cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוהנס טינקטוריס
קורות חייו
בחיבורו "ליבר דה ארטה קונטרפונקטי" (ספר אמנות הקונטרפונקט) משנת 1477, ציין טינקטוריס כי הסגנון של בני תקופתו: יאקוב אוברכט, יוהנס אוקכם, גיום דופאי, ג'ון דאנסטפל ושאר מלחיני הארס נובה כאלו שראויים להאזנה, ואילו אבד הכלח על מלחיני הארס אנטיקווה, כלומר כל מה שקדם לתקופת חייו.
המידע על שנותיו האחרונות של טינקטוריס הוא חלקי בלבד. ידוע כי טינקטוריס יצא מנאפולי בשנת 1490 למסעות מוזיקליים וחזר בסביבות שנת 1500. לאחר מכן נמצאה עדות על היותו ברומא בשנת 1502, ועל כך שחזר לניבל ולכנסיית סנט גרטרוד. הוא נפטר בניבל בשנת 1511. הוא חיבר בחייו עשרות יצירות (רובן דתיות) ועוד מספר חיבורים תאורטיים, רובם קשורים לתהליך ההלחנה.
אספרגין
אספרגין היא נגזרת של חומצת אמינו אחרת: חומצה אספרטית. השייר של חומצה אספרטית מכיל קבוצת קרבוקסיל (COOH), ואילו השייר של אספרגין מכיל קבוצת אמיד (CONH). כשחומצה אספרטית מגיבה עם אמוניה (NH3) מתקבל אספרגין.
עקב הקרבה בין שתי החומצות קיים סימול ארוך המציין אספרגין או חומצה אספרטית - Asx - וכן סימול קצר - B.
השייר של אספרגין מורכב, אם כן, מקבוצת מתילן (CH2) ומקבוצת אמיד. שייר זה דומה לזה של חומצת אמינו אחרת - גלוטמין, כשהם נבדלים זה מזה בקבוצת מתילן נוספת הקיימת בשייר של גלוטמין.
קבוצת האמין (NH), המהווה חלק מקבוצת האמיד בשייר האספרגין, היא קוטבית; השייר של אספרגין מסוגל ליצור קשרי מימן עם מולקולות מים, ולפיכך אספרגין היא הידרופילית ומסיסה במים. שיירי אספרגין נוטים להופיע באזורים החיצוניים של חלבונים, שם הם מסוגלים לבוא במגע עם המים המקיפים את החלבון בסביבה התאית.
קהילות אנרכיסטיות
מאז ומתמיד הייתה התנועה האנרכיסטית מעורבת במגוון רב של מאבקי עובדים, מאבקים חברתיים ומאבקים לשחרור עצמי. בעוד שישנו רק מספר מועט של דוגמאות לחברות אנרכיסטיות גדולות, שנוצרו כתוצאה ממהפכות אנרכיסטיות - ישנו מספר רב של דוגמאות לחברות שנוצרו על פי ערכים אנרכיסטים, ללא תנועות אנרכיסטיות גדולות. למעשה, בשנים האחרונות, ההתפשטות של ערכים אנטי-סמכותניים הובילה ליצירת תנועות חברתיות רבות שחותרות לאידיאל האנרכיסטי. ככל שיותר אנשים במגוון קהילות מחליטים לארגן את קהילותיהם תחת העקרונות של ניהול עצמי, עזרה הדדית, שיתוף פעולה ודמוקרטיה ישירה - יותר מערכות אנרכיסטיות ואנטי-סמכותניות צצות אל פני השטח.
דוגמאות היסטוריות לחברות שאורגנו בהצלחה על פי עקרונות אנרכיסטים
במאות האחרונות התרחשו מקרים רבים של התמוטטות מדינות - לעיתים כתוצאה ממלחמה ולעיתים כתוצאה של קריסה פנימית ומלחמת אזרחים. בחלק מהמקרים, התמוטטות המדינה מלווה בפרעות, מהומות, בזיזה ואפילו הקמה של דיקטטורה צבאית. על אף שחברות שכאלו מתוארות בדרך כלל כ"אנרכיה", הן לא מאורגנות על פי עקרונות אנרכיסטים.
אולם, ישנם מקרים בהם חברה מתארגנת מרצון ובדרכי שלום, ללא ממשלה או צורה אחרת של כוח ריכוזי, על פי הפילוסופיה האנרכיסטית. ישנן כמה דוגמאות לחברות כאלו, בדרך כלל חברות בסדר גודל קטן או קצרות טווח (בין אם כתוצאה של קריסה עצמית או השמדה על ידי כוחות חיצוניים) - והן נחשבות לחברות אנרכיסטיות מוצלחות במובן זה.
ליברטטיה (שנות ה-70 ועד שנות ה-90 של המאה ה-17)
ליברטטיה הייתה מושבה חופשית אגדית, שנוסדה על ידי פיראטים, תחת הנהגתו של קפטן מיסון בסוף המאה ה-27. נאמר שמיקומה של המושבה היה בדרום מדגסקר ושהיא התקיימה במשך 2500 שנים. המוטו של המושבה היה "למען אלוהים וחירות", וצבע דגלה היה לבן, בניגוד לדגל המסורתי של הפיראטים. המושבה הייתה שוויונית ונוצרית, ופתחה במאבקים נגד מדינות ומחוקקים, התקיפה את ספינותיהם, ושיחררה אסירים ועבדים. הם קראו לעצמם "ליברי" וניתן לזהותם היום כאנרכו-קומוניסטים. ישנם היסטוריונים הטוענים כי המושבה היא מתיחה ספרותית, ומעולם לא נוסדה מושבה שכזו בפועל.
אוטופיה (1847 עד שנות ה-60 של המאה ה-19)
אוטופיה הייתה מושבה אנרכיסטית אינדיבידואליסטית שהוקמה ב-1847, על ידי ג'וסייה וורן ושותפיו בארצות הברית, כ-50 קילומטרים מסינסינטי, אוהיו. על מנת להתקבל לקהילה נדרשה הזמנה אישית מהמתיישבים הראשונים, כאשר וורן הצדיק זאת באמירתו שהחירות האישית היא "החירות לבחור את שותפיך בכל זמן". האדמה לא הייתה בבעלות משותפת, אלא אישית, כאשר חלקות נמכרו ונקנו במחיר הנדרש על פי הסכם חוזי. כלכלת הקהילה הייתה שיטה המבוססת על רכוש פרטי וכלכלת שוק כאשר מחיר המוצר נקבע לפי מידת העבודה שהושקעה ביצירתו. באמצע שנות ה-50, הקהילה כללה כ-40 מבנים – כאשר מחצית מהם היו בעל אופי תעשייתי, ו-2 מהם היו "חנויות זמן" (חנויות ניסיוניות שבחנו את הסחר בפתקי עבודה). יש הטוענים כי השפעת מלחמת האזרחים, עליית המחירים של האדמות שסבבו את המושבה (מה שגרם לקושי בהתרחבות המושבה), והדרישה להזמנה על ידי המתיישבים הראשונים הם אלו שגרמו לפירוקו של המיזם בסופו של דבר. אולם אפילו ב-1875 נותרו במקום כמה מהמתיישבים המקוריים, ומספר עסקים באזור השתמשו בפתקי עבודה כאמצעי תשלום.
זמנים מודרניים (1851 עד שנות ה-60 המאוחרות של המאה ה-19)
"זמנים מודרניים" הייתה מושבה אנרכיסטית אינדיבידואליסטית שנוסדה ב-21 במרץ 1851. היא מוקמה על 3 קמ״ר של אדמה בלונג איילנד, ניו יורק, על ידי ג'וסייה וורן וסטפן פרל אנדרוז. על פי חוזה, כל אדמה נקנתה ונמכרה במחירה, כאשר גודל היחידה המקסימלי שמותר לרכוש הוא 0.012 קמ"ר. הקהילה התבססה על הרעיון של "ריבונית אישית" ו"אחריות אישית". כמו כן, התקבלה החלטה שלא תהיה כל יוזמה של כפייה, ובכך כל החברים פעלו על פי האינטרסים האישיים שלהם. כל תוצרי העבודה נחשבו קניין פרטי. לקהילה היה מטבע מקומי פרטי שמבוסס על סחר בעבודה במטרה לסחור בסחורות ושירותים. כל אדמה נחשבה לקניין פרטי, פרט לסמטאות שנחשבו בתחילה לרכוש ציבורי ורק לאחר מכן הפכו לרכוש פרטי. במושבה לא הייתה קיימת שום רשות סמכותית ובהתאם לכך, לא היו בתי משפט, בתי כלא ומשטרה. למרות זאת, לא קיימים דיווחים על פשע משום סוג במושבה. נראה שעובדה זו תומכת בתאוריות של וורן על כך שהגורמים המשמעותיים ביותר לאלימות בחברה הם מדיניויות וחוקים שלא מאפשרים אינדיבידואליות מוחלטת מבחינה אישית ומבחינת קניין. למרות זאת, נראה שלמספר האנשים המצומצם שחי במושבה יש גם כן השפעה על העדר הפשע. מלחמת האזרחים, כמו גם חדירה של אוכלוסייה שלא הייתה שותפה לאידאולוגיה של מייסדי המושבה תרמו לפירוקה הסופי. מיקום המושבה היום ידוע בשם ברנטווד, ניו יורק. כמעט כל המבנים שהיו חלק מ"זמנים מודרניים" נהרסו.
מושבת ווייטוויי (1898 ועד היום)
מושבת ווייטוויי שבאנגליה נוסדה ב-1898 וקיימת עד היום. אף על פי שכבר אינה אנרכיסטית באופן מפורש, היא עדיין משמרת את שורשיה ורבים מתושביה מודעים ואף גאים במקורותיה. בימינו אפשר לראות את מה שנשאר מהשורשים האנרכיסטים שלה במתקנים קהילתיים כמו מגרש המשחקים, בניין העירייה ובריכה שנבנו על ידי המתיישבים, וכמו כן בצורת ההתנהלות של הקהילה שעדיין מתבצעת על ידי אסיפות כלליות של כל התושבים.
אוקראינה והמהפכנה המכנוביסטית (1918 עד 1921)
בתחילת 1918 חתמה הממשלה הבולשביקית החדשה ברוסיה על חוזה ברסט-ליטובסק, והשתרר שלום בינה לבין המעצמות. לצורך כך ויתרה על אזורים נרחבים, כולל אוקראינה. תושבי אוקראינה, שרצו לנצל מצב זה, מרדו. יחידות פרטיזנים הוקמו, ונפתחה מלחמת גרילה כנגד הגרמנים והאוסטרים.
עד מהרה מרידה זו הפכה למהפכה אנרכיסטית. בנצלו את ההזדמנות פנה האנרכו-קומוניסט, נסטור מאכנו, כנגד האדומים והיה מהמארגנים הראשיים של קבוצות הפרטיזנים, שהתאחדו במהרה לצבא ההתקוממות האוקראיני המהפכני בפיקודו, שנקרא גם "הצבא השחור" או "המשמר השחור" (מכיוון ששחור הוא צבע האנרכיזם). צבאותיו הגיעו לשיאם בשנת 1920 עם 65,000-80,000 חיילים. התמיכה העממית בו כונתה בפי רוב "מכנוביזם", וחייליו נקראו "מכנוביסטים". הצבא השחור נלחם גם כנגד הצבא הלבן הקונטרה-רבולוציוני, נגד צבאות זרים (כמו הצבא הגרמני ואוסטרו-הונגרי) ונגד אנטישמים.
אף על פי שהצבא השחור נאלץ לבזבז הרבה אנרגיה ומשאבים בלחימה בפולשים, החיילים עדיין הצליחו להנהיג מהפכה חברתית על פי ערכים אנרכיסטים. באזורים שעליהם השתלט הצבא השחור איכרים ופועלים ניסו להפיל את הקפיטליזם ואת המדינה תוך התארגנות באסיפות כפרים, קומונות ומועצות חופשיות. העובדים השתלטו על האדמה והמפעלים והוחל בהם ניהול עצמי.
המכנוביסטים שאפו למהפכה חברתית בה מעמד העובדים (הן הכפרי והן העירוני) יוכל לנהל באופן פעיל וישיר את ענייניו ואת החברה. בהתאם, המצע החברתי שלהם שיקף את העובדה ששורש הדיכוי מצוי בכוח פוליטי וכלכלי ולכן שאפו לביטול המדינה והקניין הפרטי. בליבת הרעיונות החברתיים שלהם היה העיקרון הפשוט של אוטונומיה של מעמד העובדים, הרעיון ששחרור מעמד העובדים חייב להיות משימתם של העובדים עצמם. חזון זה נמצא בליבו של האנרכיזם ובוטא באלגנטיות על ידי מכנו:
התנועה המכנוביסטית הורכבה כמעט כולה מאיכרים עניים ובניגוד למנשביקים ולבולשביקים, זכתה לפופולריות רבה. בכל מקום שאליו הגיעו, הם התקבלו בהתלהבות על ידי האוכלוסייה, שסיפקה להם מזון, מקומות לינה ומידע על האויב. הבולשבקים והצבא הלבן הסתמכו על טרור, בעודם כולאים והורגים אלפי איכרים.
נדיר הדבר שקבוצת אנרכיסטים נקראת על שמו של אדם אחד. הדבר אירע מאחר שהתנועה, אף על פי שהושפעה מהאנרכיזם, הכילה אנשים מעטים שהגדירו את עצמם בתור אנרכיסטים באופן מפורש. התנועה עודדה לימוד ודיונים פוליטיים, אך רוב הלוחמים והתומכים עדיין קראו לעצמם מכנוביסטים והשם דבק.
התנועה המכנוביסטית היוותה איום לבולשביקים. הבולשביקים דבקו ברעיון ש"ההמונים" לא מסוגלים לבצע מהפכה חברתית בעצמם ולנהל את עצמם. רעיון זה הוכח כשגוי על ידי התנועה המכנובסיטית, והדבר גרר להתקפות מצד הבולשביקים.
אפילו בתחום הצבאי נדמה היה שהתשובה האנרכיסטית הייתה על העליונה. המכנוביסטים ניצחו מספר פעמים צבאות שהיו גדולים מהם פי כמה, והיו בעלי מורל גבוה. הצבא אורגן על פי 3 עקרונות עיקריים:
האזור האוטונומי שינמין (1929-1931)
שיאו של האנרכיזם הקוראני הגיע בשנת 1929, מחוץ לגבולות המדינה, במנצ'וריה. למעלה משני מיליון מהגרים קוראנים חיו אז בתוך גבולות מנצ'וריה כאשר הפדרציה הקוראנית האנרכו-קומוניסטית (KAFC) הכריזה על פרובינציית שינמין כאוטונומית ותחת ניהולו של הארגון הקוראני העממי. המבנה המבוזר והפדרטיבי שהארגון אימץ הורכב ממועצות כפריות, מועצות מחוזיות ומועצות אזוריות שפעלו כולן בצורה שיתופית על מנת לנהל את החקלאות, חינוך, כלכלה ונושאים מרכזיים אחרים. הסניפים של ה-KAFC בסין, קוריאה, יפן ובמקומות אחרים הקדישו את כל מאמציהם להצלחתו של המרד השינמיני, כאשר רבים מהם היגרו לשם. בעודם מתמודדים בו זמנית עם נסיונותיה של רוסיה הסטאליניסטית להפיל אזור שינמין האוטונומי ועם ניסיונותיה של יפן האימפריאליסטית לטעון שהאזור הוא בבעלותה, האנרכיסטים הקוראנים הובסו ב-1931.
מלחמת האזרחים בספרד (1936-1939)
(ראו גם אנרכיזם בספרד)
ב-1936, בעת הלחימה בפשיסטים, התקיימה מהפכה סוציאליסטית ליברטארית ברחבי ספרד.
חלקים נרחבים מכלכלת ספרד התקיימה תחת שליטה ישירה של העובדים. במחוזות אנרכיסטים כמו קטלוניה, האחוזים הגיעו ל-75% מכלל המפעלים והעסקים, ובמקומות תחת השפעה סוציאליסטית כבדה, האחוזים היו נמוכים יותר. המפעלים נוהלו על ידי ועדי עובדים, אזורים חקלאיים נוהלו כקומונות ליברטאריות. אפילו מקומות כמו מלונות, מספרות ומסעדות נוהלו על ידי עובדיהם. ג'ורג' אורוול מתאר זירת התרחשות באראגון בתקופה זו בספרו "הומאז' לקטלוניה":
הקומונות התנהלו על פי העיקרון הבסיסי של "מכל אחד על פי יכולתו, לכל אחד על פי צרכיו", ללא שום דוגמה מרקסיסטית שמתלווה אליו. במקומות מסוימים, בוטל השימוש בכסף. למרות הביקורות שזעקו למקסימום יעילות, קומונות אנרכיסטיות ייצרו לעיתים קרובות יותר מאשר במצב הקודם בו לא היו בבעלות משותפת. האזורים המשוחררים החדשים עבדו על פי עקרונות שוויוניים לחלוטין; החלטות התקבלו על ידי מועצות של אזרחים מהשורה ללא שום סוג של בירוקרטיה. הדעה הרווחת היא שהנהגת הCNT וה FAI באותו זמן, לא הייתה רדיקלית כמו אותם אנשים רגילים שהיו אחראים לשינויים אלו.
אולם, היו כאלו שהביעו תרעומת על שיטותיהם של האנרכיסטים. הם טענו שהאנרכיסטים הוציאו להורג את אלו שלא הסכימו עימם. ברנט בולוטן, בספרו "מלחמת האזרחים הספרדית", טוען ש"אלפים מחברי הכמורה ומסדרים דתיים אחרים, כמו גם מעמדות בעלי רכוש נרצחו, אך אחרים ברחו למדינות אחרות מתוך פחד מגורל דומה, כולל ליברלים בולטים ורפובליקנים מתונים רבים". עם זאת, מספר מקרי הרצח היה קטן ביותר (בקטלוניה, למשל, נרצחו 5,000 איש מתוך 3,000,000), התבצע על רקע של נקמה על ידי יחידים וקבוצות קטנות והיה חלק ממלחמת אזרחים כוללת. ארגוני האנרכיסטים התנגדו לרציחות אלה ופעלו על מנת לעצור אותם.
כריסטיאניה (1971 ועד היום)
העיירה החופשית כריסטיאניה נוסדה ב-1971, כאשר קבוצה של היפים השתלטו על אזור צבאי נטוש בדנמרק. אחד מהאנשים המשפיעים בקבוצה היה יעקב לודויגסן, שהוציא לאור עיתון אנרכיסטי אשר פרסם ברבים את היווסדות העיירה. המעמד המשפטי של האזור היה מעורפל במשך שנים ארוכות, בעוד הממשלה הדנית מנסה, ללא הצלחה, לסלק את המתיישבים.
השכונה נגישה דרך שתי כניסות ראשיות, והכניסה לכלי רכב אסורה. למרות זאת, הרשויות הדניות הזיזו שוב ושוב סלעים גדולים שחסמו את הגישה למכוניות והתושבים החזירו אותם כל פעם מחדש. הרשויות טוענות שהן צריכות להזיז את הסלעים על מנת שמכבי אש יוכלו להיכנס לעיירה למקרה שתפרוץ שרפה, אך התושבים חושדים שהגישה תשמש דווקא את המשטרה.
תושבי כריסטיאניה קבעו בעצמם מערכת חוקים פשוטה ועצמאית לחלוטין ממערכת החוקים הדנית. איסור הכנסת מכוניות הוא אחד מהחוקים. החוקים כוללים גם איסור על גנבות, איסור על אקדחים ורובים, איסור על אפודי מגן ואיסור על סמים קשים.
העיירה מפורסמת גם בשל הרחוב "פושר סטריט", בו נמכר חשיש בצורה חופשית עד שנת 2004. למרות זאת, סמים קשים כגון הרואין וקוקאין אסורים. מכירת החשיש הייתה שנויה במחלוקת גם בקרב התושבים עצמם, אבל מאחר שנדרשת הסכמה כללית לשם קבלת החלטה, הדוכנים לא הוסרו על ידי התושבים במשך זמן רב. כמו כן, תושבי המקום מקיימים פעולות מחאה חברתיות שונות הידועות ביצירתיותן. אחת מפעולות המחאה שהתרחשה בחג המולד, כללה התחפשות של עשרות אנשים לסנטה קלאוס וגנבה בגלוי של אוכל וצעצועים מחנויות, במטרה לחלק אותם לילדים עניים.
תושבי האזור הגיעו להסכם עם משרד ההגנה הדני (שהקרקע עדיין בבעלותו) בשנת 1995, והתושבים משלמים עכשיו מיסים. עתיד האזור נותר בערפל, עקב כך שהרשויות הדניות עדיין מנסות לפנות אותו מדי פעם בפעם. למרות זאת, עד עכשיו, כאשר היו ניסיונות פינוי גדולים, אנשים מכל רחבי דנמרק הגיעו לעיירה על מנת להגן עליה מפני המשטרה.
בשנת 2004 הדוכנים ב"פושר סטריט" הוסרו על ידי התושבים עצמם (אף על פי שהסחר הבין-אישי נמשך), כניסיון לשכנע את הממשלה להרשות את המשך קיומה של העיירה החופשית. לפני הסרתם, המוזאון הלאומי של דנמרק הצליח להשיג את אחד הדוכנים הצבעוניים יותר, שמוצג עכשיו כחלק מהתערוכה במוזאון.
קהילות הזאפאטיסטאס האוטונומיות
בשנת 1994 פתחו ילידי דרום מקסיקו במרד. אחת הסיבות למרד הייתה חתימת הסכם NAFTA – הסכם סחר חופשי בין מדינות ארצות הברית, קנדה ומקסיקו. ההסכם גרם להפרת זכויות של עובדים וילידים ועורר התנגדות רחבה. מאבקם נקרא "מלחמה נגד תהום הנשיה". הם יצרו מספר רב של מחוזות שלמעשה אינן תחת סמכות החוק המקסיקני.
החוקים במחוזות האוטונומיים אינם נחקקים על ידי "מנהיגים" ופוליטיקאים מקצועיים, אלא על ידי מועצות בהשתתפות נציגים של הקהילות. שיטה זו מאוד דומה למבנה באי הכוח שאנרכיסטים רבים לוקחים בו חלק בהתארגנויות שונות, הפגנות גדולות וועדי עובדים. בקהילות רבות, אסיפות כלליות מתקיימות במהלך השבוע על מנת להחליט במגוון נושאים הנוגעים לקהילה. האסיפות פתוחות לכל, ללא היררכיה רשמית. ההחלטות שקיבלה הקהילה מועברות לבאי הכוח שתפקידם היחיד הוא להעביר אותן למועצה של באי כוח. כמו בארגונים אנרכו-סינדיקליסטיים, באי הכוח נבחרים ברוטציה ואפשר לבטל את המנדט שלהם בכל רגע. בצורה זו, קבוצות גדולות של אנשים מסוגלות לקבל החלטות ללא היררכיה רשמית ובצורה כזו שההחלטות מגיעות מתוך הקהילה ואינן נקבעות מלמעלה.
האסיפות והמועצות לא משמשות כגופי ממשל מסורתיים אלא ככלי של העם לסיפוק תרופות, חינוך, מזון וצרכים בסיסיים אחרים. החוקים שנחקקים על ידי המועצות אינם נאכפים על ידי שוטרים ובתי כלא, אלא בצורה שמכבדת "פושעים" כחברים בקהילה. לדוגמה, הוחלט להחרים משקאות אלכוהוליים וסמים, עקב ההשפעה השלילית שהייתה להם על אינדיאנים בעבר. הפרה של חוק זה היא נדירה ביותר. אלה שכן עוברים על החוק נדרשים, לדוגמה, לעזור בבניית מבנה שהקהילה זקוקה לו. ישנם אנרכיסטים שרואים בשיטה זו כשיטה מבוזרת ואנטי-סמכותנית בדומה לרעיונות בהם הם תומכים.
דוגמאות להתקוממויות ומרידות עם תכונות אנרכיסטיות
דוגמאות למערכות אנרכיסטיות ואנטי-סמכותניות במהלך תקופות של התקוממויות ומרידות נגד ממשלות סכמותניות.
תפיסת המפעלים באיטליה (1918-1920)
לאחר מלחמת העולם הראשונה, מעמד העובדים באירופה עבר תהליך רדיקליזציה מאסיבי. איגודי עובדים פתחו בשביתות, יחד עם הפגנות והתקוממויות שנעשו נפוצות יותר. איטליה הייתה שותפה לתהליך זה. העובדים באיטליה כעסו על השפל שנגרם בעקבות המלחמה ונעשו מיליטנטיים יותר ויותר. בטורין ובכל איטליה, תנועות עובדים מהשורה גדלו והיו מבוססות על 'ועדות פנימיות'. אלו היו מבוססות על קבוצה של אנשים במפעל שהייתה מורכבת מבא-כוח לכל 15–20 עובדים, שאפשר להפילו ברגע שהוא חורג מהמנדט שקיבל. ועדות אלו היו ידועות בשם "מועצות מפעל" בעלות מבנה של דמוקרטיה ישירה שהוצעו על ידי אנרכו-סינדיקליסטים.
במהלך תקופה זו, האיגוד הסינדיקליסטי האיטלקי גדל ל-800,000 חברים והשפעתו של איגוד האנרכיסטים האיטלקי (20,000 חברים) גדל בהתאם. בספרו "סדר פרולטרי", אומר במפורש המרקסיסט הוולשי, גווין ויליאמס ש"אנרכיסטים וסינדיקליסטים מהפכניים היו הקבוצה המהפכנית...העקבית ביותר של השמאל...הסינדיקליסטים מעל הכול השיגו את תמיכתם של מעמד העובדים, בעוד התנועה הסוציאליסטית נכשלה בכך". האנרכיסטים היו הראשונים שהציעו להשתלט על מפעלים. אריקו מלטסטה כתב במרץ 1920 ש"שביתות מחאה כלליות לא הפריעו יותר לאף אחד...הצגנו רעיון: להשתלט על מפעלים...לשיטה בהחלט יש עתיד, מכיוון שהיא מייצגת את המטרה הסופית של תנועת העובדים."
המיליטנטיות הזו זכתה לתגובה ממנהלי המפעלים. ארגוני מנהלים הכפישו את מועצות המפעלים באומרם שהם מעודדים "חוסר משמעת" בין העובדים וביקשו את התערבות הממשלה. המדינה תמכה במנהלים, שהחלו לאכוף כללים תעשייתיים קיימים. אולם "ההצגה" הגדולה התרחשה באפריל. כאשר אספה כללית של מוכרים בפיאט הכריזו על התבצרות במפעל במחאה על התנכלות למספר באי כוח של העובדים. המנהלים הגיבו בנעילת העובדים בתוך המפעל, שנתמכה על ידי הממשלה שסיפקה חיילים והציבה מכונות ירייה מחוץ למפעל. לאחר שבועיים של שביתה, העובדים החליטו להיכנע בקשר לנושאים המיידיים. המעסיקים הגיבו עם דרישות שהמועצות יפגשו מחוץ לשעות העבודה ובאכיפה מחדש של שליטת ההנהלה במפעל. מטרת דרישות אלו הייתה להרוס את מערכת מועצות המפעלים והעובדים בטורין הגיבו בשביתה כללית על מנת להגן עליהן. העובדים קראו לאיגודים מרקסיסטיים וסוציאליסטים להרחיב את השביתה אך הם סירבו, והקבוצות האנרכו-סינדיקליסטיות היו היחידות שהגיבו. בסופו של דבר, השליטה הוחזרה למנהלים עם עזרתם של קבוצות סוציאליסטיות סמכותניות, ואנרכיסטים רבים נעצרו.
המהפכה ההונגרית (1956)
המהפכה ההונגרית ב-1956 יכולה להוות דוגמה מצוינת לאנרכיזם מתפקד. החל מאוקטובר 1956, עובדים הונגרים סירבו לציית למעסיקיהם או לממשלה, בעומדם מול משטר סטליניסטי סמכותני. בעודם טוענים לעצמאות מועצות עובדים שלהם, הם ארגנו את הייצור הכלכלי, הצבאי והחברתי במידה הולכת וגוברת. דוגמה לארגון חברתי אנרכסטי הייתה בכך שסכומים גדולים של כסף נתרמו באופן חופשי ללוחמים מהפכניים פצועים, ושכסף זה נשאר לעיתים זרוק ברחוב במשך ימים, ללא איש שלוקח אותו לעצמו. איכרים סיפקו אוכל לעובדים על בסיס התנדבותי. בין 22 באוקטובר עד 14 בדצמבר, הכלכלה והחברה ההונגרית אורגנה על הדעה הדמוקרטית של מועצות עובדים וארגונים התנדבותיים.
מועצות אלו גדלו בכמותם ובעומקם, עד שלבסוף הוקמה "מועצת עובדים מרכזית של בודפשט הגדולה", כאשר ארגונים אינטלקטואליים וסטודנטיאליים סופחו לגוף זה. המאמצים להקים מועצת עובדים לאומית נמחצו על ידי אלימות הצבא הסובייטי. מועצות העובדים לחמו כנגד פלישה אחת של הסובייטים בין 23 ל-28 באוקטובר, וכנגד פלישה שנייה עד לשביתת נשק כתוצאה מעייפות בין ה-3 ל-10 בנובמבר. לאחר מאבקים אלו, הסובייטים ניהלו משא ומתן ישיר עם מועצות העובדים. אולם, מעצרים של אישים עיקריים בהנהגת מועצת העובדים המרכזית, הוצאות המוניות להורג וגירושים של מהפכנים הונגריים הובילו לפירוק מרצון של המועצה המרכזית מאחר שכבר לא הייתה יכולה להגשים את מטרותיה ורעיונותיה. התנגדות ספורדית של מהפכנים הונגריים ועובדים המשיכה עד אמצע 1957. היה רק אדם אחד שהגדיר את עצמו כאנרכיסט במהפכה. רוב ההונגרים המהפכניים אימצו שיטות אנרכיסטיות באופן ספונטני.
הפגנות הסטודנטים/סיטואציוניסטים בצרפת (1968)
לאחר חודשים של מאבק בין סטודנטים לרשויות האוניברסיטה באוניברסיטת פריז בנאנטר, ההנהלה סגרה את האוניברסיטה ב-2 במאי 1968. סטודנטים באוניברסיטת סורבון בפריז נפגשו ב-3 במאי במטרה למחות על סגירת האוניברסיטה ועל האיומים בסילוק מספר סטודנטים בנאנטר. המשטרה הגיע למקום והשתלטה על ההפגנה, תוך כדי מעצר של מאות סטודנטים.
ביום שני, 6 במאי, אגודת הסטודנטים הלאומית ואיגוד המרצים של האוניברסיטה יזמו צעדה במחאה על פלישת המשטרה לסורבון. למעלה מ-20,000 סטודנטים, מרצים ותומכים צעדו לכיוון סורבון, בעוד הם מניפים דגלים שחורים ואדומים (דגל האנרכו-סינדיקליזם). ברגע שהמפגינים התקרבו לסורבון, המשטרה חסמה את דרכם ותקפה אותם באלות. בעוד המפגינים התפזרו, היו כאלו שהחלו לבנות מחסומים מכל הבא ליד, והיו אף כאלו שהחלו בזריקת אבנים – פעולות שגרמו למשטרה לסגת לזמן מה. בשלב זה המשטרה הגיבה בגז מדמיע ושבה לתקוף את המפגינים. מאות סטודנטים נוספים נעצרו.
תלמידי תיכון פתחו גם הם בשביתה, כאות לתמיכה בסטודנטים מסורבון ונאנטר. קולקטיבים של סטודנטים, אסיפות כלליות וועדות החלו להשתלט על סורבון. הם יצאו כנגד המרצים והמערכת כולה, ואף הביעו זלזול בכנסייה. החל שימוש נרחב בגרפיטי ופוסטרים כאמצעי תקשורת ותעמולה למטרות של העברת מידע במהלך ההתקוממות. אסיפות כלליות התקיימו כל לילה, וסטודנטים התנדבו או בחרו קבוצות לביצוע פעולות ומשימות שונות. האנשים בקבוצות אלו נבחרו כל פעם בחדש והיה ניתן לבטל את בחירתם בכל עת. אחת מקבוצות הסטודנטים הבולטות היו ה"אנרארגרס", שעבדו ישירות עם האינטרציונל הסיטואציוניסטי – קבוצה מרקסיסטית עצמאית בעלת ראייה ארגונית הדומה לזו של האנרכו-סינדיקליזם. הסיטואציוניזם התנגד למדינה ולכל ארגון היררכי. הייתה לו ראייה מורחבת של התאוריות של מרקס על הניכור הנוצר בקרב עובדים וצרכנים בחברה קפיטליסטית. אף על פי שהסיטואציוניסטים היוו רק חלק קטן מהאנשים שלקחו חלק בהתקוממות, רעיונותיהם וצורת ההתארגנות שלהם גרמו להם להתבלט בתור קבוצה ביקורתית חשובה.
עד מהרה, עובדים במפעלים צרפתיים פתחו בשביתות ספונטניות (ללא אישור של איגוד עובדים) על מנת להביע סולידריות עם הסטודנטים השובתים, זאת בניגוד לרצונם של מנהיגי האיגודים, אשר היו תחת שליטה סטאליניסטית של המפלגה הקומוניסטית. מיליוני עובדים שבתו, השתלטו על מפעלים ומהפכה חברתית החלה. אסיפות עובדים גדולות נוצרו בתוך המפעלים ופעלו ללא היררכיה, והחלו במגעים ויצירת רשתות תקשורת עם אסיפות הסטודנטים. "ועדה לתחזוק ההשתלטויות" (שכללה את ה"אנראגרס" והסיטואציוניסטים), יצאה מתוך אסיפות הסטודנטים בסורבון, ופעלה למטרת ביצוע השתלטויות על מבנים, עזרה לשביתות עובדים שונות, והדפסה מאסיבית של חומרי תעמולה שתמכו ביצירת אסיפות עובדים נוספות, שמירת כוחם של אלו הקיימות ובניהול עצמי. בנוסף לכך, החל שיתוף של סחורות ושירותים, שימוש בכסף כמעט ונעלם, ודמוקטיה ישירה הונהגה בכל האסיפות. אסיפות העובדים והסטודנטים, בשילוב עם אסיפות כלליות קיבלו החלטות שבעבר היו באחריות המדינה והאיגודים הסמכותניים. התנגדות מיליטנטית למשטרה ולהון (שכללה בשלב מסוים גם הרס של מכוניות משטרה ובזיזה של משרדים של מסחר במניות) גרמה לסטודנטים ולעובדים להתאחד ורבים מהקרבות נמשכו אל תוך הלילה. חלקים גדולים של מעמד העובדים בצרפת החל להיות תחת השפעה של עקרונות אנטי-סמכותניים של עזרה הדדית, ניהול עצמי ודמוקרטיה ישירה. דוגמאות לכך הן אחיות בבתי חולים שהתאגדו כנגד רופאים בירוקרטיים, שחקני כדורגל ש"פיטרו" את מנהליהם וקברנים שהחלו לנהל בעצמם את בתי הקברות. מאסות גדולות של אנשים דחו את החברה המודרנית-צרכנית שיצר הקפיטליזם ותמכו ביצירת חברה חדשה.
ארגנטינה (2001-2005)
מתוך המחאה, צמחו אלמנטים רבים של ניהול עצמי ודמוקרטיה ישירה. החלו השתלטויות של עובדים על מפעילים ואסיפות עממיות – שניהם אסטרטגיות של פעולה ישירה ודמוקרטיה ישירה, בהתאמה, בהן תומכים האנרכיסטים. כ-200 מפעלים מנוהלים כיום בצורה קולקטיבית על ידי העובדים. למעלה מ-10,000 אנשים עובדים במפעלים ללא הנהלה או היררכיה, או עם מעט מאוד היררכיה. ברוב המפעלים הללו, המשכורת היא שוויונית לחלוטין ובאופן כללי לא מועסקים מנהלים מומחים, או במקרים אחרים ההנהלה נשלטת על ידי העובדים. ההחלטות מתקבלות על ידי כל העובדים במבנים של אסיפות כלליות. קואופרטיבים אלו התארגנו על מנת ליצור רשתות ביניהם. סולידריות ותמיכה מקבוצות חיצוניות, כגון אסיפות שכונתיות וקבוצות מובטלים, היו לעיתים קרובות מרכיב חשוב בהצלחת המפעלים הללו. עובדים מובטלים במקומות אחרים ארגנו השתלטויות על אדמה פנויה למטרות דיור וגידול מזון.
בסקר שנערך על ידי עיתון ארגנטיאי בבואנוס איירס, נמצא שכשליש מהאוכלוסייה השתתפה באסיפות כלליות. האסיפות התרחשו בפינות רחוב ומקומות ציבוריים, ונדונו בהם נושאים כגון עזרה הדדית לאנשים אשר היו בסכנת פינוי מביתם, שירותי בריאות, קנייה מרוכזת של מזון או הפעלת תוכניות חלוקת אוכל בחינם. חלק מהאסיפות החלו ליצור מבנים חדשים של שירותי בריאות וחינוך, על מנת להחליף את השירותים הישנים שחדלו לעבוד. אסיפות שכונתיות התאספו פעם בשבוע על מנת לדון בנושאים שנוגעים לקהילה הגדולה יותר. בשנת 2004, יצא סרטם הדוקומנטרי של אבי לואיס ונעמי קליין,The Take, שמתעד את האירועים האלו.
האסיפות העממיות דעכו בהדרגה עם התאוששות הכלכלה. אולם, הפעילות הפוליטית המשיכה וארגונים של עובדים מובטלים ואחרים אימצו השקפות עולם רדיקליות, וארגנו הפגנות גדולות וחסימות כבישים בבואנוס איירס.
אתגר קרת
אֶתְגָּר דוד קֶרֶת (נולד ב-20 באוגוסט 1967) הוא סופר, מחזאי, תסריטאי, במאי, קומיקסאי, פזמונאי ושחקן קולנוע ישראלי. חתן פרס ספיר. פרופסור חבר במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה
קרת נולד, גדל והתחנך ברמת גן. בן הזקונים של אפרים ואורנה קרת (קרוטוצובסקי), ניצולי השואה מפולין. מכיוון שנולד פג בחודש השישי להריון, אמו קראה לו ׳אתגר׳ בשל האתגר שהוצב בפניו לשרוד ולחיות למרות גיל ההריון הצעיר בו נולד.
למד בבית הספר אהל שם. שירת בצה"ל כמפעיל מחשב ביחידה של אגף התכנון.
ספריו
הספר הראשון שפרסם קרת, "צנורות" (1992), כמעט ולא זכה להתייחסות. לאחר מכן פרסם את "געגועי לקיסינג'ר" ומשזה הצליח, החלו להימכר מהדורות רבות של "צנורות" אשר יצא בעקבות זאת במהדורה מעודכנת. אחריו הופיעו עוד ארבעה קובצי סיפורים, שישה ספרי ילדים ושלושה ספרי קומיקס, ביניהם ספרי קומיקס עם רותו מודן ואסף חנוכה. עקב הצלחתו של אתגר קרת, פרסמו יוצרים צעירים רבים קובצי סיפורים קצרים שניכרו בהם השפעותיו (כמו למשל "כולם מתים בסוף" של אדם מעוז), אך רק מעטים זכו להצלחה כמו זו של קרת.
אתגר קרת הוא מהסופרים העבריים המתורגמים ביותר. ספריו תורגמו ליותר מ-45 שפות. כמו כן, כתביו התפרסמו בעיתונים ומגזינים שונים בעולם, ביניהם New York Times, Le Monde, The New Yorker, The Guardian, The Paris Review וב-Zoetrope.
קרת כותב גם לטלוויזיה, לתיאטרון ולקולנוע. בין היתר כתב בשלוש העונות הראשונות של "החמישייה הקאמרית".
קרת מרצה משנת 2006 בחוג לספרות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. עד שנת 2005 הרצה במסגרת החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב. בנוסף העביר קרת סדנאות כתיבה באוניברסיטאות שונות בארץ ובעולם, כגון אוניברסיטת ניו יורק, אוניברסיטת איווה, אוניברסיטת Wesleyan בקונטיקט ו Freie שבברלין וכן הרצאות אורח באוניברסיטאות ייל, הארוורד, פרינסטון, סטנפורד, אוקספורד, קיימברידג', מק'גיל ועוד.
צפירה (סיפור) - יצירה העוסקת בניגודים במציאות הישראלית העכשווית, נכללה במסגרת תוכנית הלימודים לבחינת הבגרות בספרות כמו גם סיפוריו "לשבור את החזיר" ו"שקיות של יום הולדת".
קרת פרסם מיצירותיו גם באתר "במה חדשה" המהווה במה ליוצרים חדשים, אף שהפך לסופר בעל מוניטין עוד קודם להקמתו של אתר זה. מעל ל-100 סרטים קצרים ברחבי העולם מבוססים על סיפוריו.
סגנון כתיבה
כתיבתו של קרת נחשבת על ידי רבים פוסטמודרנית, אבסורדית והומוריסטית. היא עמוסת מליצות, קלישאות, סמלים משומשים וחיקוי של ז'אנרים מוכרים מהתרבות הפופולרית, שקרת עושה בהן שימוש אירוני על פי רוב. בדרך כלל משולבת בכתיבתו עגה ושפה יומיומית. זהו מאפיין כתיבה פוסטמודרני, משום שהוא מערער על ההבחנה בין תרבות גבוהה לנמוכה. השתלשלות האירועים נגללת לפעמים מנקודת מבט של ילד או של משקיף מהצד - דמויותיו נמצאות בדרך כלל בשולי החברה ונכשלות פעם אחר פעם. בכתיבתו מובעים געגועים לתחושה של חוסר מודעות המאפיינת עבר נוסטלגי, שאף על פי שהיה פגום מבחינות רבות, אנשים לא היו מודעים לפגמיו. סיפוריו של קרת מרבים להתייחס לעצמם ולקורא ועל ידי כך לפרוץ את גבולות היצירה המקובלים. המציאות המתוארת בסיפוריו היא לעיתים קרובות מציאות פנטסטית, אבל הדמויות מתייחסות אליה בבנליות ומסרבות להשתומם מהאירועים החריגים שקורים סביבן. בכתיבתו של קרת ניכרת נטייה ברורה לתפיסות אקזיסטנציליסטיות.
תיאטרון
בשנת 2017 העלה התיאטרון הקאמרי את המחזה "פתאום דפיקה בדלת" מאת צבי סהר ועודד ליטמן ובבימויו של סהר המבוסס על אוסף סיפורים קצרים מתוך הספר "פתאום דפיקה בדלת".
בשנת 2019 העלה התיאטרון הקאמרי את המחזה "אניהו" מאת אתגר קרת ורוני סיני על פי הסיפור "השמנמן", בבימויה של שירילי דשא.
בשנת 2023 העלה התיאטרון הקאמרי את "חובזה", מחזה המבוסס על סיפורי אתגר קרת.
קולנוע וטלוויזיה
במהלך שנות התשעים היה שותף כתסריטאי של שלוש עונות בתוכנית הסאטירה והמערכונים הישראלית הפופולרית "החמישייה הקאמרית".
בשנת 1996 שודר בערוץ 2 הסרט "מלכה לב אדום" שאת התסריט שלו כתב קרת שגם ביים יחד עם רן טל.
בשנת 1997 יצא הסרט "בומרנג" של הבמאי אסף שחר, על פי סיפור קצר של קרת. הסרט זכה בפרס ראשון בפסטיבל סרטים ביפן.
בשנת 2000 יצא לאקרנים סרט הקולנוע הישראלי "משהו טוטאלי" אשר מבוסס על תסריט אותו קרת כתב.
בשנת 2001 יצא לאקרנים סרט הטלוויזיה "אבא'לה" בכיכובו של שמיל בן-ארי אשר מבוסס על תסריט אותו קרת כתב.
בשנת 2006 יצא לאקרנים הסרט ההוליוודי "חותכי ורידים: סיפור אהבה", מסוגת הקומדיה הרומנטית, אשר מבוסס על הנובלה של קרת "הקייטנה של קנלר". הסרט זכה במגוון פסטיבלים בארצות הברית וכן היה מועמד לפרס השופטים בסאנדנס.
בשנת 2007 יצא לאקרנים הסרט "מדוזות" - סרט הביכורים של קרת ובת זוגו שירה גפן. הסרט הוצג במסגרת פסטיבל קאן 2007 וזכה בפרס מצלמת הזהב, הנחשב לפרס היוקרתי ביותר המוענק ליוצרים בתחילת דרכם, ובשני פרסים במסגרת "שבוע הביקורת" – אחת התחרויות הנלוות לתחרות המרכזית: פרס הבימוי מטעם איגוד היוצרים הצרפתי ו"פרס המבקרים הצעירים".
בשנת 2008 יצר קרת עם אשתו שירה גפן את הסרט הקצר "?What about me" (ומה איתי?) במלאת 60 שנה לארגון זכויות האדם העולמי.
בשנת 2009 יצא לאקרנים (בארצות הברית ובאוסטרליה) סרט אנימציה מסוג סטופ-מושן בשם "9.99$". הסרט נוצר בהפקה ישראלית-אוסטרלית, התסריט נכתב בידי אתגר קרת והבמאית תתיה רוזנטל. הסרט מספר על קורותיהם של דרי בניין משותף, ומשלב מספר סיפורים של קרת. הפיק עם דב אלפון את הסרט "מה יש לנו בכיסים", שהתקבל לפסטיבל סאנדנס 2013.
שירים ומוזיקה
שירים פרי עטו של קרת הולחנו והוקלטו על ידי אביתר בנאי, ערן צור והפה והטלפיים.
פרסים
בשנת 1993 זכה בפרס ראשון בפסטיבל עכו על "מבצע אנטבה המחזמר" אשר כתב עם יונתן בר גיורא. הסרט הקצר "מלכה לב אדום" אשר כתב וביים עם רן טל, זכה בפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע ובמקום ראשון בפסטיבל מינכן. קרת זכה גם בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים (1996), ובפרס שר התרבות לקולנוע. כמו כן אתגר קרת הוא אמן נבחר של הקרן למצוינות בתרבות. הוא זכה מספר פעמים באות ”ספר פלטינה“ מאת פרס התאחדות המול“ים וכן זוכה פרס וינגייט הבריטי (2008) ופרס הספר הזר בסן פטרבורג (2012).
ב-14 ביולי 2010, יום הבסטיליה, קיבל אתגר קרת את עיטור אביר מסדר האמנויות והספרות על תרומתו המשמעותית לאמנות ולספרות בצרפת וברחבי העולם. העיטור מוענק על ידי שר התרבות והתקשורת בצרפת.
קרת הוא זוכה פרס ברונפמן לשנת 2016, על קידום והפצת ערכים יהודיים ואוניברסליים ברחבי העולם.
בינואר 2019 זכה בפרס ספיר על ספרו "תקלה בקצה הגלקסיה". כמו כן, המהדורה האנגלית של הספר, Fly Already: Stories, זכתה בפרס הNational Jewish Book של ארגון ה (JBC (Jewish Book Council בקטגוריית הספר העלילתי הטוב ביותר. הפרס מאפשר לזוכה לתרגם את ספרו לכל שפה שיבחר. קרת בחר לתרגם את הספר ליידיש.
בשנת 2021 זכה קרת בשנית בפרס ראש הממשלה ליצירה ע"ש ראש הממשלה לוי אשכול.
סיפוריו של קרת תורגמו לעשרות שפות ברחבי העולם.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
על כתביו ויצירותיו:
מן העיתונות בעולם:
גביע הפדרציה 1996
גביע הפדרציה 1996 הייתה התחרות ה-34 לנבחרות טניס נשים. היא אורגנה על ידי פדרציית הטניס הבינלאומית.
תחרויות אזוריות החלו בינואר 1996 ומשחק הגמר התקיים ב-29 בנובמבר 1996.
נבחרת ארצות הברית ניצחה במשחק הגמר את נבחרת ספרד וזכתה בגביע בפעם ה-15 בתולדות הנבחרת.
מתכונת התחרות
מתכונת התחרות הייתה דומה למתכונת תחרות גביע דייוויס.
בית עולמי א' כלל 8 קבוצות.
בית עולמי ב' כלל 8 קבוצות.
ארבע קבוצות של בית עולמי א' שהפסידו בסיבוב הראשון התחרו עם ארבע קבוצות של בית עולמי ב' שניצחו בסיבוב הראשון התחרו על השתתפות בבית עולמי א' בשנת 1996.
יתר הקבוצות התחרו בבתים אזוריים (בית אמריקה בית אסיה/אוקיאניה ובית אירופה/אפריקה).
כל מפגש בין הנבחרות כלל 5 משחקים.
העברות לקראת שנת 1997
בעקבות המשחקים בין 4 נבחרות שהפסידו בשלב הראשון של הבית העולמי א' לבין הקבוצות שעלו מבית אזורי ב':
ישראל בתחרות
בנבחרת השתתפו הילה רוזן, ציפי אובזילר, נטלי כהנא ואנה סמשנובה. הנבחרת החלה את השתתפותה בבית אזורי אירופה/אפריקה דרג ב'. התחרויות נערכו במרכז הטניס רמת השרון במרץ 1996. הנבחרת ניצחה ברוב משחקיה. כתוצאה מכך היא עלתה לבית אירופה/אפריקה דרג א'.
הנסי קירש
האנסי קירש (בגרמנית: Hansi Kürsch; נולד ב-10 באוגוסט 1966) הוא הסולן של להקת הפאוור מטאל הגרמנית בליינד גארדיאן.
האנסי נולד ב-10 באוגוסט 1966 בבלאנק-לטום, גרמניה. ביחד עם אנדרה אולבריך, הוא גם הכותב העיקרי של הלהקה. עד שנת 1998, שבה יצא אלבום הלהקה "Nightfall in middle Earth" האנסי שימש גם כבסיסט.
באתר הרשמי של הלהקה מציין קירש ששלוש הלהקות האהובות עליו הן ג'נסיס, דיפ פרפל וקווין. הצהרה זו עולה בקנה אחד עם אהבתו של קירש לטכניקת ההקלטות הכפולות - שיטה שבה מקליטים קולות שירה מספר פעמים, אפקט שיוצר סאונד שדומה למקהלה. שיטה זו הייתה נהוגה גם על ידי פרדי מרקיורי, סולן להקת קווין אותו קירש מעריץ.
יכולותיו הווקאליות של הנסי קירש מרשימות ומגוונות, הוא מסוגל לשיר בארבע אוקטבות וכן בסגנון גראולינג (Growling).
שטויות במיץ עגבניות
שטויות במיץ עגבניות (או שטויות ברוטב עגבניות) הוא ביטוי סלנג עברי נפוץ, המשמש לבטא זלזול בדברים שהובעו, כמבקש לומר, הדברים שהובעו הם הבל הבלים.
הביטוי חדר לעברית המודרנית דרך הביטוי הגרמני "Quatsch mit Soße" ("קבטש מיט זוֹסֶה" - "שטויות עם רוטב") שמשמעותו זהה. מקובל גם הקיצור "שטויות במיץ"כביטוי בפני עצמו, והוא למעשה קרוב יותר למקור הגרמני. הגרסה הפחות נפוצה של הביטוי, "שטויות ברוטב עגבניות" (או בקיצור "שטויות ברוטב") קרובה מעט יותר למקור הגרמני.
למעשה, אין כל קשר בין משמעות הביטוי לעגבנייה, שנכנסה לביטוי לצורך החריזה בלבד; כך שבעוד הביטוי המקורי הוא חרוז, ובכך נהנה משנינות לשונית, הרי שכיום הביטוי נפוץ גם בגרסאות אחרות, כשהנפוצות ביניהן הן "שטויות במיץ תותים" ודומותיה, כשפרי או ירק כלשהו מחליפים את ה"עגבניות" שבביטוי המקורי.
ואדי אל-ג'וז
וַאדִי אֶל-ג'וֹז (מערבית: وادي الجوز, "נחל האגוז", או ואדי ג'וז) היא שכונה במזרח ירושלים מסביבו של ערוץ נחל קדרון עילי, מפינת החומה הצפון־מזרחית וצפונה עד למרגלות הר הצופים במזרח העיר. מרבית השכונה שוכנת ברום של כ-750 מטרים מעל פני הים. בשכונה מתגוררים כ-15,000 תושבים, וברחובה הראשי מרכז מסחרי ומוסכים רבים המשרתים את כלל תושבי העיר.
מיקום השכונה ושמה
גבול השכונה בצפון אזור מערת שמעון הצדיק ושכונת נחלת שמעון, בדרום חומת העיר העתיקה ומוזיאון רוקפלר. השכונה מתפרשת משני עברי ערוץ הנחל: ממזרחו - על המורדות המערביים של הר הזיתים והר הצופים וממערבו על המורדות המזרחיים של הרכס המוגבה שבמרכזו עוברת דרך שכם וגבעת שייח' ג'ראח. בפאתי השכונה עוברת מנהרת הר הצופים, המקשרת בין מעלה אדומים למרכז ירושלים.
שטויות במיץ עגבניות
האלבום "שירים במיץ עגבניות" מאת מתי כספי, שיצא ב-1990 בישראל, מרמז בשמו - משחק מילים על הביטוי "שטויות במיץ עגבניות" - על מהות שיריו כשירי איגיון.
ואדי אל-ג'וז
מיקום השכונה ושמה
שמה העברי של השכונה, "נחל האגוז", נקבע בשל עצי אגוז הבודדים הנמצאים בשכונה. בעבר גדלו עצי אגוז רבים באזור ירושלים. השערה אחרת היא שמקור השם "ואדי ג'וז" הוא בקיצור של השם שהופיע במפות צלבניות, Valley of Josaphat ("ואלי אוף ג'וזפאט"). השכונה נקראת גם "אל-קעה" (בתרגום חופשי, "הבקעה").
שטויות במיץ עגבניות
"чепуха на постном масле" (צֶ'פוּחָה נא פוֹסטנוֹם מאסלֶה) הוא ביטוי בשפה הרוסית, שתרגומו המילולי הוא "שטויות עם שמן", והוא ביטוי דומה ל"שטויות במיץ עגבניות" ובעל משמעות זהה.
ניבים או ביטויים נרדפים לשטויות במיץ עגבניות הם: בוקי סריקי, דברי רוח, דברים בטלים, הבל ורעות רוח, פתפותי ביצים עורבא פרח, קש וגבבה, קשקוש בלבוש.
ואדי אל-ג'וז
הקמת השכונה
השכונה החלה להתפתח בסוף המאה ה-19 כחלק מתהליך היציאה מן החומות של משפחות מוסלמיות אל מחוץ לעיר העתיקה. תהליך הבנייה באזור זה הושפע מפתיחתו של שער הפרחים, בשנת 1871, שהיה סגור באבנים עד אז במשך כ-100 שנים. בני משפחות מוסלמיות אמידות מירושלים הקימו את הבתים הראשונים. עד כיבוש ירושלים בידי הבריטים, בסוף 1917, הגיע מספר הבתים בשכונה ל-16.
במהלך מלחמת השחרור, ב-26 בפברואר 1948 לפנות בוקר, פוצצה ההגנה שמונה בתים בשכונה, שבעה תושבים נהרגו ועשרות נפצעו. כתגובה, באותו היום התקבצו קבוצה של ערבים תושבי השכונות באזור וביקשו לתקוף את הר הצופים. לוחמי ההגנה ירו עליהם פגזי מרגמות ואש מקלעים, הרגו כעשרים מהם ופצעו עשרות.
לאחר 1948
ואדי אל-ג'וז התפתחה לצורתה הנוכחית בין 1948 ל-1967. במהלך מלחמת השחרור קלטה השכונה פליטים מהשכונות המערביות של ירושלים שנתפסו על ידי ישראל ומהגרים מכפרי יהודה ושומרון בשל קרבתה לעיר העתיקה. מאחר שהייתה מאוכלסת בדלילות והיה בה שטח פנוי רב. בין הפליטים הירושלמים היו תושבים ערבים משכונת בקעה. עיקר גידול האוכלוסייה בוואדי אל-ג'וז באותן השנים מיוחס להגירה מכפרי הגדה המערבית בשנות החמישים והשישים. במרכז ואדי אל-ג'וז שכנה הזעירה ג'בל אבו ג'יבנה, בה התגוררו 350 תושבים החל משנות התשעים, בעיקר מסביבת סער. הבעלים של 44 הדונם המרכיבים את השכונה הם משפחת אבו ג'יבנה. אבו ג'יבנה התגוררו בשכונת באב א-סילסילה בעיר העתיקה, רכשו את האדמות בוואדי אל-ג'וז בסוף המאה ה-19.
לאחר 1967
לפי מפקד האוכלוסין הראשון שבוצע בירושלים לאחר מלחמת ששת הימים, בשנת 1967 התגוררו בשכונת ואדי ג'וז 3264 תושבים. בשנת 1972 השלים משרד השיכון את בנייתו של שיכון בשכונה לטובת האוכלוסייה הערבית, שקלטה חלק מהמשפחות הערביות שפונו מהרובע היהודי. בשנת 1997, הודיע משרד השיכון על תוכנית להקמת כ-100 דירות בשכונה במסגרת כללי פרויקט מחיר למשתכן, אך התוכנית לא יצא לפועל.
בשנת 2004 ביקש ראש עיריית ירושלים אורי לופוליאנסקי לשנות ייעוד מתחם בשכונה, שתוכנן במקור על ידי משרד השיכון והעירייה בעבור אוכלוסייה ערבית, וליישבו ביהודים. לבסוף לא יצא הפרויקט לפועל.
ב-11 ביוני 2010 ביצע שוטר וידוא הריגה בתושב השכונה שלטענתו ניסה לדרוס אותו ואת חבריו. לאחר שיצא התושב מרכבו ונמלט, ירו שוטרים לעברו, הוא נפגע ונפל, ולאחר מכן ביצע השוטר וידוא הריגה מטווח קצר.
באוגוסט 2014 נהרג נער פלסטיני מכדור ספוג בהפגנה, אך לא הוגש כתב אישום, לאחר שהמחלקה לחקירת שוטרים סגרה את התיק.
בפברואר 2023 נחנך בשכונה "פארק פתחת קדרון", פארק ציבורי ששטחו כ-25 דונם. הפארק כולל מגרשי ספורט, מסלול לרכיבת אופניים ומתקני משחקים לילדים, ועלות הקמתו עמדה על 27 מיליון ש"ח.
על פי נתוני עיריית ירושלים יש בשכונה כ-15,400 תושבים, נכון לשנת 2014. מרבית התושבים מוסלמים סונים, וההערכות הם שכמחצית הם ממוצא חברוני. בשכונה חי גם מיעוט של נוצרים.
חלוקה לשכונות
הרחוב הראשי של השכונה משמש מרכז של מוסכים ובתי מלאכה לתיקון מכוניות, הגדול במזרח ירושלים. אל המוסכים מגיעים גם רבים ממערב ירושלים, בשל המחיר הזול ביחס למוסכים במערב העיר. בשכונה ממוקם גם השוק הסיטונאי לירקות ופירות של מזרח ירושלים.
השכונה נחלקת לשכונות-משנה: שכונת הסעירים, שכונת פלכיין הגובלת בשטח הגן הלאומי שבעמק, שיכון המורים (אל-ראס) בחלקה הגבוה יותר של השכונה, שכונת אטפאא'ייה ("כיבוי האש") בחלקה הדרומי של השכונה ליד תחנת כיבוי האש, ושכונת אל-חסבה הסמוכה לשוק הסיטונאי.
מתחם מאמוניה
בחלקה הצפוני של השכונה שוכן מתחם, ששטחו 28 דונם, המוכנה "מאמוניה" או "מעמוניה" שיועד בתוכנית אב ירושלים 1968 לבניית מבני ציבור לטובת האוכלוסייה הערבית של מזרח ירושלים. במתחם תוכננה הקמתו של בית ספר, מרכז יום לקשיש, ומתנ"ס.
בשנת 1985 רכש איל ההון היהודי-אמריקאי ארווינג מוסקוביץ, מידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים, את מלון שפרד הממוקם מעל למתחם. מוסקוביץ ופעילי ימין לחצו במשך שנים ארוכות על עיריית ירושלים לא לאשר את תוכניות הבינוי במתחם. מאחר שביקשו לבנות שכונה יהודית בצמוד למתחם. לבסוף שונו התוכניות, במקום בית ספר ומתנ"ס, נפתחה במתחם בשנת 2006, לשכת האוכלוסין של משרד הפנים עבור תושבי מזרח ירושלים ולשכת עבודה.
תוכניות פיתוח
קידום התוכנית התעכב במשך שנים רבות. רק במרץ 2010, אישרה אותה להפקדה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה. והיא אושרה להפקדה בוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה רק במאי 2020. על פי התוכנית, תוקם קריית ההיי-טק בוואדי אל ג'וז, שתמותג כ"סיליקון ואדי", והיא כוללת פינוי של כ-200 בתי עסק, מרביתם מוסכים. במקומם מבקשת התוכנית לבנות כ-200 אלף מ"ר של שטחי תעסוקה, בדגש על היי-טק. זאת לצד 50 אלף מ"ר של שטחי מסחר ועוד 50 אלף מ"ר למלונאות.
מעבר פורדוי
מעבר פורדוי (באיטלקית: Passo Pordoi) הוא מעבר הרים ברכס הדולומיטים המזרח-אלפיני, המשתרע בגובה ממוצע של כ-2,239 מטרים. מעבר פורדוי הוא השני בגובהו ברכס הדולומיטים. המעבר מקשר בין העיירות קאנאצי ואראבה, על כביש הדולומיטים, מספר 48.
היסטוריה
מעבר פורדוי שוכן על דרך המסחר ההיסטורית בין חבל ונטו וחבל טרנטינו. סלילת מעבר פורדוי כחלק מכביש הדולומיטים בוצעה בשנים 1901-1905. אבן הפינה הראשונה לשירותי תיירות במעבר הונחה בשנת 1902 עם הקמת מלון דרכים קטן במקום.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שימש האזור שממזרח למעבר כאתר קרבות. בכפר ארבה עבר קו החזית שבין אוסטריה ואיטליה, ובחודש אפריל 1916 התרחשו בקרבתו קרבות שליטה עזים שהסתיימו ללא הכרעה ברורה לטובת מי מהצדדים. 847 מהרוגי הצבא האוסטרי והגרמני, מבין 8582 הרוגיו בקרבות שסביב המעבר, קבורים בבית הקברות שבמקום.
בשנות ה-50 לאחר מלחמת העולם השנייה קיבל המעבר דחיפה משמעותית של התפתחות בתחום התיירות. נבנו מתקני תיירות ומסחר, נסללו שבילי טיול, טיפוס והחלקה חדשים בסביבתו. בשנת 1962 נחנך במעבר רכבל לעבר פסגת פורדוי, אחד מן הראשונים שהוקמו בהרי הדולומיטים אשר יחודו בהיעדרם של עמודים לתמיכת ביניים בין התחנות.
כיום
מעבר פורדוי ביחד עם מעבר סלה, ואל גרדנה, ומעבר קמפולונגו מהווה חלק ממסלול סובב סלה המהווה אטרקציה תיירותית בהרי הדולומיטים. האזור משופע במסלולי טיול מסומנים לתיירות ברגל וברכב לחודשי הקיץ, ומסלולי החלקת סקי לחודשי החורף. הרכבל המשודרג לפסגת פורדוי מדלג על הפרש הגבהים של 700 מטרים תוך 4 דקות בלבד. רכיבה במעבר פורדוי מהווה אתגר לרוכבי האופניים ובאופן מסורתי מהווה חלק חשוב בתחרויות הג'ירו ד'איטליה.
פסגת פורדוי
פסגת פורדוי (Sass Pordoi) היא גוש סלע משוטח הממוקם בסמוך למעבר על צוק בגובה 2,950 מטרים. אל הפסגה מוליך רכבל אשר נבנה בשנת 1962 ושודרג בשנת 1994. בסמוך לתחנת הרכבל העליונה קיימת מסעדה הקרויה על שם היזמית הראשונה של תחום התיירות במעבר, ובנה שהיה יוזם הקמת הרכבל.
פוסט
עיתונים:
המונח "פוסט-":
שונות:
ראו גם
}}
גיא גורביץ
גיא גורביץ (נולד ב-18 ביולי 1988) הוא שחקן ויוצר ישראלי.
ביוגרפיה
גורביץ נולד וגדל ברמת גן, למד במגמת התיאטרון של תיכון אהל שם, שירת בתיאטרון צה"ל ובוגר הסטודיו למשחק ניסן נתיב.
בטלוויזיה
בשנת 2014 השתתף בסדרה ״בתולות״ של הוט בבימוי אדם סנדרסון.
בשנת 2015 השתתף בדוקו דרמה ״סבנה״ של קשת 12 בבימוי רני סער ודני סירקין.
בשנת 2018 שיחק בסדרה ״הפסיכולוגית״ של תאגיד השידור הציבורי בתפקיד נועם סוקולוב, בבימויה של טלי שלום עזר. באותה שנה שיחק גם בסדרה ״כיפת ברזל״ של קשת 12 בתפקיד נחמן, בבימוי אלון זינגמן.
בשנת 2019 שיחק בסדרה ״מגן דוד דרום״ של רשת 13 בתפקיד עידו כץ (תפקיד ראשי) בבימוי אופיר לובל. בנוסף שיחק גם בסדרה ״שב״ס״ של תאגיד השידור הציבורי בתפקיד מני, בבימוי אורן שקדי. באותה שנה שיחק גם בסדרה ״זה לא הגיל״ של קשת 12 בתפקיד אלמוג בבימוי אורן שקדי.
בשנת 2020 השתתף בעונה השנייה של ״שב״ס״ של תאגיד השידור הציבורי בבימוי קובי חביה.
בשנת 2021 השתתף בסדרה ״ילדות סכסכניות״ של הוט בבימויה של טליה לביא. בנוסף השתתף גם בסדרה ״נאפס״ של הוט בבימויה של מייסלון חמוד. כמו כן השתתף בסדרה ״החנות שיש בה הכל״ של תאגיד השידור הציבורי בבימוי איתן צור. באותה שנה השתתף גם בעונה השלישית של הסדרה ״קופה ראשית״ בבימוי אורן שקדי ובעונה הרביעית של סדרת הנוער ״אבא מטפלת״ של TeenNick בבימוי אלי בן דוד.
בשנת 2022 שיחק בסדרת הנוער ״אינפיניטי״ של ערוץ זום בתפקיד דודי בבימויה של רינה הורן.
בקולנוע
בשנת 1994 השתתף בסרט "קפה עם לימון".
בשנת 2010 שיחק בסרט הקולנוע ״התגנבות יחידים״ של הבמאי דובר קוסאשווילי בתפקיד חנן.
בשנת 2016 שיחק בסרט ״ילד טוב ירושלים״ של הבמאי רועי פלורנטין בתפקיד הרשקוביץ.
בתיאטרון
בשנת 2014 שיחק בהצגה ״מסע של יום ארוך אל תוך הלילה״ בתפקיד אדמונד, בבימוי מאיר בן סימון בתיאטרון תמונע. באותה שנה השתתף בפסטיבל חיפה להצגות ילדים עם ההצגה ״הגמדים מתחת לשמיכות״, עליה זכה בפרס השחקן.
בשנים 2014 עד 2017 היה חלק מאנסמבל שחקני תיאטרון החאן והשתתף במגוון הצגות בהן ״הנשים העליזות מווינדזור״, ״כנרת כנרת״, ״אדם הוא אדם״, ״שיר ישן רחוק״, ״חלום ליל קיץ״, ״בוצ׳ה״ ו ״נפוליון - חי או מת!״.
בשנת 2017 שיחק בהצגה ״על מי ועל מה״ של תיאטרון חיפה בבימוי משה נאור.
בשנת 2019 שיחק בהצגה ״דברים שאני יודעת״ של תיאטרון בית ליסין בבימוי משה נאור. באותה שנה השתתף בהצגת הילדים ״פומי - הטפיר שאיש אינו מכיר״ של התיאטרון הארצי לנוער בבימויה של מרב שפר-היימן.
בשנת 2021 שיחק בהצגה ״מתחילים״ (תפקיד ראשי) של תיאטרון תמונע בבימויה של אלמה דישי. באותה שנה שיחק גם בהצגת הנוער ״לאסוף את השברים״ (תפקיד ראשי) של תיאטרון השעה הישראלי בבימויה של יעל טילמן.
רשימה ערבית לבדואים וכפריים
רשימה ערבית לבדואים וכפריים הייתה מפלגה שייצגה את הבדואים בישראל.
היסטוריה
ב-1973 החליטו מנהגי הבדואים בישראל להקים רשימה עצמית לקראת הבחירות לכנסת השמינית, שתפעל כמפלגת לווין של המערך. חמאד אבו רביעה נבחר לעומד בראש הרשימה.
ב-10 במרץ 1974 הצביעה בעד הקמתה של ממשלת ישראל השש עשרה, לאחר שהצטרף למערך (ב-26 בפברואר 1974), וכעבור שלושה חודשים גם עבור ממשלת ישראל השבע עשרה (ממשלת יצחק רבין הראשונה).
בעקבות הפקעת אדמות, פרש מהמערך, יחד עם סיעת קידמה ופיתוח ב-8 ביוני 1976, והם הקימו את הרשימה הערבית המאוחדת, בה היו שלושה חברים, חמאד אבו רביעה עצמו, סיף-אלדין אל-זועבי וג'בר מועדי. בבחירות לכנסת התשיעית, במאי 1977, זכתה הרשימה הערבית המאוחדת רק במנדט אחד והוחלט לקיים רוטציה על מנת לאפשר לכל שלושת הנציגים לכהן בכנסת. אבו רביעה נכנס לכנסת במקומו של סיף-אלדין אל-זועבי, שהתפטר לאחר שתי שנות כהונה בכנסת, באפריל 1979.
קמרה אובסקורה
קָמֶרָה אוֹבְּסְקוּרָה (בלטינית: Camera Obscura – לִשְכָּה אֲפֵלָה) היא מכשיר אופטי, שיוצרת דמות דו-ממדית מעצם (אובייקט) תלת-ממדי. מבחינה אופטית דומה עקרון פעולתו של המכשיר לעקרון פעולתה של המצלמה, ומכאן שמה באנגלית: Camera.
קמרה אובסקורה שימשה מאז המצאתה ככלי עזר לציירים, כאלמנט בידורי, וכנדבך מרכזי בהתפתחות הצילום. בנוסף, נעשה בה שימוש מדעי לצורך תצפיות על השמש, לצורך מחקרים באופטיקה ולצורך הבנת מנגנון הפעולה של העין. לקמרה אובסקורה נודע גם תפקיד מטפורי בפילוסופיה, והיא שימשה כמודל לאופן שבו תצפית מובילה למסקנות (היקשים) אמיתיות על העולם.
קָמֶרָה היא מילה לטינית, שמקורה ביוונית: Kamarion – חדר, קמרון עם קירוי קשתי. השורש ק-מ-ר (קמור, קמר, התקמר) הגיע לעברית מאותו מקור יווני.
אופן פעולה
הגרסה המוקדמת של קמרה אובסקורה מורכבת מתא סגור שבאחת מדפנותיו יש נקב זעיר. קרני אור אשר מוחזרות מהעצם חודרות דרך הנקב ויוצרות דמות הפוכה בדופן הנגדית. הנקב הזעיר מבטיח שמקורה של נקודה אחת בדמות הוא באור המוחזר מנקודה אחת על פני העצם. ללא הנקב כל נקודת דמות הייתה מקבלת אור מהחזרה של נקודות רבות על העצם ולא הייתה מתקבלת דמות ברורה. הקטנת גודל הנקב משפרת את המיקוד, אך גם מגדילה את השפעת תופעת העקיפה ומעוותת את הדמות. מצלמת חור סיכה פועלת על אותו עיקרון.
הדמות המתקבלת היא גרסה הפוכה, מבחינת שמאל-ימין ומעלה-מטה, של העצם. ההיפוך נוצר משום שקרני האור נעות בקו ישר, וכך למשל קרן אור אשר מוחזרת מראש העצם נעה מטה לעבר הנקב ומאירה את החלק התחתון של גב הקמרה, ואילו קרן אור מתחתית העצם מאירה את החלק העליון של גב הקמרה (ראו תרשים).
בגרסה מתקדמת יותר של קמרה אובסקורה הוחלף הנקב הזעיר בעדשה. העדשה משמשת לריכוז קרני האור, המוחזרות מפני העצם, על הדופן הנגדית של הקמרה. מיקוד התמונה הושג על ידי הזזת הדופן שבה קבועה העדשה. לקמרה אובסקורה המבוססת על עדשה יש יכולת איסוף אור גדולה יותר, יכולת מיקוד טובה יותר ועיוותי צבע מעטים, אך עלולים להיות לה עיוותים גאומטריים גדולים יותר.
היסטוריה
הראשון שתיאר את המכשיר ואת אופן פעולתו הוא הפילוסוף הסיני בן המאה ה-5 לפנה"ס, ומייסד דת המוהיזם מו דזה. הוא תיאר את אב הטיפוס שבנה וכיצד ניתן להשתמש בו כדי להקרין תמונה הפוכה. ניסויים אלו קודמים בכמאה שנים לגלוי התופעה במערב ובכאלף שנה לאב טיפוס הראשון במערב.
כמאה לאחר גילויו של מו דזה ואב הטיפוס שפיתח, אריסטו הבחין בתופעה דומה. הוא הבחין בכך שמעגלי אור הנוצרים תחת עצים מקבלים אט אט צורה של חרמש בעת ליקוי חמה, ובכך זיהה את התופעה הבסיסית עליה מבוססת קמרה אובסקורה - יצירת דמות בעזרת נקב קטן. אריסטו זיהה את העיקרון שבעזרתו ניתן לצפות בבירור בשמש או בליקוי חמה: מחזיקים לוח אטום בו מנוקב חור קטן, ודמות השמש מופיעה בתוך צל הלוח. בצורה דומה, כאשר מניחים את הלוח מול חפץ או נוף מוארים ומניחים דף מאחוריו נוצרת על הדף דמות החפץ. קרני האור החוזרות מהחפץ לכיוון הלוח נחסמות על ידיו, אך חלקן עובר בדיוק דרך הנקב. אותן קרניים ממשיכות בקו ישר ויוצרות על הדף דמות מדויקת והפוכה של החפץ שממנו יצאו. במאה ה-6 לספירה, מתמטיקאי ביזנטי וארכיטקט בשם אנת'מיוס מטראלס (הידוע כמי שתכנן את האיה סופיה), השתמש בסוג של קמרה אובסקורה בניסיונותיו.