cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקטור ביירין
קריירה
ב-31 בינואר 2023 חתם בספורטינג ליסבון בהעברה תמורת מיליון אירו מברצלונה.
ב-18 ביולי 2023 חזר לריאל בטיס וחתם לחמש שנים.
אופנה
ביירין ידוע כשחקן עם חוש אופנה ייחודי כאשר הוא לא לובש את מדי קבוצתו. השחקן נשאל לגבי בחירות האופנה והסטייל שלו פעמים רבות, ואף היה שותף לעיצוב קולקשיין שיצא עבור חברת הבגדים H&M. ב-2022 ביירין זכה בפרס מטעם המגזין GQ כאחד מאנשי השנה על "היותו ספורטאי שונה עם אישיות משלו וסגנון בולט על המגרש ומחוצה לו"
ארסנל
ריאל בטיס
ברצלונה
טאורוס (אוניית מעפילים)
טאורוס (וגם טורוס, Taurus) הייתה אוניית מעפילים שהפליגה בדגל יווני והמוסד לעלייה ב' חכר אותה להפלגה מקונסטנצה לאיסטנבול.
תולדות ההפלגה
בשנת 1943, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, החליטה ממשלת בריטניה לאפשר לכל יהודי אשר יגיע לטורקיה להמשיך ולעלות לארץ ישראל. אולם ההחלטה לא פורסמה ברבים. בעקבות ההחלטה, המוסד לעלייה ב' החל לארגן הפלגות אוניות פליטים ניצולי השואה לאיסטנבול. מספר אוניות הפליגו בהסדר זה אך ערב יציאתה של טאורוס בוטלה ההחלטה. אף על פי כן, האונייה יצאה בתחילת דצמבר 1944 מנמל קונסטנצה ברומניה, כשעל סיפונה 958 מעפילים, ביניהם לוחמי גטו וילנה: רוז'קה קורצ'ק ואברהם לידובסקי.
"טאורוס" הגיעה לאיסטנבול בשלום, ומשם נסעו המעפילים ברכבת לארץ ישראל. ככל הידוע, "טאורוס" הייתה אוניית המעפילים האחרונה בתקופת המלחמה. ניסיונות לנצל את הטאורוס להבאת עולים נוספים לאיסטנבול סוכלו על ידי השלטונות הטורקיים.
ההכשרה
ההכשרה הייתה תנועה יהודית בהולנד שעסקה בהכשרת נוער יהודי לחיים בארץ ישראל.
רקע
לאחר מלחמת העולם הראשונה החלו מאות פליטים לזרום ממזרח אירופה לתחומי הולנד, חלקם באישור ממשלת הולנד וחלקם הבריחו את הגבול עם גרמניה.
כדי לשפר את סיכוייהם של בני הנוער היהודים מבין הפליטים להקלט בפלשתינה, הוקמו במזרח הולנד ארגונים ששיכנו את הפליטים אצל איכרים כדי שילמדו את עבודת האדמה.
ההכשרה
קבוצות של 15–25 בני נוער, ברובם בוגרי תנועות נוער ציוניות מגרמניה, התגוררו במבנה בית ספר ישן של העיר אנסחדה ועבדו אצל איכרים אמידים באזור. שם למדו מקצועות כגון חליבה, עבודת אדמה, נגרות, מסגרות, גידול ירקות ורתכות.
בין השנים 1933 ל-1942 הוכשרו בדרך זו מעל 100 בני נוער יהודים חלוצים. רוב החלוצים בהכשרה זו היו יוצאי "עזרא", תנועת הנוער של אגודת ישראל בגרמניה, או שבאו מפולין. ילידי הולנד כמעט לא הגיעו להכשרה זו. עבור כולם הוגשה לממשלת המנדט הבריטית בקשה לקבל סרטיפיקט לעלות לפלשתינה וכמאה מהם קיבלו את האישורים הנכספים ועלו לארץ ב-1938.
מנהלו הראשון היה ד"ר שטסמן, ואחריו חיים נוסבאום. בין השנים 1937 ל-1942 ניהלו את ההכשרה הרב הלל ברוקנטל עם רעייתו מלי. הרב הלל יזם את הוצאת ה'הכשרה' מתוך העיר אנסחדה לפרוור העיר בכפר טווקלו (Twekkelo), מה שסייע מאוחר יותר, לאפשרות ההישרדות וההצלה בזמן הכיבוש הגרמני. הרב הלל נשבה בידי הגרמנים ביולי 1940 ונשלח למחנה בשלזיה עלית, וכך בשנתיים וחצי האחרונות, ניהלה מלי לבדה את ההכשרה (בהיותה אם לשלושה ילדים בגילאי שנתיים, שלוש וארבע).
החל מ-1939 לא ניתנו עוד סרטיפיקטים וממשלת הולנד העלימה עין ואפשרה לקבוצה נוספת של חלוצים לעשות את דרכה לפלשתינה בדרכים לא חוקיות.
מלחמת העולם השנייה
עד לשנת 1942 יכלו חברי ההכשרה להמשיך את הכשרתם ללא כל התנכלויות מצד הגרמנים, מאוחר יותר הם התבקשו להרשם בעירית אנסחדה לצורך איסוף והפנייה ל"מחנה עבודה" בפולין. בפועל רק מעטים מביניהם אכן נרשמו וכשבאה משאית לאסוף אותם מהמקום בו גרו גילו הגרמנים שהמקום נטוש.
המחתרת של האזור ברשות הכומר אוורדואן (Overduin) דאגה להסתיר את כל חברי ההכשרה בבתי האיכרים בהם עבדו. משך כל תקופת המלחמה דאגה המחתרת ההולנדית לכל צורכיהם של הצעירים.
23 מתוך 50 חלוצים מההכשרה של ינואר 1938 ניצלו ועלו לישראל.
קתדרלת קלן
קתדרלת קלן (בגרמנית: Kölner Dom, שם רשמי: Hohe Domkirche St. Peter und Maria, הקתדרלה הגבוהה של פטר ומריה הקדושים) היא קתדרלה גותית קתולית בעיר קלן שבגרמניה, המשמשת כמקום מושבו של הארכיבישוף של קלן. הקתדרלה, החולשת על קו הרקיע של קלן, נחשבת לסמלה של העיר והיא אחד המבנים הידועים ביותר בגרמניה. היא ניצבת בלב העיר העתיקה של קלן, כ-300 מטרים מערבית לנהר הריין, בין תחנת הרכבת המרכזית של קלן מצפון, המוזיאון הרומי-גרמאני (Römisch-Germanisches Museum) וכיכר רונקלי (Roncalliplatz) מדרום, ומוזיאון לודוויג ממזרח.
הקתדרלה הוכרזה אתר מורשת עולמית בשנת 1996, והמבנה תואר על ידי ארגון אונסק"ו כ"עבודה יוצאת דופן של גאונות יצירתית אנושית". הן בשל גודלה, הן בשל האדריכלות שלה והן בשל אוצרות האמנות שבה, הקתדרלה של קלן נחשבת לאחת הקתדרלות החשובות והידועות באירופה. היא מופיעה על מספר בולי דואר שהנפיקה גרמניה, והיא אתר תיירות פופולרי המושך מיליוני מבקרים מדי שנה.
הקתדרלה, שנבנתה בסגנון גותי החל בשנת 1248 והושלמה בסגנון התחייה הגותית ב-1880, היא אחת הקתדרלות הגדולות בעולם והכנסייה הגדולה ביותר בצפון אירופה. גובה הצריחים המחודדים שבחזית המבנה הוא 157 מטרים, והבניין היה הגבוה ביותר בעולם בין השנים 1880–1890, עד שאיבד את התואר לצריח הכנסייה של המינסטר של אולם. עד היום קתדרלת קלן היא המבנה הגותי השני בגובהו בעולם. היא בעלת חזית הכנסייה הגדולה בעולם ובעלת הקמרונות מהגבוהים בעולם (אך לא הגבוהים ביותר): גובהם 46 מטר בבית המקהלה, ו-43.35 מטר בספינה הראשית. בית המקהלה שלה מחזיק גם ביחס הגדול ביותר בין גובה לרוחב: 3.6:1, נתון שעלה אפילו על זה של קתדרלת בווה. מלבד גובהה הרב, היא גם בעלת שטח גדול: אורכה 144.5 מטר ורוחבה 86.25 מטר, ושטחה הבנוי הוא כמעט 8,000 מטר רבוע.
מבנים קודמים
קתדרלת קלן הנוכחית נבנתה באתר בו ניצבו מספר מבנים עתיקים זה אחר זה. המבנה המוקדם ביותר שידוע שניצב במקום הוא בית מגורים רומי ששכן בסמוך לחומה הצפונית של העיר בין המאה ה-1 למאה ה-4. במבנה זה נהגה הקהילה הנוצרית המקומית להתכנס עד תחילת המאה ה-4, ובעקבות צו מילאנו משנת 313, הורחב המבנה ועוצב ככנסייה. היא נחנכה בידי מטרנוס, הבישוף הנוצרי הראשון של קלן, וכללה גם אטריום, בפטיסטריום מלבני ולאחר מכן בצורת צלב, ובית מגורים שייתכן ושימש את הבישוף. המבנה הורחב במהלך השנים, אך מראהו המדויק אינו ידוע. הוא הוחלף לחלוטין על ידי קתדרלה קרולינגית, שכונתה "קתדרלת הילדבולד" (Hildebold-dom) ואשר בנייתה הושלמה בשנת 870. שני המזבחות במבנה זה הוקדשו למריה, אם ישו, ולפטרוס הקדוש, שלהם מוקדשת הקתדרלה גם כיום.
בשנת 1164 שוכנו בקתדרלה שרידיהם של שלושת האמגושים, הידועים גם כ"שלושת המלכים מן המזרח" או "שלושת החכמים מן המזרח" או "שלושת המאגים". השרידים נלקחו ממילאנו על ידי הקיסר פרידריך ברברוסה, ראש הקיסרות הרומית הקדושה, וניתנו לארכיבישוף של קלן ריינלד פון דאסל (Rainald von Dassel). לשרידים הייתה חשיבות דתית גדולה, והמקום היה לאתר עלייה לרגל. עובדה זו חייבה את הריסתה והקמת מבנה חדש שיהלום את המעמד והצרכים. לשם הריסת המבנה, נעשה שימוש באש מבוקרת, אולם זו יצאה מכלל שליטה ב-30 באפריל 1248, והבניין נשרף עד היסוד. חלקו המערבי שופץ באופן זמני כדי לאפשר את המשך הפולחן.
בנייה בימי הביניים
בניית הכנסייה הגותית החלה בשנת 1248 ביוזמת מועצת הקתדרלה והארכיבישוף קונרד פון הוכשטאדן (Konrad von Hochstaden). המלאכה נמשכה לסירוגין במשך יותר מ-600 שנה, עד שהושלמה לבסוף בשנת 1880. המבנה תוכנן בסגנון הגותי שפרח בצרפת, והתבסס על המודל של קתדרלת אמיין.
ההשלמה במסגרת התחייה הגותית
רק במאה ה-19 הביאו הנוסטלגיה הרומנטית לימי הביניים, התעוררות הזהות הלאומית הגרמנית והתחייה הגותית, ביחד עם מחויבותו של פרידריך וילהלם הרביעי מלך פרוסיה, לחידושן של העבודות. אלה נעשו ברובן לפי תוכניות ששרדו מימי הביניים. הבנייה התחדשה ב-4 בספטמבר 1842 עם ההוספה של שני המגדלים וחלקים נוספים בקתדרלה. הבניין נבנה במימון אזרחי של "הקרן המרכזית לבניית הקתדרלה" (Zentral Dombau Verein), שנוסדה ב-1842, ואשר גייסה כמחצית מעלויות הבנייה העצומות (מעל מיליארד דולר במונחים של ימינו). את חצי האחר ממנה ממשלת פרוסיה. בראש העבודות עמד האדריכל ארנסט פרידריך צווירנר (Ernst Friedrich Zwirner).
תוכניות מימי הביניים של החזית הדרומית של בית הרוחב לא שרדו, ולכן הוחלט לבנותו כך שיתאים לחזית המערבית. את הפסלים תכנן לודוויג שוואנתאלר (Ludwig Schwanthaler) והם הושלמו ב-1869, בעוד החזית עצמה נבנתה ב-1855. מחזית בית הרוחב הצפוני נבנה רק השער המזרחי בימי הביניים. על בסיס שער זה נבנתה שאר החזית בשנים 1843–1855. ההשלמה של הקתדרלה הגדולה בגרמניה נחגגה כאירוע לאומי ב-15 באוקטובר 1880, 632 שנים וחודשיים לאחר תחילת הבנייה. בחגיגות נכח הקיסר וילהלם הראשון.
בסופו של דבר, ההופעה החיצונית של הקתדרלה נשארה נאמנה לתוכניות המקוריות מימי הביניים; לעומת זאת, הגג נתמך במבנה פלדה מודרני. בעת השלמתה הייתה קתדרלת קלן המבנה הגבוה בעולם, והיא נישלה את קתדרלת רואן מהתואר. ב-1884 היא הפסידה את התואר לאנדרטת וושינגטון, וב-1890 למינסטר של אולם.
מלחמת העולם השנייה ולאחריה
הקתדרלה ספגה 14 פגיעות של הפצצות מהאוויר במלחמת העולם השנייה אך לא קרסה, אף על פי שמרבית העיר קלן נהרסה במהלך הפצצות אלו. תיקונה הושלם ב-1956 אך עבודות שחזור ושיפוץ נמשכו גם אל תוך שנות ה-80 של המאה ה-20. בבסיס המגדל הצפון מערבי בוצע תיקון חירום עם לבנים מאיכות גרועה שנלקחו מחורבות, ו"טלאי" זה נראה עד שנות ה-90 של המאה ה-20, אז הוחלט לשפץ קטע זה ולהחזיר לו את המראה המקורי. תוכנית החזית הצפונית פשוטה מהדרומית, ברם, עקב היותה בנויה מאבן חול ובשל נזק שספגה במלחמה, מצבה של החזית הצפונית היה רע והיא שוחזרה תוך שימוש באבן לבה בשנים 1962–1982.
עבודות תיקונים ותחזוקה מבוצעות במבנה בקביעות, ובכל פרק זמן מעטרים פיגומים את אחד מחלקיה, מאחר שרוח, גשם וזיהום מאכלים לאט את הלבנים. האגודה שהוקמה כדי לבנות את הקתדרלה, עדיין מבצעת בה את התיקונים, ומקובל שהיא מעסיקה את סתתי האבן הטובים ביותר של ארץ הריין. כמחצית מעלות התיקונים והתחזוקה ממומנים על ידי הקרן המרכזית לבניית הקתדרלה.
ב-1996 הוכרזה הקתדרלה כאתר מורשת עולמית ונוספה לרשימת אונסק"ו. ב-2004 היא נוספה לרשימת אתרי מורשת עולמית בסכנה בשל בנייה גבוהה לידה והשפעתה הוויזואלית על האתר. הקתדרלה נגרעה מרשימה זו ב-2006 עקב החלטת הרשויות להגביל את גובה המבנים סביב לה.
ב-18 באוגוסט 2005, ביקר האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בקתדרלה כחלק מביקור השליחות בגרמניה במסגרת חגיגות יום הנוער העולמי 2005. ההערכות הן שמיליון צליינים ביקרו בקתדרלה באותו יום ולאחר מכן השתתפו במיסה בפארק מחוץ לעיר.
באוקטובר 2021 הוסרו מהצריח הצפוני הפיגומים הגדולים (ששימשו במשך שנים לעבודות ניקיון, שימור ותחזוקה) באמצעות עגורן ענקי.
גם היום הקתדרלה היא מוקד לצליינות רבה וכן לתיירים רבים הבאים לפקוד אותה מסיבות חילוניות יותר, בשל יופייה הרב וערכייה האמנותיים. בקתדרלה מבקרים מיליוני תיירים מדי שנה.
מבנה ואדריכלות
התוכנית והעיצוב של קתדרלת קלן התבססו במידה רבה על קתדרלת אמיין מבחינת תוכנית הקרקע, הסגנון, והיחס בין רוחבה וגובהה של הספינה הראשית. תוכנית הקרקע של הקתדרלה היא בצורת צלב לטיני, דבר נפוץ בקתדרלות גותיות. היא מחולקת לחמישה אגפים: ספינה ראשית ו-2 סיטראות בכל צד. בבית הרוחב יש שני אגפים בכל צד. בקצה המזרחי של המבנה יש אפסיס וסביבו אמבולטוריום; וממנו קורנות שבע קפלות בשווה (Chevette). האמבולטוריום מוקף במעקה אבן מפוסל בתחרת אבן מורכבת, ומעליו סריג ברזל ובו שערים. הקמרונות הם קמרונות צלעות בני ארבע צלעות, וגובהם בספינה הראשית ו- בבית המקהלה. קמרונות אלה הם הגבוהים ביותר בצפון אירופה, והם נתמכים על ידי תמיכות דואות בנות שתי קומות, שלהן מפתח כפול. על התמיכות הדואות בעלות מרקם התחרה נמצאים צריחונים (Pinnacles) עטורי קרוקטים.
החזית המערבית של קתדרלת קלן תוכננה עוד בסביבות שנת 1300, ותוכניתה שרדה עד ימינו ושימשה להשלמת החזית בתחייה הגותית במאה ה-19. החזית היא הגדולה ביותר בעולם ומתנשאת לגובה של. בחזית המערבית של הקתדרלה ניצבים שני המגדלים. הם נושאים צריחים מחודדים עמוסים בקרוקטים במרקם תחרה (מאפיינים שמאוחר יותר אפיינו צריחים גרמניים), שנחשבו לחדשנים לתקופתם. הצריחים המתומנים בצורתם, יוצאים מבסיס ריבועי, והם מוקפים בצריחונים מחודדים. המגדלים בחזית גבוהים יותר אף מצריח המצלב שמתנשא לגובה של 109 מטר. בחזית נעשה שימוש רק בחלונות ישרים בעלי קשת מחודדת, שבדומה לחלונות בית המקהלה תוגברו בגמלון משולש. בחזית לא נקבע חלון רוזטה, וזאת על מנת להתאימה למבנה הפנימי של הקתדרלה, לשמור על אחידות החזית, וכדי לא לשבור את זרימת קווי החזית. ואכן, החזית של קתדרלת קלן נחשבת ליצירת מופת של אדריכלות גותית.
שערי הקתדרלה בחזית המערבית גדולים: רוחב השער המרכזי הוא 9.3 מטרים וגובהו. בשער המרכזי שתי דלתות וביניהן טרימו שבו מפוסלת מרים, אם ישו. שער זה מוקדש לכפרה. השער הצפוני מוקדש לשלושת האמגושים, והשער הדרומי מוקדש לפטרוס הקדוש, לו מוקדשת הקתדרלה יחד עם הבתולה. שער זה הוא היחיד שנבנה עוד בימי הביניים והושלם בשנת 1380. ברם, מצבם של הפסלים היה בכי רע והם הוחלפו ברפליקות אבן בשנים 1972–1980.
בתוך המבנה, בית המקהלה (Choir) של קתדרלת קלן (שנבנה בימי הביניים, בשנים 1248–1322) נחשב ליצירת מופת של הגותיקה הקורנת (Rayonnant Gothic), תת-סגנון של האדריכלות הגותית השם דגש על אור ובנייה קלה ואוורירית לגובה. חוקר תולדות האמנות היהודי פאול פרנקל הגדיר את בית המקהלה של קלן כ"נורמה" (כלומר, האידיאל הגותי), וכ"בית המקהלה הגותי" בה"א הידיעה. בית המקהלה מציג סידור בסגנון צרפתי של ארקדה גבוהה, גלריית טריפוריום מואר (Glazed Triforium) עדין וצר, המואר על ידי חלונות עם צלעות תחרה מורכבות. חלונות קומת התאורה גבוהים ועשויים משילוב של ויטראז'ים צבעוניים בחלק התחתון עם זכוכית בהירה יותר מעל.
מבנה הקיר כולו מאוחד על ידי עמודים גבוהים שנמשכים ברציפות מהרצפה עד לכותרות, ומהם נובעות קשתות הקמרונות. הספנדרלים שבין קשתות הארקדה מעוטרים בציורי פרסקו של מלאכים ומלאכים שומרים על רקע זהוב, והם מסודרים לפי ההיררכיה הדיוניסיאנית. ציורים אלה, מאת אדוארד פון שטיינלה (Edward von Steinle), החליפו פרסקאות מהמאה ה-14, גם הם של מלאכים, אשר לא שרדו עד המאה ה-19.
בית המקהלה שהושלם במאה ה-14, מגוון יותר ופחות מכני בפרטיו ובקישוטיו מהבנייה המאפיינת את המאה ה-19. התוכנית האמנותית של בית המקהלה נועדה להעביר את דעתה של הכנסייה על היחסים הרצויים בין דת למדינה, כלומר: בין האפיפיור לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. באפסיס נמצאו מזבח המוקדש לפטרוס, הנחשב לאפיפיור הראשון, ומאחוריו ניצב מקדש שלושת האמגושים, הנחשבים בתאולוגיה הנוצרית למלכים, או לבעלי השררה הראשונים, שסגדו לישו. בקצה הצפון-מזרחי של בית המקהלה ניצב פסלו של האפיפיור סילבסטר הראשון שלפי המסורת הטביל את הקיסר קונסטנטינוס לנצרות, מולו נמצא פסלו של קונסטנטינוס. לאפיפיור ולקיסר היו מושבים מתחת לפסלים אלה. מאחוריהם ציורים המתארים מצד אחד את האפיפיורים החל מסילבסטר, ומצד שני את הקיסרים החל מקונסטנטינוס.
בבית המקהלה נשארו רבים מהפריטים המקוריים, כולל ספסלים מגולפים ששרדו חילול והשחתה של המבנה בידי חיילי נפוליאון. פסל גדול של כריסטופורוס הקדוש משקיף לעבר המקום שבו הייתה הכניסה לקתדרלה, לפני השלמתה במאה ה-19.
גרם מדרגות לולייני בן 509 מדרגות מוביל למרפסת תצפית בגובה של 98 מטר.
חלונות
בקתדרלת קלן חלונות ויטראז' רבים מזכוכית צבעונית. החלונות הם מתקופות שונות, החל מימי הביניים, עבור במאה ה-16 ובמאה ה-19 וכלה בחלון מהמאה ה-21. בניגוד לקתדרלות צרפתיות, אין קבועים במבנה חלונות רוזטה.
באפסיס יש שילוב של חלונות מימי הביניים - חלקם נותרו ללא שינוי (כגון החלק הימני של חלון אגנס הקדושה), וחלקם שינו מקום במהלך העבודות על הקתדרלה (כגון החלון של פליקס ונאבור) - חלונות משוחזרים וחלונות שנוצרו במאה ה-19 (כגון חלון קתרין והריברט).
חלונות בית המקהלה מוקדשים ל"מחזור המלכים" ומציגים 48 מלכים בחלונות שגובהם 18 מטר. החלונות נוצרו בסביבות 1300 והם מן העתיקים שבקתדרלת קלן. החלון העתיק ביותר, וייתכן שאף החשוב ביותר בקומת התאורה של האפסיס, הוא חלון הערצת שלושת האמגושים מסביבות שנת 1300. החלון מתאר את האמגושים כורעים ברך בפני מריה וישו ומסביבם מלכי התנ"ך והנביאים, המסמלים את אבותיו של ישו.
בספינה הצפונית הותקנו בין השנים 1507–1509 חלונות המתארים אירועים מהברית החדשה. את שני החלונות המערביים תרם הארכיבישוף של קלן, פיליפ השני פון דאון (Philipp II. von Daun). באחד החלונות, שתרם ארכיבישוף אחר, הרמן מהסה (Hermann von Hessen), ניתן לראות שלטי אצולה של בתים חשובים ותורמים לקתדרלה.
בספינה הדרומית הותקנו חלונות מהמאה ה-19, הכוללים קבוצה של חמישה חלונות הנקראת "חלונות בוואריה" (Bayernfenster), מתנת לודוויג הראשון. בחלונות שולט גוון צהוב-זהוב ובתחתיתם מתנוסס סמל בוואריה וכיתוב המעיד על זהות התורם. החלונות מוקדשים ליוחנן המטביל, הערצת שלושת האמגושים, הקינה על מות ישו, הפנטקוסט וסטפנוס הקדוש.
החלון המערבי נתרם על ידי יורש העצר פרידריך ואשתו ויקטוריה, והם אף מינו את האמן שיצר אותו, קרל יוליוס מילדה (Carl Julius Milde) מליבק. החלון מתאר 18 סצנות מהתנ"ך והברית החדשה, ובהן מתוארים מעשים טובים, מעשים רעים ותוצאותיהם. מילדה יצר את החלון בשנים 1865–1870 אך הוא הותקן בחזית המערבית רק ב-1877.
על המגדלים עצמם הותקנה סדרת חלונות המתארים את האירועים מבריאת העולם עד יום הדין האחרון. החלונות תוכננו במאה ה-19 על ידי יוהנס קליין (Johannes Klein) וכללו כ-200 סצנות. כמעט כל החלונות, למעט שניים במגדל הצפוני, נהרסו במלחמת העולם השנייה. החל מ-1993 אגודת הקתדרלה החלה בשחזור החלונות על בסיס הסקיצות שהכין קליין ואשר נשמרו בארכיון הקתדרלה. הסיום המשוער של השחזור צפוי בשנת 2010.
חלון בית הרוחב הצפוני נתרם על ידי אזרחי קלן ב-1850 לכבוד מינויו של הארכיבישוף יוהנס פון גייזל (Johannes von Geissel), אך הוא נקבע במקומו רק בשנת 1865. החלון נהרס במלחמת העולם השנייה והוחלף בחלון חדש בשנים 1968–1980 מאת וילהלם טויוון (Wilhelm Teuwen) והוברט שאפמייסטר (Hubert Schaffmeister). חלון אחר בבית הרוחב הצפוני נתרם על ידי ילדי קלן והוא מוקדש לילדים בתנ"ך.
אוצר הקתדרלה ויצירות האומנות שבה
בקפלת הצלב שליד חדר תשמישי הקדושה, נמצא צלב גרו שהוזמן על ידי הארכיבישוף גרו (מת ב-976). זהו קרוסיפיקס גדול המגולף בעץ אלון עם ציפוי צבע וזהב. צלב גרו הוא ככל הנראה הקרוסיפיקס העתיק והאיכותי ביותר, מקבוצה של פסלי עץ בגודל אדם. ייחודו בכך שזוהי ככל הנראה היצירה העתיקה ביותר במערב המתארת את הצלוב המתייסר על הצלב, ובכך היא נחשבת לפורצת דרך. יצירות קודמות של הצלוב על הצלב, תארו אותו בדמות "ישו המנצח", דהיינו בעודו בחיים, ראשו זקוף והוא מישיר את מבטו לפנים, או מסתכל אל מריה, אמו, הנצבת למרגלות הצלב. בצלב גרו נראה הצלוב כשראשו שמוט לפנים, עיניו עצומות, ידיו נשלחות מעט כלפי מעלה (בניגוד למקובל עד אז לתארן כשלוחות לצדדים), גופו נכנע לכוח הכבידה ושמוט באפיסת כוחות, וברכיו כפופות מעט לפנים ולצד.
אוצר הקתדרלה מכיל גם חלק מהתוכניות המקוריות של הקתדרלה מימי הביניים. הבולטת שבהן היא תוכנית F המציגה את החזית המערבית. היא בולטת באיכותה ובגודלה הרב (כ-4.05 מטרים גובהה והיא מורכבת מ-20 קלפים). התוכנית נתגלתה בשני חצאים בתחילת המאה ה-19 והייתה חיונית במאמצים להשלים את בניית הקתדרלה.
מסמך היסטורי חשוב הנמצא בקתדרלה הוא כתב הזכויות של היהודים מ-1266. זהו מסמך שנחקק באבן על קיר הקתדרלה לבקשת יהודי קלן על ידי הארכיבישוף אנגלברט השני פון פאלקנבורג (Engelbert II. von Falkenburg), והמעניק להם זכויות כמו קבורה ללא הפרעה ואישור לעסוק בהלוואת כספים. הארכיבישוף הגן על היהודים שכן תרומתם לכלכלה והמסים ששילמו סייעו לאוצר העיר קלן ולאוצר הקתדרלה.
בקפלת מריה הקדושה (Marienkapelle) נמצא המזבח לקדושים הפטרונים של קלן, מעשה ידיו של סטפן לוכנר.
בתוך הקתדרלה ישנם מספר רב של פסלים, תגליפים, ציורים ויצירות אמנות. הבולטים שבהם:
יצירות אמנות ותשמישי קדושה אחרים שמורים בחדר האוצר.
פעמונים
בקתדרלה מותקנים 12 פעמונים. הראשון היה "פעמון שלושת המלכים" (Dreikönigenglocke), שנוצק בשנת 1418 במשקל 3.4 טונות והותקן במקומו בשנת 1437. הוא נוצק מחדש ב-1880. שני פעמונים נוספים, "פרטיוזה" (Pretiosa) במשקל של כעשר טונות, בזמנו הפעמון הכי גדול במערב, ו"ספציוזה" (Speciosa) ששוקל כ-4.3 טונות, הותקנו ב-1448. שני הפעמונים קבועים במקומם גם כיום. הפעמון הגדול ביותר "פעמון פטרוס הקדוש" (St. Petersglocke), נוצק בשנת 1922 ומשקלו 24 טונות. פעמון זה הוא הפעמון הגדול ביותר בעולם המתנודד חופשי.
עוגבים
העוגב של בית הרוחב הצפוני נבנה על ידי קלייס והותקן בשנת 1948 לרגל חגיגות לציון מאה שנה לחידוש בנייתה של הקתדרלה במאה ה-19. העוגב הועבר מבית הרוחב הצפוני לצד הצפוני של בית המקהלה, כדי לחגוג את המועד ולאפשר לערוך מיסות בקתדרלה. ב-1956, עם פתיחת החלק המערבי מחדש הורחב העוגב מ-68 רגיסטרים ל-88 רגיסטרים. ב-1963 התקין רומנוס זייפרט (Romanus Seifert) עוגב משנת 1874 והציב אותו בתיבה בארוקית מ-1700. כיום עוגב זה נמצא בבית המקהלה. ב-29 ביוני 1998 הותקן עוגב חדש, בחלק הצפון-מזרחי של הספינה הראשית, ליד מקום המצלב. העוגב החדש נועד לשפר את איכות המוזיקה בקתדרלה ומיקומו נחשב לאידיאלי מבחינה זו. העוגב נבנה על ידי קלייס (Klais) מבון. הוא מכיל 3,963 צינורות ו-53 רגיסטרים.
קברים ומונומנטים
בקריפטה של הקתדרלה קבורים מספר ארכיבישופים. קברים רבים ולוחות זיכרון של אנשי דת, בישופים, אנשי מלוכה וקדושים נמצאים גם בקפלות שסביב האפסיס, בהם בולטים הקבר והמונומנט של קונרד פון הוכשטאדן (שיזם את הקמת הקתדרלה החדשה ומת ב-1261), קברו של אנגלברג פון דר מארק (Engelbert III. von der Mark) שנבנה עוד בימי חייו, קברו של הארכיבישוף גרו מקלן (Gero von Köln, מת ב-976) ואשר שנבנה מחדש במאה ה-13 וקברו של הארכיבישוף פיליפ הראשון פון היינסנברג (Philipp I. von Heinsberg), המעוצב בצורה מבצר עם חומות, כרמז לחומות שבנה סביב העיר. על הקברים הבודדים בבית המקהלה, שאינם שייכים לאנשי דת, נמנים קבריהם של שני אצילים שתרמו את רכושם לכנסייה - הרוזן גוטפריד פון ארנסברג (Gottfried von Arnsberg) שמת בסביבות 1371 ונקבר בתוך מונומנט מרשים מאבן, הנושא את פסלו בשריון לוחות מלא, וקומס אמונדוס (Comes Emundus) בקריפטה מתחת לספינה הצפונית. חפירות ארכאולוגיות שנערכו בספינה הצפונית עם תחילת עבודות הקמת בית המקהלה הגותי החדש, חשפו קברים של אנשים שנקברו בקתדרלה הישנה.
הערכה
קתדרלת קלן נחשבת ליצירת מופת של האדריכלות הגותית ולשיאו של הסגנון הגותי הקורן (Rayonnant).. חוקר תולדות האמנות היהודי פאול פרנקל הגדיר את בית המקהלה של קלן כ"נורמה", כלומר, האידיאל הגותי. בנרטיב של פרנקל התפתחות האדריכלות הגותית מתוארת כאבולוציה סגנונית המתכנסת לפתרון הסופי והמושלם, ובה כל קתדרלה היא תיקון ושיפור של קודמתה. קתדרלת קלן מתוארת כפתרון המושלם, כ"בית המקהלה הגותי" בה"א הידיעה. הוא כתב על קתדרלת קלן:
טקסט זה זכה לתרגום לגרמנית בשל חשיבותו.
ההיסטוריון וחוקר האדריכלות פרופסור כריסטופר וילסון תיאר את קתדרלת קלן כ (במקור: "the most splendid of all Rayonnant churches") וכ"שלמות אסתטית". הוא הסביר את הביקורת הצרפתית הלא הוגנת נגדה בקנאה על בסיס לאומי וחוסר נכונות של ההיסטוריונים הצרפתיים להכיר בכך שיצירת המופת של הסגנון הגותי הקורן הצרפתי נמצאת דווקא בגרמניה. על החזית המערבית של הקתדרלה, שתוכננה עוד בימי הביניים אך נבנתה רק במאה ה-19 לפי התוכניות המקוריות, כתב:
איורים של מקס האזאק
לחצו כאן לגלריה מלאה של איורי קתדרלת קלן של מקס האזאק.
בית הכנסת הגדול בברנו
בית הכנסת הגדול בברנו היה אחד מבתי הכנסת הגדולים בצ'כוסלובקיה בתקופה שבה עמד על תילו, ושימש את קהילת יהודי ברנו בירת מוראביה.
קומוניזם מלחמתי
קומוניזם מלחמתי (מרוסית: Военный коммунизм) הייתה מדיניות כלכלית של המפלגה הבולשביקית (קומוניסטית) ברוסיה בתקופת שלטונו של לנין, בין השנים 1918-1921.
בית הכנסת הגדול בברנו
היסטוריה
בית הכנסת נחנך ב-1856 ושימש את הקהילה היהודית המקומית בברנו עד שנשרף בידי הנאצים ב-16 במרץ 1939.
קומוניזם מלחמתי
אחרי מלחמת העולם הראשונה ומהפכת אוקטובר נכנסה רוסיה למלחמת אזרחים עקובה מדם. המצב הכלכלי היה בכי רע ורעב החל להתפשט בערים הגדולות. על מנת להתמודד עם הרעב החליטה הממשלה הסובייטית לאסור על חקלאים לאגור תבואה וכי כל העודפים יילקחו ויחולקו בערים. על מנת להילחם בתופעה של הסתרת מזון, הקומוניסטים הוציאו להורג במקום כל איכר שנתפס כשהוא מחביא תבואה מעבר למה שנצרך לו ולמשפחתו.
ב־1921 התברר שהשיטה נכשלה טוטלית עקב התנגדות נחרצת של הפועלים והאיכרים, שבאה לידי ביטוי במרידות ובהתקוממויות בכל רחבי רוסיה, ובפרט במרד טמבוב שאירע במחוז טמבוב ובמרד קרונשטאדט שפרץ בבסיס הימי שבקרונשטאדט. לנין הושפע קשות מהמרד בקרונשטאדט שכן הוא היה ידוע כמעוז תמיכה מובהק של המהפכה הקומוניסטית. עם הכניסה לשלבי סיום מלחמת האזרחים ברוסיה, הבולשביקים ובראשם לנין הבינו שלקומוניזם מלחמתי אין עתיד ומיתנו את השיטה הקומוניסטית על ידי פיתוח ה"מדיניות הכלכלית החדשה", הנא"פ.
בית הכנסת הגדול בברנו
היסטוריה
לאחר שריפתו, נהרס בית הכנסת והריסותיו פונו. המגרש שעליו עמד בית הכנסת נותר פנוי, ונכון לסוף העשור השני של המאה ה-21 לא מתוכננת בנייה במקום.
קורוס
קורוס (ביוונית עתיקה: κοῦρος) הם פסלי גברים ונערים שנעשו ביוון הארכאית, בין השנים 650 - 500 לפנה"ס. לדעת החוקרים, שימשו פסלים אלו כמנחות לאל אפולו. לעיתים הם אף מכונים כפסלי "אפולו" או "אפולון". חוקרים אחרים מאפיינים אותם כפסלי נפטרים או כדמויות מנצחים בתחרויות אתלטיות.
היסטוריה
בעיצוב פסלי ה'קורוס', להבדיל מפסלי ה'קורה' הנשים מתקופה זו, מצאו החוקרים השפעה ברורה של הפיסול המצרי על עיצוב דמותם. הפיסול המצרי של אותה תקופה, בעיקר של מלכים, נגלה ליוונים במסעות ימיים מסחריים, או בעת שירות כשכירי חרב של המלוכה המצרית. סגנון הפסלים המצריים התאפיין ביצירת דמויות חזיתיות, ללא חללים פנימיים בפסל. הדמויות הופיעו כשרגלן האחת מונחת קדימה, כבמעין צעידה ועל פניהן הייתה הבעה קפואה. למרות מאפיינים סגנוניים משותפים, מכילות היצירות היווניות כמה מאפיינים מקומיים. רובם של מאפיינים אלו קשור לעובדה כי הפיסול היווני ביטל את תפקיד הפסל בהנצחת החיים שלאחר המוות והתרכז בחיים עצמם. כתוצאה מכך התייחסו הפסלים ליצירה באופן שונה. העבודה על הפסל נעשתה מארבעת צדדיו, כך שנוצרה דמות שלמה ותלת־ממדית. שיטת המדידה המצרית של גריד (רשת) הוחלפה באמת מידה של פרופורציית הגוף והפסלים נעשו משיש, חומר רך יותר לפיסול מן האבן המצרית.
למרות ההשפעה המצרית הברורה סביר להניח כי לפסלי הקורוס, כמו גם לפיסול היווני כולו, היו מקורות ומסורות מקומיות קדומות יותר. פיסול זה היה עשוי בעיקר מעץ ולא שרד ברובו. דמות גבר מהתקופה המינואית המאוחרת (כ-1500 לפנה"ס) אשר נמצאה בפליקרסטו (Palaikastro) בכרתים מציגה דוגמה של הפיסול הזה. הפסל המכונה "Chryselephantine Kouros", עשוי חלקי שנהב היפופוטם מחוברים בגזרי עץ וגובהו כחצי מטר, ניצב עומד בתנוחת צעידה וידיו מכופפות באוויר לכיוון החזה.
לפי מסורת יוונית היו אלה הפסלים דידאלוס וממשיכיו תיאודורוס ורויקוס מסאמוס אשר רכשו את היכולת לפיסול סימטרי בעת ביקורם במצרים. השפעה זו של הפיסול המצרי הולכת וקטנה ברבבות השנים. מעקב אחר שורה של פסלי קורוס מרחבי העולם היווני, יראה מגמה של חתירה לכיוון של ייצוג נטורליסטי של הגוף. בסופה של תקופה זו השתלטו האמנים היוונים "על בעיות התיאור האנטומי בפסלות ובכל מה שנוגע לדמות הגבר".
הקורוס מאטיקה ממוזיאון המטרופוליטן בניו יורק, משחזר באופן עשייתו את הפסלים המצריים. הפסל, בגובה של 184 ס"מ אשר נעשה בין השנים 600 - 590 לפנה"ס, תוכנן על ידי חלוקת הדמות לגריד של 21 ריבועים. על כן הוא נראה לא פרופורציוני כמו הפסלים המאוחרים יותר. הדבר בולט בייחוד בראש ובכתפיים הגדולות ביחס אל פלג הגוף התחתון.
בפסל "קורוס מסוניון" (Sounion), פסל בגובה של 306 ס"מ משנת 600 לפנה"ס, בולטת השפעת הפיסול המצרי בעיצוב הגולמי של הגוף. הפסל נמצא במקדש לאל פוסידון בסוניון, כף בקצה הדרומי של אטיקה. הפסל היווני תיאר את העלם כדמות כבדה ומגושמת. אין פרופורציה אחידה בתיאור חלקי הגוף השונים. בייחוד בולט הדבר בתיאור הראש והטורסו (פלג הגוף העליון) הגדולים מדי ביחס לשאר הגוף. הדמות עומדת בתנוחה חזיתית, רגלה האחת צועדת קדימה. עיניי העלם מודגשות יתר על המידה ופיו אטום וחסר הבעה. שיערו המסוגנן והמעוצב יורד על העורף בדומה לתסרוקות הדמויות המצריות. תיאור הגוף אינו נפחי אלא נעזר בחריטת קווים. בייחוד בולט הדבר בעיצוב הצלעות ושרירי הבטן, בתיאור העיניים והגבות ובתיאור פיקות הברך.
"קורוס קרויסוס" (Kroisos), המתוארך לשנות העשרים של המאה השישית לפנה"ס, אשר נמצא באנאוויסוס אשר בדרום אטיקה מציג את סמני ההשפעה המצרית בעיקר בתנוחת הפסל, בעיצוב השיער המסוגנן. לעומת זאת ניתן למצוא בו סממנים של חתירה לתיאור נטורליסטי יותר של הדמות בעיצוב העין ובה מצוין אישון, בצורת העיצוב הטבעית של האוזן, בעיצוב נפחי של הגוף ללא סימונים גרפיים מלאכותיים ועוד. בפסל מופיע "חיוך ארכאי", הבעת פנים לא טבעית הנפוצה בפיסול של תקופה זו. יש הרואים בחיוך זה ניסיון לחתירה לנטורליזם ולהבעה אנושית, לעומת הפיסול המצרי. בתחתית הפסל חקוקה הקדשה אשר מציינת אותו כייצוג של דמות חייל אתונאי: "עצור והבע רחמים ליד הציון של קרויסוס המת, אשר בזעף חזית הקרבות נהרג".
שבירה נוספת של הפיסול החזיתי ניתן למצוא בדמויות "קליאוביס וביטון", זוג פסלים בגובה של כ-2 מטרים המתוארכים לשנת 580 לפנה"ס בקירוב. הפסלים, אשר מקור עשייתם הוא בארגוס, נמצאו בעת חפירה ארכאולוגית בעיר דלפי והם מוצגים כיום במוזיאון הארכאולוגי בה. הפסלים ניצבים כדמויות חזיתיות, רגלם השמאלית מושטת קדימה, בדומה לפסלים המצריים. גופם מוצק ומרובע, ופרטים אנטומיים שונים מופיעים כחריטה על הפסל ולא כפיסול ניפחי. דוגמאות לכך ניתן לראות למשל בעיצוב הברכיים או צלעות הגוף או בתיאור העיניים. פניהן מציגות מבט אטום ובו "חיוך ארכאי". שיערם הוא גושי ומעוצב כדגם, באופן המזכיר את תיאור מצנפת הראש של פסלים מצריים.
ב"קורוס קריטיאס" ("Kritios Boy"), פסל עלם בגובה של 117 ס"מ, אשר נמצא באקרופוליס באתונה והמתוארך לסוף התקופה הארכאית, ניתן לראות את שקיעתה של השפעת הפיסול המצרי על האמנות היוונית. שינוי זה בולט בייחוד בהטיית הראש של הדמות מקו החזית ובכך "שבר האמן על ידי זה את אחד החוקים הקדומים ביותר של האמנות הארכאית ופתח שער לאמנות הקלאסית של המאה החמישית בשלבה הראשון". גם עיצובה האנטומי של הדמות התקדם במידה רבה והמעבר בין חלקי גוף שונים הוא הרמוני ורך יותר. השאיפה לתיאור חי ואנושי התבטאה גם בצביעת הפסל בצבע חום "שזוף" ובשיבוץ עיניים לדמות מחומר נוסף.
עצם העוקץ
עצם העוקץ (TA: Os coccygis; Coccyx), המוכרת גם כעצם הזנב, היא חלקו התחתון ביותר של עמוד השדרה של האדם. העצם מורכבת מכארבע חוליות ששלוש התחתונות מהן התאחו לעצם אחת והיא מופרקת בחלקה העליון עם עצם העצה דרך מפרק סחוסי בעל תנועה מעטה. עצם העוקץ היא שריד לזנב הקיים בחלק מבעלי חוליות ובעוברים אנושיים בשבועות הראשונים לקיומם.
בעצם העוקץ נאחזים מספר שרירים, ביניהם שריר העכוז הגדול ושרירי העוקץ. לאחרונים תפקיד בהפרשת צואה.
מבנה אנטומי
לרוב בנויה עצם העוקץ מארבע חוליות, לעיתים קיימות חמש חוליות או רק שלוש. בשלושת החלקים העליונים של העצם נמצאים שרידים לזיזים רוחביים ולזיזים מפרקיים, ולמבנה של גוף חוליה. החלק התחתון הוא פיסת עצם שאינה מזכירה בצורתה חוליה. בכל החלקים נעדרים מבנים אופייניים לחוליות כגון רגליות, לוחות וזיז קוצי.
חוליית העוקץ הראשונה (Vertebrae coccygeae I) היא הגדולה ביותר ולה מבנה הדומה לחוליית העצה התחתונה, לעיתים היא לא מתאחה עם יתר חלקי עצם העוקץ.
פני העצם
הפן הקדמי של העצם קעור ונושא שלושה חריצים רוחביים המסמנים את אזורי האיחוי של החוליות. העצם פחות קעורה בנשים מאשר בגברים שכן עצם העוקץ היא חלק מפתח האגן התחתון ועל הוולד לעבור דרכו בזמן לידה. בפן הקדמי נאחזים הרצועה הקדמית של העצה והעוקץ והשריר מרים פי הטבעת. הפן הקדמי תומך גם בחלק מהחלחולת.
הפן האחורי של העצם קמור וגם עליו חריצים רוחביים דומים לאלו שבפן הקדמי. לאורך שני צדדיו גבשושיות שהן שרידים לזיזים המפרקיים. הזוג העליון מהגבשושיות גדול במיוחד ומכונה קרני העוקץ (Cornu coccygeum). קרני העוקץ מופרקות עם קרני העצה בדרך המותירה מעבר לשורשי העצב התחתונים של העצה.
אהמט דבוטאולו
אַהמֶט דָבוּטאוֹלוּ (נולד ב-26 בפברואר 1959, בקוניה, טורקיה) הוא פרופסור למדעי המדינה אשר כיהן כראש ממשלת טורקיה בין אוגוסט 2014 למאי 2016. ב-5 במאי 2016 הודיע על התפטרותו מראשות הממשלה, על רקע עימותים עם הנשיא רג'פ טאיפ ארדואן. לפני מינויו לראשות הממשלה כיהן כשר החוץ של טורקיה (מאז 1 במאי 2009 עד אוגוסט 2014) וכיועץ ראשי לראש ממשלת טורקיה ארדואן.
עצם העוקץ
גבולות
לאורך הגבולות הצידיים של עצם העוקץ נמצאות בליטות קטנות, שרידי הזיזים הרוחביים של החוליות. הזוג העליון של הבליטות מכיל את הבליטות הגדולות מכולן, יתר הבליטות קטנות יותר ולעיתים חסרות. לאורך הגבולות נאחזים רצועת העצה והגבשוש, רצועת העצה והקוץ, שריר העוקץ לפני הרצועות ושריר העכוז הגדול מאחוריהן.
אהמט דבוטאולו
ביוגרפיה
דבוטאולו סיים את בית הספר התיכון הבינלאומי "איסטנבול ארקק ליססי" (İstanbul Erkek Lisesi) והוסמך בכלכלה ובמדעי המדינה מטעם אוניברסיטת הבוספורוס (Boğaziçi Üniversitesi) שבאיסטנבול. יש לו תואר שני במינהל ציבורי ודוקטורט במדעי המדינה ויחסים בינלאומיים, גם הם מאוניברסיטה זו. בין השנים 1993–1999 הוא עבד באוניברסיטת מרמרה שבאיסטנבול והיה בה לפרופסור מרצה בשנת 1999. בנוסף, כיהן גם כראש המחלקה ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת בייקנט שבאיסטנבול.
עצם העוקץ
גבולות
החלק התחתון של עצם העוקץ מכונה חוד העוקץ. צורתו מעוגלת ולפעמים חצויה. בחוד נאחז גיד השריר סוגר הטבעת החיצון.
אהמט דבוטאולו
ביוגרפיה
הוא זכה לתואר "שגריר", בהחלטה משותפת של נשיא טורקיה אהמט נג'דט סזר וראש ממשלתה עבדוללה גול, ב-17 בינואר 2003. הוא היה אחד השחקנים המובילים מטעם ממשלת טורקיה ב"דיפלומטיית הדילוגים" במהלך מבצע עופרת יצוקה בשנת 2008.
עצם העוקץ
כאבים באזור עצם העוקץ (coccygodynia)
אנשים הסובלים מכאבים באזור עצם העוקץ מהווים כאחוז מתוך אוכלוסיית הסובלים מהפרעות שריר-שלד. הכאב מקושר לעיתים קרובות עם טראומה, צניחת העצם, רכיבה אינטנסיבית על אופניים או לידה (אצל נשים). הסיבה לכאב יכולה להיות הגורמים המתוארים לעיל, אך קיימת גם תופעה של כאבים בעצם העוקץ שמקורם אינו מזוהה, שגורמת לקשיים טיפוליים אצל מומחים משדות מקצוע רבים.
אהמט דבוטאולו
ביוגרפיה
בינואר 2015 האשים דבוטאולו את ישראל ואת ראש ממשלתה, בנימין נתניהו, בטרור בהתייחסו להשתלטות על המרמרה, בפשעים נגד האנושות במהלך צוק איתן, ובתוקפנות באל-אקצה. הוא הוסיף כי פתרון הבעיה הפלסטינית הכרחי לשם השכנת שלום במזרח התיכון ומיגור הכוחות הקיצוניים.
הוא דובר טורקית, אנגלית, גרמנית, ערבית ומלאית.
טל אביב
טל אביב  (נולד בשנת 1968) הוא צייר, מאייר וקריקטוריסט ישראלי.
קורות חייו
טל אביב נולד בבת ים. לאחר שחרורו מצה"ל למד במחלקה לעיצוב גרפי ב"ויטל" המרכז ללימודי עיצוב ת"א.
משנת 1996 החל לעבוד כמאייר וקריקטוריסט בעיתון "תל אביב" וב"ידיעות אחרונות", עבודותיו התפרסמו מאז בעיתונים ומגזינים כגון: גלובס, מעריב, רייטינג, פורבס, דה מרקר ופנאי פלוס וכן באתרי אינטרנט ובספרים.
אביב מאייר לירחון "הפרקליטים" המופק על ידי לשכת עורכי הדין, בו מוצגים דיוקנאותיהם של "אנשי השנה בעולם המשפט הישראלי".
סגנונו ריאליסטי. במרבית מעבודותיו מופיעות הדמויות כקריקטורות, וניתן לראות את השילוב בין הסגנון הציורי\ צילומי, לבין הסגנון הציורי\ רישומי המשתלבים האחד בשני ומאופיינים במשיכות מכחול גסות ואף בקווי עיפרון.
אביב הציג את יצירותיו במגוון תערוכות בישראל ובעולם.
בין השנים 2002–2006 שימש כסגן יו"ר איגוד הקריקטוריסטים הישראלי, לצדו של מישל קישקה.
קופיף מערבי
קופיף מערבי (שם מדעי: Cephalopachus bancanus; ידוע גם כקופיף הורספילד) הוא מין יחיד בסוגו של טרסיוס. כשאר בני המשפחה, הוא בעל עיניים גדולות, המסייעות לו לתפוס את טרפו בחושך.
מאפיינים
הם בעלי חוש שמיעה וריח מצוינים. משקלם נע בין 85–165 גרם, ואורכם 8–16 ס"מ. האיבר הכבד ביותר בגופם הוא העין, שקוטרה מגיע ל-1.6 ס"מ. זנבותיהם ארוכים ביותר, ואורכם נע בין 13.5-17.5 ס"מ, והם קירחים למעט ציצת שער בקצה. שערם משיי וקטיפתי, וצבעו נע בין חום אפרפר לחום כהה. אוזניהם הרגישות הן דמויות-עטלף וקירחות כמעט לחלוטין. מבנה הרגליים האחוריות שלהם מאפשר להם קפיצות מרשימות - עד 2 מטר למרחק ועד מטר וחצי לגובה.
הקופיף המערבי הוא מונוגמי. תהליך החיזור מתחיל בקריאה גבוהת-צליל שמשמיעה הנקבה בעת שהיא מוכנה להזדווג. לאחר שמגיע זכר מתאים, מתחיל מחול חיזור הכולל מרדף זה אחר זה והשמעת קולות רכים. ההזדווגות מתבצעת בדממה מוחלטת.
ההריון נמשך חצי שנה (תקופה ארוכה באופן חריג עבור יצור כה קטן), ומסתיים בלידת ולד יחיד, פקוח-עיניים, בעל פרווה ועצמאי, שמשקלו כרבע ממשקל אמו. בעת הציד, האם משאירה את הצאצא בתוך צמחייה עבותה, ומתקשרת איתו בצעקות ובקולות גבוהי-צליל. הצאצא מסוגל לצוד בגיל 42 יום, ואז מתחילה גם גמילתו מחלב אמו. למרות הקשר ההדוק בין ההורים, לא תועדה עזרה של האב בגידול הצאצאים, וכל עומס הטיפול מוטל על האם. הצאצאים מגיעים לבגרות מינית בגיל שנה, ובגיל זה הזכרים עוזבים את משפחת הוריהם. הנקבות נשארות בה מעט יותר, אך שניהם נוטים להישאר בקשר עם הוריהם.
קופיפים אלו הם טריטוריאליים, ולכל משפחה יש טריטוריה של 10–20 דונמים. בכל יום הם ישנים באתר אחר בטריטוריה שלהם - לרוב בישיבה זקופה. כאשר יורד הלילה הם מתעוררים ויוצאים לציד.
שמיעתם הרגישה של קופיפים אלו מאפשרת להם לצוד בהסתמך על השמיעה בלבד, ואכן פעמים רבות הם עוצמים את עיניהם מיד לפני תקיפת הטרף - כנראה כדי להגן על העיניים הענקיות. הם קופצים על טרפם, תופסים אותו ומכים אותו מספר פעמים בראשו על מנת להורגו, ואז מסתלקים למקום מוגן, בו יאכלו אותו - ראשו ראשון. כאשר הם מבחינים בטורף, הם עוצמים את עיניהם הענקיות ומחכים, עד שהטורף מגיע אליהם. אז הם פוקחים את עיניהם וחושפים את שיניהם, במטרה להפחידו.
כל הקלפים
כל הקלפים הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית עפרה חזה, מתוך אלבומה האחד עשר, ימים נשברים. השיר יצא לאור בנובמבר 1986 ביחד עם השיר "ליידי", כסינגל הרביעי מתוך האלבום, על ידי חברת התקליטים הד ארצי.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד של רשת ג'.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי עפרה חזה והופק על ידי יזהר אשדות, בדומה לשאר שירי האלבום ימים נשברים. השיר נכנס אל המקום ה-23 במצעד שירי סוף השנה של רשת ג'.
ב-5 באפריל 2000, יצא אלבום האוסף מנגינת הלב, בו נכלל השיר.
וידאו קליפ
הוידאו קליפ המלא של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של כאן מוזיקה ב-24 באוקטובר 2011. בתחילת הקליפ, ניתן לראות מסכת שבט אינדיאנית מונחת על ערמת חציר. בהמשך, ניתן לראות את חזה מתיישבת, תוך שהיא שרה את השיר.
הקליפ נלקח מתוך תוכנית הטלוויזיה הישראלית "זהו זה!".
בן-עמי שרפשטיין
בן-עמי שרפשטיין (Scharfstein; 12 באפריל 1919 – 12 בדצמבר 2019) היה חוקר פילוסופיה ישראלי, פרופסור בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, חתן פרס ישראל לשנת ה'תשס"ה (2005).
ביוגרפיה
שרפשטיין נולד בשנת 1919 בניו יורק, בן למהגרים מפולין. אביו, צבי שרפשטיין, היה מורה וסופר. בבעלות המשפחה הייתה הוצאה לאור (הוצאת "שילה"), שבה החל בן-עמי לעבוד בהיותו נער. בשנת 1939 קיבל תואר בוגר בספרות עברית מבית הספר ללימודים מתקדמים בחינוך יהודי שבברוקלין קולג' (ניו יורק). ב-1940 קיבל תואר שני בפילוסופיה מאוניברסיטת הרווארד, וב-1941 קיבל תואר בוגר בחינוך יהודי מבית הספר ללימודים מתקדמים בחינוך יהודי. בשנת 1942 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קולומביה. בין השנים 1941 ל-1949 היה מרצה בברוקלין קולג', ולאחר מכן בשנים 1949–1950 היה מרצה באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1950 עלה לישראל. בין 1950 ל-1951 היה מורה בבית הספר הריאלי בחיפה, ובין 1953 ל-1954 היה מרצה במכללת האנטר. לאחר מכן התמנה לפרופסור באוניברסיטת יוטה. שרפשטיין היה המורה הראשון לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב בראשית ימיה, עת שכנה באבו כביר; הוא החל ללמד משנת 1955, היה מקימו של החוג לפילוסופיה ועמד בראשו במשך שנים רבות. ב-1958 התמנה לפרופסור חבר, ב-1976 לפרופסור מן המניין וב-1988 יצא לגמלאות כפרופסור אמריטוס. בין השנים 1970 ל-1976 היה עורך שותף של "קשת" – רבעון לספרות, עיון וביקורת.
נפטר בשנת 2019, בגיל מאה.
פאג
פאג הוא כלב בעל פרצוף פחוס וגוף קטן. הפאג מוגדר ככלב לוויה. המילה "פאג" מגיעה כנראה מן המילה האנגלית Pugg, במובן של חיבה, שפירושה "קופיף" או "שדון קטן" (פוק). שמות נוספים לכלב הפאג הם מופס, פוגו, קארלי, בולדוג הולנדי ומיני-מסטיף.
היסטוריה
מקורו של הגזע בסין, שם פותח לפני מאות שנים, ככלב שעשועים לקיסרים משושלת צ'אנג, והוכר כגזע בשנת 400 לפני הספירה. לאחר מכן הגיע לאירופה בערך במאה ה-15 והפופולריות שלו רק עלתה. רבים מבני האצולה ואף אנשים ידועים כמו מארי אנטואנט, וז'וזפין דה בוארנה, אשתו של נפוליאון, גידלו להנאתם פאג.
טיפול בפאג
פרוותו של הפאג קצרה ועורו מלא בקמטים וקפלים ולכן יש לנקות פעם בשבוע את הקפלים בעזרת צמר גפן. ללא טיפול זה, הפאג יסבול מבעיות עור ובעיות עיניים. לפאג יש עיניים בולטות, מה שגורם לדלקות ומחלות עיניים שונות.
הטיולים עם הפאג צריכים להיות קצרים במיוחד בימים חמים ויש לשים לב לקצב הנשימה של הפאג. אם הפאג מתנשם במהירות יש להאט את קצב ההליכה. הפאג מתקשה להוציא את הלשון החוצה ולנשום מהר, ולכן חייב מקום מוצל וקריר בימים חמים.
הפאג אף ידוע בנטייתו לעודף משקל ולהשמנה. על מנת לשמור על בריאות הפאג יש להקציב לו מנת אוכל קבועה ולא לחרוג ממנה על מנת לשמור על בריאותו ולמנוע מחלות.
תקיפה אווירית
תקיפה אווירית (באנגלית: Air Strike) היא פעולת תקיפה המבוצעת על ידי כלי טיס. תקיפות אוויריות יכולות להתבצע באמצעות ספינות אוויר, בלונים, מטוסי קרב, מפציצים, מסוקי קרב וכלי טיס בלתי מאוישים. אין הכוונה למתקפה אווירית כוללת, ובשימוש פופולרי הכוונה במונח זה היא לתקיפה טקטית (בקנה מידה קטן) על מטרה קרקעית או ימית. כלי נשק המשמשים לתקיפות אוויריות יכולים להיות תותחי מטוסים, טילי אוויר-קרקע, טילי שיוט, טילים בליסטיים ופצצות מסוגים שונים (פצצות שימוש כללי ופצצות מונחות). לאחר תקיפה אווירית נהוג לבצע הערכת נזקי לחימה (BDA).
תחילת התקיפות האוויריות
ב-1 בנובמבר 1911, במסגרת המלחמה האיטלקית-עות'מאנית הטיל הסגן האיטלקי ג'וליו גבוטי ארבע פצצות על שני בסיסים בטורקיה ובלוב, ובכך ביצע את התקיפה האווירית הראשונה בעולם. במהלך מלחמת העולם הראשונה הורחב השימוש בלוחמה אווירית. לדוגמה, בקרב על נוב שפל בשנת 1915, הטילו הבריטים פצצות על הרכבות הגרמניות. הפשיטה האווירית הראשונה בקנה מידה גדול התרחשה מאוחר יותר באותה שנה כאשר לונדון הופצצה על ידי 15 ספינות צפלין שונות במהלך הלילה.
מלחמת העולם השנייה
אף על פי שתקיפות אוויריות נעשו נפוצות במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוסיף מילון אוקספורד את המונח "תקיפה אווירית" רק במהלך מלחמת העולם השנייה. במהלך מלחמת העולם השנייה תקיפות אוויריות - ובהן הפצצות שטיח על ערים, מרכזי תעשייה ותשתיות - נעשו נפוצות מאוד והיוו חלק חשוב בלחימה. לדוגמה: הבליץ על לונדון והפצצת דרזדן.
מלחמת העולם השנייה ראתה גם התפתחות בתחמושת מונחית מדויקת, אשר הייתה בשימוש מוצלח על ידי הגרמנים, ותרמה למודרניזציה של התקיפות, שהפכו מדויקות יותר. לא ניתן להפריז בחשיבות התפתחות זו: לפי נתונים סטטיסטיים, למעלה ממאה פשיטות היו נדרשות כדי להשמיד יעד טקטי במלחמת העולם השנייה; במלחמת המפרץ פרסם חיל האוויר האמריקאי תמונות של פצצות הפוגעות ביעד במדויק וכמעט ללא נזק לסביבה. כיום עושות מדינות מפותחות מאמצים למנוע פגיעה בסביבת המטרות.
המלחמה הקרה
במהלך מלחמת וייטנאם הותאמו תקיפות האוויר למטוסים, כמו ה-F-100 סופר סייבר, A-4 סקייהוק, מקדונל דאגלס F-4 פנטום ועוד. כלי טיס אלה יכלו לטוס מהר יותר, לשאת יותר תחמושת ולהגן על עצמם טוב יותר לעומת ה-P-51 מוסטנג וווט F4U קורסייר שלחמו במלחמת קוריאה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, בעקבות שימוש מוצלח ב-F-4 פנטום לתקיפה והפצצה, מטוסי קרב רבים, שהחלו כמטוסי יירוט, הותאמו לתצורת מטוס קרב-הפצצה, ושימשו הן כמטוסי יירוט והן כמטוסי הפצצה. ומאוחר יותר פותחו מטוסי קרב רב-משימתיים שנועדו לביצוע מספר תפקידים בהם יירוט וקרבות אוויר לצד תקיפה אווירית, הפצצת מטרות קרקע ושיגור חימוש מונחה מדויק (חמ"ם). דוגמה למטוס כזה הוא ה-F-16 פייטינג פלקון.
ניתן לבצע תקיפות אוויריות אסטרטגיות גם ללא מלחמה כוללת. לדוגמה, מבצע אופרה של ישראל להשמדת הכור העיראקי הביא לביקורת עולמית, אך לא הוביל למלחמה. דוגמה כזו של תקיפה יצרה שאלות חדשות באשר למשפט הבינלאומי.
המאה ה-21
במאה ה-21 רוב התקיפות האוויריות מבוצעות על ידי חימוש מונחה מדויק על-מנת לשפר את האפקטיביות של התקיפות, להגדיל את הסיכוי לפגיעה מדויקת במטרה ולהפחית את הנזק האגבי לבלתי מעורבים (בעיקר כאשר ארגוני טרור ממקמים מטרות צבאיות בתוך אוכלוסייה אזרחית המשמשת כמגן אנושי). מאחר שטיל אוויר-קרקע יקר מאוד פותחו מערכות הנחיה לפצצות שימוש כללי (כגון JDAM ו-SPICE) שהופכות אותן לנשק מדויק בעלות סבירה.
בתחילת המאה ה-21 ביצעה ישראל (באמצעות חיל האוויר הישראלי) מספר רב של תקיפות אוויריות נגד אויביה, כחלק ממלחמתה בטרור הפלסטיני ובסכסוך האיראני-ישראלי. התקיפות הללו כוללות מאות סיכולים ממוקדים נגד מחבלים פלסטינים ואיראניים, הפצצת תשתיות טרור ברצועת עזה, השמדת הכור הגרעיני בסוריה, תקיפת מספר רב של משלוחי נשק וטילים לחזבאללה והפצצת תשתיות צבאיות של איראן בסוריה. בתקיפות אלו נהרגו מאות עד אלפי מחבלים והושמדו אמצעי לחימה רבים.
תקיפות אוויריות ומלחמה בטרור
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 מתבצעות תקיפות אוויריות רבות נגד ארגוני, תשתיות ופעילי טרור לצורך לוחמה בטרור. הסיבה לכך היא העליונות האווירית המוחלטת שיש למדינות על פני ארגוני טרור שלרוב חסרים כלי טיס או סוללות הגנה אווירית. דבר זה מאפשר פגיעה ודאית בארגוני הטרור ותשתיות טרור ללא סיכון של ספיגת אבדות, בניגוד לפשיטה קרקעית.
ישראל שיכללה את התקיפות האוויריות נגד ארגוני טרור, תשתיות טרור ופעילי טרור לדוקטרינת הסיכול הממוקד: חיסול כירורגי של פעילי טרור ומחבלים בכירים באמצעות ירי חימוש מונחה מדויק מהאוויר. הסיכולים הממוקדים הגיעו לשיאם בתקופת האינתיפאדה השנייה (ובשנים 2001–2009 ברצועת עזה), ובהתחלה לוו בלא מעט נפגעים אזרחיים, דבר שגרם להם להיות שנויים במחלוקת. בהמשך הם השתכללו והתעדנו ויחס הנפגעים עמד על 30 מחבלים הרוגים על כל אזרח שנפגע.
גם כיום (המאה ה-21), תקיפה אווירית של תשתיות טרור - כגון מפקדות, מחסני אמל"ח ומחנות אימונים - היא כלי רווח בארסנל של מדינות המערב וישראל בפרט, נגד ארגוני הטרור.
הרג בלתי-מעורבים
תקיפות אוויריות גורמות לעיתים למותם של בלתי-מעורבים, כולל אזרחים. החוק הבינלאומי קובע את עקרונות הצורך, ההבחנה והמידתיות הצבאית. עקרונות אלה מדגישים כי יש לתקוף מטרות צבאיות, והפגיעה הנגרמת ליעדים שאינם לוחמים צריכה להיות מידתית.
סטיב ג'ובס (סרט)
סטיב ג'ובס (באנגלית: Steve Jobs) הוא סרט ביוגרפי אמריקאי שיצא לאקרנים באוקטובר 2015, המבוסס על חייו של מייסד אפל, סטיב ג'ובס, ובכיכובו של מייקל פסבנדר. הסרט בוים על ידי דני בויל ונכתב על ידי אהרן סורקין.
תקציר עלילה
הסרט מגולל את סיפורו של מייסד חברת "אפל" סטיב ג'ובס (מייקל פסבנדר), ומתמקד בדקות ובהשתלשלות האירועים שקדמו להשקות המשמעותיות בחייו. הוא חושף את מערכות היחסים המרכזיות והמורכבות לאורח הדרך עם שותפיו סטיב ווזניאק (סת' רוגן), מנהלת השיווק של אפל ג'ואנה הופמן (קייט וינסלט), וכן עם בתו ליסה, אליה התכחש בשנותיה הראשונות. עלילת הסרט מציגה גם את אישיותו, שתוארה כגאונית, אך גם דורסנית וחסרת פשרות מאידך, יחד עם החיבורים שערך בחייו. הסרט חושף את ההשקות המרכזיות בהיסטוריה של החברה: השקת מחשב ה"מקינטוש" בשנת 1984, אירוע החברה "NeXT" (אותה ייסד) בשנת 1988, והשקת מחשב ה-"iMac" בשנת 1998.
קישורים חיצוניים
ביקורות:
גוראן ירטין
גוראן ירטין (במונטנגרית: Горан Јеретин; נולד ב-17 בספטמבר 1979 בניקשיץ', מונטנגרו, יוגוסלביה) הוא כדורסלן עבר מונטנגרי ששיחק בעמדות הרכז והקלע. גובהו 1.92 מטר.
קריירה
את דרכו בכדורסל, החל ירטין בקבוצות הילדים והנוער של המועדון איבון ניקשיץ'. בשנת 1997 עלה לקבוצה הבוגרת ושיחק בה במשך שנתיים שלאחריהן הועבר לקבוצת פרימוריה. לאחר עונה לא מוצלחת בפרימוריה, שב לניקשיץ' לעונת התחשלות. לקראת עונת עבר לקבוצת הצמרת לובצ'ן צטיניה ובסיום העונה, יצא לראשונה ממונטנגרו וחתם בקבוצה הסרבית, הכוכב האדום בלגרד. בעונתו הראשונה בכוכב האדום, קיבל ירטין דקות משחק מועטות, אך בעונת הפך לאחד השחקנים הבולטים בקבוצה. הוא הוביל את הכוכב האדום לזכייה בגביע הסרבי-מונטנגרי ואף נבחר ל-MVP של משחק הגמר. גם במשחקי גביע יול"ב הציג יכולת טובה וקבע ממוצעים של 12.3 נקודות ו-5 אסיסטים למשחק, אך קבוצתו הודחה כבר בשלב הבתים. ירטין נפצע באחד ממשחקי קדם העונה של עונת ונעדר למספר שבועות בפתיחת העונה. הוא שב לשחק במשחק גביע יול"ב נגד נאפולי, וקלע 8 נקודות ב-10 דקות משחק.
עונת הייתה אחת הטובות בקריירה של ירטין. יחד עם מילאן גורוביץ', הוא הוביל את הכוכב האדום לרבע גמר גביע יול"ב עם ממוצעים של 7.3 נקודות ו-4 אסיסטים למשחק וזכה עם הקבוצה פעם נוספת בגביע המונטנגרי-סרבי. בסיום העונה עבר לדינמו סנקט פטרבורג הרוסית, לאחר ארבע שנים מוצלחות במיוחד בסרביה. למרות שהגיע לסנקט פטרבורג על מנת להוות גורם משמעותי בקבוצה לא קיבל דקות משחק משמעותיות והיה לשחקן משני ברוטציית הקבוצה ולכן החליט לשוב לארץ מולדתו וחתם בבודוצ'נוסט פודגוריצה. במשך כחצי עונה בה שיחק בבודוצ'נוסט הציג יכולת מצוינת ואף נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של הליגה האדריאטית לשנת 2007.
בעקבות יכולתו בבודוצ'נוסט הוחתם ירטין במהלך חודש מרץ 2007 בקבוצת היורוליג מכבי תל אביב. לאחר תקופה קצרה בה התאקלם בקבוצה, הפך ירטין לשחקן משמעותי ברוטציה של מכבי, אך לאחר שזו הודחה מהיורוליג על ידי צסק"א מוסקבה ומקומה כמובילת הליגה בעונה הסדירה הובטח, דקותיו התמעטו באופן משמעותי. אף על פי כן, היה גורם מכריע בזכייתה של מכבי באליפות המדינה במשחק הגמר מול הפועל ירושלים.
בעונת שיחק באלבה ברלין הגרמנית, לאחר מכן שיחק עונה אחת בבי.סי. קייב האוקראינית. בתחילת עונת שיחק בלימסול הקפריסאית, אך במהלך העונה שב לבודוצ'נוסט פודגוריצה, אך שוב לא הסתדר בקבוצה ולכן עבר לטורקיה וחתם בטורק טלקום אנקרה.
עם התפרקותן של סרביה ומונטנגרו למדינות נפרדות, הוקמה נבחרת מונטנגרו בכדורסל וירטין היה מהראשונים שהוזמנו אלייה ושיחק בה עד לפרישתו.
End-of-file
ערכו הממשי של EOF הוא מספר שלילי תלוי מערכת הפעלה, בדרך כלל 1-, ערך שמובטח כי אינו זהה לאף תו תקף אחר.
התו ה-26 ב-ASCII משמש כ-EOF בהקשרים רבים. את התו ניתן להפיק באמצעות לחיצה על ctrl+z.
חלל תהודה
חלל תהודה הוא חלל סגור (או כמעט סגור) שאפשרי בו קיום של גלים עומדים מסוימים, כגון גלי קול או גלים אלקטרומגנטיים. חלל התהודה מגביל את אורכי הגל האפשריים לערכים מסוימים שתלויים בצורה הגאומטרית של חלל התהודה.
הגבלה של אורך הגל
חלל התהודה הפשוט ביותר שניתן לשקול הוא מיתר אלסטי, שהוא מעין אידיאליזציה נטולת חיכוך של מיתר של כלי נגינה כגון גיטרה. נניח כי המיתר נמתח מהנקודה \ x=0\ לנקודה \ x=L\. בנקודות הקצה המיתר קשור ולכן שם לא תיתכן תנודה. אם הגל העומד הוא מהצורה, מתחייב שהפונקציה הזו תתאפס בשני הקצוות. הדרישה המתמטית היא, וזה מגביל את ה-k האפשריים לערכים , ולכן לאורכי גל מסוימים.
מאחר שהתדר \omega קשור למספר הגל \ k דרך מהירות הגלים, הרי שגם רק תדרים מסוימים אפשריים.
רופקונד
אגם רופקונד (Roopkund, מכונה אגם המסתורין או אגם השלדים) הוא אגם קרחוני קטן בקצה הרי ההימלאיה במדינת אוטראקהאנד בהודו, הרחק מיישוב אנושי. הוא שוכן בגובה של 5,029 מטר על מורדות הר טרישול, מוקף סלעים ואבנים. עומק האגם כ-3 מטר, וקוטרו, המשתנה בין הקיץ לחורף, אינו עולה על 40 מטר. בקרקעית האגם הרדוד ובשוליו נמצאים שרידים של מאות שלדים אנושיים, שנראים במים הצלולים במהלך חודש אחד כשהקרח והשלג נמסים. לפי הערכות יש ברופקונד בין 600 ל-800 שלדים. לצד השלדים פזורים שרידים של חפצים שונים כגון כלי עץ, כפכפי עור וטבעות.
מחקר השלדים
השלדים התגלו בשנת 1942 על ידי סייר טבע מטעם הבריטים בשמורה הלאומית נאנדה דווי, בעת שהוא תר אחרי עשבי הימלאיה נדירים. בתקופה זו הודו הייתה עדיין קולוניה בריטית, והבריטים שהשתתפו באותה זמן בצד השני של העולם במלחמת העולם השנייה, חשדו שהשלדים הם של חיל חלוץ יפני שביקש לפלוש להודו. אך נמצא שהשלדים מבוגרים מכדי להיות חיילים יפנים והיו ביניהם נשים.
בשנות 1950 ערך המכון ההודי למחקר אנתרופולוגי מחקר על השלדים, ודוגמאות של הממצאים מוצגים במוזיאון האנתרופולוגי של הודו בדהראדון. המחקר גילה שלרבים מהאנשים היה סדק גדול בקודקוד הגולגולות, שאובחן על ידי החוקרים כסיבת המוות, ונראה שנגרם על ידי מכה חזקה מעצם עגול שניחת מלמעלה על הראש. השלדים נראו טריים למדיי, אך דגימות שנשלחו לאוניברסיטת אוקספורד לצורך תיארוך פחמן-14, קבעו שמועד המוות היה בסביבות שנת 850 לספירה. השערת החוקרים הייתה שהאנשים היו עולי רגל והם נקלעו למטח של אבני ברד גדולות באופן יוצא דופן באזור החשוף. בפולקלור המקומי יש הד לברד שקטל עולי רגל - ההר נאנדה דוי מקודש לאלה נאנדה דווי, ובשירים ובסיפורים המקומיים מסופר על מלך שעלה לרגל למקדש שעל ההר, איתו הייתה מלכתו, ובפמלייה היו נשים שחוללו לפניו. התנהגותו של המלך עוררה את זעפה של נאנדה דווי, והיא המטירה על קבוצת המאמינים ברד ממית. מנגד הועלו תיאוריות אחרות, למשל שאלה חיילים טיבטים או סוחרים, והועלו תיאוריות לגבי סיבת המוות.