cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בנג'מין בלום
הטקסונומיה של בלום
טקסונומיה היא שיטת מיון המתייחסת בדרך כלל לתחום הקוגניטיבי. המיון המפורט, המקובל בתחום הקוגניטיבי הוא הטקסונומיה של בלום Englehart, Furst, Holl &Krathwohl,1956), Bloom) בלום פיתח את טקסונומית היעדים החינוכיים, המציגה מטרות קוגניטיביות שונות שנדרשות מהאדם בעת ביצוע מבחן או מטלת ההערכה. הטקסונומיה עוזרת בתורת המבחנים לבחור שאלות שמתאימות לתחום ההערכה בו יש עניין.
טקסונומיה זו מתייחסת ליעדים כוללניים, ולא לתחומי תוכן ספציפיים. כל היעדים קשורים לפיתוח כישורים ומיומנות אינטלקטואליות. אלה מדורגים באופן היררכי, החל במיומנויות פשוטות וקלות כזיכרון וידע וכלה במיומנויות מורכבות ומופשטות כהערכה. הטקסונומיה מתייחסת לשש קטגוריות של יעדים כללים:
פופהם (Popham) טוען שמכיוון שרוב הזמן בוחנים בבתי הספר ידע בלבד, ייתכן שעבור מורים יהיה יעיל יותר לכווץ את הטקסונומיה לשתי רמות עיקריות:
פיטר פן (סרט, 1953)
פיטר פן (נקרא בהפצה הראשונה בישראל, "עלילות פיטר פן") הוא סרט קולנוע מונפש שיצרה חברת וולט דיסני בשנת 1953, סרט האנימציה באורך מלא ה-14 שהפיקה החברה. הסרט מבוסס על ספרו של הסופר ג'יימס מתיו ברי, "פיטר וונדי".
בהשראת הסרט הופקה סדרת הטלוויזיה "ג'ייק והפיראטים מארץ לעולם לא", כמו כן נוצר הזיכיון "פיות דיסני" בכיכובה של טינקר בל, אשר כולל בתוכו ספרים, מגזינים, סרטים ומוצרים נוספים.
באפריל 2023 יצא הסרט "פיטר פן וונדי" שהוא עיבוד לייב אקשן לסרט זה.
עלילת הסרט
העלילה מתחילה בבית משפחת דרלינג בלונדון, בשעות הערב כאשר ההורים מתכוננים ליציאה לבילוי. הקריין מבהיר בפתיח כי פיטר פן בחר דווקא בבית זה מאחר שחיו בו אנשים שהאמינו בו.
הילדים מייקל וג'ון משחקים בחרבות עץ ומדמים שהם פיטר פן וקפטן הוק באחד מקרבותיהם, עליהם שמעו מן הסיפורים שוונדי, אחותם הבכורה, מספרת להם לפני השינה. הכלבה ננה, המשמשת כאומנת, מסדרת את החדר המבולגן. בטרם עזיבת ההורים מודיע מר דרלינג לוונדי לקול מחאתם של הילדים, כי הגיע הזמן שתתבגר ותעבור לישון בחדר אחר, ללא אחיה הקטנים.
כאשר ההורים עוזבים והילדים הולכים לישון מופיעים פיטר פן והפיה שלו טינקר בל. הם נכנסים מבעד לחלון החדר ומתחילים לחפש אחר הצל של פיטר (שאבד בביקורו האחרון). לאחר שהם מוצאים אותו מתחילה התגוששות בין פיטר לבין הצל שלו המנסה להימלט, המעירה את וונדי. פיטר מסביר לה כי הוא מגיע לעיתים ומקשיב מעברו החיצוני של חלון חדרם לסיפורים שהיא מספרת לאחיה אודותיו. וונדי תופרת את הצל לרגליו של פיטר, ומספרת לו שהיא עומדת להתבגר וזהו הלילה האחרון שלה בחדר הילדים. פיטר מזמין אותה להצטרף אליו לארץ "לעולם לא", שם הילדים לעולם לא מתבגרים, ולהיות ה"אמא" של הילדים האבודים.
אחיה של וונדי מתעוררים, ופיטר מפזר על שלושת הילדים אבק פיות והם מצליחים לעוף כמותו. לאחר מכן יוצאת כל החבורה במסע מעופף לעבר ארץ "לעולם לא". עם התקרבם אל ארץ "לעולם לא", מנסה קפטן הוק, אויבו המושבע של פיטר, ליירט אותם באמצעות ירי תותחים. פיטר מבקש מטינקר בל להוביל את הילדים למקום המחבוא בעוד הוא נשאר להתמודד עם הוק.
מייקל וג'ון מבלים באי עם הילדים האבודים ונופלים בשבי האינדיאנים. הצ'יף מאשים את הילדים בחטיפת בתו, טייגר-לילי, ומודיע להם כי אם לא תוחזר, יעלה אותם על המוקד. בינתיים פיטר לוקח את וונדי לטיול באי ומראה לה את מפרץ בתולות הים. מסתבר כי קפטן הוק הרשע הוא זה שחטף את טייגר-לילי על מנת שתגלה לו את מקום המחבוא של פיטר. היא מסרבת, והוא קושר אותה על סלע באגם כך שהגאות תגרום לטביעתה.
פיטר נלחם בהוק, מנצח אותו, ומציל את טייגר-לילי. בעקבות הצלתה של טייגר-לילי על ידי פיטר הוא זוכה להוקרה מהצ'יף האינדיאני, אשר ממנה אותו לצ'יף, ומעניק לו את השם "הנשר המעופף", ומשחרר את הילדים האבודים. בינתיים, לאחר שהגיעו אל קפטן הוק שמועות על הסכסוך שפרץ בין פיטר לטינקר בל, הוא שולח את עוזרו הנאמן מר סמי ללכוד את טינקר בל ולהביאה לספינה.
בינתיים, במקום המחבוא מתגעגעים וונדי ואחיה הביתה ומחליטים לחזור. הילדים האבודים, לאחר ששמעו על נפלאותיה של "אמא", מבקשים להצטרף, ווונדי מסכימה. פיטר מזהיר אותם שאם יעזבו, הם יתבגרו, ולאחר שמתבגרים "אי אפשר להתחרט. לעולם!". עם צאתם ממקום המחבוא נלכדים הילדים על ידי הוק ואנשיו, ונלקחים לספינת הפיראטים. הוק מותיר בפתח המחבוא פצצה עטופה כמתנה שעליה כתוב "לפיטר באהבה מוונדי".
בספינת השודדים מנסים השודדים לשכנע את הילדים להצטרף אל הפיראטים ולהפוך לשודדי ים בשירותו של הוק. הילדים כמעט משתכנעים אך וונדי מונעת זאת מהם ומבטיחה להם שפיטר יציל אותם. הוק מבהיר כי פיטר עומד להתפוצץ ולא יוכל לעזור להם. טינקר בל, ששומעת זאת, מצליחה להימלט ומזהירה את פיטר ברגע האחרון לפני הפיצוץ, ומצילה אותו.
בינתיים הוק מבקש להשליך לים את הילדים לאחר שסירבו להצטרף אליו. וונדי פוסעת ראשונה על גבי הקרש המוליך אל המים, וקופצת, אך פיטר מציל אותה ותופס בה באוויר בטרם פגיעתה במים. בקרב שמתפתח לאחר מכן מנצחים פיטר והילדים האבודים את הוק והשודדים, הנמלטים מן הספינה. הוק כמעט נטרף על ידי התנין, אויבו משכבר הימים שטרף את ידו השמאלית (במקומה נותר קרס), ושבבטנו מתקתק שעון שטרף בעבר. פיטר הופך לקפטן הספינה, וטינקר בל מפזרת אבק פיות על הספינה שממריאה לכיוון לונדון ומחזירה את שלושת האחים לביתם.
כשחוזרים ההורים הביתה, מסתבר כי האב חזר בו מכוונתו להעביר את וונדי לחדר אחר בשביל לאפשר לה להתבגר מאחר ש"אחרי הכול, היא עדיין ילדה". ההורים מוצאים את וונדי ישנה ליד החלון הפתוח. היא מספרת להם את חוויותיה, ומודיעה כי בניגוד לילדים האבודים היא "מוכנה להתבגר". היא מפליגה בסיפוריה אודות החוויות בארץ לעולם לא. ההורים אינם מאמינים לה, אך לפתע הם מבחינים מבעד לחלון בצלליתה של ספינת הפיראטים מרחפת באוויר במרחק בין העננים (ואולי זה רק שילוב מקרי של עננים היוצרים דמות ספינה). האב נדהם ונזכר כי הוא ראה מראה זה בעבר בילדותו. לאור דברי הקריין הפותחים את הסרט, "כל זה כבר קרה בעבר, ויקרה שוב גם בעתיד. אבל הפעם, זה קרה בלונדון", הפירוש הסביר הוא שג'ורג' ביקר אף הוא בארץ לעולם לא בילדותו.
הסרט מסתיים בתמונת ההורים וונדי חבוקים אל מול החלון מביטים בצללית הספינה המרחפת במרחק לצלילי שיר הנושא.
מדבבים
הילדים האבודים מדובבים בגרסה העברית על ידי עידו מזרחי, אדם נוישטיין, יובל סגל, רותם פלורנטין ויונתן דיין.
ההפקה
סיפור הסרט מבוסס על עלילת הספר והמחזה "פיטר פן" מאת הסופר ג'יימס מתיו ברי. וולט דיסני ניסה לקנות את הזכויות למחזה כבר משנת 1935. הוא קיבל את הזכויות רק ארבע שנים אחר כך, אחרי שהוא סיכם זאת עם בית החולים של רחוב של הורמונד בלונדון (להם ברי הוריש את הזכויות למחזה). אולפני דיסני החלו לפתח את עלילת הסרט ולעצב את הדמויות בשנות הארבעים המוקדמות. דיסני התכוון להוציא לאקרנים את "פיטר פן" אחרי "במבי", אבל מלחמת העולם השנייה שמה את המשך תהליכי ההפקה של הפרויקט בהמתנה. העיצוב המקורי של הסרט כפי שהוא היה לפני המלחמה שונים מאוד מהתוצר הסופי. בגרסה המקורית נאנה הכלבה הייתה אמורה לבוא עם הילדים ל'ארץ לעולם לא'. הגרסה המקורית הייתה גם יותר אפלה. רק אחרי המלחמה התחילו להפיק את הסרט.
סרט זה היה הסרט המונפש האחרון של דיסני שהופץ דרך חברת RKO. החל מהסרט שלאחר מכן, "היפהפייה והיחפן", סרטי החברה הופצו רק בואנה ויסטה.
Californication (מילה)
המילה Californication היא הֶלחֵם של המילים California (קליפורניה) ו-fornication (ניאוף). המילה היא תחדיש, והופיעה לראשונה בדפוס בשנת 1966. יש לה שתי משמעויות:
ביקורת חברתית וערכית
המילה נבדלת בעיצור אחד בלבד מן המילה Californization (קליפורניזציה), שמשמעותה קבלת מנהגים וערכים שמקורם במדינת קליפורניה שבארצות הברית. השימוש בה, ככינוי גנאי או לביקורת נגד קליפורניזציה, משקף עמדה, לרוב שמרנית, שלפיה אימוץ המנהגים והערכים של קליפורניה כרוך בבגידה בערכים מקומיים, ישנים וטובים יותר, ודומה בכך לניאוף בחיי נישואים.
המונח הופיע לראשונה במדור ביקורת הספרים של המגזין Time ב-6 במאי 1966, במאמר שעסק בספרים של תומאס פינצ'ון, ריצ'רד פאריניה ולאונרד כהן, ושלל את עולם הערכים שממנו הושפעו.
פיתוח מול שמירת הסביבה
מאז שנות ה-70 השתמשו במונח מתנגדים לעיור מסיבי וגידול מואץ באוכלוסייה, בעיקר במדינות שכנות בארצות הברית. נטען כי הפיתוח נוסח קליפורניה נעשה על חשבון רזרבות קרקע מידלדלות, ללא התחשבות בערכי הטבע ובאיכות הסביבה.
ב-7 בנובמבר 1972 נערך במדינת קולורדו משאל עם שבו הוחלט שלא לארח בעיר דנוור את אולימפיאדת החורף ה-12 ב-1976. אחת הסיסמאות שבהן השתמשו המתנגדים הייתה "Don't Californicate Colorado". סיסמאות דומות מופיעות עד היום על סטיקרים במדינות שונות.
רד הוט צ'ילי פפרז - אלבום ושיר
ב-1999 הוציאה להקת רד הוט צ'ילי פפרז אלבום וסינגל בשם "קליפורניקיישן", שזכו להצלחה רבה. מילות השיר מבקרות את ההערצה ברחבי העולם לערכים השטחיים האופייניים לקליפורניה, בהם השאיפה להופיע בסרטים והשמירה על חזות צעירה באמצעות ניתוחים פלסטיים.
ניאוף נוסח קליפורניה
משמעות שנייה של המילה היא "ניאוף נוסח קליפורניה". לעיתים הכוונה להתקדמות מקצועית דרך חדר המיטות, הנחשבת לנפוצה בתעשיית הסרטים ההוליוודית בקליפורניה.
סדרת טלוויזיה
החל מ-2007 משודרת בארצות הברית, בערוץ Showtime, סדרה בשם "קליפורניקיישן", בכיכובו של דייוויד דוכובני. היא אינה עוסקת בביקורת חברתית או ערכית, וגם את שמה יש להבין כ"ניאוף נוסח קליפורניה". הדמות הראשית מכורה ליחסי מין, והסדרה כוללת סצינות מין מפורשות. היא זוכה הן לשבחי המבקרים והן לאהדת הקהל.
יצחק אייזיק ליבס
הרב יצחק אייזיק ליבס (בכתיב יידי: ליעבעס; כ"ח באדר ה'תרס"ו, 25 במרץ 1906 - כ"ב באדר א' ה'תש"ס, 28 בפברואר 2000) היה רב ופוסק הלכה אמריקאי, ראב"ד איגוד הרבנים באמריקה ומחבר ספר השו"ת בית אב"י.
ביוגרפיה
נישא ועבר לכהן כרב בעיירה לוביז, שם נולד לו בנו הראשון. אשתו ובנו נספו בשואה, הוא עבר את רוב המלחמה ביערות. לאחר תום מלחמת העולם השנייה נודע לו שאסתר קליגר, נכדתו של רבו ובתו של הרב משולם יששכר קליגר שנספה אף הוא, ניצלה מהתופת והיא השריד היחיד למשפחת רבו. הוא נפגש עמה וזמן קצר לאחר מכן הם נישאו. הוא פעל רבות בקרב שארית הפליטה ובמחנות העקורים וכיהן זמנית כרב ואב"ד בלבוב.
בשנת ה'תש"ח, 1948, היגר לארצות הברית בסיוע קהילת יוצאי גריידינג במנהטן, ניו יורק שהזמינו אותו לכהן כרב הקהילה. תקופה קצרה לאחר מכן עבר לכהן בבית כנסת ברובע הברונקס, ואחר כך הקים בשכונה בית כנסת בשם "טורי זהב" וכיהן בו. בסוף שנות ה-70 היה נתון בית הכנסת שלו להצקות על רקע אנטישמי ואף הוצת פעמיים, בעקבות זאת עזב את השכונה ועבר לגור עד סוף ימיו בבורו פארק, שם כיהן כרב בית המדרש "תורה ודעת".
בתו הגדולה אידל בינה נישאה לרב חיים הלברשטאם מפאקשיווניץ, בתו בת שבע רחל נישאה לרב משה סורוצקין ובתו הצעירה אביבה מרים נישאה לרב מרדכי לייפר, האדמו"ר מפיטסבורג.
הועלה לקבורה בחלקת הרבנים החדשה שבהר המנוחות בירושלים.
לנד רובר דיסקברי ספורט
לנד רובר דיסקברי ספורט (באנגלית: Land Rover Discovery Sport) היא מכונית במרכב קרוסאובר (SUV) בעלת שבעה מקומות, שמיוצרת על ידי לנד רובר משנת 2014. היא הוצגה בשנת 2014 והגיעה לישראל בשנת 2015. משנת 2017 זהו הדגם הנמכר ביותר של לנד רובר.
אמנות מגויסת
יצירת אמנות מגויסת היא יצירת אמנות שמנסה באופן ברור לשנות את דעת הקהל בנוגע לנושאים שאינם קשורים באמנות – על פי רוב בנושאים חברתיים ומדיניים. יצירת אמנות מגויסת עשויה להיות מתחומי אמנות שונים, כמו שירה, סיפורת, קולנוע, ציור, או פיסול. בפזמונאות יש סוגה מגויסת שלמה שנקראת שירת מחאה.
לנד רובר דיסקברי ספורט
מפרט טכני
הדיסקברי ספורט כוללת כמה אפשרויות למנועים.
אמנות מגויסת
מבחינת יחסיה עם המשטר, לאמנות מגויסת שתי קטגוריות מנוגדות:
לנד רובר דיסקברי ספורט
מתיחת פנים שנת 2019
בשנת 2019 עברה הדיסקברי ספורט מתיחת פנים, שכללה עיצוב חדיש ופלטפורמה חדשה יגואר-לנד רובר PTA. שני המנועים נותרו ללא שינוי למעט מערכת מיקרו-היברידית בהספק של 48 וואט שעוזרת למנוע בתאוצה.
דיסקברי ספורט פלאג-אין P300e
בשנת 2020 הציגה לנד רובר גרסה בעלת מערכת הנעה היברידית פלאג-אין, הכוללת מנוע טורבו בנזין I3 צילנדרים בנפח 1.5 ליטרים המספק כ-200 כוחות סוס, מנוע זה מניע את הגלגלים הקידמיים ומנוע חשמלי המספק כ-109 כוחות סוס, מנוע זה מניע את הגלגלים האחוריים. סוללת הליתיום-יון בקיבולת 15 קילוואט שעה מספקת טווח נסיעה חשמלי של 62 קילומטרים. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שמונה הילוכים.
את הסוללה ניתן לטעון באמצעות מטען ציבורי בהספק של 32 קילוואט המאפשר טעינה מ-0 עד 80 אחוז מקיבולת הסוללה בתוך 30 דקות. טעינה באמצעות משקע ביתי בהספק של 7 קילוואט בתוך שעה ו-24 דקות לטעינה מלאה. טעינה אפשרית גם באמצעות שקע ביתי רגיל (מוד 2) אך רק בתוך 6 שעות ו-42 דקות לטעינה מלאה.
מערכת TOUCH DUO PRO מאפשרת לנהג שליטה מלאה על מערכת הפלאג-אין דרך מערכת המולטימדיה של הרכב. לנהג ישנה אפשרות לניהול הטעינה וכן שליטה מרחוק על הרכב כגון הפעלה מרחוק של מערכת בקרת האקלים באמצעות אפליקציה.
אליצור נווה-דוד רמלה
אליצור נווה-דוד רמלה היא קבוצת כדורסל ישראלית מהעיר רמלה. המתמודדת בליגה הארצית
היסטוריה
בעבר שיחקה הקבוצה בליגה הראשונה במשך שתי עונות רצופות (1987-1989), ומאז לא הצליחה להעפיל בחזרה לליגה זו. הקבוצה מארחת באולם קריית מנחם ברמלה. בעונת 2017/18 עברה לאולם הספורט החדש בקריית האומנים ברמלה שנחנך באוגוסט 2017, עלה 25 מיליון שקלים ומכיל 1500 מקומות ובעל יכולת הרחבה עתידית. בשנת 2018/2019 חזרה לשחק באולם בקרית מנחם.
כמו כן, המועדון מפעיל קבוצות מחלקת נוער ובה 6 קבוצות בליגות השונות.
בעונת 2015/16 הפסידה הקבוצה 2-1 למכבי רחובות בגמר הפלייאוף, את העלייה לליגה הלאומית. במקביל הגיעה עד לגמר גביע האיגוד אך הפסידה לקבוצת הפועל עמק חפר 160-138 בסיכום שני מפגשים.
בעונת 2017/18 ירדה הקבוצה לליגה א. בסיום עונת 2018/19 חזרה הקבוצה לליגה הארצית לאחר היעדרות בת שנה.
בסיום עונת 2019/20 כאשר הופסקה הליגה עקב משבר הקורנה הייתה הקבוצה במקום ה-10 המוביל למשחקי המבחן עם מאזן של 4 ניצחונות ו-12 הפסדים
ניוון מיקסומטי
נִוּוּן מִיקְסוֹמָטִי (Myxomatous degeneration) הוא תהליך ניווני של היחלשות רקמת חיבור. מונח זה משמש בעיקר בהקשר של צניחה של המסתם הצניפי.
הניוון המיקסומטי נלווה להצטברות של דרמטאן סולפט, גליקוזאמינוגליקן הנמצא במטריצה החוץ-תאית של המסתם. המנגנון המדויק אינו ידוע לאשורו.
במקרים רבים הניוון המיקסומטי מוגבל למסתם הצניפי ויש לו מהלך שפיר. כאשר הניוון נקשר במחלות סיסטמיות, כגון תסמונת מרפן, הניוון הוא נרחב יותר ומערב את מסתמי הלב האחרים. המסתמים אז עלולים לאבד מצורתם ולגרום לאי-ספיקה שלהם, כפי שקורה באי-ספיקת מסתם אבי העורקים. צניחה של המסתם הצניפי, הנגרמת בשל ניוון מיקסומטי, היא הסיבה השכיחה ביותר לאי-ספיקת המסתם הצניפי במדינות מתפתחות.
אליהו ברלין
אליהו מאיר ברלין (Berligne; י"ד באדר תרכ"ו, 1 במרץ 1866, מוהילב, רוסיה הלבנה – י"ז באדר א' ה'תשי"ט, 25 בפברואר 1959, תל אביב) היה ממנהיגי היישוב; חבר אספת הנבחרים, הוועד הלאומי ומועצת המדינה הזמנית, זקן חותמי מגילת העצמאות.
ביוגרפיה
נולד במוהילב שברוסיה הלבנה, אז באימפריה הרוסית (כיום בלארוס), לאברהם, משכיל אמיד. קיבל חינוך יהודי, למד בגימנסיה רוסית ולאחר מכן סיים לימודי משפטים באוניברסיטת מוסקבה. השתקע בעיר צאריצין (וולגוגרד), והקים שם מפעל לבולי עץ לבניין מעצי הרפסודות שהושטו על נהר הוולגה. היה פעיל ב"חובבי ציון" והשתתף בקונגרסים הציוניים הראשונים, ובחמישי נמנה עם חברי הפרקציה הדמוקרטית. בשנת 1905 ביקר בארץ ישראל, ובשובו לרוסיה הקים חברת-השקעות לפיתוח התעשייה בארץ בשם "עתיד". בשנת 1907 עלה לארץ ישראל והתיישב ביפו.
הקים מפעלים לייצור שמן זית וסבון באזור חיפה וגוש דן, ובהם שמר על עקרון העבודה העברית. עסק גם בפיתוח החקלאות ונטע פרדס בנס ציונה, וכן קיבל רישיון מפיק"א לנטיעת אקליפטוסים. נמנה בין מייסדי אחוזת בית והיה חבר ועדה הקהילה בתל אביב. 35 שנים שימש יו"ר הוועד המפקח של גימנסיה הרצליה. בין השנים 1921–1925 מנהל בנק הפועלים הראשון. כן היה יו"ר הוועד המנהל של הטכניון. השתתף בהקמת בית משפט השלום העברי, היה ממנהיגי אוצר היישוב והשתתף בייסוד מוצא עילית.
ברלין השתתף באופן פעיל בהתארגנות מוסדות היישוב, היה ממנסחי חוקת הבחירות לאספת הנבחרים וכיהן בארבע אספות הנבחרים (1920–1948). כיהן בהן כחבר מטעם מפלגת המתקדמים, התאחדות הדמוקרטים, הציונים הכלליים המאוחדים והעובד הציוני. בכל השנים היה חבר הנהלת הוועד הלאומי. כיהן כחבר מועצת המדינה הזמנית והיה בין חותמי מגילת העצמאות. אף על פי שהיה אמור להגיע לטקס מירושלים הנצורה באמצעות מטוס, חלה ובסופו של דבר חתם על המגילה כמה שבועות לאחר מכן.
ממייסדי המפלגה הפרוגרסיבית.
היה נשוי לציטה לבית פוליאקוב, בתו של לזר פוליאקוב. בתו, נינה ברלין, רופאת עיניים במקצועה, הייתה מקורבת לזאב ז'בוטינסקי, ונישאה למשה שלוש.
נפטר בשנת 1959 ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב. על שמו רחוב בצפון-מערב תל אביב.
מזכיר
מזכיר הנושא משרת מנהלה
מזכיר הוא עובד העוסק בענייני המנהלה של ארגון או אחת מיחידותיו, ולעיתים בענייני המנהלה של אדם יחיד. תפקידי המזכיר כוללים, בין היתר:
במקצוע זה ישנו סוגי תפקידים והתמחויות שונים, דוגמת מזכירה רפואית הנלמד בקורס אקדמאית, מזכירת בית ספר, מזכירת מנכ"ל, מזכירת כוח אדם, מזכירת מעבדה. בחלק מן המקצועות, יש צורך בתעודת גמר או מקצוע מוכרת כדי לעסוק בתחום. בתחום המזכירות הרפואית יש צורך בתעודת גמר ומקצוע מטעם משרד העבודה והרווחה, אותן מקבלים אחרי השלמת קורס ייעודי ומעבר בחינות פנימיות ובחינות חיצוניות מעשיות ועיוניות . בחלק ממקצועות המזכירות קיימות מספר דרגות הסמכה (דרגה 1, דרגה 2 וכדומה). אנשי ונשות המקצוע יכולים להתקדם בסולם הדרגות לאחר צבירת וותק מקצועי, לימוד בקורסים ומעבר בחינות ממשלתיות . הקורסים להכשרת מזכירות נלמדים בדרך כלל במכללות מקצועיות ללימודי תעודה ובמרכזי הכשרה, ובמקרים אחרים בארגונים ומוסדות ממשלתיים שבהם נחוצים מזכירים ומזכירות, כגון לשכת עורכי הדין שעורכת לעיתים קורסים להכשרה בתחום המזכירות המשפטית.
לעיתים בארגונים גדולים בו עובדות במשרד מספר פקידות מנהלת המשרד מכונה מזכירה בניגוד לעובדות האחרות, עקב שם המקצוע המשרד או עמדת העבודה שבו נמצא המזכיר מכונה "מזכירות" דוגמת:"מזכירות המפעל", "מזכירות המרפאה" ועבודה שקשורה לביצוע ענייני משרד כללים ולהתעסקות עם ניירת מכונה "עבודת מזכירות". כיום רבות מבין העוסקים במקצוע זה הן נשים, עד כדי שהמילה "מזכיר", המציינת גבר העוסק במקצוע זה, נדירה יחסית (בישראל מקובלת העסקת גברים במקצוע זה במגזר החרדי). חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה אוסר הפליה מטעמי מין. המקפידים על הוראה זו מציינים במודעת "דרושים" את הנוסח "דרוש/ה מזכיר/ה" (ראו גוגל), הפונה אל בני שני המינים. עם זאת, נפוצות גם מודעות המציינות "דרושה מזכירה" (ראו גוגל).
מזכיר העומד בראש הארגון
בארגונים שונים, "מזכיר" או "מזכיר כללי" (מזכ"ל) הוא תוארו של העומד בראש הארגון. דוגמאות:
מזכיר הנושא משרת תיאום בכירה
מזכיר הוא תוארו של אדם הנושא במשרת תיאום בכירה בארגון. דוגמאות:
השרירים התולעיים (כף יד)
השרירים התולעיים (TA: Musculi lumbricales manus) הם ארבעה שרירים עמוקים בתוך כף היד. שריר תולעי אחד מחובר לכל אחת מארבע האצבעות התיכונות (לאצבע המורה, לאמה, לקמיצה ולזרת). כיווץ שריר תולעי מכופף את האצבע אליה הוא מחובר במפרק בין עצם המסרק לגליל המקורב ובה בעת פושט את המפרקים שבין הגלילים של אותה אצבע.
תיאור
תחילתם של השרירים התולעיים בגידים של השריר כופף האצבעות העמוק. השרירים התולעיים הראשון והשני (של האצבע המורה ושל האמה) הם שרירים חצי נוצתיים והם מתחילים מהגידים המגיעים לאצבע המורה ולאמה בהתאמה. השרירים התולעיים השלישי והרביעי (של הקמיצה ושל הזרת) הם שרירים נוצתיים והם מתחילים כל אחד משני גידים. התולעי השלישי מתחיל מהגידים המגיעים לאמה ולקמיצה, התולעי הרביעי מתחיל מהגידים המגיעים לקמיצה ולזרת.
החלק המרוחק של כל שריר תולעי נאחז בחלק הצידי של מערכת הרצועות של האצבע אליה הוא מתחבר.
עצבוב
השרירים התולעיים הראשון והשני מעוצבבים על ידי שורש העצב הצווארי השמיני (C8) ועל ידי שורש העצב החזי הראשון (T1) דרך עצב התווך.
השרירים התולעיים השלישי והרביעי מעוצבבים על ידי שורש העצב הצווארי השמיני (C8) ועל ידי שורש העצב החזי הראשון (T1) דרך הענף העמוק של עצב הגומד.
פונקציונליזם ואינטנציונליזם
שאלת הפונקציונליזם מול האינטנציונליזם בשואה הוא ויכוח היסטוריוגרפי העוסק בדרך שבה התרחשה השואה, כמו גם בהיבטים רבים אחרים של הרייך השלישי, למשל הדרך שבה נוהלה מדיניות החוץ של גרמניה הנאצית. ניתן למקד את הוויכוח בשתי שאלות עיקריות: האם השואה הייתה מתוכננת מראש, כחלק מתוכנית אב גדולה שאותה הגה אדולף היטלר? תומכי האסכולה האינטנציונליסטית סבורים שהתשובה לשאלה זו חיובית; אדולף היטלר תכנן מראש את השמדת יהדות אירופה, והשואה היא הביצוע בפועל של תכנון זה; תומכי האסכולה הפונקציונליסטית חולקים על גישה זו, וסבורים שהשואה לא הייתה יוזמה מתוכננת מראש, אלא התהוותה תוך כדי התפתחות הרייך השלישי. ושאלה נוספת: האם היוזמה לביצוע השואה הגיעה מלמעלה, בפקודה מאת אדולף היטלר, או שהחלה ביוזמה שבאה מתוך הפקידות הגרמנית? האינטנציונליזם טוען שהפקודות ניתנו מן הדרג הגבוה ביותר, ואילו הפונקציונליזם סבור שהיוזמה באה מלמטה.
המונחים "פונקציונליסט" ו"אינטנציונליסט" נטבעו ב-1981 בידי ההיסטוריון המרקסיסט טימותי מייסון, אולם שורשי הוויכוח נעוצים עוד בשנים 1969–1970, עם פרסומם של הספרים The Hitler State ב-1969, מאת מרטין ברושאט, ו-The Twisted Road to Auschwitz ב-1970, מאת קארל שלוינס, שהציגו גישה פונקציונליסטית. הואיל ומרבית ההיסטוריונים הפונקציונליסטים היו בני גרמניה המערבית, הצביעו היסטוריונים אינטנציונליסטים רבים – ובפרט אלו שמחוץ לגרמניה – על היסטוריונים דוגמת ברושט והנס מומסן, אשר בילו את נעוריהם בנוער היטלר, וטענו כי עבודותיהם אפולוגטיות כלפי הנאציזם. תמיכתו של ראול הילברג היהודי באסכולה הפונקציונליסטית הייתה אתגר למבקרי האסכולה.
מקורות הוויכוח
חיפוש מקורה של השואה החל מיד לאחר סיום מלחמת העולם השנייה. התביעה במשפטי נירנברג, שבהם נשפטו ראשי המשטר הנאצי, הציגה את הפתרון הסופי כחלק מתוכנית ארוכת טווח שגובשה על ידי ראשי המפלגה הנאצית עוד עם התגבשותה ב-1919. תפיסה זו השפיעה על מרבית ההיסטוריונים בשנים שלאחר מכן, שנקטו רובם ככולם אותה גישה; גישה זו מוגדרת היום כגישה האינטנציונליסטית הקיצונית. בסוף שנות ה-60 התפרסמו ספריהם של ברושט ושלוינס, שהוזכרו לעיל. המחנות נקראו בפרפרזה על שם ספרו של שלוינס: החוקרים שדגלו בשיטה האינטנציונליסטית נקראו מחנה "הדרך הישירה לאושוויץ" ("The straight road to Auschwitz") או "מחנה התוכנית" (programmeists), משום שסברו שהיטלר פעל על פי תוכנית מוכנה מראש. תומכי התפיסה הפונקציונליסטית נקראו מחנה "הדרך המתפתלת לאושוויץ" ("the twisted road to Auschwitz"), או ה"מבניים" (structuralists), משום שסברו שמקורה של השואה במבני הכוח הפנימיים של הרייך השלישי.
בשנת 1981 פרסם ההיסטוריון הבריטי טימות'י מייסון מסה שכותרתה הייתה "כוונה והסבר" ("Intention and Explanation"). מסה זו הייתה חלק מביקורת שמתח מייסון על תפיסתם של ההיסטוריונים קארל דיטריך בראכר וקלאוס הילדברנד. מייסון טען, שבראכר והילדברנד התמקדו יתר על המידה באדולף היטלר כשורש ההסבר לשואה. במאמר זה טבע מייסון את המינוח "פונקציונליסטים" לאותם היסטוריונים שנקראו עד אז אסכולת ה"מבניים", וסברו שהשואה התרחשה כתוצאה מן המבנה הפנימי במדינה הנאצית; במקביל, הגדיר מייסון את אסכולת ה"תוכנית" כ"אינטנציונליסטיים", משום שסברו שכוונותיו ותוכניותיו של היטלר הן שהביאו לשואה. מונחים אלה נתקבלו במקום המונחים הקודמים שהיו מקובלים עד אז.
בהרצאה בפריז ב-1982 סיכם כריסטופר בראונינג את הוויכוח:
אינטנציונליזם
היסטוריונים הדוגלים בתפיסה האינטנציונליסטית בגרסתה המוקצנת ביותר, טוענים שלהיטלר היו תוכניות החלטיות לביצוע השואה עוד ב-1924, אם לא מוקדם יותר. לוסי דווידוביץ' (Dawidowicz) סוברת, כאמור, שהיטלר החליט על השמדת היהודים כבר ב-1919. כתמיכה בטענתה מצביעה דוידוביץ' על מספר רב של התבטאויות אנטישמיות שאותן השמיע היטלר באותן שנים. מבקריה של דוידוביץ' טוענים כנגדה שמעט מאוד מהתבטאויותיו של היטלר באותן שנים עוסקות בהרג יהודים. רק התבטאות אחת של היטלר, בספרו מיין קאמפף, מדברת על רצח יהודים; שם אומר היטלר כי לו היו 12,000 עד 15,000 יהודים נחנקים בגז במקום החיילים הגרמניים שנהרגו בדרך זו במלחמת העולם הראשונה, כי אז "הקרבתם של מיליונים בחזית לא הייתה לשווא". מבקריה של דוידוביץ' טוענים ששורה אחת בספר בן 694 עמודים היא ראייה קלושה מדי לטענתה.
אינטנציונליזם מתון
גרסה מתונה יותר של האסכולה האינטנציונליסטית גורסת שהיטלר החליט על השמדת היהודים בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20, ומכל מקום לא יאוחר מ-1939, או 1941. אחת הראיות המובאות על ידי ההיסטוריונים השייכים לאסכולה זו היא נאומו המפורסם של אדולף היטלר בפני הרייכסטאג, ב-30 בינואר 1939, ובו אמר:
יהודה באואר מקשה על גישה זו, ומראה שאף על פי שבנאום זה אכן ישנו אזכור מפורש של השמדת עם, בפועל לא עשה היטלר שום צעד מעשי לקראת ביצוע ההשמדה. איאן קרשו מביא ציטוטים מיומנו של יוזף גבלס, מהם ניתן להתרשם שגבלס הופתע מהתרחשות ההשמדה, משמע שלא הייתה ידועה לו תוכנית כזו.
פונקציונליזם
הגרסה הקיצונית ביותר של האסכולה הפונקציונליסטית טוענת, שהשואה הייתה פרי יוזמתה של הבירוקרטיה הגרמנית, ושהנהגת הרייך השלישי לא הייתה קשורה כלל ליוזמה זו. ההיסטוריון גץ עלי (Götz Aly) הביא כראיה לתפיסה זו מסמכים רבים של הפקידות הגרמנית בגנרלגוברנמן, שטחה המרכזי של פולין שלא סופח לגרמניה לאחר כיבושה במלחמת העולם השנייה; במסמכים אלה ישנו דיון פנימי ער על הקטנת אוכלוסייתה של פולין ב-25%, כדי לאפשר לכלכלתה לצמוח. מבקריה של אסכולה זו מצביעים על כך שאין בכך כדי להסביר מדוע נשלחו יהודים מצרפת והולנד למחנות השמדה בפולין – מהלך מנוגד לגמרי למגמה העולה מן המסמכים שהביא עלי; מעבר לכך, אין כאן תשובה לשאלה מדוע היו דווקא יהודי פולין המטרה להשמדה, במקום להשמיד 25% אקראיים מאוכלוסייתה של פולין.
פונקציונליזם מתון
היסטוריונים כקארל שלוינס (Karl Schleunes) וכריסטופר בראונינג מציגים תפיסה מתונה יותר של האסכולה הפונקציונליסטית. לדעתם, היה מבנה הכוח במדינה הנאצית לא יציב ומלא מתחים ויריבויות בין הגופים השונים שבו. מתחים אלה הם שיצרו את הכוח המניע שהביא להתרחשותה של השואה. החוקרים המשתייכים לאסכולה זו סבורים שמטרתם הראשונה של הנאצים הייתה גירוש כל יהודי אירופה אל מחוצה לה (למזרח אירופה, למדגסקר, למרכז אפריקה, ואף לארץ ישראל), אך משהסתבר שאין סיכוי לבצע מדיניות זו, הוחלט על השמדה. דרך זו נקראת "הדרך העקומה" לרצח עם.
סינתזה
כמה חוקרים, ובהם יהודה באואר ואיאן קרשו, מציגים תפיסה היוצרת סינתזה בין האסכולות השונות. לשיטתם, להיטלר לא הייתה תוכנית סדורה להשמדת היהודים. המניע להשמדתם הגיע גם כיוזמה של דרגי השטח, וגם כהנחיה מן הדרגים הגבוהים. ההנחיה שעברה לדרגים הנמוכים גובתה ביוזמה מצידם של גורמי השדה, ששוב הפכה להנחיה מעל, וחוזר חלילה. היטלר, כאמור, לא הגה את התוכנית, אך היה הכוח הנחרץ שהניע את השואה. בהקשר זה נעשה שימוש במונח "רדיקליזציה מצטברת" (cumulative radicalisation), כדי להגדיר את התחרות הקיצונית בין גורמי הממשל הנאצי השונים, שלוותה ברטוריקה חריפה, והביאה לנקיטת מדיניות שהלכה והקצינה כלפי היהודים.
הילמה גרנקוויסט
הילמה נטליה גרנקוויסט (בשוודית: Hilma Natalia Granqvist; 17 ביולי 1890, סיפּוֹ, הדוכסות הגדולה של פינלנד, האימפריה הרוסית – 25 בפברואר 1972, הלסינקי, פינלנד) הייתה אנתרופולוגית פֿינו-שוודית שערכה בשנות ה-20 מחקרי שדה בכפרים ערביים בארץ ישראל המנדטורית. נחשבת לחלוצת המחקר האנתרופולוגי המודרני בארץ ישראל.
קורות חייה
בלימודיה לתואר ראשון בפילוסופיה, פדגוגיה והיסטוריה באוניברסיטת הלסינקי הייתה תלמידתו של הסוציולוג אדוורד ווסטרמרק, שפעל גם בבית הספר לכלכלה ולמדע המדינה של לונדון. ב-1921 עקרה לברלין להשתלמות בלימודי דת באוניברסיטת פרידריך וילהלם והתכוונה לחבֵּר ספר על נשים במקרא. מתוך כך ביקשה להגיע לארץ ישראל כדי להכיר את חייה של האישה הערבייה המקומית. דחפה לכך ההנחה הנפוצה בזמנהּ לפיה הווי החיים במזרח לא השתנה במרוצת הדורות ולכן יש בו לשקף את הווי החיים בימי קדם. גרנקוויסט הגיעה לירושלים בשלהי קיץ 1925 והשתתפה בקורסים בארכאולוגיה של המכון הגרמני האוונגלי למדע קדמוניות ארץ הקודש בהנהלת חוקר המקרא אלברכט אלט.
גרנקוויסט בחרה כמושא למחקריהּ את הכפר ארטאס שמדרום לבית לחם, סמוך לבריכות שלמה. הבחירה בארטאס נפלה בשל הקשר עם לואיזה בלדנספרגר (Baldensperger), שחיה במקום ודיברה ערבית. לואיזה ("סית לואיזה" בפי המקומיים) העמידה את בית המשפחה לרשותה של גרנקוויסט וכן את היומנים והרשימות שלה. גרנקוויסט הסתייעה בשתים מבנות המקום, עאליה וחמידה, שהועסקו במשק הבית ובשמירה עליו. הן הקלו על שילובהּ בחיי הכפר. בזכות קשריה רכשה את אמונם של התושבים, בעיקר הנשים, שסיפקו את התנאים לעבודתה. גרנקוויסט, בכינויהּ "סית הלימה", שהתה בארטאס במשך 20 חודשים עד מרץ 1927. כעבור שלוש שנים חזרה למקום למשך 15 חודשים נוספים. בתקופות אלה תיעדה בפרוטרוט היבטים שונים של החיים בכפר והפיקה למעלה מאלף תצלומים. היא זנחה את מחקרהּ הראשון על נשים במקרא והתמקדה בתיעוד תצפיות בנושאי משפחה ומחזור חיי אדם מהלידה עד המוות במציאות המקומית.
בשנים הבאות עיבדה ופרסמה את מחקריה. רובם ראו אור בשפה האנגלית, ובכך הוקלה הגישה אליהם. את תואר הדוקטור קיבלה ב-1932 באוניברסיטה האקדמית של אובו בטורקו. למרות ההכרה לה זכתה בקהילת האנתרופולוגים העולמית, עבודתה נתקלה בביקורת ובדחייה מצד מנחיה בפינלנד, שהתקשו לקבל את הגישה הפונקציונליסטית שנקטה במחקרה, והיא לא הצליחה להשתלב בממסד האקדמי בארצהּ.
בשהותה בארץ נכחה בבקיעים הרעיוניים והאישיים אצל בני המושבה האמריקאית-שוודית בירושלים. ברבות הימים החלה לעסוק בתולדות המושבה וטענה שהרומן "ירושלים" של סלמה לגרלף מכיל שורה של שגיאות עובדתיות. גרנקוויסט אף נסעה לכפר Nås בדלרנה, שממנו יצאו ב-1896 האיכרים השוודים לירושלים, וראיינה את קרוביהם. גרסתה לתולדות הקהילה ולהווי חייה, "חולמים ומדמיינים במציאות ובשירה", לא זכתה לראות אור בדפוס.
ב-1958 חזרה בפעם האחרונה לארץ ישראל. הביקור היה מתסכל עבורה. ירושלים השתנתה מן היסוד ומעטים זכרו אותה בכפר ארטאס.
גרנקוויסט לא הקימה משפחה. רוב חייה נתמכה בידי אחיה ולטר וכן במלגות מחקר. היא מתה ב-1972 בהלסינקי ונקברה בחלקה המשפחתית בבית העלמין הייטאניימי.
מחקריה
גרנקוויסט הרבתה לצלם. יותר מ-1000 תצלומים אצורים בארכיב הקרן לחקר ארץ ישראל בלונדון. ב-1981 פורסם לקט מהתצלומים שיצרה בכפר ארטאס, והם מעמידים תמונה של כפר פלסטיני מסורתי לפני חדירת מודרניזציה מערבית.{{הערה|כיוון=שמאל| Karen Seger (ed.), Portrait of a Palestinian village: the photographs of Hilma Granqvist (foreword by Shelagh Weir}, London: Third World Centre for Research and Publishing, 1981 ISBN 0-86199-006-4 }}
בשנותיה האחרונות עסקה גרנקוויסט במיון רשימותיה, מאמריה ומכתביה במטרה לרכזם לארכיב שיהיה זמין לחוקרים. מסמכיה בפינית ובשוודית אצורים באוניברסיטה האקדמית של אובו. התצלומים והרשימות באנגלית, גרמנית וערבית הופקדו במחלקה לאתנוגרפיה של המוזיאון הבריטי והועברו בחלקם לארכיון הקרן לחקר ארץ ישראל (PEF) בלונדון. עבודת המיון הראשונית של עזבונה נערכה ב-1973, סמוך למותה של גרנקוויסט, על ידי החוקר הישראלי עמנואל מרקס.
חיבוריה של גרנקוויסט כוללים דיווחים מפורטים של מַסרָניהָ ומאפשרים גישה לחומר הגולמי שעליו ביססה את מסקנותיה. ערכם של מחקריה הוא בראשוניות של תצפיות פרטניות באורחות החיים והמנהגים של קהילה קטנה יחסית בתקופת זמן ארוכה יחסית. יצוין כי ההיבט הכלכלי והפוליטי בעבודתה היה שולי. גרנקוויסט סיפקה עושר של ממצאים, אך נמנעה מהכללות ומדיון תאורטי. החוקרים הישראלים שבחנו את עבודתה עמדו על החיסרון במחקר משווה. בסקירתו על ספרהּ מ-1965 ("מוות וקבורה אצל המוסלמים") כתב עמנואל מרקס כי גרנקוויסט "אינה מגלה עניין בדיון השוואתי בנושא שלה". על דרך מחקרה של גרנקוויסט (כגון ביחס למנהגי המוהר בחברה המוסלמית) ציין האנתרופולוג גדעון קרסל ש"ראויה לבחינה מיוחדת עבודתה הסגולית של הילמה אשר לפי שעה אין כמותה לעושר אתנולוגי – – –  מפרטת – – – ומלווה כל מקרה בניתוח ענייני עדין של זוויות המבט האישיות השונות של הצדדים לעסקות הנישואין. עם זאת (ואולי משום כך) איננו רואים את המכלול, את המבנה החברתי בשלמותו, את ההיגיון השיטתי שבקיום ה".
אלון אופיר
אלון אופיר (נולד ב-8 בנובמבר 1967) הוא שחקן, מדבב ובמאי תיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה
אופיר שירת בלהקת פיקוד מרכז ומשם המשיך לבית הספר לאמנויות הבמה "בית צבי", שם סיים את לימודיו בשנת 1991.
שחקן תיאטרון
משם המשיך לתיאטרון הקאמרי, שם גילם את ויליאמס ב"המורדים", הצגת התיאטרון המצליחה שביים עמרי ניצן, שזיכתה את אופיר בפרס התיאטרון הישראלי לשחקן המשנה. כמו כן, כיכב בהצגות "כטוב בעיניכם", "עוץ לי גוץ לי" ואחרים.
במאי תיאטרון
אופיר ביים את הדרמה המוזיקלית "עפרה" על חייה ומותה של הזמרת עפרה חזה, שהועלתה בתיאטרון הצפון באוקטובר 2009.
בשנת 2014 ביים אופיר את הצגת היחיד "שירלי ולנטיין" בכיכובה של השחקנית אודיה קורן. ההצגה הועלתה ביידיש בתיאטרון היידישפיל. בנוסף ביים באותה שנה גם את המחזמר "חבסה", אותו כתב חנן גולדבלט בתקופת שהותו בכלא.
בשנת 2015 ביים את המחזה "נשוי במנוסה" של ריי קוני בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2016 ביים את המחזות "חוף דייטונה" של אוליבר קוטון, "קוראים לו מלך" של סביון ליברכט ו"לצאת מהארון" של פרנסיס ובר בתיאטרון בית לסין. אופיר גם עשה את העריכה המוזיקלית של שני המחזות הראשונים. באותה שנה ביים בתיאטרון הקאמרי את המחזה "אנה" המבוסס על יומניה של אנה פרנק, כולל קטעי יומן שנחשפו רק בשנים האחרונות. אופיר היה גם הכוריאוגרף של המחזה.
בשנת 2017 ביים את המחזות "הים הכחול עמוק" של טרנס ראטיגן ו"חיית מחמד" של פרנסיס ובר בתיאטרון בית לסין.
בשנת 2018 ביים את המחזה "היורשת" של גורן אגמון בתיאטרון בית לסין.
מופע אישי
ב-2014 יצא עם המופע האישי שלו "שר לאזנבור", בו שר את סיפור חייו דרך השאנסונים של אזנאבור
בטלוויזיה
בטלוויזיה שימש כראש חבר השופטים בתוכנית המציאות "האודישן הגדול", בתוכנית נבחר שחקן שיהיה עתיד לככב בטלנובלה "מיכאלה" בתחילת 2004, וכמו כן מככב בסדרת הדרמה הרפואית "טיפול נמרץ".
בקולנוע
ב-2008 הופיע בסרטו של רשף לוי "איים אבודים".
דיבוב
אופיר הוא מראשוני תחום הדיבוב בישראל. שפרירה זכאי, חלוצת תחום הדיבוב בארץ, הרבתה לשתף עמו פעולה בהפקות הדיבוב המוקדמות שלה. ב-1992 דיבב את לה פו בסרט "היפה והחיה" משנת 1991. בשנת 1992 דיבב את הזמיר מהספר דירה להשכיר בסרט ההנפשה הישראלי "להיטים מצוירים משלנו". ב-1993 החל לדבב את אלאדין בטרילוגיית סרטי "אלאדין" (ובסדרת הטלוויזיה המגללת את העלילה שלאחר הסרט השני), ואת במבי הבוגר בסרט "במבי". ב-1994 החל לדבב את סימבה הבוגר בטרילוגיית "מלך האריות", ואת טוד בסרט "השועל והכלבלב". ב-1995 דיבב את ת'ומס בסרט "פוקהונטס", את בובי בסרטים "גופי: הסרט" ו"גופי הולך לקולג'" ואת חומי הכלבלב בסדרה "קיטי קט וחומי", והחל לדבב דמויות שונות בסדרת הטלוויזיה "לאן נעלמה כרמן סן דייגו?" ששודרה בערוץ הילדים. ב-1996 דיבב את קוואזימודו בסרט "הגיבן מנוטרדאם". כמו כן דיבב בסרטים "פוקהונטס 2" (ג'ון רולף), "באג לייף" (פרנסיס החיפושית), "אחי הדוב" ו"אחי הדוב 2" (קינאי), "מדגסקר" (אלכס), "כיפה אדומה: הסיפור האמיתי" (בוינגו) והחרב הקסומה (גראט)
אופיר אף שימש כעורך מוזיקלי בתחנת הרדיו 88FM.
חיים אישיים
לאופיר היו מערכות יחסים ארוכות עם גברים, וגם כמה מערכות יחסים קצרות עם נשים.
בהיותו בן 25 אמו נפטרה מסרטן, וביום קבורתה עלה לבמה בערב להופעת הבכורה בהצגתו הראשונה. שנה לאחר מכן, אביו שהיה זמר אופרה וטנור לירי יצא מהארון בגיל 61. אביו נפטר ממחלת כליות בגיל 69.
בגיל 33 חלה בצהבת נגיפית,אך החלים ממנה.
ב-1995 אחיו הצעיר אסף התאבד בגיל 22.
חטיף תפוחי אדמה
חטיף תפוחי אדמה (גם: צ'יפס, מאנגלית אמריקנית) הוא חטיף מלוח העשוי מתפוחי אדמה.
היסטוריה
המתכון הוותיק ביותר לחטיף הצ'יפס נמצא בספר המתכונים של ויליאם קיצ'ינר "The Cook's Oracle" משנת 1817. ספר זה היה רב מכר באנגליה ובעקבותיו הפך הצ'יפס לחטיף פופולרי עוד בימים אלה.
ישנה אגדה אורבנית המייחסת את המצאת הצ'יפס לג'ורג' קראם, השף של מסעדת "מון לייק לודג'" בסרטוגה ספרינגס בניו יורק. ב-24 באוגוסט 1853, לאחר שלקוח (יש האומרים שהיה זה קורנליוס ואנדרבילט) התלונן שוב ושוב שתפוחי האדמה אינם פריכים ועבים ותפלים מדי, החליט קראם להמליח ולפרוס אותם דק ככל האפשר, עד שלא ניתן יהיה לאכול אותם במזלג. לאחר שקיבל תגובות חיוביות, נוספה המנה לתפריט המסעדה בשם "צ'יפס סרטוגה". קראם היה אפרו-אמריקאי ולכן לא התאפשר לו לרשום את המצאתו כפטנט רשום בארצות הברית באותה תקופה. לפי גרסה אחרת, שנתמכת על ידי המוזיאון המקומי, הצ'יפס הומצא לאחר שאחותו של קראם פרסה תפוח אדמה דק מדי וחלק ממנו נפל בטעות לתוך השמן החם; קראם התרשם מהתוצאה והחליט להגיש את הצ'יפס במסעדה. על אף הפופולריות של הסיפור, היסטוריונים מאמינים כי מדובר בקמפיין שיווקי של קראם, ולא בסיפור אמיתי.
בשנת 1920 החל החטיף להתפשט בכל רחבי ארצות הברית עם הולדת המכשיר לייצור צ'יפס שפיתח היזם הרמן ליי. בהתחלה הוא נמכר בקופסאות פח, אך הרצועות בתחתית הפכו תפלות ושמנוניות מדי. לורה סקודר המציאה בשנת 1926 את השקית האטומה על ידי חיבור של שני ניירות שעווה, המאפשר לשמור על טריות החטיפים עד לפתיחתו במועד המצוין. המצאת הצלופן האיצה את הפיכת החטיף למוצר תעשייתי המוני.
כיום נארזים חטיפי תפוחי אדמה בשקיות מיילאר (פולימר פלסטי, המצופה בצידו האחד בשכבת מצכת דקיקה), המנופחות בגז חנקן בטרם אטימתן. הניפוח בגז חנקן נועד להאט את תהליך חימצון המוצר ובכך להאריך את חיי המדף שלו, כמו-גם להגן על שלמות רצועות תפוחי האדמה ולמנוע את ריסוקן. בסוף שנות ה-70 החלו להימכר בארצות הברית חטיפי פרינגלס, העשויים מתערובת קמח תפוחי אדמה וחומרים אחרים, הארוזים בגליל קרטון מצופה שכבת מתכת דקה מצידו הפנימי. צורת אריזה זו נועדה לבדל את המוצר על-פני המוצרים המתחרים בנקודות המכירה, כמו-גם לסייע בשימור צורתם של החטיפים בגלל היותם פריכים יותר לעומת עמיתיהם העשויים פלחי תפוחי אדמה.
חטיפי תפוחי האדמה בישראל
נכון לשנת 2013, "תפוצ'יפס" של עלית (המקבילה הישראלית של המותג Lay's ) הוא החטיף המלוח השני הנמכר ביותר בישראל אחרי במבה, עם מכירות של 165.7 מיליון שקל במחירים לצרכן. על פי נתונים משנת 2004 תפס תפוצ'יפס נתח שוק של 62% משוק חטיפי תפוחי האדמה לעומת 21% של "צ'יפסי" מתוצרת אסם. החטיף "פרינגלס" של פרוקטר אנד גמבל מחזיק בנתח שוק של 9% על פי אותם נתונים וב-2013 היה החטיף המלוח השמיני הנמכר ביותר בישראל.
מגמות של הקפדה על תזונה השפיעו על שוק חטיפי תפוחי האדמה, וחברות המזון השיקו מותגים המכילים פחות אחוזי שומן מהצ'יפס הרגיל.
ראו גם
פרינגלס
וולטר בינגהם
וולטר בינגהם (באנגלית: Walter Bingham; נולד ב-5 בינואר 1924) הוא עיתונאי, שחקן קולנוע, מעוטר מלחמת העולם השנייה וניצול השואה בריטי-ישראלי.
קורות חיים
נולד כוולפגנג (זאב) ביליג, בעיר קרלסרוהה שבגרמניה, לאביו זלמן, שהיה מדפיס לוחות הזמנים של תחנת רכבת, ולאמו עקרת בית, שהיגרו מגליציה שבפולין. משפחה דתית. גדל והתחנך בבית הספר הציבורי עד לסילוקו יחד עם כל התלמידים והמורים היהודים מאותו בית ספר. למד בבית ספר תיכון במנהיים עד לאביב 1938 בו ערכו הגרמנים אקציה נגד אזרחים פולנים. אביו נעצר ומת לאחר מכן, ב-1941, ממגפת הטיפוס שהתפשטה בגטו ורשה.
בינגהם היה עד למאורעות ליל הבדולח, ולאחר מכן שב לעירו, ובהמשך עבד כעוזר חשמלאי. השתייך לתנועת נוער בח"ד, שבהמשך הפכה לבני עקיבא. השתתף בקורס חקלאי בן שישה שבועות בהמבורג, וקיווה לעלות לארץ ישראל כדי לעבוד בקיבוץ. אפשרות זו נסתמה כאשר הבריטים סירבו לתת את המסמכים הדרושים. ב-25 ביולי 1939 אמו שלחה אותו ל"קינדר-טרנספורט" לכיוון אנגליה. השניים נפגשו שש שנים לאחר מכן, בתום המלחמה.
התגייס לצבא הבריטי ושירת כנהג. על פעילותו בפלישה לנורמנדי ביוני 1944 קיבל עיטור צבאי, על אומץ בשדה הקרב, ומכתב הוקרה מיוחד מהמלך ג'ורג' השישי. לאחר מכן הוא שובץ ביחידת המודיעין של המודיעין הבריטי, ועסק בעיקר בתרגום מסמכים מגרמנית לאנגלית. שם חקר גם את שר החוץ הנאצי, יואכים פון ריבנטרופ.
עם חזרתו לאנגליה, נישא לפליטת שואה יהודייה בריטית. את דרכו בעולם העיתונות החל כטלפן ברדיו, תוך כדי עבודה למד באוניברסיטה בלונדון. בהמשך קיבל תוכניות משלו ברדיו באנגליה, שידר גם ברדיו BBC, ועבד כמגיש רדיו במשך עשרות שנים. הוא החל לכתוב לעיתונים בבריטניה ובמקומות נוספים בעולם.
ב-1968 הוציא רישיון טייס.
הוא מגיש תוכנית רדיו שבועית בשם "עולמו של וולטר" בערוץ 7 באנגלית. התוכנית משודרת גם במלבורן באוסטרליה.
הוא גידל זקן עבות שהקנה לו תפקידים בסרטים כמו "הארי פוטר" בתפקיד המכשף, פרסומות בכל מקום ממגזינים ועד שלטי חוצות על אוטובוסים בלונדון. הוא המשיך לשחק בסרטים של הארי הפוטר עד עלייתו ארצה ב-2004, בגיל שמונים.
ב-2015 נכנס לספר השיאים של גינס כעיתונאי הפעיל המבוגר ביותר בעולם.
בפברואר 2018 הוענק לו עיטור אביר לגיון הכבוד הצרפתי.
בשנת 2018 (בגיל 94) עשה בינגהם צניחה חופשית, וכך הפך לצנחן המבוגר ביותר בעולם.
ב-30 בדצמבר 2019 זכה להוקרה על פועלו מלשכת העיתונות הממשלתית, בערב מיוחד שהוקדש למענו בהשתתפות ראש לשכת העיתונות הממשלתית ניצן חן ודובר ראש הממשלה לתקשורת הבינלאומית.
הוא בעל תואר ראשון בפוליטיקה ופילוסופיה ותואר שני בפילוסופיה פוליטית.
רעייתו של בינגהם נפטרה ב-1990. הוא אב לבת יחידה, סב לנכדים, ומתגורר בשכונת רחביה בירושלים.
אמה (סרט, 2020)
אמה. (באנגלית: .Emma, הנקודה במקור כחלק מהשם) הוא סרט דרמה קומית-תקופתית בריטי שביימה אוטום דה ויילד. התסריט שנכתב בידי אלינור קאטון, מבוסס על ספר באותו השם מאת ג'יין אוסטן.
בתפקידים הראשיים משחקים אניה טיילור-ג'וי, ג'וני פלין, ג'וש או'קונור, קאלום טרנר, מיה גות', מירנדה הארט וביל ניי. הבכורה התקיימה בבריטניה ב-14 בפברואר 2020, בארצות הברית יצא הסרט כעבור שבוע ב-21 בפברואר 2020, ובישראל – ב-12 במרץ 2020.
תקציר העלילה
אמה וודהאוס היא בחורה צעירה, נאה, פיקחית, דעתנית ועשירה השולטת מאחורי הקלעים בכל הנעשה בעיירה הקטנה המנומנמת בה היא גרה ואף עוסקת בשידוך הסובבים אותה, אך מבלי משים רק גורמת לבלגן ובעיות נוספות. לאחר שהיא מצהירה, לאכזבת הסובבים אותה, כי היא לעולם לא תינשא, אמה נקלעת לתסבוכת המאלצת אותה לפקוח את עיניה ולהבין שאהוב ליבה האמיתי היה מתחת לאפה לאורך כל הדרך.
פיתוח וליהוק
באוקטובר 2018, לוהקה אניה טיילור-ג'וי לעיבוד קולנועי לרומן "אמה", כשבמקביל נודע שאוטום דה ויילד נבחרה לביים את הסרט. בדצמבר 2018, לוהק ג'וני פלין לצוות השחקנים של הסרט. במרץ 2019, ביל ניי, מיה גות', ג'וש או'קונור, קאלום טרנר, מירנדה הארט, רופרט גרייבס, ג'מה וילן, אמבר אנדרסון וטניה ריינולדס הצטרפו לצוות השחקנים.
התלבושות עבור הסרט נתפרו על ידי מעצבת הבגדים אלכסנדרה ביירן.
צילומים
צילומי הסרט החלו ב-18 במרץ 2019.
שם הסרט
הבמאית הסבירה כי לנקודה בסוף שם הסרט יש תפקיד: באנגלית, למילה Period יש כפל משמעויות: משמעות אחת היא 'נקודה' כסימן פיסוק, והמשמעות השנייה היא 'תקופה' מבחינה היסטורית, באופן שהנקודה מדגישה שהסרט הוא יצירה תקופתית.
הפצה
הסרט עלה לאקרנים בבריטניה ב-14 בפברואר 2020, בסמוך ליום האהבה, ועלה לאקרנים בארצות הברית ב-21 בפברואר 2020. בישראל, הסרט התעתד לעלות לאקרנים ב-12 במרץ 2020, טרם ההחלטה לסגור לסגור את בתי הקולנוע בעקבות התפרצות מגפת הקורונה בישראל.
ביקורות
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", הסרט קיבל את הציון 87%, בהתבסס על 99 ביקורות, עם ממוצע משוקלל של 7.01/10. הקונצנזוס כתב כי "עיבודים אחרים עשויים לעשות עבודה טובה יותר בתפיסה עקבית ברוחו של חומר המקור הקלאסי, אך מעריציה של ג'יין אוסטין עדיין יהנו מהסרט הזה." באתר הביקורות "Metacritic הסרט זכה לציון ממוצע משוקלל של 69 מתוך 100, בהתבסס על 31 ביקורות, דבר המציין "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
אנטארקטיקה הארגנטינאית
אנטארקטיקה הארגנטינאית (בספרדית: Antártida Argentina) היא חלק מאנטארקטיקה שארגנטינה טוענת לריבונות בה. היא כוללת את רוב שטח חצי האי האנטארקטי.
היסטוריה וגאוגרפיה
צורת הטריטוריה משולש שקודקודו בקוטב הדרומי ושוקיו לאורך קווי האורך 25° מערב ו-74° מערב, ודרומית לקו רוחב 60° דרום.
מדינות נוספות הטוענות לריבונות על שטח זה הן צ'ילה והממלכה המאוחדת (הטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה).
הארגנטינאי הראשון שחקר את אנטארקטיקה היה חוסה מריה סובראל בשנת 1901, אשר היה חלק מהמשלחת השוודית האנטארקטית בראשות ד"ר אוטו נורדנסיולד. בשנת 1904 הוקם בסיס ארקאדס על ידי ארגנטינה. המשלחת הראשונה מארגנטינה שהגיעה לקוטב הדרומי עשתה זאת בשנת 1965 במסגרת אורפסיון 90.
בסיסים ארגנטינאים
הבסיסים אספרנצה ומאראמביו הם הבסיסים העיקריים של ארגנטינה ביבשת, בהם מתגוררים כ-110 תושבים בעונת החורף, וכ-250 בעונת הקיץ. בבסיסים למעלה מ-70 בניינים. בסיס אורקאדאס - הבסיס הראשון שנבנה ביבשת פועל ברציפות מאז שנת 1903. הבסיס הארגנטינאי הדרומי ביותר הוא בסיס ג'נרל בלגראנו השני, בקו רוחב 77° דרום. בסיס הקיץ הדרומי ביותר הוא בסיס סורבל, 1,450 ק"מ דרומית לבלגראנו.
תביעת הריבונות של ארגנטינה
בשנת 1904 הוקם הבסיס הארגנטינאי הראשון - בסיס אורקאדאס באיי אורקני הדרומיים. ארגנטינה הייתה הראשונה שהקימה בסיס קבוע ביבשת, ובמשך 50 שנה היחידה עם בסיס קבוע, עד שבריטניה הקימה בסיס בסמוך.
הטענות הארגנטינאיות לריבונות על השטח מתבססות על הסיבות הבאות:
תביעת הריבונות הארגנטינאית אינה מוכרת על ידי מדינות אחרות, וסותרת תביעות של צ'ילה ובריטניה. בהתאם לברית האנטארקטית תביעות הריבונות של כל המדינות מושעות.
אוכלוסין
בשנת 1991 התגוררו בטריטוריה 142 תושבים קבועים בהם 121 גברים, 21 נשים (מהם 19 ילדים). מרבית התושבים מתגוררים באספרנסה.
עלייה לרגל
עלייה לרגל או צליינות (בארמית צלי - מתפלל) היא פעולה מקובלת בדתות רבות, בה יוצאים המאמינים במסע למקום קדוש על פי דתם על מנת לטהר את עצמם או למלא אחר מצווה.
עלייה לרגל ביהדות
עלייה לרגל היא הפעולה של עלייה לירושלים, באחד משלוש הרגלים כלומר, החגים, שנקראו כך על פי הפסוק "שלוש רגלים תחוג לי בשנה" פסח, שבועות וסוכות. העלייה לרגל נזכרת מספר פעמים בתורה כמצווה: "שלוש פעמים בשנה יראה כל זכורך את פני האדון ה' אלהי ישראל". על פי ההלכה, עלייה לרגל כוללת הגעה אל בית המקדש (מצווה המכונה גם "ראייה", כי החובה היא "להראות לפני ה'"), והבאת שלושה קרבנות שונים: עולת ראייה, שלמי חגיגה, ושלמי שמחה. במצוות הראייה מחויבים גברים בוגרים בלבד, ומדרבנן מחויבים גם קטנים היכולים לעלות לבית המקדש. במצוות השמחה ברגלים, המתקיימת על ידי אכילת בשר שלמי החגיגה ושלמי השמחה מחויבות גם נשים, ולכן הן צריכות לעלות לירושלים כדי לאכול מבשר הקרבנות, אולם אינן מחויבות להגיע לבית המקדש.
המשנה מתארת את העלייה לרגל כחגיגה גדולה, שבה היו מקשטים את העולים לרגל, שרים ומנגנים. מקובל כי בזמן העלייה לרגל הייתה צפיפות עצומה בירושלים, ובכל זאת אומרת המשנה: מקורות מהתקופה של סוף ימי בית שני טוענים כי המספרים הגיעו למאות אלפי ואף מיליוני עולי רגל, אם כי היסטוריונים מטילים ספק אם אכן המספרים היו כה גדולים. בסוף ימי בית שני ידוע כי היו עולים לרגל מכל רחבי הפזורה היהודית, מרומא, מאלכסנדריה, מספרד ומבבל, ומארצות נוספות. העולים הביאו עימם עושר רב לירושלים, וקבעו את מעמדה כעיר מרכזית גם למי שגר בחוץ לארץ. ישנה תקנה מיוחדת הקרויה פסי ביראות, המתירה איסור מדרבנן של הוצאה מרשות לרשות בשבת, המיועדת אך ורק להשקאת בהמות עולי הרגלים.
החג שבו העלייה לרגל הייתה המסיבית ביותר הוא חג הסוכות, וכששואלת המשנה מדוע מתחילים לבקש בתפילה על הגשמים רק כשבועיים אחרי סוכות, התשובה היא "כדי שיגיעו עולי רגלים לביתם שבבבל". ישנם תיאורים ארוכים במשנה על החגיגות שהיו נוהגים בהם בחג הסוכות, ועל ההכנות לחגיגות אלו.
מזמן חורבן בית המקדש לדעת חלק מהפוסקים, בטלה מצוות העלייה לרגל, אף שהיו והמשיכו במנהג זה, כסמל לחשיבותה של ירושלים וכתקווה לבנין המקדש. הרדב"ז פסק שבימינו בראיית רצפת המקדש מקימים את מצוות העלייה לרגל.
לאחר הקמת המדינה ובמשך 19 שנים בהן לא היה ניתן לעלות להר הבית, הונהגה על ידי משרד הדתות ומנכ"לו שמואל זנוויל כהנא, עלייה לרגל סמלית להר ציון בימי חול המועד בפסח ובסוכות. רכבת מיוחדת מת"א עם עולי רגל בהנהגת הרב ידידיה פרנקל הגיעה לתחנת הרכבת בירושלים ומשם בליווי תזמורות ושירה עלו רגלית להר ציון בתהלוכה מפוארת.
בקרב קהילת ביתא ישראל נהוג חג נוסף של המשלב עלייה לרגל, הוא הסיגד. חג זה שנקבע בהשראת עצרת עזרא ונחמיה אשר התקיימה בימי שיבת ציון, כולל תהלוכה לראש פיסגת הר עם ספרי הקודש. באתיופיה נהגו הקסים, כהני העדה, לבחור בהר מתאים וטהור לקיום העצרת, החג חל חמישים יום לאחר יום הכיפורים. בישראל, נחוג החג בירושלים בטיילת ארמון הנציב.
לדעת החתם סופר למרות שכיום אין חובה לעלות לרגל, העולה לרגל לירושלים אל סביבת מקום המקדש מקיים מצווה, מפני שהקדושה נשארה בהר הבית.
בחקר המקרא
במקור הכהני אין חוק בדבר עלייה לראות את פני ה' בשלוש רגלים, ואת הקרבנות והחגיגות יש לערוך בכל מושבות ישראל ובכל הבמות. בס"י ובס"א יש חוק בדבר עלייה, אך אין לו הדגשה מיוחדת. במקור הדויטרונומיסטי המצב משתנה, מרכז הכובד של החגים הוא עלייה למקום בו יבחר ה'. ההשערה היא שמרבית חוקי הפולחן לא היו קשורים במקורם לעיר הקודש. אולם אפילו חג הפסח שבמקורו הוא חגיגה משפחתית, כולל כעת גם עלייה לרגל.
מקור השם בעברית
כחלק מסקר הר מנשה, בניצוחו של הארכאולוג פרופסור אדם זרטל, נמצאו במרוצת השנים מספר מתחמי אבן עתיקים בסמוך ליפית, משואה, רימונים, נחל תרצה, שכם (מזבח הר עיבל) וארגמן אשר נבנו בצורת כף רגל. זרטל טוען כי מתחמים אלה, אשר כולם ללא יוצא מן הכלל נמצאים על צלעות ההרים, אולם אף פעם לא בשיא הגובה, שימשו בתור אתרי פולחן ואירועים שבטיים (להבדיל מאתרי פולחן כנעניים־פגניים שנבנו לרוב על ראשי גבעות והרים) בטרם ריכוז כל הסמכויות הדתיות והלאומיות בירושלים בימי דוד ושלמה. זרטל מוסיף ואומר כי מתחמים אלה הם למעשה אותם הגלגלים המוזכרים פעמים רבות בתנ"ך (גלגל מלשון גל אבנים ולא כמקובל לחשוב מלשון המילה מעגל). לדבריו, בשלושת האירועים המרכזיים ביותר לעם ישראל: פסח, שבועות וסוכות היו מתאספים נציגי השבטים באותם גלגלים על מנת להקריב זבחים לאלוהים. מכאן דבק המונח "רגל" לכל אחד מאותם שלושה חגים ומכאן גם, לדבריו, מקור הביטוי עלייה לרגל - עלייה פיזית, פשוטה כמשמעה, אל אותם מתחמי כף הרגל.
בהמשך כאשר רוכזו כל הסמכויות הדתיות בירושלים, איבד הביטוי עלייה לרגל את משמעותו הראשונית והקדומה וקיבל פירוש חדש, אשר השתמר בעברית עד עצם היום הזה, בתור עלייה בפועל אל בית המקדש שבירושלים.
עלייה לרגל בנצרות
במאפייני העלייה לרגל הנוצרית יש זיקה מעוטה למאפייני העליות שקדמו לה, ולכן ניתן לראות בה תופעה חדשה. הניסיון לקשר בינה לבין העלייה לרגל היהודית, אינה מחויבת המציאות לאור ההבדלים הרבים בין העליות. העלייה לרגל ביהדות שבימי המקדש התרחשה בשלוש הרגלים – שלושה מועדים קבועים בשנה, העלייה הייתה מצוות חובה, העולים נהגו בהלכות ספציפיות ומנהגים ידועים. זאת אל מול העלייה הנוצרית, כמעשה חסידות של דרי שוליים, אשר לא גובתה בדינים והלכות קבועות למעט אלו שנקבעו על ידי הקומוניטס – העולים עצמם תוך כדי התרחשות העלייה גופא.
הצליינות הנוצרית הושפעה מנדודיו של אברהם ונדודיהם של בני ישראל במדבר, נדודים הקשורים ישירות לעבודת האל. לכן התפתחה גישת peregrinatio pro amore Dei, עלייה הנובעת מאהבת האל או שוטטות מאהבת האל. שוטטות שתביא את הצליין למקומות קדושים או למקומות בהם יש שרידי קדושים או שהתרחש בהם נס.
העלייה לרגל הנוצרית לא מוגבלת לעלייה לרגל לארץ ישראל. אתרי עלייה לרגל מפורסמים הם לורד בצרפת, סנטיאגו דה קומפוסטלה בספרד, פאטימה בפורטוגל, צ'נסטוחובה בפולין.
החוקרת אורה לימור, שמתנגדת נחרצות לקביעה של הנט, מסבירה את ראשית הצליינות הנוצרית, מלבד ההשפעה הסביבתית מהיהדות ומדתות פגאניות, דווקא מתוך פולחן מרטירים או קדושים נוצרים, אשר הפכו ברבות הימים לאתרים קדושים.
העלייה לרגל הנוצרית החלה כתופעה ספונטנית של בודדים וקבוצות. אט אט הפכה לכדי תופעה מרכזית בנצרות, מוכרת ומגובה על ידי הממסד הכנסייתי בפניטציה כמעשה תשובה או במסעות הצלב שמסמלים את שיאה – לוחמים־ציילנים הנקראים לדגל הכנסייה על ידי האפיפיור אורבן השני וממשיכיו עד גרגוריוס העשירי.