cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סיגפריד ששון
ביוגרפיה
ששון נולד במטפילד, בחבל קנט שבאנגליה. אביו עזרא אלפרד היה בנו של דוד ששון, ראש הענף האירופאי של משפחת ששון, אילי הון יוצאי בגדאד. אמו תרזה תורניקרופט הייתה אנגלייה קתולית, נכדתו של הפסל ג'ון פרנסיס. האב נודה ונושל על ידי משפחתו לאחר שנשא נכריה, ולאחר שהוא ואשתו נפרדו, נשאר סיגפריד עם אימו וגדל והתחנך כנוצרי.
ששון למד בבית ספר פרטי ולאחר מכן בקיימברידג'. הצטרף לצבא מיד עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה כשהוא שש אלי קרב כמרבית בני דורו. תחילה ל"חיל הפרשים המתנדבים" ולאחר פציעה בתאונת רכיבה, עבר לשרת כקצין בגדוד הרובאים המלכותיים הוולשים (RWF) והגיע ב-1915 לחזית בצרפת.
ששון השתתף במלחמת החפירות ובקרבות וזכה במספר עיטורים. הוא נודע באומץ לבו ויש שייחסו זאת לרצונו לנקמה בעקבות מותו של אחיו הצעיר בגליפולי ובעקבות מותו של חבר אהוב בקרב. בזמן היותו בחזית הוא החל לשלוח לעורף שירים סאטיריים שלעגו לפוליטיקאים שניהלו את המלחמה. השירים פורסמו ועוררו זעם ותדהמה מאחר שהיה מדובר בקצין מעוטר.
מקס ברוד
מקס בְּרוֹד (נכתב גם: מכס ברוד; בגרמנית: Max Brod; 27 במאי 1884 – 20 בדצמבר 1968) היה סופר, פובליציסט ומלחין ישראלי יליד בוהמיה (חלק מצ'כיה), אז חלק מאוסטרו-הונגריה, בעל תואר דוקטור למשפטים מטעם אוניברסיטת קארל בפראג, שיצר בשפה הגרמנית. היה ידידו הקרוב של פרנץ קפקא, ופרסם את כתביו של קפקא לאחר מותו. בשלושת העשורים האחרונים לחייו חי בישראל.
סיגפריד ששון
ביוגרפיה
במרץ 1917 נפצע בקרב ונשלח להחלמה באנגליה. בזמן שהחלים נפגש עם אנשי רוח שהתנגדו למלחמה (ביניהם גם ברטראנד ראסל). בעידודם פרסם הצהרה בגנות המשך הלחימה, ובצעד הפגנתי השליך גם את סרט העיטור (הצלב הצבאי) שזכה בו לנהר המרזי (המדליה עצמה נמצאה ב-2007 בעליית גג בבית שבו התגורר בנו של ששון ונרכשה על ידי המוזיאון של הרובאים המלכותיים הוולשים). ששון היה אמור להשלח לכלא בשל מעשהו זה, אך ניצל בזכות קשריו של ידידו לגדוד – הסופר רוברט גרייבס, ונשלח למוסד להחלמה לנפגעי הלם קרב בסקוטלנד. שם פגש גם את המשורר הצעיר וילפרד אוון (שנהרג מאוחר יותר במלחמה) ועודד אותו להמשיך ולפרסם שירה. לאחר שיחרורו מהמוסד חזר לשרת ביחידתו המקורית. תחילה (במרץ 1918) שירת כחודש בארץ ישראל (בגדוד 25 של דיוויזיה 74) בעת שהמערכה על ארץ ישראל הייתה בהפוגה, ולאחר מכן חזר לחזית הצרפתית שם נפצע קשה בראשו וחזר לאנגליה.
לאחר החלמתו הוא המשיך לכתוב שירה, לתת הרצאות והתרועע בין היתר עם הסופרים תומאס הרדי, ג'ון גולסוורתי וא.מ. פורסטר. כמו כן, הוא הפך למעורב בפוליטיקה ותמך בלייבור ובתנועה הסוציאליסטית. בשנת 1928 התפרסם החלק הראשון מששת חלקי האוטוביוגרפיה שלו שנקרא "זכרונות של צייד שועלים". ב-1930 התפרסם "זכרונות של קצין רגלים" וב-1936 "עלייתו של שרסטון" שלושת החלקים אוגדו תחת השם "הזכרונות המלאים של ג'ורג' שרסטון". שלושת החלקים האחרים של האוטוביוגרפיה יצאו במהלך השנים עד שנת 1945. בתקופה זו החלה פרשת האהבים הממושכת שלו עם בן האצילים סטיבן טננט, שנודע לשמצה בשל אורח חייו הפרוע.
מקס ברוד
שנים ראשונות
מקס ברוד נולד בפראג, ממלכת בוהמיה (צ'כיה) שהייתה אז נחלת כתר אוסטריה במסגרת אוסטרו-הונגריה (כיום בירת צ'כיה העצמאית) בשנת 1884, וגדל כיהודי דובר-גרמנית. בילדותו לקה בנכות קשה כתוצאה מעקמת בגבו. כתוצאה מכך הוכרח להסתובב בילדותו כלוא בכלוב ברזל ורק בגלל עקשנותה של אימו הצליח להשתקם ולהישאר בחיים. ברוד למד משפטים באוניברסיטת קארל בפראג. בשנת 1902 פגש את הסופר פרנץ קפקא, וקשר עמו קשרי ידידות. ברוד עבד כפקיד ממשלה זוטר, והיה למבקר תיאטרון. היה פעיל בתנועה הציונית מאז שנת 1912. זמן קצר לפני סיפוח צ'כוסלובקיה, במרץ 1939 הצליח להימלט מאימת הנאצים, עם פליקס ולטש ומשפחתו ברכבת האחרונה, ועלה לארץ ישראל.
סיגפריד ששון
שיר-מכתם אנטי מלחמתי של ששון
תרגמה: ג. אריוך, מתוך "זכרונות של צייד שועלים".
מקס ברוד
יצירתו הספרותית
הרומנים ההיסטוריים הנודעים של ברוד "ראובני שר היהודים", "דרכו של טיכו ברהה אל האלוהים" ו"גליליי הכבול", המהווים יחדיו טרילוגיה היסטורית גדולה, שאותה כינה ברוד "המאבק על האמת", הופיעו בתרגום עברי.
בשנת 1948 זכה ברוד בפרס ביאליק לספרות יפה, בגין הערכים הגלומים בספרו "גליליי הכבול", החלק האחרון של הטרילוגיה שלו, שפורסם אותה שנה בתרגומו של דב שטוק; הייתה זו הפעם הראשונה שהפרס הוענק לסופר שאינו כותב בעברית. בטקס קבלת הפרס סיכם ברוד את זהותו במילות השונמית: "בתוך עמי אנכי יושבת". בשנת 1954 זכה בפרס אנגל לשם כבוד
הידידות עם קפקא
מקס ברוד ופרנץ קפקא היו ידידים קרובים במשך 22 שנים, עד מותו של קפקא בשנת 1924. קפקא, שהיה חולה שחפת וצפה את מותו, לא הותיר צוואה, אולם במגירת שולחן הכתיבה שלו מצא ברוד שני פתקים בכתב ידו של קפקא, שנכתבו בתקופות שונות. בפתקים הורה קפקא לברוד לאסוף את כתביו ולשרפם. ברוד, שהתמנה למנהל עיזבונו של קפקא, היה מודע לגדולתו של קפקא, ולכן נטל לעצמו את החירות והוציא לאור את כתבי קפקא לאחר מותו. הוא נימק את החלטתו בכך שכבר בעת שהביע קפקא בפניו בעל-פה את משאלתו האמורה הודיע לו ברוד כי אין בכוונתו לקיימה, וכן העובדה שקפקא עצמו פרסם מספר יצירות לאחר אותה הוראה שנתן בעל-פה לברוד, ומכך הסיק ברוד שקפקא לא התכוון כי יצירותיו יושמדו. בין היצירות היו שלושת הרומנים הגדולים "המשפט", "הטירה" ו"הנעדר" שזכו לתהילת עולם. כן פרסם ברוד את יומניו של קפקא וכתב ביוגרפיה אודותיו.
פועלו המוזיקלי
ברוד החל ללמוד נגינה בפסנתר בגיל שש אצל המלחין אדולף שרייבר. בגיל 16 החל להלחין. בין יצירותיו המוקדמות היו 19 שירים וכן יצירות מאת שיקספיר, גתה, שילר וכן מוזיקה למזמורי תהילים. כן כתב מוזיקה לכמה ממחזותיו.
ברוד כתב מחקרים על מוסיקה ישראלית מאז התפתחותה המוקדמת דרך המוסיקה של מנדלסון ומאהלר, שכותרתו Die Musik Isreals (1951), יחד עם חלק שני מאוחר יותר Werden und Entwicklung der Musik בישראל (צמיחה ופיתוח של מוסיקה בישראל). היה גם הביוגרף הראשון של לאוש יאנאצ'ק. שימש יועץ דרמה בתל אביב והיה מבקר מוסיקה, פעילות שהתחילה בפראג והמשיכה בישראל. מחקרו על גוסטב מאהלר, שכותרתו Beispiel einer Deutsch-Jüdischen Symbiose (דוגמא לסימביוזה גרמנית-יהודית) (1961), זכה לכבוד רב.
בישראל פנתה יצירתו המוסיקלית לשילוב של ירושות אמנותיות אירופאיות ומזרח תיכוניות. גם הוא, בדומה למלחינים ישראלים אחרים, תמך בשימוש במקורות הקיימים ליצירת מוסיקה אמנותית ישראלית. מאמצים אלה ניתן לשמוע ביצירות הפסנתר "סוויטת הים התיכון", אופ. 28, "המתים שלנו", אופ. 29, "היישוב" (סוויטת העם בארצם), אופ. 34, "שני ריקודים כפריים ישראליים" לפסנתר ותזמורת, אופ. 30 ועוד. "הרקוויאם העברי" לבריטון, פסנתר ותזמורת, אופ. 20, שנכתב לזכר אשתו של ברוד ושני השירים "מוות" ו "גן עדן" (1951, מתוזמרים בשנת 1952) נחשבים לקול האישי ביותר של ברוד.
מגלה גאונים
בתחום המוסיקלי, תרגם ברוד את האופרה "ינופה" מאת לאוש יאנאצ'ק לגרמנית ושכנע את הוצאת אוניברסל היוקרתית להוציא לאור את האופרה וזו זכתה להצלחה גדולה. כן תרם להצלחתה של האופרה "שוונדה" מאת יארומיר ויינברגר, גם כאן באמצעות הוצאת אוניברסל.
עיזבונו
מקס ברוד הוריש את עיזבונו הספרותי למזכירתו, אסתר אליזה הופה. בצוואתו, הוא הפריד בין הזכויות החומריות (כגון תמלוגים), לבין המסמכים עצמם, והורה כי כתבי-היד, המכתבים, וכל המסמכים והתעודות שבעזבונו ימסרו לספריית האוניברסיטה העברית בירושלים, או לספריה העירונית בתל אביב, או לארכיון ציבורי אחר בארץ או בחו"ל. העזבון כלל חומרים הקשורים לקפקא, כולל כתב היד המקורי של "המשפט". גב' הופה לא מילאה אחר הצוואה, ומכרה את כתב היד של קפקא ומסמכים נוספים בחו"ל. לאחר מותה של גב' הופה בשנת 2007, נודע באופן מקרי למאיר הלר, עורך הדין של הספרייה הלאומית כי בנותיה של הופה מבקשות לאשר את צוואתה, שבה קבעה כי עזבונו הספרותי של ברוד יעבור לבנותיה, בניגוד לצוואת מקס ברוד, וכי בית המשפט עומד לדון בכך. לדיון התפרץ עורך הדין ודרש לעצור את אישור הצוואה של גב' הופה ותבע את ההוצאה לפועל של הסדר יורש אחר יורש, בהתאם לצוואת מקס ברוד שלפיו הספרייה הלאומית הנה יורשת העזבון. באוקטובר 2012, קיבל בית המשפט את התביעה, קבע כי הספרייה הלאומית היא יורשת עזבונו הספרותי של מקס ברוד. כמו כן דחה בית המשפט את טענת בנותיה של גב' הופה, לפיהן מקס ברוד בחייו נתן במתנה את כתבי קפקא לגב' הופה, וקבע כי גם כתבי קפקא שהיו בבעלות ברוד הם חלק מעזבונו. בית המשפט הורה למנהל עזבון ברוד לרשום את העזבון הספרותי כהקדש, וכי בהתאם לצוואת המנוח, מנהל העזבון ימנה את הספרייה הלאומית כנאמן ההקדש וכי העזבון הספרותי של מקס ברוד כולל כתבי קפקא שהיו בבעלותו, יעבור לידיה. ערעור על פסק הדין נדחה על ידי בית המשפט העליון.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
סופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג
סופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג (Мария Фёдоровна, 25 באוקטובר 1759 - 5 בנובמבר 1828), ידועה גם בשם מריה פיודורובנה, קיסרית רוסיה, הייתה אשתו השנייה של הצאר הרוסי פאבל הראשון ואמם של שני קיסרים, אלכסנדר הראשון וניקולאי הראשון.
ביוגרפיה
סופיה דורותיאה נולדה ב-25 באוקטובר 1759 בשטטין שבפרוסיה (כיום העיר שצ'צ'ין שנמצאת בפולין), והייתה בתו הבכורה מתוך שמונה ילדים של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג ופרדריקה דורותיאה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט. בשנת 1769 עברה המשפחה להתגורר בטירת מונבליאר, הנמצאת ליד העיר בזל שבשווייץ (אז נמצאה בשטחה של דוכסות וירטמברג). מונבליאר נחשבה באותה התקופה למרכז תרבותי ודמויות אינטלקטואליות ופוליטיות רבות נהגו לבקר בטירה.
חינוכה של הנסיכה הצעירה היה מכוון בעיקר לכיוון האמנויות, אותן תאהב כל חייה. עד שהגיעה לגיל 16 סופיה ידעה גרמנית, צרפתית, איטלקית ולטינית. בהתאם לתקופה הנסיכה סופיה חונכה בהתאם לאופנה ולעידון הצרפתיים אולם בשילוב עם פשטות בורגנית גרמנית, והיא נחשבה לנערה נאה, עליזה, תמימה ועדינה.
נישואין
בשנת 1773 נחשבה הנסיכה סופיה לאחת המועמדות לנישואים עם יורש הכתר הרוסי, פאבל פטרוביץ', לעתיד הצאר פאבל הראשון, אולם היא הייתה בת 14 בלבד וככלה נבחרה וילהלמינה, נסיכת הסן-דרמשטט. סופיה התארסה לנסיך לודוויג, לעתיד הדוכס הגדול של הסן ואחיה של הנסיכה וילהלמינה. אולם בשנת 1776, לאחר שהנסיך פאבל התאלמן מאשתו בשל לידה קשה, הציע פרידריך השני, מלך פרוסיה את הנסיכה סופיה בת ה-17 כאשתו השנייה. לודוויג, ארוסה של סופיה, קיבל פיצוי כספי בתמורה להפרת האירוסין.
הקיסרית הרוסיה יקטרינה השנייה שמחה מאוד על הבחירה בסופיה ככלתו החדשה של בנה הבכור. היא חשה כי לה ולנסיכה הצעירה יש הרבה מן המשותף, משום ששתיהן נולדו בשם סופיה בעיר שצ'צ'ין ושתיהן קיבלו חינוך דומה בילדותן. סופיה ופאבל נפגשו לראשונה בברלין שם ערך לכבודם פרידריך השני סעודה מפוארת. יום למחרת סופיה כתבה במכתב לחברה כי היא מאוהבת וגם פאבל כתב לאימו כי הוא מאוד מרוצה מהשידוך.
בחודש ספטמבר 1776 הגיעה הנסיכה סופיה לסנקט פטרבורג שם המירה את דתה לנצרות אורתודוקסית וקיבלה את השם והתואר החדשים מריה פיודורובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה. ב-7 באוקטובר נישאו רשמית בני הזוג.
הנסיכה הגדולה של רוסיה
בתקופה שלאחר הגעתה של סופיה לרוסיה הקיסרית יקטרינה הייתה מוקסמת ממנה ואהבה את חברותה, אולם היחסים בין השתיים הדרדרו במהרה, שכן סופיה צידדה בבעלה בריבים התכופים בינו לבין אימו, וכוונותיה הטובות של הנסיכה להרגיע את המצב המתוח רק גרמו להחרפתו.
בדצמבר 1777 ילדה הנסיכה הגדולה את הראשון מבין עשרת ילדיה, הצאר לעתיד אלכסנדר הראשון. שלושה חודשים בלבד לאחר מכן הקיסרית לקחה את התינוק מאמו כדי לגדל אותו לפי רצונה ובלי התערבות הוריו. גם כאשר נולד בנם השני של מריה ופאבל, קונסטנטין, באפריל 1779 לקחה אותו יקטרינה תחת השגחתה. דבר זה יצר מתיחות גדולה בין סופיה לקיסרית. הנסיכה הגדולה מילאה את החלל שנותר לאחר שנלקחו ממנה ילדיה בעיצוב ארמון, אותו נתנה יקטרינה לזוג הצעיר לרגל הולדת נכדה הראשון. מאמציה של מריה יצרו את אחד הארמונות היפים ביותר בכל רוסיה.
בשנת 1781 ביקשו מריה ופאבל רשות מהקיסרית לנסוע למערב אירופה. בספטמבר של אותה השנה הם יצאו למסע של 14 חודשים בפולין, אוסטריה, איטליה, צרפת, בלגיה, הולנד וגרמניה תחת השמות הבדויים "הרוזן והרוזנת של סברני". בדרך חזרה לרוסיה הזוג עצר בווירטמברג כדי לבקר את הוריה של הנסיכה הגדולה. בסוף 1782 הם חזרו לרוסיה שם מריה השקיעה את מרצה בארמון פבלובסק, בו היא ילדה ב-9 באוגוסט 1783 את הנסיכה אלכסנדרה, הראשונה מתוך שש בנות אותן תלד במהלך 12 השנים הקרובות. כדי לחגוג את היוולדה של אלכסנדרה העניקה הקיסרית יקטרינה כמתנה לזוג את ארמון גטצ'ינה, בו השקיע יורש העצר עבודה רבה עד שעלה לכס המלוכה. הקיסרית לא לקחה את בנותיהם של פאבל ומריה ונתנה להם לגדל אותן כרצונם.
הקיסרית
לאחר 20 שנה בצילה של יקטרינה הגדולה הפכה מריה בשנת 1796 לקיסרית רוסיה כאשתו של פאבל הראשון. במהלך חייה של יקטרינה, מריה, כמו פאבל עצמו, לא יכלה להתערב בענייני המדינה, אולם עם עלייתו של בעלה לשלטון היא נכנסה לחיים הפוליטיים. הייתה לה השפעה רבה על פאבל אותה היא ניצלה כדי לקדם את חבריה בחצר.
מריה פיודורובנה נחשבה לאישה עם טעם משובח ביותר. ארמון גטצ'ינה, ארמון צארסקויה סלו, ארמון החורף בסנקט פטרבורג והארמיטאז' קושטו ורוהטו תחת השגחתה הצמודה. היא תמכה באמנויות ובמוסדות צדקה רבים, אולם אחת ממורשותיה החשובות ביותר לרוסיה הייתה יסוד בתי הספר לנשים במדינה. כקיסרית היא עזרה ככל יכולתה לרבים מקרוביה הגרמניים שאיבדו את הונם ואת רכושם לאחר מלחמות נפוליאון.
אלמנותה
מריה לא רק שמרה על מקומה בחצר המלכותית אלא גם נשארה אחראית על כל מוסדות הצדקה ונהנתה מהכנסה נאה. האירועים האלגנטים והעליזים אותם ארגנה, בהם היא הייתה לבושה בהידור רב עם משרתים רבים סביבה, עמדו בסתירה לחיי החצר הפשוטים אותם הנהיג הצאר אלכסנדר.
מעמדה הרם של הקיסרית האלמנה הפך את מעונה בפבלובסק למקום בו היו חייבים לבקר אנשי האצולה וגדולי האומה, אולם נסיונותיה להשפיע על מדיניותו של בנה לא צלחו. היא התנגדה נמרצות לנסיונותיו של אלכסנדר להגיע להסכם שלום עם נפוליאון, וכאשר הקיסר הצרפתי הציע לשאת את בתה, אנה פבלונה, לאשה, מריה התנגדה לכך.
גם כאשר הזדקנה מריה שמרה על רעננות נעוריה ועל בריאותה. חמישה מעשרת ילדיה נפטרו לפניה, כולל בנה הבכור אלכסנדר ואשתו. היא הייתה עדה לעלייתו לשלטון של בנה הצעיר ניקולאי והיה לה תפקיד חשוב בחינוכו של בנו, הצאר לעתיד אלכסנדר השני.
לעיתים קרובות היא נתנה ייעוץ פוליטי לילדיה, שהתייחסו אליה בכבוד רב. במותה התאבלו עמוקות במשפחה הקיסרית ויורשיה ראו בה מודל לחיקוי.
אישיותה
מריה פיודורובנה לא נחשבה ליפהפייה גדולה, אולם היא הייתה נאה, גבוהה ושמנמנה. היא אהבה את ההוד וההדר של חיי החצר הרוסית והתעניינה רבות באינטריגות הקטנות והרבות שהיו בו. מזגה הקל וסבלנותה היו חשובים ביותר כדי לשמור על חיי נישואים טובים, במיוחד עם בעל שהיה ידוע במזגו החם ובאופיו הרודני.
מריה אהבה מאוד את כל האומנויות והייתה כשרונית במיוחד בציור בצבעי מים, חריטה ועיצוב חפצים משנהב וענבר. היא הייתה מוזיקאית מחוננת וכן נחשבה כמומחית בגננות. בארמון פבלובסק היא סובבה את עצמה בסופרים ומשוררים רבים ונהגה לארגן לכבוד בעלה מופעים רבים. בנוסף לכל זה היא מצאה את הזמן להשקיע במוסדות צדקה וחינוך חשובים. היא ייסדה את המוסד לעיוורים סנקט פטרבורג וכן טיפחה את כישוריה של המוזיקאית העיוורת שרלוטה סרלינג.
ילדיה
מריה פיודורובנה והנסיך פאבל הביאו לעולם עשרה ילדים, מתוכם תשעה הגיעו לבגרות:
אורות רבין
אורות רבין היא תחנת הכוח הגדולה בישראל. התחנה ממוקמת על חוף ים התיכון בצפון-מערב חדרה. היא מופעלת על ידי חברת החשמל לישראל, וכושר הייצור שלה הוא כרבע מכושר הייצור של חברת החשמל. זוהי תחנת כוח פחמית, והיא בנויה על החוף מאחר שהיא משתמשת במי הים לקירור וברציף מיוחד שנבנה בצמוד לה לפריקת הפחם הדרוש להפעלתה מאוניות משא. היא כוללת שתי יחידות ייצור חשמל ותשתית ליחידה נוספת, שתוקם בעתיד על פי צורכי משק החשמל בישראל. תחילת העבודה באתר הייתה בשנת 1973 ותחילת ייצור החשמל בשנת 1981. עד שנת 2000 הושקעו בתחנה 3 מיליארד דולר. שמה של התחנה במקור היה "מאור דוד" על שמו של יו"ר דירקטוריון חברת החשמל דוד שיפמן. כחודשיים לאחר רצח ראש הממשלה יצחק רבין (בשנת 1995) שונה שמה של התחנה והיא נקראה על שמו. לתחנה שש ארובות כאשר ארבע הגבוהות הן בגובה 250–300 מטרים ונראות למרחוק.
היסטוריה
במהלך שנת 1974 הוחלט בחברת החשמל להפעיל את התחנה על פחם לאור עליית מחירי הנפט בעולם. ביולי 1974 הוגשה תוכנית בעניין לוועדת שרים לענייני כלכלה. על פי התוכנית, התחנה תוכננה כדו דלקית באופן שיאפשר מעבר בין שימוש בפחם ומזוט בהתאם לצורך. בעקבות החלטת ועדת השרים החלה חברת החשמל בהנהגתו של המנכ"ל אריאל עמיעד בבניית התחנה, שכונתה תחילה בקוד התכנית "מחצית הדרך" . בשנת 1978, עם התקדמות העבודה על התחנה, התחדש המאבק נגד הזיהום הצפוי מתחנת הכוח. בעקבות זאת נדרשה חברת החשמל על ידי המועצה הארצית לתכנון ובנייה להכין תסקיר השפעה על הסביבה של התחנה והוקם איגוד ערים לאיכות סביבה בשרון שיפקח על הזיהום מהתחנה. איגוד הערים להגנת הסביבה רכש במימון המדינה ציוד ניטור והתקיים מחקר אפידמיולוגי מתמיד לבחינת השפעות על בריאות תושבי חדרה. עד לשנת 2011 המחקר לא גילה כל פגיעה בריאותית או סביבתית. התחנה החלה לפעול באוגוסט 1981, כאשר עד פברואר 1982 היא פעלה על מזוט בלבד.
במהלך בניית מזח פחם של התחנה במהלך סופה נפגעה "הדוברה הגדולה" ובסוף הוחלט להטביע אותה.
בין השנים 2007–2009 נבנה בקצה הדרומי של מתחם התחנה מתקן גדול להתפלת מי ים בעל כושר התפלה של 127 מיליון מ"ק מים בשנה. המתקן לא נמצא בבעלות של חברת החשמל.
בשנת 2011 הוחלט להסב את התחנה כך שתוכל לעבוד באמצעות גז או פחם, כדי לנצל את הזמינות הגדולה של גז שנמצא בישראל.
ב-9 בפברואר 2012 החלה בנייתה של ארובה רביעית. בנייתה הופסקה בספטמבר 2012 עקב סכסוך בין החברה האמריקאית שבונה אותה לבין החברה הישראלית, אך הבנייה התחדשה לאחר כחודש. באפריל 2017 הסתיימה בניית הארובה הרביעית והיא החלה לעבוד. גובהה כ-250 מטרים והיא בעלת סולקנים לסילוק חומרים באוויר.
באפריל 2017 נחתם הסכם בין חברת החשמל וחברת GE על הקמת יחידת ייצור חשמל הפועלת במחזור משולב, בהספק 630 מגה-וואט, בעלות כמיליארד שקל (כולל שירותי תחזוקה למשך 15 שנה). היחידה מתוכננת להתחיל לפעול במהלך 2022 ותונע באמצעות גז טבעי.
ב-2 באוגוסט 2018 פורסמה החלטת הממשלה מספר 4080 (שנתקבלה ביום 29 ביולי 2018) על הפסקת פעילות יחידות יצור החשמל 1–4 הפחמיות בתחנת הכוח "אורות רבין", כך שההפעלה השוטפת תיפסק לא יאוחר מיום 1 ביוני 2022. התנאי הנדרש להחלטה זו הוא חיבורם של שלושה מאגרי גז טבעי למערכת ההולכה הארצית, כל אחד מהם בתשתית נפרדת.
פריקת הפחם
בעת הקמת התחנה נדונו שתי חלופות לפריקת הפחם מהאניות שהביאו אותו לתחנה: פריקת הפחם בנמל חיפה ושינועו ברכבת או באסדות לתחנה והקמת מסוף פחם ליד התחנה במרחק 2 קילומטר מהחוף. באוגוסט 1977 החליטה ועדת חירם על הקמת המסוף בחדרה, אולם באפריל 1978 טרם הוחל בתכנון המסוף, שהיה ראשון מסוגו בעולם, והוחלט לבדוק את האפשרות לפריקה בחיפה, לפחות באופן זמני. לאחר שהמועצה הארצית לתכנון ולבנייה פסלה את האפשרות להעביר את הפחם דרך חיפה הוקם המזח מול חדרה ולמרות חששות ראשוניים המזח פעל כיאות גם בחורף כאשר הים סוער.
ארובות
4 הארובות הדרומיות של התחנה הן ציון דרך בולט במישור החוף הצפוני, ונראות למרחק רב. שתי הארובות הראשונות הן בגובה של 265 מטר; השלישית (מצפון להן) בגובה של 300 מטר – ארובה זו הייתה המבנה הגבוה בישראל עד להקמתן בשנת 2008 של שתי אנטנות בגובה 400 מטר סמוך לדימונה; והרביעית, שבנייתה החלה ב-2012 והסתיימה ב-2017, היא בגובה של כ-250 מטרים והיא בעלת סולקנים לסילוק חומרים באוויר. ב-2022 הוקמו 2 ארובות נוספות נמוכות יותר מצפון לארובות הקיימות אשר ישמשו את יחידות המחזור המשולב שיעבדו על גז טבעי.
מסביב לארובות יש תחנות ניטור שבודקות את איכות האוויר כל שש דקות. קוטר הארובה בבסיס שמונה עשר מטר ובראש הארובה שישה מטרים. כל ארובה פולטת עשן שרפה של שני דוודים.
נזקים סביבתיים ובריאותיים
תחנת הכוח אורות רבין היא מזהמת האוויר הגדולה בישראל. יחידות 1 - 4 מוסקות בפחם, ואינן כוללות מתקנים מתאימים לצמצום פליטות המזהמים המסוכנים לאוויר. מזהמי האוויר הנפלטים מתחנות הכוח הם בעיקר תחמוצות גופרית, תחמוצות חנקן, פחמן חד-חמצני, פחמימנים כולל חומרים פוליארומטיים ודיוקסינים/פורנים, חלקיקים, לרבות חלקיקי מתכות ועוד. ההשפעות הבריאותיות העלולות להיגרם מחשיפה למזהמי אוויר אלו הן משמעותיות ומסוכנות, ממחלות ריאה, סרטן, אסתמה ומוות בטרם עת.
על פי נתוני המשרד להגנת הסביבה שפורסמו באוגוסט 2022, התחנה נמצאת בראש רשימת המפעלים עם העלות החיצונית הגדולה ביותר של פליטת חומרים מזהמים לאוויר, והיא אחראית ליותר מרבע עלות הזיהום של מאות המדווחים.
חרף מאמציה של חברת החשמל ליצור תדמית ידידותית לסביבה, נמתחת ביקורת על התחנה במספר תחומים: התחנה זכתה במספר פרסי שמירה על איכות הסביבה, על פעולות לצמצום הנזק הסביבתי הננקטות על ידי חברת החשמל.
מחוז ילובור
ילובור היה מחוז בחלק המערבי של אתיופיה, עם בירתה שלה גור ואחרי 1978 הבירה עברה לעיר מאטה. השם ילובור מגיע משתי מילים משפת האורומו, "ילו" שהוא שם של מקום ו"אבבורה" שהוא שם של אדם כלשהו ולכן אפשר לתרגם ש "ילא שייך לאבבורה".
ילובור גבלה במערבה בסודאן, ובין המחוזות האתיופים מחוז מחוז וואלגה בצפון ומחוז קאפה בדרום.
היסטוריה
עד לשנת 1889 ריבונות על השטח היה בידי ממלכה עצמאית שנכבשה על ידי אתיופיה.
עם האימוץ של החוקה החדשה בשנת 1995 ילובור נחלקה בין המחוזות האתניים החדשים, החצי המערבי של המחוז הפך להיות מחוז גמבלה החדש והחלק המזרחי התחלק לשניים באזור שהתיישבו בו בני האורומו סופח למחוז אורומיה ונקרא נפת ילובור ומה שנשאר מהמחוז נכלל במחוז מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום.
נאדיה חילו
נאדיה חִילוּ (בערבית:  ناديا حلو, תעתיק מדויק: נאדיא חלו; 5 ביולי 1953 – 26 בפברואר 2015) הייתה אשת ציבור ערבייה-ישראלית, עובדת סוציאלית במקצועה, אשר כיהנה כחברת הכנסת ה-17 מטעם מפלגת העבודה. חילו היא האישה הערבייה הנוצרייה הראשונה שכיהנה כחברת הכנסת (והערבייה השנייה, לאחר חוסניה ג'בארה).
ביוגרפיה
נאדיה חילו, לבית קדים, נולדה ב-5 ביולי 1953 ביפו למשפחה ערבית-נוצרית. אביה, ודיע קדיס, היה מורה ומחנך, מראשוני העיתונאים בעיתון "ג'רידת אל-יום" וחבר הנהלה בבנק דיסקונט. אמה, סאלווה מונייר, הייתה ילידת לוד. הוריה של חילו גרו בשכונת עג'מי בבית הוריו של אביה, שם גדלה יחד עם ארבעת אחיה ואחיותיה ועם דודניה.
בה"ד 16
המרכז הלאומי לחילוץ, אב"ך והתגוננות אזרחית – בה"ד 16 הוא בסיס הדרכה של צה"ל הנמצא במחנה רחבעם ברמלה, תחת פיקוד חטיבת החילוץ של פיקוד העורף. מפקד הבסיס הנוכחי הוא סגן מפקד חטיבת החילוץ, סא"ל אשר בנישתי.
נאדיה חילו
פעילות חברתית וציבורית
בשנים 1976–1982 עבדה בלשכה לשירותים חברתיים של אגף הרווחה בעיריית תל אביב-יפו והתמקדה בחינוך לגיל הרך ובהדרכת הורים. בשנת 1981, על רקע מחסור במעונות יום ביפו, חברה לארבע אימהות מהעיר שרצו לצאת לעבודה אך בהיעדר פתרון לטיפול בילדיהן לא יכלו לעשות זאת. הן פנו למוסדות שונים ולאגודות פיתוח בבקשה לקבל שטח שעליו יוקם פעוטון, ובהם כנסיית "סנט אנתוני", שראשיה הסכימו להעמיד את המקום לרשותן ללא תמורה. בשנה הראשונה לפעילות הפעוטון מימנו הנשים את רכישת הציוד והתשלום לצוות החינוכי. באותו עשור התרחב פעוטון זה לרשת מעונות וגנים פרטיים בפיקוח הוועד המנהל לגיל הרך שבראשו עמדה חילו, כחלק מפרויקט שיקום השכונות.
בה"ד 16
תיאור
לחטיבת החילוץ שלושה תפקידים מרכזיים: החטיבה מכשירה חיילים לכל מקצועות העורף ובכללם חילוץ והצלה, אב"ך ואוכלוסייה. גדודי המילואים של פיקוד העורף עוברים בו הכשרות ואימונים. כמו כן החטיבה ערוכה לסייע באירועי חילוץ בארץ ובעולם בשעת הצורך. עם מעבר רוב הבה"דים מצריפין לנגב במסגרת עיר הבה"דים עבר הבה"ד למחנה רחבעם, בו שוכנת כיום מפקדת פיקוד העורף.
נאדיה חילו
פעילות חברתית וציבורית
בשנים 1983–1994 עבדה כקצינת מבחן בשירות המבחן לנוער של משרד העבודה והרווחה, והייתה לאחת הערביות הראשונות בתפקיד זה. במסגרת עבודתה ריכזה את פעילות הנוער במגזר הערבי במחוז תל אביב. בשנת 1986 נוסף לתחומי אחריותה ריכוז מערך חקירות ילדים שנפגעו מעבירות מין, וקבוצות אחרות שנכללו בחוק כקבוצות של חסרי ישע. היא ראתה בתפקידה זה אתגר מפני שהייתה האישה הראשונה בתפקיד, ובעיניה שיקום נוער עברייני הוא דרך נוספת להוכיח שגם נשים יכולות להצליח בתפקיד שנחשב גברי.
בה"ד 16
מבנה
בסיס ההדרכה בנוי משלושה ענפים וממטה:
נאדיה חילו
פעילות חברתית וציבורית
כשסיימה את עבודתה במשרד העבודה והרווחה, ולאחר שבשנים 1990–1994 פיתחה תוכנית לפיתוח כישורי מיומנות של הורים במסגרת תוכניות למעורבות במכללת סמינר הקיבוצים, ייסדה את "מרכז הירש" לגיל הרך ביפו, ועמדה בראשו עד 2004. בתקופת כהונתה שילב המרכז פעילויות רווחה וחינוך כחלק מתוכנית כוללת להתפתחות פעוטות עד גיל שש. המרכז סיפק שירותים למשפחות מתקופת ההיריון וההכנה ללידה, בליווי התינוקות ובמתן שירותי טיפת חלב, ותוכניותיו מועברות בערבית ובעברית. המרכז סיפק גם עזרה לנפגעות ולנפגעי אלימות במשפחה תוך כדי יצירת קשרים עם גופים ציבוריים ופרטיים, יהודים, ערבים ומעורבים, בהם מכללת בית ברל, מכון יוספטל ומכון אדלר. צוותי העבודה כללו רופאים ופסיכולוגים שעסקו בהעשרה והדרכות הן במרכז והן בבתי המשפחות. פעילותה במרכז זה הייתה צעד ראשון במערכת הפוליטית, כשהתמודדה ברשימת "כולנו למען יפו" למועצת העיר תל אביב-יפו, והייתה האישה היחידה ברשימה; הרשימה עשתה היסטוריה כאשר נבחר ממנה לראשונה נציג ערבי למועצת העיר.
בה"ד 16
בית הספר לתיאום וקישור
לאחר העברת בה"ד 10 לעיר הבה"דים, בית הספר לתיאום וקישור של יחידת מתאם פעולות הממשלה בשטחים הועבר לבה"ד 16, למרות שאינו תחת פיקוד העורף.
נאדיה חילו
פעילות למען נשים
לאחר שלא שובצה במקום ריאלי ברשימת העבודה לכנסת החמש-עשרה, כיהנה כסגנית יו"ר נעמת, וזאת עד בחירתה לכנסת השבע עשרה. במקביל לפעילותה הציבורית והמקצועית עסקה במגוון תחומים לקידום שוויון זכויות נשים. משנת 1994 כיהנה כחברת מועצת ארגוני הנשים בישראל ובשנת 1999 הצטרפה כחברת הנהלה בעמותה לקידום האישה בספורט. בנוסף, הייתה חברה בקואליציית ארגוני הנשים, חברה בפורום הנשים הבינלאומי בישראל וחברת פורום "נשים לתקציב הוגן" במכון אדווה. בשנת 1997 ייסדה את עמותת "מנארה", שעסקה בקידום ופיתוח חברתי של נשים. בעיניה, היה זה כלי לפעילות חברתית לקידום מנהיגות נשית בקרב האוכלוסייה הערבית. במסגרת פעילות העמותה קיימה סדנאות מנהיגות וימי עיון על מנת לפתח אצל הנשים מיומנויות מקצועיות ואף פוליטיות. היא עמדה בראש העמותה עד שנבחרה לכנסת.
בה"ד 16
בית הספר לתיאום וקישור
בית הספר לתיאום וקישור הוא בסיס ההכשרה של יחידת מתאם פעולות הממשלה בשטחים, שמרכז את הכשרות היחידה. בית הספר מכשיר וממיין את קציני וחיילי היחידה לתפקידי תיאום וקישור בתחום האזרחי והביטחוני למול האוכלוסייה הפלסטינית. כמו כן, בבית הספר מועברים השתלמויות, הכשרות וימי עיון לסגל ולבעלי התפקידים בארגון, בתחומים המקצועיים בהם הם עוסקים. בבית הספר מתקיימים הטירונות והקורס של מש"קי היחידה, ההכנה וההשלמה של קציניה, קורסי קא"לים ועוד. בין היתר מתקיימים בבית-הספר שיעורים בשפות ערבית ואנגלית, אודות הסכסוך הישראלי-פלסטיני וכן מהות היחידה ופעילותה בשטח.
נאדיה חילו
פעילות למען נשים
בשנת 1997 מונתה לתפקיד הממונה על מעמד האישה במגזר הערבי ויו"ר מועצת הנשים הערביות במרכז השלטון המקומי. זמן קצר לאחר שנבחרה לתפקיד נפטרה ראש היחידה למעמד האישה, וחילו מילאה את מקומה. במסגרת זו עבדה עם הרשויות המקומיות, נבחרות הציבור ויועצות ראשי הערים לקידום מעמד האישה. היא לקחה חלק בשיתופי פעולה יחד עם הרשות לקידום מעמד האישה במשרד ראש הממשלה ויחד איתם ערכה כנסים והשתלמויות לנושאות בתפקיד זה ברשויות המקומיות. היא שימשה כנציגת הנשים בוועדות הכנסת והשתתפה בהקמת מועצת הנשים ברשויות המקומיות. בתקופת כהונתה כראש היחידה למעמד האישה התקבל חוק היועצות למעמד האישה ברשויות המקומיות.
בה"ד 16
בית הספר לתיאום וקישור
מפקד בית הספר היום הוא סא"ל עדי שוסטר.
נאדיה חילו
פעילות פרלמנטרית
בעקבות חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן ב-1994, התפקדה חילו למפלגת העבודה, התמודדה בבחירות המקדימות לכנסת הארבע-עשרה ושובצה במקום ה-38 ברשימת המפלגה לכנסת. בבחירות המקדימות בשנת 1999 התמודדה במסגרת הרשימה הארצית ושוב מוקמה במקום לא ריאלי. על כן חברה לרשימת עם אחד בראשות עמיר פרץ, שבה שובצה במקום הששי, אך עדיין לא נכנסה לכנסת. בבחירות לכנסת השש עשרה החליטה לא להתמודד. בשנת 2005, עם איחוד עם אחד עם מפלגת העבודה, החליטה להתמודד ברשימת העבודה לכנסת השבע-עשרה, שובצה במקום החמישה-עשר ברשימה ונכנסה לכנסת.
במהלך כהונתה בכנסת שימשה יו"ר הועדה לזכויות הילד והייתה חברת ועדת הכנסת (2006–2009), הועדה לקידום מעמד האישה (2006–2009), ועדת העבודה, הרווחה והבריאות (2006–2009), הוועדה לפניות הציבור (2006–2009), הוועדה המיוחדת לנושא בעיית העובדים הזרים (2006–2009) וועדת הפנים והגנת הסביבה (2007–2009). בעבודתה הפרלמנטרית התמקדה בקידום שוויון זכויות וקירוב האוכלוסייה הערבית ליהודים. היא הקימה את השדולה לערים מעורבות ואת השדולה לדו קיום יהודי-ערבי, ושימשה יושבת ראש לשדולות יחד עם חבר הכנסת רן כהן.
נושאים נוספים שבהם עסקה בעבודתה הפרלמנטרית היו המאבק להעלאת מספרם של חוקרי נוער במשרד הרווחה ובפעילות למניעת "רצח על רקע כבוד המשפחה" במגזר הערבי. היא הרחיבה את התנאים לזכאות למעון יום שיקומי, קראה לגיבוש נהלים בנושא טיפול בקטינים שאינם בחסות הוריהם ובהקלות לתלמידים מן הרשות הפלסטינית בדרכם לבית הספר דרך מחסומי צה"ל. העלתה על סדר היום את העלאת הצורך במנגנון תלונה לילדים אשר שוהים במוסדות טיפוליים סגורים.
בין החוקים שיזמה והובילה במהלך כהונתה בכנסת: בנוסף, הייתה בין יוזמי החוקים לביטול איחודי הרשויות בעיר הכרמל ובשגור.
לאחר תום כהונתה בכנסת
בבחירות המקדימות של מפלגת העבודה לקראת הכנסת השמונה-עשרה מוקמה במקום ה-30 ומשכך, לא נכנסה לכנסת.
חילו התגוררה ביפו, נשואה ואם לארבע בנות. בעשור השני של המאה ה-21 היא עסקה בקידום פרויקטים חברתיים ובייעוץ. נוסף על כך, שימשה חברה בחבר הנאמנים של המכללה האקדמית בית ברל. שימשה כחוקרת אורחת במכון למחקרי ביטחון לאומי.
אורסו פרטיצ'יפאציו השני
אורסו פרטיצ'יפאציו השני (באיטלקית: Orso II Participazio) היה הדוכס ה-18 של ונציה. אורסו כיהן כדוג'ה בין השנים 912–932.
קורות חיים
אורסו נבחר לתפקיד לאחר מותו של קודמו. ככל הנראה לא היה אורסו בן למשפחת האצולה פרטיצ'יפאציו, אשר רבים מבניה היו דוג'ים של העיר.
לאחר בחירתו הוא שלח את בנו פייטרו לקונסטנטינופוליס בירת האימפריה הביזנטית על מנת לחזק את קשריה של ונציה עם האימפריה.
בתקופת כהונתו, ועל אף השוד הימי שנפץ בים האדריאטי והקשה על המסחר הוונציאני, לא יצא אורסו כנגד השודדים.
אורסו הקים בעיר וונציה את המטבעה הראשונה.
בשנת 932 פרש מכהנותו למנזר פליצ'ה הקדוש באמיאנה, ובו נקבר.
משה מרוז
משה מרוז (נולד בשנת 1946) הוא עורך דין ישראלי, עומד בראש משרד עורכי דין מהתחום הפלילי.
ביוגרפיה
נולד בישראל לד"ר פנחס רוזנבליט. הוא התמחה במשרדו של עורך-דין חיים קאזיס. לאחר שקיבל את רישיון עריכת הדין שימש כסניגור בפרשות נודעות בתחום הפלילי. בין השאר ייצג בבתי המשפט את יגאל עמיר ואחיו חגי, את שלמה נור (שהורשע באונס "מיס עולם" לינור אברג'יל ונידון ל-16 שנות מאסר), את האחים אלפרון ואת האחים ארמבם מפתח תקווה שנאשמו בסחיטה ואיומים. שימש גם כעורך דינו של זוהר ארגוב.
במשרדו שותפים גם בנו עופרי ובתו שירה.
גן החיות התנ"כי
גן החיות התנ"כי בירושלים על שם משפחת טיש, או בקיצור גן החיות התנ"כי, הוא גן חיות, שהוקם בשנת 1940, ומאז 1993 הוא שוכן ברחוב דרך אהרן שולוב 1 בירושלים, על מדרונותיו הצפוניים של נחל רפאים בקרבת מעיין עין יעל ועין לבן. ייחודו של גן החיות הוא בהצגת אוסף זואולוגי של חיות ארץ ישראליות שחלקן אף הוזכרו בתנ"ך. גן החיות שותף לפרויקטים של השבה לטבע של מינים ארץ ישראליים בסכנת הכחדה.
גן חיות זה הוא אחד משישה גני החיות החברים בארגון גני החיות הישראלי. על-פי דירוג "דן אנד ברדסטריט" - גן החיות התנכ"י היה האטרקציה הפופולרית ביותר בישראל בין השנים 2005–2007, וב-2009 נרשמו 738 אלף מבקרים.
היסטוריה
את גן החיות התנ"כי הקים הזואולוג פרופ' אהרן שולוב בשנת 1940. המקום הראשון בו נבנה הגן היה ברחוב הרב קוק במרכז ירושלים, והגן היה למעשה "פינת חי" קטנה ממש במרכז העיר. בשנת 1941 עבר הגן לשטח של 5 דונם בשכונת שמואל הנביא עקב מטרדי רעש וריח ובגלל צורך בשטח גדול יותר. בשנת 1947 הועבר הגן שוב, הפעם להר הצופים, לשטחה של האוניברסיטה העברית.
בעקבות מלחמת העצמאות והפיכתו של הר הצופים למובלעת, הוקם בשנת 1950, משכן חדש לגן החיות בחורשת שנלר, שנקרא גם גבעת קומונה, מצפון לתל ארזה, במקביל לרחוב ירמיהו הראשי. גן החיות החדש נפתח בספטמבר 1950 ובתחילת אוקטובר 1950 הועברו אליו החיות ששהו בהר הצופים, לאחר שבהר הצופים סבלו החיות מרעב. גן החיות סבל מגרעונות כספיים. במרץ 1953 ברחו שני דובים מהגן, לטענת מנהל גן החיות, משום שלא קיבלו מזון, בהיעדר מקור מימון. בשנת 1958 איים פרופ' שולוב שהחיות ימותו ברעב אם העירייה לא תעביר כסף נוסף לאחזקת גן החיות. גן החיות המשיך להתקיים ולהתפתח, אך בעיית המימון לא נפתרה. ב-1967 ביום הראשון של מלחמת ששת הימים, לפני פריצת כוחות צה"ל למזרח ירושלים, גן החיות הופגז מירי של חיילים ירדנים, ו-90 בעלי חיים נהרגו.
מבנה
גן החיות בנוי בצורה ייחודית ומציג את בעלי החיים תוך השתלבות בנוף. הגן תוכנן על ידי האדריכל לני רביב ממשרד האדריכלים "מילר בלום תכנון סביבתי", במטרה להעניק לבעלי החיים תנאים דומים ככל האפשר לתנאים שבטבע. החיות אינן מצויות בכלובים, ובין הקהל לבעלי החיים ישנם חפירים עמוקים המונעים מגע בין החיות למבקרים. הגן מחולק למספר אזורים כאשר בכל אזור ישנן חיות לפי קטגוריה מסוימת (לדוגמה לפי היבשת ממנה הגיעו החיות).
סמוך לגן ממוקמת תחנת הרכבת ירושלים – גן החיות התנ"כי שהחלה לפעול במחצית השנייה של שנות ה-90 ונפתחה מחדש בשנת 2005 ונסגרה כאשר נפתחה התחנה החדשה תחנת הרכבת ירושלים - יצחק נבון בשנת 2018. נכון ל-2022 נסגרה התחנה ושירות הרכבות בה הופסק.
באזור גן החיות נערכו חפירות ארכאולוגיות והתגלו שרידים של חוות חקלאיות החל מהאלף השלישי לפני הספירה. מרבית המוצגים שהתגלו באזור, מקורם בתקופת הברונזה התיכונה (המחצית הראשונה של האלף השני לפני הספירה).
בעלי-חיים
בגן מספר גרעיני רבייה של בעלי חיים שנכחדו מנופי ארץ ישראל, כגון ראם לבן, במטרה להחזירם אל הטבע. גן החיות מנהל פרויקט השבה לטבע של אוכלוסיית היחמורים בשיתוף עם רשות הטבע והגנים, כשבשלב ראשון הם מועברים ל"מכלאת אקלום" בנחל שורק ובהמשך משוחררים לטבע. נכון לראשית העשור השני של המאה ה-21, ישנם מספר פרטים המשוחררים באזור וכבר נצפו עופרים שנולדו אחרי השחרור.
בשטחו של הגן נמצא מרכז הדגרה ארצי לדורסי ישראל. במהלך התקופה הרלוונטית בשנה, מגיעים ביצי דורסים מהטבע, בחסות רשות הטבע והגנים, וצוות גן החיות מלווה את ההדגרה עד לבקיעה.
תיבת נוח - מרכז המבקרים
בסוף המסלול של החצר האפריקנית נמצא מרכז המבקרים של גן החיות בצורת תיבת נח שבו יש קיוסק, אולם קולנוע וחנות מזכרות. המרכז הוקם על ידי אהרן שולוב בשנת 1990 עם הסרט הראשון באולם הקולנוע שמספר על בניית גן החיות התנכ"י.
אגם עופות המים
באגם עופות המים ישנם מינים רבים של עופות מים:
באגם חיים גם קרפיון מצוי וכסיף.
ביתן החיות הקטנות
ביתן החיות הקטנות מתחלק לכמה תת-תצוגות שהן:
בית הגידול המדברי והים תיכוני - שבו מספר מיני בעלי חיים החיים במדבריות ובין סלעים בישראל כמו:
האזור הטרופי - בה מיני בעלי חיים שוכני יערות גשם ביניהם:
תצוגת צבי ביצות - בה מצוי צב ביצה מצוי בבריכות.
תצוגת הוקו הקסדה - בה מצוי ההוקו הקסדה.
תצוגת האורנגאוטן - בתצוגה שני זכרים צעירים של אורנגאוטן בורנאי איטו וקסאטו שהגיעו מהחי פארק, ואורנג-אוטנית מגן החיות בוראס, שוודיה - "סוגה". התצוגה הוקמה ב-13 בינואר 2019 סמוך לביתן חיות קטנות.
תצוגת הלנגורים - בנוסף בתצוגה יש מספר פרטים של לוטונג ג'אווה.
תוכיים
בתצוגות התוכיים נמצאים תוכים ועופות שונים"
תצוגת "לילה לבן"
תצוגת "לילה לבן" היא תצוגה חדשה אשר מציגה בעלי חיים ליליים באווירת אור ירח. התצוגה הוקמה בשנת 2017. בעלי החיים בתצוגה הם:
צפריית עופות הביצה
תצוגה זו היא תצוגה של עופות מים, אותם ניתן לראות מנקודות תצפית ואף ממגדל התצפית הממוקם בתצוגה. העופות בתצוגה הם:
תצוגת צבי האלדברה - בין צבי הענק המרשימים. חפשו אותם בחצר או בביתן המחומם.
תצוגת הפנדה האדומה - בתצוגה נמצאות שלוש נקבות בשם טיקה יינג ויאנג שהגיעו מצרפת וגרמניה, בעבר היה מצוי הפנדה אדומה הזכר "סיימון" עד שמת ב-2013.
תצוגת הלוטרה המצויה - בתצוגה ישנם זכר ונקבה שהובאו מאירופה ונקבה שנתפסה בטבע בישראל כחלק מתוכנית הרבייה של גן החיות, רשות הטבע והגנים והחברה להגנת הטבע.
צפריית הלוריים
צפריית הלורים היא מקום סגור ובפנים מתחם ללא כלובים המאפשר כניסה והאכלה של הלורים. בצפרייה ישנם מגוון לורים וביניהם מהמינים:
מפלס עליון
בשדרה זו, הנמצאת בחלק העליון של גן החיות נמצאים מספר תצוגות גדולות, בהן אריות, דובים וקופים.
תצוגת הדוב החום הסורי - בתצוגה נמצאות עליזה ושחר, שנולדו בגן החיות.
תצוגת האריות האסייאתים - בגן החיות חיים ארבעה אריות – הזכר "זיו" שהגיע מגן חיות בשוודיה ו"יאשה" שהגיעה מגן חיות ב-גרמניה ו2 הגורים של יאשה וזיו.
תצוגת האוחים - תצוגת האוחים נמצאת מול תצוגת האריות. בתצוגה נמצאים מספר פרטים של אוחים מצויים שהגיעו לגן החיות אחרי שנפגעו בטבע או עברו החתמה.
תצוגת הנמרים הפרסים - בגן ישנם את "סיק" הזכר, והנקבה "אשור" (הנמרה בעלת 3 הרגליים).
תצוגת השאגנים השחורים - בגן חיים קבוצה של שאגנים שחורים.
תצוגת דלק צהוב גרון - בגן חיים זוג דלקים, התצוגה נפתחה בחנוכה 2013.
תצוגת המנדרילים - בגן החיות ישנה קבוצה מתרבה המורכבת מזכר בוגר דומיננטי, מספר נקבות בוגרות וכן זכרים ונקבות צעירים. קבוצה זו היא אחת מהגדולות בגני החיות בעולם.
תצוגת האיגואנה הקרנפית - תצוגה המציגה את בית הגידול של האיים הקריביים ובה זוג זכר ונקבה איגואנות.
תצוגת השימפנזים - בגן החיות ישנה קבוצה מתרבה בתצוגה.
צפריית העופות הדורסים
בצפרייה זו מספר מינים של דורסים, בניהם:
מתחם ארץ הלמורים
במתחם ישנם 2 מינים של למורים שנמצאים במתחם פתוח ומגודר:
הצפרייה הטרופית
תצוגת הפילים האסייתים - תצוגת הפילים מורכבת משתי חצרות שבכל אחת יש 2 פרטים.
ארץ חיות התנ"ך
ארץ חיות התנ"ך היא תצוגה ששטחה הוא בן 40 דונם.
השטח מחולק לשלושה חלקים:
החצר האפריקאית
התצוגה האפריקאית מדמה את הסוואנות האופייניות למרכז ודרום אפריקה ובה ניתן למצוא את בעלי החיים מהמינים:
תצוגת אייל מרכז-אסייתי - הוקמה ב-2014.
תצוגת הזאב האפור - זכר ונקבה, התצוגה הוקמה ב-2013.
תצוגת הדלק סלעים - הוקמה ב-2013.
תצוגת המגוון הביולוגי ובית הפרפרים על שם הילרי טיש -
מתחם סיפורה של טיפה
בתחילת נובמבר 2009 נפתחה תצוגה חדשה הנקראת "סיפורה של טיפה", ובה המינים: תצוגת לוטרה חסרת טופר אסייתית- נמצאים מספר פרטים.
תצוגת תניני יאור- נמצאים מספר פרטים. הוקמה בשנת 2013.
מתחם העולם התחתון
תצוגה המייצגת בעלי חיים השוכנים מעל ומתחת לפני הקרקע.
החצר הדרום אמריקאית
בתצוגה זו ישנם שני כלובים - של הפקארי ושל השאר.
גן החיות לילדים
ישנה פינת חי ובה:
בנוסף ישנו תצוגה בפינה בשם החדר של פיני, לכבוד האנטימולוג פיני אמיתי ובה פרוקי-רגליים שונים:
תצוגת הטיגריסים הסומטרים
תצוגת הטיגריסים משתרעת על פני שטח של דונם וחצי ובה:
ישנה תצוגה קטנה ליד תצוגת הטיגריסים ובה:
תצוגת קוף הסנאי - בתצוגה ישנה קבוצה של קוף סנאי מצוי.
תצוגת הבזים האדומים - כל שנה מגיעים לגן החיות מספר בזים אדומים שנפגעו או גוזלים שפרחו מהקן טרם הזמן. פרטים אלו מטופלים בגן החיות ולאחר שיקומם משוחררים גם הם לטבע. בתצוגה זו מוחזק גרעין רבייה שצאצאיו מושבים גם הם לטבע בירושלים ובכל רחבי ישראל. התצוגה נבנתה כחזית בית בשכונת מורשה, שבעבר הייתה אזור קינון מרכזי לבזים האדומים בירושלים, אולם עם גדילת העיר והתרחקות אזורי הציד מהעיר נעלמים ממנה הבזים.
תצוגת המגוון הביולוגי ובית הפרפרים ע"ש הילרי טיש- תצוגה השייכת למתחם אקווריום ישראל הוקמה תצוגה ובה מינים שונים של פרוקי רגליים ייחודיים, פרפרים טרופיים שמתעופפים סביב למבקרים ואף ארונות הגחה עם גלמי פרפרים. התצוגה מדמה יער טרופי, בה לחות גבוהה (80%) וטמפרטורה של 26 מעלות.
האקווריום
אקווריום ישראל על שם משפחת גוטסמן הוא אקווריום בירושלים, בסמוך לגן החיות התנכ"י, שנחנך ב-19 ביוני 2017, והוא האקווריום הציבורי היבשתי היחיד במזרח התיכון והאקווריום היחיד בעולם המתעסק בים סוף ובים התיכון.
תצוגת המגוון הביולוגי ובית הפרפרים ע"ש הילרי טיש- בתוך מתחם אקווריום ישראל הוקמה תצוגה ובה מינים שונים של פרוקי רגליים ייחודיים, פרפרים טרופיים שמתעופפים סביב למבקרים ואף ארונות הגחה עם גלמי פרפרים. התצוגה מדמה יער טרופי, בה לחות גבוהה (80%) וטמפרטורה של 26 מעלות.
מטבוליט
מטבוליט (באנגלית: Metabolite) הוא שם כולל לכל תרכובת המיוצרת בתהליך של חילוף חומרים (מטבוליזם) ביצורים חיים.
נהוג להבדיל בין שתי רמות של מטבוליטים:
המטבוליטים הראשונים מיוצרים בשלב הגידול הלוגריתמי (שלב הגידול המהיר). המטבוליטים המשניים מיוצרים בשלב הגידול היציב.
אדלר
אדלר (בכתיב לועזי: Adler) הוא שם משפחה יהודי-אשכנזי, שפירושו בגרמנית "עיט" (פעמים רבות מעוברת כ"נשר"). {{פירושונים|אישים ששם משפחתם אדלר:
פירושים נוספים:
ראו גם
}}
המבורג האופטבאנהוף
המבורג האופטבאנהוף (בגרמנית: Hamburg Hauptbahnhof) היא תחנת הרכבת המרכזית של המבורג, גרמניה. התחנה נחנכה בשנת 1906 והיא משרתת כ-450 אלף נוסעים מדי יום, מה שהופך אותה לתחנה העמוסה ביותר בגרמניה והשנייה העמוסה ביותר באירופה לאחר הגאר דו נור (תחנת הרכבת הצפונית) בפריז. התחנה ממוקמת במרכז העיר, ברובע המבורג-מיטה, ועוצרות בה רכבות ארוכות טווח מסוג אינטרסיטי אקספרס (ICE), רכבות פרבריות של דויטשה באן, וכן האס באן (רכבת עירונית מהירה) והרכבת התחתית של המבורג.
היסטוריה
טרם פתיחת התחנה היו בהמבורג ארבע תחנות רכבת קטנות ממדים שהיו מפוזרות מסביב למרכז העיר:
בחלקה השני של המאה ה-19 הוקמה רשת רכבות עירוניות אשר נעו ברחובות העיר וחיברו בין כל ארבע תחנות הרכבת.
לאחר שהוחלט בסוף המאה ה-19 שיש צורך בתחנה אחודה וראשית לעיר, נערכה בשנת 1900 תחרות אדריכלים שבה זכו צמד האדריכלים היינריך ריינהארדט וגאורג זיסנגוט. התחנה נבנתה בין השנים 1902 ו-1906 והושפעה בסגנונה מבניין הגאלרי דה מאשין של התערוכה העולמית של פריז שנערכה מספר שנים קודם לכן.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפגע מבנה התחנה קשות מהפצצות בעלות הברית, ולאחר המלחמה שוקם.
התחנה כיום
בתחנה קיימות 8 מסילות במפלס העליון עבור הקו הראשי וכן 2 מסילות המשמשות את האס באן (S-Bahn), בנוסף קיימות 10 מסילות תת-קרקעיות, המחוברות לתחנה באמצעות מעבר תת-קרקעי. מתוך מסילות אלה שתי מסילות משמשות את האס באן והשאר את רשת הרכבת התחתית של העיר.
שירות הרכבות ארוכות הטווח בתחנה כולל רכבות לברלין, רכבות לפרנקפורט ובהמשך לשטוטגרט ומינכן וכן רכבות לברמן הממשיכות לקלן וחבל הרוהר. בנוסף יוצאות מהתחנה רכבות לקופנהגן בדנמרק.
התחנה אינה תחנת מסוף והרכבות עוברות דרכה בשני הכיוונים. עבור רוב הרכבות הארוכות שמגיעות לעיר מכיוון דרום התחנה אינה משמשת כתחנה סופית, אלא הן ממשיכות לתחנת המבורג-אלטונה.
בשנת 1991 הורחב מבנה התחנה והוקם בו מרכז קניות.
בשנת 2019, לאור העומס הרב על התחנה, הוחלט להרחיבה באופן משמעותי במימון ממשלת גרמניה.
קסווייר קרטר
קסווייר קרטר (נולד ב-8 בדצמבר 1985 בפלורידה ארצות הברית) הוא אתלט עבר אמריקאי שהתחרה בריצות קצרות, והתמחה בריצת 200 מטר.
עדה פיינברג-סירני
עדה פיינברג-סרני (נולדה ב-22 באפריל 1930) היא חברת הכנסת לשעבר מטעם המערך.
חייה
לאורך השנים הייתה פיינברג-סרני חברה במוסדותיה המרכזיים של תנועת הקיבוץ המאוחד. היא עסקה בחינוך ובהוראה במסגרת בית הספר האזורי "פינת אנה פרנק".
לקראת הבחירות לכנסת השביעית ביקשה חטיבת אחדות העבודה במפלגת העבודה להציב מטעמה ברשימת המפלגה לכנסת אישה מיישוב ספר. בעקבות סירובן של רחל רבין ושל חנה גורי, הסכימה פיינברג להיענות לפנייה. בשנת 1969 נבחרה לכהן בכנסת השביעית. בשנת 1972 הגישה עם חייקה גרוסמן הצעת חוק להנהגת נישואין אזרחיים בישראל. לקראת הבחירות לכנסת השמינית ויתרה על הכהונה בכנסת ולא הציגה את מועמדותה להמשיך לקדנציה נוספת.
לאחר תום כהונתה נמשכה פעילותה במסגרת התנועה הקיבוצית, ובכללה כמרכזת אגף הצעירים של התנועה הקיבוצית המאוחדת (1983–1986).
משפחתה
פיינברג-סרני נולדה באיטליה לאנריקו ודבורה סרני. נישאה לישראל (איזי) פיינברג (1930–1975). לזוג שני ילדים.
יום הגנת הפרטיות
יום הגנת הפרטיות הבינלאומי (באנגלית: Data Privacy Day; ידוע באירופה כיום הגנת המידע) חל ב-28 בינואר מדי שנה. זהו מועד בינלאומי המצוין במדינות רבות בעולם ובהן, ארצות הברית, קנדה, ישראל, הודו ו-47 מדינות באירופה. מטרת היום היא העלאת המודעות וקידום ההגנה על הזכות לפרטיות ועל המידע האישי במרחב הדיגיטלי.
ארגונים ורשויות המציינים את יום הגנת הפרטיות הבינלאומי
בין הארגונים והרשויות הזרות המציינים יום זה נמנים נציבות המידע הבריטית, נציבות הגנת הפרטיות של קנדה, הרשות להגנת הפרטיות של קליפורניה, אוניברסיטת קרנגי מלון, אוניברסיטת ג'ורג'טאון, נציבות הסחר הפדרלית (FTC), רשות התקשורת הפדרלית (FCC), לשכת החקירות הפדרלית (FBI), פרקליטות מדינת ניו יורק, מועצת ביטחון המידע של הודו ועוד.
בישראל מצוין היום בדרכים שונות, ביניהן במסגרת פעילויות הסברה שמקיימת הרשות להגנת הפרטיות. במסגרת זו, מפרסמת הרשות ביום זה מידע ומדריכים לציבור למען הגברת המודעות וההיכרות עם הזכות לפרטיות והזכויות המעוגנות בהוראות הדין הישראלי, וכן המלצות שונות לשמירה על הפרטיות במרחב הדיגיטלי.
הנס פישר
הנס פישר (בגרמנית: Hans Fischer; ) היה כימאי אורגני גרמני וזוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1930.
ביוגרפיה
פישר נולד בהכסט על המיין (לימים חלק מפרנקפורט). הוריו היו אנה הרגדן וד"ר אויגן פישר, מנהל חברת Kalle & Co מוויסבאדן, ומרצה פרטי (Privatdozent) בתיכון הטכני בשטוטגרט. הוא התחנך בבית ספר עממי בשטוטגרט, והמשיך את לימודיו ב"Humanistisches Gymnasium" בוויסבאדן, שם סיים ב-1899. הוא למד כימיה ורפואה, תחילה באוניברסיטת לוזאן, ומאוחר יותר באוניברסיטת מרבורג. הוא סיים את הלימודים ב-1904, וקיבל תואר דוקטור לרפואה ב-1908. בגיל 20 חלה בשחפת, וסיבוכי המחלה ליוו אותו כל חייו. בין השאר, ב-1917 נאלצו הרופאים להסיר אחת מכליותיו.
פישר עבד בתחילה במרפאה במינכן, ומאוחר יותר ב"מכון הכימי הראשון של ברלין" אצל הרמן אמיל פישר. הוא שב למינכן ב-1911, והתמנה למרצה לרפואה פנימית כעבור שנה. ב-1913 היה למרצה לפיזיולוגיה במכון הפיזיולוגי של מינכן. ב-1916 היה לפרופסור לכימיה רפואית באוניברסיטת אינסברוק, ועבר לאוניברסיטת וינה ב-1918. מ-1921 עד מותו החזיק בתפקיד פרופסור לכימיה אורגנית במכון הטכנולוגי (Technische Hochschule) במינכן, כממשיכו של וילנד.
עבודתו המדעית של פישר התמקדה בחקר פיגמנטים בדם ומרה, כלורופיל בעלים, והכימיה של פירולים, מהם נגזרים אותם פיגמנטים. במשך השנים מעבדתו סינתזה יותר מ-130 פורפירינים. חשיבות מיוחדת הייתה לסינתזה של בילירובין והמין, אותן ביצע לראשונה. פישר חקר לעומק את מבנה הכלורופיל, ופרסם 129 מאמרים בנושא. הוא זכה לשבחים רבים על עבודתו בתחום, וקיבל עליה את פרס נובל לכימיה לשנת 1930, ואת מדליית דייווי בשנת 1937. הכלורופיל סונתז לראשונה ב-1960, 15 שנה לאחר מותו של פישר, בהתבסס במידה רבה על עבודתו.
פישר נישא ב-1935 לווילטרוד האוף, שהייתה צעירה ממנו בשלושים שנה. לזוג לא היו ילדים.
הוא התאבד ב-31 במרץ 1945, במינכן, לאחר שהמכון הטכנולוגי ועבודתו הושמדו במתקפה אווירית של בעלות הברית, בימיה האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
Uptime
Uptime הוא מדד של הזמן אשר מכונה, בדרך כלל שרת או מחשב, עובדת וזמינה לשימוש. לעיתים קרובות הוא משמש למדידת יציבות ואמינות של מערכות הפעלה, על ידי הערכת הזמן בו המחשב יכול להישאר מבלי להתרסק, וללא צורך בביצוע אתחול למטרות תחזוקה או ניהול.
systeminfo
הפקודה  זמינה במערכות Microsoft Windows בממשק הפקודה (CMD), ומאפשרת להציג מידע על המערכת, הכולל את System Up Time: C:\> systeminfo | findstr "Time:" System Up Time:           0 Days, 8 Hours, 7 Minutes, 19 Seconds החל מגרסאות מסוימות של Windows Vista ו-Windows 7 System Up Time הוחלף בפרמטר System Boot Time. System Boot Time איננו מהווה אידיקציה טובה לזמן שהמערכת למעלה, כיוון שאינו לוקח בחשבון מצב שינה או היברנציה. C:\Users\ido>systeminfo | findstr "System Boot Time" System Boot Time:         9/4/2014, 7:19:37 PM
Uptime.exe
חברת מיקרוסופט מספקת כלי בשם Uptime.exe המשמש לבדיקת ה-uptime של המכונה, וניתן להורדה באתר התמיכה. C:\> uptime \\SYSTEMNAME has been up for: 2 day(s), 4 hour(s), 24 minute(s), 47 second(s)
WMI
ניתן לקבל ממשק על ה-uptime של מכונה מקומית או מרוחק על ידי ממשק ה-Windows Management Instrumentation (WMI): C:\> wmic os get lastbootuptime LastBootUpTime 20110508161751.822066+060
חותם הזמן חוזר בפורמט. ניתן להשתמש בממשק ה-WMI בקלות גם בשפות תסריט, כגון VBScript או Powershell.
Windows Task Manager
החל מ-Windows Vista, ניתן לראות את ה-uptime של המכונה בממשק מנהל המשימות, תחת הסימניה "ביצועים".
לינוקס ויוניקס
ניתן להשתמש בפקודה  במערכת ההפעלה יוניקס ובמערכות הפעלה דמויות יוניקס, כגון לינוקס. הפקודה מחזירה את הזמן הנוכחי, את זמן פעילות המערכת, מספר המשתמשים והעומס הממוצע (load avarage) ב-1, 5 ו-15 הדקות האחרונות: $ uptime 18:17:07 up 68 days, 3:57,  6 users,  load average: 0.16, 0.07, 0.06
סטניסלב ויספיאנסקי
סטניסלב מטאוש איגנאצי ויספיאנסקיׁ (בפולנית: Stanisław Mateusz Ignacy Wyspiański; 15 בינואר 1869 – 28 בנובמבר 1907) היה מחזאי, צייר ומשורר, מאייר ומתרגם פולני. כמו כן היה מעצב פנים ומעצב רהיטים.
ויספיאנסקי היה סופר פטריוט, מונע על ידי האידאולוגיה האמנותית של תנועת "פולין הצעירה", ובהשפעתה יצר שורה של דרמות לאומיות וסימבוליות. הוא נחשב לאחת הדמויות הבולטות והרב-גוניות בתקופת השלטון הזר בפולין במחצית השנייה של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. ביצירתו הוא שילב מגמות מודרניסטיות עם נושאים השאובים מן המסורת העממית וההיסטוריה הרומנטית של ארצו. באופן בלתי רשמי הוא נחשב ל"בארד הרביעי" של השירה הפולנית, לצדם של אדם מיצקביץ', יוליוש סלובצקי, וזיגמונט קרסינסקי.
שנות ילדותו וצעירותו
ויספיאנסקי נולד בקרקוב, אז באוסטרו-הונגריה, לפרנצישק ויספיאנסקי ומריה לבית רוגובסקי. האב היה פסל והחזיק סטודיו משלו על גבעת ואבל. כשהיה בן 9, נפטרה אמו משחפת. אביו, שהיה מכור לאלכוהול, לא היה מסוגל לטפל בו, והוא אומץ על ידי דודתו יואנה סטנקביצ'ובה ובעלה קז'ימייז'. משפחת סטנקביץ' נמנתה עם בני המעמד הבורגני האינטלקטואלי. את ביתם פקד, בין היתר, הצייר הידוע יאן מטייקו. מטייקו זיהה את כשרונותיו האמנותיים של סטניסלב והעניק לו את שיעורי הציור הראשונים. ויספיאנסקי למד בגימנסיה על שם אנה הקדושה, שהיה מוסד חינוך יחיד במינו. על אף האיסור על ההוראה בפולנית במרבית מוסדות החינוך, במוסד זה דווקא כן הייתה הפולנית שפת הוראה. המורים השקיעו הרבה כדי להעניק לתלמידיהם ידע נרחב בהיסטוריה של פולין ושל ספרותה. בית הספר קנה לעצמו שם בזכות תלמידיו המפורסמים, כגון לוציאן רידל, סטניסלב אסטרייכר והנריק אופיינסקי שנודעו בחיי התרבות של קרקוב. בימי לימודיו התיכוניים נמשך ויספיאנסקי במיוחד אל האמנות והספרות. לפי עדות אמו המאמצת, יואנה סטנקביצ'ובה, הוא נהג מילדותו לצייר בתים, בעלי חיים, צמחים, סמלים הרלדיים וקישוטים אמנותיים. הוא יצר גם שחזור דרמטי במיוחד של ציורו של מטייקו "סטפאן באטורי במצור על פסקוב".
התחלת דרכו כצייר ומחזאי
בשנים 1895-1890 הפסיק ויספיאנסקי את לימודיו בקרקוב כדי לטייל ברחבי אירופה, בעיקר באיטליה, בשווייץ, בגרמניה, בפראג ובצרפת. צרפת ההיוותה תחנה חשובה בהתפתחותו האמנותית. למד שם באקדמיית קולרוסי ומפני שדמי הלימודים היו גבוהים מאוד נזקק למלגה. בצרפת הכיר ויספיאנסקי את פול גוגן וביחד ביקרו במוזיאונים. רושם עז עשו עליו ציוריו של פובי דה שאבאן. ביקר גם בהצגות תיאטרון - של מחזות קלאסיים ושל שקספיר. מחזותיו העתידיים - "דניאל", "מלאגר" ו "חזרתו של אודיסאוס" נכתבו בהשראת מסורת המחזאות הקדומה. באותה תקופה הוא כתב מספר מחזות כמו 'Królowa Polskiej Korony ("מלכת הכתר הפולני"), "ורשביאנקה" ואת הגרסאות הראשונות של "Legenda" (ה"אגדה"). מחזה שהתבסס על אגדה פולנית עתיקה על אודות וארס וסאווה.