cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הוועדה למלחמה בעוני בישראל
חינוך
ההמלצות של הוועדה בתחום החינוך, בראשות פרופ` אודרי אדי-רקח, מבוססות על ההנחה כי השכלה היא הגורם החשוב ביותר לניעות חברתית ועל הממצא כי ישראל מובילה בקרב מדינות ה-OECD בפערים הלימודיים שבין עשירים לעניים. משרד החינוך מקצה משאבים לטיפוח מוסדות חינוך באזורי מצוקה (על פי חלוקה ל"אשכולות חברתיים כלכליים" אך היעדר שקיפות מקשה על הערכת תוכניות אלו. הגברת השקיפות היא, בהתאם, המלצה מרכזית של הוועדה . ההמלצות כוללות תקצוב דיפרנציאלי לחיזוק רשויות מקומיות חלשות, הכשרה מקצועית למורים וגננות לחיזוק המודעות והקניית ידע וכלים לאיתור תלמידים המתקשים עקב בעיות כלכליות בבית וטיפול בבעיות אלו. וכן פעולות לצמצום הנשירה (הגלויה והסמויה) של תלמידים עניים ויישום יום לימודים ארוך.
בריאות
הוועדה, בראשות ורדה סוסקולני, קבעה כי ירידת בחלקו של המימון הציבורי בהוצאה לבריאות מכ-70% ל 60% (לעומת שיעור מימון ציבורי של 75% ברוב מדינות ה־OECD) במהלך 20 השנים שקדמו להקמת הוועדה והעלייה המקבילה במימון הפרטי של מערכת הבריאות תרמה להחמרת ממדי העוני בפרט בקרב קשישים.
ביקורת על המלצות הוועדה
דו"ח של מרכז אדוה מבקר כמה מהמלצות וועדת אלאלוף המשקפות את תפיסת העולם הכלכלית - חברתית של הממשלה ובנק ישראל שתרמו להחמרה במצב העוני
יישום ההמלצות
באוקטובר 2014 הודיע שר הרווחה, מאיר כהן כי התקצוב ליישום המלצות הוועדה ב-2015 יעמוד על 1.7 מיליארד שקל כ-42% בלבד מהתקציב השנתי עליו המליצה הוועדה. רוב התקציב הזה מקורו במשאבים קיימים במשרדי הממשלה ולא בתוספת תקציב ממשרד האוצר חבר בוועדה מתח ביקורת על אי יישום רוב ההמלצות. המלצות שיושמו היו הקלות לביצוע ולא ההמלצות המשמעותיות ביותר שהיו מחלצות רבים מעוני: בנובמבר 2016 פרסם מרכז טאוב דו"ח על יישום ההמלצות שנתיים וחצי לאחר פרסומן. המחקר העלה כי ההקצבות בפועל למימוש ההמלצות היו 1.9 מיליארד שקלים בשנה מתוך 7.4 מיליארד הנדרשים לכך. הפער נובע מאי יישום ההמלצה בדבר הגדלת קצבת הבטחת הכנסה ומהקצאה נמוכה מהנדרש ליישום המלצות אחרות כדוגמת הגדלת מענק עבודה ושיקום הדיור הציבורי
דניאל אבידר
דניאל (דני) אבידר (פיינשטיין) (נולד ב-1932) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, כיהן כמפקד אגד ארטילרי 213 במלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה
אבידר נולד בווילנה, אחד מחמישה ילדים של מרדכי ומרים פיינשטיין. לאחר הפלישה הנאצית הועברה משפחתו לגטו וילנה, ומשם הועבר למחנה הריכוז קייזרוואלד, משם למחנה הריכוז שטוטהוף, לעבודה במספנות דנציג ולצעדת המוות. שני הוריו, שתיים מאחיותיו ורבים מבני משפחה קרובים נוספים נרצחו בשואה.
ב-1947 עלה לארץ ישראל באוניית המעפילים "אקסודוס - יציאת אירופה תש"ז", הצטרף לארגון "ההגנה" והיה ממלווי השיירות לירושלים. בצה"ל שירת בחיל התותחנים, השתתף במבצע שומרון כקצין תצפית קדמי בגדוד 88 תחת פיקודו של מוטה גור. שימש מדריך בקורס קצינים, שימש סמג"ד בגדוד מרגמות כבדות 334, השתתף בפעולות התגמול עם חטיבת הצנחנים תחת פיקודם של אריק שרון, מוטה גור ורפאל איתן, וכן מפקד יחידת טילי לוז. במלחמת סיני היה מפקד סוללת תותחנים בגדוד 402, סייע לחטיבה 9 בכיבוש ראס נצרני ושארם א-שייח'. שימש כמג"ד מרגמות כבדות 120 מ"מ בחטיבת הצנחנים בפיקודו של אהרן דוידי.
במלחמת ששת הימים שימש קצין מחקר של חיל התותחנים ובמינוי חירום פיקד על גדוד 527, גדוד מכמ"ת 120 מ"מ שסיפק סיוע ארטילרי לחטיבה 45 בקרבות עמק דותן. במלחמת ההתשה שירת כמפקד אגד ארטילרי 215. במלחמת יום הכיפורים פיקד על אגד ארטילרי 213. לאחר גיוסם יצאו יחידות האגד על זחלים לשטחי ההיערכות בפאתי רמת הגולן. כוחות האגד לחמו בקרבות הבלימה וההבקעה ברמת הגולן ולאחר מכן עברו לחזית המצרית. במלחמת לבנון הראשונה גויס לשירות מילואים והיה מפקד צוות מטרות (מרכז האש) בפיקוד הצפון. לאחר שחרורו מצה"ל כיהן במגוון תפקידי ניהול בתעשייה הצבאית.
ולדימיר מורוזוב (שחיין)
ולדימיר ויקטורוביץ' מורוזוב (ברוסית: Владимир Викторович Морозов; נולד ב-16 ביוני 1992) הוא שחיין רוסי, סגן אלוף העולם במשחה ל-50 מטר חופשי (ברצלונה 2013), אלוף העולם (בריכת 25 מטר) במשחים ל-50 מטר חופשי ול-100 מטר חופשי, ואלוף אירופה במשחה ל-50 מטר גב ושיאן עולם בעבר במשחה ל-100 מטר מעורב אישי (בריכת 25 מטר).
2011
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 סיים מורוזוב במקום חמישי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי לאחר שהשתתף בשלב המוקדמות ועלה עם קבוצתו מהמקום השלישי לשלב הגמר. כשחיין ראשון הוא שחה בתוצאה של 49.07 שניות.
2012
באליפות רוסיה בשחייה שנערכה במוסקבה באפריל 2012 והיוותה את המבחנים לאולימפיאדה, זכה מורוזוב במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 53.93 שניות ובמדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי חדש נוסף של 22.06 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.79 שניות, בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אישי חדש של 48.56 שניות
מדליית ארד אולימפית
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה מורוזוב במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:11.41 דקות, אחרי צרפת (3:09.93 דקות) וארצות הברית (3:10.38 דקות), כשחיין שלישי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.85 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום עשירי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.01 שניות, אך נמחק משלב חצי הגמר ובמקום 12 במשחה שליחים 4x1200 מטר מעורב, כשחיין ראשון הוא שחה את סגנון הגב בתוצאה של 53.99 שניות.
אלוף אירופה (בריכת 25 מטר)
באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בשארטר שבצרפת בנובמבר אותה שנה זכה מורוזוב ב-7 מדליות, מהן 2 זהב, 4 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חופשי (45.68 שניות) ובמשחה ל-100 מטר מעורב אישי (51.89 שניות). מדליות כסף במשחה ל-50 מטר חופשי (20.89 שניות) וב-3 משחי שליחים: 4x50 מטר חופשי, 4x50 מטר מעורב ו-4x50 מטר משולב חופשי ומדליית ארד במשחה ל-50 מטר גב (23.47 שניות).
אלוף עולם (בריכת 25 מטר)
באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באיסטנבול שבטורקיה בדצמבר אותה שנה זכה מורוזוב ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. כבר ביום הראשון של התחרות במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי שבו סיימה קבוצתו במקום רביעי בתוצאה של 3:08.01 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע שיא אליפות חדש של 45.52 שניות. הוא זכה במדליות זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 20.55 שניות, לפני האלוף האולימפי פלורן מנודו מצרפת (20.88 שניות) ואנתוני ארווין מארצות הברית (20.99 שניות)' במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 45.65 שניות, לפני טומסו ד'אורסוגנה מאוסטרליה (46.80 שניות) ובן ארצו ייבגני לגונוב (46.81 שניות) ובמדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:22.86 דקות, אחרי ארצות הברית (3:21.03 דקות) ולפני אוסטרליה (3:24.77 דקות). כשחיין אחרון הוא שחה ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 44.95 שניות, התוצאה המהירה בתחרות.
אלוף אירופה
באליפות אירופה שנערכה בברלין בשנת 2014 זכה מורוזוב ב-4 מדליות, 1 זהב, 2 כסף ו-1 ארד. מדליית זהב, במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 24.64 שניות, לפני ג'רמי סטרויו מצרפת (24.84 שניות) וכריס ווקר-היבורן מבריטניה (25.00 שניות). מדליות כסף, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:12.67 דקות, אחרי צרפת שקבעה שיא אליפות חדש של 3:11.64 דקות ולפני איטליה (3:12.78 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי (2 גברים ו-2 נשים) בתוצאה של 3:25.60 דקות, אחרי איטליה שקבעה שיא אירופה חדש של 3:25.02 דקות ולפני צרפת (3:27.02 דקות) ומדליית ארד, במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב (2 גברים ו-2 נשים) בתוצאה של 3:47.34 דקות, אחרי בריטניה שקבעה שיא עולם חדש של 3:44.02 דקות והולנד (3:45.93 דקות).
2016
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיים מורוזוב פעמיים במקום רביעי, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:11.64 דקות, כשחיין שלישי הוא קבע תוצאה ב"זינוק שליחים" של 47.31 שניות ובמשחה שליחים 4100 מטר מעורב בתוצאה של 3:31.30 דקות, כשחיין רביעי הוא קבע תוצאה ב"זינוק שליחים" של 47.22 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.26 שניות ובמקום עשירי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.88 שניות.
שיאן עולם (בריכת 25 מטר)
בתחרות הראשונה של סבב תחרויות גביע העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בשארטר, צרפת באוגוסט אותה שנה הוא קבע במשחה ל-100 מטר מעורב אישי שיא עולם חדש של 50.60 שניות, שיפור לשיא בן השנתיים של מרקוס דיבלר מגרמניה (50.66 שניות). 4 ימים לאחר מכן, בתחרות השנייה של סבב גביע העולם שנערכה בברלין הוא שיפר את שיאו והעמידו על 50.30 שניות (השיא הנוכחי, 2016). בתחרות הרביעית של סבב גביע העולם שנערכה בבייג'ינג, סין בתחילת אוקטובר הוא קבע במשחה ל-100 מטר חזה שיא אישי חדש של 56.33 שניות ובתחרות התשיעית של הסבב שנערכה בהונג קונג בסוף אוקטובר הוא קבע במשחה ל-50 מטר חזה שיא אישי חדש של 26.55 שניות.
7 מדליות, מהן 5 מדליות זהב באליפות העולם (בריכת 25 מטר)
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בוינדזור, אונטריו, קנדה בדצמבר אותה שנה זכה מורוזוב ב-7 מדליות, מהן 5 מדליות זהב, כולן במשחי שליחים ו-2 מדליות כסף אישיות, יותר מכל שחיין גבר אחר. מדליות זהב, במשחי שליחים 4x50 מטר חופשי, 4x100 מטר חופשי, 4x50 מטר מעורב, 4x100 מטר מעורב ו-4x50 מטר חופשי משולב. מדליות כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי (21.14 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חזה (57.00 שניות). נוסף לכך, הוא סיים במקום 18 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 47.82 שניות.
2018
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהאנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין בדצמבר אותה שנה הוא זכה במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא אירופה חדש של 3:03.11 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 3:03.03 דקות ולפני ברזיל (3:05.15 דקות).
2019
בגביע העולם שנערך בדוחא, קטאר בנובמבר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב ובכך השיג זכייה בשלושה גביעי עולם בשחייה.
סארי הילס
סארי הילס (באנגלית: Surry Hills) הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי עיריית סידני (The City of Sydney).
גאוגרפיה
סארי הילס ממוקם מזרחית לתחנת הרכבת סנטרל, וגובל מצפון במרכז העסקים הראשי של סידני, במערב בהיימרקט ובצ'יפנדייל, במזרח במור פארק ופדינגטון ובדרום ברדפרן. הרחוב הראשי החוצה אותו מצפון לדרום הוא רחוב קראון, ומשני צידיו הרחובות אליזבת' ובורק. הרחובות החוצים הם דווינשייר, קליבלנד, פיליפ, פובו ואלביון.
היסטוריה
שטר הקניין הראשון בפרוור ניתן ב-1790 למייג'ור ג'וזף פובו, לשטח של 105 אקרים. השטח נקרא סארי הילס בעקבות חבל הארץ סארי הילס במחוז סארי באנגליה. רחוב פובו (Foveaux Street) בפרוור קרוי על שם אותו בעלים ראשון. השטח נמכר מספר פעמים וחולק שוב ושוב כשהשם סארי הילס שויך לבסוף רק לחלקו הגבוה. במאה ה-19 הוקמו בפרוור הווילות הראשונות של משפחות בעלות נכסים, שחיו לצד בתי פועלים ואזורים מסחריים שונים. ב-1820 הוקם בפרוור בית הקברות ברחוב דוונשייר ונחנך על ידי המושל מקווארי. וב-1906 נחנכה בסמוך תחנת הרכבת סנטרל.
קו החשמלית של וסט קנזינגטון דרך סארי הילס עבר דרך הפרוור במאה ה-19, והפסיק לפעול רק ב-1957, אז הוא הוחלף באוטובוסים. בעת פעילותו הוא הופעל על ידי חשמליות מונעות חשמל וקיטור, ואלו עברו ברחובות קראון, קליבלנד, פיליפ ושדרת טודמן.
תרבות
סארי הילס כולל מספר רב של מוסדות תפילה, תרבות ובילוי. בין השאר מצויים בו שמונה כנסיות (כולל קתולית, אנגליקנית ויוונית אורתודוקסית) ושני מסגדים. מצוי בפרוור ריכוז המסעדות הגדול ביותר מבין פרוורי סידני, והוא כולל נציגות למרבית המטבחים המגישים בעיר (בין השאר המטבח היפני, המטבח האינדונזי והמטבח הצרפתי).
בסארי הילס מספר רב של בניינים מהתקופה הוויקטוריאנית בעלי עיצוב אופייני (בניני שורה, הצמודים זה לזה). מבין בנייניו, 15 הוקצו לשימור כבנייני מורשת ניו סאות' ויילס, רובם ברחוב אלביון. בפרוור מספר רב של פאבים שנפתחו בתחילת המאה ה-20, עם עיצוב חזיתות ויקטוריאניות, אר דקו וארכיטקטורת פדריישן אוסטרלית.
סיאט 133
סיאט 133 (בספרדית: SEAT 133) היא מכונית סופרמיני, אשר ייצרה יצרנית כלי הרכב הספרדית סיאט, בין השנים 1974–1981.
סיאט 133
דגם ה"סיאט 600" התבסס על דגם "פיאט 126" אשר ייצר קונצרן הרכב האיטלקי פיאט באיטליה בין השנים 1972–1980, ונבנה ברישיון פיאט.
ב-פולין יוצר דגם זהה, בשנים 1973–2000 על ידי פיאט פולסקי, (FSM) (בשם המסחרי: Zastava 126 וכן: פולסקי פיאט 126p).
במקביל ליצור "סיאט 33" בספרד יוצר בארגנטינה בין השנים 1977-1982, דגם זהה אשר היה קרוי "Fiat 133B".
בספרד ובארגנטינה יוצרו 190,984 יחידות.
יצור בארגנטינה
(דגמים: SEAT 133 Especial / Seat 133 L Especial)
רשות הבקרה המינהלית (מצרים)
רשות הבקרה המינהלית (בערבית: هيئة الرقابة الإدارية) הוא גוף ממשלתי במצרים הכפוף לראש הממשלה ואחראי לתפקידי פיקוח ובקרה והוא הגוף הבכיר למלחמה בשחיתות במדינה.
סמכויות הרשות
הרשות מפעילה את האקדמיה הלאומית למלחמה בשחיתות.
ראשי הרשות
הרשות פורקה ב-1980 והוקמה מחדש ביוני 1982.
סייגה ורדה
אתרי אמנות הסלע הפרהיסטוריים בסייגה ורדה (בספרדית: Sitios de arte rupestre prehistórico de Siega Verde) הם סדרת אתרים בהם יש פטרוגליפים פרהיסטוריים באזור סייגה ורדה (Siega Verde, מילולית "קציר ירוק") ב בקהילה האוטונומית קסטיליה ולאון במערב ספרד על הגבול עם פורטוגל. אתרים אלו נוספו על ידי ארגון אונסק"ו בשנת 2010 לאתר המורשת העולמית הסמוך (כ-80 קילומטרים צפונית-מערבית) בעמק קואה בפורטוגל בשם "אתרי אמנות הסלע הפרהיסטוריים בעמק קואה ובסייגה ורדה" (באנגלית: Prehistoric Rock Art Sites in the Côa Valley and Siega Verde).
הפטרוגליפים היו ידועים לאוכלוסייה המקומית במשך זמן רב, אבל למדע התגלה אתר זה רק ב-17 באוקטובר 1988. המגלה היה הארכאולוג מנואל סנטונחה (Manuel Santonja), מנהל מוזיאון סלמנקה באותה עת, שהגיע לפטרוגליפים של עמק הנהר, בעזרת רועה צאן מהסביבה הסמוכה. סנטונחה והארכאולוגית רוסריו פרס (Rosario Pérez) מאוניברסיטת סלמנקה ערכו סקר ותיעדו את הפטרוגליפים.
מיקום
האתר משתרע לאורך הנהר אגדה (Río Águeda), וכדי לגשת אליו יש להגיע לגשר לה אוניון (Puente de La Unión), מעל הנהר המוזכר, על הכביש שבין קסטייחו דה מרטין וייחו (Castillejo de Martín Viejo), וייאר דה ארגניאן (Villar de Argañán), מרטייאן (Martillán) ווייאר דה לה יגואה (Villar de la Yegua). במקום נבנה מרכז מידע ארכאולוגי המציע למבקרים במובלעת מידע רחב על החיים באזור של אוכלוסיות ציידים-לקטים ודייגים משלהי הפליסטוקן. הפטרוגליפים מוגנים בגדר שמבטיחה את שימורם.
פרויקט הגנוגרפיה
ההכרזה הרשמית על הפרויקט הייתה ב-13 באפריל 2005. הפרויקט נועד להמשך חמש שנים.
לצורך הפרויקט יילקחו דגימות DNA של כ-100,000 איש, גברים בלבד, מאזורים נבחרים ברחבי העולם. הבחירה בגברים נעשתה מאחר שרק גברים נושאים את כרומוזום Y, שאינו עובר שחלוף ועל כן משתנה בצורה איטית יותר מאשר שאר הכרומוזומים במשך הדורות, ושומר על דמיון רב בקרב קרובי משפחה.
את איסוף המידע מרכזים עשרה מרכזי מחקר מקומיים, אשר באחריות כל אחד מהם להגדיר באזור עליו הוא ממונה מהן האוכלוסיות מהן יילקחו הדגימות, לאסוף את הדגימות עצמן בשטח, ולנתח אותן.
בנוסף, תמורת תשלום של 100 דולר נשלחות ערכות למעוניינים בכך. ערכות אלה נבדקות במעבדות והתורמים מקבלים מידע על מוצאם - גברים יכולים לבחור בין בדיקת כרומוזום ה-Y (השושלת הגברית) לבין בדיקת הגנום המיטוכונדריאלי (השושלת הנשית), ואילו אצל נשים נבדק ה-DNA המיטוכונדריאלי (השושלת הנשית). נכון לינואר 2006 הוזמנו ערכות כאלה על ידי למעלה מ-100,000 איש, 90% מהם תושבי צפון אמריקה. כל משתתף מקבל את המידע באופן אישי ומאובטח, ויכול לבחור לתרום את המידע הגנטי שלו לפרויקט המחקר, באופן אנונימי.
קרל הנס לודי
קרל הנס לודי (בגרמנית: Carl Hans Lody; 20 בינואר 1877 – 6 בנובמבר 1914) היה מרגל גרמני שפעל בבריטניה בראשית מלחמת העולם הראשונה והוצא להורג במצודת לונדון.
ראשית דרכו
גוסטב קרל גוטליב הנס לודי נולד בברלין בשנת 1877 למשפחה של אנשי צבא ועובדי מדינה. בנעוריו שאף להיות ימאי, עבר להמבורג והפך לנער סיפון, ולאחר מכן למד באקדמיה ימית. סיים את לימודיו בה בשנת 1904, עבר בהצלחה את הבחינות לתפקיד רב-חובל אך בשל מחלה קשה לא מילא תפקיד זה ושימש בין השנים 1905 ל-1909 כקצין שני באוניות סוחר שהפליגו בין גרמניה לאיטליה. בין השנים 1909 ל-1914 היה מדריך תיירים בהפלגות נופש בשירותה של חברת תיירות אמריקאית ורכש בקיאות בשפה האנגלית.
מרגל
באוגוסט 1914, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התייצב לודי במפקדת הצי הקיסרי הגרמני בברלין והציע את שירותיו כמרגל במדינות ההסכמה שלחמו נגד גרמניה ובעלות בריתה, שנקראו מעצמות המרכז, וזאת בזכות שליטתו בשפה האנגלית. הצעתו התקבלה והוא הופעל כסוכן של שירות המודיעין של הצי הקיסרי הגרמני. ניתן לו דרכון מזויף, בזהות בדויה של אמריקאי בשם צ'ארלס א. אינגליס (Charles A. Inglis). הוא קיבל הכשרה בסיסית וסכום כסף ניכר, ובמעקף דרך דנמרק ונורווגיה הנייטרליות הגיע ב-25 באוגוסט לאדינבורו בירת סקוטלנד, שם החל את פעילות הריגול שלו במעקב אחרי תנועת ספינות המלחמה בבסיס הצי המלכותי הבריטי. לבסיס זה הייתה חשיבות אסטרטגית רבה לבריטים. כבר חמישה ימים לאחר בואו, ב-30 באוגוסט, עלה בידו להעביר מסר לשולחיו בגרמניה באמצעות מברק מוצפן שנשלח לשוודיה, ובו מידע על ארבע ספינות שתוקנו בנמל ועומדות להפליג לים. בעקבות מידע זה שיגרו הגרמנים צוללת וזו הצליחה לשגר טורפדו ולהטביע את אחת הספינות הסיירת Pathfinder (מפלסת הדרך). הייתה זו הספינה הראשונה שהוטבעה אי פעם בטורפדו ששוגר מצוללת.
בהמשך הצליח לודי להעביר מידע על תנועת הספינות בנמל ליברפול, הנמל השני בגודלו ובחשיבותו בבריטניה.
מעצר ומשפט
מברקיו של לודי לשולחיו נכתבו בגרמנית ולא היו מוצפנים. הדבר התגלה לאנשי הצנזורה של הדואר והם הודיעו על כך ל-MI5, שירות ביטחון הפנים הבריטי. הוצא צו למעצרו והוא התגלה על ידי בלשי הסקוטלנד יארד כשהוא מתאכסן במלון בעיר קילארני ( Killarney) באירלנד והם עצרו אותו ב-2 באוקטובר. הוא התעקש לטעון שהוא אמריקאי, אך בחדרו התגלו מסמכים מרשיעים על פעולות הריגול שלו. לודי הובל ללונדון והועמד לדין באשמת ריגול בעת מלחמה, עבירה שדינה מוות. משפטו התנהל בפני בית דין צבאי. אב בית הדין היה קצין בדרגת מייג'ר ג'נרל ולצדו ישבו בדין שבעה קצינים בכירים נוספים. שלושה עורכי דין ניהלו את ההגנה. להגנתו טען לודי שלא רצה כלל להיות מרגל, אלא שמחמת בריאותו הרופפת הוא נדחה משירות קרבי. כן הצהיר כי אינו מבקש רחמים ואינו מתבייש במעשיו. משפטו זכה לסיקור נרחב בעיתונות הבריטית. סניגוריו טענו שפעל באופן לגיטימי כקצין בשירות ארצו. ב-2 בנובמבר 1914 הרשיע בית הדין את לודי וגזר עליו עונש מוות.
גרגוריוס השני
גרגוריוס השני (בלטינית: Gregorius II) היה אפיפיור בין 19 במאי 715 ל-11 בפברואר 731. קיימים תיארוכים שונים לבחירתו ומינויו כאפיפיור, לאחר שירש את האפיפיור קונסטנטינוס: חלק מן המקורות מציינים את 19 במאי שנת 715 בעוד שמקורות אחרים מציינים את 21 במרץ שנת 716. נטען כי גרגוריוס השני שילם ללומברדים 30 ליטראות זהב על מנת שלא יפריעו להתפשטות הכנסייה בגרמניה, וכך יכול היה לחזק גם את סמכות הכנסייה באנגליה ובאירלנד.
מהלך חשוב אחר שבו היה מעורב היה נידוי קיסר ביזנטיון לאו השלישי. המתיחות בין השניים החלה בשנת 722 כאשר הקיסר ניסה להעלות את מיסי מדינת האפיפיור. הנידוי הגיע לאחר שהקיסר נקט במדיניות תאולוגית עצמאית ותמך באיסור על כל עבודת פסל וצלמיות האל (איקונוקלאזמה). הקרע בין שני האישים החשובים הוביל לשורה של מרידות ומלחמות אזרחים, אשר במידה רבה הובילו ליצירת מדינת האפיפיור וסמכותו כשליט חילוני.
גרגוריוס השני מת ב-731 ולאחר מותו הפך לקדוש נוצרי, אשר יום הקדוש שלו מצוין ב-13 בפברואר.
יומנה של אנה פרנק (סדרת טלוויזיה)
"יומנה של אנה פרנק" (אנגלית The Diary of Anne Frank) היא מיני סדרת טלוויזיה מבית ה-BBC הבריטי, בשיתוף עם "France 4" הצרפתי. בסדרה חמישה פרקים, כל אחד באורך של חצי שעה, המבוססים על המקרים המתוארים ב"יומנה של אנה פרנק", מרגע הכניסה למחבוא, עד לגילוי היומן על ידי מיפ חיס.
הסיפור עובד לסדרת טלוויזיה על ידי התסריטאית הבריטית דבורה מוגאץ', והצילומים החלו באוקטובר 2007 בבריטניה. מיני-סדרה זו שודרה בבריטניה בינואר 2009, ועובדה גם לסרט באורך מלא שהוקרן אף בישראל.
ממשקה ישראל
ממשקה ישראל הוא כלל בהלכות הקורבנות, שלפיו אין להביא קורבן מדבר האסור באכילה על פי הלכות כשרות המזון.
מקור הכלל
בספר יחזקאל כתוב:
מן המילים "ממשקה ישראל" לומד התלמוד שיש להביא קורבן רק מדבר המותר באכילה ושתייה לעם ישראל, ולא מדברים האסורים באכילה. הדוגמאות לכך בתלמוד הן: טבל, טרפה וגיד הנשה.
מן התלמוד נראה שכלל זה נחשב לאיסור דאורייתא, והמביא קורבן האסור באכילה קורבנו פסול אף בדיעבד, ולא יצא ידי חובתו. בדרך כלל דין הנלמד מפסוק בנביאים וכתובים אין לו מעמד של דין מן התורה, ולפיכך דנו מפרשי התלמוד בשאלה מדוע דין "ממשקה ישראל" נחשב כאיסור מן התורה. יש אומרים שזוהי הלכה למשה מסיני, ויש אומרים שזוהי סברה, שאדם צריך להביא קורבן מן הדברים המשובחים שיש לו, ולא מדבר האסור באכילה.
הרמב"ם פסק להלכה בהתאם לתלמוד, אך במקום המקור מ"ממשקה ישראל" כתב נימוק אחר לדין זה, שהבאת קורבן האסור בהנאה היא מצווה הבאה בעבירה.
דינים שונים
התלמוד שם קובע שדין גיד הנשה שנוי במחלוקת תנאים, ולדעת רבי יהודה הנשיא יש להקריב את גיד הנשה. אך רש"י מסביר שרבי יהודה הנשיא איננו חולק על הכלל "ממשקה ישראל", אלא רק על יישומו בגיד הנשה, מפני שהוא חלק מבהמה כשרה.
אבן ערבי
אִבּֽן עַרַבּי (בערבית: ابن عربي) או בשמו המלא אבו עבד אללה מוחמד בן עלי בן מוחמד אבן אל-ערבי אל-חאתמי אל-טאיי היה פילוסוף, מיסטיקן, איש דת וסופר מוסלמי ידוע בן המאה ה-13.
הוא נולד בשנת 1165 בעיר מורסיה שבחבל אל-אנדלוס (בספרד, שהייתה אז תחת שליטת המוסלמים) ומת בדמשק בשנת 1240, שם נקבר.
לאבן ערבי שמור עד ימינו מקום חשוב בתולדות התפתחות המחשבה המוסלמית. במיוחד מוכרת תרומתו לקאנון המחשבה הסוּפית והמיסטית של האסלאם הסוני. בניגוד להוגים אחרים, ששמם נקשר בדרך כזו או אחרת לחשיבה הסופית, אך זכו למוניטין של מינות, "חדשנות מגונה" (תרגום אפשרי לעברית של "בדעה"; بدعة) או אף כפירה בעיקר (למשל כמו מי שייתכן והיה ממנהיגי תנועת "האחים הטהורים" (إخوان الصفا), אבו סלימאן מחמד בן מעשר אל-ביסתי, המכונה אל-מקדסי), הרי שאבן ערבי נחשב רחוק מכל זאת, וכסופר השייך לזרם המרכזי, בדומה לאל-ע'זאלי, רומי ואחרים.
עדות לכך ניתן למצוא בשני הכינויים המקובלים של אבן ערבי בארצות ערב: "محيي الدين" ("מחיי אלדין", קרי: "מחייה הדת", Reviver of Religion) ו-"الشيخ الأكبر" ("אלשיח' אלאכבר", קרי: "השייח' הגדול"). מעמדו זה של אבן ערבי (המשתקף בכינוייו) בא לו אף על פי שבכתביו ניתן למצוא לעיתים קרובות התבטאויות בלתי שגרתיות בנוגע לטקסט הקוראני ולמחשבה הדתית בכלל, אנלוגיות (במובן היקשים, דימויים ומשלים, כלי פרשני שאופן השימוש בו מעורר מחלוקת לא מעטה בחוגים אסלאמיים שונים) קטעי שירה ארוכים, וסגנון כתיבה ציורי ופנטסטי לעיתים, שתואר על ידי חוקרי סופיזם מודרניים, כמו למשל אדריס שאה, כאחד האלמנטים שהעניקו לאבן ערבי את מעמדו האיתן בהיסטוריה של האסלאם הסופי.
אשר לנָסָבּ "אִבֽן עַרַבּי" (נסב הוא אחד מכמה סוגים של שמות שניתן להתייחס באמצעותם לאישים ערבים או מוסלמים; בדומה לכינוי אבן עזרא) הרי שזוהי הצורה המקובלת ביותר להתייחס אליו ברוב ארצות ערב. מילולית פירושו של הנסב הזה הוא "בנו של ערבי" (ללא יידוע) ולא "בן הערבי" (ابن العربي) - צורה אחרת של שם זה שמשתמשים בה לא אחת בתרגומים של כתביו לאנגלית. הצורה "אבן ערבי" נהוגה יותר בארצות המשריק (ארצות הלבנט: סוריה, לבנון, ישראל, ירדן, וכן עיראק ומצרים) כדי להבדילו מאבו בכר בן אל-ערבי (ערבית: أبو بكر بن العربي), מלומד מוסלמי ספרדי בן העיר סביליה, שאינו קשור לסופיות. לעומת זאת בארצות ערב של צפון אפריקה, המגרב, ניתן לא אחת למצוא התייחסות אל ההוגה הסופי נשוא הערך הנוכחי גם בתור ابن العربي.
מעמדו של אבן ערבי במסורת של המסדרים הצופיים הקאנוניים לעומת תפיסתו בחוגים אחרים בחברה
את המינוח scholars אין להבין במקרה בתור "אקדמאים" או "חוקרים" וכיוצא בזה, אלא, שכוונתו של שאה למלומדים בהלכה הדתית, אנשי השריעה האסלאמית. שכן, באסלאם ובמיוחד באסלאם הקלאסי, ניתן לדבר ככלל על גישה של כבוד לידע ולמחקר האנושי וזהו אחד המאפיינים המרכזיים של התרבות של ספרד המוסלמית, שבה חי ופעל אבן ערבי, לא הרבה אחרי זמנם של הרמב"ם, יהודה הלוי, ושלמה אבן-גבירול. מכל מקום במקרה זה השייח' הנזכר שומע את הדברים הנאמרים ושותק.
עונת 2000/2001 בלה ליגה
עונת 2000/2001 הייתה העונה ה-70 של לה ליגה שהיא הליגה הספרדית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-9 בספטמבר 2000 והסתיימה ב-17 ביוני 2001.
הליגה כללה 20 קבוצות. שלוש הקבוצות האחרונות ירדו לליגת משנה בסוף העונה.
על ניצחון במשחק ליגה מוענקות שלוש נקודות.
מליגת המשנה עלו לאס פאלמס, אוססונה וויאריאל.
ריאל מדריד זכתה בתואר וזאת בפעם ה-28 בתולדות המועדון. היא זכתה בהסופר קאפ הספרדי תוך ניצחון על ריאל סרגוסה בסיכום מפגש כפול - 0:3, 1:1.
נומנסיה ראסינג סנטנדר וריאל אוביידו ירדו לליגת משנה בסוף העונה.
כדורגלנים מצטיינים
"פרס פיצ'צ'י" למלך השערים של העונה: ראול גונזלס ( ספרד), ריאל מדריד, שכבש 24 שערים. זאת בפעם השנייה בקריירה.
"פרס זאמורה" לשוער הטוב ביותר: סנטיאגו קניסארס ( ספרד), ולנסיה, שספג 34 שערים ב-37 משחקים.
פרס דון בלון הוענק על ידי העיתון דון בלון:
העתקי הספרים של האולם הצפוני
העתקי הספרים של האולם הצפוני (בסינית מסורתית: 北堂書鈔; בסינית מפושטת: 北堂书钞; בפין-יין: Běitáng Shūchāo, בֵּייטָאנְג שׁוּצָ'או) היא אנציקלופדיה סינית מתקופת שושלת סְווֵי, אשר כתיבתה הסתיימה בשנת 610. יוצר "העתקי הספרים" הוא המלומד הנודע יוּ' שְׁנָאן, אשר הועסק במשך עשר שנים כמפקח על ספריית הארמון ולפיכך היה בעל גישה למבחר גדול של ספרים.
מקור השם
השם "האולם הצפוני" מצביע על האולם האחורי של הספרייה הקיסרית, משם נוהל הפיקוח על הספרים.
מקור מתקופת טָאנְג מתאר כך את מקור השם:
חשיבות היצירה
"העתקי הספרים" היא אחת האנציקלופדיות הכלליות הקדומות בסין, וערכה נובע ממספר המקורות הגדול בו השתמשה, והיותם ייחודיים אל מול המקורות של אנציקלופדיות מאוחרות יותר. המקורות כולם מן התקופה שקדמה לשושלות הדרומיות והצפוניות, ו-90% מהם כבר אבדו. בשל מספר הכרכים הרב קשה היה ליצור לספר עותקים, ולפיכך כבר בזמן שושלת סונג, "העתקי הספרים" נעשה נדיר למדי.
היצירה גם כלולה באוסף "כלל הספרים של ארבעת האוצרות", ושימשה את לוּ שׂוּ'ן כאשר חקר את הספר "האוסף של גִ'י קָאנְג".
מבנה היצירה
במקור היו ביצירה 173 כרכים (ייתכן שהיה גם כרך נוסף לתוכן עניינים), 13 מהם לא שרדו לימינו. בגרסה הנפוצה בימינו ישנם 19 פרקים ו-852 ערכים מחולקים ל-160 כרכים. היצירה גם כוללת יותר מ-21,000 ציטוטים ממגוון של 800 סוגי יצירות.
גרסאות
כתב יד של היצירה נמסר על ידי טָאו דְזונְגְיִי מתקופת מתקופת שושלת יְוֵּ'אן.
בתקופת שושלת מִינְג מצא המלומד יוּ' אָנְצִ'י כתב יד של היצירה אשר נקרא "מעטפת הסיווגים של טָאנְג".
השימוש ביצירה היה נדיר יחסית עד שבשנת 1600, תקופת שושלת מינג, הוסיף לה המלומד צֶ'ן יוּ'מוֹ פרשנות ונספחים. אולם צֶ'ן ערך, תיקן, הוסיף והשמיט במקומות רבים, ואף הוסיף ציטוטים מיצירות שמאוחרות לזמנה של היצירה, ואף על פי שבחלק מהמקומות ציין כי מדובר בתוספת מאוחרת, לא ניתן לדעת בוודאות שחלקים אחרים נשארו בצורתם המקורית. הגרסה של צֶ'ן היא זו שמופיעה ב"כלל הספרים של ארבעת האוצרות", אך בשל העריכה וההשמטות שבוצעו בה גם בשוגג, היא נחשבה מקור נחות לספרות התקופה.
הדפסות נוספות נעשו בשנות השבעים של המאה העשרים בטאיוון, וב-1989 יצאה מהדורה גם בסין.
מזרחית ליאווה
מזרחית ליאווה (באנגלית: Krakatoa, East of Java) הוא סרט אסונות אמריקאי משנת 1968 עם מקסימיליאן של, בריאן קית' ודיאן בייקר בתפקידים הראשיים.
העלילה כוללת מרדף אחרי אוצר בים ומרד על ספינה, כל זה על הרקע ההיסטורי של התפרצות הר הגעש קרקטואה בשנת 1883.
השם "מזרחית ליאווה" הוא מוטעה, מפני שהר הגעש קרקטואה נמצא מערבית ליאווה, אבל היוצרים בחרו בשם "מזרחית ליאווה" שהיה לדעתם שיווקי יותר.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר.
בישראל הופץ הסרט על ידי גבריאל מסרי.
תקציר העלילה
1883, הספינה "מלכת בטאביה" עוגנת בנמל אנג'ר במערב יאווה. קברניט הספינה הוא כריס הנסון (מקסימיליאן של). פרט למטען, עולים לספיניה 30 אסירים אזוקים בכוונה להעבירם לבית סוהר באי סמוך.
לספינה עולה גם אהובתו של הנסון, לורה (דיאן בייקר). לורה היא אישה נשואה שנפרדה מבעלה לאחר סכסוך. הוא לקח את ילדם פיטר לספינה אריאן ביחד עם אוצר של פנינים יקרות. האונייה טבעה ולא ידוע מה גורל הנוסעים ובעיקר פיטר. לשם גילוי האניה מצטרפים אליה הצוללן קונרי (בריאן קית') המלווה בחברתו הזמרת צ'ארלי (ברברה ורלה), ג'ובני בורגזה (רוסאנו בראצי) ובנו ליאונקבלו (סאל מינאו) המפעילים כדור פורח, ד"ר ריגבי (מייקל ליטון) מתכנן מתקן הצלילה וארבע שולות פנינים בפיקודה של טושי (ז'אקי צאן).
מנהיג האסירים הוא לסטר דנציג (ג'. ד. קנון) דנציג והנסון מרשה לו להסתובב חופשי ולעזור לצוות הספינה. קונרי מכור ללאודנום שגורם לו להתפרצויות. הוא תוקף את אחת משולות הפנינים ונענש בכליאה בתא קרשים התלוי מעל הסיפון.
לפי המפות, ה"אריאן" שקועה במימי מצר סונדה, לא רחוק מהר הגעש קרקטואה שממנו בוקעות התפרצויות קטנות, אפר והתפוצצויות.
הם מתקרבים לקרקטואה שממשיך לפלוט אש ואפר. הבורגזים עולים על הכדור הפורח כדי לאתר את הספינה השקועה אך נסחפים ללוע הר הגעש הבוער. ברגע האחרון הם מצליחים להיחלץ ולקפוץ למים לפני שהכדור נשרף.
ריגבי יורד עם המתקן שבנה אך לא יכול להבחין בספינה הטבועה. לבסוף צוללים הנסון וקונרי ומבחינים בספינה. הם קושרים את הכספת ומעלים אותה למעלה. בינתיים מחולל דנציג מרד של האסירים, מנתק אותם מהכבלים וכולא את אנשי הצוות והנוסעים.
הנסון עומד לפני מרד של כל האסירים. הוא מנצל רגע של התפרצות הר הגעש, יורה בדנציג, מאיים על כל האסירים ובזרנוק מים הוא משליך אותם לים והם חותרים לקראת מותם על האי הגועש.
בכספת לא נמצא דבר אלא יומן האנייה ובה נכתב כי פיטר נמצא בבית ספר של המסיון בפלמבאנג ועמו התיבה עם הפנינים. הם מחליטים לשוט לשם דרך המצר כשמהלוע נפלטים גושי לבה לוהטים לתוך הספינה מהם נספים לאונקבלו וטושי.
לבסוף מתברר שבית הספר של המסיון פונה בסירה אותה הם מצליחים למצוא ולורה מתאחדת עם בנה פיטר. כעת מתחילה ההתפרצות הגדולה עם גלי צונאמי.
הנסון מחליט להישאר במים העמוקים אך ריגבי וחברתו, עם ג'ובאני ושולות הפנינים, מחליטים לשוט בסירה לחוף שם משיגים אותם גלי הצונאמי הענקיים וכולם נספים.
הספינה מיטלטלת בין גלי הצונאמי האדירים, עומדת להתבקע ומים זורמים מכל הצדדים אבל לבסוף נרגע הים והם ניצלים.
הקבינט של ארצות הברית בממשל דונלד טראמפ
הקבינט של ארצות הברית בממשל דונלד טראמפ כיהן במשך תקופת כהונה נשיאותית אחת, מהשבעת נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ב-20 בינואר 2017 ועד סיום כהונתו ב-20 בינואר 2021.
ניתוח
הקבינט של טראמפ אופיין על ידי התקשורת כשמרני מאוד. הוא תואר כ"צוות חלומות שמרני" על ידי פוליטיקו, וכקבינט השמרני ביותר בתולדות ארצות הברית על ידי ניוזוויק, ו"אחד מצוותי המדיניות הפנימית השמרנית ביותר בהיסטוריה המודרנית" על ידי לוס אנג'לס טיימס. "The Hill" תיאר את הקבינט של טראמפ כ"צוות לא שגרתי" הפופולרי בקרב השמרנים, וטען כי רפובליקנים ממסדיים יותר כמו ג'ון מקיין או מיט רומני לא היו בוחרים קבינט דומה. ה-CNN הסכים, וכינה את הקבינט "צוות חלומות שמרני של מינויים בקבינט המקומי." מנגד, בוול סטריט ג'ורנל נכתב כי "כמעט בלתי אפשרי לזהות נטייה אידאולוגית ברורה במועמדות הקבינט של הנשיא הנכנס". הוול סטריט ג'ורנל הצהיר גם כי המועמדות של טראמפ מסמלת מדיניות ממשל למניעת רגולציה.
הרכב הקבינט
בעלי התפקידים שלהלן מונו לקבינט בידי הנשיא דונלד טראמפ ומינוים אושר (ככל שכבר אושר) בידי הסנאט ביום המופיע כיום תחילת הכהונה. סגן הנשיא וראש הסגל אינם נדרשים באישור הסנאט.
הקהילה היהודית בקאוויון
היסטוריה
לפי אוצר המוזיאון בעיר, רב יהודי נכח בקאוויון עוד במאה ה־11. אולם, בעיר עצמה קיימות עדויות לחיים יהודיים עוד מתחילת המאה ה־14 אז הועבר כס האפיפיור אל העיר אביניון על ידי פיליפ היפה למשך כשבעים שנה. מעשה זה הוביל לחיבור של העיר אביניון וכמה משכנותיה, ובניהן העיר קאוויון, אל מדינת האפיפיור ויצר כיס שלטוני וממשל מוחלט של הכנסייה על העיר. השלטון העצמאי של האפיפיור הוביל ליצירת מערכת חוקים ליהודים שחיו תחת ערי האפיפיור שהייתה שונה מהותית מהחוקים שהוחלו על היהודים בשאר ערי צרפת. ברוב הזמן חוקים אלו היו מקלים יותר, וכללו הגנה משפטית ופיזית מפרעות, וזאת בעיקר בגלל מאבקי כוח עם השליט החילוני. על כן, לאחר גירוש יהודי צפון צרפת ולאחריהם יהודי ספרד, רבים מהיהודים בחרו להשתקע בקאוויון שם זכו לחוקים מקילים.
למרות החוקים המקילים, בשנת 1453 הועברו היהודים שגרו בעיר לגטו נפרד מהעיר, לאחר תלונות מפי התושבים על חוסר כבור שגילו היהודים כלפי מנהגים נוצריים, בעיקר יום המנוחה הנוצרי והחגים. היהודים רוכזו בגטו, שלעיתים ננעל בשער או בשרשראות ברזל. בשנת 1456 ובשנת 1485 פרעו הנוצרים המקומיים ביהודים ובזזו את רכושם ושלטונות האפיפיור לא הצליחו למונעם מעשות זאת. במהלך השנים היו כמה ניסיונות לעזור לחיים היהודיים בעיר, למשל בשנת 1642 תוקן חוק האוסר דפיקה חזקה על דלתות היהודים החיים בגטו, ובשנת 1704 צורפו עניי היהודים לחלוקת החיטה מידי האפיפיור והשלטונות.
בימי הביניים חיו היהודים את חייהם באופן בלתי מנותק משכניהם הנוצרים ועבדו יחד בבתי המלאכה ובתי הרפואה כמו כן, חובותיהם לתשלומי מיסים לצורך הגנה על העיר היו דומים. במאה ה־18 נראה שעסקו היהודים בסחר בסוסים וכן בהלוואות בריבית.
כשאר קהילות יהודי האפיפיור, לא היו בקאוויון די תלמידי חכמים מקומיים כדי שיכהנו בתפקידי רבנות. לכן, נהגה הקהילה מפעם לפעם לייבא רבנים מן החוץ. למשל, ב־1774 מונה למרא דאתרא בקאוויון רבי משה יעקב פאלק, תלמיד חכם מפולין, שהיגר לקאוואיון כעשרים שנה קודם לכן.
עד היום, רחוב בית הכנסת נקרא בשם רחוב העברים (Rue Hébraïque), גם לזכר הגטו היהודי שכמעט לא נותרו שרידים ממנו. בית הכנסת בעיר אינו בשימוש כלל ונמצא בבעלות העירייה ומדי פעם נערכים בו סיורים בתשלום.
הגטו
הגטו היהודי, ה"קרייר" בצרפתית, ניצב על שטר של כ־1500 מטר מרובע. מחצית משטח הגטו, בצידו המזרחי, היווה רחוב צר ללא מוצא (הוא רחוב העבריים בימינו). כיום, אפשר לתאר את מיקום הגטו בין רחוב הרפובליקה בדרום אל רחוב שאבראן בצפון. החלק הדרומי של הגטו הורכב ממחסנים ומגורים צפופים אפילו יותר מהמקובל בגטו, דבר שהוביל לכך שעניי היהודים חיו בחלק זה של העיר. בצפון הגטו נפרץ בשנת 1774 שער שהוביל החוצה מהגטו אל רחוב שאבראן, כדי לאפשר גישה נוחה לאזור.
בית הכנסת
בית הכנסת נבנה במאה ה־15 ונערך בו שיפוץ בשנת 1772, השיפוץ שמר על מיקום בית הכנסת, צורתו הפנימית והצריח בצידו הצפוני של המבנה. שיפוץ המבנה עלה כ־8000 שהגיעו מהלוואת הקהילה, הלוואה שלא הצליחו להחזיר עד לפרוץ המהפכה הצרפתית. בבית הכנסת היו 6 קופות צדקה, לפי המנהג המקומי ארבע מהקופות נועדו לארבע הקהילות הקדושות בארץ־ישראל (צפת, טבריה, חברון וירושלים) ושתיים לצורכי הקהילה. מעל למקום קופות הצדקה נקבע חלון בקיר, מול החלון נבנתו גומחה ומדף שעל האחרון הונח כסאו של אליהו, במקום גבוה באופן שאי־אפשר להשתמש בו. לפי המסורת המקומית אליהו הנביא עצמו עתיד להיכנס דרך החלון ולהתיישב בכיסאו המונח לפניו.
בדומה לבית הכנסת בקרפנטרה, גם בקאוויון נבנה בבית הכנסת אולם נמוך מהאולם הראשי שישמש כעזרת נשים ובו היה גם תנור שנועד לאפיית לחם ומצות. משנת 1963, קומת המרתף משמשת כמוזיאון לתולדות יהודי האזור. במוזיאון מוצגים כתבי יד שונים וחפצי קדושה, רובם מגיעים מגנזי הקהילה שנמצאו בשנים 1928 ו־1969. במוזיאון מוצגת גם מנורת שמן המתוארכת לראשית המאה הראשונה לספירה ועליה חקוקה צורת המנורה, עדות לחיים יהודיים בפרובנס עוד מהמאות הראשונות לספירה.
מקווה
סמוך לבית הכנסת נמצאים שרידי המקווה הקהילתי. דרך הגישה אל המקווה נפרצה בשנת 1860 ומובילה למקווה שמימיו מגיעים מבאר סמוכה. חדרי ההלבשה והכניסה הם מערות טבעיות בסלע שטויחו ונצבעו בהתאם לתפקידם. המקווה הנוכחי בנוי על שאריות מקווה מהמאה ה־14 שמאגרו היה בגודל של שני מטרים על מטר אחד לערך.
בית הקברות
בית הקברות היהודי נמצא כיום תחת מגרש חנייה גדול ביציאה מן העיר, ברחבת מרכז מידע למבקרים. תזכורת יחידה לבית הקברות היא שלט המוצב באזור שמספר שתחת החנייה התקיים בית קברות יהודי מהמאה ה־14. עדויות לבית הקברות נמצאות בשטרות הקניין על הקרקע, ונראה שנקנה בכמה רכישות שונות במהלך המאות ה־17 וה־18. בשנת 1840 נמכרו החלקות העתיקות ובשנת 1901 נמכר האזור כולו. ישנה עדות משנת 1902 של הימצאות גופה בארון קבורה מעץ, עדות שמראה על הנוהג העתיק באזור. בית הקברות המקורי נראה שנקנה בשנת 1217 ונמצא בדרומה של העיר ברובע פורט־דה־קלו, גם לו מוצב שלט זיכרון באזור כדי להודיע על נוכחותו.
אסאדו
אסאדו (בספרדית: Asado, צלוי) הוא שמה של שיטת צליית בשר על גריל או ישירות מעל אש המקובלת באמריקה הדרומית. בישראל משתמשים בשם זה ככינוי לנתח בשר בקר ששמו הרשמי הוא קשתית או "נתח מס' 9" בחיתוך בניצב לצלעות, שניתן להכינו בשיטה דומה. שם זה (ובמיוחד השימוש בו עבור הנתח המוכן בשיטות שונות לחלוטין) הוא שיבוש שהשתרש בישראל. במדינות אמריקה הדרומית "אסאדו" אינו מתייחס לנתח בשר מסוים (ואפילו לא בהכרח לבשר בקר) אלא לשיטת הצלייה האיטית, וכן בהרחבה, לארוחה ארוכה שבה מוכן ומוגש בשר בשיטה זו, לרוב עם מנות בשריות נוספות (בדומה ל"מנגל" בישראל).
באמריקה הדרומית
אסאדו נפוץ באזור פמפס בדרום אמריקה והוא מאכל מסורתי בארגנטינה, אורוגוואי, פרגוואי, צ'ילה והמדינות הדרומיות של ברזיל.
בשיטת האסאדו הבשר, בדרך כלל בקר, נצלה באיטיות על גריל או על אש גלויה, בגובה רב יחסית מעל מקור החום. הבשר אינו "נח" במשרה לפני הצלייה - ההכנה היחידה שנעשית לפני הצלייה היא רק המלחה, ואף זאת לא תמיד. המרחק ממקור החום חשוב כדי שהבשר יעבור צלייה איטית. בדרך כלל לוקח לפחות שעתיים להכין אסאדו.
אסאדו ניתן לחלוקה לסגנונות משנה - סגנון "אל אסאדור" וסגנון "אל אפריז'ה". בסגנון "אל אסאדור" מבעירים אש על הקרקע או בבור ומבשלים את הבשר על צלבי מתכת הנקראים "אסאדורס" כאשר שלד החיה פרוס על הצלב כדי שחום האש יגיע לכל החלקים. ב"פריז'ה" מבעירים פחמים ומפזרים אותם מתחת לבשר הנח על גריל. צורה מסורתית נוספת לצליית הבשר, בה נעשה שימוש בפטגוניה הארגנטינאית והצ'יליאנית, היא גריל פחמים על הקרקע, כאשר החיה נמצאת על שיפוד עץ. שיטה זו נקראת "אסאדו אל פלו".
האסאדו בדרך כלל מוגש על מגש רגיל או מחומם. לצידו מוגשים רוטב צ'ימיצ'ורי. רוטב עגבניות, פלפל, שום, פטרוזיליה, לימון, שמן, חומץ או רוטב סלסה מוגשים גם הם לצד האסאדו. בצ'ילה מגישים לצד האסאדו "פברה", תבלין מקומי המוכן ממחית עשבי תיבול, שום ופלפלים חריפים.
ארוחת אסאדו ארגנטינאית מורכבת בדרך כלל ממבחר של בשרים הניצלים על ידי ה"אסאדור" (הטבח), לא רק בשיטה שתוארה לעיל. לפתיחה מוגשים "צ'וריסוס" - לרוב כ"צ'וריפאן" (מילולית: נקניקייה בלחם), בתוך לחמנייה או בגט, "מורסיז'ס" (נקניק דם), "צ'ינצ'ולינס" (מעי בקר), "מוז'חס" (שקדים) ואיברים פנימיים אחרים, המלווים בפרובולטה - גבינה הנצלית אף היא. ה"קוסטיז'ס" (צלעות) מוגשות לאחר מכן. אחריהם מוגשים "ואסיו" (סטייק שריר הבטן), "מטמברה" (גלילת בשר ממולא), עוף ו"צ'יויטו" (גדי).
גם מאכלים כמו הפמפלונה האורוגוואי, חזיר וכבש פטגוני נכללים בארוחה, במיוחד במסעדות. בארוחת האסאדו מוגשים גם לחם, סלט ירקות פשוט המכיל חסה, עגבניות ובצלים, או "ורדורחו" - ירקות על הגריל (תערובת של תפוחי אדמה, תירס, בצל וחציל). בירה, יין, מי סודה ומשקאות אחרים מלווים תמיד ארוחה זו. הקינוחים יהיו בדרך כלל פירות טריים, וכן פלאן וגלידה.
בברזיל מקובלת הכנת בשר בשיטה דומה הנקראת "צ'ורסקו". התיבול הברזילאי בעת ההגשה הוא שונה מזה של שאר היבשת. בגריל נעשה שימוש בעיקר בפחם ולא בגחלי עץ והברזילאים נוהגים לצלות את הבשר על שיפוד.
במדינות אחרות
אסאדו פיליפיני הוא נזיד בשר (בקר, עוף או חזיר) מבושל ומתובל עם עגבניות תפוחי אדמה, גזר וירקות אחרים, או לחליפין עם ירקות ותיבול מהמטבח הסיני.
אסאדו פורטוגזי הוא מנה של דג צלוי (לרוב סלמון או בקלה) המוגש עם נקניקיות ובשר מעושן. השם אסאדו הגיע מפורטוגל לגואה שבהודו, שם נקרא רוסטביף בשם "אסאד".
קונספסיון דל אורוגוואי
קונספסיון דל אורוגוואי (בספרדית: Concepción del Uruguay) היא עיר בפרובינציית אנטרה ריוס בארגנטינה. קונספסיון דל אורוגוואי שוכנת על הגדה המערבית של נהר אורוגוואי, במרחק של 320 קילומטרים מבואנוס איירס, בירת ארגנטינה.
היסטוריה
תושבי העיר תמכו במהפכת מאי שפרצה ב-1810 והובילה למלחמת העצמאות של ארגנטינה. במהלך המלחמה התקיימו מספר קרבות באזור העיירה, וכן במהלך הכיבוש הפורטוגזי של בנדה אוריינטל (כיום אורוגוואי) ב-1816.
ב-1826 חוסטו חוסה דה אורקיסה, שהיה אז נציג העיירה בקונגרס של הפרובינציה, קידם הצעת חוק שהעניקה לקונספסיון דל אורוגוואי מעמד של עיר. בעשורים שלאחר מכן היו ניסיונות להעביר את בירת הפרובינציה מפרנה לקונספסיון דל אורוגוואי, אך ב-1883 הבירה נקבעה סופית בפרנה.
כלכלה
בקונספסיון דל אורוגוואי יש נמל נהר, שהיה גורם מרכזי בכלכלה המקומית עוד מהמאה ה-19. הנמל משמש בעיקר לייצוא סחורות מהאזור. בנוסף הכלכלה מסתמכת על תעשייה, בעיקר תעשיות עיבוד המזון והמתכות.
חינוך
בקונספסיון דל אורוגוואי שוכנות האוניברסיטה הלאומית של אנטרה ריוס ואוניברסיטת קונספסיון דל אורוגוואי, וכן פקולטות של האוניברסיטה האוטונומית של אנטרה ריוס ושל האוניברסיטה הטכנולוגית הלאומית.
תחבורה
קונספסיון דל אורוגוואי מקושרת לעיר פרנה דרך מסילת רכבת העוברת בבסווילבסו.
העיר נמצאת על מסלול הכביש הלאומי מספר 14, המקשר בין פרובינציית מיסיונס ודרום פרובינציית אנטרה ריוס.
אהבת הגורל
אהבת הגורל (בלטינית: Amor Fati; תורגם גם בתור אהבת הנגזר) הוא מונח שטבע הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה אשר מורה על הרצון בחיוב החיים, מתוך הכרה מפוקחת בכך שמציאות העולם הזה נעדרת כל נחמה מטאפיזית או אידאולוגיה או אידיאלים חיצוניים (לרבות האלוהים המת), ואף על פי כן לא לרצות לוותר על אף היבט של חייך שלך.
התפתחות המונח
בין מקורות ההשראה לביטוי ניתן לציין את הפילוסופיה של האסכולה הסטואית. האתיקה הסטואית הורתה שלא להיות מוטרדים במחשבות על העבר ולא לשגות בתקוות לעתיד, אלא לקבל את המציאות כפי שהיא. סטואיקנים סברו כי כל הדברים המתרחשים סביבנו הם מעבר לשליטה האנושית, ומאחר שאיננו יכולים לשלוט בהם אזי אין טעם להתרגש מהם כלל אלא להסתגל למציאות.
הקו המנחה את הסטואיקנים הוא שדברים רעים או טובים קורים משום שהכֹל נקבע על-ידי הגורל. לכן יש לפעול כדי לממש את הגורל ולא לנסות לשנות אותו. למרות שאיננו יכולים לשלוט באירועים המתרחשים סביבנו, ניתן לשלוט בהתייחסות שלנו כלפיהם. הפילוסופיה הסטואית מניחה כי השחרור קשור בהתגברות רציונליות על דחפים בלתי תבוניים, וכי קיים "לוגוס" וסדר קוסמי בעולם. בניגוד לעמדה הסטואיקנית המתייחסת באדישות למתחולל סביבם, ונאחזת ברציונליות של היקום, ניטשה דווקא רוצה שכל אחד יעצב את עצמו ויקבע את גורלו בעצמו, מאחר שלא קיים שום עוגן מטפיזי עליו ניתן להישען.
ירמיהו יובל הציע לקשור את מושג אהבת הגרול עם המושג Amor Dei ("אהבת אלוהים שכלית") בהגותו של שפינוזה, אך עומד על ההבדל המהותי בכך שבהגותו של ניטשה לא קיים תבונה אלוהית בטבע.
בהגותו של ניטשה
בספרו "המדע העליז", סעיף 276, הוא כתב:
בספרו "הנה האיש" 'מדוע אני כה חכם', סעיף 10 נכתב:
המשמעות שנותן ניטשה בספרו לביטוי זה (אהבת הגורל) היא כי על האדם לאשר מחדש, להסכים ולקבל את כל האירועים שקרו לו במהלך חייו ואת אלה שעוד יקרו לו, ולהגדיר באמצעותם את חייו כחייו שלו. להסכים שכל מה שקרה לו חייב היה לקרות על מנת שיוכלו אלו למסגר אפוא את חייו שלו. ובהתאם להנחת העבודה הזו אין זה מספיק להבין ולקבל שכל מה שקורה הוא הכרחי, אלא מוכרח האדם לאהוב את כל מה שקורה לו. הוא מוסיף כי האדם לא יכול להיות בררן ולבחור רק באותם חלקים שבו ובחייו אותם הוא אוהב, אלא עליו לקבל גם את אותם חלקים בהם הוא לא בחר ושלא הייתה לו באמת יכולת בחירה בהם. יחד עם זאת ניטשה מתנגד לפטאליזם השולל לחלוטין קיום של בחירה חופשית.
הוגים נוספים
אלבר קאמי, שהושפע רבות מהגותו של ניטשה, נתן ביטוי לאהבת הגורל בין היתר במסתו המיתוס של סיזיפוס ובאמירתו המסכמת כי"עלינו לתאר לעצמו את סיזיפוס מאושר".
יוהאן לודוויג הראשון, נסיך אנהלט-דורנבורג
יוהאן לודוויג הראשון, נסיך אנהלט-דורנבורג (בגרמנית: Johann Ludwig I. von Anhalt-Dornburg; 4 במאי 1656 – 1 בנובמבר 1704), היה נסיך אנהלט-דורנבורג בין השנים 1667–1704, וסבה של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה.
ביוגרפיה
יוהאן לודוויג נולד ב-4 במאי 1656 בצרבסט שהשתייכה לנסיכות אנהלט-צרבסט, ליוהאן השישי, נסיך אנהלט-צרבסט, ולסופיה אוגוסטה מהולשטיין-גוטורפ, בתם של פרידריך השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורפ ומריה אליזבת מסקסוניה.
בשנת 1667 מת אביו יוהאן השישי, נסיך אנהלט-צרבסט, ובעקבות כך חולקה נחלתו בין בניו: קרל ירש את נסיכות אנהלט-צרבסט, אנטון גינטר ירש את נסיכות אנהלט-מיהלינגן, ואילו יוהאן לודוויג ירש את נסיכות אנהלט-דורנבורג.
בשנת 1672 החל יוהאן לודוויג בטיול הגדול עם אחיו הבכור קרל ברגנסבורג, שם הם התאחדו עם האחים האחרים שלהם אנטון גינטר ויוהאן אדולף, שחזרו זה עתה ממסע לאיטליה. ארבעת הנסיכים נסעו לווינה, שם הם היו אורחים נכבדים של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ואף הורשו לנשק את ידו. במהלך שהותם בחצר הקיסרית, יוהאן לודוויג ואחיו ניצלו את ההזדמנות כדי ליצור קשרים ולהרחיב את הידע שלהם, ולאחר מכן חזרו האחים הצעירים לצרבסט.
מסע נוסף שתוכנן עבור יוהאן לודוויג בשנת 1674 לאיטליה עם הנסיך אוגוסט פרידריך, בנו הבכור ויורשו של אנטון אולריך, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל בוטל, משום שיוהאן לודוויג שבר את רגלו. בשלוש השנים הבאות הוא סבל מכאב חמור, הרופאים לא הצליחו לקבע את עצמותיו כראוי ורק נתנו לו משככי כאבים, אולם לבסוף, הנסיך התאושש לחלוטין. בינתיים השתלט אחיו קרל וילהלם על ממשלת אנהלט-צרבסט, ועל משמורתם של האחים והאחות שעדיין היו קטינים.
במהלך שהייתו בווינה טייל יוהאן לודוויג גם בהונגריה, שהייתה חלק מממלכת הבסבורג, שם הוא בחן את מבצרי ראב (כיום גיור, צפון-מערב הונגריה) וקומורה (כיום קומארום, בגבול עם סלובקיה). מווינה הוא נסע דרך זלצבורג וטירול לוונציה ורומא, שם הוא נפגש עם כמה קרדינלים, ואף עם האפיפיור אינוקנטיוס האחד עשר. בשנת 1678 ביקר יוהאן לודוויג בנאפולי, סיציליה, ומלטה, שם הוא מונה לראש מסדר יוחנן הקדוש, ובנובמבר אותה שנה הוא חזר לביתו. בדרכו הוא עבר בליוורנו ובפירנצה, שם פגש את קוזימו השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה. לאחר מכן הוא עבר שוב בוונציה, ולאחר מכן הוא ביקר במנטובה, מודנה, פארמה וג'נובה. לאחר מכן הוא ביקר במונפראטו ובטורינו, שם נפגש עם מריה תרסה, נסיכת ספרד, אשתו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
לאחר שבילה שנתיים באיטליה חזר יוהאן לודוויג לצרבסט, שם התקבל על ידי אחיו הבכור קרל בהתלהבות. בתחילת שנת 1681 הוא ביקר בהולנד ובצרפת, וכעבור שנתיים חזר הביתה. בשנת 1684 הוא הצטרף לצבא הקיסרי בדרגת קפטן. הוא שירת ברגימנט בפיקודו של גנרל פון שרפנברג, והשתתף במלחמה נגד העות'מאנים בהונגריה. כעבור זמן קצר הוא חזר לביתו, שם הוא החל לבנות את ארמון דורנבורג.
ב-23 ביולי 1687 התחתן יוהאן לודוויג עם כריסטינה אלאונורה פון צויטש, בתם של גאורג וולראט פון צויטש וכריסטינה פון וייסנבאך, ממנה היו לו 7 ילדים. בשנת 1689 השיג יוהאן לודוויג אישור מהקיסר, המכיר בילדיו כיורשים לגיטימיים, ובשנת 1698 אף אושרה זכותם לרשת את נסיכות אנהלט-צרבסט. ב-1 בנובמבר 1704 מת יוהאן לודוויג בדורנבורג, ובניו ירשו את נחלתו במשותף. נכדתו של יוהאן לודוויג הייתה יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה.
משפחתו
ב-23 ביולי 1687 התחתן יוהאן לודוויג עם כריסטינה אלאונורה פון צויטש, בתם של גאורג וולראט פון צויטש וכריסטינה פון וייסנבאך, ממנה היו לו 7 ילדים:
מאקו (עיר)
מאקו (בהונגרית: Makó, ברומנית: Macău, ביידיש: מאַקאָוו) היא עיר בדרום מזרח הונגריה, במרחק 20 קילומטרים מהגבול עם רומניה. את העיר חוצה הדרך האירופאית E68, היוצאת מסגד ומגיעה לברשוב.
מאקו שוכנת על גדת נהר המורש, במחוז צ'ונגראד-צ'נאד ואוכלוסייתה הונגרית ברובה. בעיר יש כמות קטנה של תושבים שאינם הונגרים, 0,8% צוענים, 0,3% גרמנים, 0,3% רומנים, 0,2% סלובקים ו-0,1% סרבים.
הקהילה היהודית
יהודים החלו להתיישב במאקו במאה ה-18, וב-1740 הוקצה למגוריהם רובע מיוחד. בשנת 1900 היו במאקו 1,642 יהודים. בימי זוהרה נמנו בקהילה היהודית אלפים, אשר ניהלו בה חיים יהודיים תוססים. אף היו מי שכינוה אז "ירושלים של הונגריה". הרב הראשון של הקהילה היה הרב יהודה בן אברהם הלוי (שכיהן בשנים 1778–1824), ויורשו היה הרב שלמה זלמן אולמן (שכיהן בשנים 1826–1863). הרב אולמן חיבר את "יריעות שלמה" (וינה, 1854), שמכיל פירושים על חלקים מהיורה דעה. הרב אולמן נטמן בבית החיים במאקאווא.
מבין רבני הקהילה היה רבי אברהם יוסף גרינוואלד בנו של הערוגת הבושם אב"ד חוסט שכיהן במאקאווא עד פטירת אביו בשנת תר"ע ועבר לחוסט כדי למלא את מקום אביו.
רבי משה פארהאנד הגיע למאקאווא לכהן כאב"ד העיר בשנת תרע"ד. הרב פארהאנד הגיע מנייטרא שם כיהן כרב ור"מ. הוא חיבר את הספר "אוהל משה" על התורה ועל חושן משפט. הרב פארהאנד נפטר בבית החולים היהודי בפעסט שבוע לפני גירוש יהודי מאקאווא מהעיר, והוא הובא לאחר מאמצים רבים למאקאווא ונטמן בבית החיים האורתודוקסי בעיר.
יורשו היה נכדו רבי משה נתן נטע לעמבערגער שניהל את הקהילה בשנות השואה ולאחריה, ושהה עמם בגטו סגד, במחנה ברגן-בלזן ובמחנה טרזיינשטט, שם השתחרר. אחרי השואה הקים את הקהילה מחדש וייסד תלמוד התורה וישיבה, עד תחילת תקופת הקומוניזם אז עלו רוב חברי הקהילה לארץ ישראל או היגרו לארצות הברית.
הרב משה נתן נטע לעמבערגער עלה ארצה, וייסד את ישיבת נחלת משה מאקאווא בכפר אתא, בה כיהן כראש הישיבה עד לפטירתו. את מקומו ירש בנו רבי שמעון לעמבעגער, גאב"ד מאקאווא, מחותנו היחיד של האדמו"ר מבעלזא.
לקהילה האורתודוקסית של מאקאווא יש כיום בתי מדרש בקריית אתא, בבני ברק, באשדוד, באלעד ובבורו פארק.
עם נפילת חומות הגוש המזרחי הקימו חסידי מאקאווא ועד עולמי כדי לשקם את בית הכנסת הגדול של הקהילה במאקו ואת שלושת בתי-הקברות היהודיים בעיר. בראש הוועד עומד הרב דוד מרגלי מבני-ברק. בשנת תשמ"ח נפתח בית-המדרש מחדש. המקום מושך מבקרים וכמעט בכל שבת מתקיימות בו תפילות. האדמו"ר מבקר בו כמה פעמים בשנה, במיוחד ביום ההילולא של בעל 'אהל משה'.
בקהילה הניאלוגית כיהן חנוך פישר (1864–1896). פישר שילב גרמנית ומאוחר יותר גם הונגרית בדרשותיו.
במאקו התקיים בית ספר יהודי (שבה כיהן כמורה מרקוס שטיינהארדט כ-40 שנה) שהוקם בשנת 1851, חברה קדישא שנוסדה בשנת 1747, ארגון נשים יהודיות, קרן מלגות המסייעת לסטודנטים יהודים, וכן בית חולים לנשים יהודיות.
אורנה לנדאו
אורנה לנדאו (נולדה ב-6 באפריל 1968, ח' בניסן תשכ"ח) היא סופרת ישראלית למבוגרים ולילדים.
ביוגרפיה
אורנה לנדאו נולדה ברמת גן, בילדותה גרה בנהריה ובמדינת ניו ג'רזי בארצות הברית. לאחר שירותה הצבאי החלה לעבוד כעיתונאית בהארץ. כמו כן הייתה כתבת מגזין בהעיר ובחדשות ומבקרת טלוויזיה בידיעות אחרונות.
היא למדה באוניברסיטת תל אביב, וסיימה תואר ראשון בלימודים כלליים וסוציולוגיה. לאחר מכן למדה תואר שני בספרות כללית והשוואתית באוניברסיטת תל אביב. עבודת התזה שלה לתואר שני בספרות כללית והשוואתית באוניברסיטת תל אביב עסקה בייצוגי גוף אימהיים בדרמה הטלוויזיונית.
לנדאו לימדה תקשורת באוניברסיטה הפתוחה ובבית הספר לעיתונות כותרת. היא פרסמה מספר ספרים לילדים ולמבוגרים והייתה גם מנכ"לית בית דניאל, מרכז ליהדות מתקדמת בתל אביב.
לנדאו היא ראש מדור ספרות מתורגמת בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר ומנחה סדנאות בבית הספר לכתיבה של כנרת זמורה-ביתן דביר.
לנדאו נשואה לעורך והעיתונאי שמואל רוזנר ולזוג ארבעה ילדים: שאול, יוחאי, אריאל ויעל. לנדאו מתגוררת בתל אביב.
מספריה
ספרה "כשאברח לאמריקה" היה מזוכי מצעד הספרים של משרד החינוך לשנת תשע"ב, בקטגוריית הספרים האהובים על תלמידי כיתות ד'- ו'.
מאוריטניה במשחקים האולימפיים
לאורך השנים שלחה מאוריטניה משלחות בנות ספורטאים בודדים, בין שניים לשישה, ואיש מהם לא הגיע להישג משמעותי. הענפים היחידים בהם התחרו ספורטאים מאוריטנים עד כה היו אתלטיקה והיאבקות.
קתדרלת אוטן
קתדרלת סן-לזאר של אוטן (בצרפתית: Cathédrale Saint-Lazare d'Autun) היא קתדרלה קתולית בעיירה אוטן, שבמחוז סון-אה-לואר (Saône-et-Loire) בחבל בורגון, ומונומנט לאומי בצרפת. היא מקום מושבו של בישוף אוטן.
הקתדרלה נבנתה ב בסגנון רומנסקי בהשראת מנזר קלוני, וידועה הודות לפסלים הרומנסקיים מעשה ידי ז'יסלברטוס (Gislebertus).