cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
השיטה העשרונית
חישוב בשיטה העשרונית
פעולות החשבון חיבור וחיסור במספרים עשרוניים נעשות בדיוק כמו במספרים השלמים, אלא שכאן מבדילים בנקודה בין השלמים לחלקים העשרוניים. בפתרון במאונך יש להקפיד שהנקודה העשרונית של שני המספרים תהיה באותו המקום, לצורך כך ניתן להוסיף אפסים למספר בו ישנן פחות ספרות אחרי הנקודה. לדוגמה: את התרגיל 12.36 + 45.098, ניתן לרשום גם 12.360 + 45.098 על מנת למנוע טעויות בזמן החישוב.
המצב שונה מעט עבור פעולות הכפל והחילוק. בכפל, כאשר אחד המספרים הוא עשרוני אפשר להכפיל אותם כשלמים ולהוסיף במכפלה נקודה עשרונית לפי מספר הספרות אחרי הנקודה בנכפל ובכופל. בחילוק, כאשר המונה עשרוני והמכנה שלם, ניתן לחלק כמספרים שלמים ולהוסיף נקודה עשרונית לפי מספר הספרות העשרוניות במונה.
סמירה בינת מוחמד אל-מוסא
סמירה בינת מוחמד אל-מוסא (באנגלית: Samira bint Mohamed Al-Moosa, בערבית: سميرة بنت محمد الموسى). היא פוליטיקאית עומאנית, שגרירת עומאן לאונסק"ו. בעלת דוקטורט בחינוך מאוניברסיטת דרום קליפורניה.
בינת מוחמד אל מוסא היא בעלת דוקטורט בחינוך ילדים מאוניברסיטת דרום קליפורניה משנת 1994. במסגרת הדוקטורט שלה עסקה במחקרים בתחום הילדות המוקדמת.
עבדה מספר שנים באוניברסיטת סולטאן אל קאבוס (אנ') ושימשה כחברת קונסוליה בעומאן בין השנים 2003–2011. בשנת 2009 ייצגה את עומאן בויעידה ביפן.
מובילה בתחום הטיפול בגיל הרך בעומאן ובעלת שם בינלאומי בתחום. הייתה שותפה בהובלת קוים מנחים בינלאומיים לטיפול וחינוך ילדים בגי הרך.
ניהלה את המרכז לחינוך הגיל הרך בקמפוס באוניברסיטת אל סולטאן, הייתה שותפה בחקיקת חוקים המגינים על זכויות ילדים בעומאן.
פעילותה באונסאקו
סמירה בינת מוחמד אל-מוסא מונתה לשגרירת עומאן באונאסק"ו ב־29 בספטמבר 2011 והיא משמשת כצירה קבועה בארגון. בשנים 2015–2019 שמשה כנציגת עומאן מול הוועד הנבחר ושמשה ראשת שתי ועידות של אונסקו הוועדה המיוחדה 2015-2017 וועדת קשרי חוץ 2017–2019.
בשנת 2012 היא השתתפה בוועידה בפריס העוסקת בתרומת עומאן לספרות הבינלאומית מטעם אונסק"ו.
ניהלה את הועידה המרכזית של המועמדים בוועידה הכללית של אונאסקו ב־2017.
אייטור מונרוי רואדה
אייטור מונרוי רואדה (נולד ב-17 באוקטובר 1987; ידוע גם בכינוי אייטור) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר המרכזי באלקלה.
קריירה
בשנת הצטרף ללוגרונייס. בעונתו הראשונה החמיץ את רוב המשחקים בשל פציעה.
בקיץ עזב לראשונה את ספרד וחתם בצילאו פיאטרה ניאמץ הרומנית. כבר בעונתו הראשונה הפך לשחק מפתח ורשם 28 הופעות. הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0-3 נגד קונקורדיה קיאז'נה בו גם נבחר לאיש המשחק.
ב-1 בינואר 2014 חתם בקלוז' נפוקה תמורת 40 אלף אירו.
במהלך עונת חתם בשריף טירספול המולדבית עימה זכה בגביע המולדובי.
ב-31 באוגוסט 2015 הצטרף למכבי פתח תקווה, בה שיחק במשך שתי עונות. הוא ערך 52 הופעות ליגה במדי הקבוצה.
ב-12 בינואר 2018 חתם בדינמו בוקרשט עד לסוף העונה. ב-13 ביוני 2018 חתם בדונראה קלראש הרומנית.
בקיץ אייטור חתם בג'משדפור מהסופר ליג ההודית.
בינואר חזר לאלקלה.
מנחם מקובר
הרב מנחם מקובר הוא רב מכללת אמונה, ראש המדרשה לידע המקדש, ראש ארגון והראנו בבניינו, חוקר המקדש, מרצה במכללת מורשת יעקב, ומחבר ספרים בנושא המשכן, בתי המקדש והר הבית.
ביוגרפיה
הרב מנחם מקובר גדל ברמת גן, ולמד בתיכון עירוני ט' בתל אביב בגיל 17 חזר בתשובה ולאחר מכן החל ללמוד בישיבת מרכז הרב. מאוחר יותר למד בכולל בעיר העתיקה, דרכו התחבר למכון המקדש.
בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים החל הרב מקובר לעסוק בלימוד, הוראה וכתיבה בנושאי המקדש. במשך עשר שנים ניהל את מכון המקדש. מעודד עלייה להר הבית, בנה את הדגם הגדול בעולם של בית המקדש השלישי והציב דגם שלו במיני ישראל.
עוסק גם בתורת הנסתר, מעביר שיעורים וכותב ספרים בנושא.
יוסף אבו לבן
יוסף, הוא אחיינו של כדורגלן העבר רמי אבו לבן.
קריירה
אבו לאבן החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל באר שבע, ובעונת 2011/2012 צורף לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון כחלק מהתוכנית של מאמן הקבוצה דאז ניר קלינגר לטפח שחקנים ממחלקת הנוער. ב-30 באוגוסט 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף בהפסד 0–1 נגד בית"ר ירושלים. ב-17 בספטמבר 2011, במשחקו השני, כבר פתח בהרכב ואף כבש את שער הבכורה שלו בקריירה בהפסד 1–3 להפועל רמת השרון. בסך הכל ערך 15 הופעות ליגה בעונה זו, אך בחלקה השני חזר לשחק בקבוצת הנוער, ובעונה שלאחר מכן שותף רק בשני משחקי גביע הטוטו.
ב-22 בינואר 2014 הושאל להפועל רמת השרון עד לסיום העונה. שישה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 4–0 על מכבי אום אל-פחם במסגרת גביע המדינה, בו צמד שערים. ב-19 באפריל 2014 הבקיע שלושער ראשון בקריירה, בניצחון 4–1 על מכבי פתח תקווה. בתום העונה ירדה רמת השרון לליגה הלאומית ואבו לאבן שב לבאר שבע. בתחילת עונת 2014/2015 שימש כשחקן מחליף בבאר שבע, ובינואר חתם בבני סכנין עד לתום העונה.
באוגוסט חתם אבו לאבן בקבוצת הפועל רעננה, אך במדיה ערך שתי הופעות בלבד בליגת העל, ובינואר 2016 הושאל להפועל ראשון לציון מהליגה הלאומית. בעונת 2016/2017 שיחק בהפועל בני לוד בליגה הלאומית.
ב-20 ביולי 2017 חתם בשמשון כפר קאסם מליגה ב', ובמדיה כבש 26 שערים בעונתו הראשונה בקבוצה והעפיל עמה לליגה א'.
ב-11 באוקטובר 2018 חתם בשמשון בני טייבה, וכעבור חודשיים חתם בעירוני אור יהודה, עמה עלה לליגה א'.
מרמוסט מצוי
מרמוסט מצוי (שם מדעי: Callithrix jacchus) הוא מין של מרמוסט שהוא קוף רחב אף בעל גוף קטן ביותר וציצית שיער מסביב לאוזניים.
המרמוסטיים חיים ביערות העד של אמריקה הדרומית במזרח ברזיל במדינות: פיאאוי, פאראיבה, סיארה, ריו גראנדה דו נורטה, פרנמבוקו, אלגואס ובאהיה.
אלו בין הקופים הקטנים ביותר בעולם ואורכם אינו עולה על 188 מ"מ כשהנקבות מגיעות ל-185 מ"מ. הזכרים שוקלים 250 גרם והנקבות 236 גרם. הפרווה היא אפורה עם כתמים אפורים וצהובים, האוזניים שחורות, הראש שחור והזנב הארוך מפוספס בשחור-אפור. הם בעלי אצבעות זריזות וידיים ארוכות איתם הם מטפסים.
הם אוכלי כל ומזונם העיקרי הוא מוהל עצים, שהם מוצצים מצמחים וגם חרקים קטנים שהם חוטפים מבין העלים והענפים ביער.
עדי יפת פוקס
ביוגרפיה
אביה, זאב יפת, יליד ירושלים, היה עיתונאי בכיר ב"העולם הזה" וב"הארץ" ויושב ראש אגודת העיתונאים בתל אביב. אמה, שושנה יפת, הייתה מפיקה בתוכנית "זהו זה!" של הטלוויזיה הלימודית. מאז שנות התשעים הוריה כותבים ומוציאים לאור את סדרת מדריכי הנסיעות "פספורט לאירופה". לעדי אחות צעירה, אלונה שפר-קארו, עו"ד במקצועה ולשעבר מנכ"לית המשרד להגנת הסביבה. עדי יפת פוקס נשואה לרן פוקס אם לבת ולבן.
עדי יפת פוקס נולדה וגדלה בתל אביב ולמדה בגימנסיה העברית "הרצליה". שירתה בצה"ל כפקידת מבצעים בחיל האוויר. היא בוגרת תואר ראשון (באמנויות יפות) (B.F.A) בקולנוע וטלוויזיה מאוניברסיטת תל אביב (1987-1984). במסגרת לימודיה הפיקה וביימה את סרטה התיעודי הראשון "בגובה העיניים" (תיעודי, 30 דקות)
לאחר סיום לימודיה עברה להתגורר בניו יורק לתקופה בת שש שנים (1993-1987) וסיימה תואר שני (M.S) בבית הספר לעיתונות של אוניברסיטת קולומביה בניו יורק (1991). בשנים אלה הפיקה וביימה את "My Work – Allan Wexler" (1991, 30 דקות) על האמן והיוצר הניו יורקי אלן וקסלר. הסרט הוקרן בגלריות לאמנות בניו יורק, לוס אנג'לס ובוסטון. סרט הגמר התיעודי שלה לאוניברסיטת קולומביה, "Great Expectations" (1991), בן השלושים דקות, עסק בקושי של נשים לשלב קריירה ואמהות. בנוסף עבדה ב-Lennon Documentary Group, חברה שהפיקה סרטים תיעודיים עבור רשת PBS. יפת פוקס עבדה בין היתר על "The Choise 92", סרט באורך שעתיים מסדרת Frontline של רשת PBS, אשר תיעד את הביוגרפיות של הנשיאים קלינטון ובוש ושודר מחוף לחוף, בשעת צפיית שיא, לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1992.
בשנת 1993 חזרה יפת פוקס לישראל ושימשה במשך שנתיים כבמאית וכתבת בתוכניות "ערב חדש", "עובדה", "תיק תקשורת", "ספורטיווי", "מבט נשי", "יומן תרבות" ואחרות.
בשנת 2003 הייתה חברת הנהלת פורום היוצרים הדוקומנטריים ונטלה חלק במאבק הזכויות של היוצרים.
יפת פוקס הפיקה וביימה באופן עצמאי סרטים תיעודיים: "מוקט וארקדי" (1997) "השולחן של אפלפלד" (2004) ו"שנת הארבעים שלי" (2006).
יפת פוקס כתבה והוציאה לאור שני ספרים שנהפכו לרבי מכר: "משחקי הילדות שלנו" (2005) ו"היה לנו אוצר – רגעים של בית ישראלי בשנות השישים והשבעים" (2008).
מתחילת 2017 עולה בהבימה ההצגה "נבגדת", הפקה עצמאית אותה כתבה, ביימה והפיקה עדי יפת פוקס. "נבגדת" היא מונודרמה בת שעה בה משחקת מירב גרובר. החזרות נמשכו כעשרה חודשים, דניאל סלומון הלחין את המוזיקה וזיו וולושין עיצב את התאורה.
סרטים עיקריים
בגובה העיניים (1989, 30 דקות)
סרט הגמר התיעודי של יפת פוקס וסיגל ורדי בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה של אוניברסיטת תל אביב. "בגובה העיניים" תיעד את צילומי "המקלט", סרטו העלילתי הקצר של רשיד משהראווי בהשתתפות סלים דאו ומוחמד בכרי, אשר בעשייתו לקחו חלק אנשי צוות יהודים וערבים.
הסרט הוקרן במסגרת "ברוח החופש" אירוע משותף לסינמטקים תל אביב, חיפה וירושלים ביוזמת סינמטק ירושלים והקרן החדשה לישראל בשנת 1989, השתתף בתחרות פרס מוגרבי של החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב באותה שנה וזכה במענק של מועצת התרבות והאמנות.
מוקט וארקדי (1997, 50 דקות)
יובל נתן, ידיעות אחרונות: "נמצאה פנינה תיעודית בערוץ 8. "מוקט וארקדי", סרטה הצנוע של עדי יפת-פוקס... מדובר בסרט מעניין שמספר סיפור מטאפורי על החברה הישראלית (ארקדי, מאמן אתלטיקה שעלה מרוסיה, והקשר המיוחד שלו עם מוקט, הנער העולה מאתיופיה שרץ למרחקים ארוכים), אבל גם מגיש כתב-אישום נגד מוסדות הספורט ההישגי האטומים, שאחרי מבט שטחי עליהם די ברור למה אנחנו לא מעצמה ספורטיבית, וכנראה גם לא נהיה בעתיד הקרוב. אימונים בתת-תנאים, יחס משפיל ומזלזל, חוסר רצינות וכל שאר הדברים שחשבתם על המוסדות האלה, אבל אף פעם לא ראיתם בעיניים".
הסרט הופק בסיוע הקרן לעידוד הפקות מקור בכבלים, נגה תקשורת, שודר בערוץ 8, הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-13 בחיפה ובסינמטק תל אביב ונרכש לשידור בארצות שונות ביניהן קרואטיה ופולין.
השולחן של אפלפלד (2004, 48 דקות)
סרט תיעודי שיפת פוקס הפיקה וביימה באופן עצמאי אשר מספר על חייו ותהליכי כתיבתו של הסופר אהרן אפלפלד. יפת פוקס נפגשה במשך שלוש שנים עם אפלפלד הכותב מדי בוקר בסמוך לאותו שולחן בבית הקפה בבית טיכו בירושלים. חלק מהסרט צולם במולדובה שברומניה, שם עברה על אפלפלד ילדותו המוקדמת, לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. הסרט עוסק בדמיון, זיכרון, הדחקה, זהות ויצירתיות. תוך שהוא מתחקה אחר תהליך הכתיבה של אפלפלד עוסק הסרט בתודעה הקולקטיבית של החברה הישראלית המורכבת ברובה ממהגרים שבהגיעם ארצה נאלצו להגדיר עצמם מחדש. אלון אבוטבול מקריא קטעים מיצירותיו של אפלפלד.
הג'רוזלם פוסט: "'השולחן של אפלפלד' מעביר בצורה יפהפייה את ההומור, האופטימיות ושמחת החיים של אפלפלד, הן כסופר והן כאדם המצליח לשרוד את הזוועות כצעיר. באותה עת זהו סרט המתאר את הפיכתה של מדינת ישראל לקולקטיב ואודות המאבק היצירתי המצפה לאלו שמסרבים להיטמע בתוכה."
הסרט פתח את אירועי תולדות חיים – פורטרטים של סופרים בהאג שבהולנד, ביוזמת ארגון יוניק, מכוני התרבות האירופיים בהולנד.
הסרט הופק בסיוע ערוץ 8, קרן מקור, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי והרשות השנייה, נקנה לשידור בארצות רבות, והשתתף בפסטיבלים בינלאומיים ביניהם הוטדוקס בקנדה ואידפא בהולנד. בישראל הוקרן בערוצים 8 ו-2. צולם בידי יפת פוקס ויורם מילוא. מלחין המוזיקה הוא ערן ברון כהן.
ספריה
משחקי הילדות שלנו (2005)
ספר בפורמט אלבומי שיפת פוקס כתבה והוציאה לאור באופן עצמאי, עמית גושר צילם. הספר המתאר ומפרט את החוקים של משחקי הרחוב הקלאסיים בהם שיחקו ילדים בארץ בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים. בין המשחקים: מחניים, חמש אבנים, תופסת, הקפות, פרה עיוורת, אבן נייר ומספריים, חבל קפיצה, גולות, גוגואים, קלאס, שלוש מקלות, עשרים ואחת, גע גע גע ועוד. הספר מכר כ-10,000 עותקים.
היה לנו אוצר – רגעים של בית ישראלי בשנות השישים והשבעים (2008)
ספר בפורמט אלבומי שיפת פוקס כתבה והוציאה לאור באופן עצמאי, עמית גושר צילם. הספר מביט על חפצים יומיומיים שהיו בבתים רבים בישראל בשנות השישים והשבעים ובוחן דרכם את אורח החיים והמנטליות הישראלים. בין הפריטים המופיעים בספר: סנדלים תנ"כיים, צידנית, תנור נפט, טרנזיסטור, אלבום בולים, טלפון חוגה, תיק אוכל לבית הספר, כובע ים מגומי, טייפ סלילים, ונטילטור, קומקום שורק, אהיל מקרמה, סקטים, קופסת שקופיות, מאפרה על רגל. הספר היה לרב מכר (נמכרו כ-40,000 עותקים).
לקריאה נוספת
על "בגובה העיניים"
על "מוקט וארקדי"
על "השולחן של אפלפלד" על "משחקי הילדות שלנו" על "היה לנו אוצר"
כתבותיה של עדי יפת פוקס בעיתונים
יעקב סקילי
רבי יעקב בן ר' חננאל סקילי (או: צקלי) היה מחכמי ספרד בסוף המאה הראשונה לאלף השישי (המאה ה-14), תלמידו של הרשב"א, ומחבר ספרי דרוש והלכה.
ביוגרפיה
למד בספרד אצל הרשב"א, אותו הוא מצטט כ"מורי". כנראה לאחר מכן עבר לאזור המזרח התיכון, מאחר שכתבי היד של ספריו נמצאו בסוריה, פרס ותימן, והמחבר אף מציין (דרשה פ"א) ששניים מנהרות גן עדן (הפרת והחידקל) הם "בארצנו", בבל.
יש אומרים שהוא "יעקב בן רבי חננאל" המוזכר בשו"ת הרא"ש (כלל ח, יג), שערך (בשנת ה'ע"ח, 1318) הסכם עם חברו רבי חזקיה לעלות בתוך שנתיים לארץ ישראל ולגור בירושלים.
ג'וזף מ. פרוסקאואר
ג'וזף מאייר פרוסקאואר (באנגלית: Joseph Meyer Proskauer 6 באוגוסט 1877 - 10 בספטמבר 1971) היה עורך דין, שופט, פילנתרופ ופעיל פוליטי אמריקאי ושותף במשרד עורכי הדין פרוסקאואר רוז.
ביוגרפיה
פרוסקאואר נולד במובייל, אלבמה למשפחה יהודית בשנת 1877. הוריו היו אלפרד ורבקה פרוסקאואר. בגיל 15, הוא הגיע למנהטן, ניו יורק, כדי ללמוד באוניברסיטת קולומביה וקיבל תואר ראשון מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה ב-1896 ותואר שני בשנת 1899. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין באותה שנה. מאוחר יותר הוענק לו תוארי כבוד מאוניברסיטאות היברו יוניון קולג', דארטמות', ברנדייס, ניו יורק ופורדהאם.
פרוסקאואר התחתן עם אליס נאומבורג ב-14 באוקטובר 1903, ונולדו להם שלושה ילדים: פרנסס, רות וריצ'רד.
לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין, פרוסקאואר וחבר הקימו משרד עורכי דין, שב-1902 התמזג עם "ג'יימס, של ואלקוס" כדי ליצור משרד שלימים הפך ל-"אלקוס, גליסון ופרוסקאואר".
בתחילת הקריירה שלו, פרוסקאואר הפך לידידו של מושל ניו יורק אל סמית' ושימש כיועץ הקמפיין שלו וככותב נאומים. ביוני 1923, סמית' מינה אותו לשופט בבית המשפט העליון בניו יורק כדי למלא את כהונתו שטרם פגה של שופט אחר. בנובמבר 1923 הוא נבחר לכהונה מלאה. ב-1927 הוא מונה לשופט בבית משפט לערעורים וכיהן בתפקיד זה עד שפרש מכס השיפוט ב-1930. לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין והצטרף למשרד "Rose & Paskus", שלימים הפך ל- "פרוסקאואר רוז", ועבד בו במשך 40 שנה עד לפרישתו לגמלאות.
פרוסקאואר נפטר בשנת 1971 בגיל 94.
אקטיביזם פוליטי
פרוסקאואר היה פעיל בארגונים אזרחיים וצדקה רבים. הוא עמד בראש מספר ארגוני תרבות וצדקה יהודים, כולל רחוב 92 Y, והיה נשיא הוועד היהודי האמריקאי (AJC) מ-1943 עד 1949. הוא המשיך לכהן כנשיא כבוד לאחר תום כהונתו. בשנת 1946 הוא העיד בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל מטעם ההוועד היהודי-האמריקאי.
אבריסטווית'
אבריסטווית' (בוולשית: Aberystwyth) היא עיירה לחופי מפרץ קרדיגן ובירת מחוז קרדיגיון, מערב ויילס.
אבריסטווית' שוכנת על שפך נהר האסטווית' (Ystwyth) מה שמעניק לה את שמה (בצירוף Aber; "שפך נהר"). אבריסטווית' היא בירת המחוז המנהלי קדיגיון ומרכז האוכלוסין העיקרי והגדול ביותר במחוז, היא עיר אוניברסיטאית, משכנה של הספרייה הלאומית של ויילס ומרכז תרבות ולשית עם אחוז גבוה יחסית של דוברי וולשית. אוכלוסיית העיירה כוללת 13,040 תושבים, כאשר הסביבה האורבנית כוללת 18,093 תושבים.
היסטוריה
בצמוד לעיירה מדרום ניצבת גבעת פן דינאס, בה נמצאו עדויות למבצר גבעה קלטי מתקופת הברזל המצביע על התיישבות במקום מסביבות 700 לפנה"ס. בגבעה דרומית לפן דינאס נמצאו עדויות לטירת עץ מימי הביניים המזוהה עם נסט פרך ריס, ביתו של מלך דהייברת' ריס אפ טודור שמלך בסוף המאה ה-11.
בשנת 1109 הקים גילברט פיץ רישארד מבצר על גבעה דרומית לעיירה כיום, לאחר שקיבל את אדמות בקרדיגיון מהנרי הראשון, מלך אנגליה. מבצר טן אי קסטל (Tan-Y-Castell) שוכן מדרום לשפך נהר האסטווית' מה שהכנה לעיירה את שמה, לאורך המאה ה-12 וה-13 האזור כולו שכן על הגבול בין ממלכת דהייברת' וממלכת גוויניד', כך שהביצורים ראו מספר קרבות כחלק מהעימותים בין שתי הממלכות. ב-1208 ל'ואלין הגדול כבש את העיירה והקים טירה חדשה צפונית לביצורים ההיסטוריים, טירת אבירסטווית' שנבנתה על גבעה גבוהה יותר, הפכה למרכז החדש של העיירה סביבה כאשר הטירה הנוכחית הוקמה מחדש ב-1277 על ידי צבאו של אדוארד הראשון, מלך אנגליה בכיבושו הראשון של האזור.
למשך מספר שנים במאה ה-17 שימשה הטירה להטבעת כ-10,500 ליש"ט במטבעות מטעם המטבעה המלכותית.
בייץ'
תולדות היישוב
התיעוד הראשון ליישוב הוא מראשית המאה ה-11. באמצע המאה ה-13 הוענקו ליישוב זכויות עיר, אשר אושרו בשנת 1363 בידי קז'ימייז' השלישי, מלך פולין.
אבריסטווית'
היסטוריה
בשנות ה-60 של המאה ה-19 חוברה העיירה לרשת מסילות הברזל ונחנכה תחנת הרכבת אבריסטווית', לצד זאת נפתח מזח חדש לאורך החוף והחלה בעיירה פריחה של תיירות מכל רחבי בריטניה.
בייץ'
תולדות היישוב
בשל מיקום העיירה בנתיב מסחר מרכזי בין פולין והונגריה, נעשתה בייץ' למרכז מסחרי לתעשיית האריגה והבורסקאות האזורית, ואף שימשה כעיר מלוכה.
אבריסטווית'
היסטוריה
אבריסטווית' אירחה את פסטיבל האיסטד'ווד הלאומי של ויילס ארבע פעמים לאורך השנים; ב-1865, 1916, 1952 ו-1992.
בייץ'
יהודי בייץ'
עד סיפוח אזור העיירה לקיסרות האוסטרית בסוף המאה ה-18, נאסר על יהודים להתיישב בעיירה, ולסחור בימי השוק בה. עם התיישבות יהודים בעיירה, תרמו עד מהרה להתפתחותה הכלכלית, וקהילת היישוב, שהייתה כפופה תחילה לקהילת ז'שוב, נעשתה לעצמאית בשלהי המאה ה-18. בשנת 1905 פרצה בעיירה שרפה, שהעלתה באש חלק מבתי היהודים, ובהם בית הכנסת המקומי. בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 כיהן כרב הקהילה האדמו"ר משה יהודה ליב שפירא משושלת חסידות מונקאץ'. אחריו כיהן הרב אהרון הורוביץ משושלת חסידות דז'יקוב, ואת מקומו מילא חתנו, הרב יששכר דב הלפרין, שכיהן עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
מעת לעת נערכו ביהודי העיירה פרעות מצד האוכלוסייה הפולנית, ובשנת 1912 קרא הכומר המקומי לחרם על עסקי היהודים ביישוב. במהלך מלחמת העולם הראשונה עזבו את העיירה רבים מיהודיה, ומצבם הכלכלי של היהודים שנותרו בה החמיר. עם תום המלחמה, ערכו חיילי הצבא הכחול מעשי ביזה והתעללות ביהודי העיירה. הקהילה היהודית בעיירה השתקמה באמצעות ארגוני עזרה הדדית ובסיוע הג'וינט.
בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה פעילות ציונית, ופעלו בה סניפי הציונים הכלליים, המזרחי, התאחדות והרוויזיוניסטים, לצד תנועות הנוער עקיבא והשומר הצעיר. כמו כן, פעל בעיירה בית ספר עברי משנת 1920, ופעלה בה אגודת ישראל. בתקופה זו נמנו בעיירה כ-850 יהודים, כשישית מסך תושביה.
בשנות השלושים סבלו יהודי העיירה ממעשי אנטישמיות מצד האוכלוסייה הפולנית המקומית, ובהם הצבת משמרות חרם בפתח חנויותיהם והכאת עוברי אורח יהודים.
בשואה
ביום 7 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי חיילי הוורמאכט. עם כניסתם לעיירה החלו להתעלל ביהודיה, תוך גזיזת זקנים ופיאות, וחטיפת יהודים לעבודות כפייה. כמו כן, הוטל תשלום כופר על הקהילה היהודית, בתי יהודים נפרצו מדי יום, ובתי המדרש בעיירה חוללו. בחורף 1940-1939 הועברו לעיירה כ-500 מגורשים יהודים מאזור לודז', והאוכלוסייה היהודית בעיירה הגיעה לכ-1,300 איש.
בתחילת 1940 צוו יהודי העיירה לשאת סרט עם מגן דוד על זרועם, ובעיירה מונה יודנרט, בראשות מרדכי פלר, אשר נצטווה לספק לגרמנים עובדים יהודים לעבודות כפייה יומיות. בתחילת שנת 1942 הוקם בעיירה גטו סגור.
בינואר 1942 רצחו גרמנים שהגיעו מיאסלו ומגורליצה 18 יהודים בגטו, ובפברואר רצחו הגרמנים 45 יהודים נוספים בסיוע המשטרה הפולנית. באפריל הוצאו להורג 14 יהודים מהגטו שהואשמו בקומוניזם, וביולי נורו 5 יהודים נוספים.
ביולי 1942 הועברו לגטו שבעיירה יהודים נוספים מהסביבה, ומספר יושביו הגיע לכ-1,700 איש. ב-22 ביולי נערכה בגטו סלקציה, וכ-170 גברים נשלחו למחנה העבודה פלאשוב.
ב-14 באוגוסט 1942 בשעה שלוש לפנות בוקר כותר הגטו שבעיירה בידי גרמנים ושוטרים אוקראינים, והיהודים צוו להתרכז בכיכר השוק. בין 120 ל-180 זקנים ותשושים נורו במקום, ויתר היהודים הועברו לצריפים, בהם הוחזקו בצפיפות רבה וללא אוכל ושתייה כארבעה ימים. בין לבין ערכו אנשי המשטרה ומכבי האש הפולנים מצוד אחר יהודים שהסתתרו בעיירה. כל יהודי הגטו שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ. ראש היודנרט וסגנו שצוו לאסוף את הרכוש היהודי שנותר בגטו, ולהעבירו לגורליצה, נרצחו בבית העלמין היהודי במקום. 40 יהודים שהושארו בעיירה לעבודות כפייה שולחו למחנה עבודה בפשמישל, ממנו לא שבו.
היהודים הספורים מהקהילה ששרדו את השואה, ושבו לעיירה לאחר שחרורה, זכו לעוינות גלויה מצד האוכלוסייה המקומית, ושלושה מהם אף נרצחו. שני בתי הכנסת של העיירה הוסבו בידי הפולנים לבית ספר ולבית קולנוע.
אלכסיי סטפנוב
אלכסיי סטפנוב (ברוסית: Алексей Степанов; 6 במאי 1858 – 5 באוקטובר 1923) היה צייר ז'אנר, מאייר ומורה לאמנות רוסי. הוא היה חבר בנודדים ומייסד "איגוד האמנים הרוסים".
ביוגרפיה
אביו, שהיה ממשפחת אצולה, שירת כקצין במלחמת קרים. אמו נפטרה זמן לא רב לאחר לידתו, ואביו טיפל בו עד-1863, אז הוא נלקח לבית יתומים במוסקבה שהיה מיועד לילדי משפחות צבאיות שהיה ממוקם באחוזה שהייתה בעבר בבעלות הרוזן אלכסיי רזומובסקי.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר הממלכתי, סטפאנוב נכנס למכון המדידות של קונסטנטין וסיים את לימודיו כמודד רשמי בשנת 1879. בין השנים 1880 ל-1883, הוא לקח שיעורים שניתנו על ידי אילריון פריאנישניקוב ויבגרף סורוקין בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה. בהיותו שם, הוא ערך היכרות עם ליאוניד סבנייב, שערך את כתב העת Природа и Охота ("טבע וציד"), שעבורו סיפק סטפנוב למעלה ממאה רישומים מ-1883 עד 1895.
בשנת 1888, הוא החל להציג עם הנודדים, ובשנה שלאחר מכן, ציורו "עדר איילים" נרכש על ידי פאבל טרטיאקוב. באותה תקופה הוא הפך למרצה ב"בית הספר לאמנויות יפות" שהופעל על ידי האדריכל אנטולי גונסט. זמן קצר לאחר מכן, ולנטין סרוב הזמין אותו ללמד בבית הספר לציור במוסקבה. מאוחר יותר הוא קיבל תואר פרופסור ונשאר שם עד 1918. בין תלמידיו הבולטים היו סרגיי גרסימוב, בוריס איוגנסון, פאבל קורין ולאונרד טורז'נסקי.
ב-1894 ליווה את אספן האמנות ניקולאי מדינצב (1841–1904) ואת משפחתו למסע באירופה, בביקור בגרמניה, בצפון איטליה ובצרפת, שם הושפע מהאימפרסיוניסטים. בשנה שלאחר מכן נשא לאישה את בתו של מדינצב, לודמילה. ב-1903 הוא היה חלק מהקבוצה שעזבה את הנודדים כדי ליצור את "איחוד האמנים הרוסים". שנתיים לאחר מכן קיבל את התואר "אקדמי" מהאקדמיה הקיסרית לאמנויות על ציורו "ברכות בוקר". מ-1906 עד 1914, הוא בילה את הקיץ שלו באחוזתו בנפת טבר.
לאחר 1920 חלה במחלה קשה, אך המשיך לעבוד.
הנס גאורג גדמר
הנס גאורג גדמר (בגרמנית: Hans-Georg Gadamer; 11 בפברואר 1900 – 13 במרץ 2002) היה פילוסוף גרמני, שחיבורו הידוע ביותר היה "אמת ומתודה".
ביוגרפיה
גדמר נולד במרבורג, גרמניה, בנו של כימאי שלאחר מכן היה לרקטור האוניברסיטה שם. גדמר לא המשיך למדעים המדויקים כפי שרצה אביו, והתעניין יותר במדעי הרוח. הוא למד בברסלאו תחת הניגסוולד, אך שב למרבורג על מנת ללמוד עם הפילוסופים הנאו-קנטיאנים פאול נטורפ וניקולאי הרטמן. הוא הגן על התזה שלו ב-1922.
זמן קצר לאחר מכן, גדמר ביקר בפרייבורג והחל ללמוד עם מרטין היידגר שהיה אז מלומד צעיר שעדיין לא קיבל את משרת הפרופסורה. הוא התחבר לקבוצה של סטודנטים שכללה את ליאו שטראוס, קרל לאוית', וחנה ארנדט. הוא והיידגר התקרבו, וכשהיידגר קיבל משרה באוניברסיטת מרבורג, גדמר עבר יחד איתו. השפעתו של היידגר היא שעיצבה את מחשבתו של גדמר והרחיקה אותה מההשפעות הנאו-קנטיאניות המוקדמות יותר של נטורפ והרטמן.
גדמר סיים את לימודיו ב-1929 והעביר את רוב שנות השלושים המוקדמות כשהוא מרצה במרבורג. שלא כהיידגר, גדמר התנגד לנאצים, אם כי לא היה פעיל פוליטית בתקופת הרייך השלישי. הוא לא קיבל משרה בשכר בשנות שלטון הנאציזם ומעולם לא נמנה עם שורות המפלגה; רק לקראת סופה של המלחמה קיבל משרה בלייפציג. ב-1946, האמריקאיים מינו אותו לרקטור האוניברסיטה לאחר שהחליטו כי הוא לא היה נגוע בנאציזם. גדמר לא חיבב את גרמניה המזרחית הקומוניסטית הרבה יותר מאשר את הרייך השלישי, והוא עבר לגרמניה המערבית, כשהוא מקבל משרה בתחילה בפרנקפורט ואחר-כך ירש את קרל יספרס בהיידלברג ב-1949. הוא נשאר שם עד למותו ב-2002.
בתקופה זו הוא סיים את חיבורו החשוב ביותר, "אמת ומתודה" (ב-1960), והשתתף בוויכוח המפורסם עם יורגן הברמאס על היכולת למצוא נקודה אובייקטיבית שאינה תלויה בתרבות ובהיסטוריה, ממנה אפשר לבקר את החברה. הוויכוח לא הגיע למסקנה ברורה, אך סימן את תחילתה של ידידות חמה בין שני האישים. בזכותו של גדמר, זכה הברמאס לפרופסורה הראשונה שלו בהיידלברג. ניסיון ויכוח אחר עם ז'ק דרידה היה פחות מוצלח, מכיוון שהיה אך מעט מן המשותף בדעותיהם. לאחר מותו של גדמר אמר דרידה כי חוסר ההצלחה שלהם למצוא קרקע משותפת היה אחד מהכשלונות הקשים בחייו, והביע כבוד אישי ופילוסופי רב לגדמר.
אמת ומתודה
הפרויקט הפילוסופי של גדמר, כפי שהוא הסביר באמת ומתודה, היה להרחיב את המושג "הרמנויטיקה פילוסופית", שהיידגר טבע אך מעולם לא פיתח ביסודיות. מטרתו של גדמר הייתה לגלות את טבעה של ההבנה האנושית. בספר גדמר טוען כי "אמת" ו"מתודה" אינן מתיישבות זו עם זו. השאלה "מהי הבנה?" קודמת לכל פעילות מתודית. גדמר היה ביקורתי כלפי שתי גישות למדעי הרוח. מצד אחד, הוא היה ביקורתי לגישה המודרנית למדעי הרוח שלקחה לה למודל את מדעי הטבע (ואת המתודה המדעית המחמירה). מצד שני ביקר גם את הגישה ההרמנויטית המסורתית, שמקורה בפרידריך שליירמכר ווילהלם דלתיי, שטענו כי הבנה של טקסט פירושה לשחזר את הכוונה המקורית של הכותב.
בניגוד לשתי עמדות אלה, גדמר טען כי לאנשים יש "הכרה מושפעת היסטוריה", הכרה שנובעת מההיסטוריה והתרבות שעיצבו אותה. לפיכך פירוש של טקסט מכיל "מיזוג אופקים" שבו הקורא מאחד בין ההיסטוריה של הטקסט לבין הרקע שלו עצמו. "אמת ומתודה" לא אמורה להיות קביעה פרגמטית לגבי שיטה "הרמנויטית" חדשה לפירוש טקסטים. גדמר ראה את "אמת ומתודה" כתיאור של מה שאנו עושים כשאנו מפרשים טקסט (גם אם אנחנו לא יודעים זאת).
בהמשך למרטין היידגר ולניתוח הטמפורלי שהציע לקיום האנושי, גדמר טען שלאנשים ישנה תודעה היסטורית ושהאנשים באשר הם אנשים משתייכים להיסטוריות ולתרבויות פרטיקולריות שעיצבו אותם. ועם זאת, התודעה ההיסטורית אינה אובייקט שמתקיים מעל ומעבר לקיום שלנו אלא "זרם שבו אנו נעים ומשתתפים, בכל פעולה של הבנה". כלומר, אנשים לא מגיעים לעולם לשום אובייקט ללא הבנה מוקדמת (מסוג כלשהו) שקיבלה צורתה מתוך הרצף ההיסטורי. המסורת שבתוכה הפרשן עומד מייצרת "שיפוטים מוקדמים" שמשפיעים על כיצד הוא או היא מייצרים פרשנויות. עבור גדמר, השיפוטים המוקדמים הללו אינם משהו שמפריע ליכולת שלנו להציע פרשנויות, אלא הן אינטגרליים למציאות האנושית והן הם מה שמאפשר הבנה (של אמנות, של ההיסטוריה) מלכתחילה. גדמר מבקר את הוגי הנאורות על שהפגינו שיפוטים מוקדמים כנגד קיומם וחשיבותם של שיפוטים מוקדמים.
עבור גדמר, פרשנות לטקסט כוללת הלחמת אופקים. הן הטקסט והן הפרשן מוצאים עצמם בתוך מסורת היסטורית מסוימת, מה שגדמר קורא לו "אופק". כל אופק מבוטא דרך המדיום השפתי, והן הטקסט והן הפרשן משתייכים ל- (ומשתתפים ב-) היסטוריה ובשפה במסגרת האירוע הפרשני. ההשתייכותיות הזו לשפה היא הקרקע המשותפת בין פרשן וטקסט שמאפשרת את ההבנה. כפי שפרשן מבקש להבין טקסט מסוים, אופק משותף צומח מתוך הלחמת שני האופקים (של הטקסט ושל הפרשן). ההלחמה הזו אין משמעה שהפרשן כעת מבין הבנה אובייקטיבית ומלאה של הטקסט. במקום, עלינו להכיר בכך שההבנה היא אירוע, מטיבעו ארעי, שבו העולם של הטקסט נפתח באופן חלקי בפני הפרשן. התוצאה של כל זה היא הבנה מלאה יותר של הנושא שבבסיס המפגש מלחים האופקים.
במילים אחרות, גדמר טוען שהחוויה ההרמנויטית היא דיאלוגית באופייה. כדי להצדיק זאת, הוא משתמש בדיאלוגים של אפלטון כמודל לגבי כיצד עלינו לקיים אינטראקציה עם טקסטים כתובים. כדי להיות בשיחה, על הצד האחד לקחת ברצינות את האמיתות שמציג הצד השני בדיאלוג. יותר מכך, כל משתתף בדיאלוג קשור לצד השני ותלוי בו מעצם כך ששני הצדדים מבקשים להבין האחד את השני. בסופו של דבר, עבור גדמר, הדינמיקה החשובה ביותר בשיחה כמודל לפרשנות של טקסט מסוים היא הדינמיקה של שאלה ותשובה. כלומר, שההבנה והפרשנות של הטקסט ישתנו על בסיס השאלות אותן ישאל הפרשן את הטקסט. ה"משמעות" שצומחת אינה אובייקט שמונח בתוך הטקסט או בתוך הפרשן, אלא אירוע שצומח מתוך אינטראקציה בין פרשן לטקסט ושעשויה הייתה להיות שונה היה והשאלות היו אחרות.
עבודות נוספות
בנוסף לעבודתו בתחום ההרמנויטיקה, גדמר גם ידוע בפרסומיו הרבים בתחום הפילוסופיה היוונית. אף ש"אמת ומתודה" נעשה למרכזי בקריירה המאוחרת יותר שלו, רוב חייו בצעירותו סבבו סביב מחקר הספרות הקלאסית. לדוגמה, יש שרואים את מחקריו על אפלטון כחשובים לא פחות ממחקריו בהרמנויטיקה.
הספר מיזוג אופקים שיצא לאור בשנת 2016 בידי הוצאת האוניברסיטה העברית, חולק לשלושה היבטים שונים של מיזוג אופקים בהתאם לרעיונותיו של גדמר.
דוד אבן ביליה
דוד בן יום טוב אבן ביליה היה רב פילוסוף ומשורר בפורטוגל במחצית הראשונה של המאה ה-14.
חיבוריו
דוד אבן ביליה היה מחבר פורה ונשתמרו חיבורים שלו בשלל נושאים:
קופה אמריקה נשים 1998
קופה אמריקה נשים 1998 (נקראה אז: אליפות דרום אמריקה בכדורגל נשים 1998, בספרדית: Campeonato Sudamericano de Fútbol Femenino 1998) הוא הטורניר השלישי של הקופה אמריקה לנשים שארגנה CONMEBOL. הטורניר נערך בארגנטינה והתקיים מ-1 במרץ עד ה-15 במרץ 1998. הגביע שימש כטורניר המוקדמות לגביע העולם 1999, שנערך שנה לאחר מכן בארצות הברית.
שתי הנבחרות הראשונות מכל אחד משני הבתים עלו לשלב חצי הגמר, בו שיחקו בהצלבה, כלומר הקבוצה שסיימה במקום הראשון בבית שיחקה מול הקבוצה שסיימה שנייה בבית המקביל וההפך. במשחק הגמר נפגשו המארחת ארגנטינה וברזיל - האלופה המכהנת. בסיום המשחק, שנערך במאר דל פלאטה מול 2,500 צופים, ניצחה ברזיל 1-7 וזכתה בטורניר בפעם השלישית ברציפות.
בעקבות הזכייה, העפילה ברזיל ישירות לגביע העולם כנציגת CONMEBOL, ואילו ארגנטינה שסיימה במקום השני נשלחה לשני משחקים בשיטת בית-חוץ נגד מקסיקו על הכרטיס הנוסף לטורניר. בסיום משחקים אלו, נוצחה ארגנטינה 6-3 והפסידה את המקום בגביע העולם.
מרי סטיוארט מסטרסון
ביוגרפיה
מסטרסון נולדה במנהטן לבמאי-תסריטאי פיטר מסטרסון ולשחקנית קרלין גלין. בתיכון היא למדה בבית ספר לאמנויות הבמה יחד עם השחקנים רוברט דאוני ג'וניור וג'ון קרייר. היא למדה אנתרופולוגיה באוניברסיטת ניו יורק במשך שמונה חודשים.
קריירה
הסרט הראשון שבו השתתפה מסטרסון היה "נשות סטפפורד" (1975) בגיל שמונה, בו גילמה את בתו של הדמות אותו שיחק אביה. היא בחרה לא לפתח קריירה במשחק בתור ילדה, ובמקום זאת המשיכה את לימודיה.
בשנות ה-2000 מסטרסון המשיכה להופיע בסרטים, אך התמקדה יותר בתחום הטלוויזיה. בשנת 2001 היא הפיקה סדרה משלה בשם "קייט בראשר" ואף כיכבה בו בתפקיד הראשי, אך זו בוטלה לאחר שישה פרקים.
בשנת 2002 השתתפה בסרט "מערבה מכאן" בכיכובה של אליזבת מוס. ב-2004 כיכבה בסרט יצירת האלוהים, אשר זכה בפרס אמי ופרס פיבודי. בשנים 2004–2007, הופיעה בתפקיד חוזר ככוכבת אורחת בסדרה חוק וסדר: מדור מיוחד בתפקיד ד"ר רבקה הנדריקס.
מסטרסון הופיעה גם בהפקות ברודוויי, והייתה מועמדת לפרס טוני עבור תפקידה במופע המוזיקלי Nine. היא גם קריינה מספר ספרי אודיו.
ב-2018 שיחקה בסרטו של גיא נתיב "סקין". ב-2019 שיחקה בסרט האימה "דניאל לא אמיתי", בהפקתו של אלייז'ה ווד. בשנת 2020 שיחקה בעונה הראשונה של סדרת הדרמה המשפטית של ABC "צדק לכל החיים" בדמותה של אניה הריסון.
חיים אישיים
מסטרסון הייתה נשואה שלוש פעמים. היא נישאה  לג'ורג' קארל פרנסיסקו ב-1990 ולבמאי דיימון סנטוסטפנו ב-2000. לשחקן ג'רמי דייווידסון היא נישאה ב-2006. השניים שיחקו יחד בהפקה של חתולה על גג פח לוהט. בנם הבכור של הזוג נולד ב-2009, ב-2011 נולדו להם תאומים, וילדם הרביעי  נולד ב-2012.
רואלד דאל
רואלד דאל (באנגלית: Roald Dahl; 13 בספטמבר 1916 – 23 בנובמבר 1990) היה סופר בריטי. נודע בכתיבת ספרי הילדים "צ'ארלי ומפעל-השוקולד", "ג'יימס והאפרסק הענק", "מטילדה" ו"העי"ג".
חייו
רואלד דאל נולד בקארדיף שבויילס שבממלכה המאוחדת, להורים ממוצא נורווגי-נוצרי. בהיותו בן שלוש מתה אחותו בת השבע ממחלה בתוספתן, ובגיל ארבע התייתם מאביו, שמת מדלקת ריאות בגיל 57. בגיל שמונה נשלח לפנימייה בחוף הדרום-מערבי של אנגליה, שלימים תיארה כזוועתית, בעלת משמעת קשה ביותר, שאסור היה לדבר בה או לרוץ במסדרונות, הייתה חובה לשמור על הסדר, והפרת החוקים הייתה גוררת זימון למנהל ומכות אכזריות במקל.
בגיל שלוש-עשרה עבר לפנימייה בדרבישייר, שהוא תיאר לימים בתיאורים זוועתיים עוד יותר והשווה אותה לאינקוויזיציה הספרדית. בפנימייה זו העניש לא רק המנהל עד זוב דם (תוך שהקורבן נדרש לנקות את דמו), אלא הייתה גם ענישה סאדיסטית בידי התלמידים המבוגרים יותר. דאל לא הצטיין בכתיבה בבית הספר, ובתעודות קיבל הערות על חוסר יכולתו להעלות את מחשבותיו על הכתב, על דלות אוצר המילים שלו ועל מיעוט רעיונותיו.
דאל סירב ללמוד באוניברסיטה ונסע לאחר סיום בית הספר לעבוד במזרח אפריקה בחברת הנפט "של". בשנים אלה סייר באפריקה והכיר את בעלי החיים השונים שיתאר בספריו ברבות הימים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוכשר כטייס בחיל האוויר הבריטי ושירת בטייסת מטוסי גלוסטר גלדיאטור. בשנת 1940 נאלץ מטוסו של דאל לנחות נחיתת חירום והתרסק מעל סלע ענק במצרים. דאל נפצע קשה והיה מאושפז שישה חודשים. כתוצאה מתאונה זו סבל מכאבים בגבו בשארית חייו. עם חזרתו לשירות ב-1941 נשלח ליוון ומשם לכרתים, למצרים ולארץ ישראל, אולם כתוצאה מפציעתו ב-1940 נאלץ להפסיק לטוס ונשלח לבריטניה ואחרי כן לשגרירות בריטניה בארצות הברית. בשנת 1942 פנה אליו הסופר א.מ. פורסטר שביקש לכתוב סיפור קצר על התרסקות מטוסו. דאל הבטיח לפורסטר כי יסייע בידו בכתיבה ויעלה את עובדות התאונה על הכתב, ושלח לפורסטר סיכום קצר. פורסטר התרשם כל כך מהסיכום, שהחליט לשלוח אותו לפרסום ללא עריכה, ופרסום זה הפך את דאל בן לילה לסופר.
דאל התגורר בארצות הברית מתחילת שנות החמישים ועד 1960. הוא היה נשוי לשחקנית האמריקאית פטרישה ניל ונולדו להם חמישה ילדים. בתו הבכורה אוליביה דאל מתה בגיל שבע וחצי מחצבת, ובנו תיאו דאל נפצע קשה בתאונה.
עמדותיו האנטישמיות והאנטי-ישראליות
היה ידוע בדעותיו האנטי-ישראליות ואף האנטישמיות. במלחמת לבנון הראשונה אמר כי אפשר להשוות את ראשי מדינת ישראל, מנחם בגין ואריאל שרון לאדולף היטלר והרמן גרינג. הוא התבטא במקומות אחרים על כך שמעולם לא ראה יהודים בקו הקדמי במלחמה, והוסיף שיהודים מעוררים שנאה בגלל יחסם כלפי לא-יהודים, ואפילו היטלר המתועב לא נטפל אליהם סתם כך.
בשנת 2020 פרסמה משפחתו דברי התנצלות באתר שלו, על הערותיו האנטישמיות : "משפחת דאל וחברת הסיפורים של רואלד דאל מתנצלים עמוקות על הפגיעה המתמשכת והמובנת שנגרמה על ידי כמה מהצהרותיו של רואלד דאל. ההערות הללו, המושפעות מדעות קדומות, אינן מובנות לנו ועומדות בניגוד מוחלט לאיש שהכרנו ולערכים העומדים בלב סיפוריו של רואלד דאל, שהשפיעו לטובה על דורות רבים של אנשים צעירים".
כתיבתו ומאפייניה
דאל הפסיק לכתוב לילדים, ועד 1961 כתב בעיקר סיפורים למבוגרים, שהיו בדרך כלל קצרים ומקבריים.
ספרי הילדים שכתב
בשנת 1961 חזר לכתיבת ספרי ילדים בספר ג'יימס והאפרסק הענקי, ומאז פרסם ספרי ילדים רבים. דאל ציין כי לולא ניסיונו כהורה, לא יכול היה לכתוב ספרי ילדים. לצד זאת ציין דאל גם כי ניתן לכתוב ספרי ילדים בכל נושא ובלבד שיהא הומוריסטי.
ספרי הילדים של דאל הם בעלי מבנה קווי של בעיה ההולכת ומחריפה, עד שהיא באה לפתרונה המוצלח בסוף טוב, שבו הדמויות הטובות זוכות לגמול והרעות לעונש. ספרי הילדים כוללים במקורם שימוש בשפה המותאמת לילדים תוך שימוש במצלול, לצד דימויים ומטפורות רבות.
ביתו של דאל הקרוב ללונדון הפך למוזיאון המיועד בעיקר לילדים. במוזיאון זה משחקים ילדים בהצגות על בסיס ספריו ולומדים על ילדותו וספריו.
הפופולריות של ספרי הילדים
כיום ספרי הילדים של דאל הם מספרי הילדים הנמכרים ביותר בבריטניה (שם נמצא בסקרי ילדים כי בקבוצת הגיל 7–11 ששת ספרי הילדים הפופולריים ביותר היו של דאל ובקבוצת הגיל 11–14 שישה מתוך עשרת ספרי הילדים היו של דאל). עד שנת 2006 נמכרו חמישים ספריו בכמאה מיליון עותקים, כאשר ספרו הפופולרי ביותר הוא "צ'ארלי ומפעל השוקולד" שנמכר ב-13 מיליון עותקים.
ביקורת על ספרי הילדים
על ספרי הילדים של דאל הושמעה ביקורת נוקבת בסוף המאה העשרים בגין היותם כוללים סטריאוטיפים גזעניים, שוביניסטיים, תוך שהם מעודדים התנהגויות בלתי מוסריות כגנבה. ביקורת אחרת שהושמעה על ספריו היא שהם מציגים חברת מבוגרים המלאה במבוגרים המזניחים את ילדיהם וכנגד זאת מעודדת מעשי התעללות ונקמה של ילדים במבוגרים.
טפיר קבומני
טפיר קבומני (שם מדעי: Tapirus kabomani) הוא מין נדיר ומסתורי של טפיר שהתגלה למדע בשנת 2013 והוא מפריט הפרסה החדש ביותר שהתגלה במשך למעלה מ-100 שנה. הוא נחשב לקרוב לטפיר ברזילאי החי ביערות הגשם הטרופיים כמותו.
הוא מגיע למשקל 100 ק"ג והוא המין הקטן ביותר של טפיר היום. אורכו 130 ס"מ וגובה בכתפיים 90 ס"מ. הם בעלי עור כהה יותר מהטפיר הברזילאי וצבעם נוטה להיות חום כהה עד שחור עם רעמת צוואר מרשימה והרגליים קצרות הרבה יותר. הנקבות שוקלות יותר מהזכרים במקרים רבים.
רוב הרגליהם של טפירים אלה לא ידועים, אך כנראה שהם חיים בבדידות או בזוגות יחידים ומלחכים צמחים שונים בלילה על קרקע היער.
הם נפוצים בטבע בברזיל במדינות: אמזונאס, רונדוניה ומאטו גרוסו וייתכן שגם באמאפה, בקולומביה, בוליביה ובדרום גיאנה הצרפתית.
אביטל דבורי
אביטל דבורי (נולדה ב-1975) היא במאית תיאטרון, ליצנית רפואית ובובנאית ישראלית.
ביוגרפיה
למדה בתל אביב, חיפה, ירושלים, לונדון, וברצלונה. בעלת תואר שני באומנות מטעם בית הספר המרכזי לדיבור ודרמה בלונדון עם התמחות בתיאטרון בובות ותיאטרון פיזי.
דבורי יוצרת בישראל מופעי במה רב תחומיים מאז 2001, ומשלבת ביצירותיה סגנונות שונים כמו קרקס, בובות וחפצים.
מאז 2002 דבורי היא ליצנית רפואית בפרויקט "רופאי חלום - ליצנות בשירות הרפואה" ועובדת באופן קבוע בבתי החולים העמק בעפולה ומאיר בכפר סבא.
במסגרת עבודתה פיתחה שיטה ייחודית של עבודה עם צעצועים ובובות בבתי חולים, ועבודת הגמר שלה לתואר שני באוניברסיטת חיפה ב-2015 הייתה בנושא "התפתחותה של ליצנות רפואית בישראל: המקרה של קבוצת "רופאי חלום".
בשנת 2018 זכתה בפרס על מחקרה עם פרופ' אריאל קורן "מבנים של אינטראקציות בין הליצנים, המטופלים והרופאים".
כיום מנחה דבורי סדנאות של תיאטרון בובות וליצנות רפואית ברחבי העולם ומלמדת בבית הספר לתיאטרון בובות בחולון.
פאבל קורין
פאבל קורין (ברוסית: Павел Корин; 7 ביולי 1892 – 22 בנובמבר 1967) היה צייר ומשחזר אמנות רוסי. הוא מפורסם בעבודת ההכנה שלו לציור שלא הושלם "פרידה מרוסיה".
הוא היה קרוב משפחה של אלכסיי קורין.
ביוגרפיה וקריירה
פאבל קורין נולד בכפר פאלך למשפחה של צייר אייקונים מקצועי דמיטרי קורין. בשנת 1897, כשפאבל היה רק בן חמש, אביו מת. בשנים 1903–1907 למד בבית הספר לציור אייקונים וקיבל תעודה רשמית כצייר אייקונים מקצועי. ב-1908 עבר למוסקבה ועד 1911 עבד שם בחנות האייקונים של מנזר דון. ב-1911 עבד כשוליה של מיכאיל נסטרוב על ציורי קיר של כנסייה במנזר מרתה ומריה (מארפו-מריינסקי) ברחוב בולשאיה אורדינקה במוסקבה. נסטרוב התעקש שקורין יקבל השכלה פורמלית בציור וסידר את קבלתו לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה בשנת 1912. פאבל סיים את בית הספר בשנת 1916, לאחר שהיה תלמידם של קונסטנטין קורובין וליאוניד פסטרנק.
ב-1916 הוא עבד על ציורי קיר עבור המאוזוליאום של הדוכסית הגדולה אליזבת פיודורובנה בכנסיית במנזר מרתה ומריה. בהתאם לרצונה של הדוכסית הגדולה, הוא נסע לירוסלב ולרוסטוב כדי ללמוד ציורי קיר מסורתיים של כנסיות רוסיות עתיקות.
בפברואר 1917 החל לעבוד בסטודיו בעליית הגג שלו ברחוב ארבאט במוסקבה ועבד שם עד 1934.
בשנים 1919–1920 הוא עבד בחדר הניתוחים של אוניברסיטת מוסקבה, מכיוון שחשב שכצייר הוא זקוק לידע מעמיק יותר באנטומיה האנושית. בערבים הוא העתיק ציורים ופסלים של המוזיאון לאמנויות יפות.
ב-1923 הוא נסע לצפון רוסיה, וביקר בוולוגדה, סטאראיה לאדוגה, מנזר פראפונטוב ונובגורוד. בשנים 1926–1931 עבד כמדריך שיעורי ציור למתחילים במוזיאון לאמנויות יפות.
בשנת 1926, מנזר מרתה ומריה נסגר על ידי הסובייטים וכל אוצרות האמנות שם היו אמורים להיהרס. פאבל ואחיו אלכסנדר הצליחו להבריח ולהציל את האיקונוסטזיס וחלק מהפרסקות. ב-7 במרץ של אותה שנה נישא לפרסקוביה טיכונובנה פטרובה, תלמידת מנזר מרתה ומריה.
בשנת 1927, ציור "הסטודיו של אמן אקוורל" של קורין ונוף השמן שלו "ארץ מולדתי" נקנו על ידי גלריית טרטיאקוב, מה שמראה את ההכרה שקיבל מהסובייטים. ב-1931 ביקר בסטודיו של קורין מקסים גורקי, שתמך בקורין מאותו ביקור. ב-1932, קורין ליווה את גורקי לסורנטו, צייר את דיוקנו של גורקי וביקר באיטליה ובגרמניה.
בשנת 1931 החל קורין לעבוד כראש חנות השחזור של המוזיאון לאמנות זרה (לשעבר המוזיאון לאמנויות יפות מאוחר יותר מוזיאון פושקין). הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1959. לאחר מכן כיהן בתפקיד מנהל העבודות המרכזיות לשיקום אמנות עד מותו. כאחד מבכירי המשחזרים הרוסיים של אותה תקופה הוא תרם רבות להצלה ושיקום של ציורים מפורסמים.
ב-1933 עבר קורין לסטודיו ברחוב מלאיה פירוגובקה במוסקבה שם עבד עד מותו. כעת הבניין הוא המוזיאון של קורין.
בשנות הארבעים צייר דיוקנאות רבים של אנשי האינטליגנציה הסובייטית. הוא צייר את פרסקו "מראות העתיד" עבור ארמון הסובייטים בקרמלין מוסקבה וטריפטיכון שהוקדש לאלכסנדר נבסקי.
בשנות החמישים עבד קורין על פסיפסים עבור המטרו של מוסקבה. הפסיפסים שלו מעטרים את התחנות קומסומולסקאיה-קולצבאיה, ארבאצקאיה (קו ארבטסקו-פוקרובסקיה) ונובוסלובודסקאיה, וגם את האולם המרכזי של אוניברסיטת מוסקבה. הוא גם זכה ברשימה מרשימה של פרסים סובייטים בשנות ה-50 וה-60:
פאבל קורין מת במוסקבה ב-22 בנובמבר 1967 ונקבר בבית הקברות נובודביצ'י.
ביאטריצ'ה ד'אסטה, מלכת הונגריה
המבורכת ביאטריצ'ה (השלישית) ד'אסטה (באיטלקית: Beatrice (Terza) d'Este, בהונגרית: Estei Beatrix magyar királyné 1215– לפני 8 במאי 1245) הייתה נסיכה איטלקייה מפרארה, מלכת הונגריה, אשתו השלישית של המלך אנדראש השני, מבורכת של הכנסייה הרומית-קתולית.
חייה
ביאטריצ'ה הייתה צאצאית יחידה של המרקיז אלדוברנדיני הראשון לבית אסטה. שם אמה ומוצאה אינם ידועים. מכיוון שאביה מת בשנה הראשונה לחייה, גדלה ביאטריצ'ה והתחנכה בבית דודה, המרקיז אצו השביעי לבית אסטה.
בתחילת שנת 1234 מלך הונגריה, אנדראש השני, שהתאלמן בשנית בשנת 1233, ביקר בחצר משפחת אסטה והתאהב בנערה ביאטריצ'ה, שהייתה צעירה ממנו בכמעט ב-40 שנה, וביקש את ידה. הדוד שלה הסכים בתנאי אחד - ששניהם יוותרו על נדוניה ועל כל טענה לירושת אביה.
עם זאת די מהר היחסים בין בני הזוג הלכו והתערערו. אחרי מותו של המלך ב-21 בספטמבר 1235, כ-16 חדשים אחרי החתונה, עלה בנה החורג, בלה הרביעי על כס המלכות בהונגריה וביקש להגלות את ביאטריצ'ה מן הממלכה. יתרה מזו האשים אותה בבגידת בעלה והורה על מעצרה. ביאטריצ'ה הצליחה להימלט רק בעזרת שגריריו שך הקיסר פרידריך השני שהגיעו ללוויית בעלה המנוח. היא הייתה באותה תקופה בהריון ובקרוב ילדה את הבן אישטוואן, שלא הוכר כבן לגיטימי של אנדראש על ידי אחיו למחצה. אחרי שילדה תכננה ביאטריצ'ה להתיישב בחצר דודה, אולם המרקיז אצו השביעי דחה את בקשתה. היא נאלצה לנדוד ברחבי איטליה ולא ויתרה לרגע על זכויות בנה לכתר ולהכנסות מהונגריה. על מנת להגן על בנה הסתתרה במנזר שהקימה דודתה, ביאטריצ'ה הראשונה ד'אסטה, על ההר ג'מולה בבאונה-פדובה. אף-על-פי כן ובניגוד לאמונות שרווחו היא לא הפכה מעולם לנזירה. היא חיה בצניעות רבה והוכרזה ל "מבורכת" על ידי הכנסייה הרומית-קתולית.
ביאטריצ'ה ניסתה לשווא לשכנע את הרפובליקה של ונציה לתמוך בבנה בעת עימותיה עם הונגריה. אולם בהסכם השלום ב-30 ביוני 1244 הבטיחה ונציה למלך בלה הרביעי שלא תתמוך בתביעותיה ובתביעות בנה. האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי החליט לעומת זאת לפצות אותה ואישר לה תגמולים מ-35 מנזרים באיטליה.
המלכה ביאטריצ'ה ד'אסטה נפטרה בגיל 30, בשנת 1245. היא הובאה לקבורה על ההר ג'מולה. גופתה נעלמה מהקבר ללא עקבות.
נישואיה ובנה
ילדים:
ליאור סושרד
ליאור סושרד (נולד ב-6 בדצמבר 1981) הוא מנטליסט ישראלי, אמן בידור ומנחה ועידות וכנסים.
ביוגרפיה
סושרד נולד בחיפה לאתי, שעבדה ב"צים", ואדי, איש עסקים ונדל"ן יליד רומניה, והוא הצעיר מבין שלושה אחים. על פי עדותו היה חובב מתמטיקה, שקט, נחבא אל הכלים, שסבל מהצקות בבית ספרו.
קריירה כאמן חושים
בגיל צעיר החל להופיע מול תלמידים בבית ספרו, ובגיל 14 החל להופיע באירועים וימי הולדת באופן מאורגן יותר. הוא בוגר בית הספר הריאלי.
לאחר שסיים שירות צבאי של שלוש שנים כלוחם "יהלום" (טילי פטריוט) במערך ההגנה האווירית של חיל האוויר הישראלי, החל להגביר את פעילותו בארץ וכן להופיע בפני קהל בינלאומי. במקביל לכך, התפרסם בכלי תקשורת מקומיים. חשיפתו הטלוויזיונית הארצית הראשונה הייתה בתוכניות בוקר שונות (סיגליות עם סיגל שחמון), וכן בתוכנית הבידור של דודו טופז בערוץ 2 ובערוץ 10. לאחר ששמו היה לידוע בישראל וברחבי העולם, הוא הנחה את התוכנית "משאבת הכסף" של הזכיינית רשת, שעלתה לשידור בחודש מאי 2012, בערוץ 2.
אינפוטיינמנט
סושרד מינף את כישרונו להופעות בעולם העסקי, במסגרתן הוא הועסק על ידי חברות בינלאומיות לשמש כ"אינפוטיינר" (העברת מידע באמצעי בידור). הוא הוזמן להיות חלק מרכזי בהשקות, ועידות וכנסים עסקיים בהם תפקידו היה להעביר מסר לגבי המותג אותו התבקש לקדם, באמצעות הופעתו היוצרת תגובות משתאות מצד הקהל הפוטנציאלי. נכון ל-2017, סושרד הופיע בוועידות ובכנסי ענק בתחומים שונים.
היורש של אורי גלר
סושרד השתתף בתוכנית "אורי גלר מחפש את היורש", שעלתה לשידור בסוף שנת 2006, בה התחרו מספר קוסמים ואמני חושים על תואר היורש של אורי גלר. בתוכנית הגמר נבחר לזוכה לאחר שקיבל שני שלישים מקולות הקהל.
הצלחה בינלאומית
במהלך הקריירה שלו כאמן חושים הופעותיו של סושרד זכו לפרסום ולאהדת קהל רב ברחבי העולם. שמו ומופעו זכו לסיקור נרחב בכלי התקשורת והמדיה העולמית, והוא התארח בתוכניות הטלוויזיה המובילות בטבלאות הרייטינג.
ארצות הברית
במהלך השנים הרבה סושרד להופיע בתוכניות אירוח ביניהן ניתן למנות את תוכניתו של לארי קינג, "The Tonight Show" של ג'יי לנו, תוכנית הלייט נייט של ג'יימס קורדן, תוכניתה של ברברה וולטרס ב"דה וויו" והתוכנית של אלן דג'נרס.
ב-2016 הופיע לצד ברברה סטרייסנד במסגרת מופע משותף, במהלכו התקיימו 12 מופעים.במופע הראשון צפו כ-7000 חברים ומקורבים של הזמרת, בהם כוכבי בידור, ומופעים אחרים שהתקיימו היו בפני קהל צופים של 20,000 איש
בנוסף להופעותיו הציבוריות מרבה סושרד להופיע באירועים פרטיים של בכירים בצמרת השלטון, הכלכלה והבידור
בשנת 2010 נכנס למקום ה-28 ברשימת "הגברים הנחשקים" העולמית של מגזין "פיפל". שש שנים לאחר מכן, בגיל 34 הוכרז שוב סושרד כאחד מ"הגברים הנחשקים ביותר" באותו המגזין.
בשנת 2020 כיכב סושרד כמנחה אורח בתוכנית "בריין גיימס" בערוץ National Geographic לצד המנחה קיגן מייקל קיי ומפורסמים נוספים כמו ג'ק בלאק, קריסטין בל, טד דנסון, מייגן טריינור ועוד.
בתחילת אפריל, 2020 עלתה לאוויר תוכניתו החדשה "Gone Mental with Lior" בפלטפורמת סרטונים חדשה Quibi. ליאור הפיק וכיכב בתוכנית כשהוא מדגים את היכולות שלו עם מפורסמים ואושיות אינטרנט כמו בן סטילר, דוויד דובריק, וקייט הדסון.
אוסטרליה
בפברואר 2016 יצא למסע של 18 הופעות באוסטרליה. מסע ההופעות זכה להצלחה רבה ודווח כי על מנת לענות על הביקוש לכרטיסים מסע ההופעות הוארך. בין הערים בהן הופיע סידני, מלבורן, בריסביין ופרת', ומופעו עלה בבית האופרה של סידני מעל ל-7 פעמים. כמו כן, ביקורו זכה לכיסוי נרחב בתקשורת האוסטרלית וברשתות הטלוויזיה הגדולות ביבשת, בהן הוא מכונה ה"מאסטר מנטליסט".
סושרד עורר עניין במגוון ערוצי התקשורת המקוונת, כמו באתר BuzzFeed, קרוב ל-4 מיליון צפיות ביוטיוב נכון לפברואר 2017 בתחנת הרדיו Gold 104.3.
הודו
המופע שלו זכה להצלחה בהודו, ועל כך קיבל את פרס המופע החדשני ביותר לשנת 2014 בקטגוריית הופעות חיות בהודו. כמו כן, כלי התקשורת בהודו סיקרו בהרחבה את הצלחתו בקרב הקהל המקומי, ואת ניחושו המדויק של תוצאות משחק הקריקט בין נבחרות אוסטרליה והודו בה ניצחה האחרונה 197–200.
רוסיה
סושרד זכה להצלחה ברחבי רוסיה. בתוך שבועות ספורים הפך שמו של סושרד לידוע ודמותו עוררה עניין מצד כלי התקשורת המקומיים. כמו כן, סושרד היה לאורח מבוקש בקרב האלפיון העליון של רוסיה. בחדשות 2 בישראל דווח כי סושרד מוזמן לעיתים קרובות לאירועים פרטיים של בכירי הצמרת הכלכלית הרוסית וכי האוליגרכים הרוסיים מציעים סכומי כסף גבוהים למפגש עמו. בין עשרות הופעותיו הטלוויזיוניות ברשתות של דוברי רוסית, ניתן לציין:
הוא השתתף בתוכניות רבות נוספות וכן סוקר רבות בערוצי התקשורת המקוונת והמודפסת.
אירוויזיון 2019
באירוויזיון 2019, שנערך בתל אביב, לראשונה בתולדות התחרות נבחר מנטליסט בתפקיד מפתח ככוכב אורח. סושרד הופיע במופע המרכזי בחצי הגמר, ובערב הגמר הגדול של האירוויזיון. נוסף על כך סושרד כיכב בגרין רום, שם הציג את מיומנויותיו בפני המתמודדים ומיליוני הצופים.
פעילות נוספת
מלבד הופעותיו ברחבי העולם, סושרד פעיל בתחומים נוספים.
מתחם Escape City
בנובמבר 2016 נכנס סושרד באופן רשמי לתחום העסקים כשחבר לרון פדרמן (ממשפחת הבעלים של מלונות "דן") ולאיש העסקים דן דואניאס, ופתח עמם את מתחם "Escape city", מתחם חדרי בריחה הגדול בישראל, בבית אל על שברחוב בן-יהודה בתל אביב. המתחם הושק בהשקעה של מיליוני דולרים על שטח של 1,100 מ"ר, והוקמו בו עשרה חדרי בריחה בעלי נושאים שונים, כולל נושאי פנטזיה. סושרד הצהיר כי החזון מאחוריו הוא להקים מקום על־חושי שמאפשר התנתקות מלאה מהעולם האמיתי, בעידן של הטלפונים והרשתות החברתיות, והתמסרות לחוויה של פנטזיה. המתחם כולל בר שמעוצב בסגנון של לאונרדו דה וינצ'י, חדרי קריוקי וחדרי גיימינג של סוני ומיועד להכיל ממשפחות וחברים ועד קבוצות מנהלים או עובדים ביום גיבוש. לפתיחה החגיגית הגיעו ראש עיריית תל אביב וסלבריטאים ישראלים.
ToDay אקסלורייטור
בשלהי 2015 דווח כי סושרד היה לשותף בתוכנית האצה חדשה בשם toDay, שהיא חממה במסגרתה עובדים המנטורים בצמוד ליזמים ולא רק מנחים אותם. הקונספט שעומד מאחוריה מושתת על פיתוח היזם במקביל לפיתוח המוצר. תפקידו של סושרד בתוכנית הוא להיות מנטור לפיתוח החשיבה היצירתית של היזמים ולשיפור היכולות שלהם בהצגת המוצר מול קהל.
כפרזנטור
החל משנת משנת 2020 מפרסם את סוכנות הרכב מאזדה בישראל.
טכניקה
סושרד אינו טוען כי הוא בעל כוחות על טבעיים. את היכולות אותן הוא מציג הוא מסביר בשילוב גורמים, ביניהם שימוש באלמנטים פסיכולוגיים ומיומנות לקריאת שפת גוף, מניפולציה מחשבתית וכישרון "לקרוא אנשים" בזכות אינטואיציה שהייתה חבויה בו מילדותו ואשר פיתח בזכות שנים רבות של אימונים והתמדה. אלו שיטות מעולם הפסיכולוגיה, השפעה, תקשורת בלתי מילולית, ואינטואיציה בהן, הוא לדבריו, משתמש בחמשת החושים שלו על מנת ליצור חוויה של חוש שישי.
למבקרים המפקפקים ביכולתיו הוא עונה כי מטרתו אינה לגרום לאנשים להאמין או לא להאמין, אלא לבדר וליצור חוויה שתעורר פליאה מצד הצופה. במופעיו סושרד נוהג להזמין לבמה את היושבים בקהל המגדירים עצמם כ"סקפטים", המפקפקים ביכולותיו, על מנת להדהים אותם ואת הקהל.
חיים אישיים
באוגוסט 2012 התחתן סושרד עם בת זוגו, טל שכטר, העוסקת ביחסי ציבור. במאי 2014 נולד בנם הבכור, וב-2016 נולדה בתם, בשנת 2021 נולדה בתם השלישית.
פרינס
פרינס רוג'רס נלסון (באנגלית: Prince Rogers Nelson; 7 ביוני 1958 – 21 באפריל 2016), שהיה ידוע בשמו הפרטי בלבד פרינס ("נסיך" באנגלית), היה מוזיקאי אמריקאי.
למעלה מ־100 מיליון עותקים מאלבומיו נמכרו , ובזירה הבינלאומית המצליח ביותר מביניהם הוא "Purple Rain" – פסקול לסרט שיצא לאקרנים בשנת 1984 ובו פרינס שיחק בתפקיד הראשי.
פרינס נחשב לאחד מהיוצרים החשובים בדורו, כאשר יצר שילוב ייחודי בשם Minneapolis Sound (על שם העיר מיניאפוליס בה נולד) הכולל אלמנטים של פאנק, מוזיקה אלקטרונית, רוק ורית'ם אנד בלוז.
היה ידוע במיומנות הגבוהה שלו בעשרות כלי נגינה, והלהיטים הגדולים שלו כוללים בין היתר את "Kiss", "When Doves Cry", "Cream" ו־"Little Red Corvette".