cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אירוערביה (עיתון)
בגיליונו השני, שראה אור ביולי 1975, פרסם אירוערביקה החלטות שהתקבלו פה אחד על ידי האספה הכללית של האגודה הפרלמנטרית לשיתוף פעולה אירו-ערבי (PEACE) אשר התקיימה בשטאסנבורג בין ה-7 ל-8 ביוני 1975. PEACE מנתה מאתיים חברי פרלמנט מערב אירופאים שייצגו בזמנם את הזרמים העיקריים בקשת הפוליטית. לפיכך תוכנית ההסכמה האירו-ערבית אושרה על ידי קונצנזוס רחב שכיסה את כל הזירה הפוליטית האירופאית.
הקהילייה האירופאית ובתי המחוקקים שלה תיאמו את תוכנית הדיאלוג האירו-ערבי והטמיעו אותה. הגישה הדו זרועית הזאת עזרה לקדם את מה שהיה, מנקודת מבט אירופאית, מטרה בסיסית של הדיאלוג: מדיניות חוץ אחידה, חובקת יבשת, חלופה גלובלית לעוצמה האמריקאית.
הירחון הנוכחי, (France-Pays Arabs (2004 ממשיך לשאת את כותרת המשנה "אירוערביקה".
ארץ פצועה
ארץ פצועה הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2015 בבימויו של ארז תדמור, עם רועי אסף, דביר בנדק ומשה אשכנזי בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי ארז תדמור ומשה אפרתי בהשראת מקרה אמיתי בו אושפז מחבל מתאבד ביחד עם נפגעי הפיגוע שביצע.
טראפ
טראפ (בגרמנית: Trapp) הוא שם משפחה. {{פירושונים|
ארץ פצועה
במרכז העלילה – פיגוע התאבדות שמתרחש בחיפה ובו מעורבים שני קציני משטרה ידידים שנקלעים לפתע למצבים קשים עקב הפיגוע. הם נסחפים בעל כרחם אל תוך סחרחורת מהירה של אירועים, אל לילה דחוס ואינטנסיבי, בו הם נאלצים לשמור על מחבל פצוע קשה המאושפז בבית החולים בעיר ומאוימים על ידי ההמון הזועם המבקש לעשות בו שפטים.
טראפ
ראו גם
}}
ארץ פצועה
רוב העלילה מתרחשת בבית חולים רמב"ם בחיפה אך הצילומים נערכו במרכז רפואי וולפסון בחולון.
הסרט זכה בשלושה פרסי אופיר בטקס פרסי אופיר לשנת 2015: כן היה הסרט מועמד לשמונה פרסי אופיר נוספים – סרט, שחקן משנה (דביר בנדק), תסריט (ארז תדמור ושלמה אפרתי), צילום (אסף סודרי), עריכה (עינת גלזר זרחין), מוזיקה (פרנק אילפמן), עיצוב אמנותי (יואל הרצברג), פסקול (רונן נגל ועמית שמן).
ארז תדמור היה מועמד גם לפרס חג'אג' על סרט עלילתי בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
תקציר העלילה
קובי עמר (רועי אסף) הוא קצין משטרה זוטר במשטרת חיפה. מפקדו הוא יהודה נוימן (דביר בנדק) ויחסי ידידות שוררים בין משפחותיהם. בנו של קובי, אביב (איתי שצ'ברק) נמצא בחוג ג'ודו עם בנו של נוימן. נוימן בונה לו וילה על הכרמל מכספי שיתוף פעולה עם עבריינים במסחר בסחורה גנובה. מפקד התחנה, צייגר (יואב בר-לב), מטיל על קובי להקליט את נוימן ולהפליל אותו והוא עושה זאת בחוסר רצון.
מחבל ערבי צעיר (תאופיק ברהום) מאחד הכפרים עושה את דרכו לחיפה כשעל גבו תיק עם חומר נפץ. הוא רוצה לפגוש את חברתו אך מגורש במכות על ידי בן משפחתה (ג'מיל ח'ורי) ועושה את דרכו להתפוצץ בעיר התחתית.
פעולת ההקלטה של קובי נפסקת כשנשמע פיצוץ מכיוון העיר התחתית. המחבל נפצע קשה בפיגוע ומובל לטיפול בבית החולים רמב"ם ביחד עם נפגעי הפיגוע.
המנתח התורן הוא ד"ר סולימאן (הישאם סולימאן) והוא מתעקש לנתח תחילה את המחבל כי הוא הפצוע הקשה ביותר וזאת בהתנגדות הקהל ועמיתו המנתח (מיקי לאון).
נוימן מטיל על קובי ושני שוטרים לשמור על המנתח והמחבל שמטופל על ידי האחות אורית (קרן ברגר). השוטרים הם עופר משיח (משה אשכנזי) ובושרי (יואב לוי). עופר הוא חמום מוח ובעל "פתיל קצר".
בראש בני המשפחה הזועמים נמצא בני ששון (אייל רוזלס) שבנו נפצע בפיגוע ועדיין לא טופל בעוד שהמחבל מטופל. הוא מנסה להתפרץ לחדר הניתוח אך קובי ושוטריו משתלטים עליו.
נוימן מקבל ידיעה שבנו אייל נהרג בפיגוע ולאחר שהוא מזהה את הגופה הוא נוטש את הזירה ומסתגר בביתו עם משפחתו.
אשתו של קובי, תמר (שרון טל) מודיעה לו כי בנם אביב לא חזר הביתה, והוא מבלה את רוב הלילה בחיפושים נואשים אחרי בנו עד שהוא מוצא אותו מתבודד בחוף הים.
ד"ר באדר (מכרם חורי), סגן מנהל בית החולים, מותקף ונפצע קשה בכניסה לרכבו על ידי תוקף שקורא לעברו קריאות גזעניות. התוקף נמלט אך עופר מחליט מיד שזה היה בני ששון ומתקיף אותו באקדח טייזר.
לבסוף מגיע נוימן לחדרו של המחבל ומתכוון לחסל אותו. קובי מגיע בזמן ומשכנע את נוימן לעזוב את החדר.
קרב אל-חסכה (2022)
במשך יותר משבוע, דאעש והכוחות הדמוקרטיים הסורים לחמו בכלא סינא. 346 לוחמים של ארגון דאעש נהרגו בקרבות, בעוד שהכוחות הסוריים הדמוקרטיים ספגו 154 הרוגים בעת שניסו להחזיר את השליטה על הכלא. לפני המתקפה, הכוחות הסוריים הדמוקרטיים כלאו בכלא כ-3,500 אסירים. נכון ל-31 בינואר 2022, 400 מהאסירים שנמלטו בקרב לא אותרו.
20 בינואר
הגל הראשון של המתקפה התרחש בשעת לילה מאוחרת ב-20 בינואר, כאשר כוחות של המדינה האיסלאמית פוצצו מכונית תופת שכוונה לעבר הכלא. במקביל לפיצוץ מכונית התופת לוחמים של דאעש החלו לפתוח באש על הכלא בנשק כבד.
המתקפה גרמה למרד אסירים בכלא שבה הצליחו האסירים להשיג נשק מנשקיית הכלא ולאחר מכן האסירים החלו בהתקפה מלאה על צוות הכלא. הכלא נכבש לאחר מכן על ידי אסירים חמושים וכמה אסירים הצליחו להימלט.
21 בינואר
העימותים נמשכו גם למחרת. לוחמי המדינה האיסלאמית פשטו לאזור אל-זוחור בעיר אל-חסכה. הכוחות הסוריים הדמוקרטיים הגיבו במהירות ובתמיכת מטוסי הקואליציה הבינלאומית פגעו בעמדות של המדינה האסלאמית.
הכוחות הסוריים הדמוקרטיים איתרו ועצרו 89 מהאסירים שנמלטו מהכלא. החשמל בכמה חלקים בעיר אל-חסכה נותק עקב העימותים. במהלך העימותים מטוסי קרב אמריקאים ביצעו 2 תקיפות אוויריות על בניינים שהיו בשליטת המדינה האסלאמית בעיר.
המרכז הסורי לזכויות אדם דיווח כי נמשכו העימותים בין המדינה האסלאמית לכוחות הכורדים על השליטה בכלא ובאזורים הסובבים אותו.
בשעות הערב, מטוסי הקואליציה ירו נורי תאורה מעל אל-חסכה, בעוד עימותים קשים התרחשו סביב בית הכלא ושכונות ג'וויראן ואל-זוחור. לאחר מכן דווח כי חמושי המדינה האיסלאמית לקחו כמה לוחמים של הכוחות הסוריים הדמוקרטיים כבני ערובה. מספר אזרחים שסירבו לסייע ללוחמי דאעש שנמלטו נטבחו וגופותיהם חוללו בבתיהם.
22 בינואר
במהלך היום התרחשו עימותים אלימים באזורים סביב הכלא, כאשר כוחות הקואליציה פתחו בתקיפות אוויריות על עמדות ומבנים שבידי דאעש. מסוק תקיפה אמריקאי מסוג אפאצ'י נשלח לאזור והחל לתקוף קבוצת לוחמי דאעש שהקימה עמדות בבית קברות סמוך. 11 פעילי דאעש נוספים נהרגו בקרבות שהתפתחו ו-6 אסירים נוספים שנמלטו נעצרו.
הכוחות הסוריים הדמוקרטיים דרשו באמצעות כריזה מלוחמי דאעש הנצורים להיכנע. הדרישה נדחתה.
בעימותים נוספים במהלך היום, נהרגו עוד 5 חמושים של המדינה האסלאמית, 6 לוחמים כורדים ו-2 אזרחים נוספים בלחימה המתמשכת. סוכנות הידיעות סוכנות הידיעות של המדינה האסלאמית פרסמה צילומים שבהם נראים בני ערובה בתוך הכלא וצילומים של גופות של כמה סוהרים שנהרגו במהלך הקרב. הצהרה תקשורתית של מחלקת המדינה האמריקאית שיבחה את הכוחות הסוריים הדמוקרטיים על "התגובה המהירה" ללחימה באל-חסכה.
23 בינואר
בשעות הבוקר המוקדמות התרחשו עימותים אלימים בסביבת הכלא וסביבתו, כאשר הכוחות הסוריים הדמוקרטיים ניסו לחסל פעילי דאעש שעדיין לחמו בשכונות שסמוכות לבית הכלא. בעימותים נהרגו 16 לוחמי דאעש ו-5 לוחמים כורדים.
בהמשך היום, כוחות כורדים השיבו את השליטה סביב בית הכלא והצליחו לפרוץ לבית הכלא, מה שגרם לחילופי אש בבניין בית הכלא בין לוחמים כורדים ללוחמי המדינה האסלאמית. הלחימה נמשכה באזורי הכלא. 7 חמושים של המדינה האסלאמית ו-6 לוחמים כורדים נהרגו בקרבות.
הכוחות הסוריים הדמוקרטיים העריכו כי 150–200 פעילים של דאעש עדיין נלחמו באופן פעיל בכלא ובאזורים הסובבים אותם וכי הם טרם שחררו אף אחד מבני הערובה ששבו. הכוחות הסוריים הדמוקרטיים הכריזו על עוצר של שבוע, שהשפיע על כל העיר, על מנת למנוע מתאי טרור של דאעש לשלוח תגבורת לאזור.
24 בינואר
בבוקר, מטוסי הקואליציה חידשו את התקפותיהם על עמדות דאעש בכלא, ופגעו באזורים שעדיין נשלטו על ידי אסירים חמושים. הכוחות הסוריים הדמוקרטיים הסתערו מאוחר יותר על החלקים הנותרים של הכלא שעדיין היו בשליטת לוחמים חמושים של המדינה האסלאמית שסירבו להיכנע, ושחררו כמה בני ערובה. העימותים נמשכו באזורים מחוץ לכלא, שם מספר לוחמים של המדינה האסלאמית סירבו להיכנע.
המרכז הסורי לזכויות אדם דיווח כי עשרות לוחמי דאעש ואסירים שהחזיקו מעמד בכלא א-סינה הסגירו את עצמם לכוחות הכורדים.
בהמשך היום התנהל משא ומתן בין הכוחות הסוריים הדמוקרטיים לבין האמיר של המדינה האסלאמית שאחראי על האסירים החמושים לגבי מצבם של בני הערובה שנלקחו על ידי דאעש בכלא. שני הצדדים הסכימו שמספר בני ערובה ישוחררו בתמורה שלוחמי דאעש שנפצעו בקרבות יקבלו טיפול רפואי במרפאת שדה. חמישה לוחמי דאעש מתו מפצעיהם לפני שהספיקו לקבל טיפול. דווח כי קבוצה של לוחמי דאעש זרים עדיין מסרבת להיכנע וממשיכה להילחם בכוחות הכורדים באזור של בית הכלא.
25 בינואר
בעקבות ההסכם שהושג בין דאעש לכוחות הסוריים הדמוקרטיים, 15 בני ערובה שהוחזקו בידי המדינה האסלאמית שוחררו, אך הארגון המשיך להחזיק בשבי 27 בני ערובה נוספים. העימותים התחדשו באזורים הסובבים את הכלא במהלך פעולות סריקה של כוחות הכורדים והקואליציה, בפעולות נהרגו עוד 7 לוחמים של המדינה האסלאמית.
מאוחר יותר באותו היום, הכוחות הסוריים הדמוקרטיים והקואליציה טיהרו חלקה שלמה בכלא סינה מחמושי דאעש. כלי רכב משוריינים של הקואליציה נכנסו למתחם בית הכלא. חמושים של המדינה האסלאמית ירו לעבר המשוריינים. הכוחות הסוריים הדמוקרטיים פינו כ-50 אסירים מהאזור.
26 בינואר
העימותים בשכונות אל-זוחור וג'וואראן המשיכו, כאשר כוחות הכורדים והקואליציה פתחו בשורה של סריקות כדי לאתר את לוחמי דאעש שנותרו. במהלך פעולות אלו נהרגו 5 לוחמים של המדינה האסלאמית ו-4 לוחמים של הכוחות הסוריים הדמוקרטיים 17 בני ערובה נוספים שהוחזקו בכלא סינא שוחררו משבי דאעש.
27 בינואר
עד ל-27 בינואר הכוחות הסוריים הדמוקרטיים וכוחות והקואליציה השתלטו מחדש על חלק ניכר מכלא סינא ומרבית מכוחות דאעש באזור נכנעו או נהרגו. העימותים נמשכו כאשר 20–40 לוחמי דאעש סירבו להיכנע והתבצרו במרתף של אחד מבתי הכליאה של הכלא. במהלך הסתערות של הכוחות הסוריים הדמוקרטיים על הכלא, בערב שבין 26 בינואר ועד הבוקר של 27 בינואר, נהרגו 26 חמושים של המדינה האסלאמית ו-5 לוחמים של הכוחות הסוריים הדמוקרטיים.
בהמשך היום נהרגו עוד 17 לוחמי דאעש בעימותים אלימים עם הכוחות הכורדים באזור כלא סינא.
28 בינואר
העימותים נמשכו בשכונות ג'וויראן ואל-זוחור בין לוחמי דאעש לכוחות הסוריים הדמוקרטיים. העימותים נמשכו באזורים מסוימים בכלא סינא שבהם עשרות לוחמי דאעש עדיין סירבו להיכנע והסתתרו במרתף הכלא והיו מוגנים מפני תקיפות אוויריות. 18 לוחמים של הכוחות הסוריים הדמוקרטיים ועוד 7 חמושים של ארגון המדינה האסלאמית נהרגו בעימותים.
בהמשך היום, במהלך סריקה באחת השכונות הסמוכות, נורה למוות לוחם של הכוחות מיוחדים של הכוחות הסוריים הדמוקרטיים על ידי חמוש דאעש, שנהרג בעצמו לאחר שהמבנה שבו הסתתר פוצץ על ידי הכוחות הסוריים הדמוקרטיים.
29 בינואר
קבוצה של 3 מחבלים מתאבדים של שהשתייכו לארגון המדינה האסלאמית כבשה מבנה בשכונת קומין ולקחה 4 אזרחים כבני ערובה. הבניין שכבשו הוקף במהירות על ידי לוחמים של הכוחות הסוריים הדמוקרטיים. האירוע קרה לאחר שהתחדשו העימותים באזורי הכלא. לוחמי הכוחות הסוריים הדמוקרטיים, בפיקוח כוחות אמריקאים, פתחו מאוחר יותר במבצע לשחרור בנ הערובה. 2 מהמחבלים התאבדו והשלישי חוסל על ידי הכוחות הסוריים הדמוקרטיים. 6 לוחמים נוספים שהשתייכו לארגון נעצרו באותו היום.
בהמשך היום נהרגו 5 לוחמי דאעש בעימותים עם בכלא סינא. זמן קצר לאחר מכן, קבוצה בהנגת אמיר בשם "אבו עבאידה" שכללה 20 לוחמים נכנעה לכוחות הסוריים הדמוקרטיים בכלא סינא.
30–31 בינואר
ב-30 בינואר, הכוחות הסוריים הדמוקרטיים החזירו לעצמם את השליטה המלאה על כלא סינא והשכונות שמסביב, ובכך הסתיים הקרב בן 10 הימים. עוד 4 לוחמי הכוחות הסוריים הדמוקרטיים נהרגו, בעוד ש-3 חמושים נוספים של ארגון המדינה האסלאמית נעצרו. בתחילת ה-31 בינואר, הכוחות הסוריים הדמוקרטיים הודיעו שהם החזירו לעצמם את השליטה המלאה באזור.
הפריצה לכלא הייתה הקרב הגדול והקטלני ביותר בו שבו היה מעורב דאעש באזור מ־2019 אז איבד הארגון את המעוז האחרון שלו בסוריה בקרב באע'וז פוקאני.
ויליאם סטוט
ויליאם סטוט (באנגלית: William Stott; 1857–1900) היה צייר יליד אולדהם, לנקשייר, אנגליה.
ביוגרפיה
הוא נולד ב-20 בנובמבר 1857, בנו של בעל מפעל כותנה באולדהם.
לאחר שלמד באולדהם ובבית הספר לאמנות של מנצ'סטר הוא נסע לפריז ולמד אצל הצייר הצרפתי ז'אן-לאון ז'רום. הוא זכה להצלחה מהירה, והציג באופן קבוע בסלון פריז. הוא היה חבר רב השפעה במושבת האמנים בגרז-סור-לוינג שהייתה מלאה באמנים אנגלים, אירים, סקוטים ואמריקאים.
בשנת 1889 הוא ערך תערוכת יחיד בגלריה דוראנד-רואל, המפורסמת בזכות הצגתה את האימפרסיוניסטים הצרפתים. בשובו לאנגליה הוא הפך לחסידו וידידו הקרוב של הצייר ג'יימס אבוט מקניל ויסלר, עד שציורו של פילגשו של ויסלר המתוארת בעירום כ"ונוס נולדה מקצף הים" גרם לקרע ביניהם.
במשך חלק ניכר מהקריירה שלו, סטוט צייר נופים, אך במהלך שנות השמונים המאוחרות החל להתקדם לעבר תמונות הכוללות דמויות קלאסיות ונושאים אלגוריים, כמו ה"נימפה" של 1886 ו"הולדת ונוס" של 1887. הוא עבד בשמנים, בצבעי מים ופסטלים., מדיום המתאים לסגנון הפוסט-אימפרסיוניסטי שלו.
משנת 1882, סטוט תמיד חתם ליד שמו גם את "מאולדהם" - הן כדי להבדיל אותו מהצייר אדוארד סטוט (1855–1918) והן כדי להכיר בשורשיו הגאים באולדהם.
הוא מת באופן בלתי צפוי בזמן שנסע במעבורת מלונדון לבלפסט ב-25 בפברואר 1900.
אדירי
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
פליפה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
גביע המדינה בכדורגל 2018/2019
גביע המדינה בכדורגל לעונת 2018/2019 היא התחרות ה-80 מאז היווסדה וה-66 מאז קום מדינת ישראל. משחקי התחרות החלו ב-1 בספטמבר 2018, ומשחק הגמר נערך ב-15 במאי 2019 באצטדיון סמי עופר והסתיים בניצחון של בני יהודה תל אביב על מכבי נתניה לאחר הארכה בדו-קרב בעיטות הכרעה. זו הזכייה הרביעית של בני יהודה בגביע, והפעם השלישית בה זכתה לאחר בבעיטות הכרעה, כאשר גם בפעמיים הקודמות בהן זכתה בגביע (ב-1981 וב-2017) הוכרע משחק הגמר בפנדלים.
סיבוב ראשון עד רביעי
בסיבוב הראשון עד הרביעי משתתפות קבוצות מליגה ב' וליגה ג'
סיבוב חמישי
בשלב זה משתתפות קבוצות ליגה א' ומתמודדות ביניהן לפי חלוקה למחוזות צפון ודרום
סיבוב שישי
(בסוגריים מצוינת הליגה בה משחקת הקבוצה)
סיבוב שביעי
הסיבוב בהשתתפות המעפילות מן הסיבוב השישי וכן 12 קבוצות מהליגה הלאומית (4 הקבוצות הנוספות מהלאומית מעפילות אוטומטית לסיבוב השמיני לפי הגרלה)
סיבוב שמיני
הסיבוב בהשתתפות 14 המעפילות מן הסיבוב השביעי, 4 קבוצות מהליגה הלאומית שהעפילו אוטומטית וכל 14 קבוצות ליגת העל
שמינית הגמר
אל משחקי שמינית הגמר העפילו 16 הקבוצות שניצחו בסיבוב ח'
רבע הגמר
אל רבע הגמר העפילו 8 הקבוצות שינצחו בשמינית הגמר. התקיימו שני סיבובים, ב-6 וב-27 בפברואר.
חצי הגמר
משחקי חצי הגמר התקיימו ב-2 באפריל (בין מכבי נתניה להפועל חדרה) וב-3 באפריל (בין מכבי תל אביב לבני יהודה).
פיגוע הירי בבית הספר קובננט בנאשוויל
פיגוע הירי בבית הספר "קובננט" התרחש ב-27 במרץ 2023 בבית הספר הפרטי הנוצרי "קובננט" שבנאשוויל, טנסי השייך לכנסייה הפרסביטריאנית. היורה, איידן הייל בן ה-28, בוגר בית הספר שהזדהה כגבר טרנס, התפרץ למקום וירה למוות ב-3 תלמידים ו-3 אנשי סגל נוספים לפני שנורה על ידי השוטרים שהוזעקו לזירת הפיגוע.
הטבח
הייל הגיע בשעה 9:54 CDT (17:54 שעון ישראל) לבית הספר ברכבו הפרטי מדגם הונדה ג'אז, והחנה אותו בחניית בית הספר. לאחר מכן, שלח הייל לחברו הוותיק הודעה ברשת החברתית אינסטגרם ובה סיפר לו שהפוסט שפרסם מוקדם יותר היה "סוג של הודעת התאבדות" וכי תכנן למות באותו יום. כתוצאה מכך התקשר החבר לקו החם המקומי לעיתות משבר (מקביל ל-1202 של ער"ן בישראל) אך הקו החם העביר את ההודעה למשרד השריף המקומי רק ב-10:13, דקות ספורות לאחר תחילת הטבח.
בשעה 10:11 החל הייל, שהיה חמוש בשני רובי קרבין ובאקדח, לירות בדלתות הזכוכית של המוסד, ובאמצעותם להתפרץ אל המקום. 2 דקות מאוחר יותר, ב-10:13, קיבלה המשטרה דיווח על הירי. במהלך הפיגוע רצח הייל 3 תלמידים, כולם בני 9, ושלושה אנשי צוות נוספים: מורה מחליפה בת 61, שרת בית הספר בן ה-61, ומנהלת בית הספר בת ה-60. הקורבנות נבחרו באקראי. היורה הסתובב חמוש בקומה השנייה של בית הספר וירה לעבר מספר כיתות, אך איש לא נפגע כיוון שהמורים ביצרו את דלתות הכיתות והחביאו את תלמידיהן, ובכך הצילו את חייהם.
היורה
מכר לשעבר של הייל, שלמד איתו בבית הספר, סיפר כי בתקופה שקדמה לרצח התקשה הייל להתמודד עם מותו של חבר קרוב שככל הנראה היה במערכת יחסים רומנטית עם הייל וקיבל טיפול פסיכולוגי בעקבות כך. מורו לשעבר בקולג' לאמנות דיווח כי הייל יצא מהארון כטרנסג'נדר ב-2022 על גבי דף הפייסבוק שלו, אך מכרים אחרים שלו דיווחו כי לא ידעו על השינוי בזהותו המגדרית. כמו כן חלקם דיווחו על אובססיה שהייתה לו "להישאר ילד לנצח".
מהמשטרה אושר כי היורה אכן היה תחת טיפול פסיכולוגי עבור "הפרעה רגשית" בזמן שקדם לטבח, וכמו כן, נטען כי אפשר שאחד המניעים לטבח הייתה תחושת טינה שחש הייל כלפי בית הספר אליו "הוכרח" לכאורה ללכת בילדותו. כמו כן, מהמידע שהיה בידי המשטרה נודע כי הייל רכש באופן חוקי 7 כלי נשק בין 2020 ל-2022, שלושה מהם היו בשימוש בזמן הטבח. במהלך החקירה, שבוצעה בחלקה על ידי לשכת החקירות של טנסי והרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק וחומרי הנפץ, בוצע חיפוש בבית משפחת הייל ובו נתפסו מספר רובי שוטגאן וראיות נוספות שהעידו על תכנון של מעשה הטבח, שנמשך מספר חודשים, וכללו מפה מפורטת של המקום ומניפסט שכתב.
ספנודון מצר קוק
ספנודון מצר קוק (שם מדעי: Sphenodon guntheri) הוא מין של זוחל נדיר ממשפחת הספנודוניים וקרובו של המין ספנודון מצוי החי רק באיים במצר קוק שבניו זילנד בין האי הצפוני והאי הדרומי. חלק מהחוקרים רואים אותו כתת-מין של המין האחרון.
מאפיינים
מין זה מזכיר במראהו את הספנודון המצוי, אך קטן יותר. צבעו חום עד צהוב ופחות ירוק, אך מראהו דמוי האיגואנה או החרדון דומה. אורכו מגיע ל-76 ס"מ ומשקלו ל-900 גרם והזכרים גדולים מהנקבות וגם תוקפניים מהם. בניגוד ללטאות לספנודון אין איברי מין זכריים ומבנה הלסתות שלו שונה.
הספנודון מצוי במחילות וצוקים באזורים ממוזגים, והוא פעיל לילה. מזונו מורכב מעכבישים, חלזונות וחרקים גדולים כמו הווטה האנדמי לניו זילנד. עם זאת הוא יטרוף גם לטאות קטנות ואפרוחי עופות ים ואף עופות ים קטנים.
עין הקודקוד
לספנודון, יש עין שלישית במעלה הראש, הידועה גם כעין הקודקוד.
לעין עדשה, רשתית וקרנית משלה, וקישור עצבי חלש למוח, עובדה אשר יכולה להעיד על התפתחות אבולוציונית מעין שלישית מתפקדת. עין הקדקוד ניתנת להבחנה רק באבקועים (צאצאים צעירים), אשר להם רקמה שקופה בקודקוד. לאחר 4–6 חודשים, הרקמה מתכסה בקשקשים בהירים ופיגמנט. המטרה של עין הקודקוד לא ידועה, אבל קיימת סברה לפיה היא שימושית לספיגת קרני UV ליצירת ויטמין D, לקביעת מחזורי יום ולילה (מחזורים צירקדיים), עוזרת לבקרת חום, ומסיעת לניווט על ידי קביעת מיקום השמש. מכל הטטרפודים הקיימים (בעלי ארבע רגליים), עין הקודקוד ניתנת לראות בבירור בעיקר בספנודון.
זנבו אוטומוטיב
זֶנְבוֹ אוטומוטיב (באנגלית: Zenvo Automotive, מוכרת גם כזנבו) היא יצרנית מכוניות ספורט שבסיסה בפרסטו שבאי זילנד שבדנמרק. היא נוסדה בשנת 2004 על ידי טולס ווֹלאָסן.
היסטוריה
המכונית הראשונה שלה הוצגה כאב טיפוס ובדצמבר 2008 הוצגה כזנבו ST1. מגזין טופ גיר נתן ביקורת רעה על זנבו ST1 עקב תקריות שהתרחשו בעת השימוש במכונית. באפריל 2018 נקנו שני מדגמים של זנבו על ידי דנים מקומיים, לאחר שמאז הצגת המכוניות לא נקנה אפילו לא דגם אחד בדנמרק היות שהמכוניות של זנבו היו יקרות מדי.
ממשלת האימפריה הרוסית
ממשלת האימפריה הרוסית הייתה גוף הביצוע העליון במדינה שהוקמה ב-8 בספטמבר 1802 בשם ועדת השרים של האימפריה הרוסית (ברוסית: Комитет министров Российской империи, או Комитетъ министровъ Россійской Имперіи ברוסית שלפני המהפכה) והייתה אחראית לתיאום וניהול משרדי הממשל שהוקמו באותה עת ברפורמה הממשלתית של אלכסנדר הראשון.
ב-19 באוקטובר 1905 קיסר האימפריה הרוסית ניקולאי השני חתם על צו לפיו הוועדה שינתה שמה למועצת השרים (ברוסית: Совет министров Российской империи) ושרי המדינה חויבו לדווח ליושב ראש המועצה על פעילות משרדיהם. קודם לכן, ועדת השרים לא ערכה ישיבות סדירות ואלה נערכו רק בנוכחות הצאר ולפיכך והיו תלויות בהחלטות הצאר. סמכויות הממשלה הורחבו והיא הפכה בפועל לגוף של הרשות המבצעת.
לאחר מהפכת פברואר 1917 המועצה הוחלפה על ידי ממשלת המעבר.
מבנה
משנת 1905 הייתה הממשלה לגוף ניהול עיקרי במדינה ובראשה עמד יושב ראש מועצת השרים.
מועצת השרים כללה:
יושב ראש
יושב ראש ועדת השרים היה למעשה תוארו הרשמי של ראש ממשלת רוסיה באותם ימים. עד שנת 1810 כל ישיבות הוועדה נערכו בנוכחות הצאר, בשנת 1810 קנצלר האימפריה הרוסית ניקולאי רומיאנצב מונה לנציג הצאר בוועדה ושנתיים לאחר מכן הוועדה הפכה לחלק מהמועצה המדינית. משנת 1905 ליושב ראש מועצת השרים ניתנו סמכויות רבות יותר וישיבות הממשלה נערכו בתדירות גבוהה יותר וללא צורך בנוכחותו של הצאר.
Left Outside Alone
Left Outside Alone (בעברית: נשארתי בחוץ לבד) הוא סינגל של הזמרת האמריקאית, אנסטסיה. השיר, שיצא ב-15 במרץ 2004, נמצא באלבום האולפן השלישי שלה, Anastacia.
ביקורת
השיר זכה לשבחים מהמבקרים. עורך AllMusic, מתיו צ'יזלינג, כתב כי: "רצועות חזקות יותר באלבום כולל 'Left Outside Alone', ..., עליה אנסטסיה משמיעה את המאזין בבכי של תסכול בפופ/רוק במיטבו". קרוליין סאליבן, מהגרדיאן, כתבה כי: "הפניות לכאורה צצות: 'It's not OK, I don't feel safe', מריץ את השורות של 'Left Outside Alone'." עורך אינדפנדנט, אנדי גיל, אמר כי השיר הזה הוא "מקור הפגיעות".
דום פאסנטינו, מ-Stylus Magazine, כתב כי השיר "מתחיל כאילו שרואים לנו רוח הקודש (בהנחה שקייט בוש היא האב וטורי איימוס היא הבן), נגמר, כן, בדיוק אותם אקורדים שה-"נועזות" התפקח עליהם ... ואז אנסטסיה מחזירה את הסגנון לקולה הרגיל ... לקרוא לזה נורמלי זה יראה כטעות". מאוחר יותר, הוא שיבח את השיר: "באמת מעניין, ניסיוני באמת וסינגל טוב באמת". עורך Yahoo! Music, דן ג'ינויין, שיבח את השיר: "עם רוטב גותי גבוה שצף על פני גישוש סביבתי, זני הפתיחה של 'Left Outside Alone' עלולים להטעות בקלות את איימי לי מאוונסנס. צעקת הצפירה המוכרת אכן נכנסת בסופו של דבר, אבל היא נובעת למקהלה מקסימה וחטופה של גיטרה. כן, נכון, אנסטסיה השתוללה."
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של הסינגל, בבימויו של בריאן ברבר, צולם בברבנק, קליפורניה, ארצות הברית בפברואר 2004. למעשה יש שלושה קליפים לשיר. הגרסה הרגילה (והראשונה) יצאה לשוק העולמי, למעט אמריקה הצפונית.
הגרסה הרגילה מתחילה באנסטסיה על גשר. מאוחר יותר, היא נראית ברחוב עם סגנון אירופאי על כרזה אדומה על עמוד פרסום. מאוחר יותר, היא נכנסת למכונית, ובזמן הנהיגה היא מביטה במכונית לידה ורואה את "עצמה" מזנקת בלהט עם גבר. כשהיא יוצאת מהמכונית היא מבחינה באנשים שרוקדים לשיר שלה ברחוב.
הגרסה החלופית של הווידאו הקליפ הראשון, המכונה "גרסת הכרזה הכחולה" (במקור: "blue-poster version"), נעשתה בעריכתו של ג'ייסון נווינס. הכרזה בגרסה זו היא כחולה, ויש לה סוף אחר.
וידאו קליפ נוסף יצא ב-2005. הווידאו קליפ, שבויים על ידי דייוויד ליפמן וצ'ארלס מהלינג, צולם בלוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית, ב-19–20 במאי 2005. אף על פי שגרסה זו הוקלטה במיוחד לשוק האמריקאי, "Left Outside Alone" מעולם לא פורסם שם באופן רשמי. בגרסה זו, אנסטסיה נמצאת בטירה, והיא נמצאת לבדה במיטה מוקפת נרות.
"Left Outside Alone, Part 2"
גרסה אחרת של הסינגל, "Left Outside Alone, Part 2", מופיעה במהדורת הדלוקס של אלבום האולפן השישי של אנסטסיה, Resurrection. בגרסה זו יש מנגינה חלופית לאותם מילים שנשמעו בשיר המקורי. היא אמרה כי: "עשר שנים מאוחר יותר, אני מוציאה אלבום ורציתי לחזור על השיר הזה. נתתי לעצמי הזדמנות לעשות זאת. אהבתי את זה וזו נקודת מבט אחרת לגמרי על השיר."
You Can't Stop the Girl
רקע
רקסה הכריזה על הסינגל ב-17 בספטמבר 2019, בעקבות קטע שפורסם יום קודם. כותבי הסינגל "Flagpole Sitta" של הארווי דנג'ר  זכו להיות ככותבי שירים בשל דמיון מלודי בין 2 הסינגלים.
וידאו קליפ
את הווידאו קליפ "מעורר ההשראה" ביימה סופי מולר. הוא מציג את רקסה מובילה נשים רצות ברחבי העיר. הסרטון מראה גם את רקסה משוטטת ביער "קסום" ו"מלא פרפרים" תוך שהיא מתלבשת בשמלה שחורה ונוצצת. הווידאו קליפ פורסם ב-15 באוקטובר 2019.
קבוצת השרון
היסטוריה
ראשוני קבוצת השרון היו אנשי העלייה השלישית שעלו מרוסיה, אוקראינה, בסרביה ופולין בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20. מרביתם היו חברי תנועת "הפועל הצעיר" שעבדו בסלילת כביש חיפה - ג'דה ולאחר מכן התגייסו ליחידת השירותים של הצבא הבריטי, שכונתה "הגדוד המצרי", שם הועסקו בעבודות סבלות, ניקיון ומלאכות שונות. במאי 1922, לקראת שחרורם מהגדוד, התגבשה קבוצת חלוצים שהחליטה להמשיך יחד. הם התיישבו במחנה מחוסרי העבודה במבואות הדרומיים של חיפה ועסקו בעבודות מזדמנות שונות בעיר ובסביבתה. כעבור זמן מה התארגנו והקימו קבוצת בניין, שקיבלה עבודות בנייה בנווה שאנן, שם בנו את שבעת הבניינים הראשונים, ולאחר מכן גם בהדר הכרמל ובבת גלים. חברות וחברים נוספים הצטרפו אליהם, והקבוצה התיישבה במחנה אוהלים בנווה שאנן וניהלה חיי שיתוף מלאים. בתקופה זו דנו חברי הקבוצה במטרותיה, כשחלקם ראו את תפקידה בכיבוש העבודה במושבות ובערים, ואחרים ראו את יעד ההגשמה בהתיישבות חקלאית. הם החלו לכתוב עלון שבו שיתפו חברים את הקבוצה בתחושותיהם ורעיונותיהם. לימים כונסו העלונים הראשונים, ואיתם גם מכתבים שכתבו חברים בתקופות שונות, ל"ספר הקבוצה", מעין יומן קבוצתי שכתיבתו נמשכה עד שנת 1936.
בעת ישיבתם בחיפה ביקר אותם שמואל דיין, איש הנהגת "הפועל הצעיר", והציג בפניהם את רעיון ההתיישבות בחורן שהתנועה תמכה בו. הרעיון קסם לחברי הקבוצה, וליווה אותם בשנים שלפני התיישבותם. במכתב שכתבו לדיין ב-1925 הודיעו לו כי הם מבקשים להיות חלוצי ההתיישבות המחודשת בחורן, ומשראו שהתנועה אינה מקדמת את התוכנית ניסו לקדמה בעצמם. הם נפגשו עם חיים ויצמן, וחבר הקבוצה אליהו בן חורין אף נסע לצרפת לפגוש את הברון רוטשילד כדי לבקש את רשותו להתיישב בקרקעות שבבעלותו בחורן, אך ללא הצלחה. אף על פי כן המשיכו חברי הקבוצה לקוות שחלומם להתיישב בחורן יתגשם בעתיד, ואחד מהם אף שינה את שם משפחתו לחורן כדי לשמר תקווה זו.
ב-1924 עזבה הקבוצה את חיפה ועברה לעבוד בגידול טבק ובפיצוח שקדים במושבות יבנאל ובית גן שבגליל התחתון. חבריה ראו בכך צעד לקראת התיישבות בחורן, ומימוש עקרונות כיבוש העבודה וההתיישבות החקלאית ששאפו להגשים. במשך כשנתיים ישבו שם, ושקלו אפשרויות שונות ליעד ההתיישבות שלהם - השרון, עמק הירדן ועמק יזרעאל. בסופו של דבר, לאחר שנאלצו לגנוז את חזון ההתיישבות בחורן, החליטו לפנות לעמק יזרעאל. בעקבות כישלון ניסיונות גידול הטבק, עזבו את מושבות הגליל ועברו למחנה הקיבוצים בעפולה, שם ישבו לצד כמה וכמה קבוצות שהמתינו לעלייתן לקרקע, ועסקו בבניית העיר. בסוף 1926, בי"ז כסלו תרפ"ז, עלה כוח חלוץ להתיישבות ליד מעיינות עין בֵּידָה שמדרום לנהלל (כיום עין סיפן), לצד קבוצת עיינות שכבר ישבה שם. בפסח אותה שנה הצטרפו אליהם כל חברי הקבוצה, וכשנה לאחר מכן עברו לנקודה מזרחית יותר, הקימו מבני קבע והחלו לעבד את הקרקעות שהוקצו להם.
ב-1929, בעקבות מאורעות תרפ"ט, הוחלט להעביר את הקבוצות מעין בידה לגבעה סמוכה שנרכשה כבר ב-1921 ממשפחת סורסוק הלבנונית. אולם האריסים הערבים שישבו על הקרקע סירבו לעזוב, ולכן לא התאפשרה העברתה למוסדות המיישבים היהודיים. לבסוף עלו אנשי קיבוצי הסביבה על הקרקע במחרשות ב-1931, ובכך אילצו את הממשל המנדטורי להתיר להם לעבד את הקרקע ולבנות עליה. אולם רק כשנתיים לאחר מכן הסתיים מאבקם המשפטי של האריסים, ושתי הקבוצות התיישבו על הגבעה - עיינות בצדה המערבי והשרון בצדה המזרחי - ונתנו לה את שמה החדש, רמת דוד.
התבססות הקבוצה הובילה את המוסדות המיישבים לממן עבור הקבוצה את תכנון ובניית חדר אוכל גדול, מרווח ומשוכלל בתכנונו של האדריכל ריכארד קאופמן. מבנה זה, שהיה זהה לחדר האוכל שתוכנן והוקם במקביל גם בקיבוץ רמת דוד (עיינות בשעתו) הצמוד, התאפיין בסגנון המודרניסטי שאותו הוביל בשעתו בארץ קאופמן. החל משנות ה-50 שימש המבנה את חברי רמת דוד כמחסן וכבית תרבות. מאוחר יותר שימש מועדון לילה ולבסוף נהרס ברובו.
במשך כ-20 שנה ישבה קבוצת השרון בצמוד לקבוצת עיינות ברמת דוד, כשכל אחת מהן מנהלת חיי קהילה ומשק נפרדים. ב-1952 החליטו חברי הקבוצה, שהגיעו כבר לכ-400 נפשות, לחבור לאנשי מפא"י שפרשו מקיבוץ גבת הסמוך בעת הפילוג בקיבוץ המאוחד, ויחד עימם יסדו את קיבוץ יפעת.
"המפעל"
מקרב חבורה זו התגבש, עוד בחיפה, תא מחתרתי שכונה "המפעל", בהנהגתו של אליהו בן חורין, שגם צירף אליו כמה מחבריו שאינם חברי הקבוצה, בהם אברהם תהומי, לימים סגן מפקד "ההגנה" בירושלים. חברי "המפעל" נפגשו בחשאי בשבתות, ותכננו פעולות שונות לקידום אינטרסים לאומיים. בין השאר הם תכננו לשדוד מטען זהב שהובל ברכבת העמק מטחנות הקמח בחיפה כתשלום עבור חיטה שנרכשה בסוריה, אך הפעולה נכשלה. יש היסטוריונים הטוענים, שב-1924 היו חברי "המפעל" מעורבים ברצח יעקב ישראל דה האן, שנחשב לרצח הפוליטי הראשון בארץ ישראל בעת החדשה, וזיעזע את היישוב בזמנו.
"המפעל" נוהל בחשאיות רבה, עד שחלק מחבריו לא ידעו על חלקם של אחרים בארגון. הוא פעל כתא אוטונומי בתוך קבוצת השרון, אך היה שנוי במחלוקת בקרב חברי הקבוצה. חברי התא האמינו שאין סתירה בינו לבין הקבוצה, משום ששניהם פעלו להגשמת שאיפות לאומיות. אולם בין חברי הקבוצה שלא היו שותפים לתא, היו מי שסברו שהתבדלותו מסכנת את השותפות והאינטימיות שלה. עם השנים גברה הביקורת ביתר שאת כאשר אליהו בן חורין ביטא יותר ויותר עמדות ימניות המנוגדות להשקפת חבריו לקבוצה. חברה אחת כתבה ב"ספר הקבוצה" כי "הקבוצה צריכה לחזור לעצמה" והביעה חשש מיצירת מפלגה ימנית ומשנאה ויריבות שיתגלעו בינה לבין חברי "הפועל הצעיר", רוב חברי הקבוצה. היו שחששו שקיומו של "המפעל" יפגע בשאיפותיהם לעלות להתיישבות, ואכן, משקרב מועד העלייה לקרקע, חדל "המפעל" להתקיים, והקבוצה התאחדה להגשמת ייעודה. עם זאת, על אף הביקורת, שמרו ותיקי הקבוצה על סודיות עוד שנים רבות לאחר מכן, ורק ב-1973 נאותו לספר על קורות הארגון לעודד ארצי, בן הקבוצה שחקר את הנושא.
בן חורין עצמו אכן התקרב לרוויזיוניסטים, ועזב את הקבוצה ב-1928.
סילואט (אשכולות)
מדד סילואט (Silhouette) הוא מדד בתורת האשכולות שמאפשר למדוד עד כמה חלוקת הנתונים במאגר המידע לקבוצות בעלות מאפיינים דומים שביצענו נכונה ומתאימה.
סילואט היא שיטה אשר תוארה לראשונה על ידי פיטר ג'יי ריסיו בשנת 1986, לטובת פירוש ואימות אחידות הנתונים באשכולות נתונים במאגרי מידע. השיטה מייצגת בצורה גרפית תמציתית עד כמה דומה נתון מסוים באשכול נתונים בהשוואה לכלל הנתונים באותו אשכול. ערך הסילואט, הנע בין (1-) ל-1, מציין עד כמה דומה נתון מסוים לנתונים האחרים באשכול אליו הוא משויך (לכידות) ועד כמה הוא שונה מהנתונים באשכולות הסמוכים (הפרדה).
ערכי סילואט נמוכים או שליליים לנתונים רבים במאגר המידע מעידים על בניה לקויה של  האשכולות או חלוקת נתונים שגויה לאשכולות (כדוגמת מרחב אוקלידי או מרחק מנהטן).
הגדרה
בהנחה כי קיים מאגר מידע שחולק לאשכולות בכל שיטה שהיא (כדוגמת K-means המחלק את הנתונים ל-K אשכולות), לכל נתון במאגר המידע מוגדרים שני פרמטרים:
s(i) הוא הערך אשר מצביע עד כמה הנתון הנבדק מתאים לאשכול בו הוא נמצא. ערך זה הוא ערך סילואט ומחושב באופן הבא:
כאשר
כלומר,
משמעות ערך סילואט היא:
חישוב ממוצע ערכי סילואט של הנתונים באשכול מסוים מצביע על צפיפות הנתונים באשכול, או במילים אחרות, עד כמה הפרטים שבו דומים אחד לשני.
חישוב ממוצע ערכי הסילואט של כלל הנתונים במאגר המידע מצביע על טיב בחירת מרכזי הכובד, או במילים אחרות, האם מספר מרכזי הכובד שנבחרו נכון והאם מוקמו במקום הנכון.
את ערך הסילואט של הנתונים, האשכולות והמאגר כולו ניתן למקסם על ידי בחירת מספר האשכולות וחלוקת הנתונים אליהם בכלים המיועדים לסידור אשכולות מיטבי (כדוגמת k-means, EM)
הילה רביב-צור
הילה רביב-צור (נולדה ב-17 בדצמבר 1978) היא שחקנית ישראלית.
קורות חייה
הילה רביב נולדה וגדלה בנתניה, הילדה האמצעית במשפחה בת שלוש אחיות. אמה היא מורה לתנ"ך ואביה היה טייס בחיל האוויר ואיש צבא קבע. החיבור שלה לבמה התחיל כשאמה שלחה אותה (בגיל 13–14) לאודישנים ללהקת מחול חבצלות נתניה ופעם בחודש הייתה מופיעה בהיכל התרבות של נתניה. בתיכון למדה במגמת תיאטרון. בצה"ל החלה כפקידת מבצעים, אחר-כך יצאה לקורס קצינות, אחריו שירתה בבית הספר לטיסה והשתחררה בדרגת סגן. למדה משחק בבית צבי בשנים 2000–2003. במסגרת בית צבי זכתה במלגות – עמוס גוטמן (2001), שרגא פרידמן (2001), זוהרה שאקוב (2002), מלגת ההנהלה (2003).לאחר סיום לימודיה בבית צבי שיחקה בהצגה "שד היער" בתיאטרון קרוב של ניקו ניתאי ואחר-כך שיחקה משנת 2004 בתיאטרון הקאמרי, שם שיחקה בהצגה "מילאנו" של שמואל הספרי. רביב-צור משחקת מ-2008 בתיאטרון יידישפיל והופיעה גם בקונצרטים ביידיש. בתחילת פעילותה היא לא ידעה יידיש ולכן נשלחה ללמוד את השפה באוניברסיטת תל אביב.
ב-2007 שיחקה הילה רביב-צור בסרט העצמאי באורך מלא "חירות הרחוב", בבימויו של משה רוזנטל. הסרט מספר על בחורה (רביב-צור), שיש לה כלב בשם רופוס ועל בחור חנון שמאוד רוצה להתחבב עליה, ומשום כך מציע לה לשמור על רופוס וכשהוא עושה זאת הוא מאבד אותו. מכאן הבחור ביחד עם שניים מחבריו יוצאים למסע בעקבות רופוס, עד שלבסוף הם מביאים אותו אליה מת. הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל סרטים עצמאיים בבריטניה.
רביב-צור זכתה במלגת סנו 2009 על ידי תיאטרון יידישפיל לשחקנית המבטיחה של השנה.
ב-2012 הצטלמה הילה רביב-צור לסרט הקולנוע החרדי "מלאכיות בלבן" בבימויה של טלי אברהמי.
היא בעלת תואר ראשון בפסיכולוגיה מהאוניברסיטה הפתוחה. עברה קורסי משחק מול מצלמה בהדרכת גלי זייד. ומשחק מול מצלמה בהדרכת ניב רז ואולי שטרנברג. השתתפה בפרסומות רבות.
הילה רביב-צור נשואה לשחקן שרון צור ולהם שלושה ילדים. מתגוררת בקיבוץ גבעת ברנר.
תפקידים
תיאטרון
קולנוע
הצגות ילדים
ג'קי סטיוארט
ג'קי סטיוארט (באנגלית: Jackie Stewart; בשמו המלא: John Young Stewart; נולד ב-11 ביוני 1939, בסקוטלנד) OBE, הידוע בכינוי "הסקוטי המעופף" (The Flying Scot), היה נהג מרוצי מכוניות בולט. סטיוארט התחרה במרוצי פורמולה 1 בין השנים 1965 עד 1973, במהלכן זכה שלוש פעמים באליפות העולם לנהגי פורמולה 1. הוא אף התחרה במרוצי גביע קנדה - ארצות הברית שנערכו בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. סטיוארט ידוע בארצות הברית כפרשן טלוויזיה במרוצי מכוניות, כדובר של חברת הרכב פורד, ובזכות מבטאו הסקוטי הכבד. בין השנים 1997–1999 הוא החזיק בשותפות עם בנו, פול, בקבוצת פורמולה 1 בשם סטיוארט גרנד פרי.
תחילת דרכו
משפחתו של סטיוארט הייתה בעלת סוכנות מצליחה לרכב יגואר בכפר מילטון בסקוטלנד. אביו השתתף כחובב במרוצי אופנועים, ואחיו ג'ימי היה נהג מרוצי מכוניות בקבוצה סקוטית, עד לשנת 1953, אז פרש לאחר תאונה. בילדותו התקשה סטיוארט בלימודיו בבית הספר, ומאוחר יותר בחייו אובחן כלוקה בדיסלקסיה. בבגרותו סיפר על כך: "כאשר יש לך דיסלקסיה אתה מוצא משהו שאתה טוב בו, ומשקיע בו יותר מכל אחד אחר; אינך יכול לחשוב כמו החבר'ה החכמים, אז אתה תמיד חושב באופן לא קונבנציונלי." כתוצאה מקשייו בלימודים לא התקבל סטיוארט לחטיבת הביניים בבית הספר התחרותי שבו למד והוא נאלץ לעבור לבית ספר אחר, בו הושם דגש רב יותר על לימודי מלאכה. בגיל 13 הוא זכה בתחרות קליעה בצלחות חרס וצורף לנבחרת סקוטלנד בקליעה, במסגרתה התחרה בבריטניה ובמדינות אחרות. סטיוארט זכה באליפויות בריטניה, ויילס וסקוטלנד בירי לצלחות חרס, וכן באליפות האומות (בצרפתית: Coupe De Nations) במקצוע זה. הוא אף ניסה ללא הצלחה להתקבל לנבחרת האולימפית של בריטניה בירי רובה, לאולימפיאדת רומא (1960). תחילת עיסוקו במכוניות הייתה במסגרת העסק המשפחתי, שם עבד כשוליה למכונאי, ובדומה לאביו ולאחיו נעשה מעורב בספורט המוטורי.
לבקשת לקוח של אביו, בארי פילר, הוא ניסה כוחו במרוץ מספר כלי רכב, במסלול אולטון פארק (Oulton Park Circuit), ובשנת 1961 ניצח בארבעה מרוצי מסלול. בשנת 1962 החליט להפוך למקצוען בענף המרוצים והתחרה תחילה במכונית יגואר E-Type באולטון פארק, שם הישווה את זמני השיא במסלול. בשנת 1962 ניצח בשני מרוצים. בשנת 1963 ניצח ב-14 מרוצים, ופרש רק משישה מרוצים. בשנת 1964 הוזמן להצטרף לקבוצת מרוצי פורמולה 3 ועד מהרה החל לשבור שיאי מהירות אף בקטגוריית מרוצים זו.
קריירה כנהג מרוצים
בשנת 1964 התחרה סטיוארט כנהג פורמולה 3. במרוץ הבכורה שלו, ב-15 במרץ, על מסלול רטוב מגשם בשטרטון (Snetterton Motor Racing Circuit). סטיוארט שלט במרוץ החל מפתיחתו וכבר אחרי שני סיבובים הוא הוביל בהפרש עצום של 25 שניות. את המרוץ הוא סיים בהפרש של 44 שניות מהמקום השני. בתוך ימים ספורים הוצעה לו משרת נהג במרוצי פורמולה 1, בקבוצת קופר, אולם הוא סירב והעדיף לצבור ניסיון נוסף במרוצי פורמולה 3. בעונתו הראשונה הוא הפסיד בשני מרוצים בלבד (האחד בגלל תקלה במצמד, השני בגלל החלקה על המסלול), והפך לאלוף פורמולה 3.
בעונתו השנייה הוא נהג במרוצי פורמולה 2, לאחר שסירב פעם נוספת להצעה להצטרף למרוצי פורמולה 1, וכבר במרוץ הבכורה בקטגוריה זו, הגיע למקום השני במסלול קשה בקלרמון-פראן, כשהוא נוהג במכונית לוטוס. מרוץ הפורמולה 1 הראשון בו השתתף היה כנהג מחליף, בדצמבר 1964. במרוץ הבכורה שלו כנהג פורמולה 1 מן השורה, הוא סיים במקום השישי בגרנד פרי דרום אפריקה. ניצחונו הראשון במרוץ פורמולה 1 היה במסלול סילברסטון באנגליה, באביב 1965, באותה שנה אף ניצח בגרנד פרי האיטלקי. את עונתו הראשונה סיים במקום השלישי. באותה שנה אף השתתף במרוץ 24 השעות של לה מאן.
בשנת 1966 כמעט וניצח בהופעתו הראשונה במרוץ אינדיאנפוליס 500 ונאלץ לפרוש שמונה הקפות לפני הסיום בגלל תקלה במנוע, כשהוא מוביל על פני מתחריו ביותר מהקפה שלמה. בזכות הופעתו זו הוא זכה בתואר "רוקי השנה". באותה שנה, היה מעורב בתאונה על המסלול, בעת שהתחרה בגרנד פרי הבלגי, וכתוצאה מהתנגשות בין מספר מכוניות בעקבות גשם פתאומי, הוא מצא עצמו הפוך במכוניתו, כשדלק נוזל על גופו. רק בעזרת שניים מחבריו, שהתנגשו בסמוך לו, הצליח להיחלץ ממכוניתו. אירוע זה הניעו להתחיל במאמצים לשפר את בטיחות מרוצי המכוניות, נושא שבו עסק אף לאחר פרישתו מן המסלול. בין השיפורים העיקריים שהוכנסו במכוניות המרוץ מאז אותו אירוע, היה מתג המנתק את הזרם החשמלי במכונית, וכן הגה שניתן לנתקו, ליציאה נוחה יותר של הנהג מן הרכב. סטיוארט, שאף ראה בדאגה את זמני הפינוי הארוכים של נהגים פצועים לבית החולים, דאג מאז להביא את רופאו האישי לכל מרוץ שבו השתתף, בעוד שקבוצת המרוצים בה נהג דאגה לרכב פינוי נפרד לנהגי הקבוצה. סטיוארט זכה באותה שנה לראשונה בגרנד פרי במונקו, ולהצלחה פחותה במרוצים אחרים. גם עונת 1967 לא האירה פנים לסטיוארט שלא הצליח לנצח באף מרוץ פורמולה 1, אולם הוא שב והתחרה בפורמולה 2, שם ניצח בשלושה מרוצים.
בשנת 1968 עבר סטיוארט להתחרות עבור קבוצת מאטרה. בעונת 1968 זכה בגרנד פרי ההולנדי, במרוץ שהתנהל בגשם כבד, וכן בגרנד פרי הגרמני, שם ניצח בפער של ארבע דקות, אחד הניצחונות הבולטים ביותר בהיסטוריית הפורמולה 1, למרות גשם וערפל על המסלול. הוא אף זכה באותה עונה בגרנד פרי האמריקאי. את הגרנד פרי בספרד ובמרוקו הוא החמיץ בגלל פציעה ואת המרוץ במקסיקו סיטי הוא לא סיים לאחר תקלה במכוניתו, עובדה שהובילה לזכייתו של גרהם היל באליפות הנהגים. בשנת 1969 ניצח סטיוארט במרוצי הגרנד פרי בדרום אפריקה, ספרד, בריטניה, ואיטליה, והפך לאלוף העולם. עד עונת 2005, בה זכה פרננדו אלונסו באליפות כשנהג עבור קבוצת רנו, היה סטיוארט הנהג היחיד שזכה באליפות במדי קבוצה צרפתית. למעשה, רכבו של אלונסו נבנה בבריטניה ולכן סטיוארט עודנו הנהג היחיד שזכה באליפות עם רכב שיוצר בצרפת.
בשנת 1970 הצטרף סטיוארט לקבוצת טירל. באותה עונה הוא זכה להצלחה מועטה עקב תקלות חוזרות ברכב שבו נהג, אך הצליח לזכות בשני מרוצים. בשנת 19711 המשיך סטיוארט להתחרות בקבוצת טירל, מדי פעם אף התחרה במרוצי פורמולה 2. בשנת 1971 זכה סטיוארט באליפות העולם בפורמולה 1, לאחר שניצח בספרד, מונקו, צרפת, בריטניה, גרמניה, וקנדה. הוא אף התחרה באותה שנה (כמו גם בשנת 1973) במרוצי קנדה - ארצות הברית. בשנת 1972, למרות היעדרות חלקית עקב כיב קיבה, ניצח במרוצי הגרנד פרי בארגנטינה, צרפת, ארצות הברית וקנדה, וסיים במקום השני באליפות הנהגים, לאחר אמרסון פיטיפלדי. סטיוארט אף התחרה באותה שנה באליפות אירופה למכוניות טיור ברכב פורד קפרי. בשנת 1972 קיבל תואר אבירות OBE.
בתחילת שנת 1973 החליט סטיוארט לפרוש ממרוצי המכוניות. למרות זאת זכה במרוצים בדרום אפריקה, בלגיה, הולנד, ואוסטריה. ניצחונו ה-27 במרוצי פורמולה 1 היה בגרנד פרי הגרמני. לאחר שחבר קבוצתו, פרנסואה סבר, נהרג בעת אימונים לקראת מרוץ הגרנד פרי בארצות הברית, החליט סטיוארט לפרוש מידית, מרוץ אחד בטרם השלים 100 מרוצי גרנד פרי.
דובר בטיחות במרוצים
לאחר התאונה בבלגיה הפך סטיוארט לדובר בולט בעד הגברת הבטיחות במרוצי מכוניות. מאוחר יותר הסביר: "אם יש לי מורשת כלשהי שאני מבקש להותיר אחרי בספורט, אני מקווה שיהיה זה בשטח הבטיחות, כיוון שכאשר הגעתי למרוצי הגרנד פרי, אמצעי הזהירות והבטיחות היו שטניים."
על הטיפול בו לאחר התאונה בגרנד פרי הבלגי אמר סטיוארט:
בתגובה למצב הדברים פתח סטיוארט במסע הסברה בצוותא עם ראש קבוצת BRM, לואיס סטנלי, כדי לשפר את שירותי החירום ולשפר את גדרות הבטיחות סביב המסלולים. הוא סיפר כי המרוצים התקיימו עד אז במסלולים בהם לא היו גדרות בטיחות ליד אזור השרות, והדלק עמד במשפכים באזור עצירת הרכבים, בעוד מכוניות היו עלולות להתרסק לתוך האזור. בשלב ראשון שכר סטיוארט את שירותיו של רופא פרטי שיהיה נוכח בכל מרוציו, והדביק מפתח ברגים למוט ההגה במכוניתו, לשימוש בשעת חירום. סטיוארט דרש להציב חובת חגירת חגורות בטיחות וקסדות שלמות, לכל נהגי המרוץ, דרישות שהיום קשה לתאר מרוץ בלעדיהן. הוא אף דרש מבעלי מסלולי המרוץ לחדש את המסלולים ולהתקין בהם אמצעי בטיחות, לצורך כך ארגן חרם נהגים על המסלול הבלגי שבו אירעה לו התאונה, ועל המסלול הגרמני. זאת עד להתקנת גדרות בטיחות, מסלולי מילוט, צוותי כיבוי אש, ומתקנים רפואיים משופרים.
ניסיונותיו של סטיוארט לשיפור בטיחות מרוצי המכוניות לא התקבלו בברכה בקרב בעלי מסלולי המרוץ, מארגני המרוצים, חלק מן הנהגים, ועיתונאים. אולם מאמציו הועילו הודות לאהדת הציבור ולחושיו העסקיים. לאחר ניצחונו בגרנד פרי הגרמני בשנת 1968, כשהוא נוהג בגשם שוטף, עם שבר בפרק כף ידו, איש לא העז עוד להטיל ספק באומץ ליבו כאשר ביקש לשפר את אמצעי הבטיחות במסלולים.
פריץ כהן
פריץ אלכסנדר כהן או '''פרדריק א. כהן או פרידריך אלכסנדר כהן (בגרמנית: Fritz Cohen'''; 23 ביוני- 1904 – 9 במרץ 1967) היה מלחין, מנצח, פסנתרן, במאי ומורה יהודי גרמני שנודע במיוחד במוזיקת הבלט שכתב עבור הכוריאוגרף הגרמני קורט יוס. כיהן כמנהל מוזיקלי בתיאטראות במינסטר, בווירצבורג ובאסן, ולימד בבית הספר פולקוונג באסן, במכללת בלק מאונטן ובבית הספר ג'וליארד. החל משנת 1941 חי בארצות הברית. היה המייסד והמנהל הראשון של תיאטרון האופרה של בית הספר ג'וליארד.
ילדות וצעירות
פרידריך אלכסנדר כהן נולד בעיר בון בגרמניה, כבנם הבכור מבין 3 ילדים של פרידריך כהן האב (1927-1872) בעל חנות ספרים, ושל הדוויג כהן לבית בובייה (1960-1883). בילדות ביקר בבתי ספר כולל הגימנסיה העירונית בבון ובמכללה הגרמנית בבאד גודסברג (1922). הוא למד בקונסרבטוריונים למוזיקה בלייפציג (1923-1922, פסנתר כמקצוע ראשי בכיתתו של רוברט טייכמילר, תאוריה אצל אמיל פאול, כינור אצל פריץ צולגר) ואחר כך בשנת 1923 בקלן ובאוניברסיטת בון והתמחה בתיאטרון המוזיקלי. בשנים 1924–1934 עבד כהן בכמה מהתיאטראות ולהקות המחול החשובות בגרמניה. הוא שימש כמנהל מוזיקלי של מחלקת האופרה, כמלחין וכמנצח בתיאטראות העירוניים של מינסטר (תחת ניהולו של רודולף שולץ-דומבורג) ואחר כך וירצבורג וב Tanztheater (תיאטרון הריקוד) באסן.
הפעילות האמנותית בגרמניה ובאנגליה. שיתוף הפעולה עם קורט יוס
במינסטר הוא יצר בשנת 1926 את המוזיקה הראשונה עבור קורט יוס, רקדן וכוריאוגרף מתלמידיו של רודולף לאבאן, לבלט "טרגדיה". אחרי שנת 1924 הוא כיהן זמן מה גם כפסנתרן מלווה של להקתה של הרקדנית איבון גאורגי בהנובר. בשנת 1928 התקבל כהן כמרצה בבית הספר "פולקוונגשולה" (למוזיקה, מחול, תיאטרון ועיצוב, בימינו "אוניברסיטת פולקוונג לאמנויות של אסן") באסן שהוקם ב-1927 על ידי שולץ-דומבורג, היין הקרוט ויוס ובשנת 1932 הוא התמנה למנהל מוזיקלי ופסנתרן הבית של להקת המחול של קורט יוס Neue Tanzbühne ("במת המחול החדשה"). החל בכך עשור (1942-1932) של שיתוף פעולה אינטנסיבי עם יוס. כהן הלחין את המוזיקה לעשר מתוך היצירות החשובות של יוס, לרבות "סוויטה" (1929), "השולחן הירוק"(1932), "הבן האובד" (1933), "הראי" (1935) ו"סיפור אביב" (1939) כיצירת מופת נחשבת במיוחד Der grüne Tisch - "השולחן הירוק", בלט-פנטומימה מקברי בעל סגנון אקספרסיוניסטי ומסר אנטי-מלחמתי, שזכה בפרס בתחרות בפריז והוקלט פעמים חוזרות. בפסטיבל ביירוית בשנת 1930 יצרו לאבאן, יוס וכהן את הבלט Bachanal לפי הבכחנליה שבאופרת טנהויזר של וגנר. בנוסף למנגינות המקוריות שכתב עבור יוס, עיבד כהן מוזיקה ליצירות בלט המבוססות של יצירות מאת הנרי פרסל ויוהאן שטראוס (הבן) בשנת 1927 התחתן כהן עם אחת הרקדניות שבלהקה של יוס, אלזה קאהל (1992-1901), שנודעה בהמשך כאלזה קאהל כהן.
אחרי עליית הנאצים לשלטון בתחילת שנת 1933 הופעלו לחצים על יוס לפטר את החברים היהודים של להקתו, ביניהם פריץ כהן שפוטר ב-29 במרץ מתפקידו בתיאטרון העירוני באסן. בנסיבות אלה בספטמבר 1933 היגר יוס עם להקתו לאנגליה ומצא לה מושב חדש באחוזת דרטינגטון הול בדבונשייר. שם הוקם בית ספר למחול של יוס ומשם יצא אנסמבל "בלט יוס" לסיורים רבים ברחבי העולם עד שנת 1942 כשהתפרק בגלל הקשיים שנגרמו על ידי אירועי המלחמה.
הפעילות בארצות הברית
ב-11 ביוני 1941 כהן, תחת השם פרדריק כהן, ואשתו, היגרו לארצות הברית, בה התחיל ללמד כמורה למוזיקה במספר מכללות, בין השאר במכללת בלק מאונטן בצפון קרולינה (1944-1943) ומכללת קניון (1945). עבד תקופת מה כפסנתר מלווה במרכז למוזיקה ברקשייר בטנגלווד שם ליווה בפסנתר ב-26 בפברואר 1944 את הופעת הבכורה עם "אימתו ומצוקתו של הרייך השלישי" מאת ברטולט ברכט (מוזיקה מאת פאול דסאו) בתרגומו לאנגלית של אריק בנטלי. בשנים 1963-1946 הוא לימד בבית הספר ג'וליארד, ובשנת 1951 הקים בו את "תיאטרון האופרה ג'וליארד" שבו ניהל מעל 30 הפקות אופרה, לרבות כמה מופעי בכורה אמריקאית: המחזה המוזיקלי Jeu de Robin et Marion מאת אדם דה לה האל (1952) בעיבודו של דריוס מיו, יצירות של בנג'מין בריטן, זולטאן קודאי, לואיג'י דאלאפיקולה, ויטוריו ג'אניני וריכרד שטראוס. בשנת 1951 נבחר כהן ליושב ראש המחלקה האמריקאית של האגודה הבינלאומית למוזיקה בת-זמננו. בשנת 1953 קיבל את האזרחות האמריקאית. ב-1963 נאלץ לפרוש מעבודתו מסיבות בריאות. פריץ כהן נפטר בניו יורק בשנת 1967.
חיים פרטיים
כהן היה נשוי לאלזה קאהל, רקדנית ומורה לתנועות גוף, שנודעה גם בשם האמנותי אלזה קרל. לזוג לא נולדו ילדים.
מוזיקה לבאלט
עיבודים מוזיקליים לבאלט:
לקריאה נוספת
Bruce R Schueneman, ed.William E. Studwell- Minor Ballet Composers: Biographical Sketches of Sixty-Six Underappreciated Yet Significant Contributors. Haworth Press, 1997.
קישורים חיצוניים
Barbara Busch - art. Frederic A.Cohen in Claudia Maurer Zenck, Peter Petersen (Hg.)-Lexikon verfolgter Musiker und Musikerinnen der NS-Zeit,Universität Hamburg, 2010 ,
א. א. ון ווגט
אלפרד אלטון ואן ווגט (באנגלית: Alfred Elton van Vogt; 26 באפריל 1912 - 26 בינואר 2000), ידוע בדרך כלל כ'''א.א. ון ווגט''', היה סופר מדע בדיוני יליד קנדה שנחשב לאחד מסופרי המדע הבדיוני הפופולריים והמורכבים ביותר של אמצע המאה ה־20 ב"תור הזהב" של הז'אנר. זכה בפרסים רבים. ב-1996 היה הסופר ה-14 שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים המחולק החל מ-1975 לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה או שנתיים, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה.
חייו וכתיבתו המוקדמת
ואן ווגט נולד בחווה באדנבורג (Edenburg), קהילה רוסית מנוניטית במניטובה, קנדה. עד לגיל ארבע, ואן ווגט ומשפחתו דברו רק בניב של גרמנית תחתית בבית. אביו של ואן ווגט, עורך דין, העביר את המשפחה מספר פעמים מקום, ובנו סבל מכך, כפי שציין לימים:. לאחר שהתחיל את קריירת הכתיבה שלו בכתיבה למגזיני ספרות זולה כמו מגזין "סיפור אמיתי" (True Story), החליט ואן ווגט לעבור לכתיבת סוגה אהובה עליו, מדע בדיוני.
סיפור המדע הבדיוני הראשון של ואן ווגט היה בהשראת מסע הביגל של צ'ארלס דרווין. "המשחתת השחורה" (The Black Destroyer) פורסם על ידי ג'ון וו. קמפבל בגיליון יולי 1939 של מגזין אסטאונדינג, שנת המאה למסעו של דרווין. בסיפור הוצג חייזר אכזרי, טורף, העוקב אחר צוות של חללית מחקר. סיפור נוסף על החללית "ביגל" הופיע בדצמבר, "Discord in Scarlet". שני הסיפורים היו הראשיים במגזין והיו מלווים באיורים, שנוצרו על ידי פרנק קרמר (מאייר של שני ספרי המשך לקוסם מארץ עוץ) ופול אורבן. (ואן ווגט וקרמר נראו לעיתים כמובילים של "תור הזהב" של המדע הבדיוני). הסיפור "המשחתת השחורה" שימש כהשראה למספר סרטי מדע בדיוני (ובהם "הנוסע השמיני"). ב־1950, שני הסיפורים הנ"ל בשילוב עם שני סיפורים אחרים אוחדו לספר אחד: "מסעותיה של שפלן החלל" (The Voyage of the Space Beagle), שתורגם למספר שפות עד 1955. הסיפור העמיד את הצורך באסטרוביולוגים שיעריכו את ההבדלים בין חייזרים ובין בני אדם, והדגיש את חשיבותום של אנשי חלל לא צבאיים בחקירה של תרבויות אחרות.
הרומן השלם הראשון של ואן ווגט, והמפורסם ביותר שלו, הוא "Slan", אותו פרסם קמפבל בהמשכים ב"אסטאונדינג" בין ספטמבר לדצמבר 1940. בסיפור היה שימוש באחד מהנושאים החוזרים ונשנים בסיפוריו של ואן ווגט, והוא סיפר את סיפורו של ילד סופרמן בן 9 החי בעולם בו בני מינו נרצחים על ידי ההומו סאפיינס.
כיבוש איזמאיל
כיבוש איזמאיל היה אירוע מרכזי במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792). הוא הסתיים ב-22 בדצמבר 1790.
א. א. ון ווגט
חייו וכתיבתו המוקדמת
ב־1941 החליט ואן ווגט להיות סופר במשרה מלאה, והתפטר מעבודתו במשרד ההגנה הקנדי. ואן ווגט כתב מספר רב של סיפורים קצרים. בשנות ה־50, רבים מהם אוחדו לרומנים, או, כפי שכינה אותם, מונח שנכנס לשפת הביקורת של המדע הבדיוני.
כיבוש איזמאיל
רקע
מצודת איזמאיל הייתה ממוקמת במקום אסטרטגי בשפך נהר הדנובה. בקרבת העיר עברו מספר דרכים בעלות חשיבות רבה. כיבוש העיר היה מאפשר לרוסים להתקדם דרומה לשטחי רומניה. לקראת המלחמה העות'מאנים חיזקו מאוד את הביצורים במקום. לפני החומות נבנה חפיר ועל החומות הוצבו 260 תותחים. חיל המצב של המצודה כלל 35 אלף חיילים. הסולטאן העות'מאני זעם על נפילת מספר מצודות במהלך המלחמה ולכן הוציא צו שלפיו במידה ותיפול איזמאיל, יוצאו כל החיילים שהיו בה להורג.
כבר במחצית 1790 נתן גריגורי פוטיומקין פקודה להתחיל במצור על המצודה. ב-26 בנובמבר החליט מפקד הכוח הרוסי במקום על הפסקת המצור בשל החורף המתקרב. פוטיומקין לא אישר את הפסקת המצור ופקד על אלכסנדר סובורוב לעזוב את היחידה שהייתה בפיקודו ולקחת את הפיקוד על הכוחות שהיו סביב המצודה. ב-2 בדצמבר הגיע סובורוב למקום, החזיר את כל הכוחות וחידש את המצור. לאחר שישה ימים בהם עשה הכנות לכיבוש המצודה הוא שלח אולטימטום למפקד העות'מאני במקום. המפקד העות'מאני ענה ש"המצודה תיפול לידי הרוסים רק לאחר שהשמיים יפלו על הארץ". בהתייעצות שהתקיימה ב-9 בדצמבר הוחלט על תחילת המתקפה הגדולה ב-11 בדצמבר. סוכם על חלוקת הכוח התוקף למספר טורים תוך השארת הפרשים בעתודה.
א. א. ון ווגט
פילוסופיה לאחר המלחמה
בשנת 1944, ואן ווגט עבר להוליווד, קליפורניה, בה הכתיבה שלו קיבלה ממדים חדשים לאחר מלחמת העולם השנייה. ואן ווגט תמיד התעניין ברעיון של מערכות ידע מקיפות, וכך הדמויות בסיפורו הראשון משתמשות מערכת שנקראת "Nexialism" כדי לנתח את ההתנהגות של החייזרים. ואן ווגט החל להתעניין בסמנטיקה הכללית של אלפרד קוז'יבסקי.
כיבוש איזמאיל
מהלך הכיבוש
המתקפה אמורה הייתה להתחיל בחמש בבוקר במטרה לכבוש את הביצורים הקדמיים עוד לפני זריחת השמש. בבוקר ה-21 בדצמבר 1790 החלו תותחי הכוח הרוסי היבשתי וספינות של הצי בהפגזה עזה. הירי נמשך כ-24 שעות והסתיים רק שעתיים לפני המתקפה הגדולה.
המתקפה היבשתית החלה כמתוכנן. לקראת 6 בבוקר הושגה התקדמות משמעותית והרוסים אף הצליחו לכבוש אחד משערי המצודה. בקצה השני של העיר, הצליח כוח בפיקודו של קוטוזוב לכבוש את הביצורים הקדמיים והתקדם לשערי המצודה.
א. א. ון ווגט
פילוסופיה לאחר המלחמה
ואן ווגט גם הושפע עמוקות מגילוים של מדינות משטרה טוטליטריות שקמו לאחר מלחמת העולם השנייה. הוא כתב רומן שממוקם בסין הקומוניסטית, הגבר האלים (The Violent Man - 1962), ולצורך כתיבתו אמר שקרא 100 ספרים על סין. בספר זה הוא שילב את דעתו על "סוג הגבר האלים", שאותו הגדיר כ"איש שחייב להיות צודק", סוג הגבר ש"מושך נשים מיידית" וסוג הגברים ש"מנהלים את העולם".
כיבוש איזמאיל
מהלך הכיבוש
בשבע בבוקר הצליח הצי הרוסי להנחית כוחות נוספים בקרבת המצודה. למרות התנגדות עזה, הצליח כוח הנחתים להתקדם ולכבוש את הביצורים הקדמיים.