cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהלום הופ
הודו
מרישומים שהותיר בעליו הראשון המתועד של היהלום, סוחר אבני החן הצרפתי ז'אן בפטיסט טברנייה (Jean Baptiste Tavernier) ניתן להסיק שיהלום הופ נמצא במכרה היהלומים קולור, במחוז גונטור, במדינת אנדרה פרדש שבהודו, במאה ה-17. לא ברור מי היה בעליו הראשון של היהלום, מי מצאו, ובאיזה מצב היה כאשר נמצא. על פי התיעוד הקיים, הסוחר הצרפתי טברנייה ככל הנראה רכש את היהלום, או אולי גנב אותו, והביא אותו לפריז עדיין בצורתו הגולמית ובטרם לוטש. היהלום נודע אז בשם "הכחול של טברנייה" (Tavernier Blue). תחילה נחתך באופן גס לצורה משולשת במשקל 115 קרט (23 גרם). קיימת הערכה סותרת באשר לגודלו המקורי של היהלום ולפיה שקל רק 22.45 גרם בטרם נחתך. בספר שכתב טברנייה על מסעותיו להודו הוא מתאר מספר יהלומים גדולים אותם מכר למלך לואי ה-14 ככל הנראה בשנת 1668, או 1669, בעוד שהיהלום הכחול מוזכר בין אבני חן אלה, טברנייה מספר על המכרות ב"גני" קולור כמקור ליהלומים צבעוניים, אולם אינו מזכיר במפורש יהלום זה. על מועד המכירה המדויק של היהלום למלך, על מספר אבני החן שמכר לו טברנייה באותה הזדמנות, כמו גם על התמורה שקיבל, קיימת מחלוקת בין היסטוריונים שונים.
צרפת
בשנת 1678 הסמיך המלך לואי הארבעה עשר את תכשיטן החצר, סיו פיטא (Sieur Pitau), לחתוך פעם נוספת את "הכחול של טברני" והלה יצר אבן מלוטשת במשקל 67.125 קרט (13.425), אשר מאותה עת נרשמה ברשימות המצאי של ארמון המלכות בשם "היהלום הכחול של מלך צרפת" (diamant bleu de la Couronne de France) היסטוריונים בריטים, מאוחרים לאותה תקופה, כינו את האבן "הכחול הצרפתי" (French Blue). את האבן המלוטשת קיבעו בסיכת עניבה עשויה זהב, אותה ענד המלך בטקסים. על פי גרסה אחת ציווה המלך על תכשיטן החצר ליצור עבורו מן האבן, יצירת אמנות שתיזכר, ופיטא עמל במשך שנתיים על יצירת התכשיט.
בשנת 1749, לואי החמישה עשר, נינו של לואי הארבעה עשר, ציווה על תכשיטן החצר כי היהלום יושם בתכשיט מפואר יותר וישמש עיטור מסדר גיזת הזהב אותו יענוד המלך. בתכשיט שנוצר היה אף ספינל אדום במשקל 107 קרט הנראה כדרקון נושף להבות אש, 83 יהלומים אדומים, 112 יהלומים צהובים. אולם לאחר מות לואי החמישה עשר פסק השימוש בתכשיט. היהלום עבר לבעלותו של נכדו, לואי השישה עשר. בתקופת שלטון בעלה עשתה מארי אנטואנט שימוש אישי בתכשיטים מלכותיים רבים, אולם "הכחול של צרפת" נותר באותו תכשיט זולת תקופה קצרה בשנת 1787, כאשר הוצא מן התכשיט לצורך בדיקות מדעיות על ידי מטורין בריסון (Mathurin Jacques Brisson) והושב למקומו.
ב-11 בספטמבר 1792, בעוד לואי ה-16 ומשפחתו היו מוגבלים לארמון טווילרי, סמוך לכיכר הקונקורד, זאת בעת השלבים המוקדמים של המהפיכה הצרפתית, פרצה כנופיית גנבים למחסני המלך וגנבה את רוב תכשיטי המלכות. אף שתכשיטים רבים שנגנבו באותה פריצה, נמצאו מאוחר יותר, "הכחול הצרפתי" נעלם וקורותיו לתקופה קצרה לא נודעו. בינואר 1793 נערף ראשו של לואי ה-16 בגיליוטינה ובאוקטובר ידעה אשתו מרי אנטואנט גורל דומה. על פי אמונה עממית, גורלם של לואי ואשתו הוא תוצאה של הקללה שהוטלה על היהלום, אף שיש הטוענים כי מארי אנטואנט מעולם לא ענדה את היהלום.
ההשערה היא כי זמן קצר לאחר הגנבה הוברח היהלום ללונדון, אולם האבן בצורה שכונתה "הכחול הצרפתי" לא נראתה עוד בציבור ונראה שנחתכה מחדש, ככל הנראה לשתי אבנים, בעשר השנים שבהן נעלמה מן העין. החלק הגדול יותר מן הכחול הצרפתי הפך ליהלום הופ. יש הטוענים כי מלאכת החיתוך מחדש נעשתה ברשלנות ובחוסר מיומנות ובמהלכה איבדה האבן 23.5 קרט ממשקלה וחלק מן הברק המיוחד שהיה לה. במשך שנים ארוכות שיערו כי יהלום הופ נחתך מתוך "הכחול הצרפתי", אולם לא נמצאה הוכחה לכך. רק בשנת 2008 אושרה ההשערה לאחר שנמצא דגם עשוי עופרת של הכחול הצרפתי בארכיונים של המוזיאון הלאומי הצרפתי לתולדות הטבע (Muséum national d'histoire naturelle) ואיפשר לשחזר את אופן חיתוך יהלום הופ מתוך הכחול הצרפתי בעזרת תוכנת תב"ם.
בריטניה
התכשיטן הבריטי ג'ון פרנסילון תיעד בספטמבר 1812 יהלום כחול הדומה בצורתו, גודלו וצבעו ליהלום הופ ורשם כי הוא נמצא בבעלותו של סוחר היהלומים דניאל אליאסון. היהלום תועד כ"אבן כחולה מסיבית במשקל 45.54 קרט". היסטוריונים מצביעים על כך שתאריך הופעתו של היהלום בלונדון הוא 20 שנים לאחר שנעלם הכחול הצרפתי בפריז, בדיוק כאשר חלה התיישנות על מעשה הפשע שבו נגנב היהלום. אף שהיהלום נעלם לשני עשורים, היו שפקפקו בטענה כי מדובר באותו יהלום שהיה שייך למלך צרפת, אולם בדיקות שנערכו בעשור הראשון של המאה ה-21 אישרו השערה זו למעלה מכל ספק.
קורותיו המדויקים של יהלום הופ בבריטניה באותה תקופה לוטים בערפל. יש הטוענים כי ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת רכש את היהלום, אולי בעזרת רעייתו הנסיכה קרוליין מבראונשויג, אולם בארכיון המלכותי בווינדזור לא מופיע רישום המעיד על כך. ההשערה היא כי לאחר מות המלך ג'ורג' הרביעי, בשנת 1830, גנבה פילגשו אליזבת' קנינגהאם רבים מתכשיטיו ותכשיטים אחרים נמכרו כדי לכסות את החובות הרבים שצבר. קיים דיווח ולפיה בנקאי עשיר מלונדון, תומאס הופ (Thomas Hope), רכש את היהלום בכסף רב. היהלום קיבל את שמו הנוכחי, "יהלום הופ" (Hope Diamond), לאחר שנותר רכושה של משפחת הופ במשך למעלה מ-50 שנים. בשנת 1839 תועד היהלום בקטלוג של אוסף התכשיטים של הנרי פיליפ הופ. היהלום נקבע בתוך תכשיט פשוט יחסית בצורת מדליה והוקף ביהלומים לבנים קטנים יותר. בשנה שבה פורסם הקטלוג נפטר הנרי פיליפ הופ. שלושת אחייניו נאבקו על ירושתו במשך 10 שנים בהליך משפטי אשר בסופו חולק העזבון לשלושה.
האחיין המבוגר ביותר, הנרי תומאס הופ, ירש שמונה מתוך אבני החן היקרות ביותר בעזבון, כולל את יהלום הופ. בשנת 1851 הוצג היהלום בתערוכה הגדולה שנערכה בלונדון ובתערוכה העולמית שנערכה בשנת 1855 בפריז, אולם בדרך כלל נשמר בכספת בבנק. עם מותו של הנרי הופ, בשנת 1862, ירשה אשתו אדל את היהלום ועם מותה, בשנת 1884 היא הורישה את מלוא עיזבונה, כולל היהלום, לנכדה הנרי פרנסיס, וזאת מחשש פן חתנה, אבי הנכד, עלול למכור את היהלום. בצוואתה ציוותה אדל כי נכדה ירש את היהלום בתנאי שעם הגיעו לגיל בגרות ישנה את שם משפחתו להופ. הנכד, לורד פרנסיס הופ, קיבל לידיו את העזבון בשנת 1887, אולם נאסר עליו למוכרו לאחרים ללא קבלת היתר מבית המשפט.
פרנסיס הופ ניהל אורח חיים בזבזני ובשנת 1896 הוכרז פושט רגל, אולם לא היה יכול למכור את יהלום הופ ללא היתר מבית המשפט, ומשכך נאלץ לקבל תמיכה כלכלית מאשתו. בשנת 1901, לאחר מאבק משפטי ממושך, ניתן לו ההיתר המבוקש לצורך תשלום חובותיו והוא מכר את היהלום במחיר 29,000 ליש"ט (2,245,350 ליש"ט בערכי שנת 2012) לסוחר תכשיטים לונדוני בשם אדולף וייל. מאוחר יותר מכר וייל את היהלום לסוחר תכשיטים אחר בשם סיימון פרנקל, אשר לקח אותו לניו יורק, שם הוערך במחיר של 141,032 דולר.
ארצות הברית
קורותיו של יהלום הופ בין השנים 1902–1907 אינם ברורים. יש הטוענים כי היהלום היה באותן שנים בכספתו של פרנקל ומדי פעם הוצע למכירה לאמריקאים עשירים. אחרים טוענים כי היהלום נקנה על ידי אלמונים ונמכר מחדש לידי פרנקל לאחר שאיתרע מזלם של בעליו החדשים. במהלך המשבר הכלכלי של שנת 1907 נקלעו אף עסקיו של פרנקל לקשיים שיוחסו ל"יהלום המקולל".
בשנת 1908 מכר פרנקל את היהלום ב-400,000 דולר לסולומון חביב, אספן יהלומים טורקי עשיר, אשר פעל על פי הדיווחים מטעמו של הסולטאן עבדול חמיד השני. אולם, ב-24 בינואר 1909 היה היהלום חלק מנכסיו של חביב אשר נמכרו במכירה פומבית כדי לכסות את חובותיו, ובקטלוג המכירה נקבע במפורש כי היהלום ואבן חן נוספת לא היו בבעלותו של הסולטאן עבדול חמיד. דיווח סותר טוען כי למרות זאת היהלום היה בבעלות הסולטאן, אולם זה הורה לחביב למכור את היהלום לאחר ששלטונו החל להתערער. על פי הדיווחים היהלום נרכש בפריז על ידי סוחר התכשיטים סימון רוזנאו (Simon Rosenau) במחיר 400,000 פרנק, וזה מכרו בשנת 1910 לפייר קרטייה, בן למשפחת הצורפים הידועה קרטייה, במחיר 550,000 פרנק.
עוד באותה שנה ניסה פייר קרטייה למכור את היהלום לאשת החברה האמריקאית אוולין וולש מקלין ולבעלה. קרטייה עשה כמיטב יכולתו להאדיר בפני הגברת מקלין את תולדותיו של היהלום והמסתורין המלווה אותו והסתיר מפניה את מראהו עד שלא סיים לספר את תולדותיו. אולם אוולין מקלין העדיפה תחילה שלא לרכוש את היהלום ככל הנראה מכיוון שהתכשיט שבו היה נתון לא מצא חן בעיניה. קרטייה עיצב תכשיט חדש ליהלום ובשנת 1911 רכשה מקלין את התכשיט במחיר 300,000 דולר. בעיצוב של קרטייה נקבע היהלום בתכשיט תלוי משרשרת עשויה פלטינה וסביבו 16 יהלומים. בשנת 1912 ענדה הגברת מקלין את התכשיט בהופעה פומבית ראשונה מאז נרכש. מאותה עת הופיעה עם התכשיט לאירועים רבים שארגננה. פורסם כי לעיתים הורידה את התכשיט מצווארה במסיבות, טענה שאיבדה אותו, ובקשה מן הילדים שהיו נוכחים במקום "לחפש את התקווה" (משחק מילים, שכן באנגלית, "הופ" פירושו תקווה). בשנת 1947 נפטרה אוולין מקלין ובצוואתה הותירה את היהלום לנכדיה, אולם קבעה כי עזבונה יוותר במשמורת נאמנים עד שהראשון מבין נכדיה יגיע לגיל 25. דרישה זו בצוואה הייתה עשויה למנוע את מכירת היהלום למשך כ-20 שנים, אולם, הנאמנים קיבלו אישור מבית המשפט למכור את תכשיטיה של אוולין מקלין כדי לכסות את חובותיה. בשנת 1949 נמכרו התכשיטים, ובהם יהלום הופ, להארי וינסטון, סוחר יהלומים מניו יורק. בשנות ה-50 הציג וינסטון את יהלום הופ בתערוכה נודדת ברחבי ארצות הברית ובאירועי צדקה שונים. בשלב מסוים אף חתך קלות את חלקו התחתון של היהלום כדי להגביר את מידת הבוהק שבו.
בשנת 1958 שכנע מינרלוג המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע את וינסטון להעביר את היהלום לרשות המוזיאון, כדי שיהווה שם חלק מאוסף מינרלוגי של אבני חן. ב-10 בנובמבר 1958 תרם וינסטון את יהלום הופ לסמית'סוניאן ושלח אותו לוושינגטון בחבילה פשוטה, עטופה בנייר חום, בדואר רשום עם ביטוח, בעלות של 145.29 דולר. וינסטון מעולם לא האמין כי קללה מלווה את היהלום והאמין כי תרומתו תסייע לבסס אוסף של אבני חן. תרומה זו סייעה למוזיאון לגייס תרומות נוספות לאוסף.
ב-40 השנים הראשונות לאחר שהתקבל היהלום למוזיאון הוא הוצג בארון תצוגה משוריין בעל חזית זכוכית, לצד אבני חן אחרות, יחד עם השרשרת בעיצוב קרטייה. היהלום יצא את המוזיאון לתצוגות בודדות בלבד: בשנת 1962 לתערוכה במוזיאון הלובר, בשנת 1965 לתערוכת ראנד בחג הפסחא ביוהנסבורג, דרום אפריקה, וכן הוצג בבניין הארי וינסטון בניו יורק בשנים 1984 ו-1996.
בשנת 1997, לאחר שאולם התצוגה במוזיאון עבר שיפוצים, השרשרת ועליה היהלום הועברה לארון תצוגה עגול, עשוי זכוכית חסינת ירי שעובייה 76 מ"מ, בתוכו הוצגה על גבי כן מסתובב. התצוגה מתקיימת בחדר נפרד, סמוך לאולם התצוגה העיקרי של אבני החן באגף הגאולוגיה, אבני חן ומינרלים במוזיאון. יהלום הופ הוא המוצג הפופולרי ביותר בתצוגה במוזיאון.
בשנת 2005 הסמית'סוניאן פרסם תוצאות מחקר שארך שנה ובו תועדה הגאומטריה המדויקת של היהלום, על בסיסה נקבע כי אכן יהלום הופ הוא חלק מיהלום הכחול הצרפתי שנגנב מאוצרות המלך בפריז.
בשנת 2009 הסמית'סוניאן הכריז על שינוי באופן תצוגת היהלום, כדי לציין מלאת מחצית היובל למוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע. החל מספטמבר 2009 יהלום הופ מוצג מבלי שהוא מקובע בתכשיט, אלא כאבן חן בודדה. מדי פעם היהלום הוצא מן התכשיט לצורך ניקוי, אולם הייתה זו הפעם הראשונה שהיהלום הוצג לבדו.
ב-18 בנובמבר 2010 קובע יהלום הופ בתכשיט זמני חדש, שרשרת בעיצוב חברת התכשיטים הארי וינסטון, אשר נקרא "Embracing Hope". את התכשיט בחר הציבור מתוך שלושה עיצובים אפשריים. הערכת אוצֵר התערוכה בסמית'סוניאן תיאר את התכשיט כבעל ערך שלא ניתן לשערו, כיוון שהוא חסר תחליף, אף שעל פי דיווחים היהלום מבוטח ב-250 מיליון דולר.
אמונות הקשורות ביהלום הופ
סביב יהלום הופ התפתחה לאורך השנים אמונה בדבר קללה שהוטלה ביהלום הגורמת לבעליו, או למי שעונד אותו, מזל רע וגורל מר. אולם, המקור העובדתי לאמונה זו לא התברר ונראה שאמונה זו נוצרה בידי אנשים שהיו מעוניינים להגביר את המסתורין והמשיכה של היהלום, כיוון שפרסום תכשיט בדרך כלל העלה את ערכו.
על פי אותם סיפורים שנפוצו בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, היהלום המקורי ממנו נחתך יהלום הופ נגנב מתוך עין של פסל האלה ההודית סיטה, אשתו של ראמה, האווטאר השביעי וישנו, האלה המסמלת את התכונות הנשיות בדת ההינדו. אולם, בדומה ל"קללת תות ענח' אמון" אשר נוצרה ככל הנראה בדמיונם של מחברים מן המערב בעת התקופה הוויקטוריאנית, "קללת יהלום הופ" נוצרה בתחילת המאה ה-20 כדי להגדיל את פרסומה ומשיכתה ולהגביר את מכירות העיתונים. בדיווח משנת 2006 בעיתון הניו יורק טיימס נטען כי עד היום לא הוכח כל קשר בין היהלום לגורל רע כלשהו.
הפיגוע באנקרה (מרץ 2016)
הפיגוע באנקרה היה פיגוע תופת שאירע ב-13 במרץ 2016 בשעה 18:35 (שעון מקומי) בשכונת קיזילאי באנקרה בירת טורקיה. בפיגוע נהרגו 37 אנשים ונפצעו 125, מהם 19 במצב קשה.
הפיגוע בוצע באמצעות מכונית תופת עמוסה חומרי נפץ שהופעלה נגד אוטובוס אזרחי סמוך לתחנת אוטובוס בשדרות אטאטורק בעיר. לפי הדיווחים נשרף האוטובוס כליל ונפגעו מכוניות פרטיות רבות שנסעו על הכביש בעת הפיצוץ. מיד לאחר האירוע פונה האזור כולו מחשש למתקפות נוספות.
בעקבות הפיגוע הטילו השלטונות הטורקיים מגבלות חריפות על התקשורת במדינה. עיתונאים דיווחו כי הוטלו מגבלות על סיקור הפיגוע וכי הגישה לרשתות החברתיות כמו פייסבוק וטוויטר הייתה איטית מאוד עד בלתי אפשרית לאחר הפיצוץ.
גורמים במערכת הביטחון הטורקית מסרו כי להערכתם בוצעה המתקפה בידי המחתרת הכורדית.
אפרים יצחקיאן
אפרים יצחקיאן (1948 – 9 ביוני 1967) היה חייל צה"ל שנהרג במלחמת ששת הימים בקרב תל פאחר בעת חילוץ חבריו, על פעולתו זו הוא עוטר בעיטור העוז.
ביוגרפיה
יצחקיאן נולד לשושנה ואברהם במאליר אשר בפרס, עלה לישראל בשנת 1952, למד בבית הספר היסודי "אריאל" ולאחר מכן בבית הספר המקצועי "אורט" בירושלים. לאחר סיום לימודיו התגייס לצה"ל והתנדב לחטיבת גולני וכעבור שנה ושמונה חודשים מרגע התגייסותו פרצה מלחמת ששת הימים.
על לחימתו בקרב תל פאחר עוטר בעיטור העוז.
יצחקיאן נפל ביום החמישי למלחמה ב-9 ביוני 1967. נטמן בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
טינה קרול
טטיאנה הריהוריבנה ליברמן (באוקראינית: Тетяна Григорівна Ліберман; נולדה ב-25 בינואר 1985), המוכרת בשם הבמה טינה קרול (Тіна Кароль), היא זמרת, שחקנית ומנחת טלוויזיה אוקראינית. היא ייצגה את אוקראינה באירוויזיון 2006, עם השיר "Show Me Your Love", שהגיע למקום השביעי. מאז הייתה שופטת ב-Holos Krainy ושופטת ב-Vidbir, קדם האירוויזיון האוקראיני.
היא הופיעה בגמר אירוויזיון 2023.
חיים אישיים
ב-15 ביוני 2008, נישאה טינה למפיק המוזיקלי שלה, יבהן אוהיר (1980–2013). ב-18 בנובמבר 2008, קרול ילדה את בנם היחיד, ונימין אוהיר.
כשנשאלה על ידי JTA ב-2006 האם היא מזדהה כיהודיה, לאחר שאביה של קרול הוא יהודי, היא ענתה כי: "אני לא אוהבת לדבר על זיהוי עצמי, אני מרגישה פשוט בן אדם, שהגיע לעולם הזה כדי לעשות שינוי. הייתה תקופה בחיי שבה החלטתי על אמונתי הדתית, אבל עכשיו אני חושב שמצאתי את עמדתי בנושא. אני מאמינה באלוהים, אבל אני לא מזדהה עם אף דת מסוימת."
יוסף גריף
יוסף גריף (נולד בשנת 1957) היה קצין הכנסת החל מ-2010 עד שנת 2021.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1957 בירושלים, התגייס לצה"ל ב-1975 ושירת בחטיבה 35 של הצנחנים.
התגייס בשנת 2001 למשמר הכנסת ומילא מגוון של תפקידים במסגרתו, החל מתפקיד מאבטח ומוקדן במרכז הדיווח המבצעי ובהמשך הגיע לתפקיד מפקד מחלקה במערך האבטחה החיצוני, מחלקת סינון הבקרה וקצין אגף המבצעים.
במהלך כהונתו הועברה האחריות על אבטחת משלחות של חברי כנסת היוצאות מחוץ לישראל ליחידת "עו"ז" של משמר הכנסת מידי היחידה לאבטחת אישים של השב"כ.
ב-15 ביולי 2019 השתתף בפרק פתיחת העונה של "המירוץ למיליון" ובמסגרתו העניק לזוגות המתחרים את המעטפה ששלחה אותם לתחנה הבאה במירוץ.
השכלה וחיים אישיים
מתגורר במעלה אדומים.
הפיגוע בדוכן השווארמה ראש העיר (אפריל 2006)
הפיגוע בדוכן השווארמה ראש העיר היה פיגוע התאבדות שביצע מחבל פלסטיני ב-17 באפריל 2006 בדוכן השווארמה "ראש העיר", שבאזור התחנה המרכזית הישנה של תל אביב. 12 בני אדם נרצחו בפיגוע ועוד 66 נפצעו, בהם שישה באורח קשה. ארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני נטל אחריות לפיגוע.
הפיגוע
כתוצאה מהפיצוץ נהרגו 11 בני אדם ונפצעו כ-70. שניים מהקורבנות מתו בדרכם לבית החולים איכילוב בתל אביב, ופצועה נוספת מתה על שולחן הניתוחים. מתוך הפצועים, שישה נפגעו באורח קשה, 12 נפצעו באורח בינוני, ואילו השאר נפצעו באורח קל.
הג'יהאד האיסלאמי נטל אחריות לפיגוע, וחשף את זהותו של המחבל, סאמי סלים חמאד, פעיל הג'יהאד האיסלאמי, בן 21 מג'נין.
כשלושה חודשים לפני כן, ב-19 בינואר 2006, בוצע באותו דוכן שווארמה פיגוע נוסף על ידי פעיל הג'יהאד האיסלאמי, שבו נפצעו 32 בני אדם.
חקירת הפיגוע
פעילי הג'יהאד האיסלאמי בג'נין התגאו בכך שאף על פי שצה"ל שהה בעיר עד שעות הבוקר המוקדמות, הוא לא הצליח למנוע את יציאת המחבל מהעיר. המחבל עשה את דרכו דרך הפרצות בגדר סביב ירושלים לכביש 1 ומשם הגיע לתל אביב.
שעה קלה לאחר הפיגוע, מסרו גורמים בפיקוד המרכז כי היו התרעות על כוונות של ארגוני המחבלים לבצע פיגועים, אולם לא הייתה כל התרעה ממוקדת בנוגע לתחנה המרכזית הישנה, ולא היה בידיהם מידע על מחבל שיצא מהגדה המערבית לבצע פיגוע. ביום הפיגוע היו בידי מערכת הביטחון 19 התרעות ממוקדות על כוונת ארגוני טרור לבצע פיגועים וכ-80 התרעות כלליות.
בפגישה שערך ממלא מקום ראש הממשלה אהוד אולמרט בירושלים עם חברי ועדת ההקצבות של הסנאט האמריקני, שהתקיימה מספר ימים לאחר הפיגוע, גילה אולמרט לחברי הוועדה כי ההוראה לביצוע הפיגוע יצאה ממפקדות הג'יהאד בדמשק. לדברי אולמרט, לאחר ההוראה על ביצועו יצא גם דיווח חזרה למפקדות על הצלחת הפיגוע.
מנהיג הג'יהאד האסלאמי באזור ג'נין, השייח מחמוד א-סעדי, הכחיש את הדברים בריאיון לאתר החדשות ynet. הוא אמר כי פעילי הארגון, אנשי השטח, הם המחליטים להוציא פיגוע לפועל ואינם מקבלים הוראות מאיראן או מסוריה. הוא הוסיף כי לעיתים אף ההנהגה בחו"ל היא זו שביקשה להימנע מביצוע פיגועים.
בעקבות הפיגוע
בפיגוע זה, נהרג דניאל וולץ, נער אמריקני בן 16 מפלורידה, שהגיע לביקור בארץ במהלך פסח. משפחתו של דניאל וולץ זכתה בתביעה במאי 2012 בבית משפט מחוזי בארצות הברית נגד איראן וסוריה בשל התמיכה שלהם ב"חמושים פלסטינים". סכום פסק הדין היה 323,000,000 דולר. הייתה זו הפעם הראשונה שבה משפט בארצות הברית נתן פסק דין נגד סוריה בגין פעילות טרור הקשורה אליה.
בערב הפיגוע נחסם כביש 1 לתנועה, בקטע שבין מחסום אבו גוש לכניסה לירושלים, בשל בדיקה קפדנית של כלי הרכב במקום. שלושה בני אדם נעצרו סמוך למחלף הראל שבכביש בחשד למעורבות בפיגוע והועברו לחקירה. במשטרה התקבלה החלטה לשים דגש על הצבת מחסומים בכניסות לערים ובתוכם, ולהמשיך עם כוננות השיא ברחבי הארץ - כדוגמת קניונים, פארקים, שווקים ובתי כנסת, שממילא כבר הייתה קיימת מזה 10 ימים, מאז תחילת החג.
בדיון שהתקיים יום לאחר הפיגוע, בהשתתפות ממלא מקום ראש הממשלה אהוד אולמרט, שר הביטחון שאול מופז, שרת החוץ ציפי ליבני, השר לביטחון הפנים גדעון עזרא וראשי מערכת הביטחון הוחלט לשלול מחברי המועצה המחוקקת הפלסטינית, הפרלמנט הפלסטיני, המחזיקים בתעודת תושב, את תעודה זאת. כמו כן, הוחלט לזרז את בניית עוטף ירושלים, להחמיר את הפעולות נגד השוהים הבלתי חוקיים וביצוע מספר פעולות צבאיות נקודתיות, שעניינן נאסר לפרסום.
המחבל
המחבל, סאמי סלים חמאד, נשר מלימודיו באוניברסיטה בשל מצבה הכלכלי של המשפחה. הוא למד עבודה סוציאלית בתוכנית הלימודים בהתכתבות של אוניברסיטת אל-קודס. אם משפחת המחבל מסרה לכלי התקשורת כי הבן עזב את ביתם מספר ימים לפני כן מבלי להודיע לאן מועדות פניו. משפחת המחבל, משפחת חמאד שהתגוררה בכפר ערכה הסמוך לג'נין, הופתעה מהידיעה כי בנם הוא שביצע את הפיגוע, וסיפרה כי בנם לא היה בקשר עם קבוצות חמושות.
מונטגיו סטופפורד
סר מונטגיו ג'ורג' נורת' סטופפורד (16 בנובמבר 1892 - 10 במרץ 1971) היה גנרל בצבא בריטניה, אשר פיקד על הארמייה ה-12 במהלך מלחמת העולם השנייה.
תחילת דרכו
סטופפורד נולד בלונדון ב-16 בנובמבר 1892. הוא היה בנו של קולונל סר ליונל סטופפורד, ואשתו מייבל אמילי. הוא היה נינו של הפוליטיקאי ג'יימס סטופפורד, הרוזן השלישי מקוורטוון. הוא התחנך בוולינגון קולג, ולמד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. בשנת 1911 הוא נכנס לשירות פעיל כלוטננט ברגימנט הרובאים השני, ושרת בהודו עד שנת 1914. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, הועבר לחזית המערבית, וב-10 ביוני 1916 הועלה לדרגת קפטן. הוא סיים את המלחמה בדרגת מייג'ור. על שירותו במהלך מלחמת העולם הראשונה אוזכר בשדרים (Mentioned in dispatches), והוענק לו הצלב הצבאי.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, החזיק סטופפורד בדרגת מייג'ור גנרל, והוא מונה למפקד בריגדת החי"ר ה-17, שהייתה חלק מחיל המשלוח הבריטי שלחם במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה. הוא פיקד על הבריגדה שלו במהלך קרב אראס. בשנת 1940 הוענק לו אות השירות המצוין. בינואר 1941 מונה למפקד הדיוויזיה ה-56 (לונדון), ופיקד עליה עד אוקטובר של אותה שנה. בנובמבר 1942 הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד הקורפוס ה-12. הוא פיקד על הקורפוס ה-12 עד נובמבר 1943. במהלך 1942 הפך לאביר מפקד של מסדר האמבט. לאחר מכן מונה למפקד הקורפוס ההודי ה-33 שהוצב בבורמה. בדצמבר 1944 הפך למפקד במסדר האימפריה הבריטית.
במסגרת הארמייה ה-14, סטופפורד לחם עם הקורפוס שלו במהלך המערכה על בורמה. ב-28 במאי 1945 מונה למפקד הארמייה ה-12, אשר הורכבה מיחידות הארמייה ה-14 שנשארו בבורמה ולא המשיכו לשחרור מלאיה וסינגפור. מטרתו של סטופפורד הייתה לגרש משטח בורמה את כוחות הארמייה ה-28 היפנית, שפתחה בנסיגה מבולבלת אשר במהלכה ספגה 11,000 הרוגים. באוגוסט נכנעה יפן בפני בעלות הברית, והמלחמה הסתיימה אף שהכוחות היפניים לא נסוגו לחלוטין מבורמה.
אחריתו
הוא נישא בשנת 1921 לדורותי דייר (נפטרה בשנת 1982). לא היו להם ילדים.
איגור פלוטניצקי
איגור ונדיקטוביץ' פלוטנצקי (באוקראינית: Ігор Венедиктович Плотницький, נולד ב-26 ביוני 1964) הוא פוליטיקאי אוקראיני. היה ממנהיגי של הרפובליקה העממית של לוהנסק מה-12 לאוגוסט 2014 ל-24 בנובמבר 2017.
קורות חיים
פלוטנצקי רכש השכלה בבית ספר בקלמנצי, אחד מחבריו לספסל הלימודים העיד שפלוטנצקי עבר ללוהנסק כאשר הצטרף לצבא. מקורות אחרים טוענים שהוא הועבר במסגרת הצבא לשרת בפנזה שם רכש השכלה בבית הספר לארטילרייה והנדסה של פנזה. בשנת 1991 פלוטנצקי פרש מהצבא בדרגת מייג'ור ועבר ללוהנסק.
פלוטנצקי המשיך כקצין במילואים בצבא הסובייטי והחל להתמסר לפעילות עסקית לאחר נפילת ברית המועצות. לבסוף פלוטנצקי פתח עסק למסחר בדלק וחומרי סיכה. בין השנים 2004 ו 2012 עסק כמפקח במנהל האזורי להגנת הצרכן.
בשנת 2018 דווח שפלוטנצקי נעצר במסגרת קדם משפטית בכלא בסנקט פטרבורג.
הרפובליקה העממית של לוהנסק
עם פרוץ מלחמת האזרחים באוקראינה בשנת 2014, פלוטנצקי תמך במהפיכה. באפריל של אותה שנה הוא פיקד על גדוד המורדים "זריה", וב-21 במאי 2014 מונה לשר ההגנה של הרפובליקה. לאחר פרישתו של ולרי בולטוב ב-14 באוגוסט 2014 פלוטנצקי ירש את תפקיד ראש הרפובליקה.
פלוטנצקי ניצח בבחירות הראשונות של הרפובליקה ב-2014 כאשר גרף 63% מהקולות. משרד החוץ הרוסי הכיר בתוצאות למרות הסכמי מינסק עליו חתמו. למרות השתתפותו וזכייתו בבחירות, ציין פלוטנצקי מאוחר יותר כי מונה לתפקיד, אך לא ציין על ידי מי. תחקיר עיתונאי מצביע על קשר בין פלוטנצקי ופקיד אוקראיני לשעבר בשם אלקסנדר יפרמוב (המושל של מחוז לוהנסק לשעבר), ממנהיגי מפלגת האזורים. ב-30 באוקטובר 2014 התובע הכללי של אוקראינה פרסם הצהרה שפלוטנצקי ואלקסנדר פופוב חשודים בחטיפת נדיה סבצ'נקו. החל מ-10 בנובמבר 2014 פלוטנצקי מבוקש בידי שירותי הביטחון של אוקראינה על פעילותו כראש הרפובליקה העממית של לוהנסק.
במכתב שפורסם ב-19 בנובמבר 2014 פלוטנצקי הזמין את נשיא אוקראינה פטרו פרושנקו לעימות בטלוויזיה כאשר המנצח יכתיב את התנאים לצד השני. פלוטנצקי טען שאם הוא ינצח הוא יסיים את העימותים במזרח אוקראינה ויגלה כל כוח חמוש חוקי, חצי חוקי וכלל לא חוקי מהמדינה.
ב-22 בנובמבר 2017 כלי תקשורת רוסים שציטטו מקורות לא רשמיים ציינו שפלוטנצקי הודח על ידי שר הפנים לשעבר ב-21 בנובמבר 2017 וברח לרוסיה בעוד כלי תקשורת רוסים אחרים דיווחו שהוא לא עזב את לוהנסק. ב-24 בנובמבר 2017 קבע אתר הרפובליקה כי פלוטנצקי התפטר "מסיבות בריאותיות. פציעות מלחמה מרובות, והשפעות של פציעות פיצוץ עשו את שלהם". עוד פורסם באתר כי שר הביטחון לאוניד פסצ'ניק מונה למנהיג בפועל "עד הבחירות הבאות". פלוטנצקי עצמו לא פרסם הצהרה פומבית באותו יום. למחרת אישרה מועצת העם פה אחד את התפטרותו של פלוטנצקי.
ניסיון ההתנקשות ב-2016
ב-6 באוגוסט 2016 התפוצצה מכוניתו של פלוטנצקי, הנוסעים ופלוטנצקי נפצעו. לטענת הבדלנים, מטען חבלה הוטמן והתפוצץ ליד מערכת רמזורים. הם גם טענו שחבלנים אוקראינים עשויים לעמוד מאחורי התקפת הטרור - טענה שהוכחשה על ידי השלטונות האוקראינים. ב-7 באוגוסט 2016 פורסם כי מצבו של פלוטנצקי יציב לאחר שקיבל טיפול בבית החולים.
אנטישמיות
בינואר 2015 פלוטנצקי נשא דברים באוניברסיטה רוסית ובין היתר טען שמהפיכת היברומאידן הוקמה על ידי חבורה של יהודים, וכי השם "יברומאידן" הוא באמת "אברימאידן", שמתורגם מרוסית ל"יהומאידן". בנוסף הוא גם התייחס לנשיא אוקראינה פטרו פורושנקו כ"ולצמן" (בעקבות אגדה אורבנית לא מוכחת לפיה אביו של פורושנקו נקרא למעשה ולצמן עד שאימץ את שם המשפחה של אשתו ). בנאום הוא גם אמר "אין לי שום דבר נגד היהודים כעם, בתור 'העם הנבחר', נוכל לדבר על זה בנפרד אם יש לנו זמן". מנהיגים יהודים שהגיבו על דבריו הסכימו שהם אנטישמיים. גם הליגה נגד השמצה גינתה את פלוטנצקי.
הפיגוע בבית הכנסת באיסטנבול (1986)
הפיגוע התרחש במהלך תפילות השבת בבית הכנסת. שני מחבלים שהתחזו לתיירים או לעיתונאים נכנסו לבית הכנסת בשעה 09:30 בבוקר, בעת שהיו בו כשלושים מתפללים. הם נעלו את דלתו הקדמית כדי שלא לאפשר למתפללים לברוח והחלו לירות לעברם אש מכלי נשק אוטומטיים ולהשליך עליהם רימוני יד. לאחר מכן שפכו על הקורבנות נוזל דליק והציתו אותם.
מספר מתפללים וכן נשים שישבו בעזרת הנשים הצליחו להימלט מהבניין דרך דלת צדדית.
לדברי מתפלל שנשאר בחיים דיברו המחבלים ביניהם בערבית. לאחר הטבח הם יצאו ככל הנראה מבית הכנסת אך שבו לתוכו כשראו בחוץ שוטרים שהוזעקו למקום. גופותיהם נמצאו לאחר מכן בתוך בית הכנסת. הם נהרגו מהתפוצצות רבות עוצמה של רימוני יד. כיוון שגופותיהם הושחתו כמעט כליל נראה כי הם בחרו להתאבד. כלי הנשק ששימשו את המחבלים ונמצאו לידם היו מתוצרת פולנית וסובייטית.
משטרת טורקיה ניסתה לזהות את המחבלים ההרוגים בסיוע האינטרפול, אך הם לא זוהו.
הפיגוע יוחס לאחר מכן לארגון הטרור של אבו נידאל, אם כי ארגונו לא נטל אחריות עליו. חקירת הפיגוע על ידי שירותי מודיעין שונים העלתה חשד לכך שסוריה, לוב ואיראן סייעו להוציאו לפועל.
1991 בברית המועצות
1991 בברית המועצות הייתה השנה בה נחגגה השנה ה-74 למהפכת אוקטובר. בשנה זו נמשכה מדיניות הפרסטרויקה של מיכאיל גורבצ'וב שבסופה ברית המועצות התפרקה. המשבר הכלכלי התעמק ותנועות לאומניות ברפובליקות המשיכו בפעילותן. בראש הבדלנות עמדו הרפובליקות הבלטיות ובוריס ילצין שנבחר לראש הרפובליקה הרוסית. חולשת השלטון המרכזי בלטה באי-יכולת להשליט סדר ושימוש רחב בכוחות צבא בתוך הערים הגדולות. בסוף השנה ברית המועצות התפרקה והפסיקה להתקיים כמדינה.
אירועי תרבות
החל משנת 1988 האקדמיה לאמנות הקולנוע מחלקת פרסי "ניקה" עבור הסרטים. עבור שנת 1991 הזוכים היו:
לוק רוסקל
לוק רוסקל (באנגלית: Luke Roskell; נולד ב-4 בפברואר 1997) הוא שחקן אנגלי. הוא מוכר מהופעתו בתפקיד שון ספנסר באופרת הסבון "אמרדייל", ובתפקיד פפר שארו בסדרת הדרמה "ג'יימסטאון".
ביוגרפיה
ב-2007 שיחק רוסקל לראשונה בטלוויזיה במיני-סדרה "Mobile" של רשת ITV. ב-2008 הופיע בסדרה "The Revenge Files of Alistair Fury" ששודרה בערוץ BBC One ובערוץ CBBC Channel. הוא גילם את הדמות של אהרון פרייס, חברו של הדמות הראשית אליסטר פיורי (בגילומו של ג'ונתן מייסון). ב-2010 שיחק רוסקל בתיאטרון במחזמר "Her Benny" עיבוד לרומן מהתקופה הוויקטוריאנית באותו שם מאת סיילאס הוקינג, אודות ילדי רחוב בליברפול. רוסקל שיחק בתפקיד פרקס, אחד מילדי הרחוב, בהצגה שהועלתה בתיאטרון רויאל בסנט הלנס.
בין 2011 ל-2014 הופיע רוסקל בתפקיד שון ספנסר באופרת הסבון הוותיקה "אמרדייל", והשתתף ב-264 פרקים. אחרי שעזב את הסדרה, חזר להופיע בתיאטרון וגילם את קארל ג'קסון, התפקיד הרשי במחזה "Britannia Waves The Rules". המחזה הוצג בסיבוב הופעות של תיאטרון רויאל אקסצ'נג' בצפון-מערב אנגליה.
ב-2016 גילם רוסקל את דן בעונה הראשונה של סדרת הדרמה "סוג א'". אחר כך לוהק לסדרת הדרמה ההיסטורית "ג'יימסטאון" לתפקיד פפר שארו, הצעיר מבין שלושת האחים שהיו מבין המתיישבים הראשונים בג'יימסטאון בתחילת המאה ה-17.
דורותי האמיל
דורותי סטיוארט האמיל (באנגלית: Dorothy Hamill; נולדה ב-26 ביולי 1956) היא מחליקה לשעבר ופרשנית טלוויזיה אמריקאית להחלקה אמנותית, אלופה אולימפית (אינסברוק 1976) ואליפות עולם (גטבורג 1976) ו-3 פעמים ברציפות אלופת ארצות הברית (1974–1976) בהחלקה אמנותית ליחידות.
ביוגרפיה
האמיל נולדה בשיקגו, אילינוי, לזוג צ'אלמרס וקרול האמיל. אביה היה מהנדס מכונות. זמן קצר לאחר שנולדה, משפחתה עברה לגור הנהר בשכונת גריניץ', קונטיקט, בו האמיל בילתה את שארית ילדותה. יש לה שני אחים בוגרים: אח בשם סנדי ואחות בשם מרשה.
בתחילת 1965, בגיל 8, החלה האמיל להחליק במסגרת שיעורים קבוצתיים מדי שבוע. בעונת החורף הבאה, היא החליקה באופן רציני יותר, קיבלה שיעורים פרטיים בקביעות, והספיקה לעבור את המבחן של הענף טרם סגירת עונת ההחלקה במרץ. מדי בוקר נהגה להתעורר ב-04:30 בבוקר כדי להתאמן בהחלקה על הקרח. מאמניה הראשונים היו אוטו זהב וגוסטב לוסי. כיוון שהקרח באזור מגוריה היה מוגבל לעונת חורף קצרה, היא בסופו של דבר החלה להתאמן בהיכל ההחלקה על הקרח הסגור Sky Rink בעיר ניו יורק, ולנה בעיר עם חברים כאשר התאפשר. בעונות הקיץ האמיל התאמנה בלייק פלסיד, ניו יורק, ומאוחר יותר בטורונטו עם המאמן שלה באותו זמן, סוניה דאנפילד. ראיה על ההשקעה הכרוכה באימונים אלו היא העובדה שאביה השקיע כ-20,000 דולר במהלך שנות הקריירה שלה על ספורט זה, בין היתר על שיעורי החלקה, נסיעות הוצאות מחיה, תלבושות ועוד. עד אביב 1970, למדה האמיל בבתי ספר ציבוריים בריברסייד, אך בשלב זה היא עברה לבית ספר קטן בעל לוח זמנים גמיש על מדי לעמוד במסגרת אימוני ההחלקה. היא למדה ולא סיימה באקדמיית קולורדו.
שלבים בקריירה
הישגה המשמעותי הראשון של האמיל היה ב-1969, כשזכתה בתואר novice ladies באליפות ארצות הברית, בגיל 12. זמן קצר לאחר מכן, באותו אביב, האמיל הוזמנה להופיע במדיסון סקוור גארדן במופע שבחלוף הזמן היה מוכר בשם "אלופים על הקרח". באליפות 1970 היא זכתה במקום השני בקטגוריית הצעירות, ושנה מאוחר יותר, באליפות ארצות הברית לשנת 1971 התחרתה לראשונה בקטגוריית הבוגרים. התאחדות ההחלקה האומנותית על הקרח של ארצות הברית ארגה עבורה להיות תלמידתו של המאמן קרלו פאסי כשהחלה להתחרות בזירה הבינלאומית.
האמיל הייתה אלופת ארצות הברית מ-1974 ל-1976. היא זכתה במדליית כסף באליפות העולם לשנת 1974 שנערכה במינכן שבגרמניה, לאחר אלופת העולם כריסטין אראט שייצגה את גרמניה המזרחית. כשעלתה על הקרח והתכוננה להופעתה בתחרות, נשמעו קריאות בוז מהקהל כתגובה על הקראת ניקוד השופטים על הופעתו של המחליק הגרמני גרטי שנדרל, שהופיע לפניה. האמיל נעלבה והוטרדה מהקריאות ועזבה את הקרח בבכי. לאחר רגיעת הקהל כשהשתרר שקט בהיכל, היא שבה לבמה והחליקה והופעתה זיכתה אותה במדליית כסף.
האמיל התחרתה באליפות ארצות הברית של 1975 אף על פי שסבלה מפציעה ברגל ימין. לדבריה, מצבה הבריאותי השתפר רק לאחר שקיבלה טיפול במתיחה בשרירי הברך (לאחר שאובחנה בטעות כמתיחה ברצועות, ולא בשרירים), פציעה שסבלה ממנה במהלך אימונים בדנוור, כחודש לפני אליפות העולם של 1975. היא זכתה במדליית כסף בתחרות העולמות בשנאמרה הרגל שלה הייתה בסדר לאחר קבלת טיפול משכו את הברך (מוקדם יותר האמינו להיות משך הרצועות) בזמן אימון במהלך החודש לפני 1975 אליפות העולם. היא זכתה כסף בעולמות קולורדו ספרינגס, בה זוכת הזהב הייתה דיאן דה ליואו מהולנד, ואראט' זוכת הארד.
לדברי האמיל, ביצועיה באליפות ארצות הברית לשנת 1976 היו מאכזבים, כיוון שעל פי הודאתה לא התאמנה מספיק טוב טרם התחרות, והיא הופתעה מביצועיה של לינדה פרטיאנה. מיד אחרי האליפויות הלאומיות, המאמן קרלו פאסי עזב את ארצות הברית על מנת לאמן את המחליק כוכב אליפות אירופה, ג'ון קארי, וכך נותרה האמיל ללא מאמן שבועות ספורים בלבד לפני האולימפיאדה. היא החלה להתאמן עם פיטר בורוז והייתה מרוצה מעבודתם המשותפת, וביקשה שהוא ילווה אותה בתור מאמנה האישי באולימפיאדה. עם זאת, ה-USFSA סירבו, והיא שילבה כוחות זמנית עם פאסי במשך תקופה קצרה במהלך אימונים בגרמניה טרם האולימפיאדה.
באולימפיאדת החורף לשנת 1976 באינסברוק, אוסטריה, האמיל זכתה במדליית כסף בסגנון חופשי, ולאחר מכן זכתה במדליית זהב בתוכנית הארוכה והקצרה. היא הייתה המחליקה האחרונה בתחרות היחידים שניצחה את האולימפיאדה מבלי ששילבה קפיצה משולשת בתוכניתה. האמיל גם זכתה באליפות העולם לשנת 1976, ולאחר מכן החלה להופיע באופן מקצועי וחדלה להתחרות. האמיל ראויה לקרדיט על שפיתחה תרגיל החלקה חדש: camel spin שהופך ל-sit spin. עיצוב שיערה שיצר המעצב יוסוקה שוגה זכה לתהודה תקשורתית ותשומת לב רבה במהלך ביצועיה באולימפיאדה, והופעתה יצרה טרנד תסרוקות חדש המכונה "קצרה וחוצפנית", כמו גם משקפיים עם מסגרות עבות אותן חבשה שיצרו מגמה אופנתית בשנת 1970. בתקשורת היא כונתה "האהובה של אמריקה".
האמיל עמדה בראש הופעות הבידור Ice Capades בשנים 1977–1984. היא התבקשה לעשות זאת על ידי דונה אטווד, שהייתה הכוכבת הראשית של המופעים במשך שנים, ולבסוף השיגה שליטה פיננסית עליהם. לאחר שהביקוש למופעים ירד והחברה נחלה כישלון עקב תחרות ושינוי טעם הקהל, האמיל ובעלה רכשו את המותג ונכסי החברה ב-1993 במאמץ להחיות אותו ולהביא להצלחה מהשנים המוקדמות של המותג. למרות ניסיונם, הם נאלצו להכריז על פשיטת רגל שנה לאחר מכן, ב-1994, ומכרו את החברה לחברת הבידור המשפחתית הבינלאומית פט רוברטסון ב-1995.
ב-1993, פרסמה סוכנות הידיעות AP את תוצאות מחקר ספורט לאומי שהכריז כי האמיל זכתה למקום הראשון מבחינת הערצה ופופולריות על פי סטטיסטיקת נתוני תגובת הקהל, שבחר בה יחד עם האלופה האולימפית מרי לו רוטון להיות הפופולריות ביותר באמריקה. יתר כוכבי הספורט כמו מייקל ג'ורדן, מג'יק ג'ונסון, טרוי אייקמן, דן מרינו, ויין גרצקי, ג'ו מונטנה, נולאן ראיין ו-800 ספורטאים אחרים דורגו בפער רב אחריהם.
האמיל המשיכה להחליק ולהופיע, כולל באופן קבוע בתפקיד ראשי במופע ברודוויי על קרח. היא הייתה אורחת מיוחדת במופע המוזיקלי על הקרח של בריאן בויטנו ובארי מנילו ב-AT&T Park בסן פרנסיסקו ב-2007.
ב-2013 השתתפה האמיל בעונה השישית של "רוקדים עם כוכבים", כבת זוגו של טריסטן מאקמנוס. לאחר שתי הופעות בלבד, היא נאלצה לפרוש ב-26 במרץ, עקב פציעה בעמוד השדרה התחתון שקרתה במהלך אימונים למופע.
חייה האישיים
במשך מרבית חייה הבוגרים, האמיל חוותה דיכאון כרוני, עליו פיקחה באמצעות תרופות וטיפול, וגם בתה סובלת מהמחלה. בשנת 2008, האמיל הודיעה כי היא טופלה בסרטן השד.
אוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו
אוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו (באנגלית: University of California, San Francisco; בראשי תיבות: UCSF) היא אוניברסיטה ציבורית הממוקמת בסן פרנסיסקו שבקליפורניה. האוניברסיטה נוסדה ב-1873 והיא אחת מעשרת הקמפוסים של אוניברסיטת קליפורניה. האוניברסיטה מתמקדת בתחומי המחקר הרפואי ומדורגת בין המוסדות הטובים בעולם בתחום זה. כל הסטודנטים באוניברסיטה הם בתוכניות לתארים מתקדמים. נכון ל-2019 באוניברסיטה לומדים 3,132 סטודנטים לתארים מתקדמים.
שישה מחברי הסגל האקדמי של האוניברסיטה זכו בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה: הרולד א. ורמוס וג'. מייקל בישופ (1989) סטנלי פרוזינר (1997) אליזבת בלקברן (2009), שיניה יאמאנקה (2012) ודייוויד ג'וליוס (2021).
מבנה וחלוקה ארגונית
האוניברסיטה כוללת ארבעה בתי ספר בתחומי הרפואה המציעים 17 תוכניות לתואר שלישי ו-10 תוכניות לתואר שני.
A Very Special Christmas
A Very Special Christmas הוא השם של סדרה מתמשכת של אלבומי אוסף מוזיקת חג המולד המוקלטים עבור הספיישל אולימפיקס. הסדרה כוללת שירים המבוצעים על ידי אמנים ממגוון סוגות מוזיקליות, כמו U2, סטיבי ניקס, בון ג'ובי, מדונה, הסמאשינג פאמפקינס, נו דאוט, ויטני יוסטון, ראן די אם סי, ג'ייסון מראז, וילי נלסון, ברוס ספרינגסטין וטום פטי ושוברי הלבבות.
A Very Special Christmas היה הרעיון של המפיק המוזיקלי ג'ימי איובין, שרצה להפיק אלבום חג המולד כאמצעי להנצחת אביו. הרעיון הוצע על ידי ויקי אשתו של איובין, כיוון שהיא הייתה מתנדבת בארגון. הרב אלפרט וג'רי מוס, מייסדי A&M רקורדס, יחד עם בובי שריבר, עזרו למשפחה לממש את הפרויקט.
מאז יציאת האלבום הראשון ב-1987, הסדרה גייסה למעלה מ-100 מיליון דולרים לספיישל אולימפיקס, יותר מכל סדרת הטבות אחרת. עטיפות כל האלבומים מעוצבות כאחד: ציור קו פשטני של אדם מחזיק תינוק (ייצוג מופשט של מרים אוחזת בישו התינוק) מאת קית' הרינג בסגנונו הרגיל. כל אלבום מאופיין בעטיפה עם ערכת צבעים שונה.
סדרת A Very Special Christmas
להלן סדרת האלבומים שיצאו במרוצת השנים:
הילה חביה
הילה חביה (נולדה ב-10 במאי 1984) היא כדורגלנית עבר ישראלית, אשר שיחקה בליגת הנשים הבכירה ובנבחרת ישראל, ומאמנת כדורגל במחלקת הטרומיות של קבוצת הנשים הפועל פתח תקווה.
ביוגרפיה
חביה נולדה וגדלה בפתח תקווה, והחלה לעסוק בספורט בגיל 10. בנערותה, היות שלא מצאה מסגרת מתאימה לנשים לשחק בה כדורגל, פנתה לכדורסל ושיחקה במשך מספר שנים בקבוצת הנשים של הפועל פתח תקווה, תחילה בקבוצת הנערות ולאחר מכן בבוגרות. הייתה שותפה לזכייה של קבוצת הנערות בגביע המדינה לנערות בשנת 1999, וכן הובילה את קבוצת הכדורסל של בית הספר התיכון "גולדה" בפתח תקווה, להעפלה לליגת העל לתיכונים, בה השתתפה בכל שלוש שנותיה כתלמידה בבית הספר התיכון.
שירתה בצה"ל כמדריכת חי"ר, ולאחר השירות הצבאי שבה לעסוק בספורט, בקבוצת הכדורגל הפועל פתח תקווה.
מועדונים
בתחילת עונת 2013/2014 נענתה לבקשות מצד קבוצת מ.כ רמת השרון והחליטה לעבור לשחק בשורות הקבוצה, אולם חילוקי דעות בנושא החוזה הביא לכך שחביה לא פתחה את העונה כלל. לאחר כחודש של מחלוקת, עזבה חביה את רמת השרון וחתמה בקבוצת מ.ס קריית גת שנאבקה על ההישרדות בליגה העליונה. חביה שיחקה ב-17 משחקים בעונה זו, כבשה 3 שערים והייתה שותפה להישארות של מ.ס קריית גת בליגת העל.
לקראת עונת 2014/2015 הוחלפה ההנהלה בקבוצת הפועל פתח תקווה, ונבנתה קבוצה עם סגל צעיר יותר במטרה לייצר שלד יציב של שחקניות לשנים הבאות. חביה חזרה גם היא למועדון וקיבלה שוב את סרט הקפטנית. היא המשיכה לשחק עד לסיום עונת 2016/2017, אז פרשה ממשחק פעיל.
בשנת 2018 החלה לאמן את קבוצת הטרומיות של הפועל פתח תקווה.
נבחרת ישראל
חביה זומנה לסגל נבחרת הנשים של ישראל בשנת 2008 והייתה חלק מהסגל המורחב במשך מספר עונות. לזכותה הופעה אחת ב-20 בפברואר 2008, נגד נבחרת בלארוס.
פוצ'יוולי
בשנת 2005, במקביל לקריירת המשחק, נתקלה חביה לראשונה בחוף הים במשחק הפוצ'יוולי, החליטה להתמקצע ולהתאמן במשחק, והפכה לשחקנית הראשונה בענף בארץ. היא השתתפה במספר משחקי מוקדמות במטרה לעלות לליגת הגברים, היות שזו הייתה הליגה היחידה שקיימת, ובהמשך השתתפה במספר טורנירים שאורגנו על ידי שחקנים יחידניים בענף.
בשנת 2014 זכתה במקום הראשון יחד עם הפרטנר דר פישלזון, בטורניר מעורב שהתקיים בהרצליה. בשנת 2017, זכתה במקום הראשון יחד עם הפרטנר פפל בטורניר מעורב שהתקיים באילת, בהשתתפות שחקנים ברזילאים מקצועיים. בטורניר מעורב נוסף, זכתה עם דודו טובי במקום השלישי. בפברואר 2018 זכתה חביה במקום השני בטורניר קדם בינלאומי לנשים, יחד עם השחקנית ויקטוריה גרייבר. בהמשך השתתפו השתיים בסבב הבינלאומי לנשים שהתקיים באילת.
באוגוסט 2018 הוקמה לראשונה ליגת פוצ'יוולי לנשים על ידי העמותה לקידום משחק הפוצ'יוולי בישראל, אך עקב פציעה לא יכלה חביה להשתתף בו. במרוצת השנים השתתפה וייצגה את ישראל בטורנירים מחוץ לישראל, בהם טורניר בינלאומי בספרד (2017) וטורניר כרונינגן בהולנד (2019), עם השחקנית מור חביב.
מחוץ לכדורגל
לחביה תואר ראשון במדעי המחשב (B.SC) מהמכללה האקדמית תל אביב-יפו, אותו השלימה בשנת 2010, ומאז משלבת את הקריירה כשחקנית כדורגל יחד עם עבודה בתחום פיתוח תוכנה. כיום עובדת כמנהלת צוות פיתוח בחברת הייטק.
מתוך כוונה להביא לשילוב וקידום נשים בתחום ההייטק, מתנדבת חביה בארגון she codes, שמטרתו היא עידוד ושילוב של נשים בתעשיות הטכנולוגיות, בשאיפה להגיע לשיעור של 50% מפתחות תוכנה בישראל.
נמל סנקט פטרבורג
נמל סנקט פטרבורג (ברוסית: Морской порт Санкт-Петербург) הוא נמל לחוף הים הבלטי ומתייחס למעשה לנמל הגדול של סנקט פטרבורג (ברוסית: Большой порт Санкт-Петербург), שהוא הנמל העיקרי והגדול ביותר בצפון מערב רוסיה והנמל הימי הגדול ביותר במפרץ הפיני. שטחו הכולל מגיע ל-164.6 קילומטרים רבועים ואורכו 31 קילומטרים. הנמל נמצא בבעלות המדינה באמצעות התאגיד הפדרלי "מנהלת הנמל הימי 'הנמל הגדול של סנקט פטרבורג'" שאחראית לתפעולו המסחרי כשערה הימי של העיר סנקט פטרבורג ומחוז לנינגרד.
רקע כללי
הנמל הגדול שוכן על איי הדלתא של נהר נייבה בחלקו המזרחי של המפרץ הפיני בים הבלטי. הנמל כולל מסוף מסחר ימי, מסוף ייעור, מסוף דגים וטרמינל שינוע נפט ובתחומו מפעלים לבניית ושיפוץ אוניות, טרמינל נוסעים ונמלי משנה כדוגמת מסוף לומונוסוב, מסוף קרונשטדט, מסוף גורסקאיה ומסוף ברונקה. שטח הנמל נחלק לארבעה מתחמים: את מתחם 1 ו-2 משרתת תחנת הרכבת "הנמל החדש" בעוד את מתחם 3 ו-4 משרתת תחנת הרכבת "אבטובו".
במסגרת הנמל פועל צי הנמל שבשורותיו משרתות אוניות שירות וסיוע שברשותן אוניות לשינוע נפט, שוברות קרח, מכליות נפט, ספינת כיבוי אש וספינות מהירות.
נמל הנוסעים
המסוף מאפשר הפלגה והגעה עם רכבים מלווים באוניות המתאימות. בטרמינל מצוי אזור הורדת ואיסוף נוסעים, אזור המתנה וקפיטריות.
מפלגת הרייך הסוציאליסטית
מפלגת הרייך הסוציאליסטית (בגרמנית: Sozialistische Reichspartei Deutschlands) הייתה מפלגה נאו-נאצית אשר פעלה בגרמניה המערבית. המפלגה הוקמה ב-1949 בידי קבוצת פורשים ממפלגת הימין הגרמנית, וזכתה בהצלחה קטנה בבחירות בסקסוניה התחתונה ובברמן. המפלגה הוצאה אל מחוץ לחוק ב-1952.
היסטוריה
ב-1949 ערכה מפלגת הימין הגרמנית בדק בית בשורותיה, וסילקה מתוכה כמה חברים בעלי אידאולוגיות נאו-נאציות. ביניהם אוטו רמר, קצין ורמאכט שמילא תפקיד מפתח בסיכול קשר ה-20 ביולי, גרהרד קריגר מנהיג איחוד הסטודנטים הגרמנים בימי הנאצים, ופריץ דורלס. השלושה התכנסו ב-2 באוקטובר בהמלין שם הכריזה על הקמת מפלגת הרייך הסוציאליסטית. המפלגה הייתה נאו-נאצית בגלוי, והכריזה על עצמה כהמשך ישיר של המפלגה הנאצית. אדם נוסף שהצטרף למפלגה והפך לאחד ממנהיגיה, היה הנס אולריך רודל. קבוצת פורשים אחרת הקימה את מפלגת הרייך הגרמני, אשר הזדהת גם כן עם אידאולוגיות נאו-נאציות, אולם בצורה גלויה פחות.
מפלגת הרייך הסוציאליסטית ראתה בממשלת גרמניה המערבית ממשלת בובות של ארצות הברית. לטענת המפלגה, המנהיג הלגיטימי האחרון של גרמניה היה קרל דניץ. המפלגה דרשה את הקמתו מחדש של הרייך הרביעי כדי שיהווה צד שלישי בסכסוך שבין מדינות המערב הקפיטליסטיות למדינות הגוש המזרחי הקומוניסטי. המפלגה דרשה לספח מחדש את שטחי גרמניה לצורך מרחב מחיה ולהחליף את הקו הכלכלי הקפיטליסטי-ליברלי שהובל בידי קונרד אדנאואר בסוציאליזם עממי. המפלגה קידמה את אגדת תקיעת הסכין בגב, ועסקה באופן אינטנסיבי גם בהכחשת שואה. לטענתה, המשרפות ותאי הגזים במחנות ההשמדה נבנו בידי בעלות הברית לאחר שהגרמנים פינו את המחנות.
בתעמולתה, השתמשה המפלגה באותן סיסמאות שחוקות של המפלגה הנאצית המקורית. אנשי המפלגה נהגו להתלבש במדים נאציים, וההיררכיה המפלגתית התחלקה על פי עקרון הפיהרר. למפלגה הייתה מיליציה צבאית למחצה שנקראה "רייכספרונט" וארגון נוער שנקרא "רייכסיוגנד". אף על פי שכחלק מהמצע שלה התנגדה המפלגה בחריפות לקומוניזם, רמר וחבריו סברו שעם ברית המועצות יהיה קל יותר להגיע להסדר על איחוד גרמניה מחדש. רמר היה משוכנע שבמלחמה בין ברית המועצות לארצות הברית, ידם של הסובייטים תהיה על העליונה, וחפץ שגרמניה תהיה נייטרלית בסכסוך כזה. הוא הצהיר שכאשר תפרוץ המלחמה, הוא בעצמו יוביל את הצבא האדום בערי גרמניה. לטענת החוקר האמריקני מרטין א. לי, דעותיו של רמר משכו את תשומת לבם של הסובייטים, שבאותה עת ראו את המפלגה הקומוניסטית של גרמניה כלא יעילה, וחיפשו בת ברית חדשה בגרמניה המערבית. לי טוען כי מפלגת הרייך הסוציאליסטית קיבלה תמיכה כלכלית מהסובייטים.
מכיוון שדורלס, לפני פרישתו, היה חבר בבונדסטאג מטעם מפלגת הימין הגרמנית, הייתה למפלגת הרייך הסוציאליסטית נציגות בפרלמנט. ב-1950 הצטרף למפלגה חבר נוסף בבונדסטאג פריץ רוסלר. בבחירות במדינות הפדרליות ב-1951, זכתה המפלגה ב-16 מושבים בלנדטאג של סקסוניה התחתונה (עם 11% מקולות הבוחרים), וב-8 מושבים בבירגרשאפט של ברמן (עם 7.7%) מקולות הבוחרים.
ב-4 במאי 1951 הגיש הקבינט של גרמניה בקשה לבית המשפט הפדרלי לחוקה להכריז על מפלגת הרייך הסוציאליסטית כלא-חוקית. ב-12 בספטמבר הודיע רמר על פיזור המפלגה, במטרה לנסות ולהקים אותה מחדש. אולם בית המשפט הפדרלי הודיע שהפיזור אינו תקף, וב-23 באוקטובר הכריז על המפלגה כלא חוקתית. נכסי המפלגה הוחרמו, והמנדטים שלה בבונדסטאג ובלנדטאג נפסלו. כמו כן נאסר על הקמת ארגון יורש כלשהו למפלגה. מרבית חברי המפלגה הצטרפו למפלגת הרייך הגרמני.
אדוארד בירד
אדוארד בירד (באנגלית: Edward Bird; 1772 – 2 בנובמבר 1819) היה צייר ז'אנר אנגלי, שבילה את רוב חייו בעבודה בבריסטול, שם נוצרה סביבו אסכולת בריסטול. הוא נהנה מכמה שנים של פופולריות בלונדון, שם קרא תיגר על הדומיננטיות של סר דייוויד וילקי בתחום ציור הז'אנר, לפני שעבר לציור היסטוריה והתמחה בסצינות קרב.
ביוגרפיה
בירד נולד בוולברהמפטון, בנו של נגר. הוא לא קיבל הכשרה אמנותית רשמית, אך פיתח את כישוריו באמצעות חניכות באמנות יפנית בציור מגשי תה. בשנת 1794 עבר לבריסטול, שם התחתן עם מרתה דודל ועסק בקריירה במשימות אמנותיות: דיוקנאות, איורי ספרים וציור כנסיות.
אסכולת בריסטול
בבריסטול הפך בירד למרכז של קבוצה בלתי פורמלית שכללה אמנים אחרים כמו אדוארד וילייר ריפיל ונתן קופר ברנוויט, שהתפתחה לאסכולת בריסטול. בתחילה שלטו בקבוצה אמנים חובבים, וחבריו הקרובים של בירד כללו את ג'ון קינג, שהיה גם רופאו של בירד, וג'ורג' קומברלנד. קומברלנד, שעבר לבריסטול בשנת 1807, הפך לסנדק לבנו של בירד. היה לו אוסף אמנות גדול שממנו היה משאיל פריטים לבירד ללמוד.
הקבוצה ערכה פגישות רישום בערב ורישומי סיורים למקומות נופיים סביב בריסטול. "נוף עם קוטג'" כנראה צויר באחד מהסיורים הללו. עם זאת, בירד צייר נופים לעיתים רחוקות יחסית ולעיתים קרובות היה מלווה את הסיורים מבלי שהצטרף לשרטוט. ההשפעה הגדולה ביותר של בירד על אמני בריסטול הייתה בסגנון הטבעי ובצבעים הרעננים של ציור הז'אנר שלו, במיוחד במקרה של ריפיל, שעבד איתו בצמוד. בשנת 1814 הציגו שניהם עבודות באקדמיה המלכותית לאמנויות עם אותו נושא. פרנסיס דנבי, שעבר לבריסטול מאירלנד בשנת 1813 והיה אמור לרשת את בירד כמנהיג אסכולת בריסטול, והושפע מסגנון הז'אנר של בירד.
הצלחתו
בשנת 1809 הציג באקדמיה המלכותית, דיוקן של חייל ותיק. הוא הוצב ליד ציור של וילקי, ומשך תשומת לב, והפופולריות של בירד הלכה וגברה כאשר הנסיך יורש העצר קנה את הציור "מקהלות הכפר" שלו והזמין ציור נוסף. עבודותיו כוללות גם את "שדה צ'בי צ'ייס" ואת "היום שאחרי הקרב", שהוכרז כיצירת המופת שלו.
בירד נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית בשנת 1812, מונה לצייר ההיסטורי לנסיכה שארלוט בשנת 1813, ונבחר לחבר מן המניין בשנת 1815.
לאחר שסבל מבריאות לקויה במשך למעלה מחמש שנים ולא הצליח לצייר בשנה האחרונה לחייו, נפטר בירד ב־2 בנובמבר 1819. הוא נקבר בקתדרלת בריסטול.
בשנה שלאחר מכן הוצגה בבריסטול תערוכת רטרוספקטיבה מוצלחת של עבודותיו לרווחת משפחתו.
מאוחר יותר הפך בנו ג'ורג' לימאי בצי המלכותי. בתו מרתה הפכה לציירת מים בבריסטול, והבת הצעירה הרייט הייתה לאומנת.
לאז אלונזו
לאזרו אלונזו (באנגלית: Lazaro Alonso; נולד ב-25 במרץ 1974) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, אשר מוכר בעיקר בשל תפקידו בתור כפיניקס קלדרון בסרט "מהיר ועצבני 4" ובתור טסו'טיי בסרט "אווטאר".
ביוגרפיה
אלונסו נולד וגדל בוושינגטון הבירה והוא ממוצא אפרו-קובני. הוא בוגר לימודי תואר ראשון בשיווק באוניברסיטת הווארד; ולאחר סיום לימודיו, הייתה לו קריירה כבנקאי השקעות במריל לינץ' בוול סטריט לפני ששינה את דרכו לקריירת משחק.
כיום הוא מתגורר בלוס אנג'לס.
קריירה
אלונזו החל את דרכו בתעשיית הבידור כמנחה תוכניות טלוויזיה ברשת הטלוויזיה BET. לאחר מכן עבר להוליווד ולוהק לתפקידים קטנים בסרטים "לפרקון 6" ו"קונסטנטין". תפקידו המשמעותי הראשון של אלונזו היה בסרט המלחמתי של סם מנדס "ג'ארהד" בו גילם את חייל חיל הנחתים האמריקני רמון אסקובר במהלך מלחמת המפרץ. לאחר מכן השתתף אלונזו בתפקידים משניים בדרמה "לרקוד מהלב", בסרט האימה "השבויה" ובתפקיד ראשי בתור טוראי הקטור נגרון בדרמת המלחמה של ספייק לי "נס בסנטה אנה" המדגישה את פועלם של חיילים שחורים בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2007 שיחק בדרמה המוזיקלית "אחוות הריקודים" בכיכובו של כריס בראון. באותה שנה שיחק בדרמה הקומית "חג שכזה" גם הוא לצד כריס בראון.
בשנת 2009 השתתף בסרט הרביעי בסדרת סרטי "מהיר ועצבני", בדמותו של פיניקס קלדרון, העובד תחת חסותו של בראגה ומתגלה במהלך הסרט כרוצחה של לטי (מישל רודריגז). וכן בפנטזיה התלת־ממדית של ג'יימס קמרון "אווטאר". בסרט גילם אלונזו את דמותו של טסו'טיי, היורש לראשות שבט האומטקייה, אשר משודך לנסיכת שבט האומטקייה נייטירי (זואי סלדנה).
החל ממרץ 2011, אלונזו משתתף בסדרת הטלוויזיה "מלכי הבריחה" בתפקיד המרשל הפדרלי צ'רלי דושאמפ, יחד עם שחקן "הסמויה" דומיניק לומברדוצי. בשנת 2011 שיחק בקומדיה "לקפוץ מעל המטאטא" בבימוי סלים אקיל.
בשנת 2014 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה המשטרתית "סיפורי המסתורין של לורה" של רשת NBC בכיכובה של דברה מסינג, בתפקיד של הבלש בילי סוטו. בספטמבר 2015 שב לשחק בעונתה השנייה והאחרונה.
גיום
גיום (Guillaume) הוא שם פרטי ושם משפחה, המקביל בצרפתית לשם.
ונדי מאליק
ונדי מאליק (באנגלית: Wendie Malick; נולדה ב-13 בדצמבר 1950) היא שחקנית, מדבבת ודוגמנית עבר אמריקאית, הידועה בתפקידיה בקומדיות טלוויזיה שונות. היא כיכבה בתפקיד ג'ודית טופר סטון בקומדיות המצבים "Dream On" ותהרוג אותי וזהו, עליה היא הייתה מועמדת לפרס אמי לבידור בפריים טיים ולפרס גלובוס הזהב.
היא גם כיכבה בתפקיד ויקטוריה צ'ייס בסיטקום "שוות בקליבלנד". היא ידועה גם בתפקידה החוזר בתור רונה לורנס בעונה האחרונה של פרייז'ר. מאליק גם שיחקה בתפקידי בסרטים, כולל הנשיא מאוהב, לרדת מהפסים ווידויים של שופהוליק. היא הופיעה ביותר מ-50 הופעות אורח בתוכניות טלוויזיה, בעיקר בקומדיות, כיכבה במספר סרטי טלוויזיה ונתנה את קולה למספר סרטים מונפשים. החל משנת 2020 היא מככבת בקולה של אדה קלת'ורן בסדרת האנימציה "בית הינשוף".
ביוגרפיה
מאליק נולדה בבאפלו, ניו יורק, בתם של ג'יג'י, דוגמנית לשעבר, וקן מאליק, איש במכירות. פירוש שם משפחתה מאליק הוא "מלך" בערבית, סבה מצד אביה היה מצרי ממשפחה נוצרית קופטית. ומוצא אחר שלה הוא צרפתי, גרמני ואנגלי. מאליק סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון וויליאמסוויל סאות' בשנת 1969. מאליק היא בוגרת אולפני ויליאם אספר לאמנויות הבמה במנהטן, ניו יורק.
קריירה מוקדמת
לאחר שסיימה את לימודיה באוניברסיטת ווסליאן באוהיו דלאוור, בשנת 1972, החלה מאליק לדגמן עבור סוכנות הדוגמנות וילהלמינה. היא עזבה כדי לעבוד אצל חבר הקונגרס הרפובליקני ג'ק קמפ. עד מהרה היא עזבה את וושינגטון הבירה, כדי להתמקד בקריירת המשחק. היא החלה לעבוד כשחקנית בשנת 1982 בסרט "A Little Sex". באותה שנה, מאליק נבחנה לתפקיד דיאן צ'יימברס בקומדיית המצבים המצליחה חופשי על הבר, אך לא קיבלה את התפקיד. מאוחר יותר היא לוהקה לסדרת הדרמה הרפואית "Trauma Center". הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת. בשנת 1986 כיכבה בתפקיד אורח כעוזרת של ססיל בפרק 5,559 של "עולם אחר". בסוף שנות השמונים, מאליק החלה את דרכה בקומדיות טלוויזיה. היה לה תפקיד חוזר "בקייט ואלי" בתפקיד אשתו החדשה של בעלה לשעבר של אלי, ושיחקה תפקיד משנה בסרט "סקרוג" מ-1988 כגיסתו של ביל מארי.
Dream On ו"תהרוג אותי וזהו"
בשנת 1990 לוהקה מאליק לסדרה הקומית "Dream On" בתפקיד ג'ודית טופר סטון, גרושתו הנוירוטית אך החביבה של בריאן בנבן. על תפקידה זה זכתה בארבעה פרסי CableACE לשחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית. במהלך צילומי "Dream On" שיחקה גם בסדרות טלוויזיה אחרות, והופיע בדרמות, כמו NYPD Blue, ופרקליטי אל איי, אגדות מעולם המסתורין, וסיטקומים, כולל משתגעים מאהבה, סיינפלד וסיביל. היא הופיעה גם בכמה סרטי טלוויזיה.
בשנת 2002 שיחקה מול שירלי ג'ונס וקלוריס ליצ'מן בסרט הקומדיה "Manna from Heaven". היא סיפקה את קולה לסדרת האנימציה של דיסני "פילמור!" עד לסיומה בשנת 2004. בשנת 2005 נתנה את קולה והשתתפה בסדרת האנימציה משפחת האיקסים.
מאוחר יותר בקריירה "ושוות בקליבלנד"
בין השנים 2005–2006 כיכבה מאליק עם ג'ון סטיימוס בסדרת הקומדיה "ג'ק מתקדם". מאליק הייתה אמורה להיות חלק מצוות השחקנים של הסדרה "גברים מודרניים", אך עקב חידוש הסדרה "ג'ק מתקדם" את התפקיד קיבלה ג'יין סימור. הסדרה בוטלה בשנת 2006.