cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יעקב גולומב
ביוגרפיה
יעקב גולומב נולד ב-5 ביוני 1947 לאליהו ולברברה גולומב, בעיר ורוצלב שבפולין, וגדל בוורשה. בשנת 1957, בהיותו בן עשר שנים, זמן קצר לאחר שנודע לו דבר היותו יהודי, עלתה משפחת גולומב לישראל והשתקעה ברמת גן. האב אליהו היה מהנדס וממציא, עסק בחינוך והיה בין מייסדיהם של בתי ספר מקצועיים כגון שנקר ומכללת אורט גבעת רם. את לימודיו היסודיים למד גולומב בבית הספר חשמונאים ברמת גן, ואת לימודי התיכון סיים בבית הספר אהל שם בעיר.
בשנת 1966 התגייס לצה"ל ושירת כחובש צבאי. עם שחרורו מצה"ל בשנת 1969 החל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1972 סיים בהצטיינות תואר בוגר במקצועות פילוסופיה ופסיכולוגיה. את עבודת המוסמך שלו כתב גולומב בנושא "פסיכולוגיה מנקודת מבטו הפנומנולוגית של אדמונד הוסרל". העבודה, שנכתבה בהדרכתו של פרופ' נתן רוטנשטרייך, נשלמה בשנת 1973 וזיכתה אותו בפרס על שם שמואל הוגו ברגמן. עבודת מאסטר זו הייתה נקודת מפנה בקריירה האקדמית של גולומב, שבהמלצת פרופ' רוטנשטרייך, שבו ראה את מורו ורבו, נטש את לימודי הפסיכולוגיה לטובת פילוסופיה כללית ועברית. בשנת 1974 קיבל מלגה מממשלת גרמניה, לצורך לימוד השפה הגרמנית במינכן. בשנים 1975–1978 השלים לימודי התמחות באוניברסיטת מקגיל במונטריאול שבקנדה (בין השאר עם פרופ' צ'ארלס טיילור בצוותא). במסגרת לימודיו אלו הוענקה לו מלגת "דאו היקסון", וכן מלגה להשלמת שלוש שנות לימודים לקראת תואר דוקטור של המועצה להשכלה הגבוהה הקנדית.
בשנת 1977 שימש גולומב מרצה אורח לפילוסופיה באוניברסיטת קרלטון באוטווה. בשנת 1982 שקד באוניברסיטה העברית בירושלים על עבודת הדוקטורט שלו, בנושא "ניטשה – פסיכולוג העוצמה", בפיקוחו של פרופ' ירמיהו יובל, ומשנת 1988 שימש שם מרצה בכיר לפילוסופיה. בשנת 1987 מונה לעמית אורח בקולג' וולפסון באוקספורד. בשנים 1991–1992 זכה ב"מלגת טיסן", שבה נעזר במחקריו על "ניטשה ויהודי השוליים" ועל השפעותיו של ניטשה על הרצל, נורדאו, ברדיצ'בסקי, אחד העם, ז'בוטינסקי, ברנר, בובר ואחרים.
בשנת 1996 מונה גולומב לפרופסור חבר לפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 2006 מונה בה לפרופסור מן המניין. באותה תקופה שימש גם פרופסור אורח באוניברסיטת מדינת פנסילבניה וכמנהל 'המרכז ללימודי אוסטריה' באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2007 הופקד פרופ' גולומב על הקתדרה לפילוסופיה כללית על שם אחד העם באוניברסיטה העברית.
משנת 1990 פרופסור גולומב שימש העורך הפילוסופי של הוצאת מאגנס של האוניברסיטה העברית. בתוקף תפקידו זה יזם וערך את הוצאת ספריהם של גדולי הפילוסופים בעולם.
גולומב נפטר ב-19 ביולי 2023.
תחומי מחקר ועניין
ספרו הראשון, "הפיתוי לעוצמה: בין ניטשה לפרויד", היה בין חלוצי המחקרים שהדגישו את חשיבותה ומרכזיותה של הפסיכולוגיה להבנת הגותו של ניטשה. ההנחה העיקרית הייתה שאחת הדרכים המועילות להתמצא במבוך המִכתמי של חיבורי ניטשה היא לאמץ את הפרספקטיבה הפסיכואנליטית כמדריך. במחקריו הראשונים הראה יעקב גולומב כיצד האנתרופולוגיה הפילוסופית של ניטשה מאפשרת את הנהרתן של התזות החיוביות של משנתו, כמו למשל את "דפוסי מוסר העוצמה החיובית" הנוגדים את "דפוסי העוצמה השלילית". כמו כן נחשפה הבחנתו העקבית בין המונח המרכזי של הגותו הבשלה – עוצמת הרוח ותעצומות הנפש (Macht) לבין כוח פיזי (Kraft) ואלימות (Gewalt). מסקנת המחקרים הראשונים הללו הייתה כי העוצמה אצל ניטשה היא למעשה כוח מעודן, או כוח שיצא מן הכוח אל הפועל אחרי שעבר תהליכי עידון של האדם הנושא אותו. ומכאן שכל הסירוסים הנאציים של משנתו אינם אלא סירוסים גסים, המתעלמים ממרכזיותו של מושג העוצמה היצרית-יוצרת שהיא עוצמת הרוח. הפרופסורים מטעם היטלר (שנזקק לאיש רוח בשיעור קומתו של ניטשה על מנת לתת גושפנקא של לגיטימיות תרבותית-אקדמית לתורתו הנאצית) בלבלו בין מושג העוצמה למושג הכוח, אף על פי שניטשה היה – באופן מפתיע למדי, יש לציין – די עקבי בהבחנה זאת ובדחייה מכול וכול של כל ביטוי כוחני ואלים (לא בכדי הייתה האנטישמיות בעיניו דבר תועבה ופגיעה ברוח הגרמנית נוסח גתה והיינה). מחקרים אלה סייעו גם למלא את החלל הפרשני בהיסטוריה של האידיאות לגבי טיב הזיקות בין פרויד לניטשה. מחקרים אלה הבהירו כי כמה מרעיונותיו המרכזיים של פרויד ושל הפסיכואנליטיקאים שבאו בעקבותיו, כמו רעיון ה"לא-מודע" (das Unbewusste), עידון היצרים (Sublimierung), ההדחקה, הסופר-אגו והאיד (Id), הרווח המשני מן המחלה, פירוש החלומות – כל אלה היוו למעשה את הגרעין המוצק של הפסיכולוגיה הניטשאנית עוד לפני גילויים אלה של פרויד.
תחום מחקר שני של גולומב עסק בהתחקות אחר ובניתוח מושג חיוני במחשבה האירופית המודרנית והפוסטמודרנית: אידיאל החיים האותנטיים. ספרו "אביר האמונה או גיבור הכפירה? בחיפושי האותנטיות מקירקגור עד קאמי" היווה ניסיון מרוכז להנהיר ולהסביר את המסורת רבת ההשפעה בפילוסופיה הקונטיננטלית, שביקשה להפיץ ולפתות את קוראיה לנהל חיים של אותנטיות אישית, דהיינו לאמץ לעצמם את אמיתוּת החיים ולהקדיש זמן ומשאבים מועטים יותר לאמיתוֹת ההכרה הרווחות במדע ובחשיבה הלוגית-מתמטית. הספר טוען כי על אף שאותנטיות אינה נורמה אובייקטיבית, היא עדיין נורמה מוסרית בת-קיימא וחיונית, שניתן באופן עקרוני ליישמה בחברה למרות קשיים תאורטיים אחדים. על ידי הבלטתו של אידיאל החיים האותנטיים בהגותם של קירקגור, ניטשה, היידגר, סארטר וקאמי נשפך אור מקורי על משנותיהם האקזיסטנציאליסטיות והאתיות. כך למשל, מחקר זה הראה כי המונח ההיידגריאני "Eigentlichkeit" (שהיא אצלו האותנטיות האישית, המתגלה במיוחד בעמדתו של האדם כלפי מותו המתקרב) הוא מרכזי הרבה יותר באונטולוגיה הפנומנולוגית שלו ממה שנהוג היה לחשוב עד כה.
תחום מחקר שלישי של גולומב עסק בהבהרת סינדרום "יהודי השוליים" (Grenzjuden), רובד של יהודים מחוננים שחיו באירופה בתחומי התרבות הגרמנית ויצרו בשפה הגרמנית בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. המחקר עסק בתיאור ובהסבר הקַבלה הנלהבת (והמוקדמת לאין ערוך לעומת קבלתו על ידי הגרמנים עצמם) של ניטשה אצל הוגים, סופרים ואנשי רוח יהודים-גרמנים ויהודים-אוסטרים כגון ארתור שניצלר, יעקב וסרמן, שטפן צווייג, פרנץ קפקא, אלפרד דבלין, קרל קראוס ועוד. מחקר זה טען כי הרלוונטיות של ניטשה לצורך של יהודים אלה למצוא פשרה בנפשם, שלא תיטלטל בין שני עולמות – העולם היהודי-דתי והעולם החילוני-גויי, היא שמשכה אותם אחר הגותו.
מחקרו האחרון של גולומב היה הפרויקט השאפתני על "ניטשה העברי". מחקר זה מתאר את הדרמה הסוערת סביב התקבלותם השנויה במחלוקת של כתבי ניטשה בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 בקרב הוגי הציונות הגדולים וסופריה, בהם הרצל, נורדאו, ברדיצ'בסקי, אחד העם, ברנר, הלל צייטלין, מרטין בובר, ז'בוטינסקי ואחרים אשר ניהלו רומן סוער, ולעיתים אף דו-ערכי, עם ההוגה הגרמני.
בתקופה האחרונה לחייו עסק גולומב במחקר משלים לזה הקודם לו: בקבלת ניטשה על ידי סופרים והוגים בארץ ישראל ובמדינת ישראל אשר התגברו על הסירוס הנאצי של משנת ניטשה וניהלו עמו דיאלוג פורה ומפרה: חיים נחמן ביאליק, א.ד. גורדון, שאול טשרניחובסקי, אורי צבי גרינברג ועוד. גולומב נפטר בטרם השלים את כתיבת הספר, שאמור היה לכלול פרקים על ניטשה בקרב אישים וארגונים פוליטיים וחברתיים בישראל - מימין ומשמאל: ישראל אלדד, מנחם בגין, התנועה הכנענית, הקיבוץ, השומר הצעיר, בית"ר ועוד. הספר אמור היה להסתיים בפרק שדן בביקורתם של ההיסטוריונים החדשים, הפוסלים את אידיאל "היהודי החדש" או "העברי הראשון" (כביטויו של ברדיצ'בסקי).
יעקב גולומב העיד כי לאורך כל מחקריו וחייו הוא ביקש, מעל לכול, להגות את חייו ולחיות את הגותו, דהיינו: לאמץ לעצמו את דפוסי החוויה האישית-אותנטית. בכך הוא הסתייע בקביעתו של ניטשה כי "אם יש לך איזה 'למה' למענו תחייה תוכל לשאת כמעט כל 'איך'", וכן באימרה ניטשאנית אחרת: "מה שלא מחסלני – מחסנני" (או "מה שאינו הורג - מחשל"; "שקיעת האלילים").
חברת מזרח אפריקה הבריטית
היסטוריה
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19 האימפריאליזם המערבי החל לחדור לעומק אפריקה ולהשתלט על שטחים רבים ככל הניתן. אזור מזרח אפריקה וזנזיבר בפרט משכו את עיניהן של הקיסרות הגרמנית והאימפריה הבריטית כאחד. כתוצאה מהמתיחות, נערכה ועידת ברלין, שבה הוחלטה חלוקת כלל אפריקה למושבות קולוניאליסטיות. בריטניה עצמה השקיעה רבות בדרום אפריקה, ולכן השלטון תמך בהקמת חברה מסחרית שתשלוט ותפתח את אזור מזרח אפריקה.
החברה הוקמה רשמית ב-4 באפריל 1888 בלונדון וניתן לה צ'ארטר מלכותי על ידי המלכה ויקטוריה ב-6 בספטמבר 1888. מלבד האחריות לשליטה על הייצוא והניהול של סחורות וחקלאות בקולוניה, הופקדה החברה גם לפתח ולבנות קווי רכבת שיחברו את מומבסה לאגם ויקטוריה. בשנים שלאחר מכן התפתחו מתחים ופילוגים פנימיים רבים, שפגעו בעבודת החברה והביאו אותה לכדי בעיות כלכליות עצומות.
דיוקן מיניאטורי
דיוקן מיניאטורי הוא דיוקן בגודל מיניאטורי, בדרך כלל בצבעי גואש, מים, או אמייל.
דיוקנאות מיניאטוריים החלו לצבור פופולריות באירופה במהלך המאה ה-16, ובמהלך המאות ה17 וה-18. הם שימשו כאמצעי להכרות בין אנשים שאינם נמצאים בקרבה אחד לשני. כך, אציל המציע את בתו לנישואין, היה שולח את דיוקנה עם שליח לבקר מחזרים פוטנציאליים. וכן, חיילים וימאים נהגו לשאת מיניאטורות של יקיריהם בזמן מסע.
היסטוריה
המיניאטורות הראשונות היו מנייר קלף מתוח ועליו ציירו בצבעי מים. במחצית השנייה של המאה ה-17 זיגוג מאמייל על גבי נחושת הפך לפופולרי. במאה ה-18 מיניאטורות צוירו בצבעי מים על גבי שנהב והגיעו לגודל של 4X3 ס"מ. המיניאטורות שימשו לעיתים קרובות כמזכרות אישיות או כמכסה לקופסת טבק או תכשיטים.
מאמצע המאה ה-19, לאחר התפתחות הדאגרוטיפ והצילום, ירדה הפופולריות של המיניאטורות.
אנגליה
דיוקן מיניאטורי התפתח מכתב היד המאויר, שהוחלף, לצורך איור ספרים, על ידי טכניקות כגון דפוס עץ והדפסה על אבן. עם ציירי מיניאטורות הדיוקן הראשונים נמנו ציירים כדוגמת ז'אן פוקה וסיימון בנינג, שבתו לוינה טירלינק ציירה מיניאטורות בעיקר דיוקנאות, ועברה לאנגליה, שם קודמה בתפקיד צייר חצר המלוכה, הנס הולביין, יצר מספר מיניטורות.
צרפת
עם ציירי הדיוקנאות המיניאטוריים הראשונים היו ז'אן קלואה, ובנו פרנסואה קלואה, ז'אן פוקה ואחרים. ומאוחר יותר גם ציירים כדוגמת פרנסואה בושה.
ספרד
פרנסיסקו דה גויה הוא צייר ספרדי שידוע כי צייר מספר דיוקנאות מיניאטוריים.
חומרים
מיניאטורות דיוקן רבות צוירו בצבעי שמן, צבעי מים ואמייל, אך בעיקר בצבעי מים. מיניאטורות הולנדיות וגרמניות רבות צוירו בשמן על נחושת. טכניקה שיוחסה גם לרבים מהאמנים האיטלקים הגדולים, בעיקר אלה מבולוניה.
מ-1650 ואילך מיניאטורות נצבעו בזיגוג אמייל. ז'אן פטיטו (1607-1691) היה מבולטי הציירים בחומר, וצייר דיוקן מיניאטורי של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
במהלך המאה ה-18, צבעי מים על השנהב הפך למדיום הסטנדרטי. השימוש בשנהב אומץ לראשונה בסביבות 1700, בשלהיי שלטונו של ויליאם השלישי; מיניאטורות שקדמו להם צוירו על עור של עופות, קלף או קרטון, וחלקם על גבם של קלפי משחק או שכבה דקה של קלף על גבי קלף משחק.
יוזף גאוכל
יוזף גאוכל (בגרמנית: Josef "Jupp" Gauchel; 11 בספטמבר 1916 – 21 במרץ 1963) היה כדורגלן גרמני, ששיחק בעמדת החלוץ.
ביוגרפיה
גאוכל נולד ב-11 בספטמבר 1916 בקובלנץ שבגרמניה, שם גם נפטר. לאורך כל הקריירה שיחק במועדון טוס נוינדורף מעיר הולדתו עימה זכה פעמיים ב-1943 ו-1944 באליפות אזור גיוליגה מוסלאנד, שנוצרה לאחר פירוק אליפות גאוליגה מיטלריין ב-1941.
במדים הלאומיים כבש 13 שערים ב-16 הופעות עבור הנבחרת הגרמנית. גאוכל עזר לה להעפיל למונדיאל 1938 כשהוא כובש צמד במוקדמות נגד אסטוניה בניצחון 1–4. בטורניר עצמו כבש בשמינית הגמר נגד שווייץ בתיקו 1–1, ובמשחק החוזר הם הפסידו להם וגרמניה סיימה את דרכה בטורניר.
גאוכל נפטר ב-21 במרץ 1963 כתוצאה מהתקף לב. בסמוך לאצטדיון אוברוורת', אצטדיונה של טוס נוינדורף איתה היה מזוהה, יש רחוב על שמו לזכר אחד השחקנים הטובים ביותר של המועדון והעיר.
קולכיצין
קולכיצין (Colchicine) הוא אלקלואיד המופק מצמח הסתוונית ומשמש ברפואה ובבוטניקה.
שימושים כתרופה
הקולכיצין הוא חומר רעיל, ולכן ניתן במינונים קטנים. הוא יעיל בהפגת כאבים, בדלקות מפרקים ובמקרים חריפים של שיגדון. התרופה מביאה לתוצאות אופטימליות כאשר נוטלים אותה מיד עם הופעת התסמינים הראשונים של המחלה. השימוש בצמח כמרפא לשיגדון תואר כבר במאה הראשונה לספירה על ידי הרופא היווני פדניוס דיוסקורידס במדריך לצמחי מרפא שכתב (De Materia Medica). הקולכיצין עצמו בודד ב-1820 על ידי שני כימאים צרפתים. התכונות האנטי דלקתיות ושיכוך כאבים המאפיינות אותו, נובעות מיכולתו להתרכב עם החלבון טובולין.
הקולכיצין מיוצר באופן סינתטי. בשנת 2009 הקולכיצין הוכר כתרופה על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקני לטיפול בקדחת ים תיכונית משפחתית, מחלה תורשתית הנפוצה באנשים ממוצא ים תיכוני לרבות יהודים ממוצא צפון אפריקאי ומארצות אגן הים התיכון. התרופה מסייעת להפחתת תדירות התקפי המחלה. נטילת קולכיצין אפקטיבית גם במניעת סיבוכים של מחלה זו, כגון אי ספיקת כליות, הנגרמים כתוצאה משקיעת חלבון בשם עמילואיד. התרופה משמשת גם לטיפול במחלות אחרות הקשורות בהצטברות חלבונים, כמו סקלרודרמה, עמילואידוזיס משני, וכן כתרופה אנטי-דלקתית לחולי תסמונת בכצ'ט. התרופה ניתנת בנטילה דרך הפה או בזריקה תוך-ורידית.
קולכיצין משמש גם כתרופה לטיפול בדלקת קרום הלב.
קולכיצין משמש כתרופה ברפואה וטרינרית, וזאת בהקשר למחלות בבעלי חיים, בהן קדחת שר-פיי בכלבים, המקבילה הווטרינרית לקדחת ים תיכונית משפחתית באדם. כמו כן משמש הקולכיצין לטיפול מקומי ביבלת נגיפית על עטיני עיזים.
חברת ביוטכנולוגיה אוסטרלית פיתחה תרופה נגד תסמונת המעי הרגיז המכילה קולכיצין ותרופה אנטי דלקתית נוספת. חברת תרופות אנגלית מפתחת מהקולכיצין תרופה לטיפול בסרטן ונטורופתים משתמשים בו במגוון רחב של טיפולים, כולל כאבי גב.
תופעות לוואי
לקולכיצין יש רמת ריפוי נמוכה, יחסית לרעילות שלו. תופעות הלוואי של טיפול בקולכיצין עלולות לגרום לבחילות, להפרעות בתפקוד המעיים ולהקטנה מסיבית במספר הכדוריות הלבנות. מינונים גבוהים יכולים להרוס את מח העצם ולגרום לאנמיה. תופעות אלו הופכות את התרופה לפופולרית פחות בטיפול בחולי שיגדון, והנטייה כיום היא מעבר לתרופות נוגדות דלקת אחרות.
הרעלת קולכיצין
הרעלת קולכיצין ניתנת להשוואה עם הרעלת ארסן. התסמינים מתחילים שעתיים עד 5 שעות לאחר הבליעה והם כוללים תחושת שרפה בפה ובגרון, חום, כאבי בטן, פגיעה במערכת העיכול וכשל כלייתי. תופעות אלו יכולות להמשך כ-24 שעות לאחר החשיפה לרעל. אחרי 24 עד 72 שעות, מתרחש כשל רב-מערכתי הכולל הלם עקב איבוד נוזלים רב שעלול לגרום למוות, נזק לכליות, אנמיה, חולשת שרירים וכשל נשימתי. ההחלמה מתחילה לאחר 6-8 ימים. אין אנטידוט (סם נגד) ספציפי נגד קולכיצין, אך קיימים מספר טיפולים.
בשנת 2007 פרסם מנהל המזון והתרופות האמריקני קריאה להחזרת תמיסות קולכיצין להזרקה מתוצרת יצרן מסוים, עקב מקרי תמותה שנגרמו משימוש בתרופה. החברה מסרה כי "קולכיצין היא תרופה בלתי-צפויה, שעשויה לגרום לתופעות לוואי קשות בטיפול שגוי או ללא בדיקות מתאימות."
בוטניקה
בבוטניקה משתמשים בקולכיצין לצרכים מסחריים, להשבחת זני צמחים ולגידול סוגי פירות ללא זרעים כמו מלון.
Edinburgh Review
The Edinburgh Review, היה אחד מכתבי העת הבריטי המשפיעים ביותר במאה ה-19. הוא החל להופיע ב-1802 והפסיק ב-1929. המוטו של כתב העת היה המשפט הלטיני " judex damnatur ubi nocens absolvitur" (השופט מורשע כשהנאשם מזוכה), אותו טבע הסופר פובליליוס סירוס.
המאה ה-19
הגיליון הראשון של כתב העת ראה אור ב-10 באוקטובר 1802. מייסדיו היו פרנסיס ג'פרי, סחדני סמית והברון הנרי בראם (Henry Brougham, שנעשה לימים לורד צ'נסלור), המוציא לאור היה ארצ'יבלד קונסטבל והוא נוסד כרבעון, במתכונת זו פעל עד ל-1929. הוא התמקד בביקורות ספרותיות ופוליטיות. עורך הגיליון הראשון היה סידני סמית.
כתב העת תמך במפלגה הוויגית ובמדיניות הלסה פר וקרא בדרך כלל לרפורמות פוליטיות. יריבו העיקרי היה כתב העת The Quarterly Review שתמך במפלגה הטורית. המגזין נודע גם בשל התקפותיו על "משוררי האגמים", במיוחד על ויליאם וורדסוורת'.
כתב עת שקדם לו, בעל יעדים דומים, Edinburgh Magazine and Review, יצא לאור מדי חודש בשנים 1773–1776.
המאה ה-20
כתב העת הסקוטי לענייני תרבות New Edinburgh Review, שנוסד ב-1969, אימץ ב-1984 את השם Edinburgh Review החל מגיליון 67/8, באמצו את המוטו "To gather all the rays of culture into one" (לרכז את כל הקרניים לאחת). הוא עדיין יוצא לאור כחלק מרשת כתבי העת Eurozine.
כותבים בולטים
בין חשובי הכותבים ל-Edinburgh Review היו המחנך וההיסטוריון תומאס ארנולד; הסופר, המשורר והקרדינל ריצ'רד ברהאם (Richard Barham); המטפיזיקאי תומאס בראון; ההיסטוריון והסופר תומאס קרלייל; הסופר והמהפכן האיטלקי אוגו פוסקולו; ההיסטוריון הנרי האלאם ; המטפיזיקאי הסקוטי ויליאם המילטון; הסופר אייברהם הייווארד (Abraham Hayward); הסופר ומבקר הספרות ויליאם הזליט; המשוררת פליסייה המנס ; המסאי והמשורר ליי האנט ; המדינאי והסופר ג'ורג' קורנוול לואיס (George Cornewall Lewis); המשורר, ההיסטוריון והפוליטיקאי, תומאס בבינגטון מקולי; השופט, הפוליטיקאי וההיסטוריון, ג'יימס מקינטוש ; הפילוסוף ג'ון סטיוארט מיל; המשורר רוברט מונטגומרי (Robert Montgomery); המתמטיקאי והפיזיקאי ג'ון פלייפייר ; העיתונאי הנרי ריב (Henry Reeve); הכימאי הנרי רוסקו (Henry Roscoe); הפילוסוף ברטראנד ראסל; איש הכנסייה צ'ארלס ויליאם ראסל (Charles William Russell); הסופר והמשורר סר וולטר סקוט; ואיש הכנסייה ארתור פנרין סטנלי (Arthur Penrhyn Stanley).
פרנתרופוס בויזאי
פרנתרופוס בויזאי (שם מדעי: Paranthropus boisei) הוא הומינין קדום שחי ביבשת אפריקה. הוא התאפיין בנפח מוח דומה לזה של השימפנזה, לסת ומשנן מפותחים, עצמות לחיים בולטות ואף שטוח. על ראשו היה רכס גרמי דמוי כרבולת ששימש לעיגון שרירי הלסת הגדולים.
הבויזאי התמחה באכילת עלים. שרידי בויזאי מתגלים לרוב בחפירות לצידם של שרידי אוסטרלופיתקוס ושרידי מינים קדומים מהסוג האנושי.
גילוי
התגלה לראשונה על ידי האנתרופולוגית מרי ליקי ב-17 ביולי 1959 בערוץ אולדובאי שבטנזניה. הגולגולת שהשתמרה היטב (שזכתה לכינוי "מפצח האגוזים") תוארכה ל-1.75 מיליון שנים לפני זמננו, והייתה בעלת מאפיינים ייחודיים של הפרנתרופוס רובוסטוס. מרי ובעלה לואיס ליקי סיווגו אותו כזינז'אנתרופוס בויזאי: "זינז'" היה שמו של אזור מזרח אפריקה בימי הביניים, "אנתרופוס" (יוונית: ανθρωπος) "אדם"; ו"בויזאי" על שם צ'ארלס בויסי, התורם של צוות האנתרופולוגים.
פרנתרופוס בויזאי (כך סווג בסופו של דבר) הוכיח את עצמו כאוצר מיוחד כאשר בנם של האנתרופולוגים, ריצ'רד ליקי, החשיב אותו כמין ההומינין הראשון שהשתמש בכלי אבן. ברנרד ווד מאוניברסיטת ליברפול שבאנגליה טען כי הכלים שהתגלו באתיופיה, ומתוארכים לכ-2.5 מיליון שנים לפני זמננו, יכולים להיות מעשי ידיו של פרנתרופוס בויזאי. לסת שהשתמרה היטב, הידועה כלסת התחתונה מפנינז', נמצאה על ידי עמיתו של ריצ'רד, קמויה קימאָוֹ, בשנת 1964 בפנינז' שבטנזניה. גולגולת נוספת, KNM ER 406, נחשפה בשנת 1969 על ידי ריצ'רד בקוּבי פורה באזור אגם טורקאנה שבקניה.
קטרפילר 966
קטרפילר 966 הוא יעה אופני (שופל) בינוני תוצרת חברת קטרפילר.
הנדסה ומבנה
למרות שהקטרפילר 966 מוגדר כיעה אופני בינוני הוא גדול למדי. משקלו כ-23 טון ואורכו כמעט 9 מטרים. תא המפעיל מתנשא לגובה של כ-3.6 מטר ומאפשר למפעיל ראות טובה.
הקטרפילר 966 בנוי בצורה מפרקית, בה הכף וזוג הגלגלים הקדמיים נפרד מהמנוע והגלגלים האחורים, ושני חלקים אלה מחוברים במפרק מסתובב. מבנה זה הוא בעל יתרונות רבים בהפחתת מאמצי פיתול על השלדה, בעיקר בדרכים בעלות פני שטח לא אחידים כגון באתרי עבודה. ההיגוי מתבצע באמצעות הזזה לצדדים של מפרק היעה הקדמי כולו, ולא באמצעות מסרק וסרן קדמי הפועל על הגלגלים הקדמיים ובכך מפחית את העומס על מכלולים אלו בשטחים קשי עבירות. מאחר שההיגוי מתבצע במפרק האחורי ולא בגלגלים יכולת התמרון של היעה על הטרסות בהעמסה וגישה למשאיות עפר טובה ונוחה יותר.
המנוע של הקטרפילר 966 הוא מנוע דיזל בעל הספק של 276 כוחות סוס (כ-206 קילוואט), הממוקם מאחורי תא המפעיל. גם אגזוז הפליטה ממוקם מאחורי תא המפעיל, דבר המגדיל את הראות של המפעיל.
החלק הפעיל עיקרי של היעה האופני הוא הכף. זוהי כף עמוקה האופיינית ליעה אופני שנועדה לחפור, לגרוף ולשאת עפר וחצץ ולהעמיסם על משאיות עפר. הכף באה במספר גדלים, לכל גודל קיבולת שונה. חלק מהכפות כוללות גם "שיניים", המאפשרות חדירה וחפירה טובה יותר של עפר.
קטרפילר 966 בשירות חיל ההנדסה הישראלי
חיל ההנדסה הישראלי משתמש בשופלים (השם הנפוץ ליעה אופני בקרב מפעילי הצמ"ה) כחלק מכלי הצמ"ה שלו. השופלים באים במספר גדלים ודגמים, העיקרי שבהם הוא ה-CAT-966, בעיקר בדגמי 996E, 996F ו-966G. על היעים של חיל ההנדסה מסדרת 966 מותקנת חליפת מיגון שמגינה על המפעיל והמערכות המכניות, בעיקר מפני יידוי אבנים, בקבוקי תבערה ואש נק"ל. היעים משמשים לעבודות עפר, חפירה, בנייה, הקמת ביצורים, פריצה הנדסית ולעיתים גם להריסת מבנים. בפרט, השופלים משמשים לפירוק והקמה של מחסומי דרכים על ידי שפיכת ערימות חול באמצע הכביש ובאמצעות הזזת בטונדות לרוחב הכביש.
צה"ל משתמש בשופלים הממוגנים לפעילות ביטחון שוטף ביהודה ושומרון. בשנת 2005 החל צה"ל להשתמש בשופלים גם להריסת בתים של מחבלים ומבצעי "סיר לחץ". הסיבה לכך היא ניידותו של השופל, הגבוהה יותר מזו של דחפור ה-D9 המשוריין, וכן הרצון להימנע מפגיעה בתשתית האזרחית פלסטינית שכן הדי-9 הורס את הכבישים שעליהם הוא עובר בגלל היותו בעל מזקו"ם החורץ את הקרקע. השופל מועדף במבצעים פשוטים כאשר המבנה קטן ופשוט וגם לא נשקף איום מצד נשק כבד או ירי מקלעים אל עבר הכוח. במקרים בהם מדובר במבנה גדול (שדורש יותר כוח) או שיש סכנה לירי כבד ומטענים, צה"ל מעדיף להשתמש בדחפורי ה-D9 המשוריינים שלהם מיגון כבד וכוח רב יותר או במחפר ממוגן שלו היכולת לטפל גם בבניינים בעלי מספר קומות.
פורדרסטודר
פורדרסטודר (בבווארית: Vorderstoder) היא עיירה במחוז קירכדורף אן דר קרמס שבמדינת אוסטריה עילית באוסטריה.
גאוגרפיה
העיירה פורדרסטודר שוכנת באזור המנהלי טראונפירטל. כ-55% מאדמות העיירה מיוערות, ו-25% הן אדמות חקלאיות.
נסיוב נגד ארס
השגת הארס מתקבלת באמצעות חליבת נחשים, המתבצעת בחוות מיוחדות לשם כך (חוות נחשים).
השיקולים במתן נסיוב נגד ארס לנפגע נקבעים לפי כמות הארס שהוזרקה, הבאה לידי ביטוי בתסמינים מקומיים באזור ההכשה, כמו כאבים עזים, דימום והתנפחות האזור המוכש, ובתסמינים מערכתיים הבאים לידי ביטוי בירידת לחץ דם, בצקת בדרכי הנשימה, ועוד. לא בכל הכשה משתמשים בנסיוב, מכיוון שלנסיוב עצמו עלולה להיות השפעה שלילית על המערכת החיסונית, וכן בשל העובדה שבכרבע ממקרי ההכשה כלל לא מוחדר ארס לגוף.
היסטוריה
הנסיוב הראשון הומצא על ידי אלבר קלמט בשנת 1894 בצרפת, שם ייצר את הנסיובים הראשונים נגד הכשת נחש באמצעות נסיובים לקוחים מסוסים שעברו חיסון ושיטות אימוניזציה אחרות (הנסיוב על שם קלמט).
בימי קדם השתמשו ב"תריאק". התריאק הוא מונח יווני (θηριακή) שהושאל לשפות אחרות כגון עברית, סורית וערבית (ترياق). השם "תריאק" הוא הֶלְחֵם של שתי מילים: תִירְיַא [=יצורים ארסיים] ו-קַא [=סממנים רעילים], כלומר דבר המועיל מפני פגיעתם של יצורים ארסיים וחומרים רעילים. השימוש בתריאק תואר רבות בספרות הרפואית הקדומה במקורות היהודיים. בימי הביניים הייתה ארץ ישראל ידועה כמרכז להפקת תריאק ובה רוכזו הידע המקצועי ורכיבי התריאק השונים.
נסיוב נגד נחשים
בישראל קיימים 41 מינים של נחשים שמתוכם רק 9 מינים ארסיים – שרף עין גדי, צפע מצוי, צפע החרמון, אפעה, פתן שחור מצוי, שפיפון הנגב, עכן חרטומים, עכן גדול ועכן קטן. בבתי חולים מקובל לשמור במלאי נסיוב נגד ארס לחלק ממיני הנחשים הפעילים באזור, אך לא לכולם. לעיתים השיקול הוא תקציבי, ולעיתים לא קיים נסיוב לארס מסוים. בארץ מחזיקים בתי החולים נסיוב לטיפול בהכשות של שלושה מינים – צפע מצוי, אפעה ופתן שחור מצוי. בעולם קיים גם נסיוב נגד ארס לעכן חרטומים ונסיוב פּוֹלִיוָולֵנְטִי (נסיוב שפותח לטיפול בכמה מינים ולא במין ספציפי) לעכן גדול ועכן קטן. גם בארץ היה מקובל בעבר להשתמש בארץ בנסיוב פוליוולנטי מתוצרת חוץ נגד הכשות העכנים, אך הוא לא הוכח יעיל. קיים גם נסיוב שפותח במקור לטיפול במין הקרוב לשפיפון הנגב, אך נמצא יעיל גם בהכשות של שפיפון הנגב עצמו, למרות שאפקט ההגנה שלו הוא רק נגד ההמוטוקסינים ולא נגד הנוירוטוקסינים. הזנים היחידים שנגדם לא קיים נסיוב כלל הם שרף עין גדי וצפע החרמון. נעשים ניסיונות לפתח נסיוב נגד הכשות של שרף עין גדי, לפחות על ידי מעבדה אחת.
טקס פרסי אוסקר ה-2
טקס פרסי אוסקר ה-2 (באנגלית: 2nd Academy Awards) להענקת פרסי האוסקר של האקדמיה האמריקאית לקולנוע למיטב סרטי הקולנוע שיצאו בין אוגוסט 1928 ליולי 1929 נערך במלון Ambassador שבלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-3 באפריל 1930. מנחה הטקס היה הבמאי והתסריטאי ויליאם סי. דה-מיל, אחיו של ססיל בי. דה-מיל. הטקס שודר בתחנת הרדיו המקומית בלוס אנג'לס "KNX".
בטקס זה נערכו מספר שינויים לעומת הטקס הראשון, הבולט שבהם הוא שההודעה על הזוכים פורסמה במהלך הטקס ולא לפניו. כמו כן מספר קטגוריות הפרסים צומצם מ-12 לשבע, ובאופן רשמי לא פורסמו שמות הסרטים המועמדים בכל קטגוריה; רק בעקבות מחקר של האקדמיה לאחר הטקס פורסמו שמות המועמדים בפועל, בהתבסס על רשומות של השופטים שהצביעו לפרסים.
טקס זה הוא היחיד בתולדות טקסי האוסקר בו אף סרט לא זכה ביותר מפרס אחד.
לפש
לפש (בצ'רקסית: Лъэпш) הוא אל הברזל במיתולוגיה הצ'רקסית. בדומה לאלים רבים גם ללפש היו כוחות על טבעיים, הוא היה מסוגל לפרזל את הברזל באצבעותיו בעודו קר. לפש הטביל את סוואסרוקו כשהיה תינוק וחישל אותו מפני פגיעות פיזיות.
המגל של לפש
לפי המיתולוגיה הצ'רקסית לפש היה זה שפרזל לראשונה את המגל בהרי הקווקז. האגדה מספרת כי באחד הימים פנתה קבוצת גברים ללפש בבקשה שיפרזל כלי חדש אשר יחליף את הסכין, וזאת כדי לקצור את החיטה בדרך יעילה יותר. לפש השיב כי הוא איננו בקיא ברעיונות, אלא כוחותיו מעניקים לו את היכולת לפרזל עם הידיים. הוא הציע כי יפנו אל יאספ שנחשבה לאישה נבונה וציין כי היא זו שתוכל לסייע להם בפתרון. הגברים פנו אל ביתה של יאספ וגילו כי מדובר באשה זקנה ועיוורת. הם לא היו מרוצים ואף לעגו כי איך אישה שהזדקנה והתעוורה תוכל לעזור להם.
יאספ כעסה על אופן התנהגותם והחלה למלמל בקול רם. הם חשבו שהיא מטילה עליהם כישוף ונסו על נפשם בחזרה אל לפש. ברגע שהתייצבו אצל לפש וסיפרו לו על שהתרחש בביתה של יאספ, הוא גער בהם והפציר שיחזרו אליה. הוא סיפר כי יאספ לא מטילה כישופים כשהיא ממלמלת אלא היא רוגזת עליהם על כך שהם לא מצליחים לפרש דברים שהם ברורים כשמש. הוא ביקש כי הפעם הם יטו את האוזן ויקשיבו לדברי החכמה של יאספ. כשהגברים שבו שנית ליאספ ושמעו בקולה, הם שמעו אותה ממלמלת "לו הייתם רואים תרנגול, הייתם מפרזלים את זנבו למגל". הם לא הבינו את פשר הדבר, אך לפש ידע כי אם יצליח לפרזל כלי הדומה לזנב התרנגול, הוא יקבל מגל לקציר.
עורק התוספתן
עוֹרֵק הַתּוֹסֶפְתָּן (TA: arteria appendicularis) הוא עורק בבטן הימנית התחתונה המסתעף מעורק המעי העקום והמעי הגס ומספק את התוספתן.
העורק הוא הענף הסופי של עורק המעי העקום והמעי הגס. הוא יורד מאחורי חלקו הסופי של המעי העקום ונכנס למתלה התוספתן, שם הוא מתקדם סמוך לשוליים החופשיים של מתלה התוספתן ומסתיים בהתפצלות לענפים המזינים את התוספתן.
מחקר מ-2012 מצא כי בעת ביצוע ניתוח לכריתת תוספתן בשיטה לפרוסקופית אין הבדל בתוצאה הניתוחית בין סגירת העורק באמצעות הכלבה בסיכות לבין צריבתו החשמלית.
פאיז ביי אל-אידריסי
פאיז ביי אל-אידריסי היה בן לשבט הסנוסים וצאצא למשפחת המלוכה הלובית. סבו התיישב בארץ ישראל באמצע המאה התשע עשרה. בתקופת האימפריה העות'מאנית למד אל-אידריסי במכללה הצבאית באיסטנבול ולאחר מכן שירת כקצין בצבא הטורקי.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה שירת את המלך פייסל הראשון בתקופת שלטונו בדמשק, וכאשר החל שלטון המנדט הצרפתי בסוריה חזר לארץ ישראל.
בתקופת המנדט הבריטי התגורר אל-אידריסי לסירוגין בשני בתים שבבעלותו, בימי הקיץ בביתו ברמאללה הקרירה ובימי החורף בביתו ביריחו, וחילק את זמנו בין שתי נשיו. בשנת 1920 הצטרף למשטרת המנדט ושירת בה כקצין. בשנות השלושים נתמנה למפקד גזרת הגבול המזרחי שבין ארץ ישראל לעבר הירדן, שמבית שאן ועד יריחו. במסגרת תפקידו פיקח על חגיגות נבי מוסא.
במאי 1932 העניק הנציב העליון ארתור ווקופ את אות "מסדר האימפריה הבריטית" על הצטיינותו בלכידת שודדי דרכים ליד יריחו. הייתה זו הפעם הראשונה שאות זה הוענק לקצין מקציני משטרת המנדט.
בעיני אנשי הממשל המנדטורי היה אל-אידריסי דמות ייצוגית והם נהגו להביא לביתו מבקרים רשמיים הפוקדים את הארץ והוא אירח אותם כמיטב המסורת הערבית. בחודשים ספטמבר-אוקטובר 1933 ביקרה קיסרית אתיופיה מנן אספאו בארץ ישראל ואל-אידריסי נתמנה למלווה שלה ולאחראי על ביטחונה.
בימי המרד הערבי הגדול גילה אל-אידריסי נאמנות לבריטים, ולא פעם היה מטרה לניסיונות התנקשות של המורדים, אך תמיד הצליח להיחלץ ללא פגע.
מאוחר יותר נתמנה לסגנו של מפקד משטרת מחוז ירושלים ומפקד משטרת הכפרים שבמחוז. מטהו היה בבנין הקישלה בעיר העתיקה. בשנת 1939 בא הגנרל אדמונד איירונסייד לבנין הקישלה לפגוש את אל-אידריסי ששמו יצא לפניו. אל-אידריסי נשא בתפקידו זה בימי מלחמת העולם השנייה. בתקופת סכנת הפלישה הנאצית, שכונתה לאחר מכן בכינוי מאתיים ימי חרדה, היה אל-אידריסי מפקדו של חביב כנען, לימים עיתונאי וחוקר תולדות היישוב, שהיה אז מפקד אחת מתחנות המשטרה במזרח ירושלים. חביב כנען תיאר אותו בספרו "מאתיים ימי חרדה":
ב-10 במאי 1942 קרא אליו אל-אידריסי את חביב כנען והזהיר אותו במילים הבאות:
ואכן, מאוחר יותר התממש חששו של אל-אידריסי; בליל 6 באוקטובר 1944, במסגרת מבצע אטלס, צנחו ממטוס גרמני לאזור ואדי קלט חמישה צנחנים: שלושה גרמנים ושני ערבים, אחד מהם מנהיג הכנופיות הידוע חסן סלאמה. שלושה מאנשי הכוח, שני גרמנים וערבי, התחבאו במערה שבוואדי קלט. נערים בדואים מצאו חלק מהציוד שהוצנח, שק ובו מטבעות כסף, אקדח ותחמושת. השמועה על המטבעות פשטה באזור וגרמה לעריכת מבצע חיפושים, שאל-אידריסי עמד בראשו. הערבי שמבין השלושה שהסתתרו במערה יצר קשר עם שני שוטרים ערביים מהכוחות הבריטים המחפשים, ואלה סיפקו לו מזון ומים. ב-16 באוקטובר 1944 נתפסו שני הגרמנים והערבי במערה בוואדי קלט, לאחר שאל-אידריסי הורה לעקוב אחר השוטרים שסיפקו מזון ומידע לשוכני המערה.
בשנת 1948 מונה אל-אידריסי לתפקיד "המפקח על ביטחון הציבור" מטעם הוועד הערבי העליון. עם ההכרזה על הקמת מדינת ישראל ב-15 במאי 1948 פרסם אל-אידריסי, מתוקף תפקידו, הוראה לאנשי המיליציות הפלשתינאיות להילחם נגד אנשי הגיס החמישי ומפיצי השמועות הגורמים למנוסת האוכלוסייה הערבית.
בתקופת מלחמת העצמאות, עם כיבוש רצועת עזה על ידי מצרים, היה ניסיון לכונן בה מעין ישות של ממשל עצמי פלסטיני; ביולי 1948 הוקמה בעזה "מועצה מנהלית לפלסטין", אשר בספטמבר אותה שנה הפכה ל"ממשלת כל פלסטין", שהתקיימה, מחוסרת סמכויות של ממש, עד לשנת 1959. במסגרת ממשל זה נתמנה אל-אידריסי ל"ממונה על ביטחון הציבור" בדרגת גנרל.
בשנת 1953 נתמנה אל-אידריסי למפקד משטרת לוב.
לאחר פרישתו לגמלאות מהפיקוד על משטרת לוב חזר להתגורר בביתו ביריחו. פאיז ביי אל-אידריסי נפטר בשנת 1969.
רוברט מייפלת'ורפ
רוברט מייפלת'ורפ (באנגלית: Robert Mapplethorpe; 4 בנובמבר 1946 – 9 במרץ 1989) היה צלם אמריקאי. נודע במיוחד בצילומים של פרחים, בצילומי עירום של גברים ובדיוקנאות שחור-לבן גדולים, במיוחד של ידוענים. בין היתר, צילם את אנדי וורהול, ריצ'רד גיר, פיטר גבריאל וגרייס ג'ונס.
ההומואירוטיקה הבוטה של כמה מעבודותיו, כמו גם צילומים של תנוחות סאדו-מאזוכיסטיות, גרמה לוויכוח ציבורי סביב שאלת המימון הציבורי בארצות הברית של עבודות אומנות השנויות במחלוקת ציבורית.
ביוגרפיה
מייפלת'ורפ נולד למשפחה קתולית בקווינס שבניו יורק. הוא גדל בלונג איילנד. משנת 1963 ועד שנת 1969 הוא למד במכון פראט ציור, פיסול ורישום אך עזב בטרם סיים את התואר. לאחר מכן, הוא עבר לגור במלון צ'לסי יחד עם זמרת הפאנק רוק פטי סמית', מי שהפכה להיות אחד המודלים האהודים עליו.
בתחילת שנות ה-70, הוא החל לצלם עבודות בשחור-לבן.
משנת 1972 הוא קיים מערכת יחסים אינטימית ארוכת שנים עם סאם ווגסטאף, ששימש כמאהב וכמדריך רוחני.
מייפלת'ורפ נפטר בשנת 1989 כתוצאה מסיבוכים שנגרמו ממחלת האיידס. אפרו נטמן בקברה של אימו בקווינס, ניו יורק. כשנה לפני מותו, בהיותו חולה, הוא הקים קרן על שמו. מטרת הקרן הייתה להגן על עבודותיו ולתמוך ביצירתו ובחזונו האמנותי. בנוסף, הקרן תרמה מיליוני דולרים למחקר רפואי ולמאבק כנגד מחלת האיידס.
בשנת 2010, התפרסם ספר הזכרונות עטור השבחים של פטי סמית', רק ילדים, המספר על החברות ארוכת השנים בינה לבין מייפלת'ורפ, מהיכרותם בניו יורק של סוף שנות השישים, ועד למותו בסוף שנות השמונים.
סטוף סמית'
חזקיה לרוי גורדון סמית' (14 באוגוסט 1909 – 25 בספטמבר 1967), הידוע יותר בשם סטוף סמית' (Stuff Smith), היה כנר ג'אז אמריקאי. הוא ידוע בזכות השיר "If You're a Viper".
סמית היה, יחד עם סטפן גרפלי, מישל ורלופ, סבנד אסמוסן, ריי נאנס וג'ו ונוטי, אחד הכנרים הבולטים של מוזיקת הג'אז מתקופת הסווינג.
ביוגרפיה
הוא נולד בפורטסמות', אוהיו, ארצות הברית בשנת 1909, ולמד כינור אצל אביו. סמית ציין, כי לואי ארמסטרונג השפיע והיה והשראתו העיקרית לנגן ג'אז, וכמו ארמסטרונג, הוא היה גם זמר וגם אינסטרומנטליסט. בשנות העשרים של המאה העשרים הוא ניגן בטקסס כחבר בלהקה של אלפונס טרנט.
לאחר שעבר לעיר ניו יורק הוא הופיע בקביעות עם השישייה שלו במועדון "אוניקס" (Onyx) החל משנת 1935, הוא ניגן גם עם נגני הסקסופון קולמן הוקינס, וצ'רלי פארקר, ועם נגן החצוצרה דיזי גילספי, ומאוחר יותר, עם המלחין והמוזיקאי סאן רה.
לאחר שהוחתם בחברת התקליטים- Vocalion Records בשנת 1936, הוא זכה להצלחה עם השיר "I'se a Muggin '" וההרכב המוזיקלי שלו קיבל את השם "Stuff Smith and His Onyx Club Boys". הוא הקליט עבור Vocalion בשנת 1936, עבור חברת התקליטים "דקה" בשנת 1937, ועבור - Varsity בשנים 1939–1940. הוא מופיע בכמה קטעי נגינה באלבום המשולש של נט קינג קול. "After Midnight"
חלק מהופעתו של סמית' במה שנחשב לפסטיבל הג'אז החיצוני הראשון, "קרנבל הסווינג" בשנת 1938 באי רנדל, הופיע באופן בלתי צפוי, בדיסקים של מהנדס אודיו בשם ויליאם סאבורי, שהקליט אותם בעצמו מהרדיו, ואז הופקו ונמכרו לאורך זמן. חלק מהחומרים המצולמים מיומני חדשות שרדו אך לא קטעי השמע של הפסטיבל. עד שבסופו של דבר, הדיסקים נרכשו בשנת 2012 על ידי נגן הסקסופון לורן שנברג, שהיה מנכ"ל "מוזיאון הג'אז הלאומי בהארלם".
סמית' היה ביקורתי כלפי סגנון הבי בופ, אם כי סגנונו שלו ייצג מעבר בין הסווינג לביבופ. הוא מוכר ככנר הראשון אשר השתמש בטכניקות הגברה חשמליות בכינור.
הוא היה אחד הכותבים של השיר "It's Wonderful" משנת 1937, שבוצע לעיתים קרובות על ידי לואי ארמסטרונג ואלה פיצג'רלד לאורך כל הקריירה שלהם.
סמית' עבר לקופנהגן בשנת 1965, הופיע באופן פעיל באירופה ונפטר במינכן ב -1967. הוא נקבר בבית העלמין Klakring ביוטלנד, דנמרק.
סטוף סמית' הוא אחד מ -57 מוזיקאי הג'אז שצולמו בפורטרט הידוע "A Great Day in Harlem" בשנת 1985.
סבכי שחור-ראש
סבכי שחור-ראש (שם מדעי: Sylvia melanocephala) היא ציפור שיר קטנה במשפחת הסבכיים, זהו סבכי טיפוסי בעל תפוצה נרחבת באזורי מדינות הים התיכון.
מקור שמו המדעי נובע מצבע ראשו. בלטינית Melanos פירושו שחור, cephala פירושו ראש.
תיאור
ניזון בעיקר ממגוון חרקים שונים ופירות. בישראל מרבה לאכול מפירות צמח יערה איטלקית. תחילת הקינון בחודש מרץ, הקן בצורת סלסילה שטוחה, כאשר שני הזוויגים דוגרים ומטפלים בגוזלים. כמו רוב מיני הסבכי הזוויגים בעלי מופע שונה. אורכו כ - 14 ס"מ, בעל מקור מחודד, הראש והעורף שחורים, הגב אפור, הגרון והחלק התחתון של גופו לבן מלוכלך, והוא בעל טבעת-עין אדומה. אברות זנבו החיצוניות לבנות, הזנב עצמו שחרחר, רגליו בצבע אדום-חום. לנקבה ראש אפור כהה, גחון בהיר וחלקי הגוף העליונים בחום-אפרפר. צבע הניצוי משתנה במקצת בין תת-המינים.
שירתו מהירה קשקשנית ומתכתית, בזמן הנדידה הפרטים שומרים על קשר בציקצוקים חזקים, ובזמן החיזור הזכרים שרים מעמדות תצפית.
תפוצה
מין זה מתרבה באזורים הדרומיים ביותר של אירופה ובקצה המערבי של אסיה, בטורקיה ובקצה המזרחי של האזור הים תיכוני. ציפור שיר קטנה זו, שלא כמו רוב מיני הסבכי, אינה בעלת נטייה חזקה לנדידה, אולם פרטים אחדים חורפים בצפון אפריקה, ולעיתים מגיעים באקראי לאזורים רחוקים מאוד מאזורי הקינון, אפילו עד בריטניה.
בישראל נמצאים שני תת-מינים, m. momus יציב ושכיח הדוגר בצפון הארץ ובמרכזה ובמישור החוף. m. melanocephala נודד בעיקר בערבה.
מיון
הסבכי שחור-ראש יחד עם הסבכי אשלים יוצרים על-מין. לשניהם יש לבן באזורי עצם הלחי וגרון בהיר, ולזכרים הבוגרים ראש שחור, כמו גם טבעת-עין בולטת. לסבכי רונן, הנראה כקרוב ביותר משפחתית לעל מין זה, יש גרון וחזה כהים יותר, ובחלק העליון של ראשו אפור כהה בזכרים, אולם למעט תכונות אלו הוא חולק את אותן התכונות.
אחד העם 1
אחד העם 1 היא קומדיית מצבים ישראלית, שהוקרנה בערוץ 2 החל מ־2003, וכללה 14 פרקים בשתי עונות. הסדרה לא זכתה לאהדת הקהל או הביקורת בעת שידורה, אך הקרנות חוזרות הפכו אותה אהודה על רבים, ואלה הקנו לה במרוצת השנים את המעמד של "סדרת קאלט". האהדה המאוחרת לה זכתה הסדרה, הובילה ב-2010 להפקת סדרת המשך בשם "אחד העם 101".
ב-16 בנובמבר 2019 עלתה ב-yes סדרת ספין אוף של התוכנית בשם "הנוכלות", אשר ממשיכה את סיפורן של גיבורות "אחד העם 101" - מירי פסקל (בגילומו של פלד) ואחותה תקווה בן חיים (בגילומה של פוליאקוב).
פתיח הסדרה
שישה מבין שמונת פרקי העונה הראשונה נפתחים עם מונולוג כמעט זהה שנאמר על ידי דיירים שעוזבים את הבניין בשפות שונות. נוסח הדיאלוג בקווים כלליים הוא:
שלום (בן יחזקאל) אלבק
שלום (בן יחזקאל) אַלְבֶּק (30 בינואר 1858 – 8 באוגוסט 1920) היה חוקר תלמוד וספרות רבנית.
חייו ופועלו
שלום אלבק נולד ב-30 בינואר 1858 (ט"ו בשבט תרי"ח) בוורשה שבפולין. בהספד שחיבר עליו 'רב צעיר' (חיים טשרנוביץ) נכתב כי אלבק היה "למדן-תורני בנוסח פולין ורוסיה ומבקר חרוץ ומשכיל בנוסח אשכנז – ואיחד בקרבו את המערב והמזרח; על פי חינוכו ועל פי ידיעותיו בתורה היה צריך להיות רב מאחד הרבנים במזרח [ואכן היה רב בישיבה באודסה למשך זמן קצר], ועל-פי דרך הגיונו ושיטת ביקורתו החריפה והחופשית היה ראוי להיות מלומד וחוקר בני-חכמי המערב". אלבק נפטר בעיר ברסלאו (ורוצלב, פולין) ב-8 באוגוסט 1920 (כ"ד באב תר"פ).
מחקריו
אלבק חיבר את הלקסיקון הביוגרפי על תנאים ואמוראים, שממנו ראה אור קובץ אחד: "משפחות סופרים" (עד הערך 'אבדימי') (1930).
עוד עסק במחקר ביקורתי ומקיף בכתביו של ר' יהודה בן ברזילי מברצלונה (מגדולי החכמים בספרד בסוף המאה הי"א וראשית המאה הי"ב), ואת תוצאות חקירתו הדפיס כמאמר בשם "מחוקקי יהודה", בספר היובל לחוקר התלמוד ישראל לוי, "תפארת ישראל" (תרע"א). במאמר פולמוסי זה הציג את מסקנותיו מבדיקת כתבי ר' יהודה בן ברזילי והראה כי ספר האשכול בנוסח הנדפס שבהוצאת הרב אוירבך (1861) אינו אותנטי. הוא האשים את המוציא לאור בזיוף, ולאחר שנמצאו מתנגדים לדעתו פרסם את הקונטרס "כופר האשכול" (תרע"א) ובו ראיות נוספות ומפורטות לטענותיו.
בעקבות הפולמוס שהתפתח סביב סוגיה זו החל שלום אלבק בהכנת מהדורה מתוקנת ל"ספר האשכול" הנסמכת על כתבי יד שהיו נאמנים עליו, מתוך הנחה כי חיבור זה הוא למעשה קיצור של ספר העתים שחיבר החכם הספרדי יהודה בן ברזילי מברצלונה. מהדורה זו לא נדפסה בחייו והיא נשלמה על ידי בנו, חנוך אלבק. בתקופה זו ההדיר אלבק גם את חיבורו של ר' אליעזר ב"ר נתן (ראב"ן, 1170-1090), "אבן העזר" עם מבוא ופירוש (1910).
סמוך למלחמת העולם הראשונה גמר בדעתו להוציא מהדורה מדעית לתלמוד הבבלי שתהייה מבוססת על דפוסים ראשונים וכתבי יד. התוכנית למהדורה הושלמה וראתה אור כחוברת לדוגמה (על מסכת ברכות) (1913).
משפחתו
שלום אלבק היה נשוי לרחל בת אלכסנדר ברודט. בנו היה חוקר המשנה והתלמוד פרופ' חנוך אלבק, איש האוניברסיטה העברית בירושלים. ונכדו הוא חוקר התלמוד והמשפט העברי שלום (בן חנוך) אלבק, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בר-אילן.
תייסיר אבו סנינה
תייסיר מַחְמוּד מוּסָא טָהָא אַבּוּ־סְנֵיינֶה (בערבית: تيسير محمود موسى طه أبو سنينة; נולד ב-25 באוקטובר 1954) הוא מחבל ופוליטיקאי פלסטיני, המכהן כראש עיריית חברון מטעם הפת"ח. ב-1980 השתתף בפיגוע הירי בבית הדסה שבחברון שבו נרצחו 6 אזרחים, נכלא בישראל ושוחרר לאחר כשלוש שנים במסגרת חילופי שבויים.
ביוגרפיה
תייסיר אבו סנינה נולד ב-25 באוקטובר 1954 בחברון, שם גדל והתחנך. אבו סנינה גדל במשפחה דתית ובצעירותו הצטרף לאחים המוסלמים והשתתף בפעילות התנועה. סיים את לימודיו בבית הספר התיכון "אל-חוסיין בן עלי" בשנת 1973. לאחר מכן עבר לעמאן בירת ירדן לצורך לימודים אקדמיים. הוא היה מעורב בתנועת הסטודנטים במהלך לימודיו באוניברסיטה, והיה בין חברי מועצת הסטודנטים. בשנת 1977 קיבל תואר ראשון במתמטיקה מאוניברסיטת ירדן. הוא שב ליהודה ושומרון ועבד כמורה למתמטיקה בבתי הספר של אונר"א ביריחו ובבתי הספר בנפת חברון עד 1980.
פעילות טרור
הכמיהה של אבו סנינה להשתתפות בלוחמת גרילה הביאה אותו ליצור קשר עם תנועת הפת"ח וב-1973 הצטרף לשורותיה. הוא קיבל הכשרה צבאית במחנה הפליטים דרעא בסוריה, וביצע פעולות חבלניות ביהודה ושומרון כמו העברת מסרים וחומרי נפץ. הוא אף לקח חלק בלחימה במהלך מלחמת האזרחים בלבנון בשנת 1975. החל מ-1978 גייס כסף לצורך מימון הפיגועים והעבירו לירדן. הוא גם סיפק צינורות ומסמרים להכנת שישה מטענים מאולתרים.
בפת"ח הורו לאבו סנינה לחזור לחברון ולהכין את הקרקע לפיגועים נגד ישראל. הוא ומספר מחבלים חדרו ליהודה ושומרון דרך ירדן והסתתרו במערה באזור חברון. אבו סנינה תצפת על בית הדסה בלב היישוב היהודי בחברון והסתיר אמצעי לחימה. במאי 1980, החוליה הוציאה לפועל את הפיגוע בבית הדסה בו נרצחו 6 אזרחים. אבו סנינה נתפס על ידי כוחות הביטחון הישראליים ונידון למאסר עולם. ארבעה חודשים אחרי הפיגוע ניסו שניים מחברי החוליה לברוח בחזרה לירדן אך נתפסו על ידי כוחות הביטחון. לאחר ריצוי מאסר של כשלוש שנים, שוחררו בנובמבר 1983 בעסקת חילופי שבויים בה שוחררו ששה משמונת חיילי הנח"ל שנשבו בלבנון . אבו סנינה גורש לאלג'יריה, היגר לירדן ועבד בוועדה המארגנת של תנועת הפת"ח.
במשרד המקומות הקדושים
עם חתימת הסכמי אוסלו והקמת הרשות הפלסטינית ב-1993, אבו סנינה מונה כפקיד במשרד המקומות הקדושים. במשרד זה הוא מילא מספר תפקידים. בשנת 1998 חזר ליהודה ושומרון. הוא קודם למנהל אזור הדרום, ואחר כך למנהל המסגדים ביהודה ושומרון. בשנת 2013 אבו סנינה נבחר למנהל המשרד למקומות קדושים בחברון, האחראי על "מסגד אברהם" במערת המכפלה. הוא כיהן בתפקיד זה עד פרישתו בשנת 2014.
פעילות פוליטית
לאחר עזיבתו את הווקף החל בגיוס תמיכה ציבורית. הוא קיים סיורים לצעירים פלסטינים בהם הרצה על הפיגוע בבית הדסה. הוקם עמוד תמיכה בפייסבוק, בו אבו סנינה מתואר כמתכנן הפיגוע.
ראש עיריית חברון
במאי 2017 התמודד בבחירות לרשויות המוניציפליות הפלסטיניות. אבו סנינה זכה ומונה לראש עיריית חברון. מה שאפשר את ניצחונו של אבו סנינה היה החרמת חמאס את הבחירות.
לטענת נעם ארנון, דובר היישוב היהודי בחברון, הרשות הפלסטינית עודדה את אבו סנינה להגביר את הבנייה סביב היישוב היהודי, בכדי למנוע את התרחבותו. ב-2019 נפגש עם נציגי נטורי קרתא לצורך התאחדות מול "הכיבוש הישראלי" ופעל איתם למניעה של חזרת משפחות יהודית אל בתים בחברון.
ב-2021 קרא ראש מועצת קריית ארבע, אליהו ליבמן, לחיסולו של אבו סנינה.
בנובמבר 2022 פורסם כי אבו סנינה הציע לתושבי העיר חברון כ-20 שקלים לכל תושב שיהרוג לפחות כלב אחד, וזאת על מנת לטפל בבעיית הכלבים המשוטטים בחברון. הצעתו הובילה להתעללות בכלבים ולהריגתם באלימות. חלקם צולמו והועלו לרשתות החברתיות. בעקבות הביקורת חזר בו אבו סנינה וטען כי דבריו פורשו באופן שגוי.
עמדותיו
אבו סניינה התנגד להליך ההסדר מול מדינת ישראל מאז אימוץ תוכנית השלבים של אש"ף מ-1974, בה הוא רואה כמבוא לוויתור. הוא ראה בהשתתפות בוועידת מדריד ביטוי למאזן הכוחות שאינו לטובת הפלסטינים, וכי הפלסטינים לא יכלו, באמצעות הסכם אוסלו, להכיר ב"מדינת הכיבוש" לדבריו. הוא מחשיב את רעיון הקמת מדינה פלסטינית, לפני "פינוי הכיבוש", כפשע. לדבריו סוגיית המדינה תהיה תמורת ויתור על אדמות ועקרונות.
אבו סניינה תומך בהתנגדות מזוינת למדינת ישראל ובשנת 2020 אף הצהיר כי "לא ניתן לשחרר את פלסטין ללא התנגדות צבאית חמושה". לדבריו, זו זכות מוחלטת המובטחת בכל החוקים האלוהיים והחוקים הבינלאומיים.
הוא מאמין שאש"ף קיבל את הזכות לייצג את העם הפלסטיני ועליו להישמר כמסגרת פוליטית פלסטינית.
חיים אישיים
אבו סנינה נשוי ואב לשמונה ילדים.
מישהו לרוץ איתו (סרט)
מישהו לרוץ איתו הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של עודד דוידוף משנת 2006. הסרט מבוסס על ספר באותו שם מאת דויד גרוסמן.
הפקה והקרנה
הסרט פתח את פסטיבל הקולנוע ירושלים בשנת 2006 והיה מועמד לשנים-עשר פרסי אופיר, כמעט בכל הקטגוריות המיועדות לשחקנים וליוצרים. שחקן המשנה, צחי גראד, זכה בפרס אופיר על תפקידו בסרט. בשנת 2007 יצא הסרט לטלוויזיה כמיני סדרה בת שני חלקים. בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה זכתה בר בלפר בפרס השחקנית הטובה ביותר בדרמה בודדת, מיני סדרה, סרט טלוויזיה וסדרת דרמה על משחקה בסרט. בנוסף, הסרט היה מועמד בעוד שלוש קטגוריות, בהן בימוי ותסריט. הסרט צולם ברובו בירושלים ושני אתרי הצילום העיקרים של הסרט הם מלון פאלאס, הנמצא בקצהו של רחוב אגרון, ששימש בתור "מעון האמנים של פסח", והכפר הערבי הנטוש ליפתא בכניסה לירושלים ששימש בתור המחבוא של תמר.
תקציר העלילה
תמר בת ה-16 (בר בלפר) עזבה את ביתה, ואיש איננו מבין מדוע. היא מסתובבת ברחובות ירושלים, מנגנת בגיטרה ושרה. אך המתח ברחובות אלה עולה, בגלל פני האנשים המאיימים במבטם עליה. חייו של אסף (יונתן בר-אור), נער ביישן וגמלוני, משתנים כאשר לקח על עצמו משימה פשוטה לכאורה, שהתגלתה כמסובכת מאוד. יהיה עליו לאתר את הבעלים של כלב (כולם מתייחסים לכלבה כאל כלב, בגלל האגרסיביות שלה, אך תמר יודעת שזוהי כלבה נקבה) עזובה שנמצאה ברחובות ירושלים. במהלך החיפוש, מובל אסף על ידי הכלבה (דינקה) למפגשים עם דמויות מגוונות, ולמקומות שונים, שבאמצעותם הוא נחשף לסיפורה של תמר. כחודש לפני שהתחילה משימתו זו של אסף, יצאה תמר, מוזיקאית צעירה, עם כלבתה דינקה, למסע חיפוש ברחובות ירושלים אחר אחיה שי. שי נקלע לבעיות שונות אצל פסח (צחי גראד) בעל מעון לילדים מוזיקליים, צעירים עם בעיות בבית או יתומים. תמר נכנסת למעון וכך נלכדת בעלילה מסוכנת. אסף, נדהם מסיפורה של תמר, הוא יוצא בעקבות הנערה שמעולם לא הכיר. הסרט מתקדם בשני צירי זמן – של אסף ושל תמר – במהלך מסעות ההתבגרות של שתי הדמויות, שבסופם יגיעו לגילוי עצמי ולאהבת אמת.
שחקנים
דויד גרוסמן עצמו הופיע בסרט כניצב (בהופעת קמע) בסצנה בה תמר ושי שרים את ה"תקווה" ומיד לאחר מכן בורחים.
קישורים חיצוניים
ביקורת
ברכה רמות
ברכה רמות (5 באוקטובר 1927 – 29 במאי 2006) הייתה רופאה פנימאית ומומחית המטולוגית ישראלית, פרופסור לרפואה, בעלת שם עולמי בהמטולוגיה וכלת פרס ישראל לשנת תשס"א במדעי הרפואה.
ביוגרפיה
נולדה בקובנה שבליטא בשנת 1927. ביוני 1941 היא ומשפחתה הוגלו לעיר סיקטיבקר שבצפון ברית המועצות. בסיום מלחמת העולם השנייה נסעה ברכבות עד להגיעה לליטא ללא אישור ומשם התחברה לארגון "הבריחה" ועברה את הגבול לפולין. בפולין היא גרה פרק זמן קצר עם קבוצת צעירים יהודים ואז המשיכה לצרפת. בשנת 1947 עלתה מצרפת לארץ ישראל כמעפילה, בספינה "תיאודור הרצל". הספינה נתפסה על ידי שלטונות המנדט, ונוסעיה הוגלו לקפריסין. בסוף 1947 הגיעה לארץ ישראל.
בשנת 1952 קיבלה תואר ד"ר לרפואה במחזור הראשון של בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים. התמחתה ברפואה פנימית בבית החולים תל השומר. בשנים 1954–1957 השתלמה בהמטולוגיה בארצות הברית, עם שובה לארץ הקימה את המכון ההמטולוגי בתל השומר, ובשנים 1959–1991 עמדה בראשו.
את הקריירה האקדמית שלה החלה בשנת 1961, כמרצה בכירה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית. בשנת 1966 מונתה לפרופסור חבר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1971 עלתה לדרגת פרופסור מן המניין. ב-1984 הופקדה על הקתדרה לממאירויות המטולוגיות.
בשנים 1973–1979 מילאה בהתנדבות את תפקיד ראש שירותי הדם של מגן דוד אדום. משנת 1990 מילאה תפקידים בכירים בהנהלת קופת חולים מכבי ובהם מנהלת האגף הרפואי.
פרופסור רמות הייתה מומחית בעלת שם עולמי בתחום הסרטן ובמיוחד במחלות סרטן הדם והלימפה. הייתה חברה בהנהלת האגודה למלחמה בסרטן בישראל.
בשנת 2001 זכתה בפרס ישראל ברפואה על תרומתה הרבה לפיתוח התחום ההמטולוגי ועל מחקריה הייחודיים. ועדת הפרס כתבה עליה ״דמות מופת המשמשת מודל לחיקוי בנוף הרפואה הישראלית״. תפקידה הציבורי האחרון היה בוועדת סל התרופות.
הייתה נשואה לד"ר יהושע רמות, שהקים את השירות הפסיכולוגי בצה"ל. לבני הזוג נולדו בן ובת. בשנת 1971 נפטר בעלה. רמות נפטרה בשנת 2006 בגיל 79.
העלייה מאמריקה הלטינית בשנות האלפיים
בין השנים 1999–2002, המשבר הפוליטי והכלכלי שפקד את ארגנטינה גרם למהלומה לענף הבנקאות, בעקבותיו נעלמו מיליארדי דולרים בפיקדונות ונוצרה פגיעה קשה במעמד הביניים במדינה. רוב יהדות ארגנטינה (כ־200,000 איש) הושפעה ישירות מהמצב. חלקם בחרו בעקבות כך להתחיל מחדש ולעלות לישראל משום שראו בכך הזדמנות לשינוי במצבם.
יותר מ־10,000 יהודים מארגנטינה עלו לישראל משנת 2000, והצטרפו לקהילה הקיימת בישראל של אלפי עולים ארגנטינאים שעלו לישראל במשך השנים. המשבר בארגנטינה השפיע גם על המדינה השכנה אורוגוואי – מעל 500 יהודים מיהדות אורוגוואי עלו לישראל באותה תקופה. במהלך 2002 ו־2003 ערכה הסוכנות היהודית קמפיין ציבורי אינטנסיבי לקידום העלייה מאזורים אלו, והציעה סיוע כלכלי לעולים משתי הארצות. אף על פי שהכלכלה בארגנטינה השתפרה מאז, יהודים ממשיכים לעלות לישראל, אך במספרים קטנים יותר. במקביל, עולים שלא מצאו את מקומם בישראל, בעיקר בפן התעסוקתי, החליטו לחזור לארגנטינה.
כרם חמד
כתב העת נוסד ב-1833 על ידי שמואל ליב גולדנברג, ונועד להיות המשכו של השנתון "ביכורי העתים", שחדל לצאת ב-1832. כוונתו של גולדנברג הייתה להוציא כתב עת יותר "מדעי", במובן של מדעי היהדות. שני הכרכים הראשונים יצאו בשנים תקצ"ג (1833) ותקצ"ו (1836) בווינה, וחמשת הכרכים ג'-ז' יצאו בשנים תקצ"ח-תר"ג (1838–1843) בפראג. בין המשתתפים בכרכים אלו היו שלמה יהודה רפפורט (שי"ר) (שהייתה לו השפעה רבה על גולדנברג, ובמידה מסוימת יכול להיחשב כעורך-בפועל של כתב העת), שד"ל, רנ"ק, אברהם גייגר ואחרים, שפרסמו בו את יצירותיהם החלוציות בתחום חכמת ישראל. לצד זה פורסמו בו יצירות ספרותיות של יצחק ארטר, מאיר הלוי לטריס ואחרים, ומאמרים פובליציסטיים-מדעיים של שמשון בלוך, יהודה ליב מיזס, יעקב שמואל ביק ואחרים. המאמרים ב"כרם חמד" פורסמו בצורה ספרותית של מכתבים, אולי בשל החשש מצנזורה או מטעמים ספרותיים.
לאחר הפסקה של אחת-עשרה שנים, שבמהלכן גם נפטר גולדנברג (1846), יצאו שני כרכים נוספים של "כרם חמד" בברלין על ידי שניאור זק"ש – כרך ח' בתרי"ד (1854) וכרך ט' בתרט"ז (1856). בכרכים אלה הופיעו מאמרים של זק"ש עצמו וכן של זכריה פרנקל, יהושע השל שור, אהרן ילינק, יצחק אייזיק בן-יעקב, אד"ם הכהן, משה שטיינשניידר, יצחק מרדכי יוסט, אליעזר צווייפל ואחרים. אחרי שני כרכים אלה פסק "כרם חמד" להופיע.
"כרם חמד" היה הבמה המרכזית של מדעי היהדות ותנועת חכמת ישראל בראשיתה. בעקבותיו יצאו לאור בהמשך המאה ה-19 כתבי עת נוספים שעסקו בחכמת ישראל, ובהם "אוצר נחמד" בעריכת יצחק בלומנפלד (1855–1863), "בית המדרש" בעריכת אייזיק הירש וייס (1865–1867) ו"ישורון" בעריכת יוסף יצחק קובאק (1856–1878).
מצפה הכוכבים פאלומר
מצפה הכוכבים פאלומר הוא מצפה כוכבים הנמצא במחוז סן דייגו בארצות הברית. הוא שייך למכון הטכנולוגי של קליפורניה ומנוהל על ידו. המצפה כולל שלושה טלסקופים ראשיים. לגדול מביניהם, טלסקופ הייל, קוטר מראה מחזירה של כ-5.1 מטרים. המצפה היה מהראשונים שביצעו סקר שמים, עוד בשנת 1948. זמן שימוש בטלסקופ מוענק גם לשותפות אוניברסיטת קורנל והמעבדה להנעה סילונית של נאס"א.
היסטוריה
המצפה נוסד לאור חזונו של האסטרונום ג'ורג' אלרי הייל לבנות טלסקופים בעלי מראות מחזירות גדולות מאלו שהיו קיימות אז. הפרויקט השאפתני יצא לדרך בשנת 1928 ונעזר בתרומה של 6 מיליוני דולרים מקרן רוקפלר. בשנת 1949, כאשר הטלסקופ הראשי במצפה הופעל לראשונה, הוא היה הטלסקופ הגדול מסוגו בעולם. מעמד זה נלקח ממנו רק בשנת 1992 עם פתיחתו של מצפה קק.
בשנת 1953, נערכו במצפה המדידות המדויקות ביותר עד אז למדידת המרחק של כדור הארץ מגלקסיית אנדרומדה, שהראו שהמרחק לגלקסיית אנדרומדה הוא למעשה יותר מכפול מין המרחק שהעריכו החוקרים עוד קודם.
נתניאל שילקרט
נתניאל "נאט" שילקרט (באנגלית: Nathaniel (Nat) Shilkret; 25 בדצמבר 1889 - 18 בפברואר 1982) היה מנצח, קלרינטן, פסנתרן ומלחין יהודי-אמריקאי. שימש כמנהל מוזיקלי ומנהל אמנים ורפרטואר בחברות התקליטים ויקטור טוקינג משין ותקליטי RCA ומתאם מוזיקלי ראשי באולפני RKO ומטרו גולדווין מאייר.
תולדות חייו
שילקרט נולד בניו יורק למשפחה שהיגרה מאוסטריה (שם המשפחה המקורי היה Schüldkraut). אביו היה רב נגן והבית היה מאוד מוזיקלי. שילקרט הילד היה ילד פלא, הוא למד פסנתר אצל צ'ארלס המביצר, מורו של ג'ורג' גרשווין ונסע לסיבובי הופעות עם "תזמורת הבנים של ניו יורק" כקלרינטן ראשון מגיל שבע ועד שמלאו לו 13. לאחר מכן היה קלרינטן במיטב מזמורות ניו יורק, בהן הפילהרמונית של ניו יורק תחת שרביטו של גוסטב מאהלר, תזמורת המטרופוליטן אופרה ואחרות. הוא שימש כפסנתרן חזרות לוולטר דאמרוש וליווה את הרקדנית איזדורה דאנקן.
ב-1915 הצטרף ל"ויקטור טוקינג משין" כמנהל המחלקה למוזיקה זרה. ב-1926 היה למנהל המוזיקה הקלה של חברת התקליטים. הוא הפיק עבור ויקטור ועבור יורשתה, RCA, אלפי תקליטים. בנוסף, היה שילקרט למנצח התזמורות שהקליטו עבור החברה כתזמורות אולפן.