cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תנועת תרבות
לאחר השירות הצבאי
בוגרי התנועה מהווים את השלד ההדרכתי, המשימתי והארגוני של תנועת תרבות.
בית ספר "תרבות" – בית ספר על-תיכוני מקצועי להכשרת אמנים חברתיים
בית ספר תרבות לאמנים חברתיים נמצא בעפולה ומפעיל בהצלחה תוכנית להכשרה מקצועית מאז שנת 2011, מלמד אמנים, מחנכים ושוחרי תרבות כיצד להשקיע את כוחות היצירה בחידוש כל תחומי החיים הקהילתיים באזורי הפריפריה בישראל.
מטרות בית הספר
מקצועות הלימוד
קבוצת "אהל"
קבוצת "אהל" היא חברה בע"מ אשר משווקת את מוצריה האמנותיים של בוגרי תנועת תרבות. "אהל" שמה לה למטרה לקדם את מטרותיה של תנועת תרבות בחברה הישראלית תוך קיום בוגרי התנועה מבחינה כלכלית.
בין מוצריה של "אהל" ניתן למצוא הצגות לילדים ולמבוגרים, סדנאות אמנות, הרכבים אמנותיים שונים, מוזיאון ציונות נייד ועוד תוצרים אמנותיים רבים.
מאלי איג'וש
מָאלִי אִיג'וֹש (בסרבית קירילית: Мали Иђош, בסרבית בכתב לטיני: Mali Iđoš', בהונגרית: Kishegyes) הוא כפר ורשות מקומית בסרביה השוכן במחוז באצ'קה הצפוני אשר בפרובינציית וויבודינה. עד מלחמת העולם השנייה התגוררה בכפר קהילה יהודית בת כמה עשרות נפשות אשר הושמדה בשואה.
היסטוריה
תיעוד בכתובים ליישוב במקום קיים מ-1476 עת נשלט האזור על ידי מתיאש הראשון, מלך הונגריה. לאחר קרב מוהאץ' עבר האזור לחזרת האימפריה העות'מאנית ובמהלך הקרבות חרב הכפר והועלה באש על ידי העות'מאנים. מתעודות עות'מאניות העוסקות בגביית מסים עולה, כי לקראת סוף המאה ה-16 שבו תושבים להתגורר בכפר אשר שכן באזור ספר שבין האימפריה העו'תמאנית לממלכת הונגריה. בשלהי המאה ה-17 ננטש הכפר מיושביו. ב-1769 חודשה ההתיישבות במקום כאשר 81 משפחות קתוליות היגרו מאזור בקש והתיישבו באזור הכפר. ב-1788 הוקמה הכנסייה על שם אנה הקדושה. הכפר התרחב ובתיו נבנו לאורך גדת הנהר קריוואיה. במהלך מהפכת 1848 בהונגריה התחולל באזור הכפר קרב מכריע בין כוחות המדינה ההונגרית העצמאית תחת לאיוש קושוט לצבא האימפריה האוסטרית שהסתיים בניצחון ההונגרים. בהמשך, עבר היישוב לחזקת האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל בשטח ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים מכח חוזה טריאנון.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה פלשה גרמניה הנאצית לממלכת יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. אזור באצ'קה נמסר לחזקת ההונגרים שהיו בעלי בריתם של הגרמנים. לאחר המלחמה נכלל היישוב בשטח הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ולאחר התפרקות יוגוסלביה עבר לחזקת סרביה.
דמוגרפיה
מלאחר מלחמת העולם השנייה ועד לראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 היה קיטון מתון ויציב במספר תושבי הכפר. בין 1948 ל-1991 קטנה האוכלוסייה ב-17 אחוזים ב-43 שנים. החל משנות ה-90 של המאה ה-20 התגברה מגמת הקיטון. מספר התושבים בכפר ירד מ-5,803 ב-1991 ל-4,890 ב-2011, קיטון של 15.73 אחוזים ב-20 שנים. 54 אחוזים מתושבי העיירה הם ממוצא הונגרי וכ-20 אחוזים הם סרבים.
הקהילה היהודית
תיעוד לקהילה יהודית אשכנזית קיים מראשית המאה ה-19. במהלך מהפכת 1848 בהונגריה, נבזזו בתי הקהילה. ב-1900 נמנו במאלי איג'וש 145 יהודים שהיוו 2.5 אחוזים מכלל התושבים בכפר. במקום הוקמה חלקת בית קברות יהודי. ב-1926 הוקם בית הכנסת הקהילתי. מספר התושבים במאלי איג'וש קטן בהדרגה. ב-1931 התגוררו במאלי איג'וש 67 יהודים וב-1940 נמנו 30. יושב ראש הקהילה היה שאנדור קֶרְטֶס. בני הקהילה הובלו למחנות ההשמדה במקביל לשואת יהודי הונגריה. ב-1948 נהרס מבנה בית הכנסת על ידי השלטונות היוגוסלביים. ב-1955 הוקמה בכפר אנדרטה לזכר הנרצחים בשואה. ב-2000 הועברו המצבות מבית העלמין היהודי הנטוש בכפר לבית העלמין בסובוטיצה.
לקהילה זו השתייכו יהודי הכפר פֶקֶטִיץ'. קהילה נוסדה שם בסוף המאה ה-19 וב-1900 הוקם בית כנסת. הקהילה חרבה בשואה. ב-1948 הרסו השלטונות את מבנה בית הכנסת.
בית הקברות היהודי בצ'רנוביץ
בית הקברות היהודי בצ'רנוביץ הוא בית קברות, שנוסד בצ'רנוביץ ב-1866.
היסטוריה
בית הקברות נחנך ב-1866, לאחר שזה החליף בית עלמין יהודי ישן יותר, שנחנך ב-1770. עד שנת 2008 היה בית הקברות מוזנח והצומח בו גדל פרא. בשנת 2008 החלו פעולות שיקום לא רשמיות בבית הקברות על ידי שתי קבוצות מאוקראינה ומגרמניה, בנוסף התארגנה קבוצה מבין הצאצאים של הקבורים בבית הקברות במטרה לשקם אותו. בין הקבורים בבית הקברות ראש העיר לשעבר אדוארד רייס, הסופר אליעזר שטיינברג וחבר הפרלמנט האוסטרי בנו שטראוכר.
הסובייט של פטרבורג
סובייט סנקט פטרבורג של צירי הפועלים היא מועצת פועלים שפעלה בתקופה קצרה במהפכת 1905 (היא אינה קשורה לסובייט פטרוגרד שהוקם בשנת 1917).
רעיון הקמת סובייט פטרבורג החל במפגש פועלים בביתו של וולין (שהתפרסם לאחר מכן כאנרכיסט). במפגש נבחר גאורגי חרוסטליוב-נוסר למנהיג הסובייט.
הסובייט נודע בעיקר בזכות פעולה שביצע בחודש אוקטובר 1905 ובה השתלטו ארבעים פועלים על בניין חשוב בסנקט פטרבורג.
בסובייט היו בין 400 ל־500 חברים שנבחרו על ידי כ־200,000 פועלים, והוא שלט על 96 מפעלים בסנקט פטרבורג וסביבתה. כסגנו של נוסר נבחר ליאון טרוצקי, ולאחר מעצרו של נוסר, היה טרוצקי למנהיג הסובייט.
ב־3 בדצמבר 1905 נעצרו חברי הסובייט (יחד עם טרוצקי) על ידי הממשלה.
סובייט זה היה הסובייט הראשון בהיסטוריה. מודל הסובייט אומץ גם במהפכת אוקטובר 1917.
ג'ון דינגל
ג'ון דייוויד דינגל הבן (באנגלית: John David Dingell Jr; 8 ביולי 1926 – 7 בפברואר 2019) היה פוליטיקאי אמריקאי, שהיה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מ-13 בדצמבר 1955 עד 3 בינואר 2015, 59 שנה ברציפות. דינגל, חבר המפלגה הדמוקרטית, ייצג את מישיגן לאורך כל תקופתו בקונגרס של ארצות הברית, ובשנתיים האחרונות לכהונתו היה נציג מחוז הקונגרס ה-12 של מישיגן.
הוא החל את הקריירה שלו בקונגרס כחבר בית הנבחרים מטעם מחוז הקונגרס ה-16 של מישיגן. קודמו כנציג מחוז זה, ג'ון דינגל האב, היה אביו, שכיהן בבית הנבחרים מטעם המחוז במשך 22 שנים. לאחר תקופת כהונה רציפה בת 59 שנים, הוא חבר הקונגרס בעל תקופת הכהונה הרציפה והארוכה ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית. הוא היה גם האדם שנשא את הזמן הרב ביותר בתואר "ותיק חברי בית הנבחרים של ארצות הברית" (Dean of the United States House of Representatives). לצד חבר בית הנבחרים לשעבר ראלף הול מטקסס, דינגל הוא יוצא מלחמת העולם השנייה היחיד שכיהן בבית הנבחרים ב-2015. דינגל היה חבר ותיק בוועדת האנרגיה והמסחר של בית הנבחרים ויושב ראשה לתקופות מרובות.
דינגל הודיע ב-24 בפברואר 2014, כי הוא לא יתמודד מחדש לתקופת כהונה נוספת, 31 במספר, בבית הנבחרים. רעייתו, דבי דינגל, הודיעה כי היא מתכוונת להתמודד על מושבו של בעלה. היא זכתה בבחירות הכלליות ב-4 בנובמבר 2014, הביסה את טרי בומן הרפובליקני, וירשה את מקומו של בעלה בקונגרס ה-114. הוא היה חבר הקונגרס האחרון שכיהן בשנות ה-50 של המאה ה-20 ובמהלך נשיאותו של דווייט אייזנהאואר.
בשלהי 2014 עוטר בידי נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, במדליית החירות הנשיאותית.
תחילת דרכו
ג'ון דייוויד דינגל הבן נולד ב-8 יולי 1926 בקולורדו ספרינגס שבקולורדו, בנם של גרייס (לבית ביגלר) וג'ון דייוויד דינגל האב (1894–1955). אביו היה ממוצא אוסטרי ופולני, ואילו אמו הייתה ממוצא שווייצרי וסקוטי-אירי. משפחת דינגל השתכנו בקולורדו במסגרת חיפוש אחר תרופה למחלת השחפת ממנה סבל דינגל האב. שם משפחת דינגל במקורו היה דזלגוויץ' (Dzieglewicz), ועבר תהליך של אמריקניזציה (בדומה לעברות) על ידי אביו של ג'ון דינגל האב.
משפחת דינגל שבה למישיגן, וב-1932 נבחר דינגל האב לנציג הראשון של מחוז הקונגרס ה-15 של מישיגן בבית הנבחרים של ארצות הברית. בוושינגטון הבירה, דינגל הבן למד בבית הספר ג'ורג'טאון, בית ספר פרטי המכין תלמידי תיכון לקולג'. דינגל נכח במליאת בית הנבחרים כאשר הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט נאם את נאומו המפורסם לאחר המתקפה על פרל הארבור. ב-1944, בגיל 18, התגייס דינגל לצבא ארצות הברית. הוא עלה לדרגת לוטננט משנה (Second Lieutenant) וקיבל פקודה לקחת חלק בשלב הראשון של פלישה מתוכננת ליפן בנובמבר 1945; לימים יאמר דינגל כי החלטתו של הנשיא הארי טרומן על הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי הצילה את חייו.
אחר כך למד באוניברסיטת ג'ורג'טאון שבוושינגטון הבירה, שם היה בוגר בכימיה ב-1949. ב-1952 סיים תואר במשפטים (Juris Doctor). הוא התמחה כעורך דין אצל שופטים ותובעים שונים עד 1955.
כהונתו
דינגל נמנה בדרך כלל עם האגף הליברלי-מתון של המפלגה הדמוקרטית ובמהלך הקריירה שלו הוא היה תומך נלהב באיגודי עובדים, רווחה חברתית ומדיניות פרוגרסיבית מסורתית. בתחילת כל קונגרס, הציג דינגל הצעת חוק המספקת מערכת ביטוח בריאות לאומי, על בסיס הצעת חוק שהציג אביו מימיו בקונגרס. דינגל גם תמך ברפורמות הבריאות של ביל קלינטון בראשית נשיאותו.
עם זאת, בתחומים אחדים שיקף דינגל את השקפותיו הקתוליות והפרולטריוניות. הוא תמך במלחמת וייטנאם עד 1971. בעוד הוא תומך בכל הצעות החוק הקשורות לזכויות האזרח, הוא התנגד להתפשטות ביטול האינטגרציה גזעית במספר פרוורים של דטרויט. הוא נקט עמדה מתונה למדי בנוגע להפלה מלאכותית. הוא פעל לאיזון חקיקת אוויר נקי עם הצורך להגן על עבודות הייצור של המפעלים. דינגל נודע כספורטאי וצייד להוט. הוא התנגד בתוקף למדיניות בקרת נשק, והוא לשעבר חבר מועצת המנהלים של איגוד הרובאים הלאומי.
ב-15 בדצמבר 2005, במליאת בית הנבחרים, קרא דינגל פואמה ביקורתית וחריפה על ביל או'ריילי ופוקס ניוז. בצוותא עם ג'ון קוניירס, באפריל 2006, הוביל דינגל הליכים נגד הנשיא ג'ורג' ווקר בוש בתואנה כי הפר את חוקת ארצות הברית משחתם על הצעת חוק (חוק הפחתת הגירעון משנת 2005) שלא התקבלה על ידי הקונגרס של ארצות הברית. התיק, קוניירס נגד בוש, נסגר בסופו של דבר מפאת זכות העמידה.
לאחר שנבחר מחדש ב-2008 לכהונה ה-28 ברציפות, דינגל שבר את שיאו של ג'יימי וייטן כחבר בית הנבחרים המכהן את תקופת הכהונה הרצופה והארוכה ביותר ב-11 בפברואר 2009. לכבוד שבירת שיא נכבד זה, מושלת מישיגן ג'ניפר גרנהולם הכריזה באותו יום כי 11 בפברואר יהיה "יום ג'ון דינגל" במישיגן.
דינגל כיהן עם 2,453 חברים שונים בבית הנבחרים.
יושב ראש ועדת האנרגיה והמסחר
במהלך כהונתו הראשונה כיושב ראש ועדת האנרגיה והמסחר של בית הנבחרים, נחשב דינגל בעיני מנתחי המערכת הפוליטית בארצות הברית כאחד מארבעת או חמשת החברים המשפיעים ביותר בבית.
דינגל ידוע היטב בגישתו לפיקוח של הקונגרס על הרשות המבצעת. הוא הזמין מספר רב של פקידי הממשלה הפדרלית להעיד בפני הוועדה, ותחקר אותם במשך שעות. הוא עמד על כך שכל מי שיעיד בפני הוועדה יעשה זאת בשבועה, ובכך יואשמו בגין עדות שקר, אם לא יגידו את האמת. ועדת האנרגיה והמסחר בראשותו חשפו מקרים רבים של שחיתויות וביזבוזים. הוא גם טוען כי עבודתה של הוועדה הובילה להתפטרות של פקידים רבים בסוכנות להגנת הסביבה, וחשפה מידע שהוביל להליכים משפטיים ששלחו פקידים רבים במנהל המזון והתרופות האמריקאי לכלא.
לאחר ששימש כחבר הבכיר בוועדה מטעם המפלגה הדמוקרטית במשך תריסר שנים, שב דינגל לראשות הוועדה ב-2007. לדברי ניוזוויק, הוא רצה לחקור את טיפולו של ממשל ג'ורג' ווקר בוש בתוכנית מדיקר ואת כוח המשימה של סגן הנשיא דיק צ'ייני. טיים מגזין הצהיר כי דינגל התכוון לפקח על חקיקות בדבר להתחממות כדור הארץ ולשינוי אקלים הנגרמים על ידי פליטות פחמן ממכוניות, מחברות אנרגיה ותעשייה.
דינגל איבד את ראשות הוועדה עם כינוס הקונגרס ה-111 לחבר הקונגרס הנרי וקסמן מקליפורניה במהלך ועידת הסיעה דמוקרטית בבית הנבחרים ב-20 בנובמבר 2008. וקסמן אתגר את דינגל בטענה שהוא מעכב חקיקה סביבתנית מסוימת, מה שתגביר את תקני זיהום האוויר - דבר המזיק ל"שלושת הגדולים" (פורד, ג'נרל מוטורס וקרייזלר), המהווים את מקור התעסוקה העיקרי במחוז אותו מייצג דינגל. דינגל קיבל את התואר "אמריטוס" כאות הוקרה על שנות עבודתו בוועדה.
פרשת בולטימור
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוביל דינגל שורה של שימועים וחקירות בקונגרס נגד תרזה אימנישי-קרי וזוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, דייוויד בולטימור. ב-1986 פרסמו השניים מאמר בתחום האימונולוגיה, שנחשד בזיוף. תחילה, את הפרשה חקרו המכונים הלאומיים לבריאות, אך הפרשה הגיעה לחברי הקונגרס וקמה ועידת חקירה בראשותו של דינגל. הוועדה של דינגל ניסתה לרדת לעומקם של נוהלי העבודה במעבדות המחקר, אבל החלה בשמיעת אוסף של דעות אישיות, ממדענים כדוגמת הרולד א. ורמוס וסטיבן ג'יי גולד. בהמשך זימן דינגל עדים מומחים שונים, ברם זהות עדים אלו לא נמסרה לבולטימור ואימנישי-קרי. גם פרוטוקול העדויות לא נחשף בפניהם ובכך לא ניתנה להם זכות לזמן עדים מטעמם או לחקור בחקירה נגדית את עדי הוועדה. למעשה, במשך כל דיוני הוועדה לא נאמר לבולטימור ולאימנישי-קרי במה בדיוק הם נאשמים. בהתנהלותו של דינגל הוטחה ביקורת, שכן רבים ראו את מאבקו של דינגל מול בולטימור ואימנישי-קרי כמאבק שעבר את גבול הטעם הטוב. בינתיים הפסידו הדמוקרטים את הרוב שלהם בבית הנבחרים, ודינגל חדל לכהן כראש ועדת הקונגרס.
רוברט גאלו והמחלוקת על מי גילה את נגיף ה-HIV
בין השנים 1991–1995 חקר צוותו של דינגל את הטענות כי רוברט גאלו השתמש בדגימות שסופקו לו על ידי לוק מונטנייה כדי לטעון, במרמה, שגילה את נגיף ה-HIV. הדו"ח הסופי שניסח צוותו של דינגל הגיע למסקנה כי גאלו היה מעורב בהונאה וכי אנשי המכונים הלאומיים לבריאות כיסו את מעילתו בעבודת צוותו של מונטייה במכון פסטר. הדו"ח הסופי, שקבע כי המדענים במכון פסטר הם אלו שגילו את נגיף ה-HIV, מעולם לא פורסם רשמית כדו"ח ועדת משנה בגלל נטילת הרוב בבית הנבחרים מהדמוקרטים לרפובליקנים. בעוד הקבוצה של מונטנייה נחשבת לראשונה לבודד את הנגיף, גאלו הוכר ראשון כמי שהוכיח כי וירוס זה היה הגורם למחלת האיידס.
דינגל נפטר ב-7 בפברואר 2019.
דורותיאה לאנג
דורותיאה לאנג (באנגלית: Dorothea Lange; 26 במאי 1895 – 11 באוקטובר 1965) הייתה צלמת תיעודית אמריקאית רבת השפעה. לאנג ידועה בעבודתה בזמן השפל הגדול עבור מנהלת החקלאות האמריקאית ("Farm Security Administration" - FSA), גוף ממשלתי בארצות הברית שפעל לסיוע לאזורים הכפריים מוכי השפל. התמונות שצילמה עבור גוף זה הביאו מבט הומני על הטרגדיה האנושית של השפל הגדול, והשפיעו באופן ממשי על התפתחות הצילום התיעודי.
ראשית חייה
דורותיאה מרגרטה נוסהורן נולדה בהובוקן במדינת ניו ג'רזי למשפחה ממוצא גרמני, אביה היה עורך דין ואמה זמרת סופרן. לאנג הייתה הבכורה משני ילדי המשפחה. שני אירועים משמעותיים התרחשו בילדותה: היא חלתה בפוליו, ואביה עזב את הבית.
ב-1902 היא חלתה במחלת הפוליו שהותירה בה צליעה קלה. על צליעתה היא אמרה:.
כשהייתה בת 12 אביה עזב את הבית והמשפחה עברה לגור עם סבתה. בעקבות המעבר, היא החלה להשתמש בשם הנעורים של אימה, לאנג, והשמיטה את שם משפחתו של אביה, נוסהורן. אף על פי שגדלה בהובוקן, היא למדה בבית ספר יסודי בלואר איסט סייד במנהטן, ונסעה לשם בכל בוקר עם אימה שעבדה כספרנית באחד הסניפים של ספריית העיר ניו יורק. בבית הספר היא הייתה מהתלמידות היחידות שלא היו יהודיות. לאנג המשיכה ללמוד בניו יורק גם בתיכון. היא נעדרה לעיתים קרובות מבית הספר ובקושי סיימה את הלימודים. בתיכון היא התחברה עם פלורנס אהלסטרום שהפכה לחברה לחיים והשתיים נסעו יחד בעולם. עם סיום לימודיה לאנג הכריזה כי בכוונתה להיות צלמת על אף שעד אז לא צלמה תמונה בחייה. אמה, שרצתה שיהיה לה מקצוע שלחה אותה לבית ספר להכשרת מורים. בערבים ובסופי שבוע היא עבדה בסטודיו לצילום. זמן לאחר מכן היא החלה לעבוד אצל ארנולד גנה, צלם גרמני אמריקאי שהיה ידוע בצילומי דיוקנאות ובתיעוד רעידת האדמה בסן פרנסיסקו ב-1906 וצ'יינה טאון של העיר.
סטודיו בסן פרנסיסקו
ב-1918 לאנג ואהלסטרום החליטו לצאת למסע בעולם, למרות התנגדות הוריהן. מלחמת העולם הראשונה הייתה בשיא עוצמתה ולא ניתן היה לנסוע לאירופה והחברות החליטו לנסוע לאסיה. הן החלו את המסע שלהן בניו אורלינס והמשיכו לאל פאסו, לוס אנג'לס וסן פרנסיסקו. יום לאחר שהגיעו לעיר הן נשדדו ונותרו ללא כסף. שתי הנשים מצאו עבודה בעיר, לאנג מצאה עבודה בחנות לציוד צילום. בעבודתה בחנות לציוד צילום לאנג למדה על מועדון הצילום והצטרפה אליו מיד. במועדון זיהו מיד את כישורי הצילום שלה, ושלושה אנשי עסקים הציעו לה להקים סטודיו לצילום. היא בחרה לקבל הלוואה של 3,000 דולר משני אנשי עסקים שלא דרשו להיות מעורבים בהחלטות המקצועיות שלה. לאנג שכרה חלל בקרבת גלריה לאמנות מודרנית ומשכה אליה קונים וחובבי אמנות שהגיעו להתצטלם ולקנות צילומים אמנותיים
לאנג לא הייתה האישה היחידה בסן פרנסיסקו שהיה לה סטודיו לצילום. צלמות נוספות פעלו באותה תקופה, בגלל העלייה בפופולריות של הצילום, האפשרות להמשיך, לצד עבודה בצילום, בתפקידיהן המסורתיים, ומחסור בצלמים שגויסו למלחמה. הסטודיו של לאנג פרנס אותה ואת משפחתה.
הדיוקנאות המצולמים של לאנג התאפיינו בצילום הראש תוך התמקדות בעיינים של המצולם וללא רקע. היא שאפה שהצילום ילכוד את המצולמים כפי שהם, ללא דרמה או אמצעים תיאטרליים.
בשנת 1920 לאנג נישאה לצייר מיינרד דיקסון ולזוג נולדו שני בנים.
השפל הגדול
עם התחלת השפל הגדול, לאנג העבירה את מוקד התעניינותה מהסטודיו אל מחוצה לו.
בחינתה קורעת הלב את נושא האנשים חסרי הבית תפשה את תשומת לבם של צלמים מקומיים, והביאה להעסקתה בידי "המנהל הפדרלי לדיור מחדש" ("federal Resettlement Administration" (RA)), אשר לאחר מכן הפך למנהלת החקלאות האמריקאית. בין 1935 ל-1940 הביאה עבודתה של לאנג עבור גוף זה את מסעם של האומללים והנשכחים, במיוחד פועלים חקלאיים עקורים ומהגרים חסרי עבודה, לתשומת לב הציבור. תמונות אלו הופצו ללא תשלום לעיתוני ארצות הברית, והפכו עד מהרה לסמלי התקופה.
התמונה הידועה ביותר של לאנג, הידועה בשם "אם נודדת", הייתה התמונה השישית שצילמה במסע חפוז למאהל פועלים חקלאיים בקליפורניה. היא עברה בתחילה על פני המאהל מבלי להיכנס אליו, אך לאחר עשרים דקות שבה על עקבותיה. השמועה אומרת שהילדים שבתמונה הסבו מבטם, שכן לא יכלו להפסיק לחייך ולצחוק מפני המצלמה, אך אף אחת משש התמונות האחרות אינה מראה את הילדים מחייכים או צוחקים. לאנג ביקשה מהם להסב מבטם על מנת לתת לתמונה מראה קודר ומיואש. בשנת 1960 סיפרה לאנג כי:
בשנת 1940 קיבלה לאנג מלגה מטעם קרן גוגנהיים על הצטיינותה בשדה הצילום. לאחר המתקפה על פרל הארבור, ויתרה על המלגה על מנת לתעד את פינויים של האזרחים האמריקנים ממוצא יפני למחנות במערב ארצות הברית (כליאת היפנים בארצות הברית).
לאנג נשכרה על ידי המשרד האזורי בסן פרנסיסקו של "רשות הפינוי בעת מלחמה" ("War Relocation Authority" - WRA) בתחילת אפריל 1942 כצלמת חוקרת כדי לתעד את פינויים של היפנים האמריקנים מצפון קליפורניה. לאנג סיימה את עבודתה בסוף יולי 1942.
במשך עשורים רבים לאחר המלחמה, תמונותיה של לאנג המתעדות את חיילי ארצות הברית מכוונים נשק לעבר אזרחי ארצות הברית ממוצא יפני צונזרו על ידי ממשלת ארצות הברית. תמונתה המתעדת ילדים ממוצא יפני נשבעים אמונים לדגל ארצות הברית זמן קצר בטרם פונו למחנה, היא תזכורת מטרידה לעובדה שהפטריוטיזם אינו מפלט לבניהם של מהגרים בלתי רצויים.
על פי המוזיאון באוקלנד, המהווה את האוצר לעבודתה של לאנג, מוערך כי צילמה עבור הממשלה הפדרלית 700 תמונות מתוך 13,000 שצולמו בתקופה בה עבדה. על פי אוצרי המוזיאון, בשל האופי הפוליטי של תמונות הפינוי למחנות שצילמה לאנג, היא נדרשה להפקיד את כל התשלילים בידי ה-WRA. מעטות מאוד מתמונות אלו מצויות כיום במוזיאון. לאחר סוף המלחמה הופקדו בארכיון הלאומי בוושינגטון כל התמונות שצילמה לאנג עבור ה-WRA, ועותק נוסף הופקד בספריית בנקרופט באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה.
בעלה הראשון של לאנג היה הצייר הידוע מיינרד דיקסון. בעלה השני היה פול שוסטר טיילור, איש מדע המדינה ששיתף עמה פעולה במסעי התיעוד שלה. הוא שצילם את תמונתה הידועה על גגה של מכונית כשהמצלמה בידה.
ב-1952 הייתה לאנג בין מייסדי המגזין "אפרטור".
ב-11 באוקטובר 1965 מתה לאנג בסן פרנסיסקו בגיל 70.
לקריאה נוספת
על תצלומה של "האם הנודדת" ראו דיונים:
אלעד קורן
קריירת משחק
אלעד קורן גדל במחלקת הנוער של מכבי נתניה ועלה לקבוצה הבוגרת בשנת 1985. קורן היה המגן השמאלי הקבוע של נתניה, איתה הגיע למקום השני בעונת 1987/1988 בליגה הלאומית, ופעמיים לגמר גביע הטוטו (1987, 1989). במהלך עונת 1991–1992 פרק את הכתף והחסיר משחקים רבים. חברו לקבוצה גבי פקר תפס את מקומו בעמדת המגן השמאלי, וקורן התקשה לחזור להרכב. בעונת 1992–1993 הושאל קורן למכבי חיפה ובסיום העונה חגג עימה זכייה בגביע המדינה. בעונת 1993–1994 הושאל לעולה החדשה מכבי עירוני אשדוד ושיחק בה עונה אחת. בעונת 1994–1995 עבר למכבי הרצליה, בה שיחק במשך 4 עונות ובגיל 30 פרש מכדורגל. בכל הקריירה שיחק קורן בליגה הבכירה.
מוריס הירש
קורות חיים
הברון הירש נולד במינכן בירת ממלכת בוואריה למשפחה יהודית. סבו, יעקב הירש, שהיה בעל האדמה היהודי הראשון בבוואריה, זכה בתואר האצולה "auf Gereuth" בשנת 1818 כגמול על תרומותיו למימון המלחמות נגד נפוליאון. אביו, יוזף, שהיה הבנקאי של מלך בוואריה ופיתח את מסילות הברזל, קיבל את התואר "ברון" בשנת 1869. המשפחה הייתה משפחה מכובדת בקרב הקהילה היהודית בגרמניה במשך דורות רבים.
מוריס הצעיר קיבל בבית חינוך יהודי מוקפד בעיקר הודות לאמו, קרולינה לבית ורטהיימר, שהייתה בת ליהודים מפרנקפורט, אז מרכז האורתודוקסיה היהודית בגרמניה. בגיל 13 נשלח מוריס הירש ללימודים יהודיים מסורתיים בבריסל, וכשהיה בן 17 פנה לעסקים. בשנת 1851 התקבל לעבודה במוסד הבנקאי "בישופסהיים וגולדשמידט", שם הגיע במהרה למעמד בכיר.
ב-28 ביוני 1855 נשא הברון הירש לאישה את קלרה (ילידת 1833), בתו של יושב ראש החברה הבנקאית, הסנטור רפאל בישופסהיים מבריסל. לזוג נולדו בן ובת, שנפטרו לפני מות אביהם. הברון מוריס דה הירש צבר ממון רב, בין היתר גם כירושה מאביו וסבו ומנדוניית אשתו, אך הונו תפח עוד עם רכישת זיכיונות והפעלה של קווי רכבת באוסטריה, בטורקיה ובבלקן. החל משנת 1869 בנה, תוך מאבקים עם הבירוקרטיה העות'מאנית ותוך השגחה אישית מקרוב, קו רכבת שחיבר את מערב אירופה עם טורקיה, (הרכבת הטרנס-בלקנית) – תוכנית שזכתה להצלחה כלכלית רבה. באותה שנה הוא קנה את הזיכיון לבניית מסילות ברזל בטורקיה מחברת "International Land Credit Company" פושטת הרגל. הוא העביר את מושבו מבריסל לפריז, שם קנה את ארמונה לשעבר של אז'ני דה מונטיז'ו, הקיסרית האחרונה של צרפת. לאזרחות הבווארית, הבלגית והאוסטרו-הונגרית הוסיף גם את זו הצרפתית. הירש הפיק רווחים נאים גם ממסחר ספקולטיבי בשוקי הסוכר והנחושת.
בשנת 1887 מת בנו היחיד לוסיין בן השלושים ואחת מדלקת ריאות. לאחר מות בנו אמר הירש: "את בני איבדתי אבל לא את יורשיי. המוני אחיי היהודים והאנושות כולה יהיו יורשיי". זמן קצר לאחר מכן אימצו הברון הירש ואשתו את מוריס ארנולד דה פורסט, והוא היה יורשו הרשמי.
בשנת 1890 רכש הברון הירש את באת' האוס ברחוב פיקדילי בלונדון.
הברון הירש נפטר ביישוב אוגיאלה Ógyálla, כיום הורבנובו שבסלובקיה, קרוב לערים קומארנו ונובה זמקי (אז ארשק-אויוואר), ב-21 באפריל 1896. אשתו, הברונית קלרה דה הירש, שהמשיכה בדרך הצדקה הנדיבה שלו, נפטרה בפריז ב-1 באפריל 1899. סך תרומותיהם לאורך השנים נאמד ב-£18,000,000, נכון לערכי סוף המאה ה-19.
על שמו של מוריס הירש (ששמו העברי "משה", ו"הירש" פירושו צבי) נקראים היישובים שדה משה וניר צבי, ושכונת נחלת צבי בירושלים.
תרומותיו
בהשפעת אשתו קלרה, הירש הקדיש חלק ניכר מזמנו ומהונו לרווחת אחיו היהודים במקומות בהם נרדפו ודוכאו. הוא היה מעורב רבות בפעילות רשת החינוך של כל ישראל חברים - "אליאנס", ופעמיים תרם לה סך של מיליון פרנק. במשך שנים אחדות הוא כיסה את הגירעונות של אליאנס, בסך אלפי ליש"ט בכל שנה. בשנת 1889 היוון את תרומותיו וסיפק לאליאנס בטוחות שנשאו תשואה שנתית של £16,000.
לרגל מלאת ארבעים שנה להכתרתו של פרנץ יוזף לקיסרות אוסטריה תרם הירש סך של £500,000 להקמת בתי ספר עממיים וטכניים בגליציה ובוקובינה אולם בתי ספר אלו לא זכו לשיתוף פעולה מצד רוב היהודים שראו בהם חשש לכפירה. בשנת 1882 הוא תרם £10,000 לכספים שנאספו למען החזרתם של הפליטים היהודים שנרדפו ברוסיה, אולם, כשחש שמערב אירופה אינה עושה די כדי לדאוג לפליטים, הציע לממשלת רוסיה סך של £2,000,000 להקמת מערכת חינוך חילונית שתוקם במקומות בהם יתיישבו היהודים. ממשלת רוסיה הביעה נכונות לקבל את הכסף, אך סירבה להרשות לאזרח זר כלשהו לפקח על ניהולו.
בעקבות זאת ומשוכנע ביכולת היהודים להיות חקלאים טובים, החליט הברון הירש להקדיש את הכסף למטרת יישוב הפליטים במקומות בהם יוכלו להקים מושבות חקלאיות מחוץ לרוסיה. הוא הקים את יק"א, עם הון התחלתי של £2,000,000, ובשנת 1892 הוסיף סך של £7,000,000. עם מות אשתו בשנת 1899 גדל ההון ל-£11,000,000, שמתוכם שולמו £1,250,000 לאוצר הבריטי כמס ירושה.
גם תרומותיו הקטנות יותר היו נדיבות. בעת שהתגורר בלונדון תרם סך של £100,000 לבתי החולים המקומיים. הייתה זו דרכו להשיב משהו מהרווחים העצומים שעשה באנגליה. למשל, כשהסוסה שלו La Flèche זכתה בשנת 1892 במספר מרוצים, הוא תרם מהרווחים סך של כ-£40,000.
הברון הירש תרם מכספו לבניית שכונה יהודית בסלונקי לאחר השריפה הגדולה שהחריבה את רוב מוסדות הקהילה, בנייני המגורים של היהודים ואת הגטו הישן המקורי בעיר. השכונה, שנבנתה במהירות על מנת לאלכס כמה שיותר אנשים בפרק זמן קצר, הפכה במהרה לשכונת מצוקה, והיהודים שהצליחו לצבור ממון רכשו בתים מחוץ לה. בשואה ניצלו הנאצים את אופיה הצפוף ואת בתיה הקטנים ואת העובדה ששימשה מעין גטו שרוב תושביו יהודים וכן את קרבת השכונה לפסי הרכבת כדי להשתמש בה למחנה ריכוז (ראו: גטו הברון הירש).
פגישתו עם הרצל
תיאודור הרצל כתב מכתב להירש ונפגש עמו ב-1895, פגישה שפתחה את פעילותו של הרצל למען הציונות. הירש לא תמך בהרצל, אך גם לא התנגד לו. הרצל כתב לו מכתב ארוך בו הוא מפרט את תוכניותיו להקמת מדינת היהודים, דבר שהוביל לכתיבת הספר מדינת היהודים ב-1896, זמן קצר לאחר פרסומו נפטר הירש.
קרן הברון הירש בארצות הברית
מלבד יק"א, יסד הברון הירש בשנת 1891 בארצות הברית קרן לרווחת המהגרים היהודים, לה הקדיש סך של £493,000. הקרן העניקה סיוע כספי למהגרים יהודים מרוסיה ורומניה במהלך השנתיים הראשונות לשהותם בארצות הברית, ובנוסף הקימה אולפן ללימודי אנגלית לילדים על מנת שיוכלו להשתלב במהירות בבתי הספר הציבוריים, וכן אולפן למבוגרים על מנת לאפשר להם השתלבות בשוק העבודה. הקרן הקימה גם בית ספר מקצועי שבו למדו נגרות, צבעות, שרברבות, מכונאות וחשמלאות. הקרן גם הקימה חווה חקלאית בניו ג'רזי, ואליה נשלחו יהודים שנמצאו מתאימים ביותר לעבודה חקלאית. כמו כן ייסדה הקרן בית ספר חקלאי לנערים.
ויק טייבאק
ויקטור "ויק" טייבאק (באנגלית: Victor "Vic" Tayback; 6 בינואר 1930 - 25 במאי 1990) היה שחקן אמריקאי זוכה 2 פרסי גלובוס הזהב על תפקידו בתור מל שארפלס בסדרה "אליס".
ביוגרפיה
טייבאק נולד בברוקלין, ניו יורק. הוריו הלן ונאג'יב ג'יימס טייבאק הם מהגרים סורים שהיגרו לארצות הברית מחלב. הוא גדל בעיר ברבנק, קליפורניה וחי את מרבית חייו שם ובגלנדייל. טייבאק הוא בוגר בית הספר למשחק הנודע "אולפן השחקנים".
זכה להכרה בשנות ה-60 וה-70 בזכות הופעות אורח שביצע בסדרות בטלוויזיה ובזכות תפקידו בסרט הפשע של פיטר ייטס "בוליט". את תפקידו הבולט בקריירה שבזכותו הוא הפך לכוכב טלוויזיה לאורך סוף שנות ה-70 ותחילת ה-80, הטבח מל שארפלס גילם טייבאק בסדרה הקומית "אליס". טייבאק חזר בסדרה על תפקידו הקולנועי שגילם בסרט של מרטין סקורסזה "אליס לא גרה כאן יותר". הוא זכה על משחקו בסדרה בשני פרסי גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה.
ב-1976 שיחק בסרט "עם הכלב לצמרת לצידו של קינן ווין.
ב-1989 דיבב טייבאק בסרט האנימציה "גן עדן לכלבים" את דמותו של האמריקן פיטבול טרייר קארפייס קורטרס.
סמדר קילצ'ינסקי
סמדר קילצ'ינסקי (נולדה ב-8 ביוני 1963) היא שחקנית, דוגמנית, ציירת ומרצה ישראלית.
שנותיה הראשונות
קילצ'ינסקי נולדה בשכונת שייח' מוניס בתל אביב. היא בתם של הצייר יליד פולין אנדריי קילצ'ינסקי, שנודע בדעותיו הלאומיות, ופנינה עדן (אחותה של הזמרת נתנאלה). בגיל שלוש נפרדו הוריה, ואביה קיבל עליה את האפוטרופסות. ב-1976 בהיותה בת 13 בלבד עברה לגור למשך שנתיים עם יעקב אלפרון (ראש משפחת אלפרון) שיצא מהכלא והיה באותה עת אסיר משוחרר בן 24
משחק
בשנות ה-2000 השתתפה בסרטיו של חיים בוזגלו – "פגישה עיוורת" (2003) ו"דיסטורשן" (2005), לצד עמוס לביא. במקביל, ביססה קריירה טלוויזיונית בדרמות הטלוויזיוניות "בן-גוריון" לצד רונית אלקבץ, "לילה ללא לולה" (2001) של שי כנות, לצד איילת זורר, "1000 קלוריות" (2001) ו"ביי ביי לאהבה" (2006), לצד אביטל דיקר, ובסדרות הטלוויזיה "האישה האחרת" (2000) של שמי זרחין, לצד יונה אליאן, "צימרים" (2003), לצד גלית גוטמן, "אהבה מעבר לפינה" (2004), לצד יהודה לוי ו"כתב פלילי" (2005) של חיים בוזגלו, לצד אורי גבריאל. ב-2007 כיכבה ב"כבוד" של חיים בוזגלו.
בשנת 2016 שיחקה בסרטו של דורון ערן "סנאפשוט", והשתתפה בסדרה "עקרון ההחלפה", דרמת מתח של ערוץ HOT3.
דוגמנות
קילצ'ינסקי התפרסמה לראשונה בגיל 14 כשהופיעה כ"נערת שער" בשבועון "העולם הזה".
לאורך השנים פיתחה קריירת דוגמנות מצליחה, הובילה את מסעות הפרסום של "סופט טאץ'" ו"דופלו", כיכבה על שערי מגזינים בארץ ובעולם ובשנים האחרונות הרצתה בנושאי קוסמטיקה, ניתוחים קוסמטיים ואופנה.
חיים אישיים
היא נישאה לאסי דיין, והתגרשה ממנו לאחר כשנה. כמו כן הייתה נשואה לשחקן שרון אלכסנדר, עמו הביאה לעולם בת וזוג תאומים. בתקופת נישואיהם ניהלו השניים בית ספר למשחק. לאחר גירושיה מאלכסנדר ניהלה מערכת יחסים עם הסופר גדי טאוב.
בסוף 2012 הגישה בקשה לבית המשפט להכריז עליה כפושטת רגל, לאחר ששקעה בחובות.
היא עוסקת גם בציור, ובשנת 2005 ערכה תערוכה מציוריה. ב-2008 הופיעה בתוכנית הדוקו של קשת "למה כולם מתגרשים", העוסקת בתופעת הגירושים.
בימים אלו 2022 החלה לתת ב"מרכז המרצים לישראל" - הרצאה בשם - "אני כאן, למרות הכל".
קוואזי
קוואזי (באנגלית: Quasi) הוא סרט קומדיה היסטורית אמריקאי משנת 2023, בהשראת ספרו של ויקטור הוגו "הגיבן מנוטרדאם". הסרט נוצר בידי צוות הקומיקאים "הלטאה השבורה" שכתבו וביימו את התסריט ושיחקו את כל התפקידים.
עלילה
קוואזי מודו הוא גיבן החי בפריז של המאה ה-14. הוא גדל במגדל הפעמונים של קתדרלת נוטרדאם, ולאחר מכן החל לעבוד כמענה בשירותו של גי ה-24 מלך צרפת. נראה שמזלו הרע משתנה באחת כאשר הוא זוכה בהגרלה בווידוי עם האפיפיור קורנליוס. אולם אז קוואזי מגלה שנקלע למאבק כוחות קטלני בין המלך והאפיפיור, ועליו למצוא את הדרך לשרוד.
קופו
קופו (ביפנית: 甲府市) היא עיר הבירה של מחוז יאמאנאשי שבחבל צ'ובו שביפן. נכון לשנת 2011 מונה אוכלוסיית העיר 197,540 תושבים.
היסטוריה
בעבר נקרא האזור בו שוכן מחוז יאמאנאשי מחוז קאי, וקופו הייתה בירתו. בתקופת סנגוקו הייתה העיר מקום מושבו של טקדה שינגן.
במלחמת העולם השנייה נחרבו חלקים גדולים מהעיר בהפצצות בעלות הברית ב-6 ביולי 1945.
אקלים
בקופו שורר אקלים סובטרופי גשום, אך עם פחות משקעים אטמוספיריים מאשר באזור שפלת ים יפן מכיוון שהעיר שוכנת בעמק מוגן מגשם.
ערים תאומות
לקופו יחסי ערים תאומות עם:
מייסור
מייסור (בקאנדה: ಮೈಸೂರು; באנגלית: Mysore; באופן רשמי: מייסורו, באנגלית: Mysuru) היא עיר גדולה בהודו. העיר ממוקמת במחוז מייסור שבמדינה ההודית קרנאטקה. מייסור ממוקמת 763 מטרים מעל פני הים ומספר התושבים בעיר היה 1,014,227 נכון ל-2017.
אקלים
הטמפרטורות הממוצעות השנתיות באזור מייסור הן 19.1 מעלות צלזיוס בלילה ו-30.2 ביום. ההבדלים בין עונות השנה קטנים. החודש החם ביותר הוא אפריל, עם טווח טמפרטורות ממוצע של 20.9 עד 34.2 מעלות צלזיוס, והחודש הקר ביותר בשנה הוא ינואר, עם טווח טמפרטורות ממוצע של 16.3 עד 32.8 מעלות צלזיוס. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא כ-800 מילימטרים. החודש הגשום ביותר בשנה הוא אוקטובר, עם ממוצע משקעים של 164.5 מ"מ והחודש היבש ביותר בשנה הוא ינואר, עם ממוצע משקעים של 1.5 מ"מ.
עלווית ירוקה
עלווית ירוקה (שם מדעי: Phylloscopus sibilatrix, משמעות השם היא הצופה מן העלים, השורקנית (phyllos-עלווה), (scopus-צופה), (sibila-שריקה)) היא מין של ציפור שיר מהסוג עלווית שבמשפחת הסבכיים. שם זה ניתן לה בזכות שירתה הנשמעת כמו נגינת חליל.
העלווית הירוקה דומה לעלווית האפורה, בעיקר עלוויות צעירות - שהן צהובות יותר. היא נבדלת בכנף הארוכה יותר, שנותן לזנב מראה קצר יותר, במעבר חד בין החזה הצהוב לבטן הלבנה ובשירה.
מראה
אורך גוף העלווית נע בין 12–14 ס"מ, משקלה 8–11 גרם, אורך כנפיה הוא 20–24 ס"מ. כנפיה הארוכות והחדות גורמות לזנב להיראות קצר יותר, יש לה בטן לבנה המסתיימת בקו ישר בחזה בצבע צהבהב-ירקרק. חלקיה העליונים צבועים בצבע ירוק כהה רווי, ומנוגדים לגמרי לשולייה הבהירים בצבע ירוק-צהוב, לפס הצהוב על גבה וכן לפס הירוק-אפור הבולט שנמשך מקדמת העין אחורנית.
תפוצה וטריטוריה
העלווית הירוקה שכיחה בבריטניה ובאירופה (לא כולל ספרד ופורטוגל) ועד למערב אסיה.
העלווית חורפת באפריקה מדרום לסהרה. היא דוגרת בעיקר ביערות סגורים ומוצלים מאוד, אך לפעמים גם ביערות פתוחים, לרוב על מדרונות בעלי שיפוע קל, ומעדיפה עצים על פני שיחים וצמחייה נמוכה.
העלווית הירוקה אינה שכיחה ברוב חלקי ארץ ישראל, אך אם היא מגיעה לארץ בעונת האביב, מקום וזמן הצפייה המומלצים ביותר הם: מצפה רמון והערבה.
מקום רבייה וזמניה
מקומות הרבייה של העלווית הירוקה הם מערב ג'ונין (Junin) שבמרכז אירופה בחודש מאי, ופינלנד - בסוף מאי עד תחילת יולי. העלווית בונה את הקן שלה על הקרקע, אך אינה מרפדת את הקן בנוצות. הקן נבנה בתוך צמחייה. לפעמים הוא תקוע מתחת לעץ או ענף שנפלו, ולעיתים קרובות הוא נמצא בתוך שקע שהעלווית יוצרת. הקן מכוסה בדשא יבש, גבעולים ועוד חומרים מהצומח.
העלווית הירוקה מטילה בין 5–7 ביצים שצורתן אליפסה. הביצים חלקות ומבריקות, צבען לבן, והן מסומנות בנקודות ובכתמים בצבע אדום-חום כהה, סגול-חום כהה או חום כהה, הדגירה נמשכת 12 עד 14 ימים על ידי הנקבות בלבד.
תזונה
העלווית הירוקה ניזונה בעיקר מחרקים ומחסרי חוליות אחרים, ובסתיו היא ניזונה גם מכמה פירות וזרעים. היא מוצאת את האוכל בעלים ומחלקים אחרים של עצים ושיחים בזמן שהיא עוברת דרך העלווה. במטרה למצוא את מזונה לפעמים היא מרפרפת בין העלווה, לעיתים קרובות היא מתעופפת מעל העצים או מתקיפה את טרפה בהפתעה.
סכנות
העלווית הירוקה אינה מצויה בסכנת הכחדה גלובלית. עקב תנודותיה המהירות והברורות היא לא נטרפת בקלות בידי טורפים, אך מדי פעם בעת סכנה תעופתה מוגברת למשך טווח קצר של זמן.
אוטו גומבושי
ביוגרפיה
אוטו גומבושי נולד במשפחה יהודית כבנם הבכור של של יוז'ף ליפוט גומבושי, פקיד יליד אגר, והפסנתרנית והמורה ארז'בט בודיו. במלחמת העולם השנייה והשואה נלקח אביו בכוח על ידי אנשי מפלגת צלב החץ מאחד מבנייני הטלאי הצהוב בגטו בודפשט ונעלם בסביבת גדלה בנובמבר או בדצמבר 1944. אמו נלקחה בכוח מהרחוב ונעלמה גם היא באותה השנה.
בצעירותה הייתה אמו תלמידתו של שאנדור קובאץ' ב"בית הספר למוזיקה פודור" בין השנים 1915–1920. בשנים 1919–1921 החל אוטו את לימודיו המתקדמים באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בהדרכתם של לאו ויינר ואלברט שיקלוש, מהם למד תיאוריה והלחנה מוזיקלית. משנת 1921 הוא היה תלמידם של קורט זאקס ושל אריך פון הורנבוסטל באוניברסיטת הומבולדט של ברלין, ובעזרתו של יוהנס וולף (Johannes Wolf) התפרסמה ב-1925 עבודת הדוקטורט שלו בשם "Jacob Obrecht, eine stilkritische Studie". באותה שנה חזר לבודפשט, שם עבד כעורך וכעיתונאי. ב-1926 ייסד את כתב העת Crescendo, שגם אותו ערך במהלך קיומו הקצר. בין השנים 1927–1933 הוא חי בברלין ועבד כחבר צוות של כתבי עת שונים. הוא כתב קבוע עבור
ועיתונים אחרים (1927–1935).
לאחר עליית הנאצים לשלטון נאלץ לעבור לרומא, שם קיבל מלגה של האקדמיה ההונגרית ברומא. ב-1936 נסע לבזל, שם הכיר את אשתו לעתיד, הכנרת אנה צ'ופ (Anne Tschopp), אותה נשא לאישה שנה לאחר מכן בבודפשט. הוא היה בארצות הברית בשנת 1939 כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה והחליט להשתקע בה. אחד מאחיו והוריו ניספו כאמור בשואה. מ-1940 עד 1946 הוא לימד באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, ולאחר מכן עבר ללמד באוניברסיטת המדינה של מישיגן. ב-1949 זכה במלגת גוגנהיים, שבזכותה חזר לאירופה לזמן קצר ולימד במחלקה למוזיקולוגיה של אוניברסיטת ברן. בשנים 1949–1951 היה מרצה בכיר במחלקות למוזיקולוגיה שלאוניברסיטת שיקגו ובשנים 1951–1955 פרופסור באוניברסיטת הרווארד. הוא התגרש מאשתו הראשונה ב-1954 והתחתן בשנית עם מרילין פרנל (Marilyn Purnell) (1998–1925). ביצירותיו עסק בעיקר במוזיקת ימי הביניים והרנסאנס. הוא היה עמית מערכת של הלקסיקון למוזיקה.
דמעות של אש
עלילה
הספר "דמעות של אש" מספר את עלילותיה של צביה לובטקין, מדריכה ומנהיגה בתנועות הנוער "דרור" ו"החלוץ", מהיום בו התגנבה לוורשה הכבושה בידי הגרמנים בתחילת מלחמת העולם השנייה. בספר מתואר המרד, שריפת הגטו והבריחה ממנו דרך תעלות הביוב. מלחמתה של לובטקין בגרמנים נמשכה גם לאחר מכן עד ליום הניצחון במטרה לחזק את תנועות הנוער הציוניות בוורשה.
בוורשה היא נפגשת עם חברתה פרומקה פלוטניצקה ואחותה חנצ'ה פלוטניצקה, וכן ביצחק (אנטק) צוקרמן. צביה ופרומקה התאהבו בצוקרמן, שמאוחר יותר הפך לבן זוגה של צביה.
הספר מתאר את המצוקה ואת הרעב בוורשה, את עבודת הכפייה ואת הגירושים לטרבלינקה- בשל כל אלה הוקם הארגון היהודי הלוחם שנאבק כנגד הנאצים בזמן מרד גטו ורשה. חברי הארגון, שידעו הרג והשפלה, ידעו גם אהבה, חברות וגבורה.
דמות מרכזית
הדמות המרכזית בספר היא צביה לובטקין- אישה באמצע שנות העשרים, המתעצבת לאורך העלילה דרך קו דומיננטי מובהק של נשיות לוחמנית בתקופת השואה ומלחמת העולם השנייה בפולין, אשר שמה לה יעד כבר מגיל צעיר, כמתבגרת, לדאוג לעתיד העם היהודי. בעלת כושר שכנוע, מבצעת ומארגנת, יודעת לגעת בלב של אנשים ובעלת אומץ לב.
הוצאה לאור
עומר כתבה את הספר במשך שלוש שנים. כחלק מההכנות לכתיבה היא ראיינה את יצחק (אנטק) צוקרמן, ובסיום הראיון סיפרה לו שהיא מתכוונת גם לבקר בוורשה. היא שאלה אותו האם להביא לו מהגטו פרח, והוא ענה לה "תביאי קוץ". כאשר עומר הייתה בפולין, היא גילתה ששינו את מספרי הבתים, ו"מילא 18" הפך ל"מילא 1". היא לא מצאה קוצים, ובמקום זאת קטפה שיבולים. כאשר חזרה לארץ, כבר לא היה צוקרמן בין החיים. עומר סיפרה "חשבתי להניח אותן על קברו, אבל אנטק היה מלגלג על מחוות סנטימנטליות כאלה. שמתי אותן בצנצנת בחדרי". הספר ראה אור ב-1984 בסדרת "נועזים" של הוצאת י' שרברק, שהוקדשה לביוגרפיות של גיבורי ראשית היישוב, כגון "שרה, גיבורת ניל"י" על שרה אהרנסון גם הוא מאת עומר; "גיבור חידה" על יוסף טרומפלדור מאת אוריאל אופק, "גבורה באדום" על דוב גרונר מאת צביה גרנות, "הצנחנית שלא שבה" על חנה סנש ו"לא בדרך המלך" על אורד וינגייט, שניהם מאת עודד בצר.
רקע היסטורי
הספר הוא ספר ריאליסטי לחלוטין, אשר כולל בתוכו גם עלילה, אך כמעט כל העובדות ההיסטוריות המצויות שם, כך גם האנשים אשר מצויים שם, ריאליסטיים והם אכן דמויות היסטוריות שפעלו בזמן השואה.
רעיון הספר סובב סביב תנועות נוער, ביניהן החלוץ והארגון היהודי הלוחם, בתקופת מלחמת העולם השנייה בחלק בפולין אשר נשלט על ידי הגרמנים, בוורשה. הספר מתחיל בתחילת 1940, בדירת מסתור חברי תנועת החלוץ שפעלה בזמן מלחמת העולם השנייה.
הספר מבוסס על הלחימה של מחתרות שונות (החלוץ, דרור, גורדוניה, עקיבא, השומר הצעיר והארגון היהודי הלוחם) שאכן פעלו בתוך גטו ורשה כנגד מדיניות הנאצים כלפי היהודים. בזמן עליית הנאצים לשלטון הנוער היהודי בגרמניה לא הרגיש יותר תחושת זהות ושייכות, השפילו אותם ופגעו בהם במסגרותיהם. עקב הנסיבות הללו תנועות הנוער היהודיות הפכו לסוג של מקלט המכנס את היהודים הדחויים, ומקנה משענת שמבוססת על אמונה בערכי יסוד אנושיים ולאומיים. השלטונות הנאציים התירו לתנועות הנוער היהודיות להמשיך את פעילותן, אך ציוו עליהן להתארגן במסגרת גג של 'החלוץ' ועליה הוטל פיקוח תמידי.
הספר משקף נכונה הן את תנאי החיים הקשים בגטאות, הן את הניסיון להמשיך בחיים: בגטו ורשה ניסו להמשיך ולהתנהל עם חיי הדת באמצעות שמירת השבת וקיום החגים כסדרם, היהודים ניסו בכל כוחם לשמור אורח חיים אנושי ככל האפשר, וכך היהודים בגטו שמרו על "קידוש החיים".השמירה על הדת היהודית היא חלק מההישרדות הרוחנית בגטו. למרות הקושי והרעב השתדלו לקיים את התפילות ולחגוג את החגים במועדם. עניין זה בא אף הוא לידי ביטוי בספר בחגיגת חג הפסח. תנועות הנוער היו גם חלק מקידוש החיים, תנועות הנוער שימשו תחליף למשפחה שהתפרקה בגטו, כל תעסוקתם הייתה בתנועת הנוער, כך יכלו לשפר את הלך הרוח בגטו על ידי הישארות מאוחדים. תפקיד תנועת 'החלוץ' בספר הוא לא רק קידוש החיים ומקום מקלט עבור יהודים פעילים, אלא גם היו אחראים על שמירת חבריהם בתוך הגטו, השגת תעודות עבודה כך שלא יגרשו.
בנובמבר 1940 שערי גטו ורשה נסגרים, גם במציאות וגם בספר. הגרמנים מינו את היודנראט, תפקידם היה לנהל את הגטו ולהוציא לפועל את פקודות הגרמנים.ב-22.7 לשנת 1942 מתחילה האקציה הגדולה מתוך הגטו. את היהודים שנשלחו שלחו למקום ליד טרבלינקה, למחנה השמדה, שהיה אחד משלושת המחנות שהופעלו במסגרת 'מבצע ריינהרד'.
תנועות הנוער רצו למנוע את הגירוש לטרבלינקה, וכך למנוע מוות של יהודים. לכן נציגים מכל התנועות שפעלו בגטו (דרור, החלוץ, גורדוניה, עקיבא והשומר הצעיר) החליטו להקים ארגון חדש. כתוצאה מהגירוש, לאחריו, בדיוק כמו שמתואר בספר, הוקם איל- הארגון היהודי הלוחם.
הספר מזכיר גם את מרד גטו ורשה שיצא לפועל בינואר 1943 בפיקודו של מרדכי אנילביץ', מפקד המרד והארגון היהודי הלוחם. לאחר 4 שבועות של לחימה קשה בגרמנים, המרד נכשל, ניצוליו הסתתרו ביערות וחלקם הצטרפו לפרטיזנים, מיעוט שרדו את השנתיים האחרונות של המלחמה והצליחו להעפיל לארץ ישראל.
פרסים
'דמעות של אש' זכה בפרס בינלאומי שבו התגאתה עומר במיוחד: עיטור כבוד על שם הנס כריסטיאן אנדרסן מטעם הארגון הבינלאומי של סופרי הילדים – פרס המוענק על ידי מלכת דנמרק ונחשב לפרס נובל סופרי הילדים.
הספר צבר שבעה פרסים ספרותיים ופרס ראש הממשלה
בריאן כוכב עליון
בריאן כוכב עליון (באנגלית: Life of Brian, מילולי: "חיי בריאן") הוא סרטם של חבורת הקומיקאים הבריטים "מונטי פייתון" משנת 1979. סקר בריטי משנת 2006 קבע כי זהו סרט הקומדיה האהוב ביותר בכל הזמנים.
הפקת הסרט
בתהליך הפקת הסרט נתקלו יוצריו בקשיים בשל התייחסותו לתכנים דתיים. התסריט אושר בתחילה וקיבל תמיכה כלכלית מ-EMI, אבל נגנז לאחר שאחד מבכירי המנהלים קרא אותו וחשב אותו לכפירה. לאחר ששום חברת הפקות אחרת לא הסכימה לעמוד מאחורי הפרויקט, היה נראה שהסרט לא יצולם, אלא שג'ורג' האריסון אהב כל כך את התסריט עד שהסכים למשכן את כל רכושו כדי להקים חברת הפקות משלו שתתמוך מבחינה כלכלית בהפקה. האריסון אף מופיע באחת הסצינות בסרט.
הסרט צולם בעיר מונסתיר שבתוניסיה, שם צולמה זמן מה קודם לכן הסדרה "ישו מנצרת" בבימויו של פרנקו זפירלי, ויוצרי הסרט השתמשו במספר סטים מהסדרה.
עלילה
הסרט מהווה פרודיה חריפה ומשעשעת על מיתוס חייו ומותו של ישו המתואר בברית החדשה ובכלל על סוף תקופת בית שני המשופעת בכתות, נביאי שקר, משיחים ולגיונרים רומאים. סיפורו של בריאן כהן מתרחש כביכול במקביל לסיפורו האמיתי של ישו בירושלים.
חברי מונטי פייתון לוקחים את העלילה הידועה, וכהרגלם הופכים אותה על ראשה כאשר מקבילים בין סיפורו של בריאן לזה של ישו: הסרט מתחיל בלידתו של בריאן כהן (בבית שנמצא כנראה באותו רחוב שבו נולד ישו). שלושת האמגושים נכנסים לבית אמו של בריאן כהן ומברכים אותו שיגדל להיות המשיח ונותנים לה מתנות. כעבור שתי דקות הם מבינים שטעו בבית וחוזרים לקחת את המתנות כדי לתת לאם הנכונה. אמו של בריאן אינה בתולה, אלא דווקא זונה חמדנית.
בסרט נראה מתתיהו בן דברים איש גת, שנידון למוות בסקילה על כך שנקב בשם המפורש. היהודים מחפשים נואשות משיח לסגוד לו – וכשבריאן המסכן, הנרדף על ידי חיילים רומאים, נאלץ לעמוד בכיכר העיר, נוהר אחריו עדר מאמינים המכריזים עליו כמשיח ומקדשים את הדלעת שלו ואת נעלו שהחליקה מרגלו.
הפלגנות הפוליטית בתקופה זו, שלפני המרד הגדול, מצטיירת כטיפשית להחריד כאשר כל אחד מהפעילים האנטי-רומאיים מקים לו מפלגה עצמאית שבה הוא, פחות או יותר, הפעיל היחיד. כמובן שהמפלגות והמחתרות הללו עסוקות יותר במלחמות בינן לבין עצמן מאשר במאבק נגד האויב המשותף-לכאורה.
יוזיאס, נסיך הכתר של ולדק ופירמונט
יוזיאס, נסיך הכתר של ולדק ופירמונט (13 במאי 1896 – 30 בנובמבר 1967), היה נסיך הכתר של ולדק ופירמונט, אובר-גרופנפיהרר באס אס אשר הורשע במשפט בוכנוולד, מחנה ריכוז שהיה תחת אחריותו.
בריאן כוכב עליון
עלילה
בריאן פוגש ביהודית, חברה באחת המפלגות הללו. הוא מתאהב בה, ומצטרף למפלגתה כדי להרשים אותה (ופחות בשל תמיכה אידאולוגית בעקרונותיה). הוא נשלח לבצע פעולות התנגדות לרומאים ובאחת הפעמים נתפס. המפלגה כולה מתעלמת ממנו ומכריזה עליו כקדוש מעונה בחייו, בעוד שיהודית מנסה להציל אותו ממוות בצליבה.
הנציב פונטיוס פילאטוס (הסובל מפגם מדיבורו והוגה רי"ש ולמ"ד כוי"ו) מכריז שישחרר אחד מהאסירים הנידונים לצליבה לכבוד הגעת ידידו הטוב, פינוס גדולוס (Biggus Dickus, אף הוא בעל פגמים בדיבור), לירושלים. יהודית פורצת לקהל ומציעה את שמו של בריאן, ופילאטוס מקבל את הצעתה ושולח את אנשיו לאסוף את בריאן מגבעה מחוץ לירושלים. כאשר הם מגיעים לשם, הוא כבר צלוב, אך עודו בחיים. הם שואלים "מיהו בריאן?", ואדם אחר משקר ומכריז על עצמו כבריאן, כמו גם כל הנידונים לצליבה. כך מתבלבלים הרומאים ובריאן נשאר צלוב.
יוזיאס, נסיך הכתר של ולדק ופירמונט
ביוגרפיה
יוזיאס נולד ב-13 במאי 1896 בארולזן לפרידריך, נסיך ולדק ופירמונט ובטילדיס, נסיכת שאומבורג-ליפה, בתם של וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ובטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו, והיה אחיינם של אמה, נסיכת ולדק ופירמונט והלנה, נסיכת ולדק ופירמונט, ובן דודם של וילהלמינה, מלכת הולנד וקרל אדוארד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה. בשנת 1914 התגייס יוזיאס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-83 (נסיכות הבוחר מהסן ה-3 - פון ויטיך), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה, שבה אף נפצע כמה פעמים. ב-13 בנובמבר 1918 התפטר אביו מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
בריאן כוכב עליון
עלילה
בריאן, כמו ישו, מסיים את חייו כשהוא נצלב עם פושעים וחסרי מזל אחרים, על גבעה מחוץ לירושלים. בסצנה זו מבצעת החבורה את הקטע המוזיקלי הידוע ביותר שלה – "Always Look on the Bright Side of Life" (בתרגום חופשי: 'תמיד הסתכל על חצי הכוס המלאה'), שבו הם מסבירים שבסופו של דבר "החיים הם חתיכת חרא", אבל אם כך לפחות כדאי לצחוק מהם כמו שצריך.
התגובות לסרט
כשיצא אל האקרנים עורר הסרט תגובות מחאה מקבוצות דתיות שונות, החל מקבוצות של פונדמנטליסטים נוצרים וכלה בוועד הרבנים של ארצות הברית, שמחו על השימוש בטלית בסצנת הסקילה. חלק ממתנגדיו אף ערכו קמפיין להחרמתו. למרות זאת (ואולי דווקא בשל זאת), נחל הסרט הצלחה קופתית אדירה.
יוזיאס, נסיך הכתר של ולדק ופירמונט
ביוגרפיה
לאחר המלחמה למד יוזיאס חקלאות, בשנת 1929 הצטרף למפלגה הנאצית, ובשנת 1930 הצטרף לאס אס. בתחילה הוא שימש כשלישו של סף דיטריך, ולאחר מכן כשלישו של היינריך הימלר. בשנת 1933 הוא נבחר כחבר הרייכסטאג מטעם דיסלדורף, והועלה לדרגת גרופנפיהרר. בשנת 1939 הוא מונה למפקד האס אס והמשטרה בוויימאר, ובכך היה ממונה גם על בוכנוואלד. במסגרת תפקידו פיקח יוזיאס בשנת 1944 על מעצרו והוצאתו להורג של קרל אוטו קוך, מפקד המחנה, ועל מעצר אשתו אילזה קוך. בשנת 1942 הוא מונה לנציב המשטרה הראשי בצרפת, ואחד ממעשיו הראשונים בתפקידו החדש היה הוראה על הצבת בני ערובה צרפתיים על רכבות גרמניות, כדי למנוע ניסיונות חבלה עליהם.
בריאן כוכב עליון
קישורים חיצוניים
ביקורות:
יוזיאס, נסיך הכתר של ולדק ופירמונט
ביוגרפיה
ב-19 באפריל 1945 הוא נפל בשבי האמריקני, ובשנת 1946 מת אביו פרידריך, נסיך ולדק ופירמונט, ויוזיאס ירש את תאריו ונחלותיו. בשנת 1947 היה יוזיאס אחד מהנאשמים במשפט בוכנוולד, ונגזרו עליו 20 שנות מאסר, אולם הוא השתחרר בשנת 1950 בשל בריאות לקויה. ב-30 בנובמבר 1967 מת יוזיאס בטירת שאומבורג בריינלנד-פפאלץ, ובנו ויטקינד, נסיך ולדק ופירמונט ירש את תאריו ונחלותיו.
משפחתו
ב-25 באוגוסט 1922 התחתן יוזיאס עם אלטבורג, דוכסית אולדנבורג, בתם של פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג ואליזבת אלכסנדרינה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
כריסטיאן רובן
כריסטוף כריסטיאן רובן (בגרמנית: Christoph Christian Ruben; 30 בנובמבר 1805 – 9 ביולי 1875) היה צייר גרמני-אוסטרי ופרופסור באוניברסיטה.
ביוגרפיה
כריסטיאן רובן היה בנו של קרל רובן (1772–1843), מורה לציור בבית הספר בטריר, שלימד שם גם את בנו. לאחר שסיים את התיכון נסע לדיסלדורף בשנת 1823 ללמוד ציור אצל פטר קורנליוס באקדמיה המלכותית לאמנות. ציור המזבח "הירידה מהצלב" נוצר בתקופה זו כיצירה הגדולה הראשונה בציור ההיסטורי שלו. כשעבר קורנליוס למינכן, הוא עבר לשם בשנת 1826 ועבד על ויטראז'ים עבור חלונות הזכוכית החדשים של קתדרלת רגנסבורג וכנסיית הרובע הקתולית "מריה הילף" ברובע  או  במינכן. בתחילה כעוזרו של קורנליוס, בהמשך כאמן עצמאי. הוא עבד עבור המלך לודוויג הראשון בכמה פרויקטים גדולים של בנייה. בשנת 1836 הוזמן מרובן הקומפוזיציות לקישוט טירת הוהנשוואנגאו.
עד מהרה הוא התמסר גם לציור ז'אנר. התוצאה הייתה מוטיבים שפורסמו גם כתחריטים וליטוגרפיות והיו בשימוש נרחב. כחברו של מקס האוסהופר, הוא השתייך למושבת האמנים שלו של ציירי הנוף והז'אנר באזור כימזה (Chiemsee) בדרום בוואריה.
הוא התחתן עם אחותה של אשתו של האוסהופר אנה, סוזנה דמבסר (1819–1903), בתו של בעל בית מפראואנאינזל. לזוג נולדו כמה בנים. מבין אלה, הבכור, פרנץ רובן, הפך לצייר.
בשנת 1841 ביקר ברומא באותה שנה מונה למנהל האקדמיה לאמנות בפראג, שם עסק בציורי קיר. במהלך תקופה זו נוצר ציור השמן שלו "קולומבוס ברגע בו גילה את העולם החדש". הרוזן פרנץ וליאו פון תון היו בין תומכיו, והוא גם היה ידיד עם הראשון. הוא צייר אולם מפואר לנסיך הוגו קארל אדוארד צו זאלם-רייפרשיידט.
בשנת 1850 הוא נעשה חבר בוועדה לרפורמה באקדמיה לאמנויות יפות בווינה. בין השנים 1852 ל־1872 הוא היה מנהל האקדמיה הזו. הוא לא היה פופולרי בקרב כל בני דורו, ולכן היה לו יריב ידוע קרל רהל. דרך עבודתו באקדמיה רובן כמעט ולא מצא הזדמנויות להמשיך בכישוריו האמנותיים. הוא השקיע זמן רב ביישום הרפורמות הדרושות ובעבודה מנהלית, או שהתמקד בהוראת תלמידיו. אלה כללו את קרל בוהם, פרדיננד לאופברגר, גבריאל פון מקס וונצל שוורץ. הצייר האוסטרי פרנץ ראס היה גם אחד מתלמידיו.
כמה שנים לאחר פרישתו, מת רובן בגיל 69 באינצרסדורף שליד וינה.
הוא קיבל פרסים ותארים כמו מסדר כתר הברזל השלישי. תואר ממסדר פרנץ יוזף, צלב האבירים של המסדר הבלגי של ליאופולד, צלב הקצינים של מסדר גואדלופה המקסיקני וצלב המפקד של מסדר האפיפיור גרגורי.
ריכרד שטיין (מלחין)
ריכרד שטיין (Richard Stein; 1909–1992) היה פסנתרן, מלחין ומנצח יהודי-רומני, שחיבר בין היתר את הלהיט מזחלת עם פעמונים.
קורות חיים
שטיין נולד ברומאן, רומניה, בן שני למנהל סניף הבנק המקומי. האח הבכור מת בגיל 16 והוריו הביאו לעולם בת, שעתידה להיות המתרגמת הפורה אנטואנט ראליאן. שטיין למד מוזיקה בקונסרבטוריון בבוקרשט ובפריז וניצח על תזמורות. הוא היה מיודד עם סרג'יו צ'ליבידאקה, בן אותה עיר, והשניים הופיעו יחד על שני פסנתרים.
שטיין חיבר בשנים 1934 - 1936 את השיר "מזחלת עם פעמונים", שנכתב בסגנון עממי ונועד, יחד עם שני שירים נוספים שלו, במיוחד לזמרת מריה טנאסה. המנגינה חוברה למילות שיר מאת המשורר היהודי רומני ליביו דלאנו (Liviu Deleanu). טנאסה לא התרשמה מהשיר והחליטה לא לקבל אותו.
ב-1937 הודפסו שני תקליטים עם השיר, האחד בביצוע הזמר סילביאן פלורין (פיינשטיין) והשני בביצוע הזמר יונל פסקו. על עטיפת התקליט הודפס שם המלחין כ-S. Richard ובכך נידון מחבר המנגינה לאלמוניות. מתחת לשם השיר ניתנה כותרת משנה בשם Cling, cling, cling, צליל הפעמונים. המנגינה זכתה לפופולריות רבה, שפיתתה זמרים וזמרות לבצע פלגיאטים.
השיר קיבל גם גרסה עברית (עם מנה גדושה של יידיש) בשם "גוי של שבת" בביצוע רביעיית מועדון התיאטרון. ירדנה ארזי הקליטה את השיר "רוח ואש" על פי המנגינה של מזחלת עם פעמונים עם הטענה השגויה שמדובר בלחן צועני. אהוד מנור כתב את מילות השיר.
למרות הקביעה המשפטית, בציבור עדיין המחבר לא מזוהה, כך שבגרסת כיסוי שערכה הלהקה הבלגית Vaya Con Dios ב-1988 נתנה את הקרדיט ללס פול ואת התמלוגים המשיכו לשלם ליורשי לס פול במקום ליורשי שטיין. שטיין עצמו ביקר בישראל ומסר שיר בשם "פלאפל" ללסלו רוט, כאשר זה ביקר ברומניה, ב-1969, עם מקהלת הילדים על שם צדיקוב.
שופר (תקשורת)
שופר הוא מונח המציין, לרוב באופן שלילי, כלי תקשורת או עיתונאי המשמש לתעמולה של הממשל. ביקורת הנמתחת על "שופרות" היא שאינם אינם מבקרים את הממשל או מערערים על עמדותיו. בעקבות כך נוצר תחושה שרשתות מסוג זה סובלות מחוסר עצמאות תקשורתי, מה שמוביל להטיה פוליטית ואף פייק ניוז, ולפיכך אי אפשר לסמוך על אמינותן. שופרות נפוצים במדינות טוטליטריות או מדינות עם משטר חד-מפלגתי, אך גם במדינות דמוקרטיות.
באיטליה הפאשיסטית
בתחילת המאה ה-20 עם עלייתם של אידאולוגיות חדשות כגוון פשיזם, קומוניזם ונאציזם החלו לקום עיתונים רבים שתפקדו כשופר של הממשל או המפלגה השולטת, רבים מהעיתונים התחילו כביטאון של מפלגות בתחילת דרכן ולא בהכרח של מפלגות שולטות, באיטליה היה זה העיתון איל פופולו ד'איטליה שהקים בניטו מוסוליני (לימים ראש ממשלת איטליה) ב-1914, לאחר התפלגותו מהמפלגה הסוציאליסטית האיטלקית. העיתון צייר את תחילת פעילותה של התנועה הפשסיטית, מוסילני כתב פעמים רבות לעיתון אך לעיתים קרובות עשה זאת בעילום שם. העיתון בדומה למוסילני דגל במיליטריזם, באירידנטה ובחזון איטליה הגדולה.