cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עריכה ספרותית
דעה דומה מביע יגאל שוורץ, פרופסור לספרות עברית ועורכם של כ-150 ספרים:
העורך הספרותי מנחם פרי מציג שלל פעולות עריכה:
מנקודת מבטו של הסופר מוצגת פעולת העריכה בדבריו של אהרן אפלפלד על ספרו הראשון, "עשן":
עריכה ספרותית היא לעיתים פעולה חד-צדדית, כלומר החלטות העורך מובאות לידיעת הסופר רק כאשר הוא רואה את היצירה המודפסת, ולעיתים היא פעולה דו-צדדית, כלומר נעשית בשיתוף פעולה מתמשך בין הסופר לעורך. במערכת היחסים בין המחבר לעורך יש לא פעם מתחים ועימותים, ועורך טוב נדרש לעדינות ולתבונה, כפי שמעיד חיים פסח:
Small Faces
הפנים הקטנות (באנגלית: The Small Faces) הייתה להקת רוק בריטית מהאיסט אנד בלונדון שפעלה במחצית השנייה של שנות ה-60 וזכתה למספר להיטים. בסוף שנות השישים החלה הלהקה להופיע תחת השם "הפנים", עם רוד סטיוארט כסולן ורון ווד כגיטריסט.
על הלהקה
הלהקה הוקמה ב-1965 על ידי רוני ליין, ג'ימי וינסטון וקני ג'ונס שהופיעו כשלישייה. השלושה חיפשו סולן ומצאו את סטיב מאריוט, שעבד בחנות למוזיקה. ליין ואביו הגיעו לחנות כדי לקנות לליין גיטרה בס, ומצאו שם את מאריוט, שהזמין לאחר מכן את ליין לביתו לשמוע את אוסף התקליטים שלו. מאריוט היה בילדותו שחקן והופיע במחזמר אוליבר ובתוכניות טלוויזיה, ובשנת 1963 הקליט את השיר "Give Her My Regards", שלא הצליח להיכנס למצעדים. השם "הפנים הקטנות" נבחר כיוון שלא היו מספיק גבוהים ושאיפתם להיות "פנים" בסגנון "מוד". הלהקה השיגה חוזה הקלטה בחברת "Decca" והלהיט הראשון שלה, "Whatcha Gonna Do About It" נכנס לעשרים הגדולים. וינסטון הוחלף על ידי איאן מקלאגאן. הלהיט הבא שלהם נכתב על ידי סטיב מאריוט ורוני ליין ולא נכנס למצעד.
הלהיט השלישי של הלהקה העלה אותה על הדרך להצלחה. שלא כמו להיטיהם הקודמים, היה "Sha La La La Lee" להיט פופ מסחרי והגיע למקום השלישי במצעד הבריטי. בניגוד ללהיט זה, את הלהיטים הבאים כתבו שוב מאריוט וליין ואחד מהם, "All or Nothing", כבש את פסגת המצעד הבריטי. בשלב זה נתקלה הלהקה בבעיות. חברת Decca רצתה לנצל את ההזדמנות ולהוציא להיט שיכבוש את המצעדים והוציאה לשוק סינגל דמו של השיר "My Mind’s Eye", ללא ידיעת הלהקה. למרות מבוכת הלהקה, הגיע הלהיט למקום הרביעי. לאחר להיט בינוני נוסף עברה הלהקה להקליט בחברת "Immediate" של אנדרו אולדהם. Decca הוציאה לאחר מכן שיר נוסף, בהסכמת הלהקה, אולם הוא לא נכנס למצעד.
הלהיטים שהוקלטו בחברה החדשה היו מתוחכמים יותר. "Here Comes the Nice" הגיע למקום ה-12, אך היה זה הלהיט הבא, "Itchycoo Park", שהחזיר אותם לכותרות כשהגיע למקום השלישי בבריטניה והיה הלהיט הראשון שלהם במצעד האמריקאי. הלהיט הזה נכנס פעם נוספת לעשרת הגדולים במצעד הבריטי בשנת 1975. במהלך ההופעות באותה תקופה, התמוטט סטיב מאריוט ומספר הופעות בוטלו. אחרי שהתאושש, הוציאה הלהקה את "Tin soldier" ואחריו הקליטה את הלהיט הענק שלהם "Lazy Sunday" שהגיע למקום השני. הלהיט, שהושר על ידי מאריוט בניב קוקני, נכתב על שכניו של מאריוט שהתלוננו תדירות על הרעש שהוא גורם. מיד לאחר מכן הוציאה הלהקה את האלבום "Ogden’s Nut Gone Flake" שזכה להצלחה גדולה ושהה שישה שבועות במקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי.
לאחר אלבום זה דעכה ההצלחה של הפנים הקטנות. שני הלהיטים הבאים שלהם זכו להצלחה בינונית, ובתחילת 1969 עזב סטיב מאריוט את הלהקה. החברים הנותרים צירפו אליהם את רוד סטיוארט כסולן והמשיכו להקליט תחת השם "הפנים" (The Faces). סטיב מאריוט הקים יחד עם פיטר פראמפטון את להקת "Humble Pie" ובשנת 1975 הקים להקת ליווי משלו והחל בקריירת סולו שלא המריאה. קני ג'ונס שימש כמתופף של להקת המי החל משנת 1978 לאחר שהמתופף הקודם, קית' מון, נפטר כתוצאה ממנת יתר.
מרידות השומרונים
רקע למרידות
חיי השומרונים בפרובינקיה יודיאה תחת האימפריה הרומית היו קשים. על אף שלא היו יעד הפגיעה, הם סבלו מהשלכות המרידות היהודיות בין השנים 66 עד 136 לספירה.
במהלך התקופה הזאת הקהילה היהודית נעלמה כמעט כליל פרט לאזור הגליל והבשן. במקומם במרכז התיישבו השומרונים והנוצרים הביזנטיים בעוד הנבטים ובני שבט ע'סאן הנוצרים התיישבו באזורי הספר.
המשך המרידות
התקופה הביזנטית בארץ ישראל הייתה תקופה של קנאות דתית. גזירות קשות נגזרו על השומרונים ועל היהודים. בבא רבה ארגן את המרד, אשר תחילתו הייתה בגירוש גובי המיסים, פעולה שהסתיימה בהצלחה.
הסופר מיכה יוסף ברדיצ'בסקי הציג בספרו "צפונות ואגדות" תיאור ספרותי של תחילתו של המרד שהסתיים בהצלחה:
סופו של בבא רבה היה שהוזמן לקונסטנטינופול, שם נאסר ומת בכלא בשנת 362 ונקבר.
התקוממות יוסטא
המרד הבא התרחש בשנת 484 בעקבות חששם של השומרונים משמועה כי קברי בניו ונכדיו של אהרן - אלעזר הכהן, איתמר הכהן ופינחס - המסורתיים יועברו למקום אחר על ידי נוצרים. בעקבותיה שומרונים פלשו לקתדרלה של ניאפוליס, רצחו את הנוכחים בה וקטעו אצבעותיו של בישוף טרבינתוס. בהמשך הפולשים המליכו את יוסטא והתקדמו לעבר קיסריה, בה התגוררה קהילה שומרונית גדולה. גם שם נערך על ידי השומרונים רצח נוצרים וכנסיית סנט פרוקופיוס המקומית הוחרבה על ידם וניצחון נחגג על ידי יוסטא בקרקס.
ב-495 כבשה קבוצת שומרונים בהנהגת אישה את הר גריזים, פלשה לכנסיית מריה הקדושה וטבחה בחיל מצב בה. המרד דוכא על ידי פרוקופיוס, המושל הביזנטי של אדסה, שהרג את ראשי המורדים.
מרד יוליאנוס בן צבר
מרד גדול יותר שיש המתייחסים אליו כ"המרד הסופי" של השומרונים התרחש ב-529 תחת הנהגת יוליאנוס בן צבר במטרה ליצור ישות עצמאית. הוא נחשב למרד האכזרי כשבישוף העיר ניאופוליס, אמונאס נרצח, הכמרים הנוצריים נחתכו לגזרים ונשרפו יחד עם שרידי קדושים נוצריים.
כוחות יוסטיניאנוס הראשון ביחד עם בני ע'סאן הכניעו אותו: בין 20,000 ל-100,000 שומרונים נהרגו ורבים נלקחו לעבדות. האמונה השומרונית נקבע כאסורה באימפריה הביזנטית.
מרד השומרונים בשנת 556
המרד התחיל בתחילת יולי 556 ונמשך, כנראה, עד 572. במרד הזה יחד עם כוחות יהודים בקיסריה שומרונים תקפו והרגו נוצרים בעיר ולאחר מכן בזזו את הכנסיות. המושל סטפנוס נרצח בביתו ופקודה לדכא את המרד הוטלה על מושל אמאנטיוס רק לאחר שאלמנתו של סטפנוס הגיעה לקונסטנטינופול.
עד אז המרד התפשט עד בית לחם שם המורדים שרפו את כנסיית המולד. המרד היה קטן בהיקף המשתתפים בו ממרד בן צבר והמקורות מדברים על 100 עד 120 אלף שומרונים שנרצחו בדיכוי. רוב העונשים הוטלו במחוז קיסריה בו פרץ המרד.
תוצאות המרידות
לאור המרידה האחרונה השומרונים "הוצאו מחוץ לחוק". הם נפגעו בנוסף מן העונשים בעקבות מרד הרקליוס של היהודים ב-629. הרוב שהיה להם בשומרון ובשוליו נעלם וקיימת ההערכה כי הושמדו למעלה ממיליון שומרונים. כשהגיעו המוסלמים הם לא הכירו במעמד השומרונים כד'ימי והיו נתונים לאיסלמיזציה בכפייה בתקופת שלטונו של בית עבאס.
קרייגנור
קרייגנור (באנגלית: Craignure, בגאלית סקוטית: Creag an lubhair) הוא כפר על האי מאל אשר באיים ההברידיים בסקוטלנד. הוא ממוקם בקצהו המזרחי של האי ובו נמצא נמל המעבורות הראשי של האי. אוכלוסייתו מונה כ-200 אנשים.
תכיפות המעבורות אל האי היא כל שעתיים, כאשר בחורף יוצאות 5 הפלגות ביום ובקיץ 6 הפלגות בין העיירה אובן, (Oban) לבין קרייגנור.
אתרים תיירותיים בסביבות קרייגנור כוללים שתי טירות (טירת דיוארט וטירת טורוסאי) וקו רכבת קיטור מיניאטורית.
תלמי מלך גשור
תלמי מלך גשור הוא דמות מקראית. היה מלך בגשור במהלך המאה ה-11 לפנה"ס. הוא ירש את אביו עמיהוד במלוכה ובימיו גשור הפכה למעין מדינת חסות של ממלכת ישראל המאוחדת. אבשלום נכדו קיבל אצלו מקלט מדיני כשברח מדוד אביו לאחר שרצח את אחיו אמנון, ותכנן שם את מרד אבשלום.
צאצאי תלמי
מעכה, בתו של תלמי, נישאה לדוד (לפי המדרש, במתכונת של אשת יפת תואר ) וילדה לו את תמר ואבשלום. שלמה המלך השיא את בנו רחבעם לבתו של אבשלום, שגם שמה היה מעכה, מזיווג זה נולד אביה מלך יהודה. גשור נשארה חלק מממלכת יהודה עד ימי המלך אסא.
פטירת מנהיגי הציבור החרדי
פטירת מנהיגי הציבור החרדי מתייחסת לפטירתם של רבנים חרדים מגדולי הדור.
ביהדות, פטירתם של אנשים הנחשבים לצדיקים ומנהיגים והאירועים שסביבה זוכים למעמד מיוחד. בספרות התורנית נאמרו מימרות, הלכות ומנהגים על ההתייחסות לפטירת צדיק מן העולם, ובמיוחד להסתלקות גדולי הדור ומנהיגיו, לה ניתן מעמד מיוחד.
האירועים העיקריים הם שעת פטירת הצדיק מן העולם, הלווייתו, ההספדים עליו, קבורתו, האבל על מיתתו, הנצחתו לדורות ועוד.
חשש פטירה
כאשר לא מדובר בפטירה פתאומית, אלא בכניסה למצב של חשש סכנה כגון בגין מחלה חריפה, נערכות עצרות תפילה ואמירת תהילים במעמד המונים לרפואת הרב. בנוסף, בעיתונות החרדית מתפרסם קול קורא מאת גדולי הרבנים בקריאה להרבות בתפילה, בלימוד תורה ובמעשים טובים לזכות רפואתו כמו גם לקבל באופן עצמי התחייבויות לתיקון האישיות (לקבל קבלות טובות).
מסע ההלוויה
מסע ההלוויה (המכונה גם אשכבתיה דרבי) מתקיים במתכונת רחבה ובהשתתפות מאות אלפי בני אדם. החל מהעשור השני של המאה ה-21, פטירת מנהיגי הציבור החרדי והלוויותיהם מסוקרות בהרחבה בתקשורת בישראל, וכן ברשתות זרות ובסוכנויות חדשות בין-לאומיות.
לקראת מעמד ההלוויה מתכנסים בכירי כוחות ההצלה, מערכת הביטחון, משרד התחבורה והרשות המקומית יחד עם בני משפחת הרב ומקורביו, בתכנון ההיערכות לקהל ההמונים שצפויים להשתתף בהלוויה. במהלך ההלוויה ובשעות הסמוכות לה: העירייה מכינה את מתחם ההלוויה ומתאימה אותו לקראת הגעת ההמונים; התחבורה הציבורית מתוגברת באופן משמעותי, במטרה להוביל את הבאים מחוץ לעיר אל ההלוויה וממנה; כוחות המשטרה והביטחון מוזרמים במטרה לחסום ולפתוח את צירי התנועה וכבישי הגישה לעיר, לנתב את עומסי התנועה, לאבטח את המשתתפים בהלוויה ולהבטיח את ניהולה התקין; כוחות ההצלה נפרסים בשטח כדי לטפל בנפגעים; ארגוני חסד ועזרה מחלקים שתייה למשתתפים כדי למנוע התייבשות.
במהלך ההלוויה נאמרים פרקי תהילים וקבלת עול מלכות שמים. בדרך כלל נישאים הספדים על ידי גדולי הדור החיים, ולפעמים נאמרות בהם אמירות בעלות משמעות ציבורית. כאשר הנפטר החזיק בחייו במשרה תורנית, ניתנת הודעה במהלך ההלוויה על הכתרת רב חדש - לרוב בנו או בן משפחתו, מדין ירושה - שימלא את מקומו. רבים עושים "קריעה" בדש הבגד.
המיטה נישאת אל בית הקברות בידי המונים, ויש המקפידים שרק מי שטבל קודם לכן במקווה טהרה יורשה לגעת בה. בשנים האחרונות, עקב הדוחק הרב סביב המיטה, היא מובלת לרוב בתוך רכב אמבולנס.
מעמד הקבורה
מקום הקבורה נחפר בדרך כלל בידי יהודים שומרי תורה ומצוות, בדרך כלל באזור "חלקת הרבנים" שבבית העלמין. בשל חשש סכנה למקרי דוחק ורמיסת המונים, מוקף מתחם בית העלמין בידי כוחות משטרה וביטחון ונפרסים סביבו גדרות ומחסומים במטרה למנוע מהציבור הרחב להיכנס לתוך המתחם ולשהות בו בעת הקבורה.
מעמד הקבורה נערך בראשות תלמידי ומקורבי הנפטר ובהשתתפות רבים, כאשר במהלכה נאמרים פסוקי י"ג מידות, קבלת עול מלכות שמים ותהילים וכן נישאים דברי התעוררות ופרידה. לאחר הקבורה, מכסים אלפים את מקום הקבורה בעפר, ובסיומה מניח כל אחד מהנוכחים אבן קטנה על תלולית העפר.
האבל בימי השבעה והשלושים
בשעות ההלוויה ובימים הסמוכים לה נתלות מאות מודעות אבל גדולות במיוחד בלוחות המודעות בריכוזים החרדיים מטעם ארגונים ואיגודים שונים. פטירת הרב משודרת ומסוקרת בהרחבה בכלי התקשורת החרדיים, המעניקים דיווחים על מסע ההלוויה, עצרות המספד והזיכרון וידיעות שוטפות מימי השבעה. לרוב, מפרסמים העיתונים 'מהדורת זיכרון' מיוחדת על הרב ועל פועלו.
בימי השבעה עולים המונים, בהם רבנים ואישי ציבור, לניחום אבלים בבית משפחת הרב. בסיום ימי השבעה וימי השלושים נערכות עצרות מספד והתעוררות לעילוי נשמתו.
יום השנה
מדי שנה, מצוין תאריך הפטירה (נקרא גם יארצייט) בעליית רבים לקבר ובהעלאת זיכרון הנפטר בפורומים שונים ובהתכנסויות. יש הנוהגים לערוך סעודת הילולה ביום השנה, ובקהילות אחדות אף פטרו מאמירת תחנון ביום זה.
מקום הקבורה
נהוג לעלות לקברי צדיקים ולהתפלל על ישועת הכלל והפרט, ולעיתים הופך מקום הקבר למוקד עלייה לרגל.
מסבאח
מסבאח (בתרגום לעברית: מגדלור) הוא לוויין איראני שנבנה עבור איראן באיטליה על ידי חברת קארלו גוואצי. הלוויין אמור היה להיות משוגר לחלל ב-17 באוקטובר 2005, על גבי משגר לוויינים רוסי מסוג קוסמוס 3-M מקוסמודרום פלסצק. בגלל תקלה חשמלית בעת שילובו של הלוויין בטיל השיגור, הוא ניזוק, ולא שוגר. הלוויין הוחזר לאיטליה ועל פי דובר רשמי של ממשלת איטליה לא הוחזר לאיראן.
הלוויין הוא לוויין תקשורת נמוך מסלול, מסוג "אחסן והעבר", קרי הלוויין קולט שידורים מהקרקע, מאחסן אותם בזכרונו ומשדר אותם בהמשך המסלול על פי תוכנית שנקבעה מראש. לוויין מסוג זה יכול לאסוף נתונים מתשתיות שונות על פני השטח, כמו צנרת נפט וגז.
מסבאח 2
ב-3 בפברואר 2010 הוצג באיראן לוויין הזהה למסבאח בצורתו, המכונה מסבאח 2. גורמים איראניים רשמיים טענו כי הלוויין מסבאח 2 ישוגר לחלל מאיראן באמצעות משגר הלוויינים האיראני סימורג במהלך שנת 2011. נכון לחודש מאי 2016, הלוויין לא שוגר.
רובה נגד ציוד
רובה נגד ציוד (באנגלית:  anti-materiel rifle - AMR) הוא רובה כבד ורב-עוצמה שייעודו העיקרי הוא לפגוע בציוד צבאי, כלי רכב ומבנים. זאת בניגוד לרובים רגילים ורובי צלפים שייעודם העיקרי הוא לפגוע במטרות אדם ולהרוג לוחמי אויב. עם זאת, רובים רבים נגד ציוד הם במידה מסוימת גם רובי צלפים בעלי יכולת לפגוע במטרות דמות בטווחי ירי רחוקים של מעל לקילומטר.
מאפיינים
רובים נגד ציוד דומים מאוד במראם ובמבנם לרובי צלפים מודרניים, ובמידה רבה אפשר לתארם כרובי צלפים כבדים בקליבר גדול. בשל הקליבר הגדול והתחמושת העוצמתית, טווח הירי של רובים כאלה ארוך באופן ניכר מזה של רובי צלפים רגילים בקליבר 7.62 מ"מ, ולכן הם מצוידים באופן קבוע בכוונת טלסקופית. בזכות דמיון זה, רובים רבים נגד ציוד הם גם רובי צלפים דה יורה ודה פקטו ומשמשים לצליפה בטווחים של 1,000–2,000+ מטר גם כנגד מטרות דמות. הרובה המחזיק בשיא הצליפה הארוכה ביותר הוא רובה המקמילן TAC-50, רובה צלפים כבד בקליבר 12.7x99 מ"מ נאט"ו בעל דיוק של 0.5 דקת קשת, שלו נזקף הקרדיט לחיסול מחבל המדינה האסלאמית ממרחק של כ-3,450 מטר.
בשל הצורך לחדור ולהשבית ציוד כגון כלי רכב, צלחות מכ"ם, כלי טיס חונים ולחורר קירות, הרובים נגד ציוד יורים תחמושת בקליבר גדול שמספק כוח אש ויכולת חדירה גבוהים. הקליברים הנפוצים ברובים נגד ציוד הם 12.7x99 מ"מ נאט"ו (הידוע גם בשמו האזרחי, שנקרא גם "אפס-חמש" כי קוטר הקליע הוא חצי אינץ'), 12.7x108 מ"מ רוסי, 14.5x114 מ"מ רוסי וכן קליעי 20 מ"מ. התחמושת כוללת לא רק כדורים רגילים אלה גם קליעים חודרי שריון, תחמושת צליפה ברמת Match עם דיוק מוגבר, כדורים עם רש"ק נפיץ, כדורים נותבים וכן שילובים של הסוגים הנ"ל. אחד הכדורים הידועים מסוג זה הוא הרופוס Mk 211.
בשל הקליבר הגדול ועוצמת הירי, הרתע שמייצר הרובה גדול מאוד ויכול לפצוע צלף לא מאומן ולא מיומן. בדרך כלל הירי בו מתבצע רק במצב שכיבה (ולעיתים רחוקות ישיבה), כאשר הרובה מיוצב על גבי חצובה או דורגל. על הקנה מותקן בלם לוע ייעודי שתפקידו להטות את גזי הבעירה הנפלטים מהקנה אחורה על מנת להפחית את הרתע. תכנון יעיל של בלם לוע יכול להפחית את הרתע באופן ניכר.
בשל גודלו של הרובה ומשקלו (בין 11 ל-15+ ק"ג) בדרך כלל הוא מופעל על ידי צוות של 2–3 לוחמים ולא על ידי צלף בודד. הלוחמים עוזרים בנשיאת הרובה, התחמושת ואמצעי העזר ממקום למקום ואחד מהם גם משמש כמאתר ובקר ירי עבור היורה.
היסטוריה
שורשיו של הרובה נגד ציוד הוא ברובה נגד טנקים שנועד להשבית טנקים בשלהי מלחמת העולם הראשונה. ברם, התפתחות מהירה של השריון לכלי הרכב הפך את הרובים האלה ללא יעילים נגד טנקים עוד במלחמת העולם השנייה. כתוצאה מכך, ייעודם המקורי נזנח ברובו והם שימשו לפגוע בציוד צבאי אחר, מבנים ובכלי רכב פחות ממוגנים או לא ממוגנים בכלל.
אחרי המלחמה, יצאו רוב הרובים נגד טנקים משירות והפונקציה של רובה נגד ציוד נותרה נישה לא ממולאת. הרובה נגד ציוד "נולד מחדש" ב-1982 עם פיתוח הבארט M82 ואימוץ הדגם המשופר בארט M82A1 על ידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20. הבארט תוכנן במקור כרובה צלפים לציד חיות גדולות בטווחים ארוכים (של עד 1,830 מטר), אך בשימוש הצבאי הוכיח את עצמו כיעיל ביותר לפגיעה בכלי רכב, מבנים, ציוד צבאי, כלי טיס חונים, כלי שיט קטנים וצלחות מכ"ם. הבארט גרם נזק רב לאויב ביחס עלות-תועלת נמוך מאוד: כדור בודד עולה רק כמה דולרים, וגם הכשרה של צלף מיומן בדרך כלל עולה פחות משיגור טיל יקר. בעקבות הניסיון המוצלח של הבארט M82A1 במלחמת המפרץ הוא נרכש על ידי צבאות רבים בעולם, בהם צה"ל.
בגלל טווח הירי הגדול שלו (1,500–1,830 מטר) שימש הבארט גם לצליפה ופגיעה במטרות אדם בטווחים ארוכים. הרובה נחל הצלחה מסוימת בתפקיד זה אך במהלך הניסיון שנצבר במשך השנים נמצא שהדיוק שלו מספיק בקושי לרובה צלפים ושהוא לא נוח ליורה, ולכן פותחו סוגי תחמושת ייעודיים לצליפה ארוכת-טווח, כאשר הידוע והנפוץ שבהם הוא ה-0.338 לפואה מגנום המדויק יותר. בשל הצלחתו של הבארט, חברות נשק רבות פיתחו מתחרים בעלי קליבר דומה, הבולטים שבהם הם המקמילן TAC-50 (שמתחייב לדיוק של 0.5 דקת קשת), ה-ארקטיק וורפר AW50, ה-PGM Hécate II, השטייר HS .50, ה-OSV-96 וה-KSVK 12.7.
בצה"ל הבארט M82A1 נרכש בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 על ידי חיל ההנדסה הקרבית לשימוש היחס"פ, היחידה המיוחדת לסילוק פצצות, שבהמשך התמזגה ליהל"ם. הבארט נחל בתפקיד זה הצלחה רבה והתגלה גם כשימושי ליישומי צליפה ארוכת טווח ופגיעה בציוד צבאי של האויב. בשל כך הוא אומץ ב-1997 על ידי מערך הצליפה של חיל הרגלים ובכל גדוד הוקמה "מחלקת מסייעת בארט" שהפעילה את הרובה. הבארט שימש את צה"ל ללוחמה בטרור בתקופת האינתיפאדה השנייה לצד הרמינגטון M24 הבריחי, שאומץ אף הוא ב-1997. בעקבות הניסיון המצטבר עמו של צלפי החי"ר והיחידות המיוחדות הוכרו המגבלות של הבארט כרובה צלפים, בעיקר עקב דיוק גבולי (1 דקת קשת עם תחמושת Match Grade ו-3 דקות קשת עם תחמושת 0.5 רגילה) וארגונומיה לא נוחה שמקשה על ביצוע ירי מדויק. ב-2008 החליט צה"ל על הוצאת הבארט ממערך הצליפה של החי"ר והחלפתו ברובה ה"ברק" בקליבר 0.338 לפואה מגנום כרובה צלפים לטווח רחוק. ל"ברק" יש גם יכולות מוגבלות נגד מטרות חומר וציוד, והוא מדויק באופן ניכר מהבארט (כ-0.5 דקת קשת לטווח של 1200 מטר). רובי הבארט של החי"ר הועברו לשירות חיל ההנדסה הקרבית, שממשיך להשתמש בהם לסילוק פצצות ומשימות מיוחדות. הבארט היה בשירות יחידות מיוחדות בצה"ל אך הוחלף לטובת המקמילן TAC-50 המדויק ממנו. בתקופה מסוימת הבארט M82A1 שירת גם בימ"מ אך הוחלף לטובת ה-PGM Hécate II.
ניקולאי קרימוב
ניקולאי קרימוב (ברוסית: Никола́й Кры́мов;  2 במאי 1884 - 6 במאי 1958) היה צייר ותאורטיקן אמנות רוסי וסובייטי.
ביוגרפיה
קרימוב נולד למשפחה אמנותית. הוא למד עם אביו בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה בפקולטה לארכיטקטורה אצל אברם ארכיפוב, ניקולאי קסטקין, ליאוניד פסטרנק, ובסטודיו של ולנטין סרוב וקונסטנטין קורובין.
בשנת 1906 השתתף קרימוב בתערוכות של סטודנטים, ומשנת 1907 בתערוכות שונות כולל של איגוד האמנים הרוסים.
הוא היה חבר באיגוד מ-1910 עד 1923 ובאגודת אמני מוסקבה מ-1923 עד 1931. קרימוב לימד בסדנאות הטכניות לאמנים במוסקבה בין השנים 1920–1922 ובפקולטה לאמנויות יפות של מכון פרצ'יסטנקה.
הוא צייר בעיקר עיירות פרובינציאליות ונופי כפר, תוך התמקדות בולטת באזור הכפרי. הוא הושפע באופן ניכר מפולקלור פרימיטיבי, אם כי מאוחר יותר הסגנון שלו השתנה לגישה יותר קלאסית. בתחילת הדרך הוא צייר בעיקר על פי זיכרון, תיאר רגשות, ולא רשמים. ציוריו היו יותר מחקר מאשר תיאור. הוא גם עבד עבור התיאטרון, ותכנן כמה תפאורות מפורסמות.
קרימוב נפטר ב-6 במאי 1958 במוסקבה.
אסף שריג
אסף שריג (נולד ב-29 בינואר 1968) הוא זמר, מלחין, גיטריסט ומפיק מוזיקלי, ממקימי להקת איפה הילד?.
ביוגרפיה
שריג הוא בנו של המשורר והמלחין יוסף שריג, ושרה רגב. נכד לנחום שריג, מפקדה הראשון של חטיבת הנגב, ולסופרת הילדים תקוה שריג, בתם של יוסף ולאה זליגר. דודו הוא רן שריג, לשעבר סגן מפקד אוגדה 90.
שריג הוא יליד קיבוץ בית השיטה, הוריו התגרשו כאשר היה בן שנתיים ואביו התחתן בשנית. לאסף אח אחד נוסף. עם הגירושים אסף ואימו עברו למקום הולדתה של האם, קיבוץ גבעת ברנר, שם הוא מתגורר גם כיום. כשהיה כבן חמש נהרג אביו במלחמת יום הכיפורים.
איפה הילד
בשנת 1984 בגיל 16, בעודו בתיכון, הקים שריג יחד עם חמי רודנר את להקת איפה הילד. את ההיכרות ביניהם עשתה רותי, אחותו של רודנר, איתה למד באותה כיתה. בשנת 1990 עבר לתל אביב והצטרף לחמי רודנר. השניים צרפו אליהם את אופיר בר עמי מקיבוץ חניתה והמתופף החיפאי אסף "בובי" מרוז. עם איפה הילד? הוציא 4 אלבומים. הלהקה הופיעה ברחבי הארץ וזכתה להצלחה רבה. שריג שר חלק ניכר מהשירים של הלהקה, למרות שרודנר נחשב לסולן, והיה מעורב בכתיבת ובהלחנת רוב הלהיטים שלה.
בשנת 1993 יצא אלבום הבכורה של הלהקה, "זמן סוכר", בהפקתו של יובל שפריר. האלבום זכה להצלחה רבה ולהיטים ממנו הושמעו ברדיו והוקרנו בתוכניות טלויזיה. התקליט הגיע למעמד של אלבום פלטינה באותה שנה.
האלבום השני של הלהקה, "שדים", יצא בשנת 1994, גם הוא בהפקתו של יובל שפריר. כדי לא ליצור את הרושם שרודנר הוא מרכז הלהקה וכל שאר החברים פחות חשובים הודגשו באלבום מעורבותם של הנגנים האחרים בלהקה. מעורבותו של אסף שריג בכתיבה ובהלחנה גדלה מאוד (הוא הלחין שבעה שירים, ביניהם הלהיטים "לבן בחלום שחור", "השדים הירוקים" ו"מישהו שומע אותי") וגם אופיר בר-עמי כתב והלחין שני שירים (ביניהם "אהובה הקטנה"). האלבום "שדים" זכה להצלחה גדולה יותר אף מזמן סוכר.
ב-1995 יצא האלבום "מסעותי עם עצמי", אלבומה השלישי של "איפה הילד". ההפקה המוזיקלית של האלבום הייתה של יובל בנאי, אך האלבום נכשל במכירות. ללהקה נגמר החוזה עם הליקון, שבו היו לה שלושה אלבומים, והחוזה לא הוארך. בעקבות כישלון האלבום התפרקה הלהקה.
בשנת 1995 נסע שריג ללונדון על מנת להקליט שירים באנגלית אך שב לארץ שנה לאחר מכן.
מאוחר יותר ב-1996 חזרה הלהקה לפעילות ביוזמתו של רודנר, כשאלבום הסולו הראשון המתוכנן שלו הפך לאלבום של איפה הילד. הלהקה הקליטה את האלבום (שנקרא "איפה הילד?") עם גיטריסט חדש, שיף (שפריר) ערד, ועם שריג שחזר מחוץ לארץ. בהפקה המוזיקלית של האלבום, השתתפו איפה הילד ושי להב, שגם ניגן בהקלטות בקלידים שונים. האלבום הוקדש לזכרו של יצחק רבין.
הלהקה התפרקה רשמית בשנת 1999. מופע איחוד נערך בשנת 2001.
בשנת 2008 חידשו חברי "איפה הילד?" את פעילות הלהקה, ובשנת 2012 יצא אלבומם "בני המאה ה-20".
מאז שנת 2016 מופיעה הלהקה ברחבי הארץ.
במרץ 2017 הוציאו חברי "איפה הילד?" את אלבומם החמישי "מתוק בחשיכה", בהפקתו המוזיקלית של עופר מאירי.
ווקי טוקיז
במקביל ל"איפה הילד" מופיע שריג עם "ווקי טוקיז", להקה משלו שהוציאה מספר אלבומים. בלהקה הזאת שריג במרכז וחבריה התחלפו עם השנים. עם הלהקה הוציא מספר אלבומים באנגלית וב-2023 הוציא את האלבום קוצים וקיקיון בעברית.
הפקה מוזיקלית
בשנת 1995 הפיק מוזיקלית את אלבום הבכורה של להקת אלג'יר "נאמנות ותשוקה".
בשנת 2003 הפיק את אלבומו הראשון של יובל גורביץ'.
שירים לזכר אביו
ב-2013 הלחין וביצע את השיר "מותי בא לי לפתע", שכתב אביו חצי שנה לפני מותו.
סרט
בשנת 2022 השתתף בסרט התיעודי "עצבני ומהיר: הסיפור של פאסט מיוזיק והפטיפון" של עמית איצקר.
חיים אישיים
כיום מתגורר שריג בקיבוץ גבעת ברנר, הוא גרוש ואב לילד.
ב-2023 חתם על עצומת האמנים נגד הממשלה ה-37 והפגיעה בדמוקרטיה.
מיכאיל חולודקוב
מיכאיל ניקולאייביץ' חולודקוב (ברוסית: Михаи́л Никола́евич Холодко́в; 14 בדצמבר 1904, עמ' זטווורנוי, מחוז ריאזאן – 3 ביולי 1980) היה מדינאי סובייטי, סגן שר הפנים של ברית המועצות, ראש הגולאג, המינהל הראשי למחנות עבודה לתיקון והמנהל הראשי למתקני מאסר במשרד הפנים של ברית המועצות.
ביוגרפיה
ב-22 ביוני 1960, שוחרר לפנסיה.
מת בגיל 75 בשנת 1980.
קמרון צולב
קמרון צולב הוא סוג קירוי בצורה של שני קמרונות חבית החותכים אחד את השני בניצב. להבדיל מקמרון חבית שממוקם מעל שני קירות מקבילים, קמרון צולב נבנה מעל ארבעה עמודים במסביב לריבוע או מלבן ומאפשר מעבר בארבעה כיוונים.
פיתוח הקמרון הצולב החל באדריכלות הרומית ושימושו היה נפוץ בעיקר ברומנסק ובאדריכלות הגותית. החללים המרכזיים בכנסיות הגותיות מקורים על ידי קמרונות צולבים. בגותיקה המאוחרת נעשה שימוש בקמרונות צלעות שהם בעלי גאומטריה דומה אלא ששיטת הבנייה היא שונה. בקמרון צולב הלבנים מונחות מעל פיגומי עץ בצורת שני גלילים החותכים זה את זה ואז מתקבלים "קווי רכס" (במבט מתחת לקמרון) הנובעים מחיבור שני הגלילים. בקמרון הצלעות בונים קודם כל את הקשתות המהוות את אותם קווי רכס, ואחר כך ממלאים בלבנים נוספות ביניהן.
חמיימים
בסיס חְמֶיימִים (ברוסית: Хмеймим, בערבית: حميميم) הוא שמו של בסיס טיסה רוסי השוכן ליד לטקיה בסוריה ומשמש את חיל האוויר הרוסי שמשתמש בכמה ממתקני שדה התעופה הסורי באסל אל-אסד. נגיש לאנשי הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית בלבד.
הבסיס הוקם במהרה במהלך שנת 2015 ותוכנן לשרת מעל 1,000 איש. מטוס הסוחוי-24 הרוסי שהופל על ידי F-16 טורקי במהלך הסיוע הצבאי שהעניקו הרוסים לסוריה במלחמת האזרחים של סוריה היה בדרכו חזרה לשדה התעופה בחמיימים.
ב-25 בדצמבר 2016 התרסק מטוס טופולב Tu-154 רוסי שעשה דרכו מרוסיה לבסיס חמיימים, וכל 92 הנוסעים ואנשי הצוות שבו נהרגו.
בדצמבר 2017 ביקר במקום נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, והודיע על קיצוץ משמעותי ונסיגת חלק משמעותי מכוחות הצבא הרוסי בסוריה וצמצום המעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה.
ב-31 בדצמבר 2017, על פי דיווח של העיתון הרוסי "קומרסנט", הושמדו בבסיס לפחות שבעה מטוסים, בהפגזה של כוחות המורדים.
מאפיינים
הבסיס הפך למבצעי ב-30 בספטמבר 2015. הוא משרת מטוסי אנטונוב An-124, מטוסי תובלה מדגם איליושין Il-76, ולמעלה מ-50 מטוסי קרב מדגם סוחוי Su-24, סוחוי Su-25 וסוחוי Su-34. בבסיס נמצאים גם כמה טנקים מדגם T-90, נגמ"שים מדגם BTR-82, ומסוקי קרב מדגם מיל מי-24 ומיל מי-8. בנובמבר 2015 הוצבה בבסיס סוללת מערכת הגנה נגד טילים S-400. בינואר 2016 צורף מטוס סוחוי Su-35 אל הטייסת הרוסית שבמקום. בפברואר 2016 הצטרף גם מטוס הביון טופולב Tu-214.
להגנת הבסיס הותקנה מערכת קראסוחה.
בית התרמומטר
מקור שמו של המבנה אינו ידוע בוודאות. המצדדים בטענה שמדובר באלמנט דקורטיבי קוראים למבנה "בית התרמומטר" מאחר שמסכים נראים כשנתות של מדחום. המצדדים בטענה שמדובר באלמנט פונקציונלי, קוראים לו כך בטענה שהאלמנטים השונים במבנה מסייעים לשמור על טמפרטורות נוחות בתוך המבנה. במקרה זה היה עליו להיקרא בית הרדיאטור, על שום צלעות הקירור שלאורכו.
צ'אד סמית
צ'אד סמית' (באנגלית: Chad Smith; נולד ב-25 באוקטובר 1961) הוא מתופף להקת רד הוט צ'ילי פפרז, שאליה הצטרף לאחר עזיבת המתופף הקודם, ג'ק איירונס.
ביוגרפיה
סמית נולד במינסוטה שבארצות הברית, וגדל במישיגן. לפני שהצטרף לרד הוט צ'ילי פפרז ב-1989 הספיק לתופף במסגרת הרכבים רבים. עבודת התיפוף שלו מופיעה ביותר ממאה אלבומים שונים. עם הלהקות והאמנים שאיתם שיתף צ'אד פעולה נמנים: Pharaoh, Twenty Mondays, Toby Redd, Wild Colonials, Second Self, Wayne Kramer, Thermadore, Lili Haydn, John Fogerty, Leah Andreone, Fishbone, Loud Rocks, Johnny Cash, Glenn Hughes
בשנת 2008, לאחר שלהקת רד הוט צ'ילי פפרז הודיעה על פירוקה הזמני, הצטרף סמית' להרכב מוזיקלי הכולל את ג'ו סטריאני, סמי הייגר ומייקל אנתוני ושמו "Chickenfoot".
סמית התחתן ב-1994 עם מריה. לזוג נולדו ארבעה ילדים. הם התגרשו, וסמית נישא לאדריכלית בשם ננסי ב-8 במאי 2004.
צ'אד רשום בספר השיאים של גינס לאחר שניגן במערכת התופים הגדולה בעולם (308 חלקים).
איחוד מוניטרי
בכלכלה בינלאומית, איחוד מוניטרי (באנגלית: Monetary union) הוא סוג של אינטגרציה כלכלית בין מדינות. איחוד מוניטרי מתקיים כאשר שתי מדינות או יותר חולקות מטבע ומדיניות מוניטרית, או לחלופין משתמשות במטבעות שונים אך מתאמות שערי חליפין ומדיניות מוניטרית.
האיחודים המוניטריים הידועים ביותר הם גוש האירו, במסגרת האיחוד האירופי והבנק להסדרי סליקה בינלאומיים הממוקם בבזל, שווייץ.
מהו איחוד מוניטרי
איחוד מוניטרי הוא אינטגרציה בין מדינות החולקות מטבע ומדיניות מוניטרית. ישנם שני סוגים של איחוד מוניטרי. הסוג הראשון הוא איחוד מוניטרי עם מטבע אחיד. באיחוד מסוג זה, המדינות משתמשות במטבע משותף ומנהלות מדיניות מוניטרית אחידה באמצעות בנק מרכזי. הסוג השני מתקיים כאשר שתי מדינות או יותר מתאמות שערי חליפין קבועים ומדיניות מוניטרית אחידה, אך אינן משתמשות במטבע משותף. תופעה של שימוש חד־צדדי של מדינה אחת במטבע של מדינה אחרת, ללא איחוד של המדיניות המוניטרית, לא נחשבת לאיחוד מוניטרי.
לרוב איחוד מוניטרי מתקיים בין מדינות שכנות גאוגרפית, אך אין הדבר הכרחי.
איחוד מוניטרי הוא אחד השלבים בתהליך של אינטגרציה כלכלית בין מדינות. יש הרואים בו את השלב הרביעי מתוך חמישה שלבים של אינטגרציה כלכלית, לאחר יצירת אזור סחר חופשי, איחוד מכסים והקמת שוק משותף. איחוד מוניטרי יכול, אך לא חייב להתקיים במקביל לאיחוד כלכלי. איחוד מוניטרי לרוב ממשיך להתפתח לאיחוד כלכלי, או לחלופין מאבד את חשיבותו.
ניתן לומר שאיחוד מוניטרי מלא מתקיים כאשר התנאים הבאים מתקיימים:
התאוריה הכלכלית של איחוד מוניטרי
התאוריה הכלכלית של איחוד מוניטרי מבוססת על מודל ה־Optimal Currency Area (OCA) אשר פותח בשנות ה־60 על ידי הכלכלן רוברט מאנדל (Robert Mundell). מודל זה בוחן מה הם התנאים האופטימליים ליצירת אזור בעל מטבע אחיד ומדיניות מוניטרית משותפת.
על פי מודל ה־OCA, התנאים המיטביים לאיחוד מוניטרי הם:
ההשפעה של שינויים בשערי חליפין תהיה נמוכה יחסית, ולכן התמריץ לאיחוד מוניטרי יהיה גבוה יותר, בתנאים הבאים:
יתרונות וחסרונות באיחוד מוניטרי
לאיחוד מוניטרי יתרונות וחסרונות שונים, הן מבחינה כלכלית והן מבחינה פוליטית. מידת האטרקטיביות של איחוד מוניטרי בעיני מדינה תלויה בין השאר באופי הכלכלה שלה ובמידת החשיבות שהיא מייחסת לעצמאות מוניטרית.
איחוד מוניטרי משמעו ויתור חלקי או מלא של המדינה על היכולת לשלוט על המדיניות המוניטרית שלה. באיחוד מוניטרי, המדינה מחויבת לתאם את המדיניות המוניטרית שלה עם המדינות האחרות באיחוד, או להישמע לבנק המרכזי שמנהל את האיחוד המוניטרי. מכיוון שמדיניות מוניטרית היא כלי בידי המדינה בכלכלה פוליטית, הצטרפות לאיחוד מוניטרי משמעה אובדן כלי שליטה זה. מדינה החברה באיחוד מוניטרי אינה יכולה עוד לייסף או לפחת את הכסף שלה, לקבוע לבד את כמות הכסף הנמצא במחזור, או לשנות ריבית לטווח קצר באופן עצמאי. רמת המוכנות של המדינה להיפרד משליטה על המדיניות המוניטרית שלה תלויה בין השאר בעמדה שלה לגבי היכולת של מדיניות מוניטרית להתמודד עם תנודות של השוק. מדינה אשר רואה בשליטה על המדיניות המוניטרית כלי חשוב, תהיה מוכנה פחות לוותר עליו.
לאיחוד מוניטרי יש גם יתרונות. איחוד מוניטרי מבטל או מקטין את העלויות הנובעות מעסקאות המרת מטבע. בנוסף, הוא מבטל או מקטין את האי־ודאות הנובעת משינויים עתידיים בשערי המטבע. גורמים אלה יכולים להגביר את היעילות ולהגדיל את הכדאיות בסחר. למדינה כדאי יהיה להצטרף לאיחוד מוניטרי בתלות ברמת הסחר שלה עם מדינות אחרות. כאשר רמת הסחר היא גבוהה, התמריץ למעבר לאיחוד מוניטרי יהיה גבוה יותר. לכן גם למדינות עם שוק משותף, יהיה תמריץ גבוה יחסית לעבור לאיחוד מוניטרי.
איחוד מוניטרי בהיסטוריה
איחוד מוניטרי אינו ייחודי למערכת הכלכלית הבינלאומית הנוכחית. קיימות מספר דוגמאות של איחודים מוניטריים לפני המאה ה-20:
איחוד מוניטרי במאה ה-21
ב פועלים מגוון של איחודים מוניטריים. חלק מהמנגנונים הם רשמיים, וחלקם הם בלתי רשמיים או רשמיים למחצה.
דוגמאות:
איחוד מוניטרי הוא כלי בידי מדינות או מנפיק מטבע דהוא להתמודדות עם לחצים מוניטריים. בבחירה האם להקים או להצטרף לאיחוד מוניטרי, על המדינות לשקול את הכדאיות הכלכלית, אל מול הסכנה בוויתור על שליטה במדיניות המוניטרית. לצד שיקולים כלכליים, עשויים להיות בידי המדינה שיקולים ולחצים פוליטיים, חיצוניים ופנימיים, אשר ישפיעו על הבחירה להצטרף לאיחוד מוניטרי. המעבר למטבע משותף מהווה ויתור על רכיב בזהות הלאומית, ועשויה להיות לו התנגדות משמעותית מבית. ניתן לשער כי הצלחתו של האירו תשמש כזרז לאזורים אחרים בהחלטה האם לעבור למטבע משותף ואיחוד מוניטרי מפותח.
נקודות בצבעים
נקודות בצבעים (באנגלית: Polka Dot Shorts, בתרגום חופשי לעברית: מכנסיים קצרים מנוקדים) היא סדרת טלוויזיה קנדית לילדים של חברת "TVOntario" אשר שודרה בכל העולם בין השנים 1993- 2001. הסדרה מבוססת על הסדרה "Polka Dot Door" (בתרגום חופשי לעברית: דלת פולקה). הסדרה בוימה על ידי מיכאל מקנמרה ונוצרה, הופקה ונערכה על ידי ג'ד מקיי.
הסדרה זכתה בשנת 2000 בפרס ג'מיני לתוכנית או סדרת הבוקר לילדים לפני גיל בית הספר הטובה ביותר. לסדרה יש כ-180 פרקים, ושפת המקור שלה היא אנגלית.
בישראל הסדרה שודרה בדיבוב לעברית בשנת 2000 בחינוכית.
השחקנים והמדבבים
במאי הדיבוב בעברית היה ניקו בר ומפיקת הדיבוב הייתה אורית יואלי סנה.
נטראג'ה
נטראג'ה (בטמילית: நடராசர், מלך/אדון הריקוד) הוא תיאור של האל שיווה בתור הרקדן הקוסמי, שמבצע את ריקודו האלוהי בו הוא מפעיל ומניע את העולם כולו.
תיאור
נטראג'ה מתואר כשיווה רוקד. לשיווה ארבע ידיים ושערו השזור מתנופף עקב ריקודו. בשערו ניתן לראות נחש קוברה, גולגולת ואת נהר הגנגס. מעליו ייתכן ויהיה חצי סהר. באוזנו הימנית עגיל של גבר, ובאוזנו השמאלית עגיל של אשה. הוא מקושט בשרשראות, צמידים ותכשיטים אחרים.
ידו הימנית אוחזת תוף, ידו הימנית השנייה מבצעת מודרה של "אל תפחד"/"חוסר פחד". ידו השמאלית אוחזת אש, וידו השמאלית השנייה מצביעה מטה אל השד מויאלאקה (המסמל בורות) עליו הוא דורך.
רגלו השמאלית מורמת. מתחתיו מעמד לוטוס, ממנו יוצאת הילה מקיפה המעוטרת באש, כך שידיו המחזיקות תוף ואש נוגעות בה.
צורה זו של האל שיווה נמצאת ברוב המקדשים בדרום הודו. עם זאת, המקדש בצ'ידמברם הוא היחיד בו אלילו המרכזי הוא שיווה בצורה דמוית-אדם זו (בניגוד לשאר מקדשי שיווה, בהם שיווה מתואר כלינגאם).
משמעות
לריקודו של שיווה שלוש משמעויות עיקריות:
ניתן להסתכל על ריקוד כיצירת אמנות בה האמן ואומנתו שהוא יוצר הם אחד, וכך הריקוד מרמז ומזכיר את האחדות של אלוהים ויצירתו (העולם).
טקסטים הודים קדומים מסבירים את ריקודו של שיווה:
בחיבורו טירומנטיראם, טירומולאר (אחד מ-63 הקדושים של השיוויזם הדרומי) מציין ש"ריקודו הנצחי הוא משחקו", וכותב:
ובאונמאי ווילאקאם (טקסט שיוויזם מהמאה ה-13) אנו מוצאים:
שונות
הזרם המעריץ את נטראג'ה התהווה במחוז טאמיל נאדו בדרום הודו. ניתן לעקוב אחר מסלולו של שיווה הרוקד מהפולחן התהלוכתי של פסלים מחוץ לסנקטום (פנים המקדש, קודש הקודשים שלו) אל ההעלאה הפולחנית של פסל הארד שלו אל הסנקטום בצ'ידמברם.
מחקרים שנעשו על הפסלים על ידי שרדה שריניואסאן, בשילוב עם ראיות איקונוגרפיות וספרותיות, מראים שפסל הארד של נטראג'ה היה המצאה של שושלת פלבה (מאה 7 עד אמצע 9 לספירה), ולא של שושלת צ'ולה (מאה 10 לספירה) כמו שנהוג להאמין. בהתבסס על השירים הקדומים של קדושים טמילים, ניתן גם להראות שדמות זו התבססה על המשמעויות הקוסמיות ומטאפיזיות שהוזכרו לעיל.
הפסל הגדול ביותר של נטראג'ה נמצא בנייוולי (Neyveli) בטאמיל נאדו.
במקדש בצ'ידמברם האליל הראשי הוא נטראג'ה, בניגוד לשאר מקדשי שיווה בהם שיווה מוערץ כלינגאם (שאינה בצורת אדם).
ב-2004, פסל בגובה 2 מטר של נטראג'ה הותקן ב-CERN (מרכזו של הארגון האירופאי למחקר גרעיני בז'נבה). הפסל המתאר את ריקודו הקוסמי של בריאה וחורבן, ניתן ל-CERN על ידי הממשלה ההודית על מנת לחגוג את שיתוף הפעולה הארוך של המרכז עם הודו. לוחית המותקנת ליד השלט מסבירה את חשיבותה של המטאפורה של ריקודו הקוסמי של שיווה עם ציטוטים של פריטיוף קפרה:
ניקולא שאמפור
ניקולא-סבסטיאן רוֹש (בצרפתית: Nicolas-Sébastien Roch) המוכר כניקולא שאמפור (בצרפתית: Nicolas Chamfort; 6 באפריל 1741 – 13 באפריל 1794) היה סופר, משורר ופובליציסט צרפתי, שנודע כמחברם של אפיגרמות ובאפוריזמים השנונים. לאחר שנרדף בגלל דעותיו הפוליטיות בתקופת המהפכה הצרפתית שם קץ לחייו.
קורות חיים
ניקולא-סבסטיאן רוש נולד בעיר קלרמון-פראן, בחבל אוברן שבצרפת. למד בקולז' גראסן בפריז, הצטיין בלימודיו, זכה במלגה ואימץ לעצמו את השם שאמפור. התפרנס מהוראה ומכתיבה מזדמנת, ובשל שנינותו והופעתו הנאה זכה לתשומת לב מצד אנשי החברה הגבוהה של פריז. ב- 1764 כתב את הקומדיה "ההודית הצעירה" שזכתה להצלחה, ובעקבותיה כתב שורת מאמרים ושירים. ב-1769 זכה בפרס האקדמיה הצרפתית עבור יצירתו "שיר הלל" שהקדיש למולייר. ב-1770 כתב את הקומדיה "הסוחר מאיזמיר", וב-1774 זכה בפרס האקדמיה של מרסיי עבור יצירתו "שיר תהילה" שהקדיש לז'אן דה לה פונטן.
ב-1776 כתב את הטרגדיה "מוסטפא וזאנגיר" שהועלתה על הבמה בפונטנבלו בנוכחותם של המלך לואי השישה עשר ושל אשתו מארי אנטואנט. המלך העניק לו קצבה שנתית והוא נתמנה למזכירו של לואי החמישי, ז'וזף דה בורבון-קונדה, שהיה מאנשי בית המלוכה. אולם, ניקולא שאמפור שמאס עד מהרה בחיי חצר המלכות, התפטר מתפקידו ופרש לאוטיי שממערב לפריז. בהשראת אמרותיהם של פרנסואה דה לה רושפוקו, של המרקיז דה וובנארג ושל וולטר, החל ניקולא שאמפור לכתוב שם את אמרותיו השנונות, וב-1781 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית.
אחרי הפיכת היעקובינים (10 באוגוסט 1792) התנגד לאנשי הקומונה הפריזאית, שבתמיכת היעקובינים ערכו טבח באסירים המלוכנים (2–3 בספטמבר של אותה שנה), ותמך בז'ירונדינים (רפובליקנים מתונים). כתוצאה, נחשד בבגידה ותפקידו הפוליטי הגיע לקצו. באוגוסט 1793 הושם במעצר ושוחרר כעבור ימים מספר. אך בספטמבר של אותה שנה, משום שידע כי ימיו ספורים, ניסה להתאבד בירייה. הוא נפצע באופן אנוש וסבל ייסורים נוראים עד מותו באפריל 1794.
יצירת המופת של ניקולא שאמפור "אמרות ומחשבות, דמויות ומעשיות" יצאה לאור שנה אחרי מותו. ביצירתו זו הוא מביע בעיקר את אכזבתו מן החיים. ניקולא שאמפור שתלה את תקוותו במהפכה הצרפתית, אך נאלץ להיות עד לטרור של ז'ורז' דנטון, של ז'אן-פול מארה ושל רובספייר, וכתב את הדברים הבאים: "התקווה כמוה כרופא אליל המתעתע בנו תמיד, ובאשר לי, אושרי החל כאשר נטשתי אותה." "בצרפת ישנם שבעה מיליון מבקשי צדקה, ושנים עשר מיליון שאינם מסוגלים לתת דבר." לפני מותו אמר: "לבסוף, אני עוזב את העולם הזה, שבו הלב חייב להישבר."
אץ קוצץ
אָץ קוֹצֵץ הוא פיוט מתוך הקדושתא לשבת זכור, השבת שלפני פורים, שנתחברה בידי הפייטן הארצישראלי אלעזר בירבי קליר. הפיוט מתאר את מלחמת עמלק שהתקיף את ישראל לאחר צאתם ממצרים, על פי המתואר בתורה ובמדרשי חז"ל. בפיוט זה באות לידי ביטוי התכונות המאפיינות את הסגנון של הקליר וממשיכיו בפייטנות הארצישראלית והאשכנזית בתחילת ימי הביניים, ולפיכך נעשה סמל לסגנון זה, המכונה לעיתים "סגנון אץ קוצץ", וללשונו המכונה "לשון אץ קוצץ".
בפיוט ארבעה עשר בתים, בכל בית שתי שורות בנות שתי צלעיות ובכל צלעית בין שתיים לארבע מילים. החרוז בסופי השורות משותף לכל שני בתים. באקרוסטיכון בראשי הבתים חתום שם המחבר, אלעזר בירבי קליר.
סגנון הפיוט
הפיוט הוא החלק החמישי ('פיוט ה') בקדושתא הפותחת "אזכיר סלה זיכרון מעשים" לשבת זכור. יש לפעמים בלבול בין המושגים "קרובות" (סדרת פיוטים שנועד להשתלב בחזרת הש"ץ) ו"יוצרות" (סדרת פיוטים לברכות קריאת שמע), ולכן לפעמים מתייחסים אליו כ"יוצרות לשבת זכור". בתוך סדרת הפיוטים, "אץ קוצץ" הוא "פיוט ה", ומסתיים ב"אל נא לעולם תערץ".
בפיוט זה באות כאמור לידי ביטוי התכונות המאפיינות את הסגנון הקלירי:
פירוש הפיוט
שני הבתים הראשונים הם:
הפיוט בספרות
אנשי תנועת ההשכלה ותקופת התחייה, שלא חיבבו את הסגנון הקלירי החידתי והעדיפו על פניו את שירת ספרד, השתמשו ב"אץ קוצץ" כדי ללגלג על סגנון זה. מנדלי מוכר ספרים טבע פועל מיוחד לצורך זה:
חיים נחמן ביאליק כתב במאמרו "שירתנו הצעירה":
גשם (אלבום)
גשם הוא אלבומו השני של מאיר בנאי, שכתב, הלחין ושר את כל שירי האלבום. האלבום הופיע ב-1987. המפיק המוזיקלי והמעבד של האלבום הוא מתי כספי. בין הבולטים שבשירי האלבום: "אצלך בעולם", "תגידי אש תגידי מים", "אל תלכי מכאן", "הלילה של אתי", "המסיבה שנגמרה" ושיר הנושא, "גשם" שהפך ללהיט.
הקלטת כל הפלייבקים לאלבום ארכה כשבוע, ואת השירה לכל האלבום סיים בנאי להקליט בשלוש וחצי שעות. תוך חודשים ספורים הגיע האלבום למעמד אלבום זהב, על מכירות של 20,000 עותקים
קרן נויבך
קרן נויבך (נולדה ב-28 במרץ 1970) היא עיתונאית ישראלית, מגישת התוכנית "סדר יום" בכאן ב' של תאגיד השידור הישראלי.
ביוגרפיה
נולדה בקיבוץ ארז וגדלה בקריית אונו. שירתה בתפקיד כתבת בגלי צה"ל. בגיל 21 נשלחה לעבוד ככתבת בוושינגטון מטעם גלי צה"ל ועיתון "על המשמר". כשחזרה לישראל, עברה לטלוויזיה לערוץ הראשון, תחילה ככתבת לענייני כלכלה בכנסת, אחר כך ככתבת לענייני מפלגות, ולבסוף ככתבת מדינית. ב-2004 החליט מנכ"ל הרשות יוסף בראל להפסיק את עבודתה ככתבת עקב לחצים פוליטיים, ומאז היא משמשת כמגישת תוכניות.
בשנת 2004 החלה להגיש את מהדורת הלילה של הערוץ הראשון, "מהיום למחר". לאחר מכן הגישה במשך שלוש שנים את מגזין חדשות הערב "היום בחדשות" בערוץ הראשון, עד לשנת 2008. את התוכנית "סדר יום", תוכנית אקטואליה המרבה לעסוק בנושאים כלכליים וחברתיים, שהיא מגישה עד היום, החלה להגיש אז - תחילה ברשת ב' של קול ישראל, וכיום בכאן ב', במסגרת תאגיד השידור הישראלי. ב-2009 זכתה על תוכנית זו בפרס אומ"ץ לחשיפת שחיתות שלטונית. התוכנית קיבלה גם את פרס תוכנית האקטואליה הטובה בטקס פרסי הרדיו.
כתבה את הספר "המירוץ — בחירות 96'", על הניצחון הדרמטי של בנימין נתניהו מול שמעון פרס, בהתמודדות לראשות הממשלה לאחר רצח רבין.
נויבך מרבה לעסוק בתוכניתה בנושאי תקיפה מינית של נשים, והתנדבה במרכז הסיוע לנפגעות תקיפה מינית. התוכנית מקדמת סדר יום חברתי ומרבה לבקר את הממשל, בייחוד בנושאים כלכליים.
בפברואר 2010 קיבלה נויבך נזיפה מהממונה על קבילות הציבור ברשות השידור, בעקבות תלונה של אגודה לזכות הציבור לדעת על התבטאות "לא נאותה" שלה במהלך התוכנית "סדר יום" ברשת ב'. על פי התלונה והנזיפה, אמרה נויבך: "את הערבים לא מפנים מבתיהם, את הערבים הורגים".
ב-2008 החלה להנחות את התוכנית מבט שני. ב-8 בנובמבר 2011 הודחה מהגשת התוכנית, בטענה ש"היא אינה 'עוברת מסך' והצבתה בזמנו בשידור נכפתה על הערוץ על ידי המנכ"ל הקודם", וכי "נויבך לא גילתה מעורבות והתעניינות בתכנים המשודרים בתוכנית".
נויבך היא זוכת אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג לשנת 2011 מטעם האגודה לזכויות האזרח בישראל. בדצמבר 2012 הוענק לה אות אביר איכות השלטון. ב-2015 זכתה בפרס סוקולוב בתחום התקשורת האלקטרונית, "על עבודה עיתונאית ברדיו, בפרט בתוכניתה סדר יום, שעוסקת בנושאים כלכליים וחברתיים מנקודת מבט ביקורתית".
חיים אישיים
אביה של נויבך הוא הכלכלן אמנון נויבך. נויבך בוגרת תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב.
נויבך צמחונית.
נויבך הייתה בזוגיות עם הסופר והעיתונאי דורון ברוש, ולהם שני ילדים. ב-2007 השניים נפרדו לאחר 12 שנות זוגיות.
ב-1 באוגוסט 2015, בעקבות אירוע הדקירה והרצח במצעד הגאווה בירושלים, יצאה מהארון בדף הפייסבוק שלה כביסקסואלית.
אלישע בן אבויה
אֱלִישָׁע בֶּן אֲבוּיָה היה אחד מהתנאים ש"שנה ופירש". בר הפלוגתא של רבי עקיבא. בן אבויה חי אחרי חורבן בית שני ובשלב מאוחר יותר של חייו הפך לאפיקורס, כפר בתורה כולה והתחבר לרומאים. בשל כך, הוא נזכר בתלמוד בכינוי "אחר". על מקור הכינוי מסופר במסכת חגיגה: מיד כשחדל לקיים מצוות, הלך לזונה. אמרה לו: וכי אינך אלישע בן אבויה? עקר צנון מערוגתו בשבת (ובכך ביצע מלאכת קוצר וחילל את השבת) ונתן לה. אמרה: אחר הוא.
אמרות רבות של אלישע בן אבויה, לפני התפקרותו, פזורות ברחבי התלמוד, במסכת אבות ובאבות דרבי נתן.
נכדו (בן בתו) היה התנא רבי יעקב.
כפירתו באלוהים
אלישע בן אבויה נחשב לפני כפירתו באלוהים, לאחד מגדולי התנאים:
בשלב מסוים של חייו כפר אלישע בן אבויה בתורה ומאז ואילך הוא נקרא "אחר" בתלמוד, ואִמרותיו ופרשנויותיו משויכות לשם זה. בתלמודים מובאות סברות רבות לגבי מניעיו של אלישע לכפור בדתו:
חז"ל תלו את מצבו גם בעיסוק בחכמה יוונית ובספרי מינים, ואף בכך שאמו עברה סמוך לבתי עבודה זרה בעת שהייתה מעוברת, והריחה מתקרובת העבודה הזרה.
סיפורים אחרים בתלמוד מתארים את מעשיו של אלישע בעקבות כפירתו. בתלמוד הירושלמי מסופר כי לא רק זאת, אלא גם שרמס בפרהסיא ובמפגיע את מצוות התורה ברוכבו על סוסו ביום הכיפורים שחל להיות בשבת באזור הר הבית ("לפני בית קודש הקדשים"). למרות זאת, צעד לצדו תלמידו רבי מאיר, עד שאמר לו אלישע: לפי מספר צעדי סוסי, אני מבין שעד כאן מותר לך ללכת עמדי, מכאן ואילך תחום שבת. רבי מאיר אמר לו: כה רבה חכמתך ואין אתה חוזר בך? השיב לו אלישע כי שמע מאחורי הפרגוד שלכולם פתוחה דלת התשובה "חוץ מאחר" (או בלשון המקורית "שובו בנים שובבים חוץ מאחר"). התבטאות אחרת שנקשרה ברבי מאיר: "רבי מאיר רימון [אלישע בן אבויה] מצא. תוכו [הידע הנרחב של אלישע בן אבויה בתורה] אכל, קליפתו [כפירתו] זרק".
סופו
כאשר גסס אלישע ממחלה בא אליו רבי מאיר וביקש ממנו שיחזור בתשובה. אלישע אמר לו: "ועד כאן מקבלים? [האם יקבלו תשובה של חוטא כמוני?]" אמר לו רבי מאיר: "תָּשֵׁב אֱנוֹשׁ עַד-דַּכָּא" – עד דכדוכה של הנפש. אלישע התחיל לבכות עד שמת. לאחר מכן שמח רבי מאיר ואמר: "דומה, שמתוך תשובה נסתלק רבי" (ירושלמי, פרק ב, הלכה א).
על פי המסופר ב שבתלמוד הבבלי, כשמת בן אבויה, בשמים אמרו כי לא ניתן להכניסו לעולם הבא, מפני שחטא ולא כפר בלבו בלבד; עם זאת גם לדון אותו ולהכניסו לגיהנום אי אפשר, בשל התורה שלמד. משום כך אמר תלמידו רבי מאיר: "מתי אמות ואעלה עשן מקברו" [של אלישע, מפני שעדיף שיישפט וייענש זמן מסוים בגיהנום ואחר כך יעבור לעולם הבא]. לפי הגמרא, אמנם לאחר מותו עלה עשן מקברו של אלישע, אך רבי יוחנן טען שאין זה מספיק, שכֵּן "אחד היה בינינו, ואין אנו יכולים להצילו?!". הוא הבטיח שיעלהו לעולם הבא, ואומנם כאשר מת רבי יוחנן, הסתלק העשן ונודע כי "אחר" נכנס לגן עדן.
מקום קבורתו
מסורת מאוחרת ויחידה גורסת כי קברו מצוי בכפר חיטין, ע"פ השערתו של יצחק גולדהאר בספרו "אדמת קודש": "בקבר הנקרא נבי-אללא-שייב אשר בעיר עת קצין Hattin קברו את אלישע בן אבויה שמת בעיר ההיא". המקום שאליו התכוון הוא מתחם נבי שועייב, בו חוגגים הדרוזים את חג נבי שועייב.
צאצאיו
לכאורה, קשה להלום את שני המקורות הללו יחד, שכן, רבי יעקב היה רבו של רבי - ואיך הגיב בצורה קשה כל כך לזרעו של "אחר"?
בסיפורת
בספרו של איש תנועת ההשכלה היהודית בווילנה, קלמן שולמן, "שפה ברורה" (מהדורה ראשונה ב-1848, מהדורה שנייה ב-1864) נכלל הסיפור הקצר "אלישע בן אבויה".
אלישע בן אבויה הוא גיבור הרומן של מילטון שטיינברג, "As a Driven Leaf", שיצא לאור בשנת 1939, ותורגם לעברית, בשם "כעלה נידף", בשנת 1946 בידי יונתן רטוש (בשם העט יוסף לוז), ובשנת 2015 בידי יעל ענבר (עם מבוא מאת דב אלבוים).
בשנת 1947 פורסם סיפור קצר מאת משה שמיר "על סוסו בשבת", שנקודת המוצא שלו היא הסיפור התלמודי לפי אלישע בן אבויה רכב על סוס בשבת, ותלמידו רבי מאיר הלך לצדו.
גיבור הרומן "בחזרה מעמק רפאים" מאת חיים באר הוא אלישע מילגרוים, יהודי שהתנצר. הזיקה בין אלישע מילגרוים לאלישע בן אבויה ניכרת לקורא, ואף מצוינת במפורש בתיאור קבורתו השנייה של אלישע מילגרוים.
סלסטינוס השני (אנטי-אפיפיור)
סלסטינוס השני (בלטינית: Celestine II) נולד תחת השם תאובאלדו בוקפצ'י (Teobaldo Boccapecci) או בוקאפקונאי (Boccapeconai).
פרטים מועטים ידועים אודות שנותיו קודם לאירוע בחירתו. סלסטינוס מונה לתפקיד קרדינל על ידי האפיפיור פסקליס השני. סלסטינוס נבחר כדין בקונקלבה אולם במהלך הבחירות פרצו למועצת הקרדינלים קבוצת חיילים אשר תמכו בקרדינל סקאנאבצ'י (שאף הוא נחשב לאיש דת מלומד ומכובד), והכריזו על סקאנאבצ'י כאפיפיור הנבחר.
סלסטינוס החליט לוותר על כס האפיפיור על מנת למנוע שפיכות דמים, וסקאנאבצ'י נבחר כאפיפיור הונוריוס השני.
יוסף ליכטנבום
יוסף ליכטנבום (לעיתים ליכטנבוים) (כ"ט באייר תרנ"ה, 23 במאי 1895 – י"ח בסיון תשכ"ח, 14 ביוני 1968) היה משורר, מבקר ספרות, מסאי, עורך ומתרגם עברי, חתן פרס טשרניחובסקי לשנת תשי"ג ופרס ברנר לשנת תש"ך.
קורות חייו
יוסף ליכטנבום נולד באביב 1895 בעיר ורשה שבפולין, בנם של שרה לבית גליצֶנשטיין ויעקב ליכטנבום. למד ב"חדר" ובבית המדרש למורים עבריים בחארקוב (1914–1918). אחר-כך היה מראשוני חברי "הבימה" במוסקבה. בשנת 1920 עלה לארץ ישראל, אך שהה תקופות ארוכות וקצרות יותר של עשייה בגרמניה (1922–1924), בפולין ועוד.
כל השנים עסק בעבודות ספרותיות. בין שנים 1931–1932 כיהן כמזכיר מערכת כתב העת הספרותי "מאזנים". שיריו הראשונים נדפסו ב-1913 במאסף "נתיבות" שבעריכת אורי ניסן גנסין ופישל לחובר, ומאז הופיעו בעיתונים "הצפירה", "העולם", "התקופה", "העם" וכמעט בכל העיתונים והאכסניות הספרותיות בארץ במשך כל השנים. כן פרסם מסות על סופרים וספרים בתחומי הספרות העברית והכללית, וכן תרגומי שירה ופרוזה מספרות העולם, ואף הרבה לערוך אנתולוגיות. בשנת תשי"ג זכה בפרס טשרניחובסקי על תרגום לעברית של האפוס הפולני "פן טדאוש" לאדם מיצקביץ'. היה חבר מערכת "הארץ" וסופר-עורך בהוצאת טברסקי.
ב-1953 נישא לנחמה בידֶרמן. מת בתל אביב בקיץ 1968, בגיל 73, ונקבר בשדרת הסופרים בבית העלמין קריית שאול. אלמנתו מתה באביב 1979, ונקברה לצדו.
קישורים חיצוניים
מיצירתו:
על יצירתו:
TV8 (שוודיה)
TV8 הוא ערוץ טלוויזיה שוודי המשדר סדרות, סרטי תעודה, תוכניות מציאות, וספורט. TV8 הוא חלק מהערוצים המופעלים בידי Viasat, שכוללים את TV10, TV6, TV3, ו-Viasat סרטים. הערוץ ממומן על ידי תשלום ממנויים, פרסומות, וחסויות.
היסטוריה
TV8 השיק את שידוריו ב-15 באוקטובר 1997. הבעלים של הערוץ הייתה חברת Ratos. כשהחלו שידורי הערוץ, היו למנהליו שאיפות משמעותיות, עם תוכניות פוליטיקה, היסטוריה, מדע, תרבות ונוער. אולם הערוץ לא זכה להצלחה, ותוכניות רבות ירדו מהאוויר.
NTG רכשה את הערוץ מידי Ratos ב-30 באוגוסט 1999. בתחילה הושק הערוץ בשידורי Viasat בלבד, אך מאוחר יותר החלו שיתופי פעולה עם מגזינים ועיתונים בבעלות MTG. בשנת 2002 הושב השם TV8 לערוץ.
במשך כמה שנים שיתף הערוץ פעולה עם ערוץ ההיסטוריה הסקנדינבי בערב ועם רשת החדשות בלומברג במהלך היום; התכנים של TV8 שודרו במשך שעות ספורות בשעות הערב המאוחרות. במהלך הפלישה האמריקנית לעיראק בשנת 2003 הוחלפה בלומברג בערוץ פוקס ניוז.
בנובמבר 2004 השיקה MTG ערוץ היסטוריה משלה - Viasat History. במקביל ירדו התוכניות של ערוץ ההיסטוריה מ-TV8, והן הוחלפו בתוכניות של TV8. בספטמבר 2006 הופסקו שידורי פוקס ניוז. כיום משודרת בערוץ אקטואליה מערוץ החדשות הגרמני דויטשה ולה בימים ובלילות. הערוץ משדר תוכניות בדומה לערוצים מסחריים אחרים, ומשדר תוכניות על חדשות פיננסיות ואחרות. כמו כן חלק עיקרי של לוח השידורים מהווה שידור של תוכניות שנרכשו לשידור מבריטניה וצרפת.
אלדו נדי
אלדו נדי (באיטלקית: Aldo Nadi; 29 באפריל 1899 – 10 בנובמבר 1965) היה סייף איטלקי. אלוף אולימפי בעל 4 מדליות מהן 3 זהב, מאולימפיאדה אחת (אנטוורפן 1920).
ביוגרפיה
נדי נולד בליבורנו. אחיו הבוגר נדו, נחשב לאחד הסייפים הגדולים בהיסטוריה.
אולימפיאדת השיא
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה נדי ב-4 מדליות, מהן 3 זהב כולן בתחרויות הקבוצתיות: בתחרות ברומח קבוצתי, בתחרות בדקר קבוצתי ובתחרות בחרב קבוצתי. הוא זכה במדליית כסף בתחרות חרב אישי, כשבמדליית זהב זכה אחיו, נדו. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בתחרות רומח אישי.
בשנת 1935 היגר נדי לארצות הברית ולימד סייף בניו יורק עד שנת 1943. בהמשך אותה שנה עבר ללוס אנג'לס, קליפורניה.
בשנת 1965 נפטר נדי בלוס אנג'לס.
מחנה הכלא הפדרלי, בריאן
מחנה כלא הפדרלי, בריאן (FPC בריאן) הוא כלא פדרלי של ארצות הברית עם אבטחה מינימלית עבור אסירות בטקסס. הוא מופעל על ידי הלשכה הפדרלית לכלא, חטיבה של משרד המשפטים של ארצות הברית.
FPC בריאן ממוקם 95 מייל (153 ק"מ) צפונית-מערבית ליוסטון.
ונטספילס (כדורגל)
פוטבולה קלאב ונטספילס (בלטבית: Futbola Klubs Ventspils) הוא מועדון כדורגל מהעיר ונטספילס, לטביה. המועדון הוקם בשנת 1997. אצטדיון הבית שלו הוא אצטדיון ונטספילס אולימפיאקיס שבו 3,200 מושבים.
היסטוריה
הקבוצה זכתה באליפות לטביה בשנת 2006 ובכך העפילה למוקדמות ליגת האלופות. היא הגיעה עד לסיבוב השני, בו הודחה על ידי רד בול זלצבורג. הקבוצה שיחזרה את ההישג בעונת. בעונת 2012/2013 הקבוצה שיחקה בליגת האלופות. בסיבוב המוקדמות השני הקבוצה הפסידה לקבוצת מולדה מנורווגיה והודחה מהטורניר.
בסך הכל, זכתה קבוצת הכדורגל של המועדון ב-3 אליפויות רצופות וב-3 גביעים רצופים.
בשנת 2000 שחקן הקבוצה ולדיסלב בזבורודוב הבקיע 7 שערים במשחק הגביע.
סזר מילשטיין
סזר מילשטיין (בספרדית: César Milstein; 8 באוקטובר 1927, באיה בלנקה, ארגנטינה – 24 במרץ 2002, קיימברידג', אנגליה) היה ביוכימאי ארגנטינאי-בריטי ממוצא יהודי, שעסק במחקר של נוגדנים. הוא זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1984 יחד עם נילס ק. ג'רן וז'ורז' קלר על פיתוח טכניקת היברידומה ליצור נוגדנים חד-שבטיים.
ביוגרפיה
מילשטיין נולד בבאיה בלנקה שבארגנטינה, שני מבין שלושה אחים. אביו לזרו מילשטיין, היה יהודי שהיגר מאוקראינה בשנת 1913. אמו, מקסימה ופניארסקי, הייתה מורה. בגיל 13 הושפע מאוד מהספר "ציידי החיידקים" מאת פאול דה קריף, שכלל ביוגרפיות של ביולוגים כלואי פסטר ורוברט קוך.