cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ערן אורטל
ביוגרפיה
אורטל נולד בבת ים. התגייס לצה"ל לגרעין נח"ל בשנת 1989 ושירת בחיל האיסוף הקרבי בלבנון ובשטחי יהודה ושומרון. בשנת 1993 השתחרר מצה"ל ולמד תואר ראשון בהיסטוריה ומדע המדינה ותואר שני בלימודי ביטחון באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1999 חזר לצה"ל כחוקר במרכז לניתוח מערכות (מנת"ם) באגף התכנון. בשנת 2004 עבר לחטיבת המבצעים שם מילא שורת תפקידים בתחום התכנון האופרטיבי. בשנת 2012 סיים קורס מפקדי חטיבות והחל ללמוד במכללה לביטחון לאומי שם שימש גם כעמית מחקר. בשנת 2013 הועלה לדרגת אל"ם ומונה לראש צוות החשיבה במרכז דדו לחשיבה צבאית בינתחומית. בשנת 2019 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד המרכז. בשנות שירותו התמחה אורטל בתחום התכנון האופרטיבי ובניין הכוח הצבאי ברמת המטה-הכללי.
עיקרי עבודתו
בשנות פעילותו במרכז דדו אורטל הוביל גישה ביקורתית כלפי הנחות יסוד וצורות פעולה מערכתיות מקובלות בצה"ל, בתחומי אסטרטגיה והפעלת כוח כמו גם בהיבטי בניין הכוח. אורטל מקדם גישה מתחום אמנות המערכה, ובמסגרת תפקידו ייסד את כתב עת לטרנספורמציה צבאית ולאמנות המערכה – בין הקטבים, הכולל מאמרים בליבת העיסוק הצבאי מטעם בכירי צה"ל ומערכת הביטחון. כתב העת "בין הקטבים" זוכה להכרה ככתב העת המקצועי המוביל בישראל בתחומי מחשבה צבאית ומעורר הדים בישראל ומחוצה לה. פרופסור דימיטרי (דימה) אדמסקי מהמרכז הבין-תחומי תיאר את בין הקטבים כסממן של שינוי בתרבות האסטרטגית של צה"ל, שעושה, לתפיסתו, ניסיון מודע ומוצלח להפוך לארגון יותר אינטלקטואלי ויותר צופה פני-עתיד . אורטל נחשב לאורך השנים לקצין ביקורתי ובעל דעה עצמאית שהתאוריות שלו איתגרו לא פעם את התפיסה הצבאית המסורתית, בעיקר בהקשרי בניין הכוח והתפיסה האסטרטגית של צה"ל. על רקע ביקורת נוקבת שנמתחה על המכון לחקר תורת המערכה (שקדם למרכז דדו), אורטל מזוהה עם אסכולה חשיבה מערכתית אחרת בצה"ל, כזו הנמנעת ממורכבות-יתר ושפה בלתי מובנת וחותרת לחידוש עקרונות מוכרים בתפיסת הביטחון ובאסטרטגייה הצבאית . ספרו "המלחמה שלפני" שמסכם את עיקר עבודתו בשנים 2010-2021 תואר על ידי ד"ר איתן שמיר כ"ספר חובה לכל מי שמעוניין להבין לעומק את הוויכוחים המתנהלים בתוך צה"ל ואת כיווני התפתחותו הנוכחיים", וע"י פרופ' דימה אדמסקי כ"טקסט קנוני לכל חוקר או איש מערכת הביטחון הישראלית". ד"ר דותן דרוק קבע כי "ספר זה חשוב שיהיה אחד מהמקורות שבהם עושים שימוש בהכשרות הפיקוד והמטה בצה"ל". האלוף (מיל') גרשון הכהן כתב כי "ספרו החדש של תא"ל ערן אורטל, "המלחמה שלפני", מציע מבט עומק להתפתחות תפיסת הלחימה הישראלית למול השתנות תופעת המלחמה במאה ה-21"
ביקורת על תפיסת צה"ל
אורטל, יחד עם אז תא"ל תמיר ידעי תיאר את דפוס הפעולה של צה"ל מאז מבצע דין וחשבון ועד למועד פרסום העבודה (ינואר 2013) כדוקטרינה דה-פקטו, אותה כינו "פרדיגמת מבצעי ההרתעה". אורטל וידעי תיארו את הסיבות המרכזיות לעליית הפרדיגמה הזו – עליית יכולות האש מנגד, ירידת הכדאיות והרלוונטיות לכאורה של רעיון ההכרעה הצבאית, ועליית הרעיון של אכיפה וענישה כלפי הגורם המדינתי. לטענת אורטל וידעי הניסיון מורה כי הפרדיגמה הזו מגיעה למבוי סתום, ולרוב לא משיגה את מטרותיה. הקושי הוא גם אופרטיבי (קושי של צה"ל לייצר רציפות בלחימה) וגם אסטרטגי (קושי להשיג את ההרתעה בפועל). בפועל, האסטרטגיה הישראלית מונעת יותר מרצון להימנע מסיכונים מאשר מרצון להגיע להישגים אסטרטגיים. לאור זאת, הם טענו כי יש לייצר בצה"ל תשתית תפיסתית ומעשית שתאפשר לחזור לגישה ההכרעתית של צה"ל מול כוחות אויב. ביקורות על התנהלות צה"ל במבצע צוק איתן ציטטו את עבודתם של ידעי ואורטל כ"התבוננות פוקחת עיניים" על השינוי שהתקיים בצה"ל וישראל וכ"מאמר פורץ דרך". שש שנים אחר-כך פרסם אורטל את מאמרו "להדליק את האור, לכבות את האש", בו שירטט גישה הכרעתית אלטרנטיבית לצה"ל נגד צבאות-הטרור מבוססי הטילים, מבוססת תמרון התקפי החותר לקרבה למערכי השיגור של האויב ומצויד ביכולות יירוט קדמיות ותקיפה מהירה של מקורות הירי. האלוף אהרון חליוה, מי ששירת כראש אגף המבצעים בצה"ל במהלך מבצע "שומר החומות" פרסם טור באתר מרכז דדו תחת הכותרת "לשלול את הרקטות" שבו קרא לקדם את גישת "כיבוי האש" שהציג אורטל. עשר שנים מאוחר יותר חזרו ידעי ואורטל לאותו דיון, והפעם בהקשר של האתגר האיראני והאיום הרב-זירתי המפתח. מסקנתם הייתה כי המפתח להתאמת צה"ל לאתגר האיראני המתהווה מצוי בפיתוח כוח יבשתי עצמאי יותר שיהיה מסוגל להסיר את איום האויבים במעגל ראשון, כלומר להכריעם, ולשחרר כך את חיל האוויר ומרכיבי מודיעין קריטיים להוות זרוע אסטרטגית ארוכה. בראיון שנתן לאתר החדשות Times of Israel הסביר אורטל כי ההימנעות מתמרון התקפי ברוב המבצעים האחרונים קשורה בפשטות לחוסר יכולתו של התמרון לעצור את מתקפת האש לעורף ישראל. לשיטתו זהו אתגר שצריך וגם ניתן לטפל בו.
משמעויות מעשיות
אורטל עסק בסוגיות מרכזיות שבהן עסקן צה"ל ומדינת ישראל בשנים האחרונות, ובהן התמרון היבשתי, תופעת איום המנהרות, איום הרקטות והטילים ומערכת הלמידה וההשתנות של צה"ל. במחקרו על סוגיית התפתחות איום המנהרות חוצות הגבול הוא ביקר את מערכת הלמידה האסטרטגית של צה"ל. במחקר אחר בנושא, "במעמד צד אחד" שפורסם גם בכתב העת Res Militaris, הצביע על הקשר שבין איום הרקטות מעזה לבין חופש החפירה היחסי ממנו נהנה חמאס עד 2014. מסקנתו היא שהיעדר מענה צבאי לאיום הרקטות הוא מרכיב חסר באסטרטגיה המדינית של התנתקות וסיום סכסוכים, והוא מסביר קריטי להתהוות תופעת המנהרות. המחקר זכה לשבחים כ"נוקב ומבריק".
לעבודתו היה חלק משמעותי בפיתוח תפיסת התמרון היבשתי העתידי בזרוע היבשה, הגם שבמאמריו נמתחת לא פעם ביקורת על היישום האיטי והחסר בעיניו של תפיסות אלה. חלק מהפערים שמופו במחקריו לאורך השנים, כמו ביקורת על מערכת בניין הכוח המטכ"לית ומערכת הלמידה האסטרטגית, התקבלו בפועל על ידי צה"ל, כפי שעולה מרפורמות שבוצעו כבר בתר"ש "תנופה" של הרמטכ"ל אביב כוכבי ובהם הקמת חטיבת שיטות לחימה וחדשנות (שילו"ח), פיצול אגף התכנון בצה"ל לשני אגפים נפרדים – אחד לבניין הכוח והשני לאסטרטגיה ואיראן, ועוד. במישור הפעלת הכוח ובניינו, הרעיונות שתיאר אורטל במאמריו לאורך השנים נראים דומים לעקרונות תפיסת ההפעלה לניצחון שגובשה בשנים 2019–2020 על ידי הרמטכ"ל כוכבי.
תהליכים אסטרטגיים בזרועות צה"ל
אורטל שימש כגורם משמעותי בתהליכי חשיבה אסטרטגיים שהתקיימו באמ"ן ("מעשה אמ"ן") ובזרוע היבשה ("יבשה באופק"). שני התהליכים מתארים בחינה ביקורתית של התפקוד של המערכים למול השינוי בעולם, ומענה תוך שימוש בפוטנציאל של העולם המשתנה, בעיקר מתחום הפיתוח הטכנולוגי. בשני המקרים, אורטל חזר לתהליך מספר שנים מאוחר יותר ובוחן מדוע השינוי המקווה לא הצליח ברמה המקווה.
דיגיטציה ורשתות בצה"ל
אחד הנושאים בהם אורטל עוסק באופן שיטתי הוא נושא הדיגיטציה והרתימה של עולם הרשתות לכדי פרדיגמת לחימה התואמת את הפוטנציאל של המהפכה התעשייתית הרביעית. אורטל עסק בכך הן במסגרת "מעשה אמ"ן", תהליך אסטרטגי שנערך באגף המודיעין של צה"ל בשנים 2010–2011 בראשות ראש אמ"ן, האלוף אביב כוכבי, וכן במסגרת תהליך "יבשה באופק" של זרוע היבשה בשנים 2014–2017 בראשות מפקדי הזרוע אז – האלוף גיא צור ואחריו האלוף קובי ברק.
בלו צ'יר
בלו צ'יר (באנגלית: Blue Cheer) הייתה להקת רוק אמריקנית מסן פרנסיסקו. עיקר פרסומה היה בסוף שנות השישים ובתחילת שנות השבעים, אך היא המשיכה לפעול עד שנת 2009. שמה שם הלהקה מגיע מסם פסיכדלי שהיה נפוץ בתקופת הקמת הלהקה. ללהקה השפעה רבה על הבי מטאל, והיא השפיעה על להקות הבי מטאל חלוצות כמו בלאק סבאת', דיפ פרפל, לד זפלין ועוד.
קורות
הלהקה החלה כאשר חברים בה שישה נגנים בשנת 1966, אבל כבר בשנת 1967 נותרו בה שלושה: ליי סטפנס (Leigh Stephens) על גיטרה, דיקי פטרסון (Dickie Peterson) בגיטרת בס ושירה, וכן פול ווליי (Paul Whaley) על התופים. הלהיט הראשון והגדול ביותר שלהם היה הסינגל "בלוז הקיץ" ("Summertime Blues"), שהוא גרסת כיסוי לשיר של אדי קוקרן, והגיע למקום הארבע עשר בבילבורד 100 החמים. שיר זה הוכנס לאלבומם הראשון Vincebus Eruptum. אלבום זה הוגדר כ"יצירת מופת כאוטית של כח גלם", והגיע למקום האחד עשר בטבלת הבילבורד 200. התקליט הזה מאופיין בצליל מטאלי בסיסי ורועש, השונה ממה שבא לפניו ואולי גם אחריו.
קשה לאפיין את צליל הלהקה בתקופה הראשונה שלהם (עד לשנת 1971) אך ברור שזהו צליל רועש, מכיל אלמנטים מהבלוז ומהרוק הפסיכדלי.
הלהקה עשתה שינויים בהרכב אחרי התקליט השני שלהם Outsideinside בשנת 1968: ליי סטפן הוחלף ברנדי הולדן (Randy Holden) מלהקת החצי השני. בשנת 1969 הולדן עזב, וברוס סטפנס (Bruce Stephens) ביחד עם רלף קלוג (Ralph Kellogg) החליפו אותו. שינוי זה גרם לעידון הצליל של הלהקה בתקליט השלישי שלהם, "New, Improved". לאחר עוד מספר שינויים, ולאחר הוצאת התקליט Oh! Pleasant Hope בשנת 1971, החליטה הלהקה להיפרד.
בשנים 1988 - 1994 הלהקה הופיעה בעיקר באירופה, והוציאה תקליט הופעה חיה ראשון Blitzkrieg Over Nuremberg.
ביזרטה
ביזרטה (בערבית: بنزرت, בתעתיק מדויק: בִּנְזַרְת) היא העיר הצפונית ביותר ביבשת אפריקה. העיר נמצאת בחופה הצפוני של תוניסיה, במרחק 140 קילומטר מסיציליה. העיר חולשת מדרום על המעבר מהחלק המזרחי של הים התיכון אל חלקו המערבי, ומשום כך הפכו אותה הצרפתים למבצר ולנמל ימי וצבאי גדול.
היסטוריה
העיר נוסדה לפני הספירה על ידי הפיניקים בני צור, ונקראה אז "היפוזריטוס" (Hippo Zaritus) ו"דיהריטוס". מהכנענים עברה העיר לרומים, ומהם, במאה ה-7 לערבים. במאה ה-16 נכבשה ביזרטה על ידי הספרדים ויהודיה גורשו. ב-1572 נכבשה על ידי העות׳מאנים ויהודים שבו לגור בה. בשנת 1881 כבשו את ביזרטה הצרפתים ובנו בה מתקנים צבאיים ונמל שנפתח ב-1895.
ביזרטה העתיקה מוקפת חומה ונמצאת, יחד עם הנמל, בחלקה הצפוני של העיר. העיר החדשה, על מבצריה ונמליה החדישים, שוכנת בחלק הדרומי של ביזרטה.
בזמן מהפכת אוקטובר עברו אוניות הצי הרוסי הקיסרי (שהיה לבן בעיקרו) לעיר ושם נותרו עד סוף המהפכה. האוניות לא חזרו מעולם לברית המועצות ולבסוף נמכרו כגרוטאות מתכת.
על פי תנאי כניעת צרפת במאי 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, היה על הצי הצרפתי בביזרטה להתפרק מנשקו והנמל היה אמור להישאר מחוץ לקרבות. בראשית 1941, לצורך מעבר כוחות גרמניים מצרפת לתוניסיה, בקשה גרמניה להשתמש בנמל ביזרטה, אך ממשלת וישי סרבה. במהלך שנת 1941 היה השימוש בנמל ביזרטה לנושא דיון מתמיד בין גרמניה לממשלת וישי. בנובמבר 1941 הודח מקסים וייגאן מתפקידו כמושל צפון אפריקה הצרפתית מטעם ממשלת וישי, ובכך נפתח הדרך לפתיחת הנמל לשימוש הגרמנים. בתחילה ניתן לגרמנים להשתמש רק בשדות האוויר של ביזרטה.
הגרמנים שכבשו את העיר בשנת 1942 הפכו אותה לנקודת משען של הצבא הגרמני בצפון אפריקה. בנובמבר 1942 החלו בעלות הברית במתקפה על תוניסיה ולקראת סוף החודש הוציאו את נמל התעופה שלה מכלל שימוש. אולם ההתקפה על ביזרטה נדחתה מחשש לאבדות. באפריל 1943, נהדפו הכוחות הגרמניים בתוניסיה אל אזור שסביב ביזרטה ותוניס. בתחילת מאי 1943 נכבשו תוניס וביזרטה.
במאי 1944 הועמד האדמירל דריין למשפט על שמסר את ביזרטה לידי הגרמנים.
במאי 1950 עגנה האונייה הישראלית "עכו" בנמל ביזרטה והותקפה בידי מפגינים אנטי-ישראליים שיידו לעברה אבנים.
בהסכם על אוטונומיה לתוניסיה שנחתם עם צרפת ב-1955 הושארה ביזרטה תחת שלטון ישיר של צרפת בגלל חשיבות הנמל שלה לצי הצרפתי. אולם לאחר שהמתח בין צרפת ותוניסיה גבר, דרשה תוניסיה מצרפת לפנות גם את ביזרטה. ביוני 1958 הושגה הסכמה על פינוי הכוחות הצרפתיים מתוניסיה אל ביזרטה. לאחר פינוי הכוחות הצרפתיים אל ביזרטה התקיימו שיחות על ביזרטה, אך לא הושגה בהם הסכמה ותוניס דרשה את פינוי ביזרטה. בינואר 1960 הציב בורגיבה אולטימטום לפינוי ביזרטה עד 8 בפברואר 1960. צרפת לא נענתה לדרישה, ובמקום זאת התנהלו מגעים בין המדינות שלא העלו פתרון מוסכם. ביולי 1961 העלה בורגיבה שוב את הדרישה לפינוי ביזרטה ולאחר שדרישתו לא נענתה שם מצור יבשתי על ביזרטה. הצרפתים דרשו מתוניסיה לפנות מיד את המצור ומשלא נענו שלחו כוחות צבא וכוחות אוויר שהשמידו את הביצורים, הרגו תוניסאים רבים והרסו חלק מהעיר. ב-22 ביולי 1961 הורתה מועצת הביטחון על הפסקת אש. באוגוסט 1961 קיבלה עצרת האו"ם החלטה בעניין ביזרטה. בסוף ספטמבר 1961 הושג הסכם על פינוי כוחות צרפת מהעיר ביזרטה ושובם אל הבסיס. ביוני 1962 הוחל בפינוי הבסיסים, והפינוי הושלם באוקטובר 1963. בדצמבר 1963 קיימה תוניסיה חגיגות גדולות לרגל פינוי הבסיס.
ערים תאומות
הערים התאומות של ביזרטה הן:
בנוסף, לביזרטה ישנם הסכמי שיתוף פעולה עם:
אלכסנדרי זוסלין הכהן
הרב אלכסנדרי הכהן (הרב גם נודע בראשי תבות מהרז"ך, רז"ך וגם מהרא"ך), פעל בפרנקפורט, היה מחשובי פוסקי חכמי ישראל במחצית הראשונה של המאה ה־14, מחבר ספר האגודה.
נולד בארפורט ושימש כרב בערים קלן, ורמיזא, ופרנקפורט.
ספר האגודה
הרב אלכסנדרי הכהן כתב את "ספר האגודה" שבו הוא מסכם את המסקנה ההלכתית של כל סוגיא בתלמוד, כולל סוגיות העוסקות בדיני טומאה וטהרה, קדשים והלכות זרעים – סיכום הלכתי שנחשב כנדיר לחכמי ישראל בזמן ההוא.
לרוב, כתובים סיכומיו על פי דעתם של גדולי הפוסקים שחיו לפניו – הרי"ף, ר"י הזקן, רבינו תם, הרשב"ם, המרדכי, הרא"ש, הראבי"ה והראב"ן. הרמ"א הסתמך עליו רבות בהגהותיו לשולחן ערוך.
ספר האגודה נועד להיות ספר הלכתי פרקטי, בדומה לספרו של הרא"ש, אבל הספר תמציתי יותר והמחבר מקצר ומשמיט את המשא ומתן התלמודי. הספר הוא בין הספרים הבודדים שנכתבו בזמנו שכללו הלכות שאינן נוגעות לזמן הגלות, כגון הלכות קרבנות ומצוות התלויות בארץ. אמנם, בהשוואה של ספר האגודה עם ספר הטורים, שנכתב על ידי בן דורו ר' יעקב בן אשר, ניכר הבדל גדול בשיטת העריכה. האגודה, בדומה לספר המרדכי, נכתב על סדר מסכתות התלמוד, וסוגייתיו, ומהווה שילוב של פרשנות תלמודית, מסורות פסיקה של חכמי אשכנז ותשובות הלכתיות בנושא. ספר הטורים לעומת זאת, מסודר לפי נושאים וסימנים, ומנותק מהסדר התלמודי המקורי, מה שמאפשר צמידות רבה יותר לנושא ספציפי על נגזרותיו.
ספר האגודה השפיע על הפסיקה האשכנזית מאוד, אבל לא היה ניכר בכתביהם של הפוסקים הספרדים בדורות שאחריו. הוא מובא פעמים לא מעטות על ידי הבית יוסף, אך לרוב מכלי שני. פוסקי אשכנז במאה ה־15, כגון ר' יעקב בן משה מולין (מהרי"ל) ור' יעקב וייל (מהרי"ו) החשיבו מאוד את פסקי בעל ספר האגודה. המהרי"ו אף חיבר כעין "קיצור" של ספר האגודה שפורסם בשנת 1610 תחת השם "חידושי אגדה".
מוות על קידוש השם
יש סוברים כי הרב אלכסנדרי נהרג בפרעות שהתחוללו בימי המוות השחור, ונספה יחד עם עוד כ־3,000 יהודים בשריפה בטבח ארפורט בשנת 1349 בפרעות שהתרחשו בזמן מגפת המוות השחור. ר' ישראל ברבי יואל מארפורט, שניצל מן ההריגה, כתב קינה על האירוע, בשם: "ציון אֲרַיַוֵךְ בכי" ובה מוזכר ר' אלכסנדר זוסלין:
לעומת זאת יש חולקים וסוברים כי לא נהרג על קידוש השם, וטענתם שרבנים בדורות שאחריו (כמו המהרי"ל וחבריו) אינם מזכירים אותו בתיאור "הקדוש" כפי מנהגם להזכיר אנשים שמתו על קידוש השם.
קפלה
קָפֵּלָה (בלטינית: Cappellae, גלימה) היא מבנה פולחן נוצרי קטן, סוג של כנסייה קטנה לשירות אישי. קפלה נבנתה לעיתים באחוזה כבית תפילה עצמאי קטן ולעיתים במסגרת של קומפלקס מבנים גדול יותר כגון קתדרלה גדולה, אוניברסיטה, ארמון או אפילו בית קברות. שימוש נוסף במושג הוא חלל משני כחלק מכנסייה. בכנסיות רבות, בעיקר גדולות, נהוג לבנות קפלות מסביב לאמבולטוריום (בתרשים משמאל) או בצידי הספינות המשניות, ולעיתים בטרנספט. במקרה כזה הקפלה היא גומחה או חלל קטן ללא מוצא, המוקדש למטרה משנית כלשהי.
המשרת בקודש בקפלות האישיות בתקופה הפיאודלית נקרא "קפלאנוס" והוא היה הכומר האישי של הסניור ולעיתים קרובות נלווה אליו במסעותיו.
בזרמי הנצרות השונים, למושג קפלה משמעויות מעט שונות. קיימים הבדלים בין המשמעויות בנצרות הקתולית, הנצרות הפרוטסטנטית וזרמי הנצרות בבריטניה ואירלנד. נעשה שימוש במילה קפלה גם בהקשרים אחרים שאינם קשורים לכנסייה.
מתחם צ'יף רוי מאטה
מתחם צ'יף רוי מאטה (אנגלית Chief Roi Mata’s Domain; צרפתית Domaine du chef Roi Mata) כולל שלושה אתרים מאמצע המאה ה-13 בוונואטו, הקשורים לחייו ולמותו של רוי מאטה, צ'יף מלנזי נודע באיים הדרומיים והמרכזיים של ונואטו. האתרים נמצאים על האיים "אפאטה" (Efaté), "ללפה" (Lélépa) ו"רטוקה" (Rétoka, הידוע גם בשם האט), והם כוללים את מקום מגוריו של רוי מאטה במנגאס, את מערת פלה בה מת ואת קברו. שלושת האתרים משקפים את הקשר שבין מסורת בעל פה וארכאולוגיה, ובשנת 2008 הוכרזו כאתר המורשת העולמית הראשון בוונואטו.
המסורת בעל פה
התרבות המלנזית באיים המהווים כיום את ונואטו לא עשתה שימוש בכתב, והמסורת הועברה מדור לדור בעל פה:
מערה פלה
גובהה של מערת פלה (או מערת פלס) על האי ללפה הוא 35 מטר, רוחבה 52 מטר והיא משתרעת עד למרחק של 47 מטר מהכניסה. הכניסה למערה נמוכה יחסית וגובהה שישה מטרים בלבד. חלק ניכר מקירותיה הפנימיים של המערה מכוסים בציורים בצבעי אדום ושחור. הציורים מתארים ציפורים, דגים, דמויות אנושיות ועוד. לפי המסורת המקומית, אחת הדמויות היא של הצ'יף.
קברו של רוי מאטה
ב-1967, בתום 700 שנות החרם, קיבל הארכאולוג הצרפתי ז'וז גרנז'ה (Jose Garranger) את הסכמתם של הצ'יפים של ללפה לבוא לרטוקה ולחקור את קברו של רוי מאטה, ובלבד שעם סיום מלאכתו ישיב את הקבר למצבו הקודם. גרנז'ה חקר את המסורת המקומית, ובהגיעו לרטוקה מצא את הקבר בקלות מתחת לשני סלעים שניצבו במרכזה של קרחת יער, כ-100 מטר מהחוף הצפון-מערבי של האי. החפירות חשפו 47 שלדים שנתגלו בקבר אחים בעומק של מטר אחד מתחת לפני האדמה, ובדיקת פחמן תיארכה אותם לשנים 1250–1300. הקבר השתרע לאורך עשרים מטר ורוחבו עמד על עשרה מטרים. כל השלדים נחו כשהם פונים לכיוון דרום-מערב, הכיוון המוביל אל ארץ המתים. אלה שנקברו סמוך לצ'יף נשאו עליהם צמידים, קונכיות ועצמות מגולפות, והיו ככל הנראה בני משפחתו הקרובה או נכבדים אחרים. זרועותיו של הצ'יף עצמו הוקפו בחטי חזירים עגולים, וקונכיות לבנות בעלות כוח מגי הונחו סביב גופתו. ראשו נח על פיסת אבן גיר. בסיום המחקר הוחזר הקבר למצבו המקורי. בזכות גילויים אלה שהוכיחו את כוחה ואמיתותה של המסורת בעל פה, ואת הקשר שבינה לבין ארכאולוגיה, הוכרזו שלושת האתרים בשטח כולל 8,863.1 דונם כאתר מורשת עולמית בשנת 2008.
אימאם
אִמאם (בערבית: إمام‎. מילולית: זה שלפני) היא עמדת הנהגה אסלאמית.
בשנותיו הראשונות של האסלאם, המונח אימאם התייחס לאנשים שהיו יורשיו של מוחמד בתפקיד מנהיג האומה הערבית. אנשים אלו היו מופקדים על הנהגת הקהילה האסלאמית בכל היבטי החיים, ביניהם תחום הדת והמוסר. בשנים אלה, המונח ח'ליפה ואימאם היו מקבילים.
האמאם משמש לרוב כתואר של מנהיג פולחן של מסגד וקהילה מוסלמית בקרב מוסלמים סונים. בהקשר זה, אימאמים עשויים להוביל שירותי תפילה אסלאמיים, לשמש כמנהיגים בקהילה ולספק הדרכה דתית.
עבור מוסלמים שיעים, האימאמים הם מנהיגי הקהילה האסלאמית (האומה) אחרי הנביא. המונח חל רק על בני אהל אל-בית, משפחתו של נביא האסלאם מוחמד, אשר נחשבים כבלתי ניתנים להשחתה.
אימאמים סונים
הבחנה חשובה אשר אלו שאינם מוסלמים לרוב מתעלמים ממנה היא שלעדת האסלאם הסוני אין אימאמים באותו מובן של השיעה. במושגים יומיומיים, האימאם למוסלמים סונים הוא זה שמוביל תפילות פורמליות (פרד) איסלאמיות, אפילו במקומות מלבד המסגד. בכל פעם שהתפילות מתקיימות בקבוצה של שניים או יותר עם אדם אחד מוביל הוא נקרא האימאם והאחרים עוקבים אחריו על ידי העתקת פעולות הפולחן שלו. הדרשה ביום שישי ניתנת לרוב על ידי אימאם ממונה. לכל המסגדים יש אימאם שיוביל את התפילות ( הקהילה ), אף על פי שלעיתים הוא יכול להיות חבר מהקהילה ולא אדם שמונה רשמית ומקבל שכר.
המונח משמש גם למלומד או רשות חכם דתי מוכר באסלאם, לרוב עבור החכמים המייסדים של ארבעת המדהבים הסונים, או אסכולות המשפט (הפיקה). כמו כן, הוא עשוי להתייחס גם למלומדים המוסלמים שיצרו את המדעים האנליטיים הקשורים לחדית' או שהוא עשוי להתייחס לראשי משפחת מוחמד בתקופת הדורות שלהם.
אימאמים שיעים
באסלאם השיעי, מקום האימאם באמונה ומשמעותם מרכזיים יותר מאשר בסונה. האימאם השיעי מוצג כשקול לנביא מוחמד (מלבד העובדה שהוא אינו חווה התגלויות), האימאם מחזיק בידע שנמסר אליו ממלאכים, והוא אף יכול לחולל ניסים. השיעים מאמינים כי האימאמים נבחרים על ידי אלוהים כדוגמאות מושלמות עבור המאמינים ולמובילי האנושות כולה בכל תחומי החיים. הם גם מאמינים כי כל האימאמים שנבחרו מוגנים מפני עשיית חטא והם ללא דופי. המוגנות הזאת נקראת עיסמה (عصمة). מתוך מעמד זה של האימאמים נגזר המושג "וולאיה", שהוא חובת נאמנות ואהבה לאימאם. שני מושגים אלה, האימאם והוולאיה, הם המושגים העיקריים אשר מבדילים את השיעה מהסונה.
באמונה השיעית, עלי אבן אבי-טאלב היה האמאם הראשון, למרות היותו החליף הרביעי והאחרון. זאת מפני שלראייתם הוא היורש הראוי היחיד למוחמד מבין הח'ליפים. על פי אמונת השיעה האימאמית, שהיא הזרם המרכזי בשיעה, עלי היה הראשון מבין 12 אימאמים ועל כן נהוג לכנות את הזרם "השיעה התריסרית". בשנת 874, לאחר מותו של האימאם האחד עשר, אל-חסן אל-עסכרי, התגלעה מחלוקת בשיעה באשר לזהות היורש שלו. היו שטענו כי הוא לא הותיר בן יורש. מנגד, היו שטענו כי יש לו בן בשם מוחמד אשר הוסתר על ידי אביו במרתף ביתו בעיר סאמרא מפני השלטון העבאסי, שלטון הח'ליפות הסונית של אותה תקופה אשר רדף את השיעים. על אף שלא היו מקורות מהימנים לטענה זו, היא התקבלה כנכונה, ועל כן ראו במוחמד, בנו הנעלם של אל-עסכרי, את האימאם השנים עשר.
רעיון זה, של היעלמות האימאם השנים עשר התפתח עם השנים לרעיון הע'יבה (ההיעלמות), הקובע כי האימאם נעלם למקום לא ידוע לפרק זמן לא ידוע, וישוב בזמן המתאים להדריך את קהילת המאמינים. היעלמות האימאם נחלקת לשתי תקופות, ה"היעלמות הקטנה" וה"היעלמות הגדולה". ההיעלמות הקטנה נמשכה 66 שנים, במהלכה נשתמר הקשר של האימאם עם המאמינים באמצעות ארבעה נציגים. כאלה אלו מתו, החלה ההיעלמות הגדולה, אשר תסתיים רק עם שובו של האימאם בדמותו של המהדי, המשיח. היעלמות האימאמים הובילה למשבר אמונה גדולה בקהילה השיעית אשר גרם לרבים לנטוש את הדת. לאחר היעלמות האימאמים הפכה האנתט'אר, הציפייה לבואו של המהדי, לעקרון מהותי בזרם השיעי.
ישנם חוגים שיעיים של הערצת אסלאמיים אשר נוהגים לייחס לאימאמים תכונות על טבעיות כמו ראייה למרחקים או ידיעת שפת בעלי החיים והצמחים. בשנים מאוחרות של התפתחות השיעה, השיעים האימאמיים התנערו מחוגים אלה וכינו אותם ע'ולאה, "מגזימים".
נשים כאימאמים
השאלה בנוגע לאפשרות שנשים יהיו אימאמיות שנויה במחלוקת. כדי להיות אימאם, נדרש מאדם להיות בקיא בקוראן, לדעת לדקלם ממנו, ולהכיר את חוקי התפילה. תנאים אלה אינם שוללים את היותה של אישה אימאמית. עם זאת, על פי הסונה יש הנחיה שנשים יתפללו מאחורי הגברים כאשר שני המינים מתפללים ביחד, ועל כן אין מינוי של נשים לעמוד כאימאמיות בתפילות המוניות כמו תפילות יום שישי. מנגד, כאשר נשים מתפללות בתפילה ללא גברים, ממליצות רוב האסכולות הסוניות שאחת מהן תיקח את תפקיד האימאם בתפילה בהתבסס על כך שנשותיו של מוחמד הובילו תפילות.
במהלך המאה העשרים נשים החלו לקחת תפקיד זה ותפקידי הנהגה אחרים באסלאם כמו להיות מוג'תהידות. בנוסף, בסין ישנם מסגדי נשים רבים, בהן נשים מתפקדות כ-ahong) 阿訇), מפרסית آخوند, מונח אשר מתורגם ל"אימאם".
אימאמים כשליטים חילוניים
לעיתים אימאמים מחזיקים בסמכות חילונית ודתית כאחד. זה היה המקרה בעומאן בקרב כתות כמו האיבאדיה. בפעמים אחרות התפקיד עבר בירושה, כמו אצל שושלת ירובה, שהתקיימה משנת 1624 ועד 1742. מידע נוסף נמצא ברשימת השליטים של עומאן. כמו כן, עד 1962 שלטו בצפון תימן אימאמים מהשושלת הזידית.
אפלאסיון
אפלאסיון (בצרפתית: Appellation d'origine) הוא כינוי מקור המוגדר ומוגן לפי החוק, בו משתמשים כדי לציין היכן גדלו הענבים בהם משתמשים לייצור יין; לסוגים אחרים של מזון יש אפלאסיונים גם כן. הגבלות נוספות החלות על האפלאסיון פרט לגבולות גאוגרפיים הן: הגדרת סוג הענבים המותרים, תנובת ענבים מקסימלית, רמת אלכוהול וגורמי איכות אחרים, ניתן גם לציין אותם לפני שמו של האפלאסיון על-גבי תווית היין. החוקים המגדירים את האפלאסיון תלויים במדינה בה מיוצר היין.
היסטוריה
מסורת אפלאסיון היין היא עתיקה מאוד. ניתן למצוא את ההתייחסויות העתיקות ביותר בתנ"ך, שם נזכרים היין של השומרון, היין של הכרמל והיין של עמק יזרעאל. מסורת זו של האפלאסיונים ממשיכה לאורך העת העתיקה וימי הביניים, אם כי לא נחקקו שום חוקים רשמיים. היסטורית, אזור הכרמים הבלעדי (והמוגן) הראשון, היה קיאנטי באיטליה ב-1716 ושיטת הסיווג הראשונה הייתה בחבל טוקאי, הונגריה ב-1730.
צרפת
ב-1935 נוסד המכון הלאומי לכינויי מקור (INAO), כחלק ממשרד החקלאות הצרפתי, על-מנת ליצור את מערכת הסיווג בצרפת. באזור עמק הרון, הברון פייר לה רואה, עורך-דין וכורם של יין שאטונף-די-פאף, השיג הכרה חוקית של אפלאסיון קוט די רון (Côtes du Rhône) ב-1937. חותמת כינוי המקור המבוקר (Appellation d'Origine Contrôlée), נוצרה וקיבלה תוקף רשמי בחוק הצרפתי בשנות החמישים, שנות השישים ושנות השבעים.
למרות העובדה שהמכון הלאומי לכינויי מקור נוצר רק ב-1935, חבל שמפניה נהנה ממעמד גאוגרפי מוגן של אפלאסיון כחלק מחוזה מדריד (1891), ההסכם קובע שרק יין תוסס שמיוצר בשמפניה וממלא אחר אמות המידה המוגדרות שנקבעו ככינוי מקור מבוקר יכול לשאת את השם שמפניה. זכות זו אושרה מחדש בחוזה ורסאי, בתום מלחמת העולם הראשונה.
גרמניה
גרמניה היא יוצאת דופן בין המדינות יצרניות היין מכיוון שמערכת הסיווג היוקרתית ביותר שלה, הדרגות השונות של Prädikatswein, מבוססים על בשלותם של הענבים, אם כי מוגדרים בנוסף לכך גם כינויי מקור גאוגרפיים. לכן מערכת הסיווג הגאוגרפית של גרמניה, Qualitätswein bestimmter Anbaugebiete, דומה לדרגה הצרפתית השנייה, Vin Délimité de Qualité Supérieure (VDQS).
הונגריה
היסטורית, מערכת סיווג הכרמים הראשונה הייתה בחבל טוקאי, הונגריה, ב-1730. הכרמים חולקו לשלוש קטגוריות בהתאם לסוג האדמה, החשיפה לשמש, והפוטנציאל לפתח את פטריית בוטריטיס סינריאה. תת-החלוקה הייתה: יינות מדרגה ראשונה, דרגה שנייה ודרגה שלישית. צו שהוציא בית הבסבורג ב-1757 ייסד את מחוז תפוקת היין המוגדר בטוקאי. שיטת הסיווג הושלמה ב-1765 ו-1772.
פורטוגל
שיטת האפלאסיון השלישית בוותיקותה, אחרי קיאנטי וחבל טוקאי נעשתה בפורטוגל ב-1756, ועסקה ביין פורט, שהופק באזור עמק הדורו.
קנדה
האפלאסיונים של קנדה כוללים את קולומביה הבריטית ואונטריו. קולומביה הבריטית מחולקת לארבעה אזורי גידול גפנים (Designated Viticultural Areas ובראשי תיבות: DVAs). עמק אוקאנאגן (Okanagan), האי ונקובר, קניון פרייזר ונהר סימילקאמין (Similkameen). אונטריו כולל ארבעה DVAs: חצי האי ניאגרה, חופה הצפוני של ימת אירי, פלי איילנד (Pelee Island) ומחוז פרינס אדווארד (Prince Edward County). שתי הפרובינציות לוקחות חלק ב"ברית איכות סוחרי היינות" (Vintners Quality Alliance ובראשי תיבות: VQA), שמתבססת על הדגם של התקינה האירופית.
ארצות הברית
אזורי גידול הגפנים בארצות הברית (American Viticultural Area ובראשי תיבות: AVA). הדרישה היחידה לשימוש בסימון AVA על-גבי תווית היין היא ש-85% מהיין צריך להגיע מענבים הגדלים בגבולות השטח הגאוגרפי של ה-AVA. אזור ה-AVA הראשון בארצות הברית היה באוגוסטה, מיזורי, ב-1980. האפלאסיון של אוגוסטה משתרע על-פני 39 קילומטרים רבועים של שטח אדמה ליד נהר מיזורי, שממתן את הטמפרטורות ומעניק אקלים אופטימלי לגידול גפן היין ויטיס ויניפרה.
ארתור דייק
ארתור דייק (באנגלית: Arthur Dake (Darkowski); 8 באפריל 1910, פורטלנד, אורגון – 28 באפריל 2000, רינו, נבדה), היה שחמטאי יהודי-אמריקאי.
ראשית פעילותו
דייק נולד למשפחה ממוצא פולני, שהיגרה לארצות הברית לפני מלחמת העולם הראשונה. בגיל 16 נהיה למלח, ושט ליפן, סין ולפיליפינים. בשנת 1927 חזר לבית הספר התיכון באורגון ולמד שחמט ממהגר רוסי שחי ב-ימק"א המקומי. דייק חזר לעבודתו כספן ובדרך זו הגיע לניו-יורק בשנת 1929. ניו-יורק הייתה מרכז השחמט בארצות הברית באותן השנים, ודייק חבר לשחקן דמקה מוביל בשם קנט גרובר והשניים העמידו דוכן שקיבל מתמודדים מולם תמורת תעריף של 25 סנט למשחק. התמוטטות וול סטריט ביום חמישי השחור סיכלה את המשך הפעילות הזו.
התחרות הראשונה בה השתתף דייק הייתה אליפות מדינת ניו-יורק לשנת 1930, שם הגיע למקום השלישי. בשנת 1931 ניצח באליפות מועדון השחמט מרשל. שנות השפל הגדול ראו שליטה ללא מצרים של ארצות הברית בשחמט העולמי, כאשר נבחרת ארצות הברית זכתה בשלוש אולימפיאדות רצופות בשנים 1931, 1933 ו-1935.
אולימפיאדות השחמט
דייק ייצג שלוש פעמים את ארצות הברית באולימפיאדות שחמט:
התוצאה המצטברת של דייק בכל אולימפיאדות השחמט עומדת על 75.6%, +27 -4 =14.
באולימפיאדות אלו זכה דייק בשלוש מדליות זהב קבוצתיות בשנים (1931, 1933, 1935). כמו כן זכה בשתי מדליות אישיות: אחת זהב ב-1935 ואחת כסף בשנת 1933.
פעילותו התחרותית
בשנת 1931 חלק דייק מקום ראשון-שלישי עם עקיבא רובינשטיין ופרדריק ייטס בתחרות אנטוורפן. בשנת 1932 חלק מקום שלישי-חמישי, לאחר אלכסנדר אלכין ויצחק קשדן בתחרות פסדנה. בתחרות זו ניצח דייק את אלוף העולם אלכין במשחק ביניהם והיה לאמריקאי הראשון שעשה זאת. בשנת 1934 הגיע דייק למקום השלישי באליפות הפתוחה של ארצות הברית, חלק מקום שלישי-רביעי בתחרות סירקוז (ניצח: שמואל רשבסקי), חלק מקום שני-שלישי באליפות מועדון מנהטן וחלק מקום ראשון-שלישי במקסיקו סיטי עם יצחק קשדן וראובן פיין. בשנת 1935 הגיע למקום השני, אחרי פיין באליפות הפתוחה של ארצות הברית. בשנת 1936 חלק מקום 6–7 באליפות הראשונה של ארצות הברית. על תרומתו לספר התחרות החליטו שני המחברים להקדיש לדייק את הספר.
באותה שנה חלק מקום שני-שלישי אחרי ישראל הורוביץ באליפות הפתוחה של ארצות הברית. בשנת 1938 חלק מקום 6–7 באליפות השנייה של ארצות הברית.
דייק פגש את אשתו הלן על האניה שהחזירה אותו מהאולימפיאדה בורשה בשנת 1935. הם חזרו יחדיו לפורטלנד, שם דייק עבד במחלקה לכלי רכב במשך יותר משלושים שנים.
הנבחרת האמריקאית נסעה ב-1946 למוסקבה לדו-קרב מול הקבוצה הסובייטית ודייק סיים בתיקו את שני משחקיו נגד רב אמן אנדור לילינטל. בשנת 1950 שיחק דייק בלוח השישי של הנבחרת האמריקאית בדו-קרב מול יוגוסלביה שהתקיים באמצעות הרדיו. דייק הפסיד 1.5-0.5 לסטויאן פוס. בשנת 1952 חלק דייק מקום רביעי-חמישי בתחרות הוליווד (ניצח: סבטוזר גליגוריץ'). בשנת 1954 הפסיד דייק משחק אחד לדוד ברונשטיין בדו-קרב מול הקבוצה הסובייטית.
למעט האירועים האמורים לא שיחק דייק שחמט תחרותי מאליפות ארצות הברית בשנת 1938 עד שהופיע לפתע בשנת 1977 והשתתף בתחרות לון-פיין. באליפות ארצות הברית הפתוחה בשנת 1987 שהתקיימה בעיר מגוריו, פורטלנד, שיחק דייק בגיל 77 והשיג 8/12.
דייק קיבל תואר אמן בינלאומי בשנת 1953 ובשנת 1986 הוענק לו תואר כבוד של רב אמן על תוצאותיו המצוינות בשנות השלושים. הוא היה רב האמן התחרותי המבוגר ביותר בהיסטוריה, ונפטר בגיל 90. את לילו האחרון בילה במשחק בלק ג'ק בקזינו בעיר רינו. שם מת למחרת מוות טבעי.
קומיסר
קומיסר (ברוסית: комиссар) היה תואר רשמי של פקיד ממשל ברפובליקה הרוסית וברית המועצות. למונח "קומיסר" שני מובנים, האחד הוא שר, ולרוב נקרא "נַרקום" (נַרוֹדני קומיסר: קומיסר עממי). התואר היה בשימוש עד שנות ה-50. במובנו השני שימש ככינוי לקציני משמעת פוליטיים שהיו מסופחים לקצינים בכל הדרגות ביחידות קרביות. תפקידם היה לפקח על המשמעת הפוליטית של הקצין ושל כל היחידה. בשנת 1920 בצבא האדום היו כשלושת אלפים קומיסרים. התפקיד בוטל בשנת 1925. בשנת 1937 עם תחילת הטיהורים הגדולים התפקיד נכלל מחדש למספר שנים. בתחילת מלחמת העולם השנייה לכל היחידות נשלחו קומיסרים אך לאחר כשנה וחצי לאור דרישות חוזרות ונשנות של מפקדי צבא בכירים התפקיד בוטל. עם זאת, בכל יחידה היה סגן מפקד לפעילות פוליטית.
מהמט גיונסור
מהמט גיונסור (בטורקית: Mehmet Günsür; נולד ב-8 במאי 1975) הוא שחקן טורקי.
ביוגרפיה
גיונסור עבד קודם כברמן ואז כדוגמן לפני שהפך לשחקן. הוא סיים את הלימודים בתיכון האיטלקי באיסטנבול. מאז תחילת דרכו, הוא שיחק בסרטים טורקים, איטלקים ואמריקאים. הוא ידוע בעיקר בשל השתתפותו בסרטים "Anlat İstanbul" "O Şimdi Asker" ו-"Hamam". הוא זכה בפרסים רבים לאורך הקריירה שלו, ביניהם בפרס השחקן המבטיח ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של אנקרה עבור הסרט "Hamam".
מהמט גיונסור נשוי לבמאית הדוקומנטרית קתרינה מונגיו מאז 2006. לזוג שלושה ילדים בשם עלי, מאיה וקלואי.
אברהם שניאור
קריירה
שניאור, שיחק כשחקן פנים והיתמר לגובה של 1.86 מטר. הוא היה לקפטן הראשון של נבחרת ישראל, במדיה הופיע 29 פעמים, ושימש גם כקפטן מכבי תל אביב.
בצעירותו היה שניאור ספורטאי רב תחומי, והצטיין גם בענפי האתלטיקה הקלה והכדוריד, ואף היה אלוף ישראל לנוער בהדיפת כדור ברזל והטלת כידון. שניאור החל את הקריירה כשהיה בן 16 כשהחל לשחק במדי קבוצת הבוגרים של מכבי תל אביב.
הוא שיחק במדי נבחרת ישראל שהשתתפה בטורניר הכדורסל באולימפיאדת הלסינקי (1952) ושסיימה במקום החמישי באליפות אירופה בכדורסל 1953 והיה השחקן המצטיין של הנבחרת בטורניר. שנה לאחר מכן באליפות העולם בכדורסל 1954, סייע לנבחרת לסיים במקום השמיני.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, שימש שניאור כמאמן בהפועל חיפה, לתקופה קצרה, ואף ישב בבית סוהר לאחר שהורשע בזיוף שטרות.
ב-10 בינואר 2013, לפני משחקה של מכבי תל אביב נגד פנרבחצ'ה במסגרת היורוליג הוענק לנכדו של אברהם שניאור פרס לאות הוקרה על שנותיו במכבי תל אביב. הפרס הוענק על ידי קבוצת מכבי תל אביב, כמו כן הועלה לגג היכל יד אליהו דגל עם מספרו של אברהם שניאור באותן השנים - 3.
ג'ורג'ו למברטי
ג'ורג'ו למברטי (באיטלקית: Giorgio Lamberti; נולד ב-28 בינואר 1969) הוא שחיין עבר איטלקי. אלוף עולם (פרת' 1991) ושיאן עולם (1989–1999) במשחה ל-200 מטר חופשי.
ביוגרפיה
ג'ורג'ו למברטי נולד בברשה, שבלומברדיה. הוא החל לשחות בגיל 6, לאחר המלצת רופאיו שרצו לחזק את גופו החלש והשברירי. הוא התאמן תחת הדרכתו של פייטרו סנטי במועדון השחייה לאונסה. בשנת 1986 הוא זכה בפעם הראשונה באליפות איטליה בשחייה.
1986
באליפות העולם שנערכה במדריד, ספרד בשנת 1986 סיים למברטי במקום שמיני במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:33.44 דקות, במקום 16 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:52.28 דקות ובמקום 26 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 51.71 שניות.
לאחר מכן עבר למברטי להתאמן בהדרכתו של אלברטו קסטנטי.
1988
בתחרות השחייה "פסטיבל ארנה" (בריכת 25 מטר) שנערכה בבון, מערב גרמניה בפברואר 1988 קבע למברטי במשחה ל-200 מטר חופשי שיא עולם חדש של 1:43.64 דקות, שיא זה החזיק מעמד 9 שנים עד שנישבר באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בהונג קונג על ידי איאן ת'ורפ מאוסטרליה (1:43.28 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי שיא עולם חדש נוסף של 3:41.74 דקות, שיא זה החזיק מעמד שנתיים עד שנישבר בגביע העולם שנערך בפריז על ידי אנדרס הולמרץ משוודיה (3:40.81 דקות).
באולימפיאדת סיאול (1988) סיים למברטי במקום 12 המאכזב עבורו בשלב המוקדמות במשחים ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:50.44 דקות, ולכן נימחק מגמר ב' ודורג לבסוף במקום 18 וכן במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:53.29 דקות. בנוסף, הוא סיים במקום חמישי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:16.00 דקות, תוך כדי שהוא שוחה משחה זה בזינוק שליחים בתוצאה של 1:47.29 דקות, התוצאה הרביעית בתחרות ובמקום שמיני במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:22.93 דקות הוא שחה בזינוק שליחים 50.31 שניות. בשלב המוקדמות הוא שחה בזינוק שליחים תוצאה של 49.93 שניות.
שיאן עולם
באליפות אירופה שנערכה בבון בשנת 1989 זכה למברטי ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אירופה חדש של 49.24 שניות, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 1:46.69 דקות, שיא שהחזיק מעמד 10 שנים עד שנישבר על ידי גרנט האקט מאוסטרליה בשתי מאיות השנייה 1:46.67 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:15.39 דקות. מדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:43.14 דקות. בנוסף, הוא סיים במקום שישי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:21.37 דקות.
אלוף עולם
באליפות אירופה שנערכה באתונה, יוון באוגוסט אותה שנה זכה למברטי ב-4 מדליות, 2 כסף ו-2 ארד. מדליות כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:48.15 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:18.30 דקות. מדליות ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.57 שניות ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:50.46 דקות. בנוסף, הוא סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:20.94 דקות.
1992
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיים למברטי במקום 17 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.65 שניות. בנוסף, הוא סיים במקום חמישי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:18.10 דקות ובמקום עשירי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:23.43 דקות.
למברטי פרש משחייה תחרותית בשנת 1993.
חיים אישיים
בנו מיקלה למברטי הוא שחיין מצטיין סגן אלוף אירופה, אלוף ושיאן איטליה.
אנשי ציבור ישראלים שהורשעו בדין
ערך זה עוסק באנשי ציבור ישראלים שהורשעו בדין, דהיינו עבירות פליליות שבוצעו על ידי נבחרי ציבור ועובדי ציבור ישראלים, או על ידי אזרחים שנעשו לימים אנשי ציבור במדינת ישראל.
ניתוח העבירות שבהן הורשעו נבחרי ציבור מעלה שכשני שלישים מהעבירות קשורות לשחיתות שלטונית (בעיקר מרמה, שוחד, זיוף תעודות ועדות שקר), ולאחריהן עבירות אלימות, עבירות מין, ביטחון ותחבורה.
חסינות חברי הכנסת
בניגוד לאזרח מן השורה, לחברי הכנסת יש חסינות מהליך פלילי. שלמה לביא, חבר הכנסת מטעם מפא"י, היה בשנת 1954 חבר הכנסת הראשון שהיה מעורב בתאונת דרכים קטלנית. הוא פגע בפועל שעבד בכביש והרגו. לביא דרש להסיר את חסינותו ולעמוד לדין בשל התאונה. דרישתו נענתה לבסוף, והוא הורשע בגרימת מוות מתוך חוסר זהירות ונקנס בסכום של 100 ל"י. בשנת 1966 היה חבר הכנסת מרדכי סורקיס מעורב בתאונת דרכים ופגע בשתי נערות שחצו את הכביש. לבקשתו, חסינותו הוסרה כדי שיוכל לעמוד לדין, והוא הורשע בנהיגה רשלנית ובגרימת התאונה.
חסינותם של חברי כנסת אחרים שנחשדו בפלילים הוסרה בהחלטה של ועדת הכנסת והחלטת המליאה בהצבעה חשאית. ביולי 2005 תוקן החוק כך שעבירות שנעשו שלא במסגרת התפקיד אינן מקנות חסינות אוטומטית, אלא על חבר הכנסת לבקש אותה.
היחס המשפטי לנבחרי ציבור שהועמדו לדין
בשנת 1993 דן בג"ץ בעתירה שהגישה התנועה לאיכות השלטון, וקבע כי על ראש הממשלה לפטר את השר אריה דרעי לאחר שהוגש נגדו כתב אישום (הלכת דרעי-פנחסי). בפסק הדין נאמר:
בשנת 2007, לאחר הרשעתו של משה קצב, דנה ועדת הכנסת באפשרות לשלול זכויות והטבות של חברי כנסת שהורשעו. במקרה של קצב, מתוקף היותו נשיא מדינת ישראל לשעבר הוא היה זכאי להטבות רבות, בהן דירת שרד, לשכה, עוזרים ורכב צמוד. הליכי החקיקה נועדו לחול על אנשי הציבור הבאים: נשיא המדינה, שרים, חברי כנסת, שופטים, רבנים ראשיים, מבקר המדינה, נגיד בנק ישראל, המשנה לנגיד, דיינים וקאדים. בדיון אמר חבר הכנסת גלעד ארדן כי חקיקתה של הצעת החוק היא דחופה, לנוכח מספרם הרב של אישי ציבור שנגדם נפתחו חקירות פליליות. לטענתו, הכנסת חייבת להעביר מסר ברור שהיא לא תנהג בסלחנות כלפי אנשים שינצלו את מעמדם. בשנת 2009 החליטה ועדת הכספים לשלול מעט מההטבות מנושאי משרה ציבורית שהורשעו בעבירות שיש עמן קלון: מנוי לשני עיתונים יומיים והשתתפות בהוצאות טלפון.
בשנת 2016 הועלתה הצעת חוק שנועדה להרחיק נבחרי ציבור שהורשעו בדין ממשרות ציבוריות.
בשנת 2013 עלתה הצעת חוק להכפלת תקופת הקלון מ-7 ל-14 שנים. ההצעה אושרה בקריאה ראשונה בכנסת בשנת 2017, אך לא קודמה מאז. היא עלתה שוב בפברואר 2022.
רשימת אנשי ציבור ישראלים שהורשעו בעבירות פליליות
להלן רשימת אנשי ציבור ישראלים שהורשעו בעבירות פליליות, לפי תפקיד ולפי סדר הא"ב.
מושל פיג'י
מושל פיג'י (באנגלית: Governor of Fiji) היה תוארו של נושא המשרה שכיהן כמושל המושבה הבריטית פיג'י בין השנים 1874–1970. לאחר מכן במשך 13 שנה שימש בעל אצולה בריטי כראש המושבה כאשר בפועל מי שניהל את המושבה היה תושב מקומי. ב-1987 קיבלה פיג'י עצמאות מלאה.
בין השנים 1877–1952 שימש מושל פיג'י כמושל העליון של מזרח הפסיפי.
לימיטאני
לימיטאני (בלטינית: limitanei) הוא חלק מהצבא הרומי בתקופת הקיסרות המאוחרת. שמה נובע מהמונח 'לימס' (limes) שמשמעותו בלטינית 'סְפָר'. שורשיהם של הלימיטני הם ברפורמה שהנהיג הקיסר דיוקלטיאנוס בצבא הרומי בסוף המאה ה-3 לספירה. הוא חילק את הצבא לשני סוגים, הסוג הראשון הוא 'כוחות השדה' (comitatenses) שכללו חיילי לגיונות ופרשים, הם הגיעו לצבא כמתנדבים, או שגויסו כבניהם של חיילים ושירתו 20 שנה. הם נחשבו כלוחמים מקצוענים ולכן היו בעלי מעמד עדיף מבחינת שכר ותנאי שרות. הסוג השני כלל חיילים שאיישו את הביצורים למיניהם והם שירתו 25 שנה. סוג זה כנראה התפתח במהלך המאה ה-4 לספירה, בתקופתו של קונסטנטינוס, ללימיטאני. הלוחמים גויסו מקרב האוכלוסייה המקומית שישבה באזורי הגבול והספר של האימפריה הרומית. יחידות הלימיטאנים הוצבו כחילות מצב במצודות ומבצרים באזורי הספר, לאורך דרכים, או על חופי ים או נהרות. הלימיטאנים כללו יחידות שונות: לגיונות של חיל רגלים, קוהורטות של רגלים ופרשים ואלות (alae; כנף בלטינית המונח שימש לתיאור יחידה צבאית בסדר גודל של גדוד) של חילות עזר. בפפירוסי ניצנה שהתגלו בחפירות בכנסייה בתל ניצנה, מוזכרת יחידה לימיטאנית שהורכבה מפרשים ערבים רכובים על גמלים, יחידה זו החזיקה ברשותה אדמות באזור ניצנה.
האת'וויי
האת'וויי (באנגלית: Hathaway) הוא שם משפחה.
גאוצ'ו
גאוצ'ו (בספרדית: Gaucho; בפורטוגזית: Gaúcho) הוא בוקר באזור מישורי הפמפס, המשתרעים מצפון לפטגוניה, ממזרח להרי האנדים ואשר מגיעים עד למדינת ריו גראנדה דו סול שבדרום ברזיל. הגאוצ'ו הפך לאחד הסמלים הלאומיים של ארגנטינה ואורוגוואי, מושא למנהגים עממיים ולפולקלור, וכן, בהגייה הברזילאית (הפורטוגזית) גאושו, משמש ככינוי לכלל בני מדינת ריו גראנדה דו סול.
מבחינת דימויו, דמות הגאוצ'ו קרובה לדמות הקאובוי הצפון אמריקאי: איש הסְפר, רכוב על סוס, עוטה פונצ'ו, חמוש בסכין ארוכה (facon) ובבולאס (boleadoras/bolas); מספר אבנים קשורות בפתיל עור שהטלתן כראוי משמשת ללפיתת רגלי הבקר או ככלי נשק), לוגם מאטה ואלכוהול בכמויות בלתי נדלות.
גליציה המזרחית
גליציה המזרחית (באוקראינית: Східна Галичина, בפולנית: Galicja Wschodnia, בגרמנית: Ostgalizien) הוא אזור גאוגרפי במערב אוקראינה (המחוזות של היום לבוב, איוואנו-פרנקיבסק וטרנופול), שיש לו גם חשיבות היסטורית מהותית בפולין.
גאוצ'ו
מקור השם
מקורו של השם גאוצ'ו אינו ידוע בוודאות. השם הופיע לראשונה כנראה באמצע המאה ה-17 בדו"ח של שני מדענים ספרדים שביקרו באמריקה הספרדית. הגאוצ'ו נזכר בשנית כעשרים שנה מאוחר יותר, בתלונותיהם של פקידים ממשלתיים שתיארו "גאוצ'וס או גנבי בקר ברבריים הפועלים באזור הספר הפרוע של 'הגדה המזרחית' (היא אורוגוואי המודרנית)".
גליציה המזרחית
גליציה נוצרה בתוך האימפריה האוסטרית במהלך השנים 1772–1918. גליציה המזרחית, כוללת כעת את כל מחוזות לבוב ואיוואנו-פרנקיבסק (אזורים) באוקראינה וכן מחוז טרנופול, כאשר הרצועה הצפונית שלו גובלת עם הקרמנטס לשעבר, שומסק ולניבצי ראיון והחלק הצפוני של זבאראז' ראיון. מצד שני, החלק המערבי של גליציה המזרחית נמצא בפולין (החלק המזרחי של מחוז פודקרפאטי - פשמישל, סאנוק, ירוסלב, לובאצ'וב, לסקו ובישצ'די והאזורים סביב הערים והמקומות הללו. חלק קטנטן של גליציה המזרחית ממוקם גם במחוז לובלין - העיירה לוביצ'ה קרולבסקה והסביבה, אבל טומשוב לובלסקי, 15 ק"מ משם, כבר לא חלק מגליציה, וגם לא הייתה שייכת לקיסרות האוסטרית בזמן חלוקת פולין. האזור היה חלק מפולין הקונגרסאית בתוך האימפריה הרוסית לפי החלוקה הרוסית של פולין. שטחה של גליציה המזרחית הוא כ-46,800 ק"מ 2 (18,100 מייל רבוע).
גאוצ'ו
מקור השם
קשה להתייחס באופן מלומד לשאלת שפת המקור של המילה, ודיון זה מסתיר בחובו מורכבויות פוליטיות. הועלו טענות על מקורו במספר רב של שפות, ביניהן הערבית, אנדלוסית, בסקית, צרפתית, עברית, פורטוגזית, אנגלית ושפות הילידים באמריקה הדרומית כמו הקצ'ואה. המילה "יוּאָצ'ו" (huachu) למשל, משמעותה בקצ'ואה "נווד" או "יתום", ו"קואצ'ו" (cuacho) שהוא כינוי גנאי או גור של בעל חיים, במיוחד של חזירים. במקרה זה הקונוטציה הראשונית הנה שלילית מלכתחילה.
גליציה המזרחית
היסטוריה
ב-1918 הפכה גליציה המערבית לחלק מהרפובליקה המחודשת של פולין, שקלטה חלק מאזור למקו. האוכלוסייה האוקראינית המקומית הכריזה על עצמאותה של גליציה המזרחית כרפובליקה העממית של מערב אוקראינה. האוכלוסייה הפולנית ברובה של לבוב (לביב, למברג) התנגדה למהלך, מה שהוביל למלחמת פולין–אוקראינה שבמהלכה השתלטו הפולנים על כל גליציה. בהסכם עם פולין, הרמן פטיורה מהרפובליקה העממית של אוקראינה ויתר על מזרח גליציה בתמורה לעזרה נגד הסובייטים. במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית הקימו הסובייטים ביולי 1920 בגליציה המזרחית את הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גליציה.
הסכם ריגה מה-18 במרץ 1921 הקצה את גליציה המזרחית עבור הרפובליקה הפולנית השנייה. מעצמות ההסכמה המשולשת הכירו בחזקה הפולנית על השטח ב-15 במאי 1923.
גאוצ'ו
הגאוצ'ו במרוצת המאה ה-19
עד לסוף המאה ה-19 ייחסו לגאוצ'ו הרשויות והאליטות תכונות ירודות, כגון עצלנות, אלימות, שכרות, הידרדרות פיזית וחברתית, וכמי שאינו ראוי לאמון או לכבוד, ואשר חי חיים פראיים, ברבריים ובלתי מתורבתים בשולי החברה.
למרות שבמהלך מלחמות העצמאות, בין 1810 ל-1816, ולאחר מכן, היו גאוצ'וס רבים בין הכוחות הלוחמים למען עצמאותן של הפרובינציות של מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה לשעבר, הרי שרובם הצטרפו לשירות בשל גיוס שנכפה עליהם או בשל טובות וזכויות יתר שהובטחו להם, ולא מתוך קנאות פטריוטית. כישלון הפלישה האנגלית לבואנוס איירס בשנת 1806 ובשנית בשנה שלאחר מכן סימל, אולי, את תחילת עליית מעמדו של הגאוצ'ו, או לפחות את ההכרה הגוברת בו בקרב האליטה המקומית שבבואנוס איירס. אולם, למרות שההתגייסות למאבק זיכתה את הגאוצ'ו בכניסה "לפנתאון גיבורי העצמאות", המושג שאומץ עבורו, "כפרי פטריוטי" (patriota campesino), מלמד כי הגאוצ'ו עדיין היה "לנחות ביותר בקרב הכוחות הפטריוטים".
עם תום מלחמות העצמאות נקלע האזור כולו לשרשרת מאבקים בדרך לגיבושן של המדינות החדשות. במהלך תהליך זה נתגלעו מחלוקות, לעיתים קרובות אלימות, בין אזורים שונים שכעת השתייכו לאותה ישות מדינית. בשטחה של ארגנטינה דהיום התחוללו מאבקים קשים בין הפרובינציות ששכנו בפנים הארץ, לבין זו של בואנוס איירס. מבחינה פוליטית באה מחלוקת זו לידי ביטוי במאבק שבין ה"פדרליסטים" לבין ה"אוניטרים". בקרב שני המחנות היו אלו הקאודיז'וס (מנהיגים מקומיים בעלי סמכות רחבה הנובעת מקשרי פטרון-קליינט וקשרי משפחה אמיתיים ופיקטיביים כאחד) שגייסו את הגאוצ'וס לצידם, בהצלחה משתנה. במסגרת מאבק מתמשך זה קיבל הגאוצ'ו את תדמיתו כאיש הסְפָר הברברי, שקיומו מנוגד לתרבות ולקדמה, וכגורם מעכב בפני התפתחותה של המדינה החדשה.
היה זה דומינגו פאוסטינו סרמיינטו, מי שכפי הנראה היה המעצב המשמעותי ביותר של דמות הגאוצ'ו לשלילה, אשר ביטא זאת יותר מכל בספרו הנודע "ציוויליזציה וברבריות, או: פקונדו". בספרו טען סרמיינטו כי בסְפָר הארגנטינאי מתרחש תהליך חיברות מעוות כאשר בחנות הכללית האזורית, ה"פולפריה" (pulperia), גדל ומתנהל הגאוצ'ו בחיי אלימות, ניתוק מהתא המשפחתי, פרימיטיביות וחוסר ההתארגנות אזרחית. הגאוצ'ו הוצג כאביר יוצא דופן שפשט, בזז, רצח ועשה את כל מה שהפך את ארגנטינה ל"גאצ'וקרטיה" (gauchocracia)- משטר נכשל ופרימיטיבי המונהג בידי מנהיגים צבאיים מקומיים. עבור העיר הקוסמופוליטית, הגאוצ'ו מנע את האפשרות לקדמה, בהיותו איש הספר המרוחק, הנחשל והאלים. כאשר עלה סרמיינטו לשלטון החל ביישומה של מדיניות אשר הביאה להיעלמותו ההדרגתית של הגאוצ'ו עקב הגירה נרחבת, יישוב הספר וגידורו, מהפכה בתעשיית הבשר ותהליכי חינוך מחדש ועיור בניצוחו.
ארגנטינה במפנה המאה ה-19
בשנות השישים והשבעים של המאה ה-19 שינתה ארגנטינה את פניה תחת נשיאים ליברליים ולבשה "אופי ריכוזי" - צבא מקצועי, מערכת משפט אחידה, בנק לאומי, מערכת בתי-ספר ציבוריים, ספריות ציבוריות, אקדמיה למדע ועוד. המדינה רושתה בפסי רכבת וטלגרף, שתרמו לקישור שבין הפרובינציות המרוחקות, המטרופולין והעולם החיצון. בנוסף לכך, לשטח המדינה התווספו שטחים עצומים: הניצחון על פרגוואי במלחמת הברית המשולשת הניב שטחים חדשים בצפון וכיבוש המדבר בדרום פינה את שטחי הפמפס הנרחבים להתיישבות ועיבוד.
כיבוש המדבר והחלת החינוך הציבורי היו שני אלמנטים מרכזיים בתוכנית עבודתו של סרמיינטו. הוא הבטיח "חינוך לכל ילד" וניסה לבצע רפורמה בחלוקת האדמות; מוקסם מביקוריו בארצות הברית הוא ניסה ליישב את הספר הארגנטינאי, לאחר פירוק וחלוקה מחדש של האדמות מהחוות המסורתיות רחבות הידיים, לידי משפחות של מהגרים אירופאיים, לפי הדגם האמריקני של משפחות החיות בחוות ועובדות בחקלאות. כך, קיווה, יהפוך הגאוצ'ו ל"תושב שלו" בפמפס "המתורבתת". עם זאת, בניגוד לתקוות הממשל, בספר הארגנטינאי לא נוצר מעמד בינוני כפרי רחב כמו בארצות הברית. הסיבה לכך הייתה שהיצע האדמות הגדול הביא לירידת מחירן, ובעלי האחוזות הגדולות וסוחרים ניצלו הצפה זו וקנו שטחים נרחבים, שרק הגדילו את רכושם.
הודות לתהליכי המודרניזציה שפורטו לעיל, כגון הנחת מסילות ברזל שאפשרו העברת סחורות מהירה או קירור באוניות שאפשר ייצוא טרנס-אטלנטי של מזון, כיבוש הספר בידי התיישבות (מהגרים בעיקר) ויצירת אחוזות ענק שעברו תהליכי גידור, התפתחה בארגנטינה תעשיית ייצוא נרחבת של בשר. החל משנות השמונים של המאה ה-19 ניכרה בארגנטינה צמיחה כלכלית של כ-5% לשנה, והיא הפכה לאחת המדינות העשירות בעולם. בריטניה, שלה היה ההון להשקיע במדינה ומעמד הפועלים שלה היה ללקוח העיקרי של הבשר (וגם החיטה) הארגנטינאי, הפכה הן למשקיעה חשובה בארגנטינה והן ללקוחה של תוצרתה. ללא בקר הרועה בחופשיות, הפך הגאוצ'ו לפרולטר כפרי - פועל יום בשכר בתעשיית הבשר החדשה שהצריכה ידיים עובדות.
היעלמות דמות הגאוצ'ו ההיסטורית והופעת הגאוצ'ו הסמלי והספרותי
היעלמותו ההדרגתית של הגאוצ'ו ההיסטורי בשליש האחרון של המאה התשע עשרה לוותה בעליית דמות הגאוצ'ו הסמלית והספרותית. אף שהאליטות המשיכו לדבוק בראיית הגאוצ'ו כנווד פורע חוק, אחרים החלו להדגיש דווקא את מצבו הקשה בשולי החברה. בחיפוש אחר הזהות המקומית נוצרו לאורך המאה כמה זרמים תרבותיים-ספרותיים מקומיים, שהלכו אמנם בכיוונים שונים (דגשים אינדיאניים/קריאוליים/אמריקאיים וכיוצא בזה), אך הכול הדגישו את חוויית "העולם החדש" ומסורותיו כנגד ההשפעות מבחוץ. כחלק ממגמה זו, עבר הגאוצ'ו תהליך רומנטיזציה שביקש לשקף את דרך החיים הדרום אמריקאית האמיתית. דמותו הפכה "לאציל-פראי שנכחד וקולקל על ידי החיים העירוניים", והוא צבר אהדה רבה בחילוף המאה.
לקריאה נוספת
��
דוד טברסקי (ניו סקוור)
הרב דוד טברסקי (נולד ב-כ"ו בתשרי ה'תש"א - 28 באוקטובר 1940) הוא האדמו"ר הנוכחי מסקווירה שמרכזה ניו סקוור שבניו יורק.
ביוגרפיה
נולד ביאשי כבן זקונים אחרי 3 בנות, לרבי יעקב יוסף טברסקי שהיה האדמו"ר מסקווירה ולרבנית טראני, נכדת רבי ישכר דב רוקח מבעלז. עם תום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945, עבר עם משפחתו לבוקרשט. בכ"ט אדר א' תש"ח הגיע לארצות הברית עם הוריו.
לאחר פטירת אביו הוכתר באפריל 1968 לאדמו"ר.
בחנוכה שנת 2000 הוא נפגש עם נשיא ארצות הברית ביל קלינטון בחדר הסגלגל כדי לבקש ממנו שיחון ארבעה מחסידי סקווירה שנשפטו למאסר בגין הונאה. קלינטון חנן אותם כשסיים את תפקידו.
בהוראתו הוקמה בעיירה סקווירא חברת "הצלה" המורכבת מנשי המקום, המיועדת לסייע לנשים הזקוקות לשירותי בריאות דחופים, וזאת בנוסף לחברת ההצלה הרגילה של העיירה.
באוקטובר 2022 שוחח טלפונית עם נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן שביקש את תמיכתו במועמד הדמוקרטי לקראת הבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית.
גורגיאס (דיאלוג אפלטוני)
גורגיאס (ביוונית: Γοργίας) הוא דיאלוג שנכתב על ידי אפלטון. הדיאלוג מתאר את סוקרטס משוחח עם גורגיאס, פולוס וקאליקלס, על אומנות הרטוריקה, בה הם נחשבים למומחים גדולים. סוקרטס משתמש בטענות שלהם כנגדם, וגורם להם לסתור את עצמם, לבסוף גם חולק איתם את דעותיו.
רקע
קאליקלס מזמין את כיריפון פולוס וסוקרטס אליו לביתו לשמוע את גורגיאס עונה על כל שאלה שנשאל. לגורגיאס מוניטין של איש חכם. הוא בדיוק סיים נאום רשמי, ועכשיו הזמין את קאליקלס וחבריו לשאול מה שירצו כשהבטיח לענות ישירות ובקצרה.
חלק ראשון
בחלק זה סוקרטס מתחיל בסדרת שאלות שמטרתה להגדיר את מלאכתו של גורגיאס. הוא מקבל תשובות לא מספקות ולא מסתפק בהם עד שגורגיאס מגדיר את עצמו כרטוריקן. סוקרטס מנסה להבין מהו תפקידו של רטוריקן? באיזה תוכן הוא עוסק? סוקרטס מביא כל הזמן דוגמאות של רופאים, מורים ואומנים אחרים כדי לנסות לחדד את תשובותיו של גורגיאס. לבסוף גורגיאס מסביר שרטוריקן יכול לקבל את אמון הציבור באמצעות נאום, בעניינים של צדק ושל עוול. גורגיאס נואם אז בזכות הרטוריקה. הוא טוען כי היא האמנות החשובה ביותר, וזאת בגלל שההמון יקשיב לרטוריקן גם אם לא יקשיב לאנשי המקצוע. סוקרטס פותח בסדרת שאלות על טענה זו, עד שהוא מביא את גורגיאס לידי מבוכה.
חלק שני
פולוס חוקר את סוקרטס על מהי רטוריקה וסוקרטס עונה כי היא סוג של חנופה. הוא מסביר כי יש חלוקה בין חנופה וידיעה, ונותן, כדוגמאות, את אומנויות הבישול והרפואה. הרפואה היא הידיעה, והבישול הוא החנופה או הרמאות. הבישול אמנם גורם לאוכל להיות מפתה, ומיסב עונג לאוכלים, אך הרופא הוא זה שיודע מה טוב לגוף. הוא נותן כדוגמה נוספת את הגימנסטיקה (בריאות הגוף), לעומת הקוסמטיקה שגורמת לנו להראות טוב יותר אך לא משפרת אותנו באמת. הוא אומר שהרטוריקה פועלת על הנשמה, כפי שהבישול פועל על הגוף. פולוס וסוקרטס מתחילים לדון ברעיונות שונים: פולוס מעלה רעיון לפיו שליט רודן הוא אדם טוב ומוצלח, שיש להתקנא בו. סוקרטס טוען, לעומתו, שיש לרחם עליו. אחר כך הם דנים בשאלה דומה: האם מוטב לשאת עוול, כפי שסוקרטס טוען, או לעשות עוול, כפי שטוען פולוס. תוך כדי הדיאלוג גורם סוקרטס לפולוס לסתור את עצמו, ולחדד על ידי כך את טענותיו שלו בדבר הפגמים של הרטוריקה.