cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דיטר הקינג
קריירה כמאמן
בדצמבר 2009 מונה הקינג כמאמנה של נירנברג מהבונדסליגה, לאחר שזו פתחה את עונת 2009/10 בצורה חלשה ופיטרה את מאמנה מיכאל אונינג. הקינג לא הצליח לייצב את נירנברג וסיים את העונה במקום ה-16, שהוביל למבחני הישרדות מול הקבוצה שסיימה במקום השלישי בליגת הבונדסליגה השנייה, והיא אאוגסבורג. נירנברג ניצחה בשני משחקי הפלייאוף ונשארה בבונדסליגה. בעונת 2010/11 השיג הקינג הישג נאה עם נירנברג כשסיים עם הקבוצה במקום השישי בבונדסליגה. בעונת 2011/12 סיימו הקינג ונירנברג במקום העשירי. הקינג החל את עונת 2012/13 בנירנברג והעביר שם חצי עונה. בפגרת החורף ניצל הקינג סעיף בחוזהו שאיפשר לו לעזוב את המועדון, וחתם בוולפסבורג. נירנברג הייתה במקום ה-14 בבונדסליגה בזמן שהקינג עזב.
בדצמבר 2012 חתם הקינג כאמור בוולפסבורג. הקינג סיים את עונת 2012/13 במקום ה-11 בבונדסליגה, והקבוצה הודחה מהגביע הגרמני לאחר תבוסה 1–6 לבאיירן מינכן. עונת 2013/14 הייתה עונה טובה מאוד עבור וולפסבורג והקינג, אותה הם סיימו במקום החמישי בבונדסליגה והגיעו לחצי גמר הגביע הגרמני, שם הודחו על ידי בורוסיה דורטמונד. עונת 2014/15 הייתה עונת שיא עבור הקינג והקבוצה, שסיימה את העונה במקום השני בבונדסליגה, בעונה שכללה ניצחון 1–4 על באיירן מינכן. באותה עונה הגיעה וולפסבורג לרבע גמר הליגה האירופית, שם הודחה על ידי נאפולי. וולפסבורג והקינג זכו בגביע הגרמני באותה עונה, לאחר ניצחון 1–3 על בורוסיה דורטמונד בגמר. הצלחתו של הקינג באותה עונה הקנתה לו את תואר מאמן השנה בגרמניה לשנת 2015. את עונת 2015/16 פתח הקינג עם ניצחון על באיירן מינכן במשחק הסופר קאפ הגרמני לאחר בעיטות הכרעה. בעונה זו השתתפה וולפסבורג בליגת האלופות, שם הגיעה עד לרבע הגמר, והודחה על ידי ריאל מדריד. בבונדסליגה וולפסבורג והקינג סיימו במקום השמיני. את עונת 2016/17 פתחו וולפסבורג והקינג בצורה חלשה, לאחר שהקבוצה איבדה מספר שחקנים חשובים במהלך קיץ 2016. פתיחת העונה החלשה הביאה לפיטוריו של הקינג מוולפסבורג ב-17 באוקטובר 2016. וולפסבורג הייתה במקום ה-14 בבונדסליגה בזמן פיטוריו של הקינג.
זמן קצר לאחר פיטוריו של הקינג מוולפסבורג, מונה הקינג בדצמבר 2016 כמאמנה של בורוסיה מנשנגלדבך, שהחלה בצורה חלשה את עונת 2016/17 ופיטרה את מאמנה אנדרה שוברט. הקינג סיים את עונת 2016/17 עם בורוסיה מנשנגלדבך במקום התשיעי, והגיע עם הקבוצה לשמינית גמר הליגה האירופית. בעונת 2017/18 הקינג סיים עם מנשנגלדבך שוב במקום התשיעי, ובעונת 2018/19 סיים עם המועדון במקום החמישי. עם זאת, עוד במהלך העונה הוחלט כי חוזהו לא יוארך.
במאי 2019 הוחתם הקינג כמאמנה של המבורג מהבונדסליגה השנייה, במטרה להעפיל לבונדסליגה. ב-4 ביולי 2020 סיים את תפקידו בקבוצה.
ב-20 בפברואר 2023 חזר לאמן את נירנברג.
תארים כמאמן
וולפסבורג
תארים אישיים
שארל הראשון, דוכס אורליאן
שארל הראשון, דוכס אורליאן (בצרפתית: Charles Ier d'Orléans; 24 בנובמבר 1394 - 5 בינואר 1465), נכדו של שארל החמישי ואביו של לואי השנים עשר, מלכי צרפת.
חייו
שארל היה בנם של לואי הראשון, דוכס אורליאן (בנו של שארל החמישי, מלך צרפת) ושל ולנטינה ויסקונטי, בתו של דוכס מילאנו. ילדותו עברה בצילם של מעשי האיבה בין בית אורליאן לבין בית בורגונדיה, שנאבקו על השלטון בצרפת. ב-1407 נרצח אביו בידי עושי דברו של ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה, ובהיותו בן 14 שנה בלבד, ירש שארל את התואר דוכס אורליאן. בשנה שלאחריה נפטרה אמו ברוב יגון על רצח בעלה, ושארל נשבע לנקום את מות אביו. עם מות אמו ירש את התואר רוזן אסטי, שזיכה אותו בנחלותיה של אמו באיטליה.
ב-1415 לקח שארל חלק בקרב אז'נקור, בו הובסה צרפת בידי הנרי החמישי, מלך אנגליה. הוא נפל בשבי, נלקח לאנגליה והוחזק במבצר ואלינגפורד (שעל נהר התמזה ליד אוקספורד) במשך 25 שנה. אף כי שוביו אפשרו לו תנאי מעצר נוחים, בהתאם למעמדו הרם, הם סירבו לשחררו תמורת כופר נפש בעקבות צוואתו של הנרי החמישי, שראה בו נצר למלכי צרפת שלחמו נגד אנגליה במלחמת מאה השנים. בתקופת שביו הארוכה התמסר שארל לכתיבת שירים שביטאו את יגונו, ובהם כינה את שביו "יער של צפייה ארוכה".
ב-1440 השתחרר משביו תמורת כופר נפש, הודות למאמציו של פיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה, ששנה קודם לכן חתם על הסכם שלום עם אנגליה. ב-26 בנובמבר באותה שנה נשא לאישה את מארי דה קלב, אחייניתו של דוכס בורגונדיה, שילדה לו שתי בנות ובן (העתיד להיות לואי השנים עשר, מלך צרפת). ב-1447 נסע לאיטליה כדי להבטיח את זכותו לנחלותיה של אמו שבחבל לומברדיה, ובשנה שלאחריה שב לצרפת, פרש לארמון בלואה (שעל גדות הנהר לואר), והפך שם לפטרון האמנות.
שארל נפטר בארמון אמבואז ב-5 בינואר 1465, ונקבר בכנסיית סנט סובה שבעיר בלואה.
משפחתו
בשנת 1406 התחתן שארל עם איזבל מוולואה, בתם של שארל השישי, מלך צרפת ואיזבו מבוואריה, ממנה נולדה לו בת אחת (איזבל מתה בלידתה):
בשנת 1410 התחתן שארל עם בון מארמניאק, בתם של ברנאר השביעי, רוזן ארמניאק ובון מברי, אך לא היו לו ממנה ילדים.
בשנת 1440 התחתן שארל עם מריה מקלווה, בתם של אדולף הראשון, דוכס קלווה ומארי מבורגונדי, דוכסית קלווה, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
בתרבות
דוכס אורליאן מופיע במחזהו של שייקספיר "הנרי החמישי" בשם הדוכס מאורליאן.
ניקולאי יודניץ'
ניקולאי ניקולאייביץ' יודניץ' (ברוסית: Николай Николаевич Юденич; 18 ביולי 1862 - 5 באוקטובר 1933) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית במלחמת העולם הראשונה. במלחמת האזרחים ברוסיה היה ממנהיגי הצבא הלבן שנלחם בקומוניסטים.
שנותיו הראשונות והתקדמותו
יודניץ' נולד במוסקבה לאביו שהיה פקיד בבית המלוכה הרוסי. יודניץ' סיים את לימודיו בבית הספר הצבאי אלכסנדרובסקי ב-1881 ואת לימודיו באקדמיה לקצינים ב-1887. הוא שירת ברגימנט משמר הראש בליטא בשנים 1889–1890. ב-1892 עבר לשרת במחוז טורקסטן וקודם לדרגת לויטננט קולונל באותה שנה. הוא יצא עם חיל המשלוח להרי פמיר ב-1894 וקודם לדרגת קולונל ב-1896. מספטמבר 1900 שירת במטה בריגדת חיל הרגלים הראשונה שבטורקסטן. ב-1902 התמנה למפקד רגימנט הרגלים ה-18 עליו פיקד גם במלחמת רוסיה–יפן שהתרחשה בשנים 1904–1905. הוא נפצע בזרועו בקרב סנדפו ובצווארו בקרב מוקדן. בסיום המלחמה קודם לדרגת מייג'ור גנרל. ב-1907 פיקד על חיל האספקה בקווקז, קודם ב-1912 ללויטננט גנרל ושירת כראש המטה הצבאי בקאזאן ולאחר מכן בקווקז.
במלחמת העולם הראשונה
בתחילת מלחמת העולם הראשונה שירת יודניץ' כראש המטה של הארמייה הרוסית הקווקזית שניצחה בקרב סריקמיש את כוחותיו של אנוור פאשה במסגרת המערכה בקווקז. ב-1915 קודם לדרגת גנרל חיל הרגלים והחליף את אילריון דשקוב-וורונצוב כמפקד המערכה בקווקז. יודניץ' תקף את העות'מאנים בשטחם באזור ימת ואן וצר על העיר ואן. הוא כבש את העיר, אך נאלץ לסגת לאחר חודשיים. באותה תקופה הודח ניקולאי ניקולאייביץ' הבן מתפקידו כמפקד העליון של הצבא ועבר לפקד על אזור הקווקז. הוא נתן ליודניץ' יד חופשית בניהול המערכה, והוא ניצל זאת כדי לכבוש שוב את ואן ולהקים שם מחדש את מִנְהל מערב ארמניה ב-1916. הלחימה באזור זה נמשכה ללא תוצאות חד משמעיות למשך 14 החודשים הבאים. הוא הוביל את הרוסים במתקפת ארזורום בה הם כבשו את העיר והחזיקו בה עד סוף המלחמה. על פעולותיו בקרב זה זכה לעיטור מסדר ג'ורג' הקדוש מדרגה שנייה.
בעקבות מהפכת פברואר מונה יודניץ' למפקד המערכה בקווקז, אך ממשלת המעבר הרוסית הדיחה אותו מתפקידו לאחר כמה חודשים באשמת אי ציות לפקודות, ובהוראתו הישירה של אלכסנדר קרנסקי פוטר מהצבא. בעקבות כך עקר יודניץ' מטביליסי לפטרוגרד שם תמך במהפכת קורנילקוב.
בצבא הלבן
בעקבות מהפכת אוקטובר הסתתר יודניץ' מפני הבולשביקים בביתו של חבר ותיק מתחילת שירותו הצבאי. ב-1919 נמלט לפינלנד שם הצטרף ל"ועדה הרוסית" שהקימה את הצבא הלבן במטרה להילחם בבולשביקים ולהחזיר את המלוכה על כנה. באותה שנה נפגש בסטוקהולם עם דיפלומטים בריטים, צרפתים ואמריקנים בניסיון כושל לארגן צבא סיוע שילחם בבולשיביקים.
ביוני 1919 נסע לטאלין שם נפגש עם גנרל אלכסנדר רודזיאנקו שפיקד על הצבא האסטוני במלחמת העצמאות שלו כנגד הצבא האדום, ומונה לשלישו. באוגוסט מונה יודניץ' למפקד הצבא הלבן ובמשך החודשיים הבאים אימן את צבאו שכלל 17,000 חיילים, 53 תותחים ו-6 טנקים. באוקטובר ניצל את התרכזות הצבא האדום בחזיתות רחוקות והחל במתקפת הצבא הלבן על פטרוגרד. הוא כבש את קינגיספ וב-19 באוקטובר הגיע לפאתי פטרוגרד, אך לא הצליח לאבטח את מסילת הרכבת ממוסקבה, בה נשלחה תגבורת "אדומה" כדי למנוע את נפילת העיר. בחודש נובמבר הצליח הצבא האדום ללחוץ את יודניץ' חזרה לשטחי אסטוניה. ממשלת אסטוניה שהייתה במגעים עם הצבא האדום להכרה בעצמאותה, פרקה את חיילי הצבא הלבן מנשקם ופירקה למעשה את כוחותיו של יודניץ'.
ב-28 בינואר 1920 עצרה המשטרה האסטונית בסיועם של קצינים רוסים את יודניץ' כשניסה להימלט למערב אירופה ובידו כספי הצבא הלבן (בערך 227,000 לירה שטרלינג, 250,000 מרקים אסטוניים ו-110 מיליון מרקים פיניים). הכסף הוחרם וחולק לחיילי הצבא הלבן המפורק כמשכורת אחרונה.
בלה הרביעי, מלך הונגריה
בלה הרביעי (בהונגרית: Negyedik Béla magyar király); 29 בנובמבר 1206 – 3 במאי 1270) היה מלך הונגריה, משושלת בית ארפאד. מלכותו נמשכה מ-25 בספטמבר 1235 ועד 3 במאי 1270.
בלה היה בנם הבכור של המלך אנדראש השני ושל מלכה ממוצא גרמני המוכרת כגרטרוד ממראניה. הוא היה אחיה של אליזבת מתורינגיה, (Szent Erzsébet). שמו של בלה הרביעי נקשר לשיקום הונגריה אחרי החורבן שבימי פלישת המונגולים. כונה משום כך גם "המייסד מחדש של הונגריה" (A második honalapitó) מילא גם את תפקיד של מלך קרואטיה (כחלק מהונגריה) (1235-1270) ושל הדוכס של שטיריה (כחלק מ"האימפריה הרומית הקדושה"), בין 1254–1258.
עד המלכתו
בלה הרביעי נולד באסטרגום בנובמבר (ייתכן 29 בנובמבר) 1206. כשהיה בגיל 7, ב-29 בספטמבר 1213, היה ככל הנראה עד לרציחת אמו גרטרוד, במאהלה, בעת ציד בהרי פיליש, בידי אצילים הונגרים קושרים שבחצר המלוכה. בלה שמר טינה לאביו המלך על הנדיבות שגילה כלפי רוב המשתתפים בקנוניה נגד אמו. פרט לאחד ממנהיגי הקשר, האישפאן פטר, שהוצא להורג על שיפוד. כל היתר נענשו בעונשים קלים בלבד. במשך השנים שאף בלה לנקום את מות אמו.
בגיל 8, בשנת 1214 התארס בלה עם בתו של בוריל, קיסר בולגריה. אולם לבסוף, בגיל 14, בשנת 1220, נשא לאישה את מריה לסקרינה, בתו של הקיסר הביזנטי מניקאה, תיאודורוס לסקריס, אותה הביא אביו להונגריה בתום מסע הצלב החמישי בארץ הקודש בין השנים 1218-1217. בעת היעדרות אביו שהה הילד במבצר שטייר בשטיריה בחסות הארכיבישוף לשעבר של קלוצ'ה ברטולד, אחי אמו.
מלך שותף
עוד בילדותו, בשנת 1214,ביקש המלך אנדראש מהאפיפיור להטיל חרם על כמה מגנאטים שבשמם לא נקב שתכננו להכתיר את בנו בן ה-8 למלך מקביל. עם זאת בתמיכת חלק מהאצולה, לבסוף בלה הוכרז באותה שנה כמלך שותף (מעין "משנה למלך") או rex Hungariae iunior ("המלך הצעיר של הונגריה") אך בלי שהמלך יקצה לו שטחים כלשהם מממלכתו. בינתיים באוגוסט 1214 כשיצא המלך אנדראש למסע הצלב לארץ ישראל, הוא מינה כנציג ממלא מקום את הארכיבישוף מאסטרגום, יאנוש ממראניה. בימי היעדרות המלך נשלח בלה כאמור לשהות בשטייר אצל דודו מצד אמו, הבישוף ברתולד.
בשובו להונגריה, הביא אנדראש לבנו כלה חדשה, את הנסיכה הביזנטית מריה לסקרינה. בתוקף תפקידו כמלך שותף קיבל בלה מאוחר יותר מידי המלך גם סמכויות לנהל כמה אזורים של הממלכה, כמו סלאבוניה (החל משנת 1220) ואחר כך טרנסילבניה (משנת 1226).ויתורים אלה של המלך על סמכויות נרחבות לטובת בנו הקטין הושגו בלחץ חלק מהאצולה שהייתה מעוניינת להחליש את כוחו ולנצל בשביל עצמה את פיצול המעמד המלכותי. באיגרת בשנת 1222 ציין האפיפיור הונוריוס השלישי כי "אנשים מרושעים" היו אלה ששכנעו את המלך להתחלק בממלכותיו עם בנו.
דוכס סלאבוניה 1220–1226
בשנת 1220 העניק המלך אנדראש השני לבלה את השטחים שבין הים האדריאטי לדראווה שנכללו בדוכסות סלאבוניה (קרואטיה, סלאבוניה ודלמטיה). בהתחלה בתעודות שיצאו מתחת ידיו בלה קרא לעצמו "בנו של המלך אנדראש ומלך" ואחרי שנת 1222 השתמש בתואר בשנת 1222 החליט המלך אנדראש השני לבטל את נישואיו של בנו עם הנסיכה היווניה, אך האפיפיור הונוריוס השלישי לא הסכים לכך. מפני חמת אביו, בלה ברח לאוסטריה יחד עם אשתו. לבסוף הושג הסכם בתיווך האפיפיור. בלה נשאר עם אשתו וקיבל מחדש את הסמכות לנהל את הדוכסית הקרואטית של כל סלאבוניה. (dux totius Slavoniae) בסלאבוניה הקיף בלה את עצמו בחצר מלכותית משלו, שכללה, בין השאר, את הארכיבישוף של ספליט, בישופים, באן ואישפאנים. בשובו לדוכסות, יצא בלה למסע נגד דומלד סוואצ'יץ' מסידרגה, אציל דלמטי מורד, ראש בית סוואצ'יץ' וכבש את מבצרו בקליס. כל אחוזותיו של דומלד הופקעו וחולקו ליריביו מבית שוביץ', שתמכו בנסיך בזמן המצור.
דוכס טרנסילבניה 1235-1226
החל משנת 1228 כבר בתוקף תפקידו כמושל התחיל בלה, באישור האפיפיור, להחזיר לכתר ההונגרי אחוזות שאביו המלך פיזר בנדיבות יתרה לתומכיו מבין האצולה. כשנתקל בהתנגדות לא נרתע להשתמש בכוח. אבל הכישלון הצבאי שלו ושל אחיו, אנדראש, בהאליץ' (גליציה) החליש את מעמדו וגרם למלך אנדראש לשים קץ למדיניות של החזרת האחוזות לכתר. בשנות 1230 המוקדמות השתתף בלה במסעות הצבאיים של אביו בגליציה ובאוסטריה. היחסים עם אביו הידרדרו עוד יותר אחרי הנישואים של זה האחרון ב-14 במאי 1234 עם ביאטריצ'ה ד'אסטה, צעירה בשלושים שנה ממנו.
תאריו
אחרי מותו של אנדראש השני ב-21 בספטמבר 1235 הוכתר בלה הרביעי באווירה של הסכמה כללית, בקתדרלה בעיר סקשפהרוואר (בזיליקת ההכתרות Koronázó Bazilika), בידי הארכיבישוף רוברט של אסטרגום. כעבור זמן קצר ציווה על מעצרם של אלמנתו הצעירה של אביו ואמו החורגת, ביאטריצ'ה ד'אסטה, ושל יועץ אביו, דנש, בנו של אפוד, באשמת גילוי עריות.
כפי שהעיד הכרוניקון רוג'ריוס (1223-1266), בהגיעו לכס המלכות, מצא בלה הרביעי את הממלכה במצב כאוטי עקב המדיניות הבזבזנית של אביו וויתוריו לאצולה ולבישופים. בלה התחיל להנהיג רפורמות בכיוון חיזוק השלטון המרכזי אבל הצטרך לכבד את ההתחייבויות של אנדראש השני ב"בולת הזהב" משנת 1222 בעניין זכויות הנתינים. בלה הרביעי שאף לחזור לריכוז השלטון לפי דוגמת סבו בלה השלישי. הצליח להחזיר לכתר כמה מהאחוזות שעברו לבעלות הפאודלים הגדולים בימי שלטון אביו והנהיג בחצר המלוכה תקנות ברורות לגבי הטקסים והגינונים שהיו צריכים לנהוג. דרש לשרוף את כיסאות יועצי החצר על מנת להכריחם לעמוד בנוכחותו. החליט לחזק את מעמד הערים ולשם כך אישר מחדש את הצ'רטר של סקשפהרוואר והעניק פרבילגיות חדשות לשורה של ערי מפתח (הרבה מהן בסלובקיה של היום) כמו: פשט, נאג' סומבט, שֶלמֶצבּאניה, קורפונה, זויום, בארש ואסטרגום. ביישום מדיניותו זו זכה המלך בשיתוף פעולה מצד אחיו קלמן, שניהל את חבל הדראווה, ובתמיכת האפיפיור גרגוריוס התשיעי.
בשנת 1238 שבטים קומנים שברחו מערבה מפני התקדמות המונגולים, פלשו לממלכה ההונגרית. בלה הרביעי הסכים לתת להם מקלט וכרת איתם ברית מתוך תקווה שהם יעזרו במאמץ המלחמתי נגד המונגולים. הוא שכנע את הקומנים להתנצר ואף חיתן את בנו ויורשו, אישטוואן, עם הבת של קותן, (בהונגרית Kötöny), חאן הקומאנים. בכל זאת מנהגי הקומנים הנוודים עוררו עדיין עוינות רבה בקרב ההונגרים.
פלישת המונגולים - 1241
בתקווה לחזק את הממלכה על ידי העלאתם להונגריה של מאות אלפי בני ה"גזע" ההונגרי (ה"הונגרים המזרחיים" או הקדומים) שנשארו לפי שמועות באזורים רחוקים בשטחי רוסיה, ("הונגריה הגדולה" Magna Hungaria האגדית) שלח בלה בשנים 1235–1236 נזיר דומיניקני בשם יוליאן לשני מסעות שליחות אל אותם השבטים. הנזיר יוליאן אכן מצא על יד נהר הוולגה, ככל הנראה בשטח בשקיריה של היום, שבטים קרובים להונגרים, ככל הנראה הבולגרים שעל נהר הוולגה. בשובו להונגריה מהמסע השני הזהיר הנזיר מפני הסכנה הממשית מצד הפולשים המונגולים שהתקרבותם מנעה ממנו להגיע פעם נוספת אל הבולגרים או ההונגרים מהמזרח. בלה, שקיבל באמצעות הרוסים והנזיר יוליאן איגרת איום מהמונגוליםניסה להזעיק לעזרה את האפיפיור, את הקיסר הגרמני פרידריך השני ואת הדוכס של אוסטריה, פרידריך השני פון באבנברג. זה האחרון הצליח לסחוט מבלה כמה חבלי ארץ במערב הונגריה תמורת הבטחה לעזרה צבאית, שלבסוף לא התממשה.
האפיפיור ניסה באותם הימים לגייס עזרה צבאית לדיכוי הכפירה הבוגומילית ברחבי חצי האי הבלקני ופנה לבלה הרביעי דווקא בעניין זה הקרוב לליבו. בפברואר - מרץ 1241 המונגולים בהנהגתו של באטו חאן, חצו את המעברים בהרי הקרפטים ופלשו לטרנסילבניה. הם נכנסו גם לשטחי מוראביה ופולין ולהונגריה עד לסרביה וקרואטיה. בלה קרא לאצולה להתגייס להגנת הממלכה אך מעטים נענו לקריאתו. בן בריתו ומחותנו, החאן קותן, מנהיג הקומנים, נרצח על ידי אצילים הונגרים בפשט שחשדו בקומנים כי הם משתפי פעולה של המונגולים. אחרי פרעות ומעשי שוד לשם נקם הקומנים עזבו את המדינה, אך לא לפני שחיסלו את כוחותיו של הבישוף מצ'נאד שביקשו לצאת לקרב נגד המונגולים, אירוע שהחליש מאוד את כוחה הצבאי של הממלכה. הקרב המכריע עם המונגולים התנהל באזור מוּהי שעל הנהר שאיו ב-11 באפריל1241. בחירת המקום בידי בלה לא הייתה טובה ואיפשרה לפרשים המונגולים לנצח את 60,000 הלוחמים ההונגרים הלבושים בשריונות כבדים והעומדים מאחורי עגלות מלחמה עם בלמים שהקשו על תנועותיהם. בקרבות נפלו, בין השאר, הארכיבישוף אוגרין והמגיסטר הגדול של מסדר האבירים הטמפלרים. אחי המלך, קלמן, נפצע קשה ונפטר כעבור שבועות אחדים מפצעיו. בעוד המונגולים השתלטו על פשט, המלך בלה המובס הצליח לברוח מפניהם קודם לברטיסלאבה (פוז'ון), אחר כך לאוסטריה בהאינבורג שם הדוכס פרידריך פון באבנברג נישל אותו מאוצרותיו והכריחו להעביר לו שלושה חבלי ארץ מצפון-מערב הונגריה: שופרון, מושון (ויזלבורג באוסטריה של היום) ופוז'ון. בלה נמלט מהאינבורג לזאגרב ושלח משם שליחים לאפיפיור ברומא ולקיסר הגרמני עם בקשה לעזרה. הבטיח שיכיר בחסות הקיסר אם ישלחו לו סיוע צבאי אבל נענה בסירוב. בלה מצא לבסוף מקלט בדלמטיה בעיר טרוגיר. במשך שנה ערי הונגריה היו קרבן לכיבוש המונגולי ולמעשה הממלכה הפסיקה להתקיים. שלושת רבעי שטחה נשדד ונחרב וחלק מאוכלוסייתה נהרג. בינואר 1242 כשמי הדנובה קפאו, החאן באטו שיגר חיילים לתפוס את בלה בקרואטיה. הלוחמים המונגולים ובראשם קאדאן חאן חיפשו אותו במבצר קליס ונחלו שם תבוסה במרץ 1242 משלא מצאו אותו המשיכו בדרכם עד לטרוגיר. בלה עלה על ספינה לכיוון האי צ'ובו שעל יד טרוגיר וניצל. הלוחמים המונגולים התפצלו והתקיפו גם לכיוון ספליט. את הונגריה ואת כל מרכז אירופה הצילה בשורת מותו של החאן אוגדיי בקארא-קורום ב-11 בדצמבר 1241. באטו חאן ומפקדים מונגולים אחרים נסוגו מזרחה על מנת להשתתף בקרילטאי בבחירת היורש לאוגדיי המנוח.
פלישת המונגולים או הטטארים נשארה כאחד האירועים הנחשבים טראומות לאומיות בתולדות העם ההונגרי ומוכרת בשם "טַטאריאראש" (Tatárjárás ).
שיקום הממלכה. הרפורמות
עודד התיישבות של מתנחלים זרים - מאזורים מסוימים מגרמניה - ריינלנד, ומהגבול עם צרפת ועם ארצות השפלה. בין היתר הם הקימו עיר מדזב שעתה נמצא בסלובקיה. המתנחלים הגרמנים שיהיו מוכרים בשם "סקסונים", בהונגרית Szászok ("סאס") זכו למעמד מיוחד כ"הוספיטס" ("אורחים"). הם יושבו במיוחד באזורים קרובים לגבולות המזרחיים יחד עם אוכלוסיית הסקלרים, בהונגרית Székelyek (סֱייקֶייֶק) שזכו בתורם לפריווילגיות. בראש הסקסונים נבחר רוזן שהיה כפוף ישירות למלך. הסקלרים בחרו ב"שופטים" שניהלו את שבעת ה"מושבות" (או "כיסאות" שבהם התארגנו.
למלך עצמו נשארו הרבה הכנסות ממכרות, אספקת המלח, מיסים ואגרות שונים, כמו כן חצר מלכותית. המלך העניק לארכיבישוף של אסטרגום את האחראיות על הטבעת מטבעות בעזרת היהודי הנל שהובא מווינה. השימוש במטבע חזק עודד את הפעילות הכלכלית, המסחרית ואת הכנסות אוצר הממלכה. הונגריה ייצאה שוורים, יין, מלח, וייבאה אריגים, משי, תבלינים, מוונציה, מוראביה וגרמניה. "הזכויות המלכותיות" שנבעו ממכרות הכסף, הזהב או המלח התחלקו בין האוצר, בין יזמים חדשים, רובם גרמנים, ותושבי הערים הסמוכות למכרות. פעילויות אלה סיפקו הכנסות דומות או אפילו גדולות יותר מהמסים הישנים en nature.
אוכלוסיית ממלכת הונגריה הגיעה לכשני מיליון תושבים שכללו פרט להונגרים, פסיפס אתניות: גרמנים ("סכסונים"), ואלונים, פצ'נגים, קומנים, רומנים, צ'כים, קרואטים, סרבים, פולנים, רותנים ("רוסינים", או אוקראינים מגליציה), כמו כן יאזיגים (בהונגרית: Jászok) ("יאסים"), יהודים, "ישמעאלים" או "סראקנים" (טורקים וטטרים מוסלמים), ואחרים.
מלחמות ובריתות נישואין עם השכנים
גם אחרי הסתלקות המונגולים לא מצאה עדיין הונגריה מנוחה ונחלה. המלך הצטרך קודם כל לכבוש מחדש שטחים שנלקחו ממנו על ידי פרידריך השני, דוכס אוסטריה. כבר בשנת 1242 היה מוכן לצאת לקרב. הצליח להשתלט מחדש על שלושת המחוזות שהעביר בזמנו בכפייה לדוכס פרידריך ולהשתלט על הערים שופרון וקסג.
בשנת 1245 התעשת הדוכס האוסטרי ותקף במערב הונגריה. אמנם בקרב על הנהר לאיטה ב-15 ביוני 1246 ידם של האוסטרים הייתה על העליונה אבל מנהיגם, פרידריך, מצא את מותו כשנדרס על ידי סוסי חייליו. איתו גם בית באבנברג נעלם מהמפה ופרץ סכסוך על ירושתו, על השליטה באוסטריה ובשטיריה. ב-30 ביוני 1244 חתם בלה הרביעי הסכם שלום עם וונציה שבו ויתר על זארא לטובת הוונציאנים, אבל הצליח לשמור על ספליט וחלקי דלמטיה אחרים, וכמו כן על בוסניה. נשארו בידו שליש מההכנסות מהמסים בחוף דלמטיה. בלה הרביעי בעקבות אביו היה מעורב במה שמתרחש בנסיכויות הרוסיות השכנות. עוד בשנת 1236 עזר באמצעות כוח צבאי לקניאז מיכאיל ווסבולודוביץ' במאבק על השלטון בחליץ' (גליציה) נגד יריבו וגיסו של זה, דנילו רומנוביץ'. בימי המלחמות הסוערות הבין-רוסיות ובין הרוסים ובין המונגולים פעמים חוזרות הקניאז מיכאיל ובנו רוסטיסלב הגיעו לחצר ההונגרית. נוכח התבוסות שנחלו שניהם מול דנילו ומול המונגולים, ביטל בלה הרביעי בשנת 1240 את התוכנית לחתן את בתו, אנה, עם הנסיך רוסטיסלב ואף גרש את רוסטיסלב ואת אביו מהונגריה. אולם אחרי שגם הונגריה נחרבה על ידי הפלישה המונגולית, בשובו לארצו, שינה בלה את דעתו והסכים בשנת 1242 לתת את ידי בתו לרוסטיסלב. רק את האב, מיכאיל, שבא לבקש חידוש הברית הצבאית עם הונגריה דחו גם בלה וגם רוסטיסלב עצמו. כעבור 3 שנים, בשנת 1245, שוב נתן בלה יחד עם בני ברית פולנים, סיוע צבאי לחתנו, רוסטיסלב, נגד הקניאז דנילו של חליץ' (גליציה),אך שוב לא עלה בידם לנצח את הנסיך דנילו בקרב על הנהר סן. בשנה הבאה נפגש בלה ביישוב זוֹיוֹם (זבולֶם) עם הקניאז היריב דנילו והבטיח לו שלא לתמוך עוד במלחמות נגדו. בתו קונסטנצה נישאה לנסיך לב דנילוביץ', בנו של הקניאז דנילו. אחרי התאוששות הממלכה מהחורבן הטטרי בלה הרביעי הקים בשנת 1247 באנאט (יחידה פוליטית בראשות "באן") באזור מצ'ווה (בהונגרית "מאצ'ו") על החלק התחתי של נהר סאווה בצפון סרביה. המלך מינה את רוסיטסלב חתנו, ל"באן" של סלאבוניה ולדוכס של מאצ'ווה. בשנת 1268 החליט מלך הסרבים סטפאן אורוש הראשון נמאניץ' לתקוף שם את ההונגרים ולסלקם. אבל בלה עבר למתקפת נגד וניצח את הסרבים באביב אותה שנה. המלך אורוש נלקח בשבי ועל מנת להשתחרר הסכים ככל הנראה לחדש את יחסי החסות כלפי הונגריה. בהתאם להסכם השלום עם סרביה, התחנן יורש הכתר סטפאן (לימים ידוע כמלך סטפאן דרגוטין עם נכדתו של בלה הרביעי, קטלין (בסרבית - קטֶלינה), נישואים שהוכיחו את עצמם בעתיד.
לפי בקשתו בלה קיבל מהאפיפיור גרגוריוס התשיעי פטור מקיום שבועת האמונים שנשבע לקיסר הרומי-גרמני בימי פלישה המונגולים. בשנת 1252 הצבא ההונגרי חדר לאוסטריה ולאגן של וינה. המלך ההונגרי תיווך חתונה בין גרטרודה של אוסטריה, אחיינית של הדוכס פרידריך השני ובין רומן דנילוביץ', בנו של יריבו לשעבר, הקניאז דנילו מחליץ'-ווהלין. תביעותיו באוסטריה ושטיריה נתקלו בהתנגדות המלך השכן, אוטאקר השני של צ'כיה (בוהמיה), שהיה נשוי למרגרטה, אחות הדוכס פרידריך המנוח. בלה יצא בשנת 1253 למערכה במוראביה בברית עם הקניאז דנילו רומנוביץ' אך לא הצליח לכבוש את אולומוץ כפי שציפה. בתיווך שליח (נונטיום) האפיפיור שני המלכים נפגשו בפוז'ון והגיעו להסכם שלום. לפי ההסכם וינר נוישטאדט והדוכסות שטיריה נמסרו להונגריה. בלה אימץ משום כך לכמה שנים את התואר של "דוכס שטיריה". בשנת 1260 תושבי שטיריה שהעדיפו את שלטון המלך הצ'כי, מרדו נגד ההונגרים. בלה הרביעי דיכא את המרד ומינה את בנו, אישטוואן, לדוכס שטיריה. אבל פרץ שוב מרד בתמיכת המלך אוטאקר השני. ההונגרים ובראשם בלה ובנו יצאו שוב למלחמה נגד אוטאקר, הפעם בברית עם חתניו הפולנים של בלה (הדוכסים בולסלב האדוק ובולסלב הביישן), אך הובסו ב-12 ביולי 1260 בקרב בקרסנברון (Kressenbrunn). בעקבות התבוסה, בלה הסכים לוותר בהסכם שנחתם בפוז'ון על תביעותיו בשטיריה. החבל עבר לשליטה צ'כית. אחרי שסיפחה את שטיריה והצליחה לכבוש חלקים נוספים מאוסטריה, השושלת הצ'כית פז'מישל התחילה להוות איום גם על ממלכת הונגריה. לבסוף מדיניות הנישואים האופיינית של בלה הרביעי בא לידי ביטוי גם ביחסים עם צ'כיה כשהמלך אוטקאר השני שנפרד מאשתו האוסטרית, נשא לאשה את נכדתו של בלה, קוניגונדה של סלאבוניה (בתם של הדוכסים רוסטיסלב ואנה). בשנת 1238, בעידודו של האפיפיור גרגוריוס התשיעי כוחות הונגרים בראש עם אחי המלך, הנסיך קלמן, יצאו למסע צלב נגד כת הבוגומילים שהתחזקה בבוסנה. הרבה מהבוגומילים נטבחו. מאלה ששרדו נפלו כעבור שנים ספורות קרבן לפלישת המונגולים. בשנת 1244 בלה הרביעי התערב נגד התרחבות שלטונו של הבאן של בוסניה, מתיה נינוסלב בדלמטיה. ב-20 ביולי 1244 הונגריה חתמה על הסכם שלום עם הבאן הבוסני. בשנת 1245 הארכיבישוף של קלוצ'ה ביקש מהאפיפיור לארגן מסע צלב חדש
אבל האפיפיור החדש אינוקנטיוס הרביעי דחה לבסוף את התוכנית. רק אחרי מות הבאן נינוסלב ב-1250 המלך בלה פלש שוב לבוסניה והכתיר שם על כס החבל באן חדש בחסותו,פרייזדה. הצאר הצעיר מיכאיל השני אסן של בולגריה התחתן בשנת 1255 עם בת של הקניאז רוסטיסלב אשר כאחת הדמויות המשפיעות בחצר מלך הונגריה וכדוכס של מאצ'ווה הפך לשכן של הבולגרים. שנה לאחר מכן רוסטיסלב תיווך הסכם שלום בין הצאר מיכאיל ובין הקיסר הביזנטי תיאודורוס לסקריס של ניקאה. כשהצאר מיכאיל נרצח באותה שנה על ידי קנוניה של האצילים, רוסטיסלב פלש לבולגריה עם כוח צבאי הונגרי על מנת להציל את בתו האלמנה. אחרי שלא הצליח לכבוש את הבירה טרנובו כבש את העיר וידין ושם הכריז עצמו כצאר של בולגריה. אבל מפני שיצא לעזרת חמיו במלחמה בצ'כיה שליטתו הרעועה בבולגריה התפוררה מהר. במרץ 1261 יחד עם בן המלך, ה rex iunior אישטוואן, רוסטיסלב חזר לבולגריה וגרש מווידין את חייליו של הצאר קונסנטין רוח והמשיך לשלוט שם עד מותו בעזרת חיל הונגרי. בשנת 1249 מתוך מחשבה לחזק את ההגנה נגד פלישה אפשרית חוזרת מכיוון מזרח יישב בלה הרביעי סקסונים וסקלרים בגבולות המזרחיים ובשנת 1247 העניק את הבאנאט של סברין לאבירים היואניטים, הלא הם האבירים הטמפלרים.
והסכנה אכן התממשה בשנת 1261 כשנוגאי החאן בראש פרשיו תקף את הממלכה. הפעם המונגולים נדחו. מציינים שאיבדו את הקרב המונגולים איבדו הפעם בקרבות בהונגריה חמשים אלף מלוחמיהם.
שנת 1264 ציינה את שיא כוחו של מלכות בלה הרביעי, אחרי שהביס את מלך סרביה, שטפאן אוּרוש נמאניץ'. בחצר המלכותית ההונגרית בקאלוצ'ה נמצאות שגרירויות רבות- כולל של האימפריה הביזנטית, של צרפת, בולגריה, בוהמיה ושלשה מירזקים טטרים.
העימותים עם בנו הבכור
שנות מלכותו האחרונות נמצאת בצל מרידתו של אישטוואן, בנו הבכור. הנסיך הצעיר אילץ את אביו להתחלק בממלכה. כמו בלה הרביעי בילדותו, גם אישטוואן הוכרז כ-rex iunior (המלך הצעיר) אך בלה לא היה מוכן להתחלק איתו בסמכויותיו. הבן הקים לעצמו חצר מלכותית משלו בשארושפאטאק משם ניסה לנהל מדיניות חוץ עצמאית, מנוגדת לזו של אביו. עוד בשנת 1246 התחיל אישטוואן לגייס צבא משלו ובשנת 1258 אילץ את אביו להעביר לידיו את רסן השלטון בטרנסילבניה. באותה שנה, כשתושבי שטיריה מרדו, הכתיר בלה את הבן "דוכס של שטיריה" אבל אחרי תבוסותיהם, אולצו שניהם לוותר על חבל ארץ זה למלך הצ'כי אוטקר השני(1260).
ב-1261 שוב באישור אביו, תקף אישטוואן יחד עם גיסו, רוסטיסלב, את האימפריה הבולגרית השנייה הנחלשת והחזיר את שלטונו של רוסטיסלב בעיר הבולגרית וידין.
בלה שלח צבא נגדו, לקח בשבי את כלתו ואת נכדו. אישטוואן נסוג למצודתו בפקטהלום. אחר כך הצליח להתעשת, פרץ את המצור ויצא למתקפת נגד. בקרב באישסג במרץ 1264 נחל אישטוואן ניצחון והכריח כתוצאה מכך את אביו לתת לו בחזרה את השלטון בטרנסילבניה. ב-23 במרץ האב והבן אישרו אישית את ההסכם ביניהם ב"מנזר הבתולה המבורכת" על אי הארנבים Nyulak (כיום האי מרגיט במרכז בודפשט) בשנת 1267 כמרים ואצילים של הממלכה ההונגרית התכנסו באסטרגום והחלטותיהם אושרו גם על ידי המלך וגם על ידי בנו, אישטוואן.
בשנת 1269 המלך כאב את מות בנו המועדף, בלה, בגיל 26 בלבד. לפני מותו התחזק בחצר מעמד בתו אנה, שהייתה חמותו של מלך צ'כיה, אוטאקר השני. בלה הרביעי נפטר ב"אי הארנבים" (האי מרגיט), ב-3 במאי 1270 ונקבר בכנסייה הפרנציסקנית באסטרגום שהוא שיקם לפני מותו. הקבר נחרב יחד עם הכנסייה על ידי הטורקים במאה ה-16. במקום נמצאת כעת הקתדרלה החדשה של אסטרגום שנבנתה במאה ה-19.
בלה הרביעי והיהודים
בהתחלת דרכו, בדומה לאביו המלך אנדראש השני, בלה "מלך המשנה" הצעיר נאלץ לעיתים להיכנע לדרישות של הכנסייה להגבלת זכויות היהודים. בנוסף אחד הנושאים שהדאיגו באותה תקופה את הכנסייה היה קיומם של גיורים בקרב תושבי הממלכה. בשנת 1234 נשבע על כן הנסיך בלה בפני הבישוף יעקוב של פרנסטה להטיל עונש מוות על כל נוצרי שיעז להתגייר.
מאוחר יותר, אחרי הפלישה המונגולית-טטרית, לפי דוגמת החלטותיו של פרידריך השני פון בבנברג "הלוחמני", מאוסטריה, בשנים 1238 1244 וכפי שנהגו עוד כמה משליטי אירופה בימי הביניים (בולסלב האדוק בפולין בשנת 1264, אוטאקר השני בצ'כיה ב-1268, הדוכס היינריך של שלזיה ב-1269) במסגרת מדיניות השיקום של ממלכת הונגריה, חזר בלה הרביעי מההחלטות הקודמות נגד היהודים והוציא ב-5 בדצמבר 1251 צ'רטר בן 30 סעיפים
Iura Iudaeorum בו נתן רשות ליהודים להתיישב בארצו.
על ידי צ'רטר זה ערב המלך לזכות היהודים לחיות חופשיים, בהתאם לחוקיהם ודתם, תחת חסות מיוחדת של המלך. התיר להם לקיים את דתם ואת חגיהם, לבחור לעצמם כלי קודש ודיינים, לבנות בתי-כנסת ובתי מדרש שלהם (scholae iudaeorum) קבע עונשים למי שחילל קדושת בתי כנסת. כמו כן אישר ליהודים חופש תנועה וזכות לרכוש בתים.
באשר לחלק מהסכסוכים המשפטיים בין היהודים לבין עצמם דייניהם הורשו להכריע לפי הלכתם. במקרים חמורים מסוימים לקח המלך לעצמו את הזכות לפסוק את הדין. היהודים הוכרזו כ"משרתים של חדר האוצר" (Servi camerae) (Judaei ad cameram regiam pertinentes) לפי מעמד זה היו חייבים במס מיוחד ששולם ישירות לאוצר המלך. בנוגע לעסקאות מסחר מצבם היה דומה לשאר הסוחרים שבערים. הצ'רטר כלל גם אמצעים להגן על היהודים מפני התעללויות ורדיפות. משערים שרעיון הצ'רטר הבשיל בלבו של המלך גם הודות לcomes ("רוזן" של חדר האוצר, comes camerae) ממוצא יהודי בשם טקה או טחה (Teha ,Theka), ששרת בעבר את בית באבנברג באוסטריה, ושקיבל אחריות על האוצר בזמן המלך אנדראש השני.
בסביבות 1250 יהודי אחר, בשם חנל או חנלה, (חנוך) הובא מווינה לבודה על מנת להטביע מטבעות בשביל המלך במטבעה (fabrica) שהוקמה בבודה. חנל או חנוך קיבל את התפקיד של "אישפאן של חדר האוצר " kamaraispán או "רוזן" של האוצר comes camerae regiae (מעין "שמבלאן" או "צ'מברלין"). הוא הלווה למלך סכומים של כסף ובמקום החזרתם קיבל כמה טירות, אדמות וטחנות קמח בוספרם, קומארום וטאטה.
על חלק ממטבעות הנחושת הקרויים "טטריים" שהונפקו בימי המלכים אנדראש השני, בלה הרביעי ואישטוואן החמישי, מופיעה באמצע אות עברית המסמנת ככל הנראה את האות הראשונה של שם האחראי על האוצר, "ט" לפי שם ה"רוזן" טקה, "ח" לפי "חנוך", "פ" לפי "פרדמנוס" או אולי "פסח" וכו'. הפריווילגיות מהן נהנו היהודים, על אף המגבלות הקיימות, עוררו לא פעם את מורת רוחם של האפיפיורים. כך בשנת 1264 באיגרת אל בלה הרביעי מחה האפיפיור אורבנוס הרביעי נגד "ההזדמנויות הניתנות ליהודים, שחטאם שלהם עצמם גזר עליהם עבדות נצח, לקבל סמכויות רשמיות מעל לנוצרים". אף על פי כן המשיך המלך להתעלם ממחאות אלה.
הזכויות שהוענקו על ידי בלה הרביעי בשנת 1251 ליהודים שחיו בהונגריה חודשו בדרך כלל על ידי המלכים שבאו אחריו (עם היוצא מן הכלל של לאסלו החמישי). במיוחד קיבלו תוקף מחודש אחרי שבשנת 1396, לפי בקשת היהודים המלך זיגמונד לבית לוקסמבורג הסכים להעביר לנציגם, שלמון (שלמה), עותק מהמסמך של בלה הרביעי שנשמר בעיר סקשפהרוואר.
הזכויות המיוחדות קויימו עד לתבוסת ההונגרים בידי העות'מאנים בקרב מוהאץ' ב-1526.
ילדיו
לבלה הרביעי היו 10 ילדים: נשוי לנסיכה ממוצא קומני, ארז'בט.
הנצחה
על האנדרטה מופיעה הכתובת שנכתבה על הקבר המקורי:
(נוסחה דומה לשתי השורות האחרונות מופיעה בכתובת על קברם של אדוארד הראשון, מלך אנגליה ושל גוטייה לה קורני, ארכיבישוף של סאנס בצרפת).
לקריאה נוספת
Epistolae supre destructione regni Hungariae'' ''per tartaros facta Budapest, 1885 (בלטינית) Mór Wertner -Árpádok családi története, Pleitz Fer Pál Könyvnyomdája, Nagybecskerek, 1892 Wertner Mór: Negyedik Béla király története. Temesvár 1893, Csanád-Egyházmegyei ny., Történeti, nép- és földrajzi könyvtár 55.) (באנגלית) Chazan, Robert. The Jews of Medieval Western Christendom, 1000-1500. Cambridge medieval textbooks. Cambridge, UK: Cambridge University Press, 2006 Hartog, Leo de. Genghis Khan: Conqueror of the World. New York, NY: Barnes & Noble.1999 Jackson, Peter.  The Mongols and the West, 1221-1410. The medieval world. New York, NY: Pearson Longman 2005. (באנגלית) Kosztolnyik, Z.J.  Hungary in the Thirteenth Century. East European monographs, no. 439. Boulder, CO: East European Monographs.1996 Mailáth, Johann, István Horvát, and Draudt. Geschichte der Magyaren. Wien, AT: F. Tendler,1828. Molnár, Miklós.A Concise History of Hungary. Cambridge concise histories. Cambridge, UK: Cambridge University Press. 2001
קישורים חיצוניים
István Lázár Histoire illustrée de Hongrie Corvina, 1992 Rafael Patai The Jews of Hungary - History, culture, psychology, Wayne University Press, 1996 Jewish Budapest - Monuments, Rites, History CEU Press, Budapest, 1999
ק. פרוימוביץ', ג. קומורוצי, וו. פוסטאי, א. שטרביק - בודפשט היהודית - מונומנטים, פולחנות, היסטוריה הוצאת הספרים של האוניברסיטה המרכז-אירופית, בודפשט, 1999 רפאל פטאי - המיתוס של הגזע היהודי, הוצאת הספורים וויין יוניברסיטי פרס, 1988 גיולה קרישטו - תולדות הונגריה בימי הביניים, כרך א, עידן בית ארפד, פרס אוניברסיטר דה רן, 2000, בצרפתית. Kaiserl.konigl.Direction der Administrativen Statistik, Wien, 1857 (ברון קרל פון צ'רניך, אתנוגרפיה של המונרכיה האוסטרית, המנהל הקיזסרי-מלכותי לסטיסטיקה מנהלית, וינה, 1857) (Martha Avery- The Tea Road - Russia and China meet in the Steppe, China Intercontinental Press Beijing, 2003) (S) Slovak History, Bartl, 2002. (S) The Realm of St. Stephen, Engel, 2005. (S) A History of Hungary in Biographical Sketches, Lukinich, 1937, P59. (S) The Man of Many Devices, Sebok, 1999. (S) A History of Hungary, Sugar, 1994
טיראסיל דנגדה
טיראסיל דנגדה (בתאית: ธีรศิลป์ แดงดา; נולד ב-6 ביוני 1988) הוא כדורגלן תאילנדי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת פאת'ום יונייטד.
קריירת מועדונים
טיראסיל התחיל את הקריירה שלו במכללת ת'ונבורי אליה הצטרף בגיל 15.
בעונת טיראסיל הצטרף לקבוצת בית הספר לאימונים טכנים. בשנת טיראסיל חתם בראג'פראצ'ה מהליגה התאילנדית השנייה בעונה זו היה מלך שערי הקבוצה עם 9 שערים ב-18 משחקים.
בשנת טיראסיל חתם במואנגת'ונג יונייטד שקמה עונה קודם לכן, בעונה זו הבקיע 7 שערים, בישל 6 ועזר לקבוצה לעלות לליגת העל התאילנדית.
ב-25 ביולי 2007 טיראסיל יצא למבחנים במנצ'סטר סיטי. לאחר שהרשים חתם בקבוצה ב-16 בנובמבר חתם על חוזה בקבוצה, אך עם זאת, לא הצליח להשיג אישור עבודה ולכן הושאל לגראסהופרס ציריך מליגת העל השווייצרית. בסיום העונה, טיראסיל התקשה לקבל דקות משחק לאחר שקבוצת אבו דאבי קנתה את הקבוצה.
בשנת טיראסיל חזר למואנגת'ונג יונייטד. ב-8 במרץ 2009 דנגדה ערך את הבכורה שלו בליגת העל התאילנדית בניצחון 0–3 נגד תאי פורט. את העונה, טיראסיל סיים עם 7 שערים ועזר לקבוצתו לזכות באליפות. ב-18 באוקטובר 2012 טיראסיל הבקיע ארבעה שערים בניצחון 1–8 נגד BBCU. בסיום העונה, טיראסיל יצא למבחנים באתלטיקו מדריד וחטאפה וביוני טיראסיל עורר עניין אצל טרבזונספור.
ב-21 בפברואר 2014 סוכמה השאלתו של טיראסיל לאלמריה מליגת העל הספרדית בסיום העונה. ב-9 ביוני הצטרף לקבוצה. ב-23 באוגוסט 2014 טיראסיל ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד אספניול ובכך הפך לכדורגלן התאילנדי הראשון שמשחק בליגה זו. ב-5 בדצמבר טיראסיל הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 3–4 נגד ריאל בטיס.
ב-20 בדצמבר 2017 טיראסיל הושאל לסאנפרצ'ה הירושימה מליגת העל היפנית.
ב-1 בפברואר 2020, דנגדה חתם בשימיזו ס-פולסה מליגת העל היפנית.
בינואר, דנגדה חתם בפאת'ום יונייטד.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, טיראסיל שיחק בכל הנבחרות הצעירות של תאילנד. ב-7 ביולי 2007 טיראסיל ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, בתיקו 1-1 נגד במסגרת גביע אסיה 2007.
ב-8 באוקטובר 2007 טיראסיל הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–6 נגד. טיראסיל השתתף עם הנבחרת במשחק ראווה נגד ברצלונה והבקיע את השער היחיד של הנבחרת.
סקאבוליני פזארו
ויקטוריה ליברטס (באיטלקית: U.S. victoria libertas pallacanestro), או בשמה המוכר סקאבוליני פזארו, היא קבוצת כדורסל איטלקית מהעיר פזארו, המתמודדת בליגת העל האיטלקית.
היסטוריה
המועדון הגיע לשיאו בשנות ה-80 ותחילת שנות ה-90, כשזכה בשתי אליפויות איטליה, ושני גביעי איטליה, הגיע למקום השלישי של הסופרוליג (1991), וזכה פעם אחת בתואר אירופאי של גביע ספורטה (1983). הקבוצה הגיעה גם לגמר גביע קוראץ' בשנים 1990, 1992 והפסידה לחובנטוד בדאלונה ולוירטוס רומא בהתאמה.
בשנת 2005 הורדה הקבוצה לליגה השלישית עקב בעיות כלכליות. ובאותה עונה זכתה הקבוצה בגביע הליגות הנמוכות לאחר ניצחון בגמר מול ואנולי קרמונה. בסיום עונת 2006/07 העפילה בחזרה לליגת העל.
טיה וסלינה
טיה וסלינה הן צמד מוזיקלי אוסטרי, שנוסד על ידי טאודורה שפיריק וסלינה-מאריה אדבאוור.
קריירה
שפיריק ואדבאוור נפגשו בשנת 2021, כשנבחנו לתחרות הכישרונות Starmania. אדבאוור הודחה בשלב חצי הגמר, ואילו שפיריק סיימה את התחרות במקום השני. הראשונה מביניהן השתתפה ב-2017 בעונה השביעית של "The Voice of Germany", שם זכתה לליוויו של סמו הבר.
טוני וארלה
טוני סנטוס וארלה מונטיירו (בפורטוגזית: Toni Santos Varela Monteiro; נולד ב-13 ביוני 1986) הוא כדורגלן עבר כף ורדי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה
וארלה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של וואלבייק. ב-24 באוגוסט 2007 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 2-2 נגד דן האג. בעקבות יכולתו מרשימה, ב-26 בפברואר 2009 הוא האריך את חוזהו במועדון עד יוני. ביולי חתם בספרטה רוטרדם לשנתיים לאחר שסיים את חוזהו בוואלביק. בקיץ הוא שוחרר סיים את חוזהו במועדון לאחר שהבקיע שער אחד ב-49 משחקים. את עונת הוא פתח ללא קבוצה, אך בנובמבר  הוא חתם בדורדרכט. בינואר חתם בלבדיאקוס. ב-5 בספטמבר 2014 חתם באקסלסיור.
ב-24 במאי 2010 וארלה ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת כף ורדה במשחק ידידות נגד. וארלה היה שותף להעפלה ההיסטורית של הנבחרת לגביע אפריקה לאומות בשנת 2013, ואף לקח חלק בטורניר, בו נעצרה נבחרת ברבע הגמר לאחר הפסד 0-2 ל.
עוגת גלידה
עוגת גלידה היא גלידה המעוצבת בצורת עוגה או עוגה המכילה גלידה. השראה לרעיון עוגת הגלידה הוא הקינוח טרייפל, העשוי שכבות עוגה ורפרפת וקיים מאז הרנסאנס.
בתקופה הוויקטוריאנית הוכן קינוח בשם "בומב" שכלל גלידה ופירות ועוצב בתבניות מרשימות. לעיתים בסיס הקינוח כלל עוגה או ביסקוויט. מתכוני עוגת גלידה הופיעו החל משנות ה-70 של המאה ה-19. בארצות הברית עוגות גלידה הן קינוח אהוד, ומיוצרות באופן תעשייתי על ידי יצרנים רבים.
רבות מעוגות הגלידה המודרניות עשויות שכבות של עוגה וגלידה ולעיתים קרובות גם תוספות שונות בין השכבות או מעל העוגה (כגון קרם, קצפת) וקישוטי עוגה כגון שבבי שוקולד, פירות, פירורי עוגיות וכדומה.
צלב הכבוד
צלב הכבוד (גרמנית: Ehrenkreuz des Weltkrieges) הידוע גם כצלב הינדנבורג היה עיטור גרמני שהוענק לוותיקי מלחמת העולם הראשונה כהכרת תודה לשירותם בזמן המלחמה, העיטור נוסד ב-13 ביולי 1934 על ידי נשיא גרמניה פאול פון הינדנבורג, צלב הכבוד של מלחמת העולם נחשף ב-13 ביולי 1934 על ידי נשיא הרייך פול פון הינדנבורג. לרגל 20 שנה לתחילת המלחמה ב-1914 והיה פרס שניתן בתקופת הנציונל-סוציאליסם למשתתפים ולאבלים של משתתפי מלחמת העולם הראשונה. 1
לעיטור היו שלוש דרגות:
בתקופה שלאחר קביעת העיטור ועם התפשטותה הטריטוריאלית של גרמניה, ותיקי מלחמת העולם הראשונה שחיו בשטחים החדשים שצורפו לגרמניה הנאצית היו זכאים לקבלת העיטור.
בסך הכול הוענקו 6,250,000 צלבים ללוחמים, 1,200,000 צלבים למשרתים במלחמה ו-720,000 צלבים לקרובי משפחה.
עיצוב
העיטור עוצב על ידי יוג'ין גודט, הוא דומה בצורתו לצלב הברזל (למרות שהוא קטן ממנו בממדיו).
על חזית העיטור במרכז מצוין תאריך מלחמת העולם הראשונה (1914-1918), התאריך מוקף בזר של עלי אלון. בגרסת לוחמי החזית העיטור כולל שתי חרבות מוצלבות ובשתי הגרסאות האחרות החרבות נעדרות מהעיטור. החלק האחורי של העיטור חלק.
העיטור תלוי על סרט עם שני פסים שחורים דקים בצדדיו, פס אדום במרכזו, שני פסים שחורים לידו ושני פסים לבנים לידם, בגרסה לקרובי משפחה סדר הצבעים על הסרט הוא הפוך.
חני וינרוט
חני (חנה) וינרוט (כ"ב בשבט ה'תשמ"ג, 5 בפברואר 1983 – י"א בכסלו ה'תשע"ח, 29 בנובמבר 2017) הייתה סופרת, ומרצה חרדית ישראלית, פורסמה בעיקר בשל חומרים שכתבה ברשתות חברתיות במהלך התמודדותה עם מחלת הסרטן.
ביוגרפיה
הייתה פופולרית ברשתות החברתיות, היו לה מעל 10,000 עוקבים בפייסבוק ואלפים נוספים בעמוד האינסטגרם שלה. מסרה מאות הרצאות לקהלים מגוונים, בהם סיפרה על ההתמודדות עם המחלה ועל היכולת להספיק הרבה בזמן מועט. ליוותה והייתה חברה במספר קבוצות תמיכה של נשים חולות סרטן. כתבה גם במגזין "קטיפה" של העיתון יתד נאמן.
ב-2017 הופיעה עם הזמרת ציפי קולטניוק בכינוסי נשים, ובהם סיפרה את סיפורה האישי, בשילוב שירים שכתבה לקולטניוק.
נפטרה בי"א בכסלו ה'תשע"ח (29 בנובמבר 2017), בגיל 34.
הייתה נשואה לרו"ח ועו"ד דובי וינרוט, בנו של עו"ד יעקב וינרוט, אם לשתי בנות ובן.
על שמה נקרא כולל אברכים "אמונת חנה" בחיפה.
מחלקת העבודה של ארצות הברית
מחלקת העבודה של ארצות הברית (באנגלית: United States Department of Labor) היא מחלקה בקבינט של הממשל הפדרלי של ארצות הברית האחראית על יישום דיני עבודה בארצות הברית, בטיחות וגיהות בתעסוקה, שכר ותקני שעות, הענקת תמיכה למובטלים, שירותי תעסוקה למובטלים, וכן על מספר סטטיסטיקות תעסוקה. לרוב מדינות ארצות הברית יש מחלקה כזו. בראש המחלקה עומד מזכיר העבודה של ארצות הברית.
היסטוריה
קונגרס ארצות הברית ייסד את המחלקה לראשונה ב-1884 כחלק ממחלקת הפנים. מאוחר יותר, לשכת העבודה הפכה למחלקה עצמאית אולם ללא סיווג ביצועי. היא הפכה ללשכה פעם נוספת בתוך מחלקת המסחר והעבודה, שנוסדה בתאריך 14 בפברואר 1903.
הנשיא לינדון ג'ונסון ביקש מהקונגרס לשקול את הרעיון של איחוד מחלקות המסחר והעבודה. הוא טען שלשתי המחלקות יש מטרות דומות ושבאמצעות איחוד למחלקה אחת, הן יוכלו לקיים ערוצי תקשורת יעילים יותר. אולם, הקונגרס מעולם לא נענה להצעה זו.
כיום, המחלקה מועמדת לעבור קיצוץ בכוח האדם המנהלי שלה כתוצאה ממכרז שנערך. מהלך זה נתקל בהתנגדות של הענף המשפטי כמו גם של הפדרציה האמריקנית של עובדי הממשלה.
יוזף רות
יוזף רוֹת (לעיתים רוט; Joseph Roth; 2 בספטמבר 1894, ברודי – 27 במאי 1939, פריז) היה סופר ועיתונאי יהודי-אוסטרי ממוצא גליציאני.
תולדות חייו ויצירתו
משה יוסף רוֹת נולד בעיירה בְּרוֹדִי הסמוכה ללבוב שבגליציה, שהייתה אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, לאם יהודייה; את אביו לא הכיר. הוא גדל בסביבה יהודית מובהקת בברודי.
בספריו מתאר רות את גורלם של אנשים חסרי מולדת, התועים ונודדים בעולם: יהודים שגורל עמם כפה עליהם חיים בגולה, אוסטרים שאינם מוצאים את מקומם במדינה הרב-לאומית של האימפריה האוסטרו-הונגרית – המדינה היחידה המאפשרת, לדעת רות, "להיות פטריוט ואזרח העולם הגדול" בו בזמן.
בעוד שבתחילת דרכו כתב רות עלונים קומוניסטיים תחת הכינוי "יוזף האדום", הרי שביצירתו המאוחרת נטה למלוכנות וביקש להשיב לקיסרות האוסטרית את זוהרה שאבד. פנייה זו אל העבר ניתן לראות כתגובה ללאומנות הגואה, בעוד שהקיסרות האוסטרית נתפסה בידי נתיניה היהודים כמיטיבה עמם.
היצירה הייצוגית של תקופה זו בפועלו היא הרומן "מארש רדצקי" (1932) – סאגה רב-דורית על משפחת קצינים בצבא הקיסרות. ברומן "קברות הקפוצ'ינים" מתאר רות את המשך קורותיו של גיבור "מארש רדצקי" בשנות השלושים. המפורסמת מבין יצירותיו העוסקות ביהדות היא הרומן "איוב".
'איוב: סיפורו של איש פשוט' מתאר את ניסיונותיו הקשים של גיבור ושמו מנדל זינגר, מהלומות הגורל פוקדות אותו, בתחילה בגטו שברוסיה הצארית ואחר כך ברחובות ניו יורק, עד שהוא מאבד אמונתו באלוהים; אך אז, לאחר שאפסה כל תקווה, קורה דבר מה שמחזיר למנדל את אמונתו. רות, שעבד רוב חייו כעיתונאי, הותיר אחריו גם כמות נכבדת של טורי פליטון ותיאורי מסע שחלקם נאספו בספר "מה שראיתי - רשימות מברלין 1920-1932" שטרם תורגם לעברית. ברומן "אגדת השתיין הקדוש" טיפל ברשמיו מהאלכוהוליזם שלו, שליווה אותו מאז שנותיו המוקדמות.
בשנת 1939 נפטר רות בפריז כתוצאה מסיבוך של דלקת ריאות, כשהוא עני ונתון בחובות. הוא קבור בפריז, ובברודי עיר הולדתו, מציין שלט קטן באוקראינית ובגרמנית את בנה המפורסם של העיר הקטנה.
סורה (עיר)
היסטוריה
העיירה נוסדה בשנת 1161 על ידי הבישוף אבסלון, הידוע כמי שבנה לראשונה בשטחה של קופנהגן, בירת דנמרק. אבסלון, שנפטר בעיירה ב־1201, ומרגרטה הראשונה, מלכת דנמרק, שנפטרה ב־28 באוקטובר 1412, נקברו במנזר סורה. הסרקופג של המלכה הועבר לאחר מכן לקתדרלת רוסקילה, בה קבורים רבים מהמשפחה המלכותית הדנית.
גאוגרפיה
סורה ממוקמת בין שלושה אגמים קטנים (שאחד מהם קרוי על שמה) במרכז־מערב האי שלן, כ־10 קילומטרים מצפון־מזרח לעיר סליילסה וכ־65 קילומטרים מדרום־מערב לקופנהגן. הגובה הממוצע שלה הוא 43 מטרים מעל פני הים.
דמוגרפיה
נכון לשנת 2022, העיירה מתגוררים כ־8,000 תושבים, עלייה של כ־200 תושבים מאז שנת 2013.
כלכלה
בעיירה ממוקם אתר מחנאות ומספר אכסניות ובתי מלון. כמו כן, בעיירה מצוי אזור תעשייה קטן, אך רוב תושבי העיירה הם יוממים המועסקים בקופנהגן ובפרווריה.
תחבורה
העיירה ממוקמת בקרבת כבישים ראשיים, בין השאר על ציר אסביירג–אודנסה–קופנהגן. ביציאה הדרומית של העיירה ממוקמת תחנת רכבת.
אוסוולד פוהל
אוֹסְוַולְד לודוויג פוהל (בגרמנית: Oswald Ludwig Pohl; 30 ביוני 1892 – 7 ביוני 1951), היה קצין אס אס בכיר וגנרל בוואפן אס אס. מיולי 1943 נשא בתואר ראש מִנְהֶלֶת הפיקוד העליון של האס אס. לפני כן שימש כראש מחלקת המשרד הראשי למשק ומנהל של האס אס (SS-WVHA). הורשע במשפטי נירנברג כפושע מלחמה והוצא להורג ב-1951.
תחילת דרכו
פוהל נולד בדיסבורג-רוהרורט להרמן אוטו אמיל פוהל, יצרן כלי עבודה, ורעייתו אוגוסטה לבית סייפרט. הוא היה החמישי מתוך שמונת ילדיהם. לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה ב-1912, הוא התגייס לחיל הים הגרמני, והתאמן בקיל, בווילהלמסהאבן, בים הקריבי ובדרום מזרח אסיה. במשך מלחמת העולם הראשונה הוא שירת באזור הים הבאלטי ובחוף הים של פלנדריה. בנוסף לכך הוא למד בבית הספר של חיל הים, וסיים את לימודיו ב-1 באפריל 1918. באוקטובר של אותה שנה הוא נשא אישה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, פוהל השתתף בקורסים בבית ספר לעסקים ובאותו זמן החל ללמוד משפטים ותאוריות מדיניות באוניברסיטת קיל. לאחר מכן עזב את הלימודים והצטרף לחטיבת הפרייקור Brigade Löwenfeld, בתפקיד שַלָּם. במסגרת תפקידו עבד בברלין, בשלזיה עילית ובחבל הרוהר. ב-1920 הצטרף לחיל הים של רפובליקת ויימאר וב-1924 עבר לפולין.
באס אס
שנה לאחר מכן, בשנת 1925, הפך פוהל לחבר בשטורמאבטיילונג (פלוגות סער נאציות, שעודדו אלימות, פיזרו הפגנות והגבירו את חוסר הביטחון בקרב הציבור, אשר הצטרפו אחר כך למפלגה הנאצית). בשנת 1933 הוא נפגש עם היינריך הימלר ונהיה לבן חסותו; הוא נתמנה לראש המשרד למשק וניהול באס אס, וב-1 בפברואר 1934 קיבל את דרגת האס אס שטנדרטנפיהרר. מאותה עת החל להשפיע על ניהול מחנות הריכוז.
כאשר פוהל מונה לראש מועצת המנהלים (Verwaltungschef) וגזבר הרייך (Reichskassenverwalter) של האס אס ב-1 ביוני 1935, הוא נתקבל, בעזרת אותם מינויים, כחבר ב"פיקוח על מחנות הריכוז" (Inspektion der Konzentrationslager), ארגון שפיקח וניהל את מחנות ההשמדה. בנוסף לכך הוא ייסד את "החברה למען קידום וטיפוח אוצרות התרבות הגרמנים" (Gesellschaft zur Förderung und Pflege deutscher Kulturdenkmäler), כאשר את זמנו העיקרי הוא הקדיש למען שחרור טירת וולסבורג, מצודה עתיקה שהימלר דרש להחזיר לידי הגרמנים.
בנוסף לכך פוהל עזב את הכנסייה ב-1935, וביוני 1939 מונה למנהל המשרדים הראשיים שפעלו דאז, משרד ה"מינהל והכלכלה" (Hauptamt Verwaltung und Wirtschaft) של האס אס, ומשרד ה"כספים והבניינים" (Hauptamt Haushalt und Bauten), שעליו הופקד ניהול העניינים הפנימיים של הרייך, שלאחר מכן, ב-1 בפברואר 1942, אוחדו ל"משרד הראשי למשק ולמנהל של הס"ס", שגם אותו ניהל פוהל. בין שאר תפקידיו של אותו משרד ראשי הופקד גם הניהול והארגון של מחנות הריכוז. לגבי מחנות הריכוז, החליט המשרד לחלק את העצירים למחנות ריכוז שונים, וגם לתת להם "תשלום" על עבודות הכפייה שניתנו להם, עד 1944. ב-4 ביולי 1941 נוכח פוהל ביחד עם ס"א שטנדרטנפירר קרל יגר בפגישה עם מנהיגי הקהילה היהודית בעיר קובנה במטה משטרת הביטחון והSD בעיר. בפגישה הורו הגרמנים לאנשי הקהילה היהודית לעבור לגטו.
ב-20 באפריל 1942 פוהל צורף למפלגה הנאצית ומונה לגנרל הואפן אס אס (הזרוע הצבאית של האס אס), וב-12 בדצמבר של אותה שנה, לאחר שהתגרש מאשתו, הוא התחתן עם אלינור פון ברונינג, אלמנתו של ארנסט רודיגר פון ברונינג שהיה בנו של אחד ממייסדי ה"Hoechster Farbwerke", חברה שהתחברה ב-1925 לאי גה פארבן, תאגיד חברות גרמני.
ב-1944 פוהל הועבר מתפקידו כממונה על מחנות הריכוז, לאחר שמשרד החימוש קיבל את האחריות עליהם. גם האחריות על בינוי ניטלה מהמחלקה שלו. אף על פי כן, הוא המשיך להיות מופקד על ענייני המנהלה של הואפן אס אס עד סיומה של המלחמה.
לאחר המלחמה
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה התחבא פוהל סמוך לברמן, גרמניה. הוא נתפס על ידי יחידות צבא בריטיות ב-27 במאי 1946, והועמד לדין בבית הדין הצבאי האמריקני, כחלק ממשפטי נירנברג. משפט פוהל היה המשפט הרביעי מתוך שנים עשר.
פוהל נמצא אשם בחברות בארגון בלתי-חוקי (האס אס), ביצוע פשעים נגד האנושות וקשירת קשר לביצוע פשעי מלחמה ונידון למוות ב-3 בנובמבר 1947. תגובתו של פוהל לגזר הדין הייתה שידע על השואה אולם שירת נאמנה את מולדתו במשך למעלה מ-30 שנים ולא פעל מיוזמתו לגירוש או השמדת יהודים ועל כן אינו חש שביצע פשעים. לדעתו, גזר הדין ניתן על ידי בית הדין בהשפעת נציגים יהודיים מתוך רגשות נקמה ושנאה צרופה. בשנת 1950 פרסם איש הדת הקתולי של כלא לנדסברג את חיבורו של פוהל "אני מאמין - דרכי אל האל" (Credo – Mein Weg zu Gott). כיוון שחלק נכבד מדעת הקהל בגרמניה אז היה שותף להשקפתו של פוהל, פנתה משלחת של פוליטיקאים ידועים ב-9 בינואר 1951 לנציב הכללי האמריקני בבקשה לחון את פוהל. לאחר שהנציב שלל את האפשרות לחנינה הוצא פוהל להורג בתלייה בכלא לנדסברג, ב-8 ביוני 1951.
גביע המדינה בכדורגל 1963/1964
גביע המדינה בכדורגל 1963/1964 הייתה התחרות ה-26 מאז היווסדה וה-11 לאחר קום מדינת ישראל. המשחקים החלו ב-21 בספטמבר 1963 והסתיימו ב-8 בדצמבר 1964.
המשחק הראשון והשני של גמר התחרות הסתיימו בתיקו. במשחק השלישי מכבי תל אביב ניצחה ובכך זכתה בגביע בפעם ה-11.
השלבים המוקדמים
בשלב הראשון השתתפו קבוצות של ליגה ג' וליגה ב'. באותה שנה, השתתפו כבר בשלב השני קבוצות מהליגה הלאומית. בעקבות כך הסתיים מספר רב של משחקים בתוצאות גבוהות, לרבות 20:0 במשחק של רמת גן גבעתיים נגד בית"ר עין כרם מליגה ג'.
שלבי הגמר
הערות:
ויקינג (כדורגל)
מועדון הכדורגל ויקינג (בנורווגית: Viking Fotballklubb) הוא מועדון כדורגל נורווגי מהעיר סטוונגר. המועדון הוקם בשנת 1899 בעת שתחום הכדורגל הפך לפופולרי בעולם המערבי. בשנות ה-30 של המאה ה-20 במדי המועדון שיחק ריידר קוואמן שעד היום נחשב בין הכדורגלנים הבולטים של המדינה. מועדון זה הוא אחד המועדונים המובילים בנורווגיה עם שמונה אליפויות של ליגת העל הנורווגית, האחרונה מהם משנת 1991 וכן חמישה גביעי מדינה.
המועדון שיחק ברציפות בכל השנים בליגת העל הנורווגית, למעט העונות 1966/1967 ו-1987/1988. המועדון התפרסם מאוד ברמה הבין-לאומית כאשר בעונת הדיחה הקבוצה את צ'לסי מגביע אופ"א.
בעונת ירד המועדון לליגת המשנה הנורווגית, לאחר שסיים במקום האחרון בליגה הבכירה. בכך חזר לליגת המשנה לראשונה מזה 20 שנים.
כיצד לרצוח את אשתך
כיצד לרצוח את אשתך (באנגלית: How to Murder Your Wife) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה שחורה משנת 1965, עם ג'ק למון, טרי תומאס, וירנה ליסי וקלייר טרבור בתפקידים הראשיים.