cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רצח פרנץ פרדיננד
אשמת סרביה
מיד לאחר הרצח, הודיעו שגרירי סרביה בצרפת וברוסיה שארצם התריעה בפני האוסטרים על ניסיון ההתנקשות, ובדיעבד הודו בכך שהיא ידעה עליו. ממשלת סרביה הכחישה מיד את הודעת השגרירים, וראש הממשלה ניקולה פאשיץ' בעצמו ביטל את דבריהם בריאיון לכתבים זרים. עם זאת, כפי שצוין לעיל, נראה שפאשיץ' עצמו ידע דבר מה על תוכנית ההתנקשות. שר החינוך הסרבי ליובה יובאנוביץ' (Ljuba Jovanović) העיד ב-1924 כי פאשיץ' דיבר במהלך ישיבת פרלמנט בסוף מאי או בתחילת יוני על מזימה לרצוח את יורש העצר. יש המפקפקים בכך, ומכיוון שהישיבות לא תועדו בכתב לא ניתן לדעת אם אכן כך היה. ב-18 ביוני קיבל שגריר סרביה בווינה, יובאן יובאנוביץ' (Jovan Jovanović), מברק מעורפל המורה לו להזהיר את האוסטרים בדבר תוכניות להתנקש בחיי יורש העצר. ככל הנראה פאשיץ' הורה לו לעשות כן כדי למנוע מהאוסטרים סיבה נוספת לתרעומת כנגד ארצו.
התגובה האוסטרו-הונגרית
למרות זאת, ועדת החקירה אוסטרו-הונגרית לא הצליחה להגיע לראיות משמעותיות, פרט לעובדה שהנשק שבו צוידו הרוצחים הגיע בוודאות מסרביה. אחד מחברי הוועדה, פרידריך פון ויזנר, ציין במפורש: "אין שום דבר המציין שהממשלה הסרבית ידעה על המזימה". עם זאת, דעת הקהל ברחבי האימפריה ואף בשאר העולם, הייתה שסרביה אשמה, ובעיני החוגים המיליטנטיים בחצר הקיסר בווינה, הייתה זו הזדמנות שלא תחזור על עצמה לצאת למלחמה בסרביה ולהחזיר אותה למצב של מדינת לוויין של האימפריה. הדמות הבולטת ביותר בחוגים אלו, היה הרמטכ"ל קונרד פון הצנדורף. במהלך 17 החודשים שקדמו לרצח, הוא פנה אל ממשלתו 26 פעמים בדרישה לצאת למלחמה נגד סרביה. לאחר הרצח הוא פנה שוב אל הקיסר בדרישה לנצל את ההזדמנות לצאת למלחמה. הוא נתמך בדרישתו זו בידי שר החוץ לאופולד פון ברכטולד, הגנרל אלכסנדר פון קרובטין, ואוסקר פוטיורק אשר ביקש לפצות על כישלונו באבטחת יורש העצר. הבעיה היחידה הייתה שהאימפריה הרוסית הייתה בעלת ברית קרובה של סרביה, וראתה בעצמה את מגינת העמים הסלאבים. עם זאת, לאוסטריה הייתה ברית עם הקיסרות הגרמנית ועם ממלכת איטליה. הצנדורף קיווה שאם תפרוץ מלחמה עם רוסיה, גרמניה תישא בעול הלחימה.
למרבה האירוניה, אף על פי שפרנץ פרדיננד תיעב את הסרבים (אותם כינה "החזירים האלה"), הרי שהוא היה מתנגד חריף לעמדותיו של הצנדורף. הוא כתב פעם לברכטולד: "אל תתן לקונרד לשכנע אותך - לעולם לא! אין לתת בדל של תמיכה לנביחות שלו באוזני הקיסר! הוא כמובן לא רוצה להחמיץ כל הזדמנות למלחמה, כל הזדמנות לצאת לקרב פזיז כדי לכבוש את סרביה ואלוהים יודע איזה עוד מקום". ההיסטוריונית מרגרט מקמילן טוענת שאם הייתה מתעוררת סיבה אחרת לצאת למלחמה, פרנץ פרדיננד היה היחיד שהייתה לו די השפעה בחצר הקיסר כדי למנוע אותה. בניגוד למדינאים ואנשי צבא אוסטרו-הונגרים אחרים, הוא הבין שבעיית המיעוטים באימפריה לא תיפתר מעצמה, והגה רעיון, אולי בלתי אפשרי לביצוע, להפיכת המונרכיה הכפולה האוסטרית-הונגרית, למונרכיה משולשת אשר בה יינתן מקום שווה גם לסלאבים. אם כי דווקא עמדותיו אלו, הפכו אותו למסוכן בעיני הפאן-סלאבים בסרביה ובבוסניה, כיוון שיישום התוכנית שלו היה שולל את התירוץ להקמת אימפריה סלאבית עצמאית.
גם בקרב המיליטריסטים פרצו חילוקי דעות. ברכטולד דרש לצאת מיד למלחמה כנגד סרביה, אולם נתקל בהתנגדותו של ראש ממשלת הונגריה הרוזן טיסה, ובהתנגדותו של הצנדורף, אשר טען שהצבא לא יהיה מוכן למלחמה לפני אמצע אוגוסט. הצנדורף הציע במקום זה לשלוח אולטימטום לסרביה ולהכריז על גיוס מיידי. ברכטולד נרתע מפני הכרזת גיוס ללא מלחמה, ובמקום זה החליט לשלוח לברלין את אחד מעוזריו, הרוזן יוזף הויוס, כדי לברר האם גרמניה תתמוך בהחלטתה של אוסטריה לצאת למלחמה. הוא ידע כי אם התשובה תהיה חיובית, לטיסה לא יהיו תירוצים רבים לסרב. בינתיים, נפגש הצנדורף עם הקיסר כדי לברר סופית את עמדתו בנושא. הצנדורף שאל: "אם התשובה תוכיח, שגרמניה ניצבת לצידנו, הנצא למלחמה על סרביה?" הקיסר השיב בפשטות "אז כן". ב-5 ביולי הגיע הויוס לברלין ונפגש עם קיסר גרמניה, אשר הודיע לו שעל אוסטריה להחליט בעצמה מה ברצונה לעשות, אולם גרמניה תגבה אותה בכל צעד. מנהיגי גרמניה כלל לא טרחו לברר מה בדיוק מתכננים האוסטרים לעשות, ולמעשה צמרת ההנהגה הגרמנית (כולל הקיסר הקנצלר והרמטכ"ל), הייתה מפוזרת באותה עת באתרי נופש ברחבי המדינה. לימים כינו היסטוריונים את ההבטחה הגרמנית "הצ'ק הפתוח".
פרוץ מלחמת העולם הראשונה
לאחר שהגיעה התשובה הגרמנית, הורה ברכטולד להתחיל לנסח את האולטימטום. ב-14 ביולי סולק המכשול האחרון, כאשר בעקבות פגישה עם שגריר גרמניה בווינה, השתכנע גם טיסה בכך שמלחמה נדרשת. באולטימטום דרשו האוסטרים בין היתר את סילוק הקצינים הלאומנים מצבא סרביה, פירוק אגודות לאומניות, הודעה רשמית של ממשלת סרביה שהיא אינה תומכת ברעיון הפאן-סלאבי ושיתוף פעולה עם גורמים אוסטרו-הונגריים שיחקרו את הפרשה על אדמת סרביה. האולטימטום נוסח מלכתחילה בצורה תקיפה ומשפילה ביותר, כך שממשלת סרביה לא תוכל להיענות אליו בשום אופן. הוא כלל בין היתר דרישות משפילות כמו הסכמה להתערבות אוסטרו-הונגרית בתכני הלימוד בבתי הספר בסרביה, ופיטורי כל פקיד ממשלתי שינקבו בשמו. אשתו של ברכטולד העידה מאוחר יותר: "לאופולד המסכן לא יכול היה לישון ביום שכתב את האולטימטום לסרבים, משום שפחד שהם יקבלו אותו". בבוקר 20 ביולי הובא המסמך לאישורו של הקיסר, אשר נרתע מעט מנימתו הקשוחה, אולם אישר אותו. באותו היום שלח ברכטולד את המסמך לשגרירויות אוסטרו-הונגריה ברחבי העולם. השגריר בבלגרד נצטווה להעביר את המסמך לידי ממשלת סרביה ב-23 ביולי בשעה 6 בערב. ממשלת סרביה נצטוותה להשיב תוך 48 שעות, ולא, איימו האוסטרים במלחמה.
הסרבים היו מזועזעים ומבולבלים מהאולטימטום, והבלבול התגבר כיוון שפאשיץ' לא שהה בבירה בעת קבלתו, כך שנותר להם פחות זמן לנסח תשובה. הם ניסו לפנות לברכטולד בבקשה לקבל ארכה, אולם הוא סרב. הסרבים פנו לבריטניה, צרפת, גרמניה, יוון, רומניה ומונטנגרו בבקשה לתיווך, אולם כולן סירבו להתערב והורו לסרבים לפתור את בעיותיהם בעצמם. שר ההגנה הסרבי הכריז על גיוס, והחל מיקוש גשרים ונקודות מפתח. בכירי ממשלה פונו בחשאי מהבירה. ב-24 ביולי שיגרה רוסיה לבלגרד הבטחה מעורפלת לסיוע. הסרבים הנואשים פירשו אותה באופן חופשי, וב-25 ביולי הגיש פאשיץ' את תשובתו לידי השגריר האוסטרו-הונגרי בבלגרד. התשובה הסרבית הייתה פייסנית וכנועה באופן לא צפוי. למעשה, סרביה נענתה לכל הדרישות פרט לשתי נקודות שפגעו בעצמאותה. אפילו קיסר גרמניה נאלץ להודות שהתשובה מבטלת כל עילה למלחמה. עם זאת, השגריר תודרך מראש שאם הסרבים לא יענו אף לדרישה אחת, עליו להתפנות מהמדינה באופן מיידי. הוא כלל לא טרח לקרוא את התשובה, אלא שיגר אותה מיד לווינה, העלה באש את ספרי הצופן של השגרירות ועלה על הרכבת חזרה לארצו עוד לפני שברכטולד קיבל את התשובה לידיו. למחרת, כמה חיילים סרבים חצו בטעות את הגבול לאוסטרו-הונגריה. אנשי משמר הגבול ירו באוויר כדי להזהירם, והם הסתלקו. תקרית זו יצאה מכל פרופורציה וב-28 ביולי הוכרזה מלחמה על סרביה. יום לאחר מכן, רוסיה גייסה את צבאה לאורך הגבול האוסטרי. בהתאם להסכם סודי משנת 1892 בין צרפת לרוסיה, הייתה אף צרפת מחויבת לגייס את צבאה. גרמניה מצידה, מתוקף הבטחתה לאוסטרים, גייסה אף היא את צבאה. עד מהרה בחרו כל מעצמות אירופה צדדים, ופרצה מלחמת העולם הראשונה.
הנצחה
הקליע שנורה על ידי גברילו פרינציפ, המכונה לעיתים "הקליע אשר החל את מלחמת העולם הראשונה", מוצג לראווה במוזיאון בטירת קוֹנוֹפּישטֶה, ליד העיר בנשוב שבצ'כיה. האקדח שבו ירה פרינציפ, יחד עם המכונית שבה נסע הארכידוכס, חליפת המדים התכולה שלבש, כובע הנוצה שהיה לראשו והדרגש עליו שכב בעוד הרופאים מטפלים בו, מוצגים לראווה במוזיאון להיסטוריה צבאית בווינה שבאוסטריה.
ב-1920 הועברה גופתו של פרינציפ לסרייבו, ואף הוקמה לכבודו אנדרטה. גילוי האנדרטה נעשה ללא טקס מיוחד בשל העובדה שהעיתונות המערבית לא ראתה זאת בעין יפה. חמישים שנה לאחר הרצח, ב-28 ביוני 1964, נערך בעיר טקס צנוע במהלכו הוסר הלוט מעל ארבעה לוחות-זיכרון עשויים שחם במקום שבו ירה פרינציפ. ספרו הנודע של ירוסלב האשק "החייל האמיץ שווייק", נפתח במילים "ובכן, הרגו לנו את הפרדיננד". ההתנקשות מתוארת בסרט הצרפתי "סרייבו" מ-1940 בבימויו של מקס אופולס. בשנת 2014 יצא לאקרנים הסרט הסרבי "האיש שהגן על גברילו פרינציפ" (The Man Who Defended Gavrilo Princip), העוסק במשפטם של רוצחי הארכידוכס.
זלמן בן-יעקב
ביוגרפיה
נולד בשנת 1897 בעיירה שייראדז, במחוז לודז' שבפולין. היה ממייסדי "אגודת ישראל" בפולין, עלה לארץ ישראל בעלייה החמישית בשנת 1935. התגורר בשכונת זיכרון מאיר בבני ברק.
בן יעקב עסק בחינוך. הוא ניהל את מוסדות "סיני" בתל אביב ו"תורת אמת" בחיפה ומאוחר יותר מונה למפקח ראשי של החינוך העצמאי.
לאחר פטירתו החליפו בכנסת חבר הכנסת שלמה יעקב גרוס.
חתנו הוא ראש עיריית בני ברק לשעבר, משה אירנשטיין. לאחר פטירתו קראה עיריית בני ברק רחוב על שמו בסמוך לשיכון ויז'ניץ בעיר.
Between the Earth and the Stars
Between the Earth and the Stars (בעברית: בין כדור הארץ לכוכבים) הוא אלבומה השבעה עשר של הזמרת-יוצרת הוולשית בוני טיילר. האלבום יצא לאור ב-15 במרץ 2019, על ידי חברת התקליטים earMUSIC.
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום ה-11 במצעד האלבומים שבשווייץ, וה-33 במצעד האלבומים הבריטי.
רקע והפקה
באוקטובר 2014, ערכה טיילר ריאיון עם מגזין Daily Sabah. באותו הראיון היא טענה כי העבודה על אלבומה השבעה עשר כבר החלה. פרק זמן לאחר מכן, מגזין סאן פרסם כי טיילר צריכה להוציא אלבום עם רוד סטיוארט.
לבסוף, יצא הסינגל הראשון מתוך האלבום "Hold On" בפברואר 2019, והאלבום חודש לאחר מכן. בין היתר, סיבוב ההופעות "Between the Earth and the Stars Tour" אליו יצאה טיילר, נתמך על גבי אלבום זה. חלק מהמופעים שנכללו בו נדחו עקב התפרצות נגיף קורונה-ווהאן.
מושל טנסי
מושל טנסי (באנגלית: Governor of Tennessee) הוא המושל וראש הרשות המבצעת של מדינת טנסי שבארצות הברית. המושל הוא פקיד הציבור היחידי במדינה שנבחר בבחירות ישירות על ידי ציבור המצביעים.
מושל טנסי הנוכחי הוא הרפובליקני ביל לי, שהושבע לתפקידו ב-19 בינואר 2019.
דרישות התפקיד
בחוקת טנסי נקבע שעל המושל להיות לכל הפחות בן 30 בעת השבעתו ותושב טנסי במשך שבע השנים טרם בחירתו לתפקיד. המושל נבחר לכהונה של ארבע שנים ורשאי להיבחר ללא יותר משתי תקופות כהונה רצופות. המושל הוא פקיד הממשל היחידי שנבחר בבחירה ישירה על ידי כלל ציבור המצביעים, ורק בשתי מדינות נוספות קיים כלל זה, ניו ג'רזי והוואי.
תפקידים וסמכויות
בחוקת טנסי נקבע ש"הסמכות הביצועית העליונה של המדינה נמסרת בידי המושל". רוב ראשי מחלקות הממשל וכמה מחברי המועצות והוועדים ממונים על ידי המושל.
המושל הוא המפקד העליון של המשמר הלאומי של טנסי ושל המיליציה של המדינה, למעט כאשר הם נקראים לשירות פדרלי. המושל יושב בראש מועצת הנגידים של טנסי, שהיא מועצת הנאמנים של מערכת האוניברסיטאות המדינתית, והוא גם חבר במועצת המימון של המדינה, נציבות הבינוי, המועצה לשוויון, רשות הפיתוח המקומית של טנסי, רשות בתי הספר, ונציבות הפיתוח התעשייתי והחקלאי של טנסי.
החוקה מעניקה למושל את הסמכות להטיל וטו על חוקים שעברו באספה הכללית של טנסי, כולל סמכות לווטו חלקי על סעיפי הוצאה ספציפיים שכלולים בהצעות חוק שעברו בבית המחוקקים. בשני המקרים, ניתן לעקוף את הווטו על ידי הצבעה ברוב פשוט בשני בתי בית המחוקקים. במקרה בו מפעיל המושל את סמכות הווטו שלו לאחר שבית המחוקקים התפזר, הווטו עומד בתוקפו. בדרך כלל לא מקובל שהמושל מפעיל את סמכות הווטו שלו בשל הקלות היחסית של עקיפתו על ידי האספה הכללית.
בפרק 3, חלק 9 של חוקת טנסי ניתנת למושל הסמכות לכנס את האספה הכללית למושב מיוחד, כשנושאי הדיון מוגבלים למטרה שלשמה כונסה האספה.
מינויי שופטים
בטנסי, אחת הסמכויות המוקנות למושל היא מינוי שופטי המדינה, בבתי משפט מקומיים ובבתי משפט לערעורים. המועמדים נבדקים על ידי הוועדה למינוי שופטים טרם מינוים. לאחר תקופת כהונה ראשונית, נדרשים השופטים להתמודד בבחירות להמשך כהונתם.
מינוי חברי קבינט
הקבינט של מושל טנסי כולל שבעה בעלי תפקידי מפתח ו-23 מחלקות ממשל. בעלי תפקידי המפתח כוללים את המנהל הראשי, ראש הסגל, עוזר מיוחד, יועץ בכיר, מנהל תקשורת, מנהל מדיניות ועוזר למושל. מחלקות הממשל כוללות נציבים לחקלאות, סחר, מערכת הכליאה, טיפול בנכים, חינוך, סביבה, שירותים כלליים, בריאות, פיננסים, עבודה ועוד. רוב משרות מחלקות הממשל מאוישות על ידי המושל, אך כמה מהן כמו מזכיר המדינה, התובע הכללי, גזבר המדינה וסגן המושל, נבחרים בבחירות כלליות. מבקרי המדינה וראשי מחלקות הממשל נבחרים על ידי צוותים או נציבים עצמאיים מהתערבות המושל, והמקרים הבולטים מבין אלו בכל ארצות הברית הם ראשי מועצות החינוך, משאבי הסביבה, העבודה וההשכלה הגבוהה.
נאום מצב המדינה
בפרק 3, חלק 11 של חוקת טנסי נקבע שהמושל "מעת לעת ימסור לאספה הכללית מידע על מצב הממשלה, וימליץ לשיקול דעת חברי האספה צעדים שנחוצים על פי שיקול דעתו".
"נאום מצב המדינה" (State of the State address) נמסר בדרך כלל בחודש ינואר בתחילת מושב האספה הכללית, והוא משמש כדי להתוות את סדרי העדיפויות ואת סדר היום החקיקתי למושב הנפתח, במיוחד במקרה של כינון ממשל חדש. בנאום מצב המדינה האחרון של מושל לפני סיום כהונתו, משמש הנאום להאיר את הישגיו של המושל היוצא.
סדר הירושה
בטנסי לא נבחר למעשה סגן מושל. במקרה שמשרת המושל מתפנה בשל מוות, העברה מהתפקיד, או התפטרות, קובעת חוקת טנסי שיושב ראש הסנאט המדינתי הופך למושל. בשל העובדה שכלל זה הופך למעשה את יושב ראש הסנאט לסגן מושל, מכונה יושב הראש לעיתים קרובות בתואר סגן המושל, ותואר זה ניתן לו גם בחוק משנת 1951. לאחר יושב ראש הסנאט/סגן המושל בסדר הירושה ניצבים יושב ראש בית הנבחרים, מזכיר המדינה ומבקר המדינה.
במקרה בו מתפנה משרת המושל במהלך 18 החודשים הראשונים לכהונתו, נערכות בחירות מיוחדות לשארית תקופת הכהונה כדי לשמור על מתאם עם מועדי הבחירות הפדרליות בארצות הברית. במקרה בו מתפנה משרת המושל לאחר מועד זה, אותו אדם המושבע במקום המושל מכהן עד תום תקופת הכהונה המתוכננת. בשני המקרים, תקופת כהונה חלקית זו נספרת לעניין מגבלת שתי תקופות הכהונה של המושל.
היסטוריה
חוקת טנסי מגבילה את משך כהונת המושל. החוקה הראשונה, שכוננה ב-1796, קבעה משך כהונה של שנתיים, והגבילה את משך הכהונה הכולל ללא יותר משש שנים בכל תקופה של שמונה שנים. בתיקונים לחוקה שהתקבלו ב-1953 הוארכה כהונת המושל לארבע שנים ללא אפשרות ליותר מתקופת כהונה רצופה אחת. על פי התיקונים לחוקה שהתקבלו ב-1978 ותקפים כעת, המושל נבחר לכהונה של ארבע שנים עם אפשרות ללא יותר משתי תקופות כהונה רצופות.
50 אישים, כולם גברים, כיהנו עד כה כמושלי טנסי. שבעה מתוכם כיהנו ביותר מתקופת כהונה רצופה אחת. מניין זה לא כולל את ויליאם בלאונט, שכיהן כמושל הטריטוריה הדרום-מערבית, שהיוותה את שטחה של טנסי טרם קבלתה כמדינה באיחוד, וגם לא את רוברט קראדרס, שנבחר במהלך מלחמת האזרחים על ידי תומכי הקונפדרציה, ולמעשה לא הושבע לתפקידו, אם כי "הספר הכחול" של טנסי כולל אותם ברשימת המושלים. ברשימת המושלים כל מושל ממוספר פעם אחת בלבד, ללא קשר למספר תקופות הכהונה הבלתי רצופות בהן כיהן. ברשימה לא נכלל גם אדוארד איסט, שכיהן כמושל בפועל בין 4 במרץ 1865, מועד השבעתו לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית של אנדרו ג'ונסון, שכיהן קודם לכן כמושל הצבאי של המדינה, לבין מועד השבעתו המתוכנן של המושל הנבחר ויליאם בראונלו ב-5 באפריל.
שניים ממושלי טנסי, ג'יימס פולק ואנדרו ג'ונסון, כיהנו לימים כנשיאי ארצות הברית.
נורמנדי עילית
נורמנדי עילית היה אחד מ-27 חבלי צרפת עד סוף שנת 2015. החבל נוצר בשנת 1956 כאשר חבל נורמנדי חולק לנורמנדי עילית ונורמנדי תחתית. מאז חלוקת האזור לשניים היו ניסיונות לאיחוד מחדש ודבר בוצע ב-1 בינואר 2016.
ניאיאמה
ניאיאמה (ביפנית: 新居浜市) היא עיר במחוז אהימה שביפן. אוכלוסיית העיר בשנת 2022 משוערת בכ-116,000 תושבים החיים ב-57,700 משקי בית, מה שהופך אותה לעיר השלישית בגודלה במחוז. שטח העיר הוא כ-234.5 קילומטרים רבועים.
דמוגרפיה
התפתחות האוכלוסייה לאורך השנים:
היסטוריה
בשנת 1744 נפתח באזור מכרה נחושת נפתח. הכפר עצמו הוקם לאחר רסטורציית מייג'י ב-15 בדצמבר 1889. הכפר קיבל מעמד של עיר ב-1 בינואר 1908. ב-3 בנובמבר 1937 מספר כפרים אוחדו עם ניאיאמה.
ממשל
ניאיאמה מנוהלת באמצעות מודל ראש עיר-מועצה עם ראש עיר שנבחר ישירות ומועצה המונה 26 חברים. מבחינה לאומית, העיר היא חלק מהמחוז השלישי של מחוז אהימה של בבית הנבחרים של הפרלמנט היפני.
בזל-לנדשאפט
בזל-לנדשאפט (בגרמנית Basel-Landschaft בצרפתית Bâle-Campagne) (נקרא גם בזל קאנטרי Basel-Country) הוא אחד מעשרים וששה הקנטונים של שווייץ.
בירת הקנטון היא העיר ליאשטל.
היסטוריה
קנטון בזל-לנדשאפט יחד עם קנטון בזל-שטאדט היוו את קנטון בזל, עד להתקוממות של שנת 1833, אז, לאחר קרב הילפטנשאנץ (Battle of the Hülftenschanz) ליד העיר פרקנדורף (Frenkendorf) נפרדו לשני קנטונים שונים.
בזמן האימפריה הרומית אזור בזל היה מרכז הפעילות הרומית, שרידים רבים שהשתמרו בצורה טובה ומוצגים כיום במוזאון אוגוסטה (Augusta Raurica) מוכיחים כי בשנת 200 גרו קרוב ל-20,000 בני אדם באזור עליו קיימת היום העיר אוגסט (Augst). בין השרידים ישנו אמפיתיאטרון במצב שמור מאוד וכן וילה מהתקופה הרומית ששופצה לגמרי.
שטחי קנטון בזל-לנדשאפט הם בעצם שטחים שנכבשו בזמנו על ידי העיר בזל. עד המאה ה-16 רוב שטחי הקנטון היו שייכים לעיר בזל, לאחר ביקור נפוליאון בשנת 1798 השיג האזור הכפרי שוויון זכויות עם העיר בזל. האזור הכפרי היה תלוי מבחינה כלכלית בעיר בזל בעיקר מחמת מצב החינוך הירוד באזורים החקלאיים. והעיר בזל נשארה המרכז הפיננסי והחינוכי של כל האזור, וטירות ובתי מגורים של סוחרי בזל מילאו את נוף הקנטון.
לאחר שנת 1830 התעוררו מריבות וסכסוכים בקנטון בזל, על זכויותיהם של התושבים באזורים החקלאיים, מה שהביא בסופו של דבר להיפרדות קנטון בזל-לנדשאפט מהעיר בזל וליצירת קנטון חדש ב-26 באוגוסט 1833.
מאז נעשו ניסיונות רבים לאיחוד הקנטונים, והרעיון צבר תאוצה לאחר שנת 1900 עם ההתפתחות התעשייתית באזורים שהיו בעבר חקלאיים. שני הקנטונים הגיעו כבר להסכמה עקרונית על איחוד מחדש אך במשאל עם שנערך בשנת 1969 בקנטון בזל-לנדשאפט בחרו רוב התושבים בעצמאות הקנטון, ורעיון האיחוד הוקפא שוב.
למרות זאת, ההחלטה שלא לאחד את הקנטונים לא פגעה במערכת היחסים הקרובה שבין הקנטונים, ומאז נחתמו ביניהם הסכמי שיתוף פעולה רבים בנושאים שונים, והתרומה הגדולה של הקנטון לאוניברסיטת בזל בשנת 1976 היא דוגמה טובה למערכת היחסים החמה שבין הקנטונים.
גאוגרפיה
קנטון בזל-לנדשאפט נמצא בצפונה של שווייץ, גבולו הדרומי הוא הקנטונים השווייצרים זולותורן, ז'ורה וארגאו. וגבולו הצפוני הוא הקנטון השווייצרי בזל-שטאדט וכן חבל אלזס בצרפת ומדינת באדן-וירטמברג בגרמניה.
רכס הרי היורה עובר בקנטון ומנוקז על ידי הנחלים ארגולז ובירס. ברחבי הקנטון זורמים כ- 30 נחלים נוספים.
פוליטיקה
מאז ההחלטה להישאר כקנטון עצמאי ולא להתאחד מחדש עם קנטון בזל-שטאדט שהתקבלה במשאל עם בשנת 1969, ביקש הפרלמנט של הקנטון מספר פעמים להפוך לקנטון רגיל (היום שני קנטוני בזל נחשבים לחצי קנטון) ובשנת 1988 הכניס הקנטון שאיפה זו אל תוך החוקה.
מחוזות
בקנטון ישנם חמישה מחוזות:
חיים מגני
חיים יהודה (בישיץ) מגני (5 במאי 1945, כ"ב באייר תש"ה - 4 במאי 2001, י"א באייר תשס"א) היה ראשון מדריכי הטיולים ביש"ע. מראשוני מתנחלי חברון, ממחדשי היישוב בכפר עציון ובמושב קשת וממפתחי תוכנית הלימודים "ברקאי".
ביוגרפיה
נולד בניו יורק. למד בישיבת נר ישראל בבולטימור ובישיבת מרכז הרב.
היה פעיל בתנועת הנוער בני עקיבא בניו יורק. הגיע לארץ בגיל 18 והשתתף בתוכנית לימודים שנתית במכון למדריכי חו"ל בירושלים. במשך שנתיים מילא שליחות בלורולטון ובבוסטון, שם פעל בקרב סטודנטים יהודיים, כתב חוברת הדרכה ויזם מפגן הצדעה למדינת ישראל שחגגה באותה שנה ח"י שנים לתקומתה.
עלה לישראל לקבוצת יבנה בשנת 1966 והחל ללמוד בישיבת מרכז הרב, שם התוודע לחנן פורת, ולאחר מלחמת ששת הימים הצטרף לפורת ולמחדשי היישוב בכפר עציון.
נישא לשושנה נאוה שטיין ולקראת נישואיו עברת את שם משפחתו (בישיץ) למגני. החתונה נערכה בברוקלין. ב-1969, לאחר לידת בתם הבכורה, הצטרפו לקבוצת מתנחלי חברון בבניין הממשל הצבאי בעיר. בשנת 1971 עבר ליישוב הקבע קריית ארבע והחל בהדרכת טיולים תחת השם "סיורי הר חברון". הצטרף למשך כמה חודשים לראשוני המתיישבים במושב קשת ברמת הגולן לאחר מלחמת יום כיפור.
היה שותף בפיתוח תלמוד תורה ברקאי ואף נתן לו את שמו.
מגני הקפיד עוד מנעוריו בארצות הברית לדבר עברית נכונה כולל הקפדה מדוקדקת על מלעיל ומלרע. כשעלה לארץ חרת על דגלו לדבר בעיקר עברית, תוך הקפדה על עברית תקנית וח' וע' גרוניים.
נפטר ב-5 באפריל 2001 בקריית ארבע, ונקבר בבית העלמין היהודי העתיק בחברון.
פועלו כמדריך טיולים
מגני התחיל את דרכו בהדרכת טיולים בשנת 1963 ב"מכון למדריכי חוץ לארץ" בירושלים ולאחר לימודיו הקים ב-1971 חברת סיורים עצמאית, שמטרותיה היו ללכת בדרכי האבות ללמוד ולהפנים את שורשי החיים היהודיים החבויים בארץ. הדריך בודדים, משפחות וקבוצות מגוונות, מהארץ ומחו"ל. בשנותיו האחרונות הדריך וטייל עם מחזורים רבים של "תנועת ארץ ישראל" והפעיל במשך שנים אחדות מערכת סיורים לחניכי תוכנית הקיץ של הסוכנות היהודית, בנה עבורם מסלולי הליכה, כגון "נתיב הגבורה", "בעקבות דוד המלך" ועוד וכן הכשיר גם מדריכים.
סיוריו הובילו לחשיפת אתרים היסטוריים בעיר חברון, ובהם בית הכנסת אברהם אבינו.
צאדק גודבזאדה
צאדק גודבזאדה (בפרסית: صادق قطب‌زاده; 24 בפברואר 1936 – 15 בספטמבר 1982) היה פוליטיקאי איראני ששימש עוזרו הקרוב של האייתוללה חומייני במהלך גלותו בצרפת ב-1978, ושר החוץ (30 בנובמבר 1979 - אוגוסט 1980) במהלך משבר בני הערובה באיראן בעקבות המהפכה האיראנית. ב-1982 הוא הוצא להורג על ההאשמה שתכנן לחסל את האייתוללה חומייני ואת הרפובליקה האסלאמית.
ביוגרפיה
גודבזאדה נולד באספהאן בשנת 1936. היו לו אחות ואח. אביו היה סוחר עצים עשיר.
כסטודנט היה ראש זרוע הסטודנטים של חזית ההתנגדות הלאומית שפעלה נגד השאה שעלה לשלטון בעקבות הפלת שלטונו של מוחמד מוסאדק ב-1953. הוא עזב את איראן ב-1959 לאחר שנעצר פעמיים בשל פעילותו נגד משטר השאה ולמד בבית הספר לשירות החוץ של אוניברסיטת ג'ורג'טאון. אולם לא סיים את לימודיו כי ריכז את מאמציו בהפגנות נגד ממשלתו של השאה מוחמד רזא שאה פהלווי. הוא השתייך לאגף הרדיקלי יותר של תנועת החירות האופוזיציונית שפעלה נגד השאה, יחד עם אברהים יזדי, מוסטפא צ'מראן ועלי שריעתי. בעקבות השתוללות במסיבה יוקרתית בהנחיית השגריר האיראני דאז בארצות הברית, החתן של השאה, ארדשיר זהדי, שללו ממנו האיראנים בשנת 1962 את אזרחותו האירנית והוא גורש מארצות הברית. הוא הגיע לאלג'יריה, בה פעל עם מוסטפא צ'מראן ואברהים יזדי, ללא הועיל, להשיג תמיכה בחזית לשחרור איראן, בראשות מהדי באזרגאן, בה היה חבר בכיר. בדצמבר 1963 הגיע גודבזאדה למצרים יחד עם צ'מראן ויזדי, שם הקימו את SAMA, ארגון מיוחד לאחדות ולפעולה, נגד השאה, בחסות נאצר. אולם בעקבות חילוקי דעות עם נאצר, שרצה ש-SAMA תתרכז בתעמולה נגד השאה, בעוד אנשי החזית רצו לפעול בלוחמת גרילה, עזבו אנשי SAMA את מצרים בשנת 1966.
בשנות ה-60 המאוחרות, גודבזאדה למד בקנדה וקיבל תואר ראשון ממכללת נוטרדאם בנלסון, בשנת 1969.
גודבזאדה עבר לסוריה ויצר קשרים עם מוסא א-סדר, איש דת שיעי איראני-לבנוני, שהפגיש אותו עם חאפז אל אסד ודאג לו לדרכון סורי. לימים חומייני מינה אותו לחבר ועדת המעקב לבירור גורלו של אל סאדר בעקבות היעלמותו באוגוסט 1978.
באותה תקופה הוא שהה בלבנון ויצר קשרים עם אנשי אש"ף. על פי חלק מהדיווחים הוכשר גודבזאדה בלבנון יחד עם חמושים איראניים מהפכנים ופלסטינים.
בהמשך עבר לעיראק, שם פגש את האייתוללה רוחאללה ח'ומייני ב-1963 או בשנת 1971.
קריירה ופעילויות
בשנת 1976 התיישב גודבזאדה בפריז תחת סיפור כיסוי של כתב היומון הממשל הסורי, אל ת'ורה, שאיפשר לו להמשיך את פעילותו המחתרתית נגד השאה. הוא היה לעוזרו הקרוב של האייתוללה חומייני בעת גלותו בצרפת וניהל קשרים עם עיתונאים מערביים. הוא גם ניהל רומן עם הכתבת הקנדית, קרול ג'רום (Carole Jerome). בפריז יצר גודבזאדה קשרים עם נציגי אש"ף בעיר והיה ידיד קרוב של אלמנתו של מחמוד המשארי. הוא עירב בתעמולתו נגד השאה הטפה אנטי-ישראלית ואנטישמית. גודבזאדה יחד עם מוסטפא צ'מראן היו חלק מהפלג, שנקרא "המאפיה הסורית", בחצר חומייני, והיה סכסוך בין קבוצתו לקבוצה הידידותית ללוב, בראשות מוחמד מונטזרי.
הוא גם מונה למנהל הרדיו והטלוויזיה האיראנית הלאומית (NIRT) ב-11 בפברואר 1979. הוא הנהיג קו נוקשה נגד השאה שדרש ללא הרף את הסגרתו לידי השלטון החדש באירן, אסר על הופעת אמנים בעלי סגנון מערבי ושידור מוזיקה מערבית, הגביר את ההטפה לאסלאם, וטיהר ממנו את תומכי השאה, גורמים לא אסלמיים, נשים ושמאלנים. ב-13 במרץ, שתי נשים, האחת עם אקדח והשנייה עם סכין, תקפו את גודבזאדה במחאה על המדיניות הפונדמנטליסטית של המשטר האסלאמי. קרוב ל-15,000 נשים התאספו גם מחוץ למטה ה-NIRT כדי למחות על מדיניותו האיסלאמיסטית.
היו שטענו שגודבזאדה פעל להביך את שר החוץ אברהים יזדי ולגרום לו להתפטר.
שר החוץ
הוא מונה לשר החוץ בסוף נובמבר 1979 לאחר שאבולחסן בניסאדר התפטר מתפקיד שר החוץ בפועל על רקע מחלוקות סוערות על גורלם של בני הערובה האמריקאים. בתחילת 1980 השתתף גודבזאדה במשא ומתן מוקדם על משבר בני הערובה באיראן בפריז עם עוזרו של קרטר, המילטון ג'ורדן, מה שהוביל ל"תוכנית מורכבת רב-שלבית" אשר טורפדה על ידי חומייני בהכרזה שגורלם של בני הערובה יוכרע על ידי הפרלמנט האיראני החדש.
באפריל 1980, בעת ביקור בכווית ניצל מניסיון התנקשות.
גודבזאדה כתב מכתב פתוח למג'לס באוגוסט 1980 בדרישה לשחרור מהיר של החטופים, ואמר לרויטרס חמישה ימים לאחר מכן כי "למועמד הנשיאות של ארצות הברית רונלד רייגן, בתמיכת קיסינג'ר ואחרים, אין שום כוונה לפתור את הבעיה. הם יעשו כל שביכולתם כדי לחסום את זה." בחודשים ספטמבר ואוקטובר הוא הוציא עוד כמה הצהרות פומביות בטענה כי ייתכן שהתרחשה עסקה לעיכוב שחרור החטופים. סוכנות הידיעות הצרפתית סוכנות הידיעות פרנס פרס ציטטה אותו ב-6 בספטמבר כמי שקבעה כי "מחנה רייגן ניסה בכוח לחסום פתרון של בעיית [בני הערובה] לפני הבחירות" וכי יש לו "מידע" כדי להוכיח זאת. ב-11 בספטמבר פורסם המכתב הפתוח בעיתון איראני עם האשמות דומות. עשור לאחר מכן, ב-1991, ג'וזף אי. פרסיקו מהניו יורק טיימס סיכם סקירה על ספרו של גארי סיק October Surprise ובו נאמר: "שני חברים של גודבזאדה ששוחחו איתו לעיתים קרובות בתקופה זו אמרו שהוא התעקש שוב ושוב שהרפובליקנים היו בקשר עם גורמים באיראן כדי לנסות לחסום את שחרור בני הערובה". כוח המשימה להפתעת אוקטובר של הבית שחקר את ההאשמות של הפתעת אוקטובר ראיין מקורבים לגודבזאדה והגיע למסקנה ב-1993 שהם "לא חשפו דבר כדי לאשש את הצהרותיו של גודבזאדה".
לאחר כישלון ניסיון החילוץ שעליו החליט הנשיא קרטר, הוא הגדיר את ניסיון החילוץ כ"מעשה מלחמה" נגד איראן. עם זאת, גודבזאדה לא היה אנטי אמריקאי במהלך כהונתו.
בינואר 1980, גודבזאדה התמודד על הנשיאות, אך קיבל רק כ-1 אחוז מהקולות של המצביעים בבחירות.
ביולי 1980, לאחר רצח שאפור בח'תיאר, ביטל גודבזאדה את ביקורו המתוכנן בניקרגואה ושב לאירן. לעיתונאים הוא טען שההאשמות שאירן עומדת מאחורי החיסול הן מגוחכות.
פרישה מהפוליטיקה, משפטו והוצאתו להורג
לאחר פרישתו מהפוליטיקה עסק גודבזאדה ביבוא במסגרת עסק משפחתי שלו ולמד משפט איסלאמי.
ב-8 באפריל 1982 הוא נעצר יחד עם מעל אלף קציני צבא ואנשי דת, כולל חתנו של המנהיג הדתי אייתוללה קאזם שריאטמדרי. הם הואשמו בתכנון חיסולו של האייתוללה חומייני והפלת הרפובליקה האסלאמית.
לאחר חקירה בעינויים הוא הודה בהאשמות נגדו בשידור טלוויזיוני והצביע על אייתוללה קאזם שריאטמדרי כמוביל המזימה הוא טען שעמיתיו רצו לחסל את חומייני אבל הוא התנגד חיסול.
במסיבת עיתונאים באפריל 1982, חוג'ת אל-אסלאם מוחמד ריישהרי, השופט הראשי של בית הדין המהפכני הצבאי החדש שהוקם, הסביר את העלילה באמצעות "תרשים משוכלל מלא בקופסאות וחצים המקשרים בין גודבזאדה לבין הקצינים המלכותיים, בצד אחד, ל'פיאודליסטים, למיני-קבוצות השמאלניות ואנשי הדת המזויפים' ומצד שני, ל'חזית הלאומית, ישראל, הפהלוויס והאינטרנציונל הסוציאליסטי. ארבעת האחרונים היו מקושרים ל-CIA."
משפטו של גודבזאדה החל באוגוסט 1982 ובבית המשפט הוא הכחיש את ההאשמות שניסה לחסל את חומייני או להפיל את המשטר, אך אישר שביקש להפיל את הממשלה האיסלאמית הנוכחית. לאחר משפט של 26 יום, בית הדין המהפכני הצבאי מצא אותו אשם וגזר עליו גזר דין מוות. הוא הוצא להורג ב-15 בספטמבר 1982 בכלא אווין בטהראן, על ידי כיתת יורים. בתקשורת נטען שההוצאה להורג נבעה מהרעה ביחסים בין אירן לבין סוריה, שגודבזאדה נשא את דרכונה.
בוריס ורלינסקי
בוריס ורלינסקי (ברוסית: Борис Маркович Верлинский; 8 בינואר 1888 בבאחמוט, אוקראינה, האימפריה הרוסית – 30 באוקטובר 1950 במוסקבה, ברית המועצות) היה שחמטאי יהודי-אוקראיני-סובייטי, מאלופי אוקראינה ומאלופי ברית המועצות בשחמט.
קריירה
בוריס ורלינסקי התבלט כשחמטאי צמרת כבר ב-1909, כשהגיע למקום 10–11 בתחרות חובבים כל רוסית, בסנקט פטרבורג, באירוע זה ניצח אלכסנדר אלכין. הנה ניצחונו על פטר רומנובסקי  ב-1910 זכה בתחרות של אודסה וב-1911 הגיע למקום 6–8 בתחרות של סנקט פטרבורג (ניצח: סטפן לויצקי). ב-1912 זכה שוב בתחרות אודסה וב-1913 הגיע למקום השלישי בתחרות סנקט פטרבורג (ניצח: אלכסנדר אבנסון).
לאחר מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים עבר מאוקראינה לתחומי רוסיה ושיחק בתחרויות השונות בהצלחה ניכרת. בשנת 1923 זכה במקום ראשון, בשותפות עם קוטוזוב, בתחרות פטרוגרד. בשנת 1923 הגיע למקום השני, אחרי סרגייב בתחרות פטרוגרד. בשנת 1924 חלק מקום 10–11 באליפות השלישית של ברית המועצות (המנצח: יפים בוגוליובוב). בשנת 1924 הגיע למקום השני, אחרי גריגורייב באליפות מוסקבה החמישית. בשנת 1925 חלק מקום 2–3, אחרי סרגייב באליפות מוסקבה השישית. בקיץ 1925 הגיע למקום הרביעי בתחרות לנינגרד, האליפות הרביעית של ברית המועצות (המנצח: יפים בוגוליובוב). בחורף 1925 חלק ורלינסקי מקום 12–14 בתחרות בינלאומית ראשונה שהתקיימה במוסקבה (המנצח: יפים בוגוליובוב) ; באירוע זה בלט ניצחונו של ורלינסקי בכלים השחורים על אלוף העולם חוסה ראול קפבלנקה תוך הפגנת יכולת טקטית מרשימה.
ב-1926 זכה במקום ראשון, בשותפות עם מרקסי, באליפות אוקראינה השלישית שנערכה באודסה. באותה שנה הגיע למקום 8–9 באליפות מוסקבה השביעית (ניצח: אברהם רבינוביץ). בשנת 1928 ניצח ורלינסקי באליפות מוסקבה התשיעית.
בשנת 1929 זכה ורלינסקי באליפות ברית המועצות בשחמט שנערכה באודסה. בעקבות זכייתו הוענק לו התואר של "רב אמן שחמט של ברית המועצות" והיה בכך השחמטאי הראשון שנשא תואר זה - לפי דוד ברונשטיין, אך לא לזמן רב - ב-1931 התואר נלקח ממנו ובוטל, שכן בברית המועצות סברו שמן הראוי כי מיכאל בוטביניק יהיה הראשון שיזכה בתואר רב אמן שחמט של ברית המועצות, כפי אכן קרה בשנת 1935.
בשנת 1930 הגיע ורלינסקי למקום השביעי בתחרות מוסקבה (ניצח: אברהם רבינוביץ). בנובמבר 1931 הגיע למקום 3–6 באליפות השביעית של ברית המועצות עם תוצאה טובה של 10/17 (ניצח: מיכאל בוטביניק). בשנת 1932 הגיע למקום השני בתחרות מוסקבה (ניצח: פדור בוגאטירצ'וק). בשנת 1933 הגיע למקום ה-12 באליפות מוסקבה.
בשנותיו המאוחרות יותר ורלינסקי היה פחות פעיל בשחמט, אך עדיין היווה יריב ראוי לאמנים חזקים. שנים רבות לאחר שפסק להתחרות ברמת העל, ניסה ורלינסקי להעפיל לגמר אליפות ברית המועצות של שנת 1945, בגיל 53, אך הצליח להשיג רק 4.5/15 בשלב חצי הגמר. למרות זאת ניצח באירוע זה את הכוכב העולה, דוד ברונשטיין. התחרות האחרונה המשמעותית, שהשתתף בה, הייתה אליפות מוסקבה בשנת 1945, שם צבר 5/16.
ב-1950 הוענק לורלינסקי תואר של אמן בינלאומי על ידי פיד"ה.
ורלינסקי היה שחקן חזק במיוחד בשלב הפתיחה, הן בלבן והן בשחור. בשיאו, היה טקטיקאי חזק שהתמודד בהצלחה עם הצמרת העולמית, וניצחונותיו מול אלכסנדר אלכין, חוסה ראול קפבלנקה  באחד מההפסדים הנדירים של קפבלנקה, כנראה משחקו הטוב ביותר של ורלינסקי ואחד מהטובים של המאה ה-20, יפים בוגוליובוב , גריגורי לבנפיש  , עקיבא רובינשטיין , רודולף שפילמן  , דוד ברונשטיין , איליה רבינוביץ , פדור בוגאטירצ'וק , אלכסנדר קונסטנטינופולסקי ורבים אחרים, מעידים על כך. עובדת היותו חרש-אילם והצלחתו להתגבר על כך במשחק השחמט מרשימה. ורלינסקי היה יהודי, גורם מפלה בברית המועצות. ורלינסקי מעולם לא קיבל הזדמנות להתמודד מחוץ לאימפריה הרוסית או ברית המועצות.
ספישסקה קפיטולה
ספישקה קפיטולה (סלובקית Spišská Kapitula; גרמנית Zipser Kapitel; הונגרית Szepeshely; פולנית Spiska Kapituła) היא עיירה קטנה השוכנת בנפת לבוצ'ה שבמחוז פרשוב במזרח מרכזה של סלובקיה. יחד עם ספישסקה פודהרדייה, טירת ספיש והכפר ז'הרה, הוכרז המקום בשנת 1993 כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
העיירה החלה כיישוב קטן ומבוצר במאה ה-11 או במאה ה-12 והייתה למקום מגוריו של מפקד טירת ספיש הסמוכה. במקום קם מנזר על שם מרטין הקדוש ששרד עד המאה ה-15 וקפלת הצליינים שלו שהייתה בנויה כרוטונדה ואשר הוקדשה לבתולה, שרדה עד המאה ה-18. בניית קתדרלת מרטין הקדוש החלה ב-1275, זמן קצר לאחר ההרס המוחלט שזרעו הטטרים במקום ב-1241. החל בתקופה זו רכשה ספישסקה קפיטולה את מעמדה כמרכז דתי אזורי. בין השנים 1662–1665 הוקמו ביצוריה הנוכחיים של העיירה ואלה היקנו לה את צורתה האליפטית.
ב-1776 הייתה העיירה למקום מושבו של בישוף וב-1780 הוקם בה סמינר לכמרים. בתקופה זו פורקו הביצורים המוקדמים במקום, ורוב תושביה של העיר שמנו כ-250 עד 300 איש היו אנשי כנסייה ומשרתיהם. בתחילת המאה ה-19 קם בעיירה סמינר המורים הראשון ברחבי הונגריה. ב-1948 הייתה העיירה לחלק מספישסקה פודהרדייה הסמוכה, ושנתיים לאחר מכן הוכרה כמתחם עירוני שמור. היא זכתה לביקורו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני ב-1995.
האתר
האזור נקרא בעבר בשם "ספיש" (Spiš; גרמנית Zips; הונגרית Szepesség; פולנית Spisz) וזה מופיע בשמה של העיירה שמשמעותו היא "חדר הדיונים של הקתדרלה בספיש". העיירה בנויה סביב רחוב בודד המוביל מספישסקה פודהרדייה במזרח אל קתדרלת מרטין הקדוש (Katedrála sv. Martina) בצידה המערבי. במרכזה שוכן מגדל השעון (Hodinová veža) מ-1739, והיא מוקפת חומה שבה קבועים שני שערים.
המבנה המרכזי בעיירה הוא זה של הקתדרלה אשר הוקמה כבניין בן שלוש ספינות ובו שני צריחים. היא נבנתה מחדש החל במחצית השנייה של המאה ה-14 ועיקרה בנוי בסגנון גותי עם מספר אלמנטים של אדריכלות רומנסקית. בקתדרלה שרדו, בין היתר, חמישה מ-11 מזבחים גותיים שהוצבו בה במחצית השנייה של המאה ה-15, והיא ידועה בפרסקו מ-1317 המתאר את המלכתו של קארוי רוברט, מלך הונגריה. קפלת הקבר של בני משפחת זפלסקי (Zápoľský) נוספה גם היא למבנה במחצית השנייה של המאה ה-15, והיא ידועה בפסל לבן של אריה ישוב המכונה "לאו אלבוס" (Leo Albus - "האריה הלבן").
ארמון הבישוף הסמוך נבנה בסגנון הבארוק ב-1652.
רדיום היל
רדיום היל (באנגלית: Radium Hill) היה מכרה אורניום שפעל באוסטרליה הדרומית בין השנים 1906–1961. זה היה מכרה האורניום הראשון של אוסטרליה. במהלך תקופת השיא שלו בין השנים 1954–1961 ייצר המכרה כמעט מיליון טון של עפרות נושאות דוידיט כדי לייצר 860 טון של U3O8. סביב המכרה הוקמה עיירה קטנה שמנתה בשיאה 1,100 תושבים וכיום היא עיר רפאים.
היסטוריה
ב-1906 גילה הכורה ארתור ג'ון סמית' חומר רדיואקטיבי כ-40 ק"מ דרומית-מזרחית לאולרי. סמית' היה סבור שמדובר בתחמוצת פח או טונגסטן. הוא שלח דגימות ממנו לאוניברסיטת אדלייד, שם הגאולוג דאגלס מוסון גילה שמדובר ברדיום ואורניום. מוסון גילה במכרה גם עקבות של אילמניט, רוטיל, מגנטיט, המטיט, פיריט, כלקופיריט, קוורץ, ביוטיט, כרום, ונדיום ומוליבדן. מוסון בחר לקרוא למינרל הייחודי שנמצא במכרה דייווידיט על שמו של אדג'וורת דייוויד. המכרה נקרא בתחילה "מכרה הקרנוטיטים של סמית'", אולם בהמשך הציע מוסון לקרוא לו "רדיום היל". סמית' חכר את המכרה מממשלת אוסטרליה הדרומית, יחד עם 5 הק"מ הסמוכים לו, ועבד בו במשך שנתיים.
לאחר מלחמת העולם השנייה נפתח המכרה מחדש, הפעם תוך התמקדות בחיפוש אורניום. ממשלת אוסטרליה הדרומית בנתה תחנת רכבת בסמוך למכרה כדי להקל את גישת העובדים אליו. עד מהרה נוצרה עיירה קטנה מסביב למכרה שאף כללה בית ספר ובריכת שחיה. המכרה נסגר ב-1961.
מחקר של ממשלת אוסטרליה שבוצע בשנת 1979 מצא כי שכיחות מקרי המוות מסרטן בקרב עובדי רדיום היל לשעבר הייתה פי ארבעה מהממוצע הארצי. לפי הדו"ח, 59% מהכורים שעבדו מתחת לקרקע שם במשך תקופה של שנתיים או יותר מתו מסרטן.
הארמייה החמישית (האימפריה היפנית)
הארמייה החמישית (ביפנית: 第5軍) הייתה ארמייה של הצבא היפני הקיסרי.
היסטוריה
הארמייה הרביעית הוקמה לראשונה ב-15 בינואר 1905, במהלך מלחמת רוסיה–יפן, בפיקוד גנרל קאוואמורה קאגאקי, על בסיס הדיוויזיה ה-11, וכן דיוויזיות מילואים נוספות. הארמייה לקחה חלק חשוב בקרב מוקדן באותה שנה. בלילה שבין 18 בפברואר ל-19 בפברואר הארמייה החמישית פתחה במתקפה על האגף השמאלי של הרוסים. הרוסים לא עמדו במתקפה והחלו בנסיגה. לאחר קבלת תגבורות, ב-2 במרץ הם הצליחו לייצב את החזית. ב-24 בפברואר הארמייה השלישית היפנית הצטרפה למתקפה. רק ב-2 במרץ הצליחו הרוסים לייצב את החזית ולעצור את ההתקדמות היפנית. אולם במקביל שאר הכוח היפני תקף חזיתית והקרב הסתיים בניצחון יפני מוחץ שסיים את המלחמה. בינואר 1906 לאחר כניעת רוסיה פורקה הארמייה החמישית.
הארמייה החמישית הוקמה שוב ב-7 בדצמבר 1937, במנצ'וריה. היא פורקה באופן זמני ב-26 בפברואר 1938, אולם הוקמה בשלישית ב-19 במאי 1939, ויחד עם הארמייה הרביעית, הארמייה ה-30, הארמייה ה-44, הארמייה השלישית, והארמייה ה-34, שימשה כחיל מצב נגד פלישה אפשרית של הצבא האדום למנצ'וריה. ביולי 1942 נכללה בתוך צבא קוואנטונג. זירה זו התבררה בהדרגה כשקטה, הסובייטים כיבדו את הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני. אולם זירות אחרות של מלחמת העולם השנייה החלו להתגלות כנוטות לרעת היפנים, ועל כן חלק מהיחידות של הארמייה הרביעית הועברו לזירות אחרות.
ב-9 באוגוסט 1945 פתחה ברית המועצות במבצע סערת אוגוסט, במהלכו פלש הצבא האדום למנצ'וריה, מונגוליה, סחלין, איי קוריל וקוריאה. הכוח היפני באזור כלל 1,217,000 חיילים, אך מרבית החיילים היו מגויסים חדשים, שחסרו ניסיון וציוד, והיו מאומנים בעיקר בלחימת אנטי-גרילה והגנה על הגבול, ולא עמדו בפני הפלישה המסיבית של כוחות השריון וחיל רגלים ממוכן של הסובייטים, שריכזו 1,577,225 לוחמים. הצבא היפני המאולתר התפרק תוך 3 שבועות מול הכוח הרוסי העדיף, הארמייה החמישית נאלצה לסגת אל מחוז אנדונג שבקוריאה. ב-16 באוגוסט 1945, יום לאחר הודעתו של הקיסר הירוהיטו על כניעת יפן, הורה מפקד הכוחות היפניים באזור אוטוזו יאמאדה לחייליו להיכנע. הצבא היפני הקיסרי פורק בידי בעלות הברית, ובכלל זה הארמייה החמישית.
סיטימוביל
סיטימוביל (ברוסית: Ситимобил) הוא שירות הזמנת מוניות רוסי. החברה הוקמה בשנת 2007, עם מטה במוסקבה. בסוף שנת 2019 החברה הייתה פעילה ב-32 ערים ברוסיה כאשר על פי הנתונים מסוף 2018, סיטימוביל תפסה כ-1% משוק המניות הרוסי וכ-24.5% בשוק במוסקבה, שם החברה הייתה במקום השני מאחורי יאנדקס. טקסי. סיטימוביל היא חלק ממיזם משותף בתחום המזון והתחבורה שנוצר על ידי קבוצת Mail.ru וסברבנק.
בשנת 2020 דווח כי החברה תפסה 17.6% מהשוק הרוסי, הרחק מאחורי יאנדקס עם נתח שוק של 72%. Gett הישראלית תפסה כששה אחוזים משוק המניות וניהלה מגעים למיזוג עם סיטימוביל, לפני שהודיעה על הפסקת פעילותה ברוסיה בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה בפברואר 2022.
היסטוריה
סיטימוביל הושקה בשנת 2007 על ידי האחים ארם ואוגאנס ארקליאן. הם התחילו בעסקי המוניות הקלאסיים, בהם, לדברי ארם, הם השקיעו 3 מיליון רובל מכספם ו-12 מיליון רובל מהלוואה בנקאית. באמצע שנת 2008 החליטה החברה לעזוב את עסקי המוניות ולהתחיל מחדש כמתווך בין הנהג לנוסע. לבסוף, סיטימוביל סגרה את צי המוניות שלה בשנת 2009.
סיטימוביל הפכה לחברה רווחית מאוד עד 2015. אז, בלחץ תחרות מחירים במוסקבה מצדה של יאנדקס. טקסי ו-Uber רווחיה נפלו. אחרי 2016 החברה כבר לא חילקה דיבידנדים.
באביב 2018 הסכימו בעלי המניות של סיטימוביל עם Mail.ru Group וחברת MegaFon גיוס השקעות של 35 מיליון דולר. ההשקעות אפשרו לחברה להשקיע בתשלומים נוספים לנהגים ובקמפיין פרסום רחב היקף שנקרא "מיסוי המס" וכך באמצע קיץ 2018, פעמים רבות הגדילו את מספר הנהגים והרחיבו את בסיס הלקוחות שלהם. כתוצאה מכך, מספר הנסיעות החודשיות עלה מ-250 אלף בינואר 2018 ל-4 מיליון בדצמבר אותה השנה. בסוף שנת 2018, על פי הערכות המרכז האנליטי שתחת הממשלה ברוסיה, "סיטימוביל" חלשה על כ-1% מהשוק הרוסי, כאשר בשוק המוסקבאי, על פי מחלקת התחבורה של מוסקבה, חלקה היה 24.5%, כשהחברה הייתה במקום השני רק ליאנדקס.
ב-19 בדצמבר 2019, הוכרז על חתימת עסקה שכתוצאה ממנה הפכה סיטימוביל לחלק ממיזם משותף בתחום המזון והתחבורה שיצרה קבוצת Mail.ru בשיתוף עם סברבנק. בנוסף לסיטימוביל, המיזם המשותף שהוקם לאחרונה יכלול שירות משלוחי מזון של Delivery Club, כחלק YouDrive בשיתוף מכוניות ונכסים אחרים של שתי החברות.
בפברואר 2022 החברה הודיעה על סגירתה, אף ששירות סיטידרייב להשכרת רכבים ימשיך לפעול.
מודל עסקי
מאז 2007 ניתן להזמין מונית על ידי התקשרות למפעיל. מאז 2013 פועלת אפליקציה סלולרית להזמנת מונית, הזמינה ב-iOS ואנדרואיד. בכל עיר מציעה סיטימוביל תעריפים וסוגי מכוניות משלה. כתעריף עתידי אפשרי "סיטימוביל" מוגבלת לבדיקת נסיעות משותפות.
באמצעות אפליקציה מיוחדת, סיטימוביל מציעה לנהגים שלושה מצבי פעולה: "רובוט ירוק", כאשר הזמנות מוקצות אוטומטית, "רובוט צהוב" מאפשר לבחור הזמנה מהרשימה המוצעת, באופן מלא ידני "בחר מהרשימה". ככל שהאוטומציה גבוהה יותר, כך מספר ההזמנות והבונוסים הצבורים גבוה יותר. כמו כן, בונוסים, עדיפות בחלוקת ההזמנות, כמו גם גודל הדירוג המצטבר מושפעים מדירוג הנהג, "מוטיבציה" מטרית ומיתוג המכונית. שיעור העמלה משתנה בין 14 ל-20%. כדי להגביר את הנאמנות של נהגי מוניות לחברה, סיטימוביל יוצרת מרכזים במוסקבה ובאזורים שבהם הנהגים יכולים לקבל ייעוץ, להשתתף באימונים או לבלות עם משפחתם, בכינוים "בתי מוניות".
בדצמבר 2019, חברת סיטימוביל החלה לעבוד במקטע b2b, תחילה רק במוסקבה.
הכנסותיו של מנהל השירות של חברת City-Mobil LLC המפעילה את "סיטימוביל", בשנת 2018 הסתכמו ב 1.07 מיליארד רובל, הפסד של 3.63 מיליארד רובל.
בעלות
לפני שמשך השקעות מקבוצת Mail.ru ומגאפון בשנת 2018, ארם ארקליאן החזיק ב-47.5% ממניות החברה, ולדיסלב אברהמיאן באמצעות החברה A.V.A - 35.84%, פליקס ורטאניאן - 16.66%.
בנובמבר 2018, קבוצת Mail.ru הפכה לבעלים של 17.65% ממניות חברת City-Mobil LLC; חברת הבת של מגאפון, Megalabs - 15.61%; קרן ההזדמנויות הגלובלית WSFIS מקפריסין, המייצגת את האינטרסים של בעלי מניות המיעוט, כולל הגדול שבהם, ולדימיר רומיאנצב, החזיקה בנתח של 17.08%; ארם ארקליאן שלט ב-12.13% באופן ישיר ועוד 37.53% באמצעות הקרן הקפריסאית "הרמלור השקעות בע"מ".
ארם ארקליאן היה בעל 42.1% ממניות CityMobil (37.1% דרך הקרן ו-5% באופן ישיר), קבוצת Mail.ru החזיקה ב-29.7%, קרן WSFIS, ערב העסקה ליצירת המיזם המשותף בין קבוצת Mail.ru לסברבנק, החזיקה ב-12%, בעוד מגאלבס (Megalabs) החזיקה ב-11%. כתוצאה מארגון מחדש שבוצע בחברה המנהלת, חלק המיזם המשותף בסיטימוביל בסוף הרבעון הראשון של 2020 אמור היה לגדול ל-95% - כאשר מגאפון ומייסד השירות ארם ארקליאן  יועדו להישאר בעלי מניות המיעוט.
טרופותי
טרופותי (באנגלית: The Gruffalo) הוא ספר ילדים שנכתב על ידי ג'וליה דונלדסון ואויר על ידי אקסל שפלר. הספר נחשב לאחד מהספרים המוצלחים של דונלדסון, נמכר במעל 13 מיליון עותקים, תורגם ליותר מ-40 שפות, וזכה במספר פרסים של ספרות ילדים. בעקבות הצלחתו של הספר הוא פותח גם למחזמר ולסרט "טרופותי". בשנת 2005 יצא לאור ספר המשך בשם "טרופותי הבת".
תקציר עלילה
לאחר שהבריח את כולם, נתקל העכבר בטרופותי האמיתי. טרופותי מאיים לאכול אותו, אך העכבר שוב משתמש בערמומיותו כדי לצאת מהצרה, בכך שהוא מראה לטרופותי כמה שלושת הטורפים חוששים ממנו ומשכנע אותו שכולם מפחדים ממנו.
רנורמליזציה
רנורמליזציה היא אוסף שיטות מתמטיות המשמשת בתורת השדות הקוונטים (QFT) לצורך חישובים והערכות של מדידים, כאשר ההנחה היא שהם בעלי גודל סופי אינה תקפה עוד בחישובים (מתקבלים ערכים אינסופיים). רנורמליזציה הופיעה לראשונה באלקטרודינמיקה קוונטית ובין המובילים של הפיתוח של שתי אלו היו הפיזיקאים ריצ'רד פיינמן, ג'וליאן שווינגר ושינאיצ'ירו טומונאגה שזכו יחדיו בפרס נובל בפיזיקה בשנת 1965. תחילה לא היה ביסוס מתמטי לתהליך זה, אך אחרי עבודה בתחומי תיאורית השדה האפקטיבי וחבורות רנורמליזציה התקבלה כחלק בסיסי מעבודת החישוב. כיום שיטה זו מבוססת היטב ומאפשרת חישובים שאושרו בניסויים בדיוקים גבוהים.
הרנורמליזציה למעשה "מחביאה" את התוצאה האינסופית בתוך הקבועים הבסיסיים (כמו מטען חשמלי ומסה) כך שהקבועים שנכתבים במשוואה המקורית הם אינסופיים, אבל הם מדידים וסופיים אחרי רנורמליזציה.
רקע: אינסופים ורגולריזציה בתורת השדות הקוונטית
רגולריזציה היא דרך "לכמת" את האינסוף המתקבל בחישובי תורת השדות הקוונטית. בתהליך בוחרים גודל פיזיקלי שהוא הרגולטור, ומשנים את ערכו לערך שרירותי כך שתוצאת החישוב תהיה סופית. בגבול שבו אותו הגודל מקבל את ערכו הפיזיקלי, החישוב חוזר לאינסוף. הדרך הקלה ביותר לבחון את התופעה היא באמצעות דיאגרמת פיינמן, שהיא שיטת החישוב בתורת ההפרעות של תורת השדות הקוונטית. אנליזה זו תואמת בדיעבד גם טיפול באינסופים בשיטות חישוב אחרות.
החישוב של המשרעת של דיאגרמת לולאה אחת באלקטרודינמיקה קוונטית מכיל את האיבר כאשר \ k הוא התנע ה-4-ממדי של החלקיקים בלולאה, הוא אינו נקבע על פי תנאים חיצוניים ולכן יכול לקבל כל ערך ממשי. משרעת זו היא אינסופית, עקב גבולות האינטגרציה שהם אינסופיים - בעיה זו נקראת התבדרות UV. הפתרון הפשוט ביותר הוא לקבוע קיטעון (cutoff) לתנע, כלומר לבצע את האינטגרציה בין במקום אינסוף. הרגולריזציה הזו שקולה למקרה שבו התהליך והחוקים הפיזיקליים נכונים עד כדי סקאלה \ \Lambda. התלות של התוצאה ברגולטור מאפשרת לקבל תובנות רבות ערך על התהליך הפיזיקלי, ונותנת רמזים על מהותה של פיזיקה אפשרית שטרם נתגלתה באנרגיות גבוהות יותר.
אם החלקיקים בלולאה הם חסרי מסה, \ m=0, אזי תהיה התבדרות לאינסוף הנגרמת כתוצאה מהאינטגרל סביב 0 - התבדרות IR. במקרה זה קיטעון לא משמש כרגולטור, ופתרון מתאים יכול להיות הוספת מסה לא אמיתית קטנה לחלקיקים, כך שנקבל חזרה את הביטוי למעלה.
שיטת רגולריזציה שהפכה לתורה בפני עצמה היא כרומודינמיקה קוונטית על סריג. בשיטה זו מחלקים את המרחב-זמן לרשת בדידה וסופית של נקודות שבהן פותרים את המשוואות. המרחקים בין הנקודות בסריג משמשים כרגולטור UV, עקב הקשר ההפוך בין מרחק לתנע בתורת הקוונטים, ובאופן דומה הגודל הסופי של הסריג (באופן טיפוסי כמה עשרות מרחקי סריג) מהווה רגולטור IR. כך כל חישוב בתורה זו יוצא סופי וניתן לטיפול על ידי מחשב.
שיטות רגולריזציה נוספות:
שיטות אלו מאפשרות כאמור לכתוב גודל שהוא אינסופי באמצעות גדלים סופיים, שבגבול מסוים חוזרים לערכם הפיזיקלי האינסופי. הרנורמליזציה משתמשת בגודל עם הרגולטור ומתאימה אותו לגודל סופי שאינו תלוי ברגולטור. הרגולטור לכן אינו נראה באופן ישיר בתוצאה הפיזיקלית הסופית, אלא "מוחבא" בתהליך, אך עדיין משפיע עליו. לכן כל תוצאת חישוב נדרשת גם לדיווח תהליך הרגולריזציה לשם שלמות והשוואה עם תוצאות אחרות ותוצאות ניסיוניות.
רגולריזציה ממדית באלקטרודינמיקה קוונטית
את האינסוף ניתן לכמת, על ידי רגולריזציה (עליה מורחב בהמשך), כלומר הכנסת גודל לא פיזיקלי, שהוא הרגולטור, אשר מחליף את אחד מהגדלים באינטגרל כך שהאינטגרל סופי, ובגבול הפיזיקלי (ערכו האמיתי) של הרגולטור האינטגרל שווה לערכו המקורי, לאינסוף. הרגולטור הנפוץ ביותר הוא הממד, שבמציאות הוא 4 - תורת השדות מחשבת גדלים במרחב-זמן ה-4 ממדי, אך ניתן לחשב את הדיאגרמות עם ממד d כללי. אחרי החלפת הממד ל-d, חישוב של לולאה אחת מכיל איברים יחסיים ל-\ 1/(d-4), אשר בגבול שואפים לאינסוף.
רנורמליזציה
תהליך הרנורמליזציה הוא שיטה מסוימת שהופכת גודל (אמפליטודה) שתלוי ברגולטור ושואף לאינסוף בערך הפיזיקלי של אותו רגולטור, לגודל סופי שאינו תלוי ישירות ברגולטור. סכמות רנורמליזציה נפוצות:
פרשת קרח
פרשת קֹרַח היא הפרשה החמישית בספר במדבר. את עיקר הפרשה תופס תיאור מחלוקת קורח ועדתו ותוצאותיה. קורח, דתן ואבירם יוצאים כנגד הנהגת משה ואהרון, בתום המחלוקת משפחות ראשי המחלוקת נבלעים באופן ניסי באדמה והשותפים למחלוקת מתים. בסוף הפרשה אלוהים מראה לעם שאהרון הוא הנבחר בעיניו לשמש ככוהן. לאחר שמעמדו של אהרון הובהר הוא מוזהר לשמור על העם מפני חילול הקודש ונכתבים דיני מתנות כהונה.
מחלוקת קורח ועדתו
קורח בן יצהר בן קהת בן לוי, עם דתן ואבירם בני שבט ראובן, אוספים מאתיים וחמישים מנהיגים מבני ישראל כדי לקרוא תיגר על מנהיגותם של משה רבנו ואהרן הכהן. הם מתעמתים עם משה ואהרון ואומרים:.
הפרשנים מונים מספר סיבות נוספות לפרוץ המרד:
משה מורה למורדים לקחת מחתות ולהקטיר בהן קטורת. ה' יראה מי מתוך כל האנשים הללו ישרת בקודש. ה' נראה אל כל העדה ומבקש להשמיד את העם כולו; אך משה ואהרן מתחננים לפניו: "האיש אחד יחטא, ועל כל העדה תקצוף?". בסופו של דבר פותחת האדמה את פיה ובולעת את קרח ומשפחתו ואת דתן ואבירם. שאר מקטירי הקטורת נשרפים באש שיצאה מאת ה'. משה מצווה את אלעזר בן אהרן לקחת את מחתותיהם ולעשות מהן ציפוי למזבח.
מחלוקתו של קרח במשה הפכה ביהדות לסמל של מחלוקת שלא לשם שמים אלא לצרכים אנוכיים. במסכת אבות כתוב:.
בית לוי ובית אהרון
העם ממשיכים להתלונן למשה ולאהרן וקובעים: "אתם המיתם את עם ה'". בתגובה לכך פורצת מגפה בעם, ואהרן עוצר אותה על ידי הקטרת קטורת הסמים. כדי לחזק עוד יותר את בחירתו של אהרן מצווה ה' לקחת שנים עשר מטות, מטה לכל נשיא מנשיאי השבטים, ולשים אותם באוהל מועד. למחרת נתגלה כי מטה אהרון הוא היחיד שהעלה פרחים ושקדים. ה' מצווה לשמור על המטה ליד ארון הברית לעדות ומפרט את תפקידיהם של בני שבט לוי בפני אהרון:
בהמשך הפרשה מובאים ציוויים הלכתיים, שרובם קשורים לעניין הכהונה: ציווי על שמירת המקדש על ידי הלוויים ופירוט של מתנות הכהונה והלווייה, ובהן תרומה, ביכורים, חרמות, קורבן בכור ותרומת מעשר.
תאריכי הקריאה
השבת בה קוראים את פרשת קרח יכולה לחול בשבעה תאריכים שונים:
הפטרה
ההפטרה היא בספר שמואל א', מ עד. לקראת מותו מוכיח שמואל הנביא את העם ומצהיר: קריאה זו מזכירה את קריאתו של משה בעיצומה של מחלוקת קרח:. (אגב, לפי ספר דברי הימים, אפשר ששמואל הנביא הוא צאצא של קרח.)
בנוסח רומניא הפטירו עד.
בשנים מסוג בחג, זחג וזשג פרשת קרח נקראת בראש חודש תמוז היוצא בשבת וביום ראשון ועל כן נהוג לקרוא את הפטרת "השמים כסאי" במקום ההפטרה הרגילה של פרשת קרח (ובנוסח רומניא הפטירו כבכל שבת ראש חדש ב עד ).
יחסי אינדונזיה–רוסיה
יחסי אינדונזיה–רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת אינדונזיה לבין רוסיה. על פי סקר של חברת BBC בשנת 2014, 29% מהאינדונזים מביעים דעה חיובית על רוסיה לעומת 49% שמביעים דעה שלילית.
היסטוריה
ברית המועצות הקימה יחסים דיפלומטיים עם אינדונזיה בשנת 1950 והיא אחת מהמדינות המעטות שהכירה בעצמאותה של אינדונזיה מהולנד לאחר מלחמת העולם השנייה.
בתחילת המלחמה הקרה, היחסים של שתי המדינות היו טובים. נשיא אינדונזיה סוקרנו ביקר במוסקבה, וניקיטה חרושצ'וב ביקר בג'קרטה. אחרי שסוקארנו הודח על ידי הגנרל סוהארטו ב-1967, היחסים בין שתי המדינות התדרדרו, עקב מדיניות אנטי-קומוניסטית מצד אינדונזיה תחת. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות התדרדרו אף יותר לאחר שאינדונזיה ביקרה את הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, והחרימה את אולימפיאדת מוסקבה ב-1980.
ההתנגדות באינדונזיה המוסלמית לברית המועצות, התחזקה בעקבות מלחמת אפגניסטן ב-1979, ואינדונזים רבים טענו כי מדובר ב"פשע קומינסטי נגד המוסלמים".
היחסים כיום
בסוף שנת 2007, רכשה אינדונזיה נשק צבאי מרוסיה. חברת התעופה האינדונזיות שקלו לרכוש את המטוס סוחוי סופרג'ט 100 מרוסיה. היחסים בין שתי המדינות הם בדרך כלל טובים יציבים, שתי המדינות מקיימות שיתוף פעולה כלכלי, אינדונזים רבים תופסים בדרך כלל את רוסיה כמדינה שצריך לשתף איתה פעולה ולפתח איתה קשרים קרובים יותר.
על פי נתוני משרד ההגנה הרוסי, ב-7 בדצמבר 2017, טסו שני מטוסי קרב אסטרטגיים טו-95 בעלי יכולת גרעינית לטוס על נפט מעל אינדונזיה. המפקד הרוסי הצהיר כי תרגילי הניווט נועדו לבדיקת הדיוק של טיסה למרחקים ארוכים מעל פני הים.
ב-13 במרץ 2018, ביקר שר החוץ של אינדונזיה, רטנו מרסודי, במוקסבה, וקיים שיחה עם שר החוץ הרוסי, סרגיי לברוב. במהלך השיחה נאמר כי יחסי רוסיה-אינדונזיה הגיעו לרמה של שותפות אסטרטגית.
וואר דיר
וְוַּאר דִּיְר (בצרפתית: Voir dire, "אמירת האמת"; תעתיק ב-IPA: /ˈvwɑr ˌdiər/; במקור מלטינית verum dicere) הוא שמו של הליך משפטי בשיטה בה יש חבר מושבעים.
ארצות הברית
בארצות הברית, במשפטים המתנהלים מול חבר מושבעים המכריע את פסק הדין, נערך במהלך ההליך המקדימי שימוע לכל אחד מן המושבעים בו נשאלים המושבעים על חייהם, על עמדותיהם ואמונותיהם ואף על דעותיהם הפוליטיות. רק אם שני הצדדים (התובע והנתבע) מסכימים למושבע הוא נבחר לשרת בחבר המושבעים.
אנגליה
באנגליה הליך אישור המושבעים פחות מורכב מאשר בארצות הברית, ונשאלת למעשה שאלה אחת: "האם אתה מוכן לתת שימוע נכון וצודק הן לכתר (לתביעה, שמייצגת את המדינה) והן להגנה?"