cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פגניות
מאפייני הפגניות
הפגניות ייחסה לכוחות טבע, למושגים מופשטים ואף לאידאות תכונות אלוהיות שעבדה אותם באמצעות תפילה, הקרבת קורבנות וטקסים נוספים, במטרה להתחבר אליהם, לרצותם ולחזק את כוחם. על פי רוב היו הקורבנות מן החי ומן הצומח. במקרים קיצוניים מאוד כמו במצב של סכנת חורבן ובפולחן של אלים מסוימים הוקרבו אף קורבנות אדם. הפולחנים הקדומים ביותר שידועים, היו ב-3000 לפני הספירה במסופוטמיה, מצרים ואוגרית. במערב אסיה ובאירופה הם נמשכו עד לחדירת הנצרות והאסלאם. בלב אסיה ובמזרחה ובחלקים של אפריקה ודרום אמריקה הם נמשכים עד ימינו אלה. בנוסף, אצל חלק מהתרבויות שנכבשו על ידי האירופאים והובאה אליהם הנצרות, ניתן למצוא סינתזה שנוצרה בין אמונות נוצריות לבין פולחן אלילים מקובל, שילוב כזה רווח באזורים רבים באפריקה ובמידה פחותה גם בדרום אמריקה. בדרום מזרח אסיה וכן באפריקה מדרום לסהרה ניתן למצוא שילוב דומה גם עם האסלאם.
המחשבה של האדם הפגני בצאתו אל החיים, הייתה שמאחורי עולם הטבע המלא בכוחות חזקים יש משמעות וסיפור. ההתרחשות האסטרונומית והמטאורולוגית איננה מקרית ושרירותית. יש סיבה פנימית להתרחשות הדברים שיש להבינה. וכך בדרך של האנשת הכוחות ופרסוניפיקציה של האלים, יכלו הקדמונים לתת משמעות הגיונית ופשר לחיים שמחוצה לאדם ולכוחות הטבע: למחזוריות היומית של השמש, החודשית של הירח, והשנתית של עונות השנה, וגם לתופעות שאינן קבועות כמו בצורת, ליקוי חמה וליקוי לבנה, מטאורים, סופות וסערות, רעידות אדמה, התפרצויות געשיות, שיטפונות והצפה של נהרות ונחשולי ים פתאומיים. כל תופעה סימלה אל העומד מאחוריה שמתחזקת באופן ישר להתעצמותו ולדומיננטיות שלו. על כן יש לעבוד את האלים הטובים והנכונים, להיכנע בפניהם ולקבע אותם כפטרוני המקום, וזאת כדי לחזק את כוחם ולקבל מהם שפע וברכה. לעיתים אף יש להקריב קורבנות לאלים הרעים ולמשרתיהם הדמונים, כדי לשכך את כעסם.
אף שהמיתוסים בכל תרבות שונים, ישנם מוטיבים דומים שחוזרים על עצמם ברוב התרבויות הקדומות ולעיתים ניתן למצוא נקודות השקה באלים כאלו ואחרים ובסיפורים דומים.
אף שבתרבויות רבות ישנם מספר אלים דומים, כמו האל העליון, אבי האלים וראשם, שהוא על פי רוב גם האל הראשוני, אל הבריאה, ולצדו אל השמש, אלת הירח, אל הגשם והסערה והברקים, אל השמים, אלת האדמה, אלת הפריון, אל השאול והמוות, אל הים, ואלת האהבה והיופי, עדיין מספר האלים, פולחניהם, והסיפורים אודותיהם, היו רבים כדמיונו של האדם. לעיתים אל מסוים תפס מקום מרכזי בעיר מסוימת ונחשב לפטרון המקום, כמו אלת המלחמה והחוכמה אתנה היוונית שנחשבה לפטרונית העיר אתונה וכמו בעל הדד אל הסערה של העיר אוגרית.
מלבד עבודת איתני הטבע, היו שעבדו לכוח טבע מופשט, כמו פריון או מוות, אידאות כמו חוכמה וצדק, ואף בעלי חיים מיוחדים שייצגו תכונה ייחודית באופן בולט, כמו שוורים, אריות, תנינים ונחשים כמו עבודת הפר, הנחש והתנינים במצרים העתיקה, שבה היו הפרעונים עוטרים על ראשם כתר או ציץ שבו סמל נחש, וכמו פולחן נחש הקוברה שנהוג עד היום במקומות מסוימים בהודו. באי הטרופי באלי שבארכיפלג האינדונזי נהוג עד היום פולחן להר הגעש של האי.
התנגדות הדתות האברהמיות
היהדות, הדת המונותאיסטית הראשונה, שללה בתוקף את האמונה בפוליתאיזם, וחלק ניכר מספר דברים ומספרי הנביאים עוסק במאבק של משה רבנו ואחריו יתר הנביאים בעובדי האלילים ובתפיסותיהם. בעקבות זאת, גם הנצרות והאסלאם, שהתפתחו מהיהדות, שללו את הפגאניזם.
התואר "פגני", מלטינית, paganus, נטבע על ידי הרומאים הנוצרים בתקופת הקיסר קונסטנטינוס ככינוי גנאי לאדם שטרם קיבל על עצמו את עול הנצרות.
למרות שהפגניות הייתה בבחינת מוקצה עבור הדת הצעירה ניתן בכל זאת להבחין בסינקרטיזם משולב בין שתי התרבויות כמו: אימוץ מסורות פגניות, ושילובן בליטורגיה, בפולחן ובתאולוגיה הנוצרית. כך חדרו המאגיה, שירת נער מקהלה, השימוש בקטורת ובמנורות בטקסי תפילה, חגים ופסטיבלים, ומוטיבים של התרבות ההלניסטית החלו לחדור בעיקר לנצרות אורתודוקסית, תופעה שהייתה לצנינים בעיני חלק מאבות הכנסייה דאז.
משמעות אחרת של המונח היא "אזרח". הרומאים הנוצרים ראו את עצמם "חיילים בצבאו של ישו הנוצרי", ואת המאמינים בדתות אחרות כ"אזרחים".
פגניות בתקופה הרומנטית
המשיכה לדתות הטרום-נוצריות נמשכה גם בתקופה הרומנטית שהדגישה שיבה למסורות אותנטיות וחזרה אל הטבע. בתקופה זו התגבר העניין בפולקלור, אגדות עמים, מיתוסים עתיקים ופולחנים קדומים. כמו כן, נוסדו אגודות לחקר הפולקלור, המאגיה, ומנהגי דת וכישוף פגניים עתיקים. ציירים כגון דנטה גבריאל רוזטי, ויליאם הולמן האנט וג'ון ויליאם ווטרהאוס תיארו ביצירותיהם מגוון סצנות מיתולוגיות ופולקלוריסטיות. גם במוזיקה הקלאסית ניסו יוצרים להתחקות אחר מסורות פגניות, ולבטא את הקשר שלהן לטבע המשתנה. דוגמה ליצירה כזאת היא "פולחן האביב" של סטרווינסקי, המתארת טקס הקרבת קורבנות לכבוד בוא האביב והאופרות של ואגנר שנסובות סביב המיתולוגיה הנורדית.
משקעים פגניים בתרבות המודרנית
אף שהתרבות הפגנית נשכחה בחלקים גדולים של העולם, עדיין קיימות שאריות פגניות לא מעטות בתרבות העכשווית, במנהגים ובשפה. במיוחד ניכר רישומם של שמות אלים אף בתרבויות המונותאיסטיות השונות. שמות חודשים עבריים מסוימים כתמוז, אדר, כמו גם שמות גיבורים יהודיים כמו מרדכי (מורדוך), אסתר (אשתר) ועוד, הם למעשה שמות של אלים של אותה תקופה. יש שטענו שהשם "אלוהים" ברבים הוא שריד לתקופה הפגנית; לדעת אחרים זוהי תופעה לשונית של "ריבוי של כבוד", ומתרחשת לאו דווקא ביחס לאלוהות (לדוגמה: "אני הבעלים של רכב זה"). בשפה העברית מוטמעים שמות אלים רבים וביניהם: אל, שחר, שלם, מות, ים, בעל, רשף, עשרת, כושר, חורון, ענת, וסער, אך לפחות בחלקם ככל הנראה שם האל נבע מהמקור הפרוטו-שמי לדבר שייחד אותו, ולא ששם הדבר נבע מכינוי האל.
מסורת שחוגגים עד היום היא חג המולד. הצבת עץ חג המולד מקורו במנהג פגני שמסמל את החיים באמצע החורף.
שמות ימות השבוע מקושרים ברבות מהשפות האירופאיות לשמות של אלים רומיים או נורדים, שריד לזיהוי שמקורו בתרבות היוונית של ימי השבוע עם גרמי השמיים, אשר עצמם זוהו עם אלים- כך למשל יום ראשון מזוהה ברבות מהשפות האירופאיות עם השמש, יום שני עם הירח, יום שלישי עם מרס, אל המלחמה הרומי או עם טיר, אל המלחמה הנורדי, יום רביעי עם מרקוריוס או אודין, יום חמישי עם יופיטר או עם תור, יום שישי עם ונוס או עם פריה, ויום שבת עם סטורנוס.
גם רבים משמות החודשים השנה האזרחית, שמקורם בתרבות הרומית, נקראים על שם אלים: שמו של חודש ינואר מקורו באל הרומי יאנוס. חודש מרץ משמו של האל מרס. חודש מאי משם האלה הרומאית מאיה. יוני מהאלה יונו, אשתו של יופיטר.
נאו-פגניות
במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 החלו להתארגן קבוצות שהתעניינו במנהגים פוליתאיסטיים לא רק מבחינה אמנותית או אינטלקטואלית, אלא גם מבחינה דתית. בתרבות העידן החדש קיימים זרמים נאו פגניים השואפים לחדש כמקדם מנהגים, מסורות ואמונות פגניות שאבדו מן העולם, ולהעניק להן פרשנויות מודרניות. בין הקבוצות הללו ניתן למנות את מסדר השחר המוזהב, ויקה, מסורת פרי ודת האלה. הדתות הנאו פגניות מתאפיינות בדרך כלל בכמיהה לחזרה אל הכפר, הטבע, או אל הערכים הפוליתאיסטיים של יושבי הכפרים בתקופה הטרום-מונותאיסטית וכן בהעצמת הנשיות בהשראת הדתות הפגניות, אשר בחלקן הגדול היו מטריארכליות.
הדתות הפגניות החדשות אלו הושפעו לא רק מרעיונות פוליתאיסטיים טרום-נוצריים, אלא גם מן הרעיונות הרומנטיים אודות הפגניות והפולקלור האירופי, למשל כתבי מרגרט מורי, רוברט גרייבס, צ'ארלס גודפרי לילנד וג'ורג' פרייזר. חלק מן התאוריות הללו הופרכו מבחינה מדעית, אך הן עדיין משמשות בסיס רוחני לדתות הפגניות החדשות.
מוסטונן-פסט טאלין-תל אביב
מוסטונן-פסט טאלין-תל אביב הוא פסטיבל מוזיקה אסטוני-ישראלי, בו מוזיקאים מאסטוניה חוברים לתזמורות ולהרכבים מוזיקליים בישראל ומעלים יחדיו קונצרטים מגוונים. הפסטיבל נוסד בשנת 2014 ובכמה שנות קיומו, הפסטיבל עשה לו מוניטין מרשים כאחד מהפסטיבלים הבינלאומיים הגדולים בישראל, אירוע שנתי שבו ניתן לשמוע את המקהלות הטובות בעולם כאן בארץ.
הפסטיבל הוא אירוע שנתי המארח מקהלות וסולנים מאסטוניה עם תזמורות, הרכבים וסולנים ישראלים, ומציג מספר תוכניות בהן מוזיקה קלאסית, עממית וג'אז. מנהלו המוזיקלי של הפסטיבל הוא הכנר והמנצח האסטוני אנדרס מוסטונן.
ג'ורג' גסטון מרין
ג'ורג' (גאורגה) גסטון מרין (ברומנית: Gheorghe Gaston Marin; 14 באפריל 1918 - 25 בפברואר 2010) היה פוליטיקאי, קומוניסט, רומני, יהודי בעל תפקידים רבים תחת גאורגה גאורגיו-דז' וניקולאה צ'אושסקו וד"ר לפיזיקה. מרין נולד בשם גאורגה גרוסמן (Gheorghe Grossmann) בChișineu-Criș, במחוז ארד. ב-1989 עלה לישראל, אך בשנותיו האחרונות חזר לבוקרשט, שם נפטר. מרין נקבר בבית הקברות החילוני, משמרות, פרדס חנה כרכור.
ביוגרפיה
נולד למשפחה יהודית, למד תחילה מתמטיקה ופיזיקה בסורבון (1936–38) והנדסת חשמל בגרנובל שבצרפת ( 1938-1941). כחבר המחתרת הצרפתית, קיבל את האחריות על דרום מערב צרפת במלחמת העולם השנייה. ביולי 1944 מרין הוביל את המרד במכרות טארן, אחד הצעדים הראשונים בשחרור צרפת מהכיבוש הנאצי. באוגוסט 1944 שחרר גסטון את העיר הצרפתית כארמו (Carmaux), ולקח בשבי 120 חיילים גרמנים. כמה ימים לאחר מכן שחרר את אלבי, בירת חבל טארן. בצרפת הכיר ונשא לאשה את בתו של מזכיר המפלגה הקומוניסטית בגרנובל.
פעילותו ברומניה הקומוניסטית
כבר בשנים הראשונות של רומניה הקומוניסטית מרין התמנה למועצת השרים הרומנית בשנים 1945-1949 ולשר הכלכלה בשנים 1948-49; מרין היה חלק ממשלחת רומניה לוועידת השלום בפריס 1947. בין השנים 1949 ל-1954 היה גסטון מרין שר האנרגיה והחשמל, ולאחר מכן, עד 1965, נשיא ועדת התכנון. בשנים 1955-1966 כיהן כנשיא הוועדה הממלכתית לאנרגיה גרעינית (1962-1969), סגן נשיא מועצת השרים, וכן שר למטלורגיה, כרייה, כימיה, תחבורה ותקשורת, בינוי, תעשייה כימית והמסחר הלאומי.
בין 1969 ל-1982 היה מרין נשיא ועדת התמחור.
עלייה לישראל ומשפחתו
במהלך מלחמת העולם השנייה הוריו ואחותו גורשו לאושוויץ על ידי השלטון ההונגרי ששלט אז באזור. אביו נספה מיד עם הגיעו למחנה ההשמדה בתאי הגזים. אמו ואחותו סקרלט בת ה-20 נורו למוות. בצעירותו היה חבר במפלגת פועלי ציון ובשנת 1989 עלה לישראל והתגורר בחדרה. בשנים האחרונות לחייו שב לבוקרשט ושם נפטר. הוא נקבר בישראל, בבית הקברות משמרות, הסמוך לפרדס חנה-כרכור.
גאורגה -יורי גרוסמן אב לשלושה ילדים: אליאנה בתו נישאה בצרפת וגרה בדיז'ון. אחותה ג'קי נישאה לצרפתי, ראדו אוסמן, עלתה לישראל וגרה בחדרה. בנו בכורו מינו פרופסור לפיזיקה ב-MIT, שנולד בצרפת, נפטר.
סופי טויבר-ארפ
סופי טויבר-ארפ  (בגרמנית: Sophie Taeuber-Arp; 19 בינואר 1889 - 13 בינואר 1943) הייתה אמנית שווייצרית, חברת תנועת הדאדא.
ב-19 בינואר 2016 הקדישה לה חברת גוגל שרבוט גוגל לרגל יום הולדתה ה-127.
M117
פצצת סימן 117 היא פצצת שימוש כללי אמריקנית.
משקלה הנומינלי הוא 750 ליברות (343 ק"ג), אך משקלה האמיתי תלוי במרעום ובהתקני העיכוב והוא נע סביב ה-820 ליברות (373 ק"ג). הסימן 117 מכילה חומר נפץ מסוג מינול 2 או טריטונל במשקל של 403 ליברות (183 ק"ג). קוטר גוף הפצצה הוא 408 מ"מ.
קיימים שני דגמים של הסימן 117: הסימן 117 עם יחידת הזנב MAU-103 בעלת גרר נמוך שאורכה 2.16 מטר ומוטת הסנפירים שלה הוא 520 מ"מ, והסימן 117R עם יחידת הזנב MAU-91 בעלת גרר גבוה שאורכה 2.06 מטר ומוטת הסנפירים שלה הוא 570 מ"מ.
משנות ה-50 ועד לשנות ה-70 המוקדמות היא הייתה הנשק התקני שנישא על ידי מטוסי הקרב F-100 סופר סייבר, F-104 סטארפייטר, F-105 ת'אנדרצ'יף, F-111 וה-F-4 פנטום, אך כיום היא נמצאת רק בשימוש מפציצים כבדים של חיל האוויר האמריקני כגון ה-B-52 סטרטופורטרס.
מטוסי קרב טקטיים משתמשים בדרך-כלל בפצצות מסדרת סימן 80 (בעיקר הסימן 82 והסימן 83 והגרסאות המונחות שלהן). במהלך מלחמת המפרץ ב-1991 הטילו מפציצי B-52 כ-44,600 פצצות סימן 117.
הסימן 117 הייתה הבסיס לפצצה הכימית MC-1, שהכילה גז עצבים מסוג סארין. ארצות הברית מעולם לא עשתה שימוש ב-MC-1 בלחימה, אך פצצות אלו נותרו ככל הנראה בארסנל שלה.
טיהור מים
טיהור מים הוא תהליך של הסרת חומרים, כימיקלים ומזהמים בלתי רצויים מהמים. מטרת הטיהור היא להפיק מים המתאימים למטרה מסוימת. רוב טיהור המים נעשה לשם צריכה אנושית (מי שתייה), אך הוא יכול להעשות גם לשם מטרות נוספות, כגון לרפואה, רוקחות, חקלאות ותעשייה. השיטות לטיהור המים יכולות להיות פיזיות, כגון סינון או שיקוע, ביולוגיות ווכימיות, כמו הוספת כלור למים, ושימוש בקרינה אלקטרומגנטית בעזרת נורות על-סגול. תהליך הטיהור יכול להפחית את ריכוזם של חומרים ומזהמים, הכוללים חלקיקים מומסים שונים, טפילים, חיידקים, אצות, נגיפים, ופטריות.
תקן האיכות למי השתייה נקבע על ידי הממשלה לפי סטנדרטים בינלאומיים. התקן כולל בדרך כלל ריכוזי מינימום ומקסימום למזהמים לפי השימוש שיעשה במים.
בלתי אפשרי להבחין בעין באיכותם של המים. פעולות פשוטות כגון הרתחה או סינון ביתי במסנן פחם פעיל אינן אפקטיביות כלפי כל סוגי המזהמים שיכולים להיות במים ממקור לא ידוע. אפילו מי מעיינות טבעיים, שנחשבו לבטיחותיים לכל שימוש במאה ה-19, צריכים להיבדק על מנת לבדוק באיזה טיפול יש צורך. למרות המחיר היקר, אנליזה כימית היא הדרך היחידה לקבוע מהן השיטות הנחוצות לטיהור המים.
על פי דו"ח משנת 2007 של ארגון הבריאות העולמי, ל-1.1 מיליארד אנשים בעולם אין גישה למי שתייה ראויים, ו-88% מתוך 4 מיליארד מקרי השלשול בכל שנה מיוחסים למים שאינם בטוחים ותנאים סניטריים והיגיינים לקויים. בכל שנה מתים כ-1.8 מיליון אנשים ממקרים כאלה. לכן, הורדת מספר מקרי המוות ממחלות שמועברות על ידי מים לא ראויים הוא יעד מרכזי לשיפור בריאות הציבור במדינות מתפתחות.
הטיפול במים
התהליכים שלהלן הם הנפוצים במתקני טיהור המים. בחלקם לא יהיה צורך, תלוי באיכות המים. ישנן שיטות רבות נוספות והבחירה תעשה לפי יעוד המים והעלות.
איזון רמת ה-pH
רמת ה-pH של מים מזוקקים היא 7 (לא חומצי ולא בסיסי), ולמי ים ממוצע של 8.3 (בסיסיים מעט). אם המים חומציים, ניתן להוסיף להם סיד, נתרן פחמתי, או נתרן הידרוקסידי על מנת להעלות את ה-pH. חומצות כמו חומצה מלחית או חומצה גופרתית יוכנסו למים בסיסיים בנסיבות מסוימות על מנת להוריד את ה-pH. מים עם pH נמוך עשויים למוסס מתכות כבדות כמו עופרת מן הצינורות ולכן נוטים להשאיר את המים בסיסיים מעט.
הפתתה
הפתתה (מלשון פתית) היא תהליך הפיכת המים לצלולים, כלומר הסרת עכירות וצבע. שלב זה נעשה באמצעות הוספת חומרים שיגרמו להגדלת המוצקים על ידי התלכדות חלקיקים לפתית גדול יותר ויצירת משקע שניתן להסיר אחר כך בסינון. המים מעורבבים באיטיות ליצירת מגע בין החלקיקים והתגבשותם לפתית גדול יותר. ניתן להשתמש בברזל (III) הידרוקסידי, אלומיניום הידרוקסידי או ב־PolyDADMAC.
שיקוע
מים שעברו את אגן ההפתתה נכנסים לאגן השיקוע. זהו מכל גדול בו זרימה איטית, המאפשר לפתיתים לשקוע לתחתית. הזרימה מן האגן היא מעל סכר כך שרק השכבה העליונה עוברת. הזמן המינימלי למים באגן השיקוע הוא בדרך כלל 4 שעות. השכבה שנוצרת בתחתית היא משמעותית ומהווה בדרך כלל בנפח 3%-5% מנפח המכל, ולכן יש להסירה.
סינון
המים עוברים דרך מסנן נוסף להסרת הפתיתים שלא שקעו. שלב זה נעשה בדרך כלל בעזרת מסנן חול, בעל שכבה של פחם פעיל. אחר כך נעשה סינון בעזרת ממברנה. לצורך הסרת יונים מן המים משתמשים בחילוף יונים וממברנה חדירה למחצה.
חיטוי
המים צריכים לעבור חיטוי על מנת להוציא מהם גורמי מחלות. החיטוי נעשה גם על ידי סינון וגם על ידי הוספת חומרי חיטוי למים בשלב האחרון בטיהור מי שתייה. גורמי מחלות כאלה כוללים נגיפים, חיידקים (למשל שיגלה ו-Escherichia coli), ופרוטיסטים (טפילים) כגון Giardia lamblia.
חיטוי בכלור
השיטה הנפוצה ביותר לחיטוי היא באמצעות כלור או תרכובות שלו. כלור הוא מחמצן חזק ההורג במהירות מיקרואורגניזמים רבים. מכיוון שכלור הוא גז רעיל, קיימת סכנה בשימוש בו. אף על פי שכלור יעיל כנגד חיידקים, הוא אינו יעיל כנגד טפילים היוצרים ציסטות במים.
חיטוי באוזון
אוזון הוא מולקולה בלתי יציבה המוותרת בקלות על אטום חמצן אחד ובכך מייצרת מחמצן חזק הרעיל לרוב האורגנימים החיים במים. חיטוי באמצעי זה נמצא בשימוש נרחב בעיקר באירופה. חיטוי זה יעיל גם כנגד טפילים היוצרים ציסטות, וכמעט נגד כל גורמי המחלות. ניתן לייצר את האוזון על ידי העברת חמצן באור אולטרה סגול או פריקה חשמלית. כדי להשתמש בו האוזון חייב להיווצר במקום ולבעבע למים. אחד החסרונות העיקריים של חיטוי באמצעות אוזון הוא שהוא לא משאיר חומר חיטוי במים.
חיטוי באמצעות אור אולטרה סגול
אור על-סגול יעיל מאוד במים בעכירות נמוכה (ויעילותו יורדת ככל שהמים עכורים יותר). החיסרון העיקרי שלו כמו האוזון, שהוא אינו משאיר חומר חיטוי במים.
בישראל
בישראל פועלים מתקני התפלה גדולים אחדים, המספקים כמחצית מצריכת מי השתייה במדינה, ומאפשרים להתגבר על המחסור במים ואף לייצא מים לירדן.
רנדי ג'ונסון
רנדל דייוויד "רנדי" ג'ונסון (באנגלית: Randall David Johnson; נולד ב-10 בספטמבר 1963) הידוע גם בכינוי "The Big Unit", הוא שחקן בייסבול אמריקאי לשעבר ששיחק בליגת ה-MLB בעמדת המגיש. ב-22 שנותיו כשחקן פעיל הוא שיחק ב-6 קבוצות בליגה.
רנדי ג'ונסון נודע בזכות גובהו הרב (2.08 מטר). במהלך הקריירה הארוכה שלו נודע בזכות הגשותיו העוצמתיות, כש"הכדור המהיר" שלו (Fastball) הגיע למהירות של כ-100 מייל לשעה (160 קמ"ש). ג'ונסון היה אחד מהפיצ'רים הדומיננטיים ב-MLB משנות ה-90 המוקדמות ועד לפרישתו בשנת 2009. במהלך הקריירה שלו זכה 5 פעמים בפרס "סיי יאנג" השנתי למגיש המצטיין, והוא שני במניין הזכיות אי פעם אחרי רוג'ר קלמנס.
ביוגרפיה
נולד בוולנאט קריק, קליפורניה, וכיכב בקבוצות הבייסבול והכדורסל של בית הספר התיכון המקומי. לאחר שסיים את לימודי התיכון, בשנת 1982, הוא נבחר בדראפט על ידי קבוצת אטלנטה ברייבס, אך ויתר על מקומו בה ובחר ללמוד באוניברסיטת דרום קליפורניה, שהציעה לו מלגה מלאה. ג'ונסון סיים את לימודיו ב-1985 עם התמחות בצילום עיתונות.
קריירת בייסבול מקצוענית
עם סיום לימודיו האקדמיים נבחר ג'ונסון על ידי קבוצת מונטראול אקספוז (כיום וושינגטון נשיונאלס) בסיבוב השני של הדראפט, וערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה בשנת 1988. מיד עם תחילת הקריירה שלו נודע כמגיש מצליח שהרתיע חובטים רבים; לכך התווספה חזותו הייחודית - גובהו הרב, שפמו ותסרוקת מאלט מתנופפת.
ב-1993 החלה הפריצה הגדולה של ג'ונסון, כאשר סיים את העונה עם מאזן של 19 ניצחונות של קבוצתו מול 8 הפסדים ו-308 סטרייקאאוטים. זו הייתה העונה הראשונה מבין 6 עונות בהן פסל ג'ונסון כ-300 חובטים. במהלך 1998 הוא עבר לקבוצת יוסטון אסטרוס והציג בשורותיה יכולות טובות, שתרמו להגעת הקבוצה למשחקי הפלייאוף, בסופם הפסידה לקבוצת סן דייגו פאדרס 3-1.
בשנת 1999 חתם ג'ונסון על חוזה לארבע שנים עם קבוצת אריזונה דיאמונדבקס, שהוקמה בעונה הקודמת. בסיום העונה צבר E.R.A (ממוצע ספיגת הריצות) נמוך של כ-2.48, וכן כ-364 סטרייקאאוטס; באותה עונה זכה שוב בפרס סיי יאנג. בשנת 2000 זכה ג'ונסון בפעם השנייה ברציפות בפרס סיי יאנג.
עונת 2001
בעונת 2001, עונתה הרביעית של קבוצת אריזונה דיאמונדבקס בליגה, הצעידו ג'ונסון וקורט שילינג את קבוצתם אל משחקי הפלייאוף והגיעו לגמר הליגה, הוורלד סירייס הנודע נגד ניו יורק יאנקיז. סדרת הגמר הוכרעה ב-7 משחקים ונחשבת לאחת מהטובות והמותחות בהיסטוריה של הבייסבול. היא הסתיימה בניצחון ראשון של אריזונה בגמר; ג'ונסון ושילינג זכו יחדיו בפרס ה-MVP של הוורלד סיריס. באותה שנה זכו שניהם גם בפרס ספורטאי השנה של המגזין ספורטס אילוסטרייטד. ג'ונסון זכה בפעם השלישית ברציפות בפרס הסיי יאנג. משחק ידוע נוסף של ג'ונסון באותה עונה היה נגד סן דייגו, בו עלה כמחליף (עקב הפסקת חשמל) ופסל 16 חובטים בסטרייקאאוט (שיא כל הזמנים למגיש מחליף). במשחק אחר, נגד סינסינטי רדס, פסל 20 חובטים.
בשנת 2002 המשיך ג'ונסון להצטיין והוביל את הנשיונל ליג בקטגוריות כמו ERA, סטרייקאאוטים, אינינגים ועוד.
המשך הקריירה ופרישה
ג'ונסון המשיך להגיש במדי אריזונה עד לשנת 2004. בשנת 2005 עבר בעסקת החלפת שחקנים לקבוצת ניו יורק יאנקיז, שם הצליח פחות מבעבר. בינואר 2007 חזר לאריזונה ושיחק בה שנתיים נוספות. בתום עונת 2009 חתם ג'ונסון לשנה אחת בקבוצת סן פרנסיסקו ג'איינטס, בה השיג את הניצחון ה-300 שלו כמגיש, ובכך הצטרף לרשימה של 24 מגישים לאורך ההיסטוריה שניצחו 300 משחקים ויותר. בתום עונה זו, בינואר 2010, פרש ג'ונסון ממשחק פעיל.
יהדות מצרים
יהדות מצרים היא קהילה יהודית עתיקה, אשר נוסדה על ידי פליטים מארץ ישראל, שהגיעו למצרים עם ירמיהו הנביא לאחר חורבן הבית הראשון. לאחר מכן, בתקופת ממלכת פרס ובתקופה ההלניסטית הובאו למצרים שכירי חרב יהודים כדי להגן על גבולות המדינה בדרום ובמזרח. כאשר הוקמה אלכסנדריה על ידי אלכסנדר מוקדון, נוסדה קהילה גדולה של יהדות אלכסנדריה בעיר, והם התגוררו בשנים מתוך חמשת רבעי העיר. באלכסנדריה היה בית כנסת גדול במיוחד, אשר עליו מסופר במקורות התלמודיים. מאלכסנדריה יצאו סוחרים שהקימו את הקהילות היהודיות ברומא וסביבתה. במרידות נגד האימפריה הרומית, לאחר חורבן הבית השני, הגירושים והתנכלויות פגעו בקהילה ויהדות מצרים ירדה מחשיבותה. לאחר הכיבוש המוסלמי הגיעו למצרים הקראים, פעלו בה החכמים רבי סעדיה גאון והרמב"ם, שאף היה רופאו של שליט מצרים.
לקראת התקופה העות'מאנית הגיעו למצרים גולי ספרד. במאה ה-18 החלה החדירה האירופית למצרים. פתיחת תעלת סואץ והגברת מעבר הסחורות להודו ולמזרח הרחוק דרך התעלה גרמו לעליית חשיבתן של ערי מצרים כמרכזי מסחר. התוצאה הייתה נהירה של יהודים, כולל אשכנזים למצרים. ההגירה של יהודי מזרח-אירופה גברה אחרי הרדיפות בסוף המאה ה-19, ואלו הקימו קהילה נפרדת בקהיר. ההתנכלות ליהודים מ-1948, רדיפת היהודים שערך שליט מצרים גמאל עבד אל נאצר, עסק הביש שהתרחש בשנת 1952, נטישת הבריטים את תעלת סואץ ומלחמת סיני הביאו לקיצה של יהדות עתיקת יומין זו. לפי משרד החוץ, ב-2007 מנתה הקהילה כ–40 איש בלבד, מתוכם 30 באלכסנדריה. בראש הקהילה בקהיר עמדה עד פטירתה באפריל 2013, כרמן וינשטיין, ובראש הקהילה באלכסנדריה עומד ד"ר מקס סלאמה. נכון ל-2022 נותרו 3 יהודים במצרים.
ייסוד הקהילה
כבר בתקופת המקרא מצרים שימשה כמקלט פוליטי לנרדפים מארץ ישראל, אך ראשיתו של היישוב היהודי הנוכחי במצרים נזכר רק בקשר לימי בית ראשון. אחרי רצח גדליה, שמונה על ידי בבל להנהיג את שארית העם ביהודה, היגרו לתַּחְפַּנְחֵס שבמצרים קבוצת יהודים בראשות יוחנן בן קרח וירמיהו. אחרים התיישבו במִגְדֹּל, בנֹף, ובאֶרֶץ פַּתְרוֹס.
בספר החיצוני "איגרת אריסטיאס" מסופר על הבאת יהודים מארץ יהודה למצרים על ידי השלטון הפרסי לצרכים צבאיים: "וכבר לפני כן נכנס מספר הגון מהם עם הפרסי, ועוד לפני אלה נשלחו אחרים להילחם...במלך כוש".
הקהילה ביב
באי יֵב שבדרום מצרים נמצא אתר ארכאולוגי המלמד על יישוב יהודי במקום. לפני חורבן בית ראשון חיו ביב שכירי חרב יהודים, שתפקידם היה לשמור על גבולה הדרומי של מצרים עבור השלטון המצרי ואחר כך עבור כנבוזי מלך פרס. הם החליפו תכתובות עם השלטון הפרסי ועם הקהילה היהודית שבארץ ישראל. במשך תקופה מסוימת שרר מתח בין שתי הקהילות משום שבני קהילת יב בנו את מקדש יב באי. הקמת המקדש היוותה עילה לסכסוך גם עם הקהילה המצרית המקומית. באחד הסכסוכים האלה החריבו המצרים את המקדש היהודי, והקהילה היהודית נאלצה לשקם את המקום. ככל הנראה היהודים חיו באי עד סוף השלטון הפרסי במקום, ולאחר מכן השתלבו בקהילה היהודית באלכסנדריה.
התקופה ההלניסטית
תלמי הראשון ששלט במצרים שלח לגבולות מצרים לוחמים יהודים שיגנו על ממלכתו. בספר החיצוני "איגרת אריסטיאס" מסופר על הבאת יהודים מארץ יהודה למצרים לצרכים צבאיים על ידי תלמי בן לגוס והושבתם במבצרים. יוספוס פלביוס בחיבורו "נגד אפיון" מצטט מקורות רשמיים לפיהם לאחר קרב עזה, ירדו עם המלך תלמי למצרים יהודים רבים ובהם כהנים, ומלבד זאת, הוא הפקיד בידי יהודי אלכסנדריה את מבצרי מצרים, ולאחר שכבש את קירני ויתר ערי לוב, הושיב בהן יהודים. היהודים קיבלו רשות לחיות על פי חוקיהם והם היו חלק חשוב מצבא הממלכה התלמית והשלטון ובתקופות מאוחרות יותר אף נשען על תמיכתם.
תרגום השבעים
בשלהי המאה ה-2 לפנה"ס נכתב באלכסנדריה תרגום השבעים. זה היה התרגום הראשון לספר תנ"כי בשפה כלשהי. סיפור מפורט על התהוות התרגום נמצא במקור החיצוני הידוע בשם "איגרת אריסטיאס". סיפור זה, שגרסות שונות שלו מופיעות גם במקורות התלמודיים, מספר על שבעים ושניים זקנים יהודים שהוזמנו לאלכסנדריה על ידי מלך מצרים תלמי השני כדי לתרגם את התורה, לצורך צירופה לספרייה הגדולה באלכסנדריה. באופן פלאי, המתרגמים תרגמו את התורה באופן זהה זה לזה - כולל רשימת שינויים מהמקור, אשר נעשו על מנת לא לפגוע בשליט ובעם המצרי.
מקדש חוניו
מקדש חוניו היה מזבח יהודי שבנה חוניו הרביעי בעיר ליאונטופוליס בין השנים 170 ל-154 לפני הספירה. חוניו היה בנו של הכהן הגדול בבית המקדש בירושלים. צאצאיו של חוניו שימשו ככוהנים גדולים במשך 343 שנות קיומו של מקדש חוניו ולמעשה המשיכו את שושלת בית הכהונה הירושלמי בית צדוק. בשנת 73 לספירה שלח הקיסר אספסינוס איגרת אל מושל מצרים לופוס וציווה עליו להרוס את בית המקדש עקב הגעתם של פליטים סיקריים שהסיתו כנגד השלטון הרומאי. מידותיו ותבניתו של מקדש זה היו זהים לזה שבירושלים אך לא השתווה מבחינה רוחנית.
התקופה הרומאית
אנשי הצבא היהודים שישבו במצרים, בהשפעתם של אנטיפטרוס האדומי והורקנוס השני, שוכנעו לנטוש את נאמנותם למלך תלמי השלושה עשר ולהעבירה ליוליוס קיסר שנלחם במלך במהלך השנים 47-48 לפנה"ס. בעקבות תבוסתם של מרקוס אנטוניוס וקלאופטרה השביעית בקרב אקטיום מצרים סופחה לקיסרות הרומית בשנת 30 לפנה"ס. אוקטביוס שכעת היה מנהיגה היחיד של רומא הבטיח להמשיך את הסובלנות הדתית שיהודי מצרים נהנו ממנה. אולם מלבד זאת הכיבוש הרומאי סימן ירידה במעמדם של יהודי מצרים. הרומאים לא נזקקו לשירותיהם כחיילים ובכך הם איבדו את מעמדם וההשפעה שהייתה להם ונחשבו כמצריים החייבים בתשלום מס גולגולת. הפילוסוף היהודי פילון האלכסנדרוני (30 לפנה"ס – 40 לספירה), שחי באלכסנדריה, מעיד על מספרם הגדול של היהודים במצרים. הוא כותב כי בתקופתו התגוררו מיליון יהודים במצרים, בלוב ובכוש, וכי שניים מחמשת הרבעים של אלכסנדריה, נחשבו "שכונות יהודיות".
היחסים בין האוכלוסייה ההלניסטית ליהודים הידרדרו ומפעם לפעם פרצו מהומות על רקע זה. נפילה נוספת במעמדם של היהודים ארעה בעקבות כישלון המרד הגדול והחובה בתשלום המס היהודי. בשנים 115–117 יהדות מצרים הצטרפה למרד התפוצות. היסטוריון מצרי מעיד על בריחת היהודים אל ביצות הנילוס. המושל הרומאי של מצרים, מרקוס רוטיליוס רופוס, היה חסר אונים אל מול ההצלחה היהודית בתחילת המרד. הוא שלח שני גדודים להגן על תושבי ממפיס. לבסוף הקיסר טראיאנוס שלח חילות משלוח למצרים ודיכא את המרד היהודי. הוא ציווה עליהם לשלם עבור תיקון המקדשים הרומאים ובסופו של דבר הושיב בלוב אוכלוסייה נוכרית. בסופו של המרד הושמדו כ-90% מיהדות מצרים.
התקופה הערבית הקדומה
בתקופה שלטון האסלאם במצרים היה היחס ליהודים היה כאל אנשי חסות שנקרא ד'ימה. היהודים נחשבו כאנשי הספר (אהל אל-כתאב) הזכאים להגנה של השלטונות המוסלמים. הם זכו לביטחון אישי והותר להם לקיים את אמונתם בתמורה להכרה בעליונות האסלאם, בתשלום מס ג'זיה וכן מגבלות נוספות. ביניהן בתחום הלבוש, רכיבה על בהמות וכן איסור נשיאת נשק ואיסור בניית מקומות פולחן חדשים. רוב המגבלות נשאו אופי חברתי וסמלי יותר מאשר מוחשי ומעשית. עם זאת המגבלות הכלכליות הקשו על חיי היהודים. נוסף למס הג'זיה, היהודים חויבו במיסים נוספים כמו מסי מעבר ומכסים וחוקי ירושה מפלים. לדוגמה מומר לאסלאם לא יכול להוריש לקרוביו הד'ימים. בעתות של התאסלמות בכפייה, גם אם זמנית, מגבלה זו הסבה סבל רב ליהודים.
היהודים נהנו בדרך כלל ממידה של אוטונומיה. הם היו כפופים למרות המנהיגים שלהם שניהלו את ענייני המשפחה, האישות והדת על פי תורתם. בתקופות מסוימות הקהילות היהודיות היו אחראיות אף להטלת מיסים וגבייתם עבור השלטונות. אף על פי שבדרך כלל פנו היהודים לבתי הדין היהודיים, ששפטו על פי ההלכה היהודית, לעיתים פנו יהודים לבתי הדין המוסלמים, לבירור משפטי בנוגע לסכסוכים פנימיים. לעיתים יהדות מצרים חוותה רדיפות אלימות מצד השלטון, בפרט על ידי הח'ליף הפאטמי אל-חאכם שאף כפה על יהודים להתאסלם ושרף את הרובע היהודי בעיר אל-ג'וואדריה. עם זאת מירב האלימות כלפי היהודים הייתה לא-ממוסדת, ונערכה על ידי ההמונים בתקופות של חוסר יציבות.
הקראים
לפי אחת ההשערות הקראים ישבו במצרים עוד לפני הכיבוש הערבי בשנת 641. ענן בן דוד, נשיא הקראים, הוא זה שחיזק וביסס את הקהילה הקראית במצרים, שהייתה מרכז קראי חשוב במשך דורות. החל מחזקיהו הנשיא (1064), ישבו במצרים הנשיאים מבית דוד המלך, צאצאי ענן בן דוד הנשיא, שנשאו בתואר "נשיא" ובתואר "ראש הגולה". הקהילה הקראית התקיימה לאורך מאות שנים בפוסטאט ונראה שהייתה לה השפעה רבה בעיר. בבית הכנסת "בן עזרא" שבפוסטאט התגלתה גניזת קהיר המפורסמת, שבה בין היתר נמצא חומר קראי רב. ידועות גם קהילות בצהרג'ת, בתניס, בדמיאט ובאלכסנדריה. עם ייסוד העיר קהיר ושרפתה של פֻסְטאט בשנת 1168 עבר חלק גדול מהקראים מפסטאט לקהיר, שם התקיימה הקהילה לאורך מאות שנים, והיו תקופות בהן הייתה לאחד מהמרכזים הקראיים החשובים.
רב סעדיה גאון
פעל בצעירותו במצרים וכנראה נולד בה. התפרסם בוויכוחים שהיו לו עם יהדות הקראית. רס"ג סבר שצפויה סכנה ליהדות הרבנית מהקראים, אשר לא מכירים בתורה שבעל פה. כאשר ראה רס"ג שאין מי שיכול לגבור על טענותיהם של הקראים, הוא החל, חרף גילו הצעיר (באותו הזמן היה רס"ג רק בן 23), במלחמה נגדם. הוא חיבר הרבה חיבורים פולמוסיים, בהם "ספר התשובות נגד ענן". חיבורו זה של רס"ג קומם נגדו את חכמי הקראים, שראו בו איום על עמדתם; בתגובה לרס"ג נכתבו לא מעט חיבורים קראיים פולמוסיים, כגון זה של סלמון בן ירוחם, שבספרו "מלחמות ה'" התפלמס עם כל טענות רס"ג, שנקרא על ידו ה"פיומי". רב סעדיה גאון תרגם את התנ"ך לערבית ובכך תרם להכנסת ערכים יהודיים לתרבות האסלאמית.
הרמב"ם
הרמב"ם היה כמנהיג הדתי של קהילת קהיר ואחד מטובי הרופאים בקהיר. בשנת 1185 הפך לרופאו של המשנה למלך, הוזיר אל-אלפצ'ל. כתוצאה מכך, בילה חלק ניכר מזמנו בארמון המלוכה.
השלטון הממלוכי
התקופה הממלוכית הייתה תקופה קשה עבור יהדות מצרים ביחס לתקופה הפאטמית. במהלך התקופה נפוצו עמדות עוינות ללא-מוסלמים על רקע המלחמה במסעות הצלב. במקרים רבים התפרעויות אנטי-נוצריות התגלגלו גם להיות התפרעויות אנטי-יהודיות. חוקי עומר נאכפו באדיקות על ידי הממלוכים והיהודים היו נתונים תחת איום תמידי לחייהם ורכושם. למשל בתלוכות לוויה של יהודים, דבר שמוסלמים רבים ראו כפולחן פומבי של דת המיעוט, ולכן כהפרה של חוקי עומר. המס שהוטל על היהודים עקב מעמדם כבני חסות הוכפל תחת סולטאנים ממלוכים מסוימים. השליט הממלוכי בַּיְבַּרְס, לאחר שחזר ממלחמה בסוריה, אסף יהודים ונוצרים רבים, והורה על חפירת בור עבורם ועל שריפתם בעודם בחיים. עם זאת, בתמורה לממון רב, הוא הסכים לשחררם. בשנת 1301 פרצו פרעות נגד נוצרים ויהודים ברחבי מצרים, רבים נהרגו, ורבים אחרים נאלצו להתאסלם, כולל כל יהודי העיר בילביס במצרים התחתונה.
התקופה העות'מאנית
על פי מקורות פורטוגולים, בשנת 1735 התרחש טבח המוני ביהודי קהיר בהתפרצות קנאית מצד ההמונים, שצבאו על הרובע היהודי בעיר והרגו את רוב תושביו היהודים. בעשרות השנים לאחר מכן מתמעטות הידיעות על יהודי מצרים, ובעת פלישת נפוליאון בשנת 1798 נמצאו בקהיר כ-3,000 יהודים בלבד. פעילותם הכלכלית של היהודים בתקופה זאת ירדה, מספר בתי הכנסת פחת, והמצב הביטחוני הרעוע גרם לכך שכל הלוויה יהודית לוותה בשומרי ראש שכירים. נפוליאון הביס את הכוחות הממלוכים בשנת 1798 כאשר פלש למצרים. ב-7 בספטמבר 1798 הוא פרסם צו שבו הוכרו כל התושבים, כולל היהודים, שווי זכויות. לאחר שנפוליאון עזב את מצרים הכוחות הצבאיים שהשאיר לא הצליחו לדכא את המרד הממלוכי, ובעקבותיו, בשנת 1801 נאלצו הכוחות הצרפתיים שהשאיר לברוח ממצרים. עם סופו של השלטון הצרפתי, חזרו היהודים מבחינה רשמית למעמד של ד'מים.
בשנת 1806 מונה מוחמד עלי פאשא למושל מצרים ובכך הסתיימה שליטת הממלוכים במצרים. בהובלתו של מוחמד עלי וצאצאיו (במיוחד אסמאעיל פאשא) מחוז מצרים עבר תהליכי מודרניזציה בהשפעה אירופאית שכללו הקמת מערכת חינוך מודרנית, ייסוד תעשייה מודרנית, פתיחת תעלת סואץ, רפורמות אגרריות ורפורמות כלכליות וחברתיות שונות, מהם נהנו גם יהודי מצרים. מימי מוחמד עלי, חל שיפור הדרגתי במעמד היהודים, ובעיקר מאז הכיבוש הבריטי ב-1882. המעורבות האירופית בכלכלת מצרים חיזקה גם את מעמדם הכלכלי של המיעוטים ושל בעלי הנתינויות הזרות, והתפתחות זו משכה למצרים גל גדול של מהגרים מאגן הים התיכון, מרחבי העולם העות'מאני וממזרח אירופה, ובעקבות גל המגרים גדל הציבור היהודי במצרים מכמה אלפים לכמה רבבות.
השפעת הלאומיות על הקהילה
הקהילה היהודית במצרים עברה שינויים בגודלה במשך המאה ה-19 וה-20. היא נוהלה כאוטונומיה בידי נכבדיה, בקהיר ובערים אחרות. נבנו בתי כנסת, נוסדו אגודות שונות לעזרה הדדית, הוקמו בתי ספר שונים, בתי חולים והיו בה חיי תרבות עשירים. במהלך השנים האלו ידעו היהודים עליות ומורדות ביחס כלפיהם דבר שהשפיע על גודל האוכלוסייה. בשנים של פריחה כלכלית במצרים ופתיחת תעלת סואץ הגיעו למצרים יהודים רבים ממגרב ומארצות המזרח התיכון, ובשנים של התעוררות לאומנית ודתית שהביאו בעקבותן פרעות והתעמרות באוכלוסייה היהודית חלה הדלדלות מספרית.
בוויכוח על עקרונות הלאומיות ניצחה המפלגה העל-מצרית. בניצחונה התוותה דרך חדשה שהובילה לנאמנות דתית והקצנה בכל הנוגע לאסלאם. אורח החיים היהודי תחילה היה במצב טוב, שגשוג כלכלי, תרבותי וחברתי ויכולת השתלבות מספקת עם החברה המצרית. הקהילה היהודית במהלך השנים נקלעה למשבר זהות בין היהדות והרצון לשמור על המסורת לבין הרצון להשתייך ללאום המצרי. היו תקופות בהן מערכת היחסים בינם לבין החברה המצרית פרחה בכל התחומים ותקופות בהן הקהילה היהודית סבלה מפרעות ומדיכוי על ידי שכניהם המצרים. בסופו של יום מערכת היחסים בין הקהילה היהודית לבין המצרים כשלה וחוסר התיאום בין הלאומים בהשפעת הקמת מדינת ישראל הוביל להגירה של יהודים אל מחוץ גבולות מצרים עד שלאחר מלחמת יום הכיפורים נותרו במצרים מאות אחדות של יהודים. התנגשות האינטרסים בין השאיפה ללאומיות דתית של המצרים לבין הרצון הלאומי מצרי של היהודים היא שגרמה לכשל במערכת היחסים הזו. תהליך המודרניזציה השפיע גם הוא על הקהילה היהודית במצרים, על הפערים בתוכה, על התקשורת בינה לבין החברה המצרית, על הדמוגרפיה ועל כמות האוכלוסייה.
ב-1924 התקיימו הבחירות החופשיות הראשונות לפרלמנט במצרים, והיהודים קיבלו ייצוג בבית הנבחרים ובסנאט.
העת החדשה
תקופה זו מתחילה עם החדירה של מדינות אירופה, בעיקר צרפת ובריטניה, למצרים. ליהודים הייתה זו תקופת פריחה היות שהם יכלו לגשר בין שתי התרבויות: המערב-אירופאית והערבית-מצרית. הם הכירו את התרבויות השונות, היו להם קשרי משפחה ומסחר עם שתי התפוצות וידעו את השפות. בקהיר, עברו היהודים בהדרגה מהרובע העתיק לאזור אסמאעיליה הקרוב יותר למרכז קהיר המודרנית. חנויות ובתי מסחר שפתחו שם נהפכו לחלק משמעותי בחיי המסחר והתרבות של קהיר. באזור זה נבנה בשנת 1905 בית הכנסת שער השמים שנהפך לבית הכנסת הראשי של הקהילה.
אשר למספר היהודים במצרים קיימים אומדנים שונים: לפי אתר משרד החוץ בירושלים במאה ה-20 הגיע מספר היהודים ל-75,000 נפש ויש האומדים את מספרם ב-85,000. באנציקלופדיה אוצר ישראל מצוטטים מפקדי האוכלוסין שבוצעו על ידי השלטון הבריטי. לפיהם, מספר היהודים בשנת 1898 היה 25,000, מהם 9,946 באלכסנדריה, ובשנת 1907 - 38,000 נפש. ב"אוצר ישראל" נאמר כי הקהילה שגשגה יותר מכל הקהילות היהודיות בארצות ערב והיוותה גורם מרכזי בכלכלת מצרים. בשנת 1917 מספר היהודים היה 60 אלף (0.5% מכלל אוכלוסיית מצרים). למעלה מ-95% מהם התגוררו בשתי הערים קהיר ואלכסנדריה. בשנות ה-20 כ-50%–60% מהם היו בעלי נתינות זרה – מעמד שהיקנה להם יתרון כלכלי ומשפטי על פני המקומיים, בצורת הקפיטולציות או חסות קונסולרית. רק כ-10%–15% היו בעלי אזרחות מצרית, והשאר היו חסרי נתינות.
יהדות מצרים הייתה קהילה מגוונת ביותר בתחילת המאה ה-20. רוב יהודי מצרים היו ספרדים, חלקם הגיעו למצרים לאחר גירוש ספרד, ואחרים הגיעו בתקופות מאוחרות יותר מקהילות כגון ליבורנו באיטליה או מחלקים אחרים של האימפריה העות'מאנית. מתוך הספרדים יצאה האליטה של הקהילה, שעסקה בבנקאות ומסחר בינלאומי. השפות המדוברות הנפוצות בקרבם היו צרפתית, לדינו, איטלקית, ערבית, טורקית, יוונית (מהגרים מסלוניקי) ועוד. במצרים הייתה גם קהילה אשכנזית קטנה שהוקמה על ידי מהגרים יהודים שהגיעו אליה ממזרח אירופה, הגירה אשר התחזקה בעיקר לאחר פוגרום קישינב בשנת 1903. השפות הנפוצות בקרבם היו רוסית, יידיש ופולנית, אך בהדרגה גם הם אימצו את הצרפתית. העדה הקראית במצרים שימרה בעיקר את הערבית כשפת דיבור, וכך גם רוב בני המעמדות הנמוכים בחברה היהודית (חלק אחר מבני המעמדות הנמוכים היו המהגרים דוברי היידיש). ערבית הייתה גם שפתם של מספר קטן של מלומדים ואנשי רוח שהשתלבו בזירת התרבות המקומית, כגון דאוד חוסני, יעקב צנוע, ד"ר הלל בן יעקב פרחי ואחרים.
בערים החשובות של מצרים, קהיר ואלכסנדריה, היו בתי ספר יהודיים. היה גיוון רב בסוגי מוסדות הלימוד וזאת בהתאם למצב הכלכלי ולפי מבחר השפות והתרבות האירופית שהורי התלמידים בחרו. בשנת 1886 לערך ייסד הרב מימון בן עטר (לימים רבה של אלכסנדריה) ואחיו הרב יעקב תלמוד תורה מסורתי לילדים, שהכיל בשיאו כ-300 תלמידים, ולימד בין היתר בשפות ערבית, אנגלית וצרפתית. הקהילה היהודית הפעילה גם בתי חולים בקהיר ואלכסנדריה, בתי אבות, מוסדות צדקה ותרבות שונים (כולל תיאטרון קהילתי), בתי ספר מקצועיים, עיתונות יהודית ענפה ועוד. בקהיר לבדה פעלו עשרים ותשעה בתי כנסת. 12 נותרו עד המאה ה-21, ובית הכנסת שער השמים הוא היחידי שעודנו פעיל. כ-90 כתבי עת, ירחונים ועיתונים יצאו לאור על ידי יהודים במצרים מסוף המאה ה-19 עד שנות ה-60 של המאה ה-20. מתוכם 60 היו עיתונים יהודיים במוצהר ו-30 יועדו לקהל הכללי. רוב העיתונים היו בצרפתית, השפה העיקרית של בני הקהילה, בעוד חלקם בערבית, ערבית יהודית, עברית או שפות אירופאיות אחרות מלבד צרפתית.
השתתפות בציונות
פעילות ציונית במובן המודרני החלה במצרים עוד בסוף המאה ה-19. אחד מראשוני הפעילים הציונים היה יוסף מרקו ברוך, שייסד במצרים את אגודת "בר כוכבא" בשנת 1897 שהפעילה בין היתר בית קפה, ספרייה ומועדון מפגש בקהיר. [10] מספר עיתונים ציונים יצאו לאור במצרים עוד בתחילת המאה ה-20, כולל העיתון "מצרים" בשפה ערבית יהודית ו-Le Messager Sioniste בצרפתית. ארגונים ציונים אחרים שהוקמו במצרים מתחילת המאה ה-20 היו "ההסתדרות הציונית של מצרים", שלוחה של ארגון מכבי, תנועת צופים עבריים ועוד. אנשי עסקים מהאליטה הוותיקה של יהודי מצרים כגון הברון פליקס דה מנשה, יעקב (ז'ק) מוצרי ואחרים תרמו ליוזמות בניין בארץ ישראל וכן להפצת הרעיון הלאומי היהודי במצרים. מספר יישובים בארץ ישראל (כגון כפר ידידיה) הוקמו בזכות כספים שגויסו על ידי יהודי מצרים בתקופה הזאת.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה מצרים הייתה מקלט ללמעלה מעשרת אלפים פליטים יהודים מהיישוב היהודי בארץ ישראל, שגורשו על ידי השלטון העות'מאני, מה שתרם להתבססות הציונות במדינה. בעקבות הצהרת בלפור נערכו אירועי שמחה המוניים מצד היהודים ברחובות קהיר ואלכסנדריה. במשך תקופה ארוכה לא היה נדמה שיש עימות אינטרסים בין התנועה הלאומית היהודית לבין התנועה הלאומית המצרית ומטרותיה, ועל כן פעילות ציונית לא נתקלה בהתנגדות רבה, אך אין לראות בזה אינדיקציה לפעילות ציונית ענפה; גם בשיא התרחבותה של התנועה הציונית עם בואם של המתנדבים של היישוב מארץ ישראל לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, אז הקלו חיילי בעלות-הברית שהוצבו במצרים על הקמת קשר עם ארץ-ישראל, מרבית יהודי מצרים נותרו אדישים לה ולקסמיה. יתר על כן, היו כאלה שהבחינו בפוטנציאל של הפעילות הציונית - דלה ככל שתהיה - להביא פורענויות על יהודי מצרים, ועל כן, לצד מנהיגים שעודדו אותה בגלוי גם אחרי פרוץ המלחמה, נעמדו אלו שהפצירו על נאמנותם לאומה המצרית וביקשו להניא מהפגנות פומביות של ציונות.
יהודים מצרים אחדים כגון עו"ד ליאון קסטרו ועו"ד פליקס בן זקן אף היו פעילים במקביל הן בדרגים הבכירים של מפלגות לאומיות מצריות כגון מפלגת הופד והן בדרגים הבכירים של המוסדות הציונים במצרים. ארגון ציוני נוסף בשם "המועצה הפרו-פלשתינאית" הוקם באלכסנדריה בשנת 1918, ובין מייסדיו היה הסנטור יוסף דה פיצ'וטו ביי, החבר היהודי הראשון בפרלמנט המצרי. הקמת העיתון הציוני ישראל (Israël) על ידי בני הזוג מזל (מתילדה) ואלברט מוצרי בשנת 1920 הייתה גם כן בעלת חשיבות רבה לקידום הציונות במצרים.
התנכלויות כלפי הקהילה
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלה להשתנות האווירה הציבורית במצרים לרעת היהודים ומיעוטים לא-מוסלמים אחרים כגון קופטים ויוונים. תעמולה פשיסטית איטלקית וגרמנית ענפה פעלה במצרים, ותנועות כגון האחים המוסלמים ומפלגת מצרים הצעירה פסלו את היהודים אם מפני שאינם מוסלמים ואם מפני שלא ראו בהם כ"מצרים אמתיים". הסכסוך המתלהט בארץ ישראל והמרד הערבי הגדול שפרץ בשנת 1936 הוסיפו גם הם שמן למדורה. גורמים לאומניים ואסלאמיסטים במצרים השתמשו בטרמינולוגיה גזעית בהתייחסם לסכסוך בארץ ישראל, בהשפעת התעמולה הפשיסטית. פרסומים אנטישמים גברו בתקופה זאת כולל תרגומים לערבית של מיין קמפף והפרוטוקולים של זקני ציון. על רקע זה פרצו במאי 1938 מהומות כנגד תושבים יהודים בקהיר, אלכסנדריה וטנטא, אך אלו נעצרו על ידי המשטרה המקומית.
ביולי 1942, כאשר נראה היה שמצרים נופלת בידי כוחות ה"ציר", קיבל הרב הראשי של הקהילה, הרב נחום אפנדי, הבטחה מראש ממשלת מצרים מצטפא נחאס, שאם הגרמנים יכבשו את מצרים, לא יחוקקו חוקים ולא ינקטו בצעדים אנטי-יהודיים.
בשנת 1945 פרצו בשנית מהומות כנגד היהודים בקהיר ואלכסנדריה, בהם נהרגו כעשרה יהודים. המהומות התגלגלו במהרה לתקיפות גם כנגד מיעוטים לא-מוסלמים אחרים.
התנכלויות רבות ליהודי קהילת מצרים באו בעקבות החלטת החלוקה של האו"ם. שיאן היה בפרעות ופליטות.
ב-28 בנובמבר 1947, הזהיר שגריר מצרים באו"ם, יוסף היכל פאשה: "מיליון יהודים חיים בשלום במצרים (וביתר ארצות האסלאם) ונהנים מכל זכויות האזרח. בהחלט אין הם רוצים להגר לפלשתינה. אולם אם מדינה יהודית תיווצר אף אחד לא יוכל למנוע צרות. פרעות תפרוצנה בפלשתינה, תתפשטנה על כל ארצות ערב ותובלנה אולי למלחמה בין הגזעים. ...אם יחליטו האומות המאוחדות על חלוקת פלשתינה הן תשאנה באחריות לצרות חמורות ביותר ולטבח של מספר רב של יהודים".
סוף הקהילה והעלייה לישראל
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה נרשמו במצרים כ־65 אלף יהודים, אך חלקם לא היו רשומים. רובם היו בני המעמד הבינוני ועסקו במקצועות חופשיים דוגמת מסחר ובנקאות. רק 20%-15% מיהודי מצרים היו בעלי אזרחות מצרית בשנת 1947, כאשר השאר היו חסרי נתינות או בעלי דרכונים זרים, בעיקר איטלקים, צרפתים ואנגלים.
המתיחות שהייתה בארץ לאחר מלחמת העולם השנייה והרצון להקים מדינה יהודית בארץ ישראל, כמו כן כתב המנדט שקיבלו הבריטים מחבר הלאומים על ארץ ישראל גרם להרעה ביחסים בין היהודים למצרים. המצרים הטילו חוקים המגבילים את היהודים במשלח ידם ובחופש שלהם במדינה, והחוקים החמירו עם פרוץ מלחמת העצמאות וקום המדינה. הממשלה המצרית נקטה באמצעים חמורים בכל אזרח אשר נחשד כפעיל ציוני ואף כלאו אותם במחנות ריכוז. המצרים החרימו רכוש יהודי של יהודים בקהיר ובאלכסנדריה, בתים וחנויות של יהודים עלו באש ונבזזו. מאות יהודים נפגעו, אלפים נכלאו ותנועתם הוגבלה. יהודים אשר השפיעו על הכלכלה המצרית ועסקו במקצועות חופשיים כגון ניהול, שיווק, מכירות, משפטים, רפואה וכיוצא בזה איבדו את מעמדם הגבוה ואת נכסיהם. חשבונות בנק של יהודים הוקפאו ורכוש פרטי וציבורי של יהודים הוחרם. בתחילת מלחמת העצמאות התנפלו קבוצות של מצרים על הרובע היהודי בקהיר והרגו, פצעו ובזזו מאות יהודים. מרבית יהודי מצרים עזבו את מצרים בין השנים 1948–1956 בעיקר לאחר מהפכת הקצינים החופשיים שהתרחשה. רוב רובם של היהודים עלה לארץ ישראל והיתר גלו לתפוצות העולם.
ב-1947 היו במצרים 66,000 יהודים.
מלחמת העצמאות
בליל הכרזת המדינה ופלישת צבאות ערב לשטחה של מדינת ישראל עצרה המשטרה המצרית גברים ונשים יהודים בטווח הגילאים 16–67. העצורים נכלאו בארבעה מחנות מעצר ברחבי מצרים: 'בית הסוהר לזרים' במרכז קהיר, מחנה 'האקסטפ' בהליופוליס, מחנה א-טור ומחנה באבוקיר. העצורים הוחזקו במחנות אלו עד שנה וחצי מבלי שנמסר לבני משפחותיהם היכן הם. בתום התקופה שוחררו בלא שהוגשו נגדם כתבי אישום.
כתוצאה ממלחמת העצמאות הוצאו נגד היהודים איסורים, תחילה השלטון גזר מכל המבקשים לעזוב את אדמת מצרים להצטייד באשרה מיוחדת המאשרת זאת, באופן שיטתי את האשרה הזו מנעו מהיהודים. אחר כך קבעו כי כל הנכסים של אנשים שנמצאים במעצר או כל אגודה או מוסד שמנוהל על ידי אדם שיושב במעצר יעברו לחסותו של מנכ"ל מטעם הממשלה והוא האחראי לעשות ככל העולה על רוחו בנוגע לאותם נכסים. פורסמו עוד המון איסורים דבר שערער את המבנה הכלכלי של הקהילה היהודית במצרים, רכושם הוחרם, העובדים בקהילה גורשו ובאופן כללי היה ניסיון לנדות את הקהילה מהחברה ולשבור את רוחה באופן חוקי שכן רוב רובם של האסירים היו יהודים ולכן הטענה שמה כל הסנקציות הן אנטישמיות התבטלה.
ב-30 במאי 1948 הודיעה הממשלה שתפקיע את רכושו של כל מצרי אם מעשיו מסכנים את ביטחון המדינה. בדרך כלל החוק כוון נגד יהודים שהואשמו באופן גורף בתמיכה בציונות. מאות חברות ובתי מסחר של יהודים הופקעו וחברות אחרות הושמו תחת פיקוח. בנוסף נאסר על יהודים להתאסף וארגונים יהודיים חויבו למסור את שמותיהם וכתובותיהם של חבריהם. יהודים שנודעו בפעילותם למען הציונות סבלו מהתנכלויות, מאסרים, וגירוש. ביניהם הרב ד"ר משה ונטורה, הרב הראשי של יהודי אלכסנדריה, שגורש ממצרים בשנת 1948.
לאחר תבוסת הצבא המצרי במלחמת העצמאות ונסיגתו גברו ההתנכלויות ליהודים. ב-19 ביוני 1948 אירע פיצוץ ברובע היהודי קראי בקהיר. עשרות נהרגו ונפצעו. מספר הנפגעים בחודש יולי היה כ-250. לאחר הפסקה קצרה חודשו הפעולות האלימות בספטמבר 1948 ונמשכו גם באוקטובר. לאורך כל שנת 1948 התרחשו פיגועים, הפגנות, מקרי הרג וחטיפות כנגד יהודים. חוסר הביטחון הניע רבים מיהודי מצרים לעזוב את המדינה.
לאחר עליית נאצר לשלטון החריפה ההתנכלות של השלטון ליהודים, המוסדות היהודים הרשמיים ובהם בתי ספר יהודים, בתי חולים, ארגוני רווחה ותנועות נוער הולאמו או הוצאו מחוץ לחוק. בנובמבר 1956 חתם נאצר על צו המורה על הפקעת רכושם של אזרחים שנעצרו או על מי שמוגדרים כ"נתון תחת פיקוח", או על כל חברה או תאגיד שנמצאים בשליטה של אדם שנכלל בקטגוריה זו. הגדרות אלו היו המשך והרחבה של ההגדרות שנקבעו ב-1948 ואפשרו אז הפקעות נרחבות של רכוש ופיטורים המוניים של יהודים.
בעקבות הרדיפות נאלצו רבים מיהודי מצרים (כ-30,000) לעזוב את מצרים. רבים עזבו בספינות אל אתונה, נאפולי ומרסיי. הממשלה החרימה את כל רכושם של היהודים שיצאו ממצרים, והם אולצו לחתום על הצהרה שאין להם תביעות ממצרים ולא יחזרו אליה לעולם.
לאחר התבוסה שחוו המדינות הערביות והטענה כי שביתת הנשק נכפתה עליהן בכוח על ידי מעצמות אירופה, השנאה במצרים ליהודים הגיעה לנקודת שיא והאחים המוסלמים חסידי האלימות הגבירו את ההתנקשויות ואת מסע הטרור נגד היהודים.
מאז 1948 היו יהודי מצרים שרויים בבידוד, הם היו מנותקים מהעולם היהודי שמחוץ למצרים.
עסק הביש ומלחמת סיני
הרעה חלה במצבם של יהדות מצרים לאחר פרשת העסק הביש. הרקע לאירועים היו השיחות שהתנהלו בין מצרים לבריטניה, בתחילת שנות ה-50, על פינוי הצבא הבריטי מתעלת סואץ. אלו גרמו לדאגה בישראל. מודיעין צה"ל העלה רעיון לחבל בחשאי במתקנים מערביים במצרים, כך שהפעולה תיראה כאילו נעשתה על ידי מחתרת לאומנית מצרית, ובכך לפגוע ביחסים שבין מדינות המערב למצרים. לביצוע פעולות החבלה הפעיל המודיעין הישראלי חוליה מקומית של יהודים מצרים. אנשי החוליה הטמינו פצצות בבתי קולנוע, במשרד דואר ובמרכזי מידע של ארצות הברית בקהיר ובאלכסנדריה.
ביולי 1954 נלכדו רוב חברי החוליה והועמדו לדין. שניים מחברי החוליה, ד"ר משה מרזוק ושמואל עזר, נידונו למוות, והוצאו להורג ב-31 בינואר 1955. חלקם שוחררו במסגרת עסקת חילופי שבויים.
ב-29 באוקטובר 1956 פרצה מלחמת סיני ועמה גם בא גל נוסף של פרעות נגד היהודים, במשך ארבעה חודשים הוחרמו 500 בתי עסק יהודיים וכספיהם הוקפאו בבנקים, 800 יהודים נוספים הוכנסו לרשימה השחורה של השלטונות מצרים ללא סיבה והונם נחסם. בנובמבר 1956 חוקק חוק האזרחות החדש וקבע כי ציוניים אינם יכולים להשיג אזרחות מצרית, ואם כבר יש להם אזרחות היא תישלל מהם. מטרת המצרים הייתה לחסל את היהודים במהירות, ביעילות אך בשקט. המצרים הפעילו כמה שיטות במטרה לחסל את היהודים, תחילה היו מחלקים צווי גירוש ליהודים, לעיתים היו לוקחים אותם מביתם או ממקום עבודתם למקום מעצר לא ידוע או שחלק מהיהודים היו נתונים להשגחה ונאסר עליהם לעזוב את ביתם.
אחרים היו נתונים תחת מעקב משטרתי, קיבלו מכתבי איומים, פוטרו מעבודתם ולא קיבלו פיצויים, סבלו מעלבונות ברחובות ומאיומים רבים. תחושה זו של חשדנות מכל עבר גרמה לתחושה של פחד ואימה מה שהוביל לרצון העז של היהודים לעזוב את ארץ מולדתם מצרים שהייתה להם גיהנום.
המוני יהודים חיפשו דרך להימלט ממצרים, ומספר אלפים מתוכם עשו זאת על גבי ספינות שהושכרו על ידי הצלב האדום לשם מטרה זאת. תנאי היציאה ממצרים היו קשים מאוד ועל מנת להצליח לצאת היו צריכים היהודים להשיג תעודת מסע שניתנה תמורת סכום כסף ניכר, מלבד זאת על היהודי היה לוותר על כל רכושו ולהתחייב שלא לשוב לאדמת מצרים.
עד 1957 נותרו במצרים רק כ-3,000 יהודים, מקהילה שמנתה 80,000 קודם לכן.
בתחילת 1957 החלה התפוררות הקהילה היהודית במצרים, 4500 יהודים נטשו את פרנסתם, כל מוסדות הקהילה שותקו וכספיהם הוקפאו, בית החולים היהודי בקהיר שנתן טיפול ל-800 יהודים הוחרם על ידי הצבא המצרי, כל העובדים בו פוטרו. בתי ספר יהודים הוחרמו והפכו מחנות מעצר, ראשי הקהילה נאסרו, גורשו או הודרו מנכסיהם. שוב מצאו עצמם היהודים ניצבים במצב בו הם לא רצויים, הם עברו אפליה קשה וכן התעללות. באותה תקופה היו שמועות על מעשים אלו של המצרים כלפי היהודים בארצות שונות, בתגובה הגיב שר הפנים כי אין היהודים סובלים משום אפליות אלא שהממשל המצרי נוקט אמצעי זהירות נגד אנשים מסוכנים שאחדים מהם היו יהודים.
מלחמת ששת הימים וסופה של הקהילה
ביום הראשון למלחמה נאסרו כמעט כל הגברים בקהילה בין 500 ל-600 גברים, הם הובאו לתחנות המשטרה ושם הוחזקו למשך כמה ימים ללא אוכל או מים. במהלך מלחמת ששת הימים, מרבית היהודים שנותרו במצרים עברו התעללות קשה מאוד, הוא נכלאו בתת-תנאים, הושפלו והוכו עד זוב דם. מתואר כי הקצינים המצרים אשר היו צמאים לדמם של היהודים התענגו להתעלל באותם יהודים. בסוף המלחמה זכו האסירים לשחרור ולגירוש מידי.
תקופת א-סיסי
תקופת שלטונו של א-סיסי הביאה להתחדשות באתרי הקהילה היהודית במצרים. בדצמבר 2018 הודיע שר העתיקות המצרי כי יוקצו 71 מיליון דולר לשיפוץ בתי כנסת ואתרי מורשת יהודים. כחלק מהרפורמה, בתי כנסת שהפסיקו לשמש כבתי תפילה יהפכו לאתרי מורשת הפתוחים לקהל הרחב. השיפוץ בוצע על ידי ממשלת מצרים ללא התערבות ממשלות זרות או ארגונים יהודים מחוץ לה.
בינואר 2019 אמר נשיא מצרים, עבד אל-פתאח א-סיסי, למשלחת יהודים שבאה בארמונו כי הוא מעוניין בחידוש הקהילה היהודית בארצו. הוא הבהיר כי הממשלה בראשותו מוכנה לבנות בתי כנסת ומוסדות קהילתיים. הנשיא גם הצהיר באותו מפגש על כוונתו לממן את שיקום בתי הקברות היהודיים במדינה. כבר באותו היום החלו פעולות השיקום בבית הקברות היהודי העתיק ברובע בסאטין שבקהיר. המשלחת היהודית שהציעה לממן את השיקום נתקלה בסירוב מצד א-סיסי, שראה בכך אחריות מצרית. מדובר בבית העלמין היהודי הגדול ביותר במצרים אשר מתוארך למאה התשיעית. במהלך שנים סבל מהזנחה רבה והיו מי שעקרו את מצבות השיש העתיקות ומכרו אותן או השתמשו בהן לבנייה.
במדינת ישראל
בקונגרס העולמי הראשון של התאחדות עולי מצרים בישראל, שנערך ב-29 במאי 1983 במלון הילטון תל אביב בראשות ליבש מסרי מישורי, הוחלט על מספר פעולות לשימור מורשת יהדות מצרים, כגון: הקמת מוזיאון, העלאת ספרי תורה ממצרים, תביעות של רכוש יהודי שנשאר במצרים, ועוד פעילויות תרבות אחרות.
ליהודי מצרים מספר עמותות רשומות. אחת מהן, "התאחדות עולי מצרים בישראל" אשר מעניקה סיוע ליוצאי מצרים וצאציהם בקליטה בישראל, ובמימוש זכויותיהם שנפגעו בגירוש. היא פועלת לשימור מורשת הקהילה ומפעילה מרכז מידע למורשתה. בנוסף פועל "מרכז עולמי להנצחה ולהפצת מורשת יהודי מצרים", מרכז להנצחה ולשימור מורשת יהודי מצרים. המרכז אוסף חפצים ומוצגים אתנוגרפיים של יהודי מצרים לשימור ההיסטוריה החברתית, הדתית והתרבותית של יהדות מצרים.
דייוויד בריאן
דייוויד בריאן רשבאום (נולד ב-7 בפברואר 1962), המוכר יותר כדייוויד בריאן (באנגלית: David Bryan), קלידן, ופסנתרן יהודי-אמריקאי. דייוויד בריאן הוא הקלידן של להקת הרוק בון ג'ובי.
קורות חיים
דייוויד בריאן נולד בפרת' אמבוי וגדל באדיסון, ניו ג'רזי. אביו, אדי רשבאום, ניגן בחצוצרה. בריאן גדל כיהודי, ולמד בבית הספר היסודי בקלרה בריטון, שבו ניגן בכלים רבים דוגמת כינור, ויולה, חצוצרה וקלרינט. למד גם בתיכון הרברט הובר, ולאחר מכן בתיכון ג'י.פי סטיבנס. בריאן החל ללמוד פסנתר בגיל שבע, וניגן קלידים בלהקה בשם Transition יחד עם נגן הבס סטיב סיליאו. הוא למד עם אמרי האק, פרופסור בג'וליארד, במשך שלוש עשרה שנים. בריאן התקבל לאוניברסיטת ראטגרס, אך הפסיק את הלימודים על מנת להתקבל לג'וליארד, בית הספר לאמנויות הבמה בניו יורק.
חיים אישיים
בריאן התחתן עם זוגתו מהתיכון, אפריל מקלין, ב-25 באוגוסט 1990. הזוג הביא לעולם שלושה ילדים, ובשנת 2004 הם התגרשו. ב-7 באוגוסט 2010 נישא בריאן לקסי קוואס בקולטס ניק שבניו ג'רזי. בסוף שנות ה-90, נפצע בריאן באופן קשה באצבע בתאונה ביתית עם מסור, דבר שמנע ממנו לנגן תקופה ארוכה. בשנת 1991, השתתף בהקלטת אלבום הסולו של גיטריסט הלהקה, ריצ'י סמבורה, "Stranger In This Town", וכן היה שותף בהקלטת פסקול הסרט "העולם התחתון".
סט פקודות
סט פקודות הוא אוסף של הוראות בשפת מכונה שמכיר מעבד. על מנת לבצע פעולה כלשהי המעבד צריך לקבל פקודות ב"שפה" שהוא מבין, סט הפקודות הוא בעצם אוצר המילים של המעבד.
המעבד מבצע רצף של פקודות מכונה (instructions) הניתנות לו. פקודת מכונה היא רצף של סיביות, שהמעבד מבצע בהתאם להן פעולה מתאימה, בדרך כלל פעולה פשוטה ביותר. פקודות המכונה כוללות:
לפקודות המכונה מבנה מוגדר היטב, הכולל את קוד הפקודה (האופרטור), ולעיתים הנתונים שעליהם פועלת פקודה זו ("אופרנדים").