cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוות ההכשרה ע"ש ברוכוב בלודז'
"גוש ברוכוב"
בעקבות הגידול בהיקף הקיבוץ בלודז' החליטה הנהלת הקיבוץ להקים את "גוש ברוכוב" דהיינו הקמת פלוגות הכשרה ביישובים מסביב לעיר וביניהם בקונסקיה, קונין (כ-20 חברים), קולו (כ-32 חברים), סומפולנו (כ-45 חברים, התפרקה ב-1936), פלוצק, בנדין, שרפץ (כ-17 חברים), ריפין (כ-30 חברים), רצ'ונז', ליפנו (התקיימה כשנה ונסגרה), גוסטינין (כ-20 חברים), דובז'ין (כ-6 חברים), קילצה, אלכסנדר לודז' (כ-35 חברים), קלצ'ב, פוזנן, זגייז' (כ-35 חברים) ועוד.
נראה שחברי הפלוגות סבלו מקשיים גדולים יותר ממרכז ה"גוש" בלודז'. קשיים אלו נבעו מבידוד חברתי (עקב גודלן המצומצם), מבעיות כלכליות (שנבעו ממחסור במקומות עבודה נאותים במהלך כל השנה בגלל אופי העבודות העונתי וכן מחוסר יכולת לספוג אי עבודה של חולים וחסרי תעסוקה) ומחוסר ניכר בפעילות תרבותית. גורמים אלו הביאו לחוסר יציבות בפלוגות, לנטישה של חברים ובמספר מקרים אף לסגירתן.
מלחמת העולם השנייה
בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה לפולין והמדינה חולקה בינה לבין רוסיה (על בסיס הסכם ריבנטרופ–מולוטוב) ולודז' וסביבתה סופחו לגרמניה. העיכוב במתן סרטיפיקטים גרם להרבה חלוצים להילכד בשטח שנכבש על ידי הגרמנים (וזאת אל מול קיבוצי ההכשרה המזרחיים שעברו לשלטון הרוסי).
לאחר דיונים פנימיים בחרו החלוצים להישאר בקיבוץ אולם כשהגיעו ידיעות על מעשיהם של הנאצים בערים שכבשו הוחלט בקיבוץ לברוח לורשה. חברי הקיבוץ חולקו לקבוצות של 20 ויצאו לדרך אולם בזמן שחצו נהר בעיר לוביץ' (כ-70 ק"מ צפונית מזרחית ללודז') הפציצו מטוסים גרמנים את הגשר שעל הנהר. רק בודדים הצליחו להגיע לורשה והיתר נפוצו לכל עבר וחזרו, בקבוצות קטנות וכבודדים, ללודז' כשהם משאירים מאחוריהם חלוצים שנהרגו בדרכים. מתוך כ-270 חברים שיצאו לורשה רק כ-180 חזרו ללודז'.
הנאצים הלאימו את כל הציוד שהיה בבתי המלאכה והעבידו את חברי הקיבוץ בפרך לטובת צרכיו של הצבא הגרמני. כחלק מתהליך דיכוי היהודים בשטחים שכבשו נהגו הגרמנים לחסל את המנהיגות היהודית והאליטות. במסגרת תהליך זה רדפו הגרמנים גם אחרי חברי הנהגת הקיבוץ.
ניהול וכלכלת הקיבוץ
ניהול הקיבוץ נעשה על ידי הנהלת הקיבוץ שנבחרה באספה כללית. הפיקוח על הפעילות הכלכלית של הקיבוץ נעשה על ידי "הועד למען הקיבוץ" (הפטרונאט). ועד זה, שכלל רבים מיהודייה העמידים של לודז', סייע לקיבוץ בתחומים הבאים: לאור הצלחת המודל של ה"פטרונאט" בלודז' ותרומתו לקיבוץ יצאה המלצה לאמץ מודל דומה בקיבוצים אחרים בפולין.
חברי הקיבוץ יצרו בתי מלאכה קטנים במסגרת החווה שבהם הועסקו כ-50 חברים. מוסדות אלו כללו 3 מתפרות, נגריה, סנדלריה, מסגריה ומאפיה.
מרכז הגוש היה בלודז' שם פעלה מזכירות מרכזית ששירתה את הקיבוץ בעיר ואת כל הפלוגות. תמורת שירות זה שילמה כל פלוגה בהתאם לגודלה (3–4 זלוטי לנפש). כמו כן העבירה כל פלוגה 2% מהכנסתה למרכז לטובת פרויקטים של התנועה.
מקורות המימון לתפעול הקיבוץ כללו:
תרבות
הפעילות התרבותית נוהלה על ידי ועדת תרבות בת 5 חברים. הפעילות התבצעה בעיקר בערבים וכללה לימוד עברית, חוגים, הרצאות, שירה, חדר תרבות וספריה. פעילות זו נתמכה על ידי יצחק קצנלסון שהירבה לבקר בחווה ונחשב לפטרון התרבותי של הקיבוץ. שיריו היו פופולרים מאוד בקרב החלוצים. בין שאר הפעילויות זכו חברי הקיבוץ בלודז' לביקורם של שחקני תיאטרון "האוהל" (14 בספטמבר 1934) ושחקני הבימה. ביקורים לצורך הרצאות במקום נעשו גם על ידי אברהם הרצפלד, נתן ביסטריצקי, מרטין בובר, יוליוס ברויינטל, משה ברודרזון, יענקל אדלר ועוד.
בנוסף לפעילות המתוארת הפיק הוועד עיתון.
רפואה
תנאי החיים הקשים, העבודה המפרכת וצפיפות המגורים הביאו להיקף תחלואה גדול בקרב חברי הקיבוץ. לפי דו"ח ה"פטרונאט" מ-1934 כ-8% מחברי הקיבוץ היו חולים ועוד כ-9% בהחלמה. היקף כזה של תחלואה אילץ את הנהלת הקיבוץ ואת ועד ה"פטרונאט" לתשומת לב מיוחדת לבעיה. כחלק מהמבנה החדש ברחוב לאשנו הוקצו 3 חדרי חולים וכן הותוו נהלים לבריאות והיגיינה (בדיקות רפואיות, ניהול רישום, פיקוח סניטארי, ציוד רפואי ועוד).
מאחר שהקיבוץ בלודז' השתפר מבחינה רפואית החלו הפלוגות לשלוח את חוליהן ללודז' לטיפול ואשפוז. דבר זה הביא להטלת עומס על חדרי החולים ברחוב לאשנו ולדיונים על האופן בו יפצו הפלוגות את המרכז. בסופו של דבר אישרה המועצה שחדרי החולים בלודז' ישמשו את כל הפלוגות והן תשתתפנה בהוצאות.
העלייה ארצה
העולים מחוות ההכשרה התקבצו בשנות ה-30 לפלוגה של הקיבוץ המאוחד בגבעת מיכאל שבנס ציונה ומשם עברו להתיישב ברחבי ארץ ישראל.
מורשת הקיבוץ
ב-1965 קיימו יוצאי קיבוץ ברוכוב בארץ כנס ארצי בתל אביב
ב-1970 יצא לאור הספר "סיפורו של קיבוץ הכשרה" שסיפר את ההיסטוריה של קיבוץ ברוכוב וכלל את זכרונותיהם של רבים מחבריו
פיבי אנה טראקייר
כנסיית מנספילד פלייס
היצירה הידועה ביותר של טראקייר נמצאת בכנסייה האפוסטולית הקתולית הגדולה (1893–1901) ב-Mansfield Place (הנקראת עכשיו מרכז Mansfield Traquair) למרגלות רחוב ברוטון, אשר כונתה "הקפלה הסיסטינית של אדינבורו", העבודה הזו היא "שהביאה להכרה הבין-לאומית שלה."
עבודות אחרות
טראקייר הייתה אמנית פוריה, ולצד ציורי הקיר והרקמה שלה, ייצרה מאות תכשיטים. היא הוזמנה להציג ביריד העולמי בשיקגו ב-1893, וארבעת הלוחות הרקומים במשי שלה "התקדמות הנשמה" הוצגו בסנט לואיס ב-1904. באותה שנה היא חזרה לציורי קיר.
יצירות רבות אחרות של טראקייר, כוללות עבודות אמייל, כתבי יד מוארים ברצף הסונטות של דנטה גבריאל רוזטי, שיר השירים התנ"כי וסיפור פסיכה ופאן. כמו כן יצרה טריפטיכון של רקמות המבוסס על סיפורו של אביר הצלב האדום מ"מלכת הפיות" של אדמונד ספנסר - מוצגים במוזיאונים הלאומיים בסקוטלנד באדינבורו.
מוות
פיבי טראקייר קבורה עם בעלה, ואפר בנה הארי מוס טראקייר, בבית הקברות של כנסיית קולינטון באדינבורו. היא עיצבה את המצבה.
ברקן (יישוב)
בַּרְקָן, או בשמו הקודם בֵּית אַבָּא, על שם איש התנועה הרוויזיוניסטית אב"א אחימאיר, היא התנחלות ויישוב קהילתי אשר נוסד בשנת 1981. היישוב ממוקם בדרום השומרון כ-2 ק"מ מזרחית לעיירה בידיא בסמוך לכביש 5 "כביש חוצה שומרון". 6 ק"מ ממזרח ליישוב נמצאת העיר אריאל.
הקמה
ביישוב שלוש שכונות של מבני קבע שנבנו על פי תוכנית "בנה ביתך".
אוכלוסייה
היישוב מונה כ-450 משפחות ונושא אופי קהילתי חילוני. בין מוסדות היישוב: בית ספר יסודי, בריכת שחייה, מעו"ז של תנועת הנוער בית"ר, שני גני ילדים וספרייה. בשנת 2013 נפתח ביישוב בית ספר יסודי הנקרא ע"ש בנציון נתניהו.
גאוגרפיה
השם "ברקן" לקוח מהאתר חרבת בוראק, מזרחית ליישוב, שהוא שרידי יישוב יהודי מימי בית ראשון ושני. צפונית לו נמצא הכפר "קראוות בני חסאן" - המזוהה לעיתים גם כ"כפר ארוס" - שרידי יישוב יהודי מימי הורדוס וקברו של "שר האוצר" של הורדוס. בין היישוב ואזור התעשייה נמצא האתר הארכאולוגי גתות ברקן ודרומית נמצאת חורבת כורכוש - אתר ביזנטי גדול הסמוך לבית קברות גדול - חצוב מימי בית שני.
בנקודה גבוהה בברקן נמצא "מצפור צפניה" על שם צפניה שמחי ממקימי היישוב ברקן. מהמצפור יש מבט על ערי מישור החוף המרכזי. במצפור יש פסלי מתכת של כלי נגינה והוא נקרא גם "מצפור צלילגן".
היישוב שוכן ליד אזור התעשייה ברקן.
אולפנית טבריה
אולפנית טבריה היא אולפנה השייכת לרשת אורט. האולפנה שוכנת בטבריה, אולם משרתת את בנות האזור בהן בנות טבריה, הגליל התחתון, עמק יזרעאל, הגולן, הגליל העליון ועמק המעיינות. בראש האולפנית עומד כיום הרב ד"ר שמעיה כרמל.
היסטוריה
בשנת הלימודים תשל"ט (1979) מונה אברהם ליפשיץ (לימים מזכ"ל בני עקיבא וראש המינהל לחינוך ממלכתי דתי) לנהל את התיכון המקיף בטבריה, שמנה אז 180 תלמידים ותלמידות. הוא הפריד את התיכון לשני מוסדות, ישיבה תיכונית לבנים ואולפנית לבנות, שבראשה עמד, ובשנת הלימודים הבאה, תש"מ (1980) החלו שני המוסדות את דרכם כמוסדות נפרדים.
ליפשיץ ניהל את האולפנית במשך 28 שנים וחצי ברציפות. כשעזב את הניהול ועבר למטה משרד החינוך כראש מינהל החינוך הממלכתי דתי היו בשני המוסדות יחד כ־1,200 תלמידים, מכל האזור, כולל מרמת הגולן ומן הגליל התחתון. אחריו ניהלה את האולפנית ברכה תור, שחינכה באולפנית וגם מילאה תפקידי רכזת וסגנית. החל מתשע"ט (2019) עומד בראש האולפנית הרב שמעיה כרמל, לשעבר רב בישיבת אורות הזורעים.
באולפנית לומדות בנות מכל אזור הצפון, מקיבוצים, מושבים ויישובים, מטבריה ומבית שאן. האולפנית מקבלת את כל בנות האזור, ומציבה את האינטגרציה כעיקרון מרכזי. הבנות הלומדות באולפנית באות מקשת רחבה של זרמים, כולל מסורתיות, דתיות לאומיות וגם מרקע חרדי, וממנעד סוציו-אקונומי רחב. נכון לשנת 2022 מונה אולפנית טבריה כ-800 בנות, כולל כ-50 בנות חינוך מיוחד.
גישה חינוכית
בנות האולפנית מתחנכות למעורבות חברתית ואזרחית ותרומה לקהילה, לא רק ביציאתן לשירות משמעותי בסוף לימודיהן, אלא עוד במהלך לימודיהן. מבחינה לימודית, האולפנית פועלת לאפשר לימוד מקצועות קודש לצד מצוינות לימודית וטכנולוגית. באולפנית פועל מערך מעורבות חברתית רחב ומגוון, המערך כולל התנדבויות קבוצתיות ואישיות, בתוך האולפנית בטבריה וביישובים הסמוכים.
הצוות החינוכי
בראש האולפנית עומד הרב שמעיה כרמל ולצידו הרבנית שרהלה מסינג כמנהלת התיכון ולימור דידי מנהלת חטיבת הביניים. כל שכבה מנוהלת על ידי רכזת שכבה, ומונה 150–180 בנות, המחולקות לכיתות עיוניות, כיתות לימודיה, וכיתה קטנה. את השכבה מלווה גם יועצת. היועצת והרכזת מלוות את השכבה ארבע שנים ברצף. לכל שכבה גם מדריכה (בדרך כלל בשירות לאומי), המרכזת את הפעילות החברתית. לכל כיתה מחנכת, האמונה על הצד החינוכי, הערכי והחברתי, וכן הקשר האישי עם כל בת.
הצוות החינוכי קיבל את הכשרתו במסגרות תורניות ציוניות, חלק ניכר מהמחנכות והמדריכות הן בוגרות האולפנית, וגם חלק מהמורות המקצועיות. עובדה זו מאפשרת להעביר את החינוך הייחודי באולפנית אל הדורות הבאים.
אריקה האגינס
אריקה האגינס (לבית ג'נקינס; נולדה ב-5 בינואר 1951) היא פעילה ומחנכת אפרו-אמריקאית. האגינס נמנתה בעבר בין מנהיגי מפלגת הפנתרים השחורים.
תחילת דרכה
האגינס נולדה בשם אריקה ג'נקינס בבוושינגטון הבירה, הילדה האמצעית מבין שלושה במשפחה. לאחר סיום לימודיה בתיכון ב-1966, האגינס למדה במכללת המדינה צ'ייני, ואז עברה לאוניברסיטת לינקולן, שם פגשה את מי שעתידה הייתה להינשא לו, ג'ון האגינס, שלחם במלחמת וייטנאם. האגינס סיימה תואר שני בסוציולוגיה.
הפנתרים השחורים
בגיל 13, השתתפה האגינס במצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות, אז נולדה בה התודעה שברצונה לפעול למען עמה. היא הצטרפה למפלגת הפנתרים השחורים בשנת 1968, בגיל 18. האגינס הפכה לאחת ממנהיגי סניף לוס אנג'לס ומאוחר יותר הובילה את סניף המפלגה בניו הייבן, קונטיקט יחד עם שתי נשים נוספות, קתלין ניל קליבר ואיליין בראון. כתוצאה של סכסוך דמים בין הפנתרים השחורים לארגון מהפכני שחור US Organization, אשר הוצת על ידי הבולשת הפדרלית, בעלה ג'ון האגינס נורה למוות עם עוד עמית, אלפרנטיס "באנצ'י" קרטר, ב-17 בינואר 1969 בקמפוס של UCLA.
משפטי הפנתרים השחורים בניו הייבן
ב-1969, חברי תא הפנתרים השחורים של ניו הייבן עינו ואז רצחו את אלכס ראקלי, חבר מפלגה בו הם חשדו שהוא מודיע של הבולשת. האגינס הרתיחה את המים בהם השתמשו המענים של ראקלי. יחד עם מייסד הפנתרים השחורים, בובי סיל, האגינס הואשמה ברצח, חטיפה וקשירת קשר. במהלך המשפט שלה, היה ניתן לשמוע את קולה של האגינס בהקלטה של החקירה של ראקלי, אשר הושמעה על ידי התביעה. המשפט עורר מחאות ברחבי ארצות הברית, בעיקר על ידי קהילות שחורות ופעילי זכויות אדם, אשר לא האמינו שחברי הפנתרים השחורים יכולים לקבל משפט צדק. כתוצאה, בחירת חבר המושבעים הייתה הארוכה ביותר בתולדות המדינה. במאי 1971 המושבעים הגיעו למבוי סתום של 10 בעד זיכויה ו-2 בעד הרשעתה של האגינס, ולא נערך לה משפט חוזר.
המשך דרכה
במהלך השנתיים בהן חיכתה האגינס בכלא למשפט, כולל חלק מזמן זה בבידוד, היא למדה מדיטציה כאמצעי להתמודד עם מצבה וההפרדה מבתה התינוקת. מאז שחרורה מהכלא, היא הפכה את הפרקטיקה הרוחנית לחלק מהאקטיביזם שלה, והחלה לפעול כנואמת, מנחה, ובהדרכה לחינוך למען שחרור, לא רק של שחורים אלא של כל קבוצת דיכוי המבוסס על מגדר, גזע, גיל, מיניות או תרבות. כשיצאה מהכלא ב-1971, הפכה לעורכת וכותבת עבור עיתון הפנתרים השחורים. ב-1974, יצא ספר שירים פרי עטה, שתיארו את חוויות הכליאה והשחרור שלה. הספר, Insights and Poems, נכתב בשותפות עם יואי ניוטון, ממנהיגי ומייסדי הפנתרים. מאז, הופיעו שיריה ומאמריה במגוון כתבי עת וספרים.
החל משנת 1981, עשר שנים אחר שחרורה מהכלא, חזרה האגינס לבתי הכלא כדי לשתף עם אסירים, ובמיוחד בני נוער, את פרקטיקת המדיטציה שלה ולשתף אותם בחוויותיה במערכת המשפט והכליאה. כשראתה שהשיטה שלה זוכה להצלחה, הרחיבה את פעילותה גם לבתי ספר ומרכזים קהילתיים.
בשנות ה-1990, בשיא המודעות למחלת ה-AIDS, הצטרפה האגינס בתור האישה הראשונה בארגון לפרויקט שאנטי, כרכזת פרויקטים. היא פיתחה תוכנית תמיכה לנשים וילדים בעלי צבע החיים עם HIV/AIDS בשכונות המצוקה של סן פרנסיסקו. אחר כך סייעה בהקמת תוכניות תמיכה בכל רחבי העיר עבור הומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים החיים עם HIV/AIDS.
מאוחר יותר, הייתה האגינס לפרופסור לסוציולוגיה בלייני קולג' שבאוקלנד ובקולג' העירוני של ברקלי. בנוסף, היא הרצתה באוניברסיטאות סטנפורד, קורנל, ואוניברסיטת קליפורניה. בין השנים 2003–2011, שימשה כפרופסור ללימודי נשים ומגדר באוניברסיטת סן פרנסיסקו סטייט ובאוניברסיטת קליפורניה סטייט. בין 2008–2015 שימשה כפרופסור לסוציולוגיה ולימודים אפרו-אמריקאים במכללות הקהילתיות של מחוז פרלטה.
מאז, פועלת האגינס כמנחה במסגרת World Trust, ארגון ללא מטרת רווח אשר פועל למיגור גזענות באמצעות סרטים, תוכניות לימוד וסדנאות. האגינס בעיקר מנחה מפגשים שמטרתם לעורר דיאלוג, שהיא מאמינה שהוא הכרחי לטרנספורמציה גלובלית, ומשתמשת בסרטונים שמתעדים את ההשפעה של מערכות אי-שוויון גזעי.
חיים אישיים
האגינס נישאה ב-1967 לג'ון האגינס, מנהיג לשעבר של סניף הפנתרים בלוס אנג' לס, קליפורניה. בתם, מאי האגינס, נולדה כשהאגינס הייתה בת 20. תוך 3 חודשים מהולדתה של מאי, האגינס התאלמנה כאשר ג'ון האגינס נורה על ידי קבוצה יריבה בקמפוס של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, בינואר 1969. להאגינס יש גם שני בנים, אחד מהם בנו של ג'יימס מוט, הסולן של The Lumpen, להקת השירה של הפנתרים השחורים.
ויינברגר
ויינברגר הוא שם משפחה יהודי אשכנזי, שפירושו (מגרמנית) הוא איש של כרם או הר של יין. {{פירושונים|
ראו גם
}}
זיקית (קבוצת כוכבים)
כוכבי הקבוצה
α בזיקית הוא כוכב לבן צהבהב במרחק של כ-65 שנות אור ועם בהירות מדרגה 4.0. זהו הכוכב הבהיר ביותר בקבוצה.
β בזיקית הוא כוכב כחול במרחק של כ-271 שנות אור ועם בהירות מדרגה 4.2.
γ בזיקית הוא ענק אדום במרחק של כ-410 שנות אור ועם בהירות שמשתנה סביב דרגה 4.1.
δ בזיקית הוא כוכב כפול המורכב מזוג כוכבים שאינם קשורים זה לזה - האחד הוא כוכב כחול במרחק של כ-360 שנות אור ועם בהירות מדרגה 4.5 והשני הוא כוכב כתום במרחק של כ-350 שנות אור עם בהירות מדרגה 5.5. הניגוד החד בצבעי הכוכבים יוצר מראה יפה כאשר צופים בהם במשקפת.
גרמי שמים מעניינים נוספים
NGC-3195 היא ערפילית פלנטרית הנמצאת מעט ממערב לכוכב δ בזיקית. קוטר הערפילית כ-40 שניות קשת (בדומה לקוטר של צדק ובהירותה היא מדרגה 11.5 כך שניתן לראותה רק באמצעות טלסקופ.
אליזבת קבוט אגאסי
אליזבת קאבוט קרי אגאסי (Elizabeth Cabot Cary Agassiz ; 1822 – 1907) הייתה מחנכת אמריקאית, חוקרת טבע, סופרת, המייסדת והנשיאה הראשונה של מכללת רדקליף. חיברה ספרים על ההיסטוריה של הטבע עם בעלה לואי אגאסי, ובנה החורג אלכסנדר אגאסי.
אליזבת אגאסי ליוותה את בעלה לואי אגאסי, במסעו לברזיל בשנים 6–1865 וכן במשלחת האסלר בשנת 2–1871. על קורותיה במשלחת השנייה, היא כתבה דיווחים לעיתונות. היא פרסמה את הספר "שיעור ראשון בתולדות הטבע" (בוסטון, 1859) וערכה סקיצות גאולוגיות (1866).
ראשית החיים וחינוך
אליזבת קאבוט קרי נולדה ב־5 בדצמבר 1822 למשפחה אריסטוקרטית. היא נולדה בבית סבה, תומאס הנדסיד פרקינס, בבוסטון, מסצ'וסטס. הוריה היו מרי אן קושינג פרקינס קרי ואביה תומאס קברס קרי (שהיה בוגר אוניברסיטת הרווארד בשנת 1811).
משפחות הוריה - קרי ופרקינס היו מאנגליה, והגיעו למסצ'וסטס במהלך המאה השבע-עשרה. אליזבת קרי הייתה השנייה מבין חמש בנות ושבעה ילדים והיא כונתה "ליזי" על ידי משפחתה הקרובה. בגלל בריאותה השברירית, חינכו אותה בבית. החינוך הביתי היה רחב אופקים - כלל לימוד שפות, רישום, מוזיקה וקריאה. בנוסף היא קיבלה שיעורי היסטוריה לא רשמיים מאליזבת פייבודי.
קריירה
היא נסעה עם בעלה ומשפחתה לצ'ארלסטון שבדרום קרוליינה לצורך קבלת הפרופסורה שלו בבית הספר לרפואה במהלך 1851–1853. היא גם ביקרה איתו באירופה בשנת 1859. היא עבדה בצמוד לבעלה במחקר המדעי שלו. באופן ספציפי, היא ליוותה אותו ככותבת הראשית והמתעדת של המשלחת לברזיל, מאפריל 1865 עד אוגוסט 1866, ומשלחת האסלר שעברה דרך מצר מגלן, מדצמבר 1871 עד אוגוסט 1872. בשנת 1856, בביתם בקיימברידג', הקימה אגאסי בית ספר לבנות מבוסטון. בעלה תמך בה על ידי מתן קורסים וכן סידור קורסים של פרופסורים אחרים מהרווארד. לאחר סגירת בית הספר בשנת 1863 סייעה לארגן ולנהל את המשלחת של בעלה, אותו ליוותה לברזיל (1865–1866). משלחת זו, הגיעה מניו יורק לריו דה ז'ניירו בשבוע האחרון של מלחמת האזרחים האמריקאית. היא גם סייעה בארגון וניהול המשלחת הבאה (משלחת האסלר בשנים 1871–1872), שהייתה המשלחת הימית החשובה הראשונה של הממשל האמריקני. שאותה תיעדה. לאחר מות בעלה בשנת 1873 פרסמה מספר ספרים על היסטוריה של הטבע, סיכומי מחקריה במשך שנים רבות.
אליזבת אגאסי תרמה להקמת בית הספר להיסטוריה של הטבע ע"ש אנדרסון. היא הייתה (משנת 1869) בין הנשים הראשונות באגודה הפילוסופית האמריקאית (עם מרי פיירפקס סומרוויל ומריה מיטשל).
המכללה לנשים
בשנת 1879, היא הייתה אחת משבע נשים שניהלו בית ספר פרטי לנשים שהיה נספח להרווארד. המוסד הזה סיפק חינוך לנשים משכילות שהתכוונו להמשיך בקידום השכלתן בקיימברידג', את האפשרות לקבל הכשרה פרטית ממרצים מהרווארד. אגאסי יזמה את שינוי המעמד של המוסד הזה, בשנת 1894 והפכה אותו למכללת רדקליף לנשים. משנת 1894 עד 1900 היא ניהלה את המכללה ובין השנים 1900–1903 הייתה נשיאת הכבוד שלה. בעזרת היכולות שלה וכישוריה בגיוס כספים, היא קידמה את המכללה ותרמה משמעותית להמשכיותה.
אגסי הפכה לחברה בוועדת הניהול של גן ילדים לעיוורים, בחסות מוסד פרקינס לעיוורים. היא שימשה כגזבר סניף הוועדה בקיימברידג' עד שחלתה בשנת 1904.
מחקר ופרסומים
ניתן ללמוד על מחקריה בעזרת ספריה שפורסמו, בנוסף ליומניה שמתארים את מיזמיה הגלובליים. פרסומיה כוללים "שיעור ראשון בתולדות הטבע" (1859) ו"לימודי חוף הים בהיסטוריה טבעית" (1865), בהם נעזר בנה החורג, אלכסנדר עמנואל אגאסי. אליזבת אגסי פרסמה במקור את ספרה הראשון תחת שם העט Actaea. בנוסף, אליזבת אגסי כתבה יחד עם בעלה על המסע בברזיל (1868) [5] וערכה ופרסמה ביוגרפיה על בעלה - לואי אגסי בשנת 1885. הביוגרפיה על אליזבת קאבוט אגאסי, נכתבה לימים על ידי אחותה אמה פ. קרי ולוסי אלן פטון, שפורסם באביב 1917 בסיוע מועצת מכללת רדקליף.
חיים אישיים
בעקבות נישואיה של אחותה הגדולה מרי לפרופסור מהרווארד, קורנליוס קונווי פלטון (לימים נשיא אוניברסיטת הרווארד), היא החלה להתרועע עם קבוצת אינטלקטואלים בקיימברידג', מסצ'וסטס. בשנת 1846 היא פגשה את המדען לואי אגאסי בארוחת ערב עם מרי ובעלה. אף על פי שהם רצו להתחתן, הוא היה עדיין נשוי עם שלושה ילדים בשווייץ. אשתו נפטרה בשנת 1848. בדצמבר 1849 אביה של ליזי נתן את ברכתו. הם נישאו ב־25 באפריל 1850 בבוסטון, מסצ'וסטס. אליזבת אגאסי ארגנה את משק הבית ודאגה לכספים ולילדים. היא פיתחה קשרים חזקים עם ילדיה החורגים, אלכסנדר, אידה ופאולין, ונכדיה. לא היו לה ילדים משלה. לאחר מות בעלה בשנת 1873, היא המשיכה להקדיש זמן לעבודה ולמשפחתה.
היא נפטרה ב־27 ביוני 1907 בארלינגטון, מסצ'וסטס. היא קבורה בבית הקברות בהר אובורן יחד עם בעלה.
האנדרטה על קברם היא סלע שנבחר ממורנה של קרחוני אהרה, בסמוך למקום בו התגוררה בעבר עם משפחתה.
מונואיד (מבנה אלגברי)
מונואיד (או: יחידון) הוא מבנה אלגברי הכולל קבוצה, פעולה בינארית אסוציאטיבית, ואיבר יחידה. למונואיד חסרה תכונה אחת כדי להפוך לחבורה: התכונה שכל האיברים הפיכים.
יש שני מונואידים (עד כדי איזומורפיזם) מסדר 2, 7 מסדר 3, 35 מסדר 4, 228 מסדר 5 ו-2237 מסדר 6.
דוגמאות
דוגמאות למונואידים:
איברים במונואיד
במונואיד, איבר a הוא "הפיך מימין" אם קיים c כך שמתקיים ac=1 (אז c נקרא "הפכי מימין" של a), ו"הפיך משמאל" אם קיים b כך שמתקיים ba=1 (אז b "הפכי משמאל" של a). ייתכנו במונואיד איברים שהם הפיכים מימין אבל לא משמאל, או להפך. ההפכי מימין אינו בהכרח יחיד, וכן להפכי משמאל. לעומת זאת, איבר שהוא גם הפיך מימין וגם הפיך משמאל מוכרח להיות הפיך (כלומר, קיים d כך שמתקיים ad=da=1), ואז יש לו הפכי יחיד מימין השווה להפכי היחיד משמאל; איבר זה נקרא ה'הפכי' של a ומסומן ב-a^{-1}. מונואיד שבו כל האיברים הפיכים נקרא חבורה.
נחלת ישראל - רמה
נחלת ישראל - רמה הייתה אגודה יהודית שפעלה החל מסוף שנות השמונים של המאה התשע עשרה ועד למלחמת העצמאות "כדי לשמש מכשיר של יהדות התפוצות להשבת אדמות ארץ ישראל כחלק מחזון התחייה של העם היהודי בארצו". האגודה עסקה בגאולת קרקע באזור ירושלים והקמת יישוב דתי אורתודוקסי בנבי סמואל ורמות.
מונואיד (מבנה אלגברי)
מבנים במונואיד
במונואיד אפשר להגדיר תת-מונואיד בדומה לתת-חבורה של חבורה: תת-קבוצה S, המכילה את איבר היחידה, מהווה תת-מונואיד אם היא סגורה לכפל (כלומר, לכל a,b \in S גם ab\in S). אוסף האיברים ההפיכים במונואיד מהווה תת-מונואיד, שהוא גם חבורה (זו נקראת 'חבורת ההפיכים במונואיד'). בדומה להגדרה בחוגים, אפשר להגדיר במונואיד אידיאל (ימני, שמאלי, או דו-צדדי), וגם 'מונואיד מנה' ביחס לאידיאל. האידיאל המינימלי של מונואיד קומוטטיבי (כלומר, חיתוך כל האידיאלים של המונואיד), הוא חבורה.
נחלת ישראל - רמה
השם 'רמה' מתייחס לזיהוי שרווח בין היישוב המקראי בנחלת שבט בנימין, רמה לבין אזור נבי סמואל.
מונואיד (מבנה אלגברי)
מונואידים עם צמצום
הסרת האקסיומה על קיום הפכיים גורמת לכך שהמבנה של מונואידים הרבה יותר מסועף מזה של חבורות. לשם המחשה, ישנם 2237 מונואידים שונים בעלי שישה איברים (ורק שתי חבורות מסדר זה). באמצע הדרך בין המונואידים הכלליים לבין החבורות עומדים מונואידים עם צמצום: כאלה שבהם מ-ax=ay נובע x=y (זהו "צמצום משמאל"), ומ-xa=ya נובע x=y (צמצום מימין). לדוגמה, כל מונואיד המוכל בחבורה מקיים את תכונת הצמצום.
נחלת ישראל - רמה
החל משנות ה-80 חידשו צאצאי חברי 'אגודת נחלת ישראל רמה' את פעילות האגודה על ידי הקמת קרן הנאמנות 'נחלה - גאולת קרקעות ישראל'.
מונואיד (מבנה אלגברי)
מונואידים עם צמצום
השיכון ההדוק ביותר הוא ב"חבורת שברים", היינו כזו שכל איבר שלה הוא מהצורה a^{-1}b, כאשר a,b שייכים למונואיד; שיכון כזה קיים אם ורק אם המונואיד מקיים את תנאי אור (Ore's condition): לכל a,b יש איברים x,y כך ש-xa=yb. מונואיד עם צמצום המקיים איזושהי זהות (כגון, ובפרט: כל מונואיד קומוטטיבי עם צמצום), או שיש לו גידול תת-אקספוננציאלי, מקיים את תנאי אור.
נחלת ישראל - רמה
לפני הקמת מדינת ישראל
אגודת 'נחלת ישראל' (שיוסדה ונקראה ע"ש מייסדה היהודי האמריקאי ישראל רובינשטיין), נוסדה בשנת 1886, בעת שביקשו יהודים להקים יישוב בקרבת נבי סמואל. עם מייסדיה נמנו הרב יעקב מנדלבוים, יצחק רובינשטיין ויצחק צבי ריבלין. 60 המייסדים היו ברובם בני היישוב הישן בירושלים, וקבעו כי היישוב יפעל לפי המסורת היהודית, אורתודוקסית חרדית.
מונואיד (מבנה אלגברי)
מונואידים עם צמצום
באופן כללי, השאלה האם מונואיד עם צמצום הנתון לפי הצגה סופית שלו ניתן לשיכון בחבורה, אינה כריעה. עבור מונואידים סופיים התשובה תמיד חיובית (די להניח צמצום משמאל. הוכחה: יהי M מונואיד כזה. לכל a\in M, הפונקציה המוגדרת על ידי f(x)=ax היא פונקציה הפיכה (לפי הצמצום), ולפי הסופיות היא מוכרחה להיות על. בפרט קיים איבר b\in M כך ש-ab=f(b)=1, ובמלים אחרות כל איבר a הוא הפיך מימין. בפרט, האיבר b המקיים ab=1 הפיך מימין, אבל השוויון מראה שהוא גם הפיך משמאל. כאיבר הפיך מימין ומשמאל הוא הפיך, ו-a הוא ההפכי שלו. לכן גם a הפיך, ו-M הוא חבורה). ב-1960 נתן Adian קריטריון קומבינטורי על ההצגה, המבטיח שיכון כזה (אבל אינו הכרחי).
נחלת ישראל - רמה
לפני הקמת מדינת ישראל
עם הקמתה פנתה האגודה לתנועת חובבי ציון ברוסיה ודיווחה כי רכשה 3,500 דונם אדמה פורייה שמעיינות מפכים בה, וכי קיבלה שטרות מקנה מהשלטונות הטורקיים על חלק מהקרקע. מאוחר יותר מסרה החברה כי קנתה לפי שעה רק 50 דונם במקום, ובשנת 1888 טענו ראשיה כי קנתה 500 דונם.
האגודה החלה למכור קרקעות ליהודים רוסים. הקרקעות חולקו על פי גורל, אולם ב-1890 קבעו שליחים של הקונים מהעיר סטילאוו, שבאו לבחון את המקום, כי הוא אינו ראוי לעיבוד.
מונואיד (מבנה אלגברי)
מונואידים עם צמצום
מאידך, יש מונואידים עם צמצום (מימין ומשמאל) שאינם ניתנים לשיכון בתוך חבורה (אפילו כזו שאינה חבורת שברים). מלצב נתן סדרה אינסופית של תנאים שמונויד המקיים אותם משוכן בחבורה, והראה שתת-קבוצה סופית של התנאים האלה אינה מספיקה.
נחלת ישראל - רמה
לפני הקמת מדינת ישראל
ב-1895 בסיוע רבי יעקב משה מן עלתה על הקרקע קבוצה של 13 משפחות תימניות ששכרו בית בכפר בית איכסא והחלו לעבד את הקרקע. אולם, מחסור בבתים בכפר בית איכסא, המרחק בין הבית לבין החלקות המעובדות, שנת שמיטה והתנכלויות בלתי פוסקות של ערביי נבי סמואל, שהיו עוקרים את החלקות הזרועות והנטועות, הביאו לעזיבת המקום. על פעילות האגודה כותב בזיכרונותיו הרב שלום אלשיך, אשר היה הרב הראשי וראב"ד ליהודי תימן בירושלים "...כי רוטשילד קנה הרבה מקומות בארץ ישראל וכי הרשות נתונה מאת המלך ליהודים אשר בכל תפוצות העולם לבוא ולהתיישב בארץ ישראל". השמועה עוררה התרגשות רבתי בקרב יהודי תימן, ורבים מכרו בחופזה את מטלטליהם ורכושם כדי לזכות ולעלות לארץ הקודש. הם כינו את עלייתם אעלה בתמר.
מונואיד (מבנה אלגברי)
מונואידים בתורת ההצגות
מונואידים מופיעים באופן טבעי בתורת ההצגות של חוגים, באופן הבא. יהי R חוג. נתבונן במודולים מעל R (עד כדי איזומורפיזם), עם פעולת החיבור שמגדיר הסכום הישר. זוהי פעולה אסוציאטיבית וקומוטטיבית, עם מודול האפס כאיבר יחידה. תורת ההצגות חוקרת בין השאר מנות של המונואיד הזה, כשהדוגמה החשובה ביותר היא חבורת גרותנדיק שלו, המגדירה את הפונקטור K0.
בהקשר זה הוגדרו כמה תכונות מופשטות של מונואידים, שמתקיימות במונואידים מתורת ההצגות אם מניחים די הנחות על החוג. להלן כמה דוגמאות.
נחלת ישראל - רמה
לפני הקמת מדינת ישראל
בשנת 1904 נתקבל פירמאן (זיכיון) מהשלטון העות'מאני לבניית בית מלון במקום, אולם גם יוזמה זו לא התממשה.
בשנת 1921, שבה חברת "נחלת ישראל - רמה" לפעול, נרשמה ברשם האגודות השיתופיות בשם 'נחלת ישראל - רמה' כ"חברה קואופרטיבית לקנית קרקעות בארץ ישראל" ופעלה לגייס כספים לשם הקמת יישוב במקום. בכספים שגייסה רכשה בית בכפר בית איכסא הסמוך לנבי סמואל. באוגוסט 1922 ביקר בנבי סמואל הנציב העליון הרברט סמואל ומושל ירושלים רונלד סטורס, כדי לחנוך את מבנה הקבר לאחר ששופץ בעקבות הנזקים הקשים שנגרמו לו במלחמת העולם הראשונה. אנשי "נחלת ישראל - רמה" נפגשו איתו וביקשו שיפעל למען סלילת כביש למקום. בנובמבר 1922 הודיע חברת "נחלת ישראל -רמה" כי 7 משפחות מירושלים יבואו להתיישב בבית שרכשה ולשתי משפחות נוספות תקים החברה "בתי פח". במאי 1923, ערכה החברה הגרלת מגרשים בין בעלי המניות.
לנוכח העובדה שקרקעות האגודה לא היו ממוקמות ברצף אלא היו בשני ריכוזים עיקריים, האחד בשטח 500 דונם על גבול היישובים ג'יב ונבי סמואל, ואילו השני היה על אדמות טרשים ובחלקו בבעלות משותפת עם ערבים, נמצא קושי בתכנון היישוב. לאחר דיונים ארוכים בין חברי האגודה, הוסכם כי יירכש אתר מרכזי נוסף לתחילת התיישבות חברי האגודה, תוך ניסיון להמשיך ולרכוש את רצף החלקות המצויות באזור החלקות שבבעלות האגודה. המקום שנרכש הוא אל בורג', בו היה כבר היה מבנה קיים (שרידי מבצר צלבני). בראשית 1924 הוכשר הבית למגורים, והתיישבו 15 חברי האגודה (תימנים ואשכנזים). החברים קיבלו נשק להגנה עצמית, והאגודה המשיכה ורכשה עוד כ-1,500 דונם במקום.
לא ברור אם הנקודה ננטשה לאחר חצי שנה, עקב בעיות נגישות, לא הייתה דרך סלולה מירושלים וניתן היה להגיע למקום רק על גבי חמורים או בשנת 1929, בעקבות פרעות תרפ"ט. הערבים הרסו את הבתים וסילקו את אבני הגבול. חברת "נחלת ישראל - רמה" לקחה הלוואה מ"בנק משכנתאות ואשראי א״י" שאותה לא יכלה להחזיר והחל הליך הוצאה לפועל. בשנת 1931, נמכר הבית וחלקת האדמה לתושב הכפר בית איכסא.
בשנת 1943 פנה ועד האגודה אל הקק"ל בבקשה כי תעזור לו ליישב את המקום. בתמורה הציע ועד האגודה להסכם עם הקק"ל, כי ימכור לה 500 דונם באזור נבי סמואל תוך שהקק"ל מתחייבת להקים במקום יישוב דתי תוך שנתיים וחצי. הקק"ל לא הקימה את היישוב, והאגודה תבעה את הקק"ל בדין תורה, אולם הקק"ל סירבה להתדיין בדין תורה עם האגודה.
לאחר קום המדינה
בשנת 1948 נכללו קרקעות האגודה בשטח שנכבש על ידי ממלכת ירדן ושוחררו על ידי ישראל בשנת 1967.
על קרקעות האגודה שמחוץ לירושלים הוקמו היישובים מחנה גבעון (שצורף לגבעת זאב) וגבעון החדשה.
לינדה קרטר
רקע
נולדה בשם לינדה ג'ין קורדובה קרטר (באנגלית: Linda Jean Córdova Carter) בפיניקס, אריזונה שבארצות הברית. הוריה הם חואניטה (לבית קורדובה) וקולבי קרטר. הופעתה הראשונה של קרטר בטלוויזיה הייתה בגיל חמש בתוכנית כישרונות.
בתיכון הייתה קרטר בלהקה, שהוחתמה כאקט פותח במלון-קזינו סהרה בלאס וגאס. למדה באוניברסיטת אריזונה סטייט, אך עזבה את הלימודים כדי לפתח קריירה מוזיקלית. לאחר שלא נחלה הצלחה מרובה בסן פרנסיסקו, שם שרה עם להקתה, היא חזרה לאריזונה ב-1972.
קריירה
ב-1972 קרטר זכתה בתחרות יופי מקומית, ובעקבות זאת לפרסום כלל ארצי כאשר המשיכה וזכתה בתואר מיס עולם אמריקה וייצגה את ארצות הברית בתחרות מיס עולם שבה הגיעה לשלב חצי הגמר.
לאחר שלמדה מספר קורסים במשחק בניו יורק, שיחקה בהופעת הבכורה המקצועית שלה בתפקיד אורחת בסדרת בלשים ב-1974, דבר שהוביל לשורת תפקידים בסדרות המוכרות של התקופה, כמו "סטארסקי והאץ'" וכן בתפקידים בבי מוביז.
וונדר וומן
הקריירה של קרטר התרוממה בשנות השבעים כאשר קיבלה את התפקיד הראשי בסדרה הטלוויזיונית "אשת חיל" שרצה בין השנים 1975–1979, במשך שלוש עונות. ההזדמנות הגיעה בדיוק בזמן, שכן כספה אזל והיה בכוונתה לחזור לאריזונה. הופעתה בסדרה זכתה לאהדה מצד מבקרים והקהל ועם הזמן הדמות בגילומה הפכה לאיקונית.
הסדרה שודרה במשך שלוש עונות. לקראת סופה של העונה השלישית סיפרה קרטר בריאיון ל-"US Magazine" שהיא לא אהבה את האופן שבו היא שווקה על ידי חברת ההפקה כסמל מין:
היה לה מה לומר גם על שיווק המוצרים הנלווים לסדרה, בעיקר בובת וונדר וומן שהוציאה חברת האחים וורנר בשיתוף עם יצרנית הצעצועים Mego. בהופעה בתוכנית האירוח של ג'ואן ריברס, ב-1987, היא אמרה:
ב-1985, DC קומיקס חלקו לה כבוד במהדורת ציון 50 שנה לחברה, כאחת מ"החמישים שעשו את DC לגדולה". ב-2007 חברת הצעצועים DC Direct יצאה במהדורה מוגבלת של בובת הדמות וונדר וומן של לינדה קרטר, שיצאה במהדורה שנייה ב-2010. באותה שנה גם יצאה מהדורת פסלון של לינדה קרטר כוונדר וומן לחגיגות ה-75 ל-DC קומיקס.
מוזיקה
בשנות השבעים המאוחרות, קרטר הקליטה אלבום, Portrait, והיא הייתה שותפה לכתיבת חלק משיריו. בנוסף, היו לה הופעות רבות בתוכניות אירוח כזמרת. גם בסדרה "וונדר וומן" היא שרה שניים משיריה. פוסטר שלה שהופץ על פי הצעתו של רון סמואלס, שהיה בעלה ואמרגנה, נמכר ביותר ממיליון עותקים.
ב-2005, קרטר הופיעה על במת התיאטרון בווסט אנד בלונדון, במחזמר שיקגו, וב-2006 השיר מהמופע בביצועה, "When You're Good to Mama", יצא במהדורת פסקול מיוחדת במלואת 10 שנים למופע.
ב-2007 עשתה קרטר מסע הופעות יחידה בסגנון קברט, וב-2009 יצא אלבומה השני, At Last, והגיע למספר 10 במצעד הג'אז של בילבורד. ב-2011 יצאה באלבומה השלישי, Crazy Little Things, שהיא מתארת כתערובת מקסימה של שירי סטנדרט, קאנטרי ופופ.
משחק
קרטר הייתה אמורה להופיע בסרט משנת 1979 אפוקליפסה עכשיו, בתפקיד פלייבוי פליימייט, ואף צילמה מספר סצנות. אך הסערה שהרסה את סט הצילומים עכבה את הפקת הסרט במספר חודשים, ועד שפרנסיס פורד קופולה היה מוכן להמשיך בצילומים, קרטר הייתה מחויבת חוזית לחזור לארצות הברית לצילומי וונדר וומן. היא הוחלפה על ידי קולין קאמפ, והזכר היחיד להשתתפותה הם צילומי סנטרפולד מזויפים שצולמו כתפאורה לסרט. ניתן לראות בקצרה את דפי הסנטרפולד התלויים בגרסת ה-Redux של הסרט.
הופעות אחרות שלה כוללות את התפקיד הראשי בסרט ביוגרפי על ריטה הייוורת', ואירוח מספר תוכניות ספיישל מוזיקליות בין 1980–1984.
בשנות השמונים הייתה קרטר דוגמנית-דוברת של חברת האיפור מייבלין, וכיכבה בתוכנית הבלשות Partners in Crime לצד לוני אנדרסון.
בשנות התשעים הקימה חברת הפקות משלה, הפקות פוטומקס. היא גם הופיעה במספר קמפיינים פרסומיים בינלאומיים, והתחילה לעבוד בדיבוב.
חיים אישיים
ב-1978 קרטר נבחרה לתואר "האישה היפה בעולם" על ידי האקדמיה הבינלאומית ליופי וארגון העיתונות הבריטית.
קרטר הייתה נשואה פעמיים. בפעם הראשונה למפיק האמריקאי-יהודי רון סמואלס, שהיה גם האמרגן שלה, משנת 1977 ועד 1982. בינואר 1984 נישאה קרטר לעורך הדין האמריקאי-יהודי רוברט א. אלטמן, מנכ"לה של חברת המדיה Zenimex. לזוג שני ילדים - ג'יימס (1988) וג'סיקה (1990), והם מתגוררים בפוטומק, מרילנד.
ב-2003 קרטר חשפה שאמה סובלת מזה 30 שנה מתסמונת המעי הרגיז, ויצאה למסע הסברה כדוברת. היא תומכת גם במטרות אחרות, כולל פעילות למען מודעות ומניעת סרטן השד, הזכות להפלות, וזכויות להט"ב. היא הובילה מספר צעדות גאווה בערים פיניקס, ניו יורק ווושינגטון הבירה.
ב-2008 קרטר גילתה בריאיון ל-People Magazine שהיא הייתה בטיפול בקליניקת גמילה מאלכוהול, וכי היא פיכחת מזה עשר שנים.
דורות (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
זכריא תאמר
סיפוריו הראשונים פורסמו בשנת 1957. מאז יצאו לאור אחד-עשר קובצי סיפורים קצרים, שני אוספים של מאמרים סאטיריים, ומספר רב של ספרי ילדים פרי עטו. יצירותיו תורגמו לשפות רבות, בהן גם עברית.
נוסף להיותו סופר, שימש תאמר כעורכם של כתבי עת רבים לתרבות וספרות, וככותב פורה של מאמרי דעה סאטיריים בעיתונים שונים.
בשנת 2001 זכה בפרס אל-עווייס (العويس) לספרות עלילתית בערבית.
קורות חיים
תאמר נולד ב-1931 בעיר העתיקה של דמשק. ב-1944 עזב את לימודיו על מנת לסייע בפרנסת משפחתו, והיה לשוליית נפח. כאוטודידקט הִרבה לקרוא, ואת הדעות והתכנים שלא מצא בקריאתו ביקש מאוחר יותר לבטא בכתיבתו. כנער התעניין בפוליטיקה וקיים קשרים חברתיים עם מספר אינטלקטואלים, אשר עודדו אותו להמשיך וללמוד בלימודי ערב. ב-1957 פרסם לראשונה מספר סיפורים בכתבי עת סוריים. את כתב ידו הראשון קרא גם יוסוף אל-ח'אל, משורר סורי ומייסד "שִׁעְר" (שירה), כתב עת שבישר את לידתה של השירה הערבית המודרנית. אל-ח'אל, שהתרשם מכישרונו של תאמר, החליט לפרסם ב"שער" את מה שהיה לקובץ סיפוריו הראשון של תאמר, "צהלת הסוס הלבן" (1960).
בשנות ה-60 כיהן תאמר כפקיד ממשל במשרד התרבות הסורי והיה עורכם של מספר כתבי עת. ב-1968 היה ממייסדי איגוד הסופרים הסורי, שבו כיהן כחבר הוועד המנהל ולמשך ארבע שנים כסגן נשיא האיגוד. לצד יצירתו הספרותית עסק באותו עשור גם ביצירה טלוויזיונית, כתסריטאי עבור רשת ג'דה הסעודית (1965–1966) וכראש מחלקת הדרמה בטלוויזיה הסורית (1967–1970).
בשנות ה-70 היה עורכם של מגזין התרבות "אל-מַוקִף אל-אַדַבִּי" (1972–1975), מגזין הילדים "אוסאמה" (1975–1977) ו"אל-מַעְרִפַה", כתב עת בהוצאת משרד התרבות הסורי (1978–1980). ב-1980 פוטר ממשרתו באל-מַעְרִפַה, זאת לאחר שפרסם במאמר המערכת ציטוטים מספרו של עבד א-רחמן אל-כואכבי "על טבעי העריצות", שבו הוא מגנה את העריצות והשלטון העות'מאני וקורא לשחרור העם. לאחר שנוכח תאמר שאין עוד ביכולתו ליצור בחופשיות תחת הצנזורה הסורית, החליט לגלות ללונדון.
בגלות המשיך בכתיבה ובעריכת כתבי עת שונים: תחילה היה עורכו הכללי של כתב העת "א-דוסתור" (Al-Dustoor; 1982–1981), בין 1983 ל-1988 היה עורך התרבות של כתב העת "א-תדאמון" (Al-Tadhamon), ובשנים 1988–1993 שימש עורך כללי ב"א-נאקיד" (Al-Naqid) וכעורך התרבות של ההוצאה לאור ריאד א-רייס.
בשנים 1989–1994 כתב טור יומי עבור העיתון "אל-קודס אל-ערבי". בשנות ה-90 ובעשור הראשון של המאה ה-21 המשיך לפרסם אסופות סיפורים ולכתוב טורים עבור עיתונים שונים.
בין הפרסים שקיבל על יצירתו: פרס לספרות עלילתית בערבית ע"ש סולטאן בן עלי אל-עווייס (بن العويس, 2001), על סך 100 אלף דולרים; העיטור הסורי למצוינות אזרחית (2002); ופרס הספרות הערבית בפסטיבל לספרות בינלאומית "בלו מטרופוליס" שבמונטריאול (2009).
יצירתו
{{טורים
אסופות שונות
}}
מכתב לבן ערובה
מכתב לבן ערובה (בצרפתית: Lettre à un otage) היא מסה שפרסם אנטואן דה סנט-אכזופרי בשנת 1943 במהלך מלחמת העולם השנייה. "מכתב לבן ערובה" הוא מכתב פתוח ללאון ורת, חברו של סנט-אקזופרי, ודרכו לעם הצרפתי, שאנשיו היו לבני ערובה תחת הכיבוש הגרמני. הספר פורסם כאשר סנט-אקזופרי גלה בניו-יורק, לאחר שהקשר שלו עם לאון ורת נותק. "מכתב לבן ערובה" מציב את ערכי החברות והאחריות של אדם לזולתו כערכים המרכזיים של העולם החופשי, למענם ראוי וחובה להילחם.
רקע ביוגרפי
אנטואן דה סנט-אקזופרי נולד ביוני 1900 בליון שבדרום-מערב צרפת. הוא היה מחלוצי הטיסה בקו הדואר בין אירופה וצפון-אפריקה. סנט-אקזופרי חווה מספר תאונות טיסה, בהן התרסקות מטוסו במִדבר, המתוארת בספר אדמת אנוש. לאון ורת, שאליו נכתב "מכתב לבן ערובה", היה מבקר ספרות ואמנות שנודע בדעותיו העצמאיות, ופרסם ספרים אחדים ורשימות ביקורת. ורת נולד בשנת 1878 בחבל לורן שבצפון-מזרח צרפת למשפחה יהודית מתבוללת. סנט-אקזופרי וורת נפגשו לראשונה בשנת 1931 בפאריס. ורת תיאר ביומנו את סנט-אקזופרי כמי ש"הגיש לו כשי נעורים אחרים". סנט-אקזופרי מצדו תיאר את ורת כאהוב בחבריו, וכמצפן מוסרי בשבילו. בזמן מלחמת העולם השנייה נפרדו דרכיהם: סנט-אקזופרי התגייס לחיל האוויר הצרפתי ונמלט עם הטייסת שלו עם כניעת צרפת. ורת ומשפחתו ברחו דרומה, ל"אזור החופשי", ושהו בבית הקיט שלהם בגבול צרפת-שווייץ. קשר המכתבים בין השניים ניתק כאשר ורת נאלץ לרדת למחתרת, אך גם אז המשיכו השניים לכתוב זה לזה: ורת ביומנו וסנט-אקזופרי ב"מכתב לבן ערובה". מחשש להסגרת ורת, שמו אינו מצוין במפורש בספר. בנוסף, ניכרת חברותם בבחירתו של סנט-אקזופרי להקדיש את ספרו הנסיך הקטן לוורת. רמז נוסף לחברותם בעיני סנט-אקזופרי ניתן לראות בדמותו של השועל בספר. ביולי 1944 נעלם סנט-אקזופרי במהלך אחת מטיסותיו המבצעיות, ושני החברים לא זכו להיפגש עוד. ורת שמע על מות חברו באקראי, בזמן שהאזין לרדיו. ורת השתתף בפרסום ספרו האחרון של סנט-אקזופרי, "מצודה", מתוך עזבונו. הוא נפטר בביתו בשיבה טובה בשנת 1955.
רקע היסטורי
בשנת 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, נכבשה צרפת בידי הנאצים וחולקה לשניים. החלק הצפוני היה תחת הכיבוש הנאצי, והחלק הדרומי נשלט בידי שלטון וישי, שלטון צרפתי ששיתף פעולה עם הנאצים, ונקרא "האזור החופשי". בעקבות הכיבוש הנאצי, נמלטו מיליוני אזרחים צרפתים לאזור החופשי בדרום כדי לבנות את חייהם מחדש, ובהם יהודים רבים. הכיבוש הנאצי הרע את מצבם של יהודי צרפת, שהפכו כפופים למערכת החקיקה האנטישמית הגרמנית. היהודים שברחו ל"אזור החופשי" סבלו אף הם ממדיניות אנטישמית של ממשלת וישי, שהחמירה עם התקדמות המלחמה. מדיניות זו התבטאה בהקמת מחנות ריכוז שהיוו את השלב הראשון בגירוש יהודי צרפת למחנות השמדה. גירוש היהודים החל בקיץ 1942, אז יצאו משלוחים ממחנות הריכוז בצרפת אל מחנה ההשמדה אושוויץ. בעקבות הגירוש ניסו אלפי יהודים לברוח או להסתתר מפני הנאצים והמשטרה הצרפתית משתפת הפעולה. ב"מכתב לבן ערובה" ניתן למצוא התייחסות למצב המסוכן בו נתון ורת כיהודי, וזוהי הסיבה שסנט-אקזופרי נמנע מציון שמו במכתב.
פרשנות היצירה
במסה "מכתב לבן ערובה" בולטת התייחסותו של המספר, המזדהה כמחבר, לשני ערכים מרכזיים: ערך החברוּת וחשיבותם של קשרים אנושיים, וערך האחריות כלפי האחר. המחבר ממחיש את הקשר ההדוק בין ערכים אלה, וכיצד הם חיוניים זה להגשמתו של זה. הוא מציב ערכים אלו כערכים למענם העולם החופשי נלחם, ומתוך כך כערכים המאפשרים ליחיד להתמודד עם האבסורד האופייני למלחמה. ערכים אלה משתקפים ביצירות נוספות של סנט-אקזופרי שנכתבו בסמוך ל"מכתב לבן ערובה": הספר "טייס קרב" (Pilote de guerre, 1942), בו מתאר סנט-אקזופרי משימת טייס בה השתתף על רקע צרפת המתמוטטת, והספר "הנסיך הקטן" (1943).
סנט-אקזופרי מדגיש את חשיבות ערך האחריות לזולת כמאפיין מהותי של חברות. רעיון זה בא לידי ביטוי בתיאור התלישות העומדת מול החברות והאחריות. בתיאורו של המחבר את המהגרים התלושים מכל הקשר הנוסעים באנייה יחד איתו, הוא מתאר אותם כמנותקים מקשרי חברות, כמי שאינם אחראיים עוד לאחרים, ושאין איש שזקוק להם. אין אדם שמקשר אותם למקום מסוים, ולכן הם תלושים. לעומתם, אנשי הצוות של האנייה, להם יש תפקיד ואחריות, מתוארים כמי שחווים מלאות למול הריקנות של המהגרים. בכך למעשה מאפיין סנט-אקזופרי את האחריות לאחר כמהותה של החברות. ב"מכתב לבן ערובה" המחבר מתייחס למִדבר, ולכך שהחברות והאחריות לחבריו יכולה לכוון את האדם גם במִדבר, שיכול להיראות ריקני. התייחסות נוספת למדבר ניתן לראות ביצירתו "הנסיך הקטן". מצד אחד הוא מתאר את התלישות שיכולה להיות נחלת האדם במִדבר, דרך הפרח המתאר את האדם חסר השורשים ודרך הבדידות שהאדם מרגיש במִדבר. מצד שני, בסיום הסיפור, ניתן לראות כי יופיו של המִדבר נחשף בזכות החברות והאחריות לזולת, המתבטאות בדאגתו של המספר לנסיך הקטן ובשאיבת המים למענו. כתיבת "מכתב לבין ערובה" עשויה להיות בעצמה ניסיון להתמודד עם התלישות אותה חווה סנט-אקזופרי בעזבו את צרפת. הוא מנסה להתמודד עם התלישות דרך אחריותו לוורת, חברו הרחוק ממנו, ודרך קריאה לאחווה ואחריות לזולת בעם הצרפתי בפרט ובעולם החופשי בכלל.
במסגרת העיסוק בערך האחריות לזולת ב"מכתב לבן ערובה", סנט-אקזופרי מתייחס לקושי הטמון בראיית הקשר בין פעולה יומיומית לייעוד רחב, המוביל לתחושת אבסורד. בספרו "טייס קרב" סנט-אקזופרי מעמיק את העיסוק באבסורד בתארו את הקושי לראות את הקשר בין פעולות טכניות של טיסה, לבין האחריות החשובה שיש לו כלפי צרפת וכלפי העולם החופשי. בפרקי הספר הראשונים המחבר מתאר בהרחבה את האבסורד שהוא חווה בניסיונותיו החוזרים להפעיל את המטוס, ביציאתו למשימה שחשיבותה מוטלת בספק: איסוף מידע מודיעיני שלא יוכל לעבור לאלה שיוכלו להשתמש בו, עקב קריסת הצבא הצרפתי. רמז לאבסורד במלחמה ניתן למצוא גם בספר "הנסיך הקטן", כאשר הנסיך הקטן תמהַּ לגבי תפקידם של קוצי השושנים בהגנה עליהן, על אף שנראה שאין בכוחם להגן על השושנה מפני הכבשה. ניתן לדמות זאת לצבא הצרפתי שלא היה מסוגל להתמודד עם הצבא הגרמני. בהמשך הספר "טייס קרב", המספר מבין את מהותה של האחריות שלו לעולם החופשי, המעניקה חשיבות לפעולתו גם במצב אבסורדי. הוא מכנה פעולה זו "הקרבה", כלומר פעולה של התמסרות מלאה להוויה אותה האדם רוצה לנכס לעצמו. לפיכך, דרך ההקרבה המכילה את האחריות של האדם לאחר, הוא מתחבר להוויה גדולה יותר וכך יכול להתמודד עם האבסורד. התייחסות דומה לאופן בו אחריות והקרבה מאפשרות לאדם להתמודד עם האבסורד ניתן לראות גם ביצירה "הנסיך הקטן". הנסיך הקטן עובר בכוכבים ופוגש בהם מבוגרים המשקפים מציאות אבסורדית. בנוסף, הוא עובר בגן שושנים וחווה ריקנות כאשר הוא רואה שושנים רבות הדומות לשושנה בכוכב שלו, ואינו מבין מה מייחד אותה. רק לאחר שהוא לומד מדמותו של השועל את חשיבותן של החברות והאחריות לזולת, הוא מסוגל להבין את משמעותה של השושנה שלו. בתוך כך הוא מבין את חשיבות ההשקעה בשושנה, המהווה את ההקרבה למענה, כדרך ליצור משמעות במציאות אבסורדית.
תרגום היצירה לעברית
ל"מכתב לבן ערובה" תרגום יחיד מצרפתית לעברית. הספר תורגם בשנת 2009 על ידי גדעון טיקוצקי ובעריכת רִנה קלינוב, ויצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
מיקרוביולוגיה של מזון
מיקרוביולוגיה של מזון הוא תחום מדעי העוסק בחקר מיקרואורגניזמים, הן במזון והן בחומרי הגלם המשמשים לייצורו. מאות שנים לפני תגלית המיקרוביולוגיה, שנחשבת למדע בן 100 שנים בלבד, בני אדם כבר גילו שיטות שונות לניצול מיקרואורגניזמים לשימוש במזון, כמו גם שיטות שימור מזון כגון המלחה והוספת סוכר שגורמים להפחתת מים פעילים במזון, החמצה וייבוש.
ישנם יישומים רבים של מיקרואורגניזמים בתעשיית המזון והם משמשים לייצור מזונות ומשקאות שונים, כמו יין, בירה, סיידר, לחם, גבינות ומוצרי חלב ניגר, רוטב סויה ומוצרי סויה אחרים, חומץ, כבישת ירקות ופירות, תהליך התסיסה משתתף בעיבוד של פולי קפה וקקאו להרחקת המעטה הרירי שלהם. תעשיית הבשר נעזרת בתהליך התסיסה לעיבוד נקניק ים שונים. המיקרואורגניזמים משפיעים על איכות המזון, חיי המדף וכמות המזון. מיקרואורגניזמים מהווים אתגר מרכזי לבריאות הציבור בשל יכולתם לגרום למחלות בקרב בני האדם, ואתגר מרכזי ליצרניות המזון שעלולות לחוות הפסדים כלכליים עקב קלקול המוצרים והשמדתם. לפיכך, נעשים מאמצים מתמשכים בקרב תעשיות המזון, הרשויות והחברה לשפר כלים לדגימה סטאטיסטית ושיטות מיקרוביאליות קלאסיות ומהירות (rapid methods) על מנת להבין את המנגנונים המשפיעים על התנהגותם של מיקרואורגניזמים במזון. וכדי לבודד, לזהות ולספור מיקרואורגניזמים שונים במזון.
סוגי מיקרואורגניזמים
מזונות מורכבים מתרכובות אורגניות שונות ואי אורגניות (מלחים שונים) ונדיר מאוד שיהיו סטריליים ללא נוכחות כלשהי של מיקרואורגניזמים, אלא אם כן עברו תהליך של עיקור. למזונות שונים אוכלוסייה מעורבת של מיקרואורגניזמים שמקורם במיקרו-פלורה (אוכלוסיית המיקרואורגניזמים) הטבעית של סביבת המקור של המזון. עבור גידולים חקלאיים, מיקרואורגניזמים מאכלסים את המזון משלב הגידול והקטיף ועד להכנה והצריכה. המיקרו-פלורה של המזון תלויה בעיקר בסביבת המזון (אזור גאוגרפי ומשאבי טבע זמינים, טמפרטורה, קרינה וכו'), בסוג החיידקים הנפוץ בדוגמה, במאפיינים של סוג המזון (תכולת לחות, תכולת סוכר), בזיהום אפשרי ובתנאי העיבוד בשלבים הבאים. הקבוצות המיקרוביאליות הקשורות למזונות הן חיידקים, פטריות, שמרים, עובש ים, חד תאיים (פרוטוזואה), אצות ווירוסים.
קלקול מזון
מיקרואורגניזמים עלולים לגרום לקלקול מזון ונוכחות של חיידקים פתוגניים במוצרי מזון מהווה כיום את הגורם העיקרי לאובדן מזון. למרות התפתחויות בתחום (טכנולוגיות, ארגוניות, היגייניות) שמהוות גורמים חשובים למניעה ולעיכוב של גידול וזיהום חיידקים, מוצרי מזון רבים נשארו רגישים לקלקול ולפעילות של מיקרואורגניזמים פתוגניים (מזיקים לבני אדם). מלבד נוכחות של חיידקים פתוגניים, גם הטעם, הריח והמרקם הבלתי רצויים הם חלק מהמאפיינים של מזון מקולקל. מזון יכול להיחשב כמצע גידול אופטימלי לגידול חיידקים ומיקרואורגניזמים נוספים. בהתחשב במגוון העצום של מקורות האספקה, החומרים והשיטות שבאמצעותן מיוצר המזון, כמעט כל סוג של מיקרואורגניזם נחשב כמזהם פוטנציאלי. בהינתן הזדמנות לגידול, מיקרואורגניזמים ינצלו זאת וייתכן כי יגרמו לשינויים במראה, בטעם, בריח, ובאיכויות אחרות של המזון. השינויים מתפתחים בהתאם לסוג המזון המתקלקל, אך ניתן לסכם אותם בכלליות על ידי בחינת תוצרי הפירוק של אבות המזון העיקריים: חלבונים, פחמימות ושומנים:
זיהום מיקרוביאלי יכול להתרחש בכל נקודה בתהליך ייצור המזון: גידול, קציר, הובלה, אחסון או הכנה סופית.
ייצור מזון
מיקרואורגניזמים משמשים לייצור מגוון רחב של מוצרי מזון: למיקרואורגניזמים תפקיד חשוב בייצור של מוצרי מזון רבים הן בהכנות ביתיות והן בתעשיית המזון. מיקרואורגניזמים משמשים לייצור מוצרי חלב ומשקאות אלכוהוליים. לחם, יוגרט, שמנת חמוצה, יין, בירה, מלפפונים חמוצים, גבינות, רוטב סויה ומחית מיסו הם דוגמאות הבסיסיות למוצרים שבהם מיקרואורגניזמים משמשים כחומר הכרחי לייצורם. חומרי הגלם המשמשים לייצור מוצרים אלו מאכלסים מיקרואורגניזמים הידועים כגורמים לשינויים הנדרשים על מנת לקבל את המוצר הרצוי. לעיתים קרובות יצרניות המזון מוסיפות "תרבית התחלה" המכונה גם "סטרטר" (starter), אוכלוסייה מסחרית של מיקרואורגניזמים ידועים ומוגדרים, על מנת לקבל הדירות במוצר הסופי.
שיטות לזיהוי מיקרואורגניזמים
חשוב לזהות חיידקים פתוגניים במזון כדי לאפשר אספקת מזון בטוחה ולמנוע הפצה של מחלות אלו. שיטות מסורתיות כוללות גידול חיידקים תוך שימוש במגוון שיטות העשרה סלקטיביות ולא סלקטיביות, גידול חיידקים בתנאי מעבדה על צלחות אגר וזיהוי החיידקים על ידי מבחנים ביוכימיים ואימונולוגיים. שיטות אלו אמנם נפוצות אך הן נמשכות זמן רב. לפיכך, פותחו מגוון שיטות לזיהוי מהיר של פתוגנים הנישאים במזון, חלקן טרם נכנסו לשימוש רציף בשל מגבלות שונות. ככלל, ניתן לסווג שיטות זיהוי מהיר לשיטות מבוססות חומצת גרעין, מבוססות חיישן ביולוגי ושיטות מבוססות אימונולוגיה.
שיטות לזיהוי מהיר
באופן כללי, שיטות זיהוי מהיר הן בדרך כלל יעילות בזמן, רגישות, ספציפיות וחוסכות עבודה. עם זאת, שיטות אלו לא נמצאות תדיר במעבדות מיקרוביולוגיות בשל אופי העבודה ועלויות כלכליות גבוהות.
תקנים ישראליים
התקינה הישראלית מהווה תשתית מקצועית ואיכותית לכל מגזרי המשק, והיא מסייעת בשמירה על הבטיחות, הבריאות ואיכות הסביבה. === תקנים לבטיחות מזון ===
מוות במעצר
מוות במעצר הוא מוות של אדם שנמצא בבית סוהר או במעצר, לאחר שנעצר על ידי המשטרה או רשויות החוק. במקרים רבים מוות במעצר נגרם כתוצאה מהתעללות, הזנחה או ניסיון טיוח של הגורמים למקרי המוות. מקרים נפוצים של מוות במעצר הם קורבנות של אלימות משטרתית ואסירים פוליטיים המוצאים להורג בין כותלי הכלא.
קרימינולוגים רואים בדאגה את מקרי המוות במעצר, מפני שבמצבים אלה מחובתה של המשטרה להגן על העצורים, אף על פי שבידיה נמצא כוח רב ואילו העצורים נתונים במצב נפשי קשה ופגיע. באירופה נחשבים מקרי מוות במעצר כהפרה של הזכות לחיים, אחת הזכויות החשובות באמנה האירופית לזכויות אדם.
מקרים של היעלמות כפויה נחשבים אף הם לסוג של מוות במעצר, ומהווים חלק מההגדרה של פשעים נגד האנושות. האמנה הבינלאומית להגנה על כל בני האדם מפני היעלמות כפויה (2007) נועדה למנוע היעלמויות כפויות.
מקרים של מוות במעצר
להלן מספר מקרים ידועים של מוות במעצר.
בישראל
בישראל פורסמו מספר מקרים של מוות במעצר, בהם:
אישטוואן רוז'וש
אישטוואן רוז'וש (בהונגרית: Rozsos István; אוראדיה, 14 בספטמבר 1922 – בודפשט, 17 בפברואר 1963) היה שחקן יהודי-הונגרי זוכה פעמיים "פרס מארי יאסאי". אשתו הייתה השחקנית דורוטיה גצי.
מותו
הצלחה לא עזרה לו להתמודד עם הטראומות שגרמה מלחמת העולם השנייה והשואה. הוא פחד ממזג אוויר גרוע, מהסתיו ועד לאביב הוא נרתע מלצאת לרחובות הקרירים. "אם ישאלו אותי משהו ברחוב בנובמבר, אני אענה על זה רק באביב", אמר במרירות לחבריו. אשתו הייתה דורוטיה גצי. הם התגרשו, אך ידידותם נותרה. הם תכננו להתחתן שוב. עקב מחלתו (תסמונת דחק פוסט-טראומטית) הוא שם קץ לחייו, קפץ מחלון דירתו בקומה השישית ברחוב אטילה יוז'ף.
אתיופיה הכבושה
תקופת הכיבוש היא תקופה, בהיסטוריה האתיופית שבה האימפריה האתיופית נכבשה על ידי איטליה במהלך המלחמה האיטלקית־אתיופית השנייה, הייתה תחת שלטון איטלקי, וקיסר אתיופיה היילה סלאסי נמצא בגלות. תקופה זו של השלטון האיטלקי נמשכה חמש שנים בדיוק, מאז כניסת הכוחות האיטלקים לבירת אתיופיה אדיס אבבה ב־5 במאי 1936, עד תבוסת איטליה במהלך מלחמת השחרור האתיופית שהייתה חלק ממלחמת העולם השנייה; התאריך הרשמי לסיום הכיבוש הוא כאשר הקיסר הגולה היילה סלאסי נכנס לבירה אדיס אבבה יחד עם צבא האימפריה הבריטית וכוח גדעון הקיסרי ב־5 במאי 1941.
לאחר הכיבוש הבריטי הפכה אתיופיה למדינת חסות בריטית, ולאחר מאבק דיפלומטי מתמשך עם בריטניה על חידוש הריבונות האתיופית, שני הצדדים חתמו על הסכם הריבונות האתיופית ב־1942, ובכך קיבלה אתיופיה את ריבונותה בחזרה.
רקע: הפלישה האיטלקית
לאיטליה היו שאיפות לכבוש את אתיופיה כבר קודם לכן, וב-1896 פלשה לאתיופיה ונחלה הפסד צורב לאתיופים במלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה, הפסד שגרם למשבר בממשלת איטליה. בתקופת מוסוליני פלישה איטלקית נוספת לאתיופיה הייתה מימוש המדיניות האימפריאליסטית הפשיסטית, ולוותה במעשי זוועה ופשעי מלחמה כגון שימוש בנשק כימי ומעשי טבח באוכלוסייה האזרחית. מוסוליני חשק זה מכבר במדינה העצמאית ששכנה בין שתי המושבות האיטלקיות סומלילנד האיטלקית ואריתריאה. הוא ניצל שעת כושר בינלאומית, בה צרפת הייתה זקוקה לתמיכתו, ובה חבר הלאומים נחשף בחולשתו, ובאוקטובר 1935 הורה על פלישה לאתיופיה, לאחר שתקרית גבול בדצמבר 1934 הביאה למתיחות בין הצדדים, וכל ניסיונות הפיוס נכשלו.
הכוחות האיטלקים באתיופיה היו בתחילה בפיקודו של המרשל אמיליו דה בונו, ומדצמבר 1935 בפיקודו של פייטרו באדוליו והשתמשו במגוון כלי נשק, פצצות ורימונים הטעונים בגז חרדל, הן נגד האוכלוסייה האזרחית והן כנגד הלוחמים מולם. על אף שניסו להסתיר עובדה זו, היא נחשפה על ידי עיתונאים, משקיפים זרים, ואנשי הצלב האדום. בתגובה לכך הפגיזו האיטלקים "בטעות" 19 פעמים מחנות של הצלב האדום באזור הלחימה. במאי 1936 נכבשה אדיס אבבה והקיסר היילה סלאסי נמלט לגלות בירושלים ומשם לבריטניה. מוסוליני הכריז על מלך איטליה ויטוריו אמנואלה השלישי כ"קיסר אתיופיה". שטחי אריתריאה, סומלילנד האיטלקית ואתיופיה אוחדו לטריטוריה אחת בשם "מזרח אפריקה האיטלקית".