cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סמי ברדוגו
על יצירתו
חוקר הספרות אריאל הירשפלד מתנגד להבחנה זו. אין סיבה לנתח את יצירתו של סופר על פי הכלי העדתי, למקם את קולו בתוך הישראלית ואת ייחודו בין הכותבים המזרחיים בתוכה. יש להנמיך את השיח הפוליטי בביקורת ולהביט מעבר לקריאה האידאולוגית. אמנות הסיפור "הווירטואוזית" של ברדוגו צריכה להישפט על פי "איכותו של מעשה הסיפור עצמו, מבנייתו של הקול המספר ושל המנעד הסגנוני של דבריו על אודות 'העולם' שבו הוא חי". הוא מדגיש את מבטו הייחודי של ברדוגו המספר, את עצמות המחשבה שלו, את התרחבותה של רוחו היוצרת ואת חוש ההומור הנפלא והמקורי שלו. אלו הדברים שיש לדון בהם בביקורת ספריו, ולא להתמקד במוצאם של הוריו.
גם אריק גלסנר רואה בחומרה את ה"פוליטיקה של זהות" שחדרה לביקורת, ומכנה אותה התנשאות. עם זאת, הוא גם מוצא פוליטיקה כזו בספריו של ברדוגו, וראה בכך את חולשתו של הסופר באסופה "יתומים". גישה פוליטית לכתיבה, טוען גלסנר, הופכת את הספרות לצפויה וגסה, משום שהיא הופכת להיות כוללנית ולא חד פעמית. אך בביקורת מאוחרת יותר על "זה הדברים" מתרשם גלסנר, שמעבר לחולשות שכבר עמד עליהן בביקורתו הקודמת, זהו סיפור חזק, דיקנסי, מוסרי מאוד, ומצטיין בחסכוניות אלגנטית.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
על כתביו:
פואה גרינשפון
ביוגרפיה
נולד באודסה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) למשפחה בת שלושה ילדים. אמו הייתה פרל-פנינה ואביו נחום גרינשפון היה יוצק ברזל במקצועו, שהוזמן ב-1902 לנהל את בית היציקה של ליאון שטיין, חלוץ התעשייה הישראלית, בנווה צדק. נחום שב ב-1904 לאודסה והעלה את משפחתו לארץ ישראל. ביפו נולדו לבני הזוג עוד ארבעה ילדים.
סעדיה איתין
סעדיה (איסיי) איתין (לעיתים אתין) (20 באפריל 1890 – 11 באפריל 1971) היה המהנדס הראשון של חברת החשמל וראשון למתכנני רשת החשמל בארץ ישראל, וכן המהנדס הראשי שלה מפתיחתה הרשמית ועד לפרישתו לגמלאות באוגוסט 1955.
פואה גרינשפון
ביוגרפיה
למד בגימנסיה הרצליה והיה תלמידו של המורה למוזיקה והמלחין חנינא קרצ'בסקי. גרינשפון היה מהתלמידים הראשונים של קונסרבטוריון שולמית ולמד נגינה בכינור אצל משה הופנקו.
סעדיה איתין
קורות חייו
סעדיה איתין נולד בבריאנסק שבפלך אוריול ברוסיה להוריו רבקה ואהרן איתין. אביו היה בעל בית דפוס גדול בבריאנסק, ציוני נלהב ומורשה של חובבי ציון בעירו. בשנת 1906 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה ביפו, ברחוב בוסטרוס היוקרתי דאז. אביו, אהרן, שהיה חלוץ הדפוס העברי בעיר העברית הראשונה, פתח בית דפוס ביפו ועם הקמת תל אביב העביר אליה את בית הדפוס שלו לדרך יפו 5. בשנת 1909 נמנתה משפחת איתין עם 66 המשפחות אשר ייסדו את העיר תל אביב. ביתה נבנה ברחוב יהודה הלוי 19, ובית שני בעיר נבנה ברחוב לוינסקי 69.
פואה גרינשפון
ביוגרפיה
ב-1917 גורש ביחד עם תושבי תל אביב על ידי הטורקים. משפחתו השתקעה בחיפה, שם היה אביו למנהל בית יציקה ומורה בבית המלאכה שליד הטכניון. גרינשפון הופיע שם בקונצרטים של מוזיקה קאמרית. הוא ניגן גם לפני גנרל אוטו לימן פון סנדרס שהיה באותה תקופה מפקד כוחות הצבא העות'מאני בארץ ישראל. גרינשפון לימד מוזיקה בבית הספר הריאלי ובאותו זמן החל להלחין את שיריו הראשונים.
ב-1923 יצא לאיטליה להשתלם בנגינה ובלימוד הוראת כינור בקונסרבטוריון וֶרדי במילאנו.
סעדיה איתין
קורות חייו
סעדיה היה הבן הבכור במשפחה. הוא עלה ארצה בגיל בוגר יחסית ואת לימודיו התיכוניים סיים עוד ברוסיה. אחרי העלייה ארצה נסע סעדיה לגרמניה, במימון אביו, ללימודים אקדמאיים. הוא בחר בהנדסת חשמל, בתקווה לפתח תחום זה בארץ ישראל, וסיים את לימודיו האקדמיים בגרמניה בשנת 1912. באוקטובר 1921 נשא סעדיה את רבקה חנוך לאישה. רבקה הייתה מורה לנגינה בפסנתר ובתם של מלכה ואברהם-גרשון חנוך אשר נמנו גם הם בין 66 המשפחות המייסדות של תל אביב. בדצמבר 1924 נולדה בתם אריאלה, שהייתה הנכדה הראשונה לשניים ממייסדי העיר.
Placebo (אלבום)
Placebo הוא אלבומם הראשון של להקת הרוק האלטרנטיבי פלסיבו, אשר יצא לשווקים ב-16 ביולי 1996.
פואה גרינשפון
ביוגרפיה
הכלי האהוב עליו היה חלילית. הוא טבע מונח זה בעברית כדי להבדילו מחליל צד. הוא הדריך גם בבניית חליליות וכאשר פרצה מלחמת העולם השנייה ואי אפשר היה לייבא חליליות, קבל אישור מהשלטונות הבריטיים להשתמש בעץ מאדני מסילת רכבת. באותו זמן פתח את מפעל "חלילית" (חלילית גרינשפון פ. ובניו) לייצור ושיווק כלי נגינה הקיים עד היום.
Placebo (אלבום)
קוראי מגזין Q הגדירו אותו במקום ה-87 ברשימת האלבומים הטובים ביותר של כל הזמנים. חברת התקליטים וירג'ין מיקמה אותו במקום ה-154 ברשימת 1000 האלבומים שלה. האלבום מכיל שילובים של פאנק רוק וצלילים רכים יותר. הוא מכיל השפעות מאמנים כמו פי ג'יי הארווי וסוניק יות'.
סעדיה איתין
קורות חייו
מאוחר יותר עבר סעדיה איתין לחיפה, ובנה את ביתו על הר הכרמל, ברחוב ווג'ווד 13 א' (תוכנן על ידי משה חת). הבית כלל 6 דירות ש-5 מתוכן הושכרו, ובחזיתו הייתה נטועה חורשת עצים. בתקופה טרם נישואיו לא הייתה בארץ ישראל תעסוקה למהנדסי חשמל, ובמשך 4 שנים (1914–1918) מצא איתין את פרנסתו בהוראת מתמטיקה ופיזיקה בבית הספר הריאלי בחיפה. הוא כתב, קרא ודיבר בחמש שפות: עברית, גרמנית, רוסית, אנגלית וצרפתית.
פואה גרינשפון
ביוגרפיה
נקבר בבית עלמין הדרום.
Placebo (אלבום)
זהו האלבום היחיד שהוקלט עם המתופף רוברט שולצזברג, לפני פרישתו מהלהקה.
פואה גרינשפון
ביוגרפיה
הותיר אישה, וירה פנינה גרינשפון (1902–1989), וילדים.
סעדיה איתין
חברת החשמל
עם סיום לימודיו ובמקביל לעבודתו בהוראה תר איתין אחר מקורות להפקת חשמל. במסגרת סיוריו הגיע לנהריים, ושם מצא את הפוטנציאל למבוקשו. על פי העובר מפה לאוזן במשפחתו, סעדיה יצר קשר עם פנחס רוטנברג, שהיה מהנדס סכרים, איש אשכולות ויזם רב פעלים, אשר התמקד בהקמת מפעל לאנרגיה חשמלית, במטרה לקדם את חזונו. מידע על היקף פועלו ותרומתו של סעדיה איתין לתכנון ולפיקוח על הקמת רשת החשמל בישראל ניתן ללמוד מסיפורו האישי, השמור בארכיון חברת החשמל. להלן מספר ציטוטים מתוך מסמך זה:
Placebo (אלבום)
הוצאה מחודשת
בשנת 2006 יצאה לאלבום הוצאה מחודשת, הכוללת את הרצועות הבאות כבונוס:
סעדיה איתין
חברת החשמל
ב-23 בדצמבר 1919 החל סעדיה איתין את עבודתו עם פנחס רוטנברג בחברה שלימים הייתה חברת החשמל לישראל:
פואה גרינשפון
ביוגרפיה
אחותו יונה נישאה ליצחק בן-יעקב. אחיו הרצל גרינשפון היה מחלוצי תעשיית המתכת בארץ וחלוץ הקמת ענף הספנות בישראל. אחיו, דוד גרינשפון, ניהל את "חוט-בר" למוצרי מתכת ואת "גוויל" ליצור נייר. אחותו, נחמה נישאה ליצחק ארמן, ממנהלי חברת שמן תעשיות.
Placebo (אלבום)
בונוס DVD
בנוסף לרצועות ההשמעה הנוספות, התווסף לגרסה תקליטור DVD המכיל את הרצועות הבאות:
פואה גרינשפון
ביוגרפיה
ב-18 ביוני 2012, במסגרת המפעל להנצחת אמנים של עיריית תל אביב, נערך טקס הסרה הלוט מעל ביתו של פואה גרינשפון בתל אביב. בטקס הושרו שיריו ואליהו הכהן סיפר על פעלו בחינוך המוזיקלי ובזמר העברי.
סעדיה איתין
חברת החשמל
במהלך שנות עבודתו בחברת החשמל פעל איתין בתפקידים רבים, אשר דרשו גם נסיעות תכופות לחו"ל (חלקן יחד עם פנחס רוטנברג), דבר שלא היה עניין של מה בכך בימים ההם. במהלך שנות עבודתו בחברה כתב איתין את הספר "קווים עיליים של מ.ג. רשתות עילייות ומקומייות" שיצא לאור בהוצאת מסדה ב-1963 ובו הדרכה לבאים אחריו גם בנושאים שלא נלמדו אז בבתי הספר הגבוהים. הספר מלווה ב-259 ציורים ו-48 טבלאות.
סעדיה-איסיי איתין נפטר ב-11 באפריל 1971 ונטמן בבית הקברות הישן חוף הכרמל. המצבה על קברו הוקמה ומומנה על ידי חברת החשמל לישראל כאות הוקרה.
טורסטן פרינגס
טורסטן פרינס (בגרמנית: Torsten Frings; נולד ב-22 בנובמבר 1976 בוורסלן, גרמניה) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר, ומאמן כדורגל בהווה.
קריירת משחק
בסוף עונת 2003–2004 הוחתם פרינגס ל-3 עונות בבאיירן מינכן. במדי באיירן זכה פרינגס בדאבל בעונה היחידה שבה שיחק בבאיירן מינכן פרינגס הופיע ב-43 משחקים מתוכם כבש ב-4 שערים בלבד.
פרינגס חזר למדי ורדר ברמן בתחילת עונת 2006/2005 שבה הוא שיחק עד שנת 2011 ושימש כקפטן הקבוצה. בעונת הגיעו פרינגס וברמן לגמר גביע אופ"א, שם נוצחה הקבוצה 1–2 על ידי שחטאר דונצק. ביוני 2011 עבר פרינגס לקבוצת טורונטו מליגת ה-MLS.
בפברואר 2013 הודיע פרינגס על פרישתו ממשחק פעיל.
נבחרת
לאחר משחק רבע הגמר של המונדיאל בו ניצחה גרמניה את ארגנטינה בדו-קרב פנדלים, התחוללה קטטה המונית בין שחקני שתי הנבחרות, בשל מעורבותו בקטטה בה שלח פרינגס אגרוף לפרצופו של חוליו קרוז, הוא הורחק לשני משחקים על ידי פיפ"א, פרינגס החמיץ את משחק חצי הגמר מול איטליה בו הודחה גרמניה בתוצאה 0–2 משני שערים שהובקעו במהלך תוספת הזמן.
קריירת אימון
פרינגס אימן לאחר פרישתו בנוער של ורדר ברמן, וקודם לעמדת עוזר המאמן כאשר מונה ויקטור סקריפניק כמאמן הקבוצה באוקטובר 2014. עם פיטוריו של סקריפניק בתחילת עונת 2016/17, פוטר גם פרינגס מתפקידו.
המדור להווי ומסורת יהודית (קול ישראל)
המדור להווי ומסורת יהודית הוא המדור שהיה ממונה על שידורי יהדות ב"קול ישראל". המדור פעל במשך 50 שנה, מהקמתו בשנת 1949 ועד להפיכתו לרשת עצמאית - רשת מורשת בשנת 1999.
שנות הייסוד
בשנים הראשונות להקמת הרדיו הארץ-ישראלי "קול ירושלים" עוד לא פעלה מחלקה מיוחדת לתוכניות דת ומסורת, אלא הן שולבו בלוח השידורים הכללי. האיש המרכזי שעסק בכתיבתן, עריכתן ושידורן של תוכניות אלה באותה תקופה היה בנימין צביאלי. מיד לאחר קום המדינה, בשנת 1948, נקרא צביאלי לייסד ולנהל את המחלקה הדתית בקול ישראל.
הצורך בשידורי תוכניות דת ומסורת ברדיו עלה מיד עם ראשית השידור הציבורי בארץ ישראל, בשנות ה-30, תחת שלטון המנדט הבריטי. על פי תפיסת העולם של מנהלי "קול ירושלים", ולאחריהם מנהלי "קול ישראל" ורשות השידור, הדת והמסורת הן חלק בלתי נפרד מן התרבות הישראלית, ולכן תוכניות הדת והמסורת נועדו לכלל המאזינים ולאו דווקא לציבור הדתי. בהתאם לגישה זו, נערכו ושודרו תוכניות הדת והמסורת באופן נגיש לאוזניו של הישראלי המצוי.
ואכן במשך עשרות שנות שידור, רוב המאזינים לתוכניות הדת והמסורת ברדיו באו מן הציבור הישראלי הכללי. עם השנים, בעידן הרב-ערוצי ובעקבות שינויים דמוגרפיים, תרבותיים וחברתיים שהתחוללו בחברה הישראלית, ירדה קרנן של תוכניות הדת בקול ישראל ופחת מספר מאזיניהן. כיום הפך המדור ל'נישה' בתוך "קול ישראל", וקהל היעד העיקרי שלה הוא הציבור הדתי והחרדי, ואף הוא באחוזי האזנה לא-גדולים.
רשת מורשת
במהלך שנות התשעים החלו לשדר מספר ערוצי הרדיו והטלוויזיה (כולל ערוצים דתיים כמו רדיו קול חי וערוץ שבע) והשפיעו על דפוסי ההאזנה של מאזיני הרדיו. בתקופה זו פעל ויזנר להיערכות חדשה של שידורי המחלקה הדתית. בין השאר הוחלט על הפיכת המחלקה הדתית לרשת עצמאית - רשת מורשת, שתשודר בתדר מיוחד. הרשת פעלה במשך חמש שנים בתדר 88.5 FM. בשנת 2004, בשל קיצוצים בתקציב רשות השידור, הוחלט לאחד אותה עם רשת א', תוך חלוקת זמן שידור ביניהן - רשת א' עד ארבע אחר הצהריים, ומשעה ארבע ועד חצות מוקצה הזמן לרשת מורשת.
אהרון ויזנר ניהל את רשת מורשת במשך כשלוש שנים ולאחר שעבר לרשת ב' מונה לתפקיד שבתאי ביבי, מוותיקי המחלקה להווי ומסורת. לאחר פרישתו לגמלאות, מונה אבי שמידט למנהל הרשת.
פרקי היום בתנ"ך
התוכנית ה'דתית' הראשונה שהופקה ושודרה ברדיו הארץ-ישראלי הייתה "פרקי היום בתנ"ך". היא נוסדה בשנת 1938, ביוזמת מרדכי זלוטניק-אבידע, מראשוני הרדיו בישראל, ששימש כסגן מנהל השידורים בעברית ב"קול ירושלים". בשנים הראשונות קרא את פרקי התנ"ך אפרים די-זהב (אז: גולדשטיין). לתוכנית נלוו דברי פרשנות מבכירי חוקרי המקרא ובהם פרופ' פייבל מלצר, פרופ' חיים גבריהו, פרופ' יעקב דוד אברמסקי ופרופ' שמואל אברמסקי. במשך עשרות שנים הייתה התוכנית חלק בלתי נפרד משידורי הרדיו בישראל, ובכירי הקריינים, בהם יוסף רוזן, משה חובב ועמיקם גורביץ', הקריאו את פרק התנ"ך היומי. ל"פרקי היום בתנ"ך" הייתה מקבילה מצומצמת בטלוויזיה הישראלית - "פסוקו של יום", שחתם את לוח המשדרים היומי.
בשנות השמונים, בעקבות שינויים תרבותיים ושינויים בהרגלי ההאזנה של הציבור בישראל, ירדה התוכנית מלוח השידורים.
פרקי חזנות
התוכנית השנייה שנוסדה עוד בתקופת המנדט הייתה "פרקי חזנות", ובהמשך "פרקי חזנות כבקשתך". המייסד והעורך הראשון היה אפרים די-זהב, ואחריו ערך את התוכנית, במשך שלושים וחמש שנים ברציפות, ברוך שיין. למרות שהתוכנית הופקה על ידי המחלקה הדתית, במשך שנים רבות היא שודרה בשבת, בשעות הצהריים. הדבר נובע מן העובדה שחלק הארי של מאזיני התוכנית היו חובבי חזנות לאו דווקא מן המגזר הדתי, ועבורם שעת התוכנית הייתה זמן אידיאלי להאזנה.
כמו תוכנית-האחות "פרקי היום בתנ"ך", גם התוכנית "פרקי חזנות" מצאה את מקומה מחוץ ללוח השידורים ב"קול ישראל". גם זאת יש לייחס לשינויים המשמעותיים שחלו בחברה הישראלית. עם השנים פחת מאוד מספרם של חובבי החזנות בקרב הציבור הישראלי הלא-דתי, ואף בקרב הציבור הדתי והחרדי החליפה המוזיקה החסידית את מקומה של החזנות הקלאסית. בשנים האחרונות יש פריחה מחודשת לחזנות, ובכמה ערוצים דתיים (בהם "רדיו קול חי") מוקדשות לה תוכניות מיוחדות במתכונת "פרקי חזנות".
קבלת שבת
גולת הכותרת של התוכנית "קבלת שבת" הייתה "פינת ההלכה" של הרב עובדיה יוסף. במשך שנים הגיש אותה הרב עובדיה יוסף בעצמו, ולאחר מכן הגיש אותה בנו הרב דוד יוסף. בבתים רבים הייתה התוכנית חלק בלתי נפרד מההווי של יום שישי, וההכנות לשבת נערכו כשברקע משודרת התוכנית. בעקבות זאת, אחת השאלות ב"פינת ההלכה" הייתה: האם מותר להתקלח לכבוד שבת כשברקע נשמעת התוכנית "קבלת שבת". אוסף התשובות של "פינות ההלכה" של הרב עובדיה יוסף יצא לאור בסדרת ספרים בשם יחוה דעת, שבהם הרחיב הרב יוסף את תשובותיו מעבר למה שנאמר בתוכנית.
מלווה מלכה
תוכנית שבועית בת 3 שעות, שהייתה משודרת ברשת ב' מחצות מוצאי שבת ועד השעה שלוש בבוקר, המוקדשת כולה לעיסוק בענייני הציבור החרדי ועליו.
תוכניות נוספות
בערבי חגים נערכו שידורים מיוחדים של תוכניות "עשה לך רב", שבהן התארחו רבנים אשר השיבו על שאלות מאזינים בהלכות החג. בין הרבנים: הרב עובדיה יוסף והרב חיים דוד הלוי, לשעבר הרב הראשי הספרדי של תל אביב. את אוסף השאלות והתשובות שהגיש הרב הלוי בשידור הוא כינס והוציא כספר, ואף קרא לו כשם התוכנית - "עשה לך רב".
תוכנית פופולרית ששודרה מאז שנות השבעים הייתה "מצעד הזמירות החסידי", המקבילה הדתית של מצעד הפזמונים הישראלי והלועזי. את התוכנית ערך ישראל קצובר והגיש מנחם פרי, ולאחריו נחום עידו. כמו כן שידרה מחלקת הדת בקול ישראל תוכניות אקטואליה שעסקו בציבור הדתי ובמגוון הנושאים הדתיים בישראל. בין התוכניות: "מבט לדת", "פנים אל מול פנים", מנחת ערב", ולאחר מכן "הכל מורשת" ו"יומן מורשת" - יומן אקטואליה יומי. מדי שנה בסוף חודש אלול העבירה מחלקת הדת בשידור חי מאחד מבתי כנסת המרכזיים בישראל את טקס אמירת הסליחות על ידי חזנים נודעים, ובתשעה באב שודרו בשידור חי מרחבת הכותל המערבי טקסי אמירת קינות בנוסחים שונים של עדות ישראל.
מנהלי המחלקה
במשך עשרות שנים נוהלה מחלקת הדת בקול ישראל על ידי בנימין צביאלי. בראשית שנות השבעים הצטרף למחלקת הדת אברהם בנמלך, ופעילותו הפיחה רוח חיים חדשה במחלקה, שעד אז הייתה שמרנית מאוד. בשנות השמונים, לאחר שצביאלי עבר למחלקה למורשת ישראל בטלוויזיה הישראלית, החליף אותו אברהם סולומון, ולצדו בצוות היו משה חן, ישראל קצובר, אברהם דורון ושבתאי ביבי. לאחר פרישת אברהם סולומון, התמנה כמנהל המחלקה נחום עידו, שהחל את דרכו כקריין. אחריו התמנה לזמן קצר עו"ד דב הלברטל. בשנת 1999 נבחר אהרון ויזנר, שעד אז ערך את יומני מורשת ותוכנית "עוד מבט במוצ"ש", כמנהל המחלקה.
שמעיה דוד ויין
שמאל|200px|ממוזער| הרב שמעיה דוד ויין (ה'תרס"א, 1901, ראצק - כ"ג באייר ה'תשכ"ז, יוני 1967, ירושלים) היה רבה הראשון של העיר חולון למן היווסדה ועד מותו.
ביוגרפיה
נולד בעיר ראצק בגבול פולין-ליטא לר' דוב ואסתר חנה, בתו של רב העיר מרדכי רמברג. בצעירותו למד מפי סבו, עמו היה מטייל ביער הסמוך לעיירה תוך כדי לימוד. בין השאר, קיבל מסבו את ארחות תנועת המוסר. לאחר מכן למד בסובאלק בישיבתו של הרב דוד לייב קפלן ובשנת ה'תרע"ט או ה'תר"פ החל ללמוד בישיבת סלבודקה אצל הרב ברוך הורביץ, הרב ניסן יבלונסקי, והושפע מהמשגיח ירוחם ליבוביץ ששימש בישיבה תקופה קצרה. לאחר שישיבת סלבודקה המרכזית שבה מקרמנצ'וג לסלבודקה, המשיך ללמוד מפי הסבא מסלבודקה, הרב משה מרדכי אפשטיין והמשגיח אברהם גרודזינסקי. בשנת ה'תרפ"ד עבר ללמוד בישיבת ראדין והושפע רבות מהרב ישראל מאיר הכהן ומהרב נפתלי טרופ. בראדין למד בחברותא עם הרב ראובן טרופ, והשניים שמרו על קשרי ידידות אמיצים כל חייהם. בשנת ה'תרפ"ז עלה לארץ ישראל, ושב ללמוד בישיבת סלבודקה בחברון. בשנת ה'תרפ"ט התחתן עם רישל בתו של הרב ראובן מילצקי, ועבר ללמוד בירושלים. עם הקמת כולל "היכל התלמוד" בתל אביב, בשנת ה'תרצ"א, עבר ללמוד שם. בתל אביב החל ליזום פעילויות להפצת יהדות ותורה, בפרט בקרב הנוער. פעילותו היוותה את הבסיס ל"ארגון הנוער ללימוד היהדות" שפעל בעיר שנים רבות.
רבנותו
בשנת ה'תרצ"ה עבר לכהן כרב בשכונה החדשה שהוקמה מדרום לתל אביב, שכונת אגרו-בנק. בתחילת כהונתו לא קיבל משכורת על עבודתו, וחי מהקצבה שקיבל מהכולל. לימים, כשאוחדה אגרו-בנק עם השכונות שסביבה ליצירת העיר חולון, הפך הרב ויין לרב העיר. בשנת 1960 המינוי הפך לרשמי, למרות התנגדות הפועל המזרחי בעיר וראש העיר. בשנת 1963 אף התמנה תחתיו כרב העיר הרב ברוך יהושע ירחמיאל רבינוביץ', והרב ויין תבע אותו על כך לדין תורה. הרבנים הראשיים לישראל ישבו על המדוכה הזו במשך כשלוש שנים, ולבסוף הוציאה פסק דין שעליו חתמו הרבנים יצחק אייזיק הלוי הרצוג, בן ציון מאיר חי עוזיאל (שנפטר עוד לפני פרסום פסק הדין), עובדיה הדאיה ושמואל ברוט, שהכיר במינויו של הרב רבינוביץ', תוך הסדרת מעמדו ושכרו של הרב ויין. הרב ויין הקים את שירותי הדת בעיר כולל הקמת עירוב, מקווה טהרה, שחיטה, כשרות ועוד. הוא השפיע על התעשיין אריה שנקר, שהתגורר באגרו-בנק, שיממן בניית בית כנסת בשכונה. כמו כן, פעל לשמירת השבת במרחב הציבורי, והיה הולך בשבתות לתחנת המוניות על מנת שנוכחותו תרתיע נהגים מלנסוע. הקים ישיבה בחולון, בראשה הועמד הרב אריה יוכט, אך הישיבה נסגרה כעבור שנתיים וניסיונות נוספים להקים ישיבה בעיר לא נשאו פרי.
לצד פעילותו הדתית, עסק גם בגיוס כספים לצדקה הוא הקים את חברת "אביעזר" לסיוע למשפחות שאיבדו את פרנסתם, ושתי קופות גמ"ח.
היה מבאי ביתו של החזון איש והתייעץ עמו בענייני הלכה ורבנות.
לאחר חג הפסח ה'תשכ"ז אושפז בבית החולים שערי צדק בירושלים, שם נפטר בשנתו בכ"ג באייר. נקבר בהר המנוחות. לא העמיד צאצאים אחריו. שמו הונצח בכולל "בית דוד" בחולון בראשות הרב יצחק זילברשטיין.
רעייתו הוציאה לאור את חידושיו על הש"ס והרמב"ם, דרשות ופרקים במחשבה, בשם "שמועות דוד".
משפחתו
אחיו הרב זאב ויין כיהן כרב בשיקגו והוא אביו של הרב ברל ויין. אח נוסף, הרב טוביה חיבר את הספר "יין הטוב" על תרגום אונקלוס, תרגום ירושלמי ותרגום יונתן על התורה, חותנו של הרב זלמן קורלנדסקי, שכיהן כראש כולל בית דוד בחולון. אח נוסף היה הרב יהודה ויין, רבה של וידז', שהוצא להורג על ידי השלטון הסובייטי.
חיים אלבלדס
חיים אלבלדס (11 ביולי 1937 - 11 בינואר 2005) היה ניצב במשטרת ישראל.
ביוגרפיה
אלבלדס נולד במצרים בשנת 1937 למשה ומרים אלבלדס, ובשנת 1949 עלה לישראל. בין השנים 1953–1956 שירת בצה"ל כמפקד בקורס סמלים בחטיבת הצנחנים. בשנת 1957 גויס למשמר הגבול, שירת בתפקידי הדרכה ומבצעים ובשנת 1958 היה בין ראשוני השוטרים ביחידת משמר הגבול בירושלים וממקימי בסיס משמר הגבול ברוגלית. שירותו במשמר הגבול נמשך עד 1981 בתפקיד קצין רווחה, קצין מבצעים גדודי, מפקד פלוגה, ראש ענף ביטחון, קצין אגף מטה חטיבתי, סגן מפקד ומפקד מחט"ב 4.
בשנת 1981 עבר לשירות בכוחות המשטרה כמפקד מרחב הנגב. ב-1984 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מרחב ירושלים וב-1986 לסגן מפקד מחוז מרכז. בינואר 1990 מונה למפקד המחוז בדרגת ניצב ושירת בתפקיד שנה אחת, במהלכה הושם דגש על מלחמה בתאונות הדרכים והוקמה יחידת סיוע מרחבית לטיפול בעצורים, הוצאה לפועל ורישוי עסקים. בינואר 1991 הועבר לשמש מפקד מחוז ירושלים שהוקם אז. בתקופת כהונתו הוקמו חמש תחנות משטרה במרחב. בשנת 1993 סיים תפקידו וכעבור שנה שוחרר משירות.
אלבלדס היה בעל תואר במדעי הרוח ובוגר קורס קצינים בכירים, נשוי ואב לשלושה. בשנת 2005 נפטר והובא לקבורה בהר הרצל.
דיינה מייר
דיינה מייר (באנגלית: Dina Meyer; נולדה ב-22 בדצמבר 1968) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה יהודייה אמריקאית. היא התפרסמה ב-1993 בשל תפקידה בתור לוסינדה ניקולסון בסדרת הנוער הפופולרית "בוורלי הילס 90210" של פוקס.
ראשית חייה
מייר נולדה בשכונת פורסט הילס ברובע קווינס בניו יורק למשפחה יהודית ממוצא אשכנזי. אביה היה בעל מוסך, ויש לה שני אחים: אוון וגרגורי. מייר דגמנה בפרסומות מגיל 9 עד גיל 16. היא שאפה להיות שחקנית, למורת רוחם של הוריה שעודדו אותה למצוא לעצמה "קריירה רצינית".
השכלה
בוגרת תואר במנהל עסקים מאוניברסיטת לונג איילנד בברוקוויל שבמדינת ניו יורק משנת 1991.
למדה גם ספרות צרפתית.
למדה משחק במשך שלוש שנים בהדרכת רונלד סטטסון בבית הספר לדרמה Neighborhood Playhouse School of the Theatre שבעיר ניו יורק.
חייה האישיים
מתחביביה: גלישה על שלג, רולר בליידס ורכיבה על אופניים.
נכון ל-2007 היא מתגוררת בלוס אנג'לס, קליפורניה.
מונולית
מונולית הוא מצבה, פסל או צורה טבעית העשויה מאבן יחידה. מקורה של המילה במילה היוונית μόνος ("אחת" או "יחידה") ו-λίϑος ("אבן").
דוגמה ידועה למונולית היא אתר המורשת העולמית אולורו שבאוסטרליה.
בתרבות
מונולית שחור משחק מוטיב מרכזי בסרטו של הבמאי סטנלי קובריק, 2001: אודיסיאה בחלל על פי תסריט המבוסס על סיפור קצר של ארתור סי. קלארק (שבעקבות הסרט הורחב לספר שלם). בסדרת הטלוויזיה סוכני S.H.I.E.L.D. נעשה שימוש בשלושה מונוליתים שמאפשרים שליטה במרחב, בזמן ובתודעה.
סוסטרטוס מקנידוס
סוסטרטוס מקנידוס (ביוונית: Σώστρατος ὁ Κνίδος; נולד במאה ה-3 לפנה"ס) היה אדריכל ומהנדס יווני. מייחסים לו את תכנון המגדלור של אלכסנדריה, אחד משבעת פלאי תבל של העולם העתיק (בערך 280 לפנה"ס), באי פארוס מול אלכסנדריה, מצרים. קיימת מחלוקת ביחס לטענה זו.
סטראבון כתב שהמגדלור הוקדש וככל הנראה מומן על ידי סוסטרטוס, ידידו של שליט מצרים, תלמי השני. פליניוס טען שסוסטרטוס היה האדריכל ושתלמי אפשר לו באדיבותו "לחתום" על האנדרטה.
מח עצם
מֵחַ עצם (ידוע גם כמֹוחַ עצם או לְשַׁד העצמות) הוא הרקמה הממוקמת בחלק הספוגי של העצם, ובה נוצרים תאי מערכת הדם: תאי דם אדומים, תאי דם לבנים וטסיות דם. משקל רקמה זו מהווה כ-4% ממשקל גוף האדם, ולכן היא אחת הרקמות הגדולות בגוף.
אנטומיה
קיימים שני סוגים שונים של מח עצמות: אדום וצהוב. האדם נולד רק עם תאים אדומים ובמשך חייו מוחלפים בצהובים. במח העצם האדום מצויות כל שורות התאים בשלבים שונים של הבשלה, ורק התאים הבשלים יוצאים לזרם הדם בפיקוח של מנגנוני בקרה תאיים והורמונליים.
את מח העצם בונות מספר אוכלוסיות של תאים, פרט לחלוקה למח עצם צהוב ואדום. הראשונה היא אוכלוסיית התאים המזנכימלים והשנייה, אוכלוסיית התאים המטופואטים. התאים המזנכימלים מרכיבים את נישת מח העצם, שהיא למעשה הסביבה שבה תאי הדם מתפתחים. התאים ההמטופואטים הם תאי הדם המדוברים. התאים המזינכימליים נמצאים בעיקר במח העצם הצהוב, והתאים ההמטופואטים נמצאים בעיקרם במח העצם האדום.
בין שתי האוכלוסיות הנ"ל קיימת תקשורת והן חיות אחת במקביל לשנייה, בקשרי הדדיות והתפתחות משותפת.
תאים מזנכימלים
התאים המזנכימלים הם שם כולל לתאי אב של תאים המרכיבים את כל רקמות הגוף. במח העצם, בצורה ספציפית, מתקיימות 3 אוכלוסיות מרכזיות של תאים מסוג זה:
תאים המטופואטים
התאים ההמטופואטים הם כלל אוכלוסיית תאי הדם המתקיימים במח העצם. התאים המתמיינים במח העצם מתאים אלו כוללים את תאי הדם האדומים, תאי הדם הלבנים וטסיות הדם.
מחלות שמקורן במח העצם
מח העצם הוא מקור למחלות רבות, עקב ההשפעה המשמעותית שיש לו בהתחלקות של תאי דם. בין המחלות הנפוצות קיימות:
תרומת מח עצם והשתלתו
השתלת מח עצם היא גישה טיפולית מקובלת היום לכמה מחלות שונות בהן מערכת ייצור תאי הדם האדומים ותאי החיסון נפגעת (מחלות ממאירות כמו לוקמיה, מצבים כמו מחלות חסר מח העצם מולד או נרכש וכדומה), כתוצאה מטיפול כימי, הסננה על ידי תאים ממאירים או כתוצאה ממחלה תורשתית או מפגם גנטי. מעבר לזאת, נכון לשנת 2012, נבחנת השתלת מח העצם כטיפול למחלות ולקויות עצביות מגוונות, שבהן חלק מהפתולוגיה היא בתאי הגלייה – תאים המיוצרים במח העצם ונודדים אל מערכת העצבים. בין המחלות והלקויות האלו ניתן למנות את ניוון השרירים, שיתוק המוחין ותסמונת רט.
תרומת מח עצם מתבצעת בבנק הדם שבבתי החולים. לעיתים מח העצם המשמש להשתלה, מתקבל מהחולה עצמו ולאחר תהליך רפואי שעובר החולה, מח העצם מוחזר אליו. בשאר המקרים נדרש תורם לצורך השגת מח העצם עבור ההשתלה. תורמי מח עצם חייבים להיות זהים למושתל, מבחינת מאפיין סיווג הרקמות, הידוע בשם 'חלבוני HLA’. בשל המספר הכמעט בלתי מוגבל של צירופי HLA אפשריים, הסיכויים להתאמה בין נתרם לתורם שאינו בן משפחתו, הם נמוכים. בנוסף, בפועל רק 30% מהחולים מצליחים למצוא תורם מתאים מקרב בני משפחתם (הסיכוי להתאמה עם אחים הוא 25%). בשאר המקרים מתאפשרות ההשתלות הודות לקיום מאגרי תורמים ממחשבים בינלאומיים גדולים, המאפשרים לבדוק התאמה למיליונים רבים של אנשים אחרים. הסיכוי למצוא תורם במאגרים נאמד היום ב-55%. בקרב האוכלוסייה האירופאית קיימים 80% סיכויי התאמה.
השתלת מח עצם החלה בסוף שנות ה-70.
The Heart Part 5
The Heart Part 5 (בעברית: הלב חלק 5) הוא שיר של הראפר האמריקאי קנדריק לאמאר. השיר יצא בהפתעה ב-8 במאי 2022, באמצעות חברות התקליטים pgLang, טופ דואוג אנטרטיינמנט, אפטרמת' אנטרטיינמנט ואינטרסקופ רקורדס, כסינגל שיווקי מתוך אלבום האולפן החמישי של לאמאר, Mr. Morale & the Big Steppers, בו נכלל כרצועת בונוס. זה החלק החמישי בסדרת השירים "The Heart", לאחר "The Heart Part 4" מ-2017, ושיר הסולו הראשון של לאמאר מזה ארבע שנים. השיר קיבל חמש מועמדויות בטקס פרסי גראמי ה-65, להקלטת השנה, שיר השנה, ביצוע הראפ הטוב ביותר, שיר הראפ הטוב ביותר והווידאו קליפ הטוב ביותר.
רקע
ב-20 באוגוסט 2021, קנדריק לאמאר חשף באמצעות פוסט בלוג באתר שלו כי הוא היה בתהליך של הפקת אלבום האולפן החמישי שלו, והאחרון תחת טופ דואוג אנטרטיינמנט. הוא שיתף את שם האלבום ותאריך צאתו ב-18 באפריל 2022. לאחר ההכרזה, אתרו עודכן עם דף בשם "The Heart" שכלל 399 תיקיות מחשב ריקות. חדשות המודיעות על צאתו של השיר הודלפו בטעות על ידי ספוטיפיי, שחשפו את השיר באמצעות תיאור הפלייליסט של לאמאר בפלטפורמה.
מילים והרכב
"The Heart Part 5" הוא שיר היפ הופ תודעתי בהשפעת מוזיקת נשמה וג'אז. לאמאר כתב את השיר לצד מפיקי השיר ג'וני קוסיץ', מאט שייפר וג'ייק קוסיץ' (הידועים תחת שם ההרכב ביץ' נויז). לאון וייר וארתור "טי-בוי" רוס קיבלו קרדיט כתיבה שלאחר המוות על האינטרפולציה של השיר "I Want You" בביצוע מרווין גיי משנת 1976.
מבחינה לירית, "The Heart Part 5" עוקב אחר הנושא של חלקיו הקודמים, ואלבום האולפן השלישי של למאר To Pimp a Butterfly משנת 2015, בכך שהוא מציע פרשנות חברתית על האקלים של התרבות האפרו-אמריקאית ואפליה ממוסדת. השיר גם מתעמק בנושאים אישיים של אמפתיה, מוות ודיכאון מנקודות מבט שונות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ לשיר בוים על ידי לאמאר ודייב פרי, ויצא לאור לצד השיר ב-8 במאי 2022. בקליפ, לאמאר מבצע את השיר על רקע אדום, תוך שהוא משתמש בטכנולוגיית דיפ-פייק כדי להפוך את עצמו לשש דמויות אפרו-אמריקאיות מודרניות: שחקן הכדורגל לשעבר והפושע המורשע או ג'יי סימפסון, הראפר קניה וסט, השחקנים ג'סי סמולט וויל סמית', שחקן הכדורסל לשעבר קובי בראיינט והראפר ניפסי האסל. הדיפ-פייקים נעשו על ידי אולפן Deep Voodoo של יוצרי סאות' פארק, טריי פארקר ומאט סטון.
הקליפ קיבל מועמדות לפרס גראמי לווידאו קליפ הטוב ביותר בטקס פרסי גראמי ה-65.
יוסף מאורער
יוסף (חוסה) מאורער (בספרדית: José Maurer; 6 במאי 1906 – 23 במאי 1968) היה שחקן תיאטרון, קולנוע, במאי ומתרגם מספרדית ליידיש. יהודי ישראלי אשר פעל בעיקר בארגנטינה וישראל.
באירופה
נולד בשם יוסף מאורער נאומן לחנה לבית שטרייפלד ולמיכאל, בעיירת הנפט בוריסלב שבמערב גליציה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בפלך לבוב אשר באוקראינה), בן למשפחה בת שמונה ילדים קשת יום. אביו התפרנס כסנדלר העיירה אך דאג ללימודיו של מאורער בגימנסיה ואפילו לשיעורי מוזיקה ואכן הנער נודע בכישרונו המוזיקלי כזמר, כנר ושחקן חובב..
באביב 1922, במסגרת מסע הופעות בפולין ורומניה, ביקרה בעיירה הלהקה הווילנאית בהנהגתו של זיגמונט טורקוב. כפי שהיה מקובל הם העלו מופעים בעזרת אנשי העיירה אשר שימשו בעיקר כפועלי במה וסטטיסטים אך למאורער הוצע תפקיד קטנטן של ממש. התנסותו בבמה המקצועית שינתה את חייו וכעבור שבועיים, כאשר הלהקה המשיכה בנדודיה, הצטרף מאורער אליה למסע ההופעות.
במשך חמש השנים הבאות הופיע מאורער עם הלהקה במיטב הרפרטואר ביידיש וכן במחזות מאת איבסן, גורקי ומולייר. כאשר אילצו הקשיים הכלכליים את הלהקה להתמזג עם התיאטרון האידי בבוקרשט, בחר מאורער להגר לארגנטינה (מקום אליו עתיד להגיע חבר בכיר נוסף של הלהקה, שמואל איריס).
בארגנטינה
מאורער הגיע לבואנוס איירס בשנת 1927 ומיד השתלב בחיי התיאטרון היהודי שם, בעיקר בגילום תפקידים דרמטיים. במשך 36 השנים בהן חי בארגנטינה שיחק במעל 200 הצגות לצד גדולי הבמה של התיאטרון ביידיש כמו יוסף בולוף, מוריס שוורץ, יעקב בן עמי, בן ציון ויטלר והיה מעורב כמתרגם ועוזר במאי בחלק מן ההפקות היותר יוקרתיות של התיאטרון היהודי. מאורער היה בין מקימי הקואופרטיב של שחקני היידיש בארגנטינה אשר הפיק והציג עונות ארוכות בבואנוס איירס ויזם מסעות למושבות היהודים וערי השדה בפרובינציות של ארגנטינה וכן במדינות שכנות.
בין תפקידיו הבולטים: גיתה במחזה בטהובן מאת דונלד רוברטסון, ביף במותו של סוכן מאת ארתור מילר לצידו של יוסף בולוף במה שנחשב ל"בכורה האמיתית" של המחזה ואחד הביצועים המבריקים של כל הזמנים, אוריאל מזיק (השטן) ב"אלהים האדם והשטן" מאת יעקב גורדין (בהצגה זו נהג להחליף תפקידים עם יעקב בן עמי אשר שיחק את הרשלה דוברובנר, "האדם", וצופים רבים באו לראות את ההצגה פעמיים כדי להשוות ביצועיהם), השופט ב"עששית הגז" מאת אוגוסטין דיילי, התפקיד הכפול של שלמה המלך ושלמי הסנדלר במחזה של סמי גרונמן, הבעל ב"בית הבובות" של איבסן, הורציו ב"המלט" ועוד.
בנוסף השתתף בהצגות בתיאטרון בספרדית לצידה של השחקנית ברטה סינחרמן ונטל חלק בכשלושים סרטים באורך מלא.
בשנת 1940 נבחר לשמש נשיא אגודת שחקני היידיש, תפקיד אליו עתיד להיבחר חמש פעמים רצופות ולשרת בו קרוב ליובל שנים. בתקופת כהונתו הוקמה קרן הגמלאות לשחקנים, נרכש בית קיט בו בילו השחקנים את חופשותיהם ונרכש גם בית האגודה ("דער אידישער אקטיארן פאריין") אשר שימש את האגודה עד להתפרקותה בעשור האחרון ובו אולם וספריה לה תרם מאורער אישית והתרים שחקנים אחרים. ספריית האגודה הכילה כתבי יד והדפסות נדירות של מחזות מקוריים ומתורגמים ביידיש אשר עברו ברובן למשמרת לבניין האמי"א ואבדו לעולמים כאשר הבניין נפגע קשות בפיגוע חבלני בחודש יולי 1994.
בישראל
בשנת 1963 עלו יוסף מאורער ואשתו, פאולינה טאכמן לישראל והפכו גם כאן מן הדמויות הבולטות בתיאטרון ביידיש. מאורער המשיך פעילותו הארגונית והקים בישראל את אגודת שחקני הבמה ביידיש ביוני 1965 ובהופעה החגיגית הראשונה השתתפו מיטב שחקני ישראל דוברי יידיש ובהם שחקני הבימה שמואל רודנסקי, ליה קניג ועוד. אגודה זו הקדימה את הקמת אמ"י בלמעלה מעשור.
אלמנתו, השחקנית פאולינה טאכמן, ילידת ארגנטינה (1908) החלה את הופעותיה בגיל 14. לאחר מותו ללא עת של בעלה המשיכה להופיע בישראל לצדם של גדולי הבמה ביידיש: עם אידה קמינסקה במירל'ה אפרת, כבת זוגו הקבועה של שמעון דז'יגאן משך שלוש עונות, עם פרלמן, זיגמונט טורקוב, בולוף ועוד. בהמשך הייתה בת זוגו הקבועה של השחקן יעקב אלפרין והשתתפה בהצגות שהעלה יעקב בודו בטרם ייסוד היידישפיל. טאכמן פרשה מהבמה בגיל 85, כאשר בהצגה האחרונה שיחקה תפקיד של בתולה זקנה בת 40.
עם הכנסה לשנתה המאה הוזמנה להצגה חגיגית של יידישפיל וזכתה לברכות ממנהל התיאטרון, שמוליק עצמון ומחיאות הכפיים של עמיתיה השחקנים והקהל שנכח באולם. היא נפטרה באפריל 2008, בגיל 100 שנים וחמישה ימים. נינם של השניים הוא השחקן והסטנדאפיסט יונתן ברק (בנו של נכדם רופא הילדים ד"ר שמעון ברק מנישואיו לרותי הולצמן).
דור (מושב)
דּוֹר הוא מושב ליד זכרון יעקב השייך למועצה אזורית חוף הכרמל. הוקם בשנת 1949 על ידי קבוצת עולים יוצאי יוון, שלאחר מכן הצטרפו אליהם יוצאי עיראק.
היסטוריה
המושב הוקם על האדמות החקלאיות של הכפר הערבי טנטורה, שתושביו גורשו או ברחו לפי גישות שונות במחקר ההיסטורי במהלך מלחמת העצמאות ולא הורשו לחזור אליו לאחריה. שמו של המושב נובע משמה של העיר הקדומה דור ששכנה סמוך למקום. חוף דור, חוף הים הסמוך למושב, הוא אחד הנוחים לרחצה בישראל, עקב היותו בתוך מפרץ טבעי.
טרנס קונגולו
טרנס קונגולו (בהולנדית: Terence Kongolo; נולד ב-14 בפברואר 1994 בפריבור שבשווייץ) הוא כדורגלן הולנדי אשר משחק בעמדת המגן בפולהאם.
ב-14 באפריל 2012 ערך קונגולו את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0–3 על אקסלסיור רוטרדם. ב-26 בספטמבר 2012 הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 2–3 על ניימכן. ב-3 ביולי 2017 חתם לחמש שנים במונקו. ב-2 בינואר 2018 הושאל קונגולו להאדרספילד טאון. ב-6 בינואר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 1–2 על בולטון וונדררס בגביע האנגלי. ב-8 ביוני 2018 חתם באופן קבוע בהאדרספילד לארבע שנים. ב-16 בינואר 2020 הושאל לפולהאם עד לסוף העונה. ב-16 באוקטובר 2020 חתם באופן קבוע בפולהאם. ב-1 בספטמבר 2022 הושאל ללה האבר מהליגה הצרפתית השנייה.
אחיו הצעיר רודני, משחק בקבוצת הירנפיין.
ח'אלד חוסייני
ח'אלד חוסייני (בפרסית: خالد حسینی; נולד ב-4 במרץ 1965) הוא סופר אמריקאי ממוצא אפגני.
חייו
חוסייני הוא רופא במקצועו המתגורר בצפון קליפורניה. הוא נולד בקאבול שבאפגניסטן, לאב דיפלומט ואמא מורה בבית ספר תיכון. בשנות ה-70 התגורר עם משפחתו בפריז, בשל עבודת אביו שם. לאחר המהפכה הקומוניסטית באפגניסטן בשנת 1980, קיבלה משפחתו מקלט מדיני בארצות הברית. סיים לימודי תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה ולימודי רפואה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, את התמחותו ברפואה פנימית סיים ב-1996.
ספרו הראשון הוא "רודף העפיפונים", שזכה להצלחה ניכרת, ואף עובד לסרט בשם זה בידי הבמאי סם מנדס וחברת ההפקה דרימוורקס, וגם למחזה באותו שם על ידי המחזאי מתיו ספנגלר. ספרו השני, "אלף שמשות זוהרות", זכה אף הוא להצלחה. ספרו השלישי הוא "קולות מן ההרים", אשר יצא לאור בישראל במאי 2013.
חוסייני נשוי לרויה חוסייני. לזוג שני ילדים. הוא דובר אנגלית שוטפת, וכן פרסית ופשטו.
ג'ודקה
ג'ודקה (באיטלקית: Giudecca) הוא אי במרכז לגונת ונציה ומהווה אחת משכונות העיר ונציה, וחלק מרובע דורסודורו של העיר.
האי ממוקם דרומית לאיים המרכזיים המהווים את העיר, ובינו לבין יתר האיים המרכזיים מפרידה תעלת ג'ודקה.
באי ממוקמות כנסיית איל רדנטורה שתוכננה על ידי אנדראה פאלדיו.
היסטוריה
בעבר נקרא האי בשם "ספינאלונגה" (Spinalunga - "הקוץ הארוך"), בשל צורתו. בשלהי ימי הביניים החל האי להיקרא בשם "ג'ודקה". ישנה סברה כי מקור השם ביישוב היהודי שהיה בו קודם להקמת הגטו של ונציה, אולם פרט לשמו של האי אין ראיות לקהילה יהודית שהתגוררה בו.
עד המאה ה-19 היה האי פרוור של ונציה, והיו בו ארמונות בינות גנים ופרדסים. במהלך המהפכה התעשייתית הפך האי לאזור תעשייתי, ובראשית המאה ה-20 הוקמו באי מפעלים רבים, מספנות, מגורים לפועלים ואף אולפן קולנוע. לאחר מלחמת העולם השנייה ירדה קרנה של תעשיית האי, וכיום האי מהווה אזור מגורים בלבד.
אינטרפרון בטא 1b
במחקר BENEFIT הוכח כי טיפול מוקדם בבטאפרון יכול לעכב את התקדמות המחלה באופן משמעותי ולדחות את הסיכון להופעת התקף שני. כמו כן טיפול מוקדם באינטרפרון בטא 1b תורם להפחתה בתדירות התקפים לאורך השנים, להפחתה בהופעת נגעים במוח ולשמירה על יכולת קוגניטיבית. אינטרפרון בטא 1b הוא התרופה היחידה לטרשת נפוצה המאושרת בהתוויות רחבות החל מטיפול מוקדם ועד לשלבים מאוחרים במחלה, מה שמעיד על רמת יעילותה הגבוהה.
מנגנון הפעולה
אינטרפרון בטא-1b מווסת את פעילות מערכת החיסון בגוף האדם. אינטרפרונים מיוצרים על ידי תאים בתגובה לנגיפים. שמם ניתן להם על יכולתם "להתערב" בפעולת שעתוק הנגיפים, להפחית את התגובה הדלקתית ובכך למנוע נזק לסיבי העצבים. אינטרפרון- בטא פעיל בכמה אזורים בגוף, לרבות מחסום הדם-מוח והדם ההיקפי. באמצעות פעולותיו בדם ההיקפי ובמחסום הדם-מוח, אינטרפרון- בטא פועל ישירות במערכת העצבים המרכזית להפחתת התגובה הדלקתית האוטואימונית. המנגנונים שבאמצעותם אינטרפרון- בטא פועל ב טרשת נפוצה אינם מובנים די הצורך, אך ידוע כי התכונות המשנות את התגובה הביולוגית של אינטרפרון- בטא מתווכות באמצעות יחסי הגומלין שלו עם תאים קולטנים ספציפיים המצויים על פני השטח בתאי גוף האדם. ההתקשרות של אינטרפרון- בטא אל קולטנים אלו משרה את פעולתם של כמה תוצרי גנים שנחשבים למתווכים של הפעולות הביולוגיות. גילוי האינטרפרונים הביא להתקדמות חשובה ביותר בטיפול בטרשת נפוצה מסוג התקפי- הפוגתי.
ממצאים
הניסוי הקליני המכריע של בטאפרון היה המחקר הגדול הראשון, האקראי ומבוקר הפלצבו בטרשת נפוצה, והוביל לאישורה באירופה ובארצות הברית לטיפול בטרשת נפוצה מסוג התקפי- הפוגתי. מחקר זה אף קבע סטנדרטים חדשים לניסויים אקראיים מבוקרים בטרשת נפוצה. הניסוי הקליני המכריע של בטאפרון הוכיח כי הטיפול מסייע להפחתת מספר ההתקפים שהחולים חווים, מאריך את פרק הזמן שבין ההתקפים, מפחית את חומרת ההתקפים ומקטין את מספר הפגיעות הנוספות הנראות בהדמיית תהודה מגנטית. מחקר בנפיט (BENEFIT)בקרב חולים עם אירוע קליני ראשון המרמז על טרשת נפוצה, הדגיש את החשיבות של טיפול מוקדם בבטאפרון. במחקר זה, הפגין טיפול בבטאפרון את ההשפעות הבאות:
מינון ונטילת התרופה
בטאפרון ניתנת אחת ליומיים באמצעות זריקה תת-עורית, המספקת את אחד המינונים הגבוהים ביותר של אינטרפרון-בטא הזמין לטיפול בצורות שונות של טרשת נפוצה. בטאפרון היא הנוסחה הלא-חומצית היחידה של אינטרפרון-בטא, ועשויה לכן לסייע להקלת הכאב בעת ההזרקה. בנוסף לכך, בטאפרון הנה התרופה היחידה לטרשת נפוצה שאינה מצריכה אחסון בתנאי קירור. בטאפרון ניתן גם לאחסן בטמפרטורת החדר למשך יותר משלושים יום, מה שמקל על האחסון, ההזרקה והנסיעות של החולים.
פרופיל בטיחות
התגובות השליליות הנפוצות ביותר שדווחו עד כה הן תגובה עורית באזור ההזרקה, חולשה, מערך תסמינים דמוי שפעת וכאב ראש. לשליטה טובה על תופעות עוריות יש לבצע סבב במקומות ההזרקה וליטול משככי כאבים. יש להשתמש באמצעי מניעת הריון בקרב נשים בגיל הפוריות. בדומה לשימוש בכל קבוצת האינטרפרונים יש לבצע ניטור בחולים הסובלים מפגיעה בכבד או בכליות, ולבצע בדיקות דם על פי הוראת רופא.
ישראל שלמה בן-מאיר
הרב ד"ר ישראל שלמה בן מאיר (לשעבר רוזנברג) (13 באוגוסט 1910 – 4 באפריל 1971) היה חבר הכנסת וסגן שר בממשלות ישראל.
טרם העלייה לישראל
בן מאיר נולד בוורשה שבפולין בשנת 1910 כישראל שלמה רוזנברג, לרב מאיר יהושע רוזנברג, בנו של הרב יהודה יודל רוזנברג. בצעירותו עבר לארצות הברית, שם למד בישיבת רבי יצחק אלחנן, בישיבה יוניברסיטי ובאוניברסיטת ניו יורק. הוא מוסמך לרבנות, ובעל תואר דוקטור למשפטים.
בין השנים 1937–1941 היה חבר הדירקטוריון של קק"ל ושל קרן היסוד בארצות הברית. עד שנת 1940 עבד כעורך דין בניו יורק, ומאותה השנה ועד 1950 כיהן כרב קהילת הרטפורד שבקונטיקט.
היה פעיל בתנועת המזרחי בארצות הברית, וכיהן כחבר הוועד הפועל של אגודת הרבנים בארצות הברית ובקנדה.
עלה לישראל בשנת 1950, ובאותה השנה כיהן כיושב ראש העולמי של תנועת המזרחי.
פעילות פרלמנטרית
בן מאיר נכנס לכנסת כחבר הכנסת השנייה מטעם סיעת המזרחי, עם פטירתו של השר דוד צבי פנקס (14 באוגוסט 1952), וכיהן בה ברציפות כ-19 שנים, עד יום פטירתו. בן מאיר היה מראשי הפעילים למיזוג המזרחי והפועל המזרחי לסיעה אחת – המפד"ל, בסוף שנת 1955. בכנסת השביעית כיהן כיושב ראש ועדת חוקה, חוק ומשפט.
כיהן מספר פעמים כסגן שר במשרדי הממשלה השונים, כאשר מעליו כיהן בכל הפעמים כשר, חיים משה שפירא מהפועל המזרחי, שמהקמת המפד"ל ב-1955 היה חברו לסיעה. הוא כיהן כסגן שר במשרדים הבאים:
נוסף על תפקידיו הפרלמנטריים כיהן כיו"ר המועצה הארצית של המזרחי, וכיו"ר הלשכה הפוליטית של המפד"ל. במאי 1960 הוסמך כעורך דין.
ילדיו הם ד"ר יהודה בן-מאיר, שהחליפו בכהונה כחבר הכנסת עם פטירתו, הרב יהושע בן-מאיר, מייסד וראש ישיבת ההסדר שבות ישראל באפרת שבגוש עציון ואשת החינוך שושנה פט.
הסרת חסינותו
לבן מאיר, שכיהן אז כסגן שר הסעד, נודע הדבר מפרסום ב"ידיעות אחרונות". הוא הגיב למחרת מעל בימת הכנסת, טען שמדובר בעלילה, דרש שהמשטרה תמצה את החקירה כדי לטהר את שמו והודיע שהוא משעה את עצמו מתפקידו עד סיום החקירה. החקירה נמשכה מספר חודשים ורוזנברג התלונן על הסחבת בניהול החקירה ואף דרש לחזור לתפקידו כסגן שר לאור הסחבת. בסופו של דבר החקירה העלתה מעט מאוד, אולם לגבי מקרה אחד של העברת תרומה משווייץ לישראל לאחד מהמוסדות הקשורים למזרחי טען היועץ המשפטי שיש להעמיד את בן מאיר לדין ועל כן ביקש להסיר את חסינותו. בן מאיר הסכים להסרת חסינותו והיא הוסרה ללא מתנגדים. מקרהו של בן מאיר הובא בפני שופט חוקר שבדק את הראיות וזיכה את בן מאיר באומרו שהיועץ המשפטי לא הביא ראיות לעבירה, לאור סתירות שנמצאו בעדותו של העד הראשי מרדכי נורוק, אף הוא ח"כ מהמזרחי.
הנצחתו
לאחר מותו של בן מאיר, יסדה המפד"ל פרס על שמו: פרס בן מאיר - לעידוד המחקר של המשפט העברי. הפרס חולק מדי שנה לאורך שנות השבעים והשמונים על מחקרים מצטיינים בנושא. בין הזוכים בפרס: פרופ' מנחם אלון ופרופ' שמואל שילה.
מנקי נקו
מָנֵקִי נֵקוֹ (ביפנית: 招き猫, Maneki-neko, "חתול מזמין") הוא פסל נפוץ בתרבות יפן בדמות חתול העשוי מחרסינה או חרס, שלפי האמונה מביא מזל לבעליו. המנקי נקו ידוע גם כ"חתול המזל" או "חתול הכסף", והוא מוצג בחנויות, במסעדות ובעסקים רבים.
בפסל מוצג החתול, מגזע יפני קצר-זנב, כשהוא מאותת למתבונן ומזמין אותו: אחת מכפותיו מורמת, עמדה שבתרבות יפן רומזת "בוא". לפי המסורת, כשכפו הימנית מורמת הוא מושך מזל או בריאות, ואילו כשכפו השמאלית מורמת הוא מושך לקוחות.
מנקי נקו נחשב לקיטש בתרבות המערב. הוא מיוצר במגוון של צבעים וסגנונות ובמידות שונות של קישוט והצטעצעות. החתול מופיע על מחזיקי מפתחות, קופות חיסכון, מרענני אוויר וזוטות אחרות.
המחווה
מקובל לחשוב שככל שהכף מורמת גבוה יותר, כך יביא המנקי נקו יותר מזל. בהתאם לכך, הלכו כפות החתולים ועלו מעלה מעלה עם השנים. יש היודעים להעריך את גילם של מנקי נקו עתיקים בצורה גסה לפי הגובה שאליו מורמת הכף. אמונה נפוצה נוספת היא שככל שהכף מורמת יותר, כך יגיע המזל הטוב מרחוק יותר.
צבע
יש מנקי נקו במגוון גדול של צבעים. במקור הייתה מטרת הצבעים השונים קישוטית בלבד, אך כיום מקשרים צבעים שונים לתכונות שונות:
קולר, סינר ופעמון
צווארם של המנקי נקו מקושט בדרך כלל. לפעמים במטפחת או בצעיף, אך לרוב בקולר, בפעמון ובסינר דקורטיבי. זהו כנראה חיקוי לצורה שבה הולבשו חתולים בבתי עשירים ביפן בתקופת אדו. קולרים מפרחים אדומים היו פופולריים, ואליהם נהגו לחבר פעמונים קטנים, לקישוט החתול וכדי לדעת את מקום הימצאו.
הסינר עשוי להיות קשור לסינרים שבהם מקושטים ביפן פסלי הבודהה ג'יזו. ג'יזו הוא מגן הילדים החולים והגוועים, והורים מלאי הכרת תודה על שילדיהם החלימו נוהגים לשים סינר סביב צווארו של ג'יזו.
המטבע
לעיתים מחזיק המנקי נקו מטבע בכפו, בדרך כלל מטבע זהב בשם "קובַּן" שהיה בשימוש בתקופת אדו. על הקובן שמחזיק המנקי נקו נקוב לרוב ערך של כ-10 מיליארד דולר. המטבע קשור לתפקיד החתול: הבאת מזל טוב וממון. מנקי נקו נמצאו בבנקים ביפן לפחות משנות התשעים של המאה ה-19, בדומה לקופות החיסכון בצורת חזיר.
לעיתים משאירים על המנקי נקו מטבעות קטנים כמִנְחה - מנהג דומה לזריקת מטבעות למזרקה.
חומר
בדרך כלל עשוי המנקי נקו מחרסינה או מקרמיקה, אך פסלים זולים מיוצרים מחומרים אחרים: פלסטיק, עץ, עיסת נייר או חרס. מנקי נקו יקרים עשויים מירקן או מזהב. המנקי נקו הנעים (שמופעלים על ידי סוללה) עשויים לרוב מפלסטיק.
היסטוריה
אף על פי שמאמינים שמקור המנקי נקו הוא מסוף תקופת אדו (1603–1867), העדות הראשונה להופעתו היא משנות ה-70 של המאה ה-19, בתקופת המייג'י. החתול מוזכר במאמר בעיתון ויש עדות כי במקדש באוסקה הפיצו מנקי נקו לבושים קימונו באותה תקופה. לפי פרסומת מ-1902 היו המנקי נקו פופולריים בסוף המאה ה-19. אין מידע ודאי אחר על מקורו המדויק של המנקי נקו.
לפי האגדות, אחד מקיסרי יפן או מהסמוראים עבר יום אחד ליד חתול שנראה כאילו הוא מנופף לו. האציל פירש את תנועת החתול כאות, והתקרב אליו. אז הבחין שבמסלול המקורי שבו צעד הייתה מלכודת שהונחה עבורו. מאז נחשבו החתולים לבעלי חיים נבונים ולרוחות מביאות מזל. בבתים ובמקדשים יפניים רבים נמצאות דמויות של חתול שכפו מורמת כאילו הוא מנופף - ומכאן מקורו של המנקי נקו, שמכונה לפעמים "קאמי נקו" כינוי המתייחס לרוחו ("קאמי") של החתול.
לפי תאוריה אחת קשור מוצא המנקי נקו (או לפחות עליית הפופולריות שלו) לעליית משטר המייג'י. המשטר החדש ניסה להפוך את החברה היפנית המסורתית למערבית יותר ואסר להשתמש בקמעות שמתארים יחסי מין, שהיו נפוצים עד אז והוצגו לראווה בבתי בושת. בהיעדר הקמעות המסורתיים האלה תפס המנקי נקו את מקומם כתחליף כישוף, ותנועת היד שלו היא חיקוי לתנועתה של אישה מזמינה.
אחרים הבחינו בדמיון בין עמידת המנקי נקו לבין חתול הרוחץ את פניו. לפי אמונה יפנית, חתול שרוחץ פנים מסמל שאורח עתיד להגיע בקרוב. אמונה זו קשורה אולי לפתגם סיני קדום שקובע שאם חתול רוחץ את פניו, ירד גשם. ייתכן שמתוך כך התבססה אמונה שדמות של חתול שרוחץ את פניו תביא לקוחות.
בימינו נפוץ המנקי נקו מאוד גם בארצות הברית, מסיבה לא ברורה. הם מוכרים בארצות הברית לפחות מ-1963, אז כתבה עליהם פטרישה דייל-גרין את הספר "כת החתול". המנקי נקו אהוב גם בצ'יינהטאון של ימינו בניו יורק ובסן פרנסיסקו, שם מוכרים מגוון חתולים, בעיקר לתיירים.
אגדות וסיפורים
מנקי נקו הוא נושאן של מספר אגדות. הנה שלוש מהידועות ביותר, המסבירות את מקורו:
בתרבות הפופולרית
למנקי נקו נוכחות ניכרת בתרבות הפופולרית, ודמויות ודימויים רבים נוצרו בהשראתו:
אן-מארי דוד
אן-מארי דוד (בצרפתית: Anne-Marie David; נולדה ב-23 במאי 1952) היא זמרת צרפתייה.
קריירה
דוד השתתפה באירוויזיון 1973 שנערך בלוקסמבורג כשהייתה בת 21 וזכתה במקום הראשון כנציגת לוקסמבורג עם השיר "Tu te reconnaîtras" ("אתה תזהה את עצמך"). שש שנים אחר־כך, השתתפה באירוויזיון 1979 שנערך בירושלים והגיעה למקום השלישי כשייצגה את צרפת בשיר "Je suis l'enfant soleil" ("אני ילדת שמש").
דוד נפגעה מאוד מהתגובות הצוננות שקיבלה בשל המקום השלישי שאליו הגיעה. בשנת 2005 הגיבה דוד בעיתון על ההתנהגות הצוננת והבלתי מפרגנת של אנשי התקשורת בצרפת בעקבות כתבה שנערכה עליה ואמרה: "אם אתה זוכה במקום הראשון באירוויזיון, אתה מלך, ואם אתה זוכה במקום השלישי או השני, אתה כלום".
רבייה אל-זוויגית
פליגה
אופן הרבייה האל-זוויגית של יצורים פרוקריוטיים, קרי יצורים חד-תאיים חסרי גרעין. הפליגה נפתחת בשכפול הדנ"א של התא, המתגלם לרוב בכרומוזום מעגלי יחיד. היא מסתיימת בחלוקת הציטופלזמה. רבייה באמצעות פליגה מאפשרת גידול אוכלוסין בקצב מעריכי. חיידקי קולי למשל מתחלקים בכל כעשרים דקות בסביבת מחיה מיטבית. באופן דומה, תאים איקריוטיים סומטיים ובכללם מרבית תאי גוף האדם מתרבים על ידי מיטוזה. עבור יצורים רב-תאיים כגון האדם, אופן רבייה תאית זה אינו מהווה אופן רבייה פיזיולוגית, קרי העמדת צאצאים של היצור השלם.
אן-מארי דוד
קריירה
בשנת 2010 שרה דוד עם הראל סקעת את השיר "Tu te reconnaîtras" בתחרות מלכת היופי הישראלית.
במאי 2019 נרתמה הזמרת לקמפיין אשר תומך בחזרה של לוקסמבורג לתחרות האירוויזיון. הזמרת אף הצהירה כי היא תשמח לייצג את לוקסמבורג באירוויזיון 2020. השיר לאירוויזיון נכתב והוקלט כבר לפני מספר שנים ומחכה לחזרתה של לוקסמבורג לתחרות. כאשר נושא הייצוג יהפוך לרלוונטי הוא יוקלט מחדש ויוגש לרשת הטלוויזיה של לוקסמבורג.
מארינר 4
מבנה הגשושית ומיכשורה
מארינר 4 הייתה מתומן מגנזיום שאורך אלכסונו היה 1.27 מטרים וגובהו היה 45.7 ס"מ. לחלקה העליון של הגשושית חוברו ארבעה לוחות סולאריים שאיתם מוטת הכנפיים שלה הייתה 6.88 מטרים. לקצה כל אחד מהלוחות חובר מפרש שמש קטן ששימש לייצוב הגשושית ולחיסכון בדלק. שטח כל מפרש היה 0.65 מטר מרובע. לחלקה העליון של הגשושית חוברה גם אנטנת הגבר גבוה פרבולית בקוטר של 116.8 ס"מ. אנטנת הגבר נמוך רב כיוונית הורכבה בסמוך לאנטנת ההגבר הגבוה ואורכה היה 223.5 ס"מ. האורך הכולל של הגשושית היה 2.89 מטרים. בגוף הגשושית נמצאו הציוד האלקטרוני, הכבלים, מערכת ההנעה, הגז לשליטת הגישה של הגשושית ווסתים של המערכות.
המיכשור המדעי שנכלל במארינר 4: הכוח החשמלי למארינר 4 סופק על ידי 4 לוחות סולאריים בגודל של 176 × 90 ס"מ שכללו 28,224 תאים פוטו־וולטאים שסיפקו כ־310 וואט בסביבת מאדים. סוללת 1,200 ואט־שעה נטענת שימשה לגיבוי ולתימרוני מסלול. ההנעה שנדרשה לתיקוני המסלול סופקה על ידי מנוע הידרזין שהפיק דחף של 222 ניוטון. זווית הגישה נשלטה באמצעות 12 נחירי פליטה (שפלטו גז חנקן והורכבו על קצות הלוחות הסולאריים), שהיו כפופים להוראותיהם של 3 גירוסקופים. הגישושית קבעה את מיקומה היחסי במערכת השמש בעזרת 4 חיישני שמש, חיישן ארץ אחד, חיישן מאדים אחד וחיישן קאנופוס אחד (תלוי בחלק המשימה). מארינר 4 הייתה הגישושית הראשונה שנעזרה בכוכב לשם ניווט, בעוד שבמשימות מוקדמות יותר, הגישושיות נשארו קרובות לכדור הארץ, לירח או לנוגה. במשימות אלו השתמשו הגישושיות באור שהחזיר כדור הארץ או המטרה. במשימה הזו, האור שהפיצו כדור הארץ ומאדים היה עמום מידי ולכך לא יכלו כוכבי הלכת לשמש כנקודות ייחוס. לכן נצרכה נקודת ייחוס כלשהי רחוקה מן השמש וקאנופוס התאים לכך. קאנופוס שימש כנקודת ייחוס גם במשימות מאוחרות יותר.
ציוד התקשורת במארינר 4 כלל שני משדרים בתדר S (בעלי מגברי טריודה של 7 ו־10 ואט) ומקלט יחיד שקלטו ושידרו מידע על ידי אנטנות ההגבר הנמוך והגבוה במהירות של ⅓8 ו־⅓33 bps בהתאמה. חלק מהמידע אוחסן על סרט מגנטי בעל קיבולת של 5.24 מיליון סיביות (כ־640 קילו בייט). המידע שאוחסן נשמר על מנת לשדרו מאוחר יותר. למחשב הגישושית היה 29 פקודות שונות ושלוש פקודות לתיקוני מסלול. המחשב המרכזי ומפעיל הפקודות סונכרנו על ידי מתנד שעבד בתדר של 38.4 קילו הרץ ושימש כנקודת ייחוס בזמן.
השיגור
מארינר 4 שוגרה על ידי משגר אטלס־אג'ינה מ־LC-12 בנמל החלל קייפ קנוורל ב־15 ביולי 1965, 01:00:57 UTC. ב־UTC 14:27:23 ב־28 בנובמבר 1964 נפרדו השלב השני ומארינר 4 מהמגינים ומהשלב הראשון. הבעירה הראשונה של שלב האג'ינה בוצעה בין 14:28:14 ל־14:30:38 והכניסה את מארינר 4 למסלול חניה במסלול לוויני נמוך סביב כדור הארץ. הבעירה השנייה שבוצעה בין 15:02:53 ל־15:04:28 הכניסה את הגישושית למסלול מעבר לעבר מאדים. מארינר 4 נפרדה משלב האג'ינה ב־15:07:09. ב־15:15:00 הלוחות הסולאריים נפרשו וסריקת השמיים בחיפוש אחר נקודות הייחוס התחילה. כעבור 16 דקות התבייתו חיישני הגישושית על השמש.
התבייתות על קאנופוס
לאחר מציאת השמש, התחילו החלו חיישני הגישושית בחיפוש אחר נקודת הייחוס הנוספת בשמיים - קאנופוס. החיישנים תוכננו לזהות כל כוכב שבהירותו נעה בין פי שמונה יותר לפי שמונה פחות מבהירותו של קאנופוס. כולל קאנופוס, היו שבעה כוכבים שענו להגדרה הזו. לקח יותר מיום עד שהחיישן התביית על קאנופוס כיוון שהוא התביית על כוכבים אחרים (אור שהוחזר מכדור הארץ, אלדראמין, רגולוס, נאוס ורגור) לפני שהתביית על קאנופוס.
תיקון המסלול
ב־5 בדצמבר 1964 בוצע תיקון מסלול על מנת להגיע למסלול הרצוי. תיקון המסלול היה אמור להתבצע ב־4 בדצמבר אך הוא נדחה בעקבות איבוד ההתבייתות על קאנופוס. התמרון הושלם בהצלחה. התמרון הורכב מעלרוד שלילי של 39.16 מעלות וגלגול חיובי של 156.08 מעלות. בתמרון הופעל המנוע הראשי למשך 20.07 שניות. העלרוד והגלגול שונו בהצלחה רבה: נכונות התמרון הייתה יותר מ־1% ונכונות שינוי המהירות הייתה 2.5%. לאחר תיקון המסלול המשיכה מארינר 4 במסלולה המתוכנן לעבר מאדים.
היעף על פני מאדים
מארינר 4 ביצעה את היעף על פני מאדים ב־14 וב־15 ביולי 1965. בזמן היעף הגישושית חלפה במרחק מינימלי של 9,846 ק"מ וצילמה 22 תמונות של מאדים. התמונות שצולמו אוחסנו על הסרט המגנטי. כשעה לאחר היעף אבד הקשר עם מארינר 4, כיוון שהוסתרה על ידי מאדים. הקשר עם מארינר 4 חודש כעבור כשעה נוספת. שידור התמונות החל 8.5 שעות לאחר שהתחדש הקשר עם הגישושית ונמשך עד ה־3 באוגוסט. כל התמונות שודרו פעמיים על מנת להבטיח שאין נתונים חסרים או פגומים.
מארינר 4 ביצעה את כל משימותיה בהצלחה מהשיגור עד ה־1 בספטמבר 1965. ב־1 בספטמבר 1965 אבד הקשר עם הגישושית עד שנת 1967 בעקבות המרחק העצום (309.2 מיליון ק"מ) וכיוונה הלא מדיוק של האנטנה.
פגיעת המיקרומטאורים ואיבוד הקשר
ב־15 בספטמבר 1967 רשם גלאי האבק הקוסמי תוך 15 דקות 17 פגיעות של מיקרומטאורים ששינו באופן זמני את כיוון הגישושית וכנראה גרמו נזק מועט למגן החום. מאוחר יותר הוערך כי המיקרומטאורים היו שאריות מכוכב השביט D/1895 Q1 ואולי מארינר 4 אפילו ביצעה יעף על פני גרעינו המנופץ ממרחק של 20 מיליון קילומטר.
ב־7 בדצמבר נחלש לחץ הגז ששימש במערכת שליטת הגישה ובין ה־10 ל־11 בדצמבר נרשמו 83 פגיעות מיקרומטאורים ששינו את כיוון הגישושית וגרמו להחלשה משמעותית של עוצמת האות. ב־21 בדצמבר 1967 ניתק הקשר עם מארינר 4 והיא כעת נטושה במסלול הליוצנטרי.
מסקנות
המכתשים הרבים והאטמוספיריה הדלילה שנמצאה גרמו להתפוגגות התקווה למציאת יצורים תבוניים על מאדים. חיים על מאדים היו נושא לספקולציה ולמדע בדיוני במשך מאות בשנים. לאחר התגליות של מארינר 4 הובן כי גם אם היו קיימים חיים על מאדים, הם היו צורות קטנות ופשוטות יותר מיצורים תבוניים. אנשים אחרים הגיעו למסקנה אחרת; שכמו שצילמו את פני כדור הארץ כמה אלפי תמונות ברזולוציה של קילומטר ולא גילו סימני חיים (ברובן הגדול של התמונות), כך אי אפשר להסיק לפי 22 התמונות שצולמו על ידי מארינר 4 שאין חיים תבוניים על מאדים.