cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
T-15 ארמטה
הנעה ועבירות
המנוע עצמו הוא מנוע דיזל בהספק של 1,200 כוחות סוס, והמהירות המקסימלית שלו נעה בין 65 ל-70 קמ"ש בכביש. כמו כן, מוערך כי הוא יכול לצלוח נהר (ללא הכנה) בעומק של 1.2 מטר, לצלוח תעלה נגד טנקים בעומק של 2.8 מטר, לטפס מדרגה בגובה של 0.8 מטר, לטפס עלייה בשיפוע של 60% ולנסוע בשיפוע צד של 40%.
מיגון
לטנק שריון מרוכב פאסיבי, דומה לזה של טנק ה-T-14 ארמטה. המיגון של הטנק משופע ברובו, עם דגש על החזית של הכלי. כמו כן, במיגון של הכלי נוספו פלטות מיגון נוספות, וישנם פלטות בזוקה להגנה על המזקו"ם של הטנק מפני רקטות נגד טנקים הנורות על ידי חיילי חי"ר מטווח קצר.
לטנק גם לוחות מיגון ריאקטיבי, בחזית, בצדדים, וגם בירכתי הכלי. כמו כן, הכלי חמוש במערכת הגנה אקטיבית לטנקים מדגם "אפגניט" עם מכ"ם, וזו יעילה רק לאיומים המכוונים לחזית הכלי. בנוסף, לכלי מדוכות עשן, למטרות מיסוך והטעייה של נשק מונחה, מערכת כיבוי אש אוטומטית ומערכת להגנה על הכלי מפני איומי אב"כ (ראשי תיבות: אטומי, ביולוגי, כימי).
חימוש
ל-T-15 צריח מתוצרת KBP מדגם Epoch, ועליו מותקן החימוש העיקרי של הנגמ"ש, תותח אוטומטי 30 מ"מ החמוש ב-500 פגזים מסוגים שונים, לטווח מקסימלי של 4 ק"מ. הצריח הוא בלתי מאויש, ונשלט מפנים הכלי, בדומה לעמדה כמו קטלנית של רפא"ל, במבנה זה, מפקד הנגמ"ש יושב מאחור, והנהג והתותחן בחלק הקדמי יותר של הכלי. כמו כן, בצריח מקלע מקביל מדגם PK בקליבר 7.62 מ"מ והוא חמוש ב-2,000 כדורים. בנוסף לכך, ישנם שני טילי 9M133 קורנט E בכל צד של הצריח, אלו טילים מונחים נגד טנקים, עם טווח של 8 קילומטרים.
ל-T-15 מערכות אופטיקה מסוגים שונים וחיישנים מגוונים. ישנם חיישנים אלקטרו-אופטיים ומערכות ראיית לילה. אלו מאפשרים תצפיות ביום ובלילה, גם בתנאי מזג אוויר קשים. כמו כן, יש בכלי חיישנים לבדיקת מזג אוויר ורוחות, ואלו מעבירים מידע למחשב הבליסטי של הנגמ"ש.
בלוטת מיצד האוזן
בלוטת מֵיצַד-האוזן (מכונה גם "פָּארוֹטִיד", מלטינית: Glandula parotis או Glandula parotidea; באנגלית: Parotid gland) היא בלוטת רוק מרכזית בגוף האדם. בלוטה זו מפרישה רוק לחלל הפה דרך תעלה (צינור מיצד האוזן), ומסייעת בכך ללעיסה, בליעה ותחילת עיכול המזון.
זוג בלוטות מיצד האוזן הן הגדולות ביותר מבין שלושת הזוגות העיקריים של בלוטות הרוק באזור הראש, ומספר מבנים עוברים דרכן.
התפתחות
בלוטות מיצד האוזן מתפתחות בשלב מוקדם והן בלוטות הרוק המופיעות ראשונות. הניצנים האפיתליאליים שלהן ממוקמים בצד הלחי הפנימי. ניצנים אלה יגדלו פוסטריורית לכיוון האוזן ויִצרו מיתרים מוצקים, בעלי קצוות מעוגלים, בסמוך לעצב הפנים (עצב קרניאלי מספר 7) המתפתח.
גבולות ומיקום אנטומי
בלוטות מיצד האוזן ממוקמות אנטריואינפריורית לחלק התחתון של האוזן, שטחית, פוסטריורית ועמוק לענף (ראמוס) עצם המנדיבולה. הן מתרחבות כלפי מטה, אל הגבול התחתון של המנדיבולה, ומעלה, לכיוון קשת העוֹל (הקשת הזיגומטית). פוסטריורית, הן מכסות את החלק הקדמי של שריר הסטרנוקלאידומסטואיד וממשיכות אנטריורית לשריר הַמִּלְעָס (מאָסֶטֶר). צינור מיצד האוזן (Stensen duct) עוזב את צִדה הקדמי של הבלוטה, באמצע הדרך בין קשת העול וזווית הפה. בלוטת מיצד האוזן חוצה את הפה לרוחב, ולאחר חציית הגבול האמצעי של שריר המלעס נכנסת לעומק השומן הבוקאלי ומנקבת את שריר המחצצר. בלוטת מיצד האוזן נפתחת אל חלל הפה מעל השן המולרית השנייה העליונה. פפילת מיצד האוזן היא רקמה קטנה מורמת, המסמנת את מיקום פתיחת צינור מיצד האוזן אל חלקה הפנימי של הלחי.
תפקיד הבלוטה
בלוטת מיצד האוזן מפרישה רוק מימי ועמילאז רירי, ההכרחיים לעיכול אוראלי וליצירת בולוס (כדור מזון לאחר שנלעס) והחלקתו במורד דרכי העיכול העליונות.
יחסים מיוחדים כלפי מבנים נוספים
ישנם כמה מבנים חשובים הנכנסים או עוברים עמוק לבלוטת מיצד האוזן. מבנים אלה כוללים את עצב הפנים (עצב קרניאלי מס' 7), העורק התרדמני החיצוני וסעיפיו, ווריד הרטרומנדיבולר והסתעפויותיו.
עצב הפנים
עצב הפנים עוזב את הגולגולת דרך הסטיילומסטואיד פוראמן ועובר דרך בלוטת מיצד האוזן, שבה הוא מתפצל לגזע עליון ותחתון. ההתפצלויות הללו עוברות דרך בלוטת מיצד האוזן, שבה עשויים להימצא סעיפים נוספים ואנסטמוזות עצבים. חמש קבוצות טרמינליות של עצב הפנים (טמפורלית, זיגומטית, בוקאלית, מנדיבולרית וצווארית-סרוויקאלית) מגיחות מהגבולות העליונים, הקדמיים והתחתונים של בלוטת מיצד האוזן. בשל היחסים הקרובים בין בלוטת מיצד האוזן לעצב הפנים, יש קושי להסיר בניתוח את הבלוטה, בשל החשש מפגיעה באחד מסעיפי עצב זה.
העורק התרדמני החיצוני וסעיפיו
העורק התרדמני (הקארוטיד) החיצוני וסעיפיו נכנסים לגבולה התחתון של בלוטת מיצד האוזן ולעיתים עוברים עמוק לגבול זה. כאשר העורק ממשיך כלפי מעלה, מתפצל ממנו עורק הפוסטיריור אוריקולר, לפני פיצולו לשני סעיפיו הסופיים (העורק המאקסילארי, והעורק הטמפוראלי השטחי) בקרבת הגבול התחתון של האוזן. העורק המאקסילרי עובר אופקית, עמוק למנדיבולה, והעורק הטמפורלי השטחי ממשיך כלפי מעלה ומגיח מגבולה העליון של הבלוטה לאחר פיצול עורק הפנים הרוחבי.
אספקת דם
בלוטת מיצד האוזן מקבלת אספקת דם עורקית ממספר עורקים העוברים בה.
עצבוב הבלוטה
עצבוב תחושתי של הבלוטה מסופק על ידי העצב האוריקולוטמפורלי, המהווה סעיף של עצב הלסת התחתונה (V3ׂ). שלוחה זו של העצב המשולש (עצב קרניאלי מס' 5), יוצאת מהגולגולת דרך פוראמן אובלה. העצב האוריקולוטמפוראלי נושא גם סיבים מוטוריים לבלוטת מיצד האוזן. סיבים פוסטגנגליוניים, פאראסימפתטיים אלו, מקורם באוטיק גנגליון, המקושר לעצב הלסת התחתונה והם מצויים אינפריורית לפוראמן אובלה. סיבים פרהגנגליוניים פאראסימפתטיים לאוטיק גנגליון מקורם בעצב הלשון והלוע (עצב קרניאלי מס' 9).
גידולים סרטניים בבלוטת מיצד האוזן
גידולים סרטניים בבלוטה הם בדרך כלל שפירים ומערבים את הבלוטה השטחית. חשיבותם קשורה במיקומם האנטומי ויחסם עם עצב הפנים ושלוחותיו, העוברות בבלוטה, מחשש לפגיעה באחת מהן. כאשר הגידולים מתפשטים לעומק הבלוטה, קיים חשש לפגיעה בעצב הפנים.
אבנים בבלוטה
התפתחות אבנים בבלוטת מיצד האוזן אינה שכיחה, כיוון שהן מופיעות בדרך כלל בתעלת הבלוטה ולא בתוך הבלוטה עצמה. במקרים אלה, הפציינט יתקשה בבליעה ויתלונן על כאב בניסיון לבלוע ויימנע ממזונות, שבליעתם מעוררת כאב זה. ניתן לשחזר כאב זה בקלות בקליניקה, על ידי טפטוף מיץ לימון סחוט לפיו של הפציינט. התערבות ניתוחית תלויה במיקום האבן. אם היא נמצאת בחלק האנטריורי של הבלוטה, חתך פשוט ברירית הבוקאלית עשוי לאפשר את הסרתה. אם האבן מצויה עמוק יותר בתעלה, חיתוך מלא של הבלוטה עשוי להיות הכרחי.
דלקת מיצד האוזן (פארוטיטיס)
זיהום של אחת או יותר מבלוטות מיצד האוזן מכונה דלקת מיצד האוזן (פארוטיטיס), והגורם העיקרי לו הוא נגיף החזרת. חיסון נגד וירוס זה מוריד בצורה ניכרת את שכיחות הדלקת.
אביגדור גרין
אביגדור גרין (26 בינואר 1856 – 13 במאי 1942) היה פעיל ציוני, אביו של ראש ממשלת ישראל ה-1, דוד בן-גוריון.
קורות חייו
אביגדור גרין נולד ב-1856 למכלה ולצבי אריה גרין שהיה מורה משכיל יודע שפות, בעיר פלונסק, השוכנת במרחק של 60 ק"מ מוורשה, בירת פולין. אביו צבי אריה גרין (נפטר בגיל 87) היה "מתנגד" בעיר שרובה חסידים. הוא רכש השכלה כללית, קרא את כתביהם של גדולי הפילוסופים ושלט בשפות רבות. בהיותו בן שלושים היה למורה לעברית ולאחר מכן הפך לסוחר. לאחר שלא הצליח בעסקיו פנה לעיסוק אחר, כתיבת בקשות בתשלום למשרדי הממשלה ולבתי המשפט, עבור הציבור. אביגדור גרין היה השלישי בארבעת בניו.
בילדותו למד אביגדור גרין בחדר ולא למד לימודי חול, אך אביו טרח ללמדו שפות והכשירו להיות ממשיך דרכו ככותב בקשות. כבר כנער החל אביגדור לעזור לאביו במלאכתו ובגיל 21 קיבל רישיון רשמי לפעול ככותב בקשות. הוא היה למעשה עורך דין בלתי מוסמך, נתן ייעוץ משפטי והופיע בבתי המשפט. בתפקידו זה נהג לקרוא לעצמו בשמו הלועזי - ויקטור.
הוא התבלט בקרב בני פלונסק לבושי הלבוש היהודי המסורתי בכך שהמיר לבוש זה במעיל קצר, צווארון נוקשה ועניבת פרפר. הוא הקפיד על הופעתו והיה הדור פנים.
גרין היה ממייסדי קופת גמילות חסדים ובנק קואופרטיבי. נבחר ל"בורר", לבית הנבחרים הרוסי. ביתו-בית ועד למשכילי העיר ולציונים.
בצעירותו נשא לאישה את שיינדל פרידמן (ילידת 1857), בת יחידה לבעל אחוזה שהביאה לו נדוניה מכובדת של שני בתי עץ שהוא נהג להשכיר בהם חדרים לפרנסתו. אביגדור היה גבה קומה ואשתו קצרת קומה וחולנית. היא ילדה אחד-עשר ילדים, שרק חמישה מהם נותרו בחיים: אברהם, מיכל (מיכאל), רבקה, דוד יוסף וציפורה. דוד יוסף גרין, שנולד בשנת 1886, לימים דוד בן-גוריון, ראש הממשלה הראשון של מדינת ישראל.
אביגדור גרין הבחין שראשו של הילד, שהיה קטן קומה וחולני, גדול מכפי מידתו ופנה לרופא בעיר המחוז פלוצק. הרופא מישש את ראשו של הילד והרגיע את האב המודאג באומרו לו כי בנו עתיד להיות איש גדול. בשנת 1898 נפטרה רעייתו שיינדל בעקבות סיבוכי לידה. עם מותה הבטיח גרין כי לא יישא אישה אחרת, אך אנשי החברה קדישא שנכחו בחדר מיהרו להתיר את הנדר. ואכן, לאחר שנתיים נישא גרין לאלמנה בשם צביה סביסטובסקי (נפטרה ב-1929).
אביגדור גרין, שהכיר בכישוריו של בנו דוד והיה בטוח כי הוא מגדל בביתו נער שהוא משכמו ומעלה, רצה להבטיח לבנו השכלה גבוהה. הוא חשש שבנו לא יוכל להתקבל למוסדות להשכלה גבוהה בשל יהדותו וכציוני מצא לנכון לפנות בשנת 1901 במכתב בעברית לנשיא ההסתדרות הציונית, בנימין זאב הרצל בו ביקש מהרצל לעזור לו במימון משלוח הבן לווינה ללימודי מדעים. בין היתר כתב:
הוא לא זכה למענה על מכתבו.
בימי מהפכת 1905 והפוגרומים שהיו במהלכה נתן מקום בביתו להסתרת נשק של ההגנה העצמית היהודית. שנה לאחר מכן, ב-1906, עלה דוד גרין לארץ ישראל. בהמשך, בשנות ה-20 ושנות ה-30 עלו לארץ ישראל גם חמשת ילדיו האחרים: מיכל, רבקה, אברהם, בנימין וצפורה.
גם לאחר עלייתו של בנו דוד לארץ ישראל המשיך אביגדור גרין בפעילות ציונית. בני הנוער הציונים בפלונסק נהגו להתאסף בביתו והוא הקריא בפניהם את מכתביו של דוד מארץ ישראל. בשנותיו הראשונות של דוד בישראל, כשסבל מחסור, תמך בו אביגדור גרין בסכומי כסף ששלח לו מעת לעת. בשנת 1910 בחר דוד את שם משפחתו החדש בן-גוריון, אותו שאב משמו של יוסף בן גוריון, מראשי היישוב היהודי בימי המרד הגדול ברומאים. בשנות העשרים היה כבר דוד בן-גוריון מהמנהיגים הבולטים של היישוב. בשנת 1920 נמנה עם מקימי ההסתדרות הכללית, והיה המזכיר הכללי שלה. באותה שנה שבו בתו של אביגדור, ציפורה ושני ילדיה לביתו בעקבות רציחתו של חתנו, משה קוריטני.
מאחר שאביגדור גרין היה ציוני פעיל וילדיו גרו בארץ ישראל, פרש מעיסוקו, כשהיה כבר בן שישים ושמונה שנים, ועלה לארץ ישראל. דוד בן-גוריון התנגד במשך תקופה ארוכה לעליית אביו ובני משפחתו לארץ ישראל, למרות בקשותיו של אביו. בספטמבר 1924 נפגש גרין עם בנו בדנציג, וככל הנראה הודיע לו על החלטתו לעלות. ביולי 1925 עלה לארץ ישראל. הוא הגיע עם נכדו בן התשע עמנואל בן-גוריון, בנה של בתו צפורה. גרין השתקע בחיפה ועבד מספר שנים כרואה חשבון ב"סולל בונה". בשנותיו האחרונות התגורר בבתיהן של שתי בנותיו, ציפורה בחיפה ורבקה בתל אביב, בשכונת בורוכוב. אולם חרף גילו המבוגר, המשיך בפעילות ציבורית ועזר בקליטתם בארץ ישראל של עולים מעירו פלונסק.
אביגדור גרין נפטר בשנת 1942 והוא בן 86 שנים. הוא נטמן בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב. בנו, דוד בן-גוריון, ששהה באותו זמן בניו יורק לרגל ועידת בילטמור, נעדר מהלווייתו. הספידוהו דוד רמז ומשה שרת, שהגדירוהו "חייל ותיק של התנועה הציונית" ו"הארי בחבורתנו".
משפחתו
בנו הבכור אברהם גרין (1877–1945), עלה לארץ ישראל בשנת 1933, נישא לטובה לבית נחמנוביץ ונפטר בתל אביב. היחיד מבני המשפחה שהיה דתי וציוני דתי עוד לפני יסוד "המזרחי". הצטרף למפלגת "המזרחי" עם יסודה, וניהל את לשכתה בפולין. בפלונסק היה עורך דין פרטי. בישראל התפרנס מפקידות. פרסם חוברת: "יקוב הדין את ההר" (תש"ד, 1944) בה תקף את חסידות גור והאדמו"ר מגור. הפצת החוברת (שנעשתה תחילה בעילום שם) עוררה כעס בקרב חסידי גור, ואלה אף תקפו את הרב יעקב גוטובוסקי ורעייתו באלימות, מאחר שנחשדו על ידם בכתיבת החוברת. מספר רבנויות הכריזו חרם על החוברת. בנו, בנימין (יליד 1905), עלה לארץ ישראל בשנת 1922, פועל בנין מבוני נהריים. גמר את הטכניון בחיפה. עבד כמהנדס בסולל בונה ובמשרד הביטחון.
בנו, מיכאל (מיכל) גרין (1879–1965), עלה לארץ ישראל בשנת 1933, נישא לדינה לבית זילברשטיין ונולדו להם שתי בנות: חיה ארקיס ומרים טאוב. היה בעל קיוסק בתל אביב בשדרות נורדאו פינת בן-יהודה.
בתו, רבקה גרין (1884–1944), עלתה לארץ ישראל בשנת 1931, נישאה לזמר והחזן יהודה הר-מלח.
בנו, דוד בן-גוריון (1886–1973), עלה לארץ ישראל בשנת 1906, נישא לפולה בן-גוריון ב-1917 ולשניים נולדו שתי בנות ובן. רננה לשם, גאולה בן אליעזר, ועמוס בן-גוריון.
בתו, צפורה בן-גוריון (1890–1965), השתלמה בברלין בקורסים לגננות. עלתה לארץ ישראל בשנת 1923 עם בנה אריה והשתקעה בחיפה. שם נישאה בשנית ב-1928 למלחין אריה פרידמן-לבוב. שנים עבדה בקופת חולים בחיפה כחובשת - מקצוע שלמדה לפני עלותה לישראל.
אנדי וורהול
אנדי וורהול (באנגלית: Andy Warhol; 6 באוגוסט 1928 – 22 בפברואר 1987) היה אמן פופ ארט אמריקאי משפיע.
ביוגרפיה
וורהול נולד בעיר פיטסבורג שבפנסילבניה, ילדם הרביעי של אונדריי (אנדרו) וורהולה (Ondrej Andrew Warhola) וג'וליה (לבית זאווקה). הוריו היגרו לארצות הברית ממיקובה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בצפון-מזרח סלובקיה). וורהול היה הומוסקסואל גלוי. ידוע באורח חייו הבורגני-בוהמייני ובחיבתו למסיבות ובילויים.
וורהול הוא מחלוצי תנועת הפופ ארט האמריקאית, שמקור שמה במילה Popular – פופולרי. תנועה אמנותית זו עוסקת בקשר בין האמנות לתרבות הפופולרית. וורהול חי בארצות הברית המתועשת של המאה ה-20, ארץ שפיתחה בהדרגה אהבה אובססיבית למותגים ולכוכבים. אמנותו טישטשה את הגבולות המוכרים בין מוצרים תעשייתיים לאמנות. הוא צייר, תוך שימוש בצבעים תעשייתיים, את כוכבי הרגע ומוצרי צריכה ידועים כבקבוקי קוקה-קולה ומרק בפחיות, יצירות שהציגו כאמנות. וורהול אף שכפל את עבודותיו פעמים רבות, בדומה לייצור תעשייתי.
בתחילת דרכו השתמש בצבעי שמן ובמכחול לציור פרסומות, אך משראה כי איננו מתפרנס מעבודותיו, פנה לשיטת הדפס משי.
בין יצירותיו הידועות ניתן למנות את היצירות:
בית החרושת
את רוב עבודותיו יצר וורהול בסדנה בניו יורק שכונתה "The Factory" ("בית החרושת" או "המפעל"), ובה התאספו סביבו אמנים שונים, זמרים, דוגמנים ושאר דמויות אקסצנטריות וידועות מהתקופה. נוסף על יצירותיו של וורהול, הולידה הסדנה סרטי אמנות רבים.
בין באי הסדנה של וורהול היו גם הזמר לו ריד ולהקתו Velvet Underground. וורהול צירף ללהקה את הזמרת-דוגמנית ממוצא גרמני ניקו, והפך את הלהקה המתחילה ללהקת הבית שלו. יחד הם ערכו הופעות צבעוניות תחת השם "The Exploding Plastic inevitable", בהן הקרין את סרטיו על גבי חברי הלהקה שעה שאלתרו על הבמה במשך שעות. וורהול הפיק את אלבומה הראשון והחשוב של הלהקה, ואף עיצב עטיפתו, עליה התנוססה בננה (כסמל פאלי מובהק). עטיפה זו הפכה לסמל ולאחת מהדוגמאות הראשונות לעיצוב איכותי של עטיפות אלבומים. וורהול עיצב יותר מ-50 עטיפות אלבומים.
אידי סדג'וויק
אחת המוזות הגדולות של וורהול בשנות ה-60 הייתה יורשת הנפט אידי סדג'וויק, בת לאחת המשפחות החשובות והעשירות בארצות הברית. וורהול קינא באידי על תשומת הלב התקשורתית הרבה לה זכתה לאחר שהתקשורת התאהבה בחיי הבוהמה היוקרתיים שלה. הם החלו במסע של בילויים יוקרתיים וצילומי סרטים היא בזבזה מיליונים מקרן הנאמנות שלה, למורת רוחו של אביה. היא נפרדה ממנו ובהמשך לקתה בדיכאון. היא נפטרה מנטילת מנת יתר של גלולות שינה, בהן השתמשה לאחר גמילתה מסמים.
וורהול שרד התנקשות, כאשר נורה, בשעה שעבד בסדנתו, על ידי הפמיניסטית ואלרי סולאנס ב-3 ביוני 1968. הוא נפצע קשה ומצבו הרפואי הוגדר כמוות קליני, רופאיו עיסו את ליבו והוא החלים וחזר לעבוד, אך נאלץ למשך שארית חייו ללבוש סוג של מחוך רפואי.
וורהול נפטר בניו יורק אחרי סיבוך של ניתוח שגרתי בכיס המרה, ונקבר בעיר הולדתו פיטסבורג.
יצירותיו
וורהול היה לאמן הפופ המפורסם והמוכר ביותר, המגיב לסביבתו האורבנית ולתהליכים הנרקמים בה. כרזות הפרסומת ברחוב, בעיתונות ובטלוויזיה בוטאו באורח מתוחכם ביצירתו. וורהול העצים את נוכחות דימוייו ביצירתו באמצעות הכפלות ושכפולים.
מרילין מונרו, 1962 מושא חלומותיו של כל בורגני, שכפול פניה וההגזמה בטיפול הצבעוני של דמותה הופכים אותה מכוכבת קולנוע בלתי מושגת לפשוטה וקרובה יותר לכל אחד (ראו דיפטיכון מרילין).
"אסון כתום", "התרסקות מטוס" ו"מהומה גזעית באדום" ב-1963, ו"כיסא חשמלי" ב-1967 - הן יצירות המבטאות את הפן השלילי של החיים המודרניים. לגביו, הצופה הממוצע מתייחס לזוועות החיים המודרניים כאילו הביט בסרט טלוויזיה, ללא מעורבות אישית. יצירות אלו הופכות להיות אחת ההצהרות הבודדות באמנות הפופ על החיים האמריקניים כפי שהם באמת. הן דורשות מהצופה שלא לעבור לסדר היום, אלא להתבונן בהן שוב ושוב. בכך הוא מותח ביקורת על העיתונות – העיתון מנטרל את העימות הישיר עם האסון המצולם. באמצעות השכפול הוא מראה לצופה את הזוועה פעמים רבות ואז אולי יהיה שינוי במציאות – שכוללת תאונות דרכים ומהומות גזעיות.
בשנת 1980 יצר את הסדרה: "10 פורטרטים של יהודים במאה ה-20״ (Ten Portraits of Jews of the 20th Century), הדפס על משי, שהופיע במוזיאון היהודי של ניו יורק. היצירה כוללת את הפורטרטים של זיגמונד פרויד, ג'ורג' גרשווין וגולדה מאיר. המבקרים קטלו את היצירה.
מחיר יצירותיו של וורהול עלה במידה ניכרת במהלך השנים. דוגמה קיצונית לכך היא דיוקן של מרילין מונרו, שמחירו שעת שנוצר היה 1,800 דולר, ונרכש בשנת 1998 תמורת 17.3 מיליון דולר. במאי 2022 נמכר דיוקן של מרילין מונרו שצייר וורהול תמורת 195 מיליון דולר.
התייחסות קולנועית
בסרט "הדלתות" של הבמאי אוליבר סטון, על להקת "הדלתות", ישנה סצנה שבה נפגש וורהול עם סולן הלהקה ג'ים מוריסון. בסרט "גברים בשחור 3", הופיעה דמותו של וורהול כסוכן סמוי של ארגון "גברים בשחור", שתפקידו לשמור על הקשר עם גזעי חייזרים שמהווים בסרט את כלל אוכלוסיית הדוגמניות בכדור הארץ. דמותו הופיעה בפרק של העונה השביעית של "אימה אמריקאית" והוא גולם על ידי אוון פיטרס, ובסרט "מועדון המיליארדרים" (Billionaire Boys Club).הדמות מופיעה גם בסדרה של מרטין סקורסזה ״ויניל״ עונה ראשונה ויחידה. בסרט בסקיאט מגולם וורהול על ידי דייוויד בואי.
סיפורה של אידי סדג'וויק מסופר בסרט משנת 2006 "Factory Girl" המשרטט את מערכת היחסים שלה עם וורהול והתקופה שיצרה ובילתה בפקטורי, ואת דמותו של וורהול מגלם גאי פירס.
בשנת 2022 שודרה ברשת BBC 2 סידרת טלוויזיה תיעודית בת שלושה פרקים בשם "Andy Warhol's America", שבחנה את התרבות האמריקאית במאה ה-20 דרך עבודותיו של וורהול.
תיק קוליני (סרט)
תיק קוליני (בגרמנית: Der Fall Collini) הוא סרט דרמה גרמני משנת 2019, המבוסס על הרומן פרשת קוליני מאת פרדיננד פון שיראך שיצא לאור בשנת 2011.
עלילת הסרט
עורך דין צעיר מתמנה להיות סנגור ציבורי של רוצח. הוא מגלה שיש לו קשר אישי לנרצח ושיש לרצח קשר לאירועים מן העבר הרחוק.
פרשת קוליני
הספר פרשת קוליני (מאת פרדיננד פון שיראך, הוצאת ידיעות ספרים, מגרמנית: נועה קול, 2013) מבוסס על אירוע אמיתי ודן באופן בו מערכת המשפט הגרמנית הגנה על רוצחים נאצים מפני משפט. הוא מבוסס באופן חלקי על פרשה שכונתה הקצב מגנואה, שארעה בזמן מלחמת העולם השנייה. קצין אס.אס בשם פרידריך אנגל ציווה להוציא להורג 59 אזרחים איטלקים כעונש על הריגתם של 5 חיילים גרמנים בידי פרטיזנים.
בגרמניה בשנת 1968 חוקק חוק התיישנות על מקרי הרצח שבוצעו על ידי מפקדים זוטרים בתקופת הרייך השלישי. החוק כונה על שם אדוארד דרהר ששימש תובע מחוזי ראשי באינסברוק בזמן המלחמה. בסיום המלחמה הוא הורד בדרגה אך כעבור זמן מה הוא מונה לראש המחלקה הפלילית במשרד המשפטים הגרמני. החוק קבע שמפקדים זוטרים הוגדרו כמסייעים לרצח, כאלה שמילאו פקודות בלבד ולכן הם פטורים מעונש.
כריסטיאן לקרואה
כריסטיאן לקרואה (בצרפתית: Christian Lacroix; נולד ב-16 במאי 1951) הוא מעצב אופנה צרפתי, שיסד חברת אופנה ידועה הנקראת על שמו.
ביוגרפיה
כריסטיאן מארי מארק לקרואה נולד בארל שבדרום צרפת. מגיל צעיר החל לשרטט תלבושות היסטוריות. סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ב-1965 ועבר למונפלייה, שם למד היסטוריה של האמנות באוניברסיטת מונפלייה. ב-1971 החל ללמוד בסורבון שבפריז. במהלך עבודתו על הדיסרטציה שלו בתחום הלבוש בציורים צרפתיים מהמאה ה-18, למד לקרואה גם בבית הספר של מוזיאון הלובר, ושאף להיות אוצר במוזיאונים.
קריירה מקצועית
במהלך שנות ה-70 עבד כפרילנסר בתחום עיצוב נעליים, עוזר מעצב בבית האופנה הרמס, ועוזר מעצב עבור גאי פולי.
ב-1981 עבד עם ז'אן פטו, בתקופה בה זכתה החברה שלו להצלחה.
ב-1987 נפרד לקרואה מ"פטו" ופתח בית אופנה משלו, ובכך היה לבית האופנה להוט קוטור הראשון מזה שני עשורים שנפתח בפריז. הבגדים שייצר כללו השפעות ממגוון תרבויות, ומבקריו טענו שהוא לא מייצר בגדים מתאימים עבור צרכיהן של נשים עובדות.
ב-1989 הוסיף לקרואה גם אביזרי לבוש בעיצובו - תכשיטים, תיקי יד, נעליים, משקפיים, צעיפים ועניבות.
ב-1990 שיווק את הבושם הראשון בקולקציה שלו, "C'est La Vie".
ב-1995 יצא הליין שלו "Bazar", בסגנון צעיר ויומיומי יותר, שזכה להצלחה. באותה שנה יצא גם ליין הרהיטים ואביזרי הבית שלו.
ב-1996 החל לייצר גם קולקציית ג'ינס.
ב-2001 הוציא קולקציה לילדים.
ב-2002 יצא הבושם "Bazar".
ב-2004 יצא ליין הלבשה תחתונה לנשים ולגברים. באותה שנה עיצב גם עבור חברת התעופה אייר פראנס את המדים החדשים של אנשי הצוות שלה.
בשנים 2002–2005 עבד גם כמנהל האמנותי של בית האופנה האיטלקי של אמיליו פוצ'י.
ב-2007 שיתף פעולה עם חברת מוצרי הטיפוח Avon ויצר בושם על שמו, "Christian Lacroix Rouge" לנשים ו-"Christian Lacroix Noir" לגברים. ליין הבשמים הורחב בשנים הבאות, עם המותגים "Absynthe" (2009), "Nuit" (2011) ו-"Ambre" (2014).
ב-2009 פשט רגל
ב-2013 ולמשך עונה אחת בלבד היה המנהל האומנותי של סקיאפרלי.
לקרואה עסק גם בעיצוב פנים של בתי מלון בפריז, בהם "Petit Moulin" (2005), "Bellechasse" (2007) ו-"Notre Dame" (2010).
לאורך השנים הציג את עבודותיו בתצוגות אופנה רבות, והלביש דוגמניות ושחקניות רבות.
כיום מחזיקה החברה שבבעלותו בכ-1,000 נקודות מכירה ברחבי העולם (כולל בתוך חנויות כלבו), מתוכן כ-60 בצרפת.
חיים אישיים
ב-1974 נישא לפרנסואז רוזנתייה.
ציידים (סדרת טלוויזיה)
ציידים (באנגלית: Hunters) היא סדרת דרמה אמריקאית, שנוצרה על ידי דייוויד וייל, שעלתה בבכורה ב-21 בפברואר 2020 בשירות Amazon Video. הסדרה, שמתרחשת בשנות ה-70, מגוללת את סיפורה של חבורת נוקמים בהנהגת יהודי עשיר שיוצא למצוד אחר נאצים שחמקו ממשפט ועדיין חיים בארצות הברית. בסדרה מופיעים מספר דמויות היסטוריות כג'ימי קרטר ורנר פון בראון ושמעון ויזנטל ועולים מספר נושאים מהשואה והשלכותיה כולל סיפורו של מבצע מהדק נייר, שליחת ילדים יהודיים למנזרים נוצריים ומחירה של נקמה.
עלילה
חבורה מגוונת של ציידי נאצים החיים בשנת 1977 בניו יורק, מגלים שמאות בעלי תפקידים נאציים בכירים חיים בקרבנו וקושרים קשר ליצור רייך רביעי בארצות הברית. הצוות ייצא למסע עקוב מדם להביא את הנאצים לדין ולסכל את התוכניות החדשות שלהם לרצח עם.
יחסי מונטנגרו–שווייץ
יחסי מונטנגרו–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מונטנגרו לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
בין רפובליקת מונטנגרו לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ של שווייץ, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מונטנגרו לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים דיפלומטים אשר במסגרתם מתקיימים שיתופי פעולה בתחומים מגוונים מאוד ונחתמו בין שתי המדינות הסכמים רבים בתחומים שונים כראיה לכך.
מונטנגרו קיבלה את עצמאותה בחזרה מסרביה ומונטנגרו ב-4 ביוני 2006 והוכרה מיד על ידי הקהילה הבינלאומית וגם על ידי שווייץ. שווייץ כוננה יחסים דיפלומטיים עם מונטנגרו ב-30 ביוני באותה השנה. האחריות על היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות ועל השירותים הקונסולריים המוענקים משווייץ לאזרחי מונטנגרו מופקדת על שגרירות שווייץ בבלגרד, בירת סרביה הסמוכה. מונטנגרו פתחה שגרירות בברן בשנת 2015.
הסוכנות השווייצרית לפיתוח פעילה במונטנגרו מאז שנת 1991. מאז הכרזת העצמאות של המדינה בשנת 2006, עברה התוכנית להתמקד בסרביה.
יחסים כלכליים
שווייץ ומונטנגרו חתמו על מספר הסכמים בילטרליים כלכליים בנושאים: סחר, שיתוף פעולה כלכלי, אמנה למניעת כפל מס והגנה וקידום השקעות הדדיות. יחסי הסחר שבין שתי המדינות הם יחסים צנועים, ולמרות זאת, שווייץ היא אחת המשקיעות המרכזיות במונטנגרו. קו החוף של מונטנגרו הוא יעד תיירות שהפופולריות שלו עולה בכל רחבי העולם וגם בשווייץ.
שווייצרים במונטנגרו
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2018 התגוררו במונטנגרו תשעים ושבעה אזרחים שווייצרים.
אונייה מדרגה שלישית
אונייה מדרגה שלישית (באנגלית: Third-rate) היה הכינוי בו השתמשו בצי המלכותי הבריטי כדי לאפיין אוניית קו בעלת שני סיפוני תותחים, שנשאה (מאז 1720) בין 64 ל-80 תותחים ימיים. ניסיון השנים לימד את הבריטים, כי אוניות מדרגה שלישית משלבות תכונות שיט (מהירות, קלות תפעול), עוצמת אש ועלות כספית בצורה טובה יותר מאוניות שאר הדרגות. על כן, אף על פי שאוניות מדרגות ראשונה ושנייה היו גדולות ובעלות עוצמת אש גדולה יותר, אלו מן הדרגה השלישית היו הנפוצות ביותר.
הדירוג
כאשר הונהגה לראשונה שיטת דירוג אוניות המלחמה ב-1620, אופיינה אונייה מדרגה שלישית כמי שצוותה מונה 200 איש לפחות, אך לא יותר מ-300; קודם לכן נקראו אוניות מסוג זה בשם "אוניות בינוניות" (middling ships). ב-1660 הוחלף הקריטריון ממספר אנשי הצוות למספר התותחים המונחים על עגלות, ואוניות מדרגה שלישית הוגדרו כמי שנושאות בין 48 ל-60 תותחים. במפנה המאות הגדילו את המספר, ואונייה מדרגה שלישית נחשבה לזו הנושאת יותר מ-60 תותחים, אונייה מדרגה שנייה בין 90 ל-98, אונייה מדרגה ראשונה – 100 תותחים ומעלה, ואונייה מדרגה רביעית בין 48 ל-60. עד המחצית השנייה של המאה ה-18 מנה צוותן בין 500 ל-720 איש.
אוניות מדרגה שלישית היו הרבות ביותר בצי, משום שבקטגוריה זו נכללה אוניית 74 התותחים (Seventy-four), זו שהפכה עם הזמן לאונייה המלחמה הנפוצה ביותר הן בצי המלכותי הן בציי מדינות אחרות. השטת האונייה הייתה קלה הרבה יותר בהשוואה לאונייה מדרגה ראשונה או שנייה, ובעוצמת האש שעמדה לרשותה יכלה להשמיד כל אוניית אויב בקרב אחת-מול-אחת להוציא אונייה תלת-סיפונית. הפעלתה של אונייה מדרגה שלישית הייתה גם זולה יותר.
שיטת דירוג זו הייתה נהוגה בצי המלכותי בלבד, אך עדיין ניתן להיתקל בסופרים בריטיים ואחרים, המשתמשים במונח "אונייה מדרגה שלישית" כשהם מתייחסים לאוניית-74 צרפתית (אף על פי שלצי הצרפתי הייתה שיטת סיווג משלו, בעלת חמש דרגות או rangs). עד סוף המאה ה-18 אופיינו אוניות קו בדרך כלל על פי מספר תותחיהן, כשלפעמים משמש המספר עצמו כשם הסוג, כמו בביטוי "שייטת של שלוש אוניות-74" ("a squadron of three 74s"). שיטת הדירוג שונתה ב-1817, והוסיפה להתקיים עד סוף עידן המפרשים.
כביש A2 (בריטניה)
כביש A2, הידוע גם בשם דרך דובר, הוא כביש ראשי בדרום מזרח אנגליה, המחבר את לונדון, הבירה, עם תעלת למאנש דרך נמל דובר שבמחוז קנט. לדרך זו חשיבות רבה בחיבור לונדון לשאר יבשת אירופה דרך התעלה למטרת העברת סחורות.
שלמה זלמן אבל
רבי שְׁלֹמֹה זַלְמָן הלוי אָבֶּל (בכתיב יידי: אָבּעֶל; בראשי תיבות: שז"א; ט"ו באדר ה'תרי"ז, 11 במרץ 1857 – י"ג בתשרי ה'תרמ"ז, 12 באוקטובר 1886) היה רב וראש ישיבה ליטאי. סופר, משורר ומתרגם.
ביוגרפיה
נולד לרב קלמן דוד הלוי אבל בנוישטט טאורגה. סבו ר' משה מסוגינד היה נינו של רבי אברהם אחי הגר"א. בהיותו בן 12 חלה ובימי מחלתו כתב פירוש לספר איוב. שנתיים לאחר מכן כתב מחזה בשם "חזיון חיי דוד" המגולל את תולדות דוד המלך בחרוזים.
בבגרותו חי בעיר טלז, פרסם מחידושי תורתו בכתבי עת, ומאמר על תולדות חיי הצמחים ב"הלבנון". הוא יזם יחד עם רבי מאיר אטלס ורבי צבי יעקב אופנהיים את הבאתו של רבי אליעזר גורדון לכהן כרב העיר וכראש הישיבה בה, ועמד לצדו בהתנדבות בראשות ישיבת טלז עד לפטירתו בטלז בראשית שנת תרמ"ז.
לאחר פטירתו בגיל צעיר (פחות מ-30), הדפיס אביו את ספרו "בית שלמה" (וילנה תרנ"ג) הכולל הלכות מקח וממכר ודברי מוסר בעניינים שבין אדם לחברו.
כביש A3 (בריטניה)
כביש A3, הידוע גם בשם דרך פורטסמות' הוא כביש ראשי המחבר את לונדון, בירת אנגליה, עם העיר פורטסמות' וחולף בסמוך לקינגסטון שעל נהר התמזה, גילדפורד, האסלמר ופטרספילד. לרוב אורכו, המשתרע על פני 108 קילומטרים, הכביש מוגדר כ-Trunk road ולפיכך מנוהל בידי Highways Agency. הוא נבנה לכל אורכו ככביש דו נתיבי.
כביש A4 (בריטניה)
כביש A4, הידוע גם בשם הדרך המערבית הגדולה, הוא כביש ראשי באנגליה המחבר את הבירה לונדון עם אבונמאות' בפאתי העיר בריסטול לחופי תעלת בריסטול.
פרגיניו
ז'ואאו קואליו נטו (בפורטוגזית: João Coelho Neto; 8 בפברואר 1905 – 1 באוקטובר 1979) המוכר כפרגיניו, היה כדורגלן ברזילאי, ששיחק בעמדת החלוץ.
ביוגרפיה
פרגיניו נולד ב-8 בפברואר 1905, בריו דה ז'ניירו שבברזיל. אביו, קואלו נטו, היה סופר. פרגיניו מחוץ לכדורגל היה גם אתלט מגוון ששיחק כדורעף, כדורסל, הוקי וגם היה שחיין. בשנת 1952 זכה בתואר על השתתפותו במירב ענפי ספורט.
בנבחרת ברזיל שיחק במונדיאל 1930, והיה קפטן הנבחרת. הוא כבש את השער הראשון בהיסטוריה עבור ברזיל במונדיאל במשחק נגד יוגוסלביה. לאחר מכן כבש צמד שערים נגד בוליביה.
פרגיניו נפטר ב-1 באוקטובר 1979, בגיל 74. הקבוצה בה שיחק לאורך הקריירה, פלומינססה, הקדישה עבורו פסל. בטלוויזיה הברזילאית הוצגה תוכנית טלוויזיה עבורו, בה מספרים על קורות חייו.
כביש A1 (בריטניה)
כביש A1 הוא הכביש הארוך ביותר בממלכה המאוחדת ואורכו הוא 660 קילומטר. הוא מחבר את לונדון, בירת אנגליה ובריטניה, עם אדינבורו, בירת סקוטלנד. הכביש עובר בצפון לונדון, הטפילד, וולווין גרדן סיטי, סטוונג', לצ'וורת', הנטינגטון, פטרבורואג, גרנטהם, ניורק און טרנט, רטפורד, דונקסטר, לידס, יורק, ריפון, דארלינגטון, גייטסהד, ניוקאסל ובריק-על-טוויד.
דורון מירן
דורון מירן (נולד ב-14 במרץ 1963) הוא זמר ישראלי. שר מוזיקה מזרחית וגם בסגנון יווני.
קריירה
נולד בגבעתיים בשם דורון מזרחי. שירת כשוטר מג"ב בנמל התעופה בן-גוריון, וכספר צבאי. הוא החל את הקריירה שלו בשנת 1987, כשהתגלה על ידי האחים ראובני.
בשנת 1988, אחרי שחסך כסף, הוציא את אלבומו הראשון "החלום שלי" בחברת התקליטים של "האחים ראובני". את שירי האלבום עיבד רובי בן-שמעון, כשבהקלטות ניגן גם אחיו הגדול של מירן - 'סטלוס' בבוזוקי ובגיטרות. בין כותבי השירים באלבום ניתן למנות את שלמה כישור ורוני אחיאל (רובם ללחנים יווניים), כשמירן עצמו כותב את שיר הנושא ללחן יוגוסלבי. בין השירים באלבום היו "שובי אל חיי" (שנכתב ללחן טורקי שבוצע על ידי איברהים טטליסס), "סוד האהבה", "מה את רוצה ממני?" ו-"ילדונת", שזכה להצלחה רבה גם בביצועו של ליאור נרקיס.
ב-1991 הוציא את האלבום "אש הקינאה" בעיבודו של יעקב למאי שניגן בקלידים ותיכנות תופים. משתתפים נוספים בהקלטות היו: יהודה קיסר ואבי סינגולדה בגיטרות, 'סטלוס' בבוזוקי, מוססטפא הפאוקור בבגלמה וסלים נדף בעוד. מרבית שירי האלבום כללו לחנים יווניים וטורקיים, לצד שני שירים מקוריים שהלחין מירן עצמו. האלבום כלל גם דואט עם הזמרת ענת המהממת.
ב-1994 הוציא את האלבום "בואי ונאהב" כלל בעיקר לחנים טורקיים למילים של דני שושן, אלי ('קפה') לוי, יוש גרנות, רוני אחיאל, ושלמה כישור. רובי בן שמעון עיבד את שירי האלבום.
ב-1995 הקליט את האלבום "לבדי" בעיבודו של מיכי חייק שכלל דואט עם גילי ארגוב, וכן גרסה עברית לשיר הטורקי "שקדם".
עוד באותה תקופה הוציא את האלבום "נערה מדליקה" עם עיבודים של רובי בן-שמעון ואריה ברקוביץ'. שלמה כישור, יוש גרנות, גבי דהאן ועופר לוי כתבו טקסטים ללחנים יווניים וטורקיים.
בין להיטיו המוכרים של מירן: "נערה מדליקה", "ילדונת", "שמרי עלי", "סוד האהבה", "בואי ונאהב" ועוד. בין אלבומיו גם "אש הקנאה", "השתניתי", "בואי ונאהב", "אתה שנתת" "נשבע לך לא בוגד" (קאבר לשירו של זמר בשם נחמיה אסף, בשנת 2000 חידש מירן את השיר שהפך ללהיט).
בשנת 2007, לאחר הפסקה ממושכת, הוציא מירן את אלבומו "היא מקנאה" אשר זכה להצלחה. בשנת 1988 עבד מירן במזנון בצילומי הסרט ״רמבו 3״ ביפו. בשנת 2009 הקליט עם בתו מירן את השיר "חי בחלום" (במקור בוצע על ידי שר-אל (זמר) ויסמין סוויסה),
בשנת 2012 הוציא מירן את הסינגל "עד 120".
ב-2013 הוציא את אלבומו "פרויקט הזהב – עד 120" הנושא את שם השיר ואשר כלל מחרוזות משירים ישנים שלו, וכן את הלהיט הנושא את שם האלבום שעובד על ידי שיקו חייק.
מירן השתתף ב-2014 בעונה השישית של תוכנית המציאות "האח הגדול", והודח רביעי. לאחר הדחתו מבית האח הגדול הקליט עם בתו מירן דואט נוסף, "אלף כוכבים".
בשנת 2015 הוציא להיט נוסף "יחלאולאו". לאחר מכן הוציא סינגל נוסף בדואט עם הזמר קובי שם טוב בשם "אצלנו בדירה", וכן מחרוזת להיטים מהעבר.
ב-2015 השתתף בעונה השלישית בתוכנית הדוקו-ריאליטי הישראלית "גולסטאר", שצולמה בארגנטינה, לצד חברו מהאח הגדול צחי אשכנזי ומפורסמים נוספים כגון גיא זוארץ ויון תומרקין. עוד באותה השנה פרסם מירן את המילה והשיר "יחלאולאו" ושם שם אתה את השיר "גולסטאר אלופה תנו בכפיים שישמעו אותכם עד השמיים" השתתף מירן ביחד עם אורי גוטליב בקמפיין של ארגון בלה דואגת להגברת המודעות למחלות מין.
בשנת 2018 השתתף בתוכנית הדוקו ריאלטי היחידה ביחד עם אחיו סטלוס.
במהלך אותה שנה התראיין לתוכנית "אנשים", בה תקף את אחיו סטלוס.
חיים אישיים
כיום מתגורר מירן בגבעתיים. הוא נשוי לדורית, ולהם שלושה ילדים. בתו הבכורה היא הזמרת מירן מירן, הקרויה על שם הלהקה דוראן דוראן, ובנו בן מירן הוא הקלידן שלו.
דיסק ניוטון
מתקן דיסק ניוטון ממונע או כסביבון פשוטים לייצור, ומהווים כלי לימודי נפוץ.
איילון הודי
איילון הודי (שם מדעי: Moschiola indica), הוא מין של מעלה גירה קטן בסוג איילון נקוד שבמשפחת האיילוניים האנדמי לתת-היבשת ההודית. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1852 על ידי הזואולוג האנגלי ג'ון אדוארד גריי. בעבר, הסוג איילון נקוד נחשב לסוג ומין יחיד תחת השם המדעי Moschiola meminna, כאשר האיילון ההודי נחשב לתת-מין; בעקבות בדיקה פילוגנטית מחודשת בשנת 2005, הוחלט שהוא מהווה מין בפני עצמו בעוד שהשם המדעי הנזכר הפך להיות שמו המדעי של איילון לבן-נקודות המצוי בסרי לנקה; עקב כך, פעמים רבות מידע ומחקר שמיוחס ל-"Moschiola meminna" נעשה בפועל על האיילון ההודי ולא על האיילון לבן הנקודות. האיילון ההודי הוא המין הנפוץ והגדול בסוגו.
אנטומיה
אף על פי שבמונחים רגילים האיילון ההודי הוא פרסתן קטן למדי, ביחס למינים במשפחת האיילוניים הוא נחשב למין גדול יחסית והוא האיילון השני בגודלו במשפחה לאחר איילון המים; הוא חולק עם שאר המינים בסוגו ובמשפחתו את אותם מאפיינים אנטומיים ומורפולוגיים: יש לו גוף קומפקטי ועגלגל, שדרה גמישה וראש מוארך ומשולש ונראה כמחובר לגוף בשל הצוואר הקצר והעבה. מאידך, המבנה שלו רחב, מוצק וכבד יותר מהמינים בסוגו או בסוג איילון, ויש לו גולגולת ואוזניים גדולים יותר מקרוביו. עיניו של האיילון ההודי תופסות חלק נכבד מהפנים והן בעלות אישונים רחבים; עובדה זאת מסייעת לו לראות היטב בעת פעילותו בלילה. אוזניו עגלגלות ודקות, וצידן הפנימי קירח משיער. הפרסות שלו דקיקות ועדינות, והן שסועות במרכזן. ניביו של האיילון ההודי דקיקים וחדים, אך הם קטנים באופן ניכר מבני הסוג איילון; לעיתים קרובות הם אפילו לא בולטים מהשפה. הזנב קצרצר ביותר ולא ניתן להבחין בו בנקל. אורך גופו של איילון ההודי: 57-55 ס"מ; אורך זנבו: 2.5 ס"מ, ומשקלו: כ-7 ק"ג.
הפרווה של האיילון ההודי קצרה ועבה ומורכבת משערות זיפיות וצפופות. צבע הפרווה הוא חום-זית עמום עד כהה עם גוונים זהובים, חומים או אפורים המשווים לפרווה מראה מחוספס הנטמע היטב בסביבה טרשית, סבוכה או מיוערת. לעיתים, הפרווה כולה תהיה בצבע חום קפה כהה או אפילו חום-שחור. לרוב, אזור הצלעות, הגב, הכתף והעכוז יהיה כהה במיוחד, בעוד שהמותניים והצוואר יהיו בהירים יותר ולעיתים קרובות אפרפרים. הגחון, החזה והמפשעה בצבע לבן-קרמי או בז' בהיר עד צבע שמן. צבען של הרגליים עשוי להיות כהה בדומה לצלעות או בהיר בדומה למותניים. על הגרון ישנו כתם לבן בולט בצורת כף רגל של ציפור, וצדדי הצוואר צהבהבים לעיתים קרובות. ראשו של האיילון ההודי בצבע אפור-חום מחוספס, והלחיים עשויות להיות זהובות בהתאם לצבע הצוואר. על המצח ישנו כתם כהה ועגלגל בצבע שחרחר או חום, והסנטר והשפתיים לבנים.
בדומה לשאר המינים בסוגו, פרוותו של האיילון ההודי שזורה בסביבות 2–5 שורות של כתמים, נקודות ופסים בהירים בצבע לבן-קרמי ברור, בעיקר בצלעות ובפלג הגוף האחורי. אף על פי שבמבט שטחי הוא כמעט זהה לקרובו - איילון לבן-נקודות, דוגמאות הכתמים מאפשרות הבחנה בין השניים: אצל האיילון ההודי, שורות הכתמים המרכזיות בצלעות מתחברות בדרך כלל לכדי פס עבה וברור - לעיתים שלם ולעיתים שבור באמצעו או בקצהו, בעוד שלאיילון לבן-הנקודות שורות הכתמים המרכזיות נותרות תמיד מופרדות ואפילו כשהן מתחברות במקצת המראה שלהם הוא של כתמים מחוברים ולא של פסים. לשניהם יש בצדדי העכוז זוג שורות כתמים אנכיות, אך אצל האיילון ההודי הן עשויות להתחבר לפסים שלמים.
תפוצה
האיילון ההודי כשמו, אנדמי לתת-היבשת ההודית. טווח תפוצתו משתרע על מרבית שטחה המרכזי של הודו, כולל: טאמיל נאדו, קרלה, קרנטקה, אנדרה פרדש פודוצ'רי, מהאראשטרה, גואה, טלנגאנה, צ'האטיסגאר, אודישה, מאדהיה פרדש, אוטר פרדש וביהר. הגבול הצפוני של תפוצתו מבולבל בעבר ובהווה. חוקר טבע משנת 1929 פקפק בנוכחות איילונים בנפאל, ומרבית החוקרים השמיטו בעקבותיו את נפאל מטווח התפוצה של המין. הזואולוג בריאן הודג'סון לעומת זאת, קבע ב-1841 שהאיילונים מצויים בסוואנות הטאראי שבשפלת נפאל למרגלות ההימלאיה. הפרטים שעליהם נסמך הודג'סון הגיעו למעשה מסיקים ומבהוטן שבהם המין אינו נפוץ באופן ודאי, כך שהסברה היחידה לנוכחותם שם היא שמקורם מנפאל. קביעתו של הודג'סון הוכחה רק ב-1968 על ידי חוקר טבע אחר אשר השיג פגר מפורק של איילון מציידים, ולאחר מכן ראה זוג איילונים חיים משוטטים ביער רובוסטה במחוז בנקה וכן הבחין באיילונים בין העשבים הגבוהים במחוז פארסי נוואל. בשנות האלפיים היו דיווחים של יערנים בנפאל על צפייה באיילונים. אף על פי שבבירור המין היה מצוי בנפאל, כיום, מרבית בית הגידול המתאים לאיילון - שבלאו הכי היה מוגבל - הושמד ברובו בנפאל וייתכן שהוא נכחד ממנה לגמרי; אם המין עדיין נמצא בנפאל, הסבירות הגבוהה ביותר לכך היא בגבעות שבאזור פארק הלאומי צ'יטוואן שבהם החדירה האנושית לבית הגידול מועטה.
בית הגידול של האיילון ההודי מגוון למדי וכולל אזורים מיוערים וסבוכים (יערות נשירים, יערות לחים, יערת ירוקי-עד, יערות טרופיים), גבעות, סוואנות טאראי ושטחי מרעה בעלי עשב גבוה, אגני ניקוז ועל גדות נהרות ונחלים ואפילו מטעים מסחריים, גנים כפריים ויערות עם הפרעה אנושית גבוהה. ישנה העדפה מסוימת לגבעות טרשיות וסבוכות ולאזורים סלעיים. מחקרים הראו כי בחירת בית הגידול קשורה בעיקר לנוכחות מרובה של צמחייה סבוכה לצורך מסתור. הוא מצוי הן במישורים והן ברמות עד גובה של 1,850 מטר מעל פני הים. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–30 מעלות וכמות המשקעים הממוצעת היא 3,000-250 מילימטר לשנה.
פרגרינו אנסלמו
פרגרינו אנסלמו (בספרדית: Juan Peregrino Anselmo; 30 באפריל 1902 – 27 באוקטובר 1975) היה כדורגלן ומאמן אורוגוואי, ששיחק בעמדת החלוץ בקבוצת פניארול ובנבחרת אורוגוואי.
איילון הודי
פעילות
האיילון ההודי הוא בעל חיים יחידאי הפעיל בגפו ברוב הזמן. הוא חי בשטחים ביתיים קבועים ביערות הטרופיים, וככל הנראה מפגין התנהגות טריטוריאלית. אורח חייו הבודד ושטח פעילותו הקטן מהווה כנראה הסתגלות למשאבי מזון מוגבלים. הוא פעיל לילה ודמדומים, ואת שעות היום החמות יבלה במנוחה בנקיקי סלעים או במאורות מוגנות; לעיתים הוא עשוי לרבוץ על פסולת עלים יבשה על רצפת היער כשלא יהיה ניתן להבחין בו בשל ההסוואה שלו. האיילון ההודי מסוגל לטפס על עצים אנכיים. מעט מאוד ידוע על הביולוגיה שלו, ועל סמך מחקרים המראים שמיני האיילונים דומים זה לזה במחינה מורפולוגית והתנהגותית, ניתן לשער את דפוסי ההתנהגות שלו. הוא ככל הנראה נוהג לטפח את עצמו באמצעות הלשון הארוכה והניידת שלו, ונוקש בקרקע עם רגליו האחוריות בטרם יימלט מפני טורף. התנהגויות רבות של האיילונים נחשבות לדפוסים פרימיטיביים בתוך סדרת מכפילי הפרסה. הזכרים אינם מפגינים את התנהגות פלמן (קימור השפתיים בעת מגע עם פרומונים), אך לעומת זאת הם נוהגים ללקק את השתן של הנקבות כדי לקבוע על פי הריח עם הנקבה מוכנה לרבייה; דפוסים פרימיטיביים אחרים הם דפוסי הלחימה של הזכרים וטקסי החיזור. התקשורת בין האיילונים כמעט ואינה מתרחשת מלבד עונת הרבייה, והיא מבוססת על קולות ציוץ וריח.
כפרסתני יער קטנים אחרים (צביון, אנטילופה ננסית ומונטיאק), האיילון ההודי מסתמך בעיקר על יכולת הסוואה שלו בתוך הצמחייה הצפופה כדי להתחמק מטורפים; הפרווה המחוספסת והחומה שלו בשילוב עם הכתמים הלבנים מתמזגים היטב ביער הטרופי שבו יש כתמי אור בהירים מחדירת קרני השמש. הטורפים העיקריים שלו הם נמרים הודים ודולים, ובמידה פחותה גם טיגריסים, תנים זהובים ואפילו עופות דורסים כאוח יערוני, דלק נילגירי או זוחלים גדולים. כדי להתחמק מטורפים האיילון ההודי עשוי לזחול בשקט בסבך או להימלט בקפיצות גדולות. מעבר לכך שיש לו משמעות אקולוגית כפריט מזון לטורפים גדולים, האיילונים ההודים ממלאים תפקיד אקולוגי חשוב בתור מפזרי זרעים כיוון שתזונתם מבוססת על פירות וזרעים. הזרעים הגדולים או הגרעינים של הפירות כדוגמת פסיפלורה, אינם מתעכלים בקיבת האיילון ובמקום זאת נפלטים עם צואתו לבחוץ ובכך מתפשטים לאזורים נוספים שבהם האיילון משוטט.
פרגרינו אנסלמו
ביוגרפיה
אנסלמו נולד ב-30 באפריל 1902, במונטווידאו בירת אורוגוואי.
איילון הודי
תזונה
האיילון ההודי הוא אוכל פירות באופן כללי, מחמת העובדה שהפירות נוחים לעיכול ומספקים חלבון גבוה יחסית ופחות חומרים סיביים. מחקרים שנעשו על פירות דומדמנית הודית שנפלו מהעצים, מצאו שכ-95% מהם נאכלים על ידי האיילון ההודי, האייל הנקוד והאווז ההודי. מכיוון שהפירות אינם זמינים יתר על המידה, השיחור אחר המזון נעשה תוך כדי אכילת צמחייה נמוכה על האדמה וחיפוש אחר פירות שנפלו במקביל. פריטי מזון אחרים הם עלים צעירים, שיחים, עשבי תיבול, זרעים, דגניים, אגוזים, עשב, ולעיתים גם מזון מן החי הנמצא על אדמת היער כמו חרקים, חסרי חוליות ופגרים. התזונה בדרך כלל אינה משתנה בין העונות וזמינה בכל השנה. האיילון ההודי הוא בעל חיים מעלה גירה עם מערכת עיכול פשוטה משל אייליים או פריים ובעלת 3 מדורים בלבד: ההמסס (Rumen; המדור הראשון), בית הכוסות (Reticulum; המדור השני) וקיבת המיצים (Abomasum; המדור הרביעי). המדור השלישי, קיבת העלעלים (Ormasum; המדור השלישי), נעדר אצלו בדומה לרובם המכריע של האיילוניים. הסיבה לכך היא שהתזונה שכוללת פריטי מזון הנוחים לעיכול מאפשרת תסיסה מהירה בקיבה ומעבר מהיר דרך הבטן לעיכול מהיר ויעיל ללא צורך בקיבה נוספת.
פרגרינו אנסלמו
ביוגרפיה
הוא שיחק לאורך כל הקריירה שלו בקבוצה האורוגוואית פניארול, ולאחר מכן גם אימן אותה. כשחקן זכה עימה בשבע אליפויות אורוגוואי, וכמאמן הוא אימן אותה למשך שנה אחת ב-1962, בה הצליח להוביל אותה לאליפות נוספת. הוא החליף בתפקיד את בלה גוטמן ההונגרי, אך סיים לאמן אותה כנראה עקב חזרתו של גוטמן או החלפתו בתפקיד בידי רוקה מספולי.
איילון הודי
רבייה ומחזור חיים
מעט מאוד ידוע על מערכת הרבייה של האיילון ההודי, ומרבית המידע נלקח מצפייה בפרטים בשבי או על בסיס השוואה לאיילונים אחרים. לאיילון ההודי אין מערכת רבייה קבועה, אולם היא עשויה להיות מוגבלת באזורים שונים לעונות מסוימות. בהודו, היחום מתרחש בחודשי יוני ויולי. למין יש ככל הנראה מערכת רבייה פוליגמית, כששני הזוויגים עשויים להתרבות עם מספר בני זוג. התנהגות החיזור דומה ככל הנראה לאיילון הענק שבו המין עושה שימוש בשילוב של אותות כימיים וחזותיים במהלך החיזור. המפגשים בין הזכרים בעונת הרבייה עשויים להוביל ללחימה באמצעות דקירות עם הניבים ונשיכות.
פרגרינו אנסלמו
ביוגרפיה
בנבחרת אורוגוואי זכה במדליית זהב באולימפיאדת 1928, אך לא זכה לדקות משחק בטורניר. היה שותף בזכייה של אורוגוואי במונדיאל 1930, וכבש 3 שערים לאורך הטורניר, כולל צמד שערים בחצי הגמר נגד יוגוסלביה. הוא לא שיחק במשחק הגמר נגד ארגנטינה עקב פציעה, ומחליפו היה הקטור קסטרו. אנסלמו היה שותף לזכייתה של נבחרתו זכה בקופה אמריקה 1935.
איילון הודי
רבייה ומחזור חיים
בדומה לשאר האיילונים, גם נקבת האיילון ההודי נכנסת ליחום מיד לאחר הלידה; בשל כך, המרווח בין ההמלטות הוא 171–289 ימים עם ממוצע של 219 ימים. ההריון של הנקבה נע בין 150 ל-160 ימים. בשבי, כמעט תמיד נצפתה המלטה של עופר יחיד, ולידת תאומים הייתה נדירה ביותר. עם זאת, דווח שאצל מין שכיחים יותר תאומים לעומת איילונים אחרים. העופר של האיילון שוקל בעת הלידה 288–382 גרם ובממוצע 319 גרם. המשקל של העופר קשור מאוד למסת הגוף של האם. משך ההנקה של העופר אצל האיילון ההודי אינו ידוע; אצל איילון המים האפריקני ההנקה נמשכת 157 ימים, ואצל האיילון הזוטר האסייני 91 ימים. ככל הנראה, בדומה לאיילונים אחרים בעת הלידה יש כבר לעופרי האיילון ההודי פרווה כשל ההורים, והם מסוגלים לעמוד על רגליהם בתוך חצי שעה מהלידה. הם מתבגרים במהירות יחסית.
פרגרינו אנסלמו
ביוגרפיה
אנסלמו נפטר ב-27 באוקטובר 1975, בגיל 73.
איילון הודי
רבייה ומחזור חיים
תוחלת החיים אצל רוב האיילונים היא 8 עד 12 שנה; אצל האיילון ההודי ספציפית, תוחלת החיים שתועדה עד כה בשבי הייתה של 6 שנים.
מצב
האיילון ההודי מסווג על ידי IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל תפוצה רחבה ואוכלוסייה גדולה מדי עבור סיווג בקטגוריה מאוימת יותר. מגמת האוכלוסייה הנוכחית אינה מעומתת, אולם אין זה סביר להניח שישנן ירידות גבוהות המצדיקות העלאה לקטגוריית קרוב לסיכון (NT). מצב שימורו מבוסס גם על היציבות היחסית של בית הגידול בטווח התפוצה שלו ועל היותו נפוץ עדיין בתחומים שבהם נחקרה השפעת הציד על המספרים. עד שיהא ניטור אוכלוסייה מלא, לא יהיו שינויים משמעותיים במעמדו.
בהודו, האיילוניים ההודיים, הם בין החיות הניצודות בתדירות הגבוהה ביותר ביערות שבהם הם מתרחשים. ציד האיילון על ידי קהילות מקומיות בהודו נפוץ לאורך המעברים ההריים של רמת דקאן במערב ובמזרח ובשרו נמכר בשווקים מקומיים רבים. ביערות הטרופיים של קרנטקה ונגרהול משתמשים מלבד ציד בנשק חם במספר שיטות לציד המין: כלבי ציד שמתפרשים ביער ורודפים אחרי האיילון עד שאחד מהם הורג אותו; בורות נפילה המביאים למותו של האיילון; מלכודות לתפיסת איילונים חיים; חוטי תיל נמוכים הפרושים על רצפת היער על מנת שהאיילון יתפס בהם בהליכתו. יתר על כן, פעמים רבות אפילו נשים וילדים מצטרפים לציידים במהלך היום כשהם מבריחים את האיילון לעבר קבוצת ציידים במארב המחזיקה רשתות גדולות. במחוז קנאדה, 78% מכלל הציידים שהתראיינו דירגו את האיילון כמי שניצוד ביותר על ידם. רובם גם סברו שהציד מוביל לירידה בשפע של המין. בהודו מתרחש כבר שנים רבות חדירה ופלישה לבתי הגידול המיוערים, אם כי לא בהיקפים גדולים כמו ביערות האמזונאס למשל; לא ברור האם האיילון מפגין הסתגלות לאובדן בית הגידול כמו האיילון הזוטר. בנפאל, השטחים שבהם האיילון ההודי מצוי סבלו במשך זמן רב ממלריה כך שההפרעה האנושית הייתה מינימלית. עם דיכוי המלריה אובדן בית הגידול היה מהיר וכעת הוא נמצא בעיקר באזורים מוגנים בהנחה שלא נכחד כבר.
קלשניקוב (סרט)
קלשניקוב (ברוסית: Калашников; שווק במדינות המערב בשם "AK-47: Kalashnikov") הוא סרט ביוגרפי רוסי בבימויו של קונסטנטין בוסלוב, בכיכובם של יורי בוריסוב וארתור סמוליאנינוב. הקרנת הבכורה נערכה ב-20 בפברואר 2020. הסרט שמגולל את קורות המצאת AK-47 הופק בחסות קונצרן קלשניקוב. קונסטנטין בוסלוב ביים סרט דומה על ממציא נשק סובייטי, השמיים נמדדים במיל אודות מיכאיל מיל, שזכה להצלחה פחותה.
יורי בוריסוב זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בטקס פרסי נשר הזהב הרוסי ה-19 שנערך בינואר 2021.
עלילה
בתחילת המלחמה סמל חיל השריון מיכאיל קלשניקוב מבצע משימה קרבית במחיר פציעה קשה. לאחר בית החולים, בסדרה של חיפושים בחיים, הוא מתחיל ביישום המצאות, כשהוא מחפש להשתתף בתחרויות נשק לאומיות, שם הוא מתחרה בתנאים שווים עם הממציאים המובילים ובונה קשרים עם אשתו לעתיד יקטרינה. כתוצאה מכך, ה-AK-47 שפיתח מאומץ על ידי הצבא והממציא זוכה בפרס סטלין היוקרתי.
הפקה
הסרט נוצר במלאת מאה שנה להולדתו של קלשניקוב. התסריט נכתב על בסיס זיכרונותיו של המהנדס, מסמכים וזכרונות של אנשים שהכירו אותו, אך ז'אנר הסרט העלילתי הותיר מקום לשינויים ולדימויים קולקטיביים. מפיקי הסרט היו אדיבים במיוחד בכל הנוגע ליצירה מחודשת של תהליך פיתוח הנשק: המפעלים, שהתבססו על רישומים היסטוריים, ייצרו עבור הסרט כלי נשק מתת מקלעים ל-AK-47.
השחקן הראשי יורי בוריסוב מדגיש כי למד באופן אקטיבי את מסלול חייו של דמותו, עסק בחיפוש ובאיסוף מקורות אלטרנטיביים, מתוך רצון לממש את המורכבות של דמותו של האיש.
העבודה על הסרט החלה באוגוסט 2018, הצילומים בוצע מוסקבה (כולל באחוזה בני אפראקסין), באי קרים, בטורז'וק ובשושארי ליד סנקט פטרבורג. התלבושות והאביזרים סופקו על ידי אולפני מוספילם, שגם ערכו את עבודת הדיבוב והקלטת הסאונד. זירת קרב הטנקים צולמה במתחם הקולנוע Voyenfilm הסמוך למדיניו, תוך שימוש בתפאורת הסרט "גבול אילינסקי".
הטריילר הראשון של הסרט יצא ב-25 בספטמבר 2019, השני – ב-30 בדצמבר.
סטפן וישינסקי
סטפן וישינסקי (בפולנית: Stefan Wyszyński; 3 באוגוסט 1901 – 28 במאי 1981) היה כומר קתולי פולני וראש הכנסייה הפולנית בשנים 1948–1981.
ביוגרפיה
סטפן וישינסקי נולד למשפחת נגן עוגב בכנסייה. בשנת 1910 המשפחה עברה לאנדג'ייבו שם סטפן הצעיר למד בבית הספר בשפה הרוסית (באותה תקופה האזור היה בתחום האימפריה הרוסית). בשנת 1924 הוא סיים בית ספר לכמורה בולוצלבק והוסמך לכמורה. בשנים 1924–1929 הוא למד באוניברסיטה קתולית בלובלין ובסיומו קיבל תואר דוקטור.
החל משנת 1944 סטפן וישינסקי שירת בארמייה קראיובה. קיימות עדויות על כך שעזר ליהודים.
ב-4 במרץ 1946 סטפן וישינסקי מונה לבישוף בלובלין וב-12 בנובמבר 1948 מונה לראש הכנסייה הפולנית. ב-12 בינואר 1953 הוא קיבל דרגת חשמן, אך בעקבות הנגדות של השלטון הקומוניסטי של פולין לא היה יכול להגיע לרומא לקבלת התואר. בפברואר 1953 שלטונות פולין החליטו שהם יהיו ממונים על מינוי לתפקידים בתוך הכנסייה. סטפן וישינסקי כתב מכתב חריף לראש הממשלה בולסלאב ביירוט. בתגובה השלטונות החלו ברדיפת הכמורה ואף משפטי ראווה. ב-25 בספטמבר 1953 סטפן וישינסקי נעצר. ב-8 בדצמבר 1956 המחלוקת בין הכנסייה לשלטונות נפטרה והחלטה משנת 1953 בוטלה. בשנת 1957 סטפן וישינסקי הגיע לרומא.
בשנת 1966 סטפן וישינסקי לקח חלק פעיל בחגיגות 1000 שנות נוצרות בפולין.
כאשר בשנת 1980 החל גל שביתות בפולין, סטפן וישינסקי ניסה לפשר בין הצדדים.
הוא נפטר בוורשה מסרטן ונטמן בקתדרלת יוחנן הקדוש.
בשנת 1989 החל תהליך ל הענקת תואר מבורך, שצפוי להסתיים בשנת 2020.
לארגו וינץ' (סרט)
לארגו ווינץ'  (יצא בארצות הברית בשם היורש המוחלט: לארגו ווינץ') הוא סרט מותחן פעולה צרפתי משנת 2008 המבוסס על ספר הקומיקס הבלגי "לארגו וינץ'". הסרט יצא בצרפת ובבלגיה ב-17 בדצמבר 2008, ובארצות הברית בנובמבר 2011, שם היה מועמד לפרס הסרט הבינלאומי הטוב ביותר בטקס פרסי סאטורן 2012. סרט המשך, "קונספירציית בורמה", יצא בבלגיה ב-16 בפברואר 2011.
בינואר 2018, לאחר שצפה בסרט "Agnyaathavaasi", גרסה הודית מחודשת המבוססת באופן רופף על לארגו ווינץ', הבמאי ג'רום סאלה האשים את היצרנים בגנבה של סרטו ואיים לנקוט בצעדים משפטיים.
עלילה
בהונג קונג, הבעלים ובעל הרוב בקבוצת W, נריו ווינץ', מתעורר משיחת טלפון ביאכטה שלו, "נרטווה". לאחר שנאסף, אלמוני מזהיר את נריו כי מצא מישהו אחר שיש לו עסק איתו ונריו מסיים בפתאומיות את השיחה. נריו קם ממיטתו והולך לסיפון התחתון, אוכל תפוח. אחרי שהוא זורק אותו למים, הוא שומע צליל מוזר מהמים. כשהוא יורד למטה כדי לראות את המקור, צוללן חוטף ומושך אותו למטה וחונק אותו.
למחרת, מועצת המנהלים של קבוצת W נפגשת עם אן פרגוסון, יד ימינו של נריו, כדי לדון במצב. מתברר להם שלנריו היה בן סודי, בשם לארגו, שאומץ מבית יתומים יוגוסלבי באפריל 1981, לפני למעלה מ-28 שנים, ונשמר כסוד מכולם, גודל על ידי יוסיפ והאנה, משפחה ממוצא צרפתי-קרואטי אליה היה קרוב נריו, יחד עם בנם של יוסיפ והאנה, גוראן, עד שנריו הרים אותו וגידל אותו להשתלט יום אחד על החברה שלו. חברים אחרים חשים ספקנים לגבי קיומו של לארגו, אך הם רוצים להכניס אותו לבדוק אם הוא באמת היורש של נריו.
בינתיים, לארגו ווינץ' נמצא בברזיל, שם הוא מציל צעירה בשם ליאה, העובדת בארגון לא-ממשלתי והוטרדה על ידי מיליציה מקומית. אחרי שהם בורחים הם עושים אהבה. עם זאת, בזמן שלארגו ישן, לאה מזריק לו תרופת הרגעה והולכת משם, ולארגו נלכד על ידי המיליציה ונשלח לכלא. עם זאת, הוא מחולץ על ידי פרדי, שומר ראשו לשעבר של נריו, אחד המעטים שידעו על קיומו והם יוצאים להונג קונג להלווייתו של נריו.
לרגו משתכר בגלל הלווייתו של נריו שהולכת בסתר או נחשפת לציבור, ומתעורר למחרת ביאכטה כשהשרת לשעבר של נריו אומר לו שפרדי הוריד אותו והתלבש במהרה. לאחר מכן מגיע לארגו למטה של קבוצת W, שם הוא מציג עצמו בפני הדירקטוריון ומוכיח שהוא באמת בנו של נריו וגם מסביר נכון את האתיקה העסקית של קבוצת W ואופן הטיפול במניות. כדי להוכיח שהוא יודע הכל על קבוצת W. לאחר מכן, אחד המעסיקים הבכירים, מאייר, הולך לפגוש אותו, אך הוא נורה ונהרג על ידי מתנקש לא ידוע. לארגו רודף אחריו עם ראש האבטחה, סטפן מרקוס, אך לא מצליח למצוא אותו. לאחר מכן הוא הולך לאכול ארוחת צהריים עם המתחרה של קבוצת W, מיכאיל קורסקי, ומזועזע למצוא איתו את ליאה. הוא עוקב אחריה לספא, שם היא בורחת ממנו, אך הוא מגלה ששמה האמיתי הוא נעמי ושהיא עובדת בשביל קורסקי.