cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלוח'יה
היסטוריה
המלוח'יה מוזכרת בסיפורי אלף לילה ולילה כדימוי לעגני למראה של אחת הדמויות, המושוות למלוח'יה ירודה באיכותה:.
טום דיילי
ביוגרפיה
דיילי החל להתאמן בקפיצה למים בגיל 7. ביוני 2004, והוא בן 10 בלבד, זכה באליפות בריטניה בקפיצה למים עד גיל 18. בגיל 12 וחצי זכה במדליית הכסף באליפות בריטניה לבוגרים, שנערכה בדצמבר 2006.
ראשית דרכו
במהלך 2008 הגיע דיילי למספר הישגים גבוהים. הוא הצליח לזכות במדליות ראשונות בסבב התחרויות של FINA - מדליית ארד בתחרות הקפיצה האישית ומדליית כסף בתחרות הקפיצה הסינכרונית, יחד עם בלייק אלדרידג'. בהמשך, היה לבריטי הצעיר ביותר אי פעם שזכה באליפות המדינה בקפיצה למים. דיילי סיים במקום הראשון הן בקפיצה האישית והן בקפיצה הסינכרונית יחד עם אלדרידג', והוא בן פחות מ-14. בגביע העולם בבייג'ינג סיים דיילי במקום השביעי בתחרות הקפיצה מ-10 מטר, ויחד עם אלדרידג' זכה במדליית הארד בקפיצה סינכרונית מ-10 מטר. בכך, היה לאדם הצעיר ביותר אי פעם שזוכה במדליה בגביע העולם בקפיצה למים.
השתלבות בצמרת העולמית
באליפות אירופה בשחייה שנערכה במרץ 2008 באיינדהובן, שבר דיילי שיא נוסף, כשזכה במדליית הזהב בקפיצה מ-10 מטר (491.95 נק') והיה לאלוף אירופה הצעיר ביותר אי פעם.
באולימפיאדת בייג'ינג סיים דיילי במקום השביעי בקפיצה מ-10 מטר (463.55 נק'), ובקפיצה הסינכרונית דורגו הוא ואלדרידג' במקום השמיני (408.48 נק'). לאחר המשחקים האולימפיים הביע אביו של דיילי את רצונו בהחלפתו של אלדרידג' בקופץ אחר כפרטנר בתחרויות הקפיצה הסינכרונית. ואכן דיילי החל להתחרות ביחד עם מקס בריק זמן קצר לאחר מכן. באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא בשנת 2009 זכה דיילי במדליית הזהב בקפיצה למים מ-10 מטר, בתוצאה של 539.85 נק', לפני הסינים צ'יו בו (532.20 נק') וז'ו לושין (530.55 נק') והאלוף האולימפי מתיו מיצ'ם. בנוסף, סיימו הוא ובריק במקום התשיעי בקפיצה סינכרונית מ-10 מטר (390.36 נק'). זכייתו זו הפכה אותו לאלוף העולם הבריטי הצעיר ביותר בכל הזמנים (בכל ספורט).
בשנת 2010 איבד את תואר אלוף בריטניה לפיטר ווטרפילד, לאחר שנתיים רצופות בהן החזיק בתואר. באותה שנה, השתתף גם באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט. בתחרות הקפיצה הסינכרונית מ-10 מטר דורגו דיילי ובריק במקום הרביעי בשלב המוקדמות, אך פציעה מוקדמת בשריר הזרוע התלת-ראשי החלה לתת את אותותיה, ודיילי החליט שלא להשתתף בשלב הגמר ובמקצה היחידים. בהמשך אותה השנה ייצג את אנגליה במשחקי חבר העמים שנערכו בדלהי הודו, זכה בשתי מדליות זהב.
בסוף אותה שנה נבחר דיילי בפעם השלישית לספורטאי הצעיר של השנה של ה-BBC, לאחר שנבחר גם ב-2007 וב-2009. הוא הספורטאי היחיד אי פעם שנבחר לספורטאי הצעיר של השנה יותר מפעם אחת.
באליפות בריטניה בשנת 2011 זכה דיילי במקום הראשון בתחרות הקפיצות המסונכרנות, ובמקום השני בתחרות היחידים. ב-27 במאי 2011 נפטר אביו של טום, רוברט דיילי, מסרטן המוח לאחר שנים רבות של מאבק, בגיל 40. חודש וחצי לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי הוא סיים במקום החמישי בקפיצה מ-10 מטרים ואיבד את תוארו. בתחרות הקפיצה הסינכרונית סיים, עם פיטר ווטרפילד, במקום השישי.
באליפות אירופה שנערכה באיינדהובן ב-2012, והייתה התחרות החשובה האחרונה לפני אולימפיאדת לונדון שב דיילי והוכתר כאלוף אירופה, לאחר שגבר על מתחריו בהפרש ניכר.
אולימפיאדת לונדון (2012)
ערב המשחקים היה דיילי אחד הספורטאים הפופולריים בממלכה, והציפיות ממנו היו גבוהות. הקפיצות הסינכרוניות נערכו בראשית המשחקים, ובבריטניה קיוו כי דיילי וווטרפילד יזכו במדליה הבריטית הראשונה במשחקים. בסופו של דבר הסתפקו השניים במקום הרביעי. לאחר שכשלו בניסיון לזכות במדליה, קיבל דיילי הודעות נאצה ברשת הטוויטר. משטרת בריטניה עצרה לאחר מכן נער בן 17 וכדורגלן בן 28 מליגת העל הוולשית, שהודו במעשים.
במקצה היחידים ערער דיילי על התוצאה שקיבל לאחר אחת הקפיצות, בטענה שהבזקי המצלמות מהקהל הפריעו לו לבצע כראוי את הקפיצה. באופן חריג, אפשרו לו השופטים לקפוץ שוב, והוא שיפר את הניקוד שלו בלמעלה מ-16 נקודות. בסופו של דבר זכה במדליית הארד.
אחרי אולימפיאדת לונדון
בהמשך 2012 השתתף באליפות העולם בקפיצה למים לנוער שנערכה באדלייד. הוא זכה במדליית הזהב בקפיצה מ-10 מטרים, ובאופן מפתיע זכה גם במדליית הזהב בקפיצה הסינכרונית מ-3 מטרים, יחד עם ג'ק לואר, אף שאין זו קפיצה שהוא מורגל בה והשניים התאמנו יחד רק זמן קצר.
השתתפותו באליפות העולם שנערכה בברצלונה ב-2013 הוטלה בספק, לאחר שסבל מפציעה ממושכת וממחלה, שפגעו באימוניו. בסופו של דבר השתתף בתחרות הקפיצה מ-10 מטרים באליפות וסיים במקום השישי.
חייו האישיים
לאחר השתתפותו באולימפיאדת בייג'ינג סבל דיילי מהטרדות וממעשי בריונות מצד תלמידים בבית ספרו. בעקבות פרסום הדברים קיבל מלגת לימודים בבית הספר הפרטי פלימות' קולג'. לאחר מכן למד לימודים קדם-אוניברסיטאיים שהתמקדו במתמטיקה, ספרדית וצילום.
בראשית 2013 שימש דיילי כמנטור בתוכנית המציאות "ספלאש!", שבה התחרו ידוענים בקפיצה למים.
בסוף שנת 2013 יצא מהארון כביסקסואל. בשנת 2014 סיפר כי הוא למעשה הומוסקסואל ולא ביסקסואל. בספרו האוטוביוגרפי משנת 2021 (ראו להלן) אמר כי יש לו גם רגשות מיניים מסוימים כלפי נשים, אך משיכתו לגברים היא הרבה יותר דומיננטית - ועל כן הוא מרגיש כי הזהות שלו היא גבר הומוסקסואל ולא ביסקסואל.
בשנת 2015 התארס דיילי לתסריטאי דסטין לאנס בלאק, זוכה פרס האוסקר על התסריט לסרט "מילק". השניים נישאו ב-6 במאי 2017. ב־27 ביוני 2018 נולד בנם, רובי ריי, בהליך פונדקאות. דיילי סיפר כי הוא ובלאק אינם רוצים לדעת מי האב הביולוגי של בנם, ועל כן לא טרחו לבדוק זאת.
דיילי פעיל מאוד ברשתות החברתיות ומחזיק עמוד אינסטגרם עם מעל למיליון וחצי עוקבים, עמוד טוויטר עם מעל לשני מיליון וחצי עוקבים, וערוץ ביוטיוב בו הוא משתף ׳ולוגים׳ מתחרויות, מחייו האישיים, ואף טיפים וסרטונים על אורח חיים בריא ובו מעל 400,000 רשומים.
בשנת 2013 בעודו בן 18 בלבד פרסם דיילי אוטוביוגרפיה בשם ״הסיפור שלי״ (my story) ובסוף שנת 2016 פרסם ספר בשם Tom's Daily Plan הספר מכיל ברובו מתכונים אך כולל גם תוכנית אימונים ביתית לשמירה על כושר גופני והמלצות לקיום אורח חיים בריא ועליז.
בשנת 2021 פרסם דיילי את ספרו "עולה לאוויר" (Coming up for air) המגולל את חוויותיו שצבר במהלך שנותיו כמתחרה בקבוצת הספורט הלאומית הבריטית לקפיצה למים, לצד התמודדויות אישיות לאורך התקופה.
נרקולפסיה
נרקולפסיה נגרמת קרוב לוודאי כתוצאה ממכלול של מוטציות גנטיות ומומים המשפיעים על גורמים ביולוגיים ספציפיים במוח, בשילוב עם גורמים סביבתיים המפריעים במהלך ההתפתחות התקין של המוח, כגון וירוסים.
אטימולוגיה
המונח נרקולפסיה, מקורו במילה הצרפתית narcolepsie, אותה טבע הרופא הצרפתי ז'אן-בטיסט-אדואר ז'לינו (Jean-Baptiste-Édouard Gélineau). המונח הוא שילוב של המילה היוונית νάρκη (נרקה, narkē, "חוסר תחושה" או "קהות חושים"), ו-ῆψις (לפסיס, lepsis, "התקף" או "פרכוס").
סיווג
הסיווג הבינלאומי של הפרעות שינה (ICSD) לשנת 2001, מסווג ומפריד בין תסמונות ההיפרסומניה (הפרעת עייפות מופרזת בשעות היום), נרקולפסיה, היפרסומניה אידיופתית והיפרסומניה נשנית (כמו תסמונת קליין לוין). הסיווג הבינלאומי מוסיף ומסווג את הנרקולפסיה חלוקה נוספת - נרקולפסיה שבנוסף מתאפיינת גם בקטפלקסיה ונרקולפסיה ללא קטפלקסיה. ה- ICSD מגדיר נרקולפסיה כ"הפרעה שהגורם לה לא ידוע, המתאפיינת בעייפות מוגזמות, אשר בדרך כלל מלווה בקטפלקסיה ותופעות שנת REM - נוספות, כגון שיתוק שינה והזיות היפונגגיות". הוא גם קובע סטנדרטים בסיסיים לאבחנה של נרקולפסיה, דרך שני סטים של קריטריונים מוגדרים, כמפורט להלן:
קריטריונים לאבחון נרקולפסיה מינימליים, סט ראשון:
קריטריונים לאבחון נרקולפסיה מינימליים, סט שני:
בהיעדר קטפלקסיה ברורה, האבחון לנרקולפסיה הופך קשה הרבה יותר. מונחים וקטגוריות שונות, כגון היפרסומניה מעורפלת, א-טיפיקלית וכו', נמצאים תחת שימוש כדי לסווג חולים אלו אשר עשויים להיות בשלב התפתחות של נרקולפסיה.
סימנים ותסמינים
הסימפטומים הקלאסיים של נרקולפסיה הם: קטפלקסיה, שיתוק שינה, הזיות היפנגוגיות ועייפות מופרזת בשעות היום.
המאפיין העיקרי אם כן של הנרקולפסיה הוא עייפות מופרזת בשעות היום (EDS - excessive day time sleeping) גם לאחר שנת לילה מספקת. אדם נרקולפטי צפוי להיות מנומנם, להירדם או להיות מאוד עייף במהלך שעות היום, לעיתים קרובות בזמנים ובמקומות שאינם הולמים. אולם אין הם ישנים יתר על המידה, הסיבה לכך היא שאדם נרקולפטי אינו מסוגל לחוות את השינה העמוקה והבריאה אשר אנשים בריאים חווים. למעשה, נרקולפטים חיים את חייהם במצב מתמיד של חוסר שינה קיצוני. תנומות במהלך היום עלולות להתרחש בהפתעה, ובלתי ניתן לעמוד בפניהם מבחינה פיזית. תנומות אלה יכולות להתרחש מספר פעמים ביום והן בדרך כלל מרעננות, אולם למספר שעות בלבד לכל היותר. בהיעדר סימפטומים "דרמטיים" ובולטים אחרים, עייפות מופרזת בשעות היום (EDS) יכולה להתבטא באופן שמאפשר אורח חיים נורמלי ברמה כלשהי. נרקולפטים רבים מתרגלים למצב חוסר השינה עד שאין שמים לב עד כמה יוצא דופן מצבם.
קטפלקסיה היא מצב אפיזודי המתבטא באובדן טונוס שרירים, הנע בין חולשה קלה כגון רפיון בצוואר או ברכיים, שרירי פנים רפויים, חולשת ברכיים (המכונה לעיתים קרובות "קריסת ברך"), חוסר יכולת לדבר באופן ברור ועד לקריסת גוף מלאה. התקפים בדרך כלל מעוררים על ידי תגובות רגשיות פתאומיות כגון צחוק, כעס, הפתעה או פחד ועשויים להימשך בין מספר שניות למספר דקות. במקרים מסוימים, קטפלקסיה עשויה להיות דומה להתקפים אפילפטיים. בדרך כלל, בזמן ההתקף יכולת הדיבור נפגמת, הראייה נפגעת (לדוגמה: ראייה כפולה או חוסר היכולת להתמקד). מנגד, חוש השמיעה ומצב ההכרה נשארים ברמת תפקוד גבוהה. ישנן עדויות על חוויית חושים מוגברים של טעם וריח. לקטפלקסיה השפעה נפשית על חולי הנרקולפסיה. חוסר האונים ורתיעה מפני תגובות אפשריות מביאים חולים רבים לידי חרדה והימנעות מקרבתם של אנשים או מצבים שעלולים לעורר התקף.
שיתוק שינה הוא חוסר יכולת זמנית לדבר או לזוז כאשר מתעוררים (או בתדירות נמוכה יותר, כאשר נרדמים). סימפטום זה יכול להימשך מספר שניות עד דקות ומלווה לעיתים בהזיות. אף על פי שהתופעה עלולה להיות חוויה מפחידה אין היא מסוכנת.
הזיות היפנגוגיות הן חוויות-חלומות עזים ומציאותיים, אשר מתרחשות בשלב ההיפנגוגי – שלב הביניים שבין עירות לשינה. נרקולפטים יחוו הזיות היפנגוגיות בסבירות גבוהה הרבה יותר מאדם רגיל.
התנהגות אוטומטית היא תופעה בה אדם ממשיך לתפקד (לדבר, להעביר חפצים וכו') כשלמעשה הוא נתון בשינה. כשהוא מתעורר לא יהיה לו שום זיכרון את המעשה. ההערכה היא כי עד 40 אחוזים מהאנשים הלוקים בנרקולפסיה חוו התנהגות אוטומטית.
תסמין נפוץ נוסף הוא נדודי שינה לפרקי זמן ארוכים.
הסימפטומים של נרקולפסיה, בעיקר עייפות מוגזמת בשעות היום והקטפלקסיה, הם לעיתים קרובות מספיק חמורים כדי לגרום לבעיות בחיים החברתיים, אישיים והמקצועיים של אדם.
מערכת העצבים
בדרך כלל, כאשר אדם ער, גלי המוח ניתנים לתיאור על ידי מודלים שונים כתבנית אופיינית. כאשר אדם נכנס לשלב השינה העמוקה, גלי המוח הופכים איטיים יותר ופחות סדירים. מצב שינה זה נקרא שינה ללא ריצוד עיניים מהיר (non rapid eye movment - NREM). לאחר כשעה וחצי של שנת NREM, גלי המוח מתחילים להראות דפוס פעיל יותר. מצב שינה זה, שנקרא שנת ריצוד עיניים מהיר או בקיצור רע"מ ( REM-rapid eye movments), הוא השלב המזוהה ביותר עם תהליך החלימה. בשלב זה הגוף נתון תחת א-טוניית REM, א-טונציה (ריפיון) של השרירים המשורטטים המונעת מהם לפעול.
בנרקולפסיה, סדר ואורך פרקי שנת NREM ו-REM מופרעים, כששנת ה-REM מתרחשת מיד עם תחילת השינה במקום לאחר פרק של שנת NREM. לפיכך, נרקולפסיה היא הפרעה שבה שנת REM מופיעה שלא בזמן נורמלי. כמו כן, חלק מהמאפיינים של שנת REM, אשר מתרחשים רק בזמן שינה כמו: א-טונציה שרירית, שיתוק שינה, וחלומות מתרחשים מחוץ לזמן השינה. לדוגמה, חוסר שליטה שרירית יכול להתרחש במהלך ערות בזמן התקף קטפלקסיה, יש הטוענים כי זוהי חדירה של אטוניציית רע"מ אל זמן העירות. שיתוק שינה וחלומות יכולים להתרחש גם בזמן שינה או בזמן עירות. במילים אחרות, המוח אינו עובר את השלבים הרגילים של הרדמות ושינה עמוקה אלא עובר מעברים חדים בין שנת רע"מ לעירות. שנת הלילה לא כוללת שינה עמוקה ברמה מספקת, ולכן המוח מנסה "לפצות" על כך במהלך היום, ומכאן העייפות המוגברת.
גורמים
השליטה העצבית בזמן מצבי שינה נורמלים והקשר לנרקולפסיה מובנים באופן חלקי בלבד. שינה נרקולפטית מאופיינת במעברים פתאומיים ממצב עירות לשנת REM עם מעט או ללא מעבר דרך שינה שאינה REM. השינויים במערכות המוטוריות והפרופריוספטיביות במהלך שנת REM נחקרו בשני מודלים - אדם ובעלי חיים. במהלך שנת REM נורמלית, די-פולריזציית הנוירונים המוטוריים שבחוט השדרה ובגזע המוח, מייצרת א-טוניה (ריפיון) כמעט מלאה של שרירי השלד באמצעות מסלול רטיקולוספינאלי יורד מעכב. אצטילכולין עשוי להיות אחד מהמוליכים העצביים המעורבים במסלול זה. בנרקולפסיה, לעיכוב ברפלקסים של מערכת התנועה בזמן קטפלקסיה יש מאפיינים דומים אותם ניתן לצפות, בדרך כלל, בשנת REM רגילה.
על אף שהגורם לנרקולפסיה עדיין לא נקבע, מדענים גילו מצבים מסוימים הנראה כי הם קשורים לעלייה בסיכון ללקות בנרקולפסיה ונראה כי יש קשר חזק בין אנשים הלוקים בנרקולפסיה לדפוסים גנטיים מסוימים.
גורם אחד קשור לאזור מסוים הנמצא על כרומוזום 6 המכונה complex HLA. נראה שיש מתאם בין הופעת נרקולפסיה ומופעים מסוימים בגנים של HLA, על אף שהוא לא הכרחי לקיומם של סימפטומים אלו. וריאציות אלו אשר במתחם HLA נחשבים כמגדילים את הסיכון לתגובה אוטואימונית לתאי עצב מייצרי חלבון במוח. החלבון שנוצר, הנקרא היפוקרטין (hypocretin) או אורקסין (orexin), אחראי על דפוסי תיאבון ושינה. לרוב, לאנשים עם נרקולפסיה יהיו מספר מצומצם של אותם תאי עצב מייצרי חלבון זה במוחם. בשנת 2009 ההשערה בדבר הגורם האוטואימוני קיבלה אישוש על ידי מחקר שבוצע בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת סטנפורד.
נרקולפסיה מקושרת מאוד עם הגנוטיפ HLA-DQB1*0602. יש גם קשר עם הסרוטיפים HLA- DR2וHLA- DQ1. הדבר עשוי לייצג תאחיזה לא שוויונית. למרות הנסיבות הראייתיות כי לנרקולפסיה אצל בני אדם יש בסיס תורשתי, תהליך הירושה אינה ידוע. חלק מהמקרים מקושרים למחלות גנטיות כגון מחלת נימן פיק ותסמונת פראדר וילי.
בשנת 2004, חוקרים באוסטרליה גרמו לסימפטומים דמויי נרקולפסיה בעכברים על ידי הזרקת נוגדנים שמקורם בבני אדם נרקולפטים. המחקר שפורסם ב-The Lancet מצביע על הקשר החזק שבין מקרי נרקולפסיה וגורמים אוטואימוניים.
ב-2010, נחקר קשר חלש בין חיסון שפעת של GlaxoSmithKline ונרקולפסיה אצל ילדים בשל שכיחות גבוהה יותר של נרקולפסיה בילדים איריים, פיניים ושוודיים לאחר חיסונים. מכון הבריאות והרווחה הלאומי של פינלנד המליץ להשעות את חיסוני פנדמריקס עד לחקירה נוספת. באמצע נובמבר 2010, דווחו 37 מקרים של נרקולפסיה אצל ילדים על ידי רופאים. בהשוואה לממוצע הרגיל של 3 מקרים של נרקולפסיה ילדים בשנה. בשוודיה, Läkemedelsverket (סוכנות המוצרים הרפואיים של שוודיה) ערכה מחקר במהלך 2009–2010. הם מצאו כי "השכיחות של נרקולפסיה עם קטפלקסיה בילדים/בני נוער באוכלוסייה השוודית עלתה במהלך תקופת מגפת השפעת והחיסון, לצד ירידה מהירה בשכיחות בתקופה שלאחר המגפה". מסקנתם היא כי התוצאות הללו "מספקות ראיות מאוששות כי החיסון עם פנדמריקס במהלך תקופת המגפה יכול להיות קשור לעלייה בסיכון לנרקולפסיה עם קטפלקסיה בילדים/מתבגרים 19 שנים ומטה." זמן מה לאחר מכן, מחקרים שנעשו בסין ופורסמו בכתב העת Nature reviews neurology הראו כי זיהום השפעת עצמו, ו-H1N1 בפרט, יכול לגרום להתפרצות נרקולפסיה.
אבחון
האבחנה היא קלה יחסית כאשר כל הסימפטומים של נרקולפסיה קיימים, אבל אם התקפות השינה הן מבודדות והקטפלקסיה קלה או נעדרת, האבחנה היא קשה יותר. שלוש בדיקות שנמצאות בשימוש נפוץ באבחון נרקולפסיה: בדיקת פוליסומנוגרם (polysomnogram), בדיקת ריבוי חביון שינה (MSLT), וסולם העייפות של אפוורת' (Epworth). בדיקות אלה מבוצעות בדרך כלל על ידי מומחה שינה.
בדיקת פוליסומנוגרם (Polysomnogram) כרוכה בהקלטה רציפה של גלי המוח בזמן שינה וכמו גם תפקוד מספר פונקציות של עצבים ושרירים בזמן שנת הלילה. נרקולפטים כאמור, נרדמים במהירות, נכנסים לשנת REM מוקדמת, ועלולים להתעורר לעיתים קרובות בלילה. כמו כן, Polysomnogram עוזר לזהות הפרעות שינה אפשריות אחרות שעלולות לגרום לעייפות בשעות היום.
סולם Epworth הוא שאלון קצר שמטרתו לקבוע את הסבירות לנוכחות של הפרעת שינה, בין השאר - נרקולפסיה.
למבחן ריבוי חביון השינה, ניתנת לאדם ההזדמנות לישון כל שעתיים וזאת בזמן שעות העירות הנורמליות. תחילה, יישן המטופל במעבדה את שנת הלילה לשם בדיקות פרק השינה הגדול. למחרת יעבור המטופל לעבור בדיקות מרובות ויתבקש לנמנם או לישון לאחר שזה ישן 8 שעות בלילה הקודם. הבדיקות שמות דגש על משך זמן שלבי השינה השונים (חביון תחילת שינה). בדיקה זו מודדת את מידת עייפות בשעות היום וגם מזהה תוך כמה זמן מתחילה שנת ה-REM מהרגע בו נרדם. האדם הנרקולפטי כאמור, צפוי להרדם במהירות ולהתחיל בשנת REM מוקדמת. אולם לעיתים, בדיקת חביון השינה מרובה יכולה לגרום לתוצאה שלילית כוזבת לנרקולפטים.
מחקר חשף את האפשרות למדידת רמות היפוקרטין (hypocretin) שבנוזל המוח והשדרה של חולה לשם אבחון נרקולפסיה. רמות נמוכות באופן חריג משמשות כאינדיקציה חזקה של ההפרעה. בדיקה זו יכולה להיות שימושית כאשר תוצאות מבחן ריבוי חביון שינה MSLT אינן חד משמעיות או קשות לפירוש. עם זאת, הבדיקה דורשת מהחולה לעבור ניקור מותני כדי לשאוב את הנוזל המוח-השדרתי.
טיפול
נרקולפסיה ניתנת לטיפול במידה משמעותית, אך לא ניתן לרפאה. הטיפול הוא ספציפי ומותאם לאדם, ומבוסס על תסמינים ותגובה לטיפול. הזמן הנדרש כדי להגיע לכדי שליטה אופטימלית על התסמינים משתנה, ועשוי להימשך מספר חודשים או יותר. התהליך כרוך בהתאמת התרופות, ושליטה מלאה בסימפטומים היא נדירה. בעוד תרופות הניתנות לבליעה הן האמצעי העיקרי והרשמי בטיפול בנרקולפסיה, שינויים באורח חיים גם הם חשובים.
טיפול תרופתי עייפות
הטיפול העיקרי של עייפות מופרזת בשעות היום הוא ממריצים של מערכת העצבים מרכזית, כגון מתילפנידאט, אמפטמין, מתאמפטמין, מודפיניל ( Provigil ), ו / או נוביגיל (armodafinil). בסתיו 2007 ה-FDA יצא בהתראה על תופעות לוואי חמורות בעור למודפיניל. תרופות אחרות בשימוש הם קודאין וסלגילין selegiline)). תרופה נוספת בעלת מנגנון שונה היא אטומוקסטין(Strattera), שאיננה מעוררת אלא מעכבת ספיגה חוזרת של נוראדרנלין (NRI), לתרופה זו פוטנציאל סיכון והתמכרות נמוך ביותר.
טיפול מסייע
במקרים רבים, תנומות קצרות רגילות ומתוכננות יכולות להפחית את הצורך בטיפול תרופתי, ולשפר את התסמינים לזמן קצר. על פי תצפיות, תנומה בת 120 דקות תספק 3 שעות של עירנות במטופל בעוד שתנומה בת 15 דקות לא תהיה יעילה. תנומות בשעות היום אינן תחליף לשינה בלילה, במיוחד אם אדם נוטה לנהל אורח חיים לילי. תקשורת שוטפת בין שירותי הבריאות, החולה ובני משפחתו היא חשובה לניהול אורח חיים אופטימלי לצד הנרקולפסיה.
ישנם אנשים עם נרקולפסיה ולהם שעון ביולוגי לילי אשר בוחרים במקצוע או עיסוק שעולה בקנה אחד עם מחזור השינה הטבעי של הגוף שלהם (שינה ביום ופעילות בלילה). הדבר מאפשר להם להימנע מלכפות על עצמם את לוח הזמנים היומי הנפוץ יותר אשר גופם אינו מסוגל לשמור, ומונע הם את הצורך ליטול ממריצים ולהישאר פעילים בזמן שגופם מבקש לנוח.
שימוש בחומרים ממריצים
שימוש בסמים ממריצים כמו קפה, ניקוטין, וכו', כדי להתמודד עם עייפות בשעות היום איננו פותר את הגורם האמיתי של הבעיה. ממריצים עשויים לסייע לפעילות בשעות היום, אבל המקור לבעיה, מחסור בשינה בריאה, איננו מקבל מענה ואף עלול להחמיר עם הזמן בשל הפרעת הגירוי הממריץ את תבנית גלי דלתא בזמן פרקי השינה העמוקה. שינויים בסגנון חיים הכוללים לחץ מופחת, פעילות גופנית (במיוחד עבור אנשים הסובלים מעודף משקל וחווים EDS הנגרם כתוצאה מדום נשימה בזמן שינה ונחירות) וצריכה מופחתת של ממריצים צפויים להוות של טיפול מסייע אידיאלי.
מחקר שנערך לאחרונה דיווח כי ניסיון השתלה של תאי עצב היפוקרטינים לתוך התצורה הרשתית בחולדות איננו ריאלי. עם זאת המחקר מעיד על ניסיון לפיתוח אסטרטגיות טיפוליות חלופיות בנוסף להתערבות תרופתית.
אבולוציה
יכול להיות שנרקולפסיה מהווה ביטוי לאטביזם אבולוציוני. ישנה תאוריה הגורסת כי שנת ה-REM היא בעצם גלגול של מנגנון אבולוציוני ידוע, רפלקס ה-Tonic immobility, המשתק את הגוף בעת רגעי דחק. רפלקס זה, המוכר אצל בעלי חיים המתחזים למתים, מתפקד כקו הגנה האחרון כנגד טורף. הסימנים הנוירופיזיולוגים ופנומנולוגים הנצפים בעת רפלקס זה, מראים דמיון בולט לשנת ה-REM, עובדה שככל הנראה מסגירה קרבה אבולוציונית. לדוגמה, שתי התגובות מפגינות שליטה בגזע המוח, שיתוק, הפעלת מערכת העצבים הסימפתטית, ושינויים ברגולציית חום הגוף. תאוריה זו, המשלבת ממצאי מחקרים רבים לתוך מסגרת אבולוציונית אחידה, מספקת מודל שעשוי לשפוך אור על תופעת הנרקולפסיה.
אפידמיולוגיה
שכיחות הנרקולפסיה היא מופע אחד ל-2,000 איש, בישראל מוערכת שכיחות המחלה לאחד ל-50,000 איש. בארצות הברית ההערכה היא כי 200,000 אמריקאים סובלים מתופעה זו, אולם פחות מ-50,000 מאובחנים. על פי ההערכות, נרקולפסיה היא תופעה נפוצה כמו פרקינסון או טרשת נפוצה, ואף שכיחה יותר מאשר סיסטיק פיברוזיס, אך איננה תופסת מקום בתודעה הציבורית במידה מספקת.
בפרקטיקה קלינית, ההבחנה בין נרקולפסיה והפרעות אחרות המאופיינות בעייפות מופרזת עלולה להיות קשה. יש מחסור בספרות מבוקרת של מחקרים כפולי סמיות, בנוגע לתרופות אפשריות יעילות או צורות אחרות של טיפול. נרקולפסיה היא מצב תת-מאובחן באוכלוסייה הכללית. זאת בשל חומרה משתנה, סימפטומים המופיעים בוואריאציות מגוונות ואבחון לקוי. לעיתים, נרקולפסיה מאובחנת שלא נכונה כדיכאון, אפילפסיה, או כתופעת לוואי של תרופות, כמו גם יכולה לבלבל ולהצביע על קיומם של הרגלי שינה לא נכונים, שימוש בסמים, או עצלות.
נרקולפסיה באה לידי ביטוי אצל גברים ונשים בכל הגילאים, אם כי הסימפטומים מופיעים לראשונה בגיל ההתבגרות או מוקדם יותר. לנרקולפסיה הופעה ראשונית טיפוסית בגיל ההתבגרות. יש עיכוב של עד כ־15 שנה בממוצע בין הביטוי הראשוני של הנרקולפסיה ועד לאבחנה נכונה, אשר עשויה לתרום באופן משמעותי להתמודדות יעילה עם הסמפטומים של ההפרעה. בעיות קוגניטיביות, חינוכיות, תעסוקתיות, ופסיכולוגיות הקשורות לנרקולפטים הם ידועות ומתועדות. קיומם של בעיות אלו בשנות ההתבגרות, בעת אדם עובר תהליכים חינוכיים, פיתוח הדימוי העצמי, ועיצוב עתידו הוא הרסני במיוחד. בעוד שישנה פגיעה קוגניטיבית מסוימת, קרוב לוודאי שמדובר בהשתקפות סימפטום העייפות המופרזת בשעות היום.
יש ראיות חזקות לתורשה גנטית של ההפרעה; בערך ל-10 אחוזים מהאנשים שאובחנו כסובלים מנרקולפסיה עם קטפלקסיה, יש קרוב משפחה עם הפרעה נוירולוגית זו.
מחקר
להלן מספר מחקרים מבוססים שפורסמו בשנים האחרונות:
תרופות מוכוונות היסטמין
"בהתבסס על תפקידו של ההיסטמין לשמור על האדם ער (ומכאן תופעת הלוואי השכיחה לנטילת אנטי-היסטמינים כגון דיפנהידראמין הגורמת לעייפות), תרופות הפועלות על בסיס היסטמין נמצאות בפיתוח לטיפול בעייפות מופרזת."עוד נותר לגלות האם אנטגוניסטים מסוג H3 (כלומר, תרכובות כגון פיסטוליסנט (pitolisant) המעודדות את שחרורו האמין היסטמין המעורר) יהיו ניתנים לשימוש כטיפול יעיל כנגד עייפות מופרזת.
תרופות מוכוונות GABA
בהתחשב בתפקיד האפשרי של קולטני GABAA הפעילים יתר על המידה ברוב הפרעות שינה מופרזת העיקריות, (נרקולפסיה והיפרסומניה אידיופתית), נחקרות תרופות שיכולות לנטרל פעילות זו כדי לבחון את הפוטנציאל שלהם. אלו כוללים כיום clarithromycin ו-flumazenil.
Flumazenil
Flumazenil היא תרופת אנטגוניסט לקולטן GABAA היחידה בשוק התרופות נכון לינואר 2013, והיא ניתנת כיום רק כדרך מתן עירוי תוך ורידי. תוצאות של ניסוי קליני קטן, כפול סמיות, אקראי ומבוקר פורסמו בחודש נובמבר 2012, ומראים כי flumazenil מספקת הקלה עבור רוב המטופלים שהנוזל השדרתי שלהם מכיל את ה"somnogen" הלא-מוכר שמעורר את תפקוד קולטני ה-GABAA, פעילות ההופכת אנשים אלו לרגישים יותר להשפעה המרדימה של GABA. עבור אחד מן המטופלים, מרשם יומי של flumazenil של טבלייה תת-לשונית ווקרם מקומי הוכח כיעיל במשך מספר שנים.
Clarithromycin
במודל מבחנה, clarithromycin (אנטיביוטיקה שאושרה על ידי ה-FDA לטיפול בזיהומים) נמצא כי היא מחזירה את מערכת GABA לתפקוד נורמלי בחולים עם עייפות מופרזת. חוקרים נתנו למטופלים clarithromycin מותווה, ורובם הרגישו שיפור במצב הסימפטומים שלהם במהלך הטיפול. כדי לקבוע בביטחון כי אכן התרופה היא שאחראית לשיפור וכדי לבדוק אם היא תהיה יעילה כנגד היפרסומניה אדיופטית ונרקולפסיה, נערך מחקר אקראי, כפול סמיות, קטן, קליני ומבוקר ב-2012. במחקר פיילוט זה, התרופה עזרה לשיפור בתחושת העייפות הסובייקטיבית בהיפרסומניה הקשורה ב-GABA. יש צורך בניסויים גדולים וארוכים יותר כדי לערוב למסקנה זו. חשוב לציין כי ההשפעה החיובית של clarithromycin היא אפקט משני הקשור לאנטגוניסטים בנזודיאזפינים, ולא בשל השפעותיו האנטיביוטיות.
אנטגוניסט hypocretin
הוכח כי Hypocretin -1 הוא מעורר חזק במודלים של חיות, אך זה אינו מסוגל לחצות את מחסום הדם במוח אצל בני אדם. לכן, חברות תרופות נמצאות בשלבי פיתוח של אנטגוניסטים לקולטן hypocretin, כמו almorexant, שממתינה לאישור ה-FDA לשם טיפול בנדודי השינה. כמו כן סביר להניח שאגוניסט hypocretin -1 ימצא ויפותח לשם לטיפול בהיפרסומניה.
L- קרניטין
רמות נמוכות באופן חריג של acylcarnitine נצפו בחולים עם נרקולפסיה. רמות נמוכות דומות מקושרות להיספרסומניה באופן כללי במחקרים שנעשו על עכברים. "עכברים עם חוסר מערכתי בקרניטין מראים תבנית עירות מקוטעת ושנת REM מיידית, וכמו גם ירידה בפעילות תנועתית." טיפול באצטיל-L -קרניטין יכול לשפר תסמינים אלה.
קמרה
קמרה (בהונגרית: Kömörő) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין כבר מהמאה ה-14.
יהודי קמרה
יהודים חיו בקמרה בתקופות זמן שונות. בשנת 1944 נרצחו חלק מיהודי הכפר יחד עם שאר יהודי המחוז ושאר יהודי הונגריה.
החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה
החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה הייתה חזית לחימה במערב אירופה במלחמת העולם הראשונה, אחת משתי חזיתות הלחימה המרכזיות של מלחמה זו. הלחימה בחזית זו התנהלה בעיקרה בשטח בלגיה וצפון צרפת, והכוחות הלוחמים במסגרתה היו צבא הקיסרות הגרמנית מהצד האחד, וצבאות מדינות ההסכמה מהצד השני. כוחות מדינות ההסכמה כללו, בנוסף לצבאות צרפת ובלגיה, גם את צבא האימפריה הבריטית, לרבות צבאות מדינות חבר העמים הבריטי, ובשלבים המאוחרים של המלחמה, גם חיל משלוח מארצות הברית, לאחר הצטרפותה של האחרונה למלחמה. מדינות נוספות שלחו כוחות בהיקף מצומצם יותר להשתתף בלחימה בחזית זו. שמה של החזית נובע ממיקומה ביחס לקיסרות הגרמנית.
עם פרוץ המלחמה בשנת 1914, פתח צבא הקיסרות הגרמנית במתקפה בחזית המערבית, והשתלט על לוקסמבורג, בלגיה וחלק ניכר מצפון-מערב צרפת. ההתקדמות המהירה של הצבא הגרמני בשלבי הפתיחה של המלחמה, בו זמנית עם הנסיגה הגדולה למארן של הצבאות הצרפתי והבריטי, נבלמה במסגרת הקרב הראשון על המארן. לאחר שלב המרוץ אל הים התחפרו הצדדים היריבים לאורך קו מתפתל של שוחות מבוצרות מחוף הים הצפוני ועד גבול צרפת עם שווייץ. קו חזית זה נותר כמעט ללא שינוי לאורך רוב המלחמה.
בין השנים 1915–1917 ערכו הצדדים היריבים מספר מתקפות גדולות, שהסתייעו בהפגזות ארטילריה כבדות. אולם צירוף קטלני של שוחות מבוצרות, עמדות מקלעים, גדרות תיל והפגזות ארטילריות, העניקו יתרון לצד המגן וגרמו לנפגעים רבים בקרב הכוחות התוקפים. כתוצאה מכך, לא נוצרו שינויים משמעותיים בקו החזית. בין הקרבות הקטלניים ביותר בולטים קרב פשנדל שבו נפגעו כ-600,000 חיילים, קרב ורדן שבו נפגעו כ-700,000 חיילים משני הצדדים, והקרב על הסום עם יותר ממיליון נפגעים.
בניסיון לצאת מהמבוי הסתום שאליו נקלעה חזית זו, פותחו טכנולוגיות צבאיות חדשות, בהן לוחמה כימית, מטוסי קרב וטנקים. אולם, רק לאחר ששופרה טקטיקת הלחימה, החלה תזוזה בקו החזית. תחילה הייתה זו מתקפת האביב הגרמנית בשנת 1918, אשר התאפשרה בעקבות סיום הקרבות בחזית המזרחית בחוזה ברסט-ליטובסק. במתקפה זו השתמשו הגרמנים בטקטיקות הסתננות חדשות שבזכותן הצליחו להתקדם כמעט 100 ק"מ מערבה, התזוזה הגדולה ביותר בקו החזית המערבית מאז שנת 1914, שכמעט והביאה להתמוטטותו של כל קו החזית הצרפתי.
מנגד, הצטרפותה של ארצות הברית לצד מדינות ההסכמה, אשר הביאה עמה חיילים רעננים לחזית, העלתה את המורל בקרב החיילים הצרפתים והבריטים בחזית. איחוד הפיקוד בשורות מדינות ההסכמה תחת הגנרל פרדיננד פוש, בלימתה של מתקפת האביב הגרמנית והצלחתה של מתקפת מאה הימים מצד מדינות ההסכמה שכנעו את מפקדי הצבא הגרמני כי לא ניתן למנוע תבוסה, והקיסרות הגרמנית נאלצה לנסות ולהשיג שביתת נשק.
אף שבחזית המערבית היו תזוזות מועטות בלבד, חזית זו התבררה כמכרעת, והניצחון של מדינות ההסכמה בה התווה את תנאי הסכם השלום של חוזה ורסאי מיום ב-28 ביוני 1919, ושמו קץ למלחמה הגדולה.
תוכניות צבאיות
מערכת הבריתות שנוצרה באירופה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 הובילה את גרמניה לפתח אסטרטגיה, שנועדה לאפשר לה לנצח במלחמה, שתנוהל במקביל בשתי חזיתות: כנגד רוסיה וכנגד צרפת. אסטרטגיה זו, אשר נוסחה במסגרת תוכנית שליפן, קבעה כי בשל הזמן הרב יחסית, שיידרש לאימפריה הרוסית לגייס את כוחותיה למלחמה, על הצבא הגרמני להפעיל רוב מכריע של כוחותיו לצורך תקיפת צרפת, במטרה להביא להכנעתה תוך פרק זמן קצר, בעוד כוח קטן יחסית נשאר במגננה בחזית הרוסית. בשלב שני, לאחר הכנעת צרפת, ירכז הצבא הגרמני את כוחו בחזית המזרחית, במגמה להכריע את רוסיה. לפי התוכנית, על מנת להביא להכנעה מהירה של צרפת, על הצבא הגרמני בחזית המערבית לרכז את מירב כוחו באגפו הימני (הצפוני), בעוד מרכז והאגף השמאלי שלו נשארים במגננה על גבול צרפת-גרמניה. הכנף הגרמנית הימנית נועדה לבצע תנועת איגוף עצומה דרך שטח הולנד, בלגיה וצפון-מערב צרפת, לתקוף את הצבא הצרפתי (שעיקר כוחו ירותק ללחימה לאורך הגבול עם גרמניה) מעורפו, ולהביא לכיתורו ולהשמדתו.
בה בעת, ניסחו הצרפתים תוכנית מלחמה משלהם, שנודעה בשם תוכנית 17. תוכנית זו, שאומצה על ידי המטכ"ל הצרפתי בשנת 1913, קבעה שעל הצבא הצרפתי לבצע שורת מתקפות באזור אלזס-לורן ובאזור חבל הארדנים במגמה להבקיע את החזית הגרמנית, לחצות את נהר הריין ואולי אף לנתק את הכנף הגרמנית הימנית מעורפה. בבסיסה של תורת הלחימה הצרפתית עמדו רוח הלחימה וההקרבה של החיילים הצרפתים – "אלאן" (élan) – והשאיפה למחות את חרפת התבוסה במלחמת צרפת–פרוסיה, ולהשיב את השליטה בחבל אלזס-לורן לידי צרפת. אולם תוכנית המערכה הצרפתית שיחקה לידיהם של הגרמנים, שכן היא השתלבה היטב במסגרת "תוכנית שליפן".
לאחר מותו של שליפן, הכניס רמטכ"ל הצבא הגרמני, הלמוט פון מולטקה הצעיר, שינויים משמעותיים בתוכנית המערכה הגרמנית. הוא ביטל את תוכנית הפלישה להולנד ובכך צמצם את ההתנגדות שהייתה צפויה לצבא הגרמני בדרכו לצרפת, אך גם הקטין בהרבה את היקף תנועת האיגוף של הכנף הגרמנית הימנית. לפי התוכנית המקורית, הכוח הימני הקיצוני בכנף זו היה אמור לנוע בצמוד לחוף תעלת למאנש, לחצות את הנהרות סום וסיין, ולאגף את פריז מכיוון דרום-מערב. לפי תוכניתו של מולטקה, תנועת האיגוף של הכנף הימנית הייתה אמורה להיות קצרה בהרבה, ולעבור מצפון לפריז, שינוי שחשף את אגפו הדרומי של הכוח הגרמני להתקפת נגד צרפתית/בריטית. מולטקה גם חיזק את הכנף הגרמנית השמאלית, שהחזיקה באזור אלזס-לורן, והוסיף לה ארמיית מילואים, במקום לחזק ככל האפשר את הכנף הימנית, כפי שקבעה תוכנית שליפן המקורית, ובכך החליש את עוצמתה ואת יכולתה להשיג הכרעה מהירה במלחמה.
גיוס הצבאות והכרזת המלחמה
ההתנקשות ביורש העצר האוסטרי, הארכידוכס פרנץ פרדיננד, ב-28 ביוני 1914 בסרייבו, גררה אחריה הצבת אולטימטום מצד הקיסרות האוסטרו-הונגרית, שלפיו אם סרביה לא תקבל את דרישות האוסטרו-הונגרים, תפתח הקיסרות במלחמה נגדה. עם פקיעת האולטימטום, הגם שסרביה הסכימה לרוב דרישותיה של אוסטרו-הונגריה, הכריזה אוסטרו-הונגריה מלחמה על סרביה והופעלה מערכת הבריתות באירופה. בתגובה לשינוע הכוחות הרוסי ב-30 ביולי שינעה גם הקיסרות הגרמנית את כוחותיה ב-1 באוגוסט. באותו היום שינעה גם צרפת את כוחותיה. לאחר סירובה של צרפת להבטיח את נייטרליותה, הכריזה גרמניה מלחמה על צרפת ב-3 באוגוסט. למחרת הביאה עמה פלישת הצבא הגרמני לבלגיה הנייטרלית גם הכרזת מלחמה של האימפריה הבריטית על גרמניה, שכן בריטניה הייתה אמונה על שמירתה של בלגיה נייטרלית.
הקיסרות הגרמנית
בפרוץ המלחמה פיקד על הצבא הגרמני הגנרל הלמוט פון מולטקה הצעיר, אולם עם ההפסד בקרב על המארן ותחילת מלחמת החפירות, ולאור עימות בינו לבין הקיסר ומצב בריאותו המידרדר הוא הוחלף בתפקידו כרמטכ"ל הצבא הגרמני על ידי הגנרל אריך פון פאלקנהיין. פון פלקנהיין יזם את קרב ההתשה בוורדן, במחשבה שהתשת הכוחות הצרפתיים תביא לשבירתם, אולם רעיון זה, שהוביל למותם של מאות אלפים בקרב, נכשל, והוא הוחלף על ידי הגנרל פאול פון הינדנבורג. פון הינדנבורג וסגנו, אריך לודנדורף, אשר נטל לעצמו סמכות כשל מפקדו, שימשו ראשי הצבא הגרמני עד שלהי המלחמה, אז התפטר לודנדורף מתפקידו. פון הינדנבורג לא הלך בעקבותיו ובמקומו של לודנדורף מונה הגנרל וילהלם גרנר לסגנו של פון הינדנבורג.
בראש הארמיות של הכנף הימנית עמדו הגנרלים אלכסנדר פון קלוק, קרל פון בילוב ומקס פון האוזן. על גיס הפרשים פיקד גאורג פון דר מרוויץ. לאחר התייצבות החזית המערבית לאורך קו מלחמת החפירות בתום הקרב הראשון על האן הוחלף פון האוזן בגנרל קרל פון איינם כמפקד הארמייה השלישית. ב-27 במרץ 1915 נפצע פון קלוק והגנרל מקס פון פבק החליפו בתפקיד. באותה תקופה לקה פון בילוב בהתקף לב שבעקבותיו פרש מן השירות הצבאי. הוא הוחלף על ידי הגנרל פריץ פון בלו.
בספטמבר 1915 פורקה הארמייה הראשונה, אך היא הוקמה מחדש במהלך הקרב על הסום מהאגף הימני (הצפוני) של הארמייה השנייה בראשותו של פון בלו. את פיקוד הארמייה השנייה תפס הגנרל מקס פון גלוויץ. לאחר הקרב על הסום החליף פון דר מרוויץ את פון גלוויץ. בשלהי המלחמה ב-1918 הוחלפו מפקדי הארמיות הראשונה והשנייה, כאשר ביוני החליף הגנרל ברונו פון מודרה את פריץ פון בלו בפיקוד הארמייה הראשונה, ולאחריו באו הגנרל אוטו פון בלו באוקטובר והגנרל מגנוס פון אברהרדט בנובמבר, ובספטמבר החליף הגנרל אדולף פון קרלוביץ את פון דר מרוויץ בפיקוד הארמייה השנייה.
בראש הארמיות במרכז עמדו אלברכט, דוכס וירטמברג, שפיקד על הרביעית ווילהלם, נסיך הכתר של גרמניה, שפיקד על החמישית. לאחר שאלברכט מווירטמברג קודם בפברואר 1917 לפקד על קבוצת ארמיות שנקראה על שמו, מונה גנרל פרידריך זיקסט פון ארמין למפקד הארמייה. וילהלם גם כן מונה לפקד על קבוצת ארמיות בנובמבר 1916, ובמקומו נכנס לתקופה קצרה גנרל אוואלד פון לוכוב, שהוחלף בפון גלוויץ מן הארמייה השנייה. בספטמבר 1918 החליף פון דר מרוויץ את פון גלוויץ שקודם לפיקוד על קבוצת ארמיות.
על הארמיות שבכנף השמאלית פיקדו רופרכט, יורש העצר של בוואריה, שפיקד על השישית, וגנרל יוזיאס פון הרינגן, שפיקד על השביעית. רופרכט קודם באוגוסט 1916 לפקד על קבוצת ארמיות משלו ובמקומו נכנס גנרל לודוויג פון פלקנהאוזן. באפריל 1917 החליף אוטו פון בלו את פון פלקנהאוזן, ובספטמבר של אותה שנה מונה גנרל פרדיננד פון קוואסט. פון הרינגן הוחלף באוגוסט 1916 על ידי גנרל ריכרד פון שוברט, ובמרץ 1917 החליפו הגנרל מקס פון בהן. פון בהן קודם לפקד על קבוצת ארמיות ובמקומו נכנס פון אברהארדט לתקופה של חודשיים אשר בתומה חזר פון בהן לפקד על השביעית.
האימפריה האוסטרו-הונגרית
האימפריה האוסטרו-הונגרית שלחה אך מעט כוחות לתגבור הלוחמים הגרמנים. מספר פלוגות משלוח נשלחו לצרפת ולבלגיה, כשעיקר תרומתן הייתה בהפעלת תותחי סקודה כבדים בעת הטלת מצור.
צרפת
צרפת, יחד עם האימפריה הבריטית, היוותה את עיקר הכוח הלוחם של מדינות ההסכמה בחזית המערבית, וחלק ניכר מן הלחימה בחזית זו התחולל בשטחה. אף שהצבא הגרמני התקדם לעבר צרפת דרך בלגיה, תוכנית הלחימה הצרפתית גרסה כי את עיקר הכוח יש להציב בגבול עם גרמניה, ואכן, עיקר המאמצים בתחילת הלחימה הוקדשו לאזור זה של החזית. חמש הארמיות הצרפתיות שהוקמו עם תחילת המלחמה, שהסתכמו בכ-70 אוגדות, הוצבו לפי מספרן הסידורי מהכנף הימנית לשמאלית. בקצה הימני ביותר הוצב כוח הסתערות מיוחד, שהורכב מהגיס השביעי ומאוגדת הפרשים השמינית, ושמאלה ממנו נערכו הארמיות הראשונה והשנייה באלזס ובלורן מול הארמיות הגרמניות השישית והשביעית. הארמיות השלישית, הרביעית והחמישית הוצבו מעברה השמאלי של ורדן, כאשר הארמייה החמישית עתידה הייתה לפנות לכיוון צפון-מזרח כדי לפגוש את הכנף הימנית הגרמנית המגיעה מבלגיה. בחודשים הראשונים ללחימה הוקמו חמש ארמיות נוספות, ובהמשך קובצו הארמיות לשלוש קבוצות ארמיות: צפונית, מרכזית ומזרחית, וכן קבוצת ארמיות של מילואים.
עם פתיחת המלחמה עמד הגנרל ז'וזף ז'ופר בראש המטה הכללי הצרפתי. ז'ופר הצליח למנוע התמוטטות של הצבא הצרפתי עם ההסתערות הגרמנית, והצבא בפיקודו אף בלם את ההתקדמות הגרמנית על נהר המארן. אולם, ז'ופר לא הצליח לשבור את הקיפאון של מלחמת החפירות שבא לאחר המרוץ אל הים, ובדצמבר 1916, לאחר האבדות הגדולות בקרב ורדן ובקרב על הסום, ולמרות הצלחה מסוימת שניתן היה לייחס לקרבות אלה, מונה למרשל צרפת, תפקיד בכיר יותר, אם כי חסר חשיבות מעשית. מחליפו בתפקיד היה רובר ניוול, שהגה את מתקפת ניבל, אשר בכישלונה גרמה למעל 100 אלף הרוגים צרפתים. לאחר כישלון המתקפה והמרידות בצבא הצרפתי בעקבותיה הועבר ניבל במאי 1917 לתפקיד במערכה בצפון אפריקה. מחליפו של ניבל כמפקד כוחות צרפת היה אנרי פיליפ פטן, ששיפר את תנאי המחיה בחזית והעדיף פעולות מגננתיות יותר. לאחר הקרב השלישי על האן וקריסת העמדות הצרפתיות, הוכפף הפיקוד של צבא צרפת למפקד העליון של כוחות ההסכמה, פרדיננד פוש. פוש הוביל את מדינות ההסכמה לניצחון בחזית המערבית.
האימפריה הבריטית
האימפריה הבריטית הצטרפה ללחימה בחזית המערבית בהכריזה מלחמה על גרמניה, לאחר שזו הפרה את נייטרליותה של בלגיה ובהתאם לברית המשולשת שכרתה עם צרפת ורוסיה. הבריטים שלחו אל החזית המערבית בראשית אוגוסט 1914 חיל משלוח, אשר כלל בתחילה ארבע אוגדות, אם כי במקור תוכננו להישלח שש. הצבא הבריטי, בניגוד לצבאות אחרים באירופה, לא השית גיוס חובה וייעודו היה להילחם מעבר לים, וזאת להבדיל מההגנה הטריטוריאלית שנועדה לשמור על הממלכה. על כן ממדיו הראשוניים של חיל המשלוח הבריטי היו קטנים ביחס לצבאות האחרים. בהמשך המלחמה, עם עידוד הגיוס לצבא בבריטניה, צמח חיל המשלוח לכדי חמש ארמיות, כך שבשיאו מנה החיל כשני מיליון חיילים. נוסף על חיל המשלוח הבריטי שהגיע מבריטניה גופא, נחלצו לעזרת כוחות ההסכמה בחזית גם חילות משלוח מרחבי האימפריה הבריטית: הודו, דרום אפריקה, אוסטרליה וניו זילנד במסגרת אנזא"ק וקנדה במסגרת חיל המשלוח הקנדי. בסך הכול שירתו במסגרת החיל כ-5.4 מיליון חיילים. גזרת הבריטים לאורך קו החזית הייתה הגזרה המרכזית, בין הכוחות הבלגיים לצבא הצרפתי. בראש חיל המשלוח עמד בראשית המלחמה ג'ון פרנץ', כשמעליו שר המלחמה הוריישו קיצ'נר. בדצמבר 1915, לאחר הכישלון בקרב לוס, הוחלף פרנץ' בדאגלס הייג, שפיקד על הכוח עד לתום המלחמה.
בלגיה
הנייטרליות של בלגיה הופרה כבר בתחילת הלחימה בחזית עם הפלישה הגרמנית אליה ב-4 באוגוסט 1914. אף שהבלגים הצליחו לבלום במידת מה את הכוחות הגרמניים ולעכב את התקדמותם, בזכות לחימה עיקשת של הצבא הבלגי והאזרחים ועמידותם של המבצרים, שטחים נרחבים בבלגיה נכבשו ופלנדריה הייתה לנתח גדול משדה הקרב בחזית המערבית. עיכוב זה העניק לצרפת ובריטניה את הזמן הדרוש להתארגנות לשם הגנה מפני כיבוש צרפת. הכיבוש הגרמני בבלגיה היה אכזרי וזכה לכינוי "אונס בלגיה". בית המלוכה הבלגי, ובפרט המלך אלברט הראשון, שפיקד על צבא בלגיה, התגלה בתקופת המלחמה כסמל לאומי מאחד, אשר נתן לעמו תקווה וגאווה לאומית.
ערב המלחמה מנה הצבא הבלגי שש אוגדות רגלים ואוגדת פרשים, אשר הוצבו בגנט, באנטוורפן, בלייז', בנאמור, בשרלרואה, במונס וכן במרכז בריסל. באוגוסט 1914 גויסו 117,000 חיילים ועוד 67,000 מתנדבים להילחם בפולשים הגרמנים, כאשר המילואים נותרו לאייש את המבצרים. הצבא היה מחוסר ציוד בסיסי ונאלץ להשתמש ביכולת אלתור בלחימתו.
ארצות הברית
ארצות הברית נכנסה למלחמה לצד מדינות ההסכמה ב-6 באפריל 1917, כשלוש שנים לאחר פרוץ המלחמה. אל החזית שלחה ארצות הברית כמיליון חיילים במסגרת חיל המשלוח האמריקאי תחת פיקודו של גנרל הצבאות ג'ון פרשינג. חיל המשלוח, שהגיע בתחילה טיפין טיפין משום שחייליו לא היו מאומנים דיים ללחימה, מנה 30 אוגדות לוחמות, שבע אוגדות שירותים וארבע אוגדות מילואים, עם למעלה משני מיליון אמריקאים שהגיעו לאירופה עד לשביתת הנשק. על אף שהמשמעות הצבאית של הכוח האמריקאי בלחימה לא הייתה גדולה, הדחיפה המורלית שנתנו החיילים האמריקאים לבעלי בריתם הייתה מכרעת.
מדינות נוספות
בעקבות בקשה צרפתית לסיוע, שלחה האימפריה הרוסית לחזית המערבית חיל משלוח בן חטיבת לוחמים אחת, אשר נחת במרסיי באפריל 1916. החטיבה הרוסית לחמה לצד מדינות ההסכמה החזית המערבית עד למהפכה הרוסית ב-1917, אז פורקה. מקצת מן החיילים נשארו בצרפת להילחם במסגרת הלגיון הרוסי עד לתום המלחמה.
ב-7 באוגוסט 1916 אושרה הקמתו של חיל משלוח פורטוגלי לחזית המערבית שמנה 55,000 רגלים ו-1,000 תותחנים ואשר הוכפף לפיקוד בריטי. חיל משלוח נוסף של 30,000 מתנדבים הגיע לצרפת בינואר 1917. בסך הכול נשלחו שתי אוגדות פורטוגליות אשר לחמו תחת פיקוד הארמייה הבריטית הראשונה בגזרת איפר. בנוסף, פעלה יחידה של 1,000 תותחנים מכוח הארטילריה הכבדה העצמאי תחת פיקוד צרפתי.
ברזיל שלחה לחזית המערבית רגימנט רגלים אחד שנלחם לצד הצבא הצרפתי. בנוסף, לקראת סוף המלחמה שלחה ברזיל משלחת רפואית לצרפת, אשר נשארה שם עד פברואר 1919.
בנוסף לחיילים גייסו מדינות ההסכמה מאות אלפי עובדים אזרחיים ממדינות שונות, וביניהן סין ודרום אפריקה, על מנת שיעסקו בעבודה חיונית שאינה לחימה מאחורי קווי החזית.
אזורי לחימה
אזורי הלחימה בחזית המערבית בבלגיה ובצפון-מזרח צרפת כללו צורות נוף מגוונות, החל מקו החוף של הים הצפוני ועד לגבול שווייץ ורכס הרי הווז' בגובה של 1,400 מ' מעל פני הים, אשר השפיעו על אסטרטגיית הלחימה ברמות השונות. בתווך זה נישאו הרים ורכסים, השתרעו מישורים ועמקים, זרמו נהרות, והאדמה, שהייתה עשויה קרקעות חול, גיר וחרסית, כוסתה בחלקה ביערות ובביצות. כמו כן, יישובים, בחלקם מבוצרים, היו מעוזי לחימה בולטים בקו החזית. עיקר הלחימה בחזית התנהלה לאורך קו חזית אחד שנשאר יציב למדי לאורך שנות המלחמה. בטרם ההגעה לקו חזית זה, שעט צבא הקיסרות הגרמנית דרך בלגיה תוך שהוא כובש את הערים המבוצרות הבלגיות של לייז', נאמור ואנטוורפן. האזור הוולוני בבלגיה היה אזור מתועש, עשיר במכרות ברזל ופחם.
החלק הצפוני ביותר של קו החזית היה החוף הבלגי עם ערי הנמל המבוצרות זבריחה וניופורט. ערים אלה, שהיו תחת שליטה גרמנית לאורך שנות המלחמה, היו חשופות להפגזות בריטיות מן הים, ולכן נבנו סביבן סוללות בטון מרובות. עמוק יותר אל תוך היבשה מניופורט, בפלנדריה, זורם נהר איסר, שהצפות שלו מנעו מהגרמנים להגיע אל נמלי דנקרק וקאלה. בדרום-מזרח מחוז פלנדריה המערבית, סביב העיירה איפר, נוצר מבלט של הכוחות הבריטיים – מבלט איפר – שהיה המקום בו התחוללו קרבות איפר.
באזור ארטואה עבר קו החזית באזור התעשייתי של לאנס, ברמת לורטו ורכס וימי ובעיר אראס. רמת לורטו ורכס וימי היו נקודות אסטרטגיות לצורך תצפית, הן לעומק שטח האויב והן על העורף, והניסיונות לכיבושן גבו קורבנות רבים משני הצדדים. מדרום-מזרח לרכס וימי שוכנת העיר אראס, שפונתה בחודש הראשון ללחימה אולם נכבשה חזרה והייתה בשליטה צרפתית לאורך רוב שנות הלחימה. העיר נהרסה כליל עקב ההפגזות הגרמניות עליה. מדרום לאראס עבר קו החזית בעמק נהר הסום שבחבל פיקרדיה. על נהר זה התחולל אחד הקרבות העקובים ביותר מדם שבו היה שימוש לראשונה בטנקים, אם כי התקדמותם אז הייתה מוגבלת. הקרקע העשויה גיר אפשרה לגרמנים לבנות לאורך הנהר קו הגנה מבוצר היטב, עם בונקרים עמוקים ומנהרות שסיפקו מחסה לחיילים רבים.
מזרחית לעמק הסום, בפלנדריה הצרפתית, יושבת העיר קמברה, אשר הייתה צומת מסילות ברזל מרכזי באספקת הציוד לצבא הגרמני בחזית. כן באזור פלנדריה הצרפתית ופיקרדיה נמצאות הערים מובז' וסן-קנטן, שבראשית המלחמה נכבשו עם ההתקדמות הגרמנית ורק בסופה נכבשו חזרה עם ההכרעה לטובת מדינות ההסכמה. בחציה השני של המלחמה בנו הגרמנים באזור זה את קו הינדנבורג, מערכת ביצורים שהייתה אמורה לקצר את החזית הגרמנית לצורך הפחתת הכוחות בה.
האזור הכפרי המיוער סביב נהר האן, אשר מאופיין ברכס ורמה הנקראים שמן דה דאם (Chemin des Dames – דרך הגברות) ובעמק שדרכו זורם הנהר. חשיבותו של הרכס היא במעברו ממזרח למערב תוך תצפית על הצפון והדרום מסביב. זהו גם מחסום טבעי מצפון-מזרח לפריז שלצבא הצרפתי היה חשוב לשמור עליו. לאחר הנסיגה הגרמנית אל נהר האן החלו הגרמנים להתחפר בעמדותיהם, סנונית ראשונה של מלחמת החפירות ששררה לאורך רוב שנות המלחמה בחזית. דרומית לנהר האן זורם נהר המארן בחבל שמפאן, שחלקו המערבי עטור גבעות ומיוער וחלקו המזרחי מישור גיר. נהר זה היה אתר בלימה חשוב עבור מדינות ההסכמה, הן בראשית המלחמה עם בלימת ההתקדמות הגרמנית והן במתקפת נגד למתקפת האביב הגרמנית בשלביה המאוחרים. עוד באזור שמפן שוכנת העיר ריימס שנהרסה מהפגזות הגרמנים. הצרפתים ניצלו את מישור הגיר סביב העיר כדי לבנות מרתפים ומחסות לאוכלוסייה האזרחית ולצבא.
החבלים לורן ואלזס, שנכבשו על ידי פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה, היו לזירת קרב גם במלחמת העולם הראשונה. מצד הצרפתים היה רצון חזק מאוד להחזיר שטחים אלה לשליטת צרפת, אשר גם תורגם לתוכנית 17, בעוד הגרמנים ניסו לשמור על שטחים אלה במטרה לכלוא את הצרפתים בתנועת מלקחיים. בצפון-מערב לורן יושבת העיר ורדן, עיר מבוצרת על הדרך למישורי שמפאן ולפריז, שם החליטו הגרמנים לפתוח במתקפת התשה במטרה להסב לצרפתים כמה שיותר נפגעים. דרומית-מזרחית לוורדן נערכו קווי החזית על רכס ממזרח למז. בעיירה סן-מייל יצרו הקווים מבלט גרמני שאיים על מסילת הרכבת לנאנסי. בניגוד לנאנסי, שלא נכללה בשטחים שסופחו לקיסרות הגרמנית בעקבות מלחמת פרוסיה-צרפת, הייתה העיר מץ, כמו גם אזור הנהרות מוזל ומרת, תחת שלטון גרמני, ויחד הם היוו צומת דרכים חשוב בדרך האספקה לחזית. באלזס התקבעו קווי החזית בשלב מוקדם על רכס הרי הווז' ומישור הריין שנפרש מתחתיו. בהרי הווז' נחפרו השוחות והמוצבים בסלע ההר על הפסגות המעוגלות שאפשרו תצפית על המישור.
מלחמת החפירות
מהקרב הראשון על האן וסופו של המרוץ אל הים בספטמבר 1914 ועד מתקפת האביב הגרמנית במרץ–אפריל 1918, התאפיינה הלחימה בחזית המערבית במלחמת חפירות סטטית. חיילי הקיסרות הגרמנית מן הצד האחד וחיילי מדינות ההסכמה מן העבר השני התחפרו בעמדותיהם, לאורך קווי חפירות מבוצרים, שהשתרעו ממערב בלגיה ועד להרי האלפים, והלכו והשתכללו ככל שהתמשכה המלחמה. המרחק בין קו החפירות הקדמי של הצדדים היריבים נע בין כמה עשרות מטרים עד לקילומטר, בהתאם לתנאי השטח וליכולות הלוגיסטיות להציב ארטילריה ולטווח אותה ביעילות. העמדות המבוצרות של הצדדים היריבים, שכללו מספר קווי חפירות, והוגנו באמצעות גדרות תיל, עמדות מקלעים וסוללות ארטילריה, היקשו על הצד התוקף להשיג התקדמות משמעותית. גם כאשר הצד התוקף הצליח להתקדם מספר ק"מ, המשך ההתקדמות נבלם בדרך כלל תוך זמן קצר באמצעות התקפות נגד של כוחות העתודה, והרעשה ארטילרית כבדה על השטח שנכבש. כל הניסיונות לשבור את הקיפאון בחזית באמצעות התקפות חזיתיות, דוגמת הקרבות בוורדן ובסום ב-1916 וקרב פשנדל ב-1917, נכשלו. קווי החזית לא השתנו באופן משמעותי, אף שההתקפות הללו גבו מחיר כבד של מיליוני פצועים והרוגים. חיילים רבים נוספים נפגעו כתוצאה מתנאי החיים הקשים בקו החזית, למשל, אירעו מקרים רבים של רגל חפירות.
הטקטיקה הבריטית התבססה בראשית המלחמה על מערך של שלוש שורות שוחות מקבילות לקו החזית, במרחקים של כ-170 מטר זו מזו, כאשר ביניהן מקשרות שוחות-קשר קצרות ניצבות. השוחה הראשונה מול החזית אוישה רק במצבי "כוננות עם שחר" ולקראת מתקפה. מאחורי שוחה זו הייתה שוחת התובלה המרכזית ששימשה גם בתור שוחת הפיקוד הקדמי, מאחוריה הייתה שוחת נסיגה. אולם, חיבורי שוחות הקשר היוו נקודת תורפה וטווח הארטילריה המשתנה שיבש את התכנון. זאת ועוד, מבלטים שנוצרו חשפו את הכוח לשלוש חזיתות ולא אפשרו את קיום הדוקטרינה. לצורכי התקפה נחפרו בחיפזון שוחות זמניות.
הגרמנים התבצרו בעמדות מבוצרות להגנה על השטח שכבשו, וכוחות מדינות ההסכמה התחפרו מולן בעמדות, שנועדו במקור להיות זמניות, עד להבקעת מערך ההגנה הגרמני, אך הפכו עם הזמן להיות קבועות. הגרמנים הקימו מאחורי קו ההגנה הראשון שלהם מערך הגנה מבוצר בעומק רב, אשר נודע בשם קו הינדנבורג, שניתן היה לסגת אליו במקרה הצורך. ככלל, דוקטרינת המגננה הגרמנית מאז הקרב על הסום (קיץ 1916) התבססה על "הגנת עומק", שאיפשרה להם להתארגן להתקפות נגד מהירות במקרה שהאויב הצליח לכבוש את קו ההגנה הגרמני הראשון.
גם בתקופות הפוגה יחסית בקרבות, כאשר שני הצדדים נמצאו במגננה, הם הטרידו כל העת אלה את אלה באש ארטילרית ובירי צלפים, שגרמו ללא מעט נפגעים.
נשק קל
המקלעים היו לנשק מגננתי בולט בתקופת המלחמה. על פי רוב הם הוצבו על חצובה ונדרשו ארבעה עד שישה חיילים לתפעולם. מיקומם של המקלעים בנקודות מפתח סיכל נתיבי התקדמות של חיילי האויב וגבה ממנו קורבנות רבים. ניסיונות לפתח מקלעים קלים בתקופת המלחמה לצורך פעולות התקפיות, כמו מקלע לואיס, לא ענו על הצרכים המבצעיים. אף שהיו קלים יחסית, המקלעים הקלים עדיין היו מסורבלים עבור תנועת רגלים מהירה. לקראת סוף המלחמה הותקנו מקלעים על טנקים, במיוחד בחזית המערבית, ועל מטוסים. עם המקלעים הבולטים ניתן למנות את מקלע מקסים, מקלע ויקרס, M1917 בראונינג ושושא.
לוחמת גז
בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה השתמשו גם רבות בלוחמת גז. שימוש בלוחמה כימית במלחמה זו התחיל מהרכבה של כימיקלים שיצרו גזים לא ממיתים כגון גז מדמיע. בהמשך נוצרו גם גזים ממיתים כגון גז כלור, גז פוסגן וגז חרדל. רק 4 אחוזים מהחיילים שנהרגו במלחמת העולם הראשונה מתו משאיפת גז לוחמה כימי. בשלבים המאוחרים של המלחמה, היעילות שלו התפוגגה כיוון שהיה ניתן לפתח אמצעי הגנה יעילים יותר כנגדו. השימוש הנרחב בנשק כימי במלחמת העולם הראשונה בכלל ובחזית המערבית בפרט טבע את הביטוי הרווח "המלחמה הכימית".
טנקים
ב-1915, עקב חוסר השינויים בחזית המערבית, הציע הממציא הבריטי דה-מול את הצעתו לרכב זחלי. בהמשך החל פיתוח של טנק בתצורה שונה מזאת שהציע דה-מול ודווקא הצי הבריטי קידם את התפתחותו בעוד שהבכירים בחיל היבשה התנגדו לרעיון. בין התומכים ביצור הטנק היה וינסטון צ'רצ'יל, שראה בו אמצעי להכריע את המלחמה. הטנק חומש בשני מקלעים, וצוותו מנה עשרה אנשים.
אב הטיפוס הראשון של טנק נוסה לראשונה על ידי הבריטים ב-6 בספטמבר 1915. השימוש הקרבי הראשון בטנק מסוג סימן 1 נעשה ב-15 בספטמבר 1916 בקרב על הסום עם 16 טנקים, אך התוצאות היו מזעריות. חסרונו הגדול היה ששקע בחפירות ובבוץ יותר מהמתוכנן.
למרות הפוטנציאל הגדול הטמון בו, לא השכילו מדינות ההסכמה לנצל את הטנק. הן שלחו לקרב רק טנקים בודדים וכך איבדו את אפקט ההפתעה הטמון במתקפת טנקים מסיבית. רק לקראת סוף המלחמה הן השתמשו בטנק כראוי וניצלו את יתרונותיו. הקרב הראשון של שריון מול שריון נערך באפריל 1918 בצרפת. בקרב גברו שלושה טנקים בריטיים על שלושה טנקים גרמנים. ביולי 1918 ניצח הגנרל האוסטרלי ממוצא יהודי, ג'ון מונש, על התקפה מתואמת של טנקים, תותחים ומטוסים שנועדה לפנות דרך להתקדמות חיל הרגלים. במשך 1918 גבר השימוש בטנקים.
מטוסים
ב-1914 החלו גרמניה, צרפת ובריטניה להשתמש במטוסים למטרות תצפית וסיור. תוך זמן מועט חומשו המטוסים במקלעים והחלו לירות בכוחות היבשתיים. כן החלו קרבות אוויר בין מטוסים בודדים ואחר כך בין קבוצות של מטוסים. בריטניה בנתה את נושאת המטוסים הראשונה בעולם. לצד המטוסים הופיעו בקיסרות הגרמנית ספינות אוויר ענקיות שהחלו להפציץ את ערי החוף באי הבריטי. יתרונן של ספינות האוויר היה ביכולת הישארותן הארוכה באוויר, אך הן היו פגיעות מאוד לאש מן הקרקע ומן האוויר והתלקחו בקלות.
להביורים
בחזית המערבית לא נעשה שימוש בנשק זה עד פברואר 1916, אז פגשו אותו חיילים צרפתים לזמן קצר בקרב ורדן. שימוש נוסף נעשה בו שוב רק ביולי 1916, נגד חפירות בריטיות בהוג. לאחר הדברים האלה נתברר, כי לנשק זה היו מספר חסרונות: הוא היה כבד, מסורבל וקשה לתפעול; גרוע מכך, אפשר לירות ממנו בבטחה רק מתוך חפירה, וכך מוגבל היורה לחפירות בהן רחוקה חפירת האויב פחות מ-18 מטרים - מקרה נדיר ביותר. בנוסף, מפעילי הלהביור היו פגיעים, ולעיתים נדירות נלקחו כשבויים (בעיקר על ידי חיילים שרגע לפני כן נפגעו מאש הלהביור). גם הבריטים והצרפתים שקלו שימוש בלהביור, אבל זנחו את הרעיון לאחר זמן קצר.
צוללות
במלחמה זו הצוללת הופיעה לראשונה כנשק מבצעי, שיכול להכריע את גורל המערכה. מבחינת בריטניה היווה השימוש הגרמני בצוללות התפתחות דרמטית ביותר. הצוללות שהופעלו תחילה נגד ספינות מלחמה, הופעלו, החל מפברואר 1915, כנגד אוניות סחר של מדינות ההסכמה. עד סוף 1915 הוטבעו כ-260 אוניות סוחר. הטבעתה של אוניית הנוסעים לוסיטניה, ב-7 במאי 1915, שבה נספו 1,201 מנוסעי הספינה, עוררה זעם רב בארצות הברית, ובעקבותיו הבטיחה גרמניה להגביל את פעולת צוללותיה, כך שהן יעלו על פני הים לפני שהן תוקפות, כדי למנוע תקיפה מוטעית של אוניות נוסעים.
החלטתה של גרמניה להפר את ההגבלות על פעילות צוללות, החל מ-1 בפברואר 1917, הייתה בין הגורמים שהביאו את ארצות הברית להיכנס למלחמה לצד בריטניה ובעלות בריתה ב-6 באפריל 1917.