cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תה
תכולת הקפאין בסוגי התה השונים
בממוצע, תה שחור מכיל את הכמות הגבוהה ביותר של קפאין, בממוצע בין 40–60 מיליגרם בכוס, בעוד תה ירוק מכיל בין 15–20 מ"ג. אך בגלל מגוון שיטות הגידול והעיבוד ומגוון הזנים ישנם סוגי תה ירוק עם כמות קפאין גדולה בהרבה. הירוקים היפניים ידועים בתכולת הקפאין הגבוהה שלהם, תה סנצ'ה ירוק מכיל לעיתים 75 מ"ג קפאין בכוס, בדומה לקפה, ותה מאצ'ה, תה ירוק הנטחן לאבקה דקה, עשוי להכיל 88 מ"ג קפאין לכוס (של 60 מ"ל, כפי שנהוג להגיש מאצ'ה), גבוה משמעותית מכל סוגי התה והקפה.
מקור המילה "תה"
הסמניה ל"תה" בסינית מסורתית נכתבת 茶, אך מבוטאת באופן שונה בכל אחת מהשפות הסיניות. שתי צורות מרכזיות השתרשו בשפות אחרות, ולמעשה בכל השפות המילה תה מגיעה מאחת מאלו. בשפת הוקיאֵן המדוברת במחוז פוג'יין המילה מבוטאת "תה", צורה שהשתרשה בעברית, ביידיש, באנגלית ובמספר רב של שפות אירופאיות נוספות. בקנטונזית ובמנדרינית המילה מבוטאת צַ'ה, צורה שהשתרשה בשפות האזור (יפנית, קוריאנית, הינדי ועוד) כמו גם בערבית, שם השתנתה לצורה שַאי (ערבית: شَاي)
ההגייה היא "תה", "תיי" או "טי" בשפות: איטלקית, אינדונזית, איסלנדית, אנגלית, אסטונית, אספרנטו, ארמנית, גרמנית, דנית, הולנדית, הונגרית, טמילית, לטבית, לטינית, מלאית, נורווגית, ספרדית, עברית, פולנית (herbata, כנראה מלטינית 'herba te'), פינית, צרפתית, ושוודית.
ההגייה היא "צָ'ה" או "צ'אי" בשפות: אוקראינית, אלבנית, אמהרית, בולגרית, גאורגית, וייטנאמית, טורקית, טיבטית, יוונית, יידיש, יפנית, נפאלית, סוואהילית, סלובנית, סרבית, ערבית, פורטוגזית, פרסית, צ'כית, קוריאנית, קרואטית, רומנית, רוסית, ואזרית.
ביידיש ההגייה המקובלת היא טיי. משם זה נגזרות גם המילים לתיון (טשייניקל) ולבית תה (טשיינע). נראה שמסיבה וגם בשל השפעת השפה הרוסית, נפוצה גם ההגייה טשיי ביידיש.
בעברית של ימינו מקובל שהמונח "צ'אי" מתייחס לתה מועשר תבלינים הודי.
מקור המנהג לשתות תה
יש מספר אמונות המנסות להסביר את מנהג שתיית התה:
מקור התה ותפוצתו
הפעם הראשונה שבה פגשו אנשי אירופה את המשקה הייתה כאשר הפורטוגזים הגיעו ליפן בשנת 1560. תקופה קצרה לאחר מפגש זה החל יבוא התה לאירופה. התה הפך לפופולרי בקרב אצולת צרפת והולנד, וב-1650 הגיע התה לאנגליה על ידי קתרינה מברגנזה, נסיכה פורטוגזית ששהתה באנגליה בחצרו של המלך צ'ארלס השני.
הביקוש הרב שנוצר באירופה לתה הרב הוביל לגירעון מסחרי בין אירופה לסין, והבריטים החלו לגדל תה בהודו על מנת לספק את הביקוש. ניסיון אחר לפתור את הגירעון המסחרי באמצעות מכירת אופיום לסין הוביל לפרוץ מלחמת האופיום הראשונה (1838 - 1842).
שקיק תה
שקיקי התה הם מוצר חדש יחסית: שקיקי תה מבד פותחו בראשית המאה ה-20; שקיקי תה מנייר בראשית שנות ה-40; ושקיק תה ללא סיכה (פס הכסף) פותח על ידי חברת ויסוצקי רק בשנות ה-60.
יש שתי גרסאות בנוגע להמצאת שקיק התה:
האחת מספרת כי סוחר תה הודי קיבל משלוח של ארגזי תה ששהו באניה שחלפה בדרכה בסערה, טילטולי האניה גרמו לעלי התה להמחץ ובמקום עלים יפים קיבל עלי תה מרוסקים. על מנת לא להשליך את כל המטען, ארז את שברי העלים בשקיקי בד ושיווק אותם.
הגרסה השנייה משייכת את ההמצאה לסוחר תה ניו-יורקי בשם תומאס סליוואן שקיבל תה מסוג חדש וטוב, כקידום מכירות שלח ללקוחותיו דוגמיות של התה ארוזות בבד משי, הלקוחות התעצלו לפתוח את השקית והטילו אותה לכוס עם מים רותחים.
חשיבות תרבותית
לתה חשיבות תרבותית רבה במספר מדינות ברחבי העולם. במזרח הרחוק, ובמיוחד בסין שנחשבת ליצרנית התה הגדולה בעולם, ישנה תרבות שתיית תה מפותחת הדומה לתרבות שתיית היין במערב, כאשר סוגי תה שונים נמכרים לפי אזור הגידול, איכות העלים, אופן הקטיף והאיכויות השונות המתבטאות בתה. סוגי תה מסוימים אף נמכרים במחירי עתק, לדוגמה תה דה חונג פאו שעשרות גרמים ממנו נמכרים במחירים השווים למאות אלפי שקלים.
בנוסף, תרבויות רבות פיתחו מנהגי שתייה מפותחים הנקראים לרוב "טקס תה". טקס תה היפני הוא המפורסם ביותר בקטגוריה זו של מנהגים, אך גם בסין נהוגה שיטת הכנה טקסית המכונה גונג-פו צ'ה, ובמערב נהוגים אירועי תה דומים, לדוגמה ארוחת מנחה, בה שותים תה בכלים ייעודיים בליוי מזון קל. באזורים מסוימים השייכים לחבר העמים הבריטי ארוחת ערב אף נקראת "תה" והפסקות עובדים מכונות "הפסקות תה".
גם במזרח אירופה ישנם מסורות סביב שתיית התה, ונהוגים כלים ייעודיים לחליטת ולשתיית התה.
הכנה
הדרך הנפוצה ביותר להכנת תה היא על ידי שימוש בשקיק. השקיק, אשר מכיל בדרך כלל אחד עד שלושה גרמים של עלי תה בצורת אבק, מוצר שנחשב באיכות נמוכה ביחס לעלי תה שלמים ופוגם בתכונותיו הבריאותיות, אך מאפשר את זמן החליטה הקצר ביותר. התיון מוכנס לכוס, ולתוכה נמזגים מים רותחים או חמים. לעיתים מוכנס השקיק לכוס לאחר שכבר יש בה מים, וזו היא צורת ההגשה המקובלת בבתי קפה למשל. מפני שתיונים מכילים אבק תה, ניתן לחלוט אותם מספר שניות, אם כי לעיתים מומלץ לחלוט אותם למספר דקות שאינו עולה על חמש. את התה המוכן לעיתים ממתיקים בעזרת סוכר, דבש או ממתיק אחר. לעיתים מוגש התה גם בתוספת לימון, חלב, קינמון ועוד. התה הארוז בשקיקי התה הוא לרוב תה זול ובאיכות ירודה בהשוואה לתה עלים שלמים, ומפורר לחלוטין במטרה לתת כמה שיותר טעם בחליטה קצרה. נדיר להשיג תה שאינו שחור או ירוק בשקיקי תה. השיטה הנחשבת האיכותית ביותר להכנת תה היא חליטת עלי תה חופשיים (לא בשקיק) בקומקום תה, מכיוון שהעלים השלמים והיכולת שלהם לנוע ולהתרחב בקומקום מאפשרים להם לשחרר טעמים נוספים. במהלך ההיסטוריה וגם היום חברות שונות משתמשות בסוגים שונים של קנקני תה, לרוב מחרס, זכוכית או חרסינה. בסין נהוג לחלוט תה במגוון כלים, חלקם אף עשויים חרסית בעלת נקבוביות המתרחבות בחום וסופגות את טעמי התה. כלים אלו, לאחר שנחלטו בהם עלי תה איכותיים מספר רב של פעמים, נמכרים עבור מחירים גבוהים.
הטמפרטורה היא גורם משפיע משמעותי בחליטת התה, ולכן על מנת לשלוט בטמפרטורה בצורה יותר טובה נהוג לחמם את הקנקן מבעוד מועד, על ידי שטיפתו במים רותחים. לאחר מכן מרוקנים את המים מהקנקן, ומכניסים במקומם את עלי התה לפי הטעם ומוזגים שוב מים בטמפרטורה הרצויה. מומלץ לחלוט סוגי תה שונים במים בטמפרטורות שונות כדי למצות את מירב מורכבות טעמו ומרכיביו הבריאותיים של התה עם כל כוס. תה ירוק ולבן נהוג לחלוט בטמפרטורה שלא עולה על 80° צלזיוס. חליטה בחום גבוה מזה תוליד תה מר וחסר יתרונות תזונתיים, מכיוון שנוגדי החמצון בתה מתפרקים בטמפרטורות גבוהות. תה אולונג, תה שחור ופו אר מומלץ לחלוט בטמפרטורה שבין 90° ל-95° מעלות, ותה דחוס ומותסס מומלץ לחלוט במים בשיא רתיחתם.
ישנן שתי שיטות חליטה נפוצות לעלים חופשיים, השיטה המערבית והשיטה הסינית, המכונה גם גונג פו צ'ה.
גונג פו צ'ה
טקס התה היפני מבוסס על שיטת חליטה זו.
השיטה המערבית
השיטה המערבית מתאפיינת בכמויות עלים נמוכות ביחס לכמות המים, שלא עולה על גרם לכל 100 מיליליטר מים. בגלל כמות התה הקטנה זמני החליטה במערב ארוכים יותר, בין דקה לחמש דקות. שיטה זו פותחה עם הבאת התה למערב על ידי חברות הסחר של האימפריה הבריטית. מכיוון שהתה שהגיע למערב היה יקר בעקבות עלויות המסע, וטריותו פחותה, פותח המנהג לפיו מפיקים מכמות קטנה של עלים כמות גדולה של משקה, ולעיתים מגישים אותו עם סוכר וחלב. כך נהוג להגיש תה במסיבת תה בריטית.
טיבט
בטיבט נהוג לשתות חליטת תה מותסס עם חמאה העשויה חלב יאק ומלח. התה מבושל במים במשך שעות, ולאחר מכן נמזג למיכל עם חמאה ומלח ונחבץ עם מוט עץ. היום, בגלל הזמינות הגדלה של חמאת פרה בטיבט ובהודו ובגלל מחירה הזול יחסית לחמאת יאק, לעיתים מחליפים את החמאה בחמאה רגילה.
קורנליוס
קורנליוס (בלטינית: Cornelius; מת ב-253) היה אפיפיור במשך שנתיים, בין השנים 251–253.
קודמו בתפקיד, פביאנוס, הוצא להורג על–ידי הקיסר דקיוס ב-20 בינואר 250 והנוצרים ברומא חששו כל–כך מן הרדיפות אחריהם על–ידי הקיסר שנמנעו ממינוי בישוף ברומא. כפי שמספר קיפריאנוס (איגרת 51, סימן 8 ואילך) כאשר הרדיפות נחלשו במרץ 251, בגלל מותו של דקיוס בקרב נגד הגותים התכנסו שישה עשר בישופים ברומא וקורנליוס נבחר על–ידם ברוב קולות, לכאורה כנגד רצונו.
זמן קצר לאחר מכן, כפי שמספר קיפריאנוס: "עריץ, נתעב בעיני כהני האל... נסיך יריב עלה כנגדו וכונן את כיסאו ברומא". אותו "עריץ" היה נובטיוס, כומר אדוק ברומא, שהתקומם כנגד מה שתפש כסלחנותו היתרה של קורנליוס, שהיה מוכן לקבל חזרה לחיק האמונה את כל אלו שמעלו בה והתכחשו לדתם בלחץ הרדיפות והעינויים שהוביל דקיוס. ככל הנראה, הדמות העיקרית מאחרי הקלעים הייתה קיפריאנוס, שדחף את קורנליוס להחליט בקונציל קרתגו בשנת 251 על קבלת הכופרים חזרה לכנסייה אחרי כפרת עוונות קצרה.
כך או כך, כפי שקיפריאנוס מדגיש, העיקרון כי אין לסבול מצב בו ישנם שני בישופים בעיר אחת הפך בלתי נסבל בעיני הבישופים המובילים. קיפריאנוס גייס לצידו של קורנליוס את מאה הבישופים באפריקה ואת השפעתו של דיוניסיוס בישוף אלכסנדריה, שהיה משוכנע לפחות על–פי מכתבו לנובטיוס כי נובטיוס התמנה לבישוף-שכנגד בגלל אכזבה מאי-בחירתו למשרת האפיפיור. מכתביו של דיוניסיוס הצליחו להבטיח לקורנליוס את התמיכה הקריטית של בישופי המזרח, שהכריעו למעשה את הכף. באיטליה התכנס ויעוד של שישים בישופים שנועד לשוב ולאשר את בחירתו של קורנליוס, ולדחות את מינויו של נובטיוס.
במכתביו המרירים והארסיים של קורנליוס לפביאנוס מאנטיוכיה נחשפים באקראי נתונים על מבנה הבישופות של רומא, שכללה לפי קורנליוס ארבעים ושישה כהנים, שבעה דיאקונים, שבעה תת-דיאקונים (עוזרי דיאקונים), ארבעים ושניים אקוליטים (ἀκόλουθοι) וחמישים ושניים מגרשי שדים, קוראים (לקטורים, ̓ναγνῶσται) ושוערים או שרתים (πυλωροί), ולמעלה מאלף חמש מאות אלמנות ואנשים במצוקה שנתמכו על–ידי הכנסייה.
מספר זה נותן אפשרות להעריך באופן כלשהו את מספר הנוצרים ברומא העתיקה אז. לפי גיבון מספרם היה כחמישים אלף, אך בנסון ופון הרנאק, המומחים הבולטים בסוף המאה התשע עשרה ביחס לחיי קיפריאנוס סבורים כי מספרם היה קטן בהרבה.
זמן לא רב אחרי שסיעת קיפריאנוס הצליחה לחסל את סיעת נובטיוס התחדשו הרדיפות וקורנליוס גורש לקנטומקלאי (קיויטה וקיה) וככל הנראה מת שם כעבור זמן קצר. על–פי המסורת שאומצה מאוחר יותר הוא מת כמרטיר כאשר ראשו נערף, אך ככל הנראה לא כך היה. ייתכן אף כי בעקבות הירונימוס חל בלבול בין מותו של קורנליוס ומותו של קיפריאנוס במועד מאוחר יותר.
פולחן קדושים
כמה משרידיו של קורנליוס הגיעו לגרמניה בתקופת ימי הביניים, כאשר ראשו הגיע לעיר אאכן, שם הוקם מנזר על שמו. בחבל הריין הוא מוגדר כקדוש המגן על האוהבים. האגדה המיוחסת לכך מספרת על אומן צעיר שנשכר לעטר את קתדרלת קורניליוס שבעיר נויס. בתו של אחד מאנשי העיר התאהבה באומן הצעיר, אך אביה התנגד לאיחוד ואמר כי יאשר זאת רק בתנאי שגם האפיפיור יסכים. באורח נס, פסלו של קורניליוס נטה לעבר הצעירים, ברך אותם ובכך השיא את השניים. קורניליוס נחשב אחד מארבעת הקדושים של חבל הריין בתקופת ימי הביניים, ביחד עם קווירינוס מנויס, הוברטוס ואנטוניוס הגדול.
אגדה נוספת מקשרת בין קורנליוס לבין קרנאק, לפיה האבנים במקום היו חיילים פגאנים שהפכו לאבן בשעה שקורנליוס נמלט מהם.
אונקיי
אונקיי (יפנית: 運慶; 1151 – 1223) היה פָּסַל יפני שהשתייך ל"אסכולת הקיי" (Kei school), אשר פרחה בתקופת קמקורה. הוא התמחה בפיסול פסלים בדמותם של הבודהה ודמויות בודהיסטיות אחרות. עבודותיו המוקדמות של אונקיי נחשבות מסורתיות, והדמיון ביניהן ובין פסליו של אביו, קוקיי (Kōkei), הוא רב. אולם, הפסלים שפיסל עבור המקדש הבודהיסטי טודאיי-ג'י (Tōdai-ji) שבנארה מציגים את כישרונו המיוחד לריאליזם, שהיה בולט יותר מכל הכישרונות הקודמים לכך שהיו ביפן. כיום, אונקיי הוא המוכר שבאמני "אסכולת הקיי", וסברה זו מקובלת על היסטוריונים רבים מתחום תולדות האמנות.
סגונטו
סָגוּנטוֹ (בספרדית: Sagunto, בוולנסית: Sagunt, בלטינית: Saguntum) היא עיר ספרדית באזור קמפ דה מורוודרה שבקהילה האוטונומית ולנסיה, במזרח ספרד. העיר ממוקמת על גבעה, כ-30 קילומטרים מוולנסיה ובסמוך לים התיכון.
ב-2015 נמנו בעיר 64,944 תושבים.
היסטוריה
עקב דמיון שם העיר העתיקה 'סגוטנום' לזקינתוס היוונית, סופר כי היוונים יסדו את העיר. ענפי הכלכלה העיקריים של העיר היו גידול תאנים ותבואה וייצור כלי חרס. העיר השתתפה במסחר עם הקולוניות היווניות והפיניקיות בים התיכון. נמצאו עדויות לשרידי מקדש דיאנה וכן חומה שנבנתה על ידי יושביה הקלטיברים של העיר במאה ה־5 לפנה"ס.
בשנת 219 לפנה"ס הייתה העיר למרכז מסחרי גדול ומשגשג. העיר צידדה בערים היווניות וברומאים במאבקן בקרתגו. רומא וקרתגו היו חתומות על חוזה מתקופת המלחמה הפונית הראשונה, לפיו נהר האברו היה הגבול להתפשטות קרתגו בספרד. בסגונטו שלטה סיעה שהתנגדה לשלטון קרתגו, ולכן שם חניבעל מצור על העיר. תושבי העיר התגוננו, אבל העיר נפלה לידי קרתגו שנה אחר־כך. פרשת סגונטו היוותה עילה מסוימת לפרוץ המלחמה הפונית השנייה. בשנת 217 לפנה"ס אביליקס מתושבי העיר האצילים בגד בתושבים ורימה את מפקד הכוחות בעיר. במסגרת אותה המלחמה, נכבשה העיר על ידי פובליוס קורנליוס סקיפיו ב־212 לפנה"ס. לאחר הכיבוש הרומי, שמרה העיר על מעמד רם והטביעה מטבעות. בתקופת אוגוסטוס היא קיבלה מעמד של מוניקיפיום ועושרה נשמר לאורך ימי האימפריה.
העיר נכבשה על ידי הויזיגותים האריאנים ומאוחר יותר על ידי המורים. במאה השמינית המאוחרת, כחלק מחליפות קורדובה, העיר זכתה לעושר מחודש. מרחצאות, ארמונות, מסגדים ובתי ספר נבנו בה. בד בבד עם הגידול והשגשוג של ולנסיה השכנה החלה תקופה של שקיעה בסגונטו. בשנת 1098 נכבשה העיר לתקופה קצרה על ידי אל סיד, אולם כיבושה הסופי על ידי הנוצרים בא בשנת 1238, בימי חיימה הראשון, מלך אראגון.
סגונטו נפגעה בלחימה, אולם נשתמרו מספר מבנים גותיים. במאה ה־19 המאוחרת, צמחה בעיר תעשיית יצור פלדה שעדיין מהווה מקור פרנסה חשוב בעיר. העיר המודרנית משתרעת על מישור החוף, מתחת לחומות העתיקות של המבצר העתיק. בעיר העתיקה פורום ותיאטרון רומי משוחזרים וכן שרידים מוּריים מימי הביניים. שרידים אלו מהווים את האתר המשומר בעיר. תיאטרון זה היה המונומנט הלאומי הראשון שהוכרז רשמית בספרד (1869).
יהודי סגונטו
אגדה שמביא זאב וילנאי מספרת על קברו של אדנירם עבד שלמה המלך שהיה ממוקם בעיר זו, על קברו הייתה מצבה ובה חקוקה כתובת עברית בזו הלשון:
"זהו קבר עבד שלמה
שבא לגבה את המס
ונפטר ביום..."
אגדה מאוחרת מספרת על קבר המיוחס לשר צבאו של אמציה בבית הקברות של עיר זו. מן המצבה נותרה המילה "לאמציה" ועל יסוד זה נוצרה האמונה שזו מצבתו של שר הצבא לאמציה מלך יהודה.
רבי משה בן חביב כותב בשנת הרמ"ו:
"ומעיד אני עלי שמיים וארץ, כי בהיותי במלכות וואלינציה בקהלת מורויטרי (מורבידרו) הגידו לי כל העם אשר בשער והזקנים, כי שם מצבת קבורת שר צבא אמציה מלך יהודה. וכשמעתי חשתי ולא התמהמהתי לראות מצבתו, מצבת אבן בראש ההר, ואחר העמל והטורח קראתי הכתיבה והיה חקוק עליה שיר, זה לשונו "שאו קינה בקול מרה לשר גדול- לקחו יה..." ולא יכולנו לקרות עוד כי הייתה נמחק אבל היה מסיים השיר השני... לאמציה"
בעיר השתמר רובע יהודי קטן ששכן תחת המצודה. יהודי סגונטו ניצלו ממאורעות התקנ"א שפגעו בקהילות סביב. חסדאי קרשקש כותב כי: "במלכות וולינציה לא נשאר יהודי זולתי במקום אחד הנקרא מורבידרו. ובמחוז קטלוניה לא נשאר יהודי זולתי בערי הסגנים והפחות שלא שלחו יד בהם בכל המקומות"
הערות שוליים
Saguntum
תאודור לוקס פיינינגר
תאודור לוקס פיינינגר (באנגלית: Theodore Lux Feininger; מוכר גם כ-T. Lux Feininger, 11 ביוני 1910 – 7 ביולי 2011) היה צלם וצייר יהודי אמריקאי ממוצא גרמני.
קורות חיים
פיינינגר נולד בברלין. אביו היה הצייר ליונל פיינינגר (1871–1956), יליד ארצות הברית שחי באירופה. אחיו הוא הצלם אנדראס פיינינגר (1906–1999). בגיל 16 נרשם לבית הספר באוהאוס שאביו נמנה עם מייסדיו, למד ציור וניגן בתזמורת הג'אז של בית הספר.
פיינינגר צילם את חיי היום-יום בבית הספר בסגנון צילומי חדשני, ומכר תצלומים לפרסום באמצעות סוכנות Dephot בברלין. ב-1929 השתתף בתערוכת הצילום Film und Foto בשטוטגרט. תצלומיו מאותה תקופה הוצגו ב-2001 בתערוכה הקבוצתית "רוקדים על הגג - צילום והבאוהאוס" במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
החל בשנת 1930 התמקד פיינינגר בציור. בשנים הראשונות חתם בשם "תאודור לוקס" כדי לא לקבל יחס מיוחד בגלל אביו המפורסם. באותה תקופה הרבה לצייר נופים ימיים וספינות מפרש. הוא חי שלוש שנים בפריז, היגר לארצות הברית ב-1936, וב-1937 הציג תערוכת יחיד ראשונה בניו יורק. מאוחר יותר צייר דיוקנאות עצמיים בהשפעת אוטו דיקס, וסדרת תמונות של קטרי רכבת. מתחילת שנות ה-60 צייר בסגנון מופשט למחצה, שהושפע מציוריהם של אביו ושל וסילי קנדינסקי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שרת פיינינגר בצי האמריקני כאיש מודיעין. כאשר חזר לעסוק בצילום, באמצע שנות ה-40, צילם נופים עירוניים של ניו יורק, ספינות, רכבות ומשאיות. תצלומים אלה לא נועדו לפרסום, ובשנות ה-50 הפסיק לצלם.
פיינינגר עסק גם בהוראה. תחילה לימד בשרה לורנס קולג' בברונקסויל, ניו יורק, ובהמשך השתקע בקיימברידג' שבמסצ'וסטס, ולימד במוזיאון פוג של אוניברסיטת הרווארד. מ-1962 עד פרישתו ב-1975 לימד בבית הספר שליד המוזיאון לאמנות בבוסטון (SMFA).
פיינינגר התאלמן מאשתו הראשונה. ב-1954 נישא לפטרישה רנדל, שנפטרה ב-1999. מנישואים אלה נולדו שלושה בנים. הוא נפטר ב-2011, בגיל 101.
מוחמד אל-באקר
מֻחַמַּד אל-בַּאקִר אִבְּן עַלִי (ערבית: محمد الباقر) היה האימאם השיעי החמישי, נולד בשנת 676 במדינה. היה ממגבשי אסכולת המשפט השיעית (הג'עפרית), והיה אחראי לקיבוצם של רבים מהחדית'ים השיעיים.
משפחתו
מוחמד הוא בנם של עלי אבן חוסיין, ופאטמה בנת חסן. הוא היה האימאם הראשון ששושלת היוחסין ממוחמד, הגיעה אליו משני הוריו.
חדית' שיעי ידוע מספר כי אחד מידידיו האדוקים של מוחמד בשם ג'ביר אבן עבדאללה, שמע מהנביא כי הוא יפגוש את בנו (צאצאו) בשם מוחמד אבן עלי אבן חוסיין, מוחמד ביקש למסור לו דרישת שלום. יום אחד, כשג'ביר הזקן ביקר בביתו של עלי אבן חוסיין, ראה ילד קטן; כששאל מיהו, ענה עלי כי זהו בנו מוחמד, שיהיה האימאם אחריו. ג'ביר נישק את רגלו של הילד מוחמד, ומסר לו את דרישת השלום של הנביא מוחמד.
תכונותיו בראייה השיעית
לטענת מקורות שיעים שמו נובע מדמיונו לנביא מוחמד בתכונותיו, וכבר מגיל צעיר ידע מוחמד לענות על קושיותיהם הדתיות של המאמינים. כשגדל, היו לאל-באקר שדות וגנים למכביר, אך למרות זאת הוא נהג לעבוד, לאכול ולשוחח עם העובדים הפשוטים. כמו כן נחשב לאדם נדיב במתן הזכאת. בראיית השיעים, אל-באקר היה מאמין אדוק, אדם אמין שקיים את הבטחותיו, גלוי לב, טהור מבחינה רוחנית, ואהוב על כולם. מקורות שיעיים מסוימים גם מייחסים לו יכולות ניסיות (בדומה לאימאמים אחרים).
למדנותו
תקופתו של אל-באקר כאימאם התנהלה בשקט יחסי עבור הקהילה השיעית, מאחר שהח'ליפים האומיים התמקדו באיומים אחרים ליציבות שלטונם, ובייחוד כוחם העולה של בית עבאס. חששם של האומיים היה מוצדק, שכן ב-750, במהלך תקופתו של אל-באקר כאימאם השיעים, הצליחו העאבסיים להפיל את שלטונם.
מוחמד אל-באקר ניצל שלווה זו, והקים בתי ספר ללימוד האסלאם ותאולוגיה על פי הראייה השיעית. לטענת היסטוריונים שיעים, עד מותו של האימאם, בבתי הספר שהוקמו בהוראתו, למדו 25,000 תלמידים. הוא גם היא אחראי לקיבוצם של 400 ספרי חדית'ים שיעיים, וכתבים אסלאמיים שעסקו בתכונות האל, איכויות חכמי הדת, ונשמת המאמין.
כינוי השיעים את מוחמד, "אל-באקר" (חושף האמת, מגלה הסודות), נובע מהלמדנות הרבה שמיוחסת לו: על פי השקפתם הוא בחן את הידע האנושי, והגיע לאמת, כך שניתן יהיה להפיץ אותה ברבים.
מספר אמירות שלו
השיעים מייחסים למוחמד אל-באקר אמירות רבות, להלן חלק מהן:
מותו
בראיית השיעים, הח'ליפים הסונים חששו מהתגברות השפעתו של אל-באקר, ובדומה לשאר האימאמים, מוחמד אל-באקר הורעל למוות (על ידי משיחת רעל על אוכף סוסו), על פי הוראת הח'ליפים. הוא נקבר במסגד ג'נת אל-בקי שבמדינה, שמהווה כיום מוקד עלייה לרגל בקרב השיעים.
קארל גוצקוב
קרל פרדיננד גוצקוב (בגרמנית: Karl Ferdinand Gutzkow; 17 במרץ 1811, ברלין - 16 בדצמבר 1878, זקסנהאוזן) היה סופר גרמני, מחזאי ועיתונאי. היה בין נושאי הדגל המרכזיים של החבורה הספרותית גרמניה הצעירה, ולחם למען פלורליזם וסובלנות ונגד קלריקליזם ושמרנות. מחזהו "אוריאל ד'אקוסטה", המטיף לסובלנות, הוא המוכר שבין חיבוריו.
ביוגרפיה
גוצקוב, בנו של בנאי שעבד כמאמן סוסים באורוות הנסיך וילהלם מפרוסיה, גדל בעוני בברלין. למד בבית הספר היסודי בשנים 1821–1829, ובסמסטר של קיץ 1829 נרשם ללימודי פילולוגיה, תאולוגיה, ומשפטים באוניברסיטת ברלין. בין היתר שמע הרצאות מגאורג וילהלם, פרידריך הגל פרידריך דניאל וארנסט שליירמאכר. מאוחר יותר הצטרף לאוניברסיטת היידלברג ולאחר מכן למינכן. בשנת 1830 קיבל משרה באוניברסיטת ברלין, שהוצעה לו על ידי הגל עצמו.
מהפכת יולי משכה את תשומת לבו לסוגיות המדיניות והחברתית ולדרישות התקופה. בעודו סטודנט, החל לפרסם בשנת 1831 את כתב העת הספרותי "Forum der Journal-Literatur". בסוף אותה שנה עזב את ברלין, ונסע למבקר הספרות וולפגנג מנצל בשטוטגרט. בשנת 1832 קיבל את הדוקטורט (שלא בפניו) בפילוסופיה מאוניברסיטת יינה. עד לשנת 1834 עבד עבור העיתון הספרותי של מנצל, ובמקביל כתב באופן קבוע בעיתונים וכתבי עת משכילים שונים.
בשנת 1832 פרסם בעילום שם את "מכתבים של טיפש על טיפש", באמצעות בית ההוצאה לאור החתרני של יוליוס קאמפה בהמבורג. הספר נאסר לפרסום בפרוסיה בחודש אוקטובר אותה שנה. בסוף 1833 פרסם גוצקוב את הרומן "מהא גורו" (Maha Guru), סאטירה שובבה על התנאים הדתיים והחברתיים בגרמניה, במיוחד בפרוסיה.
כריס אנג'ל
כריסטופר ניקולס סאראנטקוס (באנגלית: Christopher Nicholas Sarantakos, נולד ב-19 בדצמבר 1967), הידוע בשם הבמה כריס אנג'ל הוא מוזיקאי, קוסם, מנטליסט, מהפנט, שחקן, פעלולן אמריקני המוכר בעיקר בזכות מופעו הטלוויזיוני כריס אנג'ל מיינדפריק''.
קארל גוצקוב
ביוגרפיה
גוצקוב התיידד עם היינריך לאובה במהלך שנת 1833, וערך עמו מסע לאוסטריה וצפון איטליה. בשובו מהמסע - ולאחר שפיתח יחסים קרובים עם יוליוס קאמפה ועם קוטה - החליט להפוך לסופר מקצועי. בשנת 1835 הוא שהה בפרנקפורט, שם ערך את מוסף הספרות בעיתון "פרולינג" של אדוארד דולרס. בתקופה זו ניהל גם התכתבות עם גאורג ביכנר הצעיר, ואף פרס עליו את חסותו. כתוצאה מכך יצא לאור הדרמה של ביכנר "מות דנטון". בקיץ 1835 ייסד יחד עם לודולף וינבארג את "דויטשה רוויו", שהודפס בהוצאה לאור של זכריה לוונטל.
כריס אנג'ל
ראשית דרכו
כריס אנג'ל נולד וגדל בלונג איילנד, ניו יורק לג'ון ודימיטרה סאראנטקוס ולו שני אחים בשם קוסטה וג'יי.די. הוא ממוצא יווני. אביו, שמת ממחלת הסרטן, היה להשראה עצומה לכריס. על-פי ראיון שנערך עם לארי קינג לפני ליל כל הקדושים ב-2007 סיפר כי בילדותו שימש כעוזר כומר בכנסייה האורתודוקסית היוונית, וכי עדיין חש זיקה עזה לדת.
אנג'ל גדל עם אהבה למוזיקה וכבר בגיל שש גילה עניין בתחום הקוסמות, כאשר דודתו חשפה בפניו לראשונה טריק קסמים. אחד הקוסמים שהשפיעו רבות על כריס היה הארי הודיני, ומרבית מהופעותיו כיום עושות לו מחווה. כנער מתבגר נהג להופיע אנג'ל במסיבות, מועדוני לילה ובאירועים משפחתיים.
קארל גוצקוב
ביוגרפיה
הרומן שלו "וואלי הספקנית" שהופיע בקיץ 1835, הוחרם בפרוסיה זמן קצר לאחר פרסומו. לחרם זה קדם קמפיין חריף שהתנהל נגד סופרי גרמניה הצעירה, זרם ספרותי שנחשב למבשר של המהפך הדמוקרטי של 1848 במדינות גרמניה. את הניצוץ לחרם סיפק העורך לשעבר של גוצקוב, וולפגנג מנצל, שהאשים את הספר ב"חוסר מוסריות" ו"פורנוגרפיה". בסוף אותה שנה הוטל חרם על כל כתביו ברחבי פרוסיה, ובתחילת 1836 נשלח למאסר בן חודש בגין "ביזוי הדת". כתוצאה מכך הופסקה ההפצה של ה"דויטשה רוויו". זמן קצר לאחר מכן הורחב האיסור וכלל את כתביהם של היינריך היינה וסופרים נוספים. בקיץ של אותה שנה נישא לאמאלי קלונה (Klonne), ממנה נולדו לו שלושה בנים.
כריס אנג'ל
ראשית דרכו
אנג'ל מנגן בלהקת רוק תעשייתי בשם "אנג'לדסט" עם חברו קלייטון סקוט, שהפיק חיבר ועזר בעיבוד הפסקול לסדרת "מיינדפריק".
בין השנים 2001–2006 היה כריס נשוי לשחקנית ג'ואן וינקהרט.
קארל גוצקוב
ביוגרפיה
בתקופת ריצוי המאסר במנהיים, כתב את המסה "הפילוסופיה של ההיסטוריה". עם צאתו לחפשי חזר לפרנקפורט, והמשיך משם להמבורג בשנת 1837. בהמבורג חנך עידן חדש בפעילותו הספרותית, עם פרסום הטרגדיה "ריצ'רד סאבאגה" (Richard Savage 1839), שהועלה תיכף בכל התיאטראות בגרמניה. הוא פקד שורה של סלונות ספרותיים, ובין היתר פגש ביום-טוב ליפמן צונץ. בשנת 1838 החל לפרסם בהמבורג את "טלגרף לגרמניה" ("Telegraph für Deutschland") בשיתוף פעולה עם פרידריך אנגלס, פרידריך הבל וגאורג הרווגה.
כריס אנג'ל
קריירת קוסמות
אנג'ל יצא במופע "עולם האשליות" במדיסון סקוור גארדן ב-1998, ובעקבותיו יצא במופע אוף ברודוויי בשם "כריס אנג'ל מיינדפריק" שרץ בכיכר טיימס עד ה-6 בינואר 2003 עם למעלה מ-600 הופעות, מופע אותו יצר, הפיק, ערך וביים. כריס התארח בהפקות טלוויזיוניות רבות ביניהם "מדע הקסם", "על-טבעי" ועוד.
כריס הפך לקוסם היחיד שזכה פעמיים (2001 ו-2004) בפרס מרלין של איגוד הקוסמים הבינלאומי, שציין את האמנים זיגפריד ורוי כאמנים המשפיעים ביותר של העשור, ואמנים כאנג'ל, דייוויד קופרפילד ודייוויד בליין כמשפיעים ביותר ב-25 שנים האחרונות. כריס גם זכה בפרס קוסם השנה ב-2005 לאקדמיה לאומנות הקסם.
קארל גוצקוב
אוריאל ד'אקוסטה
המחזה המוכר והפופולרי ביותר שלו הוא הטרגדיה ההיסטורית "אוריאל ד'אקוסטה", המתארת את פרשת חייו של ד'אקוסטה, הפילוסוף היהודי הנרדף, שגוצקוב מצא בו ביטוי למרדנותו שלו. המחזה מבוסס על ספרו של ד'אקוסטה "דוגמת חיי אדם", ועל רעיונות של הרדר. התרגומים לעברית (ד"ר שלמה רובין, וינה 1856) וליידיש זכו ועדיין זוכים לפופולריות רבה. כמאה שנים לאחר פרסום המחזה, העלה תיאטרון הבימה את העיבוד העברי למחזה 182 פעמים. על בסיס ספרו של גוצקוב חיבר ישראל זנגוויל את ספרו "ילדי הגטו" (1892), המספר על יהודי הגר בגטו המטיל ספק בדתו אך למרות זאת ממשיך בערכי היהדות מתוך סיפוק רוחני. בעקבות זנגוויל חיבר פרומקין את הספר "אוריאל אקאסטא" (לונדון 1907). גוצקוב גם חיבר רומן נוסף ופחות מוכר בשם "הצדוקי מאמסטרדם" (1834).
המחזות הרבים הנוספים שכתב נשכחו ברובם, אולם כמה מהם זכו למקום של כבוד ברפרטואר התיאטרון הגרמני, בעיקר הקומדיות "Zopf und Schwert", "Das Urbild des Tartüffe" (האבטיפוס של טרטיף, ו"Der Königsleutnant").
כריס אנג'ל
קריירת קוסמות
במהלך הקריירה הספיק כריס לחשוף כמה וכמה טריקים בפני הצופים בבית, אם כי הביצוע היה פשטני למדי ואשר לא נועד לחשוף את סודותיו הגדולים. כריס דן בחייו האישיים והמקצועיים בספרו "מיינדפריק: סודות נחשפים" שראה אור ב-24 באפריל 2007 והפך לרב-מכר בלוס אנג'לס טיימס.
בשנת 2007 רשת NBC החתימה את אנג'ל כשופט לצד אורי גלר בגרסתה האמריקאית לתוכנית הטלוויזיה הישראלית "היורש" ("Phenomenon"), שבה מחפשים אחר המנטליסט הבא.
אנג'ל מופיע במופע אשליות של קרקס השמש שייקרא "Criss Angel: Believe" המופק במלון לוקסור, לאס וגאס, כאשר תאריך התחיל באוקטובר 2008. לאחרונה יצא כריס בהצהרה כי המופע מתוכנן לרוץ כעשר שנים עם 4,600 מופעים ואופציה להארכת החוזה לחמש שנים נוספות.
כריס אנג'ל מיינדפריק
כריס אנג'ל הוא כוכב ויוצר הסדרה כריס אנג'ל מיינדפריק מבית רשת הטלוויזיה A&E נטוורק. שתי העונות הראשונות צולמו במלון האלאדין שבלאס וגאס, והעונה השלישית במלון לוקסור. נכון ל-2009, לסדרה קיימות חמש עונות.
בתוכניתו, שהחלה ב-20 ביולי 2005, הפגין כריס יכולות רבות ביניהן הליכה על פני המים, ריחוף מעל המלון לוקסור, ריחוף בין שני בניינים, ביתור לשניים לעיני קהל, הישרדות מפיצוץ כשהוא כלוא בארגז חומר נפץ, היחלצות בעודו נקבר חי, היחלצות מחבית נפט מגובה רב וכיוצא בזה.
במהלך צילומים של העונה השלישית, כריס פצע את צווארו כשהוא מנסה להימלט מרכב להעברת אסירים בטרם הרכב יושלך מצוק. הפקת הסדרה הופסקה לשבועיים ימים בעוד כריס מחלים מהפציעה. בעונה הרביעית כריס נפצע בידו לאחר שניסה לתפוס מסמר שנורה מאקדח מסמרים.
מוזיקה
את כלל האלבומים הוציא כריס לאור באופן עצמאי, בחסות חברת התקליטים APITRAG.
וינט רובינסון
וינט רובינסון (באנגלית: Vinette Robinson; נולדה ב-1985) היא שחקנית אנגלייה.
ביוגרפיה
רובינסון נולדה בברדפורד.
הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה הייתה בגיל 17 בסדרה "The Cops". אחר כך למדה במשך שלוש שנים באקדמיית ובר דאגלס לאמנות הדרמה, שם הוענק לה מענק לימודים על שם לורנס אוליבייה מאגודת תיאטרון לונדון. ב-2004 שיחקה בתפקיד קטן בדמות נערה מג'מייקה בסרט "וירה דרייק", בו הבמאי מייק לי נתן לדמות סיפור רקע מלא.
תפקידה הראשון על הבמה הייתה במחזה זוכה השבחים "מידה כנגד מידה". בהמשך השתתפה בעונת ה-Gunpowder של הלהקה השייקספירית המלכותית, בה שיחקה בתפקיד מיי בהפקה של רופרט גולד למחזה "Speaking Like Magpies" מאת פרנק מקגיניס. ב-2006 גילמה את דמותה של חוה בהפקה של "גן העדן האבוד". על הופעתה במחזה "Sugar Mummies" באותה שנה נכתב במגזין "ניו יורק" שהיא אחת משחקניות התיאטרון הלוהטות בלונדון.
אחרי סיום ההופעות ב-"Sugar Mummies" שיחקה רובינסון בסרט קצר של Time Out Group, עליו היא וחמישה שחקנים אחרים תוארו כ"כישרונות תיאטרון צעירים וחדשניים".
אמצעי לאחסון נתונים
אמצעי לאחסון נתונים הוא אמצעי פיזי המשמש לאחסון נתונים לשם שימוש עתידי בהם. ברישום הנתונים אפשר להשתמש בכל צורה של אנרגיה. אמצעי האחסון יכול לאגור נתונים, תהליכים הקשורים בעיבוד הנתונים או שניהם יחד. הכינוי המקובל בעברית לאמצעי אחסון ניידים הוא מדיה (וברבים: מדיות).
וינט רובינסון
ביוגרפיה
ב-2009 גילמה רובינסון את ג'וסי פוריט בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "הופ ספרינגס", ושיחקה בתפקיד המורה לאנגלית הלן הופוול בעונה החמישית של הסדרה "דרך ווטרלו". מדצמבר 2009 עד ינואר 2010 כיכבה בדמות פלורנס במחזה "Darker Shores" בתיאטרון המפסטד. על הופעה זו זכתה לשבחי המבקרים צ'ארלס ספנסר מהדיילי טלגרף, וקייט באסט מהאינדפנדנט. ב-2010 הופיעה רובינסון בתפקיד סאלי דונובן בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "שרלוק", והמשיכה לגלם את אותה דמות בעונה השנייה והשלישית של הסדרה ששודרו בינואר 2012 ובדצמבר 2013.
ב-2011 הופיעה רובינסון במחזה "Tender Napalm" מאת פיליפ רידלי, עליו זכתה בפרס אופי (Offie) לשחקנית הטובה ביותר. בהמשך שיחקה בתפקיד אופליה בהפקה של תיאטרון יאנג ויק של המחזה "המלט". על תפקיד זה זכתה בפרס קלרנס דרוונט.
אמצעי לאחסון נתונים
מדיות קודמות
עד למאה ה-20 השתמש האדם בשתי דרכים עיקריות לאחסון נתונים: חריטה וכתיבה.
וינט רובינסון
ביוגרפיה
ב-2016 שיחקה בפרק "Hated in the Nation" בסדרת האנתולוגיה "מראה שחורה". עוד ב-2016 גילמה את ניקולה בסדרת הטלוויזיה "סוג א'"
אמצעי לאחסון נתונים
מדיות קודמות
בחריטה ניתן להשתמש בכל מצע שהוא רך דיו כדי לאפשר את החקיקה בו, וקשה דיו כדי לא להתפרק כתוצאה מהתהליך. בעבר השתמשו באבנים וסלעים מסוגים שונים, בלוחות אבן שנחצבו למטרה זו, ובחרסים שהוכנו כמצע. כיום משתמשים בחריטה לאחסון נתונים בעיקר עבור כיתוב על גבי מצבות.
המדיות ששימשו כמצע לכתיבה היו מגוונות אף הן. בתחילה השתמשו במצעים מוכנים כעלים, גזעים וקירות טבעיים. עם התגברות הצורך במצע נייד החל האדם לייצר מצעים במיוחד למטרה זו. בעת העתיקה היו נפוצים הפפירוס והקלף (עור בהמה שעבר עיבוד) כמצעים לכתיבה. מאוחר יותר נכנס לשימוש הנייר, שהוא חומר המבוסס על תאית עץ. נייר הוא המצע העיקרי לכתיבה בימינו.
גלילי הגרמופון והתקליטים הם עוד שלב בהתפתחות המדיות. אלו הן מדיות אנלוגיות להקלטה והשמעה של מוזיקה. הן מסתובבות בפעולתן ועליהן חרוט חריץ שעומקו מציין את האות המוקלט או המושמע. סרט צילום משמש משלהי המאה ה-19 לאחסון מידע ויזואלי, אך בשלהי המאה ה-20 הוא הוחלף במידה רבה בצילום דיגיטלי. מיקרופילם שימש לאחסון חסכוני במקום של מידע מודפס.
מדיה מוקדמת, בעלת מאפיינים דיגיטליים, שאינה בהכרח למכשירים אלקטרוניים היא הסרט המנוקב. הסרט המנוקב העשוי לרוב מנייר או מחומר פלסטי, ובו ניקוב המכיל אינפורמציה הניתנת לפענוח על ידי מכשירים אוטומטיים ומחשבים. סרט מנוקב יכול להכיל הוראות לביצוע פעולות החוזרות על עצמן עבור מכונות אוטומטיות כגון מכונות אריגה, ומכשירי נגינה אוטומטיים.
מדיה דיגיטלית
השימוש העיקרי במושג "אמצעי לאחסון נתונים" מתייחס למדיה דיגיטלית, כזו המאפשרת עיבוד הנתונים באמצעות מחשב. בין האמצעים לאחסון נתונים יש כאלה המהווים חלק בלתי נפרד ממארז המחשב (דיסק קשיח הוא העיקרי בקטגוריה זו), ואחרים הניתנים להעברה בקלות רבה ממחשב למחשב.
יש אמצעים שניתן לכתוב עליהם פעמים רבות (דיסקט, למשל) ואחרים שניתן לכתוב עליהם רק פעם אחת, אך לקוראם פעמים רבות (CD-R למשל).
אפשר לחלק את המדיות הדיגיטליות לפי הטכנולוגיה בה הן עובדות:
מאפיין של כל סוגי המדיה הוא היותם אמצעי "לא נדיף", כלומר הם אינם מצריכים חשמל באופן מתמיד על מנת שהנתונים שעליהם לא יימחק. עם זאת עלול להיגרם לנתונים שעליהם נזק אם ניתוק החשמל מתבצע בזמן כתיבה עליהם. להבדיל "מזיכרון נדיף", המצריך הפעלת אמצעים חשמליים עליו באופן מתמיד על מנת שהנתונים שבו לא יימחק, הזיכרון הפנימי של המחשב הוא אמצעי נדיף - ברגע שנכבה את המחשב תוכנו נמחק, ולכן נחוץ אמצעי לאחסון נתונים כדי לשמר את תוצאות העיבוד שנעשה בזיכרון.
רשת פלאים
רשת הפלאים (בלטינית: Rete Mirabile, וברבים: Retia Mirabilia) היא מבנה של עורקים וורידים הנמצאים קרוב מאוד אחד לשני. רשתות פלאים נמצאות בחלק מבעלי החוליות. פעולת רשת הפלאים מבוססת על כך שדם זורם בתוכה בכיוונים מנוגדים. היא מאפשרת העברת חום, יונים וגזים דרך דפנות כלי הדם, כך שזרימות הדם המנוגדות זו לזו בכיוונן בתוך הרשת שומרות על הפרש טמפרטורה קבוע, או על ריכוזים קבועים של גזים ומומסים. העיקרון ההנדסי נקרא מנגנון זרימה נגדית.
יעילות הרשת נקבעת בעיקר לפי הקלות שבה יכולים חום, יונים וגזים לעבור בין כלי הדם. הרשת יעילה ביותר בהעברת גזים וחום. יעילות ההעברה פוחתת עבור יונים קטנים, וקטנה בהרבה עבור חומרים אחרים כתלות בגודלם: מולקולות קטנות יותר יעברו בקלות יתרה ממולקולות גדולות.
דוגמאות לרשת הפלאים בטבע
בציפורים בעלות קרומי שחייה בין אצבעות הרגליים, קיימת רשת פלאים ברגליים ובכפות הרגליים המעבירה חום מהדם החם הזורם בעורקים אל הדם הקר הזורם בוורידים. כתוצאה מכך, הטמפרטורה הפנימית של כפות הרגליים דומה יותר לטמפרטורה המקיפה את כפות הרגליים, ובכך נמנע איבוד חום מכפות הרגליים. בדוגמה זו רשת הפלאים מתפקדת כמחליף חום ביולוגי.
בצוואר הכלב, רשת הפלאים מגינה על המוח כאשר הגוף מתחמם יתר על המידה.
באשכים של יונקים קיימת רשת פלאים העוזרת לקרר את האזור. האשכים פוריים יותר בטמפרטורות נמוכות ולכן זקוקים להחלפת חום קבועה.
בדגי טונה, טמפרטורת הגוף צריכה להישמר גבוהה יותר מזו של המים הקרים שבהם הם חיים, ורשת הפלאים מסייעת בכך.
בפינגווינים קיימת רשת פלאים ברגליים, בסנפירים ובאזור החוטם, על מנת להגביל את איבוד חום הגוף לסביבה הקרה שבה הם חיים.
בחלק מן הדגים, ממלאת רשת הפלאים את שלפוחית השחייה בחמצן, בעזרת מערכת חילוף בין זורמים, שבה רמות החומציות (PH) השונות גורמות לחמצן להינתק מההמוגלובין בדם ולצאת מהתמיסה שבה הדם רווי ביתר, אל השלפוחית.
בג'ירף קיימת רשת פלאים בצוואר, ובעזרתה מתאזן לחץ הדם כאשר החיה מתכופפת כדי לשתות.
ביונקים קיימת רשת פלאים עדינה בעורקיקים המוציאים (עורקיקים המהווים חלק ממערכת הכליה בבעלי חיים רבים) שבנפרוני הכליה. חשיבותה בשמירה על ריכוז מומסים גבוה בלשד הכליה (החלק הפנימי של הכליה); ריכוז המומסים בלשד הכליה מאפשר ספיגה חוזרת של מים בעזרת אוסמוזה מצינורות האיסוף הכלייתיים כאשר הם יוצאים מהכליה. כך מתאפשרת הפרשת שתן מרוכז והפחתה של איבוד מים מהגוף לשתן.
בעופות ים (קורמורנים, שקנאים, שחפים ועוד) יש בלוטה ליד הנחיריים, ל"התפלת מים". הבלוטה מרכזת מלח מומס במים, מתוך הדם, במנגנון זרימה נגדית. העוף "מתעטש" ומוציא את המים המלוחים אל הים. הבלוטה מאפשרת לעופות לשתות מי ים לצמאונם, כאשר אין בסביבה מים שפירים לשתייה.
רשת הפלאים בהיסטוריה של הרפואה
הרופא הקדום גלנוס סבר - בטעות - שגם לבני-אדם יש רשת פלאים בצוואר. אבחנתו זו הייתה כנראה מבוססת על ניתוח כבשים ובלבול של התוצאות עם סינוס הקרוטיד של בני אדם. כתוצאה מכך מדע הרפואה האמין שסינוס הקרוטיד בבני-אדם הוא בעל תכונות רפואיות חשובות. רק במאה ה-16 הפריך וסאליוס את הטענה.
הלנה מולוני
הלנה מרי מולוני (באנגלית: Helena Mary Molony; 15 בינואר 1883 – 28 בינואר 1967) הייתה לאומנית אירית, פמיניסטית, ופעילה למען זכויות עובדים. היא נלחמה במרידת חג הפסחא ב-1916, ומאוחר יותר הייתה לאישה השנייה לשמש כנשיאת קונגרס איגודי העובדים האירים.
תחילת דרכה
מולוני נולדה במרכז דבלין, למייקל מולוני, שהיה חנווני, ולקתרין מקגראת. היא תיארה את ילדותה כנוחה, אך לא מאושרת. היא התייתמה בגיל צעיר מאמה, ולא הסתדרה עם אשתו השנייה של אביה. היה לה אח אחד, פרנק, אשר היגר מאוחר יותר, בשנת 1910, לארצות הברית יחד עם אשתו.
איניניה נה הרין
את התעוררותה הפוליטית חוותה מולוני ב-1903, כאשר בהשראת נאום לאומני של מוד גון, הצטרפה לארגון הנשים הפמיניסטי-לאומני איניניה נה הרין (בנות אירלנד). הארגון נוסד על ידי גון משום שרוב הארגונים התרבותיים והלאומניים הדירו נשים, ואף סירבו לעסוק בזכויות נשים, כגון זכות ההצבעה. בכך פתחה מולוני בחיים שלמים של לאומנות מסורה. כשהגיעה לביתה של גון כדי להצטרף, מצאה את עצמה באמצע פשיטה משטרתית. כשנשאלה אם היא חברה בארגון, השיבה שהיא גאה לומר שכן, ומייד נעצרה. היא סייעה לגון בניהול הארגון, ולימים הייתה המנהלת בפועל. בשנת 1908 היא יסדה והייתה לעורכת כתב העת של איניניה, Bean na hÉireann (אשת אירלנד). באן נה הרין דגל בספרטיזם לאומי, פמיניזם, ומיליטנטיות. למולוני לא היה ניסיון קודם בעיתונות, אך עד מהרה באן זכה לפופולריות רבה. הירחון הפך למוקד פעולה של קבוצת לאומנים מובילים: קונסטנס מרקייביץ' עיצבה את השער וכתבה טור גינון; סידני גיפורד (בשם העט ג'ון ברנן) כתב תכנים והיה חלק מצוות ההפקה; חברות ארגון אחרות שתרמו לפרסום כללו את אווה גור-בות, סוזן מיטשל, מייב קוואנה וקתרין טיינן, והשתתפו בו גם פטריק פירס, תומאס מקדונה, AE, ג'וזף פלנקט, רוג'ר קייסמנט, ארתור גריפית' וג'יימס סטיבנס. בתוכן נכלל מבחר אקלקטי של מאמרים – אופנה (בתמיכה בתוצרת אירלנד), זכויות והתארגנות עובדים, בישול, פוליטיקה, ספרות, שירה ועוד. מולוני תיארה את העיתון כ"שילוב מוזר של רובים ושיפון".
לדברי מולוני, אחד המניעים לייסוד העיתון הייתה הקמתה של מפלגת שין פיין על ידי ארתור גריפית'. גריפית' וכך מפלגתו הביעו אידאולוגיה של סרבנות, או התנגדות פאסיבית, ולא של התקוממות ומלחמה למען עצמאות. תנועתו הייתה לפופולרית, אך איניניה התנגדה לגישה זו, וכך לאומנים רבים אחרים. שין פיין גם דגלה בפוליטיקה חברתית-כלכלית שמרנית, וביקשה לייצר חברה מעמדית וקפיטליסטית, ואילו איניניה פעלה בסולידריות עם תנועות העובדים. כך שמולוני והמייסדות האחרות האמינו שיש צורך דחוף לא רק בקולן של נשים בתוך התנועה הלאומנית, אלא באופן ספציפי קולות מהפכנים. העיתון היה היחיד באותה תקופה שדגל בהיפרדות מוחלטת מבריטניה. העיתון פורסם במשך שלוש שנים, אז כבר פורסמו עיתונים לאומניים אחרים וביניהם גם עיתון נשים נוסף, והמערכת החליטה לסגור את ההוצאה ולהשקיע בפעילויות אחרות של הארגון.
מולוני הייתה פעילה מרכזית בתוכנית הארוחות של איניניה. הארגון שם למטרה אספקת מזון לילדי בית ספר, והנהיג את התוכנית באופן שלא יתקבל כצדקה, אלא כזכות. התלמידים היו צריכים להביא פני כדי לקבל ארוחה, אך סודר שלא יוכלו לראות מי מסר פני ומי לא. בפעילות זו השתתפו גם חברות איניניה אחרות, ביניהן מוד גון ומארי פרולז.
בין השנים 1903 ו-1910 שימשה כמזכירת הארגון, ואז לקחה על עצמה את התפקיד מארי פרולז.
איגודי עובדים ורפובליקניזם
למולוני הייתה גם קריירה בתור שחקנית, והיא הייתה חברה בתיאטרון אבי. היא הייתה פופולרית ומצליחה, ושיחקה בין היתר במחזות לאומניים שהופקו על ידי איניניה ובהם שיחקו חברות הארגון לצד שחקנים מארגונים רפובליקנים מקבילים. היא השתמשה בכישורי הבמה שלה גם בפעילותה הפוליטית, ונהגה לנאום בלהט מעל כרכרה בפארקים ובככרות העיר.
אך המחויבות העיקרית שלה הייתה לעבודה הפוליטית. היא הייתה פעילה בעלת השפעה, ונזקפה לזכותה הבאתן של מספר משמעותי של פעילות מרכזיות לתוך התנועה, ביניהן קונסטנס מרקייביץ' וד"ר קתלין לין, שכתבה ביומניה על הכריזמה וההשפעה של מולוני.
פיאנה ארין, ארגון הנוער של המתנדבים האירים, נוסד על ידי קונסטנס מרקייביץ' בביתה של מולוני בדבלין, ב-16 באוגוסט 1909. מולוני הייתה למדריכה הרוחנית-פוליטית של הארגון. בסביבות 1910, מרקייביץ' יסדה חוות נוער עבור פיאנה, שקיוותה להפוך למיזם עצמאי בר קיימא, ומולוני אף עברה לגור שם, אך המיזם לא הצליח כלכלית, והשתיים חזרו לדבלין לדירה משותפת.
ב-1911 תכנן המלך ג'ורג' ביקור בדבלין. מולוני הייתה בחזית המחאות שנערכו נגד הביקור, והיא נעצרה בשל יידוי אבנים בחלון ראווה של חנות פרו-בריטית. כשסירבה לשלם את הקנס, נגזר עליה חודש בכלא, ובכך הייתה לאסירה הפוליטית הראשונה מאז ימי ליגת הנשים למען האדמה בחצי השני של המאה ה-19, אז מאות אלפי אירים גורשו מאדמתם על ידי הבריטים. היא שוחררה כעבור 14 ימים, לאחר שהקנס שלה שולם, ללא ידיעתה, על ידי אנה פרנל, שרצתה שמולוני תסיים לערוך ספר על ההיסטוריה של ליגת הנשים למען האדמה, בשם The Tale of the Great Sham. מולוני ביטאה מאוחר יותר אכזבה עמוקה מהתנהלות האחווה הרפובליקנית האירית, ובעלי הברית הלאומנים של איניניה באופן כללי, שכן היא האמינה שההשתתפות שלהם במחאה לקראת הביקור המלכותי הייתה חלשה, ושהם הלא פעלו נגד כליאתה, ובמיוחד, שביום הביקור עצמו הם בחרו בעלייה לרגל לקברו של וולף טון כביטוי מחאה, על אף הימצאותו במרחק כשלושים ק"מ מדבלין, שם התרחש הביקור, דבר שהיא ראתה כמורך לב וחוסר מסירות להתנגדות.
מולוני הצטרפה לתנועת הפועלים ב-1913, במהלך הנעילה, כפי שנקראה השביתה הגדולה בהיסטוריה של דבלין. התנועה הלאומנית הייתה למען העובדים ככלל, אך לאו דווקא בעד יוזם השביתה, ג'יימס לרקין, שהיה סוציאליסט בריטי. התקיים בינו לבין המנהיג האירי הסוציאליסטי ג'יימס קונולי מאבק כוחות, ומולוני יצאה בעד קונולי במאבק זה. היא הקימה קואופרטיב ביגוד באזור המזח, שהעסיק נשים אשר נרשמו ברשימה השחורה של המעבידים בשל השתתפות בשביתה. מולוני גם ניהלה את המפעל לחולצות שהוקם על ידי איגוד הנשים בליברטי הול, בניסיון לספק תעסוקה למי שנפגעו מן השביתה. כפעילה למען עובדים, מולוני עבדה צמוד לקונולי, ואף שימשה כמזכירתו למשך תקופה. בנובמבר 1915 קונולי מינה אותה כמזכירת איגוד העובדות האירי. האיגוד קם במהלך הנעילה הגדולה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הייתה מולוני בצרפת, והתקשתה למצוא דרך חזרה. היא הצליחה לחזור לדבלין לקראת סוף השנה, בחג המולד, וחזרה לעבודתה בתיאטרון אבי ולפעילותה באיגוד העובדים. היא הייתה דמות מפתח בהוצאת העיתון הסוציאליסטי של קונולי, Workers" Republic (רפובליקת העובדים). העיתון הפך לביטאון של הזרם הספרטיסטי האירי בימים מלאי המתח שלפני מרידת הפסחא, ובמיוחד בא בביקורת נגד הביטאון הרשמי של המתנדבים האירים, אשר נקט באותה תקופה בטון סלחני יותר, פער ששיקף גם את הקרע שהתרחש באותה תקופה בין אוון מקניל, מפקד המתנדבים, ופירס וקונולי מהצד השני, לגבי קיום התקוממות נגד הבריטים. אך ככל שהתוכניות להתקוממות הבשילו, הצדדים עשו ביניהם שלום.
היא הצטרפה לצבא האזרחים האירי, מיליציה שקמה להגנת העובדים במהלך הנעילה בראשותו של קונולי, והמשיכה בפעילות רפובליקנית אחריה. היא התאמנה עמם לקראת מרידת חג הפסחא. בינואר 1916, כשהמשטרה פשטה על ליברטי הול ללא צו כדי להחרים את מכונת הדפוס של Workers" Republic, היא וקונולי עמדו מולם באיומי רובה, עד שהחליטו לעזוב. אחרי שהלכו, הוצב שומר חמוש בליברטי הול כדי להגן על מכונת הדפוס אותה רצתה המשטרה להחרים. בפברואר אותה שנה יצאה מולוני לשליחות באנגליה, לשחרר פעיל אירי שהוחזק במעצר. הדבר לא עלה בידה, אך היא הבריחה מספר רובים במזוודתה בדרכה חזרה לאירלנד.
בהצהרתה ללשכה להיסטוריה צבאית של אירלנד, תיארה מולוני מקרה של התקלות עם שוטרים בריטים בעת שחילקה עלונים נגד החיילים הבריטים ברחוב בדבלין שהיה ידוע כמעוז בריטי: "המשטרה קלטה את אליזבת אופרל, שילה גרנן ואותי. נסנו במהרה, והם רדפו אחרנו לאורך רחוב הנרי, לרחוב מרי, ועד השווקים ברחוב קאפל. חמקנו מהם, שכן היינו צעירות וזריזות, והם עוכבו בשל המעילים הכבדים הארוכים שלהם. בסך הכל, יותר פחדנו מהחיילים והאלות שלהם."
מרידת חג הפסחא ומלחמת האזרחים
מולוני הייתה פעילה בולטת בצבא האזרחים, והתאמנה לצד חברות קומן נה מאן, ארגון הנשים הפארה-צבאי הלאומני, בו הייתה רק חברה של כבוד. הארגון נוצר באפריל 1914 ככוח עזר למתנדבים האירים, על בסיס עקרונות פמיניסטיים. חברות קומן נה מאן התאמנו לצד הגברים בהכנה לקראת ההתקוממות נגד הכוחות הבריטיים באירלנד, ומיזג את איניניה לתוכו.
בימים שלפני מרידת הפסחא, מולוני שהתה ללא הפסקה בליברטי הול, כשהיא מארגנת אוכל ומשמשת ככוח עזר לחברי המיליציות שהחלו להתאסף שם. חוץ מהמנהיגות אף אחד לא ידע מתי אמורה המרידה לפרוץ, אך היה נהיר שהיום מתקרב.
בעת המרידה שימשה כקצינת צבא האזרחים תחת פיקודו של שון קונולי, ביחידה שתקפה את בית העירייה ואת טירת דבלין. ביחידה היו 9 נשים, כולל הרופאה קתלין לין, ו-16 גברים. במהלך ההתקפה, מולוני ירתה בחייל בריטי בעת שחבריה השליכו רימונים לתוך ביתן השומרים. הרימונים לא התפוצצו, וקונולי פקד עליהם לפשוט על הבניין. היחידה לא הצליחה לפרוץ לתוך הטירה, אך בבית העירייה הצמוד לה לא פגשו בהתנגדות, והשתלטו על הבניין. מולוני מיד הקימה מרפאה לפצועים. חילופי יריות החלו בין הכוחות הבריטים בטירה לבין המורדים בבניין העירייה. מאוחר יותר, היא פעלה כשליחה לבית הדואר המרכזי, מטה המרידה, כדי לבקש תגבורת. במהלך הקרב, קונולי נורה בעת שירה מעמדת צלפים על הגג. ד"ר לין ניסתה לטפל בו, אך הפציעה בבטן לא הפסיקה לדמם והוא מת כשמולוני מחזיקה בראשו. אחיו הצעיר מאט, בן ה-15 גם היה נוכח. ג'ק אוריילי לקח אז את הפיקוד, ובמשך מספר ימים המצב נותר כפי שהוא, עם חילופי יריות מדי פעם בין הצדדים. בינתיים, הגיעה תגבורת לצד הבריטי בטירה, ואז החריפו הבריטים את מתקפתם בעזרת מכונות ירייה.
כשבניין העירייה נפל בידי הבריטים, מולוני נכלאה בטירת דבלין. כשבאו לחקור אותה, מצאו אותה כשידיה מדממות, ממאמציה לפרק את מנעול הדלת כדי להימלט. היא אז הועברה לכלא קילמיינהאם, שם שוב ניסתה להימלט באמצעות חפירה בעזרת כף ברזל. מתאה, היא שמעה את הוצאתם להורג של מנהיגי המהפכה. היא הועמדה למשפט צבאי, הורשעה, ונכלאה במגוון בתי כלא, ביניהם כלא באנגליה, עד דצמבר 1916. אסורות יחד איתה בכלא איילסברי באנגליה היו ויני קרני ונל ריאן. מרקייביץ' גם הייתה שם, אך באגף אחר, והנשים החליפו ביניהן מסרים באמצעות כומר של הכלא.
מלחמת האזרחים
בין 1917–1919, דירתה של מולוני עברה מספר רב של פשיטות מצד הרשויות, כמו גם אלה של חברותיה למאבק, כמו גרייס פלנקט (בת הרוזן פלנקט). בתקופה זו לא הייתה התארגנות צבאית, ורוב עבודתה של מולוני התרכזה בליברטי הול, שם מרבית הפעילות הייתה של איגודי העובדים, ולאו דווקא מזווית לאומנית. בתקופת הבלאק אנד טאנס, היא עבדה הרבה בתיאטרון אבי. היא סיפרה כיצד במחזה אחד היא הופיעה במערכה הראשונה ואז רק שבה לבמה במערכה האחרונה, אז היא ניצלה את ההפסקה לצאת לנאום באספת אנטי-גיוס שהתרחשה בקרבת מקום, ואז חזרה מבעוד מועד לתיאטרון. מנהל התיאטרון התרגז וניסה להחליף אותה, אך היא הייתה בת חסותו של ויליאם בטלר ייטס ובעלת חוזה עם האבי, והדבר לא התאפשר לו.
במלחמת האזרחים, מולוני עבדה עם מרקייביץ' שמונתה כשרת העבודה בדאל אירן. היא גם שימשה כשופטת מחוזית במערכת המשפט הרפובליקנית.
המשך חייה
לאחר מלחמת האזרחים האירית, מולוני הייתה לאישה השנייה לשמש כנשיאה של קונגרס איגודי העובדים האירי. היא נשארה פעילה למען מטרות רפובליקניות במהלך שנות ה-1930, במיוחד בליגה למען אסירות ובאגודה למען זכויות העם.
ב-1929 היא נסעה לברית המועצות כאורחת של כבוד. היא קידמה ב-1930 את חוק החינוך המקצועי, שאיפשר הכשרה לבני העניים, תוכנית אותו כינתה "אוניברסיטה לרש". אך היא התנגדה לגישה התאגידית של הוועדה לארגון חינוך מקצועי, והדגישה את הצורך בגישה חברתית בחינוך.
ב-1931 הייתה מולוני אחת ממייסדי סר אירה, ארגון שמאלי-רפובליקני שמיד הותקף על ידי התקשורת הימנית והכנסייה הקתולית כארגון קומוניסטי מסוכן. הארגון הוצא מן החוק על ידי ממשלת מדינת אירלנד החופשית. ב-1934, כשפיאנה פול החלה לכלוא חברי IRA, כשנה לאחר שאלה סייעו למפלגה לעלות לשלטון, ארגנה מולוני אספה במרכז דבלין, אליה הגיעו יותר מ-15 אלף משתתפים כדי לשמוע נאומים מפי מוד גון, מוריס טוומי, ומולוני עצמה.
היא נבחרה כחברת מועצת העיר דבלין ונאבקה שם למען דיור עבור משפחות עניות שחיו בשכונות מצוקה. היא ניהלה קמפיין נגד חוק התעסוקה של פיאנה פול, אשר הגביל במסגרתו זכויות נשים. רוב עבודתה הציבורית בתקופה זו הייתה בהתנגדות לממשלה השמרנית שקמה ונטתה לשחוק את זכויותיהן של נשים כפי שהובטחו בחוקה הזמנית שנערכה עם הצהרת העצמאות האירית. בחוקה שהתקבלה מאוחר יותר, זכויות אלה לא נשמרו, על אף הבטחתו המוקדמת של דה ואלירה לנשים שתמכו בו. כתוצאה, היא הצטרפה לארגון מנה נה הרין (Mná na hÉireann, או נשות אירלנד) ארגון פמיניסטי שפעל למען זכויות והזדמנויות לנשים.
הפיצול שנוצר בין הנשים הרפובליקניות לבין אחיהן למאבק מתקופת מלחמת האזרחים והלאה היה קשה למולוני וחברותיה. בערב שנבחר איימון דה ואלירה לנשיא בכנס שין פיין ב-25 באוקטובר 1917, הוא הגיע לביתה של קתלין לין כדי לפגוש את הפעילות הרפובליקניות ולקבל את תמיכתן. הנשים שאלו אותו אם יתמוך בהן בממשלתו והוא הבטיח שכן, אך אחרי שנבחר, הוא בחר לא לתמוך בשוויון עבור נשים, וביסס בחוקה את מעמדה של הכנסייה הקתולית, אשר קידמה אג'נדות שמרניות. על אף התארגנות מצד הנשים לליגת הנציגות (Cumann na dTeachtaire), רק ארבע נשים מונו לוועד המנהל של שין פיין. בכנס הרדיקלי שערך הלאומן הרוזן פלנקט באפריל של אותה השנה, רק אשתו, הרוזנת פלנקט נבחרה כנציגה. עברו מספר עשורים עד שמקומן של נשים בממשלת אירלנד ובמפלגות והארגונים המובילים בה שב להיות נושא מרכזי. המאבק על ארבעת המקומות בראשות שין פיין היה הקש האחרון עבור רבות מן הפעילות, שפרשו מן החיים הפוליטיים הרשמיים לטובת פעילות במסגרות אחרות או שיצאו מן החיים הציבוריים. מולוני המשיכה להיאבק, אך גם היא סבלה מכך. היא התחילה לחוות התקפי דיכאון, ובעקבותיהם, החלה לשתות יתר על המידה.
מולוני המשיכה להאבק למען זכויות עובדים, ובעיקר זכויות עובדות. היא ועוד נשים ארגנו מחדש את איגוד הפועלות האירי (IWWU), ואז העבירו את המושכות ללואי בנט. אך במאבקים בקונגרס של כל איגודי העובדים, ארגון שאף עמדה בראשו תקופה ארוכה, היא יצאה מאוכזבת. ראשית, נקטו הארגונים הבעיקר-גבריים בעמדה שמכיוון שגברים הם ראשי המשפחה, עליהם להרוויח יותר מנשים, ומדיניות זו נשארה על כנה במשך עשורים. ההתעקשות שלה לעמוד נגד הכוחות השמרניים בפוליטיקה, שכללו את הכנסייה הקתולית, הביאה לבידוד נוסף עבורה, אפילו במסגרת איגוד הנשים, מכיוון שהעמדה הפרו-סובייטית שלה עמדה בניגוד לאמונות הקתוליות העמוקות של רוב החברות. כשהצטרפה לסר אירה, עלתה בקרב האיגוד התנגדות חריפה, והיא נדרשה לבחור בין התנועות. היא בחרה באיגוד והתפטרה מסר אירה. אך היא נותרה פעילה מוערכת מאוד – כשהיה מדובר בנושאים ארגוניים ולא של מדיניות, היא נחשבה לבעלת יכולות שאין משנה לה, ומשום כך נבחרה כנשיאת הארגון אחרי בנט.
היא פרשה מן החיים הציבוריים בשנת 1946 עקב התדרדרות במצבה הבריאותי, אך המשיכה לפעול למען זכויות של נשים עובדות. ב-29 בינואר 1967, היא נפטרה מדלקת ריאות, והיא בת 84. היא נקברה בחלקה הרפובליקנית בבית הקברות גלאסנווין.
פליקס הראשון
האפיפיור פליקס הראשון (בלטינית: Felix I; מת בשנת 274) כיהן כאפיפיור החל מ-5 בינואר 269 ועד ל-30 בדצמבר 274. הוא נולד כרומאי ונבחר להחליף את האפיפיור דיוניסיוס לאחר מותו של זה ב-26 בדצמבר 268. יש מעט מאוד מידע אמין באשר לתקופת כהונתו.
פליקס הראשון היה זה אשר הנהיג את המנהג לתפילת המיסה בקברות המרטירים (מעונים), מנהג שהיה ככל הנראה מקובל כבר אז ורק קיבל את אישורו של האפיפיור. הוא המחבר של מסמך דוגמתי חשוב הנוגע לאחדותו של ישו.
בזמנו, רדפו הרומאים את הנוצרים ובתוך כך את הכנסיות. פליקס התנגד לרומאים כאפיפיור, ומצא את עצמו נרדף על ידי חייליו של הקיסר אורליאנוס, עד שנתפס, עונה ונרצח.
פליקס נקבר בקבר האפיפיורים (שנתגלה בחפירות ארכאולוגיות ב-1854), אולם מצבתו לא נמצאה.
רוברט קר (ספורטאי)
רוברט "בובי" קר (באנגלית: Robert "Bobby" Kerr; 9 ביוני 1882 - 12 במאי 1963) היה אתלט קנדי-אירי, אלוף אולימפי בריצת 200 מטר.
ביוגרפיה
קר נולד באניסקילן, מחוז פרמנה שבצפון אירלנד. בגיל 5 משפחתו היגרה לקנדה והתיישבה בהמילטון, אונטריו. הוא עבד ככבאי ובזמנו החופשי התאמן בריצה.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) לא הצליח קר לעלות לשלב הגמר בשלוש הריצות בהן השתתף וסיים במקום שביעי בריצת 60 מטר, במקום שמיני בריצת 100 מטר ובמקום חמישי בריצת 200 מטר.
בשנת 1908 נסע קר לבריטניה וזכה באליפות בריטניה באתלטיקה בריצות ל-100 ול-200 יארד והוכיח שהוא מוכן היטב לאולימפיאדה.
אלוף אולימפי
במלחמת העולם הראשונה שימש קר כקצין במספר גדודים במסגרת חיל המשלוח הקנדי.
לאחר שפרש מספורט תחרותי שימש קר כמאמן אתלטיקה ומאמן קבוצות כדורגל בהמילטון, עיר מגוריו. הוא חבר בוועד האולימפי הקנדי וכן היה מעורב בארגון משחקי חבר העמים הבריטי הראשונים שנערכו בהמילטון בשנת 1930.
בשנת 1963 נפטר קר בעיר מגוריו ועל שמו קרוי אחד מהפארקים העירוניים.
אמריקן פיטבול טרייר
אָמֶרִיקָן פִּיטְבּוּל טֶרְייֵר ובקצרה פיטבול, הוא כלב בגודל בינוני, בעל פרווה קצרה ומבנה גוף אתלטי, אשר מקורו באנגליה ואירלנד.