cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גורגיאס (דיאלוג אפלטוני)
חלק שלישי
קאליקלס זועם על סוקרטס באומרו כי הוא מנצל את ההבדלים הקיימים בין "חוקי הטבע" לבין "החוק האנושי" כדי לייצר סתירות ולבייש את אנשי שיחו. הוא מסביר לסוקרטס כי הפילוסופיה אינה הולמת אדם שהגיע לגילו. סוקרטס מוליך את קאליקלס לסתור את דבריו בנוגע לחוק הטבע מול החוק האנושי, ובתגובה מאשים קאליקלס את סוקרטס ב"ציד מילים". קאליקלס ממשיך בטענותיו נגד סוקרטס כי הוא מיתמם ועוסק בדברים שאינם קשורים לטענותיו; סוקרטס, מצידו, ממשיך להשתמש בטענותיו של קאליקלס כנגדו. קאליקלס מנסה לטעון שיש קשר בין ערכים טובים: הטוב הוא החכם, האמיץ והנהנה, ואילו הרע הוא הפחדן, הטיפש והסובל. סוקרטס פורך את הטענה על ידי עירוב בין הערכים, ומציין טיפשים מאושרים, או חכמים סובלים; הוא אף מציין כי אמיצים ופחדנים יגיבו באותה העוצמה לאירועים.
חלק אחרון
בחלק זה כמעט אין דיאלוגים. שלושת הדוברים הבינו כי לא יצליחו לעמוד בוויכוח בפני סוקרטס. גורגיאס מפציר בסוקרטס להמשיך בדיון על מנת להבין את טענותיו לעומק. קאליקלס משיב רק על מנת להביא את הדיון לסופו. סוקרטס חוזר שוב לטענתו שרטוריקה היא סוג של חנופה. הוא טוען כי כל רטוריקה היא מלאכת דיבור ללא ידיעה אמיתית מאחוריה, כיוון שהרטוריקן אינו איש מקצוע. סוקרטס מחשיב עצמו כאחד מהאנשים היחידים המתעסק באומנות המדינה, בניגוד לתפיסה המקובלת של אותו הזמן כי הפעילות פוליטית מותווית על ידי רטוריקנים וסופיסטים. בסוף הדיאלוג, מספר סוקרטס על השופטים היושבים בשאול ושופטים אנשים, לפי המיתולוגיה היוונית; הוא אומר כי בתחילה התבלבלו השופטים בשיפוטם, כי לא הביטו רק על נשמתם של הנידונים אלא גם על דברים שוליים. אבל עכשיו, אומר סוקרטס, כאשר אדם עומד מול השופט הוא נשפט רק לפי מצב נשמתו, ועל כן מסיים סוקרטס את דבריו בהטפת מוסר לעשיית טוב, להימנע מעוול, ולא להשקיע מאמץ במראית עין, כדי לזכות בדינם של שופטי השאול.
מאפייני הדיאלוג
גורגיאס הוא דיאלוג שקשה למקמו בין הדיאלוגים השונים. בחלקו הוא מאופיין כדיאלוג מוקדם לכל דבר. ישנו דיאלוג ער בין סוקרטס לחבריו, והוא מוצא סתירות ובעיות בדבריהם. הוא מוביל אותם ישר לכיוון אליו הוא מכוון תוך כדי גרימת מבוכה (מצב המכונה אפוריה). הוא גם אינו מציג את משנתו של אפלטון בבהירות כמו שאפשר לראות בדיאלוגים התיכוניים שלו (כמו פידון). מצד שני המבנה שלו שונה מהדיאלוגים המוקדמים. בחלקו סוקרטס מדבר הרבה יותר ונותן לחבריו לשאול אותו שאלות. לכן יש הסוברים כי גורגיאס הוא דיאלוג מוקדם ויש הסוברים כי הוא דיאלוג תיכון (כפי שמופיע בתבנית הדיאלוגים האפלטוניים).
גלקסיית הפסל
גלקסיית הַפַּסָּל, ידועה גם בתור NGC 253 או גלקסיית מטבע הדולר, היא גלקסיה ספירלית בקבוצת הכוכבים פסל. גלקסיית הפסל עוברת שלב אינטנסיבי של יצירת כוכבים חדשים, בקצב גבוה בהרבה מהממוצע בגלקסיות ספירליות. גלקסיית הפסל מהווה מטרה פופולרית בקרב אסטרונומים חובבים, בשל הקלות בה ניתן להבחין בענני האבק שבה. גלקסיית הפסל היא הגלקסיה הגדולה והבהירה ביותר מבין הגלקסיות של קבוצת פסל שהיא קבוצת גלקסיות קטנה המכילה כ-13 גלקסיות.
היסטוריית הגילוי ותצפיות נוספות
התגלית הרשומה הראשונה היא של קרוליין הרשל, אחותו של האסטרונום המפורסם ויליאם הרשל, בשנת 1783. ויליאם הרשל צפה בה כחמישים שנים מאוחר יותר ותיאר אותה כ"אובייקט יפיפה". ב-1961 תיאר אותה אלן סנדייג' כך: "זהו המגדיר של סוג Sc, סוג מיוחד של גלקסיות, שמתאפיין במבנה של פסי אבק. פסים ועננים מורכבים של אבק פזורים לכל השטח שנראה בצילומים. קשה להבחין בזרועות הספירליות... הזרועות ניתנות להבחנה במעקב אחרי פסי האבק לא פחות מאשר המבנה הספירלי". ב-1978 גילה ברנרד י. מיילס שגלקסיית הפסל היא מקור חזק של קרינת רדיו.
תצפיות חובבים
גלקסיית הפסל היא אובייקט פופולרי בשל היותה בהירה וקלה לאיתור, שנייה בכך רק לגלקסיית אנדרומדה. כבר במשקפת ניתן להבחין בה בקלות, אך לא מתגלה מבנה מוגדר. טלסקופים בינוניים (מעל ל-20 ס"מ קוטר) מראים מבנה ברור בתנאי תצפית טובים. בפס האבק המרכזי ניתן להבחין בטלסקופים של 25 ס"מ ומעלה.
איתור הגלקסיה קל בזכות היותה כ-7.3 מעלות מדרום לכוכב הבולט דנב קאיטוס. כ-4.5 מעלות מצפון לה נמצאת הגלקסיה הספירלית NGC 247 שגם כן שייכת לקבוצת פסל.
יצירת כוכבים אינטנסיבית
יצירת הכוכבים האינטנסיבית יצרה כמה צבירי כוכבים ענקיים. הגדול שבהם מכיל מאסה של יותר מ-10 מיליון מסות שמש, ובו ריכוז גדול של כוכבי וולף-ראייה. הגיל הממוצע של כוכביו מוערך ב-6 מיליון שנים בלבד. צביר נוסף ליד מרכז הגלקסיה בעל מאסה של למעלה ממיליון מסות שמש, ושניים שמסתם לפחות 50,000 מסות שמש.
בפינה הצפון-מזרחית של הגלקסיה הובחן ענן מימן מולקולרי ומספר גדול של כוכבים חדשים, מה שמרמז שארעה שם התנגשות גלקסיות עם גלקסיה ננסית לפני כ-200 מיליון שנים, שחוללה את יצירת כוכבים בהתנגשות ענני מימן מולקולרי.
כמו בגלקסיות נוספות שבהן מתחוללת יצירה אינטנסיבית של כוכבים, רוחות קרינה מהכוכבים החדשים בצירוף אירועי סופרנובה תדירים גרמה לפיזור אבק וגז מהגלקסיה עצמה להילה הסובבת אותה. אובדן חומר זה צפוי לגרום לירידה חדה בקצב יצירת כוכבים.
מאפיינים נוספים
מסתה הנראית של גלקסיית הפסל היא כ- מסות שמש, אך מתנועה הגלקסיות האחרות בקבוצה מסביבה, ניתן להעריך שמסתה המלאה היא בערך פי 15 מכך. אורכה הזוויתי הוא כ-27.5 דקות קשת שממרחק של כ-10.5 מיליון שנות אור, שקול לקוטר של כ-83,000 שנות אור. מתנועה החומר סביב הליבה של גלקסיית הפסל, נראה שקיים בתוכה חור שחור על-מאסיבי שמסתו ככל הנראה כ-5 מיליון מסות שמש. גלקסיה ננסית שקוטלגה NGC 253-dw2 הובחנה בסמוך, וככל הנראה תתנגש בעתיד ותסופח לגלקסיית הפסל.
גלקסיית הפסל היא אחת מתוך 12 גלקסיות גדולות אשר מקיפות את הקבוצה המקומית ומכונות "מועצת הענקים", האחרות הן מאפיי 1, מאפיי 2, IC 342, גלקסיית המחוגה, M64, M81, M82, M83, M94, NGC 4945 וקנטאור A.
שיוט (תעופה)
שיוט בתעופה הוא שלב הטיסה הארוך והעיקרי, שמגיע לאחר שלב הטיפוס, ובו כלי הטיס טס בתנאים (בגובה, מהירות וכוח מנוע) קבועים ולאורך זמן ולאורכו מתבצע עיקר הניווט בטיסה. בשיוט כל הכוחות הפועלים על המטוס נמצאים במצב של איזון, הגרר שווה לדחף והעילוי שווה למשקל. שיוט מתוכנן בדרך כלל לביצועים מיטביים בהתאם לדרישות המשימה.
מאפיינים
שיוט הוא השלב הארוך בטיסה, ועל כן, ברוב המקרים, הוא גם השלב הכי משמעותי לביצוע המשימה הספציפית של הכלי הטיס. בדרך כלל ביצועי המטוס העיקריים בשיוט הם משך טיסה, מהירות וטווח. ישנם פרופילי טיסה שונים המשתמשים באיזונים שונים בביצועים הללו לטובת דרישות המשימה. לדוגמה, מטוס שאמור לסוב סביב נקודה אחת למשך זמן מרבי יבחר פרופיל טיסה שיקנה לו את היעילות המרבית שריפת הדלק יחסית לזמן אבל יקריב את הטווח והמהירות; במצב שבו נדרש טווח רב ייבחר פרופיל שיקנה למטוס את היעילות המרבית של נצילות דלק יחסית למרחק אבל יקריב את המהירות ומשך הטיסה המרבי; ובמקרה וישנה דרישה להגיע למטרה במהירות המרבית הפרופיל שיבחר יקריב טווח וסיבולת באוויר לטובת מהירות מרבית.
הגורמים העיקריים המשפיעים על ביצועי שיוט של כלי טיס הם הגרר על כל מרכיביו, ביצועי המנוע, עתודת הדלק של המטוס ומשקלו.
בין TOC ו-TOD
כאמור שלב השיוט מגיע לרוב לאחר טיפוס. במהלך תכנון הטיסה משתמשים בנקודות סיום הטיפוס הנקראת Top Of Climb או TOC ונקודת תחילת ההנמכה הנקראת Top Of Descent או TOD לבידוד שלב הניווט בו המטוס ישייט מכיוון שזה מבודד את שלבי הטיפוס וההנמכה בהם הוראות הפקחים עשויות להשתנות ולהשפיע על הזמנים ונצילות הדלק בתלות בכיוון הרוח שעשויה לשנות את המסלול עליו נוחתים ועקב כך את הגישה אליו, העומס על השדה שעלול לדרוש המתנה או סטייה ממסלול הגישה הסטנדרטי, וכדומה.
גובהי שיוט
עם העלייה בגובה ישנה ירידה ניכרת בגרר הטפילי מפני שהאוויר דליל יותר ולכן מתנגד פחות לתנועת כלי הטיס. אי לכך, לרוב ביצועי המטוס נהיים יעילים יותר ככל שעולים גבוה יותר. אבל בתלות בביצועי המנוע ודרישות משימה שונות כלי הטיס יכול לשייט גם בגבהים נמוכים יותר. מרבית מטוסי הנוסעים הסילוניים משייטים בגבהים של 20,000-40,000 רגל (6,000 עד 12,000 מטר) וברום טיסה בהם ביצועי מנועי הטורבו-מניפה מקנים להם את הביצועים המיטביים יחסית לטווח שלהם.
שיוט על-קולי
מיעוט מטוסים מסוגל לשייט לאורך זמן במהירות על קולית בשל גורמים שונים בהם הקושי בהגעה למהירות זאת עקב עליית הגרר הדרמטית במהירות עבר-קולית וירידת הגרר המתונה במהירויות על קוליות נמוכות. לרוב מטוסים בעלי יכולות שיוט על קולי טסים במהירויות של מעל למאך 2 מכיוון ששם הגרר נמוך יחסית והמטוס יכול לשייט ביעילות, לעיתים גם ללא מבער אחורי שמבזבז הרבה מאוד דלק. עם זאת, יעילות מטוסי נוסעים מודרניים וכן ההגבלות על רעשי הבום העל-קולי בתעופה האזרחית מונעים שימוש נרחב בכלי טיס אלה.
שיוט-טיפוס
במטוסים המשתמשים במנועי בערה פנימית המטוס צריך לשאת עתודות דלק. עם המשך השיוט הדלק מנוצל וכמותו הכוללת פוחתת ולכן משתנה משקל המטוס ואיתו איזון הכוחות והוא נוטה לטפס במתינות תוך כדי שיוט, מה שנקרא שיוט-טיפוס. בתעופה בגלל בקרה הדוקה על נתיבי וגובהי הטיסה לטובת שמירה על הפרדה בטוחה, לרוב לא ניתן לאפשר טיסה בשיוט-טיפוס בנתיבים הגבוהים. במקום זאת המטוס ישמור על הגובה שהוקצה לו ויבקש עלייה לגובה בשלבים, אם מתאפשר. הדבר מקטין בהדרגה את נצילות הדלק של המטוס, מכיוון שבשביל למנוע טיפוס המטוס צריך להקטין את העילוי בעזרת הקטנת מהירותו על ידי הקטנת דחף המנוע שעתה לא יפעל באזור העבודה היעיל שלו. לחלופין המטוס יצטרך להוריד אף, במצב זה המטוס יאיץ אבל יבזבז יותר דלק על התמודדות עם גרר.
ג'ון בו (שחקן)
ג'ון בו (באנגלית: John Bowe; נולד ב-1 בפברואר 1950) הוא שחקן אנגלי הידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד לורנס וייט בסדרה "אמרדייל".
ביוגרפיה
בו נולד בגריזבי שבווירל במחוז צ'שייר בצפון-מערב אנגליה. אחד מתפקידיו החשובים היה בדמות ג'ורג' מרלו בעונה הראשונה של הסדרה "החשוד העיקרי" משנת 1991.
בין 1999 ל-2002 גילם את דאגי פרגוסון באופרת הסבון "קורוניישן סטריט". לפני כך הופיע באופרת סבון יומית "משפחות" של גרנדה TV.
תפקידים נוספים שלו בטלוויזיה כוללים את: סדרת הדרמה "Warship", הסדרה "Secret Army", "בון", "The New Statesman", "קפיטל סיטי", "Class Act", "לאבג'וי", "עדות אילמת", "The Royal", "דיאל ופסקו", "קלאופטרה", "איינשטיין ואדינגטון", "לגעת בקטיפה", "The Hour" ו"פקד בילוש בנקס". בקולנוע הופיע בו בסרטים "007 באזור המסוכן" (1987), "Resurrected" (מ-1989), "מחוז קילבורן" (2000) ו"גוזו" (2015). ב-2007 גילם בו את ד"ר מורגן בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "קרנפורד".
באפריל 2010 הצטרף בו לצוות השחקנים של ההפקה בתיאטראות וסט אנד בלונדון של המחזמר "פריסילה, מלכת המדבר" בתפקיד בוב. בספטמבר 2011 הופיע בתפקיד השופט טרפין במחזה "סוויני טוד" בצ'יצ'סטר, והמשיך להופיע באותו תפקיד כשההצגה הועברה לווסט אנד.
בספטמבר 2014 הצטרף בו לצוות שחקני אופרת הסבון "אמרדייל" בתפקיד לורנס וייט, המאהב לשעבר של הרולד בירץ'. הדמות הגיעה לסדרה יחד עם הבת כריסי (לואיז מרווד), הנכד לכלן (תומאס אטקינסון). באפריל 2017 פורסם שבו יעזוב את הסדרה, אולם הוא המשיך להופיע עד ינואר 2018, אז הדמות שגילם נהרגה בתאונת דרכים.
With Honors (פסקול)
הוא פסקול סרט הקומדיה-דרמה האמריקאי "בכבוד" (1994). הפסקול יצא לאור ב-22 במרץ 1994, על ידי חברות התקליטים האחים וורנר ומאבריק רקורדס. הסינגל המוביל, "I'll Remember", בביצועה של מדונה הפך ללהיט בין-לאומי.
במהלך הקלטות פסקול הסרט השתתפו אמנים ולהקות כדוגמת: מדונה, דוראן דוראן ובלי.
רקע
על "I'll Remember" קיבלה מדונה מועמדויות לפרס גלובוס הזהב, גראמי ופרס הסרטים והטלוויזיה של MTV.
פאבלה
פאבלה (בפורטוגזית: Favela) היא הכינוי של שכונת עוני בברזיל. פאבלות נוצרות כתוצאה מבנייה לא חוקית מסביב או בלב הערים הגדולות. הפאבלות ממחישות את העוני הרב הקיים בברזיל; לעיתים שכונות אלה ממוקמות במרחק של עשרות מטרים משיכוני פאר הבנויות בלב הערים. מקור השם "פאבלה" הוא מזן צמח קוצני, ואת השם העניקו חיילים שהשוו את הצריפים שקיבלו לצמח הקוצני.
מקור הפאבלות
אף על פי שהפאבלות שזוכות לפרסום הרב ביותר נמצאות בפרבריה ובלב ליבה של ריו דה ז'ניירו, קיימות פאבלות כמעט בכל עיר גדולה בברזיל. בתחילה, רוב תושבי הפאבלות היו עבדים משוחררים. גם לפני שנקראו שיכונים אלה "פאבלות", נהגו העבדים השחורים ובני המעמד הנמוך לגור יחד, מחוץ למרכז העיר, מכיוון שנדחו על ידי החברה. גם כיום, חלק גדול מתושבי הפאבלות הם צאצאי אותם עבדים משוחררים, שלא הצליחו להשתלב בחברה הברזילאית. אך רוב הפאבלות המודרניות נבנו בשנות ה-70 על ידי כפריים שהיגרו מהאזור הצפון-מזרחי של ברזיל לערים הגדולות, בחיפוש אחר עבודה. רבים מהם אכן מצאו תנאי מחיה עדיפים בערים הגדולות, אך רבים אחרים נתקלו בקשיים מאחר שהנהירה לעיר הייתה גדולה מיכולת הקליטה שלה.
אופי הפאבלות
הפאבלה בנויה לרוב מבקתות פחונים, ללא מערכת ביוב, צנרת מים וחיבורי חשמל. מטבע הדברים מהוות הפאבלות זירת פעולה לברוני פשע ולסמים; ולכן לילדים שנולדו לפאבלה אין סיכויים גדולים לצאת ממנה ולהשתלב כחברים מן המניין בחברה הברזילאית, כשיגדלו. גם דרכי הגישה והתחבורה אל תוך הפאבלות רעועות, ולעיתים אין כלל כבישים המחברים אותן אל שאר העיר.
מאחר שהשכונות אינן חוקיות, אין בשטחן תחנות משטרה, ולכן כל פעולה שמבצעת המשטרה בתחומי הפאבלות היא פלישה של ממש, הדורשת כוחות גדולים ולעיתים קרובות גובה קורבנות. עם זאת, משנות ה-90 החלו מספר שינויים במדיניות ובהתייחסות לפאבלות: בחלקן הוקמו מרפאות ציבוריות ובתי ספר, ויוסדו לימודי מחשבים כדי להקטין את הפער הדיגיטלי של ילדי התושבים; החלו מספר שיתופי פעולה ראשוניים בין מנהיגי הקהילות המקומיות לבין גורמי משטרה; והוכרזו תוכניות חומש ממשלתיות לפיתוח עירוני של השכונות.
הפאבלות המפורסמות ביותר נמצאות בריו דה ז'ניירו. הפאבלות של ריו נבנו על מורדות ההרים, בין השכונות החוקיות ששוכנות בעמקים. לפעמים רק כביש אחד מפריד בין מגורי עוני ודלות לבין מבנים מפוארים ועושר עצום. לפי ההערכות, כשלושים אחוז מתושבי העיר (כלומר כארבעה מיליון איש) מתגוררים בפאבלות.
למרות תנאי המחיה הקשים בפאבלות, מספר לא מבוטל של מפורסמים ברזילאים צמחו משכונות עוני אלו, בעיקר כדורגלנים.
שיפור במעמד הפאבלות
כהכנה לקראת אולימפיאדת ריו, החלה המשטרה מאז 2011 להפגין את כוחה בפאבלות של ריו דה ז'ניירו ולבער את האלימות והסמים שהיו בהן קודם. בעקבות הוצאת הפשע מהשכונות החל מעמד הפאבלות להשתפר, וחלקן נחשבות כיום למקור השקעה אטרקטיבי בתחום הנדל"ן בעיר.
שאנוויירפושגוונגיש
שׂאנוויירפושׂגוונגישׂ (בולשית: Llanfairpwllgwyngyll, קיצור של ) הוא כפר גדול בן כ-3,000 תושבים באי אנגלסי שבויילס, הידוע בשמו הארוך במיוחד שנועד למשוך תיירים – שם המקום הארוך ביותר באירופה. אטרקציה נוספת בכפר היא עמוד בגובה 27 מטר.
היסטוריה
המקום בו שוכן כיום קיים עוד מהתקופה הנאוליתית. האזור נכבש על ידי רומא, תחת פיקודו של גאיוס סוטוניוס פאולינוס והיווה חלק מבריטניה הרומאית. בימי הביניים נכלל שׂאנפיירפוכגווינגישׂ בממלכת גוויניד', ובאותה תקופה היו בו פחות מ-100 איש. במפקד של 1801 נספרה אוכלוסייה של 385. כיום מהווה שׂאנוויירפושׂגוונגישׂ פרבר של בנגור (השוכנת מצדו השני של מצר מנאי).
שם
הכפר ידוע בעיקר בשל שמו, הוא המקום עם השם הארוך ביותר באירופה, ואחד מהשמות הארוכים ליישוב בעולם. הכפר ידוע בקיצור גם כשאנוויירפושׂגוונגיש. בשל שמו, הכפר הוא אטרקציה לתיירים המצטלמים ליד שלט עם שם היישוב בתחנת הרכבת המקומית. הכפר נקרא במקור שאנווייר פושׂגווינגיש (Llanfair Pwllgwyngyll), אך שמו הוארך במתכוון במאה ה-19 כדי למשוך תיירים לכפר, ובכך הוא דוגמה מוקדמת לתעלול יחצ"ני.
בתרבות
שמו המיוחד של הכפר נחגג בשיר של להקת ייסייר והוא מאוזכר בסרטים "קדימה להונג קונג" (The Road to Hong Kong) ו"ברברלה" (Barbarella).
ספקס
ספֿקס (בערבית: صفاقس, תעתיק: צפֿאקס; בברברית: ⵙⵉⴼⴰⴽⵙ (סִיפַֿאכּס), בצרפתית: Sfax) היא העיר השנייה בגודלה בתוניסיה ובירת המחוז הקרוי על שמה במזרח המדינה. העיר, שנוסדה בשנת 849 על חורבות היישובים הרומיים טאפארארה וטאיאנא, שוכנת על שפת מפרץ גאבס שבים התיכון כ־235 ק"מ דרום־מזרחית לבירה תוניס. יש בה את אחד הנמלים החשובים במדינה ומפעל תעשייתי לעיבוד פוספט.
בעת העתיקה התקיימה באזור העיר הקרתחדשתית תנאי (Thenae בלטינית, "תעינת" בפיניקית). במאה ה־12 נכבשה ספקס על ידי הנורמנים, ובמאה ה־16 כבשו אותה הספרדים. בימי מלחמת העולם השנייה התבצרו הגרמנים בעיר, והיא הופצצה רבות על ידי מטוסי ארצות הברית, עד שהגרמנים פינוה והבריטים נכנסו לתוכה, בשנת 1943.
העיר מחולקת לשניים:
מספקס יוצאת רכבת אל גאפסה, העשירה במכרות פוספטים, ורכבת אחרת מחברת אותה עם שאר ערי החוף. הנמל של ספקס הוא גדול ומשוכלל, ודרכו נשלחים מדי שנה מאות אלפי טונות של סחורות: פוספטים, שמני זית, תמרים, שקדים, ספוג, עשב חלפה, אריגי משי, צמר, כותנה וסחורות אחרות מתוצרת המקום.
דמוגרפיה
אוכלוסיית העיר מונה 286,203 בני אדם (1 בינואר 2022), 80% מהם הם ערבים, והיתר אירופאים, בעיקר צרפתים. בספקס קיים גם יישוב יהודי. עם כיבוש העיר בידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה הוקם בעיר גטו יהודי. איזידור שפרבר, רופא פולני שהתגורר בעיר הוכרז על ידי הגרמנים כראש היודנראט בעיר. העיר שוחררה על ידי בעלות הברית עם יתר ערי תוניסיה.
יחסי ספרד–צ'ילה
יחסי ספרד–צ'ילה הם היחסים הדו-צדדיים בין צ'ילה וספרד. שני העמים הם חברי אגודת השפה הספרדית, ארגון הברית איברו-אמריקאי והארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי.
הקולוניזציה הספרדית
בשנת 1536 הגיע החוקר הספרדי דייגו דה אלמגרו לצ'ילה של ימינו בתקווה למצוא טריטוריה אחרת עשירה כמו פרו, אולם מאחר שהוא לא גילה משאבים מינרליים בשטח, הוא חזר במהרה לפרו. בשנת 1540 נכנס הכובש הספרדי פדרו דה ולדיביה לצ'ילה והקים את העיר סנטיאגו דה צ'ילה. בשנת 1553, במהלך קרב טוקאפל, נהרג פדרו דה ולדיביה על ידי לוחמי מפוצ'ה.
בשנת 1542, צ'ילה הפכה לחלק מהאימפריה הספרדית ונשלטה על ידי מלכות המשנה של פרו שבסיסה בלימה. בשנת 1776 הוקמה מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה שבסיסה בבואנוס איירס, וצ'ילה הפכה לחלק ממנה. בגלל היעדר העושר המינרלי בשטח, מעט מאוד מהגרים ספרדים התיישבו בצ'ילה ומי שכן עשה זאת, בעיקר עבדו את האדמה כחקלאים.
עצמאות
בראשית המאה ה-19 התגלגל גל של רגשות עצמאות מהאימפריה הספרדית באמריקה הלטינית. ב-18 בספטמבר 1810 הכריזו מנהיגי הקפיטניה חנרל של צ'ילה על צ'ילה כרפובליקה אוטונומית בתוך המלוכה הספרדית. בעשור הבא, כוחות צ'ילה נלחמו בכוחות ספרדים למען עצמאות. באוקטובר 1814, כוחות צ'ילה הפסידו במהלך הקרב על רנקגואה שהוביל לרקונקיסטה של צ'ילה על ידי ספרד בין השנים 1814–1817.
בפברואר 1817, כוחות בהנהגת הגנרל ברנרדו או'היגינס, יחד עם גנרל חוסה דה סן מרטין וצבא האנדים נכנסו לצ'ילה מארגנטינה דרך האנדים ונלחמו בספרד בקרב צ'אקאבוקו אשר הביא לניצחון ארגנטינאי / צ'יליאני. באפריל 1818, או'היגינס והכוחות של סן מרטין נלחמו בחיילים ספרדים בראשותו של הגנרל מריאנו אוסוריו בקרב מאיפו אשר הבטיח את העצמאות של צ'ילה וארגנטינה.
לאחר העצמאות
באפריל 1844 הכירה ספרד בעצמאות צ'ילה ושתי המדינות כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים לאחר חתימת הסכם שלום וידידות. במרץ 1866, במהלך מלחמת איי צ'ינצ'ה, הפציצה ספרד את הנמל הצ'יליאני של ולפראיסו כנקמה על השתתפותה של צ'ילה במלחמה וסירוב לספינות ספרדיות לעגון בנמלים הצ'יליאניים.
בין השנים 1970–1973, היחסים בין הממשלה הסוציאליסטית של סלבדור איינדה, והממשלה האנטי-קומוניסטית של פרנסיסקו פרנקו היו ידידותיים, בשנת 1972, פרנקו הזמין את איינדה לבקר בספרד, לעומת זאת, איינדה סירב להצעה. זמן קצר לאחר מכן התרחשה בצ'ילה הפיכה אשר הביאה להדחתו של סלבדור איינדה; פרנקו הכיר בממשלה של אוגוסטו פינושה. בנובמבר 1975, פרנקו מת ופינושה היה ראש המדינה הזר היחיד שהשתתף בלוויה שלו.
במרץ 1990, פינושה העביר את השלטון לנשיא הנבחר פטריסיו איילווין ובאוקטובר 1990, חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד ערך את ביקורו הממלכתי הראשון בצ'ילה. המלך ביקר בצ'ילה מספר פעמים לאחר מכן.
כיום יש 60,000 אזרחים ספרדים המתגוררים בצ'ילה. קיימות טיסות ישירות בין שתי המדינות עם חברות התעופה הבאות: איבריה, LATAM צ'ילה ו-Plus Ultra Líneas Aéreas.
היחסים בין שתי המדינות
במהלך השנים, שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים כמו הסכם הביטוח הלאומי (1998); תזכיר על מדעי וטכנולוגי שיתוף פעולה (2003); הסכם תחבורה אווירית (2007); ההסכם הביטחוני (2014), הסכם על תיירות (2015).
יחסי סחר
ב-2015, המסחר בין צ'ילה וספרד הסתכם ב-2.7 מיליארד אירו. ב-2014, ההשקעות הספרדיות בצ'ילה הסתכמו ב-3.2 מיליארד. חברות ספרדיות רב לאומיות כגון בנקו בילבאו Vizcaya Argentaria, בנקו סנטנדר, Mapfre וזארה, בין היתר, פועלות בצ'ילה. כמה מותגים של יין צ'יליאני ניתן למצוא ברחבי ספרד.
גשר קסטיוס
גשר קסטיוס (בלטינית: Pons Cestius - "פונס קסטיוס", באיטלקית: Ponte Cestio - "פונטה צ'סטיו" - גשרו של קסטיוס) הוא גשר אבן המקשר בין אי הטיבר מצפון (בגדתו המזרחית/ הימנית של עיקול הטיבר) עם אזור טרסטוורה מדרום (בגדתו השמאלית /מערבית של עיקול הטיבר), בעיר רומא.
היסטוריה
הגשר נבנה במהלך המאה הראשונה לפנה"ס ככל הנראה בין השנים 62 ו-27 לפנה"ס, לאחר בניית גשר ארבעת הראשים המקשר את האי לגדתו הצפונית של נהר הטיבר.
גשר זה ניזוק במהלך המאה ה-19 ורק חלקים מועטים מהמבנה המקורי נותרו על ימינו. בגשר המתוקן משתמשים גם כיום.
הקיסר ולנטיניאנוס הראשון שיפץ את הגשר במאה הרביעית. אחריו שיפצו אותו ואלנס וגרטיאנוס, השיפוץ הסתיים בשנת 369 והגשר נחנך מחדש בשנת 370 בשם "גשר גראטיאני" (pons Gratiani). במהלך השיפוץ צופה הגשר באבן טרוורטין שנלקחה מתיאטרון מרקלוס שבגדתו הצפונית של הנהר. אורכו של הגשר היה 42 מטרים, רוחבו כ-8.2 מטרים, והוא כלל קשת מרכזית גדולה שקוטרה 23.65 מטרים, ושתי קשתות קטנות משני צדדיה (שקוטרן 5.8 מטרים).
בין המאה ה-12 ושנת 1834 שופץ הגשר מספר פעמים.
במהלך השנים 1888 ו-1892, עת נבנו רציפי גדות הטיבר, נהרס הגשר ונבנה מחדש לצורך הרחבת הנהר מ-48 מטרים ל-76 מטרים. הגשר הקדום היה קצר מדי, ולכן נבנה גשר חדש בן שלוש קשתות, שהמרכזית בהן נבנתה מאבני הקשתות המקוריות.
אליסיה סילברסטון
אלישה סילברסטון (באנגלית: Alicia Silverstone; נולדה ב-4 באוקטובר 1976) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה יהודייה-אמריקאית. ידועה בזכות הופעותיה בסרטים "דלוקה עליו עד מוות" (1993), "קלולס" (1995) ובשל הופעתה בתור באטגירל / ברברה גורדון בסרט "באטמן ורובין" (1997).
סילברסטון קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת קומדיה עבור תפקידה בסדרה "מיס מאץ'" (2003) של רשת NBC.
סילברסטון, היא טבעונית, חברה בארגון PETA ופרסמה שני ספרי בישול: The Kind Diet" (2009) " ו"The Kind Mama" (2014).
ביוגרפיה
אליסיה סילברסטון נולדה בסן פרנסיסקו, קליפורניה וגדלה בעיירה הילסבורו (אנ'), במפרץ סן פרנסיסקו, בתם של מונטי סילברטון, יזם נדל"ן במקצועו, יהודי יליד אנגליה ושל דיאדרה "דידי" סילברסטון (לבית רדפורד), ילידת סקוטלנד, התגיירה לפני נישואיהם (אל זרם היהדות-קונסרבטיבית) שעבדה כדיילת רוב שנותייה בפאן אמריקן וורלד איירווייז. לסילברסטון אח ואחות מנישואיו הראשונים של אביה, דיוויד וקזי. סילברסטון למדה בבית הספר קרוקר (אנ') ולאחר מכן בתיכון סן מטאו (אנ'), אולם לא סיימה את לימודיה במוסדות אלו. בצעירותה, למדה בבית ספר עברי ואף חגגה בת מצווה.
קריירה
בגיל 6 החלה סילברסטון לעסוק בדוגמנות ואף השתתפה במספר פרסומות, הראשונה בהן הייתה לרשת דומינו'ס פיצה. ב-1992 הופיעה בפרק אחד בסדרת הילדים "שנות הקסם".
הסרט הראשון בו השתתפה סילברסטון היה המותחן הארוטי "דלוקה עליו עד מוות" בשנת 1993. על תפקידה בסרט קיבלה שני פרסי MTV בקטגוריית פריצת השנה ובקטגוריית נבל השנה.
בשנת 1995 כיכבה סילברסטון בקומדיה הרומנטית "קלולס". בסרט היא גילמה את דמותה של שר הורוביץ, מתבגרת עשירה ומפונקת מבוורלי הילס הממוקדת בענייני בגדים ואופנה. על אף שהיא מרוצה מחייה, שר מעוניינת להציג את עצמה גם כעוזרת לזולת וכבעלת אינטלקט. ביחד עם חברתה דיון מארי היא מחליטה לעזור ו"לטפח" נערה חדשה בשם טאי (בריטני מרפי) שמגיעה ללמוד בבית הספר שלהן.
בשנת 1997 השתתפה סילברסטון בסרט הפעולה של ג'ואל שומכר "באטמן ורובין", הרביעי מסדרת סרטי "באטמן". בסרט גילמה סילברסטון את ברברה וילסון, המבוססת על דמותה הבדיונית של ברברה גורדון, האחיינית של אלפרד משרתו של ברוס ווין ההופכת לבאטגירל, "נערת העטלף", שמצטרפת אל באטמן (ג'ורג' קלוני) ורובין (כריס אודונל) במלחמתם כנגד מיסטר פריז (ארנולד שוורצנגר) הזומם להקפיא את גות'אם סיטי.
ב-1999 שיחקה סילברסטון בקומדיית ההרפתקאות "פגז מן העבר", בה גילמה את איב רוסטיקוף, שחיה בין גברים ונשים שטחיים ורדודים, ופוגשת את אדם (ברנדן פרייז'ר) שגר במקלט אטומי נעול במשך 35 שנה ביחד עם הוריו. איב מנסה ללמד את אדם התמים מהעבר מספר עובדות על ההווה ומתאהבת בו במהלך הסרט.
ב-2001 דיבבה סילברסטון בסדרת האנימציה "מגושרת" (שודר בארץ בניקלודיאון). סילברסטון שימשה גם כמפיקה בפועל של הסדרה, וקיבלה מועמדות לפרס אמי על דיבובה של כוכבת הסדרה "מגושרת" שרון ספיץ, במשך שתי עונותיה ראשונות של הסדרה.
ב-2006 שיחקה סילברסון בסרט "אלכס ריידר", המבוסס על ספרו של אנתוני הורוביץ. בסרט גילמה את דמותה הספרותית של ג'ק סטרברייט, עוזרת הבית של אלכס (אלכס פטיפר) ואיאן ריידר (יואן מק'גרגור).
בשנת 2016 שיחקה בסרט הדרמה הלהט"בי "קינג קוברה" שם גילמה את ג'נט, לצד ג'יימס פרנקו וכריסטיאן סלייטר.
בשנת 2018 גילמה את בוני נולן בסדרה הקומית "אישה אמריקאית", כאם לא שגרתית שנאבקת בגידול שתי בנותיה לאחר שעזבה את בעלה בתקופת עליית הפמיניזם של הגל השני בשנות השבעים, בעזרת שתי חברותיה הטובות, קתלין ודיאנה. הסדרה קיבלה תגובות מעורבת מצד המבקרים עם עלייתה לשידור. באתר Rotten Tomatoes הסדרה מחזיקה בדירוג של 44% עם דירוג ממוצע של 5.36 מתוך 10 בהתבסס על 18 ביקורות. בקונצנזוס הביקורתי של האתר נכתב, "סטריאוטיפים ועמימות מעלימים את כוונותיה המשמעותיות של האישה האמריקאית, אם כי התפאורה הנוסטלגית היא חמודה."
חיים אישיים
סילברסטון ניהלה מערכות יחסים מתוקשרות עם מספר כוכבי קולנוע בהוליווד, בהם לאונרדו דיקפריו, בניסיו דל טורו, אדם סנדלר ווודי הארלסון.
ב-11 ביוני 2005 נישאה למוזיקאי כריסטופר ג'ארקי (אנ'), איתו יצאה במשך שמונה שנים לפני נישואיהם. הם התגוררו בבית ידידותי לסביבה בלוס אנג'לס, עם פאנלים סולאריים וגינת ירק אורגנית. סילברסטון רכשה את הבית בשיתוף עם הארגון "menagerie of rescued dogs", ב-1996.
ב-5 במאי 2011, סילברסטון ילדה בן. במרץ 2012, היא זכתה לתשומת לב תקשורתית על שהעלתה סרטון שבו היא מאכילה את בנה עם אוכל לעוס מפיה.
ג'ארקי וסילברסטון נפרדו בפברואר 2018. במאי 2018 היא הגישה בקשה לגירושין, והדבר נסגר סופית בנובמבר 2018.
סילברסטון ידועה בהיותה טבעונית. היא השתתפה בקמפיינים רבים של ארגון PETA וזכתה בכמה פרסים על תרומתה לקידום הטבעונות בעולם. בשנת 2009 התפרסם ספרה "The Kind Diet", מדריך לחיים טבעוניים.
גליציה המערבית
גליציה החדשה או גליציה המערבית (בפולנית: Nowa Galicja או Galicja Zachodnia; בגרמנית: Neugalizien או Westgalizien) היה אזור מנהלי של המלוכה ההבסבורגית, שהוקם מהשטח שסופח במהלך החלוקה השלישית של פולין ב-1795.
היסטוריה
לאחר מרד קושצ'יושקו הכושל של 1794, פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הסכים עם יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה לחלק את פולין שוב ובכך לבטל לחלוטין את האיחוד הפולני-ליטאי שנותר, החלטה שאליה הצטרפה פרוסיה ב-24 באוקטובר 1795. המלוכה ההבסבורגית, שלא השתתפה בחלוקה השנייה, קיבלה כעת חלק שהכיל את האדמות שמצפון לממלכת גליציה ולודומריה שנרכשו בחלוקה הראשונה של 1772. המלוכה ההבסבורגית כבשה בעקבות כך את כל פולין קטן, המשתרעת לאורך נהר הוויסלה העליון עד לפאתי פראגה וורשה, יובלי הבוג והפיליצה היוצרים את הגבול הצפוני עם פרוסיה המזרחית החדשה.
ב-1803 היא אוחדה עם ממלכת גליציה ולודומריה, אך שמרה על אוטונומיה מסוימת. האזור נשאר שטח של האימפריה האוסטרית גם כאשר, בשנת 1807, נפוליאון בונפרטה הקים את דוכסות ורשה משטחים בפולין גדול שפרוסיה סיפחה בחלוקה השנייה והשלישית וכעת נאלץ לוותר על פי חוזה טילזיט. אוסטריה הפסידה את גליציה החדשה במלחמת הקואליציה החמישית ב-1809, לאחר שקורפוס בפיקודו של פרדיננד קרל יוזף, ארכידוכס אוסטריה-אסטה ב-15 באפריל 1809 החל את מלחמת פולין-אוסטריה בפלישה לדוכסות ורשה. למרות תוכניותיו של הארכידוכס להיכנס כמשחרר לאומי, הוא הובס על ידי כוחותיו של הנסיך יוזף פוניאטובסקי בקרב רשין. אוסטריה הובסה לבסוף בקרב וגראם ב-6 ביולי, ולאחר מכן צורפה גליציה החדשה לדוכסות ורשה על ידי הסכם שנברון.
עם ההחלטה הסופית של קונגרס וינה בשנת 1815, השטח הפך לחלק מפולין הקונגרסאית, שנשלט באוניה פרסונלית על ידי אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, בעוד קרקוב שמרה על עצמאותה כעיר החופשית של קרקוב.
NAD
NAD (ראשי תיבות של Nicotinamide adenine dinucleotide, ניקוטינאמיד אדנין דינוקלאוטיד) הוא קואנזים המצוי בכל התאים החיים.
NAD הוא קואנזים הבנוי משני נוקלאוטידים, אשר בתורם מורכבים מהבסיסים החנקניים אדנין וניקוטינאמיד. האחרון הוא האמיד של ניאצין (ויטמין B3), שהוא עצמו נגזרת של חומצת האמינו טריפטופן. בין האדנין לניקוטינאמיד מחברות שתי קבוצות זרחה ושתי קבוצות ריבוז, המשלימות אותם לנוקלואוטידים.
NAD משמש בתא כנשא אלקטרונים: הוא מסוגל לקלוט יון הידריד (יון שלילי של מימן, -H, שני אלקטרונים ופרוטון) ולהעבירם לתרכובת אחרת. תהליך זה מאפשר תגובות כימיות רבות בתא, ותהליכי חיים רבים לא היו מתקיימים ללא NAD.
תזונה דלה בניאצין ובטריפטופן מביאה לחוסר ב-NAD בגוף ולמחלה הקרויה פלגרה (Pellagra). המחלה הקטלנית הייתה נפוצה בעבר בקרב אוכלוסיות שניזונו בעיקר מתירס, צמח דל בניאצין ובטריפטופן זמינים. ניתן להפריד את דופן הפרי מגרעין התירס על ידי בישול ממושך של הקלחים בסביבה בסיסית (כגון תמיסת סידן הידרוקסידי או תמיסת נתרן פחמתי ) וכך להגביר את זמינות הניאצין. תהליך זה קרוי Nixtamalization והיה מקובל בקרב ילידי אמריקה כגון האצטקים והמאיה. גם כיום התהליך נפוץ במרכז אמריקה.
NAD מופיע בכמה צורות:
NAD ו-NADP הם קואנזימים. הם קשורים באופן רופף למדי לשורה ארוכה של אנזימים, ומהווים את האתר הפעיל של האנזים. NAD ו-NADP לעולם לא פועלים באופן עצמאי, במנותק מהאנזים. האנזימים המשתמשים ב-NAD וב-NADP הם בדרך כלל מסוג דהידרוגנאז (Dehydrogenase), שם כולל לאנזימים הנוטלים מולקולה דו-אטומית של מימן ממולקולות אחרות בתא. מולקולת המימן מתפצלת ליון הידריד ולפרוטון; יון ההידריד נקשר ל-NAD או ל-NADP והפרוטון משתחרר אל הסביבה (ומוריד בכך את רמת ה-pH שלה). תהליך כזה מתרחש, לדוגמה בשלב האור של הפוטוסינתזה.
כפיר עטיה
כפיר עטיה (נולד ב-1984) זמר ישראלי שהגיע לתודעת חובבי המוזיקה המזרחית בזכות הסינגל "סוזי תזוזי".
קריירה
עטיה גדל וחי בחולון. בילדותו שיחק כדורגל אך תמיד חלם להיות זמר. הוא כותב בעצמו את מילות חלק משיריו.
בימים אלו מופיע במועדוני המזרחית. לעטיה שני אלבומים -"סוזי תזוזי" ו"הראש נדלק" שכוללים את הלהיטים "אין לי שקל בכיסים", "קחי לך איזה פראייר" והדואט "מצטער שהתאהבת" עם הזמר שרון זריהן.
בשנת 2018, הוציא הראפר דודו פארוק את השיר "כולם על העין", בוא הכניס אזכור בתחילת השיר לשורה אחת מין אחד השירים של עטיה "לא יכול לישון".
האזכור היה: "תביא לה תקפיץ לה טקילה" אשר מופיעה מספר פעמים בשירו של עטיה.
אלבומים
2006 - סוזי תזוזי
2007 - הראש נדלק, חברת תקליטים: NMC Recordings
2022- המים של הרב
טריאל אוניאני
טָריאֶל אוֹניאני (בגאורגית: ტარიელ ონიანი; נולד ב-2 ביוני 1952) הוא מראשי הפשע המאורגן הפועל בעיקר באירופה. "גנב בחוק" עוד מתקופת רוסיה הסובייטית ומבוקש בספרד ובגאורגיה.
אוניאני נכלל בין 80 עשירי גאורגיה (מקום 28) עם הון מוערך של 400 מיליון דולר. בין היתר נטען בכלי התקשורת כי אוניאני רכש את איירזנה, חברת התעופה הגדולה בגאורגיה, ידיעה שהוכחשה נמרצות על ידי החברה.
הפקולטה למדעים מדויקים ע"ש ריימונד ובברלי סאקלר
הפקולטה למדעים מדויקים ע"ש ריימונד ובברלי סאקלר באוניברסיטת תל אביב כוללת מספר בתי ספר למקצועות המדעים המדויקים. הפקולטה שוכנת בקמפוס האוניברסיטה ברמת אביב. היא מונה כ-150 חברי סגל בכיר, ומהווה הפקולטה הגדולה ביותר באוניברסיטת תל אביב מבחינת מספר הסטודנטים הלומדים בה.
טריאל אוניאני
חייו
לאחר שהתגורר בצרפת עבר אוניאני להתגורר בספרד שם ארגן, על פי החשד, קבוצה אנשים לצורך הלבנת הון על ידי השקעה בנכסים. במהלך תקופת שהותו הצליח אוניאני, על פי החשד, להכניס לספרד מהגרים גאורגים באופן בלתי חוקי. ב-21 ביוני 2005 ערכה משטרת ספרד את אחד המבצעים הגדולים באירופה ללכידת ראשי המאפיה הרוסית-גאורגית. במהלך אותו מבצע נעצרו 28 איש מברצלונה, אליקנטה וערים נוספות בספרד, שהואשמו בשיתוף פעולה עם אוניאני והלבנת כספים. אוניאני עצמו הצליח לברוח בפעולת עוקץ, ומשטרת ספרד לכדה את בתו בת ה-12 של אוניאני, גוונצו, שהוחזקה בתחילה במעצר "עד שטריאל אוניאני יסגיר את עצמו". מעצרה כמובן לא ארך ימים רבים. גאורגיה קבלה על מעצר הקטינה, שמעצרה עורר הדים בארץ מוצאו של אביה ודרשה את שחרורה. אוניאני עצמו חזר לצרפת ונעצר אולם שוחרר.
הפקולטה למדעים מדויקים ע"ש ריימונד ובברלי סאקלר
הפקולטה הוקמה בשנת 1964. היא קרויה ע"ש הזוג ריימונד ובברלי סאקלר (נדבנים יהודים-אמריקאים ממשפחת סאקלר).
טריאל אוניאני
חייו
בשנת 2006 הוא ויתר על אזרחותו הגאורגית, הצהיר על עצמו כרוסי ועבר להתגורר ברוסיה, מה שעורר את זעמה של גאורגיה בגלל מתן מקלט בטוח לגאורגים מבין מנהיגי הפשע המאורגן הבינלאומי, המכונים "גנבים בחוק", טריאל אוניאני וזכר קלשוב".
הפקולטה למדעים מדויקים ע"ש ריימונד ובברלי סאקלר
היסטוריה
ראשיתה של הפקולטה בתחילת שנות ה-60, אז נחתם הסכם בין מנהלי עזבונו של התעשיין המנוח אריה שנקר, לבין עיריית תל אביב. בהסכם נקבע כי יוקם בשטחי האוניברסיטה ההולכת ונבנית, מכון לפיזיקה ולכימיה אשר יישא את שמם של הזוג אריה ורבקה שנקר (שעודנה הייתה בין החיים אז).
בינואר 1962 הונחה אבן הפינה לבנייני הפיזיקה והכימיה, בנוכחותם של נשיא המדינה יצחק בן-צבי, ראש העיר תל אביב מרדכי נמיר, ורבקה שנקר. בנובמבר אותה שנה, בטרם תמה הבנייה, פתחה האוניברסיטה (ששכנה אז בצריפים באבו כביר) במסלול לימודי תואר שני בפיזיקה.
טריאל אוניאני
חייו
ב-9 ביולי 2008 נעצר אוניאני על ידי הספצנאז על יאכטה במוסקבה בעת פגישה של אנשי העולם התחתון. על פי הפרסומים היה מדובר בפגישה שנועדה ליישר את ההדורים בין אוניאני, "ראש הגנבים" לבין מתחרה חדש שצמח, אסלן אוסויאנום. בסך הכל נעצרו 50 איש מתוכם 39 "גנבים בחוק" וביתו של אוניאני.
הפקולטה למדעים מדויקים ע"ש ריימונד ובברלי סאקלר
היסטוריה
בנובמבר 1964 נחנכה קריית האוניברסיטה במשכנה החדש ברמת אביב, ובינואר 1965 נחנכו בנייני שנקר לפיזיקה ולכימיה בתכנון האדריכלים נחום זלקינד ומשה הראל. בנובמבר 1965 נפתח המחזור הראשון ללימודי בוגר בפיזיקה, ושנתיים לאחר מכן קיבלה הפקולטה אישור להעניק תואר שלישי.
סביב הגרעין של המחלקה לפיזיקה, התפתחו בתי הספר הנוספים. למנהל המחלקה לפיזיקה התמנה פרופ' יובל נאמן, ולמנהל המחלקה לכימיה פיזיקלית התמנה פרופ' יהושע יורטנר. למנהל המחלקה לביוכימיה (שלימים מצאה את מקומה בפקולטה למדעי החיים) התמנה פרופ' אבל שכטר מארגנטינה, ולמנהל המחלקה למתמטיקה שימושית התמנה פרופ' שאול אברבנאל. לראש המחלקה למדעי החלל, שהתמזגה בהמשך לבית הספר לפיזיקה ולאסטרונומיה, התמנה פרופ' אורי שפרד.
בתי הספר של הפקולטה ויחידותיה
כמו כן, לפקולטה שייכים הספרייה למדעים מדויקים ע"ש ניימן ומרכז החישובים ע"ש קולדר, השוכן בבניין זיסקינד. שני אלה סמוכים למתחם הפקולטה.
בפקולטה שני חדרי אודיטוריום המותאמים לאכלוס של מאות סטודנטים: אודיטוריום דאך, שנחנך ב-1965, ואודיטוריום לב, שנחנך ב-1975. בנוסף ישנם שני אולמות קטנים יותר, אולם מלמד ואולם הולצבלט, וכן כיתות רבות ומעבדות הוראה בהן מתקיימות, בהתאמה, ההרצאות העיוניות השוטפות וההדרכות המעשיות.
VT420
הVT-420 הוא מסוף מחשב שעוצב ותוכנן על ידי חברת DEC (Digital Equipment Corporation) בשנת 1990. המסוף בנוי מצג מסוג CRT ואליו מחוברת מקלדת כאמצעי קלט מהמשתמש, וכן חיבור רשת. ניתן לחבר אליו גם מדפסת בחיבור טורי או מקבילי. לתצוגת המסוף VT-420 (בדרך כלל בצבעים שחור/ירוק או שחור/לבן) יכולת להצגת עד 50 תווים בשורה, וניתן ליצור עד שתי התקשרויות בו זמנית.
כמו כל מסופי DEC החל מדגם VT100 יש תאימות אחורנית מלאה לגרסה של VT100.
אסמאעיליה
למרות שישנן מספר תת-קבוצות באסמאעיליה, המושג משמש היום בעיקר כדי לתאר את הקהילה של האסמאעילים הנִזארים, הקבוצה הגדולה ביותר בזרם. מנהיגיהם לאורך הדורות זכו לתואר אגא ח'אן (פרסית: آغا خان, תעתיק מדויק: אע'א ח'אן).
מספר חברי האסמאעיליה נאמד ב-15–20 מיליון נפש, כ-100,000 מהם בארצות ערב.
היסטוריה
האסמאעילים והתריסריים מסכימים על זהותם של ששת האימאמים הראשונים, שהיו צאצאיו של מוחמד דרך בתו פאטמה, ועל כן חולקים היסטוריה מוקדמת משותפת. אולם בקרב השיעה התגלעה מחלוקת אודות ירושת האימאם השישי, ג'עפר א-צאדק. האסמעילים טענו כי בדומה לעבר, על בנו הבכור של האימאם לרשת אותו, ובמקרה זה הוא אסמאעיל, אולם אסמאעיל נפטר טרם מות אביו. הבן הבא היה עבדאללה, אולם הוא נפטר זמן קצר לאחר מות אביו ג'עפר. קבוצת הרוב בשיעה האמינה כי על היורש להיות הבן הצעיר של ג'עפר, מוסא אל-כאזם. אולם האסמאעילים האמינו כי בנו של אסמאעיל, מוחמד אל-מכתום הוא האימאם השביעי, ועליו לרשת את סבו, ג'עפר. זרם מהאסמאעיליה המכונה "השביעיים" ( سبعية ) מאמינים כי מוחמד אבן אסמאעיל אל-מכתום נעלם מעיני האנשים והוא האימאם האחרון שיחזור בסוף הזמנים וינחיל צדק בעולם (ראו גם: מהדי).
לאור רדיפתם, הקבוצה הקטנה של האסמאעילים המשיכו להביע בחשאי את נאמנותם לאימאמים האסמאעילים השונים.
השושלת הפאטימית
במאה העשירית הצליח האימאם האסמאעילי עוביד אללה אל-מהדי לכבוש את איפריקיה (תוניסיה והמאגרב) ולבסס בה את שלטון השושלת הפאטמית. יורשיו כבשו את מרבית צפון אפריקה כולל מצרים, וכן חלקים מחצי האי ערב, משלטון ח'ליפות בית עבאס המתפוררת. בירת המדינה הפאטמית עברה לקהיר, ממנה מלכו האימאמים-ח'ליפים הפאטמים במשך מספר דורות.
במהלך שלטונו של האימאם האסמאעילי ה-16, אל-חאכִּם בִּאמר אללה (996-1021), הופיעה בקרב האסמאעיליה תנועה בשם "דארזיה", או "דרוז". הקבוצה האמינה באלוהיותו של באמר אללה, למרות שהוא מעולם לא הכריז על כך, וסברה כי חמזה בן-עלי היה נביא. מרבית מנהיגי האסמאעיליה גינו בתקיפות את הדוקטרינה של התנועה החדשה. בשל רדיפתם, עברו מאמיני התנועה הדרוזית לאזור סוריה, שם פיתחו את אמונותיהם וכתביהם המקודשים. כיום הדרוזים מתגוררים בעיקר בסוריה, לבנון וישראל.
הפילוג הגדול
הפילוג המשמעותי התרחש בקרב האסמעילים בעקבות מחלוקת על זהות יורשו של האימאם האסמאעילי ה-18, מֻסְתַנְסיר (1036-1094). בנו הצעיר של מֻסְתַנְסיר, אחמד אל-מֻסְתַעלי (1094-1101), עלה לכס השלטון בקהיר בסיועו של הווזיר בדר אל-ג'מאלי. הבן הבכור של מֻסתנסיר, נִזאר נכלא בפקודת אחיו הצעיר. נִזאר הצליח לזכות בתמיכת מנהיג אסמאעילי מאיראן בשם חסן בן אל-צבאח, מנהיג כת החשישיון. הקבוצה מרדה נגד שלטון אחמד אל-מסתעלי, אולם המרד כשל ונִזאר מת בכלא.
המדינה הפאטימית התמוטטה לאחר ההתנקשות בבנו ויורשו של אל-מֻסְתַעלי, אל-אמיר (1101-1130). חברי תנועת תומכיו של אל-מֻסְתַעלי, המכונה מֻסְתַעליה, מאמינים כי אל-אמיר הותיר אחריו בן, בשם טַיַב אבי אל-קאסִם שנעלם מעיני האנשים, אולם צאצאיו הם האימאמים האמיתיים של האסמאעיליה.
נִזאריה
תומכיו של נִזאר אִבּן מֻסתנסיר מכונים נִזארים ( النزاريون ), מנהיגיהם מכונים אימאמים. האימאם הנִזארי ה-46, אגא ח'אן חסן עלי שאה ברח מאיראן, מקום מושבם אז של תומכי הכת, להודו, בשנות ה-40 של המאה ה-19, לאחר ניסיון מרידה כושל שלו נגד השאה. ב-1848 הוא ביסס את מושבו במומבאי. כיום מרבית הנִזארים רואים כאימאם קהילתם ה-49 את הנסיך כארִים אגא ח'אן הרביעי.
אורובו שחור
אורובו שחור או אוּרוּבּוּ (שם מדעי: Coragyps atratus) הוא עוף דורס יחיד בסוגו ממשפחת הקונדוריים. הוא חי בטבע בדרומה של אמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית באזורים רבים. לעיתים מבלבלים בינו לבין העוזנייה השחורה שאינה מצויה כלל באמריקה.
תיאור
אורכו של האורובו 56–74 ס"מ, מוטת כנפיו 1.33–1.67 מטר ומשקלו 1.6–3 ק"ג. האורובואים השוכנים באמריקה הצפונית והרי האנדים גדולים מקרובים הטרופיים. לאורובו נוצות שחורות לאורך גופו אך קצה הצוואר חשוף מנוצות ובמקומו עור אפור מכוסה גבשושיות והמקור ארוך ואפור עם קצה לבן. העיניים אדומות, הרגליים בהירות עם טפרים שחורים וקצוות הכנפיים לבנות. האורובו חסר את האבובית שעוזרת לעופות אחרים להריע. במקום זה הוא יכול רק לקרוא קריאות נמוכות.
התנהגות
נקבת האורובו השחור מקננת בנקיקים בין הסלעים או בחורי עצים ומטילה 2 ביצים בכל שנה.
מרעה
מרעה הוא שטח אדמה ועליו צמחייה המשמש לרעיית בעלי חיים; אם לרעיית מקנה כחלק ממערכת חקלאית או טבעית ואם לרעיית חיות בר בסביבתן הטבעית. לפני התפתחות החקלאות התעשייתית היה המרעה מקור המזון העיקרי בגידול מקנה כגון בקר, צאן וסוסים. השימוש במרעה על ידי בני אדם עדיין נפוץ, במיוחד באזורים צחיחים בהם הקרקע אינה מתאימה לעיבוד חקלאי. באזורים ממוזגים יותר קיים, בייחוד בעולם המערבי, שימוש במרעה לצורך גידול בעלי חיים בשטח פתוח וחקלאות אורגנית. בדרך כלל השימוש במונח "מרעה" הוא עבור יונקים, אולם מונח זה מקובל גם בהתייחס למרחבי ההזנה הצמחית של עופות ודבורים.
צמחיית המרעה
צמחיית המרעה יכולה לכלול מינים שונים של עשב, צמחי קטנית, בעלי פרחים, שיחים ואף עצים. קיימת שיטה מכוונת לרעיית בקר ובהמות נוספות בתוך מטעים. בעלי החיים ניזונים מהעשב שגדל בין העצים ובה בעת הם מדשנים את העצים בזבל אורגני. העצים עצמם מספקים לחיות צל ומסתור.
סוג הקרקע, ומאפיינים אקלימיים כגון כמות משקעים ורמות טמפרטורה הם משתנים בעלי חשיבות בממשק המרעה.
בממשק החקלאי המודרני קיים גם מרעה זרוע. המרעה הזרוע יכול להיות זרוע בגידול חד-שנתי או בגידול רב-שנתי, בממשק בעל או שלחין.
מוסר (הלכה)
מוֹסֵר (במקור: מסור) הוא מונח הלכתי המתייחס למי שגורם לאדם מישראל או לממונו להימסר בידי גורם בעל כוח, בעיקר שאינו יהודי. דין זה תוקן כדי להילחם בתופעת המלשינות, כדי שיהודי שהיה לו סכסוך עם יהודי אחר, לא ישתמש בשלטון או בגורם אחר בעל כוח כדי לנקום בו. על פי ההלכה ניתן להרוג את המוסר גם בלי דין. דין זה אינו משמש ככלי ענישה, אלא ככלי מניעה, והוא רלוונטי כל עוד נשקפת סכנה מהמוסר, בדומה לדין רודף.
מקור
מקורו הדין הוא בתלמוד, כנראה על רקע של חיי יהודים בין גויים, תחת שלטון האימפריה הרומית או הפרסית, כפי שמתועד בתלמוד הבבלי על מעשה התנכלות לראש הגלות שם. דיני מוסר נדונו ב, ברמב"ם בהלכות חובל ומזיק ובשולחן ערוך (חו"מ שפח).
גדרו של מוסר
הרמב"ם קובע כי "אסור למסור ישראל ביד גויים, בין בממונו בין בגופו, ואפילו רשע ובעל עבירות, ואפילו היה מיצר לו ומצערו". הרמב"ם יוצר אבחנה בין שני סוגי מוסרים, "שנים הם המוסרין: המוסר חבירו ביד עכו"ם להורגו או להכותו, והמוסר ממון חבירו ביד עכו"ם או ביד אנס שהוא כעכו"ם, ושניהם אין להם חלק לעוה"ב".
הוא מביא שם כדוגמה למוסר, פלוני, שבעקבות גזירת מלך להביא לו יין או תבן, מספר על רכוש זה שנמצא אצל אדם מסוים, וגורם בכך שרכוש זה נלקח בידי אנשי המלך.
דינו של מוסר שגרם לנזק ממוני, שהוא או יורשיו חייבים לפצות את הנפגע מהטוב שבנכסיו. "המוסר ממון חבירו ביד אנס, חייב לשלם מן היפה שבנכסיו, ואם מת גובין מיורשיו, כשאר כל המזיקין".
התמודדות עם מוסר
כדי למנוע ממוסר למסור, הרמב"ם סובר שמותר להורגו אפילו בזמנו שלא דנו דיני נפשות, אבל רק שהאדם עומד במריו, לאחר שקיבל התראה שלא למסור את זולתו, כפי המסופר בתלמוד על רב כהנא. ויש האומרים כי אין להורגו, אם אפשר להנצל ממנו בפגיעה באחד מאיבריו, כמו לחתוך לשונו או לעוורו, שדינו של מוסר אינו גרוע מדין רודף. הראשונים מבארים שמותר להורגו שנחשב רודף שחוששים שהמלכות תייסרו ותהרוג אותו שמא יש לו יותר. ובספר היראים ביאר שחוששים שכשיבואו לגבות ממנו ימנע מלתתו להם ויהרגוהו על מנת ליטול הממון.
מכיוון שההריגה איננה בגדר של עונש אלא מניעת המעשה, לאחר שכבר ביצע את המסירה אסור להורגו, אלא אם כן הוא נעשה מועד למסור, ועלול למסור שוב. השולחן ערוך קובע: כי "מי שמוחזק ששלשה פעמים מסר ישראל או ממונם ביד עכו"ם, מבקשים עצה ותחבולה לבערו מהעולם". וכן פוסקים התשב"ץ והכתב סופר. אמנם בזמן הזה נפסק שאסור להרוג מוסר, כדברי ה"חזון איש".
על פי רבנו אשר מלוניל במקרה של מוסר מועד, הדרך להתמודד איתו היא למוסרו בעצמו ביד השלטון. על פי בעל הטורים לאחר התראה "מצווה למוסרו ביד השלטון". אדם נוסף שמותר למוסרו ביד השלטון לפי בעל הטורים הוא מי שמיצר ומצער לציבור, אבל לא ליחיד. "וכל המיצר לציבור ומצערם מותר למסרו ביד השלטון להכותו ולקנסו ולאסרו".
היחס למוסר בחברה היהודית
בקהילות היהודיות היחס לאנשים שגרמו ליהודים או רכושם להמסר לידי גויים, היה יחס כאל בוגדים ורשעים - "שהוא רשע ואין לך פסול יתר מזה". לפי הרמב"ם ה"מוסר" אין חלק לעולם הבא, ויצא מכלל ישראל ונחשב לפחות מגוי. ובדומה סובר המהר"ל שמוסר ופורש מדרכי ציבור הם עניין אחד, וכותב "וכן המוסר ממון ישראל ביד גוי הוא מדרכי המינות, אשר אינו חס על ישראל בעל אמונתו, ומוסרו ביד הגוי".
השלכות מעשיות שמרחיקות אדם שנחשב למוסר מהקהילה היהודית, הם פסילתן וגניזתן של כתבי קודש שכתבם מוסר, כדין ישראל מומר או כותי וכן פסילתו של מוסר לתת עדות בבית דין.
הריגת מוסרים בהיסטוריה
במאה השניה בארץ ישראל, ר' אלעזר בן רבי שמעון ורבי ישמעאל בן רבי יוסי היו מסגירים למוות גנבים יהודים, ורבי אלעזר אף גרם למותו של כובס שהעליב אותו. לדעת כמה מהפרשנים, מותר לממונים מטעם השלטון למסור למלכות כי זהו תפקידם, בדין שנקרא 'הרמנותא דמלכא' (=צו המלך).
במאה ה-12 בלוסנה, ר"י מיגאש סקל מוסר ביום כיפור בשעת נעילה, והרמב"ם העיד על תופעה נרחבת של הריגת מוסרים בארצות המערב.
במאה ה-15 בשטרסבורג, מוסר בשם שלמינט הוטבע בנהר בהוראת ר' שמואל שלטשטט רב העיר.
פרנץ פלאטקו
פרנץ פלאקטו קופילץ (בהונגרית: Kopiletz Franz Platko; 2 בדצמבר 1898, בודפשט, הונגריה - 2 בספטמבר 1982, סנטיאגו דה צ'ילה) היה שחקן ומאמן כדורגל הונגרי, ששיחק כשוער. פלאטקו היה פעיל בסוף העשור השני ובשנות ה-20 של המאה ה-20, ושיחק, בין היתר, בקבוצות מ.ט.ק. הונגריה, ברצלונה ורקראטיבו ולבה ובנבחרת הונגריה. לאחר פרישתו ממשחק אימן מספר קבוצות, והבולטות בהן היו ברצלונה, קולו-קולו, ריבר פלייט, בוקה ג'וניורס ונבחרת צ'ילה.
כשחקן
פלאטקו החל את קריירת הכדורגל שלו בעיר מולדתו, בודפשט, במועדון מקומי. ב-1920 שיחק לתקופה קצרה בווינה. כשחזר לבודפשט שיחק במ.ט.ק. הונגריה. בשנותיו בהונגריה, בין 1917 ל-1923, שיחק 6 פעמים במדי נבחרת הונגריה.
פלאטקו שותף בשני משחקי ידידות של קבוצתו מול ברצלונה, ובזכות הצגת יכולת מרשימה הוצע לו חוזה במועדון. פלאטקו הובא כמחליפו של ריקרדו זאמורה, אך במהרה הוא ביסס את מעמדו בקבוצה בזכות עצמו. הוא שיחק שבע שנים בברצלונה, בין 1923 ל-1930. בזמנו בקבוצה זכה עמה בשש אליפויות קטלוניה, שלושה גביע המלך ובאליפות ספרד הראשונה. גבורתו במשחק הגמר של גביע המלך ב-1928 הרשימה את המשורר רפאל אלברטי שכתב אודותיו שיר.
פלאטקו עבר לרקראטיבו ולבה ב-1931 ופרש לאחר שנה.
קריירת אימון
מיד לאחר פרישתו החל לעבוד כמאמן. הוא אימן בצרפת בשתי קבוצות שונות בין 1932 ל-1934, לפני שחזר לברצלונה להיות מאמן הקבוצה בעונת 1934/35. על אף זכייה באליפות קטלוניה הוא הוחלף על ידי פטריק אוקונל. פלאטקו עבר לדרום אמריקה, בה זכה להצלחה רבה כמאמן. ב-1939, בראשונה מבין שלוש קדנציות שונות בקולו-קולו הוביל את הקבוצה לאליפות. ב-1940 אימן לתקופה קצרה את ריבר פלייט הארגנטינאית, לפני שחזר לקדנציה שנייה בקולו-קולו, שגם בה זכה באליפות הליגה. ב-1941 מונה למאמן נבחרת צ'ילה. הוא היה מאמנה בטורנירי קופה אמריקה לשנים 1942 ו-1945. במקביל, בשנת 1942, אימן שני מועדונים צ'ילאנים נוספים. ב-1949 אימן את בוקה ג'וניורס. ב-1953 חזר לקדנציה שלישית ואחרונה בקולו-קולו. פעם נוספת זכה עם הקבוצה באליפות הליגה.
לאחר שני עשורים הרחק מברצלונה, חזר פלאטקו לאימון מועדון הכדורגל ברצלונה בעונת 1955/56. בעונה זו, עם שחקנים כגון לאזלו קובאלה ולואיס סוארס, ניצחה הקבוצה בעשרה משחקי ליגה רצופים. השיא לא נשבר עד 2005. למרות רצף הניצחונות, סיימה הקבוצה במקום השני, מאחורי אתלטיק בילבאו. פלאטקו הוחלף בתום העונה.
מוסר (הלכה)
הריגת מוסרים בהיסטוריה
במאה ה-16 בבודון, מוסר הומת בחנק.
מדינת ישראל ודין מוסר
באופן פשוט נראה כי דין מוסר שייך בעיקר בגלות, כאשר ישנו שלטון של גויים ואין מערכות צדק שיכולות להגן מפני התעמרות ביהודים וברכושם. זאת ועוד, נראה כי דין זה לא יכול להיות מכוון כלפי השלטון ואנשיו, בשל סמכותו מצד הכלל ההלכתי דינא דמלכותא דינא וכן מצד דין של מלך ישראל.
עם זאת, נראה שיש הסוברים כי דין מוסר חל גם כלפי מדינת ישראל, ובמיוחד בשל מערכת המשפט שלה שלא דנה לפי דין תורה, ועלולה לענוש ולקנוס שלא לפי המשפט העברי הטהור. בקרב החרדים למשל רווחת הדעה שאסור לדווח ולהביא לידיעת המשטרה על פשע שביצע אדם, כי בכך הם עוברים על דין מוסר. בתקשורת דווח כי חבר הכנסת החרדי יעקב ליצמן התחבט רבות והתייעץ עם רבנים לפי שדיווח על ההצבעה הכפולה של חבר הכנסת יחיאל חזן. לעיתים נעשה שימוש בכלי זה לניגוח במאבק פוליטי. כך למשל קרה כאשר שר התקשורת החרדי ממפלגת ש"ס אריאל אטיאס, החליט לסגור את תחנות הרדיו הפירטיות. בשל ביצוע החלטתו ניתלו מודעות נאצה הקובעות כי חל עליו דין מוסר.
סוגיית מוסר עלתה לדיון ציבורי גם במגזר הדתי-לאומי בעת ביצוע תוכנית ההתנתקות. רבנים בציבור הדתי לאומי כרב משה צוריאל טענו כי סיוע בהעברת רכוש יהודי לידי ערבים, אף שהשלטון היהודי מצווה על כך, הוא בגדר של דין מוסר ואסור לעשותו. בניגוד לרב צוריאל שטען טענה כללית, הרב ישראל אריאל הצביע באופן קונקרטי על אנשים שיש להם אחריות בדבר, והוציא בשנת 2007 "פסק הלכה" של דין מוסר כנגד האלוף יאיר נוה, ששימש אז כאלוף פיקוד המרכז, בגין הוצאת צוי הרחקה כנגד פעילי ימין ביו"ש. בעקבות פסק ההלכה, הורה היועץ המשפטי לממשלה לפתוח בחקירה פלילית בסעיף הסתה לאלימות כנגד הגורמים המעורבים: הרב אריאל, הרב ישי באב"ד, מזכיר ועד רבני יש"ע ועוד. מנגד שורת רבנים ואישי ציבור התייצבו להגנת נוה, ביניהם מועצת יש"ע, חבר הכנסת אורי אריאל והרב הראשי האשכנזי, הרב יונה מצגר. הרב צפניה דרורי יצא להגנת האלוף ותקף את הפסק באופן חריף, "כל מי שפוסק דין מוֹסֵר, למפקד שמציל רבים מישראל - הֵחִיל על עצמו דין רודף".
כביש 444
כביש 444, המוכר בשם כביש המחצבות בשל המחצבות הרבות השוכנות לאורך חלקו הדרומי, הוא אחד מכבישי האורך החשובים באזור המרכז. כביש זה עובר בתוואי דרך הים ההיסטורית. בימי המנדט, עד לסלילתו של כביש 4 בשנות השלושים, הוא שימש ככביש האורך של מישור החוף המרכזי. הוא מתחיל בלוד, עובר במחלף בן שמן, ונמשך צפונה. הוא עובר סמוך ליישובים בן שמן, שוהם, אלעד, ראש העין, כפר סבא וטייבה.
היסטוריה
תוואי הכביש עובר בתוואי דרך הים ההיסטורית. מאחר שהדרך לאורך הים הייתה קשה למעבר בגלל ביצות השרון, הכרמל הנושק לים וסולמה של צור, אשר מנע מעבר נוח ליד ראש הנקרה, עברה דרך הים תל אפק (אנטיפטריס) בסמוך לראש העין, כדי לעקוף את נחל הירקון. מתל אפק נמשכה הדרך צפונה דרך ג'לג'וליה, קלקיליה וטולכרם, שוויכה, קאקון, באקה אל גרביה והמשיכה עד לאזור נחל עירון. באזור קלקיליה הייתה צומת דרכים עם דרך יפו-שכם.
במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, בשנים 1915–1917, נסללה במקביל לתוואי המסילה המזרחית ההיסטורית, על ידי יחידות הצבא העות'מאני, כציר לוגיסטי לשינוע כוח אדם ומשאבים.
בתקופת המנדט הבריטי גברה התנועה בדרך והיא נסללה ושופצה בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. בעבודות סלילת הכביש הועסקו מאות מתושבי הכפרים הערבים בסביבה. בנוסף נסללו מספר כבישי רוחב שהתחברו לכביש, בהם כביש שכם-טול כרם וכביש בין פתח-תקוה, כפר סבא וטול כרם.
בעקבות מלחמת העצמאות והסכמי שביתת הנשק שלאחריה וסימון הקו הירוק כקו הגבול בין ישראל לירדן, עבר רובו של הכביש לחזקתה של מדינת ישראל, למעט קטעים קצרים שעברו בתוך קלקיליה וטולכרם. הכביש נותק לשלושה חלקים: חלק ראשון מלוד עד קלקיליה, חלק שני מקלקיליה עד טייבה וחלק שלישי מזמר עד נחל עירון. לחלקים אלו נסללו מעקפים באורך כולל של 16 ק"מ. בנוסף נסלל בשטח השומרון והשלטון הירדני כביש חדש שקישר בין טול כרם לעזון ולקלקיליה, כתחליף לקטע טול כרם-קלקיליה שהועבר לישראל (כביש 574).
לאחר מלחמת ששת הימים חודשה האפשרות לנסוע בתוואי הכביש המקורי בתוך קלקיליה וטול כרם. עם זאת בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 נסלל כביש עוקף קלקיליה מדרום, כהמשך כביש 55, המתחבר לכביש 444 בצומת נווה ימין.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ותחילת שנות ה-2000 נסלל כביש 6 במקביל לכביש 444, ובמסגרת עבודות סלילתו של הראשון, שונה גם התוואי של כביש 444 במספר נקודות, והכביש הפך לכביש שירות של כביש 6 המאפשר גישה ליישובי הסביבה. בצומת גבעת כוח, בין אלעד לצומת טירת יהודה, נבנה גשר המעתיק את התנועה של כביש 444 אל מעל כביש 6, וכן תוואי חדש של כביש 444 באורך 1 ק"מ שסללה הזכיינית חברת דרך ארץ. נסלל כביש הרוחב 471 המתחבר לכביש 444 בצומת נחשונים. נסלל קטע דו-מסלולי בכניסה לשוהם, ונסלל חיבור חדש של הכביש למחלף בן שמן. בעת המאבק נגד סלילת כביש 6, טענו ארגוני איכות הסביבה ששדרוג כביש 444 הקיים יכול לשמש כתחליף לסלילת כביש 6.
בשנת 2003 בוצע שיקום של קטע הכביש טירה-טייבה. העבודה כללה הרחבת הכביש לדו-מסלולי, שיקום המסלול הקיים והסדרת הצמתים והצבת רמזורים.