cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תדיאוס סטיבנס
סטיבנס נולד בורמונט הכפרית וגדל בעוני, כשהוא סובל מקלאב פוט שהותירה אותו צולע כל חייו. הוא עבר בנעוריו לפנסילבניה, והפך לעורך דין מוצלח בגטיסברג. הוא נכנס לעניינים מוניציפליים ולאחר מכן לפוליטיקה. הוא נבחר לבית הנבחרים של פנסילבניה ותמך בחינוך ציבורי בחינם. משבר כלכלי ב-1842 גרם לו לעבור ללנקסטר. שם הוא הצטרף למפלגה הוויגית, ונבחר לקונגרס ב-1848. התנגדותו לעבדות גרמה לו לאבד תמיכה והוא לא ניסה להיבחר ב-1852. לאחר שניסה להצטרף למפלגת שאינם יודעים דבר, הוא הצטרף למפלגה הרפובליקנית שנוסדה זה מכבר, ונבחר שוב לקונגרס ב-1858. יחד עם חבריו לפלג הרדיקלי, הוא התנגד להרחבת העבדות ולויתורים לדרום.
סטיבנס טען שהעבדות לא תשרוד את המלחמה, וזעם על עמדתו של הנשיא אברהם לינקולן. הוא היה אחראי למימון המלחמה. ככל שהצפון התקדם לניצחון, התחיל להאמין שלא רק שיש לבטל את העבדות, אלא גם להבטיח את מעמדם של האפרו-אמריקנים, בכך שהממשלה תחרים אדמות מחקלאים ותיתן אותם לעבדים משוחררים במסגרת תוכנית 40 אקרים ופרד. תוכניותיו היו קיצוניות מדי עבור הרפובליקנים המתונים.
לאחר רצח לינקולן באפריל 1865, התחיל סטיבנס להתעמת עם הנשיא החדש, ג'ונסון, שדרש שיקום מהיר לדרום ללא הבטחות לעבדים המשוחררים. ההבדל גרם למאבק בין ג'ונסון לקונגרס, כשסטיבנס הוביל את הרפובליקנים הרדיקלים. לאחר שבבחירות לקונגרס ב-1866, הצליחו הרדיקלים להשתלט על הקונגרס, הם התחילו תוכנית שיקום משלהם. הקרב האחרון של סטיבנס היה לנסות להדיח את ג'ונסון, אולם ההחלטה לא עברה בסנאט. אמנם בתחילת דרכו נחשב סטיבנס לפזיז ששנא את הדרום הלבן, אולם כיום הוא נחשב לאהוד בקרב חוגים המקדשים את השוויון.
ראשית חייו
סטיבנס נולד בוורמונט. הוא היה השני מבין ארבעה בנים, ונקרא על שם תדיאוש קושצ'ושקו, גנרל פולני שלחם במהלך המהפכה האמריקנית. הוריו היו בפטיסטים שגרו במסצ'וסטס. תדיאוס נולד עם קלאב פוט, שהוריו ראו כעונש על חטא- ואחיו נולד עם המחלה בשתי רגליו. אביו, ג'ושוע, היה חקלאי שהתקשה להתפרנס. אחרי עוד שני בנים, ג'ושוע נטש את ילדיו ואת אשתו שרה.
אחרי שסיים את לימודיו, הוא הלך ללמוד משפטים, אולם הפסיק בשל מלחמת 1812. הוא סיים את לימודיו ב-1814 ועבר לפנסילבניה.
שנים ראשונות
בפנסילבניה, סטיבנס לימד והמשיך ללמוד משפטים. עורכי הדין המקומיים אסרו על כל אדם שעסק במקצוע אחר לעסוק בעריכת דין. סטיבנס הצליח להשיג אישור מיוחד. הוא הלך לגטיסברג ופתח משרד ב-1816. הצלחתו הייתה מועטה, עד 1817, כשייצג חקלאי שנעצר בשל חוב והרג אחד מהשוטרים שעצרו אותו. למרות שהפסיד במשפט, הוא הרשים את המקומיים. הוא התחיל להפגין ציניות שזוהתה איתו כפוליטיקאי, ופעם אמר לשופט שהאשים אותו בזלזול "אדוני, אני מנסה כמיטב יכולתי להסתיר אותו".
רבים הסכימו על כישרונו של סטיבנס כעורך דין. הוא היה מעורב בעשרת התיקים הראשונים שהגיעו לבית המשפט העליון של פנסילבניה ממחוזו. למרות זאת, אחד מהתיקים בהם ניצח איפשר לבעלת עבדים להשיג מחדש את העבד שלה, וסטיבנס התחרט על כך שעזר לה.
בגטיסברג, סטיבנס התחיל לעסוק גם בפוליטיקה. הוא כיהן במועצה במשך שש כהונות של שנה בין 1822 ו-1831 והפך לנשיא המועצה. הוא השקיע את רווחיו בנדל"ן באזור, והפך לבעל האדמות החזק ביותר באזור. הוא רכש אויבים רבים; לאחר מותה של אישה שחורה בהריון בגטיסברג, מכתבים אנונימיים טענו שסטיבנס היה אשם בכך. סטיבנס תבע עיתון אחד על הוצאת דיבה.
התנגדות לארגון הבונים החופשיים
סטיבנס נכנס לפוליטיקה לראשונה כמתנגד לבונים החופשיים, בעקבות שערורייה ב-1826 בה בונה חופשי בשם ויליאם מורגן נחטף ונהרג. ההנחה הייתה שהבונים החופשיים הרגו אותו כיוון שפרסם ספר וגילה את הטקסים הסודיים של המסדר. המועמד המוביל מול הנשיא ג'ון קווינסי אדמס היה אנדרו ג'קסון, שהיה בונה חופשי בעצמו. ההתנגדות לארגון כללה גם התנגדות למדיניות של ג'קסון.
לסטיבנס הוצע להצטרף אל המפלגה הדמוקרטית בידי עורך הדין (והנשיא לעתיד) ג'יימס ביוקנן, אולם סטיבנס לא רצה לתמוך בג'קסון. בנוסף, הוא התנגד לבונים החופשיים כיוון שהם אסרו על נכים להצטרף אליהם. גם לאחר שרוב הציבור שכח מהנושא, סטיבנס המשיך לעסוק בו.
בספטמבר 1833, סטיבנס נבחר לכהונה בת שנה בבית הנבחרים בפנסילבניה, וניסה לחקור את הבונים החופשיים. ב-1835, פיצול בקרב הדמוקרטים הוביל להשתלטות האנטי-מייסונים על בית הנבחרים. סטיבנס זימן פוליטיקאים מובילים שהשתייכו לארגון, כולל המושל. קיצוניותו גרמה להתנערות של המפלגה ממנו, ומנעה ממנו להיבחר ב-1836. סטיבנס נשאר אויב המסדר לשארית חייו.
תמיכה בחינוך
סטיבנס תמך בחינוך ציבורי. רק בניו אינגלנד הייתה מערכת של חינוך ציבורי, ובפנסילבניה הייתה מערכת כזאת רק בפילדלפיה, כך שעניים לא זכו לחינוך ללא שנשבעו שלא היה להם כסף לשלם ללימודים. סטיבנס פתח את ספרייתו הפרטית לציבור. ב-1825, הוא הפך לנאמן אקדמיית גטיסבורג. כשבית הספר עמד להתפרק, הוא הצליח לשכנע את המצביעים במחוז לשלם את החוב שלו. ב-1831 הוא הפך למכללה. סטיבנס תרם אדמות לבית הספר.
באפריל 1834, סטיבנס הצליח להעביר חוק שהרשה למחוזות לבחור בעצמם אם להקים מערכות חינוך ציבוריות שימומנו מכספי המיסים. גטיסברג תמכה בכך ובחרה בסטיבנס כאחראי על כך. מצביעים רבים דרשו לבטל זאת, והסנאט החליט לבטל את החוק. סטיבנס הגן על מערכת החינוך שלו וטען שתחסוך כסף. הוא טען שאויביו מנסים להפריד את העניים, והאשים את העשירים בתאוות בצע ובהתעלמות מהעניים. החוק לא הצליח לעבור בבית הנבחרים.
מהפך פוליטי
. סטיבנס ניסה להיבחר שוב ב-1838 למועצה המחוקקת. הוא קיווה שאם האנטי-מייסונים והוויגים יזכו לרוב, הוא יוכל להפוך לסנאטור, כיוון שעד 1913 הסנאטורים מונו בידי המועצה המחוקקת של המדינה. לאחר מסע בחירות סוער, נבחר מושל דמוקרטי, הוויגים השתלטו על הסנאט ומספר מושבים בבית הנבחרים עמדו במחלוקת, למרות שסטיבנס נבחר. סטיבנס ביקש לבטל את הנבחרים שהיו שנויים במחלוקת כדי שיוכל להיבחר לסנאטור. מהומה גרמה לכך שהדמוקרטים השתלטו על בית הנבחרים. הוויגים האשימו את סטיבנס ולא רצו לעזור לו. למרות זאת הוא תמך במדיניותם, שעזרה לעסקים ולתעשיינים. הוא תמך בויליאם הנרי הריסון ב1840. סטיבנס טען שהריסון הבטיח לו משרה בקבינט אם יבחר, אך הוא לא קיבל זאת, והריסון עצמו מת כעבור חודש בתפקיד, והוחלף בידי ג'ון טיילר, דרומי שהתנגד לעמדותיו של סטיבנס בנוגע לעבדות.
החובות של סטיבנס הלכו וגדלו. הוא סירב לגשת לפשיטת רגל וביקש לעבור למחוז גדול יותר. ב-1842 הוא עבר ללנקסטר, מעוז וויגי שהתנגד לבונים החופשיים. בתוך זמן קצר, הוא היה עורך הדין המוצלח ביותר שם וחיסל את חובותיו. שם הוא פגש את לידיה המילטון סמית', עוזרת בית ממוצא מולאטי, שנשארה איתו לשארית חייו.
שינוי בעמדותיו
בשנות השלושים, מעטים דרשו את ביטול העבדות במדינה. התנועה לביטול העבדות הייתה צעירה. באספה של פנסילבניה, סטיבנס נלחם נגד נישול האפרו-אמריקנים מזכויותיהם, למרות שהיה מוכן לתמוך בהתניית מתן זכות הצבעה בסף רכוש מסוים. סטיבנס, עד לפריצת מלחמת האזרחים, לא התנגד לעבדות ככלל אלא התנגד להרחבתה. החוקה הגנה על מדינות ארצות הברית מהתערבות של הממשל. סטיבנס גם תמך בוויגים בעלי עבדים: בהנרי קליי ובזאכרי טיילור, שהתמודדו לנשיאות ב-1844 וב-1848 בהתאמה.
כהונה ראשונה בקונגרס
כשהקונגרס התכנס בדצמבר 1849, סטיבנס הצטרף לעוד מתנגדי עבדות בקונגרס. סטיבנס התנגד לפשרת 1850, שקליי ניסח, ובה אמנם גם הצפון וגם הדרום הרוויחו, אולם הפכה רבות מהטריטוריות החדשות למדינות עם עבדות. ביוני, כשהוויכוחים המשיכו, סטיבנס טען שלעולם לא יתפשר על זכויות אדם וזכויות מהחוקה. למרות זאת, החקיקה עברה בקונגרס, כולל חוק העבד הנמלט, אליו סטיבנס התנגד לחלוטין. אמריקנים רבים קיוו שהפשרה תוביל לשלום פנימי, וסטיבנס הזהיר שהיא תוביל למרד, פירוק האיחוד ומלחמת אזרחים.
סטיבנס נבחר מחדש ב-1850, אפילו שהוויגים שתמכו בפשרה כבר התנגדו לו. ב-1851 סטיבנס היה הסניגור של 38 אפרו אמריקנים ועוד שלושה לבנים בבית המשפט העליון שהואשמו בבגידה בעוון התפרעות בפנסילבניה במהלכה נהרג בעל עבדים. השופט זיכה את הנאשמים כיוון שטען שאפילו אם הם אשמים ברצח או בהפרת הסדר הציבורי, הם הואשמו בבגידה ולא בגדו. המקרה פרסם את נושא העבדות והפך את סטיבנס לדמות המזוהה ביותר עם רעיונות ביטול העבדות.
אצל שאינם יודעים דבר והמפלגה הרפובליקנית
לאחר שעזב את תפקידו, סטיבנס התמקד בעריכת דין. ב-1854, בניסיונו להשיג תמיכה בהתנגדות לעבדות, הוא הצטרף אל המפלגה האמריקנית, שהורכבה מתנועת שאינם יודעים דבר ודגלה בנייטיביזם. על החברים נאסר לדבר על פעילות המפלגה (לכן לא ידעו דבר), וסטיבנס הותקף בגלל שהיה חבר בארגון שהיה דומה לארגון הבונים החופשיים, לו התנגד. ב-1855, סטיבנס הצטרף אל המפלגה הרפובליקנית שנוסדה זה מכבר. וויגים אחרים שהתנגדו לעבדות הצטרפו גם כן, כמו ויליאם סיוארד מניו יורק ואברהם לינקולן מאילינוי.
סטיבנס היה ציר בוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1858, ותמך במקליין שוב. הוועידה בחרה בג'ון פרימונט, בו תמך סטיבנס מול המועמד הדמוקרטי (שגר באותו מחוז כמוהו), ג'יימס ביוקנן. פנסילבניה תמכה בביוקנן. סטיבנס חזר לעריכת דין, אבל ב-1858 הנשיא והמפלגה שלו איבדו את האהדה שלהם והמדינה הייתה שסועה בגלל אירועים כפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד. סטיבנס ראה הזדמנות לחזור לקונגרס, ונבחר מחדש, תחת התנגדות קשה מצד הדמוקרטים.
הבחירות ב-1860, משבר הפרישה
סטיבנס נכנס לקונגרס בדצמבר 1859, כמה ימים לאחר תלייתו של ג'ון בראון, שפשט על מחסן נשק ממשלתי בהארפר'ס פֵרִי, כדי להוביל למרד עבדים. סטיבנס התנגד לפעולותיו האלימות של בראון, אולם מאוחר יותר ראה אותן בחיוב יותר. בית הנבחרים היה משוסע, ולא יכול היה לבחור דובר במשך שמונה שבועות. סטיבנס היה שנוא מאוד: במקרה אחד, חבר קונגרס ממיסיסיפי ניסה לדקור אותו בסכין.
הדמוקרטים לא הצליחו להסכים על מועמד יחיד לנשיאות, והוועידה הרפובליקנית הלאומית ב-1860, שהתרחשה בשיקגו, הייתה קריטית. המועמד שיבחר יכול היה להיות הנשיא. סיוארד ולינקולן ניסו להיות מועמדים. סטיבנס המשיך לתמוך במקליין. בתחילת הסיבוב השני, רוב הצירים מפנסילבניה תמכו בלינקולן, וכך הוא זכה במועמדות. כיוון שהדמוקרטים לא העמידו מועמד במחוז שלו, סטיבנס נבחר מחדש לבית הנבחרים ללא תחרות, והוא תמך בלינקולן. לינקולן זכה לרוב בחבר האלקטורים. התנגדותו של הנשיא להרחבת העבדות גרמה למדינות הדרום להתחיל לדון בפרישה, איום שסטיבנס התעלם ממנו במהלך מסע הבחירות.
הקונגרס התכנס בדצמבר 1860, והמדינות הדרומיות איימו לפרוש. סטיבנס התנגד לכל ניסיון לפייס את הדרומיים, כולל לפשרת קריטנדן. הוא טען שבמקום להציע פיצויים, יעדיף לראות את הממשלה מתפוררת, וטען שצבא ארצות הברית יחסל כל מרד. למרות מחאותיו של סטיבנס, ממשל ביוקנן לא נקט בעמדה כנגד הפורשים, והרשה לרוב המשאבים בדרום ליפול לידי המורדים. רבים, אפילו בתנועה לביטול העבדות, רצו לתת לדרום פשוט לפרוש מהמדינה. סטיבנס סירב לכך, ותמך בהצהרתו של לינקולן בכניסתו לתפקיד ב-4 במרץ 1861, שהצהיר שישתמש בכוח כדי לכבוש רכוש ומקומות ששייכים לממשלה.
עבדות
כשהמלחמה החלה באפריל, סטיבנס טען שאנשי הקונפדרציה הם מהפכנים שיש לחסל בעזרת הצבא. הוא האמין שהקונפדרציה מרדה בחוקה בהכרזת המלחמה שלה, ושבארצות הברית שלאחר המלחמה, לא תהיה עבדות. סטיבנס התחיל להנהיג את פלג הרפובליקנים הרדיקלים, שהתנגדו לעבדות בחריפות. הוא מונה להיות האחראי לגביית המיסים מטעם בית הנבחרים.
ביולי 1861, סטיבנס הצליח להעביר חוק שאישר החרמת רכוש, כולל עבדים, של מורדים. בנובמבר, הוא ניסה (ללא הצלחה) להעביר חוק שיתן זכויות לכל העבדים. לעומת זאת, הוא הצליח לאסור על עבדות בתוך מחוז קולומביה. במרץ 1862, לצערו של סטיבנס, לינקולן תמך בשחרור הדרגתי של מדינות הגבול מעבדות, ומתן פיצויים לבעלי העבדים מהממשלה.
סטיבנס והרדיקלים זעמו על כך שלינקולן לא אימץ את עמדותיהם. באפריל, הרדיקלים התחילו ללחוץ על לינקולן, אולם לינקולן אמר שהשעה עדיין אינה כשרה לכך. הנשיא שיבח את הרדיקלים, אבל טען שאינו תומך בהם. לינקולן דחה את ההתייחסות לנושא עד אחרי הניצחון בקרב אנטיאטם בספטמבר. סטיבנס הצליח להיבחר מחדש בזכות הכרזתו של לינקולן על שחרור כל העבדים במדינות המורדות. כשהקונגרס התכנס בדצמבר, סטיבנס המשיך לבקר את מדיניותו של לינקולן. הוא התנגד לתוכניותיו של לינקולן ליישב עבדים משוחררים מחוץ לטריטוריות.
כשהקונפדרציה פלשה לצפון באמצע 1863, עד לקרב גטיסברג, כוחות הקונפדרציה ניסו לשלוח כוחות כנגד סטיבנס, שהוברח בידי עובדיו. הם השחיתו את ביתו, כפי שטענו שהצפון עשה בדרום.
סטיבנס ניסה להעביר תיקון לחוקה שימנע עבדות. ההכרזה על ביטול העבדות הייתה אמצעי במהלך המלחמה, ולא הייתה תקפה לכל העבדים, והוא רצה תיקון שיחזיק מעמד. התיקון השלושה עשר לחוקת ארצות הברית אסר על עבדות שלא מעונש על פשע- ועבר בסנאט בקלות. לעומת זאת, בית הנבחרים דחה את התיקון ביוני. סטיבנס חשש שהתיקון לא יעבור והתעכב בניסיון להעביר אותו שוב. לאחר שלינקולן נבחר שוב ב-1864, הוא תמך בחוק, וסטיבנס תיאר את הודעתו לקונגרס כחשובה ביותר שנמסרה לקונגרס בשישים השנים שקדמו לכך. ב-13 בינואר 1865, סטיבנס הצליח להעביר את התיקון בקושי, לאחר שלינקולן הבטיח מינויים פוליטיים. הדמוקרטים האשימו את הרפובליקנים במתן שוחד, אולם סטיבנס טען שהתיקון היה החשוב ביותר במאה התשע-עשרה. התיקון אושר ב-18 בדצמבר 1865. סטיבנס ניסה לגרום לפירוש רחב יותר שלו: במקום רק סיום פורמלי לעבדות, צדק כלכלי.
הקונגרס התווכח על זכויותיהם הכלכליות של העבדים המשוחררים. סטיבנס הצליח להעביר חוק שהקים משרד לשיקום פליטים ועבדים משוחררים, עם אישור (אך ללא מימון) להקמת בתי ספר ומתן ארבעים אייקרים מאדמות שהוחרמו בקונפדרציה לכל משפחה של עבדים משוחררים.
מימון המלחמה
סטיבנס עבד עם ממשל לינקולן בנוגע לחקיקה למימון המלחמה. בתוך יום ממינויו כאחראי על כך, הוא הוביל הנפקת איגרות חוב ממשלתיות. הוא שילם לחיילים שלינקולן גייס וקיצר את זמן הדיון בחוקים שהציע בבית הנבחרים.
סטיבנס העביר חוק שהוביל לכך שארצות הברית סיפקה כסף מזומן שגובה באשראי שלה, ולא בזהב ובכסף. איגרות החוב לא הצליחו לגייס מספיק כסף למלחמה הארוכה. סטיבנס הוביל חוק שדרש מבנקים להגביל את כמות הכספים שיכלו למשוך מתוכם. המערכת שרדה במשך יובל, עד להקמת הפדרל ריזרב ב-1913.
למרות שהממשלה שילמה על החוב הפנימי בכסף מנייר, הסנאט לא הסכים לשלם את הריבית על החוב הלאומי בשטרות מנייר. ערך הכסף ירד, וסטיבנס לחם בספסרי הזהב. הוא הוביל חוק שאסר על מכירת זהב שעבר ביוני. ערך הנייר צלל עוד יותר. הקונגרס החליט להקל על החוק. סטיבנס לא התפשר אפילו כשערך כסף הנייר עלה לקראת הניצחון. הוא הציע חקיקה שתאפשר תשלום בכסף מנייר.
זכות ההצבעה לנשים
סטיבנס פעל יחד עם הסופרג'יסטיות אליזבת קיידי סטנטון וסוזן ב. אנתוני בניסיון לשנות את התיקונים ה- 14 וה- 15 לחוקת ארצות הברית שנתנו זכות הצבעה לגברים שחורים. הוא האמין שזכות ההצבעה צריכה להיות אוניברסלית ועל כן להינתן לגברים ונשים שחורים ולבנים. בשנת 1866 הוא הציג בקונגרס עצומה הקוראת לתת זכות הצבעה אוניברסלית. אולם, ב-1868 אושרו התיקונים שנתנו זכות הצבעה לגברים שחורים בלבד.
בעיות בשיקום הדרום
כשהקונגרס התווכח לגבי ארגונה מחדש של ארצות הברית, עדיין לא הוכרע מעמד העבדים המשוחררים ותומכי הקונפדרציה. סטיבנס טען שיש לארגן מחדש את כל הדרום. הרדיקלים טענו שיש להתייחס לדרום כמו אל מחוז כבוש, ללא כל זכות חוקתית. לינקולן טען שרק היחידים מרדו ולא המדינות. סטיבנס לחץ על לינקולן להעביר חוק שדרש מחצי מהמצביעים (לפי מפקד האוכלוסין לפני המלחמה) יצהירו על נאמנות לארצות הברית כדי שהמדינה תיכנס מחדש. לינקולן הטיל על כך וטו, והעדיף הצהרת נאמנות מצד עשרה אחוזים מהתושבים בלבד.
סטיבנס תמך בלינקולן ב-1864, מטעם מפלגת האיחוד הלאומי, שהייתה קואליציה של רפובליקנים ודמוקרטים שתמכו במלחמה. הוא העדיף לתמוך בסגנו של לינקולן, האניבל המלין, לעוד קדנציה, אבל המשלחת שלו תמכה דווקא במועמד של לינקולן, המושל הצבאי של טנסי, אנדרו ג'ונסון, שהיה דמוקרט שתמך במלחמה והיה סנאטור ומושל. סטיבנס כעס על ג'ונסון, כיוון שראה בטנסי מורדים. הוא תמך ברפובליקנים, שנבחרו שוב, וגם הוא נבחר לעוד קדנציה בבית הנבחרים. בינואר 1865, סטיבנס נדהם לגלות שלינקולן ניסה לשאת ולתת עם מנהיגי הקונפדרציה, וטען שעל האומה לתמוך בגנרל בנג'מין באטלר, שהיה המושל הצבאי בדרום.
שיקום נשיאותי
סטיבנס לחץ על לינקולן לבצע לחץ צבאי על הדרום, אבל לינקולן התנגד לכך. לאחר מכן נרצח לינקולן בידי ג'ון וילקס בות'. סטיבנס לא נכח בהלוויה של לינקולן עקב מחלה, למרות שטענו שהוא נמנע מכך במכוון.
במאי, אנדרו ג'ונסון התחיל בתוכנית השיקום הנשיאותי: הכרה בממשלת וירג'יניה, קריאה לדרום לארגן מחדש אסיפות חוקתיות, הכרזה על חנינה לדרומיים רבים, והרחבת כמויות החנינה שהעניק. ג'ונסון לא לחץ על המדינות להגן על זכויות העבדים המשוחררים והתנגד לרפורמה בקרקעות. סטיבנס ואחרים זעמו על הפגיעה בעבדים המשוחררים. הם דרשו זכות הצבעה כללית ורפורמה בקרקעות.
סטיבנס כתב לג'ונסון שמדיניותו תוביל לאסון, וניסה לקבוע פגישה מיוחדת של הקונגרס. הקונגרס התכנס בדצמבר, וסטיבנס טען שיש למנוע מנציגים דרומיים לשבת בו, ושאסור לקבל מדינות מהדרום אל האיחוד עד שתבוצע רפורמה גזעית.
בספטמבר, סטיבנס טען בנאום שעל הממשלה להחרים רכוש של 70,000 בעלי קרקעות מהדרום, ולתת אותם לעבדים ולנאמנים לאיחוד. הוא הזהיר שתוכנית הנשיא תגרום לשליחת המורדים לקונגרס תבטל את התיקונים מתקופת המלחמה.
בסוף 1865, רק לבנים הצביעו בבחירות בדרום, ומורדים רבים לשעבר נבחרו. האלימות כנגד אפרו-אמריקנים הייתה נפוצה וזכתה להתעלמות הרשויות, ובנוסף השחורים לא זכו לזכויות האזרח שהובטחו להם. הצפון ראה זאת כבגידה, והתחיל לפעול כנגד ג'ונסון.
שיקום הקונגרס
סטיבנס כבר היה בן שבעים וחולה. הוא התנייד בכיסא מיוחד לכל מקום. בדצמבר 1865, הוא מנע מהסנאט ומבית הנבחרים לקבל את הדרום. סטיבנס העביר חוקים כדי להבטיח את החירות של העבדים המשוחררים. הוא פתח בחקירות רבות כנגד אלימות כלפי שחורים ואנשי איחוד בדרום, וכנגד ה"ציקלונאים" (Carpetbaggers), שהיו אנשי הצפון שעברו לדרום בתקופת השיקום. סטיבנס הכריז שעל הממשלה להגן על תומכיה מפני הברברים בדרום.
הקונגרס ביטל את הוטו של ג'ונסון על חוק זכויות האזרח, שהעניק אזרחות ושוויון משפטי לאפרו אמריקנים, ומנע אפליה נגדם. ג'ונסון האשים את הרדיקלים בניסיון להשמיד את הממשלה.
לאחר פיזור הקונגרס, סטיבנס ניסה להיבחר שוב. ג'ונסון ניסה להשיג תמיכה מצד הציבור, אולם רבים ראו בכך מעשה לא מכובד. סטיבנס הציג אלימות בממפיס ובניו אורלינס כהצדקה ליד קשה כלפי הדרום. סטיבנס זכה לתמיכה עצומה: הרפובליקנים השיגו רוב של שני שלישים בשני הבתים לאחר הבחירות.
שיקום רדיקלי
בינואר 1867, סטיבנס הגיש חוק שחילק את הדרום לחמישה מחוזות, כל אחד מהם בפיקודו של גנרל בעל סמכויות, שיפקחו על מתן זכות ההצבעה לכל הציבור מלבד לאלו שלא נשבעו אמונים מחדש- רוב הדרומיים הלבנים. המדינות נאלצו לכתוב חוקות חדשות (שהקונגרס יאשר) ולבחור נציגים. רק אם מדינה אישרה את התיקון הארבעה-עשר לחוקה היא תוכל לשלוח נציג לקונגרס. המערכת חיזקה קואליציות רפובליקניות של עבדים משוחררים, "צקלונאים" ודרומיים שהיו מוכנים לשתף פעולה (וכונו "Scalawags") ברוב המדינות בדרום. המדינות אישרו את התיקון הארבעה-עשר, שהפך לחלק מהחוקה באמצע 1868.
סטיבנס הציג חוק שמנע מהנשיא ג'ונסון לפטר אנשים שקיבלו את אישור הסנאט ללא הסכמה. הבעיה הייתה שהתיקון הגן על פיטורי בעלי מקצוע שהנשיא מינה אותם, ואילו הרדיקלים רצו להגן על אנשים שמונו בתקופת לינקולן, ובעיקר על מזכיר המלחמה הרדיקלי אדווין סטנטון.
סטיבנס הציג חוק שנועד להעניק זכות הצבעה לאפרו-אמריקנים במחוז קולומביה. הסנאט אישר זאת ב-1867, והוא הצליח לעבור את הוטו של ג'ונסון. הקונגרס הוריד את כמות החיילים, וסטיבנס הציע לפתוח שתי מחלקות לאפרו-אמריקנים. בנוסף, הוא הצליח לעגן בחוק את השמורות האינדיאניות. הוא תמך בהרחבת מסילות הרכבת, ואישר לממשלה לרכוש ברזל מתוצרת אמריקנית כדי לבנות את המסילות. למרות שהגן על התעשיינים עם מכסי המגן הגבוהים, הוא גם ניסה (ללא הצלחה) להעביר חוק של יום עבודה בן 8 שעות במחוז קולומביה. סטיבנס גם ניסה ללא הצלחה להעלות את משכורת העובדים הממשלתיים.
ניסיון להדיח את הנשיא
הקונגרס החדש, שהתכנס ב-4 במרץ 1867, לא התנגד לג'ונסון כפי שסטיבנס קיווה. הוא יצא לפגרה עד יולי, למרות שוועדת השיפוט ערכה שימוע בנוגע לנושא הדחת הנשיא. סטיבנס תמך בכך, אולם אחרים התלהבו פחות כשהתברר שהנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית, בנג'מין ווייד, יהיה המחליף שלו. ווייד היה רדיקלי ותמך בחלוקה מחדש של ההון. נאום שלו בקנזס הרשים אפילו את קרל מרקס, שהזכיר אותו במהדורה הראשונה של הקפיטל. ווייד גם תמך במתן זכות הצבעה לנשים. לכן היססו בהדחת ג'ונסון. סטיבנס התנגד לנשיא קשות, והוא לחץ על ההדחה. למרות זאת, הוא עבד עם הממשל כשהיה זקוק לכך: הוא השיג תמיכה לרכישת אלסקה וביקש מסיוארד, מזכיר המדינה, למצוא עוד טריטוריות להתרחבות.
סטיבנס הוביל את המשלחת של חברי בית הנבחרים שנשלחו להודיע לסנאט על ההדחה, למרות שנאלצו לסחוב אותו אל הדלתות. סטיבנס האשים את ג'ונסון בכמה אישומים, כולל זלזול בסמכות הקונגרס (כיוון שהיה משולל נציגים דרומיים) וטען שג'ונסון ניסה להפר את חוקי השיקום. סטיבנס היה חולה מכדי להופיע בסנאט ב-3 במרץ, אבל הגיע לשם כעבור עשרה ימים, חולה ועייף.
סטיבנס לא השתתף יותר מדי בענייני ההדחה. הוא דיבר רק פעמיים לפני שסגר את הדיון ב-27 באפריל. הוא טען שיש להדיח את הנשיא כיוון שבעוד שנשבע לקיים את החוקים, הוא לא ציית לחוק ופיטר את מזכיר המלחמה שלו, ללא אישור הסנאט.
רוב הרדיקלים היו בטוחים שג'ונסון יודח. סטיבנס לא היה בטוח מכך כיוון שהשופט סלמון צ'ייס (מזכיר האוצר בתקופת לינקולן) העדיף את ההגנה בדיון. ב-11 במאי, הסנאט נפגש באופן סודי, והסנאטורים נאמו בנוגע לכוונת הצבעותיהם. הדמוקרטים התנגדו להדחה, אבל גם מספר גדול של רפובליקנים דרשו זיכוי מחלק או מכל הסעיפים. הדרך היחידה להשיג רוב של שני שלישים הייתה בעזרת ההאשמה של סטיבנס, של הפרת החוק. הסנאטור מקנזס, שעמדתו לא הייתה ידועה, תמך בזיכוי, וכך הנשיא לא יכול היה להיות מורשע. 35 תמכו בהדחת ג'ונסון לעומת 19, קול אחד פחות מהנדרש כדי להדיח את ג'ונסון. הרפובליקנים דחו את הדיון בעשרה ימים, וסחבו את סטיבנס על הכיסא שלו מהסנאט, תוך שהוא צועק שהמדינה עברה לידי השטן.
מותו
הרפובליקנים נפגשו בשיקגו ותמכו בגרנט לנשיאות. סטיבנס לא היה שם, והזדעזע לגלות שנושא זכות ההצבעה לשחורים ירד מהמצע, כשההשפעה הרדיקלית על המפלגה התחילה להיחלש. הסנאט התכנס שוב ושוב היה חסר קול אחד להדחת ג'ונסון. סטיבנס לא ויתר על העניין, והציע עוד כמה ניסיונות הדחה שלא התקבלו. הוא רצה לחלק את טקסס לכמה חלקים כדי לקבל עוד אלקטורים רפובליקנים שיוכלו להדיח את ג'ונסון. גם חוק זה נדחה, אבל אנשים התפעלו מכך שסטיבנס, במצבו, המשיך לרדוף את הנשיא. הם טענו שרק השנאה מונעת ממנו למות.
האלימות של הקו קלוקס קלאן בדרום עלתה, וכמה ממדינות הדרום חזרו למדינה. הרצח והאיומים עזרו לדמוקרטים להחזיר את השלטון הלבן בדרום. הרפובליקנים לא היו מוכנים לתמוך בזכות הצבעה לשחורים והדמוקרטים התנגדו לכך. סטיבנס חשש מניצחון דמוקרטי שיחזיר את העבדות. בנאומו האחרון בבית הנבחרים טען שצעד בדרך האמיצה.
הקונגרס התכנס שוב בסוף יולי, אבל סטיבנס היה בוושינגטון, חולה מדי. בתחילת אוגוסט הוא לא יכול היה לצאת מביתו. הוא חזה שגרנט ינצח בבחירות. ב-11 באוגוסט, הרופא שלו הצהיר שלא יעבור את הלילה בחיים. לידיה המילטון סמית', אחיינו תדיאוס, וחבריו התאספו לצידו. שני כמרים שחורים באו להתפלל בפניו, וטענו שכל השחורים מתפללים עבורו. באותו לילה הוא מת.
הנשיא ג'ונסון לא הצהיר כלום לאחר המוות, והעיתונות התייחסה אליו לפי הקווים המפלגתיים. הרפובליקנים טענו שהוא היה אציל וינוח על משכבו בשלום, והדמוקרטים בירכו על לכתו.
גופתו של סטיבנס נלקחה אל הבירה, כדי שיוכלו לצפות בה. אלפי אבלים משני הגזעים באו לחלוק לו כבוד אחרון. סטיבנס היה האיש השלישי, אחרי קליי ולינקולן, שגופתו הוצגה ברוטונדה של בניין הקפיטול. חיילים אפרו-אמריקנים היו משמר הכבוד. גופתו נלקחה ללנקסטר, שעטתה כולה שחור. הוא נקבר בבית קברות שאישר קבורה של כל הגזעים בתוכו, למרות שבאותה תקופה רק אפרו-אמריקני אחד היה קבור שם. נאומים לזכרו בפתיחת המושב הבא של הקונגרס אוגדו בספר.
מורשתו
מעט לאחר מותו, נכתבו על סטיבנס ביוגרפיות בידי אנשים שהכירו אותו, והם שיקפו את דעותיהם. הם הציגו אותו כאדם כנה שהונע מעקרונות. הם טענו שעמדתו כלפי האפרו-אמריקנים הייתה מסימפתיה. בדרום, הוא נחשב לשנוא במיוחד, והרעיון שהוא ניסה לנקום בדרום המשיך עד המאה ה-20.
בסוף שנות השלושים, אנשים אחרים טענו שסטיבנס הונע מתשוקה לצדק, ושהסימפתיה שלו כלפי העבדים נבעה מהמחלה ברגלו. מתנגדים לעבדות תמכו בו מאוד, והצדיעו לו כאדם שקידם את זכויות האזרח.
בסרטו של סטיבן ספילברג משנת 2012, לינקולן, סטיבנס מגולם בידי טומי לי ג'ונס. דמותו מוצגת כרדיקלי, שמעביר את התיקון לחוקה. הוא מסרב להתמתן עד שלינקולן לוחץ עליו. הסרט גם מציג את מערכת היחסים שלו עם לידיה סמית'.
מרדף הכבשה
מרדף הכבשה (ביפנית: 羊をめぐる冒険, מבוטא "הִיצוּג'י אוֹ מֵגוּרוּ בּוֹקֶן") הוא רומן מאת הסופר היפני הרוקי מורקמי שיצא לאור ביפן ב-1982. זהו ספרו השלישי של מורקמי והוא המשך לספרו "פינבול, 1973" והאחרון בסדרת שלושת ספריו הראשונים המכונים "הטרילוגיה של העכבר", העוסקים כולם במספר נטול השם ובחברו המכונה "עכבר".
תקציר העלילה
העלילה הכעין בלשית מתרחשת בסתיו 1978. המחבר נטול השם (כמו גם כל שאר הדמויות בספר), הוא בעליו של משרד פרסום קטן בטוקיו. הוא כמעט בן 30, גרוש טרי ומרגיש שחייו תלושים וחסרי משמעות. הוא מקבל מכתב מחברו הוותיק המכונה "עכבר" הנודד בשנים האחרונות באי הצפוני, הוקאידו, ללא מטרה מוגדרת. במכתב נמצאת גם תמונה שצילם "עכבר" ובה כבשים הרועות בנוף הררי. המחבר משתמש בתמונה התמימה לעלון פרסומי אותה מפיקה חברת הפרסום שלו. זמן קצר לאחר פרסום העלון מגיע למשרדי חברת הפרסום אדם מסתורי. הוא מציג עצמו כמזכירו של ראש ארגון ימני חשאי השולט, לכאורה, על התקשורת והכלכלה היפנית ודורש מהמחבר להפסיק באופן מיידי את הפצת העלון ולגלות בתוך 30 יום היכן צולמה תמונת הכבשים.
המחבר וחברתו יוצאים להוקאידו כדי לגלות היכן צולמה התמונה והיכן נמצאת הכבשה הנדירה המצולמת בה, הנושאת על גבה סימן כוכב ומסוגלת להיכנס לגופו של אדם ולשעבדו לרצונה. הם מגיעים לבירת האי, ספורו ומשם מתחילים במרדף לגילוי הכבשה. בחיפושיהם הם מגיעים לעיירה מבודדת ונידחת ולחווה המרוחקת מכל ישוב ונטועה בנוף פראי.
סגנון וביקורת
כמו בספריו האחרים של מורקמי, גם כאן בולט סגנון הריאליזם הקסום המאפיין אותו והסגנון הפוסטמודרניסטי הכולל דמויות ערטילאיות, תחושות של זרות וניכור ושימוש בעולמות מקבילים. הביקורת היפנית עסקה רבות בשאלה: מה מסמלת הכבשה בעלת הדימוי השטני? סאבורו קוואמוטו רואה בכבשה כמסמלת את התנועות הסטודנטיאליות המהפכניות ביפן בשנות ה-60 וה-70 ואת ההכחשה העצמית שהתפשטה ביפן באותן שנים. הארוקה פוקאמי רואה בכבשה כסמל לאבסולוטיזם של הרעיונות שהסופר רואה כשולט ביפן; אם במודרניזם ואם בתנועות האנטי-מודרניות. פוקאמי אף מוצא הקבלה בין העליות והירידות בחיי הכבשה ובין המגמות ההיסטוריות ביפן במאה ה-20 כולל המאורעות של הפלישה היפנית למנצ'וריה, דיכוי האיינו בהוקאידו ותיעושה של יפן אשר מתוארים במספר הזדמנויות בספר. קוג'ין קראטאני רואה את הדברים באופן מעט שונה; הוא גוזר מדברי המזכיר את "התנגדות" הכבשה לרעיון של "התפיסה האינדיבידואלית של ההומניזם המערבי", ממנה מתקבל רק עולם של אחידות וודאות בו שורד רק מה שיכול להמדד במספרים. הוא מוצא הקבלה בין הרעיונות אותם מייצגת הכבשה לדעתו ובין רעיונותיו של הסופר המפורסם, יוקיו מישימה, שהתאבד ב-1970. מישימה הטיף ל"הגנה תרבותית" של יפן והתנגד למאבק הסטודנטים אותו ראה כמבוסס על אינדיבידואליזם. פומינובו מורקמי מנסה להבדיל בין שני המבקרים: בעוד שפוקאמי מתמקד בהשוואת השפעת הכבשה להשפעות המערביות הגורמות לאימפריאליזם היפני, לתיעוש ובמקביל לפגיעה בערכי הנוף והטבע, הרי שקראטאני מבכה את אובדן הייחודיות של העם היפני הנובע מתהליך המודרניזציה. הוא מסכם וטוען כי הסיפור "מרדף הכבשה" עוסק במעבר מהאידאולוגיה המודרניסטית, המאמינה כי החזק, המשכיל והחרוץ מקדמים את ההתפתחות ומאפשרת לדכא את החלש, אל הפוסטמודרניות, אותה מגלם בספר "עכבר" המודע לחולשותיו, לכאביו, להנאותיו ולטבע הסובב אותו.
הספר יצא לאור בעברית ב-2004 בתרגומה של עינת קופר.
חינוך דו-לשוני בישראל
מוסדות חינוך דו־לשוניים בישראל הם בתי ספר וגנים בהם משמשות העברית והערבית במידה שווה כשפות הוראה. השקפתם החינוכית היא כי הוראה כזו היא בסיס ליצירת סביבה חינוכית דו־לשונית שוויונית אשר תוביל ליחסי כבוד ושוויון בין שתי התרבויות. נכון ל-2019 פועלים בישראל שמונה מוסדות חינוך דו־לשוניים מרכזיים לגילאים שונים. חמישה מהם שייכים לעמותת יד ביד: המרכז לחינוך יהודי ערבי בישראל— שמפעילה שלושה בתי ספר בירושלים, בכפר קרע ובגליל ( סמוך לקיבוץ אשבל)— ושני אשכולות גנים (גנים לילדים בגילאים שונים) בחיפה וביפו. בנוסף, פועלים בתי ספר דו־לשוניים בבאר שבע ובנווה שלום. בכל בתי הספר הדו־לשוניים, מלבד בית הספר בגליל, פועלים גם גנים. בנוסף עמותת עין בוסתן מקיימת בקריית טבעון מ-2005 פעוטון וגן ילדים דו לשוני לפי שיטת חינוך ולדורף. עמותת שלומית מקיימת גן דו לשוני בתל אביב. המסגרות הללו מוכרות על ידי משרד החינוך ונתמכות על ידי הרשויות (מועצה או עירייה) שבתחומן הן פועלות.
אידאולוגיה משותפת
על פי התפיסה הדו־לשונית, השפה אינה רק אמצעי חיוני לתקשורת הדדית אלא גם נדבך מרכזי בתרבות של כל אדם. עברית וערבית זוכות למעמד שווה בבית הספר, והלימוד נעשה בשתיהן במקביל. השאיפה היא שכל ילד יגיע לכל יכולת לימוד, כתיבה וביטוי בשפה השנייה באופן שלא יפחת מזה של שפתו הראשונה. התלמידים לומדים להכיר את תרבות האחר ומתחנכים להכיר בקיום השוני בין התרבויות, מתוך מחויבות לחיפוש המשותף ביניהן.
בתי הספר הדו־לשוניים שואפים לחנך לאורם של ערכי אנוש הומניסטיים כגון: כבוד הדדי, שוויון בין בני אדם, שוויון ערך האדם, יושר, צדק, אמון בין בני אדם וסובלנות. בתי הספר מחנכים לדיאלוג פתוח כדרך חיים הוגנת להתמודדות עם קונפליקטים, מצבי משבר ואי הבנות. מערכים אלה נובעת הכרה וקבלה של השפה, התרבות, ההיסטוריה, המורשת והמסורת של כל אדם ועם. בתי הספר מחנכים ללמידה לעומק של שתי התרבויות, הערבית (פלסטינית, מוסלמית) ויהודית, תוך הכרה בשוני ובייחוד ותוך חיזוק הערכים המשותפים.
יוזמות פרטיות ומדיניות
בתי הספר והגנים הדו־לשוניים בישראל הם פרי יוזמתה של עמותת יד ביד: המרכז לחינוך יהודי ערבי בישראל בשיתוף קרנות פרטיות כגון "קרן ירושלים" ו"קרן קרב" וקהילות מקומיות.
בית הספר גליל הוא היחיד המוכר נכון לשנת 2016 על ידי משרד החינוך וקיבל את אישורו לצמוח כבית ספר ייחודי על-אזורי ועל-יסודי.
בחיפה, פועל עדיין הגן הדו־לשוני כמסגרת פרטית, אך במקביל מנוהל מאבק ציבורי להכרתה של העירייה בחשיבות החינוך המשותף ופתיחת גנים עירוניים על מנת שילדי הגן יוכלו להמשיך וללמוד יחד, ולהכרתו של משרד החינוך בגן כ"מוכר שאינו רשמי"- הכרה אשר תביא לאישור מסגרת חינוכית עד גיל גן חובה.
על פי הצהרת משרד החינוך "בית ספר ניסויי הוא מוסד חינוך שכיווני העשייה שלו אינם שגרתיים והם מתבססים על מודלים חדשניים, שמשלבים הוראה בצד פעילויות חברתיות וחינוכיות ענפות. סוג זה של מוסדות חינוך מחייבים פיתוח חזון חינוכי ייחודי, חדשנות ויזמות. אגף ניסויים ויזמות מהווה מסגרת מקצועית ותומכת מטעם משרד החינוך שתפקידו להביא את פיתוח המודלים לבשלות, תוך הצבת יעדים מדידים ברורים ושאיפה למצוינות. השאיפה העיקרית היא לשפר ולחדש את מערכת החינוך הציבורית בישראל לטובת הפרט והחברה. העשייה מכוונת לשיפור ביעדים שאותם מציב משרד החינוך. בנוסף לשיפור בציונים הלימודיים, אנחנו מודדים הישגים במצוינות אקדמית וערכית, ארגון מערכתי, מיומנויות הצוות ודיאלוג, דאגה לקהילה, ופיתוח סביבות למידה חדשניות".
קשיים והתנגדות
בליל ה-29 בנובמבר 2014 הוצת בית הספר הדו־לשוני בירושלים ורוססו כתובות נאצה על קירותיו. להצתה קדמו התנכלויות נוספות בזמן מבצע צוק איתן בקיץ אותה שנה, וב-2012. האירועים מצד פעילי ימין קיצוניים כללו ריסוס כתובות נאצה וגזענות על קירות בית הספר והתנכלויות מצד נוסעים יהודיים באוטובוסים.
ב-2004 פתח את שעריו בית הספר "יד ביד - גשר על הוואדי" בכפר-קרע שבוואדי עארה, כפרויקט יהודי-ערבי חדשני שנועד לקדם את הדו-קיום בין שתי האוכלוסיות המתגוררות באזור. הלימודים במוסד נקבעו להתנהל באופן דו־לשוני ובעת הפתיחה היה מספר התלמידים בני שני הלאומים כמעט מאוזן. אלא שמהשנה השלישית ואילך נרשמת שם ירידה בהיקף התלמידים היהודים, שמספרם עמד בשנת 2011 על 23 בלבד, אל מול 105 ערבים. המצב הפוליטי, וגם הפשע הגואה באזור, נתנו דחיפה משמעותית לנהירתם של התלמידים היהודים בחזרה למוסדות הלימוד ביישוביהם. קושי נוסף איתו מתמודדים בתי הספר הדו־לשוניים מגיע דווקא מצידו של משרד החינוך. שם אמנם לא מביעים התנגדות להקמת בתי הספר והגנים הדו־לשוניים, אבל גם לא מסייעים לקבוצות ההורים להפעיל לחץ על העיריות בנושא.
עלי גרוס
עֶלי גרוס (1921 - 5 בספטמבר 2014) הייתה מעצבת גרפית, ציירת ופסלת ישראלית.
תולדות חייה
גרוס נולדה בשנת 1921 בווינה ועלתה לארץ ישראל ב-1939. אחיה הצעיר היה ההיסטוריון נחום גרוס. למדה ב"בצלאל החדש" אצל מרדכי ארדון, יוסף בודקו ואחרים. גרוס סיימה את לימודיה בהצטיינות, והמשיכה ללמוד אמנות אף לאחר מכן. במהלך השנים 1943–1944 למדה פיסול אצל האמנית אלן ברנקופף-קולמר. בשנת 1948 למדה פיסול והדפס משי בניו יורק. בשנת 1960 למדה ציור אצל האמן יעקב וכסלר.
לאחר סיום לימודיה ב-1942 עבדה בעיצוב כריכות לספרים, כתבי עת ופרסומים, סמלים מסחריים וכרזות בדגש על עיצוב אות בשיטת "אות בנויה" (Built-up letter), כלומר עיצוב אות על בסיס של גופן קיים, תוך מתיחה והגמשה של רכיבים בהתאם למטרה. כמו כן יצרה עבודות בעץ, אבן ומתכת.
בשנת 1947 נישאה לסופר יהודה יערי, שהיה ראש מחלקת התעמולה של קרן היסוד, שעבורה עיצבה פרסומים וכרזות. ב-1949 השתתפה בצוות העיצוב שעיצב את סמל עיריית ירושלים, ב-1952 עיצבה את סמל ממגורות דגון וב-1955 את סמלה של הוצאת מאגנס. בשנת 1955 נסעה עם בעלה לסטוקהולם, שם שירת כנספח תרבות. ב-1958 התגרשה ממנו ושבה לארץ בגפה. ב-1969 עיצבה כרזת יום העצמאות אלטרנטיבית שהגישה התנועה למען ארץ ישראל השלמה (בה הייתה גם חברה) ובה, על רקע גבולות הארץ השלמה, הכיתוב המאסיבי: "התנחלות לאלתר".
בשנת 1960 החלה ללמד עיצוב גרפי וכתב עברי במחלקה לאמנות של תיכון עירוני מקצועי י"ד - ויצו צרפת, עד שפרשה מהוראה בשנת 1981.
במהלך השנים 1982–1989 הייתה נציגת אגודת הציירים והפסלים בוועדה לבחירת בולים חדשים של השירות הבולאי.
ב-1996 זכתה באות כבוד מיוחד מטעם אגודת המעצבים הגרפיים בישראל.
בשנת 2009 תרמה את ארכיונה לספרייה הלאומית.
נפטרה בספטמבר 2014.
סטנלי נורמן כהן
סטנלי נורמן כהן (באנגלית: Stanley Norman Cohen; נולד ב-30 ביוני 1935 בניו ג'רזי) הוא גנטיקאי יהודי אמריקאי מחלוצי ההנדסה הגנטית.
קורות חיים
כהן בוגר אוניברסיטת רטגרס. את תואר הדוקטור שלו קיבל בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1960. אחרי הכשרה במוסדות שונים, לרבות המכונים הלאומיים לבריאות, הצטרף לסגל של אוניברסיטת סטנפורד בשנת 1968. שם החל לחקור את התחום של פלסמידים בחיידקים. הוא רצה להבין כיצד גנים של פלסמידים יכולים להפוך חיידקים עמידים בפני אנטיביוטיקה.
בשנת 1972, מחקריו של כהן, יחד עם אלו של פול ברג והרברט בוייר, הובילו לפיתוח שיטות לשעתוק גנים. תגלית זו סימנה את לידתה של ההנדסה הגנטית וזיכתה את כהן במדליה הלאומית למדע בשנת 1988. היום, כהן הוא פרופסור לגנטיקה ורפואה באוניברסיטת סטנפורד, שם הוא עובד על מגוון של בעיות מדעיות, כולל צמיחת תאים ופיתוח.
יון תורלקסון
יון תורלקסון (באיסלנדית: Jón Þorláksson; 3 במרץ 1877 – 20 במרץ 1935) היה ראש ממשלת איסלנד מיולי 1926 ועד אוגוסט 1927. הוא היה מנהיגה היחיד של המפלגה השמרנית (Íhaldsflokkurinn) קצרת הימים שב-1929 התמזגה עם הליברלית ויחד יצרו את מפלגת העצמאות שקיימת עד ימינו. משנת 1933 ועד מותו הוא כיהן כראש עיריית רייקיאוויק.
ראשית חייו
יון תורלקסון היה בנו של חוואי מצפון-מערב איסלנד. הוא, שתי אחיותיו ואחיו היו ילדים מחוננים בצורה בלתי רגילה. אחת מאחיותיו, ביורג, הייתה למשל האישה האיסלנדית הראשונה שקיבלה תואר דוקטור מהסורבון ב-1926. יון תורלקסון עצמו סיים ב-1897 את לימודיו ב"קולג' הצעיר של רייקיאוויק" (Menntaskólinn í Reykjavík) בתור הסטודנט המצטיין בכיתתו וציוניו היו הגבוהים ביותר שניתנו לתלמיד כלשהו במוסד זה אי פעם. הוא למד הנדסה אזרחית בבית הספר הפוליטכני בקופנהגן (לימים בית הספר הטכנולוגי הדני), שם סיים את לימודיו ב-1903. בשנת 1905 הוא מונה לתפקיד המהנדס הראשי של איסלנד וב-12 השנים הבאות היה אחראי על בנייתם של הכבישים והגשרים במדינה ודחף (וסייע לבנות) לבנייתן של תחנות כוח הידרואלקטריות שעשו שימוש במקורות הבלתי נדלים של איסלנד של אנרגיה גאותרמית. תורלקסון התפטר מתפקידו זה ב-1917 ופתח חברה לייבוא חומרי בנייה, אך גם עבד כמהנדס עצמאי שתכנן כמה מיזמים.
קריירה פוליטית
ב-1921 נבחר תורלקסון לאלת'ינגי (הפרלמנט האיסלנד) במסגרת רשימת מועמדים שהתנגדה למפלגה הסוציאליסטית שהתהוותה אז. כאישיות מכובדת יותר מאשר אהודה, הוא נעשה עד מהרה למנהיגם של המרכיבים השמרנים והליברטריאנים באלת'ינגי שב-1924 ייסדו את המפלגה השמרנית. תורלקסון שימש בתפקיד שר האוצר בממשלה שהוקמה באותה שנה על ידי המפלגה השמרנית וב-1925 הצליח להעלות את ערכה של הקרונה האיסלנדית, באופן די דומה להצלחתו של וינסטון צ'רצ'יל בהעלאת ערך הלירה שטרלינג באותה תקופה.
עם מותו הפתאומי של ראש הממשלה, יון מגנוססון ב-1926, הוא התמנה לתפקיד ראש הממשלה. לאחר תבוסתה של המפלגה השמרנית בבחירות של 1927 עבר תורלקסון להיות מנהיג האופוזיציה. הוא היה מנהיגה הראשון של מפלגת העצמאות שיצר מיזוג של המפלגה השמרנית עם המפלגה הליברלית הקטנה ב-1929. בשנת 1933 הוא נבחר לתפקיד ראש עיריית רייקיאוויק. בשל ההתדרדרות במצב בריאותו הוא התפטר ב-1934 מתפקידו כמנהיג מפלגת העצמאות ושנה לאחר מכן הוא מת.
הוא היה נשוי והיו לו שתי בנות מאומצות.
משנתו הפוליטית
יון תורלקסון היה ליברל קלאסי שרכש את הידע שלו בכלכלה מהכלכלן השוודי הידוע, גוסטב קסל. במאמר בכתב עת שפורסם ב-1926 הבחין תורלקסון בין הרעיונות השמרנים והרדיקליים, מחד, לבין הרעיונות הליברטריאניים והאוטוריטריים, מאידך. הוא טען ששתי מערכות רעיוניות אלו יכולות להתקיים בכל ארבעת הצרופים האפשריים. מתנגדיו באגף השמאלי של המפה הפוליטית האיסלנדית או המפלגה הסוציאליסטית היו לתפיסתו הן רדיקליים והן אוטוריטריים. הוא טען שלעיתים ליברטריאנים צריכים להיות רדיקלים, אך לעת עתה עליהם להיות שמרנים, בשל העובדה שמשימתם החיונית הייתה לשמור על החירויות שהושגו במאבקים של המאות ה-18 וה-19 ולהגן עליהן מפני הסוציאליזם. באופן זה הגדיר תורלקסון את עצמו כשמרן-ליברטריאני. במסמך שהקריא בפני האספה הכללית של המפלגה השמרנית ב-1929, התווה בקצרה אך באופן ברור, את הרעיון הליברלי הקלאסי של האופן בו האנשים יכולים, לפעול באופן אך ורק למען האינטרס האישי שלהם, בסביבה תחרותית, ובהיסח הדעת לשרת את האינטרס הציבורי. כך, בעוצמה רבה, הוא הגן על עקרון הסחר החופשי והגביל את כוחה של הממשלה. תורלקסון הציע באופן פומבי את הפרטתם של שני הבנקים המסחריים של איסלנד, שאז היו בבעלות הממשלה.
טדסקי
טֶדֶסקי (Tedeschi) הוא שם משפחה שפירושו באיטלקית "גרמני". {{פירושונים|
הערות שוליים
}}
פין למברכטס
פין למברכטס (בנורווגית: Finn Lambrechts; 19 ביוני 1900 – 8 בדצמבר 1956) היה גנרל-לויטננט בחיל האוויר המלכותי הנורווגי אשר לחם במלחמת העולם השנייה, לאחר המלחמה שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של נורווגיה.
ביוגרפיה
למברכטס נולד בקריסטיאניה ב-19 ביוני 1900. הוא עבר הכשרה כקצין צי, והתגייס לצי הנורווגי ב-1921. ב-1924 החל ללמוד טיסה בבית הספר לתעופה של הצי. הוא סיים את לימודיו וקיבל רישיון טיס ב-1925. ב-1928 השתתף בחיפושים אחר חוקר הקוטב הנעדר רואלד אמונדסן. לאחר מכן מונה למפקד בסיס האוויר של הצי בקריסטיאנסנד עד 1931. ב-1933 הוא פרש מהצבא והפך לטייס בחברת התעופה נורווגיאן אייר ליינס.
לאחר שנורווגיה נכבשה בידי הגרמנים באפריל 1940, למברכטס המריא במטוס פרטי לשוודיה ומשם לבריטניה. הוא התגייס לחיל האוויר המלכותי והוצב בטייסת 333 שהורכבה מנורווגים בלבד. הוא השתתף במשימות אוויריות שונות שכללו בין היתר סיורים בשמי נורווגיה, והצנחת סוכנים בריטים ונורווגים בארץ. בפברואר 1945 הוא מונה לנספח הצבאי בבריטניה.
עם סיום המלחמה חזר למברכטס לנורווגיה, וב-1946 הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד בסיס חיל האוויר בווסטלאנדט. ב-1 בדצמבר 1951 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט ומונה למפקד חיל האוויר הנורווגי. ב-1 בנובמבר 1955 הוא מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
ב-8 בדצמבר 1956, במהלך ועידת נאט"ו בפריז, לקה למברכטס לפתע בהתקף לב ומת במקום.
טירת פמברוק
טירת פמברוק (באנגלית: Pembroke Castle, בוולשית: Castell Penfro) היא טירה בעיר פמברוק, בדרום-מערב ויילס.
טירת פמברוק שימשה את אדוני המארצ'ר בדרום ויילס החל מהכיבוש הנורמני, במהלך המאה ה-12 נבנתה הטירה מאבן כפי שהיא נראית כיום ולאורך השנים לא נפלה לידי כוחות וולשים שתקפו מצפון. הטירה השתתפה במלחמת האזרחים האנגלית ראשית בתמיכה בפרלמנט ואז בתמיכה במלך, משום כך היא עברה מצור על ידי תומכי המלך ובהמשך על ידי אוליבר קרומוול ותומכי הפרלמנט שהצליח לכבוש אותה והורה להשמידה. במשך כמעט שלוש מאות עמדה הטירה נטושה עד שנרכשה ושופצה בתחילת המאה ה-20, כיום היא מתוחזקת על ידי משחת פיליפס ומועצת העיר ופתוחה לציבור הרחב (בתשלום).
היסטוריה
הטירה נבנתה לראשונה בשנת 1093 על ידי הנורמנים מיד עם הכיבוש הנורמני של אנגליה והפלישה לוויילס, תחילה כמבצר מעץ (בצורת "גבעה וחפיר") שהוקם על אזור מסולע ומוגבה המוקף משלושה כיוונים במימי אגם המיל (חלק מנהר פמברוק). כמאה שנים מאוחר יותר ויליאם מרשל קיבל את המבצר, הוא שידרג אותו לאבן והקים במקום טירת אבן נרחבת אשר חומותיה מלוות את חופי האגם משלושה אגפים. במהלך המרד הוולשי של אווין גלינדור הטירה לא השתתפה בקרבות לאחר שהקצין הממונה עליה שילם לגלינדוור מס. במהלך מלחמת האזרחים האנגלית קציני הטירה צודדו עם הכוחות הפרלמנטרים (בעוד שרוב אזורי דרום ויילס צודדו דווקא עם המלך), כוחות המלך צרו על הטירה אך היא ניצלה לאחר שהגיעו כוחות הפרלמנט כתגבורת, לאחר מכן עברה הטירה לצודד עם המלך ואוליבר קרומוול הגיע עם כוחותיו וכבש את הטירה לאחר מצור של שבעה שבועות.
לאחר מלחמת האזרחים הטירה עמדה נטושה למשך שלושה עשורים, עד שבשנת 1880 היא עברה שיפוץ בן שלוש שנים. בשנת 1928 הטירה נרכשה על ידי סר איבור פיליפס שהחל בשיפוץ נרחב של הטירה, לאחר שנפטר הוקמה קרן לניהול הטירה שמנוהלת באופן שווה בין מועצת העיר פמברוק ומשפחת פיליפס.
מבנה
החצר הפנימית כוללת במרכזה את מגדל העוז העגול בגובה 23 מטרים, לצד מבני המחייה של אדוני הטירה ואף אולם משפט ששימש את תושבי האזור. מהאולם המרכזי בדופן הצפונית ישנם מדרגות ספירליות שיורדות לאורך חומת הטירה למפלס האגם, שם נבנתה חומה בפתח מערה טבעית - הווגן כפי שכונתה המערה שימש ככל הנראה לאספקת הטירה דרך המים, או כדרך מילוט בשעת מצור.
פרידריך קורט פידלר
פרידריך קורט פידלר (בגרמנית: Friedrich Kurt Fiedler; 8 במרץ 1894 – 11 בנובמבר 1950) היה מעצב גרפי גרמני ופוליטיקאי מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. במהלך הרפובליקה של ויימאר הוא התפרסם בעיצוב הכרזות שלו, איורי ספרים והציורים שלו. לאחר מלחמת העולם השנייה הוא היה שייך למייסדי איגוד האמנויות היפות (Verein bildender Künstler) בדרזדן.
ראשית החיים
קורט פידלר נולד בכפר קטן ליד דרזדן כבן לנגר. המורה שלו הבחין בכישרונו ושכנע את ההורים לאפשר לו ללמוד חינוך אמנותי לאחר סיום בית הספר היסודי.
בסביבות 1910 הוא השתתף בשיעורי הערב בדרזדן יחד עם הרמן גלוקנר (לימים צייר בעל שם) והאדריכל אדמונד שוכארד. בית הספר תמך בתלמידים שהגיעו מרקע משפחתי עני והעניק להם חינוך על פי רעיונות של אגודת "דויטשר וורקבונד". פידלר וגלוקנר התיידדו והשתתפו יחד בשיעור ציור הדמויות של קרל רייד. בין השנים 1911 ל־1915 נתמך פידלר על ידי מענק ללמוד כסטודנט לתואר שני של ריצ'רד גוהר ויוזף גולר.
מלחמת העולם הראשונה ואחריה
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה פידלר חייל בקו הראשון בצרפת. הוא למד צרפתית בלימוד עצמי והפך למתרגם. אחרי 1920 פידלר ומשפחתו התגוררו בבלסביץ, ליד דרזדן. כאן עמד המשורר פרדיננד אבנריוס בראש ארגון התרבות המוביל של כל המדינות דוברות הגרמנית באותה תקופה. בסביבה זו יצר קורט פידלר קשרים חיוניים. הוא תכנן את הכותרת לעיתון הסוציאל-דמוקרטי "דרזדנר פולקסצייטונג".
קוקי מצ'ידה
קריירת מועדונים
מצ'ידה גדל במחלקת הנוער של קאשימה אנטלרס מליגת העל היפנית. בשנת 2016 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
פרידריך קורט פידלר
תקופת הנאצים
מיד לאחר תפיסת השלטון הורו הנאצים לחפש בביתו של קורט פידלר, כי הוא נודע כסוציאל-דמוקרטי פעיל.
קוקי מצ'ידה
קריירת מועדונים
ב-4 בינואר 2022 הושאל מצ'ידה לרויאל אוניון סן-ז'ילואז מליגת העל הבלגית למשך עונה וחצי. ב-13 בפברואר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1-0 לסנט טרוידן במסגרת המחזור ה-27 בליגה לעונת.
קריירה בינלאומית
מצ'ידה היה חלק מסגל הנבחרת לטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021.
פרידריך קורט פידלר
תקופת הנאצים
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש קורט פידלר כמתרגם במחנות שבויי המלחמה שהוקמו לשבויים הצרפתים בשנת 1940. הוא עזב את הצבא בשנת 1942 לאחר סכסוכים פוליטיים ובגלל בריאות לקויה והרוויח את כספו בשרטוטים טכניים באוניברסיטת דרזדן.
ביתו נהרס כליל במהלך הפצצת דרזדן במלחמת העולם השנייה ב־13 בפברואר 1945. גיסתו של פידלר פאני שוכארד, שהתגוררה בסמוך, ניצלה את ההזדמנות להסתתר. הובלתה למחנה ריכוז כבר נקבעה ל -16 בפברואר. היא הייתה בין היהודים המעטים ביותר ששרדו את השואה בדרזדן.
שנים שלאחר המלחמה
קורט פידלר ומשפחתו חזרו לבית הוריו בכפר. הוא השתייך למנהל האיגוד לאמנויות יפות בדרזדן והיה חבר צוות אמנותי במועצה האזורית הסקסונית של מפלגת האחדות הסוציאליסטית בגרמניה.
הפעולה הראשונה, לרגל הקמתו מחדש של איגוד המעצבים הגרפיים של דרזדן באוקטובר 1945 הייתה הנצחתו של ברונו גימפל, צייר יהודי ויו"ר האגודה לעיצוב הגרפי לשעבר שנרצח על ידי הנאצים.
במפלגת האחדות הסוציאליסטית דרגתו של פידלר הייתה שווה רשמית לזו של וילהלם שוברט מהמפלגה הקומוניסטית לשעבר בגרמניה, אך כמו רוב הסוציאל-דמוקרטים במזרח גרמניה, הוא לא זכה להערכה רבה באותה תקופה, ואילו לשוברט הוענק תואר לאומי - פרס מזרח גרמניה.
פידלר נודע במיוחד בזכות איוריו לסדרת סיפורי ההרפתקאות מסעות והרפתקאות בעריכת מנהל הקרקס סרסאני. ההערכה היא כי סדרה זו, המורכבת מכמאה חוברות, הגיעה למהדורה כוללת של 10 מיליון עותקים.
יחד עם איש הסרטים הרמן האפקר, שמת מאוחר יותר במחנה הריכוז מאוטהאוזן-גוזן, יצר פידלר ספר אסטרונומיה בשנת 1926. הספר היה חלק מהשאיפה להפיץ ידע ולעורר אהבה לטבע בקרב הנוער. באותה שנה, דרזדן הייתה אחת הערים הראשונות שהקימו פלנטריום, ופידלר נבחר לפרסומו. הוא עיצב כרזות ופרסום בעיתונים, ואייר שני ספרים.
פרסום וציורים
פידלר קיבל פרס לרגל קונגרס הפרסום העולמי 1929 בברלין. לאחר מכן התפרסם בזכות כמה מציוריו, במיוחד של ילדים. ענף התיירות, העיתון הראשון של דרזדן "דרזדנר אנזייגר", הוצאות ספרים נוספות ב־1930 והתאחדות האופניים הגרמנית השתייכו ללקוחותיו החשובים ביותר.
כרזות סוציאליסטיות
בהווה נחשב פידלר לאחד מאמני הפוסטרים המובילים של גרמניה המזרחית שלאחר המלחמה. רבות מיצירותיו ניתן למצוא במוזיאון Deutsches Historisches, האקדמיה לאמנויות, ברלין, מוסד הובר והארכיון הפדרלי הגרמני. בין היצירות הידועות ביותר שלו באותה תקופה ניתן למנות את Junkerland ב-Bauernhand, כרזת קולנוע שתוכננה עבור ה- DEFA, שהיא גם חלק מתערוכת קבע בבון.
ארכיון התמונות הלאומי הגרמני לאמנויות באוניברסיטת מרבורג מתעד 34 מכרזותיו מתקופה זו.
פסיכיאטר מחוזי
בישראל, פסיכיאטר מחוזי הוא רופא פסיכיאטר בשירות המדינה ששר הבריאות מינהו להיות פסיכיאטר מחוזי או סגן פסיכיאטר מחוזי לעניין חוק טיפול בחולי נפש, תשנ"א–1991.
עיסוק משפטי
הפסיכיאטר המחוזי עוסק בנושאים הקשורים לחוק טיפול בחולי נפש, בזכויות החולה ובהתנהלות מול מערכת משפטית בנושאים של בריאות הנפש.
הוראת בדיקה כפויה דחופה
פסיכיאטר מחוזי רשאי להורות בכתב כי אדם יובא בדחיפות לבדיקה פסיכיאטרית במקרה בו האדם חולה וכתוצאה ממחלתו נפגם במידה ניכרת כושר שיפוטו או כושרו לביקורת המציאות, כאשר הוא עלול לסכן את עצמו או את זולתו סיכון פיזי מיידי וסירב להיבדק על ידי פסיכיאטר.
במקרה של קטין, פסיכיאטר מחוזי רשאי להורות בכתב, על פי בקשת עובד סוציאלי לחוק הנוער (טיפול והשגחה) כי קטין יובא בדחיפות לבדיקה פסיכיאטרית, אם קיימות לדעתו ראיות לכאורה כי הקטין חולה במחלת נפש או שיש לו הפרעה נפשית, והמחלה או ההפרעה עלולות לסכן את עצמו או את זולתו סיכון פיזי. תוקף הוראת בדיקה דחופה הוא עשרה ימים מיום נתינתה.
הוראת בדיקה כפויה לא דחופה
פסיכיאטר מחוזי רשאי להורות בכתב כי אדם יובא לבדיקה פסיכיאטרית, כשהאדם חולה ונפגמה במידה ניכרת יכולת השיפוט שלו או כושרו לבקרת המציאות. בנוסף, האדם עלול לסכן את עצמו או את זולתו סיכון פיזי לא מיידי או שנפגמה יכולתו לדאוג לצרכיו הבסיסיים, כשהוא גורם לזולת סבל נפשי עד פגיעה באורח חייו התקין, או שגרם לפגיעה חמורה ברכוש וסירב להיבדק על ידי פסיכיאטר.
הוראה על אשפוז כפוי
תינתן בכתב על סמך הממצאים והתנאים בבדיקה פסיכיאטרית דחופה או כשהאדם סירב להיבדק. תוקף הוראה לאשפוז דחוף הוא עשרה ימים מיום נתינתה ולא יותר משבעה ימים מיום האשפוז. הפסיכיאטר המחוזי רשאי להאריך את תקופת האשפוז הכפוי בתנאים המפורטים בחוק טיפול בחולי נפש, תשנ"א-1991 (סעיף 10).
הוראה על טיפול מרפאתי כפוי
טיפול בשירות המרפאתי שניתן גם ללא הסכמת המטופל, על-פי הוראה כתובה של פסיכיאטר מחוזי או צו בית משפט. ההוראה ניתנת כאשר הפסיכיאטר המחוזי נוכח שקיימת אפשרות לתת את הטיפול במסגרת מרפאתית במקום אשפוז, במקרה בו החולה באשפוז כפוי וזקוק להמשך טיפול מרפאתי לאחר שחרורו. ההוראה לטיפול מרפאתי כפוי בתוקף עד שישה חודשים והפסיכיאטר יכול להאריך את תוקפה לתקופות נוספות שכל אחת מהן לא תעלה על שישה חדשים.
עבודה עם בתי משפט
הוצאת צווים לפי בקשת בית המשפט - צווי בדיקה, צווי הסתכלות, צווי אשפוז, צווים לטיפול מרפאתי כפוי.
מתן חוות דעת משפטיות ועדות מומחה מטעם בית המשפט. חוות הדעת יכולה להידרש הן בתחום האזרחי והן בתחום הפלילי ונערכת על ידי רופא פסיכיאטר מומחה לצורך הערכת מצבו הנפשי של הנבדק.
טיפול נפשי הניתן במרפאות קהילתיות
מגוון טיפולים נפשיים הניתנים במרפאות בקהילה כמו ייעוץ של רופא פסיכיאטר, טיפול פסיכותרפי (שיחות עם איש מקצוע מתחום בריאות הנפש), הפנייה לסל שיקום, הדרכת בני משפחה של מתמודד עם קושי נפשי ועוד. החל מ־1 ביולי 2015 האחריות הביטוחית למתן הטיפול הנפשי המרפאתי היא של קופות החולים בהתאם ל"רפורמה הביטוחית בבריאות הנפש". הטיפול המרפאתי ניתן במגוון מסגרות – מרפאות של קופות החולים, מרפאות ציבוריות של משרד הבריאות, בקליניקה פרטית של מטפל עצמאי (בהתאם לרשימה של הקופות).
טיפול נפשי הניתן במסגרת טיפול/אשפוז יום
טיפול אינטנסיבי אשר מסייע למנוע את הצורך באשפוז פסיכיאטרי. המטופל נמצא במסגרת טיפול / אשפוז יום כ־6 שעות ביום, במהלכן מקבל טיפול ומעקב תרופתי, טיפול פסיכו-תרפויטי פרטני וקבוצתי, אבחון שיקומי וריפוי בעיסוק.
פיקוח ובקרה
בלשכת הפסיכיאטר המחוזי קיים צוות בקרה מחוזי. הפיקוח והבקרה נועדו להבטיח את מתן השירותים המסופקים על ידי שירותי בריאות הנפש או ספקי שירות ואת איכותם, בהתאם לסטנדרטים וחוזרי משרד הבריאות ואגף בריאות הנפש וכן לקדם שיפור מתמיד של מערך שירותי בריאות הנפש. הבקרות מבוצעות על ידי צוות בקרה רב מקצועי. סמכות הפיקוח והבקרה קיימת מכוח חוקים רלוונטיים והתקשרויות חוזיות בין ספקי השרות למשרד הבריאות.
שיקום נפגעי נפש בקהילה
שיקום נפגעי נפש בקהילה נועד לאפשר את שיקומם והשתלבותם בקהילה של אנשים המתמודדים עם מגבלה נפשית ולשפר את איכות חייהם. שירותי השיקום ממוקדים בסיוע לאדם לפתח מיומנויות ונגישות למשאבים להם הוא זקוק על מנת להגביר את שביעות רצונו ואת יכולתו להצליח בתחומי מגורים, תעסוקה, ההשכלה וסביבה חברתית.
הזכאות לתוכנית שיקום נקבעת על ידי ועדת שיקום אזורית שבונה תוכנית שיקום אישית לפי צורכי המשתקם, ערכיו ושאיפותיו. השירותים שוועדת השיקום האזורית רשאית לקבוע לגביהם תוכנית שיקום מפורטים במדויק בתוספת לחוק השיקום וקרויים "סל שיקום". במסגרת "סל שיקום" מוצעות תוכניות שיקום בתחומי דיור, תעסוקה, השכלה, חברה ופנאי, חונכות, סומכות, תיאום טיפול, טיפולי שיניים וסיוע למשפחות המלוות את המשתקם.
אדוארד קרטיס ולס
ביוגרפיה
ולס נולד בשנת 1910 בבויסי שבאיידהו כבנם של אדוארד לנסינג ולס ולורה אליס לונג. למד בתיכון גרנט בפורטלנד שבאורגון. אחר כך למד שנתיים באוניברסיטת ויאלמט בסיילם ובהמשך באוניברסיטת סטנפורד, בה סיים ב-1931 תואר ראשון בהנדסה, כחבר באחוות המצטיינים "פי בטא קפא".
בשנת 1931 הצטרף ולס לצוות המהנדסים של חברת בואינג. ב-1937 היה לראש צוות העיצוב ההנדסאי המקדים והיה אחראי לעיצוב המפציץ B-17 ("המבצר המעופף") שהופעל בצורה מסיבית בימי מלחמת העולם השנייה. עיצוב הכנפיים על ידי ולס, באופן כזה ששימשו כבלמי אוויר בנחיתה, השפיעה על עיצובי הכנפיים במטוסים עד ימינו. ב-1938 התמנה למהנדס ראש המיזם הצבאי בחברה. בשנת 1943 התמנה המהנדס הראשי של החברה. בשנת 1947 התמנה לסגן יושב ראש אחראי על תחום ההנדסה בחברה. במהלך השנים היה ולס, בין השאר, מנכ"ל מערכות המטוסים הצבאיים וסגן יושב ראש אחראי על פיתוח מוצרים.