cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טובה פינק
ביוגרפיה
פינק התאמנה בקבוצת הפועל תל אביב, בהדרכתו של סטפן קובלסקי.
אלופת ישראל
באליפות ישראל שנערכה בסוף יוני 1973 זכתה פינק במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.44 מטר, לפני מיה קלה ממכבי חיפה (5.39 מטר) וסמדר לובנו מהפועל העמקים (5.33 מטר).
אלופת המכביה
שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרויות האתלטיקה של המכביה התשיעית שנערכו ביולי אותה שנה, זכתה פינק במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא אישי חדש של 5.62 מטר, התוצאה הרביעית בטיבה בכל הזמנים של אתלטית ישראל, באותה העת, לפני מיה קלה (5.58 מטר) וזיוה רבינוביץ' מישראל (5.44 מטר).
1975
בתחרות שנערכה בתל אביב ב-24 במאי 1975 השוותה פינק בריצת 60 מטר את השיא הישראלי לקדטיות (עד גיל 18) בתוצאה של 7.5 שניות, השיא עדיין קיים, נכון ל-2017.
1976
בתחרות שנערכה ברמת אביב ב-8 במאי 1976 זכתה פינק במדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 25.5 שניות (מדידה ידנית). חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה במיינץ, גרמניה ב-9 ביוני היא זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר בשיא ישראלי חדש לקדטיות (עד גיל 18) בתוצאה של 11.7 שניות (מדידה ידנית) ובכך הייתה לאצנית הישראלית השלישית בהיסטוריה שירדה מגבול 12 שניות, השיא עדיין קיים, נכון ל-2017. שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה באורליאן, צרפת ב-26 ביוני היא קבעה בריצת 100 מטר שיא אישי חדש של 11.99 שניות ובכך הייתה לאתלטית הישראלית השנייה בהיסטוריה שירדה מגבול 12 שניות, אחרי אסתר רוט-שחמורוב.
הלנה, נסיכת ולדק ופירמונט (1899–1948)
הלנה, נסיכת ולדק ופירמונט (22 בדצמבר 1899 - 18 בפברואר 1948), הייתה בתו של פרידריך, נסיך ולדק ופירמונט ואשתו של ניקולאוס, נסיך הכתר של אולדנבורג.
ביוגרפיה
הלנה נולדה ב-22 בדצמבר 1899 בארולזן לפרידריך, נסיך ולדק ופירמונט ובטילדיס, נסיכת שאומבורג-ליפה, בתם של וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ובטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו, והייתה אחייניתם של אמה, נסיכת ולדק ופירמונט והלנה, נסיכת ולדק ופירמונט, ובת דודתם של וילהלמינה, מלכת הולנד וקרל אדוארד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה. ב-13 בנובמבר 1918 התפטר אביה מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
ב-25 באוגוסט 1922 התחתנה הלנה עם ניקולאוס, נסיך הכתר של אולדנבורג, ממנו נולדו לה 9 ילדים. בשנת 1931 מת חמיה פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג, ובעלה הפך לראש בית אולדנבורג, וב-18 בפברואר 1948 מתה הלנה בראסטדה.
משפחתה
ב-25 באוגוסט 1922 התחתנה הלנה עם ניקולאוס, נסיך הכתר של אולדנבורג, ממנו נולדו לה 9 ילדים:
כנף (מושב)
כָּנָף הוא מושב שנמצא בעלייה מהכנרת לרמת הגולן, בגובה של כ-300 מטר מעל פני הים, ליד מושב מעלה גמלא.
מקור השם
היישוב קרוי על שם בית הכנסת העתיק השוכן למרגלותיו, חורבת כנף. מקימי כנף רצו לקרוא למושב "עין כנף", מכיוון שהישוב מקבל מים ממי המעיין הסמוך, אולם ועדת השמות הממשלתית אישרה את השם "כנף".
היסטוריה וכלכלה
גרעין היישוב התיישב במיקום זמני ב-1 באפריל 1985, והיישוב עבר למיקומו הנוכחי בשנת 1991 מאז לא הוקם יישוב נוסף ברמת הגולן. כלכלת היישוב מתבססת על חקלאות - מטעי אגסים, כרמים, רפת חלב, כבשים וגידולים נוספים.
גנטיקה של תכונות מורכבות
גנטיקה של תכונות מורכבות הוא תחום בגנטיקה העוסק בחיפוש גורמים גנטיים לתכונות מורכבות, או תכונות כמותיות. השיטות המשמשות בתחום זה הן סטטיסטיות.
תכונות מורכבות
תכונות מורכבות הן תכונות גנטיות בעלות דפוסי הורשה מורכבים. בתכונות מורכבות אין התאמה פשוטה בין הגנוטיפ והפנוטיפ. תכונות אלו, בניגוד לתכונות בעלות הורשה מנדליאנית (או מונוגנית; בה התכונה נקבעת על ידי גן יחיד), מושפעות ממספר רב של גנים וכל אחד תורם רק מעט לשונות הביטוי של התכונה. עובדה זו יוצרת קושי בזיהוי הגנים המעורבים. הגנים השונים, האינטראקציה ביניהם, כמו גם השפעת גורמי הסביבה, כל אלו יחדיו יקבעו את ביטוי התכונה. למעשה רוב התכונות הן בעלות הורשה מורכבת, והתכונות המנדליאניות הן מעטות.
גנטיקה של האדם
כשמדובר בחקר הגנטיקה של האדם, המונח "תכונות מורכבות", מוחלף לעיתים בשם "מחלות שכיחות", מאחר שהן אלו העומדות במרכז מחקר מסוג זה. מרבית המחלות הנפוצות, כגון סכיזופרניה, אסתמה, סרטן או סוכרת, הן בעלות דפוסי הורשה מורכבים: כאשר נבחנים הפנוטיפים בשושלת משפחתית שבה מופיעה המחלה, קשה למצוא מודל הורשה ברור המסביר את הופעת הפרטים החולים, כפי שנעשה עבור מחלות מונוגניות. מודלים ברורים כאלו כוללים למשל את מודל ההורשה הדומיננטי, לפיו קיים 50% סיכוי לצאצא חולה כאשר ההורה חולה (והטרוזיגוט, אך זהו המצב בדרך כלל, מאחר שאלל המחלה במקרים אלו נדיר יחסית), או מודל הורשה רצסיבי, לפיו קיים 25% סיכוי לצאצא חולה כאשר שני ההורים נשאים. כמו כן, תכונה מורכבת אינה דיכוטומית, ומחלה כזו יכולה להופיע בצורות שונות, בגיל התפרצות שונה או ברמת חומרה שונה בין פרטים שונים, ועל כן נקראת גם "תכונה כמותית". כשמדובר במחלה מונוגנית, הגישה לזיהוי הגן האחראי היא זיהוי מקטעים גנומיים זהים בין פרטים שונים הנושאים את אותה המחלה. שיטות אלו אינן יעילות כשמדובר בתכונות מורכבות, מאחר שהגורם למחלה בכל פרט ופרט יכול להיות שונה.
קיימות שיטות סטטיסטיות שמטרתן להצביע על אזורים בגנום החשודים כגורמי סיכון למחלות. הגישה המקובלת כיום נקראת מבחני אסוציאציה. ההנחה בבסיס גישה זו, היא שקיום מתאם סטטיסטי בין סמן גנטי להופעת מחלה, מצביע על מיקום של גורם מחלה אפשרי.
גנטיקה של בעלי חיים ושל הצמח
במחקר גנטי העוסק בבעלי חיים או צמחים, אתר בגנום התורם לתכונה מורכבת נקרא "אתר תכונה כמותית" (Quantitative Trait Locus). שיטות המחקר שונות מאלו הנהוגות בחקר האדם, מאחר שניתן לבודד זנים טהורים, להכליא ולברור פרטים לפי הצורך.
מבחני אסוציאציה
במבחני אסוציאציה (Association Analysis) נבדקת התלות בין התפלגות אללים בסמן לבין אוכלוסיית חולים או בריאים. הבדל מובהק בתדירות אלל של סמן מסוים בין שתי הקבוצות הוא תוצאה של אחד מהמקרים הבאים: שני המקרים הראשונים מובילים למציאת האזור בו נמצא גן התורם למחלה. מהמקרה השלישי ניתן להימנע על ידי בחירת קבוצות מאוכלוסיות הומוגניות. לשימוש באוכלוסייה הומוגנית יתרונות נוספים:
מבחני אסוציאציה נערכים במספר דרכים, בין הנפוצות ביותר נמנות:
מבחני case-control
תדירות האלל של סמן מסוים נמדדת בקרב קבוצת חולים (case), ובקרב קבוצת פרטים בריאים המשמשים כביקורת (control). מבחן סטטיסטי לשוויון פרופורציות נערך כדי לקבוע האם יש הבדל מובהק בתדירות האלל בין שתי הקבוצות.
מבחני TDT
במבחני (Transmission Disequilibrium Test) TDT נבדקת ההטיה בתדירות האללים השונים המועברים מהורה לצאצא חולה. בגרסה אחרת של אותו מבחן, מבחני sib-TDT נבדקת ההטיה באללים המשותפים בין אחים חולים.
תאחיזה לא שוויונית
התכונה העומדת בסיס מבחני האסוציאציה, היא תאחיזה לא שוויונית (Linkage Disequilibrium), הקיימת בין אתרים גנומיים שונים הנמצאים בקרבה פיזית על אותו הכרומוזום. משמעותה של "תאחיזה לא שוויונית", היא ששני אתרים גנומיים (למשל אתר של גורם מחלה, וסמן גנטי כלשהו) יופיעו יחד, יותר או פחות ממה שצפוי באקראי.
קישורים חיצוניים
Polygeeninen ominaisuus
כריסטוף ז'וזף מארי דבירה
כריסטוף ז'וזף מארי דבירה הוא פוליטיקאי מבורקינה פאסו ששימש כראש הממשלה במדינה במשך שנתיים. הוא מונה לתפקיד ראש הממשלה בידי הנשיא רוק מארק כריסטיאן קאבורה בעקבות התפטרותו של פול כבה טייבה. דבירה ייצג בעבר את בורקינה פאסו באיחוד הכלכלי והמוניטרי במערב אפריקה, וכיהן כשר תחת הנשיא לשעבר בלייז קומפאורה בשנים 1994–1996, כשקבורה החזיקה בתואר ראש הממשלה. ב-8 בדצמבר 2021, הנשיא רוך מארק כריסטיאן קאבורה סיים את תפקידו של ראש ממשלתו כריסטוף מארי ג'וזף דאבירה, מחברו של "מכתב התפטרות", שהוביל אוטומטית לתפקיד של הממשלה כולה.
קריירה
דבירה שימש כמנהל מחקרים ופרויקטים במשרד הכלכלה והתכנון משנת 1984 ועד שנת 1988. לאחר מכן מונה למנכ"ל שיתופי פעולה במשרד. הוא מילא תפקיד זה עד שנת 1992.
בשנים 1992–1997 ניהל דבירה את מחלקת הבריאות. בשלושת השנים שלאחר מכן היה אחראי על המחלקה לחינוך על יסודי, השכלה גבוהה ומחקר מדעי של בורקינה פאסו. הוא מונה לתפקיד ראש הממשלה ב-21 בינואר 2019, ונכנס לתפקיד שלושה ימים לאחר מכן.
ב-8 בדצמבר 2021, הנשיא רוך מארק כריסטיאן קאבורה סיים את תפקידו של ראש ממשלתו כריסטוף מארי ג'וזף דאבירה, מחברו של "מכתב התפטרות", שהוביל אוטומטית לתפקיד של הממשלה כולה.
ספורט אולימפי
ספורט אולימפי הוא כל ענף ספורט הנכלל בתוכנית המשחקים של הוועד האולימפי הבינלאומי ומשתתף במשחקי הקיץ או משחקי החורף. לפי החלטת הוועד האולימפי, ענפי ספורט שונים נכנסים ויוצאים מהתוכנית לאורך כל שנות קיום המשחקים בעידן המודרני. במשחקים שהתקיימו בלונדון בשנת 2012 התחרו הספורטאים ב-26 ענפי ספורט, ב-36 דיסציפלינות והתקיימו 302 תחרויות. משחקי החורף כוללים 7 ענפים ו-15 דיסציפלינות, בהם כ-80 תחרויות שונות.
הגדרות
לפי הוועד האולימפי, ענף ספורט הוא כל תחום משחקים שיש לו ארגון או פדרציה עולמית הקובעת חוקים ועורכת את אליפויות העולם בתחום. לדוגמה, השחייה מנוהלת על ידי פדרציית השחייה הבינלאומית, FINA, והיא מאגדת 5 דיסציפלינות: שחייה תחרותית, שחייה צורנית, שחייה במים פתוחים, כדורמים וקפיצה למים. מדליות מוענקות לשלושת המנצחים או הנבחרות במקומות הראשונים עבור כל תחרות ממגוון התחרויות המקויימות בתוך הדיסציפלינה. בדוגמת השחייה, כל תחרות נקראת משחה ומדליות יוענקו לשלושת השחיינים שניצחו בגמר המשחה למאה מטרים גב לגברים, למשל.
ענפים אולימפיים
רשימת הענפים האולימפיים מפורטת בתבנית בתחתית דף זה.
ענפי הדגמה
במרבית המשחקים במאה העשרים, שותפו ענפי הדגמה. ענפים אלו אינם ענפים אולימפיים מוכרים, אך הם משתתפים במשחקים כיוון שהם ענפים פופולריים במדינה המארחת, ענפים אותם בוחן הוועד האולימפי או כאלה המיועדים להוסיף עניין ולמשוך קהל.
ענפים אחדים מענפי ההדגמה נכנסו לתוכנית האולימפית עם השנים, כדוגמת בייסבול (שגם הוצא ממנה), טניס וג'ודו, וענפים מסוימים לא הופיעו שוב בעתיד כדוגמת העפת עפיפונים, לקרוס ופולו על גבי אופניים. ענפי הדגמה קיימים גם במשחקי החורף, וקרלינג היה ענף הדגמה באולימפיאדת לייק פלאסיד (1932) ונכנס לתוכנית בשנת 1998.
הוועד האולימפי הבינלאומי החליט כי לאחר משחקי 1992 לא יהיו יותר ענפי הדגמה. מאז לא נערכו תחרויות בענפי הדגמה, למעט תחרות וו-שו שנערכה במשחקי בייג'ינג לבקשת הוועד האולימפי הסיני.
ענפים מוכרים
ישנם ענפי ספורט רבים המוכרים על ידי הוועד האולימפי אך לא מופיעים בתוכנית האולימפית. ענפים מוכרים עשויים להיות מאושרים על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי כענפים אולימפיים לקראת המשחקים הבאים. האישור תלוי בהחלטת הוועדה האחראית על התוכנית ובאישור של כלל חברי הוועד. מרגע שענף מוכר מוכרז כענף אולימפי, מוטלת על הגוף העולמי המנהל את הענף האחריות להכנת הענף למשחקים, לקביעת התחרויות, המשתתפים והמתקנים הדרושים למשחקים.
חלק מענפי הספורט המוכרים שאינם ענפים אולימפיים משוחקים במסגרת המשחקים העולמיים. חלק מהענפים המוכרים על ידי הוועד כיום הם:
בנוסף, גם ענפים רבים של ספורט תת-מימי ואווירי שייכים לרשימה זו.
ענפי משחקי הקיץ
הטבלה מציגה את מספר התחרויות בענפי הספורט והדיסציפלינות שנכללים או נכללו במשחקי הקיץ האולימפיים. הענפים רשומים בסדר אלפביתי באנגלית לפי השם שקבע הוועד האולימפי הבינלאומי.
נכון לאולימפיאדת פריז 2024, מתוך 32 ענפי הספורט שמונה ענפים מורכבים ממספר דיסציפלינות. דיסציפלינות אלו מאוגדות בצבעים הבאים:
ענפי משחקי החורף
חלק מענפי ספורט החורף כוללים מספר דיסציפלינות, המאוגדות בצבעים הבאים:
- החלקה על הקרח - מזחלות - סקי נקודה (•) מסמנת שענף זה שוחק כענף הדגמה. הסימון   הוא למשחקי הקיץ האולימפיים שכללו ענפי חורף
לקריאה נוספת
עמנואל גיל, המשחקים האולימפיים, הוצאת מסדה, 1976
טייק ד'את
טייק ד'את (באנגלית: Take That) היא להקת בנים בריטית. הלהקה הוקמה במנצ'סטר בשנת 1990 והתפרקה בשנת 1996, זמן מה לאחר עזיבתו של רובי ויליאמס. במחצית הראשונה של שנות התשעים נחשבה ללהקה הבריטית המצליחה ביותר, עם הצלחה מוגבלת בארצות הברית. בשנת 2005 התאחדו ארבעת חברי הלהקה הנותרים, וחזרו לפעילות. בשנת 2010 גם ויליאמס שב ללהקה, אך בהמשך הפכה הלהקה לשלישייה עם עזיבתו בשנית של ויליאמס ועזיבתו של ג'ייסון אורנג'.
היסטוריה
הלהקה הוקמה על ידי האמרגן נייג'ל מרטין סמית', והוחתמה בחברת התקליטים תקליטי RCA. בעקבות הצלחתה של להקת הבנים האמריקנית ניו קידס און דה בלוק. חברי הלהקה היו גארי בארלו, רובי ויליאמס, מארק אואן, הווארד דונלד וג'ייסון אורנג'. הלהקה הקליטה שלושה אלבומי אולפן, כשתשעה סינגלים מתוכם דורגו במקום הראשון במצעדים הבריטיים. ב-15 ביולי 1995, עזב רובי ויליאמס את הלהקה. ב-13 בפברואר 1996, הודיעה הלהקה על פירוקה. מעט לאחר פירוקה, הוציאה הלהקה אלבום אוסף הכולל את כל הסינגלים שהוציאה הלהקה מתחילת דרכה, ושני שירים נוספים שהופיעו לראשונה באלבום זה. באותה שנה רובי ויליאמס, גארי בארלו ומארק אואן פנו לקריירות סולו. הווארד דונלד החל לעבוד כדי ג'יי, וג'ייסון אורנג' פנה למשחק ואף סיים לימודי דוקטורט.
בנובמבר 2005 שודר סרט דוקומנטרי שעסק בלהקה והצלחתה חסרת התקדים. בסרט השתתפו כל חברי הלהקה, כולל רובי ויליאמס ומנהלם, נייג'ל מרטין סמית'. לאחר שידור הסרט כינסה הלהקה מסיבת עיתונאים בה הודיעו על איחוד לסיבוב הופעות בבריטניה, שהחל באפריל 2006 וכלל 26 הופעות. כמו כן, עם איחוד הלהקה הפיצה הלהקה אלבום אוסף נוסף. ב-27 בנובמבר 2006, הלהקה הוציאה לאור את האלבום "Beautiful World", אלבום האולפן הראשון מזה 11 שנים ואף יצאה לסיבוב הופעות שנמכר שבעה חודשים מראש וכלל 59 הופעות. ב-24 בנובמבר 2008, הוציאה הלהקה את אלבום האולפן השני שלהם מאז חזרו לעבוד יחדיו, "The Circus", האלבום מכר יותר ממיליון עותקים במהלך פחות מחודש וכך הגיעו למקום הראשון במצעד הבריטי. מסע ההופעות בעקבות האלבום נכנס לספר השיאים של גינס כמסע ההופעות שנמכר הכי מהר אי פעם.
ביולי 2010 פורסם, כי רובי ויליאמס יקליט אלבום חדש עם הלהקה, לראשונה מזה 15 שנים. באוקטובר 2010, לאחר יציאת הסינגל "Shame" של ויליאמס ובארלו, הודיעו כל חברי הלהקה על חזרתם להופעות משותפות. האלבום "Progress" יצא ב-15 בנובמבר 2010. מכירת הכרטיסים לסיבוב ההופעות, שנפתחה בסוף חודש אוקטובר 2010, שברה את השיא אשר היה שייך למייקל ג'קסון, ותוך פחות מ-24 שעות נמכרו יותר ממיליון כרטיסים. מסע ההופעות "progress live", שליווה את האלבום, כלל 35 הופעות באנגליה וברחבי אירופה, ושבר עוד שיא, כאשר הלהקה הופיעה 8 לילות ברציפות באצטדיון הלאומי של אנגליה, ומבלי, יותר מכל אמן אחר אי פעם. במהלך מסע ההופעות הוציאה הלהקה אלבום נוסף, "Progressed", שגם הוא הגיע למקום הראשון במצעד הבריטי.
באוגוסט 2012 הופיעה הלהקה בטקס הסיום של אולימפיאדת לונדון, ללא ויליאמס שנעדר עקב לידת בתו.
בשנת 2014 יצא לאור "III", אלבום האולפן השביעי של הלהקה, אשר הוקלט ללא ויליאמס ואורנג' אשר עזבו את הלהקה.
בשנת 2017 יצא לאור "Wonderland", אלבום האולפן השמיני של הלהקה.
חברי הלהקה
חברים נוכחיים
חברי עבר
ציר זמן
מרי לו
{{פירושונים|
ראו גם
}}
הפיגוע ברחוב דיזנגוף
במרוצת השנים בוצעו מספר פיגועים ברחוב דיזנגוף שבתל אביב.
סאשה זויה
סאשה זויה (Sasha Zhoya; נולד ב-25 ביוני 2002) הוא אתלט בעל אזרחות של צרפת, אוסטרליה וזימבבואה. מייצג את צרפת בתחרויות בינלאומיות.
ביוגרפיה
זויה נולד בפרבר של פרת' באוסטרליה, בן לאם מצרפת ואב מזימבבואה והוא בעל אזרחות של שלוש המדינות. הוא הצטיין באתלטיקה והתחרה בקפיצה במוט, קרב רב ובריצות קצרות. עד ינואר 2020 ייצג את אוסטרליה בתחרויות בינלאומיות ומאז מייצג את צרפת. ביולי 2021 זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות, באליפות אירופה עד גיל 20 שהתקיימה בטאלין. באליפות העולם עד גיל 20 שהתקיימה בקניה באוגוסט 2021 זכה במדליית זהב בשיא עולם (משוכות בגובה 99 ס"מ) לגילאי עד 20 של 12.72 שניות. באותה שנה זכה בתואר האתלט המבטיח של השנה באירופה.
באליפות העולם באתלטיקה 2022 סיים חמישי במקצה שלו בחצי הגמר בתוצאה של 13.47 שניות ולא העפיל לגמר.
אז'דרכיים
אז'דרכיים (שם מדעי: Azhdarchidae) היא משפחת זוחלים מעופפים מהסדרה הנכחדת פטרוזאוריה שחיו בתקופת הקרטיקון ונכחדו עם סוף עידן הדינוזאורים.
מינים אלה היו הגדולים שביצורים המעופפים אי פעם. הגדולים ביותר היו הארמבורג'יאניה (Arambourgiania), הקוואצלקואטלוס (Quetzalcoatlus) וההטצגופטריקס (Hatzegopteryx). קיימות הערכות שונות לגבי גודלם; נראה שהגדול ביותר היה הארמבורג'יאניה, שמעריכים כי מוטת כנפיו הגיעה ל-11–13 מ' בממוצע.
יצורים אלו היו קרובי משפחתם של הפטראנודוניים (Pteranodontidae). הם עופפו בדאייה ארוכה מעל אזורים פתוחים יבשתיים וניזונו מנבלות דינוזאורים או צדו חיות קטנות. חלקם היו טורפי-על באזורי מחייתם שאיימו אפילו על תרופודים או זאורופודים קטנים.
חומצה פרופנואית
חומצה פרופנואית (propanoic acid) היא חומצה קרבוקסילית שנוסחתה CH3-CH2-COOH זהו נוזל שקוף, מסיס במים, באתנול ובאתר בעל ריח חריף ולא נעים המזכיר ריח גוף.
מקור השם בשתי המילים היווניות protos- ראשון ו pion - שומן, זוהי החומצה הקרבוקסילית הקטנה ביותר המגלה תכונות אופייניות לחומצות שומן: יוצרת שכבה שמנונית על פני המים ומלח דמוי סבון עם יון אשלגן.
החומצה הפרופנואית התגלתה על ידי הכימאי יוהאן גוטליב (Johann Gottlieb) שזיהה את החומר בתוצרי הפירוק של סוכר בשנת 1844.
על עור האדם קיימים כמה מיני חיידקים הקרויים ''Propionibacterium - מתגים גראם חיוביים אנאירובים היוצרים חומצה פרופנואית במטבוליזם שלהם. אחד מאותם חיידקים Propionibacterium acnes גורם לזיהום ב'' בלוטות החֵלֶב המתבטא באקנה.
תכונות
לחומצה פרופנואית תכונות ביניים בין החומצות הקרבוקסיליות הקטנות (חומצה פורמית וחומצה אצטית) לאלו של חומצות שומן. בדומה לחומצות הקטנות היא מסיסה לחלוטין במים ויוצרת צמדים (דימרים) המוחזקים בקשרי מימן הן בנוזל והן בגז. בדומה לחומצות שומן ניתן להוציא את החומצה מתמיסה מיימית כמלח.
הפקה
בתעשייה חומצה פרופנואית מיוצרת לרוב בתגובה של אתן עם מים ופחמן חד-חמצני בקטליזה של ניקל קרבוניל (Ni(CO)4)
דרך נוספת היא חמצון של פרופיל אלדהיד בקטליזה של קובלט או מנגן
שימושים
חומצה פרופנואית בריכוז משקלי 0.1-1% מעכבת צמיחת עובש וכמה מיני חיידקים ולכן משמש כחומר משמר במזון, מספר E של חומצה פרופנואית E280.
חומצה פרופנאית היא חומר מוצא לייצור חומרים אחרים ובפרט פולימרים.
קישורים חיצוניים
https://www.ynet.co.il/articles/0,7340,L-5500487,00.html - מחקר: חומצה פרופנואית - החומר המשמר שכולנו צורכים גורם להשמנה ולסוכרת
גוראקפור
גוראקפור (בהינדי: गोरखपुर) היא עיר בהודו אשר ממוקמת במחוז גוראקפור שבמדינה ההודית אוטר פרדש. מספר התושבים בעיר היה 673,446 נכון ל-2011. העיר ממוקמת בגובה 84 מטר מעל פני הים.
דמוגרפיה
במהלך המאה ה-20 גדלה אוכלוסיית היישוב בזכות הגירה מכ-65,000 תושבים לכ-620 אלף תושבים. אוכלוסיית העיר כוללת בעיקר הינדים (כ-70%), וכמו גם מוסלמים (כ-25%), בודהיסטים, סיקים, ונוצרים. השפה הדומיננטית בעיר היא הינדי.
יחסי ארגנטינה–נורווגיה
יחסי ארגנטינה–נורווגיה הם יחסי החוץ בין ארגנטינה לנורווגיה.
היסטוריה
בימי נשיאותו של ברטולומה מיטרה, החלה הקמתם של ארגוני הגירה באירופה להביא מתיישבים אירופים למדינה. הדיפלומט הארגנטינאי בצרפת, מריאנו סוורו בלקרצ'ה, הוסמך לנהל משא ומתן על חוזה של ידידות, ניווט וסחר עם האיחוד השוודי-נורווגי, עליו חתם ב-6 ביולי 1873 עם הברון איידלסוורד. בשנת 1869 עזבו יותר מ-60,000 שוודים ונורווגים לארצות הברית, וארגנטינה השתדלה למשוך גם אליה את גלי ההגירה מהמדינות הסקנדינביות.
מרבית המהגרים הנורווגים שנסעו לדרום אמריקה במחצית השנייה של המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 התיישבו בארגנטינה, ואילו הקבוצה השנייה בגודלה הייתה בצ'ילה והשלישית בברזיל. בשנת 1920 היגרו מנורווגיה 1,700 איש, הרוב לארגנטינה. בין השנים 1906–1930 היגרו לארגנטינה 2,668 נורווגים. ההערכה היא שבין 5,000 ל-10,000 נורווגים היגרו לאמריקה הלטינית בין השנים 1820 ל-1940.
יחסים כלכליים
היצוא הארגנטינאי לנורווגיה מורכב בעיקר מסחורות כמו פירות וירקות, יין, עור, מזון ונפט. נורווגיה מייצאת בעיקר דשנים ומוצרים כימיים אחרים, מכונות ומכשירים טכניים לארגנטינה.
Echoes in Rain
Echoes in Rain (בעברית: הדים בגשם) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האירית אניה, מתוך אלבום האולפן השמיני שלה, Dark Sky Island. השיר יצא לאור ב-9 באוקטובר 2015, על ידי חברת התקליטים האחים וורנר, כסינגל המוביל והיחיד מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום השישי במצעד השירים שבפלנדריה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אניה ורומא ראיין והופק על ידי ניקי ראיין. השיר תואר כשיר אופטימי, בעקבות השימוש באוסטינטו, פיציקטו וכלי מיתר. הוא הושווה לסינגל הפריצה שלה, "Orinoco Flow". מילות השיר מתארות מסע בחזרה לבית, תוך שהן מתארות את המסע בפרקי זמן שונים כמו יום ולילה.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-40 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-20 בנובמבר 2015, ביום בו יצא האלבום Dark Sky Island, עצמו. הוא מציג את אניה, כשהיא מבצעת את השיר ביחד עם תזמורת כלי המיתר Wired Strings ומקהלה נשית, בבית הספר הארו בלונדון. בקליפ מוצג גלובוס, שממחיש את הקונספט שלו.
נכון לאוקטובר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-6.2 מיליון צפיות. קליפ המילים צבר למעלה מ-21 מיליון צפיות.
משאבת דלק
היסטוריה
משאבת הדלק הראשונה הומצאה ונמכרה בידי סילבנוס בוו'זר בעיר פורט ויין, אינדיאנה, כבר בספטמבר 1885. המשאבה הייתה סוג של מכלית דלק, ונועדה לא לשם מכוניות, שלא הומצאו עדיין אלא לשם מנורות נפט ותנורים. לאחר מכן שיפר בוו'זר את המצאתו עבור כלי רכב על ידי הוספת אמצעי בטיחות, וכן הוספת צינור שיעביר את הדלק ישירות מהמכל אל המכונית.
מבנה
כיום, משאבת הדלק מחולקת לשני חלקים עיקריים: "ראש" אלקטרוני, המכיל מערכת משובצת מחשב השולטת בפעולת המשאבה, ומערכת מפותלת הכוללת צינורות, שסתומים, ועוד. תפקידה לשאוב את הדלק שממוקם בקרקע באמצעות מנוע חשמלי ולהעבירו למכל הדלק של המכונית המתודלקת.
בוגד (סדרת טלוויזיה)
בוגד היא סדרת טלוויזיה ישראלית, מסוגת דרמת מתח וריגול, שנוצרה על ידי רון לשם ועמית כהן ובוימה על ידי אסף פולונסקי בהשראת פרשת היעלמות המטוס המלזי. הסדרה הייתה אמורה להיות משודרת בשנת 2020 ובסופו של דבר שודרה ב-HOT בין 13 בספטמבר 2022 ל-3 בנובמבר 2022.
עלילה
מטוס נוסעים ישראלי נעלם מהאוויר בין תל אביב להודו ועליו 225 נוסעים. נפתחת חקירה ולצוות החקירה מצטרף יונתן ג'ורג'י (ליאור אשכנזי), איש שטח בכיר בשב"כ, שנפלט מתפקידו בעקבות פציעה שהותירה אותו עיוור. אשתו וילדיו היו על המטוס, בדרכם לעזוב את הארץ ואותו. דן מלכה (עוז זהבי), צעיר מרוקאי-גרמני שנמצא בעיצומו של קורס רכזים של השב"כ כשהמטוס נעלם, מצטרף לג'ורג'י בתור עוזרו האישי. דן מנסה לעזור לג'ורג'י, שבתחילה חושד בו, והשניים מפתחים בהדרגה יחסי חברות ותלות.
דייוויד קוסוף
דייוויד קוסוף (24 בנובמבר 1919–23 במרץ 2005) היה שחקן יהודי בריטי.
ביוגרפיה
קוסוף נולד בלונדון, הצעיר מבין שלושה ילדים, למשפחה יהודית שהיגרה לבריטניה מרוסיה. אביו, לואי, היה חייט.
קוסוף החל לעבוד בבידור הקל בטלוויזיה הבריטית בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה. הופעת הבמה הראשונה שלו הייתה ב"תיאטרון האחדות" ("Unity Theatre"), בשנת 1942, בהיותו בן 23. מאז השתתף במספר רב של סרטים ומחזות. תפקידיו הטלוויזיוניים הידועים היו ב-"The Larkins", ששודר לראשונה ב-1958, וכיצרן רהיטים יהודי ב-"A Little Big Business".
הופעותיו הבולטות בקולנוע היו ב-"The Young Lovers" (1954), שבו זכה בפרס באפט"א לקולנוע בקטגוריית השחקן המבטיח; ב-"A Kid for Two Farthing" (1955); ובסרט זוכה האוסקר "The Bespoke Overcoat" (1956). בשנת 1959 שיחק את פרופסור קוקניץ בסרט העכבר ששאג, ובסרט ההמשך שלו העכבר על הירח (1963). בשנת 1962 שיחק את אביו של זיגמונד פרויד ב"פרויד: התשוקה הסודית", בכיכובו של מונטגומרי קליפט. ב-1963 שיחק בסרט המוזיקלי "חופשת קיץ" עם קליף ריצ'רד.
קוסוף היה ידוע כקריין ומספר, במיוחד של סיפורי התנ"ך.
היה חבר ב"אגודת האמנים והמעצבים" בבריטניה. כמו כן היה חבר בחברה המלכותית לאמנויות ("Royal Society of Arts").
היה נשוי לג'ני ואב לשני בנים, פול וסיימון. בנו פול, מוזיקאי רוק, מת בגיל 25 לאחר שמצבו הורע בעקבות צריכת סמים. בעקבות זאת הפך קוסוף לפעיל נגד סמים. הוא הקים את "קרן פול קוסוף", שמטרתה הייתה להציג את המציאות הקשה של התמכרות לסמים. בסוף שנות השבעים ובתחילת שנות השמונים הוא הופיע במופע יחיד שבו סיפר על מות בנו.
קוסוף מת בשנת 2005, בגיל 85. בהספד עליו בעיתון הבריטי "The Scotsman" נכתב כי היה "בעל אמונה עמוקה וגאה במוצאו היהודי".
תיאטרון פורד
תיאטרון פורד (באנגלית: Ford's Theatre) נמצא בעיר וושינגטון בארצות הברית והוא המקום בו נרצח הנשיא אברהם לינקולן ב-14 באפריל 1865.
היסטוריה
כאשר נבנה הבניין ב-1833, הוא שימש כבית מפגש של הכנסייה הבפטיסטית הראשונה של וושינגטון. בהמשך, נמכר המבנה לג'ון ט. פורד שהפך אותו לתיאטרון, אם כי, הצבא הפדרלי השתלט על הבניין והשתמש בו כארכיון. הבניין התמוטט בשנת 1893, בהורגו 22 פקידים שעבדו בבניין, אך הוא תוקן והשתמשו בו כמחסן עד שנת 1931. ב-1967 שופץ הבניין בהוראת הקונגרס, ומ-1970 משמש הבניין אתר היסטורי.
תיאטרון פורד הוא תיאטרון עובד, אנדרטה היסטורית, מוזיאון ברמה עולמית ומרכז למידה. התיאטרון מפיק מחזות זמר ומחזות המשקפים את האופי הייחודי והמגוון של החיים האמריקאים. עם הפקות תיאטרון מעוררות השראה, פרשנות היסטורית חיה ואוסף עשיר של חפצים. הוא גם היעד המוביל בבירת האומה שחוקר וחוגג את חייו ומורשתו של אברהם לינקולן. ביקור בשעות היום יכול לכלול את המוזיאון, התיאטרון, בית פיטרסן (הבית שבו מת לינקולן) ותערוכות במרכז לחינוך ומנהיגות.
Visions
Visions הוא אלבום האולפן השלישי של הזמרת הקנדית גריימס. האלבום יצא לאור לראשונה בקנדה ב-31 בינואר 2012 דרך חברת התקליטים 4AD. שבוע לפני הוצאתו בארצות הברית, פורסם האלבום להזרמה דרך אתר האינטרנט של NPR. הקלטת האלבום ארכה כשלושה שבועות, כאשר האלבום הוקלט במלואו באמצעות תוכנת GarageBand של חברת אפל בדירתה של גריימס.
דרדנוט (סוג אונייה)
דְרֶדְנוֹט (באנגלית: dreadnought, לפעמים מאוית dreadnaught; "חסרת פחד") הוא הכינוי לסוג העיקרי של אוניות מערכה בראשית המאה ה-20. אוניית המערכה הראשונה מטיפוס זה, אה"מ דרדנוט, הושקה על ידי הצי המלכותי הבריטי ב-1906. אה"מ דרדנוט סימלה שינוי כה גדול וכה משמעותי, עד ששמה הפך לשם גנרי לכל אוניות המערכה שנבנו בעקבותיה על פי אותה תפיסה. בהתאם, כל אוניות המערכה שנבנו לפני אה"מ דרדנוט כונו אוניות מערכה פרה-דרדנוט. התכנון של אה"מ דרדנוט כלל מספר מרכיבים מהפכניים: תפיסת חימוש של "תותחים גדולים בלבד", על פיה חומשה האונייה במספר רב וללא תקדים של תותחים בקוטר גדול, ושימוש במנועי טורבינת קיטור. אוניות מערכה דרדנוט הפכו בתוך זמן קצר לסמל מרכזי לעוצמתה הלאומית של מדינה, והופעתן חידשה מרוץ חימוש בין הקיסרות הגרמנית לבין האימפריה הבריטית, שהיה אחד מהגורמים למלחמת העולם הראשונה. מרוץ חימוש דומה היה גם בין ברזיל, ארגנטינה וצ'ילה. תכנונן של אוניות המערכה מטיפוס זה התקדם במהירות רבה, וכלל שיפורים במיגון האוניות, בחימוש ובאמצעי ההנעה. השיפורים היו כה מהירים עד שאה"מ דרדנוט המקורית הייתה מיושנת בתוך חמש שנים. הדרדנוטים החדשים נקראו "סופר דרדנוט". רוב הדרדנוטים נגרטו לאחר מלחמת העולם הראשונה על פי ההסכמות שהושגו באמנת וושינגטון, אך רבות מהסופר דרדנוטים שירתו גם במהלך מלחמת העולם השנייה.
בתחילת המאה ה-20 השקיעו האומות השונות בבניית דרדנוטים משאבים עצומים, אולם בפועל התרחש רק קרב אחד בין שני ציי אוניות דרדנוט, קרב יוטלנד. בקרב זה, שהתרחש ב-31 במאי 1916, לחמו 28 דרדנוטים של הצי המלכותי הבריטי ב-16 דרדנוטים של הצי הקיסרי הגרמני, אך הקרב הסתיים ללא הכרעה ברורה. המונח "דרדנוט" הלך ונעלם לאחר מלחמת העולם הראשונה, בהשפעת אמנת וושינגטון וגם בגלל העובדה שכל אוניות המערכה שנותרו פעילות לאחר המלחמה היו בעלות אותם מאפיינים ולא נותרה אוניית מערכה שאינה מטיפוס דרדנוט. המונח יכול לתאר גם סיירות מערכה, שגם הן היו תולדה של המהפכה שיצרה אה"מ דרדנוט.
התפתחות
אוניות המערכה שנבנו בשנים 1890–1905, וכונו במבט לאחור "פרה דרדנוט", היו בעלות סוללה עיקרית בת ארבעה תותחים, בקוטר 12 אינץ' (305 מ"מ), סוללה משנית ובה שישה עד שמונה עשר תותחים מהירי ירי שקוטרם השתנה מסדרה לסדרה ונע בין 4.7 אינץ' (119 מ"מ) ל-7.5 אינץ' (191 מ"מ). לעיתים נשאה האונייה גם סוללת תותחים שלישונית, שקוטרם נע בין 3 אינץ' (76 מ"מ) ל 0.5 אינץ' (12.7 מ"מ). מספר התותחים וקוטרם היה על פי התפיסה שרווחה באותם ימים, על פיה קרבות ימיים יתנהלו תחילה במרחק מסוים, אך בהמשך הקרב יתקרבו האוניות זו לזו ואז ימלאו התותחים המשניים תפקיד מכריע, כאשר ימטירו על האויב "ברד של אש" הודות לקצב האש המהיר שלהם.
כבר בתחילת המאה ה-20 הועלו רעיונות לאוניית מערכה בעלת סוללה גדולה יותר של תותחים גדולים, במקום חלק או כל החימוש המשני. במהלך מלחמת רוסיה–יפן בשנים 1904–1905 התנהלו הקרבות הימיים בטווחים גדולים בהרבה מהטווחים שעד אז נחשבו מקובלים. הסתבר גם שעוצמתם של התותחים הגדולים, שהלכה וגדלה במהירות באותן שנים, גדולה בהרבה מאלה של התותחים המשניים. התותחים החדשים באותה תקופה היו בקוטר 12 אינץ', והיו בעלי יכולת לירות פגז כבד משמעותית מזה שירו תותחים בקוטר 9.2 אינץ' (234 מ"מ) או 10 אינץ'. יתרון נוסף היה בניהול האש: כאשר אונייה יורה מטח פגזים, יש צורך בתצפית כדי לוודא האם הפגזים פגעו במטרה, לפניה או מאחריה, ובהתאם לתקן את זווית הירי. כאשר המטח כולל תותחים ממספר קטרים, קשה להבדיל ביניהם ובקרת האש מתקשה מאוד לתת תיקונים נכונים. ישנם היסטוריונים המטילים ספק בתקפותו של מאפיין זה, ראו להלן.
הצעות ממשיות ראשונות לבניית אונייה בעלת תותחים גדולים בלבד עלו כבר ב-1903 בכמה מדינות. ב-1904 אישר הצי הקיסרי היפני את בנייתה של אוניית המערכה סאטסומה, שעל פי התכנון הראשוני הייתה אמורה להיות בעלת חימוש של שנים עשר תותחים בקוטר 12 אינץ'. עבודת בניית האונייה החלו ב-1905. הצי המלכותי הבריטי החל בתכנון אה"מ דרדנוט בינואר 1905, ובאוקטובר של אותה שנה החלה בנייתה בפועל. בנוסף, גם צי ארצות הברית קיבל במרץ 1905 אישור מהקונגרס לבניית אוניית המערכה מישיגן, שתוכננה עם חימוש של 12 תותחי 12 אינץ'. בניית האונייה החלה בדצמבר 1905.
ירי ארוך טווח
הנשק המכריע בקרבות הימיים שאירעו בשנות ה-90 של המאה ה-19 היו תותחים בקוטר בינוני, בדרך כלל 6 אינץ' (152 מ"מ) מהירי ירי, שירו בדרך כלל לטווח קצר יחסית. בקרב נהר יאלו, שהתרחש ב-17 בספטמבר 1894, במהלך מלחמת סין-יפן הראשונה, פתחו האוניות היפניות באש רק כאשר צמצמו את הטווח לפחות מ-4,000 מטרים, ורוב הלוחמה אירעה בטווח קרוב עוד יותר, פחות מ-2,000 מטרים. בטווחים כאלה היו התותחים הללו מדויקים יחסית, וקצב האש הגבוה שלהם איפשר לירות על המטרות תחמושת רבה, שכונתה "ברד של אש". לתותחנות הימית באותה תקופה לא הייתה יכולה לפגוע בטווחים ארוכים יותר.
בתחילת המאה ה-20 צפו אדמירלים בריטיים ואמריקאיים שאוניות מערכה עתידיות יכלו להעסיק מטרות אויב בטווחים גדולים יותר. גם יצרני הטורפדו המשיכו לשכלל את כלי הנשק שייצרו, בין השאר על ידי הגדלת הטווח. כך למשל, ב-1903 הזמין צי ארצות הברית טורפדו שהטווח היעיל שלו היה 3,700 מטרים (לעומת פחות מ-1,000 מטרים בדגמים הראשונים). בשנת 1900 הורה אדמירל ג'קי פישר, אז מפקד צי הים התיכון של הצי המלכותי הבריטי, על אימוני תותחנות בתותחי 6 אינץ' לטווח של 5,500 מטרים. ב-1904 בחנה מכללת המלחמה של צי ארצות הברית טקטיקות אוניות מערכה בהתמודדות עם טורפדו בעל טווח של 6,400 עד 7,300 מטרים (7,000 עד 8,000 יארד).
למרות אימוני הירי לטווח גדל והולך, הטווח של התותחים הקלים והבינוניים שהיה מוגבל, והדיוק הלך וירד ככל שעלה הטווח. היתרון שבקצב האש הגבוה של התותחים הללו פחת ככל שירו לטווח ארוך יותר, שכן ירי מדויק תלוי ביכולת לזהות את נד המים של המטח הקודם, שכן ללא זיהוי כזה לא ניתן לתקן את זווית הירי נכונה. ירי בקצב אש גבוה מקשה על זיהוי נכון, ולפיכך יש להוריד את קצב הירי.
ב-10 באוגוסט 1904, במהלך קרב הים הצהוב ניהלו הצי הקיסרי הרוסי והצי הקיסרי היפני דו-קרב תותחים בטווחים שלא נודעו עד אז – 13,000 מטרים. מדי הטווח של הרוסים היו יעילים עד לטווח של 4,000 מטרים ואלו של היפנים היו יעילים עד 6,000 מטרים, אך למרות זאת הצליחו שני הצדדים להשיג פגיעות בטווח גדול בהרבה, באמצעות תותחים בקוטר 12 אינץ'.
סמי-דרדנוט
שלב התפתחותי ראשון לקראת הדרדנוט היה הפחתה של מספר התותחים המשניים מהירי הירי, ובמקומם הותקנו תותחים בעלי קוטר גדול, בדרך כלל בקוטר 9.2 או 10 אינץ'. אוניות בעלות הרכב חימוש כזה נקראו "תותחים גדולים בלבד, בקוטר משתנה", ומאוחר יותר – במבט לאחור – "סמי דרדנוט". באוניות מערכה סמי-דרדנוט היו תותחים משניים כבדים רבים ב במרכז האונייה, במקום תותחים קטנים יותר בברבטות באוניות המערכה פרה-דרדנוט המוקדמות יותר.
במהלך תכנון אוניות המערכה סמי-דרדנוט הועלתה גם האפשרות לאונייה שתהיה "תותחים גדולים, קוטר אחיד". ביוני 1902 פורסם בירחון מכללת המלחמה של הצי מאמר שהציע סוללה של שמונה תותחים ראשיים בקוטר 12 אינץ', בארבעה צריחים, שני תותחים בכל צריח. במאי 1902 הגישה לשכת הבנייה והתיקון של הצי תכנון לאוניית מערכה עם 12 תותחי 10 אינץ' שיותקנו בצריחים, שניים בכל אחד, שני צריחים כל אחד בקצה אחר של האונייה ועוד ארבעה כצריחי כנף. בדצמבר 1902 הוגש לנשיא ארצות הברית, תיאודור רוזוולט, נייר עמדה הטוען בזכות אוניות מערכה גדולות יותר. בנספח למסמך זה הוצע להתקין באוניות המערכה מספר גדול יותר של תותחי 11 אינץ' ו-9 אינץ'. מחברי המסמך העדיפו אפשרות זו על פני מספר קטן יותר של תותחי 12 אינץ' ו-9 אינץ'. רעיונות אלה פותחו בין השנים 1903–1905, ומחקר שהתבסס על משחק מלחמה הראה שאוניית מערכה חמושה בשנים עשר תותחי 11 או 12 אינץ', ערוכים במבנה משושה, תהייה שווה לשלוש אוניות מערכה מהסוג המקובל, ואף יותר.
גם בצי המלכותי הבריטי הייתה חשיבה דומה. ב-1902–1903 בחן הצי תכנון לחימוש "תותחים גדולים בלבד" בשני קטרים, ארבעה תותחים בקוטר 12 אינץ' ו-12 תותחים בקוטר 9.2 אינץ'. עם זאת, האדמירליות החליטה במקום זאת לבנות במסגרת תוכנית בניין האוניות של 1903–1904 שלוש אוניות מערכה נוספות מסדרת קינג אדוארד VII, שחימושן כלל תותחי 12 אינץ', 9.2 אינץ' ו-6 אינץ'. גם בתוכנית בניין האוניות הבאה, של השנים 1904–1905, נבחנה התפיסה שוב, באוניות המערכה מסדרת לורד נלסון. בשל אילוצי האורך והרוחב של אוניות אלה, הותקנו בהם ארבעה תותחים ראשיים בקוטר 12 אינץ' ועשרה תותחים משניים בקוטר 9.2 אינץ', ללא תותחים שלישוניים בקוטר 6 אינץ'. מתכנן האוניות הציע גרסה אלטרנטיבית עם 12 תותחי 12 אינץ', אך האדמירליות לא הייתה מוכנה לקבל תכנון זה, בין השאר בגלל המתח שנוצר בעקבות מלחמת רוסיה-יפן שהביא ללחץ לבנייה מהירה של אוניות מערכה חדשה.
המעבר לתכנון אוניות "תותחים גדולים בלבד"
קוטר אחיד של התותחים סייע גם לבקרת הירי, מכיוון שכאשר יש ירי מתותחים בעלי קוטר אחד בלבד חישובי התיקון הם אחידים לכל התותחים, לעומת מצב שבו לתותחים בכמה קטרים יש לבצע תיקוני כיוון עם נוסחאות שונות. יש היסטוריונים המציינים גם את הבעייתיות של זיהוי מקום הפגיעה מתותחים שונים כיתרון לתותחים בעלי קוטר אחד. אחרים חולקים על טיעון זה, וסבורים שמצב בקרת האש ב-1905 לא היה ברמה גבוהה מספיק כדי לאפשר ירי במטחים מחזוריים, שבו הבלבול בין מתזי הפגיעה של תותחים בעלי קטרים שונים היה עלול להוות בעיה. אין ראיות כי שיקול זה עמד בפני מקבלי ההחלטות בדבר המעבר לאוניות תותחים גדולים בלבד. עם זאת, היה ברור שהאפשרות להתרחשות קרבות ימיים בטווחים ארוכים הופכת לסבירה יותר, והיה זה שיקול חשוב בהחלטה להפוך את התותחים הכבדים ביותר לסטנדרטיים. מכאן ההחלטה להתקין תותחי 12 אינץ' ולא 10 אינץ'.
ההתפתחות הטכנולוגית בייצור התותחים הייתה משמעותית גם היא. התותחים החדישים יותר בקוטר 12 אינץ' היו בעלי קצב אש גבוה בהרבה מקודמיהם, ובכך ביטלו את היתרון שהיה לתותחים בקטרים הקטנים יותר. ב-1895 עמד קצב האש של תותח בקוטר 12 אינץ' על פגז אחד בכל ארבע דקות; ב-1902 עלה קצב האש של תותח בקוטר זהה לשני פגזים בדקה. באוקטובר 1903 פרסם הארכיטקט הימי ויטוריו קוניברטי מאמר בספר היעץ Jane's Fighting Ships בשם "אוניית מערכה אידיאלית לצי הבריטי". במאמר המליץ קוניברטי על אונייה בעלת הדחק של 17,000 טון, בעלת שריון בעובי 12 אינץ' ומהירות של 24 קשר (כ-44 קמ"ש). קוניברטי הציע את הרעיון עוד לפני כן ל, אך נדחה. על פי הצעתו, תותחי 12 אינץ' יירו פגזים הרסניים בקצב אש גבוה, וכך יחליפו את "ברד האש" שהתותחים הקטנים יותר היו אמורים לייצר. גם הצי הקיסרי היפני נטה לרעיון זה, בעקבות הצלחתו בקרב צושימה ב-1905. הפגזים שנורו על ידי האוניות היפניות הכילו אחוז גבוה מהרגיל של חנ"מ והיו להם מרעומים שהפעילו אותם במגע. בדרך זו גרמו הפגזים היפניים לנזקי שריפה על סיפון אוניית האויב ולא רק לחדירה של השריון כמו הפגזים שהיו נפוצים לפני כן. קצב האש הגבוה היה הבסיס לפיתוחים הטכנולוגיים העתידיים בתחום בקרת האש.
דרדנוטים ראשונים
תוכנית בינוי האוניות של יפן בשנים 1903–1904 כללה שתי אוניות מערכה ראשונות בעולם שהיו אמורות להיות אוניות "תותחים גדולים בלבד", עם שמונה תותחים בקוטר 12 אינץ'. תכנון האוניות התעכב, משום שהמיגון נראה דק מדי והיה צורך בתכנון מחודש של חלק גדול מהאונייה. בנוסף, יפן הייתה תחת לחץ כלכלי גדול בשל מלחמת רוסיה יפן שהתנהלה באותה עת, דבר שהכביד על בניית האוניות. סיבה שלישית לעיכובים היו תותחי ה-12 אינץ', שהיה צורך להזמינם מבריטניה. בגלל סיבות אלה הושלמו האוניות בסופו של דבר עם חימוש בשני קטרים שונים, 12 ו-10 אינץ'. מנועי האוניות שנבנו במסגרת תוכנית זו היו מנועי קיטור רב-שלביים בעלי שלוש בוכנות, שהיו מקובלים באותה תקופה.
מהפכת הדרדנוט ופריצת הדרך הטכנולוגית שחוללה אירעה בבריטניה באוקטובר 1905. פישר, שבאותה עת היה כבר לורד הימייה הראשון, היה חסיד של הטמעת טכנולוגיה חדשנית בצי המלכותי, ושנים ספורות לפני כן השתכנע בחשיבות התפיסה של אוניית תותחים גדולים בלבד. רבים רואים בפישר את יוצרה של דרדנוט, רושם שהוא עצמו תרם לא מעט לביסוסו. יש הסבורים שמוקד המהפכה שהוביל פישר היה בסיירת המערכה, שהתפיסה שמאחוריה מהפכנית עוד יותר מזו של אוניית המערכה מסוג דרדנוט.
זמן קצר לאחר שנכנס פישר לתפקידו, הקים וועדה שנועדה לבחון תוכניות לאוניות מערכה וסיירות משוריינות עתידיות. משימתה הראשונה של הוועדה הייתה תכנון אוניית מערכה חדשה, שהמפרט שהוגדר עבורה כלל סוללת תותחים ראשית בקוטר 12 אינץ' וסוללת תותחים משנית בקוטר קטן, שנועדה להגנה מפני ספינות טורפדו, אך ללא תותחים בקוטר בינוני. המפרט קבע כי מהירותה של האונייה תהיה 21 קשר (39 קמ"ש), מהירות גבוהה ב-2 או 3 קשרים (3.7 עד 5.5 קמ"ש) מזו של אוניות מערכה אחרות באותה תקופה. התוכניות הראשוניות כללו תריסר תותחים בקוטר 12 אינץ', אך המתכננים התקשו במיקום התותחים הללו ובשלב מסוים נשקלה חזרה לארבעה תותחי 12 אינץ' וששה עשר עד שמונה עשר תותחים בקוטר 9.2 אינץ'. לאחר שחברי הוועדה בחנו את הדו"ח על קרב צושימה, אותו חיבר המשקיף הבריטי הרשמי בקרב, סוכם על חימוש של עשרה תותחים בקוטר 12 אינץ' ו-22 תותחי 12 פאונדר כחימוש משני להגנה מפני ספינות טורפדו.
בנוסף לחימוש, הוועדה קבעה שלאונייה החדשה יהיו מנועי טורבינת קיטור, חידוש ללא תקדים באותה עת באונייה גדולה. מנועים אלה היו בעלי עוצמה רבה יותר ומשקל נמוך יותר ממנועי הקיטור שהיו מקובלים עד אז, והמשמעות הייתה שניתן להשיג את המהירות הרצויה, 21 קשר, באונייה קטנה יותר וזולה יותר לעומת הגודל והמחיר הנדרשים לו הייתה האונייה מונעת במנועי קיטור בעלי בוכנה. בניית האונייה הייתה מהירה מאד: שדרית האונייה הונחה ב-2 באוקטובר 1905, השקת האונייה התקיימה ב-10 בפברואר 1906, והאונייה הושלמה ב-3 באוקטובר 1906, שנה ויום לאחר תחילת בנייתה – הישג מרשים של התעשייה הבריטית בשיאה.
הדרדנוטים הראשונים של צי ארצות הברית היו שתי אוניות המערכה מסדרת דרום קרוליינה. התוכניות המפורטות לאוניות אלו נעשו בחודשים יולי–נובמבר 1905 ואושרו על ידי מינהל הבנייה ב-23 בנובמבר 1905. קצב הבנייה היה איטי: המפרט נמסר לחברות שניגשו למכרז ב-21 במרץ 1906, החוזים נחתמו ב-21 ביולי, והשדרית של שתי האוניות הונחה בדצמבר, לאחר שדרדנוט כבר הושלמה.
חימוש
כאמור, אחד מהחידושים המהפכניים שהביאה עמה אה"מ דרדנוט, ושהפכו למאפיין מרכזי של הסוג היה סוללת התותחים הראשית, שהייתה בקוטר גדול ואחיד. ההבדל בין סדרות אוניות המערכה השונות היה במספר התותחים, קוטרם וסידורם באונייה. החימוש העיקרי באוניות המערכה פרה-דרדנוט היו תותחים בקוטר 12 אינץ', ואה"מ דרדנוט, שסימנה את המהפכה, שמרה על קוטר זה, וכך גם כל גם אוניות המערכה הנוספות בדור הראשון של הדרדנוטים. יוצאות מכלל זה היו אוניות המערכה מסדרת נסאו, של הצי הקיסרי הגרמני, שתותחיהן היו בקוטר 11 אינץ' (279 מ"מ).
בנוסף לתותחים העיקריים נשאו הדרדנוטים גם חימוש משני, תותחים קלים יותר. בדרדנוטים הראשונים הותקנו תותחים קלים מאוד, שנועדו להדוף התקפות של ספינות טורפדו. קוטרם של תותחים אלו הלך וגדל עם השנים, ככל שטווח הטורפדו עלה וככל שעמידותן של ספינות הטורפדו, ומאוחר יותר המשחתות גדלה. מסופה של מלחמת העולם הראשונה ואילך הותקנו בדרדנוטים גם מספר גדל והולך של תותחים נגד מטוסים.
גם אוניות המערכה עצמן נשאו צינורות טורפדו משלהן. על פי התיאוריה, שורת קרב של אוניות מערכה הייתה יכולה לשגר מטח קטלני של טורפדות על שורת קרב של צי האויב, המפליגה במקביל אליה. בפועל, מספר הפגיעות שהושגו באמצעות טורפדו ששוגרו על ידי דרדנוטים הייתה קטנה מאוד, ולמעשה המקרה המתועד היחיד של דרדנוט שפגעה בדרדנוט אחרת הייתה של אוניית המערכה הבריטית "אה"מ רודני", שירתה מטווח קצר טורפדו על אוניית המערכה הגרמנית "ביסמרק", ב-27 במאי 1941. למעשה, הימצאותם של טילי טורפדו על סיפונה של אוניית מערכה היווה סיכון לאונייה, בשל החשש שיתפוצצו מפגיעה של אש אויב.
מיקום החימוש הראשי
יעילותם של התותחים תלויה באופן חלקי במערך הצריחים. ב"דרדנוט", ובאוניות הבריטיות שנבנו מיד לאחריה, היו חמישה צריחים: אחד בקדמת האונייה, אחד בירכתיה, אחד באמצעה, על קו האורך של האונייה, ושניים ב"כנפי" האונייה, בצד המבנה העילי. בדרך זו הייתה האונייה יכולה לירות לכיוון חרטומה באמצעות שלושה צריחים, ולירות מטח דופן מארבעה. באוניות הדרדנוט הגרמנית, מסדרות "נסאו" ו"הלגולנד", הייתה פריסת הצריחים במבנה משושה – צריח אחד בקדמת האונייה, אחד בירכתיים, וארבעה צריחי כנף. בפריסה כזו היו באונייה יותר תותחים, אך מספר התותחים שהיו יכולים לירות קדימה או במטח צד היה זהה לזה שב"דרדנוט".
אפשרות נוספת לסידור התותחים היא פריסה של כל הצריחים לאורך קו האורך של האונייה. פריסה כזו מקלה על העומסים המוטלים על גוף האונייה בעת הירי, ומאפשרת ירי של כל התותחים במטח צד. מאידך, בפריסה כזו יש פחות תותחים שיכולים לירות קדימה, וסידור התותחים בדרך כזו דורש גוף ארוך יותר. גוף ארוך דורש מיגון רב יותר, ומיקומם של מאגרי התחמושת, בתוך הגוף מתחת לצריחי התותחים, מצריך סידור מחדש של המערכות השונות ומפריע למיקומם של המנועים והדוודים. אחת מאוניות המערכה הראשונות שבהן סודרו כל צריחי התותחים על קו האורך של האונייה הייתה אה"מ אז'נקור, שבה היו שבעה צריחים דו-קניים של תותחי 12 אינץ', אך בשל כל החסרונות שהוזכרו לא נחשבה האונייה כהצלחה תכנונית.
עוצמת התותחים הראשיים וקוטרם
במקום להתקין תותחים נוספים, פתרון אחר הוא הגדלת עוצמתם. דבר זה ניתן לביצוע על ידי הגדלת קוטר התותח, כך שיוכל לירות קליעים כבדים יותר ובעלי עוצמה גדולה יותר, או להאריך את הקנה וכך להגדיל את מהירות הלוע, המקנה לקליע טווח גדול יותר ויכולת חדירה גבוהה יותר.
לשתי השיטות יתרונות וחסרונות. מהירות לוע גדולה יותר גורמת לשחיקה מוגברת של פנים הקנה, שבסופו של דבר מביאה לירידה בדיוק הירי ובסופו של דבר מצריך את החלפת הקנה. החיסרון שבתותחים בעלי קוטר גדול יותר הוא במשקלם הגדול יותר, ולפיכך גם בצריחים בעלי משקל רב יותר. כמו כן, משקל הקליעים גדול יותר, ולפיכך מהירות הלוע נמוכה יותר. כדי להתגבר על מהירות לוע נמוכה יש לירות את הקליע בזווית גבוהה יותר כדי להגיע לטווח הרצוי, וכדי להשיג זווית ירי גבוהה יותר יש לתכנן מחדש את הצריח. מאידך, מהירותם של פגזים כבדים יותר מואטת פחות על ידי התנגדות האוויר, ולפיכך יכולת החדירה שלהם נותרת גבוהה יותר גם בטווחים ארוכים יותר.
לשאלת הגדלת הקוטר והארכת קנים הייתה התייחסות שונה בציי העולם. בצי הגרמני נעשה שימוש, בדרך כלל, בתותחים בעלי קוטר קטן מה שהיה נהוג בצי הבריטי. עם זאת, בשל היתרון שהיה לגרמניה בתחום המטלורגיה, היו התותחים בגרמניים בקוטר 12 אינץ' טובים יותר מהתותחים הבריטיים באותו קוטר ובעלי מהירות לוע גבוה יותר. גם הפגזים הגרמניים היו בעלי משקל רב יותר מאלה הבריטיים. היתרון הגרמני התבטא גם במשקלם הנמוך יותר של תותחי ה-12 אינץ' לעומת התותחים הבריטיים המקבילים. החיסכון במשקל איפשר לבוני הספינות הגרמניים להוסיף שריון לאוניות שבנו, לעומת האוניות הבריטיות.
עם השנים הלכו וגדלו קוטרי התותחים. אוניות המערכה מסדרת אוריון של הצי המלכותי הבריטי, שהושקו ב-1910, היו חמושות בעשרה תותחים בקוטר 13.5 אינץ', כולם על קו האורך של האונייה. לעומתן, אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת, שהושקו שלוש שנים אחריהן ב-1913, כבר היו חמושות בשמונה תותחים בקוטר 15 אינץ' (381 מ"מ). העדפת תותחים בקוטר גדול ובמספר קטן יותר הייתה מגמה שהתפשטה בכל ציי העולם. צמצום מספר התותחים הקל על פריסתם באונייה, והצבת צריחים על קו האורך הייתה לנורמה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה תוכנן הצעד הבא באוניות המערכה. אוניות המערכה מסדרת נגאטו של הצי הקיסרי היפני, שהושקו ב-1917, היו בעלות תותחים בקוטר 16.1 אינץ' (420 מ"מ), ואוניות המערכה מסדרת קולורדו של צי ארצות הברית, שנבנו זמן קצר לאחריהן, היו גם הן בקוטר זה. יפן ובריטניה תכננו אוניות מערכה בכלות תותחים בקוטר 18 אינץ' (457 מ"מ), אך אמנת וושינגטון שאושררה ב-1922 הגבילה את קוטר התותחים באוניות המערכה ל-16 אינץ', ולא יוצרו תותחים בקוטר גדול יותר.
אוניות המערכה היחידות שחרגו ממגבלה זו היו אוניות המערכה מסדרת יאמטו של הצי הקיסרי היפני, שבנייתן החלה ב-1937, לאחר פרישת יפן מאמנת וושינגטון. תותחיהן של האוניות מסדרה זו היו בקוטר 18.1 אינץ' (460 מ"מ). במהלך מלחמת העולם השנייה הועלו תוכניות לחימוש בקוטר גדול עוד יותר: אוניות המערכה מסדרת H שתוכננו עבור צי המלחמה הגרמני, הקריגסמרינה, היו אמורות לשאת תותחים בקוטר 20 אינץ' (508 מ"מ), וישנן ראיות שאדולף היטלר רצה תותחים בקוטר גדול יותר, עד 24 אינץ' (609 מ"מ). היפנים תכננו את אוניות המערכה מסדרת A-150 שכונו "סופר יאמטו", והיו אמורות להיות חמושות בתותחים בקוטר 20 אינץ'. כל התוכניות הללו לא עברו את שלב התכנון הראשוני.
חימוש משני
לדרדנוטים הראשונים היה חימוש משני קל, שנועד להגן עליהן מספינות טורפדו. אה"מ דרדנוט נשאה 22 תותחי 12 פאונדר (3 אינץ', 76.2 מ"מ), שהיו בעלי קצב אש של 15 פגזים בדקה, לפחות. גם הדרדנוטים הראשונים של צי ארצות הברית היו בעלי חימוש דומה. ספינות הטורפדו הראשונות נועדו לתקוף את אוניות המערכה בפעולות נפרדות, ולא כחלק מהקרבות הימיים העיקריים. בשל כך היה צפוי שהתותחים המשניים לא יפעלו בזמן שהתותחים הראשיים יירו, ולפיכך לא היה צורך למגן את התותחים המשניים או להגן עליהם מההדף והפיצוץ הנוצרים בעת ירי התותחים הכבדים ואלו הוצבו בעמדות לא מוגנות בנקודות גבוהות במבנה העילי, כדי לאפשר להם שדה אש רחב ככל האפשר.
בתוך מספר שנים השתנה האיום, עם הופעתן של המשחתות. אלו היו מהירות יותר מספינות הטורפדו, מוגנות יותר ובעלות חימוש כבד יותר. הסיכון שהציבו המשחתות היה גבוה ורציני בהרבה מזה של ספינות הטורפדו, ועל החימוש המשני הוטלה המשימה להתמודד עימן. הדרישה הייתה שתותחי החימוש המשני יוכלו להטביע (ולא רק לגרום נזק) משחתת בפגז אחד. גורם נוסף ששינה את התמונה הייתה העובדה שהמשחתות, שוב בניגוד לספינות הטורפדו, היו אמורות לקחת חלק בקרבות הימיים שבהן תשתתפנה אוניות הראשה של הצי, אוניות המערכה והסיירות. בשל עובדה זו היה צורך לתכנן מחדש את החימוש המשני: היה צורך בתותחים בעלי קוטר גדול יותר שיוצבו בסוגרים (Casemates) או בברבטות מוגנות, כדי להגן עליהם מפגיעות האויב או ההדף של התותחים הראשיים. תפיסת העולם הזו הייתה מקובלת בצי הקיסרי הגרמני כבר מלכתחילה: "נסאו", הדרדנוט הגרמני הראשון, נשאה 12 תותחים בקוטר 5.9 אינץ' (150 מ"מ) ו-16 תותחים משניים, בקוטר 3.45 אינץ' (88 מ"מ). גם הדרדנוטים הבאים בצי הגרמני נבנו לפי תפיסה זו. הצי המלכותי הבריטי החליף את תותחי ה-12 פאונדר באוניות המערכה שלו בתותחי 4 אינץ' (100 מ"מ) ולאחר מכן 6 אינץ'. קוטר זה היה הסטנדרט בתחילת מלחמת העולם הראשונה. בצי ארצות הברית היה הסטנדרט 5 אינץ' (130 מ"מ), והתכנון לאוניות המערכה שלאחר המלחמה היה 6 אינץ'. מתכנני האוניות קיוו שהתותחים המשניים יוכלו לבצע משימות נוספות, כמו הדיפת סיירות אויב שינסו להטביע אוניית מערכה שנפגעה.
החימוש המשני, ככלל, לא היה משביע רצון. פגז של תותח משני לא יכול היה להטביע משחתת, ומאידך התותחים הכבדים לא היו יכולים לפגוע במשחתת מהירה ומתמרנת, כפי שהוכח בקרב יוטלנד. הסוגרים שבהם הותקנו התותחים המשניים היו בעייתיים, בשל מיקומם: הם נבנו בגוף האונייה עצמו, במיקום נמוך יחסית, ולכן היו מועדים להצפה במי הים כאשר הגלים היו גבוהים. בחלק מאוניות המערכה הוסרו סוגרים אלה ונאטמו. הסתבר שהדרך היחידה להגן מתקיפת משחתות הייתה על ידי משחתות אחרות: לאוניות המערכה ניתן ליווי על ידי שייטת משחתות משלהן. לאחר מלחמת העולם החלו בהתקנת החימוש המשני בצריחים משלו, על הסיפון העליון וסביב המבנה העילי. כך היו תותחים אלו יכולים לתת לתת מענה בשדה אש רחב, וללא החסרונות של הסוגרים. במהלך העשורים הבאים החלו לראות בחימוש המשני חלק עיקרי בהגנה נגד מטוסים של האונייה, והתותחים הקיימים הוחלפו בתותחים דו-תכליתיים בעלי זווית הגבהה גבוהה.
שריון ומיגון
שריון הפלדה של הדרדנוטים היה מרכיב מרכזי בהדחק של האונייה. המתכננים הקדישו זמן ומאמצים רבים בניסיון לספק את ההגנה הטובה ביותר לאוניות שבנו, כנגד כלי הנשק שהיו עלולים לסכן אותן. משקל המיגון האפשרי היה מוגבל, שכן המיגון בא על חשבון מהירות האונייה, כושר השיט ועוצמת האש שלה.
מצודה מרכזית
רוב השריון של הדרדנוט היה מרוכז סביב "מצודה משוריינת" (Armoured Citadel). מצודה זו הייתה למעשה תיבה, בעלת ארבע דפנות משוריינות ודופן עילית משוריינת, שהייתה סביב החלקים החשובים ביותר של האונייה. צידי המצודה היו "החגורה המשוריינת" של האונייה, כלומר הדפנות. הדופן המשוריינת החלה לפני הצריח הקדמי, והמשיכה עד אחרי הצריח האחורי. בכל אחד מקצות הדפנות המשוריינות, מלפנים ומאחור, הייתה מחיצה משוריינת שחיברה את שתי הדפנות וסגרה למעשה את התיבה, ו"גג" התיבה היה סיפון משוריין. בתוך המצודה היו הדוודים, המנועים ומחסני התחמושת עבור התותחים הראשיים. פגיעה באחת מן המערכות הללו הייתה עלולה לשתק את האונייה או אף להשמיד אותה כליל. תחתית התיבה הייתה תחתית גוף האונייה ולא הייתה משוריינת.
הדרדנוטים הראשונים תוכננו להשתתף בקרבות ימיים נגד אוניות מערכה אחרות בטווחים של עד 9,100 מטרים (10,000 יארד). בדו-קרב בטווח כזה יהיה המסלול הבליסטי של הפגזים שטוח יחסית, וכדי לגרום לנזק באוניית האויב יהיה על הפגז לפגוע בקו המים או סמוך לו, כדי לחדור ולפגוע במערכות החיוניות של אוניית האויב. מסיבה זו רוכזה רצועת השריון של אוניות המערכה בקו המים: באה"מ "דרדנוט" הייתה רצועה זו בעובי 280 מ"מ. כאמצעי מיגון נוסף רוכזו מאחורי רצועת השריון מאגרי הפחם של האונייה. שאר סיפוני האונייה מוגנו בשריון דק, כנגד רסיסים שעלולים היו להיווצר מהתפוצצות פגז חודר שריון מעל רצועת השריון. רסיסים אלו היוו סיכון נוסף בעת דו-קרב בין דרדנוטים, אם כי סיכון נמוך מהסיכון העיקרי של פגיעת פגזים כבדים באזור קו המים.
כאמור, המיגון הכבד ביותר נשמר למצודה המרכזית בכל אוניות המערכה. בכמה מהציים נוספה רצועת שריון דקה יותר וסיפון משוריין דק יותר שכיסו את כל אורכה של האונייה, או שהרחיבו את רצועת השריון על דפנות האונייה כלפי מעלה בשריון דק יותר. שריון "מצטמצם" זה (Tapered) אומץ על ידי הציים האירופיים הגדולים – בריטניה, גרמניה וצרפת. בדרך זו ניתן מיגון מסוים לחלק גדול של האונייה, שהיה חשוב בדרדנוטים הראשונים, שבהם הסיכון מפגזים נפיצים נחשב משמעותי. עיצוב המיגון בדרך זו הותיר רצועת שריון עיקרית דקה מאוד, שהגנה רק על חגורה צרה מעל קו המים. בכמה ציים נמצא שכאשר הדרדנוטים היו במעמס מלא הייתה רצועת השריון העיקרית שקועה כולה במים.
צי ארצות הברית אימץ סכמת הגנה שונה, שכונתה "הכל או כלום" (All or Nothing). על פי סכמה זו רצועת השריון הייתה גבוהה ועבה וגם הסיפון המשוריין עובה עוד יותר, אך המיגון כיסה רק את חלקיה החיוניים של האונייה, ולא ניתן מיגון כלשהו לחלק הקדמי והאחורי של האונייה וגם לא לסיפונים העליונים. שיטה זו הייתה יעילה יותר לקרבות ימיים בטווח ארוך בין ציי דרדנוטים, ולאחר מלחמת העולם הראשונה אומצה גם על ידי ציי מלחמה אחרים.
תכנון הדרדנוטים השתנה במשך השנים, כדי לתת מענה לאתגרים חדשים. ההתקדמות שחלה בפיתוח תותחי האוניות הביאה להבנה שהקרבות ייערכו בטווחים גדלים והולכים, ושהמסלול הבליסטי של הפגזים יהיה תלול בהרבה. על פי תובנה זו היה צורך למגן את אוניות המערכה מפני פגז שיגיע במסלול כזה, ויפגע באזורים אחרים של האונייה ולאו דווקא בקו המים. התפתחותם של המטוסים יצרה סיכון גדל והולך מפצצות חודרות שריון שיוטלו מגבוה, ועוביו של הסיפון המשוריין הוגדל בהתאם. לאוניית המערכה היפנית "יאמטו" הייתה חגורת שריון בעובי 410 מ"מ, וסיפון משוריין בעובי 230 מ"מ.