cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוסקר קאופמן
משפחתו
ב-1903 הוא נשא לאישה את אמה גנר, בתו של ראש העיר הסמוכה לקרלסרוהה שבה למד, באדן-באדן. לפי בקשת חמיו הוא נאלץ להמיר את דתו לנצרות, קאופמן הוליד עִמה כמה ילדים. אמה גנר הלכה לעולמה בהונגריה בתקופת הכיבוש הנאצי.
רשתות אינפו-עמומות
רשתות אינפו-עמומות (באנגלית: Information-Fuzzy Networks או IFN בקיצור) הוא אלגוריתם למידת מכונה חמדן עבור למידה מונחית. מבנה הנתונים המופק על ידי האלגוריתם מכונה רשת-עמומה ותהליך בנייתו דומה לתהליך בניית עץ החלטה. ברם, הרשת-העמומה היא גרף מכוון ולא עץ. הבדל נוסף בין האלגוריתם לבין עצי החלטה הוא השיטה שבה הוא משתמש עבור בחירת המאפיינים לקודקודי הרשת המופקת: IFN משתמש באינפורמציה הדדית מותנית בעוד שעצי החלטה משתמשים במדדים אחרים כגון אנטרופיה או ג'יני.
יוצר האלגוריתם הוא פרופסור מרק לסט בשיתוף המנחה האקדמי שלו, פרופסור עודד מימון.
תמצית אלגוריתם הבנייה של רשת-עמומה
קלט: נתוני אימון ומובהקות סטטיסטית מזערית להחלטה האם לפצל קודקוד (ברירת המחדל היא 0.1%).
מרד סעיד
מרד סעיד (בטורקית: Şeyh Said İsyanı, בכורדית: Serhildana Şêx Seîdê Pîranî) היה מרד של כורדים תושבי דרום-מזרח טורקיה, שהתקיים בשנת 1925. מטרת המרד הייתה להקים ח'ליפות כורדית באזור. בסופו של דבר המרד דוכא על ידי כוחותיה של טורקיה.
רקע
לאחר מלחמת העולם הראשונה, טורקיה אימצה מדיניות אנטי-כורדית מובהקת. מוסטפא כמאל אטאטורק הכריז בנאום בינואר 1923 כי לא יתנגד "לניסיון הבריטי להקים מדינה כורדית". בריטניה אכן ניסתה לקדם הקמת מדינה כורדית והכריזה על כך בועידת סן רמו. בסופו של דבר, בריטניה העבירה את הטיפול בנושא לחבר הלאומים בשנת 1924.
בתחילת 1925 החלה להתגבש אופוזיציה דתית אסלאמיסטית לאטאטורק, שביקרה את שלטונו החילוני. במקביל, אטאטורק המשיך בהתנגדותו ללאומיות הכורדית. השם כורדיסטן לא מופיע במפות, והוטלו מגבלות על החינוך הכורדי והשימוש בשפה הכורדית.
מהלך המרד
בתחילת פברואר מספר אנשי דת מוסלמים החלו להתסיס בדרשותיהם כנגד השלטון, ולאחר מכן החל המרד. ב-21 בפברואר הממשל הטורקי הכריז על אזור דרום-מזרח טורקיה כעל אזור מלחמה. לאחר קרבות, המורדים נסוגו לעיר דיארבקיר. ב-1 במרץ הצליחו הכורדים לתקוף את שדה התעופה דיארבקיר ולהרוס שלושה מטוסים. בתחילת מרץ טורקיה החלה במצור בן עשרה ימים על העיר, מה שהוביל למותם ולכניעתם של רבים מן המורדים. מרבית הקרבות הסתיימו עד סוף מרץ. רבים מן המורדים שנשבו הוצאו להורג. בסך הכל הועמדו לדין מעל 7,000 איש על ידי בתי הדין לעצמאות ויותר מ-600 איש הוצאו להורג.
בית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה
בית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה (באנגלית: Columbia Law School, או בקיצור CLS) הוא בית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטה פרטית ליגת הקיסוס בניו יורק שבארצות הברית. CLS נחשב לאחד מבתי הספר היוקרתיים ביותר למשפטים בעולם. בנוסף על כך, בית הספר ידוע במיוחד בעיסוקו בדיני חברות ובאיוש בוגריו במשרדי עורכי הדין הבולטים במדינה. בית הספר למשפטים נוסד בשנת 1858 כקולג' למשפטים של קולומביה.
היסטוריה
הוראת המשפטים באוניברסיטת קולומביה החלה עוד במאה ה-18. בתקופה זו פעל הקינגס קולג' שבו למדו דמויות בולטות ובהן ג'ון ג'יי ואלכסנדר המילטון. הפרופסור הראשון בקולג' היה ג'יימס קנט, שהחל לכהן ב-1793. בסופו של דבר, הקולג' לא הצליח להתרומם. בסופו של דבר, בית הספר למשפטים נוסד במתכונתו הנוכחית בשנת 1858. בכך ה-CLS היה אחד מבתי הספר הבודדים למשפטים שהוקמו בארצות הברית לפני מלחמת האזרחים.
בתחילתו, נלמדו בבית הספר 4 קורסים: פילולוגיה (שנלמד על ידי פרופסור ג'ורג' פ. מארש), מדעי המדינה ומשפט בינלאומי, אתיקה ומשפט עירוני. מסלול הלימודים המקורי להשגת תואר התמשך רק כשנתיים, ולא שלוש כפי שנהוג כיום. ההרצאה הראשונה בבית הספר למשפטים התרחשה ביום שני, 1 בנובמבר 1858, לקהל של כ-35 איש, בעיקר עורכי דין. בשנה שלאחר מכן עמד מספר התלמידים על 62. בשנה השלישית היו 103 סטודנטים. רבים מהתלמידים הראשונים הללו היו חברים בלשכת עורכי הדין. בשנת 1860 ובמטרה לעודד הצטיינות בהישגי התלמידים, נוצרו פרסים שנתיים בסדר גודל של כ-50–250 דולרים.
בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, בית הספר למשפטים נודע בהתפתחות תנועת הריאליזם המשפטי. בין הריאליסטים הגדולים המזוהים עם המוסד היו קרל לואלין וויליאם אורוויל דאגלס.
דירוג
מאז שהמגזין "US News & World Report" החל לדרג בתי ספר למשפטים בשנת 1987, CLS תמיד דורג בחמישייה המובילה עד 2023, יחד עם ייל, הרווארד וסטנפורד. משנת 2021, "US News & World Report" מדרג את במיקום הראשון בדיני תאגידים, משפט מסחרי ודיני חוזים. המוסד גם מדורג במיקום הרביעי מבחינת תעסוקת בוגריו.
המגזין פורבס מדרג את בית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה במקום הראשון עבור בתי הספר הטובים ביותר למשפטים עבור סיכויי הקריירה וכן במקום הראשון בשכר הבוגרים.
בשנת 2012, דירוג QS דירג את בית הספר למשפטים של קולומביה במקום החמישי הטוב ביותר בעולם.
בתרבות
בית הספר מופיעה פעמים רבות בטלוויזיה ובקולנוע באמצעות דמויות שלמדו במוסד. מבין היצירות שבהן מופיע בית הספר: כחום הגוף, איך פגשתי את אמא, Suits, חוק וסדר, שבועיים מראש, הבית הלבן, ורוניקה מארס ומשפחה מודרנית.
בנק אוף ניו יורק מלון
בנק אוף ניו יורק מלון (אנגלית: The Bank of New York Mellon) הוא תאגיד בינלאומי למתן שירותים פיננסים. התאגיד נוסד בשנת 2007, לאחר מיזוג בין בנק אוף ניו-יורק למלון פייננשל. מניות התאגיד נסחרות בבורסה לניירות ערך בניו יורק והוא מדורג במדד S&P 500.
בנק אוף ניו יורק
בנק אוף ניו יורק נוסד ב-9 ביוני 1784 בידי קבוצה של אזרחי ניו יורק. אלכסנדר המילטון גויס בשלבים הראשונים כדי לכתוב את חוקת הבנק והיה אחד הגורמים המרכזים בייסוד הבנק. בשל עניינים הקשורים בפוליטיקה המקומית, הצ'ארטר החוקי עבור הבנק הופק רק ב-1791. בשנת 1789 נתן הבנק לממשלת ארצות הברית את ההלוואה הראשונה שקיבלה הממשלה. ההלוואה אורגנה בידי המילטון, אז מזכיר האוצר של ארצות הברית ושימשה לתשלום שכרם של חברי הקונגרס והנשיא. בנק אוף ניו יורק היה התאגיד הראשון להיסחר בבורסה לניירות ערך בניו יורק, עם הקמתה ב-1972.
במאה ה-19 אימץ הבנק מדיניות הלוואות שמרנית, אשר איפשרה לו לצלוח משברים כלכליים. בין היתר עזר הבנק במימון מלחמת 1812 וצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. ביולי 1922 התמזג הבנק עם חברת ניו יורק ביטוחי חיים ונאמנויות (New York Life Insurance and Trust Company) והמשיך להרוויח גם במהלך השפל הגדול. בשנים 1948, 1966 ו-1988 התמזג הבנק עם Fifth Avenue Bank, Empire Trust Company ו-Irving Bank Corporation.
בשנת 1969 הקים הבנק את חברת ההחזקות הראשונה שלו ובשנים 1993–1998 ביצע 33 רכישות של השקעות.
מלון פייננשל
ב-1869 הוקם תאגיד מלון פייננשל בפנסילבניה על ידי שופט בדימוס ושני בניו, תחת השם "ת. מלון ובניו" (T. Mellon & Sons). בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 השקיע הבנק בהקמת פירמות תעשייתיות רבות כדוגמת וסטינגהאוס וג'נרל מוטורס. בשנת 1902 שינתה החברה את שמה ל"בנק הלאומי מלון" (Mellon National Bank). ב-1946 התמזגה החברה עם חברת "Union Trust Company", אותה הקים אנדרו מלון, אחד מבניו של השופט המייסד. לאחר המיזוג שינתה החברה את שמה ל-"Mellon National Bank and Trust Company".
בשנת 1971 ייסד הבנק את הפמיליי אופיס הראשון אשר יועד למטרת ניהול נכסים למשפחות בעלות הון. בשנת 1972, לאחר ארגון מחדש של פעילות הבנק, שינה הבנק את שמו ל-" Mellon Bank, N.A" והקים חברת החזקות, "Mellon National Corporation". בשנות ה-80 וה-90 רכש הבנק מוסדות פיננסים רבים בפנסילבניה. ב-1994 התמזג הבנק עם תאגיד דרייפוס (Dreyfus Corporation). בשנת 1999 שינתה הפירמה את שמה ל"תאגיד מלון פייננשל" (Mellon Financial Corporation). בשנת 2001 הפסיקה לעסוק בבנקאות קמעונאית ומכרה ענפי בנקאות קמעונאית ונכסים רלוונטיים ל-"Citizens Financial Group".
לאחר המיזוג
על רקע המשבר הכלכלי של שנת 2008 הגה הממשל האמריקאי תוכנית חילוץ מהמשבר (Troubled Asset Relief Program). בנק אוף ניו יורק מלון מונה למשמורת על התוכנית באוקטובר 2008, לתקופה של 3 שנים. בנובמבר 2008 הודיע הבנק שבשל המשבר יפוטרו 1,800 עובדים, כ-4% מכמות העובדים העולמית המועסקים על ידו. במסגרת התוכנית השקיע משרד האוצר האמריקאי 3 מיליארד דולר בבנק אוף ניו יורק מלון, אותם החזיר הבנק ביוני 2009 וכן 136 מיליון דולר באוגוסט 2009, לרכישת אופציות חזרה ממשרד האוצר.
קרב דנייפר
קרב דנייפר הוא השם שניתן לסדרת מבצעים צבאיים שערך הצבא הסובייטי במהלך המחצית השנייה של שנת 1943. במהלך הקרב התקדמו כוחות הצבא האדום מערבה כמה מאות קילומטרים לאורך חזית רחבה בחלק הדרומי של החזית הסובייטית, חצו את נהר הדנייפר ושחררו חלק ניכר משטח אוקראינה הסובייטית, כולל העיר קייב, מהכיבוש הנאצי. כ-4 מיליון חיילים משני הצדדים היו מעורבים במערכה, במסגרתה נהנה הצבא האדום מעדיפות מספרית גדולה בכוח אדם וציוד קרבי כבד על הצד הגרמני.
המערכה כללה מספר מבצעים:
רקע
לאחר קרב קורסק לא היה לוורמאכט סיכוי לניצחון כולל במלחמה. אבדותיו היו קשות וככלל הצבא היה פחות מנוסה מאשר בתחילת המלחמה. כתוצאה מכך הגרמנים היו יכולים לכל היותר להגיע להצלחות טקטיות ולהתבצר בקווי ההגנה תוך ניסיון להתיש את הצבא האדום. לקראת אוגוסט היה ברור שהגרמנים לא יכולים לעצור את המתקפות הסובייטיות כל זמן שקיים תיאום בין ברית המועצות, ארצות הברית בריטניה ומדינות תומכות נוספות. אדולף היטלר החליט לבסס את המערכה במזרח על בניית קווי ביצורים חדשים והגנה על קו הביצורים בכל מחיר.
יוסיף סטלין היה נחוש להחזיר את השטחים הכבושים ובמיוחד אוקראינה בעלת הפוטנציאל התעשייתי, מכרות פחם ואוכלוסייה רבה. בהתאם לכך המתקפה בדרום הייתה היעד העיקרי למתקפה.
תוכניות הגנה גרמניות
ב-11 באוגוסט 1943 החליט היטלר על בניית קו ההגנה "החומה המזרחית". הקו צריך היה להתחיל מאזור העיר פסקוב בצפון ולהסתיים בחופי הים השחור. הכוונה הייתה להקים ביצורים גם על הגדה המערבית של הדנייפר. לאור חוסר הזמן לבנייה, חוזק קו הביצורים לא היה אחיד. בשלב ראשון נבנו ביצורים באזורים שלדעת הפיקוד הגרמני היו מתאימים לחציית הנהר על ידי הסובייטים. היות שמתקפה סובייטית החלה כבר ב-26 באוגוסט רוב הביצורים לא היו מוכנים.
הצבא האדום
לצורך המתקפה שתוכננה להתבצע בחזית שאורכה 1400 ק"מ, רוכזו כוחות בהיקף חסר תקדים שכללו מעל 2.5 מיליון חיילים, תותחים, טנקים ומטוסים. הפיקוד חולק לחמש חזיתות:
מדינות הציר
מול הצבא האדום עמדו כוחות של מספר קבוצות ארמיות של הוורמאכט:
מבצע צ'רניגוב-פולטבה
בהיסטוריוגרפיה הסובייטית והרוסית מקובל לפצל את המבצע ל-3 מבצעים נפרדים בהתאם לחזיתות שהשתתפו בקרבות. הצבא האדום הציב למבצע זה כמיליון וחצי חיילים, 30 אלף תותחים, 1200 טנקים ו-1450 מטוסים. התאום בין החזיתות היה באחריותו של גאורגי ז'וקוב.
הגרמנים הציבו בחזית כ-700 אלף חיילים, 7200 תותחים, 1200 טנקים וכ-900 מטוסים.
המתקפה הסובייטית החלה ב-26 באוגוסט. למרות עדיפות מספרית ברורה לא הייתה התקדמות מהירה והקרבות התנהלו סביב כל כפר. עד ל-31 באוגוסט התקדמו כוחות החזית המרכזית העיקריים בכ-20-25 ק"מ אך לא הצליחו לפרוץ קדימה. לעומת זאת, הארמייה ה-60 הסובייטית שתקפה בכיוון המשני הצליחה לפרוץ את קווי ההגנה של הגרמנים ולקראת 31 באוגוסט להתקדם 60 ק"מ בחזית של כ-100 ק"מ. קונסטנטין רוקוסובסקי הגיע למקום, ביצע ארגון מחדש של כוחות החזית תוך הפניית תגבורות למקום הפריצה. כתוצאה מכך קרסה ההגנה של הארמייה הגרמנית השנייה והצבא האדום החל בהתקדמות בקצב של 30-50 ק"מ ביום. הגרמנים שלחו תגבורות לאזור אך לאור התנופה של הצבא האדום לא הצליחו התגבורות להביא לשינוי משמעותי של המצב.
חזית וורונז' לא פעלה בצורה כה מוצלחת ולקראת 31 באוגוסט התקדמה ב-30 ק"מ בלבד וב-3 בספטמבר שחררה את העיר סומי. התקדמות חזית הערבה הייתה איטית עוד יותר.
ב-6 בספטמבר החליטה הסטבקה על שינוי ארגוני של המתקפה. חזית וורונז' קיבלה הנחיה להפנות את מרב המאמץ לכיוון קייב, החזית המרכזית לכיוון הומל וחזית הערבה לכיוון פולטבה. כל החזיתות קיבלו תגבורות לצורך יישום המטלות החדשות.
ב-7 בספטמבר התקדמות החזית המרכזית הייתה כבר 190 ק"מ, הם הגיעו לנהר דסנה וחצו אותו. חזית וורונז' החלה בהתארגנות מחדש ולמעשה לא התקדמה. חזית הערבה הגיעה לפרברי פולטבה וניהלה קרבות קשים במטרה לשחרר את העיר. בעיר היה חיל מצב משמעותי וסביבו נבנו קווי ביצורים מתקדמים.
לאחר שלושה שבועות של קרבות היה ברור שהוורמאכט לא מסוגל לעצור את המתקפה הסובייטית, ובמיוחד בשטחים הפתוחים בהם העדיפות המספרית הסובייטית הורגשה במיוחד. אריך פון מנשטיין ביקש 12 דיוויזיות חדשות אך העתודות הגרמניות היו דלות. ב-15 בספטמבר אישר היטלר נסיגה כללית בחלק הדרומי של החזית לכיוון הדנייפר. הנסיגה כללה את הארמיות השישית והשמינית ואת ארמיות הפאנצר הראשונה והרביעית. למרות כל הניסיונות, לא הצליח הצבא האדום למנוע את הנסיגה המאורגנת הגרמנית והם הצליחו להעביר את כל הכוחות לגדה המערבית של הנהר. יחד עם זאת, המרדף הביא לכך שהגרמנים לא הצליחו לבסס את ההגנה וב-22 בספטמבר היו לצבא האדום מובלעות מוגבלות בגדה המערבית.
בסביבות העיר פולטבה נמשך קרב קשה. המתקפות הסובייטיות לא היו מוצלחות והאטו בצורה משמעותית את התקדמות חזית הערבה, ורק ב-25 בספטמבר שוחררה העיר. ב-25 בספטמבר הגיע הצבא האדום לשפת נהר הדנייפר, ולקראת סוף ספטמבר כבר היו לצבא האדום 23 מובלעות בגדה המערבית.
למרות הקשיים הסתיים המבצע בהצלחה. הצבא האדום התקדם כ-250-300 ק"מ מערבה בחזית שאורכה כ-700 ק"מ תוך חודש של קרבות. שוחררו אזורים בהם התגוררו עשרות מיליוני אזרחים. חזית המרכז בפיקוד רוקוסובסקי לבדה הצליחה לפרוץ את קווי ההגנה ולהביא לקריסת הוורמאכט. חזיתות אחרות תקפו חזיתית ועדיפות מספרית הביאה ניצחון ברמה הטקטית. במהלך המבצע איבד הצבא האדום כ-430 אלף חיילים (הרוגים ופצועים) והוורמאכט כ-321 אלף.
צליחת הדנייפר
דנייפר הוא הנהר השלישי בגודלו באירופה, ובחלקו התחתון מגיע רוחבו לשלושה ק"מ. הגדה הימנית (המערבית) היא הגדה הגבוהה, עובדה המקשה על חציית הנהר מהגדה השמאלית. הפיקוד הסובייטי החליט לא לבצע הכנות מעמיקות לחציית הנהר ולא לתת לגרמנים לבסס את עמדותיהם. הוחלט על צליחה מהירה לאורך חזית של כ-300 ק"מ. החלטה זו לא נתנה לגרמנים זמן להכנת קווי ההגנה אך גרמה לצבא האדום אבדות רבות במבצע.
בסוף ספטמבר כבר היו בגדה המערבית 23 מובלעות באורך של עד 10 ק"מ ובעומק של 1-2 ק"מ כל אחת. מובלעות אלו אמורות היו להיות ראשי גשר למתקפות גדולות עתידיות. העברת כוחות למובלעות הייתה קשה מאוד. לקראת תחילת אוקטובר דיוויזיות שהיו ממוקמות במובלעות איבדו עד שליש מכוח האדם. למרות הכול הצליחו הסובייטים להחזיק את המובלעות ואף להרחיב אותן. העברת תגבורות נמשכה ללא הפסקה וניתן היה לצבור את הכוחות למתקפה. גם היחידות הגרמניות שלחמו נגד המובלעות התעייפו פיזית ומנטלית, ואיבדו חלק גדול מהסגל, ולוורמאכט לא היה יכולת של ממש להביא לאזור יחידות טריות ומנוסות בלחימה.
המבצע בדנייפר התחתון
לאחר סיום השלב הראשון של המתקפה בחלק המרכזי של הדנייפר הגיע הצבא האדום לשפת הנהר בחזית באורך של כ-750 ק"מ, אולם בחלק התחתון של הנהר היו לגרמנים מובלעות משמעותיות בגדה המזרחית. בהתאם לכך, הוחלט בסטבקה להאיץ את המתקפה בחלק התחתון של הנהר תוך כיבוש המובלעות הגרמניות וחציית המכשול המימי. לטובת המתקפה הוקצו יחידות של חזית הערבה, החזית הדרומית והחזית הדרום-מערבית. לקראת תחילת המתקפה באזור רוכזו מיליון וחצי חיילים, 24500 תותחים, 1160 טנקים ו-2000 מטוסים.
הגרמנים היו מודעים למתקפה הקרבה וניסו לארגן באזור קו הגנה חזק. לצורך כך הועברו תגבורות לאזור, אך הגרמנים הצליחו לרכז רק כ-770 אלף חיילים, 8000 תותחים, כ-800 טנקים וכ-1000 מטוסים, כחצי מהכוח הסובייטי שעמד מולם.
המתקפה החלה ב-26 בספטמבר. יחידות של החזית הדרומית התקשו להתמודד עם קו ההגנה הגרמני החזק ולאחר שבוע של קרבות התקדמו בכ-2-5 ק"מ בלבד. לעומת זאת, חזית הערבה הצליחה לכבוש את כל המובלעת הגרמנית באזור העיר קרמנצ'וג, להגיע לשפת הדנייפר ואף לחצות אותה במספר מקומות.
במהלך תחילת אוקטובר הרחיבו חזית הערבה וחזית הדרום-מערבית את המובלעות שבגדה המערבית וצברו כוחות. ב-15 באוקטובר החלה מתקפה חדשה לכיוון העיר קריבוי רוג. תוך שבוע התקדם הצבא האדום כ-100 ק"מ מערבה תוך התקרבות לפרברי קריבוי רוג ושחרור דנייפרופטרובסק ב-23 באוקטובר. בעקבות כך נוצרה אפשרות של ממש לכיתור ארמיית הפאנצר הראשונה ואריך פון מנשטיין העביר לאזור יחידות טריות מחלקים אחרים של החזית. הדבר אפשר לגרמנים לבצע מתקפת נגד ואף להביא לנסיגה של הצבא האדום מזרחה.
אולם להצלחה טקטית זו היה מחיר כבד. ב-9 באוקטובר החלו יחידות החזית הדרומית במתקפה מחודשת ופרצו את החזית הגרמנית המוחלשת. הגרמנים העבירו לאזור יחידות חדשות אך היה קושי להביא אותם תוך זמן קצר. כתוצאה מפריצת קו ההגנה הגרמני, הצליח הצבא האדום לפרוץ את מצר פרקופ ולנתק את היחידות הגרמניות והרומניות בחצי האי קרים מיתר היחידות.
במהלך נובמבר-דצמבר היו ניסיונות של הצבא האדום לשחרר שנית את קריבוי רוג ולהגיע לדנייפרופטרובסק אך ללא הצלחה והחזית התייצבה.
במהלך המבצע בוצעה מתקפה בחזית של 800 ק"מ ולמרות ההצלחות לא כל המשימות בוצעו. ההצלחה הגדולה הייתה כיתור הארמייה ה-17 הגרמנית בחצי האי קרים ויצירת מובלעת גדולה בגדה המערבית.
במהלך הקרבות איבדו הגרמנים כ-165 אלף הרוגים ופצועים. אבדות הצבא האדום הגיעו לכ-581 אלף (מהם 173 אלף הרוגים).
מבצע הצניחה
במטרה להחליש את היכולת הגרמנית להגן על הגדה המערבית הוחלט בסטבקה על מבצע שאפתני - הצנחת כוחות בהיקף של אלפי חיילים. המבצע החל ב-24 בספטמבר 1943 במטרה למנוע מתגבורות גרמניות להגיע אל המובלעות הסובייטיות בגדה המערבית.
כוחות הצנחנים שתוכננו להשתתף במבצע כללו 10000 חיילים, 24 תותחים בקוטר 45 מ"מ וציוד נוסף. הצנחת הכוחות בוצעה על ידי כמה מאות מטוסים. בהכנת המבצע נעשו מספר טעויות חמורות שבסופו של דבר גרמו לכישלונו:
תוך מספר ימים התארגנו הצנחנים למספר קבוצות של כמה מאות לוחמים בכל קבוצה והחלו בלחימה בעורף הגרמני. בהיעדר קשר עם המטה פעלה כל קבוצה על דעת עצמה. חלק מהקבוצות הצליחו ליצור קשר עם הפרטיזנים המקומיים. בסופו של דבר הצליחו הצנחנים ליצור קשר עם מטה הארמייה ה-52. הם החלו בתאום מבצעי ועזרו ליחידות הארמייה לחצות את הנהר במחצית נובמבר.
סטלין התייחס לכישלון תוך האשמה ברורה כלפי ז'וקוב וניקולאי ואטוטין בכישלון. לאחר ניסיון זה לא ביצע הצבא האדום עוד מבצעי צניחה.
שחרור קייב
בחלק המרכזי של החזית נעשה ניסיון מתמיד להתקרב לעיר קייב ולשחררה. בסוף ספטמבר הצליחה חזית וורונז' ליצור מובלעות בגדה המערבית, דרומית וצפונית מהעיר. במהלך אוקטובר היו מספר ניסיונות מתקפה מכיוון דרום אך ללא הצלחה. בסופו של דבר הוחלט על העברות כוחות למובלעת הצפונית, באזור יער פושצ'ה-וודיציה. ב-1 בנובמבר החלה מתקפה מהמובלעת הדרומית שמטרתה היה למשוך את היחידות של הוורמאכט באזור. ב-3 בנובמבר החלה המתקפה הראשית מהמובלעת הצפונית. הגרמנים לא היו מוכנים למתקפה זו ותוך זמן קצר יחידות קדמיות של הצבא האדום היו בפרברי העיר. בנוסף בוצעה חסימת כבישים ראשיים שמקשרים את העיר עם המערב. ב-6 בנובמבר שוחררה העיר. הנסיגה הגרמנית נעצרה רק כ-50 ק"מ מהעיר. במקביל למתקפה לשחרור קייב נערכה מתקפה חזקה בחלק התחתון של הדנייפר ולקבוצת ארמיות דרום לא היו עתודות לתגבור הכוח באזור העיר. התגבורות הגרמניות הגיעו לקראת מחצית נובמבר וגרמנים החלו במתקפת נגד במטרה להגיע לאזור הדנייפר. ההגנה הסובייטית באזור לא הייתה מאורגנת והיה קושי בהעברת אספקה לכוחות הלוחמים. תוך חודש של מתקפה חזקה גרמנים הצליחו להתקדם כ-30-40 ק"מ מזרחה אך לא הגיעו לפרברי העיר או לשפת הדנייפר. במחצית דצמבר התייצבה החזית באזור.
במהלך המתקפה שולבה יחידה צ'כוסלובקית שהוקמה מחיילים צ'כים וסלובקים שנמלטו מכיבוש הגרמני, חצו את גבול ברית המועצות בצורה לא-לגאלית ושהו במחנות מעצר לפני הקמת היחידה.
סיכום
למרות כל המאמצים לא הצליח הוורמאכט לעצור את הצבא האדום על שפת נהר הדנייפר. הגרמנים נסוגו לאורך כל החזית. לשחרור קייב הייתה השפעה פוליטית ומוראלית חזקה. למרות ששטחים גדולים של אוקראינה עוד היו תחת כיבוש, היה ניתן לצפות שמהלך שנת 1944 יגיע הצבא האדום לגבול ברית המועצות מלפני תחילת המלחמה.
המבצע בוצע תוך תאום עם יחידות הפרטיזנים שפעלו לפיצוץ מסילות רכבת והקשו מאוד על פעולות לוגיסטיות של הוורמאכט והעברות כוחות ואספקה לאזורי הלחימה.
סיינטולוגים עצמאיים
סיינטולוגים עצמאיים (נקרא גם סיינטולוגים חופשיים או סיינטולוגיה עצמאית; באנגלית: Idependent Scientologist או Free Zone) זוהי קבוצה, שפועלת ללא קשר לכנסיית הסיינטולוגיה משום שהיא מתנגדת לפעולותיה ולמנהיגה הראשי דייוויד מיסקביג'. הקבוצה מעבירה ומיישמת את הפילוסופיה שפיתח ל. רון האברד. מקימי קבוצה זאת, הם אנשים שהיו מקורבים בעברם להנהלה העולמית של כנסיית הסיינטולוגיה לאחר של. רון האברד, המייסד, נפטר (לדוגמה: Marty Rathbun). הם מתנגדים להנהלה הנוכחית של הכנסייה, וטוענים שהמנהיג שלה, דייוויד מיסקביג', הופך את הכנסייה לקבוצה שפועלת רחוק מאוד ממה של. רון האברד רצה, ומהטכנולוגיה שהוא פיתח. יש הטוענים, גם חברים בקבוצה, כי מיסקביג' החל להכין את הקרקע להשתלטות על הכנסייה עוד בשנותיו האחרונות של האברד תוך שהוא מבצע "טיהור" של הכנסייה מבעלי עמדה ותיקים אשר עלולים להוות לו למכשול בדרכו מעלה. הרבה סיינטולוגים באותה התקופה, כאשר מיסקביג' התחיל להנהיג, סולקו או עזבו את הכנסייה, תופעה שמתרחבת שוב בשנים האחרונות. רבים מהסיינטולוגים אשר עוזבים את הכנסייה, מאמינים בטכנולוגיה ובתורה הסיינטולוגית ולכן מצטרפים לקבוצה העצמאית. בישראל, הוקמה "עמותת הסיינטולוגים החופשיים בישראל", בניגוד לכנסייה הסיינטולוגית, שפועלת על פי טענתם כגוף טוטליטרי. לקבוצה העצמאית ארגונים ברחבי העולם, וגם בישראל (מרכז דרור בחיפה). היא אינה פועלת בחסותה של שום כנסייה, אלא אך ורק מעבירה את שירותי הסיינטולוגיה לטובת הציבור.
היחסים בין הסיינטולוגים העצמאיים וכנסיית הסיינטולוגיה
הקבוצה העצמאית מעבירה ביקורת, בין היתר, לתופעת ההתנתקות- תופעה שכנסיית הסיינטולוגיה כופה על מאמיניה להתנתק ממי שנחשב כ"אויב" לכנסייה. ולכן, היא אסרה על מאמיניה להיות בקשר עם הסיינטולוגים העצמאיים וטוענת שהם פועלים כ"סנאים"- מסלפים את הטכנולוגיה. מאחר שהסימנים המסחריים של סיינטולוגיה, השם "סיינטולוגיה" ושמות אחרים של תהליכים נמצאים תחת זכויות יוצרים לכנסייה, היא מנסה לפעול נגד הקבוצה ולמנוע ממנה להשתמש בסימנים אלו. הסיינטולוגים העצמאיים, מעבירים על כך ביקורת ומצטטים את ל.רון האברד, בתור הוכחה נוספת לכך שהכנסייה פועלת בניגוד לטכנולוגיה:
-ל. רון האברד, "דיאנטיקה: המדע המודרני לבריאות הנפש".
האקון ארנר האראלדסון
האקון ארנר האראלדסון (באיסלנדית: Hákon Arnar Haraldsson; נולד ב-10 באפריל 2003 באקרנס שבאיסלנד) הוא כדורגלן איסלנדי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת ליל מליגת העל הצרפתית ובנבחרת איסלנד.
קריירת מועדונים
האראלדסון גדל במחלקת הנוער של אקרנס, וב-27 ביוני 2019 חתם במחלקת הנוער של פ.צ. קופנהגן מליגת העל הדנית. הוא ערך 40 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שמונה שערים.
ב-17 ביולי 2023 חתם על חוזה לחמש שנים בליל מליגת העל הצרפתית.
קריירה בינלאומית
ב-2 ביוני 2022 ערך האראלדסון את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איסלנד, בתיקו 2-2 נגד נבחרת ישראל במסגרת ליגת האומות 2022/2023. ב-26 במרץ 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 7-0 על נבחרת ליכטנשטיין במסגרת מוקדמות יורו 2024.
בית הקברות פראוברז'נסקי היהודי
בית הקברות פראוברז'נסקי היהודי (ברוסית: Преображенское еврейское кладбище) הוא בית קברות יהודי בסנקט פטרבורג.
שטחו הוא 27.4 הקטארים. קיים מאז 1875.
היסטוריית המקום
בית הקברות הוקם ארבע שנים לאחר הצו של אלכסנדר השני בדבר הקמת בית הקברות פראוברז'נסקי כאחת משלוש חלקות למאמיני דתות אחרות (מן הדת הנוצרית האורתודוקסית) ב-1875. באותה השנה הוקם גם בית טהרה מעץ במקום שהחליף בית טהרה שהיה קיים ב מאז 1802 אז התיר הקיסר אלכסנדר ה-1 קבורה יהודית במקום.
שמו של בית הקברות בא מן הכנסייה הסמוכה לו. בית הקברות פראוברז'נסקי המקורי שינה את שמו בתקופה הסובייטית לבית הקברות לזכר הקורבנות של יום ראשון העקוב מדם (1905).
בית הטהרה מעץ הוחלף ב-1912 בבית הטהרה מלבנים שאבן הפינה שלו הוצבה ב-1908 על סמך החלטת ועד בית הכנסת הכוראלי של סנט-פטרבורג מכספי הקהילה שהתפללה בו ומכספיה של משפחת גינצבורג. הפרויקט האדריכלי ההתחלתי שלו סורטט על ידי שגם תכנן מערכת מבנים ו בשטחו. מי שעשה את הפרויקט הביצועי של בית הטהרה היה.
בהמשך הוקמו בית מגורים לרב הקבוע של המקום, גדרות סביב בית הקברות. בית הקברות נוקה בניקיונות ימי ראשון (ווסקרסניק) שנתיים,
בתקופה לאחר ברית המועצות המקום סבל מפעולות השחתה וביזה. כעת מבוצעות פעולות שיקום במקום.
האנשים המפורסמים הקבורים במקום
כמו כן בשטח שנקרא "השטח הקומוניסטי" יש שני קברי אחים:
עבד אלחכים בלחאג'
עבד אלחכים בלחאג' (בערבית: عبد الحكيم بلحاج) הוא המנהיג של "הג'מאעה האסלאמית הלוחמת בלוב", ארגון המוכר על ידי משרד החוץ האמריקני כארגון טרור, ומפקד דומיננטי בתוך שלל הכוחות הצבאיים המהפכניים שפעלו בלוב בזמן מלחמת האזרחים ב-2011.
ילדות
נולד ב-1966 בטריפולי בשכונת סוק אלג'מעאא', למד באוניברסיטת אלפאתח, שם הוא קיבל תואר בהנדסה אזרחית.
לוב, מלחמת אפגניסטן ברית המועצות, LIFG
בלחאג' הצטרף באמצע שנות ה-80 לקבוצה של סטודנטים אסלאמיסטים צעירים ומהפכניים, ששמו להם למטרה להפיל את משטר מועמר קדאפי ולכונן משטר אסלאמי בלוב. חברי הקבוצה נאלצו לברוח מהמדינה מפני לחץ השלטונות לפני שעלה בידם להשיג דבר מה. בלחאג' ברח לסעודיה ב-1988 ומשם המשיך לאפגניסטן, שם הוא הצטרף למוג'אהדין שלחמו בפולש הסובייטי במסגרת מלחמת אפגניסטן – ברית המועצות.
ב-1992, לאחר שהמוג'אהדין השתלטו על הבירה קאבול, בלחאג' עזב את המדינה והחל לשוטט ברחבי המזרח התיכון ומזרח אירופה לפני שחזר ללוב בסוף אותה שנה. בלוב הוא הצטרף ל"ג'מאעה האסלאמית הלוחמת בלוב"(LIFG - Libyan Islamic Fighting Group), מטרתם הייתה להפיל את משטר קדאפי שנתפס כמדכא וככופר. בלחאג' היה ידוע במהלך התקופה הזאת בשם אבו עבדאללה אלצדיק, והשתתף בפעולות הלחימה של LIFG כנגד המשטר מבסיסם שבמזרח לוב. ב-1998, לאחר שלושה ניסיונות כושלים להתנקש בחייו, קדאפי הצליח לפרק את הארגון, חלק מהפעילים נעצרו וחלק ברחו.
מעצר בבנגקוק, הסגרה ללוב בהתערבות הCIA
בלחאג' ברח, ביחד עם מנהיגים אחרים של LFIG, לאפגניסטן, שם הוא התחבר לטליבאן. בתחילת 2002, זמן קצר לאחר מתקפת הטרור של ה-11 בספטמבר ולאחר הפיוס של קדאפי עם המערב, הרשויות בלוב הוציאו צו מעצר כנגד בלחאג'. בצו נאמר כי לבלחאג' קשרים קרובים עם מנהיגי אל-קאעידה, ובמיוחד עם מנהיג הטליבאן מולא עומאר. נטען כי מבסיסו בג'לאלאבאד הוא ניהל ומימן את הכשרתם של לוחמי מוג'אהדין. לאחר שארצות הברית פלשה לאפגניסטן במסגרת המלחמה שלה בטליבאן ובאל קאעידה, אנשי LIFG הנותרים עזבו את המדינה, ומצאו מסתור באירופה ובדרום מזרח אסיה.
בלחאג' נעצר בסוף 2001 בפקיסטן, ונמסר למנגנוני הביטחון האמריקאיים. אבל בניגוד לעצורים אחרים החשודים בפעילות טרור שנשארו עצורים תקופות ממושכות, בלחאג' שוחרר ללוב חודשיים אחר כך.
בלחאג' נעצר בפעם השנייה ב-2004, בנמל התעופה הבינלאומי של קואלה לומפור, מלזיה, באמצעות מבצע משולב של הCIA וסוכנות הביון הבריטית MI6. הוא הועבר לבנגקוק והוחזק שם במעצר של הCIA, במתקן סודי בשדה התעופה של בנגקוק. בלחאג' הוסגר ללוב ונשלח לכלא אבו סלים לשבע שנים, שם הוא עבר עינויים.
לדברי חוסה מריה אסנאר, ראש ממשלת ספרד לשעבר, יש חשד כבד שבלחאג' היה מעורב בפיגועי הרכבת במדריד ב-2004.
ב-2010, ברוח התמתנות והפיוס עם האסלאם המיליטנטי, שהוביל סיף אל-אסלאם קדאפי, שוחררו 170 פעילים אסלאמיסטים וביניהם בלחאג'. במרץ 2011, בלחאג' הופיע בסרט של אלג'זירה, ובו הוא משבח את סיף אל-אסלאם על התיווך שהוביל לשחרורו. בתגובה, אמר בנו של מנהיג לוב כי האנשים ששוחררו אינם מהווים סיכון לחברה.
מלחמת האזרחים בלוב 2011
בלחאג' נעשה למנהיג "המועצה הצבאית של טריפולי", לאחר שהמורדים כבשו את טריפולי במהלך מבצע "בתולת הים עם שחר" בסוף אוגוסט 2011.
לאחר שהמורדים השלימו את כיבוש הבירה טריפולי, נמצאו מסמכים הקשורים להסגרתו של בלחאג' ללוב, ומראים את שיתוף הפעולה בין גופי הביון האמריקאים והבריטיים עם המודיעין הלובי. בריאיון שהעניק לBBC, ולגופי תקשורת מערביים אחרים, בלחאג' הציג מסמכים הנוגעים להסגרתו, ולשיתוף הפעולה בין גופי המודיעין המערביים והמודיעין הלובי בכלל. בתגובה, ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון, הורה לחקור את הטענות האלה, בדבר שיתוף פעולה מודיעיני בין ארצו לבין לוב.
משפחה
לבלחאג' יש לפחות אח אחד, יוניס בלחאג', שהיה דמות מפתח במועצה הצבאית של טריפולי. הוא נהרג בבני וליד בסוף נובמבר 2011 כשנקלע למארב של כוחות הנאמנים לקדאפי.
קפיטול לטין
קפיטול לטין (באנגלית: Capitol Latin) לשעבר, EMI לטין (באנגלית: EMI Latin), היא חברת תקליטים שהוקמה על ידי יוניברסל מיוזיק גרופ בשנת 1989. דרך החברה, יצאו בעיקר אלבומים ושירים בסגנון לטיני, פופ לטיני ורגאטון. היא מוזגה עם יוניברסל מיוזיק לטין אנטרטיינמנט בעקבות רכישת EMI של יוניברסל מיוזיק גרופ.
המיקום הראשי של החברה נמצא בלוס אנג'לס, ארצות הברית.
רקע והיסטוריה
בשנת 1989, חוסה בהר, לשעבר מנכ"ל CBS דיסקוס, החתים את סלינה ב-EMI לטין, כיוון שהוא חשב שגילה את "גלוריה אסטפן הבאה".
בשנת 1990, EMI לטין רכשה את קארה רקורדס, שבסיסה בסן אנטוניו, טקסס וזאת, כדי לנצל את הפופולריות של מוזיקת הטחאנו. זמרים פופולריים לטיניים מ-EMI המקושרים לרשתות EMI טלוויסה מיוזיק וטלוויסה כללו את טליה, RBD ומריה דניאלה אי סו סונידו לאסר. בחברה הוחתמו גם אמני רגאטון כמו די ג'יי פלקס וטיטו אל במבינו.
בשנת 2009, EMI לטין סיימה את שותפותה עם טלוויסה, ועברה ממיאמי, ללוס אנג'לס, ושמה שונה לקפיטול לטין. לאחר רכישת EMI של יוניברסל מיוזיק גרופ ב-2012, קפיטול לטין התמזגה עם יוניברסל מיוזיק לטין אנטרטיינמנט. חברת התקליטים קפיטול רקורדס היא כעת חברת בת של יוניברסל מיוזיק לטין אנטרטיינמנט וממשיכה להיות מופצת בידי יוניברסל מיוזיק גרופ.
האמנים החתומים בסוני מיוזיק לטין
להלן חלק מהאמנים החתומים (או שהוחמתו בעבר) בקפיטול לטין:
פאודורה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (1890–1972)
פאודורה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (29 במאי 1890 - 12 במרץ 1972) הייתה נסיכת סקסוניה-מיינינגן, ואשתו של וילהלם ארנסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
ביוגרפיה
פאודורה נולדה ב-29 במאי 1890 בעיר קאסל שבקיסרות הגרמנית. אביה היה פרידריך יוהאן, נסיך סקסוניה-מיינינגן, בנו של גאורג השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן ואחיו של ברנהרד השלישי, דוכס סקסוניה-מיינינגן. אמה הייתה אדלייד, רוזנת ליפה-ביסטרפלד בתו של ארנסט השני, רוזן ליפה-ביסטרפלד ואחותו של לאופולד הרביעי, נסיך ליפה (השליט האחרון של נסיכות ליפה).
ב-14 בינואר 1910 התחתנה פאודורה עם וילהלם ארנסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך, אשר התאלמן זמן קצר קודם לכן מאשתו הראשונה קרולינה, נסיכת רויס-גרייץ, ונולדו להם 4 ילדים. פאודורה הייתה מאוד אהובה על נתיניה, בשל עזרתה לנזקקים ופעולות הצדקה שלה. ב-9 בנובמבר 1918 נאלץ וילהלם ארנסט לוותר על כסאו, בעקבות התבוסה במלחמה והמהפכה הגרמנית שהתחוללה בעקבותיה. מכיוון שהיה שליט שנוא על תושבי הדוכסות, עקב התנהגותו הגסה, שמחו מאוד התושבים על התפטרותו. וילהלם ארנסט ופאודורה ברחו עם משפחתם לאחוזת המשפחה בהיינריכאו שבשלזיה, שם וילהלם ארנסט מת ב-24 באפריל 1923. לאחר מותו עברה פאודורה להתגורר בפרייבורג, שם מתה ב-12 במרץ 1972.
משפחתה
ב-4 בינואר 1910 התחתנה פאודורה עם וילהלם ארנסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
תנועת המוסר (ספר)
תנועת המוסר: תולדותיה, אישיה ושיטותיה היא סדרת ספרים שחיבר הרב דב כ"ץ על תולדותיה ואישיה של תנועת המוסר. הסדרה הייתה המיזם הראשון והמרכזי, ועד כה היחידי, של חקר, סקירה ותיעוד מקיפים של תולדות תנועת המוסר, שיטותיה ואישיה המרכזיים.
רקע
הרב כ"ץ, כתלמיד של הסבא מסלבודקה וכחניך ישיבת חברון בשנותיה הראשונות, היה מקורב מאוד לתנועת המוסר. בשנות ה-30 הוא החל במלאכת המחקר, עריכתו וכתיבתו. את הדברים העלה על הכתב בסגנון שווה לכל נפש. באיסוף החומר הרב הוא נעזר בספרים, בכתבי עת ובעיתונים שהופיעו מאז ייסודה של תנועת המוסר, באמצע המאה ה-19, ועד תקופתו של כ"ץ. אולם את עיקר המידע הוא שאב מראיונות אישיים, בכתב ובעל פה, שערך עם אישים שונים שהיו קרובים לתנועת המוסר ובהם גדולי הרבנים שבדורו: הרב אליהו אליעזר דסלר, הרב אייזיק שר והרב יחזקאל סרנא, אשר אף עברו על כתב היד והעירו את הערותיהם. חלק מן הדברים נכתבו על סמך היכרות אישית של הרב כ"ץ עם חלק מהרבנים והמוסדות מושאי כתיבתו.
תוך כדי עיסוק בנושא המרכזי סוקר הספר את מצבה הכללי והרוחני של היהדות בליטא וברוסיה בדורות האחרונים ואת המאבקים השונים שהתחוללו סביב התנועות השונות - ההתבוללות, ההשכלה והציונות.
הרב כ"ץ התרחק מהגיוגרפיה ומתיאורים מליציים. הוא ראה בספרו שליחות חינוכית-מוסרית, ומסיבה זו לא התייחס בספרו למופתים ולרוח הקודש שיוחסו לרבנים גדולי המוסר שכתב אודותיהם אלא התמקד בתיאור אישיותם והנהגתם המופתית. הוא הקפיד להיצמד לעובדות ונזהר מהפרזות ומגוזמאות. הוא נמנע מלהכתיר את הרבנים מושאי כתיבתו בתוארי כבוד "הגאון", "הרה"ג" וכדומה.
סדרת "תנועת המוסר" יצאה במהדורות רבות והייתה לרב-מכר. כעבור זמן תורגמו הספרים לאנגלית. השפעתם הייתה רבה ובעקבותיהם התרחב מאוד העיסוק בתנועת המוסר באקדמיה ובחוגים שונים. הסדרה משמשת מקור ואסמכתה לעובדות רבות שהתפרסמו במחקרים, בספרים ובכתבי עת שונים (כולל בערכים שונים בוויקיפדיה העוסקים בתנועת המוסר ובאישיה). במהלך הוצאת הכרכים הגיעו אל המחבר מכתבים רבים ששיבחו את יצירתו, ובהם מרבנים וגדולי תורה. בראש הספר בחר המחבר להציב את מכתבו של הרב אליהו אליעזר דסלר, "בגלל זיקתו העמוקה לתנועת המוסר, קרבתו המשפחתית למחולליה וקרבתו הנפשית למחבר", כלשונו.
פולמוס המוסר
לאחר שכתב היד הושלם התלבט כ"ץ אם ראוי לפרסמו כספר. מצד אחד הובאו בו הטיעונים של תומכי המוסר שדחו את כל טענות המתנגדים, הן מתוך עולם התורה והן מקרב חוגי המשכילים. אך מצד שני הוא נתן במה לטענות המתנגדים, וכ"ץ חשש מהשפעתן השלילית, בעיקר מפרסום טענות המשכילים. לאחר התייעצות עם רבנים ואנשי מוסר החליט לפרסם את הספר. השיקול שהכריע היה הרצון לחשוף את מניעיהם השליליים של המתנגדים מבחוץ ולהציג את סילופיהם במאבקם בתנועת המוסר. עם זאת, הספר יצא במהדורה אחת בלבד, ומאז נמנעים מלהוציאו.
גן בירה
גן בירה (בגרמנית: Biergarten (בגרמניה) או Gastgarten (באוסטריה)) הוא מקום בילוי תחת כיפת השמיים, בצל עצים, בו מוגשת בירה ומזון מסורתי גרמני המוכן במקום. הריהוט בגן בסיסי וכולל שולחנות עץ וספסלים, פעמים רבות צבועים לבן ולבוש המבלים אינו רשמי. גני בירה רבים מאפשרים למבלים בהם להביא את מזונם עמם. מקורו של גן הבירה בבוואריה והוא התפשט לרחבי העולם עם גלי מהגרים מגרמניה לארצות הברית, לאוסטרליה ולמדינות נוספות. הגן יכול להיות קטן, כגון בחצר פאב, או מקום ציבורי רחב-ידיים. גן הבירה הגדול בעולם, ההירשגארטן (Hirschgarten), נמצא במינכן ויכול לאכלס 8,000 מבלים. פתיחת גני הבירה היא תקופתית, בימי הקיץ והאביב וישנם גני בירה הפתוחים רק בימי שבתון בשעות הצהריים או במהלך ירידים.
תפריט
הבירה המוגשת היא תמיד בירה מקומית ולרוב בירה בהירה, פעמים רבות בירת חיטה, המתאימה לשתייה בימים חמים. הכמויות הנמזגות גדולות ובדרך כלל הכוס הקטנה ביותר היא של חצי ליטר.
תפריט המזון הוא מסורתי ופשוט ומתבסס על הכנה טרייה במקום. התפריט כולל בעיקר נקניקים ונקניקיות, בשר צלוי על הגריל, בְּרֶצֶל (בייגלה), שפצלה (איטריות מטוגנות), גבינות וסלטים כגון סלט כרוב וסלט צנון.
ברחבי העולם
גני בירה נפוצים בטווח ההשפעה הגרמני-אוסטרי במרכז אירופה (כולל דנמרק, צ'כיה, סלובקיה, הונגריה, קרואטיה צפון איטליה ועוד).
גני בירה פופולריים ביפן וממוקמים בדרך כלל על גגות של חנויות כלבו ובפארקים.
בבריטניה מוצמדים בדרך כלל גני בירה קטנים לצידם של פאבים, הם פופולריים מאוד בחודשי הקיץ ותפריטם נסמך על הפאב הסמוך. בניגוד לפאב, בגן מותר העישון.
לארצות הברית הגיעה תרבות גני הבירה עם המהגרים הגרמנים והצ'כים. בראשית המאה ה-20 היו בניו יורק 800 גני בירה. פריסת הגנים וזמני הפתיחה שלהם קשורים באופן הדוק לחוקי הרישוי של מכירת וצריכת אלכוהול תחת כיפת השמיים במדינות השונות.
מרים כבסה
מרים כבסה (נולדה ב-2 ביוני 1966) היא ציירת ואמנית מיצב ופרפורמנס ישראלית, זוכת פרס משרד התרבות על מפעל חיים באמנות פלסטית. כבסה הציגה שפה חדשה בציור שהיא מכנה "ציור פעולה בהילוך איטי". במקום מכחול היא עושה שימוש בכלי בית ובכל חלקי גופה, תוך קשב לתנועה ולנשימה.
ביוגרפיה
כבסה נולדה בקזבלנקה שבמרוקו. בהיותה בת חצי שנה עברה המשפחה לפריז, צרפת. בשנת 1969 עלתה לישראל עם משפחתה והתגוררה בטבריה. כבר מילדותה עסקה בציור. בשנת 1977, לאחר פרידת הוריה, התגוררה כשנה עם אמה בגרמניה. לאחר שובה לישראל התגוררה בגפה בקיבוץ שער הגולן כילדת חוץ. באותה עת למדה ציור במכללת תל חי. באמצע שנות השמונים שירתה בצבא ועברה להתגורר בתל אביב. בין השנים 1988–1989 למדה ציור בבית הספר לאמנות קלישר בתל אביב. לאחר מכן למדה רישום אצל תמרה ריקמן. בין השנים 1990–1992 למדה במדרשה לאמנות, ובין השנים 1997–1998 בקמרה אובסקורה. משנת 1999 עד שנת 2020 חיה בניו יורק. היא חיה ביפו ופועלת בישראל ובארצות הברית.
במאי 2023 זכתה כבסה בפרס משרד התרבות על מפעל חיים באמנות פלסטית. בנימוקי השופטים נכתב כי "כבסה מספקת זה שנים רבות תגובה נשית ייחודית למסורת של ציורי פעולה".
עבודותיה
כבסה הציגה בשנת 1994 את תערוכת היחיד הראשונה שלה בגלריה דביר. בעבודותיה יצרה ייצוגים של צינורות ספירליים על מזוניט באמצעות הנעת כוס בתנועה ריתמית זורמת. עבודות התערוכה היוו את הבסיס לזהותה האמנותית: ציורים שמדמים פעולה של מכונת סריקה, תוך שימוש במסרקות ברזל, מגבים, סמרטוטים, פח אשפה, מסרק ומגהץ.
בשנת 1995 הציגה כבסה בתערוכה במוזאון תל אביב לאמנות שציינה את זכייתה בפרס גוטסדינר לאמן ישראלי צעיר מטעם קרן נתן גוטסדינר ומוזאון תל אביב לאמנות.
בשנת 1998 יצרה כבסה את "מומיות", סדרת עבודות שמן על מזוניט שהופקו באמצעות מגהץ. סדרה זו מחקה את פעולת הגיהוץ באופן שמדמה ניסיון להשטיח את פני הציור, ומרמז על המודרניזם ועל הציור השטוח. פעולת הגיהוץ נוגעת גם בזיכרונות אישיים - ריח הגיהוץ בבית ילדותה – כמו גם בשאיפה פמיניסטית רחבה יותר: לפרוץ מגבלות חברתיות ומגדריות כחלק מניסיון להפוך כלי בית לכלים פמיניסטיים. האוצרת שרה ברייטברג סמל תיארה את סגנון ציורה כציור "פמיניסטי-מעמדי, עם קריצה: האשה..המרוקאית.. עם הסמרטוט ניקתה/הכתימה את ציור הפעולה ההיסטורי, הגברי".
לפני שעברה למנהטן ב-1999, הציגה כבסה בגלריה דביר סדרת ציורים של נופים אורבניים דמיוניים של העיר ניו יורק. שנה לאחר המעבר למנהטן הצטרפה לתוכנית שהות אמן של סטודיו ISCP. בשנת 2001 החלה לעבוד עם גלריית סטפן סטוקס. בשנת 2002 השתתפה בתערוכה קבוצתית שאצר ג'ון יאו ב-MICA, אוניברסיטת מרילנד לאמנות. יאו חשף את הנשיות ביצירתה של כבסה, שהחלה לחשוב על עבודתה במונחים של שפה. בקטלוג תיאר יאן את תנועות ידיה על פני הציור כמלטפות ומוחקות ומשקפות זו את זו בכוריאוגרפיה של תנועה. בתקופה זו התחברה כבסה לקבוצות רוחניות שונות הפועלות בניו יורק ומחוצה לה. עבודתה הושפעה במיוחד מריקוד הסחרור במחול הסופי, תרגול המייצר אובדן אוריינטציה ותחושת אקסטזה המאפשר שינוי בתודעה. הריקוד הנחה אותה בציורים המעגליים שהוצגו בתערוכת היחיד "ציורי מעגל", בגלריה אלון שגב בתל אביב בשנת 2003.
בשנת 2002 הציגה כבסה בתערוכה הקבוצתית "שפת אם" במשכן לאמנות בעין-חרוד, יחד עם 21 אמנים ישראליים שנולדו או שהוריהם היגרו ממדינות ערב ויצירתם עוסקת בין השאר בזהות מזרחית. בשנת 2004 הוצגו בתערוכה במוזאון תל אביב לאמנות חמש עבודות ווידאו המתעדות את תהליך וטכניקת הציור שלה תוך שימוש בידיה, במגהץ או במגב.
בשנת 2009 הציגה לראשונה כבסה מיצג פרפורמנס של "ציור פעולה בהילוך איטי" ביריד האמנות "פולס" בניו יורק. הציור בוצע במהלך 11 שעות תוך שימוש בגוף ובכאפייה ובטלית ככלי ציור. בראיון וידאו על העבודה שהתפרסם באתר של "ארטיס" אמרה כבסה: "אני אוהבת שציור מאפשר לך לעשות דברים שבחיים הם בלתי אפשריים". שנה לאחר מכן הציגה מיצג פרפורמנס נוסף – "A Dream Play" – בפתיחת תערוכת יחיד בגלריה הנדרשוט במנהטן. במשך שעתיים וחצי ציירה חמישה ציורים ומחקה מהם שכבות צבע. ציורי הפעולה שלה התפתחו בשנת 2010, בעקבות תהליך רוחני שעברה, לסדרת עבודות של "ציורי נשימה." ציוריים אלו מבטאים את הנשימה כפעולה מכוונת המכתיבה את מקצב תנועת ידה על הבד.
בשנת 2012 במיצג פרפורמנס בגלריה רוטשילד 69 בתל אביב, שחזרה כבסה עבודות קודמות במעין רטרוספקטיבה חיה. באותה שנה הציגה גם סדרת ציורי מעגל בגלריית Nye+Brown בלוס אנג'לס.
בשנת 2014 בתערוכת יחיד בגלריה ג'ולי M בתל אביב, הציגה כבסה גלילים ארוכים של נייר-מדבקה, גובהם כחצי מטר, אורכם כ-20 מטר כל אחד, והם מצוירים בצבעי שמן. המדבקה הרציפה, שרצה לכל אורך הגלריה כציור אופקי התלוי בגובה העיניים, הופקה כזרם תודעה עם נקודות עצירה פיגורטיביות.
בתחילת 2017 הוזמנה כבסה לייצר סדרת עבודות בסדנת ההדפס "הראל". היא השתמשה בתערובת של צבעי שמן ופיגמנטים מתכתיים, ובמכבש כדי לייצר את כתם הצבע ולפזרו. כעשרים הדפסים המזכירים את השתקפות האור על פני הכנרת, נבחרו להציג בתערוכה בגלריה הראל. שם התערוכה, "מעברים מומחשים", לקוח מספרו של ג'ורג' פרק, "חלל וכו': מבחר מרחבים."
בשנת 2018 הציגה כבסה במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, בקיבוץ אשדות יעקב את התערוכה "ציור לילה". היצירה – פרפורמנס של ציור פעולה, מיצב וידאו דו-ערוצי וציור גדול ממדים – נוצרה בשיתוף פעולה עם שחקניות מקבוצת התיאטרון של הבמאי נועם בן-אז"ר. הפרפורמנס, "משמרת לילה במוזאון", בוצע על ידי כבסה והשחקניות במהלך חמש שעות, מחצות ועד הזריחה, כציור פעולה שבמהלכו נוצרו עקבות צבע על הבד. בעבודה זו אפשרה כבסה לראשונה ליוצרים נוספים לקחת חלק פעיל ביצירתה, תוך שהיא יוצרת שפה ציורית חדשה המשלבת בין חקירה תיאטרלית ובין ציור, כמו גם בין פעולה קבוצתית ובין עבודה אינטימית.
ב־2019 יצרה כבסה את היצירה "סלון" (Living Room), מיצב ציור זמני בו צבעה במשך שמונה ימים סלון דירה בברוקלין. משיכות צבע שחור מדולל עוטפות את החלל כולו, כולל הרצפה והריהוט. היצירה היא תוצאה של התבוננות איטית וזהירה בנשימה ומסמנת את תחילתו של כיוון חדש ביצירתה של כבסה, הבאה לידי ביטוי בתערוכה "זמנו של עולם" בגלריה בארי בקיבוץ בארי ב־2020. הציור עוטף את החלל הגלריה כולו, מהתקרה המחודדת, לקירות ולרצפה, כמו גם את העץ הנטוע בתוך דלי צבע, האובייקט היחיד במרחב.
בנובמבר 2022 הציגה כבסה תערוכת יחיד בסדנאות האמנים בתל אביב, בה הוצגו עבודות ציור ופיסול. את התערוכה 'Long way home' אצר איתן בוגנים.
שאקו (כובע)
שאקו (בהונגרית: csákó) הוא כובע גלילי, מוגבה, קשיח ולרוב בעל מצחיה, אשר היה נפוץ ברוב צבאות אירופה וצפון אמריקה במחצית הראשונה של המאה ה-19.
מקור השאקו הוא מהוסרים הונגרים שאימצו את סגנון הכובע הזה אשר היה נהוג לפני כן על ידי רועי צאן. סביב 1790 חיילי משמר הגבול ההונגרי החלו גם לאמץ את השאקו ובמהרה יחידות רבות סביב אירופה החלו לעשות בו שימוש, והוא הפך לנפוץ במיוחד בתקופת המלחמות הנפוליאוניות. השאקו המשיך להיות הכובע הסטנדרטי ברוב צבאות אירופה ב-50 השנים שלאחר התקופה הנפוליאונית, בהדרגה הוא הוחלף על ידי עיצובים קלים, נוחים או אופנתיים יותר כמו הקאפי הצרפתי, הפיקלהאובה הגרמני וקסדת השעם הבריטית שהושפעה מעיצוב זה.
בתחילת המאה ה-20 מעט יחידות המשיכו לעשות שימוש בשטח בדגמי שאקו, לאחר מלחמת העולם הראשונה יחידות בודדות בלבד עשו בו שימוש ככובע ייצוגי הנלבש רק עם מדי ייצוג בהם יחידות משמר ויחידות בעלות מסורת ייחודית.
באופן כללי ניתן לחלק את סוגי השאקו לשלושה עיצובים כללים; שאקוים גליליים ישרים שאפיינו את הדגמים המוקדמים בעיקר בבריטניה ופורטוגל; שאקו פעמון הפוך, שאפיין את העיצוב הצרפתי, הרוסי והבריטי המאוחר יותר; ושאקוים נמוכים בשלל עיצובים, שאפיינו את עיצוב הגרמני (שאקו יגר) ועיצובים מאוחרים יותר הנפוצים גם כיום במדים יצוגיים (דוגמת הקאפי הצרפתי).
יחסי יפן–מאלי
סקירה כללית
בין יפן לבין רפובליקת מאלי מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. יפן ומאלי כוננו באופן רשמי את יחסיהן הדיפלומטיים בשנת 1960, בה זכתה מאלי בעצמאותה מצרפת.
לותר קולץ
לותר קולץ (בגרמנית: Lothar Collatz; 6 ביולי 1910 - 26 בספטמבר 1990) היה מתמטיקאי גרמני.
ביוגרפיה
נולד בארנסברג, וסטפאליה. בשנת 1935 קיבל תואר דוקטור על עבודה שעסקה במשוואות דיפרנציאליות ליניאריות. בשנת 1937 הציג את השערת קולץ המפורסמת, שעודנה בלתי פתורה. על שמו נקראת גם נוסחת קולץ-וילנדט למטריצות חיוביות במשפט פרון-פרובניוס. בשנת 1943 מונה לפרופסור באוניברסיטה הטכנית של הנובר. בשנת 1952 עבר לאוניברסיטת המבורג, שם יסד את המכון למתמטיקה שימושית. מאמרו משנת 1957 (יחד עם אולריך סונוגוביץ) יסד את תורת הגרפים הספקטרלית.
קולץ זכה לתוארי כבוד רבים מאוניברסיטאות ואגודות מתמטיות שונות ברחבי העולם.
הוא נפטר בעת שהותו בכנס מתמטי בווארנה, בולגריה, ב-26 בספטמבר 1990.
עונת 1961/1962 בליגה א'
עונת 1961/1962 בליגה א' הייתה העונה השביעית של ליגה א' כליגה השנייה בחשיבותה בכדורגל בישראל.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו.
הליגה כללה 14 קבוצות. את העונה הסדירה סיימה הכח תל אביב במקום הראשון והעפילה לליגה העליונה לעונת 1962/1963.
מכבי חדרה והפועל רחובות ירדו ליגה.
עונת 1973/1974 בסרייה א'
עונת 1973/1974 בסרייה א' הייתה העונה ה-72 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית ונוהלה על ידי "ליגת הכדורגל" (Lega Calcio). המשחקים החלו ב-7 באוקטובר 1973 והסתיימו ב-19 במאי 1974.
בליגה השתתפו 16 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ. עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
גנואה, צ'זנה ופוג'ה היו הקבוצות שעלו מהליגה השנייה.
לאציו זכתה באליפות בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
בסיום העונה לסרייה ב' ירדו פוג'ה, גנואה והלאס ורונה. במקום הקבוצות שירדו לסרייה א' העפילו וארזה, אסקולי וטרננה.
כדורגלנים מצטיינים
ג'ורג'ו קינאליה, שחקנה של לאציו, כבש 24 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
וזה לא מה ש...
"וזה לא מה ש..." הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרים-יוצרים הישראליים ערן צור, דנה אינטרנשיונל, קורין אלאל ורונה קינן. הוא יצא לאור באוקטובר 1997, על ידי חברת התקליטים NMC, כסינגל מתוף אלבומו של צור, אתה חברה שלי (1997).
על השיר
ההקלטה הראשונה של השיר בוצעה על ידי נורית גלרון עבור אלבומה סימפתיה (1982) בשם, "זה לא זה".
בשנת 1997 ערך צור מופע בשם "אתה חברה שלי", המוקדש לשירי יונה וולך במסגרת פסטיבל Next במרכז סוזן דלל. בין השירים שביצע נמנה "שיר קדמשנתי (סקס אחר)" בביצועה של אינטרנשיונל ו"וזה לא מה ש..." בביצועה לצד קורין אלאל ורונה קינן. לאחר ההופעה פורסם האלבום אתה חברה שלי (1997) במלואו עם כל רצועותיו השונות.
ג'יין טופאן
ג'יין טופאן (1854–1938, כונתה "ג'ולי ג'יין"), נקראה בילדותה הונורה קלי, הייתה רוצחת סדרתית אמריקאית. היא הודתה ברציחתם של 33 בני אדם בשנת 1901. היא צוטטה באומרה שהמניע שלה לרציחות היה "להרוג הכי הרבה אנשים - אנשים חסרי ישע - יותר מכל גבר או אישה שאי פעם חיו".
ביוגרפיה
ממסמכים מעטים ששרדו מילדותה ידוע כי הוריה היו מהגרים אירים, ואימה, ברידג'ט קלי, מתה משחפת כאשר ג'יין הייתה צעירה מאוד. אביה, פטר קלי, היה ידוע בציבור כשתיין ואקסצנטרי. בין השמועות השונות שנפוצו אודותיו, סופר כי בשיא השגעון שלו החליט לתפור את העפעפיים שלו בעת שעבד בתור חייט.
בשנת 1863, שנים ספורות בלבד מאז מות אשתו, קלי לקח את שתי בנותיו הצעירות, דליה ג'וזפין בת השמונה והונורה בת השש לבית יתומות בעיר בוסטון. הוא מסר אותן למוסד זה ולא שב לראותן לעולם. על פי מסמכים שנמצאו בבית המחסה הבנות "ניצלו מבית אומלל מאוד".
מעט מאוד ידוע על גורל הבנות בעת ששהו בבית המחסה, אך ידוע שכעבור פחות משנתיים, בנובמבר 1865, הונורה נשלחה לעבוד כמשרתת חוזית בביתה של אן סי. טופאן. על אף שמעולם לא אומצה רשמית, היא נטלה את שם המשפחה של בעלי הבית ושינתה את שמה הפרטי לג'יין. טופאן תוארה כילדה שובבה, ולבסוף הוצאה מביתה בעקבות שקרים בלתי פוסקים.
רציחות
בשנת 1885, טופאן החלה להתמחות כאחות רפואית בבית חולים בקיימברידג'. בזמן ההתמחות שלה היא ערכה ניסויים על המטופלים שכללו הזרקת כמויות שונות של מורפין ואטרופין. היא שנתה את המרשמים שנתנו לה וחזתה כיצד הכימיקלים משפיעים על מערכת העצבים. עם זאת, היא שהתה זמן רב ביחידנות עם המטופלים, שיחקה עם מינוני התרופות שלהם כך שאיבדו את הכרתם ואף שכבה עימם. לא ידוע אם התקיים מגע מיני בינה לבין המטופלים כאשר היו מחוסרי הכרה, אך לאחר שתושאלה היא סיפרה שחוותה ריגוש מיני מכך שראתה אותם קרובים לסף מוות, חוזרים לחיים ושוב מתקרבים למוות. היא הזריקה תערובת קטלנית של תרופות למטופלים אותם בחרה כקורבנותיה, שכבה לצידם על מיטת החולה ואחזה בהם בחוזקה בעודם מתו. הדבר אינו נפוץ בקרב רוצחות סדרתיות, שהמניע העיקרי שלהן הוא רווח כספי ולא סיפוק מיני. בשנת 1889 הועברה לבית חולים אחר בעיר מסצ'וסטס, שם גבתה לעצמה עוד מספר קורבנות ופוטרה כעבור כשנה. היא חזרה לקיימברידג' אך פוטרה עקב מתן חומרים מעוררים באופן רשלני. היא החלה לעבוד בתור אחות פרטית ושגשגה למרות מעט תלונות על גנבות.
בשנת 1895 פתחה במסע רציחות שהחל ברציחתם של בעלי הבית שלה. בשנת 1899 רצחה את אחותה החורגת אליזבת' באמצעות כמות קטלנית של סטריכנין.
בשנת 1901 עברה לגור עם משפחתו של אלדן דייוויס הקשיש לאחר מות אשתו (אותה טופאן רצחה בעצמה) כדי לסעוד אותו. בתוך שבועות, היא רצחה גם אותו ואת שתי בנותיו. היא חזרה לעיר הולדתה, חיזרה אחר הבעל של אחותה החורגת, הרגה את אחותו והרעילה אותו כדי שתוכל ל"הוכיח" את כישוריה כאחות לכשיבריא. היא אף הרעילה את עצמה כדי לזכות באמונו. אולם, הדבר לא הצליח והוא גירש אותה מביתו.
בני משפחת דייוויס ששרדו ביקשו בדיקת טוקסיקולוגיה בגופתו של אלדן ובגופתה של בתו הקטנה. ממצאי הבדיקה העלו כי הוא הורעל והמשטרה החלה לפעול כדי ללכוד את טופאן. ב-29 באוקטובר 1901 היא נעצרה לראשונה באשמת רצח.
בשנת 1902 היא הודתה שרצחה 31 בני אדם. בית המשפט המחוזי קבע שהיא אינה כשירה לעמוד לדין מחמת אי שפיות והיא נשלחה לבית משוגעים.
זמן קצר לאחר המשפט, פורסמה ידיעה באחד מהעיתונים של ויליאם רנדולף הרסט, הניו-יורק ג'ורנל, הגורסת כי טופאן רצתה שיכירו בה כחולת נפש כדי שתשלח לטיפול ותוכל להשתחרר, וכביכול היא הודתה ברצח של יותר מ-31 אנשים. לא ידוע אם זה היה המניע האמיתי של טופאן להודות באשמה. היא בילתה את שארית חייה בבית המשוגעים בעיר.
פתולוגיה
במרץ 1902 מינה בית המשפט שלושה פסיכטארים מומחים שיבדקו את הכשירות של טופאן לעמוד לדין. בתחילה, הייתה טופאן חשדנית כלפי הרופאים שלה, אבל עד מהרה האופי הפטפטני שלה חזר והיא נפתחה בפניהם. הפסיכטארים ציינו בדו"ח את ה"התמכרות פתולוגית" של טופאן לשקרים. בסופו של דבר, למרות הודאתה שהיא "לא אשמה" במעמד ההליכים, טופאן הודתה במעשיה ובמעשי רצח אחרים.
כאשר חשפה טופאן את ההרגל שלה להיכנס למיטה עם הקורבנות שלה, והריגוש המיני שקיבלה בעקבות כך היו הרופאים המומים. למרות שטופאן ידעה את ההבדל בין טוב לרע, והייתה מודעת לכך שעברה על החוק, היה נראה לרופאים שהיא התקשתה להבין את הפסול במעשיה. שלושת הפסיכאטרים איבחנו את טופאן עם "אי-שפיות מוסרית" – המונח ששימש לפסיכופתיה באותה תקופה. בעקבות כך קבעו הפסיכיאטרים כי היא אינה כשירה לעמוד לדין וכי היא לעולם לא תתאושש ממחלתה. בדו"ח שלהם לפרקליט המחוז הם תיארו את טופאן כאדישה לגורלה, וכחסרת שליטה עצמית שלא יכולה להימנע מפשעים עתידיים.
יוזמת החגורה והדרך
יוזמת החגורה והדרך או בכינויים אחרים נפוצים חגורת דרך המשי הכלכלית של המאה ה-21 או חגורה אחת, דרך אחת היא אסטרטגיית פיתוח, שהועלתה בידי מנהיגה של סין שי ג'ינפינג. האסטרטגיה מתמקדת בקשרים ובשיתוף פעולה בין מדינות, ובמיוחד בקשרים בינן לבין הרפובליקה העממית של סין ושאר אירואסיה. התשתית הכלכלית מבוססת על הבנק האסייני להשקעות בתשתיות, בו חברה גם ישראל.
התוכנית כוללת שני נתיבים עיקריים:
בנובמבר 2014 הודיעה סין כי תקים קרן של 40 מיליארד דולר לקידום המיזם.
האסטרטגיה מדגישה ומקדמת את חזונה של סין למלא תפקיד משמעותי יותר בנושאים גלובאליים, בתחומים כגון ייצור פלדה.
התוכנית נחשפה בחודשים ספטמבר ואוקטובר 2013, עם מספר פרסומים המפרטים את חזון ה-SREB ו-MSR, בהתאמה. התוכנית גם קודמה על ידי ראש הממשלה לי קצ'יאנג, במהלך ביקורים מדיניים באסיה ואירופה.
עד יולי 2022 בנו חברות סיניות 1,118 פרויקטים במסגרת המיזם ב-150 מדינות, כשיוזמת החגורה והדרך התרחבה מאסיה, לאפריקה, דרום אמריקה ואפילו אירופה.