cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מחלת RH
היסטוריה
הטיפול הראשון במחלת Rh היה עירוי חליפין, שהומצא על ידי ד"ר אלכסנדר ס. ווינר ושוכלל מאוחר יותר על ידי ד"ר הארי ולרשטיין כ-50,000 תינוקות קיבלו טיפול זה. עם זאת, זה יכול היה לטפל במחלה רק לאחר שהשתרשה ולא עשה דבר כדי למנוע את המחלה. בשנת 1960 הציע רונלד פין בליברפול, אנגליה שניתן למנוע את המחלה על ידי הזרקת לאם בסיכון נוגדן נגד תאי דם אדומים עובריים (אנטי-RhD). כמעט בו-זמנית, ד"ר ויליאם פולק, אימונולוג וכימאי חלבונים, וד"ר ג'ון גורמן (מנהל בנק הדם בקולומביה-פרסביטריאן) עם ד"ר וינסנט פרדה (מיילד במרכז הרפואי קולומביה-פרסביטריאן), הגיעה לאותה מימוש בעיר ניו יורק. שלושתם יצאו להוכיח זאת על ידי הזרקת קבוצת אסירים גברים במתקן הכליאה סינג סינג עם נוגדן שסופק על ידי אורטו, שהושג בטכניקת חלוקה שפותחה על ידי פולאק.
מריאן קאמינס הייתה האישה הראשונה בסיכון שקיבלה זריקה מניעתית של גלובולין אנטי-Rho(D) חיסוני (RHIG) לאחר אישור הרגולציה שלו. ניסויים קליניים הוקמו ב-42 מרכזים בארצות הברית, בריטניה, גרמניה, שוודיה, איטליה ואוסטרליה. RHIG אושר לבסוף באנגליה ובארצות הברית ב-1968. ה-FDA אישר את התרופה תחת שם המותג "RhoGAM", במינון קבוע של 300 מיקרוגרם, להינתן תוך שלושה ימים (72 שעות) לאחר הלידה. לאחר מכן אושרה תקופת לידה רחבה יותר למינון שכללה טיפול מונע במהלך ההריון. תוך שנה, הנוגדן הוזרק בהצלחה רבה ליותר מ-500,000 נשים. מגזין טיים בחר בו כאחד מעשרת ההישגים הרפואיים המובילים של שנות ה-60. עד 1973, ההערכה היא שבארצות הברית לבדה ניצלו יותר מ-50,000 חייהם של תינוקות. השימוש בגלובולין (Rh immune) למניעת המחלה בתינוקות של אמהות Rh שליליות הפך לפרקטיקה המקובלת, והמחלה, שבעבר גבתה את חייהם של 10,000 תינוקות מדי שנה בארצות הברית לבדה, נמחקה למעשה בעולם המפותח. בשנת 1980, סיריל קלארק, רונלד פין, ג'ון גורמן, וינסנט פרדה וויליאם פולק קיבלו כל אחד פרס לסקר למחקר רפואי קליני על עבודתם על סוגי דם רזוס ומניעת מחלת Rh.
דם אימהי
בארצות הברית, זה סטנדרטי של טיפול לבדוק את כל האמהות המצפה לנוכחות או היעדר חלבון RhD על RBCs שלהם. עם זאת, כאשר טיפול רפואי אינו זמין או טיפול טרום לידתי לא ניתן מכל סיבה אחרת, החלון למניעת המחלה עלול להחמיץ. בנוסף, ישנו שימוש נרחב יותר בטכניקות מולקולריות כדי להימנע מנשים נעדרות שנראות כחיוביות ל-Rh-D אך למעשה חסרות להן חלקים מהחלבון או שיש להן גנים היברידיים היוצרים ביטוי שונה של החלבון ועדיין נמצאות בסיכון ל-HDFN עקב אנטי. בדיקת סקר לאיתור נוכחות או היעדר של תאים עובריים יכולה לעזור לקבוע אם יש צורך בבדיקה כמותית (Kleihauer-Betke או flow cytometry). הדבר נעשה כאשר יש חשד לחשיפה עקב אירוע רגיש פוטנציאלי (כגון תאונת דרכים או הפלה).
דם אב
בדרך כלל נשאב דם מהאב כדי לסייע בקביעת מצב האנטיגן של העובר. אם הוא הומוזיגוט לאנטיגן, יש סיכוי של 100% שכל הצאצאים בזיווג יהיו חיוביים לאנטיגן ובסיכון ל-HDFN. אם הוא הטרוזיגוטי, יש סיכוי של 50% שהצאצאים יהיו חיוביים לאנטיגן.
טרום לידה
לאחר שנמצא כי אישה יצרה אנטי-D (או כל נוגדן משמעותי מבחינה קלינית נגד תאים אדומים עובריים), עוקבים אחריה כהריון בסיכון גבוה עם בדיקות דם סדרתיות כדי לקבוע את השלבים הבאים:
תחנת כוח פוטו-וולטאית
תחנת כוח פוֹטוֹ־ווֹלְטָאִית, הידועה גם בשם חווה סולארית, היא מערכת תאים פוטו-וולטאיים בקנה מידה גדול, המאפשרת המרה של אנרגיה המסופקת על ידי השמש לאנרגיה חשמלית, שמועמסת אל רשת החשמל. החווה הסולארית דומה מאוד לפאנלים הסולאריים המוכרים ממחשבונים, ונבדלת מהם בעיקר בקנה המידה שלה ומטרתה לספק חשמל למספר גדול של משקי בית או מפעלים על ידי רשת החשמל הארצית.
החווה הסולארית שייכת לסוג תחנות הכוח המשתמשות באנרגיות מתחדשות. זאת בניגוד לתחנות הכוח המסורתיות המשתמשות באנרגיית חום הנפלטת משריפת חומרים שונים (נפט, פחם ועוד) כדי להפיק חשמל.
היסטוריה
בשנת 1982 נבנתה החווה הסולארית הראשונה בלוגו שבקליפורניה, על ידי חברת "ארקו סולאר" (Arco Solar). חווה זו סיפקה 1MWp. שנתיים אחריה, ב-1984, הקימה חברת Topaz את החווה הסולארית ב Carizzo plains שבקליפורניה, שסיפקה 5.2MWp. חוות אלה היו החלוצות אך הוצאו מכלל שימוש עקב חוסר יעילות – התחנות לא סיפקו את האנרגיה שהתחייבו לספק, ולא תוכננו להיות עמידות לאורך זמן כך שהתפוקה שלהן הלכה וירדה. ההתעוררות הבאה להקמת חוות סולאריות הגיעה רק בשנת 2004, כאשר בגרמניה הוקמו שורה של חוות סולאריות במהלך שנקרא "Feed-in traiff" - מהלך כלכלי של מתן הטבות שונות והבטחת ערך ליצרני חשמל באמצעות אנרגיות מתחדשות. מאז, בגרמניה הוקמו יותר מ50 חוות סולאריות שמספקות יותר מ10MWp. השיטה הזו נוסתה גם בספרד, ב-2008, ובעקבותיה הפכה ספרד למובילה בייצור חשמל על ידי אנרגיות מתחדשות עם מעל 60 חוות סולאריות שמספקות יותר מ10MWp. בהמשך הוקמו פרויקטים כאלה בארצות הברית, סין, הודו, צרפת, קנדה, איטליה ואחרים. החוות הגדולות ביותר מספקות מאות MWp, ומתוכננים פרויקטים בהיקף של אלפי מגה-וואטים.
בישראל
החווה הסולארית הראשונה בישראל נבנתה ליד קיבוץ קטורה בנגב בשנת 2011, על ידי חברת ערבה פאוור קומפני (Arava Power Company), ונקראת "קטורה סאן". השדה מורכב מכ-18,500 פאנלים פוטו-וולטאיים על פני 80 דונם. תפוקת החווה היא 4.95 MWp. ההספק הממוצע השנתי הוא כ-1 מגה-וואט.
הפרויקט הגדול ביותר בישראל בתחום האנרגיה הסולארית הוא מתחם אשלים שבנגב, שכולל 4 תחנות כוח בהספק כולל של 250MWp. שלוש מהתחנות נבנו כבר, ומתוכן אחת היא חווה סולארית (פועלת בשיטה פוטו-וולטאית) - תחנת "אשלים סאן פי וי" שנחנכה בינואר 2018. התחנה הרביעית שצפויה להיבנות פועלת גם היא בטכנולוגיה זו. עוד צפויות להיבנות חוות נוספות בקיבוץ שדה בוקר בנגב.
מלבד זאת קיימות חברות ישראליות לייצור חשמל באנרגיות מתחדשות, הפועלות בחו"ל. אחת מחברות אלה - חברת "לוז", אחראית להקמת כמה תחנות תרמו-סולאריות בקליפורניה שבארצות הברית. תחנות אלו נבנו בין 1984 ל-1991, בהספק כולל של כ-350 מגה-וואט.
יחידות מידה לתפוקת חשמל
בשיטה הסולארית, תפוקת החשמל נמדדת ב"יחידות" מעט שונות: MWp - מגה-וואט בשיא (Megah-Watt peak). יחידת המידה מתארת את ההספק החשמלי (הנמדד ביחידות של וואט, קילו-וואט, מגה-וואט וכן הלאה) המיוצר על ידי החווה הסולארית בתנאים אופטימליים - אוויר נקי, ללא עננים, הארה מקסימלית של השמש, קליטה מקסימלית של הקולט וכולי. ההספק הממוצע בפועל נמוך יותר מההספק הנמדד בMWp, ושקול לפחות או יותר שליש מערך השיא.
יתרונות וחסרונות השיטה הסולארית אל מול השיטות המסורתיות להפקת חשמל
השיטה הסולארית נמדדת אל מול השיטות המוכרות – שכוללות שריפת חומרים מתכלים ושימוש באנרגיית החום המתקבלת, כדי לחמם מים וליצור קיטור, שבתורו מניע טורבינות המכילות סליל נחושת ומגנט רב עוצמה – וכך יוצרות זרימה חשמלית.
סוגים שונים של תחנות כוח סולאריות
תחנת הכוח המכונה "חווה סולארית", פועלת על אמצעים פוטו-וולטאיים, כלומר ניצול של האפקט הפוטו-אלקטרי על ידי חומרים מוליכים למחצה כדי ליצור זרימה חשמלית כתגובה לאור. זהו הסוג הנפוץ של תחנות כוח סולאריות, המוכר כאמור גם מחפצים יומיומיים – כגון שעון יד עם פאנל סולארי. החווה הסולארית מורכבת ממספר גדול של פאנלים סולאריים רחבים בעלי נצילות אנרגיה גבוהה, המוצבים באזור אחד. נוסף לכך ישנו עוד סוג נפוץ יחסית של תחנת כוח סולארית, המכונה תחנת כוח תרמו-סולארית. תחנות אלו מנצלות את החום של אור השמש, ולא את תכונותיו הפוטוניות (ההארה). בתחנות אלו ממקדים את אור השמש על ידי מראות מסוגים שונים, כדי ליצור מוקד חום שיומר בתורו לאנרגיה חשמלית. ניתן לראות מס' הבדלים מהותיים בין סוגי התחנות:
יתרונות השיטה הפוטו-וולטאית
יתרונות השיטה התרמו-סולארית
אגירת אנרגיה
כאמור, אחד החסרונות הבולטים של ייצור חשמל בשיטה הסולארית הוא חוסר תפקוד בשעות הלילה. זהו חסרון עוד יותר משמעותי עבור תחנת כוח, כיוון ששעות הלילה הן השעות בהן צריכת החשמל בשיאה – תאורה ברחובות ובבתים, חימום מים וכו'. הפתרון הסולארי לבעיה זו הוא – ייצור כמות גבוהה של אנרגיה ביום, ואגירתה לצורך שימוש עתידי בלילה. אמנם, הפתרון הטריוויאלי של אגירת האנרגיה במצברים - אינו ישים לכמויות אנרגיה גבוהות במיוחד, לכן אי אפשר להשתמש בו בתחנות כוח, אלא דרושים פתרונות לאגירת אנרגיה רבה מאוד, למשך מספר שעות.
קיימות מספר שיטות:
דרך אחת לאגור אנרגיה היא בנוזל עם קיבול חום גבוה (משמר חום) – בדרך כלל שמן סינתטי מסוג מסוים: להזרים את הנוזל החם (בשעות הצהריים) סביב חומר שגם הוא בעל קיבול חום גבוה (למשל: גרפיט או בטון). עם פחיתת הקרינה, הנוזל יחל להתקרר, והגוף שקיבל את החום יפלוט אותו לאיטו ויאט את ירידת הטמפרטורה של נוזל שינוע החום. כך הנוזל יישאר חם גם לאחר כמה שעות אל תוך הלילה.
דרך אחרת שמשתמשת בעקרון נוזל משמר חום היא, להזרים את הנוזל בקרבת חומר העובר התכה בעקבות החום. למשל - תערובת של מלחים. נוזל שינוע החום החם (בשעות הצהריים) מוזרם סביב מכלי מלח גדולים. התכת המלחים צורכת חום המגיע מהנוזל החם. בערב, כשהנוזל מתקרר, המלחים מתמצקים, פולטים את החום הכמוס, ומאטים את התקררות הנוזל.
תהליך ייצור החשמל בשיטה פוטו-וולטאית
הטכנולוגיה עליה מבוסס ייצור החשמל בחווה הסולארית, היא טכנולוגיה של פאנלים סולאריים, המבוססים על האפקט הפוטו-אלקטרי. אלו פאנלים דומים מאוד ל"קולטי השמש" הניצבים על גגות רבים בישראל, שאחראיים לחימום דוד מים. הפאנל הסולארי בנוי מחומרים מוליכים למחצה, בדרך כלל סיליקון שעבר עיבוד מסוים. מחומרים אלה ניתן לייצר מבנה אלקטרוני שנקרא צומת PN, שמתאפיין ביכולתו ליצור זרם חשמלי על ידי תכונות כימיות של החומר. כאשר מעוררים את החומר, על ידי הפעלת מתח חשמלי על הצומת, או חימום, או הארה - האנרגיה מפרידה בין יונים בחומר לבין אלקטרונים חופשיים שנעים במוליך למחצה ויוצרים זרם חשמלי. במילים יותר פשוטות - האור נקלט בפאנל הסולארי, מקנה אנרגיה לחלקיקים המעובדים בחומר המוליך למחצה, והאנרגיה הזו מומרת לזרם חשמלי שזורם במוליך.
נצילות האנרגיה בשיטה זו אינה מיטבית - כ-15% מאנרגיית ההארה שנקלטת בפאנל הסולארי מומרת לזרם חשמלי הלכה למעשה. אך עדיין - מאחר שאנרגיית אור השמש גבוהה מאוד, גם נצילות כזו מספקת הרבה חשמל.
אחת מהדרכים לייעל את הספק התחנה, מלבד הצבת כמות גדולה יותר של פאנלים סולאריים, היא יצירת מנגנון שמכוון את הפאנלים לאורך היום כך שתמיד יהיו בזווית מיטבית לקליטה מקסימלית של הארת השמש. החסרון במנגנון כזה הוא תוספת משמעותית לעלות ההקמה והתפעול השוטף של החווה הסולארית. חלק ממקימי החוות מעדיפים למקם את החווה באזור חשוף לשמש (בישראל המועמד האידיאלי הוא הנגב), כך שבכל זווית תתקבל הארה משמעותית וכמעט מיטבית, וכך נחסכת עלות המעקב השוטף של הפאנלים.
"חוות סולאריות" פרטיות
מעבר לתחנות הכוח בהן עוסק הערך, קיימת בישראל אפשרות לכל צרכן פרטי להפוך ליצרן חשמל קטן, באמצעות פאנלים סולאריים המותקנים על גג הבית, אסם, או בשטח פרטי אחר. חברת החשמל בישראל מעודדת שימוש באנרגיות מתחדשות על ידי מכרזים ליצרנים פרטיים, ופטור מתשלום עבור רכיב הייצור ליצרנים פרטיים המשתמשים באנרגיות מתחדשות. החשמל המסופק מהיצרן הפרטי משמש קודם כל לאותו משק בית - וכך הוא נהנה מאספקת חשמל חינם בזמן שיש חפיפה בין צריכת החשמל הפרטית לייצור החשמל הפרטי, ובמקרה שמיוצרים עודפים - המערכת מחוברת לרשת הארצית ולמעשה חברת החשמל רוכשת את ההספק החשמלי העודף מהצרכן הפרטי לפי התעריף שנקבע בחוזה ביניהם.
לקריאה נוספת
אנרגיה סולארית ברחבי העולם
http://energyinformative.org/where-is-solar-power-used-the-most/
אנרגיה סולארית בישראל - גלובס
https://www.globes.co.il/news/אנרגיה_סולארית.tag
אנרגיה סולארית בישראל
http://www.electric.org.il/אנרגיה-סולארית-בישראל/
התזמורת הסימפונית של פריז
התזמורת הסימפונית של פריז (בצרפתית: Orchestre Symphonique de Paris) הייתה תזמורת, שפעלה בין השנים 1928 ל-1939, בעיקר בפריז.
את התזמורת ייסדו במשותף ארנסט אנסרמה, לואי פורסטייה ואלפרד קורטו. הקונצרט הראשון שלה התקיים ב-19 באוקטובר 1928 בתאטר דה שאנז אליזה.
מטרת התזמורת החדשה הייתה להציג יצירות פחות מוכרות של מלחינים חשובים לצד מוזיקה חדשה ויצירות מן הרפרטואר הקונצרטי המרכזי. בביצוע איכותי. רמתה של התזמורת נחשבה לגבוהה, בחלקו הודות למספר הרב של חזרות לפני כל קונצרט. מתוך שמונים הנגנים, שנבחרו מבין השש-מאות שהתייצבו למבחני המיון, היו הרוב בני פחות מ-25.
משנת 1929 הזמין קורטו את פייר מונטה לכהן כמנהל המוזיקלי והמנצח הראשי של התזמורת. הופעתו הראשונה של מונטה עם התזמורת הייתה ב-12 באפריל של אותה שנה, בניצוח על פסטיבל אביב גדול; בתום העונה הראשונה נרשמו לזכות התזמורת 63 קונצרטים. בעונה זו נערכה גם ההקלטה הראשונה של התזמורת (אף כי בהקלטה זו נקראה בשם "גראנד אורקסטרה סימפוניק"): ההקלטה הראשונה בחודש מאי של פולחן האביב של איגור סטרווינסקי, בניצוחו של מונטה באולם פלייל המחודש.
היצירות החדשות שבוצעו בתזמורת בביצוע בכורה היו "ראגבי" ב-1928 וקפריצ'ו לפסנתר ותזמורת ב-1929, שתיהן של סטרווינסקי ובניצוח אנסרמה, "קונצרט כפרי" של פרנסיס פולנק, הסימפוניה השלישית של פרוקופייב בניצוח מונטה; וכן ביצועי בכורה בפריז של הסינפונייטה מאת יאנאצ'ק וקטעים מתוך ווצק של ברג.
התזמורת יצאה למסע הופעות בבלגיה ובהולנד בשנת 1930, ואחר, בשלהי 1931, לסיבוב בחמש-עשרה ערים, בהן המבורג, קלן, ברלין, דרזדן ווינה; ב-1932 הופיעה בבריסל וב-1933 בז'נבה.
יחסי טורקיה–ניקרגואה
יחסי טורקיה–ניקרגואה הם יחסי החוץ בין ניקרגואה לטורקיה.
היסטוריה
בשנת 2013, בעקבות משא ומתן תעופה אזרחית במונטריאול, ניקרגואה וטורקיה חתמו על הסכם תעופה ליצירת קשר אווירי בין מנגואה לאיסטנבול. שרי החוץ של שתי המדינות נפגשו בשולי ועידת האו"ם, והודיעו כי ייחתם הסכם להעמקת היחסים הכלכליים בין שתי המדינות.
בפברואר 2015, ממשלות ניקרגואה וטורקיה חתמו על הסכם שיתוף פעולה מסחרי וכלכלי. הוא אושרר על ידי האספה הלאומית של ניקרגואה בספטמבר 2017.
בשנת 2016, נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן בירך את דניאל אורטגה על בחירתו מחדש לנשיאות ניקרגואה, וממשלת ניקרגואה שלחה ברכות לרגל יום השנה ה-93 להקמת הרפובליקה הטורקית.
בשנת 2017, נשיא ניקרגואה דניאל אורטגה, שר החוץ של ניקרגואה דניס מונקדה קולינדרס ושר הכלכלה אורלנדו סולורסאנו נפגשו עם משלחת של אנשי עסקים טורקים במנגואה כדי לדון בהעמקת היחסים הכלכליים בין שתי המדינות.
בשנת 2018, אורטגה שלח מסר של ברכה לארדואן לרגל יום השנה ה-95 להקמת הרפובליקה הטורקית.
בספטמבר 2021, שר החוץ הטורקי מבלוט צ'בושולו נפגש שוב עם עמיתו באו"ם. באוקטובר 2021, במהלך ביקור של משלחת ניקרגואה בראשות שר החוץ של ניקרגואה קולינדרס, חתמו שתי המדינות על הסכם חקלאות ושני מזכרי הבנות. לאחר מכן, ממשלת טורקיה אותתה כי היא מתנגדת לסנקציות על ניקרגואה, וקולינדס הצהיר ב-"דיילי סבאח" כי שתי המדינות חולקות מחויבות לחיזוק המשפט הבין-לאומי, הגנה על החלטות האו"ם ועקרון אי-ההתערבות בענייני פנים.
ניקרגואה וטורקיה מנהלות כעת מגעים לפתיחת שגרירויות זו במדינות זו.
יחסים כלכליים
נכון לשנת 2019, נפח הסחר בין שתי המדינות היה 11.6 מיליון דולר (ייצוא/ייבוא טורקי: 11.1/0.5 מיליון דולר).
בעקבות הסכם צמצום העוני והצמיחה של ניקרגואה עם קרן המטבע הבין-לאומית, טורקיה חתמה על הסכמי שיתוף פעולה כלכלי וסחר עם ניקרגואה בשנת 2015.
במסגרת הסכמי שיתוף הפעולה הסחר הדו-צדדי, ממשלת ניקרגואה מנהלת משא ומתן על הסכם סחר עם טורקיה כחלק מגוש מרכז אמריקה.
בשנת 2017, נשיא ניקרגואה דניאל אורטגה קיבל משלחת כלכלית טורקית וניצל את ההזדמנות כדי לעודד עסקים טורקיים להשקיע בניקרגואה.
ג'ון קרסוול
ג'ון אנדרו ג'קסון קרסוול (באנגלית: John Andrew Jackson Creswell; 18 בנובמבר 1828 – 23 בדצמבר 1891) היה פוליטיקאי אמריקאי ממרילנד, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, סנאטור והמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא יוליסס ס. גרנט.
לאחר שלמד בבית ספר תיכון מקומי, סיים קרסוול את לימודיו ב-1848 בקולג' דיקינסון, וב-1850 התקבל ללשכת עורכי הדין. כאיש המפלגה הוויגית לשעבר, הוא הצטרף לשורות המפלגה הדמוקרטית ותמך בג'יימס ביוקנן במסע הבחירות שלו לנשיאות. ב-1861, עם פרוץ מלחמת האזרחים, נותר קרוסוול נאמן לאיחוד ותמך באברהם לינקולן. הוא הצטרף לאגף הרדיקלי של המפלגה הרפובליקנית ותמך בביטול העבדות בארצות הברית ובמתן זכויות אזרח לאפרו-אמריקאים. באותה שנה נבחר קרסוול לבית הנבחרים של מרילנד וכיהן בו עד 1862. בעת כהונתו שם הוא סייע למניעת הצטרפותה של המדינה לקונפדרציה. ב-1862 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו בשנים 1863–1865. ב-1864 הוא נבחר לסנאט וכיהן בו בשנים 1865 - 1867. ב-1868 תמך קרסוול ביוליסס ס. גרנט במסע הבחירות שלו לנשיאות. ב-1869 מינה הנשיא גרנט את קרסוול כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית. מינוי זה זכה לשבחים רבים בקרב תושבי מרילנד, שראו את עצמם כחלק מהדרום.
קרסוול נחשב לאחד המנהלים הכלליים של הדואר המכושרים ביותר, אם לא הטוב מביניהם, בהיסטוריה של ארצות הברית. הוא העביר את מערכת הדואר של ארצות הברית תהליך של מודרניזציה כדי להתאימה לדרישות שהלכו וגדלו להרחבת נתיבי הדואר בכל רחבי מדינות מערב ארצות הברית ולהפיכתה לגורם תחרותי בקנה מידה עולמי. הוא גם שילב גברים ונשים אפרו-אמריקאים בתפקידי מנהלי דואר בכל רחבי ארצות הברית, והעניק להם תפקידים משמעותיים בממשל הפדרלי. הרפורמות המקיפות והבונות של מערכת הדואר שהתרחשו במהלך כהונתו של קרסוול כמנהל הכללי של הדואר, כללו הבטחת תחרות הוגנת בין כרכרות "נתיבי הכוכב", וביטול מערכת הביול. קרסוול פיתח מערכת חוקים מסודרת שהגדירה את העבירות על חוקי הדואר. הוא ייעל את תעריפי הדואר והפחית אותם, ובכך הפך את מערכת הדואר למערכת יעילה כאשר יצר מערכת הוגנת למשלוחי דואר פנים וכן הפחית את תעריפי משלוח הדואר מחוץ לארצות הברית. קרסוול פיתח והכניס לשימוש את "גלויות הפני" הראשונות בארצות הברית.
לאחר פרישתו מתפקידו, מונה קרסוול על ידי הנשיא גרנט כנציב ל"תביעות אלבמה" ושימש בתפקיד זה בשנים 1874–1876. לאחר מכן הוא שב לעסוק בעריכת דין ועבד במערכת הבנקאות.
היסטוריונים מודרניים, החל משנות ה-60 של המאה ה-20 ועד המאה ה-21, גילו עניין מחודש בקרסוול כמתנגד עבדות נשכח ובפעולותיו לשילוב גברים ונשים אפרו-אמריקאים בעמדות בולטות במערכת הדואר של ארצות הברית, וראו בו "אדם שהקדים את זמנו".
ראשית חייו
ג'ון קרסוול נולד בעיירה פורט דפוזיט שבמרילנד, שאז נודעה בשם קרסוול פרי. אביו, ג'ון ג. קרסוול, היה איש מרילנד ממוצא אנגלי. אמו, רבקה א. וב, הייתה ממשפחה מפנסילבניה ממוצא אנגלי וגרמני. קרסוול התחנך בבית הספר התיכון המקומי ולאחר מכן עבר ללמוד בקולג' דיקינסון, שם הוא סיים את לימודיו בהצטיינות ב-1848. הוא למד משפטים במשך שנתיים וב-1850 התקבל ללשכת עורכי הדין של בולטימור והחל לעסוק בעריכת דין באלקטון, מרילנד.
באותן שנים הוא נשא לאישה את האנה ג. ריצ'רדסון, בת למשפחה עשירה ממרילנד.
קריירה פוליטית
בראשית שנות ה-50 היה קרסוול חבר נאמן במפלגה הוויגית. ב-1850 הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות לוועידת הרפורמה של מרילנד. כאשר חדלה המפלגה הוויגית להתקיים באמצע שנות ה-50, עבר קרסוול לשורות המפלגה הדמוקרטית והשתתף בוועידה הארצית שלה שהתקיימה בסינסינטי ב-1856, בה נבחר ג'יימס ביוקנן כמועמדה לנשיאות.
עם פרוץ מלחמת האזרחים היה קרסוול לתומך נלהב של האגף הרדיקלי של המפלגה הרפובליקנית. ב-1861 הוא נבחר לראשונה למשרה ציבורית כתומך האיחוד בבית הנבחרים של מרילנד. הוא שירת שם עד 1862 ופעל למניעת פרישתה של מרילנד מהאיחוד והצטרפותה לקונפדרציה. ב-1863 הוא מונה כשליש הראשי של מרילנד, תפקיד בו הוא היה אחראי לגיוס הכוחות במדינה על פי המכסות שהוקצו לה לטובת המאמץ המלחמתי.
ב-1862 נבחר קרסוול כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן בשנים 1863–1865. כתומך נלהב של הנשיא אברהם לינקולן, הוא היה הראשון בין חבר הקונגרס שהציע תיקון לחוקת ארצות הברית בו תוסר העבדות.
לאחר שנוצח בבחירות לבית הנבחרים ב-1864, נבחר קרסוול לסנאט במקומו של תומאס הולידי היקס שנפטר, וכיהן בתפקיד בשנים 1865–1867. במהלך כהונתו בסנאט שימש קרסוול כיושב ראש ועדת הספרייה. בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית ב-1868 הועלה שמו של קרסוול כמועמד המפלגה, הן לנשיאות והן כסגן הנשיא.
המנהל הכללי של דואר ארצות הברית
עם בחירתו של יוליסס ס. גרנט לנשיאות, הוא מינה את קרסוול כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית. בתקופת כהונתו בתפקיד זה הוא הוביל תהליכי ארגון מחדש של מחלקת הדואר של ארצות הברית, הנהיג את השימוש ב"גלויות הפני" ובמברקים, והציע את הקמתה של מערכת חסכונות בדואר. קרסוול היה לאחד מהאישים המוכשרים ביותר שעמדו בראש מחלקת הדואר. הוא קיצץ בהוצאות במקביל להרחבת מספר נתיבי הדואר, פקידי הדואר ואמצעי התחבורה של הדואר. הוא פעל יחד עם מזכיר המדינה המילטון פיש לחידוש הסכמי הדואר הבינלאומיים. כאיש רדיקלי בדעותיו, הוא עשה שימוש במעמד החסות של מחלקת הדואר כדי לתמוך בקואליציה של גרנט. הוא ביקש שזכות הביול תבוטל לחלוטין בשל הפחתת ההכנסות בשיעור של 5% שהיא גרמה. זכות הביול אפשרה לחברי הקונגרס לשלוח דואר על חשבון הממשלה. כאשר התפטר קרסוול מתפקידו ב-1874, שיערו היסטוריונים שהתפטרותו נבעה מחשיפה אפשרית של שערוריות שהיו קשורות לממשל גרנט, אך קרסוול לא סיפק שום סיבה רשמית להתפטרותו. ככל הנראה הוא התפטר מסיבות בריאותיות ואישיות.
מינוי האפרו-אמריקאים
כמנהל הכללי של הדואר, הייתה לקרסוול השפעה עצומה על מתן החסות במערכת הדואר ברמה הארצית. כאיש האגף הרדיקלי של המפלגה הרפובליקנית, מינה קרסוול במהלך תקופת השיקום אפרו-אמריקאים לעבודה במערכת הדואר בכל המדינות. עובדי הדואר האפרו-אמריקאים נתקלו בהשפלה באזורים מסוימים בדרום. קרסוול מינה יותר אפרו-אמריקאים בהשוואה לכל אחד מקודמיו. בדרך זו הוא הלך בדרכי הרפורמה בשירות הציבורי ושיפר את היעילות של שירות הדואר. קרסוול נודע כמי ש"ניצל בצורה המרבית את החסות מטעם תפקידו עם מינימום של חיכוכים".
לפני 1865 נאסר על האפרו-אמריקאים לעבוד במחלקת הדואר, בעיקר בשל הגזענות הדרומית שלא אפשרה להם לטפל בדברי דואר. עם תום מלחמת האזרחים בוטל איסור זה, אך מנהלי הדואר הלבנים בערים הגדולות בכל רחבי ארצות הברית מינו אפרו-אמריקאים מעטים כפקידי דואר. מיד עם כניסתו לתפקיד, נפסקה המדיניות השמרנית של מינוי מנהלי דואר לבנים בלבד. כאשר נתקלו מועמדים שחורים לעבודה בדואר בקשיים, החל קרסוול למנות מנהלי דואר שחורים בכל רחבי ארצות הברית, כולל בדרום. אחד ממנהלי הדואר השחורים, צ'ארלס מילר, זכה לקבלת פנים עוינת מהחברה השמרנית בקולומביה, קרוליינה הדרומית ב-1869. ב-15 בנובמבר 1872 מינה קרסוול את אנה מ. דמס כמנהלת הדואר האפרו-אמריקאית הראשונה בקובינגטון, לואיזיאנה. קרסוול שם קץ למדיניות על פיה לתפקידי דוורים מונו רק לבנים וב-1 ביוני 1869 הוא מינה את ג'יימס כריסטיאן מריצ'מונד, וירג'יניה לדוור השחור הראשון. חמישה חודשים לאחר מכן מינה קרסוול את ותיק צבא האיחוד השחור, מעוטר מדליית הכבוד ויליאם קרני, כדוור של בדפורד, מסצ'וסטס. ב-20 באפריל הוא מינה את ג'ון קרי כדוור הראשון בוושינגטון. הוא גם מינה את אייזק מאיירס מבולטימור כמפקח הדואר האפרו-אמריקאי הראשון.
השיחה עם הגנרל טייט
בראשית תקופת נשיאותו יזם הנשיא גרנט ניסיון לספח את הרפובליקה הדומיניקנית, שאז הייתה ידועה בשם סנטו דומינגו. הנשיא גרנט האמין שסיפוחה של הרפובליקה, ובסופו של דבר קבלתה כמדינה בארצות הברית, יקנה לארצות הברית משאבי מינרלים וישמש כמקום מפלט לאפרו-אמריקאים, שסבלו מאלימות מצד הקו קלוקס קלאן. בקבלת פנים שנערכה בבית הלבן ב-1 בינואר 1870 נכח שגריר האיטי בארצות הברית, הגנרל אלכסנדר טייט, שהיה ממוצא אפריקאי. הנשיא גרנט, שלא היה בעל נטיות גזעניות, לחץ את ידו של הגנרל טייט בלבביות. שאר האישים הלבנים סירבו להתרועע עם הגנרל בשל צבע עורו ובמהלך קבלת הפנים התעלמו ממנו. קרסוול הבחין בכך, ניגש אליו וניהל עמו שיחה נעימה.
הניסיון להדיחו
עם כניסתו לתפקיד, פעל קרסוול בתקיפות לביטול זכות הביול שאפשר לחברי הקונגרס, הן חברי בית הנבחרים והן הסנאטורים, לשלוח דברי דואר לאזרחים על חשבון המדינה. בנובמבר 1870 התנגדו למהלך זה רבים בקונגרס, ורבים מידידיו של הנשיא גרנט פעלו בדרכים רבות להעביר את קרסוול מתפקידו ולהחליפו בג'ון פורני מפנסילבניה. מהלך זה נעשה בין השאר להכנסתו של איש פנסילבניה לקבינט הנשיאותי כדי שהנשיא גרנט יוכל לבחור בקלות את הממונה על ההכנסות. בכל אופן, גרנט עמד בלחצים והשאיר את קרסוול בתפקידו.
ביטול זכות הביול
ב-28 בינואר 1873 חתם הנשיא גרנט על חוק לביטול זכות הביול של חבר הקונגרס. יום קודם לכן אושרה הצעת חוק זו על ידי הסנאט לאחר שהוגשה על ידי חבר בית הנבחרים ג'ון היל מניו ג'רזי. רבים מחברי בית הנבחרים ניסו לתקן את הצעת החוק באמצעות הפיכת הצעת ביטול זכות הביול לגורפת פחות, אך בכל מקרה הצעות אלו לא צלחו. הצעת החוק הגורפת עברה בבית הנבחרים ברוב של 143 תומכים מול 48 מתנגדים. המתנגדים לחוק הגיעו הן משורות המפלגה הרפובליקנית והן משורות המפלגה הדמוקרטית, רובם ממדינות הדרום. הצעת חוק לקיצוץ ההוצאה על הדפסה ציבורית הוגשה לבית, אך לא השיגה את הרוב הנדרש של שני שלישים. ביטול זכות הביול נכנס לתוקף החל מה-1 ביולי אותה שנה. ב-26 בפברואר העיד קרסוול בפני ועדת ההקצבות של בית הנבחרים והודיע שתדרש הקצבה להוצאות דואר פדרלי עבור מחלקת האוצר ומחלקת הדואר לאחר שביטול זכות הביול ייכנס לתוקף. החוק לא חל על מחלקות הממשל.
מותו
ג'ון קרסוול נפטר בביתו שליד אלקטון, מרילנד ב-23 בדצמבר 1891, כתוצאה משפעת שהסתבכה לדלקת ריאות. הוא נטמן בבית הקברות הפרסביטריאני המקומי. על שמו נקראו עיירות בקרוליינה הצפונית ואורגון.
הערכת פועלו
היסטוריונים רואים בקרסוול "מתנגד העבדות הנשכח" וגילו עניין מחודש בתמיכתו בתיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, ששם קץ לעבדות בארצות הברית, כאשר כיהן כחבר בית הנבחרים, ובקידומם של אפרו-אמריקאים, נשים וגברים במערכת הדואר כאשר כיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא גרנט במהלך החלק השני של תקופת השיקום. שמותיו האמצעיים השגויים "אנג'ל ג'יימס", במקום אלו הנכונים "אנדרו ג'קסון" מקורם ככל הנראה בסוף המאה ה-19, כאשר מסמכיו סודרו על ידי ספריית הקונגרס. על פי ההיסטוריונים ג'ון מ. אוסבורן וכריסטין בומברו מקולג' דיקינסון, קרסוול "הותיר אחריו מסמכים מעטים אודות חייו. אין בנמצא אוטוביוגרפיה, יומן, או זכרונות מעבר לסקיצה ביוגרפית חלקית שהוא כתב בנובמבר 1863, ככל הנראה עבור המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית".
פרופסור מתיו פינסקר, גם הוא מקולג' דיקינסון, אמר, "כאשר שירת כמנהל הכללי של הדואר בממשלו של גרנט, סייע קרסוול לשלב ולחדש את מערכת הדואר הפדרלית. הוא אכן היה אדם שהקדים את זמנו. הוא נולד כאיש הדרום, והיה "אדם שלא סביר שיהיה תומך בשוויון הזדמנויות". ההיסטוריון רונלד וייט אמר שקרסוול היה "עורך דין מוכשר מאוד" וש"היו לו רעיונות כיצד לבצע רפורמה במחלקת הדואר". וייט ציין שקרסוול קיבל שבחים על ביצוע הרפורמות, כולל הרחבת שירות הדואר במערב, הנהגת תחרות הוגנת על נתיבי כרכרות הדואר, מערכת שקודם לכן הייתה נגועה בשחיתות, ועל דחיפתו לביטול זכות הביול, כל הצעדים הללו זכו לגיבוי מצידו של הנשיא גרנט.
אוסבורן ובומברו סיכמו שקרסוול היה "איש מדינת גבול פרגמטיסט שתמך במה שנחשב באותה תקופה לרעיונות רדיקליים בנוגע לביטול העבדות וקידם השוויון. הוא לא היה הראשון להביע את הרעיונות הללו, אך כאשר הוא הצטרף למתנגדי העבדות הוא היה הוא היה נלהב בביטוי הרעיונות הללו יותר מכולם. קרסוול יכול היה להיות שאפתן ואופורטוניסט, אך הוא גם ידע להתעקש על ערכים חשובים".
גלטונגסיודה
גלטונגסיודה (בגרמנית: Geltungsjude, יהודי לפי התוקף), היה המונח ששימש בגרמניה הנאצית לאנשים שנחשבו יהודים לפי הצו המשלים הראשון לחוקי נירנברג מ-14 בנובמבר 1935. המונח לא שימש באופן רשמי, אלא נטבע מכיוון שהאנשים נחשבו בעלי תוקף (gelten בגרמנית) של יהודים בלא שהשתייכו לאף קטגוריה של חוקי נירנברג. היו שלוש קטגוריות של גלטונגסיודן (צורת הרבים של גלטונגסיודה): 1. צאצא לנישואי תערובת שהשתייך לקהילה היהודית לאחר 1935; 2. צאצא לנישואי תערובת שהיה נשוי ליהודי לאחר 1935; 3. ילד לא חוקי של גלטונגסיודה שנולד לאחר 1935.
הגדרה
הגדרה של גלטונגסיודה לפי החוק הייתה:
כל אחד מאלה נחשב ליהודי, ומכאן השם Geltungsjude. המונח "מישלינג" במשפט הראשון פירושו יהודי למחצה לפי הגזע. אדם עם שני סבים יהודים שלא עמד באף אחד מהקריטריונים א' עד ד' לא נחשב גלטונגסיודה אלא מישלינג מדרגה ראשונה. היה גם מבחן חוקי שקבע מיהו מישלינג, Mischling Test.
השלכות
גלטונגסיודה לא היו אזרחי הרייך ולא הייתה להם זכות הצבעה. נאסר עליהם להינשא לרבע יהודי. בפרוטקטורט הם גורשו באופן שגרתי. לעיתים גורשו מ"הרייך הישן" (אלטרייך), ולעיתים רחוקות מאוסטריה.
מישלינג מדרגה ראשונה ברייך הישן (גרמניה הנאצית) היו נתונים לסוגים שונים של אפליה, אך היו פטורים מגירוש. מעמדם כ"אזרחים זמניים" היה נתון במחלוקת בין מקסימליסטים כמו היידריך שרצה שיתייחסו אליהם כיהודים לבין מינימליסטים שהתנגדו ל"השלכת הדם הארי עם הדם היהודי" כמו וילהלם שטוקרט ועוזרו הנס גלובקה.
בריאן ראסט
בריאן ראסט (באנגלית: Brian Rast; נולד ב-8 בנובמבר 1981) הוא שחקן פוקר אמריקאי אשר זכה בשישה צמידי אליפות העולם בפוקר. נבחר להיכל התהילה של הפוקר ב-2023.
ביוגרפיה
ראסט למד באוניברסיטת סטנפורד, עד שעזב בכדי לשחק פוקר בצורה מקצוענית. הוא החל את דרכו במשחקי אונליין בפוקרסטארס ופולטילטפוקר תחת השם tsarrast. את הצלחתו הראשונה בטורנירים עשה כשהגיע למספר שולחנות גמר בטורנירים שונים בסוף שנות האלפיים, אך חותמו הראשון היה כאשר ניצח את טורניר ה-Pot Limit טקסס הולדם במסגרת אליפות העולם בפוקר וזכה בצמיד הראשון שלו, וכחודש לאחר מכן ניצח את אליפות שחקני הפוקר וזכה בצמיד השני שלו וב-1.7 מיליון דולר.
ב-2015 ראסט השתתף בטורניר ה-Super High Roller Bowl הראשון, בעל עלות כניסה של 500 אלף דולר, וזכה בו וב-7.5 מיליון דולר, זכייתו הגדולה ביותר. ב-2016 היה לשחקן השני אשר זכה באליפות שחקני הפוקר בפעם השנייה, כאשר זכה בצמיד השלישי שלו וב-1.3 מיליון דולר. ב-2018 המשיך להראות את יכולתיו במשחקי הפוקר השונים, כאשר ניצח באליפות ה- ובצמיד הרביעי שלו. ב-2021 זכה בצמיד ה-No Limit טקסס הולדם הראשון שלו והחמישי בסך הכל.
ב-2023 השווה את שיאו של מייקל מזרחי כאשר זכה בפעם השלישית באליפות שחקני הפוקר, וב-1.3 מיליון דולר. באותה השנה נבחר להיכל התהילה של הפוקר.
למרות הצלחתו בטורנירי פוקר, ובמסגרת אליפות העולם בפוקר בפרט, ראסט מוכר כשחקן Mixed Games, והוא משחק במשחקי הכסף בעלי הכניסה הגבוהים ביותר בעולם, ב-Ivey Room שבמלון ה-Aria, ובמקאו.
נכון ליוני 2023, ראסט זכה בסך של כ-25.2 מיליון דולר מטורנירי פוקר, כשמתוכם כ-9 מיליון דולר בסבב אליפות העולם.
חיים אישיים
במהלך טיול לברזיל ב-2010, הכיר ראסט את ג'וליאנה קארלה קארלוס דה סילבה, איתה התחתן ב-2012.
שמואל כ"ץ (רב)
הרב שמואל כ"ץ (ט' בכסלו ה'תשט"ו, 4 בדצמבר 1954) הוא רב וחוקר תולדות הרבנות הראשית.
תולדות חייו
הרב שמואל כ"ץ נולד במושב ניר גלים לזאב וחדוה כ"ץ, ניצולי השואה מהונגריה. אמו היא תאומת מנגלה. למד בישיבת בני עקיבא אור עציון ולאחר מכן בישיבת מרכז הרב בירושלים בשנים ה'תשל"ז - ה'תש"נ. קיבל הסמכה לרבנות מהרב שלמה זלמן מן ההר, רבה של בית וגן והרבנות הראשית. שימש שנים רבות כרב בתי ספר ממ"ד תורני בהר נוף, ואולפנת חורב בירושלים.
ספריו
ערך מחדש את הספר "זכְרון - עדות" בו רואיין אביו, זאב כ"ץ, על קורותיו כנער לפני השואה, בה ולאחריה.
ערך בעריכת משנה את הספר "ניצחונה הגדול של 'תאומת מנגלה', משואת הונגריה ועד ניר גלים", מאת דוד אלקנה כ"ץ, בו נכתב סיפור חייה של אמו של הרב כ"ץ, חדוה כ"ץ (לבית שטרן), ניצולת שואה ילידת העיר בקשצ'בה שבהונגריה, ששרדה את ניסויי מנגלה בתאומים יחד עם אחותה התאומה.
Training Wheels
בשנת 2015 ובשנת 2016 יצאה מרטינז לסיבוב ההופעות השני שלה "Cry Baby Tour", במהלכו ביצעה את השיר.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מלאני מרטינז ובייבי-דאדי והופק על ידי אותם השניים גם כן. אף על פי שלא יצא כסינגל, זכה השיר להצלחה רבה, כאשר איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לו את תואר הזהב, על מכירות של למעלה מ-500,000 עותקים במדינה.
וידאו קליפ
האודיו הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של מלאני מרטינז ב-14 באוגוסט 2015, ביום צאתו. האודיו צבר למעלה מ-20 מיליון צפיות.
ארידנוס (קבוצת כוכבים)
ארידנוס היא קבוצת כוכבים השישית בגודלה, מבין 88 קבוצות הכוכבים המודרניות והיא מסומלת כנהר המשתרע מסביבות אזור קו המשווה השמימי ומתפתל הרחק דרומה אל מחוץ לתחום הראייה של הצופה בחצי הכדור הצפוני. היא גם אחת מ-48 קבוצות כוכבים שהוגדרו ותוארו על ידי תלמי.
עצמים מעניינים
בקצה הדרומי נמצא הכוכב הבהיר אכרנר (α ארידנוס) (מקור שמו–"קצה הנהר"). זהו כוכב כחול במרחק של כ-144 שנות אור ובעל בהירות נראית נראית מדרגה 0.5. הוא נחשב לכוכב מעניין במיוחד משום שהוא נמנה עם הכוכבים הפחוסים ביותר המוכרים. לפי התצפיות, המרחק ממרכז הכוכב לקו המשווה גדול ב-50% מהמרחק בין המרכז לקטבים. הסיבה לכך היא מהירות הסיבוב הגדולה של הכוכב.
כוכב ידוע אחר בקבוצה זו הוא ε בארידנוס, שנמצא במרחק של 10.7 שנות אור והוא אחד הכוכבים הקרובים ביותר לשמש. הכוכב הוא כוכב הסדרה הראשית מסוג G, הדומה מאוד לשמש ובעל בהירות נראית מדרגה 3.7. כמו כן ידוע שיש לו לפחות כוכב לכת אחד שנחשב לענק גזים.
מיתולוגיה
ארידנוס מקושר לאגדה על פאתון, בנו של הליוס שהשתלט על מושכות מרכבת השמש אך לא הצליח לנהוג בה כראוי וסטיית המסלול קירב אותה יותר מדי לארץ, יצר מדבריות והשחים את עורם של האנשים (הכוונה לשחומי העור האפריקנים). לפי האגדה, זאוס התערב במצב החמור והכה בפאתון עם ברק מכה אנושה, אשר השליכה אותו אל הארץ. המסלול המפותל שמתואר בקבוצת הכוכבים נחשב, כביכול לנתיב המסלול הפרוע שהנהיג פאתון בתקופתו, ויותר מאוחר נחשבה לנהר השאול שאליו נפלה המרכבה.
לחלופין זוהתה הקבוצה עם מספר נהרות אמיתיים כמו נהר פו באיטליה, הנילוס במצרים או נהר פרת בעיראק. לעיתים ארידנוס נחשב לנובע מדלי (דבר שדורש דימוי שונה מהמקובל של קבוצת דלי).
Go the Distance
"Go the Distance" (בעברית: "למרחקים אלך") הוא שיר מתוך סרט ההנפשה של דיסני משנת 1997, "הרקולס". הוא נכתב על ידי המלחין אלן מנקן והפזמונאי דייוויד זיפל, והוקלט במקור על ידי השחקן האמריקאי רוג'ר בארט בתפקידו כמדבב דמותו של הרקולס. הזמר והיוצר האמריקאי מייקל בולטון הקליט גרסת פופ של השיר עבור כתוביות הסיום של הסרט, שנכלל גם באלבום האולפן האחד-עשר שלו, "All That Matters". בגרסה הספרדית, השיר מבוצע על ידי המדבב של דמותו של הרקולס, ריקי מרטין, הן בסרט והן בכתוביות הסיום; גרסה זו כלולה באלבומו של מרטין "Vuelve". גם השיר וגם החזרה שלו הופיעו בהפקה הבימתית של הרקולס, שבוצעה בדיסני וונדר במהלך 2007–2008.
הפקה
השיר היה אחד משני השירים שנכתבו עבור הרקולס בסרט, השני היה "Shooting Star", שלא נכנס לגרסתו הסופית של הסרט. עם זאת, "Shooting Star" כלול באלבום הפסקול של הרקולס, ומבוצע על ידי להקת הבנים האירית בויזון.
גרסת הסרט
השיר הוקלט על ידי השחקן האמריקאי רוג'ר בארט בתפקידו כמדבב של דמותו של הרקולס.
השיר מבוצע בסרט על ידי הרקולס בן 15 שיש לו כוח כמו לאל ומתקשה יותר ויותר להשתלב עם בני גילו. השיר משמש כתפילתו של הרקולס לאלים שיעזור לו למצוא לאן הוא באמת שייך. תפילותיו נענות, שכן הוא מתגלה כבנו האבוד של זאוס, מלך האלים. להרקולס נאמר גם שעליו להפוך לגיבור אמיתי כדי להצטרף שוב לאביו בהר האולימפוס. מאוחר יותר, השיר משתנה כשהרקולס יוצא למסעו להפוך לגיבור אמיתי, מכריז שהוא רוצה "ללכת למרחקים" כדי להוכיח את עצמו.
גרסת מייקל בולטון
הזמר והיוצר האמריקאי מייקל בולטון הקליט גרסת פופ של השיר עבור כתוביות הסיום של הסרט. גרסה זו, שהופקה על ידי וולטר אפנסייף ובולטון עצמו, נכללה מאוחר יותר באלבום האולפן האחד-עשר של בולטון, All That Matters. הגרסה של בולטון יצאה לאור כסינגל מסחרי על ידי וולט דיסני רקורדס ב-20 במאי 1997. השיר הגיע למקום ה-24 במצעד בילבורד הוט 100 בארצות הברית.
את הקליפ הנלווה לגרסה של בולטון ביים דני ג'ייקובס. קטעים ממנו צולמו באולם הגדול של מוזיאון ברוקלין וכוללים את בולטון מבצע את השיר, עם סצנות מהסרט.
גרסת ריקי מרטין
ריקי מרטין הקליט גרסה בשפה הספרדית של "Go the Distance" מפסקול הסרט, בשם "No Importa la Distancia" (בעברית: "המרחק לא משנה"). הוא יצא לאור כסינגל ב-1 ביולי 1997. מאוחר יותר הוא נכלל באלבומו של מרטין משנת 1998, Vuelve. כמו כן יצא לאור קליפ. השיר הגיע למקום העשירי במצעד שירי הרדיו פופ לטיני בארצות הברית. הגרסה של מרטין ספגה ביקורות לא חיוביות מצד מבקרי מוזיקה.
We Love Disney
השיר בוצע בשפות שונות עבור הזיכיון We Love Disney על ידי:
יחסי ארצות הברית–קמבודיה
היחסים הדו-צדדיים בין ארצות הברית וממלכת קמבודיה, היו מתוחים במהלך המלחמה הקרה, אולם התחזקו במידה ניכרת בתקופה המודרנית. ארצות הברית תומכת במאמצים בקמבודיה למאבק בטרור, לבנות מוסדות דמוקרטיים, לקדם זכויות אדם, לטפח פיתוח כלכלי, לחסל את השחיתות, להשיג את מלוא האחריות האפשרית לאמריקנים החסרים מתקופת מלחמת וייטנאם ולהעמיד לדין את האחראים ביותר בגין הפרות של המשפט ההומניטרי הבינלאומי שבוצעו תחת משטר הקמר רוז'.
על פי סקר גאלופ 2011, 68% מקמבודים מאשרים את תפקידה של ארצות הברית, תחת ממשל אובמה, עם 7% הסתייגויות, הדעה החיובית ביותר עבור כל מדינה פסיפית באסיה שנסקרה. בסקר גאלופ 2012, 62% מהקמבודים אישרו את מנהיגות ארצות הברית, עם 8% של הסתייגויות. ביקורו של הנשיא ברק אובמה בפנום פן בשנת 2012 הפך לביקור ההיסטורי הראשון של נשיא ארצות הברית בקמבודיה.
היסטוריה
בין השנים 1955 ו-1963, ארצות הברית סיפקה סיוע כספי בסך 409.6 מיליון דולר וסיוע צבאי בסך 83.7 מיליון דולר. סיוע זה שימש בעיקר כדי לתקן את הנזק שנגרם על ידי מלחמת הודו-סין הראשונה, לתמוך בכוחות הביטחון הפנימיים, ולבנות כביש של כל מזג אוויר לנמל סיהאנוקוויל, אשר נתן לקמבודיה את הגישה הישירה הראשונה שלה לים ואת הגישה לתחום הדרום-מערבי. היחסים התדרדרו בתחילת שנות השישים. היחסים הדיפלומטיים נותקו על ידי קמבודיה במאי 1965, אך הוקמו מחדש ב-2 ביולי 1969. היחסים האמריקניים נמשכו לאחר כינונה של הרפובליקה הקהמרית עד לפינוי של ארצות הברית ב-12 באפריל 1975.
במהלך מלחמת 75–1970, ארצות הברית סיפקה 1.18 מיליארד דולר לסיוע צבאי לכוחות הממשלה במאבקם נגד הקמר רוז', וסייעה לה כספית בסכום בהיקף של כ-503 מיליון דולר. ארצות הברית גינתה את אופייה הברוטלי של משטר הקמר רוז' בין השנים 1975-1979. עם זאת, העובדה כי משטר זה הופל במלחמת קמבודיה-וייטנאם על ידי וייטנאם, אשר נחשבה ארצות הברית בעיניה כמעצמה עוינת, הובילה לגינוי של ארצות הברית על הפלישה הווייטנאמית. ארצות הברית הכירה בממשלת הקואליציה הדמוקרטית של קמפוצ'ה (שכללה את הקמר רוז') כממשלה הלגיטימית של קמבודיה. בן קירנן טען כי ארצות הברית הציעה תמיכה חומרית לקמר רוז' לאחר הפלישה הווייטנאמית. מקורות אחרים ערערו על הטענות הללו, ותיארו קרבות נרחבים בין הכוחות הנתמכים על ידי ארצות הברית של חזית השחרור הלאומי של הקמר וה"קמר רוז".
בד בבד למאמצים אלה, תמכה ארצות הברית במאמציה של ASEAN בשנות ה-80 להגיע להסדר מדיני לבעיה הקמבודית שתכלול את הקמר רוז' בממשלה. הדבר הושלם ב-23 באוקטובר 1991, כאשר ועידת פריז חזרה לחתום על הסדר כולל.
משלחת ארצות הברית בפנום פן נפתחה ב-11 בנובמבר 1991, בראשות הדיפלומט צ'ארלס ה. טווינינג, הבן, המיועד לנציג המיוחד של ארצות הברית למועצה הלאומית. ב-3 בינואר 1992 הרחיבה ארצות הברית את האמברגו שלה נגד קמבודיה, ובכך נרמול היחסים הכלכליים עם המדינה. כאשר הוקמה ממשלת קמבודיה שנבחרה בחופשיות ב-24 בספטמבר 1993, הקימו ארצות הברית וממלכת קמבודיה מיד יחסים דיפלומטיים מלאים. משלחת ארצות הברית שודרגה לשגרירות ארצות הברית, ובחודש מאי 1994 מונה טווינינג לשגריר ארצות הברית. לאחר הלחימה בין הפלגים בשנת 1997 והמזימות המשפטיות של הון סן כדי להדיח את ראש הממשלה ראנארדה, השעתה ארצות הברית את הסיוע הדו-צדדי לממשלת קמבודיה. במקביל, פונו מקמבודיה אזרחים אמריקאים רבים וגורמים אחרים, ובשבועות ובחודשים שלאחר מכן נמלטו לתאילנד יותר מ-40,000 פליטים קמבודים. אירועי 1997 הותירה גם שורה ארוכה של הפרות זכויות אדם שטרם נחקרו, כולל עשרות מקרי רצח ללא משפט. מאז 1997 ועד כה, הסיוע האמריקני לאנשים הקמבודים ניתן בעיקר באמצעות ארגונים לא ממשלתיים, אשר פורחים בקמבודיה.
פוקר 70
טיסת הבכורה של המטוס הייתה ב-4 באפריל 1993. בסה"כ נבנו 48 מטוסים.
פיתוח
המטוס הוא גרסה קצרה יותר של מטוס אחר מתוצרת פוקר הפוקר 100. פוקר החלה לפתח את המטוס בנובמבר 1992, טיסת הבכורה הייתה באפריל 1993. האישורים להפעלת המטוס התקבלו באוקטובר 1994, והוא נכנס לשירות בחברת פורד.
ייצור המטוס הופסק בשנת 1996 כשפוקר פשטה את הרגל, והמטוס האחרון נמסר באפריל 1997. ב-1999 הוקמה יצרנית המטוסים "Rekkof" (פוקר בהיפוך אותיות), שהייתה במשא ומתן על ייצור המטוס מחדש, אך הדבר לא יצא לפועל.
מפעילים
בנובמבר 2009 היו 43 מטוסים בשירות מבצעי בחברות: אוסטריאן ארוז, KLM Cityhopper, קרפטאייר, ווייטנאם איירליינס.
ממשלת הולנד משתמשת בפוקר 70 להטסת ראשי המדינה.
באוקטובר 2017 חברת KLM Cityhopper, שהפעילה 26 מטוסי פוקר 70, כולל עבור ממשלת הולנד, הוציא את אחרון המטוסים שלה משירות. חברת Tus Airways רכשה 4 מהם. בעונת חורף 19–2018 הפעילה אותם בטיסות בין שדה דב לקפריסין.
ביולי 2018 היו 26 מטוסים בשירות מבצעי.
מלחמת סהרה המערבית
מלחמת סהרה המערבית (בערבית: حرب الصحراء الغربية) הייתה סכסוך מתמשך על שטחי סהרה המערבית בין מרוקו ומאוריטניה אל מול חזית הפוליסריו בתמיכת אלג'יריה לאחר שספרד ויתרה על בעלות האזור במסגרת הדה-קולוניזציה של אפריקה.
עד היום המתיחות באזור מתמשכת עם שלטון מרוקאי פעיל לכדי כ-75% מהשטח ושטחים אשר נמצאים בשליטת חזית הפוליסריו אשר פועלת להכריז על עצמאותה בתור רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית.
רקע
נוודים ילידים בעבר הסהרה בזזו בתדירות די שכיחה את ההתיישבויות הספרדיות לעבר החוף, דבר שהביא את הספרדים לתגבר את כוחות המשלחת הצבאיים והשמירה באזור. בזמן העשור השני של המאה ה-20 התרחשה פשיטה מתמשכת של כוחות נוודים נגד הכיבוש הצרפתי של מרוקו.
בשנת 1971 קבוצת סטודנטים פעלו להשגת התמיכה הממשלתית של מדינות ערביות כמרוקו, מאוריטניה, אלג'יריה ולוב אך הצליחו להשיג תמיכה צבאית רק מידי לוב ומאוריטניה, עם אלו החל מרד צבאי בשלטון ספרד.
במאי 1973 נוסדה בצפון מאוריטניה חזית הפוליסריו לעצמאות סהרה המערבית בידי אל-אוואלי מוסטאפה סעיד. כוחות החזית בזזו נשק מצבא אפריקה ועם הזמן הפכו לכוח בעייתי לקיום ההתיישבות הספרדית.
נסיגה ספרדית
עם תיווך של האומות המאוחדות והמצב הכללי של הדה-קולוניזציה של אפריקה, ספרד תחת פרנסיסקו פרנקו חתמה על הסכמי מדריד לחלוקת השטחים. לפני ההסכמים אשר נחתמו ב-14 בנובמבר 1975 (שישה ימים לפני מות פרנקו) קדמו דיונים בבית הדין הבינלאומי בהאג והמצעד הירוק בו יותר מ-300,000 אזרחים מרוקאים נעו אל סהרה המערבית להבהרת דרישותיהם לשטח.
לפי ההסכמים ניתנו שטחים באזור אל מרוקו ומאוריטניה אך למעשה עוד לפני כן, באוקטובר השנה, נעו כוחות מרוקאים לעבר צפון סהרה, דבר אשר השפיע על קבלת ההחלטות במדריד. היה זה רק לאחר הצעדה הירוקה שחזית הפוליסריו הבינה את משמעות פעולותיה של מרוקו לסיפוח השטחים וזו החלה בהתנגשות עם הצבא המרוקאי בעזרת לוחמת גרילה.
לתוך סתיו השנה, עם התקדמות הצבא המרוקאי, עשרות אלפי פליטים סהווארים נעו משטחים בשליטת מרוקו אל עבר המדבר, שם בנו מחנות פליטים עניים באזורים הנמצאים תחת השפעה מסובסדת של הפוליסריו.
פשיטה מרוקאית
הכוחות המרוקאים הסדירים הראשונים להגיע אל המערכה התבססו בלעיון בדצמבר אותה השנה, חודש לאחר עזיבתם של הספרדים, וכבר החלו קרבות עם חזית הפוליסריו. לאחר התנגשות קרקעית ראשית בסוף ינואר, חיל האוויר המרוקאי ביצע פשיטה אווירית והשתמש בפצצות נפאלם כמו גם זרחן לבן לתקיפת מחנות הפליטים.
ב-26 בפברואר הכריזה ספרד באופן רשמי על סיום שלטונה בשטחי סהרה.
מלחמת גרילה
לאחר יציאת אחרון הכוחות הספרדים מסהרה, חיל הרגלים המרוקאי נע במהרה לטיפול בחזית החוף לוודא כי כוחות הפוליסריו לא יפעלו להשגת רווח מאזור החוף.
כלל המאבק, הסיבה שהניע את מרוקו מעבר לערך ההיסטורי של האזור, היה העושר שבקו החוף לסהרה המערבית. כזה שהכיל מצבורי זרחן אדירים כמו גם מרבצים עבים של גז טבעי ובהם נפט. כיום כ-75% מכלל הזרחן בעולם מיוצר ומיובא ממרוקו אשר שולטת על המשאב במסגרת מונופול בין-לאומי.
הכוחות המרוקאים דאז החלו בפלישה מרכזית לתוך שטחי הפוליסריו אשר העבירו את המטה הכללי שלהם לתוך אלג'יריה והתיישבו בטינדוף בעודם שולחים כמה שיותר כוחות גרילה לפגוע במרוקאים מאחורי קו האש בפעולות לניתוק אספקה ומודיעין בעזרת טקטיקות פגע וברח אשר הכריחו את הכוחות המרוקאים לתגבר גיוס חובה.
עד היום נותרו רק 120,000 סראווים בשטחים הנמצאים בשליטת רבאט.
תמיכה צרפתית
בדצמבר 1977 נשיא צרפת ואלרי ז'יסקר ד'אסטן החל בשליחת חיילים לתמיכת צבא מרוקו מתוך מאוריטניה. מבצע 'תחש נהרות' (צרפתית: Opération Lamantin) כלל פשיטה אווירית של חיל האוויר הצרפתי מנמל התעופה בדקר. הפשיטה בוצעה בידי יגואר צרפתי אשר תקף מרכזי פעולה של כוחות גרילה הממומנים בידי הפוליסריו.
מספר רב של כוחות פוליסריו התרכזו בנואדיבו, לגבול מאוריטניה ועל כן פעולת הכוחות הצרפתים יצאה לפועל בשיתופה של ממשלת מאוריטניה עד אשר האזור נוקה מפעולות גרילה בחודש השמיני למבצע, ביולי 1978.
שוויון כוחות
בשנות ה-80 נתקעו שני הצדדים בשוויון צבאי, התקדמות ממושכת של הכוחות המרוקאים לתוך פנים מדבר סהרה תדרוש איבוד חיים נוראי לצבא המרוקאי הסדיר אשר לא מסוגל להתמודד נגד כוחות הגרילה המופרדים של הפוליסריו. כוחות הפוליסריו עצמם לא היו מסוגלים לעבור את קו האש המרוקאי הסדיר אשר בשיאו כלל 150,000 כוחות לשמירה על המערכה.
לקראת סוף שנות ה-80 בנה צבא מרוקו את חומת סהרת המערבית המרוקאית אשר הפריד את האזור המפורז בין הכוחות. בשנות ה-90 התרחשה אינתיפאדה של כוחות בדלנים וטרוריסטים בסהרה נגד מרכזי האוכלוסין במרוקו והמצב הסלים בשנים לזמן מה עד אשר נרגעו הכוחות ונעצרו כל הפעולות הצבאיות.
האומות המאוחדות לא הגיעו להסדר בנושא ועד היום אף מדינה מלבד ארצות הברית אינה מכירה באופן רשמי בשלטון מרוקו על האזור ופעולות בדלנים וטרור מתמשכות לימינו. מרב הכוחות המרוקאים השומרים על האזור מרוכזים בדרום החוף להשגיח שאין שום פעולה צבאית המתבצעת בידי הפוליסריו בעבר הים.
אלכסנדר השמיני
אלכסנדר השמיני (בלטינית: Alexander VIII; 22 באפריל 1610 – 1 בפברואר 1691; נולד בשם פייטרו ויטו אוטובוני, Pietro Vito Ottoboni) היה אפיפיור מ-6 באוקטובר 1689 ועד מותו. אפיפיורותו הקצרה הייתה נגועה בנפוטיזם (חלוקת משרות ונחלות לבני משפחתו) והתנהלות כלכלית שגויה שהובילה את קופת הכס הקדוש כמעט להתרוששות. זהו האפיפיור האחרון שנשא בשם האפיפיורי "אלכסנדר".
קורות חייו עד התמנותו לאפיפיור
נולד בוונציה כבן התשיעי למשפחת אצולה. אביו, מרקו אוטובוני, כיהן כקונסליירי (סגן הדוג'ה) של הרפובליקה של ונציה. ב-1627 קיבל תואר דוקטור במשפט קאנוני ומשפט אזרחי מאוניברסיטת פדובה. לאחר מכן עבר לרומא ונכנס למינהל מדינת האפיפיור. במסגרת זו כיהן כמושל הערים טרני, צ'יטה די קאסטלו וספולטו וכדיין בבית הדין העליון לערעורים (בית הדין הקדוש של רוטה רומאנה - Tribunal Apostolicum Rotae Romanae).
ב-1652 מונה לקרדינל על ידי האפיפיור אינוקנטיוס העשירי, לפי בקשת ממשלת הרפובליקה של ונציה. ב-1654 מונה לבישוף ברשה. ב-1677 מונה לקרדינל-הכומר של כנסיית סנטה מריה אין טרסטוורה ברומא. ב-1687 מונה לבישוף הדיוקסיה של פורטו סנטה רופינה (Porto-Santa Rufina) השוכנת מערבית-צפון-מערבית לרומא.
בחירתו ואפיפיוריותו
עם מותו של האפיפיור אינוקנטיוס האחד עשר ב-23 באוגוסט 1689 התכנסה קונקלווה לבחירת יורש. הקונקלווה התכנסה על רקע מתיחות בין מדינת האפיפיור לבין צרפת, שדרשה זכויות יתר למלך צרפת. הקרדינל פרנצ'סקו מריה דה מדיצ'י הציע את שמו של הקרדינל גרגוריו בארבאריגו, אף שידע שאין לו סיכוי להיבחר, רק על מנת לבדוק כיצד יתקבל מועמד ונציאני (בארבאריגו לא נבחר בקונקלווה הבאה, שהתכנסה לאחר מותו של אלכסנדר, עקב הטיעון שלא ניתן לבחור שני אפיפיורים ונציאנים בזה אחר זה). לאחר שהבין דה מדיצ'י שאפיפיור ונציאני יהיה מקובל, הציע את שמו של אוטובוני, שקיבל באופן מפתיע אף את הסכמת שגריר צרפת, אף שהוצע על ידי הסיעות היריבות. ב-6 באוקטובר נבחר אוטובוני כאפיפיור ונטל לעצמו את השם אלכסנדר לכבודו של הקרדינל פלאביו קיגי, אחיינו של האפיפיור אלכסנדר השביעי, שסייע לבחירתו.
לפי אמרה ידועה טען האפיפיור שעקב גילו המופלג (79), זמנו אוזל ועל כן עשה במהרה על מנת להעשיר את משפחתו ככל הניתן בזמן הקצר שנותר לו. את שורות הקוריה הרומאית מילא באחייניו ובני-אחייניו, שמילאו משרות שונות, שמשכורת נכבדה בצידן, מקופת הכס הקדוש המתדלדלת. בין היתר מינה לקרדינל את בן-אחיינו, פייטרו אוטובוני, בהיותו בן 21 בלבד.
במישור המדיני, הביאה אפיפיורותו הקצרה לרגיעה ביחסי הכס הקדוש עם צרפת וכמחווה של רצון טוב השיב לואי הארבעה עשר, מלך צרפת את אביניון לנחלת מדינת האפיפיור. כבן ונציה סייע במימון מלחמתה של הרפובליקה עם האימפריה העות'מאנית, דבר שהכביד עוד על האוצר. לאור טענות נתיני מדינת האפיפיור על קשיי הקיום, הוריד האפיפיור את נטל המס, דבר שהוביל את קופת הכס הקדוש להתרוששות.
עם מותו נקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש. מצבת הקבר שלו הוזמנה על ידי בן-אחיינו, פטרון האמנות פייטרו אוטובוני.
פרנסואז ד'אלנסון
פרנסואז ד'אלנסון (בצרפתית: Françoise d'Alençon; 1490 - 14 בספטמבר 1550), הייתה סבתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת.
ביוגרפיה
פרנסואז נולדה בשנת 1490, לרנה, דוכס אלנסון ולמרגריט מלורן, בתם של פרי השני, רוזן וודמון ויולנד, דוכסית אנז'ו. בשנת 1505 התחתנה פרנסואז עם פרנסואה השני, דוכס לונגוויל, ממנו נולדו לה שני ילדים, וב-18 במאי 1513 התחתנה פרנסואז עם שארל, דוכס ונדום, ממנו נולדו לה 13 ילדים.
בשנת 1525 מת אחיה שארל הרביעי, דוכס אלנסון, ופרנסואז הייתה אמורה לרשת את נחלות אחיה, אולם פרנסואה הראשון, מלך צרפת הרשה לאחותו, מרגריט מאנגולם, אשת הדוכס המנוח, לשמור עליהם, אף שלא היו להם ילדים. בנה אנטואן התחתן עם ז'אן ד'אלברה, מלכת נאווארה, בתה של מרגריט מאנגולם, שירשה את דוכסות אלנסון, ובנם עלה לשלטון כאנרי הרביעי, מלך צרפת. בניה אנטואן ולואי, נסיך קונדה, הפכו למנהיגים צבאיים במהלך מלחמות הדת בצרפת. פרנסואז מתה באמיין ב-14 בספטמבר 1550, ובשנת 1589 הוכתר נכדה כאנרי הרביעי, מלך צרפת.
משפחתה
ב-18 במאי 1513 התחתנה פרנסואז עם שארל, דוכס ונדום, ממנו נולדו לה 13 ילדים:
אליפז (קיבוץ)
אֱלִיפַז הוא קיבוץ בדרום הערבה. הקיבוץ שייך לזרם הקיבוץ הארצי, וממוקם בשטח השיפוט של המועצה האזורית חבל אילות.
היסטוריה
באפריל 1982 הוקמה במקום היאחזות נח"ל בשם "נחל אליפז" על ידי גרעין קוצן של השומר הצעיר, והיישוב אוזרח בינואר 1983.
במרץ 2012 התקבל זוג דרוזי לחברות בקיבוץ.
אנרגיה סולארית
בשטח קיבוץ אליפז פועל שדה סולארי בינוני של חברת ערבה פאוור בשם אליפז סאן. השדה בעל כושר ייצור של 7 מגוואט, ומשתרע על שטח של 96 דונם, הוא מורכב מ-24,000 פאנלים פוטו-וולטאיים של חברת JA Solar. עלות הפרויקט הייתה: 105 מיליון ש"ח, כולל השקעה של 21 מיליון ש"ח הון עצמי על ידי ערבה פאוור קומפני, קרן נוי וקק"ל. במשך 20 שנות הפעילות של השדה 'אליפז סאן' הוא צפוי לחסוך הפקה של כ-177,000 טון מטרי של פחמן דו-חמצני. מאז 2013 פועלות בקיבוץ 4 טורבינות רוח.
Mod
Mod (באנגלית: Mood, ובעברית: מצב רוח) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הטורקי מוסטפא סנדל, ביחד עם הזמרת-יוצרת הטורקייה זיינפ באסטיק. השיר יצא לאור ב-12 בנובמבר 2019, על ידי חברת התקליטים ביירק רקורדס, כסינגל שלא מתוך אלבום.
השיר הגיע אל המקום הראשון במצעד טורקיה טופ 20.
רקע וכתיבה
השיר נכתב במקור על ידי מוסטפא סנדל בדומה לשירים נוספים שלו, והוא הופק על ידי ביירק ארהאן. השיר הוקלט על ידי השניים כדואט, שעוסק במצבי הרוח של בני האדם בסיטואציות שונות שהוא עובר במהלך החיים שלו דרכי ההתמודדות שלו איתן.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-21.4 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-12 בנובמבר 2019, ביום צאתו של השיר כסינגל. לאורכו של הקליפ ניתן לראות את השניים כשהם מבלים בעיר הגדולה ועושים דברים משותפים יחד, תוך שמצב הרוח שלהם חיובי ושמח. ישנן סצנות בהן ניתן לראותם כשהם לבושים בלבוש חגיגי ושרים למיקרופון את השיר.
נכון לספטמבר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-90 מיליון צפיות.
מאיר כהן (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
טיפלתי פתרונות
החברה נוסדה בנובמבר 2010 על ידי אורן זאב, המשמש כיו"ר החברה ואחד המשקיעים בה (באמצעות קרן זאב ונצ'רס), וחן עמית, המשמש כמנכ"ל החברה. החברה עוסקת באוטומציה של תהליכי התשלומים של ארגון: קליטת החשבוניות המוגשות לארגון על ידי ספקיו (שלעיתים פרוסים על פני מדינות רבות, עם כללי רגולציה שונים) וניתובן, לפי כללים שמגדיר המשתמש, לגורמים בארגון שתפקידם לאשר חשבוניות אלה (למשל בדיקת התאמה של החשבונית להוראות רכש), והעברתן למערכת המידע הפיננסית של הארגון לשם תשלומן.