cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גרנט ג'וזף וולסלי
שנים ראשונות
גרנט וולסלי נולד ב-4 ביוני 1833 בדבלין, אירלנד, בן בכור לאביו בעל אותו השם אשר שירת בתור מייג'ור (שווה ערך לרב-סרן) ברגימנט הגבול הסקוטי של המלך. במרץ 1852 קיבל וולסלי דרגת קצונה ברגימנט סאפוק מבלי לרכוש אותה, כאות הערכה לתרומתו של אביו בצבא. וולסלי הועבר לרגימנט הרגלים ה-80 (מתנדבי סטפורדשייר), איתו שירת במהלך המלחמה האנגלו-בורמזית השנייה (1852 - 1853). במהלך המלחמה נפצע בירך, קיבל ציון לשבח וקודם לדרגת לוטננט. וולסלי חזר מהמערכה, קיבל תפקיד ברגימנט הרגלים הקל ה-90, והוצב בדבלין, אירלנד.
מלחמת קרים והמרד ההודי הגדול
וולסלי נחת בבלקלווה יחד עם הרגימנט בו שירת בדצמבר 1853 כדי להשתתף במלחמת קרים, במהלך המצור על סבסטופול סופח וולסלי לחיל ההנדסה המלכותי ושירת בתור קצין הנדסה. וולסלי הועלה לדרגת קפטן בינואר 1855 לאחר שלוש שנים בלבד בצבא ושירת בתור קצין הנדסה לאורך המצור שם נפצע פעמיים כולל איבוד אחת מעיניו.
לאחר המרד המשיך וולסלי לשרת במטה האספקה של ג'יימס הופ גרנט כאשר זה עמד בראש המשלחת האנגלו-צרפתית הצבאית בסין בשנת 1860. בסין שירת וולסלי במערכות השונות, הוענקה לו מדליית המערכה (עם שני אבזמים) והוא אוזכר מספר פעמים בגזאט.
קנדה, אשאנטי ומצרים
בנובמבר 1861 נשלח וולסלי לקנדה כחלק מקבוצת קצינים מיוחדים שנשלחו כחלק מצעד דיפלומטי לתקן משבר שנולד כתוצאה מ-'פרשת טרנט'. הימים היו ימי מלחמת האזרחים האמריקאית בצפון אמריקה, וולסלי נשאר בקנדה בתפקיד עוזר קצין האספקה הראשי ובשנת 1862 קיבל חופשה מתפקידו הצבאי כדי לצאת ולחקור מקרוב את מהלך מלחמת האזרחים.
וולסלי חזר לקנדה בשנת 1865 ושנתיים מאוחר יותר מונה למשנה לקצין האספקה הראשי. במהלך תקופה זאת הצבא הבריטי בקנדה נלחם בלוחמים אירים לאומניים במה שנודע בתור 'פשיטות פניאן'. בשנת 1870 פיקד וולסלי על משלחת הנהר האדום שנודעה גם בתור 'משלחת וולסלי' על שמו, שבמהלכה סופחו הטריטוריות הצפון-מערביות ומניטובה. על הצלחתו במשלחת, הוענקו לוולסלי תוארי האבירות; עמית של מסדר האמבט ואביר מפקד של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש. עם חזרתו לבריטניה שירת וולסלי בתור עוזר במטה כוח האדם והאדמיניסטרציה במשרד המלחמה (כיום משרד הביטחון). בתקופת שירותו ועד קידומו למפקד הכוחות הבריטים, היה וולסלי מהתומכים בשינויים מבניים רבים בצבא הבריטי כגון שירות קצר והרגימנטים האזוריים.
בשנת 1873 פיקד וולסלי על המשלחת לאשאנטי (כיום גאנה וחוף השנהב), מערכה אשר ניצח תוך חודשיים הודות לכישורים הלוגיסטיים והניהוליים שלו. הצלחתו המהירה במערכה הביאה לו הערכה ויוקרה רבה עם חזרתו לאנגליה. הוא העולה לדרגת מייג'ור-גנרל, קיבל מענק של 25,000 ליש"ט, הוא קודם בתוארי האבירות לכדי; אביר מפקד של מסדר האמבט ואביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש. הוא קיבל חרב כאות הוקרה מהעיר לונדון וקיבל תוארי כבוד באוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת קיימברידג'. בעיות שהחלו להתעורר בדרום אפריקה, באזור נטאל, גרמו לשליחתו של וולסי לשרת בתור מושל ומפקד מחוז נטאל. בנובמבר 1876 עבר וולסלי לשרת כחבר במועצת השלטון בהודו עד אשר, בשנת 1878 קודם וולסלי לדרגת לוטטנט-גנרל וקיבל את תפקיד הנציב העליון בקפריסין. שנה מאוחר יותר, נשלח וולסלי להחליף את צ'למספורד בתפקידו כמפקד הכוחות, כמושל נטאל וטרנסוואל וכנציב העליון של דרום אפריקה. כשהגיע וולסלי לדרום אפריקה גילה שהלחימה במלחמת הזולו הופסקה כבר והוא ארגן את מהלכי הרגיעה באזור. בשנת 1880 חזר וולסלי לבריטניה, תואר האבירות שלו קודם לתואר הגבוה ביותר של 'אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט' והוא קיבל את התפקיד 'קצין אספקה ראשי של הצבא'.
בשנת 1882 קיבל וולסלי את התפקיד 'קצין כוח אדם ואדמיניסטרציה ראשי', עד אשר באוגוסט של אותה השנה נשלח לעמוד בראש הכוח הבריטי במצרים כדי לדכא את מרד עוראבי. הכוח בפיקודו שט לאורך תעלת סואץ וכבש את העיר אסמאעיליה, משם המשיך במערכה קצרה להביס את כוחותיו של אחמד עוראבי בקרב תל אל-כאביר בספטמבר 1882. על ההצלחה המהירה במערכה במצרים, קיבל וולסלי את מדליית המערכה (עם אבזם), הוא קודם לדרגת גנרל, קיבל תואר ברון קהיר וברון וולסלי והוענק לו מטעם האימפריה העות'מאנית הדרגה הראשונה של מסדר אוסמאני.
בשנת 1884 הברון וולסלי נשלח שוב לעמוד בראש 'משלחת הנילוס' כדי לבוא לעזרת צ'ארלס גורדון והכוחות האנגלו-מצרים הנצורים במערכה בסודאן, אך המשלחת הגיעה מאוחר מידי, העיר ח'רטום נפלה על ידי כוחות המאהדי וגורדון נהרג בקרבות. באביב 1885 חזרה המשלחת לבריטניה והברון וולסלי קיבל שוב הערכה רבה, הוא קיבל שני אבזמים נוספים למדליית המערכה במצרים, תודה מהפרלמנט, הוא קיבל תואר אבירות במסדר פטריק הקדוש ותוארו קודם לכדי ויקונט וולסלי.
וולסלי חזר לתפקידו במשרד המלחמה עד שנת 1890 כאשר קיבל את הפיקוד באירלנד. בשנת 1894 הוא קודם לדרגת פילדמרשל וב-1895 קיבל את התפקיד הסמלי 'קולונל משמר הסוסים' (Horse Guards), אך באותה השנה נבחר להחליף את דוכס קיימברידג' בתור 'מפקד הכוחות הבריטים' (כיום ראש המטה הכללי), תפקיד אותו החזיק בין השנים 1895 - 1900.
פעילות פוליטית ומורשת
במהלך שירותו של הוויקונט וולסלי במשרד המלחמה, יחד עם הכבוד שנרכש לו בתור מפקד צבאי מוערך, ניסה וולסלי לקדם את התפיסה שלו לגבי הצבא הבריטי והשינויים שהוא ראה כנכונים למבנה הצבא. וולסלי היה איש לוגיסטי מבריק, כישרון שרכש בעשרות משלחות ומערכות שניהל, כך שבשנות שירותו הרבות קיבל הוויקונט וולסלי דעה מגובשת לגבי התנהלות הצבא, דעה שהשפיעה על תפקידיו במשרד המלחמה ובפרט בתור ראש הכוחות הבריטים.
החל משנת 1876, החלה להתגבש תוכנית להקמת מנהרת התעלה, מנהרה אשר תחבר בין צרפת ובריטניה ותגשר את בריטניה ליבשת האירופית. וולסלי היה מהמתנגדים לתוכנית זאת מחשש לאיום הביטחוני התמידי שבריטניה תהיה בו עם חיבורה ליבשת והקושי לייצר הגנה בשעת חירום. במאי 1882 התוכנית נזנחה לבסוף, גם לאחר לחץ פוליטי וגם כתוצאה מבעיות תקציביות.
וולסלי פרסם במשך חיו כתבות רבות אשר פורסמו בעיתונים שונים, בנוסף פרסם מספר ספרים ביניהם; 'חיו של ג'ון צ'רצ'יל דוכס מרלבורו עד לעליית המלכה אן' (1894), 'ההידרדרות והנפילה של נפולאון בונפרטה' (1895) ו-'הסיפור על חייו של חייל' (1904). הספר האחרון מתאר את הקריירה שלו עצמו עד לסוף המערכה באשאנטי.
וולסלי נישא בשנת 1867 ללואיסה ארסקין, להם נולדה בת אחת בשם פרנסס וולסלי (1872 - 1936) שהייתה היורשת לתואר דוכסות וולסלי. בחייה הייתה פרנסס סופרת ומייסדת 'מכללת הגננוּת לגבירות' בגלינד שבדרום מזרח אנגליה.
חלמונית גדולה
חלמונית גדולה (שם מדעי: Sternbergia clusiana) היא גאופיט ממשפחת הנרקיסיים. למין זה ישנם פרחים בצבע כתום-צהוב. תפוצת הצמח בישראל היא סביב אזור חגורת הספר. הפריחה של החלמונית הגדולה בארץ ישראל היא בחודשים אוקטובר עד דצמבר. הצמח נפוץ מאוד בטורקיה, ישראל היא אזור תפוצתו הדרומי. בארץ ניתן למצוא את הפרח במקומות מוגדרים בחרמון, בגולן, בגליל העליון, ביהודה ובנגב.
אתר פריחת החלמוניות הגדול ביותר בארץ-ישראל התגלה בשנת 2003 במזרח גוש עציון, קרוב ליישוב מעלה רחבעם שבקרבת ההרודיון, ומספר הפרטים בו מוערך בכ-100,000–200,000. הפריחה באתר זה מתחילה בסביבות ה-10 בנובמבר ונמשכת עד ראשית דצמבר. ריכוז של פריחת חלמונית גדולה קיים גם בנחל מחניים שבגליל העליון המזרחי, בנחל ראש פינה, בהר תבור במצוקי האון לאורך המצוק בשולי הטיילת, ובתל חזקה שבצפון-מרכז הגולן.
בחורף תשע"ה נמצא אתר פריחה נוסף על יד שן הראל שבין נחל שילה מדרום לגבעת הראל מצפון.
אתר פריחה גדול ומוסדר של חלמונית גדולה נמצא בסמוך ללהבים. שמורת חלמוניות ירוחם בהר הנגב הוכרזה בשנת 2014. אתר פריחה מרהיב נמצא כמאתיים מטר מדרום ליישוב עמוקה. באוקטובר 2022 נספרו באתר כ 60000 מוקדי פריחה החלמונית הגדולה מוגנת על פי חוק .
זאבן אפריקאי
זאבן אפריקאי (שם מדעי: Hepsetus) הוא סוג של דגים מסדרת החריתאים החיים במקווי מים מתוקים באפריקה. זהו הסוג היחיד במשפחה זאבנים אפריקאים (Hepsetidae).
דגים אלה קיבלו את שמם עקב מראם התוקפני ועקב דמיונם לזאבי הנהרות הטורפים של אירואסיה ואמריקה הצפונית. דגים אלה הם קרוביהם הרחוקים של הפיראנות מאמריקה הדרומית.
דגים אלו יכולים להגיע לאורך מרבי של 70 ס"מ והם בעלי גוף מוארך, עיניים גדולות ולסתות גדולות המתעקלות מטה ומלאות שיניים חדות. הקשקשים שלהם בולטים והם בעלי הסוואה העוזרת להם להתקרב לטרף מבעד לצמחייה מיימית. הם ניזונים מדגים אחרים אותם הם תופסים עם שיניהם.
הדגים חיים בנהרות, ביצות ואגמים לאורך אפריקה שמדרום לסהרה.
מינים
בעבר היה רק מין אחד בסוג - Hepsetus odoe אך לאחר מחקר התברר שמין זה חי רק במערב ומרכז אפריקה ושאר הזנים פוצלו. כיום ישנה 6 מינים בסוג:
אלפידה
אֶלְפִּידָה קַארַאיַאנוֹפּוּלוּ (ביוונית: Ελπίδα Καραγιαννοπούλου; נולדה ב-1 באוקטובר 1950) היא זמרת פופ יווניה, הידועה בשם הבמה אֶלְפִּידָה.
אלפידה הייתה אחת הזמרות המפורסמות ביותר ביוון בשנות ה-70 וה-80. היא הוציאה חמישה אלבומים והשתתפה בתחרות הזמר ה"אירוויזיון" פעמיים: ב-1979 ייצגה את יוון בתחרות שהתקיימה בירושלים עם השיר "סוקרטס", שזכה במקום ה-8 עם 69 נקודות, ובאירוויזיון 1986 שהתקיים בברגן שבנורווגיה ייצגה את קפריסין עם השיר Tora-zo, שזכה במקום האחרון עם 4 נקודות.
סעודת משיח
סעודת משיח היא סעודה שמקיימים בחסידות חב"ד לקראת צאת היום האחרון של חג הפסח (שביעי של פסח בישראל; יום טוב שני של גלויות בחו"ל). בחסידות ברסלב ובכמה חצרות חסידיות אחרות נוהגים לקיים בעת זו סעודה לציון הצלתו של הבעל שם טוב ביום זה, לפי המסורת שם, וקוראים לה סעודת הבעל שם טוב.
רבי יוסף יצחק שניאורסון, השישי לשושלת חב"ד, מביא בשם אביו שהבעל שם טוב קרא כך לסעודה משום שביום זה מתגלה הארת המשיח.
מנהגי הסעודה
למנהג חב"ד שותים בסעודה זו ארבע כוסות של יין, כמו בליל הסדר, על פי תקנת האדמו"ר רבי שלום דובער שניאורסון משנת תרס"ו. לפי רבי מנחם מנדל שניאורסון בעת שתיית הכוסות יש לכוון כי שתייתם קשורה עם הגאולה העתידה. חסידי חב"ד נוהגים ללכת בשביעי של פסח (בחוץ לארץ: באחרון של פסח) לבתי כנסיות שונים על מנת לערוך את הסעודה ביחד עם מתפללי בית הכנסת.
סעודות באותו זמן בחוגים אחרים
בחלק מהחוגים מתקיימת באותו זמן סעודה בשמות אחרים. חלק מהאדמו"רים מקיימים לאחר תפילת מנחה את טיש נעילת החג (או לווית החג). בחסידות לעלוב נוהג האדמו"ר להאריך בסעודה עד שעה מאוחרת ביותר, ובסיומה מחלק "מצה לשמירה" לכל החסידים.
יש נוהגים לזמר בסעודה שירים מההגדה ומנהג סטוטשין לשיר את הפיוט "כי לו נאה כתר מלוכה". בחסידויות ברסלב, וילדניק ועוד סיפרו בסעודה את סיפור הצלתו של הבעל שם טוב ביום זה מטביעה בים בשעה שהיה בדרכו לארץ ישראל.
הגאון מווילנה נהג לקיים סעודה באותו זמן, כמובא בספר "מעשה רב" שנדפס בתקצ"ב (1832): . הדברים מבוססים על שיטתו שישנה מצווה (למרות שאינה חובה) לאכול מצה בכל ימי הפסח, כעין מצוות ישיבה בסוכה בכל ימי חג הסוכות.
Led Zeppelin III
Led Zeppelin III הוא אלבומה השלישי של להקת ההארד רוק לד זפלין, שיצא לאור בחמישי באוקטובר, 1970 בידי חברת התקליטים "אטלנטיק רקורדס".
האלבום
בניגוד לשני האלבומים שקדמו לו, האלבום הזה הציג בפני המעריצים צד אחר של הלהקה, שכלל בתוכו מוזיקת פולק בריטית וגיטרות אקוסטיות, שהציגו את עיקר האלבום לצד מוזיקת הרוק והבלוז. אולם, האלבום סבל מביקורות קשות. מצד אחד העבירו ביקורת על השירים ה"כבדים" שבאלבום בטענה שמדובר ברעש טפל, בעוד שהשירים האקוסטיים נקטלו בטענה שהם חיקוי של המוזיקה של קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג. על אף שהביקורות השליליות השפיעו על המכירות של האלבום באותה עת, האלבום עדיין הפך להצלחה בינלאומית, ועם הזמן, המוניטין שלו שוקם למכביר.
השירים
האלבום כולל שניים מהשירים המפורסמים של לד זפלין: Immigrant Song (שיר המהגרים) ו־Since I've Been Loving You (מאז שאהבתיך). הראשון נכתב בידי ג'ימי פייג' ורוברט פלאנט על הפלישה הנורדית של האנגלים (פירוש אירוני למילה "הגירה"), והושפע מהופעה של הלהקה באיסלנד. השיר השני הפך לקלאסיקת רוק שכוללת נגינה אמוציונלית מצד חברי הלהקה יחד עם השירה של פלאנט שמנצלת את המנעד הקולי שלו באופן מקסימלי. השיר עצמו הפך לשיר חובה בהופעות של הלהקה.
שירים פופולריים נוספים באלבום הם: Celebration Day, Friends, ו־Bron Yr Aur Stomp, שנכתב על כלבו של פלאנט "סטריידר" ונקרא על שם בית כפרי בו הקליטו חברי הלהקה מספר שירים ושימש להם השראה באלבום.
השיר Gallows Pole הוא במקור שיר עם בריטי מוכר שנושא את אותו השם, שהוקלט ב-1939 על ידי זמר הפולק לדבלי. ג'ימי פייג' שמע אותו לראשונה בתקליט של Folkways מאת פרד גרלאך, נגן גיטרת 12 מיתרים. פייג' השתמש בגרסה שלו כבסיס ושינה לחלוטין את העיבוד. בשיר הזה ניגן גם לראשונה על בנג'ו.
את השיר Tangerine כתב פייג' כמה שנים לפני כן והיארדבירדס ניסו להקליט אותו יותר מפעם אחת. פייג' מנגן בו בגיטרת פדל סטיל, לראשונה מאז האלבום הראשון.
העטיפה
התקליט המקורי היה מורכב באופן חדשני: אריזת התקליט הייתה נפתחת, כך שעל העטיפה הקדמית ומבפנים הוצגו תמונות סוריאליסטיות של עצמים ודימויים שונים, רובם קשורים לתעופה. בתוך העטיפה הקדמית של התקליט היה מונח נייר עם תמונות נוספות של חברי הלהקה ודימויים פסיכדליים, שהיה אפשר לסובב מבפנים ולראות את הדימויים דרך פתחי חורים בעטיפה החיצונית. כאשר תמונה הוזזה אל תוך פתח אחד כך שאפשר היה לראות אותה, בדרך כלל עוד תמונה או שתיים היו מוצגות בפתחים אחרים. מחמת המורכבות של העטיפה אין להשיג בדיסקים את האלבום עם אותו הקונספט, פרט להדפסות מיוחדות.
PayPal
מהות השירות
יתרונותיו של אתר אינטרנט מסוג זה הם אבטחה וריכוזיות. פרטי כרטיס האשראי נמצאים באתר מרכזי אחד, ולא מופצים באתרים רבים, שקשה לדעת מהי רמת האבטחה שלהם והסיכון שבהם לחשיפת פרטי כרטיס האשראי. כיוון שמדובר באתר גדול, ייחודי ומקצועי לנושא, שמשקיע הרבה בנושא אבטחת המידע, ההנחה היא שהסיכון לדליפת הנתונים נמוך יותר מאשר ברוב האתרים.
החברה מתחייבת לנסות לעזור ללקוח במקרה שהתבצעה תקלה ברכישה או בכל בעיה שיש בין הקונה למוכר, כגון קניית מוצר לא תקין, תיאור המוצר היה שגוי, או שהמוצר לא הגיע ללקוח. תחילה נפתח "עימות" שבו הקונה או המוכר מערערים על תקינות העסקה. במקרה ששני הצדדים לא הגיעו להסכמה, רשאי אחד הצדדים "להסלים" את המחלוקת לתביעה, שבה פייפל יבחן את המחלוקת תוך שהוא נותן לצד השני זמן מסוים לענות. במקרה שהצד השני לא ענה במסגרת הזמן המוקצב, תוכרע המחלוקת באופן אוטומטי לטובת התובע. במקרה שהנתבע ישיב, פייפל יבחן את האירוע ויכריע לטובת אחד הצדדים. לעיתים מנצלים הקונים שירות זה לרעה, וטוענים טענות שקריות: הם מתלוננים שהמוצר לא הגיע, או שהגיע במצב לא טוב, ובכך מאלצים את המוכר לתת החזר גם אם המוצר הגיע במלואו.
כחלק מפעילות החברה, פייפאל מספקת הלוואות בריבית, המוענקות לספק כנגד תשלומים עתידיים הצפויים להתקבל מהלקוחות לאחר השלמת העברת הכספים.
היסטוריה
החברה הוקמה על ידי מקס לווצ'ין ופיטר ת'יל תחת השם Confinity בדצמבר 1998. במרץ 2000 התאחדה החברה עם המתחרה העיקרית שלה, "X.com", שהייתה בבעלות המיליארדר אילון מאסק. ב-2002 רכשה חברת eBay (אתר מכירה וקנייה מקוונת) את PayPal כדי לאפשר תשלום נוח ובטוח יותר במכירותיה הפומביות. בנוסף ל-eBay יש מספר רב של חברות העובדות עם PayPal. כתוצאה מן הקשר בין eBay ו-PayPal, חברת אמזון, אחד מעסקי הקמעונאות הגדולים ברשת, ומתחרה מרכזית של eBay, אינה מאפשרת לרכוש מוצרים דרכה באמצעות שימוש ב-PayPal. בחודש ספטמבר 2014 הוציאה חברת eBay הודעה רשמית על פיצול בין החברות והפיכת PayPal לחברה עצמאית.
בינואר 2008 רכשה PayPal את חברת ההזנק הישראלית Fraud Sciences, העוסקת באבטחה של עסקאות מקוונות. בעקבות הרכישה, פתחה PayPal משרדים בתל אביב ברמת החייל, ובהמשך עברו המשרדים של החברה למגדל אלקטרה.
ביולי 2008 פתחה PayPal את שוק המכירות למסחר גם בשקלים חדשים, בנוסף לשאר סוגי המטבעות המורשים באתר.
ברבעון השני של 2015 PayPal רכשה את חברת Cyactive הישראלית מבאר שבע. Cyactive עסקה בהגנת סייבר על בסיס חיזוי איומים עתידיים.
אמזונות
במיתולוגיה היוונית, אמזונות הן שבט של נשים לוחמות שמונה נשים בלבד ומתנהל על ידי נשים. לאמזונות יש ייצוג בולט מאוד בטקסטים (שירה, מחזאות, פילוסופיה, היסטוריה וגאוגרפיה) ובאמנות הפלסטית של יוון, רומא וביזנטיון. הן מופיעות בתרבות המערב מימי הביניים ועד העת החדשה. היסטוריונים בעת העתיקה וגם בעת החדשה חלוקים בשאלה האם האמזונות היו קיימות במציאות או שהן יצירות הדמיון. בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בדרום רוסיה, באזורים הנחשבים כשטחי המחיה של הסקיתים נחשפו קברים של נשים ובהם נשק. חוקרים משערים שקיומן של נשים לוחמות שם היה בסיס למיתוס על האמזונות.
האמזונות במיתולוגיה היוונית
האמזונות מופיעות בסיפורי המיתולוגיה ובכך הן חלק ממיתוס המתאר מעין עבר קדום שבו האלים התערבו בחיי בני האדם, ושהיו בו מפלצות, קיקלופים, יצורים היברידיים ואירועים החורגים מן הטבע. לסיפורים על האמזונות הייתה נוכחות נכבדה בתרבות יוון הקדומה. הם מופיעים בשירה האפית ובמחזות, והיה להם ייצוג נרחב באמנות החזותית, בעיקר באלפי ציורים על כדים. הסיפורים על קרבות בין אמזונות ובין הגיבורים המיתולוגיים הגדולים: הרקולס, תזאוס ואכילס, וקשרי האהבה בינם ובין מלכות אמזונות זכו לגרסאות רבות והיו ככל הנראה ידועים לכל.
מקורם של הסיפורים הוא, ככל הנראה, במסורות בעל-פה שהועברו על ידי מספרי סיפורים נודדים. עם השנים הורחבו הסיפורים, נוספו להם פרטים ונוצרו להם גרסאות רבות שלא פעם סותרות זו את זו. על הסיפורים מתקופת יוון הארכאית נוספו גרסאות בתקופת יוון הקלאסית ואחר כך בתקופה ההלניסטית ובתקופת האימפריה הרומית והביזאנטית.
האמזונות באפוס ההומרי
המקור הכתוב הקדום ביותר שבו נזכרות האמזונות הוא האיליאדה, מהמחצית השנייה של המאה ה-8 לפנה"ס. מקובלת ההנחה כי סיפור מלחמת טרויה וכך גם הסיפורים על האמזונות היו חלק ממסורת אוראלית בת מאות שנים. באיליאדה נזכרות האמזונות פעמיים: פריאמוס מלך טרויה מספר להלנה על מלחמה בין הפריגים ובין האמזונות – המכונות Amazones antianeirai - השוות לגברים. במקום אחר באיליאדה נזכר הגיבור בלרופונטס שיצא להילחם במפלצת כימרה, יורקת האש, שהיה לה ראש של אריה, גוף של עז, וזנב של נחש. לאחר שגבר עליה נלחם כנגד האמזונות "השוות לגברים". וניצח אותן. בשני המקרים, האמזונות מוזכרות כחלק מן העבר (במרחק כשני דורות מהזמן של המסופר – מלחמת טרויה). סיפור אחר שלא נכלל באיליאדה אך הופיע בשירות אפיות אחרות בנות התקופה ההומרית מתאר את המפגש בין אכילס, גיבור הקרב על טרויה עם המלכה האמזונה פנתסיליאה. היא מתוארת כבתו של האל ארס ותראקית על פי מוצאה. היא באה לעזרת הטרויאנים ונלחמה כגיבור, אך אכילס הרג אותה והטרויאנים קברו אותה.
הרקולס, תזאוס והארגונאוטים נגד האמזונות
הסיפור על שתים עשר המשימות שהוטלו על הרקולס, גדול הגיבורים במיתולוגיה היוונית, היה נפוץ ביותר והיו לו גרסאות רבות. המטלה התשיעית הייתה להביא את חגורת הקסם של היפוליטה, מלכת האמזונות. כפי המסופר, אסף הרקולס צבא של מתנדבים ונחת עימם בנמל תמיסקירה, שם פגש את היפוליטה שניאותה לתת לו את החגורה, אולם האלה הרה, אויבתו הוותיקה של הרקולס, הפיצה שמועה בקרב האמזונות שהרקולס וצבאו הגיעו לכבוש את ארץ האמזונות ולחטוף את מלכתן. האמזונות תקפו את צבא הרקולס ובקרב הרג הרקולס את היפוליטה ונטל את חגורתה. תיאור הקרב בין הרקולס והאמזונות שכיח מאוד בציורים על כדים. דיודורוס אף מרחיב את תיאור הקרב וטוען כי הרקולס טבח באמזונות עד שגזען כמעט ונשמד.
בסיפורים שבמרכזם עומד תזאוס, הגיבור של העיר אתונה, היה זה תזאוס שחטף את היפוליטה. היא התאהבה בו, בגדה בחברותיה והפליגה עמו לאתונה ואף נישאה לו. בכעסן יצאו האמזונות להתקפה על אתונה אך הן הובסו על ידי צבא העיר בפיקודו של תזאוס. על פי גרסה שונה, היפוליטה והאמזונות התקיפו את אתונה לאחר שתזאוס זנח את היפוליטה למען אשה אחרת, והיפוליטה נהרגה בקרב בטעות, על ידי אחותה פנתסילאה. בסיפורים אחרים האמזונה שנשא תזאוס לא הייתה היפוליטה אלא אנטיופה אחותה, והיא ילדה לתזאוס בן שנקרא היפוליטוס.
האמזונות נזכרות גם בגרסאות של סיפור הארגונאוטים היוצאים לקולכיס כדי להביא את גיזת הזהב. אפולוניוס מרודוס מספר על קרב עקוב מדם שניהלו הארגונאוטים עם צבא האמזונות הנועזות, בנותיהם של אל המלחמה ארס, שחיכו לארגונאוטים כשצבאן נחלק לשלשה ראשים כשבראש כל אחד מהם עומדת מלכה.
פולחנים הקשורים באמזונות
מקורות מהעת העתיקה מציינים את האמזונות כמקימות מקדשים במקומות שונים ביוון ובאסיה הקטנה. מסורת קדומה במיוחד קושרת את האמזונות עם פולחני האם הגדולה שנפוצו בתקופה הפרי-הלנית בתרבות המינואית ובפריגיה, ומזוהה גם עם ריאה, אם האלים במיתולוגיה היוונית. לפי מסורת זו האמזונות קיימו פולחן סביב אבן שחורה גדולה על אי בים השחור ליד חופי קולכיס. מסורת אחרת מספרת על מקדש שנקרא "אפולו אמזוניוס" ומקדש לאלה ארטמיס שהוקמו על ידי האמזונות בעיר Pyrrhichus שבחבל לאקוניה בדרום הפלפונסוס,. הסיפור קושר את המקדשים בסיפור המיתולוגי על הניסיון של האמזונות לכבוש את אתונה (על אף שמבחינה גאוגרפית אין הגיון בכך).
לפי מסורות שונות, אל המלחמה ארס היה אביהן של האמזונות, ואימן הייתה אוטרירה, המלכה האמזונית הראשונה. היא בנתה את מקדש ארטמיס באפסוס שנחשב לאחד משבעת פלאי עולם. פסל ארטמיס במקדש באפסוס היה שונה לחלוטין מהדימוי היווני המקובל לארטמיס, ודומה יותר לדימויים של אלות במזרח הקדום ובמצרים. הפסל שהיה מקושט בדמויות של חיות בר, ומוקף במעין בליטות דמויות שדיים, הוא אולי עדות לכך שהמקדש התקיים במקום עוד מהתקופה הפרי-הלנית והיה מקום פולחן לאלה האם הגדולה הפריגית. המשורר קאלימאכוס מספר שהפולחן במקום החל כאשר האמזונות - הנשים הלוחמות - העמידו פסל של האלה מתחת לעץ אלון ויחד עם מלכתם היפו (כנראה קיצור של היפוליטה) רקדו ריקוד מלחמה מסביב לפסל כשהן עוטות שריון ואוחזות בנשק, לכל נגינת חלילים. קאלימכוס מציין שמות של שבע בנות של המלכה שהיו הראשונות לייסד את הפסטיבל של הנערות במקום
האמזונות בכתבי גאוגרפים והיסטוריונים בעת העתיקה
היסטוריונים, גאוגרפים ופילוסופים שכתבו על האמזונות, או רק הזכירו אותן, בתקופת יוון הקלאסית, בתקופה ההלניסטית ובתקופת האימפריה הרומית והביזאנטית., לא פקפקו בכך שהן היו קיימות. הם התבססו על סיפורי המיתוס שהיו ידועים לכל וניסו לעגן אותן במרחב הגאוגרפי המוכר להם ולשלב אותן באירועים היסטוריים ידועים. הם חשבו שהאמזונות חיו בעבר, או עדיין חיות, בשולי העולם, בצד עמים ושבטים שמנהגיהם שונים ואף מוזרים. הם תיארו את האמזונות כדומות לאותם עמים והוסיפו פרטים תוך הסתמכות על שמועות וכנראה גם על הדמיון. דיודורס מסיציליה, שטען שמוצא האמזונות הוא מליביה (לוב) שבצפון אפריקה, הסביר שחלפו כל כך הרבה שנים מאז שחיו האמזונות עד שהדברים נשכחו לגמרי.
ממלכת נשים
האמזונות מתוארות כשבט של ציידות ולוחמות רכובות על סוסים, שבראשן עומדת מלכה. הן דומות לשבטי התראקים והסקיתים ששכנו בשטחים רחבי הידיים שבין הים השחור לים האדריאטי. סטארבו מתאר אותן כחברה שבה נשים ממלאות את כל התפקידים שבחברות אחרות ממלאים גברים. הן חורשות, שותלות, רועות את הבקר, ובעיקר מאמנות את הסוסים. האמיצות שבהן עוסקות בציד ובאימוני מלחמה כשהן רכובות על סוסים. הרודוטוס מביא דברים שאומרות, כביכול, האמזונות לגברים שניסו לשכנען להצטרף למשפחותיהם:"לא נוכל לשבת יחד עם נשיכם. אין לנו אותם המנהגים אשר להן. אנחנו אוחזות בקשת ורומח ורוכבות על סוסים, אולם מלאכות נשים לא למדנו, ונשיכם אינן עושות מכל אשר הזכרנו, אך עושות הן רק מלאכות נשים, נשארות בעגלות ואינן הולכות לצוד ציד או למקום אחר"האמזונות מקיימות קשר עם גברים רק לצורכי התרבות. סטארבו מתאר מפגשים מסוג זה כמנהג קדום המתקיים במשך חודשיים מדי שנה. לפיו, הגארגריאנים, שהם שבט של גברים החיים בשכנות לאמזונות, יוצאים להרים ושם נפגשים עם האמזונות. את הבנות שנולדות בעקבות המפגש מגדלות האמזונות, ואת הבנים לוקחים הגרגריאנים ומגדלים אותם. חיזוק לתיאור זה נמצא באחדות מהגרסאות על מפגש אלכסנדר הגדול עם מלכת האמזונות. לפיו המלכה מציעה לאלכסנדר שאם יוולד להם בן, אלכסנדר ייקח אותו ויגדל אותו כבנו. אם זו תהיה בת, היא תגדל אותה כאמזונה גם הרודוטוס תיאר מפגש דומה בין האמזונות לסקיתים, שכתוצאה ממנו נוצר שבט חדש, הסמארטים, שבו נשים לוחמות לצד הגברים.
תיאור דומה לזה מובא על ידי דיודורוס. לדבריו הנשים האמזונות שרתו בצבא למשך תקופת זמן שבה היו מחויבות לשמור על בתוליהן. לאחר תום תקופת השירות הן הלכו לגברים לצורך התרבות, אולם המשיכו להחזיק בכל תפקידי ניהול הממלכה. לאחר שנולדו להן ילדים, הגברים הם שנשארו בבית, מילאו את כל המשימות שנשותיהם הטילו עליהם, לא השתתפו במלחמות ולא נשאו תפקידים של אזרחים בקהילה. הם מגדלים את התינוקות באמצעות חלב ומזונות התואמים לגילם.
נשים לוחמות
התכונה שאפיינה ואף ייחדה את האמזונות הייתה היותן לוחמות מעולות, שלא נופלות מגברים לוחמים ולרוב גם מנצחות אותם בקרב. הרודוטוס מספר על לוחמים יוונים שניצחו את האמזונות ושבו אותן, אך האמזונות הצליחו להרוג את שוביהן ולהמלט.
מקובל כיום על מרבית החוקרים שאין כל ביסוס לסיפור לפיו האמזונות כרתו או אף שרפו את שדן הימני כדי שיוכלו לירות בקשת או להטיל כידון. ראשיתו בהיסטוריון הלניקוס מלסבוס שניסה להציע פרוש אטימולוגי לשם "אמזונות", שאינו יווני. פרוש זה התאים להנחה המקובלת שנשים לוחמות הן תופעה מוזרה ושהכשרתן כלוחמות חייבה בוודאי התאמה של הגוף הנשי ללחימה. סיפור כריתת השד השתרש במסורות וחזר שוב ושוב בכתבים במשך מאות שנים, אף על פי שאין לו כל עדות וגם אינו הגיוני - קשתיות ומטילות כידון גם כיום הן בעלות שתי שדיים. בייצוג הנרחב של אמזונות בציורים על כדים, בפסלים ובתבליטים על אפריזים ניתן לראות בבירור שהאמזונות לא מתוארות כבעלות שד אחד בלבד. הן מופיעות כשחזן מכוסה בשריון, או בבגד החושף שד אחד ומסתיר את האחר.
בציורי כדים רבים מלפני המאה החמישית לפנה"ס האמזונות דומות להופליטים היווניים. הן עוטות שריון וחובשות קסדה, אוחזות במגן עגול ובחנית. מאוחר יותר כלי נשקן ותלבושתן דומים יותר לאלו של התראקים והסקיתים וגם הפרסים. בדימויים החזותיים האמזונות מצוידות בכלי נשק שונים: חנית, כידון, גרזן קרב, קשת ואשפת חצים, יש ציורי כדים שבהם אמזונות נראות רכובות על סוס ומושכות בקשת או ציורים בהם הן עוטות מעין שכמיה מעור של פנתר מנומר. לבוש האמזונות בדימויים החזותיים אינו אחיד. בציורי כדים רבים ובעיקר בפיסול, האמזונות לובשות בגד רפוי ארוך או טוניקה, האחוזים בכתף ובחגורה ויש שבהם הן לובשות טוניקה ומכנסיים מדוגמים, מגפיים וכובע עשויום מעורות של חיות.
ארץ האמזונות
במקורות שונים מתוארת המלכה האמזונית פנתסילאה כתראקית. תראקיה שוכנת צפונית-מזרחית ליוון, והתראקים שהיו קרובים ליוון ומושפעים מתרבותה, לא נחשבו על ידי היוונים כממש ברברים - (כמו שאר העמים שאינם יוונים). לא ברור אם האמזונות נחשבו ברבריות או יווניות, מאחר ששמותיהן היו יווניים. במקורות המאוחרים יותר ארצן של האמזונות מופיעה כרחוקה יותר מיוון. שלשה אזורים עיקריים מופיעים כמקום משכנן של האמזונות: כל אחד מה"מרכזים האלה" הוא רחב ידיים והגדרתו מעורפלת למדי.
העיר תמיסקירה נזכרת כמקום מושבן של האמזונות כבר בסיפורי המיתוס על הרקולס ותזאוס וגם בגרסאות שונות של סיפור הארגונאוטים. סטארבו טוען שידוע לכל כי העיר תמיסקירה והמישורים ליד נהר התרמודון שבצפון אנטוליה, בדרום הים השחור, היו שייכים בעבר לאמזונות והן נאלצו לעזוב את המקום. במקום אחד הוא טוען שאין הוא בטוח היכן הן חיות בזמנו. במקום אחר הוא מתאר את האמזונות כחיות באלבניה (ארץ במערב גאורגיה, לא המדינה העכשווית בבלקן) למרגלות הרי צפון הקווקז.
על פי דיודורוס, איש סיציליה, מוצאו של עם האמזונות הוא מצפון אפריקה. הן חיו במערב ליביה (לוב) דורות רבים לפני מלחמת טרויה והיו לוחמות נועזות שאיש לא עמד בפניהן. בהנהגת מלכתם מירנה הן ערכו מסעות מלחמה וכיבושים בסוריה ובעראביה, כבשו את פריגיה הגדולה והגיעו להרי הטאורוס, לאיי הים האגאי, ביניהם לאיים לסבוס ולמנוס, וייסדו מספר ערים לחוף הים התיכון, שאותן קראו על שמן של מפקדות צבא האמזונות. לדבריו, האמזונות המשיכו להילחם בתראקים, עד שנחלו מפלה. לאחר שמלכתן מירנה ורבות מהן נהרגו בקרב, חזרו האמזונות לליביה. סטארבו מספר שהאמזונות היו המייסדות של הערים אפסוס, סמירנה, ומירנה, והן שהעניקו להן את שמן. מקורות יווניים נוספים מזכירים ערים שהאמזונות ייסדו, ובהן מירנה שבאיולוס, הנקראת על שם אמזונה בשם זה.
הרודוטוס מביא סיפור מפורט על ההיסטוריה ועל המיקום של האמזונות. על פי סיפורו האמזונות הגיעו לים אזוב ולארץ הסקיתים החופשים. לאחר שירדו מהספינות גזלו עדר סוסים, ויצאו למסעות שוד בסקיתיה. הסקיתים התפעלו מכישורי הלחימה שלהן והחליטו לשלוח את בניהם אל האמזונות כדי שיוולדו להם בנים מהן. לאחר שהאמזונות ילדו להם בנים, ניסו הסקיתים לשכנע את האמזונות לבוא ולחיות בקרבם. האמזונות סירבו בתוקף, בטענה שלא יוכלו לשנות את אורח חייהן. האמזונות, ובני זוגן הסקיתים העדיפו להישאר יחד ויצאו למסע אל מעבר לטנאיס (נהר הדון). עם הסרמאטים השוכן שם נוצר מצאצאיהם של הסקיתים והאמזונות. הנשים הסמארטיות רוכבות על סוסים, יוצאות לצוד ציד ולמלחמה יחד עם הגברים וגם בלי הגברים, ותלבושתן כתלבושת הגברים. סיפורו זה של הרודוטוס מתקשר לסיפורים שנפוצו בקרב היוונים על האזורים שמצפון לים השחור, ערבות דרום רוסיה והקווקאז, שנחשבו כמקום מושבם של שבטים נודדים פראיים שמנהגיהם מוזרים. מסיפורו של הרודוטוס לא ברור אם האמזונות המשיכו להתקיים כעם נפרד.
לקישור של האמזונות עם סקיתיה שהשתרעה בערבות אוקראינה הדרומית, לחופיו הצפוניים של הים השחור ובערבות הנרחבות שבין נהרות הדון והדנייפר,יש חיזוק ממסורות בע"פ מאזור הקווקז והערבות המספרות על נשים רוכבות על סוסים ונלחמות ועל מנהיגה של קבוצת נשים כזו הנקראת אמזאן. סיפורים אלה על נשים שכישורי הלחימה שלהן משתווים לאלה של הגברים מקורם בתרבות הלחימה של רוכבים ורוכבות שוויוניים בערבות דרום רוסיה ואוקראינה. ניתן להניח כי השמועות על נשים אלה הזינו את הסיפורים היווניים על האמזונות. הדימוי החזותי של אמזונות קשתיות רכובות על סוסים, המופיע על כדים יווניים אחרי המאה ה5 לפנה"ס מעיד על השתרשות הקישור של האמזונות עם הנשים הלוחמות של סקיתיה.
המחקר הארכאולוגי בשנים האחרונות חיזק מאוד את המסורות המקומיות ואת סיפורי ההיסטוריונים מהעת העתיקה. בחפירות שנערכו במאות קברים סקיתיים נמצאו שלדי נשים שבהם יש כלי נשק ואביזרי רכיבה, ממצאים המוכיחים את קיומן של נשים לוחמות באזורים שהיוונים תארו כארץ האמזונות.
בספר מסעותיו של סיר ג'ון מנדוויל מהמאה ה 14 מתוארת ארץ אמזוניה כשוכנת על חצי אי, בצד ארצות הנמצאות באזור הים השחור וצפון מסופוטמיה ובצד אתיופיה (!!)
היחס לאמזונות בעת העתיקה
השכיחות שבה מופיעות האמזונות בז'אנרים הספרותיים השונים וריבוי הדימויים הוויזואליים שלהן הן הוכחה לכך שלמיתוס האמזונות היה מקום משמעותי בתרבות היוונית. היחס לאמזונות בכתובים מהעת העתיקה נע בין התפעלות מיכולותיהן כלוחמות ומגבורתן בקרב, לבין תיאורן כאכזריות ופראיות, שהורגות את הבנים הזכרים שילדו ויש המכנים אותן "רוצחות גברים". ביחס אליהן יש השתאות ופליאה על קיומה של חברת נשים אוטונומית שאינה נזקקת לגברים, אך גם התייחסות אליהן כאל עוד תופעה מוזרה שקיימת בקרב העמים הברבריים. מיוחסות להן תכונות גבריות והן מכונות "שוות או דומות לגברים". הן נזקקות לגברים רק לצורך התרבות, או שהן הופכות אותם לעבדים. מצד שני הן נשים המקיימות קשרים רומנטיים עם גיבורי יוון - אוהבות ונאהבות, יולדות ואמהות. לתיאור החוזר ברבים מהמקורות הכתובים לפיו הן כורתות את השד הימני כדי שלא יפריע להן בקרב - אין רמז בדימויים החזותיים. תיאור זה מייחס להן נוהג בזוי ואף מתועב, כי היוונים סלדו ואף אסרו על פגיעה בגוף, כמו מילה או קעקוע.
האמזונות אינן נחשבות ליווניות: הן מוזכרות כשבט תראקי או סקיתי, אך שמות המלכות האמזונות, שרבות מהן מוזכרות בשמן, הם שמות יווניים. מסורות רבות מציינות אותן כמייסדות של ערים יווניות. בציורים על הכדים, בפסלים ובתבליטי האבן הן מתוארות כנשים יפות תואר, גם כשהן לוחמות וגם כשהן פצועות וגוססות. אין ספק, שהאמזונות כלוחמות ובעיקר כחברה של נשים אוטונומיות היוו אתגר לחברה הפטריאכלית ולנורמות התרבותיות של היוונים והרומאים. חוקרת הספרות הקלאסית Page DuBois רואה ביצורים היברידיים, כמו הקנטאורים ובאמזונות דימויים מיתיים המייצגים ישויות המאיימות על העקרונות של החברה היוונית. נושא ההיסטוריה והתרבות של הפוליס הוא הגבר היווני והוא מאופיין על ידי מספר קטגוריות ברורות המגדירות אותו לעומת "האחר" : הוא לא בעל חיים, לא ברברי ולא נשי.
ביטוי לכך ניתן לראות בעיטורי מקדש הפארתנון באתונה, שהוקם לציון ניצחון היוונים במלחמות יוון - פרס. בין התבליטים על האפריז יש ייצוג בולט לקרבות בין יוונים לבין קנטאורים ולקרב של האתונאים בראשותו של תזאוס נגד האמזונות. ניצחון היוונים בקרבות אלה, כמו ניצחונם על הפרסים, מסמל את עליונות תרבות היוונים על הברברים ועל האלטרנטיבות שהציגו הקנטאורים והאמזונות כנגד הנורמות של נישואין ומשפחה בקהילה היוונית. הקנטאורים והאמזונות אתגרו את היסודות התרבותיים של אתונה, שייחדו אותה והבדילו בינה ובין אלה שאינם יוונים (הברברים, החיות, או חברה חד-מינית של נשים) הסתגרות זו מפני מי שאינו אתונאי יושמה בחוקה של פריקלס – אזרח אתונאי הוא מי ששני ההורים שלו היו אזרחים אתונאים.
ביטוי לאתגר שמציב סיפור האמזונות לנורמות המקובלות אפשר למצוא בדבריו של ההיסטוריון סטארבו, המציין כי למי ששואף להבחין בין מיתוסים ואגדות לבין עובדות היסטוריות, האמזונות מציגות קושי: הן מופיעות הן כחלק מהעבר המיתולוגי והן בעדויות היסטוריות. לדבריו קשה להאמין שצבא של נשים, ויותר מכך, עיר או שבט, יכולים להתקיים ללא גברים, הרי זה כאילו הגברים באותם ימים היו נשים והנשים היו גברים.
בין האגדות שנפוצו על אלכסנדר הגדול חזר בגרסאות שונות הסיפור על פגישתו עם האמזונות. לפיו, לאחר ניצחונו של אלכסנדר על האימפריה הפרסית, צבאו המשיך במסעו מזרחה לאסיה התיכונה ולכיבוש הודו. שמע גדולתו הגיע אל מלכת האמזונות שיצאה לפגוש אותו בראש צבא של 300 לוחמות. אך במקום להילחם בו ביקשה מאלכסנדר שיתייחד עימה כדי שיוולד לה ממנו בן שיהיה כמותו ויוכל לרשת את האימפריה שלו, מאחר ששניהם, מלכת האמזונות ואלכסנדר הגדול, הם האנשים החזקים ביותר בעולם. אלכסנדר נענה ובילה עם המלכה האמזונית 13 ימים ולילות שבסיומם נפרדו בשלום.
ההיסטוריונים בני העת העתיקה, כמו פלוטארכוס, דיודורוס וסטארבו, הביעו ספיקות באמיתות הסיפור, או אף התייחסו אליו כאגדה. היסטוריונים בני זמננו משערים שייתכן והמלכה האמזונית שבסיפור הייתה נסיכה משבטי הנוודים של מרכז אסיה, שהתופעה של נשים לוחמות הייתה נפוצה בקרבם. אדריאן מאיור מציינת את ייחודו של הסיפור על מפגש אלכסנדר והאמזונה. המפגשים של הרקולס, תזאוס, ואכילס עם האמזונות היו מפגשי קרב כמבחן לעליונותם הגברית ולגבורתם והסתיימו בניצחונם. במפגש בין אלכסנדר הגדול ומלכת האמזונות שוררים יחסי שוויון, הרמוניה, וכבוד הדדי. גם באגדות פרסיות דומות המפגש מתואר ברוח זו. סיפור זה, כמו אגדות אחרות על אלכסנדר הגדול הגיע גם לתלמוד המתאר ביקור של אלכסנדר הגדול במחוז שכולו נשים, וכששקל להילחם בהן. אמרו לו הנשים: "אם תנצח אותנו יגידו "נשים הרג", ואם אנחנו ננצח יגידו "מלך שהרגוהו נשים".
ימי הביניים
האמזונות נוכחות בכתבים שונים בימי הביניים המעידים שהסיפורים עליהן היו נפוצים והאמונה בממשותן לא פחתה. לסיפורי הקדמונים נוספו גרסאות שונות ועלילות חדשות המעצימות אותן וממקמות את ממלכת האמזונות בקצווי תבל יחד עם עמים מוזרים ויצורים כמו קנטאורים, גמדים וענקים. דימוי האמזונות בימי הביניים נע בין תיאורן כאכזריות ומסוכנות לעולם התרבות הנוצרי, לבין התפעלות מיכולתן להיות נשים השוות לגברים בלחימה ומקיימות ממלכה עצמאית.
ג'ורדאנס (Jordanes) בספרו על תולדות הגותים (551 בקירוב) מקשר אותם לאמזונות. על פיו הגותים, שמוצאם ממגוג, ישבו בסקיתיה, ליד ים אזוב, בין הדנייפר והדון. כאשר יצאו למסע מלחמה נשותיהן שנשארו מאחור הקימו צבא משלהן ויצאו למסעות כיבושים באסיה, כבשו את ארמניה ואסיה הקטנה ונפגשו עם גברים פעם בשנה כדי להתרבות. מספר כתבים קישרו את האמזונות עם העמים הפראיים היושבים ליד הים הכספי ששערי אלכסנדר מונעים מהם להתפרץ ולכבוש את העולם הנוצרי. בין העמים האלה מנו את גוג ומגוג ואת עשרת השבטים האבודים, המכונים גם היהודים האדומים. מלכת האמזונות היא העומדת בראשם, או אולי היא השומרת עליהם לבל יעברו את המחסום. אך באחרית הימים הם עלולים להצטרף לצבאותיו של האנטיכריסט ולהביא להרס הנצרות.
העת החדשה
הסיפורים על ממלכת אמזונות זכו לתפוצה נרחבת לאחר המצאת הדפוס, ושולבו באפוסים על אבירים ובסיפורי המסעות של מגלי הארצות. באפוס Orlando furioso (אורלנדו המטורף) מתקופת הרנסאנס, שתורגם לשפות רבות, מסופר על אי של נשים עצמאית שבראשן מלכה. הן אמנם אינן נקראות אמזונות - אך בתיאור החוקים והנוהגים באותה ממלכת נשים ניכרת השפעה ברורה של הסיפורים על האמזונות. בממלכה אין מקום לגברים, אלא למטרות רבייה, וכל הגברים שאינם ממלאים את משימת ההולדה נרצחים. מבין הבנים הזכרים היילודים נבחרים בודדים לחיות כמרביעים, והאחרים או נרצחים או מוחלפים בנקבות. הנשים באפוס הן חזקות, עצמאיות, שולטות בגורלן ושולטות בגברים. הן מיניות מאוד, ונהנות מקיום יחסי המין עם הגברים. באפוס אבירי אחר Las sergas de Esplandián, שזכה לתפוצה בראשית המאה ה-16, מסופר על אי בשם קליפורניה, שבו קיימת ממלכת נשים שחורות לוחמות. הן מצטרפות למלחמת המוסלמים בקונסטנטינופול, ולאחר תבוסתן מקבלות עליהן את הנצרות. האמונה כי ממלכת אמזונות קיימת במציאות התחזקה בעידן התגליות. המגלים והכובשים הראשונים של אמריקה כמו קולומבוס ודייגו ולאסקס דה קואיאר, שיצאו בעיקר למצוא זהב ואוצרות, קיוו לגלות גם את ממלכת האמזונות. תקוות אלו נעזרו בשמועות על נשים לוחמות בקרב הילידים ועל שבטים של נשים עצמאיות, בדומה לאמזונות. במשלחתו של קולומבוס שמעו על אי בשם Mantinino שחיות בו נשים עצמאיות הנזקקות לגברים רק לצורכי ריבוי. יומנו של Gaspar de Carvajal שליווה את פרנסיסקו דה אורייאנה במסעו לאורך נהר אמזונאס ( 1541), מתאר מפגש אלים עם נשים לוחמות ושמועות על ממלכה עשירה בעומק הג'ונגל. דעה מקובלת, השנויה במחלוקת בקרב החוקרים, מייחסת את השם "אמזונאס" שניתן לנהר למפגשים אלה.
תאורים אלו חיזקו את האמונה שבארץ החדשה מסתתרת ממלכת האמזונות. בין ההרפתקנים והמגלים שיצאו לחפש את הזהב באל דורדו היה גם סיר וולטר ראלי, שבספר מסעותיו סיפר איך הגיע קרוב לשבט של נשים שמוצאן הוא מהאמזונות של אסיה הקטנה, ליד נהר התרמודון. הן אכזריות וצמאות דם, אך במשך חודש אחד בשנה הן ומלכתן מבלות עם המלכים והגברים מהמדינות השכנות "בריקודים, שתייה ויין" ויש להן גם שפע של זהב ואבנים יקרות.
חוקרים מעריכים שהסיפורים על ממלכת האמזונות נועדו לחזק את הידיעות על העושר האגדי שיש בעולם החדש ובזכותם להבטיח את תמיכת המלכים במסעות לשם. בתיאורי האמזונות בולט האספקט המיני שלהן, אף יותר מכישוריהן כלוחמות. אנתרופולוגיות טוענות שהם מבטאים פנטזיה גברית על קיומן של נשים עצמאיות ושוחרות מין. העניין הגובר בתרבות יוון הקדומה מאז תקופת הרנסאנס הביא לנוכחות הרבה של סיפורי המיתולוגיה היוונית באומנויות באירופה. כך האמזונות הן נושא חוזר בציורים רבים גם באמנות הבארוק והרוקוקו, בעיקר בציורים של קרבות בין אמזונות ובין יוונים, כשהאמזונות המתוארות בהם לבושות בבגדי התקופה או עירומות. נושא פופולרי אחר היה המפגש בין אלכסנדר הגדול ובין מלכת האמזונות. דמויות האמזונות בציורים אלה הן נשיות מאוד, שוות כח לגברים אך גם כמנצחות וגם כמובסות, הן אינן נראות מסוכנות או דמוניות.
במחזהו של שיקספיר "חלום ליל קיץ" היפוליטה, מלכת האמזונות מאורסת לתזאוס דוכס אתונה. שקספיר מתבסס על "חיי תזאוס" של פלוטרכוס, לפיו היפוליטה הביאה לסיום מלחמה ממושכת בין האתונאים והאמזונות בחתימת הסכם שלום ובנישואי היפוליטה ותזאוס.
האמנויות המשיכו לעסוק באמזונות גם במאה ה 19 בהשפעת זרם הרומנטיקה. היינריך פון קלייסט כתב מחזה בשם "פנתיסליאה" על פגישתם של פנתיסליאה ואכילס. במחזה התחלפו התפקידים ופנתיסליאה היא שרוצחת את אכילס, לאחר שלקח אותה בשבי.
בשם אמזונות כונו קבוצות של נשים לוחמות או שאומנו ללחימה. ב 1787הקים הגנרל גריגורי פוטיומקין פלוגה של נשים שצורפו לבטליון היווני שהשתתף במלחמת רוסיה כנגד האימפריה העות'מאנית ובכיבוש חצי האי קרים. הנשים שהיו בנות משפחה של החיילים היווניים, נקראו "פלוגת האמזונות", בהשראת הקשר בין האמזונות הקדומות לערבות דרום רוסיה. הן אומנו ללחימה אך בעצם שימשו כאטרקציה בקבלת הפנים שערך פוטיומקין לקיסרית יקתרינה השנייה ולשגרירים הזרים והתלוו לקיסרית בסיורה.
במאה ה 20 הופנתה תשומת לב לתופעה של נשים לוחמת במיתוסים באסיה ובאפריקה, וגם במציאות ההיסטורית. בממלכת דהומיי (כיום בנין) שבאפריקה השתתפו נשים בצבא הממלכה מאז המאה ה-18 ובעקבות הצלחתן כלוחמות הוקמה בצבא יחידה סדירה של נשים. לוחמות אלה כונו על ידי משקיפים מערביים בשם "האמזונות של דהומי"
בתרבות הפופולרית
מאז אמצע המאה ה-20 מופיעה ממלכת האמזונות בסיפורי הרפתקאות ופנטזיה בסדרות קומיקס וטלוויזיה ובקולנוע. העלילות, המבוססות על סיפורי המיתולוגיה היוונית, מתרחשות ביקום דמיוני או נשזרות בתקופות של היסטוריה ריאלית. האמזונות מופיעות בסרטים כמו: "טרזן והאמזונות" (1945) אהבות הרקולס (1960) ),(1970) Battle of the Amazons
דמותה של גיבורת העל, וונדר וומן הופיעה לראשונה בסדרת קומיקס ב-1941. וונדר וומן שהיא דיאנה, נסיכת האמזונות ושגרירתן בעולם, עוצבה כבעלת יכולות על-אנושיות שניתנו לה על ידי האלים האולימפיים, על מנת להביא שלום, אהבה ואחווה לעולם שסוע. הסדרה זכתה להצלחה עצומה והיא נדפסת כמעט ברציפות. היא עובדה לסדרת טלוויזיה, למשחק מחשב, לסרט קולנוע בכיכובה של גל גדות (2017) ולסרט ההמשך "וונדר וומן 1984". דמותה של וונדר וומן מדורגת במקום החמישי ברשימת מאה גיבורי העל הגדולים לפי אתר IGN, וכן במקום ה-20 ברשימת 50 דמויות הקומיקס הגדולות של כל הזמנים.
אמזונות ופמיניזם
במאבק על זכות הבחירה לנשים באנגליה הקימו בארגון הסופרגיסטיות The Women's Social and Political Union (WSPU) ב 1913 את ה-Bodyguard, קבוצת הגנה סודית שהתאמנה בלחימה בסגנון הג'יו-ג'יסו כדי להגן על הנשים המפגינות כנגד אלימות השוטרים. הקבוצה זכתה בעיתונות התקופה לכינוי "אמזונות".
באוקראינה נוסדה ב-2002 קבוצת נשים בשם "אסגרדה", הרואות את עצמן כצאצאיות של האמזונות הקדומות שחיו בעבר בערבות אוקראינה. הן התאמנו בשיטת לחימה מותאמת להן כנשים לצורכי הגנה ואף על פי שלא הגדירו את עצמן כפמיניסטיות הן ראו בהתארגנות ובפיתוח כח נשי חלק מהמאבק לשיפור מעמד האשה. קבוצות בתנועה הפמיניסטית המגדירות עצמן כ-"Amazon Feminism" הן חלק מהגל הרביעי של הפמיניזם. הן דוגלות בהעצמה פיזית של נשים כחלק מהמאבק להשגת שוויון מגדרי. הפמיניזם האמזוני טוען לשוויון פיזי בין גברים לנשים כניגוד לסטריאוטיפים המגדריים המייחסים לנשים חולשה פיזית והתנהגות פסיבית. קבוצות אלה כופרות בשיוך מאפיינים ואינטרסים רק למגדר הנשי או רק למגדר הגברי. הן רואות בהשתתפות של נשים במקצועות אתלטיים של הפעלת כח ובאמנויות לחימה ובשילוב נשים כלוחמות בצבא, כלוחמות אש, או אסטרונאוטיות, ביטוי לכח הנשי וחלק ממאבק הנשים לשיווי זכויות מלא בחברה. בקבוצות אלה מקובלת גיבורת הקומיקס והקולנוע "וונדר וומן" כמודל וכגיבורת תרבות שמעצימה נשים לראות את עצמן לא כקרבן של חברה הנשלטת על ידי גברים, אלא כחזקות ומשוחררות מתלות פיזית ופסיכולוגית בגברים.
מאנו
סדרה זו מבוססת על רצועת קומיקס צרפתית בשם זה מאת פרנק מרג'רין.
הקומיקס והסדרה מתמקדים בעלילותיו של נער צעיר בשם מאנו אשר תמיד מביא מזל רע לכל הסובבים אותו כולל חברו הטוב רוברט.
קישורים חיצוניים
Manu (bande dessinée)
קרל נטר
קַּארֶל "יַעֲקוֹב קַּאוֹפִּיל" נֶטֶר או שַׂאַרֶל נֶטֶר (בצרפתית: Charles Netter; 14 בספטמבר 1826 – 2 באוקטובר 1882) היה מייסד החינוך החקלאי בארץ-ישראל וממקימיו של היישוב החקלאי מקוה ישראל בשנת 1870.
ביוגרפיה
מעטות הן העובדות הביוגרפיות הידועות על חיי נטר, בטרם החל בפעולתו הציבורית ובטרם היותו ממקימי "כל ישראל חברים".
עניינו ביהודים מחוץ לארץ מולדתו החל כאשר היה תלמיד בבית-המדרש למורים בבלפור, שם הוא שמע על סבלם של יהודי פולין. כשסיים את לימודיו החל לעסוק במסחר, תחילה בלונדון ולאחר מכן בפריז. כיוון שהיה אדם אמיד, יכול היה להרשות לעצמו לעסוק גם בענייני ציבור. הוא יסד בית-ספר למלאכה לילדי ישראל, השתתף בייסודה של חברה להגנה על פועלים ובבנייתו של בית מחסה לאמנים עניים.
הקמת "כל ישראל חברים"
נטר נמנה עם מייסדי "כל ישראל חברים", ארגון שמטרתו הייתה הגנה על זכויות היהודים, הנהגת תרבות מערבית, לימוד מקצועות מודרניים ושיפור המעמד החברתי והפוליטי של היהודים. ביתו של נטר שימש לאסיפות ראשונות של ועד החברה והוא היה הרוח החיה בפעולות החברה.
נטר ביקר בארצות שונות וספג את כאב היהודים הנרדפים. כששהה בקהיר בשנת 1867, כתב נטר מכתב להנהלת "כל ישראל חברים", בו הציע לכונן "סוכנות להגירה", שתפקידה יהיה לפעול למען יישובם של יהודים עניים בארץ ישראל. שנה לאחר מכן, הביע נטר את נכונותו לבוא לביקור בארץ-ישראל, בו הוא יבחן את התנאים להתיישבות יהודית. ועד "כל ישראל חברים" קיבל את הצעתו ופנה אליו בבקשה לבחון גם את מצבם הקשה של יהודי ג'ורג'יה ובנוסף, לנסות ולהשיג רישיון לרכישת קרקעות מהשלטונות הטורקיים. ועד "כל ישראל חברים" התעלם מהצעתו של נטר להקמת "סוכנות הגירה".
הביקור הראשון בארץ-ישראל
ביולי 1868 הגיע קרל נטר לראשונה לארץ ישראל. הוא שהה בארץ כחודשיים וביקר בכל היישובים שבהם חיו יהודים: ירושלים, יפו, חברון, צפת וטבריה. הוא נפגש עם יהודים, האזין למשאלותיהם, שאל על מקורות הפרנסה, ביקר במוסדות החינוך והתעניין בדרכי הלימוד ובשגרת חייהם. לאחר ביקורו, כתב דו"ח ל"כל ישראל חברים", בו הוא ציין כי יהודים רבים מאסו בחיי בטלה וכי קיימים רצון ודרישה מן הציבור הרחב לפתח את החקלאות ואת עבודת האדמה בארץ-ישראל. הוא עוד ציין בדו"ח, כי אלו העוסקים בחקלאות בארץ נתקלים בקשיים רבים, עקב חוסר תמיכה מן החוץ והם מתדרדרים לעוני. נטר ציין את אי השוויון בחלוקת התרומות. ה"כוללים" השונים שולחים את תרומתם, אך הכספים מתחלקים באופן לא שוויוני בין המיוחסים לבין העניים. כך, מקבלים המיוחסים את מרבית התרומות ומתעשרים אף יותר על חשבון אלו, שמלכתחילה חיו במחסור. בדו"ח צוינו הצעות לשיפור בענייני חינוך והמלצות לפתיחת החינוך גם לבנות.
בסיכומו של הדו"ח כתב נטר, כי רק על ידי עבודת אדמה ניתן יהיה לשפר את מצבם של היהודים בארץ-ישראל. יש לעשות את כל המאמצים, על מנת לקרב את היהודים לעבודת האדמה. הצעתו הייתה להקים מוסד לחינוך הדור הצעיר לעבודת אדמה ולחקלאות.
בשנת 1869 דנו חברי "כל ישראל חברים" בהצעותיו ובהמלצותיו של נטר בעניין הקמת בית-ספר חקלאי. התקבלה ההחלטה להקים בית-ספר ראשון מסוגו בארץ ישראל. הוחלט, כי מיקומו של בית-הספר יהיה ביפו וכי שמו יהיה: "בית לימוד לעבודת האדמה של חברת 'כל ישראל חברים'". רעיון הקמתו של בית-הספר היה חיובי אך התכנון לטווח הארוך היה לקוי ולא כלל תקציבי ניהול והקמה של בית-ספר מסוג זה. כל כובדה של האחריות והתמיכה הכלכלית נפל על טוב לבם ותרומתם של יהודים בגולה. עם זאת, הציבור, ואיתו גם העיתונות, התלהבו מן הרעיון ופרשו זאת כנדבך נוסף בהתיישבות היהודית בארץ-ישראל.
הקמתו וניהולו של בית-הספר החקלאי מקוה ישראל
בשנת 1870, נחצבה בסלע כורכר, סמוך ליפו, מערה ששמשה את נטר ואת אנשיו כמקום מגורים זמני, עד להקמתם של המבנים הראשונים של בית-הספר.
נטר לא התייאש. הוא החל לפעול בין בני העדה הספרדית, שהיו פחות שמרנים ויותר פתוחים לרעיונותיו. פעולה נוספת שעשה, על מנת למשוך תלמידים, הייתה ההבטחה להורים שבבית-הספר ילמדו גם מקצועות כגון סנדלרות, חייטות ונגרות. נטר נאלץ לקבל לבית-הספר נערים מפוקפקים, שנרשמו למוסד רק מפני שהוא הבטיח להם את כל צורכיהם חינם. בית הספר החל להניב תוצאות - ניטעו 25 אלף גפנים, בנוסף לנטיעות של אלפי עצים שונים, הייתה תוכנית לגדל פרחים ולייצר מהם בשמים, בית-הספר סייע להילחם במחלת הקדחת, החלה מכירתם של תפוחי אדמה, יוצר יין משובח. חמש שנים לאחר שהוקם מקוה ישראל, קיים בית הספר שנת שמיטה. באותה שנה גדל מספר התלמידים בכעשרה אחוזים.
אף על פי שהיה עסוק בניהול בית הספר, נטר לא הזניח את הטיפול המסור בתלמידיו. נטר הרווק ראה את בית הספר ואת התלמידים כבני משפחתו.
נטר ושנותיו הראשונות של מקוה ישראל
בשנת 1873 נפל נטר מסוס ונחבל בצורה קשה, שדרדרה את בריאותו. בהמלצת רופאיו, הוא נסע לאירופה על מנת לעבור טיפולי שיקום ונאלץ לפרוש מניהול בית הספר. בשנת 1874 נערכה אספה בלונדון, בה נאם נטר. הוא הדגיש את מטרות העל של בית הספר:
קרל נטר ו"הבונים החופשיים"
קרל נטר היה מבין החברים והמייסדים של לשכת הבונים החופשיים הראשונה שקמה בארץ ישראל בראשותו של רוב מוריס. הוא גם מבין החותמים על הבקשה להקמתה. לשכת "Royal Solomon Mother Lodge N° 293" קיבלה את אישורה מהלשכה הגדולה של קנדה ב-17 בפברואר 1873 ונחנכה בפועל ב-7 במאי במערת צדקיהו בירושלים.
הנצחתו
לימים, בשנת 1939, ייסדו בוגרי מקוה ישראל ובוגרות משקי פועלות כגון בית חנה, מושב בשרון וקראוהו על שמו, כפר נטר. על שמו נקראו רחובות בירושלים, בחיפה ובערים נוספות במדינה. בשנת 1970, לכבוד מאה שנים להקמת מקוה ישראל, הנפיק דואר ישראל בול ועליו דיוקנו של נטר.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 קמה במרוקו "תנועת הנוער שרל נטר" שנתנה ביטוי למאווייהם הדתיים - לאומיים של אלפי בני הנוער היהודי במרוקו. נשיא התנועה היה אלפונסו צבע.
בארבי (מועדון)
מועדון הבארבי הוא מועדון הופעות רוק בתל אביב שהוקם בשנת 1994. המועדון נחשב לאחד ממועדוני הופעות הרוק הגדולים והידועים בישראל. בתחילת המאה ה-21 הקימו בעלי המועדון את חברת התקליטים בארבי רקורדס, שמוציאה לאור אלבומי הופעות הנערכות במועדון ואלבומי אולפן של אמנים שונים.
על המועדון
מועדון הבארבי הוקם ב-1994 על ידי שאול ואריאלה מזרחי, ונקרא על שם הפאב בסרט "החיים על פי אגפא". בתחילת דרכו הופיעו במועדון בעיקר אמנים בתחילת דרכם. בהמשך הוא הפך לביתם של אמנים ישראלים מפורסמים. כך, למשל, משנת 2005 מקיים בו שלום חנוך אחת לחודשיים מופע רוק שנקרא "חיות לילה". אהוד בנאי נהג להופיע במקום ללא פרסום מוקדם כהרכב פיקטיבי שנקרא "פרפרי הבטון".
בשנת 1998 עבר המועדון ממשכנו ברחוב יונה הנביא לאכסניה גדולה יותר בדרך שלמה בעיר, ובשנת 2001 עבר למשכנו הנוכחי ברחוב קיבוץ גלויות (פינת רחוב הרצל). סניף נוסף של הבארבי, באזור התעשייה של כפר סבא, פעל בין השנים 2003–2010.
בתחילת 2024 צפוי המועדון לעבור לנמל יפו.
במהלך השנים הופיעו במועדון אמנים ידועים רבים מחו"ל ובהם אנתרקס, סטיבן מלקמוס, סטיריקון, רג'ינה ספקטור, מתיסיהו, מייק פאטון, מרק לאנגן, קייס צ'ויס, קרן אן, בלונד רדהד, גראנדדי, בהמות, סבטון, Paradise Lost, Draconian, אפיקה, Hooverphonic, Die Toten Hosen, Symphony x, haken, פרדי גיבס, טיילר, דה קריאייטור ו-Apoptygma Berzerk.
המועדון נוהג לקיים הופעות חגיגיות לציון יציאתם לאור של אלבומים קלאסיים, ביניהם בין השאר "ירמי קפלן והפרחים" (ירמי קפלן) ו"משוחח עם כיסא" (ג'ירפות).
בארבי רקורדס
עם התבססותם של המועדונים הוקם הלייבל בארבי רקורדס, שבאמצעותו יצאו לאור אלבומי הופעות מהמועדון ואלבומי אולפן של אמנים שונים. האלבום הראשון שיצא בלייבל היה הופעתו של עמיר לב במועדון בתל אביב. בין האלבומים שיצאו בלייבל היו אלבומי הבכורה של עופר שריקי, תומר ממיה, בוטן מתוק בקרקס, בית הבובות, יהושע ואבי עברי, כמו גם "מנסה ספר" של אריאל הורוביץ, "אוטוביוגרפיה" של כנסיית השכל ו"מנועים קדימה" של אלג'יר.
קורט אייזנר
קורט אייזנר (בגרמנית: Kurt Eisner; 14 במאי 1867, ברלין – 21 בפברואר 1919, מינכן) היה עיתונאי, פובליציסט, מבקר תיאטרון ומדינאי יהודי-גרמני. מוביל המהפכה הסוציאליסטית בבוואריה בשנת 1918 וראש ממשלת הרפובליקה העממית הבווארית מנובמבר 1918 ועד הירצחו בפברואר 1919.
השנים המוקדמות (1867–1892)
אייזנר נולד בשנת 1867 בברלין, אז בירת פרוסיה (כיום בירת גרמניה), לעמנואל אייזנר ולהדוויג אייזנר לבית לוינשטיין, זוג יהודי אמיד. אביו היה ספק בעל הרשאה מלכותית (Hoflieferant) של מדי צבא. בילדותו זכה לחינוך גרמני קלסי. בשנת 1886, עם סיום לימודיו בגימנסיה "אסקנישר" (Askanischer Gymnasium), החל ללמוד פילוסופיה וספרות גרמנית באוניברסיטה. שם הושפע במיוחד מכתיבתו המחזאית של פרידריך שילר והחל לפתח תפישה של התיאטרון ככלי חברתי. בכך גם עסק מאמרו הראשון, שפורסם בשנת 1889, שבו קרא להקמת קבוצות תיאטרון (Theatergemeinden) שתהוונה את המסד ליצירת תיאטרון עממי, שיענה על הצרכים התרבותיים של מעמד הפועלים הגרמני ויקנה לו תפישת עולם סוציאליסטית אוטופית.
בשנת 1889 קטע אייזנר את לימודיו באוניברסיטה באִבּם בשל קשיים כלכליים. הוריו רצו שישתלב בעסק המשפחתי, אך תחת זאת מצא אייזנר עבודה ככתב בסוכנות חדשות ברלינאית. בשנת 1892, בגיל 24, נשא לאשה את אליזבת הנדריך (Hendrich), העתידה להיות אם לחמישה מילדיו. עוד באותה שנה התקבל למשרת כתב זוטר במערכת העיתון "פרנקפורטר צייטונג", שבעקבותיה עזב לראשונה את ברלין והעתיק את מגוריו לפרנקפורט. כמו כן, באותה שנה פורייה פרסם אייזנר את ספר ביכוריו, “פסיכופתיה ספיריטואליס" (Psychopathia Spiritualis) – ביקורת על הגותו של ניטשה.
הקריירה העיתונאית (1893–1914)
בשנים 1893–1898 התגורר אייזנר במרבורג, עיר אוניברסיטאית קטנה הסמוכה לפרנקפורט, שם שימש כעורך פוליטי בעיתון “הסישה לנדסצייטונג” (Hessische Landeszeitung). במהלך שהותו בעיר, הכיר את הפילוסוף היהודי-גרמני הנאו-קאנטיאני הרמן כהן, ששימש פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת מרבורג. בין השניים נרקמה ידידות ובהשפעת כהן פיתח אייזנר סינתזה בין הרעיונות הסוציאליסטיים והנאו-קאנטיאניים שאותה כינה "דת הסוציאליזם". בהמלצת כהן, הוצעה בשנת 1897 לאייזנר משרת מרצה באוניברסיטת מרבורג, אך האוניברסיטה חזרה בה כשדבק באייזנר עבר פלילי: בתחילת אותה שנה הוא פרסם מאמר ביקורתי כנגד הקיסר וילהלם השני, שבגינו הוא נאסר לתשעה חודשים בעוון העלבת הקיסר (lèse majesté; Majestätsbeleidigung).
בשנת 1898 הצטרף אייזנר למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית (SPD). המפלגה הייתה מצויה אז בוויכוח בין הפלג המרקסיסטי האורתודוקסי בהובלת קארל קאוטסקי ורוזה לוקסמבורג, שתמכו במודל המהפכה של מרקס, ובין הפלג הרפורמיסטי בהובלת אדוארד ברנשטיין, שתמך בהתקדמות אטית והדרגתית אל עבר החברה הסוציאליסטית, בעיקר באמצעים פרלמנטריים. אייזנר הסתייג משני הפלגים גם יחד – הוא לא ראה בעצמו מרקסיסט, אך התנגד גם להנחה שהפעילות הפרלמנטרית לבדה עשויה לפתור את בעיית המעמדות.