cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Boa Me
רקע וכתיבה
אד שירן טס לגאנה כדי לעבוד עם פיוז ODG. הם כתבו שירים יחד, בהם "Boa Me". בשיר שר אד שירן בטווי, שפה גאנית. בראיון לדיילי סטאר אמר פיוז ODG, "אד לא שר מילה אחת באנגלית בשיר, רק בטווי, והוא עשה את זה רק אם הבין את זה נכון. הראיתי לו כל מיני סוגים שונים של מוזיקה שם בחוץ, הוא רצה ליצור רצועה אמיתית של היילייף -זאת המוזיקה האפריקאית הישנה שההורים שלי היו מנגנים. אד הפך לאגדת היילייף, כי כשניגנתי את זה לאנשים בגאנה הם אפילו לא הבינו שזה אד, הוא נשמע כמו הדבר האמיתי. עשינו בדיקה שבה אנשים הגיעו לבית והתגובה הייתה: 'זה מטורף' ". השיר הוקלט במקביל לשיר "Bibia Be Ye Ye", רצועה מתוך אלבום האולפן השלישי של שירן, ÷.
כפר תפוח
שם היישוב
מקור השם של היישוב הוא העיר המקראית תפוח שמוקמה בסמוך ליישוב (כנראה תל אבו זרד של ימינו). אשר היתה עיר גבול בין נחלות שבטי אפרים ומנשה, כמובא בספר יהושע.
היסטוריה
גרעיני הנח"ל "רעות" (לעין השלושה) ו"אלה" (לנוה - ים) התיישבו לראשונה במקום ב-15.1.1978 והחזיק בו כחצי שנה עד 5.7.1978. היישוב האזרחי הוקם בט"ו באב תשל"ח (אוגוסט 1978) על ידי הפועל המזרחי כ"כפר תעשייתי" בידי גרעין של בני מושב ברקת, שעסקו בליטוש יהלומים. הסוכנות ניסתה לארגן תעסוקה בתעשייה במקום, אולם ללא הצלחה, ובסוף 1979 מינתה ועד ממונה ליישוב. בתחילת 1980 היו בתים רבים ביישוב ריקים. היישוב התאושש לקראת חגיגות חמש שנים להקמתו בספטמבר 1983.
Boa Me
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של "Boa Me" עלה ליוטיוב ב-16 בנובמבר 2017.
כפר תפוח
היסטוריה
החל מסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 החל מהלך של שינוי תדמית היישוב בידי צעירים שגדלו במקום ונותרו לגור בו וכן משפחות רבות של סטודנטים מאוניברסיטת אריאל שבאו לגור במקום. בשנים 2004-2010 הוכפל מספר המשפחות במקום.
רב היישוב הוא הרב שמעון רוזנצוויג, שמכהן גם כר"מ בישיבתו של הרב דוד דודקביץ' ביצהר.
בצמוד לכפר תפוח ממוקמים המתקנים הצבאיים מוצב תפוח ומחסום תפוח.
חינוך
בעבר שכנה במקום ישיבה ברוח משנתו של הרב מאיר כהנא, בראשות בנו בנימין זאב.
ביישוב פועלת מדרשת דניאלי - בני דוד, מדרשה לבנות לפני שירות לאומי. בנוסף ביישוב פועל סניף של תנועת הנוער בני עקיבא.
תפוח מערב (טל בנימין)
המאחז "תפוח מערב" הוקם בשנת תשנ"ט (1999) מצפון ליאסוף. ב-20 בינואר 2004 הרס צה"ל במקום בית כנסת על שם הרב מאיר כהנא, בנו בנימין זאב כהנא ואשתו טליה, לאחר שבג"ץ אישר את צו ההריסה. בפברואר 2017 הודיעה המדינה כי בכוונתה לפעול להסדרה תכנונית של המאחז, תוך ביצוע סקר להכרזה על אדמות מדינה המחברות את המאחז ליישוב האם. בנוסף הודיעה המדינה ונפסק על ידי בג"ץ, ש-17 מבנים במאחז שאין עבורם אופק תכנוני ייהרסו. הפינוי בוצע ביוני 2018.
מזן
מֵזֵן (ברוסית: Мезе́нь Mezen) הוא טופונים ברוסיה
גבריאל אסקלס
רבי גבריאל אסקלס (בכתיב שנהג בזמנו: עשקלש; נפטר בב' באדר א' ה'תע"ח, 1718) היה רב אשכנזי שכיהן כראש ישיבה, אב"ד ומרא דאתרא במספר קהילות חשובות במרכז אירופה במפנה המאה ה-18, ביניהן: פראג, מץ וניקלשבורג.
ביוגרפיה
נולד לר' יהודה לייב מקרקוב, וגדל בקרקוב. למד בקרבו בישיבתו של רבי יצחק חריף, וכן אצל רבי שמואל אהרן קאיידנובר בריישא. מאוחר יותר התמנה הרב קאיידנובר לרבה של קרקוב, והוא חזר עם רבו לעיר הולדתו, והתמנה לדיין בבית דינו, לצדו של רבי יוסף שמואל מקראקא. בקרקוב נשא לאשה את אסתר, נכדתו של גדול הדור רבי השיל מקראקא, ולאחר נישואיו למד גם מפי סבה של אשתו. בימיו בקרקוב למד אצלו רבי יעקב יהושע פלק, מחבר "פני יהושע". לפני שנת ה'תמ"ד התמנה כאב"ד עלקוש, ובתקופה זו היה גם חבר בועד ארבע ארצות, כנציג קהילת פוזנא.
דניאל חודובייצקי
דניאל חודובייצקי (בפולנית: Daniel Chodowiecki; 16 באוקטובר 1726 – 7 בפברואר 1801) היה צייר ודפס, ממשפחות הוגנוטים ופולנים. את רוב חייו בילה בברלין, והיה המנהל של האקדמיה לאמנות בברלין.
גבריאל אסקלס
ביוגרפיה
בשנת ה'תנ"ג הוזמן לפראג לכהן שם כאב"ד הקהילה (כשלצדו מכהן כראש ישיבה רבי אברהם ברודא), והוא הגיע לעיר בחודש שבט ה'תנ"ד (1694). בעקבות פטירת רבי גרשון אשכנזי (בה'תנ"ג, 1693) הוזמן בידי יהדות מץ להחליף אותו כאב"ד וכמרא דאתרא. לא ברור כמה שנים ארכה כהונתו בפראג, ובאיזו שנה עזב את פראג בפועל לטובת מץ. לפי גרסה אחת כיהן בפראג כשנה בלבד, ובקיץ ה'תנ"ה כבר הגיע למץ. לפי גרסה אחרת עזב את פראג רק בה'תנ"ח. בימיו תרם אחד מעשירי הקהל בניין לקהילת מץ כדי שישמש כישיבה. בשל כך הקלויז המקומי הקטן גדל לכדי ישיבה שמשכה בחורים מקהילות אחרות, ועמדה בראשותו של רבי גבריאל.
דניאל חודובייצקי
משפחתו
חודובייצקי נולד בעיר דנציג (גדנסק) בפולין. סבו ברתולומאוס חודובייצקי התגורר במאה ה-16 בפולין הגדולה. גוטפריד חודובייצקי, אביו של דניאל, היה סוחר בדנציג, ואמו, הנרייט איירר ילידת שווייץ, הייתה הוגנוטית. סבו של דניאל כריסטיאן היה גם סוחר. כשאביו נפטר, דניאל (בן 16) ואחיו הצעיר גוטפריד חודובייצקי נסעו לגור אצל דודם בברלין, שהציע לחנך אותם, ושם דניאל קיבל הכשרה אמנותית באאוגסבורג. גם אחיו הפך לצייר.
גבריאל אסקלס
ביוגרפיה
בשנת ה'תס"ו התחתן בנו יששכר בער עם בתו של רבי שמשון ורטהיימר בוינה. רבי גבריאל נסע לווינה לאירועי החתונה, והיה אמור לחזור למץ כעבוד שנה. אולם, רבי גבריאל העדיף להישאר בווינה, וגם מכתבים שנשלחו מקהילתו וקוראים לו לשוב לא נענו. משכך, גורמים אחדים בקהילת מץ דרשו למנות רב תחתיו, ובחודש חשוון ה'תס"ט (1708) נשלח כתב רבנות לרבי אברהם ברודא. מהלך זה הביא את רבי גבריאל לחזור לעירו בטרם יגיע ר"א ברודא. הגעתם של שני הרבנים גרמה למחלוקת גדולה בקהילה, אך לבסוף התמנה רבי אברהם ברודא בהתאם לכתב הרבנות שנשלח לו, ורבי גבריאל עזב את מץ. פרשה זו תועדה בזכרונותיה של גליקל מהמלין.
דניאל חודובייצקי
יצירתו
עד מהרה דניאל הצליח להתפרנס מציור. הוא התקבל לאקדמיה בברלין בשנת 1764 והיה סגן מנהל של ברנהרד רוד בשנת 1788. הוא מצא את הייעוד האמיתי שלו והיה לאמן הגרפי הגרמני המפורסם ביותר בזמנו. עבודותיו כוללות כמה אלפי תחריטים, בדרך כלל קטנים למדי, ורישומים וציורים רבים. איורי הספרים שלו קשטו כמעט את כל הקלאסיקות הגדולות. הדפסיו מייצגים בפירוט רב את חיי הבורגנות בתקופת שבין הרוקוקו לקלאסיציזם.
גבריאל אסקלס
ביוגרפיה
לאחר עזיבתו את מץ, התמנה רבי גבריאל כאב"ד ניקלשבורג ומדינת מוראביה, ושם כיהן עד פטירתו.
דניאל חודובייצקי
יצירתו
בשנת 1797 מונה חודובייצקי למנהל האקדמיה לאמנויות בברלין, שם נפטר ב-7 בפברואר 1801.
גבריאל אסקלס
תורתו
תשובות הלכתיות שלו מובאות בספרי שו"ת של בני דורו, כשו"ת שב יעקב (סימנים ט"ז ול"ו) ושו"ת פנים מאירות (סימנים י"ט ומ"ב). תשובות אלו שבו ונדונו בידי פוסקים מאוחרים.
משפחתו
אביו ר' יהודה לייב מקרקוב היה מכונה ר' לייב ר' חיים ר' סיני'ש, על שם אביו וסבו. סבו היה רבי סיני בן בצלאל אב"ד ניקלשבורג, אחיהם של המהר"ל מפראג ורבי חיים בן בצלאל. רבי גבריאל נשא לאשה את אסתר, בתו של ר' בעריש (יששכר בער) מקראקא, מפרנסי ועד ארבע ארצות ובנו של רבי השיל מקראקא. אסתר נפטרה בב' בניסן ה'תצ"ד.
דניאל חודובייצקי
יצירתו
בזכות ידע ההדפסה המציא לוח של סקיצה קטנה, השוכן מחוץ לאיור הראשי. במקור היו אלה רישומים קטנים או שרבוטים של אמנים, שלא ממש נועדו להיראות, אך חודובייצקי הפך אותם ל"פריטי בונוס" עבור אספנים.
גבריאל אסקלס
משפחתו
בנו רבי יששכר בער נשא את רבקה, בתו של רבי שמשון ורטהיימר, שהיה רב, נדבן, יהודי חצר ומנהיגם של יהודי וינה. רבי יששכר בער ישב בווינה והשתלב בעסקי הכספים של חותנו, אך במקביל גם כיהן כרב בכמה ערים במוראביה. לאחר פטירת אביו החליף אותו כאב"ד ניקלשבורג ומדינת מוראביה. בחודש תשרי ה'תפ"ו (1725) מונה בידי הקיסר קרל השישי גם לרב מדינת הונגריה. נפטר בכ"ו באדר א' ה'תקי"ג (2 במרץ 1753). בנו של רבי יששכר (שנולד לאחר פטירתו ונקרא על שמו) הוא הבנקאי היהודי המתבולל, ברנהרד פון אסקלס.
דניאל חודובייצקי
יצירתו
חודובייצקי, אף שדיבר רק צרפתית וגרמנית פעמים רבות גם הצהיר את נאמנותו הפולנית ובנו יליד ברלין צויר כילד צעיר מאוד עם בגד פולני מסורתי. לאחר חלוקת פולין כתב חודובייצקי לרוזנת סולמס-לאובך: "מצד האב אני פולני, צאצא של אומה אמיצה שתיעלם בקרוב". בגלל מוצאם ההוגנוטי של אמו ואשתו הוא היה קרוב מאוד להוגנוטים של ברלין. כמעט כל חייו בילה בגרמניה, כתב בגרמנית והתגורר בברלין מגיל 17.
גבריאל אסקלס
משפחתו
בנים נוספים הם רבי יעקב אסקלס, שהיה אב"ד שטאמפי ושעפי במוראביה, וחותנו של רבי פינחס קצנלנבוגן בעל "יש מנחילין"; ורבי יהודה ליב אסקלס, חתנו של רבי נפתלי כ"ץ בעל "סמיכת חכמים" מפרנקפורט, היה אב"ד גודינגן, ונפטר בפרנקפורט בי"ח בתשרי ה'תע"א. בתו בילא נישאה לרבי אהרן לבוב, רבה של טריר. בנם, רבי משה לבוב, גדל בבית סבו רבי גבריאל, ולימים היה אף הוא אב"ד מדינת מוראביה.
דניאל חודובייצקי
יצירתו
אחד מספריו הפופולריים ביותר הוא "מסע מברלין לדנציג" (בגרמנית: Die Reise von Berlin nach Danzig, 1773) עם איורים רבים. זו הייתה חזרתו הראשונה לאחר 30 שנות היעדרות ממולדתו והוא יכול היה שוב לפגוש את אמו ואחיותיו הקשישות בדנציג. הוא עשה רק נסיעה אחת נוספת לדנציג לאחר מכן, להלוויית אמו. הוא מתאר וממחיש עיירות ואנשים בפומרניה ובפרוסיה שבדרך.
חודובייצקי קבור בבית העלמין הצרפתי בברלין.
בשנת 2002 הופק סרט אנימציה פולני על חייו של חודובייצקי, שהורכב מתמונותיו, ניתן לצפייה באינטרנט.
טויו שיבטה
טויו שׁיבַּטַה (柴田 トヨ, Shibata Toyo; 26 ביוני 1911 – 20 בינואר 2013) הייתה משוררת יפנית, שספריה היו לרבי מכר.
קורות חיים
שיבטה נולדה בעיר טוצ'יג'י שביפן בשנת 1911 למשפחת סוחרי אורז אמידה, שמאוחר יותר ירדה מנכסיה. בגיל 20 התחתנה לראשונה, אך נישואים אלו הסתיימו לאחר חצי שנה. בגיל 33 נישאה בשנית ונולד לה בנה היחיד, קנאיצ'י.
שיבטה החלה לכתוב שירים בהמלצת בנה, כאשר הייתה בת 92, וספרה הראשון "אל תיפול רוחך" (קוּג'יקֵנָיְדֶה - くじけないでׂׂ, יצא לאור בעברית בשם "הבוקר בא תמיד") התפרסם בשנת 2010, בגיל 98.
בספטמבר 2011 התפרסם ספרה השני "אני, בת המאה" (היאקוּסַאי נוֹ וַטַאשִי - 百歳の私).
שיריה עוסקים בזקנה ובזכרונות, והם מתאפיינים באופטימיות ושמחה לצד ההתמודדות עם קשיים שונים לאורך השנים.
שיבטה הלכה לעולמה בגיל 101 בבית אבות בעיר אוצונומיה, צפונית לטוקיו.
פוסום מנוצה-זנב
פוסום מנוצה-זנב (שם מדעי: Distoechurus pennatus) הוא מין כיסאי קטן יחידי בסוגו במשפחת הפוסומים מנוצי הזנב, שאנדמי לגינאה החדשה. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1847 על ידי הזואולוג הגרמני. פוסום זה חי ביערות גשם טרופיים ונבדל בנקל מפוסומים אחרים בסימוני הפנים הבולטים שלו, במבנה המיוחד של אצבעותיו ובזנבו דמוי הנוצה.
אנטומיה ומראה
הפוסום המנוצה הוא כיסאי קטן למדי שגודלו אינו עולה על זה של העכבר; מבנה גופו גמיש ואלגנטי, צווארו קצר וראשו שטוח ומחודד. אוזניו קטנות ועירומות, אפו קטנטן וריבועי, ואילו עיניו גדולות ובולטות במיוחד ומותאמות לראיית לילה. יש לו זיפים ארוכים בצידי החוטם, וזיפים קצרים יותר ליד הלוע, העין והאוזן. הלשון של הפוסום ארוכה ודקיקה (כ-21 מילימטר), והיא מכוסה בפטמיות צפופות שפונות אחורנית ומיועדות לספיגת צוף ואבקה מתפרחות. בכפות הידיים והרגליים יש לפוסום רפידות וכריות דביקות, והטפרים שלו דקיקים וחדים. למרות הקרבה המשפחתית, לפוסום המנוצה אין קרומי כנף כמו אצל קרובו הדאון המנוצה, והוא אינו מסוגל לדאות. זנבו של הפוסום המנוצה ארוך, דקיק וגמיש והוא קירח משיער; התכונה המפורסמת ביותר של הפוסום שהעניקה לו את שמו, היא הנוכחות של שורות שיער ארוכות ונוקשות בצדדי הזנב שמעניקות לו תבנית של נוצה או מסרק. תכונה אחרת ייחודית לא פחות, היא הנוכחות של 6 אצבעות ברגליים במקום 5 אצל יתר הפוסומים. נוסף על כך, האצבעות בידיים וברגליים פונות לכיוונים מנוגדים; שתי התכונות הללו, נועדו לשפר את האחיזה שלו בענפים במהלך הטיפוס.
אורך ראשו וגופו של הפוסום המנוצה: 13-10 סנטימטרים, אורך זנבו: 16-13 סנטימטרים, ומשקלו: 53-38 גרם. משקל הזכר גבוה ב-3 גרמים ממשקל הנקבה, ומלבד זאת אין דו-צורתיות זוויגית ביניהם. הכיס של הנקבה נפתח חזיתית ובתוכו 2 פטמות בלבד.
כסות
לפוסום המנוצה פרווה עבה, רכה ועדינה עם זיפים מזדקרים. צבעה הכללי נע בין בז' לחאקי, והיא עשויה להיות גם עם גוון אפרפר חיוור או חום עמום. הצד התחתון שכולל את הגחון, המפשעה, החזה והגרון, חיוור משמעותית מיתר הגוף ונע בין לבן בוהק לצהבהב-קרמי, אך לא תמיד זה ניכר לעין בשל הצבע הכללי הבהיר. הפוסום מנוצה-הזנב מזוהה בקלות מפוסומים קטנים אחרים, עקב צבעי הפנים הבולטים שלו שמנוגדים לחלוטין לצבע החיוור של הגוף. הראש כולו מפוספס לסירוגין ברצועות שחורות ולבנות בסדר הבא: רצועה לבנה במרכז הפנים לאורך החרטום, זוג רצועות שחורות עבות לאורך העיניים, זוג רצועות לבנות עבות לאורך הלחיים והסנטר, וזוג רצועות שחורות קטנות בצדדי הצוואר. האוזניים בצבע בז', לבן או ורוד, ויש להן לעיתים רצועה שחרחרה דקיקה בקצה. אפו של הפוסום וכפות ידיו ורגליו חשופים וורודים. להוציא את הבסיס השעיר, שאר הזנב קירח ובגוון אפרפר-ורדרד, והנוצות הקשיחות שבצדדיו כהות יותר.
תפוצה ואקולוגיה
הפוסום מנוצה-הזנב אנדמי לאי גינאה החדשה, בה הוא מצוי הן בצד של פפואה והן בצד של אינדונזיה. הוא נפוץ כמעט בכל חלקי האי, להוציא את מרבית השפלה הדרומית והחלקים המערביים של חצי האי ראש-ציפור. בית הגידול שלו מורכב מסוגים רבים של יערות גשם טרופיים ויערות עננים, והוא מסוגל להתקיים גם ביערות דלילים ובסמיכות למגורי אדם כל עוד יש לו כיסוי מספיק של צמחייה. האדמה בסביבת המחיה שלו לחה ובוצית, והפלורה הצפופה מתאפיינת בשרכים, טחב וחזזיות. הפוסום מנוצה-הזנב חי על מדרונות הרריים ברום 1,900 מטר מעל פני הים, ומצוי ברכסי הרים רבים ברחבי האי, כולל רכס אואן סטנלי, רכס ביסמרק, רכס מאוקי, הרי טוריצ'ילי, הרי פוג'ה והרי ארפק. כמות המשקעים הממוצעת בתחומי המחייה שלו גבוהה במיוחד ומגיעה לכ-3,000 מילימטר לשנה.
הפוסום מנוצה-הזנב הוא יונק פעיל לילה ששוכן מרבית הזמן על העצים. הרפידות והכריות הדביקות בכפות הידיים והרגליים מאפשרות לו להיצמד לעצמים, והצורה המיוחדת של אצבעותיו מותאמת בצורה מושלמת לאחיזת ענפים דקים; נוסף על אלה, זנב הנוצה הדקיק שלו משמש לאיזון או ללפיתת ענפים בתור רגל חמישית. המאפיינים הללו הופכים אותו לטפסן מעולה וזריז. את שעות היום הפוסום נוטה לבלות בשינה בחלל עץ או בעלווה הצפופה, אך נקבות מיניקות נאלצות לעיתים לתור אחר מזון גם בשעות האור כדי לייצר חלב לצאצאים.
הפוסום מנוצה-הזנב חי בבדידות ברוב השנה, להוציא מפגשים קצרים לצורך רבייה. שטח המחיה שלו קבוע, והוא ניזון בעיקר מצוף, אבקה, פירות רכים, זרעים, פרחים וחרקים. גודלו הקטן של הפוסום הופך אותו לטרף פוטנציאלי למינים רבים. הפוסום נוטה להיצמד לעלווה הצפופה שעל הענפים כדי להימנע מטריפה, וממעט לרדת לקרקעית היער שבה הוא איטי ופגיע יותר. הטורפים כוללים בין השאר דורסי לילה ונחשים.
לפוסום מנוצה-הזנב יש שתי עונות רבייה במהלך השנה: בסביבות ינואר ובין יולי לאוקטובר. לא ידוע האם המין פוליגמי או מונגומי. הפוסומית ממליטה בכל פעם 1–2 צאצאים בלבד, וגודל השגר מוגבל בהתאם למספר הפטמות בכיס. התקשורת בין הפוסומים מנוצי-הזנב נעשית באמצעות קולות וחותמי ריח. תוחלת החיים של הפוסום מנוצה-הזנב אינה ידועה בבירור; פוסומים שהוחזקו בשבי חיו שנה וחצי בלבד (כ-20 חודשים), אך לא ברור האם גם בטבע תוחלת החיים קצרה כל כך.
מצב
הפוסום מנוצה-הזנב מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח תפוצתו הרחבה, אוכלוסייה גדולה, סובלנות מסוימת לפעילות אנושית בבית הגידול, העדר איומים משמעותיים, וגם מאחר שלא סביר שתהיה ירידה במספריו בעתיד הקרוב. הוא נמצא במספר אזורים מוגנים על פני טווח התפוצה שלו, וזקוק למחקרים מפורטים יותר אודות האקולוגיה והביולוגיה שלו. אומדן האוכלוסייה אינו ידוע והמגמה הכללית יציבה.
הפוסום מנוצה-הזנב ניצוד על ידי הילידים הפפואנים עבור זנבו הייחודי שנחשב ליקר ערך ובעל משמעות טקסית.
פרוטאינוריה
פרוטאינוריה (בשפות רבות: Protein פרוטאין = חלבון, ביוונית: πρώτα פְּרוֹטָה = בעל חשיבות רבה, ούρα אוּרָה = שתן) היא מצב של חלבון רב בתוך השתן. זהו סימן רפואי למחלות ולתופעות שונות בכליות.
איבחון נעשה באמצעת בדיקה ביוכימית של השתן. בדיקה באמצעות מקלון (סטיק) לבדיקת שתן איננה מדויקת מספיק, ועלולה להיות שלילית במקרים שונים של פרוטאינוריה. הבדיקה המדויקת מבוצעת במעבדה באמצעות אלקטרופורזה של חלבונים - על שתן שנאסף במשך 24 שעות.
אובדן חלבון בשתן נגרם עקב בעיה בסינון הדם בכליה, או בספיגת הנוזלים חזרה. פרוטאינוריה יכולה להיגרם עקב מחלות שונות של הכליות, עקב מחלות רבות נוספות (סוכרת, יתר לחץ דם, רעלת הריון ועוד), עקב מצבים רפואיים שונים (כגון התייבשות), עקב תרופות שונות (תרופות אנטיביוטיות ותרופות רבות אחרות) ועקב רעלים שונים.
פרוטאינוריה קשה של לפחות 3.5 גרם חלבון ליום - קרויה "שתן בטווח נפרוטי". לעומת זאת "תסמונת נפרוטית" Nephrotic syndrome כוללת שתן נפרוטי, היפואלבומינמיה, היפרליפידמיה ובצקות.
פרוטאינוריה רבה עלולה לגרום לירידה ברמת החלבון בדם (היפופרוטאינמיה Hypoproteinemia) מה שעלול להביא לבצקות, נוזלים בחלל הבטן (מיימת) או בחלל החזה (הידרותורקס).
יש מצבים שאיבוד חלבון בשתן קורה רק בשעת פעילות של הגוף, ואילו בזמן מנוחה אין איבוד חלבון.
קישורים חיצוניים
פרוטאינוריה - הפרשת חלבון בשתן באתר כמוני פרופסור חוליו ויינשטיין - חלבון בשתן – ממה נגרם ומה עושים באתר MedPortal
ישיבת פאפא
ישיבת עץ חיים - פאפא נוסדה בעיר פאפה בהונגריה בראשית המאה ה-19 על ידי הרב בנימין וולף רפופורט. לאחר מלחמת העולם הראשונה נפתחה הישיבה מחדש על ידי הרב עזריאל נפתלי גשטטנר, עד שחדלה להתקיים בעת מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הישיבה בפאפה נוסדה לראשונה בידי הרב בנימין וולף רפופורט שכיהן כרב העיר בין השנים 1781-1837. ישיבה זו המשיכה להתקיים לסירוגין על ידי רבנים שונים בקהילה. ביניהם הרב שלמה זלמן ברויאר והרב משה אריה ראטה. החינוך בישיבה התנהל ברוח היהדות ההונגרית האשכנזית.
לאחר שהרב ראטה הביע את תמיכתו בציונות, הרבנים האורתודוקסים של אותה תקופה איימו על תלמידיו והרחיקו אותם מהישיבה. כתוצאה מכך פסקה פעילות הישיבה.
אחרי פטירתו של הרב ראטה בשנת תרס"ו (1906) נותרה משרת הרבנות של פאפה פנויה במשך כמה עשורים, מה שגרם שבמשך תקופה ארוכה לא התקיימה הישיבה.
חיי הישיבה בפאפה חודשו רק לאחר מלחמת העולם הראשונה, אז נפתחה הישיבה מחדש על ידי הרב עזריאל נפתלי גשטטנר, בסיועו של הרב אברהם דירנפלד. שניהם הנהיגו יחד את הישיבה. באותו זמן פעלה הישיבה במתכונת של ישיבה קטנה.
כאשר הרב שמואל גוטליב התמנה לרבה הראשי של פאפה בשנת תרפ"ז (1927), הוא פתח שם ישיבה גדולה. ישיבה אשכנזית זו פעלה כשנתיים ולאחר מכן חדלה להתקיים עם פטירתו של הרב גוטליב.
בשנת תרפ"ט (1929) התקבל כרבה של פאפה הרב יעקב יחזקיה גרינוולד והוא ייסד במקום ישיבה חסידית. הישיבה התפרסמה ומשכה תלמידים רבים שמספרם הגיע לכ-300 תלמידים. היא הייתה באותם ימים מהישיבות הגדולות והחשובות בהונגריה.
הרב גרינוולד נפטר בשנת תש"א (1941), ואת מקומו מילא בנו, הרב יוסף גרינוולד, ברבנות ובראשות הישיבה.
בזמן השואה חוסלה הישיבה בפאפה. רק קומץ תלמידים שרדו את המלחמה.
אדולפו קמינסקי
אדולפו קמינסקי או אדולף קמינסקי (1 באוקטובר 1925 – 9 בינואר 2023) היה יהודי-צרפתי ניצול השואה ששימש צלם במחתרת הצרפתית והתמחה בזיוף תעודות זהות, בין היתר עבור יהודים שניסו להימלט מהנאצים, וכך הביא להצלתם של מעל 14,000 יהודים. לאחר תום מלחמת העולם השנייה עבר לסייע בהברחת יהודים לארץ ישראל המנדטורית, ובהמשך החל לזייף מסמכי זהות עבור אנשי החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה ומשתמטים מצבא צרפת במהלך מלחמת אלג'יריה, לטענתו ללא תמורה כספית. פעילות הזיוף של קמינסקי נמשכה כ30 שנה.
ראשית חייו
אביו של אדולפו קמינסקי, שלמה קמינסקי, היה יהודי רוסי שפגש בפריז ב-1916 את אנה קינואל, יהודייה-רוסית שנמלטה מהפוגרומים, ונישא לה. שלמה עבד בעיתון יהודי מרקסיסטי, ולכן עם עליית הבולשביקים ברוסיה וההתנגדות האירופית לגישה הקומוניסטית, גורשו השניים ב-1917 מצרפת לארגנטינה. בארגנטינה נולדו להם שני בנים, הבכור בשנת 1922, ואחריו אדולפו קמינסקי, ב-1.10.1925. עם הרגיעה במצב הפוליטי שבה המשפחה לצרפת בשנת 1932 והתיישבה תחילה בפריז, בה עבד האב כחייט. בשנת 1938 עברה המשפחה ל, בה חי דודו של אדולפו. בגיל 13 הפסיק אדולפו את לימודיו כדי לעזור בפרנסת המשפחה בדוכן שהיה לדודו בשוק, אולם התקשה להסתדר עם גישתו המתנשאת של הדוד, ועבר לעבוד בחברת לייצור חלקי מטוסים (כיום חברת "סאפראן").
בשואה
עם השתלטות הנאצים על חברת SGE בזמן כיבוש צרפת ב-1940 גורשו כל העובדים היהודים מן המפעל, וקמינסקי מצא דרך מודעה עבודה כשוליה במפעל לצביעת בדים במסגרתה צבע מעילים צבאיים כך שישמשו כמעילים אזרחי. בעבודה זו פיתח עניין בכימיה של צבעים, ושם למד מן הבעלים של המפעל, מהנדס כימי, את ההתמחות בהסרה ושינוי הגוון של כתמי צבע. במקביל פתח מעבדה משלו בעזרת רוקח מהאזור, ועבד בעבודה צדדית כעוזר כימאי במחלבה, שם השתמשו במתילן כחול כאינדיקטור לרמת השומן בגבינה. האינדקציה הייתה על בסיס הזמן שלקח לחומצה לקטית לפרק את הצבע הכחול. בידע הזה השתמש קמינסקי מאוחר יותר כדי לפרק את הצבע ששימש אז בכתיבת מסמכים וחתימה על תעודות. באותה תקופה רכש בשוק פשפשים חיבור של הכימאי והפוליטיקאי.
בנובמבר 1940 נרצחה אמו על ידי הנאצים בעת נסיעה ברכבת כשחזרה מאחיה, אליו נסעה כדי להזהירו שהוא עלול להישלח למאסר. באותה שנה גם השתלטו הגרמנים על ביתו בויר והוא נאלץ לעבור זמנית למיקום אחר, בו התארח גם אביו של העיתונאי והמגיש הצרפתי מישל דרוקר.
בשנת 1942 הצטרף לרזיסטאנס כתצפיתן על תחנת הרכבת בויר, שם עברו הרכבות של ארגון טודט הנאצי עם חומרי בניה לחומה האטלנטית, משם היה שולח ללונדון עדכונים על תנועת הרכבות.
פול, אחיו הכבור של אדולפו העביר לעובדי רכבת מכתבים שכתבה המשפחה לקונסוליה הארגנטינאית בפריז ואף פיזר מכתבים כאלו בזמן הנסיעה לדראנסי. המכתבים הגיעו ליעדם, ומאחר שהמשפחה נשאה תעודות זהות ארגנטינאיות, שוחררו לאחר שלושה חודשי מאסר בהתערבות הקונסול. על מנת לצאת מכלל סכנה פנתה המשפחה למחתרת לקבלת מסמכים מזויפים. כאשר חיפש אדולפו תעודה מזויפת לאביו, נתקל ברשת הזיוף המחתרתית שהייתה מורכבת מיהודים חברי הבונד ונקראה "השישית". מאחר שאלו התקשו במחיקת דיו כחול של עטי ממסמכים, יעץ להם אדולפו להשתמש בחומצה לקטית. כשלמדו ברשת הזיוף שאדולפו מומחה במחיקת דיו ובכימיה של צבעים, גויס לרשת וקיבל אחריות על המעבדה הכימית. , תחת פיקודו של מ (MLN). האתגר הגדול ביותר בו נתקל בזיוף היה השימוש בסימן מים, שהיה אז בראשיתו.
את המלחמה העביר קמינסקי, תחת השם הבדוי ז'וליאן קלר, בזיוף בלתי פוסק של מסמכים, תעודות נישואין, תעודות הטבלה ותלושי מזון במעבדה תת-קרקעית בפריז, עבודה מאומצת שלבסוף גרמה לעיוורון באחת מעיניו. פעילותו הצילה יהודים ולא-יהודים רבים מרדיפות ואלפי ילדים יהודים מגירוש, והוא זכה לכינוי "הזייפן של פריז". אחת העבודות הגדולות ביותר שהגיעו לשולחנו הייתה ייצור של תשע מאות מסמכים לשלוש מאות ילדים בתוך שלושה ימים. בעבודה מאומצת והימנעות משינה יצר בכל שעה תעודות ל30 איש.
תוך זמן קצר למד אדולפו גם הדפסת תמונות, והקים מעבדה חדשה לזיוף מסמכים. המעבדה שלו הפכה ליצרנית העיקרית של תעודות זהות מויפות בצפון צרפת ובבנלוקס, על אף שקמינסקי ניתק קשרים עם קבוצות חשאיות אחרות וכל קבוצה עבדה באופן עצמאי.
במהלך שחרור פריז באוגוסט 1944 התגייס לצבא הצרפתי, בו קיבל את מדליית הרזיסטנס, וצעד לגרמניה. השירותים החשאיים של הצי הצרפתי שכרו גם הם את שירותיו כדי לייצר תעודות זהות מזויפות למרגלים שנשלחו לחקור ולמצוא את מיקומם של מחנות הריכוז לפני שפורקו בידי הנאצים. עם תחילת מלחמת הודו-סין שוחרר מאחר שסירב לשתף פעולה במלחמה קולוניאלית.
פעילות חשאית
תפיסתו הפוליטית הובילה אותו להמשיך בפעילות חשאית גם לאחר שחרור צרפת. הוא סייע להעלאת יהודים לארץ ישראל המנדטורית ב-1946 וב-1948, וסייע לפעולות האצ"ל והלח"י נגד הבריטים. אולם פעילותו בתחום הפסיקה עם הקמת המדינה, בשל התנגדותו ליצירת "מדינה דתית" מעצם הסטטוס קוו ומעצם המעמד המרכזי שניתן לרב הראשי לישראל.
ב-1962 זייף קמינסקי מטר מעוקב של שטרות מאה פרנקים צרפתיים, בערך מוערך כולל של מאה מיליון פרנקים, כדי לסייע למחתרת האלג'יראית לערער את המטבע הצרפתי ואיתו את הכלכלה הצרפתית. כאשר הוכרזה הפסקת האש ב-1962 במרץ 1962, העלו את הפרנקים המזויפים באש במדורת ענק. על כך אמר קמינסקי "מעלם לא חשבנו לשמור את השטרות. כסף מביא רק צרות."
ב-1968 זייף תעודות שאיפשרו לדניאל כהן-בנדיט (דני האדום) לשאת דברים בכנס, אם כי טען שאלו היו מסמכים עם אופי תקשורתי ופחות שימושי, ושהם בעיקר היוו הזדמנות לשגר עלבון לממשל. בהקשר זה טען קמינקי שאין דבר מחורר יותר מגבולות ושרעיונות אינם מכירים בהם.
בזמן מלחמת העולם השנייה כיסו מעבדות הזיוף את הוצאותיו כדי שיוכל להתמסר לעבודת הזיוף, אולם לאחר המלחמה תמיד ביצע קמינסקי את עבודות הזיוף ללא תשלום, כך יכול היה לסרב לעבודה אם לא הסכים איתה רעיונית.
ב-1971 זייף מסמך בפעם האחרונה, ושם סיים את פעילותו כזייפן. הפסקת פעילותו הגיעה לאחר שהתבקש לזייף דרכון דרום אפריקאי ללוחמים נגד האפרטהייד, אך הבין שמדובר במלכודת שטמנו כדי להפליל אותו. הוא מעולם לא גילה מי ניסה להפליל אותו, אם כי עלו השערות שמדובר במשטרה החשאית של משטר האפרטהייד.
פעילות גלויה
לאחר המלחמה צילם קמינסקי אלפי תמונות של האזור בו חי והאנשים בו. במקביל עבד ב ובשירות מעצבי קולנוע מובילים. ב-1978 לימד צילום במרכז להכשרה מקצועית בסאלמבייה שבאלג'יר.
בשנת 2010 קיבל קמינסקי את בדרגה השנייה.
קולנוע
מאחר שסירב לקבל תשלום על עבודות הזיוף, עבד כצלם והתמחה בצילומי צבע ופורמט גדול, ובשרשור רפרודוקציות וצילומים לתפאורות סרטים. בין השאר עבד ב-1950 עם המעצב אלכסנדר טראונר על סט הסרט "" של מרסל קרנה.
משפחתו
ב-1950 נישא קמינסקי לג'נין קורנגולד. לשניים נולדו שני ילדים: סרג' (נפטר ב-2021 מהתקף לב) ומארת, והזוג התגרש ב-1952.
עם תום פעילת הזיוף ב-1971 עבר קמינסקי לאלג'יריה, שם נישא ב-1974 לצלמת ליילה בנג'בור, בת שבט טוארג, ונולדו להם חמישה ילדים, מהם שרדו רק שלושה: אטאהואלפה, (יליד 1977), ראפר צרפתי שידוע בכינוי "רוסה", ו (ילידת 1979), סופרת וקומיקאית. ב-2009 כתבה על חיי אביה את הספר "אדולפו קמינסקי, חייו של זייפן", שיצא בהוצאת "".
לאחר עשר שנים באלג'יריה חזר ב-1982 לצרפת על בסיס אישור שהייה זמני. משפחתו התאזרחה בצרפת ב-1992.
מותו
קמינסקי נפטר ב-9 בינואר 2023 בפריז בגיל 97.
לאופולד החמישי, ארכידוכס אוסטריה
לאופולד החמישי, ארכידוכס אוסטריה (בגרמנית: Erzherzog Leopold V. von Österreich-Tirol; 9 באוקטובר 1586 - 13 בספטמבר 1632), היה בנו של קרל השני, ארכידוכס אוסטריה, וחמיו של פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ביוגרפיה
לאופולד נולד ב-9 באוקטובר 1586 בגראץ, לקרל השני, ארכידוכס אוסטריה ומריה אנה מבוואריה, בתם של אלברכט החמישי, דוכס בוואריה ואנה, ארכידוכסית אוסטריה. בשנת 1598 הוסמך לאופולד כבישוף, אף על פי שלא הוסמך קודם לכן ככומר. בשנת 1602 הוא מונה לבישוף של שטרסבורג, משרה שבה הוא החזיק עד לשנת 1626. משנת 1609 ואילך הוא לחם עם שלו שכירי החרב שלו במלחמת הירושה של יוליך נגד מקסימיליאן השלישי, ארכידוכס אוסטריה, ומשנת 1611 עבור רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בבוהמיה. בשנת 1614 הוא מימן את בניית הכנסייה של המכללה הישועית של מולשהיים.
בשנת 1619 לאחר מותו של קרוב משפחתו, התמנה לאופולד למושל הירושה של מקסימיליאן: אוסטריה הנוספת וטירול, ובשנת 1626 ירש את השטחים הללו, והחזיק בהם עד מותו. בשנת 1626 הוא התפטר מעמדותיו הכנסייתיות והתחתן עם קלאודיה דה מדיצ'י, בתם של פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה וכריסטינה מלורן. בשנת 1632 הוא נלחם על ולטלינה והגן על טירול נגד השוודים, וב-13 בספטמבר 1632 הוא מת בשוואץ.
משפחתו
ב-19 באפריל 1626 התחתן לאופולד עם קלאודיה דה מדיצ'י, בתם של פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה וכריסטינה מלורן, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
ג'ולייטה
ג'ולייטה נחום (נולדה ב-4 בינואר 1987) היא זמרת ומוזיקאית ישראלית, המוכרת בשמה הפרטי, ג'ולייטה.
ביוגרפיה
נולדה בשם ג'ולייטה אגרונוב בדרבנט, רפובליקת דאגסטן (השוכנת בקווקז) שבברית המועצות דאז (כיום ברוסיה) למשפחה יהודית-מסורתית. היא נקראת על שמה של יוליה מהמחזה השייקספירי, "רומיאו ויוליה". ב-1993 כשהייתה בת 6 עלתה משפחתה יחד עמה לישראל. היא גדלה והתחנכה בשדרות.
ב-2001 בגיל 14 עזבה את ביתה וחיה בגפה בתל אביב, עקב התנגדות משפחתהּ לפיתוח קריירה מוזיקלית.
קריירה
ב-2003 הוציאה אלבום בכורה בשם אני לא ברבי, שמתוכו בלט הלהיט "הבחורים הכי טובים". את החשיפה הגדולה קיבלה כבר באותה השנה, כאשר זכתה להימנות עם האמנים הצעירים ביותר שנבחרו אי פעם לככב בפסטיגל. בשנת 2004 הוציאה סינגלים לרדיו עם קליפים שכיכבו בערוץ המוסיקה 24, כשהבולטים בהם הם "אורות אדומים", "אתה לא רומיאו", ו"שלך לעד", האחרון הוא במקור שיר יווני מפורסם.
בין השנים 2009–2011 הוציאה מספר סינגלים לרדיו. מהם התפרסמו בין היתר הסינגלים: "רוצה רק אליך", "קעקוע", "תן לי", "כבר לא ילדה", "יהיה טוב", "Do You Love Me", "צא מזה", "תתחתן איתי", "תאהב אותי", "מלכה גדולה", "בוא בוא בוא" ו-"No No No". ב-2011 הוציאה את אלבומה השני, "כבר לא ילדה". אלבום זה לא נחל הצלחה רבה, אך מתוכו בלט הלהיט "No No No" שבמקור לא היה מתוכנן לצאת כסינגל, והגיע למקום 9 במצעד השירים השנתי של חריף בשיתוף קליק לים התיכון לשנת תשע"ב 2011.
בשנת 2011 השתתפה בתוכנית הדוקו-ריאליטי "חי ב-LA LA לנד" של yes, אשר צולמה בלוס אנג'לס. שם נפגשה עם מפיקים ויוצרים גדולים וידועים, בין היתר המפיקים של מייקל ג'קסון, ג'ניפר לופז, כריסטינה אגילרה ועוד. באוגוסט 2011 החלה להנחות תוכנית יומית "ג'ולייטה על חוף" מדי יום בערוץ 24, שבה היא יוצאת מדי יום לחופי הים בארץ, מראיינת את הנופשים ומשדרת קליפים שונים הנבחרים על ידי המרואיינים. ביוני 2011 הוציאה לאור את הסינגל "דרמה". בספטמבר 2011 הוציאה את השיר "מלכה גדולה" ובנובמבר הוציאה את השיר "לא יודע/ת כלום על אהבה" יחד עם אביהו שבת. בדצמבר 2011 הוציאה את הלהיט "תסתדר בלעדיי". ב-2011 עלתה ג'ולייטה לכותרות עקב הסכסוך המתוקשר בינה להן מנהלה האישי גילי מסמי מה שמנע ממנה להמשיך לעסוק במוזיקה. ביוני 2012 הבעיה הניהולית שלה נפתרה בזכות דודו אהרון ומנהלו אייל מלכא שלקחו תחת חסותם את ג'ולייטה, וסייעו לה לסגור את החוזה עם מסמי.
בשנה זו הופיעה ג'ולייטה בקיסריה במסגרת הופעתו של דודו אהרון. בספטמבר 2012 הוציאה לאור ג'ולייטה סינגל ראשון תחת הניהול המוזיקלי של דודו אהרון ותחת הניהול של אייל מלכא שנקרא "בא לי, בא לי" ובנובמבר הוציאה לאור את הסינגל "לשכוח". בנוסף ב-2012 שודר בערוץ הוט בידור ישראלי סדרת הדוקו-ריאליטי "הסוכנים", בה ג'ולייטה משתתפת. בפברואר 2013 התחרתה ג'ולייטה בקדם האירוויזיון, אך לא צלחה את שלב חצי הגמר. במאי 2013 הוציאה ג'ולייטה את הסינגל "כל מה שתרצה", וב-6 ביולי 2013 של אותה שנה הוציאה דואט עם דודו אהרון בשם "לילה מסובך" שהופיע בהמשך באלבומו "ימים טובים". באוקטובר 2013 הוציאה ג'ולייטה את הסינגל "כזאת תמימה" שכתב לה ירון כהן.
בתחילת 2017 השתתפה בתוכנית הריאליטי "הכוכב הבא לאירוויזיון" בערוץ 2 של שידורי קשת, ועלתה לגמר. בתום ההצבעה בתוכנית הגמר, נקבע כי הגיעה למקום השלישי. במאי 2017 הוציאה ג'ולייטה סינגל בשם "I Do", הראשון שלה מאז 2013. באוגוסט 2017 יצא הדואט של ג'ולייטה וסטפן, שצבר למעלה מ-4 מיליון צפיות ביוטיוב.
חיים אישיים
ב-24 בדצמבר 2016 פורסם שהיא התארסה לבן זוגה רונן נחום, לאחר ארבע שנים של זוגיות. ב-2017 השניים התחתנו. לזוג בת.
הזירה הימית במלחמת העצמאות
הזירה הימית במלחמת העצמאות התקיימה, רובה ככולה, בים התיכון, עורק התעבורה הימי הבלעדי של מדינת ישראל עד לכיבושה של אילת בסוף המלחמה. הפעילות הקרבית בים התנהלה בשני שלבים. בשלב הראשון של העימות היה המאבק בין היישוב העברי בארץ ישראל ובין כוחות האימפריה הבריטית, שנעלו את שערי הארץ בפני אוניות המעפילים הנושאות את פליטי השואה ומאבק לסיכול ניסיונות הברחת נשק למדינות ערב. הצד הערבי לא היה פעיל בזירה בשלב זה. לאחר עזיבת הבריטים החל השלב השני של המערכה, במהלכה תקף הצי המצרי מטרות לאורך חופי ישראל וסייע לכוח הפלישה המצרי בנגב.
כללי
החלטת עצרת האו"ם על תוכנית החלוקה ב-29 בנובמבר 1947 לא גרמה לממשלת בריטניה לחדול מפעילות כנגד המדינה שבדרך. מדיניותם של הבריטים כללה הסגר ימי שנועדה למנוע כניסת מעפילים וציוד צבאי שנרכש על ידי ההגנה והאצ"ל לארץ ישראל. העימות שהתחולל בין הצי המלכותי הבריטי לבין אוניות המעפילים של המוסד לעלייה ב' היה האירוע העיקרי בזירה הימית בחודשים אלה. ב-14 במאי 1948 הסתיים רשמית המנדט הבריטי בארץ ישראל עם עזיבת הנציב העליון. עם תום המנדט הופסק ההסגר הימי שהטילו אוניות הצי המלכותי הבריטי, על חופי ארץ ישראל, אולם נמל חיפה נותר תחת שליטה בריטית עד ל-30 ביוני 1948.
מיד לאחר סיום המנדט הבריטי והכרזת העצמאות של מדינת ישראל, פתחו צבאות המדינות הערביות השכנות בפלישה לתחומי ארץ ישראל. במסגרת פלישת צבא מצרים נכנס גם הצי המלכותי המצרי ללחימה נגד המדינה היהודית הצעירה. כלי שיט מצריים ניסו לתקוף את הנמלים של ישראל והעבירו אספקה ותגבורות לחיל המשלוח המצרי, שתקף את ישראל בדרך היבשה. למרות העדיפות הטכנית והכמותית המצרית הצליח חיל הים הישראלי, המאולתר ברובו, להדוף את התקפות הצי המצרי ולשמור על נתיבי השיט לישראל פתוחים. הפיקוד של חיל הים הישראלי השכיל לנהל את העימות עם הצי המצרי תוך ספיגת נזק מועט. לעומתם, הצי המצרי לא השכיל לתרגם את העדיפות הטכנית והכמותית שלו לשליטה בזירה הימית. בהזדמנויות בהן גילו המצרים יוזמה התקפית נשלח כלי שיט בודד לבצע הפגזה של החוף הישראלי. לעומת זאת, חיל הים הישראלי, שהיה מודע לנחיתותו בחימוש כלי השיט, הפעיל את כוחותיו (שייטת אוניות הקרב) בצורה מרוכזת, טקטיקה שאפשרה לו להשיג עדיפות מספרית בכל העימותים הימיים עם הצי המצרי. באמצעות פעילות אופרטיבית נכונה מנע חיל הים מהמצרים להשיג שליטה בזירה הימית, ולנצל אותה לטובת מאמץ המלחמה שלהם, ואף הצליח להעניק סיוע מהים למבצעי כוחות הקרקע הישראליים, בעיקר בשלבים המאוחרים של המלחמה.
לדברי אלוף יוחאי בן נון:
רקע היסטורי
בשלהי מלחמת העולם הראשונה הכריזה בריטניה, במסגרת הצהרת בלפור, על כוונתה לסייע בהקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל, ולאחר תום המלחמה היא קיבלה את המנדט על ארץ ישראל מחבר הלאומים לשם הגשמת כוונה זו. אולם החל מראשית שנות ה-30 גברה ההשפעה של גורמים בממשלה ובפקידות הבריטית, שייחסו חשיבות לטיפוח קשרים טובים עם העולם הערבי, על חשבון היישוב היהודי בארץ ישראל, והבריטים החלו להטיל מגבלות שונות על העלייה היהודית ועל זכותם של יהודים לרכוש קרקעות בארץ ישראל (כפי שבא לידי ביטוי בספר הלבן השני והשלישי). מדיניות זו קיבלה חיזוק נוסף לאחר תום מלחמת העולם השנייה, ופרוץ המלחמה הקרה, בעקבות רצונה של בריטניה להבטיח את תמיכת המדינות הערביות במזרח התיכון במעצמות המערב, כדי למנוע חדירה סובייטית לאזור.
לאחר מלחמת העולם השנייה נוצר מתח בין הגוש המערבי, בהובלת ארצות הברית ובריטניה, לבין ברית המועצות, שגרם לפרוץ מלחמה קרה בין שני הצדדים. מעצמות המערב חששו מפני התפשטות הקומוניזם במזרח התיכון, שתוביל לחדירה של ברית המועצות לאזור. בצפון איראן הוקמה רפובליקה עממית קומוניסטית, ביוון פרצה מלחמת אזרחים בין כוחוצ הממשלה והקומוניסטים, והיה חשש מפני השתלטות קומוניסטית על טורקיה. על רקע זה הכריזה ארצות הברית בפברואר 1947 על אימוץ דוקטרינת טרומן. הצי השישי של ארצות הברית בפיקוד אדמירל שרמן, נשלח לים התיכון ומפקדתו הוקמה באי רודוס. את השינוי במדיניות ברית המועצות ביחס לזכות העם היהודי למדינה בארץ ישראל, שבא לידי ביטוי בנאומו של אנדריי גרומיקו בעצרת האו"ם ב-14 במאי 1947, יש לראות בהקשר למאבק בין מעצמות המערב לגוש הסובייטי על השליטה במזרח התיכון.
העימות בין בריטניה והתנועה הציונית
הגורם העיקרי שקבע את הפעילות בזירה הימית הארצישראלית היו הבריטים. במטרה לרצות את מדינות ערב החליטה ממשלת בריטניה על בלימת ההעפלה ומניעת העברת חימוש ליישוב העברי בארץ ישראל. ממשלת בריטניה ניהלה מלחמה משולבת – פוליטית, דיפלומטית, מודיעינית, משטרתית וצבאית. החלטות בכל הנושאים התקבלו בדרגים הרמים ביותר.
כלי שיט נוספים בצי המלכותי בים התיכון עסקו במעקב אחרי אוניות חשודות בהעפלה או בהובלת רכש ביטחוני ליישוב, בקרבת נמלי המוצא מאירופה לארץ ישראל. במאי 1947 חיבל קומנדו ימי בריטי באונייה פאן קרסצנט בנמל ונציה. בדצמבר 1947, לאחר צאת הפאנים עם המעפילים על סיפוניהן, הן יורטו על ידי שתי פריגטות ושייטת שכללה שתי סיירות ושש משחתות בפיקוד אדמירל.
מול הכוח הימי החזק והמקצועי של בריטניה התמודדה התנועה הציונית באמצעות כוחות וארגונים כמו הפלי"ם, המוסד לעלייה ב' והחבל הימי לישראל. המדיניות הציונית הייתה להימנע מלדרדר את המאבק בבריטים למצב של לחימה כדי לשמור על הכוח לקראת הלחימה בערבים.
המשך המצור בריטי
הצי הבריטי המשיך לקיים את הסגר הימי על חופי ארץ ישראל עד לסיום המנדט ב-15 במאי 1948. לצורך השלמת הפינוי המשיך להחזיק את הנמל ושדה התעופה בחיפה עד 30 ביוני 1948. ולא אפשר פריקת מעפילים או אוניות הנושאות חימוש עד יציאתו. אף כי בריטניה הכריזה שהיא מתנתקת מהמנדט בארץ ישראל, הראתה הפעילות הבריטית כוונות להכשיל את היישוב היהודי. ב-13 במרץ 1948 מצטט דוד בן-גוריון את דבריו של מפקח האו"ם הקולונל הנורווגי לונד
האונייה הבריטית האחרונה שעזבה הייתה נחתת טנקים HMS STRIKER. הצי הבריטי המשיך לסייר במזרח הים התיכון לאחר הפינוי מארץ ישראל. הסיורים בוצעו על ידי משחתת, שאחד מתפקידיה היה לאבטח את תנועת העולים ממחנות המעצר בקפריסין לישראל. וזאת משום שנוצר אינטרס משותף, לישראל ולבריטניה, לפנות את מחנות המעצר בזמן קצר.
ההעפלה בתקופת מלחמת העצמאות
בשלהי מלחמת העולם השנייה ואחריה שהו מאות אלפי עקורים ביבשת אירופה בחוסר כל. חוסר הברירה מחד, והתקווה היחידה שנותרה מאידך, הובילו לארץ ישראל. היישוב בארץ ישראל וחלקי העם היהודי שלא נפגעו ישירות בשואה הרגישו חובה לאפשר הגעתם. הדבר היה מנוגד לתוכניות של ממשלת בריטניה, שכבר לפני המלחמה הגבילה את העלייה. עם עליית מפלגת הלייבור לשלטון בבריטניה, כבר היה ברור שההתחייבות להקים בית לאומי ליהודים בארץ ישראל לא תתמלא. מתוך כך הפכה ההעפלה לא רק פתרון מעשי למצוקת העקורים, אלא מנוף רב עוצמה במאבק להקים את הבית היהודי בארץ ישראל הלכה למעשה. במילים אחרות, עניין ההעפלה לחוד החנית של המאבק הפוליטי בזירה הבינלאומית. על רקע זה נמשכו המאמצים בהעפלה, על אף ההצלחות המועטות בחדירת המצור היעיל שהושת על ידי הבריטים.
אנשי היחידה הימית, הפלי"ם, שעסקו בהעפלה, המשיכו בתפקידיהם. האחריות והביצוע היו באחריות המוסד לעלייה ב'.
במהלך המלחמה הועברו 17 אוניות מעפילים מחופים שונים באירופה. מתוכן רק שתי אוניות הצליחו לפרוץ את המצור. האונייה "הפורצים" הנחיתה בתל אביב 167 מעפילים ב-4 בדצמבר 1947, והאונייה "האומות המאוחדות" הגיעה לחוף לנהריה בצהרי 1 ינואר 1948 עם 537 מעפילים. מעפילי שאר 13 האוניות נתפסו על ידי הבריטים והועברו למחנות המעצר בקפריסין. הפאנים, שתי אניות גדולות - פאן יורק ופאן קרסצנט, הופנו בהסכמה ישירות לקפריסין. ב-18 ביוני 1948 עזבו הפאנים את פמגוסטה והגיעו למפרץ חיפה ללא מעפילים. הבריטים שטרם פינו את הנמל השתלטו על האוניות ועצרו אותן. שתי אוניות מעפילים: "לניצחון" עם 189 מעפילים ו"מדינת ישראל", ועל סיפונן 243 מעפילים הגיעו לחוף תל אביב לאחר הכרזת המדינה, ולא הופרעו על ידי הבריטים.
הבריטים אפשרו להעביר את המעפילים ממחנות המעצר בקפריסין לישראל אך את הגברים בגיל שירות צבאי החזיקו כעצורים עד ינואר 1949.
פעילות ערביי ארץ ישראל
לערבים תושבי עכו, חיפה, יפו והכפרים במישור החוף היו כלי שיט רבים, שעסקו בדיג ובהברחות סחורה ובני אדם. במשך תקופת המלחמה לא הייתה פעילות עוינת שלהם בים. ייתכן שהסיבה לכך נעוצה בנוכחות המוגברת של משטרת החופים והצי הבריטי נגד מבצעי ההעפלה. ב-18 באפריל 1948 הגיעו ידיעות שהערבים מיפו מתכוננים לתקוף את נמל תל אביב בדרך הים. האיום היה מוחשי כדי להפחיד אוניות זרות מלפעול בנמל אך המתקפה לא יצאה אל הפועל. עם התפתחות המלחמה לרעת הערבים, שימשו כלי השיט המקומיים לבריחה ללבנון, לעזה ולמצרים.
היישוב היהודי והתעבורה בים
היישוב היהודי החדש בארץ ישראל התפתח כשמרכזו בשפלת החוף. סביבו היו מדינות עוינות. הים התיכון היה נתיב בעל חשיבות עליונה למילוי האינטרסים החיוניים של המדינה, ובכלל זאת קשר כלכלי עם מדינות העולם, תנועה חופשית לתגבור כוח האדם ומקלט לשארית הפליטה וערוץ לרכישת חימוש לקראת הלחימה. על כן היה צורך באבטחת היישובים בקו החוף מפני הפגזות מהים והנחתת כוחות אויב.
מצב החימוש של הכוח הצבאי של היישוב היהודי היה ירוד ביותר. באותה תקופה, אירופה הייתה מלאה בעודפי ציוד צבאי, שנותרו לאחר מלחמת העולם השנייה. פעילי הרכש של היישוב באירופה קנו כמויות גדולות של נשק ותחמושת, אך העברתם לארץ ישראל חייבה הברחה בדרך הים. אחד התפקידים שהוטלו על הצי הבריטי היה למנוע הברחת ציוד צבאי לצדדים היריבים בא"י דרך הים התיכון, אולם לפחות במקרה אחד איבטח הצי הבריטי, העברת ציוד צבאי, שנקנה על ידי הערבים באירופה, לארץ ישראל . בתקשורת בבריטניה נכתב, שלאחר סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל, צפוי שם תוהו ובוהו. ייתכן אף שלממשלת בריטניה היה אינטרס ליצור מצב כזה. כדי להשלים את החלשת היישוב היהודי המשיכה ממשלת המנדט את המחדל בשמירה על הגבולות היבשתיים, ומאות אלפי ערבים ממצרים, ירדן וסוריה נכנסו לארץ ישראל. זאת לפי עדות של קצין נורווגי מוועדת האו"ם. היה ברור שהשלטון הבריטי מסייע לתבוסת היישוב היהודי בארץ ישראל בעימות העתידי עם הערבים.
פרשת מארין קארפ
אוניית הנוסעים האמריקאית "מארין קארפ" שייטה בקו קבוע מניו יורק דרך נמלי בירות, חיפה, אלכסנדריה וחזרה. ב-16 במאי 1948, למחרת הכרזת העצמאות, הגיעה האונייה לנמל ביירות, כאשר בין נוסעיה היו גם עולים יהודיים בדרכם לארץ ישראל. צבא לבנון ערך חיפוש על סיפון האונייה, ועצר 69 נוסעים יהודיים בגיל צבא. האניה המשיכה בדרכה והגיעה לנמל חיפה, שם ירדו משפחות העצורים. העצורים הוחזקו כשבויים בלבנון, עד ששוחררו במסגרת הסכם שביתת הנשק בין ישראל ולבנון.
הספנות העברית בתקופת המלחמה
חברת צים וחברת עתיד הפעילו כל אחת שתי אוניות בדגל ממשלת המנדט. הספנות המסחרית לארץ ישראל נעשתה רובה באוניות של חברות זרות. בעת סיום המנדט נטשו כל האוניות הזרות את נמלי הארץ, ואפילו לא המתינו להכרזה המצרית שניתנה בספטמבר 1948 וכוונה רק נגד העברת נשק ועולים. עשרות אוניות שהיו בדרכן לנמלי הארץ קיבלו הוראות לפנות חזרה. את הסחורות שנשארו בבטן האניות פרקו בנמלי הים התיכון. סחורות חיוניות נמצאו במחסני הנמלים בים התיכון. למנוסת בעלי האניות הצטרפו גם חברות הביטוח - נוצר חרם של מובילים ומבטחים שפגע בישראל. החרם נשבר על ידי שותפיה של צים, חברת הריס את דיקסון מלונדון, שהחליטו לבטח סחורות בתנועה לישראל ושכנעו גם אחרים לעשות כך.
כאשר הוכרזה מדינת ישראל עגנה האונייה "קדמה" בפיקודו של רב חובל אנריקו לוי בנמל מרסיי. בטקס חגיגי הורידה את הדגל המנדטורי והניפה במקומו את דגל צי הסוחר הישראלי. ב-17 במאי יצאה "קדמה" מהנמל עם עולים כשדגל ישראל מתנוסס בתורן החרטום.
בשנת 1949 תוך כדי המלחמה התרחבה חברת צים והפעילה 10 אוניות. הכנסות החברה התקבלו בעיקר מממשלת ישראל ששילמה בעבור השטת העלייה ההמונית.
הצורך בהשגת חימוש לכוח הצבאי העברי והקשיים בהעברתו לארץ ישראל
הפעילות החשובה ביותר, מבחינת היישוב היהודי בארץ ישראל ולאחר מכן מדינת ישראל, שהתרחשה בזירה הימית במהלך מלחמת העצמאות, הייתה העברת הרכש הביטחוני לארץ ישראל. בן-גוריון, הממונה על ענייני הביטחון בהנהלת הסוכנות היהודית, היה משוכנע, שלאחר תום המנדט הבריטי בארץ ישראל יתרחש עימות מזוין עם המדינות הערביות השכנות, שהקימו צבאות מקצועיים בסיוע ובהדרכה של הבריטים. הוא הבין שהשגת כמויות גדולות של נשק וחימוש לכוח הצבאי של היישוב היהודי, והעברתו לידיו, יהיו גורם קריטי בהשגת הניצחון במלחמה הצפויה. כל עוד נמצא הצבא הבריטי בארץ ישראל, היה קשה מאוד להעביר כמויות משמעותיות של נשק לידי כוחות ההגנה. הנשק שנצבר על ידי הארגונים הצבאיים השונים ביישוב היהודי בארץ ישראל, בתקופה שקדמה לפרוץ מלחמת העצמאות היה בלתי לגאלי, ולכן כמות הציוד הצבאי שעמד לרשותם הייתה קטנה יחסית, ורובו המכריע היה נשק קל מסוגים שונים.
בשלבי הפתיחה של המלחמה לא האמין בן-גוריון לפיקוד ההגנה, שניתן יהיה להעביר לארץ ישראל כמויות משמעותיות של נשק וציוד צבאי, מבלי שיוחרם על ידי הבריטים, ולכן ניתנה הנחיה לרכוש נשק ולאגור אותו מחוץ לארץ ישראל, כדי להעבירו לארץ ישראל מיד לאחר תום המנדט ויציאת הצבא הבריטי. לאחר שהצבא הבריטי החל להתפנות בהדרגה מדרום ארץ ישראל לאזור חיפה, לקראת הפינוי הסופי מארץ ישראל, העריך דוד בן-גוריון שאזור ת"א יהיה נקי מצבא בריטי בפברואר 1948 והורה לתכנן הגעת אוניות למעגן בתל אביב ולפרוק את המטענים בלילות. הצי הבריטי המשיך בסגר הימי עד לסיום המנדט ב-15 במאי 1948. בנמל חיפה לא ניתן היה לפרוק נשק עד עזיבתם ב-30 ביוני 1948.
ב-29 במאי 1948 הוטל אמברגו על הספקת אמצעי לחימה וסיוע צבאי אחר לצדדים היריבים במלחמה בארץ ישראל לפי החלטת מועצת הביטחון של האו"ם. במהלך המלחמה, כאשר הוסכם על הפוגה בלחימה, נעשתה פריקת הרכש מהאוניות המובילות בהטעיה ובהסתר מביקורת של משקיפי האו"ם. ככלל פיקוח האו"ם על האמברגו לא היווה מכשול להבאת הרכש. הציוד הכבד נמצא בתחתית המחסנים ומעליו שכבת צובר של בצל או תפוחי אדמה ולפעמים גם ארטישוק. ב-24 ביוני שלח הצי השישי של ארצות הברית שתי משחתות לצורך סיורי הפיקוח והצי הצרפתי הקצה קורבטה אחת לאותה מטרה. משטר האמברגו נשאר על כנו עד לחתימת הסכמי שביתת הנשק ובוטל על ידי האו"ם רשמית ב-11 אוגוסט 1949.
שיטות הפעולה
התשתית שהוקמה לצורכי ההעפלה התאימה לארגון הברחות נשק בדרך הים. המוסד לעלייה ב' נעשה מוסד לרכש. המטה הראשי עבר מפריז לז'נבה שבשווייץ. ב-1 אפריל 1948 מונה שאול מאירוב למרכז הבאת הנשק מאירופה. ההנחיה שנתן דוד בן-גוריון הייתה: פעילות הרכש נעשתה יותר ביזמה אישית לפי ההזדמנויות שנתגלו לרוכשים מאשר בשליטה מרכזית. העדיפות ניתנה להשגת נשק קל ובינוני לציוד יחידות הרגלים, הקמת חיל האוויר, ארטילריה ושריון, ציוד ותחמושת. מערכת הרכש הוכנה כדי להעביר לארץ ישראל במהירות נשק שנאגר באירופה מיד לאחר תום המנדט הבריטי.
ברית המועצות נתנה הסכמה בשתיקה לעסקאות הנשק של ישראל עם צ'כוסלובקיה, שמכרה במקביל נשק גם למדינות ערב. התמיכה הסובייטית בעסקות הנשק הצ'כיות נבעה ממספר שיקולים עיקריים, ובהן: תחרות ופגיעה באינטרסים של בריטניה, תקיעת טריז בין ישראל לארצות הברית, וקבלת מטבע זר (דולרים) לשיקום כלכלות ארצות הגוש המזרחי. עיקר הרכש של חימוש צה"ל ואספקה חיונית הועברו בדרך הים. מקורות הרכש היו צ'כיה דרך נמלי יוגוסלביה. רכש במערב אירופה עבר דרך מרסיי עד אמצע יוני 1948 ואז עקב האמברגו של האו"ם הועבר דרך איטליה, שלא הייתה חברה באו"ם ולא מחויבת להחלטותיו.
מקורות משמעותיים נוספים לחימוש הנחוץ לישראל נמצאו באיטליה, צרפת, שווייץ, בריטניה מאמץ הרכש הסתייע ביוגוסלביה שהעמידה את נמל שיבניק ושני שדות תעופה בשטחה כתחנות ביניים בהעברת הנשק מצ'כוסלובקיה לישראל. כדי למנוע חיכוכים על אדמתם הפנו את הרכש המיועד לסוריה דרך נמל רייקה.
רכש מארצות הברית
בתוכניות היישוב היהודי היה לרכוש נשק בארצות הברית שם נמצאו גם מקורות המימון. לאחר מלחמת העולם השנייה מכרה ארצות הברית את עודפי הנשק העצומים שלה מהמלחמה, כולל נשק כבד, למדינות רבות בעולם. קובעי המדיניות בארצות הברית ובעיקר מחלקת המדינה הגיעו למסקנה שמדינה יהודית היא בניגוד לאינטרסים של ארצות הברית. ב-14 בדצמבר 1947 הטילה ארצות הברית איסור על ייצוא נשק וחומרי לחימה לארצות המעורבות בסכסוך בארץ ישראל. היוזמה לכך באה ממחלקת המדינה ובמטרה למנוע כינון המדינה היהודית, או אף לחסל את היישוב. בכך נמנעה גישה לרכישה חוקית של נשק בשוק האמריקאי. הקהילה היהודית בארצות הברית התגייסה במלוא כוחה נגד המגמה הזאת. התארגנות של מועצת החירום הציונית הביאה לניצול מושכל של אמצעי התקשורת ולאור תנאי הבחירות הפנימיות שימשו משקל נגד לעוינות של מחלקת המדינה.
פעילות הרכש מארצות הברית נוהלה על ידי יהודה ארזי שחשב בגדול ותכנן לרכוש נושאת מטוסים מעודפי הצי, ה-ATTU, ולהעמיסה בציוד צבאי. דרך זאת לא צלחה וארזי הוחלף בטדי קולק. גם כאן היוזמות המקומיות גברו על השליטה והתכנון. הרכש מארצות הברית הועבר דרך נמלים במקסיקו. שרות הביטחון ה-FBI הקדיש מאמצים רבים למנוע את הרכש. המידע שאסף נמסר לבריטים או לאו"ם. האנשים שעבדו בשירות הרכש בארצות הברית, כסוחרים או כאנשי צוות, נחשבו כעבריינים מבחינת החוק האמריקאי.
על אף פעילות הממסד נגד הרכש הישראלי הגיעו אמצעים חשובים מארצות הברית. רוב אמצעי הלחימה והציוד לתעשייה הצבאית שהוברח מארצות הברית עשה את דרכו לישראל מוסווה כמטען אזרחי תמים באוניות סוחר, כך לדוגמה חמישה מטוסי P-51 מוסטנג מפורקים הוברחו בארגזים, שתכולתם המוצהרת הייתה קומביינים חקלאיים; שניים מהם הופעלו מבצעית במלחמה. הוברח ציוד שנרכש לתעשיית הנשק שהייתה בהקמה. הציוד התעשייתי זרם כל המלחמה ו. רכישה חשובה הייתה העברת שני מיליון ליטר דלק מטוסים בחביות שהועברו ממקסיקו בשתי אוניות. הכמות הגיעה לפני מבצע יואב הספיקה לחיל האוויר למשך שישה חודשים.
השפעת האמברגו
בריטניה הקפידה על האמברגו כלפי הערבים מתוך חשש שהפרתו תהווה סיבה לארצות הברית לחמש את ישראל או גם להתייצב מאחוריה. לנוכח העימות מול הסובייטים ראתה ממשלת בריטניה כאינטרס בריטי לשמור על לכידות עם ארצות הברית. החשש המשותף של ארצות הברית ובריטניה שידרדרו נגד רצונן לעימות בשאלת ארץ ישראל, בכך שבריטניה תגיש סיוע צבאי לצבאות הערביים שהוקמו על ידה וארצות הברית תסייע ליהודים. בשלהי המלחמה נתגבשה המסקנה כי האמברגו פגע יותר בצבאות מדינות ערב שסמכו על בריטניה לחמשם, מאשר בישראל שסמכה רק על עצמה. באוגוסט 1948 החלו גורמי ממשל בבריטניה להשתדל להפסקת האמברגו של האו"ם. ואילו גופי ממשל ישראליים פעלו בשקט בארצות הברית כדי להמשיכו.
גורמי הצבא הבריטי במזרח התיכון לא היו שלמים עם הצורך בשמירת האמברגו ושאפו לסייע למדינות ערב אף יותר מאשר ממשלת בריטניה. אירעו גנבות נשק ותחמושת ממחסנים בריטים על ידי צבא מצרים. 26 טנקי לוקוסט הגיעו לצבא מצרים והשתתפו בקרבות בנגב. הכחשה בריטית לכך עומתה מול הטנקים השרופים שהוצגו על ידי צה"ל.
צי הרכש הצבאי
בתחילת 1947 נטל דוד בן-גוריון לידיו את תיק הביטחון ועד מהרה הוא הגיע למסקנה שמצבת הנשק שבידי ההגנה לא תספיק לעמוד בפני צבאות מדינות ערב. עוד לפני החלטת כ"ט בנובמבר 1947 הוא שיגר את יהודה ארזי, אהוד אבריאל ומוניה מרדור לעסוק בהשגת נשק והעברתו לארץ ישראל. משלוחי נשק שנרכשו על ידי חברות מדומות הוברחו לארץ ישראל כמטענים מוסווים באוניות סוחר רגילות שפקדו את נמלי חיפה ותל אביב.
הניסיון, התשתית והקשרים שנצברו על ידי המוסד לעלייה ב' סייעו לארגון התובלה הימית של הרכש. לצדם של רבי החובלים הזרים של האוניות, שהסתכנו בהפרת האמברגו, הוצבו ימאים וגדעונים יוצאי הפלי"ם וותיקי מפעל ההעפלה. הם הפליגו כנציגי בעלי המטען ועיקר תפקידם היה לוודא שרבי החובלים יפעלו בהתאם להנחיות מערכת הרכש. חלק מאנשי הפלי"ם הוצבו גם לליווי הרכש במטוסים.
אוניות חיל הים הופעלו להגנת הרכש ואוניות השייטת הגדולה הפליגו במגמה להמצא בנתיב אוניות הרכש וכן כאמצעי הצלה למקרה של צורך בנטישת המטוסים הנרכשים במעבר מעל הים. פעילות זו קיבלה את השם מבצע ולווטה. בכל מהלך המלחמה לא הייתה הפרעה משמעותית לאוניות הרכש הביטחוני בדרכן לישראל.
אוניית הנשק נורה
המטען שכלל 4,500 רובים, 200 מקלעים ו-5 מיליון כדורים נפרק למרות ביקורת של הבריטים והנשק הועבר מיד לגזרות הלחימה. היה זה המשלוח הימי הראשון בעקבות הנשק שהביאה, זכה לראשונה כל חייל בחטיבות הלוחמות בנשק אישי ולא כפי שהיה נהוג קודם – לשייך את כלי הנשק לעמדה בה היה מצוי.
באמצעות הנשק שהגיע הצליחו כוחות "ההגנה" להתגבר על "משבר מרץ 1948" ולעבור למתקפה – פריצת המצור על ירושלים במבצע נחשון והניצחון בקרב משמר העמק. "נורה" הוחזרה לאיטליה למשימות המוסד ויחידת החבלה ומאוחר יותר נמכרה לרב חובל מריו קנדה בשליש ממחיר השוק כהערכה על פעילותו המסורה למען המוסד לעלייה ב'.
אוניית הנשק רקס
יהודה ארזי, שריכז את העפלה וגם את קניות הרכש באירופה, הקדים ורכש שתי אוניות כדי שיהיו בכוננות להעברת נשק בעת שימצא. רקס – האונייה האיטלקית RESSURECTIO הוטענה במרסיי ב-25 תותחי נ"מ 20 מ"מ ותחמושת שנרכשו בשווייץ מסוחר נשק עבור ניקרגואה. משם עברה לסיציליה, והעמיסה מטען כיסוי שכלל פקעות בצל, תפוחי אדמה וארטישוק. נציג הבעלים בהפלגה היה אריה קפלן. צוות ההשטה כלל ימאים מקצועיים בני משפחה סיציליאנית, והאנייה הגיעה בערב פסח תש"ח, 23 אפריל 1948, לנמל תל אביב. עובדי הנמל בילו את ליל הסדר בפריקת מטען החימוש. אותה אניה בשמותיה השונים 'ריסורקצ'יו', 'ג'יגיולה' או 'דניאלה', ביצעה עוד 9 הפלגות רכש במהלך המלחמה.