cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המאבק הפלסטיני במכירת קרקעות ליהודים
המפעל הקונסטרוקטיבי
ב-20 באפריל 1946 פורסם דו"ח הוועדה האנגלו-אמריקאית, שקרא לבטל את המגבלות המוטלות על היהודים בכל הקשור לרכישת קרקעות. במהלך 1946–1947 עשו הלאומנים הערבים גייסו מסיתים חמושים, אשר איימו על בעלי אדמות בל ימכרו אדמות ליהודים. בנוסף, הם מנעו מאריסים להתפנות מאדמות שכבר נמכרו. בתקופה זו הצטרפו אל המאבק הפלסטיני גם ממשלות סוריה ולבנון, שדאגו שאזרחיהן בעלי האדמות בגליל לא ימכרו קרקעות ליהודים. ביולי 1947 התקיימה בירושלים אספת ענק בה הנואמת הראשית הייתה עיישה חוסייני, אשתו של נשיא הוועד הערבי העליון חאג' אמין אל-חוסייני. בנאומה דרשה מהנשים הפלסטיניות להתגרש מבעליהן, אם יעזו למכור אדמות ליהודים. יש הטוענים כי באותה שנה קרא ג'מאל אל-חוסייני לרצח של מוכרי אדמות: "ריצחו אותם, ריצחו אותם. דתנו מצווה עלינו זאת, ועליכם לעשות כמצוות הדת".
מלחמת העצמאות 1947–1948
בחודשים שקדמו לפרוץ מלחמת העצמאות, כבר נעצרה לחלוטין מכירת הקרקעות ליהודים בגליל. עד סוף 1947 רכשו מוסדות ציוניים ויהודיים פרטיים רק 7% מקרקעות ארץ ישראל המנדטורית. בתחילת 1948 עדיין היו קרקעות רבות, שנרכשו בעבר על ידי מוסדות יהודיים כגון הקק"ל ופיק"א, ועדיין ישבו בהן איכרים ערבים בתנאי חכירה. לאורך תקופת המנדט, התקשה בדרך כלל היישוב העברי לסלק את הכפריים הללו מן האדמות, וזאת למרות שהוצעו להם תשלומים נדיבים כפיצוי, והיו גם מקרים שהאריסים הללו הסכימו לקבל תשלום, אך לאחר מכם התכחשו להבטחתם לעזוב את האדמות.
לאחר הקמת מדינת ישראל
סוגיית מכירת האדמות ליהודים עד 1948, הן לרוכשים מוסדיים והן לפרטיים, הפכה לאחר התבוסה לישראל להאשמה שרבים בעולם הערבי הטיחו במופתי ובחבריו להנהגה. על פי ההאשמה, עשרות שנים של מכירת קרקע ליהודים סייעה להם לשנות את הצביון הלאומי של הארץ ולחזק את המפעל הציוני באופן שכל הוועדות, המוסדות והמדינות, בבואם להכריע בשאלת ארץ ישראל לא יכלו להתעלם ממנו ובסופו של תהליך סייעו לתבוסת הערבים במלחמה.
המופתי נזקק לטיעונים חסרי כל בסיס או בעלי בסיס חלקי כדי להדוף את האשמה ואלו העיקרים שבהם:
חוק מספר 40
בתקופת השלטון הירדני ביהודה ושומרון, נחקק בשנת 1953 חוק השכרת ומכירת נכסי דלא ניידי לזרים (המוכר גם בכינוי "חוק מספר 40"), האוסר מכירה והשכרה של מקרקעין למי שאינו ירדני, פלסטיני או ממוצא ערבי אחר. 'זרים' שאינם ממוצא ערבי אינם רשאים על פי החוק לבצע עסקאות מקרקעין מחוץ לאזורים העירוניים. גם בתנאים שבהם ניתן לרכוש קרקע - ההיתר הוא בהיקף מוגבל ודרוש "היתר עסקה" ממועצת השרים הירדנית. כמו כן, חלה הגבלה על תקופת השכירות האפשרית ל'זרים'.
החוק לא בוטל גם לאחר מלחמת ששת הימים והחלת השלטון הישראלי ביהודה ושומרון. בשנת 1971 נעשה שינוי חקיקה המאפשר לחברה רשומה ביהודה ושומרון לבצע עסקאות מקרקעין ביהודה ושומרון, בכפוף לקבלת אישור ("היתר עסקה") מראש המנהל האזרחי, ללא הבדל בין ערבים ל'זרים'. בפועל החוק מקשה על רכישה תקינה וחופשית של קרקעות ובתים על ידי יהודים ביהודה ושומרון. על החוק נמתחה ביקורת בשל היותו מפלה וגזעני, והועלו הצעות חוק בכנסת וכן עתירות לבג"ץ המבקשות לבטלו.
1980–1993: המאבק הפלסטיני העממי
בשנות ה-80 תמכו מרבית הארגונים הלאומיים הפלסטיניים, ובכלל זה אש"ף וחמאס, בהוצאתם להורג של משתפי פעולה לאחר חקירתם בעינויים, "משפט עממי", או לינץ', ולעיתים גם ללא חקירה. ההגדרה של משתף פעולה הייתה רחבה ביותר וכללה החל מהתנהגות מינית לא מוסרית (לעיתים לאחר "איסקאט": דרדור מכוון) ועד לפעילות כסוכן מודיעין של ישראל. למשתפי הפעולה מהסוג החמור ביותר נחשבו מתווכי הקרקעות ("א-סמסאר") המוכרים קרקעות ליהודים, לחברות ישראליות או לממשלת ישראל.
בשנת 1988 נורה מוסטפא אבו בכר מהכפר בידיא שנחשד בתיווך קרקעות, וגופתו הועלתה באש. ב-1990 הוציאה המפקדה הלאומית המאוחדת גזר-דין מוות פומבי כנגד מרדוס מטוסיאן, מתווך שהיה מעורב בהעברת מבנה כנסייתי לישראלים. מטוסיאן נמלט לארצות הברית וגזר הדין לא בוצע. במנשר שנלווה לגזר דין המוות, קבעה המפקדה הלאומית המאוחדת שכל פלסטיני שנטל חלק במכירת ולו טפח של אדמה ליהודים דינו מוות. ב-1993 נרצח סוחר קרקעות נוסף, אחמד עודה. הוא הוכה למוות באמצעות אלות על ידי שני פלסטינים גלויי פנים בחנות בקלקיליה.
חקיקה
הרשות הפלסטינית, אוסרת מכירת אדמות בבעלות פלסטינית ל"כל אדם או תאגיד ישראלי, החי בישראל או מטעמה". למרות זאת, בפוליטיקה ובתקשורת הישראלית איסור המכירה מיוחס רק לאוכלוסייה היהודית. יוצאת מן הכלל היא רוואבי שבה, אושר לאזרחים ישראלים לרכוש ולרשום נכסים על שמם בטאבו הפלסטיני, לאחר קבלת אישור מיוחד מרשויות הביטחון הפלסטיניות.
אכיפה וענישה
בספטמבר 2010 פסק בית המשפט הפלסטיני שהעונש לפלסטיני שמכר קרקע ליהודים הוא מוות. על פי התובע הכללי הפלסטיני "ההחלטה נועדה להגן על הפרויקט הלאומי הפלסטיני להקמת מדינה פלסטינית עצמאית". עם זאת הוצאות להורג ברשות הפלסטינית דורשות את אשרור יושב ראש הרשות, ולא אושרו מאז עלייתו לשלטון של אבו מאזן בינואר 2005. ב-21 באוקטובר 2014 חתם אבו מאזן על צו הקובע כי פלסטיני שימכור אדמתו לישראלים צפוי לעונש עבודות פרך לכל חייו במקום עבודות פרך זמניות.
בנובמבר 2018 אסר המופתי של ירושלים לשעבר, וראש ההקדשים המוסלמיים, עכרמה סברי, לקבור פלסטיני שנהרג בתאונת דרכים, והוא נקבר לבסוף בבית קברות יהודי. המופתי קבע בחודש אוקטובר אותה שנה כי מי שמוכר ליהודים בעיר העתיקה בירושלים איננו נמנה עם דת האסלאם, לא תתקבל חזרתו בתשובה, והוא לא ייקבר בבתי קברות של מוסלמים.
לצד ההליכים המשפטיים הרשמיים, על פי ידיעות בכלי התקשורת הישראליים נטען שאנשי הביטחון של הרשות הפלסטינית מוציאים להורג את המוכרים בדרכים לא רשמיות. טענות אלה מופיעות גם בדו"ח של UN Watch שהוגש לאו"ם ב-2022.
למרות האיסור, בפועל עמותות ישראליות כגון עטרת כהנים מצליחות לרכוש קרקעות מפלסטינים, בעיקר במזרח ירושלים. במקרים מסוימים, כמו ברכישת בית השלום בחברון, המכירה נעשית באמצעות צד שלישי. במקרים אחרים דבר המכירה נשמר בסוד.
הפרת זכויות אדם
בשנת 2009 פורסם ב-nrg כי הביטחון המסכל הפלסטיני והמודיעין הכללי פועלים במזרח ירושלים למניעת מכירת קרקעות ולפי הפרסום אנשיהם חטפו ועצרו את המוכרים.
דו"ח של UN Watch משנת 2022 קבע שישנה הפרה חמורה של זכויות אדם כלפי פלסטינים שמכרו קרקעות ליהודים, הכוללים רצח ועינויים. בעקבות הממצאים, לצד הפרת זכויות אדם של להט"בים וקבוצות, נוספות, ועדת האו"ם קבעה דיון בשאלה האם יש לסלק את הרשות הפלסטינית מחברות באמנת זכויות האדם של האו"ם.
בתרבות
חלק מעלילת סדרת הטלוויזיה הישראלית איסט סייד, ששודרה בכאן 11, עוסקת בסוחר קרקעות הפועל עבור עמותה העוסקת בייהוד מזרח ירושלים ובעלילות המשפחה שמכרה את ביתהּ ונרדפת על ידי הפלסטינים.
המוזיאון היהודי בפראג
המוזיאון היהודי בפראג (בצ'כית: Statní židovské museum) הוא מוזיאון לתולדות יהדות צ'כיה. הוקם בשנת 1906 ונמצא ברובע יוספוב (הרובע היהודי לשעבר) בעיר פראג.
המוזיאון כולל ארבעה מבני בתי כנסת ומבנה בית טהרה לא פעילים, הנמצאים בשני רחובות ברובע, ומשמשים לתצוגת אוספי המוזיאון: חפצי יודאיקה, צילומים, ספרים, מסמכים ועוד. מתחם המוזיאון כולל גם את בית הקברות היהודי העתיק בפראג, שבו קבור בין השאר המהר"ל.
ההיסטוריה של המוזיאון
יהודים התיישבו בפראג כבר במאה ה-10. הרובע היהודי (יוספוב) שגשג לקראת סוף המאה ה-16.
המוזיאון היהודי נוסד בשנת 1906 על ידי ההיסטוריונים ד"ר הוגו ליבן וד"ר אוגוסט שטיין, לימים ראש הקהילה היהודית בפראג. יעדם היה לשמור על חפצים מבתי הכנסת בפראג, שנהרסו במהלך לחידוש העירוני של הרובע היהודי הישן בתחילת המאה ה-20 (מרבית הרובע נהרס בין 1893 ל-1913). לאחר ההרס נשארו שישה בתי כנסת, בית הקברות הישן ו"אולם העיר העתיקה".
בתקופת הכיבוש הנאצי החליטו השלטונות הגרמנים לשמר אתר עתידי ל"מוזיאון המרכזי של הגזע היהודי הנכחד". בשנת 1942 המשטר הנאצי הקים את המוזיאון היהודי המרכזי, במטרה להנציח את המורשת של העם שהושמד לאחר ביצוע הפתרון הסופי. חפצים בולטים של אמנות יהודית נאספו ונבזזו באותה תקופה למוזיאון מכל הקהילות ובתי הכנסת היהודיים של בוהמיה ומוראביה. האחריות לאיסוף הייתה בידי ד"ר יוסף פולאק, ד"ר טוביה יעקובוביץ וד"ר סלומון הוגו ליבן, עד שליחתם לאושוויץ באוקטובר 1944.
בשנת 1950 הועבר המוזיאון לניהול ממשלת צ'כוסלובקיה, אך הוא הוגבל והוצנע מאוד תחת השלטון הקומוניסטי, ולא התאפשרה פעילות מחקרית או חינוכית בו.
ב-1989, לאחר קריסת הקומוניזם והקמת ממשלה חדשה, הוסרו ההגבלות, וב-1994 הוחזרו מבני המוזיאון לידי הקהילה היהודית הקטנה של פראג, אשר התקשתה להחזיק בו. בראשית המאה ה-21 הוא מנוהל על ידי הממשלה הצ'כית. ב-1996 הוקם במסגרת המוזיאון גם מרכז לחינוך ותרבות, המספק מידע על יהדות ועל ההיסטוריה היהודית של צ'כיה. מבנים באוסף של המוזיאון ניזוקו מאוד במהלך שיטפונות בשנת 2002.
המבנים
המוזיאון היהודי כולל מספר מבני בתי כנסת ובית טהרה ברחובות סמוכים ברובע יוזפוב, שבכל אחד מהם תערוכה על ההיסטוריה והתרבות של יהדות צ'כיה וכן בית קברות עתיק. ניתן לרכוש כרטיס כניסה לכל המבנים יחד וגם לכל אחד מהם בנפרד.
בית הכנסת מייזל
בית הכנסת נבנה בשנים 1590–1592, מומן על ידי ראש הגטו היהודי מרדכי מייזל. כמו ב"אלטנוי שול", בבית כנסת זו התיר הקיסר להניף דגל. בית הכנסת נשרף בשנת 1689 ונבנה מחדש לאחר מכן בסגנון הבארוק. הוא שופץ כמעט מחדש בשנים 1893- 1905 בסגנון נאו-גותי.
בבית הכנסת מוצגת תערוכה על תולדות היהודים בצ'כיה ומוראביה מהמאה העשירית, בתקופת ימי הביניים והרנסאנס ועד האמנציפציה בסוף המאה ה-18.
בית הכנסת הספרדי
בית הכנסת הישן ביותר של פראג. למרות שמו, הוא מעולם לא היה בשימוש על ידי קהל ספרדי, אלא היה לבית הכנסת המודרני הרפורמי הראשון, שנפתח בשנת 1868 לאחר ששופץ בסגנון מאורי. המבנה מעוטר בסגנון אסלאמי בעיטורי זהב ובאריחים צבעוניים, המנסים לחקות את סגנון האדריכלות המורית.
בית הכנסת הספרדי ממשיך את התערוכה מבית הכנסת מייזל על תולדות היהודים בצ'כיה ומוראביה, מתקופת ההשכלה והאמנציפציה ועד השנים האחרונות, כולל תרשימים, ספרים ותמונות. הקומה השנייה כוללת חדר עם חפצי יודאיקה מוזהבים (חנוכיות, פמוטים, כלים לאתרוג ועוד).
בית הכנסת פינקס
בית כנסת זה נבנה בשנת 1535 על ידי ר' אהרון משולם הורוביץ, אחד משבעת האחים למשפחת הורוביץ. בית הכנסת הושלם על ידי אחיו, ר' פנחס ונקרא על שמו. לאחר מלחמת העולם השנייה הוא הפך לאתר הנצחה לכ-80,000 יהודי צ'כיה (מבוהמיה ומוראביה) שנספו בשואה. על כל קירותיו נרשמו שמות היהודים שנספו ולידם הקהילות אליהם השתייכו. בקומה השנייה, נמצאת כיום תערוכה של ציורי ילדים מגטו טרזינשטט, בהם של הנער פטר גינץ.
בעבודות שיפוץ שנערכו במקום בסוף שנות השישים, נתגלו בקרקעית הבניין מקווה ובאר מים.
בית הקברות היהודי העתיק
בית קברות היה פעיל מהמחצית הראשונה של המאה ה-15 (המצבה הוותיקה ביותר שנשמרה, של רבי אביגדור קרא, היא מ-1439) ועד שנת 1787. ישנם חוקרים הטוענים כי בית הקברות נוסד 1,000 שנים לפני התיארוך המקובל. ראשיתו בבית קברות בשם "גן יהודי", אשר אותר בחפירות ארכאולוגיות.
מספר המצבות והאישים הקבורים בו אינו ידוע בוודאות, כי ישנן 12 שכבות של קברים. כאשר התמלא מקום הקבורה, ומכיוון שרכישת קרקעות נוספות הייתה בלתי אפשרית, הונחו על הקברים הקיימים שכבות נוספות של עפר ומצבות ישנות הוצאו והונחו על השכבה החדשה. פעולות אלו גרמו כנראה לצפיפות הרבה בין המצבות. ההערכה היא כי ישנן כ-12,000 מצבות מעל פני הקרקע, וייתכן שבסביבות 100,000 בני אדם נטמנו בבית עלמין זה. האישים החשובים ביותר הקבורים במקום הם: הרב יהודה בן בצלאל, הידוע בשם המהר"ל מפראג, ראש הגטו מרדכי מייזל, ההיסטוריון דוד גנץ והרב והפוסק דוד אופנהיים.
בבית הקברות הוקמו שני מסלולי הליכה במימון הרשויות, אחד לחורף ואחד לקיץ.
בית הטהרה
ביציאה מבית הקברות מצוי בניין בן שתי קומות ששימש את החברה קדישא כבית טהרה וחדר מתים של בית הקברות. מוצגת בו תערוכה מצומצמת הכוללת מידע על מנהגים ומסורת יהודית בעת פטירה והלכות טהרת המת.
בית הכנסת "הקלויז"
הקלויז בפראג (מכונה בעיוות: בית הכנסת קלאוזן) נבנה בין השנים 1689- 1694 סמוך לבית הקברות, ושימש כבית הכנסת של חברה קדישא. כיום מוצגים בו חפצים הקשורים במנהגים ובטקסים היהודיים (ברית מילה, בר מצווה, חופה וקידושין ועוד).
אלטנוישול
בית הכנסת העתיק ביותר באירופה שעדיין פעיל, ואחד משלושת בתי הכנסת הפעילים של פראג. על פי האגדה, בעליית הגג שלו נמצא בגניזה הגולם מפראג. הוא נמצא גם כן ברובע היהודי בסמוך לבית הקברות, אך אינו מהווה חלק מהמוזיאון. מול בית הכנסת ישנו מבנה ובו תערוכה נוספת על המסורת היהודית שאינה קשורה למוזיאון.
אוספי המוזיאון
ברשות המוזיאון היהודי בפראג אלפי פריטים שנאספו עם השנים, והם מאופסנים במבנה מיוחד בעיר. ליבת אוספי המוזיאון התגבשה בזמן הקמתו בשנת 1906, והיא מכילה פריטים שנרכשו מבתי כנסת שנהרסו במהלך שיקום הרובע היהודי, כמו גם תרומות שונות של ארגונים ושל יחידים.
חלק גדול מהאוסף כולל את הפריטים שנאספו ונלקחו לטובת "המוזיאון היהודי המרכזי" בתקופת השלטון הנאצי והשואה בשנים 1942–1945. באותה תקופה הפך המוזיאון ליעד מרכזי עבור משלוחי חפצים מבתי הכנסת ומיהודי המדינה תחת הכיבוש הנאצי. הם קוטלגו ונשמרו כביכול למשמרת, על מנת שיוכלו להחזירם לבעליהם לאחר שובם ממחנות הריכוז. הרוב המכריע של הרכוש הוחרם בידי הנאצים ממשקי בית ומהארגונים היהודיים.
נכון לשנת 2023, מרבית האוספים נמצאים עדיין במחקר, קיטלוג ותיעוד ואינם נגישים לציבור הרחב אלא בתיאום מיוחד מראש. חלק מהתיעוד נועד להיות נגיש בעתיד בצורה דיגיטלית.
באוסף המתכות נמצאים מאות קישוטי תורה: כתרים, מגנים ועיטורים רובם מתחילת המאה ה-19, ומאות כלי יודאיקה מכסף ומתכת, כולל חנוכיות, פמוטים, צלחות לפסח, קופסאות אתרוג ועוד.
אוסף הטקסטיל של המוזיאון מכיל אלפי פריטים בעיקר מהמאות ה-16 וה-17 שנאספו מבתי כנסת ומאנשים פרטיים, כולל וילונות מעוטרים, מעילי תורה, טליתות, חופות, כיסויי תפילין, כיסויי ראש, בגדים, אריגים ורקמות שונות שהיו שייכות ליהודי צ'כיה.
אוסף האומנות מכיל אלפי יצירות מהמאה ה-18 ועד היום, כולל יצירות אמנות שהוחרמו מאוספים פרטיים, שהפכו עדות חשובה לפעילות האספנים היהודים של בוהמיה ומוראביה. האוסף כולל דיוקנאות של דמויות בולטות מן ההיסטוריה היהודית, ציורים ופריטים גרפיים המתארים חיים דתיים וחברתיים, ותיעוד מאויר של אתרים יהודיים (בתי כנסת, בתי קברות, וגטאות).
אוסף כתבי היד והספרים מכיל אלפי כתבים מודפסים מהמאה ה-13 ועד למאה ה-20 בעיקר בעברית, וגם ביידיש ובגרמנית שנאספו מצ'כיה, גרמניה, איטליה והולנד. הליבה של האוסף כולל כתבי יד וספרים מודפסים נדירים שהיו בבעלות הספרייה של הקהילה היהודית בפראג, בעיקר עיזבונות של מלומדים יהודים שפעלו בעיר, כולל של הרב הנודע שלמה יהודה רפפורט.
אוסף הצילום כולל אלפי נגטיבים שתיעדו את פעילות הרובע היהודי במאות ה-19 וה-20 לפני שנבנה מחדש, ותמונות של יהודי צ'כיה ושל אישים יהודים מאותה תקופה. האוסף כולל גם נגטיבים רבים מתקופת הכיבוש הנאצי, כולל תשלילי סרטים ותמונות ממחנה טרזין, העבודה במחנות הריכוז, וכן תמונות משפחתיות של יהודים צ'כים שהומתו בשואה.
ארכיון המוזיאון מכיל מאות אלפי מסמכים ותמונות על קהילת יהודי צ'כיה.
הארכיון לתולדות השואה נועד לסווג ולקטלג את הסיפור האישי של ניצולי השואה ואת שואת יהודי צ'כיה מבוהמיה ומוראביה. ארכיון השואה כולל תיעוד סיפורים אישיים של ניצולי השואה ואת ארכיון מחנה טרזין, המכיל יצירות ספרותיות ומוזיקליות, הצגות תיאטרון, יומנים, אלבומים ועיזבונות הקשורים ביהודים שהיו עצורים במחנה.
דונה ויליאמס
דונה ויליאמס (באנגלית: Donna Williams; אוקטובר 1963 – 22 באפריל 2017) הייתה סופרת ואמנית אוטיסטית בתפקוד גבוה ילידת אוסטרליה, שהשתייכה לתרבות האוטיסטית.
יצירתה
ספרה הראשון הוא "אף אחד בשום מקום" (1992). ספרה השני הוא "מישהו איפשהו" (1994), המספר על הוצאת ספרה הראשון ואיך הדבר שינה את חייה. ספריה האוטוביוגרפיים הבאים הם "כמו צבע לעיוור" (1996), ו־"גן עדן של יום יום" (2004).
כן כתבה הקדמות לספרים נוספים בנושא אוטיזם, ועסקה בהקמת פורטל אינטרנט למציאת תעסוקה עצמאית לאוטיסטים, בשם www.auties.org.
חייה האישיים
ב־9 בדצמבר 2000 נישאה באנגליה לכריס סמואל (יליד ויילס, 1969). בסוף 2002 הם עברו לגור במולדתה, אוסטרליה. סמואל עובד כאחראי מערכות ורשתות ב חברה הוויקטוריאנית למחשוב מתקדם. בנוסף הוא עוסק במערכות לינוקס ורשתות אלחוטיות, וסייע לרעייתו בתחזוק האתר auties. דונה ויליאמס נפטרה מסרטן ב-2017.
תומאס ג'ונס (מושל אלבמה)
תומאס גוד ג'ונס (באנגלית: Thomas Goode Jones; ) היה עורך דין, פוליטיקאי ושופט אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של אלבמה בשנים 1884–1888, כמושל אלבמה ה-28 בשנים 1890–1894, וכשופט בבית המשפט הפדרלי המחוזי של מחוזות מרכז אלבמה וצפון אלבמה משנת 1901 ועד מותו.
ראשית חייו ורקע משפחתי
תומאס ג'ונס נולד במייקון, ג'ורג'יה כבנם של מרתה גוד ושל סמואל ג'ונס, מהנדס רכבות שעבר לג'ורג'יה ב-1839 להיות עוזר המהנדס של חברת הרכבות מונרו, שעד מהרה הוכרזה כפושטת רגל. על אף קשיים פיננסיים בתקופה בה נולד בנו תומאס, נעשה סמואל ג'ונס מהנדס בכמה חברות רכבת באלבמה ובפלורידה, והיה לאחד מראשוני התעשיינים באלבמה, ולזמן מה חבר בית הנבחרים של אלבמה מטעם מחוז לי.
אמו של תומאס ג'ונס נפטרה ב-1861 ובמהלך מלחמת האזרחים האמריקאית נישא אביו בשנית לאורורה סרנה אלמור, שהייתה צאצאית של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קרוליינה הדרומית, ג'וזף ברוורד, ולזוג נולדו שבעה בנים (אחיו-למחצה של תומאס ג'ונס).
זמן קצר לפני פרוץ המלחמה, השלים סמואל ג'ונס את סלילת מסילת הברזל אלבמה-פלורידה, שהייתה ציר האספקה לבסיס צי הקונפדרציה בפנסקולה, פלורידה. הוא גם סייע להקים את מחצבות צ'ווקלה, את מכרות הגופרית בטלדיגה, ואת חברת העץ של מוסקוגי, והשלים את סלילת מסילת הברזל שקישרה את מונטגומרי עם סלמה, אלבמה, זמן קצר לפני תום המלחמה, ולאחר מכן את מסילת הברזל סוואנה-ממפיס.
משפחתה של אמו של תומאס ג'ונס, משפחת גוד, נמנתה על המשפחות הראשונות של וירג'יניה. ג'ון גוד הגיע לוירג'יניה דרך ברבדוס עוד לפני 1661 והקים מטע טבק במחוז הנריקו. אחד מצאצאיו, סמואל גוד, ממחוז צ'סטרפילד, שירת כלוטננט במלחמת העצמאות של ארצות הברית והיה חבר בית הנבחרים של וירג'יניה ובית הנבחרים של ארצות הברית. בנו, תומאס גוד, אביה של מרתה, סייע להקים את הספא של הומסטד במחוז ויית', וירג'יניה.
לתומאס ג'ונס הייתה אחות, מרי, שנולדה באטלנטה ב-1847, ועוד חמישה אחים ואחיות נוספים שהגיעו לבגרות עד לפרוץ מלחמת האזרחים, בנוסף לשבעת אחיו-למחצה שנולדו כאמור מנישואיו השניים של אביו. הוא לא התחנך בבית ונשלח ללמוד בבית ספר תיכון בשארלוטסוויל, וירג'יניה. בקיץ 1860 הוא החל ללמוד במכון הצבאי של וירג'יניה, וחבריו ללימודים בחרו בו כסמל.
במהלך מלחמת האזרחים, במחנה החורף בפיטרסבורג, וריג'יניה, החל ג'ונס ללמוד את הספר של ויליאם בלקסטון. לאחר המלחמה הוא כשל כבעל מטעים. הוא עבד כפקיד של חברת הרכבות אלבמה ופלורידה, והודות לאביו, הוא למד משפטים בקריאה עצמית בהדרכתו של ג'ון א. אלמור, ובמקביל בכיתות ערב עם נשיא בית המשפט העליון של אלבמה, אברם ג'וזף ווקר.
מלחמת האזרחים
עוד לפני תום הסמסטר הראשון ללימודיו של ג'ונס, הכריזה קרוליינה הדרומית על פרישתה מהאיחוד. ב-1 במאי 1861 לאחר ההצבעה על פרישתה של וירג'יניה, כ-200 שוחרים, כולל ג'ונס, הצטרפו לפרופסור ומייג'ור גנרל תומאס ג'ונתן ג'קסון והתגייסו לצבא הקונפדרציה. לימים נזכר ג'ונס שתפקידו הצבאי הראשון הייתה קבורת המתים לאחר קרב מקדואל. השוחרים צעדו עם אנשיו של ג'קסון עד 16 במאי, כאשר הם נקראו לשוב לבית ספרם, ומאוחר יותר הוענקו להם תוארי כבוד. בינתיים, שב ג'ונס למונטגומרי, והתגייס כטוראי לסיירים של פלוגה K של הרגימנט ה-53 של אלבמה, אך עד מהרה הוא קודם לדרגת סמל. היחידה לחמה ב בטנסי, וג'ונס קיבל מינוי של לוטננט לאחר שהוביל את היחידה על אף פציעתו בקרב. הן הקפטן והן הלוטננט של הפלוגה נפצעו ונטשו את שדה המערכה.
ג'ונס מונה כעוזרו האישי של גנרל ג'ון בראון גורדון והתלווה ל במהלך, כולל כשליח כאשר גורדון ביקש רשות לתקוף את רכס בית הקברות אך סורב במהלך קרב גטיסברג. ג'ונס גם לחם במצור על פיטרסבורג, ב, וב. הוא גם לחם עם גורדון במהלך המערכה של שהגיעה עד לפאתי וושינגטון די. סי., ובתבוסה במהלך קרב וינצ'סטר השלישי ובקרב סדר קריק בסוף 1864. במהלך קרב סדר קריק, זכה אומץ ליבו של ג'ונס לכבוד מצד שני הצדדים כאשר הוא הציל נערה שנקלעה לקו האש בין הצדדים הלוחמים. הוא גם זכה לתשבחות על כך שהציל חייל מאוהיו. ג'ונס לחם בשורות צבא הקונפדרציה בשנים 1862–1865 והגיע לדרגת מייג'ור. ב-9 באפריל 1865, הוא נשא בעצמו את דגל הכניעה על חרבו כאשר העביר תחת אש את כתב הכניעה של הגנרל רוברט אדוארד לי, ונכח בטקס הכניעה הסופי בבית המשפט של אפומטוקס.
פעילות משפטית וציבורית
בינתיים, היה ג'ונס לעורך העיתון Montgomery Daily Picayune, ובמקביל למד ב-1868 משפטים בקריאה עצמית. באותה שנה הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של אלבמה, והחל לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי במונטגומרי. עד נובמבר אותה שנה הוא עבד כעורך דין וכעורך עם אחיו של השופט ווקר, האל ווקר. העיתון אותו הוא ערך היה מזוהה עם המפלגה הדמוקרטית, זלזל ב"שלטון הכושים", והציע את הנהגתה של הפרדה גזעית, אף על פי שלא כמו עיתונים רדיקלים אחרים, הוא גם דחף לקידום חינוכם של ילדי השחורים. ג'ונס גם החל להיות פעיל במפלגה הדמוקרטית המקומית, ובתחילה התנגד לקבוצות שלכאורה ניסו למנוע את ספירת הקולות עבור הדמוקרט רוברט לינדזי למשרת מושל אלבמה. על כל פנים, אחרים אפיינו את המאמצים הללו כהטלת אימה על המצביעים השחורים. ב-1874 שמו הדמוקרטים קץ לשלטון המפלגה הרפובליקנית באלבמה, לאחר מערכת בחירות שבה הוביל ג'ונס כמאה חברי מפלגה חמושים שסיירו במונטגומרי ביום הבחירות כדי להפחיד מצביעים רפובליקנים. מינוי של ג'ונס כרשם ההחלטות של בית המשפט העליון של אלבמה על ידי נשיא בית המשפט אלישע פק, העניק לו גם תעסוקה משפטית במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19.
ב-1874 כבר היה ג'ונס שותף במשרד עורכי הדין של הנשיא לשעבר של בית המשפט העליון של אלבמה, סמואל פ. רייס, זאת על אף חברותו של זה האחרון למפלגה הרפובליקנית במהלך תקופת השיקום. על כל פנים, הוא התפטר במהלך סכסוך על תחנת רכבת בין העיר מונטגומרי לבין לקוחה של רייס, חברת הרכבות של דרום וצפון אלבמה. חברת הרכבות לואיוויל ונאשוויל הפכה מאוחר יותר לאחת מהלקוחות הראשיים של ג'ונס, בנוסף לחברת עבודות המים של עיר הבירה, חברת הטלגרף וסטרן יוניון, חברת סאות'רן אקספרס, וחברת סטנדרד אויל. ב-1898 כבר היה ג'ונס שותפו של אחיו-למחצה, צ'ארלס פולרד ג'ונס.
ב-1887 כתב ג'ונס את אחד הנוסחים הראשונים של ספרי האתיקה המשפטית, שאומץ על ידי לשכת עורכי הדין של אלבמה, וב-1907 שולב בקוד האתי המקצועי של לשכת עורכי הדין האמריקאית.
לאחר המלחמה סייע ג'ונס לארגן את המשמר הלאומי של אלבמה. אף על פי כן, מאמציו לארגן את המשמר האישי של המושל הסתיימו בפירוקו על ידי הרשויות הפדרליות ב-1868.
ראשית הקריירה הפוליטית
בסופו של דבר ביקש ג'ונס להיבחר למשרה ציבורית מטעם הדמוקרטים. בתחילה הוא שימש כחבר מועצת העיר מונטגומרי בשנים 1874–1884. לאחר מכן הוא ניצח בבחירות לבית הנבחרים של אלבמה, בו הוא כיהן בשנים 1884–1884 ולאחר מכן דחה אפשרות של התמודדות על תקופת כהונה נוספת. בשנתיים האחרונות לכהונתו בבית הנבחרים הוא נבחר כיושב ראש הבית וקידם את מימון המיליציה על ידי המדינה ואת יצירת מכלול הקפיטול המדינתי. להפתעת רבים, ג'ונס הצביע בהצבעה שוברת שוויון כך שעל הנהלות חברות הרכבות, שבעבר היו לקוחותיו, הוטלה האחריות על תאונות עבודה. הוא גם התנגד למאמציו של המושל אדוארד אוניל לשלוט במועצת הרכבות של אלבמה.
מושל אלבמה
במקום להתמודד על תקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים, שב ג'ונס לעיסוקו בעריכת דין כדי לגייס כספים למסע הבחירות שלו למשרת המושל, שנחל הצלחה. הוא הביס את החוואי רובן קולב ומועמדים אחרים בוועידת הדמוקרטים לאחר כמה סבבי הצבעה וניצח בקלות את מועמד הרפובליקנים בנג'מין מ. לונג בבחירות הכלליות. ג'ונס כיהן כמושל אלבמה בשנים 1890–1894.
בשנתיים הראשונות לכהונתו כמושל, הציע ג'ונס קבלת תיקון לחוקה שיאפשר מושבים ארוכים של בית המחוקקים ושיתיר לרשויות המקומיות להטיל מיסים למימון החינוך והעבודות הציבוריות. הוא גם התנגד למזימות לשלול מהאפרו-אמריקאים את זכות ההצבעה באמצעות הטלת דרישות של השכלה או בעלות על רכוש, וגינה את ההצעות להגביל את ההכנסות ממיסים ממשלמי המיסים הלבנים עבור בית ספר לילדי הלבנים והגדיר אותן כנוגדות את החוקה. כמי שהיה בעד שוויון גזעי, הוא התנגד לקיומה של מערכת העסקת האסירים של אלבמה, על אף התעמולה שהיא סייעה למיסוד העליונות הלבנה ולחיסכון בהוצאות הממשלה. באופן אירוני, ג'ונס נכנס לתפקידו במהלך שביתה של כורי הפחם שהתנגדו לתחרות בלתי הוגנת מצד האסירים המועסקים, שבתחילה הוא פתר אותה יחד עם אגוד עובדי המכרות באמצעות מינוי נציב בריאות ובטיחות. את כהונתו הוא סיים כאשר הוא טיפל בשביתה של הכורים בברמינגהאם נגד חברת הפחם והפלדה והרכבת של טנסי, שבמהלכה הוא הפעיל את כוחות הצבא של המדינה לאחר שהעסקתם של מפירי שביתה שחורים עוררה אלימות. שביתה זו הורחבה על ידי יוג'ין דבס כך שהשובתים הצטרפו לשביתת פולמן.
על אף התפארותו של ג'ונס בקיצוץ במיסים, אלבמה עמדה על סף פשיטת רגל, ובמהלך המחצית השנייה של כהונתו, סירב בית המחוקקים להגדיל את מיסי התאגידים כפי שהציע ג'ונס.
הפוליטיקה הוכיחה את עצמה כרבת תהפוכות, וניסיונותיו של ג'ונס להחליף את יריבו הפוליטי לשעבר, רובן קולב, כנציב החקלאות בתקופת כהונתו השנייה כמעט והפכו לניצחון הרה אסון. בית המשפט העליון של אלבמה אישר את המינוי החדש של ג'ונס לתפקיד נציב החקלאות כאשר קולב סירב לפנות את מושבו עם תום תקופת כהונתו, ובבחירות לתקופת כהונתו השנייה של ג'ונס למשרת המושל הוא התמודד מולו כמועמד עצמאי ונוצח על ידו בהפרש קל, בדיוק כמו בבחירות המקדימות של הדמוקרטים, שאת הניצחון בהן של ג'ונס ייחס קולב לייצוג היתר של השחורים במדינה.
ג'ונס המשיך להתמודד עם טענתו של קולב שבבחירות של 1892 הוא נוצח במרמה עד יום מותו. יושב ראש בית הנבחרים של אלבמה, פרנק ל. פטוס, ונשיא הסנאט המדינתי ג'ון סי קומפטון היו גם הם מאוכלוסיית השחורים והתעלמו מבקשותיו של קולב לחקירה. באופן אירוני, על רקע התבטאויותיו של קולב בזכות העליונות הלבנה, ניסיונותיו לקשר את ברית החקלאים עם מועמד המפלגה הפופוליסטית לנשיאות, גנרל צבא ארצות הברית לשעבר ג'יימס וייבר, פגעו בסיכויו של זה האחרון להיבחר, שכן רבים מתושבי אלבמה לא תמכו בווייבר ולא במועמד הרפובליקנים בנג'מין הריסון.
ב-8 באוגוסט 1894, שבועיים לאחר שג'ונס הכריז שכוחות הצבא של אלבמה יישארו בברמינגהאם עד לאחר סיום שביתת הכורים, איבד קולב שוב את סיכוייו להיות מושל אלבה, והפעם הוא הפסיד לדמוקרט ויליאם קלווין אוטס, שלא כמו ג'ונס, תמך במערת העסקת האסירים. ההוצאות שהוציאה המדינה במהלך תקופת כהונתו כמושל ירדפו את ג'ונס עד יומו האחרון.
ב-1897 השתקם כוחו הפוליטי של ג'ונס כאשר הוא נשאר במונטגומרי, זאת על אף מגפת הקדחת הצהובה שהכתה את אזור החף הדרומי, מדיניות הדברת המגפה שלו, הקורבנות הרבים ומדיניות הסגר שהוטל בסיוע כוחות חמושים. 11 המתים במגפה במונטגומרי היו חלק מלפחות 71 מתים בכל המדינה.
שופט פדרלי
ב-7 באוקטובר 1901 מינה הנשיא תאודור רוזוולט את ג'ונס במינוי פגרה למושב שיפוט משותף של בתי המשפט הפדרליים של המחוז הצפוני והמחוז המרכזי של אלבמה, שהתפנה עקב פטירתו של השופט ג'ון ברוס. ב-5 בדצמבר הגיש הנשיא רוזוולט את המינוי של ג'ונס לאישור רשמי של הסנאט של ארצות הברית, שאישר את המינוי ב-17 בדצמבר, ובאותו יום קיבל ג'ונס את המינוי באופן רשמי. הוא כיהן על כס השיפוט עד למותו.
ג'ונס נחשב לשופט מתון. הוא התנגד לארגוני העובדים, אך תמך בתיקון ה-14 והיה ידידו של מנהיג השחורים בוקר טי. וושינגטון, שלו חב ג'ונס את מינויו לשופט פדרלי. רוזוולט, שגם הוא היה ידידו של וושינגטון, ביקש ממנו שם של מועמד דמוקרטי דרומי שהוא סבר שיתאים להיות שופט פדרלי, וושינגטון הציע את שמו של ג'ונס כמועמד.
במהלך תקופת כהונתו על כס השיפוט, שמע ג'ונס עתירות בתיקי זכויות אזרח, נקט בעמדה נגד מעשי לינץ' וסירב לאפשר למערכת העסקת האסירים להפוך לעבדות דה-פקטו. עמדותיו אלו הפכו לבלתי פופולריות בקרב הקהילה הלבנה כאשר הוא קבע שהחוק הפדרלי מתיר את ההגנה על האוכלוסייה השחורה.
מותו
מצב בריאותו של ג'ונס התדרדר במהלך שבע השנים בהן הוא שפט בתיק שבו חברות הרכבת קראו תיגר על מערכת תעריפים חדשה שנקבעה על ידי בית המחוקקים של אלבמה. המקרה טופל פעמיים על ידי בית המשפט הפדרלי החמישי לערעורים של ארצות הברית, שבאותה תקופה אלבמה הייתה בתחום שיפוטו, ובית המשפט העליון של ארצות הברית דחה את הבקשה לדון בו. בחורף 1912–1913 לקה ג'ונס בדלקת ריאות ויצא להחלים בפלורידה.
אף על פי שבנובמבר 1913 שב ג'ונס לאלבמה למלא את תפקידו, עד מהרה הוא יצא שוב לתקופת היעדרות מסיבות בריאות. הוא היה מרותק למיטתו במשך שבועות עד שב-26 באפריל 1914 איבד את הכרתו. יומיים לאחר מכן, ב-28 באפריל 1914, נפטר תומאס ג'ונס במונטגומרי. בהלווייתו, שהתקיימה בבית הקברות אוקווד המקומי, נכחו מאות, כולל אפרו-אמריקאים רבים.
קייפ קוד
קייפ קוד (באנגלית: Cape Cod) הוא חצי אי במדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית והוא חלק ממחוז ברנסטייבל (כמו גם האיים הרבים לאורך חופו). העיירות הקטנות הטיפוסיות לאזור והחופים הארוכים הקנו לקייפ קוד את פרסומו והפכו אותו לאתר תיירותי מועדף במהלך חודשי הקיץ.
קייפ קוד הוא אחד מאיי המגן הגדולים בעולם והוא יוצר מפרץ הנקרא מפרץ קייפ קוד, המגן על החופים הפנימיים שלו ועל היישובים שבהם מסערות האוקיינוס האטלנטי. למעשה, קייפ קוד מופרד מהיבשת על ידי תעלת קייפ קוד, אך הוא עדיין לא נחשב לאי על ידי גאוגרפים, כיוון שלא נהוג לשנות הגדרות של צורות יבשה בגלל תעלות מעשה ידי אדם.
את התעלה חוצים שלושה גשרים. גשר סגמור וגשר בורן, המקבילים אחד לשני ומיועדים לתנועת כלי רכב, ועוד גשר המיועד לתנועת רכבות.
היסטוריה
קייפ קוד היה אחד מנקודות ההתיישבות הראשונות בצפון אמריקה שיושבו על ידי אירופאים, אך רוב העיירות בו התפתחו באיטיות. פרובינסטאון הייתה רק קבוצה של בקתות עד המאה ה-18, והעיירה האחרונה שיושבה הייתה בורן, ב-1884. בשל ההתיישבות המוקדמת והחקלאות האינטנסיבית והלא מושכלת, עד אמצע המאה ה-19 הצמחייה הייתה דלילה ופזורה. בנוסף לכך חלק גדול מהגידולים לא התאימו לאזור. לדוגמה, שדות חיטה בחלק המזרחי שלא התאימו לסוג האדמה הדקה של קייפ קוד. כיוון ששיטת ההסקה המרכזית הייתה באמצעות עץ, רוב שטחי היערות נכרתו בשלב מוקדם. בנוסף, החקלאים ביצעו שריפות רבות כדי להעשיר את הקרקע ולהכשירה לחקלאות. כתוצאה מכך החל תהליך מידבור נרחב כך שעד תחילת המאה ה-19 רוב עצי ההסקה של קייפ קוד הגיעו בספינות ממיין.
המהפכה התעשייתית, שהגיעה לרוב אזורי ניו אינגלנד בסביבות 1840 דילגה ברובה על קייפ קוד כך שהתפתח כמרכז דיג וציד לווייתנים גדול. בתקופה זו גם החלה ההתפשטות מערבה ובשל כך החקלאות תפסה פחות מקום בקייפ קוד, כך שעד 1950 חזר מצב היערות כמעט למצבו במאה ה-18.
לקראת סוף המאה ה-19, בד בבד עם פיתוח מסילת הרכבת בקייפ קוד, דבר שהנגיש עיירות צפוניות כמו בורן לעירוניים מבוסטון וניו יורק, קייפ קוד החל להתפתח כאתר תיירותי, בעיקר בחודשי הקיץ.
שידור הרדיו הטרנס-אטלנטי הראשון שביצע גוליילמו מרקוני בוצע מחוף בקייפ קוד. מאוחר יותר הוא בנה שם תחנת רדיו.
תיירות
בכל שנה חווה קייפ קוד עונה תיירותית מיוני ועד לתחילת ספטמבר בה שולט הקיץ הניו אינגלנדי הנוח. עסקים רבים פתוחים רק במהלך ה"עונה" וסגורים בשאר 8–9 החודשים של השנה, אף על פי שגם לאחר מכן עדיין ישנם תיירים, בעיקר אלה ללא ילדים בגיל בית ספר והגמלאים, מה שמאריך את ה"עונה" בעוד כחודשיים. בנוסף לכך בשנים האחרונות תיירים, ובעיקר כאלה שבבעלותם בית שני בקייפ קוד, מבקרים יותר ויותר גם בסתיו, מה שמחליש את ההבדל בין העונה החמה לשאר השנה.
בפרובינסטאון, בקצה של קייפ קוד, פועלות ספינות רבות לצפייה בלווייתנים, דבר שהפך גם הוא לאטרקצייה תיירותית מרכזית. פרובינסטאון נודעה גם בהיותה מרכז אומנות, דבר המושך אומנים וסופרים רבים לאזור. מלונות ואתרים תיירותיים רבים בעיר ידועים בגישתם החיובית כלפי זוגות תיירים הומואים ולסביות, מה שהופך את המקום למוקד משיכה לזוגות חד מיניים.
כבישים
קייפ קוד מחובר ליבשת על ידי שני גשרים מעל תעלת קייפ קוד. כביש 6 ממשיך עד פרובינסטאון, העיר בסוף קייפ קוד.
איים
כמו קייפ קוד עצמו, גם האיים מסביבו התפתחו מיישובי דיג וסחר לאתרים תיירותיים. שני האיים הגדולים הם ננטקט ומרתה'ס ויניארד שבהם תושבים רבים (אף על פי שחלק גדול מהבתים באיים אלה הם בתי נופש שמאוכלסים רק בחודשי הקיץ).
רבים מהאיים הקטנים יותר הם בבעלות פרטית.
דניאל ואן בויטן
דניאל ואן בויטן (בצרפתית: Daniel Van Buyten; נולד ב-7 בפברואר 1978 בשימיי, בלגיה) הוא כדורגלן עבר בלגי ששיחק בעמדת הבלם בבאיירן מינכן ובנבחרת בלגיה.
קריירה
בעונת 2003-2004 ואן בוייטן, כשחקן אולימפיק מרסיי, הושאל לתקופה קצרה למועדון האנגלי מנצ'סטר סיטי אבל לא השלים את מעברו הרשמי לפרמייר ליג. ביוני 2006, באיירן מינכן הכריזה שרכשה את ואן בוייטן מיריבתה לבונדסליגה המבורג, והחתימה אותו על חוזה עד לעונת 2009-2010.
ואן בויטן זומן לסגל נבחרת בלגיה למונדיאל בברזיל בשנת 2014. הוא היחיד בסגל הנבחרת הבלגית ששיחק בנבחרת גם במונדיאל 2002, המונדיאל הקודם שבו השתתפה.
באוגוסט 2014 החליט לפרוש ממשחק פעיל.
חייו האישיים
אביו פרנץ היה מתאבק נודע באירופה בין השנים 1960-1980. אמו רנטה גרמנייה.
זופה אינגלזה
זופה אינגלזה (מבוטא - זוּ֫פָּה אִ֮ינגְלֵֽזֶה [ˈdzuppa iŋˈɡleːze; ˈtsuppa iŋˈɡleːse]; משמעות השם המקורי באיטלקית, "מרק אנגלי") הוא קינוח איטלקי במקור. הקינוח מבוסס על שכבות של חביצה (קאסטרד) - קרם מבוסס על חלב או שמנת בתוספת של חלמוני ביצים וסוכר, ועוגת ספוג. נראה שהזופה אינגלזה הוא במקור ואריאציה על הקינוח טרייפל.
היסטוריה
מתכונים לקינוח זה הופיעו לראשונה באזורים שונים באיטליה, למשל אמיליה-רומאניה (בעיירות מודנה, פארמה, בולוניה, פורלי, פרארה ורג'יו אמיליה), וגם באזורי המחוזות מארקה, אומבריה ולאטיום בסוף המאה ה-19.
המקור לקינוח זה אינו מוכח; תאוריה אחת קובעת שמקורו של הזופה אינגלזה הוא במטבחי המאה ה-16 של הדוכסים מבית אסטה, שהיו השליטים באזור פרארה. על פי הסיפור הזה, הדוכסים ביקשו מהטבחים שלהם לנסות ולשחזר את הקינוח המפואר "הטרייפל האנגלי" ממנו הם נהנו לאכול בחצרות המשפחות בעידן האליזבתני באנגליה, שם נהגו לבקר לעיתים קרובות. בפועל הגרסה של הקינוח שהייתה נפוצה אז הייתה מעין ואריאציה על הקינוח האנגלי במקור.
כדי להכין זופה אינגלזה, אפשר להשתמש בעוגת ספוג או בבישקוטים הטבולים בליקר איטלקי מקומי שנקרא אלקרמס (Alchermes): ליקר ארומטי מאוד בניחוח צמחי תבלין, בצבע אדום כהה. בנוסף לליקר זה אפשר להשתמש גם ברוזוליו או ברום כתחליף לליקר האלקרמס.
זופה אינגלזה הוא גם טעם ג'לאטו פופולרי.
מקור השם
המילה "זופה" (מרק) במטבח האיטלקי מתייחסת גם למנות מתוקות וגם למלוחות. מקור המילה הוא מהפועל "inzuppare" שמשמעותו המילולית היא "לטבול". כשם שעוגת הספוג או הבישקוטים שמהווים את הבסיס לקינוח טבולים בליקר, כך נקרא קינוח זה זופה. באופן דומה, דגים שמנים, שעועית עם תבשילי ירקות, ותבשילי דגים או פירות ים מתוארים במילים המכילות את המילה "זופה", כמו "zuppa di verdure" או "zuppa di pesce". מנות אלו המבוססות על טבילה שלהן מוגשות לרוב עם לחם.
ישנן תיאוריות נוספות לגבי מקור השם, כמה מהן: "משמעותו של השם המתורגם באופן מילולי מאיטלקית הוא "מרק אנגלי" ואולי למעשה מסמל את הדמיון של קינוח זה לקינוח האנגלי, הטרייפל. אחרים מאמינים כי מדובר בשיבוש דיאלקטי של הפועל inzuppare, שמשמעותו "לגמוע" (באנגלית: to sop".
"קינוח שהומצא על ידי האופים הנפוליטניים של אירופה במהלך המאה ה -19. הקינוח הזה נוצר בהשראת פודינג אנגלי שהיה אז אופנתי (...)"
הימאצ'ל פרדש
הימאצ'ל פרדש (Himachal Pradesh הינדית: ) - היא מדינה בצפון הודו אשר גובלת מדרום בהריאנה, בדרום מזרח באוטר פרדש במזרח באוטראקהאנד, במערב בפנג'אב, במזרח בטיבט ובצפון בג'אמו וקשמיר. השם "הימאצ'ל פרדש" מורכב מצירוף מילים בסנסקריט ובהינדי ומשמעותו "ארץ הרי השלג".
שמות מספרים
למתן שמות למספרים משמשות שיטות אחדות, המאפשרות, באמצעות אבני יסוד מעטות יחסית, לתת שמות למספרים רבים, החל ממספרים מעוטי־ספרות המצויים בשימוש בחיי היום־יום, וכלה במספרים גדולים יותר, כמו מיליון ומיליארד, שגם בהם נעשה שימוש בהקשרים שונים. יש גם שברים במבנה העשרוני לדוגמה עשרות אלפיות
הימאצ'ל פרדש
היסטוריה
הימאצ'ל פרדש הפכה לטריטוריית איחוד ב-1956 ונוספו אליה מחוזות נוספים ב-1966. ב-1971 היא הוכרזה כמדינה לכל דבר - אחרי פיצול של מדינת פנג'אב לשלוש המדינות פנג'אב, הימאצ'ל פרדש והריאנה.
שמות מספרים
אבני יסוד
בעברית יש שם בשימוש נפוץ למספרים השלמים בין אפס לעשר ולשתי חזקות נוספות של עשר: מאה (100) ואלף (1,000). במשלב גבוה, קיימים גם שמות למספרים 11 ("עשתי עשר"; מופיע כבר בתנ"ך), 12 ("תריעשר" מקורו בשפה הארמית 'תרי' בארמית הוא שתיים, מופיע אף הוא בתנ"ך) ורבבה (בלשון התורה, ההופכת לריבוא בספר עזרא. הרבבה שווה ל־10,000). משמות בסיסיים אלה אפשר להרכיב טווח רחב של מספרים. המספרים שבין 10 ל־20 נוצרים משם ספרת היחידות שלהם בתוספת הסיומת "עשר". הכפולות הטהורות של עשר נוצרות מצורת הרבים של ספרת העשרות שלהם (מלבד 20 שנקרא בצורת הרבים של עשר – עשרים) הכפולות של מאה, אלף ולעיתים רבבה נוצרות ממנייה פשוטה שלהם ("שלוש מאות", "ארבע מאות אלף" או "ארבעים רבבות", לרבות צורת הזוגי למאתיים ואלפיים) וכל יתר המספרים נוצרים ממנייה של כל האיברים המרכיבים אותם, לדוגמה, שלושת־אלפים שש־מאות ושבע־עשרה שווה לשלושה אלפים, ועוד שש מאות, עשר ושבע; בבסיס עשר, מספר זה נכתב כ־3,617. עבור מספרים הגדולים מ־999,999 מקובל להיעזר במילים לועזיות.
הימאצ'ל פרדש
טופוגרפיה
המדינה שוכנת ברובה בתחום ההימאלאיה ההודית ולכן מורכבת מפסגות הרים ועמקים בהם זורמים נחלים.
שמות מספרים
אבני יסוד
בספר במדבר נוצר בשיטה זו שם למספר גדול יחסית:. המספר שש מאות אלף קרוי גם "שישים ריבוא".
הימאצ'ל פרדש
אקלים
העונה המומלצת לביקור בהימאצ'ל פרדש היא ממרץ עד מחצית יולי, וממחצית ספטמבר עד לתחילת נובמבר.
כלכלה ותיירות
בעמקי ההרים כעמק קולו מגדלים מטעי פרי נשירים, בעיקר תפוחים.
שמות מספרים
שם המספר
שם המספר הוא תת־קבוצה של שמות עצם, הכוללת את המילים בשפה שמציינות מספר.
הימאצ'ל פרדש
כלכלה ותיירות
המדינה מהווה יעד תיירותי חשוב בשל נופי ההרים המרשימים שלה ומסלולי הטרקים שבה ואף אתרי הסקי כסולאנג נולה.
שמות מספרים
שם המספר
1. מספר מונה (נקרא גם מספר יסודי): שמות המשמשים לציון כמות של אובייקטים. המספר המונה יבוא לפני שם העצם אליו הוא מתייחס (חוץ מהמספר 1 שיבוא אחרי שם העצם). נתאים את מינו של שם המספר למינו של שם העצם שאליו הוא נלווה. דוגמה: ארבע אימהות, שלושה אבות, אמא אחת ואבא אחד.
2. מספר סודר (נקרא גם מספר סידורי): שמות המשמשים לציון מיקומו של אובייקט ביחס לאובייקטים אחרים. המספר הסודר יבוא לאחר שם העצם אליו הוא מתייחס ויש להתאימו למינו של שם העצם דוגמה: פרק ראשון, פרק שני, קבוצה ראשונה וקבוצה שנייה
הימאצ'ל פרדש
תעופה
בבהונטאר הסמוכה לקולו יש שדה תעופה, ופועלות ממנו טיסות יומיות לניו דלהי, ישירות או דרך שדה התעופה ג'ובר האטי, 25 ק"מ משימלה. שדה תעופה שלישי נמצא בגאגל, בסמוך לקנגרה. תנאי מזג האוויר הקשים בחורף מגבילים את אפשרויות הטיסה, כמו גם קוצר המסלולים המאפשר המראה ונחיתה של מטוסים קטנים יחסית כמטוסי הדורניר בני 18 המושבים הפועלים בהם.
שמות מספרים
שם המספר
בניגוד לנטיית העברית לסמן מורפולוגית את צורות הנקבה (ילד–ילדה), בשם המספר המצב הפוך: דווקא צורות הזכר של המספר המונה (מ־3 עד 19) מסומנות מורפולוגית על ידי האות ה"א בסופן, ואילו השמות בנקבה אינם מסומנים. כך, נאמר בזכר: מעשה בחמישה בלונים; אבל בנקבה: מפיקי הסדרה צילמו חמש עונות.
דוברי עברית מודרנית מרבים לטעות בשימוש בשם המספר, תוך העדפה ברורה לשימוש גורף בצורות הנקבה הבלתי מסומנות מורפולוגית והפחות מסומננות (לדוגמה:, במקום שלושה). בתגובה לכך, נוצרה בשפה תופעה של תיקון יתר לכיוון ההפוך: דוברים המנסים להישמע תקינים, ישתמשו בטעות בשם המספר בזכר לצד שמות בנקבה (לדוגמה:, במקום שש).
הימאצ'ל פרדש
רכבת
השטח ההררי של הימאצ'ל פרדש מקשה על סלילת מסילות ברזל, אך לשימלה מגיעה מסילה צרה, מסילת קאלקה-שימלה. בקו זה פועלת רכבת ה"שיואליק אקספרס" האיטית למדי, אך המצטיינת בנופים מרהיבים, בהישג ההנדסי המרשים של הקמתה ובמעברה ב-103 מנהרות וגשרים רבים.
שמות מספרים
שם המספר
ישנם מספר כללים בשם המספר כאשר הוא מספר מונה: כאשר שם העצם ממין נקבה אין תי"ו בשם המספר: "שְׁלוֹש הערים הגדולות", "שֶׁבַע השמלות". במספרים מ־20 ומעלה אין להשתמש בצורת הסמיכות, אלא בצורת הנפרד: "עֶשְׂרִים ואַרְבָּעָה ספרי התנ"ך" ולא "עֶשְׂרִים ואַרְבַּעַת ספרי התנ"ך". מספרים אלה הם מספרים סתמיים, והצורה הבסיסית שלהם כאשר סופרים היא בנקבה: "אחת, שתיים, שלוש, ארבע"... לכן יש לומר "אני גרה בבית מספר אַחַת". (ניתן להוסיף את המילה "מספר" לפני שם העצם).
הימאצ'ל פרדש
כבישים
שמונה דרכים ראשיות באורך כולל של 1235 ק"מ נסללו במדינה. בנוסף להן קיימת רשת מסועפת של דרכים אזוריות, אך רובן עבירות רק בחלק מהשנה בשל שלג, הצפות מונסון, גלישות בוץ והתמוטטויות מצוקים. הכביש ממנאלי ללה נסגר למעבר למשך מרביתו של החורף.
שמות מספרים
שם המספר
מספר חלקי (שבר) יציין את החלק מתוך השלם. חֵצִי או חֲצִי, שְלִיש, רֶבַע = זכר. בסמיכות: חֲצִי התפוח, בנפרד: חֵצִי תַּפּוּחַ. חֲמִישִׁית, שִׁישִׁית, שְׁבִיעית, שְׁמִינִית, תְּשִׁיעִית, עֲשִׂירִית = נקבה.
גם בהתייחס למספר חלקי, ישנם חוקים אחדים:
שמות של מספרים גדולים
כדי לתאר מספרים גדולים יותר בעברית, מכפילים אלף או ריבוא במספר דומה. כבר בתורה מופיע. ביטויים כגון זה שכיחים בלשון חז"ל, בדרך כלל בדרך הגזמה. כך למשל מופיע בפיוט 'נשמת כל חי', הנאמר בברכה הסוגרת את פסוקי דזמרא של שבת: . הביטוי "ריבוא רבבות" שכיח בקבלה, וגם בספרות העברית של המאה ה־19 (שלום עליכם כותב על גיבור סיפורו שימל'ה, שהוא "גביר אדיר בעל ריבוא רבבות"). בתחילת המאה ה־20 כתב דוד פרישמן בסיפור "מצווה": "איש נחמד כמוהו לא תמצא גם בין אלף אלפי אלפים".
מאוחר יותר נקלטו מן השפות האירופיות שמות מיוחדים למספרים הגדולים: בראש וראשונה מיליון, השווה לאלף אלפים ונכתב 1,000,000, ומיליארד, השווה לאלף מיליונים, ונכתב 1,000,000,000.
הימאצ'ל פרדש
מחוזות
שמות המחוזות לפי המספרים שבמפה:
שמות מספרים
שמות של מספרים גדולים
בשמות למספרים גדולים עוד יותר, קיימות שתי סקאלות – השיטה האירופית הנקראת גם סקאלה ארוכה, והאמריקנית הנקראת גם סקאלה קצרה – ששתיהן מוצאן מצרפת במאות ה־15 וה־16.
גמר ליגת האלופות 2023
גמר ליגת האלופות 2023 היה המשחק האחרון לעונת 2022/2023, העונה ה-68 של טורניר הכדורגל הבכיר באירופה שמאורגן על ידי אופ"א והעונה ה-31 מאז שונה שמה של התחרות מ"גביע אלופות המועדונים האירופי" לליגת האלופות. המשחק נערך באצטדיון אטאטורק באיסטנבול, טורקיה ב-10 ביוני 2023.
במשחק זכתה מנצ'סטר סיטי שגברה על אינטר מילאנו בתוצאה 1–0.
שמות מספרים
שמות של מספרים גדולים
בשיטה האמריקאית (הקצרה) המספר שאחרי מיליון, אלף מיליונים (מיליארד), נקרא ביליון, ואלף ביליונים נקראים טריליון. נראה שאת המילים "ביליון" ו"טריליון" טבע המתמטיקאי הצרפתי ניקולא שיקה (Nicolas Chuquet; 1445–1488), אלא שהוא הקצה אותם עבור המספרים המובעים כ־1 שאחריו 12 או 18 אפסים, בהתאמה. בכך ייסד שיקה את הסקאלה הארוכה, שסדר המספרים בה הוא: מיליון, מיליארד, ביליון, ביליארד, טריליון, וכן הלאה (ההיגיון שבשיטה מוצג להלן).
גמר ליגת האלופות 2023
הגמר היה אמור להיערך במקור באצטדיון ומבלי בלונדון, אנגליה. עם זאת, בעקבות הדחייה וההעברה של גמר 2020 מאצטדיון אטאטורק לאצטדיון האור בליסבון, פורטוגל, בעקבות מגפת הקורונה שפרצה בשנה זו, לו"ז אירוח הגמרים נדחה בשנה. האליאנץ ארנה במינכן, גרמניה שהיה אמור במקור לארח את גמר 2022 קיבל את אירוח גמר 2023. כאשר אצטדיון אטאטורק קיבל את אירוח גמר 2021, וגזפרום ארנה שבסנקט פטרבורג, רוסיה קיבל את אירוח גמר 2022 במקום אירוח גמר 2021. אך במאי 2021 שוב בעקבות מגפת הקורונה הועבר גמר 2021 לאצטדיון הדרגאו שבפורטו, פורטוגל. ולכן הוחלט שאצטדיון אטאטורק יארח את גמר 2023 והאליאנץ ארנה יארח את גמר 2025.
שמות מספרים
שמות של מספרים גדולים
מתמטיקאים אחרים בצרפת אימצו שמות אלה ממש עבור המספרים בני 9 ו־12 אפסים, וזו הפכה להיות השיטה הצרפתית, שאומצה גם מעבר לים, בארצות הברית. שיטתו של שיקה (הארוכה) הייתה נהוגה באנגליה ובגרמניה, עד שב־1948 אימצה אותה גם צרפת, והותירה את ארצות הברית כמנהיגת השיטה האמריקנית. עיקר המחלוקת היה, באופן טבעי, בפירוש המלה "ביליון" (תשעה אפסים באמריקה, שנים־עשר באירופה). ב־1974 הודיע ראש־ממשלת בריטניה, הרולד וילסון, כי בריטניה מקבלת את הפירוש האמריקני למלה "ביליון", ומדריך הסגנון של 'הטיימס' הלונדוני מיהר לאמץ החלטה זו.
השמות מבוססים על קידומות (prefix) לטיניות למספרים קטנים, בתוספת הסיומת "־ליון". כך, ביליון הוא בי־ליון ("בי־", כמו בינארי, מתייחס למספר 2), וטריליון מגיע מ"טרי־" (הקידומת ל־3). בהתאם לשמות הלטיניים למספרים הבאים, ממשיכה הסדרה הקצרה כך:
גמר ליגת האלופות 2023
מנצ'סטר סיטי שזכתה בתואר תתמודד על הסופר קאפ האירופי לשנת 2023 מול סביליה, המנצחת בגמר הליגה האירופית 2023.
שמות מספרים
שמות של מספרים גדולים
בשיטה האמריקנית ביליון שווה לאלף מיליונים, טריליון לאלף ביליונים, וכן הלאה. n־יליון שווה לאחד המוביל 3n+3 אפסים. בשיטה האירופית, ביליון הוא מיליון מיליונים, טריליון הוא מיליון ביליונים, וכן הלאה. ב־n־יליון יש 6n אפסים. לפי שיטה זו, n־יארד שווה לאלף n־יליונים; כך מיליארד הוא אלף מיליונים, ביליארד הוא אלף ביליונים, וכן הלאה. לדוגמה, בקוודריליון (n=4) יש 15 אפסים לפי השיטה האמריקנית, ו־24 לפי השיטה האירופית. בקוודריליארד יש 27 אפסים (לפי השיטה האירופית; המספר אינו קיים בשיטה האמריקנית).
בישראל
בישראל ובעברית נהוגה כיום שיטה המבוססת על השיטה האמריקאית בהבדל אחד: המספר אלף מיליונים נקרא "מיליארד", ולא "ביליון". עד פברואר 2013 הייתה נהוגה פורמלית השיטה האירופית (על־פי מילון מונחי המתמטיקה תשמ"ה, וכן בספרים שקדמו לשנה זו), עד שהאקדמיה ללשון העברית אימצה את השיטה המשולבת.
גמר ליגת האלופות 2023
האצטדיון המארח
היה זה גמר ליגת האלופות השני שנערך באצטדיון אטאטורק, לאחר שהאצטדיון אירח את גמר 2005 בין ליברפול ומילאן.
שמות מספרים
בישראל
השינוי נבע מהבלבול בשימוש במספר ביליון: בעוד שבקרב אנשי אקדמיה ואחרים הוא היה רווח בשימוש כשווה ערך למיליארד, הרי שלפי השיטה האירופית הנהוגה אז הוא היה שווה ל-1000 מיליארדים. לכן הוחלט לא להשתמש יותר במונח "ביליון". בנוסף נבע השינוי מהשתרשות המונח "טריליון" במשמעותו האמריקנית כ-1000 מיליארדים בעיתונות הכלכלית ובמקומות נוספים. השימוש בשמות למספרים שמעל אלף מיליארדים (טריליון) אינו שכיח.
גמר ליגת האלופות 2023
בחירת האצטדיון
ב-22 בפברואר 2019 הושק הליך הגשת המועמדות עבור ערי אירופה לאירוח גמר ליגת האלופות 2022 ו-2023. כאשר לערים היה עד ה-22 במרץ 2019 להביע עניין, ועד ה-1 ביולי 2019 להגיש את הצעותיהן.
ב-24 בספטמבר 2019 הוכרז על-ידי הוועד המנהל של אופ"א במהלך ישיבה שנערכה בליובליאנה שבסלובניה שגזפרום ארנה בסנקט פטרסבורג, רוסיה. נבחר לארח את משחק גמר ליגת האלופות 2021, כאשר אליאנץ ארנה במינכן, גרמניה. יארח את גמר ליגת האלופות 2022 ואצטדיון ומבלי בלונדון שבאנגליה יארח את גמר 2023.
שמות מספרים
השוואה בין השיטות
להלן טבלת השוואה בין שתי השיטות – short scale ("האמריקאית") ו־long scale ("האירופית"), בבסיס עשר.
גמר ליגת האלופות 2023
בחירת האצטדיון
ב-17 ביוני 2020 הודיעה אופ"א כי בשל מגפת הקורונה באירופה, כל מיקומי הגמרים יידחו בשנה, וכתוצאה מכך אליאנץ ארנה יארח את גמר ליגת האלופות 2023. עם זאת, בגלל התפרצות נוספת של מגפת הקורונה בטורקיה הגמר של שנת 2021 הועבר ברגע האחרון מאיסטנבול לפורטו, וב-16 ביולי 2021 הוחלט שאיסטנבול תארח את גמר 2023. ומינכן תארח במקום זאת את גמר 2025.
שמות מספרים
השוואה בין השיטות
השיטה האמריקאית ממשיכה באותה תבנית (כל 3 אפסים – שם חדש) עם השמות דואודסיליון (1039), טרדסיליון (1042) וקווטואורדסיליון (1045).
גמר ליגת האלופות 2023
רקע
עבור אינטר מילאנו, זה היה גמר ליגת האלופות/גביע אירופה השישי בו היא משתתפת. היא זכתה בעבר בשלושה גמרים (1964, 1965 ו-2010) והפסידה בשניים (1967ו-1972).
עבור מנצ'סטר סיטי, זה היה גמר ליגת האלופות השני בו היא משתתפת. זאת לאחר שבגמר ליגת האלופות 2021 הפסידה בתוצאת 1–0 לצ'לסי, שאף היא מהכדורגל באנגליה.
שיר שחלמתי
שיר שחלמתי הוא מארז תקליטורים (אנתולוגיה) של הזמר אריק איינשטיין, שיצא בשנת 2018 בעקבות קמפיין גיוס המונים (הדסטארט) מוצלח שערכה חברת פונוקול.
שם האלבום ("שיר שחלמתי") נלקח מתוך המילים בשיר "פראג" : "...שיר שחלמתי על פראג – שם השחר עוד יבקע..."
תכולת המארז
האלבומים הכלולים במארז לפי סדר כרונולוגי:
מגן (פירושונים)
{{פירושונים|* מגן – לוח עץ או מתכת המוחזק ביד המיועד לבלום התקפות אויב, כגון מטר חצים ומכות חרב מקומות: אישים:
ראו גם
}}
שמות מספרים
קידומות מקובלות
במקביל לשמות המספרים, קיימת מערכת של תחיליות במערכת היחידות הבינלאומית, המציינות כפל בחזקה מתאימה של עשר – חזקות חיוביות למספרים גדולים, וחזקות שליליות למספרים חיוביים הקטנים מ־1. כך, למשל, קילוגרם אחד שווה לאלף גרם, מילימטר הוא אלפית המטר, ופצצה שעוצמת פיצוצה שווה לעוצמת פיצוץ של מיליון טון TNT היא פצצה בעוצמה של מגהטון TNT.
ביחידות הקשורות למחשבים, שולטת השיטה הבינארית; בשל העובדה ש־ קרוב בערכו לאלף, נעשה שימוש בתחיליות מערכת היחידות הבינלאומית בצורה מקורבת, כדי לתאר חזקות שלמות מסוימות של 2. כך למשל, קילובייט הוא 1,024 בתים (ולא 1,000), מגהבייט הוא \ 2^{20} בתים (4.86% יותר ממיליון), וכן הלאה. אף על פי כן, מטעמים שיווקיים מעדיפים יצרני חומרה להשתמש בבסיס 10 ככל האפשר, שכן המספרים המתקבלים גבוהים ומרשימים יותר. כך למשל, דיסק קשיח שנמכר כדיסק של 250GB, הוא למעשה בנפח של 232GB המבוססים על הבסיס הבינארי.
כתיב מדעי של מספרים
כדי להגדיל את הבהירות והקריאות, נמנעים בכתיבה מדעית משימוש בשמות של מספרים. מספר השווה לאחד עם אפסים מימינו נכתב כחזקת־10, בצורה \ 10^m. כך למשל מיליון הוא \ 10^6, ומיליארדית (אחד חלקי מיליארד) היא \ 10^{-9}. עבור מספרים כלליים יותר, נותנים את הספרה המשמעותית הראשונה וספרות נוספות לפי הצורך, כפול חזקה של עשר. כך, מרחקו של כדור הארץ מן השמש, מאה וחמישים מיליון קילומטרים, נכתב קילומטרים. בעבר, כאשר מכונת כתיבה הייתה אמצעי הכתיבה הנפוץ, היה מקובל סימון \ 1.5E8 לאותו מספר (כדי לחסוך את העלייה לשורה אחרת של תווי הדפוס). צורה זו עודנה נפוצה במחשבונים ובגיליונות אלקטרוניים (דוגמת אקסל).
במחשבים, נפוצה שיטת הנקודה הצפה לייצוג מספרים גדולים. שיטת הנקודה הצפה דומה לכתיבה המדעית, אלא שמחשבים משתמשים בדרך כלל במערכת בינארית ולכן בסיס החזקה הוא 2 במקום 10.
ביטויים בשפת היום־יום
המספרים הגדולים (כגון מיליון ומיליארד) משמשים רבות בשפת היום־יום בצורך לבטא מספר גדול משיעור, משהו גדול יותר מדי וכו', למשל: "יש באמבטיה הזאת איזה מיליון בועות סבון".
קיימות בשפות שונות מילים שמציינות מספר גדול שערכו לא מוגדר. כך למשל המילים "מלאן", "מלאנתאלפים" ו"אלפתאלפים" בעברית או "זיליון" (zillion) באנגלית, המציינות מספר גדול ללא משמעות מתמטית מוגדרת.
אוניברסיטת חברון
היסטוריה
היוזמה להקמת אוניברסיטת חברון בשם "המכללה האסלאמית בחברון" הועלתה בשנת 1971, ביוזמת ראש עיריית חברון, מוחמד עלי אל ג'עברי. המכללה נפתחה בתחילת 1972 ולמדו בה לימודי אסלאם לצורך הכשרה כרועים רוחניים ותפקידי קאדים. בשנת הלימודים הראשונה למדו בה 43 סטודנטים מפי 14 מורים ובשנה השנייה כ-120 תלמידים. משרד הדתות עודד תלמידים ישראלים ללמוד במכללה וסבסד את שכר הלימוד שלהם. ממלכת ירדן התנגדה להקמת המכללה וג'עברי גינה כל גורם שלא יכיר במכללה.
ב-2 ביולי 1974 הונח אבן פינה למכללה בנוכחות השר יגאל אלון, השר אהרן ידלין ואלוף הפיקוד יונה אפרת. המכללה קיבלה את חצי מתקציבה מהשלטון הישראלי. באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 אימצה מדינת ישראל מדיניות ליברלית בשטחים, במסגרתה ניתנו לתושבים אישורים לפתוח אוניברסיטאות, בתחילת 1977, קיבל ג'עברי הבטחה מהירדנים שיכירו במכללה ובהמשך השנה הפכה המכללה למוסד מוכר על ידי שלטונות ירדן. ב–1980 הוקם פקולטה למדעי הרוח ובשנת 1986 הוקמה פקולטה למדעים שהפכו את המכללה לאוניברסיטה. בוגרי המכללה השתלבו בתקידי הוראה ובעבודה במסגדים. בסוף שנת 1982 היו במכללה כ-1600 תלמידים. בשנים 1987-88 היו במכללה כ-1400 תלמידים.
תחת הרשות הפלסטינית
מאז 1995, התפתחה וגדלה האוניברסיטה תחת הרשות הפלסטינית, נפתחו חוגי לימוד נוספים ומספר סטודנטים הלומדים בה גדל בצורה משמעותית.