cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלח פלור דה סל
פלור דה סל הופק כבר מימי קדם והוזכר על ידי פליניוס הזקן בספרו "תולדות הטבע". אף על פי שבאופן מסורתי הייעוד העיקרי שלו כנראה לא היה המלחת מזון, אלא הוא שימש כתרופה לטיהור ולטיפול משחתי.
פלור דה סל שייך לקבוצת המלחים הנקראים "מלחי גימור" (באנגלית: Finishing Salts) ובימינו נהוג להשתמש בו כמלח תיבול לצורכי טעם בהוספה למאכלים שונים או לקישוט מאכלים. מבין מלחי היוקרה הוא נחשב לידוע והאציל מכולם. המלח ארומטי ובעל ניחוח של סיגליות, הוא נמס מהר יותר במים ממלחים אחרים וחסר מרירות. נקשרות לו גם תכונות בריאותיות בזכות שפע המינרלים שהוא מכיל.
מקור השם
מקור השם בצורת הדפוסים דמויי הפרחים הגבישיים בקרום המלח. השם במקור מצרפתית: Fleur de sel, שמשמעותו המילולית היא "פרח המלח". זו משמעות הביטוי גם בשפות אחרות, למשל פורטוגזית, ספרדית וקטלאנית; (הגייה בצרפתית: flœʁ də sɛl). צורתו של המלח היא כקרום דק ועדין המתאדה על פני השטח.
הפקת פלור דה סל
אחת השיטות להפקת מלח בישול היא שאיבת מי ים לאגני ביצה מלוחה או לבריכות אידוי למלח כדי לאפשר למים להתאדות, ולהשאיר אחריהם את המלח שהומס בהם. כאשר המים מתאדים, רוב המלח שוקע על החלק התחתון של כלי האיסוף, אבל ישנם גבישי מלח שצפים על פני המים, מה שגורם להיווצרות קרום עדין של גבישי פירמידה מורכבים.
העידון של פלור דה סל מחייב עיבוד ידני, לכן ההפקה שלו נעשית בשיטות קלאסיות תוך שימוש בכלים מסורתיים. בצרפת העובדים שאוספים את ה"פלור דה סל" נקראים "פלורדיירים", והם עוסקים בהפקת המלח באמצעות מגרפה מעץ הנקראת "לוס-פלר" כדי לגרוף את המלח בעדינות מהמים. בפורטוגל במקום מגרפת העץ משתמשים במסננת בצורת פרפר הנקראת "בורבולטה". לאחר מכן מכניסים את המלח לקופסאות מיוחדות, כדי שיתייבש בשמש וכדי להימנע מנזקים שעלולים להיגרם לפתיתי המלח בזמן האריזה. מבחינה היסטורית, מי שהיו אחראים על הפקת ה"פלור דה סל" היו נשים, מכיוון שנהוג היה להאמין שמאחר ומדובר בגבישי מלח עדינים ביותר, מי שצריך לאסוף אותם ולטפל בהם הם "המין העדין יותר" (נשים). מכיוון שגבישי המלח מופרדים מהמים בביצות המלח כשם ששמנת מופרדת מחלב, פלור דה סל נקרא גם "הקרם של מחבתות המלח" ו"הקוויאר של מלחי הים".
ניתן לאסוף מלח פלור דה סל רק כאשר מזג האוויר הוא שמשי מאוד, יבש ועם רוחות איטיות ויציבות. בגלל אופי היווצרותו, מיוצר המלח בכמויות קטנות. באזור Guerande בחבל הארץ ברטאן בצרפת, כל ביצת מלחים מייצרת רק קילו אחד ליום. בגלל סיבות אלו, כמו גם העבודה הרבה שדורשת הפקתו, פלור דה סל נחשב ליקר ביותר מבין המלחים.
מאפיינים
השיטה הייחודית להפקתו יוצרת גבישים לא אחידים. במלח זה גבוהים אחוזי הלחות בהרבה מאשר במלח רגיל (עד 10% לעומת 0.5% במלח רגיל ), מה שמאפשר לגבישים להידבק יחד בצורות דמויות פתיתי שלג. הלחות גורמת לכך שפלור דה סל לא יתמוסס מיד על הלשון, כך שהטעם מתמשך. כמו כן, מכיוון שאינו מזוקק, הוא לא מכיל רק נתרן כלורי אלא גם מינרלים אחרים, כמו סידן ומגנזיום כלוריד, שמעניקים לו טעם עדין ומורכב יותר. מינרלים אלו גורמים לו להיות מלוח יותר ממלחים אחרים ומעניקים לו את מה שתואר כ"טעם של ים". שאריות תכולת המינרלים במלח תלויים במיקום בו מופק המלח, ולכן הטעם שלו משתנה בהתאם לנקודה בה הוא מופק.
בניגוד למלח שולחן רגיל, צבעו של פלור דה סל אינו לבן טהור בדרך כלל, אלא נוטה לגווני אפור בהיר או בז', או צבע שנע בין לבן-ורוד ללבן-כסוף. גוני הוורוד יכולים לנבוע מנוכחות דלינאלינה סלינה, סוג של מיקרו-אצה ורודה הנפוצה בביצות. עם זאת צבעו של ה"פלור דה סל" שמקורו בריה פורמוסה בפורטוגל הוא לבן.
לפלור דה סל מתייחסים כאל תוצר חקלאי נדיר. בשנת 2011 בדקו חוקרים מאוניברסיטת רְאוּנְיוֹן הצרפתית דגימות של פלור דה סל שנאספו בבריכות ובחנויות שמוכרות אותו ומצאו שם שרידי חומרים אורגנים כמו קרוטונואידים, פיגמנטֵי צבע שנמצאים גם בגזר, פירות הדר ודבש. חוקרים סבורים שמקורם ביצורים החיים בבריכות האידוי, כמו מיקרואורגניזמים חד תאיים, אצות מיקרוסקופיות וחיידקים שונים, שייצרו בגופם את החומרים האלה. לדעת החוקרים, בבריכות שונות ובאזורים שונים גדלים אורגניזמים שונים מעט, והבדלי הצבע והטעם במלחים השונים נובעים כתוצאה מההבדלים בין האורגניזמים החיים האלו.
מקורות
מלח ים מופק ברחבי העולם במשך אלפי שנים, אך באלף השנים האחרונות מופק פלור דה סל רק בצרפת. במקומות אחרים ברחבי העולם הוא נאסף והושלך. ככל שגדל שוק המלחים המיוחדים, החלו חברות להפיק פלור דה סאל לייצוא בכל מקום בו התנאים הגאוגרפיים והמטאורולוגיים נוחים.
אֵירוֹפָּה
פלור דה סל צרפתי מסורתי נאסף מול חופי בריטאני, בעיקר בעיירה גוארנדה (נקראת גם: "פלור דה סל דה גוארנדה"), אך גם בנוירמוטי, ובאיל דה רה. היוונים הפיקו עוד בימי קדם מלח ים ופלור דה סל לאורך חופי הים התיכון, ובמיוחד באזור חצי האי בחבל הארץ לאקוניה ובאזור לגונות מיסולונגי.
בפורטוגל מיוצר פלור דה סל בעיקר במחוז אביירו ובחבל הארץ בדרום פורטוגל אלגרבה וגם בביצות מלח בפתח נהר גודיאנה, המהווה את הגבול עם ספרד. ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה הרומית באזור פורמוסה מעידים על כך שהייתה באזור זה היסטוריה ארוכה של הפקת מלח ים. לפני המצאת מכרות המלח, סייע ייצור מלח הים של פורטוגל לקביעת מקומה כמעצמה עולמית. עם זאת, כאשר הפכה כריית מלח מכנית את המלח למוצר זול, ירד הביקוש למלח ים מתוצרת מקומית. במשך מאות שנים נזרק הפלור דה סל או נמסר בחינם לעובדים, מאחר שנוכחותו הפריעה בתהליך האידוי ליצירת מלח הים. תהליך הפקת הפלור דה סל החל מחדש בשנת 1997 על ידי חברת "נקטון", בעזרת מענק המיועד לפיתוח משאבי הטבע של פורטוגל. המלח שמיוצר בחברה זו הוא לבן יותר מזה המיוצר באזור גוארדנה וטעמו אמור להיות חזק יותר. בשל חוקי דירוג המלח של פורטוגל, מיוצא הפלור דה סל של חברת נקטון לצרפת ומשווק על ידי חברות צרפתיות.
גם ספרד מייצרת פלור דה סל באיכות גבוהה בכמה אזורים, בין היתר באזור הדלתה של נהר האברו באי מיורקה ועוד. למיורקה יש היסטוריה ארוכה של ייצור מלח, המתוארכת לפיניקים ולרומאים אך לאורך ההיסטוריה נשמר הפלור דה סל בעיקר לשימוש מקומי עד שנת 2002, אז הגיעה בקשה מקטיה ווהר, אישה משווייץ שביקשה להפיק שם את המלח הזה, ושכנעה את הגורמים המקומיים לאפשר לה זאת. ווהר עבדה עם השף הבריטי מארק פוש לפיתוח תערובות של פלור דה סל עם תוספות עשבי תיבול ותערובות תבלינים, כמו תפוז, לימון, זית שחור, לבנדר, רוזמרין, עלי ורדים מיובשים, תבליני קארי וסלק.
גם האיים הקנריים בספרד משמשים נקור להפקת פלור דה סל. מפעלי מלח פעלו בלה פלמה ולנזרוטה במשך מאות שנים אך פלור דה סל היה בעיקר תוצר לוואי שנשמר לשימוש העובדים עד שנת 2007, אז קיבל המלח מעמד גורמה. הגילוי המחודש הקולינרי של פלור דה סל ומלחי גורמה אחרים הציל את יצרני המלח הקטנים, שהיו עד אז בהתדרדרות מהירה.
באמריקה
בקנדה מיוצר בימינו פלור דה סל באיכות גבוהה מהאוקיינוס השקט, מול האי ונקובר. האקלים הקר יותר מוסיף מרקם פריך יותר למלח. ה"פלור דה סל" האירופי המסורתי מתגבש באופן טבעי בשמש אך בקנדה מחממים היצרנים את מי הים כדי לכפות את תהליך האידוי של המים.
במקסיקו ייצרו גם מלח ים וגם פלור דה סל עוד מתקופת האצטקים בלגונה של קויוטלן בחוף האוקיינוס השקט, שם שוכן בימינו מוזיאון להיסטוריה והטכניקה של ייצור פלור דה סל.
פלור דה סל מופק גם לאורך חופי סלסטון במדינת יוקטן במקסיקו, שם גידלו בני המאיה מלח והפיצו אותו בכל דרכי הסחר המסואמריקאיות עד לגואטמלה, מרכז אמריקה והקריביים.
הרכב מינרלי
מכיוון שהוא מופק באופן טבעי מהים ולרוב אינו מזוקק, פלור דה סל מורכב יותר מבחינה מינרלית מאשר מלח שולחן נפוץ. לדוגמה תכולת המינרלים לפי ניתוח כימי של פלור דה סל המיוצר על ידי חברת Marisol הפורטוגלית:
אדפטוגן
אדפטוגן זהו מונח בתחום צמחי המרפא המערביים המגיע מהמילה אדפטציה, כך שהרעיון בו אדפטוגנים הוא לתמוך במצבי מתח מתמשכים, לייצב תהליכים פיזיולוגיים ולסייע להומאוסטזיס.
המונח נטבע בשנות הארבעים כדי לתאר חומר שיכול לחזק את העמידות לסטרס. רוב המחקרים על השפעת חומרים אלה נערכו בברית המועצות, קוריאה וסין לפני שנות השמונים. כמו כן נבחנו השערות שונות בנוגע למנגנון הפעולה שלהם, אך לא הגיעו למסקנות.
בחוות הדעת של הוועדה האירופית למוצרים של צמחי מרפא של הסוכנות האירופית לתרופות על השערת האדפטוגן, היא מסבירה כי בניגוד לתרופות ידועות, אדפטוגנים אמורים להיות לא ספציפיים לגורם סטרס מסוים. נערכו מחקרים מרובים במשך עשרות שנים שטענו לשיפור של איכות החיים באופן כללי ולהשפעה מרפאת של החומרים במצבים קליניים הקשורים לסטרס. נוסף על כך, דווח שהם משפיעים לטובה כשהם ניתנים לצד טיפול רגיל במחלות כרוניות מסוימות. עם זאת, הניסויים לא נעשו ותוארו בדרך המקובלת ולכן אי אפשר להשתכנע (לדוגמה, היו ניסויים בהם מספר החולים היה קטן מאוד, לא צוין איזה תכשיר ניתן, לא הוגדרו קריטריונים לקביעת השפעה וכדומה). מכיוון שכך, נאסר באיחוד האירופי להשתמש במונח "אדפטוגן" בשיווק.
לסיכום, קובעת הוועדה, נראה שהתוצאות מצדיקות מחקרים נוספים. מסקנת הדו"ח היא שהשערת האדפטוגן לא הוכחה ושניתן להשתמש במונח זה רק במוצרים של רפואת צמחים מסורתית.
נכון ל-2020, המונח אינו מקובל בתחומי הרוקחות, הפיזיולוגיה והרפואה הקונבנציונלית באיחוד האירופי. בארצות הברית הזהירה ה-FDA בשנת 2013 חברה שהשתמשה במונח בפרסומיה. גם התומכים ברעיון האדפטוגני טוענים שאי אפשר להסביר אוו בעזרת המודל המדעי הרדוקציוניסטי הסטנדרטי.
עטלף משפך ז'רווה
עטלף משפך ז'רווה (שם מדעי: Nyctiellus lepidus) הוא מין עטלף זעיר יחיד בסוגו ממשפחת הנטליים שחי באזור הקריביים. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1837 על ידי הזואולוג הצרפתי פול ז'רווה כמין בסוג עטלף משפך, אך בהמשך קיבל מעמד של טקסון מונוטיפי. עטלף משפך ז'רווה הוא הסוג הקטן ביותר במשפחת הנטליים והעטלף הקטן ביותר ביבשת אמריקה.
תיאור ואנטומיה
לעטלף המשפך של ז'רווה גוף עדין וזעיר וכנפיים גדולות ורחבות. הגולגולת עדינה ומוארכת עם רכס גבוה וכיפתי באזור המוח. הפנים צרות, קטנות ומשולשות והלוע קצר, רחב ושטוח. השפתיים גדולות ובשרניות, והאף קטנטן ונושק לשפה העליונה. השפה העליונה מכוסה בצפיפות בשערות ארוכות ודקות שגולשות מטה ונראות כשפם. בדומה לסוגים האחרים במשפחה, גם לסוג זה אוזניים ענקיות ורחבות בצורת משפך, כשצידן הפנימי קמור עד כדי כך שהוא מקיף את העיניים. הצפירים קצרים ועבים והעיניים זעירות. השיניים קטנות וחדות ומספרן 38.
תקיפות אוויריות של ארצות הברית בפקיסטן
תקיפות אוויריות של ארצות הברית בפקיסטן היו חלק ממלחמת אפגניסטן (2001–2014) ומהמלחמה בצפון-מערב פקיסטן. משנת 2004 עד 2018 הותקפו אלפי יעדים בפקיסטן בידי ארצות הברית, רובם באמצעות ירי מכטב"ם או ממסוק המופעלים על ידי חיל האוויר של ארצות הברית בהנחיית האגף לפעולות מיוחדות.
עטלף משפך ז'רווה
תיאור ואנטומיה
לעטלף משפך ז'רווה בליטה תת-עורית נפוחה שייחודית למשפחת הנטליים ומכונה "האיבר הנטלי"; איבר זה כדורי וקטן יותר מאצל הסוגים האחרים והוא ממוקם מעל הלוע - כמעט בין העיניים. האיבר הנטלי נמצא רק אצל הזכרים ומכוסה בקולטני חישה. ייעודו אינו ברור, אך ייתכן שהוא מסייע בניווט. אורך הראש והגוף של עטלף המשפך של ז'רווה אינו ידוע; אורך הזרוע שלו 32–37 מ"מ, אורך האוזן 8–10 מ"מ ואורך הזנב 25–35 מ"מ; משקלו 2–2.9 גרם בלבד, כשהזכר כבד טיפה מן הנקבה. הזנב ארוך מאוד, ומוקף כולו בכנף הזנב שרחבה ומפותחת; במהלך מעופו, כנף הזנב נמתחת כמניפה.
תקיפות אוויריות של ארצות הברית בפקיסטן
התקיפות בוצעו בעיקר באזור וזיריסטן, ונועדו לפגוע בארגוני טרור שנלחמו נגד ארצות הברית באפגניסטן. גם צבא פקיסטן ביצע תקיפות בחלק מווזיריסטן, ותקיפות הכטב"ם נועדו לפגוע באזורים שצבא פקיסטן נמנע מלהיכנס אליהם.
תקיפות הכטב"ם מיוחסות לארצות הברית, אך היא נקטה בעמדת עמימות וצבא ארצות הברית נמנע מלתעד אותן. על פי ההערכות, בתקיפות נהרגו בין 1,400 ל-4,000 בני אדם, כולל אזרחים רבים, בהם כ-200 ילדים.
עטלף משפך ז'רווה
תיאור ואנטומיה
לעטלף המשפך של ז'רווה פרווה קצרה ושעירה. צבעה הכללי נע בין זהוב לצהוב עז, צהבהב, בז׳, חאקי, אוכרה או חום ערמון. היא נוטה להיות חיוורת יותר בגחון ובחזה. הראש מתכהה לעיתים קרובות (בפרט סביב הלוע ובמצח), וסביב האוזניים יש טבעות חיוורות גדולות. הסנטר לבנבן והלוע ופנים האוזניים ורודים-אדמדמים. הכנפיים, כנף הזנב וקצוות האוזן שחורים.
תקיפות אוויריות של ארצות הברית בפקיסטן
מדצמבר 2013 חלה ירידה בתכיפות התקיפות, וממשל אובמה הודיע על מדיניות חדשה המחייבת פיקוח של הקונגרס על התקיפות ונקיטת צעדים על מנת לצמצם פגיעה באזרחים לא-מעורבים. באחת התקיפות בשנת 2015 נהרג בשוגג וורן ויינשטיין, אזרח אמריקאי שנחטף בשנת 2011 על ידי פעילי אל-קאעידה והוחזק בשבי.
עטלף משפך ז'רווה
תפוצה וביולוגיה
עטלף המשפך של ז'רווה אנדמי לאזור הקריביים; הוא מצוי בקובה, אי הנעורים, ולפחות 6 איים מקבוצת איי בהאמה: לונג איילנד, אי החתול, אליוטרה, אקסומה, אנדרוס וניו פרובידנס. בית הגידול שלו מורכב מיער גשם טרופי שפלתי, יערות הררים נמוכים (עד גובה 422 מטר לכל היותר), בתה חופית ויער גדותיים.
תקיפות אוויריות של ארצות הברית בפקיסטן
רקע: מעורבות כלכלית וצבאית של ארצות הברית בפקיסטן
ארצות הברית חימשה את פקיסטן כחלק מהמלחמה בטרור משנת 2001 עד 2010 בסך של 17 מיליארד דולר, מתוכם 6.6 מיליארד דולר שהועברו משנת 2002 עד 2008 במסגרת שנועד למלחמה בטליבאן. באוקטובר 2009 חתם נשיא ארצות הברית ברק אובמה על במסגרתו מועבר מדי שנה לפקיסטן מימון ניכר לפעולות צבאיות ואזרחיות.
עטלף משפך ז'רווה
תפוצה וביולוגיה
עטלף ז'רווה פעיל בלילה ובדמדומים ומבלה את שעות היום בשינה במערות עמוקות עם לחות גבוהה או מכרות חמים. הוא חי במושבות קטנות או גדולות, אך בפיזור ניכר. העטלפים המשפכים מסוג זה שקטים יחסית ומאפשרים לבני אדם לצפות בהם ממרחק קרוב. התזונה של המין מורכבת מחרקים מכונפים, אותם הוא מאתר באמצעות איכון-הד והפקת פולסים בתדר גבוה. פריטי המזון הנפוצים כוללים פרפראים, דבוראים, ציקדות (ממשפחות הציקדיתיים והעפרוניתיים), זבובים וטרמיטים. גודלו הקטן של העטלף מאפשר לו לתור אחר מזון בתוך סבך הצמחייה. טורפיו העיקריים הם נחשים ועופות דורסים.
תקיפות אוויריות של ארצות הברית בפקיסטן
רקע: מעורבות כלכלית וצבאית של ארצות הברית בפקיסטן
בין הקורבנות האמריקאים של פיגועי טרור מידי פקיסטנים נמנים 12 חיילי צבא ארצות הברית, דיפלומט אחד והעיתונאי דניאל פרל. שבעה חיילים אמריקאים נהרגו ב בשנת 2009.
עטלף משפך ז'רווה
תפוצה וביולוגיה
עונת הרבייה מתרחשת בין דצמבר לינואר, ומחוץ לעונה הזכרים והנקבות חיים במושבות נפרדות. הנקבה ממליטה גור יחיד לאחר תקופת היריון ארוכה של 8–10 חודשים, כשבחלק ניכר מהזמן הזה העובר נמצא במצד דיאפאוזה כדי לסנכרן את ההמלטה עם עונת הגשמים. בעת הלידה, משקלו של הצאצא כמחצית ממשקל האם.
תקיפות אוויריות של ארצות הברית בפקיסטן
רקע: מעורבות כלכלית וצבאית של ארצות הברית בפקיסטן
כוחות צבא פקיסטן שיתפו פעולה עם ארצות הברית במלחמה נגד ארגוני הטרור עד שנת 2011. לאחר מבצע חנית נפטון, בו הרגו את אוסאמה בן לאדן, הורעו היחסים ונפסק רוב שיתוף הפעולה.
עטלף משפך ז'רווה
מצב
עטלף משפך ז'רווה מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור תפוצתו הרחבה, נוכחות במגוון בתי גידול, וסתגלתנות למערות בגדלים שונים או למבנים דמויי מערות. מסיבות אלה, לא נראה שאוכלוסיות צפויה להעפיל לקטגוריה מאוימת יותר. האיום העיקרי על המין הוא פגיעה או הפרעה אנושית במערות המשמשות לו למסתור. בשל כך, ארגוני השימור ממליצים לפקח על מערות שבהם נמצאות מושבות גדולות שלו.
תקיפות אוויריות של ארצות הברית בפקיסטן
רקע: מעורבות כלכלית וצבאית של ארצות הברית בפקיסטן
יעדים בולטים של התקיפות כללו את שלושת מנהיגי הטליבאן הפקיסטני: בייטוללה מחסוד (נהרג בדרום ווזיריסטן ב-5 באוגוסט 2009), חכימוללה מחסוד (נהרג ב-1 בנובמבר 2013) ומולה פאזללה (נהרג ב-14 ביוני 2018 בגבול אפגניסטן-פקיסטן), לצד מושל מחוז ח'וראסאן של המדינה האסלאמית חאפז סעיד ח'אן (נהרג בתקיפה אווירית על גבול מחוז אצ'ין), ומנהיג הטליבאן האפגני אחטר מנצור (נהרג בתקיפה אווירית ב-21 במאי 2016 באחמד וול, פקיסטן).
היחס לתקיפות כאל פשע מלחמה
בית המשפט העליון בפשאוור קבע כי התקיפות האוויריות אינן חוקיות, אינן מוסריות, מהוות הפרה של ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם ומהוות פשע מלחמה. ממשל אובמה לא הסכים עם קביעות אלה וטען שהתקיפות אינן מפרות את החוק הבינלאומי וכי תקיפה באמצעות כטב"ם היא מדויקת ויעילה.
דו"ח של אמנסטי אינטרנשיונל משנת 2013 סקר את תקיפות הכטב"ם האמריקאיות בפקיסטן וגינה אותן בחריפות. בדו"ח נקבע שחלק מהתקיפות יכולות להיחשב כהוצאה להורג ללא משפט וכפשע מלחמה, בגלל מקרי המוות הרבים של אזרחים לא-מעורבים, תקיפות של צוותים רפואיים, והפרת הריבונות הפקיסטנית.
פעולות צבאיות נוספות
ארצות הברית שלחה מספר פעמים כוחות מיוחדים לפשיטות באזורים שונים בפקיסטן, כאשר היעד היה בכירים בארגון אל-קאעידה. פשיטות אלו נעשו ללא תיאום עם ממשלת פקיסטן.
המספר המדויק של פעולות אלה אינו ידוע. בעיתונות דווח על שלוש מהפעולות הללו:
כחול-זים
כחול-זים (שם מדעי: Lepomis macrochirus) הוא מין של דג טורף ממשפחת החמנוניים. הוא חי בנחלים, נהרות, אגמים, בריכות וביצות בארצות הברית שממזרח להרי הרוקי. תפוצתם היא לרוב במזרח ארצות הברית שבין וירג'יניה לפלורידה ומערבה עד לטקסס וצפון מקסיקו. מין זה גם הופץ לאורך צפון אמריקה, אירופה, דרום אפריקה, זימבבואה, יפן, דרום אמריקה וכמה מדינות באוקיאניה.
לדג זה גוני ירוק בהיר-צהבהב המורכב מכרומטופורים על קשקשיו, המשתנה מעט בין האוכלוסיות אך מכיל פסים אנכיים בצבע זית כהה והבטן כתומה עד צהובה. הדג בעל אזור אוזן או זימים כחולים, מהם קיבל את שמו. דג זה יכול להגיע לאורך של 30 ס"מ ולמשקל של 2 ק"ג, אם כי נתפס גם דג במשקל 4 ק"ג.
כחולי-זים הם גם דגי מאכל פופולרים ונפוצים הנידוגים לאורך בריכות רבות. למרות זאת אוכלוסייתם גבוהה והם אינם בסכנה בטבע.
ועידת האומות המאוחדות לשינוי אקלים (2021)
ועידת האומות המאוחדות לשינוי אקלים 2021 (באנגלית: 2021 United Nations Climate Change Conference) היא הוועידה ה-26 בנושא. הועידה התקיימה בגלאזגו, סקוטלנד, החל מ-31 באוקטובר 2021 והסתיימה ב-13 בנובמבר.
הוועידה הייתה אמורה להתקיים באותו המקום בנובמבר 2020, אך נדחתה בשנה בשל מגפת הקורונה.
משתתפים
את ישראל ייצגו בוועידה ראש ממשלת ישראל נפתלי בנט (שגם נאם בה), השרה להגנת הסביבה תמר זנדברג ושרת האנרגיה קארין אלהרר.
נשיא סין שי ג'ינפינג, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין ונשיא ברזיל ז'איר בולסונארו הודיעו כי לא ישתתפו בוועידה.
ישראל בוועידה
בראש המשלחת עמד ראש הממשלה, נפתלי בנט אשר נכח בוועידה. המשלחת הישראלית לוועידה מנתה מעל 120 נציגים ממשרדי הממשלה, חברי כנסת, האקדמיה, המגזר העסקי והשלטון המקומי, והציגה במהלך הוועידה תערוכה חדשנית עם פתרונות טכנולוגיים מהפכניים בתחום הגנת הסביבה., בנוסף נכחה שרת האנרגיה קארין אלהרר, ושרת הגנת הסביבה תמר זנדברג לצד בכירי משרדיהן.
תוצאות הוועידה
יותר מ-100 מנהיגי מדינות התחייבו להביא להפחתה של 30% בפליטת גז המתאן עד לשנת 2030. זו כחלק מסכם שקודם עוד לפני הוועידה. בנוסף, כ-100 ממנהיגי העולם הסכימו להפסיק כריתת יערות עד שנת 2030. גם יוקצו כמעט עשרים מיליארד דולר לפיצויים ושיקום היערות. מומחי אקלים בירכו את המהלך, אולם הזכירו כי גם בהסכם פריז הוחלט על האטה בקצב כריתת העצים, אך המדינות לא הצליחו לעמוד בהתחייבויותיהן.
197 מדינות הגיעו להסכם האקלים חדש בנובמבר 2021.ההסכם כולל "הפחתה הדרגתית" של שימוש בפחם, ניסוח שהכעיס חלק מהמדינות המשתתפות שקיוו להפסקה בשימוש.
בזית פסיפית
בזית פסיפית (שם מדעי: Aviceda subcristata), היא מין של עוף דורס מהסוג בזית החי בטבע במזרח אינדונזיה, איי שלמה, מזרח טימור, גינאה החדשה ובאוסטרליה.
תיאור
הבזית היא דורס דומה מעט לקוקייה המגיע לאורך של 35-46 ס"מ בקירוב, מוטת כנפיים של 80-105 ס"מ, זנב באורך 19-23 ס"מ ומשקל של 260–450 גרם, כאשר הנקבות כבדות מעט יותר מהזכרים. הפרטים מהאזורים המערביים והקיצוניים ממזרח של תפוצתו קטנים בהרבה מאלה שיותר במרכז. צבעה ברובו אפור עם חזה מסורטט בחום-לבן וכנפיים חומות כשהראש מעט יותר כהה, בעל ציצה חומה מזדקרת מאחורי הראש, העיניים צהובות עזות והמקור שחור ומעוקל.
תפוצתה היא לאורך חורשים טבעיים, יערות לחים ויבשים, סוואנות יבשות ולגדות גופי מים מתוקים, כמו ביצות, נחלים ונהרות רדודים. רק לעיתים רחוקות היא נמצאת מעל גובה 1,300 מטרים מפני הים והיא נדירה גם בקרבת חופים.
הבזית היא אוכלת כל הניזונה בעיקר מחרקים, צפרדעים שוכנות עצים, לטאות, נחשים ועופות וכן היא מגוונת באכילת פירות, מנהג נדיר אצל דורסים.
הבזיות מקננות בקנים על עצים, בהם הנקבה מטילה 1 עד 4 ביצים עליהם שומרים שני ההורים. הדגירה לוקחת כ-29 ימים והקינון כ-35 ימים. לעיתים חלק מהגוזלים הורגים את אחיהם ואף אוכלים אותם, מבלי שהוריהם מונעים זאת מהם.
תת-מינים
ישנם 13 תת-מינים של הבזית:
ניקולס ניקלבי (סדרה, 1968)
ניקולס ניקלבי (באנגלית: Nicholas Nickleby) היא סדרת טלוויזיה בריטית ששודרה לראשונה ברשת ה-BBC בשנת 1968. הסדרה מבוססת על הרומן "ניקולס ניקלבי" מאת צ'ארלס דיקנס.
עקרון הסבירות הפרטית
תוצאה סבירה פרטית היא תוצאה אפשרית במשחק מיקוח, הטובה לפחות כמו התוצאה אשר מושגת בנקודת אי ההסכמה. אחרת, לא נצפה שאחד הצדדים יסכים לתוצאת המשא ומתן.
בתורת המשחקים משחק מיקוח הוא משחק בו שני צדדים או יותר מעוניינים להגיע להסכמה בנושא מסוים על ידי ניהול משא ומתן, ובדרך זו יושג פתרון אפשרי בנושא. פתרון זה יושג בין אם על ידי הסכמה בין הצדדים ובין אם לאו, במקרה בו אין הסכמה - תוצאת המשחק מיוצגת על ידי נקודת אי הסכמה.
בית ספר ויצמן (נהריה)
בית ספר ויצמן הוא בית ספר יסודי, בית הספר הראשון שהוקם בנהריה.
היסטוריה
בית הספר הוקם בשנת 1936 כצריף עץ. בית הספר שימש כבית הספר הראשון בעיר נהריה ולמדו בו ילדים מגילאי 7 עד 17 והם למדו בו חמישה ימים בשבוע (בימים שישי ושבת שימש המבנה כבית כנסת). בבית הספר למדו התלמידים קריאה, כתיבה מתמטיקה וגרמנית. בשנת 1937 מונה שלמה רילף למנהל זמני של בית הספר. עם כניסתו לתפקיד, הוכנסו לתוכנית הלימודים גם תכנים מעשירים והשכלה כללית. בשנת 1939 עבר בית הספר למבנה בעל שני חדרים. כאשר התמנה ד"ר קלר למנהל הקבוע של בית הספר, היו בבית הספר כבר 60 תלמידים. בשנת 1946 כבר למדה בכל חדר כיתה אחת. כשהחלו לבנות בתי ספר נוספים בעיר, רצה קלר לתת שם לבית הספר. לשם כך, הוא פנה לנשיא מדינת ישראל דאז, חיים ויצמן וקיבל את הסכמתו לקרוא לבית הספר על שמו. בשנות 60' בנו בניין חדש בשטח של בית ספר ויצמן, הבניין הוא בגובה של שלוש קומות. הכיתות בבניין הן כיתות ב-ד. כיום סוף שנת 21/22 יש בקירוב כ-700 תלמידים 25 כיתות ובממוצע יש בכיתה 28 תלמיד.
סרגיי ריאחובסקי
סרגיי סיליביץ' ריאחובסקי (ברוסית: Сергей Васильевич Ряховский; 29 בדצמבר 1962 – 12 בנובמבר 2007) היה רוצח סדרתי סובייטי-רוסי, שהורשע בביצוע 18 מעשי רצח בין השנים 1988–1993.
סדרת רציחות
בכלא הגיע ריאחובסקי, שעבר את תהליך "ההורדה" ("מורד" אדם בעמדה הנמוכה ביותר בהיררכיה של הכלא) על אונס, למסקנה כי אין להשאיר קורבנות בחיים, ויש להרוג תחילה הומוסקסואלים. הרצח הראשון שביצע ב-19 ביוני 1988 בביטצה שבמחוז מוסקבה, הוא רצח את ההומוסקסואל וילקין, אותו פגש כמה ימים קודם לכן. ריאחובסקי נכנס עם הקורבן ליער, והסכים להצעה לקיים יחסי מין עם הקורבן תמורת כסף, אך אז נתן לו מספר מכות עם מברג. לאחר מכן הוא חילק את גופתו של וילקין והניח אותו על גדם עץ במצב מגונה; כפי שאמר בהמשך ריאחובסקי, הדבר נעשה כך שכאשר תתגלה הגופה, כולם יבינו שהקורבן הוא הומוסקסואל.
ב-4 ביולי 1988 תקף ריאחובסקי במחוז פודולסקי באזור מוסקבה את קלאודיה חוחלובה בת ה-70 מאחור, הכה 14 מכות עם מברג בחזה, בגב ובכתפיים, לאחר מכן גנב תעודת פנסיה ו-45 רובל. חוחלובה התגלתה במהירות על ידי עוברי אורח אקראיים ונלקחה לבית החולים, אך לא הצליחה לתאר את התוקף, מכיוון שתקף אותה מאחור. למחרת הלכה האישה לעולמה. לאחר הרצח הזה ריאחובסקי "ירד למחתרת" כמעט ל-6 חודשים. ב-2 בינואר 1989, הוא ביצע את הרצח השלישי, הקורבן היה ויטאלי זייצב בן ה-16, ריאחובסקי חנק אותו באזור תחנת האוטובוס "11 ק"מ מכביש הטבעת של מוסקבה", לאחר מכן קיים יחסי מין עם גופתו ותקע מקל סקי בפי הטבעת שלו. ריאחובסקי לקחת איתו את מגלשות הסקי של ההרוג, אך לאחר מכן השליך אותם במרחק של 500 ו-800 מטר מזירת הפשע. ביולי 1990, בפארק איזמאילובסקי, הוא הרג את שומקובה בת ה-45, לאחר מכן ערף את ראשה והשאיר אותו ליד הגופה. הרצח הבא בוצע ב-22 בפברואר 1991, הקורבן הייתה טטיאנה נורקינה בת ה-48.
בספטמבר 1992 הרג ריאחובסקי בפארק איזמאילובסקי בדקירת סכין את ניקולאי בלקין ההומוסקסואל בן ה-60, באמצע אוקטובר, 20 מטרים מזירת הפשע הקודם, חנק את אולג בולדין ההומוסקסואל בן ה-38, ואחרי קיים יחסי מין עם גופתו. שתי ההתקפות הבאות לא צלחו עבור ריאחובסקי: בדצמבר 1992 הוא תקף את המוחינה בת ה-60, אולם ההתנגדות הפעילה וזעקות הקורבן הפחידו את הרוצח והוא נמלט מזירת הפשע. בתחילת ינואר 1993 תקף ריאחובסקי ללא הצלחה קשישה שהצליחה להימלט ולזכור את פניו של התוקף. על פי תיאורה, המשטרה הצליחה להרכיב תמונה מדויקת למדי של התוקף. באותו חודש, ביער ליד מוסקבה, הרג ריאחובסקי את אוסיפוב, 73, שקצץ עץ מת; ואז אנס את גופתו וכרת את ראשו וזרועו, וזרק ליער.
ריאחובסקי האמין שעליו "להילחם בזונות והומוסקסואלים על ידי הריגתם וגלגול נשמות לאחר מכן". בסך הכל, הוא הרג 19 בני אדם וביצע שני ניסיונות רצח. לרוב, קורבנותיו היו נשים קשישות, אם כי הוא גם הרג 5 גברים ו-2 בני נוער, המדגים אופי האופייני לרוצחים סדרתיים אסוציאליים לא מאורגנים שלא מאבחנים בין הקורבנות. לאחר המוות הוא גרם נזק לגופות הרוגים, ובמעשיו חלה עלייה באכזריות במהלך סדרת מקרי רצח. שיטות ההרג האהובות על ריאחובסקי היו דקירות מרובות או חנק בידיים חשופות.
בשל הנהגת מורטוריום לעונש מוות, הוחלף עונשו של ריחובסקי במאסר עולם.
תחבושת אישית
צורת החבישה בתחבושת האישית היא הנחה על מקור הדימום, הידוק בחזקה עד לעצירת הדימום וקשירה מסביב לגפה הפגועה. כאשר הדימום אינו נעצר על ידי החבישה (ניתן לזיהוי כאשר התחבושת מאדימה), יש להפעיל לחץ נוסף באמצעות משולש בד (רצועת בד ייעודית בצורת משולש, יוצרים קשר במרכזה וקושרים אותה כאשר הקשר מונח מעל התחבושת ומופנה לכיוון הפצע). במקרה כזה לאחר הנחת התחבושת יש לבדוק דופק פריפרי בקצה הגפה הפגועה על מנת לוודא זרימת דם ולמנוע חסימת עורקים. כאשר הדימום אינו נעצר גם לאחר חבישה לוחצת יש להניח חסם עורקים.
כאשר הדימום אינו באזורי הגפיים, ניתן להשתמש בתחבושת אישית על ידי הצמדה בחוזקה למקור הדימום.
צורת הקשירה מסביב לגפה בתחבושת זו נקראת דגל אנגליה, משום שצורת ליפוף רצועות הבד מזכירה את צורת דגל הממלכה המאוחדת.
במגן דוד אדום ובחיל הרפואה של צה"ל מקובל להשתמש לחבישה בתחבושת זו.
אריק רימרמן
אריה (אריק) רימרמן (נולד ב-24 במרץ 1950) הוא חוקר ישראלי, מהחוקרים החשובים בעולם בתחום הנכויות ההתפתחותיות, פרופסור אמריטוס ובעל הקתדרה לרווחה ותכנון חברתי ע"ש ריצ'רד קרוסמן בבית הספר לעבודה סוציאלית, בפקולטה למדעי הרווחה ובריאות באוניברסיטת חיפה.
קורות חיים
עם קבלת התואר השלישי החל להרצות בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן, בה הקים את תוכנית התואר השני בשיקום. ב-1995 עבר לאוניברסיטת חיפה ובין השנים 1995–2001 הקים וכיהן כדיקן הראשון של הפקולטה למדעי הרווחה והבריאות.
רימרמן ואילנה דבדבני בנו יחד תוכנית הכשרה בשיקום לכל אנשי המקצוע בארץ שהיו בתפקידים בכירים ללא הכשרה אקדמית בתחום - תוכנית לתואר שני בשיקום. ערכו ימי עיון וסדנאות והיו חלק מהצוות המייסד של מעמד המומחיות בשיקום.
רימרמן שמש כפרופסור אורח באוניברסיטאות רבות בעולם בהן: אוניברסיטת פנסילבניה, הרווארד, אוניברסיטת מינסוטה ואוניברסיטת סירקיוז בארצות הברית ובאוניברסיטאות הומבולדט בברלין, אוניברסיטת גיסן ויוליוס מקסימיליאן בווירצבורג שבגרמניה, אוניברסיטת קארל בפראג שבצ'כיה, האוניברסיטה המדעית הטכנולוגית בטרונדהיים שבנורווגיה והאוניברסיטה הלאומית בגאלויי שבאירלנד.
רימרמן הוא חבר מערכת בכתבי עת רבים ומובילים בתחום הנכות והמוגבלות.
רימרמן זכה לאחרונה (2020) בפרס לנדאו למדעים בתחום העבודה הסוציאלית. בעבר זכה לפרסי מחקר רבים, בהם פרס הוטנר (1977), פרס ליהמן (1987) פולברייט (1979), ווילי טראמפ (1998) ופרס ע"ש ברטון בלאט (2006). בשנת 1999 הכירה האגודה המדעית האמריקאית לחקר הפיגור השכלי ברימרמן כאיש השנה הבינלאומי במחקר בתחום זה.
במסגרת פעילותו הציבורית שימש רימרמן יועץ לשרת הרווחה והעבודה אורה נמיר, וכן ייעץ לוועדת כץ שניסחה את חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות. רימרמן כיהן כחבר ועדת גולדברג לבחינת הוועדות הרפואיות של המוסד לביטוח לאומי, כראש ועדת סיעוד וחבר ועדת נכות שליד מועצת הביטוח לאומי, וכיועץ לתוכנית הרפורמה בשירותי השיקום של אגף השיקום במשרד הביטחון.
בין השנים 1994–1998 כיהן כיו"ר הדירקטוריון של הקרן למפעלי שיקום.
בשנת 2009 מונה על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לתפקיד יו"ר ועדת ההיגוי של סקר האוכלוסין לאנשים עם מוגבלות בישראל, וב-2010 מונה כחבר הוועדה המייעצת של נציבות השוויון במשרד המשפטים.
חיים אישיים
אריק רימרמן נשוי לשולה והם הורים לד״ר נטע רימרמן-שדמה וד״ר דולב רימרמן.
דינה באביט
דינה באביט (23 בינואר 1923 - 29 ביולי 2009) הייתה ציירת יהודיה אמריקאית, ילידת צ'כוסלובקיה, ניצולת שואה, הידועה בין השאר בזכות הציורים שיצרה באושוויץ.
קורות חיים
נולדה בשם אנמארי גוטליבובה בברנו, צ'כוסלובקיה (כיום צ'כיה). אמה הייתה מנהלת חשבונות ואביה אמן. הוא עזב את הבית כשהייתה תינוקת, לאחר שהתגלה, לדבריה, כי בגד באמה. היא גודלה על ידי אמה, סבתה ודודתה. בגיל 10 הצטרפה לתנועה הציונית "בלאו-וייס" (כחול-לבן) ואימצה, בעצת סבתה את השם היהודי דינה. התחילה את לימודיה בבית ספר לאומנות בפראג שם למדה פיסול ועיצוב גרפי, חצי שנה לפני פרוץ המלחמה כשהגרמנים פלשו למולדתה היא נאלצה להפסיק את לימודיה. בינואר 1942 אמה הייתה בן המיועדים לגירוש גטו טרזין דינה סירבה להיפרד ממנה והצטרפה אליה, עם הגעתן למחנה חגגה דינה יום הולדת-19. ב-1943 אמה הועלתה על טרנספורט לאושוויץ בטרנספורט המשפחות והיא הצטרפה אליה, בפעם השנייה. הטרנספורט מנה 5,000 יהודים למחנה הריכוז אושוויץ, כשהגיעו הם לא עברו סלקציה כמקובל וקיבלו מספר מיוחד (ובו המספר 6 והמלים "טיפול מיוחד") ונשלחו לגור במחנה משפחות, תופעה יחידה במינה מבחינת היהודים במחנה. כל זה כמצג-שווא של עיר עבודה פעילה, בפני הצלב האדום. במסגרת מגורי המשפחות נבנה עבור הילדים מעין מעון יום, בהסכמתו של מנגלה על קירותיו, בין היתר ציירה באביט, על פי בקשת הילדים, ציור של שלגיה ושבעת הגמדים ועוד דמויות נוספות, כמו אינדיאנים, מיקי מאוס ואחרים, וכך גילה מנגלה על כישוריה של באביט בציור ולקח אותה לבלוק הניסויים כדי לתעד בציור פורטרטים של הצוענים אותם ציירה בצבעי מים. בזכות כך שרדו היא ואימה, פעמיים, את תאי הגז. מאוחר יותר, היא ואמה נשלחו לצעדת המוות, הגיעו למחנה רוונסברוק, ומשם למחנה אחר בגרמניה שבו הועסקה בצביעת מספרים על אווירונים. הן שוחררו על ידי החיילים הרוסים ב-5 במאי 1945. בהמשך עברה באביט לפאריס והייתה שם עוזרתו של ארט באביט לו נישאה מאוחר יותר. ביחד היגרו לארצות הברית, חיו בהוליווד, ובאביט עסקה ביצירת סרטי אנימציה באולפני MGM, "האחים וורנר" ובמקומות נוספים. היא התפרסמה בזכות מלחמתה להשבת ציוריה ממוזיאון מחנה ההשמדה אושוויץ בירקנאו, מלחמה שלא צלחה.
בשנת 1999 היא הצטלמה לצד יאן קומסקי בסרט דוקומנטרי על החיים במחנה ריכוז.
בשנת 2008 יצא ספרון קומיקס בן 6 עמודים, המתאר את חייה, במחאה על סירוב מוזיאון אושוויץ להחזיר לה את ציוריה. הקומיקס אויר על ידי מר אדמס (Mr. Adams) ומר קוברט (Mr. Kubert) מאיירים מפורסמים באותה תקופה. הטקסט נכתב על ידי רפאל מדוף (Rafael Medoff), מנהל מכון דייוויד ס. ווימן לחקר השואה (David S. Wyman Institute for Holocaust Studies).
מייקל פרסברנדט
מייקל פרסברנדט (בשוודית: Mikael Åke Persbrandt; נולד ב-25 בספטמבר 1963) הוא שחקן שוודי.
ביוגרפיה
פרסברנדט נולד בפרברי מחוז סטוקהולם. הוא שיחק במחזות המלך ליר ויוליוס קיסר בתיאטרון השוודי המלכותי, מ-1992 ועד 1994 שיחק באופרת הסבון של תאגיד השידור השוודי "Rederiet" ב-1994 שיחק במחזה שלוש אחיות.
הוא נודע בשל משחקו בסדרת הסרטים "בק", המבוססת על סדרת הרומנים של הבלש מרטין בק מאת הסופרים מאי שובאל ופר ואלו, ב-2007 שיחק בסרט "Solstorm" לצד איזבלה סקורופקו, ב-2008 שיחק בסרט "רגעים נצחיים" אשר היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר.
ב-2010 שיחק רופא בסרט הדני "בעולם טוב יותר" שזכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. הוא מחזיק בשיא של מספר המועמדויות הגדול ביותר לפרס גולדבאב, פרס האוסקר השוודי עם חמש מועמדויות ושיא של זכיות עם שתי זכיות.
ב-2012 כיכב בתור המרגל קארל המילטון בסרט הריגול השוודי "המילטון: לטובת האומה" ובהמשכו משנת "המילטון: אלא אם זה בעניין בתך" והוא יככב גם בסרט השלישי בסדרה "המילטון: בשירות הוד מעלתה", שייצא לאקרנים ב-2021.
בשנת 2016 שיחק בסרט המלחמה "מצור ג'דוטוויל" אודות הקרבות בקטנגה. ב-2018 שיחק בסרט "הנערה ברשת העכביש". ב-2019 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "חינוך מיני" של נטפליקס. בשנת 2020 שיחק בסרטו של ויל פרל "תחרות הזמר של האירוויזיון: סיפורה של Fire Saga‏".
דיבוב
פרסברנדט לקח חלק בדיבוב השוודי של מספר סרטי הנפשה וביניהם שאן יו ב"מולאן", קרון ב"דינוזאור", דוקטור ג'ושוע סטרונגבר סוויט ב"אטלנטיס: האימפריה האבודה", גיל ב"מוצאים את נמו" ובוג ב"חברים על הכוונת".
חיים אישיים
ב-2011 נעצר בשל שימוש בקוקאין.
רמת אפעל
רמת אפעל היא שכונה במזרח העיר רמת גן, באזור בקעת אונו, מדרום מזרח למחלף אלוף שדה. עד שנת 2008 הייתה יישוב קהילתי במעמד ועד מקומי במסגרת מועצה אזורית אפעל.
מקור שמה של רמת אפעל הוא ראשי תיבות של "אגודת פועלים עברית לאומית" (אפע"ל). במרוצת השנים ירד סימן הגרשיים מהמילה "אפעל".
היסטוריה
בשנת 2003, במסגרת מיזם איחוד רשויות מקומיות, המליצה ועדת שימוע של משרד הפנים על סיפוחה של רמת אפעל לרמת גן, תוך הקמת ועד רובע עירוני ביישוב, בדגם שיושם לאחר מכן ביישובים הקהילתיים נוה מונוסון ומכבים-רעות. בשל מאבקה המוצלח, באותה עת, של המועצה אזורית אפעל נגד פירוקה, ירדה הצעה זו מהפרק. הודעת משרד הפנים מ-2 במרץ 2007 לא העניקה ליישובי המועצה האזורית (רמת אפעל, כפר אז"ר ורמת פנקס, שסופחה לעיר אור יהודה), אפשרות להקים ועד רובע עירוני.
לנוכח התנגדותה על עיריית רמת גן להענקת מעמד סטטוטורי של רובע עירוני ליישוב, הפכה רמת אפעל, בחודש פברואר 2008, לשכונה של העיר רמת גן, בדומה לשכונות קריית קריניצי ורמת חן הסמוכות, כאשר כפר אז"ר שומר על מעמדו כמושב עובדים בתחום השיפוט של העירייה.
ב-2019 החלה הקמת קריית חינוך בשכונה. על פי התכנון, הקמפוס צפוי להיות בשטח של כ-16,000 מ"ר ויכיל כחמישה מבנים ייעודים, שיקלטו לפחות 1,200 תלמידים.
יונתן הלוי
יונתן הלוי (נולד בתל אביב ב-22 ביוני 1948) הוא רופא ישראלי, הוא נשיא ומנהל לשעבר של המרכז הרפואי שערי צדק בירושלים, פרופסור חבר קליני לרפואה פנימית בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה.
ביוגרפיה
בשנים 1983–1985 שהה בארצות הברית באוניברסיטת ייל, שם עסק במחקר והתמחה במחלות דרכי העיכול והכבד במימון קרן פוגרטי. הלוי הוא מומחה לרפואה פנימית, למחלות דרכי העיכול ולמינהל רפואי.
מאז שנת 1985 משמש הלוי כמרצה פעיל במוסדות אקדמאיים. הוא שימש כמרצה בכיר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, כפרופסור חבר לרפואה פנימית בפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, וכפרופסור חבר קליני מטעם הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
מאז שנת 1988 ועד לתחילת שנת 2019 שימש פרופ' הלוי מנכ"ל המרכז הרפואי שערי צדק בירושלים, ועד לשנת 2012 ניהל גם את היחידה לאשפוז פנימי בבית החולים והמשיך לקבל מטופלים במרפאת הכבד. מעת עזב את ניהול בית החולים הפך לנשיא המרכז הרפואי.
בין השנים 2000–2006 כיהן כיו"ר המרכז הלאומי להשתלות איברים בישראל, ובמקביל לתפקידו כמנכ"ל הוא עוסק בנושאי אבטחת איכות וניהול סיכונים ברפואה וכיהן כיושב ראש הפורום לניהול סיכונים בחברה לניהול סיכונים.
ציוני דרך כמנהל המרכז הרפואי שערי צדק בירושלים
בתקופה כהונתו כמנהל המרכז הרפואי שערי צדק המוסד הלוי הגדיל את מספר המאושפזים בשנה מ-16,000 לכ-80,000 בשנה.
בשנת 1994 הוביל את הקמתו של מערך הלב המקיף בבית החולים.
בשנת 2004 חנך את המלר"ד (מחלקה לרפואה דחופה) המטפל כיום במעל 140,000 מקרי חירום בשנה ואשר היווה חוד החנית בטיפול בנפגעי הטרור של ירושלים והסביבה בגלי הטרור שפקדו את העיר.
2015-2016 פעל להקמת מערך מוח כוללני בשערי צדק על מנת לאפשר טיפול במנעד רחב של מחלות ופציעות נוירולוגיות.
זלמן פרח
זלמן פרח (22 בדצמבר 1919 – 10 במרץ 1989) היה פעיל בהעפלה שנעשה מפקד השייטת הקטנה בחיל הים. בתפקידיו האזרחיים היה קצין הביטחון של חברת צים, נעשה חוקר בנושאי חקלאות ודייג.
יונתן הלוי
ציוני דרך כמנהל המרכז הרפואי שערי צדק בירושלים
ביוני 2017 הוענק למרכז הרפואי שערי צדק תו תקן בינלאומי מאת ארגון ה-JCI האמריקאי בנושא איכות ובטיחות הטיפול והסביבה הטיפולית.
זלמן פרח
משפחה ועלייה
זלמן נולד ב-22 בדצמבר שנת 1919 חנוכה תרע"ט, בעיר אומן אשר באוקראינה. היה ילד שלישי להוריו יעקב וחנה פרחומובסקי המשפחה עלתה לארץ ישראל בשנת 1924, והגיעה לחיפה. בדרכם ארצה באניה החליטו לקצר את שם משפחתם לשלושת האותיות הראשונות - פרח.
יונתן הלוי
ציוני דרך כמנהל המרכז הרפואי שערי צדק בירושלים
במרץ 2019 סיים את תפקידו כמנהל בית החולים שערי צדק ומונה לנשיא בית החולים.
זלמן פרח
משפחה ועלייה
זלמן למד בבית ספר עממי א' ובגימנסיה "ביאליק". הצטרף לתנועת הנוער "המחנות העולים" ועבר ללמוד בבית הספר החקלאי בבן שמן. בשנת 1934 סיים את הלימודים.
יונתן הלוי
תרומתו למחקר
רפואה מתגוננת היא פעילות שבה רופאים שולחים את מטופליהם לבדיקות וטיפולים לא חיוניים, או נתינת תרופות לא יעילות על מנת להימנע מתביעה רפואית על ידי המטופל. לפעמים רופאים אפילו מונעים ממטופליהם טיפולים מצילי חיים על מנת לשמור על עצמם מתביעה רפואית, וכניסה להליכים משפטיים.
זלמן פרח
משפחה ועלייה
בשנת 1936 הצטרף פרח להכשרת "הנוער העובד" ועם חבריה יצא לתקופת הכשרה בעין חרוד. מטרת ההכשרה הייתה להקים קיבוץ ימי בשדות ים. בשנת 1937 לפני העלייה על הקרקע ישבה הקבוצה בקריית חיים. חבריה עבדו כסוורים וכסבלים בנמל חיפה. בשנת 1938 עבר לקיבוץ בית השיטה, בו עבד במחצבה ובענפי חקלאות שונים.
שירות בהעפלה
פרח היה מראשוני המתגייסים לפלמ"ח בשנת 1941. הוא פעל בסוריה ובלבנון בסיורים, בניתוק קוי טלפון לפני פלישת הצבא הבריטי לסוריה. כן היה חלק משיתוף הפעולה עם הבריטים ואף סיים קורס חבלה בהדרכתם. הוא שובץ לפלוגה א' באיילת השחר. לאחר זמן מה מונה למפקד כיתה ועבר עם פלוגתו לכפר מנחם ולנגבה. בין לבין עבר קורס נשק, קורס מחנאות,, וקורס מפקדי כיתות.
יונתן הלוי
תרומתו למחקר
הלוי היה חלק ממחקר שבדק את השימוש ברפואה מתגוננת בישראל, נמצא שכ 25% מהרופאים שנשאלו השתמשו ב " רפואה מתגוננת " לפחות פעם 1 במהלך חייהם, וכ-40% מהרופאים שנשאלו מחשיבים כל מטופל כ"איום" בתביעה רפואית כלפיהם.
פעילות ציבורית
במהלך חייו המקצועיים נטל חלק בשורה ארוכה של יוזמות ופעילויות אשר תרמו תרומה ניכרת לטיוב הרפואה בישראל, להעלאת המודעות לזכויות המטופל ולחשיבות יחסי מטפל-מטופל נאותים, לשיפור בטיחות המטופל, לחינוך הרפואי בישראל, להעלאת המודעות לחשיבות תרומת איברים וחתימה על כרטיס תורם, לחלוקה צודקת של משאבי רפואה מוגבלים.
זלמן פרח
שירות בהעפלה
זלמן פרח הוא ששכנע את יגאל אלון, סגן מפקד הפלמ"ח, ששכנע את יצחק שדה, מפקד הפלמ"ח, להקים במסגרת הפלמ"ח יחידה ימית קבועה שאנשיה יוכשרו ויוכלו לפעול במסגרת העפלה. זאת מעבר לשבועיים אימוני חציית הנחלים וכדומה.
בשנת 1943 השתתף פרח בקורס הראשון של המחלקה הימית בפלמ"ח. בסיום הקורס מונה למדריך במחזורי הקורסים הבאים. היה אחראי על האימון הימי באגודות הימיות של "הפועל", זבולון וצופי-ים. בדצמבר 1943 הוקמה המחלקה הימית של הפלמ"ח כיחידה מקצועית מיוחדת. זלמן פרח מונה למפקד המחלקה הימית הראשון.
יונתן הלוי
חיים אישיים
הלוי מתגורר בירושלים, נשוי בשנית לעדינה, עובדת סוציאלית ופסיכותרפיסטית ולהם שלושה ילדים משותפים. אשתו הראשונה הייתה פרופסור סימה הלוי ולהם שני ילדים משותפים, בהם הרב איתי הלוי, רב ההתנחלות מגרון ור"מ בבית המדרש לבוגרי צבא בעלי.
זלמן פרח
שירות בהעפלה
בשנת 1945 יצא פרח בשירות המוסד לעלייה ב', לאיטליה, שם עסק בארגון ההעפלה. פיקד על אנצו סרני (אוניית מעפילים) שיצאה מאיטליה בינואר 1946. האונייה נתפסה בידי הבריטים ואנשיה נכלאו במחנה המעצר בעתלית. לאחר זמן קצר בראשית 1946 הצליח לברוח מהמאסר. הוא עבר קורס חובלים ובמהלך השנה ביצע עם חבריו את החבלה באונייה "אמפייר ווג'ווד" בנמל חיפה. כעבור זמן קצר נשלח לסייע בארגון מחנות המעפילים בקפריסין.
יונתן הלוי
חיים אישיים
אחיו, הרב מיכה הלוי, הוא הרב הראשי האשכנזי של פתח תקווה.
זלמן פרח
שירות בהעפלה
בשנים 7–1946 עסק פרח בפעילות העפלה בצ'כיה, הונגריה וברומניה. היה ממלווי האונייה קיבוץ גלויות (אוניית מעפילים). בסוף שנת 1947 חזר לארץ ומונה למפקד פלוגת הנמל בחיפה. זלמן פרח ואברהם דר פקדו על "מחלקת הרכש" במסגרת "פלוגת הנמל", שעליה פקד בראשית דרכה יוחאי בן-נון. במסגרת תפקידו זה עסק ברכש ואיסוף מודיעין.
שירות בחיל הים
עם הקמת המדינה עבר פרח לשרת בחיל הים, תחילה במודיעין של החיל. בהמשך, הקים את "השייטת הקטנה" ופיקד עליה.
יונתן הלוי
סקירת מאמרים ועריכה עבור כתבי עת מדעיים
יונתן הלוי פרסם מעל ל-100 מאמרים וכתבות בתחום הרפואה וכן שני ספרים בתחומי העניין המיוחדים שלו: "רפואה שלמה בין רופא למטופל" (2003) ו"רפואה משלימה ואלטרנטיבית – כל העובדות" (2005)
זלמן פרח
שירות בחיל הים
בשנת 1957 חזר פרח לשרת בחיל הים במסגרת צבא הקבע ומונה לאחד ממפקדי שייטת 5. לאחר כשנה השתחרר מהשירות.
תפקידים אזרחיים
בשנת 1949 השתחרר פרח מהשירות בחיל הים וחזר לקיבוצו בית השיטה. עם שובו עבד בציוד כבד. בשנת 1952 שימש פרח כמרכז ענף גידול הדגים בבית השיטה ופיתח פרויקט של הצמדת נוטריות לענף גידול הדגים.
בשנת 1960 הקים פרח את ענף הדייג בקיבוץ נווה אור וניהל אותו במשך 5 שנים. הוא יזם ופיתח הטלות מאוחרות של קרפיונים, כלומר מעבר להטלה בסתיו במקום באביב. מה שגרם להגדלת התפוקה בבריכות הדגים בישראל.
בשנים 1962–1964 היה חבר מזכירות ארגון מגדלי הדגים ונעשה מנהל המדגה באזור הגלבוע.
בשנת 1969 מונה פרח לקצין ביטחון ראשי חברת צים. במסגרת זו הקים ופיתח רשת אבטחה לאוניות ישראליות באירופה, אפריקה, איראן, המזרח-הרחוק, נמלי ישראל והמזרח-התיכון. הוא הציב חוליות צוללנים וקציני ביטחון, ארגן את צוותי האוניות לאבטחה. ארגן את מסגרת האימונים, קביעת נוהלי אבטחה והוראות ביטחון, תוך פיתוח קשרים עם אנשי שירותי הביטחון המקומיים בארצות חוץ. במסגרת פעילות זו שהה פרח כשנתיים באמריקה. וגם הקים את משרדי החברה במגדלי התאומים בניו יורק.
בשנת 1974 סיים פרח את תפקידו בצים שב לבית השיטה. בעקבות משבר האנרגיה בעולם, ניצת לפרח הרעיון של מיחזור פסולת אורגנית לצורך ייצור אנרגיה ודשנים. הוא החל את מימוש הרעיון בנסיונות בקיבוצים שונים בחסות הטכניון ובהמשך בחברת 'נפח' – חברה לניצול פסולת חקלאית. במסגרת עבודה זאת פותח הכבול לשימושיו השונים והפיתוחים בחברה התרחבו. מאוחר יותר נעשה אחראי מחקר בתחום במסגרת הפקולטה להנדסה אזרחית בטכניון.
התחומים החקלאיים בחברה התרחבו והפכו לעיקר פעילותה המחקרית. פרח שהיה אחראי למחקר ולפיתוח, השתתף בכנסים מקצועיים בישראל, איטליה ושוודיה.
משפחה שהקים
פרח היה נשוי ליהודית פרח, ביתם של יונה ויצחק בן-יעקב, ממייסדי דגניה א'. שהייתה לוחמת וטייסת ראשונה בפלמ"ח ונעשתה כוריאוגרפית. לזוג היו 4 ילדים: יצחק, בשמת, יותם ועפר.
בנם הבכור, יצחק פרח, נולד בדגניה א' לוחם בנחל מוצנח, בשנת 1968, בשירות מילואים, נפצע קשה בעלותו על מוקש בבקעת הירדן. בתקופת השיקום בדרכו ללימודים מקיבוצו אילות לאוניברסיטה העברית בירושלים נהרג כשמשאית מחברון התנגשה במכוניתו. לאחר מותו נולד לפני אלמנתו בן גל. יצחק פרח הותיר את רעייתו פני שהייתה אז בחודש החמישי להריונה.לאחר מותו ילדה פני אלמנתו את בנם -גל.
פטירה
זלמן נפטר ממחלת הסרטן ב-10 במרץ שנת 1989 והובא למנוחות בקיבוצו בית השיטה. השאיר את אלמנתו דיתה פרח, שתי בנות, בן ו-6 נכדים.
אנטרטיינמנט מוניטורינג אפריקה
אנטרטיינמנט מוניטורינג אפריקה (באנגלית: Entertainment Monitoring Africa; לשעבר מדיהגייד סאות' אפריקה; Mediaguide South Africa) הוא ארגון האחראי על פרסום מצעדי המוזיקה בדרום אפריקה. החברה מספקת מצעד מוזיקה של עשרת הגדולים ושל 100 הגדולים (כאשר 100 הגדולים ניתנת בתשלום). מצעדי המוזיקה מתבססים על נתונים שמתקבלים מ-48 תחנות רדיו ו-8 ערוצי טלוויזיה.
השיר הראשון שהופיע במקום הראשון במצעד המוזיקה היה "Blurred Lines" של רובין ת'יק, ופארל ויליאמס.
בשנת 2014, במאמר שנכתב בעיתון City Press נכתב כי: "[מצעדים אלו] נמצאים בסטנדרט של תעשיית המוזיקה בכל מה שקשור למעקב אחר שירים המושמעים ברדיו".
היסטוריה
הארגון הוקם ב-1993 ביוהנסבורג, דרום אפריקה.
רשות התקשורת העצמאית של דרום אפריקה הוסיפה תקנה לתחנות רדיו ציבוריות בדרום אפריקה, שעליהם להשמיע לפחות 40% מוזיקה דרום אפריקאית, בעוד שלתחנות רדיו מסחריות בדרום אפריקה מחויבים ב-25%. בדוח מסוף 2013, אנטרטיינמנט מוניטורינג אפריקה פרסמה כי כל תחנות הרדיו הדרום אפריקאיות השמיעו ביחד רק 28 מוזיקה דרום אפריקאית באותה שנה. דוח זה התבסס על טבלת ההשמעות השנתית שפורסמה לאותה שנה, שבה רק 28 מתוך 100 השירים המובילים של השנה היו של אמנים מקומיים. השיר במיקום הגבוה ביותר של אמן מקומי היה "Khona" של מאפיקיזולו  ואורורו, שדורג במקום החמישי עם יותר מ-5,500 פעמים הופעות ברדיו ב-2013. לעומת זאת, השיר המושמע ביותר ברדיו באותה שנה היה "Blurred Lines" של רובין ת'יק, ופארל ויליאמס.
בשנת 2015, הושק מצעד מוזיקה מקומי באינטרנט לצפייה ציבורית ללא הרשמה. בדומה למצעד המוזיקה הראשי, הטבלה המקומית מספקת את עשרת הגדולים המקומיים.
צעדת המוות הראשונה מחלם והרוביישוב
צעדת המוות הראשונה מחלם והרוביישוב יצאה ב-1 בדצמבר 1939 מככר העיר בחלם ונרצחו בה קרוב ל-4,000 גברים מיהודי חלם והרוביישוב. זוהי צעדת המוות הראשונה בשואה.
תיאור צעדת המוות
במועד פלישת גרמניה הנאצית לפולין ב-1 בספטמבר 1939 חיו בחלם ובכפרים הסמוכים כ-18,000 יהודים, מעל מחצית אוכלוסייתה של העיר. יהודי חלם היוו את עמוד התווך במסחר בעיר, בבנקאות ובתעשייה. היהודים היוו חברה הטרוגנית ומגוונת – החל באנשי חסידויות וחצרות רבנים וכלה באקדמאים, אומנים ופוליטיקאים.
בערב הגיעו הצועדים לפאתי הרוביישוב ושם הוכנסו למחסן ריק. בבוקר הצטרפו אליהם כ-2,000 גברים מיהודי הרוביישוב, שנקראו על ידי הגרמנים מבלי שידעו על גורל יהודי חלם. הנאצים הצעידו אותם לנהר הבוג דרך יערות וביצות.
כעבור ארבעה ימים הגיעו מאות בודדים לנהר הבוג. האיכרים המקומיים יצאו מאוחר יותר לקבור את הגופות שנותרו לצידי הדרך בקברי אחים המוניים, על מנת למנוע התפשטות מחלות. הנאצים התכוונו להעביר את השורדים אל שטחי רוסיה. החיילים הרוסים שמצדו השני של הנהר סירבו לאפשר להם לחצות את הגבול. בודדים הצליחו להתחבא בצידי הנהר או לחצות אותו. חלקם חזרו כעבור מספר ימים לחלם ולהרוביישוב. קרוב ל-4,000 גברים, מיהודי חלם והרוביישוב, לא שרדו בצעדה.
ידיעה ראשונה על צעדת המוות והרצח ההמוני התפרסמה ב-22 בינואר 1940 בעיתונות העולמית אולם לא זכתה להתייחסות.
לא ברור מדוע חלם והרוביישוב נבחרו לצעדת המוות. ייתכן בשל היותה של האוכולוסיה קשת יום והקרבה לגבול הרוסי. אירוע תקדימי נוסף שהתרחש בחלם בתחילת המלחמה הוא השמדה של פולנים נוצרים, נכים ומוגבלים, ממוסד לחולי נפש בחלם.
הנצחה
רשימת קורבנות הצעדה לוקטה בעיקר מעדויות ניצולים אשר פורסמו בספרי היזכור של הקהילות ובספרים אוטוביוגרפיים.
בשנים האחרונות מופו וסומנו ארבעה קברי אחים לאורך מסלול הצעדה על ידי עמותת זיכרון אחרון הפולנית ובפיקוח הרבנות הראשית של פולין. שני קברי אחים בדרך מחלם להרוביישוב, ליד היישובים Busno ו-Mojslawice, ושניים בדרך מהרוביישוב לנהר הבוג, ליד היישובים Cichoburz ו-Malkow.
ב-1 בדצמבר 2018 צוינה לראשונה צעדת המוות. בעקבות כתבה בעיתונות המקומית אותר קבר אחים נוסף ביער פובולוביצה בו נקברו 20 גברים יהודים. ב-1 בדצמבר 2019, באירוע לציון 80 שנה לצעדה, הוצב לוח הנצחה על אחד הבתים בכיכר וכן על קבר האחים שנמצא.
עטלף חסר-אגודל
תיאור ואנטומיה
לעטלף חסר האגודל גוף קטן וכדורי וכנפיים גדולות ורחבות. הראש מכוסה בשיער צפוף שגורם לו להראות עגלגל ונפוח, והוא מסתיר את המבנה המוזר של הגולגולת: החלק של המוח גבוה, גדול ודמוי כדור, בעוד שהחרטום קצר, שטוח ומחודד ופונה מעלה בזווית אנכית עד כדי כך שקצהו מסתיים מול המצח. החרטום הקטן נבלע לעיתים קרובות בשיער המצח הצפוף והעטלף נראה במקרים כאלה כחתוך פנים. האוזניים גדולות ומשולשות בצורת משפך והצפיר שלהן קטן, רחב ומשולש; הן נוטות מעט כלפי קדימה. העיניים שחורות וקטנטנות והאף קטנטן וחזירי וצמוד לשפה העליונה; העיניים, האף והפה מכוסים לעיתים קרובות בשפם ובפוני. השיניים קטנטנות וחדות ומספרן 36. כפי שמרמז שמו, האגודלים של מין זה אינם מפותחים ונראים ככפתור או כגדם שעליו טופר זעיר.
לעטלף חסר האגודל פרווה צפופה, עבה ורכה. צבעה הכללי נע בין חום אפרורי כהה לאפור כהה, אוכרה, חום ביסטר כהה ואפילו שחור פיח או מבריק. הפרווה נוטה להיות חיוורת יותר באזור הגחון והחזה, ומתכהה באזור הראש. בצדדי יש כתמים כהים גדולים. האוזניים, הכנפיים וכנף הזנב בצבע שחור מפוחם או אפור כהה מאוד. הלוע, סביב העיניים, השוקיים, פנים האוזניים והזרועות בצבע בורדו כהה או ורדרד.
תפוצה וביולוגיה
העטלף חסר האגודל מצוי בעיקר באמריקה הדרומית ובמידה פחותה גם באמריקה המרכזית; טווח התפוצה שלו משתרע על מרבית ברזיל, פרו, גויאנה הצרפתית, גויאנה, סורינאם, וונצואלה, קולומביה, מזרח אקוודור, פנמה, ניקרגואה וקוסטה ריקה. בית הגידול מורכב בעיקר מיער גשם טרופי (יער האמזונאס) ואזורים לחים אחרים, אך הוא נוכח גם ביער יבש יותר כמו היער האטלנטי, בסוואנה טרופית באזור סראדו ובסוואנה צחיחה למחצה בסרטאו ובקטינגה.
העטלף חסר האגודל חי במושבות של 60–250 פרטים, בתוך מערות, נקיקי סלעים ובולי עץ חלולים. בתוך המושבות הללו, הוא עשוי להתפצל לקבוצות קטנות של 4–30 פרטים או לחיות בגפו. המין חששן מאוד במקום המנוחה, ונוטה להימלט בתגובה להפרעות. מאחר שאגודליו אינם מפותחים, כאשר העטלף מתארגן לשינה הוא אינו יכול לתפוס בתקרה ולהתמקם בנוחות, אלא נאלץ לבצע גלגול באוויר תוך כדי תעופה ולנחות במהופך על התקרה עם הרגליים למעלה.
העטלף חסר האגודל יוצא לפעילות לאחר רדת החשיכה וניזון מחרקים מעופפים (בפרט פרפראים); הוא מאתר את מזונו באמצעות איכון-הד והתעופה שלו מתוארת כאיטית עם נפנופי כנפיים שמזכירים פרפר. בדרך כלל, הוא מחפש את מזונו ליד מקורות מים או בסמוך לקרקעית היער עד גובה 5 מטר לכל היותר. במהלך איכון ההד, העטלף חסר האגודל מפיק פולסים קצרים בעוצמה נמוכה ובתדירות גבוהה. מחוץ לעונת הרבייה, הזכרים והנקבות חיים בדרך כלל באזורים נפרדים. הנקבה ממליטה גור יחיד מדי שנה.
מצב
העטלף חסר האגודל מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור טווח התפוצה הרחב שלו; מאידך, מגמת האוכלוסייה אינה ידועה שכן המין נלכד בטבע לעיתים רחוקות. המין תלוי מאוד במערות ותצורות קרסט-גיר שמשמשות אותו למסתור, ופגיעה בהם באמצעות כרייה עלולה לדרדר את מצבו. אין כרגע פעולות שימור ספציפיות למין, מלבד המלצות להגנה על מערות וארגון השימור ממליץ לבצע פעולות להגן מערות ולמנוע את אובדן בית הגידול המתמשך בסראדו.
מנגבי טאנה
מנגבי טאנה (שם מדעי: Cercocebus galeritus) הוא מין של פרימט מהסוג מנגבי האנדמי ליערות שמדרום לנהר טאנה שבקניה. לא כל החוקרים מכירים במין נדיר זה וחלק מייחסים אותו למין הקרוב מנגבי סנג'ה (Cercocebus sanjei).
מאפיינים
מנגבי זה הוא פרימט בינוני בעל זנב ארוך חצי-לופתני באורך של 40 עד 76 ס"מ והוא בעל פרווה חומה-צהובה כשהראש עוטה רעמת פרווה ארוכה וכהה. הפנים כהות אך בעלות עפעפיים לבנים, בהירים יותר מקרוביו לסוג. הוא בעל לסתות עבות המותאמות לפיצוח אגוזים בעוצמה חזקה. הזכרים גדולים יותר מהנקבות כשאורך הזכרים כ-49 עד 63 ס"מ ומשקלם 9.6 עד 10.2 ק"ג. אורך הנקבות 44 עד 53 ס"מ ומשקלן 5.3 עד 5.5 ק"ג בקירוב.
הקוף הוא שוכן קרקע או עצים והוא פעיל יום החי בקבוצות של בין 1 ל--36 פרטים, ולעיתים נדירות נראה בקבוצות של 50 עד 60 פרטים. המנגבי הוא אוכל כל המתבסס על פירות ואגוזים.
המנגבי הוא שוכן יערות קטנים במזרח קניה סמוך לנהרות ולצידו חיים באזור עוד מספר פרימטים. הקוף מצוי בסכנת הכחדה עקב בירוא היערות בהם חי וחלקם גם ניצודים בידי חקלאים לאחר שהם גורמים לנזקים. כיום זהו מין מוגן שאוכלוסייתו העולמית מונה בין 1,000 ל-1,300 פרטים בוגרים.
Refine M2
Refine M2 הוא מיניוואן מתוצרת יצרנית הרכב הסינית  JAC Motors (שם רשמי: "Anhui Jianghuai Automobile Co., Ltd", שם בסינית: "江淮汽车") אשר יוצר בסין בין השנים 2011–2018.
Fetty Wap
Fetty Wap הוא אלבום הבכורה של הראפר האמריקאי פטי ואפ. האלבום יצא לאור ב-25 בספטמבר 2015 על ידי חברת התקליטים RGF Productions, והופץ על ידי 300 אנטרטיינמנט.
האלבום הגיע לפסגת מצעד האלבומים האמריקאי בילבורד 200 בשבוע הראשון להוצאתו, לאחר שמכר כ-129 אלף יחידות שקולות לאלבום בשבוע זה. בשבוע לאחר מכן ירד למקום הרביעי במצעד, לאחר שנמכר בכ-64 אלף יחידות שקולות לאלבום.
אראלה
אֶרְאֵלָה הורביץ (5 באוקטובר 1929 – 15 בפברואר 1994), שנודעה בשם העט אראלה, הייתה מאיירת ישראלית, אשת קיבוץ נתיב הל"ה.