cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שיגור רקטות פלסטיניות לעבר ישראל
לבנון
אחרי גירוש אש"ף מלבנון התבססו בדרום לבנון ארגוני טרור שיעיים כאשר הבכיר שבהם הוא חזבאללה, שפעל כארגון שליח של איראן. מאז סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 ירה חזבאללה רקטות לעבר צפון ישראל, כאשר מדי פעם גם ארגוני טרור פלסטיניים היושבים בלבנון ומשתפים פעולה עם החזבאללה כגון החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית יורים רקטות על קריית שמונה, מטולה ונהריה. במשך שנים ירי הרקטות הלבנוני היה חלק משגרת החיים בישראל וגרם לנפגעים ונזק רב. ירי הרקטות הוביל למספר מבצעים גדולים של צה"ל בלבנון. מאז מלחמת לבנון השנייה (2006) ירי הרקטות הלבנוני על ישראל הצטמצם במידה ניכרת.
ב־6 באפריל 2023, במהלך חג הפסח נורה מטח של 37 רקטות ופצמ"רים מלבנון לעבר הגליל המערבי ומטולה. המטח היה המטח הגדול ביותר של רקטות ששוגרו מלבנון אל עבר ישראל מאז סוף מלחמת לבנון השנייה.
ג'ו לומברדו
ג'וזף מייקל לומברדו (באנגלית: Joseph Michael Lombardo; נולד ב-8 בנובמבר 1962) הוא פוליטיקאי אמריקאי ולשעבר איש אכיפת החוק, המכהן כמושל נבדה ה-31 מאז שנבחר לתפקידו בבחירות 2022. לומברדו, חבר המפלגה הרפובליקנית, כיהן בעבר כשריף של מחוז קלארק בו שוכנות הערים לאס וגאס ונבדה.
ביוגרפיה
לומברדו, בנו של יוצא חיל האוויר של ארצות הברית, נולד בסאפורו שביפן. הוא חי ביפן למעלה מעשור לפני שעבר ללאס וגאס ב-1976. בשנת 1980 השלים את לימודיו התיכוניים בתיכון רנצ'ו. לומברדו למד באוניברסיטת נבדה בלאס וגאס, שם השלים לימודי תואר ראשון בהנדסה אזרחית ותואר שני במדעי ניהול משברים. במהלך 2006 היה לבוגר המחזור ה-227 של אקדמיית ה-FBI הלאומית. בתום לימודיו התיכוניים התגייס לצבא ארצות הברית, שם שירת במשמר הלאומי של נבדה ובשירות המילואים של הצבא האמריקאי, וב-1986 השתחרר מהצבא.
בשנת 1988 הצטרף לומברדו למשטרת המטרופולין של לאס וגאס כשוטר. במרוצת השנים התקדם בסולם הדרגות: ב-1996 הגיע לדרגת סמל, ב-2001 ללוטננט וב-2006 קודם לדרגת קפטן. בשנת 2011 התמנה לעוזר שריף. בתפקיד זה היה אחראי על קבוצת שירות אכיפת החוק במשרד שריף מחוז קלארק, שכללה את היחידות האחראיות על שירותי לוגיסטיקה, טכנולוגיית מידע, מערכות רדיו ותקנים מקצועיים. בשנים 2007–2014 היה לומברדו חבר במועצת המנהלים של משטרת המטרופולין של לאס וגאס. הוא פרש מהמשטרה לאחר 26 שנות שירות ועזב את מועצת המנהלים של המשטרה ב-2014 לאחר שנבחר לשריף.
ב-4 בדצמבר 2013 הכריז לומברדו על מועמדותו לתפקיד שריף מחוז קלארק. הוא ניצח בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית והביס בדוחק את המועמד הדמוקרטי קפטן בדימוס לארי ברנס, ביום בחירות 2014. לומברדו נכנס לתפקידו ב-5 בינואר 2015. כשריף, לומברדו היה מפקד משטרת המטרופולין של לאס וגאס, סוכנות אכיפת החוק המשולבת של עיריית לאס וגאס ומחוז קלארק וסוכנות אכיפת החוק הגדולה ביותר בנבדה. בראשית כהונתו החל בביזור פעולות הבילוש של משטרת המטרופולין של לאס וגאס, והעביר את האחריות על הבילוש מיחידות המתמקדות בפשעים מוגדרים לשמונה מפקדות שונות לפי מיקומן הגאוגרפי. כשריף פיקח לומברדו על חקירת הטבח בסטריפ של לאס וגאס, אירוע הירי ההמוני הקטלני ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
ב-28 ביוני 2021 הכריז לובמרדו על מועמדותו לתפקיד מושל נבדה בבחירות 2022. הוא זכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית ב-14 ביוני 2022 עם 38.3% מהקולות, והביס 11 מועמדים אחרים בהם הסנאטור לשעבר דין הלר. המירוץ בין השניים בבחירות הכלליות היה צמוד ביותר, ורק כעבור ימים אחדים הוכרז לומברדו כמנצח בבחירות משגבר בקושי על המושל המכהן סטיב סיסולאק. זכייתו של לומברדו הייתה הניצחון היחיד של הרפובליקנים בבחירות לתפקידי המושל ב-2022, והפעם הראשונה מאז הפסדו של מושל אילינוי פאט קווין בה מושל דמוקרטי הפסיד בבחירות לכהונה שנייה.
לומברדו הושבע לתפקידו ב-2 בינואר 2023.
סן מרינו במשחקים הפאראלימפיים
סן מרינו השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים לונדון (2012), כששלחה למשחקים ספורטאי יחיד. במשחקי החורף לא נטלה סן מרינו חלק מעולם.
המתחרה אותו שלחה סן מרינו, כריסטיאן ברנארדי, התחרה בתחרות הדיפת כדור ברזל אך לא הצליח להגיע להישגים ספורטיביים משמעותיים, וסיים אחרון במקצה שלו עם תוצאה של 4.54 מטרים בלבד.
אלברט מוספיה
ביוגרפיה
מוספיה נולד בבלגרד אשר בממלכת יוגוסלביה, למשפחה שמקורה בסקופיה וסרייבו. בתקופת השואה נמסר אלברט לדודתו שהייתה נשואה בנישואי תערובת לנוצרי. דודתו מילטה אותו מבלגרד והוא מצא מסתור במרתפו של מנזר. אמו נרצחה כאשר הייתה בחודש התשיעי להריונה. לאחר כינון מדינת ישראל, עלה לישראל בשלהי 1948 במסגרת עליית הנוער ביחד עם אביו, ניצול מחנה ההשמדה אושוויץ. את שירותו הצבאי החל בחטיבת הצנחנים ולאחר מכן עבר למשמר הגבול ולמשטרת ישראל.
בהמשך היה מפקד המחוז הצפוני (1989–1993). לאחר פרישתו מונה על ידי השר לביטחון פנים משה שחל לנציב קבילות שוטרים וסוהרים (1995–1999).
בשנת 2007 נפטר, בגיל 71, לאחר תקופה ממושכת של מחלת אלצהיימר ומחלת הנפילה. מוספיה נטמן בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
אלפא רומיאו ג'וליה GT
אלפא רומיאו ג'וליה GT (באיטלקית: Alfa Romeo Giulia GT ) היא מכונית בתצורת קופה בעלת 2 דלתות, אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב האיטלקית אלפא רומיאו בין השנים 1964–1976.
Deck Nine
Idol Minds בע"מ (החל מ-2017 מוכרת בתור Deck Nine) היא חברת פיתוח משחקי וידאו אמריקאית שממוקמת בוסטמינסטר, קולורדו. הסטודיו נוסד ב-31 במרץ 1997 על ידי מארק ליונס, שכיום (2017) עומד בתור נשיא ומנהל טכנולוגיות ראשי של החברה.
היסטוריה
Idol Minds נוסדה על ידי המתכנת מארק ליונס ב-31 במרץ 1997 לאחר שעבר עם משפחתו מקליפורניה לקולורדו. במקור משרדי החברה היו ממוקמים בעיר בולדר, אך ב-2003 משרדי החברה עברו לעיר לואיסוויל ולאחר מכן ב-2015 לוסטמינסטר. החברה התפרסמה בעקבות שחרורו של המשחק Pain ב-29 בנובמבר 2007 אשר משתמש בפיזיקת בובה (Ragdoll). המשחק הפך "למשחק המורד ביותר" ברשת ה-PlayStation Network לשנת 2008. ב-21 באוקטובר 2009 דווח כי Idol Minds ביצעה סדרה של פיטורים של 26 מתוך 46 עובדי החברה. אחד מעובדי החברה ציין כי קיצוץ תקציבים מצד המפיצה של המשחק Pain, Sony Interactive Entertainment, היא הסיבה העיקרית להפחתת צוות העובדים.
אלפא רומיאו ג'וליה GT
אלפא רומיאו ג'וליה GT
דגם ה- "2000 GT veloce coupé" יוצא לארצות הברית, נמכרו בארצות הברית 6,337 יחידות. תאוצת הדגם "2000 GT veloce coupé" ממהירות של 0–100 קמ"ש היא 7.2 שניות.
Deck Nine
היסטוריה
ב-7 ביוני 2011 בכנס ה-E3 של אותה שנה, חברת Sony Computer Entertainment הכריזה על משחק חדש "תפקידים-פעולה בסגנון דיאבלו" בשם Rain אשר תוכנן לצאת ל-PlayStation Vita ול-PlayStation 3 ולהיות מפותח על ידי Idol Minds, בשיתוף עם SIE San Diego Studio. לאחר מכן ב-13 בינואר 2012 שמו שונה ל-Warrior's Lair וב-2 באפריל באותה השנה, Idol Minds זנחה את פיתוח המשחק. Warrior's Lair לבסוף בוטל ביולי 2013.
אלפא רומיאו ג'וליה GT
אלפא רומיאו ג'וליה GT
דגם ה"אלפא רומיאו ג'וליה GT" שווק בישראל.
Deck Nine
היסטוריה
ב-31 במאי 2017, הסטודיו הכריז כי הוא עובר להתמקד בפיתוח משחקים מבוססי סיפר וכן שינה את שמו המסחרי ל-Deck Nine. החברה אמרה כי "תוספת חדשה לכותר שזכה לשבחים ממבקרים" כבר נמצאת בפיתוח. יום לאחר מכן, ב-1 ביוני 2017, תמונות רבות על פריקוול לכאורה למשחק ההרפתקאות משנת 2015, Life Is Strange דלפו לרשת מאתר החברה. ההדלפה הפתיעה עיתונאים כי משחק ההמשך, Life Is Strange 2, כבר הוכרז חודש קודם לכן שהוא נמצא בפיתוח על ידי Dontnod Entertainment, היוצרים של הסדרה. ב-11 ביוני 2017, במסיבת העיתונאים של מיקרוסופט ב-E3 2017, מפיצת המשחק Life Is Strange, Square Enix הכריזה כי המשחק שנמצא בפיתוח על ידי Deck Nine הוא Life Is Strange: Before the Storm. הפרק הראשון מתוך השלושה של Before the Storm שוחרר ב-31 באוגוסט 2017.
בית הסוהר השרון
בית הסוהר השרון הוא בית סוהר של שירות בתי הסוהר שהוקם במצודת טגארט ששימשה בתקופת המנדט את משטרת הרוכבים הבריטית. בית הסוהר הוא חלק ממתחם השרון הכולל עוד 3 בתי סוהר: בית המעצר הדרים, בית הסוהר רימונים ובית הסוהר אופק. בית הסוהר השרון הוא הוותיק ביותר במתחם, ונקרא בעבר כלא תל מונד.
מיקום
"בית הסוהר השרון" שוכן בצד כביש 4 סמוך לצומת תל מונד, שמו הקודם "כלא תל מונד" היה הראשון מבין 4 בתי הסוהר במתחם השרון, הכולל גם את בית המעצר הדרים, בית הסוהר רימונים ובית הסוהר אופק.
ארגון בית הסוהר
אוכלוסיית בית הסוהר מגוונת והיא כוללת אסירים פליליים (כולל שוהים בלתי חוקיים) ואסירים ביטחוניים. האגפים בבית הסוהר מדורגים לפי שלבי התקדמות. צוות מקצועי משבץ את האסירים לאגפים השונים, בהתאם לתפקודם ולמאפייניהם.
המערך הטיפולי שם דגש על גמילה מסמים, ומתמקד במתן טיפול לאסירים הרוצים להיגמל. במסגרת בית הסוהר פועל אגף השיקום המיועד להכנת האסיר לקראת שחרורו, כאשר הדגש הוא העברת האחריות לאסיר, אשר יוצא בבוקר לעבודה מחוץ לכותלי בית הסוהר וחוזר אחר הצהרים להמשך טיפול בקבוצות ובטיפול פרטני.
בבית הסוהר קיימים מספר מפעלים יצרניים המעסיקים כ־100 אסירים בתמורה לתגמול כספי.
סגל בית הסוהר כולל כ-260 אנשי צוות ובהם אנשי מנהלה, ביטחון וטיפול.
היסטוריה
עם הקמת המדינה הוחלט להקים מתקן כליאה מרכזי ב"כלא תל מונד" (שמו הקודם של בית הסוהר השרון), ואכלוס האסירים הראשוני בכלא היה בשנת 1952. לכלא תל מונד הועברו אסירים שנדונו לתקופה של יותר מ-6 חודשים, בעוד הנידונים לתקופות קצרות יותר הוחזקו בבית הסוהר ביפו.
בבית הסוהר ישבו אסירי מחתרת מלכות ישראל ושלושת הנידונים למוות בטרם בוטל עונש המוות בישראל בסוף 1953. באותה עת שהו בבית הסוהר כ-160 אסירים והמחשבה הייתה לסגור את הכלא ולהעביר את כל האסירים לכלא רמלה שהוקם ב-1954. מפקד הכלא היה אברהם גולדברג. בשנת 1954 החל לנהל את הכלא צבי גבעתי. בסוף 1955 היו בכלא 130 אסירים והוא סווג ככלא המיועד לאסירים החמורים ביותר. האסירים יצאו לעבודה ועבודתם כיסתה כרבע מתקציב בית הסוהר. בשנת 1956 הוקם בכלא אגף לנערים. בשנת 1959 הוקם בכלא חוג דרמה, על ידי אלברט כהן. שחקן ראשי בהצגות היה דן שמר, מהמתנקשים בישראל קסטנר, שריצה את עונשו בכלא תל מונד יחד עם אקשטיין. בשנה 1967 השחקנית שושנה רביד ביימה את ההצגות. בשנת 1969 ניצלו שניים מהכלואים את השתתפותם בהצגה כדי לברוח מהכלא.
ביוני 1962 נפתח בבית הסוהר בנין בית ספר עבור הכלואים הצעירים. בספטמבר 1966 נפתח מרכז להכשרה מקצועית. בבית הסוהר הוקמו שלושה אגפים שהיו מיועדים לקטינים מתחת לגיל 18, עם בניית בית הסוהר אופק הסמוך, הועברו כלל האסירים והעצירים הקטינים אליו.
בשנת 1957 אירעו שני מקרי בריחה מהכלא. בתחילת 1964 מונה מיכאל אברהמי למפקד הכלא במקום צבי גבעתי. בעיתונות נטען שגבעתי הודח משום שהצליח ושאברהמי הפסיק את פעילות השיקום ועבר לענישה והפחדה, האשמות שהוכחשו על ידי נציב שירות בתי הסוהר. ועדת חקירה בראשות השופט יעקב סגל, הצדיק את התנהלות הנהלת בית הכלא. בראשית 1965 היו בכלא נערים בלבד, כ-150. ילדים בגילאי 14–16 הופרדו מהכלואים המבוגרים יותר בגילאי 16-21.
כיום מאכלס בית הסוהר עד 450 אסירים, השפוטים לתקופות מאסר בדרגות שונות, וכולל אגפים לאסירים בהפרדה ארצית, ואגף שמור.
סמירה ח'אשוקג'י
סמירה ח'אשוקג'י (בערבית: سميرة خاشقجي; 1935 – מרץ 1986) הייתה סופרת סעודית פרוגרסיבית והמייסדת של המגזין אלשרקיה.
ביוגרפיה
אביה של סמירה, מוחמד ח'אשוקג'י היה רופאו האישי של מלך סעודיה אבן סעוד ואמה סמיחה הייתה ממוצא סורי. בשנות החמישים נשלחו סמירה ועדנאן ללמוד במצרים, והיא סיימה תואר בכלכלה באוניברסיטת אלכסנדריה.
ב-1962 הקימה בריאד עם הנסיכות שרה ולטיפה, בנותיו של המלך פייסל, את אגודת הנשים אלנהדה (النهضة, מילולית: התחייה), ארגון הנשים הראשון בסעודיה ולאחר מכן את "מועדון התרבות לנשות חצי האי ערב". היא נודעה בתמיכתה בחינוך לבנות בממלכה הסעודית, ופרסמה את ספריה תחת שם העט סמירה 'בת חצי האי ערב'.
חיים אישיים
סמירה הייתה אחותו של המיליארדר הסעודי עדנאן ח'אשוקג'י, אשתו הראשונה של איש העסקים יליד מצרים מוחמד אל-פאיד, אמו של הקולנוען דודי אל-פאיד, ודודתם של השחקנית והמפיקה נבילה ח'אשוקג'י והעיתונאי ג'מאל ח'אשוקג'י.
לאחר מכן נישאה לדיפלומט הסעודי אנאס יאסין ועברה להתגורר איתו בהודו, שם נולדה ביתם המשותפת ג'ומאנה יאסין. גם נישואים אלה הסתיימו בגירושים, אך כיום בתה היא העורכת הראשית של מגזין אל שרקיה.
סמירה מתה מהתקף לב בשנת 1986 בגיל 51 בלבד.
CATL
CATL מספקת סוללות ליצרני כלי רכב ובהם קבוצת PSA, יונדאי מוטור, הונדה, BMW, דיימלר AG, טסלה, טויוטה, פולקסוואגן, וולוו וליצרני רכב נוספים בסין. בפברואר 2021 הודיעה החברה על תקצוב לבניית שלושה מפעלים חדשים לייצור סוללות למכוניות.
בנוסף לכך, CATL פעילה בתחום ייצור סוללות למתקני אגירת חשמל, כתחליף לבניית תחנות כוח חדשות ולבניית רשת להעברת חשמל.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 2011 על ידי רובין צנג. מטה החברה ממוקם בנינדה (בחבל פוג'יין) ומרכזי פיתוח נוספים בשנחאי וברלין.
בשנת 2018 החברה דיווחה על מכירות של סוללות בהיקף של 21.2 גיגווט"ש. בשנת 2018 החלה החברה בהקמת מפעל חדש בארנשטאדט ובשנת 2020 תוכננה מכירה בהיקף של 50 גיגווט"ש.
ביוני 2020 הכריז רובין צנג שהחברה מסוגלת לייצר סוללות עם אורך חיים שמספיק לנסיעה של כ-1.6 מיליון קילומטר.
ב-2023 הציגה החברה גרסה משופרת לסוללת LFP (ליתיום, ברזל ופוספט), בה הוחלף הברזל במגנזיום, אלומיניום ואבץ. קיבולת האנרגיה שלה גבוהה ב-15% עבור משקל סוללה דומה, ומגיעה ל-210 ואט-שעה לקילוגרם.
בית הסוהר רימונים
בית הסוהר רימונים הוא בית סוהר במחוז המרכז השוכן בסמוך לכביש 4 ליד צומת תל מונד והוא חלק ממתחם השרון הכולל 4 בתי סוהר בית הסוהר השרון, בית הסוהר אופק, בית המעצר הדרים ובית הסוהר רימונים.
בית הסוהר הוקם ב-18 בפברואר 2004 והוא אחד מארבעת בתי הסוהר של שירות בתי הסוהר ברמת ביטחון מרבית.
בית הסוהר מחולק לשני בניינים ומשתרע על 23,000 מ"ר. בכלא 13 אגפי כליאה הבנויים על פי מדרג אגפי, וכן אגף הפרדה ארצית ובידוד. בית הסוהר מסוגל לאכלס כ-1100 אסירים בכלל האגפים השונים, כאשר בכל תא, שגודלו 10.5 מ"ר, משוכנים שני אסירים או שמונה. עם בניית הכלא המחודש הועברו אליו אסירים מבית סוהר אשמורת המיושן הנמצא בצומת בית ליד, שכיום אינו מאויש באסירים.
עד 2022, מפקד בית הסוהר היה גונדר משנה וסגל בית הסוהר כולל כ-300 אנשי צוות. החל משנת 2022 הכלא אוחד עם בית הסוהר הצמוד לו, בית הסוהר אופק (מתקן הכליאה לנוער מתחת לגיל 18), ומפקד בית הסוהר רימונים-אופק הוא מפקד שני המתקנים, בדרגת תת-גונדר.
בית הסוהר רימונים מתאפיין בשילוב בין שמירה קפדנית על הביטחון באמצעות טכנולוגיה מתקדמת ביותר ובין דאגה לרווחת האסיר. בבית הסוהר נבנו חדר כושר, 8 חדרי לימוד, כיתת מחשבים וכן חדרים המיועדים לביקורים פתוחים ולביקורים סגורים.
על פי דו"ח הוועדה לשירות בתי הסוהר של לשכת עורכי הדין, שפורסם ב-5 במרץ 2008 נמצא כי בית הסוהר רימונים הוא בעל תנאים ראויים וסבירים וכי האסירים בו זוכים לתנאים משופרים.
ב-23 בפברואר 2014, ירה האסיר סמואל שיינביין בשלושה סוהרים, ולאחר מכן התבצר בתא השירותים. סוהר אחד נפצע קשה, אחד בינוני ושניים נפצעו קל. לאחר שהמשא ומתן נכשל, שיינביין פתח שוב באש, ונורה למוות על ידי כוחות יחידת מצדה של השב"ס.
פייר מנדס פראנס
קורות חיים
מֶנְדֶס פראנס נולד בפריז למשפחה יהודית ספרדית-פורטוגזית שהתיישבה במאה ה-16 בבורדו ועסקה במסחר בגדים. אביו היה תעשיין בתחום הטקסטיל. הוא למד והוסמך כעורך דין וכלכלן.
ב-1932 היה צעיר חברי הפרלמנט הצרפתי. ב-1938, בגיל 31, היה סגן שר האוצר. במלחמת העולם השנייה שירת בחיל האוויר הצרפתי. בשנת 1940 ברח לצפון אפריקה והצטרף לשארל דה גול. היה יושב ראש ועדת הכספים של הפרלמנט הצרפתי בשנת 1953.
ראש הממשלה
פייר מנדס פרנס כיהן כראש ממשלת צרפת במשך כשמונה חודשים, בין יוני 1954 לפברואר 1955, היהודי הרביעי (מתוך שבעה) שכיהן בתפקיד זה בצרפת. הוא מונה לתפקיד זה מטעם המפלגה הרדיקלית, מפלגת שמאל-מרכז. קוצר ימיה של ממשלתו אופייני לכל ראשי הממשלות בתקופת הרפובליקה הצרפתית הרביעית.
עוד בטרם מונה לראש ממשלה, יצא מֶנְדֶס פראנס נגד הקולוניאליזם הצרפתי. כראש ממשלה נקט צעדים שקירבו את קצו: במסגרת הסכם עם המנהיג הקומוניסטי הווייטנאמי הו צ'י מין, הוציא מֶנְדֶס פראנס את כוחות צרפת מווייטנאם, והוכר שלטונם של הקומוניסטים בצפונה של הארץ, מתוך כוונה - שלא התגשמה - לערוך בחירות לממשלה משותפת ב-1956. ההחלטה לסגת מווייטנאם זכתה ברוב גדול באספה הלאומית, לאחר שצרפת הובסה בידי כוחותיו של הו צ'י מין במלחמת הודו-סין הראשונה. לעומת זאת היא עוררה התנגדות בחוגי ימין ובקרב הכנסייה. מֶנְדֶס פראנס היה נתון בעקבות הנסיגה להתקפות אישיות, לעיתים נגועות באנטישמיות. מהלך מדיני נוסף של מֶנְדֶס פראנס היה הגעה להסכם עם מנהיג התנועה הלאומית בתוניסיה, חביב בורגיבה, על אוטונומיה נרחבת שתינתן לתוניסאים, כצעד מקדים לעצמאות מלאה שתינתן ב-1956. מֶנְדֶס פראנס צידד גם בנסיגה צרפתית ממרוקו, אך בשאלת אלג'יריה ביקש למצוא פתרון שיבטיח את מעמדם של המתיישבים הצרפתים במקום. תמך בהתלהבות בהתקדמות לקראת איחוד מדיני באירופה, ובכלל זה שיתוף פעולה מדיני וצבאי שיכלול גם את ממשלת מערב גרמניה, על אף המשקעים הלא רחוקים ממלחמות העולם.
מולוגה
מולוגה הייתה עיר במחוז ירוסלבל בברית המועצות, אשר פונתה בכפייה והוצפה וכוסתה במים במהלך שנות הארבעים לצורך הקמת מאגר מים לתחנת כוח הידרואלקטרית.
פייר מנדס פראנס
לאחר ראשות הממשלה
חיבר מספר ספרים בענייני כלכלה ונושאים אחרים.
מולוגה
היסטוריה
מולוגה ניצבה במפגש הנהרות וולגה ומולוגה, כ-260 קילומטרים מצפון למוסקבה, בגובה של 98 מטרים מעל פני הים. היא התקיימה כיישוב מאז המאה ה-12. החל מהמאה ה-15 ובפרט מהמאה ה-19 היא הפכה לצומת מסחר חשוב, בעיקר בזכות מיקומה על גבי מערכת המים טיחווינסקיה, אשר קישרה את נהר הוולגה עם הים הבלטי.
בשנת 1935 החליט השלטון הסובייטי לפנות ולהציף את מולוגה וזאת לצורך הקמת מאגר המים ריבינסק והתחנה ההידרואלקטרית שבו: לצורך הקמתם נדרשה העלאת מפלס המים באזור ל-102 מטרים מעל פני הים.
פייר מנדס פראנס
לאחר ראשות הממשלה
פייר מֶנְדֶס פראנס נפטר באוקטובר 1982 בפריז. היה נשוי ללילי (1911–1967), בתו של איש העסקים סולומון סיקורל מקהיר. לזוג נולדו שני בנים: מישל וברנאר.
מולוגה
היסטוריה
הצפת העיר יצאה לפועל במהלך שנות הארבעים. 130 אלף תושבים בעיר וסביבותיה נאלצו לנטוש את בתיהם ולעבור למקומות יישוב אחרים במחוז ירוסלבל וכן למוסקבה וללנינגרד. 294 תושבים סירבו לעזוב את בתיהם וסופם שטבעו במהלך הצפת העיר. בשנת 2003 הוקמה אנדרטה לזכרם.
14 באפריל מצוין במחוז ירוסלבל כיום מולוגה. ביום זה מפליגות סירות ובהן אנשי דת אל המקום בו התקיימה מולוגה והם מקיימים שם טקסים דתיים.
בשנת 1992–1993 ירד מפלס המים במאגר ריבינסק בכמטר וחצי. מצב זה איפשר לחוקרים לערוך לראשונה ביקור בחלקה של מולוגה אשר נראה עתה מעל פני המים. באוגוסט 2014 ירד שוב מפלס המים באופן שאיפשר לתושבים לשעבר של העיר לבקר בשרידיה.
שלושה זרים זהים
שלושה זרים זהים (באנגלית: Three Identical Strangers) הוא סרט תיעודי משנת 2018 בבימויו של טים וורדל בכיכובם של אדוארד גלאנד, דייוויד קלמן ורוברט שפרן. הסרט בוחן שלישייה אמריקאית של בנים, שנולדו ב-1961 ואומצו כתינוקות בגיל שישה חודשים על ידי שלוש משפחות שונות, שכלל לא ידעו שכל אחת מהן מאמצת ילד שיש לו אחים. ההפרדה נעשתה כחלק ממחקר מדעי סודי של תורשה לעומת סביבה בקרב תאומים, כדי לעקוב אחר התפתחותם של אחים זהים גנטית שגודלו וחונכו בנסיבות שונות. השילוב של צילומי ארכיון, סצינות מחודשות וראיונות של ימינו, חושף כיצד האחים גילו זה את זה בגיל 19, ולאחר מכן ביקשו לגלות ולהבין את נסיבות ההפרדה.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים סאנדנס 2018, שם זכה בפרס חבר השופטים של ארצות הברית. הסרט היה מועמד בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר בטקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-72. הסרט היה גם ברשימת 15 המועמדים הסופיים של האקדמיה האמריקאית לקולנוע עבור הסרט התיעודי הטוב ביותר, מתוך 166 מועמדים.
תקציר העלילה
שלושת אחים נולדו לאם חד-הורית מתבגרת ב-12 ביולי 1961. הם היו למעשה רביעייה; האח הרביעי מת בלידה, אם כי מידע זה, שפורסם על ידי סוכנות הידיעות UPI, לא נכלל בסרט. בהנחיית הפסיכיאטרים פיטר ב' ניובאואר וויולה ברנרד, בחסות מועצת המפקחים היהודית וסוכנות האימוץ היוקרתית לואיז וייז, שלושת הפעוטות הושמו בכוונה בשלוש משפחות שונות, בעלות סגנונות הורות שונים ורקע סוציואקונומי שונה - אחת ממעמד הפועלים (צווארון כחול), שנייה ממעמד הביניים, ושלישית - משפחה אמידה. האחים גדלו במשפחותיהם המאמצות כדייוויד קלמן, אדי גלאנד ובובי שפרן, בהתאמה. הם גילו אחד את השני באופן מקרי בשנת 1980, התקרבו מאוד זה לזה והפכו לידוענים. כל השלושה נאבקו בהפרעות נפשיות במשך השנים שבסופו של דבר הובילו להתאבדותו של גלאנד ב-1995. תוצאות המחקר, שהסתיים בשנת 1980, לא פורסמו מעולם. ניובאואר, שנפטר בשנת 2008, הטיל חיסיון עד שנת 2066 על החומרים שנאספו.
תגובות
על פי אתר האינטרט Rotten Tomatoes, לסרט דירוג של 96% על-סמך 168 ביקורות, עם ממוצע של 8.25 מתוך 10. על פי דעת הרוב באתר, הסרט "סוריאליסטי ומפתיע" ו-"מטיל ספק בטבען של המציאות והזהות". על פי אתר האינטרנט Metacritic, לסרט ציון משוקלל של 81 מתוך 100, על בסיס 30 מבקרים, המעיד על "תשבחות כלליות" לסרט.
נוירומנסר
נוירומנסר (באנגלית: Neuromancer) הוא רומן מדע בדיוני אשר יצא לאור בשנת 1984, רומן הביכורים של ויליאם גיבסון הראוי לציון בכך שהוא נחשב לרומן הכתוב הראשון העוסק בסייברפאנק; זכה ב"כתר המשולש" של ספרות המדע בדיוני-פרסי הוגו, נבולה ופיליפ ק. דיק. זהו הרומן הראשון מתוך טרילוגית המשרעה.
"נוירומנסר" מספר את סיפורו של קייס, האקר מובטל הנשכר על ידי פטרון מסתורי על מנת לקחת חלק בפשע אשר לכאורה בלתי ניתן לביצוע. הרומן מנתח ומבאר את האפשרויות הגלומות בבינה מלאכותית, מציאות מדומה, הנדסה גנטית, תאגידי על רב לאומיים העולים בכוחם על המדינה הלאומית המסורתית והמרחב הקיברנטי זמן רב לפני שרעיונות אלו קבעו לעצמם דריסת רגל בתרבות הפופולרית של ימינו.
גיבסון גם חוקר את השפעת איבוד צלם אנוש בעולם הנשלט על ידי טכנולוגיה זולה וזמינה לכל, עולם שבו אלימות השוק החופשי הם הדברים היחידים שעליהם על אדם לסמוך, עולם שבו המאפיינים הדיסטופיים של החברה מאוזנים ונבלמים על ידי הגיוון והשפע הבלתי נגמרים.
עלילה
הרומן נפתח כאשר אנו מוצאים את הנרי דורסט קייס, גנב והאקר מחשבים לשעבר בן 24 בעתיד הדיסוטפי העתידני והקודר המתואר בספר. קייס עובד בתור סוחר נמוך דרג ברחובותיה של העיר צ'יבא ומכלה את ימיו האחרוניו במסע מתמשך של הרס עצמי ועסקאות בזק עם העולם התחתון היפני. לשעבר האקר מוכשר, קייס עשה את הטעות הגורלית שהובילה אותו למצבו הנוכחי בכך שגנב ממעסיקיו שלו, שבתורם הגיבו בכך שפגעו במערכת העצבים שלו על ידי רעלן פטרייתי שהותיר אותו ללא יכולת להשתמש בערכת השזרוק שמאפשרת גישה למרחב הקיברנטי. קייס שם פעמיו לעיר צ'יבא שנודעה במרפאות המיוחדות המתמחות ברפואה שחורה המתמחה בשיפורים ושינויים קיברנטיים בתקווה למצוא מזור למום שהוטל בו, אך ללא הועיל.
עם קריירה שלמעשה הסתיימה, הוא מתמקם בצ'יבא בה הוא עורך עסקאות מפוקפקות, מתמכר לסמים ומצפה למצוא את מותו בהקדם האפשרי. כאשר הוא על סף הרס עצמי, קייס מוצא עצמו מגויס על ידי מולי- "סמוראית רחוב" ושכירת חרב אשר גופה עבר שינויים גנטים וטכנולוגיים רבים, בייחוד עיניה שאליהן נתפרו עדשות כסופות שמכסות לחלוטין את ארובות עיניה כ"עיני חרק, כספית ריקה ואטומה", כולם במטרה להפכה למכונת הרג יעילה ומהירה ככל האפשר. קייס מגלה שמעסיקה של מולי הוא בעצם ארמיטאג' -קצין צבא אפלולי לשעבר אשר מניעיו ונאמנויותיו לא ברורים. ארמיטאג' מציע לקייס ריפוי מלא מפגיעתו הנוירוכירורגית בתמורה לשירותיו כהאקר מחשבים. קייס מחליט לעבור את הטיפול שבמסגרתו הוא מקבל לבלב חדש שמונע ממנו השפעה כלשהי של סמים וקופץ על ההזדמנות לחזור להיות אותו "קאובוי להשכרה" שהיה בעבר, אף על פי שלא לו ולא למולי ברורה בדיוק המטרה של משימתם, או האנשים שעומדים מאחורי ארמיטאג'.
בשלב זה מצטרף אל שניהם פין, קשר ישן של מולי וסוחר בסחורה גנובה.
קייס מגלה ששמו האמיתי של ארמיטאג' הוא קולונל וויליס קורטו, הניצול היחיד ממבצע צבאי מפורסם מימי המלחמה, הנודע בשם "האגרוף הצורח". ארמיטאג' כלל לא זוכר מיהו מלפני הפעולה הכושלת והוא מופעל כמעין רובוט ללא רגשות או מחשבות, בלעדית על ידי שולחו המסתורי. עקבותיו של קורטו מובילים את קייס ומולי אל אילמחורף, שולחו של ארמיטאג', שהוא בעצם בינה מלאכותית אשר נבנה על ידי התאגיד הפלוטוקרטי טסיאר-אשפול.
תוכניתו של אילמחורף היא שקייס יפרוץ את מערכי ההגנה של משטרת טיורינג בעוד שפטר ריביירה יוציא מג'יין טסיאר-אשפול, ראש המשפחה את הסיסמה הנחוצה לכך, סיסמה שיש לאומרה קולית למחשב הממוקם בוילה אורתוע שבבעלות המשפחה על פסגת הכישור. בעוד מולי וריביירה פורצים לוילה, קייס נעצר על ידי סוכני משטרת הטיורינג ומתוחקר ראשונית בקשר למעשיו, אולם אילמחורף מחסל את הסוכנים ועוזר לקייס לברוח. באותו זמן ארמיטאג', אשר מלכתחילה היה לא יציב נפשית עקב הטראומה שעבר במלחמה, עובר התמוטטות עצבים ובסופו של דבר נרצח על ידי אילמחורף. מולי נלכדת על ידי ג'יין טסיאר-אשפול וריביירה, אשר עבר לצידה. ביודעו שמולי בסכנה, קייס נכנס לווילה בעזרתו של אילמחורף.
השראה לכתיבת הספר
גיבסון ציין את סרטו של ג'ון קרפנטר, "הבריחה מניו יורק", כהשראה לכתיבת הספר, באומרו: גיבסון הסביר שחלק נכבד מדיבור הרחוב או סלנג המחשבים מקורו ב"סלאנג סוחרי סמים בטורונטו 1969, או דיבורי אופנוענים", כגון הביטוי "שטוחקו" שהוא סלנג נהגי אמבולנסים למוות. גיבסון שמע את הביטוי כעשרים שנה לפני שכתב את הספר, וזה "פשוט דבק בו". הוא גם מציין את הסופר רוברט סטון כאחד מנותני ההשראה שלו, כ"אומן בסוגה מסוימת של פרנויה בדיונית".
חשיבות ספרותית ותרבותית
נוירומנסר נחשב ל"ארכיטיפ של ספרות הסייברפאנק", וזכייתו בכתר המשולש של פרסי ספרות המדע בדיוני במידה רבה עזרו להפוך את זרם הסייברפאנק ללגיטימי כסוגה ספרותית מדע בדיונית. זהו ספר המדע הבדיוני המעוטר ביותר בהיסטוריה הנוכחית, והופיע לאחרונה ברשימת מאה הרומנים הטובים ביותר בשפה האנגלית שנכתבו בשפה האנגלית מאז 1923 של מגזין טיים.
קרב מוגדישו
קרב מוגדישו (באנגלית: Battle of Mogadishu; בסומלית: Maalintii Rangers) נערך באוקטובר 1993 במוגדישו, בירת סומליה, בין כוחות אמריקאים ללוחמיו של מוחמד פארח איידיד, שליט מקומי.
כח עילית של הצבא האמריקני שכלל 160 לוחמים נשלח למוגדישו, כדי ללכוד שני בכירים בארגונו של איידיד. החיילים הגיעו לעיר באוויר וביבשה, ופעולתם הייתה אמורה להסתיים תוך כשעה. המבצע הסתבך כאשר שני מסוקי "בלאק הוק" הופלו והמבצע התארך ל-15 שעות - במהלכן נהרגו 19 חיילים אמריקאים ו-73 חיילים נוספים נפצעו. אחד מטייסי המסוקים נשבה על ידי לוחמי מיליציות סומלים, ושוחרר מאוחר יותר. מאות לוחמים סומלים ותושבים נהרגו בקרב.
קרב מוגדישו השפיע על מדיניות ארצות הברית בסומליה וברחבי העולם. לאחר הקרב נסוגה ארצות הברית מסומליה ונמנעה מלסכן את חייליה במשברים ברחבי העולם. מאורעות הקרב הונצחו בספרו של מארק באודן "בלאק הוק דאון" ובסרט בעל אותו שם המבוסס על הספר.
רקע
נפילת משטר הדיכוי של זיאד בארה בסוף ינואר 1991 הובילה למאבקי שלטון אלימים. סומליה הגיעה למצב של אנרכיה ותושביה סבלו מאלימות ומרעב. בתגובה למשבר ההומניטרי, התקבלו באו"ם מספר החלטות שהביאו להקמת כוחות סיוע הומניטרי ושמירה על השלום בסומליה. ב-1993 נחת בסומליה כוח של האו"ם, קואליציה של כוחות ממדינות שונות ובראשן ארצות הברית.
אחד ממנהיגי הכוחות המקומיים שפעל בסומליה, היה מוחמד פארח איידיד, מנהיג שבט חבאר גידר, לשעבר ראש המטה הצבאי של בארה ושגרירו בהודו. איידיד וה-SNA (Somali National Alliance), הזרוע הפוליטית-צבאית של החבאר גידר, לקחו חלק מרכזי בהפלת שלטונו של בארה, וכעת ביקשו לשלוט במדינה. השבטים האחרים, החלשים יותר, ביקשו להשתתף במאמצי האו"ם להשבת השלום ולהקמת דמוקרטיה.
כוח האו"ם, ה-UNITAF (Unified Task Force – כוח משימה מאוחד), רובו מורכב מנחתים אמריקאים ומהדיוויזיה ההררית העשירית, הצליח להשתלט על מלחמות השבטים. אך לאחר עזיבתם של הנחתים ב-4 במאי וירידה בפעילות הדיוויזיה ההררית, שב המצב והתדרדר.
ב-5 ביוני עלה המון סומלי מהחבאר גידר על כוח של חיילי או"ם פקיסטנים. עשרים וארבעה חיילים נהרגו ותוקפיהם התעללו בגופותיהם. בתגובה הכריז האו"ם על ה-SNA כעוין וקרא לעצור ולשפוט את האחראים למארב.
ב-12 ביולי תקפו מסוקי קרב אמריקאים בשליחות האו"ם, אספה של מנהיגי חבאר גידר. באספה נכחו מכובדי וזקני השבט ומפקדים של הכוחות הצבאיים של ה-SNA. המסוקים שיגרו טילים על המבנה בו נערכה האספה, וירו ממקלעיהם על הנוכחים. חמישים וארבעה ממכובדי חבאר גידר נהרגו וארבעה עיתונאים זרים שהגיעו לסקר את התקרית, נרצחו על ידי המון זועם. ההתקפה גרמה למנהיגי השבטים האחרים להתאחד מאחורי איידיד. מבחינת הסומלים, ההתקפה היוותה הכרזת מלחמה עליהם מצד האו"ם ומצד ארצות הברית בפרט.
לאחר שארבעה חיילים אמריקאים נהרגו מפגיעת מטען ובאירוע אחר נפצעו שבעה נוספים, הורה נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, על שליחת כוחות מיוחדים לסומליה במטרה ללכוד את איידיד. ב-23 באוגוסט הגיע לסומליה כוח המורכב מחיילי עילית של ארצות הברית במטרה ללכוד את איידיד ולהרוס את מנגנון השליטה שלו. הכוח כונה כוח משימה ריינג'ר (Task Force Ranger או בראשי תיבות TFR).
כוח המשימה האמריקאי לא הצליח ללכוד את איידיד, אך אנשיו נחלו הצלחות בפגיעה בשרשרת הפיקוד שלו. מספר מבצעים הובילו לתפיסת ולמעצר אנשי SNA ובראשם אוסמן אטו, האחראי על כספיו של איידיד ועל סחר בנשק.
כוח משימה ריינג'ר ותוכנית הפעולה
בשלוש ושלושים לערך אחר הצהרים של 3 באוקטובר 1993 יצא כוח אמריקאי מיוחד למוגדישו בכוונה ללכוד שניים מאנשיו הבכירים של איידיד.
הכוח שיצא למבצע הורכב מפלוגה מיחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית, מפלוגה של כוח דלתא, ממסוקים וטייסים של יחידת העילית הרגימנט האווירי למבצעים מיוחדים ה-160 ומכוחות סיוע. בסך הכול כ-160 אנשים, תשעה עשר כלי טיס ושנים עשר כלי רכב קלים.
חג'אב
חִגַ'אבּ (בערבית: حجاب; יש הכותבים חיג'אב, בכתיב מלא) משמעותו בערבית "כיסוי". בשפה הערבית המילה משמשת בעיקר לכיסוי ראשה וגופה של אישה, אולם באסלאם, "חג'אב" משמש במשמעות כללית של צניעות.
קרב מוגדישו
כוח משימה ריינג'ר ותוכנית הפעולה
הכוח צריך היה להשתלט על בניין הסמוך למלון אולימפיק, בשולי שוק בקרה שהיה מעוז של אנשי חבאר גידר, ולעצור את הבכירים ששהו בו. התוכנית כללה הגעה במסוקים אל המבנה, כיתורו והשתלטות על יושביו. לאחר מכן פינוי של הלוחמים והעצורים בשיירת רכבים שהחלה לעשות את דרכה מבעוד מועד אל המבנה. המבצע צריך היה להימשך מתחילתו ועד סופו כשעה.
חג'אב
נשים סוניות נדרשות ללבוש ביגוד רחב שאינו צמוד לגוף, בין אם על ידי לבישת בגדים מערביים צנועים (כגון חולצות ארוכות וחצאיות), או על ידי לבוש מסורתי, דוגמת הג'ילבאב, שהוא כעין חלוק רחב שמכסה את זרועות הידיים ואת הרגליים.
קרב מוגדישו
כוחות או"ם נוספים
בקרב השתתפו בסופו של דבר כוחות או"ם נוספים שעיקרם היו גדוד מהדיוויזיה ההררית העשירית של צבא ארצות הברית, גדוד מצבא פקיסטן וגדוד מצבא מלזיה. בקרב השתתפו גם נגמ"שים מלזים וטנקים של הפקיסטנים.
חג'אב
ישנם עולמא (חכמי דת איסלאמיים) המעודדים את כיסויי הראש והפנים מלבד העיניים, ויש מעדה זו הטוענים שזו אף חובה דתית, אולם רוב העולמא דורשים את כיסוי כל הגוף בלבד, ללא הפנים והידיים, ומהם אף מתנגדים לכיסוי הפנים. אין הסכמה על הגיל בו מחויבת הילדה להתחיל ללבוש את החג'אב, אך במדינות מוסלמיות רבות, הבגרות המינית היא השלב המכריע. בזנזיבר, למשל, הילדות מתכסות מגיל שלוש.
קרב מוגדישו
הלוחמים הסומלים
הלוחמים הסומלים פעלו בדרך כלל במסגרות קטנות ולא מאורגנות. הקבוצות הורכבו משכירי חרב מנוסים, נאמנים שבטית לאיידיד. הם נהגו לצרוך בקביעות סם ממריץ דרך לעיסת קאת ("גת"), שגרם להם לפעול באגרסיביות וללא מורא. לשיא השפעתו של הקאת, היו נתונים הסומלים בשעות הצהריים המאוחרות. הלוחמים היו חמושים בנשק קל וברקטות שונות נגד טנקים, בעיקר רקטות RPG-7. ברשותם היו גם כלי רכב המצוידים במקלעים כבדים.
הסומלים העריכו שנקודת התורפה של האמריקאים הייתה המסוקים שלהם. המסוק היווה סמל לעליונות כוחות האו"ם, אך גם מטרה נוחה להתקפה לאחר הפלתו. הסומלים ידעו שהפלת מסוק תגרור את האמריקאים לנהל קרב מגננה סטטי, המנוגד לדרך הפעולה הרגילה של היחידות המיוחדות - מבצעים מפתיעים, מהירים וקצרים. קרב הגנה יקל על הסומלים לפגוע בחיילים האמריקאים.
כדי לפגוע במסוקים עשו הסומלים שימוש לא רגיל ברקטות ה-RPG. הם החליפו את מרעומי ההקשה במרעומי השהיה הגורמים לרקטות להתפוצץ גם ללא פגיעה ישירה ולגרום לנזק בסביבתן. טכניקת הירי כללה שכיבה פרקדן על הקרקע, כשחלקו האחורי של משגר הרקטה מופנה לבור עמוק שנחפר מראש, שאפשר את מתח הירי ומנע מרשף הרקטה לפגוע בלוחם.
על פי הערכות, השתתפו בקרב בין 2000 ל-4000 לוחמים סומלים, כמעט כולם מה-SNA.
מוגדישו ושוק בקרה
ב-1993 הייתה מוגדישו בירת סומליה, עיר פגועה והרוסה משנים של מלחמת אזרחים. העיר השוכנת לחופי האוקיינוס ההודי בנויה בצפיפות. רחובות וסמטאות לא סלולים נעים בין מבנים נמוכים ופחונים. בין המבנים היו חומות גבוהות ועצים או קקטוסים נמוכים. חלק ממבני העיר נהרסו במהלך המלחמה המתמשכת וברחובותיה נותרו ערימות של פסולת והריסות.
שוק בקרה בעיר והרחובות הסמוכים לו כונו "הים השחור". הים השחור נשלט על ידי שבט החבאר גידר, אנשי איידיד, כך שכוחות האו"ם הפקיסטנים נמנעו מלהגיע אליו. ריכוזם של אנשי איידיד יצר את המקום היחידי במוגדישו בו הם יכלו לרכז כוחות תוך פרק זמן קצר. שוק בקרה עצמו היה אחד משווקי הנשק הגדולים באפריקה, והוא הכיל כמויות גדולות של נשק ותחמושת.
מהלך העניינים בפועל
לוחמים סומלים זיהו את פעילות האמריקאים והחלו לפגוע במאמציהם. הם החלו להבעיר צמיגים כסימן מוסכם להיאסף ולהילחם באזור הבעירה ולהציב מחסומים ברחובות. כוח המשימה ריינג'ר החל לספוג אש אינטנסיבית של נשק קל ורקטות נגד טנקים, האחרונות כוונו גם למסוקים. הכוח השיב באש ותוך זמן קצר החלו נמנים נפגעים בשני הצדדים.
הכוח האמריקאי הגיע למבנה כמתוכנן מהאוויר ומהיבשה. כוח של אנשי דלתא השתלט על השוהים במבנה. מיד עם הגעת האמריקאים למקום, נפצע באורח קשה חייל בתאונת גלישת חבל ממסוק ופונה לבסיס בשיירה קטנה של שלושה רכבים. כחצי שעה מהגעת הכוח, נאזקו העצורים והכוח כולו התכונן לפינוי בשיירת רכבים.
באותו הזמן, נפגע מסוק UH-60 בלק הוק מרקטת RPG שקטעה את רוטור הזנב שלו, והתרסק במרחק של כשישה רחובות מבניין המטרה. חלק מצוות המסוק חולץ על ידי מסוק אחר וצוות חיפוש והצלה קרבי הונחת במקום. שיירת הרכבים הונחתה לנוע לכיוון המסוק הפגוע ולחלץ את צוותו, וחלק מהכוח באזור המטרה עשה את דרכו רגלית לכיוון אתר ההתרסקות.
כשעה מתחילת המבצע נפגע מסוק בלק הוק נוסף מרקטת RPG והתרסק במרחק של כשני קילומטרים מבניין המטרה. המון סומלי חמוש נאסף והתקרב לשני אתרי ההתרסקות.
שיירת חילוץ הפצוע הקטנה הגיעה לבסיס הכוח, ובה נפגעים מירי שספגה במהלך הנסיעה. באותו הזמן, שיירת הרכבים לא הצליחה להגיע לאתר ההתרסקות הראשון. מחסומים שהוקמו ברחובות ובעיית קשר עם הכוח שהנחה את השיירה גרמו לה לנוע הלוך ושוב ברחובות מוגדישו. ירי כבד על השיירה גרם לנפגעים רבים באנשיה. משעלה מספר הנפגעים בשיירה, הוחלט להפסיק לנסות להגיע לאתר ההתרסקות ולנסוע בחזרה לבסיס.
כשעתיים לאחר תחילתו של הקרב, הבינו מפקדי כוח המשימה שהאירועים כבר אינם בשליטתם. כוחות נוספים הוזעקו לקרב ולקריאה נענו הדיוויזיה ההררית העשירית, כוחות פקיסטנים וכוחות מלזים. שיירה הכוללת פלוגה מהדיוויזיה ההררית שהגיעה לבסיס כוח המשימה, ניסתה ללא הצלחה להגיע לאתר ההתרסקות השני ושבה לבסיס.
אל אתר ההתרסקות השני התנדבו להגיע שני צלפים מוטסים מכוח דלתא - גארי גורדון ורנדי שוגארט. הללו אבטחו את המסוק וצוותו, נלחמו מטווח קרוב עם ההמון הסומלי אשר עט על שברי המסוק ולבסוף נהרגו בלחימה שם. הניצול היחיד מהצוות, טייס המסוק הפצוע מייקל דוראן נפל בשבי, וההמון עשה שפטים בגופות הלוחמים ההרוגים.
לאחר שהשיירה הגדולה שבה לבסיס וכשלו הניסיונות להגיע לאתר ההתרסקות השני, כולל ניסיון של כוח חילוץ שהורכב ממתנדבים ואנשי לוגיסטיקה מכוח המשימה ריינג'ר, נותרו עם ערב 99 חיילים לכודים במוגדישו, ערוכים מסביב לאתר ההתרסקות הראשון.
שיירת חילוץ גדולה ובה לוחמים אמריקאים, פקיסטנים ומלזים הייתה בתהליכי ארגון. התהליך המורכב של תיאום בין הכוחות וארגון השיירה נמשך שעות. בסופו של דבר, כארבעים דקות לפני חצות, התחילה השיירה הגדולה לעשות את דרכה לכוחות הלכודים תוך כדי חילופי אש מסיבים עם הסומלים. השיירה כללה 28 נגמ"שים, ארבעה טנקים פקיסטנים ובסך הכל קרוב ל-100 כלי רכב.
כל אותו זמן ולאורך הלילה נלחמו חיילי כוח המשימה הלכודים על חייהם. חילופי אש כבדים וחיפוי קרוב ממסוקי קרב הצליחו להרחיק מהם את הלוחמים הסומלים. בסביבות שתיים בלילה הגיעה מחצית השיירה ללכודים. מחציתה השנייה של השיירה הגיעה לאתר ההתרסקות השני כדי לגלות שלא נותר שם איש מצוות המסוק ומהלוחמים שהתנדבו לסייע להם.
לאחר שעות במהלכן ניסו לחלץ את גופתו הלכודה של אחד מטייסי המסוק, החלה השיירה לעשות את דרכה לאצטדיון הפקיסטני, כקילומטר וחצי מאתר ההתרסקות הראשון. חוסר תיאום גרם לחלק מהכוח לעשות את דרכו ברגל ללא הגנת השיירה שנסעה מהר מדי. בשש ושלושים בבוקר 4 באוקטובר, לאחר ריצה תחת אש, הגיעו אחרוני הלוחמים לאצטדיון. האמריקאים מנו שלושה עשר הרוגים, 73 פצועים ושישה נעדרים. מאוחר יותר התברר שחמישה מהנעדרים נהרגו ואחד מהם, מייקל דוראנט, נלקח בשבי. בעקבות הצבת חיילים וספינות מלחמה אמריקאיות בסומליה, שוחרר דוראנט לאחר אחד עשר ימי שבי. גורדון ושוגארט, הצלפים שהתנדבו לסייע לצוות של דוראנט, עוטרו לאחר מותם במדליית הכבוד, העיטור הצבאי הגבוה ביותר שניתן על ידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית, והראשון מאז מלחמת וייטנאם.
ההערכות לגבי מספר הנפגעים הסומלים שונות מאוד זו מזו. לפי חלקן נהרגו בין 200 ל-500 לוחמים ואזרחים סומלים. לפי הערכות אחרות נהרגו 1000-1500 לוחמים ואזרחים ונמנו גם 10000 פצועים.
השפעת הקרב על מדיניות ארצות הברית
כבר בבוקר 4 באוקטובר שודרו ברשת החדשות CNN צילומים מאירועי הקרב. עיסה מוחמד, עיתונאי סומלי, הצליח לתעד את ההמון הסומלי מתעלל בגופות הלוחמים מאתר ההתרסקות השני. הצילומים עוררו תגובה חזקה בדעת הקהל האמריקאי ובקונגרס של ארצות הברית שצפו בגופות חיילים שנשלחו לסומליה מטעמים הומניטריים, נגררים ברחובות מוגדישו על ידי הסומלים שאמורים היו להיעזר בהם. הממשל האמריקאי החליט לעצור את פעילות כוח המשימה ריינג'ר ולסגת מסומליה.
בלאק הוק דאון
מאורעות הקרב הונצחו על ידי הסופר מרק באודן (Mark Bowden) בספרו מ-1999 "בלק הוק דאון". באודן ביסס את תיאור הקרב על ראיונות שערך עם מרבית החיילים והמפקדים האמריקאים וכן עם חלק מהלוחמים הסומלים ותושבי העיר. בשנת 2001 יצא לאקרנים סרט הקולנוע בלאק הוק דאון, אשר מציג את הקרב בפירוט תוך נאמנות רבה למתואר בספר.
הקרב והפעילות של כוחות האו"ם בסומליה מוזכרים במשחקי מחשב דוגמת Delta Force: Black Hawk Down שיצא לאור ב-2003
חג'אב
בנוכחות גבר שאינו מַחְרַם (כלומר אינו מהמשפחה הקרובה), על האישה להתלבש בצורה שלא תעורר משיכה מינית. במקום מוצנע בנוכחות מחרם הכללים פחות מחמירים, אולם בנוכחות הבעל בלבד, רוב העולמא רואים בחיוב רב את החופשיות של הבעל ואשתו.
החיג'אב במקורות האסלאם
האסלאם הדגיש את רעיון ההלבשה וההתנהגות הצנועה עבור גברים וגם נשים. ישנם שלושה איאת בקוראן שבהם אלוהים מדבר על סוגיית החיג'אב והצניעות.
פולמוס בנושא החיג'אב
לטענת התומכים בלבישת החיג'אב, הרציונל מאחורי לבישת בגד זה הוא מזעור האפשרות למשיכה מינית והשפלה מוסרית בחברה עבור גברים ונשים. על פי עמדתם, החיג'אב מפחית את הסבירות לתקיפות מיניות נגד נשים ומאפשר לנשים להיראות כישויות אינטלקטואליות ולא כישויות מיניות. לטענתם, הוא מאפשר לנשים לבסס את כבודן על סמך אמות מידה משמעותיות דוגמת ידע, יושר וחינוך. מחקר שהתפרסם בכתב העת PLoS one שחקר את השפעת החיג'אב על מידת האטרקטיביות של נשים על נשים מוסלמיות צעירות, מאיחוד האמירויות הערביות שלובשות באופן יומיומי בעצמן את החיג'אב. המחקר מצא כי החיג'אב אכן הוא מפחית את האטרקטיביות של האישה, ודי בחיג'אב הלבוש באופן חלקי, בו רואים את השערות בקדמת הראש, על מנת לעורר את ההשפעה. לעומת זאת, יש הרואים בחיג'אב, כלי לשליטה על האישה שלילת עצמאותה, ולדיכויה בחברה הדתית הערבית אישה שתמנע מלבישת חגא'ב יכולה להענש בסנקציות גופניות קשות.
הפרספקטיבה של הנשים המוסלמיות
מיליוני נשים מוסלמיות בוחרות ללבוש את החיג'אב כחלק מאמונתן, אך גם נשים רבות מחויבות ללבוש את החיג'אב מכוח חוק המדינה או השריעה השולטים במדינה. נשים מוסלמיות מציגות מגוון דעות בנושא: דיאנה, אישה אמריקאית ממשפחה נוצרית שהתאסלמה, ומאז החליטה לעטות חיג'אב לדבריה: "לפני מספר שנים לא ידעתי לאן אני הולכת בחיים, לא הייתה לי מטרה, ואז הכרתי את דת האסלאם הפכתי להיות מוסלמית ומאז אני לובשת חיג'אב כדי לאמץ את היופי של דתי".
מחקר שנעשה על ידי סטפן ביגיר מאוניברסיטת ווסטר בבריטניה דן בנושא החיג'אב והתייחס לפרספקטיבת הנשים המוסלמיות עצמן, המחקר כולל נשים מכל רחבי העולם. תשובת אחת המשתתפות כשנשאלה מה זה חיג'אב בשבילך: "חיג'אב הוא חלק מאישיותי, זה לא רק חתיכת בד על ראשי חיג'אב, הוא הכול בשבילי אני לא מדמיינת לעצמי שאני אסיר אותו. מה שאני לובשת עכשיו זה המינימום".
לעומת זאת, חלא שיח'ה, שחקנית מצריה, החליטה לפני כמה שנים להסיר את החיג'אב. היא התגוררה בשנים האחרונות בקנדה, והחליטה להסיר את החיג'אב וכן לחזור למשחק, לאחר 12 שנים שבהן לא עסקה בתחום, ואימצה אורח חיים דתי אדוק ועטתה חיג'אב ואף ניקאב. היא סיפרה כי החלטה זו הייתה מאוד קשה ונעשתה לאחר חשיבה מעמיקה. הדבר עורר שיח ציבורי נרחב במדינה בין מתנגדים לתומכים ומצא ביטוי גם במאמרים רבים שפורסמו בעיתונות המצרית.
בחקיקה ובפסיקה
ישנן מדינות בהן מקובל שהחג'אב נאכף על ידי משטרה דתית, כמו באיראן ובשלטון הטליבאן באפגניסטן.
בצרפת נחקק בשנת 2004 חוק האוסר הצגת סמלים דתיים בבתי הספר, ובכלל זה אוסר על לבישת חג'אב בבתי הספר.
בישראל נדונה סוגיה זו בפסקי דין אחדים. בג"ץ מונה ג'בארין נגד שר החינוך עסק בתלמידה שביקשה להופיע בבית ספר נוצרי בכיסוי ראש, להשתתף בשיעור שחיה כשהיא לבושה בשמלה ועוד, בניגוד לעמדת בית הספר. השופט אהרן ברק קיבל את עמדת בית הספר ונימק:
בפסק דין של בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב נפסק שסירוב לקבל מועמדת לעבודה משום שהיא עוטה חג'אב, כפי שמצווה האסלאם, היא אפליה פסולה על רקע דת, בניגוד לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה. לעומת זאת, פסק דין של בית הדין האזורי לעבודה בירושלים עסק במורה שלאחר שנות עבודה רבות בבית ספר נוצרי החלה לעטות חג'אב ונדרשה להסירו בתחומי בית הספר, אחרת תופסק עבודתה. בקשתה של המורה להחזירה לעבודתה נדחתה, בנימוק שהדרישה להימנע מעטיית חג'אב נובעת מאופיו המיוחד של בית הספר.
אמילו האריס
לאורך הקריירה המוזיקלית שלה הרבתה האריס לשתף פעולה עם אמנים מובילים רבים, בהם בוב דילן, ברייט אייז, ג'ון דנוור, גאי קלארק, גראם פארסונס, גרהאם פירסון, דולי פרטון, דזשון דנבר, הבנד, וילי נלסון, טשאט אטקינס, לינדה רונסטאדט, מארק נופלר, ניל יאנג, סטיב ארלי, רודני קרואוול ורוי אורביסון.
ילדותה וראשית דרכה
האריס נולדה בשנת 1947, בעיירה ברמינגהאם שבאלבאמה, לוולטר ויוג'יניה האריס. אביה, קצין בחיל הים האמריקאי, נפל בשבי בקוריאה ב-1952 ודווח כנעדר בפעולה, העביר עשרה חודשים כשבוי מלחמה.
האריס גדלה בצפון קרולינה ובוולברידג' שבוירג'יניה, שם סיימה את בית הספר התיכון בהצטיינות. היא זכתה במלגת דרמה לאוניברסיטת צפון קרולינה בגרינסבורו, ובמקביל החלה ללמוד שם מוזיקה. היא עזבה את ספסל הלימודים על מנת להגשים את שאיפותיה המוזיקליות ועברה לניו יורק, שם עבדה למחייתה כמלצרית כדי להרוויח כסף בעודה מופיעה במופעי שירי עם בבתי קפה בגריניץ' וילג' בתקופת הפריחה של מוזיקת הפולק בארצות הברית.
עם גראם פארסונס
האריס חזרה להופיע בוושינגטון הבירה כחלק משלישייה עם ג'רי מיול וטום גוידרה. ב-1971 פגשה בחברי הלהקה Flying Burrito Brothers שהציגו לה את מנהיג הלהקה הקודם שלהם, גראם פארסונס. פארסונס בדיוק התחיל את קריירת הסולו שלו, ונזקק לקול נשי לאלבום הסולו הראשון שלו, GP. האריס הצטרפה לסיבוב ההופעות של פארסונס, והשניים אף הקליטו יחד אלבום בשם Grievous Angel. פארסונס מת ב-1973 ממנת יתר, והאלבום יצא ב-1974, לאחר מותו. פארסונס חנך את האריס במוזיקת הקאנטרי, הכיר לה אמנים חשובים וסיפק לה זהות מוזיקלית. ההרמוניות של האריס והדואטים עמה, לעומת זאת, זכו לשבחים רבים מאלה ששמעו אותם, והעשירו את הופעותיות של פארסונס. בסופו של דבר היא המשיכה בדרכה עם גרסה משלה לחזונו של פארסונס, ועזרה למשוך תשומת לב להישגיו.
The Hot Band
האריס חתמה אצל האחים וורנר, וב-1975 הוציאה את אלבומה Pieces of The Sky. האלבום היה אחד אלבומי הקאנטרי היקרים ביותר שהופקו באותה תקופה, והוא כלל כישרונות כגון ג'יימס ברטון, גלן הארדין וביל פיין. שני סינגלים שוחררו מהאלבום: Too Far Gone, ולהיטה הגדול הראשון של האריס, If I Could Only Win Your Love, דואט עם הרב פדרסן, שהעפיל למקום הרביעי במצעדים. המנהלים בחברת האחים וורנר אמרו להאריס שהם יסכימו להקליט אותה אם היא תשיג "להקה חמה" (a hot band). האריס עשתה זאת, וגייסה את הגיטריסט ג'יימס ברטון והפסנתרן גלן הארדין, שניגנו גם עם אלביס פרסלי ועם גראם פארסונס. חברים נוספים ב-Hot Band היו המתופף ג'ון ווייר, הגיטריסט האנק דה ויטו והבסיסט אמורי ג'ורדי ג'וניור. הזמר-יוצר רודני קרוול גויס כגיטריסט וכשותף לדואטים. סיבוב ההופעות הראשון של האריס השתלב בעיקר עם זה של פרסלי, עקב מחויבותם של ברטון והארדין ללהקתו של פרסלי. הלהקה החמה הצדיקה א שמה, כשרוב חבריה הוחלפו בכישרונות חדשים, כשהם המשיכו לקריירות סולו משלהם.
ב-1975 יצא האלבום Elite Hotel והעפיל למקום הראשון במצעדי הקאנטרי, והצליח להתחבב גם על קהל חובבי הרוק. ב-1976 האלבום זכה בפרס גראמי עבור הופעת הקאנטרי הנשית הטובה ביותר.
האריס המשיכה לצבור מוניטין כזמרת אורחת. מלבד השתתפות באלבומים של לינדה רונסטאדט, גאי קלארק וניל יאנג, האריס נבחרה על ידי בוב דילן להופיע באלבומו Desire.
טקס פרסי אופיר לשנת 2022
טקס פרסי האקדמיה לקולנוע ה-33 להענקת פרסי אופיר מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה התקיים ב-18 בספטמבר 2022 בזאפה, תל אביב.
הפרסים הוענקו מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה, כאשר הזוכה בפרס אופיר בקטגוריה הסרט הטוב ביותר יישלח כנציג ישראל בתחרות על פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. לתחרות בשנה זו הוגשו 95 סרטים - המספר הגבוה ביותר אי פעם.
מנחה הטקס היה עוז זהבי, כאשר יובל שרף ותיקי דיין הצטרפו אליו בשיר הפתיחה של הטקס. חלק מקטעי הקישור של הטקס ביצע זהבי ביחד עם נלי תגר ושני קליין.
ב-10 באוגוסט 2022 הוכרזו המועמדים לפרס אופיר. בתחרות שנה זו נשבר שיא במספר הנשים המועמדות לקבלת פרס בקטגוריות השונות.
בפרס הסרט הטוב ביותר זכה סרטה של אורית פוקס רותם "סינמה סבאיא".
הבמאית והתסריטאית לינה צ'פלין זכתה בפרס אופיר על מפעל חיים.
זוכים ומועמדים
רשימת המועמדים בתחרות פורסמה ב-10 באוגוסט 2022, כאשר הסרטים "ולריה מתחתנת" של מיכל ויניק ו"קריוקי" של משה רוזנטל מובילים במספר המועמדויות (14).
מועמדויות מרובות
להלן הסרטים אשר מועמדים לשני פרסים או יותר:
זכיות מרובות
להלן הסרטים אשר זכו בשני פרסים או יותר:
צחי הנגבי
צחי הנגבי (נולד ב־26 בפברואר 1957) הוא ראש המטה לביטחון לאומי והיועץ לביטחון הלאומי של ראש ממשלת ישראל. בעבר כיהן כחבר כנסת מטעם הליכוד וקדימה וכשר בממשלות ישראל. כמו כן, שימש גם כסגן שר החוץ, יו"ר ועדת החוץ והביטחון, יו"ר ועדת הכלכלה, יו"ר ועדת הכנסת ויו"ר הקואליציה.
הנגבי נבחר לראשונה לכנסת בשנת 1988, והיה חבר כנסת מאז כמעט ברציפות, כולל חמש שנים במפלגת "קדימה". בסוף 2010 פרש מן הכנסת לאחר שהורשע בעדות שקר בעניין מינויים פוליטיים ונגזר עליו קנס, מאסר על תנאי וקלון. הוא שב לכנסת לאחר הבחירות הבאות בשנת 2013.
ראשית דרכו
הנגבי נולד בירושלים לאנשי לח"י - עמנואל הנגבי, ממפקדי המבצעים של המחתרת, וגאולה כהן, לימים ח"כ מהליכוד ומהתחייה. הוריו נפרדו כשהיה בן חמש והוא גדל עם אמו בגבעה הצרפתית.
הנגבי שימש כתב נוער במעריב לנוער. בשירותו בצה"ל היה כתב בעיתון במחנה. לאחר שהצליח להעלות את הפרופיל הרפואי שלו, התנדב לשרת בחטיבת הצנחנים ושירת בגדוד 202, כשהוא ממשיך לדווח על קורותיו לעיתון במחנה. לאחר שחרורו עבד ככתב בגלי צה"ל.
את פעילותו הפוליטית החל בהתארגנות נגד שלום עכשיו. בדצמבר 1979 תקף, יחד עם ישראל כ"ץ, סטודנטים פלסטינים באוניברסיטה העברית באמצעות אלות ושרשראות ברזל. בעקבות קטטה אחרת בקמפוס האוניברסיטה הוא הורשע בעבירה של תגרה במקום ציבורי ונדון למאסר על תנאי וקנס. עם נסיגת כוחות צה"ל מסיני ופינוי העיר ימית התבצר הנגבי, ביחד עם כמה מחבריו, על אנדרטת ימית, ורק לאחר הפצרות מרובות הסכים לרדת מן האנדרטה.
ב-1979 נבחר ליו"ר התאחדות הסטודנטים באוניברסיטה העברית. כמו כן כיהן כיו"ר התאחדות הסטודנטים בישראל עד 1982.
בעת היותו יו"ר התאחדות הסטודנטים שימש גם יושב ראש מועצת המנהלים של חברת הנסיעות הסטודנטיאלית איסתא. יחד עם ישראל כץ הגיש תלונה בה טען שמנהלי החברה פעלו להבריח את נכסי איסתא לחברה אחרת שהוקמה: איסתא ליינס. שופטת בית משפט השלום בירושלים, אסתר קובו, זיכתה בשנת 1987 את כל הנאשמים ובפסק דינה ציינה לגבי עדותו של הנגבי: "בעדותו לא תמיד הייתה האמת העובדתית נר לרגליו". ב-1981 הוצב במקום ה-18 ברשימת מפלגת התחיה בבחירות לכנסת העשירית.
באטון רוז'
באטון רוז' (באנגלית: Baton Rouge) היא עיר הבירה של מדינת לואיזיאנה שבארצות הברית, והשנייה בגודלה מבין ערי המדינה. כמו כן, היא בירת מחוז מזרח באטון רוז' שבמדינה. בעיר מתגוררים 227,470 תושבים (2020).
התקופה הצרפתית (1699–1763)
שמה של העיר - "באטון רוז'" (בצרפתית: "מוט אדום") ניתן לה על ידי המגלה הצרפתי פייר לה מואן ד'איברוויל אשר עמד בראש משלחת מגלים בת 200 איש בשנת 1699. ב-17 במרץ בשנה זו ראה איברוויל על גדת נהר המיסיסיפי, במקום בו עומד כיום קמפוס אוניברסיטת סאות'רן, מוט עץ ברוש צבוע אדום שעליו גופות בעלי חיים וראשי דגים (ככל הנראה עמוד סימון גבול בין שבטי האינדיאנים ההומה והביוגולה). ד'איברוויל קרא למקום על שם מוט הסימון. המוצב הראשון במקום הוקם על ידי הצרפתים בשנת 1718 במטרה להגן על נתיב המסחר לניו אורלינס.
התקופה הבריטית (1763–1779)
ב-10 בפברואר 1763, נחתם הסכם פריז בו הסכימה צרפת למסור את שטחיה באמריקה הצפונית לבריטניה וספרד. אזור ניו אורלינס והשטחים ממערב לנהר המיסיסיפי הועברו לשליטת ספרד, ואילו השטחים שממזרח לנהר, למעט העיר ניו אורלינס, הועברו לשליטה הבריטית. באטון רוז', שנוסדה בשנת 1699 הפכה לאתר בעל חשיבות אסטרטגית, בשל מיקומה בקרבת הגבול בין שטחי מושבת פלורידה המערבית והשטחים הספרדיים.
צחי הנגבי
פעילות במפלגת הליכוד
החל משנת 1988 כיהן הנגבי כחבר כנסת מטעם הליכוד (עד פרישתו לקדימה בשלהי הכנסת השש עשרה). בכנסת ה-13 כיהן כיו"ר ועדת הכלכלה של הכנסת. במקביל לחברותו בכנסת השלים את לימודי המשפטים, והתמחה בעריכת דין אצל עורך הדין רוני בר-און (לימים שר בממשלת ישראל).
באטון רוז'
התקופה הבריטית (1763–1779)
הבריטים הקימו במקום מצודה שנקראה פורט ניו ריצ'מונד והחלו לפתח את העיר סביב המצודה. במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית נותרה המושבה נאמנה לכתר הבריטי. בשנת 1778, הכריזה צרפת מלחמה על בריטניה, ובשנת 1779 הצטרפה ספרד למלחמה זו, שבמסגרתה יצא מושל פלורידה, דון ברנארדו דה גאלווז, בראש צבא של כ-1,400 חיילים וכבש את פורט ניו ריצ'מונד. לאחר הכיבוש, שונה שם המוצב ל-"פורט סאן קארלוס".
צחי הנגבי
שר המשפטים
ב־18 ביוני 1996 מונה לשר הבריאות. בספטמבר 1996 מונה למ"מ שר המשפטים במקומו של יעקב נאמן, נגדו נפתחה חקירה פלילית. כעבור שלושה חודשים מונה לשר המשפטים והתפטר מתפקיד שר הבריאות.
באטון רוז'
התקופה הספרדית (1779–1810)
בשנת 1805 מנהלן העיר מטעם השלטון הספרדי, דון קרלוס לואיס בושר דה גרנד פרי הורה על תכנון העיר. השכונה שתוכננה על ידו מכונה כיום "העיר הספרדית". בשנת 1806 תוכנן האזור המכונה כיום "בורגארד טאון" (Beauregard Town). בתקופה זו התיישבו בעיר איכרים ממוצא גרמני שהיגרו לאזור באטון רוז' מפנסילבניה.
רפובליקת פלורידה המערבית (1810)
בשנת 1803 בעקבות רכישת לואיזיאנה השתלטה ארצות הברית על השטחים שממערב לפלורידה המערבית הספרדית. עיר המוצב באטון רוז' הפכה למוצב הקדמי הספרדי היחיד על נהר המיסיסיפי. רבים מתושבי העיר תמכו במרד בשלטון הספרדי המקומי. ב-23 בספטמבר 1810 החל המרד, ותושבי העיר השתלטו על מפקדת הצבא בעיר, והניפו את דגל בוני בלו - דגל הרפובליקה העצמאית של מערב פלורידה. המרד דוכא לאחר 24 ימים, והעיר סנט פרנסיוויל, בירת רפובליקת מערב פלורידה נכבשה על ידי כוחות צבא ספרדיים שנשלחו מפלורידה. בעקבות כיבוש הרפובליקה על ידי הכוחות הספרדיים שלח נשיא ארצות הברית ג'יימס מדיסון כוחות צבא בראשותו של וו. סי. סי. קליירובורן מניו אורלינס במטרה לכבוש את שטחי הרפובליקה. ה"תירוץ" הרשמי היה ששטחים אלו היו חלק משטחי רכישת לואיזיאנה. השטח נכבש על ידי צבא ארצות הברית ב-10 בדצמבר 1810.
מדינת לואיזיאנה (1812–1860)
בשנת 1846 החליט בית המחוקקים של המדינה (שישב עד אז בניו אורלינס) להעביר את בירת המדינה לבאטון רוז' (בדומה למגמה של בתי מחוקקים רבים בארצות הברית, במטרה להוציא את בירת המדינה מהעיר הגדולה במדינה). באותה עת הייתה ניו אורלינס העיר הרביעית בגודלה בארצות הברית - התגוררו בה כ-102,000 תושבים (1840) בעוד שבבאטון רוז' התגוררו 2,269 תושבים. האדריכל הניו יורקי ג'יימס דייקין נשכר על מנת לתכנן את בניין הקפיטול (בניין בית המחוקקים) של המדינה. דייקין תכנן מבנה בסגנון ביניימי - ניאו גותי (בשונה מבנייני הקפיטול של מדינות רבות אחרות בארצות הברית, המחקה את בניין הקפיטול בוושינגטון הבירה) מבנה זה, שזכה לשבחים רבים בתקופתו, היה שנוא על רבים (ובהם מארק טוויין בספרו "חיים על המיסיסיפי" שאמר שהמבנה "פתטי").