cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סיפורי מעשיות (ספר)
עיבודים קולנועיים
ב-2015 יצא הסרט "סיפורי מעשיות של רבי נחמן" שכתב וביים צבי פישמן, בכיכובו של יהודה בארקן. הסרט מבוסס בין היתר על הסיפור "מעשה מחכם ותם".
בת ים - ניו יורק
"בת ים - ניו יורק" היא סדרת טלוויזיה שעלתה למרקע בסוף שנת 1995 בערוץ השני, קשת. הסדרה נכתבה ובוימה על ידי יוסי מדמוני ודוד אופק. יזם הסדרה היה מיכה שגריר שביחד עם מדמוני ואופק חתום על הסדרה כיוצר. שגריר שהיה יושב ראש הדירקטוריון של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה גייס את מדמוני ואופק, מיד עם סיום לימודיהם, ליצירת הסדרה לקראת עליית ערוץ מסחרי, השני, ואכן כבר בשנה השנייה לקיום הערוץ עלתה הסדרה לשידור בעונה ראשונה מקוצרת של 6 פרקים. עונה שנייה של 13 פרקים עלתה לשידור בשנת 1997.
הסדרה הביאה למרקע הישראלי סגנון נטורליסטי, חדש אז, המערב בין שחקנים מקצועיים ודמויות תיעודיות שהופיעו בתפקיד עצמן. הדמות הבולטת הייתה דמותו של אבי המשפחה - שלמה זלאייט, כפי שגולמה על ידי ויקטור עידה, נגן קאנון במקצועו. כמו כן הייתה זו הסדרה הראשונה בישראל שערבבה צילום מקצועי עם פורמט צילום חובבני של סרטוני וידאו ביתיים, אותם צילמו גיבורי הסדרה  בני משפחת זלאייט. את קלטות הווידאו הללו שלחו בני המשפחה מבת ים לניו יורק ולהפך, בניסיון לשמור על קיום תא משפחתי מסורתי בעולם בו דור הילדים חוצה גבולות גאוגרפיים. חשיבותה של הסדרה הייתה גם בעירוב הסגנוני הזה שהביא תחושה דוקומנטרית לתוך מבנה דרמטי מתוסרט, תוך כדי עיסוק בתהליכים חברתיים עכשוויים כמו הגירה, פערי דורות, זהות מזרחית, תהליכי חילון והתפרקות התא המשפחתי המסורתי בחברה קפיטליסטית מודרנית.
הסדרה זכתה ב-1996 בפרס האקדמיה על דרמת הטלוויזיה הטובה ביותר וזכתה להצלחה בביקורות ובקהל הצופים גם יחד. הסדרה נחשבת לנקודת מפנה בייצוג המזרחי על מרקע הטלוויזיה הישראלי, כשיצרה עולם מזרחי עצמאי אותנטי, ללא עיצוב קריקטורלי, ושאינו מגדיר את עצמו ביחס למרחב הישראלי ההגמוני. ב-1998 נוצר לסדרה ספין אוף בשם "עלילות דוד" שמתמקד בדמותו של דוד זלאייט.
אקסטזה
אקסטזה (בעברית התעלות, התרוממות רוח, בעברית מקראית חֶדְוָה ועוֹלֶץ ובעברית רבנית דְּבֵקוּת) היא חוויה אישית סובייקטיבית של התעלות נמשכת ומצב רוח של שמחה מוקצנת והגנה מדומיינת, המתקבלת לעיתים בהקשרים דתיים או טקסיים. מקור המונח יווני, והוא מתורגם לשתי המילים "מחוץ לגוף", או "יציאה מהגוף", ומשמעותו "להיות מחוץ לעצמך". זהו מצב שבו האדם נמצא כביכול מחוץ לגופו. תחושת האקסטזה נגרמת לעיתים כתוצאה מתפישה מיסטית או מאירוע טקסי או פולחני, וכן מהיזכרות באירוע משמח מאוד או התכוננות אליו.
במהלך האקסטזה, האדם מנתק קשר עם חייו הרגילים ואינו מסוגל לתקשר עם אחרים או לבצע פעולות רגילות. החוויה האקסטטית עשויה להיות קצרה (רגע חולף) או ארוכה (מספר שעות או ימים ואף יותר). במהלך האקסטזה, התחושה האישית של הזמן, של המרחב, וכן של התחושה העצמית יכולה להשתנות באופן קיצוני ואף להיעלם לחלוטין.
השימוש במונח
משתמשים במילה "אקסטזה", לעיתים, כדי לתאר מצב נורמלי של מצב רוח מרומם או חוויית עונג עמוק. כמו כן, משתמשים במילה כדי לתאר מצבי מודעות מנטליים לא רגילים, הנתפסים כרוחניים (לדוגמה: אקסטזה דתית). אנשים דתיים מסוימים טוענים כי אקסטזה דתית אמיתית אפשרית רק במסגרת עבודת האלוהות (כמתנת האל), ואינה יכולה להתרחש באמצעים טבעיים (אנושיים). הם רואים באקסטזה דרך תקשורת עם האל, ומתייחסים אליה כבעלת ערך מיוחד.
הגעה לאקסטזה
ניתן להגיע לאקסטזה (על משמעויותיה השונות) באופן יזום באמצעות יחסי מין, פעילות דתית או יצירתית, מדיטציה, מוזיקה, ריקוד, תרגילי נשימה, פעילות גופנית מוגדרת, או צריכה של אלכוהול או סמים פסיכואקטיביים. הצורה בה מגיע אדם לאקסטזה, קשורה, בדרך כלל, להשפעות תרבותיות וחברתיות ולאמונה דתית. לעיתים, חווים אקסטזה בעקבות מגע עם משהו או מישהו הנתפסים כיפים במיוחד או קדושים, או ללא סיבה ידועה.
לואי החמישה עשר, מלך צרפת
לואי החמישה עשר "האהוב" (בצרפתית: Louis XV de France; 15 בפברואר 1710 – 10 במאי 1774) היה מלך צרפת מ-1715 עד מותו.
ביוגרפיה
לואי היה נינו של לואי הארבעה עשר מלך צרפת (ממנו ירש את כס המלוכה). הוריו, לואי, דוכס בורגונדיה (נכדו של לואי הארבעה עשר) ומריה אדליידה, נסיכת סבויה, נפטרו שניהם בפברואר 1712 מאבעבועות שחורות. ב-1 בספטמבר 1715 נפטר המלך לואי הארבעה עשר, ולואי ירש את הכתר בשם לואי החמישה עשר. אך היות שהיה בן חמש שנים בלבד שימש פיליפ השני, דוכס אורליאן (אחיינו של לואי הארבעה עשר) כעוצר בשמו.
העוצר פיליפ השני, דוכס אורליאן החליט לנטוש את ארמון ורסאיי ולהחזיר את מקום מושב בית המלוכה לפריז. המלך הצעיר הועבר לארמון טווילרי בפריז, שם קיבל חינוך שכלל גינוני מלכות ותרגילי צייד, אך למד גם מתמטיקה, לטינית, ציור ויסודות האסטרונומיה. ב-1721 נערך הסכם נישואיו של לואי החמישה עשר למריאנה ויקטוריה מספרד, בתו של פליפה החמישי מלך ספרד, שהייתה בת שלוש שנים בלבד. ביוני 1722 המלך הצעיר ואנשי בית המלוכה שבו לארמון ורסאיי, וב-25 באוקטובר של אותה שנה נמשח לואי החמישה עשר למלך בקתדרלה של העיר ריימס. ב-1725 הוחלט לשלוח את מריה אנה ויקטוריה בחזרה לספרד, וב-5 בספטמבר של אותה שנה נישא המלך למריה לשצ'ינסקה, נסיכת פולין (בתו של סטניסלאב הראשון שהיה מלך פולין) שילדה לו עשרה ילדים ובהם את לואי, דופן צרפת, יורש העצר שמת ב־1765. ב-16 ביוני 1726 החליט לואי החמישה עשר לקחת את השלטון לידיו.
מ-1726 עד מותו ב-1743, משל בצרפת הקרדינל פלרי, בהסכמתו של המלך לואי החמישה עשר. הקרדינל פלרי ייצב את המטבע והביא לאיזון תקציב המדינה. תקופה זו הצטיינה בפיתוח כלכלי. חל שיפור באמצעי התחבורה עם פתיחת תעלת סן-קנטן, שחיברה את הנהר אואז עם נהר הסום (בצפון צרפת). נסללה רשת דרכים לאומית שחיברה את פריז עם אזורי הגבול של צרפת. באמצע המאה ה-18 הפכה צרפת לבעלת רשת הדרכים הטובה שבעולם. חל גם גידול בספנות ובסחר החוץ של המדינה. בשטח מדיניות החוץ כרת פלרי ברית עם בריטניה והגיע לפשרה עם ספרד.
ב-1741 החליט המלך להתערב במלחמת הירושה האוסטרית (1740–1748), כשתמך בפרוסיה נגד אוסטריה, בריטניה והולנד. ב-1744 יצא המלך לחזית כדי לפקד על כוחותיו שלחמו באזור העיר מץ שבצפון מזרח צרפת, אך נתקף שם במחלה אנושה. נערכו תפילות לשלומו בכל רחבי הממלכה והוא זכה בכינוי "האהוב מאוד". משהבריא נחל ניצחונות בקרבות פונטנואה (1745), רוקור (1746) ולופלד (1747), אך ב-1748 חתם על הסכם אקס לה שאפל שבו ויתר על כיבושיו בארצות השפלה. ב-16 בינואר 1756 פרוסיה כרתה ברית עם בריטניה. בתגובה צרפת כרתה ברית עם אוסטריה (1 במאי 1756). ב-18 במאי 1756 בריטניה הכריזה מלחמה על צרפת (מלחמת שבע השנים 1756 - 1763 ומלחמת הצרפתים והאינדיאנים שהחלה שנתיים קודם לכן). למלחמות אלו היו תוצאות הרות אסון לצרפת שאיבדה את נחלותיה באמריקה הצפונית ובהודו.
הפופולריות של המלך לואי החמישה עשר ירדה פלאים החל מ-1748, בגלל ויתוריו הצבאיים, ניהולו הכושל של ענייני המדינה ופרשות האהבים שלו. התנהלותה של חצר המלוכה בוורסאי הייתה בזבזנית וכללה נשפים, הוללות ופריצות מינית שכילו את מה שנותר מההון הצרפתי והביאו לבעיות כלכליות שאותן לא הצליח המלך לפתור.
פילגשיו
פילגשו האחרונה של לואי ה-15, לאחר מותה של מאדאם דה פומפדור, הייתה מאדאם דו בארי, שנוכחותה בארמון הפתיעה רבים מאנשי האצולה ומבני משפחתו של המלך, בגין מעמדה הנמוך, התנהגותה ההמונית ותאוות הבצע שלה. בסוף ימיו לא התעניין עוד לואי ה-15 בשימור ההתנהגות הנאותה למלך או באוצר צרפת ההולך וכלה, ובילה את זמנו בהנאותיו האישיות. בין היתר הוא הזמין בעבור פילגשו ענק מחרוזת שגנבתו הביאה לפרשיית המחרוזת בה הואשמה מארי אנטואנט על לא עוול בכפה. המחרוזת היקרה הוזמנה, אך לואי ה-15 לא זכה להעניקה למאדאם דו בארי שכן הוא מת שנים רבות לפני שהסתיימה עבודת הצורפים, ואלה לא הצליחו למצוא לה קונה חליפי. בנותיו של המלך תיעבו את מאדאם דו בארי ואף גרמו לתקרית בינלאומית כאשר הנחו את מארי אנטואנט בהגיעה לארמון כנערה צעירה, שלא לפנות אל מאדאם דו בארי בדברים. הדבר הביא להתערבות בית המלוכה באוסטריה לאחר שלואי ה-15 פנה אליהם להסדיר את העניין ולמנוע עוגמת נפש מפילגשו.
המלך לואי החמישה עשר נפטר בארמון ורסאי ב-1774 כתוצאה ממחלת אבעבועות. היות שלא היה לו בן זכר שיוכל לרשתו, ירש נכדו את הכתר בשם לואי השישה עשר.
משפחתו
מנישואיו למריה לשצ'ינסקה, נסיכת פולין נולדו ללואי 10 ילדים:
ליובומיר פיפקוב
ליובומיר פאנאיוטוב פיפקוב (בבולגרית: Любомир Панайотов Пипков, 6 בספטמבר 1904, לובץ' – 9 במאי 1974, סופיה) היה מלחין בולגרי, דמות חשובה בחיי התרבות של בולגריה בשנים ה-1930-שנות ה-70 של המאה ה-20 בארצו. כיהן כיושב ראש איגוד המלחינים וכמנהל של האופרה של סופיה (1944–1948).
ביוגרפיה
ליובומיר פיפקוב נולד בשנת 1904 בלובץ' כבנו של המלחין פאנאיוט פיפקוב, ממנו קיבל גם את שיעורי המוזיקה הראשונים. את הניסיונות הראשונים בהלחנה עשה פיפקוב הצעיר בגיל 14. החל מגיל 15 למד במכללה למוזיקה בסופיה בכיתת הפסנתר של הפרופסורים הנריק ויזנר ואיוואן טורצ'אנוב. בשנת 1921 בגיל 16 הוא הלחין את ההמנון הראשון של מועדון הכדורגל לבסקי סופיה. הוא למד באקדמיה למוזיקה בסופיה ובשנים 1932-1926 למד אצל פול דיקא (הלחנה), איוון לפוור (פסנתר) ונדיה בולאנז'ה (היסטוריה של המוזיקה) באקול נורמל דה מוזיק (École Normale de Musique) בפריז. בשנת 1932 סיים את לימודיו בהצטיינות ועם פרסים.
קריירה
בשובו למולדת, פעל החל משנת 1933 במסגרת האיגוד "מוזיקת בת זמננו" שהפך מאוחר יותר לאיגוד המלחנים הבולגרים ואחרי שנת 1941 היה למזכיר שלה. עבד כקורפטיטור ומנצח מקהלה באופרה של סופיה. בהמשך היה למנהל האופרה. ביצירתו מבחינים שלושה שלבים סגנוניים:
משנות ה-1920 עד שנות ה-1940
בהתחלת הקריירה הלחין קטעי פסנתר בהשפעה בולטת של דביסי, ראוול, שופן ושומאן. הרביעייה הראשונה שלו (1928) שהייתה גם הרביעייה הראשונה בהיסטוריה של המוזיקה הבולגרית, ספגה נושאים והשפעות אחרות מן המוזיקה העממית של העם. בשנים 1937-1932 הלחין את האופרה "יאניניטה דבט בראטיה" ("תשעת האחים של יאנה") - דרמה מוזיקלית עממית, ראשונה בסוגה בבולגריה, המבוססת על בלדה מזמן השלטון העות'מאני בארצו. פיפקוב השתדל באופרה זאת להעביר לשפה מוזיקלית את המבנה קצבי והמטרי של הפרוזודיה האופיינית לדיבור הבולגרי ויצר סגנון רצ'יטטיבי בהתאם.בשנת 1934 כתב פיפקוב את הפואמה הסימפונית-קולית "חתונה" (Сватба) על מילותיו של ניקולה פורנאג'ייב, שהקדיש אותה לגיבורי המרד הקומוניסטי מספטמבר 1923. ב-1940 פרסם את הסימפוניה הראשונה, אופוס 22, המוקדשת לגיבורי מלחמת האזרחים בספרד
משנות ה-1940 עד שנות ה-1950
גם בתקופה הזאת במוזיקה של פיפקוב, הלובשת הפעם "סגנון אפי, דרמטי" באה לידי ביטוי אהדתו של פיפקוב לרעיונות השמאל אף בצורתו הקומוניסטית, ובהתאם לשינויים הפוליטיים בבולגריה שלאחר מלחמת העולם השנייה. למשל באופרה ההיסטורית שלו, "מומצ'יל", (Момчил) (1948) המבוססת על סיפור מן המאה ה-14 על גבור עממי שלחם גם בבויארים הנצלנים מבפנים וגם באויבים העות'מאנים הזרים. האופרה האפית הזאת, שהוצגה רק ב-1948, בימי השלטון הקומוניסטי, מתאפיינת גם היא ב"דיבור המלודי" המוזכר. בשנים אלה, אחרי המעבר לשלטון הקומוניסטי שהתחיל ב-9 בספטמבר 1944, כיהן פיפקוב כמנהל של האופרה הלאומית בסופיה (עד שנת 1948), כיושב ראש איגוד המלחינים (1954-1948) ובשנת 1948 התמנה לפרופסור להרכבים קוליים ולאופרה באקדמיה למוזיקה. בהמשך כתב המנונים פופולריים כמו Шумете дебри и балкани ואת ההמנון ל-9 בספטמבר, הפתיחה ההרואית, הקונצ'רטי לפסנתר ולכינור ולצ'לו, כמו כן את הסימפוניה השנייה, רביעית המיתרים השנייה, הווריאציות לתזמורת מיתרים "מסע לאלבניה".
אחרי שנות ה-1950
נפטר ב-9 במאי 1974.
יצירות
מוזיקה קאמרית:
אברהם מור
אברהם (אברמל'ה) מור (5 במאי 1935 – 16 בדצמבר 2012) היה שחקן ומדבב ישראלי.
בתיאטרון
מור הצטרף ללהקת "בצל ירוק" החל מ"כביסת הרש" (כשכיר, לא נמנה עם חברי הלהקה). מור שיחק בהצגות תיאטרון ובמחזות רבים. את דרכו בתיאטרון החל ב"האהל", בנוסף שיחק גם ב"תיאטרון חיפה", ב"התיאטרון הקאמרי", תיאטרון גיורא גודיק ובעיקר ב"תיאטרון הבימה". בין היתר שיחק במחזות "מעגל הגיר הקווקזי", "בוסתן ספרדי", "הצוענים", "קזבלן" ועוד רבים נוספים. ב-1976, שיחק במחזה "המגילה" של איציק מאענגר בתפקיד המלך אחשוורוש. ב-1996, שיחק מור בהצגת הילדים "עוץ לי גוץ לי", בתפקיד הטוחן שכתב אברהם שלונסקי, הפיק מנחם גולן, בבימויו של שלמה וישינסקי, ולצידם של שלמה וישינסקי, שרון חזיז, שרון צור, אלי ישראלי, נתן כוגן, ציפי מור, וצחי נוי. ב-1998 שיחק מור בהצגת הילדים "אלאדין", בתפקיד קיסר סין שכתבו אסף אשתר, וליאור כלפון, הפיקה מרים עציוני, ביים נתן דטנר, ולצידם של ליאור כלפון, נועה דורי, חנה לסלאו, רובי דואניאס, ויניב פולישוק.
בקולנוע
בקולנוע שיחק בין היתר בסרטים "משפחת שמחון" (1964, קריין פתיח הסרט), "מוישה ונטילטור" (1966), "המניע לרצח" (1966), "פורטונה" (1967), "קומנדו סיני" (1968), "רק היום" (1976), "נישואין נוסח תל אביב" (1979, קריין פתיח הסרט), "קוני למל בקהיר" (1983), "אלכס חולה אהבה" (1986), "תלווה לי את אשתך" (1989), "המחצבה" (1990), "אהבתה האחרונה של לורה אדלר" (1990), "האיטלקים באים" (1996) ועוד רבים אחרים.
דיבוב
מור היה מראשוני וותיקי תחום הדיבוב בישראל, ודיבב בסדרות ובסרטים רבים. הוא השתתף בהפקות הדיבוב העבריות של רבים מסרטי וולט דיסני, ובהם: "שלגיה ושבעת הגמדים", "סינדרלה", "היפהפייה והיחפן", "היפה והחיה" (בתפקיד מוריס), "צעצוע של סיפור 2", "טרזן" (בתפקיד ארכימדס ק. פורטר), טרילוגיית "אלאדין" (בתפקיד הסולטאן), "פינוקיו", "על כלבים וגנבים", "בן המלך והעני" ועוד. הוא גם תרם את קולו לסדרות "חתולי חצר", "אגדות אנדרסן", "נילוס איש החלומות", "וולאס וגרומיט והארנב הקטלני", "סוד כמוס", "אגדת פנג הלבן", "היה היה - החיים" (בתפקיד מאסטרו), "משפחת סימפסון - הסרט" ועוד.
בטלוויזיה
בשנת 2011 שיחק בסדרת האקשן המשטרתית של ערוץ 10, "אחת אפס אפס", בתפקיד אביגדור אבא של אריק.
שיחק גם את סבא של יוני (איתי שגב) בתוכנית "בעקבות הסיפורים הקסומים" בערוץ הילדים.
כמו כן הנחה מופעים ששודרו בטלוויזיה, כגון חגיגת עשור לפסטיבל למנצח שיר מזמור בחנוכה תש"מ דצמבר 1979, "כשהיסמין פורח" (מופע שהתקיים בבנייני האומה לציון 25 שנה לתוכנית "כשהיסמין פורח" ולציון 100 שנה לעלייה הראשונה מתימן) יחד עם רויטל עמית בחנוכה תשמ"ג דצמבר 1982, ועוד.
חיים פרטיים
בשנת 1978 נישא לדליה מור ולהם שני בנים.
מור חי רוב שנותיו עם משפחתו בתל אביב.
בסוף 2012 נפטר בבית החולים מאיר מסרטן. הותיר אחריו אישה ושני בנים. הוא נטמן בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
ערבה (מטוס)
ערבה הוא מטוס תובלה קל מתוצרת התעשייה האווירית לישראל, מטוס התובלה הראשון שתוכנן ויוצר בישראל.
התוכנית לייצר את המטוס "ערבה", כמטוס בעל יכולת המראה ונחיתה קצרה, הוצגה לראשונה לציבור בפברואר 1967. צורת המטוס דומה לצורת מטוס הנורד הצרפתי, ששירת באותן שנים בחיל האוויר הישראלי. טיסת הניסוי הראשונה שלו נערכה ב-27 בנובמבר 1969. טיסת הבכורה של המטוס, בנוכחות מוזמנים רבים ובראשם ראש הממשלה גולדה מאיר נערכה ב-9 באפריל 1970. בטיסה הדגים המטוס את יכולתו להמריא ממסלול באורך 120 מטר ולנחות במסלול באורך 110 מטר.
בתצורה האזרחית הוא נושא 20 נוסעים, ובתצורה הצבאית הוא נושא 24 חיילים, או מטען במשקל.
המטוס שירת בחיל האוויר הישראלי משנות ה-70 ועד לאמצע שנת 2004. הוא נמכר גם למדינות זרות, בעיקר בדרום אמריקה ובאפריקה. יתרונו הבולט - יכולת המראה ונחיתה קצרה (יכולת להמריא ולנחות ממסלולים קצרים ומשובשים). סך הכל, יוצרו מעל מאה מטוסים.
שירות בחיל האוויר הישראלי
מטוסי ערבה הופעלו על ידי טייסת 122 ("טייסת הדקוטה"). במלחמת יום הכיפורים (אוקטובר 1973) המטוסים שימשו למשימות תובלה והצנחה בסיני. משנות השמונים המטוסים שימשו כמטוסי תובלה, הדרכה ומשימות שונות. אחרי מבצע שלום הגליל (1982), לפני הנסיגה לקו האוולי בספטמבר 1983, מטוסי ערבה שימשו יחד עם מטוסי קרנף ומסוקי יסעור להטסת חיילים לשדה התעופה בדמור שבלבנון וחזרה.
דגם נוסף של המטוס שימש למשימות לוחמה אלקטרונית, וקיבל את הכינוי "כוכב חמה". בחרטום ובמקום דלתות תא המטען הותקנו כיפות גדולות שהכילו את האנטנות, והמערכת האלקטרונית הותקנה בתא המטען. רק מטוסים מעטים הוסבו לדגם זה.
המטוס הוצא משירות בחיל האוויר באמצע שנת 2004. מטוס אחד מוצב בשורת מטוסי התובלה שבמוזיאון חיל האוויר בחצרים.
בשנת 2006 נעשה ניסיון למכור שתי יחידות של המטוס בארצות הברית אך העסקה בוטלה.
בנובמבר 2008 נמכרה שלישיית מטוסי הערבה האחרונים שנותרו בחיל האוויר ללקוח פרטי בסן סלבדור.
תאונות
בנוסף לתאונה בטיסת הניסוי, שתוארה לעיל, היו למטוס עוד שתי תאונות קטלניות:
באנסקה ביסטריצה
באנסקה ביסטריצה (בסלובקית: Banská Bystrica, בהונגרית: Besztercebánya, בגרמנית: Neusohl) היא עיר במרכז סלובקיה על נהר החרון. בעיר מתגוררים כ-81,000 תושבים והיא בירת מחוז באנסקה ביסטריצה.
היסטוריה
באנסקה ביסטריצה נמצאת באזור מכרות ונוסדה כעיירת כורים. שרידים לפעילות כרייה אנושית באזור באנסקה ביסטריצה נמצאו כבר מהתקופה של 1700–2000 לפני הספירה. שרידים אלו מעידים על חציבת נחושת ובמידה פחותה גם מחצבים אחרים. ההערכה היא שהעיר נוסדה במאה התשיעית לספירה. בשנת 1255 זכה העיר בזכויות של עיר מכרות חופשית, מתוך רצון של המלך לקדם התיישבות בה, והעיר שגשגה בזכות המכרות שבסביבתה, בהם מכרות נחושת, כסף (מתכת), זהב וברזל. הזכויות שהוענקו לעיר משכו אליה מהגרים גרמנים שגם הקימו בה כנסייה. בשנת 1494 הוקמה בעיר חברת אונגרשר הנדל שניהלה את המכרות. מפחד מפלישה של העות'מאנים, חומות העיר חוזקו בשנת 1589. בשנת 1620 נבחר הנסיך גאבור בתלן להיות מלך הונגריה על ידי כינוס של הפרלמנט בעיר.
בשנת 1829 הוקם בעיר מפעל נייר שהורחב מאוד לקראת סוף המאה בין השנים 1892–1895. המפעל נבנה מחדש לאחר שרפה שכלתה את המפעל בשנת 1904.
בשנת 1944 הייתה באנסקה ביסטריצה מרכז של התנועה הלאומית הסלובקית ובה החל המרד כנגד שלטונו של יוזף טיסו.
יהודים
יהודים החלו להגיע לעיר בסביבות שנת 1855 והקימו קהילה באופן רשמי בשנת 1862. בית כנסת נבנה במקום בשנת 1867 ובשנת 1866 הוקם במקום בית ספר יהודי. בבית הכנסת התנהלה התפילה בליווי מקהלת נשים, ועם פיצול הקהילות בשנת 1869 השתייכה קהילת באנסקה ביסטריצה לזרם הנאולוגי. בשנת 1867 הוקמה במקום אחת האגודות הציוניות הראשונות בממלכת הונגריה. הקהילה היהודית מנתה 247 נפשות בשנת 1869, 561 נפשות בשנת 1880 ו-1025 נפשות (כ-11% מהאוכלוסייה בעיר) בשנת 1900. בשנת 1990 חיו בעיר כ-50 יהודים. בעיר זו גדלה הצנחנית הארצישראלית חביבה רייק ואליה חזרה בזמן מלחמת העולם השנייה לארגן את הנהגת היהודים.
פסי
פְּסַי (אות גדולה: Ψ, אות קטנה: ψ) היא האות העשרים ושלוש באלפבית היווני.
בספרות יווניות האות שקולה כנגד המספר 700.
האות מייצגת את הצליל "פְּסְ" במילים יווניות. בלטינית לעומת זאת, מילים שמתחילות בפסי נהגות כ-ס', עם פ' שקטה. השינוי נשמר ברוב השפות שמכילות מילים לטיניות, כגון אנגלית (לדוגמה, "psychology" שנהגית ללא ה-p). שינוי זה גם השפיע על האיטלקית העתיקה. בעברית לעומת זאת, צליל ה"פס" נשמר, ונאמר פסיכולוגיה ולא "סיכולוגיה".
האות שימשה גם לזיהויו של פוסידון, אל הים, ומשערים שצורת קלשונו של פוסידון וצורת האות קשורים.
פיקו (אי)
פיקו (בפורטוגזית: Ilha do Pico) הוא אי בחלק המרכזי של החבל האוטונומי של האיים האזוריים בפורטוגל. האי ידוע בשל הר פיקו (בפורטוגזית: Montanha do Pico), הר געש שכבתי שהאי הקרוי על שמו, ושפסגתו בגובה 2,351 מטרים היא הנקודה הגבוהה ביותר בפורטוגל בכלל, באיים האזוריים בפרט וכן הנקודה הגבוהה ביותר ברכס המרכז-אטלנטי. האי מכונה "האי השחור" (Ilha Preta), בשל אדמתו הגעשית השחורה. נופי תרבות היין באי הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
לאחר ששימש לגידול בקר במחצית הראשונה של המאה ה-15, הוקם בפיקו היישוב הראשון בערך בשנת 1460 על ידי מתיישבים מצפון פורטוגל. הכפר הראשון באי היה לאז'ס (Lajes) ואחריו הוקם סאו רוקה (São Roque) ב-1542. המתיישבים הראשונים עסקו בגידול חיטה ואיסטיס הצבעים, שיוצא לארצות השפלה כחומר צביעה לתעשיית הבדים.
עד מהרה התפתח גם ענף גידול הגפנים שהתבסס על האדמה הפורייה ועל האקלים הנוח. התפתחותו של הענף נמשכה לכל אורך ההיסטוריה להוציא תקופה של התפרצויות געשיות במאה ה-18. ב-1723 קיבל הכפר מדאלנה (Madalena) מעמד של עיירה בשל חלקו החשוב בכלכלת האי וקשריו ההדוקים עם האי השכן פאיאל. העיר הורטה שבפאיאל הייתה מקום מגוריהם של בעלי קרקעות ויצרני יין בפיקו. האי מפורסם בשל גפני היין מזן ורדלו (verdelho) הגדלים בו כבר יותר ממאתיים שנה וזכו לשם טוב בכל רחבי העולם. התפשטותם של כנימות וקימחון באמצע המאה ה-19 השמידו כרמים רבים וגרמו למשבר בענף היין באי שנמשך עד למאה ה-20.
פעילותם של ציידי לווייתנים אמריקנים במימי האיים האזוריים בסוף המאה ה-18 יצרו ענף כלכלי נוסף באי שייצב את כלכלתו ופעל בו עד לשנות השבעים של המאה ה-20.
גאוגרפיה
פיקו שוכן 17.5 ק"מ מדרום לאי סאו ז'ורז'ה (São Jorge) ו-7 ק"מ ממזרח לאי פאיאל. אורכו של האי הוא 46 ק"מ ורוחבו המרבי הוא 16 ק"מ. פיקו הוא למעשה פסגתו של הר געש והוא האי השני בגודלו באיים האזוריים. בשטחים שבין החרוט הגעשי לבין החוף המזרחי של האי הנוף מלא בשרידים של חרוטים געשיים שחלקם הפכו לאגמים. מבחינה גאומורפולוגית האי מחולק לשלושה תאי שטח: ההתפרצות הגעשית האחרונה ארעה ב-1963 כהתפרצות תת-מימית קטנה מול החוף הצפון-מערבי של האי. ניתן לדעת על התפרצויות קודמות על פי שדות הלבה במקומות שונים באי. כיום הפעילות הגעשית היחידה היא בפסגתו של הר פיקו. כמו האיים השכנים פוקדים מעת לעת את האי רעידות אדמה. רעידת האדמה החזקה ביותר בשלושים השנים האחרונות אירעה ב-9 ביולי 1998 שהמוקד שלה היה באי פאיאל ועוצמתה הגיעה לדרגה 5.8 בסולם ריכטר. הרעידה הורגשה בפיקו כשעוצמתה המרבית הייתה 7 בסולם מרקאלי וכמה בתים ניזוקו. רעידות אדמה חזקות נוספות היו סדרה של רעידות בשנים 1957–1958 בעקבות התפרצותו של הר געש באי פאיאל, רעידת אדמה באי סאו ז'ורז'ה ב-1964 ורעידת אדמה ב-1926 שמרכזה היה במיצר שבין פיקו לבין פאיאל.
היישובים המרכזיים באי הם הבירה מדאלנה, סאו רוקה, ולאז'ס. אוכלוסיית האי מונה 14,148 תושבים נכון למפקד 2011.
כלכלה
עד לסוף שנות השבעים היה פיקו בסיס לפעילות ציידי לווייתנים. משמעות מיקומו של האי במרכזו של הרכס המרכז-אטלנטי היא שהמים בסביבותיו עמוקים יחסית. ענפי הכלכלה העיקריים באי הם: תיירות, בניית סירות וייצור יין.
נופי תרבות היין
נופי האי פיקו משקפים תרבות יין מיוחדת שהתפתחה מאז הגעתם של המתיישבים הראשונים במאה ה-15. הנוף המרהיב מעשה ידי אדם של שטחים קטנים המגודרים בחומות אבן, הם עדות לפעילות חקלאית הנמשכת דורות.
מדרום לעיר מדאלנה משתרעים כרמי גפנים שמהם מיוצר יין הקינוח המופק מענבי הוורדלו. המבנה הגאומטרי של רשת הכרמים הקטנים מכסה רצועה של אדמה שטוחה לאורך החוף. בהיותן בנויות מאבני בזלת מקומיות שנשחקו מפגעי מזג האוויר, החומות תוחמות שטחי אדמה שביסודה לא ראויה לעיבוד. החומות נבנו כדי להגן על הגפנים מפני רוחות וממליחות הים וגובהן מגיע ל-2 מטרים. יבול הכרמים נועד לייצור יין ועד היום העיבוד והבציר נעשים באופן ידני בלבד. את רצועת הכרמים הסובבת את האי במרחק מה מהחוף, מקיפה רשת שבילים שנועדו לעגלות שוורים המובילות את התוצרת. רשת שבילים זו מקושרת לסככות אחסון ולמזחים לאורך החוף.
ביישובים הסמוכים וליד שטחי העיבוד ממוקמים יקבים. מבנים אלה בני קומה אחת או שתיים נבנו מאבני בזלת שחורה וגגותיהם מקורים ברעפי חרס פעילים בעונת הבציר כשהקומה העליונה משמשת למגורים. בכמה מהיישובים פועלים עד 30 יקבים.
מתן צורי
מתן צורי (נולד ב-6 בספטמבר 1979) הוא עיתונאי ישראלי, כתב ידיעות אחרונות ו-ynet, עוסק רבות בסיקור נושאים ביטחוניים בעוטף עזה וכן בנושאי כלכלה, תיירות, בריאות ופוליטיקה. בנוסף הוא מרצה על כתיבה עיתונאית בבתי ספר.
ביוגרפיה
צורי נולד בקיבוץ מפלסים, שם התגורר עם אחיו והוריו (עופרה ירמי וקורין). בשנת 1998 סיים את לימודי בבית הספר התיכון "כפר סילבר", שם למד במגמה ללימודי ארץ ישראל וחקלאות. שירת בצה"ל כלוחם ורס"פ בהנדסה קרבית- גדוד 601.
ב-2012 סיים תואר ראשון בלימודי מדיניות ציבורית באוניברסיטת בר-אילן.
בספטמבר 2002, מתן צורי נפגע בעינו השמאלית ואיבד את ראייתו בעין זו. זה היה אירוע מכונן בחייו שהפנה אותו לקריירה העיתונאית.
בשנת 2008 צורי זכה בפרס העובד המצטיין של 'ידיעות אחרונות' והוענק לו הפרס על ידי עורך ידיעות אחרונות לשעבר, רון ירון. בשנת 2018 הוא נבחר לאחד האנשים המשפיעים של השנה בדרוג שנעשה על ידי אגף הצעירים של התנועה הקיבוצית.
הוא מתגורר בעוטף עזה, אב ל-3 ילדים.
קריירה
צורי החל את דרכו כעיתונאי בשנת 2002 בעיתון המקומי "סקופ". בשנת 2003 המשיך צורי במסגרת "רדיו דרום" (באר שבע והסביבה). משנת 2005 צורי הוא כתב באזור הדרום ב"ynet" ו"ידיעות אחרונות". ב-2011 יזם והנחה הכשרת תלמידים בבתי הספר התיכוניים באשדוד בנושאי תקשורת.
סיקר את מלחמת לבנון השנייה, את אשפוזו והלווייתו של אריאל שרון ודיווח באופן שוטף על המתיחות בעוטף עזה, מקום מגוריו. בדצמבר 2008 סיקר את מבצע עופרת יצוקה, בנובמבר 2012 סיקר את מבצע עמוד ענן, וביולי 2014  את מבצע צוק איתן.
חואן קורזו
חואן קורזו אי פרינסיפה (בספרדית: Juan Corzo y Principe; ) היה שחמטאי ספרדי-קובני, אלוף קובה בשחמט לפני חוסה ראול קפבלנקה.
קריירה
קורזו נולד במדריד והיגר לקובה בשנת 1887. הוא למד מפיקרדו את רזי המשחק והפך לאלוף מועדון השחמט של הוואנה. זכור במיוחד בשל הפסדו לקפבלנקה בדו-קרב ביניהם בתוצאה 6–7 בשנת 1901, בעת עלייתו המטאורית של השחקן הגדול, כאשר מלאו לקפבלנקה 13. קורזו היווה כוח של ממש בשחמט הקובני, ויחד עם קפבלנקה הוא ייסד את איגוד השחמט של קובה, ובמשך שנים ארוכות היה עורך ביטאון השחמט של קפבלנקה.
אילון ערמון
אילון ערמון (נולד ב-1963, תל אביב) הוא מעצב ריהוט, מוצר וחלל ישראלי, מרצה מוביל לעיצוב ולשעבר ראש המחלקה לעיצוב תעשייתי במכון הטכנולוגי חולון.
ערמון גדל בתל אביב, התחנך בבית הספר היסודי "תל נורדאו" ובתיכון עירוני ה' בעיר. את שירותו הצבאי עשה במערך הנ"מ, והשתחרר בדרגת סרן מתפקידו האחרון כמפקד סוללה.
השכלה
בשנת 1986 החל ללמוד עיצוב תעשייתי במכון הטכנולוגי חולון. את ההחלטה ללמוד עיצוב מייחס ערמון לאינטואיציה – "אני סומך על האינטואיציות שלי. הלכתי ללמוד עיצוב מתוך אינטואיציה. לא הכרתי אף אחד שעסק בעיצוב ולא ידעתי מה עושה מעצב, או מה עיצוב עושה." המחלקה לעיצוב תעשייתי בחולון, שנקראה אז המגמה לעיצוב – המרכז לחינוך טכנולוגי" הייתה בחיתוליה (המחזור הראשון סיים ב-1987) ואחת ממטרותיה המרכזיות הייתה הכשרת מורים לעיצוב לשנים הבאות. ערמון נוהג לספר שכבר בשבוע הראשון ללימודים הצהיר שבעוד עשור ילמד בעצמו במחלקה, תחזית שאכן התגשמה.
במהלך לימודיו זכה במלגות הצטיינות מטעם המכון הטכנולוגי חולון, מהקונסוליה הבריטית ומקרן העץ והרהיטים (התאחדות התעשיינים). בעזרת מלגות אלו ותיק עבודות עשיר, נסע ב-1991 ללונדון ללימודי תואר שני באקדמיה המלכותית (Royal College of Art), שם התמחה בעיצוב ריהוט.
בזמן שהותו באנגליה הקים חברה בשם Armon Design והחל לעבוד כמעצב עצמאי. בעזרת מלגה נוספת ממשרד התעשייה הבריטי, הציג ערמון את עיצוביו בתערוכות מסחריות בארצות הברית, אנגליה, גרמניה, סינגפור ומדינות נוספות, ועבודותיו נמכרו ברחבי העולם. את שנותיו באנגליה מתאר ערמון כשנותיו היפות ביותר, בהן התחדדה זהותו המקצועית ואופיו כמעצב.
הוראה
בשנת 1995, עם הולדת בתו הבכורה, חזר ערמון לישראל. החזרה לישראל לא הייתה קלה. ערמון מתאר את המפגש עם היצרנים והספקים המקומיים כמלחמה מתישה, שלא אפשרה לו לייצר רהיטים ומוצרים ברמה אליה הורגל בלונדון. זמן קצר לאחר חזרתו סגר את החברה ועבר להתמקד בהוראה.
באותו השנה החל ללמד עיצוב ריהוט במכללת "אורט" והעביר השתלמויות שונות בתחום. בשנת 1995, עשר שנים לאחר שהחל את התואר הראשון שלו, החל ערמון ללמד במכון הטכנולוגי חולון. זה למעלה משני עשורים שערמון מרכז את תחום הריהוט במחלקה לעיצוב תעשייתי ומכהן כמרצה בכיר המכשיר דורות של מעצבים באחד המוסדות המובילים בישראל ללימודי עיצוב. ערמון אף כיהן כראש המחלקה בשנים 1999-2001.
יצירה עצמאית
לצד פעילותו הענפה כמרצה לעיצוב, ממשיך ערמון לעסוק בעיצוב ריהוט ועיצוב פנים למשרדים וחנויות, ובעיקר בפרויקטים עצמאיים בהם מונע מעניין אישי.
בשנת 2001 נפתחה תערוכת היחיד הראשונה של ערמון. התערוכה "בעקרון" הציגה סדרת כיסאות מתקפלים, נשענים על עקרון שפיתח בעת לימודיו בלונדון. מאז חזרתו לישראל הציג בתערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות רבות במגוון גלריות ומוזאונים. ברטרוספקטיבה משנת 2018 כתב ערמון "אני יכול להגיד שאני מרגיש בר מזל. עיסוקי העיקרי בחיים הוא הנושא האהוב עליי ביותר."
בעבודתו של ערמון עולים מוטיבים חוזרים לאורך השנים. לאורך השנים חוזר ערמון לכיסאות יותר מלכל אובייקט אחר ("אני בדרך כלל חושב בכיסאות"). בעבודותיו ניכרות גישות שונות, בדיקות טכנולוגיות, חומריות ותאורטיות בנושאים המעסיקים אותו. הכיסא, אובייקט יומיומי בעל מורכבות כמעט נסתרת, הוא כר הבחינה של ערמון לרעיונות שונים, האובייקט איתו הוא מנהל דיאלוג ארוך. חפץ נוסף החוזר בעבודותיו הוא אופניים, ובפרט מושב האופניים. ביטוי לכמה מהמוטיבים המובילים בעבודתו הוצגו יחד בתערוכה "אוכף", שהציג ערמון ב-2014 במוזיאון העיצוב חולון כחלק מתערוכת האופניים "ללא מעצורים". ערמון עוסק באופן קבוע בספורט סיבולת אקסטרים ומשתתף בתחרויות ריצה ורכיבה ברחבי העולם. עיסוק זה חוזר בעבודתו, בעיקר באופן עבודתו הטוטאלי, נכתב עליו בעבר "מעצב הרץ למרחקים ארוכים". בהזדמנויות שונות התייחס ערמון לכיסאות מתערוכה "אוכף" כמשלבים את שתי אהבותיו הגדולות, כיסאות ואופניים. בהמשך פיתח פרויקט לסדרת כיסאות שחלקם עושים שימוש בשלדות האופניים עצמן.
השימוש בגרוטאות ובחפצים קיימים, רהיטים שהושלכו לאשפה ומציאות אחרות גם הן חלק מהמוטיבים החוזרים בעבודתו. שטיחים ישנים שנגזרו וחוברו מחדש לשטיח עכשווי, כיסאות עזובים להם הצמיד מגלשיים והפך לכיסאות נדנדה ושאר חפצים שנאספו מרחוב וחודשו בהתערבות קטנה יחסית. הפעולה ה"ירוקה" הנכונה ביותר, מסביר ערמון, "היא זו שבאלתור יחסית קטן מחזירה אובייקט לשוק, גורמת לו להיות נחפץ ומעניקה לו מחזור חיים חדש".
בשנת 2018 הציג ערמון תערוכת יחיד שונה מאלו שהציג בעבר: התערוכה "אני תלמיד של כיסא" אמנם עסקה בכיסאות, אך הוצגו בה בעיקר תחריטים שיצר ערמון כחלק מספר אמן. בשנה שקדמה לתערוכה למד את אמנות התחריט אצל גלית ראוכוורגר, ויצר 24 תחריטים מקוריים המתייחסים לכיסאות ולמוטיבים אחרים בעבודתו, דרך רישום ושירים קצרים שכתב. השירים השתלבו בעבודתו בעקבות התערוכה "שירת חפצים", שאצרה רביד רובנר בגלריה ויטרינה בחולון בשנת 2015. בין השירים המוצגים בתערוכה הוצג גם שירו של אהרון שבתאי, "אני תלמיד של כיסא": שם ספר האמן של ערמון. בריאיון לגלית ראוכוורגר סיפר ערמון על תפיסת העולם שלו והאופן בו הוא מתייחס לעשייה: "באופן מודע החלטתי שכל העשייה שלי היא "עשייה לשם עשייה". בואי נגיד, כל הכיסאות שלי? הם אף פעם לא היו למכירה. אני לא מייצר עוד כיסאות כאלה, כי, בעצם לא צריך את העיצובים שלי. העולם יכול להתקיים מעולה... בלעדיהם."
פרויקטים חברתיים
בשנת 2017-2019 פרויקט " שובר הלבבות 2" כבישת מטבעות 5 סנט אמריקאי ותרומת הכסף לעמותת "הבית בנווה עופר".
הערות שוליים
__לחיפוש__
בית פשיסחה
בית פשיסחה הוא שם כולל לחסידויות רבות בפולין שאדמו"ריהם היו תלמידי וצאצאי אדמו"רי פשיסחה. האדמו"ר הראשון היה רבי יעקב יצחק מפשיסחה, "היהודי הקדוש". רבי יעקב יצחק היה תלמידו של יעקב יצחק הורוביץ, "החוזה מלובלין". ממשיכי דרכו היו תלמידו רבי שמחה בונים מפשיסחה שהרחיב את החסידות ופיתח אותה, ובנו של רבי יעקב יצחק, רבי ירחמיאל מפשיסחא. רוב אדמו"רי פולין היו תלמידי היהודי הקדוש ורבי שמחה בונים, כך שיטת פשיסחה הייתה השיטה המרכזית בחסידות פולין.
רקע
היהודי הקדוש מפשיסחא היה בחיר תלמידיו של החוזה מלובלין. חצר לובלין הייתה חצר עממית, שקירבה את פשוטי העם ותלמידי החכמים במידה שווה, ללא הפרשי מעמדות. הלמדנים ותלמידי החכמים לא מצאו את מקומם בחסידות עממית זו, והם תבעו הנהגה למדנית, שתכבד ותתאים את עצמה להם ולמעמדם, ותורה דרך בעבודת השם בהתאם לחריפות מוחם. החוזה מלובלין, שידע את המצב, מינה את היהודי הקדוש לעמוד בראש חבורה זו, ולהורות את דרכם בעבודת השם.
לאחר תקופה מסוימת, לאחר ההצלחה של חסידות פשיסחא והנהירה ההמונית, ולאחר שחצר חסידות לובלין החלה להתרוקן, היו מראשי חסידות לובלין שחששו לכבודו של הרבי. אלו ניסו לשכנע את הרבי, כי רבי יעקב יצחק מפשיסחא מורד בו ומנהיג עדה עצמאית שאינה כפופה לחסידות לובלין. החוזה מלובלין סירב לקבל את הלשון הרע, אך מעשיהן של אלו גררו התרחקות בין החצרות, ול"קפידא" מסוימת של החוזה מלובלין על תלמידו היהודי הקדוש.
לאחר פטירת היהודי הקדוש בחיי רבו החוזה מלובלין, מילא את מקומו רבי שמחה בונים שפתח בית מדרש נפרד, ואילו בנו רבי ירחמיאל, שהיה שען, סירב לקבל את האדמו"רות, ורק לאחר 14 שנה מפטירת אביו, החל לכהן באדמו"רות בבית מדרשו של אביו. תחת הנהגתו של רבי שמחה בונים, הקצינה השקפת חסידות פשיסחה שכבר הפכה לחצר עצמאית לחלוטין, ואדמו"רים רבים, בהם תלמידי החוזה מלובלין, רצו להחרים את החצר. בין המתנגדים הגדולים היו הרב מאיר מאפטא, הרב נפתלי צבי מרופשיץ, הרב צבי הירש מזידיטשוב, הרב יוסף מיאריטשוב, הרב משה אליקים בריעה הופשטיין מקוז'ניץ.
האירוע שתואר כמכריע במאבק שבין בית פשיסחא לתלמידי החוזה אירע בשלהי שנת תקפ"א, אז נערכה חתונת נכדו של "הרב מאפטא", זקן האדמו"רים. מסורת שהועלתה על הכתב כשמונים שנה לאחר מעשה בספר של אהרן מרקוס התפתחה החל משנה זו במהירות לסיפור מפורט על ניסיון החרמה של בית פשיסחא, המכונה "החתונה הגדולה באוסטילה". גלמן רואה בסיפור בעיקר ביטוי להלכי רוחם של המספרים – המתנגדים לפשיסחה וחסידי השושלת, וגם מספרים חוץ-חסידיים המתרפקים על ספרות החסידים. ניסיון תלמידי החוזה מלובלין להחרים את רבי שמחה בונים הגיע לפתחו של הרב מאפטא במעמד החתונה. רבי שמחה בונים שלח כמה מתלמידיו לייצג את שיטתו, בהם רבי יצחק מאיר אלתר (לימים האדמו"ר מגור); שרגא פייבל מגריצא (לימים הממשיך בבית וורקא), אלכסנדר זושא מפלוצק, יששכר בער הורוביץ מוורשה, מצאצאי רבי שמעלקע מניקלשבורג וחתן תמר'ל ברגסון, ואליעזר בער מטומשוב/גרבוביץ.
המסורת הראשונית שהועלתה על הכתבה קושרת את פתרון המחלוקת בדבריו של רבי יצחק מאיר במעמד החתונה; לפי מסורות אחרות, רבי ירחמיאל רבינוביץ', בנו של היהודי הקדוש שהתגורר אף הוא בפשיסחה והנהיג חצר קטנה, אמר שאביו ראה ברבי שמחה בונים ממשיכו האמיתי.
השקפת פשיסחה
החסידות חרתה על דגלה את החתירה המתמדת אל האמת, יחד עם סלידה עמוקה מהשקר. לפיכך, אל לו לאדם להחזיק עצמו בדרגות רוחניות נעלות, אלא אם כן הוא יודע היטב כי הוא נמצא בהן.
הסלידה מהשקר הביאה את החסידים לעיתים לעשות מעשים קיצוניים נגד כל אדם בו חשדו למתחזה ושקרן - אחד המציג את עצמו כצדיק. לפיכך, לא מיהרו החסידים לקבל על עצמם מרות והנהגה של אדמו"ר, אלא אם כן בדקוהו בשבע עיניים. שמם של חסידי פשיסחה יצא בעולם וחסידויות אחרות הביעו מורת רוח על מעשיהם הקיצוניים.
ממשיכי הדרך
לאחר פטירתו של רבי שמחה בונים מפשיסחה בי"ב באלול ה'תקפ"ז התפצלה החסידות. רוב החסידים נותרו בפשיסחא והכתירו את בנו של רבי שמחה בונים,ובראשם רבי יצחק מוורקא ורבי יעקב אריה מרדזימין ורבי זושא מפלוצק את הנהגתו של בנו של רבי שמחה בונים, רבי אברהם משה, שהיה צעיר לימים. הוא נפטר לאחר שנתיים ומילא את מקומו רבי יצחק מוורקא שהקים את חסידות וורקא. קבוצה שנייה ובראשם רבי יצחק מאיר אלתר הלכו אחרי רבי מנחם מנדל מקוצק אשר העלה את החסידות לדרגת חריפות קיצונית ביותר ומיוחד רק לבני עליה.
מחסידות וורקא השתלשלו חסידות אלכסנדר, חסידות אמשינוב, חסידות סטריקוב, חסידות ראדזימין, חסידות סקרנביץ. במהלך השנים חלק מחצרות וורקא הושפעו גם מחסידות קוצק. מחסידות קוצק השתלשלו חצרות רבות, ביניהן חסידות גור, חסידות טשכנוב, חסידות סוכטשוב, חסידות גוסטינין וחסידות פילץ. כמו כן, מקוצק פרש רבי מרדכי יוסף ליינר שפתח את חסידות איזביצה, ממנה השתלשלה חסידות ראדזין, וכן תלמידו של רבי מרדכי יוסף, רבי לייב איגר פתח חצר בלובלין.
14 שנים לאחר פטירת היהודי הקדוש החל לכהן גם בנו רבי ירחמיאל מפשיסחא ובהמשך גם בן נוסף, רבי יהושע מזליחוב-פוריסוב ממנו יצאה שושלת פוריסוב. בנו הצעיר של היהודי הקדוש, רבי נחמיה נולד בזקנותו של אביו וגדל אצל אחיו רבי ירחמיאל. בגיל 20 החל לכהן באדמו"רות בביכוב.
רבי ירחמיאל מפשיסחא
רבי ירחמיאל החל לכהן באדמו"רות ארבע עשרה שנה לאחר פטירת אביו. רוב חסידי אביו הלכו לתלמידו רבי שמחה בונים. בחיי אביו היה שען. היה חברו של רבי ישכר בר מרדושיץ. ברבות הימים התפרסם ונחשב לאחד מגדולי הצדיקים בדורו.
אחרי פטירתו כיהנו בניו רבי נתן דוד משידלובצא ממנו יצאה שושלת ביאלא ורבי יעקב יצחק (ר' איטשה). חתניו היו רבי אלימלך שפירא מגרודז'יסק והרב צבי רפפורט מדובנקא.
רבי נתן דוד (תשרי תקע"ד - ז' בחשוון תרכ"ו) היה תלמידם של אביו ושל רבי ישכר בר מרדושיץ. גם אחר כהונתו כאדמו"ר נסע לרבי חיים מאיר יחיאל שפירא ממוגלינצא, לרבי חיים הלברשטאם מצאנז ולרבי ישראל פרידמן מרוז'ין. היה מפורסם כבעל מופת. חלק מחסידי רבו מרדושיץ הפכו לחסידיו.
רבי יעקב יצחק בנו של רבי ירחמיאל
רבי יעקב יצחק בנו של רבי ירחמיאל כיהן אף הוא כאדמו"ר. היה חתנו של רבי דב שפירא מטלוסט. אחריו כיהן בנו רבי ירחמיאל יהודה מאיר (-כ"ב בסיוון תרנ"ז) שהיה מפורסם בחומרותיו הגדולות ובאיחוריו בזמני התפילה. היה מבדיל ביום שלישי, וצם יומיים ביום כיפור. היה חתנו של רבי יעקב דוד מאמשינוב וחותנו של גיסו רבי ישעיהו מפשיסחא. אחרי רבי מאיר כיהן חתנו רבי ישראל אהרן פדובה מאופטושנה (Opoczno). היה צאצא משושלת נישכיז. כיהן בפשיסחא ובאופוטושנה. נפטר מפציעותיו בפוגרומים בשנת תרע"ה. את מקומו מילא בנו רבי יצחק מרדכי שפירא-קצנלבויגן. נולד בפשיסחא בשנת תרמ"ד. כיהן כרבה של אופוטשנה ואחרי פטירת אביו גם כאדמו"ר. חיבר ספרים בשם "אילנא דחיי" ו"אור הנר". בשנת תש"ב כשלקחוהו הנאצים למחנות, כיבדוהו יהודי העיירה לעלות ראשון לרכבת, דבר זה העלה את חמתם של הנאצים וירו בו, באמו ובילדיו.
בן נוסף של רבי ישראל אהרן היה רבי יעקב שמעון פאדובה. נולד בשנת תרמ"ה. נפטר בגטו לודז' בכ"ג באדר תש"א. כיהן בחיי אביו בקאלושיק הסמוכה ללודז' ואחר בלודז' בשם האדמו"ר מקאלושיק. שלח את רוב ילדיו בשנת תרפ"ה לכפר חסידים. בנו רבי ישראל אהרן (תרע"ו-תש"ד) היה חתנו של האדמו"ר העקדת יצחק מאלכסנדר. נרצח בשואה לאחר שסירב לקצץ את זקנו.
רבי יחיאל ישעיהו נכדו של רבי ירחמיאל
רבי יחיאל ישעיהו רפפורט (תרכ"א -א' בתשרי תר"ס) בן הרב צבי רפפורט מדובנקא חתנו של רבי ירחמיאל, החל לכהן כאדמו"ר בראווה לאחר פטירת בן דודו רבי צמח משידלובצא. היה תלמידם של רבי אברהם יששכר בער רבינוביץ ושל רבי אלימלך שפירא מגרודז'יסק. בנו וממלא מקומו היה רבי ירחמיאל משה נח (תר"מ - בערך ת"ש) חתנו של רבי משה אלימלך רבינוביץ (בנו של רבי אברהם יששכר בער מראדומסק).
רבי יהושע אשר מפוריסוב
רבי יהושע אשר (תקס"ד - כ"ה באייר תרכ"ב) בנו השני של היהודי הקדוש החל אף הוא לכהן באדמו"רות לאחר פטירת אביו. כיהן כרב בזליחוב ובפוריסוב. חסידיו היו מועטים. שלושה מבניו שימשו כאדמו"רים.
רבי נחמיה מביכוב
רבי נחמיה (תקס"ח - י"ט בתשרי תרי"ג) בנו הצעיר של היהודי הקדוש. התייתם בילדותו וגדל אצל אחיו רבי ירחמיאל. היה חסידו של רבי ישראל פרידמן מרוז'ין. בשנת תקפ"ט החל לשמש כאדמו"ר בביכוב (מחוז לובלין). תורתו ומעשיות עליו הודפסו בספר "מעשי נחמיה".
בנו של רבי נחמיה, רבי יעקב יצחק החל לשמש באדמו"רות אחר פטירת אביו אך נפטר לאחר מעט שנים. אחיו רבי חיים גדליהו (תקצ"ג - ז' באייר תרס"ד) מילא את מקומו. היה חתנו של רבי אלימלך טארים בנו של רבי נתן לייב, בנו של רבי מנחם מנדל מרימנוב. חסידיו היו מרובים. לאחר פטירתו כיהנו בניו רבי נתן באיזביצה ורבי נחמיה בחלם.
שמואל עזראן
הרב שמואל עזראן (תרכ"ז, 1867– ו' בשבט ה'תשט"ז, 19 בינואר 1956) היה אב בית הדין של העדה המערבית בירושלים, ראש ישיבת "טובי ישבעו" וחבר לשכת הרבנות בירושלים.
ביוגרפיה
נולד במרקש שבמרוקו לשמחה ולרב מרדכי עזראן, בן למשפחת רבנים ודיינים. למד אצל אביו ואצל רבני מרקש. כשבגר עסק במסחר עם אביו.
בשנת 1907 (ה'תרס"ז), כשהיה בן 40, עלה לארץ ישראל עם אביו והשתכן ביפו. בשנת 1926 (ה'תרפ"ו) עבר לירושלים והצטרף לישיבת המקובלים בית אל.
שימש כר"מ וכראש הישיבה של העדה המערבית "טובי ישבעו".
בתרפ"ח מונה לשמש כאב בית הדין של העדה המערבית בירושלים.
נפטר ב-19 בינואר 1956 (ו' בשבט ה'תשט"ז) ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
משפחתו וצאצאיו
נישא לריקה אסתר (סטיטה) בן יאיר (1969-1878), לבני הזוג נולדו שלוש בנות ובן.
בית שומאכר
בית שומאכר הוא מבנה המצוי במושבה הגרמנית בחיפה, בשדרות בן-גוריון 12.
היסטוריה
המבנה נבנה בשנת 1870 על ידי אבי המשפחה, יעקב שומאכר מתנועת הטמפלרים. שומאכר, סתת אבן ואדריכל, הגיע לחיפה מארצות הברית (אליה היגר מגרמניה) עם משפחתו, והיה שותף מרכזי בתכנון המושבה הגרמנית ובבניית בתיה. המבנה בנוי כשילוב בין הסגנון הטמפלרי (בית אבן, מרפסת בחזית), לבין אלמנטים מזרחיים כגון הקשתות שבחזיתו. כמו בבתים רבים אחרים במושבה, מעל דלת הכניסה חקוק פסוק מתהילים: "נסה עלינו אור פניך ה'" (תהלים, ד, ז), ככל הנראה בידיו של שומאכר עצמו.
בשנת 1872 התמנה יעקוב שומאכר לתפקיד סגן הקונסול של ארצות הברית בחיפה ובצפון הארץ, וביתו הפך לבניין הקונסוליה של ארצות הברית. התפקיד עבר, לאחר מותו בשנת 1891, לבנו גוטליב שומאכר, והבית נשאר בניין הקונסוליה עד שנת 1904.
בנובמבר 1882 התארח בבית לורנס אוליפנט, שאחר כך רכש את הבית הסמוך, בית אוליפנט.
בתחילת המאה העשרים נוסף לבית האגף המערבי, כך שיוכל להתמודד עם צורכי משפחתם בת תשעה הילדים של גוטליב שומאכר ומריה לנגה, בתו של מורה בית הספר. באותה תקופה (ככל הנראה בשנת 1910) נצבע החדר המרכזי בציורי קיר שהתגלו בשנת 2015.
גוטליב שומאכר ידוע בזכות תרומתו האדירה לחקר הארץ ולבנייתה. במיוחד מפורסם סקר הגולן ועבר הירדן, שכלל גם מיפוי ראשון של חבל ארץ זה. כארכאולוג, התפרסם בזכות חפירתו החלוצית בתל מגידו, שם נמצא חותם האריה הידוע של המלך ירבעם. כמהנדס נפת עכו של האימפריה העותמאנית, תכנן את תוואי הרכבת החיג'אזית בארץ ישראל, וכן תכנן ובנה מבנים בכל הארץ, ביניהם היקב בראשון לציון, בית המוסקובייה בנצרת ומזח הקיסר בנמל חיפה. בשנת 1914 הצטרף לצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה, ושירת כקצין הנדסה בסיני. בתום המלחמה לא הורשה לחזור לארץ, ורק בשנת 1924, לאחר מגעים ארוכים עם השלטונות האנגליים, חזר לארץ ונפטר שנה לאחר מכן.
הבית שימש את יורשיו עד לגירוש הטמפלרים מן הארץ בשנת 1939. לאחר מכן, ככל הידוע, היה הבית בשימוש אדם ערבי-נוצרי, שהפעיל מוסך בבניין השירות, ובשנת 1948 עקר ללבנון. לאחר מלחמת הקוממיות עבר הבית לידי האפוטרופוס לרכוש הגרמנים, ושוכנו בו משפחות ישראליות.
בשנת 2015 עבר מבנה השירות שלצד הבית שיפוץ מאסיבי, והוחל בתהליך שימור של בית שומאכר. בשנת 2022 החל שיפוץ נוסף של בית שומאכר
מרחשת (אנטומיה)
המרחשת (בלועזית: Acetabulum) הוא שקע בתחתית האגן. ראש עצם הירך נפגש עם אגן הירכיים במרחשת וכך מתהווה מפרק הירך.
מבנה
היא נתחמת במסגרת קשה ועבה (בחלקה העליון) המשמשת כחיבור הלברום, טבעת סחוס אשר מקטינה את הפתח ומעמיקה את החלל של מפרק הירך. בחלק התחתון של המרחשת נמצא חרק המרחשת (incisura acetabuli). גומת המרחשת (fossa acetabuli) נמצא בתחתית חלל המרחשת. שאר המרחשת מורכב ממשטח עקום בצורת חצי-סהר (חצי ירח) המופרק עם ראש עצם הירך.
בזוחלים ועופות המרחשת היא שקע עמוק.
פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2013
פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2013 התרחש ב-25 באוגוסט 2013 בברקליס סנטר, ברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית. זהו היה הטקס הראשון מסוג זה אשר התרחש בניו יורק אך לא ברובע מנהטן. זהו היה הטקס ה-30 של MTV ארצות הברית. חשיפת המועמדויות התרחשה ב-17 ביולי כאשר ג'סטין טימברלייק ומאקלמור וראיין לואיס הובילו את הרשימה עם שש מועמדויות כאשר אחריהם רובין ת'יק, מיילי סיירוס וברונו מארס עם 4 מועמדויות. הזוכה הגדול של הערב היה טימברלייק גם כאשר בין היתר גרף את פרס קליפ השנה לקליפ לשיר "Mirrors" ובנוסף גם זכה בפרס מפעל חיים. אמנים נוספים שזכו בפרסים באותו ערב היו בין היתר טיילור סוויפט, מאלקמור וראיין לואיס וברונו מארס. בטקס צפו 10.1 מיליון איש.
האירוע המרכזי של הערב היה ההופעה של מיילי סיירוס ורובין ת'יק אשר ספגה ביקורות שליליות מהמבקרים וביקורות מעורבות ממעריצים ומפורסמים בשל התכנים המיניים בה. אם כי המופע הנצפה ביותר של הערב היה של טימברלייק אשר הופיע עם מספר שירים שלו ושל להקתו לשעבר אן סינק, ביחד עם חברי הלהקה ולאחר ההופעה קיבל פרס מפעל החיים.
הקליפ הטוב ביותר לאמן זכר
ברונו מארס – "Locked Out of Heaven"
הקליפ הנשי הטוב ביותר
טיילור סוויפט – "I Knew You Were Trouble"
הקליפ הטוב ביותר לאמן חדש
אוסטין מאהון – "What About Love"
קליפ הפופ הטוב ביותר
סלינה גומז – "Come & Get It"
קליפ הרוק הטוב ביותר
30 שניות למאדים – "Up in the Air"
קליפ ההיפ-הופ הטוב ביותר
מאקלמור וראיין לואיס (בהשתתפות ריי דלתון) – "Can't Hold Us"
שיתוף הפעולה של השנה
פינק (בהשתתפות נייט רוס) – "Just Give Me a Reason"
הקליפ עם הבימוי הטוב ביותר
ג'סטין טימברלייק (בהשתתפות ג'יי זי) – "Suit & Tie" (במאי: דייוויד פינצ'ר )
הקליפ עם הכוראוגרפיה הטובה ביותר
ברונו מארס – "Treasure" (כוראוגרפיה: ברונו מארס)
הקליפ עם האפקטים הוויזואלים הטובים ביותר
קפיטל סיטיס – "Safe and Sound" (אפקטים ויזואליים: גרדי הול, ג'ונותן וו ודרק ג'ונסון)
הקליפ עם הבימוי האמנותי הטוב ביותר
ג'אנל מונה  (בהשתתפות אריקה באדו) – "" (בימוי אמנותית: ורוניקה לוגדסון)
הקליפ עם העריכה הטובה ביותר
ג'סטין טימברלייק – "Mirrors" (עריכה: ג'ארט פיג'ל ובונץ' אל. איי)
הקליפ עם הצילום הטוב ביותר
מאקלמור וראיין לואיס (בהשתתפות ריי דלתון) – "Can't Hold Us" (צילום: ג'ייסון קנינג, ראיין לואיס ומגו לין)
שיר הקיץ של השנה
ואן דיירקשן – "Best Song Ever"
הקליפ הטוב ביותר עם מסר
מאקלמור וראיין לואיס (בהשתתפות מרי למברט) – "Same Love"
ניו פאונד גלורי
New Found Glory (ניו פאונד גלורי, שנקראו בעבר A New Found Glory) היא להקת פופ פאנק אמריקנית המושפעת מהארדקור, שהוקמה ב-1997 מקורל ספרינגס, פלורידה, וכרגע פועלת בקליפורניה.
שנים מוקדמות
ניו פאונד גלורי נוסדה באמצע 1997 כשג'ורדן פונדיק הזמר, צ'אד גילברט וסטיב קליין כגיטריסטים, איאן גרושקה כבסיסט וג'ו מורנו כמתופף (שהוחלף על ידי סיירוס בולוקי לאחר פרסומם). שם הלהקה, A New Found Glory, הייתה רעיון של פונדיק וקליין כשעבדו ב"Red Lobster", אבל אחר כך הורידו את ה-A מכיוון שלמעריצים רבים הייתה בעיה למצוא את האלבומים שלהם בחנויות. הלהקה יצאה לסיבובי הופעות מוקדמים, שכללו הופעות עם להקות מקומיות כמו "The Vacant Andys".
הלהקה הקליטה את הסיגנל הראשון שלה, " It's All About the Girls", בחברת התקליטים פידל (Fiddler Records) ביוני 1997. ההופעות החיות המלהיבות של הלהקה קידמו את מכירות הסינגל. עם הזמן, הכוח של ההופעות החיות עזר לבנות קהל מעריצים חזק. האלבום הראשון של הלהקה, "Nothing Gold Can Stay", שוחרר בחברת התקליטים יולוג'י (Eulogy Recordings). להקה פופולרית באותו הזמן, מידטאון ("Midtown"), שמעה את האלבום של הלהקה ונתנה ממנו עותק לסטפני ריינס מתקליטי דרייב-ת'רו (Drive-Thru Records. היא אהבה את מה שהיא שמעה והלהקה הוציאה לאור שוב את אלבום הבכורה שלה ב-1999 בדרייב-ת'רו.
ב-28 במרץ 2000, הוציאה הלהקה מיני-אלבום, "From the Screen to Your Stereo", שכלל גרסאות כיסוי לשירי נושא של סרטים בסגנון "Me First and the Gimme Gimmes". כתוצאה מהפופולריות שלהם שתפסה תאוצה, וחלוקת העסקה שדרייב-ת'רו עשו עם MCA, שהרשתה ל-MCA לקחת כל להקה של דרייב-ת'רו, הלהקה הוחתמה ב-MCA.
קריירה מקצועית
אלבומם הראשון באורך מלא - שנקרא על שמם - יצא ב-MCA בשנת 2000 והיה הראשון לעשות רושם במצעד הבילבורד והגיע למקום ה-107 מתוך 200 ובמצעד ה"Heatseeker" הגיע למקום הראשון. הסינגל הלהיט מתוך האלבום, "Hit or Miss", הגיע למקום ה-15 במצעד הסינגלים של הרוק בארצות הברית. "From the Screen to the Stereo" הגיע לטופ 40 של מצעד ה"היטסיקר".
אלבומה המצליח ביותר של הלהקה יצא ב-2000 תחת השם New Found Glory, ונחשב לאלבום פופ-פאנק ידוע בקרב חובבי הסצנה. אלבום זה כלל שירים, כמו: Better off dead, Dressed to kill ו-Hit or miss.
פרופיל הלהקה גדל ב-2001 בעקבות סיבוב ההופעות של בלינק-182. הלהקה הקליטה את האלבום "Sticks and Stones" ב-2001 והוא יצא ב-2002. Sticks and Stones הוכיח את הפריצה הגדולה שלהם כשהגיע למקום ה-4 במצעד הבילבורד ומכר כ-91,000 בשבוע הראשון ליציאתו. במאי 2004 יצא אלבומה הרביעי של הלהקה Catalyst. ב-19 בספטמבר 2006 יצא האלבום החמישי Coming Home. ב-18 בספטמבר 2007, הוציאה הלהקה אלבום גרסאות כיסוי נוסף אשר נקרא " From the Screen to Your Stereo Part II" כהמשך למיני-אלבום " From the Screen to Your Stereo". ב-18 במרץ 2008, יצא אלבום אוסף של הלהקה אשר נקרא "Hits". ב-29 באפריל 2008, הוציאה הלהקה את המיני אלבום " Tip of the Iceberg" אשר כלל 6 שירים.
אלבומם הבא של הלהקה, Not Without A Fight, יצא לאור בארצות הברית ב-10 במרץ 2009, והופק על ידי מארק הופוס.
באוקטובר 2011 יצא לאור אלבומם Radiosurgery.
ב-2014 הם הקליטו והוציאו אלבום נוסף בשם Resurrection וב-2017 אלבום בשם Makes me sick.
דיסקוגרפיה
{{טורים
DVD
}}
יהודה ישראלי
יהודה ישראלי (נולד ב-23 בדצמבר 1961) הוא פסיכולוג קליני, פסיכואנליטיקאי וסופר ישראלי. ספרו, "מסופוטמיה שתיקת הכוכבים" (שכתב עם דור רווה), זכה בפרס גפן לשנת 2011.
ביוגרפיה
שנות ילדותו המוקדמות עברו עליו באפריקה, ומשם עבר עם משפחתו לארצות הברית. לאחר שירותו בצה"ל השלים את לימודי הסוציולוגיה והאנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ואת לימודי התואר השני בתרפיה באמנות בארצות הברית בלזלי קולג' (Leslie College, Cambridge MA). בשנת 1991 בעת לימודי הדוקטורט לפסיכולוגיה קלינית בבית הספר לפסיכולוגיה מקצועית של קליפורניה (California School of Professional Psychology), התוודע לפסיכואנליזה הלאקאניאנית שם קיבל את הכשרתו אצל אנדרה פטסלידס (Andre Patsalides), שהיה מתלמידיו ומהאנליזנטים של ז'אק לאקאן בפריז. ישראלי היה ממייסדי San Francisco Bay Area Lacanian School of Psychoanalysis. את עבודת הדוקטורט כתב בנושא Phonetic Associations in Jewish Mysticism and Psychoanalysis.
מאז 2014 ישראלי הוא הבעלים והמנהל של "מוביוס – מכון לטיפול פסיכולוגי". בנוסף ישראלי חבר ב-"אקול של הפורום הבינלאומי של השדה הלאקאניאני IF-EPFCL".
ישראלי נשוי לאסנת ולשניים בן, בת, ושלשה נכדים.
קישורים חיצוניים
מאמריו
על כתביו
חטאת נעורים
חטאֹת נעורים הוא ספרו האוטוביוגרפי של משה לייב לילינבלום (1843–1910), מחשובי ההוגים היהודים בני הדור השני להשכלה באימפריה הרוסית במחצית השנייה של המאה ה-19, ולימים אחד מראשי חובבי ציון.
רקע
האוטוביוגרפיה שימשה כלי ספרותי מקובל בקרב משכילים יהודים (תחילה במערב אירופה ובהמשך גם במזרחה) שביקשו להנחיל השקפת עולם פרוגרמטית הנלמדת כלקח מסיפור חייהם שלהם עצמם, וכך נהג גם מל"ל בספרו. הספר כולל רשימות יומן וחילופי מכתבים תוך ניסיון לטשטש פרטים ביוגרפיים רבים ככל הניתן (שמות ומקומות) כדי למנוע את זיהויו של הכותב.
המניעים לכתיבת הספר מורכבים ממספר טעמים: נוסף על הצורך האישי של המחבר לפרוק את חוויותיו ומצוקותיו, הספר משמש כעדות לנפתוליהם של צעירי היהודים המשכילים: תחילתם באורח חיים מסורתי וחיפוש אחר השכלה כדי להשתחרר מאמונות טפלות, בהמשך - התפקרות מוחלטת, ובסופו של דבר - ניהיליזם גמור והתרחקות מכל אידיאל חיובי. סיפור חייו של מל"ל משמש איפוא כאות אזהרה לדור הצעיר בתחום המושב, לבל ילך בדרך בה הלך הוא.
תוכן הספר
בספרו, מחלק מל"ל את חייו עד גיל 30 לארבע תקופות עיקריות:
ימי התוהו
חלק זה עוסק בחמש עשרה שנות חייו הראשונות (1858–1843) – ימי ילדותו וראשית חינוכו בעיר קיידאן. תקופה זו מוצגת באור שלילי במיוחד וככתב אישום של ממש כנגד העולם היהודי-מסורתי בהיבטי המשפחה, החינוך ועוד.
ימי החושך וראשית המעבר
בשם זה כינה מל"ל את חייו בין השנים 1858 ל-1866. בתקופה זו עבר מל"ל לווילקומיר, מקום מגוריו של חותנו, שם רכש בקיאות תורנית מסורתית, אך במקביל החלו להתעורר בלבו ספקות ראשונים באשר למוחלטות המסורת ואף החל להתעניין בספרות ועיתונות כללית.