cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פורד אנגליה
פורד אנגליה 100E
דגם שהושק ב־1953, ויוצר עד 1959 - בעיצוב שונה לגמרי מהקודמים. הדגם נמכר כפורד אנגליה בעלת שתי דלתות, או כפורד פרפקט בעלת ארבע דלתות. גם בשלב זה, המנוע היה מיושן יחסית ומנקי השמשה (ווישרים) היו עדיין מבוססי וואקום. עם זאת, המכוניות בדגם המדובר נמכרו היטב: 345,841 מכוניות. היו גם שתי גרסאות סטיישן-וואגון: האסקורט והסקווייר.
פורד אנגליה 105E
זהו הדגם הסופי של האנגליה; הושק ב־1959, ויוצר עד 1967. בעיצוב החדש ניכרה השפעה אמריקאית, והוא לווה במנוע חדש, ואף בתיבת הילוכים בעלת ארבע מהירויות ובמגבים חשמליים (שני האחרונים היו חידוש עבור מכוניות פורד בריטיות). דגם זה של האנגליה נחשב התקדמות משמעותית ביחס לדגמים שקדמו לו.
פורד סופר אנגליה 123E
במקביל ל־105E, נמכרו בין השנים 1962–1967 דגמי סופר אנגליה, עם מנוע גדול יותר (1198cc) ושיפורים נוספים. אותה מכונית נמכרה גם באירופה עצמה: האנגליה ספורטסמאן (Anglia Sportsman) הייתה דגם שיוחד בלבדית ליבשת. לקראת סוף מחזור הייצור ניסתה פורד שני צבעים מטאליים על האנגליה: האחד היה "חורפן כחול" (Blue Mink), שנצבעו בו כ-250 פרטים, והשני "זהב ונצייאני" (Venetian Gold) שנצבעו בו כ-500.
את דגם הפורד אנגליה החליפה הפורד אסקורט.
פורד אנגליה בתרבות
פורד אנגליה כחולה מדגם 105E מופיעה בספרהּ של ג'יי קיי רולינג "הארי פוטר וחדר הסודות". בספר המכונית שייכת לארתור ויזלי, אביו של אחת הדמויות הראשיות, רון ויזלי. ארתור ערך כמה "שיפוצים" קסומים ברכב, כך שהלה יוכל לעוף ולטוס באוויר, ולהכיל את כל בני משפחת ויזלי ברוכת הילדים. הוא אף התקין ברכב מנגנון העושה אותו בלתי נראה. לפי דבריה של רולינג, ההשראה לשימוש במכונית זו באה עקב שזו הייתה מכוניתו של ידיד קרוב, לו אף הקדישה את הספר.
הפורד אנגליה הופיעה גם בסרט שבוסס על הספר. המכונית שהופיעה בסרט הוענקה כפרס בתחרות של עיתון ה"סאן", נמכרה וכעת מוצגת במוזיאון Cars of the Stars Motor Museum, בקסיק, שבצפון אנגליה.
Hot (אלבום של אינה)
Hot (בעברית: חַם) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת הרומנייה אינה. האלבום יצא לאור ב-4 באוגוסט 2009, בהוצאת חברת התקליטים מג'יק רקורדס. אינה שיתפה פעולה באלבום עם שלושת הפזמונאים הרומניים פליי & וין, שכתבו, הפיקו ועיבדו את Hot באולפני ההקלטות שלהם בקונסטנצה, רומניה. Hot תואר כאלבום מוזיקת דאנס אלקטרונית (EDM), עם השפעות שונות של טראנס, אלקטרו האוס וטכנו ועד השפעות של סוגות מוזיקליות כדוגמת Hi-NRG, סינת'-פופ וצ'יל אאוט. מבחינה לירית, Hot עוסק בנושאי אהבה. מבקרי המוזיקה הפנו כלפי האלבום ביקורות חיוביות וביקורות מעורבות בעיקר; הם שיבחו את סגנון הדאנס אך מתחו ביקורת על חוסר החדשנות שלו. בטקס פרסי המוזיקה הרומנית לשנת 2010, Hot זכה בקטגוריית "האלבום הטוב ביותר" ובמקביל, זכה בפרס הרדיו של רומניה לשנת 2011 בקטגוריית "אלבום הפופ/דאנס של השנה".
נכון לדצמבר 2011, האלבום נמכר בלמעלה מ-500,000 עותקים ברחבי העולם, עם הכנסות של 8 מיליון אירו ממכירות ומסיבובי הופעות נלווים. מבחינה מסחרית, הוא זכה להצלחה באירופה, והגיע בשיאו ל-20 העליונים במספר מדינות. Hot קיבל את תואר הזהב והפלטינה ברומניה ובצרפת, בהתאמה. מתוך האלבום הונפקו חמישה סינגלים, "Hot" (2008), "Love" (2009), "Déjà Vu" (2009), "Amazing" (2009) ו-"" (2010), שזכו להצלחה במצעדי השירים. "Hot" ו-"Amazing" הגיעו למקום הראשון ברומניה והפכו לחלק מלהיטיה המצליחים ביותר של אינה במהלך הקריירה שלה. אינה ביצעה למעלה מ-200 הופעות למטרות קידום האלבום ברחבי העולם.
מעיין אלרואי
מעיין אלרואי הוא מעיין קטן הנובע בסמוך לקטע מקורי של מסילת רכבת העמק ולבתים הראשונים של השכונה אלרואי, השייכת לקריית טבעון.
היסטוריה
המעיין שימש בין השנים 1952-1936 כמקור מי השתייה של היישוב אלרואי.
המעיין נובע לתוך בריכה מלאכותית, שנחפרה בשנות ה-60 ביוזמתו של זאב שורקי, יליד המושבה אלרואי, ואשר שמשה כמקור להשקיית פרדס הלימונים שגדל בחלקה הסמוכה של משפחתו.
מימי המעיין נובעים כל ימות השנה וזורמים אל אפיק נחל קישון הסמוך, המרוחק כ-120 מטר מערבה לנביעה לכוון הר הכרמל.
לאחרונה שוקם המעיין, הודות למאמצי הקרן הקיימת לישראל, רשות נחל הקישון והמועצה המקומית קריית טבעון וסביבו פותח פארק הכולל את סביבת המעיין, הבריכה ושביל הליכה החוצה את פלג המעיין ומגיע לנקודת מנוחה ותצפית על נחל קישון. במימי המעיין ובסביבתו מתפתחים מיני בעלי חיים וצמחי נחלים ייחודיים, כגון: צב ביצה מצוי, תות לבן, דולב מזרחי, צפצפה מכסיפה, פטל קדוש ועוד.
במשך השנים השתלט על מי הבריכה הצמח "אלף-העלה המימי", המשמש כצמח אקווריום, שהושלך לבריכה יחד עם דגי זהב. ההשתלטות שיבשה את המערכת האקולוגית של הנחל וסיכנה את הצומח הטבעי. בקיץ 2012, נעשה מבצע לסילוק הצמח ממי הבריכה.
תוואי רכבת העמק עבר בסמוך מאוד למעיין, על פני הגשר המשמש כיום את דרך העפר למעיין. כ־650 מ' מזרחית למעיין מצויה תחנת אלרואי, תחנה משופצת של רכבת העמק ובה תצוגת קרונות שונים של רכבת ישראל.
גרין ריבר
גרין ריבר (באנגלית: Green River - נהר גרין או נהר ירוק) הייתה להקה משפיעה מסיאטל שפעלה בשנות השמונים. היא נקראה על שמו של הרוצח הסדרתי גארי רידג'ווי, שכונה "גרין ריבר קילר", ועל שם אלבום של להקת הרוק משנות השבעים קרידנס קלירווטר ריבייבל. היא נחשבת לאחת מלהקות הגראנג' הראשונות.
גרין ריבר כמעט שלא הורגשה מחוץ לסיאטל, אך ההשפעה שהייתה לה על סצנת המוזיקה של סיאטל הורגשה בסופו של דבר בכל רחבי העולם, דרך השפעתה על הלהקות שקמו באותן שנים שבהן היא קמה (סאונדגארדן, מלווינס) ולהקות סיאטל מאוחרות יותר (נירוונה, אליס אין צ'יינס), על הלהקות שהיו חתומות יחד איתה בחברת סאב פופ, וכן על הלהקות שהוקמו כתוצאה מהתפרקותה (מאת'ר לאב בון, פרל ג'אם, מאדהאני).
הלהקה נחשבת בעיני רבים ללהקה הראשונה בסיאטל שעירבה בין מטאל לפאנק (וכן גלאם רוק), תוך יצירתו של צליל שיהיה ידוע מאוחר יותר כ"גראנג'" - ומרק ארם, סולנה של הלהקה, מתואר רבות כאדם הראשון שהשתמש במונח, למרות שהוא לא השתמש בו בהקשר של סגנון מוזיקלי.
הלהקה הוקמה ב-1983, והתפרקה ב-1987. מרק ארם וסטיב טרנר הקימו לאחר מכן את מאדהאני, וג'ף אמנט וסטון גוסארד הקימו את מאת'ר לאב בון (עם ברוס פיירוות'ר) ואת פרל ג'אם.
ויכוח זה הוביל בסופו של דבר לאנטגוניזם בין קורט קוביין, חברו של מרק ארם, לבין להקת פרל ג'אם. למרות שקוביין התפייס לבסוף עם אדי ודר, הוא עדיין נותר בדעה שלילית כלפי ג'ף אמנט וסטון גוסארד.
פרס לורנס אוליבייה לשחקן השנה במחזה חדש
פרס לורנס אוליבייה לשחקן השנה במחזה חדש היה פרס שנתי שהוענק על ידי האיגוד של תיאטרון לונדון כהוקרה על הישגים בתיאטרון הבריטי. הפרס נוסד ב-1976 בשם "פרסי איגוד תיאטראות הווסט אנד", ושמו הוחלף ב-1984 לכבוד השחקן האנגלי לורד אוליבייה.
ב-1984 אוחד הפרס עם פרס שחקן השנה בהפקה מחודשת ליצירת פרס לורנס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר. בטקס בשנת 1988 הוענק הפרס בפעם האחרונה.
ניקולו קולאנטוניו
ניקולו אנטוניו קולאנטוניו (באיטלקית: Niccolò Antonio; סביבות 1420 – סביבות 1460) הוא צייר איטלקי, מגדולי אמני השמן הפלנדרי בנאפולי שבאיטליה. נחשב לאחד מגדולי אמני הרנסאנס. נודע בעיקר בשל היותו מדריכו של הצייר המפורסם אנטונלו דה מסינה.
טוסקנה
טוֹסְקַנַה (באיטלקית: Toscana) היא מחוז במרכז איטליה הגובל במחוז לאציו בדרום, באומבריה במזרח, באמיליה-רומאניה ובליגוריה בצפון, ובים הטירני במערב. במחוז מתגוררים כ-3.8 מיליון בני אדם, ובירתו היא פירנצה. שטח המחוז הוא כמעט 23,000 קמ"ר.
זהו חבל ארץ בעל נופים מגוונים. בחלקו הצפוני הוא הררי, מדרום לפירנצה משתרע אזור של גבעות, ובחלקו הקטן, בעיקר באזור סיינה, הוא מישורי. בחלקו הצפון-מערבי משתרעים הרי האפנינים, בצפון-מזרח נמצאים הרי האלפים הטוסקניים, ואילו בדרום מתנשא הר אמיאטה הגבוה, שבחורף פועל בו אתר סקי. המחוז נחשב לאחד היפים והרומנטיים באיטליה, ומבקרים בו מיליוני תיירים בכל שנה.
בין האטרקציות התיירותיות הרבות במחוז ניתן למנות את הגלריות שבפירנצה, פיאצה דל קמפו שבסיינה, המגדל הנטוי של פיזה, המרכז ההיסטורי בסן ג'ימיניאנו, ערים כגון לוקה, ליבורנו, וולטרה, ועוד רבות אחרות. בנוסף, באזור ממוקמות למעלה מ-120 שמורות טבע.
מחוז טוסקנה ידוע היטב גם בזכות היינות המיוצרים בו. המפורסמים שבהם הם יינות הקיאנטי ובנוסף וינו נובילה די מונטפולצ'אנו, ברונלו די מונטלצ'ינו וסוגים נוספים. מהניב שדובר בטוסקנה, ובמיוחד הניב של פירנצה, התפתחה האיטלקית המודרנית.
ההיסטוריה של טוסקנה
כבר מהמאה השמינית לפני הספירה התיישבו בטוסקנה עמים רבים בשל האדמות הפוריות, עצי הזית והכרמים אשר גם כיום הם מפורסמים ביותר. האטרוסקים הגיעו לטוסקנה במאה החמישית לפני הספירה והקימו בה ממלכה שניתן למצוא לה שרידים רבים, בעיקר בקברים מצוירים. במאות הבאות שלטה האימפריה הרומית על האזור והטביעה בו את חותמה באדריכלות, בערים, בכפרים ובחקלאות. באלף הראשון כבר קמו ערים גדולות ונודעות כמו פירנצה, סיינה, לוקה ועוד.
המחוז ידוע כמקום בו החל הרנסאנס האיטלקי בפרט ותקופת הרנסאנס באירופה ככלל, והוא משופע באתרים בהם ניתן לחזות בציורים, פסלים ומבנים מרשימים מתקופה זו. כמה מאמניה הגדולים ביותר של תקופת הרנסאנס פעלו בטוסקנה, בהם מיכלאנג'לו, לאונרדו דה וינצ'י, רפאל, דונאטלו, דאנטה, בוקאצ'יו ועוד.
החד-קרן הוורודה הבלתי נראית
החד־קרן הוורודה הבלתי נראית (באנגלית: Invisible Pink Unicorn, או בקיצור IPU) היא אלה של דת פארודית המשמשת לסאטירה של אמונות תאיסטיות. הדמות מלעיגה טיעונים דתיים שמסתמכים על אי־יכולת של בני האדם להפריך או להוכיח קיומם של אלים, כדי להוכיח שאלים קיימים. כמו שאי אפשר להוכיח או להפריך את קיומו של אלוהים, אי אפשר להוכיח או להפריך את קיומה של אלה שהיא חד־קרן ורוד בלתי נראה. לרוב ממחישים את הדמות באמצעות ציור של חד־קרן ורוד שנמצא בשלבי היעלמות, או על ידי משטח ריק.
אתאיסטים וספקנים משתמשים לפעמים בדמות כדי להגחיך טיעונים דתיים, על ידי החלפת המילה "אלוהים" בביטוי "החד־קרן הוורודה הבלתי נראית". ההיגיון מאחורי הדמות הוא שמכיוון שאי אפשר לראות אותה, ידוע שהיא בלתי נראית, וששאר תכונותיה מבוססות על אמונה.
היסטוריה
ההתייחסות הראשונה לדמות הייתה בקבוצת הדיון alt.atheism ב־7 ביולי 1990, אך היא פותחה על ידי קבוצת סטודנטים ב־ISCA בין השנים 1994–1995, ואיתה פותחה אמונה דתית אבסורדית שמפורטת במניפסט. המניפסט מציין תכונות נוספות של הדמות, כגון חיבה ללחם עם צימוקים, ובמשך הזמן תכונות נוספות הוספו לדמות בוויכוחים הומוריסטיים, כגון הענשתה את הלא־מאמינים על ידי דקירתם בקרנה - דבר שמזכיר עקיצת יתוש, וקיומו של שטן לדמות זו - הצדף הסגול של האבדון, אחד מעבדיה של החד־קרן שגורש מהמרעה שלה לאחר שחטא, כשניסה לשכנע את קהל מאמיניה כי היא אוהבת פיצה עם פפרוני ופטריות יותר משהיא אוהבת פיצה עם אננס וירך חזיר.
אימוץ הדמות
בשנת 1996 אומץ רעיון דומה לחד־קרן הבלתי נראית כאמצעי לימוד במחנה הקיץ הראשון לחשיבה חופשית בארצות הברית. אחת מהמשימות שקיבלו המחנאים, הייתה לנסות להוכיח שחד־קרניים בלתי נראים, שמשמשים כמטפורה לאלים, אינם קיימים.
ריצ'רד דוקינס, בספרו "יש אלוהים?", התייחס לדמות באומרו שהיא החביבה ביותר על פילוסופים מבין שאר הטיעונים כנגד הדת.
מריה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1890–1958)
מריה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (ברוסית: Мария Павловна, 18 באפריל 1890 - 13 בדצמבר 1958) הייתה בתו של פאבל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, בנו הצעיר של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, ורעייתו של הנסיך וילהלם, דוכס סדרמנלנד, בנו של גוסטב החמישי, מלך שוודיה.
ילדותה
הנסיכה מריה פבלובנה נולדה בסנט פטרבורג שבאימפריה הרוסית, בתם הבכורה של פאבל, בנו הצעיר של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, ורעייתו אלכסנדרה, נסיכת יוון ודנמרק, בתו של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים. אמה של מריה מתה זמן קצר לאחר לידתו של אחיה הצעיר, דימיטרי, כשמריה הייתה בת פחות משנתיים. האב פאבל היה המום ממותה של רעייתו הצעירה ואחיו, סרגיי, היה צריך להחזיק אותו בזמן הלוויה. בזמן האבל סרגיי עזר לטפל בילדיו של פאבל ובשנים שלאחר מכן נהגו הילדים לבלות את חופשותיהם אצל סרגי ורעייתו אליזבת, שלא היו להם ילדים משלהם.
בשנת 1902 נישא אביה של מריה לאולגה קרנוביץ', אישה שאינה משתייכת לאצולה הרוסית. אחיינו של פאבל, הצאר ניקולאי השני, לא נתן את הסכמתו הנדרשת בחוק לנישואים אלו ולכן פאבל ורעייתו החדשה גורשו משטח האימפריה. מריה בת ה-12 ואחיה דימיטרי נותרו ברוסיה והושמו תחת חזקתם של דודיהם, סרגיי ואליזבת. ב-18 בפברואר 1905 נרצח הנסיך הגדול סרגיי בקרמלין על ידי מהפכן סוציאליסט בשם איוואן קליאייב. הילדים, ובמיוחד דימיטרי, היו מוכי הלם מההתנקשות בדודם, בו הם ראו כאביהם.
נישואים ראשונים
בשנת 1908 נישאה הנסיכה מריה לנסיך וילהלם, דוכס סדרמנלנד, בנו השני של גוסטב החמישי, מלך שוודיה. הצאר התיר לאביה של הכלה לחזור לרוסיה לרגל האירוע, שנערך בארמון צארסקויה סלו, ולהכיר את חתנו. הנישואים נראו מאושרים בהתחלה ולזוג נולד במהרה בן יחיד, לנארט. מריה רכשה בית בשוודיה, למדה את השפה השוודית (בנוסף לחמש שפות נוספות בהן דיברה) והייתה פופולרית בקרב העם השוודי ועם משפחת המלוכה. עם הזמן הנישואים התרופפו לאחר שמריה הבינה כי לבעלה, כקצין בצי השוודי, לא יהיה זמן לבלות עימה וכי הוא היה קר כלפיה. בני הזוג התגרשו בשנת 1914 והבן לנארט נשאר בשוודיה תחת השגחתה של סבתו, ויקטוריה.
מריה חזרה לרוסיה והתגוררה סמוך לאחיה, אליו היא הייתה קשורה ביותר. במהלך מלחמת העולם הראשונה היא שימשה כאחות בפסקוב וביקרה לעיתים קרובות את דודתה אליזבת, שחיה במנזר מאז מות בעלה. בשנת 1916 נדהמה מריה כשאחיה דימיטרי נאשם כאחד מרוצחיו של גריגורי רספוטין. היא התחננה בפני הצאר שלא יעניש אותו אולם ניקולאי החליט לגרש אותו לחזית הפרסית. עונש זה למעשה הציל את חייו של דימיטרי שכן רבים מבני משפחתו, כולל אביו ואחיו למחצה, נרצחו על ידי הבולשביקים לאחר מהפכת אוקטובר.
נישואים שניים
מריה נישאה לבעלה השני, הנסיך סרגיי מיכאילוביץ' פוטיאטין, בשנת 1917. פאבל, אביה של מריה, לקח חלק בהטבלתו של בנה הנסיך רומן סרגייביץ' פוטיאטין ב-18 ביולי 1918, מבלי לדעת שבאותו יום רצחו הבולשביקים את בנו מנישואיו השניים, הנסיך ולדימיר פאלי. בסוף אותו חודש נעצר פאבל על ידי המהפכנים והוצא להורג בינואר 1919. מריה ובעלה השאירו את בנם התינוק עם הוריו של הנסיך סרגיי וברחו מהמדינה, קודם לרומניה ומאוחר יותר לפריז ולונדון, שם התאחדה עם אחיה דימיטרי. בשנת 1919 קיבלה מריה מכתב מהוריו של בעלה בו נכתב כי התינוק רומן נפטר כתוצאה ממחלה במעי.
מריה מימנה את שנותיה הראשונות בגלות על ידי מכירת תכשיטים שהבריחה מרוסיה. מאוחר יותר היא פתחה בפריז חנות לתפירה איכותית והפכה לדמות מצליחה בעולם האופנה הפריזאי. נישואיה לנסיך סרגיי הסתיימו בשנת 1923 והיא התגוררה במקומות שונים ברחבי אירופה עד שעברה לגור בארצות הברית בשנת 1930, ולאחר מכן בבואנוס איירס. לאחר מלחמת העולם השנייה שבה מריה לאירופה ובילתה את שנותיה האחרונות עם בנה ונכדיה באחוזתם במאינאו שבגרמניה.
הנסיכה מריה פבלובנה מתה ב-13 בדצמבר 1958 בגיל 68 ונקברה במאינאו לצד אחיה דימיטרי.
רות שהם
רות שהם היא מנכ"לית האוניברסיטה הפתוחה. שהם שירתה כקצינה בצה"ל בדרגת אלוף-משנה ומילאה תפקידים באגף המודיעין, היא כיהנה כראש אגף בכיר אסטרטגיה והתעצמות במערך הסייבר הלאומי.
ביוגרפיה
שהם בוגרת תואר ראשון במתמטיקה (1985) ותואר שני בחקר ביצועים, שניהם מאוניברסיטת תל אביב. היא שירתה כקצינה באגף התכנון ושימשה ראש צוות תכנון לטווח ארוך וראש צוות תכנון כלכלי. ב-2001 מונתה לראש ענף תכנון בחיל המודיעין. ב-2003 מונתה לראש ענף תכנון וניהול פרויקטים ביחידה 8200. בשנים 2006–2011 כיהנה כראש מינהלת מעבר אגף המודיעין לדרום.
לאחר שחרורה הצטרפה ב-2012 לחברת IBM שם כיהנה בתפקידי פיתוח עסקי בכירים. ב-2017 מונתה לראש אגף בכיר אסטרטגיה והתעצמות במערך הסייבר הלאומי. בינואר 2021 מונתה למנכ"לית האוניברסיטה הפתוחה.
מצבת הגסו
מצבת הגסו (באנגלית: Gravestone of Hegeso) היא מצבת קבורה יוונית, עשויה שיש, המתוארכת לשנת 400 לפנה"ס. המצבה נמצאה בבית העלמין קרמיקוס (Kerameikos) באתונה והיא מוצגת במוזיאון הארכאולוגי באתונה.
המצבה מציגה את הנפטרת, אשר שמה חקוק על גבי המצבה, כשהיא יושבת על כיסא. נערה-משרתת העומדת מולה מגישה לה קופסת תכשיטים והיא בוחנת תכשיט אשר היה מצויר על המצבה (ולכן לא נשמר). הדמויות מתוארות בפרופיל פנים חלקי (פרופיל 3/4) המדגים את יכולתו הטכנית הגבוהה של האמן בתיאור הקצר (פרספקטיבה). שתי הדמויות אוחזות בקופסת התכשיטים אשר במרכז הקומפוזיציה. נגיעה זו יוצרת אווירה של אינטימיות בין שתי הדמויות, אינטימיות המועצמת על ידי האיפוק בתיאור הבעות הפנים האופייני לאמנות הקלאסית. מבחינת יכולת התיאור מתקרב התבליט לאמנות של התקופה ההלניסטית. יכולת זו מתבטאת בעיצוב האנטומי של שתי הדמויות, המתואר דרך בגד דק ועטיר קפלים היורדים בעדינות ובטבעיות על הגוף ובעיצוב תלתלי השיער של הנפטרת.
סיאמנג
מאפייני הסיאמנג
הסיאמנג הוא הגדול בגיבונים, כפול בגודלו משאר המינים: גובהו יכול להגיע למטר ומשקלו ל-12 ק"ג. צבעו שחור ושיער פרוותו ארוך. הסיאמנג יכול להגיע לגיל של כ-30 שנים בשבי.
הסיאמנג מבלה את רוב זמנו על העצים ידיו הארוכות והחזקות עוזרות לו לנוע בסבך העצים.
הסיאמנגים נחשבים כקופי אדם בעלי רמת פעילות נמוכה בגלל הערך התזונתי הנמוך של העלים שהם המרכיב העיקרי בתזונתם.
לסיאמנג שני מאפיינים המייחדים אותו משאר ההילובטידים:
חוקרים אחרים מחשיבים את שתי הקבוצות כשתי אוכלוסיות שונות של אותו תת-מין. הסיאמנג חי יחד באותו תחום מחייה עם 2 מיני גיבונים נוספים: גיבון גמיש וגיבון לבן-יד.
מצב שימור
הסיאמנג מוגדר כמין ב"סכנת הכחדה". אף על פי שמתקיים ציד לא-חוקי של סיאמנגים לטובת גידולם כחיות מחמד, הסיכון העיקרי למין הוא מהצטמצמות סביבת המחיה שלו במלזיה ובסומטרה בשל דילול היערות על ידי תעשיית שמן הדקלים. מין נוסף שמצוי בסכנת הכחדה באותו אזור הוא טיגריס סומטרה, אויבו העיקרי.
סביבת המחיה של הסיאמנג הם יערות בגובה של עד 3800 מ' מעל פני הים, באי סומטרה. הוא חי בקבוצות של עד שישה פרטים (בממוצע ארבעה).
שבתי טבת
שבתי (אמוץ) טבת (טבצ'ניק; 25 בדצמבר 1925 – 2 בנובמבר 2014) היה עיתונאי, ביוגרף וסופר ישראלי. חתן פרס ישראל לשנת תשס"ה (2005). ספריו דנים בעיקר בתולדות היישוב והמדינה. מפעלו החשוב ביותר הוא כתיבת הביוגרפיה של דוד בן-גוריון, הכוללת ארבעה כרכים כרונולוגיים בלוויית חמישה כרכים נושאיים.
קורות חיים
טבת נולד בכפר החוצבים של מחצבות מגדל צדק ליד פתח תקווה. הוריו, שפרה ודב טבצ'ניק, גננת ועובד מחצבות במקצועם, היו מחלוצי העלייה השלישית. הוא עבר עם הוריו מנהלל לאיילת השחר, רמת דוד ועתלית. לבסוף השתקעו בתל אביב והוא למד בבית חינוך לילדי עובדים, בשומריה שבמשמר העמק ובגימנסיה "שלווה" בתל אביב.
בשנים 1944–1946 למד לתואר הראשון בלשון עברית, פילוסופיה וספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים, ובאותה עת כתב בעיתון "משמר" בירושלים. את תוארו השני עשה באוניברסיטת טמפל בפילדלפיה בין השנים 1946–1948 והתפרנס שם מעבודה בכתיבה ב"יורק גאזט" וב"פילדלפיה אינקווירר".
בעת מלחמת העצמאות חזר לארץ ישראל עם קבוצת מתגייסים, אולם האוניה בה הפליג עגנה בנמל ביירות למחרת הכרזת המדינה וטבת נעצר עם קבוצת המתגייסים לחודשים אחדים. כששוחררו התגייס לגדוד השלישי של הפלמ"ח, לאחר מכן עבד במשרד העבודה ונהיה סגן עורך השבועון הצבאי "במחנה".
בראשית שנות החמישים, כתב טבת תסריטים לסרטוני תעמולה צבאיים שהוקרנו בבתי קולנוע, בהם "חוד החנית", בבימויו של נתן גרוס וסרט על טייסי הסילונים הראשונים בחיל האוויר, בבימויו של אלפרד שטיינהארד.
בשנת 1956, במסגרת מבצע קדש, גויס למילואים ככתב צבאי והתלווה לכוחות השונים בשטח. לאחר סיום הקרבות, פרסם את חוויותיו מהמבצע בספרו "מסע צה"ל בסיני", שנחשב לאחד מן הספרים הפופולריים שנכתבו על המלחמה.
טבת עבד בעיתון "הארץ" מ-1950 עד 1983, מתוכן עשרים ושלוש שנים היה חבר במערכת העיתון. הוא היה לבן טיפוחיו של עורך העיתון גרשום שוקן ופרסם בעיתון רשימות, מאמרים ותחקירים, והיה מהבולטים בסגל העיתון. בין השאר פרסם תחקירים על העלייה ממרוקו, על משטרת ישראל, על ענף ההדרים בישראל ועוד.
במהלך עבודתו פרסם מאמרים רבים על הצמרת הפוליטית של אותן שנים, בעיקר אנשי מפא"י הוותיקים אך גם אנשי מפלגות אחרות. בין היתר, הוא חשף את התככים בבחירות שנערכו ב-1959 לסניף מפא"י בתל אביב, ופרסם שורה של תחקירים על שלטון הכוח של יוסף אלמוגי.
תחקירו משנת 1959 על עיריית חיפה בראשות אבא חושי עורר סערה, ובין השאר תיאר דוד בן-גוריון את אחד הפרטים בו "בדותה ללא שחר".ב-1960 ננזף על ידי שופט בית המשפט העליון משה לנדוי, בפסק הדין בערעור במשפט "שורת המתנדבים", שחשפו פרשיות שחיתות שבהן היו מעורבים על פי הטענה בכירי המשטרה, ובהם ניצב עמוס בן-גוריון, בנו של ראש הממשלה. טבת פרסם סדרת כתבות שעסקו בסוגיות הנוגעות למשפט בשם "קרבן הרצח בדיבה" (וזאת עוד בטרם ניתן פסק הדין על ידי ביהמ"ש המחוזי), ובית המשפט קבע כי "מאמרים אלה הכילו אינפורמציה מגמתית ומסולפת וטענות סרק שהיו עלולות להטעות את הציבור".
בשנת 1981 מונה לעמית מחקר במרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2002 לקה באירוע מוחי וחדל לכתוב.
בשנת 2005 הוענק לטבת פרס ישראל. מנימוקי השופטים: "פרס ישראל מוענק לשבתי טבת על מפעל חייו בכתיבת הביוגרפיה המונומנטלית של דוד בן-גוריון "קנאת דוד". ... המפעל הגדול של טבת בנוי מאלפי פריטים קטנים שהוא ליקט, ניתח וארג ליצירה ספרותית היסטורית משובחת. מפעלו הוא נכס צאן ברזל לחברה הישראלית ולעם היהודי".
חיים אישיים
נשא את אורה, בתו של שלמה זלמן אריאל ודודניתו של נתן אלתרמן, ונולדו להם שלושה ילדים – בת ושני בנים. בתם, העיתונאית והפזמונאית יעל טבת קלגסבלד, נשואה לעורך הדין אביגדור קלגסבלד. בנם, שאול טבת (אריאל), הוא אמן, מסעדן, ובעל ברים בתל אביב.
נפטר בגיל 89, לאחר מחלה ממושכת. נקבר בבית העלמין בכפר שמריהו.
מפעלו הספרותי
טבת קנה את פרסומו בספרו "חשופים בצריח" שיצא לאור ב-1968 והיה לרב-מכר. הספר מתאר את לחימת גייסות השריון, ובפרט את זו של חטיבה 7 ומפקדה שמואל גונן, במלחמת ששת הימים.
בשנת 1973 החל בכתיבת סדרת ספרי "קנאת דוד" אודות דוד בן-גוריון, עוד בהיות בן-גוריון בחיים. הכרך הראשון, "הצעיר", יצא לאור בשנת 1977 ועניינו בן-גוריון בצעירותו. הכרך השני, "איש מרות", שיצא לאור בשנת 1980, עוסק בשנים 1919–1933 ודן בתהליך הקמת ההסתדרות וגיבושה. הכרך השלישי, "הקרקע הבוער", מתמקד בכהונתו של בן-גוריון כיושב ראש הסוכנות היהודית בשנים 1933–1943. הכרך הרביעי, "קנאת דוד", שיצא לאור בשנת 2004, עוסק בשנים 1942–1946. הספר דן בדבקותו של בן-גוריון בעמו ובארצו ובמאבקו על הקמתה לאלתר של מדינה יהודית ריבונית בארץ ישראל כפי שהוצעה בתוכנית בילטמור, על עלייתם של מיליון יהודים לישראל, במאבק על קבלת התוכנית על ידי הבריטים ועל ידי חברי מפלגתו, וביחסיו עם חיים ויצמן. הכרך הרביעי גם דן בהעפלה לארץ, ובניסיונות ההצלה של יהודי אירופה בזמן השואה, במאבק עם המחתרות אצ"ל ולח"י ובגיבוש כוחו הצבאי של היישוב ובהכנת האושיות למדינת ישראל הממשמשת ובאה.
בנוסף לכך, כתב עוד חמישה ספרים נושאיים שקשורים בבן-גוריון:
גם ספריו האחרים של טבת עסקו בסוגיות הנוגעות לחיי היישוב והמדינה: "רצח ארלוזורוב", שבעקבות פרסומו הוקמה ועדת בכור, ועדת חקירה ממלכתית בנושא רצח ארלוזורוב, "חשופים בצריח" (ראו לעיל), "קללת הברכה" על תחילת הממשל הצבאי באיו"ש (עד 1968), "שעשוע ובתו", רומן שעניינו תרבות העוני בישראל, וביוגרפיה של משה דיין שיצאה בשיא כוחו של הלה.
לצד ספריו העוסקים בחקר תולדות היישוב והמדינה, פרסם שבתי טבת בשנת 1954 ספר הומוריסטי בשם "המשפחה הגדולה של שין טית" (ראשי התיבות של שמו) ובו אוסף סאטירות על דמויות ומעשים בחיי היום-יום של המדינה בשנותיה הראשונות.
טבת נחשב לאחד מראשי המתנגדים להיסטוריונים החדשים, הראשון "לבחון את מידת ההתאמה בין תוכן המסמכים כפי שהוא מוצג במחקרים של חברי קבוצה זו, לבין תוכנם האמיתי של מסמכים אלה".
קישורים חיצוניים
על כתביו:
בנדטו קרוצ'ה
בנדטו קרוצ'ה (באיטלקית: Benedetto Croce; 25 בפברואר 1866 – 20 בנובמבר 1952) היה מבקר, פילוסוף ופוליטיקאי איטלקי שעסק בנושאים מגוונים, בהם הפילוסופיה של ההיסטוריה ואסתטיקה. ליברל בולט, למרות התנגדותו לסחר חופשי. השפיע רבות על אנטוניו גראמשי.
פילוסופיה של הרוח
קרוצ'ה הושפע מאוד מהגל ומאידיאליסטים גרמנים אחרים, כמו פיכטה, ויצר את מה שכינה "הפילוסופיה של הרוח". קרוצ'ה לא האמין כי קיימת מציאות כלשהי מלבד רעיונות, או "מושגים טהורים". אלה מקבילים לרעיונות של אפלטון, או לקטגוריות של קאנט - איכות, כמות, אבולוציה, וכל דבר אחר שאפשר לתארו כרעיון אוניברסלי. הוא הגיע למסקנה שאם המציאות היא רעיון, ניתן לעשות רדוקציה של המציאות למושגים לוגיים טהורים, ורוב העבודה שלו משם והלאה היא הרחבה על לוגיקה. הוא דחה כל צורה של דת כלא לוגית דיה, וכך ראה גם את רוב המטאפיזיקה.
היסטוריה
קרוצ'ה רחש כבוד רב לג'אמבטיסטה ויקו, והסכים עמו בדעה שההיסטוריה צריכה להיכתב על ידי פילוסופים. בספרו על ההיסטוריה, קרוצ'ה רואה את ההיסטוריה כ"פילוסופיה בתנועה", וקובע כי אין "תוכנית קוסמית" או תוכנית כלשהי בהיסטוריה, וש"מדע ההיסטוריה" הוא מצגת שווא. לפיכך הוא זלזל בתאורטיקנים כמו קרל מרקס והגל שניסו לעשות רדוקציה להיסטוריה לכמה עקרונות מנחים. ככלל, הסכים עם רוסו, כשאמר שההיסטוריה היא סדרה של שקרים, ויש לבחור את הקרוב ביותר לאמת.
אחד מתלמידיו היה זאב ז'בוטינסקי, בעת לימודיו ברומא.
כיבוש מלחה
כיבוש מלחה במלחמת העצמאות היה קרב קשה על הכפר הערבי אל-מאלחה ממערב לירושלים (שכונת מלחה כיום), שבו נפלו 18 חיילי האצ"ל.
רקע היסטורי
לקראת תום ההפוגה הראשונה התרכז המטכ"ל באזור המרכז בתכנון מבצע גדול להרחבת השליטה במרכז הארץ (מבצע דני) והורה לכוחות באזור ירושלים כי תפקידם העיקרי הוא להגן על העיר אבל איפשר ליזום כמה מבצעי התקפה מקומיים.
מפקד המחוז דוד שאלתיאל בחר להתקיף בגזרה הדרומית -מערבית כדי להרחיב את פרוזדור היציאה מירושלים.
בליל 10 ביולי 1948 כבשה פלוגת יהונתן (פלוגת הגדנ"ע של המחוז) את חירבת חמאמה (שלוחה של רכס הר הרצל) בפעולה נהרג מפקד הפלוגה . התקפות הנגד של הערבים נהדפו. בליל 12 ביולי 1948 נכבשה גבעת בית מזמיל (כיום - קריית היובל).
כיבוש מלחה
שאלתיאל הטיל את משימת כיבוש מלחה על פלוגת אצ"ל בצירוף שתי מחלקות מפלוגת יהונתן. על פלוגת יהונתן הוטל לכבוש את חלקו המזרחי של הכפר ואת בית הספר ועל האצ"ל היה לכבוש את מרכז הכפר ואת גבעת "א-ראס" החולשת עליו מדרום בין מלחה לפסי הרכבת.
ההתקפה החלה אור ל-14 ביולי 1948 בהרעשה של מרגמות האצ"ל מקטמון ומרגמות צה"ל מבית וגן. לאחר ההרעשה החלה ההסתערות. הערבים גילו התנגדות שבמהלכה נהרג לוחם האצ"ל . לבסוף נשברה ההגנה הערבית והם נסוגו לבית ג'אלא ולבית צפאפה. בידי התוקפים נפלו שבויים ושלל רב שהועבר למחסני האצ"ל. במקביל כבשו כוחות פלוגת יהונתן את הר אורה-"מיס קרי", והקו מלחה-מיס קרי הפך לקו ההגנה הדרומי של ירושלים, אל מול הכוחות המצריים שישבו מעבר לנחל שורק, על הר התעלה.
הקרב בגבעת א-ראס
גבעת א-ראס (בעברית - הראש) הייתה גבעה סלעית במרחק של כ-200 מטר דרומית למלחה. הכוחות הגיעו למקום באיחור ולא הספיקו להתחפר באדמה הסלעית והחשופה.
כוחות הלגיון הערבי פתחו למחרת בהפגזה קשה ובהסתערות על גבעת א-ראס. אנשי האצ"ל לא הספיקו להתחפר והשטח בינם ובין מלחה כוסה באש ולא ניתן היה לעזור להם. חלק קטן הצליח להימלט אבל רוב הכוח נלכד על הגבעה. הפצועים הוכנסו למערה שהייתה במקום אבל תוך זמן קצר שטף כוח של הלגיון את הגבעה. הם נכנסו למערה ודקרו למוות בכידונים את כל הפצועים פרט לאחד שהתחזה למת.
הלגיון המשיך בהתקפתו לעבר מלחה אך נהדף. תוך מספר שעות הגיעה תגבורת מבסיס האצ"ל בקטמון והחלה התקפת הנגד. כוחות הלגיון נסוגו וגבעת א-ראס נכבשה שוב. במערה נמצאו גופותיהם של 17 חיילי האצ"ל.
מיקל ברידג'ס
מִיקֵל ברידג'ס (באנגלית: Mikal Bridges; נולד ב-30 באוגוסט 1996) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת בברוקלין נטס מליגת ה-NBA. גובהו 1.98 מטרים והוא משחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד. זכה פעמיים באליפות ליגת המכללות בכדורסל כשחקן אוניברסיטת וילאנובה, בשנים 2016 ו-2018.
נעורים וקריירת מכללות
לאחר לימודיו התיכוניים החל ללמוד באוניברסיטת וילאנובה הצמודה לפילדלפיה. בשנתו הראשונה באוניברסיטה בחר שלא לשחק בקבוצת הכדורסל, ובמקום זאת עזר לצוות האימון של הקבוצה כסקאוט. בשנה העוקבת הצטרף לסגל הקבוצה, וזכה עמה באליפות ליגת המכללות לאחר שקלע כ-6.4 נקודות למשחק כשחקן ספסל. בעונתו השנייה בווילאנובה הציג שיפור בשני צידי המגרש והפך לאחד משחקני ההגנה המוערכים בליגת המכללות, אך קבוצתו הפסידה במפתיע כבר בסיבוב השני של טורניר האליפות.
בעונתו השלישית והאחרונה בקבוצת האוניברסיטה הוביל אותה, לצד הגארדים ג'יילן ברנסון ודונטה דיווינצ'נזו, לזכייה נוספת באליפות המכללות. לאורך העונה קלע 17.7 נקודות בממוצע למשחק, ובמשחק הגמר מול אוניברסיטת מישיגן קלע 19 נקודות.
בסיום אותה עונה, שהייתה הרביעית שלו באוניברסיטה, הודיע ברידג'ס כי החליט לוותר על שנת הלימודים האחרונה שהיה זכאי לה, על מנת להעמיד את עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA.
קריירה מקצועית
בדראפט ה-NBA 2018 נבחר ברידג'ס על ידי פילדלפיה 76' בבחירה העשירית, ומיד הועבר בטרייד לפיניקס סאנס. ברידג'ס שותף בכל 82 משחקי קבוצתו בעונת הבכורה שלו, וקלע במהלכם 8.3 נקודות בממוצע למשחק.
אבן הטוען
הנוהג המקובל היה להגיע לאבן הטוען ולהכריז בזמן שלושת הרגלים על האבדה שנמצאה, כאשר עולי רגל רבים מגיעים לירושלים, כדי לאפשר למאבדים זמן סביר לאיתור אבדותיהם.
מקור השם
על פי האקדמיה ללשון העברית מקור השם בשורש טע"ה במובן שכחה או אבדה. (בערבית, איבד: ضيّع צַ׳יַّע). על פי זה, אבן הטועים נקראת על שם המאבדים ששכחו את מקומה של אבדתם.
דעה אחרת סוברת כי טוען (מלעיל) לקוחה מן השורש טע"נ במשמע של תביעת בעלות. לפי הסבר זה, המאבדים הגיעו לאבן הטוען על מנת לטעון בעלות על רכוש אבוד ולקבלו בחזרה לרשותם.
אבן הטוען במקורות חז"ל
אבן הטוען נזכרת בספרות חז"ל בשני מקורות בלבד. שני המקורות שונים באופיים ובזמן חיבורם והאבן מכונה בכל אחד מן המקורות בשם שונה, אך נראה ששניהם מתייחסים לאותה אבן:
על פי מקור זה, הייתה אבן הטוען מוקד מתווך בין המאבדים והמוצאים, שמטרתה לאפשר את קיום החובה המוטלת על המוצא להכריז על האבדה.
במקור זה מוזכרת אבן הטוען כמקום ידוע ומוכר. על פי המסופר חוני חושש, שהאבן נמחתה בשל הגשמים העזים שירדו ומבקש מקהל שומעיו ללכת ולבדוק את מצבה. התלמוד הירושלמי מפרש את אמירתו של חוני, כהמחשה לכך שאי אפשר להתפלל לעצור את הגשמים, כמו אבן הטוען שאינה יכולה להימחות מן העולם:.
מיקום גאוגרפי
חוקר המשנה בן-ציון סגל סבור, שממקורות חז"ל ניתן ללמוד, שהייתה אבן הטוען בירושלים, במקום גבוה שלא מוצף בקלות על ידי הגשמים. מיקום גבוה תואם גם את ייעודה של אבן הטוען כבמה להכרזה פומבית על אבדות.
ניתן לשער, שמקומה היה בראש העופל, דרומית-מזרחית להר הבית, במקום ממנו נשקפו עיר דוד - בדרום, ונחל קדרון והר הזיתים - במזרח.
אולם דברי רמב"ם במשנה תורה משקפים דעה אחרת, על פיה הייתה אבן הטוען מחוץ לירושלים ׁׁׁ(העתיקה):
בחפירות ארכאולוגיות שנעשו בעיר דוד נחשף מבנה ייחודי בעל גרם מדרגות בעל צורת פרמידה, אשר נבנה מאבני גזית גדולות אשר לטענת הארכאולוגים ייתכן ושימש כ'אבן הטוען' התלמודית. מיקומה של האבן הוא על ציר העלייה לירושלים המוביל מנקבת השילוח להר הבית, שנקרא "דרך העולים".
רחוב שינקין
רחוב שינקין הוא רחוב בלב תל אביב הקרוי על שם המנהיג ציוני מנחם שינקין שהיה ממייסדי תל אביב.
היסטוריה
הרחוב היה רחובה הראשי של שכונת מרכז בעלי מלאכה, שהוקמה על ידי מנחם שינקין ב-1913. הרחוב נקרא על שמו של שינקין בשנת 1925. בתקציב עיריית תל אביב לשנת 1930 נכלל תקציב לסיום סלילת הכביש וריצוף המדרכות. בתחילת שנות ה-30 נפתחו ברחוב חנויות רבות וגם בית דפוס של הוצאת אמנות, בניגוד לתוכנית המתאר שייחדה את הרחוב למגורים. העירייה נקטה צעדים נגד החנויות ברחוב. בשנת 1935 נענתה העירייה ללחץ הסוחרים ובעלי הבתים והתירה פתיחת חנויות ברחוב. כן פעלה להרחבת הרחוב על ידי דרישה להכנסת הבתים החדשים הנבנים מטר נוסף פנימה. בשנת 1937 נקבע שהתנועה ברחוב תהיה חד סיטרית.
עם השנים שינה רחוב שינקין את אופיו, מרחוב של בעלי מלאכה למעונם של צעירים ויוצרים, שביקשו בו, תחילה, מקום מגורים זול, ושינו בהדרגה את אופיו. כמה בתי־עסק בולטים שנפתחו בו, ובהם גלריה "תת-רמה", סטודיו העיצוב התעשייתי פלסטיק פלוס וחנות התקליטים (ואחר־כך דיסקים וסרטי וידאו) "האוזן השלישית", הפכו את שינקין אתר מועדף על בתי־עסק ייחודיים, והרחוב הפך בהדרגה סמל התרבות התל אביבית הצעירה, הפתוחה והחופשית. עם השנים נדחקו בעלי המלאכה מן האזור וגם מספרן של החנויות הייחודיות התמעט, ובמקומן נפתחו בו חנויות רשת וחנויות מוצרי יוקרה, אך הרחוב עדיין משמש מוקד עניין לצעירים, בעיקר בשעות אחר־הצהריים ובמיוחד בימי שישי בשעות הבוקר והצהריים, כשאז נערכים בו לעיתים מופעי רחוב והוא גדוש ערב־רב של ליצנים, נגנים, חסידי ברסלב ואחרים.
באזור רחוב שינקין מתגורר מספר רב של תושבים דתיים וחרדים, חלק גדול מהם חסידי גור, שנשלחו על ידי האדמו"ר של החסידות לשליחות במקום, וכן חסידי בעלזא שבית הכנסת שלהם שוכן ברחוב אחד-העם בין הרחובות שינקין ובלפור. האוכלוסייה הדתית והחרדית חיה לצד האוכלוסייה החילונית במקום ללא עימותים כלשהם. בבית כנסת גאולת ישראל שמאחורי גינת שינקין שוכן בית חב"ד המרכזי של תל אביב, ומתקיימת בו פעילות בנושאי קהילה ומסורת במשך כל השנה ובעיקר בחגים.
בשנים 2011–2012 שיפצה עיריית תל אביב את הרחוב בעלות של כ-30 מיליון שקל. תוכנית הרחוב הוכנה על ידי משרד אדריכלי הנוף דן צור וליאור וולף.
הרחוב בתרבות הישראלית
בלי קשר הכרחי למתרחש בו בפועל הפך רחוב שינקין סמל שהשתרש עמוקות בתרבות הישראלית וסטריאוטיפ ה"שינקינאי" העמיק שורש וחל גם היום, כאשר אוכלוסייה אמידה יותר זורמת לרחובות המשיקים לשינקין. ה"שינקינאי" הטיפוסי מתואר, חליפות, כמשכיל, מקורי, פתוח לדעות, מתקדם, רגוע ואוהב שלום, ומן העבר השני כ"מנותק", אדיש, אנוכי, יהיר, עצל, ראוותני ושטחי. התואר "שינקינאי" משמש לעיתים קרובות, במיוחד בפיהם של כאלו שאינם מבקרים ברחוב שינקין בפועל, כשם נרדף למי שלכוד ב"בועה התל אביבית", מתייחס בזלזול ובלעג ליושבי כל מקום אחר, ונותן דעתו רק על העניינים הקרובים לו ולבית הקפה האהוב עליו.
בקולנוע:
במוזיקה הפופולרית:
בשירה ובספרות:
חמש שאלות מדוע
5 שאלות מדוע או חמש שאלות מדוע (באנגלית: 5Whys או Five whys) היא טכניקת תחקירים איטרטיבית, המשמשת לחקר יחסי הסיבה והתוצאה העומדים בבסיס בעיה מסוימת. המטרה העיקרית של הטכניקה היא לקבוע את שורש הפגם או הבעיה על ידי חזרה על השאלה "מדוע?". כל תשובה מהווה בסיס לשאלה הבאה. ה"חמש" בשם נובעת מתצפית אנקדוטאלית על מספר האיטרציות הדרושות בדרך כלל לפתרון הבעיה.
לא לכל הבעיות שורש סיבתי אחד. אם רוצים לחשוף גורמי שורש מרובים, יש לחזור על השיטה ולשאול בכל פעם רצף שונה של שאלות.
השיטה לא מספקת כללים קשים ומהירים לגבי אילו שורות שאלות לחקור, או כמה זמן להמשיך בחיפוש אחר גורמי שורש נוספים. לפיכך, גם כאשר מתבצעת מעקב צמוד אחר השיטה, התוצאה עדיין תלויה בידע ובהתמדה של האנשים המעורבים.
המחשה
דוגמה לבעיה היא: הרכב לא מתניע.
ניתן לקחת את התשאול של דוגמה זו לרמה שישית, שביעית או גבוהה יותר, אך חמש איטרציות של "מדוע?" בדרך כלל מספיקות כדי להגיע לסיבה בסיסית. המפתח הוא לעודד את המתחקר להימנע מהנחות ומלכודות לוגיות ובמקום זאת להתחקות אחר שרשרת הסיבתיות במרווחים ישירים מההשפעה דרך כל שכבות ההפשטה ועד לסיבה שורשית שעדיין יש קשר כלשהו לבעיה המקורית. בדוגמה זו "מדוע" החמישי מצביע על תהליך שבור או התנהגות ניתנת לשינוי, המעידה על הגעה לרמת שורש הסיבה.
התשובה האחרונה מצביעה על תהליך. זהו אחד ההיבטים החשובים ביותר בגישת חמש הסיבות - "שורש השורש הנכון" צריך להצביע על תהליך שאינו עובד טוב או שאינו קיים. מנחים לא מאומנים יבחינו לעיתים קרובות כי נראה כי תשובות מצביעות על תשובות קלאסיות כגון "לא מספיק זמן", "חוסר תקציבי" או "חוסר בכח אדם". תשובות אלו אולי נכונות, אך הן אינן בשליטתנו. לכן, במקום לשאול את השאלה "מדוע?", שאל "מדוע התהליך נכשל?".
היסטוריה
הטכניקה פותחה במקור על ידי סקיצ'י טויודה היפני והייתה בשימוש בתאגיד טויוטה במהלך התפתחות מתודולוגיות הייצור שלה. הוא מרכיב קריטי בהדרכה לפתרון בעיות, המועבר כחלק מההשראה למערכת הייצור של טויוטה. הכלי ראה שימוש נרחב מעבר לטויוטה, והוא משמש כיום במקומות רבים, כגון בקאיזן, בייצור רזה ובשש סיגמא. חמשת הסיבובים פותחו בתחילה כדי להבין מדוע יש צורך בתכונות מוצר חדשות או בטכניקות ייצור ולא פותחו לצורך ניתוח גורמי שורש.
שיטת 5 הלמות אומצה לתוך מתודולוגיית התחקורים הרשמית של הצי האמריקאי וכתוצאה מכך הפכה לסטנדרט בארגונים רבים גם מחוץ לארצות הברית ולתעשיות הביטחוניות.
שמעון (פירושונים)
{{פירושונים|
אישים ששמם שמעון:
אישים ששם משפחתם שמעון:
אחר:
ראו גם
}}
פרנק רייקארד
פרנקלין אדמונדו 'פרנק' רייקארד (נולד ב-30 בספטמבר 1962 באמסטרדם) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל הולנדי. רייקארד ידוע בעיקר בזכות הקדנציות שלו באייאקס אמסטרדם ובמילאן, וכן בזכות תרומתו הרבה לנבחרת הולנד.
קריירת משחק
בשנת 1980, בגיל 17, רייקארד הופיע לראשונה באייאקס אמסטרדם. כבר בהופעתו הראשונה השאיר רייקארד רושם רב, לאחר שהבקיע שער לזכות קבוצתו בניצחונם 4:2 על קבוצה שווייצרית. במשך אותה עונה השתתף רייקארד בעוד 23 משחקים, בהם הבקיע 4 שערים. בשנת 1982, רייקארד רשם את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ההולנדית עם אייאקס וזכה להצלחה. בשנת 1987, השנה בה התחיל לאמן יוהאן קרויף את אייאקס, עזב רייקארד בסערה את מגרש האימונים ונשבע שלעולם לא ישחק בקבוצה אותה יאמן קרויף. באותה תקופה קיבל רייקארד הצעות מכמה קבוצות, ולבסוף עבר רייקארד למילאן.
בזמן שהייתו במילאן זכה רייקארד לתהילה רבה והיה לשחקן בעל ערך חשוב מאוד בקבוצה. מאמן הקבוצה באותן שנים, אריגו סאקי, הפך את רייקארד לקשר מרכזי. יחד עם שחקנים הולנדיים נוספים כמו מרקו ואן באסטן ורוד חוליט, זכה רייקארד עם מילאן פעמיים בגביע אירופה בשנים 1989 ו-1990. בנוסף זכה רייקארד פעמיים באליפות איטליה.
בשנת 1993, לאחר חמש עונות בסרייה א', חזר רייקארד לאייאקס. בתקופה בה ניהל את אייאקס לואי ואן חאל, הובילו את אייאקס פרנק רייקארד ודני בלינד לזכייה בשתיים מתוך שלוש האליפויות בליגה ההולנדית, בהן זכתה אייאקס. בעונת 1994–1995, הייתה אייאקס קבוצה בלתי מנוצחת בליגה ההולנדית וזכתה להצלחה באירופה. בשנת 1995, במשחקו האחרון באייאקס, זכה רייקארד בגביע אירופה (ליגת האלופות), עם ניצחון 1:0 על מילאן.
קריירה בינלאומית (1981-1994)
הופעתו הראשונה של רייקארד בנבחרת הולנד, הייתה בשנת 1981. בתחרות היורו 1988 תרם רייקארד לזכייתה של נבחרת הולנד בתואר, עם ניצחון 0–2 על נבחרת ברית המועצות בכדורגל. בנוסף, השתתף רייקארד ביורו 1992 ובמונדיאל 1990 ומונדיאל 1994. הופעתו האחרונה במדי הנבחרת הייתה במונדיאל 1994, בהפסד 3:2 לנבחרת ברזיל, הנבחרת המנצחת של אותו מונדיאל. בסך הכול הבקיע רייקארד בנבחרת הלאומית 10 שערים. רייקארד זכור במיוחד בזירה הבינלאומית עקב תקרית היריקה המפורסמת – במשחק שמינית גמר מונדיאל 1990 מול גרמניה, ירק רייקארד על רודי פלר הגרמני והורחק מהמשחק בבושת פנים.
קריירת אימון
קריירת האימון של רייקארד החלה כאשר מונה למאמן נבחרת הולנד בשנת 1998. עוד קודם לכן היה רייקארד עוזר מאמן של המאמנים רונאלד קומאן ויוהאן ניסקנס. רייקארד לא נלקח ברצינות בתור מאמן בשל חוסר ניסיונו, אך הוא הפתיע כאשר הוביל את הנבחרת עד לחצי הגמר של יורו 2000. למרות ההפסד בחצי הגמר לנבחרת איטליה, נחשב טורניר זה להצלחה רבה עבור הנבחרת ההולנדית.
בעונת 2001/2002, הפך רייקארד למאמן ספרטה רוטרדם, הקבוצה המקצועית הוותיקה ביותר בליגת העל ההולנדית. את רוב העונה בילה רייקארד עם ספרטה רוטרדם בתחתית הטבלה. באותה עונה ירדה ספרטה רוטרדם בפעם הראשונה בהיסטוריה לליגה השנייה בהולנד, וכתוצאה מכך סולק רייקארד מהמועדון.
בעונת 2003/2004, פחות משנה לאחר סילוקו מספרטה רוטרדם, מונה רייקארד למאמן של ברצלונה. רייקארד הגיע למועדון עם התמנותו של ז'ואן לאפורטה לנשיא המועדון, אך עם אוהדים לא מרוצים, אשר כעסו על סירובו של השחקן האנגלי, דייוויד בקהאם, להצטרף לקבוצה. רייקארד הבין שלמרות הצטרפותו של כוכב הכדורגל רונאלדיניו (אשר היה בעדיפות השנייה של הנהלת ברצלונה אחרי בקהאם), עדיין היו במועדון שחקנים ותיקים שהראו יכולות משחק נמוכות. מאז שנת 1999 לא זכתה ברצלונה בשום תואר, ולכן התעקשו אוהדיה להכיר בריאל מדריד, אשר זכתה באליפות בשנת 2000, כיריבה גדולה.
תחילת הדרך של רייקארד בברצלונה הייתה מאכזבת. בעקבות הכישלון קראה קבוצה גדולה של אוהדים להתפטרותו, ולאחר הפסד הקבוצה לריאל מדריד בשנת 2003, הצטרפו כל כלי התקשורת לקריאות ההתפטרות. מאז שנת 2004 הפתיע רייקארד והקבוצה החלה להתחזק. רייקארד בנה מחדש את המועדון סביב רונאלדיניו עם שחקנים כמו סמואל אטו ואדמילסון. בעקבות השינויים שביצע רייקארד, ותמיכה רבה של לאפורטה, זכתה לבסוף הקבוצה בשתי אליפויות, בעונות 2004/2005 ו-2005/2006. רייקארד הפך למאמן הראשון שהצליח לגבור על ריאל מדריד פעמיים באצטדיון סנטיאגו ברנבאו. באותה תקופה, בעקבות הישגיו הבלתי המעורערים עם הקבוצה, נחשב רייקארד לאחד מחמשת המאמנים המצליחים בעולם וקיבל תשבחות רבות.
ב-17 במאי 2006, הוליך רייקארד את קבוצתו לזכייה בליגת האלופות, עם ניצחון 2:1 על הקבוצה האנגלית ארסנל. הזכייה בתואר הפכה אותו לאחד מחמשת האנשים שזכו בתואר גם כשחקנים וגם כמאמנים. בעונה שלאחר מכן, עונת 2006/2007, הקבוצה לא הצליחה לשחזר את הצלחתה, ואף על פי שהובילה את הליגה במספר הנקודות במשך רוב העונה, תיקו של ברצלונה מול ריאל בטיס אפשר לריאל מדריד לעלות למקום הראשון. מדריד שמרה על היתרון עד סיום העונה, והוכתרה כאלופה, עם מספר נקודות זהה לשל ברצלונה אך עם יתרון במפגשים בין שתי הקבוצות.
בעונת 2007/2008 המשיכה מגמת ההידרדרות של הקבוצה. למרות הצטרפותו של תיירי הנרי, כוכב ארסנל לשעבר, לקבוצה, ברצלונה לא הצליחה לנצח במשחקי החוץ – הקבוצה ניצחה רק ארבע פעמים מחוץ לקאמפ נואו. לצד התוצאות העגומות, היו גם פציעות של שחקני מפתח בברצלונה, כולל ליונל מסי, רונאלדיניו, קרלס פויול וסמואל אטו. עוד לפני תום העונה, הנהלת ברצלונה הצהירה על היפרדותו של רייקארד מן הקבוצה, לאחר ההפסד 4:1 לריאל מדריד, מחזור לאחר שהיריבה הבטיחה את זכייתה באליפות.
בעונת חתם רייקארד בגלטסראיי מליגת העל הטורקית, ובאוקטובר 2010 פוטר.
ב-28 ביוני 2011 מונה רייקארד למאמן נבחרת ערב הסעודית. ב-16 בינואר 2013 פוטר בעקבות חוסר הצלחת הנבחרת תחת הדרכתו.
במרץ 2014 הודיע רייקארד על פרישה מאימון.
צורת אימון
כמאמן, פילוסופיית האימון של פרנק רייקארד היא להוביל את קבוצתו למשחק התקפי. רייקארד מאמין שצורת משחק זו מיועדת לשתי מטרות- לנצח במשחק ולהראות לקהל מחזה שיגרום לו הנאה. סגנון האימון הזה נחשב כמעין מסורת של מאמנים הולנדים גדולים כמו רינוס מיכלס ויוהאן קרויף. רייקארד למד כיצד לרסן את המזג החריף שלו כשחקן, ולשמור על יציבותו כמאמן. בעונות בהן זכה עם ברצלונה באליפות, השתמש רייקארד במערך 4-1-2-2-1. כמאמן כדורגל, אימץ רייקארד את המחשבה שלכל שחקן בקבוצה אותה הוא מאמן יש ערך רב.
שבוע הנראות הביסקסואלי
שבוע הנראות הביסקסואלי או שבוע המודעות הביסקסואלית (באנגלית: Bisexual Awareness Week), הידוע גם בשם #BiWeek, הוא שבוע חגיגות שנתי שמתקיים ב-16–23 בספטמבר. השבוע הוא הרחבה ליום הנראות הביסקסואלי, המתקיים מדי שנה ב-23 בספטמבר. החגיגה מקדמת קבלה תרבותית של הקהילה הביסקסואלית, וכן ניסיונות לעודד זכויות ביסקסואליות.
על פי סקר של מרכז המחקר של Pew מ-2013, ביסקסואלים מייצגים כ-40% מהקהילה הגאה. שבוע הנראות הביסקסואלי הוא פלטפורמה לזיהוי תמיכה ביסקסואלית ולהט"בית לאורך ההיסטוריה.
היסטוריה
שבוע הנראות הביסקסואלי נוסד על ידי GLAAD ו-BiNet USA, בשביל ללמד אנשים על המכשולים העומדים בפני הקהילה הביסקסואלית, וכן לקבוע מדיניות שתבטיח קבלה ביסקסואלית ושילובם החברתי.
הסדר הסורי בלבנון
הסדר הסורי בלבנון (מכונה גם הכיבוש הסורי בלבנון או הנוכחות הצבאית הסורית בלבנון) התקיים בלבנון בין השנים 1976–2005. כוחות צבא סוריה הסיגו את כוחותיהם מהמדינה בשנת 2005 לאחר מהפכת הארזים.
מלחמת האזרחים
במהלך מלחמת האזרחים הלבנונית 1975–1990, לבנון ביקשה את סיוע סוריה ככח שמירת שלום ערבי. הליגה הערבית הסכימה לשלוח כח שמירת שלום המורכב ברובו מחיילים סורים. בתחילה, מטרת הסורים הייתה להגן על הנוצרים ולסייע להם אל מול המוסלמים, אשר חברו ל"תנועה הלאומית הלבנונית" (LNM). שנתיים לאחר מכן, ב-1978, סוריה שינתה את עמדתה וצידדה באש"ף.
כשבאים לבחון מתי הנוכחות הסורית הפכה לכיבוש כמוגדר על ידי החוק הבינלאומי, גרהארד פון גלהן כותב כי "המנדט של הכח הסורי חודש מספר פעמים עד לפקיעתו הרשמית ב-27 ביולי 1982, בעת המצור הישראלי על ביירות. הממשלה הלבנונית סרבה לבקש את חידושו של המנדט מהליגה הערבית. במקום זאת, בספטמבר 1986, ממשלת לבנון ביקשה לסיים את הנוכחות הסורית במדינה. וכך, כשהיא נעדרת סמכות חוקית הן מצד ממשלת לבנון והליגה הערבית, הנוכחות הצבאית הסורית נחשבה כיבוש לא חוקי של לבנון".
בשנות ה-80 המאוחרות, הגנרל מישל עאון מונה לנשיא מועצת השרים על ידי הנשיא אמין ג'ומאייל. היה זה מהלך בעייתי ומורכב מאחר שהתפקיד היה שמור ע"פ הסכמים שבע"פ למוסלמים הסונים. וכך, שרים מוסלמים סירבו לכהן תחת ממשלתו של עאון, אשר גם לא הוכרה על ידי סוריה. 2 אדמיניסטרציות יריבות נוצרו: האחת, צבאית תחת מישל עאון במזרח ביירות, והשנייה אזרחית, תחת סלים אל-חוס במערב ביירות. ממשלתו של סלים אל-חוס זכתה בתמיכת הסורים. עאון התנגד לנוכחות הסורית בלבנון, כשהוא מסתמך על החלטה מס' 520 של מועצת הביטחון של האו"ם, שקובעת כי יש להשיג את כל הכוחות הזרים שנמצאים במדינה, בראשם כוחות צה"ל. לאחר התקפה מוצלחת נגד מיליציית הכוחות הלבנוניים בנמל ביירות, עאון, שזכה כעת לתמיכה רחבה במזרח העיר, הכריז על "מלחמת חופש" כנגד הכוחות הסוריים. הלחימה החלה ב-14 במרץ 1989. מספר הקורבנות הלא-מעורבים שנפגעו מהפצצות הארטילריה הלא מדויקות, היה גדול.
הגלייתו של מישל עאון
אם בתחילה עאון זכה בתמיכה בינ"ל נרחבת יותר מאשר אל-חוס, זה הסתיים עם הפלישה האמריקאית לכווית. עאון זכה לתמיכה מסוימת מהמשטר העיראקי, ששאף להחליש את המשטר הבעת'יסטי המתחרה בדמשק. ובתמורה לתמיכה הסורית בפלישה לכווית, ארצות הברית וישראל אפשרו לסוריה לגרש את עאון. כך באוקטובר 1990 כוחות סוריים כבשו את הארמון הנשיאותי בבעבדא בסערה. עאון נמלט לשגרירות הצרפתית ומאוחר יותר הוגלה מלבנון לצרפת. נסיבות הגלייתו שנויות במחלוקת, ובדרך כלל מיוחסות לכוחות הסורים, צה"ל, המיליציות השיעיות והכוחות הלבנוניים של סמיר ג'עג'ע.
מ-1990 ועד 2005
הכוחות הסורים נותרו בלבנון, כשהם בעלי השפעה לא מבוטלת על ממשלתה משנת 1990 ועד 2005. לאחר נסיגת ישראל מדרום לבנון ומותו של חאפז אל-אסד בשנת 2000, הנוכחות הצבאית הסורית בלבנון ספגה ביקורת קשה והתנגדות מהאוכלוסייה הלבנונית.
סיום הסדר הסורי בלבנון
הנוכחות הצבאית בלבנון הסתיימה ב-26 באפריל בשנת 2005 על רקע מהפכת הארזים, שבאה בעקבות חיסולו של ראש הממשלה לשעבר רפיק אל-חרירי. באותו יום דיווחו סוכנויות ידיעות בינלאומיות והאו"ם כי אחרוני החיילים הסורים וסוכני המודיעין חצו את הגבול בנסיגתם מלבנון. ממשלת סוריה הודיעה רשמית לאו"ם כי היא הסיגה את כוחותיה מלבנון על פי החלטה 1559 של מועצת הביטחון של האו"ם, אשר התקבלה בספטמבר 2004. במכתב לאו"ם, כתב שר החוץ הסורי פארוק א-שרע כי מדינתו "מבקשת להודיעכם כי הכוחות הסורים המוצבים בלבנון, בעקבות בקשת לבנון ותחת הסכמה ערבית, נסוגו - כולל כל המנגנונים הצבאיים והביטחוניים שהוצבו במדינה".
הקדושים מבוסטון
תקציר
שני אחים אירים, קונור ומארפי מק'מנוס חיים ועובדים בבוסטון. האחים נקלעו לקטטה וכתוצאה, נאלצו להרוג זוג בריונים מהמאפיה הרוסית לשם הגנה עצמית. הם הסגירו את עצמם ושחררו אותם כגיבורים. הם רואים את המקרה כקריאה מאלוהים והחליטו לצאת למשימה שמטרתה לנקות את רחובות בוסטון מהפשע, לכן הם יוצאים במסע רציחות המתמקד במאפיות של בוסטון. ווילם דפו משחק את סוכן הFBI שמנסה לפענח את הרציחות ונסיבותן, אך ככל שהוא קרוב יותר לתפיסת האחים, הוא מאמין יותר שהרצח וסיכון החיים לשם האמת והצדק (Veritas Aequitas) הם דבר נכון.
מארק חלאסקו
מַארֶק חְלַאסקוֹ  (בפולנית Marek Hłasko, נכתב גם הלאסקו; 14 בינואר 1934 – 14 ביוני 1969), היה סופר פולני, תסריטאי וגיבור תרבות. היה סמל לסופר הצעיר והמרדן של תקופתו.
ביוגרפיה
מארק חלאסקו נולד למשפחה דלת אמצעים בוורשה שבפולין, והיה חייב לצאת לעבודה מגיל צעיר. בגיל שש עשרה נטש את הלימודים, והתפרנס ממלאכות שונות. בין השאר היה נהג מונית וחוטב עצים, נהג משאית ומשיט עצים בנהרות. הוא נפגש באופן בלתי אמצעי וקרוב עם שולי החברה הפולנית, הסתבך בפרשיות אלימות, וחי עם שיכורים כרוניים, עבריינים ומפרי חוק שנפלטו מהחברה.
באמצע שנות החמישים פרץ לפתע מארק חלאסקו למרכז החיים הספרותיים של פולין. הוא פרסם סיפורים קצרים ונובלות ריאליסטיות, שקצרו הצלחה רבה. הוא ערך עיתון ספרותי סטודנטיאלי, בשם "ישר לעניין", והעיתון הפך עד מהרה לבמה מאוד מפורסמת. בד בבד כתב גם מאמרי ביקורת ספרותיים חריפים, טורי ביקורת על הקולנוע הפולני של זמנו ועוד.
בשנת 1956 ראו אור קובץ סיפוריו הקצרים הראשון "הצעד הראשון בעננים", והרומן הראשון שלו, "היום השמיני בשבוע", וזכו להצלחה שערורייתית. "היום השמיני בשבוע" תורגם לעברית בידי בנימין טנא, יצא בשתי מהדורות, וזכה להצלחה גם בישראל. סיפוריו נתנו ביטוי חזק לאכזבה הקשה של הנוער הפולני מהמשטר הקומוניסטי ומהאידיאלים הכוזבים של החברה הסוציאליסטית כביכול.
מארק חלאסקו התפרסם עד מהרה גם במערב, וזכה להצלחה באירופה ובאמריקה. ספרו "היום השמיני בשבוע", תורגם ליותר מחמישים לשונות, והביא לו פרסום כאחד הנציגים הבולטים של דור "הצעירים הזועמים". בשנת 1958 הוסב הספר לסרט קולנוע שעורר רעש רב ואף הוצג בפסטיבל הסרטים של קאן.
האביב הקצר בפולין, ימי שלטונו של ולדיסלב גומולקה, תם והקוו הנוקשה של מוסקבה חזר לשלוט בחיים הציבוריים, באמנות ובספרות. ספריו של חלאסקו לא פורסמו, הוטלו עליו הגבלות תנועה, ובסופו של דבר הוא גורש מפולין. פולין של שלהי שנות החמישים לא יכלה לשאת סופר מרדן וזועם כמארק חלאסקו. הוא נשאר באירופה המערבית והפך לסופר גולה. שר התרבות של פולין קרול קורילוק איבד את משרתו בעקבות כך שחלאסקו לא חזר לפולין. במסגרת נדודיו שהה באיטליה, שווייץ ומערב גרמניה. ובסוף שנת 1958 הגיע לישראל.
מארק חלאסקו הגיע לארץ והשתקע תחילה בתל אביב, שם היה אמור להיות כתב של העיתון "מעריב", אך הוא לא התמיד בעבודת העיתונאי שלו. הוא נדד בין ידידים ומעריצים בארץ: בקיבוץ נצר סרני ובמקומות נוספים. לארץ הגיעה אז מושבה גדולה של מגורשי גומולקה, יהודים רבים ששימשו במשרות בכירות בשלטון הקומוניסטי. ציבור קוראים זה אהד מאוד את יצירתו המרדנית של חלאסקו. מחמת קשיי פרנסה נאלץ חלאסקו לחזור בארץ למלאכות שנטש כבר בעת פרסומו בפולין. הוא שב להיות נהג משאית ואף היה עוזר למודדי קרקעות.
בשנת 1961 היגר לגרמניה המערבית, נטש בארץ את ידידיו הרבים, נשא לאשה את השחקנית סוניה זימן, והחל בפרק נוסף של חייו הסוערים. סוניה זימן הייתה שחקנית גרמניה מפורסמת, והיא שיחקה בסרטו של חלאסקו "היום השמיני בשבוע". כששמעה על התמכרותו לשתייה ועל הדרדור במצבו, הגיעה לארץ ולקחה אותו עמה. הוא לא הסכים להתגורר בגרמניה, והם התגלגלו בלונדון ובשווייץ. חייהם המשותפים לא עלו יפה, והיו מלווים שערוריות ומתח, ולאחר זמן קצר הם נפרדו והתגרשו.
מארק חלאסקו היגר לארצות הברית, וקיווה להצליח בהוליווד בתעשיית הסרטים. הוא האמין שידידיו הפולנים שם, רומן פולנסקי והסופר יז'י קושינסקי יסייעו לו להיקלט במהירות באמריקה. אך הדברים לא התגלגלו כפי שקיווה. הוא לא התמיד בעבודתו ככותב תסריטים, הרבה להשתכר והסתבך ללא הרף בשערוריות אהבים. לבסוף עזב גם את תעשיית הסרטים וחזר להתפרנס ממלאכות פשוטות, והיה בין השאר פועל פשוט במפעל תעשייה. ידידים שלא סמכו עליו, אספו כספים למענו, והוא חי שם חיים עלובים למדי.
במהלך שנות השישים ביקר מארק חלאסקו בארץ כמה פעמים, ויש אומרים שקיים כאן יחסי אהבה עם אשה ישראלית שאף חלם להקים איתה בית בארץ. בשנת 1969 הוא החליט כנראה לשוב לארץ, הבמאי משה מזרחי ביים את סרטו הארוך הראשון "אורח בעונה מתה", בהשראת חייו וסיפוריו, אבל לפני כן היה צריך להשלים עשיית סרט בגרמניה. יחסיו המתוחים עם השחקנית סוניה זימן שוב השתבשו, והביקור בגרמניה היה ביקורו האחרון שם. בחודש יוני 1969, בעודו בגרמניה, הוא נפטר מהתקף לב קטלני בדירתו של מפיק סרטו האחרון. הוא הובא לקבורה בוורשה, בפולין מולדתו, בבית קברות קתולי (פובונזקי). על מצבתו נחרטו המלים "לזכרו של מארק חלאסקו, סופר שחי חיים קצרים, שכל ידידיו הפנו לו עורף".
איילה מלאך פיינס
איילה מלאך-פיינס (18 ביולי 1945 – 23 בספטמבר 2012) הייתה פסיכולוגית חברתית, ארגונית וקלינית ישראלית, פרופסור באוניברסיטת בן-גוריון שכיהנה בה כדיקנית הפקולטה לניהול.
קורות חיים
איילה מלאך-פיינס נולדה בקירגיזסטן ליהודית וזאב מלאך, פליטים מפולין שברחו מזרחה לברית המועצות בזמן מלחמת העולם השנייה. ב-1949 עלו ארצה והתיישבו בהרצליה.