cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרחאת עבאס
המפנה אל המאבק לעצמאות
בהמשך נענה דה גול חלקית לקבילות המוסלמים: באמצעות צווים ב-7 במרץ 1944 אישר התאזרחותם של עשרות אלפי מוסלמים בלי לגעת במעמד המשפט האסלאמי לגביהם והקים אספות מקומיות בכוללות ילידים בשיעור של שתי חמישיות מכלל חבריהן. בעיני עבאס וחבריו ויתורים אלה לא היו מספקים. ב-14 במרץ 1944 ייסד עבאס את אגודת "ידידי מניספט החירות" Amis du manifeste de la liberté (AML) כשהוא מגובה על ידי השייח מוחמד בשיר אל אברהימי, ראש איגוד העולמא האלג'יראים ועל ידי מסאלי אל-האג', מנהיג מפלגת העם האלג'יראי. בספטמבר 1944 הקים את השבועון "אגליטה" ('Égalité' - "שוויון" בצרפתית) שהמוטו שלו היה "שוויון בני האדם - שוויון הגזעים - שוויון העמים" למחרת מעשי הטבח בסטיף במאי 1945, עבאס, שנחשב לאחראי למהומות יחד עם מוחמד בשיר ואחמד שריף סעדאן, הושלך למאסר והאגודה AML נאסרה. ב-1946 שוחרר מהכלא ויחד עם חברו לתא, שריף סעדאן, הקים את האיחוד הדמוקרטי של המניפסט האלג'יראי ׁUDMA (Union démocratique du manifeste algérien). פרט לסעדן, הקיף עבאס את עצמו בפעילים צעירים יותר, כמו אחמד בומנג'ל, אחמד פרנסיס או קדור סתור. ביוני 1946 זכתה מפלגת UDMA ב-11 מושבים מתוך 13 מטעם הקולגיום השני באספה המחוקקת השנייה של צרפת. פרחאת עבאס נבחר כנציג של סטיף. המפלגה החדשה UDMA אימצה גישה מתונה יחסית, כמו השאיפה להקמת מדינה אלג'ראית בשיתוף פעולה מלא עם צרפת. ב-1946 היה עבאס עצמו לעורך הביטאון "Egalité". הוא נשאר פעיל בפוליטיקה בחבר באספה האלג'יראית עד שנת 1955. בשנים הללו נעצר פעמיים על ידי השלטונות הצרפתיים. משראה כי שגישתו המתונה אינה עוזרת נמלט ב-1956 לגולת קהיר. . בעת שהותו בקהיר שיתף פעולה עם אחמד בן בלה
הצטרפותו לחזית לשחרור לאומי. ראש הממשלה הזמנית בגולה
כמתנגד לאלימות שמר עבאס מרחק מהמלחמה לעצמאות והמשיך למשך תקופה לנסות לתווך בין הצדדים. בשנת 1954 התקבל לשיחה אצל ראש ממשלת צרפת פייר מנדס פראנס בנוכחות שר הפנים פרנסואה מיטראן וראש עיריית אלג'יר ז'אק שבלייה. הוא הזהיר את המארחים מפני התעלמות מהדרישות להגדרה עצמית של האלג'יראים. כשהצרפתים העצימו את המעורבות הצבאית ב-1956, אחרי 18 חודשי מלחמה, הצטרף גם פרחאת עבאס לחזית לשחרור לאומי. המפלגה ניצלה את כישוריו הדיפלומטיים ובסיועו של המנהיג התוניסאי חביב בורגיבה, שלחה אותו לגייס תמיכה ברחבי העולם. עבאס ביקר באמריקה הלטינית, באירופה ובמזרח התיכון ובשנת 1957 התמנה לנציג FLN באו"ם.
ב-1958 השתתף עבאס בוועידה הצפון-אפריקאית בתוניס ובמרץ אותה השנה פנה לאפיפיור עם בקשה להתערבותו למען השגת שלום.
אחרי קריסת הרפובליקה הצרפתית הרביעית ועלייתו לשלטון של שארל דה גול גברו התקוות להגשמת שאיפות העצמאות של האלג'יראים המוסלמים. אולם הלחימה נמשכה וב-18 בספטמבר 1958 הצד האלג'יראי המוסלמי הקים בגלות קהיר את הממשלה הזמנית של הרפובליקה האלג'ראית. GPRA. מעמדו הפוליטי של עבאס ויוקרתו כלאומן מתון, מקובל יותר בעיני המערב, עזרו לו להיבחר כראש הממשלה הזמנית. כראש הממשלה זכה עבאס יותר למעמד של סמל, בעוד שאר שרי הממשלה קבעו את הטון. בהמלך הזמן מספר מדינות באסיה ואפריקה הכירו בממשלה האלג'יראית בגולה.
באוקטובר 1958 ניסו עבאס ודה גול לשים קץ למלחמה באמצעות מפגש ושביתת נשק. אולם הצדדים לא הסכימו על בחירת מקום נייטרלי לפגישה המתוכננת. ב־16 בספטמבר 1959 ריכך דה גול את עמדותיו והציע שסוגיית ההגדרה העצמית תוכרע במשאל עם שייתקים ארבע שנים אחרי שביתת הנשק. בקווים כלליים תוכנית זאת התקבלה אולם נותרו כמה נקודות מחלוקת מטרידות.
מדיניות המערב אכזבה את עבאס שהתרעם במיוחד על גישתן של ארצות הברית והממלכה המאוחדת שסיפקו נשק לצרפת. ביוני 1960 השיחות הגיעו למבוי סתום ועבאס פנה לגוש הקומוניסטי וביקר בסין ובברית המועצות, בהן זכה לקבלה חמה. בו זמנית הרגיע את המערב באשר לטיב הבריתות החדשות שנוצרו מחוסר ברירה.
ב-27 באוגוסט 1961 התפטר עבאס מתפקיד ראש הממשלה הזמנית בגולה והתחלף עם בניוסף בן חדה. אחר כך חבר ל"קבוצת תלמסאן" האופוזיציונית של אחמד בן בלה ולהווארי בומדיין שהתנגדו לממשלת GPRA. בסופו של דבר הממשלה בגולה התפזרה. ממשלת פקיסטן שתמכה במאבק האלג'יראים לעצמאות, הסכימה להעניק לעבאס דרכון דיפלומטי פקיסטני שישמש לו במסעות בעולם.
אחרי העצמאות
במרץ 1976 יחד עם בנחדה קרא להקמת אספה מכוננת חדשה בניגוד לשלטון הכוחני של הנשיא הווארי בומדיין, המבוסס על הצבא, ואז שוב הועמד במעצר בית. עם זאת ב-30 באוקטובר 1984 העניק המשטר לעבאס עת "מדליית ההתנגדות" כאות הוקרה. / פרחאת עבאס הלך לעולמו ב-24 בדצמבר 1985 והובא לקבורה בבית הקברות אל-עליה על יד אלג'יר.
חייו הפרטיים
עבאס היה נשוי החל מספטמבר 1945 עם מרסל שטצל, צרפתייה ילידת אלג'יריה. לזוג נולד בן בשם חלים. עבאס אהב כדורגל ורכיבה.
כתביו
קובץ מאמריו מצעירותו ("לה ז'ן אלז'יריין":מקולוניה לפרובינציה) Rapport au maréchal Pétain - Avril 1941
לקראיה נוספת
Claude Collot, Jean-Robert Henry Le mouvement national algérien.Textes 1912-1954 Alger, O.P.U.1978 Neil Macmaster War in the Mountains Peasant Society and Counterinsurgency in Algeria 1918-1958 Oxford University Press 2020''
בית הכנסת הישן בראש פינה
בית הכנסת הישן בראש פינה נוסד בשנת 1885 על ידי מתיישבים מהעלייה הראשונה, ננטש בשנות ה-50 של המאה ה-20 ושופץ ושומר יחד עם שאר השכונה בשנות ה-90.
היסטוריה
בשנת 1885 הורחב בית הכנסת כחלק מבניית מבני ציבור ובתים פרטיים בסיוע הברון רוטשילד לאחר שנים בהם השלטון העות'מאני הערים קשיים על בניית בתים בשכונה. מתחת בית הכנסת בנה הברון בית מרחץ ומקווה לרווחת תושבי השכונה.
בית הכנסת נבנה כבית כנסת אשכנזי, כך למשל סידור הספסלים משני צידי הבימה וגגו העשוי רעפים.
תקרת בית הכנסת עשויה בצורת כיפה ונושאת עימה סיפור – לפני שהגיעו המתיישבים הרומנים הראשונים לראש פינה, שלח להם הרב דוד שו"ב שהיה נציגם בארץ לאחר שהגיע ביום שלג סוער ש"ישנם מים רבים בראש פינה" כשהוא מתכוון לנחל ראש פינה הקטן שבאותה העת סער בהתאם למזג האוויר. הקבוצה הבינה בטעות שהמים גדולים דים כדי להשיט בהן סירות דיג ושלחו את נגר הקבוצה, עקיבא דרקסלר, ללמוד בניית אוניות. לאחר שהגיעו לארץ הבינו את טעותם והשתמשו בסירות הדיג כדי לבנות את תקרת בית הכנסת בצורת כיפה שניתן לראות בה את תווי הסירות עד היום. הנגר דרקסלר היה גם זה שבנה את רהיטיו המקוריים של בית הכנסת.
הכותל שאליו התפללו בבית הכנסת היה כותל דרום – לכיוון ירושלים, ובכותל המזרח ישבו פקידי הברון ונשותיהם על במה מוגבהת.
כיום
בשנות ה-50 ננטשה השכונה לאט ותושביה עברו לבתים המרווחים יותר בעיר התחתית. בית הכנסת גם הוא ננטש ועמד שומם שנים רבות. בשנות התשעים עבר תהליך שיקום ושיפוץ יחד עם שאר השכונה מסביבו. פעולות השיקום והשחזור, שימרו את אופיו המיוחד של המקום על תקרתו העגולה, ציורי הקיר ורהיטיו המקוריים רובם מימי העלייה הראשונה, הציורים האותנטיים משנת 1887 עברו שחזור ארבע פעמים.
כיום בית הכנסת פעיל ומתקיימות בו תפילות בשבתות וימי חול.
הרפגולסטיס
הרפגולסטיס (שם מדעי: Harpagolestes; מיוונית: "שודד מאונקל") הוא סוג של יונק נכחד מסדרת המזוניכידים, אשר חי באמצע עד סוף האאוקן במרכז ובמזרח אסיה ובמרכז ומערב אמריקה הצפונית. המאובנים שלו התגלו בסין, מונגוליה, קוריאה, קנדה וארצות הברית. הוא תואר לראשונה ב-1901 והוא כלל בערך 7 מינים שונים.
ההרפגולסטיס היה יונק בגודל דוב בעל דמיון לצבוע אך בעל זנב ארוך יותר. הוא הגיע לאורך 2.1 מטר ולמשקל של עד 250 ק"ג. הלסתות שלו היו חזקות מאוד ונועדו לשבור עצמות אך מבנה הגוף הכבד בעל הרגליים הקצרות יחסית אך החזקות, מרמז שלא היה אצן גדול והוא כנראה התבסס על נבלות. הלסתות היו ארוכות בעלות שרירים רחבים מצידי הראש עם ניבים בולטים אך עם שחיקה של הטוחנות. כמו מינים דומים גם ההרפגולסטיס היה בעל פרסות בקצות רגליו, אך היה בעל 4–5 אצבעות, יותר מאשר מכפילי הפרסה האמיתיים. הוא היה שלב אמצעי בין הטורפים האמיתיים לפרסתנים האמיתיים.
חתול בנגלי
החתול הבנגלי שייך למשפחת החתוליים, והוא גזע של חתול הבית.
היסטוריה של הגזע
החתול הבנגלי הוא גזע חדש יחסית. הגזע פותח להיות בעל אופי חברותי ויחד עם זאת להציג מראה של חתול פראי. אין להתבלבל עם טיגריס בנגלי שמו של החתול הבנגלי נגזר משם אבותיו חתול נמרי בנגלי (Prionailurus bengalensis). תחילתו של הגזע הייתה בשנת 1963 כאשר חוקר אמריקאי ערך מחקר בנושא לוקמיה של חתולים והרביע חתולי בר עם חתולי בית. משום שהרבעה זו היא עירוב בין שני מיני בעלי חיים שונים, הצאצאים של הדור הראשון היו לרוב עקרים. את הדור הראשון והשני מרביעים בדרך כלל עם חתול בית או חתולי בנגל אחרים. החתול נחשב חתול מהגזע הבנגלי כשהוא לפחות במרחק דור רביעי מחתול הבר האסיאתי. ביצירת הבנגלי המודרני שרואים היום השתמשו בגזעי חתולים נוספים: אביסיני, אמריקני קצר שיער, אוסיקט, מאו מצרי וחתול בית קצר שיער לא גזעי. את הבנגלי היה חשוב להרביע בקפידה. למעט הרבעות לשימור דוגמת הפרווה המיוחדת. משום שלבנגלי שורשים פראיים, היה מאוד חשוב להגיע להולדת חתולים שיהיו בעלי אופי נינוח וחברותי ושיוכלו לשמש כחיית מחמד. החתול הבנגלי הוכר לתצוגה לראשונה בשנת 1984 על ידי TICA רק חתולים שהם דור רביעי לפחות יכולים להיות מוצגים. הבעייתיות היא שמועדוני חובבי החתולים מכירים לתצוגה רק מינים מבויתים ולא מיני בר. החתול הבנגלי במרחק 4 דורות כבר מוכר במין מבוית.
את החתול הבנגלי מגדלים כיום גם בישראל. ב-2012 חתול בנגלי שהסתובב בירושלים הצליח להטעות את תושבי המקום במחשבה שזהו נמר.
מבנה כללי
זהו חתול חזק מאוד, בעל מבנה אתלטי ושרירי מאוד. בעל פרווה קצרה. לעיתים יש לפרווה ברק מיוחד שמעניק לה גוון זהוב. הזכרים יכולים להיות גדולים משמעותית מהנקבות. זכר ממוצע שוקל בין 4.5 ל 8 קילוגרם ויכול אף להגיע ל 9 ק"ג. נקבה ממוצעת שוקלת בין 3 ל 5.5 ק"ג.
אופי
חשוב להדגיש שחתול בנגלי הנרכש כחיית מחמד חייב להיות במרחק דור רביעי מחתול הבר. חתול בנגלי משושלת טובה יהיה בן לוויה טוב, חתול נבון מאוד פעלתני וסקרן. ישנן עדויות רבות מבעלי חתולים בנגליים שהחתולים אוהבים מאוד מים.
צבעים מוכרים של החתול הבנגלי
משום שזהו גזע שפותח על מנת להראות דוגמת פרווה פראית ופותח ממין בר תהיה דוגמת הפרווה שונה מגזעי חתולי בית אחרים. דוגמת הטאבי תהיה מנוקדת (Spotted) או בעלת דוגמת שיש (Marble). שתי דוגמאות הפרווה מרשימות ביופיין. המנוקדת דומה בצורתה לחברבורות נמר, טבעתיות וצבעוניות ודוגמת השיש תהיה בצורת פסים מדויקת כאשר הפסים גדולים ועבים.
הדוגמאות תופענה במספר צבעים מסורתיים:
- טאבי חום (Brown)
- טאבי סיל לינקס (Seal Lynx)
- טאבי סיל כהה (Seal Lynx)
- טאבי כסוף (Silver Spotted)
ישנם צבעים לא מסורתיים שהם הכחול והמלאניסטיק (Melanistic). המלאנסטיק יראה כחתול שחור ובאור חזק יכולה להראות דוגמת הטאבי.
יוסף שמואל ברנדויין-מוריה
הרב יוסף שמואל ברנדויין-מוריה (1897 – 1 באפריל 1974) היה האדמו"ר מסטרטין ורב בירושלים ובמקומות נוספים. עסק גם ברכישת קרקעות בירושלים ובסביבותיה.
תולדותיו
נולד בירושלים, דור שישי בארץ ישראל. מצד אביו, הרב נפתלי, היה נצר לשושלת אדמו"רי סטרעטין, ומצד אמו, טובה, נצר למשפחת הורוביץ המתייחסת לשל"ה. בעודו נער מת אביו, שיצא כשד"ר לקהילות בפולין. הוא התחנך אצל סבו, המקובל רבי אברהם ברנדויין בצפת, ולמד אצל הרידב"ז ובישיבת עץ חיים בירושלים.
בשנת 1918 כאשר קרא זאב ז'בוטינסקי בנאום לבני הישיבות בירושלים להצטרף אל הגדוד העברי השיב ברנדויין-מוריה בשם בני הישיבות והסביר את חשיבות "והגית בו יומם ולילה". לימים שינה גישתו זו, ובזמן מלחמת העצמאות קרא לבני הישיבות להצטרף אל הכוחות הלוחמים.
כאשר מונה הרב אברהם יצחק הכהן קוק, בשנת 1921, לרב הראשי לארץ ישראל, נשא הרב יוסף שמואל נאום בטקס ההכתרה. היה מתלמידיהם של הרבנים צבי פסח פרנק ויעקב משה חרל"פ. בברית המילה של בנו הבכור, יעקב, כיבד הרב ברנדויין את הרב יוסף חיים זוננפלד להיות המוהל, את הרב קוק בסנדקאות ואת הרב חרל"פ בברכות.
בשנות ה-20 קרא ליושבי העיר העתיקה שבין החומות לצאת מן החומות ולהתפרנס מעבודה ומחקלאות. בשנת 1936 יצא בכרוז פומבי הקורא לאוכלוסיית העיר העתיקה שלא לעזוב את העיר, על אף הקשיים.
לפני מאורעות תרפ"ט חרד לגורל היישוב היהודי בחברון והזהיר את ראשי היישוב מפני האסון הקרב. בחזונו ראה רצף יהודי בין ירושלים וחברון. לשם כך היה ממקימי חברת "זיכרון דוד" שרכשה אדמות באזור גוש עציון וייסדה את המושבה מגדל עדר בשנת 1927. לאחר כישלון ההתיישבות במקום מכר את הקרקע לשמואל צבי הולצמן, שעל שמו (המעוברת) נקרא גוש עציון.
הרב ברנדויין-מוריה היה ציוני נלהב. תמך באצ"ל ובלח"י. בנו יעקב לחם במסגרת ההגנה, בתו רבקה ובניו שלמה ומשה לחמו באצ"ל. שלמה היה מגולי אריתריאה ומשה נאסר בלטרון ולאחר פירוק האצ"ל במסגרת יחידות החי"ש. ביתו היה מקום מסתור ומקלט לרבים מלוחמי המחתרות, כמו גם מקום לאחסנת נשק ותחמושת. בית הספר "שפיצר" שבו שכן בית הכנסת "מוריה", שבו כיהן ברבנות, היה לבסיס של האצ"ל שכונה "ההיכל". רבים קראו לו "הרבי האצ"לניק", אם כאות כבוד, ואם ככינוי גנאי מפי חלק מהחרדים, שלא ראו בעין יפה את פעילותו הציונית.
לאחר השואה חש שאינו מסוגל עוד לשאת את השם הגרמני "ברנדויין" ושינה את שמו ל"מוריה".
בימי מלחמת העצמאות עודד את רוחם של הלוחמים, ובאופן אישי יצא לחלץ פצועים ונפגעים בעיר העתיקה.
הרב ברנדויין-מוריה היה מרוכשי האדמות ומבוני השכונות גאולה וכרם אברהם בירושלים. בשנות ה-50 של המאה ה-20 כיהן במשך כשמונה שנים שימש כרב בקהילת העיר פרובידנס במדינת רוד איילנד בארצות הברית וזכה לכינוי "האדמו"ר מפרובידנס". בהמשך חש כי מקומו בארץ ישראל ושב לארץ.
בן דודו, הרב יהודה צבי ברנדויין, היה בשנות ה-60 של המאה ה-20 הרב של ההסתדרות הכללית.
קוודריגה
קוודריגה (בלטינית: Quadriga; quadri - ארבע, ו-jungere - להוביל) היא מרכבה המובלת על ידי ארבעה סוסים אשר שימשה ביוון העתיקה במשחקים האולימפיים ומאוחר יותר במרוצי מרכבות ברומא העתיקה. המרכבה סימלה את מרכבות האלים והן תוארו על גבי כדים ותבליטים כמרכבות המשוכות על ידי ארבעה סוסים. מרכבתו של אפולו, אל השמש, הנושא את אור היום בשמים מתוארת כקוודריגה.
קוודריגות מודרניות
כל פסלי הקוודריגות המודרניים מבוססים על סוסי מרקוס הקדוש - פסל יחיד שנותר מהעת העתיקה. פסל זה, שעמד במקורו בהיפודרום קונסטנטינופול, ככל הנראה על קשת ניצחון, נבזז על ידי צלבנים ונציאנים במהלך מסע הצלב הרביעי בשנת 1204 והועברה למרפסת של בזיליקת סן מרקו בוונציה. בשנת 1797 נבזז הפסל על ידי נפוליאון שהעבירו לפריז, אולם הושב לוונציה עם תבוסתו של נפוליאון בשנת 1815. בשנת השמונים של המאה ה-20 הוחלף הפסל על מרפסת הבזיליקה בהעתק בשל נזקי זיהום האוויר, והמקור הועבר למוזיאון.
משפחת קוק
משפחת קוק (Koch, מבוטא koʊk) היא משפחת תעשיינים ואנשי עסקים אמריקאים. בבעלותם חברת האחזקות "קוק תעשיות", החברה בבעלות פרטית השנייה בגודלה בארצות הברית נכון ל-2013 ועם הכנסות שנתיות של כ-100 מיליארד דולר על פי פורבס.
ראשיתם של עסקי המשפחה באבי המשפחה, פרד סי. קוק, אשר פיתח טכנולוגיה חדשה לזיקוק נפט לדלקים. לאחר מותו נכנסו ארבעת בניו לעימות משפטי על השליטה בחברה, עימות שנמשך במהלכן של שנות השמונים ושנות התשעים של המאה ה-20. שני בניו של פרד שעדיין מחזיקים בחברה הם צ'ארלס ודייוויד, שהונם מוערך בלמעלה מ-52 מיליארד דולר לכל אחד מהשניים.
המשפחה מחזיקה בקרן הנדבנות "Koch Family Foundations" וידועה בתרומתה למטרות פוליטיות וחברתיות שמרניות וברוח הליברטריאניזם. בין מטרותיהם נמצאים מרכז מרקטוס, מכון הריטג', מכון קאטו ולאמריקאים למען שגשוג. קרן זו תמכה בהקמת Spiked.
לפי סאנדיי טיימס נאמד הונם של צ'ארלס ודייוויד ב-2018 ב-121 מיליארד דולר במשותף, עובדה שהציבה את משפחת קוק במקום השני בין עשירי העולם.
האחים צ'ארלס ודייוויד הופיעו שלוש פעמים ברשימת מאה המשפיעים בעולם של המגזין טיים.
אליפות וימבלדון 1936
אליפות וימבלדון 1936 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-22 ביוני והסתיימה ב-3 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
נציגי בריטניה זכו בכל התחרויות למעט תחרות הנשים.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
במשחק הגמר, כמו בגמר השנה הקודמת פרד פרי (בריטניה), נפגש עם גוטפריד פון קרם (גרמניה) וניצח ב-3 מערכות. בשנה זו פרד פרי ניצח גם באליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 96 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. כמו בתחרות הגברים, 8 טניסאיות זכו לדירוג:
במשחק הגמר הלן ג'ייקובס (ארצות הברית) ניצחה את הילדה ספרלינג קרנווינקל (דנמרק) ב-3 מערכות.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. כמו בשנה שעברה 4 זוגות דורגו.
במשחק הגמר פאט יוז וריימונד טוקי (בריטניה), שיחקו נגד צ'ארלס הייר ופרנק וילד (בריטניה) שלא היו מדורגים וניצחו ב-5 מערכות.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 48 זוגות. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר פרדה ג'יימס וקיי סטמרס (בריטניה) שיחקו נגד שרה פביאן (פלפרי) והלן ג'ייקובס (ארצות הברית) וניצחו אותן בשתי מערכות. בכך הן זכו בתחרות בפעם השנייה ברציפות.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 80 זוגות. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר פרד פרי ודורותי ראונד (בריטניה) שיחקו נגד דן בדג' ושרה פביאן (פלפרי) (ארצות הברית) וניצחו ב-3 מערכות. בכך הם זכו בתחרות בפעם השנייה ברציפות. לפרד פרי זו הייתה הזכייה השנייה באליפות זו.
תפוזי ג'אפה
תפוזי ג'אפה (Jaffa) הוא מותג מסחרי - כינוי מקור, שניתן לפירות הדר תוצרת ארץ ישראל ולאחר מכן תוצרת מדינת ישראל. בתחילה אזור הגידול המקורי והעיקרי של פרי ההדר היה יפו והייצוא בוצע מנמל יפו ומכאן שמו.
אופי הפרי
תפוזי ג'אפה, שייוחדו לזן השמוטי, דומים לתפוזים מהזן "ולנסיה", אם כי מתוקים קצת יותר, יש בהם מעט גרעינים יחסית. לתפוז יש צורת אליפסה וקליפה עבה ומחוספסת, נוחה לקילוף, ועמידה לאורך זמן. לקליפה עצמה יש ארומה מיוחדת ויש המשתמשים בה לייצור ליקר.
הג'אפה סובל מקרה, ולכן ניתן לגדל את העץ מחוץ לאזורים הטרופיים ואקלים סובטרופי, בהם פרי ההדר רגיל לגדול. הבשלת הפרי היא בחודשי האביב והקיץ.
הדעה הרווחת בקרב בוטנאים היא שמקורו של השמוטי הוא במוטציה של זן הבלדי.
עו"ד יעקב פרנקו סבור שמקור איכותם של תפוזי השמוטי JAFFA, אינו בהיותם "זן מיוחד", אלא באדמה המיוחדת עליה גדלו ("טרואר"). האדמות ממזרח "ליפו העתיקה", הם אדמות הביצה הקדומות, של הדלתא של נחל איילון והן עשירות בדשן אורגני, שמקורו בביצה, שיבשה. (גל הצונאמי השני, שיצר את שכבת סלע הכורכר העליונה, חסם את האפיק הקדום של נחל איילון, שהגיע ליפו). בדיקות קרקע, מאששות תאוריה זאת. כמות הדשן האורגני באדמות יפו, דומה לקרקעות, שמקבלות דשן כימי באופן שוטף. בעולם הקודם של המאה ה-18–19 טרם הומצא הדשן הכימי ומכאן יתרונה של אדמת יפו, שכל הגידולים בה, לרבות השמוטי JAFFA, הרשימו והדהימו, באיכותם, בכמותם ובטעמם המיוחד.
על המותג
תפוזי השמוטי שגדלו בסביבות יפו שווקו עוד במחצית המאה ה-19 למדינות במזרח התיכון, ובהדרגה נודעו כ Jaffa oranges. ערב מלחמת העולם הראשונה שווקו תפוזים בהיקף של 1.3 מיליון תיבות, כאשר הייצוא התרחב לאירופה, ובעיקר לבריטניה. לאחר כיבוש האזור בידי הבריטים, ובמהלך שנות העשרים, חל גידול משמעותי בהיקף הפרדסים, בבעלות ערבית ויהודית, באזור. בסוף תקופת המנדט, הייתה כמחצית משטחי הפרדסים באזור יפו, השרון והשפלה בבעלות ערבית ומחצית בבעלות יהודית, בעיקר במושבות כמו פתח תקווה ורחובות.
נראה שהשימוש הראשון במותג נעשה על ידי המתיישבים הגרמנים-טמפלרים בשרונה (מושבה). דיני סימני המסחר הבריטיים שללו הגנה על ציון גאוגרפי, ולכן כל הפרדסנים והסוחרים (יהודים וערבים) יכלו לשווק את התפוזים תחת המותג, אולם רק תפוזים מסוג שמוטי. לאחר קום המדינה, השימוש במותג היה לגבי תפוזים מישראל, והפכו לסימן בולט של המדינה.
המותג זכה להגנה משפטית רק לאחר קום המדינה, בשנת 1968, כאשר נרשם ככינוי מקור לפי חוק הגנת כינויי מקור, תשכ"ה-1965. בשנת 2005 סירב רשם כינויי המקור לחדש את ההגנה על הסימן, וזאת משום שהמועצה לשיווק פרי הדר נתנה רישיונות שימוש במותג למגדלים בדרום אפריקה וספרד. בית המשפט המחוזי בשבתו כוועדת ערעורים, הפך את ההחלטה.
במקור יוחד השימוש במותג לתפוזים מהזן "שמוטי" אך היום תחת המותג "ג'אפה" משווקים עשרות זני פרי הדר כתומים, ירוקים, צהובים ואקזוטיים. רמת המודעות של הלקוח האירופי למותג היא עדיין גבוהה, על אף שמשקלו של פרי ההדר הישראלי בשוקי אירופה הוא נמוך. לדוגמה: בצרפת, המודעות לפרי "ג'אפה" נפוצה ו-73% מהצרכנים אמרו שהם מוכנים לשלם תוספת מחיר של 10 עד 20 אחוז עבור פרי זה בשל יתרונו האיכותי.
הגנת המותג
לצורך הגנת המוניטין הקשור במותג, המועצה לשיווק פרי הדר רשמה 14 סימני מסחר בכ־20 מדינות בעולם.
סימני המסחר של מותג Jaffa הם:
המועצה לשיווק פרי הדר מוסרת באתר שלה כי היא שוקלת מתן זיכיונות לגורמים מסחריים, שאינם מתחרים בפרי הישראלי, כדי שיוכלו להשתמש במותג Jaffa תמורת תשלום זכויות שימוש וכמובן – עמידה בתנאי איכות, מועדי ואזורי שיווק שיוגדרו עבורם.
מיצג תפוזי ג'אפה
לכבוד חגיגות 70 שנה לעצמאות ישראל ביצעה המעצבת הדס איצקוביץ את המיצג "תפוזי ג'אפה" בשדרות ירושלים שביפו. על עצי השדרה ניתלו מעל 400 תפוזים העשויים מחומרים בשימוש חוזר ופסולת כגון נייר עיתון ושקיות פלסטיק. על התפוזים הודבקה המדבקה המסורתית הירוקה של המותג "Jaffa Orange".
פארק איסט ריבר
פארק איסט ריבר (באנגלית: East River Park) המנוהל על ידי מחלקת הפארקים והפנאי של העיר ניו יורק, הוא פארק ציבורי הממוקם באזור הלוור איסט סייד של האי מנהטן.
הפארק משתרע לאורך חופי איסט ריבר בין רחוב מונטגומרי לרוחב 12.
מהפארק ניתן לראות את גשר ברוקלין וגשר מנהטן. גשר ויליאמסבורג עובר מעל מרכז הפארק.
היסטוריה
תוכניות הקמת הפארק נהגו בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי רוברט מוזס. הפארק נפתח בשנת 1939 באתר בו קודם לכן עמדו מעגני דיג ושכונות עוני. לאחר הקמתו הפך הפארק לשטח הירוק הגדול ביותר באזור הלוור איסט סייד. במהלך השנים קטן שטח הפארק בשל הרחבת דרך FDR ורחוב שאות'.
בשנת 2001 שופץ האמפיתיאטרון ונבנו מגרשי כדורגל נוסף - האמפיתיאטרון והמגרש נתרמו על ידי חברות שונות ברחבי ארצות הברית, והפרויקט הוקדש לילדים שאיבדו את הוריהם בפיגועי הטרור של ה-11 בספטמבר.
נזאז
נזאז היא שכבה חרסיתית המצטברת בעומק של 1.5 - 2 מטר בקרקעות חוליות בעיקר באזור מישור החוף. הצטברות החרסית נגרמת בעקבות השקיה של שטחים חקלאיים במשך תקופה ארוכה (חקלאות אינטנסיבית) בשיפולי ההר וסחיפה של החרסית לאזור מישורי. גרגרי החרסית עשירים בתחמוצות ברזל ולאחר השקיעה במישור נוצרת שיכבה אטימה למים מתחת לפני האדמה.
שכבת הנזאז גורמת שלוליות בשטחים החקלאיים, לבעיות ניקוז ולשלוליות חורף.
Yes Base
yes Base היה ערוץ טלוויזיה ייעודי ישראלי של חברת דורי מדיה ספייק, אשר שודר בין השנים 2009 ל-2015 בחברת הלווין yes באפיק 16 ובמקביל בחברת הכבלים HOT תחת השם HOT Family באפיק 4 (ובעבר גם בכבלים האנלוגים).
הערוץ שידר תוכניות אירוח ובידור לצד אופרות סבון ותוכניות דרמה בעיקר בשידורים חוזרים לצד עונות חדשות של סדרות. "תוכנית הדגל של הערוץ" הייתה "היפים והאמיצים" על כל עונותיה. בשנים האחרונות לשידורי הערוץ עם מגמת חיזוק ערוצי הסדרות בתשלום (הערוץ היה כלול בחבילת הבסיס בשתי החברות) הערוץ שידר שידורים חוזרים בלבד.
היסטוריה
ערוץ HOT Family החל בשידוריו ב-4 בינואר 2009 והיווה חלק משינוי ומיתוג מחודש של ערוצי הסדרות ב-HOT. שמו של הערוץ ואופיו היוו מעין חזרה לשנותיו הראשונות של ערוץ 3 בכבלים שנקרא גם "ערוץ המשפחה".
באוגוסט 2010 השתנה שם הערוץ ב-yes ל"yes Base". תוכניות נוספות הועברו אל הערוץ מערוץ "אקסטרה הוט", אשר הפסיק את שידוריו, ושודרו בשתי החברות.
הערוץ סיים את שידוריו ב-HOT ב-1 בינואר 2015, וב-Yes ב-4 בנובמבר 2015. חלק מתוכני הערוץ שודרו ב- CBS Drama ששודר בשתי החברות.
שיטות שידור ושירותים נוספים
מבין הערוצים אשר נוספו ל-HOT במהלך העשור הראשון של המאה ה-21, HOT Family היה מהיחידים אשר היו זמינים גם ללקוחות האנלוגיים של "הוט". שידוריו הועברו בתדר האנלוגי שאשר שימשו לפני כן את ערוץ AXN הערוץ שודר למנויים האנלוגים עד להסרת השידור האנלוגי במהלך קיץ 2014. ב-yes הערוץ שודר בשידור דיגיטלי בלבד שכן החברה לא סיפקה מעולם שידורים אנלוגיים. עם מעבר חלק מערוצי הסדרות לשידור HD ב-2011 ערוץ yes base המשיך לשדר באיכות רגילה בלבד.
ב-HOT פעל בערוץ שירות Start Over המאפשר צפייה מההתחלה בתוכניות המשודרת בלחיצת כפתור ופועלת במקביל בערוצי הסדרות המרכזיים של הוט.
תוכניות
לוח השידורים של הערוץ כלל סדרות ותוכניות אירוח בעיקר מארצות הברית, למעט הסדרה קרוב רחוק שמקורה באוסטרליה. מתוך הסדרות המשודרות:
תוכניות בעבר
בין התוכניות בערוץ ששידורן הופסק בהמשך:
FK דאוגבה
FK דאוגבה ריגה (בלטבית: FK Daugava Rīga) היה מועדון כדורגל מהעיר ריגה שבלטביה המשחק בליגת העל הלטבית. הוא הוקם בשנת 2003 תחת השם "FK יורמאלה" עד לשנת 2009. ב-2010, שמה של הקבוצה שונה ל-FK יורמאלה-VV, אך במרץ 2012 המועדון עבר לריגה ושינה את שמו ל-FK דאוגבה ריגה. ב-2015 המועדון פורק.
היסטוריה
מועדון FK יורמאלה נוסד בשנת 2003 על מנת להניח תשתית לקבוצת ספורט, לבנות אצטדיון מודרני ביורמאלה ולהגביר את הפופולריות של ענפי ספורט שונים בקרב ילדים ונוער ביורמאלה. הקבוצה שיחקה באצטדיון סלוקאס בעיר יורמלה ובו 5,000 מושבים.
בעונתה הראשונה שיחקה הקבוצה בליגה השנייה של לטביה. היא הגיעה למקום הראשון ועלתה לליגת העל הלטבית. בעונתה הראשונה בליגה הראשונה סיימה במקום החמישי. עם זאת, אף על פי ששאיפות גדולות של הנהלת הקבוצה והחתמת כמה שחקנים של נבחרת לטביה בכדורגל בשנים שלאחר מכן, המועדון לא הצליח לשחזר את הישגי העונה הראשונה, נקלע למשבר כלכלי וכמה משחקניו הבולטים עזבו באמצע העונה. במהלך שנת 2008 המועדון עבר לעיר ריגה והחליף את שמו.
במרץ 2012, התקבלה החלטה על ידי הנהלת המועדון, שהקבוצה תעבור לעיר ריגה ותשחק באצטדיון דאוגבה ובכך שונה שמה ל-FK דאוגבה. בעונת 2012, סיימה דאוגבה מקום 9 בליגת העל הלטבית, וכתוצאה מכך הייתה צריכה להתמודד בפלייאוף הירידה נגד BFC דאוגבה. במשחק הבית של FK דאוגבה, היא ניצחה 0–1 ובמשחק החוץ היא ניצחה 1–3 ובכך נשארה בליגת העל הלטבית.
ליטן (עיירה)
ליטן  היא עיירה ברומניה. העיירה ממוקמת בקרבת סוצ'אבה - בירת מחוז סוצ'אבה.
ראשית הקהילה
ראשיתה של הקהילה היהודית בליטן הייתה בשנת 1804, אז התיישבו בה ארבעה עשר תושבים פטורים ממסים. רוב היהודים השתקעו בה באמצע המאה ה-19, רובם בעלי מלאכה, בעיקר פרוונים ונגרים, ומקצתם חנוונים.
קהילה מאורגנת של היהדות המקומית לא הייתה בעיירה ואת תפקידי הקהילה מילא ועד בית הכנסת. גם בית קברות לא היה בה והמתים הובאו לקבורה בבית העלמין ב-פלטיצ'ן (Falticeni). רב המקום היה ר' יוסף לנדאו (Landau, נולד ב-1791) שעבר לאחר מכן ל-יאשי (Iasi), ר' יוסף חיבר את ספר ההלכה "ברכת יוסף".
ערב פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כללה האוכלוסייה היהודית בליטן 4 פרוונים, 6 חייטים, 3 נגרים, 15 חנוונים, 3 בעלי מסבאות, שהיו גם סיטונאי תבואה. בידי יהודי אחד הייתה אחוזה של מטעי סלק סוכר בשטח של 50 דונם.
לאחר האמנציפציה בשנת 1919 נבחר בליטן יהודי אחד למועצת העיירה.
תקופת השואה
עם נסיגת הצבא הרומני מבסרביה ביולי 1940, השליכו חיילים רומניים כמה יהודים מקרונות הרכבת בשעת נסיעתה. יהודים אחרים נכלאו ונפדו בידי מנהיגי יהודי ל'.
עם פרוץ המלחמה בין רומניה לברית המועצות, ב-22 ביוני 1941, נצטוותה כל האוכלוסייה היהודית להתייצב לעת ערב ליד בנין העירייה, במקביל הודיע להם ראש העיירה בחשאי שעומדים לגרשם מן העיר. כשבאו יהודי העיירה בערב לבית העירייה אמר להם קצין הז'אנדארמריה שלפי צו מאת יון אנטונסקו יובלו למחרת הבוקר ברגל לעיר המחוז פלטיצ'ן. בעזרת ראש העיירה, קיבלו היהודים רשות לשכור עגלות. את מפתחות דירותיהם וחנויותיהם נאלצו למסור למפקד הז'אנדארמריה.
משנתייצבו למחרת היום, עברה במקום שיירה של מכוניות צבאיות בדרך לחזית, כשבאחת מהן ישב אנטונסקו אשר התרעם על כי "היהודונים" טרם עזבו את המקום. לעת ערב הגיעו המגורשים לפלטיצ'ן, ושם נתקבלו על ידי היהודים שבעיר אשר השתדלו לסייע להם.
יאן מסריק
ביוגרפיה
נולד בפראג ב-1886. בנם של טומאש מסריק ושארלוט גאריג. התחנך בפראג ובארצות הברית ולחם בשורות הצבא האוסטרו-הונגרי במהלך מלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה, הצטרף לשירות הדיפלומטי ובשנים 1919–1922 עבד מטעם משרד החוץ הצ'כי בארצות הברית. ב-1921 התמנה למזכירו של שר החוץ הצ'כי, אדווארד בנש. משנת 1925 היה ציר צ'כוסלובקיה בלונדון. הוא התפטר במחאה על הסכם מינכן. ב-1940 עם הקמת הממשלה הצ'כוסלובקית הגולה מונה לשר החוץ שלה. משנת 1941 היה סגן ראש ממשלה בממשלה הגולה של אדווארד בנש.
ליטן (עיירה)
לאחר השואה
לאחר המלחמה חזרו לליטן כ-20 משפחות יהודיות. הרוסים, בעוברם דרך העיירה, השתמשו בבית הכנסת כאורווה לסוסיהם. מבניין בית הכנסת נשארו רק הכתלים והגג. ארגון ה"ג'וינט" תרם כסף לתיקון הבניין, ואף סייע בכסף ובמזון ליהודים שחזרו.
יאן מסריק
ביוגרפיה
אחרי מלחמת העולם השנייה חזר לצ'כוסלובקיה, וכיהן כשר חוץ בממשלתו של קלמנט גוטוולד הקומוניסט, שכללה גם מפלגות לא קומוניסטיות. מסריק המשיך לכהן בתפקידו גם כאשר התפטרו מרבית השרים הלא-קומוניסטיים בפברואר 1948, בתקוות שווא לכינונן של בחירות חדשות.
שבועות אחדים לאחר מכן הושלך מהחלון על ידי סוכני הנ.ק.ו.ד., שהציגו את מותו כהתאבדות. חקירה מ-2004 הוכיחה שמדובר ברצח.
בעקבות אביו, שהיה ידיד העם היהודי ויצא כנגד אנטישמיות במדינתו, נחשב אף הוא לידיד הציונות והעם היהודי, ובתקופה הקצרה שהיה לשר החוץ של המדינה הוא היה הגורם המוביל מטעם צ'כוסלובקיה במגעים לחתימה על עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-ישראלית.
יוהאן אדם ריינקן
יוהאן אדם ריינקן (בגרמנית: Johann Adam Reincken או Jan Adams Reinken; 27 באפריל 1643 – 24 בנובמבר 1722) היה נגן עוגב ומלחין צפון-גרמני, שנודע באריכות ימיו, בהיקף סגנונו ובהשפעתו על נגני עוגב צעירים כמו יוהאן סבסטיאן באך.
ביוגרפיה
ריינקן, יליד דפנטר, יצא בשנת 1654 ללמוד אצל היינריך שיידמן בכנסיית סנטה קתרינה (Katharinenkirche) בהמבורג. אחרי שלוש שנות לימודים ועוד שנת עבודה בדפנטר התמנה לעוזרו של שיידמן ואחרי מותו בשנת 1663, תפס את מקומו ובמשרתו זו נשאר כל חייו. בשנת 1705 ניסו כמה מזקני העדה למנות את יוהאן מאתזון כמחליף לריינקן, אך הוא לא איפשר את הדבר. שלא כרבים מנגני העוגב בזמנו, ריינקן מת כאדם עשיר.
ריינקן הכיר היטב את בוקסטהודה - שניהם היו חברים ללימודים אצל שיידמן - וראיה לכך תמונת שמן של הצייר ההולנדי יוהנס פורהאוט משנת 1674, שבה הם נראים יחדיו בסצנה מוזיקלית ביתית.
הסברה היא, שלריינקן הייתה השפעה ניכרת על באך הצעיר. לפי האמור בדברי זיכרון לבאך (1751 - 1754), העיר ריינקן הישיש, אחרי ששמע את באך בן ה-35 מאלתר על הכוראל הלותרני "על נהרות בבל", "חשבתי שהאמנות הזאת גוועה ומתה, אבל אני רואה שהיא חיה בך." כיוון שהגדולה ביצירותיו של ריינקן למקלדת נכתבה על הכוראל הזה, הרי שבאך הפגין בכך כבוד כלפי אמנותו של ריינקן בסגנון הצפון גרמני של הפנטסיה הכוראלית.
ריינקן הלך לעולמו בשמת 1722 בהמבורג.
בשנת 2006 התגלתה החתימה המוקדמת ביותר של באך בויימאר, על גבי העתק של "על נהרות בבל" מאת ריינקן, שבאך הכין בשנת 1700 למורו באותם ימים בלינבורג, גאורג בהם.
סילבסטר (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
הקורפוס ה-17 (האימפריה הגרמנית)
הקורפוס ה-17 (בגרמנית: XVII. Armee-Korps) היה קורפוס של צבא הקיסרות הגרמנית. הקורפוס לחם במלחמת העולם הראשונה, ופורק עם סיומה.
היסטוריה
הקורפוס הוקם ב-24 במרץ 1890 כחלק מהתרחבות כללית של צבא הקיסרות הגרמנית, ולמפקדו מונה אוגוסט פון לנצה. מטה הקורפוס היה בדנציג, וחייליו גויסו מפרוסיה המערבית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 היה הקורפוס שכלל את הדיוויזיות ה-35 וה-36 תחת פיקודו של אוגוסט פון מקנזן כחלק מהארמייה השמינית. הקורפוס לחם נגד הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית, והשתתף בקרב גומבינן, ולאחר מכן השתתף בקרב טננברג. לאחר מכן השתתף הקורפוס בקרב הראשון על האגמים המזוריים, ולאחר מכן הועבר תחת פיקוד הארמייה התשיעית, עמה לחם בקרב לודז'. לאחר מכן לחם הקורפוס בקרבות שונים בחזית המזרחית, ובאוקטובר 1915 הועבר לחזית המערבית והוצב באזור הסום, שם לחם בשנת 1916 במהלך הקרב על הסום. במהלך מתקפת האביב הגרמנית לחם הקורפוס כחלק מהארמייה ה-18, ולאחר מכן השתתף בלחימה כנגד מתקפת מאה הימים של מדינות ההסכמה, ולאחר סיום המלחמה בתבוסת גרמניה ב-1918 פורק הקורפוס ב-26 ביוני 1919.
לואה (עיר)
לואה (Luqa או חאל לואה Ħal Luqa) היא עיר הממוקמת במרכזו של האי מלטה במלטה. בשנת 2005 התגוררו בעיר 6,208 תושבים, ושטחה הוא 6.28 קמ"ר. בלואה ממוקם נמל התעופה הבינלאומי של מלטה, נמל התעופה היחיד במדינה לטיסות נוסעים וכן מרכז מטאורולוגי, ובכך עיקר פרסומה. משמעות שמה של העיר הוא עץ צפצפה במלטזית.
היסטוריה
בשטחה של לואה נמצאו מספר שרידים מתקופת האבן החדשה, תקופת הברונזה ומהתקופה הרומית, אך למעט מספר קברים, הם הושמדו בעת פיתוחה של העיר במאה ה-20. בימי הביניים הייתה לואה כפר קטן ובשנים 1419–1420 התגוררו בה ובסביבתה 160 איש בלבד, רובם חקלאיים ובנאים. בשנת 1492 כבר נצבה בכפר קפלה קטנה שהוקדשה לאנדראס הקדוש, הקדוש המגן של לואה עד היום, וזו הוחלפה בכנסייה גדולה יותר בין השנים 1539–1542. ב-15 ביוני 1636 הייתה העיר לרובע כנסייתי, ועשור שנים לאחר מכן, ב-1646, כבר התגוררו בה 1,082 תושבים. הכנסייה הקיימת הוחלפה בכנסייה שלישית שהוקמה בין 1670 ל-1686, והורחבה בין 1693 ל-1737. בשנת 1676 צנחה אוכלוסיית העיר באופן קיצוני בשל מגפת הדבר שפקדה את מלטה, אך מאז 1830 היא גדלה באופן הדרגתי.
העיר כיום
בכל שנה נחגגת הפסטה המקומית ביומו של אנדראס הקדוש, החל ביום ראשון הראשון של חודש יולי (יום החג של הקדוש על פי הכנסייה הקתולית הוא ה-30 בנובמבר). צלב אנדראס הקדוש מופיע בסמלה של העיר, וסיסמתה היא "אורס פרוספיקיו" ("Oras Prospicio" - "צופה בים" בלטינית), למרות שהעיר איננה גובלת בו.
חופמי גדות
חופמי גדות (שם מדעי: Charadrius dubius) הוא מין של עוף ממשפחת החופמיים החי בגדות נהרות.
מאפיינים
אורך החופמי 18-15 ס"מ ומוטת כנפיו 35-32 ס"מ. הוא בעל ראש גדול עם עיניים שחורות וסביבם טבעת צהובה גדולה והכיפה ופלג הגוף העליון חומים עד אפורים כהים. מעל העיניים פס שחור וכן גם "קולר" שחור על החזה והבטן והפנים לבנות. המקור שחור וקטן והרגליים ורודות עד צהובות. הוא מזכיר מאוד את חופמי הטבעת (Charadrius hiaticula) הגדול ממנו.
החופמי חי בשולי אגמים ונהרות וגם בכמה איים מאירואסיה ודרומה עד צפון אפריקה. הוא מצוי גם בישראל.
החופמי מטיל ביצים מוסוות על הקרקע והנקבה המוסווית דוגרת עליהם עד הבקיעה.
האימפריה ההולנדית
האימפריה ההולנדית הוא הכינוי המקובל לכלל השטחים בהם שלטה הולנד מהמאה ה-17 עד המאה ה-20. הולנד, בעקבות פורטוגל וספרד, ייסדה אימפריה קולוניאלית גלובלית מעבר לים. "הרוח הגבית" למיזם-על זה היו כישוריהם של ההולנדים בספנות ובמסחר וגאות לאומנית ומיליטריסטית, תוך כדי מאבקם למען עצמאות מספרד. במקביל לבריטים, הקימו ההולנדים תחילה מושבות שנוהלו בשיטה של קולוניאליזם תאגידי קפיטליסטי, ללא שליטה ישירה של המדינה, בתיווכן של חברת הודו המזרחית ההולנדית וחברת הודו המערבית ההולנדית. מאוחר יותר, גברה מידת התערבותה של המדינה במיזם הקולוניאלי. סוחרים וספנים הולנדים לקחו גם חלק במסעות התגלית, שהיו בעיצומם במאות ה-16 וה-17.
כוחה הימי של הולנד גדל מאוד והיא הפכה למעצמה ימית בשלהי המאה ה-16. ההולנדים שלטו בימים ובמסחר הגלובלי, במשך המחצית השנייה של המאה ה-17. חלה פריחה תרבותית במשך המאה, תקופה שנודעה כתור הזהב ההולנדי. הולנד איבדה חלק ניכר מנכסיה הקולוניאלים, כמו גם את מעמדה כמעצמה גלובלית, והבריטים תפסו את מקומה, כאשר כבשו צבאות צרפתיים את הולנד בזמן מלחמות המהפכה. הצרפתים ריכזו את השלטון על הולנד תחת שלטון ממשלת בובות מקומית, בין השנים 1795 ל-1814 (ראו: הרפובליקה הבטאווית, ממלכת הולנד). לאחר מכן, חלקי האימפריה ההולנדית שהוחזרו להולנד, ביניהם בפרט איי הודו המזרחיים ההולנדיים (באינדונזיה) וסורינם, נותרו בשליטת הולנד עד המאה ה-20, עידן שקיעת האימפריאליזם המסורתי. כיום, הולנד היא חלק מפדרציה שנקראת ממלכת ארצות השפלה, עם מושבות העבר שלה ארובה והאנטילים ההולנדים.
מקורות האימפריה
בעקבות הקמתה של חברת הודו המזרחית ההולנדית ב-1602, היו ההולנדים נכונים ליטול את השליטה על נכסיה של פורטוגל מעבר לים, ובכך גרמו לפריצתה של מלחמת הולנד-פורטוגל. מ-1580 פורטוגל אוחדה עם ספרד תחת האיחוד האיברי. באותו הזמן ספרד הייתה בעיצומה של מלחמה עזה נגד ההולנדים שהתמרדו נגדם. אף על פי שאוחדו תחת אותו המלך, האימפריות הפורטוגזית והספרדית המשיכו להתנהל בנפרד. האימפריה הפורטוגזית הלא מוגנת נראתה כמטרה קלה להולנדים, שהתעניינו להיכנס לסחר בתבלינים.
איי הודו המזרחיים ההולנדיים
ב-1605, נקודות המסחר הפורטוגזיות באיי מאלוקו נפלו לידי ההולנדים. ב-1619 בסיס מבוצר הוקם בבטאביה (כיום ג'קרטה). הבסיס הפך למטה של חברת הודו המזרחית ההולנדית. לאחר פשיטת הרגל של החברה ב-1800, הטריטוריות ההולנדיות באינדונזיה הפכו לאיי הודו המזרחיים ההולנדיים, שנוהלו ישירות בידי הפרלמנט ההולנדי. בתחילת המאה ה-20 כל שטחיה של אינדונזיה כיום כבר היו בשליטת הולנד. בשנות מלחמת העולם השנייה כל האיים האינדונזים ואף כל סביבתם הבריטיים ברובם (סינגפור, מלאיה, סיאם וגינאה החדשה) נכבשו על ידי יפן. שטח זה לא נכבש בחזרה ואפילו אחרי כניעת יפן, צבאה המשיך לשמור על האיים כבאי כוחה של הולנד, אשר הייתה עסוקה בעצמה בשיקומה מהכיבוש הנאצי שהחריב את ארצה, ולא יכלה לשלוח צבא. עצמאות אינדונזיה הוכרזה ב-17 באוגוסט 1945, והוכרה רשמית בידי הולנד בדצמבר 1949 לאחר המהפכה הלאומית האינדונזית.
ציילון ההולנדית (סרי לנקה)
ההולנדים נחתו לראשונה בציילון ב-1602, שאז הייתה בשליטה פורטוגזית. בין 1636 ל-1658 גרשו ההולנדים את הפורטוגזים מהאי. הפורטוגזים שלטו באי מ-1505 עד ל-1658, אך שלטו רק על חופו, ולא על פנימו. בודהיסטים, הינדואים ומוסלמים, כולם סבלו משלטונם של הפורטוגזים; ההולנדים העדיפו מסחר על פני מיסיונריות ושינויי דת. חברת הודו המזרחית ההולנדית לא הצליחה להשתלט על פנימו של האי, כמו הפורטוגזים לפניהם. ציילון נשארה נקודת מסחר הולנדית חשובה בזמנה של החברה. חשיבותה של ציילון הייתה שהיא הייתה נקודת עצירה בין הקולוניות ההולנדיות באיי הודו המזרחיים ובמושבת הכף. האי עצמו היה מקור קינמון ופילים, שנמכרו לנסיכים ההודים. הבריטים השתלטו על האי ב-1796, והוא הועבר אליה רשמית בהסכם אמיין.
פורמוזה (טאיוואן)
ההולנדים החזיקו בבסיס בטאיוואן, מבצר זילנדיה, מ-1624 עד ל-1662, עת נכבש על ידי צבאו של קוקסינגה, בנו של פיראט לשעבר, שהשתלט על האי לאחר שנמלט מפני המאנצ'ו שהשתלטו על כל סין בשליחות שושלת צ'ינג. האי היה מקור לקני סוכר ועור איילים. הוא היה מקום בו יכלו הסוחרים ההולנדים לסחור עם הסוחרים הסינים מהיבשה. באי גם יכלו הסוחרים לקנות משי שלו נזדקקו בשוק היפני.
מלאקה
ההולנדים כבשו את מלאקה שעל חופה המערבי של מלאיה (כיום מערב מלזיה) מידי הפורטוגזים ב-1641. בתיאום עם ההסכם שנחתם עם וילם החמישי (שאז היה בגלות בבריטניה) היא עברה לבריטים ב-1795, בזמן המלחמות הנפוליאוניות. היא הוחזרה להולנד ב-1818, ולבסוף נמסרה לבריטניה בהסכם האנגלו-הולנדי של 1824.
דג'ימה
תחילה, הקימו ההולנדים נקודת מסחר בהיראדו, מ-1609 עד ל-1641.לאחר מכן, העניקו היפנים להולנדים מונופול מסחרי על דג'ימה, אי מלאכותי מול חופה של נאגאסאקי, שבו שלטו מ-1641 עד ל-1853. בתקופה זאת ההולנדים היו האירופאים היחידים שהורשו להיכנס ליפן. הסוחרים הסינים והקוראנים עדיין התקבלו, אך עם מוגבלות בתנועתם.
הולנד החדשה
החלק של אוסטרליה שידוע כיום כאוסטרליה המערבית הוכר כשטח שליטה הולנדי ונודע כהולנד החדשה. לא נעשתה אף תביעה רשמית על השטח, אפילו שהיה ניסיון התיישבות באזור.
מושבת הכף
ב-1652 הקימה חברת הודו המזרחית ההולנדית תחנת עצירה בכף התקווה הטובה, הממוקמת בחצי הדרך בין איי הודו המזרחיים ההולנדיים לבין איי הודו המערביים ההולנדים. בריטניה כבשה את המושבה ב-1797 במהלך המלחמה האנגלו-הולנדית החמישית, וסיפחה אותה רשמית ב-1805. המתיישבים ההולנדים בדרום אפריקה נשארו גם לאחר הכיבוש הבריטי, ונדדו צפונה והקימו את נאטאל. הם נכנעו במלחמות הבורים וכיום ידועים כבורים.
הולנד החדשה
הולנד החדשה הורכבה מחופה הצפון מזרחי של ארצות הברית של ימינו. האזור נחקר מספר פעמים בידי חוקרים, ומאוחר יותר יושב ונכבש בידי חברת הודו המערבית ההולנדית. תחילה, ההתיישבות הייתה בעיקר על עמקו של נהר ההדסון; מבצר נשוא (1607-1614) באלבאני המודרנית (ב-1624 יושבה מחדש כמבצר אורנג'), וניו אמסטרדם, שנוסדה ב-1625 על האי מנהטן. הולנד החדשה הגיעה לשיאה לאחר שכבשה את ההתיישבות השוודית במבצר כריסטינה ב-1655, ובכך חיסלה את ההתיישבות השוודית בצפון אמריקה, שוודיה החדשה.
הולנד החדשה עצמה נכבשה ב-1674 לאחר המלחמה האנגלו-הולנדית השלישית. ההתיישבות ההולנדית הועברה לכתר האנגלי, ושמה של ניו אמסטרדם שונה לניו יורק.
ההסכם עליו חתמו האנגלים וההולנדים, נחשב כהפוגה ביחס העוין בין שתי המדינות, וקבע שהשטחים שנכבשו בסופה של מלחמתם הקודמת, יישאר בידי הכובש. לא היו שום החלפות שטחים. לכן, שטחי הולנד החדשה (כולל האי מנהטן ועמק נהר ההודסון) נותרו בשלטון האנגלי. ההולנדים קיבלו את סורינם בדרום אמריקה, ואי קטן באיי הודו המזרחיים, עליו נמצא התבלין הריווחי ביותר בעולם, אגוז מוסקט. באותו הזמן אגוז המוסקט היה שווה יותר מזהב. האי לא היה המקום היחיד בעולם בו צמח אגוז המוסקט. ההולנדים לא הצטערו על איבודה של הולנד החדשה, והיו מרוצים מהאי החדש שקיבלו.
איי הודו המערביים ההולנדים
ההתיישבות ההולנדית באיי הודו המערביים, קבוצת איים שבאותו הזמן נטענה עליה בעלות ספרדית, החלה ה-1620 עם כיבושו של סנט מארטן, שנשאר טריטוריה הולנדית עד היום הזה, כחלק מהאנטילים ההולנדים. ארובה והאנטילים ההולנדים, הן שתי יחידות בשלטון עצמאי שיחסן עם ממלכת ארצות השפלה מנוהלת בידי "חברת הממלכה".
סורינם
סורינם נכבשה על ידי ההולנדים במהלך המלחמה האנגלו-הולנדית שנייה, סורינם ומאגרי הסוכר הרווחיים שלה עברו רשמית לידיים הולנדיות בחתימת אמנת וסטמינסטר ב-1674. היא נשארה טריטוריה הולנדית עד שקיבלה עצמאות בשנת 1975.
גיאנה
במאה ה-16 מתיישבים אירופאים החלו להגיע לדרום אמריקה, ההולנדים היו הראשונים לטעון בעלות על האדמה. בסביבות 1600 נתיב הסחר הראשון הוקם על ידי ההולנדים. ההולנדים הקימו שלוש קולוניות; אסקיבו (1616), ברבייס (1627), ודמררה (1752). הבריטים כבשו את גיאנה בסוף המאה ה-18, והיא הועברה רשמית לבריטניה ב-1814.
ברזיל
ב-1624 ההולנדים כבשו את סלבדור, בירת ההתיישבות הפורטוגזית בברזיל והחזיקו בה למשך שנה.
ב-1630 חברת הודו המערבית ההולנדית כבשה רצועה ארוכה על חופה של ברזיל, מסרז'יפה עד למרניאו, שנקראה גם היא הולנד החדשה, עד שנכבשה חזרה בידי הפורטוגזים בשנת 1654.
טובגו
ולצ'רן החדשה, חלק מטרינידד וטובגו המודרנית, הייתה קולוניה הולנדית בין השנים 1628 ו-1677.
אירופה
הולנד קיבלה את השליטה על ארצות השפלה הדרומיות לאחר קונגרס וינה. ארצות השפלה הדרומיות הכריזו על עצמאותן ב-1830 (המהפכה הבלגית), והוכרו בידי הולנד ב-1839, בהקמתה של בלגיה. כחלק מקונגרס וינה, וילם הראשון מלך הולנד הפך לדוכס הגדול של לוקסמבורג, ושתי המדינות התאחדו באוניה פרסונלית. עצמאותה של לוקסמבורג אושרה ב-1869. כשוילם הראשון מלך הולנד נפטר ב-1890, הוא לא השאיר אף יורש זכר, והדוכסות הגדולה הועברה לשליטת בית נסאו.
ג'ים היינס
ג'יימס ריי "ג'ים" היינס (באנגלית: James Ray "Jim" Hines; 10 בספטמבר 1946 – 3 ביוני 2023) היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי (מקסיקו סיטי 1968) ושיאן עולם. האצן הראשון בהיסטוריה שירד מתחת ל-10 שניות בריצת 100 מטר, במדידה ידנית בתוצאה של 9.9 שניות ובמדידה אלקטרונית בתוצאה של 9.95 שניות.
ביוגרפיה
היינס נולד בדומאס, ארקנסו. הוא גדל באוקלנד, קליפורניה. בשנת 1964 הוא סיים את לימודי התיכון בבית הספר מק קלימונדס. בתחילת דרכו היה שחקן כדור בסיס עד אשר מאמן אתלטיקה זיהה את יכולתו כאצן והוא עבר להתאמן בריצות הקצרות.
בתחרות שנערכה במודסטו (קליפורניה) במאי 1967, השווה היינס את שיא העולם ל-10 שניות (באותה ריצה קבע גם האצן שסיים שני, וסלי טרנר, זמן זהה). היינס למד והתאמן באותה עת באוניברסיטת טקסס הדרומית שביוסטון.
באליפות ארצות הברית באתלטיקה שנערכה בסקרמנטו ביוני 1968, רץ היינס במוקדמות תוצאה של 9.8 שניות, אולם שיאו העולמי לא אושר עקב רוח גבית חזקה מהמותר. בשלב חצי הגמר הראשון ניצח היינס בשיא עולם חדש, 9.9 שניות, וכך היה לאתלט הראשון ששבר את מחסום 10 השניות בריצה ל-100 מטר. גם הרץ שהגיע אחריו, רוני ריי סמית קבע תוצאה זהה. בריצת חצי הגמר השנייה ניצח צ'ארלס גרין שקבע אף הוא זמן השווה לשיא העולמי החדש. בגמר האליפות ניצח גרין והיינס סיים שני כשלכל ששת הראשונים נקבע זמן של 10.0 שניות.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה היינס בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בשיא עולם חדש של 9.95 שניות, לפני לנוקס מילר מג'מייקה (10.04 שניות) וגרין (10.07 שניות) ובריצת שליחים 4X100 מטר. בריצת השליחים היה היינס הרץ הרביעי של הרביעייה האמריקאית. הוא החל את ריצתו כשהוא מפגר אחרי אנריקו פיגורלה מקובה (שיאו היה 10.0 שניות), אך חלף על פניו וקבע יחד עם חבריו (גרין, מלווין פנדר וסמית') שיא עולם חדש של 38.24 שניות, לפני קובה (38.40 שניות) וצרפת (38.43 שניות).
לאחר המשחקים האולימפיים נבחר היינס לשחק בקבוצת הפוטבול מיאמי דולפינס. הוא לא גילה כישורי משחק מספקים וזכה לכינוי "אופס" ולכן שיחק בקבוצת המילואים. שנה לאחר מכן שיחק משחק אחד עם קנזס סיטי צ'יפס ויותר לא חזר לשחק פוטבול מקצועני.
Trax
Trax היא חברת טכנולוגיה בינלאומית, עם משרדים ראשיים בסינגפור ונוספים ברחבי אסיה-פסיפיק, אירופה, המזרח התיכון, צפון אמריקה ודרום אמריקה. ל-Trax, שנוסדה בשנת 2010 על ידי צמד הישראלים יואל בר-אל ודרור פלדהיים, מעל 150 לקוחות בענפי הקמעונאות וה-FMCG, כולל קוקה-קולה והמבשלת AB InBev. לקוחות החברה משתמשים בטכנולוגיית הראייה הממוחשבת שלה כדי לאסוף, למדוד ולנתח את המתרחש על מדפי החנויות הפיזיות. שירותי Trax זמינים ב-45 שווקים.
מרכז הפיתוח של Trax נפתח ביולי 2012 בתל אביב. בשנת 2015 פתחה החברה את שני המשרדים האזוריים הראשונים שלה: לונדון בינואר וסאו פאולו, ברזיל, באפריל. במרץ 2016 הקימה Trax את מטה ארצות הברית באטלנטה, ג'ורג'יה. החברה פתחה שני משרדים אזוריים נוספים בשאנגחאי ובמקסיקו סיטי ביוני ובספטמבר 2016, בהתאמה.
במהלך שנת 2020 בוצעו שינויים פרסונליים במטה החברה לקראת ההנפקה של שנת 2021.
גיוסי הון
ב-8 באפריל 2021 דווח על גיוס מחזור E חריג בגודלו של Trax, בהובלת קרן Vision 2 של סופטבנק, בגובה של כ-640 מיליון דולר, אשר העמיד את הערכת שווי החברה על מעל 2 מיליארד דולר.
מיזוגים ורכישות
טראקס ביצעה 7 רכישות מאז הקמתה:
ב-12 ביולי 2017, Trax הודיעה כי רכשה שירותים מבוססי פרויקטים של Nielsen Store Observations (NSO) בארצות הברית מתאגיד Nielsen.
ב-18 בינואר 2018, הודיעה Trax כי רכשה את Quri האמריקאית, ספקית נתונים לתעשיית מוצרי האריזות הצרכניות (CPG).
ביוני 2019 הודיעה Trax על רכישתה של [https://www.lenztechretail.com. LenzTech], חברה סינית המספקת בינה מלאכותית (AI), שירותי ניתוח קהל וביג דאטה לשוק הקמעונאי.
ביולי 2019 הודיעה Trax על רכישת בגובה 200 מיליון דולר של Shopkick, חברה אמריקאית שאפליקציית הקניות שלה לטלפונים חכמים וטאבלטים מאפשרת למשתמשים להרוויח תגמולים עבור פעילויות הקניות המקוונות שלהם ובחנויות. בהמשך החודש הודיעה Trax על רכישתה של המתחרה העולמית העיקרית שלה, פלנורמה, ספקית אירופאית של זיהוי תמונות לביצוע קמעונאי.
ב-18 בפברואר 2020 רכשה Trax את Qopius, שמדיגיטציה מדפים כדי לעזור לקמעונאים למדוד את ביצועי המדף, להגדיל את התפוקה ולהפחית תרחישים שאינם במלאי.
ב-11 במרץ 2020 רכשה Trax את Survey.com, ספקית שירותי הפעלת מכירות וסחורות ליצרני מוצרי צריכה.
שותפויות
בינואר 2019 הכריזה Trax על שותפות עם Google Cloud Platform. באמצעות פלטפורמת הענן של גוגל, Trax שואפת לספק את יכולת זיהוי התמונות שלה ב-Retail Watch ואת יכולות הלמידת מכונה לקמעונאים כדי לספק תובנות מדף בזמן אמת, כגון מוצרים שלא במלאי.
טכנולוגיה
טכנולוגיית הראייה הממוחשבת של טראקס משתמשת בבינה מלאכותית, בזיהוי תמונות גרנולרי ובמנועי למידת מכונה כדי להמיר תמונות מהחנות לתובנות מדף. הטכנולוגיה יכולה לזהות מוצרים דומים או זהים, כמו משקאות ממותגים או בקבוקי שמפו, אך יכולים גם להבדיל ביניהם על בסיס מגוון וגודל.
טראקס ניסתה אלגוריתמי למידת מכונה עם לקוחות ראשוניים, ואפשרה לאלגוריתם ללמוד על מוצרים שונים. ככל שהחברה מעבדת יותר תמונות, כך הטכנולוגיה משתפרת בזיהוי אותם מוצרים בצורות ובגדלים שונים.
פורד פיילוט
פורד פיילוט (באנגלית: Ford Pilot) היא מכונית משפחתית גדולה, 4 דלתות, מתוצרת יצרנית הרכב "Ford of Britain" (פורד בריטניה) (שם רשמי: Ford Motor Company Limited) חברת בת של קונצרן פורד, אשר יוצרה בין השנים 1947–1951.
סך הכול יוצרו 22,155 יחידות.
דגם "פורד פיילוט" הורכב גם באוסטרליה.
מנוע ה-8V צילינדרים 3,622 סמ"ק של דגם ה"פורד פיילוט" הורכב במכונית הספורט-קבריולה הבריטית Allard M (ברישיון).
יעקב דוד קמזון
יעקב דוד קַמזוֹן (בכתיב יידי: קאַמזאָן; 1900, ווֹרנה, רוסיה (ליטא) – 26 באוגוסט 1980, אשקלון) היה משורר וסופר עברי ישראלי שכתב בעיקר לילדים. נושא עיקרי בשירתו למבוגרים הוא ירושלים, שבה ישב במשך שלושים שנה מאז עלייתו ארצה ב-1926.
קורות חיים
קמזון נולד ב-1900 נולד בווֹרנה (ביידיש: וואָרנע; בליטאית: Varniai) שבמחוז טלז, בצפון ליטא (במערב האימפריה הרוסית). למד בישיבת טלז ומ-1919 בגרמניה. פרסם ביומון היידי "די אידישע שטימע". בשנת 1926 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. מאמצע שנות ה-50 התגורר באשקלון. בין שתי מלחמות העולם ביקר כמה פעמים בליטא ובדרום אפריקה. בביקורו האחרון בליטא לפני השואה עסק רבות במחקר אתנוגרפי בעיירות ליטא, במיוחד בצילום בתי כנסת, מוסדות ציבוריים, ודמויות טיפוסיות מבין האישים ביהדות ליטא. שיריו הראשונים ראו אור עוד בגרמניה במדורים העבריים של העיתונות היהודית בגרמנית. פרסם מיצירותיו ילדים ב"דבר לילדים", בירחון לבני הנעורים "מולדת" בעריכת יעקב פיכמן ועוד, וכן פרסם שירים בעיתונים וכתבי עת ואנתולוגיות. כתב גם ביידיש. רבים משיריו הולחנו והושרו. בין הידועים שבהם: "אל המעיין" ("... בא גדי קטן"), בלחנו של עמנואל עמירן (פוגצ'וב), שפורסם בעיתון "דבר לילדים" בתאריך 13 בדצמבר 1935; ו"הפלא ופלא" ("ומשה הכה על צור... וייצאו ממנו מים"), בלחנו של ידידיה אדמון, שהתפרסם ב"דבר לילדים" ב-3 באפריל 1947.
קמזון נפטר בביתו באשקלון בסוף חודש אוגוסט 1980, לאחר מחלה ממושכת. נקבר בהר המנוחות. הותיר את אשתו, שרה דבורה קמזון לבית כהן. גיסו (בעלה של אחותה של אשתו, אביגיל), חיים שכטר (1911–2000), היה מרצה לאנגלית בירושלים ומחבר ספרים ללימוד אנגלית ומילונים אנגליים–עבריים ועבריים–אנגליים.
על שמו נקרא רחוב בירושלים, בשכונת רמות.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
יחיאל מפריז
תולדות חייו
נולד בכור למשפחת לויים במוֹ שבצרפת. הוא נודע בשמו הלועזי שִׂיר וִיוֵוישׂ (Sire Vives, התרגום של יחי). למד אצל רבי יהודה בן יצחק שירליאון מפריז. בין תלמידיו היו המהר"ם מרוטנבורג, רבנו פרץ ברבי אליהו מקורביל, חתנו רבי יצחק מקורביל ועוד. שימש כראש ישיבה. בשנת 1258 חתם עדיין על גט בפריז ונראה שלקראת שנת 1260 יצא בדרכו לעלות לארץ ישראל, ולדעת חוקרים רבים אף הגיע אליה ונפטר בה. בהערות של לונץ לספר כפתור ופרח (הוצאת לונץ עמוד תשצ"ו) כתוב שהוא התיישב בעכו ונפטר בחיפה.
עם זאת הרבה חולקים בזאת וסוברים שעלייתו ארצה כשלה. על פי מחקר של פרופ' שמחה עמנואל הוא נפטר בצרפת, כמוכח מהאמור בכתבי יד של ספר הפסקים של רבי יצחק מקורביל, זמן לא רב לאחר ניסיונו לעלות ארצה - בשבת, י"ד בניסן ה'כ' או ה'כ"ד. בפריז אף נתגלה שבר מצבה שבו נותרו המילים:
אפשר כי זוהי מצבתו של ר' יחיאל עצמו ולא של מי מבני משפחתו, כפי שהיה מקובל אצל החוקרים שהיו סבורים כי ר' יחיאל נפטר בארץ ישראל. על פי אחרים, הוא נפטר ביוון (בארץ מורייאה, כינוי ליוון) בעת המסע לא"י.
דבריו של רבי יחיאל מובאים בתוספות במקומות רבים. פירושיו למקרא מובאים בפירוש בעלי התוספות על התורה. מעט מתשובותיו מצויות כיום בידנו. רבי יחיאל אף כתב פירוש משלו למסכתות מסוימות בתלמוד הבבלי. בשנת 1937 (תרצ"ז) נדפס בירושלים פירושו של תלמידו למסכת מועד קטן. ידוע שחיבר ספר הלכה אך הוא לא הגיע לידנו.
רבי יחיאל מפריז, בהסתמכו על יהודה בן ברוך, מסר לראשונה על ברכת "ברוך שפטרני מעונשו של זה" שמברך אבי הנער בהגיע הנער לגיל בר מצווה. רבי אשתורי הפרחי בספרו "כפתור ופרח" מציין שרבי יחיאל דגל בחידוש עבודת הקורבנות בהר הבית בירושלים, בהסתמך על הכלל ההלכתי שלפיו טומאה דחויה בציבור.