cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נומניוס מאפאמיאה
פילוסופיה
ספריו "על הטוב" (ביוונית: Περὶ Τἀγαθοῦ; בלטינית: Peri Tagathou) נראה כי היו טובים יותר. הוא הסביר בהם מעט, בעיקר בניגוד לאסכולה הסטואית, שקיום אינו יכול להימצא בארבעת היסודות כי הם היו במצב נצחי של שינוי ומעבר, וגם לא בחומר מכיוון שהוא מעורפל, לא עקבי, חסר חיים, ובעצמו לא מושא הידע שלנו, אלא להפך, קיום, כדי לעמוד בפני חיסולו וריקבונו של החומר, עליו להיות בעצמו לא-חומרי וללא כל השתנות, בנוכחות נצחית, מבלי להיות נתון לשינויי הזמן, פשוט ושקט בטבעו על ידי רצונו שלו כמו גם על ידי השפעה מבחוץ. קיום אמיתי הוא זהה לאל הראשון, שקיים כשלעצמו ועל ידי עצמו, כלומר עם טוב, ומוגדר כרוח (נואוס). אולם בהיותו האל הראשון הקיים בעצמו וללא הפרעה בתנועתו, לא יכול היה להיות יצירתי (לברוא, demiurgikos ,δημιουργικός), הוא חשב שעלינו לקחת על עצמנו אל שני, שמחזיק את החומר יחדיו, מכוון את האנרגיה שלו אליו וליסודות מובנים, ונותן מהרוח שלו לכל היצורים; מחשבתו מכוונת לאל הראשון, שבו הוא רואה את הרעיונות שלפיהם הוא מסדר את העולם בצורה הרמונית, בהיותו תפוס על ידי התשוקה לברוא את העולם. האל הראשון מוסר את רעיונותיו לשני, מבלי לאבד אותם בעצמו, בדיוק כפי שאנו מוסרים ידע זה לזה, מבלי להחסיר אותו מאתנו. לגבי היחס הקיים בין האל השלישי והשני, ולגבי האופן שבו גם עליהם להיות נתפשים כאחד (כנראה בניגוד למשך הזמן המעורפל של החומר), אין מידע שניתן לשאוב מהקטעים שהגיעו לידינו.
הסטייה העיקרית שלו מאפלטון היא ההבחנה בין "האל הראשון" לבין "בורא עולם", ככל הנראה בשל השפעתם של הפילוסופים היהודים באלכסנדריה (במיוחד פילון האלכסנדרוני ותאוריית הלוגוס שלו). על פי פרוקלוס, נומניוס טען שישנו מעין שילוש של אלים, שאותם הוא כינה "אב", "בורא" ו"זה הנוצר", כלומר העולם. הראשון הוא האלוהות העליונה או תבונה טהורה, השני הוא בורא העולם, השלישי הוא העולם. נומניוס גם טען כי שלושת האלים, "האב", "הבורא" ו"הבריאה" היו בעצם אחד. חיבוריו היו מוערכים מאוד על ידי הנאופלאטוניסטים, ונאמר על תלמידו של פלוטינוס, אמליוס  (שהיה ביקורתי כלפי הגנוסיס), שחיבר שני ספרי פרשנות עליהם.
פרשנות לבראשית
חלק גדול מפרשנותו של נומניוס ל, מקורו בתאוריית הצורות  של אפלטון. נומניוס לקח הרבה גם מהדיאלוג האפלטוני "טימאיוס", המציג סיפור על בורא גדול בשם דמיורגוס, שברא את הכל בדמות הצורות של אפלטון.
אולם פרשנותו של נומניוס יכולה לגרום לבלבול משום שעל פי הפירוש הקלאסי לבראשית, אלוהים בורא הכל ולפני הרגע הזה זה לא היה קיים. לא ברור היכן בדיוק עומד נומניוס עם חלק זה של בראשית. ב"טימאיוס", אפלטון כולל בסיפור שלבריאה הייתה התחלה בזמן. ייתכן שנומניוס ניסה להשיב על כך על ידי הצעה שהקוסמוס עובר מחזור של הרס ויצירה. אמנם קשה לקבוע כיצד היה נומניוס מסביר את הסתירות הללו, ייתכן שהוא היה חושב את בריאתו המקורית של הקוסמוס כתחילתם של מחזורים כאלה.
נומניוס על משה והיהדות
נומניוס העריץ אמונות דתיות מזרחיות, ומצא הקבלות בין תורותיהם של פיתגורס ואפלטון ובין מנהגיהם ותורותיהם של דתות מזרחיות, ובהן גם זו של היהודים. הוא כלל את היהודים בין נציגיהן של התרבויות המזרחיות שהוא העריך ביותר. בכך הוא ניצב בניגוד בולט לסופרים שזמנם קרוב לשלו, שאף על פי שהיו מעריצים של חוכמה מזרחית, בזו ליהדות.
על פי לידוס, נומניוס תיאר את האל היהודי כ"אבי כל האלים", שעוצמתו אינה משותפת לאף אל אחר, והדגיש את אי-סובלנותו כלפי אלים אחרים. על פי אוריגנס, בספר הראשון של "על הטוב", נומניוס ציין את היהודים "בין העמים המאמינים שאלוהים אינו גשמי". באותו ספר, נומניוס ציין את היהודים בין "האומות ששמן הולך לפניהן", שתורותיהן ומנהגיהן תואמים לאלה של אפלטון. התאולוג הנוצרי קלמנס מאלכסנדריה (215-150 לספירה בערך) ציטט את נומניוס, שהתייחס לדמיון בין תורותיהם של משה ואפלטון כשכתב: "מהו אפלטון, אם לא משה דובר יוונית אטית?". לא ניתן לדעת באיזה הקשר נומניוס ערך את ההשוואה ביניהם. אולם בהתבסס על כך, המסורת הנוצרית המאוחרת יותר שאבה את הרעיון, הזר לנומניוס, שאפלטון גנב את תורתו ממשה. וכך נכתב בסודא, הלקסיקון הביזנטי מהמאה ה-10, על נומניוס: "זה הוא שהאשים את מחשבתו של אפלטון בכך שגנב מספריו של משה את השקפותיו על אלוהים ובריאת העולם".
אוריגנס העיד כי נומניוס ציטט את משה והנביאים בקטעים רבים בכתביו, בלפחות שלושה חיבורים שונים, ואף נתן לדבריהם של הנביאים פרשנות אלגורית. פורפיריוס הביא ציטוט ישיר של נומניוס מספר : "רוח אלוהים מרחפת על פני המים". בין הסופרים ההלניסטים, נומניוס די בולט בשימושו באזכורים מקראיים לנביאים, ובכך שהידע שלו אינו מוגבל לפרקים הראשונים של ספר בראשית.
אולם מלבד השימוש בתנ"ך, נומניוס פנה גם לאגדה החיצונית על המאבק בין משה לקוסמים המצרים. בספר השלישי של "על הטוב" הוא כותב: "והבאים בתור הגיעו יאנס ויאמברס, חרטומים מצרים, אנשים שנחשבו כי אין עולים עליהם בעשיית קסמים בזמן שהיהודים גורשו ממצרים. אז אלה היו האנשים שנבחרו על ידי תושבי מצרים כמתאימים לעמוד מול משה (ביוונית: "מוסיאוס"), שעמד בראש היהודים, איש שהיה בעל כוח רב בתפילה לאלוהים; והמכות שמשה הביא על מצרים, אנשים אלה הראו שביכולתם לבטל את העזות שבהן". על כך שהיה ביכולתם של יאנס ויאמברס להתנגד למשה, נרמז גם בברית החדשה ובמסורת היהודית.
ככל הנראה, נומניוס למד הרבה על יהדות בעיר הולדתו אפאמיאה, שבה הייתה אוכלוסייה יהודית ניכרת. אפאמיאה הייתה אחת משלוש ערים בסוריה שבשנת 66 לספירה הפגינה יחס אוהד כלפי תושביה היהודים בזמן המרד הגדול ברומא. אזרחיה לא פגעו ביהודים, בזמן שבערים אחרות בסוריה הם נטבחו. אולם אין סבירות של ממש שנומניוס עצמו היה יהודי. תורתו אינה כוללת כמעט שום דבר יהודי באופן ספציפי. התלהבותו של נומניוס ממשה אין דומה לה בכל הספרות היוונית, מלבד הקטע המפורסם בחיבור "על הנעלה" של פסאודו-לונגינוס. אולם את הערכתו כלפי משה והמסורות הדתיות היהודיות ניתן להסביר על ידי אופנת האהדה המתמשכת כלפי היהדות, שהתקיימה בו-זמנית לצד הזרם המנוגד והמתועד יותר של האנטישמיות.
פעמון הזכוכית
פעמון הזכוכית (באנגלית: The Bell Jar) הוא הרומן היחיד שכתבה המשוררת והסופרת האמריקאית סילביה פלאת'. הספר ראה אור לראשונה בבריטניה בשנת 1963 כשפלאת' מזדהה בשם העט "ויקטוריה לוקאס". הספר נחשב לרומן מפתח ומבוסס ככל הנראה על אירועים מחייה של המחברת ועל ההתמודדות שלה עם דיכאון קליני ממנו סבלה. עלילת הרומן נפתחת בתחילת התמחותה של הגיבורה, אסתר גרינווד, ככותבת במגזין אופנה נחשב בניו יורק.
פלאת' התאבדה כחודש לאחר צאת המהדורה הראשונה של הספר בבריטניה. הספר פורסם בשמה לראשונה בשנת 1967. הספר ראה אור לראשונה בארצות הברית בשנת 1971, בהתאם לבקשתם של אמה ושל בעלה, המשורר טד יוז. הספר תורגם לשפות רבות ונחשב לאחד הספרים המשפיעים במאה העשרים.
תקציר העלילה
אסתר גרינווד, עלמה צעירה ומבטיחה מפרוורי בוסטון, זוכה להתמחות בת חודש ימים ככותבת בירחון אופנה נחשב בניו יורק. ההתמחות ניתנה לשתים עשרה נשים צעירות מכל רחבי ארצות הברית כפרס מטעם ירחון האופנה והיא מלווה באירועים נוצצים, פגישות עם אנשים חשובים ומתנות רבות. אסתר חווה את ניו יורק ואת הפעילויות מטעם הירחון באופן שלילי. העיר נתפסת בעיניה כמקום מאיים והיא לא מתרגשת או מתלהבת כמצופה מאישה בגילה מאורח החיים המפואר של שהותה בניו יורק ומן המתנות שמרעיפים עליהן. בניו יורק היא פוגשת את אחת עשרה הבנות האחרות שמתמחות איתה ומוצאת מכנה משותף עם דורין, נערה בהירת שיער, פיקחית ושנונה מקולג' לבנות החברה הגבוהה בדרום. הן מבלות יחד את רוב זמנן בניו יורק. רוב הנערות האחרות נראות בעיניה משועממות להחריד והיא לא מתחברת אליהן.
אסתר מתארת בפירוט סדרת אירועים המתרחשים במהלך תקופת התמחותה בניו יורק, ביניהם תצוגות אופנה נוצצות של החברה הגבוהה ומסיבות שאינן קשורות למגזין. תיאורים השזורים בהתפתחויות בתהליך הוצאתם להורג של הרוזנברגים (בני הזוג יוליוס ואתל רוזנברג, שהוצאו להורג באשמת ריגול) ובהעלאת זיכרונות מבאדי וילארד, בחור חלאתי וצבוע מעיירת מגוריה שיצאה איתו בעבר ומחשיב עצמו כארוס דה-פקטו שלה. לקראת סיום ההתמחות היא הולכת יחד עם דורין למסיבה בה היא פוגשת גבר בשם מרקו שכמעט ואונס אותה. היא מכה בפניו באגרופה ומצליחה להימלט. למחרת היא עולה לגג המלון בו שיכנו את תריסר הבנות ומשליכה משם את כל בגדיה.
בתום חודש ההתמחות היא חוזרת לבית הוריה בבוסטון ושם מצבה הנפשי מחמיר. היא מנסה לקבל מלגת כתיבה יוקרתית אך ללא הצלחה. כשתוכניותיה משתבשות היא מנסה לכתוב רומן אך מרגישה חוסר ביטחון לאור ניסיונה הדל וכתיבתה הלא משכנעת. היא חוששת מהיום בו תצטרך לעזוב את לימודיה מכיוון שכמעט כל חייה וזהותה סבבו סביב הישגיה האקדמיים, היא תוהה אילו יכולות רכשה בחייה מלבד להשיג ציונים גבוהים ודבר זה מעורר בה פחדים. היא לא מרגישה מסופקת מאף אחת מן האפשרויות המוצעות להמשך חייה, והמגולמות בדמויות של שכנותיה (אימהות וקריירות "נשיות" המוצעות לה כגון קצרנות.). הדיכאון שהיא חשה מתגבר ומתגבר והיא מתקשה לתפקד, לכן היא נשלחת לדוקטור גורדון, שנדמה לה שלא ממש מקשיב לה ובעיקר עסוק בלהיות מושלם מדי. הוא מטפל בה בנזעי חשמל ולאחר מכן היא מודיעה לאמה שלא תחזור להמשך טיפול שכזה.
מצבה הנפשי של אסתר מידרדר עד לכדי ניסיונות התאבדות. לפני ניסיון רציני היא משאירה פתק בו כתבה שהיא יוצאת להליכה כשלמעשה היא זחלה אל תוך חור במרתף ובלעה שם כדורי שינה רבים. לאחר זמן רב היא נמצאת ושורדת את הניסיון הזה. היא נשלחת למספר בתי חולים לבריאות הנפש עד שהפטרונית שלה (המממנת את לימודיה בקולג') מממנת לה טיפולים בבתי חולים פרטיים טובים יותר. שם היא מטופלת על ידי דר' נולאן, רופאה שמטפלת בה טוב וקשובה לצרכיה. תחת טיפולה של דר' נולאן, הכולל בין השאר נזעי חשמל וטיפול בהלמי-אינסולין, מצבה של אסתר משתפר. בבית החולים היא פוגשת בג'ואן, חברה לשעבר נוספת של באדי וילארד, הן נעשות חברות עד שג'ואן תולה את עצמה.היא מתארת את חייה בצל הדיכאון כמי שלכודה תחת פעמון זכוכית ונושמת שוב ושוב את האוויר המעופש של עצמה. בתקופה הזו אסתר מאבדת את בתוליה והיא משתחררת מהלחץ להינשא (ובמיוחד מן הלחץ להינשא לגבר הלא נכון) ומפחדיה מן ההשלכות של קיום יחסי מין. הספר מסתיים עם כניסתה של אסתר לריאיון שיקבע האם תוכל להשתחרר מן הטיפול ולחזור לאורח חיים רגיל.
קווי דמיון לחיי המחברת
הספר מכיל אזכורים רבים לאירועים ודמויות מחייה של פלאת'. בדומה לגיבורת הספר, סילביה פלאת' התמחתה בקיץ 1953 במערכת מגזין הנשים מדמווזל בניו יורק. מדמווזל, כמו הירחון בו מתמחה אסתר, היה מגזין אופנה בעיקרו אך פרסם גם מאמרים וסיפורים קצרים. פילומינה גינאה מבוססת על פטרוניתה של פלאת', אוליב היגינס פראוטי (Olive Higgins Prouty), אשר מימנה את מלגת לימודיה בסמית' קולג'. דר' נולאן מבוססת על הרופאה שטיפלה בפלאת', דר' רות בוישר (Ruth Beuscher), השתיים אף שמרו על קשר לאחר שפלאת' שוחררה מבית החולים.
בראיון בשנת 2006 סיפרה המחברת האמריקנית ג'ואן גרינברג ששוחחה עם אחת הבנות שהתמחו עם פלאת' במערכת מדמווזל, וזו סיפרה לה כי פלאת' כתבה עליהן בפירוט ב"פעמון הזכוכית", עד כדי כך שלטענתה הן (תריסר הבנות) לא מסוגלות לראות יותר זו את זו. היא טענה גם שכתוצאה מכך גם נהרסו נישואיה וייתכן שגם יחסיהן של הבנות האחרות עם בני זוגן נפגעו.
תרגום לעברית
הספר ראה אור בעברית לראשונה בשנת 1975 בהוצאת ספרית פועלים בתרגומו של יואב הלוי.
בשנת 2019 פורסמה מהדורה חדשה בהוצאת הכורסא, בתרגום מחודש מאת אורטל אריכה.
חוש-חש הבלש (סדרת אנימציה, 2015)
חוש-חש הבלש (באנגלית: Inspector Gadget) היא סדרת הנפשה ממוחשבת המשמשת כאתחול לסדרה בעלת אותו שם. הסדרה הופקה על ידי Teletoon ו-DHX Media, ושודרה במקור בערוץ Cartoon Network האמריקאי בשנת 2015.
בישראל הסדרה שודרה בדיבוב עברי בערוץ הילדים, החל משנת 2015 עד 2017. בשנת 2021 הסדרה דובבה מחדש לעברית והחלה להיות משודרת בערוץ ג'וניור.
עלילה
הסדרה מתחילה שטאלון - האחיין המרושע של ד"ר רשע, מציל את ד"ר רשע בקרח בקוטב הדרומי, המשימה שהד"ר נתן לו הוא שהוא התחזה לאהוב של קרן ויחזיר את היד הביונית שלו, לאחר מכן חוש חש וחבריו מלווים על ידי שפמון למפקדה הסודית שבה פרופסור מטורף בשם סליקסטיין בונה לחוש חש את הגאדג'טים החדשים שלו, חוש חש נפרד מהמכונית הישנה ומשתמש בחדשה שהפרופסור בנה, קרן עכשיו בת 17 ומשתמשת במחשב הולוגרמה, המפקח שפמון מביא לחוש חש הודעות הולוגרמה מפוצצות, וטאלון עוזר לד"ר רשע לשלוח סוכני רשע שונים כדי להילחם בחוש חש וחבריו.
ויליאם הרופ
ויליאם הרופ (בשם מלא באנגלית: William Caldwell Harrop; נולד ב-19 בפברואר 1929) הוא דיפלומט אמריקאי שכיהן כשגריר ארצות הברית בגינאה, קניה, איי סיישל, קונגו-קינשאסה וישראל. הרופ שירת במחלקת המדינה של ארצות הברית במשך 39 שנים.
קורות חייו והשכלתו
הרופ נולד בבולטימור שבמרילנד ב-19 בפברואר 1929. בגיל 10 עברה משפחתו לעיר ניו ברנונסוויק בניו ג'רזי שם עבד אביו כרופא חוקר בחברת התרופות סקוויב. את לימודי התיכון עשה הרופ בפנימיית דירפילד אקדמי שבמסצ'וסטס. בשנת 1950 סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת הרווארד. לאחר סיום לימודיו חיפש ללא הצלחה משרת עורך בעיתונים שונים ובהזמנת מנהל הפנימיה בה למד כנער שב ללמד בדירפילד אקדמי למשך כחמישה חודשים בטרם התגייס והצטרף למארינס, שם שירת בתקופת מלחמת קוריאה.
בשנת 1952, לאחר ששב לארצות הברית ניגש הרופ לבחינות שרות החוץ של ארצות הברית ועבר אותן בהצלחה. אותה תקופה עדיין התעניין בעיתונות ובזכות מלגת חייל משוחרר סיים לימודי תואר שני בעיתונות בבית הספר לעיתונות של אוניברסיטת מיזורי. עם סיום לימודיו קיבל משרה בשרות החוץ האמריקאי ונשלח לפלרמו.
עבודתו בשרות החוץ
משרתו הראשונה של הרופ הייתה בקונסוליה האמריקאית בפלרמו, איטליה, שם עבד משנת 1954 ועד לאוקטובר 1955 עת הועבר לשגרירות ארצות הברית ברומא בתפקיד עוזר לנספח הכלכלי. בסתיו 1958 שב לוושינגטון די. סי. כדי לעבוד במחלקת כוח אדם של מחלקת המדינה. בשנת 1961 עבר לעבוד בלשכת יחסי אירופה במחלקת המדינה ובשנת 1962 הועבר ללשכת יחסי אפריקה, שם מונה לאחראי ליחסים הכלכליים של ארצות הברית ב בתקופת קיומה של מדינת קטנגה. בשנת 1963 נשלח הרופ לבריסל כדי לשמש ממלא מקום היועץ הכלכלי בשגרירות. בשנת 1966 שימש כפקיד בכיר בקונסוליה האמריקאית בלובומבאשי ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. בשנת 1968 בלימודים בשנת שבתון בבית הספר ליחסים בינלאומיים על שם וודרו וילסון באוניברסיטת פרינסטון. לאחר לימודיו, בין השנים 1969–1971, שב למחלקת המדינה בוושינגטון ושימש מנהל היחסים האזוריים עם אפריקה בלשכת מחקר מודיעיני של מחלקת המדינה ואחר כך כעוזר המזכיר לענייני מודיעין ומחקר. בשנים 1972–1973 היה חבר במועצת תכנון המחקר, עד שעזב למשרת סגן שגריר ארצות הברית בקנברה, אוסטרליה, שם עבד עד לשנת 1975.
ב-29 במאי 1975 מונה לשגריר ארצות הברית בקונאקרי, גינאה, תפקיד בו החזיק עד 15 ביולי 1977. עם סיום כהונתו שב לארצות הברית ועבד בלשכת יחסי אפריקה של מחלקת המדינה כסגן עוזר המזכיר לענייני אפריקה במחלקת המדינה. בשנת 1980 התמנה לשגריר ארצות הברית בקניה ושימש בתפקיד זה עד 1983. באותה עת שימש אף שגריר ארצות הברית באיי סיישל. לאחר סיום תפקידו שב לוושינגטון ושימש כמפקח כללי של שרות החוץ ומחלקת המדינה עד לשנת 1986. בתקופת כהונתו הכניס שינויים רבים בעבודת שרות המדינה בכל הנוגע לחקירות מעשי שחיתות והטרדה מינית. בשנת 1988 מונה לשגריר ארצות הברית בקונגו-קינשאסה ועבד שם עד לשנת 1991. עם תום כהונתו בקונגו מונה לשגריר ארצות הברית בישראל והחליף את ויליאם בראון. הוא נכנס לתפקידו ב-21 בינואר 1992 ושימש שגריר עד 7 במאי 1993.
לאחר פרישתו
הרופ חבר במכון וושינגטון ליחסי חוץ ומנהל האקדמיה האמריקאית לדיפלומטיה. הוא עומד בראש מועצת המנהלים של מוזיאון יחסי החוץ של ארצות הברית הפועלת להקמת מוזיאון הדיפלומטיה האמריקאי. בשנת 2015 קיבל פרס על מפעל חיים בתרומתו לדיפלומטיה האמריקאית מאגודת שרות החוץ האמריקאי. ביולי 2015 הרופ היה אחד מחמישה שגרירים לשעבר בישראל אשר קראו לקונגרס האמריקאי לאשר את הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית.
מרתה, נסיכת שוודיה
מרתה, נסיכת שוודיה (28 במרץ 1901 - 5 באפריל 1954) הייתה אשתו של אולף החמישי, מלך נורווגיה.
ביוגרפיה
מרתה נולדה ב-28 במרץ 1901 בסטוקהולם, לנסיך קרל, דוכס וסטריטלנד, בנו של אוסקר השני, מלך שוודיה ולאינגבורג, נסיכת דנמרק, בתו של פרדריק השמיני, מלך דנמרק. ב-21 במרץ 1929 התחתנה מרתה עם בן דודה אולף, נסיך הכתר של נורווגיה, בחתונה המלכותית הראשונה בנורווגיה מזה 340 שנים. הנישואים היו מוצלחים, ולזוג נולדו 3 ילדים. בני הזוג התגוררו באחוזת סקאוגום.
מרתה הפכה במהירות לפופולרית בקרב העם הנורווגי, בעקבות אופייה השאנן והרגוע, בנוסף הייתה מרתה מאוד צנועה, קלילה, ונדיבה, ואף תפרה בעצמה את בגדיה ואת בגדי ילדיה. בשנת 1939, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, ערכו אולף ומרתה ביקור פופולרי מאוד בארצות הברית. בני הזוג התארחו אצל הנשיא פרנקלין רוזוולט ואשתו, אלינור רוזוולט, ובמהלך הביקור ערכו סיור מקיף במערב התיכון העליון, שבו התיישבו מהגרים נורווגים רבים.
ב-5 באפריל 1954 מתה מרתה באוסלו, כתוצאה מסרטן, בזמן שבתה רגנהילד, נסיכת נורווגיה ציפתה לילדה הראשון. היא נקברה ב-21 באפריל 1954. בשנת 1957 - מעט יותר משלוש שנים לאחר מותה, עלה בעלה לשלטון כאולף החמישי, מלך נורווגיה.
מורשתה
חוף הנסיכה מרתה בארץ המלכה מוד שבאנטארקטיקה קרוי על שמה.
בתרבות
בשנת 2020 הוקרנה הסדרה מרתה ופרנקלין. הסדרה מתארת את התמודדות נורווגיה עם הפלישה הגרמנית לנורווגיה והתמודדתו של האקון השביעי מלך נורווגיה (סרן פילמרק) ויורש העצר הנסיך אולף (טוביאס סנטלמן) ורעייתו, הנסיכה מרתה (סופיה הלין). הסדרה מתמקדת בנסיכה מרתה, שנאלצת להימלט עם שלושת ילדיה לשוודיה שם מולך דודה גוסטב החמישי. היחסים עם משפחתה בשוודיה מורכבים והיא נאלצת לעזוב לארצות הברית שם מארחים אותה נשיא ארצות הברית פרנקלין דלנו רוזוולט (קייל מקלכלן) ורעייתו אלינור (הארייט סנסום האריס).
משפחתה
ב-21 במרץ 1929 התחתנה מרתה עם אולף החמישי, מלך נורווגיה, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
הרנני אזוודו ז'וניור
הרנני אזוודו ז'וניור (בפורטוגזית: Hernani Azevedo Júnior; נולד ב-27 במרץ 1994) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר בגנואה.
השחקן שיחק בקבוצת הכדורגל אתלטיקו פרנאאנסה משנת 2013 ועד דצמבר 2016, עת הוחתם ל-5 שנים בקבוצת הכדורגל "זניט סנקט פטרבורג". שיחק במדי נבחרת ברזיל עד גיל 17 וזכה עימה באליפות דרום אמריקה בשנת 2011.
במועדונים
הרנני, יליד העיר סאו גונסלו דו סאפוקאי שבמדינת מינאס ז'ראיס, התחיל את הקריירה המקצועית שלו בגיל 15 בקבוצת הנוער של אתלטיקו פרנאאנסה. הוא שיחק כקשר בקבוצה והושאל לחצי עונה לקבוצה הבוגרת של ז'וינוויל, כשהוא בן 19. עונה לאחר מכן חזר לקבוצת אתלטיקו פרנאאנסה ושיחק במדי הקבוצה מאז. הוא זכה עם הקבוצה באליפות מדינת פרנה בשנת 2016.
ב-15 בדצמבר 2016 עבר הרנני לזניט סנקט פטרבורג, כשהמועדון הרוסי משלם תמורתו לאתלטיקו פרנאאנסה 1,75 מיליון יורו. הרנאני חתם חוזה ל-5 שנים. ב-16 בפברואר 2017 הופיע לראשונה במדי זניט במשחק נגד אנדרלכט הבלגית. במרץ אותה שנה עשה את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הרוסית בכדורגל במשחק הליגה נגד צסק"א. באוגוסט 2017 הושאל למשך עונה אחת לסנט אטיין.
ביוני 2018 חזר להרכב זניט. את שער הבכורה הבקיע בהפסד זניט לארסנל טולה במחזור ה-16, במשחק שהסתיים בתוצאה 4:2 לארסנל ב-3 בדצמבר 2018.
ביולי 2019 הושאל לפארמה למשך עונה אחת במהלכה הבקיע את שער הניצחון בשלב 16 האחרונות בגביע. בתום העונה פארמה הפעילה אופציית רכישה ורכשה אותו מזניט תמורת 4,35 מיליון יורו. באוגוסט 2021 הושאל לגנואה.
בנבחרת הלאומית
ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ברזיל עד גיל 17 ב-2011 והגיע עם הנבחרת לתואר אלופת דרום אמריקה.
ונטים (גאליה)
שמאל|ממוזער|250px|השבטים בגאליה הַוֶנֶטִים (בלטינית: Veneti) הוא השם שהעניקו הרומאים לעם קלטי יורד־ים שחי בתקופתם בחצי האי ברטאן שבצרפת, לחופי האוקיינוס האטלנטי. מקום מושבם נמצא בחבל הארץ שנקרא אז ארמוריקה. ב-56 לפנה"ס, במהלך מלחמת גאליה, ניצח אותם יוליוס קיסר בים וביבשה, הרג רבים מהם ואת הנותרים מכר לעבדים. על שמם קרויה העיר וַאן של ימינו.
מקומות יישוביהם וספינותיהם
הוונטים ישבו בחלקה הדרומי של ארמוריקה, לחופו של מפרץ מוֹרְבִּיאַן (Morbihan, נהגה בברטונית: morˈbiˑãn). עמים קלטים קדומים נוספים שחיו בארמוריקה היו הרדונים, הקוריוסוליטים, האוסיסמים, האסובים והנאמנטים.
את עריהם בנו הוונטים בקצות כפים ולשונות יבשה, אשר עם בוא הגאות הוקפו מים והפכו לאיים ועם שעת השפל נעשו לחצאי איים. עירם הידועה ביותר, שהייתה כפי הנראה גם בירתם, נקראה בפי הרומאים דריוריטום (Darioritum, כיום גוונד בברטונית או ואן בצרפתית), והיא נזכרת ב"גאוגרפיה" של תלמי.
הוונטים היו עם של יורדי ים. לדברי קיסר הם עלו במספר אוניותיהם ובכישורי הספנות שלהם על כל העמים האחרים באזור, ונהנו מעליונות במימי החוף האטלנטי של גאליה כולה. הוא מוסיף ומספר, כי הוונטים קיימו קשרים הדוקים עם בריטניה ואף ביקשו את סיועם של הבריטאנים במלחמתם נגדו.
ספינותיהם היו מותאמות במיוחד למימיו הסוערים של האוקיינוס האטלנטי ולהתמודדות עם הגאות והשפל הבלתי מוכרים בים התיכון, והן מתוארות בפירוט רב יחסית בספרו של קיסר:
מלחמתם ביוליוס קיסר
ב-57 לפנה"ס הכניע יוליוס קיסר את השבטים הגאלים שלחופי האוקיינוס האטלנטי וביניהם גם את הוונטים. שליחי שבטים אלה התחייבו בפני קיסר למלא אחר פקודותיו ולמסור לידיו בני ערובה, ועם השלמת המשימה מיהר קיסר אל איטליה ומשם לאיליריקום, תוך כוונה לשוב אל גאליה בקיץ הבא. בעוד קיסר עושה בגאליה קיסאלפינה, התקוממו שבטים אלה בהנהגת הוונטים. פובליוס קראסוס, שהכניע את הוונטים ושכניהם בפקודת קיסר, שלח אחדים מקציניו ממחנה החורף באנז'ה שעל הלואר אל המדינות השכנות כדי לאסוף תבואה. הוונטים, ובעקבותיהם גם הקוריוסוליטים והאסובים, תפסו בשבי את הקצינים הרומיים כדי להשתמש בהם כקלפי מיקוח להשבת בני הערובה שהוכרחו למסור לידי קראסוס. כשנודע הדבר לקיסר, הורה לאנשיו לבנות ולהכשיר צי מלחמתי ולהיערך לתגובה ומיהר לשוב לזירה. טבע המקום העניק לערי הוונטים הגנה מצוינת. כל ההתקפות שערכו הרומאים מן היבשה סוכלו, שכן עם בוא הגאות נותרו כוחותיהם לכודים על הסלעים. זאת ועוד, בכל מקום בו הצליח קיסר להקים סוללות ודייקים ועמד לכבוש את העיר, השתמשו הוונטים בספינותיהם כדי לפנות את רכושם ואנשיהם אל עיר אחרת, והרומאים אולצו להתחיל הכל מחדש. לא ניתן היה להכריע את הוונטים מבלי להשמיד קודם את אוניותיהם בקרב ים. ואומנם, לקראת סוף קיץ 56 לפנה"ס, עם הגעתו של הצי המלחמתי הרומי בפיקודו של דקימוס ברוטוס, השתנו פני הדברים.
בקרב ים שנערך במפרץ קיברון (Quiberon) נחלו הרומאים ניצחון מכריע. זהו הקרב היחיד מן העת העתיקה הידוע לנו שניטש בין ספינות משוטים לספינות מפרשים. מאחר שספינות הוונטים היו חסונות מן הרגיל, לא ניתן היה להכריען במהלומות ניגוח, והרומאים השתמשו בכדומים ארוכים שבקצותיהם מגלים כדי לחתוך את חבלי המפרשים של אוניות האויב. למזלם של הרומאים השתתקה הרוח לפתע תוך כדי הלחימה, ומשנשללה מאוניות הוונטים לגמרי יכולת התנועה, פשטו עליהן החיילים הרומיים והכריעו אותן בלוחמת פנים אל פנים, כשקיסר וצבאו צופים במתרחש מן היבשה.
מפלת הוונטים בקרב הימי חרצה את גורלם. יישוביהם נכבשו כעת ללא כל התנגדות, ואלו שלא נהרגו בקרב הומתו אחר כך או נמכרו לעבדים. היה זה אות וסימן לשבטים האחרים על הגורל הצפוי להם אם יעזו להמרות את פיו של העם הרומי.
יוג'יני סקוט
יוג'יני סקוט (באנגלית: Eugenie Carol Scott; נולדה ב-24 באוקטובר 1945) היא אנתרופולוגית אמריקאית העוסקת באנתרופולוגיה פיזית, מנהלת המרכז הלאומי לחינוך מדעי (National Center for Science Education - NCSE) בארצות הברית בין השנים 1987–2013. היא מבקרת בכירה של תאוריות הבריאתנות והתכנון התבוני.
קריירה
בשנת 1980 עמדה סקוט בראש המאבק למנוע את הכנסת לימודי הבריאתנו לבתי הספר הציבוריים של לקסינגטון, קנטקי. כתוצאה ממאמציה בתחום זה בלקסינגטון ובמדינות אחרות, נוסד המרכז הלאומי לחינוך מדעי (National Center for Science Education, NCSE) בשנת 1981. בשנת 1987 מונתה סקוט בתור מנהלת המרכז.
הכרה אקדמית
בשנת 1993 העניקה אוניברסיטת מיסורי אות כבוד לסקוט. בשנת 1994 נבחרה סקוט כחברה באקדמיה למדעים של קליפורניה. היא הייתה נשיאת "האגודה האמריקאית לאנתרופולוגיה פיזית" בין 2000–2002 והיא עמיתה באגודה האמריקאית לקידום המדע (AAAS). סקוט קיבלה פרסים רבים מארגונים אקדמיים. ב-1999 הוענק לה אות כבוד מהחברה האמריקאית לביולוגיה של התא. ב-2001 יבלה סקוט את "אות השירות הציבורי" מהחברה הגאולוגית האמריקאית בזכות "האופן שבו קידמה את ההבנה הציבורית לגבי חשיבותם של המדע, השיטה המדעית, החינוך המדעי ותפקידה של האבולוציה בחינוך זה." בשנת 2002 העניק לה המכון האמריקאי למדעי הביולוגיה את העיטור הראשון של "אות השירות המצטיין" (Outstanding Service Award). היא קיבלה את הפרס על שם סטיבן ג'יי גולד מהאגודה ללימודי האבולוציה וכן אותות הוקרה נוספים מאגודת מורי המדע בקליפורניה, מהאגודה האנתרופולוגית האמריקאית, מאוניברסיטת ראטגרס, מאוניברסיטאות במונטריאול, מסצ'וסטס, אוהיו ועוד. בשנת 2010 קיבלה סקוט אות הוקרה מהאקדמיה הלאומית למדעים.
השקפת עולם
המרכז הלאומי לחינוך מדעי הוא נייטרלי מבחינה דתית ובין חבריו יש שמחזיקים במגוון אמונות דתיות ורוחניות ויש שאינם מחזיקים באמונות מסוגים אלה.
פרסומים
סקוט נחשבת מומחית בבריאתנות ובתכנון תבוני וממתנגדותיהם הבכירות. ספרה "אבולוציה נגד בריאתנות: מבוא" פרסם בהוצאת גרינווד ב-2004 ובהוצאת אוניברסיטת קליפורניה ב-2005. כמו כן ערכה בשיתוף עם גלן בראנץ' את האנתולוגיה "לא בכיתות הלימוד שלנו: למה שגוי ללמד תכנון תבוני בבתי הספר שלנו", שיצאה לאור ב-2006. היא קיימה מחקרים על אופן ההתקבלות של מדע האבולוציה בארצות הברית בשנים האחרונות, וכן מחקר השוואתי לגבי אופן ההתקבלות של האבולוציה במדינות שונות בעולם, מחקר בו התגלה שארצות הברית וטורקיה הן האחרונות מבחינת שיעור התושבים המקבלים את האבולוציה. עוד ערכה תיאור של פרויקט סטיב. סקוט פעילה במספר ארגונים הפועלים להפרדת הדת מהמדינה בארצות הברית.
הופעתה בפסק דין קיצמילר נגד ועדת החינוך של דובר
ב-2005 הייתה סקוט, ביחד עם חברים נוספים במרכז הלאומי לחינוך מדעי, בצוות שייעץ לתובעים במשפט קיצמילר נגד בית הספר המחוזי של דובר, פנסילבניה. השופט הפדרלי (מינוי של הנשיא הרפובליקני ג'ורג' ו. בוש משנת 2002) ג'ון ג'ונס פסק נגד הוראת תכנון תבוני או בריאתנות בבתי הספר הציבוריים.
חייה האישיים
לסקוט ולבעלה, תומאס סאגר, עורך דין במקצועו, בת אחת. הם חיים בברקלי שבקליפורניה
ישי וקנין
ישי וקנין (נולד ב-1970) הוא מנכ"ל משרד מבקר המדינה. וקנין הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל המשמש כראש מטה עוצבת המפץ.
ביוגרפיה
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1988 שובץ וקנין בחטיבת גולני, ועבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה ופלוגה ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון. בשנים 2001–2003 שימש כמפקד גדוד 450 והוביל אותו בין היתר במבצע חומת מגן. לאחר מכן שימש כסגן מפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה וכסגן מפקד המרכז לאימוני מפקדות בזרוע היבשה. בשנים 2012–2016 שימש כראש מחלקת הבקרה והמעקב ולאחר מכן פרש מצה"ל. בשנת 2019 מונה למנכ"ל משרד מבקר המדינה. בשירות המילואים משמש וקנין כראש מטה עוצבת המפץ.
קהילת יהודי מיינץ
ראשיתה המדויקת של הקהילה היהודית בעיר אינה ברורה. עדויות על יהודים במיינץ קיימות רק מהמחצית השנייה של המאה ה-10, בזמן זה כבר הייתה במיינץ קהילה פורחת. מיינץ זכתה לתהילה תורנית כאשר פעל בה רבנו גרשום ועמד בראש "ישיבת מגנצא", אחת מהישיבות החשובות של ימי הביניים. רש"י למד בישיבה זו ורבים מבעלי התוספות לימדו בה.
בימי הביניים הייתה הקהילה היהודית בעיר אחת משלוש הקהילות הבולטות באירופה, שנודעו בשם קהילות שו"ם. כינוסי הקהילות התקיימו במיינץ ותוקנו בהם תקנות שו"ם.
במשך מאות שנים, החיים היהודיים במיינץ הושמדו שוב ושוב על ידי פוגרומים ורדיפות. הפרעות הקשות ביותר היו פרעות תתנ"ו. בתקופת מסעי הצלב נרצחו יהודים רבים בקהילה ובתי כנסת נשרפו. כמו כן, היהודים בקהילה הואשמו בפרוץ המגפה השחורה. הפרעות הורידו את העיר מיינץ מגדולתה התורנית וכבר לא נחשבה לקהילה משמעותית באירופה כולה, אך עדיין הייתה אחת הקהילות הגדולות והחשובות ביהדות גרמניה.
בעת החדשה התפצלה הקהילה לאחר ויכוחים בין רפורמים לאורתודוקסים.
באוקטובר 1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, הוקמה קהילה יהודית חדשה במיינץ שהגיעה לכאלף חברים. עם חנוכת בית הכנסת החדש בשנת 2010, באתר בית הכנסת הראשי לשעבר בהינדנבורגשטראסה, הקהילה היהודית במיינץ חוותה תנופה מחודשת.
בשנת 2021 הכירה אונסק"ו באתרים ההיסטוריים היהודיים במיינץ כאתר מורשת עולמית, בהכרזה משותפת לוורמס ושפייר – קהילות שו"ם – בשל היותן ערש התרבות היהודית באירופה.
עדויות קדומות ליהודים במיינץ
ראשיתה של ההתיישבות היהודית במיינץ אינה ברורה. מסורת לקיום יהודים במיינץ כבר בזמן ישו הובאו על ידי מהרי"ל, הוא כתב כי מצא קובץ אחד שמובאת בו העתקה של מכתב ששלחו יהודי ארץ ישראל למיינץ בזמן ישו, בשביל שיתפללו לבטל הרשע. כמו כן מצא מהרי"ל מצבה בת אלף שנה במגנצא (כלומר מהמאה השלישית), שם נקברה "שפחה חרופה". יש מהחוקרים שהניחו שיהודים הגיעו לריין התיכון כבר בזמן הרומאים, לפני המאה החמישית, ואף הקימו שם רובע מגורים. אולם טענה זו לא הוכחה, מלבד הטענה כי כיוון שמיינץ הייתה מרכז סחר חשוב כבר במאה השביעית, ויהודי אותה תקופה היו נושאי סחר למרחקים ארוכים שניחנו בפריבילגיות קיסריות וחופש משמעותי, ייתכן מאוד שהם גם הגיעו למיינץ.
התיעודים המהימנים הראשונים של ההתיישבות היהודית במיינץ הם מראשית המאה ה-10, שנת ד'תר"ס-900. בשנים אלו החלה העלייה של משפחות יהודיות מדרום איטליה ומדרום צרפת. מסורות שונות תולות את ראשית לימוד התורה באשכנז בהגירתה של משפחת קלונימוס, אותה על פי המסורת הביא קרל הגדול למיינץ מהעיר לוקא שבאיטליה. על כך כתב הרוקח "וכשבא הגאון רבנא בן רבי משה מלוקא בן רבנא קלונימוס בימי המלך קרלו למדינת מגנצא, הוא היה מנהיג את בני דורו". בעקבות הגעתם של בני משפחת קלונימוס הפכה מיינץ למרכז המפורסם ביותר ביהדות אשכנז.
יהודי מיינץ נהנו מזכויות שניתנו על ידי השליטים, כך בשנת 906 הכריזה מועצת הכנסייה במיינץ כי ההורג יהודי בזדון ייחשב כרוצח לכל דבר.
סוף תקופת הגאונים ותחילת תקופת הראשונים
בשנת 918 (ד'תרע"ח) הוקמה "ישיבת מגנצא" על ידי רבי משה בן קלונימוס. בישיבת מגנצא לימדו תורה גדולי רבני אשכנז, והיא הושוותה בימי זוהרה לישיבות סורא ופומבדיתא.
בשליש האחרון של המאה העשירית ובראשית המאה האחת עשרה חלה התפתחות מהירה במרכז התורה במיינץ. ישיבת מגנצא הגיעה לימי תפארתה בימי רבנו גרשום גדול הדור באשכנז, שפעל במיינץ, ויש הסבורים שגם נולד בה. ישיבת מגנצא הייתה הראשונה שאינה תלויה במוסדות הבבליים. במסגרת זו אף הטילו חכמי מגנצא קנסות בחוץ לארץ, בניגוד לדעת חכמי בבל. רבנו גרשום תיקן בעיר את תקנות חרם דרבנו גרשום, שקיבלו מעמד של פסק הלכה בכל רחבי יהדות אשכנז ותרמו למעמדה התורני החשוב של קהילת יהודי מיינץ.
על מעמדו של רבנו גרשום בישיבת מיינץ ניתן ללמוד מכך שהוא מוזכר ראשון ברשימת חכמי מיינץ בדורו, אף על פי שרבי שמעון בן יצחק היה קשיש ממנו.
לאחר מותו של רבינו גרשום לימדו בישיבת מגנצא שניים מתלמידיו, רבי אליעזר הגדול ורבי יעקב בר יקר. בישיבת מגנצא עסקו בעיקר בפרשנות התלמוד הבבלי, בניגוד לחכמי המזרח של אותו זמן שחתרו בעיקר להגיע אל המסקנה כלומר אל פסיקת ההלכה.
בשנת 1093 התרחש במיינץ "פולמוס החתנים", פולמוס היכול ללמד על הלך הרוח בעיר. על הפולמוס סיפר רבי מנחם שושבינו של החתן הראשון. בפרשת כי תצא היו בעיר שני כהנים חתנים, ונוצרה בעיה כפולה שיצרה איבה בין המשפחות: הראשונה - שניהם כוהנים וזה יוצר בעיה לגבי העליות לתורה. השנייה - פרשת 'כי תצא' היא אחת מהשבע דנחמתא ואין דוחים בפרשיות שבכל מקרה יש להם הפטרות מיוחדות. ויכוח גדול התרחש, זה אומר יתפלל אחד מן החתנים הוא וסיעתו בבית אחד, וזה אומר יתפללו יחדיו. עד שרבי יצחק בן רבי אליעזר הגדול הביא ראיה מאביו שתיקן גם שליח ציבור וגם אמירת רשות לחתנים. ממעשה זה רואים שלא היה במיינץ בשנים אלו תלמיד חכם פוסק בעל סמכות שיכל להכריע בפולמוס זה.
גזירות תתנ"ו
בראשית מסע הצלב הראשון, ב-27 במאי 1096 (ג' בסיון ד'תתנ"ו, שלושה ימים לפני חג השבועות), נפגעה הקהילה היהודית קשות על ידי הצלבנים בראשות אמיחו פון לייניגן שעברו בעיר בדרכם מזרחה. לאחר שטבחו הצלבנים ביהודי וורמס הם המשיכו אל מיינץ. תחילה מצאו 1,300 יהודים מחסה בבית הגמון העיר, תמורת סכום כסף רב (חמש מאות מארקים של כסף) ששילם ראש קהילת מיינץ, קלונימוס בן משולם. לאחר יומיים של משא ומתן בין הצלבנים לארכיהגמון הוא חזר בו מהתחייבותו ליהודים ופתח את שערי העיר בפני הצלבנים, כאשר יהודי הקהילה החמושים בראשות רבי קלונימוס לחמו אל מול הפורעים בחירוף נפש. כשהתברר שהפורעים מנצחים במערכה ברחו אנשי חיל המשמר ואף הארכיהגמון עצמו. כשהתברר שאין מנוס, בחרו יהודי הקהילה להתאבד ולא להפקיר את עצמם למוות באכזריות בידי הצלבנים. כמו כן הספיקו היהודים לשרוף בעצמם את בית הכנסת כדי שלא יחולל. הפליטים נרדפו ונטבחו ורק כ-60 מעשירי העיר כולל רבי קלונימוס בן משולם הוברחו אל מחוץ לעיר אולם גם הם נתפסו ונרצחו על ידי פורעים בהנהגתו של הרוזן אמיקו מפלונהיים, כאשר קלונימוס בן משולם התאבד. בפרעות אלה גם עלה באש בית הכנסת ורובו של הרובע היהודי בעיר. רק 53 יהודים הצליחו להמלט לעיר רידסהיים שעל הריין (Rüdesheim am Rhein).
רבי שלמה בן שמעון מנה 1,100 הרוגים במיינץ בגזירות תתנ"ו, אולם אחרים מנו 1,300. בין הרוגים נמנו הרבנים: יצחק בן משה, שמואל בן יהודה הכהן, יהודה בן יצחק בן יהודה, קלונימוס בן משולם בן משה הפרנס, בניו של רבי דוד הלוי: רבי מנחם רבי יהודה ורבי שמואל.
מותם של יהודי מיינץ הונצח בליטורגיה היהודית במאה ה-12 כדוגמה למוות על קידוש השם והתאבדותם הושוותה לזו של יהודי מצדה במרד הגדול. את ההתאבדות ההמונית תיאר שלמה בן שמעון שתיעד את הפרעות בשנת 1140 מפי זקנים. הוא כתב כי הנשים שחטו את ילדיהם ולאחר מכן התאבדו גם בעצמן "גם הנשים הטהורות בנות מלכים היו זורקות את המעות והכסף בעד החלונות אל האויבים, כדי שיהיו טרודים ללקט הממון ולעכבן מעט עד שיגמרו שחיטת בניהם ובנותיהן. וידי נשים רחמניות שחטו ילדיהן כדי לעשות רצון יוצרן. ויהי כאשר באו האויבים אל החדרים ושיברו את הדלתות ומצאום מפרפרים ומתגוללים בדם עדיין, וייקחו את ממונם ויפשיטום ערומים ויכו הנותרים ולא השאירו מהם שריד ופליט".
על גזירות תתנ"ו כתב רבי קלונימוס בן יהודה את קינת מי יתן ראשי מים.
רבי טוביה בר אליעזר מזכיר בספרו מדרש לקח טוב את גזירות תתנ"ו, בשנת 1096, בעיר מגנצא. הוא כתב בפירושו לפרשת אמור על הפסוק "הַמּוֹצִיא אֶתְכֶם מֵאֶרֶץ מִצְרַיִם לִהְיוֹת" :.
על הפוגרום ביהודי מגנצא כתב שאול טשרניחובסקי את הפואמה "ברוך ממגנצא". בשיר מתאר ברוך, הניצב על מקום קבורת אשתו, את שקרה לקהילת מגנצא, ובעיקר את שקרה לו במהלך הפוגרום, כאשר בניגוד לאשתו שנטבחה, לא עמד לו עוז רוחו והוא המיר את דתו, וכדבריו:.
חידוש ההתיישבות לאחר הפרעות
זמן מועט לאחר הפרעות חודשה ההתיישבות היהודית ברובע היהודי במיינץ, היא שבה להוות את מרכז התורה באשכנז ואף נבנה בה בית הכנסת מחדש. היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה אף התיר ליהודים שהתנצרו בכפייה לשוב ליהדות, וקבע שגם היהודים ייהנו גם מהשלום הקיסרי, שהוכרז לראשונה במיינץ, שהסדיר מערכת שיפוטית ליישוב סכסוכים בדרכי שלום.
באוגוסט 1187 אחד מתושביה הגויים של מיינץ התלונן בפני הארכיבישוף של מיינץ, קונראד הראשון, וטען כי יהודי ניסה לרוצחו בבית הקברות. היהודים נשבעו על חפותם ושילמו כופר נפש גבוה וכך ניצלו.
במסע הצלב השלישי (1189-1192), יהודי מיינץ לא נפגעו בזכות ההגנה הנחרצת של הקיסר פרידריך הראשון (פרידריך ברברוסה), קיסר האימפריה הרומית הקדושה. פרידריך ברברוסה אף הכריז על "השלום האימפריאלי הגדול", שהרחיב את השלום הקיסרי המקורי של הקיסר היינריך הרביעי והחיל אותו על כל האימפריה. את הצלת יהודי מיינץ מפרעות אלו תיאר הרוקח כהצלה שמימית "במגנצא ביום שישי, כ"ח בשבט, ד'תתקמ"ח, שנתקבצו להרוג אותנו ובא לנו עזר ממרום והצילנו".
בשנת 1150 התאגדה קהילת מיינץ יחד עם קהילות שפייר וורמס לקהילות שו"ם (שפירא, וורמייזא ומגנצא). לקהילות אלו הייתה בימי הביניים השפעה מייסדת על היווצרות יהדות אשכנז, במובן הדמוגרפי והרוחני כאחד. הכינוסים של רבני הוועד התקיימו במיינץ (בשנים 1150, 1223, 1245, 1307 ו-1381) ופסקי ההלכה שלהם והחלטותיהם, הידועים כ"תקנות שו"ם", הוכרו על ידי שאר הקהילות בגרמניה ואף מחוצה לה. בראש הכניוס של הקהילות משנת 1223 עמד רבי דוד בן קלונימוס ממינצנברג, והשתתפו בה רבי ברוך בן שמואל ממגנצא, רבי חזקיה מבופארד ורבי אלעזר בן יהודה "הרוקח". בכינוס בשנת 1307 דנו רבני הקהילות במס שהוטל על יהדות גרמניה בעקבות הגעת פליטים רבים שהגיעו מצרפת לאחר גירוש צרפת הגדול.
בשנת 1259 (ה'י"ט) נצטוו יהודי מגנצא לענוד טלאי צהוב מזהה על בגדיהם כדי לבזותם.
פרעות, רדיפות ועלילות דם
בשנת 1281 (ה'מ"ג) הייתה עלילת דם במיינץ. בפרעות שנערכו בעקבותיה בחודש יוני (סיון) של אותה שנה נהרג רבי מאיר בן אברהם הכהן, בית הכנסת נשרף וחוללו ספרי תורה.
בעלילת דם נוספת והפוגרום בעקבותיה שנערכו בערב פסח, 19 באפריל 1283, נהרגו עשרה יהודים שהואשמו ברציחת נער נוצרי.
בשנת 1285 (המ"ה), כמה מיהודי מיינץ, יחד עם יהודים מהקהילות השכנות של שפייר, וורמס ואופנהיים, נטלו חלק בניסיון הכושל לעלות לארץ ישראל בהנהגתו של רבי מאיר בן ברוך מרוטנבורג בעקבות העלאת תשלומי המיסים של היהודים. רכושם של אלה שהצליחו בפועל הוחרם, ורבי מאיר נתפס ונכלא עד סוף ימיו. בחילוקי דעות בין מועצת העיר וארכיבישוף להיכן ילך הכסף המוחרם, גברה ידם של מועצת העיר והארכי בישוף הסתפק בפיצוי של 122 מארק אותו חויבו היהודים לשלם מאז מדי שנה.
בשנת 1286 (ה'מ"ו) נחנך מחדש בית הכנסת שנשרף בעלילת הדם.
בעת המגפה השחורה, בשנת 1349 (ה'ק"ט), שוב נערכו פוגרומים ביהודי מגנצא שהואשמו בהפצת המגפה על ידי הרעלת בארות המים כחלק מהאנטישמיות בימי המוות השחור. בפוגרומים נהרגו כמעט כל יהודי מיינץ. כ-6,000 התאבדו בבית הכנסת לאחר שהרגו כמאתיים פורעים, והגטו היהודי נשרף באש. הנותרים ברחו לפרנקפורט דמיין ולבכרך.
לאחר זמן מה, בשנת 1357 (ה'קי"ז) חזרו היהודים למיינץ ובנו מחדש את בית הכנסת. המהרי"ל (רבי יעקב מולין הלוי) שימש כאב בית דין במגנצא בין השנים 1387–1420 (ה'מ"ז-ה'ק"פ). בזמן זה פרחה הקהילה ושבה יחד עם "ישיבת מגנצא" להיות מרכז התורה באירופה.
בשנת 1363 העניק הרוזן של מחוז פפאלץ לרופא יהודי בשם יצחק ולמשפחתו זכויות מפליגות, לרבות זכות מגורים בטירתו.
המיסים שחויבו היהודים לתת, שהושתו על הקהילה ב-1295 וחודשו ב-1366, העיקו על היהודים יותר ויותר. ב-1385 הקהילה אולצה לשלם מס בשווי של 3,000 גולדן, כ"ביטוי של הכרת טובה" על הגנה מפני פורעים במקומות שונים.
תשעים שנה לאחר חידוש ההתיישבות, בשנת 1438 נהרסו בית הכנסת ובית הקברות.
בשנת 1414 הורשו לשוב למיינץ בחסות הארכיבישוף דיתר, וגורשו בשנת 1462 (ה'רכ"ג) על ידי הארכיבישוף אדולף יחד עם מהר"ם מינץ. לפי הכנסייה הם גורשו "לעולם" אך הם חזרו כארבעה חודשים לאחר מכן. בשנת 1472 (ה'רל"ג) הם גורשו שוב ב-1472 בידי הארכיבישוף אדולף השני מנסאו, ובשנת 1473 הוסב בית הכנסת לכנסייה, ומצבות מבית הקברות היהודי נגזלו ושימשו לבנייה.
בשנת 1492 (ה'רנ"ב) ניתן הרשות למשפחת יהודית אחת להתיישב במגנצא, וליהודי יצחק להחזיק את "המקווה" שהייתה בבעלות המדינה במשך עשרים שנה, ולקבור מתים יהודים בבית הקברות הנקרא "יודענזאנד". בשנת 1513 (ה'רע"ג) הותר למשפחה נוספת, ובשנת 1516 (ה'רע"ו) למספר משפחות נוספות.
עיקר פרנסת היהודים במיינץ עד המחצית השנייה של המאה ה-12 הייתה במסחר פנימי ועם ארצות חוץ. מסוף המאה ה-12 התחילו לעסוק היהודים בכספים והלוואות בריבית, גם לכנסיות ומנזרים.
הכיבוש הצרפתי הראשון והחזרה הגרמנית
בין השנים 1644–1648 היהודים סבלו מהגבלות חמורות תחת הכיבוש הצרפתי, עקב כך צומצם מספרם ל-20 משפחות שהורשו לדור ברחוב אחד, בעקבות גזירה של הבוחר יוהאן פיליפ ב-8 בדצמבר 1662. מספר זה הצטמצם לעשרה בלבד בשנת 1671. אלה נאלצו לעבור לרחוב יהודים מחדש ולהיכנע למגבלות משפילות ביותר, היהודים שהורשו להתיישב ביישובים הסמוכים נפגעו באותה מידה. אף על פי שהנבחרים הבאים אפשרו באופן רשמי ליהודים לגור במיינץ, רק 101 יהודים "מוגנים" הורשו לשהות שם במהלך כהונת הבוחרים הבאים.
בהשפעת ה"טולנראנזפטנט" ("צו הסובלנות"), שהוציא הקיסר יוסף השני ב-1781, שהרחיב את חופש הדת של נוצרים לא קתולים תושבי ממלכת קרואטיה (ההבסבורגית), היטיב הארכיבישוף-אלקטור את מעמדם המשפטי של היהודים, ואפשר להם לפתוח בתי הספר יהודיים וגם לשלוח את ילדיהם לבתי ספר ממלכתיים. בשנת 1783 הותר למאה ואחת משפחות יהודיות להתגורר בעיר.
בסוף המאה ה-18 הוטב מעט מצב היהודים במיינץ, ובהשפעת יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1784 הוענק כתב זכויות ליהודים, כך השתפר מעמדם. ניתנת להם הרשות לפתוח בתי ספר, וכמו כן לשלוח את ילדיהם לבתי ספר כלליים.
המהפכה הצרפתית והשוויון ליהודים
הכיבוש הצרפתי חודש מספר שנים לאחר מכן בשנת 1798 (ה'תקנ"ח). ביום הראשון של ראש השנה ה'תקנ"ט (12 בספטמבר 1798) הוסרו שערי הגטו היהודי, ויהודים החלו לרכוש בתי מגורים בקרב האוכלוסייה המקומית. בעקבות הסרת שערי הגטו הוצבו שם חיילי שמירה עד שנת 1862 (ה'תרכ"ב).
קהילת מיינץ שלחה צירים לכנס סנהדרין של נפוליאון שנערכה בפריז בשנת 1806. בראשות המשלחת עמד רבי אברהם נפתלי הירץ שייאר. הוא אף קידם בברכה את פני נפוליון בנאום תודה בעברית ובשיר שהכין לכבודו. אולם כשהשלטון הקים את ארגון ה"קונסיטוריה" - מועצה דתית יהודית, ודרש הקלות הלכתיות בדיני כשרות ושבת לחיילים היהודיים שבצבא צרפת, הוא הסתייג. הוא סירב בשנת תקס"ז להגיע לפאריס לסנהדרין של נפוליון. מאוחר יותר אף השתחרר מתפקידו כרב העיר ובמקומו מינו את הרב שמואל הילמן הלוי מוורמס. עם פטירת הרב לוי בשנת 1814 (י"ח בתשרי ה'תקע"ד) ולאחר החלפת השלטון הצרפתי, שב הרב הירץ שייאר לרבנות.
לאחר מלחמת השחרור הגרמנית, תבוסתו של נפוליון ונסיגת הצרפתים ממיינץ בשנים 1813–1815 סופחה מיינץ לרוזנות הסן-דרמשטאדט, אך היהודים לא זכו לזכויות אזרח מלאות.
תחילה הממשלה החדשה לא שינתה את המצב הקיים. רק בשנת 1847 בוטלו ההפליות. שירות המדינה עדיין נשלל מהיהודים.
חילוקי דעות בקהילה
אחד מגדולי הלוחמים בתנועה הרפורמית שהרימה ראש בזמן זה במיינץ היה רבי הירץ שייאר, משנת 1778 עד 1782 הוא הנהיג את "ישיבת מגנצא" שם כיהן כראש ישיבה במשך ארבעים שנה ובשנת 1811 התמנה לרבה של העיר, הוא מילא תפקיד זה במשך 19 שנה. תלמידיו תפסו מקומות מובילים בהנהגה היהודית, חלקם נבחרו לכהן כרבני קהילות בצרפת ובגרמניה ובתוכם אחד מגדולי התורה החשובים בגרמניה, הרב יעקב אטלינגר.
בשנת 1814 הקים הפדגוג היהודי ומאוחר יותר המורה בפילנתרופ הפרנקפורט המפורסם, מיכאל קרייזנך, בית ספר במיינץ כדי להעניק ידע ושפות זרות לתלמידים יהודים.
כבר בשנת 1819 החזירה הקהילה היהודית מחדש את הכללים המסדירים את הבחירות לדירקטוריון ב־1750. הדירקטוריון כלל חמישה אנשים, בראשות הנשיא. פקודה משנת 1830 קבעה כי על משרד המחוז למנות את חברי הדירקטוריון לאחר ששמע את לשכת ראש העיר. הקהילות נשאו כעת את הכינוי הרשמי "קהילות דתיות ישראליות" והייתה להן הזכות לגבות תרומות מחבריהן.
בשנת 1831 (ה'תקצ"ה) נכנסה לתוקפה תקנת בית כנסת חדשה, כאשר נכנסו למועצת קהילת מיינץ חברים חדשים, ששינו מספר ממנהגי הקהילה:
הם גם אסרו על רבי ליב עטלינגר, רב העיר, לדרוש ברבים.
בשנה זו הוזמן ד"ר מיכאל קרייצנך, יליד מיינץ ומראשי הזרם הרפורמי, לדרוש בבית הכנסת של מיינץ לרגל יום הולדתו של הדוכס האזורי.
בשנת 1832 תקנת הלוויה חדשה.
בשנת 1836 (ה'תקצ"ו), חמש שנים לאחר החלפת חברי מועצת קהילת מיינץ, הוחזרו חברי המועצה הישנים לתפקידם, אך החזירו רק מקצת מהמנהגים. הם התירו לבני הקהילה לשמש כחזנים ושינו את נוסח התפילה לשלום הדוכס האזורי, כך שלא תהיה בה כפירה בביאת המשיח.
ב-11 ביולי 1840 (י' בתמוז ה'ת"ר) ביצע ד"ר אליאס בנדיקט קאהן בעיר מיינץ טקס קונפירמציה.
בדצמבר 1849 (ה'תר"י) ניסו חברי מועצת הקהילה הרפורמים לבצע שנויים בקהילה, להכניס עוגב לבית הכנסת, לשנות את עזרת הנשים ולהוציא את הבימה. אולם כאשר שבעים ואחד חברי קהילה חתמו על עצומה המוחאת על כך בוטלו שינויים אלו.
בשנת 1850 היו בעיר 2,125 יהודים מתוך אוכלוסייה כוללת של 37,000.
במחצית השנייה של המה התשע עשרה הצטרפו יהודים רבים אל האגודות הכלליות לתרבות, ספורט, שייט, זמר וחברה. בשנות השישים של המאה התשע עשרה שירתו יהודים ממיינץ בצבא והקהילה אף סיפקה להם אוכל כשר. בשנת 1863 הקימה הקהילה ועד לשבויי מלחמה יהודים.
התפצלות הקהילה
באמצע המאה ה-19 התפצלה הקהילה כאשר בשנת 1853 מונה הרב ד"ר יוסף אוב הרפורמי לרב הקהילה. הרב הציג רפורמות דת, כמו שימוש בעוגב בבית כנסת שנבנה ב-1856, עריכת שינויים בנוסח התפילה וביטול ההפרדה המגדרית בבית הכנסת.
היהודים השמרנים הקימו מניין משלהם בשם "קהל עדת ישורון" והזמינו ב-1854 את הרב מרקוס (מאיר) להמן, עורך העיתון דער איזראעליט ומי שלימים התפרסם בעולם הדתי כמחברם של רומנים היסטוריים כשרים רבים, לכהן כרבם.
הרב מרקוס להמן ייסד בית ספר תיכון שההוראה בו הייתה בשפות זרות בשנת 1859. עד שחוקק החוק הפרוסי משנת 1876, שהסדיר פרישת חברים מקהילות דתיות, נותרו האורתודוקסים בתוך הקהילה הכללית, ונפרדו ממנה רק מאוחר יותר.
יהודים אורתודוקסים, שהתנגדו לשיטות הרפורמיות ופרשו מהקהילה, ייסדו לעצמם בית כנסת ארעי בפינת הרחובות פלכמרקט ומרגרטנסטראסה. לאחר מכן נבנה במקום בית כנסת בשנת 1879, והוא הורחב לכ-300 מתפללים. יהודי מזרח אירופה ערכו את תפילותיהם תפילה ב-13 מרגרטנשטיין, שהוקם בשנות ה-80 של המאה ה-19. הקהילה חנכה בשנת 1913 בית כנסת חדש בהינדנבורגשטראסה, עם 580 מושבים לגברים ו -482 נשים. בשנת 1929, הקהילה האורתודוקסית הקימה בית כנסת חדש. בראש הקהיה האורטודוכסית עמד הרב ד"ר מאיר (מרקוס) להמן.
תקופת הפריחה שלאחר ההתפצלות
למרות הפיצול, ניתן לראות את התקופה מהמחצית השנייה של המאה ה-19 ועד 1933 כתקופת הזוהר השנייה של הקהילה היהודית במיינץ. מבני בית הכנסת החדשים, בעיקר בניית בית הכנסת הראשי המפואר בשנת 1912, הקהילה המשגשגת, העידו על כך חיי מועדונים תוססים וצדקה נדיבה לכל מיני מוסדות בעיר, כמו התיאטרון העירוני ומועדוני ספורט שונים, כולל מיינץ 05. המפלגות האנטישמיות שהיו קיימות כבר במאה ה -19 לא זכו להצלחות בולטות במיינץ. גרוע יותר מבחינה חומרית, במיוחד אחרי מלחמת העולם הראשונהיהודים עולים מהמזרח שהקימו את "האגודה ההומניטארית הישראלית" כבר בשנת 1908 כתת-הקבוצה השלישית של יהודי מיינץ. זרם הקבוצה, שהרחיק את המנטליות של יהודי הריין, העצים את ההבדלים בין ליברלים לאורתודוקסים בקהילה.
במלחמת העולם הראשונה נהרגו 68 מיהודי קהילת מיינץ. בהם: עורך דין ד"ר י' קאהן ממנהיגי המפלגה הלאומית ליברלית, וד"ר הוגו מאסט. הרב זאלפלד, מבני הקהילה, שימש כרב צבאי וקיבל מספר אותות כבוד. בנו, אף הוא רב צבאי, נהרג במלחמה. במהלך המלחמה פתחה הרבנית בונדי מעון יום לאימהות עובדות, ובית תמחוי ליוצאי יהדות מזרח אירופה. בשנת 1921 הציבה הקהילה לוח זיכרון לחללי המלחמה.
קורות הקהילה בשואה
לפני ליל הבדולח נמנו על בני הקהילה כ-2,700 יהודים. בעיר פעלו סניפים של הכח וינה, בלאו וייס. עם השתלטות הנאצים על גרמניה החל תהליך של התעללות הזחילה של היהדות גם במיינץ. פיטורים מהשירות הציבורי, חרם על עסקים יהודיים, גירוש מבתי ספר, הפקעה ונטילת זכויות. אחד המפוטרים הראשונים היה חבר מועצת העיר היהודי לודוויג אפשטיין. פוטרו גם ד"ר היינריך רוזנהאופט, מנהל שירותי הבריאות העירוניים. פרופסור הנס גאל, מנהל האקדמיה העירונית למוזיקה. ריכארד קוך, היועץ המשפטי הערוני וד"ר קורט מארקארד, אחראי על שירותי הרווחה העירוניים.
ב-23 ביני 1933 נערך במיינץ טקס שרפת ספרים יהודיים, מלווה במוזיקה, חגיגות וקרנבל.
במהלך ליל הבדולח נשרפו בתי הכנסת שבעיר, בית הכנסת הראשי ובית הכנסת ברחוב פלאכסמארקשטראסה. בלילה זה לא היו הרוגים במיינץ, כמו כן בתי הקברות, בית החולים ובית הזקנים לא ניזוקו אך נקלעו לקשיים. חלק מספריות בית הכנסת ניצלו אף הם.
כך מספר צבי כהן יליד מיינץ, בן 15 בליל הבדולח:
אביו שהיה רופא הגיע לבית החולים כדי לסייע בטיפול, אספסוף אשר פרץ לבית וגילה שהאב בבית החולים הודיע לו שהם מגיעים כדי לעצור אותו, הילדים והאם הובלו למשטרה (שלאחר מכן שחררה אותם). כאשר חזרו גילו שהבית נבזז, לאחר הרגיעה שב האב לבית וגילה שכולם בריאים מבלבד הבית שניזוק. יהודי שניסה להתנגד לפרעות נרצח על ידי ההמון ונשאר זמן רב מוטל על אבני הרחוב.
לאחר ליל הבדולח התפללו היהודים במתחם בית החולים היהודי.
בעקבות ליל הבדולח החלו היהודים לעזוב את מיינץ, במאי נשארו בעיר כ-1452 יהודים, בפרוץ המלחמה נשארו בעיר יהודים מעטים.
בתחילת שנת 1939 הוצא צו שלפיו על כל הארגונים היהודיים להיסגר, בכל עיר תוכר רק קהילה אחת הקשורה להנהלה המרכזית בברלין. מכאן ואילך הקהילה נוהלה על ידי הגסטפו. את הקשר עם הגסטפו ניהל מישל אופנהיים, שהיה בן לאב יהודי ואם קתולית ומנהל מחלקת התרבות בעיריית מיינץ. אופנהיים תיעד את קורות הזמן ביומן סודי שניהל.
בחודשים מארס-ספטמבר 1942, שולחו רוב היהודים והפליטים לגטו טרזיינשטט, ב־30 במרץ 1942 הובאו לפיאאסקי שליד לובלין 450 יהודים וב־27 בספטמבר הובאו לטרזינשטאט 450 יהודים נוספים. שלושה ימים לאחר מכן גורשו 117 יהודים לשלטון הכללי בפולין. במהלך התחבורה האחרונה ב -10 בפברואר 1943 גורשו מיינץ 15 יהודים, בסך הכל 1092 איש. בפברואר 1943 גורשו היהודים האחרונים ממיינץ.
בין 1,300 ל-1,400 יהודים ממיינץ נספו בשואה.
קורות הקהילה לאחר השואה
לאחר המלחמה חזרו רק יהודים מועטים לעיר הולדתם מיינץ. 24 ניצולים ממחנה הריכוז טרזינשטאט חזרו למיינץ, ביניהם מקס וולדמן, ראש הקהילה היהודית. הם שוכנו במתחם בית החולים הערוני.
לאחר המלחמה הוקמה הקהילה מחדש. ב-12 בספטמבר 1947 נחנך בית כנסת באולם התעמלות משופץ. הוא הורחב בשנת 1966.
בשנת 1948 היו בה 80 חברים. ב-1978 היו בקהילה 120 יהודים.
במרתף סמוך לספריה העירונית נמצאו לאחר המלחמה 5,500 ספרים אשר נאספו על ידי הנאצים והיו אמורים להישלח למקום ריכוז אך לבסוף לא נשלחו. האוסף נמסר לקהילה היהודית החדשה, אך משום שהיא לא הייתה מסוגלת לטפל בהם הם הופקדו לשמירה לאוונגליזם שבאוניברסיטה המקומית שם נשמרו בארגזים עד שנת 2005 כאשר מונה פרופסור לאהנהרדט לראש הפקולטה והתחיל למיין ולסדר את הספרים. כיום הספרים נגישים. היו שכעסו על מסירת הספרים ללא יהודים, אך כהן ורבים אחרים בירכו על כך כי אחרת הספרים היו קבורים באדמה.
בשנת 2010 נחנך במקום בית כנסת אולטרה מודרני מיוחד בארכיטקטורה ובסמלים שבו. בית כנסת נקרא "מאור הגולה", ומשמש את הקהילה, המונה כ-900 איש, רובה מיוצאי ברית המועצות. הוא נבנה על חורבות בית הכנסת הגדול, שהוצת ונהרס בליל הבדולח. בחצר בית הכנסת שולבו שרידים מבית הכנסת הישן.
בשנת 2015 נמנו על בני הקהילה כ-2000 חברים, כאשר רבים מהם הגיעו ממזרח אירופה.
בשנת 2021, הכריזה אונסק"ו על האתרים היהודיים במיינץ כאתר מורשת עולמית, בהכרזה משותפת לוורמס ושפייר – קהילות שו"ם – בשל היותן ערש התרבות היהודית באירופה.
מנהגי הקהילה
בימי הביניים התייחד "מנהג מגנצא" כמנהג בפני עצמו בתוך נוסח אשכנז, והיו פרטים רבים המיוחדים לקהילה זו. ספרים רבים מתקופת הראשונים מביאים מנהגים מקהילת מיינץ. בין המרכזיים שבהם נמצאים: "מעשה הגאונים", הרוקח הגדול, "מנהגי מהרי"ק" ו"מנהגי מהרי"ל". גם ספר "שיבולי הלקט" מביא מספר מנהגים. ספר מהרי"ל ו"סידור מגנצא" מביאים אף הם את המנהגים.
ככלל, ישנה זיקה בין מנהג מגנצא הקדום למנהג צרפת. דוגמה לכך היא במנהג להחליף את אחד מפיוטי שבועות מאת רבי אלעזר הקליר, שנהוג באשכנז, בפיוט מקביל של ר' יוחנן הכהן ברבי יהושע שהיה נהוג מלבד במגנצא גם בקהילות צרפת. פיטר לנרד הצביע על כך שמנהג מגנצא גם היה קרוב יותר לנוסח איטליה משאר מנהגי אשכנז. דוגמה לכך הוא רואה שאמירת הקרובה לחנוכה אעדיף כל שמונה, שמחוץ למגנצא הייתה נדירה באשכנז אך הווחה באיטליה. בסוף ימי הביניים, עם הגירושים הרבים שפקדו את הקהילה, נעלמו רוב הפרטים שייחדו את מנהג מגנצא, וברובו הוא הפך דומה למנהג שאר קהילות אשכנז.