cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אחלאם שיבלי
״לא-מוכר" (2000-1999)
סדרת תצלומים זו מציגה את הכפר ״ערב אל נעים״, הממוקם בין סחנין לכרמיאל. כפר שקיבל הכרה רשמית רק בשנת 1999. שיבלי תיעדה את הכפר בזמן שעבדה בו ובכפרים לא מוכרים אחרים בגליל כעובדת סוציאלית. היא ״מתארת את עבודתה בנושא זה כעוסקת בשני מישורים: "מישור אובייקטיבי", זה הלא מוכר, ו"מישור סובייקטיבי", תחושת הבית, החיים ומערכת היחסים.״ התצלומים מציגים את המראה כללי של הכפר בתצלומי נוף; דרכי עפר; צריפים עשויים פח; ילדים עם תיקים על גבם הולכים ברגל בדרכי עפר לבית הספר ובמהלך חוג קרטה; החיים כפי שהם מתנהלים בתוך ומחוץ לצריפים המשמשים למגורים.
גוטר (2003-2002)
שיבלי מציגה בסדרה זו מראות מחיי הבדווים החיים סביב באר שבע ומתמקדת לרוב בתצלומים מרחוק המציגים כפרים, צריפים עשויי פח הבנויים מחומרי גלם חשופים; מגרש כדורגל מאולתר; בתי קברות; חללים פנימיים שרצפותיהם מכוסים בשטיחים; ילדים משחקים בשטחים פתוחים וחבורת גברים יישובים בהסבה על שטיחים ונתמכים בכריות. ״גוטר״ היא מילה זרה לשפה הערבית ואיננה שייכת לניב הבדווי המוכר לשיבלי מהתרבות בה גדלה בכפר אלשיבלי בגליל. הבדווים בנגב משתמשים בו כדי לבקש ממישהו ללכת למקום כלשהו ומקורו בפקודה “!go there”, ששמעו מהחיילים הבריטים בתקופת המנדט הבריטי. זהו שריד לשפת הכיבוש שניכסו לשפתם והיא מעידה על ההיסטוריה של השליטה, הפיקוח והגירוש שהיו נתונים למרותו. ״מצבם של הפלסטינים הבדווים במדינת ישראל הוא: היכן שיש מבנה של בית (house)אין בית (home), במקום שהוא הבית (home), חסר המבנה (house)״, כותב טי. גיי. דמוס (T.J. Demos) בטקסט בקטלוג ״בית הפנטום״. שיבלי הציגה סדרת עבודות זו בתערוכה במוזיאון תל אביב לרגל זכייתה בפרס גוטסדינר בשנת 2002. אוצר התערוכה, ד"ר אולריך לוק, כתב מאמר שצונזר על ידי מנכ״ל המוזיאון והאוצר הראשי, פרופ׳ מרדכי עומר, ורק חלק ממנו פורסם בקטלוג התערוכה תחת הכותרת "ערב-א-נעים – כפר לא מוכר".
גששים (2005)
בסדרת תצלומים זו מפנה שיבלי את עדשת המצלמה אל בדווים שבוחרים להתנדב ליחידת הגששים בצה״ל. היא מצלמת אותם בגיוסם לצה״ל; בשלבי אימונים שונים וברגעי המנוחה שבטירונות שבתחילת שירותם הצבאי; כקצינים וכאנשי קבע ותיקים; בזמן חופשה בבתיהם שבכפרים לצד בני משפחותיהם ואת קברי החיילים שנפלו בזמן שירותם הצבאי. ״פרויקט הגששים״ הוא נדבך נוסף בעיסוקה של שיבלי בחייהם של הפלסטינים הבדווים במדינת ישראל. ״מאות שנים נהגו השבטים הבדואים הנודדים להציע את שירותם לכוח ששלט באזור – יהיו אלה המצרים, הטורקים, הבריטים, שכן הבינו כי למרות כישורי הגרילה שפיתחו, הם יובסו. כך נהגו כדי למנוע את פיזורם ולשמור על עצמאותם [...] האסטרטגיה המחוכמת הזאת אשר תכליתה המשכיות, הוכיחה את עצמה לעיתים קרובות״, כותב ברגר. לטענתו של דמוס, הפרויקט עוסק במחיר שמשלם המיעוט המצוי תחת שלטון קולוניאלי, ייתכן כדי להתקבל, ייתכן כדי לשנות את הזהות שלהם, ייתכן שכדי לשרוד, ואולי בגלל כל הסיבות הללו יחדיו״.
מוות (2012-2011)
במהלך האינתיפאדה השנייה (2005-2000) נהרגו כמה אלפי פלסטינים. חלקם לחמו כדי להשתחרר מהכיבוש הישראלי, חלקם ביצעו פיגועים וידעו שהם הולכים אל מותם וחלקם נלכדו ונאסרו – אלה הוגדרו כשהידים. התצלומים מצגים את האופנים השונים בהם מנציחים את השהידים והאסירים בחברה הפלסטינית. בדיוקנאותיהם הממוסגרים על קירות בתי משפחותיהם, בגרפיטי על קירות בתים, בכרזות המודבקות על תחנות אוטובוס, בטקסטים ובתמונות שעל קברים בבתי קברות. ״שאלת המוות איננה שייכת למתים, אלא לאלה שנותרו בחיים״ כתב ע'סאן כנפאני (בערבית: غسان كنفاني) בציטוט המופיע בקטלוג ״בית הפנטום״.
אליזבת גארט אנדרסון
ביוגרפיה
אליזבט גארט נולדה בוייטצ'אפל, לונדון, כשנייה מתוך שנים עשר ילדים. אחיה הצעיר ממנה נפטר בגיל חצי שנה. כאשר הייתה גארט בת שלוש, המשפחה עברה לסאפוק, במזרח אנגליה, שם אביה הקים מבשלה. עם הזמן, המבשלה הצליחה ואביה הפך לאיש עסקים עשיר, והמשפחה עברה לגור באחוזה. אחותה הצעירה מיליסנט, לימים מיליסנט פוסט, הייתה ממובילות התנועה הסופרג'יסטית בבריטניה.
לכיד
ביולוגיה
הלכידים הם צמחים קצרי יום, כלומר הם מתחילים את פריחתם רק כאשר הימים מתקצרים בסוף הקיץ והסתיו, בדרך כלל מיולי עד אוקטובר בחצי הכדור הצפוני, כאשר אורכו של היום הוא קצר מ-15 שעות. הם יכולים גם לפרוח באזורים הטרופיים שבהם אורך היום קבוע.
אליזבת גארט אנדרסון
לימודי רפואה
גארט לא למדה בבית ספר ציבורי, היא למדה בביתה ובבית ספר פרטי. בשנת 1860 היא החליטה ללמוד רפואה, דבר שלא היה מקובל עבור אישה באותם הזמנים, ואף היה עשוי להתפרש כמעשה לא ראוי. גארט הצליחה לקבל ידע בסיסי ביותר ברפואה בבית החולים הלימודי "מידלסקס", בלונדון, אבל בית החולים סירב לקבל אותה בתור סטודנטית מן המניין, כמו בתי חולים לימודיים רבים אחרים אליהם היא ניסתה להתקבל. גארט השלימה לימודי סיעוד ועבדה כאחות בזמן שלקחה חלק בקורסים שונים בלימודי רפואה. לבסוף, גארט הצליחה ללמוד אנטומיה בבית חולים פרטי בלונדון בסיוע חוקרים מאוניברסיטת סנט אנדרוז ובבית ספר לרפואה באדינבורו. עם סיום הלימודים הערימו על גארט קשיים בקבלת אישור לעיסוק ברפואה. מוסדות רבים כגון, אוניברסיטת לונדון, הקולג' המלכותי לרופאים ומנתחים, ומוסדות נוספים לא אפשרו לה לגשת למבחנים. אך לבסוף בשנת 1865 היא קיבלה את האישור לעסוק ברפואה מאגודת הרוקחים של לונדון. גארט פתחה מרפאה בסוף שנת 1865, בתחילה מעט חולים הגיעו אל המרפאה. היא ביקשה לפתוח מרפאת חוץ לנשים עניות שלא יכלו לקבל טיפול רפואי. גארט שאפה שצוות המרפאה יהיה מורכב מנשים בלבד. ב־1866 התפרצה הכולרה וגארט טיפלה במרפאת החוץ שלה ב-3,000 חולים. מרפאת החוץ התרחבה לבית חולים חדש (New Hospital) לנשים בלבד ובו אנדרסון עבדה יותר מעשרים שנים.
לכיד
טקסונומיה
למעלה מ-200 שמות הוצעו למינים, תת-המינים והזנים בתוך הסוג. רוב השמות נחשבים למילים נרדפות למינים שונים. בחלק מהמקורות מזהים עד שניים או שלושה מינים בסוג. ה-Global Compositae Checklist מכיר במעל ל-80 מינים (אשר קיימת מחלוקת לגבי חלקם), המוכרים והמבוססים יותר מבניהם הם:
בסוג אמברוסיה:
רעילות ושימושים
לכיד הנחלים שמקורו בצפון אמריקה, הפך למין פולש ברחבי העולם, ובין היתר גם בישראל. הוא פולש לאדמות חקלאיות ועלול להיות רעיל לחיות משק, כולל: סוסים, בקר וצאן. חלק מהחיות המבויתות יימנעו מלאכול את הצמח אם יש מספוא אחר, אך בעלי חיים פחות בררנים, כמו חזירים, יאכלו את הצמחים ואז יחלו וימותו. השתילים והזרעים הם החלקים הרעילים ביותר של הצמחים. התסמינים מתרחשים בדרך כלל תוך מספר שעות, ומייצרים חוסר יציבות וחולשה, דיכאון, בחילות והקאות, פיתול של שרירי הצוואר, דופק מהיר וחלש, קשיי נשימה ובסופו של דבר מוות.
הצמח שימש גם להכנת צבע צהוב, ומכאן שמו המדעי של הסוג (מיוונית xanthos, 'צהוב'). מינים רבים השייכים לסוג זה, שניתן למצוא באזורים רבים ברחבי העולם, עשויים להיות למעשה זנים שונים של שניים או שלושה מינים. המחלוקת הגדולה ביותר בקרב בוטנאים היא סביב זני המין לכיד הנחלים, כאשר חלק מקהילת החוקרים מגדירה מינים מסוימים כעצמאיים ואחרים כזנים של מין זה. בחלק מהמינים קיימים זרעים מהם ניתן להפיק שמן אכיל וביו דיזל.
לכיד הנחלים ידוע בתור סאנג אר זי (苍耳子) ברפואה הסינית המסורתית. הלכיד משמש גם לטיפול בגודש באף ובסינוסים.
הקוצים והזרעים של הפרי עשירים בכימיקל הנקרא קרבואוקסיאטרקטילוציד (CAT), שכונה בעבר קסנטוסטרומרין (על שם שמו המדעי של הסוג), שהוא הכימיקל שאחראי לרוב ההשפעות השליליות מהשימוש בתרופה הסינית המסורתית. הוכח כי CAT הוא מעכב גדילה בלכיד ובצמחים אחרים, המשרת שני תפקידים, עיכוב נביטת זרעים ומעכב את הצמיחה של צמחים אחרים. רוב החומר הכימי מרוכז בקוצים. כאשר משתמשים בקליפת הזרע כתרופה צמחית, בדרך כלל מסירים את הקוצים, מה שמפחית את תכולת ה-CAT של התוצר המוגמר.
בספרות
ברומן של הסופר או. הנרי, "כרובים ומלכים" לכידים הם אמצעי עלילה בפרקים "נעליים וספינות" המשמשים לשכנוע התושבים, ברפובליקת הבננות הפיקטיבית אנצ'וריה, המתהלכים יחפים לרוב לקנות נעליים.
הפינגווין
הפינגווין (באנגלית: The Penguin) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיע בחוברות הקומיקס באטמן ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Detective Comics #58 מדצמבר 1941 והיא נוצרה על ידי הכותב ביל פינגר והמאייר בוב קיין. הפינגווין הוא אחד מאויביו הוותיקים והעיקשיים ביותר של באטמן.
ז'ניה טברסקי
זֶ'ניה טבֶרסקי הייתה עובדת סוציאלית ועסקנית ציבור ישראלית, מחלוצות העבודה הסוציאלית בארץ ישראל, מפעילות תנועת הפועלות וחברת הכנסת מטעם מפא"י בחמש הכנסות הראשונות.
ביוגרפיה
ז'ניה גינצבורג נולדה ב-1904 בברנוביץ' שברוסיה הלבנה, אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית, למשפחת עסקנים ציוניים. כבר בגיל 16 לקחה חלק בפעילותו של אביה לסייע לפליטים יהודים, ובהמשך למדה משפטים באוניברסיטת ורשה. באביב 1923 נישאה לד"ר יוסף טברסקי בוורשה ובני הזוג עלו לארץ ישראל. נסעה ללמוד עבודה סוציאלית בבית הספר לעבודה סוציאלית ע"ש אליס סלומון בברלין ובשנת 1932 שבה ארצה כעובדת סוציאלית מן המניין.
יחד עם הנרייטה סאלד, סידי ורונסקי ורחל כהן-כגן הייתה ממייסדות ההכשרה המקצועית לעבודה סוציאלית בארץ. בשנים 1932–1942 עמדה בראש המחלקה הסוציאלית של ועד הקהילה בחיפה, ולאחר מכן, עד לקום המדינה, בירושלים. במקביל עסקה בפעילות ציבורית במפא"י, בהסתדרות ובמועצת הפועלות. בשנת 1945 יצאה לסייע במחנות הפליטים של ניצולי השואה באירופה.
בשנת 1951 נכנסה לראשונה לכנסת, בעקבות התפטרותו של חבר הכנסת השל פרומקין. כהונתה בכנסת נמשכה בכנסת השנייה. אל הכנסת השלישית נכנסה במקומו של שלמה הלל, והמשיכה לכהן בכנסת הרביעית. אל הכנסת החמישית נכנסה במקומו של מאיר ארגוב, ופעלה בה עד לפטירתה. בוועדות הכנסת הייתה פעילה בוועדה לשירותים ציבוריים ובוועדת חוקה, חוק ומשפט, כאשר עיקר פעילותה נגעה לתחומי הרווחה והסעד, תוך קידום מעמד העבודה הסוציאלית ברמה הפוליטית והחוקתית, בהכריזה כי 'אם נוטלים ממני את הטיפול בשירותים הסוציאליים, אין לי מה לעשות בכנסת'. לאורך זמן המשיכה להילחם בתופעת האלימות כלפי עובדות סוציאליות, ונאבקה לשיפור מעמדן וקביעת רף של מקרים לטיפול בלשכות: 'התרגלנו יתר על המידה לסבל של הזולת, ואין הוא מזעזע אותנו עוד. יש בזה גם ביטוי לתקציבו ולמעמדו של משרד הסעד (רווחה)... מיעוט האמצעים העומדים לרשות העובדים הסוציאליים, מונע מהם לא פעם מלתת טיפול נאות ופתרון מתאים...העזרה הניתנת על ידי משרד הסעד (הרווחה) לאלו שנכנסו למעגל הביטוח הלאומי באופן בלתי מחייב ובלתי מספיק למחיה פוגעת על ידי אפסותה בכבוד האדם ולא פותרת כלום...על ידי חקיקה מתאימה וטיפול נאות נוכל לתת לציבור הנעזרים את הרגשת ההכרה והחובה למדינה, שלא הפקירה אותם'.
מעבר לכך, פרסמה מאמרים ורשימות בעיתון "דבר", "דבר הפועלת" ועוד. בשנת 1960 כיהנה כיו"ר וועדת משנה לטיפול בקשישים והצליחה להגדיל את התקציב לאלו שלא היו זכאים לביטוח לאומי מפאת גילם, ובשנת 1963 ייצגה את ישראל בקונגרס הנשים למען השלום במוסקבה.
ז'ניה טברסקי נפטרה ב-1964 בתום מחלה קשה, בגיל 59. הניחה את בן-זוגה, את ילדיה ונכדה.
על שמה רחוב בחיפה (רחוב ג'ניה טברסקי).
משפחתה
בן-זוגה, ד"ר יוסף טברסקי, היה וטרינר, הרופא הראשי של חברת "חקלאית". בני הזוג היו הורים לשניים: רות אריאל, בוגרת בית הספר לסיעוד הדסה, ופרופ' עמוס טברסקי, מחלוצי המחקר בתחום ההטיות הקוגניטיביות בעולם.
אחותה רוחמה זלינגר הייתה ממייסדות כפר אז"ר. אחותה יהודית גינצבורג-לוריא, אחות במקצועה, הייתה אף היא עסקנית ציבור, פעילה בכירה בהסתדרות, חברת מזכירות מועצת פועלי ירושלים וחברת מועצת עיריית ירושלים, אשתו של בן-ציון לוריא, מחנך, סייר וסופר, ממייסדי החוג לחקר המקרא באוניברסיטה העברית בירושלים.
מלחמת העולמות
מלחמת העולמות (באנגלית: The War of the Worlds) הוא רומן בדיוני שחיבר הסופר האנגלי ה. ג'. וולס ושראה אור בשנת 1898. זהו רומן העוסק בפלישה של אנשי המאדים לכדור הארץ. הדובר בספר מתאר התרחשויות שקרו שש שנים קודם להווה הסיפורי.
כמקור ההשראה לסיפור שימשו כנראה הגילויים האסטרונומיים מאותה התקופה של מה שנראה כ"תעלות" על פני המאדים. הגילויים הולידו השערות לגבי קיום חיים על כוכב זה. הספר מותח גם ביקורת סמויה על הקולוניאליזם ועל יחס בני-האדם לחיות חסרות מגן.
הספר ועיבודיו המאוחרים יותר הפכו את רעיון הפלישה ממאדים ואת המכונות התלת-רגליות לקלסיקה של תרבות המדע הבדיוני.
אדית שטיין
אדית שטיין (בגרמנית: Edith Stein; 12 באוקטובר 1891 - 9 באוגוסט 1942) הייתה פילוסופית יהודייה ילידת גרמניה. היא התנצרה והפכה נזירה כרמליתית בשם תרזה בנדיקטה.
שטיין נספתה במחנה הריכוז אושוויץ, ולאחר מותה הוכרזה על ידי הכנסייה הקתולית בתור קדושה ובתור מרטיר.
חייה והתנצרותה
שטיין נולדה ביום כיפור תרנ"ב, אוקטובר 1891, בעיר ברסלאו שבגרמניה בשם יהודית, אך נקראה בעיקר אדית. כשהייתה בת 25 קיבלה את התואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת פרייבורג עבור חיבורה Zum Problem der Einfühlung, בו הציגה את הניתוח הפנומנולוגי ההוסרליאני המשמעותי הראשון לרגש האמפתיה. חיבור זה נכתב בהדרכתו של המורה שלה, הפילוסוף אדמונד הוסרל.
אדית שטיין שימשה עוזרת מחקר של הוסרל וחברת סגל אוניברסיטת פרייבורג, במקביל לתלמיד אחר, בין השנים 1918-1916. החליף אותה מרטין היידגר, שמאוחר יותר גם לקח קרדיט על חלק מעבודת העריכה שלה.
בגיל 30 המירה את דתה לנצרות קתולית והקדישה את חייה לנזירות במסדר הכרמליתי. במעשה זה ויתרה על משרת ההוראה בפרייבורג ועל האסיסטנטורה עם הוסרל, לטובת הוראה בבית ספר קתולי לבנות, בין השנים 1922–1932.
נראה כי הסיבות להתנצרותה היו קודם כל השפעתו של הוסרל, שאף הוא היה יהודי מומר. כמו כן היא הושפעה מספרה האוטוביוגרפי של תרזה הקדושה מאווילה (פילוסופית ואם כנסייה, ממעצבות דרכו של המסדר הכרמליתי), "המבצר הפנימי", שעל פי עדותה של שטיין, גרם לה להארה רוחנית. פנייתה לנצרות הקתולית דווקא, נבעה מן הרושם הרב שהותירו בה מחוות רליגיוזית שראתה בכנסייה קתולית, כמו כריעה וכדומה.
פילוסופיה
נהוג לחלק את התפתחותה ההיסטורית של אדית שטיין לשלוש תקופות: תקופה מוקדמת, פנומנולוגית (1916-1925), תקופת מעבר, השוואתית (1925-1933) ולבסוף תקופה מאוחרת, נוצרית (1935-1942). חשוב להדגיש, עם זאת, ששטיין המשיכה לעבוד ולפתח את אותן תמות בסיסיות לאורך חייה הפילוסופיים. אם ננסה לאפיין שלושה מרכזיים מתוכם, הרי הם (1) פיתוח המתודה הפנומנולוגית כפי שלמדה אותה מהוסרל ומחבריה לאסכולת מינכן (המרכזי שבהם היה אדורף ריינאך); (2) תחושת אחריות עמוקה לאחר/ת; (3) קבלה של חוסר היכולת של העצמי לייצר ראיית עולם מלאה ורבת משמעות בלא פנייה לעזרה אלוהית. שלושת השלבים שהזכרנו, אם כן, מבטאים שלבים שונים באינטגרציה בין (בעיקר) שלוש התמות הללו. גם להליכי כניסתה לנצרות הקתולית ולמסדר הכרמליתי חשיבות רבה בעבודת התיארוך של התפתחותה המחשבתית.
התקופה המוקדמת: שטיין הפנומנולוגית
עבודת הדוקטורט של שטיין על האמפתיה הייתה – במילותיה שלה – ניסוין למלא לאקונה בעבודה של הוסרל. בעבודתה האוטו-ביוגרפית "חיים במשפחה יהודית" היא מתארת כיצד הוסרל תפס את האמפתיה כפעולה מרכזית בביסוס האינטרסובייקטיביות שהכרחית לפנומנולוגיה ההוסרליאנית, אך בלא שהוסרל ביאר את משמעות המונח. בכך, טענה שטיין, עוכבה התפתחות התנועה הפנומנולוגית הצעירה. בעוד שלא הייתה זו העבודה הפנומנולוגית הראשונה שעסקה באמפתיה (קדם לה, למשל, הדיון של מקס שלר בנושא), זו כן הייתה העבודה הפנומנולוגית הראשונה שהוקדשה לנושא ברמת פירוט של דוקטורט שלם שיצא מתוך הפנומנולוגיה ההוסרליאנית עצמה, בשונה מלמשל מתוך הפנומנולוגיה של שלר. בעקבות העבודה הוסרל, במחקר משלו, חזר לעיסוק בנושא (מה שלימים יצא לאור כחלק מ"אידאות 2").
שטיין שימשה כעוזרת מחקר של הוסרל בין השנים 1916-1918, אז גם ערכה את הכרכים הבאים של ספרו "אידאות 2 ו-3", על אף שאלה לא יצאו לאור בימי חייה (או חייו). מעט אחרי שהפסיקה את עבודתה עם הוסרל, עיבדה את הדוקטורט שכתבה לכדי ספר והוציאה אותו לאור. כן גם כתבה והוציא לאור כמה ספרים מרכזיים נוספים כמו "פילוסופיה של הפסיכולוגיה ומדעי האדם", "סיבתיות נפשית" וכן "אינדיבידואל וקהילה". בתקופה זו נכתבו גם "הקדמה לפילוסופיה", "חקירה בנוגע למדינה" ווחיבורה החשוב "חירות וברכה".
תקופת המעבר: שטיין בין הוסרל לאקווינס
לאחר שקיבלה עידוד לחקור את עבודותיו של תומאס אקווינס ולהשוותן עם העבודות שיצאו מתוך התנועה הפנומנולוגית, שטיין פנתה לפרויקט תרגום של ספרו של אקווינס De Veritate, שהתעתד לצאת בשני כרכים ב-1932. העבודה, שביקשה לתרגם את מחשבתו של אקווינס לדרכי חשיבה גרמניות בנות התקופה, התבטאה כקריאה פנומנולוגית יסודית בעבודתו של התאולוג. בכך היא נבדלה מעבודות שביקשו לקרוא את עבודתו של אקווינס מזווית תאולוגית או ספרותית. העבודות החשובות ביותר מהתקופה הזו, עם זאת, הן "הוסרל ואקווינס: השוואה", בה היא ביקשה לנתח את המתודולוגיות השונות של הוסרל ואקווינס, להציג בתוך כך את קווי הדמיון והשוני. כן גם עבודתה בתחום האנתרופולוגיה הפילוסופית זכתה לצאת בשני כרכים משלימים "המבנה של אנושיות האדם: אנתרופולוגיה פילוסופית" ו"מה הוא יצור אנושי? אנתרופולוגיה תאולוגית" (האחרון נותר כטיוטה מפותחת, מעולם לא הוכן לפרסום). בתקופה זו שטיין גם הרצתה על חינוך לנשים ועל חינוך בכלל, כשהרצאותיה זכו לקהלים גדולים ולהערכה רבה. במסגרת עבודות אלו, שיצאו לאור במהדורת "כל כתביה", היא פיתחה את מושגי הסיווגים החברתיים ואת מהויות סוגי החברה, נושאים שזוכים לפיתוח רחב יותר בספרה "המבנה של אנושיות האדם".
זהותה היהודית
גם לאחר התנצרותה המשיכה שטיין לראות עצמה חלק מהעם היהודי. בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, היא פנתה כנזירה כרמליתית לאפיפיור פיוס האחד עשר, במטרה לשכנעו לפעול להצלת העם היהודי. במהלך תקופת שלטונה של המפלגה הנאצית בגרמניה וכניסתם לתוקף של חוקי נירנברג, כתבה שטיין מחזה אלגורי, בו הזדהתה עם אסתר המלכה המתחננת על עמה.
מותה
לאחר שהתנצרה והפכה לנזירה כרמליתית, חיה שטיין במנזר בגרמניה. עם מימוש הפתרון הסופי ושליחת יהודי גרמניה להשמדה, היא הוברחה ב-31 בדצמבר 1938 למנזר כרמליתי בעיר אכט [Echt] בלימבורג בהולנד, בו הוסתרה עם אחותה רוזה. במנזר הסתתרה עוד יהודייה מומרת שהפכה לנזירה כרמיליתית, רות קנטורוביץ [Ruth Kantorowicz], אותה שטיין הכירה מילדות. במנזר רות הייתה למזכירה של אדית והדפיסה עבורה את כל כתביה. ב -2 אוגוסט 1942 תפס הגסטפו את שתי האחיות והמזכירה, כחלק מ'מבצע איסוף יהודים מומרים'והן נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ. לאחר שנלכדו קיבלה על עצמה שטיין את הדין ואמרה לאחותה: "בואי אחותי, נלכה בעד עמנו". היא נספתה באושוויץ שבוע לאחר מכן, ב-9 באוגוסט 1942.
הכרזתה כקדושה
במשך שנים הייתה שטיין סמל ומופת בעולם הקתולי בשל מותה על אמונתה, כמו המרטירים בראשית הנצרות. במאי 1987 הכריז האפיפיור יוחנן פאולוס השני כי היא 'מבורכת' (דרגת הקנוניזציה השלישית מבין ארבע), והיא הוכרה כמרטירית (למרות שנספתה בשואה על רקע יהדותה), בטענה שנשלחה למחנה-הריכוז, ייצגה את עמדתה המוסרית של הכנסייה הקתולית של הולנד, כנגד הנאציזם. בנאום שנשא יוחנן פאולוס בעיר קלן שבגרמניה אמר: באוקטובר 1998 הכריז עליה יוחנן פאולוס כ'קדושה', שהיא דרגת הקדוּשה הגבוהה ביותר בכנסייה הקתולית. הכרתה כקדושה הייתה תוצאה של "נס רפואי", כאשר נודע בדיעבד שתפילתה, שנים רבות קודם לכן, ליד מיטתה של ילדה (תרזה מקארתי) שסבלה מהרעלה קשה של פרצטמול בחדר הטיפול הנמרץ בבית-החולים הכללי בבוסטון, הביאה כביכול להחלמתה הספונטנית. רופא הילדים בחדר-המיון, רונאלד קליינמן, העיד על המקרה בפני הטריבונאלים של הכנסייה, וזו הכירה במאורע כנס שמאפשר את השלמת הקנוניזציה לדרגה הגבוהה ביותר.
ב-1999 הוכרזה על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני כקדושה הפטרונית של אירופה, יחד עם קתרינה מסיינה ובריגיטה משוודיה.
ז'אן-פול סארטר
ז'אן-פול סארְטְר (בצרפתית: Jean-Paul Sartre; 21 ביוני 1905 – 15 באפריל 1980) היה פילוסוף, סופר, מחזאי, תסריטאי, אקטיביסט (פעיל פוליטית), כותב ביוגרפיות, מבקר ספרות ומשורר צרפתי.
סארטר היה אחד מדמויות המפתח בפילוסופיה של האקזיסטנציאליזם והפנומנולוגיה, ואחד הדמויות המובילות בפילוסופיה הצרפתית של המאה ה-20 ובמרקסיזם. עבודתו השפיעה גם על הסוציולוגיה, התיאוריה הביקורתית, התיאוריה הפוסט-קולוניאלית (פוסטקולוניאליזם) וביקורת הספרות וממשיכה להשפיע על תחומים אלה גם כיום.
סארטר התפרסם גם בזכות היחסים הפתוחים (open relationship) שהיו לו עם סימון דה בובואר, הפילוסופית והסופרת הפמיניסטית והאקזיסטנציאליסטית. יחד, סארטר ודה בובואר ערערו על ההנחות והציפיות התרבותיות והחברתיות שלאורם חונכו, הנחות וציפיות שהם ראו כבורגניות, גם באורחות החיים שלהם וגם במחשבה הפילוסופית שלהם. הקונפליקט בין קונפורמיות מדכאת והרסנית מבחינה רוחנית (חוסר תום לב) ודרך "אותנטית" להוויה - הפך לנושא הדומיננטי ביצירתו המוקדמת של סארטר, נושא המגולם בעבודתו הפילוסופית המרכזית שהתפרסמה ב-1943 "Being and Nothingness". המבוא של סארטר לפילוסופיה שלו מובע ביצירתו האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם (L'existentialisme est un humanisme, 1946), שהוצג במקור כהרצאה.
בשנת 1964 הוענק לסארטר פרס נובל לספרות אף על פי שניסה לסרב לכך.
ילדותו
ז'אן-פול סארטר נולד בפריז ב-21 ביוני 1905, כילדם היחיד של ז'אן בפטיסט סארטר, קצין חיל הים הצרפתי, ואן מארי (שוויצר). אמו הייתה ממוצא אלזסי ובת דודתו הראשונה של חתן פרס נובל אלברט שוויצר, שאביו לואי תאופיל (Théophile) היה אחיו הצעיר של אביה של אן-מארי. כאשר סארטר היה בן שנתיים, אביו נפטר ממחלה, שככל הנראה נדבק בה בהודו-סין הצרפתית. אן-מארי חזרה לבית הוריה במיודון (Meudon), שם גידלה את סארטר בעזרת אביה צ'ארלס שוויצר, מורה לגרמנית, שלימד את סארטר מתמטיקה והכיר לו את הספרות הקלאסית בגיל צעיר מאוד. הסב, שדיכא את בניו שלו, אהב ופינק את ז'אן פול, ונתן לו לעשות כרצונו בספרייתו הגדולה. מחווה זו, ככל הנראה גרמה לסארטר לקנות לעצמו את המנהג, עליו שמר במשך שנים רבות, לקרוא שלוש מאות ספרים בשנה. כשהיה בן ארבע נפגעה קשות עינו הימנית ממחלה, דבר שגרם לפזילה קשה ולעיוורון בעין זו, שהותירה את פניו מוזרות למראה. כשהגיע לבית הספר גילה שאמו שיקרה לו בדבר יופיו. פניו היו כעורים ועינו החולה שיוותה לו מראה גרוטסקי. הוא ספג מכות מביריונים, והשיב להם בבוז, לעג והלצות. לימים ירדוף נשים, לדבריו, "כדי להיפטר ממשא כיעורי". כשהיה בן שתים-עשרה (1917), אמו של סארטר התחתנה בשנית עם בעל מספנות.
נעוריו
בשנת 1920 חזר לפריז. בשנת 1924 החל ללמוד ב"אקול נורמל סופרייר", שם פגש (בשנת 1929) את חברתו לחיים, סימון דה בובואר. בשנים 1933–1934 למד בברלין, ועסק בכתביהם של הפילוסופים אדמונד הוסרל ומרטין היידגר. בתקופת לימודיו חבר אל סטודנטים אחרים שהיו עתידים להיות אנשי רוח בעלי השפעה דוגמת פול ניזן ורמון ארון.
לאחר תום לימודיו התקבל לעבודה במסגרת מערכת החינוך הצרפתית כמורה בבית ספר תיכון. כמורה צעיר בתיכון לה-הבר בשנת 1938, פרסם סארטר את הרומן "הבחילה" (La nausée), שמשמש מבחינות מסוימות כמניפסט של האקזיסטנציאליזם והוא עדיין אחד מספריו המפורסמים ביותר.
מלחמת העולם השנייה
בשנת 1939 גויס סארטר לצבא הצרפתי, ושירת כעוקב רוחות ומזג אוויר במסגרת סוללת תותחים בקו מאז'ינו. חיילים גרמנים שבו אותו בשנת 1940 בפדוקס, והוא בילה תשעה חודשים בכלא, תחילה בנאנסי ומאוחר יותר בטריר, עד ששוחרר באפריל 1941 בשל בריאותו הרופפת (הוא טען כי ראייתו החלשה השפיעה על שיווי המשקל שלו). ניתן לו מעמד אזרחי, והוא ברח לפריז שם גילה סימפתיה כלפי תנועת ההתנגדות הצרפתית, והשתתף בייסוד קבוצת ההתנגדות הסוציאליסטית, "סוציאליזם וחירות". לאחר התפוררות הקבוצה הוא התמסר לכתיבה ולהוראה, ובין השאר פרסם את מחזהו "הזבובים" אשר בו הגניב מחאה סמויה כלפי השלטון הנאצי. בזמן שהיה פעיל בהתנגדות, החל לגלות נטייה לכיוון קומוניסטי, בין השאר עקב ההערכה שחש כלפי המחתרת הקומוניסטית בצרפת.
לאחר המלחמה
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, פרץ סארטר לתודעה הציבורית הצרפתית בעקבות פרסום ספרו "האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם". סארטר פגש בתקופה זאת את אלבר קאמי, פילוסוף וסופר שאחז בדעות דומות. הם נותרו חברים קרובים עד אשר סארטר התקרב אל כמה מרעיונות הקומוניזם בעוד קאמי התאכזב מהקומוניזם. מחלוקת זו הפרידה ביניהם בסופו של דבר בשנת 1951, והגיעה לשיאה כאשר פרסם קאמי את "האדם המורד". כשהמלחמה הסתיימה ייסד, יחד עם דה בובואר, את כתב העת הפילוסופי-ספרותי "זמנים מודרניים" (Les Temps Modernes). גיליון אפריל 1966 של כתב עת זה הוקדש לסכסוך הישראלי-ערבי והוצגו בו דעותיהם של יהודים וערבים. הוא החל לכתוב במשרה מלאה וגם המשיך בפעילותו הפוליטית. חוויות המלחמה שלו סיפקו חומרים לטרילוגיה הגדולה שלו, "דרכי החירות" (1945–1949).
בשנות הארבעים והחמישים, היו אוהדים רבים לרעיונותיו של סארטר, והאקזיסטנציאליזם היה לפילוסופיה אופנתית. התפיסה הפופולרית נטתה לדמות שוני וניגוד בין הדעות בהן החזיק סארטר לדעותיו של אלבר קאמי. בשנת 1948, הכליל הוותיקן את כתביו ברשימת הספרים האסורים, יחד עם כמה מגדולי הפילוסופים של העת החדשה, כמו ניקולא מלבראנש ואנטואן ארנו.
סארטר קיים מספר מערכות-יחסים בו-זמניות, זאת לצד הקשר העקבי והרציף עם שותפתו סימון דה בובואר, קשר זה בא לידי ביטוי בספריה: "המנדרינים" (Les Mandarins) ו"היא באה על מנת להישאר" (Elle est venue pour rester). למרות היחס החיובי מצד הציבור והתקשורת בו זכתה הזוגיות הבלתי שגרתית של בובואר וסארטר, לאחר שנחשפו עובדות רבות אודות היחסים ביניהם, ניתן לציין כי למרות ההסכם ביניהם אודות "שקיפות" במערכות היחסים שלהם, הסתיר סארטר מבובואר את האמת על יחסיו הרציניים עם דולורס ואנטי ארנרייך האמריקנית; את השנים האחרונות של חייו בילה בקרבה אינטלקטואלית משמעותית יותר עם חברו הטוב בני לוי; ואת ירושתו הספרותית השאיר לאישה צעירה שאותה אימץ לבת, ארלט אלקיים.
סארטר וקומוניזם
התקופה הראשונה של הקריירה של סארטר, שהתאפיינה ביצירתו "הישות והאין" (L'être et le néant) משנת 1943, הסתיימה, וסארטר הפך לאקטיביסט פוליטי. הוא תמך בקומוניזם, אף שמעולם לא הצטרף רשמית למפלגה הקומוניסטית, והיה לו תפקיד משמעותי במאבק נגד הקולוניאליזם הצרפתי באלג'יריה. הוא נעשה לאחד התומכים החשובים ביותר של האלג'יראים במלחמתם לעצמאות. הייתה לו מאהבת יהודייה אלג'יראית, ארלט אלקיים, שהוא אימץ לבת בשנת 1965.
כקומוניסט אדוק, הגן סארטר על עמדותיה של ברית–המועצות, ודבק בתמיכה בסטלין ובפעולותיה של ברית המועצות. בשנת 1954 ביקר סארטר בברית המועצות, ובשובו הצהיר כי מצא שם "חופש מוחלט לביקורת", בעוד שארצות הברית שוקעת לתוך "פרה-פאשיזם". לאחר שדלף למערב הנאום הסודי של חרושצ'וב, נאום אשר חשף את משטר הטרור והטיהורים של סטלין - סארטר תקף את הנאום, וטען שההמונים אינם בשלים עדיין לקבל את האמת אודות מעשיו של סטלין.
יצירתו העיקרית מתקופה זו היא "ביקורת התבונה הדיאלקטית", שפורסמה בשנת 1960, ומארמזת ל"ביקורת התבונה הטהורה" של קאנט. הדגש של סארטר על ההומניזם של מרקס המוקדם ב"כתבי השחרות" שלו, הובילה לוויכוח מפורסם עם האינטלקטואל הקומוניסט המוביל בצרפת בשנות השישים, לואי אלתוסר. אלתוסר חילק את הגותו של מרקס לתקופה מוקדמת, פרה-מרקסיסטית, שיש בה הכללות אקזיסטנציאליסטיות על האנושות, ולתקופה מאוחרת, בוגרת, מדעית ומרקסיסטית, המתחילה ב"הקפיטל".
שנות ה-60 וה-70
באוקטובר 1964 נודע לסארטר כי יש אפשרות שהוא יזכה בפרס נובל לספרות. לאחר בירור קצר בין ידידיו, ששללו כולם את הרעיון, כתב סארטר מכתב לוועדת הפרס בו ביקש שלא יעניקו לו את הפרס. אולם המכתב לא הגיע ליעד הנכון וב-22 באוקטובר 1964 הודיעה הוועדה על הענקת הפרס לסארטר. סארטר סירב לקבל את הפרס. במאמר לעיתון שוודי הסביר סארטר כי ככותב הוא מבקש להיות חופשי מהכרה חיצונית העלולה להשפיע על כתיבתו ולכן סירב לקבל את אות לגיון הכבוד ולהיות חבר בקולז' דה פראנס. סארטר הוסיף כי על אף שאין בפרס בעיה כשלעצמו, הוא ניתן בתוך מסגרת בורגנית המזוהה עם ערכי המערב. סארטר ציטט טענה בלה פיגארו, שהפרס הוענק לו לאחר שהתברר מהאוטוביוגרפיה שלו שעברו הפוליטי כבר אינו מעצור משמעותי. מאוחר יותר גילה סארטר נאמנות פחותה לאידאולוגיה שלו.
במרץ 1967 ביקר בישראל, סייר גם ביישובים בצפון הארץ והתעניין במיוחד באופי החיים בקיבוץ, וקרא ליהודים ולערבים לפעול במשותף למען השלום⁩⁩. סארטר המשיך להיות פעיל למען מטרות שונות בשארית חייו כגון במרד הסטודנטים בפריז במאי-יוני 1968. ובמהפכת האביב של פראג, תקופת הליברליזציה הפוליטית בצ'כוסלובקיה ב-1968. ⁩
בשנת 1975, כאשר נשאל כיצד הוא רוצה שיזכרו אותו, ענה סארטר: "הייתי רוצה שאנשים יזכרו את 'הבחילה', ואת מחזותי 'בדלתיים סגורות' ו'השטן והאל הטוב', וכן את שתי יצירותיי הפילוסופיות, ובעיקר השנייה – 'ביקורת התבונה הדיאלקטית', ואת המאמר שלי על ז'אן ז'נה. אם יזכרו את יצירותיי אלה, זאת תהיה הצלחה מרשימה, ואני לא מבקש יותר. כאדם, אם יזכרו את ז'אן-פול סארטר, אני רוצה שאנשים יזכרו את הסיטואציה ההיסטורית שבה חייתי... כיצד חייתי אותה, מבחינת השאיפות שניסיתי לעצב בתוך עצמי".
ז'אן קלווין
ז'אן קלווין (בצרפתית: Jean Calvin; 10 ביולי 1509 - 27 במאי 1564), תאולוג ומשפטן צרפתי בן המאה ה-16 שהיה לאחד הרפורמטורים החשובים של הדת הנוצרית, וממוביליה של תנועת הרפורמציה הפרוטסטנטית. אבי הקלוויניזם, זרם דתי חשוב הקרוי על שמו.
ילדות
ז'אן קלווין נולד בנויון (Noyon), עיירה בישופית קטנה במחוז פיקרדי, השוכנת על שפת נהר ורסה (Verse) צפונית מזרחית לפריז. בתקופת ילדותו של קלווין הבישוף של נויון ישב בקתדרלה גותית בת כמאתיים שנה במרכז העיירה, קתדרלה שבנייתה נסתיימה בסוף המאה ה-12.
ז'ראר, אביו של ז'אן, החזיק בקתדרלה במשרה פקידותית-כנסייתית כנוטריון ורשם הקתדרלה. בישוף נויון היה כפוף למלך צרפת דאז, לואי ה-12 לבית ולואה, יותר מאשר לאפיפיור יורשו של פטרוס ברומא. זאת בעקבות מאבקים שהחלו כמאתיים שנים לפני הולדת קלווין (סביב 1300) בין פיליפ הרביעי והאפיפיור בוניפקיוס השמיני. הקרע הזה בין המלוכה הצרפתית לבין הכס הקדוש ברומא, אותו החריף הקרע המערבי באפיפיורות התמתן מעט ב-1516, כאשר פרנסואה הראשון ביטל את הסנקציה של ברוז' בתמורה לסמכות למנות בישופים בתחומי ממלכתו.
אמו של קלווין, ז'אן לה פרנק, בת למשפחה עירונית מכובדת, מתה בעודו צעיר. אביו התחתן שנית, ומאחר וייעד את שלושת בניו לכמורה שלח את קלווין, הילד בן השש, להתחנך אצל משפחת אצולה שהתגוררה בשכנות, שם זכה לחינוכו הייסודי. בהיות קלווין ילד בן שמונה, פרסם בוויטנברג נזיר אוגוסטיני בן 34 בשם מרטין לותר את 95 התזות היוצאות נגד האינדולגנציות – מכירת מחילה תמורת כסף, ונגד הרעיון של סמכות אפיפיורית על הנשמות המתים בפורגטוריום, הממתינות להיכנס בשערי גן עדן. התזות שמו דגש על אופייה הרוחני של הגאולה הנוצרית ואת מרכזיותם של כתבי הקודש. כעבור שלוש שנים, לאחר סדרה של ויכוחים תאולוגיים עם הכנסייה, הוחרם לותר (1520), אך הדי הפולמוס הדהדו בכל יבשת אירופה.
נעורים
ב-1521 שלח אביו של קלווין את הילד בן ה-12, אותו יעד לכמורה, לאוניברסיטה בפריז, המרוחקת כשלושה ימי מסע מנויון. שם סיים קלווין את לימודי תואר הבוגר בתאולוגיה והחל ללמוד לתואר מוסמך. בשנה שבה החל קלווין את לימודי הכמורה בפריז, הוציא לאור בוויטמברג מלכיור לוטר את הביבליה הגרמנית של לותר – תרגום שנועד לאפשר לאנשים שאינם קוראים לטינית גישה לכתבי הקודש – ב-3,000 עותקים. שנות העשרים של המאה ה-16, השנים אותן בילה קלווין בפריז, היו השנים בהן החלה לפרוח תעשיית הדפוס ברחבי הערים הגדולות של אירופה. קלווין נולד רק כ-50 שנים לאחר הדפסת הביבליה הראשונה של תנ"ך גוטנברג בלטינית, אך עד 1500 כבר הודפסו באירופה יותר מ–20 מיליון ספרים, וקצב מכבשי הדפוס הלך וגבר.
אחד מבתי הדפוס הראשונים שנבנו מחוץ לדוכסויות הגרמניות היה בית הדפוס של הסורבון, הפקולטה לתאולוגיה של אוניברסיטת פריז. בית הדפוס התמחה בעיקר בספרי דת ומדעי הרוח. הרעיונות של התקופה, שקיבלו ביטוי באותם צמתים קריטיים של מידע בבתי הדפוס, הגיעו אל בין כותלי האוניברסיטה הפריזאית בה למד קלווין. הספרים המודפסים האיצו את מהירות התפשטותם של רעיונות, ואת מידת החשיפה אליהם.
השפעות הומניסטיות
את עיקר ההשפעה על אישיותו ספג קלווין מרעיונות שנמצאו מחוץ לכיתות הלימוד, השפעה שיצרה קונפליקט מתמיד בחייו, קונפליקט שבו מול הדוגמה של התאולוגיה הכנסייתית הממוסדת היו השפעות אקלקטיות של הומניזם אוונגלי ורוחניות בסגנון רנסאנסי, רעיונות אותם ללא ספק קרא עם חבריו לאחר שעות הלימודים. כמאה וחמישים שנה לאחר הולדת ההומניזם הפלורטיני, הכתבים והתרגומים של פטרארקה, ברוני, וואלה ואחרים היו נפוצים על גבי מהדורות מודפסות ברחבי היבשת. הוגים ברחבי היבשת ספגו רעיונות וקדמו את רעיונותיהם שלהם: ב–1500 פרסם ארסמוס את "הפתגמים", ב–1511 את "בשבחי הכסילות", וב-1516 מהדורה משלו לברית החדשה. באותה שנה פרסם מקיאוולי את "הנסיך" ותומאס מור כתב את "אוטופיה". כל זאת בטרם מלאו לקלווין עשר שנים.
בתקופה שקלווין פקד את אוניברסיטת פריז, גם כתביהם של הומניסטים צרפתיים התפרסמו ברחבי העיר, ביניהם גרגנטואה ופנטגרואל של רבלה וכתביו של ז'ק לפבר, שלימד בפקולטה לפילוסופיה בפריז עד לפני שקלווין הגיע לאוניברסיטה והיה באותה תקופה במנזר סן ז'רמן. לפבר כתב על הפרדה בין לימודי דת ולימודים סכולסטיים. ארסמוס, וכמוהו גם לפבר, דיברו בשבחה של חזרה לכנסייה הקדומה, וזאת על ידי ידיעה בלתי מתווכת של שפות הקודש – עברית יוונית ולטינית – וחיים על פי הביבליה (העיקרון שהופיע בתזות של לותר כ-Sola Scriptura).
ב-1528, בטרם מלאו לקלווין 20, החליט אביו שמטעמים כלכליים מוטב יהיה שבנו ילמד משפטים. כך, בטרם סיים את לימודי הכמורה, נסע קלווין לבתי הספר בבורז'ה ואורליאן כדי ללמוד להסמכה לעריכת דין. שנים מאוחר יותר כתב קלווין במבוא לפרשנות שכתב על ספר תהילים:
היסטוריונים ותאולוגים מייחסים לקלווין רגע דרמטי של המרה: הגילוי – הרגע שבו זורחת האמת על הרפורמטור-לעתיד – הוא חשוב לצורך בניית נראטיב דתי של רפורמציה, או מנהיגות דתית. נראה גם שקלווין עצמו, ברטרוספקטיבה מגמתית על חייו, מספר את התפתחות חייו הדתית סביב 'רגע המרה' שכזה, אך נראה שהייתה בחייו תמורה הדרגתית, שילוב איטי של רעיונות שהתגבשו בסופו של דבר לכלל האג'נדה הפילוסופית-דתית של קלווין. לדבריו, קלווין עצמו, בדברו על 'המרה', לא דיבר על שינוי באמונה או על התגלות טרנסנדטלית, אלא התכוון אך ורק להתחדדות של התהיות והשאלות שעניינו אותו.
בגרות
במהלך לימודי המשפטים, בהיותו כבן 20, נפטר אביו, כי הוא נעלב אחרי שהוחרם על ידי הכנסייה בעקבות ויכוח עם קבוצת אנשי כנסייה בקתדרלה שבה עבד.
על אף שקלווין עזב את אוניברסיטת פריז שהתאפיינה במחקר ביקורתי נוקב, הוא לא הפסיק לעסוק בכתבי הומניסטים, הרצה במנזר אוגוסטיני באורליאן על רטוריקה, ובגיל 23 אף פרסם פרשנות לנאומו של סנקה על מידת הרחמים. בפרשנותו הוא אף עקץ את ארסמוס, שכתב גם כן על סנקה והחמיץ, לדעתו, כמה ניואנסים.
נראה שקלווין ניסה לגבש לעצמו חברוּת בקולגיום הכותבים ההומניסטיים, ואף עשה שימוש ביכולת הכתיבה והשנינה המרשימה שלו למטרה זו. הרפורמטור בעל התדמית החמורה והענווה לעתיד כתב בדריכות לחבריו בפריז כדי לשאול כיצד נתקבל פרסומו על סנקה בקרב קהל הקוראים.
החזרה לפריז
עם סיום לימודי המשפטים ב–1532 חזר קלווין לאוניברסיטת פריז לזמן קצר, וביסס את מעמדו כעמוד תווך בתנועת רפורמה שמדברת בגנות האפיפיורות. בסוף 1533, הוא סייע לרקטור האוניברסיטה, ניקולאס קופ, לכתוב נאום תאולוגי אשר מתח ביקורת על מצב הכנסייה. אך בטרם נישא הנאום, השתנתה הרוח הסובלנית שנשבה בצרפת מכיוון השלטון.
למעשה, כבר ב-1523 הועלה על המוקד בפריז הפרוטסטנטי הראשון, ז'אן ואלייה. אך למרות רדיפות השלטון, 'התקשורת המודפסת הלותרנית' שנשבה מגרמניה מאז 1517 תפסה לה אחיזה הולכת וגוברת בקרב צרפתים, בעיקר באזורי עוני ובקרב קבוצות שהיו מסוכסכות עם המשטר. (אלה נקראו מאוחר יותר הוגנוטים, וקיבלו עליהם יותר מעקרונותיו של קלווין על פני אלה של לותר, והפכו במהרה לכוח פוליטי חתרני, שנרדף מאז ואילך על ידי המונרכיה הצרפתית, בהפוגות, דרך מלחמות הדת וטבח ליל ברתולומיאוס הקדוש עד האדיקט מנאנט ב-1598, ולאחר ביטולו נרדפו שוב, עד המהפכה הצרפתית ב-1789).
איתן גינזבורג
קריירה פוליטית
בשנת 2008 נבחר לעמוד בראש רשימת העבודה ברעננה ונבחר מטעמה בבחירות לרשויות המקומיות לכהונה נוספת כחבר מועצה. מיד לאחר הבחירות, בגיל 31, נבחר גינזבורג לכהן כיושב-ראש הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה רעננה תפקיד אותו מילא במשך עשר שנים רצופות. ב-2013 הוצב במקום השלישי ברשימתו של זאב בילסקי שהתמודדה בחירות לרשויות המקומיות ונבחר לכהונה שלישית במועצת העיר. משנת 2010 הוא כיהן כסגן וממלא מקום ראשי עיריית רעננה בילסקי וחופרי והיה ממונה על מינהל ההנדסה ואחראי על תחום התכנון והבנייה.
במסגרת תפקידו כיו"ר וועדת התכנון והבנייה הוביל גינזבורג החלטה כי כל בנייה חדשה בעיר תחויב בבנייה ירוקה על פי תקן ישראלי 5281. בנוסף, יזם את הכנתה של תוכנית המתאר החדשה לעיר רעננה, רע/3000, אשר מתווה את מדיניות התכנון העירונית עד לשנת 2035. עם אישורה של התוכנית קיבלה הוועדה המקומית רעננה הסמכה כוועדה עצמאית עם סמכויות הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה, לאור הסטנדרטים הגבוהים ומידת המקצועיות של הוועדה, ובכך הייתה רעננה העיר הראשונה מבין הערים הגדולות בישראל עם סמכויות אלו. גינזבורג קידם גם את תחום ההתחדשות העירונית ברעננה במסגרת תמ"א 38 ופרויקטים של פינוי-בינוי.
בשנת 2016 נבחר לתפקיד יו"ר דירקטוריון תאגיד המים והביוב "מי רעננה".
בחודש מרץ 2018, לאחר התפטרותו של בילסקי לשם כניסתו לתפקיד יו"ר מטה הדיור הלאומי, נבחר גינזבורג על ידי חברי מועצת העיר לתפקיד ראש העירייה, וכיהן בתפקיד זה עד דצמבר 2018. עם בחירתו פתח גינזבורג את ישיבות מועצת העיר לצילום ולשידור באופן ישיר ברשת החברתית.
פעילות במישור הארצי
בבחירות לכנסת ה-16 הוצב במקום השני ברשימת "ישראל אחרת", שלא עברה את אחוז החסימה. בשנת 2007 היה גינזבורג ליועצו של סגן שר הביטחון מתן וילנאי. במהלך הבחירות לכנסת העשרים ואחת הוצב במקום ה-32 ברשימת כחול לבן, מטעם מפלגת חוסן לישראל בראשותו של בני גנץ. הרשימה זכתה ב-35 מנדטים וגינזבורג נבחר לחבר הכנסת העשרים ואחת ושב להיבחר לכנסת העשרים ושתיים.
בבחירות לכנסת ה-23 נבחר בפעם השלישית וכיהן במהלך הכנסת העשרים ושלוש במספר תפקידים ובהם סגן יושב ראש הכנסת, יו"ר הוועדה המסדרת ויו"ר ועדת הכנסת.
בשנת 2020, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, מונה לסגן יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית מטעם סיעת כחול לבן והוצב במקום השביעי ברשימתה.
במאי 2021 מונה לשר התקשורת וכיהן בתפקיד כ-6 שבועות עד להשבעת ממשלת ישראל השלושים ושש.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הוצב במקום ה-14 ברשימת המחנה הממלכתי מטעם חוסן לישראל. גינזבורג לא נבחר לכנסת, אחרי שרשימתו קיבלה בבחירות רק 12 מנדטים.
חיים אישיים
לגינזבורג בן-זוג ולהם בת ובן תאומים שנולדו בשנת 2017 בהליך פונדקאות בארצות הברית. גינזבורג מתגורר ברעננה.
Double or Nothing (2021)
עלילות
האירוע כלל קרבות שנבעו מעלילות מתוסרטות במהלך התקופה שעד לקיום האירוע. העלילות הופקו דרך סדרת היוטיוב, Being The Elite אשר משודרת בערוץ הרשמי של היאנג באקס ובתוכניות השבועיות Dynamite, Dark ו-Elevation.
ב-5 במאי במסגרת פרק הספיישל Blood and Guts, קרב בין אורנג' קאסידי לפאק, המדורגים במקום הראשון והשני בהתאמה, הוכרז לפרק בשבוע הבא של התוכנית, כאשר המנצח בקרב זה יתמודד על אליפות העולם של AEW מול האלוף, קני אומגה, באירוע Double or Nothing. לעומת זאת, הקרב בין השניים הסתיים בנוקאאוט כפול. כתוצאה מכך, הוחלט שאומגה יגן על התואר גם נגד קאסידי וגם נגד פאק בקרב משולש באירוע Double or Nothing.
באירוע Full Gear, שנערך ב-7 בנובמבר 2020, MJF ניצח את כריס ג'ריקו וזכה בהזדמנות להצטרף ביחד עם וורדלו לקבוצת The Inner Circle (שהורכבה מג'ריקו, סמי גווארה, ג'ייק הייגר, סנטנה ואורטיז). לעומת זאת, ב-10 במרץ 2021 בפרק של התוכנית Dynamite, MJF בגד בקבוצה וחשף שהוא בנה בחשאיות קבוצה משלו בשם The Pinnacle (בעברית: "הפסגה") אשר כללה את שון ספירס, וורדלו ו-FTR (דקס הרווד וקאש וילר) והמנג'ר שלה היה טולי בלנצ'רד. בפרק הספיישל Blood and Guts, שנערך ב-5 במאי, קבוצת The Pinnacle ניצחה את קבוצת The Inner Circle בקרב Blood and Guts, ובשבוע לאחר מכן בתוכנית, הקבוצה המנצחת איתגרה את המפסידה לקרב נוסף, הפעם מסוג קרב סטדיום סטמפיד לאירוע Double or Nothing, כשההתניה שתעמוד על כף המאזניים תהיה שאם קבוצת The Inner Circle תפסיד, היא תהיה חייבת להתפרק. ב-19 במאי בפרק של התוכנית Dynamite, קבוצת The Inner Circle נענתה לאתגר זה בחיוב.
עוד בספיישל Blood and Guts, ארגון ההיאבקות AEW הודיע שהיקארו שידה תגן על אליפות הנשים של AEW באירוע Double or Nothing נגד בריט בייקר אשר דורגה במקום הראשון בדירוג מחלקת הנשים.
ב-7 באפריל בפרק של התוכנית Dynamite, אלופי הזוגות של AEW, היאנג באקס (מאט ג'קסון וניק ג'קסון) תקפו את ג'ון מוקסלי ואדי קינגסטון ואף הצטרפו אל חבריו הוותיק, קני אומגה, בנוסף לחבריו של אומגה, ה-Good Brothers (דוק גאלוס וקארל אנדרסון) מארגון ההיאבקות Impact Wrestling. ב-12 במאי בפרק של התוכנית Dynamite, היאנג באקס איתגרו את מוקסלי וקינגסטון לקרב על חגורות אליפות הזוגות שלהם באירוע Double or Nothing.
ב-31 במרץ בפרק של התוכנית Dynamite, קודי רודס הותקף על ידי חברו לשעבר, QT מרשל, שחבר לשורותיהם של ניק קומורוטו, אארון סולו ואנתוני אוגוגו, כשביחד שם קבוצתם נודע בתור The Factory (בעברית: המפעל). ב-5 במאי במסגרת פרק הספיישל Blood and Guts, רודס גבר על מרשל, אך לאחר הקרב הוא הותקף על ידי אוגוגו, שהכה בעזרת נוקאאוט את רודס ולאחר מכן כיסה את גופו בדגל הממלכה המאוחדת. שבוע לאחר מכן בפרק של התוכנית Dynamite, רודס איתגר את אוגוגו לקרב באירוע Double or Nothing.
מופע מקדים
קרב אחד בודד התקיים במהלך המופע המקדים אשר נודע בשם "The Buy In" ובו סרינה דיב הגנה על אליפות הנשים של NWA נגד ריהו. בסיום, דיב הכניעה את ריהו ושמרה על תוארה לאחר שהשתמשה עליה במהלך הסרניטי לוק.
קרבות מקדימים
האירוע עצמו נפתח בקרב יחידים בין אדם פייג' לבריאן קייג'. לאחר שקייג' היה מעורב בחוסר הבנה עם חבריו, ריקי סטארקס והוק, פייג' ניצל זאת לטובתו וביצע עליו את מהלך הסיום שלו, ה-Buckshot Lariat על מנת לנצח בקרב.
בקרב השני, היאנג באקס (מאט ג'קסון וניק ג'קסון) (שלוו לקרב על ידי ברנדון קאטלר) הגנו על אליפות הזוגות של AEW נגד ג'ון מוקסלי ואדי קינגסטון. בסיום, היאנג באקס ביצעו על מוקסלי ארבע פעמים רצופות את מהלך ה-BTE Triggers כדי לנצח בקרב ולשמור על חגורות האליפות.
לאחר מכן, מירו הגן על אליפות TNT של AEW נגד לאנס ארצ'ר (שלווה לקרב על ידי ג'ייק רוברטס). מירו הגן בהצלחה על התואר לאחר שביצע על ארצ'ר את מהלך ה-Game Over שזיכה אותו בניצחון כתוצאה מהכנעה טכנית.
בקרב הבא, היקארו שידה הגנה על אליפות הנשים של AEW נגד ד"ר בריט בייקר (שלוותה לקרב על ידי רבל). בייקר הכריחה את שידה להיכנע למהלך נעילת הלסת המכונה "Lockjaw" וכתוצאה מכך היא זכתה בתואר. זכייה זו קטעה את שיא תקופת הכהונה של 372 ימים, שבו החזיקה שידה.
אז, דארבי אלין וסטינג התמודדו בקרב זוגות מול אית'ן פייג' וסקורפיו סקיי. סטינג ביצע על סקיי את מהלך הסקורפיון דת' דרופ על מנת להעניק לו ולאלין את הניצחון בקרב.
בקרב הלפני אחרון, קני אומגה הגן על אליפות העולם של AEW נגד אורנג' קאסידי ופאק בקרב משולש. קאסידי הצמיד את אומגה לאחר שביצע עליו את מהלך האורנג' פאנץ', אך בתום ספירת שתיים אומגה הפך את ההצמדה להצמדת Crucifix משלו אשר הספיקה לו כדי לנצח בקרב ולשמור על התואר בהצלחה.
לאחר מכן, השדרן טוני שיבאני הכריז שחבר היכל התהילה של ה-WWE, מארק הנרי, יצטרף כאנליסט לתוכנית Rampage אשר תעלה לאוויר בחודש אוגוסט ברשת הטלוויזיה TNT.
הקרב המרכזי
הקרב המרכזי היה קרב סטדיום סטמפיד בין קבוצת The Inner Circle (כריס ג'ריקו, ג'ייק הייגר, סמי גווארה, סנטנה ואורטיז) לקבוצת The Pinnacle (קאש וילר, דקס הרווד, MJF, שון ספירס ווורדלו) (שלוו לקרב על ידי טולי בלנצ'רד). ההתניה שעמדה על הפרק הייתה שאם קבוצת The Inner Circle מפסידה, היא חייבת להתפרק. הקרב החל באצטדיון TIAA Bank Field, המשמש כמגרשה הביתי של קבוצת הפוטבול, ג'קסונוויל ג'אגוארס, אך לאט לאט התקדם לעבר אולם ה-Daily's Place. ברגעי הסיום של הקרב, גווארה ביצע על ספירס את מהלך ה-630 סנטון בתוך הזירה על מנת להעניק לקבוצתו את הניצחון בקרב הסטדיום סטמפיד.
סדר הכניסות וההדחות בקרב הקזינו באטל רויאל
חמישה מתאבקים פתחו את הקרב. כל שלוש דקות נכנסה קבוצה של חמישה מתאבקים. המתאבק ה-21 נכנס לבדו.
ליגת האומות של CONCACAF
התחרות מחליפה, במידה רבה, את משחקי הידידות של פיפ"א.
העונה הראשונה של טורניר הגמר של התחרות הייתה אמורה להתקיים באפריל 2020 אך נדחתה פעמיים בשל התפרצות מגפת הקורונה, וצפויה להיערך ביוני 2021.
היסטוריה ומבנה התחרות
הטורניר נחקר והועלה לראשונה לוועדה של CONCACAF ב-8 באפריל 2017, והוכרז לראשונה בנובמבר 2017. הוא בא כתוצאה מרעיון זהה שכבר עבר אישורים סופיים בקונפדרציית אופ"א, ובעצם החל כבר להיות מיושם באירופה בשם ליגת האומות של אופ"א. נשיא CONCACAF באותה עת, ויקטור מונטגליאני אמר כי ההצעה באה לעזור לנבחרות בקונפדרציה לקיים לוח משחקים סדיר ותדיר, כיוון שחלק מהנבחרות אפילו לא מגיעות ל-10 משחקים בתקופה של ארבע שנים, וצריכות משחקים תחרותיים הרבה יותר ממשחקי ידידות כדי להיכנס לכושר ולהעלות את רמתן. מוקדמות העונה הראשונה החלו להתקיים ב-6 בספטמבר 2018 והסתיימו ב-24 במרץ 2019 וקבעו את הדירוג הראשוני של הליגה המחולקת למספר רמות. העונה הראשונה של טורניר הגמר הייתה אמורה להתקיים באפריל 2020 אך נדחתה פעמיים בשל התפרצות מגפת הקורונה, וצפויה להיערך ביוני 2021.
מבנה התחרות
הליגה מחולקת לשלוש ליגות: A, B ו-C, ובכל ליגה ישנם ארבעה בתים המקיימים יחסי תמורות ביניהם (ירידות ועליות), בהתבסס על תוצאות הטורניר האחרון ששוחק. הנבחרות שסיימו במקומות הראשונים בכל בית נכנסות לתחרות גמר. ארבע הנבחרות שסיימו במקומות הראשונים בבתים של ליגה A - נכנסות לפלייאוף נוקאאוט בסופם מוכתרת המנצחת לאלופת הטורניר, וארבע הנבחרות שסיימו במקומות הראשונים בבתים של ליגה B וליגה C - עולות לליגה מעליהם. בנוסף ארבע הנבחרות שסיימו במקומות האחרונים בבית בכל הליגות יורדות לליגה מתחתיהן. הטורניר גם קובע איזה מהנבחרות תשתתף בעונה הבאה של גביע הזהב של CONCACAF.
הבורסה לתכשיטים
היסטוריה
בשנת 1981 התפרקה השותפות במסגרתה עזב הזוג עזריאלנט לארצות הברית, כשהם משאירים את הניהול בידיו של האח אבי.
בשנת 1995 חברת התכשיטים "פז חן" שנוהלה באותה התקופה על ידי עודד גרא, רכשה את הבעלות על 11 מסניפי הרשת מידי עופר. העסקה עמדה על סכום של כ-100 אלף דולר, תוך התחייבת לפריעת חובות הרשת שעמדו באותה התקופה על סך 2.4 מיליון דולר.
בשנת 2000 רכשו מאיר בובליל וניסן חכשורי את חברת "גולד שופ", שהוביל להפיכתם לבעלים של הרשת.
בסוף שנת 2001 הרשת נרכשה כחלק מהסכם בין חברת "גולן מלאכת מחשבת" עם חברת "אורוליין מותגי יוקרה", בו האחרונה התחייבה לרכוש את כלל הנכסים והמלאי של "הבורסה לתכשיטים" ו'גולד שופ", תוך הפיכה של גולן מלאכת מחשבת לבעלים הבלעדי. הרכישה התבצעה בשנת 2001 על ידי החברות "אורוליין" ו"גאון סחר" (חברת בת של "גולן מערכות"), לפי שווי של 77% ממניות החברה.
לאחר מספר חודשים חברת "גולן מלאכת מחשבת" חוותה הפסדים רבים, מה שהוביל לבקשת הגנת משפטית על ידי מינוי מפרק זמני, בבקשה שהוגשה על ידי דירקטוריון החברה. במסגרת אותו תהליך, חברת "אורוליין" המשיכה לתפעל את חנויות הרשת, עד לסוף שנת 2003 נמכרה הרשת לבעלים של חברת "א.נ.ארניל בע"מ", אריה פוזיילוב. במסגרת הרכישה השם "הבורסה לתכשיטים" נרשם כסימן רשום ברשות הפטנטים.
פעילות החברה
נכון ל-2022, הרשת מחזיקה ב-15 סניפים בישראל, כאשר רובם ממוקמים בקניונים מקבוצת עופר ועזריאלי.
לאורך השנים הרשת פעלה גם בעולמות המדיה באמצעות פעולות מיתוג שונות.
האראלד השני, מלך נורווגיה
חייו
האראלד החל לחזק את שלטונו על ידי הריגתם של השליטים המקומיים, כולל זיגרוד הוקונסון, טיגבה אולפסון וגודרוד ביורנסון. כך הצליח האראלד לבסס את שליטתו בנורווגיה עד הלוגלנד בצפון ועל נתיב הסחר לאורך חופה של נורווגיה. כמו כן הוא שיגר משלחת לביירמלנד (כיום באזור העיר ארכנגלסק שבצפון רוסיה). עד מהרה נעשה האראלד תלוי פחות ופחות בתמיכתו של האראלד מלך דנמרק.
מילים נרדפות (סרט)
סמלים בולטים בעלילה
הגיבור לובש מעיל אחד בלבד בצבע צהוב חרדל, לכל אורך העלילה.
הכותב נחשף במערומיו מול הצייר הצרפתי, ולמעשה מפקיד את עצמו בידו, אך זה מטריד אותו מינית במקום לאפשר לו לקיים את החוזה באופן תקין.
כבר ביומו הראשון בעיר הזרה, יואב נשדד וכמעט שמת מן הקור. חוויית השוד אינה מתמצה בתיאור הקשיים, אלא מעצבת סצנה של לידה מחדש. יואב נכנס לדירה ריקה, ובעת שהוא שוכב באמבטיה בגדיו ומטלטליו נשדדים ממנו. בהמשך, רוכש יואב מילון ומשנן את משמעויות המילים בצרפתית. בין היתר, לומד יואב מילים קשות לתיאור מולדתו.
אף שהגיבור מתחבב על הזוג המארח אותו, הקשר ביניהם אינו מסתיים יפה ונידון לכישלון. בשלב כלשהו, הצופה מבין כי יואב יקיים קשר מיני עם אחד מבני הזוג, וזה בסופו של דבר שוכב עם האישה. עם זאת, הקשר ביניהם אינו עולה יפה, ויואב נותר לבדו.
יואב חי חיי דלות ונמצא בתחתית הסולם החברתי ללא כל כיוון, אך מתמיד בבריחתו מזהותו הישראלית. מצבו מודגש באמצעות מצבם השפיר של בני הזוג שאירחו אותו בדירתם, הנהנים מחיים נוחים.
ליואב יש אובבסיה עם גיבור ילדותו, הקטור מטרויה. משזה מתאר לעמיתו הישראלי את גיבורו, זה לועג לו ובז לו על בריחתו מאכילס. בהמשך, נלקח יואב מהואן, בסצנה המבקשת להפנות לסיפורו של הקטור.
השימוש בהקטור מעצים את המתח בין דימוי היהודי הבורח לבין היהודי-הציוני השש אלי קרב. היוצר מנסה להעביר את המסר שלעיתים, דווקא הבריחה מן המוות כשכולם רצים אל מותם היא הדורשת עזוז, ושהמוות רציני מדי מלהכפיפו למיתוסי גבורה.
יואב דוחה הצעות לקשר מבת זוגו לשעבר וקרוביו. במהלך העלילה, מתבהר כי הבחירה בצרפת אינה מקרית. יואב נשאל מדוע להגר לצרפת כשיהודים כה רבים עוזבים אותה, ובוחר שלא לענות.
בשלב כלשהו בעלילה, יואב "מוכר" לחברו אמיל את כל "הסיפורים" שלו. בהמשך, הוא מתחרט, ומבקש לקבל אותם בחזרה.
הפקה
הסרט הוא קופרודוקציה ישראלית-צרפתית-גרמנית שצולמה בפריז. הוא הופק על ידי אסנת הנדלסמן קרן וטליה קלינהנדלר מחברת פאי סרטים, סעיד בן סעיד ו-Komolizen Film, ויצא בתמיכת קרן יהושע רבינוביץ ומשרד התרבות.
הסרט מבוסס על זיכרונותיו האישיים של לפיד מהתקופה שבה חי בפריז. הוא נכתב על ידי לפיד ביחד עם אביו, חיים לפיד, ונערך על ידי אמו, ערה לפיד, אשר נפטרה לקראת סיום העריכה והסרט הוקדש לזכרה.
פרסים ומועמדויות
בשנת 2019 זכה "מילים נרדפות" בפרס דוב הזהב עבור הסרט הטוב ביותר בפסטיבל ברלין. זו הפעם הראשונה שסרט ישראלי זוכה בפרס זה.
קישורים חיצוניים
מידע וכתבות:
ביקורות
ראיונות
המוסך למטרות מיוחדות
בתקופת האימפריה הרוסית
מלחמת העולם, אליה נכנסה האימפריה הרוסית בקיץ 1914, שינתה את חייה של המדינה כולה. השינויים השפיעו גם על המוסך הקיסרי, שקיבל משמעות מיוחדת במהלך שנות הלחימה. בשלב זה, סוף סוף עבר ניקולאי השני מסוס למכונית. כל הנסיעות בקו החזית התקיימו ברכב. בעיקר בשל תכונות כמו מהירות ואמינות. במהלך השנים הללו, המוסך הצטייד במכוניות רולס רויס, טורקט-מריי ודגם ווקסהול. קרונות מיוחדים נוצרו להובלת מכוניות ברכבת למסירתם למרחקים ארוכים.
שתי מכוניות המוסך הראשונות יוצרו בתחילת 1915 ועד מהרה החלו לפעול. כל רכב בעל ארבעה צירים בת עשרים מטרים הייתה יכולה להכיל חמש מכוניות, חדרי שירות לתיקונים, חלפים, נפט ודלק. מכוניות נכנסו ויצאו ממנו לאורך מסילות מתכת מיוחדות - רמפות שהורכבו באחד מקצות המכונית. על פי הנוהג שהיה באותן שנים, מכונית המוסך חוברה לרכבת הסוויטות, שתמיד נעה יחד עם הרכבת הקיסרית.
פעילויות המוסך של הוד מלכותו הקיסרי לא היו מוגבלות רק להסעת המשפחה הקיסרית עם אנשי חצר ותחזוקת המכוניות עצמן. כמה שנים לאחר הופעתם, סדנאות מוסכים בצארסקויה סלו הפכו גם הן למעין מעבדת מחקר וייצור ליצירת רכבי שטח חצי מסלוליים לתנועה בעונת החורף. הרעיון ליצור כלי רכב כאלה היה של הנהג האישי של הקיסר, הצרפתי אדולף קגרסה. מהירות הרכב הייתה 30–40 קמ"ש.
ב-2 במרץ 1917 חתם הקיסר ניקולאי השני על התפטרותו. בכך הסתיים סיפור המוסך של הוד מלכותו הקיסרי.
מלחמת האזרחים
מהפכת פברואר בשנת 1917 סימנה את סופה של רוסיה הקיסרית. לאחר כניסתו של הקיסר ניקולאי השני וסירובו של אחיו, הדוכס הגדול מיכאיל אלכסנדרוביץ', לתפוס את כס המלוכה, עבר השלטון לידי הממשלה הזמנית. במהלך אירועי המהפכה בפברואר, הוקם גוף ממשלתי נוסף - סובייט פטרוגרד של עובדים וחיילים, שאיחד נציגים של מפלגות סוציאליסטיות שהשפיעו משמעותית על שכבות אוכלוסייה רחבות.
התקופה שבין אירועי המהפכה בפברואר לאוקטובר הפכה לדף האחרון בתולדות המוסך הקיסרי לשעבר. העליות והמורדות של גורל עובדיו ואף מכוניות השרד שיקפו את הדרמה של נקודת המפנה בהיסטוריה של רוסיה.
כל רכוש המשפחה הקיסרית הועבר לרשות הממשלה הזמנית, אותו גורל חיכה גם למוסך של הוד מלכותו. בתחילה הוא נקרא בפשטות "המוסך הקיסרי לשעבר" ואז הופיע במסמכים השם "בסיס הרכב של הממשלה הזמנית", או "בסיס הרכב של הממשלה הזמנית והדומה הממלכתית". השם הרשמי של המוסך לשעבר של הוד מלכותו הקיסרי ויחידת האורוות של משרד משק הבית הקיסרי הפך לבסיס הרכב והאורווה של הממשלה הזמנית, כשהשינוי התרחש פחות מחודש לפני שזו נפלה, ב-4 באוקטובר 1917.