cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סיבוב קנדי
אמצעים נגד היצף
בסיבוב קנדי טופל גם נושא האמצעים נגד היצף. היצף מוגדר כמכירת מוצר בשוק חיצוני במחיר זול יותר ממחירו בשוק הבית, כדי להחזיק בחלק גדול יותר מהשוק החיצוני. הייתה התנגדות לחוק נגד היצף (Anti-Dumping Act) האמריקאי מצד הקהילה האירופאית ובריטניה, בגלל שהחוק האמריקאי הרשה התחלת חקירה בלי כל תלונה על היצף וגם במקרה של תלונה בלתי מבוססת. מעת פתיחת התחקיר הראשוני הייתה השהייה בהסדרי המכסים לייבוא מוצרים עליהם מדובר בתחקיר, ובמקום להתחיל לחשב את הנזק היוצא מההיצף עם התחלת התחקיר הראשוני, תחקיר החישוב היה מתחיל אחריו, וממשיך להפריע להסדרי הסחר במוצרים זמן ארוך יותר מאשר נדרש. למדינות אחרות לא הייתה חקיקה כדוגמת החקיקה האמריקאית ולא היה שימוש נרחב בהסדר שכזה, למעט קנדה, בה יושמה בתדירות יחסית חקיקה שלא דרשה פגיעה כתנאי לתחקיר. ארצות הברית מצידה, חששה שהפחתת מכסים משמעותית כמו ההפחתה הצפויה כתוצאה מסיבוב קנדי תגרום לשימוש נרחב יותר בחקיקה נגד היצף במדינות אחרות, וגם ראתה בסיבוב הזדמנות להשפיע על התגבשות מדיניות הקהילה האירופאית נגד היצף, שהייתה בתהליך היווצרותה. עם זאת, לא ראתה המשלחת האמריקאית לנכון לשנות את סעיף 6 ל-GATT, הדן בהיצף, כי שינוי כזה היה דורש את הסכמת הסנט האמריקאי, שם כוחות פרוטקציוניסטיים היו עלולים למנוע הסכמה כזאת. על הרקע הזה הוחלט כבר ב-1966 לא לשנות את ה-GATT באופן שיחייב מדינות במפורש, אבל להעניק לסעיף 6 פרשנות חדשה, המכונה "הנחיות למניעת היצף" (Anti-Dumping Code). נקבע כי התחקיר הראשוני וחישוב הנזק יתרחשו בבת אחת, כי ייתבעו דמי נזקים רק עם ההיצף היה הגורם העיקרי בגרימת הנזק וכי כל אחד ממייצרי מוצר נתון בתוך מדינה ייחשב כמייצר פנימי. ההנחיות התקבלו לבסוף כאחד מנספחי ההסכם הסופי של הסיבוב.
סיום הסיבוב
הסכמי סיבוב קנדי נחתמו ב-30 ביוני 1967. היום האחרון לפני שפג חוק הרחבת הסחר האמריקאי. במסמך הראשון, המכונה "הפעולה הסופית" (Final Act), נמנים שאר ההסכמים שהתקבלו וחתומות כל המדינות שהשתתפו בסיבוב. הראשונה מבין השאר היא נספח ז'נבה משנת 1967, בה רשומים מכסי מדינות ה-GATT החדשים לשישים ושבע מדינות ששינו את מכסיהם כתוצאה מהסיבוב. בנוסף להסכמים, הוכנו נספחים להצטרפות ל-GATT של איסלנד, אירלנד, ארגנטינה ופולין. בעת החתימה על הסכמי סיבוב קנדי, המדינות המשתתפות יצרו תקדים ברור להמשך הפחתת מכסים, למשא ומתן מוצלחים למרות כמות משתתפות רבה ואף לטיפול מערכת ה-GATT בחסמי סחר בלתי מכסיים. כל פני הליברליזציה המסחרית האלה התקדמו עוד יותר בסיבובים הבאים, הממשיכים גם הם לפתח את הסחר הבינלאומי.
העשור הראשון של המאה ה-15
העשור הראשון של המאה ה-15 הוא העשור שהחל ב-1 בינואר 1400 והסתיים ב-31 בדצמבר 1409.
אופנה
באצולה באירופה האופנה מתמקדת במפגני ראווה של מותרות - בדים יוקרתיים, עיצובים משוכללים וסמלים מפוארים. חצר המלוכה הצרפתית השפיעה במיוחד על שאר אירופה בעשור זה.
באזורים מסוימים בשטחי אנגליה, גרמניה ואיטליה המודרניות, נקבעים חוקים במטרה להבחין בין אצילים לפשוטי העם. חוקים אלו מסמנים את עליית עושרם של מעמד הביניים ואת יכולתם המוגברת להשקיע בפריטי אופנה שיקנו להם מעמד.
קו ארבטסקו פוקרובסקאיה
קו ארבטסקו-פוקרובסקאיה (ברוסית: Арбатско-Покровская линния) (קו מס' 3) הוא אחד מ-14 הקווים של הרכבת התחתית של מוסקבה.
על הקו פרוסות 22 תחנות, המרכיבות קו באורך של כ-45.1 קילומטרים, שהופכים אותו לקו הארוך ביותר במערכת.
היסטוריה
ההיסטוריה של קו זה היא אחת המורכבות ביותר ברכבת התחתית של מוסקבה, בעיקר בגלל, למשל, שינויי שמות תמידיים. ב-1935, כאשר נפתח המקטע הראשון, הסתעפות מהקו המקורי בזמנו (קו סוקולניצ'סקאיה) הגיעה מתחנת אוחוטני ריאד עד לכיכר סמולנסקאיה כל טבעת הגנים. ההסתעפות הזו הורחבה עד לתחנת הרכבת קייבסקי ב-1937.
ב-1938 אותו מקטע פוצל לקו נפרד, ומקטע נוסף נפתח, אשר חיבר בין גן אלכסנדר ותחנת הרכבת קורסקי. למרות פריצת מלחמת העולם השנייה, הבנייה של המטרו נמשכה, וב-1944 שלוש תחנות חדשות נפתחו על הקו הזה.
החלק המזרחי של הקו הורחב שלוש פעמים, כאשר הרחבה אחת הייתה לתחנה הזמנית פרבומאיסקאיה שהייתה תחנה זמנית בתוך דפו. התחנה הוחלפה ב-1961 בשלוש תחנות: איזמאילובסקי פארק, איזמאילובסקיה ופרבומאיסקאיה. התחנות הללו הדגימו את שינויי העיצוב בין הארכיטקטורה הסטליניסטית לרעיונות המינימלסטים החדשים שנתמכו על ידי השלטון של ניקיטה חרושצ'וב. הקו הגיע לנקודת הסיום המזרחית הנוכחית שלו בשנת 1963 עם הרחבה לתחנת שיולקובסקאיה.
לקצה המערבי של הקו היסטוריה הרבה יותר מסובכת. אף על פי שתחנות ראשונות בקצה המערבי נבנו מתחת לפני השטח, בהתחשב בחשיבותן במרכז מוסקבה והאיום של מלחמה גרעינית, נחשב שתחנות קיימות אלה יהיו חסרות תועלת כמקלטים. לכן, כדי לפתור בעיה זו, הוחלט לבנות קטעים מפלסים עמוקים מקבילים לכל תחנה ולסגור את התחנות הישנות יותר. החלק העמוק יותר של הקו נפתח בשנת 1953.
הקו תוכנן להתרחב מערבה, למחוז פילי, אבל נסיבות פוליטיות עוד פעם גרמו לכך שההרחבה לא נבנתה. ניקיטה חרושצ'וב התרשם מהרשת הנרחבת של תחנות עיליות בזמן הביקור שלו בארצות הברית. בגלל זה, הוא קידם את הרעיון של בניית קו פיליובסקי מעל האדמה יותר מאשר מתחתה. הקטע הראשון של קו פיליובסקי נפתח ב-1958 כאשר הוא מורכב מ-4 תחנות.
קו פיליובסקי הסתבר כניסוי מצער, וב-2003, יותר מ-50 שנה לאחר פתיחת סיום הקו במערב, תחנת פארק פובדי נפתחה.
סוגי רכבות
הקו משורת על ידי דפו אחד: איזמאילובו (#3) וכיום משויכים אליו 43 מערכי רכבות, שבעה קרונות כל אחד. היסטורית, אף אחת מהרכבות ששומשו בקו הזה היו מהחדשות ביותר. יותר נכון רוב מערכי הרכבות בו נחשבו כישנים יותר וכבר לא שומשו בקווים אחרים.
כך, כל המערכים שהוצאו משימוש בקו הזה נשלחו אל מגרש הגרוטאות. למשל: המערכים מסוגים Am ו-Bm ב-1975, סוג D ב-1995 וכרגע סוג E. כרגע קו משורת על ידי סדרות 81-74x. (מערכים של חמישה קרונות).
המערב
בשנת 1953, לאחר סגירת התחנות הרדודות בין פלושאד רבוליוצי לקייבסקאיה והחלפתן בעומק הנוכחי, תוכננו להתחיל הרחבות מערבה יותר. עם זאת, השראתו של ניקיטה חרושצ'וב לאחר ביקור במטרו של העיר ניו יורק הובילה לביטול כל העבודות ולפתוח מחדש את התחנות הרדודות באמצעות מסלול פנים מערבי היוצר את קו פיליובסקאיה. אף על פי שבניית תחנות עיליות הגיעה למחוזות המערביים של מוסקבה באמצע שנות השישים, אקלים החורף הרוסי גבה את אותותיו על תפעול וניהול קו פיליובסקאיה.
נוסף על כך, המחוזות הצפון-מערביים של מוסקבה, כולל מחוזות סטרוגינו ומיטינו, שנבנו בשנות השבעים והשמונים נותרו מבודדים. כל קווי אוטובוסים והחשמליות באזור שהובילו לתחנות שוקינסאיה וטושינסקאיה של קו טגאנסקו-פוקרובסקאיה, מה שהפך את הקו הזה לעמוס ביותר. באמצע שנות השמונים היה ברור שצריך שחזור מורכב כדי לפתור את בעיות התובלה במערב מוסקבה. התוכניות הראשונות לקישור סטרוגינו למרכז העיר התגבשו בסוף שנות ה-60 לפני שהן נבנו. בתוכנית הכללית של אמצע שנות ה-60 הוצעה הצעה שקו מספר 2, יקיים הסתעפות מפוליז'ייסקאיה מערבה לכיוון חורוסובו, סרברני בור ובסוף לסטרוגינו ואחר כך לכיוון קרסנוגורסק. אף על פי שפוליז'ייבסקאיה נפתחה בשנת 1972 עם שלושה רצפים, מעולם אלה לא היו אמורים לשמש למטרות הללו.
בשל חסרונותיו של המרכז הצפוף יותר, הוצעה בשנות השמונים קבוצה של קווים אקורדיים וחצי אקורדיים שיעקפו את מרכז העיר וקו קולצביה. קו מיטינסקו-בוטובסקאיה מתחיל במיטינו, ממשיך דרומה לסטרוגינו ואז לחורושובו, פילי, לאורך מסילת הטבעת הקטנה במוסקבה דרך אצטדיון לוז'ניקי לפני שהוא סוף סוף מגיע דרומה למחוז בירויובו וממשיך לבוטובו. בשנת 1988 החלה הבנייה בהארכה של קו ארבטסקו – פוקובסקאיה לפארק פובידי, שהיה אמור להיות מחלף חוצה פלטפורמות עם האקורד החדש. במקביל, החלה בנייה ברצינות בשלוש תחנות האקורד: סטרוגינו, ווולוקולמסקאיה ומיטינו יחד עם גשר חדש מעבר לנהר מוסקבה מוסקבה שבין סטרוגינו לוולוקולמסקאיה ודפו אחרי מיטינו.
בשנות התשעים לאחר התפרקות ברית המועצות קוצץ המימון הממלכתי לסכומים זניחים ובניית קווי האקורדי הופסקה לצמיתות. במרץ 1993 פרסמה המטרו במוסקבה תוכנית מתוקנת למה שהיה אמור להחליף את האקורד. יש להשלים את הקטע שכבר התחיל במיטינו וסטרוגינו, ולחבר אותו לקו פיליובסקאיה, ובמשך עשר השנים הבאות כל מפות המטרו במוסקבה משכו את שלוש התחנות בדרך זו. עם זאת, באופן מציאותי, למעט תחנת קריילטסקוי החדשה (שנפתחה בשנת 1989) מולודיוז'נאיה, קו פיליובסקאיה התמודד עם עומס הנוסעים הנוסף, המורכב מתחנות ממוקמות קרוב עם רציפים קצרים. עם זאת אותה תוכנית הציעה גם כי קו קלינינסקיה ייסע דרך מוסקבה סיטי לחורושובו וסטרוגינו, ולקחת את ההסתעפות למיטינו. התוכנית גם בפרספקטיבה שהציעה כי פארק פובידי בקו ארבסקו- פוקרובסקאיה יושלם ואז הקו ימשיך להכפיל את קו פיליובסקאיה, עם שתי תחנות לפני העגינה בקומצבסקאיה וסיפוח הקטע התת-קרקעי של קו פיליובסקאיה. מכייון שלקו ארבטסקו-פוקרובסקאיה הייתה תנועת נוסעים די נמוכה, הוחלט כי היא תיקח את החלק המרכזי של העומס.
רק בתחילת שנות ה-2000 הבנייה של פארק פובדי, שנשארה בשיחה, הוחזרה, עם פתיחתה בשנת 2003. התוכנית המקורית הציעה שתי תחנות חדשות בין קונצבסקאיה ופארק פובדי: מינסקאיה וסלאביאנסקי בולוואר, למרות זאת, כדי להגביר את קצב הבנייה, הוחלט כי יקצרו את התוכנית ותיבנה תחנה אחת. אף על פי שמינסקאיה הייתה הראשונה בהעדפה, לאחר הרבה לחץ מהתושבים בסלאביאנסקי בולוואר נבחרה לבסוף. התוכנית של כריתת קו פיליובסקאיה בתחנת פיונירסקאיה נשקלה מחדש. ומעבר בין-רציפי בקונצבסקאיה נבנה. השאר של קו פיליובסקאיה, תחנות: מולודיוז'נאיה וקרילאצקויה, נוספו לקו ארבטסקו-פוקרובסקאיה.
בנייה של כביש מהיר רדיאלי שיחבר את מרכז העיר עם הכביש M9 החלה בשנות ה-2000, והוחלט כי הוא יעבור מתחת ליערות סרברני בור, דרך מנהרה צפון מערבית שהאזור העליון שלה ישמש לכלי רכב, ובתחתון לרכבת התחתית. מנסיבות בטיחותיות, הייתה הוראה לבנות תחנה חדשה, טרויצה-ליוקובו, נבנתה בין המנהרה לסטרוגינו, כאשר בנייתה הושלמה, החלה באזור בנייתם של בנייני מגורים. התוכנית המקורית לתחנת סטרוגינו, הייתה לבנות אותה דו-קומתית, אך תוכנית זו ננטשה בשביל לבנות תחנה חד-קומתית. הייתה הוראה לבנות שכונה חדשה כאשר קו חדש יגיע לסטרוגינו. הדרך למיטינו גם הציגה תחנה חדשה, מיאקינו, התחנה הראשונה מחוץ למוסקבה במחוז מוסקבה.
בשנת 2008 נפתחו התחנות: סלאביאנסקי בולוואר וקונצבסקאיה המעוצבת מחדש, כמו כן נפתחו התחנות בקו פיליובסקאיה: מולודיוז'נאיה וקרילאצקויה. באותו הזמן ההרחבה לסטרוגינו הושלמה, ההרחבה זו כמעט הכפילה את אורך הקו ותנועת הנוסעים בו. ב-2009, הקו הגיע למיטינו, עם תחנה נוספת פיאטינצקויה שאסה, שנפתחה מאוחר יותר ב-2012.
המזרח
חלק מהתחנות בחלק המזרחי של הקו הן ישנות מאוד ורבות נבנו בשנות הארבעים, וגילן נראה בבירור במראה שלהן כמו גם בטכנולוגיה המבצעית שלהן כמו מדרגות נעות. במאי 2005, תחנת סמיונובסקאיה נסגרה לשנה לצורך החלפת הדרגנועים בה ושדרוג אולם הנוסעים. אלקטרוזאבודסקאיה נסגרה במאי 2007 ונפתחה בסוף נובמבר 2008. התחנה הבאה שעברה שיפוץ על הקו היא גם העמוסה ביותר, באומנסקאיה, שתכננו לסגור אותה באביב 2009, אך זה עוכב ל-2015, כניסות שניות תוכננו להרבה מהתחנות גם כן אך התוכניות הללו התבטלו.
בנוסף לעבודות השיפוץ, תוכננו תחנות חדשות לקו. בשנת 1938, בשלב הראשון של הקו בין פלושצ'ד רבוליוצי לקורסקאיה, הזמנות לשתי תחנות עתידיות נבנו.
התחנות נקראו מרוסייקה ופוקרובקה, שתי התחנות הללו תוכננו להפתח במועד מאוחר יותר. תחנת מרוסייקה יכולה הייתה להיות מאוד מיוחדת, במיוחד מכיוון שיכלה להיות העברה ישירה בה לתחנת קיטאי גורוד שבה עוברים עוד שני קווים. הבנייה של התחנות הללו עוד לא קרתה, אף על פי שכאשר יפתחו את מקטע סטרוגינו, יש צפי לעלייה בכמות הנוסעים על הקו מה שיעזור להצדיק את פתיחתן של התחנות האלה.
במזרח, עוד הרחבה מוצעת לגוליאנובו. תחנת שיולקובסקאיה לאחרונה עברה שיפוץ מקיף, ועבודות שימור והחלפת אריחי הקרמיקה הישנים עם פאנלים של אלומיניום.
ג'וליה מורגן
ג'וליה מורגן (באנגלית: Julia Morgan; 20 בינואר 1872 – 2 בפברואר 1957) הייתה אדריכלית ומהנדסת אמריקאית. היא עיצבה יותר מ־700 בניינים בקליפורניה במהלך קריירה ארוכה ופורה. היא ידועה בעיקר בזכות עבודתה על טירת הרסט בסן סימאון, קליפורניה.
ברבים מהמבנים שלה, מורגן הייתה חלוצה בשימוש האסתטי בבטון מזוין, חומר שהוכיח עצמו כבעל עמידות מעולה ברעידות האדמה ב־1906 ו -1989. היא אימצה אל ליבה את תנועת האומנויות והמלאכה והשתמשה ביצרנים שונים של כלי חרס בקליפורניה כדי לקשט את בנייניה. היא ביקשה ליישב בין קלאסיקה ובעלי מלאכה, חקר וחדשנות, פורמליזם וגחמות.
ג'וליה מורגן הייתה האישה הראשונה שקיבלה את מדליית הזהב של המכון האמריקאי לארכיטקטים (AIA), לאחר שנת 2014.
מהלך חיים והשכלה
מורגן, בתם של צ'ארלס ביל מורגן ואליזה וודלנד פרמלי מורגן, נולדה ב־20 בינואר 1872, השנייה מבין חמישה ילדים. אמה, אליזה, גדלה כבתו המפונקת של אלברט או. פרמלי, סוחר כותנה ומיליונר בזכות עצמו שתמך כלכלית בזוג כשעברו לסן פרנסיסקו. שנתיים לאחר לידת בתם, המורגנים עברו לבית שבנו בפרבר אוקלנד. אף שהמורגנים התגוררו בחוף המערבי, אליזה עדיין שמרה על קשר הדוק עם משפחתה. עם לידתו של כל ילד של מורגן, הפרמלי'ס שלחו כספים למשפחה לנסוע ברכבת הטרנס יבשתית כדי שניתן יהיה להטביל את התינוק בכנסיית פרמלי המשפחתית בניו יורק. צ'ארלס מורגן, מהנדס מכרות מניו אינגלנד שהתחתן אל תוך משפחה עשירה, לא הצליח באף אחד מהמיזמים העסקיים שלו, ולכן המשפחה הסתמכה מאוד על הונה של משפחת פרמלי. באמצע 1878, אליזה לקחה את הילדים לניו יורק כדי להתגורר בסמוך להון של משפחת פרמלי בעוד צ'ארלס עבד בסן פרנסיסקו. בניו יורק פגשה ג'וליה את בת דודתה הבכורה לוסי ת'ורנטון, שהייתה נשואה לאדריכל המצליח פייר לה ברון. לאחר שחזרה לאוקלנד, ג'וליה שמרה על קשר עם לה ברון; הוא עודד אותה להמשיך לרכוש השכלה גבוהה. בניו יורק, ג'וליה חלתה בקדחת השנית ונותרה במיטה במשך מספר שבועות. כתוצאה ממחלה זו, היא הייתה מועדת לדלקות אוזניים במהלך כל חייה הבוגרים. עם מותו של אלברט פרמלי ביולי 1880, סבתה של ג'וליה עברה לגור בבית באוקלנד, והביאה עמה את העושר של משפחת פרמלי. גם אמה וגם סבתה של ג'וליה סיפקו מודלים נשיים חזקים, אשר בשל עושרם השפיעו במידה רבה של כוח על משק בית מורגן.
מורגן סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון של אוקלנד בשנת 1890. היא הקדישה עצמה להשכלה ולקריירה מקצועית באדריכלות. היא נרשמה לאוניברסיטת קליפורניה, בברקלי הסמוכה, שם למדה הנדסה, מכיוון שלא הייתה שם תוכנית לימודים באדריכלות. באוניברסיטה היא הייתה חברה באחוות הנשים קאפה אלפא טתה ולעיתים קרובות הייתה האישה היחידה בקורסי המתמטיקה, המדע וההנדסה. היא סיימה את לימודיה בברקלי בשנת 1894 עם תואר ראשון בהצטיינות בהנדסה אזרחית. לאחר סיום לימודיה, מורגן הפכה לחברה באיגוד בוגרות המכללות, כיום האיגוד האמריקני של בוגרות אוניברסיטה. אחד המרצים להנדסה בשנת לימודיה האחרונה היה ברנרד מייבק, אדריכל שנהג להתלבש באופן אקסצנטרי, שעיצב בניינים שמורגן התפעלה מהכבוד שהם העניקו לטופוגרפיה ולסביבה שמסביב. מייבק לימד את מורגן, יחד עם חבריה לספסל הלימודים בארכיטקטורה – ארתור בראון ג'וניור, אדוארד בנט ולואיס פ. הובארט. מייבק עודד את מורגן להמשיך את לימודיה בבית היוקרתי של בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות יפות (École nationale supérieure des Beaux-Arts) בפריז, היכן שלמד בעצמו. לאחר סיום לימודיה בשנת 1894, מורגן צברה שנה של ניסיון בעבודה עם מייבק, ואז נסעה לפריז בשנת 1896 כדי להתכונן למבחן הכניסה לבית הספר לאומנויות יפות. בית הספר מעולם לא איפשר לאישה ללמוד ארכיטקטורה, אך בשנת 1897 הוא פתח את תהליך הכניסה שלו בפני מועמדות, בעיקר בגלל לחץ מצד איחוד הנשים האמניות הצרפתיות, שמורגן אפיינה אותן "כבוהמיות". מורגן נפגשה עם הנשים הללו ונחשפה לדעותיהן הפמיניסטיות; והן דנו כיצד להגביר את השפעתן של נשים בקריירה מקצועית.
באופן עקרוני, בית הספר קיבל אל שורותיו את 30 המועמדים המובילים. למורגן נדרשו שלושה ניסיונות על מנת להיכנס: בניסיון הראשון, היא מוקמה נמוך מדי, ואילו בניסיון השני שלה, בשנת 1898, אף על פי שמוקמה היטב בקרב 30 הראשונים, הבוחנים "הורידו" את ציוניה באופן שרירותי. לאחר יותר משנה של לימודים נוספים, בהנחיית פרנסואה-בנג'מין צ'וסמיש, הזוכה בפרס רומא, היא סוף סוף עברה את בחינות הכניסה בתוכנית האדריכלות, במקום ה -13 מתוך 376 מועמדים, והתקבלה כדין. עם זאת, היא יכלה ללמוד רק עד ליום הולדתה השלושים, מכיוון שבית הספר אסר על לימודי תלמידים מבוגרים מעבר לכך. בתחילת 1902, ככל שהתקרב יום הולדתה, הגישה מורגן עיצוב יוצא מן הכלל לתיאטרון מלכותי. זה זיכה אותה בתעודת אדריכלות, מה שהפך אותה לאישה הראשונה שקיבלה תעודה כזו מבית הספר; היא עשתה זאת בשלוש שנים, אף על פי שזמן ההשלמה המקובל לתואר היה חמש שנים (זה היה משך הזמן שנדרש ממייבק למשל). היא שהתה בפריז מספיק זמן כדי לשתף פעולה עם צ'וסמיש בפרויקט של הארייט פיירינג, ניו יורקית לשעבר שנשכרה לצורך עיצוב "סלון מפואר" למעונה בפונטנבלו.
קריירה
כשחזרה מפריז, מורגן קיבלה עבודה אצל ג'ון גלן הווארד, אדריכל מסן פרנסיסקו שפיקח על תוכנית המתאר של אוניברסיטת קליפורניה. מורגן עבדה על כמה מבנים בקמפוס ברקלי, וסיפקה את האלמנטים הדקורטיביים לבנין הכרייה והצעה מוקדמת לשער סאת'ר. היא הייתה המעצבת הראשית של תיאטרון הרסט היווני. האוורד אמר לעמית כי מורגן הייתה "שרטטת מצוינת שאני לא צריך לשלם כמעט כלום עבורה, מכיוון שמדובר באישה." היא חסכה את כספה ותכננה לעבוד לבד תוך קבלת פרויקטים צדדיים חשובים.
בשנת 1904 הייתה מורגן לאישה הראשונה שקיבלה רישיון אדריכלות בקליפורניה. בזמן שגרה בבית המשפחה הישן באוקלנד, היא פתחה משרד משלה בסן פרנסיסקו, שם הצוות הכיר אותה כ'ג'יי. מ. לאחר שמשרדה הראשון נהרס בשל השריפה ב -1906, היא פתחה מחדש את משרדה בשנת 1907 בקומה ה -13 של בנין הסוחרים, רחוב קליפורניה 465, בלב הרובע הכלכלי של סן פרנסיסקו, שם עבדה לאורך יתרת הקריירה שלה. בין השנים 1907–1910, היא שיתפה פעולה עם אירה הובר, שרטט לשעבר של הווארד. מורגן הקימה מחדש משרד פרטי בסוף 1910.
באפריל 1904 השלימה ג'וליה מורגן את מבנה הבטון המזוין הראשון שלה, אל קמפניל – מגדל פעמונים בגובה 22 מטרים בקולג' מילס, שנמצא מעבר למפרץ סן פרנסיסקו. שנתיים לאחר מכן שרד מבנה אל קמפניל את רעידת האדמה בסן פרנסיסקו ב -1906 ללא פגע וללא שום נזק, מה שעזר לבנות את המוניטין של מורגן ולהשיק את הקריירה שלה.
ההרס הרב שהותירה אחריה רעידת האדמה בסן פרנסיסקו בשנת 1906 סיפק למורגן הזדמנות לתכנן בתים, כנסיות, משרדים ומתקני חינוך רבים. פרויקט חשוב היה תכנון מחדש של מלון פיירמונט שנחשב לציון דרך אדריכלי. חלקו הפנימי ל המלון נפגע קשה משריפה שפרצה בו לאחר רעידת האדמה, ומורגן נבחרה למשימת השיקום בשל הידע הנדיר לאותה עת שהיה לה בשימוש בבטון מזוין שהוכיח עצמו עמיד ברעידת אדמה. עבודתה בשיקום הפיירמונט תוך פחות משנה הביאה לה מוניטין לאומי כ"מהנדסת מעולה, מעצבת ואדריכלית חדשנית, ואשת מקצוע מסורה". הגידול הניכר בכמות הפרויקטים להם נשכרה בעקבות רעידת האדמה בסן פרנסיסקו ב -1906 הביא לה הצלחה כלכלית.
פיבי הרסט, שהתרשמה מאוד מעבודתה בפיירמונט, המליצה על מורגן לכמה פרויקטים גדולים של בנייה, ובכלל זה אסילומאר – מרכז כנסי קיץ של התאחדות הצעירות הנוצריות (YWCA). כמו כן, ויליאם רנדולף הרסט התרשם ממנה מאוד, ואחרי מות אמו, פיבי הרסט, שכר את שירותיה של מורגן לעצב את טירת הרסט – מה שיהפוך לפרויקט הגדול והמפורסם ביותר בקריירה שלה.
פרויקטים של הרסט
מעורבותה של ג'וליה מורגן עם משפחת הרסט נמשכה לאורך שלושה דורות. הפרויקט הראשון שלה עמם הוזמן על ידי המשפחה בשנת 1902, כשחזרה מלימודיה בפריז. מדובר בחווה של אם המשפחה, פיבי אפרסון הרסט בפלזנטון. הפטרון המפורסם ביותר של מורגן היה איל העיתונות ואספן העתיקות וויליאם רנדולף הרסט, שהוצג בפני מורגן על ידי אמו פיבי אפרסון הרסט, הפטרונית הראשית של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי. על פי ההערכות, הכרות זו הובילה את מורגן למשימה הראשונה שקיבלה מטעם הרסט הבן לתכנון בניין המערכת של עיתון לוס אנג'לס הראלד-אקסמינר (בערך בשנת 1914), פרויקט שכלל תרומות מקצועיות גם של אדריכלי לוס אנג'לס ויליאם ג'יי. דוד וג'יי מרטין האנקל. המבנה ממוקם בפינה הדרומית-מערבית של רחובות ברודוויי ו -11 במרכז העיר לוס אנג'לס, וממתין להתאמתו לשימוש חדש.
בשנת 1919 בחר הרסט את מורגן כאדריכלית של לה קואסטה אנקנטדה, הידועה יותר כ"טירת הרסט", שנבנתה על גבי אתר המחנאות המשפחתי המשקיף על נמל סן סימאון. מורגן השתמשה לשם כך באריחים שיוצרו בסטודיו הקדרות קליפורניה פאיינס, שנחשב לקו עיצובי בפני עצמו, כשאת מרבית האריחים עיצבה בעצמה.
הפרויקט הוכיח את עצמו כגדול והמורכב ביותר של מורגן, שכן חזונו של הרסט לאחוזתו הלך וגדל לאורך עשרות שנות התכנון והבנייה. הפרויקט כלל את החווה, בית מגורים – בית הארחה פרטי שנבנה בסגנון התחייה הקולוניאלית הספרדית, אף הוא על ידי מורגן, (בעבודה משותפת עם מומחים היספאנים מילדרד סטאפלי וארתור ביין), וסגנון האדריכלות הנאו-מורית. החווה ישבה במרחק יום רכיבה על סוס מטירת הרסט פנימה אל תוך השטח, בסמוך למיסיון סן אנטוניו דה פדואה ליד ג'ולון, קליפורניה. עבודתה בנושא 'הטירה' וחוות סן סימאון נמשכו עד 1947, והסתיימו רק בשל בריאותו הירודה של הרסט.
מורגן הפכה לאדריכלית הראשית של ויליאם רנדולף הרסט, והפיקה את העיצובים לעשרות בניינים, ובהם ווינטון – האחוזה הפרטית של פיבי אפרסון הרסט, אותה ירש בנה. האחוזה כוללת טירה ו"כפר בווארי" של ארבע וילות, שישבו בתוך שמורת יער (בת 202 קילומטר רבועים) הכוללת את נהר מקלוד ליד הר שסטה בצפון קליפורניה. היא גם עיצבה סטודיו ואתר עבודה עבור חוות הבקר של הרסט – בביקורה (על שטח של 6,500 מטר רבועים) בצ'יוואווה, מקסיקו.
פרויקטים של התאחדות הצעירות הנוצריות (YWCA)
מעורבותה של ג'וליה מורגן בהתאחדות הצעירות הנוצריות (YWCA) החלה כאשר פיבי אפרסון הרסט המליצה לה על מרכז כנסי הקיץ אסילומאר של הארגון, פרויקט שהחלה בשנת 1913. מרכז זה, שכבר אינו שייך להתאחדות הצעירות הנוצריות אלא מנוהל על ידי המדינה, נמצא עדיין בפסיפיק גרוב ליד מונטריי בקליפורניה. מורגן עיצבה גם מרכזי התאחדות הצעירות הנוצריות בקליפורניה, יוטה, אריזונה והוואי.
חמישה מבנייני התאחדות הצעירות הנוצריות (YWCA) בדרום קליפורניה תוכננו על ידי מורגן. מרכז YWCA באזור הנמל, משנת 1918 (סן פדרו, קליפורניה) הממוקם בבניין בעלי מלאכה עדיין עומד, וכך גם מועדון הסטודיו ההוליוודי של ההתאחדות משנת 1926. מרכז ההתאחדות שהקימה מורגן בריברסייד משנת 1929 עדיין קיים על תילו, אבל משמש כמוזיאון לאמנות. סניף ההתאחדות שהקימה בלונג ביץ' בסגנון הרנסאנס האיטלקי, בשנת -1925 נהרס. מבנה YWCA ה"מדהים" של Pasadena נרכש על ידי העירייה לצורך שיקום ושימוש ציבורי לאחר כמה עשורים של בלאי ודעיכה.
היא עיצבה גם מרכזי התאחדות הצעירות הנוצריות (YWCA) בצפון קליפורניה, כולל אלה באוקלנדו ובצ'יינה טאון של סן פרנסיסקו. בניין YWCA בסן פרנסיסקו משקף את הבנתה באדריכלות סינית מסורתית. הבניין שוחזר בשנת 2001 על ידי האגודה ההיסטורית הסינית של אמריקה (CHSA), וכיום הוא מכיל את המוזיאון ואת מרכז הלמידה הסינית של הארגון.
קולג' מילס
מורגן תרמה תרומות ארכיטקטוניות רבות לקולג' הנשים מילס שלמרגלות המפרץ המזרחי באוקלנד, קליפורניה. בדומה לעבודתה למען התאחדות הצעירות הנוצריות (YWCA), היא עשתה זאת בתקווה לקדם הזדמנויות לנשים.
נשיאת מילס, סוזן טולמן מילס, התעניינה במורגן בשנת 1904 מכיוון שרצתה לקדם את הקריירה של אישה אדריכלית, ומכיוון שמורגן, שרק התחילה את הקריירה שלה, גבתה פחות ממקביליה הגברים. מורגן עיצבה שישה בניינים לקמפוס מילס, כולל את אל קמפניל, הנחשב למגדל הפעמונים הראשון בקמפוסים של מכללות בארצות הברית. אין להתבלבל בין אל קמפניל עם "הקמפניל", הכינוי שניתן למגדל סאת'ר – מגדל השעון /הפעמונים של אוניברסיטת ברקלי הסמוכה. מורגן סייעה לעיצוב חלקים מתוכנית הקמפוס של אוניברסיטת רקלי תחת ג'ון גאלן האוורד, אך מגדל סאת'ר לא היה עיצוב שלה.
המוניטין של מורגן הלך וגדל כאשר מגדל אל קמפניל לא ניזוק ברעידת האדמה בסן פרנסיסקו (1906). הפעמונים במגדל "ניצקו לתערוכה העולמית של שיקגו (1893), ונמסרו למילס על ידי נאמן".
מורגן עיצבה גם את ספריית מרגרט קארנגי (1906), על שם בתו של אנדרו קרנגי, ואת בית מינג קוונג לנערות סיניות, שנבנה בשנת 1924 ונרכש לטובת קולג' מילס בשנת 1936. בסופו של דבר שונה שם המבנה לאולם אלדווד בטרם הפך לבית הספר לבנות ג'וליה מורגן, בשנת 2004 (ללא תלות בקולג'). מורגן עיצבה את מבנה התאחדות הסטודנטים בקולג' מילס, בשנת 1916. קוטג' קפיולני של מורגן שימש כמרפאה, מגורי הפקולטה ומשרדי ההנהלה. מורגן עיצבה גם את אולם הכושר והבריכה המקוריים, שהוחלפו מאז על ידי בית התה וכיכר סוזן אדמס, מבנה הבטון המזוין הראשון בחוף המערבי.
פרויקטים אחרים
בין העבודות המוקדמות שלה היה בית כוכב הצפון בגראס וואלי, קליפורניה שהוזמן בשנת 5–1904 על ידי מהנדס המכרות ארתור דה ווינט פוטה ואשתו, הסופרת והמאיירת מארי הולוק פוטה.
היא ראתה בכנסייה הפרסביטריאנית של סנט ג'ון, בברקלי, קליפורניה, את המבנה הטוב ביותר שלה בסגנון האומנויות. כיום משמש המבנה כתיאטרון של ברקלי.
פרויקטים אחרים שלה כוללים את הקפלה של צ'ימס, באוקלנד; בניין הלבנים הרב-שימושי בשדרות פיידמונט 4021; המתחם הקדוש של הכנסייה הפרסביטריאנית של אושן אווניו בשדרת אושן 32, סן פרנסיסקו, ומועדון העיר הגדול של ברקלי הסמוך לאוניברסיטת קליפורניה. היא עיצבה את בית המארחת של התאחדות הצעירות הנוצריות במלחמת העולם הראשונה בפאלו אלטו, שנבנה בשנת 1918 ואחר כך יהפוך לאתר של מסעדת פארק מקארתור
חלק מהפרויקטים שלה למגורים, הממוקמים ברובם באזור מפרץ סן פרנסיסקו, הם הבונגלוס האולטימטיביים המעוצבים בסגנון האומנויות, סגנון הנקשר לעיתים קרובות לעבודתם של גרין וכמה מבני דורה ומוריה האחרים של מורגן. הבניינים מייצגים את תנועת האומנות והמלאכה ואת סגנון האדריכלות האמריקאי. כמה בתים נמצאים על הגבעה הרוסית של סן פרנסיסקו. היא גרה יותר מערבית בסן פרנסיסקו. אחד מפרויקטי המגורים הראשונים של מורגן היה שיפוץ מלא של חוות פוזו דה וורונה של פיבי הרסט בפליזנטון, קליפורניה, בסגנון ים תיכוני וקליפורני. בשנת 1908 עיצבה ג'וליה מורגן את מגוריו של ג'יימס הנרי פירס באלמדה בסן חוזה, המאופיין בשימוש בעץ קליפורני נדיר.
חיים אישיים
אף על פי שמורגן זכתה להערכה רבה כאדריכלית, לא הרבה ידוע על חייה האישיים. היא מעולם לא הייתה נשואה ולא היו לה שום רומנים ידועים. היא שמרה על פרופיל נמוך וחיה בצניעות, למרות קהל הלקוחות העשיר שלה. היא לא נתנה ראיונות ולא כתבה על עצמה. היא עבדה ללא לאות עם מינימום שעות שינה ואוכל.
היא הייתה מאוד עצמאית. במהלך המעבר לפריז היה לה סכום כסף שהוענק לה על ידי הוריה עבור כל הוצאות השנה הראשונה. גם כשנגמר כספה, היא מעולם לא ביקשה ממשפחתה כסף נוסף, אלא במקום זאת למדה לחיות על תקציב הדוק. חוויה זו נתנה לה הבנה קונקרטית כיצד להתמודד עם כסף ביעילות, מה שעזר להפוך אותה לאשת עסקים מצליחה לאחר שפתחה פרקטיקה משלה, ועזר לה להקפיד על תקציבי הלקוחות שלה בפרויקטים שביצעה עבורם.
אחד הפרסים הציבוריים הבודדים שהוענקו לה היה דוקטורט לשם כבוד במשפטים מטעם אוניברסיטת קליפורניה, הפרס הגבוה ביותר שמעניקה האוניברסיטה, אותו קיבלה ב־15 במאי 1929, עם המחווה האישית הבאה: "בוגרת מכובדת של אוניברסיטת קליפורניה, אמנית ומהנדסת; מעצבת דירות פשוטות ובתים מפוארים, של בניינים נהדרים שתוכננו באצילות לקדם את פעילות האזרחים; אדריכלית שביצירותיה יש הרמוניה וממדים ראויים להערכה המביאים הנאה לעין ושלווה לתודעה."
מוטרדת מהחוסרים בסיפור חייה של ג'וליה מורגן, בלינדה טיילור, כתבה את "להיות ג'וליה מורגן" – "Becoming Julia Morgan", מחזה משנת 2012 בו טיילור מדמיינת סיפור חיים מתקבל על הדעת עבור מורגן.
מורשת
ג'וליה מורגן קבורה בבית העלמין בבית הקברות במאונטיין וויו בגבעות אוקלנד, קליפורניה. בשנת 1995 נקרא לכבודה ועל שמה אולם האירועים בבניין הסוחרים בסן פרנסיסקו, שם שכן משרדה בשנים 1907 עד 1950. בשנת 1999, בית מגורים בסגנון התחייה הים תיכונית שנבנה במקור בשנת 1918 עבור צ'ארלס גתה מסקרמנטו, שינה שמו לבית ג'וליה מורגן. הוא נוסף קודם לכן למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1982.
בשנת 2006 פורסם ספר תמונות ילדים שכותרתו "ג'וליה מורגן בונה טירה" והוא זמין בספריות ציבוריות רבות .
ב -28 במאי 2008 הודיעו מושל קליפורניה ארנולד שוורצנגר והגברת הראשונה מריה שרייבר כי ג'וליה מורגן תצורף להיכל התהילה של קליפורניה, הממוקם במוזיאון של קליפורניה להיסטוריה, נשים ואמנות. טקס צירוף שמה להיכל התקיים ב־15 בדצמבר ואחייניתה הגדולה קיבלה את הכבוד במקומה.
צבי הנינג'ה: הרונין האחרון
צבי הנינג'ה: הרונין האחרון (מאנגלית: Teenage Mutant Ninja Turtles: The Last Ronin) היא סדרה קצרה בעלת חמש חוברות קומיקס שהופצה על ידי IDW Publishing ב-28 באוקטובר 2020. עלילת החוברות נכתבה על ידי, , טום וולץ ואנדי קון. החוברות אוירו על ידי קון ובן בייטס. אף על פי שהחוברות פורסמו על ידי IDW, הן לא קשורות לסדרת הקומיקס הראשית של "צבי הנינג'ה" שרצה במקביל תחת אותה החברה. סדרת המשך בשם "צבי הנינג'ה: הרונין האחרון: השנים האבודות" שוחררה בשנת 2023.
עלילת החוברות מספרת על עתיד דיסטופי בו רוב צבי הנינג'ה נרצחו מלבד צב אחד שנשבע לנקום בשבט הרגל על מות משפחתו.
משאלת מוות
החוברת הראשונה. במקור הייתה אמורה להתפרסם ב-19 באוגוסט 2020, אולם הפצתה נדחתה בגלל מגפת הקורונה ופרישתו של המאייר אנדי קון במהלך הפרויקט. החוברת פורסמה ב-28 באוקטובר 2020.
בעתיד אפל, העיר ניו יורק נשלטת על ידי אורוקו הירוטו, נכדו של שרדר ובנה הממזר של קראי. אורוקו שולט על העיר ניו יורק שהפכה לפשיסטית וטוטליטרית. צב נינג'ה יחיד הרדוף על ידי חזיונות בו מופיעים אחיו המתים מחליט לשים קץ לשלטונו של הירוטו, אותו הוא מאשים במות משפחתו.
הראשון ליפול
החוברת השנייה. פורסמה ב-17 בפרואר 2021.
סודות ישנים צפים והקוראים מגלים מה קרה עשור קודם לכן ומה הוביל לעתיד הדיסטופי. הרונין פוגש בחברה חדשה, אך שבט הרגל מחפשו ברחבי העיר. במקביל, הקוראים לומדים על חלקו של באקסטר סטוקמן בעתיד הדיסטופי.
להילחם או לברוח
חברים לא צפויים מהעבר חושפים תוכנית שיכולה לשנות את ההווה. בינתיים, שבט הרגל ממשיך לחפש אחר הרונין.
דם בשלג
החוברת הרביעית. פורסמה ב-22 בספטמבר 2021.
הרונין האחרון
החוברת החמישית והאחרונה. פורסמה ב-27 באפריל 2022.
הקרב האחרון נגד הירוטו מתחיל. בסופו של דבר, הירוטו ומיכלאנג'לו נהרגים שניהם ואפריל מנחמת את מיכלאנג'לו בזמן גסיסתו. לאחר שמת, מיכלאנג'לו מתאחד עם אחיו, כעת צעירים יותר, עם ספלינטר וקייסי ג'ונס.
באפילוג, אפריל וקייסי מארי מטפלות בארבעה צבי מחמד קטנים. קייסי מחכה לרגע שיגדלו כדי שיוכלו להתאמן ביחד.
ביקורות
האתר Goodreads העניק לסיפור ציון של 4.37 כוכבים על סמך 381 ביקורות.
אדפטציה
ב-23 במרץ 2023 הוכרז שסדרת הקומיקס עתידה להיות מעובדת למשחק וידאו. נכון למאי 2023, טרם ידוע מי האולפן המפתח ותאריך השחרור.
אליפות ברזיל בכדורגל 1989
אליפות ברזיל בכדורגל 1989  הייתה הפעם ה-33 בו נערכה תחרות ארצית בכדורגל בברזיל. היא אורגנה על ידי קונפדרציית הכדורגל הברזילאית. המשחקים החלו ב- 6 בספטמבר 1989 והסתיימו ב-16 בדצמבר 1989.
בתחרות השתתפו 22 קבוצות. מליגת משנה העפילו לליגה הבכירה אינטרנציונל לימיירה ונאוטיקו.
בעונה הסדירה הקבוצות חולקו לשני בתים. הקבוצות נפגשו עם הקבוצות האחרות של הבית מפגש בודד. שמונה קבוצות מכל בית העפילו לשלב השני. שלוש קבוצות אחרונות בכל בית הועברו לפליי-אוף תחתון לקביעת הקבוצות שיירדו לליגת משנה.
בשלב השני הקבוצות שיחקו בשני בתים. נקודות של השלב הראשון נשמרו לסיכום כלל הנקודות שנצברו. מנצחי הבתים נפגשו במשחק הגמר.
במהלך שלבי הבתים של האליפות עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תיקו. במהלך שלבי הגמר, במידה ומפגש כפול לא נתן הכרעה, הקבוצה עם הישג טוב יותר בשלב הקודם העפילה להמשך התחרות.
ואסקו דה גאמה זכתה באליפות. זו הייתה הזכייה השנייה בתולדות המועדון.
בסיום העונה אתלטיקו פרנאאנסה, גוארני, רסיפה וקוריטיבה ירדו לליגת משנה. בעקבות החלטה לצמצם את הלידה ל-20 קבוצות מליגת משנה העפילו לליגה הבכירה ברגנטינו וסאו חוזה.
משתתפי משחק הגמר העפילו לגביע ליברטדורס
שחקנים מצטיינים
טוליו, שחקנה של גויאס כבש 10 שערים וזכה בתואר מלך השערים של האליפות.
ריקרדו רושה, שחקנה של סאו פאולו זכה בפרס "כדור הזהב" לכדורגלן העונה.
נמל התעופה הבין-לאומי ג'ינה
נמל התעופה הבינלאומי ג'ינה (באורדו: جناح بین الاقوامی ہوائی اڈا, בסינדהי: جناح بين الاقوامي هوائي اڏي) הוא נמל התעופה של העיר קראצ'י ונחשב לאחד הנמלים העמוסים בפקיסטן ובמחוז סינד. נמל התעופה נקרא על שמו של מוחמד עלי ג'ינה, מייסדה של המדינה.
מתקני הנמל
בנוסף קיימים בנמל שני מסלולי המראה/נחיתה מבטון.
תאונות ותקריות
ב-22 במאי 2020 התרסקה טיסה 8303 של פקיסטן אינטרנשיונל איירליינס במהלך הנחיתה בנמל התעופה. מתוך 91 הנוסעים ו-8 אנשי הצוות נהרגו כולם, למעט שני ניצולים.
סכר אינגה הגדול
סכר אינגה הגדול (באנגלית: Grand Inga Dam ), הוא סכר וסדרה של שבע תחנות כוח הידרואלקטריות שהוקמו באתר של מפלי אינגה, שעל נהר הקונגו והיובל שלו הנהר בונדי, ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. אם בניית הפרויקט תושלם כמתוכנן, הפרויקט יפיק 40–70 GW ויהיה פרויקט תחנות הכוח הגדול בעולם.
מיקום
הפרויקט נמצא על הנהר קונגו, כ-150 קילומטרים, במעלה הזרם מהמקום בו הנהר נשפך לאוקיינוס האטלנטי. בערך 225 קילומטרים, דרומית מערבית לקינשאסה, הבירה והעיר הגדולה ביותר בקונגו. במקום נמצאים מפלי אינגה ותחנות הכוח ההידרואלקטריות inga-1 הפעילה, בעלת כוח הפקה של 351 MW והתחנה ההדרואלקטרית inga-2 הפעילה בעלת כוח הפקה של 1,424 MW. במרחק 40 קילומטרים ממפלי אינגה במעלה הזרם נמצאת העיר מאטדי והנמל הגדול במדינה.
סקירה כללית
פרויקט סכר אינגה הגדול, כלל בניית סכר מדרום לעמק הנהר בונדי בנקודת המפגש שלו עם הנהר קונגו. הסטת הנהר קונגו לכיוון המפלים שבצפון העמק כדי שיוצר מאגר מים ענק. הצפי היה שהצניחה האנכית של המים, נפחם ומהירות זרימת המים באתר יתמכו בשורה של 7 תחנות כוח הידרואלקטריות, שלכל אחת מהן כושר ייצור הנע בין 4 ל-8 GW ובסך הכול יכולת יצור של 40 GW עבור כול מתחם הפרויקט. תחנת הכוח Inga III בהספק של 4.8 GW, תהיה תחנת הכוח הראשונה בסדרה שתוקם. התכנון אפשר פיתוח ייחדני של תחנות הכוח השונות בסדרה וכן פיתוח הדרגתי של כל תחנה. בנוסף, כל אחד משבעת תחנות הכוח יכול להיות בבעלות משקיעים שונים.
מימון
עלות הבנייה הכוללת של סכר אינגה הגדול תוכננה להגיע ל-80 מיליארד דולר. הבנק העולמי, בנק ההשקעות האירופי והבנק לפיתוח אפריקאי, סיפקו את המימון למחקרי ההיתכנות וההשפעה הסביבתית. בשנת 2016, הבנק העולמי ביטל את תמיכתו בפרויקט סכר אינגה הגדול Grand Inga. הצפי היה שתחנות הכוח יפותחו כפרויקט שותפות פרטית ציבורית.
התפתחויות
ביוני 2020 החליטה ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו להציג את הפרויקט לראשי המדינות השכנות והאזוריות, לבצוע חקר שוק ביבשת אפריקה לשיווק כוח החשמל שיופק מהפרויקט. ממשלת קונגו גייסה את האיחוד האפריקאי ואת השותפות החדשה לפיתוח אפריקה למאמץ לבניית תחנות הכוח. אנגולה תקנה 5 GW משכנתה הקרובה, דרום אפריקה הביעה נכונות לקנות 2.5 GW מתפוקת הסכר. ניגריה הביעה נכונות לקנות 3 GW והמיכרות הקונגוליים במחוז קטנגה הביעו נכונות לקנות 1.3 GW.
המרד האירי של 1798
המרד האירי של 1798 (באנגלית: The Irish Rebellion of 1798, באירית: Éirí Amach 1798), היה מרד של רפובליקנים אירים כנגד השלטון הבריטי בארצם. המרד, שהושפע מהכרזת העצמאות בארצות הברית, כמו גם מן המהפכה הצרפתית, דוכא על ידי הבריטים, שהכוחות האיריים לא היוו עבורם יריב של ממש. בנוסף, מבחינה גאוגרפית, אירלנד לא מתאימה למלחמת גרילה, וכך, מרגע שהמורדים ניסו להילחם בקרבות סדורים או להשתלט על שטח, ידם הייתה על התחתונה.
דיכוי המרד נעשה בתקיפות, ולעיתים באכזריות, על ידי הבריטים ותומכיהם בקרב האוכלוסייה המקומית. בין הפרקטיקות שהופעלו בעת דיכוי המרד ניתן למצוא רצח שבויים ופצועים, מעשי טבח, עינויים, אונס ושריפת בתים של המורדים ותומכיהם, שאף הם לא ישבו בחיבוק ידיים. מעשי אכזריות אלה הוזנו מהיות המרד, במובנים רבים, מלחמת אזרחים. זאת כיוון שמגזרים חשובים בחברה האירית תמכו בשלטונות, וכתוצאה, הייתה מעורבות רגשית רבה כרוכה במאבק זה. סיבה אחרת למעשי האכזריות הייתה שהמורדים, נתיני הכתר הבריטי, נחשבו לבוגדים, והיחס אליהם היה בהתאם.
בשלב מאוחר של המרד נחתו כוחות צרפתיים באירלנד, בשני אתרים ובשני מועדים שונים, בכוח לא מספיק ולאחר שהמומנטום עבר לצד הבריטי, החזק יותר מלכתחילה. גם אלה הובסו במהרה.
רקע
אירלנד, אשר רוב אוכלוסייתה הייתה קתולית, נשלטה, בהשראת ובעזרת חקיקה בריטית, על ידי מיעוט של בעלי קרקעות, אנשי כנסייה ופקידים, השייכים רובם ככולם לכנסייה האנגליקנית, הדומיננטית בבריטניה. לקראת סוף המאה ה-18 חלה הקלת-מה במידת האפליה. להקלה זו נלוותה הרחבת מסוימת במידת השלטון העצמי של אירלנד, ולמעשה של המעמד השליט בה, במסגרת הכתר הבריטי.
ב-1791 קמה בבלפסט "חברת האירים המאוחדים" (Society of United Irishmen) על ידי ליברלים פרוטסטנטים. מטרותיה היו רפורמות דמוקרטיות ואמנסיפציה לקתולים. אל הארגון, שסניפים שלו הוקמו ברחבי הארץ, הצטרפו גם קתולים כמו גם חברי כתות פרוטסטנטיות שלא מן הזרם המרכזי. מספר חבריו גדל והגיע, ככל הנראה, ליותר מ-100,000. בנוסף, "חברת האירים המאוחדים" התחברה במשך הזמן לארגונים אירים אחרים הקרובים אליה בשאיפותיהם. פרוץ המלחמה בין בריטניה לבין צרפת המהפכנית ב-1793 הביא לאיסור על פעילות החברה ודחף אותה למחתרת. מטרתה הראשית הייתה באותה עת הינתקות מבריטניה, אלא ששררה מחלוקת האם לעשות זאת בעזרה צרפתית או למרוד בכל מקרה. התערבות צרפתית כזו אכן הושגה, פרי מאמציו של מנהיג החברה תאובלד וולף טון, וצבא צרפתי הגיע למפרץ באנטרי (Bantry Bay), שבפינה הדרומית מערבית של אירלנד, בדצמבר 1796. אלא שנחיתת הכוחות הצרפתיים נכשלה לחלוטין.
לנוכח אי-השקט בקרב האירים, בד בבד עם ההמחשה על היות אירלנד מעין "דלת אחורית" פוטנציאלית לפלישה לבריטניה, הטילו השלטונות משטר צבאי על האי במרס 1797, תוך נקיטת אמצעי דיכוי חמורים כנגד המתנגדים לשלטונם. במרס 1798 עצרו השלטונות בדבלין את רוב המנהיגות של "חברת האירים המאוחדים". במקביל, לנוכח אותו אי-שקט, החלו להתארגן אירים ששאפו להישאר תחת השלטון הבריטי, כנגד המתנגדים ולצורך תמיכה בשלטונות. אלה נכנסו בעיקר תחת קורת הגג של "מסדר אורנג'" (Orange Order), אשר נוסד בשנת 1795.
פרוץ המרד
לנוכח הלחץ הגובר החליטו מנהיגים מיליטנטיים של "האירים המאוחדים" למרוד מבלי להמתין לעזרה צרפתית. התאריך שנקבע היה ה-23 במאי, כשעל פי התוכנית המורדים היו אמורים להשתלט על דבלין. התקוממות במחוזות הסמוכים לדבלין אמורה הייתה למנוע מעבר תגבורות, ומרידה שתפרוץ מאוחר יותר ביתר חלקי האי תרתק אליהם את חיילות המצב. השלטונות, שנהנו ממידע מודיעיני מוקדם, כולל מקומות הריכוז המיועדים של המורדים בדבלין, הזרימו אליהם כוחות גדולים, ואלה הגיעו כשעה לפני המועד שנקבע לתחילת הפעולות. המורדים נאלצו להתפזר ולהטמין את נשקם. אלא שהמרידה במחוזות הסמוכים לדבלין פרצה כמתוכנן והתנגשויות ראשונות החלו בשחר ה-24 במאי. לרוב, הצליחו כוחות הממשלה לדכא את המרד, פרט למחוז קילדייר בו הם נאלצו לסגת מחשש לניתוקם. במקביל, תומכי הממשלה הוציאו להורג עצורים החשודים בתמיכה במורדים.
התפשטות המרד
במחוזות המזרחיים של אירלנד, כמו מחוז ויקלו ומחוז וקספורד נחלו המורדים הצלחות זמניות. בויקלו, שם ניטשה מלחמת גרילה בין המורדים לבין הלויאליסטים (הנאמנים לממשלה), הצליח ג'וזף הולט (Holt), אשר לרשותו עמדו לכל היותר כאלף מורדים, לרתק כוחות בריטיים גדולים, עד כניעתו באוקטובר. בווקספורד אף הוקמה לזמן קצר ממשלה אזרחית רפובליקנית שהחזיקה מעמד מספר שבועות. אלא שהבריטים שלחו לאותו מחוז כ-20,000 חיילים והנחילו למורדים סדרת תבוסות בבנקלודי (Bunclody) ב-1 ביוני, בניו רוס (New Ross) ב-5 ביוני, ובארקלו (Arklow) שבמחוז ויקלו, ארבעה ימים אחר כך, עת המורדים ניסו להרחיב את שליטתם אל שטח המחוז הסמוך. ב-21 ביוני, לאחר קרב נוסף ב"גבעת החומץ" (Vinegar Hill) נואשו המורדים כליל, לאחר תבוסה נוספת, מן הניסיון לכבוש ולהחזיק בשליטתם בשטחים. המורדים עזבו את וקספורד לכיוון אלסטר שבצפון האי. בדרכם הוכו ב-14 ביולי פעם נוספת בידי הבריטים בנייטסטאון בוג (Nightstown Bog) שבמחוז מית' שמדרום ליעדם. טור אחר הוכה באותו יום בסמוך לדבלין. הצלחות זמניות נחלו המורדים, רובם מן הזרם הפרסביטריאני, גם במחוז אנטרים שבצפון מזרח האי, בו פרצה ההתקוממות ב-6 ביוני. בהנהגת הנרי ג'וי מקרקן (McCraken) הם השתלטו לזמן קצר על רוב שטח המחוז, אולם ניסיונם להשתלט על העיר אנטרים טאון (Antrim Town) ב-7 לחודש כשל, אם כי רוב התוקפים הצליחו לסגת. מכאן ואילך דעך המרד במחוז. גורל דומה, כלומר, הצלחה התחלתית וכישלון בטווח הארוך יותר, פקד את מחוז דאון (Down), אף הוא בצפון מזרח אירלנד. לאחר ניצחון בסיינטפילד (Saintfield) ב-9 ביוני, הם נוצחו שלושה ימים אחר כך בבולינהינץ' (Ballynahinch).
נחיתה במחוז מאיו
מנקודת ראות צרפתית, המרד האירי השתלב היטב, כהסחה, במסעו של נפוליאון בונפרטה למצרים. בכל זאת, מעט מדי ומאוחר מדי, מנקודת הראות של המורדים, הגיע אליהם סיוע צרפתי ישיר. ב-22 באוגוסט, לאחר שעיקר המרד דוכא זה מכבר, נחתו כאלף חיילים צרפתים, בפיקוד ז'אן אימבר (Jean Humbert), לחופי מחוז מאיו שבצפון מערב האי. הצטרפו אליהם כמה אלפי מורדים אירים, ויחד הם נחלו מספר הצלחות בראשית התנסותם בשדה הקרב, וטרם התארגנות הבריטים: ב-27 לחודש הם הביסו כוח של כ-6,000 חיילים בריטים בקסלבר (Castelbar) במה שנודע כ"מרוצי קסלבר" (Castlebar Races), שם המרמז על מהירות בריחתם של הנסוגים. לאחר מכן הביסו הצרפתים כוח בריטי נוסף שניסה לעצרם. כיוון שכך, ב-31 לחודש הוקמה בחסות צבא המשלוח הצרפתי רפובליקה אירית (הרפובליקה של קונוט, Republic of Connaught) בשטחים שהוצאו מידי הבריטים, וזו החזיקה מעמד 13 ימים. העזרה הצרפתית, בד בבד עם ההכרזה על הקמת הרפובליקה עוררה את האירים למרידות בכמה מקומות, אולם אלו דוכאו במהרה. הבריטים חרצו לשבט את גורל הפלישה כאשר הנחילו לצרפתים תבוסה בבולינמק (Ballinamuck) שבאמצע הדרך בין אתר הנחיתה לבין דבלין, ב-8 בספטמבר. הצרפתים שנכנעו הוחזרו לארצם תמורת שבויים בריטיים, אך מאות מן השבויים האיריים הוצאו להורג. הבריטים חדרו בהמשך החודש לרפובליקה, ותוך כך טבחו מאות מן המורדים ומתומכיהם בפעולה שסיימה למעשה את המרד האירי של 1798.
נחיתה במחוז דניגול
ב-12 באוקטובר ניסה כוח צרפתי גדול יותר, ובו כ-3,000 חיילים, לנחות במחוז דניגול שבחלק הצפוני של אירלנד (ממערב לצפון אירלנד של ימינו). הכוח נתגלה טרם נחיתה על ידי הצי הבריטי, ונכנע לאחר שלוש שעות של קרב. וולף טון, שנלווה אל הצרפתים, נידון למוות, וכיוון שבקשתו למות אל מול כיתת יורים נדחתה, התאבד בכלאו.
משמעות העזרה הצרפתית
במבט לאחור, נראה שהאיום הצרפתי שימש כסמן אדום לבריטים, ועקב כך הם הכפילו את מאמציהם להשקיט את אירלנד, ומכאן, שהקשר עם הצרפתים הקטין את סיכויי ההצלחה של המורדים, שמלכתחילה היו הצד החלש. יתרה מכך, נראה שהחבירה למעצמה עימה היו לבריטניה סכסוכים מזה מאות שנים, ועצם ניסיון פלישתה של אותה מעצמה אל תוככי האיים הבריטיים, רק הדגישה את ממד הבגידה של האירים בעיניים בריטיות. וככל הנראה, מעורבות הצרפתית שימשה כדלק נוסף לנקמת הדמים באירים בעת דיכוי המרד. כלומר, חבירה זו הייתה פרי חישוב מוטעה, והזיקה לשני הצדדים, האירי והצרפתי.
לאחר המרד
קבוצות של שרידי המורדים המשיכו במלחמת גרילה מספר שנים נוספות לאחר דיכוי המרד. האחרונות מבין קבוצות אלו נכנעו ב-1803 וב-1804.
חוק האיחוד של 1800 הוא אחד מתוצאות המרד העיקריות. חוק זה, שחוקק הפרלמנט הבריטי, איחד את ממלכת אירלנד לממלכת בריטניה הגדולה, תחת הכותרת הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, שקמה ב-1 בינואר 1801. טרם חוק זה אירלנד נחשבה לממלכה נפרדת תחת הכתר הבריטי ולאחריו היא הפכה לחלק בלתי נפרד מבריטניה. כתוצאה מכך פחתה האוטונומיה של המעמד השליט האירי, הפרוטסטנטי, ושוויון זכויות לקתולים הושג בהדרגה בשנים שלאחר מכן. עם זאת, קיפוח כלכלי והתמרמרות של האירים הקתולים שררו גם שנים רבות אחר כך.
מחיר הדמים של המרד נאמד בעשרת אלפים ויותר הרוגים אירים, כ-530 חיילים בריטים נהרגו, וכן כ-2,000 לויאליסטים, לוחמים ואזרחים.
פריז–ברסט–פריז
פריז–ברסט–פריז (בצרפתית: Paris–Brest–Paris ובקיצור: PBP) הוא אירוע של רכיבת אופניים למרחק ארוך. במקורו היה מרוץ אופניים למרחק של כ-1,200 ק"מ, מהעיר פריז, בירת צרפת לעיר ברסט ובחזרה לפריז. תחילת המרוץ הייתה בוולודרום הלאומי הממוקם בסן קנטן אן איוולין. המירוץ אירע לאחרונה במתכונת תחרותית בשנת 1951.
החל משנת 1931 הופרד המירוץ לשני מרוצים ורוכבי אופניים חובבים הופרדו מרוכבי האופניים המקצועיים, ונערכים שני אירועים: במסגרת הראשון (אירוע מסוג ברווט (brevet)) נדרשים הרוכבים לרכב את המרחק בפרק זמן של 90 שעות, אך ללא תחרות. אירוע זה מתקיים אחת לארבע שנים. השני הוא מרוץ מסוג אודאקס (audax), המתקיים אחת לחמש שנים במסגרתו נדרשת קבוצה של רוכבים לסיים את המסלול. ב-1931 היו בפועל שלוש תחרויות עצמאיות החולקות את אותו המסלול.
הברווט
בדומה לאירוע ברווט אחרים, נדרשים הרוכבים לסיים את המסלול בלא תמיכה. עליהם לקנות מצרכי מזון במהלך המסלול, ותמיכה לרוכבים אסורה. הרוכבים ממעטים לישון, ונמים לצד הדרך זמן קצר ככל האפשר על מנת להשלים את המסלול בזמן הנדרש.
היסטוריה
פייר גיפאר עורך העיתון "לה פטי ז'ורנל" יזם לראשונה את מרוץ פריז-ברסט וחזרה.
1891
מרוץ פריז–ברסט–פריז היווה למעשה מבחן אמינות ליצרני אופניים. גיפאר כתב מאמרי מערכת על הרוכבים הנושאי עימם מזון וביגוד למירוץ ואשר משלימים את כל מסלולו עם אותם אופניים מבלי להחליפם.
207 משתתפים השתתפו במירוץ הראשון, ורק צרפתים הורשו להשתתף.
במירוץ הראשון שנערך בשנת 1891 זכה שארל טרון שרכב בחסות מישלן כשהוא מסיים את המירוץ ב-71 שעות ו-22 דקות. בסופו של דבר, 99 מתוך 207 המשתתפים סיימו את המירוץ.
המירוץ הביא תפוצה רבה והצלחה רבה לעיתון לה פטי ז'ורנל. יחד עם זאת, הלוגיסטיקה המורכבת של המירוף הביאה את מארגניו להחליט לקיימו אחת לעשר שנים.
1901
ב-1901 מרוץ פריז–ברסט התקיים בחסות העיתון L ' auto-Velo, שנערך על ידי אנרי דסגרנג'. לראשונה, בשנה זו הופרדו החובבנים מהרוכבים המקצועיים. המנצח היה מוריס גארן שסיים ב-52 שעות את המרוץ בו השתתפו 112 רוכבים מקצועיים. במרוץ החובבני סיים משתתף בן 65 את המירוץ לאחר 200 שעות.
בעקבות הצלחת המרוץ הציע העיתון L ' auto לקיים מרוץ גדול אף יותר - הטור דה פראנס, שהתקיים לראשונה בשנת 1903 ביוזמתו של דסגרנג'.
1911
מרוץ פריז–ברסט השלישי התקיים בשנת 1911. הזוכה, סיים את המרוץ בזמן של 50 שעות ו-13 דקות.
1921
בשנת 1921, בעקבות מלחמת העולם הראשונה התקיים המירוץ בהשתתפות 43 רוכבים מקצועיים ו-65 חובבים. הזוכה במירוץ היה לוסין מוטייה, שסיים ב-55 שעות ו-7 דקות.
מלחמת העולם השנייה
בשל מלחמת העולם השנייה נדחה המירוץ לשנת 1948, עת כתב העת L'Equipe נתן חסות למירוץ בו זכה אלבר הנדיקס מתוך 52 רוכבים מקצועיים שהשתתפו.
1951
בשנת 1951 זכה מוריס דיו במירוץ, שהוא מסיים בזמן שיא של 38 שעות ו-55 דקות, שיא אשר טרם נשבר. הייתה זו השנה האחרונה בה התקיים מרוץ של רוכבים מקצועיים.
אירוע חובבנים
בשנים 1956 ו-1961 נרשמו רוכבים מקצועיים מעטים לתחרות, ונערכו תחרויות רוכבים חובבנים בלבד (בהם השתתפו מאות רוכבים).
בין השנים 1956 ו-1975 נערכה התחרות מידי חמש שנים.
זוכי התחרות
בדומה לאירוע ברווט אחרים, נדרשים הרוכבים לסיים את המסלול בלא תמיכה. עליהם לקנות מצרכי מזון במהלך המסלול, ותמיכה לרוכבים אסורה. הרוכבים ממעטים לישון, ונמים לצד הדרך זמן קצר ככל האפשר על מנת להשלים את המסלול בזמן הנדרש.
על מנת להשתתף בברווט פריז-ברסט-פריז, על הרוכבים להשלים סדרת מרוצי ברווט קודמים באותה שנה קלנדרית. כאשר סדרת המרוצים כוללת מרוצים למרחקים של 200 ק"מ, 300 ק"מ, 400 ק"מ ו- 600 ק"מ (אולם הרוכבים רשאים להשלים מרחקים גדולים יותר באותה תקופה נדרשת).
זוכי התחרות המקצועית
פייר גיפאר עורך העיתון לה פטי ז'ורנל יזם לראשונה את מרוץ פריז-ברסט וחזרה.
מאפה
המאפה פריז–ברסט, קינוח בעל צורה עגולה המזכירה צמיג או גלגל, נוצר בשנת 1910 כדי להנציח את התחרות. המאפה הפך פופולרי בקרב המשתתפים בשל הערך הקלורי הגבוה שלו, וכיום הוא נפוץ בכל רחבי צרפת.
עודד המאירי
עודד המאירי (נולד בשנת 1955) הוא פוליטיקאי ואיש עסקים, ראש עיריית צפת העשירי בין השנים 2001–2003.
ביוגרפיה
המאירי נולד בשנת 1955 לנעים ושושנה המאירי והוא דור שביעי בצפת. אביו היה פעיל בית"ר וממפקדיה והיה גם מפקד באצ"ל בצפת בתקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל. לפני הקריירה הפוליטית, המאירי היה איש עסקים, יזם וקבלן בנייה. בשנת 2016 הוטל עליו עונש מאסר בפועל של שמונה חודשים בגין עבירות שוחד, מרמה והפרת אמונים שבהן הודה בשנת 2006 (ולאחר מכך חזר בו). המאירי הוא מנכ"ל חברת בנייה מאז שנות השמונים והוא עומד בראשה עד היום.
קריירה פוליטית
בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו בנובמבר 1998 המאירי הוצב במקום השני ברשימת הליכוד למועצת העיר צפת. הרשימה קיבלה שני מנדטים והמאירי נבחר לכהן כחבר מועצה. לאחר הבחירות מונה על ידי ראש העיר הנבחר, יוסף עוז לסגן ומ"מ ראש העיר והממונה על תחומי התשתיות והתיירות. במסגרת סיכום בין עוז והמאירי, סוכם שבמרץ 2001 המאירי ימונה לראשות העיר. ואכן כך קרה והמאירי מונה לראשות העיר וליו"ר הוועדה לתכנון ובנייה של עיריית צפת, וזאת מבלי לחשוף את עניינו האישיים בחברת הבנייה שהוא מנהל. בבחירות בשנת 2003 הפסיד בסיבוב השני לישי מימון מהמפד"ל, ורשימת הליכוד בראשותו קיבלה 2 מנדטים. בבחירות 2008 התמודד ברשימה עצמאית בשם "צפת אחת" וגם התמודד מטעמה על ראשות העיר. המאירי הפסיד בבחירות לראשות העיר ורשימתו לא עברה את אחוז החסימה. מאז לא חזר לפוליטיקה.
פלילים
בינואר 2016 הורשע בעבירות שוחד, מרמה והפרת אמונים לאחר משפט ארוך שהתנהל במשך כ-14 שנים ועסקת טיעון שהמאירי חתם עליה ולאחר מכן חזר בו. המאירי נידון לשמונה חודשי מאסר בפועל, קנס של 150,000 ש"ח (או 50 ימי מאסר בפועל תמורתו) ו-10 חודשי מאסר על תנאי למשך 3 שנים. המאירי ערער לבית המשפט המחוזי וביולי אותה שנה קוצצו חודשיים ממאסרו. המאירי גם ערער לבית המשפט העליון אך ערעורו שם נדחה. המאירי שוחרר לאחר שישה חודשי מאסר.
Some Velvet Morning
Some Velvet Morning (תורגם לעברית בשם בבוקר של קטיפה) הוא שיר שנכתב על ידי לי הייזלווד.
השיר בוצע והוקלט במקור על ידי הייזלווד וננסי סינטרה בשנת 1967, ומאז בוצע והוקלט עשרות פעמים על ידי אמנים שונים, לרוב בצורת דואט. בישראל מוכר הביצוע של רמי פורטיס.
ביצוע מקורי
השיר בוצע והוקלט לראשונה על ידי הייזלווד עם ננסי סינטרה בשנת 1967. ביצוע השיר, כולל וידאו קליפ בכיכובם של הייזלווד וסינטרה, הופיע בספיישל הטלוויזיוני על אודות ננסי סינטרה, Movin' with Nancy, ששודר בדצמבר באותה השנה. השיר נכלל באלבום הפסקול של הספיישל הטלוויזיוני שנקרא באותו השם.
אף על פי שהשיר הוא אחד מהדואטים הידועים יותר שהקליטו יחדיו הייזלווד וסינטרה, הוא נחשב מבחינה סגנונית לחריג ברפרטואר המשותף שלהם, בייחוד לאור מאפייניו הפסיכדליים הדומיננטיים.
מאפייני השיר
השיר מורכב משני צדדים, גברי ונשי, המייצגים כל אחד עולם שונה. העולמות נבדלים זה מזה במאפיינים עלילתיים, כמו זהות הדובר וההקשר, ומאפיינים מוזיקליים, כמו משקל הקצב, הסולם וסוגו.
מילות השיר, באופן טיפוסי לשירים פסיכדליים, מעורפלות ומסתוריות. השיר נפתח כאשר הדובר הוא גבר (ביצועו של הייזלווד) הפונה אל המאזין (בתרגום חופשי): "בבוקר קטיפתי כלשהו כאשר אהיה פיכח, אפתח את שערך ואולי אספר לך על 'פדרה'; כיצד העניקה לי חיים, וכיצד שמה לזה סוף". המסתורין גובר כאשר החלק הגברי מתחלף בחלק הנשי (ביצועה של סינטרה) והדוברת היא אישה המזדהה בשם פדרה, ופונה אל המאזין כשהיא מתארת טבע וסודות המוחזקים על ידי איזשהו "אנחנו" שאינו מזוהה ("סודות הם הדברים שאנו מצמיחים", "למד מאיתנו הרבה", "הסתכל עלינו").
החלק הנשי במשקל שלושה רבעים (3/4), ומבוסס לכאורה על הסולם מי המז'ורי. הדוברת שרה ברוגע וקולה נשמע מבעד לצלילים "שמימיים", צלילים גבוהים מאוד ואף צורמים במידת מה. הסולם המז'ורי, משקל שלושת הרבעים האיטי וכן קול השירה הרגוע מוביל לדימוי של טוהר ותמימות, המייצר מתיחות רבה עם הצרימה והצלילים המסתוריים הנלווים. אלו תורמים מאוד לאופי הפסיכדלי של השיר. המתח אף גובר בהקשר שבו נאמרים דבריה של הדוברת, על רקע דבריו הכאובים של הדובר הגברי קודם לכן.
השיר בנוי כך שהחלק הגברי, המורכב מחמש פסוקיות, או "שורות", מתחלף בחלק הנשי, המורכב גם הוא מחמישה משפטים, ולהפך. תחילה ישנו בית מלא של החלק הגברי, ולאחריו החלק הנשי. אחר כך חזרה על החלק הגברי, ולאחריו חלק נשי נוסף. בסיום, החלק הגברי והנשי משולבים זה בזה כך שהם מתחלפים כל שורה.
המעבר בין החלקים חד ויוצר שבירה חזקה של הרצף הסגנוני, כשמעל כל ההבדלים בולט במיוחד משקל הקצב השונה. מבחינה מוזיקלית, השבירה הזו תורמת לתחושת אי יציבות פסיכדלית. מבחינה עלילתית, ניתן לפרש זאת כהמחשה לפער בלתי ניתן לגישור בין הדוברים, לכך שמדובר בשני ממדים שונים, שני עולמות שלא ניתן להפגיש ביניהם. קטיעת הרצף הסגנוני מגיעה לשיאה בחלק האחרון שבו שני החלקים שלובים זה בזה באותו הבית, כך שלמעשה אין אפילו מעבר חד מאחד לשני אלא למעשה קטיעה של ממש, האחד את השני בכל משפט.