cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוכף הולה
האוכף מקשר את רכס סנגוטין, שמצפון לאוכף, לחלק המערבי של מישור לואי-פיליפ שמדרום לאוכף.
האוכף מתנשא מעל בקע פרלז, ומכל קרחון מאלוראד המצויים מערבית - צפון-מערבית מאוכף הולה.
מיפוי אזור האוכף
האוכף מופה לראשונה בשנת 1996 על ידי סוקרים גרמניים מהמכון לגאודזיה מעשית ( Institut für Angewandte Geodäsie) מהעיר פרנקפורט על המיין, וכן על ידי סוקרים בריטיים, מטעם הסקר האנטארקטי הבריטי (British Antarctic Survey).
מקור השם
האוכף נקרא על שם היישוב הולה שבדרום בולגריה.
ויזלה (כדורגל)
פוטבול קלובה דה ויזלה (בפורטוגזית: Futebol Clube de Vizela) הוא מועדון כדורגל פורטוגלי מהעיר ויזלה, שבמחוז בראגה. המועדון נוסד בשנת 1939, והוא משחק כיום בפרימיירה ליגה, הליגה הבכירה בפורטוגל. המועדון מארח את משחקי הבית שלו באצטדיון פוטבול קלוב דה ויזלה, המכיל 6,100 מושבים.
היסטוריה
מועדון הכדורגל של ויזלה הוקם ב-1 בינואר 1939 אך רק ב-1 באוגוסט 1940 הצטרף המועדון להתאחדות הכדורגל של בראגה. את מרבית שנותיו בעשורים הראשונים לקיומו בילה בליגות הנמוכות. כאשר בשנת 1984 הצליח המועדון להעפיל לראשונה לליגה הבכירה, אך לאחר עונה אחת בלבד הוא שב לליגה השנייה, כאשר סיים את העונה במקום האחרון. לאחר 5 עונות בליגה השנייה סיים המועדון את עונת 1989/1990 במקום ה-15 האחד לפני אחרון וירד לליגה השלישית, שם בילה מעל לעשור. בסיום עונת 2004/2005 סיים המועדון במקום הראשון בליגה השלישית והעפיל חזרה לליגה השנייה. בשתי העונות הראשונות שלו בליגה השנייה נאבק המועדון בתחתית הטבלה אך בעונתו השלישית בליגה עונת 2007/2008 המועדון נאבק בצמרת והיה על סף עלייה, אך סיים לבסוף במקום השלישי נקודה אחת בלבד מעלייה לליגה הבכירה. בעונה לאחר מכן עונת 2008/2009 סיים המועדון במקום העשירי בליגה השנייה, אך הורד לליגה השלישית בעקבות שערוריית שחיתות שהתגלתה, שערורייה שזכתה לכינוי "משרוקית הזהב" (בפורטוגזית: Apito Dourado) בה היה מעורב המועדון, ובמשך מספר שנים שימש המועדון כקבוצת המילואים של ספורטינג בראגה. בסיום עונת 2015/2016 שב המועדון לליגה השנייה לאחר שסיים את העונה במקום הראשון. אך לאחר עונה אחת בלבד שב המועדון לליגה השלישית. בסיום עונת 2019/2020 העפיל המועדון שוב לליגה השנייה, ובסיום עונת 2020/2021 הצליח המועדון לסיים במקום השני בליגת המשנה ולהעפיל לליגה הבכירה בפעם השנייה בתולדותיו לאחר היעדרות של 36 שנים.
את עונת החזרה שלו לליגה הבכירה בילה המועדון בתחתית הטבלה אך הצליח לשרוד בליגה כשסיים במקום ה-14 מתוך 18 קבוצות.
סגל הקבוצה
מעודכן ל-27 בינואר 2023
(בהשאלה מסביליה אתלטיקו)
(בהשאלה מקאדיס)
(בהשאלה מפוארטו קבאיו)
מסגד האמאם באספהאן
מסגד האמאם באספהאן (פרסית: مسجد امام) נקרא בעבר מסגד השאה (مسجد شاه). נמצא בצדה הדרומי של כיכר מיידאן-י אמאם. נחשב ליצירת מופת של האדריכלות האסלאמית הפרסית מהמאה ה-17. הוא נבחר להיות אתר מורשת עולמי של אונסק"ו.
קיימים מקורות סותרים באשר למועד תחילת הקמתו של המסגד. לפי אחד מאלה החלה הבנייה כבר ב-1590 ולפי האחרים הניח עבאס שאה הראשון את אבן הפינה למבנה בשנת 1611 או 1612. בניית המסגד הייתה חלק מיוזמת הבניה המונומנטלית של השאה שביקש להפוך את העיר אספהאן לבירת האימפריה הפרסית. הקמתו של המסגד הסתיימה בין שנת 1630 ל-1638.
המבנה
בחזיתו של המסגד קבוע שער הכניסה שגובהו 27 מטר ומשני צדדיו שני צריחים זהים בגובה של 48 מטר. עם זאת המסגד עצמו מעבר לשער בנוי בזווית של 45 מעלות לחזית ולכיכר, כך שיפנה לעבר מכה בכיוון דרום-מערב. המבנה עשוי מ-18 מיליון לבנים ומצופה ב-472,500 אריחי קרמיקה המשלבים שבעה צבעים. שער הכניסה בנוי כגומחה בצורת חצי עיגול שמתקרתה תולים נטיפי מוקרנס, ומעליו פסיפס שבו נראים שני טווסים. דלת העץ מצופה בכסף ובזהב ומובילה לשני מעברים שאורכם שונה בשל הזווית בה בנוי המסגד ביחס לכיכר ולשער. מעל המסגד כיפה דו-שכבתית שגובהה 52 מטר, והמרחק בין שתי שכבותיה הוא 12 מטר. במסגד אולם מרכזי שמאחוריו חצר, משני צדדיה שני אולמות נוספים, ובצדו הדרום-מזרחי והדרום-מערבי של המבנה שוכנות שתי מדרסות.
שולמית אדר
שולמית אדר (נולדה ב-1938) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה
שולמית אדר נולדה בראשון לציון לאליהו קפלן הלוי, איש העלייה השלישית ובעלי מאפיית קפלן, שהייתה המאפייה הראשונה במושבה, ושרה קפלן לבית פורר שהייתה חברת מקהלת זרובבל.
כבר בגן הילדים ידעה שולמית לנגן על פסנתר ולשיר לילדים האחרים בליווי תנועות והסברים, וכשלמדה בבית הספר חביב ובגימנסיה הריאלית, נטעו בה הוריה את אהבת התיאטרון, כשהיו לוקחים אותה להצגות שהוצגו באולם "נעמן".
תפקידה הראשון על הבמה היה בהצגה "החשמונאים" כשהייתה בכיתה ז', ובשנת 1954 שיחקה את המלכה איזבלה בהצגה "כריסטופר קולומבוס", שהעלה תיאטרון הנוער "קלעים" מייסודו של עודד קוטלר ובהדרכתו של איזי אברהמי, ולמדה משחק בסטודיו של תיאטרון האוהל אצל הבמאי הלל נאמן.
עוד לפני גיוסה לשירות צבאי התקבלה לסטודיו הדרמטי של הבימה, אחרי שקראה בבחינת הכניסה את שירו של נתן אלתרמן "אל תתנו להם רובים" מול מסקין, ברטונוב, פינקל ורובינא. היא המשיכה את לימודיה גם לאחר גיוסה בסוף שנת 1955, והייתה מגיעה ללימודיה בערב ישירות ממחנה הקריה בתל אביב.
לאחר הלימודים קיבלה כמה תפקידים קטנים בתיאטרון הבימה, אך ב-1959 פוטרה מהתיאטרון במסגרת תהליכי ייעול (יחד איתה פוטרו גם גילה אלמגור, שמואל עצמון ויונה עטרי). לאחר מכן ניסתה אדר להתקבל לתיאטרון הקאמרי ולתיאטרון האוהל, אך בשניהם לא נמצאו תפקידים עבורה.
תפקידה הזכור ביותר נפל לידיה לאחר שהצטרפה לתיאטרון זווית ב-1963, כשגילמה את דמותה של נורה בהצגה "ביבר הזכוכית" לצידה של רחל מרכוס. בהמשך שיחקה גם בתיאטרון האוהל, הקאמרי, בית לסין והחאן.
חיים אישיים
שולמית היא הצעירה מבין 4 אחים. אחיה בן עמי קפלן היה חבר מועצת עיריית ראשון לציון ומועמד לראשות העיר מטעם הליכוד. אחותה אהובה הייתה נשואה לחתן פרס ישראל לשירה ישראל פנקס.
בזמן מלחמת וייטנאם השתתפה במחאה נגד המלחמה, ולקראת הבחירות לכנסת השמינית חתמה על מודעת תמיכה במפלגת מוקד. הייתה חברתה הקרובה של המשוררת תרצה אתר, מהתקופה בה השתתפו שתיהן בסטודיו לדרמה.
אדר היא אם לשניים - אורון אדר, עורך קולנוע, ונועה.
אברהם בינג
הרב אברהם הלוי בינג ידוע גם בתור מורנו רבי אברהם סג"ל בינגא (ה'תקי"ב, 1752, פרנקפורט – ה' באדר ה'תר"א, 26 בפברואר 1841, הכברג-וירצבורג). היה מגדולי רבני יהדות גרמניה במאות ה-18 וה-19, רבה של מדינת וירצבורג בחבל פרנקוניה שבממלכת בוואריה. מרא דאתרא, אב"ד, פוסק וראש ישיבה. מתנגד נחרץ למשכילים הקיצונים ולרפורמים. על תלמידיו נמנו רוב רבני נסיכויות גרמניה באזור מזרח הריין במאה ה-19. ומהם אף שימשו ברבנות ברחבי אירופה, ומראשי היישוב הישן בארץ ישראל.
נעוריו ותחילת דרכו
נולד בפרנקפורט דמיין בשנת תקי"ב 1752 לרבי אנוש הלוי סג"ל בינג. עוד בנעוריו נחשב כעילוי מבריק וזכה להערכה רבה מרבני עירו. ייתכן שבתחילה למד תורה מפי רבה של העיר רבי אברהם אביש מליסא, אולם את עיקר לימודו עשה בצילו של המקובל רבי נתן אדלר, בו ראה את רבו המובהק. גם שם תפס רבי אברהם מקום של כבוד ונחשב בקרב לומדי הישיבה ומדפיסי ספרי רבו, כ"אחד המיוחד מתלמידי רבנו".
משפחתו
זמן נישואיו לוטה בערפל, הוא נישא ככל הנראה בתקופת אופנבאך, לחוה אווה לבית מאנדעל מפרנקפורט. ממנה נולדו לו שלושה ילדים:
לא ידוע מתי התאלמן מרעייתו הראשונה, אך בווירצבורג כבר חי עם הרבנית חנה, שהייתה אהודה מאוד על בנות הקהילה ונשות תלמידי בעלה. היא נפטרה בי"ז בכסלו ה'תרט"ו (8 בדצמבר 1854), ונקברה לא הרחק מבעלה, בבית העלמין בהוכברג פרבר וירצבורג, ועל מצבתה נחקקו תוארי כבוד רבים.
אחרית ימיו
בשנת תקצ"ו (1836) זימנה ממשלת בוואריה לעיר וירצבורג רבנים ואנשי ציבור מרוב קהילות פרנקוניה התחתית על מנת לדון בשאלת האמנציפציה של היהודים. עקב מצבו הבריאותי הרופף נבצר מהרב בינג להשתתף באספה והוא ביקש את הרב יצחק דב במברגר למלא את מקומו ואף הנחה אותו מניסיונו בדרכי המאבק מול פורקי העול למיניהם.
יוסף גנאסיא
הרב יוסף בן דוד גנאסיא (1879–7 ביולי 1962) היה דיין, פוסק, מתרגם, משורר והוגה דעות מהעיר קונסטנטין שבאלג'יריה. כיהן כרב הראשי ליהודי קונסטנטין וראש ישיבת עץ חיים בעיר. פרסם למעלה מ-130 חיבורים העוסקים בכל תחומי המחשבה היהודית; הלכה, בלשנות עברית וערבית יהודית, היסטוריה יהודית, פילוסופיה יהודית, קבלה ועוד.
ביוגרפיה
במהלך השנים, הרב יוסף גנאסיא עסק גם בתרגום לערבית יהודית של מספר רב של ספרים חשובים. הוא תרגם ספרי דת והלכה, כולל את המשנה כולה ("נשמת כל חי", 15 כרכים, קונסטנטין, תרצ"ג-תרצ"ו), משנה תורה של הרמב"ם ("אור ושמחה: ספר הרמב"ם", ג'רבה, 1946) וספר הלכות רב אלפס (26 כרכים, ג'רבה, 1938-55), אותם הוציא לאור ביחד עם פרשנותו לכל אחד מהספרים. כמו כן הוא תרגם ספרי היסטוריה יהודית כגון מלחמת היהודים של יוספוס ("איסטוואר דליהוד", תוניס, 1912), וספרות יפה כולל "אהבת ציון" של אברהם מאפו (ג'רבה, 1962). מפעל התרגום הגדול שלו זיכהו בכינוי: " של העת המודרנית".
כאיש חינוך, הרב גנאסיא היה מופקד על מערכת החינוך היהודית בקונסטנטין. הוא היה תומך מרכזי של חברת כל ישראל חברים באלג'יריה, כתחליף לבתי הספר הממלכתיים הצרפתיים שלא שילבו מקצועות יהודים. הוא חיבר ספרי לימוד רבים כעזר לתלמידיו בישיבה ובשאר מוסדות החינוך היהודים בעיר, ביניהם שני ספרי לימוד המסבירים פילוסופיה יהודית לתלמידים מתחילים. מלבד זאת הרב גנאסיא היה מילונאי שחיבר מילון ארמי-צרפתי (סוסה, 1926) ומילון עברי-צרפתי-ערבי. הרב גנאסיא הוציא לאור גם יצירה תורנית ענפה, ופרסם מספר רב של ספרים העוסקים בפרשנות המקרא.
הרב גנאסיא פעל בתקופה בה נחלשה המסגרת הקהילתית היהודית המסורתית באלג'יריה על רקע מגמות מודרניזציה. משנתו התאפיינה בשמירה על המסורת היהודית תוך פתיחות למודרנה. הוא היה מעורה בתרבות הצרפתית, ובצעירותו אף גויס ושירת בצבא הצרפתי, אך את יצירותיו בספרות ובשירה בחר לפרסם בעברית ובערבית יהודית, השפות המסורתיות של יהודי אלג'יריה. הוא העלה את קרנה של המנהיגות המסורתית והרבנית בקרב יהודי אלג'יריה לאחר שזו נחלשה בעקביות מאז תחילתו של השלטון הצרפתי במדינה בשנת 1830.
מגדל מילאד
מגדל מילאד (ידוע גם כבורג'-דואר מילאד, בפרסית: برج میلاد) הוא מגדל תקשורת מרכזי בטהראן, שבאיראן. המגדל הוא הגבוה ביותר באיראן והשישי בגובהו בעולם. המגדל, שנבנה ב-2007, ממוקם בין השכונות שרק א-גרב וגישה וגובהו הוא 435 מטרים.
המגדל הוא חלק מהסחר הבינלאומי ומרכז קונגרסים. קיימות בו גם מסעדות מילאד תקשורת ויש בו גם מצפור עם נוף פנורמי של טהראן, מלון חמישה כוכבים, מרכז כנסים, ומרכז סחר עולמי.
המתחם כולל שטח חניה של 27,000 מטר מרובע, מרכז מסחר וספרייה מיוחדת.
למגדל יש בסיס מתומן, המסמל את האדריכלות הפרסית המסורתית.
אוגריתית
אוּגריתית היא ניב כנעני שדובר בעיר הנמל אוגרית, הנמצאת כיום בשטח סוריה. ניב זה קרוב לניב העברי (גם הוא כנעני), והספרות האוגריתית קרובה לספרות המקרא.
שיוך
משה דוד קאסוטו סיווג את השפה כ, שההבדל בינו לבין דיאלקטים אחרים הוא בעיקר בשלב ההתפתחותי; אל ה"גזע הכנעני" שייכת גם העברית. חוקרים רבים הסכימו עם קביעה זאת. הבחנה בין האוגריתית ושאר הלשונות הכנעניות לניב העברי נובעת, על פי רוב, ממניעים רגשיים יהודיים־נוצריים ולא ממניעים בלשניים דווקא. המסורת נוטה לראות בניב הכנעני של בני ישראל ה"כשרים" והחד אליים – עברית, ואילו בניבים שבפי העכו"ם – לא עברית, שפה נפרדת. ראוי לציין שהכינוי "עברית" ללשון המקרא הוא סר עת, והוא מופיע לראשונה רק במבוא לתרגום היווני לבן סירא, בשנת 132 לפנה"ס.
הכתב
השפה השתמשה בסוג מיוחד של כתב יתדות. האלפבית האוגריתי שבו 30 אותיות, היה כנראה מבוסס על אלפבית פיניקי של 22 אותיות.
לוח ובו אלף בית בכתב האוגריתי הוא מהקדומים בממצאים שבהם נמצא רישום אלף-בית על פי הסדר המקובל באלפבית העברי-פיניקי ובדומה לו היווני. בלוח זה חסרה האות למ"ד הנכתבת כשלושה קווים אנכיים (|||) ובמקומה נמצאת המקבילה לאות דל"ת דגושה. כמו כן, לפי הפירוש המקובל לאותיות אלו, הוחלפו סדר האותיות מ"ם ולמ"ד. בין מילה למילה הפסיק יתד. יש שלוש אותיות ששימשו כתנועה אך בדרך כלל אינן נוכחות בתעודות הכתובות. היו שסברו ששימשו לצורך ביטוי מילים מתורגמות מתעודות רשמיות בשפות זרות כאכדית, שומרית, בבלית ואשורית, ואילו פרופסור משה דוד קאסוטו סבר שאלו שימשו בסוף המילה להגדיר את התנועה המוטעמת של המילה. לפי תפיסתו זו, הכתב האוגריתי בא אחר הכתב הכנעני-פיניקי והותאם לשפה הפיניקית על ידי תוספת סימנים חדשים בסוף הרשימה.
תוכן כתבי האוגריתית
את רוב המסמכים בשפה זו אנו מוצאים בלוחות שנמצאו בעיר אוגרית, ובהם סיפורי מיתולוגיה ("עלילות בעל וענת", "המלך אקהת"), כתבים משפטיים, דתיים, מנהליים ועוד. חפצים מעטים כתובים אוגריתית נמצאו מחוץ לאוגרית, כמו להב עם כיתוב אוגריתי שנמצא בנחל תבור.
קרבה לעברית
על פי משה דוד קאסוטו "הלשון האוגריתית היא אחת הלשונות השמיות הקרובות ביותר ללשון העברית, והספרות האוגריתית קרובה מאוד בצורתה לספרותו של עם ישראל".
את הקרבה לעברית אפשר להדגים בצירופים הבאים הלקוחים מהשירה האוגריתית: ""כנפ נשרם" (=כנפי נשרים), "שליט ד שבעת ראשם" (=שליט בעל שבעה ראשים), "מלך אב שנם" (=מלך אבי שנים), "קרב אפק תהמתם" (=בקרב אפיקי תהומות), "ותען רבת את'רת ים" (=ותען רבתי=הגבירה אשרת-ים), "תצמת אדמ צאת שפש" (=תצמית/תשמיד אדם מצאת השמש), "דנ אלמנת ית'פט ת'פט יתם" (=דן אלמנות ישפוט משפט יתום), "אל ית'ב במרזחה" (=אל יושב במרזחו), "יתן כס בדה" (=יתן כוס בידו), "שת בעפרת דדים" (=שיתי בעפר אהבה), "טל שממ שמנ ארצ" (=טל שמים שמני ארץ), "אשהלכ שבתכ דממ" (=להוליך שיבתו בדם), "רכב ערפת" (=רוכב ערבות [במובן עננים]), "בנ קדש" (=בני קדוש), "מסדת ארצ" (=מוסדות ארץ).
בשירה האוגריתית קיים דמיון רב בסגנון השירה ובמשקלה לשירה הקיימת בתנ"ך. השוואה בין קטע מהעלילה לבין קטע מספר משלי תמחיש דמיון זה.
אס אס
האס אס הוקם כיחידת שומרי ראש של אדולף היטלר בשם "לייבשטנדרטה אדולף היטלר" (Leibstandarte Adolf Hitler). בהמשך, יחידה זו התפתחה לדיוויזיה שלמה בשם זה שתפקידה היה שמירת האנשים נושאי המשרות הנאצים. תחת הנהגתו של היינריך הימלר, בשנים 1929 עד 1945 (מועד פירוקו לאחר תבוסת גרמניה הנאצית) גדל הארגון, שהחל כגוף קטן, צבאי למחצה, והפך לאחד מהארגונים הגדולים והחזקים ברייך השלישי. הנאצים ראו באס אס יחידת עילית, המשמר הפרטוריאני של המפלגה. אנשי האס אס נבחרו על פי העקרונות של טוהר הגזע ועל פי נאמנות ללא תנאי לפיהרר ולמפלגה הנאצית. עד 1944 הייתה ההצטרפות לאס אס על בסיס התנדבותי, אך עם היחלשות כוחה הצבאי של גרמניה הוחל בגיוס אקראי מבין כלל האוכלוסייה, לעיתים מבני 18 ומטה. כמו כן צורפו ליחידות החמושות של הארגון מתנדבים מארצות אירופה הכבושות.
הזרוע הצבאית של האס אס, ואפן אס אס, התפתחה להיות צבא גרמני שני, בנוסף לוורמאכט, הצבא הגרמני. לוואפן אס אס יצאו מוניטין של לוחמים פנאטיים ואכזריים מאד; יחידות ואפן אס אס סייעו בחיסול ההתנגדות היהודית במרד גטו ורשה באפריל 1943 ורצחו שבויי מלחמה אמריקניים במחנה ליד העיר מלמדי (Malmedy) במהלך קרב הארדנים ב-1944.
האס אס נבדל מהצבא הגרמני, מהמפלגה הנאצית וממנגנון הפקידות הרשמי על ידי דרגות, תגים ומדים ייחודיים לארגון.
במקביל להשתלטותה הבלעדית של המפלגה הנאצית על הכוח הפוליטי בגרמניה, "נשאבו" יותר ויותר תפקידי מפתח בממשל הגרמני – כמו מערכת אכיפת החוק – לשליטת האס אס והפכו לחלק מהארגון; במקביל, הפכו חלקים מתוך האס אס לגופים ממשלתיים דה פקטו. כדי לשמור על כוחה הפוליטי של המפלגה הנאצית ניתנה לאס אס הסמכות להקים ולהפעיל גופים של משטרה חשאית, הגסטפו והסיפ"ו; משמעותה של סמכות זו הייתה למעשה העמדת האס אס מעל החוק.
האס אס היה גם מכשיר להטלת פחד ואימה במהלך השואה. מנהיג האס אס, היינריך הימלר, היה אחד מיוזמי הפתרון הסופי. בסיוע גדודים מהצבא הסדיר, יחידות האיינזצגרופן (עוצבות המבצע) של האס אס רצחו יותר ממיליון אזרחים, רובם יהודים, באזורים של ברית המועצות שנכבשו על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה. האס אס היה אחראי להקמתם ולהפעלתם של מחנות ריכוז ומחנות השמדה, שבהם הומתו מיליוני כלואים כתוצאה מהשמדה מכוונת, מהרעבה, מהתעללות ומניסויים רפואיים וכחלק ממדיניות מכוונת של טיהור אתני. אחרי מלחמת העולם השנייה הכריזו השופטים במשפטי נירנברג על האס אס כארגון פשע, אחראי על יישום וביצוע מדיניות גזענית של רצח עם וביצוע פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
הארגון הראשוני
את ארגון האס אס הקים ב-1923 יוליוס שרק, ידיד קרוב של אדולף היטלר, כמחלקה של ארגון האס אה (SA), פלוגות הסער של המפלגה הנאצית, שהיו מורכבות בעיקר מבריונים ומובטלים. מטרת המחלקה החדשה הייתה להיות משמר אישי של היטלר ושל בכירי המפלגה בהפגנות, עצרות, ואירועים ציבוריים אחרים, וכן כדי לשמור על פגישות המפלגה. המפקד הראשון של האס אס היה אמיל מוריס (Emil Maurice), והיחידה נודעה בתחילה כ"משמר הסגל" (Stabswache); המחלקה מנתה בתחילתה 8 אנשים, והיא עוצבה לפי הדגם של בריגדת ארהארדט, אחת היחידות המפורסמות של הפרייקור, מיליציות ימניות קיצוניות שהיו מורכבות מיוצאי הצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה ופעלו בגרמניה ובמזרח אירופה אחרי המלחמה, עד אמצע שנות העשרים בערך.
לאחר כישלון הפוטש של המפלגה הנאצית במרתף הבירה במינכן בנובמבר 1923 הוצאו ה-Stabswache והאס אה מחוץ לחוק. הדבר לא הפריע להמשך פעילותו, אך ללא התרחבות ניכרת. ב-1925 הוקם ה-Stabswache מחדש כ - Stosstrupp Adolf Hitler (פלוגות סער, יחידות מחץ) - המשמר האישי של היטלר בפעילויות של המפלגה הנאצית. מפקדו החדש של האס אס היה יוזף ברכטולד, שטבע את סיסמת הנאמנות להיטלר: "נאמנות עד מוות", סיסמה שהפכה לעקרון יסוד באס אס. עוד באותה שנה הורחבה היחידה שוב לרמה ארצית, והוענק לה השם Schutzstaffel. משימתו של האס אס החדש נקבעה כהגנה על קבוצת בכירים במפלגה הנאצית בכל רחבי גרמניה.
ההתפתחות תחת פיקודו של היינריך הימלר
בין 1925 ל-1929 נחשב האס אס רק כגדוד של האס אה, ומנה לא יותר מ-280 איש. ב-6 בינואר 1929 מינה היטלר את היינריך הימלר למפקד האס אס והעניק לו את התואר "רייכספיהרר-ס"ס" (Reichsführer-SS, מפקד האס אס בכל הרייך). לקראת סוף 1932 מנה האס אס 52,000 חברים; עד סוף שנת 1933 היו חברים בארגון יותר מ-209,000 איש.
בהסכמתו של היטלר, הרחיב הימלר, יחד עם יד ימינו ריינהרד היידריך, את כוחו, גודלו וסמכותו של הארגון. ב-1931 הורה הימלר להיידריך לבנות שירות מודיעין בתוך הארגון, שירות הביטחון (Sicherheitsdienst או SD, אס דה). תפקיד ה-SD הוגדר כאיתור אויבי המפלגה ומעקב אחריהם. כמו כן הוקמו משרדים נוספים באס אס: משרד האחראי על טוהר הגזע של חברי האס אס, ומשרד האחראי על התיישבות - (SS - Rasse und Siedlungshauptamt - RUSHA). משרד זה נועד לעסוק בטוהר הגזע של אנשי האס אס ובהטמעת הנושא, וכן בהכנת התיישבותם של אנשי האס אס באזורים חקלאיים.
האצולה החדשה של גרמניה
האס אס נועד להיות שכבת האצולה החדשה של גרמניה הנאצית. תוכניתו של הימלר להרחבת הארגון התבססה על חיקוי ארגונים היסטוריים שונים, כגון מסדר הישועים, הטמפלרים, ו"שחורי החולצות" - קבוצה פשיסטית איטלקית. חברי הארגון עברו סינון קפדני, וחיו במערכת ייחודית של טקסים, סמלים ועקרונות שיצרו תחושה של ארגון נבחרים מעם.
על מנת לבסס את מעמדו והכשרתו של האס אס הקים אדולף הימלר מתקני הכשרה שנקראו "בתי ספר ליונקרי אס אס", שאימנו קציני אס אס.
הימלר יצר לארגון מערכת מדים ייחודית, מערכת דרגות משלו, ושיטת ארגון ייחודית. האס אס יצר מבנה ארגוני שהיה, למעשה, מעין מדינה בתוך מדינה, ונועד ליצור שליטה מוחלטת של המפלגה על גרמניה ועל כל הרייך השלישי המתהווה.
מדים
לפני 1932 לבשו חברי האס אס את מדי האס אה החומים, בתוספת עניבה שחורה וכובע מצחייה שחור, ועליו סמל ה- Totenkopf, גולגולת המת. ב-1932 הוחלפו גם המדים לצבע שחור, ומאוחר יותר, לפני מלחמת העולם השנייה, נוספו מדים בצבע אפור-שדה (feldgrau) בעיצוב של הוגו בוס. מכאן היו ידועים אנשי האס אס כ"חולצות השחורות", לעומת אנשי האס-אה "החולצות החומות". בנוסף, הם גם ענדו את סמל העיט הנאצי ואת סמל האס־אס – זוג "ברקים" מאונכים מקבילים, ᛋᛋ.
כוח אדם
לא רק ההופעה החיצונית ייחדה את אנשי האס אס. חבריו היו טיפוסים שונים לגמרי מאספסוף האס אה. התגייסו וגויסו אליו אנשים בעלי כישורים ואינטליגנציה מקרב שכבות וזרמים שונים בעם הגרמני, שהתאימו לאידיאל "הגזע הארי" הנאצי וסלדו מרפובליקת ויימאר וממה שהיא מייצגת. חברי האס אס היו צריכים להוכיח "טוהר גזע" (קציני האס אס היו צריכים להוכיח את מוצאם הארי לפחות עד שנת 1700), והיו צריכים לעמוד במבחנים לא רק לגבי מוצאם אלא גם לעמוד בסטנדרטים של הופעה, אופי ונאמנות פוליטית.
אנשי האס אס התקבלו לארגון בטקס מעין דתי, ששולבו בו סמלים גרמניים עתיקים, מיתוסים פגניים ואלמנטים מיליטריסטיים; המיסטיקה שיצרו סמלים אלו הייתה דומיננטית באתוס של הארגון, וכך למשל נהגו טקסי עלייה לרגל לאתרים הקשורים למסדר הטבטוני. אנשי האס אס הוכשרו באימון צבאי למחצה תחת משטר מיוחד של משמעת קשה, והקפידו על סדר, הופעה והתנהגות; המוטו של הארגון היה "נאמנות היא כבודי" (בגרמנית: Meine Ehre heißt Treue), סיסמה שהייתה חרוטה על הפגיון שניתן לקצינים.
אנשי הארגון היו כפופים למשטר מעין מונרכי, שהכתיב הוראות בשאלות של כבוד, נאמנות וכללי התנהגות. העיקרון השולט בארגון היה ה- Führerprinzip, עקרון המנהיגות, שמשמעו הייתה אחריות כלפי מעלה בשרשרת ההיררכית של הארגון, וקבלת הסמכות של האחראים כלפי מטה באותו מבנה. עיקרון זה היה נכון בכל המפלגה הנאצית, וזכה להעצמה רבה באס אס.
כך הפכו אנשי האס אס ל"יחידה המובחרת" של המפלגה הנאצית. הציבור הגרמני העריץ את המשמעת של האס-אס, במיוחד לאחר השוואה לאנשי האס-אה, שביצעו מעשי אלימות אקראיים.
יחידות
עם התרחבותו של האס אס היה צורך לארגנו במבנה היררכי. בבסיס הארגון עמדה כיתה (Schartrupp), מעליה מחלקה (Sturm), פלוגה (Sturmbann), וגדוד (Standarte). בסוף 1932 אוחדו הגדודים לשלוחות (Abschnitte). מאוחר יותר נוצרו גם מסגרות של חטיבה (בריגדה) ויחידות נוספות לפי הצורך, עד לרמה של דיוויזיות שריון. באותה חלוקה השתמשו גם לדרגות - בתוספת הסיומת "פיהרר" ולפי הצורך קידומת כמו אונטר (תת-) או אובר (רב-), למשל, אוברשטורמבאנפיהרר. במקביל, השתמשו באס-אס גם בדרגות צבאיות - גנרל, קולונל, מאיור (רב-סרן) ועוד.
חיסול האס אה
עם עליית הנאצים לשלטון, בראשית 1933, הציב לעצמו הימלר שתי מטרות עיקריות: חיסול כל התנגדות למשטר החדש, והשתלטות על המשטרה בגרמניה, מהלך שנועד לתת לאס אס שליטה מלאה על הנעשה במדינה. כחלק ממהלך זה תכנן הימלר גם הקמת מחנות ריכוז, שבהם ירוכזו מתנגדי המשטר. עליית האס אס החלה ב-30 ביוני 1934, ב"ליל הסכינים הארוכות", שבו חוסלה מנהיגות האס אה ובראשה מנהיג האס אה, ארנסט רהם. אירוע זה חיסל, למעשה, את האס אה, והפך את האס אס מזרוע של האס אה לגוף עצמאי ולזרוע הקרבית היחידה של המפלגה הנאצית; העומד בראש האס אס, הימלר, הפך כנראה לאדם החזק בגרמניה, מלבד היטלר עצמו.
ההשתלטות על המשטרה
הימלר התמנה כמפקד משטרת מינכן במרץ 1933, ובאותו חודש הקים את מחנה הריכוז הראשון, דכאו. עד אמצע 1934 השתלט האס אס על כל גופי המשטרה הפוליטית בגרמניה; הימלר מינה את מפקדו הראשון של מחנה דכאו, תיאודור אייקה (Theodor Eicke), כמפקד כל מחנות הריכוז ומשמרות האס אס.
הגסטפו והקריפו אוחדו במשטרת הביטחון תחת פיקוד היידריך (שהפך בכך למספר שניים באס אס, מכיוון שפיקד גם על האס דה). משטרת המגן והז'נדרמריה אוחדו במשטרת הסדר בפיקוד קורט דליגה. רשמית נותרו שני ארגונים אלה תחת משרד הפנים, אך למעשה נשלטו על ידי האס אס והימלר בראשו (שבכל מקרה היה גם שר הפנים).
איחוד המשטרה הפך אותה מגוף של שירות המדינה וסיוע לאזרח לגוף שהיה למעשה זרוע של המשטר הנאצי, הפועלת על פי רצונו של המנהיג הנאצי.
הרחבת מנגנון המודיעין ויצירת מחנות הריכוז
כבר ב-1931 הקים ריינהרד היידריך את האס דה, כמנגנון מודיעין פנימי. עד 1934 השתלט האס דה על כל פעילות המודיעין בתוך המפלגה הנאצית; ב-1938 הפך האס דה באופן רשמי לגוף במשרד הפנים הגרמני. ב-1939 מוזגו האס דה ומשטרת הביטחון, סיפ"ו, לגוף חדש, המשרד הראשי לביטחון הרייך (Reichssicherheitshauptamt, RSHA).
האס אס הקים מחנות ריכוז לכליאת מי שהוגדרו "מתנגדי משטר". מחנות הריכוז היו באחריות "המשרד למשק ומנהל", שהיה אחראי גם על ענייני מנהלה, כלכלה ותחזוקה באס אס. שמירת המחנות הופקדה בידי יחידת גולגולת המת (טוטנקופפ-פרבנדה, SS-Totenkopfverbände), שהיו בפיקודו של תיאודור אייקה. לוחמי יחידות אלו היו האכזריים והקשוחים שבאנשי האס אס; הם אומנו במשמעת ובאכזריות וקיבלו הכשרה קרבית. לימים הפכו אנשי יחידות אלו לחלק מהיחידות הצבאיות של האס אס, ה"ואפן אס אס" (Waffen-SS, האס אס החמוש), ויצרו את ההדיוויזיה ה-3 של האס אס, דיוויזיית גולגולת המת (SS-Panzerdivision Totenkopf).
השליטה על המשטרה, גופי המודיעין ומחנות ריכוז אפשרו לאס אס שליטה מלאה על ביטחון הפנים של גרמניה, שליטה שממנה נהנה הארגון עד סוף המלחמה. האס אס לא רק שלט ארגונית ומבצעית בגופים השונים שחלשו על תחום זה; הארגון לא היה כפוף לשום ביקורת מכל סוג - משפטית, מינהלית, חוקתית או אחרת. האס אס יצר למעשה גוף שלטוני מלא, שהתחרה באופן מלא בגוף השלטוני הרשמי. ב-1939 אף הוקמה רשת בתי-משפט של האס אס שנתנה סמכות חוקית לפעילותו, ולמעשה השלימה את עקיפת החוק הקיים.
פעילויות נוספות
האס אס השקיע רבות באינדוקטרינציה ובתעמולה, כדי לקדם רעיונות נאציים; הימלר ראה בכך מטרה עיקרית של האס אס, ואחד מהמשרדים הראשיים של הארגון, לשכתו של ס"ס אוברגרופנפיהרר ד"ר אוגוסט הייסמאייר (August Heissmeier) היה ממונה על קידום מטרה זו. משרד זה קידם פעילויות תרבות ומדע בנושא, בקרב תלמידים וסטודנטים, ואף השקיע במחקר היסטורי וארכאולוגי כדי לחשוף את התרבות הגרמנית הפרה-נוצרית. האס אס הקים בתי ספר לקצונה, שבהם הוכשרו נערים לשירות כקציני אס אס; חלק גדול מהצוערים היו חניכי תנועת הנוער ההיטלראי (היטלר יוגנד).
דוגמה קיצונית להיותו של האס אס מעין אצולה מתהווה, בעיניו של הימלר, הייתה בפרויקט הלבנסבורן (Lebensborn), מילולית - "מעין החיים". פרויקט זה נועד לעודד ילודה של ילדים "טהורי גזע", שאבותיהם היו אנשי אס אס, ואמותיהם בדרך כלל נערות ונשים צעירות, בנות האגף הנשי בהיטלר יוגנד. הימלר גרס, שיש לעשות הכול כדי לעודד ילודה: גורמים והסברה למניעת הריון הופסקו, ונעשה מאמץ רב למנוע הפלות; האס אס עודד נשים אלו להיכנס להריון מאנשי אס אס, בתוך או מחוץ למסגרת הנישואין. האבות שוחררו מכל אחריות מוסרית או אחרת להריון, ואילו אגודת לבנסבורן סייעה לנשים אלו, תמכה בהן ועודדה אותן ללדת את ילדיהן. עם פרוץ המלחמה, התרחב המושג עד כדי חטיפת ילדים מהאזורים שנכבשו על ידי גרמניה ומסירתם לאימוץ כפוי בגרמניה; כך אירע לילדי הכפר לידיצה, שנמחק מעל פני האדמה כתגובה להריגת היידריך בידי פרטיזנים צ'כיים. כ-80% מאותם ילדים מעולם לא הוחזרו לבתיהם.
מהפכת התיקונים בסוריה
מהפכת התיקונים בסוריה (בערבית الحركة التصحيحية) הוא כינוי לחילופי שלטון בתוך מפלגת הבעת' אשר שלטה בסוריה, בנובמבר 1970. במהלך המהפכה, סיעה צבאית בראשותו של חאפז אל-אסד עלתה לשלטון.
אס אס
מלחמת העולם השנייה
האס אס הגיע לשיאו בזמן מלחמת העולם השנייה. די היה בשמו ובמוניטין המאיים שיצא לארגון, מוניטין של אלימות קרה, יעילה ומאיימת, כדי להכות בפחד לב כל אדם. היטלר נתן לאס אס סמכות שיפוטית על כל מחנות הריכוז בארצות הכבושות ואיפשר להם להשגיח על השליטה היומיומית במדינות, שנכבשו על ידי גרמניה בזמן המלחמה. כך השלים האס אס את הפיכתו מגוף מפלגתי קטן לארגון מסועף ששולח זרועות לכל תחום ואזור בו גרמניה נמצאת, ולמרות קשיי המלחמה, מהווה מכשיר רב עוצמה בשמירה על הדיקטטורה ויישום הנאציזם.
מהפכת התיקונים בסוריה
אודות
בשנת 1963 התרחשה בסוריה הפיכה, במהלכה עלתה לשלטון מפלגת הבעת', בה היה חבר אסד. אולם גם לאחר המהפכה, חילוקים אישיים ואידאולוגים המשיכו להתקיים בתוך המפלגה. בשנת 1966 התרחשה מהפכה צבאית נוספת בתוך מפלגת השלטון, במהלכה התרחשו חילופי גברי בצמרת.
אס אס
הכנות לקראת המלחמה
עוצבות המבצע, האיינזצגרופן (Einsatzgruppen), הוקמו ב-1939 לקראת המלחמה הממשמשת ובאה. יחידות אלו היו תחת אחריות משטרת הביטחון (סיפ"ו) ושירות הביטחון (ס"ד). יחידות אלו נועדו לנוע בעקבות הצבא הגרמני, ולטפל במי שהוגדרו "אויבי הרייך" באזורים שייכבשו. יחידות אלו הופעלו על פי הנחיותיו של היידריך באיגרת הבזק: הן סייעו באכיפת הטלאי הצהוב, בהקמת מועצות היהודים, היודנראט, ביצירת הגטאות, ועוד.
מהפכת התיקונים בסוריה
אודות
בשנת 1970 הוביל אסד הפיכה כנגד הסיעה היותר שמאלית בתוך מפלגת הבעת'. אסד היה מחויב יותר ללאומיות ערבית וללוחמה בישראל מאשר לסוציאליזם.
אס אס
הכנות לקראת המלחמה
האס אס האזורי אורגן מחדש, והועמד בפיקוד מנהיגים בכירים של אס אס ומשטרה (Höherer SS und Polizeiführer), שהיו נציגיו של הימלר בכל מחוז. המשרד לגזע והתיישבות הורחב, כדי לפעול לאריזציה ונאציפיקציה של השטחים שייכבשו. משטרת הביטחון ושירות הביטחון אוחדו לגוף ענק יחיד שריכז את כל הפעילות הפוליטית של האס אס, "המשרד הראשי לביטחון הרייך" (נודע בראשי התיבות RSHA) בפיקודו של היידריך.
מהפכת התיקונים בסוריה
אודות
במהלך המהפכה נעצרו השליט בפועל סלאח ג'דיד, הנשיא נור א-דין אל-אתאסי, ראש הממשלה יוסוף זויין ושר החוץ איברהים מאקטוס.
אס אס
תוכניות האס אס
עם תחילת המלחמה גדל האס אס מאוד, והגיע עד כדי 250,000 איש. האס אס שאף לתפוס מקום מרכזי ברייך השלישי המתהווה. השטחים הנרחבים שנכבשו בתחילת המלחמה סיפקו לארגון הזדמנות פז להגשים את שאיפות הארגון: הימלר מינה את מפקדי האס אס האזוריים (ה-Höherer SS und Polizeiführer), כדי שיעשו הכול כדי להגשים את המטרות הגזעניות, הצבאיות, הכלכליות והמינהליות של הארגון. תוך תחרות עזה מול השלטונות האזרחיים והצבאיים במקום, עשו מנהיגי האס אס הכול כדי להגשים מטרות אלו, ואכן הצליחו בכך מאוד, במיוחד במזרח אירופה.
מהפכת התיקונים בסוריה
אודות
בשנת 1971 נבחר אסד לראשונה כנשיא סוריה. תוצאות המהפכה הביאו ליציבות שלטונית בסוריה, כך שאסד האב המשיך לשלוט במדינה עד למותו בשנת 2000, ואחר מכן עבר השלטון לבנו. בנוסף, תוצאה נוספת היא עלייתם של בני הכת העלאווית, מיעוט אשר מרכיב כ-10% מאזרחי סוריה, שבתוכה נמנית משפחת אסד, לדומיננטיות בסוריה. תחת שלטונו של אסד רבים מתפקידי המפתח בממשל ובצבא הוענקו לעלווים.
אס אס
תוכניות האס אס
על פי סיכום עם הפיקוד העליון של הורמאכט, ה-OKW, היה האס אס אחראי על "השקטת" השטחים שנכבשו, מאחורי הקו הראשון. הכוונה הייתה לא רק למלחמה בפרטיזנים ותנועות התנגדות, אלא גם להשלטת משטר של אימה, ולניצול כלכלי של הארצות הכבושות, תוך שיעבוד התושבים הסלאביים והתייחסות אליהם כעבדים, והשמדת אויבים אמיתיים או מדומים בממדים חסרי תקדים.
ב - 1939 הוענק להימלר התואר "נציב הרייך לחיזוק הגרמניות", (Reichskomissar für die Festigung deutschen volkstums), זאת מעבר לתוארו כרייכספיהרר אס אס. במסגרת תפקידו זה הגה הימלר תוכניות ענק ליישוב השטחים העצומים שכבשה גרמניה, תוכניות שהאס אס אמור היה ליישם. במסגרת תוכניות אלו התכוונו הגרמנים להגלות מיליונים מהתושבים הסלאבים לסיביר, ואילו מיעוט מהם אמור היה לעבור "גרמניזציה". כל שטחן של פולין ושל אוקראינה אמור היה להיות מיושב על ידי גרמנים ופולקסדויטשה - פולנים ממוצא גרמני.
האס אס התכוון להקים רשת של יישובים במזרח אירופה, שבהם יישבו איכרים גרמניים, יחד עם פולקסדויטשה ומתנדבים בני הארצות השכנות, שיעברו גרמניזציה. משימה זו הוטלה על אחד ממשרדיו הראשיים של האס אס (ראו להלן) - המשרד הראשי למרכזי הפולקסדויטשה, בראשות ס"ס אובר-גרופנפיהרר ורנר לורנץ (Werner Lorenz).
ארגון פנימי - משרדים ראשיים ושליטה בשטח
הימלר ניהל את האס אס כאחוזה פיאודלית; הבסיס היה נאמנות קציניו אליו ואל היטלר, על פי "עקרון הפיהרר" (שהוזכר לעיל). ואולם, בין גופי האס אס שררה לא אחת תחרות קשה. ב-1942 הושלם ארגון האס אס ב-12 "משרדים ראשיים" (Ämter או Amtsgruppe). בראש כל משרד עמד קצין בדרגה הבכירה ביותר, אס אס אוברגרופנפיהרר (המקבילה לדרגת גנרל. אלו היו משרדי האס אס הראשיים (חלקם הוזכרו לעיל):
במהלך המלחמה התמוטט הארגון האזורי של האס אס, שהיה בידי מפקדי אס אס אזוריים. השליטה בשטח הייתה בידי המפקדים המקומיים, ללא שליטה מלאה של המטה הראשי, או עם מידת שליטה מוגבלת. המפקדים האזוריים פעלו תוך תחרות עזה מול שלטונות הכיבוש האזרחיים והצבאיים, והגשימו באכזריות את המדיניות הנאצית, כיוזמה אישית וכחלק מהמדיניות הכללית של גרמניה הנאצית, בתמיכת זרועותיו השונות של האס אס. יש הטוענים, כי מצב זה של ריבוי זרועות ומפקדים, הפועלים בתחרות זה מול זה תוך נאמנות פיאודלית עיוורת לגורמים שמעליהם, הם אלה שהולידו את הפתרון הסופי, ולאו דווקא המדיניות המכוונת של הימלר (שאלה הפונקציונליזם ואינטנציונליזם בתחום שנויה במחלוקת).
וואפן אס אס
ב-17 במרץ 1933 הקים יוזף (זף) דיטריך, בהוראתו הישירה של היטלר, יחידה בשם "משמר הראש – אדולף היטלר" (Leibstandarte – Adolf Hitler), שנועדה לשמש כמשמר ראש, ומשמר טקסי לפני בנייני המפלגה. יחידה זו, יחד עם יחידות נוספות בשם "יחידות הכוננות הפוליטית" (Politische Bereitschaft) השתתפו בליל הסכינים הארוכות; היכולת המרשימה שהפגינו יחידות אלו עוררה את הימלר לתכנן כוח צבאי משלו, שכונה "כוח הכוננות" (Verfügungstruppe). יחידה זו כללה שלוש חטיבות, שהיו אמורות להיות כפופות לצבא הגרמני, הרייכסווהר, שהפך להיות הורמאכט בהמשך. יחידות אלו אמורות היו להיות יחידות עילית: היו בהם מתנדבים בלבד, שלהם הועיד הימלר אימון טוב יותר מהאימון הצבאי הרגיל וציוד משובח יותר, ובמקביל הם היו אמורים להיות בעלי נאמנות גבוהה יותר, ונעדרי הטקסיות המיושנת שאפיינה אז את הצבא הגרמני.
דיוויזיות הוואפן אס האס שובצו בחזיתות השונות על פי החלטת הצבא, אך היו כפופות בכל עניין אחר (כוח אדם, ציוד, שיפוט, וכדומה) לפיקוד העליון של האס אס. דבר זה יצר חיכוך בלתי פוסק מול הצבא, וגם תחרות בין המשרדים השונים של האס אס על השליטה בוואפן אס אס. אחד הוויכוחים הבולטים עם הצבא וגם בתוך הנהגת האס אס היה על גודלו של הוואפן אס אס; הדעה שגרסה שיש צורך להגדיל ככל האפשר את הוואפן אס אס היא זו שניצחה, אך מכיוון שלא היה די בכוח האדם הגרמני (מכיוון שהצבא מנע גיוס נרחב), נאלץ הוואפן אס אס לגייס יותר ויותר מבין הגרמנים שגרו מחוץ לגרמניה, הפולקסדויטשה, וגם בין עמים "גרמניים", כמו סקנדינביה והולנד, ומאוחר יותר גם מצרפת, מאיטליה, ואף ממזרח אירופה. בשיא כוחו מנה הוואפן אס אס למעלה מ-40 דיוויזיות, ואולם אותן יחידות שגויסו מעמים לא גרמניים נחשבו נחותות יותר; לעומתן, דיוויזיות האס אס המובחרות (אותן שהוזכרו לעיל, וכן דיוויזיית האס אס החמישית, ויקינג) הוסבו לדיוויזיות שריון מעולות, PanzerDivision, ונלחמו במקומות הקשים ביותר כמעין "כיבוי שריפות" בעת משבר בחזית. במהלך כל המלחמה ביצעו חיילי הואפן אס אס פשעי מלחמה הן כנגד אזרחים והן כנגד חילי בעלות הברית, בין פשעי המלחמה שזכו ל"פרסום" היו הטבח במלמדי, הטבח באורדור-סור גלן, הטבח בפוסה ארדיאטינה, טבח דיסטמו, טבח וויניצה, טבח וולה, הטבח במהלך מבצע קוטובוס, טבח מרזבוטו ועוד..
סוף המלחמה
האס אס הוסיף להיות המכשיר המרכזי בידיו של המשטר הנאצי לקיום שלטונו. באורח פרדוקסלי, ככל ששקע הרייך השלישי יותר ויותר, התהדקה והלכה אחיזת הברזל של האס אס בכל רחבי גרמניה ושטחי הכיבוש שלה. דיוויזיות הוואפן אס אס תפסו מקום גדל והולך במערכה הצבאית, ורדיפת מתנגדי השלטון הלכה וגברה.
עוד בטרם תמה מלחמת העולם השנייה ברחה קבוצה של קציני אס אס לארגנטינה והקימה שם רשת פליטים נאצים בשם ODESSA (קיצור של Organisation der ehemaligen SS-Angehörigen) שזרועותיה הגיעו לגרמניה, לשווייץ, לאיטליה ולוותיקן. הרשת פעלה מתוך בואנוס איירס ועזרה לאדולף אייכמן, ליוזף מנגלה, לאריך פריבקה ולפושעי מלחמה נאצים רבים אחרים למצוא מפלט באמריקה הלטינית.
ב-30 בספטמבר 1946 הכריזו השופטים במשפטי נירנברג על ארגון האס אס כארגון פשע. השופטים חיזקו הכרזה זו בהצהרה: "האס אס שימש למטרות נפשעות, הכוללות את רדיפתם והוצאתם להורג של יהודים, ברוטליות ורצח במחנות הריכוז... והטיפול הלקוי בשבויי מלחמה". המשפט המשיך בהכרזה שהחשד בפשע דבק בכל מי "שהתקבל רשמית כחבר באס אס... ושנשאר כחבר בארגון גם כאשר ידע שהארגון משמש לביצוע מעשים שהוכרזו כנפשעים בסעיף 6 של אמנת לונדון לפשעי מלחמה".
אברהם רפופורט
הרב אברהם רפופורט (תרס"ט, 1908 – ח' בתשרי תשל"ד, 1973) היה דיין בבית הדין של ק"ק כנסת ישראל, הקהילה האורתודוקסית בלונדון, ורב חרדי בלונדון.
חייו
נולד באוקראינה למאיר זאב ולאה רפופורט. סבו מצד אביו היה הרב בצלאל אלתר רפופורט שהיה רב באורזיטשוב. למד אצל סבו זה ובישיבת נובהרדוק בקייב, אוקראינה ואחר כך נמלט עם שאר תלמידי הישיבה למזריץ, פולין, בקיץ 1922.
בשנת תרצ"א (1931) השתקע בלונדון והתמנה לרב קהילת חב"ד. בשנת תש"ו (1946) התמנה לר"מ בישיבת עץ חיים שבראשה עמד הרב אליהו לופיאן ובשנת תשי"ג (1953) התמנה לדיין בבית הדין הרבני. נפטר בלונדון ב-1973, ונקבר בישראל, הר הזיתים.
משנתו ההלכתית
בזמן כהונתו בבית הדין הרבני פסק בנושאים הלכתיים סבוכים כעגינות וממזרות. חלק מהשאלות מופיעות בספרו שו"ת באר אברהם. הוא דאג לשמירת שבת בקרב יהודי לונדון, והיה מסתובב בין החנויות בערבי שבתות כדי לבקש אישית מבעלי החנויות לסגור את החנויות לשבת.
משפחתו
רוב משפחתו נרצחה בידי הגרמנים והאוקראינים בבאבי יאר. שנים מאחיו, יחיאל מיכל רפופורט וחנוך העניך רפופורט, חסידי חב"ד מפורסמים, נשלחו למחנה עבודה בסיביר בעוון לימוד תורה. בסוף ימיהם הצליחו לעלות לישראל.
בניו: חתנו, הרב יהושע קרלינסקי, ראש כולל "באר אברהם" ע"ש הגר"א רפופורט וראש ישיבת "נחלת אשר" בירושלים.
ליאור חייט
ליאור חייט (נולד ב-23 במאי 1974) הוא דובר ודיפלומט ישראלי, המכהן כדובר משרד החוץ. לשעבר קונסול ישראל במיאמי.
ביוגרפיה
חייט נולד וגדל בפתח תקווה. את שירותו הצבאי מילא כקצין שיתוף ארטילרי בחיל הרגלים, והשתחרר בדרגת סרן.
במהלך כהונת הכנסת החמש עשרה שימש כדוברו וכעוזרו הפרלמנטרי של חבר הכנסת דוד טל.
החל את עבודתו בשירות החוץ הישראלי בשנת 2001. תפקידו הראשון היה דובר ונספח תרבות בשגרירות ישראל בארגנטינה.
עם שובו לישראל בשנת 2007 מונה לסגן דובר משרד החוץ, וב-2009 החל את תפקידו כדובר שגרירות ישראל בספרד. בשנת 2014 מונה לראש מחלקת מקסיקו, אמריקה המרכזית והאיים הקריביים, תפקיד בו כיהן משך כשנתיים. לאחר מכן נשלח לשרת כקונסול הכללי של ישראל במיאמי.
בשנת 2019 החליף את עמנואל נחשון כדובר משרד החוץ. במהלך כהונתו נחתמו הסכמי אברהם והתקיימה פסגת הנגב. בתפקידו זה שבר שיא עולמי במתן ראיונות לכלי תקשורת בינלאומיים, כאשר התראיין במשך 15 שעות רצופות (וכ-100 ראיונות) בנושא הנורמליזציה בין ישראל למדינות ערב.
ביולי 2022, עם מינויו של יאיר לפיד לראש ממשלת ישראל, מונה חייט לראש מערך ההסברה הלאומי, והוא הדיפלומט הראשון שכיהן בתפקיד זה. ימים אחדים לאחר כניסתו לתפקיד, הוביל את מערך ההסברה בביקור נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן בישראל. לאחר כינונה של ממשלת ישראל השלושים ושבע פרש מתפקידו וחזר למשרד החוץ.
השכלה וחיים אישיים
חייט בעל תואר ראשון בתקשורת וכלכלה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במדיניות ציבורית מהאוניברסיטה העברית בירושלים. דובר אנגלית, ספרדית ופורטוגזית.
נשוי לחני ואב לשלושה.
20 אירו-סנט
20 אירו סנט הוא מטבע האירו בעל העריך הרביעי בגודלו במחזור. הוא עשוי מסגסוגת מסוג זהב נורדי. צד הנושא של המטבע הוא בעל עיצוב ייחודי לכל מדינה המנפיקה אותו, ועל כן נקרא גם הצד הלאומי, צד הערך הוא משותף ונושא עיצוב של מפת אירופה יחד עם העריך.
צד הערך
בצד המשותף של המטבע מוטבעת מפת אירופה ועל גביה עריך המטבע באלפבית לטיני. בצדה הימני של הטבעת החיצונית מוטבעים 12 כוכבים, המסמלים את 12 הכוכבים בדגל האיחוד האירופי, והם מצומדים ומחוברים בקווים. מימין מופיעים ראשי התיבות של האמן של האמן שעיצב את צד הערך של המטבע, לוק לואיקס. עד שנת 2007 הוטבעה על הצד המשותף מפה שכללה את מדינות האיחוד האירופי בלבד, אולם בעקבות הצטרפותן של 10 מדינות נוספות לאיחוד הורחבה המפה לאירופה כולה.
שוליים
השולים של המטבע בעלי שבעה חריצים אשר משמשים לזיהוי המטבע על ידי לקויי ראייה. סוג זה של החריצים נקרא שושן ספרדי.
בלה איוואני-גרינוולד
בלה איוואניי-גרינוולד (בהונגרית: Iványi-Grünwald Béla; שוֹם, 6 במאי 1867 – בודפשט, 24 בספטמבר 1940) היה צייר יהודי-הונגרי ידוע.
ביוגרפיה
נולד בדאראז'-פוּסְָה, בגבול הכפר הקטן שוֹם במחוז שומוג' בדרום טרנסדנוביה שבדרום-מערב הונגריה. אביו, שמואל גרינוולד, היה חוכר אדמות שנשאר באותו המקום עד סיום החוזה שלו והמשיך הלאה. אמו הייתה מריה מורוואי. במקום הולדתו למד בכיתות הנמוכות של בית הספר היסודי. סיים את בית הספר התיכון בסקשפהרוואר ואז עבר לבודפשט, שם רשמו אותו הוריו למה שנקרא אז "בית הספר לאמנות הציור", והפך לאחר זמן מה ל"האקדמיה ההונגרית לאמנויות יפות".
בבית הספר לאמנות הציור הוא היה תלמידו של ברטלאן סקיי, צייר הונגרי, מגדולי הנציגים של הציור ההיסטורי ההונגרי, ששילב רומנטיקה ואקדמיזם. לאחר שסיים את האקדמיה איוואני-גרינוולד למד במינכן ובאקדמיה ז'וליאן בפריז. בשנת 1892 שב למינכן יחד עם הצייר קארוי פרנצי, שם הפך לתלמידו של הצייר שימון הולושי. בשנת 1893 צייר שם את "הניהיליסטים מגרילים גורל", ציור ריאליסטי שמשך תשומת לב רבה.
הוא היה אחד מהחברים המייסדים של מושבת האמנים של באיה מארה. הוא התגייר, מה שעורר הסתייגות גדולה של משפחתו. באותה תקופה הוסיף את השם איוואני. בבאיה מארה מצא את שותפתו לחיים, את אירן בילץ, בתו של כומר יווני-קתולי. משנת 1896 צייר שם סדרת נופים וסצנות ריאליסטיות (זריחת הירח, בעמק, טיול אביבי). כחבר מייסד בבית הספר הוא היה גם תומך ביעדיו. בשנת 1898 התחתן עם אירן בילץ.
לאחר מכן בילה שנה ברומא בשנת 1904 בעקבות זכייתו בפרס פראקנו. לאחר חזרתו להונגריה ארגן תערוכה קולקטיבית. משנת 1906 הסגנון שלו השתנה, ניסויו הדקורטיביים, הסגנוניים בסגנון אר-נובו, התחלפו בשאיפות של נטורליסטיות ופלן אר. בשנת 1907 הפך למנהל מושבת האמנים בקצ'קמט, וציוריו על חזית קזינו (1912) ו"יקיצת האביב" ב-1913 קיבלו מדליית זהב. לאחר מלחמת העולם הראשונה צייר באגם בלטון נופים בעיצוב ריאליזם פשוט, בדומה לציירי המישור ההונגרי הגדול.
אמנותו הוכרה בשנת 1930 עם הפרס "זר קורווין". (על פי מקור אחר בשנת 1935. ) הוא נפטר זמן קצר לאחר שנודע לו על תכתיב וינה המכונה גם הבוררות השנייה של וינה (בגרמנית: Wiener Schiedsspruch) שהחזירה את באיה מארה להונגריה.
אלי סהר
אלי סהר (נולד בשם אלי סרוסי בא' בתמוז ה'תשכ"ט; 17 ביוני 1969), הוא עיתונאי ופרשן ספורט ישראלי.
קריירה בתקשורת
סהר, יליד רמת גן, החל את הקריירה העיתונאית שלו בעיתון "חדשות" ב-1990 זאת במקביל ללימודיו במשך כשלוש שנים בקורס מדריכים ומאמני כדורסל במכון וינגייט. שנתיים לאחר מכן הצטרף למערכת הספורט של "הארץ" שם כתב ופירשן כדורסל במשך 12 שנה.
בספטמבר 1995, לאחר שסהר מתח ביקורת על ראדיסאב צ'ורצ'יץ', כדורסלן מכבי תל אביב באותה תקופה, הכה השחקן את סהר במהלך אימון קבוצתו. בעקבות התקרית שילם צ'ורצ'יץ' פיצוי כספי לסהר.
מקיץ 1996 היה פרשן הכדורסל של הערוץ הראשון וקול ישראל, ובמשך כעשר שנים פירשן את משחקיה של מכבי תל אביב ביורוליג מדי יום חמישי לצידו של השדר מאיר איינשטיין. סהר פירשן אף את משחקי נבחרת ישראל בכדורסל, הפועל ירושלים וטורניר הכדורסל במשחקים האולימפיים.
סהר חתום על הסקופ מיוני 2000 בו בישר על פרישתו התמוהה (הראשונה) של דורון שפר מכדורסל מה שזיכה אותו בפרס יוקרתי. ב-2004 עבר לערוך את מוסף הספורט בשבועון "מקור ראשון" ולאחר מכן ביומון "ישראלי". מאז יולי 2007 משמש עורך הספורט ב"ישראל היום". בקיץ 2011 עבר לשמש כפרשן מוביל בעיתון לענייני ספורט וכדורסל בפרט וכותב בעמודי הדעות של העיתון.
בנוסף משמש סהר כיום כפרשן בערוץ הספורט והוא חבר בפאנל התוכנית "יציע העיתונות". כמו כן סהר מרצה לנוער ובני ישיבות דתיים על ההתמודדויות הקשות שלו במהלך השנים בהרצאה שכותרתה "זהות יהודית בעולם חילוני".
בפברואר 2013 השתתף סהר בתוכנית "כלוב הזהב" בערוץ 2, יחד עם חברו לערוץ הספורט נדב יעקבי.
בפברואר 2015 הוקם לסהר חשבון טוויטר פיקטיבי סאטירי, בעקבותיו הצטרף סהר בעצמו לטוויטר.
חיים אישיים
סהר דתי לאומי, כעיתונאי הוא לא עובד בשבת. נשוי ואב לשלושה. מתגורר בגבעת שמואל.
מתחם ארמונות ניאווראן
מתחם ארמונות ניאווראן (בפרסית: مجموعه کاخ نیاوران), השוכן מצפון לטהראן שבאיראן, כולל מספר ארמונות ומוזיאונים מתקופת המלכים נאסר א-דין שאה קאג'אר ואחמד שאה קאג'אר.
היסטוריה
בשנת 1888 הורה נאסר א-דין שאה לבנות במתחם ארמון עבורו. הארמון נקרא בתחילה "ארמון ניאווראן" ומאוחר יותר שונה שמו ל"ארמון צאחב-קראניה" (کاخ صاحبقرانیه). הארמון המפואר שימש גם את מוזפר א-דין שאה שמלך אחריו. שם גם נחתם החוק שהניח את היסוד לחוקת איראן ב-1906.
השאה האחרון של איראן, מוחמד רזא שאה פהלווי, בנה אחד מארמונותיו במתחם זה, וארמונו הוא המבנה המרכזי של המתחם. הארמון הושלם בשנת 1968 ושימש מקום מגוריו של השליט ומשפחתו לפני המהפכה האיראנית בשנת 1979. הארמון תוכנן על ידי האדריכל האיראני מוחסן פורוע'י, והוא בגודל של 9000 מ"ר ושתי קומות וחצי. תחילה היה בניין המגורים מיועד לאורחים זרים של השאה, אבל לאחר שהסתיימה בנייתו, הפך למקום מגוריה העיקריים של משפחת פהלווי. בארמון הוקמה ספריה פרטית הכוללת כ-23,000 ספרים, רובם בפרסית ובצרפתית. הספרייה נחנכה באופן רשמי ב-1994 לכבוד יום המוזיאונים הבינלאומי.
החל משנת 2010, החלו להיווצר סדקים בקירות הארמון המרכזי, ובשנת 2013 אף נפלה אחת הנברשות באולם. בשל כך הוחלט לסגור חלק מן הארמון למבקרים, ובשנת 2018 הוחלט לשפצו.
מבנים אתרים נוספים במתחם:
עיכוב קריאה
המוחה היה עומד ליד ארון הקודש ומונע את הוצאת ספר התורה. על פי הנוהג אין רשות לאף אחד להזיזו ממקומו עד שאחד מפרנסי הקהילה יתחייב לעמוד לימינו ולטפל בבעיותיו.
המחאה עשויה הייתה להיות כנגד הציבור או גם כנגד יחיד.
תיאור מהמאה ה-13 מופיע באור זרוע:.
צורה אחרת למחאה הייתה עיכוב התפילה בין פסוקי דזמרא לבין ברכות קריאת שמע. המוחה היה עומד במקום המיועד לשליח הציבור ומונע ממנו להתפלל. הרמ"א מציין שהדבר נהוג ומחשיב זאת כמצווה המצדיקה את ההפרעה לתפילה והשיחה באמצע התפילה. מאידך, אם שליח הציבור כבר אמר ברכו - "מקום שנהגו לצעוק על חבריהם בין קדיש וברכו ליוצר אור, או לדבר בצרכי רבים, טועים הם".
החתם סופר מתאר שהדבר היה נהוג בילדותו. קיימת עדות על עיכוב קריאה בבית הכנסת החורבה בירושלים בשנת תרס"ה, על ידי נשים שעיכבו את הקריאה. אזכור הלכה למעשה של מנהג זה מופיע בשנת תשכ"א על ידי הרב יעקב ישראל קניבסקי.
זמני הקבילה
קיימת מסורת לפיה יש חרם דרבנו גרשום שלא לעכב את קריאת התורה בשבת, אלא אם כן השיטה נוסתה שלוש פעמים בימות החול וללא הצלחה. כאשר הקבילה היא כנגד הציבור - הדבר מותר גם בשבת. בחול המועד מותר לקבול. קיים דיון על הקבילה בימים נוראים, בפרט אם התובע איננו מקומי.
בקהילת וירונה הוחלט להפסיק את המנהג.
ירון אביחיל
ירון אביחיל (נולד ב-9 בספטמבר 1977) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן הימני והקשר האחורי לסירוגין.
קריירה
אביחיל נולד בשכונת התקווה שבדרום תל אביב והתחיל לשחק כדורגל בגיל צעיר בקבוצת הילדים של בני יהודה ובגיל 16 הצטרף למחלקת הנוער של הפועל תל אביב. בשנת הצטרף למכבי יפו מהליגה הארצית בה שיחק שתי עונות, כאשר בשנייה היה שותף לעלייה של המועדון להליגה הראשונה.
בקיץ חתם בהפועל ירושלים וכעבור שנה חתם בהפועל בני לוד. בסיום העונה פרש מכדורגל.
לזכותו של אביחיל הופעה אחת בנבחרת הצעירה.
זובידאת
זובידאת (בערבית: زبيدات) הוא כפר בדואי בבקעת הירדן. כ-27 ק"מ מצפון ליריחו, בגובה של 180 מטרים מתחת לגובה פני הים. כמות המשקעים השנתית הממוצעת 192 מילימטר . הכפר נקרא על שם בני השבט הבדואי ערב אל זבידאת שגרו קודם בנגב ובאו לכאן לאחר מלחמת העצמאות. בשנת 1970 הופקעו כ 50 דונמים מהכפר להתנחלות ארגמן.
36 דונם משטח הכפר שהם כ 1%משטחו נחשבים לשטח B ו-4087 דונמים נכללים בשטח C על פי הסכם אוסלו. בשל ירידת מפלס מי התהום עקב שאיבה של חברת מקורות ששתי קידוחים שלה נמצאים בשטח הכפר והאיסור על חפירה והעמקה של בארות מקומיות נאלץ הכפר לרכוש מים ממקורות.
שם המשפחה נגזר מזֻבְּדָּה -חמאה. חלק אחר של המשפחה (נקראת זבידאת או איזבדאת) נמצא בבסמת טבעון ובכפרים לא מוכרים באזור.
מאק מק'לאנג
מתיו "מאק" מק'לאנג (באנגלית: Matthew "Mac" McClung; נולד ב-6 בינואר 1999) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הרכז בפילדלפיה 76'. ב-19 בפברואר 2023 זכה בתחרות ההטבעות בNBA.
קריירה
לואיס נולד בטנסי אך גדל בווירג'יניה. הוא בחר לשחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת ג'ורג'טאון,   ונרשם לדראפט 2020 ב-NBA, אך משך את מועמדותו. במאי 2020 עבר לאוניברסיטת טקסס טק והגיש מועדות לדראפט 2021 ב-NBA,  אך לא נבחר.
לאחר שלא נבחר בדראפט, הצטרף לסגל לוס אנג'לס לייקרס לקראת ליגת הקיץ של ה-NBA,  ולאחר שהסתיימה הליגה – הצטרף לסאות' ביי לייקרס, קבוצת-הבת של הלייקרס שמשחקת בליגת הפיתוח של ה-NBA. במשחק הבכורה שלו בקבוצה רשם 24 נקודות, תשעה אסיסטים ושישה ריבאונדים בניצחון קבוצתו 112–105 על ג'י ליג איגנייט.
ב-11 בינואר 2021, עם תום חוזהו, חזר לסאות' ביי לייקרס, ובתום העונה נבחר לרוקי השנה בליגת הפיתוח של ה-NBA. ב-9 באפריל 2021 חתם על חוזה דו כיווני עם סאות' ביי לייקרס ועם לוס אנג'לס לייקרס.
בקיץ 2022 הצטרף לסגל הלייקרס לליגת הקיץ, ולאחר מכן עבר לסגל ליגת הקיץ של גולדן סטייט ווריורס.
ב-21 ביולי 2022 חתם בגולדן סטייט ווריורס.
בפברואר 2023 זכה בתחרות ההטבעות באולסטאר ה-NBA.
אליפות העולם בראלי עונת 2015
עונת 2015 באליפות העולם בראלי היא העונה ה-43 בה התקיימה האליפות. במהלך העונה התקיימו 13 מרוצים ובסופם הוכתרו אלוף הנהגים והקבוצה האלופה. במקביל לסבב התחרויות הבכיר התקיימו סבבי ה-WRC2, WRC3 וה-ג'וניור WRC.
בסיום העונה סבסטיאן אוז'ייה הגן על תואר האליפות וזכה באליפות שלישית ברציפות, בדומה לקבוצת פולקסווגן עבורה הוא נוהג.
מייק ג'מינסקי
מייקל תומאס "מייק" ג'מינסקי (באנגלית: Michael Thomas "Mike" Gminski; נולד ב-3 באוגוסט 1959) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1980–1994. ממוצעיו הכוללים לאורך 14 עונותיו ב-NBA הם 11.7 נקודות, 6.9 ריבאונדים, 1.3 אסיסטים ו-1.1 חסימות למשחק.
קריירה מקצועית
ג'מינסקי נבחר בבחירה השביעית של דראפט ה-NBA 1980, על ידי ניו ג'רזי נטס. בעונת הרוקי שלו בלט לטובה עם ממוצעים של 13.2 נקודות, 7.5 ריבאונדים ו-1.8 חסימות למשחק, אך בשלוש העונות הבאות מיעט לשחק ותרם 6.9 נקודות למשחק בלבד כשחקן ספסל. בעונת ביסס מחדש את מעמדו כסנטר הפותח של הנטס, ובעונה העוקבת אף הוביל את קלעי הקבוצה עם ממוצע של 16.5 נקודות למשחק. במשחק מול בוסטון סלטיקס ב-9 באפריל 1986 קבע שיאי קריירה של 41 נקודות ו-22 ריבאונדים. בעת עזיבתו את הקבוצה בשנת 1988 ניצב ג'מינסקי במקום השלישי בתולדות המועדון בריבאונדים (3,671) ובחסימות (599), ובמקום הרביעי בנקודות (6,415).
בינואר 1991, לאחר כ-3 שנים בפילדלפיה, נשלח בטרייד לשארלוט הורנטס בתמורה לארמן גיליאם. בפברואר 1994 הועבר למילווקי באקס בתמורה לפרנק בריקובסקי, ובסיום עונת פרש ממשחק. ב-8 מתוך 14 עונותיו ב-NBA העפילו קבוצותיו של ג'מינסקי לשלב הפלייאוף, אך באף אחת מהן לא צלחו את הסיבוב השני.
יונגהנס
יונגהנס (בגרמנית: Junghans) היא חברת השעונים הגדולה בגרמניה.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1861 על ידי ארהארד יונגהנס וגיסו יעקוב זלר-טובלר. החברה החלה לייצר שעונים משנת 1866 ושעוני יד מ-1927. ארהארד יונגהנס מת ב-1870 ואשתו לואיס יונגהנס לקחה פיקוד על החברה. בשנות ה-70 של המאה ה-19 החברה הכינה שעונים מעוררים. בשנות ה-50 עבד בחברה המעצב מקס ביל, דוגמה מפורסמת לעבודתו הוא השעון קיר המוצג לראווה במוזיאון לאונות מודרנית בניו-יורק. ומשנת 1962 גם עיצב שעוני יד שלא רק נראו טוב, אלא היו גם מהמדויקים בתחום. בשנות ה-80 יונגהנס בנו את השעון הראשון שפועל על רדיו וב-1990 את שעון היד-רדיו הראשון. בשנת 1990 בנו יונגהנס שעון שפועל על אנרגיה סולארית. עד היום, למרות שחברת יונגהנס מוכרת מאוד באירופה, הם כמעט אנונימיים באמריקה. בשנת 2011 החברה חגגה יום הולדת 150.
מוצרים
בעבר יצרו גם שעוני קיר, או שעוני אח, אך כיום הם מייצרים רק שעוני יד.
כיום, יונגהנס גם מייצרים טכנולוגיה צבאית.
דוכסות וירטמברג
דוכסות וירטמברג הייתה דוכסות שהתקיימה בדרום גרמניה בין השנים 1495–1803, ולאחר מכן קיבלה מעמד של נסיך בוחר, ובהמשך הפכה לממלכת וירטמברג.
הקמת הדוכסות
בשנת 1495 הועלה אברהרד החמישי, רוזן וירטמברג למעמד של דוכס, אולם בשנת 1496 מת אברהרד, ובמקמו עלה לשלטון דודו אברהרד השני, דוכס וירטמברג שמת אף הוא כעבור שנתיים, והוחלף על ידי אולריך, דוכס וירטמברג.
מלחמות הדת
אולריך סייע למקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה במהלך מלחמת לנדסהוט בשנת 1503, ובמהלך מסעו לרומא בשנת 1508. בשל פזרנותו הרבה והכבדת המיסים על התושבים, פרץ בשנת 1514 מרד נגדו, ואולריך נאלץ לתת חירויות מסוימות לתושבים. בשנת 1519 הסתכסך אולריך עם הליגה השוואבית, ובתגובה פלשו כוחות הליגה לווירטמברג, וגירשו את אולריך, ומכרו את הדוכסות לקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שמסר אותה לאחיו פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה. בשנת 1523 המיר אולריך את דתו לדת הלותרנית, ובשנת 1525 עמד בראש מרד האיכרים הגרמני, אולם הובס ונמלט שוב.
בשנת 1526 חבר אולריך לפיליפ הראשון, רוזן הסן, ובשנת 1526 הכריז פיליפ על כוונתו להחזיר את אולריך לשלטון. בשנת 1534 התמוססה הליגה השוואבית, ואולריך ניצל את ההזדמנות וכבש את הדוכסות בחזרה. לאחר דין ודברים עם בית הבסבורג, קיבל אולריך את הדוכסות, אולם היה כפוף לריבונות אוסטרית. במהלך המלחמה השמלקלדית לחם אולריך נגד קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם הובס ונאלץ לשלם סכום כסף גדול מאוד בעד המשך שלטונו.