cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אולפני ההנפשה של וולט דיסני
2006-09: קפיצה חזרה, רכישת דיסני של פיקסאר ושינוי שם
כל מחלקה הייתה אחראית לפרויקטים שלה בלבד, לא הייתה אפשרות להעביר משימות בין המחלקות, המטרה הייתה ליצור לכל מחלקה אישיות משלה ולמנוע התמזגות ביניהן.
בשנת 2007 יצא הסרט "לפגוש את הרובינסונים", שהרוויח 169.3 מיליון דולר. מבאותה שנה גם אולפני דיסניטון נבנו מחדש והחלו לפעול כיחידה נפרדת תחת שליטתם של לאסיטר וקטמול. התערבותו הישירה של לאסיטר עם הסרט הבא של האולפן, הביאה לעזיבתו של הבמאי כריס סנדרס.
"הנסיכה והצפרדע" בבימויו של רון קלמנטס וג'ון מוסקר, היה סרט האנימציה הראשון שצויר באולפן בחמש השנים האחרונות. את הסרט פרסמו אולפני דיסני בשנת 2009 והוא קיבל ביקורת חיובית ואף היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר.
2010-18: התחדשות מתמשכת
אחרי שחרור "הנסיכה והצפרדע", יצא גם הסרט "פלונטר" בבימויו של ביירון הווארד נתן גר, הסרט יצא בשנת 2010 והפך להצלחה ביקורתית ומסחרית באופן משמעותי. הסרט הרוויח 591 מיליון דולר בהכנסות של קופות ברחבי העולם.
ב-2011 הופץ "פו הדב" אשר נעשה בהנפשה קלאסית, הסרט זכה לשבחים רבים אך הסתפק בהכנסות צנועות במיוחד.
ב-2012 הופץ הסרט "ראלף ההורס" אשר זכה לשבחים ופרסים רבים וכן גרף הכנסות גבוהות של למעלה מ-400 מיליון דולר, לאור השבחים הרבים וההכנסות הגבוהות יצא המשך לסרט בנובמבר 2018.
בשנת 2013 פורסם הסרט המוזיקלי "לשבור את הקרח" בהשראת "מלכת השלג" של הנס כריסטיאן אנדרסן, זה היה סרט האנימציה הראשון של דיסני שהרוויח מעל מיליארד דולר ברחבי העולם.
הסרט הבא של האולפן היה "שישה גיבורים", סרט קומדיה בהשראת הסדרה של מארוול קומיקס, שיצא בשנת 2014. במיוחד עבור הסרט, האולפן פיתח תוכנה חדשה לעיבוד אור בשם היפריון, הסטודיו המשיך להשתמש בה בכל הסרטים הבאים. הסרט זכה לשבחים רבים ובנוסף זכה בפרס האוסקר לאנימציה המונפשת הטובה ביותר.
ב-20 ביוני 2018 מונתה ג'ניפר לי למנכ"לית של חברת אולפני ההנפשה של וולט דיסני עקב פרישתו של ג'ון לאסיטר.
ב-28 ביוני 2018, אולפני דיסניטון נסגרה ו-75 עובדים פוטרו. ב-23 באוקטובר 2018, נודע כי אד קטמול יפרוש בסוף השנה וימשיך את עבודתו עד יולי 2019.
בנובמבר 2018 הופץ סרט ההמשך של ראלף ההורס, "ראלף שובר את האינטרנט", הסרט גרף הכנסות גבוהות של מעל 500 מיליון דולר והיה למועמד לפרס אוסקר.
2019-היום: רכישת פוקס הנפשות ובלו סקיי
במרץ 2019, רכשה חברת וולט דיסני את פוקס המאה ה-20, וכן את חטיבת ההנפשה של פוקס המאה ה-20 ו-Blue Sky Studios, נשיאי החברות אנדראה מילורו ורוברט ביירד המשיכו בתפקידיהם.
בנובמבר 2019 הופץ סרט ההמשך "לשבור את הקרח 2". הסרט הכניס יותר מ-1.4 מיליארד דולר והיה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
בין השנים 2020 ל-2022, על רקע מגפת הקורונה והשפעותיה על הרגלי הצפייה של הציבור בסרטי קולנוע, ומסיבות נוספות, לא הצליחה דיסני ליצור סרט אנימציה שובר קופות בסדרי הגודל אליהם הייתה מורגלת. ריה והדרקון האחרון (2021) ועולם מוזר (2022) לא הצליחו להרוויח בקופות הקולנוע, וגם אנקאנטו (2021), למרות שנחשב ללהיט, לא הרוויח כמצופה. על רקע זה, כמו גם על רקע הצלחתם של אולפני אנימציה אחרים להציג להיטים קופתיים, נאלצה דיסני לגבש תוכנית להחזרת אולפני האנימציה שלה לרווחיות. לאור זאת, בשיחה עם בעלי המניות של דיסני בפברואר 2023, הודיע בוב אייגר, מנכ"ל החברה, כי בשנים הקרובות יתמקדו אולפני ההנפשה של וולט דיסני ופיקסאר בזיכיונות מצליחים שמהווים השקעה בטוחה, והכריז על הפקת שלושה סרטי המשך מזיכיונות רווחיים במיוחד, "לשבור את הקרח 3" ו"זוטרופוליס 2" מאולפני דיסני, ו"צעצוע של סיפור 5" מפיקסאר. במקביל הודיע אייגר על פיטוריהם של 7,000 מעובדי החברה, מהלך שצפוי לחסוך לדיסני 5.5 מיליארד דולר.
סרטים בפיתוח
בפברואר 2023 עדכן מנכ"ל דיסני, בוב אייגר, על שני סרטים בתהליך פיתוח, שמועד צאתם לאקרנים טרם הוכרז:
אזור חופשי מלהט"ב
אזורים חופשים מלהט"ב הם עיריות ואזורים בפולין אשר הכריזו על עצמם כאזורים בהן לא רצויים "אידאולוגיות להט"ב" לכאורה, על מנת לאסור מצעד הגאווה, אירועים אחרים לשוויון זכויות להט"ב בפולין, הצגת תכנים ואירועי גאווה בשטחן. צעדים אלה נוצרו בעידוד מפלגת השלטון חוק וצדק וממשלת פולין וזכו לגינוי מצד האיחוד האירופי ומצד ערים ומדינות באיחוד האירופי שאף הפעילו מולן סנקציות כספיות.
החל מיוני 2020, כ-100 עיריות המקיפות כשליש מהמדינה, אימצו את ההצהרה שהביאו לכך שנקראו "אזורים חופשים מלהט"ב". אם כי מאז שנת 2021, מספר פרובינציות בהם לובלין, פולין קטן, שוויינטוקז'יסקיה, פודקרפאטי וגמינות פולניות שונות ביטלו את ההצהרות בשטחן הן על ידי פסיקות בתי משפט והן על ידי החלטות מועצות העיר     , לאחר שהאיחוד האירופי איים למנוע מהן מימון.רוב האזורים אשר אימצו את ההצהרה מיוצגים על ידי פוליטיקאים קתוליים שמרנים ממפלגות ימין-לאומניות או בעד פופוליזם ימני    אף על פי שההצהרות אינן ניתנות לאכיפה ובעיקר סמליות, הן מייצגות ניסיון לעודד דעה קדומה על אנשי להט"ב. שבועון החדשות הבריטי, האקונומיסט, תיאר את האזורים כ-"גימיק חסר משמעות מבחינה משפטית בעל השפעה מעשית של הכרזת עונה פתוחה על אנשי להט"ב". בדו"ח מדצמבר 2020, נציב מועצת אירופה לזכויות אדם קבע כי ההצהרות "רחוקות מלהיות רק מילים על הנייר, הצהרות ותקנות אלה משפיעות ישירות על חייהם של אנשי להט"ב בפולין".
ב-18 בדצמבר 2019 הצביע הפרלמנט האירופי, ברוב של 463 נגד 107, בגינוי חריף של האזורים. ביולי 2020, פסקו בתי המשפט לעניינים מנהליים במחוז בגליביצה וראדום כי "אזורים חופשיים מלהט"ב שהוקמו על ידי הרשויות המקומיות באיסטבנה ובקלמוב בהתאמה, ריקנים ומדגישים את הפרת החוקה בעודם מפלים אנשי להט"ב החיים במחוזותיהן".
מאז יולי 2020, האיחוד האירופי שלל מימון מקרנות המבנה של הארגון לעיריות שאימצו את ההצהרות בשטחן בעודן מפרות את אמנת זכויות היסוד של האיחוד האירופי. פולין היא המדינה החברה היחידה בארגון שיש לה ביטול הסכמה למגילת זכויות היסוד, עליה חתמה עם צירופה לאיחוד האירופי בשנת 2004. בנוסף, ערים תאומות אירופאיות הקפיאו את שיתוף הפעולה שלהן עם העיריות הפולניות המדוברות בתגובה לאימוץ ההצהרות בשטחן. בשל הפרתם של החוק האירופי, כולל סעיף 2 לחוזה על האיחוד האירופי (הליך בהסכמי האיחוד האירופי המתיר להשעות זכויות מסוימות ממדינה חברה לאחר זיהוי הפרות בהתמדה את ערכי היסוד של הארגון בהם: כיבוד כבוד האדם, חופש, דמוקרטיה, שוויון, שלטון החוק, וזכויות מיעוטים), אזורים אלה נחשבים כחלק ממשבר שלטון החוק הפולני מאז 2015.
רקע
בפברואר 2019 חתם ראש העיר של ורשה, רפאל צ'אסקובסקי, על הצהרה התומכת בזכויות להט"ב, והודיע על כוונתו לפעול על פי הנחיות ארגון הבריאות העולמי ולשלב סוגיות הקשורות ללהט"ב בתוכניות הלימוד של שיעורי חינוך מיני בבתי הספר בעיר. פוליטיקאים ממפלגת חוק וצדק הביעו התנגדות לתוכנית זו, ומנהיג המפלגה ירוסלב קצ'ינסקי אמר כי הצהרתו של צ'אסקובסקי מהווה "מתקפה נגד המשפחות והילדים שלנו" וכי זכויות להט"ב הן "יבוא המאיים על פולין".
על פי הדיילי טלגרף, הכרזתו של צ'אסקובסקי הובילה לתגובה "זועמת ומגולפת" מאת פוליטיקאים שמרנים ותקשורת שמרנית בפולין, והצהרות "אזור חופשי מלהט"ב" עלו כתגובה. העיתון טען בנוסף עוד כי הממסד השמרני חושש מהשפעה ליברלית בקרב הציבור אשר עשויה להמעיט את כוחה של הכנסייה הקתולית בפולין לאחר שהירידה בנוכחות הכנסייה ועליית החילון במדינה הפעילו לחץ על העמדה השמרנית. באוגוסט 2019 הצהיר הארכיבישוף של קרקוב, מרק ז'דרשבסקי בעת טקס להנצחת מרד ורשה כי "אידאולוגיית להט"ב היא כמו מכת קשת".
על פי הדיילי טלגרף החל משנת 2019, להיות הומוסקסואל מוצהר בעיירות קטנות ואזורים כפריים של פולין "כולל גבורה גופנית ונפשית גוברת" בשל מאמצי הרשויות הפולניות והכנסייה הקתולית להתנכל לאנשי להט"ב. אולם, התפיסות הציבוריות נעשו סובלניות יותר כלפי הומוסקסואליות בפולין במהלך השנים בעוד כי בשנת 2001, כ-41% מהפולנים הנסקרים קבעו כי "להיות הומו זה לא נורמלי ואסור לסבול אותם", אחוז אשר ירד ל-24% בשנת 2017, ו-5% מהנסקרים אשר סברו כי "להיות הומו זה נורמלי" בשנת 2001 גדלו ל-16% בשנת 2017.
מבחינה היסטורית, פולין הייתה מחולקת במשך שנים רבות ל-"פולין הראשונה" ו-"פולין השנייה", כאשר חלקה המערבי של המדינה היה מפותח יותר מבחינה כלכלית ותרבותית ומרוכזת בו עיקר הפעילות הפוליטית, בעוד החלק המזרחי מוגדר ככפרי ושמרני.
הצהרות
בחודשים ינואר ופברואר 2020 הכריזו המועצות המקומיות, גמינות ופרובינציות של כ-80 מחוזות בפולין, רובם בדרום-מזרח המדינה, על היותם "אזורים חופשיים מלהט"ב". אזורים אלו שייכים מבחינה היסטורית לחלק השמרני-מסורתי בפולין, ותופסים כשליש משטח המדינה. שני המסמכים שהוכרזו על ידי העיריות היו "אמנת השלטון המקומי לזכויות המשפחה", ו-"החלטה נגד אידאולוגיה להט"ב". שני המסמכים הללו סומנו בתקשורת כהצהרות על "אזורים חופשיים מלהט"ב". "אמנת השלטון המקומי לזכויות המשפחה" מתמקדת בערכי משפחה במדיניות חברתית ומתייחסת להתנגדות למשפחות חד מיניות בעקיפין, כגון הגדרת נישואים כקשר "בין גבר לאישה" בלבד. מפה אינטראקטיבית של פולין המסמנת את כל העיריות שקיבלו את אחת ההצהרות או את שתיהן, עם קישורים לטקסטי המקור שלהן, זמינה באינטרנט תחת הכותרת "Atlas of Hate" (אטלס של שנאה).
החל מאוגוסט 2019, כ-30 מועצות מקומיות הכריזו על ההצהרות בעוד כי מפברואר 2020, מועצות מקומיות המהוות כשליש מפולין הכריזו על עצמן באופן רשמי כנגד "אידאולוגיית להט"ב" או העבירו אמנות "תומכות במשפחה" בעודן מתחייבות להימנע מעידוד סובלנות או מימון ארגונים לא ממשלתיים הפועלים למען זכויות להט"ב בפולין.
מדבקות
העיתון השמרני, Gazeta Polska, צירף לגיליונותיו מדבקות "אזור ללא להט"ב". מדבקות אלו זכו לגינוי מגורמים פוליטיים רבים בפולין לצד שגרירת ארצות הברית במדינה גורג'ט מוסבכר. תומאש סאקיביץ', העורך הראשי של העיתון ציין כי "המצב מוכיח את טענתי כי להט"ב היא אידאולוגיה טוטליטרית".
בית המשפט המחוזי בוורשה הוציא צו ביניים שהורה לעצור את הפצת המדבקות עד להכרעת בית משפט. עם זאת, עורך העיתון דחה את פסק הדין וטען כי מדובר ב-"חדשות מזויפות וצנזורה" והצהיר כי העיתון "ימשיך להפיץ את המדבקות". העיתון המשיך בהפצתו אם כי בעקבות הצו שינה את הכיתוב, לנוסח "אזור נטול אידאולוגיה להט"ב".
הפצת המדבקות הובילה לפגיעה במעמדו של העיתון. בחודש יולי רשת התקשורת הפולנית, אמפיק, הגדולה במדינה, סירבה להפיץ את גזטה פולסקה לאחר הוצאת המדבקות. באוגוסט 2019 בוטל מופע שאורגן על ידי קהילת העיתון בגרסה האמריקנית אשר עתיד היה להתקיים ב-24 באוקטובר בקרנגי הול בניו יורק לאחר שתלונות רבות על ייחס העיתון לאנשי להט"ב הוביל לפרישתם של יוצרים ואמנים מהשתתפותו.
הפגנות
בעיר ז'שוב, פעילי להט"ב הגישו בקשה לקיים צעדת שוויון, ובתגובה חברי מפלגת חוק וצדק ניסחו החלטה להפוך את העיר ל-"אזור חופשי מלהט"ב" וכן להוציא את קיום האירוע מחוץ לחוק. כ-29 בקשות להפגנות נגד קיומו הגיעו לבית העירייה, מה שהוביל את ראש העיר טדאוש פרנץ, מברית השמאל הדמוקרטית של האופוזיציה, לאסור את קיומו בשל חששות ביטחוניים. לאחר שבית המשפט ביטל את ההחלטה, חברי חוק וצדק הציגו הצעה האוסרת על "אידאולוגיית להט"ב" אשר תאסור על קיומו בעיר אם כי הובסה ב-2 קולות וביוני 2019 התקיים בעיר "מצעד השוויון" בעקבות אירועי האלימות במצעד השוויון הראשון בביאליסטוק.
בתגובה להפצת מדבקות העיתון גזטה פולסקה התקיימה הפגנה לסובלנות בגדנסק ב-23 ביולי 2019 תחת הסיסמה "אזור נטול אזורים". בשצ'צ'ין התקיימה הפגנה דומה תחת הסיסמה "אזור ללא שנאה", לצד לודז' בה פוליטיקאים חילקו מדבקות עם הכיתוב "אזור ללא שנאה" מאת הארגון הפולני הקמפיין נגד הומופוביה.
תמיכה בהצהרות
מפלגת השלטון חוק וצדק עודדה את ההצהרות המקומיות, כאשר פקיד מטעמה חילק מדליות בלובלין לפוליטיקאים המקומיים שתמכו בהצהרות. בוז'נה בירלו, חברת מועצה מטעם המפלגה במחוז ביאליסטוק, אמרה כי החקיקה במחוז נדרשה עקב "פרובוקציות" ו-"דרישות להכנסת נושאי להט"ב ללימודי חינוך מיני".
התנגדות להצהרות
ביולי 2019 הצהיר נציב תלונות הציבור של פולין, אדם בודנר, הצהיר כי "הממשלה מגבירה את הרגשות ההומופוביים בקרב האוכלוסייה" עם הערות "בשולי דיבור השנאה". בודנר הודיע כי הוא מכין ערעור לבית המשפט לעניינים מנהליים על ההצהרות, שכן לפיו הן "לא רק פוליטיות אלא גם בעלות אופי נורמטיבי המשפיע על חייהם של אנשים באזורים המוצהרים".
בחודש יולי 2019 פרסמו סגן מושל העיר ורשה, מרק סולץ, וארגון החוק הפולני למאבק באפליה (PTPA), חוות דעת משפטית הקובעת כי הכרזות אזורים ללא להט"ב "ריקיניות ומוציאות אזרחים מהחברה", בעודם מדגישים את סעיף 32 לחוקת פולין המבטיח שוויון וחוסר אפליה.
פוליטיקאים ליברלים ופעילי תקשורת וזכויות אדם השוו את ההצהרות להכרזות בתקופת שלטון הגרמניה הנאצית על אזורי יודנריין ("ללא יהודים"). העיתון האיטלקי לה רפובליקה כינה את ההצהרות כ-"מושג המעורר את המונח יודנריין". מנהל ארגון הקמפיין נגד הומופוביה, סלאבה מלניק, השווה בין ההכרזות ל-"1933, כאשר היו אזורים חופשיים מקבוצה מסוימת של אנשים". סגן מושל ורשה, פאוול רביאג' צייץ כי "הפשיסטים הגרמנים יצרו אזורים חופשיים מיהודים. אפרטהייד של שחורים". במרץ 2020 שידר הרדיו הבריטי, "BBC 4" סרט תיעודי על התנגדות קהילת הלהט"ב בפולין כלפי הכנסת ההצהרות באזורים במדינה.
ארגון "האטלס לשנאה" (Atlas of Hate), המפקח על אזורי ההכרזות במדינה, הועמד לפרס סחרוב על ידי 43 חברי פרלמנט.
החל משנת 2020, ארגון הלהט"ב האירופי "ILGA-Europe" סימן את מיקום כבודה של פולין כלפי זכויות להט"ב בשטחה כגרועה מכל 27 מדינות האיחוד האירופי.
האיחוד האירופי
ב-18 בדצמבר 2019 הצביע הפרלמנט האירופי (ברוב של 463 תומכים מול 107 מתנגדים) על גינויים של יותר מ-80 אזורים חופשיים מלהט"ב בפולין. הפרלמנט דרש מהרשויות הפולניות לגנות את ההצהרות ולבטל את כל ההחלטות התוקפות את זכויות אנשי הלהט"ב במדינה. על פי הפרלמנט, האזורים הם חלק מ-"הקשר רחב יותר של התקפות נגד קהילת הלהט"ב בפולין, הכוללים דיבור שנאה גובר מצד הציבור ונבחרי ציבור ותקשורת ציבורית, כמו גם מתקפות ואיסורים על קיום מצעדים למען תמיכה בזכויות להט"ב ופעולות להעלאת מודעות לקשיי הקהילה".
בהתבסס על תלונות רבות כי "מספר מועצות מקומיות אימצו הצהרות והחלטות מפלות המיועדות לאנשי להט"ב", כתבה הנציבות האירופית לנגידי חמשת המחוזות - לובלין, לודז', פולין הקטן, פודקרפאטי ושוויינטוקז'יסקיה ב-2 ביוני 2020, והורתה להם לחקור החלטות מקומיות המכריזות על אזורים חופשיים מלהט"ב או "אמנת זכויות משפחה" האם הן פעולות מפלות כלפי אנשי להט"ב או לא. ניתן לראות את המכתב כהרחבה של ההצבעה לשנת 2019 בפרלמנט האירופי בגינוי האזורים, שכן הוא מציין את כישלונה של פולין לדבוק בערכים משותפים של האיחוד האירופי בהם: "כבוד כבוד האדם, חופש, דמוקרטיה, שוויון, שלטון החוק וכבוד לזכויות אדם, לרבות זכויותיהם של אנשים השייכים למיעוטים", כאמור בסעיף 2 לחוזה האיחוד האירופי ל-2012 אשר עלול לגרום לאובדן כספי האיחוד האירופי שיוענקו לפולין בעתיד בהם מהמבנה האירופי והשקעות.
בנאומה על מצב האיחוד האירופי בספטמבר 2020, אמרה אורסולה פון דר ליין, "אזורים חופשיים מלהט"ב הם אזורים חופשיים מהאנושות. אין להם מקום באיחוד שלנו".
במרץ 2021, ביוזמתו של חבר הפרלמנט הצרפתי פייר קרלסקינד, הכריז הפרלמנט האירופי על כל האיחוד האירופי כ-"אזור חופש הלהט"ב" בתגובה "להיחלשות זכויות הלהט"ב בחלק ממדינות האיחוד האירופי, בעיקר בפולין ובהונגריה".
ביולי 2021 הודיעה הנציבות האירופית כי היא תובעת את פולין יחד עם הונגריה על הפרת זכויות היסוד של אנשי קהילת הלהט"ב בשטחיהן.
ב-6 בספטמבר 2021 שלחה הנציבות האירופית מכתבים למספר מועצות אזוריות הקובעים כי כספי האיחוד האירופי לא יינתנו לאזורם אם לא יבטלו את מדיניות הצהרתם. לאחר מכן הנציבות חסמה כ-150 מיליון כספי יורו לאזורים חופשיים מלהט"ב, כמו גם תשלום של 42 מיליארד יורו מקרן המאבק במחלת הקורונה "Covid-recovery" בשל אי ציותה של פולין לחוק האיחוד האירופי.
השלכות בינלאומיות
בפברואר 2020 סיימה העיר התאומה הצרפתית סן-ז'אן-דה-ברייה את שותפותה עם העיר טוחוב הפולנית כתוצאה מהצהרת "אזור חופשי מלהט"ב" אשר אומצה על ידי הרשויות בשטחה. בפברואר 2020 השביתה הקומונה הצרפתית נוגנט-סור-אוז את שיתוף הפעולה שלה עם העיר קרשניק הפולנית כתגובה על העברת החלטה נגד להט"ב על ידי רשויות העיר. בפברואר 2020, האזור הצרפתי סאנטר-עמק הלואר השעה את שיתוף הפעולה שלו עם מחוז פולין הקטן כתגובה לאימוץ ההצהרה על ידי רשויות המחוז.
ביולי 2020 הודיעה הנציבה האירופית לשוויון וצדק הלנה דאלי כי 6 ערים פולניות אשר אימצו את הצהרת "אזור חופשי מלהט"ב" בשטחן, לא יקבלו את כספי האיחוד האירופי הקשורים למימון פרויקטים במסגרת פרויקט הערם התאומות של האיחוד האירופי. ההחלטה נתקלה בביקורת של שר המשפטים הפולני זביגנייב זיוברו ממפלגת חוק וצדק. נשיאת הנציבות האירופית אורסולה פון דר ליין הגנה על ההחלטה באומרה כי "אמנותינו מבטיחות שכל אדם באירופה יהיה חופשי להיות מי שהוא, לחיות במקום בו הינם רוצים, לאהוב את מי שהם אוהבים, ולכוון גבוה ככל שהם רוצים". כתגובה, ב-18 באוגוסט הודיע השר זיוברו כי עיריית טוחוב בדרום פולין תקבל כעת 250,000 זלוטי (67,800 דולר) מקרן משרד המשפטים כתוצאה משלילת מימון האיחוד האירופי.
בספטמבר 2020 הודיעה אי מארי אריקסן סורייד, שרת החוץ הנורווגית, כי העיריות הפולניות שהציגו את הצהרות האזורים, ישללו מהן מענקי EEA (מענקים המייצגים את התרומות של איסלנד, ליכטנשטיין ונורווגיה לצמצום פערים כלכליים באזור הכלכלי האירופי (EEA) וחיזוק היחסים הדו-צדדיים עם 15 מדינות האיחוד האירופי במרכז ודרום אירופה) בעוד שפולין היא המרוויחה הגדולה ביותר מכספים אלו ועלולה להפסיד מיליוני יורו של סיוע. השעיית הכספים חלה על הגופים הממשלתיים שאימצו את הצהרות האזורים ואינם חלים על ארגונים לא ממשלתיים הפועלים באזורים.
בספטמבר 2020 פרסמה קבוצת חברי הפרלמנט האירופי מכתב שהופנה לוועדים האולימפיים האירופיים (EOC) בו דרשו לכבד את זכויותיהם של ספורטאי להט"ב והביעו הצעה לארח את המשחקים האירופיים (2023), שתוכננו להתקיים בקרקוב, במיקום אחר בשל אימוצה של הצהרת "אזור חופשי מלהט"ב" בשטחה.
אולם נחמני
היסטוריה
ראשיתו של המתחם במגרש הספורט של הפועל תל אביב עליו הוקם "בית הפועל" שאותו החליף "אולם נחמני" בראשית שנות ה-40 של המאה ה-20. האולם היה לבית קולנוע בשנים 1942 עד סוף 1944 שנקרא "קולנוע אורה".
ב-24 באוקטובר 1944 האולם נחנך בהופעתו הראשונה של התיאטרון הקאמרי, הצגה בשם "מאז ועד היום" שכללה ארבעה מערכונים בבימויו של יוסף מילוא: "טרגדיה פלורנטינית" מאת אוסקר ויילד, "בוקר בגן העיר" מאת סרפין וג'ואקין קוינטרו, "המאהב" מאת מרטין סירה ו"שלום-בית" מאת ג'ורג' קורמלין.
בשנים 1936–1948 שימש המקום לפעילות ההגנה במסווה של מועצת הספורט של הפועל תל אביב. שלט שמוצב במקום מספר על כך.
בהמשך עבר התיאטרון הקאמרי לאולם שבמרתף בניין קולנוע מוגרבי שברחוב אלנבי אך בשנת 1953 רכש התיאטרון הקאמרי את בניין הפועל וביצע במקום שיפוץ מקיף. ב-16 בפברואר 1955 חזר הקאמרי להופיע באולם נחמני, במקביל לפעילות בקולנוע מוגרבי. באותה תקופה נחשב אולם נחמני למבנה התיאטרון המשוכלל בישראל בשל מערכות החשמל והתאורה המודרניות בו צויד. עלות השיפוץ גרמה לקאמרי לקשיים כלכליים, מאחר שנדרש באופן לא צפוי גם חיזוק יסודות המבנה. אולם בדצמבר 1961 עבר הקאמרי למבנה החדש שנבנה עבורו בפסאז' הוד. לצורך כיסוי הוצאת המעבר למבנה החדש מכר הקאמרי את המבנה לעיריית תל אביב-יפו ול. לצורך ניהול המבנה הוקמה חברת "אולם נחמני 4 בע"מ" בבעלות משותפת של שני הגופים. האולם הושכר במשך השנים למפיקים פרטיים שהעלו בו מופעים שונים. בין השאר תיאטרון העונות העלה בו את הצגת הבכורה שלו, ב-19 בפברואר 1963, המחזה "הנסיכה האמריקאית" של נסים אלוני. ובשנת 1965 עלה בו המחזה "יחפים בפארק", בהפקתו של גיורא גודיק ובבימויה של נולה צ'לטון.
באפריל 1970 שכר הקאמרי את האולם עבור העלאת המחזה "מלכת האמבטיה" של חנוך לוין. המחזה עורר סערת ציבורית והנהלת האולם סירבה להמשיך לתת לו לרוץ, לאחר הפרעות רבות במהלך ההצגה.
בשנת 1993 קיבלה "ועדת השרים לענייני הפרטה" החלטה על הפרטת חברת "אולם נחמני 4 בע"מ". באותה עת הייתה הפעילות באולם מעטה והחברה פעלה בהפסד. בספטמבר 1997 שינתה העירייה את ייעוד החלקה עליה הוקם האולם מאזור מגורים למגרש לבניין ציבורי מיוחד והציעה לקנות מהמדינה את חלקה בחברה או ליזום פרויקט משותף לבנייה במגרש אך נתקלה בחסמים בירוקרטיים. האולם נסגר בהוראת מכבי אש ומשטרת ישראל, בשל בעיות בטיחותיות. והוא שימש לחזרות ומחסן תפאורות של תיאטרון גשר ללא תמורה.
משנת 2002 שימש האולם את אנסמבל עיתים, קבוצת תיאטרון שוליים ששינתה את המבנה הפנימי שלו. האולם הוקטן ל-90 מקומות ישיבה, בשאר השטח הוקמו חדרי חזרות ומחסן תפאורת.
באוגוסט 2015, התלונן מבקר התיאטרון מיכאל הנדלזלץ על קשיי הנגישות לאולם לבעלי מוגבלויות (לצורך הכניסה לאולם יש לעלות במדרגות). מיד אחר כך הותקן מעלון לשימוש בעלי מוגבלויות, אך הוא לא אושר על ידי רשויות הכיבוי ובאולם נמצאו ליקויים במערכת כיבוי האש. אנסמבל עיתים פנה למימון המונים לכיסוי עלות התיקונים הדרושים. אך ביוני 2016 עיריית תל אביב החליטה על סגירת האולם, מאחר שהוא היה צריך שיפוץ מקיף בעלות של כ-30 מיליון שקלים. לאחר שהושקעו כספים רבים בשיפוץ אולם תיאטרון הבימה, הסינמטק, היכל התרבות וחידוש בניין תיאטרון בית ליסין (פסאז' הוד), החליטה העירייה לא להקצות כספים למבנה תיאטרון נוסף בעיר.
ביולי 2019 רכשה עיריית תל אביב את חלקה של הממשלה בחברת "אולם נחמני 4 בע"מ".
לינוי בר-גפן
לינוי בר-גפן (נולדה ב-10 באוגוסט 1979 ברמת גן) היא עיתונאית, מגישת טלוויזיה ושדרנית רדיו ישראלית.
ביוגרפיה
הוריה עלו ארצה מצפון אפריקה וממזרח אירופה. לאחר לימודיה בתיכון תלמה ילין במגמת התיאטרון, שירתה בגלי צה"ל ככתבת וכן כעורכת מהדורות חדשות, עד שהודחה בשל עבירת משמעת.
לאחר שירותה הצבאי הייתה כתבת במהדורת החדשות של חברת הטלוויזיה בכבלים "תבל", "תחנה מרכזית", וכן כתבת פוליטית באתר ynet.
בשנת 2002 הצטרפה לחברת החדשות של ערוץ ישראל 10, שם הייתה כתבת, עורכת ומגישת מבזקים.
במרץ 2007 דווח כי בר-גפן תצטרף כעורכת לצוות התוכנית "לונדון את קירשנבאום". באוגוסט באותה שנה הגישה בר-גפן סדרה בת שלושה פרקים בנושא איכות מי השתייה בישראל, בשם "זהירות מים", והגישה סרט דוקומנטרי על יהדות ארצות הברית. החל מנובמבר 2007 שידרה ברדיו 99 את תוכנית הבוקר "כאן ועכשיו" יחד עם גל גבאי למשך כשנה.
בסוף יוני 2008 החלה להגיש את התוכנית "מה קורה" במסגרת שידורי קשת בערוץ 2, בה היא סוקרת את אירועי היום לפי עריכתם של גולשי האינטרנט. ב-2009 הגישה את תוכנית הבוקר "יום חדש" ב"קשת", עם אורן וייגנפלד למשך כשנה. בספטמבר 2010 התפטרה מ"קשת" ועברה לתפקיד כתבת ותחקירנית בתוכנית התחקירים "360" של "רשת".
בשנת 2013 עלתה בערוץ 2 התוכנית "מועדון המבקרים", בה השתתפה בר-גפן כחברת פאנל לצידם של רן שריג, ג'ודי שלום ניר מוזס ולוסי אהריש.
משנת 2014 מגישה בימי רביעי את התוכנית "יהיה בסדר" בגלי צה"ל יחד עם אביב לביא.
ביולי 2014 החלה להגיש תוכנית אקטואליה יומית בערוץ 20.
במאי 2015 החלה להגיש בערוץ 10, כחלק מצמד, את תוכנית התחקירים "עושות חשבון".
החל מאוקטובר 2017 הגישה את מגזין התחקירים "על המשמר" בערוץ כאן 11.
ביולי 2018 החלה להגיש תוכנית רשת לילדים בשם "דבר לילדים" המשודרת באתר האינטרנט "דבר ראשון".
ב-22 בדצמבר 2020 החלה להשתתף כפאנליסטית בתוכנית "חדשות הבוקר" בערוץ קשת 12.
חיים אישיים
בר-גפן היא צאצאית (דור שישי) של החוזה מלובלין.
ב-27 ביולי 2007 נישאה לדני אנגלברג, וכעבור כארבע שנים הם נפרדו.
משנת 2012 היא בזוגיות עם העיתונאי בן זילכה. ב-2015 נולד להם בן. בראיונות לתקשורת סיפרה בר-גפן על הקשיים בטיפול בבן זוגה, שהפך לסיעודי עקב אירוע מוחי. בעקבות אירוע זה, מציעה בר גפן שירות ניהול משבר רפואי הנמכר ככיסוי ביטוחי.
בשנת 2019 הגישה תביעה בסך 300 אלף ש"ח נגד חברת "טוויטר", על שזו סירבה להסיר ציוץ פוגעני כלפיה. לינוי מעידה על עצמה כאתאיסטית אך רואה ערך בשמירה על המסורת.
אבאי קוננבאיולי
אַבַּאי אִיבְּרָהִים קוּנַנְבָּאיוּלִי (בקזחית: Абай (Ибраһим) Құнанбайұлы; 10 באוגוסט 1845 - 5 ביולי 1904), הידוע גם כאַבַּאי קוּנַנְבָּאיֶב (ברוסית: Абай Кунанбаев), היה משורר, מלחין ופילוסוף קזחי, דמות חשובה בפיתוח הקזחית כשפה ספרותית.
קורות חיים
אבאי נולד בצ'ינגיס-טאו (קראול המודרנית), בנם של קוננבאי, אציל אמיד, ואשתו השנייה, אולז'אן. מעמדו של אביו אפשר לו ללמוד בבית ספר רוסי, אך רק לאחר שבילה זמן מה תחת השגחתו של מולא במדרסה אסלאמית. בבית הספר נפגש אבאי לראשונה עם כתביהם של מיכאיל לרמונטוב ואלכסנדר פושקין.
תרומתו העיקרית של אבאי לתרבות הקזחית מרוכזת בשיריו, שנבעו מתוך התרבות העממית המקומית והביעו חוש לאומי מפותח. עד אז הייתה השירה הקזחית מדוברת בעיקר ומהדהדת בקולות הנוודים בערבות קזחסטן. ברם, בימיו אירעו תמורות חברתיות-פוליטיות וחברתיות-כלכליות חשובות. עם העמקת ההשפעה הרוסית במדינה, רבו האפשרויות החינוכיות, כמו גם החשיפה להשקפות עולם שונות מרוסיה, אסיה והמערב. קוננבאיולי התעמק בהיסטוריה התרבותית והפוליטית של אזורים אלו, ובכך השפיעה שירתו על השקפת עולמם של קזחים משכילים רבים.
קוננבאיולי גם תרגם את ספריהם של מחברים רוסיים ואירופאיים לקזחית, רבים מהם בפעם הראשונה.
ישנו ספר מאת מוכתר אואזוב, הנחשב לביוגרפיה הרשמית של קוננבאיולי, ברם רבים טוענים שהמחבר, שפעל בתקופה הסובייטית, סילף עובדות על מנת לתאר את קוננבאיולי כמי שתיעב את התרבות הקזחית המקורית ורצה להופכה לרוסית יותר.
כשות
כְּשׁוּת (שם מדעי: Cuscuta) הוא סוג צמחים ממשפחת החבלבליים, המונה כ-170 מינים שהם צמחים טפיליים.
השם העברי
בתעשיית הבירה מבלבלים לא פעם בין הכְּשׁוּת לבין הכְּשׁוּתָנִית - שהם צמחים נפרדים. הכשותנית היא המשמשת כרכיב בייצור הבירה. ב-1930 האקדמיה ללשון העברית טבעה את המושג כָּשׁוּת לציון רכיב זה, אך ב-1998 אימצה את המונח כְּשׁוּתָנִית.
בספרות חז"ל מוזכר הכשות בשמו הארמי "כשותא", פעמים הכוונה לכְּשׁוּת (שבת קז:) ופעמים שהכוונה לכְּשׁוּתָנִית (מועד קטן יב:).
תיאור
מיני הכשות הם עשבים חד-שנתיים או רב-שנתיים, חסרי כלורופיל וחסרי עלים ושורשים. לגבעולים צורה גלילית והם נכרכים על ענפי צמחים אחרים, תוך שהם מפתחים איברי מציצה המגיעים עד לשיפה של הפונדקאי ומקבלים חומרים אורגניים הדרושים לקיומם. הפרחים קטנים, ערוכים בקרקפות, דו-מיניים ולהם עטיף כפול, 4-5 עלי-גביע, כותרת דמוית פעמון שהיא בעלת 4-5 אונות, אבקנים המצויים כמספר עלי-הכותרת ושחלה בת 2 מגורות.
ההאבקה נעשית על ידי חרקים הניזונים מצוף הכשות. פרי הכשות הוא הֶלְקֵט המכיל זרע אחד עד ארבעה והוא נפתח על ידי קרע המצוי בו. הזרעים נובטים על הקרקע והם חסרי פסיג. שורשון קצר מחבר את הצמח הצעיר לאדמה והוא צומח תוך "גישוש" אחרי צמח אחר. לאחר שהוא נתקל בצמח, הוא כורך סביב הצמח את איברי-המציצה. לאחר-מכן השורשון הצעיר מתייבש והכשות מאבדת את הקשר לאדמה והופכת להיות טפילה על צמח אחר, פונדקאי.
הכשות היא צמח שעלול להזיק לגידולים חקלאיים ולגרום נזק לצמחים מסוימים. כיום נהוג לברור את זרעי הצמחים לפני שתילתם כדי למנוע הפצה של הכשות, שכן היא מוסיפה לגדול גם כאשר הפונדקאי נעקר. לכן, הדרך היחידה להפסיק את התפשטות הכשות היא באמצעות הצתת שרפה בשדה.
זמיר בבל
זמיר בבל (8 בפברואר 1929 – 5 באוגוסט 2021) היה אתלט עבר ישראלי, אלוף ושיאן ישראל לשעבר בקפיצה לרוחק, פרופסור למחשבים, כנר, מלחין ושדרן רדיו.
אתלטיקה
בבל התאמן באתלטיקה בקבוצת מכבי הצפון תל אביב בהדרכתו של טוביה מיורצ'יק.
באליפות ארץ ישראל שנערכה במאי 1945 הוא זכה במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.58 מטר, אחרי משה חפץ ממכבי פתח תקווה שקבע שיא ארץ ישראל חדש של 6.66 מטר ופירסון מחיל התעופה (6.64 מטר).
באליפות ישראל שנערכה ביולי 1949 הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.77 מטר.
במכביה השלישית שנערכה בשנת 1950 נשא בבל את דגל ישראל בטקס הפתיחה של תחרויות האתלטיקה.
באליפות ישראל שנערכה ביוני 1952 הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.32 מטר.
אחרי פרישתו מאתלטיקה
לאחר קום המדינה היגר בבל לארצות הברית שם למד מתמטיקה באוניברסיטת דרום אילינוי. בשנת 1965 סיים את הדוקרטורט והתקבל כמרצה באוניבריסטה בה למד. בשנת 1968 עבר ללמד באוניברסיטת קנזס.
משפחתו
יקירת תל אביב, מרים נוביק-בבל היא אחותו של זמיר בבל. בתו של בבל, אילנה גולדברג, היא אלופת ישראל בעבר (1988–1996) בזריקת דיסקוס.
ג'ון אנתוני ווקר
ג'ון אנתוני ווקר (באנגלית: John Anthony Walker; 28 ביולי 1937 - 28 באוגוסט 2014) היה איש שירות הקשר של הצי האמריקאי שמכר את סודות הצי לסובייטים תמורת בצע כסף והפעיל לשם כך רשת ריגול משפחתית.
ביוגרפיה
ג'ון אנתוני ווקר נולד בשנת 1937. שירת בחיל הים של ארצות הברית כמומחה לקשר בדרגה של Warrent Officer (דרגה שבין חוגר לקצין המוענקת לאקדמאי או לבעל מקצוע טכני בדומה לדרגת ממ"ק בצה"ל). בתפקידו זה בא במגע עם חומר צבאי ומודיעיני סודי. במשך שנים רבות מ-1968 ועד 1985 מכר ווקר את סודות הצי וצופניו לסובייטים, דבר שאיפשר להם לפענח במרוצת השנים כמיליון שדרים סודיים של הצי. ווקר היה האיש שגרם ככל הנראה לנזק המודיעיני הרב ביותר בתולדות ארצות הברית. הסובייטים גמלו לו בתשלום סכומי כסף שהסתכמו במשך השנים בכמיליון דולר.
ככיסוי לפעילותו החתרנית טיפח ווקר תדמית של איש ימין קיצוני והצטרף לאגודת ג'ון בירץ' ולקו קלוקס קלאן.
בשנת 1984 פנתה גרושתו ברברה ווקר לאחד ממשרדי לשכת החקירות הפדרלית ה-FBI במדינת מסצ'וסטס ומסרה כי בעלה לשעבר הוא מרגל סובייטי, אך אנשי הלשכה לא יחסו חשיבות לטענתה וגנזו את התלונה. בשנת 1985 פנתה בתו לורה ווקר למשרד ה-FBI בבוסטון וביקשה לדעת מה עלה בגורל תלונת אמה. איש הלשכה בחן את עדויות האם והבת, מצא כי העניין ראוי לחקירה ושלח על כך תזכיר למטה ה-FBI בוושינגטון הבירה. שני חוקרים נשלחו לחקור את לורה ווקר והיא מסרה להם כי בעת ששירתה בצבא האמריקאי ביקש ממנה אביה להשתתף עמו במכירת סודות צבאיים. כן סיפרה כי משפחתם הייתה במשך שנים רבות דלת אמצעים, עד אשר לפתע החל לזרום לכיסם כסף רב. ה-FBI פתח בחקירה יסודית ממנה עלה כי בשנת 1968, כאשר ווקר נקלע למצוקה כספית, הוא יצר קשר עם הסובייטים והחל למכור להם סודות צבאיים שנודעו לו משירותו בבסיס הצי בנורפוק והתמיד בקשר זה במשך כל השנים.
אם כי בשנת 1985 לא שירת כבר ווקר בצי, מסרה אשתו כי היא מאמינה שהוא עדיין מצליח להשיג סודות צבאיים עבור הסובייטים מאחיו ארתור ווקר שהיה סגן-אלוף בדימוס של הצי. כן מסרה לחוקרים כי קצין זוטר בצי בשם ג'רי אלפרד וייטוורת' משתף פעולה עם בעלה במעשיו. נתברר כי ביודעו שהוא עומד לסיים את שירותו ב-1975, לאחר עשרים שנות שירות בצי, קשר ווקר קשר עם ויטוורת' על מנת שיישאר בידו מקור פעיל של מידע לאחר פרישתו.
עם פרישתו של ווקר מן הצי ב-1975 נתמנה וייטוורת' לקצין במערך הקשר הלווייני של הצי ומסר לווקר מידע בעל ערך מודיעיני רב שווקר העביר לסובייטים. בשנת 1981 הוצב וייטוורת' לתפקיד אחר שלא היה לו בו מגע עם סודות צבאיים ומעיין המידע התחיל להתייבש. עקב כך גייס ווקר לרשת שלו את בנו מייקל ווקר, שהיה ימאי פשוט שהתגייס לצי בשנת 1982 בהיותו בן עשרים, והדיח את הבן לגנבת מסמכים סודיים.
גם וייטוורת' התקשר שוב לווקר וניסה לחדש עמו את הקשרים, אולם נדחה על ידי ווקר בטענה שהמידע שהשיג חסר ערך. וייטוורת' שנפגע שאף לנקום בווקר ושלח מכתבים אנונימיים למשרד ה-FBI בסן פרנסיסקו ובהם הודיע כי מרגל אמריקאי (שלא נקב בשמו) גונב את סודות הצי במשך שנים.
בה בעת טלפנה הבת לורה ווקר לאביה, לבקשת ה-FBI שהאזין לשיחות. פרטי השיחות הפלילו את ווקר והביאו למעצרו במאי 1985, ביחד עם אחיו ארתור ווקר, בנו מייקל ווקר ווג'רי וייטוורת'.
פרשת השבוע
פרשת השבוע היא קטע נבחר מתוך חמשת חומשי התורה המיועד לקריאה שבועית, במטרה להשלים את לימוד התורה כולה במשך שנה אחת. בחלוקה חד-שנתית מתקבלות 54 "פרשות", כאשר בהתאמתם למחזור שנתי לעיתים מאחדים את חלקן זו עם זו לכדי מכלול של 46 עד 53 חלקים. מנגד, היה מנהג קדום יותר בארץ ישראל שלפיו החלוקה הייתה ליותר מקטעים והקריאה במתכונת זו ארכה כשלוש שנים וחצי.
נהוג לקרוא את הפרשה של אותו שבוע בבית הכנסת בכל שבת, ללמוד אותה ולפרש אותה. בנוסף לקריאת פרשת השבוע בשלמותה בשבת, נקראת תחילתה בתפילת מנחה של השבת הקודמת ובתפילת שחרית של ימי שני וחמישי שלפני השבת. בקהילות אשכנזיות נהוג לעיתים לכנות את הפרשה "סדרה". (אך אין לבלבל מונח זה עם נוהג הקריאה הקדום של "סדרים"). פרשת השבוע תחל תמיד בתחילת פרשיה פתוחה או סתומה, למעט בפרשת ויחי.
מקור המנהג בעדות עם ישראל
ההתפתחות של סדר הקריאה בתורה נעשתה בשלבים. בתחילה הונהגה קריאה של קטעים מוגדרים בחגים ובמועדים, וכן בימי שני, חמישי ושבת. לאחר מכן, כפי הנראה בתקופת המשנה, הונהגה קריאה של קטעי תורה לפי סדר, אך ללא מסגרת מוגבלת של זמן.
החלוקה הנוכחית של פרשות השבוע מותאמת למנהג יהדות בבל, שלפיו היו עוברים על כל התורה בכל שנה. ביהדות ארץ ישראל היו עוברים על התורה רק פעם בשלוש שנים (או שלוש שנים וחצי), ולא הייתה אחידות בקריאת הפרשות בין מקום למקום אלא כל קהילה או אזור סיימו בזמן אחר, ולכן חלוקת הפרשות הייתה שונה והפרשות היו קצרות יותר. עדויות לחלוקת פרשות השבוע לפי מנהג ארץ ישראל נמצאו בספרים ובפיוטים עתיקים, בהם כאלה שנתגלו בגניזת קהיר. יש המשערים שבזמן הקליר היו שנהגו בארץ ישראל לסיים את התורה כל שנה בשבת אחרי שמיני עצרת. במהלך תקופת הגאונים עברו רוב קהילות ישראל לנהוג כמנהג בבל, שבו מסיימים את התורה בשמחת תורה וכ"ד בתשרי הוא "ראש השנה של פרשות". בבית הכנסת בן עזרא בפוסטאט השתמר מנהג קריאה במחזור תלת-שנתי עד ימי רבי אברהם בן הרמב"ם.
השמות לפרשות השבוע נקבעים לפי מילה או מילים מתחילת הפסוק הראשון של הפרשה או השני כאשר הפסוק הראשון הוא נפוץ כמו "וידבר ה' אל משה לאמר". קביעת השמות לפרשות הייתה שונה במקורות שונים. כך לדוגמה: פרשת לך לך - פרשת ויאמר, פרשת יתרו - פרשת וישמע, פרשת תרומה - פרשת וייקחו.
גם בחלוקה עצמה לפרשות היו הבדלים קטנים. בתקופת הגאונים נהגה במקום פרשת בא "פרשת השכם". לפי מנהג יהודי תימן הבלדי נוהגים לחבר את חקת ובלק במקום את מטות ומסעי. מעטים, בעיקר הדרדעים, נוהגים כרב סעדיה גאון ומחלקים את פרשת חוקת לשתי שבתות: חציה הראשון, עד "ויסעו מקדש", נקרא עם פרשת קורח, וחציה השני עם פרשת בלק. בספר החינוך, מחולקות פרשות "משפטים" ו"אם כסף תלוה" לשתי פרשות. בהשלמה למחזור ויטרי, מחולקות כל הפרשות של סוף ספר שמות לשתים. במסמך מגניזת קהיר, מחולקות פרשת ויקרא ופרשת צו.
התאמת הפרשות ללוח השנה
כאשר יום השבת חל באחד מחמשת החגים מהתורה (ראש השנה, יום כיפור, שבעת ימי סוכות, שבעת ימי הפסח ושבועות), אין קוראים בו את פרשת השבוע, אלא קטע מיוחד המתייחס לחג. לעומת זאת, את פרשת וזאת הברכה קוראים תמיד בשמחת תורה, שחל בדרך כלל (ובחוץ לארץ תמיד) ביום חול.
בשנה עברית פשוטה, לא מעוברת, יש בין 353 ל-355 ימים, כלומר 50 או 51 שבתות. בשנה מעוברת יש בין 383 ל-385 ימים, כלומר 54 או 55 שבתות. תמיד יהיו לפחות שתי שבתות בשנה בהן לא קוראים פרשה (סוכות ופסח), ועל כן המספר הגדול ביותר של שבתות בשנה בהן קוראים פרשה הוא 53, שזה בדיוק מספר הפרשות בלי "וזאת הברכה", שקוראים גם לא בשבת.
פרשות מחוברות
כעיקרון, מחברים שתי פרשות קצרות יחד (בפרשה ממוצעת קצת מעל 100 פסוקים). כך הדבר בניצבים-וילך (יחד 70 פסוקים), תזריע-מצורע (יחד 157 פסוקים), אחרי מות-קדושים (יחד 144 פסוקים) ובהר-בחוקותי (יחד 135 פסוקים). הפרשות האחרות המתחברות נבחרו ככל הנראה בגלל מקומן בלוח השנה.
רשימת הזוגות
זוגות הפרשות המתחברות הם:
בחוץ לארץ יש עוד שתי אפשרויות בהם מחברים את הפרשות:
התאמה תוכנית
באופן כללי, אין זיקה בין תוכן הפרשה לבין התקופה בשנה בה היא נקראת. עם זאת, ישנן זיקות בין לוח השנה לבין הפרשות הנקראות, כאלו שנמצאו לאחר קביעת סדר הקריאה. עם אלה ניתן למנות את הזיקות הבאות:
קריאת הפרשה
הפרשה הראשונה בתורה, פרשת בראשית, נקראת בשבת שלאחר שמחת תורה, והפרשה האחרונה, פרשת וזאת הברכה, נקראת בשמחת תורה. לבד מקריאת פרשת השבוע בשלמותה בשבת, נקראת תחילתה בתפילת מנחה של השבת הקודמת ובימי שני וחמישי שלפני השבת.
החלוקה לעליות
פרשת השבוע מחולקת לשבעה קטעים. בחגים ובמועדים המספר קטן יותר, למעט במקרה שבו המועד או החג חל בשבת, ואז נשארים 7 קטעים. בכל קטע עולה אחד המתפללים לקרוא בתורה. מסיבה זו נקראים קטעים אלו "עליות". העולה לתורה מברך ברכות מיוחדות בתחילת העלייה ובסופה. ליד העולה ומול ספר התורה עומד בעל הקורא, המראה לעולה היכן מקום הקריאה בספר התורה (בעבר נקרא בשל תפקידו זה חזן). כיום נהוג ברוב עדות ישראל, כי בעל הקורא הוא שקורא את הקריאה בקול ובטעמי המקרא עבור העולה לתורה ובמקומו. בקרב יהודי תימן עדיין מקיימים את המנהג הקדום לפיו העולה קורא בעצמו את קריאת התורה בקול ובטעמי המקרא, למעט במקרים בהם העולה אינו בקי בקריאה בטעמי המקרא.
בקרב יהדות אשכנז ובקרב חלק מן הספרדים נהוג שאם יש נער החוגג בר מצווה באותו שבוע, מעלים אותו לקטע האחרון בפרשה, הקרוי "מפטיר", ולהפטרה שאחריו. אצל רוב הספרדים נהוג שבר המצווה עולה לעלייה אחרת.
מנהג שרווח בעבר וקיים גם כיום בחלק מבתי הכנסת, הוא הצעת העליות למכירה פומבית - האדם המציע את ההצעה הגבוהה ביותר עולה לתורה - וכך לאסוף כסף לצורכי בית הכנסת.
הפטרה
בתום הקריאה בפרשת השבוע קוראים גם קטע מספרי הנביאים, הקרוי הפטרה. תוכנו של קטע זה קשור לתוכנה של פרשת השבוע או למועד קריאתה. העולה האחרון בתורה שנקרא "מפטיר" מברך לפניה ולאחריה. יש מקומות שנהגו שהעולה למפטיר או הבעל קורא, קורא את ההפטרה בקול ובטעמים, ויש מקומות שנהגו שכל הקהל קורא לעצמו.
קריאת פרשת השבוע ביהדות הלא-אורתודוקסית
ביהדות הרפורמית והקונסרבטיבית קהילות רבות החליטו לחדש את הנוהג העתיק של השלמת קריאת התורה במחזור תלת-שנתי. כדי לשמור על עקביות עם המחזור השנתי של הפרשות (הנהוג ביהדות האורתודוקסית), נקרא כל שבוע רק שליש מהפרשה המסורתית: בשנה הראשונה של המחזור נקרא שליש ראשון מכל פרשה, בשנה השנייה שליש שני ובשנה השלישית השליש האחרון, וכך תוך שלוש שנים נקראת התורה כולה בדילוגים. גם קטעים אלו מחולקים בשבת לשבע עליות ומפטיר, כך שכל עלייה מכילה בממוצע ארבעה-חמישה פסוקים.
פרשת השבוע בתרבות היהודית
יש נוהגים לציין תאריכים לפי פרשת השבוע וימי השבוע. מנהג זה מופיע בכמה מקומות בספר זכרון יהודה של רבי יהודה בן הרא"ש וכן בשאלה שנשלחה לרשב"א. החיבורים הקדומים ביותר המציינים בשיטתיות תאריכים לפי פרשות הם לוחות זמני ארבע התקופות ושאילת גשמים מתחילת האלף השישי. הזכרת שם הפרשה לציון אירוע שהתרחש בשבת עצמה מופיעה כבר במקורות קדומים יותר.
דרשות על פרשת השבוע
יש מקומות הנוהגים לאחר הקריאה בפרשת השבוע, שהרב נושא דרשה בנושאי הפרשה, וכן מקובלים חוגי לימוד בפרשת השבוע. מנהג זה תפס תאוצה החל מזמנו של הנצי"ב, שדרשותיו בפרשת השבוע כונסו לספר "העמק דבר". דוגמה מהשנים האחרונות היא ה"דפים" בפרשת השבוע של חוקרת המקרא נחמה ליבוביץ. השיעורים שהפיצה בדפים משוכפלים, החל משנת 1942, קובצו ברבות הימים לחמישה ספרים המקבילים לחמשת חומשי תורה הנקראים בהתאם לספר: 'עיונים בספר בראשית', 'עיונים בספר שמות' וכן הלאה. גם אחיה, ישעיהו ליבוביץ, הרבה לתת שיעורים בפרשת השבוע, ואף הם קובצו בספר.
בחסידות
בקרב תנועת החסידות ניתנת דרשת האדמו"ר על פרשת השבוע בטיש. עיקר הדרשות בחסידות מדבר על רעיונות מוסריים שנמצאים ברמז בפרשות או על ההקשר בין הפרשה לחג הקרוב. קיימים דגשים שונים בחסידיות שונות, וכך לדוגמה אדמו"רי חסידות צאנז (למשל הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם) וחסידות חב"ד (למשל הרב מנחם מנדל שניאורסון) הדגישו את לימוד פרשת השבוע עם רש"י בדרשותיהם.
כמו כן נדרשו בתורת החסידות הקשרים בין תוכן כל אחד משבעת חלקי הפרשה לבין הספירה המקבילה לו על פי הקבלה. אחד האישים העוסקים כיום במציאת הקשרים אלו הוא הרב יצחק גינזבורג, שאף הוציא מספר ספרים בנושא.
הקבלות בין פרשת השבוע לתקופתנו
לפעמים ניתן למצוא הקבלות בין אירועי פרשת השבוע לאירועים אקטואליים מתקופתנו ולחיים המודרניים של יהודים ושל ישראלים. ג'קי לוי יוצר הקבלות כאלה בטור השבועי שלו בידיעות אחרונות, "מדרש ביתי לפרשת השבוע". הרב יהודה לאון אשכנזי (מניטו) עסק בכך, בייחוד בהקשר של השיבה לארץ ישראל ושל הזהות הישראלית. גם בסדרת הדרמה הטלוויזיונית "פרשת השבוע", העוסקת בחיים בישראל, נעשה שימוש ברעיון שעומד בבסיסה של כל פרשה ליצירת כל אחד מפרקיה.
לקריאה נוספת
על פרשת השבוע שכתבו ספרים רבים. להלן ספרים אחדים מתוך המבחר הרב:
פישר בלק
פישר בלק (באנגלית: Fischer Black; 11 בינואר 1938 - 30 באוגוסט 1995) היה כלכלן ומתמטיקאי אמריקאי שהתפרסם במיוחד בשל היותו, יחד עם מיירון שולס, בין מפתחי המודל המקובל ביותר להערכת אופציות – נוסחת בלק ושולס.
את הדוקטורט קיבל בלק ב-1964 באוניברסיטת הרווארד שבבוסטון, מסצ'וסטס, בתחום המתמטיקה השימושית. הוא היה תלמידו של מרווין מינסקי ועבד איתו על בעיות באינטליגנציה מלאכותית.
פעילותו ככלכלן
ב-1971 עבר לאוניברסיטת שיקגו ואחר כך הצטרף למכון המחקר MIT. בתחילת דרכו היה מעורב בוויכוחים בין הכלכלנים המוניטריסטים בראשות מילטון פרידמן והקיינסיאנים בראשות מודיליאני. בלק לא ראה חשיבות גדולה למדיניות המוניטרית במסגרת ייצוב של צמיחת המשק, וב-1972 כתב למילטון פרידמן מכתב בזו הלשון:
מודל הערכת האופציות
בתקופה זו החל לעבוד על גולת הכותרת של הצלחתו - מודל הערכת האופציות בלק-שולס. המודל של בלק ושולס הוא מודל מתמטי יישומי במלוא מובן המילה. הוא אומד את ערכה של אופציה מסוג קול (Call) או פוט (Put) בהינתן פרמטרים הנוגעים לשערי מניות, התנהגותן, שער הרבית במשק ועוד.
בלק נפטר ב-1995 מסרטן. ב-1997 הוענק פרס נובל לכלכלה לעמיתו לפיתוח המודל, מיירון שולס, ולכלכלן נוסף שהיה מעורב בפיתוח - רוברט סי. מרטון. ועדת הפרס העלתה על נס את תרומתו המכרעת לפיתוח הנוסחה. יש להניח כי אילו חי, היה בלק חתן פרס נובל.
מאירוב
מאירוב (רוסית: Меиров או Мееров) הוא שם משפחה יהודי רוסי, קווקזי ובוכרי. פירוש השם בעברית הוא "בן מאיר".
סדר כוחות צבא האיחוד בקרב פייב פורקס
יחידות צבא האיחוד ומפקדיהן שלהלן נטלו חלק בקרב פייב פורקס, אשר התקיים בשלבים הסופיים של מלחמת האזרחים האמריקנית. סדר כוחות צבא הקונפדרציה לקרב זה מוצג בנפרד.
פומביות הדיון
פומביות הדיון היא עקרון יסוד במערכת המשפט בישראל המגלם את אחת מהזכויות החוקתיות הבסיסיות במשטר דמוקרטי, היא זכות הציבור לדעת, ואשר מהווה את אחת הערובות העיקריות לתקינותו של ההליך המשפטי. ככלל, בית המשפט ידון בפומבי, אלא אם כן נקבע אחרת בחוק או אם בית המשפט הורה אחרת (בהתבסס על הוראת חוק מסוימת).
היסטוריה
ועדה בראשות צביקה דולינגר המליצה לשדר דיונים מבתי המשפט. לאורך השנים התקיימו מספר פיילוטים במטרה לבחון שידור אודיו ווידאו מדיוני בתי המשפט, בין אם באופן ישיר ובין אם בהשהייה.
ב-16 באפריל, דיון בתקנות שעת חירום העוסקות בשימוש ביכולות שב"כ לצורך מאבק בהתפרצות נגיף הקורונה בישראל צפוי להיות הדיון הראשון שישודר לצפייה, ביוזמת השופט חנן מלצר.
המסגרת החוקית
לפי לחוק יסוד: השפיטה ו לחוק בתי המשפט, ברירת המחדל היא כי בית המשפט ינהל את הדיון באופן פומבי ויאפשר למי שחפץ בכך להיחשף לפרטיו ואף להיכנס אל אולם בית המשפט ולצפות בהליך. עיקרון פומביות הדיון נועד להבטיח כי המידע אודות ההתרחשויות באולם בית המשפט ועל אודות פעולותיה של הרשות השופטת יהיה גלוי לציבור ויאפשר שקיפות, פתיחות וביקורת ציבורית.
מספר עקרונות עומדים ביסודו של עיקרון פומביות הדיון:
חריגה מעיקרון פומביות הדיון
על אף חשיבותו הרבה של עיקרון פומביות הדיון, עיקרון זה אינו מוחלט ולעיתים יש לאזנו אל מול עקרונות ואינטרסים מתחרים.
יחסיותו של עקרון פומביות הדיון מוצאת ביטוי, בין היתר, בהגבלות שונות על הפומביות הקבועות בהוראות חוק בתי המשפט ובחוקים שונים אחרים.
דיון בדלתיים סגורות
לפי, בית המשפט יהיה רשאי לדון בעניין מסוים (כולו או מקצתו) בדלתיים סגורות לשם השגת אחת (או יותר) מהמטרות הבאות: גם אם קבע בית המשפט כי הדיון יתנהל בדלתיים סגורות, רשאי הוא להרשות לאדם מסוים (או מספר אנשים) להיות נוכחים בדיון (או בחלקו).
איסור פרסום וצילום
על מנת לפרסם פרט כלשהו על דיון שהתנהל בדלתיים סגורות יש לקבל אישור על ידי בית המשפט. כמו כן, נדרש אישור דומה במקרה ומעוניין אדם לצלם בתוך אולם בית המשפט או לפרסם צילום זה.
בנוסף לסיטואציה של דיון בדלתיים סגורות, קיימים מספר מקרים נוספים בהם יאסור בית המשפט פרסום פרטים מאולם הדיונים (ללא קבלת אישור): בנוסף למקרים אלו, רשאי בית המשפט לאסור פרסום של דיון לשם הגנה על ביטחונו של בעל דין, עד או אדם אחר ששמו הוזכר בדיון או לשם מניעת פגיעה חמורה בפרטיות של אחד מהם, לשם מניעת פגיעה בפרטיות של אדם בשל חשיפת מידע רפואי עליו או לשם מניעת פגיעה בפרטיותו של אדם עם מוגבלות שכלית או של אדם עם מוגבלות נפשית (כהגדרתם בחוק הליכי חקירה והעדה (התאמה לאנשים עם מוגבלות שכלית או נפשית)).
שיקולים בחריגה מפומביות הדיון
בבואו לבחון בקשה לקיום דיון בדלתיים סגורות ולחרוג מעיקרון פומביות הדיון, יבחן בית המשפט מספר שיקולים: ככלל, בית המשפט יעתר לסטות מעיקרון פומביות הדיון ויאפשר דיון בדלתיים סגורות במקרים חריגים בלבד.
רוץ ילד
רוץ ילד הוא אלבומם הרביעי של כנסיית השכל, אשר יצא בפברואר 2001 תחת חברת NMC. האלבום כולל בין היתר את השירים "תגידי שטוב", "תרימי את הראש", ו"טיפת מזל", גרסת כיסוי לשירה של זהבה בן.
מיכאיל ורובל
מיכאיל אלכסנדרוביץ' ורובל (ברוסית: Михаил Александрович Врубель; ), צייר רוסי. בלט במספר תחומים: ציור, גרפיקה, פיסול דקורטיבי, פרסקים ועוד.
שנותיו הראשונות
בשנת 1880 חזר ללימודים בבית הספר הגבוה לציור בסנקט פטרבורג. בתקופת לימודיו זו הוא התקרב לולנטין סרוב.
קריירה אומנותית
בשנת 1884 נסע ורובל לקייב, ובהתאם להמלצת מוריו התקבל לעבודות שחזור של הכנסייה מהמאה ה-12 בעיר. הוא צייר כמה איקונינות ועבד על ציורי קיר. הייתה זו למעשה הפעם הראשונה בה זכה להתפרנס מציור. בנוסף לכך, הוא עשה הכנות לציורי הכנסייה החדשה בקייב. העבודות בקייב נמשכו כ-5 שנים עם הפסקות.
בשנת 1886 ורובל הכיר את קונסטנטין קורובין והם התיידדו. החל מספטמבר 1889 הם התגוררו ביחד במוסקבה. ביחד עם ולנטין סרוב עבדו הידידים בקרבת מקום. בסתיו 1889 הם הכירו מצנט רוסי ידוע בשם סאבה ממונטוב. בשנים 1890-1893 ורובל עבד בתכנון ועיצוב ביתו החדש של ממונטוב במוסקבה. בשנת 1894 קיבל הזמנה לעיצוב הבית של סאבה מורוזוב במוסקבה.
בשנת 1895 ורובל התקבל לאיגוד הציירים במוסקבה והחל להשתתף בתערוכות ציורים של חברי האיגוד. במקביל, הוא עבד על עיצוב תפאורות להצגות אופרה שהועלו במשכן שהיה בבעלות ממונטוב. באחד החזרות של להקת האופרה הוא הכיר את אשתו לעתיד, זמרת האופרה נדז'דה זאבלה.
ב-28 ביולי 1896 בהיותם בז'נבה הזוג התחתן. במהלך המחצית הראשונה של שנת 1898 ורובל ואשתו התגוררו בסנקט פטרבורג. בתקופה זו ורובל התקרב בזכות אשתו לניקולאי רימסקי-קורסקוב. כמו כן, הצטרף ורובל לקבוצת ציירים מקומיים בראשותם עמד אלכסנדר בנואה.
ב-1 בספטמבר 1901 נולד לורובל בן אשר קיבל את שמו, "סאבה", על שם בעלי ההון שתמכו בצייר.
בתחילת 1902 התגלו אצל ורובל סימנים של מחלת נפש, ככל הנראה כתוצאה מסיבוכים של מחלת העגבת אשר התפשטה אל מערכת העצבים שלו (עגבת שלישונית). לאחר קבלת ייעוץ רפואי מולדימיר בכטרב המשפחה עברה להתגורר בכפר במחוז ריאזאן. בשנת 1903 בנו של הצייר נפטר. בקיץ 1904 מצבו החמיר והצייר עבר למוסד סגור. למרות מצבו הקשה ורובל המשיך לצייר. בדצמבר 1905 יכולת הראייה שלו נחלשה אך הוא המשיך לעבוד על הציור האחרון שלו - דיוקן של ואלרי בריוסוב. בפברואר 1906 הוא איבד את הראייה.
ורובל נפטר באפריל 1910 ממחלת העגבת והוטמן בסנקט פטרבורג. אשתו נפטרה כעבור 3 שנים והוטמנה לידו. בשנת 2000 המצבה התגלתה מחדש, הובאה לסדר ומאז מטופלת.
ציוריו של ורובל מוצגים במוזיאון הרוסי בסנקט פטרבורג ובגלריית טרטיאקוב במוסקבה.
מולדובה
רפובליקת מולדובה (ברומנית: Republica Moldova) היא מדינה במזרח אירופה, בין רומניה ואוקראינה.
מרבית השטח של הרפובליקה של מולדובה היה חלק מהנסיכות הרומנית מולדובה ושל רומניה בתקופות רבות בעבר ותחת שלטון רוסיה בשנים 1812–1918 וברית המועצות בשנים 1940–1941 ו-1944–1991. בעת התפרקות ברית המועצות הכריזה הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית של מולדובה על עצמאותה. ישות מתוכה בשם "טרנסניסטריה" לא הכירה בעצמאות רפובליקת מולדובה והכריזה על התפלגות ממנה ועל עצמאות משלה בשם "הרפובליקה המולדובית הטרנסדניסטרית". המדינה כמעט גובלת בים השחור, אך מופרדת ממנו על ידי אוקראינה ולכן היא מדינה ללא מוצא לים.
היסטוריה
חבלי הארץ בסרביה ובוקובינה, שהיו חלק מרומניה, נלקחו ממנה וסופחו לברית המועצות (בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב), חלק אל הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובית, וחלק לרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית של אוקראינה. לאחר הפלת הקומוניזם בראשות ניקולאה צ'אושסקו (מנהיג רומניה) גברו בתוכה השאיפות להסתפח לרומניה. באפריל 1991 דרשו מרבית חברי המפלגה הקומוניסטית במולדובה להכריז על ניתוק מברית המועצות ועל עצמאות, ולבסוף הוכרזה עצמאותה של מולדובה באוגוסט 1991. בימינו, שאיפותיהם של הרוסים באזור טרנסניסטריה, עניין זכויות המיעוטים הגדולים הרוסי והאוקראיני וזכויות המיעוט הגגאוזי, שאלת סוג הקשרים עם רוסיה ועם רומניה, וסוגיית אפשרות ההסתפחות לרומניה – כל אלה מעמידים אתגרים בפני המדינה העצמאית הצעירה.
פוליטיקה
צורת השלטון ברפובליקת מולדובה היא רפובליקה דמוקרטית המתנהלת כך: בבית הנבחרים יש 104 צירים, הנבחרים לתקופה של ארבע שנים, בדומה לנשיא, הנבחר לארבע שנות כהונה.
מבחינה מנהלית המדינה מחולקת ל-32 נפות.
גידולים
כלכלת מולדובה מבוססת על גידול דגנים, סלק סוכר, חמניות, תפוחי אדמה, ירקות, פירות ופירות יער.
תעשייה
ענפי התעשייה שלה הם שימור מזון, עצים לריהוט ובנייה, מתכות, בטון, מוצרי חלב וטקסטיל, וייצור יין, כדוגמת מרתפי היין של קריקובה הנמצאים כ-13 ק"מ צפונה מקישינב, כ־530 דונם מתחת לאדמה המשמשים לאחסון כ-40 מיליון ליטר של יין.
אוצרות טבע
אוצרות הטבע העיקריים של רפובליקת מולדובה הם גבס, ליגניט, חומרי בנייה ועץ.
יבוא ויצוא
מולדובה מייבאת אנרגיה, ציוד לתעשייה, פלסטיק ועוד מחבר המדינות ומהאיחוד האירופי. היא מייצאת מוצרי מזון, טבק, משקאות, בקר ומוצרי בשר, טקסטיל, מוצרי אבן, גבס, מלט וזכוכית לרוסיה, רומניה, אוקראינה, בלארוס, גרמניה ואיטליה.
ענף ייצוא חשוב נוסף הוא ייצוא כוח אדם, מהגרי עבודה מולדובים עובדים במדינות שונות ושולחים את שכרם למשפחותיהם, פעולה המכניסה מטבע זר למדינה.
חברת התעופה הלאומית של מולדובה היא אייר מולדובה.
בשנת 1992 הוסדרו חילופי הטריטוריות בין רפובליקת מולדובה ובין אוקראינה ובעקבות כך מולדובה יכלה לבנות נמל ימי באזור.
גאוגרפיה
רפובליקת מולדובה היא מדינה ללא מוצא לים, המשתרעת ברובה על פני רמה גלילית שקרקעותיה טובות לגידולים. בדרומה משתרעים שטחי ביצות, וכ-11% משטחה מעויר. הנהרות העיקריים בה הם הדניסטר והפרוט.
צבא
הכוחות המזוינים הלאומיים של מולדובה הם הכוחות שאחראים על הגנת המדינה מפני פלישות חוץ, ובזמן שלום על עזרה למשטרה לשמור על הסדרה הפנימי.
שפה
השפה היא רומנית. עד שנת 2023, שלטה "השפה המולדובית" או "מולדאבית" שנחשבה בבלשנות המודרנית לתת-ניב או עגה אזורית (ברומנית - Grai) של השפה הרומנית, בדומה לעגות מטרנסילבניה, מרמורש, מונטניה, אולטניה, קרישאנה או באנאט. עד לפירוקה של ברית המועצות, נכתב הניב המולדובי באותיות קיריליות (על פי פקודת סטלין בזמנו, לבידולה מן התרבות הרומנית), בשונה מהרומנית המדוברת ברומניה, הנכתבת באותיות לטיניות. לפני פירוק ברית המועצות השתוותה המולדובית לתקן הרומני הרשמי וחזרה לכתב לטיני; בטרנסניסטריה המתבדלת עדיין נכתבת השפה באותיות קיריליות. שאלת סיווגה של המולדובית והכתיב שלה הן מקור לדיונים פוליטיים רבים. דבר זה בא לידי ביטוי גם בדיונים רבים לגבי גורלה של ויקיפדיה במולדובית (הכתובה קירילית), בנפרד מזו הרומנית. לאחר שזו נמחקה (בטענה שדי בוויקיפדיה הרומנית הכללית) ושוחזרה פעמים רבות, הוסכם להשאירה נעולה לעריכה תוך הפניה בולטת בעמוד הראשון לוויקיפדיה הרומנית בכתב הלטיני.
נוסף לשפה ה״מולדובית״ חיים במולדובה מיעוטים גדולים של דוברי רוסית ואוקראינית ומיעוט גגאוזי.
דמוגרפיה
בשנת 2000 חיו במולדובה 4,502,450 בני אדם. על פי מפקד אוכלוסין בשנת 2008 התגוררו בה כ-4,300,000 בני אדם, וב-2022 התגוררו בה כארבעה מיליון נפשות. הירידה התמידית באוכלוסייה נובעת משיעור ילודה נמוך (כמו ברוב מדינות ברית המועצות לשעבר), מאזן הגירה שלילי, ושיעורי תמותה גבוהים יחסית לנתונים מערביים.
מבחינה אתנית, דתית ותרבותית - כמעט ואין הבדלים בין תושבי מולדובה המקוריים ושפתם, לבין העם והשפה הרומניים.
יהדות מולדובה
כיום יש ברחבי מולודובה, על פי נתונים רשמיים, כ-31,000 יהודים ועוד מספר לא ידוע של מולדובים ממוצא יהודי שאינם מודעים ליהדותם או שאינם מדווחים עליה.