cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
43,112,609
במתמטיקה
43,112,609 הוא מספר ראשוני. יתר על כן, הוא המעריך של מספר מרסן הראשוני ה-47, השווה ל-, מספר ראשוני עם 12,978,189 ספרות עשרוניות. הוא התגלה ב-23 באוגוסט 2008 על ידי אדסון סמית', מתנדב של ה-GIMPS. מספר מרסן הראשוני ה-45,, התגלה שבועיים לאחר מכן ב-6 בספטמבר 2008, וסימן את הפער הכרונולוגי הקצר ביותר בין הגילויים של מספרי מרסן הראשוניים מאז הקמתו של פרויקט שיתוף הפעולה המקוון בשנת 1996. זו הייתה הפעם הראשונה מאז 1963, כאשר שני ראשוני מרסן התגלו במרחק של פחות מ-30 יום זה מזה. פחות משנה לאחר מכן, ב-4 ביוני 2009, מספר מרסן הראשוני ה-46,, התגלה על ידי Odd Magnar Strindmo, משתתף ב-GIMPS מנורווגיה. התוצאה של ראשוני זה דווחה לראשונה לשרת באפריל 2009, אך עקב באג נותרה ללא תשומת לב במשך כמעט חודשיים. הוא בעל 12,837,064 ספרות עשרוניות, והוא קצר יותר מ- ב-141,125 ספרות בלבד, או 1.09%. שני מספרי מרסן הראשוניים אלה מחזיקים בשיא של היחס הקטן ביותר בין מעריכיהם.
43,112,609 היא החזקה של ארבע מתוך שבעת הטרינומיום הבינאריים הפרימיטיביים הגדולים ביותר מעל GF(2) שנמצאו בשנת 2016. והיו הארבע הגדולות ביותר בשנת 2011.
43,112,609 הוא ראשוני ז'רמן, הגדול ביותר מבין שמונה מספרי מרסן ראשוניים בלבד שיש להם תכונה זו.
43,112,609 אינו שייך לחוג השלמים של גאוס, והוא הגדול ביותר מבין 28 מספרי מרסן ראשוניים ידועים, שיש להם תכונה זו.
המוסד לנערות אצולה (סדרת טלוויזיה)
המוסד לנערות אצולה (ברוסית: «Институт благородных девиц») הוא סדרת דרמה היסטורית רוסית ששודרה בערוץ רוסיה-1 בשנים 2010–2013. פרק הבכורה של הסדרה שודר באוקטובר 2010 והוא מגולל את קורותיהן של תלמידות במוסד לנערות אצולה שהקימה יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה. הסדרה רצה במשך שתי עונות: "המוסד לנערות אצולה" (שכללה 260 פרקים) ו"סודות המוסד לנערות אצולה" (שכללה 259 פרקים).
הסדרה הייתה מועמדת בשנת 2011 בפרס TEFI בקטגוריית סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר.
תקציר עלילת הסדרה
הסדרה מתרחשת ב במחצית השנייה של המאה ה-19 על רקע תהפוכות חברתיות ומלחמת רוסיה-טורקיה. במרכז העלילה סיפור אהבתם של בוגרת ההמוסד לנערות אצולה סופיה והרוזן הנשוי וורונצוב.
Merry Christmas ... Have a Nice Life
Merry Christmas ... Have a Nice Life הוא אלבום האולפן השישי ואלבום חג המולד הראשון שהוציאה סינדי לאופר. הוא מכיל יצירות מקוריות של לאופר ומכיל גם שיתוף פעולה עם יאן פולספורד, תוך שבאלבום היא הקליטה שירי חג מולד מסורתיים. לפי הדיווחים, חלק גדול מתוכו הוקלט בארון של לאופר.
האלבום נמכר בלמעלה מ-26,000 עותקים בארצות הברית, על פי נילסן סאונדסקאן.
פורטוגל באירוויזיון הילדים 2018
פורטוגל באירוויזיון הילדים 2018 השתתפה עם השיר "Gosto de Tudo" אותו ביצעה ריטה לרנג'ירה. השיר סיים במקום ה-18 עם 42 נקודות.
לפני אירוויזיון הילדים
ב-28 בספטמבר 2018 נבחרה באופן פנימי ריטה לרנג'ירה כנציגת פורטוגל באירוויזיון הילדים 2018.
באירוויזיון הילדים
ריטה לרנג'ירה הופיעה בסדר השני על הבמה אחרי אוקראינה ולפני קזחסטן. פורטוגל סיימה במקום ה-18 עם 42 נקודות.
גוון מור
גוונדולין סופיה מור (באנגלית: Gwendolynne Sophia Moore; נולדה ב-18 באפריל 1951) היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מדינת ויסקונסין, ברציפות מאז 2005. מור, חברת המפלגה הדמוקרטית, מייצגת מחוז בחירה שברובו שוכנת העיר מילווקי. בקונגרס ה-115 הייתה מצליפת השדולה השחורה בקונגרס. היא האישה הראשונה המייצגת את המחוז והאישה השנייה שמייצגת את ויסקונסין בקונגרס לאחר תמי בולדווין, כמו גם האישה האפרו-אמריקאית הראשונה לעשות כן.
ביוגרפיה
מור נולדה בראסין שבוויסקונסין, אך בילתה את רוב חייה במילווקי. היא השמינית מבין תשעת ילדי הוריה; אביה היה עובד מפעל ואמה הייתה מורה בבית ספר ציבורי. מור למד בבית הספר התיכון נורת' דיוויז'ן, וכתלמידה שימשה כנשיאת מועצת התלמידים. מאוחר יותר למדה באוניברסיטת מרקט והפכה לאם חד-הורית על בסיס קצבת רווחה. בשנת 1973 השלימה לימודי תואר ראשון במדע המדינה. כמארגנת בסוכנות הממשלתית "AmeriCorps VISTA", פעלה מור להקמת איגוד האשראי לפיתוח קהילתי של קרים סיטי, שהציע מענקים לתושבים בעלי הכנסה נמוכה להקמת בתי עסק. על עבודתה זו הוענק לה הפרס הלאומי "מתנדב העשור של VISTA" של השנים 1976–1986. בשנים 1985 עד 1989 עבדה במילווקי כאסטרטגית לפיתוח השכונות ובמחלקה המדינתית ליחסי תעסוקה ובריאות ושירותים חברתיים. מור עבדה גם ברשות הדיור והפיתוח הכלכלי של ויסקונסין (WHEDA) כפקידה לענייני דיור ציבורי.
בשנת 1988 נבחרה מור אל בית המחוקקים של מדינת ויסקונסין, ובשנים 1989–1993 ייצגה את מחוז הבחירה השביעי באספה המדינתית. היא הייתה תומכת נלהבת בחקירת תיקו של הרוצח הסדרתי ג'פרי דאהמר, שהתגורר במרחק כשני רחובות ממור. בשנת 1992 נבחרה מור לסנאט של ויסקונסין, בו ייצגה את מחוז הבחירה הרביעי בין השנים 1993–2005. היא הייתה האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שנבחרה לסנאט המדינתי ונודעה בשל התנגדותה הנחרצת לחיוב הצגת תעודות זהות בכניסה לקפיטול מדינת ויסקונסין.
מור נבחרה אל בית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 2004 עם 69.6% מקולות הבוחרים, כאשר גברה על עורך הדין ג'רלד בויל, מועמד המפלגה הרפובליקנית. היא הייתה אחת מתוך קומץ אפרו-אמריקאים שנבחרו לראשונה לקונגרס במחזור הבחירות של 2004; בבחירות אלה רשמה לעצמה שני שיאים: האישה השנייה המייצגת את ויסקונסין בקונגרס, אחרי תמי בולדווין, והאישה האפרו-אמריקאית שנבחרה מטעם מדינה זו לקונגרס. מור היא תומכת נלהבת בזכויות נשים, ולעיתים תכופות מפרסמת הצהרות בסוגיות הנעות בין הזכות להפיל ואלימות במשפחה. ב-6 במאי 2006 נעצרה מור ושמונה מעמיתיה לשדולה השחורה בקונגרס והואשמו בהתאספות בלתי-חוקית ובהפרת-סדר לאחר שנכנסו לשטח שגרירות סודאן בוושינגטון הבירה כדי להפנות את תשומת הלב הציבורית אל רצח העם בדארפור.
בינואר 2011 נבחרה ליושבת הראש הדמוקרטית של שדולת הנשים בקונגרס, שם פעלה למען הגנת זכויות רבייה בחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה. ביולי 2019 הצביעה מור נגד החלטת בית הנבחרים שהציג בראד שניידר כאות התנגדות למאמצים תנועת ה-BDS להחרים את מדינת ישראל.
סדנת הבואשים
סדנת הבואשים היא מחלקה בחברת לוקהיד מרטין, אשר אחראית על רבים מהפרויקטים החדשניים והמצליחים ביותר של החברה. מראשיתה בשנות מלחמת העולם השנייה ועד היום המחלקה פיתחה מספר מטוסים שהפכו לאייקונים. "סדנת בואשים" הפכה בתעשייה לשם נרדף למפעל המנוהל באופן עצמאי, ממודר וחופשי מנוהלים מיותרים. בשנותיה הראשונות סדנת הבואשים הייתה חלוצה בתחום מטוסי הקרב והסילון. בתקופת המלחמה הקרה פיתחה את מטוסי הביון המובילים: U-2, הציפור השחורה והחמקן F-117 נייטהוק. בין המטוסים המבצעיים כיום ניתן למנות את מטוס הקרב F-35 לייטנינג II ומטוס התובלה C-130 אשר נמצאים גם בשירות חיל האוויר הישראלי.
P-38 לייטנינג
בשנת 1937 יצא הגיס האווירי של צבא ארצות הברית בדרישה למטוס קרב מסוג חדש. הם זיהו חסרון משמעותי מול מטוס הקרב הגרמני המוביל מסרשמיט 109, והבריטי ספיטפייר, במיוחד בתחום קרבות אוויר בגובה רב, וכן חיסרון משמעותי מול מפציצים חדשים שטסו מהר בגובה רב. הדרישה נכתבה בידי הקצינים בנג'מין קלסי וגורדון סוויל תוך שימוש במונח "מטוס יירוט" (interceptor), כדי להבדיל אותו ממטוסי המרדף (pursuit), שעבורם היו בגיס האוויר מגבלות קשיחות שלא איפשרו כתיבת מפרט למטוס הנדרש. הדרישה המאתגרת כללה שני מנועים במקום האחד שהיה נהוג, והכפלת משקל החימוש. חברת לוקהיד נענתה לאתגר. יחד עם המהנדס הראשי של לוקהיד, הול היברד, קיבל קלארנס (קלי) ג'ונסון את ניהול הפרויקט שנקרא P-38 לייטנינג.
קלי ניהל את הפרויקט באופן חריג. הוא בחר צוות קטן במיוחד של 40 מהנדסים, והקים עבורם מתחם ממודר, אליו הייתה גישה רק למעורבים ישירות בפרויקט. צורת המטוס המתוכנן הייתה ייחודית, ולמעשה רק 3 מטוסים אחרים בהיסטוריה היו דומים לו בצורה. המטוס היה מהפכני בשיטות הייצור ובביצועים. תכנון המטוס החל על סמך הסכמות בעל-פה ולחיצת יד, עוד בטרם התקבלה הזמנה רשמית מהצבא. שינויים בתכן ובדרישות אושרו באופן לא רשמי מול קלסי, איש הקשר בגיס האוויר. פיתוח המטוס הושלם למעשה עוד בטרם נשלחה ההזמנה הרשמית מהצבא. שיטת עבודה זו הוכיחה את עצמה, וקלי ג'ונסון ישתמש בה עוד פעמים רבות במהלך הקריירה שלו.
המטוס שיוצר עלה על הדרישות. P-38 שבר את שיא המהירות למטוסי קרב עם מהירות שיוט של 400 קשר. בסך־הכל יוצרו כ־10,000 דגמי P-38. המטוס השתתף בזירות השונות של מלחמת העולם השנייה והיה מקום שלישי במספר ההפלות הכולל של ארצות הברית, ומקום ראשון בזירת האוקיינוס השקט. היה זה מטוס P-38 שהפיל במבצע נקם את איסורוקו יממוטו, המפקד העליון של הצי היפני המשולב.
P-80 שוטינג סטאר
הקמתה הרשמית של סדנת הבואשים בשנת 1943 הייתה פרויקט P-80 שוטינג סטאר, שנועד להיות מטוס הקרב הסילוני הראשון במערב. מטוס הסילון הנאצי מסרשמיט Me 262 טס 150 קשר מהר יותר מכל מטוס מערבי והעמיד בסכנה את צבאות בעלות הברית. גיס האוויר נפגש עם קלי ג'ונסון להציג בפניו דרישה שאפתנית במיוחד: לייצר אבטיפוס מעופף בתוך 180 יום
תוך שימוש במנוע הסילון החזק ביותר של בעלות הברית, הגובלין. לוקהיד נענתה לאתגר בהקמת מחלקה חדשה, "לוקהיד פרויקטי פיתוח מתקדמים", בראשות קלי ג'ונסון. רבים מהמהנדסים שנבחרו לעבוד בפרויקט עבדו קודם לכן על ה-P-38, בהם מרי גולדה רוס, המהנדסת הראשונה בלוקהיד.
אולמות הייצור של החברה היו מלאים עד אפס מקום עקב המאמץ המלחמתי. לוקהיד שכרה אוהל קרקס שישמש לפיתוח המטוס החדש, ליד מפעל פלסטיק שהפיץ ריח מסריח במיוחד. הפיתוח התקיים בסודיות מוחלטת. מתוך כ־150 אנשים שעבדו בפרויקט, רק 5 ידעו שמדובר בפיתוח מטוס עם מנוע סילון, ואפילו לא כל מנהלי החברה היו בסוד העניינים. העובדים תודרכו אפילו בנוגע לאופן שבו עליהם לענות לטלפון.
אב־הטיפוס הראשון XP-80 נמסר בתוך 143 יום, 7 ימים פחות מתאריך היעד השאפתני. המטוס נקרא "לולו־בל". הוא עמד בהצלחה בכל הציפיות לביצועים, והגיע למהירות של מעל 500 קשר. לאחר אב הטיפוס, המשיכה סדנת הבואשים בפיתוח המטוס לדגמים מתקדמים ומבצעיים, אשר השתתפו בקרבות לראשונה במלחמת קוריאה.
המנוע לאבטיפוס נשלח מבריטניה בסודיות כה מוחלטת, שאחד הטכנאים הבריטיים נתפס על ידי המשטרה ללא ניירות מתאימים. הוא אמר שהוא עובד עבור לוקהיד קונסטליישן אך הנהלת החברה בעצמה לא הייתה מודעת לפרטים, ולכן הכחישה את הקשר. הוא שוחרר ממעצר למחרת היום.
בתקופה עסוקה זו נקבע גם שם המחלקה לעתיד. באחד הימים, מהנדס ענה לטלפון במילים "Skonk Works", על שם מפעל מזהם בדיוני בקומיקס פופולרי, שהזכיר לו את הסירחון ששרר באזור אוהל הקרקס. העובד פוטר בו־במקום (ונדרש לחזור לעבודה למחרת), אך הכינוי תפס. לימים הוחלף השם הרשמי ל"סדנת הבואשים".
תקופת המלחמה הקרה
תקופת המלחמה הקרה הביאה עימה הזדמנויות עסקיות רבות לתעשייה הצבאית, אליה הופנו משאבים רבים עקב הפחד מברית המועצות הסגורה והתוקפנית. בתקופה זו התבלטה סדנת הבואשים של לוקהיד בתעוזה לפתח מטוסים ששברו את כל הכללים הידועים – מטוסי קרב, ריגול, ומטוסים ניסיוניים שונים.
XF-90
בשנת 1945 יצא צבא ארצות הברית במכרז למטוס קרב אסטרטגי בעל טווח ארוך, שיוכל ללוות מפציצים או לחדור לעומק שטח האויב. סדנת הבואשים של לוקהיד זכתה במכרז לבניית שני מטוסים. המטוס שתוכנן גילם מאפיינים רבים של ה־P-80. הוא היה דו־מנועי עם כנף קצרה וחרטום מחודד, שאיפשר טיסה על־קולית (בצלילה, לא בטיסה מישורית). המטוס הורכב מאלומיניום חדשני מחושל או מעובד שנתנו לו חוזק רב, אך גרמו לו להיות כבד ב־50% מהמתחרה, מקדונל XF-88 וודו.
המטוס צויד במבער אחורי שהיה נחוץ להמראה עקב המשקל הגדול והמנועים החלשים יחסית מסוג J34. לוקהיד הפסידה במכרז לחברת מקדונל, אך גם מטוס זה לא עבר לייצור סדרתי עקב ביטול הפרויקט מצד הצבא, שעם פרוץ מלחמת קוריאה העביר את המשאבים לייצור מטוסים קיימים במקום פיתוח של חדשים.
עקב חוזקו הרב, השתמש חיל האוויר ב־XF-90 לבדיקות שונות, ואחד המטוסים הוא אף שרד שלושה פיצוצים גרעיניים. המטוס ששרד מחכה לשיקום ולהצגה במוזיאון.
F-104 סטארפייטר
תחילתו של תהליך הפיתוח בביקור שערך קלי ג'ונסון בקוריאה הדרומית בדצמבר 1951, בעת הייתה ארצות הברית מעורבת במלחמת קוריאה. מטוס הקרב העיקרי של חיל האוויר האמריקאי באותו זמן היה F-86 סייבר, ויריבו הסילוני העיקרי היה המיג-15 הסובייטי. נראה היה כי המיג שווה או עולה ביכולותיו על ה-F-86, מצב שעורר דאגה רבה בארצות הברית. ג'ונסון נפגש בקוריאה עם טייסי קרב, ושוחח עמם על מאפייניו של מטוס הקרב שהיו רוצים להטיס. הוא התרשם במיוחד מתלונותיהם של הטייסים על־כך שעליהם להטיס מטוס גדול ומורכב יותר משל יריביהם, ובקשתם הייתה למטוס קרב קטן ועתיר ביצועים.
עם שובו לארצות־הברית, במרץ 1952, ריכז ג'ונסון צוות, שייעודו לעצב מטוס המתאים למשאלתם של הטייסים. אנשי הצוות אימצו גישה מינימליסטית: שלדה פשוטה ויעילה ככל האפשר מבחינה אווירודינמית, שעוצבה סביב מנוע חזק, כשהדגש המרכזי בתכנון הוא משקל קל והקטנת הגרר האווירודינמי. בשלב העיצוב הראשוני נבחנו מספר דגמים, שמשקלם נע בין 3.5 טונות ל-25 טונות. הדגם שנבחר, L-246, שקל 6.35 טונות. מדגם זה התפתח, ללא שינויים מהותיים, דגם L-083 שהוצע לבסוף.
בנובמבר 1952 הוגש העיצוב לחיל האוויר האמריקאי, ועורר סקרנות. מקבלי ההחלטות אישרו מכרז חדש והזמנה לכמה חברות שישתתפו בו. העיצובים המתחרים היו: ריפבליק AP-55, שהיה גרסה משופרת של האבטיפוס XF-91 ת'נדרספטור; NA-212 של נורת' אמריקן, שהפך אחר־כך ל-F-107; N-102 של נורת'רופ, שהיה עיצוב חדש סביב מנוע J-79. העיצוב של לוקהיד נהנה מיתרון ברור בעיני המתכננים וזכה במכרז לפיתוח במרץ 1953.
למרות חדשנותו, ולמרות התאמתו לציפיותיהם ולרצונם של טייסים, לא התלהבו בכירי חיל האוויר האמריקני מהמטוס. לתפישתם, העתיד בתחום קרבות האוויר לא היה טמון בקלות משקל ובפשטות טכנולוגית, אלא דווקא ביכולת טכנולוגית מתקדמת יותר. לכן, הועדפו על המטוס דגמים כבדים יותר ומתקדמים יותר מבחינה תעופתית.
נבנו 19 מטוסי אבטיפוס YF-104, שהחלו לטוס במרץ 1954. מהגרסה המבצעית הוזמנו בתחילה 722 מטוסים, אך ההזמנה קוצצה לבסוף ל-179 מטוסים בלבד. מספר זה היה קטן מדי עבור לוקהיד, והווה מבחינתה אסון כלכלי. כדי להציל את המטוס, החלה לוקהיד להעמיס על סטארפייטר יכולות נוספות, שלא היו חלק מעיצובו המקורי, למשל יכולת לתדלוק אווירי (טכנולוגיה חדשנית באותו זמן). המטוס היה בנוי לבצע יותר משימות ולהטיל חימוש מגוון יותר מאשר מתחריו הגדולים ועתירי ציוד האוויוני המתקדם, אך כל זה לא הצליח לשכנע את חיל האוויר האמריקני לקנות את המטוס במספרים מתאימים. לוקהיד פנתה למכור את המטוס במדינות אחרות. החברה המשיכה בפיתוח המטוס, בהתאם לדרישת המזמינות, ובסך הכל פותחו יותר מ-20 דגמים של המטוס, כשכל דגם מותאם לדרישות הייחודיות של הקונה.
המטוס שבר שיאי מהירות ושיאי גובה, שעזרו מאוד בשיווק מחוץ לארצות הברית. הוא שבר שיא מהירות עולמי עם 2,259 קמ"ש ב-7 במאי 1958. שיא גובה עולמי של 91,249 רגל (27,813 מטר), נקבע ב-7 במאי 1958; השיא נשבר שוב ב-14 בדצמבר 1959, כאשר הסטארפייטר הגיע לגובה 103,395.5 רגל (31,515 מטר).
הגנן המסור
הגנן המסור (באנגלית: The Constant Gardener) הוא סרט מתח בריטי משנת 2005 בבימויו של פרננדו מאירלס, אודות ג'סטין קווייל (רייף פיינס) שמחפש את סיבת רציחתה של אשתו, טסה (רייצ'ל וייס). בסרט משחקים גם הוברט קונדה, דני יוסטון וביל ניי. הסרט מבוסס על ספר בעל אותו שם של ג'ון לה קארה. הסרט זכה לביקורות חיוביות והיה מועמד לארבעה פרסי אוסקר שמתוכם הוא זכה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה של וייס.
סדנת הבואשים
F-104 סטארפייטר
למרות מהירותו ויכולת הטיפוס שלו, המטוס לא הצטיין בקרבות אוויר, בעיקר עקב יכולת תמרון נמוכה מאוד. אך על מורשתו העיבו בעיות גדולות בהרבה. פרשיות השוחד של לוקהיד, שהתרכזו ברובן סביב רכש זר של ה-F-104 זיעזעו את חברת לוקהיד, ממשלת ארצות הברית וממשלות זרות. המטוס עצמו סבל מכמות תאונות גבוהה במיוחד, עד שזכה בגרמניה לכינוי "מייצר האלמנות". 292 מטוסים מתוך 916 אבדו ו-120 טייסים נהרגו עקב תאונות במטוס. למרות קשייו, נחשב הסטארפייטר למטוס חדשני ואייקוני, שמוצג במוזיאונים רבים.
הגנן המסור
הסרט יצא בארצות הברית ב-31 באוגוסט 2005 וב-11 בנובמבר 2005 בבריטניה. בישראל יצא הסרט ב-19 באוקטובר 2005.
סדנת הבואשים
U-2
לאחר מלחמת העולם השנייה ברית המועצות סגרה את גבולותיה, ומודיעין על הנעשה בתחומה היה יקר להשגה, בכסף ובדם. מידע מתוכנית הגרעין האמריקנית זלג לברית המועצות, אך במערב לא ידעו מה הרוסים מפתחים ומייצרים.
ערוץ חשוב במיוחד היה מודיעין אווירי – מטוסי ריגול. עד לשנת 1954, מטוסי הביון היו מפציצים שהוסבו למטרה זו, B-29 סופרפורטרס ו-B-47 סטרטוג'ט, מופעלים בידי חיל האוויר האמריקאי ומצויד במצלמות ענק. המפציצים הגדולים היו יכולים לטוס רק בשולי ברית המועצות, מכיוון שהרוסים עשו כל מאמץ להפיל מטוסים אלו, והצליחו במקרים רבים. ניתן לשער שהרוסים לא רצו לאפשר למפציצים לטוס בשטחם, בין השאר, כי מפציצי B-29 הטילו את פצצות האטום על הערים היפניות הירושימה ונגסאקי.
לידת הפרויקט
החל משנת 1950 חיל האוויר האמריקאי התניע תוכניות שונות לפיתוח מטוס שלא יהיה בסיכון – מטוס שטס בגובה רב יותר. מיגים סובייטיים יכלו להגיע עד גובה 45,000 רגל, ולכן סברו במערב שמטוס מעל 60,000 רגל יהיה בטוח מיירוט. בנוסף, בתקופה זו היה פער מודיעיני לגבי ביצועי המכ"ם הסובייטי, וחשבו שמטוס מעל גובה 65,000 רגל לא יתגלה. התנעת הפרויקט סבלה מפיצול דעות בחיל – האם נדרש תפקוד כפול של המטוס גם במלחמה וגם בתקופות שלום, או רק מודיעין אסטרטגי בזמן שלום. הגישה לייעוד כפול הובילה את העמדה הרשמית בחיל. בגלל הדרישה לתפקוד בזמן מלחמה נדרש המטוס לחוזק מבני, תותח ועוד דרישות שהכבידו על תכנון המטוס והנמיכו את תקרת הגובה אליה ניתן להגיע.
תוכנית אחת שלא יצאה לפועל הייתה הסבת מטוס B-57, שהיה בתורו נגזרת של האינגליש אלקטריק קנברה מבריטניה, לצילום בגובה רב. תוכננה נגזרת מיוחדת של המטוס שיועדה לריגול בלבד, בשם RB-57, שהייתה מגיעה לגובה 67,000 רגל. את התוכנית יזם ריצ'רד לגהורן מחיל האוויר האמריקאי, שהיה אחד התומכים בגישה שמטוס ריגול צריך להיות מיועד לריגול בלבד ללא הכבדה נוספת. כאשר ניסה לגהורן לאשר את התוכנית, היא נפסלה כיוון שהמטוס לא עמד בדרישות של מטוס צבאי – חימוש, עמידות וכן נסע. כשנה מאוחר יותר התוכנית אושרה לאבטיפוס. הצעה אחרת שנפלה הייתה ספינת אוויר איטית לשיוט בגובה 90,000 רגל.
במרץ 1953 חיל האוויר שלח קול קורא למטוס עם טווח 1,500 מייל ימי בגובה 70,000 רגל, עם מטען במשקל עד 320 ק"ג. הבקשה נשלחה לחברות קטנות, מתוך רצון להשלים את הפרויקט מהר. לוקהיד לא נכללה בנמענים אך מנהל בלוקהיד בשם ג'ון קרטר, שהשתחרר זמן קצר לפני כן והיה עדיין עם קשרים בחיל האוויר, שמע בסתיו 1953 על התוכנית. הוא כתב מזכר להנהלת החברה שבו המליץ להגיש הצעה למכרז, תוך צירוף המלצות טכניות. הוא המליץ על מטוס במהירות טרנס־סונית של 0.8 מאך שיכול להגיע לגובה 70,000 רגל. כדי להגיע לביצועים אלו הוא כתב שתכנון המטוס צריך להיות לא שגרתי, תוך ויתור על כן נחיתה, לא לעמוד בדרישות צבאיות, ולעמוד בדרישות חוזק נמוכות מהמקובל. בעקבות ההמלצה, לוקהיד הגישה באפריל 1954 הצעה למכרז בשם CL-282.
הגנן המסור
ביקורות והכנסות
הסרט זכה לביקורות חיוביות ממבקרי הקולנוע. אתר Rotten Tomatoes המרכז ביקורות קולנוע העניק לסרט דירוג של 83%. הופעתה של רייצ'ל וייס זכתה לביקורות מהללות. נכון ל-2011 הסרט הכניס כ-33,579,797 מיליון דולר בארצות הברית וכ-48,886,873 מיליון דולר בחוץ לארץ.
סדנת הבואשים
לידת הפרויקט
כל הגורמים האלו לבסוף גרמו לכך שבתאריך 23 בנובמבר 1954, הנשיא אייזנהאואר נתן בידי ה־CIA אישור ותקציב שחור לפרויקט שנקרא AQUATONE, לפיתוח ותפעול טייסת ביון, וסוכם שחיל האוויר יסייע ככל שנדרש. זאת אף על פי שהמנהלים של שני הארגונים התנגדו לעקרונות התוכנית. המטוס הנבחר נקרא עוד CL-282, שהוחלף לשם U-2 עם מסירת הדגם הראשון. החברה שנבחרה לתכנן ולייצר את המטוס הייתה לוקהיד, שם הטילו את המשימה על סדנת הבואשים בראשות קלי ג'ונסון.
שלב הפיתוח
הסודיות הייתה הכרחית בפרויקט, שבוצע לכן באתר החברה המבודד בברבנק, קליפורניה, שם בוצע הפרויקט הסודי הקודם של סדנת הבואשים, ה־P-80. המנוע הנבחר, J73 של ג'נרל אלקטריק, סופק ל־CIA תוך הסבה מפרויקטים קיימים, שכן רכישה נוספת הייתה חושפת את הפרויקט. כדי לעבוד במהירות רבה יותר, ג'ונסון שמר על כלל לפיו כל המהנדסים יעבדו במרחק של עד 15 מטר מקו ההרכבה. באופן זה כל בעיה בייצור טופלה מיידית. העובדים לא נדרשו להדפיס כל שינוי, ולצורך תיעוד הספיקו הערות בכתב יד על גבי שרטוטים.
הדרישות העיקריות מהפרויקט היו פשוטות אך מאתגרות. לוח הזמנים היה צפוף מאוד: אספקת מטוס ראשון בתוך 8 חודשים, עד יולי 1955. המטוס נדרש למהירות של 460 קשר או 0.8 מאך בגובה שיוט של 73,100 רגל (כאשר מכל הדלק ריק ברובו), טווח טיסה בין־יבשתי ויכולת נשיאת מטען של 200 ק"ג. המטוס תוכנן על בסיס מנוע פראט אנד ויטני J-57.
לשם השגת המטרה העיקרית, גובה וטווח טיסה, קלי ג'ונסון ויתר על דרישות שמתכננים יותר שמרנים לא היו שוקלים. המטוס נדרש לעמוד בעומסים של 2.5g לפי תקן אזרחי, במקום 5g בתקנים צבאיים. להפחתת המשקל, הכנפיים חוברו בנפרד לגוף המטוס ולא לקורה אחת רציפה כנהוג. במקום כן נסע רגיל, נבחר מבנה "גלגלי אופניים" קלים במיוחד, שלא איפשרו הסעה. בהמראה ונחיתה חוברו שני גלגלים נוספים על מוטות באופן ידני לקצה הכנפיים כדי לאפשר הסעה. הטייס היה מנתק אותם מיד לאחר ההמראה, ובנחיתה המטוס היה מפחית מהירות על המסלול עד שנעצר ונטה לאחד הצדדים, ולאחר מכן הורכבו ידנית גלגלי העזר והמטוס המשיך לאזור החניה. מבנה המטוס היה דק במיוחד, והחיבורים חלשים יחסית למקובל, כך שהצורה של כל מטוס הייתה שונה, וביצועי המטוסים היו שונים משמעותית זה מזה. כדי שביצועי המטוסים היו זהים, הוסיפו גבשושיות שהותאמו באופן פרטני על גופו של כל מטוס.
כל החידושים והתכן המיוחד גרמו לכך שהמטוס יהיה מסוגל להגיע לביצועים, אך עם זאת, הביצועים מתחו את יכולות ההנדסה באותה תקופה עד לקצה. המטוס בגובה 73,000 רגל היה יציב רק כאשר היה כמעט מרוקן מדלק, ורק בתחום מהירויות קטן במיוחד של 10 קשר. במהירויות גבוהות יותר היה נכנס לתחום העל-קולי ומאבד גובה בגלל גלי הלם, ובמהירויות נמוכות יותר היה מזדקר. התחום הצר הזה נקרא באווירונאוטיקה פינת ארון המתים (Coffin corner), ככל הנראה בגלל הסיכון בטיסה כזו, וגרם למטוס להיות קשה מאוד להטסה.
אחד האתגרים המרכזיים בפרויקט היה המצלמה. למעשה, כאשר התניעו את הפרויקט, לא הייתה קיימת מצלמה מתאימה שתצלם ברזולוציה הזוויתית הנדרשת. ג'יימס ג'ילברט בייקר התלהב מתוכנית ה-CL-282 והחל לתכנן מצלמה מתאימה. לוח הזמנים למצלמה הרצויה היה כשנה, ארוך מדי לפרויקט, ולכן עבור הטיסות הראשונות הוא שידרג מצלמות קיימות K-38 למצלמות בעלות רזולוציה גבוהה יותר, שנקראו A-1. בייקר היה אחד החלוצים בניתוב קרניים ממוחשב, תחום חדש באותה תקופה, ולכן היה יכול לשפר באופן קיצוני ביצועי עדשות קיימות שתוכננו ללא מחשב. התכנון המשופר שייצר כעבור שנה, נקרא A-2 ושיפר חדות תצפית יותר מפי-3 ממצלמות קודמות.
ב-25 ביולי 1955, פחות מ-8 חודשים לאחר ההתנעה הרשמית, המטוס הראשון, שנקרא "מלאך", היה מוכן לטיסה. שם הדגם הנבחר היה U-2, כקיצור של utility ("מטוס כללי" בתרגום חופשי). הפרויקט הצליח לעמוד במשימה. המטוסים נמסרו בזמן, ואפילו בעלות ייצור נמוכה מהמתוכנן. המטוס עמד ביעדי הביצועים העיקריים: גובה, טווח ומהירות טיסה.
בשירות מבצעי
השירות המבצעי החל ביולי 1956. כבר לאחר 8 טיסות, התקבל מידע מודיעיני בעל משמעות אסטרטגית עצומה. חיל האוויר האמריקאי סבר שלרוסים יש 100 מפציצי Tu-16 ודרש תקציבים לבניית מספר דומה של מפציצי B-52. התמונות הוכיחו כי אין כלל מפציצי Tu-16 פעילים. טיסות בכל שטחי ברית המועצות צילמו בסיסים אוויריים, בעיקר מפציצים, בסיסי טילים, מתקני חלל ומתקנים גרעיניים. הטיסות הופסקו בשנת 1958, כשנתיים אחרי תחילתן, מתוך חשש שזה פרק הזמן שייקח לסובייטים לפתח אמצעי ליירוט U-2. עקב חשש מטילים ביניבשתיים סובייטים, נערכה טיסה אחת שנת 1959 ועוד שתיים ב-1960. הטיסה האחרונה מעל שטחי ברית המועצות הופלה בידי טיל נ"מ סובייטי.
מקבלי ההחלטות הבכירים בארצות הברית המשיכו להאמין שהמכ"מ הרוסי לא יכול לגלות את המטוס בגובה שמעל 70,000 רגל, למרות מידע מודיעיני שקבע ההפך. רק לאחר מספר טיסות ראשונות, שבהן צולמו מטוסי קרב שמנסים להגיע וליירט את ה-U-2 (ועוברים בקושי את מחצית הגובה), ומכתבי מחאה מברית המועצות שבהם פורט המסלול המדויק של המטוסים, השתרשה ההבנה בראשות הממשל האמריקאי. ניסיונות להפוך את המטוס לחמקן לא הצליחו, והופסקו בשנת 1958. לפי דוח ה-CIA, כל הטיסות בשטחי ברית המועצות התגלו בידי המכ"ם, והסובייטים עקבו אחרי מסלול המטוס במשך מרבית הזמן בו שהה מעל שטחיהם.
במלחמת סיני (1956), השתמשו האמריקאים בטייסת U-2 שבסיסה בעיר אדנה שבטורקיה. מטוס הריגול איפשר להם לצפות את תקיפת בריטניה ישראל וצרפת מראש, בניגוד להסכם המשולש (1950). הטיסות גם איפשרו להם לדעת שהרוסים לא מכינים תגובת נגד, ולהגיב (או לא להגיב, במקרה זה) בהתאם. הטייסת שימשה בהזדמנויות שונות להשגת מודיעין בכל אזורי המזרח התיכון, מדינות רבות באסיה, ואפריקה (לוב). באמריקה הלטינית שימשו מטוסי U-2 להשגת מודיעין בתקרית הפלישה למפרץ החזירים. בהמשך, היה זה מטוס U-2 שזיהה טילים בליסטיים בעלי יכולת גרעינית בקובה, ופתח את משבר הטילים בקובה, שכיום נחשב לנקודה הקרובה ביותר למלחמה גרעינית בהיסטוריה.
בסך הכל, יוצרו כשישה דגמים עיקריים של מטוס ה-U-2, שביצעו טיסות ריגול עד שנת 1974. עם זאת, עד שנת 1968 כבר החליפו אותו ברוב המשימות הציפור השחורה כמטוס ריגול, וצילום לוויין החליף את רוב תפקידיהם של מטוסי ריגול בכלל. מטוסי U-2 של לוקהיד ממשיכים לשמש את נאס"א במחקר, כיום (2022) הדגמים החדשים ביותר נקראים ER-2.
AQM-60 קינגפישר
מטוס AQM-60 (Kingfisher) תוכנן כמטוס מטרה בלתי מאויש לבדיקת יכולות ההגנה של ארצות הברית מפני טילים. המטוס צויד במנוע מגח סילון, הגיע עד למהירות 4.3 מאך, ונועד לדמות טיל במהירות היפרסונית, שנחשבת כיום למאך-5 ומעלה. המטוס טס לראשונה בשנת 1951.
A-12
הלוקהיד A-12 שפותח לטובת הסי איי איי היה לקל, למהיר ולמגביה הטוס מהמטוסים המאוישים במשפחת הציפור השחורה. המטוס ראה שירות מבצעי של שנה אחת בלבד (1967-1968), אבל על הבסיס שלו תוכננו שאר מטוסי המשפחה והיה לאבי טכנולוגיית החמקנות של ארצות הברית, למרות זאת מעטים מאוד ידעו על קיום המטוס והפרטים עליו שוחררו בשלבים החל מאמצע שנות ה-1980.
YF-12A
גרסת היירוט של משפחת הציפור השחורה אושרה ותוקצבה על ידי הסנאט, אבל לאחר מאבקים הפוליטיים שמנעו שחרור מימון לתוכנית הרכש של המטוס, התוכנית בוטלה. מטוסי הניסוי שנשארו הושאלו לנאס"א שביצעה בעזרתם ניסויים רבים בתנאי מהירות גבוהה עד שנת 1979.
D-21
המל"ט שפותח כשיטת עקיפת ההסכם בין ברית המועצות לארצות הברית לאיסור טיסות מודיעין מאוישות בשמי רוסיה תוכנן להיות משוגר ממטוס A-12 מותאם במיוחד (שכונה M-21). לאחר תאונה אווירית שבה המלט המשוגר פגע במטוס האם המל"ט הותאם לשיגור ממטוסי B-52 בעזרת טיל האצה. המל"ט נשלח למשימה בשמי סין אך לאחר 3 ניסיונות בהם המלטים אבדו ללא תוצרים, התוכנית בוטלה. התוכנית נשארה מסווגת עד שנת 1977.
חציית הריין בנירשטיין
חציית הריין בנירשטיין על ידי חיילים אמריקאים ב-1945 היה מבצע מפתח בחזית המערבית בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה. החל מנירשטיין (Nierstein), 18 ק"מ דרומית למיינץ, בריינלנד-פפאלץ, כמה מאות חיילי רגלים אמריקאים חצו את הריין לדרום הסן ובנו גשרים, עליהם הועברו 60,000 כלי רכב להמשך כיבוש הרייך הגרמני.
רקע כללי
בשבועות ובחודשים של הנסיגה הגרמנית, שוב ושוב ניתנו פקודות עצירה חסרות משמעות מבחינה צבאית. אישור נסיגה ליחידות מסוימות הגיע לרוב באיחור רב (או בכלל לא); המפקדים הסתכנו בעונשים על הוצאת צווי נסיגה. הדבר הוביל לתסכול בקרב חיילים רבים, להכרח להשאיר ציוד מאחור ולנפגעים מהם היה ניתן להימנע.
מבצע נימה היה מבצע של הארמיות האמריקאיות השביעית והשלישית וחלקים מהארמייה הצרפתית הראשונה בין ה-15 ל-24 במרץ 1945 (קבוצת הארמיות השישית בפיקודו של ג'ייקוב דיוורס). במסגרת זו, הפפאלץ, ריינהסן (Rheinhessen), חלקים מאזור הריין ואזורי צפון אלזס ולורן שאבדו זמנית במהלך מבצע נורדווינד עברו לשליטת בעלות הברית. כוחות בעלות הברית פרצו את החלקים האחרונים של קו זיגפריד שעדיין הוחזקו בידי כוחות גרמנים והגיעו לריין בין קובלנץ לגמבסהיים (Gambsheim) בחזית רחבה.
צפונה יותר, במסגרת מבצע חוטב עצים, התקדמה קבוצת הארמיות ה-12 בפיקודו של גנרל עומר בראדלי מעמדותיה באייפל אל הריין. הם אבטחו את האגף השמאלי של קבוצת הארמיות השישית. בבואם מאזור דירן, הם טיהרו את השטח שבין שפכי הנהרות ארפט (Erft) ואר (Ahr) ונפגשו עם חיילי הארמייה השלישית בפיקודו של ג'ורג' פטון באזור ארוויילר (Ahrweiler).
החיילים הגרמנים הנסוגים פוצצו את גשר הרכבת ליד מיינץ, במרחק של 17 קילומטרים משם, ב-17 במרץ (צפונה, במורד הזרם). גשר גרנסהיים (Gernsheim) מעל הריין, כ-18 ק"מ דרומית ומעלה לנירשטיין, פוצץ בערב ה-19 במרץ 1945 כחלק מצו האדמה החרוכה של היטלר. ב-18 במרץ 1945, באד קרויצנך (Bad Kreuznach) נמסרה לידי חיילי ארצות הברית ללא קרב. ב-19 במרץ 1945, חיילים אמריקאים נתקלו בהתנגדות עזה מצד יחידה גרמנית בהנהיים (Hahnheim).
ראש הגשר נירשטיין-אופנהיים פונה על ידי חיילים גרמנים בליל ה-21 במרץ 1945. מפקד הכוח, צוותים וראשי קבוצות מקומיות עזבו את האזור בגדה השמאלית של הריין. מעבורת הריין לנדסקרונה הוטבעה בשעה 13:30 אחר הצהריים. האוכלוסייה הסירה את מחסומי הטנקים לדקסהיים (Dexheim), שוואבסבורג (Schwabsburg) ונקנהיים (Nackenheim). דגלים לבנים נתלו על מגדל השמירה, והונפו על מגדלי הכנסייה ובכניסות לעיירות, אך נורו על ידי תותחי נ"מ גרמניים מהגדה הימנית של הריין. מחלקת חיילים גרמנים הופיעה אצל ראש העיר עם פקודות להוריד את הדגלים הלבנים ולבנות מחדש את המחסומים, אחרת נירשטיין תופגז על ידי הארטילריה הגרמנית. בשעה 15:00 נשלחה יחידת סיור גרמנית לנירשטיין ואופנהיים. היא גילתה שבינתיים שוב הונפו דגלים לבנים והוצבו שלטים בכניסות לעיירה. עליהם היה כתוב באנגלית שהאוכלוסייה שלווה; אין לצפות להתנגדות. בשעה 15:30 הגיעו יחידות של הארמייה האמריקאית השלישית לדינהיים (Dienheim), ובשעה 16:00 הגיעו לאופנהיים. בשעה 16:15 פינה רוכב אופנוע אמריקאי את הדרך לבית הספר בנירשטיין. זמן קצר לאחר מכן, טנקים אמריקאים עם חי"ר צעדו פנימה מכיוון אופנהיים, דקסהיים ושוואבסבורג. משלחת אמריקאית התקבלה בלשכת ראש העיר בשעה 17:00, והפקודות הראשונות הוכרזו באמצעות צלצול הפעמונים: "משעה 19:00 אין לאזרחים להסתובב ברחובות. יש עוצר של 48 שעות לכולם. יש למסור כלי נשק ופגיונות. התושבים צריכים להישאר רגועים". ב-22 במרץ 1945 כבשו כוחות אמריקניים את מיינץ, שעדיין נאמר שהיא מבצר.
מבצע החצייה
המבצע החל לאור ירח ובראות טובה ב-22 במרץ 1945 בסביבות השעה 22:00. הקבוצות הראשונות של הארמייה האמריקאית השלישית של ג'ורג' פטון חצו את הריין בנירשטיין. בהתאם לגובה המים, רוחב הנהר הוא כ-244 עד 366 מטרים בנקודה זו. דיוויזיית הרגלים ה-5 תחת פיקודו של סטפורד לירוי אירווין חלק מהקורפוס ה-12, בפיקודו של מנטון אדי, ביצע התקפת פתע לילית מצפון לאופנהיים, בעוד שדיוויזיית הרגלים ה-90, מאחורי מסך ערפל מלאכותי, ערכה התקפת דמה בהמשך הזרם במיינץ.
כאשר נחתו הסירות המתנפחות הראשונות על הגדה הימנית של הריין, שבעה חיילים גרמנים נכנעו, חתרו על פני הריין ללא ליווי והפכו לשבויי מלחמה בנירשטיין. שתי פלוגות שנחתו דרומה יותר נקלעו לירי כבד של מקלעים.
חיל הרגלים חצה ב-200 סירות מתנפחות. ב-23 במרץ הושלם גשר הפונטונים הראשון (גשר טרדוויי, "Class 40") ומטוסים אמריקאים פטרלו כדי לבסס מחדש עליונות אווירית. טנקים וכלי נשק כבדים אחרים הועברו במעבורות או LCVP (רכבי נחיתה).
בשעות הצהריים המאוחרות של 23 במרץ, גנרל אדי הורה על דיוויזיית השריון ה-4 בפיקודו של יו גאפי (Hugh Gaffey) לתקוף בשעות הבוקר של היום שלאחר מכן. חיילים אמריקאים צעדו קדימה במהירות, במיוחד לכיוון גרוס-גראו (Groß-Gerau).
ב-24 במרץ הוקמו גשר מסלול שני וגשר פונטון כבד. עד 31 במרץ 1945, 60,000 כלי רכב חצו את הריין על הגשרים הללו.
עם הפעולה הזו, פטון הגיע יום לפני חציית הריין של פילדמרשל ברנרד מונטגומרי ליד וזל (Wesel; מבצע נבחרת). עוד דווח כי פטון השתין בריין כשהוא עומד באמצע הגשר הזמני.
בצד הגרמני, יחידות חיילים שונות, בעיקר צעירים וגברים מבוגרים ששירתו בפולקסשטורם, היו בפיקודו של הגנרל הנס פלבר. פלבר פיקד על הארמייה השביעית עד ה-25 במרץ. מפקדו החדש של פלבר, פילדמרשל אלברט קסלרינג, ומפקד קבוצת ארמיות G, אוברסט-גרופנפיהרר פאול האוסר, עקבו בדריכות אחר האירועים מבסיס הפיקוד של הקורפוס ה-12 בגרוס-גראו. פלבר הורה לקצינים לקבל החלטות על סמך המצב בשטח.
לאחר מכן
הכוחות האמריקאים, שחצו את הריין בנירשטיין, פנו לאחר מכן דרך פרנקפורט אם מיין והנאו דרך הוהה רן (Hohe Rhön) לכיוון מיינינגן, כדי להתקדם משם בכיוון דרום מזרח לקובורג (Coburg) וביירוית עד ה-18 באפריל 1945.
מעברי חצייה נוספים
ב-26 במרץ בשעה 2:30 לפנות בוקר ליד וורמס, ארמיית ארצות הברית ה-7 בפיקודו של אלכסנדר פאץ' ביצעה שני מעברים בהסשס ריד (Hessisches Ried): ליד בובנהיים-רוקסהיים (Bobenheim-Roxheim) לכיוון בירשטאדט (Bürstadt) ולמפרטהיים (Lampertheim). ב-28 במרץ בשעה 01:00 חצו שני כוחות במעין "תנועת מלקחיים" ליד מיינץ. האחד ליד גשר אלכסנדר מ. פאץ' המאוחר יותר והשני במעלה הזרם במיינץ-לאובנהיים (Mainz-Laubenheim). גינסהיים-גוסטפבורג (Ginsheim-Gustavsburg) כותרו כך, שכן שתי היחידות בין הוכהיים אם מיין (Hochheim am Main) לבין מיינץ-קסטל (Mainz-Kastel) התאחדו מחדש.
בשעה 2:30 לפנות בוקר ב-31 במרץ, החלו כוחות צרפתים (הדיוויזיה האלג'יראית ה-3) לחצות את הריין בסירות גומי ליד שפייר. כמה קילומטרים במעלה הזרם ליד גרמרסהיים, חצו כוחות עם עלות השחר והופגזו קשות. על מנת לזרז את ההשתלטות על קרלסרוהה, הגנרל הצרפתי ז'אן דה לאטר דה טסיני ביצע חצייה נוספת בין גרמרסהיים (Germersheim) לקרלסרוהה ב-2 באפריל.
תומר קאפון
נעוריו
ב-2004 התגייס לצה"ל והיה לוחם ומפקד כיתה בחטיבת הצנחנים בגדוד 202 (צפע), כשבמהלך שירותו לקחו חלק במלחמת לבנון השנייה.
קריירה
בגיל 26 החל ללמוד בבית הספר למשחק של יורם לוינשטיין אך הפסיק את הלימודים לאחר שנה. באותו זמן התגורר בשכונת התקווה בתל אביב.
הופעתו הראשונה בסדרת טלוויזיה הייתה בשנת 2012, בעונה הראשונה של סדרת הנוער "גאליס" ששודרה בערוץ הילדים למנויי HOT, שם שיחק בתפקיד משנה את בנימין.
בשנת 2013 השתתף בסדרה "בני ערובה" ששודרה בערוץ 10, בה גילם את דמותו של גיא, הצעיר שבחוטפים. הוא המשיך לגלם תפקיד זה גם בעונה השנייה של הסדרה, שזכתה להצלחה ונמכרה לרשתות בכל העולם.
ב-2014 השתתף בדרמה היומית "אניגמה", ששודרה בערוץ ויוה למנויי yes, בה הוא גילם את דמותו של ריי ריי/ספריימן.
בשנת 2016, שיחק בסרט הקולנוע, זוכה פרס בפסטיבל קאן, של אסף פולונסקי, "שבוע ויום". בסרט גילם את דמותו של זולר, בן השכנים המתיידד עם דמותו של שי אביבי, עליו זכה בפרס אופיר בקטגוריית "שחקן המשנה הטוב ביותר". באותה שנה החל גם לככב בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה "תאג"ד", שם גילם את דניאל החוג"ד.
במאי 2018, החל לשחק את דמותו של אביב דנינו, צעיר שנוסע למצוא את אהובתו שחשב שמתה בדרום אמריקה, בסדרה "בשבילה גיבורים עפים" בקשת 12. סדרה זו גם זכתה לפרס בפסטיבל קאן. הסדרה, וכן דמותו שאותה הוא מגלם, זכו לפופולריות גבוהה.
ב-2018 יצא סרט קצר בשם "סלסול" בו הוא מגלם דמות של אב משפחה חרדית. באותה שנה, יצא לאקרנים הסרט "מודה במקצת" של שניאור אנטבי, בו מגלם את דמותו של אורן - חוקר פרטי חוזר בתשובה, לצד השחקנים מיכאל וייגל ושולי רנד. בנוסף, ב-2018 החל לשמש קאפון כפרזנטור של רשת האופנה הישראלית "פוקס".
ב-2019 החל לשחק בתפקיד מרכזי בסדרת גיבורי-על אמריקאית מבית פריים וידאו בשם "הבנים", שמופקת על ידי סת' רוגן ואוון גולדברג. הסדרה מבוססת על הקומיקס באותו השם מאת גארת' אניס. קאפון מגלם בה את פרנצ'י, לוחם צרפתי שחי חיים פרועים המצטרף לחבורת "הבנים" שמטרתה להילחם בגיבורי־על מושחתים. ב-2020 החל לגלם את מוטי, מורה פרטי, בסדרה "אחד על אחד", בכאן 11.
בדצמבר 2021, לוהק קאפון לשחק בסרט אמריקאי "Slingshot" לצד שחקנים כמו קייסי אפלק ולורנס פישבורן.
טלי מתחת לשולחן
הספר "טלי מתחת לשולחן" נכתב בשנת 2020 על ידי הסופרת תמר וייס גבאי, והוא עוסק ברגשות של ילדים ובאופן שבו יש להתמודד איתם. תמר וייס גבאי זכתה בפרס דבורה עומר לספרות ילדים על הספר "טלי מתחת לשולחן" בשנת 2021.
תומר קאפון
חיים אישיים
משנת 2012 הוא בזוגיות עם השחקנית אורטל בן שושן. קאפון הוא אחיינו של סוכן האמנים אריק קנלר.
טלי מתחת לשולחן
תקציר הסיפור
הסיפור מספר על טלי שכועסת ולא מוכנה לשבת עם כל משפחתה בארוחת הצהריים אצל סבתה.
טלי מחליטה להישאר מתחת לשולחן ולא לצאת, "אני קיפודה" אומרת טלי, כאשר כולם מנסים לגרום לה לצאת מתחת לשולחן. אך כלום לא עוזר, וכולם ממשיכים בארוחה.
בת דודתה של טלי נכנסת גם היא מתחת לשולחן עם טלי כקיפודה, וכך משכנעת את טלי לצאת ולשחק עם משפחתה. כל הרעש הפריע לסבתה של טלי לנוח, והיא כעסה מאוד. טלי הציעה לסבתה להיות נמרה יחד איתה.
משמעויות סמויות
קיפודה – "אל תהיי קוצנית כמו קיפודה" (עמ' 4) – המשמעות הסמויה היא שקיפודים נהיים קוצניים כאשר הם לחוצים או כועסים. לכן ניתן להסיק מכך שהסופרת ממחישה לילדים את תחושת הכעס של טלי על ידי חיה קוצנית, קוציה דוקרים פיזית וכך התחושה הפנימית בעת כעס.
נמרה – "את נראית כמו נמרה כועסת" (עמ' 23) – גם כאן השתמשה הסופרת בדימוי לחיה. המשמעות הסמויה היא שהנמרה היא חיה טורפת ושואגת, וכך היא ממחישה את כעסה של הסבתא.
איורים
האיורים מהווים היבט חשוב בספר, מהם עולה שמדובר במשפחה מעורבת: אם לבנה, אב שחור וילדיהם, תופעה נדירה בספרי ילדים בעולם ככלל ובישראל בפרט.
האיורים, ללא כל רמז בטקסט, מעניקים תחושה לקוראים שמשפחה מגוונת זהו דבר רגיל וטבעי. דבר המאפשר לכל ילד וילדה להתחבר לסיפור ולהרגיש שייכות.
השראה של הסיפור
מקור הסיפור "טלי מתחת לשולחן" הוא הסיפור "מעשה בבן מלך שנפל לשיגעון", המוכר גם בשם "ההינדיק" של ר' נחמן מברסלב.
האדם היחיד שהצליח לרפא אותו היה אדם אשר הצטרף אליו והתנהג כמוהו עד שהתרגל אליו, וכך הצליח לגרום לבן המלך לחזור אל חייו הרגילים בהדרגה.
ביקורות על הסיפור
לטענת ד"ר שי רודין, הדמיון בין טלי הכועסת לסבתא הכועסת נותן את ההמחשה שכל אדם באשר הוא, ללא קשר לגילו, כועס לפעמים. התגובה לכעס צריכה להיות הכלה והבנה במקום הענשה.
עוד חלק חשוב מהסיפור הוא שההורים נותנים לטלי את הזמן שלה בשביל להירגע מתחת לשולחן במקום להעניש אותה. בסיפור יש העצמה של ילדים התומכים זה בזה במצבי כעס, כפי שבת דודתה של טלי עושה בכך שהיא מזהה את המצוקה של טלי ועוזרת לה להתמודד עם הכעס בצורה נכונה. דבר זה עזר לטלי גם להבין את סבתה כאשר כעסה.
לטענת מיה מיטב, זויה צ'רקסקי נאדי המאיירת של הספר בציוריה הנפלאים, מתארת את סיפורה האישי של משפחתה, כעולה חדשה מאוקרינה, אשר נישאה לסאדי יליד ניגריה ולהם בת אחת. באיוריה בספר היא מציגה את משפחתה מלאת חום ואהבה כנגד כל הגזענות שהיא חווה ביום יום מכל עבר. בסגנונה הריאליסטי של המאיירת היא מציגה דמויות המבוססות על בתה ובני משפחתה. מעטים הספרים הישראליים, אם בכלל, בהם גיבורת הסיפור היא בעלת עור כהה המציגים משפחה רב גוונית כמו זו. בשקט הספר משקף לנו מציאות בה יש מקום לכולם ובכל צבע.
לטענת נירה לוין, בני המשפחה המבוגרים רצו לכאורה, לעזור לטלי עם רגשותיה אך בפועל הם רצו שהיא תתעלם מהם. הם הרגישו שלרגשות הכעס של טלי לא היה מקום ושהיא רק גורמת לכולם מבוכה. לעומת זאת, שירה שהייתה בגילה של טלי, האמינה שלעמוד בצד ולא לעשות שום דבר בנידון, זו לא הדרך והגישה שבה צריך לנקוט על מנת לעזור לטלי לצאת מכעסה והחליטה להצטרף אליה אל מתחת לשולחן. ירידה שהיא מטפורית לירידה אל עמקי הנפש ואל רגשותיה של טלי, שירה מנסה לעזור לטלי בכך שהיא מזדהה עם טלי ובכך רוכשת את אמונה ומקדמת אותה למקומה הטבעי. היא עושה את כל זה מבלי להפחית מחשיבות רגשותיה של טלי. טלי מצליחה לעזור לסבתה כאשר נקלעה למצב של כעס בזכות יחסה של שירה אליה כאשר הייתה במצב דומה.
מרים רודריגס מרטינס
מרים אליזבת רודריגס מרטינס (בספרדית: Miriam Elizabeth Rodríguez Martínez ; 5 בפברואר 1960 - 10 במאי 2017) הייתה פעילת זכויות אדם מקסיקנית. היא הפכה לאחת מרבות מהורים לילדים נעלמים במקסיקו, לאחר שבתה נחטפה ונרצחה. מרים נהרגה על ידי חמושים שפרצו לביתה ב-10 במאי 2017.
ביוגרפיה
מרים אליזבת רודריגס מרטינס נולדה ב-5 בפברואר 1960 בסן פרננדו במדינת טמאוליפס במקסיקו. בתה, קארן אלחנדרה סלינס רודריגס, נחטפה ונרצחה בשנת 2012 על ידי חברי הקרטל של הפשע המאורגן. שרידיה התגלו בסופו של דבר בשנת 2014. רודריגס רדפה במשך שנים אחר רוצחי בתה. חלק מהגברים שנעצרו לחקירה בחשד לרצח בתה ברחו מהכלא לאחר מעצרם. במשך שלוש שנים תפסה כמעט את כל חברי הצוות החיים בכנופיה וסייעה בלכידתם של עשרה מהם. לצד מציאת בתה, היא עשתה מאמצים לעזור להורים אחרים שילדיהם נעלמו, והקימה את ארגון קולקטיבו דה דסאפרסידוס (ארגון הקולקטיב של הנעלמים).
רודריגס נרצחה ב-10 במאי 2017, כמה שבועות לאחר שלכדה את אחד מהאנשים האחרונים של חבורת רוצחי בתה. ביום זה מקסיקו חוגגת את יום המשפחה. היא נורתה 12 פעמים על ידי חמושים שפרצו לביתה, ומתה בדרך לבית החולים. בהפגנה גדולה שהתארגנה במהירות, ביום בו היא נרצחה, קראו המפגינים לממשלות מקסיקו וארצות הברית לדאוג לשלומם של מגיני זכויות האדם. .
אסטרפותרים
אסטרפותרים (שם מדעי: Astrapotheria) היא סדרת יונקים קדומה מקבוצת המרידיונגולטיים, אשר מיניה חיו בסוף התקופות פלאוקן-מיוקן לפני 59-12 מיליון שנה בדרום אמריקה הקדומה ואף באנטארקטיקה הקדומה, כאשר הייתה טרופית. בסדרה זו היו 3 משפחות.
מינים אלה היו ארוכי לסתות ולחלקם גם היו ניבים וחדק דמויי פיל, אם כי היו קטני מהם בהרבה בעלי ניבים חדות וארוכות בתוך פיהם. האסטרפותריום, דמה לפיל או למסטודון עם חדק ארוך וניבים והגיע לגובה 2.5 מ' ולמשקל של 1 טון. מינים אחרים גדולים ממנו דמו יותר לקרנפים ללא קרניים ובעלי פרסות, צווארים ארוכים וחוטם מוארך עם ניבים גדולות.
ממושטרות
ממושטרות היא סדרת טלוויזיה קומית ישראלית, המשמשת כספין אוף לסדרה "זאת וזאתי", אשר צפויה להיות משודרת ב-HOT. הסדרה נוצרה על ידי גיתית פישר, אושרית סרוסי וחן רוטמן, שישחקו בה בתפקידים הראשיים. הסדרה צפויה להיות מבוימת על ידי דן מסר, ולהיות מופקת על ידי NODRAMA studio שבבעלות בני מנשה וארז בן הרוש.
דמויות ושחקנים
עוד נודע שישחק בסדרה חן רוטמן.
הפקה
"זאת וזאתי" היא סדרת טלוויזיה קומית ישראלית ששודרה בערוץ רשת 13 החל מ-8 בנובמבר 2019 עד 10 בינואר 2020. הסדרה קיבלה בממוצע 3.1% רייטינג, דבר שגרם לבטל אותה לאחר עונה אחת הכוללת עשרה פרקים. עם זאת, למרות הכישלון במדד הרייטינג, היא זכתה להצלחה ברחבי הרשת והפכה לסדרת קאלט שמעריציה רצו שתחזור לעונה נוספת. בריאיון שנעשה לגיתית פישר במהדורת השבת בינואר 2022, נאמר שיש עונה שנייה כתובה והיא תשמח לעשות אותה, אך יש צורך ב"גוף שידור שיהיה לו אומץ" כדי להפיק אותה.
ב-27 בפברואר 2022 חברת HOT חשפה באירוע את התכנים החדשים שלה, אשר כוללים את סדרה זו המשמשת כספין אוף לסדרה "זאת וזאתי". עוד באותו יום פורסם טיזר הסדרה ונאמר שהיא תופק על ידי NODRAMA studio, חברת הפקות חדשה שהקימו בני מנשה וארז בן הרוש. כמו כן, נאמר שיככבו בה בתפקידים הראשיים היוצרים שלה גיתית פישר, אושרית סרוסי וחן רוטמן, ושהיא תבוים על ידי דן מסר.
ב-26 ביוני 2023 שיתפה סרוסי שהיא בהיריון. באותו יום ערן סויסה דיווח שעקב ההיריון צילומי הסדרה נדחו והם צפויים להתחיל לאחר הלידה, כאשר זו הפעם השנייה שהצילומים נדחים, כשהפעם הראשונה הייתה עקב הריונה של פישר שילדה את בנה באפריל 2023.
ב-10 באוגוסט 2023 נודע שחברת HOT הקפיאה את הפקת הסדרה עקב בעיות תקציב.
הנסיך לורנץ מבלגיה, ארכידוכס אוסטריה-אסטה
הנסיך לורנץ מבלגיה, ארכידוכס אוסטריה-אסטה (ובשמו המלא: לורנץ אוטו קרל אמדאוס טדיאוס מריה פיוס אנדרס מרקוס ד'אביניו, הארכידוכס של אוסטריה, נסיך בלגיה ודוכס אסטה, בגרמנית: Lorenz Otto Carl Amadeus Thadeus Maria Pius Andreas Marcus d'Aviano, Erzherzog von Österreich, Prinz von Belgien und Herzog d’Este נולד ב-16 בדצמבר 1955) הוא נכדו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה וגיסו של פיליפ, מלך הבלגים.
ביוגרפיה
לורנץ נולד ב-16 בדצמבר 1955 בבולון-ביאנקור, לרוברט, ארכידוכס אוסטריה-אסטה, בנו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה, ולמרגרטה, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה, בתם של הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה ואן, נסיכת אורליאן.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, התגייס לורנץ לצבא אוסטריה, ושירת בחטיבת גבירגסייגר, ובשנת 1980 הוסמך כקצין.
לורנץ למד כלכלה באוניברסיטת סנט גאלן בשווייץ ובאוניברסיטת אינסברוק באוסטריה, ולאחר מכן עבד בבנקים שונים בלונדון, פריז ורומא. בשנת 1983 הצטרף לורנץ לבנק הפרטי של גצווילר בבזל, והפך בסופו של דבר לשותף מנהל שם. בשנת 1993 הוא בילה שנה אחת כיועץ לסוויפט, חברה המספקת שירותים לתעשייה הפיננסית. בשנת 1995 מונה ליועץ לדירקטוריון בנק BNP פריבה בפריז. כמו כן בעבר היה לורנץ מנהל חברת UCB (חברה לניהול פסולת עולמית הממוקמת בצרפת) ושל חברת Ondeo Nalco (חברה לניהול מים בארצות הברית).
משנת 2004 משמש לורנץ כנשיא הכבוד של החברה המלכותית הבלגית להיסטוריה, ומשנת 2005 הוא משמש כפטרון של Europae Thesauri, חברה של אוצרות הקתדרלות והכנסיות האירופיות.
לורנץ שימש גם כסגן יושב ראש האגודה הסוציאליסטית של אלמנך דה גוטה, ומשנת 2015 הוא מכהן כחבר המועצה המלכותית של רומניה.
משפחתו
ב-22 בספטמבר 1984 התחתן לורנץ עם אסטריד, נסיכת בלגיה, בתם של אלברט השני, מלך הבלגים ופאולה, מלכת הבלגים, ולבני הזוג נולדו חמישה ילדים:
סמסונספור (כדורסל)
סמסונספור בסקטבול (בטורקית: Samsunspor Basketbol) הוא מועדון כדורסל טורקי מסמסון המשחק בליגת העל הטורקית בכדורסל. הקבוצה, שנוסדה ב-1965, היא מחלקת הכדורסל של מועדון הספורט סמסונספור, שקבוצת הכדורגל שלו משתתפת בליגת העל הטורקית בכדורגל.
היסטוריה
למועדון הספורט סמסונפור, שהוקם בשנת 1927 והפך למועדון מקצועי בשנת 1965, הייתה מחלקת כדורסל על פי המידע שנמסר במסמך הרישום שלו. קבוצת הכדורסל המקצועית הוקמה ב-3 בדצמבר 1966, אז הוקמה הליגה המקצוענית.
בשנת 1967 ערכה הקבוצה, שהורכבה כמעט כולה מתלמידי בית הספר התיכון 19 Mayıs, את משחק הבכורה שלה מול חיילי בסיס המכ"ם של הכוחות המזוינים של ארצות הברית בסמסון. תוך שלוש שנים התקדמה הקבוצה והפכה לאחת הקבוצות החזקות באנטוליה.
לאחר זכייה בליגה המקומית ב-1967 והשתתפות בגביע האנטולי ב-1967, זכתה הקבוצה בגביע אנטוליה ב-1970. באותה שנה עלתה הקבוצה לליגה השנייה.
סמסונספור סיימה את עונת 1971/72, הראשונה שלה בליגת המשנה, כאלופה, והפסידה רק משחק אחד במשך כל העונה. הישג זה העניק לקבוצה את הזכות להתחרות בליגת העל לצד קבוצות משלוש הערים הגדולות (אנקרה, איזמיר ואיסטנבול), מה שהפך אותה לקבוצה הראשונה מחוץ לערים אלו שעושה זאת. עם זאת, המועדון החל להתמודד עם קשיים כלכליים ולא יכול היה לשלם את משכורות השחקנים. כתוצאה מכך נאלצה סמסונספור לפרוש מהליגה במהלך עונת 1972/73 ולא השתתפה בליגות בשנה הבאה. לאחר מכן התפרקה הקבוצה.
לאחר סגירת סמסונספור עלתה סמסון DSİ לליגה השנייה ושיחקה בה במשך שלוש עונות. סמסונספור פתחה מחדש את מחלקת הכדורסל שלה בתחילת עונת 1992/93 תחת נשיאותו של כדורסלן העבר איסמעיל אויאניק, רכשה את הזכויות של סמסון DSİ והחתימה שחקנים מסמסון יולספור. בעונת 2001/02 זכתה הקבוצה בליגה השנייה אך בשל בעיות באולם הביתי שלה נאלצה לוותר על העלייה לליגת העל. עם זאת, בעונת 2004/05, הודות למאמציו של אויאניק, הצליחה הקבוצה להעפיל לליגה הראשונה, אך למרות חסות מסחרית מפנסוניק החליטה הקבוצה לפרוש מהליגה לאחר עקב תמיכה לא מספקת מההנהלה החדשה ופרישתו של אויאניק מהנשיאות.
תחייתו מחדש של ענף הכדורסל במועדון התרחשה במהלך כהונתו הנוספת של איסמעיל אויאניק, כשלפני עונת 2019/20 רכש המועדון את קבוצת הליגה הטורקית השנייה סמסון בויוקשהיר. לאחר רכישת הקבוצה אושרה בקשתה להשתתף בליגה השנייה. בעונה זו הצליחה הקבוצה, שהייתה בתחתית הטבלה, להישאר בליגה השנייה לאחר שהליגות בוטלו עקב מגפת הקורונה בטורקיה.
יחסי לוב–מלזיה
יחסי לוב–מלזיה הם יחסי החוץ הדו-צדדיים בין לוב ומלזיה. ללוב יש שגרירות בקואלה לומפור, ולמלזיה יש שגרירות בטריפולי.
היסטוריה
מאז תקופת ממשלת לוב החדשה, היחסים בין שתי המדינות הועברו כאשר מלזיה מכירה בממשלה החדשה של מועצת המעבר הלאומית כממשלת זמנית של לוב ב-26 באוגוסט 2011.
יחסים כלכליים
לוב נראית במלזיה כמודל להרחבת כלכלת מדינותיה. נכון לעכשיו, ישנן 6 חברות נפט וגז מלזיות הפועלות בלוב וכעת המדינה מחפשת אופציות להשקעות רבות יותר לפיתוח מדינתן מאז שהמדינה נהרסה במלחמת האזרחים בלוב. הסכם בשירותי אוויר נחתם בשנת 2009 ושתי המדינות הסכימו למסד זיכרון דברים בנושא חברות תעופה. לוב גם מבקשת שיתוף פעולה עם מלזיה בבנקאות האסלאמית.
יחסי חינוך
בחינוך, כ-1,000–1,200 סטודנטים מלזיים ממומנים על ידי ממשלת לוב ללימודים בלוב, בעוד שאלפיים סטודנטים לובים יגיעו למלזיה כדי להכשיר מקצוע.
MGM Grand (לאס וגאס)
MGM Grand לאס וגאס הוא מלון וקזינו הממוקם בסטריפ של לאס וגאס שבמדינת נבדה. MGM Grand הוא המלון השלישי בגודלו בעולם.
מבנה
בבניין המרכזי 30 קומות והוא בגובה של 89 מטרים. במלון חמש בריכות שחייה, וכן נהרות ומפלים, המתפרסים על 26.7 דונם. במלון מרכז כנסים על שטח של 35 דונם. במלון 16 מסעדות, מועדוני לילה, חנויות וכן הקזינו הגדול ביותר במחוז קלארק, המשתרע על שטח של 15.93 דונם. בצמוד למבנה הראשי ישנו מסך ענקי המקרין פרסומות למלון, ומבנים נוספים, בהם אף אולפני טלוויזיה.
המבנה המרכזי כולל כלוב אריות גדול, אחת האטרקציות הבולטות במבנה. הכלוב השקוף פתוח 24 שעות ביממה ומספק בידור למבקרים ולמהמרים. מעבר לכך, כולל המבנה מוטיבים מסרטי MGM.
אחד מהמופעים הקבועים במלון הוא מופע קברט המוצג במועדון ייעודי במלון, המהווה סניף של מועדון קרייזי הורס בפריז.
אבן רוזטה
אבן רוֹזֶטָה היא אסטלת גרנודיוריט ממצרים העתיקה אשר עליה חקוק צו מלכותי, שהוצא בממפיס בשנת 196 לפנה"ס מטעם המלך תלמי החמישי. הצו כתוב במצרית קדומה בשלושה סוגי כתב שונים: כתב חרטומים (הירוגליפי), כתב דמוטי וכתב יווני עתיק, ומאחר שתוכנו דומה בכל שלושת סוגי הכתב, הוא שימש בעת החדשה כמפתח לפענוח כתב החרטומים המצרי.
במקור הוצגה האסטלה בתחומי מקדש מצרי, אולם היא הועברה ממקומה, ככל הנראה בשלהי העת העתיקה או בתקופת ימי הביניים, עד שבסופו של דבר שימשה בבנייתו של מבצר ז'וליאן בקרבת העיר רוזטה שבדלתת הנילוס. האבן נמצאה באזור המבצר בשנת 1798 על ידי קצין צרפתי מחיל המשלוח הצרפתי למצרים, פייר-פרנסואה בושאר. מאחר שהייתה הטקסט הרב-לשוני הראשון שכלל מצרית קדומה והתגלה בעת החדשה, ולאור פוטנציאל הפענוח של אותה שפה בעזרתה, שעד אותה עת לא תורגמה, עוררה האבן עניין ציבורי נרחב. לאחר גילויה נפוצו העתקים ליתוגרפיים ויציקות גבס של האבן ברחבי אירופה בקרב חוקרים רבים. בה בעת, לאחר תבוסת הכוחות הצרפתיים במצרים ב-1801, נמסרה האבן לידיים בריטיות, תחת הסכם הכניעה של אלכסנדריה. האבן הועברה ממצרים ללונדון, שם היא מוצגת מאז 1802 במוזיאון הבריטי. זהו המוצג שזכה למספר הביקורים הגדול ביותר במוזיאון.
מאז גילויה הייתה האבן למוקד של יריבויות לאומיות מתמשכות. ראשית, הייתה מחלוקת בשל העברתה מידיים צרפתיות לידיים בריטיות במהלך המלחמות הנפוליאוניות, ולאחר מכן הייתה מחלוקת ארוכת השנים בדבר תרומתם היחסית של תומאס יאנג האנגלי וז'אן-פרנסואה שמפוליון הצרפתי לפענוחה. מאז שנת 2003 התבטאה היריבות גם בדרישתה של מצרים להשבת האבן אליה.
אף על פי שחקר הצו המופיע על האסטלה החל כבר עם הופעת תרגומו הראשון המלא של הטקסט היווני בשנת 1803, חלפו כ-20 שנה נוספות בטרם הודיע שמפוליון בשנת 1822 בפריז על תעתיק הכיתוב המצרי. זמן ארוך יותר חלף בטרם יכלו חוקרים לקרוא כתובות וספרות במצרית עתיקה בבטחה. ציוני הדרך בפענוח האבן היו ראשית ב-1799, אז הובן כי מדובר באותו תוכן בשלושה סוגי כתב, ולאחר מכן בהבנה שהכתב הדמוטי השתמש בסימנים פונטיים לאיות שמות זרים (1802), בהבנה כי כתב החרטומים עשה כך גם כן, תוך דמיון נרחב לכתב הדמוטי (1814, על ידי תומאס יאנג), ולבסוף, בהבנה שלא רק שמות זרים נכתבו באופן פונטי בכתב החרטומים, אלא גם מילים ילידיות במצרית עתיקה נכתבו בצורה זו (1822–1824, על ידי שמפוליון).
שני קטעים נוספים מעותקים של אותו צו התגלו בשלבים מאוחרים יותר, וכן כתובות דו-לשוניות ותלת-לשוניות נוספות שכללו את כתב החרטומים. עם אלה נמנים צווים תלמיים מוקדמים יותר, כגון צו קנופוס משנת 238 לפנה"ס וצו ממפיס מטעם תלמי הרביעי משנת 218 לפנה"ס לערך. למרות גילויים אלו, נחשבת אבן רוזטה כמפתח ששימש להבנת הספרות והתרבות של מצרים העתיקה בעת החדשה. המונח "אבן רוזטה" משמש כיום גם בהשאלה לתיאור רמז משמעותי בתחום ידע חדש.