cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי יפן–קוריאה הצפונית
לפי סקר שבוצע על ידי ה-BBC בשנת 2014 91% מאזרחי יפן מחזיקים בעמדה שלילית כלפי קוריאה הצפונית, בעוד אחוז בודד מחזיק בעמדה חיובית, מה שהופך את יפן למדינה עם שיעור התמיכה הנמוך ביותר בקוריאה הצפונית בעולם.
יש עם מי לדבר (קו קשב ומידע)
פעילות
עם השנים השירות גדל והשתנה, ובין השאר התחיל לתת גם מענה ותמיכה לפונים טלפונית. במסגרת שיחות קשב והכוונה. לימים, לאור פעילותם הזהה של שני הקווים במתן מענה לפניות, הוחלט בשנת 2004 על מיזוגם תחת השם "יש עם מי לדבר - הקו הלבן".
כיום פועלים בקו כ-50 מתנדבים. קורס ההכשרה אורך כארבעה חודשים, ופעילות הקו מלווה על ידי מנחים מקצועיים ועובדים סוציאליים.
יחסי יפן–קוריאה הצפונית
הכיבוש היפני בקוריאה
בסוף המאה התשע עשרה, במקביל להתגברות הקולוניאליזם ברחבי העולם, גברה השפעתם של היפנים בקוריאה. בשנת 1876 נחתם "הסכם גנגווה", הסכם מסחר בין יפן לקוריאה, שמטרתו הייתה לפתוח את השוק הקוריאני לסחר במוצרים יפניים. קוריאה הייתה זירת התנגשות בין יפן לאויבותיה בשתי מלחמות: מלחמת סין–יפן הראשונה ומלחמת רוסיה–יפן, ששתיהן הסתיימו בניצחון האימפריה היפנית.
ב-22 באוגוסט 1910 נחתם הסכם סיפוחה של קוריאה ליפן. ההסכם המביך נחשב בקוריאה כהסכם משפיל מאין כמותו, והיום בו הוא נחתם מכונה בקוריאה "יום ההשפלה הלאומי".
ההתנגדות הקוריאנית לכיבוש היפני לא פסקה לאורך כל תקופת שלטונם של היפנים. היפנים, שרצו למנוע התמרדויות נוספות, ניסו לכפות את התרבות היפנית בקוריאה. מהלכיהם של היפנים התבטאו, בין היתר, באיסור השימוש בשפה הקוריאנית בבתי הספר ובתקשורת, ואילוץ התושבים המקומיים לאמץ שמות יפניים. במהלך מלחמת העולם השנייה, אולצו קוריאנים רבים להשתתף במאמץ המלחמתי היפני.
הכיבוש האמריקאי ביפן ומלחמת קוריאה
במסגרת מבצע סערת אוגוסט, שהיה חלק ממלחמת העולם השנייה, הצבא האדום פלש לחצי האי הקוריאני, אז, כאמור, בשליטת יפן. הכוונה המקורית של ברית המועצות הייתה להשתלט על כל קוריאה. אולם, ב-2 בספטמבר, יפן נכנעה ללא תנאי לארצות הברית, מה שאילץ את הסובייטים לעצור את התקדמותם על קו הרוחב 38 כדי לאפשר לכוחות צבא ארצות הברית להיכנס לקוריאה. ואכן, ב-8 בספטמבר, נחתו 24 גייסות של הצבא האמריקאי בפיקודו של ג'ון הודג' באינצ'ון, והקימו תוך זמן קצר מנהלה צבאית תחת פיקודו.
בשטחי הכיבוש בקוריאה הייתה אמורה לקום קוריאה מאוחדת אחת, אך הסובייטים התנגדו לוותר על שטח הכיבוש שלהם. לכן, בשנת 1948, קוריאה חולקה לשניים דה פקטו: בשטח הכיבוש של ברית המועצות הוקמה הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה (קוריאה הצפונית), מדינת חסות של ברית המועצות, ובשטח הכיבוש של ארצות הברית הוקמה הרפובליקה של קוריאה (קוריאה הדרומית), מדינה עצמאית אשר נתמכת על ידי ארצות הברית.
ב-28 באוגוסט 1945 כוחות ראשונים של צבא ארצות הברית נחתו ביפן, מה שסימן את תחילתו של הכיבוש האמריקאי ביפן. במהלך מלחמת קוריאה, שבה תקפה קוריאה הצפונית את קוריאה הדרומית, חיילים רבים מצבא ארצות הברית ששהו ביפן הועברו לקוריאה כדי להילחם בקוריאה הצפונית. יפן שבה להיות מדינה עצמאית באופן רשמי ב-28 באפריל 1952, כשחוזה סן פרנסיסקו נכנס לתוקף.
לאחר מלחמת קוריאה
בשנת 1955 סייעה קוריאה הצפונית בהקמת התאחדות כללית של קוריאנים ביפן שתמכו בקומוניזם, ושימשה למעשה כנציגות קוריאה הצפונית ביפן. אף על פי כן, חזרה רצונית של תושבים קוריאנים מיפן לקוריאה הצפונית התקדמה באיטיות, ועד סוף שנת 1960 עברו רק 50,000 מתוך 600,000 קוריאנים החיים ביפן לקוריאה הצפונית.
במהלך שנות השבעים ושנות השמונים, אירעו חטיפות רבות של אזרחים יפנים על ידי קוריאה הצפונית (מגומי יוקוטה הייתה בין החטופות). ישנה השערה כי מקצת החטופים היפנים הורו את השפה היפנית בבתי ספר למרגלים בקוריאה הצפונית. ייתכן שחלקם נחטפו כיוון שהיו עדים לפעילות ריגול של קוריאה הצפונית על אדמת יפן. מספר נשים חטופות שימשו בנות זוג לחברי ארגון טרור יפני שבסיסו היה בקוריאה הצפונית.
ממשלת יפן הכירה באופן רשמי ב-17 אנשים אשר נחטפו מיפן לקוריאה הצפונית, אולם, כנראה, ישנם מאות יפנים שנחטפו לקוריאה הצפונית. בספטמבר 2002 הודתה קוריאה הצפונית באופן רשמי בחטיפות אשר בוצעו בעבר, ובאוקטובר אותה שנה חמישה חטופים חזרו ליפן. במאי 2004 התירה קוריאה הצפונית לחמשת ילדיהם של שני זוגות שנחטפו ליפן לחזור ליפן ולהצטרף למשפחותיהם.
בתחילת שנות התשעים, ניהלה יפן משא ומתן ממושך עם קוריאה הצפונית בנוגע לכינון יחסים דיפלומטיים, תוך שימור יחסי יפן עם קוריאה הדרומית. בין הצדדים התגלעו נקודות מחלוקת. יפן דרשה לקבל מידע על חיילים יפנים שהושמו בשבי הצבא האדום במלחמת העולם השנייה; בעוד שקוריאה הצפונית דרשה לקבל פיצויים עקב הנזקים שנגרמו לה בתקופת הכיבוש היפני בקוריאה. לבסוף, סבב השיחות סביב כינון היחסים הדיפלומטיים נכשל.
נכון לשנת 2017, היחסים בין שתי המדינות נמצאים בשפל של כל הזמנים, בין היתר בגלל שיגור רקטות צפון קוריאניות מעל יפן והמתיחות הגוברת בין קוריאה הצפונית לשכנותיה סביב תוכנית הגרעין של קוריאה הצפונית.
המצור על עכו (1104)
המצור על עכו בשנת 1104 היה מצור שהסתיים בכיבוש העיר בידי הצלבנים, והפיכתה למעוז צלבני. מצור זה ארך עשרים יום, והוא התרחש כשנה לאחר מצור כושל ב-1103. שליט ממלכת ירושלים הצלבנית, בלדווין הראשון, החליט לכבוש את עכו מאחר שנמל יפו ונמל חיפה, שנמצאו כבר בידי הצלבנים, לא ענו על צרכיה של ממלכת ירושלים, שתלותה בתגבורת מאירופה הייתה רבה. במצור זה נעזר בלדווין הראשון בצי של הרפובליקה של ג'נובה, ובתמורה הוענקו לאנשיה זכויות, שהיוו דגם לזכויות שנתנו הצלבנים לערי הנמל האיטלקיות בנמלי ממלכתם. הצלבנים טבחו והרגו כ-4,000 מאנשי העיר, ובזזו אותה.
רקע
ממלכת ירושלים הצלבנית נוסדה בשנת 1099 עם כיבושה של ירושלים לאחר מצור, והדיפת הצבא המצרי בקרב אשקלון באותה שנה. הייתה זו מדינה רעועה, שהקיפה את מישור החוף המרכזי ואת פרוזדור ירושלים. גבולותיה היו פרוצים לכל עבר, שודדים שרצו בדרכים, ואיים של התנגדות מוסלמית נותרו משובצים בנוף הצלבני. הכוחות הצלבנים היו דלים ביותר ולא עלו בגיוס מלא על 3,000 חיילים.
מצור 1103
בראש כוח של כ-5,000 חיילים הטיל בלדווין הראשון את המצור הצלבני הראשון על עכו בשנת 1103. הצלבנים הציבו מגדלי מצור וקטפולטות סביב חומות העיר, ונראה היה כי הגנת העיר עומדת לקרוס. בעוד מגעים על כניעת העיר מתקיימים, הגיעה לנמל עכו תגבורת מוסלמית של 12 ספינות משוטים וספינת משא גדולה מצור ומצידון, ובהן תחמושת וחיילים. בלדווין הראשון החליט להפסיק את המצור והסיג את צבאו.
מצור 1104 ותוצאותיו
המצור הצלבני התחדש שנה לאחר מכן, ב-6 במאי 1104. הפעם עמדו לרשותו של בלדווין הראשון 70 ספינות של הצי הג'נובזי, שהגיעו זמן מה לפני כן לנמל חיפה, לאחר שהשתתפו בכיבוש גבל בלבנון. בתמורה נאלץ בלדווין הראשון להסכים לדרישות אנשי ג'נובה, כי לאחר סיום המצור, יעניק להם זכויות מסחר ומתחם בעיר. צבאו של בלדווין צר על העיר מצידה היבשתי, והספינות הג'נובזיות סגרו עליה מכיוון הים. מגיני העיר עמדו בתחילה בפרץ, אך בהיעדר סיוע ממצרים, נאלצו לפתוח במשא ומתן לכניעת העיר. במגעים אלה הוסכם כי מגיני העיר ותושביה יוכלו לעוזבה בשלום יחד עם רכושם, והעיר נכנעה לאחר עשרים ימי מצור, ב-25 במאי 1104. אולם כאשר החלו תושבי העיר לעוזבה, הסתערו עליהם חיילי הצי של ג'נובה, טבחו בהם ובזזו את רכושם. החיילים הצלבנים הצטרפו גם הם למעשי הטבח, וכ-4,000 מתושבי העיר ומגיניה איבדו את חייהם. טבח יהודי העיר הביא לסופה של הקהילה היהודית, שהייתה המבוססת והחשובה ביותר בארץ ישראל באותה תקופה, אולם לאחר כמה שנים היא התחדשה וחזרה למעמדה המרכזי.
כיבוש עכו הבטיח לממלכת ירושלים נמל מים עמוקים, אשר יכול היה לפעול משך כל ימות השנה ובכל מזג אוויר. אף שנמל יפו היה קרוב יותר לירושלים, מימיו היו רדודים, והוא לא ענה על צורכי הספינות הצלבניות. נמל חיפה היה מוגבל בפעילות בזמן שרוחות צפוניות נשבו במפרץ, ועל כן הייתה עכו עד מהרה לנמל הצלבני החשוב ביותר בארץ ישראל.
סימפוניה מס' 103 (דרדור התוף) של היידן
הסימפוניה מס' 103 במי במול מז'ור (דרדור או ערבול התוף) של יוזף היידן היא הסימפוניה שלפני אחרונה בקובץ הסימפוניות הלונדוניות השני, ולפני האחרונה שכתב בכלל. היא מופיעה כסימפוניה ה-103 ברשימת הסימפוניות של הובוקן (Hob: I\103). זמן כתיבתה הוא חורף 1795-1794, וכינויה בא לה מן הטרמולו בטימפני, הפותח אותה.
רקע
היידן כתב את הסימפוניה ה-103 יחד עם ארבע סימפוניות נוספות בעת ביקורו השני בלונדון, שנערך בין השנים 1795-1794 (סימפוניה מס' 99 נכתבה כולה או חלקה עוד בווינה). כמו קובץ הסימפוניות הלונדוניות הקודם (98-93), גם סימפוניות אלו, ובכללן 103, הוזמנו על ידי האמרגן והכנר יוהאן פטר סלומון לביצוע בכורה בלונדון. קונצרט הבכורה של הסימפוניה התקיים ב-2 במרץ 1795 בסדרת קונצרטים שכונתה "Opera Concerts" בתיאטרון המלך (שלא נמצא בחצר המלכותית). התזמורת אשר ניגנה את הסימפוניה הייתה גדולה באופן חריג לתקופה, ומנתה 60 נגנים, כאשר כלי הנשיפה מוכפלים. את הניצוח על התזמורת חלקו ביניהם היידן שניגן בפורטה-פיאנו, ו-וויוטי הקונצרטמייסטר. הבכורה הייתה להצלחה, ועל כך דיווח עיתון "יומן הבוקר" הלונדוני ביום שלמחרת:
בעיתון אחר נכתב:
היידן ביצע את הסימפוניה גם בווינה, לאחר שערך קיצוץ קל בפרק האחרון שלה.
מבנה והרכב
הסימפוניה כתובה להרכב של זוגות כלי נשיפה הכולל שני חלילים, שני אבובים, שני קלרינטים, שני בסונים, שתי קרנות, שתי חצוצרות, טימפני, וכלי קשת.
זהו הרכב גדול מאוד יחסית לסימפוניות קודמות של היידן, והוא קטן רק מן ההרכב התזמורתי באורטוריות של היידן. פרט לתפקיד הבולט של הטימפני בפתיחה הסימפוניה ובמקומות אסטרטגיים בפרק הראשון, בולט גם תפקידו של הקלרינט. כלי זה מופיע בסימפוניות של היידן רק החל מן הקובץ השני של סימפוניות לונדון (סימפוניות מס' 104-99), בעיקר ככלי המעשיר את המרקם התזמורי ומכפיל קולות פנימיים ולעיתים את הקול הראשי. בסימפוניה זו ישנו קטע סולו נרחב לקלרינט בטריו של המינואט, כאשר הכינור מכפיל אותו מתחתיו. בפרק הרביעי הוא אף מנגן קטעים סולניים קצרים מעל כל התזמורת ללא כל הכפלה. פרט לגודלה של התזמורת, הסימפוניה עצמה היא ארוכה יחסית להיידן, ומשך ביצועה מגיע ל-35 דקות. כמו (כמעט) כל סימפוניות לונדון, לסימפוניה זו 4 פרקים שמבנם הוא: פרק ראשון בצורת סונטה עם הקדמה איטית, פרק שני בצורת וריאציות (רגילות או כפולות) או פרק חופשי יותר במתכונת ABA, מינואט עם טריו, ופרק רביעי בצורת רונדו-סונטה.
פרקי הסימפוניה הם:
מסכת נידה
מסכת נידה היא המסכת השביעית בסדר טהרות שבמשנה, ויש בה עשרה פרקים.
המסכת עוסקת בעיקרה בטומאת נידה המופיעה בתורה, ובאופן ההיטהרות מטומאה זו. טומאת נידה היא טומאת אישה בזמן הווסת, או בלשון חז"ל - "שיצא דם ממקורה". משמעות טומאה זו היא הן ביחס לדיני טומאה וטהרה והן ביחס לאיסור יחסי אישות עם בעלה. כמו כן עוסקת הגמרא של מסכת זו בנושאי הלכות טהרה באופן כללי, יסודות בדינים וכללים שונים.
בניגוד לשאר המסכתות בסדר טהרות, ההלכות במסכת נידה רלוונטיות גם בעת המודרנית, על אף שבית המקדש עומד בחורבנו ואין נוהגים בדיני טומאה וטהרה.
מסכת זו נחשבת אחת המסכתות הקשות בכל הש"ס, יחד עם המסכתות עירובין ויבמות (וסימנן: ענ"י).
המסכת היא היחידה ממסכתות סדר טהרות שיש לה תלמוד על הסדר. בתלמוד הבבלי יש בה 72 דפים (על כל המסכת), לעומת 13 דפים בלבד בתלמוד הירושלמי, הואיל ויש בידינו רק ארבעה פרקים מהתלמוד הירושלמי על המסכת. עם זאת, ידוע מדברי התוספות שהיה ירושלמי לפחות עד פרק שביעי.
מיקומה של המסכת בסדר טהרות
לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, לאחר שהסתיים העיסוק בטומאות הכלליות לכל מין האדם, הגיע העיסוק בטומאה הפרטית לנשים.
פרקי המסכת
בסך הכול יש במסכת 79 משניות.
יעל הדיה
יעל הדיה (נולדה ב-9 באוקטובר 1964) היא סופרת, עיתונאית ותסריטאית טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה
הדיה נולדה בירושלים, בת לשופט בית המשפט המחוזי בירושלים עזרא הדיה. למדה בתיכון האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. למדה פילוסופיה באוניברסיטה העברית, וספרות אנגלית וכתיבה יוצרת באוניברסיטת ניו יורק. עבדה כעיתונאית ובעלת טור ב"כל העיר", "עיתון תל אביב" ו"ידיעות אחרונות". זכתה בפרס היצירה לסופרים ומשוררים ע"ש לוי אשכול לשנת תשס"ב.
כתבה את הפרקים שעוסקים בדמותה של נעמה לרנר (איילת זורר) בעונה הראשונה ו-7 פרקים עבור העונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "בטיפול", שזכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לתסריט הטוב ביותר בסדרת דרמה.
ב-26 בספטמבר 2019 עלתה לשידור סדרת הטלוויזיה "חמישים" אותה יצרה.
היא מלמדת כתיבה יוצרת באוניברסיטה העברית בירושלים ומתפקדת כראש מגמת תסריטאות במכללת ספיר.
היא אם לשלושה ילדים.
ספריה
De beschikbare man was verlegen / tr. Hilde Pach (Amsterdam : Meulenhoff, 1999<BR>Liebe pur : Erzählung / tr. Ruth Melcer (Zürich : Diogenes, 2000<BR>Housebroken : three novellas / tr. Dalya Bilu (New York : Metropolitan Books, 2001<BR>Animali domestici : tre storie d'amore / tr. Dalia Padoa (Torino : Einaudi, 2001 <BR>Trois histoires d'amour / tr. Katherine Werchowski (<Arles> : Actes sud, 2002 </DIV> Zusammenstösse : eine Liebesgeschichte / tr. Ruth Melcer (Zürich : Diogenes, 2003 </DIV>
הפוביה של הומר
הפוביה של הומר (באנגלית: Homer's Phobia – לשון נופל על לשון עם המונח הומופוביה) הוא הפרק ה-15 בעונה השמינית של סדרת הטלוויזיה "משפחת סימפסון", ששודר ברשת פוקס בארצות הברית ב-16 בפברואר 1997. בפרק מגלה הומר שג'ון, ידיד המשפחה החדש, הוא הומו, ובתגובה מתרחק ממנו ונהיה עוין כלפיו. הומר מפחד שלג'ון תהיה השפעה על נטייתו המינית של בנו, בארט, וכדי להבטיח את ההטרוסקסואליות והגבריות שלו הוא לוקח אותו לציד.
זהו הפרק הראשון שנכתב על ידי רון הוג' (Ron Hauge) ובוים על ידי מייק בי אנדרסון. הוא התפתח משילוב של שני רעיונות נפרדים: האחד לכתיבת פרק בנושא "בארט ההומו", והשני לכתיבת פרק שיעסוק ב"ליסה וקאמפ". תחילה קבעה מחלקת הצנזורה של רשת פוקס כי הפרק אינו מתאים לשידור בשל נושאו, אך החלטה זו בוטלה לאחר שסגל הרשת התחלף. את דמותו של ג'ון דיבב במאי הקולנוע, יוצר סרטי הקאמפ, ג'ון ווטרס.
"הפוביה של הומר" הוא הפרק הראשון בסדרה שעוסק בהומוסקסואליות באופן בלעדי, והוא זכה לביקורות ששיבחוהו הן על ההומור שבו והן על המסרים האנטי-הומופוביים והביקורת החברתית שהוא מציג. הפרק זכה בארבעה פרסים, בהם פרס אמי לפרקי סדרות מצוירות ופרס הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה לפרק הטלוויזיה הטוב ביותר לשנת 1997.
עלילה
בני משפחת סימפסון מנסים לגייס סכום כסף על מנת לשלם על תיקון הגז, ולשם כך הם מחליטים למכור בובה עתיקה, שהיא נכס משפחתי. במטרה למכור את הבובה, מגיעה המשפחה לחנות ייחודית בשם "קוקאמאני'ז" (Cockamamie's), שמוכרת פריטי יד שנייה ופריטי אספנות, בסגנון קאמפ וקיטש. הומר פוגש בבעל החנות ג'ון, שמסביר לו כי רוב המוצרים בחנות נמכרים בשל ערכם כפריטי קאמפ. בני המשפחה מתרשמים מג'ון, והומר מזמין אותו לביתם על מנת שיעיין בפריטי קאמפ נוספים שבבעלותם.
בבוקר שלמחרת מספר הומר למארג' כי הוא מחבב את ג'ון, ומציע "להזמין לארוחת ערב אותו ואת אשתו". מארג' רומזת להומר שוב ושוב כי לג'ון אין אישה כיוון שהוא הומו, אך הומר לא מבין את כוונתה. כשהיא אומרת זאת בצורה מפורשת, הוא פולט זעקת בהלה ונתקף בבעתה. מאותו רגע משתנה לחלוטין גישתו של הומר כלפי ג'ון. הוא הופך עוין כלפיו וטוען שעליהם לנתק עמו כל קשר. הומר דורש ממארג' שלא תצא עם ג'ון והילדים לטיול בספרינגפילד, אך היא מסרבת וטוענת שהוא מתנהג בצורה מגוחכת. מארג' וילדיה, בארט וליסה, מבלים את הבוקר בטיול מהנה עם ג'ון, וכשהם חוזרים נוזף בהם הומר בכעס. חיבתם של בני המשפחה, ובפרט של בארט, כלפי ג'ון, הולכת וגדלה. לאחר שהומר רואה את בארט לובש "חולצת הוואי", אוכל עוגייה ורודה ורוקד מול הטלוויזיה חבוש פאה, הוא חושש כי בעקבות ג'ון נעשה בארט להומוסקסואל.
במאמץ להפוך את בארט גברי יותר, מכריח אותו הומר לבהות ארוכות בשלט פרסומת לסיגריות המציג נשים מעורטלות בעלות גזרה דקה, ומקווה שבעקבות כך יפגין משיכה לנשים; תחת זאת, מתעורר בבארט החשק לעשן "כל דבר דק". הומר לוקח את בארט למפעל מתכת כדי שיתרשם מאורח התנהגות גברי, אך מגלה כי כל הגברים השריריים שעובדים בו הם למעשה הומואים וכי בלילות מוּסב המפעל לדיסקוטק לקהל ההומוסקסואלים.
הומר הנואש מתייעץ עם חבריו, מוֹ ובארני, והשלושה לוקחים את בארט לציד איילים. לאחר שהם כושלים במציאת איילים ביער, הם מחליטים לפרוץ לאסם בשם "הכפר של סנטה" ולתת לבארט לירות באחד מאיילי הצפון שבמכלאה. התוכנית משתבשת כאשר מתחילים האיילים לתקוף אותם בעודם לכודים במכלאה. במקום מופיע ג'ון, יחד עם מארג' וליסה, ובאמצעות רובוט בדמות סנטה קלאוס מאוסף פריטי הקאמפ שברשותו, הוא מרתיע את האיילים ומציל את הגברים הלכודים. הומר, אסיר תודה, מכריז כי הוא מקבל את ג'ון כפי שהוא, או לכל הפחות ישתדל לקבלו. הוא אומר לבארט, שעדיין לא מודע לחשדות אביו, שהוא יקבל כל דרך בה יחליט לחיות את חייו. בדרך חזרה אומרת ליסה לבארט כי הומר חושד שהוא הומו, ובארט מקבל זאת בהלם.
רקע
עוד בטרם "הפוביה של הומר", נגעה הסדרה לעיתים, באופן מרומז או גלוי, בנושאי להט"ב. כך, למשל, בפרק "סימפסון ודלילה" (עונה 2, פרק 2), ששודר בשנת 1990, משמש הומוסקסואל מוצהר, קארל (בדיבובו של הארווי פירסטיין), בתפקיד העוזר האישי של הומר, והוא והומר אף מתנשקים; למרות זאת, הומר אינו חושד כי קארל הוא הומוסקסואל. בפרק "מברשת עם גדוּלה" (עונה 2, פרק 18) מבקר בבית המשפחה הומוסקסואל, ובפרק "ליסה נ' מליבו סטייסי" (עונה 5, פרק 14) הומר עצמו צועד במצעד הגאווה. מעבר לכך, ויילון סמית'רס, אחת הדמויות הקבועות בסדרה, הוצג תדיר כרוחש בחשאי רגשות אהבה הומוסקסואליים כלפי הבוס שלו, מונטגומרי ברנז. דמות נוספת בסדרה שמגלה מאפיינים הומוסקסואליים היא לני לאונרד, שיחסו ותחושותיו כלפי חברו הקרוב קארל נטועים ברמזים עבים לגבי נטייתו המינית לאורך כל הסדרה, והומר ומארג' אף מעלים את האפשרות שהשניים יינשאו זה לזה.
על אף זאת, "הפוביה של הומר" היה הפרק הראשון שעסק כולו בסוגיות של הומוסקסואליות ונטייה מינית, והוא נחשב לחלק משמעותי מהתייחסויות הסדרה לנושא ההומוסקסואליות.
בהמשך הסדרה דנו מספר פרקים נוספים בנושא - "שלושת ההומואים בבית המשותף" (עונה 14, פרק 17), המתרחש בגיי וילג', ו"יש משהו בחיי הנישואין" (עונה 16, פרק 10), העוסק בנישואים חד-מיניים.
פיתוח
הפרק התפתח מתוך שורה של רעיונות לפרק שכתב ג'ורג' מאייר; אחד מהם היה "בארט ההומו", ורון הוג' נבחר לכתוב את הפרק בנושא. הרעיון כי ג'ון ווטרס ישמש ככוכב אורח עלה עוד קודם לכן. מפיקי התוכנית ביל אוקלי וג'וש ויינסטיין תכננו לארח אותו בפרק שנקרא "ליסה וקאמפ", שאמור היה לעסוק בכך ש"ליסה מגלה את הכיף שבדברים קאמפיים". לבסוף שולבו שני הרעיונות יחד והפכו לפרק "הפוביה של הומר". שמו של הפרק היה במקור "בארט הולך לקאמפ" (ובאנגלית משמעו גם: "בארט הולך למחנה"), אך השם נדחה לבסוף שכן הבדיחה לא נתפסה כברורה מספיק. מייק בי אנדרסון, שביים את הפרק, אמר: "כשקראתי את התסריט הוקסמתי. לא רק בגלל האפשרויות הוויזואליות, אלא גם כי הסיפור עשה רושם כמגובש היטב. זה היה שובה לב ומפתיע, וממש השקעתי בו את כל כולי".
הסצנה במפעל המתכת נכתבה על ידי סטיב תומפקינס. במקור הוא תכנן שהומר ובארט ייפגשו עם עובדי נמל לפריקת מטענים, אך הסתבר שמלאכת ההנפשה של משאות האוניות היא מסובכת, ובמקום זאת נבחר מפעל מתכת. בנוסף, תומפקינס כתב סצנה שלישית, שהושמטה בעריכה הסופית, בה חוזרים הומר ובארט למפעל, והומר מקיים תחרות משיכת טרקטור עם כמה פועלים במקום כדי להוכיח את ההטרוסקסואליות שלו. לבסוף הוחלט שהסצנה "לא משרתת את הסיפור", והיא הוחלפה בסצנת ציד איילי הצפון.
ג'ון ווטרס קיבל ברצון את ההזמנה לדבב את דמותו של ג'ון בפרק, ואמר ש"אם זה היה טוב בשביל אליזבת טיילור, זה טוב גם בשבילי". הוא התבדח ואמר כי יהיו תגובות שליליות לפרק אם דמותו של ג'ון תיראה כמו ריצ'רד סימונס (כלומר סטריאוטיפית).
לדברי ביל אוקלי, כפי שהופיעו בחלק הפרשנות וההארות בפרק ב-DVD של העונה השמינית, מחלקת הצנזורה של רשת פוקס התנגדה לשידורו של הפרק "הפוביה של הומר". הפרוצדורה המקובלת היא שבטרם שידורו של פרק נשלח התסריט למחלקה, וזו מחזירה אותו להפקה עם רשימת מילים ומשפטים שיש להחליף. במקרה זה, חזר התסריט יחד עם שני דפים ובהם הערות כמעט על כל פסקה המופיעה בפרק. הצנזורים ציינו כי לא אהבו את השימוש במילה "גיי" ואת העיסוק הכללי בהומוסקסואליות, וסיימו את הערותיהם בפסקה: "הנושא והתוכן של פרק זה בלתי מתקבלים על הדעת לשידור". בדרך כלל מושמטות מהפרק המילים הבעייתיות, אך במקרה זה סומן כל הפרק כולו כבעייתי, ולא ניתן היה למצוא לכך פתרון. הפקת התוכנית פנתה לווטרס ושאלה אם לדעתו קהילת הלהט"ב תמצא את הפרק פוגעני, והחליפה את השימוש של הומר במילה "מתרומם" במילה "קוויר". הבעיה שניצבה מול מחלקת הצנזורה נפתרה כאשר הוחלפו אנשי צוות הצנזורה של הרשת בעקבות פיטורי מנכ"ל הרשת בעת עבודת ההנפשה של הפרק. הפרק נשלח למחלקה לבחינה מחודשת, וזו אישרה אותו לשידור.
אזכורים תרבותיים ומחוות
הפרק מציג מחוות שונות לתרבות הקאמפ ולתרבות הגייז, ומכיל אזכורים תרבותיים רבים אחרים לשירים, סרטים וסדרות טלוויזיה. השיר "Everybody Dance Now", הנחשב לשיר קאלט הומואי של שנות ה-90, מושמע פעמיים במהלך הפרק: בסצנת הדיסקוטק ובכתוביות הסיום של הפרק. הצופר במכוניתו של ג'ון מנגן את השיר "אי-שם מעבר לקשת" מתוך הסרט "הקוסם מארץ עוץ". כמו כן, בפרפרזה לשיר "גשם של גברים" משנת 1979, אומר הומר: "אתם תראו, עוד יהיה כאן גשם של נשים".
כאשר ג'ון מדפדף באוסף התקליטים של הומר, ניתן להבחין בכמה אלבומי קיטש פטריוטיים: תקליט של להקת הפולק האמריקאית "The New Christy Minstrels" ותקליט החתונה המתוקשרת של לינדה ברד ג'ונסון (בתם של לינדון ג'ונסון וליידי בירד ג'ונסון), שנערכה בבית הלבן. בנוסף, ניתן להבחין בארון בשני אלבומיו של המוזיקאי ואיש הצבא בארי סאדלר, שרוב יצירותיו עוסקות באומה האמריקאית ובצבא ארצות הברית. השיר שלצליליו בוחר ג'ון לרקוד עם הומר, "I Love the Nightlife" של אלישיה ברידג'ס, לקוח מפסקול הסרט "הרפתקאותיה של פריסילה, מלכת המדבר".
הסצנה שבה רוקד בארט מול הטלוויזיה היא מחווה לסרטו של ווטרס "היירספריי" (1988) ולדמותה של ריקי לייק בסרט. השיר המתנגן ברקע הוא "The Shoop Shoop Song", בביצועהּ של שֵׁר. בפרק ישנה מחווה נוספת לסרט של ווטרס: כאשר מוצגת דמותו של ג'ון נראה ברקע פלמינגו ורוד – מחווה לסרטו "פינק פלמינגוס" (1972) בכיכובה של מלכת הדראג דיוויין. בנוסף, בפרק ישנן שתי התייחסויות לדמויות הסדרה "ימים מאושרים".
סצנת הפתיח של הפרק מתייחסת לתרבות האינטרנט, ובה נראה גולש המנסה להוריד את הפרק למחשב מהאתר AOL, אך נתקל בקצב הורדה איטי ומנסה לבטל את הפעולה.
פרסים ונתוני מדרוג
בארצות הברית מוקמו נתוני המדרוג של הפרק, בעת שידור הבכורה שלו, במקום ה-47 בין המשדרים באותו שבוע, 10–16 בפברואר 1997, עם 8.7 אחוזי צפייה לפי מדד נלסון. הפרק היה המשדר הרביעי הנצפה ביותר של רשת פוקס באותו השבוע. בשנת 1997 זכה הפרק בפרס אמי לפרקי סדרות מצוירות. מייק בי אנדרסון זכה בפרס אנני לאנימציה על בימויו של הפרק.
הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה תיארה את הפרק כ"דוגמה מובהקת לאופן בו ניתן לייצג את הקהילה שלנו בטלוויזיה, באופן אינטליגנטי, הוגן ומשעשע", והעניקה לו את הפרס השנתי שלה לפרק הטלוויזיה הטוב ביותר בטקס GLAAD Media Awards.
תגובות המבקרים
הפרק דורג במקום החמישי ברשימת "25 פרקי משפחת סימפסון הטובים ביותר" שערך המגזין Entertainment Weekly. הוא אף דורג במקום העשירי ברשימת עשרת הפרקים הטובים ביותר של הסדרה, שפרסם העיתון USA Today בשנת 2003 ושכתב עורך האתר The Simpsons Archive, וכן במקום העשירי ברשימה שערך האתר AskMen.com.
ג'ון פטרסון מ"הגארדיאן" כתב על תפקיד האורח של ג'ון ווטרס: "בהופעתו הרגשתי כי מדובר במפגש פסגה בין שתי הדמויות המשפיעות ביותר בתרבות הפופ ב-25 שנים האחרונות". האתר IGN דירג את הופעת האורח של ווטרס כתשיעית הטובה ביותר בתולדות הסדרה, ומגזין TV Guide דירג אותה במקום השלישי. מגזין Entertainment Weekly ציין, בשנת 2008, את הופעתו של ווטרס כאחת מ-16 הופעות האורח הטובות ביותר בתולדות הסדרה.
וורן מרטין ואדריאן ווד כתבו בספרם "I Can't Believe It's a Bigger and Better Updated Unofficial Simpsons Guide":. ג'ון אלברטי, פרופסור לאנגלית וחוקר ספרות ותרבות פופולרית אמריקאית, שיבח את הביקורת שהביע הפרק על "התפיסה השגויה הרווחת ביותר על אודות ההומוסקסואליות; שההומואיות היא דבר מדבק". בכתבה על מארז ה-DVD של העונה השמינית, כתב טוד גילכרייסט כי הפרק "בהחלט עשוי להיחשב אחד הפרקים הגדולים בכל הזמנים". קתרין לאמבי מאוניברסיטת סידני ציינה את הפרק כדוגמה לסאטירה מוצלחת, ש"חוקרת סוגיות [הומוסקסואליות] רבות בצורה עמוקה למדי [...] מבלי להיות פוליטית באופן גלוי", וציינה כי המסר האנטי-הומופובי של הפרק יעיל יותר מזה של סדרות להט"ב כגון "הכי גאים שיש".
בשנת 2002 כתבו הסופרים סטיב ויליאמס ואיאן ג'ונס באתר "Off the Telly" כי הפרק הוא אחד מחמשת הפרקים הגרועים ביותר של הסדרה, וציינו שהוא "משאיר טעם ממש רע בפה" כיוון שהומר הוא "פשוט די מניאק" במהלך כל הפרק. השניים ציינו כי "זהו צד של הסדרה שלא ראינו בעבר, ולא רצינו לראות".
ביוני 2003 תבע אזרח רוסי את ערוץ הטלוויזיה הרוסי REN TV, בטענה שהתוכניות "משפחת סימפסון" ו"איש משפחה" "מנוונות ומקדמות סמים, אלימות והומוסקסואליות", ודרש שלא לשדר אותן יותר בתחנה. כראיה לכך שהסדרה מקדמת הומוסקסואליות, הוקרן לשופט הפרק "הפוביה של הומר"; התביעה נדחתה לאחר יום.
הדס פארי
הדס פארי (נולדה ב-10 באוקטובר 1986) היא מלחינה, אמנית סאונד ומרצה ישראלית, המתמחה במוזיקה אלקטרונית ומוזיקה ניסיונית. זוכת פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים לשנת 2015.
ביוגרפיה
פארי נולדה ב-1986 ליצחק רפאל פארי ולצפרירה לבית פסטרנק. אחות לעוד שלושה בנים ובת.
פארי החלה את לימודי הקומפוזיציה בבית ספר מאנס למוזיקה בניו יורק בהדרכתו של רוברט קאקסון. לאחר סיום תואר בוגר אוניברסיטה בקומפוזיציה ותיאוריה מוזיקלית בהצטיינות יתרה, המשיכה פארי את לימודי הקומפוזיציה בפריז. במקביל החלה להתעניין באלקטרואקוסטיקה, ובעקבות כך השלימה שני תארים בתחום. בין מוריה בפריז נמנים ז׳אן לוק הרווה, פיליפ לרו וכריסטין גרוט. כמו כן, היא סיימה תואר מוסמך אוניברסיטה במוזיקולוגיה באוניברסיטה של פריז, עם התמחות במוזיקה אלקטרונית. פארי התעמקה ביצירת ממשקים למוזיקה אלקטרונית חיה במהלך לימודי תואר מוסמך מוזיקה בבית הספר הגבוה למוזיקה ע"ש הנס אייזלר בברלין בהדרכתו של וולפגנג הייניגר.
משנת 2015 מלמדת פארי קומפוזיציה, מוזיקולוגיה, מוזיקה אלקטרונית ואקוסטיקה בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב. כמו הן, היא מעבירה הרצאות וסדנאות בנושאי מוזיקה אלקטרונית, בניית מיצגים וחוסר ייצוג של מלחינות בעולם המוזיקה במוסדות אקדמיים בישראל ומחוצה לה, כגון בצלאל, Hochschule für Musik Hanns Eisler Berlin ואוניברסיטת חיפה.
משנת 2015 אוצרת פארי את סדרת הקונצרטים "זה מה שקורה כשמשחקים בחשמל" במרכז התיבה ביפו, המתמקדת במוזיקה אלקטרונית וניסיונית, והנותנת במה ליוצרות ומבצעות צעירות בתחום זה.
משנת 2019, עובדת פארי עם הלייבל הצרפתי Elli Records, המפיק אלבומים של יצירותיה האלקטרוניות.
יצירותיה של פארי מוזמנות על ידי גופי תרבות רבים ברחבי העולם, ביניהם: המכון למחקר ולתיאום אקוסטי מוזיקלי (אירקאם), אנסמבל מודרן, האקדמיה לאמנות בברלין ועוד.
המטבח הצ'כי
המטבח הצ'כי הוא כינוי לסגנון הבישול המקובל בצ'כיה. מטבח זה מושפע מאוד מסגנונות הבישול בארצות השכנות. במשך שנים הייתה צ'כיה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, והמטבח הצ'כי ספג השפעות רבות מהמסורת הווינאית, אך גם ממאכלים וסגנון בישול שהגיע מזרחה משם, ומהשפעות מקומיות. רבות מהעוגות ומיני המאפה הפופולריים במזרח אירופה מקורם בצ'כיה.
המטבח הצ'כי הוא מטבח כבד יחסית, הכולל שימוש רב בבשר ושומן. בשר חזיר הוא המאכל הבסיסי והפופולרי, ולצידו בשר עוף ובשר בקר. אווז, ברווז וארנבת, כמו גם בשר ציד, זוכים אף הם להיות מוגשים במסגרת הבישול הצ'כי. מכיוון שלצ'כיה אין מוצא לים, מאכלי דגים הם נדירים, פרט לקרפיון המוגש בצורה מסורתית בחג המולד.
ספר הבישול הצ'כי הראשון נכתב באמצע המאה ה-19 על ידי מגדלנה דוברומילה רטיגובה (מתה בשנת 1845), שחיה בעיירה ליטומישל, בה חי גם המלחין הלאומי הצ'כי בדז'יך סמטנה.
מנות בשר
חזיר צלוי עם כופתאות וכרוב (vepřová pečeně s knedlíky a se zelím) נחשבת למנת הבשר הצ'כית הפופולרית ביותר. ישנן מספר אפשרויות להכין את הכרוב, נוסח בוהמיה ונוסח מוראביה. הבוהמים אוהבים את הכרוב חמוץ, בנוסח המזכיר את הזאואר קראוט מן המטבח האוסטרי והגרמני. והמורבים מעדיפים לאכול את הכרוב טרי ומתוק, ואף מוסיפים לו סוכר.
מנה פופולרית נוספת היא צלי בקר ברוטב (סביצ'קובה) העשויה מבשר צלוי המבושל ברוטב סמיך הכולל גזר, פטרוזיליה ושמנת חמוצה, ומוגש בלוויית כופתאות, לרוב עם ציפוי שמנת, כפית של רוטב חמוציות ופלח לימון.
מנה עיקרית גדולה המספיקה למספר סועדים היא "הפלאטה הצ'כית", הכוללת פרוסות בשר בקר מעושן, קציץ בשר, ופרוסות חזיר צלוי, המוגשות לצד כרוב חמוץ וכופתאות, ונצרכת לרוב בלוויית כוס בירה.
חטיפים
בירה מהווה חלק חשוב בתרבות האוכל הצ'כית, ומנות צ'כיות רבות נוצרו על מנת ללוות את שתיית הבירה, ונאכלות לעיתים כחטיפים בפאבים ובתי אוכל.
קינוחים
הקינוח האהוב ביותר במטבח הצ'כי הוא כופתאות פירות (ovocné knedlíky) הכוללים לעיתים שזיפים ומוגשים כקינוח בחגים כפסחא או חג המולד. שזיפים שלמים מצופים בתערובת תפוחי האדמה (נקראים בוחטי נפרי) ומורתחים, ואז מוגשים עם חמאה, סוכר ולעיתים פרג. גרסאות של מאכל זה עושות שימוש בתות, דובדבן, משמש (נקרא מריל קניידל) או אפרסק. המאכל נאכל לעיתים כמנה עיקרית, ולא רק כקינוח.
קינוחים נוספים ידועים מהמטבח הצ'כי הם:
משקאות
פרט לסליבוביץ', בירה צ'כית ויין צ'כי, מייצרים הצ'כים שני סוגים ייחודיים של ליקר מקומי, פרנט סטוק, המיוצר מעשבי תיבול, ולעיתים מלימון, ובחרובקה, המיוצר מעשבי תיבול, אניס וקינמון. האבסינת שאינו חוקי במדינות רבות באירופה, מיוצר ונמכר באופן חופשי בצ'כיה. משקה קל פופולרי נקרא קופולה (Kofola), האמור להתחרות בקוקה-קולה ובפפסי קולה בשוק המקומי.
התפילה בדת הבהאית
התפילה בדת הבהאית היא אחת המצוות החשובות והמרכזיות ביותר שעליה מצווים המאמינים, והיא תופסת מקום מרכזי וחשוב בחייהם. מטרת התפילה היא להביא את המאמין לכדי קרבה רוחנית אל האל ואל מייסד הדת, בהאא אללה. התפילה היא כלי הכוונה עבור היחיד, המאמין, אשר באמצעותו יוכל לשפר את התנהלותו בחיים הארציים ולבקש הנחיה וסיוע שמימיים. בהאא אללה וכמוהו מנהיגי הדת אחריו כתבו לאורך השנים תפילות רבות אשר בתוכן מצויות הנחיות למאמין, חלק מן התפילות נוסחו כמכתבים שיועדו אל המאמינים ממנהיגיהם ונכרכו בספר הקדוש של הדת הבהאית, "אל-כתאב אל-אקדס". התפילות ברובן נכתבו בערבית ובפרסית ומיעוטן בטורקית ותורגמו לשפות רבות. לכל תפילה ישנו סדר וצורה שונים והן אינן זהות האחת לשנייה. פתיחת התפילה בתחינה אל האל היא המשותפת לכל התפילות, לאחריה יכתבו שבחים והלל רבים לאלוהים ובסופה תגיע בקשה לסיוע או הכוונה מבורא עולם. בסופה של התפילה בדרך כלל מונה המתפלל את מעלותיו של האל.
תפילות חובה
הספר הקדוש לדת הבהאית נקרא "אל-כתאב אל-אקדס" ובו מצויות הנחיות למאמין הכוללות את התפילה הבהאית. בדת הבהאית ישנן שלוש תפילות חובה ביום שמטרתן לפתח אצל המאמין, עם הגיעו לגיל 15, את הצניעות והמסירות לאמונה. שלוש תפילות החובה שונות זו מזו באורכן ולמאמין יש את החופש להחליט איזו מבין שלוש התפילות לקיים בבוקר, בצהריים או בערב. אם בחר המאמין את התפילה הארוכה או הקצרה רשאי הוא להתפלל פעם אחת ביום בלבד. ואם בחר את התפילה הבינונית עליו לומר אותה שלוש פעמים ביום. מכיוון שבהאא אללה בא מן העולם המוסלמי, מכילה התפילה אלמנטים מוסלמים בולטים, בעיקר בולט הממד הפיזי של תנוחות הגוף: הכריעה אפיים ארצה, ההשתחוות והישיבה על עקבי הרגל. קודם אמירת תפילות החובה חייב המאמין בהיטהרות הכוללת את רחיצת הפנים והידיים. ככלל, כיוון פני התפילה הוא לעבר הקיבלה הבהאית אשר שוכנת במקדש אל בהאג'ה בעכו, שם קבור בהאא אללה. כאשר המאמין מקיים את מצוות התפילה על ידי אמירת תפילות הרשות, אותן חיברו בהאא אללה ובנו עבד אל בהאא, הוא איננו מחויב בכלל זה.
התפילה הגדולה
התפילה הגדולה היא גם התפילה הארוכה ביותר ולכן על המאמין הבוחר בתפילה זו לומר אותה אחת לעשרים וארבע שעות. על המתפלל לעמוד על רגליו תוך הכוונתו לעבר העיר עכו ואל אלוהיו. לאחר שהתמקם במקום פולחנו יביט ימינה ושמאלה כמי שמבקש את רחמי אלוהיו הרחום והחנון ויאמר: "אלוהי, אתה אלוהי השמות ובורא השמים, אשאלך באלה אשר הם זריחות סוד סתרך העליון נאדר התפארת שתעשה תפילתי אש בוערת, למען תשרוף את המסכים שבי אשר מנעוני מלחזות בנועם זיוך, ואור אשר ינחני אל ים היחוד עמך".
התפילה הבינונית
התפילה הבינונית קצרה בהרבה מן התפילה הארוכה ועל הבוחר בה לומר אותה שלוש פעמים ביום – בשחרית, במנחה ובערבית.
קודם התפילה על המאמין ליטול את ידיו ובעת הרחיצה עליו לומר: "אלוהי, חזק את ידי כדי שתיטול את ספרך בביטחון ולא יוכלו למנוע אותה כל צבאות תבל; אף שמור תשמרנה לבל תשלח בכל אשר לא לה הוא. אתה הוא רב-אונים כול-כול".
התפילה הקצרה
התפילה הקצרה תאמר על ידי הבוחר בה פעם אחת ביום בכל עת שיבחר, מהצהריים ועד השקיעה. נוסח התפילה: "אלוהי, הנני מעיד עלי שאתה בראתני למען אדעך ואעבודך. אני מעיד עלי בשעה זו שקצר יד אנוכי ואתה אמיץ כוח, שחלש אנוכי ואתה נאדר בגבורה, ושעני אנוכי ואתה לעושרך אין קץ. אין אלוה אלא אתה השליט על הכל, הקיים לעד".
תפילות רשות
בהאא אללה ראה בקיום התפילה דבר חיובי מאוד אשר מפתח ומחזק את הרוחניות של המאמין ולכן דגל בקיום תפילה לעיתים מזומנות, לבד או בקבוצה, וללא כללים נוקשים אשר ימנעו את קיומה. בהאא אללה וממשיכי דרכו תפסו את התפילה כחלק אינטגרלי מההתפתחות הרוחנית של המאמין והאמינו כי יצר התפילה הוא טבעי ולכן התפילה היא איננה המטרה אלא רק האמצעי להגיע למצב רוחני רם יותר. מרעיונות אלו התפתחה התפיסה כי עדיפה תפילה קצרה אשר תביא את המאמין לכדי התעלות רוחנית מתפילה ארוכה שלא תשיג תוצאה דומה. ניתן לקיים את התפילה למען מטרות סיוע חומרי, אך המטרה העיקרית של התפילה בדת הבהאית היא לקרב את המאמין אל האל ולכן עדיפה תפילה לאהבת האל ולפארו בלבד, ללא דרישות נוספות. המאמין יכול לבחור להפנות את תפילתו אל האל, אל בהאא אללה, אל עבד אל בהאא או אל שליחיו האחרים של האל. את תפילות החובה על המאמין לקיים ביחידות ואין לומר אותן בציבור. לעומתן, תפילות הרשות יכולות להיאמר תוך התכנסות הציבור, רק בתנאי שהן אינן באות במקום תפילות החובה. בנוסף, אצל הבהאים אין פולחן ציבורי או ריטואלים דתיים, ואין להם כוהני דת.
התפילה הבהאית מול התפילה המוסלמית
התפילה היא אחת מהמצוות החשובות והבולטות ביותר הן בדת הבהאית והן בדת המוסלמית. בשתי הדתות חלה על המאמין חובת התפילה, בדת הבהאית כאמור רשאי המאמין לבחור באחת מבין שלוש תפילות ביום ואילו בדת המוסלמית על המאמין להתפלל חמש פעמים ביום, מצווה זו קרויה באסלאם ״צלאה״. את התפילה הבהאית יש לקיים ביחידות ולא במבנה פולחן מיוחד ואילו באסלאם רשאי המאמין להתפלל ביחידות אך עליו לקיים את התפילה בפני איש דת, אמאם, במסגד בימי שישי וחגים. הקיבלה (כיוון התפילה) בדת הבהאית היא לכיוון העיר עכו, והקיבלה המוסלמית היא לכיוון העיר מכה, העיר הקדושה לאסלאם ובה נמצאת הכעבה, האבן השחורה. מטרת התפילה בשתי הדתות דומה: להביא את המתפלל לכדי רוחניות וקרבה אל האל, להלל ולהכיר בתכונותיו הבלתי נדלות של האל ולהוקיר אותו על כל מעשיו. הדת הבהאית התפתחה מן האסלאם השיעי ובשל כך ניתן להצביע על קווי דמיון שנשתמרו מן האסלאם והועברו אל הבהאים, ביניהם בולט הממד הפיזי של התפילה. המאמין הבהאי והמאמין המוסלמי קודם תפילתם חייבים בהיטהרות ובשלבים שונים בתפילה עליהם לבצע מספר תנועות גוף, רכעות. הרכעות על פי סדר התפילה: עמידה, כריעה, השתחוות מלאה, ישיבה והשתחוות מלאה נוספת. ניתן לראות אם כן שקיים דמיון בקיום התפילה בין שתי הדתות אך ישנם דברים שלא נשתמרו ושונו בתפילה הבהאית, כדוגמת התפילה ביחידות.
התפילה על המת
התפילה על המת נכנסת תחת תפילות החובה והיא התפילה היחידה בה מצווים המאמינים הבהאים להתפלל בחברותא, כקבוצה, וללוות יחד את המת אל קבורתו. את התפילה מקריא בן אדם אחד כאשר סביבו עומדת קהילת המאמינים בשתיקה ומקשיבה לדבריו. בהאא אללה הבהיר כי את התפילה יש לומר רק על בהאי אשר מלאו לו חמש עשרה שנים. בדת הבהאית ישנו יחס מיוחד אל המת מתוך רצון שלא להפריע את מנוחתו ולכן המתים מובאים לקבורה במהירות האפשרית מבלי לענות את נשמתם או לטלטל את גופתם מעל למרחק של שעה ממקום הפטירה. בהאא אללה הלך בעקבות הבאב ודאג להנחיל בקרב מאמיניו את עניין כבוד המת ולכן ציווה עליהם לנהוג בכבוד ולדאוג שגופת המת תכוסה בתכריכים יפים ותיקבר בארון מפואר וזאת כשראש המת פונה לכיוון העיר הקדושה לבהאים, עכו. בתפילה זו נאמרים דברי תחינה ובקשת מחילה על כל מעשי החטא, המאמינים מפארים את שם האלוהים ודורשים ממנו כפרה ובקשה לרחמיו.
מבני פולחן בהאים
שאיפתו של מייסד הדת הבהאית, בהאא אללה, הייתה להקים מבני פולחן בהאים בכל הערים בעולם שיאפשרו למאמינים לבוא ולהתפלל בהם. שאיפתו זו התממשה בחלק מן הערים בעולם (שיקגו, ניו דלהי, פנמה סיטי, סידני, קמפלה, פרנקפורט ואפּיה (סמואה)), וכמו כן נרכשו קרקעות למטרה זו במאה ערים נוספות בעולם. מקדש הבאב שבחיפה אינו בית תפילה כזה, והמקום להקמתו של בניין כזה בחיפה מצוין על ידי האובליסק המוצב בכרמל הצרפתי. לפי חזונם של מנהיגי התנועה הבהאית, עתידים בתי התפילה הבהאים להוות חלק ממרכזים לפעילות חברתית, הומניטרית, חינוכית ומדעית, אך מטרה זו טרם הושגה. בהווה משמשים בתי התפילה הבהאים אך ורק לפעילות דתית כתפילה או ללימודי דת ופגישות בהאיות אחרות מתקיימות במרכזים בהאים, בבתים פרטיים או במבנים שכורים. בית התפילה הבהאי נזכר לראשונה על ידי בהאא אללה בספרו אל-כתאב אל-אקדס, ואופיו של המוסד פותח על ידיו מאוחר יותר וכן על ידי בנו ויורשו, עבד אל-בהאא. לפי הכתבים הבהאים, יהיו בתי התפילה פתוחים בפני כל מאמיני הדתות, ובהם יוכלו הכל לעבוד את האל ללא קשר להשתייכותם הדתית. עם זאת, בתי התפילה מיועדים אך ורק לתפילה ולקריאה בכתבי הקודש הבהאים והאחרים, וחל איסור על נשיאת דרשות או על עריכת טקסים. שירה מותרת בבניין, אך ללא ליווי של כלי נגינה. הקמת בתי התפילה הבהאים השונים התבססה על תרומות, ויצאה אל הפועל כאשר הקהילה המקומית הייתה מסוגלת לעמוד בהוצאה. בניגוד למקובל בדתות אחרות, אין הבהאים גובים כספים בעת טקסים דתיים, ורק בני האמונה הבהאית רשאים לתרום מכספם לקופת הקהילה. בית התפילה הבהאי מנוהל על ידי האספה הרוחנית הבהאית הלאומית במדינה הרלוונטית. לכל בתי התפילה הבהאים יסודות אדריכליים משותפים, ולפי קביעתו של עבד אל בהאא, עליהם להיות עגולים בצורתם הכללית ולכלול תשע צלעות. בתוך המבנה אין מוצגים ציורים, תצלומים או פסלים, ואין מותקנים בהם מזבחות או דוכני דרשה. על המבנים לשאת כיפה, וכיום מתאפיינים כל בתי התפילה הקיימים בחלל מרכזי בודד. המושבים בכל בתי התפילה הבהאים הקיימים פונים לעבר הקיבלה הבהאית, שהיא מקדש הקבר של בהאא אללה באל-באהג'ה שבעכו.
הוג'ס
הוג'ס (בהונגרית: Hőgyész, בגרמנית: Hidjess, בפי היהודים: העדיעס) הוא כפר במחוז טולנה (Tolna) בהונגריה. ההרמין שבסמל הכפר משקף את אוכלוסיית ההרמינים שהייתה נפוצה באזור והונצחה במיתוסים מקומיים.
היסטוריה
היישוב נזכר עוד מתקופת שושלת ארפאד מהמאה התשיעית. היישוב ננטש מספר פעמים במאות הבאות, וכן במאה ה-13, בעת שהשטח נכבש על ידי האימפריה העות'מאנית.
במאה ה-18 התיישבה במקום אוכלוסיית פולקסדויטשה, מהגרים ממוצא גרמני, שהקנו לכפר צביון בורגני. כיום מורכבת אוכלוסיית הכפר בעיקר מהונגרים, שוואבים, סקלרים וצוענים.
יהודי הוג'ס בשואה
הקהילה היהודית נוסדה בשנת 1780 ובית הכנסת של הקהילה נבנה בשנת 1815, הם השתייכו לקהילה האורתודוקסית אך היו בקרבם ציונים. בין מלחמות העולם היו בהוג'ס כ-280 יהודים מתוך כ-3,000 תושבים.
במשך תקופה ארוכה כיהנו בעיר רבנים משושלת גויטיין כאשר הראשון שבהם היה הרב ברוך גויטיין, אחריו בנו הרב צבי הירש גויטיין ואחריו בנו הרב אליהו מנחם גויטיין ואחרון בשושלת הרב יוסף שלמה גויטיין.
במרץ 1944 כבש הצבא הגרמני את הוג'ס ובמאי רוכזו יהודי הכפר וכ-230 יהודים נוספים מנפת שימונטורניה (Simontornya), בגטו. חלק מהגברים היהודים גויסו לשירות העבודה בצבא ההונגרי. ביוני 1944 הועברו תושבי הגטו למחנה צבאי בפץ', ומשם גורשו ביולי לאושוויץ.
ניצולים בודדים חזרו לעיר לאחר השואה וניסו לשקם את מה שנותר, אך תוך שנים ספורות לא נשארו יהודים בקהילה.
אתרים בכפר
בכפר קיימת טירת אפוני (Apponyi-kastély), טירה מתקופת הבארוק המאוחר וראשית התקופה הקלאסית, בסגנון הבארוק, מסוף המאה ה-18, ובה אולם כנסייה באורך 41 מטר וברוחב 14 מטר. גובה מגדל הפעמון הוא 44 מטר. המגדל כוסה בכיפות נחושת. בין שלושת פעמוני המגדל, שניים הם מוקדמים לטירה עצמה, והם מאמצע המאה ה-18. בכנסייה שבטירה קיים אורגן מראשית המאה ה-20. באולם הראשי של הכנסייה ניצב מזבח עשוי שיש אדום.
טבע נאות
היסטוריה
המפעל התחיל את דרכו בשנת 1942 בקיבוץ נאות מרדכי שבגליל העליון. את המפעל הקימו חברי קיבוץ עולים מאירופה, שייצרו את כל סוגי הנעליים לכל הקהלים: נשים, גברים וילדים.
בשנת 1998, בעת שהמפעל עמד בפני סכנת סגירה, החליט מיכאל אילוז, שמונה למנכ"ל החברה על שינוי האסטרטגיה השיווקית של החברה, ומעבר מנעלי נוחות קלאסיות לקונספט "פיל פרי" (Feel free) – נעליים נוחות אופנתיות, תחת המסר הפרסומי: "את הכי יפה כשנוח לך". השינוי האסטרטגי העביר את המפעל תהליך הבראה שהחזיר את רווחיותו.
בשנת 2006 רכשה קרן ההשקעות העולמית "שמרוק" את השליטה בטבע נאות. בבעלותה, ביצעה טבע נאות שתי רכישות משמעותיות נוספות בשנים העוקבות: בשנת 2008 רכשה טבע נאות את מותג הנעליים הגרמני Theresia M, על מנת לבסס את מעמדה באירופה. בשנת 2009 היא רכשה גם את מותג נעלי הבית דפנה, מתוך מטרה להציע ללקוחות בארץ ובעולם מוצרים משלימים.
בנעלי טבע נאות מדרך המעוצב כתשליל של כף הרגל. המדרך עשוי מחומרים גמישים ורכים, המשמשים לבלימת זעזועים ולמנח רגל נכון מבחינה אורתופדית. המנעלים עשויים מחומרים טבעיים כמו שעם, לטקס (גומי טבעי) ועורות המיוצרים באיטליה. המנעליים כולם עשויים בעבודת יד.
בשנת 2013 העסיקה טבע נאות בישראל כ־600 עובדים, מתוכם כ-400 עובדים תושבי הגליל.
החברה פיתחה רפידה נשלפת ייחודית, המיוצרת משעם טבעי ומשקלה מועט. הרפידה היא בעלת גמישות גבוהה, המאפשרת התאמה למבנה הרגל באופן מהיר.
טבע נאות זכתה פעמיים בפרס האפ"י, תחרות הפרסום והשיווק האפקטיבי, לראשונה בשנת 2006 בזכות האסטרטגיה החדשה - Feel Free. הפעם השנייה הייתה בשנת 2010 עבור המהלך השיווקי בשנת 2009.
בשנת 2011 זכה מיכאל אילוז בפרס התעשייה לתואר "מנכ"ל מצטיין" כאות הוקרה על תרומתו לתעשייה בישראל ועל הפריצה של טבע נאות בהנהגתו לשווקים בינלאומיים רבים.
יצוא
בשוק הבינלאומי טבע נאות מוכרת בשם נאות (NAOT) כחברת הנעלה המתמחה בתחום הנוחות.
כיום, כ־75% מהתוצרת של טבע נאות מיוצאת למגוון מדינות בהן ארצות הברית, אנגליה, גרמניה, יפן, סינגפור, אוסטרליה וקנדה. החברה מוכרת על ידי משרד הכלכלה כ"יצואן בכיר". בשנת 2010 זכתה החברה בפרס "יצואן מצטיין" מטעם בית הנשיא.
משעול (קיבוץ)
קיבוץ משעול הוא קיבוץ מחנכים עירוני בנוף הגליל (לשעבר נצרת עילית) שהוקם בשנת 2002, קיבוץ שיתופי שחבריו חיים בעיר פועלים ומתנדבים בתחומי החינוך, הקהילה והחברה, ויוזמים פרויקטים ותוכניות בעיר ובאזור. הקיבוץ משתייך לתנועת ״קבוצות הבחירה של המחנות העולים" והוא אחד משישה קיבוצים הפועלים ברחבי הארץ.
מבנה הקיבוץ
משעול הינו קיבוץ שיתופי המורכב מקבוצות חברתיות, מונה כ-70 חברים וכ-80 ילדים ונחשב לאחד מהקיבוצים העירוניים הגדולים בעולם. מאז שנת 2013 גרים כלל חברי הקיבוץ בבניין שכור ששימש בעבר כמרכז קליטה של הסוכנות היהודית ושופץ בסיוע המשרד לפיתוח הנגב והגליל, הסוכנות היהודית וחברי הקיבוץ.
פעילות חינוכית-חברתית
חברי וחברות הקיבוץ מפעילים מספר פרויקטים בעיר שמטרתם יצירת שוויון חברתי, חינוך ברוח מגילת העצמאות והעצמת ילדים, נוער וכלל הקהילה. חברות וחברי הקיבוץ ובוגרי תנועה נוספים הקימו לאורך השנים רשת ענפה של מרכזים חברתיים חינוכיים. הפעילויות מתקיימות בנוף הגליל וברחבי הארץ כולה.
קליטת עליה
בשנים האחרונות התיישבו בנוף הגליל שתי קבוצות מרכזיות של עולים, משפחות מקהילת 'בני מנשה' שעלו מהודו ומשפחות דוברות רוסית, פליטים-עולים מאוקראינה ועולים מרוסיה. במסגרות החינוכיות נקלטו עשרות ילדי עולים.
עם פרוץ המלחמה באוקראינה וגל העלייה של פליטים-עולים בעקבותיה, חברי משעול לקחו תפקיד מרכזי בהתנדבות בקליטת העולים במרכזי חירום חינוכיים קהילתיים שהוקמו בנוף הגליל במלונות בעיר, ואירחו את העולים החדשים לליל הסדר בקיבוץ. מעבר לפעולת הקליטה בארץ חברי משעול לקחו חלק גם במרכזי סיוע בחוץ לארץ, בלובלין ובבוקרשט.
עם המעבר מחירום לשגרת חירום (זרם הפליטים התמתן אבל הצרכים עדיין גדולים מאוד) מתמקדת פעולת קליטת העלייה בעיקר בהזמנתם ושילובם במרכזים החינוכיים שמפעילים ומובילים חברי וחברות הקיבוץ. פעולה זו מתבססת ומצטרפת לעבודה ארוכת שנים עם ילדי משפחות עולים ותיקות, חיזוק הלכידות בין קבוצות שונות בעיר ותפיסה של זהות ישראלית מגוונת בעיר שקולטת עלייה לאורך שנים.
בית הספר עצמון
מזה 6 שנים מובילים חברי קיבוץ משעול יחד עם משרד החינוך, הרשות המקומית ועמותת תיקון את חידושו של בית ספר היסודי עצמון. כחלק מתהליך התחדשות בבית הספר נבנה מודל חינוכי ייחודי שמטרתו לחולל שינוי בחינוך בשכונה ובעיר, ושממוקד בבניית כלים חינוכיים לעבודה עם תלמידים בעלי רקע רב-לשוני ורב-תרבותי. המודל כולל תוכנית שפה ייחודית, מרחבי למידה מתוך משחק, החממה לקיימות: סביבת למידה טכנולוגית מתקדמת המתבססת על למידה מתוך ניסויים.
גני עופרים
מעל עשור גני עופרים פועלים בעיר ומעניקים חינוך איכותי לילדים בגיל הרך: גילאי לידה עד שלוש.
בעופרים מתחנכים יחד ילדים מקהילות מגוונות במסגרת שמעניקה לפעוטות סביבה חמה, מפתחת, ומעשירה, כמו גם מוקד למפגש קהילתי בין ההורים. המסגרת מפגישה הורים וילדים מקהילות שונות: גרעין תורני, בני המנשה, בני העדה האתיופית, עולים מחבר העמים וילדי הקיבוץ.
בית שוקו
׳בית שוקו׳ הוא מועדון שכונתי לילדים הכולל הזנה, שנבנה על בסיס תפיסת החינוך ההומניסטית, השמה את הילד במרכז ורואה אותו כאדם ששייך למעגלים מתרחבים של משפחה, קבוצת שווים וקהילה. בבתי השוקו, הילדים רוכשים מיומנויות חיים, יכולות חברתיות וחוסן רגשי בסביבה מצמיחה ואוהבת.
'השכונתית' – בית חינוך לנוער בשכונה הצפונית
'השכונתית' הוא מועדון חברתי לבני ובנות נוער הכולל קבוצות מנהיגות לנוער, מועדון פתוח הכולל פעילות חברתית, ריצ'ינג אאוט וקבוצות אמנות. בבתי החינוך לנוער הנערים והנערות מתנסים בהדרכה והתנדבות. הם יוזמים ומובילים אירועים בשכונה, מפתחים יכולת ביטוי אישי, מערכת ערכים וניסיון במגוון תחומים. חניכי 'השכונתית' מצטרפים למסלולי ההדרכה הארציים ופעילויות ארציות נוספות במסגרת תנועת הנוער "המחנות העולים" כולל מסלול של יציאה לשנת שירות.
הבוסתן
הבוסתן הוא מיזם שינוי חברתי, שהוקם ב-2018 על ידי קבוצת תושבים ערבים ויהודים מנוף הגליל. חזון הבוסתן הוא להפוך את נוף הגליל מעיר מעורבת לעיר משותפת, עיר שבה יתקיים ממשק יומיומי חיובי בין האוכלוסיות השונות, עיר שבה כלל התושבים יחושו שייכות, גאווה ורווחה, ועיר שבה המשאבים החומריים והרוחניים יחולקו באופן שוויוני. בנוסף מבקש המיזם להוביל שינויים תודעתיים בקרב התושבים, העירייה והאוכלוסייה הכללית באשר לחברה משותפת. במרכז המיזם ניצבת קהילה משותפת, שבמסגרתה אנו פועלים כדי לפתח מנהיגות משותפת, מקיימים מגוון הזדמנויות למפגשים חד פעמיים ומתמשכים בין תושבים מכלל התרבויות בעיר, מובילים שיח חיובי ברשתות החברתיות ופועלים כנגד אלימות וגזענות. מיזם הבוסתן פועל בתוך עמותת תיקון, השייכת לתנועת הבוגרים של המחנות העולים. חברים מקיבוץ משעול נמנים עם מייסדי מיזם הבוסתן ושותפים בניהולו.
היסטוריה
בשנת 2005 התאחדה תנועת קבוצות הבחירה, תנועת הנוער ותנועת הבוגרים, עם תנועת המחנות העולים, אשר בוגריה חידשו את קיבוץ נערן בבקעת הירדן, איחוד אשר השפיע על קיבוץ משעול ועל הרחבת הפעילות הארצית בליווי ובהקמה של קיבוצים עירוניים נוספים.
בשנת 2007 קיבלו חברי הקבוצות החלטה פנימית על הגדרה עצמית כקיבוץ עירוני. בקיץ 2011, כחלק ממהלך ארוך של חיפוש מקום קבע עבור הקיבוץ, עברו חברי הקבוצות ממגדל-העמק לנוף הגליל, על מנת לאחד את כל חברי הקיבוץ בעיר אחת. בשנת 2012 התאגד הקיבוץ באופן פורמלי כ"אגודה שיתופית – קיבוץ עירוני". בשנת 2013 עברו חברי הקיבוץ להתגורר במבנה שכור ששימש בעבר כמרכז קליטה של הסוכנות היהודית ושופץ בסיוע המשרד לפיתוח הנגב והגליל, הסוכנות היהודית וחברי הקיבוץ.
התיישבות בנוף הגליל
ההתיישבות של חברי קיבוץ משעול בנוף הגליל החלה בשנת 2003. לאורך השנים הצטרפו להתיישבות זו קבוצות רבות נוספות אשר יחד יצרו את הקיבוץ. השותפות עם הרשות המקומית ועם כלל תושבי העיר הלכה והעמיקה ויחד איתה העשייה למען העיר.
גם כיום קיבוץ משעול, כחלק מתנועת הבוגרים של המחנות העולים, ממשיך להזמין גרעיני התיישבות צעירים לעיר - כיום חיים ופועלים בעיר חברים רבים מתנועת המחנות העולים – מתנדבי שנת שירות, חיילים בפרק משימה לאומי במסלול נח״ל, וחברים בקבוצות צעירות לאחר השירות הצבאי.
תחומי עיסוק נוספים
לצד הפעילות החינוכית הקימו חברי הקיבוץ יוזמות עסקיות, הבולטת ביניהן חברת תוכנה משעול מערכות מידע.
אוניברסיאדה
האוניברסיאדה היא אירוע ספורטיבי בינלאומי, רב ענפי, המאורגן על ידי הפדרציה הבינלאומית לספורט אוניברסיטאי. השם הוא הלחם של "אולימפיאדה" ו"אוניברסיטה". רשמית האוניברסיאדה מכונה "משחקי האוניברסיטה העולמיים" או "המשחקים הסטודנטיאליים הבינלאומיים". בכל מקרה, המונח יכול להתייחס גם למשחקי ספורט בין סטודנטים באוניברסיטאות עצמן.
רק מי שהוא סטודנט ואזרח המדינה או התאזרח בה יכול לייצג מדינה ולהשתתף בתחרויות, למעט זאת - מרבית החוקים והתקנות דומים לאלה של האולימפיאדה. במסגרת האוניברסיאדה מתקיימות אוניברסיאדות קיץ ואוניברסיאדות חורף אחת לשנתיים.
משחקי האוניברסיאדה נחתמים באופן מסורתי בשירת המנון הסטודנטים, והמנון הפדרציה לספורט אוניברסיטאי, "גאודיאמוס איגיטור".
ישראל באוניברסיאדה
הספורטאים הישראלים צברו 17 מדליות בסך הכל, מהן 4 זהב, 7 כסף ו-5 ארד.
האחים דאפר
האחים דאפר, או בשמם מאט דאפר ורוס דאפר (באנגלית: Duffer Brothers, שהם Matt Duffer ו-Ross Duffer; נולדו ב-15 בפברואר 1984), הם צמד תסריטאי, במאי ומפיקי טלוויזיה וקולנוע אמריקאים, שידועים בעיקר בתור יוצרי סדרת המדע בדיוני והאימה "דברים מוזרים". בנוסף הם כתבו וביימו את סרט האימה Hidden מ-2015, וכתבו מספר פרקים לסדרה "עיירה ללא מוצא".
האחים דאפר התעניינו בקולנוע מגיל צעיר, ובשנת 2007 עברו מקרוליינה הצפונית לקליפורניה. הם למדו קולנוע באוניברסיטת צ'פמן והחלו לעבוד בתעשייה ב-2011. הם זכו להכרה בינלאומית כאשר יצאה העונה הראשונה של "דברים מוזרים" בשנת 2016.
קורות חיים
האחים דאפר נולדו כתאומים זהים, וגדלו בדרהאם, קרוליינה הצפונית. הם החלו ליצור סרטים בגיל 9 עם מצלמת וידאו 8 מ"מ שקיבלו במתנה מהוריהם. הם עברו למחוז אורנג' בקליפורניה כדי ללמוד קולנוע באוניברסיטת צ'פמן, וסיימו את לימודיהם ב-2007. לאחר מספר סרטים קצרים שכתבו או ביימו, נרכש ב-2011 התסריט לסרט האימה הפוסט-אפוקליפטי שכתבו "נסתרים" על ידי האחים וורנר. הם החלו לביים את הסרט ב-2012, ובשנת 2015 הוא יצא לאקרנים. הבמאי מ. נייט שאמלאן קרא את התסריט והעסיק אותם ככותבים/מפיקים לסדרת הטלוויזיה של רשת פוקס "עיירה ללא מוצא".
"דברים מוזרים"
בעקבות הניסיון שלהם בטלוויזיה, הם החלו לפתח את הרעיון לסדרה "דברים מוזרים", שאליה הובא שון לוי כמפיק. בעזרת חברת ההפקות של לוי "21 Laps", הסדרה נרכשה תוך זמן קצר על ידי נטפליקס. הסדרה מתרחשת בשנת 1983 באינדיאנה, והיא מהווה מחווה לתרבות הפופולרית של שנות ה-80, ושואבת השראה רעיונות וחזותית מעבודותיהם של יוצרים כמו סטיבן ספילברג, ג'ון קרפנטר, סטיבן קינג וג'ורג' לוקאס.
הסדרה שודרה לראשונה בקיץ 2016, וזכתה לביקורות נלהבות, בין היתר בשל אפיון הדמויות, קצב התקדמות העלילה, האווירה, המשחק, הפסקול, הבימוי, הכתיבה והמחוות לסרטי שנות ה-80. הסדרה אף הפכה לסדרת פולחן בקרב תנועת מעריצים ברשת. לפי אתר הביקורות "Rotten Tomatoes", 95% מהמבקרים אהבו את הסדרה, על בסיס ביקורת של 55 מבקרים, עם ציון משוקלל של 8.1 מתוך 10. ב-31 באוגוסט 2016 נטפליקס חידשה את חוזה הסדרה לעונה נוספת של תשעה פרקים, שיצאה ב-27 באוקטובר 2017. מאז היא חודשה לעונה 3 בעלת 8 פרקים שעלתה לשירות נטפליקס ב-4 ביולי 2019. עונה שלוש קיבלה מאתר הביקורות "Rotten Tomatoes" ציון של כ-89% מ־140 מבקרים עם ציון משוקלל של 7.90 מתוך 10. מאז הסדרה חודשה ל2 עונות אחרונות, עונה 4 ו-5. עונתה הרביעית של הסדרה כוללת 9 פרקים שחולקו לשני כרכים, כרך א' עם 7 פרקים שעלה ב-27 במאי 2022 וכרך ב' שיעלה ב-1 ביולי 2022. כעת עם כרך א' של עונה 4 העונה קיבלה דירוג של 93% באתר "Rotten Tomatoes" ואילו הצופים נתנו דירוג של 91% עם 303 צופים שביקרו את הסדרה.
הסדרה עצמה עומדת על 93% מדירוג המבקרים ועל 91% מדירוג הצופים.
עונה 1
2016 - פרסי בחירת המבקרים ה-22 - מועמדות לסדרת הדרמה הטובה ביותר