cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פו פייטרס
The Colour and the Shape - המשך הצלחה ושינויים בהרכב הלהקה
בשנת 1996, גרוהל נכנס לסטודיו בוודינוויל שבוושינגטון עם המפיק גיל נורטון, כדי להקליט את אלבומה השני של הלהקה. גם באלבום הזה גרוהל כתב את כל השירים. כשההקלטות כמעט הסתיימו, דייב לקח אותן איתו ללוס אנג'לס כדי לסיים את חלקו בגיטרה ובשירה. גרוהל לא היה ממש מרוצה מההקלטות, וטען שצריך להקליט מחדש כמעט הכול. לאחר מכן במהלך שהייתו בלוס אנג'לס, גרוהל הקליט מחדש את קטעי התופים בשירים.
גולדסמית' טען שגרוהל לא סיפר לו על כך שהקליט מחדש את התופים, ועזב את הלהקה. גולדסמית' הוחלף על ידי טיילור הוקינס, שהיה באותו זמן המתופף של הזמרת אלאניס מוריסט בסיבוב ההופעות שלה.
האלבום לבסוף יצא זמן קצר לאחר הצטרפותו של הוקינס תחת השם "The Colour and the Shape", במאי 1997. האלבום כלל את הסינגלים שהפכו ללהיטים: "Monkey Wrench", "My Hero" ו-"Everlong".
One by One
בשנת 2001, הלהקה החלה בהקלטת האלבום הרביעי שלה. לאחר ארבעה חודשים של הקלטה בסטודיו בלוס אנג'לס, חברי הלהקה חשבו שהאלבום לא נשמע טוב, ושהוא לא כל כך יצליח במכירות. כשהאלבום לא הגיע לרף הציפיות שלהם, גרוהל הלך להצטרף ולעזור ללהקה Queens of the Stone Age להשלים את אלבומם "Songs for the Deaf" שיצא בשנת 2002. פו פייטרס היו על סף פירוק כשסיבוב ההופעות שלהם החל. גרוהל כינס מחדש את הוקינס, שיפלט ומנדל להופיע באוסטרליה. הוקינס וגרוהל חשבו על לנסות להקליט מחדש את One by One ולראות לאן הם יגיעו אחרי זה. הלהקה לבסוף הקליטה מחדש כמעט את כל האלבום בעשרה ימים באולפן הביתי של גרוהל.
האלבום הופץ באוקטובר 2002 תחת השם One by One, וכלל את הסינגלים "All My Life", "Times Like These", "Low" ו-"Have It All".
In Your Honor, סיבוב הופעות אקוסטי ו-Skin and Bones
לאחר שנה וחצי של סיבוב הופעות של האלבום "One by One", גרוהל לא רצה למהר להוציא עוד אלבום, ורצה להתעמק בכתיבת שירים אקוסטיים, אבל בסופו של דבר זה הפך לרצונה של כל הלהקה. הלהקה נסעה ללוס אנג'לס כדי להקליט את אלבומם החמישי, ובנתה שם אולפן שנקרא "Studio 606 West". גרוהל רצה שהאלבום יצא בשני דיסקים - דיסק אחד שיהיה כולו שירי רוק, ודיסק אחד שיהיו בו שירים אקוסטיים שקטים יותר. האלבום יצא ביוני 2005 תחת השם In Your Honor, וכלל את הסינגלים "Best of You", "DOA", "Resolve", "No Way Back/Cold Day in the Sun ו-"Miracle".
בשנת 2006 הלהקה החליטה לארגן סיבוב הופעות אקוסטי קצר בקיץ, שכלל את הגיטריסט הקודם פאט סמיר, כשלאחר מכן הצטרף ללהקה כגיטריסט נוסף, פטרה היידן שניגן על כינור, דרו הסטר על כלי הקשה, ורמי ג'פי על הקלידים. השירים שנוגנו היו בעיקר מהאלבום "In Your Honor", אך הלהקה גם ניגנה שירים פחות מוכרים כגון "Aint It the Life", Floaty" ו-"See You". הלהקה גם ניגנה את השיר "Marigold", שיר במקור מ-Pocketwatch אבל ידוע גם כצד השני בסינגל "Heart-Shaped Box" של נירוונה.
בנובמבר 2006, הלהקה הוציאה את הדיסק הראשון שלה של הופעה חיה, שנקרא Skin and Bones, שכלל ביצועים מתוך חמש-עשרה הופעות שצולמו במשך שלושה ימים בלוס אנג'לס. גם DVD של ההופעה הופץ, והכיל שירים שלא היו בדיסק הראשון.
Echoes, Silence, Patience & Grace ו-Greatest Hits
להקלטת האלבום השישי שלה, הלהקה החליטה לפנות אל מפיק האלבום The Colour and the Shape, גיל נורטון, כדי להפיק את אלבומם השישי. האלבום יצא לאור ב-25 בספטמבר 2007 תחת השם Echoes, Silence, Patience & Grace. הסינגל הראשון מהאלבום, "The Pretender", הופץ לרדיו בחודש אוגוסט של אותה השנה, והיה במצעד שירי הרוק המודרניים של בילבורד במשך 18 שבועות. הסינגל השני, "Long Road to Ruin", הופץ בדצמבר 2007 יחד עם וידאו קליפ שביים ג'ס פרץ, לשעבר חבר להקת The Lemonheads.
בשנת 2008, הלהקה הייתה מועמדת לחמישה פרסי גראמי. הלהקה זכתה בפרס "אלבום הרוק הטוב ביותר" ובפרס "הופעת הרוק הכבד הטובה ביותר", על השיר "The Pretender". שאר הקטגוריות שהלהקה לא זכתה בהן היו "אלבום השנה", "שיר השנה" ו"הקלטת השנה" על השיר "The Pretender".
בנובמבר 2009, הלהקה הוציאה לאור אלבום להיטים שנקרא Greatest Hits, שכלל שני שירים חדשים - "Word Forward" והסינגל "Wheels".
Wasting Light
הלהקה החלה להקליט את אלבומה השביעי באוגוסט 2010 עם המפיק בוץ' ויג. ויג הפיק בעברו עם להקת נירוונה, להקתו הקודמת של גרוהל, את האלבום Nevermind, וגם הפיק את שני השירים החדשים שהיו באלבום האוסף מ-2009. האלבום הוקלט במוסך של גרוהל תוך שימוש בציוד אנלוגי פשוט יחסית. פאט סמיר ניגן בכל שיר באלבום והפך שוב לחבר להקה.
הסינגל הראשון מהאלבום, שנקרא "Rope", ויצא לאור ב-23 בפברואר 2011. 11 ימים לפני שחרורו של "Rope", העלתה הלהקה לעמוד היוטיוב שלה את השיר "White Limo" מאותו אלבום, יחד עם קליפ לשיר. בקליפ משתתף למי קילמיסטר, הסולן והבסיסט של להקת מוטורהד.
האלבום הופץ תחת השם Wasting Light לקניה באינטרנט ב-11 באפריל של אותה השנה, אחרי הופעת הלהקה בתוכנית היומית של ג'ון סטיוארט, ויום אחרי הופץ האלבום גם בדיסק.
סרט דוקומנטרי על ההיסטוריה של הלהקה, "Back and Forth" שזכה גם בגראמי, יצא לאקרנים ב-5 באפריל 2011 יחד עם מופע תלת־ממד של האלבום Wasting Light. הלהקה גם הוציאה לאור אלבום קאברים בשם "Medium Rare", ב-16 באפריל לזמן מוגבל בשביל ה-"Record Store Day".
ב 12 בפברואר 2012 הלהקה זכתה בפרסים: הופעת הרוק הטובה ביותר, שיר הרוק הטוב ביותר, אלבום הרוק הטוב ביותר, הקטע הטוב ביותר מקליפ וידאו ובנוסף בהופעת ההארד רוק/מטאל הטובה ביותר בטקס פרסי גראמי ה-54. כמו כן הלהקה הייתה מועמדת לפרס אלבום השנה לשנת 2012 אך הפסידה לזמרת אדל.
באוקטובר 2012 אחרי כשני עשורים שהלהקה פועלת הודיע גרוהל כי הם לוקחים הפסקה מסיבובי הופעות אך הבהירו כי הלהקה לא מתפרקת.
בפברואר 2013 הודיע גרוהל כי הלהקה מתחילה לעבוד על אלבום חדש והוא מתוכנן לצאת במהלך שנת 2014.
Sonic Highways
בינואר 2013 החלה הלהקה לעבוד על אלבומה ה-8. אלבום זה של הלהקה הוקלט בצורה שונה ולא רגילה, כאשר גרוהל ביים את הסדרה התיעודית שלו למשך שנה וחצי ובמהלכה הקליטו חברי הלהקה כל שיר מהאלבום בסטודיו אחר בערים שונות. גרוהל הגדיר את סדרתו כ"מפה מוזיקלית של אמריקה". ב-10 בנובמבר יצא כאמור אלבומם השמיני של הלהקה, פעם נוספת בהפקת בוץ' ויג. לכל שיר באלבום יש עטיפה שונה שמייצגת את אותה העיר שבה הוקלטו השירים.
Medicine at Midnight
Medicine at Midnight הוא אלבום האולפן העשירי של הלהקה. האלבום הושלם טרם התפרצות מגפת הקורונה, אך הוצאתו לאור עוכבה בכל זאת מטעמים שיווקיים, עד ל-5 בפברואר 2021 בו שוחרר. התקליט זכה לביקורות אוהדות יחסית.
מותו של טיילור הוקינס
ב-25 במרץ 2022 הודיעה הלהקה בעמוד האינסטגרם הרשמי על מותו של המתופף טיילור הוקינס.
הוקינס נמצא ללא רוח חיים בעת ששהה בחדרו במלון בבוגוטה, קולומביה, במהלך סיבוב הופעות של הלהקה. לזכרו, ערכה הלהקה בשיתוף משפחתו שני מופעי מחווה גדולים, ב-3 בספטמבר 2022 באצטדיון וומבלי בלונדון, וב-27 בספטמבר באותה שנה בפורום קיה בלוס אנג'לס. במופעים אלו השתתפו מתופפים ומוזיקאים מפורסמים רבים, ביניהם בריאן מיי ורוג'ר טיילור מלהקת קווין, פול מקארתני, לארס אולריך, אלאניס מוריסט, מיילי סיירוס. ועוד. גם בנו של הוקינס, שיין, מתופף בעצמו, ניגן עם הלהקה שיר לזכרו של אביו.
ג'ון בל האטצ'ר
קריירה מדעית
ב-1900 נשכר האטצ'ר כאוצר של פלאונטולוגיה ואוסטאולוגיה במוזיאון קרנגי להיסטוריה של הטבע בפיטסבורג, פנסילבניה. הוא היה אחראי על מחקר והצגת דיפלודוקוס מהמין Diplodocus carnegii, שהאטצ'ר קרא על שם הפטרון שלו אנדרו קרנגי (1835–1919). המונוגרפיה שלו על הממצא פורסמה ב-1901 בשם Diplodocus Marsh: Its Osteology, Taxonomy, and Probable Habits, with a Restoration of the Skeleton.
האטצ'ר מת (1904) בפיטסבורג, פנסילבניה משפעת טיפוס בעת שעבד על השלמת המונוגרפיה על הצרטופסים (Ceratopsia) שהחל לכתוב עותניאל צ'ארלס מארש, שמת מספר שנים קודם לכן. את המונוגרפיה השלים לבסוף ריצ'רד סוואן לול ב-1907.
על שמו נקרא "האטצ'ר", השלד של הטריצרטופס במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע (סמיתסוניאן) בוושינגטון הבירה, שנחנך ב-1905.
המשפחה והקבר
האטצ'ר התחתן עם אנה אייזקסון מנברסקה ב-10 באוקטובר 1887. לזוג נולדו 4 ילדים.
האטצ'ר טמון בבית הקברות הומווד בפיטסבורג. במשך 91 שנים קברו היה לא מסומן (אלמנתו וילדיו חזרו לאיווה אחרי מותו), אך ב-1995 פגישה שנתית של החברה לפלאונטולגיה של בעלי חוליות בפיטסבורג, מספר חברים רכשו מצבה עליה נחרט שמו וכן איור של טורוזאורוס.
ג'רום דייוויד סלינג'ר
תחילת דרכו
אביו של סלינג'ר דרש מבנו שילמד מקצוע "נחשב", שיספק לו הכנסה גבוהה; ושינהל בעתיד את העסק המשפחתי. אך סלינג'ר סולק ממספר בתי ספר מפני שלא השקיע בלימודיו. הוריו החליטו אפוא לשלוח אותו לאקדמיה צבאית. שם השקיע בלימודיו, ואף היה אחראי על נבחרת הסיוף של הפנימייה. בשהותו בפנימייה גילה סלינג'ר אהבה לתחום הצבאי, אך זו תמה עם שירותו במלחמת העולם השנייה (ניתן להבחין בדמיון להולדן קולדפילד, הדמות הראשית בספרו התפסן בשדה השיפון, שסולק גם הוא ממספר בתי ספר והיה אחראי על נבחרת הסיוף בפנימייה בה גר).
לסלינג'ר היו חלומות גדולים בצעירותו, אך רמתו בלימודים הייתה ממוצעת. אחד ממוריו בקולג' אף כינה אותו "התלמיד הגרוע ביותר באנגלית ובכתיבת חיבורים שלמד כאן אי פעם". ב-1936 החל ללמוד באוניברסיטת ניו יורק לתואר בחינוך מיוחד, אך נשר בשנה שלאחר מכן. אז דחק בו אביו ללמוד את עסקי יבוא הבשר, והוא נסע לעבוד בתחום בווינה ובבידגושץ. המראות שבהם נתקל בתקופה זו גרמו לו להפוך לצמחוני; והחמירו את הקרע בינו לבין אביו (שסלינג'ר, בסופו של דבר, לא השתתף בהלווייתו). עזב את וינה חודש לפני שנכבשה על ידי הנאצים.
ב-1939, החל סלינג'ר ללמוד באוניברסיטת קולומביה. שם השתתף בקורס כתיבה של וויט בארנט, עורך וותיק של כתב עת ספרותי נחשב. לדברי וויט, סלינג'ר לא התבלט בסמסטר הראשון; אך בשני השלים לפתע שלושה סיפורים. וויט התרשם מרמת הכתיבה, ופרסם בכתב העת שלו את סיפורו הראשון של סלינג'ר. הייתה זו תחילתה של שותפות ספרותית שנמשכה מספר שנים. חבריו של סלינג'ר לספסל הלימודים זוכרים אותו כאדם נאה במיוחד בעל הומור ציני ועוקצני; וכאחד שהעדיף לשבת בצד ולהתבודד בזמן ששאר הסטודנטים היו משתכרים. סלינג'ר נהג תמיד לומר לחבריו כי יום יבוא ויהיה סופר מפורסם שיעשה מזה הון – "נבואה" שהתגשמה לבסוף.
סלינג'ר אהב לקרוא והעריץ את הסופרים קפקא, טולסטוי, ת"ס אליוט, צ'כוב, דוסטויבסקי, ופרנסיס סקוט פיצג'רלד.
בצעירותו ביקר סלינג'ר באירופה מספר פעמים. באחת מהן פגש את אונה או'ניל, נערה בת שש עשרה, בתו של המחזאי יוג'ין או'ניל. השניים שמרו על קשר והתכתבו במהלך המלחמה. סלינג'ר כתב לה מכתבי אהבה רבים, שהיו יצירות אמנות בפני עצמן, בזכות סגנון כתיבתו הייחודי. ב-1943 נודע לו שאו'ניל נישאה לשחקן הקולנוע צ'ארלי צ'פלין, שהיה מבוגר ממנה בשנים רבות; הדבר הכה אותו בתדהמה והוא שקע בדיכאון.
סלינג'ר התגייס לצבא במלחמה העולם השנייה, ושירת כחייל חי"ר. נטל חלק, בין היתר, בפלישה לנורמנדי, בקרב על הבליטה ובקרב על יער הירטגן. ושירת בנערי ריצ'י כמו כן היה מהראשונים שחזו בזוועות השואה. חבריו למחלקה העידו עליו שאפילו במהלך הפגזות היה מסתתר מאחורי שולחן וממשיך לכתוב, עד שלא הייתה לו ברירה אלא להיכנס לקרב. אולי כך הספיק סלינג'ר לכתוב מספר סיפורים קצרים במהלך שירותו. חבריו זוכרים אותו כחייל אמיץ במידה יוצאת מן הכלל, אך המלחמה השפיעה מאוד על נפשו, ובסופו של דבר אושפז בשל לחץ נפשי. חוויותיו בצבא משתקפות בכמה מסיפוריו. בסיפור "לאזמה באהבה ובסיאוב", למשל, מסופר על חייל צעיר המקיים קשר עם נערה במהלך מלחמת העולם השנייה, ולבסוף מתאשפז בשל טראומה מהמלחמה.
לאחר תום המלחמה התמסר סלינג'ר לכתיבה ונהג לשחק פוקר בקביעות עם אנשים כמוהו, ששאפו להיות סופרים. אלה זוכרים אותו כעוקצני, בעל הומור שחור ומנצח בכל פעם.
ב-1945 נישא לרופאה צעירה בשם סילביה, שממנה התגרש זמן קצר לאחר מכן.
תקופת הפוריות של סלינג'ר
ב-1948 פרסם בניו יורקר את הסיפור "יום מושלם לדגי הבננה", שזיכה אותו בתהילה עולמית. המבקרים הרעיפו שבחים על הסיפור, שנחשב עד היום לאחד הסיפורים הקצרים הטובים ביותר אי פעם. ההצלחה לה זכה הסיפור העלתה את מעמדו של סלינג'ר בניו יורקר, שם המתינו עתה בקוצר רוח לסיפורים נוספים פרי עטו. עם פרסום הסיפור החלה תקופה ספרותית פורייה, שנמשכה כעשור, בה כתב את כל יצירותיו המפורסמות (אם כי חלקן פורסמו לאחר מכן).
סלינג'ר סירב להיענות לתכתיבי עורכיו והתקוטט איתם לעיתים מזומנות, דבר שעיכב את פרסום ספריו וגרם לו הפסדים כספיים.
בשנת 1951 יצא לאור "התפסן בשדה השיפון", ספרו המצליח ביותר של סלינג'ר, שתורגם לשפות רבות. דעת המבקרים הייתה מעורבת: היו שראו בו ספר מצוין והיו שראו בו ספר באיכות ירודה.
התבודדותו של סלינג'ר ואחרית ימיו
ההצלחה הרבה והפרסום הרב להם זכה "התפסן בשדה השיפון" לא היו לרוחו של סלינג'ר, שהחל להיעלם בהדרגה מעיני הציבור. הוא אסף את סיפוריו שפורסמו בניו יורקר והוציאם לאור כקובץ סיפורים בשם "9 סיפורים" (יצא בעברית תחת השם "לאסמה, באהבה ובסיאוב" ב-1979 ובתרגום חדש בשם "9 סיפורים"). סלינג'ר עזב את ניו יורק ב-1953 עבר לגור לבדו בעיירה קורניש שבניו המפשיר. סלינג'ר היה אהוב על תושבי המקום, בייחוד בני הנוער והילדים, אליהם התייחס בידידות ובחיבה; ואף נתן להם לערוך מסיבות בביתו. כל זה נגמר כאשר סלינג'ר הסכים להעניק ראיון בלעדי לעיתון בית ספר; והנערים ניצלו את הסכמתו ומכרו את הראיון כסקופ בלעדי לעיתונאים שניסו במשך שנים להשיג ראיון עמו. סלינג'ר נפגע מאוד, והסתגר מאז בביתו.
בשנת 2000 פרסמה בתו של סלינג'ר, מרגרט סלינג'ר ביוגרפיה עליו בשם "תפסן החלומות", שם תיארה את אביה כאדם קר ומתוסבך, הנוהג לדבר עם עצמו בשפה לא ברורה. בספרה כתבה מרגרט סלינגר שאביה לא קיים יחסי מין עם אמה, אשתו השנייה, כאשר היה נשוי לה, ואסר עליה לצאת מהבית ולהיפגש עם אנשים. עם זאת, היות שיחסי סלינג'ר עם בתו היו רעים במיוחד (כאשר נכנסה להיריון אמר לה שהוא מאוכזב ממנה כבן אדם, אירוע שהותיר אותה מצולקת בנפשה), לא ברורה מידת האמינות של הספר.
במהלך חייו ניהל סלינג'ר מספר פרשיות אהבים עם נשים ונערות צעירות ממנו בשנים רבות. אחת מהן הייתה ג'ויס מיינארד, אז בת 19 (כיום סופרת). מיינארד כתבה מאמר במגזין, שבו פורסמה תמונתה. סלינג'ר שלח לה מכתב בו כתב שהוא 'מעריץ גדול' שלה והסביר לה מה עליה לעשות כדי להגשים את חלומה. השניים התכתבו במשך תקופה, לפני שהחליטו להיפגש. כבר בפגישה השנייה החליטה מיינארד לעבור לגור עמו. השניים גרו יחד, עד שנפרדו בשל מספר בעיות, ביניהן (ואולי העיקרית מביניהן) רצונה של מיינארד בילד משותף, רצון שסלינג'ר לא היה שותף לו.
ב-2002 יצא לאור הספר Letters to J.D. Salinger, ובו כ-80 מכתבים שנכתבו במשך השנים לסלינג'ר על ידי אנשי רוח, סופרים ומעריצים (ולא בהכרח נקראו על ידי סלינג'ר). המכתבים פורסמו באתר ששמו זהה לשם הספר, שם ממשיכים קוראיו לפרסם לכבודו מכתבים גם כיום.
סלינג'ר הפך במשך השנים לדמות פולחן בקרב קוראיו, בעיקר אצל בני הנוער.
יצירתו
סלינג'ר כתב בסגנון ריאליסטי וביקורתי. כתיבתו מלאה בהומור סרקסטי ובביקורת כלפי החברה. גיבוריו של סלינג'ר הם לרוב אנטי גיבורים שאינם מסתדרים עם החברה, והם מלאים ביקורת כלפיה וכלפי עצמם. דמויות רבות שלו אף נוטות לחוסר יציבות נפשית במידה זו או אחרת. עם זאת, הגיבורים שלו הם לרוב אינטליגנטיים, חריפים ורגישים במידה יוצאת דופן.
משפחת גלאס
משפחת גלאס היא משפחה בדיונית שמופיעה במספר ספרים וסיפורים שונים של סלינג'ר. קורות חייה לא מובאות לנו במלואן, אבל ניתן ללמוד עליהן דרך חלקי מידע שמצויים בספרים ובסיפורים שונים. במשפחה שבעה אחים – חמישה בנים ושתי בנות. כל הילדים אינטליגנטיים באופן יוצא דופן, ויש דמיון רב בין סגנון הדיבור וסגנון ההתנהגות שלהם, המוסבר על ידי סלינג'ר בהשפעה הניכרת של האחים הבוגרים יותר על הצעירים. הבן הבכור, סימור, מתאבד לאחר שהוא שב ממלחמת העולם השנייה. התאבדותו מתוארת ב"יום מושלם לדגי בננה". על פי המתואר בספרים האחרים, ניכר כי חייו והתאבדותו משפיעים באופן ניכר על שאר האחים.
הספר "פראני וזואי" מספר על התמוטטות נפשית שעוברת פראני, הבת הצעירה ביותר, ועל אחיה הגדול זואי שעוזר לה להשתקם. הספר "הגביהו את קומת הגג, נגרים" מתאר את האחים הגדולים יותר, לפני התאבדותו של סימור ואחריה.
"התפסן בשדה השיפון"
בשנת 1951 יצא לאור התפסן בשדה השיפון, ספרו המצליח ביותר של סלינג'ר. הספר מספר את סיפורו של הולדן קולפילד, מעין "גרסה צעירה יותר" של סימור גלאס, ושיטוטיו בניו יורק לאחר שסולק מבית הספר. הספר זכה להצלחה מיידית ותורגם לשפות רבות. דעת המבקרים הייתה מעורבת: היו שראו בו ספר מצוין והיו שראו בו ספר באיכות ירודה. בזכות ההומור המיוחד של סלינג'ר וסגנון כתיבתו, הפך "התפסן בשדה השיפון" לספר פולחן עולמי והפופולריות שלו לא דעכה לרגע מאז הוצאתו לאור. הוא אחד הספרים הפופולריים ביותר בספריות בארצות הברית, אחד המוחרמים ביותר (בשל השפה והתוכן הבלתי הולמים לכאורה) ואחד הספרים שנלמדים בבתי הספר (גם בישראל). הספר נמכר עד היום בכ-250,000 עותקים מדי שנה בארצות הברית לבדה. רבים מאמינים שחלקים מהספר הם למעשה אוטוביוגרפיה של סלינג'ר כנער. תחושת הזרות והבדידות של שנות ה-50 היא נושא מרכזי בסיפוריו של סלינג'ר. לאורך השנים, מספר במאים ושחקנים מהשורה הראשונה הציעו לסלינג'ר ליצור עיבוד קולנועי של הספר. סלינג'ר סירב לכל הבקשות, והיה נחוש בדעתו שאין ליצור עיבוד שכזה.
אדמתי
אדמתי היא עמותה ציבורית ישראלית ללא כוונת רווח, שהוקמה בשנת 2002. העמותה מייצגת אינטרסים של 283 מושבים וקיבוצים בישראל, שעלו על הקרקע לפני הקמת המדינה. יישובי אדמתי מכל תנועות ההתיישבות מחזיקים בחוזי קק"ל, יק"א ופיק"א, אשר משקפים מדיניות קרקעית ויחסי חוכר מחכיר, המושתתים על הדדיות ועל אינטרסים לאומיים משותפים. יו"ר עמותת אדמתי הוא גלעד אלטמן.
חזון אדמתי
אדמתי שמה לה למטרה לשמר את זכויות ואת מורשת ההתיישבות החקלאית הוותיקה ואת זכויות המתיישבים, שעלו על הקרקע לפני הקמת המדינה ובטרם הוקמה רשות מקרקעי ישראל (רמ"י). שימור הזכויות והמורשת מתייחסים לבסיס ההסכמה שביסוד מעשה התיישבות ההיסטורית ולזכויותיהם הקנייניות של המתיישבים, לחוזי קק"ל, יק"א, פיק"א ולרוח הדברים של אותה תקופה.
אדמתי פועלת לכך שממשלת ישראל תבטא באופן מוחשי ומעשי את התייחסותה לפועלה ולתרומתה של ההתיישבות הוותיקה לעיצוב גבולות המדינה שבדרך, לביטחון המדינה העתידית, לשמירה על אדמות המדינה לעתיד לבוא, להשבחת הקרקע, לחינוך הדורות להקרבה לעבודה ולהגשמה, לקליטת גלי העלייה, לתנופת ההישגים העולמיים בחקלאות בקרקע ובמים.
רודזיה
רודזיה (באנגלית: Rhodesia) אשר החל משנת 1970 הייתה ידועה כרפובליקה של רודזיה (באנגלית: Republic of Rhodesia) הייתה מדינה עצמאית בלתי מוכרת באפריקה, שהתקיימה בשנים 1965 עד 1979 בשטחי זימבבואה של ימינו.
קולוניזציה בריטית
רודזיה הדרומית מהווה מקרה ייחודי בדבר ימיהם של האימפריה הבריטית וחבר העמים הבריטי. בניגוד לרוב מושבותיה של בריטניה, ובדומה לאוסטרליה או לדרום אפריקה, ידעה רודזיה הדרומית בשנות קיומה ובטרם הקמתה התיישבות לבנה ניכרת. למרות זאת, בניגוד למשל לדרום אפריקה, היא מעולם לא הוגדרה כדומיניון. על אף זאת, הלכה למעשה נהנו תושביה הלבנים ממידה רבה של סמכויות ריבוניות. עד לשנת 1923, נשלטה רודזיה על ידי חברת דרום אפריקה הבריטית. תחת כשלושים שנות שלטון החברה, ידעה הארץ פיתוח קולוניאלי והתיישבות לבנה ניכרת. לאחר מלחמת העולם הראשונה, שאפה ממשלת בריטניה לסיים את שלטון החברה על רודזיה. לפיכך, הציעה הממשלה לתושביה הלבנים של רודזיה הדרומית בשנת 1922 להצטרף לאיחוד דרום אפריקה כפרובינציה. עם זאת, הם דחו את ההצעה במשאל עם שערכו ברוב של כ-60%, והעדיפו הקמת ישות מדינית עצמאית על פני מיזוג מדיני עם דרום אפריקה. לפיכך, ב-12 בספטמבר 1923 הקימה הממשלה בלונדון את מושבת רודזיה הדרומית, ובכך זכו לראשונה הלבנים תושבי רודזיה בממשל עצמי ממשי. תחת המושבה, קיימו הלבנים בה מערכת תוססת של דמוקרטיה לרבות מערכות בחירות, והקימו צבא מקומי אשר יהפוך לימים לצבאם הלאומי. הם התגוררו בעשרות יישובים אשר כללו לצד משקים חלקיים גם כמה ערים ועיירות.
להלכה, ובהתאם לחוקת 1923, היו רשויות השלטון במושבה פתוחים לכלל האוכלוסייה, לרבות תושביה השחורים. עם זאת, קריטריונים של שכר, השכלה ורכוש עצמי, הביאו לכך שהרוב המכריע של בעלי זכות הבחירה וחברי הפרלמנט היו לבנים, למרות משקלם הנמוך באוכלוסייה הכללית. ככלל, השלטון הלבן לא ייחס משקל רב לאינטרסים ולצרכים של האוכלוסייה השחורה, והפלה לטובה ולעיתים אף באופן חוקי את האוכלוסייה הלבנה. כך למשל בחוק הקרקעות של שנת 1930 (Land Apportionment Act), יועדו מחצית מקרקעות הארץ לבעלות פרטית ללבנים בלבד, תוך חלוקת שאר השטח לכזה הנמצא בבעלות לאומית, שבטית ושחורה פרטית. בעוד מערכות החינוך של המדינה הקנו ללבנים מיומנויות אשר אפשרו להם להשתלב בעבודות מנהל, תעשייה, אקדמיה ומדע, השחורים סבלו מהפליה בתחום זה אשר הקשתה עליהם להיקלט במשרות מכובדות. כאשר השחורים בדרך כלל מופנים לעבודות כפיים, הקימו הלבנים ברודזיה הדרומית כלכלת שוק מאוזנת יחסית, המתגאה בענף חקלאות משגשג ובתעשיות ברזל ופלדה מודרניות. תחת חינוך, בריאות ורווחה בסטנדרטים אירופאים לאוכלוסייה הלבנה, סבלה האוכלוסייה השחורה בדרך כלל תחת תנאי מחיה לפי אמות מידה אפריקניות.
זמן קצר לאחר פלישת גרמניה לפולין עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, הצטרפה רודזיה הדרומית למלחמה לצדה של בריטניה בדומה לשאר מושבותיה של האימפריה הבריטית. 26,121 לוחמים רודזים, הן לבנים והן שחורים, לחמו ברבות מזירות הלחימה, לרבות הים התיכון, צרפת, מזרח אפריקה, ובורמה. בקרבות אלו נהרגו קרוב לאלף לוחמים מרודזיה הדרומית. רודזיה הדרומית התגאתה בהיותה תורמת כוח האדם הגדולה ביותר למלחמה ביחס לגודל אוכלוסייתה בקרב מושבות האימפריה הבריטית. למעשה, תרמה רודזיה הדרומית כוחות צבא למלחמה עוד יותר מבריטניה עצמה בהתחשב בגודל אוכלוסייתה. המלחמה הפכה את כוחותיה הצבאיים של רודזיה הדרומית לצבא לכל דבר, אשר זכה לראשונה לפעילות מבצעית ממשית. במהלך המלחמה רכשו כוחות אלו ציוד חדש, והתנסו בצורות קרב מגוונות. לאחר המלחמה זכתה רודזיה הדרומית לצמיחה כלכלית גבוהה במיוחד, אשר לוותה בתיעוש גובר אשר החל כבר בעיצומה של המלחמה. הצמיחה הכלכלית הגבוהה לוותה בגל של עשרות אלפי מתיישבים חדשים ממוצא בריטי אשר התיישבו ברודזיה הדרומית בשנים שלאחר המלחמה. רודזיה סיימה את המלחמה כאשר כלכלתה חזקה ועצמאית יותר, האוכלוסייה הלבנה בה גדולה יותר, וכוחותיה הצבאיים בעלי כישרון קרבי רב יותר. בנוסף, התושבים נהנו מגאווה לאומית ניכרת על תרומתם לניצחון בריטניה במלחמה, ומנקודת מבטם הם ציפו לכך שבשנים שאחרי המלחמה בריטניה תחזיר להם כגמולם.
פדרציה ורוחות של שינוי
החל משנת 1933, ולכל אורך תקופת מלחמת העולם השנייה, שלט ברודזיה הדרומית ראש הממשלה גודפרי הגינס מהמפלגה המאוחדת הפדרלית. להגינס ולמפלגתו עמד חזון מדיני בדבר הקמתה של פדרציה בריטית במרחבים של חבל רודזיה ואלו שסביבו. הגינס, כמו גם אנשי ממשל בריטים בלונדון אשר תמכו ביוזמה, קיווה כי יהיה זה חיקוי מוצלח ליצירתה של הפדרציה של אוסטרליה כמאה שנה קודם לכן. בנוסף, הם ראו בכך מענה הולם לעלייתה של המפלגה הלאומית האפריקאנרית הבדלנית בדרום אפריקה בשנת 1948. עלייתה לשלטון של מפלגה זו העמידה בספק את מעמדה של בריטניה בהשפעתה על הנעשה בדרום אפריקה - הטריטוריה הבריטית החשובה באפריקה. לפיכך, היו בבריטניה וברודזיה מי שרצו להקים משקל נגד מדיני אשר יאזן את עוצמתה של דרום אפריקה במרחבי דרום היבשת. צעדים אלו היוו את מה שעתיד היה לבשר את הקמתה של הפדרציה של רודזיה וניאסלנד, מדינת חסות של האימפריה הבריטית אשר היוותה איחוד מדיני של רודזיה הדרומית, רודזיה הצפונית (זמביה של ימינו) וניאסלנד (מלאווי של ימינו). בירת רודזיה הדרומית, סולסברי, שימשה גם כבירת הפדרציה, באופן אשר סימל את היותה של רודזיה הדרומית הטריטוריה המובילה של המדינה הפדרלית החדשה. עם הקמת הפדרציה בשנת 1953, נערכו בה בחירות כלליות לראשות הממשלה, בחירות בהן השתתפו באופן כמעט בלעדי רק הלבנים. בבחירות ניצח ראש ממשלת רודזיה הדרומית גודפרי הגינס, אשר החל מאותה עת שלט למעשה על הפדרציה כולה. ברודזיה הדרומית עצמה, גרפילד טוד איש מפלגתו של הגינס החליף אותו במשרת ראש הממשלה.
בשנת 1956, ביקש הגינס מממשלת בריטניה להכיר בפדרציה כדומיניון, אך בקשתו נדחתה. באותה השנה גם סיים הגינס את תפקידו, ותחתיו מונה לתפקיד ראש ממשלת הפדרציה רוי וולנסקי בעל השורשים היהודיים והאפריקאנריים. וולנסקי, אשר כהגינס כיהן אף הוא מטעם המפלגה המאוחדת הפדרלית, נבחר לתפקיד בשתי מערכות בחירות שונות (1958 ו-1962), וכיהן בסך הכל כשבע שנים, עד לפירוק הפדרציה בשנת 1963, כעשר שנים לאחר הקמתה. פירוק זה אירע בין השאר עקב תחושות המרמור שחשו השחורים בפדרציה, אשר היוו את הרוב המוחלט של תושבי ניאסלנד ורודזיה הצפונית, משלטון הלבנים הרודזים הדרומיים עליהם. בנוסף, על רקע האצת תהליכי דה-קולוניזציה באפריקה בראשית המעבר לשנות ה-60, החליטה ממשלת בריטניה שזוהי העת לפירוק מושבותיה ולא לאיחודן. שנות הפדרציה הביאו את רודזיה הדרומית לידי מעמד בכיר באימפריה, כאשר תושביה הלבנים נהנים מגבולות רחבי ידיים ומהצורך לנהל בעצמם שטחים נרחבים אלו. במקביל, שנים אלו היו שנות ההתעוררות הלאומיות השחורה ברודזיה הדרומית. תנועה זאת צמחה בעיקר מקרב חוגי האליטה העירונית השחורה של שלהי שנות ה-50. קבוצה זאת, אשר הטיפה למעמד רב יותר לשחורים בשורות שלטון המושבה, סבלה מדיכוי פוליטי מצד השלטונות הלבנים. על רקע מעמדה ההולך וגובר של הלאומיות הלבנה הרודזית, אל מול כוונתה של בריטניה לסיים את שליטתה במושבה ולצד התגברות תביעותיהם של השחורים לקבל חלק רב יותר בשלטון, חשו הלבנים מאוימים יותר משנה לשנה.
על רקע מה שהסתמן ככישלון פרויקט הפדרציה בניצוחה של המפלגה המאוחדת הפדרלית, ועקב המצע הליברלי והמתקדם ביחס לזכויות השחורים שהציגה המפלגה בבחירות 1962 לראשות ממשלת רודזיה הדרומית, ספגה המפלגה מפלה בבחירות. בבחירות אלו, עם 54.9% מסך קולות הבוחרים, עלתה לשלטון מפלגת החזית הרודזית בעלת המצע הלאומי והשמרני. את המפלגה הנהיגו הפוליטיקאים יוצאי קרבות מלחמת העולם השנייה וינסטון פילד ואיאן סמית. פילד מונה לראשות הממשלה, וסמית שימש כסגנו.
משא ומתן עם הבריטים
לקראת אמצע שנות ה-60, כאשר מושבת רודזיה הדרומית נשלטה על ידי ראש הממשלה וינסטון פילד, החלה הממשלה פועלת באופן מואץ להשגת הכרה בריטית בעצמאותה של רודזיה. עם זאת הניסיונות של פילד להשיג זאת כשלו. לפיכך, ב-13 באפריל הדיחה מפלגת השלטון את פילד. במקומו, סגנו של פילד, איאן סמית, מונה לראשות הממשלה. סמית נתפס כמי שיידע לקדם את עצמאותה של רודזיה בצורה אפקטיבית, תוך נכונות רבה יותר להתעמת עבור כך עם בריטניה. איאן סמית, חוואי ממרכזה של רודזיה, התגאה בשירותו בחיל האוויר המלכותי בעת מלחמת העולם השנייה, אז גם ספג פציעה קשה בעת אחד הקרבות. סמית, אשר מונה לראשות הממשלה כשהוא בן 45 בלבד, נתפס ככריזמתי והיה ראש הממשלה הראשון שהוא יליד רודזיה הדרומית. מהלך ההדחה של פילד המתון יחסית, ספג לביקורת רבה בקרב חוגי מפלגת הלייבור בבריטניה, ומנהיגה הרולד וילסון, אז יושב ראש האופוזיציה לממשלת דאגלס-יום, כינה את מהלך ההדחה "אכזרי". כמענה לביקורות אלו טען סמית שהוא דוגל בדרך ביניים המתנגדת הן לשלטון לאומני שחור והן לאפרטהייד, והוסיף כי מדיניותו ושאיפתו לעצמאות רודזיה תועיל הן לאוכלוסייתה הלבנה והן לזו השחורה. סמית הצהיר מעל כל במה כי לא תהיה ברודזיה במהלך שנות חייו "ממשלה לאומנית אפריקאית". בתגובה לעלייתו לשלטון של סמית, ולנוכח מה שנתפס כדעותיו הקיצוניות וכסירובו לתת לשחורים כל חלק בשלטון, הגיבה בריטניה בהגברת הלחץ המדיני על ממשלתו. בחודשים מאי ויוני 1964 ספקי נשק אמריקנים ובריטיים הטילו אמברגו לא פורמלי על מכירת נשק לכוחות הביטחון של רודזיה. בעוד באותו החודש, הודיע ראש הממשלה הבריטי דאגלס-יום לסמית כי רודזיה הדרומית לא תוזמן להשתתף בכנס ראשי ממשלות חבר העמים הבריטי אשר תוכנן להיערך מספר שבועות לאחר מכן בלונדון. צעד זה נתפס ברודזיה ככזה שנועד להעליב את סמית באופן אישי. בספטמבר 1964, בניסיון לפתור את המשבר ולהרגיע את הרוחות, הזמין דאגלס-יום את סמית ללונדון, שם דנו השניים. דאגלס-יום קבע שבריטניה תסכים להעניק לרודזיה הדרומית עצמאות, אך התנה זאת בכך שהעצמאות תהיה "מקובלת על העם במדינה בכללותו" (acceptable to the people of the country as a whole), כולל האוכלוסייה השחורה. סמית, משוכנע שהשחורים יתמכו בכך, הסכים. כעבור זמן קצר הוקפא המשא ומתן עקב הבחירות המתקרבות לפרלמנט הבריטי, אשר תוכננו להיערך כחודש לאחר מכן באוקטובר אותה השנה. דאגלס-יום התחייב בפני סמית שהמשא ומתן יחודש מיד לאחר הבחירות, אז תעמוד בפניו יד חופשית יותר להעניק לרודזיה הדרומית עצמאות תוך כשנה. מרוצה חזר סמית לסולסברי. במערכת הבחירות של שנת 1964 הפסיד לבסוף דאגלס-יום, והסיכומים בין סמית לדאגלס-יום ירדו לטמיון עם עלייתה של מפלגת הלייבור לשלטון.
בראש מפלגת הלייבור ניצב מנהיגה הרולד וילסון, אשר התמנה מייד לראשות ממשלת הממלכה. כראש ממשלה, העמיד וילסון מול רודזיה קו ליברלי, ביקורתי ואנטי-קולוניאליסטי. אל מול זאת בחר סמית לשאוף לענות על התנאי שהציב בפניו ראש הממשלה הבריטי הקודם - הוכחת רצונה של האוכלוסייה בעצמאות. לפיכך, כינסה ממשלת רודזיה כבר באותו החודש קבוצה של כמה מאות מנהיגים שבטיים שחורים על מנת לדון עמם בשאלת העצמאות. הכינוס, אשר ספג ביקורת רבה בעולם ובקרב ארגוני ההתנגדות השחורים, הסתיים בכך שחברי הכינוס קיבלו את הצעת הממשלה לעצמאות פה אחד. מספר ימים לאחר מכן, ב-5 בנובמבר, ארגנה הממשלה משאל עם בעניין שאלת העצמאות. במשאל, אשר יועד לאוכלוסייה הלבנה בלבד, כ-90% מכלל הבוחרים הביעו תמיכה בעצמאות.
לאחר משאל העם וכינוס ראשי השבטים, הכריז סמית כי דרישתה של בריטניה לכך שהעצמאות תהיה מקובלת על כלל העם, נענתה. מעבר לכך טען, אין סיבה כעת שבריטניה לא תסכים להכיר כעת בעצמאות רודזיה. בתום דבריו קרא לבריטניה לשלוח נציג לסולסברי להידבר עמו. וילסון סרב, ודרש להמשיך את המשא ומתן בלונדון באופן אישי מול סמית. על רקע חוסר הסכמה על המשך אפיק ההידברות בין הצדדים, המשא ומתן נקלע בחודשים הבאים לקיפאון מתמשך. בין החודשים אפריל ומאי הייתה מצויה רודזיה בעיצומה של מערכת בחירות סוערת לפרלמנט, בהן קראה החזית הרודזית בראשות סמית לעצמאות מידית. על רקע זה, מערכת הבחירות גרמה להקצנת הרטוריקה של מנהיגי המיעוט הלבן ברודזיה. לבסוף, זכתה החזית ב-50 מושבים מתוך כלל ה-65, תוך כדי שהיא מבצרת בכך את עוצמתה הפוליטית.
נחוש להכריז על עצמאותה של רודזיה בכל מקרה, החליט איאן סמית לצאת בתחילת אוקטובר 1965 ללונדון לפגישה שהגדיר כאחרונה עם ההנהגה הבריטית, במטרה לנסות בכל זאת להשיג ממנה הכרה והסכמה לצעדיו. ללא הפתעה מצד גורם כלשהו, הפגישה בין וילסון לסמית לא עלתה יפה, וב-12 באוקטובר חזר סמית לרודזיה ללא שום התקדמות. מייד ביום המחרת יצאו השניים בהצהרות טלוויזיוניות בזה אחר זה, וקראו האחד לשני לגלות גמישות בעמדותיו. על רקע הידרדרות השיח בין ראשי הממשלה לוויכוח תקשורתי פומבי, היה נראה שאין עוד בנמצא דרך לפתור את המצב המדיני הסבוך. אך במפתיע, ניסה וילסון בצעד נואש בהמשך חודש אוקטובר למצוא פתרון בכל זאת, ונסע בעצמו לסולסברי על מנת להיפגש עם סמית ולחדש את המשא ומתן. סמית ניסה להציע את תמיכת בריטניה בעצמאות בתנאי להקלת הקריטריונים אשר מנעו מהשחורים במידה רבה את השתתפותם במערכת הפוליטית. כל הצעותיו של סמית היו נראים בפני וילסון כלא מספיק נדיבות, וככאלו שלא יקיימו דמוקרטיה אמיתית ברודזיה. וילסון המשיך לייצג בצורה בלתי מתפשרת את הקו הבריטי המקורי אשר קבע כי "אין עצמאות לפני שלטון רוב" (No independence before majority rule), ולכן התנגד להסתפק בהצעות הפשרה של סמית וממשלתו. ב-30 באוקטובר שב וילסון ללונדון, לא לפני שסיכם ברגע האחרון עם סמית על שליחת ועדת חקירה מלכותית לרודזיה אשר תשאף למצוא פתרון לסוגיה. עם זאת, הוועדה לא יצאה אל הפועל בסופו של דבר, לאחר שהצדדים התקשו להסכים על תנאי עבודתה.
הכרזת העצמאות והשלכותיה
לאחר שהגיעו ללונדון ידיעות על כוונה מידית של סמית להכריז על עצמאות באופן חד-צדדי, בשעות הבוקר המוקדמות של ה-11 בנובמבר, נערכה שיחת טלפון בין וילסון לסמית ביוזמת הראשון, אשר ניסה לשכנע את סמית לדחות את ההכרזה ולחדש את המשא ומתן. סמית סרב, וכינס את ממשלתו לפי תוכניתו להצבעה סופית על הכרזת העצמאות. ההצבעה עברה פה אחד, וטקס ההכרזה נקבע לאותו היום. בשעה 11:00, החל איאן סמית להקריא את הכרזת העצמאות. בסופה, אל מול מחיאות הכפיים של הקהל, חתמו חברי ממשלת רודזיה על הכרזת העצמאות, והצטלמו לתמונה רשמית. בעיני ממשלת רודזיה הכרזת העצמאות סיימה את תקופת המושבה, והפכה את המדינה למדינה עצמאית שהיא ממלכה בחבר העמים הבריטי, במעמד זהה לזה של אוסטרליה לדוגמה. מספר שעות לאחר הכרזת העצמאות, הורה ראש ממשלת בריטניה הרולד וילסון למושל המושבה המפרי גיבס לפטר את ראש ממשלת רודזיה סמית ואת יתר שרי הממשלה. גיבס עשה זאת, תוך כדי שהוא מאשים את סמית ואנשיו בבגידה. ממשלת רודזיה הביעה התעלמות מהצעד הפורמלי של גיבס, תוך כדי ציון כי החוקה החדשה של רודזיה לא מקנה למושל המושבה עוד סמכויות שלטוניות בה.
כלפי חוץ, הביע ראש ממשלת בריטניה הרולד וילסון תדהמה על צעדו של איאן סמית. הוא קבע כי הכרזת העצמאית איננה חוקית ומהווה בגידה ומרד בממלכה. תוך כך שנתמך על ידי כלל המפלגות בפרלמנט, לרבות השמרנים והליברלים, קרא וילסון לתושבי רודזיה כולם שלא לשתף פעולה עם ממשלת סמית. תוך כמה שעות מהכרזת העצמאות, התכנסה העצרת הכללית של האומות המאוחדות לכינוס חירום. בסוף הכינוס, הצביעו 107 חברות העצרת בעד גינוי ממשלת רודזיה, אל מול התנגדותן של שתי מדינות בלבד: דרום אפריקה ופורטוגל. צרפת נמנעה. ביום המחרת, התכנסה גם מועצת הביטחון לדון במשבר, וקיבלה את החלטה 216 (United Nations Security Council Resolution 216), אשר גינתה את הכרזת העצמאות כגזענית ובלתי חוקית, וקראה לכל המדינות לסרב להכיר בעצמאותה של רודזיה או לסייע לממשלתה. כשבוע לאחר מכן, התכנסה מועצת מועצת הביטחון בשנית וקיבלה את החלטה 217 (United Nations Security Council Resolution 217), אשר הרחיבה את ההחלטה הקודמת. שתי ההחלטות התקבלו פה אחד למעט הימנעות של צרפת.
בלונדון, נציגיהם של ארגוני ההתנגדות השחורים אשר שהו בעיר קראו לבריטניה להפיל את השלטון הלבן ברודזיה באמצעות פלישה צבאית. לדרישה הצטרפו גם כמה חברי פרלמנט בריטים. עם זאת בבריטניה סירבו לדרדר את המצב למלחמה בין בריטים לבריטים, דבר אשר הופגן גם מצידו של ראש ממשלת רודזיה סמית, אשר קבע כי לא תהיה "מלחמת אחים". ברם פנו הבריטים להטלת סנקציות כלכליות על רודזיה. בתוך כך הם גירשו את רודזיה מחברות בגוש השטרלינג, אסרו על יבוא סוכר, טבק ומוצרים אחרים מרודזיה, והטילו איסור על יצוא נפט למדינה. בניסיון אקטיבי למנוע אספקת נפט ומוצרים אחרים לרודזיה, במרץ 1966 הורה וילסון לנתק את קווי האספקה המרכזיים של רודזיה, בהם השתמשה המדינה ליבוא וליצוא בעיקר בנמל הים הפורטוגזי בעיר החוף ביירה שבמוזמביק. הצי המלכותי הבריטי לצורך כך הוציא לפועל את הסגר ביירה - מצור ימי. עוד קודם לכן, בינואר אותה השנה צפה וילסון כי החרמות והלחץ הדיפלומטי יאלצו את סמית להיכנע לבריטניה "תוך שבועות". בפועל התבדה וילסון כמו רבים אחרים, ורודזיה הצליחה לממש בהצלחה לא מבוטלת את עצמאותה למשך כחמש עשרה שנים, עד לשנת 1979.
אהרן פלדמן
הרב אהרן פלדמן (נולד בי"א בשבט ה'תרצ"ב, 18 בינואר 1932) הוא ראש ישיבת נר ישראל בבולטימור, מרילנד, וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארצות הברית.
תולדותיו
נולד בארצות הברית לרב יוסף ושיינא גולדה פלדמן. אביו היה אחרון הרבנים הרשמיים האורתודוקסים בבולטימור. למד בישיבת חפץ חיים בבולטימור אצל הרב יעקב בוברובסקי, בישיבת בית התלמוד בארצות הברית, ולמד בחברותא עם ראש הישיבה הרב אריה לייב מאלין. כמו כן למד בישיבת נר ישראל בראשות הרב יעקב יצחק רודרמן וכן נחשב לתלמיד מובהק של הרב יצחק הוטנר.
בשנת תשכ"א (1961) עלה לישראל והתגורר כשתים עשרה שנה בבני ברק, שם למד בכולל חזון איש. בשנים אלו התקרב לרב יעקב ישראל קניבסקי (ה"סטייפלר") והרב אלעזר מנחם שך. בשנת תשל"ג עקר לירושלים ושימש כראש המחלקה ליוצאי ארצות הברית בישיבת אור שמח.
שימש גם כמשגיח בישיבת בית התלמוד בישראל.
בשנים תשנ"ב-תשנ"ד כיהן כראש כולל לאברכים אמריקאים בירושלים, בבית המדרש של ישיבת כנסת בית אהרן שבראשות מחותנו הרב אפרים זורייבין.
עם הקמת ישיבת באר התורה בקיץ תשנ"ד, בידי חתנו הרב גבריאל יוסף לוי, התמנה כנשיא הישיבה.
בשנת 2001 נקרא לשמש כראש ישיבת נר ישראל בבולטימור. בשנת תשס"ה התארח אצל הנשיא ג'ורג' ווקר בוש עם עוד 15 רבנים לדיון בלתי רשמי בבית הלבן בענייני החינוך התורני.
השקפותיו
בשנת תשס"ג התפרסמה תשובה שלו שבה כתב שאלה מבין חסידי חב"ד המאמינים שרבם יקום לתחייה כמשיח - אמונתם שקרית אך אינם אפיקורסים. לעומתם, המאמינים ש"עצם האלוקות" התלבשה ברבי מנחם מנדל שניאורסון ומתפללים אליו - הם כופרים ואין לצרפם למניין, אך הבהיר שהולכין אחר הרוב וסתם חסיד חב"ד אינו חשוד בזה.
בשנת תשע"ג עורר סערה כשכינה את חבר הכנסת דב ליפמן "רשע", המנסה לכפות שינויים במערכת החינוך התורני ללא התייעצות עם גדולי התורה. מאוחר יותר חזר בו ואמר כי הוא מאמין שכוונותיו של ליפמן הן "לשם שמים".
ב-2010, כתב הרב אהרן ליכטנשטיין ביקורת על כמה דברי השקפה שכתב בספרו "בעין הסערה". והרב פלדמן ענה לו, והרב ליכטנשטיין ענה לתשובתו.
אוורו מנצ'סטר
אוורו 679 מנצ'סטר (Avro 679 Manchester) היה מפציץ כבד דו-מנועי מתוצרת חברת אוורו ששימש את חיל האוויר המלכותי הבריטי במחצית הראשונה של מלחמת העולם השנייה. המנצ'סטר היה לכישלון בשל מנועיו שלא ענו על הצרכים והיו בלתי-אמינים, אך נחשב לקודמו ומבשר דרכו של מפציץ האוורו לנקסטר, מהמפציצים החשובים במלחמת העולם השנייה.
תכנון ופיתוח
פיתוחו של המנצ'סטר החל בהתאם למכרז P. 13/36 של משרד חיל האוויר, על-פיו תוכנן גם מטוס מפציץ ההליפקס מתוצרת הנדלי פייג'. מפרטי המכרז דרשו "מפציץ בינוני" דו-מנועי לשימוש "כלל-עולמי", שמסוגל לבצע הפצצות צלילה בזווית נמוכה ולשאת תחמושת במשקל של 3,630 ק"ג או שני קליעי טורפדו בקוטר 457 מ"מ. אוורו החלה את תכנון המטוס עוד בטרם הוזמן המכרז הממשלתי, ובסופו של דבר התקבלו התוכניות של אוורו והנדלי פייג' בתחילת 1937 והוזמנו אבות הטיפוס של המטוסים המוצעים.
תכנון המנצ'סטר התבסס על שני מנועי רולס-רויס Vulture בעלי 24 צילינדרים בתצורת X-Block, שהייתה למעשה הרכבה של שני מנועי רולס-רויס Peregrine בתצורת "V", זה מעל זה, כאשר המנוע התחתון היה הפוך ובכך נוצרה צורת "X". בעת תכנון המנוע בשנת 1935 הוא נועד לספק 1,760 כוחות סוס, אך לאחר שנמצא כי אינו אמין, הוחלש ההספק לכדי 1,500 כוחות סוס בלבד. אב הטיפוס הראשון של המנצ'סטר הורכב במפעלי החברה במנצ'סטר וטס לראשונה ב-25 ביולי 1939 והמנצ'סטר השני ביצע את טיסת הבכורה שלו ב-26 במאי 1940. בסך הכל נבנו 209 מטוסי מנצ'סטר בשני דגמים עיקריים, 177 על ידי חברת אוורו ו-32 נוספים על ידי חברת מטרופוליטן-ויקרס.
הדגם השלישי של המנצ'סטר, שכלל תצורה של ארבעה מנועי רולס-רויס מרלין וטס לראשונה ב-9 בינואר 1941, היה למעשה הלנקסטר הראשון. המטוס קיבל את השם "לנקסטר" מיד לאחר טיסתו הראשונה. באב הטיפוס השני של הלנקסטר הוכנסו שינויים נוספים במבנה שלאחריהם הופסק ייצור המנצ'סטר והוחל בייצור מטוסי הלנקסטר במקומם. חלק ממטוסי המנצ'סטר שהיו בבנייה באותה העת הוסבו אף הם ויוצרו כמטוסי לנקסטר.
שירות מבצעי
אוורו החלה בהרכבת מטוסי המנצ'סטר על אף התקלות שהתגלו במנועים, אשר גרמו להנדלי פייג' לשנות את תוכניות מטוס ההליפקס לתצורה ארבע-מנועית. מטוסי האוורו מנצ'סטר נכנסו לשירות בטייסת 207 של חיל האוויר המלכותי בחודש נובמבר 1940, וטיסתם המבצעית הראשונה הייתה ב-24-25 בפברואר 1941, בהפצצת הנמל הצרפתי בברסט. מטוסי המנצ'סטר שיוצרו עד נובמבר 1941 הרכיבו שמונה טייסות הפצצה, שירתו בשתי טייסות של חיל האוויר המלכותי הקנדי ואף שימשו את פיקוד החופים של חיל האוויר המלכותי. הטיסה המבצעית האחרונה של המנצ'סטר נערכה ב-25 ביוני 1942, בהפצצת העיר ברמן שבגרמניה.
בסך הכל נכנסו לשירות מבצעי 193 מטוסי מנצ'סטר שהשתתפו ב-1,269 מבצעים והפילו 1,826 טון של תחמושת. 78 מטוסי מנצ'סטר אבדו במהלך שירותם, מתוכם 63 בפעילות מבצעית. מעל מחצית מהאבדות, 45 במספר, יוחסו לתקלות וכשלים במנועים.
האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם
האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם (במקור בצרפתית: L'existentialisme est un humanisme) הוא נאום שנשא הסופר והפילוסוף הצרפתי ז'אן-פול סארטר ב-29 באוקטובר 1945, ועובד לספר כמה חודשים לאחר מכן ב-1946. הספר, הנחשב לאבן דרך בהגות האקזיסטנציאליסטית, זכה לפופולריות רבה, אך גם לביקורת. מאוחר יותר, סארטר בעצמו הביע הסתייגות כלפי כמה מן ההשקפות המוצגות בו.
רעיונות מרכזיים
סארטר הניח שהמפתח להבנת ההגות האקזיסטניצאליסטית הוא בקבלת העיקרון כי "הקיום קודם למהות". דהיינו, עצם הקיום של אדם קודם אפריורי לקבלת משמעות בחיים. במילים אחרות, ניתן לומר כי מטרות בחיים, אופי וכדומה הם דברים שהאינדיבידואל רוכש בעצמו ואינם מותנים מראש. סארטר הסביר זאת כך: "מה פירוש הדבר שהאדם קודם למהות? פירושו שהאדם ראשית כול קיים, פוגש את עצמו, מפציע בתוך העולם, ורק לאחר מכן הוא מוגדר".
בנוסף, סארטר מגדיר "הינטשות" בתור תחושת הבדידות שאותה חש מי שמכיר במה שניטשה כינה (מבלי להתייחס אליו במופרש) "מות האלוהים". הכרה בכך שאין אלוהים האחראי לחיינו, ואין שום נקודת היאחזות אובייקטיבית אחרת במציאות. לכן, אין דרך אפריורית לפיה ראוי לחיות. אנחנו נטושים לבדנו ביקום, ועלינו מוטלת האחריות לאמץ בכוחות עצמנו משמעות בחיים.
סארטר מסיים את הנאום בכך שהוא מדגיש כי האקזיסטנציאליזם, שכן הוא פילוסופיה של פעולה והגדרה עצמית, הוא אופטימי ומשחרר, וזאת בניגוד לתפיסה השגויה שלו בידי העם, הקומוניסטים והקתולים שמבקרים אותו.
קבלה וביקורת
הנאום נחשב כנקודת התחלה פופולרית להכרות עם ההגות האקזיסטנציאליסטית. עם זאת, מספר פילוסופים מתחו ביקורת על הנאום.
בני לוי, תלמידו של סארטר התבטא במהלך דיאלוג ביניהם באופן נוקב: "לפני 1939 אתה אומר לנו שההומניזם הוא טינופת. כעבור כמה שנים, בלי לדווח על התמורה שעברה עליך, אתה נושא דברים ושואל: האם האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם? ואתה משיב בחיוב. כעבור כמה שנים, בתקופת המלחמות הקולוניאליות, אתה מסביר לנו שההומניזם הוא עלה תאנה לקולוניאליזם; ולבסוף, היום, אתה אומר לנו: צריך לעשות את האדם, אבל אין לכך שום קשר עם ההומניזם" בשיחה ביניהם שהתקיימה בשנת 1980 (שנת מותו של סארטר) הוא ענה: "אנחנו, אם ניתן לכנות זאת כך, תת־בני אדם, כלומר יצורים שלא הגיעו לתכלית, ושייתכן שלעולם לא יגיעו אליה, אבל הם הולכים לקראתה... אם חושבים שיש בתת־בני אדם אלה עקרונות שהם אנושיים, היינו, בעצם, נבטים, ההולכים לקראת האדם והמקדימים את תת־האדם עצמו, כי אז, לחשוב את יחסו של האדם לאדם על פי העקרונות השוררים היום, את זה אפשר לכנות הומניזם".
ולטר קאופמן הצביע על מספר שגיאות שנאמרו בנאום, כגון האמירה כי קרל יאספרס היה קתולי וטען כי הגדרתו של סארטר את האקזיסטנציאליזם פתוחה לדיון. אף על פי כן אמר כי הנאום מבריק וחושף את "חותמת" התקופה.
איריס מרדוק מצאה את אחד הדיונים של סארטר עם הקומוניזם מעניין, אך התייחסה לחיבור בכללותו כ"ספר קטן ורע".
סלבוי ז'יז'ק ביקר את הפרשנות של סאטר לרומן "האחים קרמזוב" מאת דוסטויבסקי באומרו כי בעוד סארטר מאמין שעם חירות מוחלטת מגיעה אחריות מוחלטת, עבר זוסימה כל אחד מאיתנו חייב לקחת אחריות על כל חטאי האדם.
משבר זהות (קומיקס)
משבר זהות (באנגלית: Identity Crisis) היא מיני סדרת קומיקס בת שבע חוברות שפורסמה בידי DC קומיקס בסוף שנת 2004. את המיני סדרה כתב בראד מלצר ואייר ראגס מוראלס.
האירוע הוא חלק לא-קאנוני מאנתולוגיית "המשבר", הכוללת גם את "המשבר בעולמות האינסופיים", "שעת אפס: משבר בזמן", "המשבר האינסופי", "המשבר האחרון" ו"התכנסות".
החוברת הראשונה בסדרה היא אחת מהנמכרות ביותר של חברת DC. בנוסף, המיני סדרה זכתה בפרס ה-Comics Buyer's Guide של שנת 2004 לסיפור הקומיקס הפופולרי ביותר.
תקציר עלילה
הסיפור מתחיל כאשר סו דיבני, אשתו של האיש המוארך, נרצחת. קהילת גיבורי העל כולה נרתמת לחיפושים אחר הרוצח, כאשר החשוד העיקרי הוא דוקטור לייט. החץ הירוק מגלה לפלאש (וולי וסט) ולגרין לנטרן (קייל ריינר), שסו נאנסה על ידי לייט בעבר במפקדת הלוויין. כדי למנוע את הישנות המקרה, חברי ליגת הצדק של אותה תקופה (האל ג'ורדן, בארי אלן, אטום, הקנרית השחורה והוקמן) איפשרו למכשפת זטאנה למחוק את זכרונו של הנבל ולשנות את אישיותו.
עוד נודע, כי תהליך נוסף של מחיקת זיכרון נעשה כאשר החבורה הסודית של נבלי-העל לכדו את סופרמן ואת באטמן. או אז, גרין לנטרן, זטאנה ווונדר וומן החליפו גופות עימם ונלחמו עם האגודה, כאשר בסוף הקרב זטאנה מחקה את זיכרונם.
הגיבורים מוצאים את דוקטור לייט, אשר שכר את שכיר החרב דת'סטרוק להגן עליו. לאחר הקרב זכרונו של לייט חוזר אליו והוא מלא זעם על הפלישה המכוונת לזכרונו. בהמשך נשלחים מספר איומים על חייהם של כמה מקרוביהם של הגיבורים, ומתגלה כי הרוצחת האמיתית היא אשתו של האטום, ג'ין לורינג.
יצחק ימין
יצחק ימין (1938 - 21 במרץ 2020) היה צייר ופסל ישראלי.
ביוגרפיה
ימין נולד בעיראק, וב-1951 עלה לישראל במסגרת מבצע עזרא ונחמיה. כעולה חדש התגורר עם הוריו ואחד-עשר אחיו ואחיותיו במעברה בקסטל. בגיל שש-עשרה עזב את ביתו לטובת יצירה ולימודי אמנות, ובשנת 1961 סיים את לימודיו כבוגר בית הספר לאמנות בצלאל.
באמצע שנות השישים זכה יצחק ימין במלגה מקרן שרת לאמנים צעירים ולמד תחת הדרכתו של ארנסט פוקס מאסכולת וינה.
במשך השנים התרכז בפיסול ובציור בטכניקות מגוונות; רישום פחם, אקוורל, ציורי טמפרה ושמן. כמו כן, התמקד בשנותיו האחרונות בפיסול ברונזה, עץ ואבן. במקביל עיצב שטיחי קיר גדולי ממדים: שטיח "ירושלים של מעלה" מוצג באוסף רקנאטי בבנק דיסקונט ברחוב יהודה הלוי בתל אביב, שטיח נוסף בחברת "ערים" בירושלים ואחר בחדר זיכרון של סיירת חרוב בבקעה. השירות הבולאי פרסם בול של הרב יצחק כדורי על פי תמונת שמן של האמן.
שנים רבות עסק בהוראת האמנות בבתי ספר יסודיים, תיכוניים ובתי נוער, ובשנת 1970 פתח בחוגי לימוד פרטיים, והעמיד דור שלם של אמנים.
בשנת 1980 עיצב את אנדרטת האבן לזכר כובשי הקסטל, האנדרטה מוצבת למרגלות מבצר הקסטל. בשנת 1990 הוזמן לעצב את חדר הזיכרון לחללי סיירת חרוב המוצב בבקעה ליד מושב פצאל. פסלי אבן נוספים הוצגו בחצר ביתו בירושלים.
במהלך שנות היצירה, ערך יצחק ימין מספר רב של תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות. ציוריו ופסליו הוצגו באוספים פרטיים, מוסדות ציבור וגלריות ברחבי הארץ והעולם. בשנות היצירה צייר ציורי דיוקן שהוזמנו אצלו לדמויות ידועות, ביניהן הרב עובדיה יוסף, ראש הממשלה מנחם בגין ונשיא מצרים אנואר סאדאת. ימין יצר במגוון חומרים ובמקביל המשיך ללמד תלמידים, ביניהם אומנים שיצירות משלהם מוצגות ברבים.
נפטר ב-21 במרץ 2020.
אויגן טויבלר
אוֹיְגֶן טוֹיְבְּלֶר (בגרמנית: Eugen Täubler; 10 באוקטובר 1879, גוסטין, פרוסיה, הקיסרות הגרמנית – 14 באוגוסט 1953, סינסינטי, אוהיו) היה חוקר חשוב של התקופה הקלאסית והיסטוריון של העם היהודי.
ילדות ובגרות
אויגן טויבלר נולד בעיירה שבמחוז פוזן בפרוסיה, הקיסרות הגרמנית, שם התגוררו כשלושים עד ארבעים משפחות יהודיות. אביו היה סוחר תבואה, ואמו בת לשושלת רבנים ענפה, שהקפידה מאוד על לימודי בנה מכיוון שרצתה שימשיך במשלח יד אבותיו, דבר שגרם לו בילדותו למורת רוח רבה. לאחר סיום חוק לימודיו בגימנסיה החל ללמוד בבית המדרש לרבנים בברלין מיסודו של הילדסהיימר, על מנת להיהפך לרב. טויבלר פנה ללמוד תלמוד, אך במהרה נשבה בקסמיה של התרבות הקלאסית, קרי לימודי יוון ורומא העתיקות. הוא עזב את בית המדרש לרבנים והחל ללמוד בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות, במקביל ללימודיו באוניברסיטת ברלין.
עוזרו של מומזן
ב-1899 המליצה עליו האוניברסיטה להיות עוזר מדעי לתיאודור מומזן, שבמחיצתו שהה בשנים הראשונות של המאה העשרים. הוא אף עסק בהכנת ספרו המונומנטלי על תולדות רומא וכן בדברי ימי עם ישראל בעת העתיקה, בימי הביניים ובעת החדשה. את הדוקטורט עשה בשנת 1904 באוניברסיטת ברלין, נושא התזה היה: "הפרתים אצל יוספוס". הוא התלמד תחת חסותו של ריינהולד קוזר (Koser) בארכיון לתולדות ימי הביניים והתקופה המודרנית.
ייסוד הארכיון לתולדות יהודי גרמניה
בשנת 1905 ייסד טויבלר את הארכיון לדברי ימי יהודי גרמניה, ועמד בראשו. הארכיון איגד מאתיים גנזכים שונים שאוגדו יחדיו מכל רחבי גרמניה, תעודות ופנקסי קהילות שחלק הארי שלהם מן המאה ה-17 ואילך.
במסגרת תפקידו הוציא מ-1909 עד 1914 את כתב העת Mitteilungen aus dem Gesamtarchiv der deutschen Juden ("דוחות מהארכיון הכולל של יהודי גרמניה"), שם פרסם את מאמריו השונים במדעי היהדות. הוא לא שאף להניח תאוריות חדשות, כי אם בלימודי שיטה. הוא דגל בחקר היהדות בכלים היסטוריים ולא באמות מידה מתוחמות ומוטות תאולוגית כפי שהיה נהוג עד אותה עת. שאיפתו של טויבלר הייתה ייצובו של מחקר ההיסטוריה על שלושה יסודות אובייקטיביים: שמירת המאפיין הייחודי של נושא ההיסטוריה ועצמיות, הגירה והתיישבות, הסתגלות והתבוללות. הוא פירש את ההיסטוריה היהודית כחלק מתהליכי היסטוריה גדולים. תחת ידיו של טויבלר התלמד ד"ר גיאורג הרליץ, שייסד שנים רבות לאחר מכן את הארכיון הציוני בברלין, העבירו לארץ ישראל וכיהן כמנהלו כעשרים שנה.
המכון ללימודי היהדות
ב-1910 החל טויבלר להורות כמרצה להיסטוריה של עם ישראל בתקופה ההלניסטית והרומית ב"בית המדרש הגבוה ללימודי יהדות" בברלין. טויבלר הציב את ההיסטוריה הגנטית של הסדרים פוליטיים כתופעה ביולוגית-היסטורית. הוא פרסם מחקרים על היווצרותן של פריבילגיות היהודים בימי הביניים. בספרו מ-1913 כתב על החוזים המדיניים הגדולים של הרפובליקה הרומית. באותו הספר הצליח טויבלר להוכיח את אמיתותו של החוזה שנחתם בין יהודה המקבי לרומי, עליו כתוב בספר חשמונאים א', וכן מחקרים על ספר קדמוניות היהודים של יוספוס פלביוס. לדעת טויבלר מדינת החשמונאים נוצרה ואף נפלה בשל התנאים הגאוגרפיים והפוליטיים שהתהוו באזור. היות שפומפיוס סבר בשנת 63 כי לא היה לאל ידם של היהודים להשתתף בהגנת גבולותיה המזרחיים של האימפריה הרומית, הוא סתם את הגולל על עצמאותה של מדינת החשמונאים.
מייסד האקדמיה למדעי היהדות בברלין
ב-1919 ייסד טויבלר את האקדמיה למדעי היהדות בברלין, וניהל אותה עד 1920. בעקבות מכתב שקיבל מזלמה שטרן, שחיברה ספרים על תקופת האבסולוטיזם הנאור בגרמניה, הטיל עליה את מלאכת העריכה של סדרת הספרים שהתכוון לפרסם. הייתה זו סדרת כרכים מקפת תחת הכותר "המדינה הפרוסית והיהודים", כשם ספרו של מקס להמן. שנים אחדות לאחר מכן נישאו השניים. מ-1921 עד 1924 כיהן טויבלר כפרופסור להיסטוריה עתיקה בציריך.
פרופסור לעת העתיקה באוניברסיטת היידלברג
בשנת 1924 הוזמן אויגן טויבלר לרשת את הקתדרה של דומשבסקי והתמנה לפרופסור מן המניין בהיסטוריה של העת העתיקה באוניברסיטת היידלברג וב-1929 נעשה לחבר האקדמיה של היידלברג. בראשית 1934, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, פוטר יחד עם מרצים יהודים ומומרים נוספים עקב יהדותו והחליט לעזוב את היידלברג.
בשנת 1935 שב טויבלר ללמד כבעברו הרחוק בבית הספר הגבוה למדעי היהדות בברלין.
אחרית ימיו
אויגן טויבלר נפטר בסינסינטי בשנת 1953. ארכיונו הפרטי של טויבלר פתוח לציבור בספריית אוניברסיטת בזל. העמיד תלמידים למכביר, ומהם בולטים יצחק בער ובן-ציון דינור.
שיטת מחקרו
טויבלר שילב את הראייה האוניברסלית של אדוארד מאייר ביחד עם שיטת החדירה המושגית והמחשבתית של מומזן, בתוספת גישה פילוסופית משלו. הוא ניסה להבין את המדינה הרומית על ידי התבוננות במבניה ובתפקודיה. התמזג בו השילוב בין מחקר דקדקני ביותר לפי כוונת דברי הטקסט, לבין ניסוח אומנותי של הדברים, הוא תפס את התמונה הגדולה והשלמה ורק אז הסיק מן הכלל אל הפרט. טויבלר היה היסטוריון כללי ותפס את התהליך ההיסטורי בגישה מאחדת, ואת המאורעות כנתונים זה בתוך זה ולא זה בצד זה.
כתב את ספרו החשוב "אימפריום רומנום". את מאמרו על ה"ארכאולוגיה של תוקידידס" פותח טויבלר באבחון הסוגים השונים של פרוזה ומכאן מברר את מגמתו המדינית של הסופר.
במחקריו על העולם העתיק התחקה טויבלר אחר צורתן הגאוגרפית של הארצות ומקומן ביבשת, כמהווים אבן פינה בתפישתו את גורלן ההיסטורי והתפתחותן. בשנים 1931 עד 1932 ערכה האקדמיה בהיידלברג דו"ח חפירות על לצורך בסיס לראשית רומא. טויבלר פותח את הדו"ח בתיאור המבנה החיצוני של היישוב הבודד, בצורות הבניינים, הרחובות וצורתם, מיקומם על הגבעות - ומכאן הוא מסיק על אופן הארגון החברתי ועל האזרח השקט שגדל בעיר מדינה המבודדת מדינית.
הזר
הזר (בצרפתית L'Étranger) היא נובלה מאת אלבר קאמי שיצא לאור בפריז ביולי 1942. הספר מספר בגוף ראשון את קורותיו של מרסו, מתיישב צרפתי אדיש החי באלג'יריה הצרפתית ומתפרנס מעבודה כפקיד. זמן לא רב לאחר ההלוויה של אמו הזקנה, מרסו רוצח גבר ערבי אנונימי בחוף ים. הרומן הוא ביטוי ספרותי לתורת האקזיסטנציאליזם של קאמי. הספר תורגם לעברית על ידי אהרן אמיר ויצא בהוצאת משרד הביטחון בשנת 1964; בשנת 1985 יצא בהוצאת עם עובד, בתרגומה של אילנה המרמן.
הספר נבחר במקום ראשון ברשימת 100 הספרים של המאה של לה מונד.