cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קונסטנטי גורסקי
ילדותו ושנות לימודיו
גורסקי למד בהורדנה, ואחר כך בגימנסיה מס. 1 לפילולוגיה בווילנה. את הכשרתו המוזיקלית רכש בעיקר בוורשה במכון למוזיקה של אחד מתלמידיו של פגניני, בשם אפולינארי קונצקי, ואחר כך באקדמיה למוזיקה בסנט פטרבורג. בשנת 1881, בפטרסבורג, בסיום לימודי הכינור בכיתתו של הכנר והמורה הידוע לאופולד אאואר, זכה גורסקי במדליית הכסף הגדולה של המוסד והתואר "אמן חופשי". כעבור שנה סיים גם לימודי הלחנה ותזמור אצל רימסקי קורסקוב.
פעילותו המוזיקלית
בשנת 1890 יצא גורסקי לנדודים שנמשכו 8 שנים ברחבי רוסיה וגאורגיה, כשהתעכב בעיקר בפנזה, בסראטוב וטביליסי. בגיל 29 התיישב בעיר חרקוב שבאוקראינה, שבה נשאר 29 שנה. בחרקוב השקיע מאמצים רבים בעבודתו כמורה במכללה למוזיקה המקומית, בפעילותו הציבורית כאחד המייסדים של "הבית הפולני" (בית התרבות הפולנית) בעיר, וככנר וירטואוז וכמנצח. ניצח על התזמורת הסימפונית מחרקוב, על מקהלות כנסייתיות ופולניות שהקים.
פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי העריך את גורסקי כאחד המבצעיו הטובים ביותר של הקונצ'רטו שלו לכינור. בעקבות מהפכת אוקטובר ואירועי המלחמה האזרחית, העדיף גורסקי להעביר את מגוריו לפולין העצמאית שקמה בתחייה. קודם התגורר בוורשה, בה עבד כמקליט בבתי הקולנוע "קולוסאום" ו"וודביל", אחר כך התיישב בפוזנן, בה הועסק כקונצרטמייסטר של תזמורת התיאטרון הגדול ע"ש סטניסלב מוניושקו. אחרי מותו בשנת 1924, בוצעו רבות מיצירותיו, כולל האופרה "מארגר" (בשנת 1927), "מיסה סולמניס במי במול מז'ור" (Missa solemnis Es-dur) (בביצוע המקהלה ע"ש מוניושקו בפוזנן), הפואמה הסימפונית "מעגל הקסמים" והפנטזיה לעוגב בפה מינור. היצירה האחרונה לעוגב בוצעה לראשונה בשנת 1920 על ידי אנטוני קארנשבסקי בקונצרט של פילהרמונית הוורשאית ושלוש שנים מאוחר יותר, על ידי פליקס נובוביאיסקי, בחגיגות לזכרו של קופרניק באוניברסיטת פוזנן.
יצירות
פואמה לירית
מקס זליגמן
מקס (מרדכי) זֶליגמן (Max Seligman; 1902, סוונסי, ויילס – 8 בספטמבר 1987, לונדון) היה עורך-דין, ייצג רבים מחברי האצ"ל והלח"י בתקופת המנדט הבריטי.
קורות חייו
זליגמן נולד בשנת 1902 למשפחה ציונית-דתית בסוונסי שבוויילס, גדל בבירה קארדיף ולמד ב"חדר". בשנת 1921 עלה לארץ ישראל ועבד במשרדו של עורך הדין הארי סאקר, שעודד אותו ללמוד משפטים. למד בבית הספר המנדטורי למשפטים ובשנת 1929 קיבל תואר סוליסטר, תואר המאפשר לפעול מחוץ לבית המשפט או להופיע בערכאות נמוכות בלבד.
זליגמן הושפע ישירות מזאב ז'בוטינסקי אשר במחיצתו עבד בחברת הביטוח 'יהודה'. גם לאחר שז'בוטינסקי יצא מן הארץ בשנת 1929 ולא הותר לו לחזור אליה נמשכה מערכת היחסים ביניהם. אמנם זליגמן לא היה חבר התנועה הרוויזיוניסטית, אולם ז'בוטינסקי שהעריך אותו המליץ עליו, והוא היה ציר של התנועה בקונגרס הציוני ה-17 בשנת 1931.
בתחילת דרכו היה זליגמן שותפו של עורך-הדין אשר לויצקי אך כל אחד מהם החזיק משרד משלו – לויצקי בירושלים וזליגמן בתל אביב. רוב הזמן הייתה שותפות זו שותפות השם בלבד ובפועל התנהלו שני המשרדים בנפרד, לכן פירוק השותפות ביניהם בשנת 1939 היה אירוע סמלי בלבד.
זליגמן, שנולד בוויילס וגדל ברוח המסורת הבריטית, המשיך לשמור על רוח זו כל ימיו. הוא הצטרף למעגל החברתי של יהודים בעלי מעמד ממוצא בריטי, ואף הוקם על-ידם מועדון שזליגמן היה נשיאו. באמצעות חוג ידידים זה יצר זליגמן את קשריו עם ראשי שלטון המנדט בארץ.
קרבתו של זליגמן לאנשי צבא, משטרה וממשל בריטים שאף ייצג רבים מהם בבתי המשפט, סייעה לקידום עניינים ציבוריים ופרטיים. באחת מפגישותיו עם מפקח המשטרה הארי גודארד (Harry Goddard) סיפר לו גודארד שקרא מכתב מוצפן שהגיע למייג'ור וולטר גילפין (Walter Gilpin), ובו דיווח שאוניית מעפילים אמורה להוריד את נוסעיה באותו יום סמוך לחוף הרצליה. זליגמן העביר את המידע שנמצא חיוני ביותר לפעילים רוויזיוניסטים. קשרים אלו סייעו בהבאתן של שלוש אוניות מעפילים נוספות אך לבסוף סיבכו את זליגמן עם החוק.
משפטו של זליגמן באשמת סיוע להבאת אוניות מעפילים נפתח ב-26 ביוני 1939. כעדי אופי להגנתו הזמין שני קצינים בריטים. אחד מהם היה מפקד הגזרה הדרומית של משטרת תל אביב, קצין בשם הרינגטון, שהעיד כי אינו זוכר אף מקרה בו ניסה זליגמן לנצל את ידידותו עם קצינים בריטים. האחר היה ארנסט סטפורד שהעיד כי הוא מכיר הייטב את זליגמן עוד משנת 1933 והוא ידידו האישי וביקר פעמים רבות בביתו ולפי מיטב ידיעתו לא ניצל זליגמן אף פעם את המגע שהיה לו עם קציני משטרה כדי להוציא מהם ידיעות כלשהן בצורה בלתי הוגנת, בית המשפט מצא את זליגמן אשם, אך דן אותו לעונש קל באופן יחסי - שישה חודשי מאסר עם 'יחס מיוחד' - חדר לחוד, רשות לקרוביו להביא לו מזון, פטור מעבודות הכלא ורשות לקרוא ספרים. ערעורו ב-7 ביולי 1939 לא שינה את חיובו בדין, אלא רק קיצר את עונשו לארבעה חודשי מאסר. התובע הראשי לא הסתפק בעונש המאסר שקיבל זליגמן אלא הגיש בקשה ללשכת עורכי הדין לשלול את רישיונו של זליגמן כיוון שהורשע בעבֵרות פליליות. לדיון בשלילת רישיונו הוקמה ועדה, ובה הוחלט שזליגמן יושעה מן הלשכה למשך שישה חודשים. זליגמן הגיש ערר על ההשעיה לבית המשפט העליון באפריל 1940, וזה קבע שאין קלון בעבֵרות שביצע, לכן אין להשעותו או לשלול את רישיונו.
פעילותו המשפטית של זליגמן בהגנה על חברי המחתרות פגעו בו שוב בחורף 1944–1945. זליגמן החליט לצאת לחופשה קצרה בבריטניה, ובקשה שהגיש בספטמבר 1944 נענתה בחיוב אף שמלחמת העולם השנייה הייתה בעיצומה. הוא הפליג לבריטניה באוקטובר 1944, ובינואר 1945 הגיש בקשה לחזור לארץ, אך עד מרץ 1945 לא נענה. זליגמן הפעיל את קשריו בקרב בעלי מעמד, ואז התברר לו מקצין שהגיע מהארץ שעם צאתו את הארץ יצאה הוראה האוסרת להתיר את שובו. לבסוף הצליח זליגמן בזכות קשריו לקבל אישור לחזור ארצה, והוא יצא מבריטניה ב-8 במאי 1945, היום שבו הודיעו על ניצחון בעלות הברית על מדינות הציר.
משרדו של זליגמן ייצג את חברי המחתרות, ובעיקר את חברי האצ"ל, בעשרות משפטים ללא שקיבל תמורה כספית לייצוג זה. בין המשפטים הידועים של חברי האצ"ל ניתן למנות את משפט שוני – משפטם של 20 חברי הארגון שנתפסו בתל צור (שוני) בקורס מפקדים, את משפטם של מיכאל אשבל ויוסף שמחון שנידונו למוות אך לבסוף הומתק דינם למאסר עולם, את משפטו של דב גרונר, את משפט 'ליל ההלקאות' בו נשפטו ארבעה מחברי הארגון שהיו בדרכם להלקות קצינים בריטים ושלושה מהם נידונו למוות, ואת משפט פורצי כלא עכו שנידונו למוות.
עורך דין מקס קריצמן שעבד במשרדו היה שותפו לייצוג חברי האצ"ל, ובין עורכי הדין שעבדו במשרדו ניתן למנות גם את ד"ר רודולף גוטשלק, את ד"ר ולטר לנגה, את אלפרד ויתקון לימים שופט בבית המשפט העליון ואת יואל זוסמן, לימים הנשיא הרביעי של בית המשפט העליון. עורך הדין אלי זוהר, שהתמחה במשרדו של זליגמן, עמד בראש המשרד שנים רבות, שנשא את השם "עורכי-דין מ. זליגמן ושות'". המשרד התאחד בהמשך עם משרדי עורכי דין נוספים.
מקס זליגמן נישא בשנת 1925 למילדרד (מלכה) קרט (Kert) שעבדה כמזכירה במשרדו של גרשון אגרון בפלסטיין פוסט, ונולדו להם שתי בנות – אורה ושילה.
זליגמן היה בעל תואר מפקד של מסדר האימפריה הבריטית (CBE).
היה אח במסדר הבונים החופשיים בתל אביב בלשכת 'שרון' וב-1960 מונה לתפקיד הבכיר ביותר בבונים החופשיים בישראל - נשיא הלשכה הגדולה לישראל.
בשנת תשל"ט-1979 הוענק לו התואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
נפטר בלונדון בסתיו 1987, בגיל 85. נקבר בלונדון.
על שמו נקרא רחוב בתל אביב.
דגל זיילנד
דגל זיילנד (בהולנדית: Vlag van Zeeland) הוא דגל מחוז זיילנד שבהולנד. הוא אומץ ב-14 בינואר 1949, עוצב על ידי ט. שורר (T.A.J.W. Schorer).
במרכז הדגל מצוי סמל זילנד. על הדגל קווים כחולים המייצגים את גלי הים ואת המאבק המתמיד של הולנד נגד הים הצפוני.
בדגל ארבעה קווי גלים כחולים – קו אחד יותר מאשר על הסמל (וזה בעקבות התעקשות של שורר, מטעמים אסתטיים. לדבריו הגלים ממסגרים את הדגל).
צפרדע ארגנטינאית רחבת-פה
צפרדע ארגנטינאית רחבת-פה (שם מדעי: Ceratophrys ornata), ידועה גם כצפרדע הפקמן, היא מין ממשפחת הלפטודקטיליים, הנפוץ בעיקר ביערות הגשם של ארגנטינה, אורוגוואי וברזיל. בהיותה אכלנית כפייתית, היא תנסה לבלוע כל דבר שיתקרב לפיה הרחב, כגון חרקים, מכרסמים, לטאות וגם צפרדעים, אפילו אם גודל הטרף שלה יגרום לה לחנק.
מאפיינים
הנקבות גדלות עד לאורך של 16.5 ס"מ, ואילו הזכרים עד לאורך של 11.5 ס"מ. תוחלת החיים הממוצעת היא בין שש לשבע שנים, אם כי צפרדע זו יכולה לחיות עד לעשר שנים בשבי ואף יותר. המאפיין הבולט ביותר שלה היא פיה הרחב, שתופס כמחצית מגודל גופה. צבעו עורה הנפוץ ביותר הוא ירוק בהיר עם פסים אדומים, וכן קיימים פרטים בעלי גוון ירוק כהה, גוון שחור ואף פרטים לבקנים. קשה לקבוע את מין הצפרדע לפני שהגיעה לבשלות מינית. הדימורפיזם הזוויגי בין המינים מתבטא בהבדלי גודל וכן שלזכרים צוואר בעל גוון כהה יותר.
תזונה
הצפרדע הארגנטינאית רחבת-הפה אינה רודפת אחר הטרף שלה אלא עומדת ללא תנועה ומחכה לטרף שיתקרב אליה. היא תנסה לאכול כל דבר שיכול להיכנס לפיה, וגם דברים הגדולים ממנה. בטבע, התפריט העיקרי של צפרדע זה כולל מכרסמים כגון עכברים, זוחלים קטנים וכן עכבישים וחרקים כגון ארבה.
הצפרדע ידועה כבעלת תיאבון פראי. היא תנסה לאכול טרף אפילו בגודל שלה. במקרה של איום על ידי בעל חיים גדול יותר, הצפרדע תיתן נשיכה חזקה לחיה המאיימת, שכן יש לה בליטות דמוי-שן בלסת התחתונה והעליונה. לעיתים היא אף תסתער קדימה לעבר בעל החיים המאיים, ללא קשר לגודלו או לחוזקו של המאיים. יש המגדלים את הצפרדע כחיית מחמד, ומאכילים אותה בחרקי ארבה בוגרים, צרצרים חומים ושחורים ועכברים. ישנם פרטים שניזונים גם מדגים. מחקרים הראו שאם צפרדע זו תאכל רק עכברים ומכרסמים אחרים היא תתחיל לצבור שומן והדבר יוביל לעיוורון ולמוות.
רבייה
נקבת הצפרדע מטילה כ-2,000 ביצים במים, שהופכים ללראשנים לאחר כשבועיים.
עומרי מור
עומרי מור (נולד ב־22 בדצמבר 1983) הוא פסנתרן, מלחין ומעבד מוזיקלי ישראלי. על אף שהחל במוזיקה קלאסית, מוכר בעיקר כאמן ג'אז פיוז'ן עם יסודות במוזיקה האנדלוסית.
שיתופי פעולה
מור מבצע שיתופי פעולה עם נגנים רבים בישראל ומחוצה לה. הוא השתתף בהרכביהם של אבישי כהן, דניאל זמיר, עומר אביטל, גלעד אברו, כארים זיאד, ג'ון זורן, יוסף גוטמאן לויט, ואחרים. הוא ניגן עם מבצעים ישראלים בולטים דוגמת מוריס אל מדיוני, ברי סחרוף והפייטן חיים לוק.
בשנים האחרונות שיתף מור פעולה עם הסקסופוניסט והזמר אבטה בריהון, והשניים מייצרים עיבודים מודרניים וחיבור בין מוזיקה מסורתית הצפון אפריקאית והאתיופית.
מור הופיע עם התזמורת הפילהרמונית, סימפונט רעננה, התזמורת האנדלוסית הישראלית, תזמורת אל גוסטו, ומופיע דרך קבע בפסטיבלי ג'אז בישראל ומחוצה לה.
פרויקט אנדלוג'אז
מור הקים את פרויקט אנדלוג'אז, שנוסד בפסטיבל ג'אז תל אביב בפברואר 2010. בפרויקט הייחודי המשלב את שני הסגנונות המוזיקליים השתתפו נועם דוד וגלעד אברו, ואורחים נוספים.
"It's About Time"
"It's About Time" הוא שמו של אלבום הבכורה שהוציא מור בשנת 2018, בגיל 34, תחת הלייבל הצרפתי Naïve. משתתפים בו הבסיסטים אבישי כהן ומישל אליבו, והמתופף כארים זיאד.
שום, פלפל ושמן זית
שום, פלפל ושמן זית הייתה תוכנית הטלוויזיה הראשונה בישראל שהוקדשה באופן מלא לבישול. הערוץ הראשון של רשות השידור הפיק את הסדרה, שמנתה כ-300 פרקים ושידר אותה החל משנת 1995 ועד לסגירת רשות השידור בשנת 2017. הסדרה שודרה גם בשידורים חוזרים בערוץ 33. היוזם, העורך והמפיק היה איילון גוייטן. הוא הציע את התוכנית על-בסיס סדרת טלוויזיה אמריקאית משנות ה-70 עם השפית ג'וליה צ'יילד שבישלה מתכונים מיוחדים לצופים בימי ראשון בערב. בהנהלת רשות השידור בתחילה לא ששו לרעיון ולא האמינו שיהיה מי שירצה לראות תוכנית בישול בטלוויזיה והציעו קודם להכין פרק פיילוט לניסיון.
פרק הפיילוט צולם במטבח ביתו של איילון גוייטן בהרצליה והשתתפו בו מיטב השפים בישראל כולל יונתן רושפלד, חיים כהן, גיל חובב (שהיה לו אז טור שבועי על אוכל בעיתון "העיר"), ישראל אהרוני ואיילת לטוביץ', שהייתה סגנית שף לחיים כהן. להנחיית התוכנית נבחרו בתחילה איילת לטוביץ וגיל חובב, והיא שובצה לשידור שבועי. התוכנית עסקה בעיקר בבישול ים-תיכוני, ולפיכך הייתה נחוצה לה תפאורה ים-תיכונית. לפיכך נעשה צילום הסדרה במטבח על גג שצפה לנמל יפו. כעבור כשנתיים, בשנת 1997, החל חיים כהן להנחות את הסדרה יחד עם אור ישראלי. חיים כהן, חסר ניסיון קודם בהופעה בטלוויזיה, זכה לפופולריות רבה, ומשנת 2000 החל להנחות את התוכנית לבדו. בשלב הראשון הופקו כ-50 תוכניות שזכו לאהדה רבה ורייטינג צפיה גבוה.
משנת 2000 עברה הפקת התוכנית לידיי אמנה כהן שעבדה עם הבמאית חנה אטיאס ברוך. מדי שבוע בישל חיים כהן במטבח ביפו, ואירח אורח אחר. בשנת 2007, הילה אלפרט, שבעצמה הייתה המגישה הראשונה של התוכנית המתחרה "טעמים" עם צחי בוקששתר, של הטלוויזיה החינוכית, הוסיפה כתבות שטח. העורכת הקולינרית נעמה אברמוביץ' הגישה קטעי מעבר מקצועיים בנושאים משתנים. מיטב השפים ואנשי האוכל בארץ לקחו חלק בסדרה, לחלקם הייתה זאת גם ההופעה ראשונה בטלוויזיה.
בהמשך צולמה הסדרה גם באיטליה ויוון. חיים כהן ואלי לנדאו יצאו לחקור את מקורות האוכל היהודי וחזרו עם סיפורי אוכל מרתקים.
בשנת 2023, פורסם כי תאגיד השידור הישראלי שוקל את הפקת התכנית בגרסה מחודשת.
גסות רוח
גסות רוח היא התנהגות המבטאת חוסר כבוד כלפי הזולת. התנהגות זו סותרת כללי נימוס והתנהגות לזולת אשר מקובלים בדרך כלל בחברה.
בתלמוד, מוצגת משמעות אחרת של הביטוי, שמשמעה חוסר יכולת להתחבר רגשית לליריקה (ירוש' פסח' ה לב.).
ביטויים לגסות רוח
גסות רוח יכולה לבוא לידי ביטוי בדיבור או בתקשורת בלתי-מילולית כמו הבעות פנים, נימת דיבור ומחוות גופניות.
דוגמאות לגסות רוח: חוצפה, חוסר התחשבות, חוסר רגישות, פגיעה בכוונה, חוסר נימוס, עלבון, הפרת איסורים, סטייה ותועבה.
הבדלים תרבותיים
פעולות שנחשבות במקומות מסוימים כגסות רוח לא בהכרח נחשבות גם במקום אחר כגסות רוח; תפיסת הפעולה יכולה להשתנות בהתאם למקום, לזמן ולהקשר. הבדלים מבחינה חברתית, דתית וזהות מגדרית יכולים להשפיע על ההסתכלות על התנהגות מסוימת. כתוצאה מכך, התנהגות מסוימת שנחשבה למקובלת לחלוטין על ידי קבוצת אנשים אחת, יכולה להיחשב כגסת רוח לחלוטין על ידי קבוצה אנשים אחרת.
למשל, בזמן שקטיפת פרות מעצים שמוצבים ברחוב ברשות הכלל יכולה להיות מעשה לגיטימי במדינה מסוימת, אזי במדינה אחרת יכול הדבר להיות לא מכובד ולא ראוי, אף על פי שאינו מוגדר בחוק כדבר אסור.
היבטים חברתיים
היכולת להבחין בין התנהגויות הנחשבות לגסות רוח בתרבות מסוימת לבין התנהגויות אחרות חשובה ליצירת קשרים בין-אישיים ולהשתלבות בחברה. התנהגות גסת רוח יכולה להשפיע על הרושם הראשוני שהאדם יוצר. במקרים מסוימים, גסות רוח קיצונית עלולה להוות עבירה פלילית. בישראל, למשל, קיימת עבירת לשון הרע שבה מי שמפרסם דברים משפילים ולא מכבדים על אודות אדם אחר, יכול להסתכן בכך שייתבע על ידו וייאלץ לשלם לו פיצויים לפי חוק איסור לשון הרע.
T-DNA
T-DNA (קיצור של Transfer DNA) הוא DNA המועבר דרך מערכת של פלסמיד Ti במינים שונים של חיידקים, לדוגמה, חיידקי Agrobacterium. ה-T-DNA מועבר מהפלסמיד אשר נמצא בחיידק אל מקום אקראי בתוך ה-DNA הגנומי, הנמצא בגרעין של צמח אותו החיידק הדביק. ה-T-DNA תחום בשני צידיו בחזרות באורך של 25 נוקליאוטידים. ההעברה לתוך הגנום המארח נעשה מהגבול הימני ומסתיים בגבול השמאלי. תהליך ההעברה דורש את נוכחותם של גני ה-vir אשר נמצאים על הפלסמיד Ti.
אורך ה-T-DNA החיידקי הוא כ-24,000 זוגות בסיסים, ומכיל גנים המקודדים לאנזימים שמסנתזים אופינים והורמונים צמחיים. על ידי העברת ה-T-DNA לגנום הצמח, החיידק משנה את התוכנית התאית וגורם ליצירת גידול, וכן מזון המתאים לחיידק. סינתזת ההורמונים הצמחיים אוקסין וציטוקינין מאפשר את השגשוג של תאי הצמח ויצירתם של עפצים. נעשה שימוש במערכת זו במסגרת הנדסה גנטית של צמחים.
טרנספורמציה באמצעות T-DNA
העברת DNA לתוך גנום צמחי היא שיטה המשמשת באופן נרחב בביוטכנולוגיה. כדי לעשות הנדסה גנטית, הגנים אשר מובילים ליצירת אופינים לגידולים מוסרים מהפלסמיד. אל תוך הפלסמיד מוכנס מקטע ה-DNA אותו רוצים להכניס אל הצמח. ניתן להכניס גם רצף DNA אשר יהווה סמן ברירה. רצף זה יסייע לזיהוי הצמחים בהם הפלסמיד הצליח לחדור, מכיוון שהם יצליחו לגדול על מצע בררני (לדוגמה, עמידות לאנטיביוטיקה). פלסמיד זה מוכנס לחיידק האגרובקטריום, אשר מתקיף את הצמח ומחדיר את ה-T-DNA לתוכו. בשיטה זו ניתן ליצור צמחים טרנסגנים אשר מכילים מקטע DNA זר.
מנגנון ההעברה של T-DNA
השלב הראשון בחדירה של ה-T-DNA לגנום המארח הוא שבירה של הפלסמיד באזור הגבול הימני בפלסמיד ה-Ti. דבר זה גורם ליצירת אזור חד גדילי ב-DNA עד לגבול השמאלי. חלבונים היודעים להיקשר ל-DNA חד גדילי נקשרים, ונוצר חיתוך גם בגבול השמאלי. כעת מקטע זה יכול לחדור לגנום המאחר בעזרת גני ה-vir השונים, אשר מקורם באותו פלסמיד.
מיטיה לוטריץ'
מיטיה לוטריץ' (בסלובנית: Mitja Lotrič; נולד ב-3 בספטמבר 1994 בסלובניה) הוא כדורגלן סלובני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת בני סכנין מליגת העל הישראלית ובנבחרת סלובניה.
קריירת מועדונים
לוטריץ' שיחק בקבוצות נ.ד. מורה 05, קופר, רודאר ולניה ונ.ק. צליה בליגת העל הסלובנית, ובקבוצת פאפוס בליגת העל הקפריסאית.
ב-4 באוקטובר 2020 חתם לוטריץ' בווירצבורגר קיקרז מהבונדסליגה השנייה. ב-18 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-0 להולשטיין קיל במסגרת המחזור הרביעי בליגה לעונת. במשך תקופתו במועדון ערך לוטריץ' 24 הופעות ליגה, בהן הבקיע שני שערים. בתום עונת, בה ירדה וירצבורגר קיקרז לליגה הגרמנית השלישית, הושאל לוטריץ' למשך עונה לנ.ש. מורה מליגת העל הסלובנית, במדיה ערך 21 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים.
ב-25 ביוני 2022 חתם לוטריץ' בבני סכנין מליגת העל הישראלית, אך שוחרר עוד בטרם התחילה העונה.
בפברואר
קריירה בינלאומית
ב-10 בינואר 2017 ערך לוטריץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובניה, בתיקו 0-0 נגד נבחרת ערב הסעודית במשחק ידידות.
צ'וט ניאק דהיין
צ'וט ניאק דהיין (באינדונזית: Cut Nyak Dhien; 1848 - 6 בנובמבר 1908) הייתה מנהיגת כוחות הגרילה האצ'נזים במשך 25 שנים במהלך מלחמת אצ'ה, שהתנהלה בין הכוחות הקולוניאליסטיים של הולנד לבין הסולטנות האצ'ינזית מ-1873 למשך מספר עשורים. למרות שהמלחמה ריכזה את שליטתה של הולנד באינדונזיה, הניצחון לא היה מוחלט, ומלחמת הגרילה נגדה נמשכה עד שנת 1914, עם התקוממויות עממיות שנמשכו עד תקופת מלחמת העולם השנייה.
ב-1964 ממשלת אינדונזיה העניקה לה את התואר גיבורה לאומית של אינדונזיה.
ביוגרפיה
צ'וט ניאק דהיין נולדה ב-1848 למשפחת אצולה מוסלמית בבנדה אצ'ה. היא התחנכה בניהול משק בית ובדת, ואז נישאה בשידוך שארגנו עבורה הוריה, עם בן אצולה בשם טאוקו צ'ק אברהים למנגה. ב-26 במרץ 1873, הולנד הכריזה מלחמה על אצ'ה (שהייתה סולטנות). הכוחות האינדונזים נתמכו על ידי אנגליה ואיטליה, בתחילה הדפו את הכוחות ההולנדיים. אך במערכה השנייה של המלחמה, בנובמבר, ההולנדים התקדמו ואף כבשו את ארמון הסולטן בתחילת 1874. ב-1975, צ'וט ניאק דהיין, עכשיו אם לתינוק, ברחה מאזור האש, אך בן זוגה אברהים נשאר להילחם.
כשהוא נהרג בקרב, ביוני 1878, צ'וט ניאק דהיין נשבעה שתיקום דמו נגד ההולנדים.
זמן מה לאחר מותו של בעלה, קם מנהיג אצ'נזי בשם טאוקו עומאר. הוא הציע לצ'וט ניאק דהיין נישואין. למרות שהיא דחתה אותו תחילה, היא הסכימה להצעתו כשהוא הבטיח להרשות לה להילחם בהולנדים, וכך השניים נישאו ב-1880. לשניים נולדה בת בשם צ'וט גמבנג. צ'וט ניאק דהיין לא הסכימה לפרוש מן הלחימה, אז היא לקחה את בתה עמה.
המלחמה נמשכה, והאצ'ינזים הכריזו עליה כעל מלחמת קודש נגד ההולנדים. הם החלו לארגן כוחות גרילה, ותקפו במלכודות ומארבים. אך מחוסר אספקה ומשאבים, ב-30 בספטמבר 1893, טאוקו עומאר נכנע להולנדים יחד עם 250 מאנשיו. ההולנדים קיבלו אותו בברכה, והאמינו שהוא רוצה לעבור לצד המנצח, ולכן מינו אותו כמפקד. אך טאוקו עומאר תכנן בעצם לבגוד בהולנדים לכשיתאפשר. כעבור שנתיים הגיעה ההזדמנות, כאשר טאוקו עומאר יצא לתקוף את אצ'ה, אך במקום זאת לקח את חייליו ואת הציוד, כלי הנשק, והתחמושת והעבירם לידי הכוחות האצ'ינזים. כשההולנדים חידשו מאמציהם, האצ'ינזים התקשו להגן על עצמם, וטאוקו עומאר נהרג בהתקפת פתע. על פי הסיפורים, כשצ'וט גמבנג בכתה על מות אביה, צ'וט ניאק דהיין סטרה לה, ואז חיבקה אותה, ואמרה, "לנו, כנשים אצ'ינזיות, אסור לבכות על מי שמת מות קדושים."
צ'וט ניאק דהיין אז נטלה את מנהיגות הכוחות של בעלה לידיה, והמשיכה להילחם בהולנדים עד שנת 1901, כאשר הצבא הקטן שלה הובס לחלוטין. אחד מחייליה, פאנג לאוט, דיווח להולנדים על מיקום הצבא, מה שאיפשר להולנדים לתקוף ללא התראה. למרות שלוחמי הגרילה השיבו אש, הם לא יכלו לכוחות החזקים יותר, וצ'וט ניאק דהיין נלקחה בשבי. בתה, צ'וט גמבנג, נמלטה והמשיכה להילחם.
כשצ'וט ניאק דהיין הובאה לבנדה אצ'ה, היא סבלה מבעיות בריאותיות. אך המנוחה בעיר שיפרה את מצבה, והרשויות ההולנדיות חששו שכאשר יחזור כוחה, תעורר מאבק מחודש בין בני עמה, על כן הגלו אותה לסומדנג, במערב ג'אווה.
מורשת
ב-1964 הכריזה ממשלת אינדונזיה על צ'וט ניאק דהיין כעל גיבורה לאומית. בשנת 2008 יצא בול דואר עם דיוקנה, ודמותה גם מתנוססת על פני שטר ה-10,000 רופיה.
ב-1989 יצא סרט ביוגרפי על חייה, "Tjoet Nja' Dhien", שזכה בפסטיבל קאן בפרס הסרט הבינלאומי הטוב ביותר.
נמל התעופה צ'וט ניאק דהיין במחוז נאגאן ראייה נקרא על שמה.
ביסמוט
בּיסְמוּט (נכתב גם ביסמות; בכתב לטיני: Bismuth), הוא יסוד כימי מסדרת מתכות המעבר העמידות. סמלו הכימי Bi ומספרו האטומי 83. הוא כבד, שביר, וצבעו לבן עם גוון ורוד, ודומה מבחינה כימית לארסן ולאנטימון.
תכונות
הביסמוט הוא מתכת כבדה עם גוון לבן. לאחר שהיא פוגשת באוויר, המתכת מתחמצנת ומקבלת גוון ורדרד. בניגוד לשכניו בטור ובשורה בטבלה המחזורית (עופרת, תליום, כספית, אנטימון, ארסן ופולוניום), הוא אינו רעיל במיוחד. לביסמוט דיאמגנטיות גבוהה, ומוליכות תרמית וחשמלית נמוכות. צבע הלהבה שלו כחול, והוא פולט אדים צהובים. הביסמוט מתפשט כאשר הוא קופא.
באופן מסורתי הוא נחשב לכבד ביותר מבין היסודות הלא-רדיואקטיביים, אך כיום יש המתייחסים אליו כאל רדיואקטיבי לאחר שהתגלה כי הוא אינו בעל יציבות מוחלטת אלא רק כמעט מוחלטת. זמן מחצית החיים שלו הוא מסדר גודל של שנים; עם זאת, מכיוון שזהו זמן מחצית חיים חריג באורכו (הוא גדול פי 1.38 מיליארד מגיל היקום), ההתייחסות היישומית אליו היא כאל יסוד יציב שאינו רדיואקטיבי. הביסמוט אינו רעיל.
לביסמוט צורה של ספירלות מרובעות. הסיבה לצורת הריבוע היא משום שזאת הצורה שבה הכי נוח לסדר אטומים. הסיבה לצורת הספירלה היא משום שהביסמוט מנסה ליצור גביש מרובע, אך לחץ חיצוני שמופעל עליה מונע ממנה לצמוח ומאלץ אותה ליצור עוד פינות ריבועיות, שיוצרות צורת ספירלה.
שימושים
בביסמוט בצורתו הטהורה משתמשים בייצור פלדות רכות וכזרז, וכן כתחליף לעופרת, בשל רעילותו הנמוכה.
במסגים של הביסמוט, שלהם טמפרטורת התכה נמוכה, משתמשים במתקנים לגילוי ולכיבוי אוטומטי של שריפות, ובמסג של הביסמוט עם מנגן משתמשים בייצור מגנטים.
בביסמוט אוקסיכלוריד משתמשים בתעשיית האיפור למתן מרקם ומראה משיי למוצרי איפור מינרלי שונים.
הוא משמש ברפואה כמרשם להקלה על כיבי קיבה.
היסטוריה
הביסמוט היה ידוע עוד מימי קדם, אך לרוב חשבו אותו לעופרת או לבדיל, בשל הדמיון הרב ביניהם. בשנת 1556 תיאר גאורגיוס אגריקולה לראשונה את המתכת החדשה בספרו De Re Metallica ("על המתכות"). הוא זיהה אותה על פי הצבע האופייני הנותר בשריטה על ידי אבן שחורה ("אבן בוחן"). הביסמוט הוגדר כיסוד עצמאי על ידי קלוד ז'ופרואה הבן בשנת 1753. מקור השם הוא בצירוף הגרמני weiße Masse, שפירושו "חומר לבן".
טיודור סנט ג'ורג' טאקר
טיודור סנט ג'ורג' טאקר (באנגלית: Tudor St George Tucker ; 28 באפריל 1862 – 21 בדצמבר 1906) היה צייר אנגלי שבילה חלק גדול מחייו הקצרים באוסטרליה. נודע בעיקר בציורי נוף ודיוקנאות נשים.
ביוגרפיה
טאקר היה בנו של קפטן צ'רלטון נסאו טאקר, קצין פרשים בבנגל. סבו, הנרי סנט ג'ורג' טאקר, כיהן כיו"ר חברת הודו המזרחית. בניגוד לרצון משפחתו, הוא בחר להיות אמן. תמיד היה ילד חולני למדי, הוא נסע למלבורן בשנת 1881 בחיפוש אחר אקלים בריא יותר. הוא למד בבית הספר בגלריה הלאומית בין השנים 1883–1887 בניהולו של ג'ורג' פולינגסבי, וזכה בכמה פרסים על ציור. הוא לימד כדי לפרנס את עצמו והציג באקדמיה לאמנות הוויקטוריאנית.
הוא חזר לאירופה בשנת 1887, שם הצטרף לידידו, עמנואל פיליפס פוקס, באקדמיה ז'וליאן, ומאוחר יותר ל"אקול דה בו ארט" בפריז, שם זכה במדליית זהב. הוא היה מבקר קבוע במושבת האמנות אטפלס, שם הפיק את יצירותיו הגדולות הראשונות. תערוכת הבכורה שלו בסלון הייתה בשנת 1891. בשנה שלאחר מכן חזר למלבורן, הקים סטודיו, ובשנת 1893 עד 1899 ניהל את בית הספר לאמנות במלבורן יחד עם פוקס. שם התלמידים כללו את אינה גרגורי, ברטה מרפילד, אמברוז פטרסון ויולט טיג, שרבים מהם למדו בבתי הספר בקיץ בשארטיסוויל.
האקלים האוסטרלי לא הטיב לבריאותו הכושלת, ולכן החליט לחזור ללונדון בשנת 1899. הוא עבד בסטודיו בצ'לסי והציג שני ציורים בתערוכת האקדמיה המלכותית בשנת 1900, שניים בשנת 1901 ואחד בשנת 1902. הוא הציג גם בליברפול ובברמינגהם.
טאקר נפטר ב־21 בדצמבר 1906 משחפת בלונדון. הוא סבל רבות מבריאותו הלקויה וצייר מעט יחסית, ולכן עבודתו לא ידועה. הוא צייר טוב בצבעי שמן שמצאו חן בעיני אמנים אחרים יותר מאשר בציבור.
ציוריו מוצגים בגלריה הלאומית של ויקטוריה, בגלריה הלאומית של אוסטרליה, בקנברה ובגלריה לאמנות וורנמבול.
Levels
Levels (בעברית: שלבים) הוא שיר פרוגרסיב האוס של הדי ג'יי השוודי אביצ'י, שיצא ב-28 באוקטובר 2011 על ידי יוניברסל מיוזיק גרופ לאייטונס. הוא הפך ללהיט וזכה להצלחה עצומה כשהגיע למעמד פלטינה ומעלה ב-11 מדינות ולמעמד זהב בשתי מדינות נוספות. בנוסף, הגיע לראשי המצעדים של שוודיה ונורווגיה ולעשירייה הפותחת באוסטרליה, נורווגיה, דנמרק והולנד.
לפני יציאתו הרשמית, גרסה ראשונית שלו בשם "Unnamed" נוגנה בתחנת רדיו בריטית ב-11 בדצמבר 2010. הגרסה הסופית שלו הושמעה לראשונה בפסטיבל מוזיקה במרץ 2011 שגם השיר היה קרוי בשם "". לאחר מכן, החל להתנגן במועדונים ופסטיבלים רבים טרם יצא. אביצ'י אמר כי השיר מסמפל את השיר "Something's Got a Hold on Me" של אטה ג'יימס.
את הקליפ לשיר ביים פטרו פאפהאדג'ופולוס שהגה את הרעיון בשיחת טלפון עם אביצ'י. בקליפ ישנו איש עסקים מצליח אשר מתחיל לרקוד במשרדו מול חבריו לעבודה ומול הבוס שלו ומותיר את כולם המומים עד שבאים שוטרים לקחת אותו לבית חולים לחולי נפש. לאחר מכן אחד הרופאים בבית החולים נוגע בפרח שצמח מתוך גרונו של איש העסקים והוא מתחיל לרקוד גם וככה כל העובדים בבית החולים.
הצלחה מסחרית
בשוודיה השיר זכה להצלחה רבה כאשר הגיע למקום הראשון במדינה ושהה שם במשך שבעה שבועות ובכך הפך לשיר החמישי שלו במדינה להגיע למקום הראשון. בנוסף השיר שהה במשך שלוש שנים רצופות במצעד השנתי של שוודיה. עם מותו של הדיג'יי השיר נכנס מחדש למצעד השוודי כאשר נכנס למקום הרביעי ושהה במצעד במשך ארבעה שבועות נוספים. באותה שנה הוא נכנס בפעם הרביעית למצעד השוודי השנתי. בשנת 2019 השיר חזר שוב למצעד השוודי ושהה שם במך שבועיים. נכון להיום השיר זכאי לשמונה מעמדות פלטינה במדינה.
בארצות הברית השיר נכנס למקום ה-60 אך בסופו של דבר הגיע למעמד פלטינה במדינה. הוא היה לשיר הראשון של הדיג'יי שנכנס למצעד האמריקאי ושהה שם במשך 20 שבועות. בנוסף הוא גם הצליח להיכנס למצעד שירי הפופ, שם שהה במשך חמישה שבועות. במצעד שירי הדאנס איירפליי (מצעד המבוסס על המשעות ברדיו בלבד) השיר דווקא זכה להצלחה כאשר הגיע למקום השני במצעד ושהה שם במשך 29 שבועות. במצעד הדאנס הרגיל השיר השיר הגיע למקום הראשון ושהה 20 שבועות במצעד. בסוף השנה השיר נכנס למצעדי סיכום השנה של שני מצעדים אלו במקומות 32 ו-11 (בהתאמה).
השיר הצליח גם בנורווגיה ובריטניה. בבריטניה השיר הגיע למקום הרביעי ושהה במצעד במשך 50 שבועות. בנוסף הצליח להיכנס למקום הראשון במצעד שירי הדאנס הבריטי ולמצעד סוף השנה הבריטי במשך שנתיים ברציפות. בנורווגיה השיר הגיע למקום הראשון ואף הגיע למעמד של 5 פלטינות במדינה. בבריטניה השיר הצליח להגיע למעמד פלטינה כפולה. בנוסף השיר הגיע לחמשייה הפותחת בשוודיה, אוסטריה, הולנד, בלגיה, דנמרק ואירלנד והגיע למעמד זהב או יותר בעוד 9 מדינות נוספות.
עונת 1979/1980 בליגת המשנה ההולנדית
עונת 1979/1980 בליגת המשנה ההולנדית הייתה העונה ה-24 של ליגת המשנה ההולנדית, שהיא הליגה ההולנדית השנייה. בסיום עונה זו, וחנינגן וחרונינגן העפילו לליגה הראשונה.
מבנה
על ניצחון הוענקו 2 נקודות ועל תיקו נקודה בודדת. הליגה כללה 19 קבוצות, 17 ששיחקו בעונה הקודמת בליגה, אליהן הצטרפו, היורדות מליגת העל, פנלו ווולנדם. ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 18 משחקים כל אחד - 36 מחזורים בסה"כ. בסיומם הקבוצה במקום ה-1 העפילה לליגה הראשונה. הקבוצות שהעפילו לפלייאוף הדירוג התמודדו בבית פנימי והמנצחת העפילה לליגה הראשונה.
מערכת T-DNA בינארית
מערכת T-DNA בינארית היא מערכת בעלת זוג פלסמידים, פלסמיד בינארי (binary plasmid) ופלסמיד מסייע (helper plasmid). המערכת משתמשת בשני הפלסמידים על מנת להנדס גנטית צמחים, ומכאן מקור שמה. אלו הם פלסמידים מלאכותיים, אשר מקורם בפלסמיד Ti המצוי בחיידק האגרובקטריום. הווקטור הבינארי יכול להשתכפל הן בחיידק ה-E.coli והן באגרובקטריום.
המערכת נקראת מערכת בינארית כאשר גני ה-vir וה-T-DNA אינם נמצאים על אותו הפלסמיד. ה-T-DNA נמצא על הפלסמיד הבינארי, ומכיל מקורי שכפול המתאימים לאגרובקטריום ולאי קולי. בנוסף, הוא מכיל עמידות לאנטיביוטיקה, על מנת שנוכל לברור את החיידקים המכילים את הפלסמיד משאר אוכלוסיית החיידקים. הפלסמיד המסייע מכיל את גני ה-vir הנדרשים להחדרת מקטע ה-DNA לגנום המותקף.
ישנם מספר פלסמידים הנפוצים במעבדות מחקר, כאשר ההבדלים הם בעיקר במקורות השכפול בחיידק האגרובקטריום, ובהם pGreen, pPVP, pBIN19. פלסמיד מסייע נפוץ הוא EHA101.
הפלסמיד הבינארי
אזור ה-T-DNA בפלסמיד הבינארי תחום על ידי גבול ימני וגבול שמאלי. בנוסף, הוא מכיל סמן ברירה, באמצעותו אפשר לברור את הצמחים אשר קיבלו את המקטע. מחוץ לגבולות הנ"ל, הפלסמיד מכיל עמידות לאנטיביוטיקה שתבוטא בחיידק, כדי לברור את החיידקים בעלי הפלסמיד, וכן מקור שכפול חיידקי.
הפלסמיד המסייע
פלסמיד זה מכיל את גני ה-vir אשר מקורם בפלסמיד Ti הנמצא באגרובקטריום. גנים אלו מקודדים לחלבונים שונים אשר חותכים את מקטע ה-T-DNA מהפלסמיד הבינארי, ומחדירים אותם לגנום המותקף. גם פלסמיד זה מכיל עמידות לאנטיביוטיקה שתבוטא בחיידק, כדי לברור את החיידקים בעלי הפלסמיד, וכן מקור שכפול חיידקי.
פיתוח הפלסמיד הבינארי
פלסמיד ה-pBIN19 פותח בשנות השמונים של המאה ה-20 והוא נמצא כיום בשימוש נרחב. פלסמיד ה-pGreen פותח בשנות האלפיים, והוא גרסה חדשה יותר המאפשרת בחירה של פרומוטורים, סמני ברירה וגנים מדווחים. שיפור משמועתי נוסף בפלסמיד זה, הוא הצמצום בגודלו, דבר שהעלה את יעילות הטרנספורמציה (מגודל של כ-11.7Kbp ל-4.6Kbp).
בפלסמיד ה-pBIN19, הגן לעמידות ממוקם ליד הגבול הימני, ואילו ב-pGreen הוא נמצא סמוך לגבול השמאלי. המיקום חשוב, מכיוון שיעילות ההחדרה משתנה בגבולות ה-T-DNA. הגבול הימני חודר לגנום הצמחי בתחילה, ואם הגן לעמידות ממוקם באזור גבול זה (כמו המצב בפלסמיד pBIN19), ותהליך ההעברה אינו נשלם מסיבה כלשהי, ייווצר מצב בו יתקבל צמח עמיד לאנטיביוטיקה אך בלי הגן אותו רצינו להכניס (תוצאה חיובית כוזבת). לפיכך בפלסמיד ה-pGreen העמידות, אשר ממוקמת ליד הגבול השמאלי, חודרת לגנום אחרונה, כך שצמח עמיד יכיל את הגן אותו רצינו להחדיר.
הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR
הגאזט האנטארקטי המשווה או הגאזט האנטארקטי המורכב (באנגלית: Composite Gazetteer of Antarctica; בראשי תיבות: CGA) של הוועדה המדעית לחקר אנטארקטיקה (באנגלית: Scientific Committee on Antarctic Research; בראשי תיבות: SCAR) הוא הגזטיר הבינלאומי הסמכותי ביותר, המכיל את כל שמות האתרים האנטארקטיים שפורסמו בגאזטים הלאומיים השונים, בתוספת מידע בסיסי על שמות אלה ועל התכונות הגאוגרפיות הרלוונטיות. הגאזט כולל גם את האתרים המופיעים בהמפה הבתימטרית של הארגון ההידרוגרפי הבינלאומי (IHO) לכל האתרים התת-מימיים המצויים דרומית לקו הרוחב הדרומי 60°.
העבודה על הגאזט החלה בשנת 1992 ונמשכה 27 שנים.
נכון לשנת 2019, הגאזט כולל 37,893 שמות גאוגרפיים עבור 19,803 אתרים (כאשר למספר אתרים שני שמות או יותר), בהתבסס על הגאזטים האנטארקטיים הלאומיים של:
ברזל ואבנים
ברזל ואבנים הוא אלבומו השלישי של נעם רותם שיצא בשנת 2011. האלבום זכה לביקורות חיוביות, וזכה בתואר אלבום השנה הישראלי של וואלה! לשנת תשע"א.
מוזיקה ומילים
הסגנון המוזיקלי של האלבום נע בין "ניו ווייב" או רוק אלטרנטיבי של שנות ה-80 (כמו בשירים "עמוק הלילה" ו"קראת לי קין") לבין רוק קלאסי (כמו בשיר הנושא וב"עיר שלא נרדמת"). את המיקס לאלבום עשה המפיק הבריטי גארת' ג'ונס שעבד בין היתר עם דפש מוד, ניק קייב ואינטרפול, שעזר להעניק לאלבום את הסאונד "האייטיזי" שלו.
מבחינה טקסטואלית רותם התרחק מכתיבה אישית שאפיינה את אלבומו הקודם, והתרכז בכתיבה על דמויות בסיטואציות שונות ומגוונות. מאובדן של ילד (בשיר "מדברים על הילד") או חיילת שמשרתת בשטחים (בשיר "נטלי"). השיר "נטלי" נכתב בהשראת סרט דוקומנטרי ששמו "לראות אם אני מחייכת" של תמר ירום, שמתעד חוויות של חיילות ששירתו בשטחים. יוצא דופן באלבום הוא השיר "הכיתה שלנו" שהוא היחיד שלא נכתב על ידי נעם רותם. הוא נכתב במקור על ידי הזמר-יוצר הפולני יאצק קצ'מרסקי. רותם התאים את מילות השיר למציאות העכשווית הישראלית, למרות שהשיר נכתב במקור על פולין הקומוניסטית של שנות ה-70.
ביקורות
האלבום זכה לביקורות חיוביות. עינב שיף כתב באתר האינטרנט וואלה! ש"הדיוק, הכנות והאמפתיה לכאב האנושי הופכים את "ברזל ואבנים" של נעם רותם ליצירה מטלטלת שהיא גם אלבומו הטוב ביותר". ב-ynet תימורה לסינגר נתנה לאלבום ארבעה כוכבים מתוך חמישה וציינה ש"דרכו המוזיקלית המקורית והמקצוענית (של נעם רותם), ממשיכה לגרות את האוזן באפשרויות.". בן שלו מעיתון "הארץ" ציין שהאלבום "אינו חף מהמגרעות של הג'אנר (ז'אנר הרוק הישראלי), ובכל זאת מצליח להישמע רלוונטי, סוחף מעניין ואפילו מצוין"
במנטל
במנטל (בגרמנית: Bammental) היא עיירה במחוז ריין-נקר שבמדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה. העיירה שוכנת במרחק של 9 ק"מ מדרום-מזרח להיידלברג ו-13 ק"מ מצפון-מערב לסינסהיים שבעמק הנהר אלזנץ, בין הכפר מאוור לבין העיירה נקרגמונד. בתחומיה של במנטל שוכן גם הרובע ריילסהיים.
היסטוריה
האזור בו שוכנת במנטל היה מיושב כבר בתקופות הפרהיסטוריות. במאוור השכנה נתגלו שרידים של מין האדם הומו היידלברגנסיס שחי באזור במנטל בתקופה של 500,000 עד 600,000 לפני זמננו. שרידי הדרך והמבנים הרומיים מהווים עדות ליישוב רומי במקום.
היישוב ריילסהיים מוזכר לראשונה במסמך שקרוי "קודקס לורש" (Lorscher Codex) משנת 769 תחת השם Risolfesheim. ריילסהיים הוא אחד היישובים העתיקים ביותר בעמק הנהר אלזנץ, שככל הנראה נוסדו במהלך השלטון הפרנקוני במאה ה-6 או ה-7. מריילסהיים התפצלו מספר יישובי לוויין, כולל במנטל שהוקמה במאה ה-8 או ה-9. בשטר הקניין הנושא את התאריך 29 ביוני 1016, מוזכרת לראשונה Benemaden. מסמכים אמינים בהם מוזכרת במנטל קיימים רק החל מהמאה ה-12. שני היישובים שהיו נפרדים זה מזה הפכו להיות יחידה מנהלית מאוחדת במאה ה-13. ב-1325 הוזכר כבר שמו של ראש עיר משותף. ריילסהיים ובמנטל צמחו יחדיו ובין החלקים העתיקים שלהן צמח שטח מיושב חדש, החל מטחנת הקמח באלזנץ ב-1628 וכלה בהקמת מפעל הטפטים ב-1862. השטח שבין שתי העיירות מהווה כיום את מרכזה של במנטל ובו שוכנים בניין העירייה והמרכז המסחרי.
במנטל-ריילסהיים השתייכו בימי הביניים לחבל אלזס ולאחר מכן הן נוהלו על ידי פוגט של האימפריה הרומית הקדושה שישב בווימפפן. בין השנים 1330 – 1803 היה האזור חלק מנסיכות הבוחר מפפאלץ. למספר מנזרים ולאצילים מהירשהורן היו נחלות בריילסהיים ובבמנטל, אך יותר משני שלישים מהאדמות החקלאיות היו בבעלות חופשית של החוואים. במאה ה-18 התפתחה במנטל בעקבות ההגירה של האיכרים והייתה לגדולה מבין שתי העיירות. ב-1803 עברה במנטל לשליטתה של מדינת באדן. לאחר 1831 ניסתה ריילסהיים באופן זמני להיות עיירה עצמאית, אך בסופו של דבר, ב-1841 נדחתה בקשתה.
עד לעיצומה של המאה ה-19 הושפעה כלכלתה של במנטל מהחקלאות ומהייעור. המפעל התעשייתי החשוב הראשון של העיירה היה המפעל לייצור טפטים ונייר של האחים שרר שנפתח ב-1863 וב-1888 הועסקו בו כבר 200 עובדים. בנוסף תפס ענף ייצור הסיגרים חשיבות בכלכלת העיירה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נקלטו בבמנטל יותר מאלף תושבים חדשים, בעיקר משטחי גרמניה המזרחית לשעבר, מצ'כיה, מהונגריה ומיוגוסלביה. מהלך זה הוביל לעליה חדה באוכלוסיית העיירה ובפיתוחם של אזורי מגורים חדשים. ענפי הכלכלה המסורתיים, כמו ייצור הנייר והסיגרים, איבדו את חשיבותם, אך ענפים חדשים נפתחו במהלך שנות הנס הכלכלי. עד ל-1973 השתייכה במנטל למחוז היידלברג. עם פירוקו של מחוז זה עברה העיירה לשטח שיפוטו של מחוז ריין-נקר
קקדו שחור צהוב-זנב
קקדו שחור צהוב-זנב (שם מדעי: Calyptorhynchus funereus) הוא מין של עוף ממשפחת הקקדואיים ומהסוג קקדו שחור החי בטסמניה, ובדרום-מזרח אוסטרליה.
מאפייינים
קקדו זה בעל נוצות שחורות כמו קרוביו לסוג, ומגיע לאורך 55–65 ס"מ ולמשקל 750–900 גרם בממוצע. הוא בעל כתמים צהובים על הראש וזנב צהוב, שהעניק לו את שמו.
הוא אוכל בעיקר זרעי עצים, אותם הוא מפצח בעזרת מקורו החזק והמעוקל. בנוסף הוא גם אוכל פרחים, זחלים וצעירי חרקים אחרים.
מצב השימור הכללי של קקדו צהוב-זנב הוא ללא חשש, אך במעקב נתגלה כי חלק מהאוכלוסיות שלו נמצאות במגמת ירידה. הסיבות העיקריות לירידה הן פגיעה בכמות העצים - בעיקר אקליפטוסים - בהם הוא מקנן וצייד לשם מסחר בחיות מחמד. לכן נקבע מעמדו באוסטרליה כמין מוגן.
גינטר פרידלנדר
גינטר פרידלנדר (8 באפריל 1902 – 25 במאי 1975) היה רוקח, בוטנאי, פרמקוגנוסטיקן וכימאי של המזון, תעשיין תרופות. הקים את מפעל התרופות "טבע".
קורות חיים
גינטר פרידלנדר נולד ב-8 באפריל 1902 בקניגסהוטה בשלזיה עילית במזרח גרמניה - אזור תעשיית פחם מתפתח. אמו פאולה לבית קובר, ואביו אהרון אדולף פרידלנדר, סוחר בתחום ההנעלה. בשנת 1912 כשגינטר היה בן 10, משפחת פרידלנדר עזבה את קניגסהוטה, ששכנה באזור תעשייתי ספוג אבק פחם, ועברה מערבה לרטיבור, שבה התגוררה קהילה יהודית קטנה. בגיל 11, הצטרף גינטר לתנועת הנוער היהודית "בלאו וייס" בסניף רטיבור. במקביל ללימודיו בתחום מדעי הטבע, גינטר כתב סיפורים ומחזות שנגעו להתרחשויות סביבו, משמעות החיים וכמיהתו לארץ ישראל ולירושלים כמו:"בארץ אבותינו", "שיר אשיר לירושלים", "פרספונה שליחת האביב", "יעקב החולם". בשנת 1920 התקבל ללימודי רוקחות באוניברסיטת פרידריך וילהלם בברסלאו, והיה חבר בתנועת הסטודנטים הציונים Kartell Jüdicshe Verbindungen) KJV) בעיר. עם סיום הבחינות לתואר ראשון, פרידלנדר נסע לאוניברסיטת ברן ועשה דוקטורט בהנחית פרופ' אלכסנדרו טשירטש. ביולי 1927, קיבל תואר ד"ר לפילוסופיה על עבודתו "מחקרים בתולדות ההתפתחות בתחומים הפרמקולוגי- בוטני והפרמקולוגי-כימי" בהצטיינות יתרה. לאחר קבלת התואר, חזר גינטר לברסלאו ועבד כאסיסטנט של ד"ר א. רופ במכון האוניברסיטאי לרוקחות. ניהל את המעבדה, הדריך סטודנטים לרוקחות בשני הסמסטרים האחרונים ללימודיהם, והודרך על ידי ד"ר רופ בנושא אבחון כמותי ברוקחות. בנובמבר 1929, קיבל דיפלומת רוקח בחתימתו של ד"ר שוצול, השר הפרוסי לרווחת העם.
באפריל 1930, גינטר עבר לעיר גרליץ כדי לנהל את בית המרקחת והמעבדה של דודתו, אלזה קובר, שנקרא "בית המרקחת המלכותי בגרליץ" - "(1883) Krönen Apotheke Görliz". אלזה קובר הייתה אלמנת מלחמת העולם הראשונה ואם שכולה לבנה יחידה. בעלה, מקס קובר דודו של גינטר, אחיה של אמו פאולה, היה רוקח ובעל בית המרקחת בגרליץ. הוא גויס במלחמת העולם הראשונה, נפצע במלחמה ומת מפצעיו. ב-31 במאי 1933, ארבעה חודשים לאחר עליית הנאצים לשלטון, וחודשיים לאחר מסע ההשפלה שהעבירו הנאצים את היהודים בעלי המקצועות החופשיים בגרליץ ובהם גינטר פרידלנדר, הוא הפליג לנסיעת איתור מקום להקמת מפעל לתרופות בארץ ישראל שייקרא "טבע". במסעו בארץ ישראל, גינטר החליט להקים את המפעל בירושלים, וחזר לגרמניה.
תנועת הנוער "בלאו וייס" שגינטר היה מחניכיה ברטיבור חינכה לצאת לטבע, להכיר ולאהוב את הצמחים הגדלים בו. מאז הצהרת בלפור ב-1917, התנועה אימצה את ערכי הציונות וחינכה ברוחה. הצהרת בלפור הייתה אירוע מכונן בחייו של גינטר בן ה-15. הוא כתב סיפורים, שירים ומחזה הקשורים לארץ ישראל וניתב את חייו להגיע לארץ ישראל ובהמשך, לייצר תרופות מצמחי מרפא הגדלים בארץ ישראל.
פועלו הציוני
כסטודנט באוניברסיטת פרידריך וילהלם, גינטר השתייך לתנועת הסטודנטים הציונית, והיה פעיל בה במטרה לעלות לארץ ישראל באחד הימים. כרוקח בגרליץ, גינטר פרידלנדר היה חבר פעיל בחוג הציוני ונתן הרצאות בנושאי ארץ ישראל. עם עליית הנאצים לשלטון וחוויית ההשפלה שעבר, החליט שהגיע הרגע לעלות לארץ ישראל, ולהקים בה מפעל פרמצבטי שייצר תרופות מצמחי מרפא הגדלים באדמתה. ב-2 באפריל 1934 עלה ד"ר פרידלנדר עם אשתו הראשונה שרלוטה לארץ ישראל. כעבור כחודש, עלתה לארץ דודתו ושותפתו אלזה קובר.
בחירתו בשם "טבע" למפעל התרופות העתידי
- את המשפט הזה כתב גינטר פרידלנדר בשנת 1923, בהיותו בן 21, כשעיצב את חזונו בוועידה השנתית של "בלאו וייס" בהוהנברג. צירי הוועידה נפגשו עם ד"ר חיים ויצמן שאמר להם: "תעשייה היא הבסיס והיסוד בהתפתחותו של מקום. בארץ ישראל אין שום תעשייה. התכוננו לצרכיה של ארץ ישראל, הזקוקה למומחים בתעשייה יישומית והקימו תעשייה". בני הדודים קורט גרונוולד וגינטר פרידלנדר כצירים בוועידה, החליטו אז ליישם את דבריו של חיים ויצמן וגינטר אמר: "בבוא היום כשנעלה לפלשתינה, נקים בה מפעל תרופות וברוח ה"בלאו וייס" נקרא לה "טבע", ואת התרופות נייצר מחומרים מהטבע ומצמחים הגדלים בפלשתינה – ארץ ישראל".
בארץ ישראל עבדו אז כרוקחים אנשים שלא השלימו את חוק לימודיהם ברוקחות ולא קיבלו תעודת הסמכה. כדי לסייע להם לעשות זאת, ד"ר פרידלנדר ניסח ב-5 במאי 1934, תזכיר הכולל נקודות יסוד להקמת קליניקה ומכון אוניברסיטאי בירושלים, מטרתם להוות את הבסיס לבית הספר לרוקחות. במכון יינתנו קורסים מקצועיים לרוקחים אשר לא השלימו את לימודיהם הפורמליים, ובית המרקחת יהיה הבסיס לפרמקופיאה העברית.
ב־19 באפריל 1935, גינטר שלח תזכיר לפרופסור אוטו ורבורג, מחלוצי המחקר המדעי של הטבע בארץ ישראל ומנהל המחלקה לבוטניקה באוניברסיטה העברית. ובו הצביע על הצורך בהקמת בית ספר לרוקחות בארץ ישראל, כדי להכשיר רוקחים שהם אנשי מקצוע טובים. בתזכיר שרטט תוכנית, שכללה את הדרוש להקמת בית הספר: צרכים, שטח, מכשור, מורים ועוד. ד"ר וורבורג השיב וטען שהתוכנית המוצעת על ידי פרידלנדר יקרה מאוד, אין לכך תקציב ולכן אינה יישומית.
ד"ר גינטר פרילנדר ואלזה קובר מייסדים את "טבע" - מפעל תרופות בירושלים
מפעל "טבע" נוסד בירושלים ב-1 במאי 1935, על ידי ד"ר פרידלנדר ודודתו אלזה קובר. שם החברה הרשום: טבע חברה לתעשייה פרמצבטית וחימית למזרח התיכון בע"מ, ירושלים (א"י). המפעל הוקם בהשקעה של 4,900 ליש'ט, חלקה מהון עצמי וחלקה מהלוואות שהועמדו לרשות עולי גרמניה להקמת מפעלים. מצוקת אשראי הביאה לכניסתו של הבנקאי ד"ר אלפרד פויכטוונגרכשותף ב"טבע" ב-33%. בשנת 1951 פויכטוונגר יזם, את כניסתה של "טבע" לבורסה בתל אביב כחברת מניות ציבורית רשומה. פרידלנדר נהג לומר בתקופות קשות מבחינה כלכלית, שלמפעל תרופות יש בסיס איתן משום ש"אמא יהודייה תקנה תמיד תרופות לילדיה". במלחמת העולם השנייה המפעל סיפק תרופות לצבאות בעלות הברית ובמיוחד לצבא הבריטי ששהו במזרח התיכון. במסגרת הקשרים עם הצבא הבריטי, ביקר במפעל אלן גורדון קניגהם - הנציב העליון מטעם שר המושבות והאחראי על המנדט הבריטי. ביקורו האדיר את שם "טבע" בשוק התרופות ונתן תנופה להתפתחותה. ד"ר פרידלנדר שם דגש במפעל "טבע" על חינוך והכשרת עובדים למקצועות השונים הדרושים במפעל, ועל הקניית השכלה רחבה והשתתפות בקורסים שונים גם מחוץ למפעל. ב-1959 - הסקציה הפרמצבטית של התאחדות התעשיינים ערכה סקר בין חברות הפרמצבטיות בישראל לפי מספר מדדים, ומפעל "טבע" בירושלים דורג במקום הראשון. תוצאות הסקר הוכיחו שהשוק אוהב את תכשירי "טבע", אשר רבים מהם פרי פיתוחם של ד"ר פרילנדר וצוות המפעל. גאוות היחידה של העובדים עלתה, הם חשו שיש שכר ליוזמה, לרעיונות, לביצוע הקפדני ולכוח האדם המעולה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ועד עזיבת שלטון המנדט הבריטי, מפעל "טבע" ייצא לארצות ערב, וסיפק תרופות לצבא הבריטי ששהה בארצות הים התיכון. ב-1941 - ד"ר פרידלנדר יזם הצגת תכשירי מפעל "טבע" בתערוכה בקהיר, שנערכה על ידי סוכנות הפצה המרכזית של תרופות למצרים, סודאן, סוריה ולבנון. בהמשך, מפעל "טבע" ייצא לארצות הברית, ברית המועצות, מוסדות בריאות בדנמרק, צ'כיה, איראן ובורמה. בשנת 1954, מפעל "טבע" קיבל תעודת מפעל מצטיין מנשיא המדינה יצחק בן-צבי. בשנת 1964, התפתחו קשרים עם חברת "סינטקס מקסיקו", "Schering Plough" ואחרות.
שיתופי פעולה מחקריים
בשנת 1966 התקיימו שיתופי פעולה בין ד"ר פרידלנדר וצוות מפעל "טבע" לבין האוניברסיטה העברית ושני בתי חולים בכמה פרויקטים מהם:
שנותיו האחרונות
במחצית שנות השישים, אלזה קובר דודתו ושותפתו של ד"ר פרידלנדר, מכרה את חלקה במניות השליטה של החברה שעמד על 1/3, לבנק לפיתוח התעשייה. מעתה השותפים ב"טבע" היו ד"ר גינטר פרידלנדר, ד"ר אלפרד פויכטוונגר והבנק לפיתוח התעשייה. בשנת 1967, היו למפעל "טבע" בשכונת בית וגן בירושלים, 250 תכשירים, היקף הייצור עמד על 9 מיליון ל"י, היקף היצוא על 1.75 מיליון ל"י ותשלום הדיבידנד השנתי לבעלי המניות עמד על 8%. ד"ר פרילנדר ואלזה קובר החליטו אז להעביר את המפעל משכונת בית וגן הגדלה וצומחת, לאזור תעשייתי מתאים. הרשויות נתנו לחברה בתנאים נוחים כמפעל תעשייתי נדרש, 17 דונם בהר תמיר בירושלים. בבורסה לניירות ערך בתל אביב, נציגי מפעל "אסיא – צרי" רכשו בהתמדה את מניותיה הרגילות של "טבע", ובמניות השליטה התחולל שינוי. ד"ר אלפרד פויכטוונגר החליט לצאת מן השותפות ומכר את מניות השליטה שלו למפעל "אסיא – צרי". הבנק לפיתוח התעשייה החליט לצאת מן השותפות ולמכור את מניות השליטה שלו במכרז. כוחו של ד"ר פרידלנדר נחלש. הוא רצה לשמור על "טבע", מפעל חייו בבעלותו, וניגש למכרז ביחד עם ד"ר ראובן הכט, אך הם הפסידו למפעל "אסיא – צרי" שהציע מחיר יותר גבוה, וזכה במכרז. מעתה היו בבעלות "אסיא – צרי" 66% ממניות השליטה של "טבע". כשפרידלנדר שמע על תוצאות המכרז, הוא קרס והתמוטט. בסוף נובמבר 1968, ד"ר פרילנדר מכר את מניותיו למפעל "אסיא – צרי" ופרש לגמלאות. גינטר פרידלנדר נפטר ונקבר בירושלים ב-25 במאי 1975.
פעילותו הציבורית
בשנים 1930 - 1934, ד"ר פרידלנדר היה פעיל בחוגים הציוניים בגרליץ. מ-1935 ואילך, פעיל בהתאחדות עולי גרמניה ומרכז אירופה. בין השנים 1950 - 1953, חבר בצוות ההקמה ומעצבי דמותו של בית הספר לרוקחות בירושלים. בשנות החמישים והשישים למאה העשרים, גינטר פרידלנדר שימש כנציג התעשייה הפרמצבטית בהתאחדות התעשיינים.
חיים פרטיים
בשנת 1931 גינטר נישא לשרלוטה (לוטה) מיוזם ונולדו להם שני ילדים. לאחר 14 שנות נישואים, הם התגרשו. במאי 1945, נישא גינטר בשנית ליוהנה (הנזי) זינגר לבית כהן, אם לבן מנישואיה הראשונים, ונולדה להם בת אחת, נעמי, שנישאה לפרופ' זליג אשחר (לימים התגרשו).
הנצחה
תשלובת טבע תעשיות פרמצבטיות בע"מ, מעניקה בכל שנה שנייה לחוקרים מצטיינים את פרס מייסדי טבע וביניהם ד"ר גינטר פרידלנדר.
ב-14 בספטמבר 2016, נחנכה בירושלים כיכר בצומת הרחובות שחראי - חקלאי בשכונת בית וגן, על שם דר' גינטר פרידלנדר מייסד חברת "טבע", חלוץ תעשיית התרופות בארץ ישראל.
הערות שוליים
]
דאדא קמודן דיווקר
דאדא קמודן (1777 - 2 באפריל 1846) נולד בשם דויד בן יצחק דיווקר קמודן מוכאדם, והוא נחשב המנהיג המפורסם ביותר של קהילת בני ישראל (הודו). הוא החזיק בתואר נשיא הקהילה במשך 50 שנים עד לפטירתו. זוהי תקופת השלטון הארוכה ביותר המתועדת אצל מנהיגי עדת בני-ישראל מהודו.
מוצאו
שם סבו היה יחזקאל (נולד 1700) ושם אבי סבו היה משה בן בנימין (נולד 1665), משפחתו עזבה את אחוזתם ואדמותיהם באזור ההבסאן ג'נג'ירה עקב התנכלות המצביא ומלך מייסור לעתיד היידר עלי, אביו של טיפו סולטאן. בשנת 1749 משפחתו הגיעה לעיר בומביי והתיישבה שם.
משפחתו הייתה למעשה ממובילי הקהילה דודו שמואל ואביו הביולוגי יצחק בנו את בית הכנסת המודרני הראשון מה שיקרא לעתיד "שער הרחמים" בשנת 1796.
שלטונו
דאדא קמודן עלה לשלטון בתקופת התחייה הרוחנית אותה החל דודו שמואל, תקופה זו חפפה עם חדירת הפעילות המסיונרית הנוצרית אל אזור בומביי והסביבה וניסיונות לנצר את חברי הקהילה, ניסיונות אלו לא צלחו ולהפך, חלק מהמיסיונרים כגון הכומר מהכנסייה הסקוטית ג'ון וילסון נדהמו מהקהילה היהודית העתיקה ואף תרגמו את התנ"ך לשפת המהרטי ופתחו בתי ספר לעברית. פעילות רבה למניעת המרות הדת הונהגה על ידי דאדא קמודן כמו גם הפעילות לקירוב הקהילה לקהילות יהודיות אחרות כגון הקוצ'ינים והבגדאדים בהודו.
דאדא קמודן בהיותו נשיא הקהילה איגד תחתיו את הנושאים החילוניים והדתיים גם יחד, למעשה יחודו היה בכך ששילב ואיזן ביניהם.
הוא נודע בתור מנהיג שוויוני מאוד בנוגע למעמד האישה והגבר ועם זאת הוא נודע בשליטתו ביד חזקה מאוד.
הוא ראה בעין לא טובה לקיחת נשים בעלות מוצא מעורב (יהודי ומקומי או מגוירות) בברית נישואין ואף התנגד לכך כשאחד מבניו עשה זאת.
עם השנים מוסר התנהגותו הגבוהה והנוקשה עורר זעם בחלק מחברי הקהילה וכתוצאה מכך בשנת 1823 נוצר פלג פורש בראשות הסובידאר סולומון באפוג'י סנקר. אך פלג זה התמוסס לאחר רציחתו של הסובידאר עקב סכסוך משפחתי. התקוממות נוספת הגיעה מצדו של אדם בשם שמואל יעקב דיווקר מאייסטרי אשר דאדא קמודן פסק לטובת אשתו של אותו שמואל בסכסוך משפחתי שהובא למועצת הקמודן מוכאדם. אותו שמואל אסף את האלמנטים ממתנגדי דאדא קמודן ויחדיו בנו את בית התפילה "שערי רצון" בשנת 1843.
מסופר על דאדא קמודן שכאשר פרצה מגפת הכולרה בעיר בומביי וחללים רבים נפלו מקרב בני הקהילה ורבים עזבו את העיר הוא ומשפחתו החליטו להישאר ולשמש דוגמה ואף ארגנו את הלוויות הרבות וטיפלו בחולים תוך סיכון הידבקות בעצמם ולאחר זאת רבים אף מחוץ לקהילה העריכוהו מאוד.
רבים מקהילת בני ישראל (הודו) הגיעו לעיתים ממקומות מרוחקים מהכפרים היהודיים הנידחים ואף מעבר לקבל החלטתו בנושאים רבים ומגוונים, למעשה בזמנו ירד כוחם של אנשי הדת המקומיים, הקאזים אשר הונהגו על ידי 3 משפחות מהקהילה במשך דורות.
ב- באפריל 1846 נפטר דאדא קמודן בגיל 69 ונקבר בבית העלמין היהודי גראנט רואד אשר בבומביי. מותו הגיע כהלם לקהילה ושלטונו היה חזק וארוך, רבים לא הכירו שלטון אחר ונוצר בלבול רב בקרב הקהילה.
סכסוכי הירושה
לאחר פטירתו של דאדא קמודן נפתח קרב ירושה בין בניו לבין בניו של אחיו אברהם כאשר אחייניו חסקאל אברהם דיווקר ואהרון אברהם דיווקר לקחו את השלטון ונידו את בניו של דאדא קמודן מסדר הירושה ואף הכחישו את רוב צאצאיהם.
סכסוכים אלו גרמו לפילוג במשפחה ב-30 באפריל 1848 ולבסוף בהדחתם של חסקאל ואחיו אהרון בשנת 1872 והקמת סיעה פורשת על ידם ועלייתו לשלטון של נכדו של דאדא קמודן, דויד חיים דיווקר אך כאשר קיבל לידיו את משרת הקמודן מוכאדם סמכויותיו היו מוגבלות מאוד ולמעשה לאחר פטירתו בשנת 1889 בוטל מוסד נשיאות הקהילה ורשמית בשנת 1906 עם בנו של חסקאל, אברהם שפרש מהנהגת הסיעה הפורשת ואיחד אותה עם שאר הקהילה.
התואר קמודן מוכאדם הפך לשיוך משפחתי בלבד מאז וכיום נמצא בשימוש בעיקר בענף אור עקיבא של המשפחה אף על פי שישנם מספר צאצאים נוספים אשר מודעים לתואר.
משפחה וצאצאים
לדאדא קמודן היו 3 נשים במקביל ושמותיהן:
שרה באי, באסובאי ואישה נוספת.
נולדו לדאדא קמודן צאצאים רבים הן מבניו והן מבנותיו. המחזאי דויד חיים דיווקר הוא נכדו, צאצאו הישיר הוא הסופר הישראלי אליעז ראובן-דנדקר, ענף בנו יצחק אשר נמנה בין מקימי העיר אור עקיבא עודנו משתמש בתואר קמודן מוכאדם כתואר משפחתי העובר בשושלות הגבריות והנשיות כאחד.
צאצאיו מוערכים כיום באלפים אף על פי שרבים מצאצאיו אינם מודעים למוצאם ממנו.
מחקר על דמותו
דאדא קמודן מוזכר בכתבים רבים ובספרים מהמאה ה-19 עד ימינו. בספרו של הרב יעקב אבן ספיר הלוי (יעקב ספיר) מאמצע המאה ה-19 נכתב על דאדא קמודן בהרחבה ועל משפחתו, צווים חתומים על ידו נמצאים בארכיון העיר מומבאי ובמסמכי בית הכנסת "שער הרחמים" ברחוב שמואל אשר נמצאים בסכנת השמדה בשל עיזבון. חיים שמואל קהימקר כותב עליו בצורה נרחבת בספרו על ההיסטוריה של בני-ישראל מהודו.
בשנת 1962 הרבנות הראשית לישראל הוציאה ספר בנושא קהילת בני-ישראל מהודו ושם גם ישנו פרק המרחיב על פועלו של דאדא קמודן.
בשנת 1984 יצא ספר קהילתי על ידי חברי קהילת בני-ישראל בהודו ושם מתועדים משפטים וצווים רבים הקשורים אליו.
בשנת 2016 צאצאו של דאדא קמודן הסופר הישראלי אליעז ראובן-דנדקר הוציא ספר נרחב על משפחת הקמודן מוכאדם (נשיאי הקהילה), שם מתועד מחקר מאוד מעמיק על דמותו ופעילותו.
דמפריסשייר, קלידסדאל וטווידאל (מחוז בחירה לפרלמנט הבריטי)
שיוך מפלגתי
לאחר הקמת המחוז בשנת 2005, נערכו סקרים במחוז שהראו כי מפלגת הלייבור תנצח ברוב של 12%. עם זאת, המנצח בבחירות היה דווקא דייוויד מנדל, נציג המפלגה השמרנית. בשנת 2010 הפך המחוז למחוז הבחירה היחיד בגבולות סקוטלנד שנשלט בידי המפלגה השמרנית.
אקמנה (רשות מקומית)
אַקְמֶנֶה (בליטאית: Akmenės rajono savivaldybė ; ביידיש ובעברית: אוקמיאן) היא אחת מ-60 הרשויות המקומיות של ליטא, הממוקמת בצפון המדינה, במחוז שאולאי.
מרים מרגולין-ייבין
מרים עטרה מַרְגוֹלִין-ייבין (מאי 1896 – 4 בדצמבר 1966) הייתה מורה וסופרת ילדים יידית ועברית.