cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברית מילה
הפולמוס סביב המציצה בפה
הרב ד"ר מרדכי הלפרין מתאר את בעיית ההרפס כמצב חדש במגזר החרדי בישראל. לדבריו, בעבר היו רוב האוכלוסייה נשאים של נגיף ההרפס. ממילא, היו תינוקות יורשים נוגדנים לנגיף מאימותיהם. כיום, בעקבות שיפור בתנאים התברואתיים, ישנו מיעוט משמעותי של נשים צעירות שאינן נושאות את המחלה, ועל כן התינוקות הנולדים להן פגיעים להדבקה בשעת המילה, במקרה של מציצה שנעשית על ידי מוהל החולה בהרפס.
הרב שאול פרבר ממכון עתים, המספק ייעוץ בטקסי מעגל החיים היהודי, מעריך כי רוב טקסי ברית המילה בישראל, נעשים על ידי מוהלים חרדים, בדרך של מציצה בפה. מאידך, הרב הלפרין טוען ש"קרוב ל-90% מהבריתות בישראל מתבצעות כיום על ידי תחליף מציצה – שאיבה באמצעות שפופרת", ומצביע על כך ששבעה מקרי ההדבקות בהרפס שהוצגו בפני הוועדה הבינמשרדית לפיקוח על המוהלים, לאחר שקרו בשלוש השנים שקדמו לדיון, התרחשו במגזר החרדי.
בשנת 2020 הודיעו ברבנות הראשית, כי בעקבות מגפת הקורונה, יש לבצע את הליך המציצה בשפופרת. אך הדגישו כי "הנחיה זו בתוקף רק לתקופת המגפה".
מנהגים לפני הטקס
בעדות אשכנז נוהגים לקיים אירוע מיוחד בליל השבת הראשונה לאחר הולדת התינוק, הנקרא שלום זכר. באירוע מוזמנים קרובים וידידים לאחל מזל טוב למשפחת התינוק, מוגש כיבוד, ונאמרים דברי תורה. כמו כן, נהוג לקרוא קריאת שמע ליד התינוק בלילה לפני הברית, יחד עם ילדים, ולחלק ממתקים לילדים.
אצל הספרדים נהוג לקיים לימוד בלילה שלפני הברית, והוא נקרא "ברית יצחק".
אצל יוצאי בבל (עיראק), נוהגים הנשים והילדים להתאסף בבית היולדת ביום השישי ללידה, להכין סוכריות אגוזים ושאר גרעינים קלויים הנקראים שאשה (שש), ולשיר שירים שונים. בערב הברית מתאספים לטקס שנקרא עיקיד אליאס ("ברית אליהו"), מביאים כיסא של אליהו הנביא, שמים עליו בשמים ואורות, וקוראים מספר הזוהר. מנהג נוסף הוא הזמנת ילדי השכנים של משפחת התינוק לקרוא קריאת שמע עם התינוק בלילה שלפני הברית.
טקס ברית המילה
בדקות שלפני הכנסת התינוק נוהגים בעיקר בני עדות המזרח לשיר פיוטים שונים, כגון "יְהִי שָׁלוֹם בְּחֵילֵינוּ", "אֶעֱרֹךְ מַהְלַל נִיבִי", ועוד.
מגיש (קוואטער)
ביהדות אשכנז נהוג שאדם אחר הוא אשר מגיש את התינוק לסנדק לפני הברית, טקס זה מכונה "כפאטיר" או "קוואטער".
עם הכנסת התינוק למקום שבו נערך הטקס, נהוג שהקהל מכריז "ברוך הבא בשם ה'".
'כסא של אליהו'
את התינוק מניחים על כיסא, אשר נקרא "כיסא של אליהו", שמיועד לכך. טעם המנהג הוא במדרש שמובא בספר הזוהר (פרשת לך לך, דף צג ע"א) שמספר שבעקבות דבריו של אליהו הנביא על הפסקת ברית המילה (מלכים-א יט, יד), הוטל עליו להיות נוכח, כביכול, בכל מעמד של ברית מילה ולהעיד על כך שישראל מקיימים את המצווה, בניגוד לתלונתו. לכן מתקינים כיסא לכבודו.
סנדק
אחד מהכיבודים החשובים הוא ה'סנדק', אשר תפקידו הוא שהתינוק מונח על ברכיו במהלך מצוות הברית מילה, ישנם קהילות בעיקר אצל האשכנזים, שנוהגים לכבד גם בעמידה לברכות - 'סנדק מעומד' ותפקידו הוא להחזיק את התינוק בשעת הברכות בסיום המילה.
פסוקים לפני המילה
האשכנזים נוהגים שהמוהל אומר מספר פסוקים לפני ברית המילה, אחרי כסא אליהו:
כנגד נוסח זה יצא יהודה אידל שרשבסקי שטען שלא הגיוני להתפלל לאליהו הנביא ולבקש ממנו עזרה, שכן יש להתפלל רק לה'. בעקבות זאת, שיער שלום יצחק רפפורט שהמילים "אליהו מלאך הברית" אינם במקומם והיו צריכים לבוא אחרי המלים "זה הכיסא של אליהו". בהתאם, הבקשה היא לה' ולא לאליהו. הצעה אחרת, של יעקב רייפמן, הייתה שמילה "שלך" אינה אלא "שלח", והבקשה היא לה' שישלח את אליהו לראות שעם ישראל שומרים את המצוות. בספר "קיצור שני לוחות הברית" מופיע נוסח אחר: "אליהו מלאך הברית זהו כיסא שלך, הנה הכיסא לפניך עמוד נא לימיני וסמכני".
'על המילה' ו'להכניסו בבריתו של אברהם אבינו'
לפי מנהג האשכנזים אבי הבן מברך ברכת "להכניסו בבריתו של אברהם אבינו", והמוהל מברך "על המילה". לפי מנהג הספרדים, וכן נוהגים רוב האשכנזים בארץ ישראל, אבי הבן מברך גם ברכת "שהחיינו", בעוד שלפי מנהג אשכנז המקורי, וכן נהוג ברוב קהילות האשכנזים בחוץ לארץ, לא נוהגים לברך ברכה זו חוץ מבן הבכור שחייב בפדיונו.
לפי מנהג הספרדים, יושב הסנדק על כיסא אליהו ומחזיק עליו את התינוק, ומברך מיד לאחר הברכה הראשונה, "להכניסו בבריתו של אברהם אבינו". הקהל עונה לברכה זו "כשם שהכנסתו לברית, כך תזכה להכניסו לתורה ולמצוות ולחופה ולמעשים טובים".
אשר קידש ידיד מבטן
לאחר מכן מברך המוהל או אחד הנוכחים, וכוס יין בידו, את ברכת "בורא פרי הגפן", ולאחריה "בורא עצי בשמים" על צמח ריחני שהובא לשם כך. את הברכות חותמת ברכת "אשר קידש ידיד מבטן" שמסתיימת ב"ברוך אתה ה', כורת הברית". אחר הברכות נאמרת תפילה לבריאות הילד, ונהוג שאז מוכרז שמו לראשונה. בתוך התפילה מוזכר הפסוק (יחזקאל טז, ו) "ואומר לך בדמיך חיי", וכשקוראים פסוק זה טובל המוהל את אצבעו בכוס היין, ומטפטף לפי התינוק פעמיים.
סיום טקס הברית
הטקס מסתיים, לעדות הספרדים – בקדיש, ולפי מנהג אשכנז המזרחי – בתפילת עלינו לשבח. אחר כך מתקיימת סעודת מצווה.
על פי רוב, ברית המילה מתבצעת כיום בבתי כנסת או באולמות אירועים. לרוב הטקס פומבי ונערך בנוכחות קרובי משפחת היילוד ומכרים. בקרב חילונים בישראל יש המפרידים בין ברית המילה עצמה, שנערכת בהרכב משפחתי מצומצם ולעיתים בבית החולים, לבין מסיבת הברית, שנערכת מספר שבועות מאוחר יותר.
פיוטים
בקהילות האשכנזים, מקובל שאם חלה ברית המילה ביום שאומרים בו סליחות, מוסיפים פיוטי סליחות העוסקים בברית מילה, ביניהם הפיוט זכור ברית דמילה, או שורה ראשונה של פיוט זה. הפיוטים הספציפיים השתנו ממנהג למנהג.
אם ברית המילה חלה בשבת, אומרים יוצרות מיוחדים לברכות קריאת שמע בתפילת שחרית, ביניהן (לפי מנהג אשכנז המזרחי) הגאולה יום ליבשה של ריה"ל, פיוטים אלה נאמרים במקורם רק כשהברית בשבת; ביום חול לא נהוג לומר פיוטים אלה. ולפי מנהג אשכנז המערבי אומרים גם פיוט אלהיכם. במרבית הקהילות היום לא נהוגים כיום פיוטים אלה, אך את יום ליבשה מקובל לזמר במהלך הסעודה, אף אם לא אמרוהו בתפילה.
נוסף על כך, נוהגים פיוטים מיוחדים לברכת המזון של סעודת ברית מילה (אפילו כשחל ביום חול): במנהג אשכנז המזרחי אומרים את הפיוט נודה לשמך לזימון, ונוסח "הרחמן" מיוחד. בקהילות אשכנז המערביות ישנו פיוט אף לברכת המזון עצמה, אלהים צוית לידידך בחירך, מאת רבי אפרים מבונא, ואומרים אף הן נוסח "הרחמן" מיוחד, אבל שונה ממנהג אשכנז המזרחי.
בקהילות הספרדים מקובל לפייט בתחילת הטקס את הפיוטים לכבוד חמדת לבבי ויהי שלום.
סיכון לעומת תועלת רפואית
יש המבצעים את ניתוח המילה למטרות רפואיות. מחקרים שבוצעו באפריקה העלו שמילה מפחיתה משמעותית את סיכוני ההדבקה ב-HIV ביחסי מין הטרוסקסואלים, וכן שמילה מפחיתה את הסיכון גם למחלות מין נוספות. כמן כן, מחקר מטא-אנליזה הראה כי מילת פעוטות מפחיתה בכ-87% את הסיכון לדלקות בדרכי השתן, והסיק שעל כל 111 ילדים שנימולים נחסכת דלקת אחת בדרכי השתן. מטא-אנליזה אחרת העריכה את הסיכון של ערלים ושל נימולים לחלות בדלקת לאורך כל חייהם, והסיקה שעל כל 4.29 ילדים שנימולים נחסכת דלקת אחת בדרכי השתן. מאידך, הניתוח כרוך בכאבים ובסיכון לסיבוכים נדירים בטווח הקצר הכוללים דימום מתמשך, זיהום או פגיעה במבנה הפין וכן סיבוכים בטווח הארוך כגון תסביב הפין, עורלה עודפת, היצרות פתח השופכה או עקמת הפין. רוב הסיבוכים קלים וברי תיקון וסיבוכים קשים נדירים למדי. בישראל, פחות מאחד מאלף תינוקות מפונים לבית חולים בעקבות ברית המילה. האקדמיה האמריקאית לרופאי ילדים (AAP) פרסמה בשנת 2012 נייר עמדה לפיו התועלות הבריאותיות של מילת תינוקות עולות על הסיכונים, אולם אין די בהם בשביל להמליץ על מילת כל הילדים, ויש להותיר את ההחלטה בידי ההורים.
מילת מבוגרים היא ניתוח מסובך יותר ממילת תינוקות, הן בשל חוסר ההתאמה של המכשור הסטנדרטי, והן בשל הצורך בתפירת החתכים בשביל למנוע את פתיחתם בעת 'תפיחת פין לילית' או זקפה אחרת. לפי חוזר משרד הבריאות שעובד בתיאום עם הרבנות הראשית באמצעות הוועדה הבין משרדית לפיקוח על מוהלים, מוהלים שאינם רופאים אינם מוסמכים לבצע ברית של מי שעבר את גיל חצי שנה, והממונה על הבריתות ברבנות הראשית מפנה את הנימול לבתי חולים שאושרו מטעם הוועדה, לביצוע הברית על ידי כירורגים שאושרו על ידי הוועדה לאחר שעברו הכשרה הלכתית.
התנגדות לביצוע המילה
ישנם מתנגדים לברית המילה, התופסים אותה כפעולה מיותרת הפוגעת בשלמות היילוד וגורמת לכאב, לעיתים תוך צידוד בנזקים אפשריים מהתהליך. אחרים טוענים כי אין להם בעיה עם ההליך עצמו כל עוד הוא נעשה בבגרות מתוך בחירה מודעת של העובר אותו (למשל מבחינה אסתטית). כמו כן מעצם היותו טקס דתי. בשנת 1998 הוגשה לבית המשפט הגבוה לצדק עתירה שדרשה להוציא אל מחוץ לחוק את ברית המילה בנימוק של "פגיעה בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו". העתירה נדחתה על הסף.
מבין מתנגדי ברית המילה, יש העורכים במסגרת מסיבת קבלת הפנים לתינוק או לתינוקת טקס אלטרנטיבי בשם ברית שלום, שמטרתו הצעת חלופה סמלית למילת הבשר או הבעת הסתייגות מברית המילה המסורתית.
מילת מתים
על פי ההלכה תינוק שנפטר לפני שהספיקו למולו, יש לבצע בו את הברית לפני הקבורה, בברית זו אין פריעה ולא מברכים עליה, מספר נימוקים נאמרו למצווה זה, יש שכתבו שאין צורך בברית זו.
זבד הבת
לרגל לידת בת, יש העורכים אירוע חלופי לסעודת המצווה או למסיבת הברית, המכונה בשם “בריתה” או “זבד הבת”. באופן מסורתי, זהו טקס דתי המשלב תפילות ופיוטים מיוחדים. כיום המנהג לערוך בריתה התפשט לחוגים נוספים, ולא תמיד הוא נושא אופי טקסי או דתי. בריתה אינה כוללת מילה.
קישורים חיצוניים
מאמרים הלכתיים
פולמוס על ברית המילה
פולמוס המציצה
החברה קדישא של קהילת פראג
חברה קדישא גמילות חסד של אמת של קהילת פראג היה ארגון ללא כוונת רווח של קהילת פראג היהודית. החברה היא החברה קדישא שתקנותיה הן העתיקות ביותר שהשתמרו, ומנהגיה מהווים מקור לרבים ממנהגי הקבורה.
היסטוריה
החברה קדישא של קהילת פראג נוסדה בשנת ה'שכ"ד (1564), ותקנותיה מיוחסות לרבה של הקהילה באותה תקופה - המהר"ל מפראג. אף שידועות חברות-קדישא קדומות יותר, זו של קהילת וילנה הוקמה לפי מסורת מקומית עוד בשנת ה'רמ"ז (1487), לא נותר תיעוד לתקנות קדומות יותר. התקנות המוקדמות ביותר של החברה קדישא הווילנאית, מתוארכות לשנת ה'ת"ל (1670).
סופר החברה קדישא בראשית המאה ה-19, משה וולף ייטלס (ייטלש), הדפיס בין השנים 1828–1830 את מנהגי החברה, לצד תפילות שנהגו לומר בשלבים השונים של העיסוק בנפטר. בהערות השוליים של שני כרכי הספר, משוקעות עובדות ואנקדוטות ממקרים שאירעו בקהילה, הלוויותיהם של רבניה כמו רבי מאיר פישלס ורבי יחזקאל לנדא, והוראות מיוחדות שלהם במקרים שונים.
בית הכנסת המיוחד לחברי החברה קדישא, היה הקלויז בפראג, שלצידו עמד "בית הטהרה" של החברה קדישא, ומאחוריהם בית הקברות היהודי העתיק בפראג
אברהם חומט
אברהם חוּמֶט (ביידיש: כאָמעט; בפולנית: Abraham Chomet; 1892 – 25 בספטמבר 1978) היה ממנהיגי התנועה הציונית בפולין.
בשנת 1937 נבחרה המפלגה הציונית לראשות הקהילה היהודית בטרנוב, וכיו"ר ההסתדרות הציונית במחוז עמד חומט בראשה, עד מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1948 עלה לישראל. פעל בסוכנות היהודית בקליטת עולים, ובהמשך כיהן כיו"ר ארגון יוצאי טרנוב בישראל.
בשנת תשי"ד ערך ספר יזכור לקהילת טרנוב. בשנת תשכ"ח ערך במשותף עם יוסף קורנילו את הכרך השני, ובאותה שנה ערך את ספר היזכור לקהילות סוקל והסביבה.
נפטר בביתו ברמת גן בסתיו 1978, בגיל 86. נקבר בהלוויה רבת-משתתפים בבית העלמין קריית שאול. אשתו פייגה נפטרה שנה אחריו, ונקברה לצדו.
כתביו
מאמרים:
צ'אד הו
צ'אד הו (באנגלית: Chad Ho, נולד ב-21 ביוני 1990) הוא שחיין דרום אפריקאי. הוא אלוף העולם (קאזאן 2015) בשחייה ל-5 ק"מ.
ביוגרפיה
הו נולד ביוהנסבורג.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיים הו במקום תשיעי במשחה ל-10 ק"מ במים פתוחים בתוצאה של 1:52:13.1 שעות.
מדליית ארד עולמית
באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי, סין ביולי 2011 סיים הו במקום 20 במשחה ל-10 ק"מ בשחייה במים פתוחים בתוצאה של 1:54:58.6 שעות.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד ביולי 2013 סיים הו במקום רביעי במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 53.33.7 דקות, 5 עשיריות השנייה ממדליית ארד ובמקום שמיני במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:49:26.3 שעות.
אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה ביולי 2015 זכה הו במדליית זהב במשחה ל-5 ק"מ במים פתוחים בתוצאה של 55:17.6 דקות, לפני רוב מופלס מגרמניה (55:17.6 דקות) ומטיאו פורלן מאיטליה (55:20.0 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום 19 בתחרות ל-10 ק"מ (1:50:47.9 שעות).
מנורה מבטחים ביטוח
מנורה מבטחים ביטוח בע"מ (לשעבר מנורה חברה לביטוח בע"מ) היא חברת ביטוח הפעילה בכל תחומי הביטוח העיקריים בישראל: ביטוח כללי, ביטוח חיים וביטוח בריאות, והיא נמנית עם חמש חברות הביטוח הגדולות בישראל.
סך הנכסים המנוהלים על ידי החברה, ליום 31 בדצמבר 2021, הסתכם לכ-55 מיליארד ש"ח.
הקבוצה נמצאת בקשרים עסקיים עם כ-4,000 סוכני ביטוח, המעניקים שירותים ללקוחות החברה ברחבי הארץ.
היסטוריה
חברת האם "מנורה מבטחים החזקות בע"מ" נוסדה בשנת 1935, בשם "משרד לאחריות כללית בע"מ", על ידי דוד זלמן צימבר שכיהן כיו"ר מועצת המנהלים מהקמתה ועד שנת 1958. החברה נוסדה כמורשית לוידס, ומאז 1939 מתנהלת כחברת ביטוח. בשנת 1948 שונה שמה ל"מנורה משרד לאחריות ולביטוח משנה בע"מ". בשנת 1976 שונה שמה פעם נוספת, ל"מנורה חברה לביטוח בע"מ", בשנת 1998 שונה שמה שוב, ל"מנורה החזקות בע"מ", ובשנת 2006, בעקבות רכישת "מבטחים החדשה", החברה שינתה את שמה לשמה הנוכחי "מנורה מבטחים החזקות בע"מ".
בשנת 1963, נרכשה מנורה על ידי משפחת פישל פריש, ומאז היא מוחזקת על ידי בני המשפחה. בשנת 1982 בוצעה הנפקה לציבור של מניות החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב בע"מ, והחברה הפכה לחברה ציבורית. נכון להיום, נסחרת במסגרת מדד ת"א 75.
בשנת 1998 בוצע הליך של פיצול עסקי הביטוח של חברת האם, כך שאלה הועברו אל מנורה חברה לביטוח בע"מ (כיום מנורה מבטחים ביטוח בע"מ), אשר נתאגדה בשנת 1995 כחברה פרטית.
ב-28 באוקטובר 2019 הודיעה החברה על הפסקת מכירת ביטוחים סיעודיים פרטיים.
בעלי עניין
בעלת מניות: מנורה מבטחים החזקות בע"מ, חברה ציבורית, הנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
שפות איראניות מזרחיות
השפות האיראניות המזרחיות היא תת-קבוצה של השפות האיראניות, שהתהוותה בתקופה האיראנית התיכונה (מהמאה הרביעית לפני הספירה לערך).
השפה האווסטית לרוב מסווגת כשפה איראנית מזרחית מוקדמת. השפה האיראנית המזרחית הגדולה ביותר שעדיין מדוברת היא פשטו, עם כ־50 מיליון דוברים בין הרי הינדו־כוש באפגניסטן לבין נהר האינדוס בפקיסטן. בניגוד לניבים האיראניים המרכז־מערביים, הניבים המרכז־מזרחיים האיראניים משמרים את ההברות בסוף המילה.
השפות האיראניות המזרחיות מדוברות באזור רציף, באפגניסטן וגם בחלקים הסמוכים במערב פקיסטן, במחוז האוטונומי גורנו־בדקחשאן במזרח טג'יקיסטן והמערב הרחוק של מחוז שינג'יאנג בסין. עם זאת, יש שתי שפות המשתייכות למשפחה המדוברות באזורים נפרדים, שפת היע'נובי של צפון־מערב טג'יקיסטן (צאצאית של הסוגדית) והאוסטית של הקווקז (צאצאית של הסקיטו־סרמטית). הן שאריות של רצף אתנו־לשוני שנמתח על רוב מרכז אסיה באלף הראשון לפני הספירה.
סיווג
השפות האיראניות המזרחיות מחולקות לענף צפון־מזרחי ולענף דרום־מזרחי. על אף ההפרדה הזו, השפות האיראניות נשארו רצף דיאלקטי אחד.
צפון־מזרחיות
לפי אנציקלופדיה איראניקה, הקבוצה הצפון־מזרחית כוללת את רוב השפות המזרחיות, כולל פשטו ושפות הפאמיר, על אף שאינה כוללת את השפה האווסטית, שהיא שפה איראנית עתיקה.
עם זאת, אתנולוג מגדיר את השפות הבאות בלבד כצפון־מזרחיות:
דרום־מזרחיות
הקבוצה הדרומית כוללת את הפשטו, את שפות הפאמיר ואת ארמורי-פראצ'י. פשטו מדוברת במזרח אפגניסטן, בדרומה ובחלקים נוספים שלה ובמערב פקיסטן. שפות הפאמיר מדוברות בהרי פאמיר. ארמורי מדוברת בקאניגוראם ובדרום וזיריסיטן שבפקיסטן, אך ייתכן שעדיין יש דוברים בבברקאי ברק שבמחוז לוגאר באפגניסטן. פרצ'אי מדוברת בחלק העליון של ניג'ראב בצפון מחוז קאבול.
אתנולוג, בניגוד לאנציקלופדיה איראניקה, מסווגים את ארמורי־פרצ'אי כצפון־מזרחיות.
היסטוריה
נהוג במחקר להניח שהחלק המזרחי נפרד מהחלק המערבי במהלך סוף המילניום השני לפני הספירה, ומקובל גם להניח שהיה ממוקם בתרבות היאז.
בזכות הנוכחות היוונית במרכז אסיה, חלק מהשפות המזרחיות תועדו בשלב האיראני התיכוני שלהם (ולכן הסיווג כמזרחיות), בעוד שמעט מעוד תיעוד של הרצף הסקיטו־סרמטי שהשתרע מקזחסטן מערבה לערבה הפּוֹנטית־כַּספית ועד לאוקראינה הצליח לשרוד.
הבדלים פונולוגיים
בשפות האיראניות המזרחיות יש מעתקי הגאים רחבי היקף, לדוגמה č > c, d > ð > l, ו־b > v כמוצג בטבלה מטה.
מייקל וריפס
מייקל רובין וריפס (בהולנדית: Michael Robin Verrips; נולד ב-3 בדצמבר 1996) הוא כדורגלן הולנדי, המשחק בעמדת השוער בחרונינגן.
קריירה
לאחר שלא שיחק כלל במדי הקבוצה, עבר לספרטה רוטרדם. הוא שיחק בעיקר בקבוצת הנוער של המועדון, וערך את הופעתו היחידה בליגת העל ההולנדית ב-14 במאי 2017, במשחק ליגה נגד גו אהד איגלס.
בעונת 2017/2018 הושאל למאסטריכט מהליגה ההולנדית השנייה וערך במדיה 38 הופעות.
ב-1 ביולי 2018 חתם במכלן. ביולי 2019 נחתך חוזהו באופן חד צדדי בעקבות השערורייה בכדורגל הבלגי.
ב-8 באוגוסט 2019 חתם על חוזה לארבע עונות בשפילד יונייטד.
קריירת נבחרות
וריפס ייצג גם את נבחרת הולנד עד גיל 19 וגם את נבחרת הולנד עד גיל 20.
אדי פישר
אדווין ג'ק "אדי" פישר (באנגלית: Edwin Jack "Eddie" Fisher; 10 באוגוסט 1928 – 22 בספטמבר 2010) היה שחקן, זמר ובדרן יהודי אמריקאי. מכר מיליוני תקליטים במחצית הראשונה של שנות ה-50 והתפרסם אז עקב נישואיו המתוקשרים לאליזבת טיילור.
קורות חיים
לאחר שחרורו החל להופיע כזמר פופולרי במועדוני לילה בלאס וגאס וכן ברדיו ובטלוויזיה שם הייתה לו תוכנית משלו בשם "The Eddie Fisher Show".
במחצית הראשונה של שנות החמישים, לפני הופעת הרוק אנד רול, היה פישר לאליל נוער והיו לו להיטים רבים.
ב-1955 נישא לשחקנית דבי ריינולדס ונולדו להם הבת קארי פישר והבן טוד פישר (על שם מייק טוד, חברו הטוב של פישר שהיה בעלה השני של אליזבת טיילור).
ב-1956 הם הופיעו ביחד בסרט המוזיקלי "צרור של אושר".
לאחר מותו של מייק טוד בתאונת מטוס ב-1958 החל פישר ברומן עם אליזבת טיילור שהסתיים בנישואים שהיו שערורייה תקשורתית בעסקי השעשועים ובגירושים מכוערים מדבי ריינולדס. פישר הופיע לצד טיילור בסרט באטרפילד 8 ב-1960. הם התגרשו ב-1964, וטיילור נישאה לריצ'רד ברטון אותו הכירה בהסרטת הסרט קלאופטרה. פישר נישא שלוש פעמים נוספות לקוני סטיבנס (1969-1967), לטרי ריצ'רד (1976-1975) ולבטי לין (1993 ועד מותה ב-2001).
פישר חיבר שתי אוטוביוגרפיות שהרגיזו את בני משפחתו עד כדי כך שבתו קארי שקלה לשנות את שם משפחתה מפישר לריינולדס.
הוא נפטר בגלל סיבוכי ניתוח לאחר שבר בצוואר הירך.
לפישר יש שני כוכבים בשדרת הכוכבים של הוליווד, אחד על הקלטות שירים והשני על הופעותיו בטלוויזיה.
אריק צאבל
אריק צאבל (בגרמנית: Erik Zabel; נולד ב-7 ביולי 1970) הוא רוכב אופני כביש ומאמן בעבר. צאבל נחשב לאחד הרוכבים הגרמנים הגדולים בכל הזמנים ולאחד מהמאיצים הטובים בהיסטוריה, עם יותר מ-140 ניצחונות מקצועיים. צאבל ניצח שש פעמים ברציפות בקטגוריית הנקודות בטור דה פראנס (1996–2001), מה שממקם אותו שני, אחרי פטר סאגאן בדירוג הניצחונות בקטגוריה. בנוסף לכך, צאבל ניצח ב-12 קטעים בטור דה פראנס וב-8 קטעים בוואלטה אספנייה. צאבל הצטיין רבות גם במרוצים חד יומיים, כשניצח ארבע פעמים במילאנו–סן רמו, שלוש פעמים באשבורן–פרנקפורט ופעם אחת במרוץ אמסטל גולד. גם באליפות העולם היו לצאבל הישגים, הוא זכה פעמיים במדליית כסף (2006, 2004) במקצה העלית גברים, ופעם אחת במדליית ארד (2002) באותו המקצה. לאחר תום הקריירה שלו ב-2008, צאבל גם עבד בתור מאמן בקבוצות שונות בסבב המקצועי.
ראשית חייו
צאבל נולד ב-7 ביולי 1970 בברלין המזרחית, אביו היה גם רוכב אופניים. הוא התחיל בתור רוכב אופני מסלול. הוא סיים במקום השלישי באליפות העולם עד גיל 19 ברדיפה קבוצתית, ביחד עם נבחרת ברלין המזרחית. ב-1988 סיים חמישי במרוץ הנקודות באותה האליפות. ב-1989, הצטרף לנבחרת ברלין המזרחית לבוגרים באופני מסלול. באותה השנה הוא גם ניצח את אליפות ברלין המזרחית ברדיפה אישית.
אחרי נפילת חומת ברלין, עבר צאבל לדורטמונד במטרה להצטרף לקבוצת החובבים של העיר. הוא ניצח את אליפות נורדריין-וסטפאליה וסיים רביעי באולימפיאדת ברצלונה (אופני כביש), כשהוא מנצח את הספרינט מהפלוטון, 35 שניות אחרי פאביו קאסארטלי.
ניצחונות בקטגוריות הנקודות ובמילאנו–סן רמו
ב-1996, זאבל ניצח במרוץ החד יומי בגרמניה, "רונד אום קלן". לאחר מכן, הוא רשם את הניצחון הראשון שלו בקטגוריית הנקודות בטור דה פראנס, עם 335 נקודות וניצח גם שני קטעים במרוץ. ב-1997, זאבל ניצח לראשונה במונומנט, לאחר שניצח במילאנו–סן רמו בתום ספרינט רב משתתפים. לאחר מכן ניצח במרוץ החד יומי שלדפרייס. צאבל ניצח בשלושה קטעים בטור דה פראנס וניצח בפעם השנייה בקטגוריות הנקודות, עם 350 נקודות.
ב-1998 צאבל ניצח שנית במילאנו–סן רמו, ואף סיים במקום השישי בגנט–וייפלחם. הוא ניצח את אליפות גרמניה באופני כביש וניצח בפעם השלישית ברצף את קטגוריית הנקודות בטור דה פראנס, הפעם בלי לנצח אף קטע ועם 327 נקודות. בעונת 1999, לאחר שני ניצחונות רצופים סיים צאבל שני במילאנו - סן רמו, לאחר שהפסיד לאנדריי צ'מיל. הוא ניצח את מרוץ "רונד אום דן הנינגר טורם" (כיום נקרא אשבורן–פרנקפורט). צאבל ניצח בפעם הרביעית ברציפות את קטגוריית הנקודות בטור דה פראנס, גם בשנה הזו לא ניצח קטע וסיים ארבע פעמים במקום השני. ב-2000, ניצח צאבל בפעם השלישית במילאנו–סן רמו ובפעם הראשונה את מרוץ אמסטל גולד. צאבל סיים שלישי בפריז–רובה, לאחר שסיים שני מתוך הספרינט בפלוטון. הוא ניצח שני קטעים בוולטה אה קטלוניה. צאבל ניצח בפעם השישית ברצף בקטגוריית הנקודות בטור דה פראנס, עם 291 נקודות, מקדים את רובי מקיוואן.
ב-2001, צאבל ניצח את מילאנו–סן רמו, מקדים את מריו צ'יפוליני ורומאנס ואיינסטיינס. הוא ניצח שני קטעים בטור דה סוויס ואת קטגוריית הנקודות, צאבל ניצח שלושה קטעים בטור דה פראנס ואת קטגוריית הנקודות במרוץ בפעם השישית ברציפות עם 252 נקודות, מקדים את סטיוארט אוג'ריידי ב-8 נקודות בסך הכל. עם ניצחונו של צאבל הפך לרוכב עם הכי הרבה ניצחונות בקטגוריה עם שישה כאלו, שיא שנשבר רק 18 שנים מאוחר יותר על ידי פטר סאגאן שניצח 7 פעמים. אך צאבל ממשיך להוביל את דירוג הניצחונות ברצף, עם שישה, בעוד שלסאגאן יש חמישה. לאחר הטור, ניצח במרוץ HEW Cyclassics. צאבל ניצח בשלושה קטעים בוואלטה אספנייה. באליפות העולם שהתקיימה בליסבון, סיים צאבל חמישי.
פודיומים באליפויות עולם והצלחות בוואלטה
צאבל ניצח בפעם השנייה ברונד אום דן הנינגר טורם, שני קטעים בטור דה סוויס ואת קטגוריית הנקודות במרוץ. הוא ניצח בקטע בודד בטור דה פראנס וסיים שני בקטגוריית הנקודות, לאחר שרובי מקיוואן הקדים אותו. אבל צאבל כן הצליח לנצח את קטגוריית הנקודות בוואלטה, כשסיים עם 188 נקודות, מקדים את אלסנדרו פטאקי שסיים עם 25 נקודות פחות. בסוף העונה צאבל זכה במדליית ארד באליפות העולם, כשמקדימים אותו מריו צ'יפוליני ורובי מקיוואן. ב-2003 צאבל ניצח את אליפות גרמניה ברכיבת כביש בפעם השנייה. בטור דה פראנס, צאבל סיים שני בקטע אחד ושלישי בקטגוריית הנקודות. אך בוואלטה אספנייה ניצח בפעם השנייה ברציפות את קטגוריית הנקודות וגם ניצח שני קטעים. בסוף העונה הוא ניצח את מרוץ פריז–טור בפעם השנייה.
ב-2004 צאבל סיים שני במילאנו - סן רמו וניצח את מרוץ "רונד אום קלן". הוא סיים שוב במקום השני בקטע אחד בטור דה פראנס, בנוסף לכך סיים שלישי כללי. צאבל השתתף באולימפיאדת אתונה במקצה האופני כביש, וסיים רביעי כאשר הוא מנצח את הספרינט מהפלוטון. צאבל ניצח בפעם השלישית ברצף את קטגוריית הנקודות בוואלטה אספנייה וסיים לא פחות משש פעמים במקום השני (אחת הפעמים כוללת נגד שעון קבוצתי). בסוף העונה, צאבל זכה במדליית כסף באליפות העולם שנערכה בורונה, לאחר שהפסיד לאוסקר פריירה. צאבל סיים רביעי ברונדה ון פלנדרן ב-2005, התוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ זה. הוא ניצח בפעם השלישית ברונד אום דן הנינגר טורם. צאבל התחרה לראשונה בג'ירו ד'איטליה, אך לא בלט במרוץ וסיים במקום השני פעמיים בקטעים. צאבל לא התחרה בטור דה פראנס בעונה זו לראשונה מאז 1993 עקב השתתפותו בג'ירו. בוואלטה אספנייה סיים במקום השני ארבע פעמים. הוא ניצח את מרוץ פריז–טור בפעם השלישית.
השנים האחרונות
צאבל הצטרף לקבוצת מילראם הגרמנית ב-2006 לאחר לא פחות מ-13 שנים בקבוצת טלקום. הוא סיים שני בקטגוריית הנקודות בטור דה פראנס, עם 199 כאלו. בוואלטה אספנייה ניצח שני קטעים. צאבל זכה שנית במדליית הכסף, לאחר שהפסיד לפאולו בטיני בספרינט וניצח את אלחנדרו ולוורדה בספרינט בין שלושה רוכבים.
ב-2007 ניצח קטע בטור דה סוויס, סיים שני פעמיים בקטעים בטור דה פראנס וסיים שלישי בקטגוריית הנקודות. הוא ניצח קטע אחד בוואלטה אספנייה. בעונתו האחרונה בקריירה (2008), התחרה צאבל בכל שלושת הגרנד טורס. בג'ירו ד'איטליה סיים פעם אחת במקום השני, בטור דה פראנס סיים שלישי בקטגוריית הנקודות בגיל 38 ובוואלטה לא התבלט.
לאחר הפרישה
צאבל הצטרף לקבוצת HTC בתור יועץ. ב-2012 הצטרף לקבוצת קטיושה בתור מאמן ספרינטרים. בנו ריק צאבל, רוכב בקבוצת Israel Start-Up Nation.
פרשיות סמים
צאבל הודה בשימוש ב-EPO בין השנים 1996–2004, במהלך תקופתו בקבוצת טלקום. בהתחלה הכחיש אך אז הודה והתנצל. בעקבות הודאתו הושעה מאימון קבוצת קטיושה, והתפטר מחברותו בארגון ה-UCI.
המגזין דר שפיגל האשים את קבוצתו של צאבל בעבר, טלקום, בסימום שיטתי בשנות ה-90.
דאגלס A-1 סקייריידר
דאגלס A-1 סקייריידר "ספאד" (באנגלית: Douglas A-1 Skyraider) היה מטוס תקיפה בוכנתי אמריקאי מתוצרת דאגלס, שטס לראשונה בשנת 1945 ושירת תקופה ארוכה ומוצלחת במיוחד (עד שנת 1985). המטוס שירת בכל הכוחות המזוינים של ארצות הברית, חיל האוויר, הצי והנחתים.
היסטוריה
המטוס פותח עקב דרישה של הצי למפציץ צלילה וטורפדו מתקדם, אך כאשר נכנס לשירות, שימש בעיקר לתקיפה. המטוס לא הספיק להיכנס לשירות במהלך מלחמת העולם השנייה, והשתתף במלחמת קוריאה בה היה למטוס התקיפה והסיוע הצמוד העיקרי של הצי והנחתים. המטוס ניחן בטווח גדול, יכולת נשיאת משקל רבה, יכולת ספיגת אש נ"מ גבוהה מהרגיל ויכולת שהות ארוכה מעל המטרה. מאפיינים גבוהים במיוחד, באופן שהתעלה על מרבית מטוסי הסילון התת-קוליים בזמנו, מה שתרם לאורך חייו המבצעיים. המטוס היה למטוס הקרב הבוכנתי היחיד בשירות קרבי במהלך מלחמת וייטנאם. מהירותו האיטית התגלתה כיתרון בסיוע ישיר לכוחות קרקע ובמתן מעטפת אש במשימות חילוץ מוסקות. בנושאות המטוסים הגדולות, הוחלף ה"סקייריידר" במטוסי A-6A אינטרודר ו-A-4 סקייהוק, אך נשאר בשירות בנושאות המטוסים מסדרת אסקס. מאוחר יותר הוחלף המטוס על ידי מטוסי ה-A-7 קורסייר II. המטוס יוצר בשבע גרסאות שונות. בישראל כיום משמשים מסוקי קרב ומלט"ים בתפקידו של ה"סקייריידר" לסיוע אווירי קרוב. אולם האמריקאים משתמשים במטוס A10, שהחליף את A1, בעל ביצועים משופרים.
לאחר הוצאת המטוס משירות הצי, הועברו עודפי המטוסים לידי חיל האוויר של דרום וייטנאם, שהשתמש בהם למשימות תקיפה וסיוע אווירי קרוב. המטוס שירת גם במסגרת פיקוד המבצעים המיוחדים של חיל האוויר של ארצות הברית (AFSOC) וכמטוס ליווי לחילוץ טייסים מוּפּלים.
אינו קורבה
אינו קורבה (בדנית: Aino Korva; נולדה ב-16 בדצמבר 1942) היא דוגמנית דנית.
ביוגרפיה
קורבה נולדה בקופנהגן, דנמרק. לאחר סיום בית הספר נסעה לאנגליה, שם עבדה כאו-פר. היא למדה תקופה בקיימברידג', ולאחר מכן חזרה לדנמרק ועבדה בחברה לציוד רפואי.
היא גרה מספר שנים באי יווני, שם ניהלה מסעדה. לאחר מכן שבה לארצות הברית. היא מתגוררת בקנטקי.
תחרויות יופי
היא נבחרה למיס דנמרק 1963, לאחר שאדם שהבחין ביופייה שלח תמונה שלה לתחרות.
בתחרות מיס תבל 1963 נבחרה לסגנית הראשונה (המקום השני) ובכך הביאה את ההישג הגבוה ביותר של דנמרק בהיסטוריה של התחרות.
בתחרות מיס אירופה 1963 הגיעה למקום השלישי.
בטקס בחירת מיס סקנדינביה 1964 הגיעה למקום השני.
קריירת דוגמנות
היא עבדה מספר שנים כדוגמנית בניו יורק ובלוס אנג'לס והייתה בין היתר חתומה על חוזה עם סוכנות פורד.
באוגוסט 1968 הייתה דוגמנית השער של מגזין פלייבוי.
ביולי 1969 הייתה על שער מגזין קוסמופוליטן.
קריירת משחק
ב-1964 הופיעה בתפקיד קטן בסרט "Sommer i Tyrol", קומדיה אודות דנים המבלים את החופשה שלהם באלפים האוסטרים.
ב-1965 גילמה מלכת יופי בסרט "Passer passer piger".
אנשים – יוצרים חברה
אנשים - יוצרים חברה היא עמותה שהוקמה בשנת 2013, אשר פועלת למען אנשים המתמודדים עם קשיים חברתיים ובעלי צרכים מיוחדים ליצירת מקום חברתי עבורם.
היסטוריה
העמותה התחילה את פעילותה עם יוזמת הפרויקט "יוצרים זוגיות" (ספידייט) - ערבי היכרויות לאנשים בעלי קושי חברתי, לדוגמה: אנשים המתמודדים עם אספרגר, אוכלוסיות שיקום, פגועי נפש וכן הלאה. עם הזמן, "אנשים יוצרים חברה" הרחיבה את פעילותה במיזמים חברתיים מגוונים במסגרת הפרויקט "פעם בחודש משהו": אחת לחודש מתקיימות פעילויות חברתיות במקומות שונים ברחבי הארץ כדוגמת מסיבות, פיקניקים וטיולים, באמצעות יצירת קשרים ושיתופי פעולה עם עמותות וגורמים נוספים. בנוסף, ישנן קבוצות חברתיות בגילאים שונים הנפגשות פעם בשבוע, כמו גם סדנאות וחונכות אישית. בראש העמותה עומד אדר פילו, בוגר תואר ראשון בעבודה סוציאלית ופילוסופיה, שיזם את הקמתה.
אנטוניו מיראנטה
אנטוניו מיראנטה (באיטלקית: Antonio Mirante; נולד ב-8 ביולי 1983) הוא כדורגלן איטלקי, המשחק בעמדת השוער במילאן.
קריירה
מיראנטה החל את קריירת המשחק שלו במועדון הנוער של יובנטוס, ובשנת 2004, בעונת הבוגרים הראשונה שלו, הושאל לקרוטונה. בשנת 2005 הושאל לרובור סיינה.
בשנת 2006 הוא שב ליובנטוס בעקבות פרשת הטיית המשחקים בסרייה א' 2006, וב-18 בנובמבר 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בעקבות פציעתו של ג'יאנלואיג'י בופון.
ב-3 ביולי 2007 הושאל לסמפדוריה. בתום עונת ההלוואה, ביוני 2008, רכשה סמפדוריה מחצית מכרטיס השחקן שלו מיובנטוס תמורת 1.5 מיליון אירו.
ב-19 ביולי 2009 הושאל לפארמה. ביוני 2010 רכשה סמפדוריה את מחצית כרטיסו הנותר מיובנטוס תמורת 1.5 מיליון אירו, ומכרה אותו לפראמה תמורת 3.6 מיליון אירו. הוא היה השוער הראשון של הקבוצה מאז שהגיע לפארמה ועד לסיום חוזהו במועדון ביוני 2015.
ב-3 ביולי 2015 עבר בהעברה חופשית לבולוניה 1909, והיה השוער הראשון של הקבוצה. ב-19 ביולי 2016 חתם על חוזה חדש לשלוש עונות. עם זאת, בתחילת עונת 2016/2017 אובחן כסובל מבעיות בלב והושבת לחודשיים וחצי. בעונת 2017/2018, עונתו האחרונה בקבוצה, שימש כקפטן של הקבוצה.
ב-22 ביוני 2018 חתם על חוזה לשלוש עונות ברומא בדמי העברה של 4 מיליון אירו.
ב-13 באוקטובר 2021 חתם לעונה אחת במילאן.
קריירת נבחרות
מיראנטה השתתף יחד עם נבחרת איטליה בכדורגל עד גיל 21 באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2006, אך לא שיחק אף על פי שזומן 6 פעמים.
ב-8 ביוני 2010 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת בשל פציעתו של פדריקו מרטיטי, אך לא שיחק.
סוס משוגע
סוס משוגע (באנגלית: Crazy Horse - קרייזי הורס; בלקוטה: Tȟašúŋke Witkó, תעתיק: טְכאשונקֶה וויקטו, פירוש מילולי: "סוסו-משוגע" או "סוסו-מלא-חיים"; נולד בשם Čháŋ Óhaŋ, שמשמעותו "בין העצים"; 1840 לערך - 5 בספטמבר 1877) היה מצביא אינדיאני מבני אוגללה לקוטה (Oglala Lakota), תת-שבט של בני הלקוטה, סעיף של שבט הסו. הוא הנהיג כוחות צבא אינדיאניים במלחמתם כנגד שלטונות ארצות הברית, לנוכח הפלישה לטריטוריות אינדיאניות וההתערבות באורח חייהם של בני הלקוטה. בין היתר הוביל את כוחותיו לניצחון צבאי בקרב ליטל ביגהורן ביוני 1876.
במאי 1877 כוחותיו נכנעו לכוחות אמריקאיים בפיקודו של הגנרל ג'ורג' קרוק. בספטמבר 1877 נעצר בפורט רובינסון (בנברסקה של היום) בטענה שהפר את תנאי הכניעה, נפצע אנושות במאבק עם אחד השומרים, ומת מפצעיו.
דמותו של סוס משוגע נחרתה בתודעה ובזיכרון הכללי, והוא נמנה עם הדמויות האינדיאניות המוכרות והסמליות ביותר.
שבט הסו מקים בעשרות השנים האחרונות את אנדרטת סוס משוגע, אנדרטת ענק, שצפויה להיות אחת הגדולות בעולם. האנדרטה היא במימון פרטי ומוקמת בגבעות השחורות שבדקוטה הדרומית.
רשימת המלכים מטורינו
רשימת המלכים מטורינו (נקרא גם הקאנון המלכותי מטורינו) הוא פפירוס הכולל רשימות של מלכים במצרים הכתוב בכתב היראטי המתוארך לתקופתו של רעמסס השני. הפפירוס הוא חלק מאוסף המוזיאון המצרי בטורינו איטליה. הערכה היא שרשימה זו הייתה הרשימה המקיפה ביותר של מלכים שהוכנה על ידי המצרים בעת העתיקה. והיא משמשת כבסיס יחד עם רשימות אחרות כגון אבן פלרמו, רשימת המלכים מכרנך, רשימת המלכים מאבידוס ועוד, לרוב הכרונולוגיות שנכתבו על ידי החוקרים על תולדות מצרים העוסקות בתקופה שלפני רעמסס השני.
הפפירוס
הפפירוס מתוארך על ידי החוקרים לתקופתו של רעמסס השני, מלך מהשושלת ה-19 בתקופת הממלכה החדשה, אבל יכול להיות שהוא חובר לאחר תקופתו ולכל המאוחר בשושלת ה-20. תחילתו של הפפירוס וסופו אבדו, הפפירוס לא כולל כל הקדמה, ופירוט המלכים הסתיים בשושלת ה-19.
הפפירוס מפרט שמות של שליטים, אורך תקופת שלטונו של כל מלך תוך ציון שנים, חודשים וימים. בחלק מהמקרים המלכים מקובצים לפי משפחות מלוכה שמתאימה לרשימת השושלות של מנתון בספרו אגיפטיקה.
הפפירוס כולל גם רשימות של מלכים מיתיים ומלכים של אזורים קטנים שלא מוזכרים במקורות אחרים, וכן שמות של אלים. הרשימה כוללת גם מלכים מתקופת השושלת ה-15 שהיו שליטי החיקסוס ושלטו במצרים התחתונה ובאזור דלתת הנילוס. לשליטים אלו לא היה כרטוש וברשימה הוסף סימן הירוגליפי המציין שהם היו זרים. הפפירוס היה במקור רשימה שהוכנה לצורך מיסוי, בגב הפפירוס הופיעה רשימת המלכים.
גילוי ושימור
הפפירוס התגלה בשנת 1820 על ידי הנוסע האיטלקי ברנרדינו דרובטי (Bernardino Drovetti) בלוקסור (היא תבאי בעת העתיקה) שבמצרים העליונה. בשנת 1824 רכש המוזיאון המצרי בטורינו איטליה את הפפירוס, והוא סומן כמספר 1874. כשהארגז שבו נשלח הפפירוס לאיטליה נפתח, הפפירוס התפרק לרסיסים. קטעי הפפירוס נבדקו על ידי ז'אן-פרנסואה שמפוליון והוא הצליח לזהות שמות של מלכים רק על הקטעים הגדולים יותר, והכין ציור של מה שיוכל לפענח.
האגיפטולוג הגרמני בן המאה ה-19 Gustav Seyffarth בחן את קטעי הפפירוס, שחלקם היו בגודל של סנטימטרים בודדים. הוא ביצע שחזור נוסף של הקטעים בהתבסס על הסיבים. גוסטב לא הצליח לזהות את המשמעות של הסימנים בכתב ההיראטי. האגיפטולוג הגרמני Jens Peter Lauth שעבד לאחר מכן על הפפירוס אישר בעבודתו את פעולת השחזור של Seyffarth.
בשנת 1959 פרסם האגיפטולוג האנגלי אלן גרדינר את ספרו "הקאנון המלכותי מטורינו" העוסק בפפירוס.
למרות מאמצי השיקום, כ-50% מהפפירוס עדיין חסרים. החלק ששוקם הוא באורך של 1.7 מטר וברוחב של 41 ס"מ, ומורכב מיותר מ-160 חלקים. בשנת 2009 התגלו קטעים נוספים של הפפירוס במחסן המוזיאון כשהם במצב טוב.
אלחנדרו ג'יאמטיי
קריירה פוליטית
בבחירות 1985, 1988 ו-1990 שימש ג'יאמטיי כרכז הכללי של הליכי הבחירות.
בשנים 1999 ו-2003 התמודד לראשות העיר גואטמלה סיטי, אך הפסיד.
בשנת 2006 מונה למנהל מערכת הענישה של גואטמלה. הוא סיים את תפקידו ב-2008.
הוא התמודד בבחירות לנשיאות גואטמלה ב-2007, 2011 ו-2015 והפסיד. בבחירות 2019 התמודד פעם נוספת בבחירות. בסיבוב הראשון, שנערך ב-16 ביוני 2019 הוא זכה רק ב-13.95% מהקולות, אך בסיבוב השני, שנערך ב-11 באוגוסט 2019 הוא זכה ב-57.96% מהקולות ונבחר לנשיא. הוא נכנס לתפקידו ב-14 בינואר 2020, כשהוא מחליף את הנשיא ג'ימי מוראלס.
השקפות פוליטיות
ג'יאמטיי הבטיח כי יחזיר את עונש המוות כדי "לרסק כנופיות אלימות, להילחם בעוני, להפסיק את ההגירה ולשים קץ לשחיתות".
הוא מתנגד לנישואים חד-מיניים ולהפלות ותומך בשימוש בצבא למען ביטחון האזרחים.
בדצמבר 2019 ביקר בישראל והכריז כי הוא ממליץ לכל המדינות להכיר בירושלים כבירת ישראל הנצחית. הוא הוסיף כי הוא מכיר בחזבאללה כארגון טרור, וכי לא ייתן לו לפעול בשטחה של ארצו.
חיים אישיים
ג'יאמטיי נישא לרוסנה צ'צ'רס ב-11 בפברואר 1989 ולזוג שלושה ילדים. השניים נפרדו במהלך קמפיין הבחירות שלו בשנת 2019, וכתוצאה מכך, לאחר בחירתו לנשיא הפכה ביתו מרסלה לגברת הראשונה.
הוא סובל מטרשת נפוצה ומשתמש בקביים כדי להתנייד.
הוא טוען כי הדמות שהשפיעה עליו באופן החזק ביותר הוא מוהנדס קרמצ'נד גנדי.
מחלף נחל עמוד
מחלף נחל עמוד הוא מחלף בצפון ישראל המחבר בין כביש 65 לכביש 85. המחלף נקרא על שם נחל עמוד הסמוך לו.
המחלף משמש למעבר תנועת כלי רכב הנוסעים לקריית שמונה, לאצבע הגליל ולצפון רמת הגולן ומנקז חלק גדול מהתנועה ליעדים אלה דרך צומת עמיעד, תנועה המגיעה בחלקה ממרכז הארץ דרך מחלף גולני, יחד עם התנועה המגיעה מאזור חיפה, עכו וכרמיאל דרך כביש 85.בשל כך ישנם עומסי תנועה במחלף בעיקר בשבתות ובחגים, בהם ישנה תנועת מטיילים רבה לכיוון אצבע הגליל.
המחלף נפתח לתנועה מלאה ב-2016, עד אז, היה המחלף צומת מרומזר שניחן בגודשי תנועה רבים.
שחר אטואן
שחר אטואן הוא מעצב גרפי ומאייר ישראלי, ראש התכנית לתואר שני באוריינות חזותית במכללת סמינר הקיבוצים.
ביוגרפיה
בשנת 2005 סיים לימודי אמנות ב של המכללה האקדמית בית ברל, ובהמשך את התכנית הבין־תחומית באוניברסיטת תל אביב. עבודת התזה שלו עסקה בהיסטוריה של כתב העת לאמנות ״סטודיו״ וביחסיו עם עולם האמנות בשנים שבהן יצא לאור. אטואן השלים לימודי פסיכותרפיה גופנית בשיטת הביוסינתזה בקמפוס ברושים שבאוניברסיטת תל אביב.
היה כתב במגזין "Time Out תל אביב" במשך כשנה על תקשורת חזותית ולאחר מכן כתב במשך מספר חודשים בנושאי אופנה למוסף "סגנון" של "מעריב". בשנת 2008 מונה לכתב אופנה במגזין "גלריה" של עיתון "הארץ", תפקיד בו שימש עד שנת 2018. במקביל המשיך לחקור ולהרצות על נושאים בשדות האמנות, האופנה, הקולנוע והתקשורת החזותית באקדמיות ובמוסדות תרבות ברחבי הארץ.
אטואן היה מעורב בפיתוח אירועי תרבות, בהם "חממת מפעל הפיס לאופנה" ואירועים רב תחומיים במוזיאון תל אביב לאמנות.
ביולי 2023 מונה אטואן לראש התכנית לתואר שני באוריינות חזותית במכללת סמינר הקיבוצים.
הוקרה
בנימוק לבחירה נכתב עליו: "העיתונות המודפסת נאלצת למצוא דרך חדשה להסתכל על הדברים ולסקרן אנשים, והיא עושה זאת על ידי הצגת הדברים מנקודת מבט מסוימת - כמו למשל זו של שחר אטואן, כתב ומבקר האופנה של עיתון "הארץ" ("גלריה"). מדי שבוע בארבע השנים האחרונות אטואן מפרסם מניפסט ביקורתי על קולקציות שמפריעות לו או מעניינות אותו... לא חסרים מבקרי אופנה בישראל, אבל יתרונו של אטואן הוא שפתו התיאורית העשירה, דקות האבחנה והידע שהוא מרעיף על הקוראים. עבורו אופנה אינה רק טרנדים או בגדים, אלא השתקפות של תרבות, היסטוריה, כלכלה, אמנות, צרכים חברתיים ועונג".
ליאור קודנר
ליאור קודנר (נולד ב-16 במרץ 1979) הוא עיתונאי ישראלי ומרצה לתקשורת. משמש כמנכ"ל הדיגיטל של העיתון "הארץ" ואחראי על ניהול אתרי "הארץ" בעברית ובאנגלית ואתר "The Marker".
ביוגרפיה
ליאור קודנר נולד בריגה שבלטביה ועלה לישראל כשהיה בן 11. סיים את לימודיו התיכוניים במרכז חינוך ליאו באק בחיפה. הוא החל את דרכו העיתונאית בגלי צה"ל ככתב תחבורה, תעופה ותיירות ואחר כך מונה לכתב לענייני משפט.
ככתב, פרסם ראשון את עסקת הטיעון עם האנס בני סלע, ועל צנזורה שמפעילה חברת אגד על פרסום על גבי אוטובוסים שמנעו בין היתר קידום אוכל לא כשר. הוביל שורה של שידורים חיים בין היתר סביב נחיתת האפיפיור בישראל, משפטי דרעי ונמרודי.
בתום שירותו המשיך לעבוד בגלי צה"ל, בין היתר הגיש וערך את "24 היום שהיה", מבזקים, "שישיבת" ויומן הערב. במקביל להמשך עבודתו האזרחית בגלי צה"ל החל לעבוד גם בקבוצת הארץ, שם מילא תפקידים מגוונים. בין היתר עבד כראש דסק החדשות, עורך מוספים וחלק ב, עורך חדשות החוץ ועורך הרשתות החברתיות של כל הקבוצה.
בשנת 2013 קודם קודנר ונוצר עבורו תפקיד חדש בקבוצה, סמנכ"ל הדיגיטל. באותה שנה היה אחראי למעבר האתר בעברית לאתר בתשלום למנויים. במרץ 2016 דיווח מו"ל העיתון, כי "הארץ" גייס 25,000 מינויים דיגיטליים. שנתיים אחר כך דיווח הארץ על 45,000 מינויים דיגיטליים. בסוף 2019 דיווח קודנר כי קבוצת הארץ הגיעה ל-72,000 מנויים דיגיטליים. באוגוסט 2021 הגיע הקבוצה ל-100,000 מנויים דיגיטליים.
בפברואר 2018 מונה גם לסגן עורך "הארץ". ב-2022 מונה למנכ"ל הדיגיטל של ״הארץ״.
חיים אישיים
נשוי לעורכת הדין שיר קודנר, לשעבר היועצת המשפטית של קבוצת NSO והם הורים לשלושה ילדים.
קרייזי הורס (קברט)
לה קרייזי הורס סלוּן (Le Crazy Horse Saloon) או לה קרייזי הורס דה פארי (Le Crazy Horse de Paris) הוא מועדון קברט פריזאי שנודע בשל המופעים שהוא מציג, של רקדניות עירומות, שעורכות את ההופעה על במה, ובשל הופעות הקסמים ושאר ההופעות המגוונות שמוצגות בין מופעי העירום. בעלי המועדון השתתפו ביצירתם של מופעים דומים בערים אחרות, וישנם אף עסקים אחרים, שאינם קשורים למועדון זה, שאימצו את השם "קרייזי הורס" בשמותיהם.
היסטוריה
הרקדניות במועדון נבחרות בכוונה כך שיהיה קשה להבחין ביניהן בעת הופעתן על הבמה, מבחינת גובה ומבחינת מידת וצורת החזה. נכון ל-2008, העסק מנוהל עדיין כעסק משפחתי, תחת בעלותם של שלושה מבניו של ברנרדה. סניפים נוספים של המועדון נפתחו ברחבי העולם, וכך נפתח מועדון דומה בסינגפור בדצמבר 2005, שכבר אינו פעיל מאז פברואר 2007, בשם "לה קרייזי הורס דה סינגפור", בדומה לשם המועדון המקורי "לה קרייזי הורס דה פארי", וכן נפתח מועדון בלאס וגאס, במלון MGM Grand, בשם "קרייזי הורס פריז" (בעבר נקרא La Femme - "לה פאם", כלומר: 'נשים' בצרפתית).
לצד הופעות הריקוד של רקדניות המועדון, היה הקרייזי הורס למיקום פופולרי להופעות של אמנים אחרים, ובהם קוסמים, להטוטנים ופנטומימאים. ברנרדה אמר כי הוא חיבב מופעי קסם, מאחר שאלו מתכתבים עם האופן שבו הוא ראה את המועדון: "[הקסם] הוא חלום. אין הופעה אחרת שנושאת אופי עז יותר של חלום לעומת הופעת קסמים. ומה שאנו עושים עם הבנות גם הוא קסם, מאחר שהן אינן באמת יפות כפי שהן על הבמה. מדובר בתעלולי קסם של תאורה ותלבושות. אלו הם חלומותיי וחזיונותיי שמוצגים על הבמה."
תחת ההנהלה החדשה, אירח המועדון אמניות ידועות-שם שונות, שערכו מופעי עירום במספר הופעות מוגבל; בהן ניתן למנות את דיטה פון טיז, כרמן אלקטרה, אריה קרסנדו מהפרדיסו גילרז, אריאל דומבסל ופמלה אנדרסון. כמו כן, הועסק במקום הכוריאוגרף הידוע פיליפ דקופל כמנהל אמנותי.
להקת הפרדיסו גירלז (Paradiso Girls) קראה לאחד מאלבומיה "Crazy Horse" על שם המועדון, מאחר שאריה קרסנדו (Aria Crescendo), אחת מחברות הלהקה, עבדה במועדון. המועדון אף אוזכר בשירה של להקת מוטלי קרו "Girls, Girls, Girls".
המועדון כיכב בכמה סרטים דוקומנטריים, סרט בהפקת המועדון מ-1977 וסרטים נוספים מ-2004, מ-2009 ומ-2011. הסרט מ-2011 אף הוצג בפסטיבל הקולנוע בירושלים 2012.
מוטי שגב
קורות חיים
שגב (במקור סקג'ו) נולד ברומניה ב-1958, בנם של שלמה, שהיה מסורב עלייה, וזלדה. ב-1961 עלה לישראל עם משפחתו והתגורר בחיפה - תחילה בוואדי סאליב ולאחר מכן בנווה שאנן. אביו עבד כסנדלר ואימו טיפלה בילדים. למד בתיכון עירוני ג' בעיר והיה חבר בתנועת השומר הצעיר. בשירותו הצבאי שירת כקצין חיל רגלים (לאחר שנשר מקורס טיס) והשתתף במבצע ליטני. בשירות המילואים פיקד על פלוגת סיור.
השלים תואר ראשון בהצטיינות בשנת 1985 ודוקטורט ב-1990, שניהם בהנדסת חשמל בטכניון. עשה פוסט-דוקטורט ב-Caltech (שנה כיהן כ"עמית פוסט-דוקטרנט" ושנתיים כ"עמית מחקר בכיר", המנחה שלו היה אמנון יריב. ב-1994 קיבל משרת מרצה בכיר באוניברסיטת פרינסטון, ב-1997 דרגת פרופסור חבר וב-1999 הפך לפרופסור מן המניין.
מחקריו של שגב עוסקים במספר תחומים:
שגב נשוי ואב לשלושה.
המשחקים האולימפיים
המשחקים האולימפיים הם אירוע עולמי של תחרויות ספורט רב-ענפיות הנערך אחת לשנתיים - פעם משחקי קיץ ופעם משחקי חורף, במסורג אך הם מתרחשים פעם בארבע שנים לפי משחקי העונה. במשחקים האולימפיים משתתפים טובי הספורטאים מכל העולם, והם נחשבים במרבית הענפים האולימפיים לאירוע השיא. לאחר המשחקים האולימפיים מתקיימים המשחקים הפאראלימפיים (מהמילה היוונית "Para", ליד), שהם המשחקים עבור ספורטאים בעלי מוגבלויות.
המונח אולימפיאדה הוגדר בעבר בתור התקופה בת 4 השנים שבין המשחקים האולימפיים, אך כיום הוא משמש בקרב דוברי עברית לתיאור האירוע עצמו, ובהשאלה כדי לציין אירועים תחרותיים כלל-עולמיים נוספים. באנגלית נפוץ המונח "The Olympics" ("האולימפיים") כהתייחסות לאירוע ולמשחקים.
כיום נערכים המשחקים האולימפיים העיקריים בקיץ מדי ארבע שנים, כשמשחקי החורף, המצומצמים יחסית, נערכים שנתיים אחרי כל קיץ אולימפי, בחורף. משחקי הקיץ האולימפיים הם האירוע הספורטיבי הגדול ביותר בעולם מבחינת היקף ההשתתפות. היקף הצפייה במשחקים בכלי התקשורת נחשב השני בגודלו לאחר היקף הצפייה במשחקי גביע העולם בכדורגל (המונדיאל).
המשחקים האולימפיים ביוון העתיקה
ענפי הספורט שכללו המשחקים האולימפיים ביוון העתיקה היו זריקת דיסקוס, היאבקות, איגרוף, פאנקרטיון (שילוב בין היאבקות לאיגרוף), ריצה, קפיצה לרוחק, הטלת כידון ומרוץ מרכבות. המנצחים זכו לזרי עלי עץ זית, המדליות של אותם זמנים, להערצה, פסלים, ולשירים שהנציחו אותם. המפסידים לא קיבלו דבר, כיוון שביוון העתיקה המושג של השתתפות למען ההשתתפות לא היה קיים.
במשחקים השתתפו גברים בלבד, שהתחרו בעירום מלא. לא רק שנשים נשואות לא הורשו להשתתף, גם נאסר עליהן לצפות במשחקים. נשים שנתפסו מציצות הוצאו להורג. תחרויות מיוחדות לבתולות נערכו זמן קצר לאחר קיום המשחקים האולימפיים. התחרות נקראה בשם "הראיה", על שם הרה, אשתו של זאוס, שהיא גם מגוננת הבתולות.
המשחקים האולימפיים התקיימו בעת העתיקה במשך 1168 שנים, ופער ארבע השנים בין המשחקים נשמר באדיקות רבה, מה שיצר מחזוריות מקודשת ו"סגורה". מסיבה זו – קיום סדיר של המשחקים, ולעיתים גם כאלה שלא נערכו, אך נספרו כאילו נערכו, וזאת על מנת שלא לפגוע במחזוריות המקודשת – נהגו היסטוריונים להשתמש במניין האולימפיאדות לציון אירועים חשובים. בשנת 394 לספירה גרמה התערבות הקיסר תאודוסיוס הראשון לביטול המשחקים כחלק מהתקפותיו על הפגניות.
המשחקים האולימפיים בעת החדשה
המסורת האולימפית חודשה בשנת 1894: בוועידה בינלאומית, בהשתתפות נציגים מ-13 ארצות שהתקיימה בסורבון שבפריז, הוחלט פה אחד על חידוש המשחקים האולימפיים. מי שהוביל את הרעיון היה הברון פייר דה קוברטן. דה קוברטן הוא אשר טבע את הסיסמה "לא הניצחון חשוב אלא ההשתתפות", אך גם את הסיסמה שהפכה לסיסמת הספורט בכללותו: "מהר יותר, גבוה יותר, חזק יותר!".
כמתבקש, המשחקים המחודשים הראשונים, שנערכו ב-6 באפריל 1896, התקיימו באתונה. במשחקים אלו השתתפו 245 מתחרים מ-14 מדינות ב-43 תחרויות, למעלה מ-200 מהם היו יוונים. לפני כן לא אורגנו תחרויות בינלאומיות בסדר גודל כזה. תביעתה של יוון שכל המשחקים יתקיימו בשטחה לא התקבלה, והוחלט על סבב במדינות העולם השונות. בהתאם להחלטה זו, ארבע שנים מאוחר יותר במשחקים שהתקיימו בפריז השתתפו למעלה מפי 4 יותר ספורטאים, כולל 22 נשים, שהורשו להשתתף לראשונה, בגולף, בטניס, בקרוקט וברכיבה על סוסים.
מאז הפכו המשחקים למסורת, מדי ארבע שנים, פרט לתקופת מלחמות העולם שמנעו קיום שלוש אולימפיאדות (השישית, השתים עשרה והשלוש עשרה). בניגוד למצב ביוון העתיקה, הרוח הספורטיבית המודרנית לא עמדה כנגד יצר המלחמה המודרני. לאור מגפת הקורונה נדחתה אולימפיאדת טוקיו על ידי הוועדה המארגנת של המשחקים והוועד האולימפי הבינלאומי בשנה, לקיץ 2021. עם זאת, הוחלט כי לא יהיה שינוי בשם המשחקים. מאז האולימפיאדה הראשונה צמחו מספר המשתתפים ומספר התחרויות והגיעו למספר של 11,090 משתתפים ב-339 תחרויות בטוקיו 2020.
במשך כ-90 שנים הספורטאים שהתחרו במשחקים האולימפיים היו אמורים להיות חובבים ואסור היה להם להתפרנס ואף לא לקבל שום טובת הנאה בהקשר הספורטיבי. ספורטאים שהתברר שקיבלו כספים בעבור כישוריהם הספורטיביים, נשללו המדליות שזכו בהן והם התבקשו להחזירן. רק באולימפיאדת סיאול נפתחו המשחקים האולימפיים להשתתפות של ספורטאים מקצועניים וכיום אין הבחנה בין חובב ומקצוען.
ערים רבות שאפו לארח את האולימפיאדה, היות שמעבר לכך שבאירוח האולימפיאדה יוקרה רבה, המשחקים נחשבו למנוף להתפתחות של תרבות הספורט והכלכלה בעיר שבה הן מתקיימות. לקראת כל תחרות כזו נבנים מתקנים אולימפיים ברמה גבוהה, שלאחר מכן משרתים את אותה עיר. מבחינת ההיבט הכלכלי, זכויות השידור שנמכרות לרשתות השידור השונות וחסויות כמו גם מכירת כרטיסי כניסה לצופים המקומיים ולאלו שמגיעים מרחבי העולם, מכניסות כסף רב לקופת הוועדה המארגנת של המשחקים. אולימפיאדת ברצלונה ואולימפיאדת בייג'ינג נחשבות לאולימפיאדות מוצלחות שהזניקו את הערים והמדינות אותן אירחו.
לקראת שנות העשרים של המאה ה-21, האולימפיאדות החלו להיחשב יותר כנטל על המדינה המארחת מאשר כנכס. בשל העלויות הכלכליות הגבוהות הנדרשות לשבועיים בלבד הדורשות הכנות של שבע שנים. כך למשל באולימפיאדת בייג'ינג (2008) שבה הוצאו על הכנת האולימפיאדה 43 מיליארדי דולר. בשל כך בחירת הערים המארחות לאולימפיאדות של 2024 (פריז), ו-2028 (לוס אנג'לס) נבחרו ללא מכרז, מפני שהן היו הערים היחידות שהסכימו לארח את המשחקים. לאחר שהן אירחו כבר פעמיים ויש להן מתקנים קיימים.
רק שבע מדינות זכו לארח שתי אולימפיאדות ויותר: ארצות הברית, שזכתה לארח כבר ארבע אולימפיאדות (ב-1904, 1932, 1984 ו-1996), יוון (1896 ו-2004), צרפת (1900 ו-1924), הממלכה המאוחדת (אירחה ב-1908, 1948 ו-2012), גרמניה (1936 ו-1972 (בגרמניה המערבית)), יפן (1964 ו-2020) ואוסטרליה (1956 ו-2000).
כיום המשחקים האולימפיים מתאפיינים בשבועיים אינטנסיביים בהם יש תחרויות לאורך כל יום מהבוקר ועד הלילה. והן נחשבות לרגע השיא בענפים רבים. מבחינת הספורטאים המשתתפים, אין ספק שהם זוכים ליוקרה ולתהילה ובמיוחד הזוכים במדליות. ספורטאים שזוכים במדליות יכולים לאחר מכן לתרגם את המוניטין לכסף, בקמפיינים פרסומיים, במענקים מהמדינה (למשל בישראל מוענק פרס של חצי מיליון שקל לזוכה במדליית זהב ), ואף במציאת נותני חסות. ענפים בהם המשחקים האולימפיים אינם נחשבים לרגע השיא ויש תחרויות יותר יוקרתיות ופופולריות הם כדורגל (גביע העולם בכדורגל), טניס (טורנירי גרנד סלאם) אופניים (טור דה פראנס) וגולף (טורניר המאסטרס). כאשר גם באיגרוף תואר אלוף עולם ב-UFC נחשב לרוב ליותר יוקרתי מזהב אולימפי.
האולימפיאדות ומדינות העולם
באופן מסורתי ישנן מדינות בעלות מסורת ספורטיבית ארוכה. ארצות הברית אמנם מחזיקה בכמות המדליות הגבוהה ביותר, אך זה נובע מהעובדה שברית המועצות הצטרפה לתחרות רק בשנת 1952, ומאז זכתה בכמות הרבה ביותר של מדליות כמעט בכל אולימפיאדה עד התפרקותה. תופעה נוספת מעניינת היא שמדינה שבה נערכים המשחקים, על פי רוב זוכה בהרבה יותר מדליות מאשר באולימפיאדות הנערכות מחוץ לגבולה. כך ניתן להבחין באופן בולט במדינות שזכו במקום ראשון במספר המדליות כאשר אלו התקיימו בתחומן, צרפת באולימפיאדת פריז 1900, הממלכה המאוחדת באולימפיאדת לונדון 1908, וגרמניה באולימפיאדת ברלין 1936.
על פי לוצ'יאנו בארה, חבר בוועד האולימפי האיטלקי, המדינות המצטיינות מבחינה ספורטיבית הן אלו שיחס המדליות שזכו בהן גבוה יחסית למספר תושבים. בין המדינות הללו נכון לשנת 2021 הן במשחקי הקיץ והן במשחקי החורף ניתן לציין לטובה את נורווגיה (528 מדליות מתוכן 192 זהב לכ-5.4 מיליון נפש), שוודיה (661 מדליות מתוכן 205 זהב ל-10 מיליון נפש), פינלנד (472 מדליות מתוכן 144 זהב לכ-5.5 מיליון תושבים), הונגריה (518 מדליות, 182 מהן זהב לכ־9.6 מיליון איש) וג'מייקה (87 מדליות מתוכן 26 זהב לכ־3 מיליון תושבים). לעומתן מתבלטות לרעה עיראק (מדליית ארד אחת ל-41 מיליון איש), הודו (35 מדליות, בהן 10 זהב ל-1.4 מיליארד איש), אינדונזיה (37 מדליות מתוכן 7 זהב ל-276 מיליון איש), פקיסטן (10 מדליות בהן 3 זהב, ל-225 מיליון איש), וניגריה (27 מדליות בהן 3 זהב ל-211 מיליון תושבים).
ישראל השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים בהלסינקי 1952 ומאז היא משתתפת בקביעות, למעט במשחקי מוסקבה 1980 שהחרימה בעקבות החלטתה של ארצות הברית להחרים את המשחקים בתגובה לפלישת ברית המועצות לאפגניסטן. רק במשחקים שנערכו בברצלונה ב-1992 הצליחה ישראל לזכות במדליה ראשונה, מדליית כסף בה זכתה הג'ודוקא יעל ארד. באותה אולימפיאדה זכה גם הג'ודוקא אורן סמדג'ה במדליה - מדליית ארד. באתונה ב-2004 גל פרידמן היה הישראלי הראשון שזכה במדליית זהב, ארטיום דולגופיאט זכה במדליית הזהב השנייה של ישראל בטוקיו 2020, ובמדליה השלישית זכתה המתעמלת לינוי אשרם בטוקיו 2020. המאזן של ישראל עד כה הוא 13 מדליות - שלוש זהב, אחת כסף ו-9 ארד.