cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חיל המשלוח המצרי (1948)
יעדים, צירי תנועה ומטרות
המצרים הציבו והפעילו סוללות תותחי 25 ליטראות בשלב הראשון באזור רצועת עזה: אחת מזרחית לעזה סמוך לגבעת עלי מונטר שהופעלה יותר מאוחר כנגד בארות יצחק והשנייה בצפון הרצועה ליד בית חאנון שהופעלה כנגד ניר עם. לידה שכנה מפקדת חטיבת הנגב, פלמ"ח וכן נגד יד מרדכי. בשלב השני הוצבו שתי סוללות נוספות בשטחים שמצפון לרצועה, האחת בתחנת הניסיונות החקלאית הבריטית ליד מג'דל (כיום: כפר סילבר), והשנייה בשדה תעופה בריטי נטוש באל-פאלוג'ה (כיום משתלה מרכזית דרומית של קק"ל ובסיס ציוד צה"לי ישן).
במסגרת תוכנית הפלישה הערבית הכללית פעלה גם ממשלת מצרים כאשר הצבא שלה היה הגדול מכל שאר הצבאות. ממשלה זו החליטה להצטרף לשאר ארצות ערב בפלישת צבאותיהן לתוך גבולות ארץ ישראל עם צאתם של הכוחות הבריטים ב-15 במאי 1948. בחצות ליל 14–15 במאי 1948, הכריז נוקראשי פחה, ראש ממשלת מצרים, שניתנו פקודות לצבא המצרי להיכנס לפלשתינה וכי שני גדודים מצריים סדירים עברו את הגבול. אי לכך מונה הגנרל אחמד עלי אל-מוואווי לפקד על כוח צבאי שנקרא "חיל משלוח המצרי" שייעודו היה לתקוף את מדינת ישראל מן הדרום דרך כביש החוף ולכבוש את תל אביב.
התפתחות המערכה הוכיחה למצרים את הטעות האסטרטגית שלהם. אחד הקצינים המצריים, בכבאשי עותמן חאפז, הגדיר זאת כך:
סדר הכוחות
חיל המשלוח, שבראשו עמד הגנרל אחמד עלי אל-מוואווי, כלל כוחות מצריים סדירים שמנו ארבע חטיבות: אחת משוריינת, שתי חטיבות של חיל רגלים, ואחת שכללה כוחות ארטילריה ושריוניות. הבריגדה הגדולה, שמנתה כ-5,000 איש, הייתה תחת פיקודו של הבריגדיר מוחמד נגיב. היא הורכבה ממגויסי חובה מצריים וכוח נספח קטן מסעודיה. הבריגדה השנייה פעלה תחת פיקודו של קולונל אחמד עבד אל-עזיז, אשר לפי הרצוג מנתה 2,000 איש ועל פי קרוצמן ולאפין מנתה 5,000 איש, כללה כוחות מצריים סדירים וכן מתנדבים מארגון האחים המוסלמים.
לפי אחד המקורות (Laffin, 1982) מנו הכוחות המצריים בפלישה כ-10,000 איש ולקראת סוף שנת 1948 גדל הכוח ומנה כ-50,000 איש. כוח זה כלל מתנדבים מסודאן, תוניסיה ולוב. לפי קרוצמן (1970) הייתה בכל גדוד מצרי פלוגה סודנית.
כחמישה שבועות לאחר מכן הועברה לישראל אוגדת חיל רגלים מצרית נוספת וכן שתי פלוגות טנקים שכללו בין השאר טנקי קרוזר, פיאט קארו ארמאטו M13/40, מטילדה וטנקי לוקסט M22.
לחיל המשלוח הוכפפו שלוש טייסות: טייסת ספיטפייר, טייסת דקוטה C47 וטייסת סיור וסטלנד לייסנדר. בסיסן היה אל עריש וביר גיפגפה.
היות שהמצרים עדיין לא מאפשרים לקבל פרטים על אירועי 1948 ישנן מספר גרסאות ומקורות עם הערכות שונות. לפי אחד החוקרים (S.Zaloga 1981) וכן ספר הקונקורד, כללה הבריגדה השנייה שהייתה בפיקודו של בריגדיר גנרל מוחמד נג'יב את הכוחות הבאים: כוחות הרגלים היו מצוידים בנשק אורגני נגד טנקים כגון מטולי פיאט, ורובים נגד טנקים מסוג בויס וכן מספר רב של מרגמות 2 אינץ'.
בריגדה נוספת בפיקודו של קולונל עבד אל עזיז כללה את יחידות הרגלים של האחים המוסלמים. גם לרשותה עמדו כוחות ארטילריה ושריון.
לפי מקורות אלה עמדו לרשות חיל המשלוח הכלים הבאים:
לפי מקור אחר (Pollack) עמדו לרשות חיל המשלוח גדוד בן 16 קנים של תותחי 25 ליטראות וגדוד בן 8 קנים של תותחי נ"ט 6 ליטראות.
כמו כן הפעיל הצבא המצרי סוללת תותחי 88 מ"מ מתוצרת גרמנית. מידע על סוללה זו הושאר בצורת כתבה מלווה בתמונות שהופיעה בעיתון הרשמי "אל-אהראם" מ-28 במאי 1948. אין מידע על מקור התותחים, אולם ניתן לשער שנלקחו ממחסני הצבא הבריטי במצרים או שנאספו על ידי הצבא המצרי משדות הקרב של מצרים ממלחמת העולם השנייה.
כמה עשרות שריוניות מהסוגים הבאים:
לפי אותו מקור כללו הכוחות המצריים באמצע יולי 1948 את הכלים הבאים:
פרט לכך כללו כוחות השריון המצריים מספר לא ידוע של טנקים מתוצרת איטלקית מסוג M13/40. הוכחה חותכת להימצאות טנקים אלה היא השתתפותם בהתקפה על קיבוץ נגבה ב-12 ביולי 1948. למעשה הטנק המצרי הראשון שעלה על מוקש בסמוך לגדרות הדרומיות של הקיבוץ היה טנק כזה.
הפלישה לארץ ישראל
בליל ה-15 במאי 1948, שעות לאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, חצה חיל המשלוח המצרי את קו הגבול הבין–לאומי המפריד בין ארץ ישראל למצרים באזור רפיח ופלש לתחומי המדינה הערבית בגבולותיה על פי החלטת החלוקה, בתנועה לכיוון גבולות המדינה היהודית על פי החלטה זו.
הכוחות הישראליים בדרום היו מורכבים מחטיבת הנגב, שהייתה אחראית להגנת היישובים היהודיים הדרומיים מקו אל-פאלוג'ה–מג'דל, וכוחותיה היו מפוצלים בין הקיבוצים, וחטיבת גבעתי, שבאחריותה היה המרחב שמצפון לקו הזה. ב־12 במאי, במסגרת מבצע ברק, על מנת לעכב את תנועת המצרים המשוערת לכיוון תל אביב, פוצצה פלוגה ב' מגדוד 53 של חטיבת גבעתי את ג'סר איסדוד, שנקרא יותר מאוחר גשר 'עד הלום'.
לאור זאת ריכז הצבא המצרי את כוח המשלוח באל עריש כבסיס פעולה קדמי, ולאחר מכן, עם תום המנדט הבריטי נכנס לאזור עזה. במשך השבועיים הראשונים ניסו המצרים להשתלט על אזור עזה ולאבטח את קווי האספקה, ולכן תקפו את היישובים היהודיים הסמוכים לכביש. הצלחותיהם היו חלקיות, אולם הם הצליח לכבוש את יד מרדכי ב-24 במאי, ואז ביקש מפקד הכח לייצב קו הגנה על ציר מג'דל-חברון, דרומית לאשדוד. לאחר לחץ של ממשלת ירדן על מצרים, בעקבות מבצע בן נון א' בלטרון, נצטווה אל–מואווי לקדם את כוחותיו צפונה כדי להקל את לחץ צה"ל מהלגיון הירדני. ב–28 במאי המשיך הכוח המצרי לנוע צפונה. המשמעות האסטרטגית הנובעת מתנועת הצבא המצרי הייתה ברורה, וכיוון שלא היו כוחות צה"ל רבים בין הכוח המצרי לתל אביב - עוררה תנועתו דאגה בקרב ההנהגה הישראלית שסברה שפניהם לתל אביב או לטרון. הכוח חלף על פני קיבוץ ניצנים הנצור, והתצפית שם דיווחה על הכוחות הגדולים הנעים. הטור המצרי נכנס לעיירה הערבית איסדוד, אך נעצר ליד ג'סר איסדוד המפוצץ. הכוח המצרי החל להקים גשר חלופי במקום הגשר המפוצץ ונערך להגנה.
התייצבותו של הצבא המצרי בקו יבנה ב-29 במאי, כשבועיים לאחר פלישתו, במקביל להגעת הטור המזרחי לאזור רמת רחל - בית שמש, התייצבות הלגיון הירדני באזור לטרון-רמלה, והערכות הצבא העיראקי מאזור ראש העין צפונה, הייתה עלולה לבתר את היישוב היהודי על ידי ניתוק ירושלים מאזור תל אביב, ניתוק דרום מישור החוף (אזור רחובות-גדרה) מאזור תל אביב, וניתוק הנגב מדרום מישור החוף, ובכך להגשים את המטרה האסטרטגית של הערבים במלחמה. עוד באותו יום, (29 במאי) לפנות ערב, הופתעו המצרים על ידי תקיפה אווירית של ארבעת מטוסי אוויה S-199 (מסרשמיט) הראשונים של טייסת הקרב הראשונה של חיל האוויר הישראלי בהובלת לו לנרט. היה זה המבצע הראשון ולמעשה הטיסה המבצעית הראשונה של טייסת קרב של חיל-האוויר, שעד אז עצם קיומה היה בגדר סוד. לאחר ההתקפה של ארבעת המטוסים, שניים מהם יצאו מכלל שימוש כאשר אחד התרסק בעת גיחה והשני נפגע באחת מכנפיו בעת הנחיתה. במקביל הובאו למקום שלושה מתוך חמשת התותחים (שהיוו 60% מהסד"כ הארטילרי שעמד לרשות צה"ל באותו זמן). הטלת ארבעת מטוסי הקרב היחידים ושלושה מתוך חמשת התותחים שעמדו לרשות צה"ל באותה תקופה ממחישה את העדיפות והחשיבות שניתנה על ידי המטה הכללי לבלימת הטור המצרי.
בליל ה-30–31 במאי פשטו שתי פלוגות של גבעתי על הכוח המצרי שבאזור הגשר, ולאחר יומיים, בליל 2–3 ביוני החל מבצע פלשת. המבצע לא הצליח לעקור את הכוח המצרי ממקומו (הדבר התבצע רק במסגרת מבצע יואב), אולם ריתק אותו לעמדותיו.
הצבא המצרי שנבלם הקים במקום עמדה ייעודית יצוקה מבטון למקלע כבד מסוג ויקרס.
הסיבה לעצירת המצרים
לאחר מלחמת העצמאות טען דוד בן-גוריון לגבי מבצע פלשת: "ההתקפה על איסדוד לא הצליחה, אבל התקדמות המצרים צפונה נעכבה". בספר "תולדות מלחמת העצמאות" כתב נתנאל לורך הסבר דומה: "ההשפעה הפסיכולוגית של הופעת חיל–האוויר הישראלי הייתה רבה… חניית–הארעי ליד גשר אשדוד, שנועדה להיות הפסקה לשעה בלבד, הפכה לעצירה מוחלטת של התקדמותם". דברים דומים כתב, כאמל איסמעיל א-שריף, איש האחים המוסלמים שלחמו במסגרת חיל המשלוח המצרי: "בהתאם לתוכנית הכללית שעובדה על ידי מדינות ערב, היה על צבא מצרים להתקדם עד יבנא. אך בהגיע החלוץ המצרי לאיסדוד, ריכז האויב כוחות גדולים באזור רחובות, ופתח בהתקפה כבדה על הצבא המצרי. התקפה זו נהדפה, אך האויב הצליח להשיג מטרה אחת לפחות, והיא ריתוק הצבא לעמדותיו באיסדוד. לא תהיה זו הגזמה אם נאמר, כי ההתקפה היהודית על איסדוד היותה נקודת מפנה במאבק הישראלי מצרי, כי מרגע זה נאלצה המפקדה המצרית לשנות את תוכניותיה: תחת אשר תמשיך ברדיפה אחרי הכנופיות הציוניות, החליטה המפקדה המצרית להסתפק בניתוק הנגב מעל יתר המדינה".
הקרבות שהתחוללו סביב הגשר מוזכרים גם בדו"ח ועדת החקירה העיראקית למלחמת 1948 כאחד מארבעת הקרבות המרכזיים שהביאו לבלימת צבאות ערב. גישה זו הייתה מקובלת על מרבית ההיסטוריונים הישראלים. מנגד, ההיסטוריון דוד טל טוען שהמצרים עצרו בגשר עד הלום מכיוון שממילא לא התכוונו להתקדם מעבר ליבנא וכי להתקפות צה"ל עליהם היה קשר מועט, אם בכלל, להחלטה שלא להתקדם. במסמכים המצריים שנתפסו לא נמצאה כל תוכנית להתקדמות צפונה מג'סר איסדוד אלא להיערך להגנה בשטח מצפון לאיסדוד. מפקד הכוח המצרי מייג'ור גנרל מוחמד נגיב כתב בזיכרונותיו כי הכוחות המצויים באזור איסדוד, כ-2,300 לוחמים, לא היו יכולים להשיג הכרעה בהתקדמות צפונה.
היחסים בין כוחות הצבא המצרי לאוכלוסייה הפלסטינית
יחס הצבא המצרי לאוכלוסייה הפלסטנית שנוי במחלוקת. היות שאין בנמצא כיום תעודות המעידות על פקודות מפורשות ליחידות המצריות בנושא, ניתן להגיע למסקנות רק על פי האירועים שקרו בפועל.
מפקדות של חטיבות וגדודים מצריים השתכנו במקרים רבים בתוך כפרים ערביים. כך למשל השתכנה מפקדת החטיבה המצרית שתקפה את יד מרדכי ב-19 במאי בכפר הסמוך דיר סניד. דוגמה נוספת לנוהג זה היא השתכנות מפקדת החטיבה המצרית שתקפה את נגבה בכפר בית עפה שממזרח לקיבוץ.
ברוב המקרים הפריעו תושבי הכפרים לפעילות הצבאית המצרית. ידוע על לא מעט מקרים בהם הפיקוד המקומי של הכוחות המצריים פנה לתושבי הכפרים בהם הוא התמקם והציע להם להתפנות עד גמר הקרבות. פינוי האוכלוסייה המקומית מהשטח הקלה על הכוחות המצריים ללחום בשטח "נקי" מאזרחים. באזור הכפר בית עפה תפסו אנשי גדוד 53 של גבעתי מסמכים שהשאירו המצרים. במסמכים אלה פונים המצרים לתושבי הכפר ומציעים להם להתפנות לכיוון דרום לבאר שבע או למזרח לכיוון בית ג'וברין.
ב-22 במאי, בעצם ימי הכיתור המצרי על יד מרדכי והקרבות סביב הקיבוץ המכותר, חדרו שני מסתערבים מיחידת המסתערבים של הפלמ"ח מאזור גברעם לכיוון יד מרדכי במטרה לאסוף מודיעין על הצבא המצרי. ימים ספורים לאחר חדירתם לשטח שבשליטת הכוחות המצריים, אותרו השניים על ידי כפריים מקומיים שזיהו אותם לפי הערבית הלא מקומית שדיברו. הכפריים הסגירו את השניים לצבא המצרי.
בתרבות
חיל המשלוח המצרי והזירה הדרומית מתוארים בסרט תמונת הניצחון, בבימוי של אבי נשר, המבוסס באופן חפשי על האירועים שהתרחשו במציאות.
חוקי המשיכה
חוקי המשיכה (באנגלית : The Rules of Attraction) הוא סרט שמכיל סאטירה וקומדיה שחורה, שיצא בשנת 2002, ומבוסס על רומן באותו השם שיצא ב-1987. הסרט מתמקד בחבורת סטודנטים פרועים בקולג', ובעיקר במשולש אהבים של שלושה מהם. ברט איסטון אליס, כותב הרומן, ציין שהסרט, בבימויו של רוג'ר אייברי, הוא ההכי קרוב למקור מבין הסרטים שנעשו בהתבסס על ספריו.
אלק (פירושונים)
{{פירושונים|
לנטחי
לֵנטֵחי (בגאורגית: ლენტეხი) היא עיירה בחבל סוואנתי שבמערב גאורגיה, במורדות הדרומיים של רכס סוואנתי שבקווקז הגדול. לנטחי היא מרכזה המנהלתי של נפת לנטחי שבמחוז רצ'ה-לצ'חומי וסוואנתי תחתית; העיירה מרוחקת ב-102 קילומטרים מהעיר כותאיסי שמדרומה.
לנטחי ממוקמת על גדת הנהר לסקדורה (אחד מיובליו של צחניסצקאלי) בגובה 760 מ' מעל פני הים. בזמן המפקד שנערך בשנת 2002, אוכלוסיית העיירה מנתה 1,700 נפש.
תושבי לנטחי מתפרנסים בעיקר מחקלאות ומחטיבת עצים, אם כי על העיסוק האחרון הוטלו מגבלות מתחילת המאה ה-21; בעיירה פועלים גם מספר בתי-מלאכה. מרבית צעירי לנטחי הם מהגרי עבודה בערי גאורגיה ובחוץ לארץ.
בלנטחי ישנה מסעדה אחת, שמגישה מאכלים מסורתיים ורוב אורחיה הם תיירים; היא ממוקמת על גדת הנהר לסקדורה. בראש ההר, שסמוך לעיירה, פועלת כנסייה; ממורד ההר נובע מעיין של מים מינרליים, שתושבי לנטחי שותים בקביעות.
בלנטחי השתמרה טירה של דוכסי סמגרלו, ששלטו בסוואנתי תחתית אחרי התפצלותה של הממלכה הגאורגית המאוחדת במאה ה-15 (עד הסיפוח הרוסי במאה ה-19).
סקוטי ג'יימס
סקוטי ג'יימס (באנגלית: Scotty James; נולד ב-6 ביולי 1994) הוא ספורטאי אוסטרלי המתמחה בגלישת שלג. ג'יימס זכה במדליית כסף באולימפיאדת בייג'ינג (2022) ובמדליית ארד באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) בגלישת חצי צינור. זכה בשלוש מדליות זהב באליפות העולם ובשמונה מדליות, כולל ארבע מדליות זהב, במשחקי האקסטרים חורף.
ביוגרפיה
ב-2015 זכה במדליית זהב באליפות העולם שהתקיימה בקירשברג שבאוסטריה. הוא הגן על תוארו באליפות העולם שהתקיימה ב-2017 בסיירה נבדה. באותה שנה זכה גם במדליית זהב במשחקי האקסטרים חורף שהתקיימו באספן. הישגיו הביאו לבחירתו לספורטאי החורף של השנה באוסטרליה ב-2015 ולספורטאי השנה באוסטרליה ב-2017.
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) נבחר לשאת את דגל המשלחת האוסטרלית בטקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים. הוא זכה במדליית ארד בתחרות החצי צינור.
ב-2019 זכה במדליית זהב במשחקי האקסטרים ובמדליית זהב בחצי צינור באליפות העולם שנערכה ביוטה.
ג'יימס נשוי לקלואי סטרול בתו של לורנס סטרול.
למה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אלכסנדר גגארין
אלכסנדר איוונוביץ' גגארין (ברוסית: Александр Иванович Гагарин; 1801 - 27 באוקטובר 1857) היה גנרל רוסי ואציל מבית רוריק. היה מעורב באירועים קווקז בתקופת מלחמת קרים.
בשנת 1851 מונה גגארין למושל-גנרל (Генерал-губернатор) פלך כותאיסי, וב-27 באוקטובר של אותה שנה, הוא נהרג בידי קונסטנטין דאדשכליאני, נסיך נסיכות סוואנתי שהודח, במהלך ויכוח בכותאיסי.
יוסף בן סעיד
רבי יוסף בן סעיד (צאיג) היה מגדולי רבני יהדות תימן במאה ה-19 והיה רב קהילת גירואח שבמחוז חראז.
הוא נולד בשנת 1819 בערך. הוא התפרנס מנפחות והיה לו בית מלאכה ליצור קרדומים, מחרשות וכלי ברזל. לעזרתו במלאכה היו אביו, אחיו ואשתו. בית מלאכתו היה גם המקום לכל אדם החפץ להתדיין בפניו. כח זכרונו ושליטתו בש"ס ובפוסקים ובקבלה הפליאו את התייר ר' יעקב ספיר שפגש בו. הרב יוסף נפטר לאחר שנת 1891.
בן סעיד נזכר גם בשו"ת מעשה אי"ש לראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר המכונה יש"א ברכה, שם התערב במחלוקת גדולה שפרצה בדין גט מעושה, אולם הוא הביע את דעתו בקיצור שכן כבר לא ראה היטב. מעט דברי תורה ממנו נזכרים בספר "עולת שלמה" של רבי שלמה בדיחי (בנו של ראש הישיבה הכללית בצנעא רבי יחיא בדיחי). רבי שלמה מכנה את רבי יוסף בן סעיד בתואר "עיר וקדיש", כלומר, מלאך וקדוש.
אצטדיון סן ממס (1913)
אצטדיון סן ממס (בספרדית: Estadio San Mamés, מכונה גם הקתדרלה) היה אצטדיון כדורגל ששכן בבילבאו אשר בחבל הבסקים שבספרד. האצטדיון שימש כמגרשה הביתי של קבוצת אתלטיק בילבאו המקומית.
היסטוריה
האצטדיון נפתח בשנת 1913, והוא האצטדיון הישן ביותר בספרד. האצטדיון קרוי על-שם כנסייה ששכנה בסמוך ונקראה סן ממס (ממס הקדוש). על פי המסורת, ממס היה נוצרי שנזרק לגוב האריות על ידי הרומאים, אך האריות סירבו לאכלו ומאוחר יותר הוא הוכר כקדוש. ההיסטוריה הארוכה של האצטדיון לצד המסורת הדתית שלו הקנו לו את הכינוי "הקתדרלה".
האצטדיון שופץ בשנת 1952 ולאחר מכן שוב בשנת 1982, לקראת המונדיאל שנערך באותה שנה בספרד, במסגרתו נערכו באצטדיון מספר משחקים. לאורך ההיסטוריה אירח האצטדיון גם מספר משחקים בינלאומיים של נבחרות ספרד וחבל הבסקים, את גמר הגביע הספרדי ב-1921 ואחד מצמד משחקי גמר גביע אופ"א בעונת 1976-77.
באצטדיון התקיימו מספר מופעי מוזיקה ובהם של האבנים המתגלגלות, AC/DC, ברוס ספרינגסטין, שאקירה ועוד.
קאדילק XT6
קאדילק XT6 היא מכונית בתצורת קרוסאובר יוקרתי בעל 6 מקומות ישיבה מתוצרת חברת קאדילק. הדגם הוצג לראשונה בינואר 2019 במסגרת תערוכת הרכב של דטרויט. מכירות הרכב החלו חצי שנה מאוחר יותר בארצות הברית ובסין
היסטוריה
דגם ה-XT6 הוא הדגם השלישי בסדרת הקרוסאוברים XT. מבחינת הגדול הדגם ממוקם בין הקאדילק XT5 וקאדילק אסקלייד. הרכב מיוצר במפעלי ג'נרל מוטורס בספרינג היל, טנסי. הרכבים המיועדים לשוק הסיני צפויים מיוצרים במפעלי SAIC-GM בשאנגחאי.
יחידת הנעה
מנוע הרכב הוא בתצורת V6 ובנפח 3.6 ליטר. הספק המנוע עומד על 310 כוח סוס. תיבת ההילוכים היא אוטומטית בעלת 9 הילוכים. קיימת יכולת בחירה בין הנעה קדמית והנעה בכל ארבעת הגלגלים.
ג'יימס אוטרי
ג'יימס דייוויד אוטרי (באנגלית: James David Autry; 27 בספטמבר 1954 – 14 במרץ 1984) היה רוצח מורשע במדינת טקסס, ארצות הברית ונידון למוות. בעת הוצאותו להורג, כשהמחטים מחוברים לוורידיו, התקבל צו עיכוב ביצוע מבית המשפט, עקב הקפאת עונש המוות בכל ארצות הברית. לרוע מזלו של אוטרי הקפאה זו הייתה זמנית בלבד. עם חידוש העונש, אוטרי הוצא להורג בזריקת רעל.
ביוגרפיה
אוטרי, יליד אמרילו, טקסס, הורשע בירי ב-20 באפריל 1980 בירי בפקידת חנות הנוחות של פורט ארתור, שירלי דרואט, באמצעות אקדח בקוטר 38. לאחר מכן הוא ירה בראשיהם של שני העדים, אחד מהם, ג'ו ברוסארד, כומר קתולי, אשר מת מיד, ואנתנסיוס סוורנאס, ימאי יווני, אשר שרד אך נותר עם נזק מוחי בלתי הפיך. הפשע בוצע עם שותפו לדירה של אוטרי, ג'ון אלטון סנדיפר. זאת לאחר שדרואט ביקשה לגבות ממנו 2.70$ עבור קרטון בקבוקי בירה. לאחר הירי אוטרי לקח את הקרטון, ובקופה לא היה חסר כסף. אוטרי נודע בשם "קאובוי" נגזר גזר דין מוות. ב-4 באוקטובר 1983, הוא היה חגור לאלונקה בחדר ההוצאה להורג, כשמחטים בזרועותיו, כאשר הגיע צו עיכוב ביצוע. זאת לאחר שמעמדו החוקי של עונש המוות בארצות הברית המתין להסדרה.
לבסוף, אוטרי הוצא להורג ב-14 במרץ 1984. הייתה זו ההוצאה להורג השנייה בטקסס מאז החזרת עונש המוות במדינה לאחר פסק הדין "גרג נגד ג'ורג'יה". הוא סירב לומר מילים אחרונות, אך ביקש ארוחה אחרונה של המבורגר, צ'יפס וד"ר פפר. הוא טען שמוות בזריקת רעל "זה לא גברי", והעדיף להיתלות או שראשו ייערף. הוא גם אמר שהוא מעדיף הוצאה להורג על פני מאסר עולם. הוא עתר למועצת התיקונים של טקסס, בבקשה להקרין את הוצאתו להורג בטלוויזיה, בטענה שההוצאה להורג "אינה ממשית" לציבור, אלא אם כן הם יצפה בה, אך בקשתו נדחתה.
אוטרי נקבר בבית הקברות קפטן ג'ו בירד.
סיפורו, משמש בין היתר להסביר את זכויותיהם של אסירים, כולל נידונים למוות. בפרט, נימוק לחובת חיטוי המזרק (או העירוי) עבור זריקה שממילא אמורה להורגו.
ארניזאורוס
ארניזאורוס (שם מדעי: Arenysaurus) הוא סוג של דינוזאור הדרוזאורי מתקופת הקרטיקון עליון. הוא ידוע משרידי גולגולת חלקית ושלד מסלעים מגיל המאסטריכט בהרי הפירנאים של ספרד לפני 66 מיליון שנה, כך שהוא נכחד בהכחדת הקרטיקון הגדולה. המין A. ardevoli תואר בשנת 2009 על ידי קבוצה בראשות פרדה-סוברביאולה, קבוצה של מדענים מספרד.
מדענים משערים שבתקופה בי חי הארניזאורוס הייתה ספרד אזור חופי וביצתי עם מספר רב של איים קטנים, בדומה לפלורידה של היום, ולכן הם משערים שהארינזאורוס נהגו לשחות בין איים.
גיאורגי ברמידזה
גיאורגי ברמידזה (בגאורגית: გიორგი ბარამიძე) (נולד ב-5 בינואר 1968) הוא פוליטיקאי גאורגי המכהן כשר הממונה על שילוב גאורגיה באיחוד האירופאי. כיהן כראש ממשלה זמני של גאורגיה מ-3 בפברואר 2005 עד 17 בפברואר אותה שנה.
חייו
ברמידזה נולד בטביליסי ב-5 בינואר 1968. את חוק לימודיו סיים בשנת 1992, בפקולטה לטכנולוגיות כימיות, באוניברסיטה הטכנולוגית של גאורגיה. הוא למד לימודי כלכלה בגאורגיה במרכז האירופי גיאורגי מרשל. בשנת 1995 למד ביטחון והגנה בגרמניה, ובשנים 1998–1999 למד לימודי דיפלומטיה בבית הספר של משרד החוץ באוניברסיטת ג'ורג'טאון בארצות הברית.
בשנים 1991–1992 שימש כמזכיר מפלגת הירוקים של גאורגיה. בשנת 1992 כיהן כסגן המועצה לזכויות האדם ויחסים בינלאומיים בגאורגיה, ולאחר מכן כראש המחלקה להגנה על הזכויות הפוליטיות והאזרחיות של מיעוטים. הוא הצטרף לאיחוד האזרחים של גאורגיה שהוקם על ידי אדוארד שוורדנדזה, בשנת 1994, ומשנת 1992 ועד לשנת 2003 היה חבר הפרלמנט של גאורגיה. בשנת 2002 הוא הפך לאחד ממנהיגי מפלגת האופוזיציה "הדמוקרטים המאוחדים", ומילא תפקיד פעיל במהפכת הוורדים בנובמבר 2003. ברמידזה כיהן כשר הפנים של גאורגיה בממשלה החדשה שהוקמה עם נפילתו של שוורדנדזה, מנובמבר 2003 עד יוני 2004. הוא הוביל את פתרון הסכסוך בחבל האוטונומי אג'ריה והביא להחלפתו של אסלן אבשידזה.
ב-10 ביוני 2004 מונה ברמידזה לתפקיד שר ההגנה של גאורגיה. ב-15 בדצמבר אותה שנה הוא הועבר מתפקידו לתפקיד ממלא מקום ראש הממשלה ולשר הממונה על שילוב גאורגיה באיחוד האירופאי. לאחר מותו של זוראב ז'ווניה הוא הפך לראש ממשלה זמני של גאורגיה למשך שלושה חודשים, מ-17 בפברואר 2005.
רפאל דל רייגו
חייו
דל רייגו נולד ב-9 באפריל 1784 (מקורות אחרים טוענים 24 בנובמבר 1785) בסנטה מריה דה טוניאס (Santa María de Tuñas) שבאסטוריה. אחרי שהשלים לימודיו באוניברסיטת אוביידו ב-1807, הוא עבר להתגורר במדריד, ושם הצטרף לצבא. ב-1808 במהלך מלחמת העצמאות הספרדית הוא נשבה על ידי הצרפתים ונכלא באל אסקוריאל משם הצליח להימלט.
ב-10 בנובמבר השתתף בקרב "אספינוסה דה לוס מונטרוס", שבו שוב נפל בשבי. שלושה ימים אחר כך נשלח לצרפת ובסופו של דבר שוחרר משביו. הוא נדד באנגליה ובנסיכויות גרמניה וב-1814 חזר לספרד והצטרף שוב לצבא בדרגת לויטננט קולונל.
במהלך שש השנים האבסולוטיות הוא הצטרף לבונים החופשיים ולליברלים בקשר כנגד המלך פרננדו השביעי. ב-1819 הקים המלך 10 גדודים על מנת להילחם בתנועות השחרור של דרום אמריקה. רייגו מונה למפקדו של הגדוד האסטורי. אך ב-1 בינואר 1820, במקום בשם קבסס דה סן חואן לא רחוק מהעיר קדיס החל במרידה יחד עם קצינים נוספים, ודרש את החזרת החוקה של 1812. עימות זה היה הפתיחה לתקופה ההיסטורית שנקראה בשם שלוש השנים החוקתיות 1820–1823 ובו הוחזר המשטר הליברלי שבוטל על ידי מלך ספרד פרננדו השביעי בשנת 1814. כוחותיו של רייגו צעדו דרך ערי אנדלוסיה בתקווה להתחיל התקוממות אנטי מלכותית, אבל האוכלוסייה המקומית הייתה אדישה ברובה.
עם זאת, בגליסיה החלה התקוממות אשר התפשטה במהרה בכל ספרד. ב-7 במרץ 1820 הוקף ארמון המלוכה במדריד בחיילים בפיקודו של הגנרל באייסטרוס, וב-10 במרץ הסכים המלך להשיב את החוקה על כנה, ויוחסה לו האימרה "נצעד ביחד, ואני הראשון בשביל החוקתי".
הממשלה החדשה ה"פרוגרסיסטית" שהוקמה קידמה את רייגו לדרגת פילדמרשל ומינתה אותו ל"קפטן חנרל" של גליסיה. ב-8 בינואר 1821 נטל פיקוד על אראגון ועבר לסרגוסה. ב-18 ביוני של אותה שנה נשא לאישה את בת דודתו "מריה טרסה דל ריגו אי בוסטיוס". ב-4 בספטמבר 1821 נכלא באשמת שווא של תמיכה ברפובליקניזם, עקב מרידה רפובליקנית כושלת. למרות זאת, הפופולריות שלו התגברה ובמדריד פרצו הפגנות בדרישה לשחררו. במרץ 1822 נבחר לקורטס (בית הנבחרים הספרדי) ובסופו של דבר שוחרר מהכלא.
בקונגרס ורונה שהתקיים בדצמבר 1822, החליטו מדינות הברית הקדושה כי ספרד ליברלית תהווה איום על מאזן הכוחות באירופה, מאחר שכמה מרידות ליברליות שנערכו באירופה בראשית שנות העשרים של המאה התשע-עשרה נעשו בהשראתה. צרפת נבחרה איפוא להחזיר את המלוכה האבסולוטית לספרד. ב-7 באפריל 1823 חצה הצבא הצרפתי את גבול ספרד, בפלישה של חיילים צרפתיים אשר נודעה בשם מאה אלף בני לואי הקדוש (cien mil hijos de San Luis, בפועל פלשו כ-60,000). רייגו פיקד על הארמייה הספרדית השלישית שנלחמה בפולשים ובקבוצות שתמכו במלוכה. אך עקב בגידה הוא נשבה ב-15 בספטמבר בכפר ארקיוס באזור חאאן ונלקח למדריד. אף שהוכרזה חנינה מוחלטת, חצר המלוכה הכריז על רייגו כבוגד, כיוון שהיה אחד מחברי הפרלמנט שהצביעו בעד נטילת סמכויות מהמלך. רייגו נתלה בככר "לה סבאדה" שבמדריד ב-7 בנובמבר 1823
סינמה 3
סינמה 3 היא תוכנית טלוויזיה ששודרה בערוץ 33 משנת 1995 במשך שנים אחדות. סינמה 3 היא תוכנית מקור של ערוץ 33, סך הכל שודרו 1000 תוכניות.
התוכנית עסקה בסקירת סרטי קולנוע בארץ ובעולם וכללה גם ראיונות אולפן עם אנשי קולנוע ויוצרים. בתחילת דרכה הונחתה התוכנית על ידי שני המגישים: ענת גז (כיום ענת חנה עשת) וזהר סדן. בשנת 1996, לאחר כשנה, החליפה מיכל זוארץ את ענת גז והנחתה לצידו של זהר סדן.
ארנד ליפהרט
ארנד ד'אנגרמונט ליפהרט (בהולנדית: Arend d'Engremont Lijphart; נולד ב-17 באוגוסט 1936) הוא חוקר מדע המדינה הולנדי הפועל בארצות הברית ומתמחה בפוליטיקה השוואתית, שיטות בחירות ומערכות הצבעה, במיוחד על רקע שסעים תרבותיים, אתניים או מעמדיים. על אף שנולד בהולנד, בילה את מרבית חייו בארצות הברית ולו אזרחות כפולה, אמריקנית והולנדית. מכהן פרופסור אמריטוס למדע המדינה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו נכון ל-2015.
קריירה
ליפהרט קיבל את תואר הדוקטור במדע המדינה באוניברסיטת ייל בשנת 1963, לאחר שהגיש עבודת דוקטורט שעסקה במדיניותה של הולנד ביחס למושבה גינאה החדשה. בין 1968 ל-1978 שימש כפרופסור למדע המדינה באוניברסיטת ליידן, ומאז 1978 הוא מלמד באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו (UCSD). בשנת 1989 נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, ובין 1995 ל-1996 שימש כנשיא האגודה האמריקנית למדע המדינה. בשנת 1997 זכה בפרס יוהאן סקייט למדע המדינה, הנחשב לפרס יוקרתי.
ליפהרט נחשב לאחד מאבות תאוריית הדמוקרטיה ההסדרית, הידועה גם כ"דמוקרטיה קונסוציונלית" (consociational) המתארת דרך לניהול מדינה ובה שסעים חברתיים עמוקים, ולעיתים חופפים. המדובר בהסכמה של "קרטל עלית" המייצג את הצדדים השונים, לניהול המדינה תוך עיגון הסדרים שנועדו ליצור מצב בו לכל צד יהיה חלק בהנהגת המדינה ובמוסדות השלטון, ולכל צד תהייה זכות וטו אפקטיבית, ואפשרות לנהל עניינים מסוימים בצורה אוטונומית. הדוגמאות הקלאסיות שניתנות להסדרים מסוג זה הם אוסטריה, בלגיה ושווייץ, וכן לבנון וקפריסין, בסמוך לאחר קבלת עצמאותן. ליפהרט פיתח מודלים אלו בשני ספריו החשובים "The Politics of Accommodation" (1968) ו-"Democracy in Plural Societies" (1977).
התאוריה של הדמוקרטיה הקונסוציונלית נחשבת לתאוריה מקובלת במדע המדינה, אך חוקרים רבים התקיפו אותה, הן על רקע אמפירי, בטענה שההסדר הקונסוציונלי, כפי שליפהרט מתאר אותו, אינו פועל בחלק מן המדינות עליהן דיבר, והן באופן תאורטי, בשלילת האפשרות שהמדובר במודל המסוגל לקרב בין פלגים (אתניים ואחרים) יריבים, ולמנוע אלימות. יש בין המבקרים הסבורים כי בנסיבות של שסע אתני יכול יישום המודל להגביר את האלימות, וישנם הסבורים כי המדובר במודל שאינו דמוקרטי במהותו.
בספרו "Patterns of Democracy" (1989) מונה ליפהרט שלושים ושש דמוקרטיות המשתמשות בגישה זו. הוא מוצא כי הדמוקרטיות של קונצנזוס הן מדינות "נעימות ועדינות" יותר, יש בהן אחוזי מאסר נמוכים יותר, שימוש נמוך יותר בעונש מוות, שמירה טובה יותר על הסביבה, כמות גדולה יותר של עובדים זרים, והוצאה רבה יותר על רווחה, תכונות שלדעתו עשויות למשוך כל דמוקרט. הוא מוצא כי התרבות הפוליטית במדינות אלו היא פחות עימותית, ההליכים הם ענייניים יותר, ותוצאות ההליכים הן אתיות יותר.
המינהל הכללי לביטחון (ספרד)
המינהל הכללי לביטחון (בספרדית: Dirección General de Seguridad, בראשי תיבות: DGS) היה גוף ממשלתי במשרד הפנים הספרדי ששימש כאחראי לענייני ביטחון הציבור בשטחי המדינה הספרדית תחת משטר פרנסיסקו פרנקו. משנת 1921 עד 1923 שמו היה המינהל הכללי לביטחון הציבור, אך לאחר מכן חזר לשמו המקורי והיה זה שמו במרבית התקופה. בימי מלחמת האזרחים הספרדית היה אחראי לפיקוח על הסדר הציבורי. בשנת 1979 הגוף פורק והוחלף על ידי מינהל המשטרה הכללי המנהל את משטרת ספרד.
שנים ראשונות
ב-24 במרץ 1858, הוקם המינהל הכללי לסדר וביטחון הציבור, בראשו עמד מנואל רואיז דל סרו. עם זאת, גוף זה התקיים זמן קצר מאוד, ובאוקטובר אותה שנה הוא פורק. בשנת 1886 הוקמה שוב המינהל הכללי לביטחון, תחת משרד הפנים, שריכז את כל שירותי המשטרה וגופי הביטחון שהיו קיימים באותה תקופה. עם זאת, גם ארגון זה לא החזיק מעמד ופורק כעבור שנתיים ביולי 1888, אם כי הוא הוקם מחדש בסוף 1912. מכאן ואילך, הגוף החדש הפך לכלי חשוב במדיניות הממשלתית לביטחון הציבור.
מלחמת האזרחים הספרדית
לאחר תחילת מלחמת האזרחים בספרד, הארגון עבר לשליטת ממשלת הרפובליקה הספרדית השנייה. ברם, הארגון איבד רבים מאנשיו ולא היה יעיל בניהול ביטחון הציבור, בשל השתלטות גורמים אנרכיסטיים על ארכיוניו. במהלך המלחמה הארגון חדל לתפקד כגוף משטרתי.
הדיקטטורה של פרנקו
לאחר תום מלחמת האזרחים והקמת הדיקטטורה של פרנקו, הוא ארגן מחדש את המינהל תוך ריכוז שירותים רבים לשליטתו הישירה ובכך הגדיל את מצבת כוח האדם בו והפך אותו לכלי מרכזי בדיכוי האוכלוסייה, בייחוד אלה שהתנגדו לשלטונו. בימי מלחמת העולם השנייה, הארגון שיתף פעולה עם הגסטפו, כאשר מנכ"ל הארגון חוסה פינאט אי אסקריווה אף הזמין את היינריך הימלר לבקר במדריד. החלטתו האחרונה כמנכ"ל הביטחון הייתה להשיק את מה שמכונה "ארכיון היהדות", אוסף מסמכים שהוכנו על ידי ממשלות אזרחיות כדי לחתום ולשלוט ביהודים המתגוררים בספרד. עם הכיבוש הגרמני של צרפת ב-1940, המשטרה של פרנקו הקימה במדינה הצרפתית רשת של סוכנים במטרה לרדוף או לעצור את מנהיגי הרפובליקה הספרדית שגלו. אחד מאותם שוטרים היה פדרו אורקה רנדואלס, הידוע כאחד מראשי הרשת שזכה לתמיכת השלטונות של צרפת של וישי והגסטאפו הגרמני.
מטה הארגון, שהיה ממוקם בשלב זה בסניף הדואר המלכותי של פוארטה דל סול במדריד, התפרסם כמרכז עינויים, עם מקרים ידועים כמו אלה של המנהיג הקומוניסטי חוליאן גרימאו והמנהיג הסוציאליסטי תומאס סנטנו, שמת בנסיבות מוזרות בחצר המטה.
פירוק
לאחר מותו של פרנקו ותחילת המעבר לדמוקרטיה, בשנת 1978 אורגן המינהל מחדש כדי להתאימו למציאות של אותה תקופה. בשנת 1979 בוטלה הסוכנות והפכה למינהל הכללי של המשטרה הלאומית בספרד.
פרובינציית מרקאיבו
ראו גם
}}
מחמוד א-זהאר
מחמוד א-זהאר (ערבית: محمود الزهار, נולד בשנת 1945) הוא חבר ההנהגה המדינית של ארגון החמאס. כיהן כשר החוץ של הרשות הפלסטינית בין השנים 2006 ל-2007.
ביוגרפיה
עם הקמתה של תנועת החמאס, הצטרף לשורותיה. בשנת 1988 נפגש א-זהאר עם שר הביטחון דאז, יצחק רבין, שהחשיבו למנהיג מתון לעומת הפת"ח. בהמשך השנה נעצר א-זהאר על ידי ישראל לתקופה של שישה חודשים. בשנת 1992 נמנה עם מגורשי החמאס ללבנון שם שהה כשנה לערך עד ששוחרר ביחד עם חבריו. במהלך השהייה במחנה מרג' אלזהור, התבלט מחמוד א-זהאר כאחד הדוברים הראשיים של התנועה לתקשורת המערבית ומעמדו בתנועה גדל. בשנת 1996 נכלא שוב על ידי שלטונות ישראל לתקופה של כשנה לערך, במהלכה חלה מאוד.
במבצע קטיף כלניות שהה א-זהאר יחד עם צמרת החמאס בבית שהופצץ אך ניצל בעקבות שימוש בפצצה קטנה מידי. בהמשך לאחר ההתנקשויות במנהיגי החמאס הפך א-זהאר לאחד מבכירי הנהגת החמאס ברצועת עזה. ב-10 בדצמבר 2003 ניצל א-זהאר מניסיון התנקשות של מטוס אף-16 של חיל האוויר הישראלי. במהלך 2004 דווח בתקשורת הישראלית לסירוגין כי א-זהאר משמש כראש הנהגת חמאס ברצועת עזה לצד הטענה כי הוא משמש בכיר בהנהגה הקולקטיבית של התנועה. במהלך 2005, עם החלטתה של תנועת חמאס לקבל את הרגיעה, התראיין א-זהאר לכלי תקשורת ישראליים והדגיש כי התנועה לא תסכים להארכתה אם ישראל והרשות הפלסטינית לא יקיימו את התחייבויותיהן. גורמים ברשות הפלסטינית ובישראל טענו אז כי א-זהאר מוביל בחמאס את המחנה הקיצוני, שאינו מוכן לשנות את מדיניות התנועה. בבחירות 2006 נכנס למועצה המחוקקת, ובממשלת חמאס שהוקמה, התמנה לשר החוץ. לאחר עימות חמאס-פת"ח ברצועת עזה פוטר מתפקיד זה באופן רשמי. לצד זאת, המשיך לייצג את ממשלת החמאס. ב-2010, בעת המגעים בין ישראל לחמאס להשגת עסקת שחרור אסירים, תיארו הדלפות בתקשורת הישראלית את א-זהאר דווקא כמי שמוביל את המחנה המתון בתנועה.
ב-15 ביולי 2014, במהלך מבצע צוק איתן, תקף צה"ל את ביתו שבעזה.
א-זהאר נשוי ואב לשבעה ילדים. בנו הבכור נהרג בניסיון ההתנקשות ב-2003. בן נוסף נהרג בקרב עם לוחמים מיחידת אגוז בינואר 2008.
הוא נבחר ללשכה המדינית של החמאס בשנת 2009. הוא התפטר ממנה ב-15 באוגוסט 2022 מסיבות "מיוחדות ואישיות".
עמדותיו
בראיונות שהעניק מחמוד א-זהאר לפני קיום הבחירות להנהגת הרשות הפלסטינית, הוא נימק את השתתפות תנועת החמאס בבחירות בשתי סיבות. האחת, קבלת לגיטימציה מהעולם שרואה בחמאס ארגון טרור, והשנייה, הצורך לביעור השחיתות הקיימת לדבריו בכל התחומים בחברה הפלסטינית. הוא התייחס בין השאר לצביונה של המדינה הפלסטינית האסלאמית על פי תפיסתה של חמאס. לתפיסתו צריכה לקום בכל שטחי ארץ ישראל, דהיינו מהים עד לנהר, מדינה פלסטינית אשר תפעל על בסיס עקרונות ההלכה האסלאמיים. כלומר, לדעתו, במדינה האסלאמית העתידית יחילו את השריעה בכל תחומי החיים. החלת השריעה תהיה התרופה האידיאלית לכל גילויי השחיתות שתנועת הפתח לקתה בה בהיותה בשלטון.
א-זהאר שלל אז מכול וכול קשר כלשהו עם ישראל, ולכן מבחינתו חלה חובה על הממשלה הפלסטינית שתקום לנתק כל קשר עם ישראל. יתר על כן, בעיניו חובה קדושה היא להילחם בישראל עד להשמדתה הסופית. לפני הבחירות לרשות הפלסטינית, ביחס להסכמי אוסלו, אמר כי אם החמאס ינצח בבחירות הוא לא יכיר בהסכמים בין ישראל לרשות הפלסטינית. "אוסלו תם מבחינה חוקית, שכן תוקפו היה לארבע שנים. אנו ניכנס למועצה המחוקקת ואם נמצא שאריות כלשהן של הסכמי אוסלו, נסלק אותן".
עם זאת, במספר ראיונות שנתן לא שלל את אפשרות המשא ומתן עם ישראל, אך הדגיש שמדובר באמצעי ולא במטרה, "מבחינתנו המשא ומתן הוא אמצעי. אם אמצעי זה הוא לשחרר את אדמתנו, ולשחרר את עצורינו בישראל, ולבנות מחדש את מה שהרס הכיבוש הישראלי שנים רבות, אז נוכל לתמוך בתוכנית של משא ומתן". ב-2005 אמר כי מבחינת החמאס גבולות 1967 הם רק שלב במאבק ולא סוף הסיפור, ולכן למרות שהחמאס עשוי להסכים להסדרים מדיניים זמניים, הוא "לא ישנה את עמדות היסוד שלו ולפיהן כל פלסטין - בין הנהר לים - היא בבחינת 'הקדש איסלאמי'".
ב-5 בנובמבר 2010 אמר בערוץ אל-אקצה של החמאס כי התנהגותם הפושעת של היהודים ביחס לעמים בקרבם חיו היא זו שגרמה לגירושים הרבים לאורך ההיסטוריה מהארצות בהם גרו. בנאום זה חזר א-זהאר למעשה על התזה המרכזית המופיעה בספרו "אין עתיד [ליהודים] בין האומות". הספר יצא לאור באלג'יריה ב-2008 ובו הוא מפתח את התזה לפיה היהודים הם נטע זר שמדינות העולם דוחים אותם. הוא עושה שימוש במובאות מהקוראן כדי להצדיק רצח של יהודים ולהוכיח שלציונות "אין עתיד בין האומות" ומשום כך דינה להיכחד.
בנאום שנשא ב-6 בינואר 2011 טען כי "השואה היא שקר ציוני ודבר בטל לנוכח השוואות הרבות שביצע הכיבוש נגד הפלסטינים". עוד אמר כי "יבוא יום שבו ייהרסו הטנקים והמטוסים של ישראל, והפלסטינים ישחררו את ירושלים ואת כל פלסטין".
לאחר מבצע עמוד ענן האשים את ממשל ארצות הברית באחריות להריגת אזרחים פלסטינים בשל האישור שהעניק לכאורה למתקפה הישראלית והבטחתו פיצוי לישראל על הנזקים שנגרמו לה. יתר על כן קרא להחרמת מוצרים אמריקניים בהסבירו: "הכלכלה האמריקנית הרוסה ואנו יכולים להסב לה נזק גדול עוד יותר".
מחוזות פנמה
מבחינה מנהלית פנמה מחולקת ל-10 פרובינציות (provincias) ו-3 אזורי ילידים (comarcas indígenas). כל יחידה מדרג מנהלי ראשון מחולקת לנפות.
בנוסף לכך קיימים 2 אזורי ילידים (C3 ו-C5 במפה) שהם ברמת נפה.
מרפסת
מרפסת (בלשון חז"ל: גזוזטרה) היא אלמנט בנוי הנפוץ במבנים רבים הבולט ממנו כלפי חוץ. המרפסת נתמכת על ידי עמודים מתחתיה או נתלית כזיז והיא תחומה בצידה החיצוני על ידי מעקה. בראייה אדריכלית, המרפסת מהווה מקום שהוא בתווך בין פנים לחוץ וכן אלמנט בעל נוכחות חשובה בחזית המבנה.
הגדרות ותפקידים
בתרבויות שונות יש למרפסות תפקידים שונים ואלמנטים שונים. חלק מן התפקידים משותפים וחלקם פרטיים. תפקידים אלו משפיעים על סגנון המרפסת.
סגנון מרפסות מושפע מפרטים שונים, אקלים, חומרי בנין, אופייניים לאזור, תרבות ועוד. לדוגמה, באזורים מסוימים מקובל לישון במרפסת. באחרים מוגדרות לקבלת אורחים. במאה השבע עשרה בצרפת לדוגמה, רווחו מרפסות קטנות וצרות לעיטור הבניין והצבת עציצים, בארהב נפוצה מרפסת מרווחת בקדמת הבית לפעילויות פנאי, בישראל יש מרפסות גדולות וגם מרפסת שרות, לאחסון חפצים ויבוש כבסים.
יש סוגים רבים של מרפסות ולכן גם סוגים שונים של הגדרות. הגדרת מרפסת אינה חד משמעית.
המרפסת הישראלית
המרפסת לוקחת חלק חשוב באדריכלות הישראלית לאורך התפתחותה. שימוש במרפסות היה נפוץ בבנייה הארץ ישראלית, כמקום בעל אקלים ים תיכוני שבו המרפסת שימושית במיוחד. עם תחילתה של האדריכלות הישראלית בשנות ה-20 וה-30 נבנו מרפסות במרבית בנייני המגורים, ובבתי המושבים צמודי הקרקע נהוג היה לבנות מרפסת או גם מרפסת כניסה. המרפסת שימשה אלמנט בולט וייחודי בעיקר בבנייה המודרניסטית (הסגנון הבינלאומי בארץ ישראל) ועימה התפתחה "תרבות של מרפסות" - אורח חיים שבו חלק משמעותי מן הפנאי מתקיים במרפסת ולטובת כך אף מאובזרת המרפסת בפינת זולה ורהיטים מתאימים. אולם, עד מהרה בשל מצוקת שטחי דיור הלכו ונסגרו מרפסות רבות ברחבי הארץ לטובת הרחבתם של חללי הפנים.
החל משנות ה-50 נסגרו מרפסות רבות בעזרת חלונות תריסים או בעזרת הפטנט הנפוץ דאז - "תריסול". החל מתקופה זו ובעיקר עם גל בניית השיכונים בישראל, נבנו מרבית הדירות ללא מרפסת פתוחה. לרוב הוקמה רק מרפסת שירות ובה מסתור כביסה. תופעת סגירת המרפסות הייתה קלה במקומות בהם מעל שטח המרפסת בנויה מרפסת הקומה הבאה. חוק התכנון והבנייה אף הגדיר שטחים אלו כ"שטח מקורה" ולכן גם השתלם לסגור שטחי בנייה אלו כחלק מחלל הפנים.
משנות ה-80 הופיעו המרפסות ה"מדורגות". המרפסות המדורגות הן מרפסות הבנויות בחזית הבניין שלא אחת מעל השנייה אלא בדירוג. המראה השכיח ביותר בו נבנו רבים מבתי המגורים בשנות ה-90 הוא בניין מגורים בעל שתי קומות טיפוסיות - טיפוס לקומות הזוגיות וטיפוס לקומות האי-זוגיות בהן המרפסות נמצאות במקום אחר, כך שמעל כל מרפסת יש תמיד מרווח של לפחות שתי קומות עד למרפסת הבאה. טיפוס בינוי זה איפשר מרפסת מוארת יותר ופתוחה יותר לשמיים ומנע אפשרות של סגירת המרפסת. אך הדירוג יצר "מוטציות אדריכליות" וחזיתות בלתי סדורות ולא אסתטיות. עם הזמן הופיעו אלמנטים אדריכליים שונים שבאו לטשטש, לפחות במראה החיצוני, את הדירוג. אלמנט שכיח הוא קורות בלתי קונסטרוקטיביות (שאינן נושאות חלק בשלד הבניין) המשלימות את קווי המרפסות המדורגות בחזית ויוצרות אשליה של כמות כפולה של מרפסות בחזית הבניין אך שומרות על עיצוב מסודר וסימטרי.
בשנת 2008 שונה החוק וכיום מאושרת בישראל שוב בנייה של מרפסות מקורות בלי שתיחשבנה בראי החוק כשטח עיקרי של מגורים. בבנייני המגורים החדשים שנבנים החל מ-2008 מרפסות של עד 14 מ"ר לדירה (ובממוצע 12 מ"ר לכל דירה) הנבנות אחת מעל השנייה.
מרפסת סוכה
מרכיב אדריכלי אופייני של בניינים המיועדים לאוכלוסייה דתית הוא מרפסת סוכה - מרפסת שאין כל גג מעליה, כך שניתן להקים בה סוכה כשרה בחג הסוכות. לעיתים נבנות מרפסות אלה עם גג נפתח, המספק צל בכל ימות השנה, אך ניתן להסירו לשם בניית סוכה. בערים חרדיות או שכונות חרדיות מוקמות לעיתים קרובות מרפסות סוכה הבנויות על עמודים.
בלשון ההלכה
כאשר משתמשים במילה "מרפסת" במקורות ההלכה, אין הכוונה בדרך כלל לחלק חיצוני של דירה פרטית, אלא הכוונה היא למפלס עליון אליו עולים במדרגות מהקרקע, הנמצא בבעלות משותפת של כלל הדיירים, ובו פתחים לדירות פרטיות. (כעין חדר מדרגות) כך למשל לגבי עירוב חצרות נחשבת המרפסת כרשות היחיד משותפת, אליה אסור לטלטל חפצים בשבת מהבתים הפרטיים, ללא תיקון עירוב חצרות.
לב ויגוצקי
לב סמיונוביץ' וִיגוֹצְקי (או וִיגוֹטְסְקי; ברוסית: Лев Семёнович Выго́тский; 17 בנובמבר 1896 (5 בנובמבר לפי הלוח היוליאני) – 11 ביוני 1934) היה פסיכולוג התפתחותי יהודי-רוסי, מייסד הפסיכולוגיה התרבותית-היסטורית.
קורות חיים
לב ויגוצקי נולד בשנת 1896 באורשה שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), למשפחה יהודית מן המעמד הבינוני, וגדל בעיר הומל. את חינוכו היסודי קיבל בבית מפי מורים פרטיים, ונוסף לתוכנית הלימודים הרגילה למד גם לימודי דת. בשנת 1913 סיים בהצטיינות את בית הספר התיכון. באותה שנה עבר למוסקבה, ולמד באוניברסיטת מוסקבה (שאליה התקבל במסגרת מגבלות הנומרוס קלאוזוס) משפטים, ספרות ולשון, כאשר במקביל למד באוניברסיטה פרטית היסטוריה ופילוסופיה. סיים את לימודיו בשנת 1917.
ויגוצקי נודע כפסיכולוג על אף שמעולם לא למד פסיכולוגיה; עיקר עניינו היה נושאים הומניסטיים. את עבודת הדוקטור שלו על הפסיכולוגיה של האמנות כתב ללא כל הנחיה, והיא כללה את חיבורו על המלט שנכתב בשנים הראשונות ללימודיו במוסקבה. מבין כל הפסיכולוגים הרוסים היה ויגוצקי, קרוב לוודאי, הבינלאומי ביותר. למרות זאת רעיונותיו התקבלו במערב רק כחמישים שנה לאחר מותו.
ויגוצקי, ששלט בשפות אחדות, התכתב עם מספר פסיכולוגים מערב-אירופיים, ובעיקר הושפע מהפסיכולוג השווייצרי ז'אן פיאז'ה. על מנת לפרוס את משנתו של ויגוצקי יש לעמוד על ההבדלים או ההשוואות שבינו לבין פיאז'ה. בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוכרה התאוריה של ויגוצקי ברוסיה כתאוריה המבטיחה ביותר על התפתחות הילד והלמידה.
בעוד שוויגוצקי מוצג במערב לעיתים קרובות כפסיכולוג מרקסיסטי, הרי שהוא ככל הנראה היחיד מבין הפסיכולוגים המובילים שמחשבתו היצירתית ניזונה גם מהיהדות. בשנים 1916–1917, בעודו סטודנט באוניברסיטת מוסקבה, החל ויגוצקי לפרסם סקירות ספרותיות ומאמרים על ההיסטוריה והתרבות היהודית, וכן מספר מאמרים וביקורות ספרותיות עבור כתב-העת היהודי 'נוֹוִי פּוּט' (רוסית: "דרך חדשה"). נושאי פרסומיו המוקדמים היו, אם כן, בתחום התרבות היהודית. ייתכן כי כמה מרעיונותיו המאוחרים, כמו רעיון הכלים הפסיכולוגיים, שאבו את השראתם ממקורות יהודיים, וייתכן שלא.
בין השנים 1924–1934 הרצה ויגוצקי וערך מחקרים במכון הפסיכולוגי במוסקבה שהוקם על ידי קונסטנטין קורנילוב. זמן קצר לאחר הגיעו למכון, הפך למנהיגהּ של קבוצה קטנה אך הולכת וגדלה של פסיכולוגים צעירים, בהם אלכסנדר לוריא ואלכסיי ליאונטייב. תחומי הפעילות המחקרית שלו ושל קבוצתו כללו היסטוריה של הפסיכולוגיה, מחקר ניסיוני של שפת הילד והתפתחות מושגים, וכן פרויקטים של מחקר ופיתוח בתחומי החינוך המיוחד והפסיכופתולוגיה. במקביל לעבודתו במוסקבה הרצה ופיקח ויגוצקי על פרויקטים מחקריים בלנינגרד ובחרקוב. בין השנים 1931–1932 ארגן עם עמיתו אלכסנדר לוריא מחקר קוגניטיבי בין-תרבותי ראשוני באסיה המרכזית.
בשנות ה-30 המוקדמות הופעל על ויגוצקי ועל קבוצתו לחץ פוליטי כבד שמטרתו הייתה להביא לידי מידה מסוימת של אחידות מרקסיסטית-לניניסטית בין הפסיכולוגים הסובייטים. מאמרים בכתבי-עת סיווגו אז את התאוריה של ויגוצקי כ"סובייקטיבית", "אקלקטית" ו"מזיקה לפרקטיקה החינוכית". עימות ישיר בין ויגוצקי ומבקריו לא התקיים מעולם, כנראה עקב מותו בטרם עת (ב-1934).
המכה הניצחת לתאוריה שלו באה מאוחר יותר, ב-1936, כאשר פרסמה הממשלה הסובייטית פסק-דין כנגד ה"פדולוגיה" – תנועה שעסקה בפסיכולוגיה של הילד והחינוך, והחרימה את כל המחברים שהיו קשורים עם תנועה זו. ספריו של ויגוצקי נשארו ב"רשימה השחורה" עד אמצע שנות ה-50, ורק בשנות ה-80 התפרסם ברוסיה האוסף המלא של מאמריו.
ויגוצקי התעניין תמיד במסתורין של המחשבה המחפשת להּ התגלמות בשפה, ושל השפה המנחה את מחשבותינו. האחות הרחמנייה שסעדה את ויגוצקי על ערש מותו דיווחה כי מילותיו האחרונות היו "יָה גוֹטוֹב" – שניתן לפרשן כ"אני גמור" אך גם כ"אני מוכן", מה שמדגיש את הכפילות העמוקה של ביטוי מילולי.
ויגוצקי חיבר שני ספרים חשובים בתחום החינוך: "למידה בהקשר חברתי" ו"חשיבה ודיבור".
ויגוצקי נפטר ב-1934 במוסקבה, בגיל 37, ממחלת השחפת.
יצירתו
התאוריה של ויגוצקי בנויה על מרכזיות התרבות ותרומתה המכרעת להתפתחות האדם. הוא טוען כי האדם הוא תוצר התרבות, כלומר התפתחות המחשבה, השפה והחשיבה הרציונלית מתפתחים דרך אינטראקציה חברתית, כך שכלל היכולות המנטליות, הקוגניטיביות והרגשיות של האדם מייצגות את הידע המשותף של התרבות.
התפתחות קוגניטיבית אצל האדם נובעת מתוך התהליך הדיאלקטי שבו לומד הילד ומתפתח דרך חוויות משותפות של פתרון בעיות עם אדם אחר (הורה/מורה). הילד לומד את הכללים התרבותיים של פתרון בעיות בתחילה תוך תצפית וחיקוי, ומאוחר יותר דרך לקיחת אחריות על מעשיו .ויגוצקי טוען כי אנו מעניקים פרשנות לעולם על ידי שימוש בכלים אינטלקטואליים מתווכים אשר משפיעים בדרך עמוקה על המשמעות שאנו נותנים לכל דבר. לפיכך, התפתחותנו האינטלקטואלית לא יכולה להיות מובנת כהלכה במונחים אפיסטמולוגים של ידע נצבר או של שלבים התפתחותיים פסיכולוגיים כפי שגרס פיאז'ה. ברם, היא מחייבת הבנה מלאה של התפקיד אותו ממלאים הכלים האינטלקטואליים הזמינים לחברה שלתוכה גדל האדם. שני רעיונות מרכזיים מונחים בבסיס תורתו של ויגוצקי- הפנמה (internalization) ואזור ההתפתחות המקורבת (Zone of Proximal Development).שני המושגים הללו יבוארו להלן.
הפנמה
ויגוצקי גרס כי לסביבה יש חשיבות מכרעת בהתפתחותו האינטלקטואלית של הילד. עיקר ההתפתחות על פי ויגוצקי מתרחשת באמצעות תהליך של הפנמה, כלומר קליטת הידע מתוך הקשר. רוב המידע שהילד מפנים מתרחש כתוצאה מאינטראקציות עם הסביבה. את המידע שהילדים קלטו מהסביבה הם מפנימים, וכך הופכים אותו לשלהם. ויגוצקי גרס כי הסביבה מעניקה לילד הנחיה אישית, המותאמת למידת התקדמותו במהלך ניסיונותיו להתמודד עם משימה מסוימת הדורשת פתרון. בתהליך זה המכונה פיגום (scaffolding), הסביבה פועלת באופן מכוון להגברת המוטיבציה של הילד ולחיזוק יכולתו להמשיך במאמציו בדרכו לפתרון הבעיה העומדת לפניו. מושג הפיגום פותח והיווה נדבך מרכזי גם במשנתו של הפסיכולוג האמריקני, ג'רום ברונר.
אזור ההתפתחות המקורבת
אזור ההתפתחות המקורבת או בקיצור ZPD (ראשי תיבות של: Zone of Proximal Development) מוגדר כטווח שבין יכולות הלומד לבצע פעולה כלשהי בכוחות עצמו לבין יכולותיו לעשות זאת עם סיוע. בתחילה ויגוצקי פיתח את הרעיון כדי לטעון כנגד שיטת האבחון האקדמית למדידת אינטליגנציה של תלמידים. הוא הגה את הרעיון כפיתוח של תיאורית ההתפתחות הקוגניטיבית של ז'אן פיאג'ה ביחס ליכולותיו של ילד להיות לומד עצמאי. בעוד פיאג'ה האמין שקיימת הבחנה ברורה בין התפתחות לבין למידה, ויגוצקי שהשקיע זמן רב בחקירת השפעת ההוראה בבית הספר על תלמידים, הבחין שרעיונות מילוליים נתפסים די בקלות על ידי התלמידים בעוד שמתמטיקה וכתיבה שנלמדים בבית הספר, לא נרכשים בטבעיות כזו. פיאג'ה שהיה חסיד של חשיבה עצמאית וביקר את שיטת ההוראה באופן שהיא נעשית על ידי המורים ונפוצה בבתי הספר, טען שהתפתחות היא תהליך ספונטני שנובע כולו ממאמציו של הילד בלבד. ויגוצקי אמנם התייחס להתפתחות הספונטנית כמשמעותית, אך לא כאחראית בלעדית להתפתחות. הוא האמין שילד לא יתקדם באופן משמעותי אם יניחו לו לגלות את הכול בכוחות עצמו, וציין את הידע והכלים, והניסיון התרבותי שנמסרים מדור לדור והילדים נעזרים בהם רבות. לדעתו מורים טובים לא אמורים להציג תכנים מורכבים מדי כדי "לאתגר" את תלמידיהם. הוא טען שכדי לקבוע מה מידת האינטליגנציה של התלמיד לא צריך לבחון אותו מה הוא יודע, אלא עדיף לבחון מה יכולותיו לפתור בעיות באופן עצמאי ומה יכולותיו לפתור את הבעיות בסיועו של מבוגר. הוא שאל: "האם שני תלמידים שקיבלו ציון זהה במבחן, הם ברמת התפתחות זהה?" הוא קבע שלא. (כי הרי ייתכן שהאחד מניין שנותיו היה שמונה ואילו האחר שתים עשרה). עניין מהותי הוא שתהליכי ההתפתחות אינם חופפים לתהליכי הלמידה, אלא עוקבים לתהליכי הלמידה, שיוצרים את אזורי ההתפתחות המקורבת. בין תהליכי ההתפתחות והלמידה מתקיימים יחסי תלות דינאמיים מורכבים ששום נוסחה לא תוכל להגדירם.
הרחבת המושג אזור ההתפתחות המקורבת
מאז ההגדרה המקורית של ויגוצקי, הורחבה הגדרת ה ZPD ושונתה. גרסה מתקדמת יותר של ההגדרה: אזור ההתפתחות המקורבת הוא הטווח של הלמידה שמתקיימת כאשר אדם נעזר במורה או בעמית, בעל מערך מיומנויות מפותח יותר מזה של הנבדק. כלומר האדם שלומד את המיומנויות לא יכול להשלים את הלמידה ללא סיועו של המנחה או העמית. על המורים, לפיכך, לעזור לתלמידים להשיג את המיומנויות שהם מנסים להתמחות בהם, מתוך כוונה שהמורים לא יידרשו יותר לאותה המשימה. לדוגמה לימודי נהיגה, מורה הנהיגה מלמד את התלמיד על ידי הסברים כיצד המכונית פועלת, על ידי הדגמות, כמו מנח הידיים הנכון על גבי ההגה, ומה הטכניקה לקריאת מצב הכביש וכדומה. וככל שהתלמיד מתקדם, נדרשות לו פחות ופחות הנחיות, עד התוצאה המקווה שהתלמיד יהיה כשיר לנהוג בעצמו.
ויגוצקי טען שאנו לא יכולים לבחון את התלמידים רק על סמך הדברים שהם מסוגלים לבצע בכוחות עצמם, אלא עלינו לבחון מה הם מסוגלים לבצע במסגרת חברתית. משום שבמקרים רבים תלמידים מסוגלים להשלים משימות בקבוצה בטרם הם יצליחו לבצע אותה בעצמם. הוא ציין שמשימתו של המורה היא לקדם את יכולותיו של התלמיד צעד-אחר-צעד, שהרי מורה לא יוכל ללמד איזון משוואות כימיות את תלמידי כיתה א'. כמו כן, אל למורה ללמד את כל התלמידים באופן אחיד, אלא עליו לקבוע מי מהתלמידים מתאימים לאיזה שיעור. לדעת ויגוצקי החיסרון העיקרי של המבחנים המתוקננים הוא שהם בוחנים רק את יכולותיו של הלומד בעצמו בלבד, ולא את יכולותיו במסגרת קבוצתית שבה יכולות אלו מקודמות בעזרת העמיתים.
השלכות התאוריה על החינוך
בתאוריית ה ZPD נעשה שימוש נרחב בחקירת ההתפתחות השכלית של הילד בתחום החינוך. התאוריה באה לידי ביטוי במבנה של "נקודות תמיכה" בדרך לביצוע משימה, אלו מכונים "פיגומים" (Scaffolding). הכוונה היא לעזרה או הדרכה שניתנת על ידי מבוגר או עמית מכשר יותר שמותר לילד להיעזר בהם. ויגוצקי מעולם לא הזכיר מונח כזה. "פיגום" בהקשר זה פותח לראשונה על ידי ג'רום ברונר, דייוויד ווד וגייל רוס, כאשר הם מימשו את הרעיון של ויגוצקי לגבי ZPD במגוון הקשרים חינוכיים לרבות פיתוח עקרונות עיצוב אוניברסליים ללמידה.
חוקרים רבים, עם גישות שונות וממסגרות מחקר שונות, הוכיחו שלמידה בשיתוף פעולה יעילה במגוון רב של הגדרות והקשרים. מורים אמורים לייעד לתלמידים משימות שהם לא מסוגלים לפתור בעצמם אך הם כן יוכלו לבצע אותן עם עזרה. המורים צריכים לספק עזרה לתלמידים כדי לסייע להם ללמוד כיצד להשלים את המשימה בעצמם ואז לתת להם משימות מורכבות עוד יותר שלפני כן הם לא היו יכולים להתמודד עימן בעצמם. ובהקשר למבוגרים, בעבודה ובלימודים, כדאי שעמיתים יאתגרו אלו את אלו כדי לפעול בשיתוף פעולה ולהצליח.
מרו (הינדואיזם)
הר מרו (באנגלית: Mount Meru; בסנסקריט: मेरु) הוא שמו של הר מיתי המצוי מעבר להימלאיה.
אנשי צפון הודו בימי קדם דימו לעצמם, בהשראת הרי ההימלאיה אדירי הממדים, כי מעבר להם מצוי אף הר עצום יותר. הם כינוהו בשם מרו. ההינדים עשו את ההר למקום משכנם של האלים. לפי אמונתם הר זה מצוי במרכזו של היקום, בנקודה שבה מתלכדים הציר האופקי והציר האנכי. ההר מוקף שבע טבעות הרים קונצנטריות שסביבן חגים השמש, הירח וכוכבי הלכת. בין הטבעת השביעית והטבעת השמינית מצויות היבשות של הארץ.
הסמליות של הר מרו
הר מרו מקבל יחס ואזכור במגוון עצום של טקסטים, מבנים ארכיטקטוניים, סיפורים וכתבים בתרבות ההינדואיסטית והבודהיסטית. לדוגמה, בכתבים בודהיסטיים מסוימים מתארים רעידת אדמה בהר מרו כהשוואה למות הבודהה בתור אירועים "שמרעידים" את העולם. לא רק בבודהיזם גם בספרות ההודית ההר משמש כאמת מידה וכהדמיה לתיאור והבנת גדלים, ממדים, ומיקומים פיזיים ורוחניים. לעיתים הר מרו חולק משמעות עם פרח הלוטוס. בפוראנות למשל קוראים הרבה פעמים להר מרו לוטוס ומשווים בין ארבעת האיים שמקיפים את ההר לארבעת העלים של הלוטוס כאשר ההר עצמו מדמה את החוטים שיוצאים ממרכז הפרח. בארכיטקטורה קיים שימוש רחב בהר כסמל. במקדשים רואים פרטי עיצוב חומריים ואלמנטים גופניים שמקושרים למטאפיזיקה של ההר. ישנם מקדשים רבים בבאלי שנקראים בשם מרו. גם הסטופות חולקות דמיון פיזי להר ושניהם מסמלים מקומות שבהם הגשמי הופך לנצחי, לחסר זמן. בטיבט ניתן לראות דמיון להר גם באופי העיצובי של המנדלה, המוטיב של ארבעה חלקים שבמרכזם גוף מרכזי נפוץ מאוד. בתרבות הטנטרה משתמשים בהר מרו כסמל שמתאר ערוץ אנרגיה פיזי וכהשוואה לשבע הצ'אקרות שאנו מטפסים דרכן לגבוהה ביותר, כמו השאיפה להגיע לנקודה הכי גבוהה בהר. כך גם מתארים את המושג נירוונה כהתעלות פיזית מעל ההר. ישנם גם מחקרים שמראים השפעה של ההר בארגון הסדר החברתי. בספרות ובתיאטרון יש שימוש נפוץ בממלכות או חברות שמחולקת לארבע.
יש במרו רב-תכליתיות סמלית שקיימת בהרבה רבדים בתרבות ההינדית. רב-תכליתיות זו מבטאת את הדו-משמעותיות שיש בהר. מצד אחד חלק מאמונה קוסמולוגית – מקום שנמצא בסיפורים ומצד שני סמלים מוחשיים שקיימים פיזית ביום יום. אפשר להגיד שההר מסמל ישות פנימית שמוכרחים לעבור דרכה בדרך לאמת ולגאולה. הוא נע כל הזמן בין הפיזי למטאפיזי ומסמל את הממשק ביניהם ואת הדואליות שבהם. הוא משמש כמרכז היקום וכמו כן, כהסבר וכסמל המחבר בין המקרוקוסמוס למיקרוקוסמוס.
אדריאן בולאנד
אדריאן בולאנד (בצרפתית: Adrienne Bolland; 25 בנובמבר 1895 – 18 במרץ 1975) הייתה טייסת צרפתייה, מחלוצות התעופה. הראשונה לחצות את הרי האנדים בטיסה.
קורות חייה
בולאנד נולדה בארקואיל, בת למשפחת מהגרים מבלגיה, הצעירה מבין שבעה אחים.
ב־25 אוגוסט 1920 חצתה את תעלת למאנש. ב־1 באפריל 1921, המריאה ממנדוסה בארגנטינה ונחתה בסנטיאגו דה צ'ילה כעבור 40 שעות טיסה, בחולפה מעל הרי האנדים. בכך הייתה לאדם הראשון שחוצה את האנדים בטיסה.
בשנת 1924 עוטרה באות לגיון הכבוד.
היא ובעלה פעלו למטרות פוליטיות לאורך כל העשור. הם תמכו בסופרת בלואיז וייס, ובהמשך ברפובליקנים במהלך מלחמת האזרחים בספרד. בזמן מלחמת העולם השנייה נשארה בצרפת ולקחה חלק בתנועת ההתנגדות הצרפתית.
בולאנד הלכה לעולמה בפריז בשנת 1975, בגיל 79.
עידן הקרח: מסלול התנגשות
עידן הקרח: מסלול התנגשות או עידן הקרח 5 (באנגלית: Ice Age: Collision Course) הוא סרט ההמשך של סרטי "עידן הקרח" שיצא לאקרנים ב-14 ביולי 2016 בבימויו של מייק ת'רמאייר. כמו הסרט הקודם הוא הופק באולפני האנימציה "Blue Sky Studios" והופץ באמצעות פוקס המאה ה-20.