cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פונטיאק מונטנה
מאפיינים
בדגמי "פונטיאק מונטנה" הורכבו מנועים קדמים-רוחביים שכללו 2 סוגי הנעות : הנעה קדמית, הנעה כפולה 4x4
==דורות==
ג'לאל חוסייני
סייד ג'לאל חוסייני (בפרסית: سید جلال حسینی; נולד ב-3 בפברואר 1982) הוא כדורגלן עבר איראני ששיחק בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים
חוסייני נולד בבנדר אנזלי שבאיראן. הוא החל לשחק במחלקת הנוער של מאלבאן המקומית. בקבוצה הבוגרת ערך 84 הופעות והבקיע שני שערים. בקיץ 2005 עבר לסאיפא. בתקופתו במועדון היה שחקן מפתח בקבוצה, וערך 117 הופעות ליגה בהן הבקיע 8 שערים. הוא היה חלק בלתי נפרד מזכייתה של הקבוצה באליפות איראן בעונת. בקיץ 2009 עבר חוסייני לספהאן, וגם בה היה שחקן בולט. הוא זכה יחד עם הקבוצה בשלוש אליפויות רצופות, כשהוא עורך 94 הופעות ליגה ומבקיע 4 שערים. בשנת 2012, כשהוא אחד מהבלמים הבולטים בליגת העל האיראנית, חתם חוסייני לעונה אחת בקבוצת הפאר האיראנית פרספוליס. בחודש פברואר 2013 האריך את חוזהו לעונה נוספת. בשתי עונותיו במועדון ערך 57 הופעות ליגה והבקיע 3 שערים. ב-17 ביולי עזב לראשונה את איראן וחתם בקבוצת אל-אהלי מליגת העל הקטרית. הוא שיחק במועדון עונה אחת בלבד, בה ערך 25 הופעות ליגה, ולאחר מכן חזר לליגת העל האיראנית, הפעם לקבוצת נפט טהראן. לקראת עונת חזר לפרספוליס.
קריירה בינלאומית
בחודש פברואר 2007 ערך חוסייני את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איראן, במסגרת משחק ידידות נגד נבחרת בלארוס. ב-11 ביולי 2007 הבקיע חוסייני את שער הבכורה שלו בנבחרת, שער בניצחון 1–2 על נבחרת אוזבקיסטן במסגרת גביע אסיה 2007. יחד עם נבחרת איראן לקח חוסייני חלק בשלושה גביעי אסיה (2007, 2011 ו-2015) ובמונדיאל 2014.
תנועת הפועלים
תנועת הפועלים (באנגלית: Labor movement; בצרפתית: Le mouvement ouvrier, בגרמנית: Arbeiterbewegung, בספרדית: Movimiento obrero, ברוסית: Рабочее движение, באיטלקית: Movimento operaio, בסינית: 勞工運動) הוא שם גנרי המציין את התנועות והמפלגות שקמו, החל מעידן המהפכה התעשייתית במטרה מוצהרת לשפר את תנאי הקיום של מעמד הפועלים. הגדרה זו כוללת את הסינדיקליזם או האיגודים המקצועיים של הפועלים, וכן מפלגות פוליטיות שהתפתחו מהם או שראו עצמן המשך למאבקם של האיגודים האלה, וכמו כן במובן הרחב יותר - הצורות השונות לפעולה פוליטית וחברתית המייצגות או רואות עצמן כמייצגות את האינטרסים של מעמד הפועלים (למשל, הקואופרטיזם, המוטואליזם וכו').
צבי שוסטר
צבי שוסטר (1919 – פברואר 2008) היה צלם ישראלי, הצלם הראשון בגדרה, במשך 30 שנה היה הצלם היחיד בגדרה.
תנועת הפועלים
במאה ה-19 התנועה הפוליטית הסוציאליסטית - שאימצה בחלק מהארצות האירופיות את שם התואר "סוציאל-דמוקרטית"- ראתה את עצמה כנציגה של תנועת הפועלים. עם זאת, טבע הקשרים בין האיגודים המקצועיים של הפועלים למפלגות הפוליטיות היה שונה מארץ לארץ:בבריטניה ההתפתחותה המוקדמת של התעשייה גרמה להתארגנותם המוקדמת יותר של האיגודים המקצועיים בעוד שהקמת מפלגות הפועלים, ובראשן זו הידועה כ"מפלגת העבודה" או, לפי המינוח האנגלי, מפלגת הלייבור התרחשה מאוחר יותר. בתחילת המאה ה-20 חל פיצול בתנועה הסוציאליסטית בין המפלגות הרדיקליות יותר, הידועות כ"קומוניסטיות" שטענו כי הן נציגות אותנטיות יותר או בלעדיות של האינטרסים של הפועלים, ולבין המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות. בנוסף עוד החל מן המאה ה-19 קם גם הזרם הפוליטי האנרכיסטי כולל גרסתו האנרכו-סינדיקליסטית שטען גם הוא למעמד של נציג אמיתי של מעמד הפועלים.
צבי שוסטר
ארכיון התשלילים של שוסטר המשקף עבודה של יותר מחמישים שנה, בעל ערך היסטורי, לאומי וחברתי, ובעל חשיבות להיסטוריה המקומית של גדרה.
תנועת הפועלים
תנועת העבודה קמה כתגובה לעוולות של הקפיטליזם התעשייתי. תנועת הפועלים בצורתה הסינדיקלית ובאמצעות חלק מהמפלגות הסוציאל-דמוקרטיות - הקרויות לפעמים "רוויזיוניסטיות" התכוונה בעיקר להגן על זכויות הפועלים ולחיזוקן בתוך תוכה של החברה הקפיטליסטית. לעומת זאת האנרכיזם וכן הסוציאליזם הרדיקלי, בעיקר דרך המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות או הסוציאליסטיות הרדיקליות - הקומוניסטיות - שאפו להחלפת השיטה הכלכלית הקפיטליסטית לחלוטין בשיטה כלכלית-חברתית חדשה, שתהיה לדעתן צודקת יותר.
צבי שוסטר
ביוגרפיה
שוסטר נולד ב־1919 בעיר חוטין שבחבל בסרביה (כיום באוקראינה). כילד למד בחדר ובמקביל בבית ספר עממי יהודי. בגיל 15 החל ללמוד צילום ועבד כשוליה ב"פוטו" בעיר. בתום שלוש שנים הוענקה לו תעודת "צלם מקצועי". שוסטר התקבל לעבוד אצל צלם בשם צבי פינוס. בשעות היום צילמו ובערב פיתחו את הסרטים, הדפיסו את התמונות וביצעו את העבודות הנלוות כגון רטוש, מיון ומספור.
במלחמת העולם השנייה
ביוני 1941 פלש ורמאכט לברית המועצות והחזיר את השליטה על שטחי בסרביה לרומנים, שגירשו את היהודים לשטחים שמעבר לנהר הדניסטר. שוסטר, צעד עם אשתו, בני המשפחה וכל יהודי העיר אל שטחי הגירוש, כשאת ציוד הצילום החביא בבית סבתו.
בין השנים 1941–1944 שהה שוסטר עם משפחתו ועוד עשרות אלפי יהודים במחנות ובגטאות, תחת שלטון רומני.
לאחר השחרור על ידי הצבא האדום חזר שוסטר לעיר הולדתו וגויס לצבא. עם תום מלחמת העולם השנייה נשאר בחוטין, ,פתח חנות צילום בשותפות עם צלם נוסף - באישור ממשלתי ותמורת סכום שהועבר למדינה.
ב-1946 עברה המשפחה לרומניה, לעיר טקוץ', שם פתח שוסטר חנות צילום עם הצלם חיים פישברג.
במדינת ישראל
בשנת 1950 עלתה המשפחה למדינת ישראל ושוכנה במחנה עולים. בשנים הראשונות עבד בחנות קטנה ברחוב ביל"ו בשם "פוטו הנגב", ומאוחר יותר עבר לרחוב הרצל, שם נקראה חנותו "פוטו צבי".
מצילומיו
שוסטר שכונה בפי תושביה "צלם המושבה" צילם את מעברת גדרה, את המוסד לעיוורים כפר אוריאל, את הנופשים ב"בית המרגוע לסופר ולמורה", חנוכת בית החולים הרצפלד בשנת 1969.
הנצחה
לאחר מותו, בשנת 2008, נקרא על שמו רחוב במושבה.
פומפוניוס סקונדוס
פובליוס פומפוניוס סקונדוס (בלטינית: Publius Pomponius Secundus) היה מדינאי ומשורר רומי בתקופת שלטונם של טיבריוס, קליגולה וקלאודיוס.
משפחתו
אמו של פומפוניוס,, הייתה גם אמם (מנישואים אחרים) של פובליוס סואיליוס רופוס ושל המצביא גנאיוס דומיטיוס קורבולו. אחיו של פומפוניוס, קווינטוס פומפוניוס סקונדוס, היה שותף בכמה קנוניות בתקופת שלטונם של טיבריוס וקלאודיוס.
הקריירה הפוליטית והצבאית שלו
ההיסטוריון הרומי דיו קסיוס כותב שפומפוניוס היה קונסול שבע שנים לפני עלות קליגולה לשלטון, כלומר בערך בשנת 30, אך שמו אינו מופיע ברשימות המגיסטרטים השנתיים העליונים (Fasti Consulares). הוא היה אחד מחבריו של סֶיָאנוּס, שמונה לקונסול בשנת 31, ולאחר הדחתו באוקטובר אותה השנה, הושלך פומפוניוס לכלא. קליגולה שחרר אותו בשנת 37, וב-41 מינה אותו לקונסול.
קלאודיוס מינה אותו ללגאטוס בגרמאניה. בשנת 50, במהלך כהונתו, פלשו בני שבט הכאטים לגרמניה עילית למטרות שוד. פומפוניוס שלח נגדם צבאות עזר וחילות פרשים מקרב בעלות הברית. החיילים תקפו את הכאטים משני כיוונים והכו בהם מכה ניצחת. בין השבויים גילו להפתעתם כמה ניצולים מהתבוסה של וארוס שנפלו בשבי הגרמאנים 40 שנה קודם לכן. על השגו זה נתכבד פומפוניוס בתהלוכת ניצחון.
יצירותיו
את עיקר פרסומו קנה פומפוניוס בכתיבת טרגדיות. יצירותיו נזכרות לשבח אצל טקיטוס, קווינטיליאנוס ופליניוס הצעיר, והוסיפו לקרוא בהן גם בתקופות מאוחרות הרבה יותר. את אחת מהן מזכיר הפילולוג כאריסיוס בן המאה ה-4. מחזותיו הוצגו לראשונה בתקופת קלאודיוס. קווינטיליאנוס כותב שפומפוניוס עולה על כל כותבי הטרגדיות המוכרים לו, וטקיטוס משבח את כישרונו הספרותי.
סקונדוס הקפיד מאוד על דקויות הסגנון והדקדוק ונחשב לבר סמכא בתחומו. נושאי יצירותיו היו יווניים להוציא יצירה ידועה אחת, fabula praetexta בשם "אינאס", ממנה שרדו שורות אחדות בלבד.
שמו
אין כל ודאות כי שמו הפרטי של פומפוניוס אכן היה פובליוס. טקיטוס קורא לו במקום אחד בשם "פובליוס" ובמקום אחר "לוקיוס", ואילו דיו קסיוס קורא לו "קווינטוס". ישנה כתובת בה הוא נקרא בשם "[קאלוו]יסיוס סבינוס פומפוניוס סקונדוס", אך לא ידוע כי השתייך לבית האב של הקאלוויסים (Calvisia).
רפוזיטורי (ניהול גרסאות)
רפוזיטורי (באנגלית: Repository; מכונה גם רפו, repo) בניהול גרסאות הוא מבנה נתונים המאחסן מטא-דאטה על קבוצת קבצים או תיקיות, בצורה של עץ תיקיות. המידע ברפוזיטורי עשוי להיות משוכפל לכל מחשב של משתמש או לשרת ספציפי, תלוי בכלי ניהול הגרסאות בו משתמשים, בין אם כלים בסגנון הפצת קוד (כמו גיט או מרקוריאל או כלים בסגנון ריכוז קוד (כמו Subversion, CVS, או Perforce). המטא-דאטה ברפוזיטורי כולל, בין השאר, רישומים המתעדים את היסטוריית השינויים ברפוזיטורי, ואובייקטי קומיט (המייצגים שינויים).
אחסון שינויים
המטרה העיקרית של הרפוזיטורי היא לאחסן סט של קבצים ואת היסטוריית השינויים שנעשו בקבצים האלה, כך שניתן יהיה לנהל גרסאות. אופן אחסון השינויים שונה לחלוטין בין כל אחד מכלי ניהול הגרסאות (כלי ניהול גרסאות מכיל בתוכו רפוזיטורי). למשל Subversion בעבר הסתמכה על מופע של בסיס נתונים, ומאז הפכה לאחסון השינויים ישירות במערכת הקבצים. ההבדלים במתודולוגיות המימוש של כל אחד מהכלים הובילו למגוון פיצ'רים שונים לכלי ניהול גרסאות, עליהם מסתמכים המשתמשים בבחירת הכלי המתאים ביותר לצרכיהם.
בבדאג
בבדאג (ברומנית: Babadag, מטורקית: Babadağ – "הר האב", נודע בעבר כ-Babatag) היא עיר במחוז טולצ'ה בחבל דוברוג'ה ברומניה. היא שוכנת על גדות אגמון שנוצר על ידי הנחל טאיצה, ברמות המיוערות של צפון דוברוג'ה. בעיר נמצא אחד מהקברות המיוחסים לסארי סלטיק.
האגם בבדאג נפרד מהאגם ראזים על ידי רצועת ביצות.
בבדאג נמצאת 37 ק"מ דרומית מבירת המחוז טולצ'ה. העיר מנתה 8,940 תושבים בשנת 2011. בבדאג נמצאת במרחק של 213 ק"מ מזרחית מבירת רומניה, בוקרשט, 80 ק"מ צפונית מקונסטנצה ו-80 ק"מ דרומית-מזרחית מגאלאץ.
השם
שמה של בבדאג קשור לדרוויש באבה סארי סלטיק דדה שחי במאה ה-13, והוביל, לפי המסורת, קבוצה של טורקמנים וטורקים אוע'וזים מהאימפריה הסלג'וקית לשעבר אל חבל דוברוג'ה ויישב אותם באותו אזור. סיפור על כך נמצא בכתבי הנוסע הערבי אבן בטוטה
בעת העתיקה
בימי קדם במאה השנייה-הרביעית אחה"ס התקיים במקום בנקודות טאביה וטופראקיוי יישוב רומי מכונה ויקוס נובוס (Vicus Novus = "כפר חדש") המוזכר בכתובת בלטינית מזמן האימפריה הרומית משנת 178. במרכז העיר בבדאג נתגלו שרידים רומיים שמעידים על רמת התפתחות עירונית משמעותית (מובילי מים מחרס שנכלאו בחומות וכו'). משערים שהכפר נעלם בעקבות פלישת האווארים בשלהי המאה השישית.
ההתיישבות הטורקית והבולגרית
התיעוד הראשון של העיירה הוא משנת 1263. באותן השנים קבוצה גדולה של כ-10,000–12,000 טורקים ו שש מאות לוחמים שליוו את הדרוויש באבה סארי סלטוק התיישבה בצפון דוברוג'ה כולל באזור בבדאג של היום, בתאום עם הקיסר הביזנטי מיכאיל השמיני פלאולוגוס ששאף לחזק את גבול האימפריה הביזנטית בצפון דוברוג'ה. עם זאת בסופו של דבר, מתיישבים אלה נסעו אחר כך הלאה אל קרים וערבות קפצ'אק מצפון לים השחור. חלקם חזרו אחר כך משם, והעיר – המוזכרת על ידי הנוסע אבן בטוטה ב–1335-1334, הפכה לאחד המאחזים הרחוקים ביותר של ה"טורקים" ,למעשה של הטטרים מ"אורדת הזהב"). אבן בטוטה מציינת אותה כעיר הדרומית ביותר של הטטרים. העיר הייתה תקופה מסוימת חלק מהאימפריה הבולגרית. לפי קונסטנטין אירצ'ק בבדאג הפכה למרכז החשוב ביותר של הסוחרים מרגוזה באזור הדנובה. קמה בה מושבת רגוזנים עם פרוכיה קתולית שנתנה שרותי דת לתושבים מאיסאקצ'ה, איזמאיל, טולצ'ה, בנדרי וקיליה.
השלטון העות'מאני
היישוב, שזכה לימים לשם הטורקי בבדאג ("הר האב") נכבש זמנית על ידי הסולטאן העות'מאני באיזיט הראשון בעת מסעו משנת 1393 לעבר הדנובה בעת מלחמתו בנסיך ולאכיה, מירצ'ה הזקן. בשנת 1417 סופח לאימפריה העות'מאנית בעשבות מסע צבאי נוסף של בנו של באיזיט, מהמט הראשון (מהמט צ'לבי). בשנת 1484 הפך אותה הסולטאן באיזיט השני לבירת חבל דוברוג'ה והקים בה את המאוזוליאום לזכרו של באבה סארי סלטוק עם המסגד הגדול "אולו ג'אמי" (שלא שרד), העיר נקראה אז באבה סלטוק.
פשיטות של קוזאקים, רומנים ומלחמות הטטרים
נשמרו בעיר מסגד טורקי מן המאה ה-16 לצד קברו של גאזי עלי פאשה והסביל קאלאיג'י, בניין מאוחר באתר המאוזולאום של סארי סלטוק, בית פאנאגיה וכן כלי קרמיקה, מטבעות, כלי נשק ושרידים נוספים הנמצאים באוספי מוזיאונים ובאוספים פרטיים.
לפי עדות הכרוניקן הטורקי אווליה צ'לבי מן המאה ה-17 המאוזוליאום של סארי סלטוק נהרס (בשנת 1612) על ידי הנוצרים (הקוזקים). והחל מאותה תקופה קיבלה העיירה את השם בבדאג, גם כן לזכרו של באבה סארי סלטוק. אווליה צ'לבי מצא בבבדאג 3,000 בתים בעלי קומה אחת וכן סראיות בעלות שתי קומות. היו בעיר יותר מסגדים, ביניהם המסגד הגדול "אולו ג'אמי" על יד הטקה של סארי סלטוק, באמצע העיר - מסגד "עלי פאשה", ב"מחאלה" המסגד "דפטרדר דרוויש פאשה". פעלו לדבריו שלוש מדרסות, 20 בתי ספר קוראניים, 8 אכסניות, 3 חמאמים ציבוריים ו-70 בתי מרחץ פרטיים, 390 חנויות רובם בבעלות סוחרים מרגוזה, שבהם נמכרו בדים, וכלי נשק כולל קשתות וחצים, 8 בתי קפה וטבק, 11 "טקה" בינים הטקה "סארי סלטוק", הטקה "מחמוד בוכרי", הטקה "אוזון אימאם".
במחצית הראשונה של המאה ה-17 היה האזור של בבדאג זירת פשיטות קוזקים, טטרים נוגאי מבוג'אק וטטרים של קרים. מנהיג הטטרים נוגאי מבוג'אק, מרזה קנטמיר התמנה ב-1621 לזמן קצר בראש האלייט סיליסטרה שכלל את בבדאג. בימי שלטונו של הסולטאן מוראט הרביעי, בשנת 1628 התנהל מצפון לבבדאג קרב אכזרי שבו נחל מרזה קנטמיר ניצחון מכריע על מנהיג טטרי מקרים, יאבוז שהין גיראי. אולם ב-1636 בקרב אחר שהוזכר על ידי אווליה צ'לבי, אייני גיל אגה, סגן מפקד הסיפאהים מבבדאג עם כוחות של טטרים נוגאי מתיישבי הכפרים מסביב, וכוחות סיפאהים ויניצ'רים, ותגבורת של רומנים מוואלכיה ומולדובה, ניצח את מרזה קנטמיר המרדן בעמק הג'ילר (Haci Pașa Köy) על יד בבדאג (כיום הכפר לסטון Lăstuni, במחוז טולצ'ה) העיירה הפכה למקום איסוף הכוחות העות'מאנים לקראת מלחמות עם פולין, ואחר כך עם רוסיה. במהלך המאה ה-17 נבנתה העיר מחדש ושגשגה. היא הייתה למרכז פוליטי וצבאי עות'מאני. נוסעים נוצרים שביקרו ביישוב מציינים נוכחות חשובה של תושבים נוצרים אורתודוקסים, ככל הנראה בולגרים לרוב. - 450 במספרם לפי הכומר הבכיר הדלמטי פטרו דאודטו בקשיץ' הוא ראה כנסייה מעץ מכוסה בקש על שם פרסקבה הקדושה ששרתה אאת הנוצרים המקומיים. ב-1659 הבישוף פיליפ סטניסלבוב מציין נוכחותם של 2000 תושבים נוצרים אורתודוקסים.
בשנת 1672 שהה בבדאג הסולטאן מהמט הרביעי עם אשתו המועדפת ובנו בעת מסעו לקמנץ פודולסק.בשנים 1677–1678 הועבר מושב הפאשה מסיליסטרה לבבדאג. הכרוניקות מזכירות את התערבותו של הפאשה מבבדאג בענייני הנסיכויות הרומניות מולדובה וולאכיה. בבבדאג סודרה ב-1673 למשל העלאתו של גאורגה דוקה על כס ולאכיה ובשנת 1688 התערב הסרסקר של בבדאג, סולימאן האינג'י, לטובת מינוים של קונסטנטין ברנקוביאנו כשליט ולאכיה ושל קונסטנטין קנטמיר כשליט מולדובה. ב-30 בדצמבר 1705 - 5 בינואר 1706 התארחה בבבדאג משלחת של הנסיך הטרנסילבני פרנץ ראקוצי כאורחי הסרדאר יוסוף פאשה. ב-1709 נחתם בבבדאג הסכם בין הסרסקר יוסוף להיטמאן הקוזקי איוואן מזפה שבו התחייב האחרון לספק סיוע לצבא העות'מאני למקרה הצורך. ב-1711 מתכבדת העיירה בנוכחות הסולטאן אהמט השלישי המנהל את המלחמה נגד רוסיה ומולדובה. בימי המלחמה בין העות'מאנים לרוסים ולאוסטרים ב-1737 במחנה בבדאג קיבל הווזיר הגדול ייגן מהמט פאשה את שגרירי אנגליה והולנד שניסו לתווך. כרוניקן החצר באותה תקופה, סובחי מחמד אפנדי, הלך לעולמו בבבדאג בשנת 1769.
המלחמות בין הטורקים לרוסים
החל משנת 1739 הייתה בבדאג מושב הפיקוד של הכוחות העות'מאנים באזור ומושב החורף של הווזיר הגדול. נחתמו בה הסכמים בינלאומיים שנגעו במסחר בים השחור. הצבא הרוסי כבש אותה זמנית מספר פעמים: ב-1771 על ידי הגנרל וייסמן, שפירק את התותחים הטורקים ושדד והצית את העיר. הסכם פוקשאן אסר על שיפוץ המבצר. ב-1773 על ידי הקולונל קליאצ'קו וב-1774 על ידי הגנרל קמנסקי. שוב, ביולי 1791 הטיל הגנרל מיכאיל קוטוזוב תבוסה מוחצת על חיל טורקי בן 20,000 לוחמים בסמוך לבבדאג. ב-1809 העיירה נכבשה ללא לחימה על ידי הגנרל מטביי פלטוב. בימי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) בבדאג הייתה כמעט ללא הספרה בשליטת החיילים הרוסים.
מיקום העיירה הקרובה לים השחור הפך אותה למטרה של הצי הרוסי שהפגיז והרס אותה בשנת 1854 בעת מלחמת קרים.
באמצע המאה ה-19 הייתה בבדאג חלק מהסנג'ק סיליסטרה שנכלל בתוך וילאייט טונה ("וילייט דנובה"). בשנת 1872 שלט עדיין במקום הפאשה האחרון של ההדאג, חסן.
בימי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), נכבשה בבדאג על ידי הצבא הרוסי אחרי התכתשות קלה.
הבולגרים
הבולגרים חיו באזור עוד המאות 13–14. נוכחותם כ"נוצרים סכיזמטיים" (כלומר פרבוסלבים או אורתודוקסים) מצוינת בעדויות של נוסעים קתוליים במאה ה-17. בעיר היו באמצע המאה ה-19 כ-3,000 בתי קרקע, מספר ארמונות בני שתי קומות ואוכלוסייתו הייתה בעיקר בולגרית. הבולגרים התגוררו בעיקר בשכונת סארי פפוקג'י (ה"מחאלה" של סוחרים), צ'יפצ'י, צ'יפטה קיופריו מחלסי, והשכונה (מחאלה) שעל יד מסגד חינקיאר וכנסיית חיונקיארדן. כנסייה זו נשרפה על ידי הטורקים בסוף המאה ה-18 ושוב ב-1842 מכיוון שהייתה חשודה כמרכז של מורדים. בקרב הבולגרים היו גם אנשים אמידים בעלי מעל 5,000 ראשי בקר. העיר הייתה מעורבת בתנועת התחייה הבולגרית כשבכפרים הסמוכים פעלו מורים כמו וסיל לבסקי, הכומר חריטון חלצ'ב שעזב עם קבוצת מורדים אל ההר בבדאג. פרט לבולגרים חיו בעיר קבוצה קטנה של רומנים, גגאוזים, יוונים סרמוסקג'י. הכמרים היו רוסים, להוציא בולגרי אחד ומולדובני אחד. באמצע המאה ה-19 בנו הבולגרים את הכנסייה דמיטר הקדוש. ציורי הקיר עם כתובות בבולגרית נמחקו בשנת 1989. בחצר הכנסייה נמצא קברו של צעיר ועל מצבתו שיר עם אופייני לתקופת התחייה הבולגרית. כשפרצה מלחמת הבלקן בראשונה בשנת 1912 ארבעה תושבי בבדאג התגייסו למיליציה מקדוניה-אדירנה שלחמה במסגרת הצבא הבולגרי.
השלטון הרומני וההתיישבות הרומנית
כוחות הרומנים הגיעו לאזור פעים חוזרות בימי שליטי ולאכיה מירצ'ה הזקן ומיכאי האמיץ. בתום המלחמה בין רוסיה לאימפריה העות'מאנית, שבה השתתפה גם רומניה, בצד הרוסי, הסכם השלום בסן סטפאנו בשנת 1878 שם קץ לשלטון העות'מאני וקבע כי דוברוג'ה תעבור לידי רוסיה. היא הועברה בהמשך (בקונגרס ברלין) לידי רומניה תמורת דרום בסרביה. בנסיבות אלה גם העיר בבדאג סופחה לרומניה, שהשתתפה באופן פעיל במלחמה נגד הטורקים. אחרי 1879 רומניה החלה במדיניות של סילוק הבולגרים ושל יישוב אוכלוסייה הרומנית. התאפשרה פעילות מדרסה מוסלמית עבור הטורקים. בבניין הקרוי "בית פנאגיה". בימי מלחמת העולם הראשונה בשנים 1916–1918 נכבשה העיר על ידי צבא בולגריה. החיילים הבולגרים התקדמו בתוך לדוברוג'ה ב-1 בספטמבר 1916. בסוף השנה חטיבת הפרשים של הגנרל קולב, חלק מהארמייה הבולגרית השלישית, הביסה את הכוחות הרומנים והרוסים במספר קרבות וכבשה את מנגליה, קונסטנצה וב-18 בדצמבר 1916 את בבדאג. בחצר כנסיית דימיטר הקדוש הוקם בית קברות צבאי בולגרי. שם קבורים 40 חיילים של הארמייה השלישית הבולגרית שנפלו בקרבות על בבדאג. בימינו בית הקברות אינו קיים יותר. בעיר הוצא עיתון "דוברוג'ה" בבולגרית וה התכנסו זו אחר זו שתי אספות לאומיות גדולות של דוברוג'ה שערכו עצומות שבהן בקשו את איחוד דוברוג'ה עם בולגריה. הוקמו מויצה עממית מרכזית של דוברוג'ה וועדים עממים בערים ובכפרים. ב-1918 המצב השתנה עם ניצחון מעצמות ההסכמה ודוברוג'ה כולל בבדאג חזרו תחת שליטה רומנית. בימי מלחמת העולם השנייה ב-1940 כוחות של גרמניה הנאצית בעלת ברית עם רומניה, תפסו עמדות בצפון דוברוג'ה כולל בבבדאג לקראת הפלישה לברית המועצות. פעל במקום מחנה לעבודות כפויות ליהודים.
בתקופת השלטון הקומוניסטי בשנת 1951 התחילו הלאמות הרכוש. בין השנים 1947–1953 פעלו באזור, בעיקר ביער בבדאג מחתרת אנטיקומוניסטית של 33 לוחמים. הם נעצרו ב-1957.
אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי ברומניה, מפעיל הצבא הרומני במקום בסיס אימונים בעל שטח של 270 קמ"ר. בו נמצא אחד המטווחים הגדולים והמודרניים באירופה. כוחות של ארצות הברית המתארחים ביישוב מיכאיל קוגלניצ'אנו, כוח קוסובו וכוחות נאט"ו מתאמנים בבדאג בהתאם להסכמי השילוב של רומניה בברית נאט"ו. בשנת 2007 ביקר בעיר ראש ממשלת טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן שחנך את המזואלאום המשופץ של סארי סלטוק באבה.
עמדה גאוגרפית
בבדאג שוכנת לא רחוק מהים השחור, בין הלגונה המכונה אגם בבדאג מצפון-מזרח ורמת בבדאג מדרום-מערב. בירת המחוז, טולצ'ה, נמצאת במרחק 35 ק"מ מבבדאג. העיר נמצאת בעמק הגובלת עם שלוחות "הגבעה האדומה" Dealul roșu (דיאלול רושו) בצפון-מערב, בדרום ובדרום-מזרח - עם הגבעות דומבראווה, שרמטול, וקויון באבה (או קויום באבה) המגיעות לגובה של 200–250 מ'. צפונית-מזרחית העמק נפתח לגמרי אל האגם-לגונה בבדאג ואל מכלול הלגונות ראזים-סינואה. מצפון נמצאות גבעות קרחות מלס. מדרום- גבעות שפסגותיהן מיוערות. העיר נחצית ממערב למזרח על ידי הנחל טבאנה העלול לפעמים לגרום לשיטפונות באביב ובקיץ.
צורות נוף
הנוף הוא אופייני לרמת דוברוג'ה. העיר נמצאת בבשעת נחל רבאנה החוצה אותה, בין גבעות בגובה עד 250 מ', עשויות שחם ואבן גיר ומכוסות חלקית על ידי יערות. מסביב נמצאים האגם באבדג, אגם רזים (רזלם), הגבעות קויון באבה (בטורקית: "אב הכבשים"), גבעת סולטאן טפה (בטורקית: "גבעת הסולטאן") ויאניק באיר (בטורקית: "הגבעה השרופה").
האקלים
האקלים הוא ממוזג יבשתי.
דמוגרפיה
המיעוטים האחרים כללו 26 יוונים ו-10 אוקראינים.
לפי שפת האם: הרכב האוכלוסייה לפי דתות: במפקד משנת 2011 מנתה בבדאג 10,037 תושבים. רוב תושביו – 69.91% היו רומנים. המיעוטים העיקריים היו הטורקים 13.64% והצוענים 4.42%. באתר עיריית בבדאג מציינים כי בעיירה חיים 10.037 תושבים מתוכם 8,466 רומנים, 1,289 טורקים, 168 צוענים, 37 ליפובנים ו-77 בני אתניות אחרות. מבחינה דתית 70.32% היו נוצרים אורתודוקסים ו-17.7% מוסלמים. ב-11.38% מהתושבים לא ידועה השייכות הדתית.
בבבדאג פועל פרוטופויאט של הכנסייה הנוצרית אורתודוקסית הרומנית, שלוחה של בישופות טולצ'ה. בזמן פריחת היישוב המוסלמי בבדאג בימי השלטון העות'מאני פעלו בעיר עשרה מסגדים ומדרסה. כיום פועל מסגד אחד.
טטרים
הטטרים הראשונים הגיעו לדוברוג'ה עוד בימי ג'נגיס ח'אן ואחר כך במאה ה-14 יחד עם הטורקים מאנטוליה. הם אימצו את האסלאם הסוני. בזמן מסעו של אבן בטוטה היה היישוב שנקרא אז באבה סלטוק בשליטת אחד המנהיגים הטטרים מקרים, בחסות אורדת הזהב. . בהמשך הגיעו טטרים נוספים בזמן פלישת טימור לנג לאנטוליה. בשנת 1525 הגיעו לבבדאג טורקים אוע'וזים וטטרים נוספים,, בעיקר טטרים נוגאי. במהלך השנים אימצו הטטרים את השפה הטורקית.
אחרי כיבוש קרים על ידי רוסיה בשנת 1783 טטרים מקרים נפלטו גם לבבדאג וסביבתה. אחרי סיפוח דוברוג'ה לרומניה בשנים 1877–1878 רוב הטטרים באזור היגרו לטורקיה. בעת השלטון הרומני היו טטרים שלמדו במדרסה המוסלמית בבבדאג בין השנים 1891–1901. אחר כך המדרסה עברה למג'ידיה. בשנת 2009 נרשמו בבדאג רק 6 טטרים כולל 4 דוברי הניב הטטרי הטורקי.
הארמנים
במאות 15–16 בימי השלטון העות'מאני התיישבו הארמנים בבבדאג היו הקהילה הארמנית הראשונה בחבל דוברוג'ה.
בספר ארמני לשירה הנשמר בספריית הכנסייה המחיטרית בווינה צוין קיומה של כנסייה ארמנית בשנת 1649. אותה כנסייה קיבלה כעבור כמה עשורים עותק מהספר "חיי הקדושים" שהודפס בקושטא בשנת 1675 .בשנת 1763 הקתוליקוס האמרני סימון ארוואנטי מציין בספרו קיומן של הקהילות הארמניות ב"רומליה", לרבות זו בבבדאג. בשנת 1803 הנוסע הארמני מינס פג'יקיאנץ מצא בבבדאג 40 בתי ארמנים וכנסייה ארמנית מאבן בשם "הצלב הקדוש מואראג".
יהודי בבדאג
נוכחות היהודים בבבדאג ידועה מזמן השלטון הטורקי עות'מאני.
בשנת 1900 מנתה קהילת בבדאג 62 יהודים ובשנת 1930 106. בבית הקברות היהודי ברחוב וסילה לופו 44 הקברות הישנים ביותר הם משלהי המאה ה-19.ההלווייה האחרונה התקיימה בשנת 1945. בימינו בית הקברות הוא פרוץ, לא מגודר. רוב הקברות נהפכו ונשברו. בעיירה נולד בשנת 1930 הקריקטוריסט היהוי-רומני אלברט פוך.
הצוענים
בשנת 2002 נספרו בבדאג 168 צוענים, יותר ממחציתם צוענים מוסלמים. 86 מהם הצהירו כי הם דוברי טורקית. 15 תושבים שהצהירו עצמם כטורקים הצהירו גם כן שהם דוברי שפת רומאנס של הצוענים. הצוענים דוברי טורקית נקראים "חוראחאנה". הם גרים בשכונת בנדיה.(Bendea) בבתים משפחתיים מוזנחים ובווילות בעלות שתי קומות. בגלל חיי קהילת חוראחאנה בשולי החברה, כולל הידרדרות חלק מהילדים לעבריינות ולקיבוץ נדבות, בבית ספר הופרדו התלמידים מקהילה זו בכיתה נפרדת, דבר שעורר בקורת כנוגד את הצו של משרד החינוך משנת 2007 נגד ההפרדה האתנית. .
מנהל ופוליטיקה
שטחה של העיר הוא 121 קמ"ר. מתוך זה העיר גופא תופסת 6,020 דונם, בעוד שהשטח החוץ-עירוני הוא 115,859 דונם. מתוך השטח השייך מבחינה מנהלית לבבדאג השטח החקלאי הוא 38,313 דונם – מתוך זה מהקרקע לעיבוד – 28,630 דונם. היערות תופסים 46,682 דונם.
הנהגת העיר כוללת את ראש העירייה ומועצה מקומית המורכבת מ-17 חברים. לפי תוצאות הבחירות בשנת 2020 במועצת העיר מיוצגות המפלגה הלאומית ליברלית – 9 מושבים, והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית – 8 מושבים.
כלכלה
עוד במאה ה-13 הייתה הסביבה משופעת שטחי מרעה. לפי המסורת בסביבות 1280 הביא לכאן באבה סארי סלטוק כבשים ועזים מאנטוליה. לפני מלחמת העולם הראשונה בבדאג התפרסמה בירידי הצמר והכבשים שלה. במאה ה-15 הופק מלח מהאגם המלוח בבדאג הסמוך. המלח, שהיה באותם זמנים בעל ערך רב, אוחסן בתוך העיירה. עד לאמצע המאה ה-20 הייתה כלכלת העיירה בעלת אופי כפרי מובהק. תושבי היישוב היו בעיקר חקלאים, מגדלי בקר וכבשים, דייגים ומעבדי אבן. פעלו בה גם בתי חרושת קטנים בייחוד בתחום המזון. כיום פועלות בעיר חברות מסחר רבות.
חינוך
ידועים בעיר בית ספר יסודי מס. 1 "מירצ'ה הזקן", בית ספר יסודי מס.2, בית הספר היסודי מס.3 "קונסטנטין ברנקוביאנו" ובית הספר התיכון "דימיטריה קנטמיר" שלידו פועל גם גן ילדים עם תוכנית יומית רגילה וגן ילדים עם תוכנית עם הארכת שעות.
תחבורה
העיר נחצית על ידי הכביש E87 בין טולצ'ה לקונסטנצה כמו כן על ידי מסילת הברזל טולצ'ה - מג'ידיה.
אתרים חשובים ואטרקציות תיירותיות
על גבעת קויון באבה המיוערת נמצאת שמורת טבע בה גדל צמח נדיר הקרוי בשם המדעי "סופורה פרודאני ז'וברטי " Sophora prodanii jaubertii (ברומנית - סופורה או מרג'לושה). ממשפחת הקטניות.
אישים
בבדאג נולדו ההיסטוריון הטורקי-אמריקאי ממוצא טטרי כמאל קרפט (2019-1923) והקריקטוריסט היהודי-רומני אלברט פוך
לקריאה נוספת
(מיכאיל טיוליומיאנו - החאן קנטמיר והטטרים של דוברוג'ה, בכתב העת "מסתורי הדנובה" כתב עת להיסטוריה ותרבות של דברוג'ה)
קישורים חיצוניים
Dicționarul localităților județului Tulcea, Biblioteca județeană Panait Cerna, Tulcea
הנסיכה מייקל מקנט
מריה כריסטינה אנה אגנס הדוויג אידה, הנסיכה מייקל מקֶנְט (נולדה הברונית פון רַייבְּניץ ב-15 בינואר 1945; באנגלית: Princess Michael of Kent, בגרמנית: Marie Christine Anna Agnes Hedwig Ida Freiherrin von Reibnitz) היא בת אצולה סופרת ונדבנית אוסטרלית-בריטית ילידת צ'כיה. היא אשתו של הנסיך מייקל מקנט, דודנה של המלכה וה-49 בסדר הירושה, ונמנית עם משפחת המלוכה הבריטית.
ביוגרפיה
מריה כריסטינה פון רייבניץ נולדה בקרלסבאד שברייכסגאו הסודטים, אז חלק מן הרייך הגרמני וקודם ולאחר מכן בצ'כוסלובקיה. היא בת למשפחה מיוחסת משני הצדדים: אמה, מריה ואלפורגה, הייתה בתם של הרוזן ההונגרי פריג'ש דה ספארי ואשתו הנסיכה הבוהמית-אוסטרית מריה וינדיש-גרץ. אביה הברון גינתר פון רייבניץ היה צאצא למשפחת אצולה שלזית עתיקה. האב היה קצין ביחידת הפרשים של האס אס וחבר המפלגה הנאצית, אם כי דרגותיו היו טקסיות בלבד והוא שימש כרב-ציידים אזורי. ב-1944 סולק מן האס אס. בתו הציגה מסמכים, שטענה שהוכיחו שהדבר נבע מהיותו קתולי אדוק ובלתי-מהימן בעיני המשטר הנאצי. לאחר המלחמה, בית-הדין לדה-נאציפיקציה לא השית עליו הגבלות או עונשים וסיווג אותו כ"תומך זוטר." הוא נסע לאפריקה, ורכש חווה במוזמביק.
הוריה של הנסיכה התגרשו ב-1946. היא, אמה ואחיה הבכור היגרו לאוסטרליה. המשפחה חיה בעוני בעוד האם עבדה כקוסמטיקאית (היא נישאה בשנית לאציל הפולני הגולה טדאוש רוגלה-קוצ'ורובסקי), ומריה כריסטינה למדה בבית-ספר קתולי סמוך לסידני. בגיל 16 היא נסעה לאפריקה לבקר את אביה, וב-1964 נסעה לאירופה. היא התארחה אצל בני משפחתה ולמדה היסטוריה של האמנות בווינה ובפירנצה. ב-1967 עברה ללונדון, שם התמחתה כמעצבת פנים. היא עבדה כמעצבת בבירה וזכתה להצלחה מסחרית: בין היתר,. ב-14 בספטמבר 1971 נישאה לבנקאי תומאס טְרוּבְּרידְג' בטקס קתולי.
זמן קצר לאחר החתונה, היא פגשה בנסיך מייקל, בנו של הנסיך ג'ורג' ודודנה של המלכה. החל ביניהם קשר רומנטי, ונפגעו יחסיה עם בעלה, ששהה בבחריין מטעם הבנק. ב-1973 היא וטרוברידג' נפרדו בפועל. רצונו של הנסיך מייקל לשאת אותה עורר שערורייה ותסבוכת חוקית, בגלל היותה קתולית וגרושה. הרוזן מאונטבאטן התערב כדי לשכנע את המלכה (שהתבדחה ש"אפשר שהיא מיוחסת יתר על המידה עבורנו"), שהסכימה לכך ב-1976. ב-1977, טרוברידג' ורייבניץ התגרשו בגירושין אזרחיים. היא עתרה אל הוותיקן כדי שנישואיה יופקעו על ידי הכנסייה, ובקשתה אושרה ברומא באפריל 1978. הנסיך גם הסכים להוצאתו מסדר הירושה לכתר, בהתאם לחוק שמנע זאת מנשואים לקתולים. מקומו, שעודכן ל-49 מאז, הושב לו בעקבות שינוי החוק ב-2015. האפיפיור, מצדו, סירב להתיר לזוג חתונה קתולית משום שהנסיך הצהיר שילדיו יתחנכו כאנגליקנים. השניים נישאו לבסוף בטקס אזרחי בווינה ב-30 ביוני 1978. ב-1983 הכנסייה הקתולית בירכה את נישואיהם, בטקס שנערך בבית הארכיבישוף מלונדון. ילדיהם התחנכו בשתי הדתות.
לה ולנסיך מייקל יש שני ילדים, לורד פרדריק וינדזור (נולד ב-1979), בנקאי ובעלה של השחקנית סופי וינקלמן; והגבירה גבריאלה (נולדה ב-1981), עיתונאית.
בנות קסנטיפה
בנות קסנטיפה – האם נשים משתנות אחרי הנישואים? מאת דוקטור שרה ברסלרמן, הוא ספר עיון בעברית מסוגת פסיכולוגיה, פמיניזם ומגדר, שיצא לאור בהוצאת מטר בשנת 2017.
הטענה המרכזית ב"בנות קסנטיפה" היא שהנישואים כיום נותרו כמעט כפי שהיו בתקופתם של הפילוסוף היווני סוקרטס ורעייתו קסנטיפה, ואינם מותאמים לשינויים שחלו בחייהן של הנשים בנות ימינו, ומבלי שחל שינוי מקביל אצל הגברים, ועל כן בני זוג רבים אינם מרוצים מיחסיהם הזוגיים ואחוזי הגירושים רק ממשיכים לעלות. בנות קסנטיפה מבוסס על ניסיונה המקצועי של ד"ר ברסלרמן בטיפול זוגי ומשפחתי ועל תאוריות בתחומי זוגיות ומגדר.
מיהי קסנטיפה?
קסנטיפה הייתה רעייתו של הפילוסוף היווני סוקרטס, ושמה הפך לאורך השנים לשם נרדף לאישה מרושעת, הממררת את חיי בעלה. קסנטיפה הייתה אם שלושת בניו של סוקרטס, והייתה צעירה ממנו בארבעים שנה.
סוקרטס לא השאיר אחריו כתבים, ועל כן המידע הקיים כיום על קסנטיפה הוא מתיאוריהם של תלמידיו, ובראשם אפלטון, שבחיבורו "פיידון" תיאר אותה כאם ואישה מסורה. קסנופון (בחיבורו "ממורביליה"), מתארה באור דומה, אף על פי שהוא מתאר תלונות של למפרוקלס (בנה הבכור) על קשיחותה. ניתן לטעון כי זהו דפוס השקפות טיפוסי של נער מתבגר על הורה קפדן. רק ב"סימפוסיום" לקסנופון נראה כי סוקרטס מסכים שהיא (במילותיו של אנטיסתנס) "הקשה ביותר להתמודד עמה מכל הנשים הקיימות". עם זאת, סוקרטס אינו מצוטט כאומר שקסנטיפה היא אישה רעה, אלא בעלת רוח ווכחנית, שהוא מוצא בה דווקא יתרון עבורו: אם כך, ישנן עדויות סותרות לגבי אופייה של קסנטיפה, ובכל זאת נראה שתיאורה על ידי קסנופון היה המשפיע ביותר וכך הפך שמה לשם נרדף לאדם מעצבן ונזעף, בייחוד לנשים נשואות מרשעות.
ב"בנות קסנטיפה" טוענת ד"ר שרה ברסלרמן כי נעשה לקסנטיפה עוול היסטורי על ידי הגברים של תקופתה, בדומה לסטיגמה השלילית המיוחסת עד היום לנשים נשואות, המקבלת ביטוי רב בתחומי ההומור השונים-בבדיחות, במערכונים ובסדרות טלוויזיה- "רמזור", לדוגמה.
בנות קסנטיפה מציג את קסנטיפה ההיסטורית כאישה דעתנית, המביעה את דעתה בנחישות ועקשנות ומסוגלת לנהל ויכוח שווה-כוח עם בעלה סוקרטס, הפילוסוף הדגול, שהמשיך להתפלסף גם בבית- תוך שהוא מפגין כלפיה חוסר רגישות ואף זלזול. הסיפור הידוע על אדישותו של סוקרטס ועל זעמה של קסנטיפה, ששפכה דלי מים מלוכלכים על ראשו - מובא בספר כדי להדגים את התהליך המתרחש על פי ברסלרמן במערכות יחסים רבות גם כיום, של תסכולה של האישה מול אדישותו של הגבר לו היא נשואה.
My Boy (שיר של אלביס פרסלי)
My Boy (בעברית: הילד שלי) הוא סינגל שהקליטה הזמר-יוצר האמריקאי אלביס פרסלי. השיר יצא לאור ב-3 בינואר 1975, על ידי חברת התקליטים RCA רקורדס, כסינגל מתוך האלבום Good Times.
איצו רימר
איצו (יצחק) רימר (נולד ב-18 ביולי 1948) הוא צייר ופסל ישראלי.
קורות חיים
רימר נולד בקיבוץ מענית ועבר בילדותו עם משפחתו לבאר שבע. למד בלונדון בבית הספר לאמנות סנט מרטין (St. Martin's School of Art) ובקולג' לאמנות הארו (Harrow) בשנים 1971–1973. הפסיק את לימודיו משפרצה מלחמת יום הכיפורים והוא חזר לישראל והתגייס לשירות מילואים. השלים את התואר הראשון בבצלאל ולמד לתואר שני בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. לימד אמנות, ציור ורישום במוסדות רבים ובהם בצלאל, מכון אבני ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנים האחרונות מתגורר ויוצר במצפה רמון.
יצירתו
יצירתו של רימר עוסקת בעיקר בסוגיות הנוגעות לזהות הישראלית, בקשר לארץ ישראל, להיסטוריה שלה ולנופיה. מקורות השראתו הם בעיקר ממצאים ארכאולוגיים מתקופת האבות ואילך, נופי הארץ וצבעיה והמיתוסים הקשורים בנופים אלה. רימר, יליד קיבוץ מענית שבצפון ישראל, הגיע בהיותו כבן שבע לערך לבאר שבע, שם עברו עליו ילדותו ונעוריו. חוויות נעוריו הפכו לחומרי הגלם של מרבית תקופות יצירתו. מיד לאחר שהשלים את הכשרתו האמנותית עסק - הן בציוריו והן בפרויקטים של פיסול סביבתי במרחבי הנגב - בנוף המדברי ובמקומו של האדם מול מרחביו העצומים של היקום. "כמי שקיבל את חינוכו האמנותי בבצלאל של אמצע שנות השבעים, היה איצו רימר של שנות השמונים והתשעים צייר מושגי. יצירותיו מהתקופה הזו המושפעות מהתפישה הכנענית, מבטאות יחס קמאי, ראשוני, אל המדבר ואל נופי הנגב בו גדל וחי". מוטיב מרכזי המופיע ביצירתו כבר בשנות השמונים וחוזר ונשנה עד ימינו הן "דמויות המבוססות על צלמיות שנהב מאתר כלקוליתי מדרום לבאר שבע. צלמיות אלה היו כנראה אלילי בית קדמוניים, והן מייצגות עבור איצו את התרפים מספר בראשית. הן הביאו אותו לשאול על מהות הדיאלוג בין האדם לאל והפולחן הנגזר ממנו. העבודות קיבלו את הכותרת 'שיחות עם אלוהים', כותרת שהולמת במידה רבה את כל מכלול היצירה של איצו." דמות האדם בציוריו של רימר מאותה תקופה היא בדרך כלל דמות בודדה, הניצבת ומשקיפה על מרחביו האינסופיים של הנוף שלמולה. "הדמויות של איצו רימר מופיעות בתוך מרחבים פתוחים, דלילים, חופשיים הנמצאים בהתהוות ואינם כפופים לאחידותו של מבנה מאורגן".
בשנות התשעים של המאה ה-20 ובעשור הראשון של המאה ה-21, החליף רימר את מראות הנוף המדברי באינטימיות של הבית ובסביבה העירונית של תל אביב, בה התגורר מאז אמצע שנות השמונים. ציורו התמקד באינטימי, בדירה ובחלל הסטודיו. סגנונו הפך למה שמוגדר לעיתים כפיגורטיבי-ריאליסטי, וציוריו בחנו בפיכחון את סביבתו והדמויות המקיפות אותו. ציוריו אלה מתארים קטעים של מציאות ושל שגרת היום-יום. "עם כל זאת שאיצו רימר יוצא מעמדה שהיא מושגית בעיקרה, ציוריו מציגים מקום, מרחב וזמן מוגדרים ומסוימים: האור בתוך החלל הוא אור ארצישראלי במובהק והמערך הצבעוני של הפלטה, יוצר אטמוספירה לוקאלית, תל אביבית...נראה שהקרוב והאינטימי מבטאים גם את הכמיהה למוכר, לבית המוגן, לעומת המרחבים הפתוחים והאינסופיים של המדבר...". את פרק יצירה זה סיכם האמן בתערוכה "איצו רימר חוזר הביתה" שהוצגה בבית האמנים בתל אביב בשנת 2007.
לאחר שהתגורר שנים רבות בתל אביב, החליט רימר לחזור למקורות הרוחניים של יצירתו ומאז שנת 2012 הוא חי ויוצר במצפה רמון.
מכנסונים
מכנסונים (באנגלית: Hotpants) הם גרסה קצרה יותר של מכנסיים קצרים הנלבשים על ידי נשים ובמידה פחותה יותר גם על ידי גברים. אין הגדרה ברורה המבדילה בין מכנסיים קצרים למכנסונים, והגדרה זו השתנתה לאורך השנים, אך לרוב משתמשים במונח מכנסונים לתיאור מכנסיים קצרים במיוחד, צמודים ושאורכם אינו ארוך בהרבה מקו הישבן, ולפעמים אפילו קצר ממנו. שמם נוצר מהלחם של המילה מכנסיים וקטנים.
מכנסונים נלבשו עוד מ-1930, אך היו מוגבלים לאירועי ספורט, חוף הים או מכנסי נוחות ביתיים.
בשנות ה-60 ניסו בתי אופנה רבים למצוא תחליף לחצאיות המיני הפופולריות לתקופה בעזרת משחקים עם הפרופורציות והאורך של פרטי לבוש נשי.
ב-1970 פרסם בית אופנה צרפתי WWD מכנסונים כפריט יוקרה, עשויים מסטן וקטיפה. בתי אופנה רבים אחרים אימצו את הרעיון והחלו לשווק מכנסונים זולים בכל הגזרות והבדים שהפכו במהרה לפריט אופנה פופולרי. הם החלו להופיע כמדים של מעודדות, בגדי יציאה למועדוני ריקודים ובגדי הופעה בעולם הבידור.
משנות ה-2000 זמרות פופ רבות כגון בריטני ספירס וקיילי מינוג נהגו להופיע עם מכנסונים קצרים צמודים, ותרמו לעליה חדשה בפופולריות של המכנסונים שנמשכת על ימינו. כבגדי רחוב הם נפוצים בעיקר בקרב מתבגרות ונשים צעירות שאימצו אותם כפריט לבוש יום יומי.
פירוק נשק כימי
פירוק נשק כימי הוא תהליך הפיכתו של נשק כימי ללא-שמיש ובטוח לסביבה.
תהליך הפירוק מורכב וממושך בשל רעילות החומרים וריכוזם. על פי רוב יש לשנע את כלי הנשק למתקני פירוק ייחודיים ולא ניתן לבצע את הפירוק במקום האחסון. דרכי הפירוק המותרות מוגדרות באמנת הנשק הכימי.
רקע
בעבר, השמדת נשק כימי נעשתה על ידי:
בשנת 1969 הוחלט על הפסקת זריקה לים. אמנת הנשק הכימי, שנכנסה לתוקף ב-1997, אוסרת על פיצוץ בבורות תת-קרקעיים וכן על שינוע חלק מהחומרים אל מחוץ לגבולות המדינות באמנה.
הידרוליזה
בשיטה זו הנוזל הכימי מעורבב עם חומר אחר היוצר תגובה כימית. התהליך מתבצע במכל נפרד עם מים חמים, והתמיסה מושרית במשך כמה שבועות. התגובה הכימית הורסת את המרכיב הפעיל ברעל, והופכת אותו לחומר שניתן לעבד שוב באמצעות שרפה, או בתהליך הדומה לטיפול במי שופכין. חלקי המתכת של הנשק מעובדים בנפרד בכבשן מתכות. בסיום התהליך מתקבל תוצר דמוי אבקה.
שיטה זו דורשת שינוע אל כבשנים מרכזיים. מפעלים רבים ברחבי העולם משתמשים בתהליך זה. ב-2013 החליט הארגון למניעת הפצת נשק כימי להשתמש בשיטה זו כדי לפרק את ארסנל הנשק הכימי של סוריה. אולם מאחר שאף מדינה לא הסכימה להעבירו לשטחה הוחלט, לראשונה, לבצע תהליך זה על גבי ספינה בים.
שרפה כימית
בשיטה זו משתמשים בתנורי ענק, אליהם מוכנסים הכימיקלים. ראשית, כלי הנשק מפורקים, ומנוקזים מהחומרים הכימיים על ידי רובוטים. הנוזלים מועברים למכלים נפרדים ולאחר מכן נשפכים לתנור מיוחד המשמש לשריפתם (°C 1,093). תנור נפרד משמש לשריפת שאר חלקי הנשק (°C 816 למשך 15 דקות). בתהליך זה משתחררים כמויות גדולות של חומרים רעילים. החומרים מועברים דרך מספר מסננים יבשים ורטובים ולאחר מכן משוחררים לאוויר דרך ארובות גבוהות.
תהליך זה נכנס לשימוש בארצות הברית ב-1990. ב-2013 השתמשה החברה השוודית Dynasafe בתהליך זה באמצעות מתקן הצתה סטאטי (static-detonation chamber) שבנתה כדי לפרק את הנשק הכימי שנותר בלוב.
תא פיצוץ
בשיטה זו השמדת כלי הנשק מתבצעת במתקן סגור, המיועד לפירוק כל המרכיבים יחד.
השיטה מחייבת את שינוע הכימיקלים לאתרים מרכזיים ולא מאפשרת להשמידם במקום.
עונת 2013/2014 בליגה הלאומית בכדורסל
עונת 2013/2014 בליגה הלאומית בכדורסל היא העונה ה-48 של הליגה השנייה בחשיבותה בכדורסל בישראל.
פלייאוף עליון
8 הקבוצות שהעפילו משלב העונה הסדירה התמודדו בסדרות הטוב מ-3 ברבע ובחצי הגמר והטוב מ-5 בגמר לפי דירוגן בסיום העונה הסדירה (מקום ראשון נגד מקום שמיני, מקום שני נגד מקום שביעי, מקום שלישי נגד מקום שישי ומקום רביעי נגד מקום חמישי). המדורגת גבוה יותר אירחה בשלב רבע וחצי הגמר את המשחק הראשון והשלישי. המדורגת נמוך יותר אירחה את המשחק השני. בשלב הגמר אירחה המדורגת גבוה יותר את המשחקים הראשון והשלישי, ומדורגת נמוך יותר את המשחקים השני והרביעי. בסיום הפלייאוף זכתה עירוני נהריה באליפות והעפילה לליגת העל.
פלייאוף תחתון
ששת הקבוצת שסיימו את הליגה במקומות 9–14 התמודדו בסיבוב פנימי אחד בשיטת ליגה הכולל חמישה משחקים לכל קבוצה, כאשר הניקוד נמשך מהליגה הסדירה, הקבוצות שסיימו במקומות 9–11 זכו לארח שלושה משחקי בית. בסיום הסבב הקבוצות שסיימו במקומות ה-5 וה-6 בבית התחתון יורדות לליגה הארצית.
נסיך-בישוף
נסיך-בישוף (בגרמנית: Fürstbischof) היה בישוף או ארכיבישוף, שבנוסף לסמכותו הרוחנית היה גם השליט האזרחי על שטח, שאותו ניהל כריבון. משום כך הנסיכות או נסיכות-דיוקסיה שנשלטו פוליטית בידי נסיך-הבישוף יוכלו לחפוף באופן מוחלט או במידה רבה את תחום השיפוט של הדיוקסיה שלו, אך חלקים מסוימים ממנה, אפילו עיר מגוריו, יכולים להיות פטורים משלטונו האזרחי, ולקבל מעמד של עיר קיסרית חופשית. אם הסמכות הדתית השלטת היא ארכיבישוף, המונח הנכון הוא נסיך-ארכיבישוף (בגרמנית Fürsterzbischof). המקבילה בכהונה הנזירית היא נסיך-אב מנזר (בגרמנית Fürstabt). נסיך-בישוף נחשב בדרך כלל למונרך נבחר.
במערב, עם שקיעת האימפריה הרומית מהמאה הרביעית ואילך לנוכח הפלישות של הברברים, תפסו לעיתים בישופים נוצרים בערים את מקומו של המפקד הרומאי, קיבלו החלטות על הניהול האזרחי של העיר ופיקדו על כוחות צבא במידת הצורך. יחסים מאוחרים יותר בין נסיך-בישוף לבורגנים היו תמיד עוינים. מכיוון שהערים נהגו לדרוש כתבי זכויות מקיסרים, מלכים או הנסיך-בישופים שלהם והכריזו על עצמם עצמאיים, התגבר החיכוך בין הבורגנים לבישופים.
באימפריה הביזנטית נקטו הקיסרים, שעדיין היו אוטוקרטיים, באמצעים משפטיים כלליים שהקצו לכל הבישופים זכויות ותפקידים מסוימים בממשל החילוני של הדיוקסיות שלהם, אולי כחלק מהרצון להעמיד את הנצרות המזרחית בשירות האימפריה, כשתפקיד הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול כמעט הצטמצם לשר לענייני דת של הקיסר.
מעמד הנסיך-בישוף, ששילב את שני העולמות, נעלם דה פקטו מאזור האימפריה הרומית הקדושה בגרמניה עם פירוקה בשנת 1806. השם שרד בחלק מהדיוקסיות עד לאחר מלחמת העולם הראשונה. השימוש בתארים "נסיך-בישוף" ו"נסיך-ארכיבישוף", כמו גם השימוש בסימני הכבוד החילוניים הקשורים אליהם (כגון כובע ושלט אצולה של נסיכים) בוטלו רשמית על ידי האפיפיור פיוס השנים עשר בשנת 1951.
הגדרה
נסיך-בישוף היה בישוף במעמד של נסיך (Kirchenfürst). דרגתו הייתה של נסיך קיסרי (Reichsfürst) של האימפריה הרומית הקדושה. מקורה של פונקציה שלטונית חילונית זו של בישופים במדיניותם של מלכי גרמניה מימי הביניים להסתמך על הבישופים שמונו על ידם על מנת לרסן את השפעתם של משפחות נסיכים חזקות. לכמה מבישופים אלה הוענקו באותה עת זכויות מלכותיות (Jura regalia). במהלך התפתחות הנסיכות הטריטוריאלית, הרחיבו בישופים אלה גם את תחומי שלטונם לשטחים חילוניים, שהיו ידועים בשם "הוכשטיפט" (Hochstift).
התפתחות היסטורית
בישופים היו מעורבים בממשל הממלכה הפרנקית ובאימפריה הקרולינגית שלאחר מכן, כנציג הדת בצמד השליחים מטעם הקיסר המכונה שפיקח על המנהל באזורים מרוחקים מהבירה, אך זה היה מינוי אישי, שלא היה קשור לדיוקסיה. נסיכים-בישופים היו נפוצים באימפריה הרומית הקדושה הפאודלית המפוצלת בין שליטים רבים, שם רבים קיבלו רשמית דרגת נסיך קיסרי (Reichsfürst), שהעניק להם את סמכות השלטון על שטח מסוים וייצוג ב (הרייכסטאג).
הדוכסויות של ממלכת גרמניה בתוך האימפריה נשלטו על ידי דוכסים חזקים ורבי עוצמה, שתמיד חיפשו יותר את "האינטרס הלאומי" של הדוכסות שלהם מאשר את זו של האימפריה. משום כך התכוון המלך האוטוני (הסקסוני) הראשון היינריך הראשון, מלך גרמניה ועוד יותר מכך בנו, אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, להחליש את כוחם של הדוכסים על ידי הענקת אדמות אימפריאליות לבישופים נאמנים ולהעניק להם זכויות מלכות (גביית מיסים, הטבעת מטבעות, הזכות לבצר, ללבוש בגדי מלכות וכו'). בניגוד לדוכסים הם לא יכלו להוריש תארים ואדמות לאף צאצא. במקום זאת הקיסרים שמרו לעצמם את מינוי הבישופים של הכנסייה הקניינית שלהם, תוך שהם מתעלמים ביודעין מהעובדה שלפי המשפט הקאנוני הבישופים היו חלק מהכנסייה הקתולית העל-לאומית. מהלך זה נתקל בהתנגדות הולכת וגוברת מצד האפיפיורים, שהגיעה לשיאה במאבק האינווסטיטורה המר של 1076. אף על פי כן, הקיסרים המשיכו להעניק שטחים מרכזיים לארכיבישופים החשובים ביותר. הטריטוריה שהייתה משויכת לדיוקסיה הפכה אז לדיוקסיה-נסיכותית (Fürstbistum). המונח הגרמני הוכשטיפט (Hochstift) שימש לעיתים קרובות לציון צורת הסמכות החילונית שהחזיקו בישופים שמונו לנסיך-בישוף, כאשר ארצשטיפט (Erzstift) משמש נסיכים-ארכיבישופים.
שלושת הנסיכים המכובדים ביותר של האימפריה שהיו גם ארכיבישופים מונו על ידי בולת הזהב של קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1356, יחד עם ארבעה נסיכים חילוניים, לנסיכים בוחרים של האימפריה, כלומר נסיכים שבחרו את מלך הרומאים (שאם הוכתרו גם על ידי האפיפיור הוכרזו קיסרי האימפריה הרומית הקדושה): אלה היו הנסיכים-ארכיבישופים של מיינץ, קלן וטריר. בהתחשב בחשיבות הגבוהה יותר של יכולתם לקבוע את הקיסר בבחירה, כונו הנסיכויות שלהם "נסיכות בוחרת" (Kurfürstentum) ולא נסיכות-דיוקסיה.
בשנת 1521 היו 53 נסיכויות כנסייתית קתוליות באימפריה הרומית הקדושה של האומה הגרמנית, הרפורמציה הפרוטסטנטית והחילוט של נכסי הכנסייה הפחיתו את המספר הזה ל-23 עד 1648, אשר עלו מעט ל-26 במאה ה-18.
במאות ה-16 ותחילת המאה ה-17, בנוסף לנסיכים-בישופים אלה שנותרו קתולים, היו גם מספר נסיכות פרוטסטנטיות – שהחשובה ביותר הייתה ארכיבישופות מגדבורג. כמעט כל המדינות הרוחניות האוונגליסטיות האלה, שנשלטו בדרך כלל על ידי נסיכים של שושלות שכנות רבות עוצמה כמנהלנים, הפכו עקב שלום וסטפליה ב-1648 לנסיכות חילוניות (לטובת מדינות חילוניות גדולות יותר כמו ברנדנבורג-פרוסיה), שהאחרונה בהן הייתה מגדבורג בשנת 1680. הבישופות הפרוטסטנטית היחידה שנותרה הייתה בישופות ליבק, וכמקרה נוסף גבולי, בישופות אוסנבריק שהתחלפה לסירוגין בין קתולים ולותרנים. כל הבישופויות האחרות שהיו קיימות בין השנים 1648 ל-1802–1803 היו קתוליות בלבד. היו גם רק שלושה פרוטסטנטיים.
בין המאות ה-16 לתחילת המאה ה-19, היו הנסיכים-הבישופים כמעט אך ורק נציגי קבוצות מסוימות של האצולה הישנה, בנים של נסיכים ואבירים קיסריים. מבחינה זו, כנסיית הקיסרית הגרמנית הייתה בעיקר כנסייה אריסטוקרטית עד 1803. עם זאת, היא איפשרה צורות מוגבלות של ניידות חברתית, שכן אצילים מסוימים שאינם נסיכים, ועד המאה ה-17, גם פשוטי העם, הצליחו להשיג התקדמות אישית עד למעמד של נסיכים קיסריים באמצעות בישופות.
אובדן הלגיטימציה ההולך וגדל של מדינות רוחניות בעידן הרציונליזם ונאורות, השפעת צרפת המהפכנית משנת 1792, שם כבר "הולאם" ונמכר רכוש הכנסייה, והסיפוח המונע מסיבות חומריות של מדינות חילוניות שכנות בגרמניה הוביל לשלום לינוויל בשנת 1801, ובתוך עשור, בוטלו כל המדינות הרוחניות בגרמניה. כמעט כל הדיוקסיות העיקריות נכבשו על ידי שכניהם החילוניים כבר בשנת 1802, מהלך שאושר על פי החוק הקיסרי.
הנסיך בוחר / הנסיך-הארכיבישוף האחרון של מיינץ,, היה היחיד שהצליח לשלוט במדינה רוחנית במשך כמה שנים כקנצלר הראשי של האימפריה או (משנת 1806) כנסיך-ראשון (Fürstprimas) של הקונפדרציה של הריין (התמקדות בנסיכות רגנסבורג ובנסיכות אשפנבורג), אך גם זה בוטל בשנת 1810 והוסב לדוכסות הגדולה של פרנקפורט, בה שלט דלברג עד 1813.
אנגליה
הבישופים של דרהאם היו גם נסיכים-בישופים טריטוריאליים, בדרגתם החילונית יוצאת הדופן של רוזן פלטין, כיוון שתפקידם היה לא רק להיות ראש של דיוקסיה גדולה, אלא גם לסייע בהגנה על הממלכה מפני האיום הסקוטי מצפון. התואר שרד את האיחוד של אנגליה וסקוטלנד לממלכת בריטניה הגדולה בשנת 1707 עד 1836. הנסיך-הבישוף הראשון היה ויליאם וולצ'ר שרכש את הרוזנות ובנה מבנים נוספים בטירת דרהאם.
צרפת
החל ממלחמת האזרחים של המאה העשירית נטלו בישופים רבים לעצמם סמכויות של רוזן מקומי, על פי אישור המלך. לדוגמה, בשאלון-סור-מארן שלט הבישוף על האדמות 20 קילומטרים סביב העיירה, ואילו הארכיבישוף של ריימס תיחם את שטחו בחמש מבצרים של קורוויל, קורמיסי, בתנוויל, ספט-סול ושומוזי. מספר בישופים צרפתים אכן החזיקו בתואר אצילים, עם שטח זעיר בדרך כלל סביב מושבם; לעיתים קרובות זה היה תואר נסיכי, במיוחד רוזן. ואכן, שישה מתוך שנים עשר האצילים המקוריים (בצרפתית: Pairies, הווסאלים המלכותיים שקיבלו את הקדימות הגבוהה ביותר בחצר המלכות) היו אנשי דת: הארכיבישוף של ריימס, הבישוף של לונגרה והבישוף של לאון החזיקו בתואר דוכס, ולבישופים של בובה, שאלון-סור-מארן, ונואיון היה מעמד של רוזן. מאוחר יותר הצטרף אליהם הארכיבישוף של פריז, שזכה בתואר של דוכס, אך עם עדיפות על האחרים. צרפת כללה מספר נסיכים-בישופים שהיו בעבר בתחומי האימפריה הרומית הקדושה כמו בזנסון, קמברה, שטרסבורג, מץ, טול, ורדן ובלה. הבישופים של ארל, אמברון וגרנובל גם הם הוגדרו כנסיכים של ערים אפיסקופליות. הבישוף של ויוויה היה רוזן ויוויה והנסיך דה דונזר. הבישוף של סיסטרון היה גם הנסיך דה לור, תואר הרוזן היה גם של הארכיבישוף של ליון, והבישופים של גאפ, סן פול-טרואה-שאטו, ויין ודיה היו סניורים של עריהם. אף פעם לא היו חלק מהאימפריה היו ליזייה, קאור, שאלון-סור-סון, לאון, דול ווברה שגם בישופיהם היו רוזנים. בישוף אז'אקסיו היה רוזן של פראסו. הבישופים של סרלה, סן-מאלו (הברון דה בייניון) ושל לוסון היו ברונים ובישוף טיל היה ויקונט של העיר. הבישוף של מנד היה מושל ורוזן. בישוף לה פווי-אן-ולה החזיק בתואר רוזן ולה, בישוף קמפר היה סניור של העיר ורוזן קורנויה, בישוף ואלנס היה סניור ורוזן העיר. הבישוף של מונפלייה היה הרוזן של מוגיו ומונפרן, מרקיז מרקורוז וברון סוב, דורפור, סלביזה ובריסק. הבישוף של סן-קלוד היה סניור של כל אדמות סן-קלוד. הבישופים של דין (סניור וברון), פמייה (שותף-סניור), אלבי, לקטורה, סן-בריוק, סן-פאפול, סן-פונס ואוז'ס היו סניורים של הערים.
מונטנגרו
הארכיבישופים של סטיניה (Архиепископ цетињски), מונטנגרו, שתפסו את מקומם של וויוודים חילוניים קודמים בשנת 1516, היו בעלי מעמד ייחודי של נסיכים-בישופים סלאבים, אורתודוקסים של מונטנגרו, תחת ריבונות עות'מאנית. התואר עבר בירושה והם הפכו למעשה לנסיכים חילוניים, ולבסוף למלכי מונטנגרו בשנת 1852.
פורטוגל
משנת 1472 עד 1967 החזיק הבישוף של קוימברה בתואר רוזן, שכונה כך "בישוף-רוזן" (בפורטוגזית: Bispo-Conde). התואר רוזן עדיין מוחזק דה-יורה, אך מכיוון שפורטוגל היא רפובליקה ובוטלו זכויות האצולה, השימוש בו הצטמצם במהלך המאה ה-20.
מקרה מיוחד
בישוף אורז'ל, מקטלוניה, שכבר אין לו זכויות חילוניות בספרד, הוא עדיין אחד משני הנסיכים-שותפים של אנדורה, יחד עם ראש המדינה הצרפתי (כיום הנשיא שלה).
הדיוויזיה ה-716 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-716 הייתה דיוויזיה סטטית של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה במערכה בנורמנדי, ובקרב על קן, ולאחר מכן לחמה בקרבות בצרפת ובגרמניה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-2 במאי 1941, והועמדה תחת פיקוד אוטו מטרשטוק. ביוני 1941 הוצבה הדיוויזיה ברואן שבצרפת, וביולי אותה שנה הועברה הדיוויזיה לנורמנדי. בינואר 1942 הועברה הדיוויזיה לבלגיה, וביוני אותה שנה הוצבה בקן שבצרפת.
ב-6 ביוני 1944 הותקפה הדיוויזיה בפיקודו של וילהלם ריכטר, על ידי הדיוויזיות הבריטיות שנחתו בחופי גולד, ג'ונו וסורד, כחלק מהפלישה לנורמנדי. הדיוויזיה ספגה אבדות כבדות, וב-10 ביולי הועברה לדרום צרפת, כחלק מהארמייה ה-19. באוקטובר אותה שנה הוצבה הדיוויזיה באזור קולמר, ובינואר 1945 כמעט והושמדה הדיוויזיה בקרבות בכיס קולמר. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות בדרום גרמניה, ובאפריל הוסבה הדיוויזיה לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-716, זמן קצר לפני שנכנעה לצבא האמריקני במאי 1945 על יד קמפטן.
אי-פוריות נשית
אי-פוריות נשית הוא נושא המתייחס לעקרות בנשים. אי-פוריות נשית משפיע על כ-48 מיליון נשים מכל העולם, עם השכיחות הגבוהה ביותר של בעיות פוריות בקרב נשים בדרום אסיה, אפריקה שמדרום לסהרה, ומזרח אירופה. אי-פוריות נגרמת ומושפעת מגורמים רבים, כולל תזונה, מחלות, מומים נוספים של הרחם ועוד. כמו כן, תופעת אי הפוריות נתונה בתוך הקשרים חברתיים ותרבותיים שונים, המשתנים מחברה לחברה, ומתקופת זמן אחת לאחרת.
הגדרה
ההגדרה של אי-פוריות נשית מורכבת משום שההגדרה תלויה במאפיינים חברתיים ופיזיים אשר עשויים להשתנות על ידי תרבויות ומצבים שונים. הגדרה קלינית של אי-פוריות על ידי ארגון הבריאות העולמי היא "מחלה של מערכת הרבייה שמוגדרת על ידי כשל להשיג הריון קליני לאחר 12 חודשים או יותר של יחסי מין קבועים ולא מוגנים".על פי הארגון, בעיות פוריות יכולות להיות מתוארות כחוסר היכולת להיכנס להריון, לשמור על ההריון, או לשאת היריון עד להולדת תינוק חי.
אי- פוריות יכולה להיות מופרדת לשני תתי סוגים, אי-פוריות ראשונית ואי-פוריות משנית. אי-פוריות ראשונית מתייחס לחוסר יכולת להוביל תהליך הריון ולידה מלא הכולל הולדת תינוק חי, כאשר לא הייתה לידה קודמת. אי-פוריות משנית מתייחס לחוסר היכולת להרות או ללדת כאשר היה ההריון או לידה לתינוק חי קודם לכן בחיי האישה.
שכיחות
אי-פוריות נשית משתנה מאוד סביב אזורים שונים בעולם. ב-2010, הייתה הערכה שבמשך 20 השנים שעברו עד 2010 מספר הזוגות הלא פוריים בעולם עמד על 48.5 מיליון. לשנת 2010 המדינות עם שיעור הנמוך ביותר של אי-פוריות בקרב נשים היו מדינות דרום אמריקה, פרו, אקוודור ובוליביה, כמו גם פולין, קניה, קוריאה הדרומית. מדינות עם השיעור הגבוה ביותר כללו את המדינות באזורים מזרח אירופה, צפון אפריקה, המזרח התיכון, אוקיאניה, אפריקה שמדרום לסהרה. השכיחות של פוריות ראשונית גדלה מאז 1990, אבל פוריות משנית פחתה בסך הכל.
סיבות וגורמים
סיבות או גורמים של אי-פוריות בקרב נשים בבסיסם יכולים להיות מסווגים להאם הם נרכשים או גנטיים, או בהסתכלות לפי מיקום בגוף. למרות החלוקה לנרכש או גנטי, אי-פוריות בקרב נשים הוא בדרך כלל, פחות או יותר, שילוב של גנטיקה והסביבה. כמו כן, הנוכחות של כל אחד מגורמי הסיכון של אי-פריון בנשים (כגון עישון, המוזכר בהמשך) לא בהכרח גורם לאי-פוריות, וגם אם אישה היא בהחלט עקרה, חוסר היכולת להוליד ילדים לא יכול להיות מואשם בצורה מוחלטת על גורם סיכון ספציפי, אפילו אם גורם הסיכון נוכח (או היה נוכח).
סיבות נרכשות
על פי האגודה האמריקנית למען רפואה העוסקת בפוריות (באנגלית: ASRM- American Society for Reproductive Medicine), גיל, עישון, מחלות מין ועודף משקל או תת-משקל יכולים להשפיע על הפריון.
במובן כללי, גורמים נרכשים כוללים כמעט כל גורם אשר אינו מבוסס על מוטציה גנטית, לרבות חשיפה תוך רחמית לרעלים במהלך התפתחות העובר, אשר עלול להיות מוצג כעקרות שנים רבות מאוחר יותר כמבוגר.