cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלאדיו
ברצלונה
בעונת 1970/71, עם ויק באקניגהאם האנגלי כמאמן הקבוצה, הגיעה ברצלונה למקום ה-2. אלאדיו שותף ב-21 משחקי ליגה מבלי לכבוש אף שער. כמו כן, זכה אלאדיו עם ברצלונה בגביע הגנרל בפעם השלישית בקריירה שלו, אחרי שברצלונה ניצחה את ולנסיה במשחק הגמר ב-4 ביולי 1971, בו פתח אלאדיו. ברצלונה הצליחה לחזור מפיגור 2-0 לשוויון 2-2 בתום 90 דקות, ובהארכה הפכה את התוצאה וניצחה 4-3. בקינגהאם עזב את הקבוצה והוחלף על ידי רינוס מיכלס ההולנדי. עונת 1971/72, עונתו העשירית של אלאדיו בקבוצה, החלה כשאלאדיו שחקן הרכב בקבוצה, אך מהמחזור ה-10 ועד סוף העונה לא פתח באף משחק. בדרבי נגד אספניול במחזור ה-2 בליגה כבש אלאדיו שער עצמי, וברצלונה הובסה 3-0. בסך הכול בעונה זו פתח אלאדיו ב-12 משחקי ליגה ונכנס כמחליף ב-2 נוספים.
השנים האחרונות
אלאדיו, שהבין את דעיכת מעמדו בברצלונה, החליט לעזוב את הקבוצה בקיץ 1972, והוא הצטרף לשורות הרקולס שמוולנסיה, ששיחקה אז בליגה השנייה. בעונתו הראשונה במועדון, עונת 1972/73, פתח בכל 36 משחקי הליגה והבקיע 4 שערים, שניים מהן בבעיטות עונשין, ועזר להרקולס לסיים במקום ה-9. את פתיחת עונת 1973/74 החמיץ אלאדיו בשל פציעה, ובמשחק הראשון בו שותף, כשנכנס כמחליף נגד לינרס, הבקיע שער עצמי שתרם להפסד קבוצתו. הרקולס הייתה אז במקום ה-18 בליגה, עם 2 ניצחונות ו-4 הפסדים. עד סוף העונה שיחק אלאדיו ב-29 משחקי ליגה, כבש 4 פעמים, והיה משמעותי בכך שהרקולס העפילה לליגה הראשונה מהמקום ה-2.
בסוף העונה עזב אלאדיו את הרקולס וחתם בשורות ז'ימנסטיק טרגונה שמקטלוניה, שגם היא הייתה בליגה השנייה. אלאדיו לא שיחק בעקביות בקבוצה זו, ובעונתו הראשונה בקבוצה, עונת 1974/75 שותף ב-17 משחקי ליגה, אז סיימה הקבוצה במקום ה-13. אף על פי שהחל את עונת 1975/76 בקבוצה, החליט לפרוש ממשחק, בגיל 35.
קריירת נבחרות
משחק הבכורה של אלאדיו במדי נבחרת ספרד היה במשחק ידידות לקראת מונדיאל 1966, נגד ב-23 ביוני 1966. אלאדיו נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל ופתח במשחק הראשון בשלב הבתים, בו הפסידה ספרד ל בתוצאה 2-1. אלאדיו לא שותף בשני המשחקים הבאים של נבחרתו, שהודחה מהטורניר כבר בשלב הבתים.
במהלך מוקדמות יורו 1968 זומן אלאדיו למשחק אחד, אך לא שותף ולו לדקה במהלך כל הטורניר. אלאדיו שב לשחק בנבחרת במהלך מוקדמות מונדיאל 1970, כשפתח במשחק ידידות נגד ב-17 באוקטובר 1968. בהמשך שותף ב-4 מששת משחקי הנבחרת במוקדמות. במשחק נגד ב-23 בפברואר 1969 הורחק אלאדיו בכרטיס אדום ונבחרתו הפסידה 2-1. ספרד כשלה להעפיל לטורניר הגמר שכן סיימה רק במקום ה-3 בביתה. משחקו העשירי והאחרון במדי הנבחרת היה משחק ידידות נגד ב-22 באפריל 1970, משחק בו ניצחה ספרד 1-0.
כקטלאני, שיחק אלאדיו גם במדי נבחרת קטלוניה, עמה השתתף בשני משחקי ידידות.
טקמיצו מוראוקה
טקמיצו מוראוקה (村岡崇光 הירושימה, 1938) הוא חוקר ממוצא יפני של השפות השמיות. עמד בראש המחלקה לשפות העברית, ארמית ואוגריתית באוניברסיטת ליידן עד שנת 2003. ידוע במחקריו על העברית והארמית (כולל סורית) ובתחום התרגומים העתיקים של התנ"ך, בעיקר של תרגום השבעים.
למד לימודי בלשנות כללית ושפות מקראיות באוניברסיטת קיואיקו בטוקיו. לאחר מכן למד באוניברסיטה העברית בירושלים, שם סיים את עבודת הדוקטורט בנושא "האמפאזה בלשון המקרא" בהנחיית פרופ' חיים רבין. בהמשך שימש כעמית מחקר במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה.
מוראוקה חבר של האקדמיה למדעי הרוח של אוסטרליה, וחבר כבוד של האקדמיה ללשון העברית משנת תשס"ו. בשנת 2017 העניקה לו האקדמֻיה הבריטית Burkitt Medal תוך הערכת מחקריו המצטיינים בתחומי המקרא ותרגום השבעים.
חיבר מספר גדול של חיבורים בנושאי מחקרו בשפות השמיות ובתרגום השבעים.
רשימה חלקית של חיבוריו
ברשימה נסקרו רק חיבוריו בשפה האנגלית
אח"י אילת (סער 2)
אח"י אילת הייתה ספינת טילים מדגם סער 2, סימנה הצבאי היה 321, היא פעלה בשירות חיל הים משנת 1968 עד שנת 1991.
הספינה השנייה אחרי אח"י חיפה שחומשה במערכת הנשק שכללה את טילי גבריאל.
השתתפה בקרבות הטילים ב.
בשירות חיל הים
הספינה נבנתה במספנות קונסטרוקסיון מקאניק דה נורמאנדי בשרבורג שבצרפת. ב-5 באוגוסט 1968 יצאה משרבורג בפיקוד רס"ן אלי לוי הגיעה לנמל חיפה ב-11 באוגוסט 1968 ונקלטה בשייטת ספינות הטילים. במלחמת יום הכיפורים השתתפה בקרבות נגד המצרים באזור פורט סעיד ודמיאט. בקרב דמיאט ירתה 5 טילי גבריאל (טיל) ופגעה בספינות טילים מצריות. בקרבות אחרים התחמקה מטילים שנורו עליה וירתה 152 פגזים מתותחי 40 מ"מ.
חימוש עיקרי
שנות ה-70: מערכת בקרת אש גבריאל, 5 טילי גבריאל. 2 תותחי 40 מ"מ L70 תוצרת ברדה, שני מקלעי 0.5, רקטות מוץ. סונאר בקוער הספינה ופצצות עומק נגד צוללות.
שנות השמונים: מערכת טילי הרפון 4 טילי הרפון, תותח 40 מ"מ ברדה, נוסף סונאר עומק משתנה וטורפדו נגד צוללות דגם 44 תוצרת ארצות הברית.
לי ארצ'ר
לי אנדרו ארצ'ר ג'וניור (6 בספטמבר 1919 – 27 בינואר 2010) היה טייס קרב אפרו-אמריקאי, אלוף ההפלות השחור היחידי עד כה. היה מהטייסים השחורים הראשונים בגיס האווירי של צבא ארצות הברית, בחילות האוויר של צבא ארצות הברית ולבסוף בחיל האוויר האמריקאי. את שירותו הצבאי סיים בדרגת לוטננט קולונל (מקביל לדרגת סא"ל בדרגות צה"ל).
בזמן מלחמת העולם השנייה, כחלק מיחידת טייסי טסקיגי, השתתף ב-169 גיחות מבצעיות, ביניהן ליווי של מפציצים, סיור אווירי ותקיפת מטרות קרקעיות. צבר 4.5 הפלות מאושרות של מטוסי אויב.
ביוגרפיה
ארצ'ר נולד ביונקרס ניו יורק, גדל במחוז הארלם ובהמשך למד באוניברסיטת ניו יורק. עם סיום לימודיו התגייס לצבא מתוך כוונה להתקבל לקורס טיס. באותם ימים, צבא ארצות הברית לא אפשר לשחורים להתקבל למסלולי טיס וארצ'ר הוצב בחיל הקשר בתור אחראי על מכשיר טלגרף בג'ורג'יה. כאשר מדיניות הצבא השתנתה, הוא הוצב בקורס טיס לאפרו-אמריקאים בבסיס חיל האוויר בטסגיקי, אלבמה. הוא הראשון שסיים את הקורס מהמחזור שלו, והראשון מבין 994 טייסים שחורים שהוכשרו שם. קיבל דרגת סקונד-לוטננט (מקביל לדרגת סגן) ב-28 ביולי 1943.
מלחמת העולם השנייה
לחם בקרבות בחזית מערב אירופה כחלק מלהק 302 של חיל האוויר האמריקאי כטייס קרב, כינויו היה "באדי". הוא השתתף ב-169 גיחות והטיס מטוסי בל P-39 "איירקוברה", P-47 ת'נדרבולט ו-P-51 מוסטנג. במטוס מוסטנג מדגם P-51C עם זנב בצבע אדום, כך נצבעו מטוסיהם של טייסי טסקיגי, זקף לזכותו את הפלתו האווירית הראשונה - מסרשמיט Bf 109 גרמני שהופל מעל ממינגן ב-18 ביולי 1944.
ה-12 באוקטובר 1944 היה "יומו הגדול" של ארצ'ר. במהלך קרבות אוויר שהתפתחו מעל הונגריה הכבושה על ידי הנאצים, הפיל 3 מטוסי מסרשמיט הונגריים מעל אגם בלטון בתוך עשר דקות בלבד.
היסטוריונים של חיל האוויר האמריקאי חלוקים בדעותיהם בשאלה האם ארצ'ר חלק הפלה עם טייס נוסף או לא. לפי אחד מהם, מסמך המאשר הפלה זו נגנב ממכוניתו של ארצ'ר מיד סיום המלחמה בשנת 1945.
עם חזרתו מאירופה הוענק לו צלב התעופה המצוינת אך הוא ציין שהגזענות בחברה האמריקאית לא דעכה. "טסתי 169 גיחות קרב כאשר רוב הטייסים השתתפו רק בחמישים גיחות", אמר לשיקגו טריביון בשנת 2004. "כאשר חזרתי לארצות הברית וירדתי מהאונייה, היה שלט ועליו כתוב "גדודים 'צבעוניים' לימין, גדודי לבנים לשמאל".
ארצ'ר המשיך בקריירה צבאית בחילות האוויר של צבא ארצות הברית ולימים חיל האוויר של ארצות הברית. הוא השתתף בקרבות במלחמת קוריאה, כיהן כנציג צבאי-דיפלומטי של המדינה באירופה וכראש מטה הפיקוד האווירי הדרומי בפנמה, עד לפרישתו בדרגת לוטננט קולונל בשנת 1970.
לאחר השירות הצבאי
עם פרישתו מחיל האוויר כיהן כסמנכ"ל חברת ג'נרל פודס והיה מראשוני הסמנכ"לים האפרו-אמריקאים בהיסטוריה של ארצות הברית. עבר להתגורר בניו רושל ניו יורק.
באוקטובר 2005 ביקר בבסיס חיל האוויר האמריקאי בעיראק, ונפגש עם טייסי להק 332, "להק הבן" של יחידת טייסי טסקיגי.
"זהו חיל אוויר חדש", אמר ל-Associated Press. הוא אמר שראה טייסים "שחורים, לבנים, אסייתים, מזרחיים ומחלקים שונים של אירופה. "כך", הוא אמר, "אמריקה מורכבת".
מחלתו ומותו
באפריל 2009, ארצ'ר נבחר להיות יועץ עבור סרטו של ג'ורג' לוקאס "זנבות אדומים". הוא מת באוניברסיטת קורנל ב-27 בינואר 2010 מסיבוכי לב לפי בנו רוי ארצ'ר. מותו אירע לפני סיום העבודה על הסרט ולכן הסרט הוקדש לזכרו. בטקס אזכרה לכבודו שנערך ב-4 בפברואר נכח הקומיקאי ביל קוסבי ונשא הספד.
אשתו של ארצ'ר, אינה בורדל, מתה בשנת 1996. במותו, הוא השאיר אחריו שלושה בנים, בת אחת וארבע נכדות. נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
אותות ועיטורים
כמו כן, תוכנית אימוני טייס נקראה על שמו והן דווייט אייזנהאואר, ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון ציטטו את דבריו.
עלי בן חוסיין מחיג'אז
עלי בן חוסיין (בערבית - علي بن حسين; 1879 - 13 בפברואר 1935) היה מלך חג'אז והשריף של מכה בין אוקטובר 1924 לדצמבר 1925. הוא היה בנו הבכור של חוסיין בן עלי, מלכה הראשון של חג'אז בזמן המודרני, וצאצא לשושלת ההאשמית. לאחר שאביו העביר לו את תאריו החילוניים, היה זכאי לשאת גם את התואר הדתי ח'ליפה, אך בחר שלא לעשות כן. צאצאיו היו בני משפחת המלוכה בעיראק, אך ענף זה של בית המלוכה הושמד במהפכת ה-14 ביולי 1958.
חייו
עלי היה בנו הבכור של חוסיין בן עלי, מלך חג'אז. הוא נולד במכה וחונך באיסטנבול. אביו מונה לשריף של מכה על ידי הסולטאן העות'מאני ב-1908. עם זאת, יחסיו של האב עם השלטונות הטורקיים החריפו והלכו, וב-1916 היה אביו לאחד ממנהיגי המרד הערבי כנגד השלטון העות'מאני. עלי פיקד על אחד הכוחות שצרו על מדינה, ועיקר תרומתו ללוחמה הייתה החבלה במסילת הרכבת החיג'אזית שקישרה את אזור חג'אז לשאר האימפריה העות'מאנית. אף שהתועלת הצבאית של המרד הייתה מוגבלת, הבריטים ביקשו להיעזר בשריפים כדי להקל את השליטה על המזרח התיכון. בעקבות זאת הכריז על עצמו חוסיין כמלך חג'אז, ובמרץ 1924 נטל את התואר הדתי ח'ליפה. בעוד שאחיו הצעירים של עלי, עבדאללה ופייסל הומלכו על ידי הבריטים בירדן ובעיראק, נותר עלי בחצי האי ערב, וציפה לרשת את כסאו של אביו בבוא היום.
המלך חוסיין מצא עצמו בתחילת שנות ה-20 בבידוד גובר והולך מצד האימפריה הבריטית, ובסכסוך עם בית סעוד שמרכזו בריאד. בספטמבר 1924 כבש אבן סעוד את טאיף מידי השריפים, וחוסיין נאלץ לוותר על תאריו, מתוך תקווה שהדבר יביא לסיום המתקפה של בית סעוד. עלי נטל את תאריו החילוניים של אביו, ונמנע מליטול את תואר הח'ליפה. הוא עזב את מכה על מנת שלא להביא את המלחמה לעיר הקודש, והתבצר בג'דה שם עמד במצור במשך שמונה חודשים.
בדצמבר 1925 זכה בית סעוד לניצחון סופי, ועלי נאלץ לעזוב את חצי האי ערב, ולעבור לעיראק, שם שלט אחיו הצעיר פייסל. ממלכת חג'אז צורפה לממלכת ערב הסעודית, ותואר מלך חג'אז בוטל. במשך שנים אחדות ניהל משא ומתן עם הצרפתים על תואר מלך סוריה שנשלל מאחיו פייסל בשנת 1921, אך בסופו של דבר לא יצא הדבר לפועל. את שארית חייו בילה עלי בבגדאד, שם הוענקה לו אחוזה מלכותית. חלק ניכר מזמנו בילה באירופה, שם נועץ ברופאים בשל מחלת לב בה לקה, ולעיתים שהה אצל אחיו עבדאללה בעמאן ובירושלים. לאחר מותו של פייסל שימש כחונך למלך ראזי, שנישא לבתו עליה. ב-13 בפברואר 1935 מת עלי בבגדאד.
צאצאיו מבית המלוכה העיראקי
מנישואיו לנפיסה ח'אנום ב-1906 נולדו לו ארבע בנות ובן.
אחת מבנותיו, עליה, נישאה לראזי, מלך עיראק, בן אחיו פייסל. לאחר מותו של ראזי, בשנת 1939 שימשה כמלכה האם של עיראק. בנו, עבד אל-אילה שימש במשך שנים רבות כעוצר עיראק, שכן המלך הצעיר, בנה של עליה ונכדו של עלי, פייסל השני היה אך פעוט כאשר אביו נהרג. בשנת 1958 אירעה הפיכה צבאית, שהעלתה לשלטון את הקצין עבד אל-כרים קאסם. בהפיכה נרצחו עבד אל-אילה ופייסל השני, ושושלתו של עלי נכרתה.
לונדון ריבר
לונדון ריבר (באנגלית: London River) הוא סרט דרמה בריטי-צרפתי משנת 2009, שכתב והפיק הבמאי הצרפתי-אלג'יראי ראשיד בושארב. בסרט מככבים ברנדה בלתין וסוטיג'ואי קויאטה, והוא מתמקד בשני אנשים המחפשים את ילדיהם שנעדרים מאז הפיגועים בלונדון שהתרחשו ב-7 ביולי 2005.
תקציר העלילה
הם חוששים שהבת והבן נהרגו בפיגועים. הם מגלים שילדיהם היו חברים שחיו ביחד בדירה בלונדון, ותכננו לנסוע לצרפת. בסוף מתברר שהשניים נהרגו בפיגוע התאבדות שהתרחש באוטובוס בו נסעו סמוך לכיכר טאביסטוק.
הסרט צולם בממלכה המאוחדת ובצרפת. אתרי הצילומים בלונדון כוללים את הארינגיי ופינסברי פארק, ובעיקר את בלקסטוק רוד.
ביקורת
הסרט זכה לביקורות מעורבות. דרק מלקולם מהאיבנינג סטנדרד נתן לסרט ארבעה כוכבים מתוך חמישה, וכתב: "התיאור של בושארב של לונדון אחרי הפיגועים מדויק להפליא, ויש השתתפות בכאבם של כל השחקנים. קן לואץ' לא היה עושה זאת טוב יותר. אף לונדוני לא צריך לפספס את הסרט הזה."
קאלים אפטאב כתב בעיתון האינדפנדנט ש"לונדון ריבר" הוא "הסרט המדובר ביותר בפסטיבל הקולנוע של ברלין", אבל טען "רק הופעתו של קויאטה הצילה את הסרט שאחרת היה משעמם וצפוי, שנמנע מכל דיון משמעותי על השפעותיו של הפיגוע שסביבו עוצב הסיפור."
דברה יאנג מהוליווד ריפורטר קובעת כי "הבמאי הצרפתי ראשיד בושארב ("ימים של תהילה") מבטא רגישות רבה בסיפור הבדיוני, ובתיאור החברה הרב-גזעית באנגליה, המלאה דעות קדומות שמושרשות עמוק אבל יש בה יכולת להשתנות".
פרסים
סוטיג'ואי קויאטה זכה על הופעתו בפרס דב הכסף לשחקן הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי של ברלין ה-59. הסרט זכה בציון מיוחד של חבר השופטים.
מיקשה פנייה
מיקשה פנייה (במקור פליישמן, בהונגרית: Fenyő Miksa; מייקוט, 8 בדצמבר 1877 – וינה, 4 באפריל 1972) היה סופר הונגרי-יהודי, עורך דין, העורך הראשי המשותף של ניוגט (כתב עת), מנכ"ל איגוד התעשיינים הלאומי ההונגרי (GYOSZ), פטרון, חבר האספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט). בכתיבתו נהג פליישמן להשתמש בשמות בדויים שונים כגון: פרנץ דלוש, מיהאי קותי, מניהרט בלשי, ויאטור הונגריקוס.
השנים במייקוט (1877–1883)
מיקשה פנייה נולד במייקוט (כיום מחוז באץ'-קישקון בדרום הונגריה) למשפחה יהודית, בנם של פילפ פליישמן ושל לואיזה מלצר. הוא היה הצעיר מבין שבעת ילדיהם. באוטוביוגרפיה שלו מתאר כמה נפלא היה להיוולד בעיירה קטנה בשם מייקוט שפירושו "הבאר העמוקה", בקהילה שהייתה קתולית בעיקרה ובה המיעוט המשמעותי היה מורכב מ־25 משפחות יהודיות. לפי זכרונותיו, אביו לא היה אדם דתי, וכך לא השפיע על הילד ללכת בעקבות המורשת הדתית היהודית. מיקשה מצא כבר בגיל צעיר את החצאיות הצבעוניות של הבנות הקתוליות בימי ראשון כמושכות. עם זאת, אמו התעניינה מאוד בפסח ובהרגלי הצום ובמסורות של יום הכיפורים.
השנים בבודפשט (1887–1948)
בגיל עשר רשם אותו אביו לגימנסיה הלותרנית בבודפשט. כמחצית מהתלמידים הגיעו לשם ממשפחות יהודיות אמידות. פנייה הצטיין בשפה ההונגרית ובגאוגרפיה. הדוד וייל, דודו מצד אביו, סיפק לו מגורים וכלכלה בדירת משפחתו בת שני החדרים. בשנת 1895 סיים את לימודיו בתיכון ולאחר קבלת תעודת הבגרות החל את לימודיו בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת אטווש לוראנד. על אף שהיה עני יחסית, חבריו הזמינו אותו להופעות תיאטרון ואירועי תרבות אחרים, שם קיבל את רשמיו הראשונים מחיי התרבות. המאמר הראשון שלו פורסם במגזין "הגאון ההונגרי". מכאן ואילך הופיעו מאמריו בעיתונים שונים.
בשנת 1903, בגיל 26, התחתן פנייה עם אשתו הראשונה אַאוּרֶלִיָה שפר (רֶלָה). בנסיעתו הראשונה לחו"ל לקח את אשתו לירח דבש לווינה, פראג וברלין. הניסיון של מיקשה למצוא פרנסה כעורך דין עצמאי, בעל משרד, נכשל. היה עליו לסגור את משרדו הקטן ולעבוד במשרדי עורכי דין אחרים.
"הגאון ההונגרי" פסק להופיע באותה השנה. בנו הראשון, ג'רג' פנייה, נולד בשנת 1904 ובהמשך הפך לצייר ידוע. מיקשה עבד כמזכיר באיגוד הלאומי של התעשיינים (GYOSZ). בנו השני, איבאן פנייה, נולד בשנת 1905 ולימים יהיה אחד מחברי הצוות החשובים במוזיאון לאמנות יפה (בודפשט). כתב העת "המשקיף", שהיה המבשר של כתב העת הספרותי החשוב ניוגט, יצא לדרך בשנת 1905. מיקשה פנייה לקח חלק בהקמת חוג גלילאו שנועד לקדם ולהעמיק את דו-הקיום השליו של נוצרים והיהודים, להכיר ולהבין זה את זה. בעשר השנים שלאחר 1907 נסע רבות לאיטליה, בעיקר לוונציה ולרומא, כמו גם לאוסטריה, שווייץ, גרמניה ומדינות שכנות אחרות, כמעט לכל מקום ללא דרכון.
בשנת 1908 ייסד מיקשה פנייה ואף הפך לבעל מניות, את המגזין הספרותי והתרבותי ניוגט, בבית הקפה בריסטול יחד עם הוגו איגנוטוש, שהפך לעורך הראשי של המגזין עד 1929. מיקשה פנייה וארנה אושבאט הפכו לעורכים משותפים של המגזין עד להתאבדותו של אושבאט בשנת 1929. ב־1 בינואר פורסמה המהדורה הראשונה של ניוגט. חלק הארי מהעבודה בכתב העת היה ב"בית הקפה סבדשאג" (Szabadság=חירות) ובבית קפה ניו יורק. דרך כתב העת התיידד מיקשה עם רבים מגדולי הסופרים והאינטלקטואלים באותה תקופה, ביניהם מרגיט קאפקה, מיהאי באביץ'. הוא התוודע למלחינים הגדולים (בלה בארטוק, זולטאן קודאי) ואישי חברה ופוליטיקה חשובים אחרים באותה תקופה. הוא התיידד גם עם תומאס מאן וזיגמונד פרויד. בית ההוצאה לאור ניוגט, פרסם במהלך ארבעים שנותיו כ-412 גיליונות. ולפנייה היה תפקיד מרכזי בכך. בתו אנה (פּאני) נולדה בשנת 1910. בשנת 1912 פורסם על ידי ההוצאה לאור מחקרו "קזנובה" המפורסם. כשפרצה מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 מיקשה פנייה, שנסעה על גשר מרגיט בכרכרה רתומה לסוסים, הותקף על ידי המון מוסת של מפגינים בגלל סירובו להצטרף אליהם. חבר שזיהה אותו הציל אותו מהסכנה.
בשנת 1915 פרסם פנייה כרך קצר על מנהיגים הונגרים-גרמנים. באוקטובר 1917 המהפכה הרוסית טלטלה את העולם. אנדרה אדי, שכבר היה במצב בריאותי ירוד מאוד, ביקש ממיקשה לקרוא לנכדו הראשון על שמו, אנדרה. שלושת ילדיו הראשונים לא הולידו נכד (ורק בשנת 1964 יכול היה לעמוד בהבטחתו). באביב 1917 מונה פנייה למנכ"ל GYOSZ. אז היה כבר ביכותו לנסוע ברחבי מרכז אירופה, לעיתים עקב תפקידו, לפעמים כאדם פרטי לבילוי חופשתו. מלחמת העולם הראשונה הסתיימה בשנת 1918. המונרכיה האוסטרו-הונגרית התפוררה ורוב הונגריה ההיסטורית סופחה למדינות השכנות. המשורר אנדרה אדי נתפס צער רב מהפרדת אזור מולדתו, טרנסילבניה, מארצו הונגריה.
בשנת 1919, מותו של אנדרה אדי הפר את שלוות נפשו של פנייה, כי הוא היה לא רק מעריצו וחברו הקרוב של המשורר, אלא גם פטרונו, כמו הברון לאיוש הטווני. בעשר השנים הבאות, בעשור מ־1920, הוא המשיך את עבודתו באיגוד התעשיינים, כתב מאמרים לניוגט וגידל את ילדיו. בשנת 1925 נפסק תפקידו כעורך ניוגט. בשנת 1927 המשיך לכהן כמנכ"ל איגוד התעשיינים הלאומית יחד עם שר המשפטים ההונגרי לשעבר אמיל נאג'. הוא ביקר את עונשו המופרז של הונגריה על תפקידה במלחמת העולם הראשונה, תחת הכותרת "חוזה טריאנון והשפעתו" (שפורסם בצרפתית ובאיטלקית) ובכך הצטרף לקבוצת אינטלקטואלים יהודים הונגרים שהתנגדו לתהליך פיצול הונגריה הגדולה. באוקטובר 1929 התאבד ארנה אושבאט מתוך כאב על מותה בטרם עת של בתו הצעירה. מותו המוקדם של אושבאט טלטלה גם את פנייה וגם את איגנוטוש כך שהם הפסיקו להיות מעורבים ישירות בכתב העת ניוגט.
בשנת 1930 הגיעו השפעות השפל הגדול באמריקה גם להונגריה כמו לשאר העולם. GYOSZ, שזכה לכבוד רב של סופרים ואנשי רוח הונגרים, פעל ביעילות יחסית כדי לסייע להונגריה להתגבר על המצב הכלכלי הקשה. בשנה שלאחר מכן נבחר מיקשה כחבר עצמאי בבית העליון של הפרלמנט ההונגרי. רלה, אשתו הראשונה של מיקשה, נפצעה קשה בתאונת דרכים, וסבלה כאבים מתמידים. היא נפטרה בשנת 1933. כיוון שהאיגוד הלאומי של התעשיינים מילא תפקיד משמעותי בסיכול עלייתה לשלטון של ממשלת ימין קיצונית עוד יותר בהונגריה, התוצאה הייתה שפנייה הותקף ללא הרף על ידי הימין הקיצוני.
בסתיו 1934 התחתן עם מריה סירינגר, שאמה הייתה מזכירה ב- GYOSZ. כחבר עצמאי בפרלמנט ההונגרי, הוא ניסח וכתב מחקר על התוכניות האירופיות המסוכנות של היטלר. כמעט לבדו באספה הלאומית העז לבקר את הרייך הנאצי. מחקרו אודות היטלר התפרסם בניוגט והופץ לכל הנציגים בפרלמנט. זו הייתה הסיבה שאחרי ראול ולנברג היה שני ברשימה השחורה של היטלר, חי או מת. בשנת 1935 נולד בנו השלישי, מריו. מנישואיו השניים הוא הילד היחיד. כחבר פרלמנט זו הייתה שנתו האחרונה. באותה השנה הופיע ב"מי זה מי" המפורסם בלונדון. בשנת 1937 נכנס מיקשה לשנתו ה-60. ניוגט פרסם מחקר מרכזי בנושא אישטוואן בתלן. הפרלמנט ההונגרי חוקק משנת 1938 חוקים אנטישמיים שהקשו מאוד על חייהם של מיקשה ומשפחתו וסיכנו ממש את חייהם משנת 1943. בשנת 1938 עם פרסום החוק היהודי השלישי נאלץ מיקשה פנייה להתפטר מתפקידו כמנכ"ל איגוד התעשיינים.
בשנת 1944, תוך שהוא מסתתר עם שלושת ילדיו מנישואיו הראשונים כדי להציל את חיי כולם, התחיל לכתוב את יומנו על מלחמת העולם השנייה בשם "הארץ שנסחפה". הנאצים ומפלגת צלב החץ הפקיעו את הווילה שלו, את כל נכסיו האחרים ואת כל חפציו. אנשי רוח ומנהיגים רבים ב-GYOSZ וניוגט הסתתרו, ברחו לגלות או נהרגו. ב־19 בינואר 1945, סיים לכתוב את יומנו. בסיום מלחמת העולם השנייה, התחיל מיקשה בניסיונות להחיות את האיגוד הלאומי של תעשיינים, אך בשלוש השנים שלאחר מכן היה נתון להתקפות אנטי-קפיטליסטיות וב־1948 הוביל לפירוק האיגוד. בשנת 1946 פורסם לראשונה יומן מלחמת העולם השנייה שלו, הארץ שנסחפה. מיקשה החשיב אותו ככתיבתו הטובה ביותר.
פנייה ברח מהונגריה בשנת 1948, בעקבות הידיעה שהגיעה לאוזניו שמתוכנן משהו נגדו בגלל תפקידו באיגוד הלאומי של התעשיינים.
השנים ברומא ובפריז (1952-1948)
בשנת 1949 עבר לעיר המועדפת עליו, רומא, ובילה זמן רב במחקר וקריאה בספרייה הלאומית האיטלקית. בשנים אלה קיבל מראש ממשלת ישראל הצעירה דוד בן-גוריון הזמנה לתפקיד שר בממשלת מדינת ישראל שקמה זה עתה, אך הוא דחה את ההזמנה בגלל חששותיו ורגשותיו האישיים שהובילו אותו להתנצר 30 שנה לפני כן. עם זאת, הוא קיים ידידות קרובה עם כמה מבני דורו, שמילאו תפקידים בבניית האומה החדשה בישראל. בשנת 1951, במהלך שהותו ברומא, השלים את הרומן הראשון שלו, Jézus is D.P. Volt (בעברית: "ישו היה עקור"). הרומן ראה אור בהוצאת ארגומנטום רק בשנת 2006.
השנים בניו יורק (1953–1969)
בשנת 1953 הגיעו הוא ומשפחתו לניו יורק. שנים מספר לאחר הגעתו קיבל יחד עם משפחתו אזרחות אמריקאית. הוא בילה את רוב חייו בזיכרון העבר ובמבט על הקריירה וחיי המשפחה של בנו, מריו. הוא השתתף באופן קבוע בישיבות "מועדון הקן", מועדון מהגרים הונגרים. חבריו, כמו פרנץ קורין וקורין דייזי, חברי משפחתו של מנפרד וייס ועוד ביקרו שם בקביעות. בשנת 1964 הוענק לו פרס ספרותי באיטליה, חברו הטוב פרנץ קורין (1879–1964) נפטר בניו יורק. בקיץ 1966 הזמין אותו שר התרבות והחינוך של הונגריה רשמית לבודפשט לביקור. במהלך ביקורו הקצר, הוא היה במרכז ההתעניינות התקשורתית והציבורית.
השנים בווינה (1969–1972)
בשנת 1969 עבר לווינה, בחלקו כמחאה על מלחמת וייטנאם ובחלקו להיות קרוב בזקנתו למולדתו, הונגריה. באוגוסט, תרם מיקשה ל"מוזיאון הספרותי פטפי" את האוסף של התכתבויותיו עם אנדרה אדי ואת שיריו (בכתב יד). בקיץ 1971 נפגש מיקשה פנייה בפעם האחרונה עם בנו מריו, כלתו איליאנה ושני נכדים. הוא נפטר ב-4 באפריל 1972 בגיל 95 בווינה.
הימנוטומיה
הימנוטומיה (אנגלית: Hymenotomy) היא פרוצדורה כירורגית שמטרתה פתיחתו של קרום הבתולים. מטרתה של פרוצדורה זו היא לטפל במקרים בהם קרום בתולים אטום (Imperforate Hymen), נוקשה או לא פתוח מספיק. במקרה בו קרום הבתולים אטום לגמרי, מטרת הפתיחה היא קודם כל כדי לאפשר לדם הווסת לצאת. במקרים אחרים, כמו קרום בתולים נוקשה, נעשית פרוצדורה זו כדי לאפשר או להקל על קיום יחסי מין, שכן קיום יחסי מין וגינליים במקרה של קרום בתולים אטום או נוקשה עלול להסתיים בפציעה קשה של האזור. במקרים אחרים, יחסי המין יגרמו לאי נוחות וכאב. במקרים בהם פתח קרום הבתולים צר, פתיחת קרום הבתולים תעזור על הכנסת והוצאת טמפון ביתר קלות.
מתיו הרברט
מתיו הרברט (נולד ב-1972), הידוע גם בשם הרברט, דוקטור רוקיט, Radio Boy, Mr. Vertigo, טרנספורמר ו-Wishmountain, הוא אמן מוזיקה אלקטרונית בריטי. לעיתים קרובות הוא משתמש בצלילים מפריטים יומיומיים כדי להפיק מוזיקה אלקטרונית.
ראשית חייו
הרברט גדל בדרום אנגליה. אביו היה טכנאי ב-BBC. הוריו היו מתודיסטים ואסרו רובי צעצוע וטלוויזיה. אביה של אמו היה סרבן מצפוני במלחמת העולם השנייה. בילדותו למד הרברט לנגן בכינור ובפסנתר, והשתתף בהפגנות של גרינפיס. בתחילת שנות ה-90 היה סטודנט לדרמה באוניברסיטת אקסטר. הרברט התחיל לדגום צלילים של אובייקטים כדרך ליצור פסקול מציאותי למחזותיו. הוא החל ליצור מופעים חיים שבהם נוצרו הצלילים מתוך חפצים יומיומיים ומהסביבה, ובסופו של דבר יישם את אותה טכניקה על רחבת הריקודים.
קריירה
הרברט עבר ללונדון ב-1994 ובינואר 1996 הוציא לאור את שלושת ה-EP שסימנו את כיווני הקריירה השונים שלו: "Radio" תחת השם "Wishmountain" (אמביינט וטכנו), "Ready To Rockit" של דוקטור רוקיט (אלקטרו ג'אזי) ו"Part One" תחת השם הרברט (האוס). תוך ארבע שנים, הוציא לאור 25 סינגלים ו-4 אלבומים, והפך לתקליטן ומפיק מבוקש.
אלבומו הראשון, "100 Lbs", יצא לאור בשנת 1996 – אוסף סינגלים 12 אינץ' של מוזיקת ריקודים שהפיק. בשנת 1998, הרברט הוציא לאור את "Around the House" עם הזמרת דאני סיציליאנו, אלבום ששילב ביטים רקידים עם צלילים שנוצרו על ידי חפצי מטבח יומיומיים ושירה. עד סוף שנות התשעים הרברט עשה רימיקס של רצועות לאמני דאנס כמו מולוקו, והקליט סינגלים, מיני-אלבומים ואלבומים תחת מגוון כינויים (דוקטור רוקיט, Radio Boy, Mr. Vertigo ו-Transformer) ושמו שלו.
בשנת 2001, הרברט הוציא לאור את "Bodily Functions" הדומה במבנהו ל-Around the House, עם צלילים שנוצרו על ידי מניפולציה של שיער ועור אנושיים כמו גם איברי גוף פנימיים. האלבום קיבל חוזה עם הלייבל הגרמני "Studio !K7" והיה היצירה הראשונה באורך מלא של הרברט שזוכה להפצה עולמית.
ב-2005 יצא לאור "Plat du Jour", תקליט העשוי כולו מחפצים ומצבים בשרשרת המזון. הרברט הקליט מתחת לביוב של רחוב פליט, עם פולי קפה וייטנאמיים, בתוך חוות תרנגולות תעשייתיות, נהג בטנק על שחזור של ארוחת הערב שנייג'לה לוסון בישלה לג'ורג' בוש וטוני בלייר, ותיעד 3500 אנשים נוגסים תפוח בו זמנית. הרצועה שכותרתה "הארוחה הסופית של סטייסי לוטון" נעשתה בשיתוף פעולה עם השף הנודע הסטון בלומנטל.
ב-30 במאי 2006, הרברט הוציא לאור את "Scale", אלבומו המצליח ביותר עד כה. בארצות הברית הוא הגיע למקום ה-20 במצעד אלבומי המוזיקה האלקטרונית של בילבורד. אנטרטיטימנט ויקלי ציין ש"הרברט מסיט בערמומיות את החוט התמטי האפוקליפטי של האלבום למשהו חם ורקיד." המגזין פיצ'פורק כתב: "'Scale' הוא אחד מהאלבומים הגדולים של השנה, מתוחכם וגחמני, משמח ועם זאת נגוע בעצב".
באוקטובר 2008 יצא לאור "There's Me And There's You", האלבום השני של "Matthew Herbert Big Band". בהכנת התקליט הרברט הקליט בתוך בתי הפרלמנט, באתר הטמנה, ובלובי המוזיאון הבריטי עם 70 מתנדבים.
בשנת 2010 הוציא הרברט שניים מתוך שלושה חלקים של טרילוגיית אלבומים. הראשון, "One One", נכתב ובוצע כולו על ידי הרברט לבדו, השני, "One Club", נוצר אך ורק מצלילים שהוקלטו במועדון לילה באופנבך שבגרמניה בלילה אחד.
באותה שנה הוא גם הוציא עיבוד מחודש לסימפוניה העשירית של מאהלר לסדרה Recomposed של דויטשה גרמופון. חלק ניכר מההקלטה נעשה בתוך צריף ההלחנה של מאהלר בטובלאך, ליד קברו ובמשרפה.
בסוף 2011, יצא החלק האחרון של הטרילוגיה, "One Pig". הרברט הקליט את מחזור החיים של חזיר מעובד מלידה ועד לצלחת האוכל. ארגון זכויות בעלי החיים PETA גינה את האלבום מבלי לשמוע אותו. הרברט, שאינו צמחוני, השיב כי התלונות שלהם היו "אבסורדיות לחלוטין" וכי הוא רוצה שהמוזיקה שלו תעודד אנשים "להקשיב לעולם קצת יותר בזהירות". באותה שנה השיר "Café de Flore" משנת 2001, שהוקלט במקור לתצוגת אופנה של איב סנט לורן ונקראת על שמו של Café de Flore בפריז, הופיע באופן בולט בפסקול הסרט "Café de Flore".
ב-11 במרץ 2013 בוצעה ב-Roundhouse בלונדון יצירה חדשה שהוזמנה מהרברט, לתזמורת עם אלקטרוניקה, המבוססת על יצירה של ראמו, כחלק מסדרת "Baroque Remixed" של רדיו 3 של ה-BBC.
ב-2015 יצא לאור האלבום "The Shakes", אלבומו הראשון של מוזיקת דאנס מזה תשע שנים.
ב-22 באוקטובר 2021 הוציא הרברט לאור את האלבום "Musca" בלייבל שלו "Accidental Records".
תיאוריות ופוליטיקה
בשנת 2000, הרברט כתב מניפסט שכותרתו "חוזה אישי לקומפוזיציית מוזיקה (משלב את מניפסט הטעויות)", ששימש כמדריך תאורטי לחלק גדול מעבודותיו המאוחרות. מטרותיו כוללות איסור אישי על שימוש במכונות תופים וסאמפלים מוכנים, ולוודא שכל דבר שנוצר באולפן ניתן לייצר גם בהופעה חיה.
רבים מהפרויקטים הפחות מוכווני דאנס שלו (בעיקר אלה שלא נוצרו תחת השם הרברט) עוסקים בנושאים פוליטיים, תוך שימוש באובייקטים ספציפיים כדי ליצור יצירה רעיונית. הפרויקט שלו ב-2001 תחת השם "Radio Boy", נקרא "The Mechanics of Destruction" ובו הוא סימפל את הסחורה של מקדונלד'ס ו-The Gap כמחאה נגד הגלובליזם התאגידי. הפרויקט היה זמין להורדה בחינם של MP3, דרך הופעות ובדואר של "Accidental Records".
הרברט שיתף כמה ממחשבותיו על העתיד במאמר למגזין המוזיקה הבריטי "Clash", וכתב "אנחנו עומדים בפני סערה מושלמת של חרא: התמוטטות פיננסית עולמית, שינויים אקלימיים מסיביים והסוף של הנפט".
פרויקטים נוספים
מתיו הרברט הפיק רמיקסים עבור אמנים רבים, כולל מולוקו, אניו מוריקונה, קווינסי ג'ונס, ביורק, REM, פרי פארל, סרז' גינסבורג, יוקו אונו, ג'ון קייל, וה-Avalanches. הוא תכנת שלושה שירים באלבום Vespertine של ביורק, והפיק את אלבום הבכורה "Ruby Blue" של זמרת מולוקו, רושין מרפי.
הוא תרם מוזיקה למספר סרטים, כולל "Human Traffic" ודוגמה 95, ולהפקות טלוויזיה, מחול, ותיאטרון בבריטניה.
אופבה (כדורגל)
הקבוצה הוקמה בשנת 1907 בשם Troppauer Fussballverein ושיחקו בה בעיקר כדורגלנים ממוצא גרמני. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה המועדון הוקם מחדש על בסיס שחקנים צ'כים. הוא שיחק בליגות מקומיות וארציות ברמה שונה עד שבשנת 1986 החל לשחק בליגה השנייה בחשיבותה. ב-1995 הקבוצה סיימה במקום השני והצליחה לעלות בפעם הראשונה לליגה הבכירה. בשנים 1995–2000 היא שיחקה בליגת העל הצ'כית בכדורגל. העונה המוצלחת ביותר הייתה 1995/96 אותה היא סיימה במקום השישי. לאחר עונת 2000 היא ירדה לליגת משנה אך כעבור שנה חזרה לליגה הבכירה. בהמשך רמתה ירדה ועקב בעיות כלכליות הקבוצה ירדה לשחק ליגה אזורית. בשנת 2011 היא חזרה לליגה השנייה בחשיבותה. בעונת 2016/17 הקבוצה הצליחה להגיע לגמר הגביע הצ'כי בכדורגל אך הפסידה את התואר. בעקבות הצלחה זו היא השתתפה בגביע האינטרטוטו בה שיחקה בשלב הבתים.
בשנת 2018 המועדון חזר לליגה העליונה אך בסיום עונת 2021 חזר לליגת המשנה.
אלויס גרוסמן הוא מלך השערים של כל הזמנים עם 33 שערים.
אהרון כהן (מחנך)
אהרן כהן (10 באוגוסט 1934 תל אביב - 7 בינואר 2011 פתח תקווה) היה מנהלה של מדרשיית עמליה בירושלים בין השנים 1973–1998. היה השליח הראשון של תנועת בני עקיבא באיטליה בשנים 1957–1960. נטל חלק בקבוצת שליחים לאתיופיה מטעם המחלקה לתרבות תורנית בסוכנות היהודית בשנת 1976. שימש כמנהלה הראשון של הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו.
חייו
נולד בתל אביב בשנת 1934. למד בבית הספר היסודי ביל"ו ובישיבת בני עקיבא כפר הרואה. ב-1957 סיים את לימודיו לתואר ראשון בספרות ותנ"ך באוניברסיטה העברית בירושלים, ונסע לשליחות באיטליה. הוא שימש כשליח ראשון של תנועת "בני עקיבא" בארץ זו, ובתקופתו צמחה והתפשטה התנועה בכל רחבי המדינה. במקביל לימד את מקצועות היהדות בבית הספר היהודי במילאנו.
ב-1960 התחתן במילאנו עם מתילדה לבית סראנו וחזר איתה לישראל. במשך שנתיים שימש כמרכז חינוכי בכפר הילדים "כפר בתיה". ב-1962 השתקע עם משפחתו בירושלים בשכונת רוממה המורחבת, בה הקים ועד אזורי, ובזכות פעילותו הנמרצת נבנו בשכונה כביש וקופת חולים, והוסדר שרות אוטובוסים. היה ממייסדי בית-הכנסת "תקוותנו" בשכונה.
ב-1968 עבר עם משפחתו לקריית משה, וגם שם הקים וניהל ועד אזורי שתרם רבות לשכונה, ובהשתדלותו נבנתה קופת החולים בשכונה ונסלל הכביש ברחוב בו התגורר, רח' ריינס.
בין השנים 1964 ו-1967 ניהל את בית הספר התיכון "אפרתה" ולאחר מכן שימש כסגן מנהל בית הספר התיכון "אוולינה דה רוטשילד". באותן השנים סיים את התואר השני בספרות וחינוך באוניברסיטה העברית.
בין השנים 1968–1973 מילא את תפקיד ראש המשמרת הצעירה העולמית של המפד"ל. באותן השנים עסק בקליטת עלייה.
במשך 30 שנה היה פעיל במפלגה הדתית לאומית המפד"ל ואף היה מועמד מטעמה בבחירות לכנסת.
ב-1976 נשלח יחד עם עוד שלושה בחורים לשליחות אצל יהודי אתיופיה, ובחזרתו פעל לעלייתם של יהודי אתיופיה לארץ. בשנת 1986 פרסם פרקי יומן מתקופת שליחותו באתיופיה, "מאמבובר לירושלים".
אהרן כהן מילא שליחויות קצרות רבות, בטורקיה ובאיטליה, בה שימש כרב מחליף בקהילות קטנות בתקופות הקיץ, כשרבניהן יצאו לחופשה. הוא השתתף בדיאלוג בין מחנכים מישראל ומארצות הברית שהתקיים בוושינגטון בנושא האינטגרציה בחינוך, ואף נשלח ללנינגרד, לערוך בה סדר פסח מרכזי ולנהל קורסים למורים לעברית. השתייך ליחידת המרצים של הרבנות הצבאית וניהל במשך שנים רבות סדרים לחיילים עם בני משפחתו.
מאז צאתו לגמלאות שימש כמנכ"ל הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו. במסגרת תפקיד זה ארגן בירושלים ומחוצה לה כינוסים, פגישות, ימי עיון ואירועים רבים, שנועדו לשמר ולפתח את תרבות הלאדינו. כגולת הכותרת של תפקידו זה ניתן לציין את הקורס למורים ופעילים בלאדינו. בזכות קורס זה קמו עשרות חוגים חברתיים בכל הארץ, שמקיימים שיעורים, ימי עיון, קורסים, ימי נופש, הופעות וכדומה.
ב-1999 קיבל בטאורמינה שבסיציליה (איטליה) את הפרס ע"ש א. לאביסי, "בזכות זה שהתבלט בפתרון בעיות סוציאליות ותרבותיות בקרב האומה שלו" (מנימוקי ועדת הפרס).
במהלך חייו השכיל לשלב בין עבודתו החינוכית, פעילותו במוסדות רבים כמו המועצה הציונית וברית עברית עולמית, ופעילותו למען קהילות יהודיות בעולם. במהלך השנים פרסם עשרות מאמרים בנושאים שונים, והיה הראשון לפרסם ספר העוסק בהלכות ומנהגים לכבוד הולדת הבת: "זבד הבת".
אהרן כהן נפטר בפתח תקווה בב' בשבט תשע"א, אחרי שחי בחודשיו האחרונים בבית אבות "ליאון רקנאטי". הותיר אחריו אישה, שלושה ילדים וארבעה עשר נכדים.
פועלו הפוליטי
אהרן כהן, היה ממייסדי "חוגי הצעירים" של התנועה הדתית לאומית. פעילותו החלה בשנות ה-60 המוקדמות בסניף ירושלים, ובבחירות 1973 התמודד על מקום לכנסת מטעמם. עוד קודם לכן, בין השנים 1968–1973, שימש כיו"ר המשמרת הצעירה של תנועת המזרחי העולמית, וכיהן כחבר המרכז העולמי של תנועת המזרחי. בתפקיד זה היה אחראי על שליחי תנועת המזרחי בכל העולם. בבחירות 1977 נבחר כשלישי מטעם "חוגי הצעירים", אחרי זבולון המר ויהודה בן מאיר, והוצב במקום ה-13 ברשימת המפד"ל לכנסת. המפד"ל זכתה באותן בחירות ב-12 מנדטים, וכחבר הנהלת המפלגה הוא היה שותף פעיל לכל ההחלטות שהתקבלו בסיעה. היה שותף פעיל בהקמת מצ"ד, שפרשה מהמפד"ל, והתמודדה לכנסת בבחירות 1984 במסגרת "מורשה".
פועלו החינוכי
אהרן כהן החל את פעילתו החינוכית, כמייסד וכשליח מרכזי ראשון של תנועת בני עקיבא באיטליה בין השנים 1957–1960. בשנים אלה ארגן והפעיל את סניפי בני עקיבא ברומא, מילאנו, ג'נובה וונציה. עבודתו כשליח הביאה לארץ דורות שלמים של בוגרי בני עקיבא. גם אחרי שחזר לארץ המשיך במשך יותר מארבעים שנים בשליחויות לתקופות קצרות ומילא בין היתר את תפקיד הרב של קהילות פיזה, ונציה, טורינו ובולוניה. פעילותו החינוכית בארץ התחילה כמרכז חינוכי של כפר הנוער "כפר בתיה" (שם התוודע לראשונה ליהודי אתיופיה, שאחר כך יטול חלק בהבאתם לארץ) ניהול של התיכון לבנות "אפרתה", סגן מנהל של התיכון הוותיק "אוולינה דה-רוטשילד" וניהול במשך 25 שנים של התיכון לבנות מדרשיית עמליה. למדרשיית עמליה התקבצו בנות מצטיינות מירושלים ויישובי הסביבה ובנות מצטיינות מכל הארץ, אשר התגוררו בפנימייה.
עם החלטת הממשלה על כינון רשות לאומית לשימור וטיפוח תרבות הלאדינו נבחר אהרן כהן לנהל את הרשות. בשיתוף פעולה עם יו"ר הרשות, הנשיא החמישי יצחק נבון, הקים כהן עשרות חוגי לאדינו בישראל. חוגים אשר פועלים להפיץ ולשמר את תרבות הלאדינו בארץ ובעולם.
משפחתו
אהרן כהן הוא בנו של יוסף כהן (1900–1975) מראשוני תל אביב, חבר הוועד הפועל של התאחדות התימנים בישראל, גזברה ואחד ממנהיגיה. יוסף כהן עלה מתימן בגיל 5 והקדיש את כל חייו לפעילות ציבורית וקליטה חברתית של העליות הראשונות מתימן. ביוזמתו הוקם ברחוב יהושע בן נון, בצפון תל אביב, בית הכנסת התימני הגדול הראשון "מגן אברהם". אמו של אהרן כהן, מרים כהן (1905–1971) בת העדה הספרדית, אשר בגיל שש עשרה התנדבה להיות אחות, וכאחות נמצאה בתל חי, כשנפלו שם טרומפלדור וחבריו.
אחותו הגדולה של אהרן כהן הייתה גאולה כהן, לוחמת לח"י, עיתונאית ב"מעריב", חברת הכנסת וכלת פרס ישראל.
אי-שרדות הנקמה של האי
אי-שרדות הנקמה של האי (באנגלית: Total Drama: Revenge of the Island) היא סדרת אנימציה קנדית, המהווה סדרת המשך לסדרות אי-שרדות, אי-שרדות אקשן ואי-שרדות מסביב לעולם. בעונה הזאת מגיעים 13 מתחרים חדשים שמתחרים על 1,000,000 דולר. הסדרה מתרחשת על מחנה האי הישן של אי-שרדות שהושכר לחברת פסולת ששחררה על האי פסולת רדיואקטיבית. בניגוד להדחה בעונה הראשונה בה מי שהודח לא קיבל מרשמלו, בעונה זו המתמודד שהודח מקבל מרשמלו רדיואקטיבי. בפרק הראשון בהדחה של סטייסי היא לא ידעה שהמרשמלו שלה הוא רדיואקטיבי אז היא תפסה אותו בידיים ונשר לה כל השיער.
קבוצות
עכברושי רעל - בי, דקוטה (עברה קבוצה), סקוט (החליף עם ג'ו קבוצה), סטייסי, דון, לייטנינג וסם.
תולעים מוטנטים - זואי, מייק, בריק (עבר קבוצה), אן מריה, ג'ו (החליפה עם סקוט קבוצה) וקמרון.
פיצול האישיות של מייק
מייק יכול להשתנות למספר דמויות:
קורפוס המילואים הראשון (בוואריה)
קורפוס המילואים הבווארי הראשון (בגרמנית: I. Königlich Bayerisches Reserve-Korps) היה קורפוס בצבא הקיסרות הגרמנית, אשר לחם במלחמת העולם הראשונה ופורק עם סיומה.
היסטוריה
הקורפוס הוקם ב-2 באוגוסט 1914 כחלק מהגיוס הגדול בתחילת מלחמת העולם הראשונה ונועד להוות יחידת גיבוי לקורפוס הבווארי ה-1. כמפקדו הראשון מונה קרל פון פאסבנדר, והיחידות בו היו פחות איכותיות מאשר בקורפוסים הסדירים. הקורפוס נערך בחזית המערבית כחלק מהארמייה השישית בפיקוד רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה. הקורפוס נטל חלק בקרב לורן, ובאוקטובר 1914 הועבר צפונה, שם נטל חלק בקרב אראס. בקיץ 1915 הצליח הקורפוס לבלום את הארמייה העשירית הצרפתית בקרב ארטואה השני, ובקיץ 1916 נטל חלק בקרב על הסום. באביב 1917 ניהל הגנה מוצלחת ברכס וימי כנגד הבריטים במהלך קרב אראס, ובאביב 1918 ניהל מתקפה כושלת באזור אראס במסגרת מתקפת האביב. לאחר מכן לחם הקורפוס נגד מתקפת מאה הימים של בעלות הברית, ועם סיום המלחמה פורק הקורפוס.
ביצית שדופה
ביצית שדופה (באנגלית: Blighted ovum) הוא סוג של היריון בו למרות התפתחות שק היריון, לא מתפתח עובר או שהוא נספג ברחם בשלב מאוד מוקדם של ההתפתחות. היריון זה מסתיים בהכרח בהפלה טבעית.
הגורמים לאי התפתחות עובר לא תמיד יכולים להיות מאובחנים בצורה מדויקת בזמן ההפלה, אך הם זהים לשאר הגורמים להפלות טבעיות בשליש הראשון של ההיריון. למעלה ממחצית המקרים משויכים לבעיות כרומוזומליות של העובר וגורמים נוספים הם אנטומיים, כגון הפרעות במבנה הרחם, זיהומיים, הורמונליים, קרישיות מוגברת או עישון ושתיית אלכוהול וקפה בכמויות גדולות. במקרים של הפלות חוזרות, מופנות נשים למרפאת הפלות חוזרות בקופות החולים, שם מנסים לבדוק האם יש קשר בין ההפלות, ואם כן, מה הוא הגורם לכך.
ג'ורג' רלף קולייר
סֶר ג'ורג' רלף קוֹלייר, בָּרוֹנֶט ראשון (באנגלית: George Ralph Collier) (1774 – 24 במרץ 1824) היה קצין בצי המלכותי הבריטי, שהשתתף במלחמות המהפכה הצרפתית, המלחמות הנפוליאוניות ומלחמת 1812. הוא נודע כמפקד מוכשר ונועז, וזכה במהלך שירותו להערכה רבה ולתוארי כבוד. ההיסטוריון הימי ויליאם ג'יימס, בספרו על מלחמת 1812, האשים אותו באוזלת יד ובמורך לב על שלא הצליח לאלץ לקרב ולהכניע את הפריגטה האמריקנית "קונסטיטושן". נסיונותיו של קולייר לטהר את שמו לא צלחו, הוא הלך ושקע בדיכאון ובסופו של דבר שלח יד בנפשו.
ראשית דרכו בצי
קולייר נולד בלונדון ב־1774, בנם השני של רלף קולייר, פקיד ראשי במינהלת האספקה של הצי (Victualling Board), ורעייתו הנרייטה מריה. הוא למד בבית הספר הימי בצ'לסי, והחל את שירותו בצי בינואר 1787 כפרח חובלים בפריגטה "קֶרִיסְפוֹרט" (28 תותחים). ביוני 1790 עבר אל אה"מ סוֹלְסְבְּרִי (50 תותחים) בפיקוד אדוארד פֶּלוּ שהוצבה בתחנת הצי בניופאונדלנד. בדצמבר 1790 נשלח אל אה"מ "ויקטורי", אונייה מדרגה ראשונה נושאת 100 תותחים בפיקודו של קפטן ג'ון נַייט, ששירתה בתעלה האנגלית.
האונייה הבאה בה הוצב הייתה אה"מ "ג'וּנוֹ" (32 תותחים) בפיקוד קפטן סמיואל הוּד. הוא שירת ב"ג'ונו" ממרץ 1791 עד הוצאתה משירות פעיל, ועם שחרורו הצטרף להפלגה של אוניית הודו המזרחית "ווינצ'לסי" אל תחנת הצי באיי הודו המזרחית. ב-3 בספטמבר 1792 פגעה האונייה בריף במצר מוזמביק וטבעה. קולייר וניצולים נוספים הצליחו להגיע למדגסקר, אך רק במאי שנה לאחר מכן נאספו על ידי בריג פורטוגלית. בעודם עושים דרכם לאנגליה נתפסה האונייה על ידי פריבטיר צרפתי. קולייר וחבריו הניצולים נפלו בשבי ונשלחו אל איל דה פראנס (מאוריציוס). הוא שוחרר משביו בשלהי 1794 והפליג אל נמל מַדְרָס שנשלט על ידי הבריטים ואחר כך שב לאנגליה.
מלחמות המהפכה הצרפתית
ביוני 1795, לאחר שהתאושש מתלאותיו, הצטרף קולייר לאוניית הדגל של קומודור פיטר ריינייר, אה"מ "סאפוק" (64 תותחים), שנשלחה בראש שייטת אוניות אל איי הודו המזרחית. אומנם עבר את הבחינות לדרגת לפטננט עוד ב־1790, אך רק במהלך הפלגה זו, ב־31 ביולי 1795, קיבל את המינוי ללפטננט ואת הפיקוד על ספינת השירות (tender) של "סאפוק". במהלך ההפלגה נשלח קולייר עם ספינתו אל כף התקווה הטובה. זמן קצר לאחר הגעתו ציווה אדמירל תומאס פרינג'ל, מפקד תחנת הצי במקום, לבדוק את ספינת השירות. הספינה נמצאה בלתי כשירה לשיט, וקולייר שב אל השייטת במדרס בלעדיה. ריינייר יעץ לו לשוב לאנגליה, ואף צייד אותו בחוות דעת טובה שתבטיח את המשך שירותו וקידומו. במאי 1799 הגיע קולייר לאנגליה, וב־2 ביולי אותה שנה הוצב באה"מ "ניו זילנד" (64 תותחים) בפיקוד קפטן תומאס פָּאר. זמן קצר אחר כך, ב-29 ביולי, קודם לתפקיד לפטננט ראשון באה"מ "אַייסִיס" (50 תותחים), אוניית הדגל של אדמירל־משנה אנדרו מיצ'ל. הוא השתתף בלכידת השייטת ההולנדית בתקרית פְלִיטֶר באוגוסט אותה שנה, ופיקד על ספינת השירות שנשלחה לאנגליה כדי להודיע על תוצאותיה.
הקרב עם הסלופ הצרפתי "פְלֶשׁ"
ב-3 בספטמבר 1799 קודם קולייר לדרגת קומנדר (דרגה אחת נמוכה מזו של קפטן), וב-21 באוקטובר קיבל לפיקודו את הסלופ "ויקטור". בשנתיים הבאות עסק בליווי שיירות, ופעם אחת אף ליווה מובלות צבא אל הים האדום, שהסיעו גייסות למלחמה נגד צבא נפוליאון במצרים. באחת מהפלגותיו, כאשר עצר בנמל דייגו גרסיה שבאוקיינוס ההודי כדי להצטייד באספקה, נתקל בקורבטה הצרפתית "פְלֶשׁ" (Flèche), 22 תותחים. שתי האוניות ניהלו קרב קצר ב־1 בספטמבר 1801, במהלכו הסבה "פלש" נזק לתרונה ולמפרשים של "ויקטור" והצליחה להימלט. לאחר תיקון הנזקים תר קולייר את האזור, וב־5 בספטמבר נתקל שוב בקורבטה הצרפתית כשהיא תופסת מחסה במעגן במאהה, אחד מאיי סיישל. נתיב הכניסה היה צר מאוד והרוח נגדית, אך קולייר הצליח למשוך את "ויקטור" בעזרת עוגנה לתוך הנמל, ובסיוע המפרשים התוספים שלה התקרב אל האונייה הצרפתית. תוך כדי ההתקרבות ספגה אונייתו של קולייר אש אורכית, אולם מיד הסתובבה והתייצבה במקביל ל"פלש". שתי האוניות החליפו מטחי דופן למעלה משעתיים, עד אשר "פלש" חישבה לטבוע ומפקדה העלה אותה על החוף. צוות ההשתלטות ששלח קולייר אל האונייה הצרפתית גילה כי אנשיה העלו אותה באש ונטשו אותה. בסיוע נוסף כיבו אנשיו של קולייר את הדליקה, אך רגעים אחדים אחר כך החליקה "פלש" מן הריף אל מים עמוקים יותר וטבעה.
קולייר לא הצליח אומנם לחזור עם אוניית השלל, אך פעולתו הנועזת נודעה ללורד הראשון של האדמירליות, ג'ון ג'רוויס, אֶרְל סיינט וינסנט, והוא העלה אותו לדרגת פוסט קפטן ומסר לפיקודו את אה"מ "ליאופרד" (50 תותחים). זאת ועוד, ג'רוויס אף הקדים את מינויו של קולייר ל־22 באפריל 1802, וכך העניק לו בכירות גדולה משל הקצינים שקודמו שבוע אחר כך במסגרת העלאת הדרגות הכללית שלאחר שלום אמיין. ב-1803, לאחר שחרור "ליאופרד" משירות פעיל, ירד קולייר לחוף, ושימש עד 20 בינואר 1806 כמפקד יחידת משמר הצי (Sea Fencibles) בליברפול. ב־18 במאי 1805 נשא לאישה את מריה לַייוֹן, תושבת העיר. לזוג לא נולדו ילדים. במהלך השהייה בחוף הציג קולייר בפני מפקדיו תוכניות שהגה להטלת הסגר ימי על טסל, מתוך שאיפה כי יתמנה למפקד צי המשלוח. משאלתו לא התגשמה, ובפברואר 1806 קיבל לפיקודו את אה"מ "מינרווה", 42 תותחים.
המלחמות הנפוליאוניות
"מינרווה" נשלחה דרומה, אל חופי ספרד ופורטוגל, שם עסקה בלכידת פריבטירים ובהרעשת מבצרי חוף ספרדיים. ב־22 באפריל 1807 עבר קולייר לפקד על אה"מ "סוּרביינטֶה", עימה השתתף בקרב קופנהגן. הוא זכה לשבחים על לחימתו ונבחר על ידי המפקד הבריטי, אדמירל גיימס גֶּמְבְּייר, להפליג לאנגליה ולמסור לאדמירליות את אשגריו. קולייר קיבל תואר סר, וב־1812 נשלח שוב אל מפרץ ביסקאיה, פעל לאורך חוף ספרד, וסייע לכוחות הגרילה באזורים הכפריים תחת פיקודו של אדמירל סר הום פופהם. קולייר נטל חלק גם בכמה נחיתות מן הים במלחמת העצמאות הספרדית, ונפצע ב־1 באוגוסט 1812 בהתקפה כושלת על מצודת סַנטָנדֶר בחוף הצפוני של ספרד.
במהלך שירותו בחצי האי האיברי הרהר קולייר בצורך בסוג חדש של סירת שירות (ship's boat). הוא תכנן סירה המבוססת על מאפייני המבנה של לווייתנית ו־jolly boat, ודאג לבניית אבטיפוס במספנת פלימות'. הסירה הוכיחה את יעילותה הרבה בסדרת מבדקים שנערכו באונייה "סורביינטה", ובמיוחד ביכולתה לנחות בבטחה על חוף שטוח כדי להעניק סיוע מקרוב. קולייר הוסיף ושכלל את הסירה והתקין תותח קטן בחרטומה, ועד מהרה נעשתה היא ציוד מבוקש גם על ידי קפטנים אחרים בצי. ב־1813 קודם קולייר לתפקיד קומודור, האחראי על כוח של שנים-עשר כלי שיט שפעלו בחופי ספרד, עליו פיקד מאוניית הדגל שלו, "פורקיופיין" (32 תותחים). הוא והשייטת שבפיקודו סייעו לגנרל ארתור וולזלי ולגנרל תומאס גרהם במצור על סן סבסטיאן ובמצור על באיון. הפשיטות בחוף של קולייר ואנשיו היו לתועלת רבה, שכן אילצו את הצרפתיים להקצות כוחות לביצור ולהגנה על מאות כפרים ועיירות בצפון הארץ כאשר אלה נדרשו ללחימה בדרום נגד צבאו של וולינגטון.
מלחמת 1812
ב־15 במרץ 1814 קיבל קולייר את הפיקוד על אה"מ "ליאנדר" (50 תותחים) ונשלח אל צפון אמריקה כדי לטפל בפריגטות האמריקניות החדשניות שהסבו אבדות רבות לספנות המסחרית הבריטית. היה זה מינוי נחשק ביותר, וביטא את הערכת האדמירליות על שירותו בספרד. קולייר תר זמן רב אחר הזדמנות להיפגש בקרב בפריגטה האמריקנית "קונסטיטושן", אך היא הצליחה לפרוץ את ההסגר על נמל בוסטון וחמקה אל לב ים. הוא כינס שייטת שכללה את "ליאנדר", "ניוקאסל" (60 תותחים) ו"אייקסטה" (40 תותחים) ופתח במרדף. "קונסטיטושן" נתגלתה ליד סנטיאגו כשהיא מפליגה עם שתי אוניות בריטיות שתפסה שלל, הסלופ "לבנט" ו"סייאן", אונייה מדרגה שישית. אוניותיו של קולייר פתחו במרדף וכמעט שהשיגו את טרפן, כאשר הורה קפטן צ'ארלס סטיוארט, מפקד ה"קונסטיטושן" לאוניותיו להתפצל. "סייאן" הצליחה להימלט, וקולייר עם שלוש אוניותיו המשיך במרדף אחר "לבנט" ו"קונסטיטושן". כשהצטמצם שוב המרחק בין אוניות הצדדים, אותת קפטן סטיוארט ל"לבנט" לשנות מסלול, בתקווה ששוב יתפצלו אויביו לשניים. להפתעתו, כל שלוש האוניות הבריטיות שינו אות אורחן לעברה של "לבנט", שנלכדה בסופו של דבר, והניחו לפריגטה האמריקנית לחמוק. קולייר המשיך לסייר באזור. ב-22 ביוני 1814 תפס שלל את שלל את הבריג האמריקני "ראטלסנייק" (14 תותחים), וקודם שנקרתה לו הזדמנות נוספת לרדוף אחר "קונסטיטושן", הגיעו אליו הידיעות על סיומה של המלחמה וחתימת הסכם גנט.
ספרו של ג'יימס ונסיבות מותו של קולייר
חייו של קולייר השתנו ב-1823 עם פרסום ספרו של ההיסטוריון הימי ויליאם ג'יימס – Naval History, העוסק בהיסטוריה הימית של בריטניה הגדולה מ-1793 עד 1820. ג'יימס הקדיש בספרו מקום נרחב להימלטותה של "קונסטיטושן", ומתח ביקורת חריפה על כישלונו של קולייר לאלצה לקרב ולהכניעה. טענתו הייתה, כי בשל אוזלת ידו של קולייר הצליחה "קונסטיטושן" לחמוק מנמל בוסטון. יתרה מכך, את כישלונו של קולייר לאלץ את "קונסטיטושן" להיכנס לקרב כאשר נתגלתה שנית תלה במורך לב.
קולייר פנה לאדמירליות כדי שתאפשר לו לטהר את שמו, אך בקשתו סורבה. מצבו הנפשי הלך והידרדר, ובבוקר ה-24 במרץ 1824 שם קץ לחייו בחדר השינה שלו בשיסוף גרונו בתער. בדוח חקירת המוות נכתב כי "המנוח איבד עצמו לדעת לאחר שנקלע למצב של אי שפיות זמנית". עם מותו בטלה הברונטיות.
מאלומה
חואן לואיס לונדוניו אריאס (בספרדית: Juan Luis Londoño Arias; נולד ב-28 בינואר 1994), המוכר בשם הבמה מאלומה (Maluma), הוא זמר, פזמונאי ושחקן קולומביאני. שם הבמה שלו מורכב מאותיות משמות בני משפחתו: אמו מארילי, אביו לואיס ואחותו מנואלה.
2010–2013: תחילת הקריירה והעלייה לתהילה
מאלומה החל את הקריירה המוזיקלית שלו ב-2010, והקליט סינגלים. אחד מהם "Farandulera" הפך ללהיט רדיו מקומי, בעקבות כך, החליטו בסוני מיוזיק קולומביה להחתים את הזמר ולהקליט את אלבומו הראשון. לאחר מכן הוציא את הסינגל הבא "Loco".
בשנת 2012, הוציא את אלבום הבכורה שלו, "Magia". לאחר צאת האלבום יצאו הסינגלים "Obsesión", "Miss Independent" ו-"Pasarla Bien".
2014–2017: The Voice Kids ו-F.A.M.E
בשנת 2014, הוציא את הסינגלים "La Curiosidad", "Addicted" ו-"Carnaval". הוא גם שיתף פעולה עם הזמר אלביס קרספו בשיר "Olé Brazil", שהוקלט עבור המונדיאל שהתקיים באותה שנה. ב-16 ביולי 2014, הופיע מאלומה בטקס פרסי פרמיוס חובנטוד, שם הוא ביצע "La Temperatura". באותו חודש, הזמר אושר כשופט בתוכנית The Voice Kids, לצד פאני לו ואנדרה ספדה.
ב-13 בינואר 2015, הוציא את המיקסטייפ PB.DB The Mixtape. ב-30 באוקטובר, יצא אלבום האולפן השני שלו Pretty Boy, Dirty Boy. מתוך האלבום יצאו הסינגלים; "El Perdedor", "Borró Cassette", ו-"Sin Contrato", נכנסו לעשירייה הפותחת במצעד השירים הלטיניים של בילבורד.
בשנת 2016 התארח בשירים "Vente Pa' Ca", "Desde Esa Noche", "Chantaje". באותה השנה גם שיתף פעולה עם הזמרים חואנס וחוסה בלוויין בהופעה במסגרת טקס פרסי Lo nuestro. לאחר מכן באמצע 2016, יצא מאלומה לסיבוב ההופעות הראשון שלו: "Pretty Boy, Dirty Boy". לאחר מכן הוציא סינגל הנקרא: "Felices Los 4".
ב-23 בנובמבר 2017, הוציא סרט שנקרא: "X", ב-30 בנובמבר, התארח בשיר "Hola" של הראפר פלו ריידה.
2018–הווה: 11:11 ו-Papi Juancho
בתחילת השנה, התארח בשיר "Trap", של הזמרת הקולומביאנית שאקירה. במאי 2018 הוציא יחד עם ג'ייסון דירולו את השיר "Colors"
ב-18 במאי 2018, הוציא את אלבומו השלישי, , לאחר צאת האלבום יצא לסבב הופעות F.A.M.E. Tour.
ב-2019, הוציא את האלבום הרביעי שלו 11:11. בשנת 2020, הוציא עם ג'ניפר לופז את השיר הכפול "Pa' Ti + Lonely".
בשנת 2020 הצטלם לסרט הקולנוע "חתונה בהפתעה" בתפקיד של בסטיאן, לצדם של ג'ניפר לופז ואוון וילסון. הסרט עתיד לצאת אקרנים במהלך 2022. בספטמבר 2020, מאלומה הופיע עם השיר שלו "Hawai" ולאחר מכן התכבד לקבל את הפרס "רוח התקווה" מטקס פרסי המוזיקה הלטינית של בילבורד.
במאי 2022 הופיע בהיכל מנורה, ההופעה השלישית שלו בישראל.
ב-3 באוגוסט 2023 השתתפה ברמיקס לשיר "Tá OK" של DENNIS ו-MC קווין או כריס יחד עם קרול ג'י.
מילוטין איבקוביץ'
מילוטין איבקוביץ' (בסרבית: Milutin Ivković; 3 במרץ 1906 – 23 במרץ 1943) היה כדורגלן יוגוסלבי, ששיחק בעמדת המגן ימני. שיחק באולימפיאדת 1928 ובמונדיאל 1930.
לאחר פרישתו מקריירת משחק, נהיה איבקוביץ' לפעיל פוליטי קומוניסטי. במהלך מלחמת העולם השנייה נהרג על ידי הנאצים ביאיינצי (מקום ליד העיר בלגרד).
ביוגרפיה
איבקוביץ' נולד ב-3 במרץ 1906 בעיר בלגרד שבסרביה של היום.
הוא החל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של SK יוגוסלביה, ומשם נהיה לשחקן בכיר בקבוצה ששיחק באופן קבוע בין השנים 1922–1929. בסך הכל ערך ב-SK יוגוסלביה 235 הופעות, ולקראת סוף הקריירה שלו עבר לקבוצה אחרת בבלגרד, הפעם ל-BASK בלגרד.
בנבחרת יוגוסלביה ערך איבקוביץ' 39 הופעות בין השנים 1925–1934. את הופעת הבכורה שלו עשה ב-28 באוקטובר 1925 נגד צ'כוסלובקיה, להם הובסו בתוצאה 7–0. איבקוביץ' שיחק עבור הנבחרת באולימפיאדת 1928, שנערכה באמסטרדם, וגם במונדיאל 1930, המונדיאל הראשון בהיסטוריה, שבסופו נבחר להיות בנבחרת המצטיינת של הטורניר לצד הבלם האורוגוואי חוסה נסאסי. את משחקו האחרון בנבחרת עשה ב-16 בדצמבר 1934 נגד צרפת, להם הפסידו 3–2.
לאחר פרישתו מקריירת משחק סיים איבקוביץ' בשנת 1934 את לימודיו בפקולטה לרפואה באוניברסיטת בלגרד, ולאחר שסיים את שירותו הצבאי, התחיל לעבוד ברפואה. איבקוביץ' הצטרף לתנועה הפרוגרסיבית והיה ממובילי החרם על קיום המשחקים האולימפיים בברלין.
בזמן מלחמת העולם השנייה הוא שיתף פעולה עם הפרטיזנים היוגוסלביים בשביל למנוע את כיבוש יוגוסלביה, וכתוצאה מכך נעצר והועמד לדין על ידי הנאצים. ב-23 במאי 1943 נורה למוות על ידי הנאצים עקב פעולותיו הקומוניסטיות.
בשנת 1951 הקימה התאחדות הכדורגל בסרביה באצטדיונים פרטיזן בלגרד ובמגרש המשחקים לשעבר של SK יוגוסלביה לוחות הנושאים את שמו. בנוסף לכך גם הוקמה באותו אזור אנדרטה לזכרו.
הסרט סרבי שיצא בשנת 2014 בשם "נראה אותך במונטווידאו" מדבר על הנבחרת היוגוסלבית במונדיאל 1930. דמותו של איבקוביץ' שוחקה על ידי ויקטור סאביץ'.
פרס אוסישקין
פרס אוסישקין הוא פרס ספרותי שניתן בעבר על ידי הקרן הקיימת לישראל.
היסטוריה
הפרס נקבע על ידי הנהלת הקרן הקיימת לזכרו של מנחם אוסישקין, נשיאה לשעבר של הקרן, לכבוד יום הולדתו השמונים. לראשונה הוענק ב-1944.
על פי תקנות הפרס: ה"פרס ניתן לספר בעל ערך חינוכי לעם ולנוער, בכל צורה ספרותית אומנותית, על תולדות התנועה הציונית ועל מפעלים, תופעות ותנועות בתוך הציונות וכן על אישים ממחוללי תנועת חיבת ציון והציונות."
בין הזוכים בפרס: