cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שחייה תחרותית
זינוקים, פניות, יציאות ונגיעות
התוצאה של השחיין היא הזמן שעבר מרגע השמעת האות השלישי של הזינוק עד שהשחיין גומר לשחות את כל המרחק ונוגע בקיר.
חופשי
בסגנון החופשי מזנק השחיין זינוק רגיל מאדן הזינוק.
מבחינה עקרונית בסגנון החופשי מותר לשחיין לבצע כל סוג פנייה שהוא רוצה. בפועל כמעט תמיד השחיינים משתמשים בפניית "קיפר" כיוון שהיא המהירה ביותר. הקיפר בסגנון החופשי מתבצעת בשלבים הבאים:
כמו בפנייה גם היציאה המימית בסגנון החופשי יכולה להתבצע בכל צורה שהשחיין רוצה. כמעט תמיד מבוצעת יציאת "דולפין" שאם היא מבוצעת בצורה מקסימלית מבחינת ניצולת אנרגיה היא מהירה יותר משחיית החתירה. ביציאת הדולפין של סגנון החופשי מבצע השחיין כמה פיתולים מהירים עם כל הגוף ואחריהם כמה בעיטות רגליים לסירוגין עד שהוא יוצא מהמים.
הנגיעה בסגנון חופשי מבוצעת כמעט תמיד עם יד אחת. הנגיעה מבוצעת עם אחת הידיים בזמן שהיד השנייה מסיימת את הגריפה האחרונה. לעיתים שחיינים שרחוקים מן הקיר בעת הגריפה האחרונה מבצעים בעיטת דולפין עם הרגליים כדי להגיע לקיר. כיוון שתנועות הידיים בשחיית החתירה נעשות לסירוגין ומשום שתנועת הידיים בשחיית החתירה מהירה מאוד נדיר מצב בו השחיין "מפספס" את הנגיעה.
חזה
בסגנון החזה מזנק השחיין זינוק רגיל מאדן הזינוק.
הפנייה בסגנון החזה מתבצעת בשלבים הבאים:
היציאה המימית בסגנון החזה היא האיטית ביותר ומתבצעת בשלבים הבאים:
בדומה לפנייה גם הנגיעה בסגנון החזה חייבת להתבצע עם שתי ידיים בו זמנית. הסיכוי שהנגיעה "תפספס" גבוה יחסית כיוון שמחזור התנועות של סגנון החזה ארוך.
גב
הפנייה בסגנון הגב היא פניית "קיפר" הדומה לזו של החופשית מלבד כמה מגבלות הפועלות עליה. הפנייה מתבצעת בשלבים הבאים:
היציאה התת-מימית בסגנון הגב היא יציאת "דולפין" על הגב. השחיין מבצע כמה פיתולים מהירים עם כל הגוף ואחריהם כמה בעיטות רגליים לסירוגין עד שהוא יוצא מהמים. מכיוון שסגנון הגב הוא הסגנון הכי איטי בו מבוצעת יציאת דולפין, יציאת הדולפין הופכת לחלק משמעותי ביותר בו. שחיינים המנצלים את מלוא המרחק של יציאת הדולפין (15 מטר) מנצלים את האנרגיה שלהם בצורה טובה יותר ונעים מהר יותר באופן יחסי. בנוסף ישנו הפרש זמנים ניכר בין תוצאות גב בבריכה קצרה ולבריכה ארוכה עקב כך שבבריכה קצרה ישנן יותר פניות ויציאות מאשר במרחק השווה בבריכה ארוכה.
הנגיעה בסגנון הגב מבוצעת עם יד אחת. הנגיעה מבוצעת עם אחת הידיים בזמן שהיד השנייה מסיימת את הגריפה האחרונה. התקנות מאפשרות לגופו של שחיין להיות מתחת למים באופן מלא בעת הנגיעה ורוב השחיינים מנצלים זאת כדי לבצע בעיטת דולפין תת-מימית מהירה בעת הנגיעה.
מכיוון שבגב השחיין השרוע על גבו לא יכול להסתכל קדימה הוא חייב לשער את מיקומו כדי לדעת מתי להסתובב על הבטן לפנייה וכדי לדעת מתי לבצע את הנגיעה האחרונה. לשם כך השחיין נעזר בחוט שעליו דגלונים התלוי מעל לבריכה וחוצה אותה לרוחב בזווית ישרה לכיוון המסלולים. החוט ממוקם בכל צד חמישה מטרים לפני הקיר וכל שחיין יודע כמה תנועות הוא צריך לבצע מהרגע שהוא רואה את החוט עד שהוא צריך להתהפך על בטנו או לגעת בקיר. במקרה והשחיין מתבלבל בספירת תנועותיו לפנייה הוא עלול להתהפך מוקדם מדי ולהיפסל, או להתהפך מאוחר מדי ולא לקבל את ההזדמנות לנצל את הגריפה על הבטן. טעות בספירת התנועות לנגיעה עלולה לגרום לפספוס.
על השחיין לסיים את מקצה הגב בעודו על גבו.
פרפר
בסגנון הפרפר מזנק השחיין זינוק רגיל מאדן הזינוק.
הפנייה בסגנון הפרפר מתבצעת בשלבים הבאים:
הנגיעה בסגנון הפרפר חייבת להתבצע עם שתי ידיים בו זמנית. הסיכוי שהנגיעה "תפספס" גבוה יחסית כיוון שמחזור התנועות של סגנון הפרפר ארוך יחסית.
מעורב
במשחה המעורב מזנק השחיין זינוק רגיל מאדן הזינוק.
בפניות בין אורכי בריכות מאותו הסגנון בתוך משחה המעורב הפנייה נעשית בהתאם לתקנות הפניות של אותו הסגנון. לפני כל פנייה בין סגנון אחד לסגנון אחר יש לגעת בקיר על פי התקנות של הסגנון הראשון ואחר כך לדחוף מהקיר בצורה החוקית לסגנון השני (לדוגמה לצאת על הגב בסגנון הגב). מכך נובעים הפניות הבאות בין הסגנונות:
היציאה התת-מימית במשחה המעורב זהה לזו של הסגנון בה נשחת אותה הבריכה.
הנגיעה במשחה המעורב זהה לנגיעה של סגנון החופשי, מכיוון שזהו הסגנון האחרון שנשחה במשחה.
שליחים
במשחה השליחים חופשי השחיין הראשון מזנק זינוק רגיל. החוקים לגבי שלושת השחיינים הבאים לאחריו שונים מן הרגיל מכיוון שהם לא מזנקים על פי שריקה, אלה על פי נגיעת השחיין הקודם בקיר. מסיבה זאת, לא ניתן לסמן לשחיינים מאיזה רגע אסור להם לזוז על אדן הזינוק ולכן ניתן להם חופש תנועה מלא בזינוק כל עוד קצוות אצבעותיהם נמצאים במגע עם אדן הזינוק לפני שהשחיין הקודם נגע בקיר. חופש זה מנוצל על ידי השחיינים וגרמו להתפתחותו של זינוק מיוחד הנקרא "זינוק שליחים". בזינוק שליחים השחיין הבא לשחות ברבעיה נעמד במרחק צעד משפת אדן הזינוק. כשהשחיין השוחה באותו הרגע מתקרב לקיר וכמעט נוגע בו מתחיל השחיין על האדן את הזינוק. השחיין על האדן מסובב את שתי ידיו במהירות לאחור תוך כדי ביצוע שני צעדים מהירים שמביאים את רגליו לשפת האדן ושולח את ידיו במהירות קדימה תוך כדי קפיצת ראש למים. בכך נוצר מצב בו השחיין למעשה רץ "לתוך" הקפיצה תוך כדי צבירת תנופה עם רגליו וידיו. הפניות, היציאות והנגיעות במשחה זה מתבצעים כמו במשחים חופשי רגיל.
במשחה השליחים מעורב השחיין הראשון הוא שחיין הגב שמזנק זינוק גב רגיל מתוך המים. שלושת השחיינים שאחריו מזנקים בחוקים דומים לזינוק בשליחים חופשי, ורשאים לבצע זינוק שליחים. כל שחיין מבצע פניות, יציאות ונגיעות על פי חוקי הסגנון אותו הוא שוחה.
היסטוריה
שחייה לא נכללה בתחרויות הספורט הרשמיות ביוון העתיקה מכיוון שהיא נחשבה למיומנות עממית נפוצה שכל אחד אמור לשלוט בה. לעומת זאת ברומא העתיקה התקיימו תחרויות שחייה שאפילו מאוזכרות אצל חז"ל.
כבר באולימפיאדת אתונה (1896), האולימפיאדה המודרנית הראשונה, התקיימו תחרויות שחייה בהן צפו 20,000 איש. באולימפיאדה זו התקיימו ארבעה משחים: 100 מטר, 500 מטר, 1,200 מטר חופשי ומשחה מלחים יווניים מיוחד. כל המשחים התקיימו במפרץ זאה, בסמוך לפיראוס, ב-11 באפריל, מה שהקשה על השחיינים מפני שזמן ההתאוששות בין משחה למשחה היה קצר.
באולימפיאדת פריז (1900) הוכנס לראשונה סגנון הגב ובאולימפיאדת סנט לואיס (1904) הוכנס לראשונה סגנון החזה ומשחה שליחים. באולימפיאדת סטוקהולם (1912) התחרו לראשונה נשים בענף בעקבות הפגנות של פמיניסטיות. באולימפיאדת מלבורן (1956) הוכנס לראשונה סגנון הפרפר ובאולימפיאדת טוקיו (1964) הוכנס לראשונה משחה המעורב אישי.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה השחיין מארק ספיץ בשבע מדליות זהב תוך כדי שבירת שיא עולם בכל משחה. זהו היה שיא הזכיות במדליות זהב באולימפיאדה אחת, שנשמר 36 שנים. השחיינית שיין גולד מאוסטרליה זכתה ב-5 מדליות מהן 3 זהב, כולן במשחים אישיים.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 החלו להתקיים אליפויות העולם בשחייה. באותה העת ובשנות ה-80 של המאה ה-20 עמדה גרמניה המזרחית בחזית השחייה העולמית לנשים. השחייניות הבולטות היו קורנליה אנדר שזכתה ב-4 מדליות זהב ומדליית כסף אחת באולימפיאדת מונטריאול (1976) וקריסטין אוטו שזכתה בשש מדליות זהב בשלושה סגנונות שונים באולימפיאדת סיאול (1988), שיא הזכיות במדליית זהב באולימפיאדה אחת לנשים. מאוחר יותר התברר שלשחייני מזרח גרמניה ניתנו חומרים אסורים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 השחיינים הבולטים היו כריסטינה אגרסגי מהונגריה ואלכסנדר פופוב מרוסיה. בתחילת שנות האלפיים השחיינים הבולטים הם פיטר ואן דן הוחנבנד מהולנד, גרנט האקט ואיאן ת'ורפ מאוסטרליה, קוסוקיי קיטאג'ימה מיפן ומייקל פלפס וארון פירסול מארצות הברית.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) שבר השחיין מייקל פלפס את שיאו של מארק ספיץ וזכה בשמונה מדליות זהב אולימפיות, ובכך הפך למחזיק השיא בזכייה במספר רב ביותר של מדליות זהב באולימפיאדה אחת. כמו כן, נתווספה לראשונה תחרות שחייה במים פתוחים למרחק 10,000 מטר.
ארצות הברית היא המדינה החזקה בענף לאורך ההיסטוריה שלו במשחקים האולימפיים ובאליפויות העולם בשחייה.
באליפויות העולם בשחייה צברה ארצות הברית, 214 מדליות זהב, 166 מדליות כסף ו-119 מדליות ארד (499 מדליות בסך הכל) הרבה לפני סין השנייה במספר המדליות עם 103 מדליות זהב, 75 מדליות כסף ו-53 מדליות ארד (231 מדליות בסך הכל).
משחים שנשחו באולימפיאדות שונות בעבר, אך כבר לא נשחים בה כיום הם: 500 מטר חופשי, 1200 מטר חופשי, 4,000 מטר חופשי, 880 יארד חופשי, שליחים 4X50 מטר חופשי, 400 מטר חזה, 200 מטר שחייה בקבוצה, 200 מטר מכשולים, שחייה מתחת למים וצלילה למרחק.
פליפה הראשון, מלך קסטיליה
פֶליפֶּה הראשון, המכונה גם פליפה היפה (בספרדית: Felipe el Hermoso; 22 ביולי 1478 – 25 בספטמבר 1506), היה מלך קסטיליה ונכלל כיום ברשימת מלכי ספרד. הוא היה הראשון מבני בית הבסבורג ששלט על קסטיליה, והיה למשך תקופת מה גם מלך לאון וגרנדה.
ביוגרפיה
פליפה נולד בברוז', בנם של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ומארי, דוכסית בורגונדיה, שהותירה לו שטחים רבים בבורגונדיה עם מותה. הוא קיבל בין היתר את ארצות השפלה הבורגונדיות ואת מרבית חייו בילה בבריסל. ב-21 באוגוסט 1496 נישא בליר לאינפנטה חואנה "המשוגעת" ב"עסקה" שכללה גם את נישואי אחותו, מרגרטה לחואן, נסיך אסטוריאס, שהיה יורש העצר. לאחר מותו של חואן, התפתח מאבק ירושה ובסופו ירש פליפה את כס המלוכה בתוקף נישואיו לאחותו של חואן. נפטר בבורגוס מטיפוס. כיוון שנפטר לפני אביו, ירש את מקסימיליאן הראשון בנו הבכור של פליפה, קרל, אשר הוכתר כקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
משפחתו
מנישואיו של פליפה לחואנה הראשונה, מלכת קסטיליה, היו לו 6 ילדים:
זן (בודהיזם)
זן (קאנג'י: 禅, רומאג'י: Zen) הוא שמו היפני של זרם בודהיסטי ממסורת המהאיאנה שמקורו בסין, שם הוא נקרא צ'אן (סינית: 禪, פין-יין: Chán). זרם זה התפשט מסין למדינות נוספות במזרח אסיה, למשל לקוריאה, ליפן, ולווייטנאם. תורת הזן נפוצה כיום גם בעולם המערבי, וקיימים מרכזי זן רבים ברבות ממדינות העולם.
הזן מדגיש את חשיבותה של המדיטציה והבעתה בחיי היום יום כדי להגיע לנירוואנה, המכונה סאטורי ביפנית, וממעיט בערכו של לימוד אינטלקטואלי להשגת מטרה זו. כפועל יוצא של הדרך של הזן, נקודת המבט הנכונה של חוכמת הזן באה מתרגול מדיטטיבי ולא מלימוד אינטלקטואלי. על אף שנהוגים סגנונות מדיטציה רבים בזרם הזן (למשל מדיטציה בהליכה, באכילה, ובשירה), כל זרמי הזן שמים דגש מיוחד על מדיטציה בישיבה, המכונה ביפנית זאזן, שמטרתה "ראיית הדברים כפי שהם", כלומר הפנמה אישית ולא אינטלקטואלית של הרעיון הבודהיסטי של "היעדר העצמי", ושאיפה למצוא פתרון לדוקהה.
הזן, בדומה לתורות אחרות במזרח אסיה, נחשב לעיתים דת, לעיתים דרך חיים ולעיתים פילוסופיה. אמונה אינה ממלאה תפקיד חשוב בזן, אך הזן אינו מניח או שולל את קיומה של ישות טרנסצנדנטית או בוראת כמו אלוהים, או את רעיון הסמסרה והקארמה הקיימים בדתות ההודיות (כולל מסורות הטהרוואדה של הבודהיזם), עובדה שאפשרה לזן להתפשט במהירות לאזורים בעלי אמונות עממיות שונות במזרח אסיה, ובמאה האחרונה אפשרה לו להתפשט גם למערב. החתירה להארה של בודהה נתפסת בזן כדבר מעשי, ולכן בזן, כמו בזרמים מהאיאנים אחרים, ישנה חתירה להארה מוחלטת, אך גם לקיום יום יומי על פי ההארה.
במדינות בהן הזן נפוץ, הוא השפיע רבות על האמנות, לרבות קליגרפיה, שירה, פיסול, תיאטרון, גינון ואדריכלות.
אטימולוגיה
המילה זן (רומאג'י: zen) היא הקריאה היפנית של הסימנית הסינית 禪 (פין-יין: Chán), שבמקור מבוטאת צ'אן. המילה צ'אן בתורה לקוחה מהמילה "ג'האנה" בפאלי (בפאלי: झान) או "דיהאנה" בסנסקריט (בסנסקריט: ध्यान) שמשמעותן מדיטציה, מכיוון שמסורת זאת של בודהיזם בחרה להדגיש את חשיבות המדיטציה.
בסינית המילה צ'אן מתייסת לתרגול המדיטציה עצמו, בעוד המילה צ'אנז'ונג (סינית: 禪宗, פין-יין: Chánzōng) מתייחסת למסורת. ביפן לעומת זאת המילה זן היא שם הזרם והמדיטציה קרויה זאזן (קאנג'י: 座禅).
בנוסף לשם הסיני ולשם היפני, במדינות אחרות בהן יש נוכחות זן בודהיסטית באופן מסורתי נהוגים שמות שונים לזרם ולמייסדו. בקוריאה הזרם נקרא סוֹן ׁאו סאן (הנגול: 선, בתעתיק לטיני: Seon) ובווייטנאם טִייֵן (וייטנאמית: Thiền).
התפשטותו של הזן
לפי סיפורי המסורת, הזן נוסד בסין על ידי נזיר בודהיסטי מיתולוגי ממרכז אסיה או מהודו, המכונה בסנסקריט בודהידהרמה (מילולית: הדהרמה של ההארה; בסינית הוא מכונה פּוּטידאמוֹ וביפנית דארומה). בודהידרמה נחשב הפטריארך (ראש שושלת של מורים ותלמידים בודהיסטית) ה-28 במספרו בשושלת שהחלה בגאוטמה הבודהה ולא נפסקה עד ימיו של הבודהידרמה. הוא נסע מקונג'יבראם, שליד מאדראס (כיום צ'נאי) שבהודו, לקנטון שבסין ב-520 לספירה, שם פגש את הקיסר וודי משושלת ליאנג, והיה ביניהם דו-שיח מפורסם שבו הוא הצהיר כי מעשים טובים (בפרט בניית מקדשים ופגודות) אינם מועילים כלל להשגת הארה. בהמשך הלך לווייאנג שבסין המזרחית, המקום שבו עתיד לקום מנזר שאולין, ולפי המסופר עסק במדיטציה מול קיר במערה במשך תשע שנים.
לפי האגדה, בודהידרמה פיתח את אמנות הלחימה הנהוגה במזנזר שאולין במערה בה חי באזור המקדש, וכן הביא להתפתחות צורת הספרות הפופולרית 'וושיה'.
מאוחר יותר למדו נזירים קוריאנים ששהו בסין את מה שהיה ידוע אז כצ'אן, שכבר הושפע במידת מה מהטאואיזם הסיני. המסורת נקראה בקוריאה סוֹן. נזירים קוריאנים הביאו את הזן ליפן בערך במאה ה-7, שם היא נקראה זן. על אף שהזן הגיע מוקדם ליפן, הוא לא התפתח עד המאה ה-12, כשאז חזרו נזירים יפנים ממסעות לימודיים במקורותיו הסיניים.
צ'אן, סון, וזן המשיכו להתפתח בנפרד בארצות המוצא שלהם, והם שומרים על זהויות נפרדות עד היום. על אף שקווי הייחוס בסין, בקוריאה, ביפן, ובמקומות אחרים מראים על מוצא ישיר מבודהידהרמה, הופיעו שינויים באמונה ובמעשה במהלך התפתחותם של הענפים השונים.
צ'אן בסין
בתקופת שושלת סונג התפתחה בסין נטייה לסינתזה דתית בין זרמי הצ'אן השונים, זרמי הבודהיזם השונים, וגם בין הבודהיזם לטאואיזם ולקונפוציאניזם.
הצ'אן המשיך בסין בתקופה שלאחר שושלת סונג ונלמד לרוב ביחד עם זרם הארץ הטהורה. בתקופת שושלת מינג הצ'אן (ביחד עם הארץ הטהורה) זכה להתעוררות מחודשת באמצעות מורים כגון, הן-שאן דאקינג, מיון יואן-וו, יונג-קי זאו-הונג, וכן או-אי זי-קסו.
לאחר מכן דעך הצ'אן, עד שבתחילת המאה ה-20 הביא המורה הידוע קסו-יון להתעניינות מחודשת בו. מורי זן רבים הם ממשיכי דרכו של מורה זה, בהם שאנג ין וקסואן הואה שהפיצו את הצ'אן במערב.
בתחילתה של סין העממית דוכא הצ'אן. לאחרונה הצ'אן זוכה לפריחה מחודשת בסין. הצ'אן מפותח גם בטאיוואן ובהונג קונג.
זן ביפן
מסורת זן קיימת ביפן כבר שנים רבות. שלושת הזרמים של הזן הם רינזאי, סוטו ואובאקו.
כמה מורי זן בני ימינו, כגון דאיון הארדה ושונריו סוזוקי, ביקרו את הזן היפני כמערכת פורמלית של טקסים ריקים, כאשר מעט מאוד מהעוסקים בזן אכן מצליחים למצוא את שהם מחפשים. הם טוענים, כי כמעט כל המקדשים היפנים נעשו לעסקים משפחתיים שמועברים מאב לבן, וכי תפקידו של כומר הזן מוגבל כיום ללוויות.
זרם רינזאי
על אף שאייסיי נחשב למייסד הזרם, למורה מיושו (1235–1309) הייתה ההשפעה הגדולה ביותר בהעברת מסורת הזן ליפן. תלמידו של מיושו, קוזן דאיטו, הוא אחד המורים החשובים במסורת רינזאי זן. הוא הקים את המנזר הראשי, דאיטוקוג'י. תלמידו של קוזן דאיטו, מוסו דאישי (1277–1360), הקים את המנזר הראשי מיושין-ג'י. מנזר זה הוא מנזר הרינזאי הגדול והמשפיע ביותר ביפן. סך הכול ישנם 14 מנזרים ראשיים של זרם זה ביפן.
יחד עם התפתחות הרינזאי, התפתח מעמד הסמוראים ביפן. על אף שהיו סמוראים שלמדו זרמי זן אחרים, הרינזאי התחבר יותר עם הסמוראים ועם השלטון. לכן הרינזאי נקרא לפעמים "זן של סמוראים", בעוד זרם הסוטו נקרא לפעמים "זן של איכרים".
במאה ה-18 דעך הרינזאי זן. בזמן זה הפך המורה הקואין אקאקו (1686–1769) לדמות חשובה בהחייאת המסורת. תרומתו של הקואין הייתה כה גדולה, שכל מורי הרינזאי בהווה הם ממשיכי דרכו. הקואין סידר את הקואנים בשיטה סדורה אחת שהיא הבסיס עד היום לתרגול ברינזאי זן.
זרם סוטו
זרם סוטו (קאודונג בסינית) הועבר מסין ליפן על ידי המורה איהיי דוגן (1200–1253). דוגן הפך לנזיר בהר איהאי של זרם הטנדאי. לאחר שהתעורר בו ספק, הוא הלך ללמוד במנזרו של אייסיי. מאחר שאייסיי היה כבר זקן, המורה שלו היה מיו-זן, שהוא תלמידו של אייסיי.
ב-1223 דוגן ומיוזן נסעו לסין על מנת ללמוד שם זן. מיו-זן מת ממחלה ודוגן נשאר ללמוד זן לבדו בסין. על אף שדוגן למד זן ממורים רבים בסין, הוא לא היה מרוצה מדרך לימודו, ואף סירב להמשיך את דרכם. לבסוף, ב-1225, מצא דוגן את המורה שלו רוג'ינג (ניוג'ו ביפנית), שהיה היורש ה-13 בשושלת של זרם הסוטו. דוגן הפך ליורשו של רוג'ינג ב-1227.
דוגן חזר ליפן והתיישב במנזר קן-נין-ג'י של הזרם טנדו. בעקבות מתחים בין הזרמים, חידש דוגן מנזר נטוש בעיר אוג'י, וקרא לו קושו-הורין-ג'י. לבסוף עבר דוגן למחוז פוקוי וייסד שם את מנזר איהייג'י, שהוא אחד משני מנזרי הזן הראשיים של הסוטו זן. דוגן כתב את החיבור פוקאנזאזנגי שהפך לחיבור מנחה ראשי למתאמנים בסוטו זן. החיבור העיקרי של דוגן הוא הספר בעל 95 הפרקים: שובוגנזו (בתרגום מיפנית "העיניים והאוצר של החוק האמיתי"). יצירה זו נחשבת לאחד מיצירות המופת בספרות היפנית בכלל. כמו כן כתב דוגן יצירות נוספות, לרבות בן-דו-אה (שיחה אודות תרגול הדרך בלב שלם) ואייהי שין-גי (התקנות הטהורות של אייהי או תקנות הטוהר של אייהי, שהם חוקים לקהילת הנזירים).
במסורת הסוטו זן דוגן וקאיזן נחשבים למורים החשובים בייסוד המסורת ביפן. דוגן, בעל הנפש המחמירה, דאג להעברה נכונה של הזן ליפן, וקאיזן, בעל הנפש הרכה, הצליח להנגיש את הסוטו ליפנים ולהפיץ זרם זה. כיום זרם הסוטו הוא הזרם הגדול והפופולרי ביותר ביפן. קודו סאוואקי נחשב לאחד המורים הבולטים ביפן של המאה ה-20.
זרם אובאקו
אובאקו הונהג במאה ה-17 על ידי הנזיר הסיני אינגן. המנזר הראשי של זרם אובאקו הוא מאם-פוקוג'י שבעיר אוג'י. הזרם נובע מהזן שהיה נהוג בסין של שושלת מינג. זרם אובאקו משלב ישיבת זאזן ביחד עם שירת נמבוצו (המנטרה "נאמו אמידה בוצו" או "נאמו אמיטאבהה"), לרבות חזרה על מנטרות נוספות שקשורות לבודהה, אמיטאבהה, שלקוחות מזרם הארץ הטהורה בבודהיזם. על אף שאובאקו הוא הזרם הקטן מבין השלושה, הייתה לו השפעה רבה על הזן ביפן. הפופולריות שלו גרמה לצמיחה מחודשת של הזן בזרם הרינזאי ובזרם הסוטו, לרבות בכל הקשור לכללי המנזר.
זן ובודהיזם
יש שמחשיבים את הזן כמסורת נפרדת לחלוטין מהבודהיזם, מכיוון שכמה לא-בודהיסטים, בייחוד במערב, הכירו באופן רשמי במורי זן. הזן מתואר לפעמים כ"דרך חיים" שאינה תלויה בתרבות מסוימת. מורי זן רבים מצהירים שהם מנסים ללמד כל אדם ללא תנאי, ללא התייחסות לדתו, ובלי צורך שיכיר בדת הבודהיסטית.
על אף שמנהגי המדיטציה של הזן אכן מגיעים מתורת השביל המתומן המקורית של בודהה, שבה 'דהיינה' הוא אחד מיסודות הדרך המתומנת, הזן מבוקר לעיתים על ידי בודהיסטים מזרם 'תרוודה' בכך שאינו מדגיש כיאות את היסודות האחרים של השביל המתומן, בכך שאינו מדגיש את הלימוד של הקנון הבודהיסטי המסורתי, וכן בכך שאינו נטוע בפילוסופיה הבודהיסטית באופן כללי. למעשה, לרוב המורים, הנזירים והמרכזים של הזן יש קשרים טובים עם האסכולות הבודהיסטיות האחרות, ולעיתים הם אף משתפים פעולה עמן.
בפועל מנזרי ומרכזי הזן בודהיזם המסורתי מציינים חגים בודהיסטים, למשל את יום הולדתו של גאוטמה בודהה, את יום ההארה שלו, את יום מותו, ומקיימים טקסים להעלאת זכרו של הארהט. ברוב המרכזים המסורתיים הנזירים והלא נזירים מקבלים על עצמם את עיקרי הדת. הלא נזירים מקבלים על עצמם לרוב את חמשת העיקרים (הכללים). מתנזרים בזרם הסוטו, למשל, מקבלים על עצמם גרסה מורחבת של 16 עיקרים של הבודהיסאטווה. בכניסתם למנזר הנזירים מקבלים על עצמם גם את כל תקנות המנזר. קבלה של כללים אלו היא קבלה של ה"סילה" או של חוקי המוסר הבודהיסטים. לפי התפיסה בזן בודהיזם, ה"פרג'נה" (חוכמה) וה"סמהאדי" (ריכוז, מאמץ), שהם שני החלקים האחרים של הדרך המתומנת, מצויים בתרגול עצמו, כמו גם בעיקרים ובתקנות.
תורות ומנהגי הזן
תורות הזן מבקרות פעמים רבות לימוד של טקסטים ואת החיפוש אחר הגשמה בעולם הזה, והן מתרכזות בעיקר במדיטציה שדרכה מחפשים תודעה ישירה של תהליכי הקיום (ובתוכם המחשבה), או לחילופין עזיבה של כל תפיסה. אך הזן אינו רק דוקטרינה חסרת מעש: מורה הצ'אן הסיני באיזהנג (720–814) (ביפנית: הייקוג'ו) הותיר אחריו אמרה ידועה שהייתה העיקרון המנחה של חייו, "יום ללא עבודה הוא יום ללא אכילה". כאשר באיזהנג היה זקן וחלש מדי כדי לעבוד בגינה, הסתירו תלמידיו ממנו את כלי הגינון שלו. בתגובה לכך סירב המורה לאכול, באומרו: "אין עבודה, אין חיים".
על אף שהזן ממעיט בחשיבות לימוד טקסטים, הזן מושרש עמוקות במסורת הטקסטואלית הבודהיסטית, בעיקר מסוטרות המהאיינה שחוברו בהודו ובסין. סוטרות מהודו שהזן קרוב עליהן הן: סוטרות הפרג'נה פרמיטה (בסנסקריט) ובפרט סוטרת הלב, סוטרת היהלום של הפרג'נה פרמיטה, סוטרת הלנקווטרה, פרק 25 מתוך סוטרת הלוטוס (בסנסקריט "סמנטמוכה פריוורטה"), סוטרת ואמאלאקירטי, סוטרת מהפרינירוונה. ישנם כתבים רבים של מורי זן ממסורות שונות שמקורם בסין, ביפן, בקוריאה ובווייטנאם, למשל:
זן אינו פילוסופיה אינטלקטואלית ואינו חיפוש אישי ובודד. מרכזי זן מדגישים את הפעילות היומיומית, ומקיימים התבודדויות מדיטציה חודשיות אינטנסיביות. פעילות יחד עם אנשים אחרים חשובה, ונחשבת כצורה להימנע ממכשולי האגו. כשהם מסבירים את הזן למערביים, מורי זן יפנים מצביעים פעמים רבות על כך שזן הוא "דרך חיים" ולא רק תרגול אופן התודעה. ד. ט. סוזוקי כתב כי ההיבטים של חיים אלה הם: "חיים של צניעות; חיים של עבודה; חיים של שירות; חיים של תפילה והודאה; חיים של מדיטציה". מורי זן מדגישים יציאה לחברה ולעיסוקי היומיום, ומזהירים מפני התבודדות.
זאזן
ההולכים בדרך הרינזאי יושבים בדרך כלל מול מרכז החדר, והתודעה מופנית לעבר הבנה והכרה מלאה של התנוחה והנשימה. בצורה זו המשתתף במדיטציה מנסה לעלות מעל המחשבה ולהיות מודע ליקום באופן ישיר. בזרם הרינזאי מקובל להגיע לזאזן עם משימה, או עם קואן מפי המורה הרוחני. בסוף המדיטציה בזאזן ניגשים התלמידים לסנסיי ומציגים בפניו את "ממצאיהם". זהו כלי בידי המורה הרוחני לבדוק את מידת ההתקדמות – ויש שיגידו את ההתרוקנות – אצל התלמיד.
בזרם הסוטו יושבים מול קיר. בסוטו, מדיטציית שיקנטזה ("רק ישיבה"), כלומר, מדיטציה ללא מטרה, עוגן, "גרעין" או תוכן, היא המעשה העיקרי. רוג'ינג, המורה של דוגן, אמר: "עזבו גוף ונפש". לפי דוגן טבע הדברים, שלתוכו אנו מנסים לחדור, קיים במציאות, בין אם אנו מתאמנים ובין אם לא. בנוסף, אם מנסים להשיג הארה, קיימת הסכנה להיצמד להארה, בעוד שכדי להגיע להארה יש לעזוב אפילו שאיפות ותפיסות של הארה. לכן שיטות האימון (כלומר אימונים למען מטרה כלשהי) הן חסרות תועלת ויכולות אפילו להפריע להגיע להארה. דוגן מסביר שקיימת זהות עצמית-פנימית בין תרגול זן והארה, וכן שזן (והזאזן) היא דרך חיים שמובילה באופן טבעי להארה בחיי היומיום. לכן כל שיש לעשות זה לעשות זן בשביל הזן עצמו ולא בשביל מטרה כלשהי. צריך רק לעזוב כל תפיסה, בין אם היא קשורה להארה או לאשליות, ולא להתמקד במשהו מסוים. הצדקות טקסטואליות, פילוסופיות ופנומנולוגיות נוספות של צורת מדיטציה זו נמצאים בשובוגנזו ובפוקאן-זאזן-גי של דוגן.
הזמן המושקע מדי יום בזאזן משתנה. דוגן אומר כי אפילו 5 דקות מדי יום עבור בעלי בתים הוא דבר מועיל. המפתח הוא ההתמדה והסדירות היומית, מאחר שהזן מלמד כי האגו יתנגד באופן טבעי, ולכן משמעת של סדירות היא חיונית. נזירי זן פעילים עשויים להעביר 4–6 פעמים של זאזן, 30–40 דקות כל אחד מדי יום, ביום רגיל. בזמן ההתבודדות החודשית, באורך של יום אחד, שלושה, חמישה או שבעה ימים, הם עשויים להעביר 9–12 פעמים של זאזן קבוצתי, ולעיתים זאזן אישי נוסף מאוחר בלילה. הזאזן בדרך כלל מופסק על ידי פעילות קצרה יותר של מדיטציית הליכה על מנת להקל על הרגליים.
מקובל כי מורו של דוגן, רוג'ינג, העביר פחות מ-4 שעות שינה מדי לילה, כשהוא מעביר את זמנו בזאזן. אולם, למעשה, אין זה יוצא דופן כי הנזיר ישן בזמן הזאזן. כמה חוקרי מדיטציה העלו תאוריות, על פיהן מומחי זן שמסוגלים להגיע לרמות עמוקות יותר של סאמאדהי במדיטציה, בעצם מספקים את אותו צורך כמו שנת REM, כך שאם מוסיפים את זמן הזאזן לזמן השינה האמיתי, הם למעשה ישנים את מספר השעות הרגיל שאדם נצרך לו. אולם, יכולת להגיע לסאמאדהי עמוק בזמן זאזן היא כנראה נדירה למדי, ולפעמים אף לאחר עשרות שנות מדיטציה אין מגיעים ליכולת זו.
המורה
מכיוון שמסורת הזן מחשיבה את התקשורת הישירה יותר מאשר את הלימוד הטקסטואלי, תפקידו של מורה הזן קריטי. במסורת הזן מקובל שהרמה של המורה צריכה להיות גבוהה מאוד, אחרת הוא יוביל את תלמידיו סחור וסחור במקום לכוון למטרה. המצב שבו מורה שאינו מבין את הזן ולא הגיע למה שהזן מכוון, נקרא לפעמים "עיוור מוליך עיוור", כלומר הסיכוי של התלמידים להגיע למטרה קלוש.
חלק מרכזי בכל זרמי הזן הוא הרעיון של "מעבר הדהרמה" (או מן-ג'ו ביפנית), טענה המיוחסת לשושלת המורים שמגיעה עד בודהה. במקור הגיע רעיון זה מהתיאור של הזן המיוחס לבודהידהרמה:
לפחות מאז ימי הביניים, העברת דהרמה הייתה היבט נורמטיבי של זרמי הזן. כל מורה זן נמצא בתוך שושלת כלשהי. בזרמים מסוימים, כולל בכל השושלות היפניות, ישנם תרשימי שושלות רשמיים שמצוירים עבור טקסי ההעברה, שמתעדים את השושלת עד בודהה. למורה הזן, שהוא חלק משושלת, ניתנת סמכות מלאה להחליט שתלמיד יצורף לשושלת על סמך רמתו. צירופו לשושלת מסמיך את התלמיד באופן אוטומטי ללמד זן. לפעמים ניתן לתלמיד אישור ללמד עוד לפני שהגיע לרמה המאפשרת את צירופו לשושלת.
באופן כללי, מורה הזן הוא אדם שהוכשר בכל אחת ממסורות הזן ללמד את הדהרמה, להנחות תלמידים במדיטציה, ולבצע טקסים, והוכר כמורה על ידי המורה שלו. במקרים מסוימים, במיוחד בתנועות זן מודרניות, אדם שאינו מוכשר רשמית עדיין יכול לפעול בכל התפקידים האלה או בחלקם.
תוארי כבוד שניתנים למורים כוללים בדרך כלל, בסינית: "פאשי" או "צ'אנסי"; בקוראנית: "סונים" או "סאון סה"; ביפנית: "אושו" (כומר), "רושי" (מורה/אמן זקן) או "סנסיי" (מורה); ובווייטנאמית: "תיצ'", במקום שם המשפחה. רבים מתארים אלה מקובלים אצל כמרים בודהיסטים מכל הכתות שנמצאים בהקשר תרבותי מסוים. תארים מסוימים, כגון הסנסיי היפני, משמשים אף מעבר לאסכולות הבודהיסטיות.
המושג "אמן/מורה זן" מציין לפעמים מורים חשובים, במיוחד קדמונים או מימי הביניים. אין קריטריון מסוים שעל פיו אפשר להיקרא אמן או מורה זן. המושג פחות רגיל ביחס למורים מודרניים, מכיוון שהם בדרך כלל אינם מוכנים לקרוא לעצמם "אמנים" (מאסטרים). עם זאת, המורים בהחלט מוכנים להצביע על הייחוס שלהם, ולומר מי הסמיך אותם למורים.
עם זאת, קיימים אנשים במערב, ואף כאלה המנהיגים מרכזים גדולים יחסית, שטוענים שהם אמני זן (מאסטרים), אך אינם מוכנים לומר היכן הוכשרו או תחת מי. גישה זו מהווה חריגה מהזן המסורתי, שבו הייחוס נחשב למשמעותי מאוד. לפיכך, לפחות חלק מאנשי הזן המסורתי רואים בהם ככאלה שעלולים להיות שרלטנים. הם טוענים שאנשים שמחפשים מורים, צריכים להיות מודעים לכך שישנם אמנים רבים שהכשירו את עצמם.
קואן
אסכולות הזן (בעיקר רינזאי, אך לא רק הוא) מקושרים לקואנים (ביפנית. בסינית: גונגאן, בקוריאנית: גונג'אן). המושג מלכתחילה התייחס למקרים משפטיים בשושלת טאנג בסין.
במובן מסוים הקואן הוא עיקרון ממשי, או חוק מציאותי. קואנים נראים פעמים רבות כחסרי משמעות לשונית או פרדוקסלית. ה'תשובה' לקואן כוללת טרנספורמציה של המבט או של התודעה, שעשויה להיות רדיקלית או מתונה, הדומה לחוויית המטאנויה בנצרות.
דוגמה של קואן זה היא: "שתי כפיים מוחאות, ונוצר קול. מהו הקול של כף אחת?". יש שאומרים כי לאחר אימונים מתמידים, המתאמן והקואן נעשים לאחד. אם כי רוב קבוצות הזן מכוונות להארה "פתאומית", דבר זה בדרך כלל קורה רק לאחר הכנה רבה. ישנן דוגמאות לפעולת קואן מוצלחת שהביאה לחוויית הארה, אך גם לשנים של עבודת קואן חסרת תועלת.
מורי זן אומרים כי יש לקחת את הבעיה המוצבת על ידי הקואן ברצינות, ולגשת אליה כעניין של חיים ומוות ממש. ישנה הבדל חד בין דרכים נכונות ומוטעות לענות על קואן – אם כי יש הרבה "תשובות נכונות", המאמינים אמורים להציג את ההבנה שלהם של הקואן ושל הזן בכל ישותם.
השליטה של תלמיד זן על קואן מסוים מוצגת למורה בפגישה פרטית (הקרויה באסכולות יפניות שונות דוקוסאן, דאייסן, או סנזן). התשובה לקואן תלויה יותר ב"איך" היא מוצגת. כלומר, התשובה היא לא רק אמירה מילולית, אלא היא ביטוי של כל החוויה של התלמיד; הוא חייב "לחיות" את התשובה לקואן ולא רק לומר אמירה נכונה.
אין לומר כי יש תשובה אחת נכונה לקואן מסוים, אם כי יש תשובות נכונות ולא נכונות, ולמעשה, תלמידים היו מחברים ספרים של תשובות מקובלות לקואנים כדי להיעזר בהם כהכנה לפגישה. אוספים אלה הם בעלי ערך רב למחקר המודרני על הנושא.
במסורת ה"קואן החי", מספר מורי זן מערביים מוסיפים לקואנים המסורתיים אלמנטים ממקורות מערביים שונים, כגון אמירות פרדוקסליות מהתנ"ך.
בזרם הסוטו ישיבת הזאזן היא על פי עיקרון של מוקושו זן (ביפנית: הזן השקט). בסוטו זן בזמן ישיבת הזאזן אין קואן. בזרם זה הקואן הוא לא בעיה פורמלית שהמורה נותן לתלמיד. הקואן מופיע בחיי היומיום בטבעיות. התלמיד של זרם זה צריך לזהות את הקואן כאשר הוא מופיע (זו אינה חידה או אתגר אינטלקטואלי שהחיים מזמנים). הופעת הקואן בחיי היומיום משקפת את התובנה של התלמיד שהדרך שבה הוא חי עד עתה אינה נכונה או מדויקת, או שעתה הוא מבין את המציאות באור אחר.
זן והתרבות המערבית
על אף שהיו מורי זן שנסעו למערב בחצי הראשון של המאה ה-20 ועוד לפני זה, הזן התפתח במערב בעיקר בחצי השני של המאה ה-21. מאז שנות השלושים בבריטניה, ולפחות מאז תנועת הביט בשנות החמישים בארצות הברית, המערב מגלה התעניינות גוברת בזן. תחילה היו אלו בעיקר מורים יפניים שהיגרו למערב (בעיקר לארצות הברית ומעט גם לאירופה), הקימו מרכזי זן ואף דור של ממשיכים. בדור הנוכחי של המורים במערב ניתן למצוא מורים יפניים שהגיעו מיפן, מורים רבים שממשיכים מורים יפניים ראשונים, וכן מורים מערביים שנסעו ללמוד ביפן וחזרו כמורי זן.
לאקספרסיוניזם ולדאדא באמנות האירופית יש הרבה מן המשותף עם הזן והקואנים. הסוריאליסט הצרפתי המוקדם רנה דומאל תרגם את ד. ט. סוזוקי, וכן טקסטים בודהיסטיים אחרים מסנסקריט.
ספרו של איוגן הריגל "זן באמנות הקשת" מתאר את ההכשרה שעבר ביפן באמנות קשת היפנית, קיודו, המשמשת גם כתרגול מדיטטיבי על ידי זן בודהיסטים. ספר זה נחשב לאחד מהספרים הראשונים שנכתבו על זן בשפה אירופית, ולכן כאחד מהתיאורים הראשונים שבהם פגשו רבים במערב במושג "זן", ישנה מחלוקת האם אווַה קֵנזוֹ, מורה הזן והקשת שאותו פגש הריגל ביפן, אכן היה מומחה לזן או אף מתרגל זן, וכמה מתוך כתביו של הריגל אכן משקפים את דעותיו של מורו ולא את השקפותיו האישיות של הריגל. הפילוסוף היהודי ארתור קסטלר העלה השערה במאמר במגזין אנקאונטר, שהפילוסופיה של הריגל הגרמני הושפעה מההגות הנאצית, ובמכתב תשובה למערכת כתב הפילוסוף גרשם שלום ואף צירף מסמכים שהוכיחו שהריגל היה חבר פעיל במפלגה הנאצית ובארגון הנאצי "הליגה המיליטנטית לתרבות גרמנית", והחזיק בהשקפותיו אלה עד מותו. בנוסף טען שלום שהפילוסופיה שלו נועדה להצדיק את מדיניות המפלגה הנאצית.
לפילוסוף הבריטי-אמריקאי אלן ווטס היה עניין אישי בזן, והוא כתב והרצה רבות עליו. הוא היה מעוניין בו כמכשיר לשינוי מיסטי של התודעה, וגם כדוגמה לצורת חיים לא-מערבית ולא-נוצרית שפיתחה אמנויות פרקטיות ונעלות גם יחד.
בטלני הדהרמה, רומן שכתב ג'ק קרואק ופורסם ב-1959, נתן לקוראיו מבט על האופן שבו התעניינות בבודהיזם ובזן שינתה את חייהם של קבוצה קטנה של צעירים אמריקאיים. הספר מבוסס על אירועים אמיתיים שאירעו בזמן שגארי סניידר (הקרוי בסיפור "ג'אפי ריידר") למד זן באופן פורמלי במנזרים יפניים בין 1956 ל־1968.
ד. ט. סוזוקי, שהיה מלומד שעסק בבודהיזם, כתב ספרים על זן שהפכו לרבי מכר במערב. ספריו תרמו רבות להתפשטות הזן במערב. למרות זאת נמתחה מצד מורי זן מסוימים ביקורת על ההבנה של ד. ט. סוזוקי את הזן. יש להבדיל את ד. ט. סוזוקי משינריו סוזוקי, שהוא מורה מזרם הסוֹטוֹ וכתב את הספר "תודעת הזן - תודעת המתלמד".
צעירים רבים בדור הביט והיפים בשנות ה-60 וה-70 לא הבינו כראוי את המטרות והשיטות של הזן. בעוד שהמלומד ד. ט. סוזוקי הדגיש בזן ערכים כמו צניעות, עבודה, שירות, תפילה, הודאה, ומדיטציה, תת-התרבות ההיפית התמקדה לעיתים במצבי התודעה עצמם. אמן הזן היפני זנקיי שיבייאמה אמר: "ייתכן כי האפקט שישנו לסמים מסוימים דומה בצורה שטחית להיבטים מסוימים של הזן... אך כאשר ההשפעה של הסם חולפת, החוויה הפסיכולוגית שהאדם עובר גם היא חולפת ונחלשת, ואינה נותרת כעובדה ממשית".
הספר "זן ואמנות אחזקת האופנוע", מאת רוברט מ. פירסיג, היה רב-מכר בשנת 1974, אך הוא אינו עוסק באופן גלוי בזן, אלא ברעיונות מטפיזיים של "איכות" מנקודת המבט של הדמות הראשית. פירסיג השתתף במרכז הזן במינסוטה בזמן כתיבת הספר. פירסיג מסביר בספר כי למרות כותרתו "אין לקשור בין הספר לבין המידע הממשי הרב שמתייחס לזן בודהיזם אורתודוקסי".
קשיים בהבנת הזן
כמה מאגדות הזן המסורתיות מתארות את מורי הזן כמשתמשים בשיטות שנויות במחלוקת ל"הוראה", שמעריצי זן מודרניים עשויים לא להבין את כוונתם האמיתית. לדוגמה, הזן והבודהיזם מכבדים את החיים, ומחנכים לחוסר אלימות. המייסד של אסכולת הרינזאי, לינג'י, אמר כי: "אם אתה פוגש את הבודהה, 'הרוג' את הבודהה. אם אתה פוגש את הפטריארך, 'הרוג' את הפטריארך".
מאסטר זן בן ימינו, סאונג סאהן, מזכיר את האמרה הזו כשהוא אומר כי בחיים אלו עלינו 'להרוג' שלושה דברים: ראשית עלינו 'להרוג' את הורינו, שנית עלינו 'להרוג' את הבודהה, ושלישית, עלינו 'להרוג' את מורה הזן. "להרוג" כאן אינו ממש להרוג. הכוונה היא להפסיק את המסירות והתלות במורים ובדברים חיצוניים אחרים. במקום לראות את הדברים האלה כמחוצה להם, על מאמיני הזן לחבר אותם עם הבנת העצמי שלהם.
ישנן דוגמאות רבות נוספות של דברים שמורים אמרו ופתגמים שקל לפרש בצורה לא נכונה. חוסר הבהירות בחלק מהפתגמים הוא לא בהכרח במטרה להקשות. השפה אינה כלי מדויק להסביר חלק מהאספקטים של הזן. לכן במקרים רבים מורי זן עשו שימוש במילים מתריסות ובאמצעים ספרותיים על מנת להבהיר את כוונתם. למעשה ניתן לראות בזה כסיבה נוספת בצורך לפגוש מורה ולא לנסות ללמוד זן מקריאת ספרים. היכולת להבין חלק מהפתגמים ומהציטוטים בלי עזרה תלויה בין היתר ברמה של התלמיד, בדומה למצב עם קואן.
בביקורים במרכזי זן, אנשים שחושבים שמדובר בתנועה רדיקלית מופתעים לעיתים מטבעה השמרני והטקסי. זאת מכיוון שרוב מרכזי הזן במערב, כמו אלה שבמזרח, מדגישים את המדיטציה היומית ואת ההתבודדות החודשית, וכן את המשמעת שמבוססת על לוחות זמנים לאימונים ולמטלות יומיומיות כמו בישול, ניקיון וגינון כדרך להארה.
ג'ונו
ראו גם
}}
נגיף הפטיטיס B
נגיף הפטיטיס B (שם מדעי: HBV, קיצור של Hepatitis B virus) הוא נגיף אשר מהווה את הגורם העשירי בחשיבותו למחלות כבד, אשר ביניהן נמנות דלקת כבד נגיפית ושחמת הכבד שעלולה להוביל לסרטן. הנגיף נמצא בשכיחות גבוהה במרכז ודרום אפריקה, כמו גם בדרום-מזרח אסיה.
הווירוס שייך למשפחת ה-hepadnaviruses, ומורכב מממברנה ליפידית המכילה שלושה סוגי חלבוני מעטפת העוטפת את הקפסיד האיקוסהדרלי.
הווירוס כולל 8 גנוטיפים, והוא מדביק רק בני אדם וקופי שימפנזה. הנגיף מועבר דרך הדם בעת עירויים, נוזלי גוף שונים כגון נוזל הזרע ועל ידי שימוש במחטים מזוהמות.
מבנה הנגיף
הנגיף כולל DNA מעגלי עם גדיל שלילי מלא, וגדיל חיובי לא מלא המכונה גם "Relaxed circular DNA". הנגיף יוצר 4 שעתוקים שונים המסתיימים באותה נקודה אולם מתחילים במקומות שונים, כך שבסופו של דבר ה-DNA יוצר את כל החלבונים להם הוא זקוק.
השעתוק הגדול ביותר נקרא "pre-genomic RNA", והוא באורך של 3.5 KB. למעשה, ארוך יותר מה- DNA: שרשרת זו אחראית ליצירת הגנום, הפולימראז, core ו-pre core (הליבה). השעתוקים באורך בינוני (pre-s1, pre-s2) משמשים ליצירת חלבוני המעטפת, ואילו השעתוק הקצר ביותר באורך 0.7 kb משמש ליצירת חלבון x - חלבון רגולטורי במחזור החיים של הנגיף, אשר מפעיל שעתוק של חלבונים תאיים מסוימים, ועלול לגרום לקרצינומה הפטו-צלולרית בחולים אשר נדבקו בנגיף.
חלבוני המעטפת
לנגיף זה יש 3 חלבוני מעטפת, אשר דרושים ליצירת הויריון והאינפקטיביות (כושר ההדבקה). החלבונים כולם מכילים אזור משותף - S, כאשר החלבון הקטן ביותר מכיל רק את אזור S, החלבון הבינוני מכיל אזור נוסף - PRE S2, והחלבון הגדול מכיל בנוסף לשניהם את האזור PRE S1.
לחלבוני המעטפת יש קבוצות סוכריות, והם אמורים ליצור את המעטפת ולהיקשר לקולטן על פני התא. כדי לבדוק חשד להדבקה ניתן להשתמש בסמן לחלבונים אלו - בהמשך.
מחזור החיים של הווירוס
הווירוס נקשר לתא ספציפי דרך רצפטור תאי, משיל את המעטפת בתהליך של uncoating, ועובר רפליקציה, הבשלה, יציאה והדבקה של תא נוסף:
בתחילה, הווירוס נקשר לקולטן על ממברנת התא על ידי חלבוני המעטפת וחודר פנימה, כאשר ה-core חודר לתא - בתוך הגרעין מתבצעת הרפליקציה, כשבתחילה יש תהליך של תיקון הסליל הלא שלם (כזכור, לנגיף יש גדיל חיובי שאינו שלם) - הסליל הלא שלם הופך לסליל שלם על ידי פולימראז תאי - תהליך הנקרא "Covalently closed circular DNA". לאחר "תיקון" הגדיל הלא שלם, מתרחש שעתוק של חלבונים (בעזרת חלבוני התא עצמם) - ליצירת פולימראז, חלבוני ליבה, חלבוני מעטפת וכו'. נוצר RNA גנומי המשתחרר, והופך בתהליך של reverse transcription לגדיל ה-DNA אשר קיים באופן רגיל בנגיף.
לתעתיק הRNA הגדול נקשר הפולימראז הנגיפי שנוצר ממנו והופך אותו לDNA מינוס, רק בקישור הRNA לפולימראז מתבצע סיגנל שגורם לassembly של חלבוני הקפסיד (core) מסביב לקומפלקס הפולימראז והRNA הגדול. לאחר מכן מסונטז הDNA פלוס בעזרת הפולימראז הנגיפי עם כל מיני פריימרים מהתעתיקים האחרים שהיו בדרך ולכן נותרים ניקים (חורים- לא שלם) בDNA החיובי.
פתוגנזה
מתוך הנדבקים בנגיף זה, 95% מתגברים על ההדבקה. אצל 5% מתפתחת הפטיטיס כרונית, חלק מהחולים מפתחים תהליכי פיברוזיס, קרצינומה הפטו-צלולרית (בכבד) וחלק מהחולים לא מראים תסמינים קליניים כלשהם. הסיכון של חולה לפתח קרצינומה הפטו-צלולרית גדול פי 100 לעומת אדם אשר לא נגוע בנגיף. עיקר הנזק אשר נגרם לכבד, כתוצאה מהדבקה על ידי הווירוס, נעשה כתוצאה מהתגובה החיסונית של הגוף - התגובה הדלקתית כנגד הנגיף כוללת שני שלבים: השלב הראשון הוא הפעלה של מערכת האינטרפרון - הגורמת לדיכוי ההתרבות וההכפלה של וירוס זה. לאחר מכן מופעלת מערכת החיסון התאית - תאי T ציטוטוקסיים הורסים תאים אשר נגועים בנגיף.
חיסון
החיסון הראשון למחלה פותח על ידי מוריס הילמן במרק, ויצא ב-1981. היום יש שני חיסונים רקומביננטיים - האחד ניתן 1-2 פעמים, והשני 3 פעמים, החיסונים מבוססים על חלבוני המעטפת של הנגיף. בישראל כיום נוהגים לחסן ב-3 מנות עוד בילדות, כאשר את המנה הראשונה מזריקים לילוד ביום לידתו, את השנייה חודש לאחר הראשונה, ואת השלישית חמישה חודשים לאחר השנייה.
פיליפ החמישי, מלך צרפת
פיליפ החמישי, מלך צרפת "הגבוה" (בצרפתית: Philippe V le Long; 1293 – 3 בינואר 1322) היה מלך צרפת מ־1317 עד 1322. בן לשושלת הקפטיאנית.
חייו
ב-1320 הצליח פיליפ החמישי להרחיב את ממלכתו על חשבון פלנדריה כתוצאה ממלחמה. בענייני פנים ניסה פיליפ להכניס רפורמות לממשל, נוסף על כך הוא גם פעל על מנת ליצור מידות סטנדרטיות.
לפיליפ לא היה בן בשעת מותו ולכן אחיו הצעיר, שארל הרביעי ירש את הממלכה.
אליהוא וושבורן
אליהוא בנג'מין וושבורן (באנגלית: Elihu Benjamin Washburne; 23 בספטמבר 1816 – 23 באוקטובר 1887) היה פוליטיקאי אמריקני שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אילינוי וכמזכיר המדינה של ארצות הברית בשבועיים הראשונים לכהונתו של יוליסס ס. גרנט כנשיא ארצות הברית.
חייו
וושבורן כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אילינוי בשנים 1853–1869. במקורו חבר המפלגה הוויגית, הוא היה מראשוני המצטרפים למפלגה הרפובליקנית והיה ממנהיגי הסיעה הרדיקלית הפנים-מפלגתית. לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית נמנה וושבורן בין מציעי חלוקת האדמות כפיצוי למשוחררי העבדות.
במרץ 1869 כיהן וושבורן כמזכיר המדינה בממשלו של הנשיא גרנט. כהונתו נמשכה 11 יום והיא הכהונה הקצרה ביותר של מזכיר מדינה אמריקני. לאחר מינויו של המילטון פיש לתפקיד נשלח וושבורן לשמש כשגריר ארצות הברית בצרפת. בתפקיד זה הוא היה מרכזי בחתימת הסכם השלום לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה.
וושבורן פרש מהחיים הפוליטיים עם שובו מצרפת, בשנת 1877, אך הוא הוזכר כמועמד פוטנציאלי לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית בשנים 1880 ו-1884. לאחר פרישתו עבר לחיות בשיקגו ושימש כנשיא האגודה ההיסטורית של שיקגו בין השנים 1884–1887.
בנו, המפסטד וושבורן, כיהן כראש עיריית שיקגו בשנים 1891–1893.
קרל אובה קנאוסגורד
קָרל אוֹבֶה קנאוסגורד (בנורווגית: Karl Ove Knausgård; נולד ב-6 בדצמבר 1968) הוא סופר נורווגי המתגורר בשוודיה.
יצירתו
יצירת הביכורים של קנאוסגורד, רומן בשם מחוץ לעולם (Ute av verden), התפרסמה ב-1998. הרומן זכה בפרס מבקרי הספרות הנורווגיים. הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות הפרס שהוא הוענק לספר ביכורים. הנובלה השנייה שלו, לכל זמן (En Tid for Alt, יצירה ששמה שאוב מספר קהלת - "לכל זמן ועת לכל חפץ"), מספרת את סיפוריהם של מלאכים על פני כדור הארץ תוך שילוב חלקי של סיפורים תנ"כיים. הספר זכה למספר פרסים והיה מועמד לפרס מועצת הספרות הנורדית ולפרס הספרותי הבינלאומי של דבלין . הניו יורק רוויו אוף בוקס כינה את הספר "מוזר, מחוספס, נפלא".
לאחר "המאבק שלי"
בשנת 2011 היה קנאוסגורד יועץ לפרויקט של מתרגמי התנ"ך לנורווגית. בשנת 2013 פרסם אוסף מאמרים, "אמריקה של הנפש: כתבים, 2003-1996" (Sjelens Amerika) והחל בעיבוד ספרו "מחוץ לעולם" לתסריט.
קריירה
בשנת 2010 הקים עם אחיו אינגבה הוצאת ספרים, "פליקן" (Pelikanen). בהוצאה יצאו בין היתר ספריהם של פטר הנדקה וסטיג לרסון.
חיים אישיים
קנאוסגורד נולד באוסלו, גדל בטרומאיה שבארנדל, בקריסטיאנסנד, ולמד אמנות וספרות באוניברסיטת ברגן. קנאוסגורד נישא לטוניה אורסלנד, התגרש, נישא ללינדה בוסטרום, עמה נולדו לו ארבעת ילדיהם, והתגרש ממנה.
כיום נשוי קנאוסגורד לאשתו השלישית, מיכל שביט, עמה נולד לו ילד אחד.
ויליאם דניס באטרשיל
חייו
ויליאם דניס באטרשיל נולד בבריטניה. בעת מלחמת העולם הראשונה וקודם לכן, בשנים 1908–1914, שירת כאיש צבא בהודו ובעיראק. לאחר המלחמה, בשנת 1920, החל לשרת בשירות הקולוניאלי בציילון, בתפקיד עוזר המזכיר הקולוניאלי (המזכיר הקולוניאלי במושבות היה ראש הרשות המבצעת. בארץ ישראל, שלא הייתה מושבה אלא מנדט בריטי, נקרא הנושא בתפקיד זה בשם המזכיר הראשי), וכפקיד המועצה המחוקקת, זאת עד לשנת 1928. בשנים 1929–1935 שירת בג'מייקה בתפקיד עוזר המזכיר הקולוניאלי. בשנים 1935–1937 שירת בקפריסין הבריטית בתפקיד המזכיר הקולוניאלי.
בשנת 1937 נתמנה באטרשיל לתפקיד המזכיר הראשי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל, השני במעלה בהירארכיה המנדטורית לאחר הנציב העליון. הוא הגיע לארץ ישראל ב 29 באפריל באותה שנה. היה זה בתקופת כהונתו של הנציב העליון ארתור ווקופ שהיה הנציב העליון האוהד ביותר של היישוב והתנועה הציונית. כהונתו בארץ ישראל החלה בשיאו של המרד הערבי הגדול. באותה עת חל מפנה ביחסה של ממשלת המנדט לערבים, אשר המרד שלהם, בניגוד למאורעות תרפ"א ותרפ"ט היה מכוון לא רק נגד היישוב היהודי, אלא היה מרד מזוין נגד שלטונות המנדט. משום כך, הבריטים החלו לנקוט ביד קשה נגד הערבים. באטרשיל היה האיש שביצע מדיניות זאת, הוא שחתם על פקודות המאסר נגד חברי הוועד הערבי העליון ועל הצווים לפירוקו של הוועד, צעדים שהביאו להגליית מנהיגי הערבים לאיי סיישל ולבריחת אחדים מהם ובהם המופתי חאג' אמין אל-חוסייני מן הארץ. כהונתו בארץ ישראל הסתיימה בשנת 1939, בראשית תקופת כהונתו של הנציב העליון הרולד מקמייקל שנחשב על ידי רבים לנציב העליון העוין ביותר את היישוב ואת התנועה הציונית, מבין כל הנציבים בארץ ישראל. בשנת 1939 נתמנה באטרשיל כמושל קפריסין וכמפקד הראשי של הצבא במושבה זאת, ושירת בתפקידים אלו עד לשנת 1941.
בשיאה של מלחמת העולם השנייה חזר לבריטניה ונתמנה לתפקיד עוזר שר המושבות ולאחר מכן לתפקיד תת-שר המושבות. עם תום המלחמה בשנת 1945 נשלח לטנגניקה (לימים טנזניה), כמושל וכמפקד הראשי של הצבא במושבה זאת. עקב בריאותו הלקויה פרש באטרשיל לגמלאות בשנת 1949 וקבע את ביתו בקפריסין שבו חי את עשר שנות חייו האחרונות. הוא הלך לעולמו בשנת 1959.
אהרן מני
קורות חיים
אהרן מני נולד בחברון בשנת 1877 כבן למשפחת מני הידועה. אביו היה ר' סלימאן מנחם מני וסבו ר' אליהו מני, מחשובי רבני עיראק במאה ה-19 שעלה לארץ ישראל והתיישב בחברון. אהרן קיבל בילדותו חינוך מסורתי בתלמוד תורה ובישיבה בחברון, ולצד זאת השתלם בשפות זרות (טורקית עות'מאנית וערבית) עם מורים פרטיים.
בצעירותו הוא שימש כמורה לערבית בשיעורי ערב בחברון מטעם חברת "למען ציון", ביחד עם דודו מלכיאל מני. הוא הפיץ בקרב צעירים יהודים בחברון ספרות השכלה וכתבים ציוניים. בהמשך הוא התחיל לעבוד כפקיד בממשל העות'מאני, ונבחר ל"חבר-עוזר" בבית המשפט העות'מאני.
כשנוסד בית-הספר העברי ביפו הוזמן להורות בו את השפה הערבית. אחרי שנים אחדות חזר לירושלים ונתמנה לחבר המועצה הממשלתית העליונה לסנג'אק (מחוז) ירושלים, נבחן בתורת המשפטים והחל לעבוד כעורך-דין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא פעל כדי למנוע את גירושם של יהודים בעלי אזרחות זרה מארץ ישראל וסייע לרבים להתאזרח ולקבל אזרחות עות'מאנית.
היה ממייסדי חברת "קדמת הארץ" לרכישת קרקעות ולבניין ארץ ישראל. האגודה רכשה ואת הקרקע ל"שכונת בנק אפ"ק" בתל אביב (כיום חלק ממספר שכונות במערבה של העיר), לשכונת תל נורדאו ול"פארק בודראני". כמו כן הוא נמנה עם מייסדי "אגודת בית וגן" בשנת 1912 שרכשה קרקעות והקימה את שכונת בית וגן הירושלמית. בשנת תרפ"א (1921) הוא נמנה עם רוכשי האדמות לשכונת רוממה הידועה של ירושלים, והיה מהראשונים לבנות בה את ביתו, העומד עד היום.
הוא שימש למשך למעלה מ-20 שנה כעורך דין בשירות חברת הכשרת היישוב ונחשב לאחד מהטובים שבעורכי הדין בארץ ישראל בענייני קרקעות. כחלק מעיסוקו זה הוא סייע לרכישת עשרות אלפי דונמים של אדמה, במיוחד באמצעות יחסיו הטובים עם אפנדים ערבים.
הוא נפטר בירושלים בשנת 1961. הוא היה נשוי לסימי בת שלמה יסאן, ממשפחה ידועה ממרוקו. נקבר בהר המנוחות.
כתביו וספריו
אהרן מני היה כותב וחוקר פורה שעסק בכתביו בנושאים מגוונים, מדיני מקרקעין באסלאם לפרשנות המקרא. השילוב בין השכלתו היהודית המסורתית, המשפטית-חילונית וההיכרות עם התרבות הערבית והאסלאם באו לידי ביטוי בכל כתביו.
בשנת תשי"ז (1957) הוא השלים ופרסם תרגום של מורה נבוכים של הרמב"ם לעברית. באותה שנה הוא השלים והוציא לאור שני ספרים נרחבים; הראשון על "העברית לאור הערבית (במקרא)", וכהמשך לו "העברית לאור הערבית (בתלמוד)".
בשנת תש"ך (1960) הוציא לאור ספר בשם "אישים מפי המסורת הערבית" המביא לקורא העברי מסיפורי הפולקלור הערבי. באותה שנה הוא תרגם לעברית את ספרו של החוקר הנוצרי-עיראקי יוסף רזקאללה ע'נימה על יהדות עיראק תחת הכותר "ספר היהודים בעִראק". בתחילת שנת 1961 יצא לאור תרגומו לעברית של "ספר הידע המרומם על ירושלים וחברון" מאת מטייל הארצות הערבי בן המאה ה-15 מוג'יר א-דין.
מני עסק גם בההדרה והוצאה לאור של ספרים וכתבים אשר נכתבו על ידי קרוביו. בשנת תרצ"ו הוציא לאור את ספר "זכרונות אליהו" אשר כולל אוסף חידושי הלכה ופסיקות של סבו ר' אליהו מני, וכנספח אליו את קונטרס "ברוך מבנים" - ספר שאלות ותשובות בענייני הלכה של דודו ר' אברהם ברון מני. בשנת תרצ"ו הוא הוציא לאור גם ספר בשם "אילן היתום" - הכולל אילן יוחסין של משפחת מני עד אותה שנה, המונה 239 נפשות כבני המשפחה.
התקוממות נאנצ'אנג
התקוממות נאנצ'אנג הייתה הקרב הגדול הראשון של הקומוניסטים הסינים כנגד השלטון הסיני הלאומני והוא מסמל את פתיחת מלחמת האזרחים הסינית. מטרת ההתנגדות המזוינת שהובילו הכוחות הקומוניסטיים הסינים ב -1 באוגוסט 1927 בנאנצ'אנג, מחוז ג'יאנגשי, הייתה להתנגד לטיהורים האנטי קומוניסטיים שבוצעו על ידי הקוומינטנג (KMT, המפלגה הלאומית של סין).
ב-1 באוגוסט 1927 כבשו כוחות קומוניסטיים את נאנצ'אנג, אך לאחר ארבעה ימים הם נסוגו מהעיר להרים במערב ג'יאנגשי מחשש שיכותרו על ידי כוחות הקוומינטנג. אומנם צבאית הסתיים קרב זה בכישלון, אך תאריך הקרב מצוין בסין הקומוניסטית כיום הייסוד של צבא השחרור העממי - כינויו של הצבא הקומוניסטי. מלון ג'יאנשי בה שכנה מפקדת המורדים הוא כיום מוזיאון המוקדש למרד.
תכלת רם
תכלת רם (נולדה ב-1982) היא אמנית העוסקת במדיום הפיסול והמיצב.
ביוגרפיה
בין השנים 2010–2006 למדה רם באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, במהלכם זכתה בפרס אילנה אלוביק למצוינות באמנות (2010) ופרס איליין קופר לחשיבה יצירתית (2008). במסגרת חילופי סטודנטים כחלק מלימודיה בבצלאל, נסעה רם ללימודים באקדמיה לאמנות מונסטר בגרמניה. בין השנים 2015-2013 המשיכה רם ללימודי המשך במדרשה לאמנות, בית ברל.
עבודותיה הוצגו בתערוכות קבוצתיות בגלריות ובמוזיאונים שונים בישראל ובגרמניה.
רם השתתפה בכמה תוכניות שהות אמן: בין השנים 2021-2020 בתוכנית הרזדיסי של ארטפורט, בשנת 2006 השתתפה בתוכניות הרזידנסי של The Curfew Tower קושנדל בצפון אירלנד, ובמרכז לאומנות עכשווית בערד. רם מכהנת בתפקיד מרצה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל מאז 2013.
רם חיה ועובדת בתל אביב.
אמנות
בעבודותיה עוסקת תכלת רם ביחסים שבין חלל נתון ומקום מדומיין המושלך על אותו חלל. דרך מיפוי התנאים של חלל התצוגה היא מנסחת פעולות וחומרים. חללי התצוגה בהם היא מציגה מתמקמים בטווח שבין החלל הלבן והמסורתי וחללים אלטרנטיביים כגון בניין מועד להריסה, דירה שכורה, או בניין משרדים.
לאתר הפיזי חשיבות מרכזית בעבודתה; אלמנטים ארכיטקטוניים במבנה, סימני הזמן העוברים עליו, חפצים הנתונים בו והקונטקסט ההיסטורי-תרבותי שלו, הופכים לחלק מהותי ובלתי נפרד במיצב הסופי. באופן זה היא חושפת את הסוביקטיביות של חלל התצוגה, והופכת אותו למיכל עבור שאלות קיומיות. גישתה של רם חושבת על האתר כחומר גלם ומתוך נקודה זו היא מתחילה במלאכת הפיסול.
לצד עבודה עם החלל הספציפי, רם יוצרת אסמבלאז'ים מחפצים הלקוחים מקטגריות שונות, ובכך מאחה בין זיכרון אישי וקולקטיבי ובין הארעי והקבוע. פעולת הפיסול של רם מורכבת על פי רוב משורה של מחוות סימבוליות: פעולות של הסתרה, שרפה, איטום, וכיסוי מעלות לדיון נושאים תמטיים כמו השהייה וריק. הדואליות הגלומה באינטימיות מחד ובניכור מאידך משתקפת הן בפן האסתטי והן בפן המטפורי, דרכה רם מנסה לגעת בהוויה אנושית קולקטיבית העסוקה בפער בין חיי היומיום ושאלת הפשר המלווה אותם.
תלמי יפה
תַּלְמֵי יָפֶה הוא מושב במישור החוף הדרומי, ליד העיר אשקלון, המשתייך למועצה אזורית חוף אשקלון.
שמו של היישוב הוא על שמו של אריה לייב יפה שהיה מראשי קרן היסוד ונהרג בהתפוצצות מכונית תופת שהחדירו ערבים לשטח בית המוסדות הלאומיים בירושלים.
היסטוריה
היישוב הוקם בשנת 1950 על ידי עולים מפולין ורומניה כקיבוץ של תנועת העובד הציוני ובשנת 1961 הפך למושב שיתופי לאחר שהפסיקו להגיע אליו גרעינים מטעם תנועת העובד הציוני והיה חשש שהמקום יינטש. האישור להפיכת הקיבוץ ניתן למרות התנגדות הסוכנות היהודית, בגלל הוצאות הבינוי הכרוכות בשינוי, בגלל היות המקום יישוב ספר.
בשנת 2012 קלט היישוב 28 משפחות שפונו במסגרת תוכנית ההתנתקות מהיישוב אלי סיני שהיה בצפון רצועת עזה.
דאוד ראג'חה
דאוד עבדאללה ראג'חה (בערבית: داود راجحة; 1947 – 18 ביולי 2012) היה שר ההגנה של סוריה בשנים 2011–2012, וראש המטה הכללי של צבא סוריה בשנים 2009–2011 בדרגת עמאד (המקבילה לדרגת רב-אלוף).
ביוגרפיה
ראג'חה נולד בדמשק בשנת 1947 והשתייך לזרם היווני האורתודוקסי בנצרות. הוא סיים קורס קצינים בשנת 1968 בהתמחות ארטילריית שדה. במהלך שירותו סיים קורסים רבים, בהם קורס פיקוד ומטה, וקורס לקציני מטה בכירים. בשנת 1998 קיבל דרגת לִוָאא' (המקבילה לדרגת אלוף) ובשנת 2005 דרגת עִמאד.
ראג'חה מילא שורת תפקידים בצבא סוריה, ממפקד גדוד עד מפקד חטיבה, ובהמשך ראש מנהלה וראש אגף, ובשנת 2004 מונה לסגן הרמטכ"ל. ב-6 ביוני 2009 מונה לרמטכ"ל צבא סוריה.
ב-8 באוגוסט 2011 הודיע נשיא סוריה בשאר אל-אסד על מינויו של ראג'חה לשר ההגנה במקומו של עמאד עלי חביב.
ב-18 ביולי 2012 נהרג ראג'חה בפיגוע התאבדות במהלך ישיבה במטה הביטחון הלאומי בדמשק, המשמש את שירותי המודיעין הסורי. הפיגוע בוצע בידי גורמים מקרב המתקוממים כנגד משטרו של אסד, כחלק ממלחמת האזרחים בסוריה. בפיגוע נהרגו גם בכירים נוספים מהצמרת הביטחונית והמדינית של סוריה.
פרוור (תהליך)
פִּרְווּר (גם פִּרְבוּר; באנגלית: Suburbanization) הוא תופעה של מעבר המוני מהעיר הגדולה לפרוורים שסביבה, המתרחשת ברוב הערים הגדולות כחלק ממאפייני התפשטותם של כרכים. היא מוכרת בעיקר מארצות הברית, שם היא מאופיינת בממדיה הרחבים. באופן היסטורי, מרבית הפרוורים הם חדשים ביחס לעיר המרכזית, ומסיבה זו בעלי תשתיות חדשות וטובות יותר. אחד התהליכים השליליים המתלווים לפִּרְווּר נקרא "אפקט הבייגלה" ("Doughnut Effect"), במקומות בעלי צפיפות אוכלוסין גבוהה יחסית כבאירופה ובישראל, רווחת שאיפה בקרב המתכננים למתן את תופעת הפִּרְווּר, לעודד בנייה צפופה לגובה, ולהרבות בפרויקטים של "פינוי ובינוי".
לפרבור גם היבטים שליליים. המתנגדים לו טוענים שהדבר מביא לכך שהעיר המרכזית מידרדרת, אוכלוסייה ענייה נכנסת ונוצר מעגל קסמים שלילי של התרוקנות המרכז לטובת השוליים. מפני שסגנון הבניה שלהם, לא מאפשר לספק להם רשת טובה של תחבורה ציבורית, הדבר מביא לתלות ברכב פרטי ומגביר את זיהום הסביבה.