוח ב"קשת" אסף בלכר כחלק מפגישה עסקית בנוגע לפורמט חדש שציון פיתח. נאור מציין כחלק מהביטויים והמוטיבים את אופן הכניסה של המתמודדים, אפשרויות הלינה השונות הזמינות למתמודדים וקיום טבלה המציגה את המצב הכלכלי של המתמודדים.
מבנה העיר
בכל מתקן ברחבי העיר יושב נותן שירות – רובוט מיוחד שאחראי על המקום, ונקרא על שם צבעו ולבוש ב"בגדים" שבצבע זה.
בתחילת כל שבוע יש לתושבים שעה, שעת "בידינג", לבחור באיזה מתחם שינה לישון במשך השבוע הקרב. אם כל מתחמי השינה מלאים ותושב נוסף יירצה לישון באחד מהם (לחוד או ביחד עם תושבים נוספים, בהתאם למתחם), הוא יצטרך לשלם מחיר גבוה יותר מהמחיר ההתחלתי כדי לתפוס את אחד המקומות התפוסים באותו המתחם. הדייר שנלקחה ממנו מיטתו יצטרך למצוא מיטה אחרת. תושב שבסוף שעת ה"בידינג" יישאר ללא מיטה, יאלץ לישון ברחוב על אחד משלושת הספסלים בעיר. התושב יכול לקנות ערכה לחסר בית בשווי 100 שקלים חדשים.
תושבי העונה
רשימת 12 התושבים שנכנסו לעיר בערב הכניסה לפי סדר כניסתם:
רשימת התושבים שנכנסו לעיר במקום אחד התושבים:
אירוע הפתיחה
לאירוע פתיחת העונה הגיעו 16 מתמודדים, אך רק חלק מהם נכנסו בסופו של דבר לתוך העיר. בכל פעם הוזמנו לבמה שני מתמודדים והוצגו "תעודות הזהות" שלהם. קהל הצופים בבית נדרש לבחור מי יכנס לעיר. המתמודד שניצח היה יכול לבחור אם להעביר חלק מהכסף שקיבל בכניסתו לעיר - 12,000 ש"ח - למתמודד שהפסיד לו בדו-קרב. בסוף אירוע הפתיחה, ארבעת המפסידים שקיבלו את הסכום הגבוה ביותר נכנסו לעיר. בסך הכל נכנסו בערב הפתיחה שנים-עשר מתמודדים.
מגורי התושבים
הערה:
פרויקטי העונה
במהלך שהות התושבים בעיר, עליהם לבצע "פרויקט" שבועי. לכל פרויקט יש מנהל שנבחר לעיתים על ידי התושבים ולעיתים על ידי ההפקה. ישנם מקרים בהם מאפשרת ההפקה לתושבים לבחור את המנהל מבין מספר תושבים שנקבעו על ידיה. בסוף כל פרויקט נדרש מנהל הפרויקט לחלק את הכסף שהרוויחו במשימה בחלוקה לא שוויונית, כאשר מנהל הפרויקט מקבל סכום מוגדר, בהתאם לכמות הכסף שהרוויחו.
טבלת העברות בנקאיות
בכל שבוע התושבים יכולים לבחור אם ברצונם להעביר סכום כסף מסוים לתושב אחר בעיר. החל מהשבוע השביעי, התושבים יכולים לבחור אם ברצונם להעביר סכום כסף מסוים לאחד משלושת התושבים הנמצאים בתחתית הטבלה.
הערות:
קבלה וביקורת
למרות ההשקעה הכספית הרבה, התוכנית רשמה בפרק הפתיחה רק 21.1% רייטינג (576 אלף צופים), פחות מאשר פרק הפתיחה של "האח הגדול VIP", שבו רשמה 27.4% רייטינג (815 אלף צופים). הביקורות על פרק הפתיחה הביעו אכזבה, למרות הבאז שהיה לפני השקת התוכנית, בעוד התוכנית עצמה, לטעמם, משעממת ולא מרהיבה. גם אחוזי הצפייה של יתר העונה לא עמדו בציפיות של "קשת", עם ממוצע של 14.5%, בעוד שהיעד שהצהירה עליו לפני עליית התוכנית היה 19% רייטינג. אחת הטענות לאי הצלחתה של התוכנית היא הפורמט המורכב שלה, והקושי להבין את החוקים והמהלכים הרבים במשחק. נדב מנוחין מ"וואלה" כתב על התוכנית: "אין שום ערך מוסף, והכל מסורבל, איטי ובונה מתח שלא מתממש", ועינב שיף מ"ידיעות אחרונות" כתב: "2025 הוא משחק מסובך יותר להבנה מהעמדות של בני גנץ, קריפי כמו פרק ממוצע של 'בואו לאכול איתי' ואיטי כמו 'האח הגדול' על זנקס".
אלגון
אִלְגּוּן (או: ציפוי אנודי, אנודייז, אִנּוּד), הוא תהליך פסיבציה אלקטרוליטי שמטרתו הגדלת שכבת התחמוצת על פני חלקים ממתכת. בעזרת שיטה זו ניתן להקנות למתכת עמידות גבוהה יותר לשיתוך ולשחיקה מכנית, ולשנות את טיב פני השטח. התהליך קיבל את שמו "אנודייז" מהעובדה שהחלק שעובר את הטיפול מתפקד במהלכו כאנודה של מעגל חשמלי. על אף הדמיון ביניהם, אלגון איננו ציפוי.
אלגון נפוץ בשימוש כדי להגן על אלומיניום וטיטניום משיתוך ומפגיעה וגם כדי לאפשר צביעה במגוון רחב של צבעים.
אלגון אלומיניום
תהליך האלגון נפוץ בעיקר בתעשיית האלומיניום כאשר ניתן למצוא אותו במגוון מוצרים נרחב בזכות התכונות האסתטיות שלו.
ציפוי האלומינה, תחמוצת אלומיניום, הוא קשה ביותר. מסיבה זו הוא אינו נוטה להתפורר או להתקלף כמו צבע. לאלומינה גם יכולת בידוד חשמלי גבוהה ביותר. לעיתים כאשר רוצים לצפות רק חלק מרכיב האלומניום באלומינה כגון במקרה שבו חלקו צריך להישאר מוליך חשמל מכסים את החלק שמעוניינים שלא יצופה בלכה ובסוף תהליך האלגון מסירים אותה.
ברוב חלקי האלומיניום המשמשים לתעשיית התעופה יש רכיבים שעברו אלגון לפני הרכבתם וצביעתם. אלומיניום שעבר אלגון הוא בחירה פופולרית גם ביצור פנסים.
כימיה
כאשר אלומיניום נחשף לאטמוספירה, נוצרת עליו שכבת תחמוצת בשם אלומינה. שכבה זו בעלת חיבור חזק למתכת האלומיניום כיוון שהיא יוצרת קשר עם הקשר המתכתי ונצמדת אל מתכת הבסיס. בשונה מחלודה בברזל, התחמוצת קשה ביותר ואינה מתפוררת. אלומיניום בצורה טהורה, אם כן, מוגן באופן טבעי בפני שיתוך, אבל הסגסוגות שלו, בעיקר הסגסוגות מסדרת 6000 המכילות מגנזיום, הרבה יותר רגישות לשיתוך, וניתן לבצע בהן אלגון כדי למנוע זאת.
לפני הטיפול באלגון, האלומיניום היצוק צריך לעבור ניקוי בחום או בתמיסה, ולעיתים גם צורבים אותו בסודיום הידרוקסיד (בדרך כלל עם תוספת סודיום גלוקונאט), אמוניום ביפלואוריד או שילוב חומצות אחרות.
באלגון במתח של 12 וולט זרם ישר, חתיכת אלומיניום בעלת שטח של 100 סנטימטר רבוע תצרוך זרם של 1 אמפר. בשימושים מסחריים המתח נע בין 15 ל-21 וולט.
פסגת קינג
{{פירושונים|
אלגון
כימיה
תנאים כמו: ריכוז החומצה, טמפרטורת התמיסה והזרם חייבים להיות תחת בקרה כדי ליצור אחידות בתהליך החמצון.
התחמוצת יוצרת מבנה מיקרוסקופי בצורת צינורות משושים חלולים כאשר גם החלל הוא בצורת משושה. לפני אטימתם, אפשר להספיג בתוך חללים אלה חומרים שונים, כגון: צבע, הכנה לדבק, טפלון להפחתת חיכוך, ועוד.
אלגון טיטניום
בנוסף נטען כי אלגון מעניק עמידות בפני שחיקה עבור חלקים מושחלים.
אלגון טיטניום יוצר מגוון רחב של צבעים ללא צביעה. הצבע שיופיע תלוי בעובי התחמוצת (שנקבע על פי המתח החשמלי שבו בוצע האלגון); תופעה זו מתרחשת עקב שינוי החזר האור מפני שטח התחמוצת והאור שחודר דרך התחמוצת ומוחזר מפני שטח המתכת. ניתן גם ליצור ציפוי טיטניום ניטריד שהוא בעל צבע חום או מוזהב ובעל אותם תכונות מכניות המתקבלות באלגון.
אלגון ניאוביום
אלגון הניאוביום דומה לאלגון הטיטניום כאשר במקרה של הניאוביום ישנו מגוון גדול של צבעים הניתנים להשגה על ידי האלגון. כמו בטיטניום הצבע נקבע על פי עובי שכבת התחמוצת שנקבעת על פי המתח שבו התרחש התהליך. שימושים עיקריים בתעשיית התכשיטים והמדליות.
שיקולים מכניים
אלגון גורם להתרחבות פני השטח, כיוון שהתחמוצת בעלת נפח גדול יותר מאשר מתכת הבסיס. גורם זה יכול להיות בעייתי במקרים בהם נדרשת התאמה מכנית בין חלקים שונים כגון בחורים המיועדים להברגת ברגים, במקרה שכזה האלגון יגרום לברגים להתקע ויהיה צורך לקדוח מחדש את החורים. אם מתכננים מראש ניתן להכין מלכתחילה את החורים במידה גדולה יותר כך שהאלגון יגרום להם לקטון למידה המתאימה.
חמצון אלקטרוליטי בפלזמה
חמצון אלקטרוליטי בפלזמה הוא תהליך דומה לאלגון, אלא שמסופק מתח גבוה יותר. המתח הגבוה גורם ליצירת ניצוצות והתוצאה היא שמבנה ציפוי התחמוצת הוא הרבה יותר גבישי.
המושבה האמריקאית-גרמנית ביפו
המושבה האמריקאית-גרמנית ביפו שוכנת בין שכונת פלורנטין לבין יפו, והיא משתרעת על פני שני רחובות צולבים: רחוב אאורבך ורחוב בר הופמן. המושבה הוקמה באמצע המאה ה-19 על ידי נוצרים מורמונים מארצות הברית, ולאחר מספר שנים עברה לידי הגרמנים הטמפלרים. אלה שיפצו את רוב הבתים והפכו את המקום למושבה גרמנית עד שגורשו מארץ ישראל בימי מלחמת העולם השנייה. בעשור הראשון של המאה ה-21 החל תהליך של שימור ושיקום במושבה.
המקימים
מציינים את ראשיתה של המושבה האמריקנית ביפו ב-22 בספטמבר 1866, עת הגיעה לארץ ישראל קבוצה בת 157 איכרים, נגרים ובעלי מלאכה שונים ממדינת מיין שבארצות הברית, כדי להקימה. בראש הקבוצה עמד כומר, שחקן לשעבר, בשם ג'ורג' אדמס, אשר שכנע את בני קהילתו כי התיישבותם בארץ תכשיר את הקרקע לשיבת היהודים לארץ ישראל, דבר, שעל פי חזונו, יחזיר את ישו ויביא את הגאולה.
ההתיישבות הראשונה
אדמס עצמו סייר שנה קודם לכן בארץ ישראל יחד עם אחד מבני הקהילה, כדי למצוא מקום מתאים להתיישבות. הם בחרו בפרדס מוזנח שניצב על גבעה צפונית לחומות יפו, על הדרך לשכם, ובסיועו של סגן הקונסול האמריקני בארץ – היהודי המומר הרמן לוונטל – חתמו על חוזה הרכישה. לוונטל קיבל את פני הבאים בנמל יפו, אך בישר להם כי רכישת האדמה לא התבצעה בסופו של דבר, משום שלא הצליח להשיג רישיון (פירמן) עות'מאני לרישום הקרקע על שם נתינים זרים. החבורה המאוכזבת הקימה בינתיים מחנה זמני על חוף הים, אליו הועבר המטען הרב שפורק מהספינה, ובו, בין היתר, בתי-עץ טרומיים. לרוע המזל, המחנה הוקם על קברים נטולי מצבות של נספים ממגפת כולרה שפקדה את יפו שנה קודם לכן, ולכן רבים מהמהגרים חלו, ותשעה מהם, רובם ילדים, נפטרו תוך זמן קצר.
ההתבססות
לוונטל הצליח בינתיים לרכוש חלקת אדמה סמוכה, אותה רשם על שם נתין עות'מאני כדי לעקוף את בעיית הרישיון הממשלתי. חלקת אדמה זו היא מקום המושבה כיום. המושבה הוקמה במתכונת של רחוב ראשי (כיום רחוב אאורבך) ורחוב צולב (רחוב בר הופמן). עד סוף אוקטובר 1866 הוקמו עשרה בתים, בהם בית העם וחנות, בה אוחסן המטען הרב שהובא מארצות הברית. חנות זו נוהלה על ידי אדמס, שאף התגורר בה עד השלמת בניית ביתו. הבתים כולם היו מעץ, ולרובם היו שתי קומות, בסגנון של בית קוטג' אמריקני שהיה מקובל בניו אינגלנד באותה עת. בית אחד נבנה באבן, הוא "מלון גראנד הוטל", שהוקם על ידי האחים דריסקו, והתנשא לגובה שלוש קומות (כיום מלון ירושלים ברחוב אאורבך 6).
פירוק המושבה
קשיים ביורוקרטים, סכסוכים אישיים בין המתיישבים, מחלות, ויבול מועט, הביאו במהרה את רוב המתיישבים לקשיים כלכליים, לחוסר מוטיבציה ולייאוש. מרבית המתיישבים שבו למולדתם בין השנים 1867–1868, ובהם אף אדמס עצמו. בשנת 1868 עמדה המושבה האמריקנית שוממה, למעט מתיישב אחד בשם רולה פלויד, שהשכיל להביא עמו כרכרה מאמריקה, ופתח סוכנות משגשת של תיירות והובלה. פלויד שהתגורר בבית ברחוב הופמן 17 עקר לירושלים.
בסוף שנת 1867 הסופר מארק טוויין סיפר על אחריתה של המושבה:
הבתים מבחינה אדריכלית
המבנה של בתי המושבה התבסס על המודל האדריכלי של בתים מצפון ארצות הברית. חומר הבנייה היה עצים שמקורם בצפון מזרח ארצות הברית. הבתים היו בעלי שתי קומות. בדרך כלל היו בבית ארבעה חדרים וחדר מיוחד למטבח. במהלך הבנייה, תושבים רבים הוסיפו לבית מרפסת כדי ליהנות מהסביבה והנוף. באותן השנים בארצות הברית לא היה נהוג לבנות בתים בעלי מרפסת. רצפת המרפסת נבנתה על קורות מעוגלות, ואילו המעקות נעשו ממוטות עדינים. ההשקעה בבניה מרמזת על כך שמורמונים תכננו להתגורר זמן רב בארץ ישראל.
רכישת המבנים
במשך זמן מה עמדו בתי המושבה נטושים, ומשכו את תשומת לבם של בני הכת הטמפלרית מווירטמברג שבגרמניה, שחיפשו באותה עת דרכים להשתקע בארץ ישראל. בראש הכת עמדו כריסטוף הופמן ושליחו בארץ גיאורג דוד הרדג, אשר בנו ארנסט הרדג רכש כבר בשנת 1870 את "מלון גראנד הוטל" והפכו למלון ירושלים המפואר. רוב הצליינים שביקרו בארץ ישראל בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 התאכסנו במלון זה.
בשנת 1871 רכשו הטמפלרים בית נוסף בן שתי קומות וחצר גדולה ליד מלון ירושלים. לבניין נוספו שני אגפים, כנראה בתכנונו של האדריכל תיאודור זנדל, שאביו היה רופא המושבה, והוא עצמו גדל בה. בית זה שימש עד 1878 כבית ספר, פנימייה וכבית עם של הקהילה.
פיתוח המושבה
לאחר שרכשו את הבתים, פיתחו הטמפלרים את המושבה, והקימו בה מבני ציבור נוספים דוגמת בית חולים, בית מרקחת, מנסרה, בית בד, וטחנת קמח שהופעלה בקיטור. רוב הבתים "שודרגו" וחוזקו באבן, במקום עץ. הטמפלרים ביפו התפרנסו בעיקר ממסחר והובלה, וממקצועות חופשיים כמו רפואה, רוקחות וצביעה מקצועית. בשנת 1878 נמכר בניין בית העם לברון הרוסי פלטון פון אוסטינוב (סבו של השחקן פיטר יוסטינוב), וזה שיפצו והפכו לבית המגורים המפואר שבבתי המושבה. בשנת 1895 הפך אוסטינוב את ביתו ל"מלון הפארק" (Hôtel du Parc), שנקרא על שם הגינה הגדולה, בה נהגו לטייל רבים מבני יפו. בבית מלון זה התארחו הקיסר הגרמני וילהלם השני ורעייתו בעת ביקורם בארץ ישראל ב-1898. פמלייתם שוכנה במלון ירושלים הסמוך.
בשנת 1881 היו במושבה הגרמנית 26 בתי מגורים – שמונה מהם בתי-עץ, והשאר מאבן. היא הוקפה בחומת אבן ונקבעו בה שני שערים שנסגרו בשעות הלילה. הטמפלרים פיתחו את מושבתם עד כי הפכה לאחד ממוקדי התיירות הידועים בארץ-ישראל, וכללה שלושה בתי מלון ואת הסניף המרכזי של סוכנות הנסיעות "תומאס קוק".
הקמת כנסיית עמנואל
לקראת ביקורו של הקיסר תוכננה גם הנחת אבן הפינה לכנסיית עמנואל, השוכנת ברחוב בר הופמן 15. הטמפלרים, פלג פיאטיסטי מן הכנסייה האוונגלית, התנגדו עקרונית לבניית כנסיות גדולות, אולם במושבה התגוררו גם כאלה שכן תמכו ברעיון בניית כנסייה כזאת, והברון פון-אוסטינוב, רוסי שהמיר דתו ללותרניזם, תרם למטרה זו את הקרקע. טקס הנחת אבן הפינה התעכב מספר ימים, ובסופו של דבר הקיסר לא נכח בו. עם זאת הוא תרם מכספו את פעמון הכנסייה, לאחר שבנייתה נשלמה ב-1904. הכנסייה תוכננה על ידי האדריכלים ארנסט פוגט ופאול גרוט, אך הפיקוח על הבנייה נעשה על ידי בנימין זנדל, בנו של האדריכל תיאודור זנדל.
חיסול המושבה
המושבה הגרמנית ביפו שגשגה וגדלה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, אז גורשו יושביה מארץ ישראל על ידי הבריטים, בדומה לבני המושבות הגרמניות האחרות. הבתים ננטשו, ובסופו של דבר הועברו לידי מדינת ישראל במסגרת הסכם השילומים עם גרמניה המערבית. לאחר מאבקים של המועצה לשימור אתרים, זכו רוב בתי המושבה האמריקאית-גרמנית לתוכנית שיקום ושימור. בשכונה נערכים סיורים מטעם החברה להגנת הטבע ומדריכים פרטיים.
בתי המושבה
בתי המושבה האמריקאית-גרמנית שוכנים כיום בשני רחובות מצטלבים: רחוב בר הופמן מצפון-מזרח לדרום מערב ורחוב אאורבך הניצב לו:
שכונת ולהאלה
בשנת 1903 נוסדה על ידי הגרמנים שכונה קטנה בשכנות לשכונת נוה צדק, בין מסילת הברזל ובין הדרך אל יפו הקרובה, כיום בצד רחוב אילת. השכונה הייתה בעל אופי מעורב - בתי מגורים וגם תעשייה. המשפחות הגרמניות עסקו במסחר ובמלאכה ביפו. השכונה נקראה "ולהאלה" בפי הגרמנים, כשמו של גן העדן של האלים הגרמנים הקדמונים. תושבי נווה צדק השכנה קראו לה "שכונת ואגנר". בשכונה זו היה בית הקונסוליה הגרמנית, בית חרושת "ואגנר" שנקרא על שם בעליו גוטהילף וגנר, ובקרבתו המסעדה ומועדון הלילה קפה לורנץ. בבית החרושת ואגנר יוצרו אמצעי לחימה לחילות הטורקים והגרמנים שחנו בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1915 התקרבה אוניית מלחמה צרפתית לחוף יפו והפגיזה את בית החרושת בלי נזק לבתים הסמוכים אליו. במלחמת העולם השנייה הוצאו הגרמנים מוולהאלה והוכנסו למחנה הסגר. הבריטים השתלטו על הבתים לצורכיהם. עדיין נשארו מספר בתים בוולהאלה, באחד מהם נמצא משרד התמ"ת, ובבית אחר שכן עד שנת 2018 בית השאנטי.
יערה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
עולם המבוך
עולם המבוך (Dungeon World) הוא משחק תפקידים שולחני מסוגת הפנטזיה שנוצר על ידי סייג' לאטורה ואדם קובל. המשחק משתמש במנוע האפוקליפסה, שיטה שנבנתה עבור משחק התפקידים עולם האפוקליפסה. המשחק פורסם כמשחק פנטזיה המשלב תחושות קלאסיות עם כללים מודרניים, והוא שוחרר תחת רישיון Creative Commons שיתוף ייחוס ברישיון זהה.
עולם המבוך תורגם לעברית בידי אביב מנוח וחגי גומפרט בשנת 2013 ונוסף אליו עולם מערכה עברי מקורי, בשם "ואנור". בשנת 2017 המשחק יצא במהדורה מחודשת. המשחק פורסם בתמיכת העמותה למשחקי תפקידים בישראל וזכה למענק הראשון לעידוד יצירה מטעם העמותה. הוא היה משחק התפקידים הראשון לעבור מימון המונים בישראל.
ואנור
ואנור הוא עולם מערכה בסוגת הפנטזיה עבור משחק תפקידים בשיטת עולם המבוך, הוא נוצר על ידי מעצב המשחקים הישראלי אביב מנוח בשנת 2001. ואנור הוא עולם בו אלפים, בני אנוש, אורקים, גמדים ועוד חיים ביבשת מלאה בקסם ובשרידים טכנומאגיים מהקיסרות האדירה שנפלה לפני שנים רבות.
המשחק
עולם המבוך משתמש בשיטה הבסיסית מנוע האפוקליפסה. יש בו את אותן שש תכונות שיש לדמויות במבוכים ודרקונים (כוח, זריזות, חוסן, תבונה, חכמה וכריזמה). השיטה גם משתמשת במקצועות דומים לאלו שבמבוכים ודרקונים: טרובדור, כהן, דרואיד, לוחם, אלוף (פלאדין), סייר, נוכל ומכשף.
כמו משחקים אחרים המבוססים על מנוע האפוקליפסה, פעולות בעולם המבוך נקראות מהלכים. כאשר שחקן מבצע מהלך, הוא זורק שתי קוביות רגילות ומוסיף את מתאם היכולת שלו. תוצאה של 10 ומעלה היא הצלחה, 7-9 היא הצלחה חלקית או עם סיבוך, וב-6 ומטה המהלך נכשל אך הדמות זוכה בנקודת ניסיון.
גביע אפריקה לאומות 1968
גביע אפריקה לאומות 1968 היה הטורניר השישי של גביע אפריקה לאומות. הטורניר נערך באתיופיה בחסות קונפדרציית הכדורגל של אפריקה. בטורניר השתתפו 8 נבחרות אשר חולקו לשני בתים של 4 נבחרות, כאשר שתי הנבחרות שסיימו במקום במקומות הראשונים בכל בית העפילו לשלב חצי הגמר שנערך בשיטת נוקאוט.
בטורניר זכתה לאחר שגברה במשחק הגמר על  בתוצאה 1-0. לאורנט פוקו מ זכה בתואר מלך השערים של הטורניר עם שישה כיבושים.
המשחקים התקיימו בשני אצטדיונים: אצטדיון אדיס אבבה אשר מסוגל לקלוט כ-30,000 צופים, ואצטדיון קיקרו אשר באסמרה אשר מסוגל לקלוט כ-20,000 צופים. משחקי בית א' נערכו באצטדיון אדיס אבבה, בעוד שמשחקי בית ב' נערכו באצטדיון קיקרו. כל משחקי ההכרעה נערכו באצטדיון אדיס אבבה פרט למשחק חצי הגמר השני.