cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Some Nights (אלבום)
Some Nights הוא אלבום אולפן של הלהקה האמריקאית פאן. האלבום יצא לאור ב-21 בפברואר 2012 כאלבום האולפן השני של הלהקה.
מהאלבום יצאו ארבעה סינגלים. הסינגל הראשון מהאלבום, We Are Young, זכה להצלחה רבה וזיכה את הלהקה בפרס גראמי לשיר השנה. בארצות הברית הגיע השיר לפסגת מצעד הסינגלים בילבורד הוט 100, שם נשאר במשך שישה שבועות, ומכר מעל לשישה מיליון עותקים דיגיטליים. גם הסינגל השני מהאלבום, Some Nights, זכה להצלחה רבה והגיע למקום השלישי במצעד הסינגלים האמריקאי.
האלבום דורג במקום השלישי במצעד האלבומים האמריקאי בילבורד 200, והגיע למעמד פלטינה בארצות הברית, בריטניה, אירלנד ואוסטרליה. בשנת 2013 היה מועמד האלבום לשני פרסי גראמי בטקס פרסי גראמי ה-55.
סינגלים
ב-13 במאי 2013 יצא לאור בבריטניה השיר "All Alone" כסינגל החמישי והאחרון מהאלבום. ב-19 באפריל, כחודש לפני הוצאתו כסינגל, הופיעה הלהקה עם השיר בתוכנית האירוח "Alan Carr: Chatty Man".
ארז קומרובסקי
ארז קומרובסקי (נולד ב-5 באוגוסט 1962) הוא שף, אופה, מחבר ספרי בישול ומנחה סדנאות בישול ואפייה ישראלי. התפרסם כשהקים את רשת בתי הקפה והמאפיות "לחם ארז" והיה מבעליה. כיום הוא מפעיל בית ספר לבישול גלילי בביתו שבישוב מתת ובעלים שותף בקייטרינג ארז וחנן.
ביוגרפיה
קומרובסקי נולד בתל אביב. בצה"ל שירת בחטיבה 7 של חיל השריון ובמלחמת לבנון הראשונה לחם כמפקד טנק. אחרי הצבא למד בישול בפריז, ביפן, שם התמחה בבישול ארוחת הקייסקי המסורתית, ובסן פרנסיסקו. לאחר שובו לישראל ניהל חברת קייטרינג, "הסטודיו לבישול פוטוריסטי". בין 1989 ל-1994 חי בסן פרנסיסקו, שם התמחה בבישול בסגנון פיוז'ן ובאפיית לחמי שאור בפריז אצל ליונל פואלן. ב-1996 הקים את "לחם ארז" כמאפייה בהרצליה, עם שותפו אילן רום, בשנת 2003 מכרו מחצית ממניות הרשת לאיש העסקים גיורא נפתלי, מבעלי "מי עדן", וכן לפרופ' חיים בן שחר (חב"ש). ב-2007 נמכרו כל מניות "לחם ארז" לחברת "קפה קפה", ומאז אין לו עמה שום קשר (הזיכיון נמצא בבעלותו של בעלי רשת "קפה קפה", איש העסקים רונן נמני).
קומרובסקי יזם ב-2002 מבצע עם האגודה לזכויות האזרח, שבו מכר לחמניות בצורת כף יד, אשר הרווח ממכירתן עבר לאגודה תחת הסיסמה: "נותנים יד לזכויות האדם". קומרובסקי היה מעורב גם בעתירה לבג"ץ, יחד עם עמותת הרוב הציוני, בנושא חוק חג המצות (איסורי חמץ), האוסר על מכירת דברי חמץ ביישובים בעלי רוב יהודי במהלך חג הפסח. בספריו, כתבותיו ובראיונות עמו הוא מביע תמיכה גם במטבח אורגני ומקומי, ורבים מן המאכלים הנמכרים ב"לחם ארז" הם אורגניים.
לאורך השנים פרסם כתבות, טורים אישיים ומתכונים בעיתון "גלובס" ובאתר "ynet" והשתתף בתוכניות טלוויזיה ובפרסומות. ב-2008 עלתה בערוץ 10 התוכנית "בישול גלילי", תוכנית בישול בהנחייתו. החל משנת 2019 השתתף כאחד מצוות השופטים של סדרת הטלוויזיה "משחקי השף". בפברואר 2022 הודיע על פרישתו מהסדרה, בעקבות תחקיר עיתונאי שטען להטרדות מיניות מצדו.
ב-2019 פתח מסעדה בשם "מינט" בעיר ניו יורק בסגנון "פאסט קז'ואל", מטבח ישראלי מודרני במחיר נגיש.
קומרובסקי מתגורר במתת שבגליל עם בן זוגו, מיכאל גלוזמן, פרופסור חבר לספרות באוניברסיטת תל אביב. הוא מטפח סביב ביתו בוסתן לירקות מאכל. בעבר התגורר בתל אביב ובכליל.
זנבן ערבי
זַנְבָן עֲרָבִי (שם מדעי: Turdoides squamiceps) היא ציפור שיר ממשפחת הזנבניים אשר נפוצה בערוצי נחלים לאורך הבקע הסורי-אפריקני מחצי האי ערב בדרום ועד ישראל בצפון. בישראל הזנבן חי בעיקר באזור הערבה וסביב ים המלח. שמו ניתן לו בגלל זנבו הארוך. אורך הזנבן כ-26 עד 29 ס"מ, מוטת כנפיו כ-31 עד 33.5 ס"מ ומשקלו כ-64 עד 83 גרם.
התנהגות
הזנבן הוא ציפור ייחודית בשל העובדה שהיא חיה במהלך השנה כולה בקבוצה, הכוללת פרטים קבועים ומגינה על טריטוריה משותפת. בין חברי הקבוצה קיים מדרג חברתי קווי (ראו סדר ליניארי), הנקבע על פי הגיל ועל פי הזוויג. מבין חברי הקבוצה, רק הזנבנים הבכירים ביותר משתתפים ברבייה. מביניהם, אלה שנמצאים במדרג נמוך יותר מזדווגים בעיתוי שבו סיכויי ההפריה נמוכים, או בעיתוי שבו צאצאיהם יבקעו אחרונים ולכן מקומם בקבוצה יהיה נחות מזה של אחיהם. עם זאת, הקבוצה כולה משתתפת בגידול הגוזלים, עד כדי כך שבהרבה מקרים לא ניתן לקבוע בוודאות מיהם ההורים הביולוגים (אלא אם זו קבוצה עם נקבה או זכר יחידים).
ואנג ויינג
ואנג ויינג (בלאו: ວັງວຽງ) או מואנג וואנגוויאנג היא עיירה במחוז ויינג צ'אן בלאוס לגדות נהר נאם סונג. אוכלוסיית הקבע של העיירה נאמדת (2006) ב-25,000 נפש ובנוסף עליהם יש מספר משתנה של תיירים, טיילים מקומיים ועובדים זמניים.
העיירה נמצאת כ-160 ק"מ צפונית לויינג צ'אן על דרך מס' 13, וממוקמת בין שרשרת הרים קרסטיים. בסמוך אליה נמצאות מערות רבות. לצד העיירה נמצא מנחת מטוסים שהיה בשימוש בתקופת מלחמת וייטנאם על ידי מטוסי אייר אמריקה.
העיירה הפכה במהלך השנים לאבן שואבת לתיירי תרמילאות, הנמשכים לנוף ההררי והנהר הזורם בה, האקלים הנח והמחירים הזולים, לשם שהייה ארוכה במקום. רחובה הראשי של העיירה והרחובות המסתעפים ממנו משובצים בבתי הארחה ובתי מלון, פאבים, מסעדות, בתי קפה ואינטרנט קפה, סוכנויות נסיעות ותיירות וכדומה.
האטרקציות התיירותיות במקום כוללות שיט אבובים, שיט בקיאקים ורפטינג על נהר הנאם סונג, טיפוס הרים וסלעים, טיולי אופניים ואופנועים וביקור במערות הרבות ותצורות הגיר הקיימות בהרי הקרסט הסובבים את העיירה. רבים מהמטיילים ממשיכים מואנג ויינג צפונה, לעיר לואנג פרבאנג.
זנבן ערבי
התנהגות
ההתנהגות החברתית של אוכלוסיית הזנבנים באזור חצבה בערבה נחקרת מאז תחילת שנות השבעים, מחקר אשר הוביל לגילויו של עקרון ההכבדה, המסביר התפתחות אבולוציונית של אלטרואיזם ותופעות חברתיות אחרות בבעלי חיים ובאדם. אצל הזנבנים, עיקרון זה בא לידי ביטוי במספר תופעות. לדוגמה, במהלך שעות היום הזנבנים שומרים על הקבוצה מעמדת תצפית גבוהה, כאשר הזכר והנקבה השליטים שומרים יותר מכל זנבן אחר.
הזנבנים מהאוכלוסייה הנחקרת סובלניים במיוחד לנוכחות בני אדם.
אבן שפה
איסורים והגבלות חניה או עצירה מסומנים באמצעות צבע על אבני השפה. למשל, אבני שפה הצבועות באדום ובלבן לסירוגין משמען איסור מוחלט על עצירה ועל חניה בקטע המסומן.
מידות אבן שפה
אבן השפה המקובלת בשימוש בעבודות סלילה היא בעלת גובה של 25 ס"מ, רוחב של 15 ס"מ ובאורך 1 מטר.
משרד החוץ ואירופה (צרפת)
משרד החוץ ואירופה (בצרפתית: Ministère de l'Europe et des Affaires étrangères) הוא משרד בממשלת צרפת, המטפל ביחסי החוץ של צרפת. מאז 1855, המטה שלה ממוקם בקה ד'אורסה 37, בסמוך לאספה הלאומית. שם הרחוב משמש לעיתים קרובות כמטונימיה למשרד. השר האחראי על המשרד אחראי מתוקף טבעו על יחסי החוץ של צרפת. בעלת התפקיד הנוכחית, קתרין קולונה, מונתה בשנת 2022.
משרד החוץ נוצר לראשונה בשנת 1547, כאשר מזכירי המלך התמקצעו ביצירת קשר עם שכנותיה של צרפת. בשנים שלאחר מכן מונו כארבעה מזכירים במקביל שחילקו ביניהם אזורי אחריות באירופה ובעולם. תפקיד המזכירים הפך למינסטריאלי בערך בשנת 1723, והתפקיד כונה לראשונה "שר החוץ" בשנת 1791 לאחר המהפכה הצרפתית.
במשך תקופה קצרה בשנות ה-80 של המאה ה-20 כונה המשרד כמשרד ליחסי חוץ. החל מ-17 במאי 2017, המשרד מוגדר כמשרד לאירופה וליחסי החוץ.
גרפטק
גרפטק (באנגלית: GrafTech International) הוא יצרן אלקטרודות גרפיט וקוק נפט הנמצאים בשימוש בתעשיית המתכות. מטה החברה נמצא בברוקלין הייטס, אוהיו והיא מחזיקה במפעלים בקאלה בצרפת, פמפלונה בספרד, מונטריי במקסיקו וסנט מריס, פנסילבניה.
היסטוריה
ב-1956 זכתה החברה בפרס מהאקדמיה האמריקאית לקולנוע הודות לפיתוח וייצור של חומר בשימוש תעשיית הקולנוע.
בשנים 1958–1978 פיתחה החברה סיבי פחמן. ב-1985 פיתחה החברה טכנולוגיה של חומר מרוכב לשימוש בתעשיית החלל.
ב-1989 נערך ארגון מחדש ביוניון קרבייד, ובעקבותיו שונה השם ממחלקת מוצרי פחמן לחברת הפחמן UCAR. ב-1990 הציגה החברה לראשונה אלקטרודות גרפיט בקוטר 30 אינץ'. ב-1995 פיתחה החברה מוצר גרפיט לשימוש בסוללת ליתיום-יון בכלי רכב חשמליים. באותה השנה הנפיקה עצמה לציבור והפכה לחברה ציבורית.
באפריל 1998 נתבעה החברה על הרצת מניות, וב-2000 נדרשה בעקבות זאת לשלם 40.5 מיליון דולר. באפריל 1998 נתבעה החברה גם על ידי מחלקת המשפטים של ארצות הברית בסכום של 110 מיליון דולר בשל קרטל אסור בעסקי אלקטרודות גרפיט, וביולי 2001 נתבעה באירופה יחד עם 7 חברות נוספות על סכום של 50.4 מיליון אירו בשל תיאום מחירים.
ב-2002 שינתה החברה את שמה מ-UCAR לגרפטק (Graftech).
ב-2008 קנתה החברה 18.9% ממניות יצרנית הקוק נפט סידריפט (Seadrift) תמורת 135 מיליון דולר. באפריל 2010 הודיעה גרפטק על קנייה מלאה של סידריפט וכן של C/G Electrodes LLC תמורת 692 מיליון דולר. במרץ 2011 רכשה החברה את יצרנית הגרפיט, תאגיד המחקר מיקרון (Micron Research Corporation), ובאוקטובר רכשה את Fiber Materials. ב-2016 מכרה החברה את Fiber Materials.
איאן באנן
איאן באנן (באנגלית:  Ian Bannen; 29 ביוני 1928 - 3 בנובמבר 1999) היה שחקן קולנוע סקוטי, מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 1965 על תפקידו בסרט "טיסת הפיניקס".
ביוגרפיה
בנאן נולד בעיירה איידריי שבמחוז צפון לנרקשייר, סקוטלנד לקלייר ולג'ון ג'יימס בנאן. למד ב"מכללת סט אלויסיוס" שבגלאזגו אב"נכללת רטקלייף" ולאחר מכן שירת בצבא בריטניה. החל את דרכו כשחקן באירלנד והמשיך עם הופעות שייקספיריות בבמות תיאטרון באנגליה ובברודוויי. בנאן החל את דרכו כשחקן בשנת 1956 בקומדיה הצבאית הבריטית של האחים בולטינג "תהליך חיול".
בנאן היה לשחקן הסקוטי הראשון אי פעם אשר הועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 1965 על תפקידו בדרמת ההרפתקאות של רוברט אולדריץ' "טיסת הפיניקס" בתור מנהל העבודה באתר הנפט רטבאגס קרואו. בנאן שיחק באותה שנה גם בסרט הכלא הביקורתי של סידני לומט "גבעת הגברים" בתפקיד הסוהר האמפתי האריס. בנאן הופיע בשנות ה-70 במערבון "נשוך את הקליע" בתור סיר הארי נורפוק, בסרט המלחמה האיטלקי "ממזרים ללא תהילה" בתפקיד גנרל תומאס באקנר, בדרמה "ההתקפה" סידני לומט לצידו של שון קונרי ובמותחן הריגול "איש המקינטוש" של ג'ון יוסטון.
בתחילת שנות ה-80 שיחק בסרטו זוכה 8 פרסי האוסקר שלריצ'רד אטנבורו "גנדי", בסרט האימה "תעלומה ביער" ובסרט הפשע של מייקל אפטד "גורקי פארק" בתור התובע יאמסקוי. ב-1987 הועמד לפרס באפט"א על הופעתו בדרמת המלחמה הקומית "תקווה ותהילה" בתפקיד ג'ורג' סביו של הילד בילי רוואן.
בנאן נהרג בשנת 1999 בגיל 71 בתאונת דרכים בסמוך לאגם לוך נס, בתאונה הייתה מעורבת גם אלמנתו מרלין סלייסברי.
יחסי בלארוס–מלטה
יחסי בלארוס–מלטה הם יחסי החוץ בין בלארוס לבין מלטה.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-16 בפברואר 1993. ב-9 ביוני 2011 הסמיכה בלארוס את שגרירה ברומא גם עבור מלטה, וב-21 ביוני 2012 פתחה בלארוס קונסוליית כבוד בוולטה.
יחסי סחר
בשנת 2021 הסתכם מחזור הסחר בין בלארוס למלטה ב-21.7 מיליון דולר, כאשר בלארוס ייצאה בשווי 20.8 מיליון דולר, וייבאה בשווי 896.4 אלף דולר. יצוא השירותים הבלארוסיים למלטה לתקופה שצוינה הסתכם ב-21,545.1 אלף דולר והוא נוצר בעיקר בשל שירותי מחשב, טלקומוניקציה ומידע (14,631.3 אלף דולר) ושירותי תחבורה (3,908.5 אלף דולר). יבוא השירותים הסתכם ב-16,029.4 אלף דולר. מאזן הסחר בשירותים היה חיובי עבור בלארוס בסך של 5,515.7 אלף דולר. בשנת 2021, השקעות מלטזיות נמשכו בסכום של 1.89 מיליון דולר (שמקורו במלואו מהשקעות ישירות).
האי גרין
האי גרין (בערבית: الجزيرة الخضراء; בתעתיק מדויק: אלג'זירה אלח'צ'ראא; מילולית: האי הירוק) הוא אי מלאכותי קטן (145 מטר על 50 מטר) במפרץ סואץ, סמוך לפתח הדרומי של תעלת סואץ.
היסטוריה
האי גרין הוא מבצר שנבנה על ידי הצבא הבריטי כדי להגן על תעלת סואץ מפני התקפות אוויריות וימיות במלחמת העולם השנייה. המבצר נבנה שלושה קילומטרים מדרום לפורט איברהים וארבעה קילומטרים מדרום לעיר סואץ ולפתח התעלה. המבצר נבנה מבטון מזוין על בסיס של אלמוגים. המבצר כלל בניין בן קומה אחת וחצר גדולה. באחד מקצות האי נבנה גשר בטון באורך 45 מטרים המוביל למגדל עגול בגובה חמישה מטרים, שעליו מתקן מכ"ם ושני תותחים נגד מטוסים. קיר שעליו גדר תיל נבנה לשם הגנה על האי מפני תקיפה מהים. יותר מתריסר מקלעים כבדים הוצבו על הגג. על שובר גלים שהקיף חלקית את השונית נבנו מספר בונקרים.
הצבא המצרי ירש את המתחם והפך אותו ליעד מבוצר.
קולולוש
קולולוש (באנגלית: Coolooloosh) הוא הרכב מוזיקלי ישראלי. מבין הרכבי הגרוב הישראליים הבולטים ביותר.
האי גרין
היסטוריה
בלילה שבין 19 ו-20 ביולי 1969, כחלק מהזירה הימית במלחמת ההתשה, פשט כוח של שייטת 13 וסיירת מטכ"ל על האי. המבצע נערך בחודש החמישי למלחמת ההתשה בתעלה, לאחר עשרות רבות של הרוגים בתקריות בקו, וזמן קצר לאחר פשיטה מצרית על חניון טנקים ישראלי במוצב המזח מול פורט תאופיק שבה נהרגו 8 חיילים, נפצעו תשעה ונחטף חייל אחד. ממשלת ישראל החליטה לתקוף את המוצב באי גרין כתגובה לפשיטה המצרית, וכן מתוך כוונה להשיב לצה"ל את כוח ההרתעה ההולך ונשחק וכן להרתיע את הנשיא נאצר מלהמשיך בהתשה. נתוני המודיעין שקדמו לפשיטה הצביעו על כך שבאי ממוקמים עמדת מכ"ם לבקרת אש נגד מטוסים, תותחי נ"מ בני 37 ו-85 מ"מ ו-14 מקלעים, ושהוא מאויש על ידי 80–100 חיילים מצרים, כולל יחידת קומנדו. בפשיטה נהרגו שישה חיילי צה"ל ו-11 נפצעו. למצרים נגרמו 70–80 הרוגים. הכוח הפושט פוֹצץ את האגף הצפוני של המבצר בעזרת כ־80 ק"ג חומר נפץ. במהלך המבצע התברר כי המכ"ם ביעד היה דמה.
קולולוש
היסטוריה
ב-2005 הוציא ההרכב את אלבום הבכורה, "קולולוש". האלבום הוקלט בירושלים ומשלב בתוכו את סגנונות ההיפ-הופ, הג'אז והפאנק. ב-2006 הוציאו את הסינגל "Fight Rebel Sun". השיר הוקלט בשיתוף האמנים סגול 59, קוואמי, קרולינה, קאשי ושאנן סטריט כחלק מהמאבק להשארתו של סולן הלהקה, הראפר היהודי-אמריקאי רבל סאן בישראל. לבסוף, הצליח המאבק והראפר ומשפחתו קיבלו אזרחות ישראלית.
בראשית 2008, יצאה הלהקה לחודשיים של הקלטות והופעות בארצות הברית, לטובת הקלטת אלבומם השני, "Elements of Sound". את האלבום הפיק דייוויד אייבורי, אשר עבד בעברו עם אריקה באדו. כמו כן, בשירים "Some Place" ו-"Yeah Yeah Yeah" מתוך האלבום, מתארח זמר הג'אז האמריקאי באני סיגלר. האלבום זכה לשבחים רבים ממבקרי המוזיקה בישראל ומחוצה לה.
ב-2009, הוציאו את אלבום הרמיקס "Coolooloosh Remixed" הכולל רמיקסים לשירים מתוך אלבומם הקודמים אשר הופקו על ידי מיכאל כהן, בן הנדלר, ג'וני גולדשטיין ואמנים נוספים. ב-2011 הוציאו את הסינגל "Everyday", יחד עם הזמר הבריטי דניאל בדינגפלד. השיר הוקלט בעת ביקורו של בדינגפלד בישראל.
ב-2014, הוכרז כי ההרכב התפרק. ב-2018 ההרכב התאחד, והוציא את המיני-אלבום "The Stakes Are High".
חברי ההרכב
חברי ההרכב יובל גרשטיין ויוגב שטרית, פועלים גם בהרכב הרוק חם ומחמם בום. אורי וינוקור ועומר לוז פועלים גם בהרכב ההיפ הופ הישראלי הרב-לשוני סיסטם עאלי. רבל סאן פועל גם בהרכב ההיפ הופ לוסיל קרו.
חברים לשעבר
ירון אוזנה היה חבר גם בלהקת התפוחים.
100 הבריטים הגדולים (BBC)
"100 הבריטים הגדולים" היה שמה של סדרת טלוויזיה בהפקת רשת "BBC", לפי תוצאותיו של סקר שערכה הרשת בשנת 2002. בסקר נבחרו מאה האישים הבריטים הגדולים בכל הזמנים.
כניסתם של חלק מהאישים לרשימה הפתיעה את עורכי הסקר משום שהם לא היו אישים אהודים. כך גאי פוקס, ג'ון ליידון וריצ'רד השלישי מלך אנגליה. ברשימה היו גם שני אירים, (בונו ובוב גלדוף), וג'יימס קונולי, שהיה סקוטי במוצאו, אבל גר באירלנד, מה שגרם לתלונות מצד האירים, על כך שאירלנד אינה חלק מבריטניה, ולא ייתכן שאישים אירים יכנסו לרשימה של אישים בריטים. למרות תלונות אלו, האירים ברשימה נותרו בה.
הסקוטי הראשון ברשימה הוא אלכסנדר פלמינג, במקום ה-20 והוולשי הראשון הוא אווין גלינדור במקום ה-23. ברשימה מדורגות 13 נשים בלבד.
דמויי תרנגול
דמויי תרנגול (שם מדעי: Galloanserae) היא על-סדרה של עופות מודרניים אשר חיים על הקרקע או על המים ולא נוטים לעוף רב הזמן. זוהי הקבוצה היחידה מעופות מפותחים חסרי שיניים שאינה כלולה בקבוצה נאואווס והיא הופרדה משאר המינים החל מהקרטיקון העליון לפני 105 מיליון שנה.
מינים אלה כבדים יותר בממוצע משאר העופות המפותחים חסרי השיניים ורובם מעופפים מגושמים, כשחלקם כלל לא מעופפים. בעבר היו מינים ענקיים מהקבוצה כמו הדרומורניס והגסטורניס וכן הפלאגורניס בעל מוטת הכנפיים הגדולה של 7 מטר. רבים מהם גידלו נוצות ראווה וחלקם בעלי דו-צורתיות זוויגית בולטת.
בעל-סדרה זו נכללים הברווזיים, האווזים, התרנגולאים, השליווים והפניניות. חלק מהמינים מהווים עופות מחמד ונוי ידועים.
אלכסיי גורנוסטאייב
אלכסיי גורנוסטאייב (ברוסית: Алексей Горностаев;  18 בפברואר 1808 - 18 בדצמבר 1862) היה אדריכל רוסי, בולט כחלוץ בתחייה הרוסית, בונה של מנזר וקתדרלה בסנט פטרסבורג, כנסיית סנט פטרסבורג וכן כנסייה בהלסינקי. מיוחסת לו הלידה מחדש של ארכיטקטורת גגות האוהלים המסורתית של הצפון הרוסי.
חינוך
אלכסיי גורנוסטאייב היה בנו של מנהל מפעל היציקה באזור ניז'ני נובגורוד. הוא הצטרף לשירות המדינה כפקיד זוטר ב-1823 בעיר הולדתו ארדטוב, לאחר מכן עבר לסנט פטרסבורג ב-1826, פרש ב-1827 והתפרנס מציור לוחות פרסום ואיורים ומאוחר יותר עבור הוצאת ספרים, סווינין שמימנה את סיור הלימודים שלו ברוסיה. בשנת 1829, גורנוסטייב פנה לכיתתו של אלסנדרו ברולו באקדמיה האימפריאלית לאמנויות ושימש כשוליה בבניית תיאטרון מיכאילובסקי (1831). בשנים 1834–1838, הוא נסע על חשבונו באירופה, וקיבל את הקרדיטים הגבוהים ביותר עבור יצירות האמנות שלו בפומפיי. הוא חזר בשנת 1838, השנה שבה הכריז ניקולאי הראשון לאקדמיה כי "כדי לשמור על רוח האדריכלות הביזנטית העתיקה בעיצובי כנסיות, על האדריכלים לעקוב אחר הטיוטות של קונסטנטין תון". גורנוסטאייב קיבל רישיון אדריכל ממלכתי, חברות באקדמיה, והועסק כאדריכל משרד הפנים מאז 1843 ועד מותו. הקריירה המעשית שלו מחולקת בבירור לשתי תקופות.
תקופה נאו-קלאסית (1838–1848)
עבודתו של גורנוסטאייב לפני 1848 פעלה לפי המסורת של הזמן ההוא, ושילבה את הדעיכה הנאו-קלאסית עם הטעם של המעמדות הגבוהים. אחד מלקוחותיו, M.V.Shishmaryov, ממן מאוחר יותר את השחזור של גורנוסטייב את מנזר טריניטי-סרגיוס.
התחייה הרוסית (1848–1862)
חייו של גורנוסטאיב השתנו כאשר קיבל הזמנה מדמאסקין (1795–1881), הכומר ממנזר ולעם, לשפץ את המנזר למען הנזירים הרבים שבו. כפי שניסח זאת המבקר ולדימיר סטאסוב, "הוא כבר היה בן 45, פרופסור, מבוסס היטב בין העתקה וחיקוי פה אחד של סגנונות אירופיים, יוונים ורומיים קלאסיים, כשלפתע, בהשפעת אנשי דת משכילים קיבל תפנית חדה.
במקום ללכת בעקבות הקאנון הביזנטי בעל חמש הכיפות של תון, בחר גורנוסטאייב לבצע מחדש את גגות האוהלים של צפון רוסיה המסורתית. במקביל, כשהוא חש מגבלות של גישה צרה זו, הוא הגדיל אוהלים רוסיים עם קמרונות וקשתות רומנסקיות. המבצע שלו לשחזור את מנזר ולעם כלל כנסייה ומגורים, בניינים טכניים כמו להספקת מים, קפלות וכנסיות נוספות במתחם.
בשנת 1858 תכנן גורנוסטאייב את קתדרלת דורמיציון במחוז דונייצק באוקראינה, הפעם בצורת מגדל ביזנטי מסורתי. זמן קצר לפני מותו, הוא תכנן ובנה שיפורים למנזר טריניטי-סרגיוס בסטרלנה (ליד סנט פטרסבורג) - שערי כניסה, קפלה ושני בנייני מגורים. עבודתו האחרונה, קתדרלת אוספנסקי האורתודוקסית בהלסינקי, הושלמה לאחר מותו.
התאגים מהינדוסטאן
התאגים מהינדוסטאן (באנגלית: Thugs of Hindostan) הוא סרט הינדי מסוגת סרטי הפעולה וההרפתקאות משנת 2019 שכתב וביים ויג'אי קרישנה אצ'אריה והופק על ידי אדיטיה צ'ופרה תחת דגלה של חברת Yash Raj Films. כוכבי הקולנוע הבוליוודי אמיטאב באצ'אן, אמיר ח'אן, פאטימה סנא שייח, קטרינה קייף ולויד אואן. בשנת 1795, הסרט עוקב אחר כנופיית תאגים בראשות המורד ח'ודאבקאש עזאד, השואף לגרש מהינדוסטאן (תת היבשת ההודית) את חברת הודו המזרחית הבריטית המתרחבת. המפקד הבריטי ג'ון קלייב שולח את התאגי מאווד, פיראנג'י מאללה, לחדור לכנופיית הפושעים המורדים.
הסרט הופק בתקציב משוער של 33 מיליון דולר והוא הסרט היקר ביותר בהיסטוריה של בוליווד והסרט ההודי השני היקר ביותר. זהו הסרט הראשון שאמיר ח'אן ובאצ'אן הופיעו יחד כשחקנים ראשיים והיה שיתוף הפעולה השני בין חאן, אצ'ריה וקייף, אחרי Dhoom 3 (2013). צילומי הסרט החלו ב-5 ביוני 2017 במלטה וצילומים נערכו גם בתאילנד ומרנגר. הצילומים נעצרו לזמן קצר בעקבות פציעתו של באצ'אן, ולבסוף הסתיימו במרץ 2018, בראג'סטאן. פסקול הסרט הולחן על ידי אג'אי-אטול, עם מילים שנכתבו על ידי אמיטבה באטאצ'ריה.
"התאגים מהינדוסטן" יצא לאקרנים בחג הדיוואלי, ב-8 בנובמבר 2018. הסרט קיבל ביקורות שליליות בדרך כלל ממבקרי הקולנוע בהודו, למרות שבחים על הופעותיהם של באצ'אן וח'אן וביקורת על איכות משחקה של אצ'ריה ואיכות התסריט. הסרט רשם את ההכנסות הגבוהות ביותר ביום הראשון להקרנתו וההכנסות הגבוהות ביותר תוך יומיים עבור כל סרט הינדי בהודו, אך מאוחר יותר חווה ירידה משמעותית מסוף השבוע השני. הסרט יצא לאקרנים בסין ב-28 בדצמבר 2018, במהדורה מיוחדת בעריכת אמיר ח'אן שכללה סצנות מורחבות שלא נכללו בגרסה ההודית המקורית. הסרט הרוויח כ-49 מיליון דולר בקופות ברחבי העולם.
עלילה
בשנת 1795, כאשר תת היבשת ההודית הייתה ידועה בשם הינדוסטן, נהרג המלך מירזה סיקאנדר ביי על ידי ג'ון קלייב. תחת ערב-רב של ראג'ות מושחתים, הארץ מנוהלת עתה על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית. הניצולים היחידים הם הנסיכה זפירה ביי והמצביא ח'ודאבקאש. הלה מאמץ את זפירה ומלמדה להילחם פנים אל פנים.
שנים מאוחר יותר, ח'ודאבקאש, הידוע כיום בשם עזאד, מוביל חבורה של תאגים, המתמחים בלוחמה ימית ומהווים מטרד לשלטון חברת הודו המזרחית. סר קלייב, הנחוש לשמור על הסדר, ממנה את אחד מעושי-דברו הילידים, פיראנג'י מאללה, להסתנן אל התאגים. פיראנג'י שואף לחקות את האנגלים ומתלבש כמותם.
כאשר עזאד ואנשיו חונים אצל רג'ה מקומי כדי לאסוף נשק, פיראנג'י מדווח לחברת הודו המזרחית אודות מקום הימצאם. הבריטים מכתרים את המקום, ועזאד מגלה לפיראנג'י שידע תמיד שהוא בשירות הבריטים, אך רואה שהוא סובל מהתנגשות פנימית ומאמין שהרגש הילידי יגבר. פיראנג'י אכן משתכנע, בוגד בסיר קלייב ומסייע למורדים. עזאד מוסר בידיו את זפירה ומורה לו להימלט.
במפגש הסופי עם הבריטים במבצר נטוש, זפירה הורגת את קלייב. הבריטים נאלצים לסגת כשכנופיה בראשות פיראנג'י באה לעזרת המורדים. עזאד רואה שהאדמה העקרה מניבה פרי, אות בעיניו לכך שפיראנג'י הגשים את יעודו. זפירה מוכתרת כנוואבית ומכריזה שממלכתה סגורה בפני חברת הודו המזרחית.
קלאודיו בורגי
קלאודיו דניאל בורגי בידוס (בספרדית: Claudio Daniel Borghi Bidos; נולד ב-28 בספטמבר 1964 בקסטלאר) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי, וכיום מאמן כדורגל.
בורגי שיחק ואימן בעיקר בארגנטינה ובצ'ילה. כשחקן, זכה בורגי עם במונדיאל 1986, בו שותף בשני משחקים בשלב הבתים.
קריירת משחק
בורגי גדל בקבוצת ארחנטינוס ג'וניורס, בה שיחק בתחילת שנות ה-80 כקשר התקפי. הוא הפגין יכולות טכניות גבוהות, שאף זיכו אותו בהשוואות לכוכב הארגנטינאי דייגו מראדונה. לאחר שתי זכיות באליפות ארגנטינה בחציה הראשון של שנת ובחציה השני של שנת  (בעונות אלו בארגנטינה הוכרזה אלופה בכל חצי שנה), זכתה קבוצתו בגביע ליברטדורס של שנת 1985 לראשונה בתולדותיה, כשבורגי כובש שישה שערים במהלך הטורניר. הזכייה בגביע הקנתה לקבוצה את הזכות להשתתף בגמר הגביע הביניבשתי, מול קבוצת יובנטוס מאיטליה. על אף הפסדה של ארחנטינוס ג'וניורס בבעיטות הכרעה, בורגי היה אחד המצטיינים במשחק.
הופעתו המרשימה הובילה את נשיא קבוצת מילאן האיטלקית, סילביו ברלוסקוני, להתעניין בשחקן, והוא הוחתם בקבוצת לקראת עונת. בעונה זו, לקבוצות איטלקיות הותר לרשום בסגל שני שחקנים זרים בלבד, ועקב החתמתם של שני השחקנים ההולנדים, מרקו ואן באסטן ורוד חוליט, בורגי לא נכלל בסגל והושאל לקבוצת קומו, ששיחקה אז בסרייה א'. בעונה שלאחריה עלה מספר הזרים המותרים בכל קבוצה לשלושה, אך מאמנה של מילאן, אריגו סאקי, שזכה עם הקבוצה באליפות רק מספר חודשים קודם לכן, התנגד לדעתו של ברלוסקוני שרצה להחזיר את בורגי לסגל, והעדיף את החתמתו של שחקן הולנדי נוסף, פרנק רייקארד. בורגי הושאל בשנית, לקבוצת נשאטל גזמאקס משווייץ.
בתום עונה בלבד בשווייץ, חזר השחקן לדרום אמריקה. הוא שיחק בקבוצות ארגנטינאיות וביניהן ריבר פלייט ואינדפנדיינטה, בילה שנה אחת בברזיל כשחקנה של פלמנגו ושנה אחת במקסיקו כשחקנה של קורקאמינוס, ושיחק בשורה של קבוצות מצ'ילה, ביניהן קולו-קולו במדיה זכה בגביע רקופה סודאמריקנה (הסופר-קאפ הדרום אמריקאי) בשנת, וסנטיאגו וונדררס, במדיה פרש בשנת.
נבחרת ארגנטינה
בורגי זומן לראשונה לנבחרת בשנת, בעת ששיחק בארחנטינוס ג'וניורס, לקראת טורניר מונדיאל 1986. הוא ערך שתי הופעות בלבד בטורניר, במהלך שלב הבתים של המפעל, בו זכתה נבחרתו בגביע העולם.
את שערו היחיד בשורות הנבחרת כבש בורגי מול נבחרת במשחק ידידות שנערך לקראת הטורניר, ב-4 במאי 1986 באצטדיון רמת גן. במשחק ניצחה ארגנטינה בתוצאה 2-7.
בסך הכל ערך השחקן 9 הופעות במדי הנבחרת.
קריירת אימון
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, החל בורגי בקריירת אימון, כשקבוצתו הראשונה כמאמן הייתה אאודאקס איטליאנו מצ'ילה, במדיה שיחק בעבר.
בשנת, מונה בורגי למאמן קבוצת קולו-קולו, מועדון נוסף מצ'ילה בו שיחק בעברו, ובין השנים 2006 ו-2007 הוביל את הקבוצה לארבע אליפויות רצופות, ולגמר גביע סודאמריקנה בשנת 2006.
ביוני, בורגי חזר למולדתו ארגנטינה, ומונה למאמנה של קבוצת אינדפנדיינטה. גם במועדון הזה שיחק בורגי בעברו. בורגי היה המאמן ה-19 של הקבוצה בתוך 10 שנים בלבד, והוא התפטר כעבור ארבעה חודשים בלבד, ב-5 באוקטובר, לאחר שהשיג 4 ניצחונות ב-17 המשחקים בהם אימן את הקבוצה.
בעקבות ההצלחה, החליט בורגי לעזוב את הקבוצה וב-21 במאי מונה למאמנה של קבוצת הפאר הארגנטינאית, בוקה ג'וניורס. אמנם, הוא לא חווה הצלחה עם הקבוצה, וב-17 בנובמבר, חצי שנה בלבד לאחר מינויו, הוא התפטר מתפקידו. החלטתו התקבלה לאחר הפסד לריבר פלייט במשחק הסופר קלאסיקו, שהותיר את הקבוצה במקום ה-15 בטבלת הליגה.
ב-24 בפברואר, הוא מונה למאמן נבחרת , כמחליפו של מאמן ארגנטינאי אחר, מרסלו בייאלסה, לקראת מוקדמות מונדיאל 2014, אך פוטר מתפקידו ב-14 בנובמבר , לאחר שרשרת הפסדים, חלקם בטורניר המוקדמות וחלקם במשחקי ידידות. בסך הכל השיג 11 ניצחונות ב-27 משחקים בהם אימן את הנבחרת.
ביוני חזר בורגי בפעם השנייה כמאמן לקבוצת ארחנטינוס ג'וניורס, שירדה לליגת המשנה עונה קודם לכן.
נחמיה להב
נחמיה להב (נולד ב-24 בספטמבר 1944) היה ראש עיריית חדרה החמישי בין השנים 1989–1998.
ביוגרפיה
נחמיה להב נולד בשם נחמיה אחרק, בשכונת יצחק שבחדרה, למשפחה מעולי תימן. הוא עורך-דין במקצועו. בשנת 1989 נבחר לשמש כראש עיריית חדרה כנציג הליכוד, וגבר בסיבוב השני על ראש העיר המכהן יחיאל כהנא. בבחירות שהתקיימו ב-1993 נבחר בשנית, לאחר שניצח בסיבוב השני את נציג מפלגת העבודה אלכס פארן ברוב של 380 קולות, כאשר למועצת העיר נבחרו שישה מחברי מפלגתו, הליכוד. בבחירות שהתקיימו ב-1998 הפסיד להב לישראל סדן.
בתקופתו כהונתו גדלה העיר במספר תושביה, וקלטה עולים רבים ממדינות ברית המועצות לשעבר וכן מאתיופיה. שכונות בעיר הורחבו, נפתחו חטיבות הביניים בעיר, וצוינה שנת המאה של העיר.
בשנת 2004 החליט שר הפנים אברהם פורז להטיל על להב חיוב אישי ולחייבו להחזיר לקופת העירייה כ-35,000 שקלים, בגין פרסומים פוליטיים אישיים אסורים שבוצעו בתקופת כהונתו. בשנת 2016 קיבל את אות יקיר העיר חדרה מטעם העירייה.
בית סוריכ
בית סוריכּ (בערבית: بيت سوريك) הוא כפר פלסטיני השוכן מצפון-מערב לירושלים, ממערב לרמאללה, מול הר אדר ומבשרת ציון, בסמוך לקו הירוק. הכפר מונה כ-4,000 תושבים, שמרביתם מתפרנסים מחקלאות. לכפר אלפי דונמים של אדמות חקלאיות.
ייתכן שיש קשר בין שמו של הכפר לנחל שׂורק הסמוך. בתחומי הכפר מצויים מערות קבורה עתיקות מזמן המשנה והתלמוד. ב-1901 נחשפה במקום רצפת פסיפס מהתקופה הביזנטית. מסורת מקומית מייחסת את מוצא תושביו לחג'אז. מוצע לזהות בג'בל א-רמל עליו שוכן הכפר את הר עפרון הנזכר בספר יהושע.
במלחמת העצמאות חנו בכפר לוחמיו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני, והוא שימש בסיס להתקפות על השיירות לירושלים. בסוף דצמבר 1947 תקף כוח של ההגנה את הכפר. ב-19 - 20 באפריל 1948 נכבשו הכפרים בידו ובית סוריכ על ידי חטיבת הראל במבצע יבוסי, אולם בעקבות הכישלון בקרב נבי סמואל נסוגו הכוחות מהכפר. חלק מבתיהם נהרסו כדי למנוע אפשרות שישובו להוות איום ביטחוני. במסגרת מבצע שלח לחמך, שמטרתו, בין השאר, הייתה הרעלת בארות והפצת מחלות בכפרים ערבים בפרוזדור ירושלים, הורעלו לאחר כיבוש בידו ובית סוריכ מקורות מים בכפרים אלה. לאחר המלחמה עבר הכפר לשלטון ירדן.
בג"ץ בית סוריכּ
הכפר בית סוריכּ נמצא כיום בשטח B, כלומר הניהול האזרחי שלו מופקד בידי הרשות הפלסטינית והסמכות הביטחונית בכל האזור היא ישראלית. לעומת זאת, מרבית האדמות החקלאיות של הכפר הן בשטח C - כלומר באחריות ישראלית מלאה.
הכפר זכה לפרסום בעקבות העתירה לבג"ץ שהוגשה על ידי התושבים נגד תוואי גדר ההפרדה בשנת 2004, ופסק הדין של בית המשפט העליון בעקבותיה. בית המשפט פסק כי הפגיעה באוכלוסייה האזרחית כתוצאה מתוואי הגדר אינה עומדת בעקרון המידתיות ויש להזיז את התוואי ולשנותו. באותו פסק הדין התייחס בית המשפט לחוות הדעת של בית הדין הבינלאומי בהאג, וקבע כי בניגוד לחוות דעתו של בית הדין, עצם הקמת גדר ההפרדה היא חוקית כל עוד היא משמשת למטרות ביטחוניות. העתירה הביאה להזזת התוואי, אך מערכת הביטחון קבעה אותו באמצע האדמות החקלאיות של הכפר, ולא צמוד להר-אדר ולמבשרת ציון כפי שהציעו אנשי המועצה לשלום ולביטחון בבית המשפט. עם בניית גדר ההפרדה באזור, כ-3400 דונם מן האדמות החקלאיות נותרו במרחב התפר מעבר לגדר ההפרדה והחל מדצמבר 2008 גישה של תושבי בית סוריכ אליהן מתאפשרת רק בהיתר ישראלי פרטני. האגודה לזכויות האזרח הצטרפה ב-2010 למאבק של תושבי בית סוריכּ על גישה חופשית לאדמות באמצעות הבלוג "פעולה אחת ביום".
חריט קלירקופר
חֶריט קלֵירֶקופר (בהולנדית: Gerrit Kleerekoper; 15 בפברואר 1897 - 2 ביולי 1943) היה מאמן התעמלות יהודי-הולנדי, שהוביל את נבחרת התעמלות הנשים של הולנד לזכייה במדליית הזהב באולימפיאדת אמסטרדם ואת נבחרת הגברים למקום שמיני באותה אולימפיאדה. הוא נרצח בשואה כמו כל המתעמלים היהודים שאימן באולימפיאדה זו, פרט לאחת.
קורות חיים
קלירקופר היה לוטש יהלומים ומורה במקצועו. קלירקופר שאימן את נבחרת ההתעמלות ההולנדית לגברים, לקח על עצמו לאמן גם את נבחרת הנשים ההולנדית, באולימפיאדת אמסטרדם. הייתה זו הפעם הראשונה במשחקים האולימפיים שהתעמלות נשים הופיע כמקצוע אולימפי. שלא כנהוג כיום, התבצעו התחרויות במרחב פתוח, ובהתעמלות הנשים לא היו תחרויות אישיות, אלא תחרות קבוצתית אחת בלבד. נבחרת הנשים שכללה 5 נשים יהודיות (אנה דרזדן-פולק, סטלה בליץ-אחסטריבה, הלנה קלוט-נורדהיים, יודיק טיימנס-סימונס ואלקה דה לוי), זכתה במדליית הזהב ונבחרת הגברים שמנתה 8 מתעמלים, ביניהם 3 יהודים (אליאס מלקמן, מוזס יעקובס וישראל ויינסחנק) סיימה במקום השמיני.
ב-1943 נרצח חריט קלירקופר ביחד עם אשתו קטיה ובתו אליזבת בסוביבור. בנם הגדול לינדרט נספה כמה ימים לאחר מכן באושוויץ. מבין חמש חברות נבחרת ההתעמלות היהודיות שאימן קלירקופר, ארבע נספו בשואה (דרזדן-פולק, בליץ-אחסטריבה, קלוט-נורדהיים ותמנס-סימונס), ורק אחת, דה לוי, שרדה.
על שמו של קלירקופר נקראת תחרות התעמלות שנתית הנערכת באמסטרדם.
בשנת 1997 הונצחו קלירקופר ובנות הנבחרת ביד לאיש הספורט היהודי, במכון וינגייט.
אלסקן מלמוט
היסטוריה של הגזע
הגזע התפתח אצל האינואיטים משבט המלמוט שחיו באזור נהר הקוטציביו שבאלסקה, והגזע נקרא על שמם. כלבים אלה ליוו את שבטי האינואיט והאינדיאנים באזור הארקטי, הם חיו איתם, שמרו עליהם מפני זאבי ודובי הקוטב, יצאו עמם לציד ולמרעה, וכל זאת עוד לפני בניית מזחלת הכלבים הראשונה.
השימוש בכלבים לגרירה התפתח עקב הצורך בסחיבת סירות האומיאק לאורך החוף, ולאחר מכן ככלי תחבורה יבשתי קבוע, אשר החליף את השימוש המסורתי באיילי הצפון. החזקת כלבים באזור ארקטי זה היוותה כמעט עניין של מותרות- כמות המזון הייתה מועטה, והחזקת כמות גדולה של כלבים (בדומה לשבטי אינואיט באזורים אחרים) הייתה בלתי אפשרית.
עיקר עבודתם של כלבי שבט המלמוט הייתה סחיבת סירות האומיאק הכבדות מציד הלווייתנים וגרירת אוהלי העור הכבדים במהלך נדודיהם. בשל עובדות היסטוריות אלו התפתחו אצל בני השבט כלבים גדולים יותר וחסונים יותר מקרוביהם בסיביר, בעלי צריכת מזון מועטה ביחס לגודלם ומשקלם, בעלי סיבולת וכושר גופני גבוהים שאפשרו להם לגרור את המזחלות הכבדות, וקשר חם וקרוב יותר עם בני השבט, בשל מספר הכלבים המועט שהחזיק השבט, וחשיבות כל כלב וכלב להמשך קיומו של השבט. הגזע הובא לתודעה בעת הנהירה ההמונית לאלסקה בעקבות הזהב שהתגלה שם בשנת 1896 .מחפשי הזהב גילו במהרה את כלבי המלמוט החזקים אשר שימשו אותם לעבודותיהם השונות, מחירם של כלבי המלמוט עלה, וכמות הכלבים שהייתה בנמצא קטנה. בשל כך החל יבוא של גזעים שונים לאזור כגון סן ברנרד, ניופאונדלנד, מסטיפים למיניהם ועוד, גזעים אלו אשר התאימו פחות לעבודה באקלים זה עורבבו עם כלבי המלמוט המקומיים ובמרוצת הזמן נעלמו תכונות עירוב אלו עקב דומיננטיות טיפוס ה "שפיץ".
מבנה גוף
הגזע הוא הגדול ביותר מבין הכלבים שמוצאם מהחוג הארקטי. מבנה גופו מותאם לקור ולמזג אוויר קשה.
הגוף והראש בנויים בצורה רחבה, הזנב הוא בצורה מסולסלת על הגב. האוזניים הן זקופות, העיניים הן בצבע חום כהה, בצורת שקד וממוקמות בצורה אלכסונית.
כפות וכריות הרגליים גדולות וקשות על מנת להקל עליו בזמן הליכה בשלג.
גוון הפרווה הוא אפור עם שילוב של שחור ולבן, אולם ישנם כלבים בעלי פרווה אדמדמה.
אופי ועבודות
זהו גזע שנוטה לגלות אומץ וביטחון עצמי, מאוד נאמן וזהו כלב משפחה ברמה גבוהה, אך זהו לא כלב שמירה אידיאלי, רמת הקושי של אילוף אלסקן מלמוט היא נמוכה-בינונית, חשוב להתחיל לאלף בגיל מוקדם אחרת הוא יתפתח ככלב עצמאי מדי. האלסקן מלמוט לא נוטה להיות תוקפני ומאיים אך רצוי שבעלים בעלי ניסיון יאלפו אותו כדי שיצא כלב נעים ונוח, היות שמדובר בכלב עבודה רצוי לתפעל את הכלב בכל דרך אפשרית לרבות רכבות כלבים.
בעקבות אופיו הפעיל, קיבל שבחים רבים ככלב ספורט, החברותיות של המלמוט גבוהה מאוד והוא כלב בעל אופי נוח.
קשר קטילינה
קשר קטילינה הוא כינוי למזימה שמטרתה הייתה תפיסת השלטון ברומא של תקופת הרפובליקה (63 לפנה"ס). במרכז הקשר עמד הסנאטור קטילינה, אליו חברו חברי סנאט נוספים. הקשר נחשף וסוכל על ידי קיקרו, והקושרים הוצאו להורג.
רקע
בשנות ה-60 של המאה הראשונה לפנה"ס ריחף ענן של חוסר ודאות לגבי עתיד המשטר ברומא. פומפיוס, האיש הבולט ברומא באותה תקופה, נעדר מהעיר בשל מסע כיבושים שערך במזרח והותיר אחריו חלל פוליטי. הסנאט הרומי נחלש משמעותית באותה תקופה כתוצאה מחוקים שהרחיבו את סמכויותיו של פומפיוס על חשבון הסנאט, והאלימות בעיר גברה. בעקבות זאת פוליטיקאים החלו להקיף עצמם בשומרים חמושים ככלי להשגת מטרות פוליטיות, שומרים אלה ליוו אותם גם לאסיפות עם ולבתי משפט. אווירה זו של הידרדרות בסדר הציבורי נתפשה בעיני אזרחים שירדו מנכסיהם או ממעמדם כהזדמנות לצבור כוח ולהרוויח מחדש את הונם. חוסר יציבות זו היוותה קרקע פורייה למהפך אלים בשלטון ברומא.
הניסיון הראשון
לוקיוס סרגיוס קטילינה, היה פוליטיקאי רומי ממעמד הפאטריקים ששימש כנציב בפרובינקיית אפריקה בשנים 66–67 לפנה"ס. בחזרתו מאפריקה לרומא הואשם בנטילת כספים שלא כחוק במסגרת תפקידו כנציב, ונמנעה ממנו בשל כך האפשרות לרוץ בבחירות לקונסולאט בשנים 64–65. לאחר שזוכה מאשמה שנה לאחר מכן, הציג קטילינה את מועמדותו לקונסולאט כאשר הוא נתמך על ידי אנשי אצולה, וביניהם יוליוס קיסר. מול קטילינה התמודד מרקוס טוליוס קיקרו, שהיה רטוריקן ומשפטן וחבר הסנאט. קיקרו טיפח קשרים עם בני מעמד הפרשים בערי איטליה, וגייס תמיכה ציבורית הודות לשירותיו המשפטיים והופעותיו בציבור. קיקרו רץ לקונסולאט בשנת 63 והתחרה, בין היתר, בקטילינה. בזכות תמיכתו בהענקת סמכויות לפומפיוס, זכה קיקרו לפופולריות ונבחר לקונסול יחד עם גאיוס אנטוניוס היברידה, וניסיונו של קטילינה להיבחר נכשל.
הניסיון השני
לאחר כישלונו בבחירות, ניסה קטילינה להבטיח את בחירתו בסבב הבא של שנת 62 לפנה"ס. הוא קיבץ סביבו חבורת חמושים בניסיון להטיל פחד על שאר המתמודדים לקונסולאט, תוך שימוש באיומים. הוא אף הבטיח "שמיטת חובות" (בלטינית: tabulae novae) בניסיון לגייס תמיכה מכל שכבות החברה הרומית, שחששו לאובדן נכסיהם או ששקעו בחובות. למרות נסיונותיו להטיל אימה, גם הפעם נכשל קטילינה, ובמקומו נבחרו המועמדים מורנה וסילאנוס.
הקשר
לאחר כישלונו הצורם להיבחר לקונסול, החל קטילינה לרקום מזימה בניסיון לתפוס את השלטון בכוח. אל קטילינה הצטרפו כתריסר סנאטורים, שכתוצאה מכישלונות פוליטיים וחשש לאובדן נכסיהם חיפשו לצבור כוח. בין הקושרים נמנו הסנאטורים סורה ופטאוס. קטילינה ריכז את מאמציו בחבל אטרוריה שבאיטליה, אזור שהיה מוקד של חברה ממורמרת ששקעה בחובות ושרבים מיושביה איבדו את נכסיהם. קטילינה ריכז כוחות צבא באזור זה, ותכנן לפתוח בהתקוממות ברומא ובמקומות נוספים באיטליה בתאריך ה-28 באוקטובר, שנת 63 לפנה"ס. ידיעות על המזימה הגיעו לאוזני קיקרו, וזה בתגובה פנה לסנאט. אף על פי שלא היו בידי קיקרו הוכחות ממשיות כדי לשכנע את הסנאט לפעול כנגד קטילינה ובני בריתו, הסכים הסנאט להעביר החלטת חירום בשל איום על שלום המדינה, בלי לנקוב בשמם של האחראיים. קיקרו נעזר בהחלטת הסנאט כדי לגייס צבא במחוזות פיקנום וקאמפאניה בניסיון להגן על הרפובליקה. בשלב זה הבינו הקושרים כי נחשפה מזימתם, והחליטו לשנות את מתווה הפעולה ופנו ליצור אנרכיה ברפובליקה. במסגרת התוכנית החדשה תכננו הקושרים לרצוח את קיקרו, לשרוף ולבזוז את רומא, לשחרר עבדים, לגייס פשוטי עם ממורמרים, ולהעלות על רומא יחד עם הצבא שריכז קטילינה באטרוריה.
נאום ההתקפה
קיקרו גילה על כוונתו של קטילינה להתנקש בחייו, והצליח לחמוק מניסיון זה מבעוד מועד על ידי הצבת משמר חזק על ביתו. יום לאחר מכן, בתאריך ה-8 באוקטובר, אסף קיקרו את הסנאט ונשא נאום התקפה עוצמתי נגד קטילינה ("הקטילינרי הראשון"):
קטילינה עצמו נכח בישיבת הסנאט, וניסה להגן על עצמו מול האשמותיו הקשות של קיקרו, אך ללא הצלחה. חרף פעולותיו של קיקרו, חזר קטילינה אל צבאו באטרוריה והנחה את תומכיו להמשיך בהכנות לביצוע ההפיכה.
חשיפת הקשר
נוכח המחסור בהוכחות מרשיעות, התקשה קיקרו לנקוט צעדים ממשיים כנגד קטילינה. היה זה רק בזכותם של שבט האלברוגים שהגיעו לידי קיקרו הוכחות מוצקות כדי להרשיע את קטילינה. האלברוגים היו שבט מאזור גאליה שבניו שנקלעו לחובות כספיים, ונראו ליוזמי הקשר מתאימים להצטרף למרד של קטילינה. השליחים של שבט האלברוגים, ששהו באותם ימים ברומא, מסרו לקיקרו מכתבים שנשלחו אליהם בדבר הצטרפותם לקשר, ובהם הוכחות לזהותם של הקושרים. קיקרו אסף את הסנאט ויידע אותם בדבר הקשר וההוכחות, וחלק מהקושרים נתפסו ונעצרו. חמשת ראשי הקשר הוצאו להורג באשמת היותם אויבי המדינה, וכך חוסל ניסיון ההפיכה. קטילינה עצמו ברח צפונה אל צבאו, ובתחילת חודש ינואר נערך קרב פיסטויה שבו חוסל קטילינה וצבאו נמחק כליל.
מזרחנות
מזרחנות, מדעי המזרח או לימודי המזרח היא תחום דעת אקדמי העוסק בחקר רב־תחומי של אזור מסוים. בעבר המונח מזרחנות (אוריינטליזם) התייחס לכל הארצות שממזרח לאירופה, ובייחוד המזרח התיכון והמזרח הרחוק, אך כיום ברוב הפקולטות כבר לא משתמשים במונח זה ואת מקומו ירשו שני תחומי דעת שונים: לימודי אסיה ולימודי המזרח התיכון. המחקר המזרחני עוסק במגוון רחב של נושאים כגון: היסטוריה, שפות, ספרות, אמנות, חיי יומיום, מנהגים, פוליטיקה, דתות, פילוסופיה, מדעים, משפט ועוד. העוסקים בנושא מכוּנים מזרחן ומזרחנית.
המחקר האירופי על האזור שכונה בעבר "המזרח" (האוריינט), הונע בראשיתו בעיקר ממוטיבציה דתית. המחקר הבלשני של שפות האזור קדם למחקרים בנושאים האחרים, הכתבים הערביים והתרגומים לערבית של כתבים יוונים היו מקור חשוב ביותר בימי הביניים ללימוד רפואה ופילוסופיה. החל מהעידן הקולוניאלי, אינטרסים פוליטיים וכלכליים עודדו גידול במחקר האקדמי אודות נושאים אחרים כמו היסטוריה, דת, תרבות וחברה. במאה השמונה עשרה הארכאולוגיה הפכה להיות החוליה המקשרת בין המזרחנות לבין הציבור הרחב באירופה. אוצרות ארכאולוגיים מהמזרח החלו למלא את המוזיאונים באירופה, והקנו למזרחנים תהילת עולם. המחקר המזרחני המודרני הושפע משתי מגמות עיקריות, האחת הייתה ההקשר הקולוניאלי והאינטרסים האימרפיאליים שעמדו ברקע המחקר. השפעה נוספת נבעה מהדימוי האקזוטי של "המזרח" בעיני כותבים והוגים אירופים, רעיון הבא לידי ביטוי בתזה המשפיעה "אוריינטליזם". מגמת השתלבותם של חוקרים מקומיים, הבאים מהאזור הנחקר, במרוצת המאה העשרים, השפיעה רבות על אופי המחקר המזרחני בן זמננו.
קדם אסלאם
ההבחנה המערבית בין מזרח למערב התגבשה לראשונה במלחמה היוונית-פרסית במאה ה5 לפנה"ס, כאשר היסטוריונים אתונאים הבחינו בין הדמוקרטיה האתונאית שלהם למונרכיה הפרסית. הבחנה ממסדית בין מזרח למערב הופיעה לראשונה בפיצול המנהלי באימפריה הרומית, אותו ייסד הקיסר דיוקלטיאנוס בסוף המאה ה3 לספירה. הפיצול היה גם לשוני, החלק המערבי דיבר לטינית והמזרחי יוונית. האימפריה הרומית הכירה מקרוב את הפרסים שכניהם ממזרח, אבל לגבי האזורים שממזרח לאימפריה הפרסית היה להם מושג קלוש ביותר.
ימי-הביניים
עליית האסלאם והכיבוש הערבי במהלך המאה ה7 יצרו ניגוד חד, או אפילו קוטביות מסוימת, בין הקהילה הנוצרית של אירופה הימי-ביניימית לבין העולם המוסלמי (שהשתרע מאנדלוסיה ועד ערבות מרכז אסיה). במהלך ימי-הביניים, המוסלמים נחשבו כאויב "הזר" של העולם הנוצרי. הידע העממי של האירופים אודות המזרח היה דל והסתמך בעיקר על סיפורי מסעות מפוקפקים, יוצא מן הכלל היה חיבורו של מרקו פולו שהיה יחסית מהימן.
העבודה המחקרית הייתה ברובה בלשנית, מוקדה היה דתי נוצרי, החוקרים למדו את שפות האזור, את העברית המקראית של התנ"ך ואת הארמית הסורית בה נכתבו יצירות נוצריות מוקדמות. בנוסף, הם למדו ערבית ויוונית כדי לגשת ליצירות העוסקות ברפואה, פילוסופיה ומדע. המאמץ הבלשני הזה התקיים באופן אקראי במהלך ימי הביניים, "הרנסאנס של המאה ה-12" היה עד לגידול ניכר בתרגומים של טקסטים ערביים ללטינית, עם דמויות כמו "קונסטנטין האפריקני", שתרגם 37 ספרים, רובם טקסטים רפואיים, מערבית ללטינית. וכן "הרמן מקרינתיה, אחד המתרגמים של הקוראן. התרגום הראשון של הקוראן ללטינית הושלם ב-1143, למרות ששימוש מועט נעשה בו עד שנדפס ב-1543, לאחר מכן הוא תורגם לשפות אירופיות אחרות. ג'רארד מסרמונה ואחרים ביססו את עצמם באנדלוס כדי לנצל את הספריות הערביות והמלומדים ששם. מאוחר יותר שתהליך הריקונקיסטה צבר תאוצה, קשרים מעין אלה נהיו נדירים יותר.
המידע אודות הציוויליזציות המפותחות של הודו וסין, מהם ייבאו סחורות יוקרתיות כמו משי וקרמיקה, היה מעורפל אבל הלך והתבהר. למרות שהצלבנים ייצרו מעט מאוד חומר מחקרי, לעלייה של האימפריה המונגולית במחצית הראשונה של המאה ה-13 הייתה השלכה אסטרטגית גם על הממלכה הצלבנית וגם על אירופה עצמה, והובילה לחיזוק הקשרים הדיפלומטיים בין אירופה למזרח. מעידן התגליות, האינטרס האירופי במיפוי אסיה, ובמיוחד דרכי הים, התעצמו, למרות שעיקר המאמץ היה מחוץ לאוניברסיטאות. במהלך תהליך גילוי הארצות והקולוניאליזציה, ההבחנה בין תרביות שאינן יודעות קרא וכתוב (אפריקה שמדרום לסהרה והאמריקות) לבין התרביות הכתובות של המזרח הלכה והתבססה.
מהרנסאנס עד המאה ה-18
לימודי המזרחנות באקדמיה הפכו לשיטתיים במהלך הרנסאנס, כשהתחומים הבלשניים והדתיים ממשיכים להיות הדומיננטיים בהתחלה. היה גם מימד פוליטי ללימודי המזרחנות לצורך תרגומים למטרות דיפלומטיות, אפילו לפני שהמערב נעשה מעורב במזרח שמעבר לאימפריה העות'מאנית. ציון דרך בנושא התרגומים היה פרסום התנ"ך הרב-לשוני בספרד ב-1514, שהכיל את כל הטקסט בעברית, ארמית יוונית ולטינית. באוניברסיטת קיימברידג' יש משרת פרופסור קבועה מאז 1540, ומשרת פרופסור קבועה בערבית נוסדה ב-1643. מלומדים מכובדים כמו אדמונד קסל, שכתב מילון רחב היקף של לשפות המזרח התיכון והקרוב. מלומד נוסף היה אדוארד פוקוק שנסע למזרח וכתב על ההיסטוריה המודרנית ועל החברה של האזור. אוניברסיטאות אירופאיות אחרות גם כן פתחו פקולטות ללימודי המזרח. מחקר אודות המזרח הרחוק החל להתפתח ביוזמת מיסיונרים, אישים כמו מטאו ריצ'י ואחרים במיסיון של סין, מניעים מיסיונריים נשארו דומיננטיים במחקר המזרח הרחוק גם בשנים לאחר מכן.
במהלך המאה ה-18 חוקרים מערביים הגיעו להבנה סבירה של הגאוגרפיה וההיסטוריה של האזור, עם זאת הידע אודות אזורים פחות נגישים לנוסעים מערביים כמו יפן וטיבט נשאר מוגבל. הוגי הנאורות אפיינו היבטים מסוימים במזרח הפגאני כעליונים על המערב הנוצרי, למשל אצל מונטסקייה "מכתבי פרסנס", או ביצירה האירונית של וולטייר על הזוראסטריאניזם. אחרים כמו אדוארד גיבון שיבחו את הסובלנות היחסית של המזרח האסלאמי למול חוסר הסובלנות של המערב הנוצרי, וכן רבים, ובהם דידרו וולטייר, שיבחו את המעמד החברתי הגבוה שהיה למלומדים בסין המנדרינית.
סוף המאה הייתה עדה לתחילת תהליך של התגברות העניין המחקרי בארכאולוגיה של האזור שהייתה לאחד ההיבטים החשובים ביותר במחקר של האזור במהלך המאה הבאה. האגיפטולוגיה סללה את הדרך, וכמו שקורה בהרבה תרבויות עתיקות, הארכאולוגיה נתנה לבלשנים חומר חדש לפענוח ולמחקר.
המאה ה-19
עם התעצמות המחקר והידע המערבי אודות אסיה, העמקת המעורבות הפוליטית והכלכלית האירופית באזור, ובמיוחד ההכרה בקיומה של קרבה בין השפות ההודיות והאירופאיות, הלכו והתבררו קשרים אינטלקטואלים מורכבים בין התרבות המזרחית והמערבית. חלק מההתפתחויות האלה נוצרו על רקע היריבות הבריטית-צרפתית על השליטה בהודו.
כלכלנים ליברלים, כמו ג'יימס מיל, השמיצו את הציוויליזציות המזרחיות בכך שראו בהם ישויות סטטיות ומושחתות. קרל מרקס אפיין את אופן הייצור האסיאתי כבלתי מוכשר להתפתחות, בגלל רמת השכלול הנמוכה שאליה מגיעה הכלכלה הכפרית המקומית ותפקיד המדינה בייצור. אירופה החשיבה את "העריצות מזרחית" כמרכיב מרכזי בכישלון היחסי של תהליך הקדמה בחברות המזרחיות.
חקר האסלאם היה נושא מרכזי בתחום מאחר שרוב האנשים הגרים באזור 'המזרח' הם מוסלמים. העניין בהבנת האסלאם הגיע בין היתר מנסיבות כלכליות של גידול המסחר במרחב בים תיכוני והרוח החדשה שנשבה בתרבות ובעולם האינטלקטואלי של התקופה.
במהלך המאה ה-19 המחקר הארכאולוגי התפשט בכל רחבי המזרח התיכון ואסיה והגיע לתוצאות מדהימות. המוזיאונים הלאומיים החדשים סיפקו בסיס לאחסון ותצוגה של הממצאים, שרובם נשלחו לאירופה ושמו את המזרחנים באור הזרקורים באופן חסר תקדים.
המחקר האירופי הראשוני של הבודהיזם וההינדואיזם נעשו על ידי החוקרים איגן ברנוף ומקס מולר. באותו זמן המחקר האקדמי של האסלאם גם כן פותח, ובאמצע המאה ה-19, לימודי המזרח היו תחומי דעת מבוססים היטב ברוב הארצות האירופיות, ובמיוחד באותם שהיו להם אינטרסים אימפריאליים באזור. אך, במקביל להתפתחותו של המחקר המזרחני, התפתחו גם גישות ומיתוגים גזעניים של הילידים המזרחיים כמסתוריים וערמומיים וכדומה. המחקר לעיתים קרובות שילב דעות קדומות גזעניות והנחות דתיות, מגמות אלה הסתייעו לעיתים קרובות בתאוריות מהמחקר הביולוגי החדש.
המאה ה-20
ההשתתפות במחקר האקדמי של חוקרים מהמדינות החדשות שנוצרו באזור במהלך המאה ה-20, יצרה שינוי מהותי בטבע המחקר, והביאה לקידומם של תאוריות ביקורתיות כמו הפוסט קולוניאליזם ותאוריית המוכפפות. השיח ה"אוריינטלי" (במשמעות שבה השתמש אדוארד סעיד בספרו הנושא את אותו שם) אודות המזרח התיכון חזר למרכז הבמה לאחר סיומה של המלחמה הקרה. יש הטוענים שזאת תגובה לוואקום שנפער בפוליטיקת הזהויות במסגרת היחסים הבינלאומיים בכלל, ובמערב בפרט, שנוצר בעקבות היעלמותו של הקומוניזם הסובייטי כאויב הגלובלי. העידן המחקרי שאחרי המלחמה הקרה מתייחד בדיונים אודות תפיסות עולמם של טרוריסטים איסלמיסטים, ועל המידה שבה תרבות המזרח התיכון והאסלאם, מהוות איום על תרבות המערב ואמונותיו. ביסוד השיח הזה עומדת הנחה מוקדמת שהתאוריה הביקורתית האוריינטליסטית יצאה כנגדה – ה'אוריינט' מוגדר על ידי האסלאם. השקפות אוריינטליות מעין אלה מופיעות בהקשר רחב יותר בדרך שבה מלומדים מערביים רבים מגיבים לפוליטיקה הבינלאומית בעולם שלאחר המלחמה הקרה; מגמה זו התגברה ללא כל ספק לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
סוג זה של תגובה מערבית לפוליטיקה הבינלאומית שלאחר המלחמה הקרה, מתבטא בפופולריות הרבה של תאוריית התנגשות הציביליזציות. רעיון מסוים זה של סכסוך יסודי בין המזרח למערב קודם לראשונה על ידי המזרחן ברנרד לואיס במאמר שכותרתו "שורשי הזעם המוסלמי", שנכתב ב-1990. מאמר זה נתפס כדרך לשרטוט צורות וקווי חלוקה חדשים בעולם שלאחר המלחמה הקרה. הגישה של 'התנגשות הציביליזציות' משלבת עוד מאפיין של חשיבה אוריינטלית, הנטייה לראות את האזור כישות אחת, כ'ציוויליזציה הומוגנית', ולא לראות את מגוון התרבויות והניגודים שהאזור מורכב מהם. הרעיון הזה נקשר במיוחד לשמו של סמואל הנטינגטון במאמרו מ-1993 בכתב העת Foreign Affairs, הנקרא "התנגשות הציביליזציות?".
כהרחבה לסיווג האנושות לציויליזציות, פרסם בראשית המאה ה-21 המזרחן הישראלי מרדכי קידר את תוכנית האמירויות כהתמודדות מבוססת שוני תרבותי לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני, וכמודל לבסיס ליציבות אפשרית בכלל המזרח התיכון.
חוק העתיקות
חוק העתיקות, תשל"ח-1978 הוא חוק במדינת ישראל הקובע מסגרת משפטית לחשיפה, טיפול ושימור ממצאים ארכאולוגיים המתגלים בתחומי ישראל ונותן כלים בידי רשויות המדינה לאכוף את הוראותיו. החוק מגדיר עתיקה בישראל, קובע את הבעלות עליה, התנאים להענקת רישיון לביצוע חפירה לחיפוש אחר עתיקות ודרכי ביצועה, רישיון ותנאים למסחר עתיקות, הגדרת אספני עתיקות והתנאים לניהול אוסף, הכרזה על אתרי עתיקות ודרכי ההתנהגות המותרים בהם, הפקעת קרקע לצורך חשיפה ושמירה על עתיקות. החוק קובע כי פגיעה בעתיקה או באתר עתיקות, או השחתתן בכל צורה, וכן הפרת הוראות אחרות של החוק הן עבירות פליליות שבצידן עונש מאסר.
רשות העתיקות, הפועלת מכוח חוק רשות העתיקות, התשמ"ט-1989, היא הממונה על אכיפת חוק העתיקות, כולל מניעת עבירות לפי חוק העתיקות.
רקע
עד לחיקוקו של חוק העתיקות המסגרת המשפטית לטיפול בעתיקות בישראל נקבעה על פי שני חוקים מנדטוריים: פקודת העתיקות, 1929, ופקודת העתיקות (חצרים), 1935. אף שהוכנסו לחוקים אלה שינויים רבים במרוצת השנים, בשנת 1976 החליטה ממשלת ישראל להציע לכנסת לחוקק חוק מודרני שיגדיר את הטיפול בנושא זה. בתחילת שנת 1978 התקבל החוק בכנסת.
הגדרות החוק
במוקדו של החוק נמצאת הגדרת עתיקה, המוגדרת כדלקמן:
החוק מרחיב את ההגדרה המקובלת בחקיקה בישראל למושג "מקרקעין" ומחילם אף על ים ונהר ובכך מנסה למנוע טענות לפיהן אין החוק חל על ממצאי חפירות ארכאולוגיות תת-מימיות.
מלחמה בשודדי עתיקות
החוק אוסר על כל חפירה או שימוש באמצעים אחרים כגון גלאי מתכות לחיפוש עתיקות בכל תחומי ישראל. כל עתיקה שנמצאה לאחר אישור החוק חייבת בדיווח ושייכת למדינה, כל עוד היא לא ויתרה עליה. לכאורה פיקוח הדוק זה היה אמור לצמצם את האפשרות לסחר בלתי חוקי בעתיקות ואת המוטיבציה לבצע שוד עתיקות, למעשה מספר העתיקות בחנויות שאינן רשומות, רק עלה משנות ה-70. רבים מסוחרי העתיקות השתמשו בפירצה בחוק המאפשרת להם לטעון שהעתיקות שברשותם נמצאו לפני החלת החוק.
נטלי סארוט
קורות חיים
סארוט נולד בשם נטליה (נטשה) צֶ'רְניַאק באיוואנובו שברוסיה למשפחה יהודית אמידה. בהיותה בת שנתיים התגרשו הוריה. היא עברה עם אמה לז'נבה ומשם לפריז. מגיל 8 היא חיה עם אביה בפריז.
נטלי למדה ספרות ומשפטים באוניברסיטת סורבון וסיימה את לימודיה בברלין. לאחר מכן למדה שנה באוניברסיטת אוקספורד. בשנת 1925 נישאה לריימונד סארוט. שנה לאחר מכן החלה לעסוק במשפט ועבדה כעורכת דין עד שנת 1941.
ספרה הראשון, "טרופיזמים", יצא לאור בשנת 1939, אך זכה להכרה רק בשנת 1957. לפני שהודפס היא שלחה העתק אל סארטר שהתרשם מהחיבורים, ואף כתב את ההקדמה לספר. בהמשך הוציאה ספרים נוספים, ביניהם "הפלנטריום", "עידן החשד", "פירות הזהב", "השימוש במילים" ו"ילדותי".
ה"רומן החדש"
סגנון כתיבתה של סארוט הוא סגנון "הרומן החדש", בדומה לאלן רוב גרייה, קלוד סימון ומרגריט דוראס. הרומן החדש יוצא כנגד המוטיבים המקובלים ברומן הריאליסטי הקלאסי של המאה ה-19, בו הסופר היה המקשר בין הספר לקורא. בכתיבתה מנסה סארוט להימנע מכך, ולמנוע מהקורא פיזור בתשומת לבו במהלך הקריאה, אלא להתמקד בעיקר ולא בפרטים שוליים. היא מותירה מקום לקורא לפרש בעצמו את הכתוב, ללא פרשנות שלה.
סארוט כתבה אחרי תקופתם של פרוסט וג'ויס, שכבר כתבו על ידי קפיצות בזמן ובמרחב. על כן, היא כתבה על דברים שטרם נמצאו דרכים לתארם במילים, כגון תנודות נפשיות שנמצאות במעבר שבין תת-ההכרה לבין ההכרה. למשל, היא משתמשת במונחים "תת שיחה" ו"תת מעשה" לתיאור אמצעי תקשורת בלתי-מילולית בין אנשים, כגון מבט, טון דיבור, שתיקה, חיוך או הרמת גבה.
ספרה "טרופיזמים"
ספרה הראשון של סארוט, "טרופיזמים", נקרא על שם הביטוי "טרופיזם", שמשמעותו נטייתו של צמח או בעל חיים להימשך לגורם חיצוני מסוים, למשל כלפי מעלה אל האור או כלפי מטה אל המים. המונח "Trope" ביוונית משמעו סיבוב. סארוט החלה לכתוב את הספר בשנת 1932 וסיימה את כתיבתו ב-1937. הוצאתו לאור לראשונה הייתה בינואר 1939, אך הוא זכה להכרה רק לאחר הדפסתו השנייה בשנת 1957. ספר זה היה אבן היסוד לצורת ספרות זו של "הרומן החדש". היצירה לא יכולה להיחשב כנובלה וגם לא רומן - ז'אן פול סארטר טען כי הסוגה הזו היא "אנטי רומן".
הספר כתוב ב–24 קטעים, כשכל קטע עומד בפני עצמו, ללא קשר כרונולוגי או נושאי ביניהם. הקטעים נראים כלליים, לפעמים יש תחושה כי לא מדובר בבני אדם. האורך המוגבל של הקטעים, 1-3 עמודים, מביא לכך שלא ניתן לוותר על שום מילה בטקסט. הספר כתוב בגוף שלישי, מלבד קטעים המהווים דיאלוגים בהם יש שימוש בגוף שני. רוב הקטעים מסתיימים בסוף מפתיע.