cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משה חת
ביוגרפיה
חת נולד ב - 3 בספטמבר 1900 בעיר אודסה שבדרום-מערב רוסיה כבנם של דינה ומאיר חת. אחיו הבכור הוא נחום חת, לימים משפטן, איש ציבור, חבר הכנסת ועסקן ספורט. בשנת 1918 סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הממשלתית הרביעית באודסה וזכה הודות להצטיינותו במדליית זהב. ב-1921 עזב עם אמו את רוסיה לבסרביה, המשיכו לרומניה ועלו לארץ ישראל. בשנים הראשונות לשהותו בארץ, היה חבר ב"חבורת העמק", השתתף בייבוש ביצות כבארה ועבד כמודד בסביבות קיסריה. בשנת 1923 עבר לירושלים ועבד כשרטט במשרדו של האדריכל ריכרד קאופמן. כמו כן עבד כמודד בפרויקט הקמת מוזיאון רוקפלר והיה חבר בארגון ההגנה. את הכשרתו כאדריכל רכש בפריז בין השנים 1924 ו-1928. באותה תקופה גם נשא לאשה את יהודית לבית טריווש, שלמדה פסנתר בקונסרבטוריון בפריז. עם סיום לימודיו שב לארץ ישראל והתיישב בירושלים, שם עבד במחלקת עבודות ציבוריות של המנדט הבריטי. חת פתח בירושלים משרד אדריכלים עצמאי. בשנת 1930 הוא זכה בפרס ראשון בתחרות לתכנון שכונת עובדים בחיפה. בשנת 1931 הוא היה בין הזוכים בתחרות לתכנון שכונת פועלים בצפון תל אביב בראשית שנת 1934 עברה המשפחה לחיפה וחת פתח משרד עצמאי, במסגרתו פעל עד לשנות ה-70. בשנת 1946 היה בין הזוכים בתחרות לתכנון חמי טבריה.
האדריכלית פְּאֵרָה גולדמן, שפרסמה את הספר "משה חת - אדריכל חיפאי" (2013), ציינה בסיכום יצירתו וייחודו של חת כאדריכל כי "איכויותיו של חת טמונות ביכולת לעצב מבנים בעלי קומפוזיציה נעימה ושילוב מוצלח בתכנון הבית עם הגינה המקיפה אותו. חת השכיל לעצב 'גינות כרמל' טיפוסיות, המורכבות מצמחייה מקומית, כמו עצי אורן ופרחי רקפת חורפיים". כמו כן, היא מציינת כי "חת נמנה עם קבוצת האדריכלים החיפאים שתרמו ליצירת הצביון המודרני החדש של העיר במאה העשרים. במגוון עבודותיו במרוצת כ-40 שנה כלולים בתי מגורים, מוסדות ומבני ציבור. הללו אופיינו בשילום של תכנון רציונלי ויעיל של המבנים ויכולות אמנותיות שבאות לידי ביטוי בקומפוזיציה של חזיתות המבנים, חלונות הרמוניים וחדרי מדרגות מוארים ומפוסלים". לחת ולרעייתו יהודית שני בנים: ד"ר דן חת (נולד ב-1931), אגרונום ומומחה ליערנות, וגיורא חת, פרופסור אמריטוס לאבולוציה באוניברסיטת חיפה. הוא הדוד של המשפטנים פרופ' מאיר חת ועדנה גבריאלי חת נפטר ב-1972, ונקבר בבית הקברות חוף הכרמל. ארכיונו המקצועי של חת הופקד על ידי משפחתו בשנת 2013 בארכיון אדריכלות ישראל.
הקלויסטרס
שמאל|ממוזער|300px|גן מוזיאון הקלויסטרס שמאל|ממוזער|300px|הקלויסטרס - נוף של מנזר מ[[ימי הביניים באמצע ניו יורק - מבט מכיוון ההדסון על המוזיאון.]] הקלויסטרס (על שם הקלויסטר, אלמנט אדריכלי המצוי במנזרים) הוא אחד מאגפי מוזיאון המטרופוליטן לאמנות. הקלויסטרס שוכן בפארק פורט טריון בקצהו הצפוני של מנהטן, על גדת הנהר הדסון בניו יורק.
ג'יימס רורימר שהיה אחד מאנשי המוניומנטים היה אחד ממקימי ויוזמי הקמתו.
המוזיאון מציג אוסף של אמנות ימי הביניים, אולם מרכיב חשוב בתצוגה הוא מבנה המוזיאון עצמו אשר מורכב מכנסייה קטנה ומחמישה מנזרים צרפתיים שהובאו מצרפת לארצות הברית.
המנזרים הם: סנט מישל דל קוקסה, סנט גילם לה דסר, בונפונט אן קומין, טרי אן ביגור ופרויל.
בין המוצגים המפורסמים של המוזיאון הם שבעה שטיחי קיר הולנדיים המציגים את "ציד החד-קרן". כמו כן מציג המוזיאון את "ספר השעות היפות", ספר שעות מן המאה ה-15.
המוזיאון והפארק סביבו הם תרומה של ג'ון ד. רוקפלר הבן, אשר רכש את הפארק סביב המוזיאון וכן את הגדה השנייה של הנהר הדסון (אזור הפליסיידס שבניו ג'רזי) על מנת להבטיח שהנוף מהמוזיאון ייראה תמיד נוף של יער בניימי.
מלגת רודס
מלגת רודס (באנגלית: Rhodes Scholarship) היא מלגה ללימודים מתקדמים באוניברסיטת אוקספורד, הוותיקה ביותר לסטודנטים בינלאומיים, המוענקת על ידי הקרן על שם ססיל רודס לסטודנטים מצטיינים מעשרות מדינות וטריטוריות. עם בוגרי מלגת רודס נמנים אקדמאים, אנשי רוח ופוליטיקאים בכירים, בהם נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, ראש ממשלת אוסטרליה מלקולם טרנבול, ראש ממשלת קנדה ג׳ון טרנר והיועצת לביטחון לאומי של ממשל אובמה, סוזן רייס. בשנת 2016, קרן רודס הכריזה על הרחבה של התוכנית לקבלת מועמדים ממספר מדינות נוספות, ביניהן שתי מלגות לישראל.
מקורה של המלגה בחזונו של המדינאי ואיש העסקים הבריטי ססיל רודס, אשר למד באוקספורד ושאף לטפח דור מנהיגים מאומות העולם. בצוואתו הוריש חלק ניכר מהונו העצום להקמת קרן המלגות, אשר תפקידה לבחור סטודנטים על סמך הישגים אקדמאיים, פעילות ספורטיבית, ומידות טובות. על פי הצוואה, המלגות הוענקו בתחילה לסטודנטים מארצות הברית, גרמניה, והמושבות של האימפריה הבריטית שרודס ראה בהן מעצמות שיובילו את העולם. קרן רודס הוקמה ב-1902, שנת מותו של רודס, והחלה להעניק מלגות משנת 1904.
המלגה עצמה מוענקת לשנתיים של לימודים לתארים מתקדמים בכל תחום שבוחר הסטודנט ללמוד באוקספורד, וכוללת גם מימון הוצאות מחייה ואפשרות להארכתה לשנה נוספת, שלישית, להשלמת דוקטורט.
הקצאת מלגות בעולם
בשנה הראשונה לפעילות הקרן הוענקו 52 מלגות. עם הזמן, הורחבו מספר המלגות למדינות נוספות בחבר העמים הבריטי ומעבר לו. כמו כן, המלגה נפתחה בפני נשים לראשונה בשנת 1976.
נכון לשנת 2016, אזרחי המדינות הבאות יכולים להגיש מועמדות למלגת רודס: ארצות הברית, גרמניה, קנדה, הודו, אוסטרליה, ניו זילנד, קניה, דרום אפריקה, נמיביה, ישראל, מלאווי, לסוטו, בוטסואנה, סווזילנד, פקיסטן, הונג קונג, ברמודה, זמביה זימבבואה, ג'מיקה, ברבדוס, אנטיגואה וברבודה, איי בהאמה, בליז, טרינידד וטובגו, דומיניקה, גרנדה, סנט וינסנט והגרנדינים, סנט לוסיה, סנט קיטס ונוויס, גיאנה, מונטסראט, אנגווילה, איי טרקס וקייקוס, איי קיימן, איי הבתולה הבריטיים, סוריה, ירדן, הרשות הפלסטינית, איחוד האמירויות הערביות, הרפובליקה העממית של סין, מלזיה.
בישראל
בשנת 2016 הכריזה קרן רודס על הרחבה גאוגרפית, והחלה להעניק שתי מלגות לאזרחים ישראלים כל שנה. ההכרזה על הזכאים למלגה נעשתה בסיום שנת 2016, ובשנת 2017 החלו שני המלגאים הישראלים הראשונים את לימודיהם באוניברסיטת אוקספורד. בין הקריטריונים לסטודנטים ישראלים נכללים סיום בהצטיינות של תואר ראשון, עמידה ברמת אנגלית אקדמית, פעילות חברתית משמעותית, כישורי מנהיגות ועוד.
בוגרים
בין השנים 1951–1997, 32% מבוגרי מלגת רודס האמריקאים עסקו בתחום חינוך ואקדמיה, 20% במשפטים, 15% בעסקים וכ-10% ברפואה ומדע. למספר מצומצם מבוגרי המלגה הייתה השפעה מרחיקת לכת ברמה העולמית, ורבים הגיעו להישגים משמעותיים בפוליטיקה, עסקים, ספורט ואקדמיה.
לאורך השנים מספר מבוגרי מלגת רודס הפכו לראשי מדינות, ביניהם וסים סאג׳אד (פקיסטן), ביל קלינטון (ארצות הברית), דום מינטוף (מלטה) ג׳ון טרנר (קנדה), נורמן מנלי (ג׳מיקה) ושלושה ראשי ממשלת אוסטרליה: בוב הוק, טוני אבוט, ומלקולם טרנבול. בארצות הברית, מזכיר ההגנה אשטון קרטר, היועצת לביטחון לאומי סוזן רייס, מזכירת מחלקת הבריאות סילביה בולוול, וראש העיר של לוס אנג׳לס אריק גרסטי הם בוגרי המלגה.
השוואה למלגות אחרות
בתור המלגה הבינלאומית ללימודים מתקדמים הראשונה מסוגה, היוותה התוכנית השראה לתוכניות דומות בעולם:
היינריך היינה
היינריך היינה (נולד בשם הארי היינה, מאז 1825: כריסטיאן יוהאן היינריך היינה; בגרמנית: Heinrich Heine; 13 בדצמבר 1797, דיסלדורף – 17 בפברואר 1856 פריז) היה משורר, פילוסוף, פובליציסט ומבקר ספרות יהודי-גרמני מומר, מגדולי השירה והספרות של גרמניה במאה ה-19.
היינה נחשב הן למשורר רומנטי והן למי שהפנה עורף לזרם ספרותי זה. הוא הפך את שפת היומיום לראויה לשירה, הפך את צורות הפיליטון ויומן המסע לצורת אמנות, והקנה לשפה הגרמנית קלילות ואלגנטיות שטרם ידעה עד אז. כעיתונאי ביקורתי ומעורב פוליטית, מסאי, סאטיריקן ופולמוסן עורר הערצה וחשש גם יחד. הוא נמנה עם המשוררים הגרמנים שיצירותיהם זכו למספר הגדול ביותר של תרגומים לשפות זרות.
נעורים ושנות הלימודים
הארי היה הראשון מבין ארבעת ילדיהם של סוחר הבדים סמסון היינה (1764–1828) ואשתו בטי (במקור: פאירה) לבית ון גלדרן (1770–1859; אחי-אביה היה הנוסע והביבליופיל שמעון פון גלדרן). בית הוריו היה בית יהודי מודרני ומשכיל, שהושפע מרוח תנועת ההשכלה היהודית, והיינה למד בליצאום (בית ספר תיכון) של דיסלדורף אשר פעל לפי עקרונות תנועת הנאורות המאוחרת. כבר כתלמיד כתב היינה את שיריו הראשונים. בשנת 1814 עזב את הליצאום (בית הספר התיכון) ללא תעודת הגמר. בהתאם למסורת במשפחתו היה עליו להכשיר עצמו להיות סוחר, בבית ספר למסחר.
בשנים 1815 ו-1816 התמחה היינה ללא תמורה אצל הבנקאי רינדסקופף מפרנקפורט ולאחר מכן בבנק של דודו האמיד סלומון היינה בהמבורג. סלומון, אשר בניגוד לאחיו סמסון זכה להצלחה גדולה בעסקיו, פרש את חסותו על אחיינו. הוא תמך בו כלכלית עד ליום מותו שלו ב-1844, אף שלא הבין הרבה בתחומי העניין הספרותיים של אחיינו. ידועה אמרתו של סלומון היינה "אילו היה לומד משהו אמיתי, לא היה עליו לכתוב ספרים".
מכיוון שלבו של היינה לא יצא אחרי עסקי הכספים וגם לא עמד לו הכישרון לכך, הקים דודו בעבורו בסופו של דבר בית מסחר לבדים. אלא שחברת "הרי היינה ושות'" פשטה רגל אחרי זמן קצר. בעליה, היינריך היינה, העדיף כבר אז להקדיש את זמנו לכתיבת שירה. גם אהבתו הנכזבת לבת דודתו אמלייה לא מצאה חן בעיני משפחתו. את משיכתו הבלתי-מושבת אליה עיבד מאוחר יותר לשירים העוסקים בייסורי אהבה בספר השירים. את האווירה המעיקה בבית דודו, שבו הרגיש יותר ויותר בלתי רצוי, ביטא בשירו Affrontenburg. ככל הנראה הביאו לבסוף הסכסוכים במשפחתו של סלומון היינה לכניעה ללחציו של האחיין לאפשר לו לימודים אוניברסיטאיים הרחק מהמבורג.
לימודים בבון, גטינגן וברלין
אף שהיינה לא התעניין במיוחד במשפטים, התחיל ב-1819 ללמוד תחום זה. תחילה נרשם ללימודים באוניברסיטת בון, שם נמנה אוגוסט וילהלם שלגל עם מוריו. באותה שנה השתתף, לצד יום-טוב ליפמן צונץ ואחרים, בייסוד האגודה לתרבות ולמדע של היהודים.
בסמסטר החורף של 1820 עבר היינה לאוניברסיטת גטינגן, שם הצטרף לאיגוד סטודנטים. אבל כבר בפברואר 1821 נאלץ לעזוב גם את האוניברסיטה וגם את איגוד הסטודנטים. הסיבה לכך הייתה פרשה של דו-קרב: היינה, אשר ניסה בתקופה זו להסתיר עד כמה שניתן את מוצאו היהודי, הועלב בידי אחד הסטודנטים האחרים בשל יהדותו, והיינה הזמין אותו לדו-קרב. האוניברסיטה הרחיקה אותו בשל כך מן הלימודים למשך סמסטר. מיד אחר כך הרחיק אותו גם איגוד הסטודנטים, בעילה של "התנהגות בלתי צנועה". היינה אכן ביקר בבית בושת, אך היות שביקורים שכאלה היו שכיחים מאוד בקרב סטודנטים בני התקופה, רואים ביוגרפים אחדים של היינה בעילה זו רק אמתלה שמאחוריה מסתתרים למעשה מניעים אנטישמיים.
אחרי פרשה זו עבר היינה לברלין, שם למד בין 1821 ו-1823 ושמע גם הרצאות מפי גאורג וילהלם פרידריך הגל, והיה מקורב לחוג ה"הגליאנים השמאליים". הוא יצר במהרה קשרים עם החוגים הספרותיים של העיר, והיה, בין השאר, אורח קבוע בסלון של רחל ורנהגן ושל בעלה קרל אוגוסט ורנהגן פון אנזה. מברלין יצא בשנת 1822 במסע לפוזן, שבה פגש לראשונה בחסידות. זו, כמו חיי היהודים במזרח בכללותם, ריתקה ודחתה אותו בו זמנית. ב-1 באפריל 1823, שנתיים לפני שהתנצר כתב לידידו, היהודי עמנואל ווהלוויל:
היינה ראה בתפילה בגרמנית ובנגינת העוגב שהונהגו על ידי היהדות הרפורמית חיקוי של הנצרות, שמציעים רק "תפאורה ועיצוב חדשים".
בקיץ 1823 שב לגטינגן שבממלכת האנובר, כדי להתכונן לבחינות הדוקטורט. במהלך כתיבת התזה, עבר לבית הוריו בלנבורג, משם כתב לידידו, משה מוזר, כי בבית הוריו דנים בהתנצרות והוא היחיד המתנגד לזה.
טבילה לנצרות ופרשת פלאטן
ביולי 1825 הוענק להיינה תואר דוקטור למשפטים. למרות הצהרותיו בפני ידידיו כי לעולם לא ימיר את דתו, ב-28 ביוני 1825 נטבל לכנסייה הלותרנית, על ידי כומר כפרי, בעיר המרחצאות הייליגנשטט אשר בתורינגיה. הוא בחר בכריסטיאן יוהאן היינריך כשמו הנוצרי, ומאותו יום קרא לעצמו היינריך היינה. הוא ניסה להסתיר מפני משפחתו ככל הניתן את טבילתו לנצרות. כמי שהיה אדיש למדי מבחינה דתית, ממילא ראה בתעודת הטבילה רק "כרטיס כניסה לתרבות האירופית" (במקור: "Entre. Billet zur Europäischen Kultur"). אכזבתו מאי-קבלתו לחברה, גם כמומר, היא מוטיב מרכזי ביצירתו.
הדוגמה המוכרת ביותר לדחייתו של היינה בידי החברה הגרמנית היא "פרשת פלאטן". הסופר אוגוסט גראף פון פלאטן תקף את היינה בפומבי בשל יהדותו, והיינה מצדו לא היסס להשיב למלעיזו בחשיפת ההומוסקסואליות של פלאטן ובכך הפך אותו למנודה חברתית. היינה התחרט לעיתים קרובות ובצורה מפורשת על שנטבל לנצרות, בין השאר משום שהיתרונות שקיווה שיצמחו לו מכך בוששו להגיע. בשנים שלאחר מכן ניסה היינה שוב ושוב להתקבל לשירות המדינה, בין השאר במינכן. אבל משכשלו כל הניסיונות האלה, החליט להתקיים כסופר עצמאי, דבר שהיה חריג למדי בזמנו.
כמעט כל הביוגרפיות של היינה מדגישות את השפעת מוצאו היהודי על יצירתו. מבקר הספרות הנודע מרסל רייך רניצקי סבור שהדחייה וההתעלמות שבהן נתקל היינה מתבטאות בצורה מובהקת ביצירתו. ב-1826, לאחר שנכשל ניסיון להשיג משרת מרצה לספרות באוניברסיטת מינכן, לקה היינה בדיכאון. הוא כתב למשה מוזר: "אני חש דחף כביר להיפרד לשלום מן המולדת הגרמנית... היהודי בי, שאי אפשר להדיח אותו לעולם, הודף אותי החוצה".
הצלחות ספרותיות ראשונות
שיריו הראשונים של היינה ראו אור בברלין בדצמבר 1821. בשנת 1823 נוספו להם "טרגדיות, בלוויית אינטרמצו לירי". בשנת 1824 ראה אור האוסף "שלושים ושלושה שירים", בהם שירו הפופולרי ביותר של היינה בגרמניה: "לורליי" (Loreley). בשנה זו גם ביקר בויימאר אצל יוהאן וולפגנג פון גתה, שאותו העריץ. שנתיים לפני כן כבר שלח לו את שיריו הראשונים עם הקדשה. הביקור היה מאכזב למדי מכיוון שהיינה התנהג - בניגוד לאופיו - בצורה מסוגרת ועצורה ואילו גתה היה קריר ומרוחק.
בשנת 1826 פרסם היינה את סיפור המסע "מסע בהרי הָארץ" והחל בשיתוף הפעולה עם בית ההוצאה "הופמן וקמפה" בהמבורג. יוליוס קמפה נשאר המוציא לאור של היינה עד למותו של האחרון. באוקטובר 1827 פרסם את "ספר השירים" (Buch der Lieder) אשר ייסד את המוניטין של היינה ונותר אהוב עד ימינו. הטון הרומנטי, הכמו-עממי של השירים האלה ושל שירים מאוחרים יותר, אשר הולחנו בין השאר ב"אהבת המשורר" של רוברט שומאן, זכה לאהדת הקהל לא רק בימיו של היינה, והם נישאים בפי כל, לפחות בקרב דוברי גרמנית.
היינה מצדו החליף במהרה את הטון הרומנטי, בכך ששיווה לו גוון אירוני ועשה שימוש באמצעי הספרותי של השיר הרומנטי גם לשירים בעלי אופי פוליטי. הוא עצמו כינה את עצמו "רומנטיקאי שברח". כך למשל לעג להתפעמות הרומנטית מן הטבע בשירו Das Fräulein stand am Meere (עמדה הנערה על שפת הים).
היינה עצמו חווה את הים לראשונה בשנים 1827–1828 במסעות לאנגליה ולאיטליה. את התרשמויותיו תיעד בטקסטים חדשים בסדרת "תמונות המסע" שפרסם בין 1826 ו-1831. עליהם נמנים בין השאר מחזור השירים "הים הצפוני" והיצירות "מרחצאות לוקה" ו"אידיאות. ספר לה גרנד", שהוא כתב מתוך תמיכה בנפוליון ובהישגיה של המהפכה הצרפתית. בתקופה זו התגלה בהדרגה כישרונו הספרותי הגדול של היינה. בתחילת שנות השלושים של המאה ה-19 כבר נפוצו המוניטין שלו בגרמניה ובאירופה כולה.
שנות פריז
בספטמבר 1830 היה היינה עד לפרעות אנטישמיות בהמבורג, כאשר חלונות בית דודו נופצו על ידי ההמון. בפברואר 1831 דחה הסנאט של המבורג את מועמדותו של היינה באופן סופי. לאחר שנרדף יותר ויותר בשל עמדותיו הפוליטיות - בעיקר בפרוסיה - ומשמאס בצנזורה הגרמנית, עקר היינה ב-1831 לפריז לאחר פריצת מהפכת יולי. כאן התחיל פרק חדש בחייו וביצירתו. במשך שארית חייו התגעגע היינה לגרמניה, כפי שמיטיב לבטא למשל שירו In der Fremde (בנכר). אלא שהיינה זכה לבקר במולדתו רק פעמיים נוספות. בסופו של דבר הפכה פריז לעיר הגלות שלו, וכל יצירותיו - כולל אלה שעוד עתידות היו להתפרסם - הוצאו אל מחוץ לחוק, בפרוסיה בשנת 1833, ובכל המדינות החברות בקונפדרציה הגרמנית בעקבות החלטה של פרלמנט הפדרציה, הבונדסטאג, בפרנקפורט בשנת 1835. גורל דומה פקד את כל משוררי "גרמניה הצעירה" (Junges Deutschland). בהחלטת הבונדסטאג נקבע שחברי הקבוצה הזו שמו להם למטרה "להתקיף את הדת הנוצרית בכתבים ספרותיים הנגישים לקוראים בני כל המעמדות, להשמיץ את המצב הקיים ולמוטט את כל המסורת והמוסר".
היינה מצא כבר ב-1832 מקור הכנסה חדש בתפקיד הכתב הפריזאי של העיתון "אלגמיינה צייטונג" של אאוגסבורג שהוציא לאור יוהאן פרידריך קוטה, המוציא לאור של גיתה ושל שילר. את טורי העיתון שלו מתקופה זו פרסם ב-1833 בצורת ספר תחת הכותרת "Französische Zustände" (מצבים צרפתיים).
בינתיים הספיק היינה להפיק את המיטב מן החיים בפריז. הוא התרועע עם רבים מאנשי הרוח והתרבות בעיר, ביניהם עם הקטור ברליוז, לודוויג ברנה, פרדריק שופן, ז'ורז' סאנד, אלכסנדר דיומא ואלכסנדר פון הומבולדט.
המטרופולין הפריזאי הביא להיינה בשנים הבאות את ההשראה לשטף של מאמרים, טורים פוליטיים, פולמוסים, שירים ויצירות בפרוזה. בכתבים כדוגמת "מצבים צרפתיים" ניסה לקרב בין הגרמנים והצרפתים. בתוך כך הגיע לרמת ניתוח נבואית כמעט, למשל בדברי הסיום לספרו "על ההיסטוריה של הדת והפילוסופיה בגרמניה" משנת 1834, 99 שנה לפני עלייתם לשלטון של מי שעתידים יהיו לשרוף את ספריו שלו. היינה הזהיר בו את הצרפתים כי עליהם "לפחד מגרמניה משוחררת":
על יצירותיו החשובות האחרות משנים אלו נמנות גם "כנסת הרומנטיקה" (1836), "על לודוויג ברנה" (1840) ופרגמנט הרומן היהודי אשר נכתב בעקבות עלילת הדם בדמשק - "הרבי מבכרך" (1840).
בשנת 1841 נישא היינה למוכרת הנעליים הצרפתייה אז'ני קרסנטייה מירה, שהכיר מאז 1834. מתילדה, כפי שנהג לכנות אותה, הייתה קתולית אדוקה, והוא אהב בה במיוחד דבר אחד: שלא דיברה אף לא מילה אחת גרמנית וגם לאחר שנים ארוכות של נישואים לא ידעה לאיזה משורר נודע היא נשואה.
בשנת 1843 כתב היינה את שירו Nachtgedanken (מחשבות לילה), המתחיל במילים המצוטטות לרוב בגרמניה: בשיר שילב היינה את דאגתו למצב הפוליטי בגרמניה עם דאגתו לאמו האלמנה החיה בגרמניה בגפה. כדי לפגוש שוב את אמו ולהציג בפניה את אשתו, נסע היינה בשנים 1843 ו-1844 פעמיים נוספות ואחרונות לגרמניה. שם הכיר את קרל מרקס ואת פרדיננד לסאל. מאוחר יותר עבד היינה בכתבי העת של מרקס.
באמצע שנות הארבעים של המאה ה-19 כתב היינה גם השירים האפיים "אטה טרול" ו"גרמניה. אגדת חורף", שאותו כתב לאחר נסיעתו לגרמניה. בשיר אפי ארוך זה תקף בחריפות ובשנינות את המדינה, הכנסייה והחברה בגרמניה וברוחו של מרקס הבטיח:
את ה"שירים חדשים וטובים יותר" פרסם היינה בשנת 1844 באוסף השירה "שירים חדשים", ובו הופיע לראשונה גם "גרמניה. אגדת חורף".
המשטרה הפרוסית הוציאה נגד היינה צו מעצר ושמו נכלל ברשימת מבוקשים שנשלחה למעברי הגבול הפרוסיים. לצד שמו ברשימה הופיע התיאור "טיפוס יהודי בולט". הצו נותר בתוקף במשך שנים. בנסיעתו האחרונה אל אמו ב-1844, הפליג היינה בספינת קיטור להמבורג, כדי לחמוק מהמשטרה הפרוסית.
היבטים יהודיים בשירתו
שירתו של היינה משופעת בנושאים יהודיים, שהזדהות ואירוניה משמשים בהם בערבוביה. אחד מקבצי שיריו קרוי "מנגינות עבריות", וביניהם "הנסיכה שבת" (שבו כלל שיר הלל לחמין כפרודיה על האודה לשמחה של שילר), "יהודה הלוי" (שבמרכזו ערגתו של יהודה הלוי לירושלים), "דונה קלרה" ו"הוויכוח". חלק ניכר מן הידע ההיסטורי היהודי של היינה מקורו בהשתתפותו באגודה לתרבות ולמדע של היהודים, שעם מייסדיה נמנה קודם התנצרותו.
בחיבוריו מופיעים אפיונים על משה ("בנה פירמידות – לא מאבנים, כי אם מבני אדם: הוא יצר עם!"), כמו גם התפעמות מן האגדה שמה שהצילו חכמי ירושלים בזמן המרד נגד הרומאים מן המקדש, לא היו חפצי היקר שבהיכל – אלא את ספר התורה.
דווקא התרחקותו של היינה מן הדת היהודית איפשרה לו לעיתים מבט היסטורי על היהדות ועל מקומה בתרבות העולם. הוא מלגלג על החינוך הצרפתי שמקנה לבנות צרפת ידע על "פרעונים חנוטים ומלכים מרובינגים מפוקפקים" – אך אין בו מקום למשורר מופלא כמו יהודה הלוי. לא ייפלא כי היינה היה מקובל ביותר על דורות של משכילים יהודים במרכז אירופה ובמזרחה, ועורר לעיתים תחושת אי-נחת בקרב הממסד הספרותי הגרמני השמרני.
המשורר הלאומי חיים נחמן ביאליק התייחס להיינה כאל אחד ממשוררי ישראל וכותב במאמרו הלכה ואגדה בפיסקה העוסקת בשבת: "כל משוררי ישראל, מרבי יהודה הלוי ועד הַינֶה, שרו לה את שיריהם וזמירותיהם".
היינה והמרקסיזם
בתחילת שנות הארבעים של המאה ה-19 הפך הטון של היינה יותר ויותר רדיקלי. הוא נמנה עם המשוררים הגרמניים הראשונים אשר הבינו את תוצאותיה של המהפכה התעשייתית המתחוללת ועמדו ביצירתם על סבלו של מעמד הפועלים שזה עתה נוצר. דוגמה מובהקת לכך ניתן למצוא בשירו "האורגים השלזים" מיוני 1844. ההשראה לשיר באה ממרד האורגים אשר פרץ באותו החודש בשלזיה. להלן מובאה ממנו:
(...)
השיר, שנודע גם כ"שיר האורגים", הופיע ביולי בכתב העת Vorwärts של קרל מרקס והופץ כמנשר ב-50,000 עותקים באזורי המרד. שר הפנים הפרוסי ארנים תיאר את השיר בדיווחו למלך פרידריך וילהלם הרביעי כ"פנייה בסגנון ממריד אל עניי העם המלאה בהתבטאויות פליליות". בית המשפט המלכותי של פרוסיה הוציא איסור על השיר. קריין, אשר ההין לקוראו בפומבי, נידון בפרוסיה ב-1846 למאסר. פרידריך אנגלס, אשר זכה להכיר את היינה באוגוסט 1844 בפריז, תרגם את השיר לאנגלית ופרסם אותו בדצמבר של אותה השנה בעיתון "The New Moral World".
המהפכה שהכזיבה
כדמוקרט מושבע קיבל היינה בשמחה את מהפכות אביב העמים של 1848 ברחבי אירופה, ובמיוחד את מהפכת מרץ בגרמניה. אבל במהרה הסתייג מההתפתחויות שעברו על מהפכות אלה, משום שתומכיה של שיטת הממשל הרפובליקנית-דמוקרטית היו מלכתחילה במיעוט. הוא סבר שהאספה הלאומית של פרנקפורט ("הפרלמנט של כנסיית פאול") היא רק נוסטלגיה רומנטית אך כושלת מבחינה פוליטית, בבחינת געגוע לתחייתה מחדש של האימפריה הרומית הקדושה שעברה מן העולם ב-1806.
מחלתו
בפברואר 1848, בחודש שבו פרצה המהפכה ברחובות פריז, נפל היינה למשכב. בעיות העצבים שלו, אשר הלכו והחמירו בבירור מאז 1845, התפרצו עתה במלוא עוזן והגבילו אותו למיטתו. היינה עצמו היה משוכנע שהוא חולה בעגבת, ואילו על פי מהלך המחלה שלו, שתועד היטב, נדמה היה שחלה בטרשת נפוצה או במחלה נוירולוגית של נוירוני התנועה (ALS). למעשה, בדיקה עדכנית שנערכה בקצוות-שיער של היינה שהשתמרה הובילה חוקרים למסקנה שלמעשה סבל מהרעלת עופרת. כשהוא משותק כמעט לגמרי, נאלץ להעביר את שמונה השנים הבאות עד למותו במה שכינה "קבר המזרן". משקלו ירד ל-45 קילוגרמים וראייתו נפגעה קשות.
בשנים שקדמו למותו פיתח היינה גישה מתונה יותר לדת. בצוואתו משנת 1851 הצהיר על אמונה באל אישי, מבלי להצהיר אמונים לזרם כלשהו של הנצרות או ליהדות. בצוואתו נכתב:
בספרו "וידויים" משנת 1854 קבע שוב:
כוח היצירה של היינה לא פחת אפילו בשנות הסבל שבהן נפל למשכב. מכיוון שלא יכול עוד לכתוב בעצמו, הכתיב את שיריו וכתביו למזכיר. כך פרסם באוקטובר 1851 את אוסף השירים "רומנצרו" ובשנת 1854 את מורשתו הפוליטית ב"לוטציה".
חרף סבלו הרב לא איבד היינה את ההומור והרגישות שלו. בחודשי חייו האחרונים הקלו עליו ביקוריה של מעריצתו אלזה קריניץ מפראג, שאותה כינה "Mouche" [בצרפתית: זבוב]. היא הפכה ל"פרח הלוטוס הנערץ" שלו. בשל מצבו יכלה הערצה זו להתקיים רק במישור הרוחני, כפי שתיאר היינה באירוניה עצמית בשירו:
היינה נשאר בפריז עד יום מותו, וחזר לגרמניה רק פעמיים, לביקורים קצרים אצל אמו. ב-17 בפברואר 1856 חדל לשורר ולנשק והלך לבית עולמו. על ערש דווי אמר לרעייתו הבוכייה "אל תפחדי, יקירתי, אלוהים יסלח לי על הכול. הלוא זה מקצועו". שלושה ימים מאוחר יותר נקבר בבית הקברות של מונמארטר, שם נקברה לפי בקשתו המפורשת גם מתילדה אשתו 27 שנה מאוחר יותר. את המצבה שהוצבה על קברו בשנת 1901 מעטרים דיוקן פסל מעשה ידי האמן הדני לואיס האסלריס ושירו של היינה "היכן?".
משפחתו של היינה הייתה בין המשפחות היהודיות שהצטרפו לאריסטוקרטיה האירופית הזוטרה: אחיו של היינה היה רופא בסנט פטרבורג, קיבל תואר אצולה ונישא לאריסטוקרטית רוסיה; אחיו האחר היה עורך עיתון בווינה והתמנה לברון אוסטרי; בן אחותו של היינה קיבל תואר אבירות והפך לברון פון אמבדן.
השפעתו וחשיבותו
בשל ייחודיות יצירתו, ובשל העושר הרב של הצורות הספרותיות שבהן השתמש והנושאים שבהם עסק, לא ניתן לשייך את היינה במובהק לזרם ספרותי כלשהו. היינה צמח מתוך הרומנטיקה, אבל במהרה התגבר על סגנונה ועל התמטיקה שלה, גם בשירה. לפי הביוגרף שלו, יוזף קרוזה, משתלבים בעבודתו אלמנטים מספרות הנאורות, מן הקלאסיציזם של ויימאר, מן הריאליזם ומן הסימבוליזם. אלא שהיינה היה בראש ובראשונה מחבר פוליטי של עידן טרום-מרץ שקדם למהפכת 1848. ביחד עם סופרי קבוצת גרמניה הצעירה, שיש המשייכים אותו אליה, מייחדת אותו השאיפה לתמורה פוליטית לכיוון דמוקרטי יותר באירופה כולה ובגרמניה בפרט. ההסתייגות שלו מן "הספרות המגויסת" של חברי הקבוצה שאותה כינה בבוז "כתבות עיתון בחרוזים", מקורה לא בסיבות פוליטיות כי אם בסיבות אסתטיות. מבחינה אישית היה היינה קרוב למרקס ולאנגלס, מבלי שהסכים איתם בכל פרטי הפילוסופיה הפוליטית שלהם.
שיריו של היינה היוו השראה ליצירות רבות באמנות, הספרות והמוזיקה. מלחינים כמו שוברט, מנדלסון-ברתולדי, ליסט, שומאן ווגנר השתמשו בהם לא פעם כבסיס לעבודתם. ישנם יותר מ-4,000 לחנים לשיריו. השפעתו על התרבות המערבית עצומה והוגי דעות רבים רואים בכתיבתו הסטירית מזיגה של שנינות, עליצות ורומנטיקה.
הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה הצהיר על הערכתו הרבה להיינה בספרו האוטוביוגרפי "הנה האיש":
היינה עורר עוינות בקרב בני זמנו, בין השאר משום שלא חשש לבקרם בחריפות. הוא תקף את יריביו האמיתיים והמשוערים באותה נחרצות שבה הותקף הוא ולא נמנע מפולמוס פוליטי. לאחר מותו אף גברה עוצמת העימותים סביבו, ונמשכה מאה שנים ואף יותר.
סממן לעימותים אלה ניתן למצוא במאבק שהתחולל על דרך הנצחתו הראויה בגרמניה. חוקרי ספרות בעלי דעות לאומניות ואנטישמיות הלכו והשפיעו לקראת שלהי המאה ה-19 על הדיון הציבורי על הנצחתו. היוזמה משנת 1897 להציב אנדרטה לזכרו בעיר הולדתו דיסלדורף הוקעה בידי חוקר הספרות אדולף ברטלס במאמר ידוע לשמצה משנת 1906 כ"השתחוויה בפני היהדות", והיינה עצמו הוקע כ"יהודי דקדנטי". רק בשנות העשרים של המאה ה-20 הוקמו אנדרטות לזכרו של היינה בהמבורג ובפרנקפורט, אלא שאלה נהרסו או הוסרו תחת המשטר הנאצי. ספריו של היינה היו בין הספרים שנשרפו בכיכר האופרה (כיכר בבל) בברלין, ובאופן כללי הוקעו ונודו על ידי המשטר הנאצי. סמוך לאנדרטה במקום, מעשה ידי האמן הישראלי מיכה אולמן, חקוק הציטוט המפורסם ממחזהו של היינה מ-1821, "אלמנסור", שנתפש בדיעבד ככמו-נבואי: (בגרמנית: "Das war ein Vorspiel nur, dort wo man Bücher Verbrennt, verbrennt man auch am Ende Menschen").
גם בתקופת גרמניה המערבית נמשך הוויכוח על מקומו של היינה. הכוונה לקרוא לאוניברסיטה של דיסלדורף על שם המשורר המפורסם ביותר שהצמיחה העיר הביאה למאבק שנמשך עשרים שנה ואשר הסתיים רק בתחילת שנות ה-80. כיום ניתן למצוא בדיסלדורף לא רק את אוניברסיטת היינריך היינה אלא גם אנדרטה לזכרו.
הנצחתו של היינה בישראל
חיפה היא עיר תאומה של דיסלדורף, ומאז 1983 פועל בה מרכז קהילתי בשם בית היינריך היינה. בשנת 1956 נקראה גם כיכר היינריך היינה. בשל התנצרותו, במשך שנים רבות נמנעו ערים בארץ לקרוא רחובות על שמו. תחת זאת נקרא רחוב בתל אביב, בפאתי יפו, בשם "הרבי מבכרך", כשם הפרגמנט מתוך הרומן היהודי הגדול שתכנן היינה לכתוב. רק בשנות התשעים החליטה עיריית תל אביב לקרוא את אחד מרחובות העיר על שמו. בשנת 2001 נקרא בירושלים רחוב קטן בשכונת משכנות שאננים על שמו של המשורר היהודי-גרמני.
דואר ישראל הנפיק בול, בעיצובו של חביב חורי עם דיוקנו של היינה לפי ציור של מוריץ דניאל אופנהיים. הבול הופיע לרגל הכנס "היינה בירושלים" בדצמבר 2001.
צמ"ח (עמותה)
צמ"ח - ציונות, מנהיגות, חינוך (ע"ר) היא עמותה חברתית-סטודנטיאלית התנדבותי, הפועלת למען העמקה של ערכי הציונות, אהבת הארץ, יוזמה ועשייה, וסולידריות חברתית בקרב סטודנטים ותלמידי חטיבות ביניים בישראל. עמותת צמ"ח מכשירה צוותים של סטודנטים היוצאים לבתי ספר ברחבי הארץ ומעבירים מערך מפגשים, שבמסגרתם נערכים דיונים בנושאים הקשורים בהוויה הישראלית ובסוגיות איתן מתמודדים בני הנוער ביום יום. כחלק מכך, התלמידים יוזמים ביחד עם הסטודנטים פעילות התנדבותית בקהילה.
על העמותה ומטרותיה
העמותה נוסדה בשנת 2006 כיוזמה סטודנטיאלית עצמאית של דנה סנדר-מולה. בראש העמותה כיהנו כיו"ר משותף, נכון ל-2012, סנדר-מולה ואווה מדז'יבוז'. פעילות העמותה נשענת בין היתר על תרומות שמקורן בהתאחדות הסטודנטים בישראל, אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת ת"א, קרן ברל כצנלסון, קרן גרוס וצו פיוס.
גיל המשתתפים בתוכנית הוא כיתות ח' ומטרת המפגשים היא יצירת דו-שיח בין הסטודנטים לתלמידים ובין התלמידים לבין עצמם אודות סוגיות המטרידות את הבני הנוער ביום יום. ישנם 6 מערכים הבנויים כמרצפות כך שכל מערך בנוי על קודמו על מנת ליצור תהליך. המערכים הם: נוכחות פעילה וסקרנות, שייכות, מעורבות, חשיבה עצמאית, החופש להיות אני. במהלך מערך מעורבות חברתית, ובהדרכת הסטודנטים, תלמידי הכיתה יוזמים ומוציאים לפועל פרויקט חברתי, כדוגמת ניקוי חופים או נחלים, סיוע לקשישים, ביקור בבית חולים, שיפוץ מרכז קהילתי בשכונת מצוקה ועוד.
פעילות העמותה
נכון ל-2012 פועלת העמותה ב-11 אוניברסיטאות ומכללות, ובשנת הלימודים 2011–2012 התנדבו במסגרתה כ-300 סטודנטים, שעסקו בהעברת שיעורים ובהובלת פעילויות התנדבותיות לכ-3,000 תלמידי תיכונים.
אוגוסט הירט
אוגוסט הירט (בגרמנית: August Hirt; 28 באפריל 1898, מנהיים – 2 ביוני 1945, היער השחור) היה האופט-שטורמפיהרר באס אס. שימש כיושב-ראש אוניברסיטת הרייך בשטרסבורג שבצרפת בזמן הכיבוש הגרמני בתקופת מלחמת העולם השנייה. ידוע שערך ניסויים בבני-אדם והיה פושע מלחמה ופושע נגד האנושות.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1898 במנהיים לאיש עסקים שווייצרי. שירת במלחמת העולם הראשונה ובשנת 1916 נפצע בלסת. בזכות הפציעה קיבל את אות צלב הברזל וחזר למנהיים. אחרי המלחמה החל ללמוד רפואה באוניברסיטת היידלברג. בשנת 1921 קיבל באופן רשמי את אזרחותו הגרמנית. בשנה שלאחר מכן קיבל את הדוקטורט שלו ברפואה ועבד באוניברסיטה. בשנת 1930 קיבל את תואר הפרופסור. הצטרף לאס אס ב-1 באפריל 1933. בשנת 1937 מונה לדרגת האופט-שטורמפיהרר, אף על פי שהצטרף למפלגה הנאצית רק כחודשיים לפני כן. בשנת 1938 החל לעבוד גם באוניברסיטת גתה בפרנקפורט.
אוסף הגולגולות היהודי
הירט פעל בחברת אננארבה יחד עם וולפרם סיברס וברונו בגר. בתקופה זו, השתמש בגופות ובעצמות בני-אדם יהודים ממחנה הריכוז דכאו שנשרפו או הורעלו בגז כדי לערוך בהן ניסויים. בין השאר, ניסויו כללו שימוש במסקלין כרעל. אוסף הגולגלות והשלדים היה ניסיון של הנאצים ליצור תצוגה אנתרופולוגית של גולגולות ושלדים במטרה לבסס "מדעית" את תורת הגזע, להציג את הנחיתות הגזעית של "הגזע היהודי" ולהדגיש את מעמדם של היהודים כאונטרמנשן ("תת-אדם"), בניגוד לגזע הגרמני, העל-אוברמנשן הארי ("על-אדם"). האוסף היה אמור להיות מאוכסן במכון האנטומי באוניברסיטת הרייך בשטרסבורג באזור אלזס. האוסף אושר על ידי רייכספיהרר האס אס היינריך הימלר, ועוצב על ידי אוגוסט הירט, רודולף ברנדט ווולפרם סיברס, המנהל הכללי של האננארבה.
לקראת סיום המלחמה והידיעה הברורה על הפסד גרמניה, הפרויקט הופסק בספטמבר 1944 והירט נמלט. אמנם הירט ציווה על השמדת כל הראיות לקיום הפרויקט, אך ההשמדה מעולם לא בוצעה במלואה. מרבית מהגופות נקברו בשנים שלאחר המלחמה בשטרסבורג. ב-2 ביוני 1945, כחודש לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, אוגוסט הירט התאבד בסביבת היער השחור.
אמי רוסום
עמנואל גריי "אמי" רוסום (באנגלית: Emmanuelle Grey "Emmy" Rossum; נולדה ב-12 בספטמבר 1986) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה וזמרת-יוצרת יהודייה-אמריקאית. היא ידועה בעיקר בזכות תפקידה בסרטו של רולנד אמריך "היום שאחרי מחר", בסרטו של ג'ואל שומאכר "פנטום האופרה" עליה קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב ומהסרט הלייב אקשן "דרגון בול: אבולוציה", ומתפקידה כפיונה גאלגר בסדרה "חסרי בושה".
ביוגרפיה
רוסום נולדה בניו יורק, ניו יורק שבארצות הברית. בת יחידה לאב נוצרי-פרוטסטנטי שעסק בבנקאות, ולאם יהודייה שגידלה אותה לבדה ועסקה בצילום חברות מקצועי. הוריה נפרדו כשאמה הייתה בהריון עמה. רוסום מגדירה עצמה גם כיהודייה, והצהירה שאימה נטעה בה את הערכים והאתיות היהודיים. כשהייתה בת 7 מנהל המקהלה בבית הספר שלה גילה שיש לה הנגנה (אינטונציה) מושלמת, שהובילה למבחן בד באופרה המטרופוליטנית היוקרתית במרכז לינקולן. כאשר שרה "יום הולדת שמח" ב-12 סולמות שונים היא התקבלה על ידי המנהלת הלנה דוריה כחברה במקהלת הילדים של האופרה. במהלך מסלול חניכה של 5 שנים, רוסום שרה במקהלה שליוותה זמרי אופרה גדולים כמו פלאסידו דומינגו ולוצ'יאנו פאבארוטי. עבור 5 דולר ללילה, רוסום שרה ב-5 שפות שונות ב-20 אופרות שונות דוגמת לה בוהם, טורנדוט, מצגת בקרנגי הול של The Damnation of Faust וחלום ליל קיץ. היא הודרכה בין השאר על ידי פרנקו זפירלי באופרה כרמן.
בגיל 12 רוסום החלה להתעניין במשחק, מה שהוביל לכך שהשיגה סוכן ונבחנה באודישנים רבים.
רוסום למדה בבית הספר היוקרתי בית ספר ספנס שבמנהטן, זהו בית ספר פרטי לבנות-בלבד, ממנו נשרה לאחר מספר שנים למען הזדמנויות אחרות. היא קיבלה את תעודת בית הספר התיכון שלה בגיל 15, דרך קורסים מורחבים אונליין שניתן לקבל מהתוכנית לצעירים מחוננים באוניברסיטת סטנפורד. לאחר מכן למדה באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק, שם למדה תולדות האמנות, צרפתית ופילוסופיה, והיא בוגרת שנת 2008.
קריירה
ב-1997 ערכה רוסום בכורה טלוויזיונית בהופעת אורח בסדרה "חוק וסדר" כאליסון מרטין. בעקבותיו קיבלה תפקיד חוזר באופרת הסבון "As the World Turns" בתור אביגיל ויליאמס המקורית בשנת 1999. בהמשך הופיעה בעוד מספר תפקידים קטנים ב-2 סרטים ומיני-סדרות. רוסום הועמדה לפרס האמן הצעיר ב-1999 עבור משחקה בסרט הטלוויזיה "גאון". בעקבות מועמדות זו קיבלה את התפקיד של אודרי הפבורן הצעירה בסרט הטלוויזיה The Audrey Hepburn Story של רשת ABC בשנת 2000.
בשנת 2000 ערכה רוסום הופעת בכורה קולנועית, בסרט "תופס השירים" (Songcatcher) בו היא שיחקה את היתומה האפאלצ'יאנית דלאדיס סלוקומב. הסרט, שהוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים סאנדנס, זכה בפרס מיוחד מטעם חבר השופטים על הופעה יוצאת מן הכלל של אנסמבל השחקנים. על הופעתה הייתה רוסום מועמדת לפרס הרוח העצמאית עבור הופעת הבכורה הטובה ביותר. בנוסף, שרה רוסום דואט עם דולי פרטון בפסקול הסרט.
בסרט נולה (2003) שיחקה רוסום את הדמות הראשית, כותבת שירים שאפתנית בשם נולה. בסרט הגדול הראשון שלה, "מיסטיק ריבר" של הבמאי קלינט איסטווד, רוסום כיכבה כקייטי מרקום, בתם מרת-הגורל של בעל עסק קטן בשם ג'ימי מרקום שגולם על ידי שון פן. בתור קייטי, המבקרים שיבחו את רוסום ואמרו שהיא "הקרינה הילה של תמימות, שגרמה למותה הטרגי של דמותה להיות נזכר ושובר לב." ב-2004 כיכבה בסרט האסונות "היום שאחרי מחר", לצד ג'ייק ג'ינלהול ודניס קווייד.
פנטום האופרה
אחרי צילומי הסרט "היום שאחרי מחר" חזרה רוסום לניו יורק, שם נבחנה, באיפור ותלבושת מלאים, לתפקיד הנחשק של כריסטין דאה בגרסה הקולנועית למחזמר המצליח של אנדרו לויד ובר, "פנטום האופרה" שיצא לאקרנים ב-2004. רוסום הייתה האחרונה להיבחן וכמעט החמיצה את הבחינה בגלל מחויבות משפחתית. רוסום, שהייתה אז בת 16, נבחנה אישית בפני ובר בביתו בניו יורק, והופתעה לשמוע שהועדפה על פני שחקניות ותיקות וידועות יותר. יופיה השברירי, קולה העדין וכישורי המשחק שלה הוכיחו את יכולתה לשחק את זמרת האופרה הצעירה שנהפכה למושא אהבתם של הפנטום (בגילומו של ג'רארד באטלר) וראול הוויקונט דה שאני (בגילומו של זמר ברודוויי פטריק וילסון). על תפקידה ככריסטין הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "שחקנית הקומדיה/מחזמר הטובה ביותר", אך לא זכתה בו.
כדי להתכונן לתפקיד כריסטין דאה, רקדנית בלט שהפכה לזמרת אופרה מצליחה, לקחה רוסום שיעורי בלט במשך מספר חודשים ולקחה שיעורי פיתוח קול מאחר שלא שרה מאז שעזבה את מקהלת האופרה המטרופוליטנית. בגישתה למשחק, רוסום טוענת שהיא שואבת הרבה מניסיונה האישי וחוויות שחוותה. על כן היא ביקרה באתרים שונים בפריז כדי להעלות "זכרונות עבר" שיעניקו להופעתה איכות רגשית מציאותית; היא עמדה על הגג של האופרה גרנייה, שם כריסטין וראול שרים "All I Ask of You"; היא ביקרה באגם התת-קרקעי שמתחת לאופרה; היא למדה את ציורי הבלרינות של אדגר דגה במוזיאון דורסיי כדי להטמיע את תנוחת הרקדניות; היא אף נכחה בסיאנס ב"אגודה הרוחנית של בריטניה הגדולה", שם מדיום סיפרה לה על סבתה המנוחה. יתרה מכך, רוסום, שלא ראתה את הגרסה הבימתית של המחזמר לפני צילומי הסרט, קיבלה הוראה מובר והבמאי ג'ואל שומאכר לא לצפות בו עד אחרי צילומי הסרט, כדי שתוכל להעניק פרשנות אישית ולא מושפעת לדמות.
הסרט התקבל בביקורות מעורבות, אך הייתה הסכמה רחבה שהסרט היה ספקטקולרי אך חסר עומק רגשי משכנע ותחושות משכנעות של רומנטיות או סכנה, ושהשחקנים לא היו מתאימים קולית לתפקידים המורכבים שנדרשו לשיר בסרט חשוב זה. בקופות בארצות הברית, הסרט לא כיסה את הוצאותיו שעמדו על 60–70 מיליון דולר, אך ההכנסות בקופות ברחבי עולם כיסו זאת סך ההכנסות מהסרט הסתכמו ב-154 מיליון דולר. מבקרים וצופים רבים הסכימו שקולה של רוסום לא היה מספיק בשל בשביל התפקיד של כריסטין שהלחין ובר (מספר שורות בסרט היא מדברת ולא שרה אותן) ושהיא לא סופרן ברמה של שרה ברייטמן ורבקה קיין שגילמו את כריסטין במחזמר הבימתי. למרות זאת, רוסום זכתה לשבחים על יופייה התמים ועל הקסם שהעניקה לדמות, הן בקרב המבקרים והן בקרב הציבור הרחב.
אחרי פנטום האופרה
ב-2006 הופיעה רוסום בסרט האסונות "פוסידון" בבימויו של וולפגנג פיטרסן, בתפקיד ג'ניפר רמזי, בתו של קורט ראסל. הסרט התקבל בביקורות מעורבות והיה כישלון קופתי בארצות הברית. רוסום הביעה רצון לבחור סרטים קטנים ואינטימיים יותר כמיזמים עתידיים בהם תשתתף.
רוסום הופיעה כיוליה במחזה רומיאו ויוליה של שייקספיר בפסטיבל התיאטרון של ויליאמסטאון ב-2006.
ב-2013, היא שיחקה בסרט "יצורים יפהפיים", עיבוד קולנועי לספר מאת מרגרט סטוהל וקאמי גרסיה באותו שם. היא גילמה את רידלי, נערה מלחשת, בת דודתה של לינה, הדמות הראשית בסיפור הרומנטי-גותי.
בימוי
בשנים 2017–2018 רוסום ביימה פרק בעונתה השביעית ופרק בעונתה השמינית בסדרה "חסרי בושה" ברשת Showtime, בה היא גם כיכבה במשך תשע עונות עד 2019.
ב-2017 ביימה פרק מעונתה השנייה של הסדרה "ממלכת החיות" ברשת TNT.
ב-2019 ביימה את הפרק השישי בסדרה האנתולוגית "אהבה מודרנית" של פריים וידאו.
מוזיקה
אחרי תפקידה ב"פנטום האופרה", קיבלה רוסום מספר הצעות להקליט אלבומים של מוזיקה קלאסית אך היא סירבה מכיוון שרצתה להקליט אלבום של מוזיקה עכשווית. על המוזיקה שלה היא אומרת: "זו מוזיקת פופ, אך לא פופ מסטיק של בריטני ספירס. אני רוצה שתהייה לזה הרגשה של דייוויד גריי או אני לנוקס. אני מבלה עד 12 שעות ביום באולפן ההקלטות." היא מציינת זמרות כגון דולי פרטון, מדונה, שר וברברה סטרייסנד כמקור השפעה. האלבום שהוציאה נקרא "Inside Out" ומספר קטעי שירים מתוך האלבום זמינים באתר שלה ב-MySpace. היא אמרה ששיריה יגיעו ל-iTunes ב-26 ביוני 2007. רוסום אמרה ש"קיבלתי השראה ליצור את האלבום הזה כי אני כה מתוסכלת מלהאזין לרדיו בימים אלה. יש כה מעט כנות רגשית." שיריה משקפים את עולמה הפנימי, לעיתים קרבות על מערכות יחסים" ועל "להיפגע, לרצות את בן הזוג האחר בחזרה, לא לרצות להיות הראשון לחזור".
ב-2007 רוסום שחררה שלושה שירי חג מולד במיני-אלבום "Carol of the Bells".
חיים אישיים
בשנים 2008–2010 הייתה נשואה למפיק המוזיקלי האמריקאי־יהודי ג'סטין סיגל. מאז 2013 היא בזוגיות עם הבמאי והתסריטאי האמריקאי-מוסלמי, סאם אסמאעיל. באוגוסט 2015 הם התארסו, ובמאי 2017 הם נישאו בבית כנסת רפורמי.
רוסום סובלת מצליאק, מחלה אוטואימונית שנובעת מרגישות למאכלים המכילים גלוטן ובפרט אלה העשויים מחיטה. בנוסף, בילדותה אובחנת כסובלת מהפרעת קשב, וריכוז והיפראקטיביות (ADHD) והיא מטופלת באמצעות ריטלין.
תאגיד הטילים והחלל אנרגיה
תאגיד הטילים והחלל אנרגיה על שם סרגיי פאבלוביץ קורוליוב (ברוסית:Ракетно-космическая корпорация "Энергия" им. С.П.Королева; מוכר גם בשם RKK Energiya) הוא גוף מחקר, פיתוח וייצור של חלליות, לוויינים, תחנות חלל ורכיבי חלל, הפועל ברוסיה. התאגיד התפתח מ"המשרד לתכנון ניסויי מספר 1", משרדו של סרגיי קורוליוב שהיה אחראי על מיזמי החלל המרכזיים של ברית המועצות. בתקופה הסובייטית הוענקו למשרד 4 עיטורי מסדר לנין ועיטור מהפכת אוקטובר.
תאגיד אנרגיה אחראי על מיזמי החלל העכשוויים של רוסיה, ובהם:
כיום זהו תאגיד פרטי ש־38.22% ממנו הם בבעלות ממשלת רוסיה.
היסטוריה
החברה הוקמה לראשונה כמחלקה מספר 3 של SKB-88, שהייתה חלק ממכון המחקר המדעי מספר 88 שנוצר בשנת 1946. ראש המחלקה היה סרגיי קורוליוב. באפריל 1950, על בסיס מספר מחלקות של SKB-88, הוקמה לשכת העיצוב המיוחדת מספר 1 (OKB-1) בהנהגת קורוליוב ובהחלטת מועצת השרים של ברית המועצות מיום 13 באוגוסט 1956, הופרדה לשכת התכנון יחד עם מפעל ניסויי והפכה לארגון עצמאי. 1,939 עובדים הועברו ל-OKB-1, יותר מ-10,000 עובדים הועברו למפעל הניסויי. קורוליוב הפך למעצב הראשי של הארגון החדש. הוא היה היזם העיקרי של מיזוג לשכת העיצוב עם בסיס הייצור של מפעל מספר 88, אך המבנה הארגוני אחד צמח רק בשנת 1974 בהנהגתו של ולנטין גלושקו, שבתקופתו יזם את הפיכת הארגון לחברת "אנרגיה".
ב-OKB-1, פותח הלוויין המלאכותי הראשון ספוטניק, פותחו ויוצרו תחנות בין-כוכביות אוטומטיות ששוגרו לירח, נוגה ומאדים. בשנים 1956–1957 תכננה וייצרה החברה טיל שיגור ממשפחת R-7. על רקטות ה-R-7 הראשונות שוגרו לווייני כדור הארץ המלאכותיים למסלול נמוך סביב כדור הארץ. בתחילת שנות השישים פיתחה החברה פרויקט לחללית מאוישת בשם "סבר" שלא יושם, אך על בסיסו נבנו כמה גרסאות של החללית ממשפחת סויוז. במשך זמן רב היו ספינות אלה הספינות המאוישות היחידות של ברית המועצות ורוסיה.
מאמצע שנות השישים עד 1974 ביצע הארגון עבודות בהיקף גדול במסגרת תוכנית חקר הירח הסובייטית, כולל פיתוח טיל כבד מסוג H-1, גשושית הירח 7K-L1 / זונד וגם פיתחה מספר גרסאות של חלליות מטען בלתי מאוישות מדגם פרוגרס ששימשו כרכבי מטען עיקריים לתחנות סאליוט, מיר ותחנת החלל הבינלאומית.
בשנים 1976–1993, החברה הייתה למפתחת המובילה של רכב השיגור השלישי הכבד ביותר בעולם, אנרגיה. באותה תקופה נשאה החברה את שם הקוד "מיזם B-2572". בשנת 1985, פותחה והושקה יחידת הבסיס של תחנת החלל מיר, שהייתה תחנת מסלול מאוישת מהדור השלישי הסובייטי (שוגרה ב-20 בפברואר 1986). היזם המוביל של תחנת מיר היה תאגיד אנרגיה בשיתוף פעולה עם מרכז המחקר והייצור חרוניצ'ב ומילא תפקיד מוביל בפיתוח ובמיוחד בייצור יחידת הבסיס והמודולים של התחנה.
בשנות השמונים פיתחה החברה חללית הובלה לשימוש חוזר ללא שימוש בכנפיים של מודול זאריה, שאמורה הייתה להחליף את החללית מסדרת סויוז ובוטלה בשל התמקדות בתוכנית המעבורות של אנרגיה: בוראן. כך החברה פיתחה ובדקה את מעבורת "בוראן", שביצעה טיסה אחת בשנת 1988.
בשנות האלפיים, הארגון שיפר את הייצור, נרכשו מכונות מודרניות חדשות. בשנים 2000 עד 2009 פיתחה אנרגיה, את החללית קליפר, שנועדה להחליף את החלליות מסדרת סויוז. אך בשנת 2009 הופסקה הפיתוח עקב סיום המכרז ופיתוח חללית חדשה, תכליתית יותר ללא כנפיים, מדגם אוריול. בשנת 2005 ייצר המיזם, בהוראת האקדמיה הלאומית למדעים של בלארוס, את הלוויין BelKA לחישה מרחוק של כדור הארץ. שיגור הלוויין לא צלח בשל תקלה ברכב שיגור, שלא היה מתוצרת תאגיד אנרגיה.
ארמנים בעיראק
הארמנים בעיראק (בארמנית: Իրաքահայեր, תעתיק: איראקאהאייר; בערבית: الأرمن في العراق, תעתיק מדויק: אלארמן פי אלעראק) הם קבוצה אתנית נוצרית בעיראק שנוכחות של קהילות ראשונות שלה בעיראק מוערכת לתקופה הבבלית. אל קהילות ותיקות אלה הצטרף גל חדש של פליטים ארמנים לאחר רצח העם הארמני, בתחילת המאה ה-20. מספרם במדינה כיום מוערך בכ-10–20 אלף ארמנים, שרובם חיים בעיר הבירה בגדאד ובערים בצרה ומוסול. בעיראק פועלת הכנסייה האפוסטולית הארמנית שרוב בני הקהילה בעיראק נמנים עליה, לצד מיעוט בקרב הקהילה הנמנה עם הכנסייה הקתולית הארמנית.
גודלה של הקהילה
ישנן הערכות שונות בנוגע למספר הארמנים החיים בעיראק. המשברים, המלחמות וחוסר היציבות במדינה השפיעו רבות על האוכלוסייה הארמנית בעיראק. רבים מבני הקהילה היגרו בעיקר לארמניה ובשל כך מספר הארמנים בעיראק הצטמצם בצורה ניכרת. לאחר גלי הגירה מסיביים של ארמנים מעיראק בעקבות הפלישה האמריקנית לעיראק, פלישת ארגון המדינה האסלאמית ואירועי האביב הערבי חיים בעיראק על פי הערכות מקומיות בין 20–30 אלף ארמנים, נכון ל-2020. מחלקת המדינה של ארצות הברית מעריכה את מספרם של הארמנים בכ-7000 בלבד. הערכה אחרת משנת 2015 עמדה את גודלה של הקהילה בכ-25 אלף ארמנים. מספרם של הארמנים במדינה לאחר סוף פלישת ארגון המדינה האסלאמית נותר יציב. בבגדאד ריכוז הארמנים הוא הגבוה ביותר מכל הערים בעיראק. לפי הערכות של ארמנים מקומיים הקהילה הארמנית בבגדאד מונה כמה אלפים בלבד. לצד בגדאד, גם הערים בצרה ומוסול נחשבות לערים עם ריכוז ארמנים.
מלחמת האזרחים בעיראק ופלישת ארגון המדינה האסלאמית
עם פרוץ מלחמת האזרחים בעיראק ולאחר הפלת משטרו של סדאם חוסיין, הפכו הארמנים והנוצרים בכלל בעיראק למטרה על ידי גורמים אסלאמיים קיצוניים. ארמנים רבים עזבו את עיראק בשל הסכסוכים האלימים והמצב הכלכלי הקשה שהוסיף על המצב המעורער במדינה. עם פלישת ארגון המדינה האסלאמית לעיראק בשנת 2014, הפכו הנוצרים והארמנים למטרה על ידי חברי הארגון האסלאמיסטי הקיצוני. פעולותיהם כללו הוצאה להורג של הנוצרים ופגיעה במקומות קדושים. על פי חברי קהילה מקומיים עם השתלטות ארגון המדינה האסלאמית על שטחים בעיראק, הופצצו כנסיות רבות ואתרי מורשת שביניהם נמנים גם כנסיות ארמניות.
הכנסייה הארמנית בעיראק
רוב הארמנים החיים כיום בעיראק משתייכים לכנסייה הארמנית-אורתודוקסית, המחולקת לשני חלקים: הכס הקדוש בארמניה והכס הקדוש של קיליקיה, הממוקם כיום בלבנון. הכנסייה הארמנית בעיראק שייכת לכס הקדוש של ארמניה וראש הכנסייה הארמנית-אורתודוקסית בעיראק נבחר בבחירה ישירה על ידי הקהילה המקומית ומאושר על ידי הקתוליקוס (ראש הכנסייה הארמנית אורתודוקסית) של כל הארמנים הממוקם בארמניה. מנהיג הכנסייה הארמנית-אורתודוקסית בעיראק הוא הכומר אוֹשַׁגָאן גוּלְגוּלְיָאן שנבחר בתאריך 13 במאי 2022. בעיראק קיימת גם קהילה ארמנית-קתולית, אשר מספר המאמינים הנמנים עימה מצומצם יחסית. הקהילה הארמנית-קתולית בעיראק קיימת כבר משנת 1628, עם תחילת פעולתו של המיסיון הקתולי באזור, שהפיץ את הזרם הקתולי בקרב הארמנים והאשורים. הזרם הארמני-קתולי מתקיים בעיראק ברציפות עד ימינו וממשיך בפעילותו הדתית בקרב קהילת מאמיניו. מסורתית הזרם מתקיים באותם ערים אשר קיים הזרם האורתודוקסי.
חיי הקהילה הארמנית בעיראק
הקהילה הארמנית ידועה בחיי קהילה תוססים שבמרכזם בתי הספר הארמנים, המרכזים הקהילתיים, קבוצות הספורט ומרכזי התרבות. עם זאת, מוסדות הקהילה של רוב הקהילות הארמניות במזרח התיכון אינם מתפקדים באופן שוטף בשל המצב הכלכלי והביטחוני הרעוע באזור. אף על פי כן, הקהילה הארמנית בעיראק ממשיכה בפעילותה ובפעילות המרכזים הקהילתיים שלה, שבמסגרתם פועלות קבוצות הספורט, תנועות הצופים ושאר הפעילויות התרבותיות. הארגונים הארמנים המרכזיים הפועלים בעיראק הינם, אגודת הספורט והצופים הומנטמן, איחוד הצדקה הארמני הכללי ואגודת תרבות טקיאן. כל הארגונים הללו פועלים במטרה לחזק את התרבות ואת השפה הארמנית ומארגנים אירועים שונים לרגל חגי הקהילה, הפעלות לצעירים, חוגי תרבות וספורט ופעילויות צופים על בסיס שבועי.
הארמנים בכורדיסטן העיראקית
לאחר מלחמת האזרחים ועליית ארגון המדינה האסלאמית, התיישבו ארמנים רבים בכורדיסטן העיראקית שנחשב למוגן יותר עבור קהילותיהם. ההערכה המקומית היא שקרוב ל-3000 ארמנים התיישבו בכורדסיטן העיראקית, שבו הן זוכות ליחס שוויוני והוגן, שבו הארמנים מוכרים כקבוצה אתנית בעלת זכות לחינוך בשפה הארמנית ושיש להם ייצוג קבוע בפרלמנט של החבל. בכורדיסטן העיראקית פועלים שני בתי ספר ומספר כנסיות ארמניות. בעקבות ההגירה הארמנית לכורדיסטן העיראקית, החלו ארמנים לקחת חלק פעיל בפוליטיקה של החבל ובבחירות לפרלמנט בשנת 2009 נבחרו לראשונה שלושה נציגים ארמנים עצמאיים כחברים בפרלמנט, עובדה שהיוותה תקדים גם בהיסטוריה של עיראק כולה. לארמנים אין ייצוג בפרלמנט העיראקי חרף ניסיונות רבים של נציגי הקהילה להיבחר לפרלמנט. בפרלמנט הכורדי ישנו נציג אחד של הקהילה הארמנית.
ייצור נשק על ידי ארגונים פלסטינים
כבר לפני פרוץ האינתיפאדה השנייה, ארגוני טרור פלסטינים ייצרו נשק לתקיפות נגד ישראל. עיקר המאמץ הושקע בפיתוח וייצור רקטות ארטילריות, אם כי חמאס בנה גרסאות משלו גם לטילים נגד טנקים ורקטה נגד טנקים. למרות שבדרך כלל הנשק שבידי הפלסטינים מוברח מהגבול המצרי לרצועת עזה ומהגבול הירדני ליהודה ושומרון, נשק קל מיוצר גם בשטחים הפלסטיניים.
סאסקס
סַאסֶקְס (באנגלית: Sussex) הוא מחוז היסטורי בדרום-מזרח אנגליה, מדרום ללונדון, ששטחו 3,783 קמ"ר ומתגוררים בו 1,609,500 תושבים (2011). הוא גובל בקנט, סארי, המפשייר ובתעלת למאנש.
סאסקס הוא מחוז היסטורי הידוע כאזור בעל גבעות רבות, מישורים ויערות. המחוז מייצא מוצרי-חקלאות רבים כמו עופות, בקר, פירות וירקות ואין בו כמעט תעשייה.
מאז שנת 1888 המחוז מחולק לשניים:
מחוז סאסקס משמש גם כפרוור מגורים בשל קרבתו לבירה לונדון.
ועידת קוויבק (1944)
בוועידה הושגו הסכמות ביחס לנושאים הבאים:
הטקטיקה והאסטרטגיה האמריקאית בעת החדשה
לאחר חתימה על חוזה פריז (1783) וקבלת עצמאות מבריטניה, ארצות הברית פירקה את רוב צבאה ומספר החיילים לא עלה בדרך כלל על כמה עשרות אלפים. מיליציוני באופיו, הצבא האמריקני הובס על ידי בריטניה ב-1812, אבל היה מספיק גדול על מנת לגבור על האינדיאנים ולהביס את מקסיקו בשנות ה-40 של המאה ה-19.
האירופאים לא יחסו לארצות הברית משמעות רבה וכאשר פון מולטקה נשאל מה למד ממלחמת האזרחים האמריקנית הוא ענה: "כלום". הדבר משקף את הפיגור היחסי של האמריקאים בפיתוח שיטות לחימה חדשות ושימושים בנשק חדש. אפילו במלחמת האזרחים, הם עדיין השתמשו ברובה שהיה בשימוש במלחמת העצמאות האמריקאית, ורק במשך המלחמה עברו לרובה מסוג חדש (ראו התפתחות כלי הירי).
הטקטיקה הייתה שונה במידת מה מהאירופאית, בעיקר בגלל הצבא הקטן. במקום צבא אירופאי מסורבל על מאות אלפי חייליו, הצבא האמריקאי היה נייד יותר וחיפש הכרעה מהירה.
השינויים הגדולים התחילו במלחמת האזרחים האמריקנית בין השנים 1861–1865 עם הגידול המשמעותי בגודל הצבא. מצבא קטן שלא עלה על 40,000-50,000 איש, שני הצדדים גייסו מאות אלפי לוחמים, ובקרבות הגדולים השתתפו לפחות 100,000 איש מכל צד. שינויים חשובים נוספים היו בהכנת ספינות קיטור משוריינות לשירות (ראו מוניטור).
האסטרטגיה הייתה דומה לאירופית וחיפשה קרב הכרעה או אם מדובר באויב חזק, אז התפתחה מלחמת התשה כמו במלחמת האזרחים. מבחינה צבאית מלחמת האזרחים הייתה ההופעה הראשונה של הדרך האמריקאית במלחמה, משמע ניצול המשאבים האדירים של הצפון לעריכת מלחמה כוללת ומכרעת. הצפון שהשתמש בבסיס התעשייתי הטכנולוגי והחקלאי העודף שלו בצורה מכרעת הכריע את הדרום באופן מוחץ. בין האסטרטגיות המרכזיות שנקט הצפון כנגד הדרום הייתה פגיעה ישירה במסילות הרכבות הדרומיות, קודם בויקסברג ולאחר מכן באטלנטה. בויקסברג נותק הדרום מהמערב ובהרס אטלנטה פורק הדרום ליחידות כלכליות שאינן מסוגלות להחזיק את עצמן. ההתרכזות בפגיעה במארג הכולל של המערכת הדרומית בישרה את המלחמות במאה ה-20, ובמיוחד את מתקפות הצוללות של הגרמנים והאמריקאים, ואת מתקפת המפציצים בשנים 1943-1944. מלחמת האזרחים האמריקנית נתפשת כיום כמבשרת של המלחמות המודרניות של המאה ה-20.
לקראת סוף המאה ה-19 ארצות הברית הגיחה לזירה הבינלאומית במלחמת ארצות הברית–ספרד, שכללה פעילות ימית רבה ואף פלישות אמפיביות.
במלחמת העולם הראשונה ארצות הברית גייסה צבא גדול של כמיליון וחצי חיילים. למרות זאת במתקפה הכוללת על גרמניה ב-1918 פיקד על כלל הכוחות הגנרל פרדיננד פוש והכוחות האמריקאים היו כפופים תחתיו.
בשנות השלושים של המאה ה-20 החלה ארצות הברית לפתח צי של נושאות מטוסים, במיוחד לאחר שהוכח כי מטוס מסוגל להטביע אוניית מלחמה רגילה. באותה תקופה שררה הבדלנות בארצות הברית ומטרת הצי הייתה להגן על ארצות הברית מפני פלישה מהאוקיינוס האטלנטי ומהאוקיינוס השקט. בסיסיו העיקריים של הצי באוקיינוס השקט היו פרל הארבור בהוואי והפיליפינים. כאשר הותקפה ארצות הברית בדצמבר 1941 על ידי היפנים, היו בסיסים אלו הראשונים להפצצה. הכישלון היפני התמצה בפספוס נושאות המטוסים ומכליות הדלק של האמריקאים. נושאות המטוסים היו בזמן ההפצצה של פרל הארבור בסיור מדרום להוואי ביחד עם מכליות הדלק ובכך ניצלו מהטבעה. כתוצאה מכך יכלו האמריקאים לנצל אותן בצורה מיידית כדי לבלום את היפנים בקרב אי האלמוגים ובקרב מידוויי.
האסטרטגיה האמריקאית במלחמת העולם השנייה הופנתה לכמה חזיתות במקביל. כל החזיתות נעזרו בבסיס התעשייתי האדיר של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. כך למשל, רק ב-1942 יוצרו יותר ממאתיים אלף מטוסים. במשך כל המלחמה הושקו יותר מ-125 נושאות מטוסים. במקביל סייעה ארצות הברית לאנגליה ורוסיה. האמריקאים ספקו לרוסים מילארדי טונות של דלק, כ-300,000 משאיות וג'יפים, אלפי מכשירי קשר לתפעול בטנקים וכן מיליוני טונות של קופסאות שימורים. כיוון שהרוסים התמקדו ביצור נשק בלבד (טנקים ומטוסים), ללא סיוע זה לא היה המסע לברלין יכול להתקיים. רק בזכות התמיכה הלוגיסטית האדירה של האמריקאים יכלו הרוסים לתחזק את המסע קדימה לעבר ברלין. האמריקאים הצליחו כבר ב-1942 לנצל את העורף התעשייתי לטובת המלחמה, תוך ייצור המוני של ספינות ליברטי, מטוסים, רובים, ומשאיות. זאת בניגוד לגרמנים, שנכשלו בהפניית העורף התעשייתי שלהם ליצור מלחמתי, ורק ב-1943 החלו לערוך שינוי בגלל אלברט שפר.
כיבוש יריחו
כיבוש יריחו הוא סיפור מקראי המופיע ב. העיר יריחו נכבשה על ידי עם ישראל בהנהגת יהושע בן נון, בקרב הפתיחה לכיבוש עבר הירדן המערבי, כחלק מהתנחלות השבטים בארץ ישראל.