cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Romantic Warriors
Romantic Warriors (בעברית: לוחמים רומנטיים) הוא אלבום האולפן החמישי של הצמד הגרמני מודרן טוקינג, שיצא לאור ב-8 ביוני 1987, בהוצאת הנסה רקורדס. האלבום הנפיק את הסינגל "Jet Airliner", שדורג בעשירייה הפותחת בגרמניה ובאוסטריה, תוך שהוא דורג ב-20 העליונים בשווייץ ושוודיה.
פרישי מדברא
הנהגתם
במדרש הנעלם, חלק מספר הזוהר, נאמר על אנשי הקבוצה שחיים במערות במהלך השבוע ומגיעים מדי שבת לבתיהם. על כך סיפר רבי חזקיה, כי הוא היה במדבר ב"אתריהון דערביא" (מקומם של דרי המדבר) וראה שם אנשים שגרו במקומות נסתרים, במערות שבין ההרים, ובאו לביתם רק בערב שבת, ומיד אחרי השבת חזרו למקומם במדבר. כאשר הוא שאל אותם לפשר הדבר הם אמרו לו כי הם פרושים מהעולם, "פרישי עלמא", והם עוסקים בתורה מדי יום במשך כל היום, הם אוכלים עשבי המדבר לא מבושלים. במקום אחר מוזכר כי רבי שמעון הלך בדרך עם בנו רבי אלעזר ברבי שמעון ועם תלמידיו רבי אבא ורבי יוסי ופגשו את רבי נהוראי סבא שנמנה עם חברי הקבוצה ובא ליישוב לקראת ראש השנה כדי לא לשהות במדבר ביום הדין, מכיוון ששם מתגבר הדין, והוא סיפר לו גם על מעשי חברי הקבוצה ואמר לו דברי תורה משמם. הזוהר שם מאריך במעלת העוסק בתורה מחוץ ליישוב.
רבי חיים ויטאל כותב כי קבוצה זו נקראת בתואר "פרושים", ומטרתם הייתה לעסוק בתורה יומם ולילה ללא מפריע, ולזמר להקב״ה את שירי ספר התהילים בהתלהבות ובשמחה עד שהדביקו מחשבותיהם בעולמות העליונים, עד שהגיעו על ידי מעשים אלו לרוח הקודש ולמדרגת הנבואה.
בספרי החסידות
גם בספרי החסידות מוזכרים ה"פרישי עלמא" ולומדים מהם הנהגות טובות. בספר שם משמואל מביא את מה שכתוב בזוהר שהם למדו במדבר כדי להכניע את כוחות החיצונים, והוא למד מכך שאדם העוסק בתורה אינו מצריך שמירה כל כך מכוחות השדים וסטרא אחרא (וגם מיתר המזיקים שחיים במדברות) כי התורה נקראת אש כמו שכתוב "הלא כה דברי כאש נאום ה'", והיא כעין חומת אש המבריחה את כוחות מסביבותיהם.
אברהם ברלינר
אברהם (אדולף) בֶּרְלִינֶר (י"ג באייר ה'תקצ"ג, 2 במאי 1833 - ז' באייר ה'תרע"ה, 21 באפריל 1915) היה תאולוג והיסטוריון יהודי-גרמני.
ביוגרפיה
נולד לצבי הירש באוברזיצקו שבדוכסות הגדולה של פוזן, פרוסיה. למד אצל אביו ורבנים נוספים ואחר כך באוניברסיטת לייפציג בה קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
בתחילת דרכו היה מורה בארנסוולד ב"חברת ש"ס". ב-1867 הוציא את מהדורתו לפירוש רש"י לתורה, עבודה שהקנתה לו שם ברחבי אירופה. ב-1873 הוזמן בידי רבי עזריאל הילדסהיימר לכהן כמורה להיסטוריה של עם ישראל בבית המדרש לרבנים בברלין.
עבודתו הספרותית
בשנת 1885 התמנה לראשות חברת מקיצי נרדמים שחידשה אז את פעילותה.
בסך הכל הוציא ברלינר בשנות פעילותו 37 ספרים, ערך או הקדים מבוא ל-9 ספרי אחרים, ופרסם עשרות רבות של מאמרים בכתבי עת. תלמידיו אהרן פריימן ומאיר הילדסהיימר פרסמו ביבליוגרפיה של כתביו בספר היובל "ברכת אברהם" שיצא לאור בשנת 1903 לרגל יום הולדתו ה-70.
בנג'מין פרנקלין באטלר
בנג'מין פרנקלין באטלר (באנגלית: Benjamin Franklin Butler; ) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת ניו יורק. הוא היה שותף מקצועי ופוליטי של מרטין ואן ביורן. בין המשרות הרבות שלאליהן מונה ונבחר הוא היה התובע הכללי של ארצות הברית והתובע הפדרלי של המחוז הדרומי של מדינת ניו יורק. הוא גם היה אחד ממייסדי אוניברסיטת ניו יורק ובית הספר כפר הילדים בעיר ניו יורק.
ראשית חייו
בנג'מין באטלר נולד בקינדהוק שבמדינת ניו יורק למידד וחנה באטלר (לבית טיילי). הוא התחנך בבית הספר התיכון שבעיר הדסון שבניו יורק ולמד משפטים בהדרכתו של מרטין ואן ביורן. לימים למד בנו של ואן ביורן, ג'ון, משפטים בהדרכתו של באטלר.
ב-1817 התקבל באטלר ללשכת עורכי הדין והיה לשותפו של ואן ביורן. בספרו משנת 1903 "אומנות החקירה הנגדית", ציין פרנסיס ל. ולמן שבאטלר נחשב בזמנו כאחד הטוענים המשפיעים ביותר וכאחד מעורכי הדין המוכשרים ביותר בתחום החקירה הנגדית בתקופתו.
קריירה פוליטית
באטלר היה אחד החברים הראשונים בקבוצה הפוליטית שכונתה Albany Regency. ב-1819, כאשר מונה רוג'ר סקינר, חברו לקבוצה ובעל בריתו של ואן ביורן, כשופט פדרלי במחוז הצפוני של מדינת ניו יורק, הוא מכר לבאטלר את משרד עורכי הדין שלו.
באטלר החל את הקריירה הפוליטית שלו כתובע המחוזי של מחוז אולבני, תפקיד בו הוא שימש בשנים 1821–1825. לאחר מכן הוא מונה לאחד משלושת חברי הוועדה שמונו לבצע בדיקות בספר החוקים של מדינת ניו יורק. ב-1828 הוא נבחר כנציג המחוז באספה המדינתית של מדינת ניו יורק. ב-1833 הוא היה חבר בוועדה שמונתה לבצע התאמות בקו הגבול בין ניו יורק לבין ניו ג'רזי.
ב-15 בנובמבר 1833 מינה הנשיא אנדרו ג'קסון את באטלר כתובע הכללי של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד 1838. לאחר מכן ועד 1841 ובשנים 1845–1848 הוא היה התובע הפדרלי של המחוז הדרומי של מדינת ניו יורק.
בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1844 היה באטלר אחד הנציגים הפעילים ביותר. כאחד מהמנהיגים של המשלחת מניו יורק הוא תמך במועמדותו של מרטין ואן ביורן לבחירה מחדש לנשיאות והתנגד לכלל של בחירת המועמד על פי רוב של שני שלישים, אך כשל בשתי הסוגיות. בסופו של דבר הוא היה זה שהכריז על תמיכת המשלחת מניו יורק במי שזכה במועמדות, ג'יימס פולק. ואן ביורן המליץ לפולק על באטלר כמועמד לחברות בקבינט שלו, אך אמר לו שבאטלר יסרב לעזוב את עסקי עריכת הדין המכניסים שלו ויסכים להצעה רק אם ימונה למזכיר המדינה. בסופו של דבר הציע פולק לבאטלר את תפקיד מזכיר המלחמה, אך באטלר דחה את ההצעה באומרו שיקבל רק הצעה לכהן כמזכיר המדינה או כמזכיר האוצר.
פעילות ציבורית
בשנים 1829–1832 היה באטלר חבר במועצת המנהלים של אוניברסיטת המדינה של ניו יורק. הוא היה פעיל בייסודה של אוניברסיטת ניו יורק ב-1831 ושירת במגוון תפקידים באוניברסיטה מאז הקמתה. ב-1834 הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטת ראטגרס. ב-1837 הוא מונה לפרופסור באוניברסיטת ניו יורק.
חיים אישיים
בנג'מין פרנקלין באטלר נפטר ב-8 בדצמבר 1858, בעת שעשה בביקור בפריז, צרפת. הוא נטמן בבית הקברות וודלאון שברובע הברונקס. על שמו נקרא פורט באטלר בקרוליינה הצפונית, ששימש כאחד המבצרים הראשיים שנבנו להעברתם של שבטי הצ'רוקי במסלול הדמעות.
מדיסון וולף
מדיסון וולף (באנגלית: Madison Wolfe; נולדה ב-16 באוקטובר 2002) היא שחקנית קולנוע אמריקאית. הסרט הראשון בו השתתפה וולף היה "בדרכים" שיצא בשנת 2012, המבוסס על הספר באותו שם של ג'ק קרואק.
משפחתה
מדיסון וולף נולדה בלואיזיאנה. אחותה, מייגן וולף, היא שחקנית גם כן.
קריירה
את תחילת דרכה עשתה וולף כאשר השתתפה בסרט "בדרכים" בתפקיד דודי לי. לאחר מכן השתתפה בשני הסרטים "הקמפיין" ו-"חוב השטן". וולף אף הופיעה בסרט "ג'וי" שם שיחקה את הגרסה הצעירה של אליזבת רוהם. בשנת 2016, השתתפה וולף בסרט האימה שובר הקופות "לזמן את הרוע 2", שהיה בבימויו של ג'יימס ואן. הסרט יצא לאקרנים ב-10 ביוני 2016 והפך לסרט האימה ה-9 הרווחי ביותר בכל הזמנים.
גונאר מוריץ וידפורס
גונאר מוריץ וידפורס (באנגלית: Gunnar Mauritz Widforss; 21 באוקטובר 1879 – 30 בנובמבר 1934) היה אמן אמריקאי-שוודי שהתמחה בציור נופי מדבר בצבעי מים. הוא מזוהה לרוב עם נופים מהגנים הלאומיים האמריקאים.
ביוגרפיה
גונאר וידפורס נולד בסטוקהולם, שוודיה. הוא היה בנם של מאוריץ וידפורס ובלנדה קרולינה ויידנהיין, שהיו הורים לשלושה עשר ילדים. מאוריץ וידפורס (1836–1905) היה בעל עסק לבגדים הנושא את שמו, אשר נרכש בשנת 1968 על ידי ארלינג פרסון שהקים את (Hennes & Mauritz H&M). אמו של וידפורס הייתה אמנית חובבת שלמדה במכון הטכני, המכללה האוניברסיטאית לאמנות, מלאכה ועיצוב. בגיל שש עשרה החל וידפורס את לימודי הציור באותו בית ספר.
לאחר סיום לימודיו במכון הטכני בשנת 1900, נסע וידפורס לסנקט פטרבורג שברוסיה כדי לעבוד כצייר דקורטיבי. כעבור שנה וחצי חזר הביתה ולאחר מכן יצא לתקופה ממושכת לנסיעות ברחבי אירופה ואמריקה. וידפורס עבד בעיקר בצבעי מים והוא ניהל אורח חיים בוהמי ונסע לחפש נופים מרשימים לצייר. בין השנים 1904–1909 הוא יצא לאוסטריה, שווייץ, אזור הים התיכון וצפון אפריקה. בשנים 1906–1907 ביקר בארצות הברית שם התגורר בג'קסונוויל, פלורידה ומאוחר יותר בברוקלין, ניו יורק ועשה ציורים בהזמנה.
קריירה
זמן קצר לאחר שהגיע לקליפורניה בתחילת 1921, נסע וידפורס לעמק יוסמיטי. הוא הפך אותו לביתו הסדיר למחצה בשנים 1921–1926. ביוסמיטי הוא פגש את מנהל שירות הפארק הלאומי סטיבן טי מאתר. מאתר הפך לחברו ופטרונו והציע לוידפורס למקד את כשרונותיו בפארקים הלאומיים של אמריקה. בשנת 1923 אייר וידפורס את ספרו של הרולד סימס "שירי יוסמיטי".
בסוף קיץ 1921 העביר את ציור צבעי המים שלו לגלריית גאמפ בסן פרנסיסקו וצייר והציג בכרמל. לאחר מכן, היו לו תערוכות בלוס אנג'לס בגלריות סטנדאל ובחברת צבעי המים בקליפורניה; באוקלנד וסן פרנסיסקו.
על פי המפקד האמריקאי באפריל 1930, הוא התגורר בסן פרנסיסקו והיה אמן נוף לא נשוי שהפך באופן רשמי לאזרח ארצות הברית בשנת 1929. וידפורס עשה את הנסיעה הראשונה שלו לדרום מערב ארצות הברית בשנת 1923, וביקר בפארקים הלאומיים של גרנד קניון, ציון וקניון ברייס. בשנה שלאחר מכן עשה את טיולו היחיד לפארק הלאומי ילוסטון, שם עשה ציורים רבים של הקניון והמפלים המרהיבים של נהר ילוסטון.
בשנת 1934 צייר וידפורס שמונה יצירות עבור פרויקט עבודות האמנות הציבוריות (PWAP). בין צבעי המים הגדולים היו ציורים של סולט ריבר, הר קמלבק והגרנד קניון. ציוריו נמכרו בגלריה לאמנות ובלובי מלון אל טובאר.
תערוכות מוזיאוניות מרכזיות של עבודות וידפורס היו נדירות. הראשונה הוצגה בדצמבר 1924 בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון הבירה. התערוכה כללה 72 ציורי צבעי מים בעיקר סצנות של פארקים לאומיים במערב. ויליאם הנרי הולמס, המנהל הראשון של הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון, הגיב על ציורי הגרנד קניון של וידפורס בתערוכה: "הם יוצאי דופן מבחינת ההקומפוזיציה והצבעים הגאולוגיים. הם נותנים הבנה מספקת יותר של הגרנד קניון מכל מה שניסו אחרים לצייר. כמעט בלתי אפשרי להעביר את העוצמה וההדר של פלאי הטבע האלה, אבל וידפורס השיג זאת."
בשנת 1934 אובחן וידפורס כחולה במחלת לב ונאמר לו להימנע מהגובה הרב של הכפר בגרנד קניון. הוא מת זמן לא רב לאחר מכן, ב-30 בנובמבר 1934 בגבול הדרומי מהתקף לב בגיל חמישים וחמש.
הוא נקבר על ידי חבריו בבית הקברות בגרנד קניון בגדה הדרומית.
מורשת
גונאר וידפורס הותיר מורשת והשראה לציירים הריאליסטיים של נופי המערב. דיוק הציור והשימוש בצבע והיכולת שלו לבטא מרחב עמוק ואפקטים אטמוספיריים הם ללא תחרות. וידפורס מעולם לא פנה לתיאורים סנטימנטליים או רומנטיים שהיו נפוצים בציורי המערב.
שביל וידפורס בשפתו הצפונית של הגרנד קניון נקרא על שמו של גונאר וידפורס.
המחאה נגד בנימין נתניהו
המחאה נגד בנימין נתניהו המוכרת גם כמחאת בלפור, מחאת הדגלים השחורים וכמחאה נגד הרפורמה המשפטית היא סדרה של מחאות ציבוריות מתמשכות, שהתעוררו במספר רב של מוקדים בישראל החל ממאי 2020 עד מאי 2021, ונמשכו לאחר בחירות 2022, בדרישה להתפטרות ראש הממשלה בנימין נתניהו מתפקידו. המוחים מאשימים את נתניהו בשחיתות ובפגיעה מכוונת במוסדות שלטון החוק, במסגרת מאבקו בהליכים הפליליים המתנהלים נגדו. המפגינים מוחים נגד המשך כהונתו של נתניהו בצל אישומיו הפליליים, בין היתר בשל הטענה כי הוא מעדיף את טובתו האישית והמשפטית על פני טובתה של המדינה, ודרשו לחקור את פרשת הצוללות. אחד ממוקדי ההפגנות המזוהים ביותר עם המחאות היה המתחם הסמוך למעון ראש הממשלה, ברחוב בלפור בירושלים.
ההפגנות המשיכו להתנהל ברחבי הארץ גם במהלך סגרים, שהגבילו את חופש התנועה וההתאספות של אזרחי ישראל, במסגרת המאבק נגד התפשטות נגיף הקורונה. גל המחאה נמשך עד לסיום כהונתו של נתניהו כראש הממשלה עם כינונה של ממשלת ישראל השלושים ושש בראשות נפתלי בנט ויאיר לפיד, אך חודש עם ניצחון מפלגת הליכוד בראשות בנימין נתניהו בבחירות לכינון ממשלת ישראל השלושים ושבע.
רקע
בקיץ 2016 החלה מחאה של קבוצה קטנה של אזרחים נגד המשך שלטונו של בנימין נתניהו. המחאה זכתה בהמשך לכינוי "מחאת היחידים". המוחה הראשון היה דוד פלדשטיין. זמן קצר לאחר מכן, הצטרפו למחאתו אחרים ובהם תת-אלוף במילואים אמיר השכל. הם עמדו יחידים או בקבוצות קטנות בצמתים ברחבי ישראל ונשאו שלטים שהמסר שלהם היה: "אוהבים את ישראל נפרדים מנתניהו". במקביל, פתחו חושף השחיתות רפי רותם ואייבי בנימין בהפגנה מול ביתו של אביחי מנדלבליט, שמונה באותה העת ליועץ המשפטי לממשלה. השניים התנגדו למינויו של מנדלבליט לתפקיד, מאחר שהיה לפני כן מזכיר הממשלה של נתניהו, וטענו שמי שנושא בתפקיד היועץ חייב להיות חף מהיכרות קרובה עם ראש הממשלה. המוחים הפגינו מדי שבוע מול ביתו של מנדלבליט בפתח תקווה.
בנובמבר 2016 הצטרף למחאתם מני נפתלי, לשעבר אב הבית במעון ראש הממשלה, שהביא לחשיפת פרשת המעונות שבה הורשעה שרה נתניהו, ופרשת המתנות שבעקבותיה הוגש נגד נתניהו כתב אישום בתיק 1000. מקיץ 2018 החליפה את מני נפתלי עורכת הדין סיגלית קסלר, שערכה תחקיר על פרשת הצוללות והציפה אותה. המחאות מול ביתו של היועץ המשפטי לממשלה התקיימו בכל מוצאי שבת, ואנשים נוספים הצטרפו אליהן. עם ריבוי המפגינים הועתקה ההפגנה בהוראת המשטרה לכיכר גורן, כ-500 מטר מביתו של מנדלבליט. בדצמבר 2017 יזמו המוחים הפגנה בתל אביב ומצעד בשדרות רוטשילד, נגד חוק ההמלצות ו"החוק הצרפתי" שנועדו לסכל אפשרות של הגשת כתבי אישום נגד נתניהו. ההפגנה נקראה "מצעד הבושה" ולקחו בה חלק עשרות אלפי אנשים ובהם אביה אלף, חנה קים, עוזי ארד וירון זליכה. באמצע 2017 התפצלה הקבוצה הגרעינית של המחאה, חלק ובהם מני נפתלי המשיכו להפגין בכיכר גורן בפתח תקווה, ואילו אחרים בהובלת ישי הדס, אלדד יניב, חיים שדמי, ועורך הדין גונן בן יצחק הפגינו בכיכר הבימה תחת המותג Crime Minister, שם שהגתה הפעילה מירי ניר. הם ייסדו את עמותת חוזה חדש במטרה לממן את המחאה.
ההפגנות המשיכו מדי שבוע במוצאי שבת בכיכר גורן, בכיכר הבימה, וב-20 אתרים נוספים. בהם נהריה, עכו, חיפה, עפולה, רחובות, נס ציונה, כיכר פריז בירושלים, צמח, כפר סבא ורעננה. לאחר הריגתו של סלומון טקה התעורר גל מחאה סוער נגד האלימות המשטרתית, וההפגנות נפגשו מול ביתו של היועץ המשפטי לממשלה, בכיכר גורן, וסמוך ל בתיהם של שר המשפטים, השר לביטחון פנים וראשת המחלקה לחקירת שוטרים. המחאה בכיכר גורן הסתיימה בסוף 2019 עם הגשת כתבי האישום בתיקים 1000, 2000 ו-4000.
מחאת הדגלים השחורים
במרץ 2020, לאחר הבחירות לכנסת ה-23 החלה "מחאת הדגלים השחורים" על רקע הטלת הרכבת הממשלה על יו"ר כחול לבן בני גנץ, על ידי נשיא המדינה ראובן ריבלין. יושב ראש הכנסת היוצאת יולי אדלשטיין סירב לפנות את מקומו ליו"ר חדש, במטרה למנוע הקמת ועדה לדיון בהסרת החסינות של נתניהו. שקמה שוורצמן ברסלר ואחיה אייל וירדן שוורצמן יזמו שיירות מחאה לכנסת וכן הפגנות סמוך לבתי חברי הכנסת ממפלגת חוסן לישראל. ראש הממשלה לשעבר אהוד ברק נרתם וקרא ברשתות החברתיות להניף דגלים שחורים מהמרפסות והחלונות. מחאה זו התרחבה והובילה החל מיולי 2020 למחאת הגשרים והצמתים ברחבי הארץ (ראו פירוט בהמשך הערך).
תנועת "הדגלים השחורים" ותנועות נוספות, הודיעו על פירוקה של המחאה לאחר השבעת ממשלת ישראל השלושים ושש ב-24 ביוני 2021.
ממאהל בלפור עד הביביסטיליה
המאהל פורק תשעה חודשים אחרי שהוקם, ב-21 במרץ 2021, ערב הבחירות לכנסת העשרים וארבע, לאחר שהוגשמה מטרת המחאה.
מעצרם של המפגינים
ב-26 ביוני פיזרה המשטרה את ההפגנה השבועית במתכונת "קבלת שבת" ועצרה את השכל שנשא דברים לפני כמה עשרות אנשים בטענה שהוא חסם את הכביש כשעתיים. המפגינים מנגד טענו כי המעצר בוצע ללא סיבה. יחד עם השכל נעצרו שבעה פעילים בהם סדי בן שטרית וגיל המרשלג. לשלושה הוצע להשתחרר בתמורה להתחייבות לא להגיע לבלפור, אך הם סירבו והועברו לבית המעצר הדרים. מעצרו של השכל עורר הדים ברשתות החברתיות, ולראשונה דיווחה התקשורת הממוסדת על מחאת היחידים. למחרת המעצר צעדו מאות אל מגרש הרוסים וצבאו על בית משפט השלום, שם היו העצורים. למקום הגיעו גם אישי ציבור מהאופוזיציה ובהם בוגי יעלון, וחברי כנסת נוספים. ביום ראשון לפנות בוקר שוחררו העצורים ללא תנאים. בעקבות האירוע עברו כל קבוצות המחאה המפוזרות בארץ לבלפור.
באותו יום עצרה המשטרה מפגינים נוספים וביניהם לוטם פנסקי על שהשליך מטבעות של עשר אגורות לכיוון הכניסה למעון ראש הממשלה. האקט נועד לדברי פנסקי ללגלג על נתניהו, כאילו הוא ומשפחתו נזקק לסיוע כלכלי. ב-23 ביוני אישרה ועדת הכספים של הכנסת את הפטור הרטרואקטיבי לנתניהו, בהתעלמות מהביקורת הציבורית. משטרת מחוז ירושלים ביקשה מהפרקליטות להגיש נגדו כתב אישום. חצי שנה לאחר מכן, בדצמבר 2020, הודיעה פרקליטות המדינה שבכוונתה להגיש כתב אישום נגד פנסקי בגין השלכת המטבעות.
המשך המחאה
המחאה המשיכה להתנהל ללא מנהיגים, אך היו בה מספר קבוצות מרכזיות ופעילים מרכזיים ששיתפו ביניהם פעולה: אמיר השכל ממחאת היחידים ששינתה את שמה ל"אין מצב"; ישי הדס מקבוצת Crime Minister; אורי נחמן שפתחה את "המצור על בלפור" עוד לפני גל המחאות; שקמה שוורצמן מקבוצת "הדגלים השחורים" שארגנו בין היתר את מחאת הגשרים; עורך דין גונן בן יצחק שמלווה את המחאות מבחינה משפטית, רועי פלג ממובילי מחאת הצוללות וכלי השייט, הבעלבתים - קבוצה של שחקנים ואמנים צעירים שסמלם הוא הצבע הוורוד, נקראים גם "הבנדנות הוורודות", והם קיימו מיצגים אמנותיים וחילקו פרחים ודגלים ורודים; תנועת "הדמוקרטים" בראשותה של לימור מויאל נתנה למחאה רוח גבית בתחום הרשתות החברתיות, קבוצת 555 פטריוטים של לוחמי צוות אוויר במילואים ובדימוס, והעיתונאית העצמאית אור-לי ברלב שסיקרה את המחאה והעבירה שידורים חיים ברשתות החברתיות. השר לביטחון פנים אמיר אוחנה פנה אל אור-לי ברלב בהזמנה לפגישה עם נציגי המחאה, אך היא דחתה את ההזמנה בנימוק ש"זוהי מחאה עממית ואין לה נציגים שידברו בשם העם". בתחילה אפיינו את המחאות דגלים שחורים שהונפו יחד עם דגלי ישראל, בהמשך התווסף הצבע הוורוד שהכניסה למחאה קבוצת הבעלבתים וקבוצות "קומי ישראל" ו"החזית הוורודה" שאימצו את הצבע הוורוד בכרזות שלהם.
ביום חמישי שלאחר ה"ביביסטיליה" התקיימה שוב הפגנה גדולה. המשטרה פיזרה את ההפגנה בכוח רב ועם שימוש נרחב במכתזיות. תמונת מפגין כורע כשידו מניפה את דגל ישראל והוא מנסה להתגונן מפני סילון המים התפרסמה בעולם והפכה לאייקון של ההפגנה.
ההפגנות המשיכו בימי שלישי, חמישי, והפגנה גדולה בשבת שאליה הגיעו יותר ויותר אנשים. נערכו הפגנות גם בתל אביב ובקיסריה, ומחאת הגשרים התקיימה במקביל ברחבי הארץ כל מוצאי שבת. ב-1 באוגוסט נערכה בבלפור הפגנה גדולה והשתתפו בה למעלה מ-10,000 איש. נתניהו לגלג על הנוכחות הדלילה והעלה בדף הפייסבוק שלו תמונה של מתחם הפגנה בתל אביב כמעט ריק לפני תחילת ההפגנה. בתגובה התחילו מארגני ההפגנות לחלק צמידים ממוספרים כדי לדעת במדויק מה מספר האנשים. ב-29 באוגוסט התקיימה ההפגנה הגדולה ביותר עד אז. לטענת המארגנים חולקו בכניסות 40,000 צמידים ומספר המשתתפים בפועל היה אף גדול מכך.
קבוצת 555 פטריוטים
קבוצת '555 פטריוטים' נוסדה ערב הבחירות לכנסת העשרים ושלוש שנערכו ב־2 במרץ 2020, בהמשך ליוזמתם של אל"ם (מיל') זאב רז וסרן (מיל') גיא פורן, לפרסם עצומה של לוחמי צוות אוויר, הקוראת לחברי הכנסת ולנשיא המדינה "לא לאפשר לנאשם בעבירות חמורות של שחיתות שלטונית לקבל מנדט להרכיב ממשלה". המטרה הייתה לגייס 120 חותמים בדומה למכתבים דומים שהתפרסמו זמן קצר קודם לכן. בפועל, כשמניין החותמים הגיע ל־540 נשלחו המכתבים לחברי הכנסת ולנשיא המדינה ראובן ריבלין. נטען שעשו זאת "מתוך אחריות ערכית ואמונה שהנהגה נקיית כפיים ואמינה היא תנאי בסיסי להמשך קיומו של המשטר הדמוקרטי בישראל".
נגד הקבוצה הועלתה ביקורת מפי עמית סגל על מה שנתפס בעיניו כהתנשאות בכך ש"מאחורי העצומה עומדת ההנחה המגונה שטייס שווה יותר מסתם לוחם בגולני או גבעתי", וגם הועלו טענות שהמניעים של הקבוצה הם למעשה פוליטיים.
ערב הבחירות, ב־28 בפברואר 2020, פרסמה הקבוצה מודעות בעיתונים "ישראל היום" ו"ידיעות אחרונות", שכללו נוסח מקוצר של המכתב ואת שמות החותמים, כולל 15 חתימות שהתווספו, כך שסך החותמים על המודעות היה 555, ומכאן נגזר שמה של הקבוצה.
מחאת הגשרים
מחאת הגשרים היא יוזמה של קבוצת הדגלים השחורים המבוססת על יוזמות מקומיות. מחאה זו החלה לאחר מעצרו של אמיר השכל במאהל ליד מעון בית ראש הממשלה בבלפור, והיא נמשכה ברציפות מאז 1 ביולי 2020. מעל 315 הפגנות התקיימו מדי מוצאי שבת במספר רב של גשרים וצמתים ברחבי המדינה במקביל להפגנות במרכזי הערים. המפגינים הניפו דגלי ישראל ודגלי מחאה ורודים ושחורים, ונהגים חולפים צפרו להם לאות הזדהות. צפירות ההזדהות הפכו לאחד מסממני המחאה.
הסגר השני והתפשטות המחאה ברחבי הארץ
לאחר ההסרה ההדרגתית של הסגר הראשון הלכה והתפשטה שוב מגפת הקורונה, החליט נתניהו, בניגוד לעמדת הפרויקטור גמזו, להטיל סגר שני על המדינה כולה. שרי כחול לבן התנגדו לסגר כללי, שר המשפטים אבי ניסנקורן ושר החוץ גבי אשכנזי אמרו שנתניהו "רק רוצה למנוע את ההפגנות נגדו בבלפור". ב-25 בספטמבר אישרה הממשלה סגר כללי, במסגרתו ניתן יהיה להתרחק מהבית עד קילומטר אחד. בתגובה נוצרו באופן ספונטי הפגנות ביישובים השונים על ידי תושבי המקום, וכמות המוחים עלתה פי חמישה וששה והגיעה למעל 200,000 איש. המארגנים המקומיים פרסמו את מיקומי ההפגנות ברשתות החברתיות. הם דיווחו על מספר המפגינים והעבירו תעוד ותמונות שרוכזו לדף הפייסבוק של "הדגלים השחורים" ולדף הפייסבוק "קילומטר איט איז!" הפגנה בכל שכונה של הבעלבתים. ההפגנות המקומיות התקיימו אחר הצהריים בימים שלישי, חמישי ושבת. לאחר ביטול מגבלת הקילומטר, אוחדו חלק מהקבוצות המקומיות עם קבוצות במקומות מרכזיים יותר.
המחאות המקומיות נמשכו מספטמבר 2020, עם מספר מוחים משתנה.
שיירת התקווה
ביום שבת 26 בספטמבר, למחרת ההכרזה על הסגר השני על הארץ אך בטרם נכנסו תקנות המרחק לתוקפן, התארגנה מחאת אנשים בכלי רכב, והיא כונתה "שיירת התקווה" - טור של אלפי כלי רכב זרם בכבישים הריקים בגלל הסגר המובילים לירושלים. זה היה אירוע בקנה מידה גדול שכלל לראשונה גם אנשים בגילאים שונים שלא השתתפו עד אז במחאות. שוטרים הציבו מחסומים ועיכבו את השיירות ואורך טור המכוניות שבדרך התמשך על פני עשרות קילומטרים. חלק מהמוחים הגיעו לירושלים וחזרו על עקבותיהם, וחלק המשיכו לבלפור ושם התקיימה מחאה עם כ-12 אלף איש.
מחאת הצוללות
במהלך נובמבר 2020 התרבו מפגני צוללות עצמאיים בהפגנות בקיסריה, בבלפור, ליד הקריה בתל אביב, ובכבישי המדינה. נכון לינואר 2021, ההפגנות התרכזו בשלושה מוקדים מדי שבת בערב: בלפור (כיכר פריז), קיסריה וכיכר הבימה.
ההגבלות על ההפגנות והעתירות לבג"ץ
הכנסת אישרה ב-29 בספטמבר 2020 תיקונים "לחוק הקורונה הגדול", ובהם הגבלות לקיום הפגנות במרחב הציבורי בזמן סגר כללי. החוק שעבר אסר על קיום הפגנות בזמן של סגר כללי אלא בקבוצות של 20 איש בלבד ובמרחק של עד קילומטר ממקום המגורים.
בתגובה, הגישו מספר ארגונים אזרחיים ומובילים של תנועות המחאה עתירה לבג"ץ, בה טענו שמעורבותו האישית של נתניהו בקידום החוק ובהטלת סגרים שיגבילו את ההפגנות פסולה מכיוון שההפגנות מכוונות באופן אישי נגדו. כמו כן העתירות טענו שההגבלות גורמות לפגיעה בלתי מידתית בחופש הביטוי ובחופש להפגין - ולפיכך אינן חוקיות.
בג"ץ דן בעתירות בהרכב מורחב של תשעה שופטים, ובפסק הדין שפורסם ב-4 באפריל 2021 העתירות התקבלו באופן מלא. שמונה שופטי בג"ץ קבעו בדעת רוב כי האיסור על השתתפות בהפגנות במרחק העולה על 1,000 מטרים ממקום מגוריו של אדם, שעמדה בתוקף ב-1 עד 13 באוקטובר באותה שנה, אינה חוקית ולא עוברת את מבחני החוקתיות לנוכח הפגיעה החמורה בחירות ההפגנה ובחופש הביטוי.
השופט מני מזוז ציין כי היה על ראש הממשלה בנימין נתניהו להימנע מליטול חלק בהחלטה על אישור התקנות, אשר נועדו בעיקר להגבלת ההפגנות שכוונו נגדו אישית.
נקבע כי "מקום קיום ההפגנה מהווה חלק מהותי מן המסר של ההפגנה, במיוחד כאשר מדובר במעונו הרשמי של נבחר ציבור, וכן לנוכח החשיבות היתרה שיש לייחס למתן אפשרות לבקר את השלטון בעיתות חירום".
בנוסף, נקבע כי כל הקנסות שהוטלו מכוח התקנה המגבילה את ההפגנות בטלים, וכי אם הממשלה לא יכולה להשיב את הקנסות שהוטלו בתקופה זו בגין השתתפות בהפגנות במרחק העולה על 1,000 מטר, יבוטלו כלל הקנסות שהוטלו בתקופה בגין הפרת הגבלת מרחק היציאה מהבית, והכספים ששולמו בגין קנסות אלה יושבו למשלמים.
המשך המחאות לאחר בחירות 2022
ההפגנות בתחילה היו על הרפורמה המשפטית אולם במהלך הזמן ולאחר השהיית הרפורמה המפגינים המשיכו להפגין על נושאים אחרים כמו על שוויון בנטל וקרן הארנונה שהממשלה הכניסה לחוק ההסדרים.
תגובות נתניהו להפגנות עד שנת 2022
למן ההפגנות הראשונות נגדו ביולי 2020, טען נתניהו כי ההתקהלויות ההמוניות בהפגנות גורמות להפצת מגפת הקורונה, ואף כינה את ההפגנות "מדגרת קורונה". טענה זו הייתה ועודנה שנויה במחלוקת - מחקרים מדעיים שונים הגיעו לממצאים סותרים בכל הקשור להשפעת הפגנות באוויר הפתוח על העלייה בתחלואה. ברם, חלק מגורמי המקצוע הרפואיים בישראל טענו אף הם, כי יש להימנע מקיום הפגנות המוניות, לפחות בתקופות בהן התחלואה ממגפת הקורונה הגיעה לשיא.
לאחר ההחלטות על הטלת סגרים, ובמיוחד לאחר ההחלטה להטיל את הסגר השני בחודש ספטמבר 2020, הואשם נתניהו על ידי גורמים שונים, ובהם פוליטיקאים ממחנה המרכז-שמאל ואנשי תקשורת, כי הטלת הסגרים לא נעשתה מסיבות בריאותיות, אלא מסיבות פוליטיות - עצירת ההפגנות נגדו. נתניהו הגיב להאשמות אלו באומרו כי ההפגנות אינן פוגעות בו פוליטית, וההחלטה להגבילן התקבלה מכיוון שהן פוגעות במאמצים למגר את מחלת הקורונה, משום שהן מאפשרות לכל אזרח לשבור את הסגר בטענה שהוא "בדרך להפגנה".
נתניהו טען שההפגנות נגדו הן "אנרכיסטיות והזויות". אמירות אלה גררו ביקורת נגדו מצד חברי כנסת מהקואליציה ומהאופוזיציה. כמו כן, טען נתניהו שבמסגרת המחאה מתקיימת הסתה לאלימות כנגדו, לרבות קריאות לרצחו. ביום הזיכרון ה-25 ליצחק רבין, טען נתניהו ש-. טענה זו הסתמכה על פרסומים, שהופיעו ברשתות החברתיות, וכללו, בין השאר, קריאות לרצוח אותו וכן את בניו ואשתו, בגינם הוגשו מספר כתבי אישום במהלך השנה החולפת.
כנגד כלי התקשורת טען נתניהו, במיוחד בראשית המחאה, כי הן מעניקות כיסוי נרחב ובלתי פרופרציוני להפגנות נגדו. כך למשל, ב-25 ביולי כתב נתניהו בעמוד הפייסבוק שלו כי ערוץ 12, וטען כי הם מדווחים על. נתניהו טען גם כי כמעט כל התוכניות "מגויסות לתעמולה בולשביקית נגדו", וכי הם נתניהו צירף להודעתו תמונת סטילס משידורי ערוץ 12 בה נראה פארק צ'ארלס קלור, כשעל הדשא אנשים בודדים, כשהכיתוב שצורף לתמונה על ידי הערוץ הוא "גל של מחאה". חלק מהעיתונאים העבירו גם הם ביקורת על כל התקשורת בישראל, ובהם שמעון ריקלין, איש תקשורת המזוהה עם הימין שאמר כי:. מנגד, אתר העין השביעית המגדיר עצמו כעוסק בסקירה וביקורת של התקשורת, פרסם בתגובה לטענות נתניהו כי ההפגנות זכו לסיקור גם בכלי תקשורת בולטים בעולם.
במהלך ההפגנות, הואשם נתניהו בהפצת ידיעות כוזבות, מטעות או מוגזמות, בעיקר דרך הרשתות החברתיות. מנגנון תעמולה זה כונה "מכונת הרעל". במקרה אחד העלה נתניהו פוסט ב-"טוויטר" של אדם בכינוי "דנה רון" ובו קריאה לירות בו "כדור בראש". במקרה אחר אמר שהמשטרה עצרה "ליד משרד ראש הממשלה אדם שאיים לרצוח אותי ובכליו נמצאו סכינים". מאוחר יותר התברר שהפרופיל "דנה רון" מזויף ולא ברור מי עומד מאחוריו, והאיש שנעצר ליד משרד ראש הממשלה הוא דר רחוב. במקרה אחר, הופצה תמונה ברשתות החברתיות בה נטען כי רואים את אחד המפגינים עושה את צרכיו על מכונית. נתניהו הזכיר את התמונה, בעקיפין, באחד מנאומיו כאשר קרא לא לגרור את המדינה "להפצת מחלות באמצעות תנאים סניטריים איומים של עשיית צרכים ברחובות ובחצרות". בפועל, התברר כי מדובר בתמונה שצולמה בארצות הברית ולא בישראל.
בראשית נובמבר 2020 פרסמה פייסבוק כי חשפה רשת איראנית של 12 חשבונות מזויפים שכוונו בעיקר כלפי ישראל, כאשר חלק מההחשבונות התחזו לישראלים. דרך החשבונות "הישראלים" פרסמו האיראנים הודעות בעברית המביעות תמיכה במחאה נגד נתניהו, וכן ביקורת על מדיניותו ועל תגובתו של נתניהו למשבר קורונה.בתגובה שיתף נתניהו פוסט מטעם תנועת הליכוד בו נכתב שאיראן השתמשה ברשתות החברתיות כדי לתדלק את ההפגנות נגד נתניהו בניסיון להפילו, וכי ההפגנות נתמכות על ידי.
קרן ברל כצנלסון, מוסד המגדיר עצמו כ-"פועל להתחדשות השמאל הציוני בישראל", פרסם דוח מטעמו שבו נטען כי נמצא קשר בין התבטאויותיו של ראש הממשלה, בנו ובכירים נוספים במהלך ההפגנות, לבין עלייה בכינויי גנאי ושנאה כלפי המפגינים.
הפגנת תמיכה בנתניהו
ב-20 באוגוסט 2020 התקיימה בכיכר פריז הפגנת תמיכה בראש הממשלה נתניהו בהשתתפותם של כ-300 מפגינים. במקביל, בכיכר צרפת וברחוב בן מימון נערכה הפגנה בסדר גודל דומה נגד השחיתות. כדי לקיים את מפגן התמיכה בראש הממשלה, פינתה המשטרה את מאהל המחאה מול מעון ראש הממשלה בירושלים; במהלך הפינוי נפצע כרמי גילון שאזק את עצמו למאהל המחאה.
התנגשויות אלימות
אירעו גם מספר התקפות אלימות נגד מפגינים. המשטרה עצרה בתל אביב חשוד בניסיון דריסת מפגינים, ומפגינים קבלו כנגד ניסיונות דריסה נוספים. ובכמה מוקדים ריססו אזרחים גז פלפל לעבר מפגינים. בשער הנגב נדקר מפגין בצווארו באמצעות מברג. היו מפגינים שתמכו בנתניהו השתמשו בסיסמה "שמאלנים בוגדים" וקיללו. חברי קבוצות אוהדי הכדורגל "פנאטיקס" ו"לה פמיליה" תקפו מפגינים במספר אירועים שונים. מפגינים נפצעו בהתנגשיות עם שוטרים.
בחלק מההפגנות אירעו התנגשויות אלימות. חלק מהצעדות בתל אביב ובירושלים לא קיבלו אישור כחוק, נפרצו מחסומים משטרתיים ונחסמו כבישים מרכזיים. היו מפגינים שאיימו וקיללו. אמיר השכל השווה תהליכים בשלטון נתניהו להתפוררות הדמוקרטיה ברפובליקת ויימאר, והמפגין סדי בן שטרית השווה את נתניהו להיטלר. השוואה זו זכתה לגינוי מצד תנועות המובילות את המחאה.
במהלך המחאה היו מעצרים של מאות מפגינים, חלקם עוכבו לחקירה ואף הובאו להארכת מעצר. בשני אירועים, שוטרים רוססו בגז פלפל והושלכו לעברם חפצים.
ב-23 ביוני 2022, סנ"צ ניסו גואטה הורשע בתקיפת צלם ומפגין במחאות.
התנהלות המשטרה
המפגינים הפנו ביקורת רבה כנגד התנהלות המשטרה. הם טענו כי היות שלא מונה מפכ"ל למשטרה משנת 2018, אלא רק ממלא מקום, המשטרה הפכה כלי פוליטי בידי השר לביטחון פנים אמיר אוחנה. עוד הם טענו כי הניצבים, ובכללם דורון ידיד מפקד מחוז ירושלים (איתו השר נפגש פעמיים לפי יומנו) נוקטים ביד קשה כנגד המפגינים כדי לרצות אותו ובכך להרוויח "קרדיט" אצלו במרוץ למפכ"לות. ביקורת זו זכתה לגיבוי על ידי בכירים במשטרת ישראל לשעבר, בהם המפכ"ל לשעבר משה קראדי וניצב בדימוס אליק רון. בשיחה עם ידיד, אוחנה ביקש לאסור כליל על הפגנות ליד מעון ראש הממשלה, בניגוד לפסיקת בג"ץ וכן כי ברצונו "לאתגר את בג"ץ" בטענה שהוא לא יודע להסביר לציבור מדוע חל איסור על תפילה ומופעי תרבות, אך לא על ההפגנות. בתגובה לאירוע, היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, שלח מכתב לממלא מקום מפכ"ל המשטרה, מוטי כהן, והזהירו שעל המשטרה לקבל החלטות בצורה עצמאית וללא שיקולים זרים.
ב-22 באוגוסט, בעת צעדה שהתקיימה ללא רישיון של קבוצת מפגינים מגשר המיתרים לכיוון כיכר פריז, תועד סגן ניצב ניסו גואטה דוחף בחוזקה שני מפגינים ובנוסף מכה באחד מהם בפניו. בשל כך הוגש נגד גואטה כתב אישום, שלושה חודשים לאחר המקרה.
האמן זאב אנגלמאיר, המופיע בדמות הקומיקס "שושק'ה", נעצר בהפגנה בירושלים בחשד ל"הטרדה מינית של הציבור", עבירה שלא קיימת בחוק העונשין. באחת ההפגנות שהתרחשה ב-15 ביולי בירושלים התרחשו עימותים קשים בין המפגינים לשוטרים. לאחר שהמפגינים חסמו את נתיב הרכבת הקלה, השליכו חפצים לעבר שוטרים, תקפו עיתונאים והציתו פחים, הגיבו השוטרים בשימוש בזרנוקי מים כנגד המפגינים ובמעצר של 50 מהם.
ב-10 באוקטובר התראיין בערוץ 13 סנ"צ זיו שגיב, והציג מידע כביכול מתוך פוסט של אנשי "קריים מיניסטר" בהם נכתב כי הם כמתכננים לפגוע בשוטרים בעזרת גז מדמיע ושוקרים. זמן קצר מאוחר יותר, לאחר שהתברר כי הפוסט מזויף ולא נכתב על ידי אנשי "קריים מינסטר", חזר בו שגיב מדבריו.
מיקום
המיקום עיקרי של ההפגנות היה בסמוך למעון ראש הממשלה בירושלים (בית אגיון). 61 מתושבי השכונות רחביה וטלביה, שבהן מתקיימות ההפגנות, עתרו לבג"ץ על מנת שיורה להעתיקן למקום אחר, או להגבילן בדרך אחרת במקום, בזמן ובכמות המשתתפים. העתירה נדחתה. בפסק הדין ציין השופט עוזי פוגלמן כי "מעונו הרשמי של ראש הממשלה הוא סמל שלטוני והוא נבחר על ידי המפגינים לא בכדי, לצורך העברת מסריהם [...] בחירת מיקומה של ההפגנה נושאת אמירה בעלת חשיבות עצמאית ונפרדת עבור המפגינים ואף היא חוסה תחת ההגנה של חירות ההפגנה והביטוי"
קלאוס טופמולר
קריירת מועדונים
טופמולר החל לשחק בשנת 1969 באיינטרכט טריר, ששיחקה אז בליגות האזוריות של גרמניה, ובעונת 1972/73 החל לשחק בקייזרסלאוטרן. בעונתו השנייה בקבוצה, 1973/74, הבקיע טופמולר 21 שערי ליגה, כשהוא משתף פעולה בהתקפה עם יוזף פירונג והשוודי רולאנד סנדברג, טריו שהבקיע יחדיו 53 שערי ליגה. בעונת 1974/75 ירדה תפוקתו של טופמולר שהבקיע שישה שערים בלבד, אך בעונת 1975/76 טופמולר הבקיע 22 שערי ליגה, שזהו שיאו האישי, והגיע עם הקבוצה לגמר הגביע הגרמני, בו הפסידה קייזרסלאוטרן 2-0 להמבורג, אך טופמולר לא שיחק במשחק זה. בעונת 1976/77 הבקיע טופמולר 19 שערים, אך הקבוצה הייתה קרובה מאוד לנשור אל הבונדסליגה השנייה, וניצלה על חודה של נקודה אחת. בעונת 1977/78 הבקיע טופמולר 21 שערים, וסיים כסגנם של גרד מילר ודיטר מילר שהבקיעו 24 שערים וחלקו את מלכות השערים. בעונת 1978/79 הבקיע טופמולר 17 שערים, וקייזרסלאוטרן סיימה במקום השלישי בבונדסליגה. טופמולר החל את עונת 1979/80 בקייזרסלאוטרן, אך עזב בתחילת העונה, לאחר שהבקיע 108 שערי ליגה ב-204 הופעות, וחתם בדאלאס טורנדו האמריקאית, שם ערך 31 הופעות והבקיע שבעה שערים. לאחר מכן חתם בקלגרי בומרס מקנדה, אך לא ערך שם הופעות. החל משנת 1981 שיחק טופמולר במועדון החובבים הגרמני פ.ס.וו. זלמרוהר, שם שיחק שש עונות בהן הבקיע 114 שערים ב-168 הופעות. בשנת 1987 פרש טופמולר ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית
טופמולר ערך את הופעת הבכורה בנבחרת גרמניה המערבית במוקדמות יורו 1976, בניצחון 2-0 על נבחרת ספרד, והבקיע את אחד השערים. למרות זאת, הופעתו הבאה של טופמולר במדים הלאומיים נערכה רק בשנת 1979, אז השתתף בשני משחקים שהסתיימו בתיקו 0-0, מול נבחרות מלטה וטורקיה, שניהם במוקדמות יורו 1980. לאחר מכן, טופמולר לא זומן עוד לנבחרת הלאומית, וערך בסך הכל שלוש הופעות במדים הלאומיים.
קריירת אימון
לאחר פרישתו, טופמולר עבר לאמן את קבוצתו האחרונה כשחקן, פ.ס.וו. זלמרוהר, שם אימן שנה אחת. באפריל 1988 מונה למאמן אולם 1846, ופוטר בפברואר 1989. בנובמבר 1990 עבר טופמולר לגרמניה המזרחית, שם אימן בליגת המשנה את ויסמוט אווה עד לתום העונה, ולאחר מכן שב לגרמניה המערבית ואימן את וולדהוף מנהיים מהבונדסליגה השנייה עד לתום עונת 1992/93.
בעונת 1993/94 אימן טופמולר את איינטרכט פרנקפורט, והחל את העונה היטב, כשהקבוצה הובילה את הטבלה עד למחזור ה-21, אך הסתכסך עם חלק משחקניו והקבוצה החלה לאבד גובה בליגה, וטופמולר פוטר באפריל 1994. בנובמבר 1994 החל טופמולר לאמן את בוכום, שם אימן חמש עונות, ובעונת 1997/98 אף הגיע עם הקבוצה לשמינית גמר גביע אופ"א. ביוני 1999 סיים טופמולר את תפקידו בבוכום, וחתם בפ.צ. זארבריקן, אך פוטר כבר בנובמבר באותה שנה.
ביולי 2001 מונה טופמולר למאמנה של באייר לברקוזן. טופמולר הביא את לברקוזן לצמרת הכדורגל הגרמני בעונת 2001/02, אך סיים עמה במקום השני הן בבונדסליגה, הן בגביע הגרמני, והן בליגת האלופות, שם הפסידה באייר לברקוזן 2-1 לריאל מדריד בגמר ליגת האלופות 2002. על אף האכזבה בכך שהקבוצה סיימה כסגנית בכל שלושת המפעלים בהם התמודדה, נבחר טופמולר כמאמן השנה בגרמניה לשנת 2002. בעונת 2002/03 לברקוזן הציגה יכולת רחוקה מאוד מזו שהציגה בעונה הקודמת, והתמודדה בתחתית הבונדסליגה. בגין התוצאות החלשות, פוטר טופמולר מהקבוצה בפברואר 2003.
באוקטובר 2003 מונה טופמולר כמאמן המבורג, וסיים את עונת 2003/04 במקום השמיני. בתחילת עונת 2004/05 הקבוצה הידרדרה למקום האחרון בבונדסליגה, וטופמולר ספג ביקורות על כך שהעלה מערכים בלתי שגרתיים, ושינה תפקודים לשחקניו, לדוגמה, הצבתו של החלוץ סרגיי ברברז בעמדת הבלם. בגין חוסר הצלחה זה, פוטר טופמולר באוקטובר 2004 מהמבורג.
בפברואר 2006 מונה טופמולר כמאמן נבחרת גאורגיה, ביחד עם עוזרו ראלף מינגה. הוא הביא לנבחרת מספר שחנקים צעירים לרבות לבאן קניה. באפריל 2008 פוטר מתפקידו עקב תוצאות חלשות.
לנדא דיגיטל פרינטינג
לנדא דיגיטל פרינטינג (באנגלית: Landa Digital Printing) היא חברה בת של קבוצת לנדא (Landa Corporation) המפתחת ומייצרת מכונות לדפוס דיגיטלי לשוק הדפוס המסחרי, האריזות וההוצאה לאור.
היסטוריה
החברה נוסדה בתחילת העשור השני של המאה ה-21 על ידי בני לנדא, שבשנת 1977 הקים את חברת מכונות הדפוס אינדיגו ובשנת 2002 מכר אותה לחברת HP. לנדא היה יו"ר החברה עד לתחילת 2020.
החברה מפתחת ומייצרת מכונות לדפוס דיגיטלי, המיועדות למשימות הדפסה קטנות ובינוניות שוק הדפוס המסחרי, האריזות וההוצאה לאור, בטכנולוגיה ייחודית שפותחה על ידי החברה, והוצגה לראשונה באפריל 2012. בתערוכת הדפוס "דרופה" שנערכה ביוני 2016 בדיסלדורף קיבלה החברה הזמנות למוצריה ב-450 מיליון אירו.
מוצרים עיקריים:
בגיוס הון ראשון הושקעו בחברה יותר מ-400 מיליון דולר, על ידי בני לנדא וחברת הכימיקלים הגרמנית Altana. ביוני 2018 השלימה החברה גיוס נוסף של 300 מיליון דולר, לפי שווי של 1.8 מיליארד דולר אחרי הכסף.
מנכ"ל החברה משנת 2015 ועד תחילת 2020 היה ישי אמיר. בינואר 2020 מונה אשר לוי, לשעבר מנכ"ל אורבוטק, ליו"ר פעיל של החברה. ביוני 2020 מונה אריק גורדון, מבכירי אורבוטק, למנכ"ל החברה. באפריל 2021 החליף אותו גיל אורון, לשעבר נשיא אורבוטק, כמנכ"ל החברה.
ריינר גאי
ריינר גאי (בגרמנית: Reiner Geye, נולד ב-22 בנובמבר 1949 בדיסבורג שבגרמניה המערבית, נפטר ב-8 באוגוסט 2002 במיינץ שבגרמניה) היה כדורגלן גרמני ששיחק בעמדות החלוץ והקשר בפורטונה דיסלדורף ובקייזרסלאוטרן. גאי ערך ארבע הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, והבקיע שער אחד.
קריירת מועדונים
ריינר גאי החל לשחק בקבוצה הבוגרת של פורטונה דיסלדורף בשנת 1970, ובעונתו הראשונה בקבוצה, 1970/71, העפיל עמה לבונדסליגה. עד מהרה הפך גאי לאחד החלוצים המובילים בקבוצה, ושיתף פעולה בהתקפה עם גרד צווה וקלאוס בודה. בעונת 1972/73 הבקיע גאי 16 שערי ליגה, ובעונת 1973/74 הבקיע כמות זהה. בעונת 1974/75 הבקיע גאי 15 שערי ליגה, כאשר בכל אחת משלוש העונות האלה בישל לפחות חמישה שערים. לאחר מכן ירדה תפוקתו של גאי, ובשתי העונות הבאות הבקיע 11 שערים בלבד במצטבר. בתום עונת 1976/77 עזב גאי את פורטונה דיסלדורף, בה ערך 286 הופעות בכל המפעלים והבקיע 116 שערים, וחתם בקייזרסלאוטרן.
גאי נדרש לשתי עונות הסתגלות בקייזרסלאוטרן, כאשר הוא נחשב לחלוץ המשני בקבוצה, והחלוץ הראשי היה קלאוס טופמולר. בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה גאי הבקיע בסך הכל עשרה שערי ליגה. בעונת 1979/80, לאחר עזיבתו של טופמולר, גאי הפך לחלוץ הראשי בקבוצה והבקיע 17 שערי ליגה, שהם שיא אישי שלו, והקבוצה סיימה במקום השלישי בבונדסליגה. בעונת 1980/81 הבקיע גאי 11 שערי ליגה. עם זאת, גאי לא הצליח לשמור על יכולת התקפית זו בחמש העונות הבאות, בהן הבקיע בסך הכל תשעה שערי ליגה, מאחר שהועבר לתפקיד מעט הגנתי יותר, כאשר תפקיד החלוץ המרכזי הוטל בעיקר על תומאס אלופס. עם זאת, גאי מעולם לא איבד את מקומו בהרכב, ותרם לקבוצה מהקישור. עונתו האחרונה של גאי בקייזרסלאוטרן הייתה 1985/86, ולאחריה פרש ממשחק פעיל, לאחר שערך 290 הופעות בכל המפעלים בדי קייזרסלאוטרן, בהן הבקיע 47 שערים.
קריירה בינלאומית
בנובמבר 1972 ערך גאי את הופעת הבכורה במדי נבחרת גרמניה המערבית, בניצחון 5-1 על נבחרת שווייץ. בספטמבר 1974 הבקיע גאי את שערו היחיד במדים הלאומיים, בניצחון 2-1 על נבחרת שווייץ במשחק ידידות. בנובמבר 1974 ערך את הופעתו הרביעית והאחרונה בנבחרת, בתיקו 2-2 מול נבחרת יוון במוקדמות יורו 1976.
לאחר פרישתו
לאחר פרישתו מונה גאי לסגן הנשיא של קייזרסלאוטרן, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1996.
גאי נפטר בשנת 2002 ממחלת שחמת הכבד, שנגרמה עקב אלכוהוליזם.
טור דה פראנס 2019
הטור דה פראנס 2019 (בצרפתית: Tour de France 2019) הוא המהדורה ה-106 של מרוץ הטור דה פראנס, אחד משלושת מרוצי הגרנד טורס בענף אופני הכביש והמרוץ היוקרתי והחשוב ביותר בעולם שמאורגן על ידי חברת ASO. המרוץ התחיל בבריסל ב-6 ביולי והסתיים בשאנז אליזה ב-28 ביולי, וכלל בסך הכל כ-3,365.8 קילומטרים ו-21 קטעים. במרוץ ניצח איגן ברנל הקולומביאני, מקדים את מנצח המרוץ ב-2018 ובן קבוצתו באינאוס גריינט תומאס ב-1:11 דקות ואת סטייבן קראוסווייק (יומבו–ויסמה) ב-1:31 דקות.
עם ניצחונו הפך ברנל לדרום אמריקאי הראשון לנצח במרוץ, שעד ניצחונו הדירוג הגבוה ביותר לדרום אמריקאי במרוץ היה המקום ה-2 של נאירו קינטנה ב-2013 ו-2015 ושל ריגוברטו אוראן ב-2017. פטר סאגאן (בורה–הנסגרוהה) ניצח את קטגוריית הנקודות בפעם השביעית בשמונה השנים האחרונות, ובכך קבע שיא חדש של ניצחונות בקטגוריה. רומן בארדה (AG2R La Mondiale) ניצח את קטגוריית ההרים כשברנל מנצח גם את קטגוריית הרוכב הצעיר במרוץ, כשהוא בן 22 בלבד.
קבוצות
במרוץ משתתפות 22 קבוצות, שמתוכן 18 הוא מדרג הוורלד טור הבכיר וארבע מדרג הפרו קונטיננטל, שהוזמנו למרוץ על ידי החברה המארגנת של המרוץ, ASO.
דירוג כללי
כריסטופר פרום (קבוצת אינאוס), המנצח של המרוץ בשנת 2013, 2015, 2016 ו-2017 נאלץ להיעדר מהמרוץ לאחר פציעה שסיימה את עונתו בהכנה לקטע נגד השעון בקריטריום דו דופינה ליברה. מי שכן הופיע מקבוצתו למרוץ הם גריינט תומאס, המנצח של המרוץ בשנת 2018, ינסה להגן תוארו במרוץ ואיגן ברנל, בן קבוצתו, שיתחרה ביחד עם תומאס על ההובלה במרוץ. נאירו קינטנה (מוביסטאר) שסיים שני את המרוץ ב-2013 ו-2015, הוביל את קבוצתו ביחד עם מיקל לנדה ואלחנדרו ולוורדה. טיבו פינו הוביל את קבוצת Groupama–FDJ, כשוינצ'נצו ניבאלי מוביל את קבוצת בחריין מרידה, לאחר שסיים שני בג'ירו ד'איטליה. רומן בארדה (AG2R La Mondiale) שסיים את המרוץ במקום השלישי ב-2017 והשני ב-2016, הוביל את קבוצתו, כשריצ'י פורט הוביל את טרק - סגפרדו. ביו. איי. אי. אמירטס, פאביו ארו ודן מרטין ישמשו כמובילי הקבוצה. עמנואל בוכמן הובילו את בורה–הנסגרוהה כשסטייבן קראוסווייק הוביל את יומבו–ויסמה, אדם ייטס הוביל את מיצ'לטון - סקוט ביחד עם תמיכתו מאחיו התאום, סיימון ייטס. ריגוברטו אוראן מוביל את EF Education First. יאקוב פוגלסן מוביל את אסטנה, כשהוא מגיע למרוץ לאחר עונה טובה שכללה ניצחון במונומנט בלייז'–בסטון–לייז'. ז'וליאן אלאפיליפ ואנריק מאס יובילו את דקונינק קוויק-סטפ, כשמנצח קטגוריית ההרים ב-2017, וורן ברגיל, מוביל את ארקאה סאמסיק.
ספרינטרים
פטר סאגאן (בורה–הנסגרוהה), שניצח את קטגוריית הנקודות שש פעמים, יוביל את קבוצתו במישורים במטרה להשיג את הניצחון השביעי שלו. יריביו הבולטים יהיו: קיילב יואן (לוטו–סודאל) שמגיע למרוץ לאחר שני ניצחונות בקטעים בג'ירו ועושה את הופעת הבכורה שלו בטור, אליה ויוויאני (דקונינק קוויק-סטפ), דילן חרונבייחן (יומבו–ויסמה) שניצח שני קטעים בטור של 2018 ואחד בטור של 2017, מייקל מת'יוס (סאנווב) שניצח את קטגוריית הנקודות במרוץ ב-2017, אלכסנדר קריסטוף (יו. איי. אי. אמירטס), ניקולו בונפאציו (טוטאל דיירקט אנרז'י), ינס דבושרה (קטושה אלפסין), יספר סטויבן (טרק - סגפרדו), אדוואלד בואסון האגן וג'אקומו ניצולו (דיימנשן דאטה), מטאו טרנטין (מיצ'לטון - סקוט), כריסטוף לאפורט (קופידיס) ואנדרה גרייפל (ארקאה–סאמסיק).
אחרים (פנצ'רים, שענים, פועלים בכירים, ועוד)
עוד רוכבים בכירים שהשתתפו במרוץ הם: אלכסיי לוצנקו (אסטנה) ווט פולס ומיכל קוויאטקובסקי (אינאוס), מקסימיליאן שכמן (בורה–הנסגרוהה), ווט ואן ארט וטוני מרטין (יומבו–ויסמה), רוהאן דניס (בחריין מרידה), סיימון ייטס ודריל אימפי (מיצ'לטון - סקוט), רוי קושטה (יו. איי. אי. אמירטס), באוקה מולמה וג'וליו צ'יקונה (טרק-סגפרדו), טיש בנוט, תומאס דה חנט וטים ולנס (לוטו–סודאל) ונילס פוליט (קטושה אלפסין).
מסלול
המרוץ החל בבלגיה, כששני הקטעים הראשונים מתקיימים בעיר הבירה בריסל. כמחווה לאדי מרקס הבלגי שניצח חמש פעמים את המרוץ ונחשב לגדול הרוכבים אי פעם. הקטע הראשון עבר גם בשרלרואה. גם הקטע ה-3 הוזנק מבלגיה, בעיר בינץ' אך במהלך הקטע חצה את הגבול לצרפת הסתיים באיפרני. המרוץ גם ציין 100 שנים מהשנה בה התחילו ללבוש לראשונה את החולצה הצהובה.
הקטע ה-4 של המרוץ החל בריימס והסתיים בנאנסי והתאים למאיצים, בדומה לשלב 5 שהתחיל בסן-דייה-דה-ווז' והסתיים בקולמאר, למרות זאת, תוואי השלב היה יותר גבעי, ולכן התאים פחות למאיצים טהורים ויותר לרוכבים מגוונים. השלב ה-6 של המרוץ הסתיים לראשונה בעלייה, הוא התחיל במילוז והסתיים בעלייה ללה פלאנש דה בל פי, עלייה שנכנסה לשימוש במרוץ בשנת 2012 ומאז נכללה במרוץ גם ב-2014 ו-2017. אך בשנה הזו העלייה כללה גם דרכי גראבל שהפכו אותה למאתגרת יותר.
הקטע ה-7 במרוץ היה הקטע הארוך ביותר במרוץ, 230 קילומטרים מבלפור לשאלון-סור-סון, והתאים למאיצים. הקטע ה-8 היה קטע גבעי, כ-200 קילומטרים ממאקו לסנט אטיין. גם הקטע ה-9 היה גבעי, והתחיל בעיר בו הסתיים הקטע ה-8, סנט אטיין, והסתיים בבריוד. הקטע ה-10 (סנט פלור-אלבי) היה גם בתוואי גבעי-מישורי שמתאים למאיצים, ואחריו הרוכבים נכנסו ליום המנוחה הראשון במרוץ. גם הקטע ה-11 (אלבי-טולוז) התאים למאיצים, ושני הקטעים הוו את ההזדמנות האחרונה של המאיצים לפני הכניסה לפירנאים.
הקטע ה-12 היה קטע הררי והקטע שסימן את בוא המרוץ לעליות, 209 קילומטרים מטולוז לבנייר-דה-ביגור, כשהוא כולל שתי עליות בקטגוריה "1", הראשונה מביניהם הייתה מעבר הפיירסורדה והשנייה הייתה ה-Horquette d'ancizan, לאחר הסוף שלה, לא כלל הקטע עוד עליות והסתיים בתוואי מישורי. הקטע ה-13 במרוץ היה קטע נגד השעון האישי היחיד בטור, לאחר שכלל 27.2 קילומטרים בעיר פו, והיה בתוואי גבעי.
הקטע ה-14 של המרוץ כלל בסופו את מעבר טורמאלה, העלייה הוותיקה ביותר במרוץ שנכללה הכי הרבה פעמים, הוא החל בעיר טרבה וכלל 111 קילומטרים, כשבדרך לטורמאלה גם כלל את העלייה "מעבר סולור". גם הקטע ה-15 היה הררי, 185 קילומטרים מלימווה לפואה, כשהוא מסתיים בעלייה לפראט ד'אלביס. העלייה הראשונה בקטע הייתה בקטגוריה 2, ה-Col do Montsegur. ולאחר מכן כלל עוד שתי עליות בקטגוריה 1, ה-Port de Lers וה-Mur de Peguere.
בקטע 16 הרוכבים קיבלו אתנחתא מן העליות ומאבקי הדירוג הכללי, כשהקטע התאים שוב למאיצים והיה בתוואי מישורי-גבעי, כ-177 קילומטרים, כשהקטע מתחיל ומסתיים בעיר נים. הקטע ה-17 במרוץ היה בתוואי גבעי, כ-200 קילומטרים מפון-דו-גאר לעיר גאפ. הוא התאים לפנצ'רים או לרוכבים בעל יכולות מגוונות. העלייה הסופית במרוץ הייתה ה-Col de la Sentinelle, בקטגוריה 3.
הקטע ה-18 במרוץ היה אחד מהקטעים ההרריים בטור, 208 קילומטרים מאמבורן לואלוריי, כשבדרך הוא כולל 2 מהעליות המיתולגיות והקשות במרוץ ששניהם בקטגוריה HC, הגבוהה ביותר לעלייה. הראשונה הייתה מעבר האיזואר, עלייה של 14.2 קילומטרים, והשנייה הייתה מעבר הגאליבייה, עלייה של 23 קילומטרים. לאחר סוף הגאליבייה, המשך השלב היה בירידה ובתוואי מישורי. הקטע ה-19 במרוץ אמור היה לכלול 127 קילומטרים, מסנט-ז'אן-דה-מורין לעיר טין, אך לאחר מזג אוויר קשה בעלייה הסופית לטין, שכלל שיטפונות רבים ותנאי שטח מאתגרים, הוחלט לקצר את המרוץ ככה שסופו יהיה בעלייה למעבר איסראן, אך לא יוכרז מנצח בקטע.
גם הקטע ה-20 במרוץ קוצר, הוא אמור היה לכלול 130 קילומטרים אך בסוף כלל 59 בלבד, לאחר שהיה חשש ממשי לשיטפונות בחלק מהמקומות בהם המרוץ היה אמור לעבור. הוא התחיל בעיר אלברוויל והסתיים בעלייה לוואל טורנס. הקטע ה-21 במרוץ היה הקטע האחרון בו, הוא התחיל בראמבוייה והסתיים בשדרות השאנז אליזה בפריז, כשהוא מתאים למאיצים. השלב נחשב לממלכתי וטקסי, ובעצם מקובל שלא מנסים לעשות בו מהלכים בדירוג הכללי.
השבוע הראשון (קטעים 1-7)
המרוץ החל ב-6 ביוני בעיר בריסל וכלל 194 קילומטרים כשהתוואי שלו מישורי. מייק טיוניסן (יומבו–ויסמה) ניצח את השלב, מקדים את פטר סאגאן (בורה–הנסגרוהה) וקיילב יואן (לוטו–סודאל), לאחר שהספרינטר הראשי של יומבו–ויסמה, דילן חרונבייחן, התרסק כמה קילומטרים בודדים לסיום, בעקבות כך טיוניסן תפס את ההובלה במרוץ וגם את ההובלה בקטגוריית הנקודות, כשקיילב יואן מוביל את קטגוריית הרוכב הצעיר וגרג ואן אוורמאט (CCC) מוביל את קטגוריית ההרים. הקטע השני של המרוץ נערך גם הוא בבריסל והיה קטע נגד השעון לקבוצות, כשקבוצתו של טיוניסן, יומבו–ויסמה, מנצחת את השלב כשהיא מקדימה את אינאוס ואת דקונינק קוויק-סטפ. בעקבות כך טיוניסן המשיך להוביל את המרוץ, כשבן קבוצתו ווט ואן ארט עבר להוביל את קטגוריית ההרים.
הקטע ה-3 של המרוץ התאים לפנצ'רים, לאחר שכלל 215 קילומטרים מהעיר בינץ' בבלגיה לעיר איפרני בצרפת. טים ולנס שהה בקבוצת הבריחה של הקטע ולקח נקודות בעליות השונות בקטגוריית ההרים, ובעקבות כך עבר להוביל את הקטגוריה על חשבונו של גרג ואן אוורמאט. במהלך הטיפוס ל-Cote de Mutigny התקיף ז'וליאן אלאפיליפ (דקונינק קוויק-סטפ) וברח לדבוקה הראשית, ללא טיוניסן שהתפרק ממנה. הוא שמר על הפער שלו וניצח את הקטע, מקדים ב-26 שניות את מייקל מת'יוס (סאנווב) ואת יספר סטויבן (טרק - סגפרדו). בעקבות כך עבר אלאפיליפ להוביל את המרוץ, על חשבונו של טיוניסן שיצא לגמרי מתמונת הדירוג הכללי. פטר סאגאן, שסיים במקום ה-5 את הקטע, עבר להוביל את קטגוריית הנקודות, כשווט ואן ארט שומר על ההובלה שלו בקטגוריית הרוכב הצעיר.
הקטע ה-4 של המרוץ היה הקטע הראשון שהתחיל בצרפת, לאחר שכלל 213.5 קילומטרים מנאנסי עד לריימס. הוא היה בתוואי גבעי והתאים למאיצים. אליה ויוויאני (דקונינק קוויק-סטפ) ניצח את הקטע, מקדים את אלכסנדר קריסטוף (יו. איי. אי. אמירטס) ואת קיילב יואן. כשבשאר הקטגוריות השונות לא חלו שינויים. הקטע ה-5 במרוץ היה גבעי והתאים למאיצים, אך פחות למאיצים טהורים ויותר למאיצים מגוונים יותר. הוא כלל 175.5 קילומטרים והוזנק מסן-דייה-דה-ווז' והסתיים בקולמאר. פטר סאגאן ניצח את השלב, כשהוא מקדים את ווט ואן ארט ואת מטאו טרנטין (מיצ'לטון - סקוט) בעקבות כך הגדיל פטר סאגאן את יתרונו בקטגוריית הנקודות, כשגם טים ולנס הגדיל במהלך הקטע את כמות הנקודות שלו בקטגוריית ההרים והידק את הובלתו. בשאר הקטגוריות לא חלו שינויים.
השלב ה-6 במרוץ היה השלב ההררי הראשון במרוץ, הוא כלל 160.5 קילומטרים ממילוז לעלייה בלה פלנץ' דה בלפי שכלל גם דרכי גראבל. בתחילת הקטע יצאה קבוצת בריחה גדולה ששלושה מנציגיה שרדו עד סיום השלב, כשדילן טונס (בחריין מרידה) מנצח את השלב, מקדים את ג'וליו צ'יקונה (טרק - סגפרדו) ב-11 שניות ואת סנדרו מוריס (ואנטי–גרופ גובר) ב-1:05 דקות. ז'וליאן אלאפיליפ חצה את קו הסיום של הקטע במקום ה-6, 1:46 דקות אחרי טונס. רוכבים כמו רומן בארדה, פאביו ארו איבדו זמן ויצאו מתמונת הדירוג הכללי. בעקבות כך צ'יקונה, שדורג במקום הבכיר ביותר מקבוצת הבריחה, עבר להוביל את המרוץ על חשבונו של אלאפיליפ וגם את קטגוריית הרוכב הצעיר על חשבונו של ואן ארט. למרות זאת, אלאפיליפ, שלא נחשב קודם לכן לרוכב שיכול להתמודד עם שאר רוכבי הדירוג הכללי על ניצחון בטור כולו, הציג יכולת טובה, מה שגרם לו אולי לשנות את התוכניות במרוץ ולנסות ולהתמודד על ניצחון בטור כולו. במהלך הקטע גם הגיעו הפורשים הראשונים במרוץ, כשפטריק בווין (CCC) פרש לפני תחילת הקטע וניקולה אדה (קופידיס) פרש במהלכו.
הקטע ה-7 במרוץ היה הקטע הארוך ביותר במרוץ, 230 קילומטרים מבלפור לשאלון-סור-סון. הקטע היה בתוואי גבעי והתאים למאיצים, כשדילן חרונבייחן ניצח את הקטע, מקדים את קיילב יואן ואת פטר סאגאן. בקטגוריות השונות לא חלו שינויים, כשפטר סאגאן המשיך להגדיל את הפער שלו בקטגוריית הנקודות.
השבוע השני (קטעים 8–14)
השבוע השני של המרוץ החל בקטע ה-8, 200 קילומטרים ממאקו לסנט אטיין. במהלך הקטע יצאה קבוצת בריחה שכללה את אלסנדרו דה מרקי, בן קינג, תומאס דה חנט וניקי טרפסטרה, הקבוצה הידללה בהמשך ורק דה חנט ודה מרקי שרדו בהמשך, בלי טרפסטרה וקינג. בהמשך דה חנט הצליח לנער גם את דה מרקי ונשאר לבד מקדימה, במהלך הטיפוס האחרון של היום, ה-Cote de la Jalliere, התקיפו ז'וליאן אלאפיליפ וטיבו פינו, השניים שמרו על הפער שלהם מהפלוטון ובדרך גם תפסו את דה מרקי, הם סיימו שש שניות מדה חנט שהמשיך עד לניצחון בשלב, כשפינו שני ואלאפיליפ שלישי. הפלוטון הגיע 26 שניות אחרי דה חנט המנצח, כשמייקל מת'יוס מוביל אותו במקום הרביעי. בעקבות כך אלאפיליפ חזר להוביל את המרוץ על חשבון צ'יקונה, מוביל ב-23 שניות עליו ועל 53 שניות על פינו. טיג'יי ואן גארדרן (EF Education First) פרש לפני תחילת הקטע, כשכריסטוף לאפורט (קופידיס) פורש במהלכו.