cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nothing Was the Same
על פי דרייק, לאלבום סגנון ומפעם שונים והוא "תמציתי וברור יותר" בהשוואה לאלבומו הקודם, Take Care, כשנושאו סובב סביב "ניצחונות ובעיות העולם". האולפנים השונים בהם הוקלט האלבום כוללים, בין היתר, את אולפנו של הזמר מרווין גיי לשעבר, Marvin's Room. דרייק ציין את גיי כהשפעה על הכיוון האומנותי של האלבום לשלב מוזיקת היפ הופ עם בלדות. הפקת האלבום כוללת שימוש בלולאות של כלי הקשה ופסנתר. מפיקי האלבום ציינו כי השראה נוספת נשאבה ממפיקי מוזיקה אלקטרונית בריטים כגון ג'יימס בלייק, וממוזיקת טכנו מדטרויט.
האלבום נתמך על ידי שבעת הסינגלים המצליחים: "Started from the Bottom", "Hold On, We're Going Home", "All Me", "Pound Cake", "The Language", "Too Much" ו-"Worst Behavior". "Wu-Tang Forever" יצא לאור כסינגל השיווקי של האלבום. "Started from the Bottom" ו-"Hold On, We're Going Home" הגיעו לעשירייה הפותחת במצעד הבילבורד הוט 100. בנוסף, דרייק יצא לסיבוב הופעות ביחד עם פיוצ'ר, מיגל ו-PartyNextDoor מאוקטובר עד לדצמבר 2013, בשם, על מנת לקדם את האלבום.
האלבום קיבל בעיקר ביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה המקצועים ודורג כאלבום הטוב ביותר משנת 2013 על ידי מגזינים שונים. האלבום זכה להצלחה מסחרית רבה והגיע היישר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200, עם 658,000 עותקים שנמכרו בשבוע הראשון לצאתו. בשלושה החודשים הראשונים לצאתו, האלבום הפך לאלבום השביעי הנמכר ביותר בשנת 2013 בארצות הברית. האלבום נכנס גם היישר אל המקום הראשון במצעדים של קנדה ודנמרק, ואל המקום השני באוסטרליה ובריטניה, וזכה בתואר הפלטינה המרובעת מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי. בטקס פרסי גראמי ה-56, האלבום קיבל מועמדות לפרס גראמי בקטגוריית "אלבום הראפ הטוב ביותר".
רקע
במרץ 2012, במהלך סיבוב הופעות בבריטניה, כתמיכה באלבום Take Care, דרייק הכריז בראיון כי החל לעבוד על אלבומו השלישי. באפריל 2012, דרייק אמר כי לאלבום הבא שלו סגנון ומפעם שונים מאלבומו הקודם. זאת בשל הלך הרוח השונה שלו ומעברו לאזור הידן הילס-קלבסאס, שם היה שכן של הראפר האמריקאי קניה וסט. בראיון ל-GQ, סיפר דרייק: "זה הפאקינג רגע להגיד אם רציתי לעשות ראפ כל הזמן, ראפ אמיתי, אני אעשה, אבל אני אוהב גם לעשות מוזיקה. אני אעשה זאת בשבילכם ממש עכשיו. אבל זה גם בשבילי. זה הסיפור שלי… אני מנסה לחזור להיות הילד במרתף. להגיד מה שהוא רוצה להגיד. ואני מנסה לגרום לזה להחזיק מעמד".
ב-10 בפברואר 2013, הלילה בו דרייק זכה בפרס גראמי לאלבום הראפ הטוב ביותר בטקס פרסי גראמי ה-55, הוא הכריז כי שם אלבומו הבא הוא Nothing Was the Same. במהלך ראיון עם ראיין סיקרסט בשטיח האדום, דרייק סיפר למגזין, "אני חושב שמוזיקה זה תהליך שכולנו עוברים", הוא אמר, "זו אבולוציה. אתה כל הזמן מבין מה מתאים לך". הוא הסביר את ההבדל בין Nothing Was the Same ו-Take Care למגזין XXL, באומרו:
דרייק ציין כי לאלבומו הכפול של מרווין גיי משנת 1978, Here, My Dear הייתה השפעה רבה על כיוונו המוזיקלי של האלבום לבלדות, בעדיפות על "ראפ ישיר". הוא החל להקליט את האלבום באולפנו הישן של גיי, Marvin's Room. מאוחר יותר, סיפר בראיון ל-MTV, "האלבום הזה הוא לא עוד אלבום ראפ ישיר, אני לא אעשה לעולם אלבום ראפ ישיר. לא ככה נכנסתי לזה וזה אף פעם לא מה שאעשה. אני יוצר שירים עבור אנשים". בנוסף, הוא דיבר על מרווין גיי בשנית, באומרו: "יש לי שאיפות להיות מרווין גיי בעורפי. אז אני רק רוצה לשיר את הניצחונות והבעיות בעולם באלבום אחד". באותו הראיון, הוא הרחיב עוד על ההבדל בין Nothing Was the Same ל-Take Care, באומרו: "המוזיקה שאני עושה היא תמציתית יותר, ברורה יותר, הצלחתי להעביר את מחשבותי הרבה יותר טוב באלבום זה. Take Care הוא אלבום נהדר אבל הקשבתי לו והבנתי איפה אני יכול לעשות טוב יותר ואני חושב שהצלחתי טוב יותר באלבום הזה".
הקלטה והפקה
הפקת Nothing Was the Same כוללת שימוש בלולאות כלי הקשה ופסנתר. מפיקי האלבום ציינו כי השפעה נוספת נשאבה ממוזיקת טכנו מדטרויט ואמני מוזיקה אלקטרונית בריטים כגון ג'יימס בלייק. במרץ 2012, דווח כי דרייק נמצא באולפן ההקלטות יחד עם הראפר 2 צ'יינז והמפיק המוזיקלי 40. דרייק ציין כי הוא קיווה שהוא יוכל לעבוד יחד עם המפיק האנגלי ג'יימס xx במהלך שהותו בבריטניה, באומרו כי הוא רוצה שתהיה לו "נוכחות גדולה יותר" באלבום. המפיק האמריקאי ג'ייק ואן הפיק שיר לדרייק, שבמקור היה אמור לצאת במסגרת הפסטיבל השנתי OVO Fest. ב-26 ביוני 2012 פורסם סרטון ב-Vimeo בו דרייק מציג את השיר תוך עישון נרגילה. בדצמבר 2012, המפיק והראפר האמריקאי יאנג צ'ופ חשף כי הוא עבד על שיר יחד עם דרייק. בנוסף לכך, הוא פרסם שני שירים להורדה בחינם, ביחד עם הזמר-יוצר ג'יימס פונטלרוי.
בשנת 2013, נראה דרייק באולפן ההקלטות עם הראפר ג'יי זי, ויחד עבדו על השיר "Pound Cake". ב-3 ביוני 2013, דרייק חשף את האורחת הראשונה באלבום, הזמרת-יוצרת ג'נה אייקו, ולאחר מכן אמר כי הוא היה לאחרונה באולפן הקלטות יחד עם הזמר אנתוני המילטון. ב-15 ביוני 2013, דרייק חשף בתחנת הרדיו Hot 107.9 כי הוא ביצע את תהליך ההקלטה הסופי של האלבום. ב-3 בספטמבר 2013, דרייק חשף בטוויטר כי העבודה על המיקס והמאסטרינג של האלבום הסתיימה.
עטיפת האלבום
ב-21 באוגוסט 2013 חשף דרייק כי עטיפת האלבום עוצבה על ידי הצייר האמריקאי קאדיר נלסון מקרוליינה הדרומית, שעיצב את העטיפה של אלבומו של מייקל ג'קסון לאחר מותו, Michael. בשתי הגרסאות של העטיפה נראים פרופילים שונים של דרייק; המהדורה הסטנדרטית מציגה את דרייק כילד ומהדורת הדלוקס מציגה את דרייק כמבוגר. הגרסה הצעירה של דרייק מעוטרת בתסרוקת אפרו ולגרסה המבוגרת שלו יש שרשרת מזהב. שתי העטיפות מכילות בתוכן שמיים כחולים. עטיפתו של האלבום הושוותה לאלו של Illmatic של נאז, Ready to Die של הנוטוריוס בי. איי. ג'י. ו-Tha Carter III  של ליל ויין. "מהי אותה עטיפת אלבום בעיניי, זו העובדה שאלו המחשבות הברורות והתמציתיות ביותר שלי מעכשיו, והזיכרון הטוב ביותר שלי אז", אמר דרייק, "שתי העטיפות יהיו זמינות זה לצד זה בחנויות, כך שהצרכנים עשויים לבחור איזה מהם הם רוצים".
מעצב העטיפה, קאדיר נלסון, אמר ל-MTV: "דרייק רצה ציור חתימה, הוא לא רצה משהו שנראה כמו עטיפת אלבום היפ הופ. הוא רצה משהו שיהיה קצת יותר אמנותי ויש לו יותר משקל, אז עשיתי מספר סקיצות, וכשבררתי מה הוא אוהב, פסלתי את כולם ביחד". בנוסף, אמר כי הוא האזין למוזיקה של דרייק באולפן על מנת לקבל השראה, ונתן לדרייק ציור בגודל מלא של עטיפת האלבום. עטיפת האלבום זכתה בתואר עטיפת האלבום הרביעית הטובה ביותר משנת 2013 של מגזין Complex. בנוסף, מגזין XXL דירג את העטיפה ברשימת עטיפות האלבומים הטובות ביותר משנת 2013.
הוצאה
ב-22 ביוני 2013, דרייק הכריז כי האלבום עתיד לצאת בתאריך 17 בספטמבר באותה השנה באמצעות הטוויטר שלו. יום לאחר מכן, הוציא את הטריילר הראשון לקידום האלבום, בו נראים דרייק וחבריו שותים אלכוהול בתוך פרס גראמי לאלבום הראפ הטוב ביותר שלו על אלבומו הקודם Take Care. ב-21 באוגוסט 2013, תאריך יציאת האלבום נדחה בשבוע מ-17 בספטמבר ל-24 בספטמבר. ב-10 בספטמבר 2013, דרייק הוציא את הטריילר השני לקידום האלבום, המכיל את השיר "Trophies", שהופק על ידי היט-בוי. בסרטון נראים דרייק ופמלייתו נוהגים במכוניות יוקרה שונות כגון בנטלי, למבורגיני ובוגאטי, כשעל כולם דגלים קנדיים קטנים והם נוסעים ברחוב ריק.
קידום
במרץ 2013, דרייק הציג שיר בשם "5AM in Toronto", המהווה המשך לשיר "9AM in Dallas" מתוך אלבום הבכורה של דרייק, Thank Me Later. באותו החודש, צילם וידאו קליפ לשיר, שפורסם ב-1 באפריל 2013. ב-15 באפריל 2013, דרייק הוציא שני שירים נוספים, "No More Friends" (שנכלל באלבומו של די. ג'יי. חאלד, Suffering from Success) ו-"Girls Love Beyoncé"', שמכיל סימפול מתוך שירה של להקת דסטיניז צ'יילד, "Say My Name", ומכיל הופעת אורח של ג'יימס פונטלרוי. ב-17 ביוני 2013, הודלף שיר של דרייק בשם "On My Way" אשר הוקלט בשנת 2010. השיר מכיל אף הוא הופעת אורח של ג'יימס פונטלרוי. ב-22 ביוני 2013, דרייק הוציא ארבעה שירים לסטרימינג באמצעות האתר הרשמי שלו, בהם שיתופי פעולה עם ג'יי קול, PartyNextDoor ומיגוס, ושיר בשם "The Motion". בנוסף, אושר כי שירים אלו יצאו על מנת לקדם את האלבום בלבד, ולא יופיעו ברשימת הרצועות שלו. אף על פי כן, "The Motion" נכלל כרצועת בונוס במהדורת ה-Best Buy של האלבום.
ב-18 ביוני 2013, דרייק הכריז על סיבוב הופעות אשר נתמך על ידי האלבום ויתחיל ב-25 בספטמבר 2013 בפורטלנד, אורגון. בסיבוב ההופעות, שנקרא, התארחו הזמרים פיוצ'ר, מיגל ו-PartyNextDoor מ-OVO סאונד. בחודשים שקדמו לצאת האלבום, דרייק הופיע על שערים של שלל מגזינים, כגון בילבורד, GQ ו-XXL. ב-20 בספטמבר 2013, דרייק הודיע כי דחה את סיבוב ההופעות בעקבות "לוח חזרות אינטנסיבי ודרישות הפקות טכניות שיהיו חלק מהמופע". סיבוב ההופעות נדחה ל-19 באוקטובר עד ל-16 בדצמבר.
סינגלים
בינואר 2013, דרייק נצפה מצלם וידאו קליפ לשיר חדש בשם "Started from the Bottom", שבוים על ידי דיירקטור X. מאוחר יותר, דרייק הכריז כי יוציא את השיר כסינגל הראשון מתוך אלבומו השלישי, ביום של טקס פרסי גראמי ה-55. למרות זאת, השיר יצא לאור ב-1 בפברואר, תשעה ימים לפני המועד המתוכנן, ופורסם בחנות האייטונס חמישה ימים לאחר מכן. ב-10 בפברואר 2013 פורסם הווידאו קליפ של השיר. השיר נכנס למצעדים של מדינות רבות, והגיע בשיאו למקום השישי במצעד הבילבורד הוט 100. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לשיר את תואר הפלטינה הכפולה, על מכירות של 2,000,000 עותקים בארצות הברית.
ב-4 באוגוסט 2013, נחשף כי דרייק יוציא בקרוב את הסינגל השני מתוך האלבום, שנקרא "Hold On, We're Going Home", עם הופעת אורח של מאג'יד ג'ורדן והפקה מוזיקלית של נואה "40" שביב וניינטין85, ויצא לאור בחנות האייטונס ב-7 באוגוסט. ב-24 בספטמבר 2013, בסמוך לצאת האלבום, פורסם הווידאו קליפ הנלווה ל-"Hold On, We're Going Home". השיר הגיע בשיאו למקום הרביעי במצעד הבילבורד הוט 100 ולמקום החמישי במצעד הקנדה הוט 100.
דרייק פרסם שיר מתוך האלבום בשם "All Me" באמצעות SoundCloud ב-1 באוגוסט 2013. השיר מכיל הופעות אורח של הראפרים 2 צ'יינז וביג שון, והוא הופק על ידי קיי ויין. ב-24 בספטמבר, תאריך צאתו של האלבום בארצות הברית, השיר נשלח לרדיו האורבני כסינגל השלישי מתוך האלבום. השיר הגיע בשיאו למקום ה-20 במצעד הבילבורד הוט 100.
ב-12 בספטמבר 2013, דרייק הוציא את "Wu-Tang Forever", כסינגל השיווקי השני מתוך האלבום, לצד הזמנה מוקדמת של האלבום Nothing Was the Same בחנות האייטונס. השיר הוא אזכור להרכב וו טאנג קלאן ואלבומם הכפול, Wu-Tang Forever, משנת 1997. השיר מכיל בתוכו גם סימפול של השיר "It's Yourz" מתוך האלבום. לאחר הוצאת האלבום, חבר הרכב הוו-טאנג קלאן יו-גוד סיפר למגזין Vibe  כי חברי ההרכב, הכוללים, בין היתר, אותו ואת מת'וד מן, הקליטו רמיקס לשיר.
"Pound Cake / Paris Morton Music 2" משמש כסגיר האלבום ומכיל בתוכו שני שירים, "Pound Cake" בהשתתפות הראפר ג'יי זי ו-"Paris Morton Music 2", שיר המשך לשיר "Paris Morton Music". "Pound Cake" מכיל בתוכו סימפול של השיר "" של וו טאנג קלאן. "Pound Cake" נשלח לרדיו האורבני בבריטניה ב-26 בספטמבר 2013 כסינגל הרביעי מתוך האלבום. השיר הגיע בשיאו למקום ה-65 במצעד הבילבורד הוט 100.
ב-29 באוקטובר 2013, "The Language" נשלח לרדיו המיינסטרים האורבני כסינגל החמישי מתוך האלבום. השיר זכה לביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה, כשאחת מהן הגיעה מניק קאטוצ'י מאנטרטיינמנט ויקלי, שדירג את השיר, לצד "Hold On, We're Going Home", כאחד השירים הטובים ביותר באלבום. אריקה רמירז מבילבורד ציינה כי דרייק החזיר את עצמו "ביהירות" למשחק הראפ עם השיר, וטענה כי השיר "פונה בצורה אגרסיבית" כלפי שיר הדיס האחרון של קנדריק לאמאר. טענה זאת הוכחשה מאוחר יותר על ידי הראפר בירדמן, אחד מכותבי השיר, שלפני צאת האלבום טען ב-MTV כי השיר לא כיוון כלפי לאמאר. השיר הגיע בשיאו למקום ה-51 במצעד הבילבורד הוט 100 ואל המקום ה-13 במצעד שירי ה-R&B\היפ הופ.
ביקורות
Nothing Was the Same זכה בעיקר לביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה המקצועיים. ב-Metacritic, קיבל האלבום ציון ממוצע של 79, בהתבסס על 33 ביקורות. אתר דירוגי האלבומים  העניק לאלבום ציון של 7.5 נקודות מתוך עשרה, בהתבסס על הערכתו על קונצנזוס המבקרים.
ניק קאטוצ'י מאנטרטיינמנט ויקלי כתב כי Nothing Was the Same "מסתמר עם התגלות, אבסורדים ושפע של סוערות, אבל הכל מספוא לדיוקן ההיפר-ריאליסטי של אוברי דרייק גראהם, ולא לאיזה טקס הכתרה". אליסה גרנדר מ-USA Today ציינה כי דרייק "ממשיך ללהטט בחוצפה עם דשנים, אם כי הוא נשמע יותר מועצם באחרון". סימון ווזיק-לבינסון מרולינג סטון כתב: "כעבור זמן מה, הווידויים שלו מתחילים להישמע כמו התגאות ערמומית בכל הלבבות היפים שהוא שבר. ואולי הוא רוצה שתראו את הסתירה הזו. אחרי הכל, הסתרת פגמיו מעולם לא הייתה הסגנון של דרייק - הם כל העניין".
ג'ייסון גריני מפיצ'פורק שיבח את האלבום ותיאר אותו כ"ניסוי הנועז ביותר של דרייק ו-40 עד כה באיזה מרחק פנימה הם יכולים לדחוף את הצליל שלהם; הרבה מהאלבום נשמע כמו חור שחור של כל ההפקות של שנות ה-40 המוקדמות שנשאבות למרכז. מעברים בין שיר לשיר, שתמיד היו נמסים ומטושטשים, הם רעיוניים מתמיד". בשיקגו טריביון, מבקר המוזיקה גרג קוט ציין כי "השליטה הגוברת של דרייק לא רק בחרוזים, אלא בטון ובטיה ניכרת בקלות". אריק דיפ מ-XXL ציין כי הרצון של דרייק באלבום הוא "לתפוס את המקום כחדשן". בונסו טומפסון מ-Vibe הרגיש שבעוד ש-Nothing Was the Same אינו "אלבום קלאסי", "הישגיו עשויים בסופו של דבר להיות מרכזיים יותר. מוזיקת ההיפ-הופ לא טושטשה ונמתחה עד כדי כך מאז 808s & Heartbreak של קניה".
דירוגים
בסוף שנת 2013, Nothing Was the Same נכלל ברשימות רבות הכוללות את האלבומים הטובים ביותר שיצאו באותה השנה. מגזין XXL העניק לאלבום את תואר האלבום הטוב ביותר מ-2013, והוסיף כי "הגנרל של OVO נמצא בנקודה הגבוהה ביותר בקריירה שלו, ומשכלל את נוסחת השירה והראפ שלו הנושאת את האלבום באמת מההתחלה ועד הסוף. עם 40 בפינה שלו, הצמד ביצע רמות חזקות יותר של הצליל הכהה והשופע שלהם שהפך לזיהוי בקלות. הקיצוצים המשכנעים - "From Time", "Too Much", "Hold On, We're Going Home" - כמו גם המנונים ברורים כמו "Started from the Bottom" ו-"Worst Behavior" מציגים קפיצות צמיחה". Complex העניק לאלבום את תואר האלבום השני הטוב ביותר משנת 2013, באומרו: "זה היה אחד האלבומים הצפויים של השנה, ואחד שבעצם עמד בהייפ. Nothing Was the Same אולי לא היה מפיק אגדי בהישג יד כדי "למזער" את הצליל שלו, אבל הוא מזער את הדיון מי הוא כוכב הראפ הפופולרי ביותר בעולם כרגע". ניק קאטוצ'י מאנטרטיינמנט ויקלי העניק לאלבום אף הוא את תואר האלבום השני הטוב ביותר משנת 2013, באומרו: "כשהוא מגיע להתגמש - כמו ב-"Worst Behavior", עם הבסיס של רוב גולדברג; ה- smackdown של האם-סי "The Language"; והשיר המהפנט "Started from the Bottom" - הוא בטוח ללא רבב. אך מחשבותיו חסרות המנוחה מחזיקות את המוזיקה האלגנטית כאן מתוחה". האלבום דורג במקום ה-14 ברשימת 50 האלבומים הטובים ביותר מ-2013 של המגזין רולינג סטון, שם נכתב כי "דרייק הוא הראפר של העם, ילד חכם שסכסך עם תהילתו, לבו, משפחתו, הכל למעט עוצמת המיקרופון שלו. אבל מה שהופך את המסע הפנטסטי הבודד שלו לעניין זה המשקל הרגשי שלו, שמקבל הגברה מכריעה מהמקצבים של נואה "40" שביב".
הגרדיאן דירג את האלבום במקום ה-31 ברשימת ארבעים האלבומים הטובים ביותר מ-2013. דירג את האלבום כאלבום ההיפ הופ השלישי הטוב ביותר מ-2013. Slant Magazine דירג את האלבום כאלבום התשיעי הטוב ביותר מ-2013, באומרו: "דרייק, המאסטר הקנדי לווידוי-ראפ, חותך את הקווים החדים הרגילים, וקינותיו מעולם לא הרגישו כל כך ידיעות, ולא מכוונות יותר. הוא לא זקוק לקומץ מהראפרים האורחים, והוא גם לא רוצה את אהדתנו - רק את ההזדמנות לתת לנו גזים באוזניים רכות, מה שהוא עושה כמעט בכל רצועה". האלבום דורג על ידי Consequence of Sound במקום ה-19 ברשימת 50 האלבומים הטובים ביותר מ-2013. Stereogum דירג את האלבום במקום ה-28 ברשימת 50 אלבומי השנה. מגזין פיצ'פורק דירג את האלבום כהאלבום ה-41 הטוב ביותר מהעשור "עד כה" - בין השנים 2010 ל-2014. האלבום נכלל במספר רשימות שפרסמו גופי תקשורת שונים לסיכום האלבומים הטובים ביותר לשנת 2013, וסיכום האלבומים של העשור השני של המאה ה-21. בילבורד דירג את האלבום במקום ה-45 ברשימתם "100 האלבומים הטובים ביותר של שנות ה-2010".
הצלחה מסחרית
האלבום הגיע היישר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200, עם מכירות של 658,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו. האלבום היה לאלבום השני המצליח ביותר במכירות בשבוע הראשון לצאתו לשנת 2013 בזמן צאתו. בנוסף, האלבום הוא אלבום ההיפ הופ בעל מספר המכירות הרב ביותר בשבוע הראשון לצאתו מאז Tha Carter IV של ליל ויין משנת 2011. בשבוע השני לצאתו, האלבום נמכר ב-148,000 עותקים נוספים. בשבוע השלישי, הוא נמכר ב-83,000 עותקים נוספים. בשבוע הרביעי המשיך האלבום להישאר בחמישייה הפותחת במצעד הבילבורד 200, ומכר כ-58,000 עותקים נוספים. האלבום מכר 1,344,000 עותקים בשנת 2013 בארצות הברית סך הכל, מה שהופך אותו לאלבום השביעי הנמכר ביותר באותה השנה. ב-2 באפריל 2018 הוענק לאלבום תואר הפלטינה המרובעת מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי, על מכירות ויחידות שקולות לאלבום של למעלה מ-4,000,000. נכון לאוגוסט 2016, האלבום מכר 1,783,000 עותקים בארצות הברית.
האלבום הגיע היישר אל המקום השני במצעד האלבומים הבריטי ונמכר ב-61,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו. זו הייתה הופעת הבכורה הגבוהה ביותר של דרייק במצעד, והאלבום היה לאלבום ההיפ הופ הנמכר ביותר בשנת 2013, בעת צאתו לאור. האלבום הגיע היישר אל המקום הראשון במצעדי האלבומים בקנדה ובדנמרק, והגיע לחמישייה הפותחת במצעדי האלבומים באוסטרליה, ניו זילנד ואירלנד. האלבום מכר 108,000 עותקים בקנדה בשנת 2013.
רשימת רצועות
כל הקרדיטים שלהלן לקוחים מהחוברת הדיגיטלית של האלבום.
ביאורים
סימפולים
מסטיסלאב
מסטיסלב
אמאדור
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
רב יצחק בר אשיאן
רב יצחק בר אשיאן היה אמורא בבלי בן הדור השלישי.
רבותיו ותלמידיו
רבו היה רב הונא, אך ייתכן שקיבל חלק מתורתו מרבו של רב הונא, רב.
פראנסס שאנד קיד
ביוגרפיה
פרנסס רות רוש נולדה באחוזת בית סאנדרינגהאם למוריס רוש, ברון פרמוי הרביעי, ולרות רוש, ברונית פרמוי. אמה הייתה חברה קרובה של המלכה אליזבת בווס-ליון ואף שימשה כשושבינתה וכמלווה שלה באירועים רשמיים.
התקשורת הבריטית הרבתה להשוות בין חייה לבין חיי בתה דיאנה מכיוון ששתיהן היו נשים צעירות ולא מנוסות שהתחתנו עם גברים ממעמד גבוה מהם וחוו חיי נישואים לא מאושרים. ב-1967 היא עזבה את בעלה כדי לחיות עם פיטר שאנד קיד, והחלה במשפט גירושין נגדו. בסופו של ההליך המשפטי ניצח בעלה בקרב על המשמורת על הילדים, והיא לא גידלה את ילדיה שנים רבות. ב-1988 נפרדה מבעלה השני, לאחר שעזב אותה למען אישה אחרת. ב-1996 הורשעה מספר פעמים בנהיגה בשכרות, וב-1997, לאחר מות בתה דיאנה בתאונת דרכים, אמרה: "מוזר מאוד שההלוויה של הבת שלי היה כנראה האירוע החשוב ביותר בחיי. גאה בה, גאה בבנותיי הבוגרות הבוגרים שהיו ובבני היחיד שנתן לה כבוד אחרון של אח שכל כך אהב אותה". בנוסף נהגה שאנד קיד לבקר באופן קבוע את משפחת הנהג שהיה מעורב בתאונה, ואף נאלצה להודות בבית משפט שהיא ובתה חיו בנתק זמן ממושך לפני מותה.
ב-2004 הלכה לעולמה לאחר שסבלה שנים רבות מפרקינסון ומסרטן המוח. בהלווייתה נכחו ילדיה ונכדיה (ביניהם הנסיכים ויליאם והארי). הנסיך צ'ארלס, חתנה לשעבר, לא נכח בהלווייתה מכיוון שהיה בדרך להלווייתו של נשיא ארצות הברית לשעבר רונלד רייגן.
משפחתה
ב-1 ביוני 1954 נישאה פרנסס במנזר וסטמינסטר לאדוארד ג'ון ספנסר (יורש רוזנות ספנסר ובית ספנסר שהיא אחת ממשפחות האצולה הידועות ביותר בבריטניה). לזוג נולדו חמישה ילדים:
המלחמה הקרליסטית השלישית
המלחמה הקרליסטית השלישית (בספרדית: Tercera Guerra Carlista; 1872–1876) הייתה המלחמה הקרליסטית האחרונה בספרד. לפעמים היא מכונה "המלחמה הקרליסטית השנייה", שכן המלחמה "השנייה" המוקדמת יותר (1847–1849) הייתה קטנה יותר בקנה מידה וטריוויאלית יחסית בהשלכה פוליטית.
הקריאה למרד של הקרליסטים הדהדה בקטלוניה ובמיוחד באזור הבסקים (גיפוזקואה, אלבה, ביסקאיה ונווארה), שם הצליחו הקרליסטים לכונן מדינה זמנית. במהלך המלחמה, כוחות קרליסטים כבשו כמה עיירות ספרדיות בפנים הארץ, החשובות שבהן היו לה סאו ד'אורגל ואסטלה בנווארה. הם גם הטילו מצור על הערים בילבאו וסן סבסטיאן, אך לא הצליחו לכבוש אותן.
המלחמה הקרליסטית השלישית ראתה סדרה של שינויי משטר בספרד, שהחלה בהכרזה על הרפובליקה הספרדית הראשונה לאחר התפטרותו של אמדאו הראשון בפברואר 1873. יותר משנה לאחר מכן, בדצמבר 1874, הפיכה צבאית העלתה לשלטון מונרך בורבוני חדש, אלפונסו השנים עשר, מה שסימן את תחילתו של הרסטורציה הבורבונית בספרד.
לאחר ארבע שנות מלחמה, ב-28 בפברואר 1876, הובס קרלוס השביעי, ויצא לגלות בצרפת. באותו יום, אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד נכנס לפמפלונה. לאחר תום המלחמה בוטלו האמנות הבאסקיות (fueros/foruak), והעבירו את מנהגי הגבול מנהר האברו לחוף הספרדי. בשטחים שהחזיקו את הצ'ארטר בוטלו סעיפי שלטון הבית, שנותרו מהחלטת המלחמה הקרליסטית הראשונה, וגיוס צעירים לצבא הספרדי הפך לחובה.
המלחמה גרמה בין 7,000 ל-50,000 נפגעים.
מבוא
המלחמה הקרליסטית השלישית החלה ב-1871, לאחר הדחתה של איזבלה השנייה במהפכה המהוללת ב-1868 והכתרתו של אמדאו הראשון מבית סבויה למלך ספרד ב-1870. הבחירה באמדאו הראשון כמלך במקום הטוען לכתר הקרליסטי, קרלוס השביעי, נחשבה לעלבון גדול לקרליסטים שהייתה להם תמיכה חזקה בצפון ספרד, במיוחד בקטלוניה, נווארה ובמחוזות הבסקים.
לאחר כמה חילוקי דעות פנימיים בשנים 1870–1871, שהסתיימו בהדחתו של רמון קבררה כראש המפלגה הקרליסטית, החלו הקרליסטים בהתקוממות כללית נגד ממשלתו של אמדאו הראשון ותומכיה הליברלים. המלחמה הקרליסטית השלישית הייתה הפעולה האחרונה של מאבק ארוך בין פרוגרסיבים (צנטרליסטים) ספרדים למסורתיים שהחל לאחר מלחמת חצי האי הספרדי (1808–1814) ופרסום החוקה של קדיס ב-1812, אשר סיים את "המשטר הישן בספרד. גם חוסר האמון והיריבות בין בני משפחת המלוכה הגדילו את הסכסוך. שלוש המלחמות הקרליסטיות החלו מסיבות שונות: פרסום הסנקציה הפרגמטית של פרננדו השביעי גרמה למלחמה הקרליסטית הראשונה, חוסר היכולת למצוא פשרה הובילה למלחמה הקרליסטית השנייה, והכרזה על מלך זר כמלך ספרדי עוררה את המלחמה הקרליסטית השלישית.
קרליסטים
המפלגה הקרליסטית הוקמה בשנים האחרונות לתקופת שלטונו של פרננדו השביעי (1784–1833). קרליזם נקרא על שם אינפנטה קרלוס מריה איסידרו, רוזן מולינה (1788–1855) ואחיו של פרננדו. הסנקציה הפרגמטית, שפורסמה על ידי פרננדו ב-1830, ביטלה את החוק הסאלי, ואפשרה לנשים להיות מלכות ספרד בזכות עצמן. משמעות הדבר הייתה שאיזבלה, בתו של פרננדו, הפכה ליורשת במקום קרלוס, אחיו.
קרלוס הפך כמעט מיד למטרה שסביבה יכלו הקבוצות השמרניות של ספרד להתאחד. האנטי-ליברליזם של סופרים כמו פרננדו דה זבאלוס, לורנצו הרוואס אי פנדורו ופרנסיסקו אלווארדו במהלך שנות ה-20 של המאה ה-19 היה מבשר לתנועה הקרליסטית. היבט חשוב נוסף של האידאולוגיה הקרליסטית היה הגנתה על הכנסייה הקתולית ומוסדותיה, כולל האינקוויזיציה וחוקי היובל המיוחדים, כנגד הכתר הליברלי יותר יחסית. הקרליסטים הזדהו עם מסורות צבאיות ספרדיות, ואימצו את הצלב הבורגונדי של הטרציוס מהמאות ה-16 וה-17. הנוסטלגיה הזו לעברה של ספרד הייתה נקודת משען חשובה עבור הקרליזם. הייתה גם תמיכה מורגשת בשיטה הפיאודלית שנעקרה על ידי הכיבוש הצרפתי, אם כי על כך חולקים היסטוריונים. הקרליסטים סיכמו את אמונתם במוטו: "למען אלוהים, למען המולדת והמלך".
באווירה הדתית והשמרנית העמוקה של ספרד של המאה ה-19, הקרליזם משך מספר רב של תומכים, במיוחד בקרב חלקים בחברה שהתרעמו על הליברליזם הגובר של המדינה הספרדית. הקרליזם מצא את רוב תומכיו באזורים כפריים, במיוחד במקומות שנהנו קודם לכן ממעמד מיוחד לפני 1813, כמו קטלוניה ובמיוחד חבל הבסקים. באזורים אלו של הארץ נהנו הקרליסטים מתמיכה של האיכרים הקתוליים ואצילים קטנים, עם תמיכה מדי פעם מהאצולה הגדולה.
ליברלים
לאחר מותו של פרננדו השביעי ב-1833 ללא יורש זכר, הירושה הייתה שנויה במחלוקת, למרות ביטול החוק הסאלי ב-1830. מכיוון שהמלכה החדשה איזבלה הייתה רק ילדה, אמה, מריה כריסטינה, הפכה לעוצרת עד שאיזבלה הייתה מוכנה למלוך בזכות עצמה. מכיוון שהשמרנים תמכו בקרלוס, נאלצה מריה כריסטינה לעמוד לצד הליברלים, שאהדו את האידיאלים של המהפכה הצרפתית. הליברלים היו מיוצגים היטב בדרגים הגבוהים של הצבא ובין בעלי האדמות הגדולים, וזכו לתמיכה מסוימת ממעמד הביניים.
הליברלים קידמו תיעוש ומודרניזציה חברתית. הרפורמות כללו מכירת אדמות של כנסיות ומוסדות אחרים שתמכו במשטר הישן, הקמת פרלמנטים נבחרים, בניית מסילות ברזל והתרחבות כללית של התעשייה ברחבי ספרד. היה ביניהם גם זרם חזק של אנטי-קלריקליזם.
המלחמה הקרליסטית הראשונה
לאחר מותו של פרננדו, הממשלה ביצעה את חלוקת ספרד למחוזות ו"אזורים היסטוריים" עם החלוקה הטריטוריאלית של ספרד ב-1833. החלוקה גברה על הממשל המסורתי של מחוזות הבסקים, שהחזיקו במעמד אוטונומי ספציפי בתוך ספרד. לדוגמה, נווארה הייתה עדיין ממלכה עם בסיס בסקי עם גופים ומנהגים משלה שמקבלים החלטות על נהר האברו. ההחלטה החד-צדדית נתפסה כצעד ממשלתי עוין על ידי העם הבסקי, שהביא להתקוממות כללית במחוזות הבאסקים ונווארה בתמיכה בקרליסטים המסורתיים, וכתוצאה מכך המלחמה הקרליסטית הראשונה. ההצלחה שהתקבלה איפשרה לקרליסטים להשיג שליטה באזור הכפרי, אם כי ערים כמו בילבאו, סן סבסטיאן, פמפלונה וויטוריה-גסטיס נשארו בידיים הליברליות. המרד התפשט לקסטיליה הישנה, אראגון וקטלוניה, שם פעלו צבאות קרליסטים ולוחמי גרילה עד סוף המלחמה. משלחות מחוץ לאזורים אלו הביאו להצלחה מוגבלת.
ארץ הבסקים הוכנעה ב-31 באוגוסט 1839, עם אמנת ורגרה ואבראזו דה ורגרה בין הגנרל הליברלי באלדומרו אספרטרו והגנרל הקרליסטי רפאל מרוטו. קרלוס, הטוען לכתר, חצה את נהר בידאסואה לצרפת לחיי גלות, אך קרליסטים בקטלוניה ובאראגון המשיכו להילחם עד יולי 1840, אז ברחו לצרפת בראשות הגנרל הקרליסט רמון קבררה.
דמויות בולטות צצו משני הצדדים במהלך המלחמה. בצד הליברלי, באלדומרו אספרטרו עלה לגדולה והחליף את מריה כריסטינה כעוצר הממלכה ב-1840, אם כי חוסר הפופולריות שלו גרמה לכך שהוא הודח מאוחר יותר על ידי קואליציה של פוליטיקאים ואנשי צבא מתונים. בצד הקרליסטי, רמון קבררה הפך לראש המפלגה הקרליסטית, תפקיד בו יחזיק עד 1870. המהלך העתידי שלו לשנות את נאמנותו למשטר הספרדי במהלך המלחמה הקרליסטית השלישית יתברר כמכריע להצלחת הממשלה.
המלחמה הקרליסטית השנייה
המלחמה הקרליסטית השנייה החלה בשנת 1846, לאחר כישלון התוכנית לנישואי איזבלה השנייה עם הטוען לכתר הקרליסטי, קרלוס לואיס דה בורבון. הלחימה התרכזה בהרי דרום קטלוניה וטרואל עד 1849. ההקשר היה משבר חקלאי ותעשייתי שפגע בקטלוניה ב-1846, יחד עם מיסים וחוקי שירות צבאי לא פופולריים שהנהיגה ממשלתו של רמון מריה נרוואס.
גורם קריטי נוסף היה נוכחות מתמשכת של טרבוקרים, או לוחמים קרליסטים, מהמלחמה הקרליסטית הראשונה שלא נכנעו לממשלה ולא ברחו לגלות. נסיבות אלו הביאו להקמת הפלוגות הקרליסטיות הראשונות ב-1846, שהיו בדרך כלל מורכבות מלא יותר מ-500 איש ותמיד מנוהלות על ידי קבצילה, או צ'יף, לעיתים קרובות ותיק מהמלחמה הראשונה. קבוצות אלו תקפו פוליטיקאים ויחידות צבאיות.
כאשר 1847 הסתיימה בהסלמה של הלחימה, קרליסטים, בתמיכת פרוגרסיבים ורפובליקנים, אספו 4,000 איש בקטלוניה. בשנת 1848 קמו קרליסטים בחלקים רבים של ספרד, במיוחד בקטלוניה, נווארה, גיפוזקואה, בורגוס, מאסטרט, אראגון, אקסטרמדורה וקסטיליה. ההתקוממויות נכשלו כמעט בכל חלקי ספרד מלבד קטלוניה ומסטראט, לשם הגיע רמון קבררה באמצע 1848 כדי להקים את ה-Ejército Real de Cataluña, או הצבא המלכותי של קטלוניה. עם זאת, כישלונות קרליסטיים בשאר חלקי ספרד, בנוסף למערכה שניהל מפקד הממשלה מנואל גוטיירס דה לה קונצ'ה להחלשת הנוכחות הקרליסטית בקטלוניה במהלך הסתיו של 1848, דנו את המרידה הקרליסטית לכישלון. בינואר 1849 מנה הצבא הליברלי בקטלוניה 50,000, בעוד שהצבא הקרליסטי מנה 26,000 בלבד. מעצרו של הטוען לכתר הקרליסטי, קרלוס השישי, על הגבול כשניסה להיכנס לספרד שם קץ למרד באפריל 1849. רמון קבררה והקרליסטים בקטלוניה ברחו לצרפת באפריל ומאי 1849, בכמות גדולה יותר, ללא מנהיג ולאחר שלא הצליחו להשיג ניצחון בכל החזיתות. מאוחר יותר, חנינה שהוכרזה על ידי הממשלה שכנעה את חלקם לחזור לספרד, אך רובם נשארו בגלות.
מצבה הפוליטי של ספרד לפני המלחמה
בתוך אידיאלים פוליטיים מנוגדים בספרד, המהפכה התעשייתית הגוברת והקונפליקט המתמיד בפוליטיקה הספרדית, המלחמה הקרליסטית השלישית הייתה שיאו של תהליך מדיני ארוך. המראה הפוליטי של הסכסוך, המודגם במאבק על הכתר הספרדי, הסתירה מציאות גסה יותר. צמיחת האידיאלים הליברליים לאחר כיבוש ספרד על ידי נפוליאון בונפרטה והמאבק לאחר מכן של ספרד לעצמאות הבהיל את הקבוצות המסורתיות של ספרד, שהחליטו להילחם על אמונתן. שלטון סוער של המלכים פרננדו השביעי, איזבלה השנייה ואמדאו הראשון הדגים את התסיסה הפוליטית הקיימת בספרד, והביאו לאובדן השליטה המסורתית, במיוחד בתקופת שלטונה של איזבלה השנייה.
רפורמות פוליטיות, שבוצעו בין 1833 ל-1872 על ידי ליברלים מתונים כמו דה לה רוזה, סיה ברמודס ובלדומרו אספרטרו, כמו גם הממשלה שהוקמה לאחר "לה גלוריוסה", הותירו את הקרליסטים וחוגים מסורתיים אחרים בעמדה מוחלשת. הפקעות הרכוש הכנסייתי שביצע מנדיסאבאל (1836), ואחריו אלה של אספרטרו (1841) ופסקואל מאדוס (1855), נחשבו להתקפה על הכנסייה הקתולית והאצולה. אצילים רבים והכנסייה איבדו נכסי נדל"ן, שבתורם נמכרו לליברלים רמי דרג, מה שתרם לתסיסה בין שני חלקים חשובים אלו של החברה הספרדית. עם זאת, הכנסייה והאצולה לא היו הקבוצות החשובות היחידות שחשו מאוימות מהתקדמות הליברליזם הבורגני החדש - הן בצורותיו הכלכליות והן בצורותיו הפוליטיות. הדחף לריכוזיות ספרדית (לאומיות ספרדית עולה) התנגש במקורות סמכות ארוכי טווח מלבד החוקה הריכוזית הספרדית שבסיסה במדריד.
מוסדות ספציפיים לטריטוריות מסוימות, כמו ה-fueros של חבל הבסקים, בוטלו על ידי החוקה הליברלית משנת 1812 שהוכרזה בקדיס, אך חודשו ברובם עם הכתרתו של פרננדו השביעי, מלך ספרד על כס המלכות הספרדי ב-1814. הסכסוך על שלטון הבית בחבל הבסקים (מחוזות הבאסקים ונווארה) היה נקודת עימות חשובה. קטלוניה ואראגון איבדו את המוסדות והחוקים הספציפיים שלהם במהלך ואחרי מלחמת הירושה הספרדית עקב גזירות נואבה פלנטה של 1707–1716, ורצו לזכות בהם בחזרה. הקרליסטים תמכו במוסדות לשעבר אלו במהלך שתי המלחמות הקרליסטיות הגדולות, וכתוצאה מכך קטלוניה וחבל הבסקים הפכו למוקדי הלחימה.
לבסוף, התסיסה הפוליטית המתמדת בתקופת שלטונה של איזבל השנייה, שנגרמה על ידי שינויים רבים בממשלה ואי שביעות הרצון של קציני צבא שנשלחו להילחם במלחמה ההיספנו-מרוקאית הלא מוצלחת, שכנעה מסורתיים רבים להעדיף מרד מזוין כדי להחזיר את הזכויות האבודות שלהם. לאחר שאיזבלה השנייה הודחה ב-1868 על ידי הגנרלים פרים, טופטה וסראנו, החיפוש אחר מלך חדש הביא להכתרת הנסיך האיטלקי אמדאו הראשון, שנתמך על ידי הליברלים המתונים. עם זאת, החלטה זו לא התקבלה בברכה על ידי הקרליסטים, שבחרו את מנהיגם קרלוס השביעי הטוען לכתר להחליף את המלך הזר. שוב, ספרד נראתה על סף מאבק נוסף על הכתר בין שני אויבים מוצהרים, אך למעשה הסתירה מערך מורכב יותר של מטרות ומתחים פוליטיים.
כספי ספרד בפרוץ המלחמה ובמהלך המלחמה
לפני המלחמה, ממשלת ספרד נאבקה לאזן את מצבה הכספי. מרחב הפעולה של משרד האוצר ב-1871 כמעט ולא היה קיים. היא לא הייתה מסוגלת לקנות זהב או כסף כדי להרוויח כושר פירעון כי הדבר ידרוש בקשות הלוואות נוספות מממנים בינלאומיים, או מבית רוטשילד או פאריבאס. תחת אמדאו הראשון קיבל האוצר הלוואה חדשה בסך 143,876,515 פזטה. 72.34% מההלוואה ניתנו על ידי בתי רוטשילד בפריז ובלונדון, בגינם הוענק לאלפונס רוטשילד וסוכנו הספרדי איגנסיו באואר הצלב הגדול של קרלוס השלישי. עם זאת, ההלוואה רק סידרה לזמן קצר את הפערים הפיננסיים. עד מהרה דרש האוצר הלוואה נוספת כדי לכסות את החוב הציבורי המדהים.
ממשלות ספרד עוקבות במהלך לה גלוריוסה ניסו להילחם בבעיות הפיננסיות על ידי הגשת בקשות הלוואות חדשות כדי להחזיר את החוב הקיים, תוך קבלת שיעורי ריבית גבוהים מתמיד. עם פרוץ המלחמה הקרליסטית השלישית ב-1872, מחצית מההכנסות הכוללות של משרד האוצר הספרדי נועדו לשלם ריבית על החוב הציבורי, עם שיעורים גבוהים של 22.6%. בכל רגע, הממשלה הייתה יכולה להכריז רשמית על פשיטת רגל.
בית רוטשילד, הנהנה הגדול מההסדר הזה, איבד עד מהרה תקווה להתאוששות הכספים הספרדיים, וסירב לעסוק בכל מבצע גדול נוסף. הממשלה פנתה לפאריבס לקבלת הלוואות חדשות, שהסכימה להלוואה של 100 מיליון פרנק, שנחתמה בספטמבר 1872, שישה חודשים לאחר פרוץ המלחמה הקרליסטית השלישית. עם זאת, בפברואר 1873, לאחר התפטרותו של אמדאו הראשון, הוכרזה הרפובליקה הספרדית הראשונה, מה שגרם לקריסת היחסים הפוליטיים והכלכליים בין צרפת לרפובליקה הספרדית החדשה.
ב-1874, לאחר ניצחונו הצבאי של הגנרל סראנו בבילבאו, כתב אלפונס רוטשילד לבני דודיו בלונדון:
"נפילת הקרליסטים תהיה ניצחון גדול לממשלה... [עם זאת] יהיה זה ניצחון טוב יותר להשליך את כל הסרטן הזה של אנשי הכספים שטורפים את המדינה. עם זאת, זה לא נראה מאוד סביר, ובקרוב לא יהיה עושר בספרד. זה לא ממש האינטרס שלנו להתחבר לביזה הזו שהיא לא ממש חוקית."
המלחמה
החזיתות החשובות ביותר של המלחמה היו מחוזות הבסקים ונווארה והחזית המזרחית (ולנסיה, אליקנטה, מאסטרט, קטלוניה). חזיתות משניות אחרות כללו את אלבסטה, קואנקה וקסטיליה לה מנצ'ה.
תוכניות המלחמה הקרליסטיות
כמו ב הקודמות, הקרליסטים התמקדו בגיוס יחידות לחימה תחת פיקודם של מפקדים מקומיים. יחידות לחימה אלו ביצעו לוחמה בלתי סדירה, תוך התמקדות בפעילויות גרילה או פרטיזניות, תקיפת עמדות טלגרף, מסילות ברזל, ומוצבים תוך שימוש בטקטיקות פגע וברח. הקרליסטים ניסו להימנע מערים גדולות כמו בילבאו או סן סבסטיאן, מכיוון שהם לא היו חזקים מספיק כדי להטיל מצור ולכיבוש של ערים כאלו. במקום זאת, הם הפגינו מיומנות רבה בתקיפת עיירות בלתי מוגנות או מוצבים מבודדים, תוך שימוש בידע שלהם על השטח לטובתם.
בנוסף ליחידות גרילה, היו גם כמה צבאות קרליסטים שפעלו בזירות המרכזיות של המלחמה בפיקודם של הקצינים המהימנים ביותר של קרלוס השביעי. צבאות אלו הורכבו ממתנדבים מלכותיים אשר אוחדו תחת הדגל הקרליסטי, ויצרו יחידות חיל רגלים, פרשים ותותחנים סדירות. אולם עוצמתם האמיתית של כוחות אלו הייתה מוטלת בספק בשל היעדר הכשרה צבאית ומשמעת בקרב המתנדבים. לכוחות הקרליסטים היה חסר קו אספקה מוגדר, מה שגרם למחסור קבוע בסוסים, תחמושת וכלי נשק. כלי הנשק שהם קיבלו בפועל היו לעיתים קרובות מיושנים. לבסוף, הכוחות הקרליסטים היו מוגבלים מאוד בניידות מכיוון שלא היו מסוגלים להשתמש ברשת הרכבות המוחזקת על ידי הממשלה. מוגבלויות אלו הציבו את קרליסטים בעמדת נחיתות חמורה בלוחמה קונבנציונלית. בעברות כך, קרליסטים ניסו להימנע מעימות ישיר עם הליברלים, ובמקום זאת הסתמכו על לוחמת גרילה כדי להשיג את מטרותיהם.
בתגובה לחולשות הקרליסטיות, הליברלים תכננו לנהל מלחמת הרגעה כדי להוביל את הקרליסטים לעימות ישיר שבו הכשרתם, הציוד והמנהיגות המעולה של הליברלים יתבררו כמכריעים. יתרונות אלו כללו את השליטה במערכת הרכבות, שאפשרה הובלת חיילים ואספקה מגזרה קריטית אחת לאחרת תוך ימים, את החיילים והקצינים המנוסים של הצבא הספרדי הסדיר, תמיכה בערים גדולות כמו בילבאו וכלי נשק וכוח אדם מעולים. עם זאת, יתרונות אלו בוטלו במידה מסוימת בשל חוסר היציבות הפוליטית של הממשלה, היעדר משאבים זמינים, כגון מימון, כדי לדכא את המרד הקרליסטי.
התקפות הגרילה שביצעו הקרליסטים היו מאתגרות להתמודדות עם הליברלים בגלל יכולתם של הקרליסטים להשתמש בשטח לטובתם. כל היתרונות הליברליים שהוזכרו לעיל לא היו רלוונטיים במידה רבה בסוג זה של לוחמה, והעמידו את שני הצדדים על בסיס דומה. עם זאת, הדגש הקרליסטי על לוחמת גרילה הגביל את הלחימה לאזורים ספציפיים בספרד, והגביל את טווח הפעולה הקרליסטי. בלי קשר, דיכוי לוחמי הגרילה הקרליסטים היה משימה מסוכנת ויקרה שדרשה כמויות אדירות של כוח אדם ומשאבים, שבשלבים הראשונים של המלחמה, הליברלים לא הצליחו לספק. רק עם התייצבות הממשלה תחת המלך אלפונסו השנים עשר ב-1874, הצליחו הליברלים להתחיל להפוך את גל המלחמה לטובתם.
פרוץ פעולות האיבה
בתגובה להתקוממות, אלפי מתנדבים אוהדים, רובם ללא הכשרה וחלקם ללא נשק, התאספו באורוקיטה-ארביטי (Oroquieta-Erbiti), צפונית לנווארה, ממתינים לבואו של קרלוס. כמו בנווארה, גם קבוצות בביסקאיה התקוממו בנשק נגד הממשלה באותו יום. מספר יחידות פשיטה ביצעו פעילויות גרילה ברחבי קטלוניה (תחת פיקודם של הגנרלים טריסטן, סוואלס וקסטלס), קסטיליה, גליסיה, אראגון, נווארה וגיפוסקואה.ב-2 במאי, קרלוס השביעי בעצמו חצה את נהר הבידסואה מצרפת לספרד, ונטל פיקוד על כוחותיו באורוקיטה. עם זאת, מתקפת נגד מהירה של 1,000 חיילי ממשלה בראשות הגנרל מוריונס תקפה את מחנה הקרליסטים באורוקיטה בלילה של 4 במאי, ואילצה את קרלוס השביעי לסגת לצרפת. 50 קרליסטים נהרגו ויותר מ-700 נלקחו בשבי. כתוצאה מכך, הקרליסטים במחוזות הבסקים נותרו לא מאורגנים כמעט לשאר ימות השנה. קרב אורוקיטה איים לסיים את המלחמה הקרליסטית השלישית כמעט ברגע שהחלה.
הניצחון של הממשלה באורוקיטה היה מכשול עצום עבור הקרליסטים, אך המלחמה טרם הסתיימה. לאחר תבוסתם באורוקיטה, קרליסטים מביסקאיה, בהנהגתו של פאוסטו דה אורקיזו, חואן א. דה אורו ואנטוניו דה ארגינסוניס, הניחו את נשקם ונכנעו, חתמו על אמנת אמורבייטה עם הגנרל סראנו בתמורה לחנינה כללית. אפשרות לברוח לצרפת או להשתלב בצבא הלאומי.
עם זאת, באזורים אחרים של ספרד, כמו בקסטיליה, נווארה, קטלוניה, אראגון וגיפוסקואה, היחידות הקרליסטיות נותרו פעילות, ולחמו נגד כוחות הממשלה בקרבות קשים ברחבי האזור. למרות שהקרליסטים סבלו מנסיגה במחוזות הבסקים, הם היו רחוקים מלהיות מוכים ועדיין היוו איום רציני על הממשלה. יתר על כן, ההסדר שנחתם באמורבייטה נדחה על ידי שני הצדדים; סראנו נאלץ לעזוב את תפקידו, בעוד שהקרליסטים גינו את אלו שנכנעו כבוגדים.
בינתיים, בקטלוניה, ההתקוממות החלה מוקדם מכפי שציפה קרלוס השביעי. 70 גברים בראשות חואן קסטל התקוממו והחלו לגייס תומכים כדי להקים יחידות לחימה חדשות. את עמדת הפיקוד תפס רפאל טריסטאני עד שקרלוס השביעי החליף אותו באינפנטה אלפונסו, אחיו של קרלוס עצמו. נעשו מספר מאמצים ליצור מבנה צבאי משותף במהלך קיץ 1872 אך לא צלחו עד הגעתו של האינפנטה אלפונסו בדצמבר 1872. במקביל, הקרליסט פסקואל קוקלה זכה לתמיכה עממית במאסטראט. עם הגעתו של האינפנטה אלפונסו וההפעלה מחדש של יחידות הלחימה, הקרליסטים הצליחו לגייס 3,000 איש בקטלוניה, 2,000 בוולנסיה ו-850 באליקנטה.
התקדמות המרד
עם כישלון המרד במחוזות הבסקים ונווארה ובריחתו של קרלוס השביעי לצרפת, הכוחות הקרליסטים התארגנו מחדש ועשו רפורמות לקראת ההתקוממות הבאה. כל הקצינים הבכירים הוסרו והוחלפו בחדשים, כולל הגנרל דורגריי שהחליף את הגנרל ראדה כמפקד העליון של הכוחות הקרליסטיים בחבל הבאסקים. נקבע תאריך חדש להתקוממות נוספת, שתתחיל ב-18 בדצמבר 1872. מתוך כוונה לתמוך במרד, נכנסו צוותים קטנים של קצינים מאומנים לספרד כדי ליצור צבא קרליסטי בנובמבר 1872. במהלך תקופה זו הוקמו יחידות לחימה חדשות, כגון זה המפורסם בראשות הכומר מנואל סנטה קרוס. המרד הקרליסטי השני הצליח, והביא לצמיחת הכוחות הקרליסטיים בחודשים הראשונים של 1873. בפברואר מנה הצבא הקרליסטי כ-50,000 איש בכל החזיתות.
המחוזות הבסקיים ונווארה
בפברואר, לאחר התפטרותו של המלך אמדאו הראשון והכרזה על הרפובליקה הספרדית הראשונה, הגיע הגנרל דורגריי להוביל את הצבא הקרליסטי בחבל הבסקים, והחל במערכה נגד כוחות הממשלה. ב-5 במאי, זכו כוחות קרליסטים בפיקודו של דורגריי ורדא בניצחון חשוב באראול (נווארה), תוך גרימת אבדות כבדות לצבא ממשלתי בראשות הגנרל נבארו, ולקח שבויים רבים. שלושה חודשים לאחר מכן, קרלוס השביעי נכנס למחוזות הבסקים, ובאוגוסט כבשו כוחות קרליסטים את העיר אסטלה, והקימו בה את בירתם וממשלה זמנית בהנהגתו של קרלוס השביעי.
ההתקדמות הקרליסטית נמשכה עם הקרב הבלתי מוכרע של מאנרו, שבו שני הצדדים טענו לניצחון על השני. חודש לאחר מכן, גנרל הממשלה מוריונס ניסה לתקוף את אסטלה, שהוגן על ידי הגנרל הקרליסט חואקין אליו, אך נהדף עם אבדות כבדות בעיירה הסמוכה מונטג'ורה. למרות שהקרב לא היה חד משמעי, שני הצדדים טענו לניצחון פעם נוספת. אסטלה תישאר כמעוז קרליסטי עד 1876. יחד, הקרבות של מאנרו ומונטג'ורה הובילו לניצחון של בלביאטה ליד וילאבונה בגיפוסקואה, ואישר מחדש את המטרה הקרליסטית באזורים שמסביב וחיזקו את הצבא והמורל שלהם.
החזית המזרחית
שלא כמו המצב במחוזות הבסקים ונווארה, הפעולה הקרליסטית בקטלוניה, אראגון, מאסטרט וולנסיה הייתה מוצלחת מאז המרד הראשוני ב-1872. הגעתו של האינפנטה אלפונסו לתפוס את הפיקוד בדצמבר 1872 חיזקה את המטרה הקרליסטית, אך עבודתם של מנהיגים קרליסטיים אחרים כמו מרקו דה בלו, שגייסו עוד אנשים למען המטרה על ידי ארגון מספר גדודי קרליסטים ו-Compañias del Pilar באראגון, הייתה גם בעלת ערך. המפגש הגדול הראשון בין הצבאות היריבים היה באלפנס ב-9 ביולי, כאשר טור ממשלתי, בראשות חוסה קברינטי, נקלע למארב על ידי כוחות קרליסטים תחת פרנסיסקו סוואלס. בטבח שלאחר מכן, קברינטי נהרג, והטור שלו שכלל 800 איש נהרג או נלכד על ידי קרליסטים. התנגשות חשובה נוספת התרחשה בבוקיירנטה ב-22 בדצמבר, כאשר כוח ממשלתי בפיקודו של הגנרל ולריאנו וילר הותקף על ידי כוח קרליסטי עדיף מספרית בראשות חוסה סנטה. למרות שנהדף לאחור בשלב הראשוני של הקרב, וילר הצליח לצאת מנצח על ידי הובלת התקפת נגד יעילה שניתבה את הכוחות הקרליסטיים.
המחוזות הבסקיים ונווארה
1874 הייתה נקודת המפנה של המלחמה באזור זה, שסימנה את גבול ההתקדמות הקרליסטית עם כישלון המצור על בילבאו והקרבות ליד אסטלה. קרליסטים, מעודדים מהצלחותיהם האחרונות וחוסר היציבות של הממשלה הרפובליקנית, החליטו לנסות להנחית מכה קריטית על הממשלה על ידי הטלת מצור על העיר החשובה בילבאו. במקביל, כוח קרליסטי חזק קיבל פקודה להגיע לגיפוסקואה כדי לאבטח את האזור, דבר שעשה לבסוף לאחר כיבוש טולוסה ב-28 בפברואר. המצור על בילבאו נמשך מ-21 בפברואר 1874 עד 2 במאי 1874, והייתה נקודת המפנה של המלחמה הקרליסטית השלישית במחוזות הבסקים ונווארה, תוך לחימה אכזרית בין שני הצדדים על החזקה על העיר.
המצור על בילבאו
המצור הקרליסטי על בילבאו החל ב-21 בפברואר 1874, עם התבססותם של הקרליסטים בגבעות סביב בילבאו, וניתוק קו האספקה והתקשורת הממשלתית לאורך נהר איבאיסאבל. החיילים הקרליסטים שמרו על העיר, בראשות חואקין אליו וקרלוס השביעי בעצמו, מנו כ-12,000 איש, והתמודדו עם 1,200 כוחות ממשלתיים בנוסף לאזרחי בילבאו שגויסו לשרת ככוחות עזר. ההפגזה על העיר החלה באותו היום, כאשר ארטילריה קרליסטית פתחה באש מעמדותיהם בגבעות ליד בילבאו. המטרות הראשוניות היו מבנים אזרחיים כמו חנויות מזון, מאפיות ושווקים שסיפקו מזון לאזרחים הנצורים. בניסיון לערער את הנחישות והנכונות של האזרחים להתנגד, המשיכו הקרליסטים בהפגזה עד אמצע אפריל, כאשר ניסיונות הסרת המצור על ידי צבא הממשלה בפיקודו של סראנו אילצו את הקרליסטים להסיט את ההתקפות לצבא המשחרר ולהפסיק את ההפגזה של העיר.
מפקדי הממשלה, נחושים להסיר את המצור ולשחרר את בילבאו, פתחו במתקפת נגד. ב-24 בפברואר, שלח מרשל סראנו את הגנרל מוריונס עם כוח סיוע של 14,000 איש. חיילים קרליסטים שמרו על העיר בפיקודו של ניקולס אולו, שהתבצרו ליד העיירה סומורוסטרו, הדפו את התוקפים וגרמו להם אבדות כבדות; 1,200 חיילי ממשלה נהרגו, ורבים נוספים נפצעו. כשהתקיפה הופסקה, מווריונס הורחק מהפיקוד עקב חוסר יציבות נפשית. ניסיון נוסף נעשה בין 25–27 במרץ. סראנו לקח פיקוד על 27,000 איש ו-70 כלי ארטילריה ותקף את העיירה סומורוסטרו שוב פעם. לחואקין אליו, מפקד הקרליסטים בסומורוסטרו, היו 17,000 איש שהצליחו להדוף את המתקפה. לאחר שלושה ימים של קרבות קשים סביב עמדות קרליסטיות, כוחות הממשלה נהדפו לאחור. המצור הוסר לבסוף במתקפה מחודשת ב-1 במאי, שהצליחה לאגף את האגף הקרליסטי, ואילצה אותם לסגת. סראנו נכנס לבילבאו למחרת. עד שכוחות הממשלה שחררו את בילבאו, העיר עמדה על סף כניעה מרעב עקב מחסור במזון שנגרם על ידי המצור הקרליסטי.
התקדמות כוחות הממשלה נגד אסטלה
כשהמצור הקרליסטי על בילבאו נפרץ, שלח המרשל סראנו את הגנרל מנואל גוטיירס דה לה קונצ'ה להוביל מתקפה נגד אסטלה הבירה הקרליסטית. העיר הוגנה על ידי הגנרלים טורקואטו מנדירי ודורגארי, וחיל המצב של אסטלה תפס עמדות בגבעות בגישה לעיירה, ליד אברסוסה, והדפו את כוחות הממשלה לאחר לחימה שנמשכה מ-25 ביוני עד 27 ביוני. בהיותם מורעבים ועייפים מהצעדה הארוכה, כוחות הממשלה לא הצליחו להביס את הקרליסטים המבוססים. לאחר שספגו למעלה מ-1,000 נפגעים, עם גוטיירס ביניהם, כוחות הממשלה כותרו על ידי מנדרי. עד 24 בספטמבר, הקרליסטים עדיין החזיקו במחוזות הבסקים ורוב נווארה מחוץ לבירותיהם ושמרו על צבא של 24,000 איש למרות שנאלצו להסיר את המצור על בילבאו. כוחות הממשלה עשו ניסיונות נוספים לכבוש את הבירה הקרליסטית אסטלה למרות הכישלונות הקודמים שלהם באברסוסה. המתקפה הבאה הייתה התקפת הסחה, בהנהגת מוריונס, דרומית מזרחית לעיר אוטייסה ב-11 באוגוסט. כוחות הממשלה הצליחו להביס את הקרליסטים בפיקודו של מנדירי, והשיגו ניצחון טקטי קטן עם אבדות כבדות.
החזית המזרחית
כפי שהיה במחוזות הבסקים ונווארה, 1874 הייתה נקודת המפנה של המלחמה. זה התחיל בתבוסה קרליסטית קטנה בקאספ, אראגון, שם כוח ממשלתי בפיקודו של קולונל אולוגיו דספוג'ול הפתיע את כוחותיו של מנואל מרקו דה בלו בעיירה קאספ, הביס אותם ואילץ אותם לברוח בחוסר סדר. 200 קרליסטים נלקחו בשבי במהלך מתקפת הפתע הזו. עם זאת, קרליסטים, שהתחזקו בתגבורת שנשלחו על ידי האינפנטה אלפונסו מואלס בטרגונה, הצליחו להקים מדינה קטנה במאסטראט, שבמרכזה העיר קנטבייה. הם הדפו כמה התקפות על Cantavieja אך לבסוף נכנעו לאחר מצור.
1875 - קיפאון בחבל הבאסקים ונפילת קטלוניה
ההצהרה של הגנרל ארסניו מרטינס דה קמפוס והבריגדיר דאבן הכריזו על השבת המלוכה ב-29 בדצמבר 1874, והמליכו למלך את אלפונסו השנים עשר, בנה של המלכה המודחת איזבלה השנייה. מניפסט שיצא לאחר מכן, שנכתב על ידי מנהיג הקרליסטים הבולט לשעבר, רמון קבררה, הכריז על תמיכתו במלך החדש, ופגע קשות בעניין הקרליסטי. כמה מנהיגים קרליסטים, כגון סוואלס, מנדירי, דוררגארי ורבים אחרים, הועמד למשפט על חוסר נאמנות על ידי עמיתים קרליסטים או הוצאו מהפיקוד בשנת 1875. מנקודה זו ואילך, הקרליסטים התקדמו מעט ובמקום זאת נלחמו כדי להגן על האזורים שהושגו בין 1873 –1874, מה שקבע את הבסיס לסיום המלחמה.
המחוזות הבסקיים
אולם התבוסה בלאקאר לא עצרה את ממשלת ספרד, שפתחה במתקפה נוספת בקיץ 1875. הפעם, כוח הממשל המרכזי, שהתקדם לנווארה בהוראת הגנרל ג'נארו דה קסאדה, נתקל בצבא קרליסטי בראשות הגנרל. חוסה פרולה בטרווינו ב-7 ביולי גנרל טלו, שפעל תחת קסאדה, זכה בניצחון מכריע על הצבא הקרליסטי, ואילץ אותו לסגת בחוסר סדר. זמן קצר לאחר מכן, קסאדה נכנס לוויטוריה ללא התנגדות כמנצח. כוחות הממשלה המשיכו במתקפה במהלך הקיץ והסתיו, כאשר שני צבאות פלשו לשטח הקרליסטי, האחד בראשות גנרל קסאדה והשני על ידי גנרל מרטינס קמפוס. הקרליסטים הגיבו בטקטיקה של אדמה חרוכה, שריפת יבולים ונסיגה מאזורים שלא יכלו להחזיק בהם נגד התקדמות הממשלה. שינוי בהנהגה הקרליסטית, עם פיטוריו של מנדירי ומינויו של הרוזן מקסרטה כמפקד העליון, לא ייצבו את המצב. אפילו עם 48 גדודי חי"ר, 3 גדודי פרשים, 2 גדודי מהנדסים ו-100 כלי ארטילריה בפיקודו, הרוזן לא הצליח להביא לעצירת התקדמות הממשלה.
החזית המזרחית
לאחר התבוסה בקואנקה והוויתור של אינפנטה אלפונסו על תפקידו, העניין הקרליסטי בקטלוניה החל להתמוטט. התהליך הואץ על ידי המתקפה הממשלתית שהתרחשה באולוט במרץ, והטילה מצור על Seo de Urgel, שנכבשה באוגוסט. הלחימה בקטלוניה נמשכה עד 19 בנובמבר, אז היא נחשבה ל"רגועה" וללא יחידות קרליסטיות.
1876 - סיום המלחמה
לאחר שהפסידו במלחמה בקטלוניה, והתמודדו עם התקדמות שני צבאות הממשלה בראשות הגנרלים מרטינז קמפוס וקוסדה, החלו הקרליסטים להכין את עמדתם האחרונה במחוזות הבסקים ונווארה. הקרב האחרון של המלחמה נערך ליד אסטלה. כוחות הממשלה, בפיקודו של גנרל פרננדו פרימו דה ריברה, התקדמו מתוך כוונה ללכוד את אסטלה בפברואר 1876 במתקפה אחרונה כדי לשים קץ למרד הקרליסטי. כוחות קרליסטים, הפעם בפיקודו של הגנרל קרלוס קלדרון, התבצרו במונטג'ורה, הר סמוך, ובנו מעוז רב עוצמה.
הקרב החל במתקפה ממשלתית ב-17 בפברואר, שאילצה את חיילי הקרליסטים לסגת מעמדות ההגנה שלהם. ההגנה הסבה אבדות רבות לכוחות הממשלה, אך היא לא שינתה את מהלך הקרב. הערכה קובעת את מספר המתנדבים של הקרליסטים הבסקים על 35,000, בעוד שמספר החיילים הספרדים מנה 155,000. ב-19 בפברואר, כוחות הממשלה פרצו דרך הכוחות הקרליסטיים החלשים שהגנו על אסטלה, וכבשו את העיר. אובדן בירתם שכנע את הכוחות הקרליסטיים הנותרים שמטרתם אבודה כעת, והם החלו לצאת לגלות. קרלוס השביעי היה ביניהם, ועזב את ספרד ב-28 בפברואר, באותו היום שבו נכנס אלפונסו השנים עשר לפמפלונה עם צבא של 200,000 איש, שסיים את המלחמה הקרליסטית השלישית והאחרונה.
לאחר מכן
סופו של הסכסוך סימן את שחר של מערכת פוליטית חדשה ומציאות חברתית חדשה שהשפיעה על ספרד כולה. המונרכיה החוקתית החדשה, שהוקמה ב-1876, הוקמה בתוך הרבה אלימות ומעט משא ומתן. המשטר החדש ביסס את כוחו על הצבא והמשטרה החצי-צבאית, שהתגבשו במהלך המאה ה-19 באמצעות הגנת המדינה הריכוזית והפסקת התקוממויות עממיות. כך הבטיח המשטר החדש את שימור והרחבת האינטרסים של האוליגרכיה הפוליטית והכלכלית של ספרד, קרי האריסטוקרטיה האגררית והבורגנות התעשייתית.
גם אידאולוגיה פוליטית חדשה של הלאומיות הספרדית צצה, הקשורה לצורך בספרד מודרנית. אידאולוגיה זו עמדה על הנחות היסוד של ריכוזיות והומוגניות. כפי שציין אדם שוברט, רעיון זה נדחה על ידי אזרחים ספרדים רבים, מה שהניח את היסודות ל"בעיה לאומית" שנויה במחלוקת שנמשכת בספרד עד היום.
ביטול השלטון העצמי
הדחף הריכוזי הבלתי פוסק של הכתר הספרדי לאחר המלחמה הקרליסטית הראשונה הוביל לצמצום האוטונומיה של המערכת המוסדית והמשפטית הבסקית (1839–1841), אך רק לאחר המלחמה הקרליסטית השלישית היא נמחקה למעשה. מתוך צבא הממשלה הענק שכבש את פמפלונה, 40,000 חיילים הוצבו במחוזות הבאסקים, שם הוטל חוק צבאי. התבוסה הקרליסטית הביאה את סיום הממשל העצמי של הקונפדרציה הבסקית החילונית.
לאחר מספר דיונים סוערים בפרלמנט הספרדי ופגישות בדלתיים סגורות בין הממשלה למנהיגי הבסקים, לא הושגה הסכמה. בתגובה, צו ספרדי רשמי אושר ב-21 ביולי 1876 על ידי ראש הממשלה אנטוניו קנובס דל קסטיו, אשר ביטל את המערכת המוסדית הבאסקית של ביסקאיה, אלאבה וגיפוסקואה. הצו הפחית את המחוז הבאסקי למעמד שהחזיקה נווארה לאחר 1841, ובעצם סיים את שלטון הבית הבסקי. "חוק הביטול" הזה היה "חוק ענישה", כפי שנאמר על ידי יו"ר מועצת השרים, והבטיח את "הרחבת האיחוד החוקתי הספרדי לכל ספרד", כפי שקבע ראש הממשלה קנובס.
הסעיף הראשון של החוק הכריז:
מכאן ואילך נאלצו הבסקים להירשם לצבא הספרדי על בסיס אישי, לא בקבוצות נפרדות או בקורפוס נפרד. חיילים בסקים בצבא הספרדי נחשפו לא פעם לחוויות מלחיצות; בסקים רבים דיברו מעט ספרדית ולכן לא היו מסוגלים לתקשר עם חיילים כציתים.
נווארה הושפעה מהחוק, אך לעת עתה, היא נחסכה מאילוצים נוספים בשל "חוק הפשרה" מ-1841 (Ley Paccionada) שכבר הפך רשמית את ממלכת נווארה האוטונומית למחצה למחוז ספרדי.
הסכם כלכלי בסקי
ביטול האמנות הבסקיות והדרישה מהבסקים "לתרום בפרופורציה מנכסיהם להוצאות המדינה" העלו את השאלה כיצד לגבות מיסים ממחוזות הבסקים. האליטה הליברלית הבסקית, שבסיסה בערי הבירה, רצתה בתחילה לשמור על שלטון הבית ועל מעמדם הפוליטי לפני המלחמה. עם זאת, בעיצומו של הכיבוש הצבאי, משא ומתן בין ממשלת קנובה לבין הפקידים הליברלים של מחוזות הבסקים הביא לחתימת ההסכם הכלכלי הבסקי הראשון בשנת 1878. לפי השיטה החדשה, גובי מס ספרדים לא יגבו ישירות כספים מהעם הבסקי. במקום זאת, המועצות המחוזיות החדשות שהוקמו יהיו אחראיות לגביית המיסים במחוז שלהן כראות עיניהן, ולאחר מכן יעבירו חלק מההכנסות, לפי החלטת אוצר המדינה, לממשלה המרכזית. למרות שנועדה להיות זמני, המערכת עדיין בשימוש היום.
באמצעות הסכם זה, ממשלת ספרד פיזרה באופן תאורטי את הסנטימנט האזורי המתמשך, ויצרה בסיס מוצק הן לפיתוח תעשייתי והן לגיבוש פוליטי ומנהלי של השלטון המרכזי.
התרחבות תעשייתית בחבל הבסקים
תוצאה נוספת של התבוסה הקרליסטית וביטול השיטה המוסדית הבסקית לאחר מכן הייתה ליברליזציה של התעשיות במחוזות הבסקים, במיוחד בביסקאיה. הליברליזציה של המכרות, התעשיות והנמלים משכה חברות רבות, בעיקר חברות כרייה בריטיות, שהוקמו בביסקאיה יחד עם חברות מקומיות קטנות, כמו Ybarra-Mier y Compañía. חברות כרייה גדולות, כמו Orconera Iron Ore Company Limited ו-Societé Franco-Belge des Mines de Somorrostro (החברה הצרפתית-בלגית למכרות סומורוסטרו), הובילו לחברה תעשייתית המבוססת על כריית עפרות ברזל.