cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרושים (היישוב הישן)
מקור השם
מקור השם שנוי במחלוקת. על פי סברה אחת, השם "פרושים" בא בשל פרישתם מהעדה האשכנזית החסידית שהייתה בארץ תוך הקמת מוסדות קהילה עצמאיים בשל התנגדותם לחסידות. לפי סברה אחרת, הכינוי נבע מההתיישבות בארץ ישראל אשר הייתה שוממת. בהתיישבותם, כאילו פרשו העולים מתענוגי העולם הזה. הסבר אחר שהוצע, הוא שהכינוי מבטא את האידיאל המרכזי בו דגלה הקהילה - פרישה ממלאכה ומסחר ומדאגה לפרנסה לעיסוק בלימוד תורה בלבד, מה שהתבטא בכך שהמוסד הראשון אותו הקימה הקהילה מיד בהקמתה היה בית מדרש במתכונת זו ושמו "מדרש פרושים".
שארונאס יאסיקביצ'יוס
קריירה כשחקן
לקראת עונת הוא שוחרר מהקבוצה הספרדית, למרות יכולתו הגבוהה והקשר המיוחד שנוצר בינו לבין אוהדי הקבוצה, בטענה שהמועדון לא יכול לעמוד בעלות הכספית של חוזהו (הסיבה האמיתית היא, ככל הנראה, ריב שפרץ בינו לבין מאמן הקבוצה, סווטיסלאב פסיץ').
לאחר השחרור מברצלונה רוב הקבוצות באירופה כבר החתימו רכזים, אולם שאראס היה קרוב מאוד לחתום בקבוצה הספרדית פאמסה ולנסיה. סוכנו של שאראס כבר הצהיר "שאראס הוא כתום" (פמאסה משחקת במדים כתומים), אך לאחר שפמאסה לא הצליחה להתנער מעסקה שחתמה כמה חודשים מוקדם יותר (רכשה את מרקו פופוביץ' מזאדאר), היא נאלצה לוותר על שאראס. באוגוסט 2003 הגיעה מכבי תל אביב לסיכום עם יאסיקביצ'יוס, שחתם על החוזה רשמית במהלך טורניר הכנה לקראת אליפות אירופה. תחת הדרכתם של צוות המאמנים פיני גרשון, דייוויד בלאט ודן שמיר, הוא הוביל את מכבי תל אביב לזכייה ביורוליג לעונת, בצוותא עם כוכבים אחרים ובהם אנתוני פארקר, ניקולה וויצ'יץ' וטל בורשטיין. בנוסף היווה יאסיקביצ'יוס גורם חשוב בזכייתה של מכבי באליפות המדינה וגביע המדינה באותה שנה. בעונת חזרה מכבי תל אביב על הישגי העונה הקודמת, וזכתה שוב בגביע המדינה ובאליפות הליגה בישראל, ובגביע אירופי שני ברציפות לקבוצה, ושלישי ברציפות לשאראס.
פרושים (היישוב הישן)
היסטוריה
הקבוצה הראשונה של תלמידי הגר"א, אשר מנתה 150 איש, הגיעה לעיר טבריה בשנת 1808 לאחר מסע רווי תלאות. בעקבות חילוקי דעות ומנהגים עם הקהילה החסידית בטבריה עברה קבוצת עולים זו כעבור שנתיים לצפת, שם מצאו שפה משותפת עם רבני הספרדים.
שארונאס יאסיקביצ'יוס
קריירה כשחקן
הישגיו באירופה גרמו לכך שקבוצות NBA רבות התעניינו בשירותיו לקראת עונת. לבסוף חתם שאראס לשלוש עונות באינדיאנה פייסרס. בעונתו השנייה בקבוצה, לאחר כחצי עונה, שבה הביע שאראס את אכזבתו מהקבוצה והמאמן שלו הביע את אכזבתו ממנו, עבר שאראס לגולדן סטייט ווריורס בטרייד של 8 שחקנים שבו 4 שחקנים מאינדיאנה עברו לגולדן-סטייט ולהפך.
פרושים (היישוב הישן)
היסטוריה
רבי מנחם מנדל משקלוב וכמה מאנשיו לא מצאו את מקומם גם בצפת וב-1816 עברו לירושלים, תוך חידוש היישוב האשכנזי בעיר. אנשי הקבוצה לא יכלו להזדהות בגלוי כאשכנזים, משום שהשלטונות דרשו מכל אשכנזי בעיר לכסות את חובותיה ההיסטוריים של קבוצת רבי יהודה החסיד כמאה ועשרים שנה קודם לכן. בעקבות כך סיגלו לעצמם אנשי הקבוצה הופעה של בני העדה הספרדית וחלקם אף שינו את שם משפחתם, כדוגמת משפחת בסן ("באשע'ס" במקור). לאחר עשר שנים סילקו העולים את החובות ההיסטוריים והותר להם לשבת בעיר בגלוי כאשכנזים.
לאחר רעידת האדמה בצפת בשנת 1837 הגיעו שרידי הפרושים מהגליל בראשות ר' ישראל משקלוב לירושלים. באותה שנה נחנך בית הכנסת הפרושי "מנחם ציון" בחצר חורבת רבי יהודה החסיד על ידי הרב שלמה זלמן צורף והרב שלמה פ"ח ("סיעת החורבה"). לאחר שנתיים הוקם גם בית הכנסת סוכת שלום של רבי ישעיה ברדקי וחותנו רבי ישראל משקלוב ("סיעת החצר").
שארונאס יאסיקביצ'יוס
קריירה כשחקן
ב-25 בספטמבר 2007 פורסם כי יאסיקביצ'יוס חתם לשנתיים באלופת אירופה, פנאתינייקוס אתונה, תמורת 7 מיליון אירו.
פרושים (היישוב הישן)
היסטוריה
בשנת 1840 הזמינה הקהילה הפרושית בירושלים את רבי משה ריבלין משקלוב לכהן כרבה, לצד רבי ישעיה ברדקי שהיה ממונה העדה. לאחר פטירתו ב-1846 התמנה רבי יוסף זונדל מסלנט לרב העדה, וחתנו רבי שמואל סלנט לאב בית הדין שלה. לאחר פטירתו של ר' יוסף זונדל ב-1864 התמנה רבי שמואל סלנט באופן לא-רשמי לרב העדה ורב העיר, תפקיד שבו כיהן כארבעים וחמש שנה עד לפטירתו ב-1909. בתקופתו התבססה העדה הפרושית בעיר ומשקלה עלה על הקבוצות האשכנזיות החסידיות.
שארונאס יאסיקביצ'יוס
קריירה כשחקן
ב-3 במאי 2009 זכה שאראס בפעם הרביעית ביורוליג, כאשר קבוצתו ניצחה בגמר את צסק"א מוסקבה, ובכך נכנס להיסטוריה כשחקן הראשון שזוכה בתואר עם שלושה מועדונים שונים - ברצלונה, מכבי תל אביב ופנאתינאיקוס.
פרושים (היישוב הישן)
היסטוריה
דמות רבת משקל נוספת בעדה הפרושית בירושלים בתקופת כהונתו של הרב סלנט היה הרב יהושע לייב דיסקין, "הרב מבריסק" (1898-1817), אף שלא נשא בתפקיד רשמי. הרב מבריסק וממשיכיו הובילו את הקו התקיף והשמרני נגד חדירת רוחות המערב לירושלים, נגד שינויים כלשהם בצביון החיים המסורתי ובעיקר בצביון מוסדות החינוך לבנים, מאבקים שנכרכו במלחמות סוערות, חרמות ונידויים.
שארונאס יאסיקביצ'יוס
קריירה כשחקן
ב-16 בנובמבר 2010 חתם יאסיקביצ'יוס בקבוצת נעוריו ריטאס וילנה, אולם לאחר כחודש הצטרף לפנרבחצ'ה אולקר מטורקיה.
פרושים (היישוב הישן)
היסטוריה
מקהילת הפרושים בירושלים יצאו במחצית השנייה של המאה התשע-עשרה ראשוני בוני השכונות מחוץ לחומות וכן בוני מוצא ופתח תקווה ועוד מהמושבות הראשונות.
שארונאס יאסיקביצ'יוס
קריירה כשחקן
בעונת 2011/12 שב לשחק בפנאתינייקוס היוונית. בקיץ 2012, על אף התעניינות מצד מכבי תל אביב, העדיף שאראס לחזור לקבוצה אחרת בה שיחק בעברו; ברצלונה. בתום העונה שוחרר שאראס מהקבוצה.
פרושים (היישוב הישן)
הפרושים ביישוב החדש
כמו שאר החרדים ביישוב הישן, חלק גדול מהפרושים התחלנו או הפכו לדתיים לאומיים. חלק אחר התערה בחרדי היישוב החדש והפך לליטאי. גם מבין אלו ששמרו על המסורת הירושלמית, רבים הושפעו מהחסידים הירושלמים. עם זאת, נותרו אלפי משפחות המגדירות את עצמן כ"פרושים". בבתי ורשה ישנו בית כנסת מרכזי בשם "היכל יצחק - פרושים". הוא מתנהל כמסורת הפרושים, על פי מנהגי הגר"א.
שארונאס יאסיקביצ'יוס
קריירה כשחקן
יאסיקביצ'יוס ידוע ביכולתו להפיק מעצמו את המיטב במשחקים רבי משמעות וברגעים חשובים במשחק. הוא ניחן בראיית משחק יוצאת מן הכלל שמתבטאת לא פעם במסירות מאחורי הגב או תוך הפניית מבט לכיוון ההפוך ("עין עקומה").
ב-27 בספטמבר 2013 חתם שאראס לעונה בז'לגיריס קובנה הליטאית.
פרושים (היישוב הישן)
הפרושים ביישוב החדש
בחנוכה תשנ"ט (1998) נפתחה קהילה של צאצאי הפרושים הירושלמים בשם קהל פרושים, במטרה לשמר את המסורת ואורח החיים של הפרושים. גם אנשי נטורי קרתא בישראל (להבדיל מאלו שמחוץ לישראל, המזוהים עם החסידות) מורכבים בעיקר מפרושים, אך אינם מזדהים כחלק מקהילת פרושים, הנחשבת אצלם כקהילה פשרנית מידי.
שארונאס יאסיקביצ'יוס
קריירת אימון
ב-29 ביולי 2014 פרש מכדורסל ומונה לעוזר מאמן ז'לגיריס קובנה, גינטאראס קראפיקאס, ולאחר פיטוריו של קראפיקאס ב-9 בינואר 2016, הפך למאמנה הראשי של הקבוצה.
בנבחרת ליטא
ליאסיקביצ'יוס מספר הישגים יוצאי דופן גם במסגרת הבינלאומית, במדיה של נבחרת ליטא: זכייה באליפות אירופה לנוער בשנת 1994 (באליפות שנערכה בישראל), זכייה באליפות אירופה עד גיל 22 בשנת 1996 וזכייה במקום השלישי ובמדליית הארד במשחקים האולימפיים בסידני בשנת 2000. באליפות אירופה 2003 שנערכה בשוודיה, הוביל את ליטא לזכייה ראשונה בתואר מאז שנות ה-30 וזכה בתואר השחקן המצטיין של האליפות.
פרושים (היישוב הישן)
הפרושים ביישוב החדש
קהילת פרושים מורכבת מגוונים שונים בציבור הירושלמי, כאשר חלקם משתתפים בבחירות ואחרים מתנגדים לכך.
שארונאס יאסיקביצ'יוס
בנבחרת ליטא
בטקס הפתיחה של אולימפיאדת בייג'ינג (2008) היה יאסיקביצ'יוס נושא הדגל של המשלחת הליטאית.
שאראס פרש מהנבחרת הלאומית אחרי אולימפיאדת לונדון 2012.
חיים אישיים
ב-6 ביולי 2006 התחתן עם הדוגמנית הישראלית ומיס עולם לשעבר לינור אברג'יל. בני הזוג התגרשו ב-2008. ביולי 2011 פתח מסעדה בראשון לציון בשותפות עם השף חיים כהן. מאז 2017 נשוי לאנה דוקה, ואב לשניים.
מידענות רפואית
מידענות רפואית היא תת-תחום של מידענות העוסק בשרותי מידע וידע בתוך תחום הרפואה. כל יום חדש מביא איתו גילויים חדשים בתחום זה. על כן יש צורך גדול לנתב את הידע המתאים אל המקום בו נזקקים לו. החלק הוותיק יותר בתחום הוא המידענות הרפואית המיועדת לרופאים, אך בעשור השני של המאה ה-21 הולך ומתגבש לו תפקיד של מידענות רפואית המיועדת למטופלים.
מידענות המיועדת לרופאים
מידענות מסוג זה קיימת כבר שנים רבות. כל יום מתפרסמים מאמרים חדשים בנושאי מחלות, תרופות, אנטומיה ותגליות מדעיות המשנים את מדע הרפואה מקצה לקצה. השינויים הללו מהווים אתגר לרופאים המנסים נואשות לעמוד בקצב. מידענות רפואית מנסה לעשות סדר בדברים. מידען רפואי יעמוד בקשר עם חברות העוסקות במחקר, ויכיר את כלי החיפוש המתאימים כדי לאתר את המחקר הנחוץ בזמן הנחוץ. המידען אינו רופא, הוא אינו מטפל במחלות, או מאבחן אותם. הוא משמש כסוג של מנוע חיפוש. לרופא שעמוס בעבודה אין זמן לשבת שעות ולעבור על כל החומרים כדי לאתר לבסוף את המידע הנחוץ לו. בדיוק לשם כך קיימים מידענים. חברות שעוסקות במחקרים רפואיים מסתייעות כולם במידענים רפואיים. המידען העובד מול רופאים נזקק לידע מקצועי בתחום על מנת לספק ידע רלוונטי. עבודתו חייבת להיות מהירה ומדויקת. רופאים וחוקרים מנסים לכנס את הידע שלהם בצורה שתאפשר את שליפתו המהירה בעת הצורך. קיימים ארגונים כגון ההתאחדות הבינלאומית לאינפורמטיקה רפואית שמאגדים בתוכם מרכזי ידע ברפואה.
שינויים בתחום
מידענות רפואית הפונה לרופאים הייתה קיימת בספריות רפואיות. הספרן היה מידען רפואי. הוא הכיר את מאגרי המידע, ואת הכלים העומדים לרשותו לחיפוש מידע, והוא גם הכיר מספיק את התחום כדי להיות מסוגל לסייע לרופאים למצוא את הידע הדרוש להם. המצב החל להשתנות, יחד עם התהליכים שהתרחשו בתחום. משרד הבריאות החל ברפורמה אדירה, נחקק חוק זכויות החולה, ומאגרי מידע רבים נפתחו ברשת האינטרנט. כך שהידע הרפואי והאחריות על הטיפול כבר אינם בידי הרופאים בלבד.
מידענות המיועדת למטופלים
סוג זה של מידענות רפואית התחיל בעקבות הצורך של חולים להבין יותר את מחלתם, ולהתמודד טוב יותר עם שטף המידע הקיים בהישג ידם. אחוזים ניכרים מהציבור יתייעצו עם מנוע חיפוש בנוגע לבריאותם. כמות המידע הקיימת ברשת עשויה לבלבל, ולפעמים גם לפגוע. מטופל צריך מידע אמין, נכון ורלוונטי למצבו. בשביל כל אלו הוא נזקק למידען רפואי. מידען רפואי העובד מול מטופלים עובד לפי שלבים המאפיינים את המטופלים שלו. הידע שלו ברפואה לא חייב להיות גבוה כמו עמיתו העובד מול רופאים. אך כישוריו הבין אישיים חייבים להיות טובים יותר.
שלבים במידענות רפואית מול מטופלים
מידען רפואי שעובד מול מטופל חייב לזהות את השלב בו המטופל נמצא, כל שלב דורש סוג מידע אחר:
ההבדל בין מטופל לחולה
מידען רפואי הפונה למטופלים אינו פונה לאדם החולה בלבד. הוא פונה למטופלים, שיכולים להיות חולים, לבני משפחת המטופל, חברים וכדומה. תפקידו של המידען הוא להתייחס לעובדה כי לא רק המטופל, אלא גם הסובבים אותו זקוקים למידע רפואי. הפניה טיפוסית היא לפורומים, או לאתרים שעוסקים בהתמודדות עם המחלה, לחולה עצמו וגם למשפחתו.
ריימן
ריימן (באנגלית: Rayman) הוא משחק וידאו מז'אנר משחקי הפלטפורמה. משחק זה, הראשון בסדרת משחקי ריימן, נוצר על ידי מישל אנסל בשנת 1995. המשחק יצא במקור לקונסולת ה-Atari Jaguar וגרסה לקונסולת הפלייסטיישן יצאה במקביל, ובהמשך יצאו גרסאות גם לקונסולת ה-Sega Saturn ולמחשב האישי למערכת ההפעלה MS-DOS, וכן ל-Gameboy Color ולגיים בוי אדוונס.
רקע
עלילת המשחק מתחילה כשאדון האופל הרשע גונב את הפרוטון הגדול אשר שומר על ההרמוניה בעולם, מביס את בטילה הפיה בניסיונה להגן על הפרוטון וכולא את האלקטונים, יצורים קטנים וורדרדים שנהגו להסתובב סביב הפרוטון. עקב גנבת הפרוטון מתחילים כאוס בעולם ונוצרים יצורים אפלים חדשים. ריימן, גיבור חסר גפיים (כמו כל הדמויות בעולם הזה), נאלץ לצאת למסע ההצלה של העולם בו הוא נלחם בחייליו של אדון האופל וביצורים ידועים בעולמו. במסעו ריימן משיג כוחות חדשים ופוגש יצורים נוספים שעוזרים לו. במהלך המסע ריימן עובר בממלכות שונות ומגוונות.
סיפור
במהלך המסע ריימן פוגש את טרייזן, הנותן לריימן את היכולת לשתול זרע ולהצמיח ממנו צמח מטפס, כאות תודה לעזרה שקיבל מריימן. היכולת משמשת את ריימן כשגשם מתחיל להציף את היער והוא נאלץ לטפס לנקודה גבוהה. במהלך המסע ריימן פוגש את מוסקיטו התינוק, ונאלץ להיאבק אתו. בסופו של דבר מוסקיטו הופך לטוב ועוזר לריימן לחצות אזור מסוים. בסוף יער החלומות ריימן נלחם נגד הבוס מוסקיטו, יצור המשרת את אדון האופל. לאחר מכן ריימן מגיע אל ארץ השודדים ("ארץ הלהקה"), שחלקה נמצא גבוה בשמים. בארץ השודדים ריימן נפגש לראשונה עם הפיות הכחולות המשנות את גודלו. בסוף מסעו בארץ השודדים ריימן נלחם בבוס אדון סאקס. לאחר מכן הוא מגיע אל אזור ההרים הכחולים, שם הוא פוגש בחבריו כשהבולט שבהם הוא המוזיקאי המעניק לו את יכולת ההליקופטר בעזרתה הוא יכול לעופף באוויר למשך זמן בלתי מוגבל, מה שעוזר לו אחר-כך להינצל מאבן ענקית שנופלת מעליו. בסוף המסע בהרים הכחולים ריימן פוגש במר סלע. לאחר-מכן ריימן מגיע אל עיר התמונות, עיר ענקית בה נמצאים חלק מהאויבים החזקים ביותר של ריימן. במהלך המסע בעיר ריימן מגיע לתיאטרון שם הוא נלחם בקבוצת פיראטים ובאמא חלל. בסוף המסע בעיר ריימן פוגש שוב את אמא חלל. לאחר מכן ריימן מגיע למערות התת-קרקעיות של סקופס, שם הוא פוגש חייזר בשם ג'ו.
במהלך המסע ריימן פוגש את אדון סקופס, עקרב ענק ורב עוצמה, במערת יהלומים שמתחילה לקרוס לאחר מאבק קצר ביניהם. לאחר מכן ריימן פוגש שוב את סקופס ומביס אותו סופית. לאחר שריימן מביס את אדון סקופס, אדון האופל חוטף את בטילה, דבר שגורם לריימן להתחיל להתייאש לפני שמגיע לארמון הממתקים בו נמצא אדון האופל. במהלך המסע האחרון שלו ריימן פוגש כפיל שלו שיצר אדון האופל. הכפיל נראה בדיוק כמו ריימן רק שצבעיו שונים (עור כהה, עיניים צהובות, וכדומה...). הכפיל גם מבצע את אותן הפעולות שריימן עושה בכל רגע נתון ומפגש ביניהם גורם לפיצוץ. לאחר שריימן מתגבר על הכפיל הוא פוגש סוף-סוף פנים-אל-פנים את אדון האופל, שלוקח את כל הבוסים שריימן הביס ומערבב אותם יחד, מה שיוצר מספר בוסים חדשים שכל אחד משלב מספר מאפיינים של הבוסים הרגילים. לאחר שריימן מביס את הבוסים הוא מביס גם את אדון האופל ואז הכל חוזר לקדמותו.
מהלך המשחק
המשחק מקיים את הכללים הבסיסיים של משחקי הפלטפורמה - השחקן שולט בדמותו של ריימן בעולם דו־ממדי, ועליו להתגבר על אויבים ולעבור מכשולים. הדגש מופנה לכיוון של זריזות ידיים והתחמקות מסכנות. האלימות במשחק היא כשל סרטים מצוירים.
ברוב השלבים המטרה היא לעבור מסלול מסוים מתחילתו ועד לסופו (שלט ועליו סימן קריאה), אולם ישנם מספר שלבים בעלי משימות מסוימות. כמו כן בכל שלב נמצאים מספר כלובים בהם כלואים האלקטונים. חלק מהכלובים מוחבאים כך שרק ברגע והשחקן מגיע לנקודה מסוימת הם מופיעים. ברגע וכלוב מופיע נשמע צליל מיוחד, וזו הדרך היחידה למצוא את אלו המוחבאים.
בסיום כל שלב נפתחות בפני השחקן אפשרויות של שלבים חדשים, והוא גם יכול לשחק מחדש בשלבים שכבר סיים כדי לנסות ולמצוא כלובים שטרם מצא, או לזכות בבונוסים נוספים. השלבים מאוגדים למספר "עולמות" שונים, כל אחד עם הגרפיקה, המוזיקה והאויבים האופייניים לו. בסיום כל עולם ישנו בוס - אויב חזק במיוחד - שיש להביס. לאחר שמתגברים על הבוס פעם אחת אין צורך להילחם נגדו שוב בפעמים הבאות.
כדי להגיע אל העולם האחרון, בו מתגורר אדון האופל, יש למצוא את כל הכלובים שבמשחק (102 במספר). כתוצאה מכך עלול להיווצר מצב בו נאלצים לעבור על חלק מהשלבים מספר גדול של פעמים עד שנמצאים כל הכלובים.
חיילים
הערה: לחלק מהיצורים הומצאו שמות מכיוון שלא הוזכרו במשחק המקורי.
מכירות והצלחה בעולם
המשחק זכה לפופולריות גדולה. בבריטניה המשחק הוא משחק הפלייסטיישן הנמכר ביותר בכל הזמנים, עם מכירות של חמישה מיליון עותקים. עקב הצלחת המשחק פותחו משחקי המשך והרחבות לכל פלטפורמות המשחקים. ב-2001, יצאה גרסה של המשחק לגיים בוי אדוונס בשם "Rayman Advance".
שבי גביזון
שָׂבִי (שבתאי) גביזון (נולד ב-23 ביולי 1960) הוא במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי, פרופסור נלווה בחוג לקולנוע של אוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
גביזון נולד וגדל בקריית ים, בן להורים שנולדו בטורקיה. לאחר שירותו ביחידת ההסרטה של צה"ל למד בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1990, לאחר סיום לימודיו, כתב וביים את סרטו הראשון, "שורו", קומדיה המספרת את סיפורו של אשר (משה איבגי), סופר המקבץ סביבו עדת מעריצים המשננים תורתו, בדרכו אל מציאת המשמעות. לכתיבת התסריט היה שותף יונתן ארוך, שהיה גם המפיק בצוותא עם יוחנן רביב.
בשנת 1995 כתב, ביים והפיק את סרטו השני, "חולה אהבה בשיכון ג'", המספר את סיפורו של ויקטור (משה איבגי), מנהל תחנת כבלים פיראטית הנוהג לשקר על מערכות יחסים סוערות שהיו לו עם נשים רבות, עד שהוא מתאהב אהבה עזה בשחקנית המגיעה לשיכון שהוא גר בו. בסרט כיכבו חנה אזולאי הספרי, אורי גבריאל, מנשה נוי ומשה איבגי. "חולה אהבה" זכה אף הוא לשבחי הביקורת ולהצלחה בקופות. בשנת יציאתו גרף הסרט שמונה פרסי אופיר, ובהם פרסים לשני השחקנים הראשיים (הספרי ואיבגי), ופרסים על הבימוי והתסריט (שניהם לגביזון). לאחר מכן זכה הסרט גם הוא בפרס וולג'ין בפסטיבל ירושלים ובפרס המבקרים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה. גם סרט זה הופץ במדינות העולם והשתתף בפסטיבלים לקולנוע בגרמניה, בארצות הברית, בצ'כיה ובברזיל, ובכולם זכה בכמה פרסים מיוחדים.
בשנת 2003 יצר גביזון את הסרט "האסונות של נינה", המספר את סיפור משפחתו המפורקת של נדב, ילד בן 13, המאוהב בדודתו, נינה, בעודו מנסה להתמודד עם קשיי משפחתו. בסרט זה כיכבו איילת זורר, אלון אבוטבול, יורם חטב וענת וקסמן. גם סרט זה זכה לשבחי הביקורת ולאהדת הקהל, ואף ל-11 פרסי אופיר, ובהם פרס התסריט, פרס הבימוי והפרס לסרט הטוב שהוענקו לגביזון עצמו. לאחר מכן קיבל הסרט ארבעה פרסים בפסטיבל ירושלים ופרסים נוספים בפסטיבל חיפה לקולנוע. כמו כן השתתף בפסטיבל סאנדנס, בפסטיבל הקולנוע של בריטניה ובפסטיבלים בפולין, בבלגיה ובארצות הברית (כמו פסטיבל ניו יורק) בה גם יצא להפצה מסחרית. עד מהרה הוא נהפך לאחד הסרטים הישראליים הרווחיים והנצפים ביותר מעולם.
משנת 2001 פיתח גביזון גם את הקריירה הטלוויזיונית שלו, כמנהל מחלקת הדרמה של ערוץ 10, שם שימש כעורך תסריט לסדרות כמו "מעורב ירושלמי", "תיק סגור" ו"אהבה זה כואב" של היוצרת דנה מודן, שזכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה.
בשנים 2004–2007 ניהל את מחלקת הדרמה של זכיינית השידור "רשת".
בשנת 2007 ביים סדרת דרמה-קומית ששודרה ברשת, ואשר כתב בשיתוף עם דנה מודן. הסדרה, "אבידות ומציאות", עלתה בתחילה למסכים כסרט קולנוע, והסדרה מפתחת את עלילתו. הסדרה והסרט מספרים על שלוש אחיות, שאביהן שרוי בתרדמת בשעה שכל אחת מהן מתמודדת עם משבר זוגי. בניגוד ליצירותיו הקודמות, הפרויקט השאפתני של סרט וסדרה מקבילים התקבל בביקורות פושרות ובמספר צופים לא גדול באולמות הקולנוע. גם בקרב הצופים בבית הסדרה זכתה להצלחה פחותה מזו של "אהבה זה כואב".
בשנים 2006–2010 חבר גביזון ליעל פוליאקוב וערך את תסריטי שלוש העונות (שתיים שודרו) של הסדרה המצליחה וזוכת פרס האקדמיה "הכל דבש".
בשנת 2011 פיתח וערך את תסריטי שתי העונות של הסדרה המצליחה "יום האם" יחד עם היוצרת דניאלה לונדון דקל. זכויות ההפקה של הסדרה נמכרו בשנת 2012 לרשת האמריקאית CBS.
בשנת 2011 החל לכתוב את סרט הקולנוע "געגוע", שיצא לאקרנים ב-2017 בהפקת סרטי יונייטד קינג ובכיכובם של שי אביבי ואסי לוי.
גביזון משמש פרופסור בחוג לקולנוע וטלוויזיה של אוניברסיטת תל אביב ומעביר סדנאות בימוי וכתיבת תסריט.
גביזון גרוש ואב לשניים. כיום נמצא בזוגיות עם השחקנית ריקי בליך.
שמואל תמיר
שנותיו הראשונות
תמיר נולד בשם שמואל משה כצנלסון בירושלים בשנת 1923. אביו, ד"ר ראובן כצנלסון, היה ממניחי היסוד לרפואה הציבורית ולעבודה הסוציאלית בארץ (הקים את קופת חולים עממית) והיה שלישו של טרומפלדור. אמו, בת-שבע כצנלסון, הייתה חברת הכנסת השנייה ומחנכת. אחותו, שולמית כצנלסון, הייתה כלת פרס ישראל ומועמדת פעמיים לפרס נובל לשלום. דודו, אברהם כצנלסון, מחותמי מגילת העצמאות ושגרירה הראשון של ישראל בסקנדינביה, דודו יוסף כצנלסון ממנהיגי התנועה הרוויזיוניסטית וממקימי האצ"ל, ודודתו רחל כצנלסון הייתה רעייתו של זלמן שזר, נשיאהּ השלישי של מדינת ישראל. למד בגימנסיה העברית בירושלים ואחריה בבית הספר למשפטים, והוסמך כעורך דין.
חבר האצ"ל ותנועת החרות
ב-1938 הצטרף לאצ"ל. ב-1944 היה חבר מפקדת מחוז ירושלים ובה פיקד על פיצוץ משרד מס ההכנסה בעיר, היה מפקד מחלקת מודיעין במחוז ירושלים, ב-1946 נתמנה לסגן מפקד מחוז ירושלים, נעצר על ידי השלטונות הבריטיים וב-1946 הוגלה לקניה. בחזרתו לארץ, מעט לאחר הכרזת העצמאות, אימץ את כינויו המחתרתי כשם משפחתו.
עורך דין
תמיר היה עורך דין בעל כושר ביטוי חריף ששש להראות כאנטי-ממסדי, ולהילחם מלחמת חורמה במפא"י ובכל אשר ייצגה לדעתו. מן המשפטים הידועים בהם הופיע זכורים במיוחד משפטו של דב שילנסקי, לימים יושב ראש הכנסת אשר נעצר באוקטובר 1952 כשבתיקו מטען חבלה, והואשם כי הוא חבר במחתרת אשר התכוונה לפעול כנגד הסכם השילומים. שילנסקי נדון ל-21 חודשי מאסר, אך משפטו זכה לפרסום ודעותיו זכו לחשיפה, לא מעט בשל ההגנה שסיפק לו תמיר.
כן ייצג את חברי "שורת המתנדבים", ארגון אנטי-ממסדי שפרסם חוברת ובה טענות כלפי סגן מפכ"ל המשטרה, עמוס בן-גוריון (בנו של דוד בן-גוריון) שנגעו לשחיתויות. עמוס בן-גוריון הגיש כנגד אנשי הארגון תביעת דיבה, אשר נדונה במשך כשנתיים, מ-1956, ובמהלך הדיון בתביעה העלה תמיר האשמות בשחיתות כלפי המשטרה וכלפי הממסד של מפא"י. בעקבות המשפט והשלכותיו התפטר יחזקאל סהר מפכ"ל המשטרה.
משפט קסטנר
את עיקר פרסומו קנה תמיר בעת שייצג את מלכיאל גרינוולד בתביעת הדיבה הפלילית שהוגשה כנגדו על רקע דבריו על ישראל קסטנר. גרינוולד האשים את קסטנר, מראשי יהדות הונגריה בזמן השואה, ולאחר עלייתו לישראל מאנשי ממסד מפא"י, כי הוא הכשיר את הקרקע לרצח יהודי הונגריה על ידי הנאצים והשתתף בגזל רכושם על ידי ידידו הנאצי, פושע המלחמה הבכיר קורט בכר. כמו כן האשים גרינוולד את קסטנר במתן עדות שקר לטובת בכר. שר המסחר והתעשייה דב יוסף הודיע לו כי היועץ המשפטי לממשלה דאז חיים הרמן כהן עומד על-כך שקסטנר כעובד ציבור יתגונן על ידי הגשת תביעת דיבה נגד גרינוולד, ולא שיתפטר. הפרקליטות הגישה נגדו כתב אישום בגין הוצאת דיבה. תמיר קיבל על עצמו את ייצוגו של גרינוולד, ועשה זאת בכישרון יוצא דופן.
המשפט נפתח בינואר 1954 בבית המשפט המחוזי בירושלים בפני נשיא בית המשפט, השופט בנימין הלוי. המשפט הפך לבירור רחב יריעה של כל שואת יהודי הונגריה. את שהתחיל כתביעת דיבה נגד גרינוואלד תמיר הצליח להפוך בעיני הציבור ל"משפט קסטנר", וגולל האשמה חריפה נגד ראשי היישוב, הסוכנות ומפא"י כי בשנות השואה חיפו על קסטנר ופעולותיו והשתיקו במתכוון את הידיעות על ההשמדה לפי הוראת הבריטים ותוך שיתוף פעולה עמם.
תמיר הטיח בקסטנר האשמות בדבר שיתוף פעולה עם הנאצים, הסתרת הידיעות על סכנת ההשמדה מפני יהודי הונגריה, הפקרת המוני היהודים כדי להציל את יהודי הרכבת "המיוחסים", שהיו קרוביו וידידיו, הכשלת שליחותו של יואל ברנד והפקרת הצנחנים יואל פלגי, פרץ גולדשטיין וחנה סנש. כן הטיח בקסטנר אשמת ברית עם קורט בכר, שהתבטאה במתן עדות לטובתו בפני בית דין לדה-נאציפיקציה ובעיקר בנטילת חלק מכספי הכופר, שנפלו בידי קורט בכר לעצמו.
ככל שהמשפט הלך וקיבל את צורתו - ממשפט נגד גרינוולד לכתב אישום חריף נגד קסטנר והחוגים שמהם יצא, הוא משך תשומת לב גוברת והולכת בדעת הקהל. לפרקליטות התברר כי יש להטות את המשפט לאפיקו המקורי, דהיינו - האשמתו של גרינוולד. לצורך כך הוחלף הפרקליט, ששימש כתובע במשפט ביועץ המשפטי לממשלה עצמו, חיים כהן, שהיה משפטן רב מוניטין (ולימים שופט בית המשפט העליון).
ב-22 ביוני 1955 הקריא השופט הלוי את פסק הדין. פסיקתו הייתה כהטלת פצצה באולם בית המשפט ובדעת הקהל במדינה. "קסטנר מכר את נפשו לשטן" פסק השופט, ומצא את קסטנר אשם בשיתוף פעולה עם הנאצים בהשמדת יהודי הונגריה ובהצלת פושע המלחמה קורט בכר מעונשו.
פסק הדין גרם לסערה ציבורית והחל לפתח מודעות ציבורית לנושא השואה (מודעות שהגיעה לשיא לאחר משפט אייכמן בשנות השישים). היועץ המשפטי מיהר להגיש ערעור על פסק הדין. בעוד שמיעת הערעור נמשכת, התנקשו ב-4 במרץ 1957 שלושה צעירים בחיי ישראל קסטנר וירו בו למוות בפתח ביתו.
ב-17 בינואר 1958, קרוב לשנה לאחר שקסטנר נרצח, הפך בית המשפט העליון את פסק דינו של השופט הלוי על פיו. בפסק דין שניתן על ידי בית המשפט העליון ברוב קולות טיהר בית המשפט את שמו של קסטנר מאשמת שיתוף פעולה עם הנאצים והכשרת הקרקע להשמדת יהודי הונגריה (אך השאיר על כנה את הקביעה כי עדותו של קסטנר הצילה את קורט בכר מעונשו).
פרסום "מסמכי סאסן" בשבועון Life ב-1960, לאחר מעצרו של אייכמן והבאתו לישראל, שכלל גם את הציטוט הבא מפי אייכמן אודות שיתוף הפעולה של קסטנר: "כאמור, שוחחתי על כל הדברים האלה עם ד"ר קסטנר ומסרתי לו בדיוק נמרץ על הפקודה שקיבלתי. הוא הסכים להניא את היהודים מהתנגדותם לגירוש ואף לדאוג לסדר במחנות הריכוז, בתנאי שאעצום עין ואניח למאות אחדות או אלפים אחדים של יהודים צעירים לעלות באורח בלתי חוקי לארץ ישראל. היה זה עסק טוב בשבילי - המחיר של 15,000 - 20,000 יהודים לא היה גבוה מדי תמורת הסדר במחנות ... ומשום שקסטנר העניק לנו שירות גדול בכך שסייע לשמירת השקט במחנות, הנחתי לקבוצות שרצה בהן להימלט. אחרי ככלות הכול לא הייתי מעוניין בקבוצות קטנות של כאלף יהודים", הניע את תמיר לדרוש מהתובע במשפט אייכמן, גדעון האוזנר, שיאפשר לו לחקור את אייכמן, מתוך תקווה שחקירתו תטיל אור חדש על פרשת קסטנר ותאפשר קיום משפט חוזר. האוזנר סירב, בטענה שלוח הזמנים אינו מאפשר זאת. תמיר פנה לבית המשפט העליון, שדחה את הבקשה. נשיא בית המשפט העליון, יצחק אולשן קבע, שקסטנר המת לא יוכל לְהָזֵם את דברי אייכמן.
פרשת מאיר הר ציון וחבריו
במרץ 1955, ארבעה צנחנים, נעצרו בידי המשטרה בחשד לרצח חמישה בדואים, כנקמה על רצח שושנה הר ציון וחברה עודד וגמייסטר. השניים נרצחו ימים ספורים לפני כן, כנראה בידי בדואים בשטח הירדני דאז. הארבעה, מאיר הר-ציון (אחיה של הנרצחת), יורם נהרי, זאב סלוצקי ועמירם הירשפלד, בעזרתו של איש מפא"י, ח"כ שלמה לביא, ביקשו מעו"ד שמואל תמיר לייצגם. בטרם קיבל את הייצוג, עו"ד תמיר ביקש לוודא עם הנאשמים כי לא שכרו אותו כי חשבו שיזדהה עם המעשה המיוחס להם - וציין כי הוא מתנגד בכל תוקף למעשה.
הפרשה עוררה אי-שקט אצל ראשי השלטונות שחששו שעו"ד תמיר יביא לגילוי של מדיניות החוץ והביטחון הרשמית של מפא"י, שבאה לביטויה במדיניותה של הממשלה ולכן החליטו הרמטכ"ל - משה דיין, ושר הביטחון - דוד בן-גוריון, לגנוז את התיק תוך ניסיון לכרות הסכם עם הנאשמים כי יפטרו את עו"ד תמיר בתמורה שיטענו שפוטר בשל כך שביזה לכאורה את צנחני היישוב במשפט קסטנר. עו"ד תמיר, הציע לנאשמים לכתוב מכתב בו הם מסיימים את ייצוגם על ידיו, וזאת לאחר שגילו לו בפגישתם כי "בא אלינו איש מוסמך מאוד ורם דרג, בשליחותו של 'האיש הגבוה ביותר' (משה שרת, ראש הממשלה דאז או בן-גוריון, שר הביטחון)... הם מוכנים לא להגיש משפט נגדנו בתנאי שנפטר אותך ונמנה תחתיך עורך-דין שהם יקבעו...". לאחר מכן התפרסמה הודעה שהוכנה מראש בהתאם להסכם שניסו ראשי השלטון לכרות עם הר-ציון וחבריו כאילו ייצוגו של עו"ד תמיר הופסק לאחר שבמשפטו של מלכיאל גרינוולד פגע בכבודם של צנחני היישוב. לאחר 20 יום במעצר לצורך חקירה, שוחררו הארבעה והר־ציון חזר לשורות הצבא.
יוסקה אלטלנה
יוסף חדד אשר נודע בכינויו בנתניה יוס'קה אלטלנה עלה ארצה עם הוריו לירושלים ב-1935. ב-23 ביוני 1948, ערב גיוסו לצה"ל, לחטיבת גולני, נקרא על ידי האצ"ל להגיע ולסייע בפרוק הנשק שעל האוניה אלטלנה. לאחר הפגזתה, קפץ למים ושחה אל החוף, ללא נשק, חברי הפלמ"ח ירו בו בעודו שוחה אל החוף והוא נפגע קשה, הועבר לחדר המתים אולם שם התגלה כחי. מיד הועבר יוסף לבית החולים, נאבק על חייו והשתקם.
המוסדות המוסמכים של משרד הביטחון סירבו להכיר בו כפצוע צה"ל, על פי הוראה כללית של שר הביטחון דוד בן-גוריון. יוסקה ביקש מעו"ד תמיר לייצגו בפני ועדת הערעורים. עו"ד תמיר ניסה לפעול תחילה אצל פרקליט מחוז תל אביב אוריאל גורני, שייצג את הממשלה בתיקים חשובים בפני ועדת הערעורים, כאשר טען שיש להתייחס לפרשת אלטלנה, כאילו היה זו התנגשות בין שתי יחידות של צה"ל, שמקורה בטעות, וכי על המדינה לטפל בנפגעי שתי היחידות. הגורמים המוסמכים השיבו בשלילה.
בדיון בפני ועדת הערעורים, ביקש עו"ד תמיר להפסיק את הדיון עד אשר תוגש בקשה לפסק דין הצהרתי של בית-המשפט המחוזי שיקבע באיזו מידה הייתה פעולת אלטלנה פעולה חוקית. עו"ד תמיר סבר כי ועדה שמורכבת משופט ומשני אנשי ציבור, בדר"כ רופאים אשר קובעת לרוב אחוזי נכות, אינה הגוף המתאים לפסוק בעניין עקרוני וייחודי שכזה אלא בית-משפט. ועדת הערעורים לא קיבלה את הבקשה והמשיכה בדיון. לאחר מכן הכין עו"ד תמיר מסמך מפורט על השתלשלות הפרשה ואת המשא-ומתן בין האצ"ל לבן-גוריון, גלילי ואשכול, שהוביל להסכם בדבר פריקת האונייה, הסכם שהופר על ידי הממשלה. לאחר הגשת המסמך קיבל תמיר איתותים מח"כ אריה בן-אליעזר שנפגש עם מנכ"ל משרד הביטחון דאז, שמעון פרס שבהתייעצות עם בן-גוריון הוחלט כי משרד הביטחון מעדיף להימנע מחשיפת כל הפרשה בפני ועדת הערעורים. לכן הוחלט להבטיח לנכים ולמשפחות ההרוגים את כל הזכויות הניתנות לנכי צה"ל והמשפחות השכולות, לא על ידי הכרה פורמלית, אלא על ידי הענקת תשלומים "לפנים משורת הדין".
בכך תמה פרשת יוסקה אלטלנה. במקביל נקבע שינהגו בכל נפגעי אלטלנה ובמשפחותיהם כפי שהוסכם לנהוג ביוסקה. לימים קבעה הכנסת כחוק, שדין לוחמי אצ"ל ולח"י כדין לוחמי צה"ל לכל דבר.
ברבות הימים קיבל יוסף חדד את אות יקיר העיר נתניה.
פעילותו הפוליטית
ב-1957 ייסד את המשטר החדש יחד עם ישעיהו ליבוביץ - תנועה פוליטית ברוח דעותיו האנטי-ממסדיות. בשנת 1964 חזר והצטרף לתנועת החרות.
בשנת 1965 נבחר מטעם גח"ל לכנסת השישית. הישגיה של התנועה בבחירות אלו היוו אכזבה, והתנועה המאוחדת קיבלה כשמונה מנדטים פחות ממה שקיבלו שתי התנועות בנפרד בבחירות הקודמות (אם כי מהמפלגה הליברלית פרשו 5 חברי כנסת עקב האיחוד עם חרות, והתמודדו בבחירות בנפרד כמפלגת הליברלים העצמאיים).
ביוני 1966 קרא תיגר על מנהיגותו של מנחם בגין, שהוביל את תנועת החרות בשש מערכות בחירות עד אותה עת אך לא הצליח להביאה לשלטון. ביחד עם אהוד אולמרט קרא תיגר בוועידת חרות על בגין, בטענה כי על בגין להסיק את המסקנות מאי הצלחתו בכל מערכות הבחירות עד עתה. בעקבות דברים אלו התפטר בגין מתפקידו (אך שב אליו כעבור חודשים מספר). בתנועה נוצרו שני מחנות: "מחנה תמיר" ו"מחנה בגין". הייתה זו קריאת התגר האחרונה על מנהיגותו של בגין מתוך מפלגתו.
בפברואר 1967 הסתיים העימות בפילוג. תמיר ואנשיו הורחקו מתנועת החרות על ידי יושב ראש בית הדין איסר לובוצקי, והקימו את "המרכז החופשי" מפלגה בראשה עמדו תמיר, אהוד אולמרט, עקיבא נוף ואליעזר שוסטק.
לאחר כניסתה של חרות לממשלת אחדות לאומית ערב מלחמת ששת הימים, נותרו תמיר וחבריו באופוזיציה. לאחר מלחמת ששת הימים נקטו חברי התנועה בקו ניצי אף יותר מאנשי תנועת החרות שהיו חברים בממשלה.
תמיר התבדל בדעותיו מאנשי הליכוד, והפגין קו מתון וחשיבה עצמאית. כיהן כיו"ר ועדת הכלכלה של הכנסת. לקראת הבחירות לכנסת התשיעית הקים יגאל ידין תנועה בשם "התנועה הדמוקרטית לשינוי" (ד"ש). לתנועה הצטרפו רבים שראו בה אופציה לשינוי יסודי של המשטר בישראל, ולהזרמת רוח רעננה. בין המצטרפים לתנועה היו שמואל תמיר ובנימין הלוי (השופט ממשפט קסטנר, שבינתיים נבחר לכנסת מטעם חרות) שהתפטרו מהכנסת כדרישת ידין. רשימת ד"ש לכנסת הייתה הראשונה שנבחרה ישירות על ידי הבוחרים ושמואל תמיר שהגיע עם מטה מאורגן הצליח להכניס רבים ממקורביו לרשימה.
לאחר הבחירות לכנסת העשירית ב-1981 בהן לא העמיד את מועמדותו לכנסת, פרש תמיר לעסקיו הפרטיים.
פעילותו במשא ומתן לשחרור שבויי מלחמה
לאחר מלחמת לבנון הראשונה נותרו בידי ארגונים שונים, ובידי סוריה שבויים ישראלים. היה צורך במשא ומתן עם ראשי הארגונים ועם גורמים נוספים ותמיר מונה על ידי הממשלה לכהן כ"יו"ר צוות הגיבוש לטיפול בשבויי מלחמה". שחרור השבויים התבצע במספר שלבים. ראשית שוחררו שישה חיילי נח"ל שנשבו בשנת 1982, תמורת 4,700 מחבלים, בנובמבר 1983. לאחר שחרורם של אלו נותרו שבויים בידי סוריה ובידי ארגונו של אחמד ג'יבריל. השבויים שנותרו בידי סוריה שוחררו ביוני 1984 תמורת כשלוש מאות חיילים סורים שנפלו בשבי במהלך המלחמה. כן הוחזרו גופותיהם של חיילים שהוחזקו בידי הסורים.
כריס פארלי
כריסטופר קרוסבי "כריס" פארלי (באנגלית: Christopher Crosby "Chris" Farley; 15 בפברואר 1964 – 18 בדצמבר 1997) היה קומיקאי ושחקן קולנוע אמריקני, המזוהה עם תוכנית המערכונים "סאטרדיי נייט לייב" בה הופיע בין השנים 1990-1995. לאחר מכן הופיע במספר סרטי קומדיה מצליחים.
שמואל תמיר
פעילותו במשא ומתן לשחרור שבויי מלחמה
תמיר נפטר בביתו בהרצליה פיתוח ב-29 ביוני 1987, ונטמן בבית העלמין סנהדריה בירושלים.
כריס פארלי
ביוגרפיה
פארלי נולד ב-1964 במדיסון, ויסקונסין שבארצות הברית למשפחה קתולית. ב-1986 קיבל תואר בוגר מאוניברסיטת מרקט במגמת תקשורת ותיאטרון. לאחר לימודיו עבד בחברה של אביו שעסקה בהפקת שמנים אתריים. במקביל החל את קריירת המשחק שלו במועדון אלתור מקומי בשם "Ark Improv Theater" ולאחר מכן בתיאטראות אלתור בשיקגו. בשנת 1990 הצטרף לצוות תוכנית המערכונים האמריקאית Saturday Night Live לאחר שהתגלה על ידי מפיקה, לורן מייקלס, בתיאטרון האלתור "Second City" בו השתתף בשיקגו. בתוכנית חבר לשחקנים וקומיקאים מפורסמים כגון כריס רוק ואדם סנדלר. הוא היה חבר בצוות התוכנית במשך חמש שנים, במהלכן התמחה בהומור פיזי וסלפסטיק שנשען בין היתר על הופעתו החיצונית רחבת הממדים. סגנון ההומור שלו בתוכנית לא היה מעודן במיוחד והדמויות שלו הרבו לצעוק, להזיע ולהתפשט (זכורים במיוחד מערכון שבו גילם חשפן מה"צ'יפנדיילז" לצד פטריק סווייזי ודמותו האירונית של מאט פולי, מאמן אישי כושל).
שמואל תמיר
משפחה ואילן יוחסין
תמיר היה נשוי לרות לבית גורביץ, אחותה של המשוררת עליזה גרינברג (ע. טור-מלכא), רעייתו של המשורר אורי צבי גרינברג. בנו, סגן, טייס מסוק בחיל האוויר נהרג בתאונת טיסה ב-8 ביולי 1971. מושב נתיב העשרה הוקם לזכר 10 הנופלים בתאונה.
כריס פארלי
ביוגרפיה
ב-1995 הועזב פארלי יחד עם אדם סנדלר מצוות התוכנית "סטרדיי נייט לייב" בעקבות קיצוצים. מאז ועד מותו החל לשתות בכבדות ולצרוך סמים. הוא נכנס ויצא ממכוני גמילה 17 פעמים. הפעם האחרונה הייתה שבוע לפני מותו. בדצמבר 1997, לאחר ארבעה ימים של שתייה וצריכת קראק והרואין בחברת יצאנית בשם היידי, פארלי מת כתוצאה ממנת יתר.
שמואל תמיר
הנצחתו
לזכרו של שמואל תמיר רחובות ברחבי הארץ, בין היתר בתל אביב, בירושלים ובבאר שבע.
כריס פארלי
בקולנוע
במהלך תקופת "סטרדיי נייט לייב" הופיע פארלי במספר תפקידי אורח בסרטים כמו "עולמו של ויין", "תופסים ראש" (Coneheads), "רוקנרול באוויר" (AirHeads), ובתפקיד נהג האוטובוס הנרגן בקומדיה של אדם סנדלר "בילי מדיסון". לאחר שהועזב מהתוכנית ב-1995 החל להתמקד במשחק קולנועי ויחד עם חברו לתוכנית דייוויד ספייד כיכב בקומדיות "כבשה שחורה" (Black Sheep) ו"טומי בוי". שזכו להצלחה כלכלית בעיקר בקופות הביתיות וביססו את פארלי ככוכב קומי מכניס. הכרה זו הקנתה לו את התפקיד הראשי בקומדיה "הנינג'ה מבברלי הילס" (Beverly Hills Ninja) שזכתה למקום הראשון בהכנסות בשבוע הראשון להקרנתה. לאחר מותו שוחררו לאקרנים בשנת 1998 שני סרטים נוספים "עבודה מלוכלכת" (Dirty Work) שבו הופיע בתפקיד משני ו"כמעט גיבורים" (Almost Heroes) שבו כיכב לצד מת'יו פרי.
שמואל תמיר
הנצחתו
לאחר פטירתו נחנך "גן שמואל תמיר" בהרצליה פיתוח, שם חי עם משפחתו החל מתחילת שנות ה-60. הגן ממוקם בקרבת תל ארשף (חוף סידנא עלי).
בשנים שלאחר מותו עד היום, מתקיימים ערבי עיון לזכרו. לרגל 25 שנים לפטירתו התקיים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב ערב עיון בנושא: "עצמאות הרשות השופטת מול הכנסת". באירוע נשאו דברים פרופ' אהרן ברק ודני גילרמן ונכחו נשיאי בית המשפט העליון בדימוס, שופטים, אנשי ציבור וסטודנטים.
דניאל באוטיסטה
1975
במשחקים הפאן-אמריקאיים, שנערכו במקסיקו סיטי, מקסיקו זכה באוטיסטה במדליית זהב בתחרות הליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:33.07 שעות לפני דומינגו קולין ממקסיקו (1:33.58 שעות) ולארי יאנג  מארצות הברית (1:37.53 שעות).
שיאן עולם
חודש לפני האולימפיאדה שבר באוטיסטה את שיא העולם בהליכה ל-20 ק"מ, בתחרות שנערכה בבידגושץ', פולין בתוצאה של 1:23:40 שעות כשהוא משפר את שיאו של פאול ניהיל מבריטניה (1:24:50 שעות) שנקבע ב-1972. שיאו של בטיסטה נשבר ב-1978 על ידי אנטולי סולומין  מברית המועצות (1:23:30 שעות).
אלוף אולימפי
באולימפיאדת מונטריאול זכה באוטיסטה בבמדליית זהב בתחרות הליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:24:40.6 שעות לפני הנס גיאורג-ריימן ממזרח-גרמניה (1:25:16.6 שעות) ופיטר פרנקל  ממזרח גרמניה (1:25:29.4 שעות)
1977
באליפות העולם באתלטיקה לקבוצות הליכה, שנערכה במילטון קינס, בריטניה זכה באוטיסטה במדליית זהב בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:24.02 שעות לפני דומינגו קולין ממקסיקו (1:24.31 שעות) וקרל-היינץ שטדמולר  ממזרח גרמניה (1:24.51 שעות). באוטיסטה היה שותף בניצחון הקבוצתי של נבחרת מקסיקו באותה תחרות.
שיאן עולם
במשחקים הפאן-אמריקאיים, שנערכו ביולי בסן חואן, פורטו-ריקו זכה באוטיסטה המדליית זהב בהליכה ל-20 ק"מ בשיא משחקים של 1:28.15 שעות לפני ניל פייק (Neal Pyke) מארצות הברית (1:30.17 שעות) וקלארק טוד סקאלי מארצות הברית (1:32.30 שעות).
באליפות העולם באתלטיקה לקבוצות הליכה שנערכה בספטמבר אשבורן, גרמניה זכה באוטיסטה במדליית זהב בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:28.49 שעות לפני בוריס יקובלב  מברית המועצות (1:29.46 שעות) ומיקולה ויניצ'נקו  מרוסיה (1:30.05 שעות). באוטיסטה היה שותף בניצחון הקבוצתי של נבחרת מקסיקו באותה תחרות.
במרץ שיפר באוטיסטה את שיאו העולמי של ריימה סלונן מפינלנד (1:21.01 שעות) כשקבע, בהליכה ל-20 ק"מ, תוצאה של 1:21:00 שעות בתחרות שנערכה בחלפה, מקסיקו. שיא נשבר באפריל אותה שנה על ידי דומינגו קולין  ממקסיקו בתחרות שנערכה בצ'רקסי  שבברית המועצות (1:19.35 שעות).
באולימפיאדת מוסקבה, שנערכה ביולי, השתתף באוטיסטה בתחרויות הליכה ל-20 ק"מ בה נפסל 1,800 מטר לפני קו הסיום ובהליכה ל-50 ק"מ בה פרש לאחר 30 ק"מ.
לאחר אולימפיאדה זו פרש מספורט תחרותי.
דב שורין
ביוגרפיה
נולד בברוקלין למלכה ולרב ישראל שורין.
עלה לישראל בשנת 1984.
שורין התגורר תקופה בעיר העתיקה, וכן התגורר תקופה בבניין סנסור בכיכר ציון במרכז העיר ירושלים.
מוזיקה
המוזיקה של שורין נעה בין בלדות עממיות רכות לגיטרה חשמלית, מוזיקה מהירה וריקודית. מילות השיר שלו נעות בין מקורות מקוריים לתנ"כיים או שילוב של השניים.
זכרני נא
הלהיט המרכזי של שורין הוא השיר זכרני נא. השיר הולחן על ידי דב שורין בעקבות רציחתם של ירון ואפי אונגר על ידי מחבלים פלסטינים, לא הרחק מקבר שמשון. הוא הלחין פסוק מדבריו של שמשון, שהתפלל לאל, לאחר שהפלשתים עקרו את עיניו, שייתן לו כוח לנקום באויביו בפעם האחרונה, ואז הפיל את הבניין על עצמו ועל שוביו:
מילות השיר מבוססות על פסוק אחד בספר שופטים (למעט 7 המילים הראשונות בפסוק). בביצוע המקורי באלבום אוהב ה' (1999) שמר שורין על מילות הפסוק, אך בביצועים אחרים שלו ושל אחרים הוחלפה המילה "מפלשתים", במילה "מפלסטין".
בריאיון אמר שורין שהוא לא אהב את השיר, כי הוא אינו בסגנון שלו, המשלב ביטלס וקרליבך, והוא חשב כי הוא מתאים יותר לסגנונו של מרדכי בן-דוד. השיר הוקלט לראשונה על ידי שורין ולהקת כיכר ציון ב-1999 באלבומו "אוהב ה'" (Madly In Love With The One Above), אך זכה לפרסום רב יותר לאחר שתזמורת שלהבת עשתה לו קאבר. בביצוע זה, תזמורת שלהבת שמרה בשירה על נוסח הפסוק המקורי. עמנואל שילה סיפר כי השמיע את השיר בתוכניתו בערוץ 7 לאחר פיגועים במהלך האינתיפאדה השנייה כמעין תגובה לשיר "דרכנו" של דני בסן ששודר אז ברשתות אחרות לאחר פיגועים. עם זאת, כתב שילה שהמסר של שמשון אינו מתאים לתקופתנו, שבה הממשלה צריכה לנקום, וגם אינו מתאים לחתונות.
גרסאות כיסוי נוספות של השיר כוללות ביצוע של דדי גראוכר ויונתן פורת באלבומם המשותף "דדי ויונתן" (2004) וביצוע של אריאל זילבר בדיסק "ימים כתומים: שירי תקווה ואמונה" שיצא ב-2005 בעקבות ביצוע תוכנית ההתנתקות. מילות השיר היוו את המקור לשם הסרט התיעודי נקם אחת משתי עיני של אבי מוגרבי מאותה שנה ושכלל, בין השאר, ביצוע של שורין לשיר באירוע של מפלגת כהנא חי בו החליף את המילה פלשתים בפלסטין.
השיר זכה לתשומת לב בדצמבר 2015, אז פרסם רועי שרון מערוץ 10 תיעוד חתונה של אנשי ימין קיצוני הרוקדים לקול השיר, כשבידי מקצת הרוקדים כלי נשק, ואחד הנוכחים דוקר תמונה של הפעוט עלי דוואבשה שנרצח בעיירה דומא. והוא הושמע גם במהלך העימותים בירושלים ב-2021.
הופעותיו בתקשורת
הוא ידוע בדעותיו הפוליטיות הכהניסטיות. המאבק על ארץ ישראל הוא נושא שחוזר על עצמו במוזיקה שלו.
שורין הוצג בסרטים תיעודיים והפך לזמן קצר לכוכב פופ בתנועת המתנחלים עם שירים הקוראים לאלימות נגד הפלסטינים ולהתנגדות לנסיגת ישראל ב-2005 מרצועת עזה.
חיים אישיים
התגורר תקופה בבניין סנסור וב"בית עיני" ברחוב אגריפס בירושלים. כיום גר בבת עין. הוא גרוש בפעם השנייה ואב ל-10 ילדים.
ג'ורדנה ברוסטר
ג'ורדנה ברוסטר (באנגלית: Jordana Brewster; נולדה ב-26 באפריל 1980) היא שחקנית קולנוע ודוגמנית אמריקאית-ברזילאית ילידת-פנמה. נודעת בעיקר בזכות תפקידיה בסדרת סרטי "מהיר ועצבני", "סיוט בחדר המורים", "D.E.B.S: מרגלות-על" ו"המנסרים מטקסס: ההתחלה".
ביוגרפיה
ברוסטר נולדה בפנמה סיטי שבפנמה. בתם של מריה ג'ואו (לבית ליל דה סוזה), דוגמנית עבר ברזילאית שהופיעה על שער המגזין "ספורטס אילוסטרייטד" ושל אלדן ברוסטר, בנקאי השקעות אמריקאי. סבה מצד אביה היה נשיא אוניברסיטת ייל בין השנים 1963–1977, ושגריר ארצות הברית בבריטניה בין השנים 1977–1981.
לאחר מכן, עברה לריו דה ז'ניירו שבברזיל, שם למדה לדבר פורטוגזית. בגיל 10 עברה למנהטן שבארצות הברית.
בשנת 2003, סיימה ברוסטר את לימודי תואר ראשון בחוג לאנגלית באוניברסיטת ייל.
קריירה
בשנת 1998 התפרסמה ברוסטר לראשונה כשהופיעה במותחן האימה הבדיוני של רוברט רודריגז "סיוט בחדר המורים", בסרט גילמה את דליילה, עורכת עיתון בית הספר שמצטרפת לקבוצה של תלמידים שמטרתם להיאבק ולהדוף טפילים חייזריים, המשתלטים לאט לאט על בית הספר בה לומדת.
בשנת 2001 הופיעה ברוסטר בתפקידה המפורסם והמוערך ביותר עד היום במותחן האקשן "מהיר ועצבני" שם גילמה ברוסטר את דמותה של מיה טורטו, אחותו הקטנה של דומיניק "דום" טורטו (וין דיזל) נהג מרוצי רחוב ומנהיג חבורת שודדים המעורבת בשורת מעשי שוד של מוצרי אלקטרוניקה ממשאיות תובלה, כמו כן דומיניק וחבורתו מארגנים מרוצי מכוניות ליליים לא חוקיים בכבישי לוס אנג'לס. במהלך הסרט מתאהבת מיה בבריאן אוקונור (פול ווקר), שוטר סמוי של משטרת לוס אנג'לס שמופעל על מנת להפיל את דום טורטו וחבורתו.
בשנת 2004 כיכבה בסרט קומדיית הפעולה "D.E.B.S: מרגלות-על". על אף שהסרט לא זכה להצלחה קופתית הוא זכה בפרס בפסטיבל ברלין.
בשנת 2006 שיחקה ברוסטר בתפקיד ראשי בסרט השישי בסדרת סרטי מותחני האימה "המנסרים מטקסס", "המנסרים מטקסס: ההתחלה" בבימויו של מייקל ביי. בסרט שהוא הקדמה לשאר סרטי הסדרה הופיעה ברוסטר ככריסטי חברתו של אריק שעורך עם אחיו מסע ברחבי ארצות הברית לפני גיוסם לווייטנאם. כריסטי הופכת במהרה לניצודה כשמשפחה טקסנית מטורפת חוטפת אותה ואת חבריה לאחר תאונת דרכים שעברו, במהלך הסרט מנסה כריסטי לברוח מהרוצח הסדיסטי תומאס היואיט הלא הוא "פני עור" לאחר שרצח את שאר החבורה. בסופו של דבר היא נירצחת. בניגוד לגיבורות הקודמות של הסרטים הקודמים, כריסי אניה שורדת. בשנת 2008, התארחה בארבעה פרקים בסדרה "צ'אק".
בשנת 2009 שיחקה ברוסטר בחלק הרביעי והרווחי ביותר בסדרת סרטי "מהיר ועצבני", בסרט חוברת מיה לדומיניק ולבראיין במרדפם אחר סוחר סמים רב עוצמה בשם בראגה. ב-2011 הופיעה ברוסטר בחלק החמישי בסדרת סרטי "מהיר ועצבני", בעלילה זו נמצאת מיה בהריון מחבר שלה השוטר לשעבר בריאן אוקונר. היא גם הופיעה בסרטי ההמשך "מהיר ועצבני 6", ו-"מהיר ועצבני 7".
בשנת 2012, החלה לשחק בסדרה "דאלאס" עד לירידת הסדרה מהמסך ב-2014. באותה שנה, היא שיחקה בסרטים "שוד אמריקאי" לצד אדריאן ברודי, ו"אין כמו בגיהנום" לצידה של קתרין הייגל.
בספטמבר 2016, החלה לשחק בסדרת האקשן "נשק קטלני" ברשת FOX, את דמותה של ד"ר מורין קהיל, פסיכולוגית במשטרת לוס אנג'לס. בספטמבר 2017 עלתה העונה השנייה. בשנת 2019 גילמה את האנה בחידוש לסדרת הטלוויזיה "מגנום, בלש פרטי" ברשת CBS
בשנת 2022 הופיעה בפרק ״צמאי דם״ בסדרה " הטירון: סוכנת חדשה"
חיים אישיים
ב-6 במאי 2007 נישאה ברוסטר למפיק אנדרו פורם אותו הכירה על סט הסרט "המנסרים מטקסס: ההתחלה". ב-10 בספטמבר 2013, נולד בנם הבכור, ג'וליאן, בתהליך פונדקאות. להם גם בן שני, רוואן. במהלך 2020 החלה בהליך גירושין.
שין פיין
שין פיין (באירית: Sinn Féin – "אנו עצמנו") היא מפלגה אירית לאומנית שדוגלת במדינה אירית אחת עצמאית ומאוחדת, מנותקת מהשלטון הבריטי. המפלגה מתמודדת הן במערכת הפוליטית האירית, והן במערכת הפוליטית הבריטית (צפון אירלנד) עם מצעה.
המפלגה נוסדה בשנים הראשונות של המאה ה-20, על ידי המנהיג האירי ארתור גריפית', כמפלגה בדלנית מלוכנית אירית. המפלגה תמכה בהפרדת אירלנד מהממלכה המאוחדת, אך סברה כי ראוי שמלך בריטניה ימשיך להיות ראש המדינה העצמאית. לאחר מרידת חג הפסחא בה השתתפו רבים מאנשיה, עברה המפלגה למצע רפובליקני. מאז ועד היום המפלגה מסורה לאיחוד מחדש של אירלנד, והחלפת שתי המדינות, שיצרה האמנה האנגלו-אירית בשנת 1921. אירלנד הקתולית וצפון אירלנד הפרוטסטנטית למדינה ריבונית אחת.
המפלגה מאופיינת בקו אנטי-ישראלי חריף. ומזדהה באופן מוצהר עם הפלסטינים.
ייסודה של המפלגה וימיה הראשונים
מייסדה ומנהיגה הראשון של שין פיין, בתחילת המאה העשרים, היה ארתור גריפית'. בתחילה לא הייתה מפלגה מאוחדת, כי אם פדרציה רופפת של קבוצות פוליטיות, שהקשר היחיד ביניהן היה התלות בעיתונים, שפרסם גריפית'. היסטוריונים רבים קובעים את מועד ייסוד המפלגה ל-28 בנובמבר 1905 כי בתאריך זה הציג גריפית' לראשונה את "מדיניות שין פיין". בכתביו הצהיר גריפית' כי חוק האיחוד של הממלכה המאוחדת ואירלנד משנת 1800 היה בלתי חוקי, ולפיכך החוקה משנת 1782, שחוקק המנהיג האירי הנרי גרטן עודה בתוקף, וכל שנדרש על מנת להשיג שוב את עצמאותה של אירלנד הוא להאמין בכך.
שין פיין הואשמה שלא בצדק באחריות למרידת חג הפסחא באפריל 1916. היה זה מסע תעמולה בריטי מכוון, אשר הצליח להטות את המפלגה אל הדרך הרפובליקנית והעביר את הנהגתה מגריפית' המתון, בעל הנטיות המונרכיסטיות, אל מהפכנים קיצונים כגון איימון דה ואלירה. המפלגה צברה פופולריות אדירה בעקבות הוצאתם להורג של מנהיגי המרידה, והניסיון לערוך באירלנד גיוס חובה בשנת 1918, שבא בעקבות המאמץ הבריטי לסיים בניצחון את מלחמת העולם הראשונה.
בחירות 1918
שין פיין זכתה ב-73 מתוך 105 המושבים האירים בפרלמנט בווסטמינסטר בבחירות, שנערכו בשנת 1918 תוך שהיא מוחקת למעשה את מפלגת "שלטון הבית" המתונה של ג'ון רדמונד וג'ון דילון, אשר הייתה מובילת המאבק האירי לעצמאות עד לבחירות אלו. נציגיה של שין פיין הם אלו אשר הכריזו על הקמת "הדאיל הראשון", הפרלמנט האירי העצמאי בינואר 1919 דבר, שהוביל לפרוץ מלחמת העצמאות האירית.
פילוג ומלחמת אזרחים
לאחר סיומה של מלחמת העצמאות האירית בחוזה האנגלו אירי משנת 1921 אשר הפך את 26 המחוזות הדרומיים באירלנד למדינה בשם מדינת אירלנד החופשית, שהייתה דומיניון בריטי, וראשה היה המלך ג'ורג' החמישי, בעוד ששישה מחוזות בצפון נותרו חלק מן הממלכה המאוחדת, פרש דה ואלירה מכל תפקידיו, והחל במלחמת אזרחים כנגד הנהגת מדינת אירלנד החופשית בראשותם של גריפית' ומייקל קולינס. המלחמה הסתיימה בשנת 1923, ובשנה זו היו גם גריפית' וגם קולינס בין המתים. את תפקידיהם ירש ויליאם תומאס קוסגרייב בראשות מפלגה בשם Cumann na nGaedhael (קום-און נה גייל), אשר רבים מאנשיה היו חברי הדאיל מטעם שין פיין. בשנות השלושים התאחדה מפלגה זו עם מפלגות קטנות אחרות ליצירת מפלגת פיין גאיל, אשר הפכה לאחת משתי המפלגות הגדולות באירלנד.
בשנת 1926 פרש דה ואלירה ממפלגת שין פיין, בטענה כי מדיניותה הקיצונית וסירובה להכיר בחוזה האנגלו אירי ובתוצאותיו אינם ראליים, וכי על מנת להשפיע יש להשתתף באופן פעיל בפוליטיקה החוקתית. המפלגה, שייסד פיאנה פול הפכה למפלגה הגדולה והחזקה באירלנד, והיא מצויה בשלטון במדינה זו אף כיום.
מ"שין פיין הרשמית" ל"שמאל הדמוקרטי"
לאחר הקמתן של פיין גאיל ופיאנה פול, נותרה המפלגה בשולי הפוליטיקה האירית. בשנות השישים הפכה המפלגה למפלגת שמאל, ואימצה אידאולוגיה מרקסיסטית. בשנת 1970 התפצלה המפלגה פעם נוספת, כאשר נוצר "הצבא האירי הרפובליקני הזמני" ועמו "שין פיין הזמנית". הפלג, שנותר לאחר הפיצול נקרא "שין פיין הרשמית", והפך לכח הרדיקלי השמאלי בפוליטיקה באירלנד בשנות השמונים.
ב-1977 שין פיין הרשמית קראה לעצמה "מפלגת הפועלים שין פיין" ותחת שם זה זכתה בפעם הראשונה במושבים בדאיל בשנת 1981. בשנת 1982 הסירה המפלגה מעליה את התוית "שין פיין" וקראה לעצמה "מפלגת הפועלים". פיצול נוסף אירע בשנת 1992, כאשר מנהיג המפלגה וכל חברי הפרלמנט מטעמה פרט לאחד יצרו מפלגה חדשה בשם "השמאל הדמוקרטי", אשר הייתה אף חלק מממשלת פיין גאיל - לייבור, ששלטה באירלנד בין 1994 ל-1997, עד שהתאחדה עם מפלגת הלייבור האירית. בינתיים הנציג היחיד ממפלגת הפועלים איבד את כיסאו בדאיל בבחירות של 1992, והמפלגה נותרה ללא ייצוג בדאיל.
השין פיין הזמני
השין פיין הזמני הפך לקול הפוליטי של המיעוט הקתולי של תושבי אירלנד הצפונית, אשר ראו בפעולות הצבא האירי הרפובליקני ה-IRA דרך לגיטימית לסיים את השלטון הבריטי במדינה, את הדומיננטיות של פרוטסטנטים בפוליטיקה של צפון אירלנד ואת האפליה כנגד הקתולים. רובם של הקתולים לא תמכו בדעות אלו, והצביעו למפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית.
היה זה מותם של אסירים אירים בכלא הבריטי בשביתות רעב בשנת 1981, אשר נתן לשין פיין את קרש הקפיצה אל ההצלחה האלקטורלית בצפון. מאבק שליטה בין הפלג הדרומי בהנהגת רורי או'בריידי והפלג הצפוני, הקיצוני, בהנהגת ג'רי אדמס, גרם לעזיבת או'בריידי, וייסוד מפלגה פורשת בשם "שין פיין הרפובליקנית", שטענה להיותה ה"שין פיין האמיתית". הפלג, שנותר בראשותו של אדמס החליט לנטוש מדיניות עתיקת יומין של שין פיין, מדיניות ההיעדרות, הסירוב להכיר בפרלמנטים של הממלכה המאוחדת או של אירלנד כלגיטימיים, על מנת שלא להכיר בחוזה האנגלו אירי ובחלוקתה של אירלנד. תחת נשיאותו של אדמס החל השין פיין הזמני לנסות דרכים מדיניות לפתרון הבעיה הצפון אירית דבר, שהוביל לתחילתו של תהליך שלום. שורה של פעולות ראווה של ה-IRA בשנות התשעים עיכבו את התהליך, אך הוא הגיע לשיאו בהסכם יום שישי הטוב בשנת 1998. אדמס השכיל להוביל את המפלגה הרחק מן המעורבות הצבאית, והצליח להביא לבחירת חמישה חברי דאיל מטעמה בבחירות שנערכו באירלנד בשנת 2002.
בבחירות לאספה בצפון אירלנד ב-2003 הביסה המפלגה את יריבתה מפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית. אך בשל עליית כוחה של המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית, שהיא מפלגה פרוטסטנטית, נמנע שיתופה של שין פיין בממשלה החדשה. יש המייחסים את עלייתה של המפלגה הדמוקרטית יוניוניסטית לסירובה של שין פיין להביא לפירוק ה-IRA מנשקו. אובדן האמון בין המפלגות השונות התומכות בהסכם יום השישי הטוב, הביא לכך שפעולת המוסדות, שנוצרו בהסכם זה (האספה המחוקקת והאספה המבצעת) הושעתה בחודש אוקטובר 2002.
גם בבחירות לפרלמנט הבריטי זכתה המפלגה להצלחה, אך היא ממשיכה במדיניותה שלא לקבל את התפקידים של חברי פרלמנט בפועל, על מנת שלא להישבע אמונים לבית המלוכה הבריטי, כפי שמחייב התפקיד.
הסכם יום שישי הטוב
המפלגה הייתה מחויבת לפעולה לא אלימה במסגרת חוקתית מאז קבלת הסכם יום שישי הטוב באפריל 1998. למרות הסירוב של ה-IRA להתפרק מנשקו באופן, שתאם את ציפיות היוניוניסטים (הפרוטסטנטים, הרוצים לשמור על האיחוד עם הממלכה המאוחדת) גרם לעיכובים רבים בתהליך. פיגועי 11 בספטמבר האיצו את תהליך פירוקו מנשק של ה-IRA. מאז אוקטובר 2002 אין המועצה המבצעת של צפון אירלנד פעילה, ותפקידיה וסמכויותיה מושעים. קודם להשעיית המועצה המבצעת היו לשין פיין שני שרים.
כיום
שין פיין מתגאה בכך, שהיא המפלגה היחידה לה יכול להצביע כל אירי, בין אם הוא גר בדרום או בצפון, ואכן נציגי מפלגה זו נבחרו לארבעת הגופים להם יכולים נציגי צפון אירלנד ואירלנד להיבחר: לדאיל, לאספה של צפון אירלנד, לפרלמנט הבריטי ולפרלמנט האירופי.
כיום שין פיין היא המפלגה הלאומנית החזקה ביותר באירלנד הצפונית, שם היא קיבלה כרבע מקולות הבוחרים. יריבתה העיקרית לקולות הבוחרים הקתולים הלא יוניוניסטים (המתנגדים להמשך שייכותה של צפון אירלנד לממלכה המאוחדת) היא מפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית (SDLP), אשר זכתה ביותר מושבים באספה הצפון אירית בשנת 1998, אך הוכתה על ידי שין פיין בבחירות בשנת 2003. בבחירות אלו עלה כוחה של שין פיין מ-18 נציגים ל-24 נציגים. לפני השעיית כוחותיה של המועצה המבצעת באוקטובר 2002 היו לשין פיין שני שרים. לאחר הבחירות של 2003, אשר העלו את המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית - DUP, ככוח הבולט באספה, לא ברור מה יהיו תפקידי שין פיין, שכן מפלגה זו מסרבת לשתף פעולה עם כל גוף הקשור אל ה-IRA, כל עוד זו לא התפרקה מנשקה.
בפרלמנט האירופי יש לשין פיין נציגה אחת.
בפרלמנט של אירלנד, הדאיל, יש לשין פיין נכון ל-2020 37 מושבים, ושבעה מושבים בפרלמנט הבריטי בווסטמינסטר (אף על פי שאלו אינם משמשים בתפקידם בפועל בשל סירובם להשבע שבועת אמונים למלכת אנגליה, כיון שאינם מכירים בשלטון הבריטי בצפון אירלנד).
מבחינת יחסי חוץ שין פיין תומכים בעצמאות ארץ הבסקים מספרד וצרפת, וכן תומכים בפלסטינים בסכסוך הישראלי-פלסטיני. בשנות ה-70 נהגו ה-IRA ואש"ף להתאמן ביחד.
בשנת 2022, הפכה למפלגה הפוליטית הגדולה ביותר בצפון אירלנד, והצליחה לראשונה בהיסטוריה לזכות במספר הגבוה ביותר של קולות בבחירות לאספה של צפון אירלנד והשיג כ-29% מהקולות. אולם שין פיין השיגה את ההישגים האלקטורליים שלה עם קמפיין שהדגיש סוגיות עליית יוקר המחיה ושירותי הבריאות, והצניע את המחויבות שלה לאיחוד בין הצפון ודרום.