cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עמק החולה
הצפת המישור
במצב זה היה קשה לנצל את הקרקע לחקלאות ואף לנקז את השטח ביעילות, משום שבהעמקת תעלות נחשפו מי תהום נוספים. זהו הגורם לכך שניקוז הביצה התאפשר רק לאחר הורדת מפלס מי האגם, באמצעות העמקת אפיק הירדן במוצאו ממנו.
ייבוש החולה
בשנות ה-50 של המאה ה-20 השתנה נופו של עמק החולה באופן קיצוני, בעקבות ייבוש האגם והביצה. הייבוש נעשה על מנת לנצל את הקרקעות הפוריות ושפע המים להרחבת השטח המעובד, וכל השטח המיובש חולק בין יישובי העמק והרי הגליל העליון הסמוכים. מבצע הייבוש הוליד את המאבק הסביבתי הראשון בישראל והביא לייסוד החברה להגנת הטבע ולהקמת שמורת החולה, שמורת הטבע הראשונה בארץ, שבה נשמר חלק קטן מנוף האגם והביצות.
במרוצת השנים הסתבר שבצד התועלת שבהרחבת הקרקעות החקלאיות, נגרם נזק ניכר למערכות אקולוגיות בעמק החולה ובמורד נהר הירדן. האגם והביצה שימשו אגן שקיעה לסחף רב, שלאחר הייבוש הובל בכמויות רבות אל הכנרת ופגע באיכות מימיה. הכבול היבש התגלה כקרקע קשה לעיבוד, התכווץ וגרם לשקיעת הקרקע, הורם והוסע על ידי הרוחות המזרחיות ופוזר ברחבי הגליל, ואף בער לא אחת במשך שבועות. אובדן מקור הלחות הגדול הביא להקצנה בחום בקיץ ובקור בחורף, ועם האגם והביצות נהרסו רוב נופי המים על החי והצומח הייחודיים להם, כולל מספר מינים נדירים שזה היה אזור תפוצתם היחיד בארץ ישראל.
בעקבות זאת, הוחל בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 בהצפת חלקים מהעמק מחדש, בתהליך מבוקר המנוהל על ידי קרן קיימת לישראל בשיתוף רשות הניקוז וגופים נוספים. ההצפה היא באזורים שהיו בעבר חלק מהביצה, ויצרה את גוף המים המלאכותי הקרוי אגמון חולה. ההצפה הביאה להופעתם מחדש של עופות נודדים רבים, שמיעטו לבוא לעמק לאחר הייבוש, כגון להקות עגור אפור הפוקדות את אגמון חולה וסביבתו בסתיו ובאביב. קיימות תוכניות שונות באשר לעתיד העמק, בהן כאלה המבקשות לשחזר את נופי האגם והביצה להפוך את האזור כולו למוקד תיירות ייחודי.
פלורה
בהיותו עמק צר ומוקף הרים, עשיר במים ובקרקע פורייה ובעל אקלים חם בקיץ וקר בחורף, עשיר עמק החולה במגוון רחב של מיני צמחים מאזורי אקלים שונים. על אף היותו חלק מחבל הצומח הים-תיכוני בארץ ישראל, יש בו ייצוג למינים הן מהאזור הסודאני (צמחי סביבות חמות ולחות), שלחלקם זוהי נקודת התפוצה הצפונית ביותר, והן מהאזור האירו-סיבירי, שלחלקם זו נקודת התפוצה הדרומית ביותר. בשולי העמק ובמדרונות ההרים מעליו יש גם נציגים של האזור האירנו-טורני, צמחים של סביבה יבשתית קיצונית שמוצאם ממרכז אסיה.
סביב האגם והביצות התפתחו חגורות של חברות צומח מגוונות: באזורי המים העמוקים שלטו צמחי מים, חלקם טבולים לחלוטין במים ובחלקם צפים העלים מעל לפני המים והפרחים מזדקרים מעליהם. בין הצמחים הטבולים ניתן למנות מיני נהרונית וקרנן, ובין הטבולים למחצה בולטים נופר צהוב, נימפאה תכולה ונימפאה לבנה. בגדות האגם שלטו צמחי קנה מצוי וסוף מצוי, ומרבית שטח הביצות היה מכוסה בגומא הפפירוס. בשטחים מרוחקים יותר מהמים צמחו טיון דביק וסמר, צמחים המעידים על קיום מי תהום בסמוך לפני הקרקע.
בגדות הנחלים הגבוהות ובתעלות הניקוז שולטים הפטל הקדוש, השנית הגדולה והערברבה השעירה, ששורשיהם יכולים להעמיק מטרים אחדים עד למפלס מי התהום. לאורך שלושת מקורות הירדן התפתחה צמחייה גבוהה יותר, הכוללת עצי דולב מזרחי, מילה סורית, ערבה לבנה וצפצפת הפרת.
בצפון העמק ובשולי ההרים, באזורים שלא הוצפו בחורף, קיימים שרידים של חורש ים תיכוני, שכנראה היה צומח הקלימקס באזור, ובו עצים כאלון מצוי, ליבנה רפואי, ער אציל ואשחר רחב-עלים. בחורשת טל נמצא יער המורכב מכמאתיים עצי אלון התבור, בהם פרטים שגילם מוערך בלמעלה מאלף שנים, שנשמרו בשל הקדושה שיוחסה למקום. בצידם צומחים גם מספר עצים עתיקים של אלה אטלנטית, עץ ממוצא אירנו-טורני, שחורשות נוספות שלו מצויות בתל אנפה, עין אווזים, עין אלה שליד קיבוץ גונן, ועוד. במורדות הגולן נפוצים עצי שיזף מצוי, שמוצאם מהאזור הסודאני, ושיחי שיזף השיח מהאזור האירנו-טורני.
בעמק החולה ניתן גם למצוא פרחים הנפוצים בשאר חלקי הארץ (בעיקר בחורף) כגון סביונים, ציפורני-חתול וכלנית מצויה.
פאונה
עולם החי בעמק החולה התעצב במיוחד סביב בית הגידול של האגם והביצות. האגם היה עשיר מאוד בבעלי חיים בזכות התנאים שבו: עושר בחמצן בזכות חדירה קלה של חמצן אטמוספירי לכל עומק המים הרדודים, שאליו נוסף חמצן שנוצר במשך שעות היום בתהליך הפוטוסינתזה של צמחי המים, וטמפרטורה נוחה של המים בזכות חדירת קרינת השמש לכל עומקם. תנאים אלו איפשרו התפתחות של אוכלוסיות פיטופלנקטון וזואופלנקטון, אליהם נוספו תוצרי הפירוק האורגני של צמחי הביצה, שיחד היוו בסיס יציב למארג המזון שתמך במערכת האקולוגית של האגם והביצה. בין השאר חיו באגם שבעה מינים שונים של דגי אמנוּן, וכן מיני בינית (ברבוס), שפמנון ודגים נוספים.
מלבד דגים, חיו באגם, בביצות ובסבך סביבם יונקים כגון לוטרה, חתול ביצות, חזיר בר ומכרסמים שונים, זוחלים כגון מיני צבים, ומיני דו-חיים, בהם המין האנדמי עגולשון שחור-גחון, שבנובמבר 2011, נתגלה מחדש בשמורת החולה על אף שנחשב כמין נכחד. שפע הדגה ושאר בעלי החיים היווה מוקד משיכה לעופות נודדים, שהפכו את החולה לתחנה חשובה בדרכם מאירופה לאפריקה ובחזרה. בין העופות בלטו הקורמורן, האגמייה, הסופית, ומינים שונים של אנפתיים, חופמאים, טבלניים, ברווזיים ועוד. חלק מהעופות הנודדים אף נשארו לקנן במקום. בסבך הגומא והקנים חיו ציפורי שיר רבות וכן דורסי יום כזרון הסוף והעיטם לבן-הזנב, שזה היה מקום תפוצתו היחיד בארץ ישראל.
היסטוריה
התנאים הפיזיים של עמק החולה – שפע מים ואדמות סחף פוריות, נחלים ואגם עשירים בדגים ובעופות – משכו אליו בני אדם כבר בתקופות קדומות ביותר. עם זאת, העמק הציב גם קשיים בפני האדם, במישור המוצף בחורף, במי התהום הגבוהים ובקשיי עבירות. ההיסטוריה האנושית של העמק עוצבה במידה רבה על ידי מידת היכולת של תושביו לנקז את אדמותיהם ולהקים מערכות השקיה המאפשרות שימוש יעיל במים מבלי לגרום להצפות.
פרהיסטוריה
האתר הארכאולוגי גשר בנות יעקב מעיד על קיום האדם הקדמון בעמק החולה כבר לפני כ-790,000 שנה, בתקופה הפלאוליתית התחתונה. באתר נמצאו שרידי כלי אבן מסותתים האופייניים לתרבות האשלית, וכן שרידים רבים של עולם החי והצומח מתקופה זאת: עצמות מאובנות של פיל ישר-חט, יחמור, דגים, שרידי סרטנים, זרעים ופירות. כמו כן נמצאו עדויות קדומות ביותר לשליטה באש. תושבי עמק החולה באותה תקופה השתייכו ככל הנראה למין הומו ארקטוס. תרבות זו הייתה במקום עוד לפני היווצרות מחסום הבזלת, ושכנה כנראה על שפת האגם הקדום במפלסו הנמוך, כ-50 מ' מעל פני הים. ליד מעיין ברוך בצפון העמק נמצאו כלים המעידים על תרבות אשלית מאוחרת יותר, בגובה כ-230 מ' מעל פני הים, סמוך לגדת האגם בתקופת מפלס השיא שלו (200 מ').
בתקופה הפלאוליתית התיכונה ידוע בעמק החולה האתר המוסטרי בשפך נחל מחניים, מחנה של ציידים על גדת הירדן ששימש ללכידת בקר הבר לפני כ-60,000 שנים.
שרידים פרהיסטוריים מאוחרים, של יישובים קבועים יותר מהתקופה האפיפלאוליתית, נמצאו באתר עינן (התרבות הנאטופית). גובהו של האתר (80 מ' מעל פני הים) מעיד כי פני האגם באותה עת היו גבוהים רק במעט ממפלסו במאות השנים האחרונות. בעינן נתגלו מבני אבן, קבורות רבות ותרבות חומרית עשירה, שגילם כ-15,000 – 11,700 שנים לפני זמננו. באתר ביסמון נמצאו שרידי כפרים חקלאיים גדולים מהתקופה הנאוליתית הקדם קרמית ב', לפני כעשרת אלפים שנה. בתל תאו התגלו ממצאים מהתקופות הנאוליתית, הכלקוליתית, והברונזה הקדומה. באתר הגושרים התגלו ממצאים מהתקופה הנאוליתית והכלקוליתית הקדומה.
מהעת העתיקה עד ימי הביניים
בתקופות הברונזה והברזל היה יישוב צפוף למדי בעמק החולה, דבר הבא לביטוי בתלים רבים ובהם שרידים מתקופות אלה. מרבית התלים נמצאו סמוך לחופי האגם או לנחלים הנשפכים אליו, בשולי העמק המזרחיים והמערביים, וכן באזור המדרגות בצפון העמק. במישור העמק בלטו שלושה תלים הגבוהים מסביבתם ב-5 עד 10 מ' – תל אנפה, ממערב לקיבוץ שמיר של ימינו, תל נעמה ממערב לכפר בלום, ותל רון, סמוך לעמיר. הקו המקשר בין שלושתם היה כנראה גבולו הצפוני של אזור המעבר (המוצף בחורף ונוח לעיבוד בקיץ), וכל אחד מהם היה ממוקם סמוך לאפיק נחל: תל אנפה על גדת נחל קליל, תל רון על הירדן ותל נעמה על נחל עיון.
בעקבות כיבוש הגליל על ידי אלכסנדר ינאי הפכו יישובי העמק ליהודיים, אם בגלל התגיירות או בשל התיישבות יהודים מעולי בבל, שהיו בעלי ניסיון בשיטות השקיה. בתלמוד נזכר יישוב יהודי בבניאס, דן, מלחיה (מלאחה – עינן) ותלה (תליל, ליד חולתה של ימינו). כן נזכר בתלמוד האורז המגודל ב"חולתא". בשלהי התקופה הביזנטית הידלדל היישוב היהודי בעמק החולה ובגליל כולו.
בימי הביניים ידע העמק עליות וירידות. במאה העשירית שגשגה העיר בניאס והייתה בה גם קהילה יהודית. העמק הושקה בתעלות מים וגידלו בו אורז וכותנה. תושבי האזור הסמוך לביצה רעו בה בקר ותאויים (ג'מוסים), וקלעו חבלים ומחצלאות מגומא. מקור מהמאה ה-12 מספר כי אדמות העמק חולקו בין תושביו המוסלמים והנוצרים, שחיו בו בשלום על אף היריבות בין הערבים לצלבנים. אולם עם פלישות המונגולים מאמצע המאה ה-13, חרב היישוב החקלאי בחולה ובמשך מאות שנים לא התחדש כיישוב קבע, בשל חוסר ידע בהשקיה ובניקוז ועקב פשיטות של בדואים מעבר הירדן. הכפר אל-ח'אלצה הופיע ברשימות מס עות'מאניות מסוף המאה ה-16, אולם ננטש מאוחר יותר ויושב שוב במאה ה-19.
התיישבות ערבית – מהמאה ה-19 עד ימי המנדט הבריטי
במפה מופיעים כפרים ערביים שננטשו במלחמת העצמאות. בראשית המאה ה-19 לא היה יישוב קבע בעמק החולה, ורוב שטחו לא היה מנוקז ומעובד. מדיווחיהם של נוסעים וחוקרים שסיירו באזור בתקופה זו עולה, כי יושבי העמק המעטים היו בדואים מהחורן וכפריים מהרי הגליל, שירדו לעמק לרעות בו צאן או לגדל בו גידולי קיץ. מעט הכפרים היו בנויים בקתות גומא וכמעט לא נמצאו בהם בתי אבן.
בתקופה זו החלו להתיישב ב הערב אל-ע'וארנה, שבט שהתקבצו בו חיילים ועריקים מצרים, עבדים נמלטים ומשפחות שברחו מכפריהן בעקבות סכסוכים פנימיים, ובשל היותם נרדפים ומנודים מהחברה הערבית, נדחקו מהאזורים המיושבים לאזורי הביצות, הנגועים בקדחת. הע'וארנה היו בשלב של מעבר מנדודים להשתקעות, ועסקו ברעיית תאויים, קליעת מחצלאות וגידולי שדה כתירס, חיטה ואורז. הם התיישבו לאורך גבולות הביצה, בסמוך למעיינות, בכפרים ביסמון, מלאחה (עינן), בוויזייה (עין אווזים), אל-ח'אלצה, זוק א-תחתאני (על גדת נחל עיון), תל אל-קאדי (תל דן) ועוד. מרבית השטחים שעיבדו כאריסים היו בבעלות משפחות מחאצביא, ממרג' עיון ומערים נוספות בסוריה ולבנון.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 עלו מאוד מחירי הכותנה בשוק העולמי בעקבות מלחמת האזרחים האמריקנית. בעלי הקרקעות בחולה ביקשו לנצל משבר זה לעשיית רווחים, והשקיעו בניקוז העמק, שיקום מערכות ההשקיה והכשרת הקרקע לעיבוד. מהלך זה הביא לגידול האוכלוסייה ולהקמת כפרים חדשים בלב העמק – ו (ליד בית הלל של ימינו),  (ליד כפר בלום) ועוד. אולם הפריחה הייתה זמנית, ומשהסתיימה המלחמה ומחיר הכותנה ירד, שוב נזנחו שטחים רבים והפכו לביצה. הכפרים היו חשופים להתקפות של כנופיות בדואים וסבלו מהקדחת.
בראשית המאה ה-20 מנה היישוב הערבי בעמק החולה כ-3,000–4,000 תושבים, וכנראה לא גדל הרבה עד סיום השלטון העות'מאני ב-1917.
התיישבות יהודית מהמאה ה-19 עד ימי המנדט הבריטי
יוזמות ראשונות להתיישבות יהודית בעמק החולה החלו במחצית השנייה של המאה ה-19, כאשר שמואל עבו ובניו רכשו קרקעות מדרום לאגם. קרקעות אלה עובדו על ידי כמה מיהודי צפת, אך תנאי המחיה הקשים סמוך לביצה, ובעיקר מחלת המלריה, הרתיעו אותם מלהתיישב במקום, עד שב-1883 נוסדה על שפתו המערבית של האגם המושבה יסוד המעלה, היישוב היהודי הראשון בעמק בעת החדשה. כשנה לאחר מכן הוקמה מדרום לאגם, סמוך לגשר בנות יעקב, החווה "שושנת הירדן", שננטשה תוך שנים ספורות ובמקומה הוקמה ב-1890 המושבה משמר הירדן. ניסיון התיישבות נוסף נעשה ב-1892 באדמות יק"א במקום שבו נמצא כיום קיבוץ איילת השחר, אולם גם ניסיון זה נכשל והאדמות עובדו בידי איכרי ראש פינה. רק ב-1916 חודש היישוב באיילת השחר, כך שבראשית המנדט הבריטי היו בעמק שלושה יישובים יהודיים בלבד, ללא כל יישוב יהודי בין איילת השחר לכפר גלעדי. מצב זה נמשך גם בעשרים השנים הראשונות של המנדט הבריטי.
בימי המנדט הבריטי
בימי המנדט הבריטי שוב חלה פריחה ביישובים הערביים, בעקבות ירידת החשש מפני התקפות הבדואים, שיפור הניקוז וההשקיה והסדרת הקרקעות. לא הוקמו כפרים נוספים, אך הכפרים הקיימים גדלו, ובמפקד האוכלוסין בשנת 1931 נמנו מעל 10,000 איש בכפרי העמק הערביים. במיוחד גדל הכפר אל-ח'אלצה, שבו התפתח מרכז אזורי חדש לאחר שקביעת הגבול בין המנדט הבריטי והצרפתי מטולה-בניאס (אתר ארכאולוגי) ניתקה את הקשר בין כפרי החולה לבין מרג' עיון, העיירה ששימשה עד אז שוק עיקרי לתוצרתם.
אולם שטח נרחב מאוד של עמק החולה נותר בשממונו. על פי דו"ח פרינטש, כ-6,500 דונם היו בבעלות סורים שלא היו בארץ ישראל, 45,000 דונם היו בבעלות בדואים ופלחים וכ-110,000 דונם שהיו מכוסים באגם ניתנו בזיכיון לסלים ביי סלאם מביירות על ידי השלטון הטורקי. זיכיון זה אושר מחדש על ידי שלטון המנדט הבריטי, ומנע פעילות התיישבות ביוזמה ממשלתית. בעל הזיכיון קיים בשנות ה-20 משא ומתן עם ההסתדרות הציונים ועם חברה של וולברוק על העברת הזיכיון לידיהם, אך המשא ומתן לא הבשיל עד שנת 1930. הערבים והיהודים קיימו ביניהם התחרות על השגת השליטה בקרקעות החולה. בשנת 1933 קיימו הערבים אסיפות שהזהירו נגד הסכנה של השתלטות היהודים על שטחים נרחבים בחולה. לקראת סוף 1934 הצליחו היהודים לקבל את זיכיון החולה.
עם פרוץ המרד הערבי ב-1936 החלה תנופת התיישבות בעמק, עם הקמת קיבוץ חולתה מדרום ליסוד המעלה. בשנים שלאחר מכן רוכז המאמץ ההתיישבותי בצפון העמק, על מנת להתרחק במידת האפשר מהביצות וכדי ליצור קו יישובים להגנה על השטחים הסמוכים לגבול סוריה. עד קום המדינה קמו בעמק ובשוליו היישובים דפנה, דן ועמיר (1939), בית הלל, שאר ישוב ושדה נחמיה (1940), כפר בלום (1941), כפר סאלד (1942), שמיר (1944), להבות הבשן (1945), נאות מרדכי (1946) ומעיין ברוך (1947). יישוב נוסף באזור היה המושב נחלים (נוסד 1944), שננטש במלחמת העצמאות והוקם מחדש ליד פתח תקווה לאחר המלחמה, ובמקומו הוקם קיבוץ הגושרים. ב-1947 הוקם באדמות דרדרה שממזרח לאגם החולה, קיבוץ אייל, היישוב היחיד שנוסף בדרום העמק לפני קום המדינה. הוא פונה מהמקום בעקבות הסכמי שביתת הנשק, והוקם מחדש ליד כפר סבא.
מלחמת העצמאות ותוצאותיה
ב-9 בינואר 1948 הותקף קיבוץ כפר סאלד במה שנחשב להתקפה הערבית הגדולה הראשונה על יישוב מבודד במלחמת העצמאות, ובחודשים שלאחר מכן הותקפו יישובים נוספים לאורך גבול סוריה. בעקבות זאת פונו הילדים ממרבית היישובים לקיבוצים במרכז הארץ, והחברים הבוגרים נותרו להגנה על יישוביהם. במאי 1948, לאחר כיבוש צפת בידי הפלמ"ח והכרזת העצמאות, נטשו מרבית תושבי עמק החולה הערבים את כפריהם מחשש מפני התקפה, ובסוף החודש השתלט צה"ל על בניין תחנת המשטרה באל-ח'אלצה, מצודת טגארט מוגנת ששלטה על הדרך מראש פינה למטולה.
ב-5 ביוני חצה כוח צבא סורי את הירדן בגשר בנות יעקב במגמה לפרוץ לעבר ראש פינה וליצור חיץ שיבודד את אצבע הגליל משאר חלקי המדינה. מגמה זו לא עלתה בידם, אולם ערב ההפוגה הראשונה, ב-10 ביוני, כבשו הסורים את המושבה משמר הירדן, לקחו את תושביה בשבי, הרסו את בתיה והקימו בה ראש גשר ממנו תקפו את יישובי הסביבה. במהלך ימי ההפוגה התקרבו הסורים גם אל קיבוץ אייל, הממוקם ברצועה בת כמה מאות מטרים בין האגם לגבול הבינלאומי, ומייד עם תום ההפוגה תקפו אותו בתותחים וניסו להשתלט עליו. על אף האבדות הכבדות שספג, עמד אייל במצור, בעזרת תגבורת שקיבל מצה"ל ומבני יישובי העמק שחצו את האגם בלילה. מדרום לאגם ניסה צה"ל להשתלט על ראש הגשר הסורי במשמר הירדן, במסגרת מבצע ברוש, אך ללא הצלחה. רק ביולי 1949, במסגרת הסכמי שביתת הנשק, פינו הסורים את השטח שכבשו, והוא הפך לאזור מפורז. עקב דרישות הסורים במשא ומתן, הוכרזה גם הרצועה שבין האגם לגבול הבינלאומי אזור מפורז.
לאחר המלחמה פונו מכפריהם אנשי שבט אל-ע'ווארנה שנותרו בעמק, ורוכזו בכפר ואדי אל-חמאם שנבנה בעבורם לרגלי הארבל. במזרח העמק, לאורך הגבול, הוקמו בשנות המדינה הראשונות כמה יישובים שנשאו שמות המסמלים את עמידתם על המשמר: קיבוץ "הגוברים" (ששמו הוסב לאחר מכן לגדות), והיאחזויות הנח"ל אשמורה (במקום קיבוץ אייל), נוטרה וגונן (שתי הראשונות פורקו כעבור שנים אחדות, וגונן אוזרחה כקיבוץ). ממערב ליסוד המעלה הוקם מושב שדה אליעזר, ובמקומה של העיירה אל-ח'אלצה הוקמה קריית שמונה. בכך הושלם מערך היישובים בעמק החולה כפי שהוא כיום.
מקום המדינה עד ימינו
בשנים הראשונות של מדינת ישראל עבר עמק החולה שינוי משמעותי בעקבות מבצע ייבוש האגם והביצות. סוריה התנגדה לייבוש ואף לפעולות רגילות של עיבוד הקרקע באזורים המפורזים, בתואנה שהן מהוות הפרה של הסכמי שביתת הנשק, ולא אחת פתח צבאה בהתקפות ירי תותחים מרמת הגולן לעבר עובדים בשדות או במפעל הייבוש, או על יישובי העמק, שרבים מהם ספגו פגיעות קשות במבנים, רכוש ובעלי חיים. הסורים אף ניסו להשתלט על הרצועה ברוחב 10 מטר השייכת לישראל בין מעיין הדן לבין הגבול. שיאן של פעולות האיבה היה בכמה ימי קרב בדצמבר 1958, אולם גם בשנות ה-60 אירעו מספר תקריות ירי, שפסקו לחלוטין רק עם הרחקת הגבול הסורי בעקבות כיבוש רמת הגולן במלחמת ששת הימים.
מרבית שטחי העמק מעובדים כיום בחקלאות אינטנסיבית, הכוללת גידולי שדה, פרדסים ומטעי פרי אחרים. בעשורים הראשונים לאחר ייבוש האגם היו בעמק גם בריכות דגים רבות, אולם מרביתן יובשו בשל חוסר כדאיות כלכלית מאז תחילת שנות ה-80. משנות ה-90 של המאה ה-20 התפתח באזור מאוד ענף התיירות, וכיום מוצעים כמעט בכל יישובי העמק שרותי הלנה – בתי מלון ובעיקר צימרים – לתיירים הבאים לבקר בנופי המים הייחודיים של האזור. בין מוקדי התיירות העיקריים נמנים שמורת הטבע תל דן ושמורת החולה, אגמון חולה המשמש מוקד צפרות, פעילות רפטינג באפיקי נחל שניר והירדן וטיולים לאורך ערוצי שאר הנחלים בעמק.
בדצמבר 2021 התפרצה שפעת העופות מזן H5N1 באזור וגרמה למותם של אלפי עופות.
שאול ביבר
שאול ביבר (29 בנובמבר 1922 – 20 ביולי 2013) היה פזמונאי, מחזאי, במאי ומפיק ישראלי. מלוחמי ומפקדי הש"י והפלמ"ח ולאחר מכן מאושיות התרבות והבידור בישראל. נחשב לאבי הלהקות הצבאיות.
ביוגרפיה
ביבר היה בנם הבכור של שפרה ולֶיְבּוש ביבר (בשמו העברי: לב-איש רביב), ולו אחות צעירה, צפרה. ביבר הציג עצמו כמי שנולד בקריית ענבים, אך למעשה נולד בחו"ל, בעת שהוריו עשו דרכם לארץ ישראל.
ילדותו עברה בקיבוץ קריית ענבים, עד שבשנת 1930, בהיותו בן שמונה, עברה משפחתו לשכונת קריית שמואל שבטבריה, שם ניהל אביו את סניף "תנובה". בתקופת מגוריו בעיר רכש את השפה הערבית והיכרות קרובה עם הפולקלור המזרחי.
לאחר שסיים את לימודיו בבית ספר יסודי בעיר, עבר להתחנך בכפר ילדים שליד עפולה, ובהמשך עבר ללמוד בבית הספר המחוזי בגבעת השלושה, והמשיך בבית הספר החקלאי כדורי. לימודיו בכדורי השפיעו באופן מכריע על חייו. במהלך לימודיו הצטרף לתנועת "הנוער העובד" ולארגון "ההגנה". היה מראשוני המתנדבים לפלמ"ח. שימש מ"כ, ומאוחר יותר כמ"מ, לאחר שסיים את קורס המ"מים ב-1944, שבו חולקה לראשונה סיכת המ"מ הקיימת עד היום ומשמשת מוטיב מרכזי בכל סמלי צה"ל.
היה מפקד המחלקה הערבית שהוקמה לצורך מודיעין ביישוב הערבי בארץ ובארצות ערב השונות. בין היתר השתתף בשנת 1945 בפריצת מחנה עתלית. בשנת 1946 עבר השתלמות להכשרתו כמלווה מעפילים במפעל ההעפלה והיה המלווה בספינת המעפילים "המעפיל האלמוני" בפברואר 1947, בפיקודו של ימאי הפלי"ם יוסל'ה דרור. ביוני 1948 חזר ארצה באוניית הרכש "מיסטרלה", בפיקודו של בן ירושלמי, וזאת לאחר תקופה שעשה באירופה בה היה מפעילי המוסד לעלייה ב' ומערכת הרכש.
במלחמת העצמאות היה לתקופה קצרה למפקד פלוגת הג'יפים בגדוד התשיעי של חטיבת הנגב.
לימים נרתם לפעולת חינוך בצה"ל, תחילה בגייסות השריון ואחר כך במטכ"ל: בשנות ה-50 היה קצין החינוך של חיל השריון, המייסד והמפיק של להקת גייסות השריון (בדרגת רב-סרן), ומ-1964 ראש ענף הווי ובידור במפקדת קצין חינוך ראשי (בדרגת סגן-אלוף). מקובל לראות בו את אבי הלהקות הצבאיות. הביא לאוזני היישוב בארץ את מיטב הפזמונים שהושרו על ידי הלהקות הצבאיות.
היה מכוכבי תוכנית הרדיו הסאטירית "שלושה בסירה אחת" ששודרה בקול ישראל בשנות החמישים. כתב מספר פזמונים, בהם "אוכל" ("אוכל, קדימה אוכל!") והלחין את "הוא פשוט שריונר" למילים של יורם טהרלב. כמו כן כתב מערכונים לבומבה צור, גדי יגיל ואחרים.
ב-1962 השתתף בכתיבת התסריט לסרט חבורה שכזאת.
כתב את המחזמר "דבר מצחיק קרה לי בדרך לסואץ" וכן את סיפורי "עלילות אבו לַיש", שהתפרסמו בשלהי שנות ה-50 ב"במחנה נח"ל" וב-1975 ראו אור כספר.
ערך את "העמדה הקדמית" - סיפור ההגנה בכפר סבא, וכן את "ממחשך לאור יום" - סיפור ההגנה בגוש דן. תרם צ'יזבטים לספר "ילקוט הכזבים" והוא אחד מגיבוריו (תחת הכינוי "עופר").
בשנת 2008 זכה בפרס על מפעל חיים בפסטיבל "ימי זמר". בשנת 2011 הוענק לו תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
נפטר ב-20 ביולי 2013, בגיל 90, ונטמן בבית הקברות גבעת השלושה. על מצבת קברו נכתב: "הייתי שאול ביבר הייתי בפלמ"ח". במסגרת מיזם הנצחת אמנים ואנשי במה בתל אביב, הוצבה ביולי 2017 לוחית זיכרון לזכרו של ביבר בכניסה לבית בו התגורר ברח' צבי שפירא 17 בתל אביב.
משפחה
בשנת 1963 נישא לאורנה לבית גרינברג, בהמשך דוברת המועצה הישראלית לצרכנות, ממנה נולדו לו שלוש בנות: יעל - מורה ומנהלת בית ספר, מיכל - ציירת ומורה לציור ותמי. בהמשך נישא לנורית הוד - מורה לשיטת אלכסנדר, ממנה נולד בנו (שהכיר רק בבגרותו) רמי הוד - מנכ"ל המרכז הרעיוני בקרן ברל כצנלסון והמכללה החברתית-כלכלית וממנהלי המכינה הקדם-צבאית החילונית בארי וארגון כוח לעובדים.
קישורים חיצוניים
על יצירתו:
סן חואן (פרובינציה)
סן חואן (בספרדית: San Juan) היא פרובינציה באזור הקוז'ו שבמערב ארגנטינה. היא גובלת בצפון ובמזרח בלה ריוחה, בדרום-מזרח בסן לואיס, בדרום במנדוסה ובמערב בצ'ילה.
גאוגרפיה
סן חואן משתרעת על פני כ-89 אלף קמ"ר. היא מצויה באזור הררי, ורוב שטחה הוא בגובה של למעלה מ-1,000 מטר מעל פני הים. האזור המערבי, בו מתנשאים הרי האנדים הוא האזור הגבוה ביותר, וכמה מהפסגות בו מתנשאות לגובה של יותר מ-6,000 מ' מעל פני הים, ובהן מרסדאריו (6,770 מ') לאס טורטויאס (6,332 מ'), ולוס אוליווארס (6,250 מ'). ממערב מתנשאים שני רכסים נוספים, נמוכים יותר - הר קוראז'יטוס (3,162 מ') וסיירה דה ואז'ה פרטיל, שפסגתה הגבוהה ביותר היא בגובה 2,350 מ'.
שני הנהרות העיקריים בפרובינציה הם חצ'אל, הזורם מזרחה בצפון הפרובינציה, ומתעקל דרומה בחלקה המזרחי, וסן חואן, הזורם ממערב למזרח בדרום הפרובינציה. שני הנהרות נפגשים במשולש הגבולות עם פרובינציות סן לואיס ומנדוסה, ויוצרים את נהר דסאגואדרו.
האזור בו מצויה הפרובינציה הוא אזור מדברי ויבש, החשוף לרוחות הסונדה המגיעות מהרי האנדים.
בסן חואן שני פארקים לאומיים: סן גיז'רמו, המשתרע על פני כ-1,700 קמ"ר בקצה הצפון-מערבי של הפרובינציה ואל לאונסיטו, המשתרע על פני כ-760 קמ"ר בדרומה. שניהם מגנים על אזורי פונה אנדיים. פארק אחר, במעמד של פארק פרובינציאלי, הוא איסצ'יגואלסטו, המשתרע על פני כ-600 קמ"ר בצפון-מזרח הפרובינציה. בשטחו נמצאו שרידים פרהיסטוריים מתקופת הטריאס, והוא מגן על תצורות גאולוגיות ייחודיות שנוצרו מסחיפה. פארק זה הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 2000.
היסטוריה
באיסצ'יגואלסטו שבצפון הפרובינציה נמצאו שרידים פרה-היסטוריים רבים מתקופת הטריאס, שנחשבים למגוונים ולשמורים ביותר מסוגם בעולם כולו.
תושבי האזור לפני הגעת הספרדים היו עמי הוורפה בדרום, האולונגאסטה בצפון-מזרח והקפז'אן בעמקים המרכזיים. בני הוורפה הקימו מערכת ענפה של תעלות להשקיית שדות התירס, הקינואה, השעועית והדלעת, וגם גידלו לאמות וגואנקואים.
ב-1551 הגיע לאזור סן חואן ומנדוסה של ימינו פרנסיסקו דה ויאגרה, שנשלח בידי פדרו דה ואלדיביה מקוסקו, והגיע דרך צ'ילה. הוא שהה במקום עם חייליו במחיצת בני הווארפה במהלך החורף, ושב לצ'ילה. ב-13 ביוני 1562 ייסד חואן חופרה את העיר סן חואן. לאחר שנהר סן חואן עלה על גדותיו ב-1593, הועתק מיקומה 2 ק"מ דרומה.
לאחר כינונה של מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה ב-1776 סופחה אליה סן חואן, שעד אז הייתה חלק ממלכות המשנה של פרו. ב-1782 הוקמה האינטנדנסיה של קוז'ו, אך היא פורקה כבר ב-1783, והחל מאותה שנה הייתה סן חואן חלק מהאינטנדנסיה של קורדובה וטוקומאן. ב-1813 הוקמה האינטנדנסיה של קוז'ו מחדש, והיא כללה את מנדוסה, סן חואן וסן לואיס של ימינו. ב-1814 מונה חוסה דה סן מרטין למושל קוז'ו, וב-1817 השלים את כיבוש קוז'ו מידי הספרדים, בדרכו לשחרורן של צ'ילה ופרו. ב-1 במרץ 1820 פורקה האינטנדנסיה ל-3 פרובינציות נפרדות - סן חואן, סן לואיס ומנדוסה.
ב-7 באפריל 1856 הושלם כינונה של חוקת הפרובינציה. ב-1862 נבחר לתפקיד המושל דומינגו פאוסטינו סרמיינטו, לימים נשיא ארגנטינה. סרמיינטו האיץ את פיתוחה של הקמת הפרובינציה, ובתקופת שלטונו הונהג חינוך חובה (לראשונה בארגנטינה), הוקמו מכרות, ונסללו דרכים חדשות.
ב-15 בינואר 1944 פקדה את סן חואן רעידת אדמה, שעוצמתה נאמדת בין 6.7 ל-7.8 בסולם ריכטר. ברעש מצאו את מותם כ-10 אלפים מתושבי העיר סן חואן, שהם כעשירית מתושביה באותה העת. חלקים נרחבים מהעיר נהרסו. ב-23 בנובמבר 1977 אירע רעש אדמה נוסף, בעוצמה של 7.4 בסולם ריכטר. הפעם המבנים היו יציבים יותר, והרעש גבה רק 65 קורבנות, בעיר קאוסטה.
דמוגרפיה
בשנת 2001 התגוררו בסן חואן כ-620 אלף נפש, מהם כחצי מיליון מרוכזים במטרופולין של הבירה, סן חואן. הערים הגדולות בפרובינציה הן:
כלכלה
כלכלתה של סן חואן אינה חזקה במיוחד. בשנת 2006 נאמד התמ"ג בפרובינציה ב-3.6 מיליארד דולרים, שהם כ-5,820 דולר לנפש, בממוצע. שיעור זה נמוך בכשליש מהממוצע הארצי.
ענף היין הוא הבולט ביותר בפרובינציה. הספרדים החלו לגדל גפנים באזור כבר בסוף המאה ה-16, וכיום משתרעים כרמים על פני כ-500 קמ"ר בפרובינציה. תעשיית היין היא השנייה בגודלה בארגנטינה, אחרי מנדוסה. מאז שנות ה-80 התפתחו בסן חואן תעשיות נוספות, ובהן עיבוד מזון, פלסטיק, חלקי חילוף לרכב וטקסטיל. התעשייה מהווה כ-20% מהתוצר בפרובינציה.
בסן חואן מתבצעת גם כרייה נרחבת של מחצבים שונים, ובהם זהב (ממנו נכרות כ-11 אלף אונקיות בשנה), עופרת, גרפיט וחרסית. ייצור חשמל נעשה בעיקר באמצעים הידרואקלטריים, כדוגמת סכר אוז'ום. ב-2007 הוקמה טורבינת רוח בגובה של 4,200 מ' מעל פני הים, המיקום הגבוה בעולם של טורבינה מסוגה.
החקלאות כוללת, פרט לגפנים, גם אפרסקים, תאנים, עגבניות, תירס ותפוחי אדמה.
דורה שוורץ
דורה שוורץ (בכתיב המקורי: שורץ; 12 ביולי 1894 – 15 בינואר 1982) הייתה מחלוצי הצמחונות בארץ ישראל וחלוצת דיאטות ההרזיה הצמחוניות. היא הקימה את בית ההארחה הצמחוני הראשון בארץ ישראל בשנות ה-30.
ביוגרפיה ומשפחתה
דורה נולדה עם שם המשפחה שוורץ ללא קשר משפחתי לבעלה העתידי, שגם הוא שוורץ. נולדה ב-1894 בעיר אינסברוק שבאוסטריה, בתם הרביעית של הוגו שורץ (הבעלים של חנות כולבו גדולה באינסברוק) ופלורה לבית הוהנברג, שלהם נולדו עשרה ילדים, מתוכם דורה היא הבכורה מבין אלו שהגיעו לבגרות (שלושת אחיה הגדולים נפטרו בהיותם בני 14, 18 ו-6). בגיל 16 נישאה לוַולטר שוורץ, מזלצבורג שבאוסטריה (הבעלים של רשת בתי כולבו), ונולדו להם שלושה בנים: הוגו צבי (1913), רפאל (1920) ובנימין (1923). כל בני משפחתה היו ציונים נלהבים וכבר בשנות ה-20, רוב אחיה ואחיותיה עלו לארץ ישראל והשתקעו בבנימינה. שוורץ עלתה לארץ בשנת 1933, בהיותה בת 39, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, בעקבות בנה הוגו, שהגיע ארצה בשנת 1932, כדי להתחרות במכביה הראשונה. שוורץ נפטרה בינואר 1982, בגיל 88, ונקברה בבית הקברות של בנימינה לצד בעלה וולטר, אמהּ פלורה ובנה בנימין.
אחיה מקס-מרדכי, שעלה לארץ בגיל 21, עִברת את שמו ל'שומרוני' התיישב בבנימינה, והיה חתנו של המחנך בן-ציון מוסינזון, ממייסדי תל אביב (בעלה של בתו מרים). אחותה יהודית-אדית, שעלתה לארץ בגיל 24, הייתה כלתו של איש הציבור, איש העסקים, העיתונאי והסופר מרדכי בן הלל הכהן, גם הוא ממייסדי תל אביב (אשתו של בנו הלל הכהן).
ראשיתו של בית ההחלמה דורה שוורץ
שוורץ הייתה חסידת הצמחונות, ציונית נלהבת ותמיד חלמה לעלות ארצה. בגיל 23 היא נסעה לציריך לסנטוריום המפורסם של ד"ר מקסימיליאן בּירכֶר-בֶּנֶר, אשר התבסס על חיי צמחונות ובריאות, והשתלמה שם בקורסים לריפוי. היא רכשה מקצוע שהאמינה שיהיה לו שימוש חשוב בעתיד בארץ ישראל. בריאיון שנתנה לימים שוורץ לשבועון "לאשה" סיפרה על תחילת דרכה: . עם החייל היהודי, רוברט ולטש, שהפך לאחר שנים לעיתונאי ידוע, הקימה דורה שורץ סניף של תנועת הנוער הציונית "תכלת לבן" בזלצבורג ובאינסברוק שבאוסטריה.
רק בגיל 38, ביולי 1933, הגשימה שוורץ את חלומה לעלות לארץ ישראל והצטרפה עם בנה הצעיר בנימין, לשני בניה הגדולים, הוגו ורפאל, שכבר שהו באותה עת בבנימינה, והחלה לחפש מקום כדי להקים מרכז בריאות צמחוני כדוגמת המקום של ד"ר בּירכֶר-בֶּנֶר שהעריצה.
בעת ביקורה במושבה זכרון יעקב הוקסמה שוורץ מחצר כרמל – אחוזת לנגה, אחוזה מפוארת שנבנתה בשנת 1911 על ידי משפחה אמידה מאנגליה – וראתה בה את המקום האידיאלי למרכז הבריאות. היא חכרה את הנכס לתקופה של עשר שנים מבעלת האחוזה, ליליאן פרידלנדר (שעברה להתגורר באחוזה עם משפחתה לאחר שבעלה ישראל פרידלנדר נרצח ב-1920 באוקראינה בעת שהיה בשליחות הג'וינט), שיפצה במהרה את המקום, ובשנת 1935 פתחה את דלתות בית ההבראה שלה. בשנים הראשונות נקרא בית ההבראה "בית מרגוע -חצר כרמל", כיוון שאז כולו היה ממוקם באחוזת לנגה, שהיא "חצר כרמל".
תוך זמן קצר הפך בית ההבראה לפופולרי מאוד בשל אופי המקום ודרך ניהולו. האנשים שהתארחו שם היו אוהבי בריאות וצמחונות, הגיעו לשם בעיקר יוצאי מרכז אירופה (היֶקים) וכן אנשי רוח, סופרים, מלחינים, אמנים, שחקנים ומדינאים. בין האורחים הקבועים שם לאורך השנים היו אנשי הציבור זלמן שזר, משה שרת וארתור רופין, השחקנים חנה רובינא ויהושע ברטונוב, ההוגים הוגו ברגמן ואחד העם, התעשיין דב לאוטמן ואחרים. באחד מראיונותיה של שוורץ לעיתון היא סיפרה:, וזאת מאחר שהמזון שהוגש שם היה על טוהרת הצמחונות. האורחים שהגיעו לבית ההבראה נפגשו עם שוורץ אישית, היא ערכה להם בדיקות כדי לאבחן את מצב בריאותם, והתאימה להם את הדיאטה והפעילות שנזקקו לה. שוורץ האמינה ששיניים בריאות מעידות על גוף בריא, ולכן חלק מתהליך קבלת האורחים הייתה בדיקה אצל רופא השיניים המקומי, ד"ר ינאי.
ספורט היה חלק ניכר במהלך היום יום של בית ההבראה. בבוקר כולם התעמלו יחדיו, ומכיוון ששוורץ האמינה שההליכה ברגל חשובה מאוד לגוף ולנפש, היא עודדה את אורחיה לצאת כל יום לצעידות. כמו כן היו כאלה ששיחקו טניס במגרש שהיה סמוך לאחוזה, והיחידי בכל האזור, ספורט שלא היה כל כך מקובל באותם הימים בארץ.
בהיותה צמחונית אדוקה האמינה שוורץ שאכילת בשר מזיקה מאוד לבריאות ושתזונה צמחונית עשויה לרפא ולמנוע מחלות. שוורץ נלחמה בחירוף נפש נגד העישון, היא הזהירה מפני סכנת העישון שנים רבות לפני שההכרה בה נמצאה בקונצנזוס, והעישון היה אסור בכל שטח בית ההבראה, כולל פנים המבנים. ככל הנראה, היה זה אחד המקומות הראשונים בעולם שבו הקפידו לאכוף איסור מוחלט על עישון מטעמי בריאות.
בצמוד לביתה של שוורץ היה גן ירק שבו גידלה ירקות, נטעה עצי פרי, ובאמצעות זרעים, שאת רובם הביאה מאירופה, גידלה שיחי תבלינים וצמחי מרפא אשר היו חלק בלתי נפרד ממרכיבי הארוחות וגם שימשו לריפוי האורחים. בעקבות הצלחתו של בית ההבראה והמוניטין שרכשה שוורץ, שינתה את שמו ל"בית ההחלמה דורה שוורץ". בנוסף, רכשה שמונה דונמים נוספים בסמוך לאחוזה ובנתה עליהם שלושה בניינים למגורי האורחים. את הבתים כינתה בשמות: ולטר, בית-שלום ובנימין. חדר האוכל, הקבלה והמטבח נשארו בבניין האחוזה. בית ההבראה היה בדרך כלל מלא, ולעיתים אף נאלצה שוורץ לשכור חדרים באופן זמני בבתיהם של משפחות בזכרון יעקב אשר היו מוכנות להלין את אורחיה. בית ההבראה היה פתוח לאורחים מפסח עד חנוכה בלבד. בתקופת החורף נערכו בו קורסים לתזונה נכונה ובישול צמחוני, וכל העובדים יצאו לחופשה בשכר.
בית ההחלמה היה במשך יותר מ־30 שנה אחד המעסיקים הגדולים של זכרון יעקב. פקדו אותו אורחים מכל קצווי הארץ והעולם, חולים ובריאים. אורח החיים ששוורץ הטיפה לו כבר במחצית הראשונה של המאה ה-20, זכה להכרה רק שנים רבות לאחר מכן, והיום, חלקים גדולים בתורתה הפכו למשנה מקובלת על הרפואה הקונבנציונלית ועל הכלל. כך למשל ההכרה שהעישון מזיק לבריאות, הצורך באכילת פירות וירקות טריים וצריכת דיאטה מאוזנת.
בימי מלחמת העצמאות
בגין הקרבות שהתנהלו באזור צפת בימי מלחמת העצמאות, במאי 1948, פונה בית החולים לחולי שחפת "הדסה" לבית דניאל ולפנסיון דורה שוורץ שבזכרון יעקב. לאחר זמן מה התנגד ועד המושבה לשהותם של חולי השחפת שם, בעיקר בגלל החשש מהידבקות, וכן בגלל פגיעה בכלכלת המושבה, שכן החולים תפסו את מקומם של אורחי בית ההבראה. באותו הזמן עשתה שוורץ מאמצים כדי לקבל בחזרה את בית ההבראה, אך ללא הצלחה. באחת מהמכתבים מהתכתובת שהתנהלה באותה תקופה בין שוורץ לבין הנהלת בית החולים הדסה, ביקשה שוורץ לקבל לידיה את בית ההבראה לפני אמצע חודש פברואר, כדי להספיק להכינו לפתיחתו באביב:
שוורץ לא קיבלה את בית ההבראה שלה בתאריך שביקשה. משרד הבריאות שכר ממנה את המקום לתקופה נוספת בשכירות של 75 ל"י לחודש. לאחר אינספור מכתבים והתחשבנויות על פיצוי בגין הנזקים שנגרמו לבית ההבראה ומאבקים ביורוקרטיים עיקשים, זכתה שוורץ לקבל את ביתה ב-21 ביולי 1950, כשנתיים לאחר שמסרה אותו.
סגירתו ומכירתו של בית ההבראה
בשנת 1962 שוורץ, שהייתה אז בת 68, החליטה לפרוש מניהול בית ההבראה ולהעבירו לידי בנה הוגו. על כן שבו הוגו ואשתו שטפי לזכרון יעקב עם שני ילדיהם. שוורץ החכירה להוגו את בית ההבראה לתקופה של 49 שנים תמורת 1,250 ל"י לחודש, עברה לגור בירושלים עם בנה רפאל, והייתה מגיעה באוטובוס לבית ההבראה פעם בשבוע כדי להרצות בענייני בריאות.
הוגו ושטפי עשו שיפוצים נרחבים בבית ההבראה בעזרת כספים שהביאו איתם מאוסטריה, ובנוסף לקחו הלוואה גדולה מבנק לאומי, שהובטחה על ידי כך ששוורץ משכנה את בית ההבראה. למרות מאמציהם להמשיך את מפעל חייה של שוורץ, היעדרה במרבית הזמן פגעה קשות בבית ההבראה, ומהר מאוד התברר שללא נוכחותה לא יהיה המקום כפי שהיה, שכן רוב האורחים באו בגלל הטיפול והייעוץ האישי שלה, ובעיקר משום שהאמינו בדרכה וסמכו עליה. משעזבה, חלק ניכר מהם כבר לא חזרו, ובשל הירידה במספר האורחים והעלייה בהוצאות התפעול, צבר בית ההבראה הפסדים גדולים.
בעקבות המיתון שפקד את הארץ לאחר מלחמת ששת הימים, הידרדר מצבו הכלכלי של בית ההבראה עוד יותר והחובות הלכו ותפחו. הוגו ושטפי הבינו בסופו של דבר שהם לא יכולים להמשיך להחזיק את בית ההבראה, ולכן החליטו להשכירו בשכירות-משנה לחמש שנים לאדם בשם רבינוביץ, והתכוננו לעבור עם כל המשפחה לאירופה. רבינוביץ תכנן להשקיע ולהקים מבנים על הקרקע, אך רשויות התכנון והבניה סירבו לתת לו את האישורים הדרושים, ויתר על כן, יורשיה של ליליאן פרידלנדר – הבעלים של אחוזת לנגה שעליה היה ממוקם חלק נכבד מבית ההבראה – לא היו מוכנים להאריך לו את החכירה של הנכס. לכן, לאחר שנה נאלץ רבינוביץ להפר את החוזה, לנטוש את בית ההבראה ולעזוב את הארץ.
היורשים של אחוזת לנגה תכננו לחבר את המקום עם בית דניאל (מרכז למוזיקה אשר שימש בזמנו בית הארחה לנגנים, מוזיקאים, סופרים ואמנים), אך הרעיון לא יצא לפועל. בסופו של דבר הם איבדו את אחוזת לנגה וגם את בית דניאל. באותו הזמן, הוגו כבר שהה בלונדון, ולשוורץ בת ה-75 לא היו המשאבים והכוחות להיאבק ביורשים בהנהגתו של נשיא בית המשפט העליון שמעון אגרנט, שהיה בעלה של כרמל בתה של ליליאן פרידלנדר.
העובדה שבית ההבראה הצטמצם כמעט לחצי מגודלו המקורי, חיסלה את הסיכוי להמשך קיומו. העובדים, שרובם עבדו שם שנים רבות והאמינו באמונה שלמה בדרכה של שוורץ, עשו מאמץ להקים קואופרטיב. הם פנו למועצה המקומית ולהסתדרות ואף ניסו לגייס משקיע פרטי, אך ללא הצלחה. המיתון והחובות שכבר הצטברו, סיכלו כל אפשרות להצלת בית ההבראה, ולכן הוא נסגר סופית. שוורץ רצתה לתרום את בית ההבראה לקרן הקיימת לישראל, אך מכיוון שעל הקרקע רבצה משכנתה, לא ניתן היה לתרום את הקרקע, ולכן לא נותרה ברירה אלא למכור על מנת שתוכל לשלם את החוב. באותה תקופה פעלה בארץ גרמנייה נוצרייה בשם אמה ברגר, אשר רכשה כל פיסת קרקע פרטית שהוצעה למכירה בזכרון יעקב וסביבתה. היא ביקרה לעיתים קרובות בישראל וגילתה בה עניין רב על רקע דתי, והאמינה שימי ביאת המשיח יהיו בזכרון יעקב. תושבי היישוב שמחו מאוד על כי נמצא מישהו עם כסף רב המוכן לרכוש מהם קרקעות, ומכרו לה אלפי דונם של קרקע ללא כל התנגדות.
לקראת סוף 1969 רכשה אֵמה ברגר את בית ההבראה משוורץ. העסקה הושלמה במהירות ולכן אף אחד לא שם לב למכירה עד אשר עורך דינה של ברגר, רודולף גוטשלק מחיפה, שלח את שוורץ לראש המועצה דאז, יעקב לוי, כדי לבקש הנחה מחוב הארנונה שהצטבר במשך השנים. ראש המועצה אישר לשוורץ באופן מיידי הנחה של 50%, כפי שהיה מקובל אז, ולאור העובדה שהמועצה הייתה זקוקה נואשות לכספים. לאחר ששילמה שוורץ את החוב באמצעות המחאה של עו"ד גוטשלק הבינו במועצה ששוורץ מכרה את בית ההבראה "לגרמנים" (כינוי שאֶמה ברגר ואנשיה זכו לו מאז ועד היום). בעקבות התגלית פרצה מהומה גדולה שכללה הפגנות רועשות. המפגינים האשימו את ה"גרמנים" שנקראו קהילת בית אל במיסיונריות, הטיחו גידופים כלפי שוורץ והאשימו אותה במכירת קרקע יהודית לנוכרים בשל תאוות בצע. בראש המהומה וההתנגדות עמדו אנשי הקהילה הדתית אשר הלכה וגדלה אז בזיכרון. היו מספר ניסיונות של המועצה לטרפד את מכירת בית ההבראה לאמה ברגר, עד שהעניין לבסוף הוכרע בבית המשפט העליון לטובת אמה ברגר.
המכירה והמהומות שקמו בעקבותיו עוררו עניין תקשורתי בארץ, כך, למשל נכתב במאמר בידיעות אחרונות ב-1969:
ספר הבישול הצמחוני של שוורץ
את תורת הצמחונות תיעדה שוורץ בספר בישול שבו הוראות וטיפים לחיים בריאים, העוסק בעיקר במתכונים להכנת מזון בריא (כלשון הספר: "שלם בערכו, ומועיל לבריאות"). ספר פרי עטה זה, אשר נכתב בגרמנית, תורגם על ידי רפאל בנה לאנגלית ועברית. מתוך המבוא לספר:. אחרי המבוא לספר מופיע פרק על "עקרונות מעשיים", שבסופו כתבה שוורץ:.
קישורים חיצוניים
על ספר הבישול של דורה שוורץ:
הון חברתי
הון חברתי הוא מושג במדעי החברה המתאר את סך המשאבים הבלתי חומריים העומדים לרשות החברים ברשת חברתית מסוימת מכוח שיתוף הפעולה, האמון וערוצי המידע ביניהם. הון חברתי כולל את הקשרים שבין חברי הקהילה, הבאים לידי ביטוי בכמות הקשרים, איכות הקשרים, ומידת השימוש בהם. ההון החברתי מתייחס למידה שבה פרטים בקהילה פועלים יחד על מנת לקדם את מטרות המשותפות, בהתבסס על רשתות חברתיות, ערכים משותפים, ורמה של אמון, בין חברי הקהילה, ובינם לבין המערכת השלטונית. ההמשגה של 'הון חברתי' אינה חדשה, ונעשה בה שימוש עוד ב-1916 על ידי לידה ג'דסון האניפן (L. G. Hanifan) אשר התייחס אל הרצון הטוב, הערבות ההדדית והמגעים החברתיים אשר יוצרים יחידה חברתית. במהלך העשורים האחרונים של המאה העשרים זכה מושג זה לתשומת לב מרובה, בשדה האקדמי והציבורי כאחד.
לפי פייר בורדייה
פייר בורדייה, סוציולוג צרפתי שפעל בתקופת המחצית השנייה של המאה ה-20, מתייחס למספר סוגים של הון שאינו חומרי. לטענתו, ניתן להרחיב את השימוש במושג ההון ממשמעותו הכלכלית ולכלול בתוכו לא רק חליפין חומריים, אלא גם צורות לא-חומריות ולא כלכליות של הון. בנוסף להון הכלכלי, מתייחס בורדייה להון תרבותי או הון סימבולי ולהון חברתי.
בורדייה הגדיר הון חברתי כמצרף של משאבים – ממשיים או פוטנציאליים – הקשורים לשייכות לרשת יציבה של קשרים חברתיים ממוסדים. קשרים אלה מקנים לחברים ברשת גיבוי של הון הנמצא בבעלות משותפת. היקף ההון החברתי תלוי בהיקף הרשת שחבריה ועצם קיומה מסוגלים לגייס. לכן, ההון החברתי לעולם אינו אוטונומי לגמרי. הרווחים שמביאה חברות בקבוצה הם בסיס הסולידריות שמאפשרת אותם, כאשר רשת היחסים היא תוצאה של אסטרטגיות ההשקעות שמכוונות – בצורה מודעת או בלתי מודעת – לכינון ושכפול היחסים החבריים השימושיים. ההון החברתי של הרשת וחבריה יכול לעבור חליפין והמרה לסוגי הון אחרים.
לפי ג'יימס קולמן
קולמן התייחס להון חברתי בתוך קהילות בהן יש התחייבויות וציפיות הדדיות וגם סנקציות. להון החברתי של הקהילה (משמע מערכת הנורמות והסנקציות) תפקיד חשוב ביצירת ההון האנושי של הדור הבא. כך למשל, נורמות בקהילה שתומכות ומספקות תגמולים להישגים חינוכיים בבית הספר, מקלות על תפקיד בית הספר להשגת ציונים גבוהים. ה"הון החברתי" מתקיים בשלוש צורות:
לפי רוברט פוטנאם
פרופ' רוברט פוטנאם (Robert D. Putnam) חוקר אמריקאי בתחום מדעי המדינה, מגדיר הון חברתי כמאפיינים ודפוסים של ארגון חברתי הכוללים רשתות חברתיות יחד עם ערכים ונורמות הקשורים אליהן, המאפשרים שיתוף פעולה ותיאום לתועלת הכלל. שלא כהון פיזי המתייחס לערכם של חפצים, הון אנושי ותרבותי המתייחסים לנכסים לא מוחשיים של הפרט, הון חברתי מתייחס לקשרים שבין יחידים – לרשתות חברתיות ולנורמות ההדדיות והאמון הנובעות מתוכן. הוא מבחין בין מושג זה לבין המושג Civic Virtue ומציין כי אותן "איכויות משותפות" המאפיינות קבוצות חברתיות אפקטיביות בעיקר כאשר הן שזורות במארג של יחסים חברתיים הדדיים: חברה עשויה להיות משופעת באיכויות אזרחיות משותפות, אך בהיעדרם של קשרים חברתיים הדוקים לא תתאפיין חברה זו בהון חברתי. פוטנאם מבדיל בין הון חברתי מלכד הבנוי מרשתות המתייחסות לזהות משותפת לבין הון חברתי מגשר המכיל רשתות מרקע מגוון. שני סוגי ההון הכרחיים להשתתפות אזרחית תקינה בחברה רב תרבותית. לטענתו היחידים לומדים את "אומנות ההתאגדות" באמצעות פעילות משותפת בארגוני ספורט, ארגוני התנדבות וכו'.
המשותף לכל ההגדרות הוא הקשר בין מאפייני המבנה החברתי לבין המשאבים אותם הוא מזמן לחברים בו. עם זאת, תפיסתם של השלושה את המושג היא שונה ומובחנת, וקשורה קשר הדוק לשדות המחקריים בהם עסקו.
בתחום הכלכלה האקולוגית הון חברתי מתייחס לתכונות של החברה שמאפשרות לה לשגשג - אמון בין אנשים, ידע משותף וחופשי וסולידריות. בכלכלה אקולוגית ההנחה היא כי אין תחליפיות חזקה בין סוגי ההון השונים, וכי הון טבעי והון חברתי הם חיוניים לשם תפקוד כלכלי וחברתי.
מדידת ההון החברתי
ההגדרות השונות, האקדמיות והציבוריות של הון החברתי מושתת על קיומם של רשתות חברתיות הדוקות המתאפיינות באמון ונורמות של הדדיות בין חברי קבוצות חברתיות שונות. אמון בין חברי הקבוצה מקל על קיומו של שתוף פעולה ביניהם, בעיקר בתנאי אי-ודאות, ושימוש פורה באמון מעצים אותו ומביא לאמון ושתוף פעולה נוספים. אולם, הגדרות אלו לא מספקות מדדים קשיחים ואינן נותנות כלים להעריך את רמת ההון החברתי של רשת חברתית נתונה.
קיימים מספר משתנים חברתיים המקובלים כסמנים להון חברתי, כאשר המרכזיים שבהם הם אמון, נורמות של הדדיות ותחושת השתייכות. לשיטתו של פוטנאם, אמון חברתי הוא הביטוי ברמת הפרט לנורמות של הדדיות, המעודדות פעולה משותפת - על ידי כך שהן מאפשרות לאנשים ליטול סיכון ולבטוח באחרים, מתוך אמונה שאלה לא ינצלו לרעה את האמון שניתן בהם.
הון חברתי בנסיגה
בספרו המפורסם לשחק כדורת לבד מגדיר פוטנאם את הנסיגה החלה בחברה האמריקאית בשל התדרדרות עקבית וחמורה בפרמטרים של הון חברתי, הוא מציין במיוחד כמה מישורים בהם ניתן למדוד התדרדרות זו:
הון חברתי בארגונים
באופן כללי ניתן לתאר הון חברתי בארגונים כנכס הגלום בקשרים של גורמים בארגון וברשתות חברתיות הנוצרות בעקבות הון זה. החוקרים Lenana and Van Buren הציגו נושא זה כבר בשנת 1999.
בארגונים, הון חברתי נחשב כמשתנה פסיכולוגי חיובי ויש לו השפעה ניכרת הן על העובדים והן על הארגון. החוקרת Ben-Hador חילקה את ההון החברתי בארגונים לשלוש רמות, כל רמה משפיעה על גורם אחר ויש לה השלכות שונות:
1.    הון חברתי אישי – רמה זו מתייחסת להון החברתי של העובדים בארגון, והיא נובעת גם ממקורות שמחוץ לארגון כמו משפחה, וחברים אישיים וגם ממקורות שבתוך הארגון כמו עמיתים לעבודה ומנהלים. רמה זו משפיעה על גורמים אישיים כמו קידום בין ובתוך ארגונים, צבירת כח ואף שכר ותגמולים אישיים, רמה זו מכונה לעיתים הרמה ה"סוציוצנטרית" (Sociocentric ). חוקרים הגדירו רמה זו כ "הון חברתי המוחזק על ידי יחידים, אך תורם לתפקוד שלהם בפירמה יותר מאשר ליחסים הבינאישיים הפרטיים שלהם".
2.    הון חברתי פנים ארגוני – זהו הון חברתי של קבוצות בארגון, מרמת הצוות עד רמת הארגון כולו. רמת הון זה מבוססת על מטרות משותפות, אמון, שיתוף בידע ומידע ועזרה הדדית. רמה זו משפיעה על גורמים פנים ארגוניים רבים לרבות ביצועי העובדים וביצועי הארגון.
3.    הון חברתי חיצוני – רמה זו עוסקת בממשק בין גורמים מתוך הארגון לבין גורמים מחוץ לארגון כמו לקוחות, ספקים, מתחרים ובעלי עניין אחרים. רמה זו תורמת למוניטין של הארגון ומובילה להשקעות ולאמון הציבור.
ביקורות על המושג הון חברתי
השימושים במונח הון חברתי כפי שמשתמשים בו קולמן ופוטנאם יוצאים מתוך הגישה הפונקציונליסטית הסוברת כי רווחתו של היחיד תלויה ברמת הסולידריות החברתית. המבקרים טוענים כי השימוש במונח הון חברתי הוא א-היסטורי ומהווה עדות לאימפריאליזם כלכלי הבוחן את העולם כמושא תועלתני לצבירה וניצול. השימוש במנוח הביא לכשלים הבאים:
מרדכי נמיר
ביוגרפיה
נולד בנמירוב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום בשטח אוקראינה) ליצחק ובתיה לבית במר בשם מרדכי נֶמירובסקי. בילדותו למד בחדר ובהמשך למד כלכלה ומשפטים באוניברסיטת אודסה.
בשנת 1924 נעצר בגין פעילותו הציונות המחתרתית בברית המועצות, אך באותה השנה כבר שוחרר ועלה לארץ ישראל.
לאחר שעבד כפועל ובהנהלת העיתון "דבר", החל ב-1926 לכהן כמזכיר מפלגת אחדות העבודה בתל אביב, תפקיד שאותו מילא עד 1930. בין השנים 1929 ו-1935 עבד כמנהל המדור לסטטיסטיקה בהסתדרות.
מ-1935 היה חבר במועצת העיר תל אביב, ומ-1936 היה מזכיר מועצת פועלי תל אביב. כמו כן היה חבר מפקדת "ההגנה" בעיר ומשנת 1947 חבר במפקדה הארצית.
מ-1950 עד 1956 כיהן כמזכ"ל ההסתדרות. במקביל נבחר ב-1951 לכנסת השנייה מטעם מפא"י. כהונתו נמשכה ברציפות עד הכנסת השישית ב-1969, ובמקביל היה גם יו"ר מועצת המנהלים של חברת "עמידר" בין 1956 ל-1959, וראש עיריית תל אביב בין 1960 ל-1969. הוא היה ראש עיריית תל אביב הראשון שנבחר מטעם מפא"י.
בין מזכירות ההסתדרות לראשות העיר כיהן נמיר כשר העבודה, תפקיד שאותו קיבל כאשר קודמתו גולדה מאיר התמנתה לשרת החוץ ב-19 ביוני 1956.
בבחירות למועצת עיריית תל אביב שנערכו ב-1959 התחולל מהפך, ונמיר נבחר לתפקיד ראש העירייה כמועמד מפא"י, לאחר למעלה משלושים שנות שלטון הציונים הכלליים בעירייה. כראש העירייה עסק נמיר בפינוי שכונות מצוקה ומעברות והעברת התושבים לשיכונים חדשים. דגש רב הושם על נושאי חינוך ורווחה. בתקופת כהונתו הוקמו והתרחבו מוסדות חינוך רבים, כולל מתנ"סים ומוסדות של חינוך בלתי פורמלי, והורחבו מאוד שירותי הרווחה הניתנים על ידי העירייה. כמו כן בתקופה זו אוניברסיטת תל אביב התרחבה ועברה לקמפוס ברמת אביב, הורחב מאוד מוזיאון ארץ ישראל, נבנה בניין העירייה בכיכר מלכי ישראל (כיום כיכר רבין), והוכנו תוכניות ראשוניות לשיקום חופי הים ולבניית נתיבי איילון. בשנת 1969, מספר חודשים לפני הבחירות לעירייה, פרש נמיר מטעמי בריאות, והעביר את תפקיד ראש העירייה לסגנו, יהושע רבינוביץ.
לאחר פרישתו פרסם נמיר שני ספרי זיכרונות: "שליחות במוסקבה: ירח דבש ושנות זעם" (1971), המספר על שנותיו כציר ישראל במוסקבה, ו"מול פני המעברות" (1972), המוקדש לשנותיו כשר העבודה.
נמיר היה נשוי פעמיים. ב-1923 נישא לדורה לבית גרודסקי (נפטרה בתל אביב ב-1946). היה אב לבת, יעל אוֹלֶניק (1932–2001, אוצרת ומנהלת גן הקרמיקה במוזיאון ארץ ישראל). רעייתו השנייה הייתה אורה נמיר (1930–2019), חברת הכנסת ושרה, לה היה נשוי משנת 1959 עד לפטירתו.
נמיר נפטר בשנת 1975, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור. לאחר מותו הוסב שמה של דרך חיפה (אחד מעורקי התנועה הראשיים בצפון תל אביב) לדרך נמיר.
צבי יחזקאלי
ביוגרפיה
יחזקאלי נולד בירושלים, להורים שעלו לישראל מעיראק. הוא הבן הבכור ויש לו עוד שתי אחיות צעירות ממנו. אביו היה בעל חברה למכוניות גרירה, ואמו עבדה במשרד החברה. את שירותו הצבאי עשה ביחידת מורן.
לאחר שחרורו מצה"ל, עבד כמאבטח שב"כ במשך שבע שנים בשגרירויות ישראל בחו"ל ובטיסות ובמקביל, למד בבית הספר לתקשורת ועיתונאות "כותרת" באוניברסיטת תל אביב. הוא החל להתעניין באסלאם אחרי שצפה ביצחק רבין לוחץ את ידו של יאסר ערפאת (במהלך החתימה על הסכמי אוסלו ב-13 בספטמבר 1993) והחליט שהוא רוצה להבין את הסיפור של העולם הערבי.
במהלך לימודיו ב"כותרת", יצא צה"ל מן הערים הפלסטיניות ביהודה ושומרון ולכן נאסר על החיילים ששרתו בגלי צה"ל להיכנס אליהן. אחד המורים של יחזקאלי הודיע לו שבגלי צה"ל מחפשים אזרח שימלא את תפקיד הכתב לענייני שטחים, והוא התקבל לתפקיד. בנוסף, עבד בערוץ הראשון של הטלוויזיה, שם הכין כתבות מגזין ל"יומן".
במסגרת עבודתו בשב"כ, היה בין מאבטחיו של שמעון פרס לאחר רצח רבין למשך שלושה חודשים. עם סיום עבודתו בשב"כ ותחילת העבודה בגל"צ, החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, במסגרת החוג המשולב לתקשורת ולימודי המזרח התיכון. אז למד לראשונה את השפה הערבית. בהמשך, סיים יחזקאלי תואר שני בחוג למזרח התיכון.
ב-1997, לקראת סיום התואר הראשון, עבר לחצי שנה בחברון, ומשם עבר לג'נין, כדי להבין טוב יותר את השפה והתרבות הערבית.
בשנת 2002, כאשר הוקם ערוץ 10, הצטרף ל"חדשות 10" כראש הדסק לענייני ערבים. במסגרת התוכנית "לונדון את קירשנבאום" ששודרה בערוץ, הגיש יחזקאלי פינה על "העולם הערבי", שבה הוא הביא סיפורים מהמזרח התיכון וארצות ערב בפרט. סגנון סיקורו את העולם הערבי שונה מזה של פרשנים ותיקים יותר. בקיץ 2007 הושעה יחזקאלי למספר חודשים מ"חדשות 10" לאחר שהציע את מועמדותו להחליף את גדי סוקניק בחדשות ערוץ 2. בנובמבר 2007 חזר לשדר ב"חדשות 10".
בין השנים 2009–2010 הגיש בערוץ 10 את התוכנית "חבר לנפש" יחד עם הרב ארז משה דורון. בשנים 2012–2013 הגיש בגלי צה"ל מדי יום ראשון את "ציפורי לילה שקופות", מסע אל הנפש בהתבוננות יהודית מקורית, יחד עם גידי דבוש, מוזיקאי ומטפל בנפש.
בשנת 2014 החל להגיש את תוכנית הראיונות "נקודה טובה" העוסקת ביהדות ורוחניות בערוץ 20.
אחרי מות אהוביה סנדק, "נער גבעות" שנהרג בהתנגשות רכב משטרה ברכבו בדצמבר 2020, החל יחזקאלי לפרסם, מדי שבוע, סרטון בנושא התנ"ך כחלק מ"מיזם רוח דוד".
בראשית שנת 2021 הקים יחזקאלי את עמותת "עוצרים את הג'יהאד העולמי" עם גלעד אך, מנכ"ל עמותת "עד כאן". שתי העמותות אף חולקות את אותם משרדים ויחזקאלי שיתף פעולה עם "עד כאן" ופרסום חומרים שאסף הארגון בסדרת הכתבות "פאודה גרסת המציאות" ששודרו בחדשות 13 מבלי שציין את הקשר שלו לארגון. בעקבות הביקורת שנמתחה עליו פורסמה תגובת חדשות 13 ולפיה לא היה נדרש גילוי נאות.
סדרות דוקומנטריות בערוץ עשר
בשנת 2012 שודרה בערוץ 10 הסדרה הדוקומנטרית "אללה אסלאם", שיצר וביים דוד דרעי. בארבעת פרקי הסדרה, התחזה יחזקאלי למוסלמי המשוטט במדינות אירופה וסיקר את תופעת האסלאמיזציה של אירופה דרך ראיונות של מוסלמים תושבי אותן מדינות. הסדרה הוצגה בפסטיבל הקולנוע ירושלים, שם הוקרנה לראשונה, תחת השם: "החצר האחורית של אירופה". הסדרה זכתה לכ-20% רייטינג.
יחזקאלי המשיך לסקור את ארגון המדינה האסלאמית: ב-2015 יצא סרטו "היג'רה", ב-2016 יצאה סדרת הכתבות "דאעש: הדור הבא" וב-2017 שודרה סדרת הכתבות "וידויים מדאע"ש".
מ-30 בינואר עד 6 במרץ 2018 שודרה הסדרה "בזהות בדויה", בת שישה פרקים, בה יחזקאלי "מסתערב" בדמות של שייח' מוסלמי, חאלד אבו סאלם, עם הכינוי אבו חמזה. הוא חודר לתוך ארגוני האחים המוסלמים בצרפת, גרמניה, טורקיה וארצות הברית, על מנת לגלות את מטרתו של האסלאם הקיצוני, שאינו פועל באופן אלים, אלא באמצעות "הדעוה" - קירוב לא מוסלמים לאסלאם באמצעים לא אלימים, כדי להשתית את האסלאם על כל העולם.
סדרות דוקו בערוץ 13
באוקטובר 2022 פרסם ברשת 13 סדרת דוקו-דרמה בשם "שתולה" בת חמישה פרקים, החושפת תיעוד אותנטי על המתרחש מאחורי הקלעים של ארגוני זכויות האדם הפועלים ברשות הפלסטינית, ומציגה כיצד נערכת המלחמה התודעתית שלהם נגד ישראל, על ידי שתולה שוודית המתערה בארגונים הפלסטיניים ובהם ארגון הטרור חמאס.
חיים אישיים
ב-28 במרץ 2008 נישא למיטל כהן, שעבדה כפרסומאית עד שחזרה בתשובה. יחד עם מיטל, התקרב יחזקאלי למסורת היהודית ולהגותו של רבי נחמן מברסלב, וחזר בתשובה. הוא מגדיר עצמו כאדם דתי.
בני הזוג מתגוררים בבת עין שבגוש עציון, ולהם שמונה ילדים.
המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית
המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית או בראשי תיבות שמה באנגלית DUP (Democratic Unionist Party, נוסדה ב-30 בספטמבר 1971) היא מפלגה בצפון אירלנד, הגדולה מבין שתי המפלגות הפרוטסטנטיות - יוניוניסטיות, התומכות בהישארות צפון אירלנד כחלק מבריטניה. מנהיגה ומייסדה הראשון היה איאן פייזלי ונכון ל-2020 היא מונהגת על ידי ארלין פוסטר. מפלגה שמרנית ואירוסקפטית
הקמת המפלגה ועיקרי מצעה
המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית נוסדה ב-30 בספטמבר 1971 על ידי איאן פייזלי וחברים נוספים מ"המפלגה היוניוניסטית הפרוטסטנטית" - PUP. פייזלי היה מנהיגה של ה-PUP והמשיך להיות המנהיג, גם של יורשתה. שתי המפלגות, הישנה והחדשה שהחליפה אותה, זהות בעצם והן בעיקרן מפלגות פרוטסטנטיות, שמרניות, בעלות אידאולוגיה יוניוניסטית, דהיינו, דוגלות בשמירת האיחוד של צפון אירלנד עם בריטניה ומתנגדות לאיחודה של צפון אירלנד אל אירלנד הקתולית. בתוך המחנה היוניוניסטי מדובר בפלג היותר מיליטנטי, לעומת הפלג המתון יותר, הקרוי "המפלגה היוניוניסטית של אלסטר" - UUP. המחנה הנגדי בצפון אירלנד הוא המחנה הקתולי - לאומני אירי, שהמפלגה הגדולה ביותר בו היא השין פיין והוא דוגל באיחודה של צפון אירלנד אל אירלנד הקתולית.