cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המצור על אשקלון (1153)
בניית מבצרים
אשקלון שכונתה על ידי המוסלמים "ארוסתה של סוריה" - תמיד קוץ בצידה של ממלכת ירושלים - הציבה בעיה טקטית ואסטרטגית בפני הצלבנים. אף על פי שצבא מצרי לא העז שוב להתקיף את הממלכה הצלבנית וכוחם הצבאי לא נחשב כבעל משקל, לא הצליחו הצלבנים לכבוש את אשקלון. כפתרון טקטי בנו הצלבנים טבעת מבצרים מסביב לאשקלון
והפנו את עיקר תשומת לבם לחזית הצפונית - דמשק וסוריה שם התחוללו קרבות קשים ובלתי פוסקים ששיאם - הראשון כיבוש עיר הנמל צור (1124) בידי הצלבנים והשני נפילת רוזנות אדסה (1149) הצלבנית לידיים מוסלמיות ועל כך נוספים עימותים עם האימפריה הביזנטית.
בסוף שנת 1132 נבנה מבצר צלבני באזור עמק איילון ונקרא מבצר ארנולדוס "במורד ההרים, מקום בו רואים תחיל האת המישור, בדרך בה הולכים ללוד ואשר בה מגיעים לים. פה נבנה מבצר מוצק לשמירת העולים לרגל. כי במקום הזה במעברי ההרים בין המצרים, נשקפה להולכים בדרכים סכנה רבה מן האשקלונים, שהיו רגילים לערוך כאן התקפות פתע..."
הקמת המבצר הביאה להבטחת נתיב המסחר ומחירי המזון בעיר ירדו.
בשנת 1136 בנה המלך פולק מאנז'ו את מבצר ג'יבצין ליד בית גוברין שהגן על אזור הר חברון. המבצר כלל מגדל מבוצר חזק והוקף חומה וחפיר וניתן למסדר ההוספיטלרים. בשנת 1141 נבנה מבצר נוסף ביבנה.
הצלבנים השתמשו באבנים מאתרים עתיקים סמוכים ובנו מצודה בת ארבעה מגדלים והיא נמסרה לאביר בשם בליאן.
שנה לאחר מכן בנו הצלבנים מצודה נוספת בתל צפית (תל א-צאפי) ובה מגדל חזק, וחומה בעלת ארבעה מגדלים שנקראה "בלאנש גארד" (המשמר הלבן) (Blanche Garde) ובה הוצבו חיילים מצבא ממלכת ירושלים.
שלשת המבצרים שינו את תמונת המצב בדרום ארץ ישראל. פלישות הצבא המצרי ויציאות של לוחמים מאשקלון פחתו ולאחר זמן פסקו לחלוטין. אשקלון איבדה מיכולתה לאיים על ממלכת ירושלים ואף איבדה את העורף החקלאי שלה תחת איום המבצרים הצלבניים. מאידך הפכו מבצרים אלו לגרעין סביבו נוסדו חוות וכפרים בהם התיישבה אוכלוסייה מקומית - בניגוד לצלבנים הלטינים ויליאם מצור מספר: "נוסדו כפרים ובתוכם משפחות מרובות ואיכרים והודות להתיישבותם נעשה השטח בטוח יותר ושפע של מזונות הועמד לרשות מקומות מרוחקים"
אנדרלמוסיה במצרים
בעוד המצב בצפון ומזרח ממלכת ירושלים הלך והחמיר עם התעצמות כוחו של נור א-דין מחד וכישלון מסע הצלב השני מאידך, השתנה המצב הפוליטי בדרום. מצרים, נכנסה לתקופה של תוהו עם רציחתו של הווזיר אלאפדל והשלטון הפטימי מחליף וזירים על ידי תככים ורצח, והארץ מדרדרת למלחמת אזרחים. מצבה הפנימי של מצרים קרץ לצלבנים והם הדקו את אחיזתם ואת טבעת החנק סביב אשקלון. בשנים 1149–1150 הקים המלך הצלבני בלדווין השלישי, מלך ירושלים מבצר בעזה. המבצר נמסר לידי מסדר הטמפלרים. כתגובה כרתו המצרים ברית עם נור א-דין ושלחו צי של שבעים אוניות להטריד את הנמלים הצלבניים לאורך החוף בקיץ של 1151 מיפו דרך צור וטריפולי.
מהומות חדשות במצרים דחפו את המדינה הפטימית קרוב יותר אל תהום התוהו והצלבנים החליטו לנצל את ההזדמנות ולכבוש את אשקלון.
אשקלון המוסלמית
העיר אשקלון נבנתה על גבי מצוק היורד לכוון חוף הים והייתה מוקפת בסוללת עפר עליה נבנתה מערכת חומות ומגדלים שנבנו אחד בקרבת השני לתמיכה הדדית. בחומה נבנו ארבעה שערים הפונים אחד לכל כוון, באב א-שאם (שער דמשק) הצפוני באב אל בחר (שער הים) פונה אל הנמל והים באב א - עזה השער הדרומי שנתמך בשני מגדלים גדולים במיוחד בורג א-דם ובורג אל בנאת בפינה הדרומית-מערבית של החומה. השער המרכזי והמבוצר ביותר היה באב אל קודס (שער ירושלים) שהיה גם השער הראשי של העיר. לפני קו החומות העיקרי ניצבה חומת מגן נמוכה יותר ובה שערים מהן הובילו דרכים אל השערים המרכזיים של העיר. העיר ניזונה ממערכת בורות מים ענפה ולא הייתה תלויה באספקה מבחוץ, סביבות העיר היו מפורסמים במטעים של עצי פרי. מעגן אשקלון שמימיו רדודים יחסית והוא חשוף לרוחות חזקות היה בעל חשיבות אסטרטגית נמוכה יחסית.
המצור
ב 25 בינואר 1153 עלה צבא ממלכת ירושלים על אשקלון ושם עליה מצור, לצורך כיבוש העיר נאספו כל הכוחות הצבאיים של ממלכת ירושלים כולל המסדרים הצבאיים וכן אצילים בעלי קרקעות וראשי כנסיות למרות זאת היה מספר הלוחמים בחיל המצב המצרי לפחות כמספר התוקפים אם לא למעלה מזה, וברשותם מאגרי מזון גדולים. לאורך החודשים שנמשכו התנהלו התקפות והתנגשויות ללא הפסקה אך מבלי שהצלבנים הצליחו לפרוץ אל תוך העיר.
צי צלבני של 15 אוניות סגר את אשקלון מהים - המקורות הצלבניים ובראשם ויליאם מצור לא מפרטים את מקור הצי הצלבני - אחד מהמעטים המוזכרים לאורך ההיסטוריה הצלבנית (בניגוד לציים של ערים איטלקיות). כן מוזכר כי אוניות של עולי רגל שעגנו ביפו נקנו בפקודת מלך ירושלים פורקו או שניטלו מהן תרנים לצורך הקמת מכונות מצור.
כחמישה חודשים אל תוך המצור, הופיע צי מצרי בן 70 אוניות במעגן אשקלון והדף ללא קרב את הצי הצלבני הקטן. מחווה זו הייתה היחידה שמצרים הציעה כעזרה לאשקלון. לאורך כל המצור השתוללה מלחמת אזרחים במצרים שמנעה מעזרה אפקטיבית מלהגיע לאשקלון. לאחר סדרה של תככים ורציחות בחצר האמיר הפטאמי. בחודש אפריל נרצח האמיר בעצמו ובמקומו עלה לכס האמירות בנו הקטין אל-פאיז. אנשי החצר פנו בבקשת עזרה למפקד הצבאי של מצרים התיכונה שעלה עם צבאו על קהיר. הקושרים ברחו לכוון סוריה אולם בדרך נתפסו על ידי סיור צלבני ונמכרו על ידי הטמפלרים לשלטון בקהיר. שם כילו נשות החצר את חמתן בקושרים והם נתלו בשער העיר.
המצרים ניסו להניע את נור א-דין לתקוף את הצלבנים בצפון ארץ ישראל ובעיקר דחפו לתקיפה נגד מבצר בניאס שרוב מגיניו היו מחוץ לחומותיו כי הועברו דרומה לקחת חלק בלחימה באשקלון. כוח צבא יצא לכיוון בניאס, אך חזר כלעומת שבא מסיבה לא ברורה.
עם סיום בניית מגדל המצור פרצו הצלבנים את מערכת החומות החיצונית והתקרבו לחומה העיקרית של העיר. מגני העיר הצליחו לשרוף את המגדל, אך בכך גרמו לחומת העיר להתמוטט כתוצאה מחום הבעירה. על פי ויליאם מצור אל תוך הפרצה קפצו הטמפלרים מתוך תקווה לזכות בתהילה ובביזה המובטחת לכובשי העיר, הם נתקלו בכוח מצרי גדול ובמהלך הקרב נהרגו כל הטמפלרים וגופותיהם נתלו מחומות העיר.
לאחר מצור אינטנסיבי אלים וממושך של כחצי שנה החל הצבא הצלבני לגלות סימני עייפות ודכדוך וכבר נשמעו קולות לנסיגה. אך בלחץ אנשי הדת ששהו בשדה הקרב הוחלט להמשיך במצור וב-19 באוגוסט נפרצו שוב חומות העיר ולחימה עזה השתוללה בסמוך לפרצה. בשלב זה איבדו אנשי העיר תקווה וב-22 באוגוסט ביקשו המגינים להיכנע תמורת ההבטחה כי יינתן להם לצאת למצרים.
אשקלון הפכה לעיר צלבנית וארץ ישראל כולה הייתה בשליטת הצלבנים - ללא מובלעות מוסלמיות. המסגד של אשקלון הפך לכנסיית פאולוס הקדוש ומסגד "אל-חדרא" (הירוק) הפך ל"כנסית מרים הירוקה".
סוף דבר
אשקלון הפכה לחלק מרוזנות יפו ואשקלון בראשות הרוזן, אחי המלך אמלריך הראשון, מלך ירושלים. בידיים צלבניות עתידה הייתה להפוך לקרש קפיצה לתקיפות צלבניות על מצרים.
נפילת העיר הכתה גלים במצרים ובסוריה, לאחר חמישים שנות לחימה בחזית האסלאם והתגוננות כנגד מתקפות צלבניות נרקמו אגדות על גבורת אנשי אשקלון וכתרים נקרשו לחוזק ביצוריה. נפילתה של העיר סימנה את שפל המדרגה אליו הגיע מצרים והקרינה על ארצות האסלאם כולן. דמשק שילמה מס - דמי חסות לצלבנים והמצרים הצטרפו לתשלום מתוך הכרה כי אין בכוחם להתנגד לצלבנים הקרקע הוכשרה לכיבוש מצרים על יד המלך הצלבני החדש - אמלריך הראשון, מלך ירושלים.
ידונית
בדרך כלל עשויה הידונית בצורת גליל בעל שני פתחים שלתוכו מכניסים את כפות הידיים לשם הגנתן מפני הקור. את הידונית מייצרים מחומרים מבודדי חום, לרוב מפרווה. בדרך כלל הפתחים של הידוניות הם מהצדדים, אך יש גם ידוניות עם פתח מרכזי אחד או שני פתחים צמודים, במרכז.
יורגן מלצר
יורגן מלצר (בגרמנית: Jürgen Melzer; נולד ב-22 במאי 1981) הוא טניסאי אוסטרי. ב-18 באפריל 2011, הגיע מלצר לדירוג השיא שלו, המקום השמיני בעולם בדירוג הסבב ה-ATP.. דירוג שיא שלו בזוגות הוא 6, אליו הגיע ב-13 ספטמבר 2010. מדורג כיום (נכון ל-2.5.2022) במקום ה-150 בזוגות. מלצר הוא טניסאי שמאלי אבל, כמו רפאל נדאל, ימני בחיי היום-יום. עם אחיו הצעיר, ג'רלד מלצר, שיחק זוגות במספר תחרויות.
בשנת 1999, זכה באליפות וימבלדון לנוער. עד 2010 לא הצליח לעבור סיבוב שלישי בטורניר גראנד סלאם ולא הצליח לפרוץ קדימה לרמות הגבוהות ביותר. כשהוא בן 28, הוא סיים רצף זה כאשר הוא הגיע לשלב חצי הגמר אליפות צרפת הפתוחה (2010), הישג השיא שלו בגראנד סלאם. בשנה זו חווה הצלחה גם בזוגות, כשזכה בטורניר ווימבלדון יחד עם פיליפ פטצ'נר.
סופרבול
סופרבול (באנגלית: Super Bowl) הוא משחק ההכרעה של אליפות ליגת הפוטבול האמריקנית (NFL). המשחק נחשב לאירוע חגיגי ומיוחד והפך עם השנים ליום חג של ממש בחברה האמריקאית. מעבר למשחק עצמו, הסופרבול מתאפיין גם בחגיגות ובאירועים הנלווים לו, ובפרט, באמנים המפורסמים המופיעים במופע טרום המשחק ובמופע המחצית. המשחק נערך מדי שנה ביום ראשון בחודש פברואר. יום הגמר מכונה "סופר-סאנדיי" (בתרגום חופשי: "יום ראשון הכביר"). באופן מסורתי, המשחק הוא האירוע בעל הרייטינג הגבוה ביותר בארצות הברית. בסופרבול XLIX שנערך ב-2015, צפו בממוצע כ-114.4 מיליון אמריקאים - שיא צפייה של כל הזמנים. עובדה זו הופכת את הסופרבול לבמה הפרסומית היוקרתית ביותר בטלוויזיה האמריקאית.
משחק הסופרבול הראשון, סופרבול I נערך ב-15 בינואר 1967, כחלק מההחלטה לאחד לליגה אחת את ליגת ה-NFL ויריבתה דאז ליגת ה-AFL, שפעלו בארצות הברית במקביל בשנות ה-60. עד להשלמת האיחוד בשנת 1970, שתי האלופות של הליגות השונות שיחקו באליפות העולם של ה-AFL-NFL. לאחר האיחוד בשנת 1970, נוצרו שתי חטיבות: חטיבת הפוטבול האמריקאי (AFC) וחטיבת הפוטבול הלאומית (NFC) והסופרבול הפך למשחק הגמר הרשמי של ה-NFL, אשר מפגיש בין האלופות של שתי החטיבות.
נהוג לציין את המספר הסידורי של תחרות הסופרבול בספרות רומיות, אולם המנהג הזה החל רק מסופרבול V (סופרבול 5), וזאת במקום לציין את השנה בה המשחק משוחק. הסיבה לסימון זה נעוצה בכך שעונת NFL מתפרשת על חלקים של שתי שנים אזרחיות; לדוגמה: אלופי סופרבול V - הבולטימור קולטס, הם אלופי עונת 1970, למרות שמשחק הגמר שוחק בינואר 1971. יוצא דופן הוא משחק הסופרבול של שנת 2016, שמותג על ידי הליגה כ"סופרבול 50", במקום "סופרבול L" משום שלאות L קונוטציות שליליות של הפסד ומפסידנות.
משחק הסופרבול האחרון, סופרבול LVII, התקיים ב-12 בפברואר 2023 ובו ניצחה קנזס סיטי צ'יפס את פילדלפיה איגלס 38–35.
היסטוריה
הסופרבול נוצר כתוצאה מאיחוד בין שתי ליגות יריבות ה-NFL וה-AFL. אחד התנאים למיזוג היה שיתקיים משחק גמר שיפגיש בין אלופות שתי הליגות ה"יריבות". סטיב סייבול, נשיא NFL films וחבר היכל התהילה של ה-NFL, טוען שקומישינר ה-NFL באותה התקופה, פיט רוזל, רצה לקרוא למשחק הגמר "האחד הגדול". במהלך אחד הדיונים, מקים ה-AFL ובעלי הקנזס סיטי צ'יפס, לאמר האנט, התבדח וקרא למשחק האליפות בין הליגות "סופרבול" (super bowl). האנט חשב על השם, כשראה את ילדיו משחקים בצעצוע הנקרא "סופר-כדור" (super ball, הגיית השמות באנגלית היא כמעט זהה). הכדור מוצג כיום במוזיאון היכל התהילה של ה-NFL בקנטון אוהיו. לשם היה צליל מוכר, משום שהכינוי של משחקי הגמר של המכללות היה "משחקי בול" (bowl games) (המונח "bowl", מקורו מהצירוף "Rose bowl", שנוצר כיוון שהאצטדיון בו נערך המשחק דמה לקערה). האנט הציע להשתמש זמנית במונח עד שיומצא שם טוב יותר, אבל המונח סופרבול התקבע.
אחרי שגרין ביי פאקרס ניצחה בשני משחקי הגמר הראשונים, חששו כמה בעלי הקבוצות מן העתיד של המיזוג שאך זה התבצע. רבים העלו ספקות בקשר ליכולת התחרותיות של קבוצות ה-AFL מול יריבותיהן מן ה-NFL. חששות אלו התבדו לאחר הסנסציה בסופרבול 3, בו ניצחה ניו יורק ג'טס מה-AFL את בולטימור קולטס, ושנה לאחר מכן קנזס סיטי צ'יפס מה-AFL ניצחו את נציגת ה-NFL, מינסוטה ויקינגס, בתוצאה 7–23 בסופרבול 4, שהתקיים בניו אורלינס. היה זה משחק הגמר האחרון בין הליגות (מאז, נפגשות למשחק הגמר האלופות של חטיבות ה-NFC וה-AFC).
המשחק מתקיים מדי שנה, תמיד ביום ראשון, כמשחק הגמר של משחקי הפליי-אוף של ה-NFL. בתחילה, המשחק שוחק במהלך חודש ינואר, בגלל עונה סדירה שהכילה 14 משחקים ומשחקי פליי-אוף. במהלך השנים המשחק התקדם מיום ראשון של השבוע השני בינואר, ליום ראשון של השבוע השלישי, ולאחר מכן גם של השבוע הרביעי. בהמשך המשחק שוחק ביום ראשון של השבוע הראשון של פברואר, כתוצאה מעונה סדירה של 17 מחזורים (16 משחקים לכל קבוצה, ועוד שבוע הפסקה) וכן משחקי פלייאוף. החל מעונת 2021 שהורחבה ל-18 מחזורים המשחק משוחק ביום ראשון בשבוע השני של פברואר. הקומישינר לשעבר, פיט רוזל, בזכות יכולתו להנהיג את הצדדים, נחשב ל"מוח" שמאחורי המיזוג, ולאיש אשר קיבע את הסופרבול בתודעה.
הקבוצה שמנצחת במשחק הגמר זוכה בגביע וינס לומברדי, גביע על שם המאמן של הגרין ביי פאקרס, שזכה עם קבוצתו בשני הסופרבולים הראשונים, ובחמש אליפויות ה-NFL שהתקיימו לפני המיזוג. הגביע נועד להנציח את שמו של וינס לומברדי, שמת בספטמבר 1970. הגביע, בשמו החדש, הוענק לראשונה לבולטימור קולטס, שניצחו בסופרבול V במיאמי.
סיקור תקשורתי
הסופרבול הוא המשדר הנצפה ביותר מדי שנה בטלוויזיה האמריקאית. לסופרבול יש אחוזי רייטינג גבוהים בכל קנה מידה, שעומדים על מעל 40% מכל משקי הבית בארצות הברית, ומעל 60% מכל מקלטי הטלוויזיה הפעילים. בכל רגע ממשך השידור, צופים בסופרבול למעלה מ-100 מיליון אמריקאים. כמו כן, מוערך שכ-130–140 מיליון אמריקאים צופים בחלק כלשהו של המשחק. הודעות לתקשורת מטעם ה-NFL העריכו כי במשחק צופים למעלה ממיליארד צופים בכל העולם. עם זאת, יש המעריכים כי המספר נמוך משמעותית, ושהעניין במשחק מחוץ לצפון אמריקה נמוך. שיא הרייטינג למשדר סופרבול - 49.1% (49.1/73), נרשם ב-1982, ואילו שיא הצופים, בהיבט של ממוצע לאורך המשדר כולו, נרשם בסופרבול שהתקיים ב-2015 עם ממוצע של 114.5 מיליון צופים (רייטינג של 47.5% (47.5/71)) - משדר הטלוויזיה הנצפה ביותר בתולדות הטלוויזיה האמריקאית.
בהתאם לסיכומים בין רשתות השידור עם הנהלת ה-NFL, מדי שנה משודר המשחק ברשת ארצית אחרת.
על אף ש"סופרבול I" סוקר גם על ידי רשת NBC וגם על ידי רשת CBS, התיעוד היחיד של המשחק שהיה זמין עד 2011, היה קטע וידאו בן מספר שניות. הסיבה לכך היא, שברשתות הטלוויזיה (עוד מימיהן הראשונים ועד שנות ה-60), נהגו למחוק את קטעי הווידאו, מתוך שיקול שהצופים לא מעוניינים לצפות בשידור חוזר של משחק שכבר שודר, וגם משום שסרטי הצילום היו יקרים באותה תקופה. ב-2005 אותרה קלטת של השידור, לאחר ששהתה בעליית גג בפנסילבניה במשך כ-38 שנים. הקלטת שופצה והופצה ב-2011.
פרסומות
בעקבות פרסומת בשנת 1984 של חברת המחשבים אפל, שביים רידלי סקוט, בה הציגו את מחשב המקינטוש, זמן הפרסום בסופרבול הפך לבמה המרכזית של פרסומות לקונספטים חדשים או מקום שידור לפרסומות גרנדיוזיות ויקרות במיוחד. זמן הפרסום במהלך המשחק נחשב ליוקרתי מאוד בזכות הרייטינג העצום, ומחירו עולה בכל שנה. זמן פרסום בסופרבול LII ב-2018 נמכר בסכום שיא של 7.7 מיליון דולר ל"ספוט" (30 שניות) וזאת לעומת כ-5 מיליון דולר בסופרבול LI. על פי הערכות של NBC ופורבס, שווי החשיפה של אותו זמן פרסום ב-2015 היה כ-10 מיליון דולר.
בידור
בשנים המוקדמות, משחקי הגמר או הסופרבולים הציגו במהלך הפסקת המחצית מצעדים של מכללות ובתי ספר מקומיים. עם הזמן, ככל שהמשחק הפך לנצפה יותר כך גם גדל פוטנציאל החשיפה שבו. עובדה זו הובילה למגמה, בה מופיעים אמנים ומוזיקאים מפורסמים במופעי טרום המשחק והמחצית, ואפילו באים רק כדי לשיר את המנון ארצות הברית. שלא כמו במשחקי העונה הסדירה, בסופרבול, מחצית המשחק מקבלת פרק זמן מיוחד של חצי שעה בשביל מופע המחצית.
הופעה מרגשת במיוחד הייתה בסופרבול XXXVI ב-2002, כאשר להקת U2 הופיעה, ובזמן השיר השני שלהם: "Where the Streets Have No Name", הוקרנו על מסך ענק שמות ההרוגים בפיגועי 11 בספטמבר.
אירוע מעורר מחלוקת התרחש בסופרבול XXXVIII ב-2004, כאשר הזמר ג'סטין טימברלייק הוריד חלק מהבגד של הזמרת ג'נט ג'קסון וחשף את שדה הימני, אותו כיסה רק עגיל דמוי כוכב. ג'קסון וטימברלייק התייחסו לתקרית כאל "תאונה" והגדירו אותה בתור "תאונת מלתחה". המשחק שודר ברשת CBS וערוץ MTV (באותה עת, חברה אחות של CBS מקבוצת ויאקום) שהפיק את מופע המחצית, העביר ברגע התקרית לזווית צילום רחבה במיוחד ועבר להפסקת פרסומות, אך תצלומי תקריב של התקרית הופיעו די מהרה ברשת האינטרנט. ה-NFL, שהובכו מהתקרית, החליטו להחרים את MTV ולמנוע מהם להפיק אירועי מחצית של משדרי ספורט בכל קנה מידה. רשת CBS נקנסו על ידי ה-FCC (רשות התקשורת הפדרלית של ממשלת ארצות הברית) בסכום של 225,000 דולר בשל התקרית; קנס שבוטל ב-2008 על ידי בית המשפט הפדרלי. בשנה לאחר מכן, בסופרבול XXXIX, הופיע במופע המחצית הזמר והיוצר פול מקרטני, בלא שנרשמו תקריות מעוררות מחלוקת.
במשחק סופרבול XLVI ב-2012, הופיעה הזמרת מדונה עם מחרוזת מלהיטיה והסינגל הראשון שלה מהאלבום ה-12, MDNA: Give Me All Your Luvin'. במהלך ההופעה, השתתפו הצמד המוזיקלי LMFAO, הזמר סי-לו גרין והזמרות M.I.A. וניקי מינאז', אשר משתתפות גם בקליפ של "Give Me All Your Luvin'". במהלך ההופעה, נרשמה שערורייה, כשהראפרית M.I.A. הפנתה אצבע משולשת למצלמה. הרשת המשדרת הביעה התנצלות והליגה תבעה את הזמרת בסכום של 16.6 מיליון דולר.
מיקום
40 מתוך 57 משחקי גמר שוחקו באחת משלוש המדינות: פלורידה (17 פעמים), קליפורניה (13 פעמים) ולואיזיאנה (10 פעמים), הערים המארחות העיקריות הן ניו אורלינס שבלואיזיאנה (10 פעמים), אזור מיאמי רבתי (11 פעמים), ואזור לוס אנג'לס רבתי (8 פעמים). טמפה שבפלורידה אירחה את הסופרבול 5 פעמים וסן דייגו שבקליפורניה, יוסטון שבטקסס, אטלנטה שבג'ורג'יה וגלנדייל שבאריזונה שלוש פעמים כל אחת. אחת הסיבות העיקריות לריכוז הרב של המשחקים במספר כה מצומצם של ערים בדרום ארצות הברית, הוא סעיף בתקנון ה-NFL, הקובע טמפרטורה ממוצעת מינימלית לקיום המשחק, של 50 מעלות פרנהייט (כ-10 מעלות צלזיוס). המשחקים שהתקיימו באזורים צפוניים וקרים יותר התרחשו רק באצטדיונים מקורים. למרות הגבלה זו, חרגו ראשי הקבוצות בבחירת המארחת לשנת 2014, כשקבעו כי המשחק יתקיים באצטדיון מטלייף החדש, שבניו ג'רזי.
קביעת הקבוצה המארחת
הקבוצה המארחת נבחרת לסירוגין: מה-NFC - בשנים אי זוגיות, ומה-AFC - בשנים זוגיות. הקביעה הזו החלה כבר מהמשחק הראשון, בו גרין ביי פאקרס הייתה הקבוצה המארחת. מאז סופרבול XII, שנערך בינואר 1979, לקבוצה המארחת ניתנה האפשרות לבחור את המדים (צבעוניים או לבנים). רוב הקבוצות המארחות בחרו ללבוש את המדים הצבעוניים, אולם היו כמה קבוצות שבחרו במדים הלבנים, כמו דאלאס קאובויס (מאז שנת 1965), וושינגטון רדסקינס (סופרבול XVII ומאז הגעת המאמן ג'ו גיבס ב-1981) ודנבר ברונקוס (בסופרבול 50, ב-2016), שלאחר 4 הפסדים בהופעותיהם במדים הכתומים החליטו על שינוי בתקווה שאיתו גם יבוא הניצחון - דבר שאכן קרה.
זכויות יוצרים
ה-NFL מקפידים על מניעת שימוש מסחרי לא מורשה בסמליה המסחריים: "NFL", "סופרבול" (Super Bowl), "סופר סאנדיי" / "יום ראשון הגדול" (Super Sunday). כתוצאה מכך, אירועים רבים מתייחסים אל האירוע בשם שונה מעט (כגון: "המשחק הגדול"). ב-2006, ה-NFL ניסו לרשום את השם "המשחק הגדול" (The Big Game) כסימן מסחרי, אך ב-2007 הם ויתרו על הניסיון, בגלל התנגדות למהלך מצד אוהדים שנוהגים לכנות כך את משחק הגמר של עונת ה-pac-10 (אחת מהליגות ב-NCAA (התאחדות ספורט הקולג'ים הלאומי בארצות הברית)).
MVP של משחק הסופרבול
ה-MVP של משחק הסופרבול הוא תואר שמוענק לשחקן המצטיין במשחק, הזוכה בתואר נבחר במהלך המשחק על ידי פאנל של כתבים ושדרנים מתחום הפוטבול המהווה 80% משקלול סך הקולות והצבעת האוהדים המהווה 20%. שיאן הזכיות הוא טום בריידי שזכה בתואר חמש פעמים. ג'ו מונטנה זכה בתואר שלוש פעמים ושלושה שחקנים זכו בתואר פעמיים: ברט סטאר, טרי בראדשו ואיליי מאנינג.
משתתפות וזוכות בסופרבול לאורך השנים
קבוצות מה-NFL שלפני האיחוד המלא והמשכה ב-NFC מובילות במספר הזכיות בסופרבול על קבוצות מה-AFL והמשכה ב-AFC. מצב הזכיות לאחר סופרבול 57 הוא 29–28 לאלופת ה-NFC.
ישנן ארבע קבוצות בליגה שלא הופיעו עד כה בסופרבול: קליבלנד בראונס, דטרויט ליונס, יוסטון טקסאנס וג'קסונוויל ג'אגוארס. ניו יורק ג'טס לא הופיעו בסופרבול מאז המיזוג של 1970.
משחקי הסופרבול לאחר האיחוד
משמעות המספרים בסוגריים בטבלאות:
יהדות צ'ילה
יהדות צ'ילה היא אחת הקהילות היהודיות בדרום אמריקה. מקורה של הקהילה היא בהגירת אירופים למדינה. במשך השנים, צ'ילה קיבלה מספר קבוצות של מהגרים יהודים. הקהילה היהודית בצ'ילה מגיעה בעיקר מהגירות שהתרחשו החל מסוף המאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20, רובה הגדול של הקהילה מרקע אשכנזי.
בצ'ילה נמצאת הקהילה היהודית השלישית בגודלה בדרום אמריקה. בצ'ילה יש כ-18,300 יהודים, נכון לשנת 2019, המהווים 0.1% מכלל האוכלוסייה בצ'ילה. הכמות הכוללת של צ'יליאנים עם מוצא יהודי, לעומת זאת, היא בערך 30,000 (מוגדרים כאנשים שיש להם לפחות הורה או סבא יהודי אחד, וכל בן זוג של אדם כזה).
היסטוריה
בין הספרדים שהגיעו לצ'ילה במרוצת שנות הכיבוש הספרדי היו, ככל הנראה, גם יהודים אנוסים. הראשונים שבהם הגיעו החל מאמצע 1535, ורובם נמלטו מן הרדיפה הדתית בספרד, שכן באותן שנים האינקוויזיציה עדיין לא פעלה ביבשת שזה עתה נתגלתה. בין היהודים הראשונים נמנים כנראה גם מגלה צ'ילה דייגו דה אלמגרו, שליטי צ'ילה פרנסיסקו דה ווילאגרה, דייגו גרסיה דה קאסרס ואחרים.
בתקופה הקולוניאלית, הדמות היהודית הבולטת ביותר בצ'ילה הייתה הרופא פרנסיסקו מלדונדו דה סילבה, שניהל את בית החולים בסן חואן דה דיוס. מלדונאדו דה סילבה היה יהודי ארגנטינאי שנולד בעיר טוקומאן למשפחה יהודית ספרדית מפורטוגל. הוא הואשם בפני בית הדין של האינקוויזיציה על ידי אחיות נוצריות אדוקות, בניסיון להמיר אותן ליהדות. מלדונאדו הכריז בגלוי כיהודי, ונידון להישרף בחיים בשנת 1639. כמו בשאר אמריקה הלטינית, המתיישבים היהודים האנוסים המקוריים לא שמרו על זהותם לאורך הדורות ובסופו של דבר נטמעו ברוב הרחב של החברה הקתולית הצ'יליאנית. בפועל, הקהילה היהודית הנוכחית של צ'ילה מתחילה רק בהגירה היהודית החל ממאה ה-19.
עם קבלת עצמאותה התירה צ'ילה לבני דתות השונות מהנצרות הקתולית להגר אליה, ביניהן גם היהודים. התפילה היהודית בגלוי הותרה רק בשנת 1856. משנת 1882 ואילך הגיעו לצ'ילה יהודים בעיקר ממזרח אירופה וממקדוניה הצפונית. הארגון היהודי הראשון בצ'ילה הוקם בשנת 1909. הקונגרס הראשון של יהודי צ'ילה נערך בשנת 1919 והשתתפו בו נציגים אשכנזים וספרדים משש ערי צ'ילה.
רובם הגדול של יהודי צ'ילה הם מאירופה ורובם הגיעו בתקופה מלחמת העולם השנייה ומיד לאחר המלחמה, לרבות קבוצת פליטים יהודים מהונגריה בשנת 1957 לאחר המרד ההונגרי. בשנת 1970 הגיע מספר היחידים בצ'ילה לכ־30,000 נפש, אך רק רבע מהם היו קשורים אל הארגונים היהודיים או נמנו עם חבריהם, שהקהילה הגדולה ביותר הייתה של היהדות הקונסרבטיבית. בנוסף הוקם בית ספר יהודי למעלה מ־90% מכלל היהודים במדינה חיים בבירה סנטיאגו דה צ'ילה. בני הקהילה הצליחו להתבסס במהירות בענפי מסחר והתעשייה ולרוב נמנים עם המעמד הבינוני ווהגבוה. יהודים רבים הם בעלי מקצועות חופשיים וכן עוסקים בהוראה באוניברסיטאות במדינה.
בתקופת הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה בראשות אוגוסטו פינושה, בשנים 1973 עד 1990, נרדפו ונרצחו יהודים רבים פעילי זכויות אדם במדינה. בנוסף מיד עם עלייתו לשלטון עצר יהודים חברי הממשלה ותומכים של הנשיא המודח איינדה, חלקם הוצאו להורג. פינושה הצהיר שהוא מוקיר את ספרו 'מיין קאמפף' של היטלר והותיר למושבה של נאצים גרמנים לפעול במדינה ('קולוניה דיגניראד'), בעיירה ויה באוויירה. למרות זאת בתקופת שלטונו של פינושה סיפקה ישראל נשק, אימונים והכשירה ארגוני ביטחון צ'יליאנים. בשנת 1997 ביקר פינושה בישראל, אז בתפקיד המפקד העליון של הצבא, כדי לדון בעסקאות נשק נוספות. ב-2015 פנו ליועץ המשפטי לממשלה אם ובתה, לילי טראובמן ותמרה סנטוס טראובמן, אזרחיות ישראליות בהווה שהגיעו לארץ מצ'ילה, לאחר שנרדפו בשנות ה-70 על ידי הדיקטטורה במדינה, שגם חטפה עינתה רצחה את אביה של ליל ארנסטו טראובמן והעלימה את גופתו. השתיים דרשו כי היועץ יורה על פתיחת חקירה פלילית נגד הגורמים המעורבים במשרדי החוץ והביטחון, בצה"ל ובקרב סוחרי נשק ישראלים בגין סיוע בפשעים נגד האנושות, שביצע הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה בראשותו אוגסטו פינושה. היועץ המשפטי סירב לפתוח בחקירה.
בעקבות הדיקטטורה הצבאית עזבו רבים ומספרם של היהודים במדינה ירד לכ-12,000 בשנת 1986
בצ'ילה ישנן תנועות נוער יהודיות, כגון השומר הצעיר, צעירי עמי, תקווה, בית אל, ומכבי. בעבר גם היו התנועות והבונים דרור בית"ר.
בצ'ילה ישנה קהילה פלסטינית גדולה המונה כ-400 אלף איש ומקיימת יחסים טובים עם הקהילה היהודית.
ב-2006 דווח בעיתונות הישראלית כי אחרי ממשלת ישראל, "הקבינט בצ'ילה שנבחר הוא הממשלה היהודית ביותר בעולם, עם שלושה שרים יהודים וסגן שר יהודי בממשלה". שלושת השרים הצ'יליאנים היהודים היו: שר העבודות הציבוריות אדוארדו ביטרן, השרה לתכנון ושיתוף פעולה קלריסה הארדי, ושר הכרייה והאנרגיה קארן פוניאצ'יק. אליהם הצטרף סגן שר החוץ, אלברטו ואן קלאברן.
משה שמואל תג'ר
הרב משה שמואל תג'ר (בבולגרית: Моше Шмуел Таджер ; 1832, סופיה, האימפריה העות'מאנית – 1913, קיוסטנדיל, ממלכת בולגריה) היה ממלא מקום הרב הראשי ליהודי בולגריה בשלהי המאה ה-19.
בימי האימפריה העות'מאנית
משה שמואל תג'ר נולד בסופיה והוסמך לרבנות בעירו. ב-1850 נישא לבת למשפחת נוטאבלים אמידה מקיוסטנדיל ועבר להתגורר בעיר. הוא היה מקורב לאנשי תנועת התחייה הלאומית הבולגרית והושפע מהם. רכש השכלה כללית נרחבת בנוסף להשכלתו הרבנית. עמד בקשרים עם ראשי הכנסייה בעירו ובשל כך נקלע לעימות עם הפלג השמרני בקהילה, אשר קיצונים שנמנים עמו העלו באש את הספרייה שלו. תג'ר הפך לאיש ציבור המקובל על כל העדות ועל השלטונות העות'מאניים וב-1864 מונה על ידי מידהט פאשה מושל וילאייט הדנובה למנהל בנק מסחרי אזורי, ובהמשך מונה לשופט בבית המשפט האזרחי בקיוסטנדיל. עוד פעל תג'ר להקמת בית ספר מודרני לתושבי עירו. ב-1866 יזם הקמת בית ספר מודרני לקהילת קיוסטנדיל.
תג'ר תמך בסתר ועמד בקשרים עם מהפכנים בולגרים שלחמו לעצמאות בולגריה ובכללם טודור פאאב. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) קיבל הבטחה ממפקד הכוחות הבולגריים באזור קיוסטנדיל אילייה מרקוב שהוא ערב לביטחונו וביטחון בני משפחתו ונותר להתגורר בעיר. לאחר עצמאות בולגריה כיהן כחבר מועצת העיר קיוסטנדיל.
לאחר כינון נסיכות בולגריה
ב-1891 פוטר הרב הראשי ליהודי בולגריה סימון דנקוביץ' לאחר תקרית בפרלמנט הבולגרי והנהגת הקונסיסטוריה פנתה לתג'ר בבקשה למלא את מקומו עד למציאת רב במינוי קבע. תג'ר שהיה בעל מעמד ציבורי ומקובל בקרב השלטונות נאות לבקשה, וכך גם שר הדתות הבולגרי דימיטר גרקוב שמינה אותו בספטמבר 1891 לתפקיד. תג'ר ומילא את מקום הרב הראשי עד להגעתו של מוריץ גרינוואלד ב-1895.
ב-1898 לאחר הדחתו של יקיר בקיש כממלא מקום הרב הראשי ליהודי בולגריה, הסכים לבקשת הקונסיסטוריה היהודית ומילא את תפקידו עד להגעתו ב-1900 של הרב הראשי במינוי קבע מרקוס אהרנפרייז.
ב-1900 שב לקיוסטנדיל ובה הלך לעולמו ב-1913 והוא בן 81 שנים. נכדו היה אברהם תג'ר, קצין בכיר בצבא בולגריה וממנהיגיה הבולטים של יהדות בולגריה.
אפוסטיל
אפוסטיל (Apostille, מצרפתית: אישור) הוא מונח הלקוח מהמשפט הבינלאומי המתאר אישור הניתן על ידי רשות מוסמכת של מדינה, וכן תוארו של בעל התפקיד המאמת את נכונות החתימה על גבי תעודות ציבוריות (כגון תעודת נישואין, תעודת לידה או כל מסמך רשמי אחר שיצא מידי אחת מרשויות המדינה), ומאשר כי התעודה רשמית, מקורית, והונפקה על ידי הרשות המוסמכת לכך. כמו כן מאשר האפוסטיל את סמכות הנוטריון לאשר מסמכים נוטריוניים. האפוסטיל מאמת את חתימת הנוטריון על גבי המסמך ומאשר כי הנוטריון החתום על המסמך הוא אכן נוטריון על פי דיני המדינה שהנפיקה את האפוסטיל.
האפוסטיל נועד לחסוך חלק משרשרת אימותים להם נדרש אדם המבקש להציג תעודה ציבורית ממדינה אחת במדינה אחרת. כך, למשל, לפני שנוצרה אמנת האג משנת 1961 (אמנת האפוסטיל), צריך היה אותו אדם לאמת את התעודה הציבורית ברשות המוסמכת שהנפיקה אותה, לאמת את חתימת אותה רשות במשרד החוץ של אותה מדינה, ולבסוף, לאמת את חתימת משרד החוץ בנציגות הדיפלומטית או הקונסולרית של המדינה בה הוא מבקש להציג את המסמך. הליך זה נדרש גם כיום במקרים בהם אדם מבקש להציג תעודה ציבורית של מדינה אחת במדינה אחרת, כאשר אחת מאותן מדינות אינה חתומה על אמנת האפוסטיל. כך למשל, אדם המבקש להציג תעודת לידה ישראלית בקנדה (שאינה חתומה על אמנת האפוסטיל), צריך להנפיק את התעודה במשרד הפנים, לאמת את חתימת פקיד הרישום של משרד הפנים במשרד החוץ, ולאחר מכן, לאמת את חתימת משרד החוץ בשגרירות קנדה בישראל. הדבר נהיה מורכב עוד יותר כאשר אדם מבקש להציג תעודה ציבורית ממדינה אחת במדינה אחרת, לה אין נציגות רשמית במדינה שהנפיקה את התעודה.
אמנת האפוסטיל
אמנת האג לביטול הצורך בחקיקה למסמכי חוץ ציבוריים (באנגלית: Hague Convention Abolishing the Requirement for Legalisation for Foreign Public Documents) היא אמנה בינלאומית שנוסחה בוועידת האג על משפט בינלאומי פרטי לצורך פישוט הליך ההכרה במסמכים ציבוריים בין המדינות החתומות על האמנה. האמנה נקבעה ביום 5 באוקטובר 1961. האמנה מפרטת את הדרכים אשר באמצעותן מסמך שהופק באחת המדינות החתומות יכול להיות מאושר לצורך הכרה משפטית בכל שאר המדינות החתומות. האישור נקרא אפוסטיל והוא דומה במעמדו לחותם נוטריון, אלא שהאחרון בעל תוקף משפטי מקומי בלבד.
את האפוסטיל יכולים לתת אך ורק הרשויות המוסמכות במדינה. כך למשל, על פי הוראות האמנה, הרשויות המוסמכות לתת אפוסטיל במדינת ישראל הם משרד החוץ, רשמים של בתי משפט השלום ועובדי מדינה שמונו לתפקידם על ידי שר המשפטים בהתאם לחוק הנוטריונים, ה'תשל"ו-1976. פקידים מוסמכים לעניין זה יושבים ברבים מבתי המשפט ברחבי הארץ.
כדי להיות זכאי לאפוסטיל, המסמך חייב להיות מאושר תחילה על ידי פקיד המוכר על ידי הרשות הנותנת את האפוסטיל. כך למשל, מסמך המאושר בחותם נוטריון, יוכר לצורך מתן אפוסטיל על ידי פקיד בית המשפט המוסמך, לאחר שיוודא כי הנוטריון אכן מופיע ברשימת הנוטריונים המוסמכים על ידי שר המשפטים. תעודת תואר אקדמי מישראל תהיה חייבת תחילה בחותמת משרד החינוך בטרם תאושר באפוסטיל על ידי משרד החוץ.
על האמנה חתומות רוב מדינות אירופה, ארצות הברית, וכן מדינות נוספות באמריקה הלטינית, אפריקה, אסיה ואוקיאניה. מדינת ישראל חתומה על האמנה, ואף תיקנה בשנת 1977 תקנות לשם יישומה.
מדינות חברות באמנת האפוסטיל
נכון לשנת 2020 על האמנה חתומות 118 מדינות.
קבלת אישור אפוסטיל בישראל
אפוסטיל בישראל ניתן בשני ערוצים (נכון למרץ 2020): למסמכים ציבורים ישראליים, דוגמת תעודות של משרד הפנים (לידה, פטירה, וכדומה), פסקי דין והחלטות של בתי משפט, ניתן לקבל אפוסטיל במשרד החוץ בירושלים. לא ניתן לקבל אפוסטיל על מסמכים ציבוריים ישראלים בערים אחרות, או בשגרירויות ישראל. אפוסטיל למסמכים נוטריוניים, (דוגמת אישור תרגום מסמך, אימות חתימה, תעודת חיים), ניתן לקבל במזכירות בתי המשפט ברחבי ישראל.
פאבל דיאס
פאבל דיאס (בצ'כית: Pavel Dias; 9 בדצמבר 1938 – 19 באפריל 2021) היה צלם צ'כי ומרצה באוניברסיטה. הוא נולד בעיר ברנו שבצ'כיה ובילדותו בילה לעיתים קרובות בעיירת ברנקוביצה. לאחר סיום לימודיו בבית ספר תיכון לאמנות ועיצוב בברנו, שם הכיר את אשתו לעתיד הילדה מיסורובה-דיאסובה, המשיך ללמוד בפקולטה לקולנוע וטלוויזיה של האקדמיה לאמנויות הבמה בפראג (FAMU). את לימודיו אלה סיים, עם הפסקה קצרה, בשנת 1964.
הוא עבד כצלם דוקומנטרי והעביר את תמונותיו למספר כתבי עת. במקביל הוא עבד באוניברסיטאות בפראג ובזלין, שם לימד צילום. הוא בילה חלק מחייו בעבודה בקולנוע והתמקד בצילום פרסומי. בעבודתו הדוקומנטרית, הוא השתמש בקומפוזיציות פשוטות וקלות להבנה. במהלך חייו עבד על מחזורים שונים, אותם הציג בתערוכות מתמשכות שלהן המשיך להוסיף פריטים נוספים ללא הרף.
הוא היה אב לשני בנים – פאבל, אשר נפטר בתרם עת, ומארק שעובד כקרמיקאי בדרום בוהמיה. פאבל דיאס נפטר ב-19 באפריל 2021 בפראג ונקבר בקבר המשפחתי בבית העלמין בברנו-טוראני.
ביוגרפיה ויצירה
פאבל נולד ב-9 בדצמבר 1938 בעיר ברנו. אביו לא הכיר בו ואימו וורה חינכה אותו לבדה. בילדותו בילה לעיתים קרובות בעיירת ברנקוביצה בדרום מורביה אצל סבא וסבתא וקרובים מצד האם. בני המשפחה היו מעורבים בתנועת ההתנגדות האנטי-נאצית בתקופת הפרוטקטורט ונכלאו במחנה ריכוז. האם ניהלה קונדיטוריה בקרומריז', אך לאחר ההפיכה הקומוניסטית ב-1948 היא נאלצה לסגור את העסק ועבדה בתור מוכרת בזלין.
בשנים 1958–1954 פאבל דיאס למד את תחום הצילום בבית ספר תיכון לאמנות ומלאכה בברנו אצל הפרופסור קארל אוטה הרובי. כאן גם הכיר את אשתו לעתיד צלמת אף היא - הילדה מיסורובה-דיאסובה (1940–2019). במהלך לימודיו שיתף פעולה עם הסטודיו לקולנוע בזלין וסייע ביצירת הסרט "המצאת ההרס" (Vynález zkázy) בבימויו של קארל זמן. בהמשך דרכו הוא למד שנתיים את תחום הצילום והמצלמה בפראג באקדמיה לאמנויות הבמה (FAMU). לאחר מכן עבד כצלם באולפני הסרטים ברנדוב עד שנת 1961, שבה הוא חזר ללימודי צילום אמנותי ב-FAMU. את הלימודים הוא סיים בשנת 1964 בתור הבוגר הראשון אי פעם בתחום זה.
הוא תרם את תצלומיו למגזין העולם החדש (Mladý svět) מיום היווסדו ב-1959 ועד 1977. בשנים 1964–1983 עבד כצלם בשיתוף פעולה עם כתבי עת שונים. הוא התמקד בעיקר בצילום פרסומי. בשנים 1983–1988 עבד בבית הספר התיכון לאמנות ומלאכה בברנו כראש המחלקה לצילום. בשנים 1989–2009 היה פרופסור ב-FAMU בפראג, בשנים 2005–2018 גם לימד צילום באוניברסיטה ע"ש תומש בתיה בזלין
פאבל דיאס שיתף פעולה עם הקולנוע, צילם סוסים ומרוצים, מחנות ריכוז כמורשת לשואה, יצר מחזורים דוקומנטריים. הוא מימש את הפרויקטים "כוכב הלכת של הנסיך הקטן" (Planeta malého prince) ו"מסר מהנסיכים הקטנים" (Poselství malých princů) לתמיכה בילדים עם מחלות המטולוגיות. בשנת 2008 הוא קיבל את פרס אישיות הצילום הצ'כי על תרומה ארוכת טווח שהוענק לו על ידי איגוד הצלמים המקצועיים של הרפובליקה הצ'כית.
הוא היה אב לשני בנים. פאבל הבכור (1961–1979) נפטר בגיל צעיר מלוקמיה חריפה. הבן השני מארק (* 1964) עובד כקרמיקאי ומטפל באמנות בצ'סקי קרומלוב ובבסדניצה.
נבחרת ישראל בבייסבול
נבחרת ישראל בבייסבול היא נבחרת הבייסבול לגברים המייצגת את ישראל בתחרויות בינלאומיות. נכון ליום 28 במרץ 2023 הנבחרת מדורגת במקום ה-18 בעולם. עלייה של 2 מקומות מהדירוג הקודם. משנת 1995 היא חברה בקונפדרציית הבייסבול האירופית (CEB). הישגי השיא של הנבחרת הם: השתתפות במשחקים האולימפיים (2020), מקום שישי באליפות העולם בבייסבול (2017) ומקום שני באליפות אירופה בבייסבול 2021.
היסטוריה
הנבחרת החלה את דרכה באופן מקצועני בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובשנת 1995 הצטרפה רשמית לקונפדרציית הבייסבול האירופית (CEB).
הנבחרת השתתפה בטורניר מוקדמות אליפות העולם בבייסבול, הוורלד בייסבול קלאסיק 2013, שהתקיים בספטמבר 2012 ביופיטר, פלורידה. במשחקה הראשון ניצחה הנבחרת את נבחרת דרום אפריקה 7–3. במשחק בין המנצחות ניצחה ישראל את ספרד 4–2. ספרד ניצחה את דרום אפריקה, שניצחה בקרב המפסידות את צרפת ונפגשה עם ישראל במשחק הגמר. במשחק הגמר הפסידה נבחרת ישראל לנבחרת ספרד 7–9 ולא העפילה לאליפות העולם. בטורניר זה השתתפו שניים משחקני הנבחרת ששיחקו בעבר ב-MLB, ליגת הבייסבול הבכירה בארצות הברית, שון גרין (פעמיים במהלך הקריירה שלו נבחר לנבחרת הכוכבים של הליגה) וגייב קפלר.
בשנת 2016 הנבחרת השתתפה בטורניר מוקדמות אליפות העולם בבייסבול, הוורלד בייסבול קלאסיק 2017. בסיבוב הראשון ניצחה את נבחרת בריטניה 5–2. בקרב המנצחות ניצחה את נבחרת ברזיל 1–0 ונפגשה בגמר שוב עם בריטניה, שניצחה את קרב המפסידות ואת ברזיל. נבחרת ישראל ניצחה את בריטניה 9–1 והעפילה לאליפות העולם שנערכה במהלך מרץ 2017. הנבחרת ניצחה בשלושת משחקיה בשלב הראשון, ביניהם את נבחרת הולנד, הנחשבת לנבחרת האירופית הטובה ביותר. בשלב רבע הגמר ניצחה במשחק הראשון את נבחרתה של קובה, מעצמת בייסבול, אשר גם בלי כוכביה הגדולים נחשבת לטובה בהרבה מישראל, והובסה במשחקים הבאים בידי הולנד ויפן וסיימה במקום השישי בעולם.
בשנת 2019 העפילה הנבחרת לראשונה לאליפות אירופה בבייסבול שנערכה בגרמניה וסיימה במקום הרביעי. בשלב הבתים ישראל שובצה בבית א' (הראשון משני הבתים) וסיימה במקום השני מתוך שש לאחר שניצחה את צ'כיה, שוודיה, גרמניה, בריטניה ונכנעה רק להולנד. הנבחרת העפילה לשלב רבע הגמר בו ניצחה 8–2 את צרפת ועלתה לחצי הגמר בו הפסידה 6–7 לאיטליה. הנבחרת ירדה לקרב על מדליית הארד בו התמודדה מול ספרד והפסידה 11–16.
בספטמבר 2019, נבחרת ישראל העפילה לראשונה למשחקים האולימפיים. הנבחרת השתתפה בבית האירופי/אפריקאי בטורניר הקדם-אולימפי שנערך באיטליה בו התחרו שש נבחרות. במשחק הראשון ישראל ניצחה 0–3 את ספרד, במשחק השני היא ניצחה 1–8 את הולנד, במשחק השלישי היא ניצחה 2–8 את איטליה ולאחר הפסד מפתיע לצ'כיה, ניצחה הנבחרת במשחקה האחרון את דרום אפריקה בתוצאה 1–11 וזכתה בכרטיס לאולימפיאדת טוקיו 2020. זו הייתה הפעם השלישית שנבחרת כדור ישראלית מעפילה למשחקים האולימפיים והפעם הראשונה מאז מונטריאול 1976, אז השתתפה נבחרת ישראל בכדורגל. הנבחרת סיימה את המשחקים האולימפיים בטוקיו במקום החמישי, מתוך שש נבחרות, עם ניצחון אחד וארבעה הפסדים.
באליפות אירופה בשנת 2021 זכתה הנבחרת במדליית הכסף. פחות מחודשיים לאחר השתתפותה באולימפיאדה, הגיעה הנבחרת עד לגמר, שם הפסידה 9-4 להולנד שהייתה האלופה המכהנת. בחצי הגמר ניצחה 11-5 את איטליה המארחת.
סגל
להלן סגל נבחרת ישראל לקראת משחקיה באולימפיאדת טוקיו 2020 נגד נבחרת ארצות הברית ונבחרת קוריאה הדרומית שנערכו ב-29 ביולי וב-30 ביולי 2021.
מרבית שחקני נבחרת ישראל באולימפיאדת טוקיו 2020 היו אמריקאים-יהודיים, ביחד עם 4 צברים.
בייסבול במשחקי הקיץ האולימפיים
נבחרת ישראל העפילה לאולימפיאדת טוקיו, שנערכה בשנת 2021, לאחר שניצחה את טורניר מוקדמות אפריקה ואירופה שנערך באיטליה בשנת 2019.
קרחון קרסנט (אנטארקטיקה)
קרחון קרסנט (באנגלית: Crescent Glacier; מילולית: קרחון הסהר) הוא קרחון קטן באזור העמקים היבשים מקמרדו, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הקרחון ממוקם בסמוך ממזרח לקרחון האוורד, שבגבעות קוקרי.
הקרחון זורם לכיוון צפון, אל עמק טיילור.
מיפוי הקרחון
הקרחון נחקר בדצמבר 1957, על ידי הגאולוג האמריקאית טרוי ל. פיווי (Troy L. Pewe).
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי פיווי.
השם ניתן לקרחון בשל צורתו (צורת סהר) - כאשר מביטים בו מקרקעית עמק ויילור.
עמוס ברעם
ביוגרפיה
ברעם גדל בנתניה, למד בבית ספר ביאליק ובתיכון ע"ש טשרניחובסקי והיה בן כיתתו של צבי בר.
התגייס לצה"ל ב-1954 ושירת בחיל התותחנים. במלחמת סיני שימש ממלא מקום מפקד סוללה בגדוד 403. ב-1961 מונה למפקדו הראשון של גדוד 425, גדוד תותחנים מוצנח. ב-1965 מונה לסגן מפקד גדוד 403, במלחמת ששת הימים שירת באוגדה 38 תחת פיקודו של אריאל שרון ושימש סגנו של יעקב עקנין מפקד האגד הארטילרי של האוגדה, וכמפקד מרחב ארטילרי. במלחמת ההתשה שירת כמפקד גדוד 334, גדוד מרגמות כבדות מתנייעות. במלחמת יום הכיפורים היה מפקד בית הספר לתותחנות שדה וארגן על בסיס חניכי ומדריכי בית הספר גדודים שהצטרפו ללחימה. ב-1975 מונה לקצין אג"ם של פיקוד הצפון. ב-1977 נשלח לדרום אפריקה בימי האפרטהייד כנספח צבאי וסייע לנשיא מרה פיליון בארגון הצבא שהגן על עליונות הלבנים כנגד הרוב השחור, לדבריו ללא שום נקיפות מצפון. ב-1979 מונה לראש מטה פיקוד הצפון ובאוקטובר 1981 מונה לעוזר ראש אג"ם. בתפקידן האחרון בשירות הקבע שירת כראש מינהל הסגל, הוא נאלץ לפרוש ב-1984 בעקבות החלטה להעמידו לדין על חריגה מסמכות בנושא קידום בדרגות.
לאחר שחרורו כיהן כנספח מסחרי בסינגפור. בשנים 1989 עד 1997 כיהן כמנכ"ל התאחדות הקבלנים, תקופה שהתאפיינה בגל העלייה מברית המועצות.
איזמאיל
איזמאיל (באוקראינית: Ізмаїл, ברוסית: Измаил, ברומנית: Ismail, בטורקית: Ismailiye או Hacidar, בפולנית: Izmaił) היא עיר עתיקה השוכנת לגדת נהר הדנובה, בדרום אוקראינה. העיר משמשת כמרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז משנה איזמאיל, שבדרום מחוז אודסה.
באיזמאיל נמצא הנמל הגדול על הדנובה באוקראינה, העיר מהווה מרכז לעיבוד מזון, ויעד תיירותי פופולרי. בעיר נמצא גם בסיס של הצי האוקראיני, ושל יחידות השיטור הפועלות על הנהר.
היסטוריה
מסוף המאה ה-14, עברה איזמאיל לשלטון נסיכות מולדובה. בשנת 1484 כבשה האימפריה העות'מאנית את האזור, שהפך לשטח חסות עות'מאני, ובשלטון ישיר שלה משנת 1538. מתחילת המאה ה-16, הייתה איזמאיל למבצר העות'מאני העיקרי בחבל בוג'אק. בשנת 1569 התיישב באיזמאיל הסולטאן סלים השני, יחד עמו התיישבו במקום נושאי כלים משבט נוגאי שהגיעו מצפון הקווקז.
בשנת 1770 ניסה ניקולאי רפנין לכבוש את מצודת איזמאיל ללא הצלחה. אך עשרים שנה לאחר מכן, ב-22 בדצמבר 1790 הצליח אלכסנדר סובורוב לכבוש את המצודה במסגרת המלחמה העות'מאנית-רוסית. לאחר כיבוש העיר, התיר סובורוב לחייליו לבזוז את העיר. במשך שלושה ימים, טבחו הרוסים באלפים מתושבי העיר. לכיבוש איזמאיל היו השלכות משמעותיות על כל מהלך המלחמה בהמשך, ועל יחסי הכוחות במשא ומתן לחתימת הסכם השלום בסיום המלחמה. על ניצחון זה נכתב שירו של גברייל דרז'אבין תנו לרעם הניצחון להישמע שהיה המנון האימפריה הרוסית עד לשנת 1816.
בסיום המלחמה, הוחזרה איזמאיל לעות'מאנים, אך הרוסים שבו וכבשו את העיר ב-14 בספטמבר 1809. בשנת 1812 נחתם הסכם בוקרשט, במסגרתו נותרה איזמאיל בידי הרוסים אשר בנו אותה מחדש. המסגד הטורקי הקטן, שהיה המבנה העתיק בעיר, הוסב לכנסייה על שם ניקולאוס הקדוש.
לאחר שנוצחה האימפריה הרוסית במלחמת קרים, עברה איזמאיל לנסיכות מולדובה, ולאחר מכן לנסיכויות הרומניות המאוחדות. במלחמה העות'מאנית-רוסית שנערכה בין השנים 1877-1878, כבשה רוסיה שוב את העיר.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה והתפרקות האימפריה הרוסית בשנת 1917, כבש צבא רומניה את העיר ב-22 בינואר 1918. באותה השנה הצביעה מועצת הארץ על איחוד בסרביה עם רומניה. איחוד זה הוכר על ידי איטליה, בריטניה, וצרפת בהסכם פריז שנחתם בשנת 1920, אך לא הוכר על ידי רוסיה הסובייטית, אשר תבעה בעלות על שטחים בבסרביה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1940, כבש הצבא האדום את העיר, והכליל אותה בשטחי הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית. האזור נכבש ב-1941 על ידי צבא רומניה כחלק ממבצע ברברוסה.
בשנת 1940, הוקם מחוז איזמאיל, שבירתו הייתה העיר איזמאיל. המחוז מוזג בשנת 1954 למחוז אודסה. מ-24 באוגוסט 1991 נכללת איזמאיל בשטחי אוקראינה.
הקהילה היהודית
האזכור הראשון ליהודים באיזמאיל, הוא משנת 1769. עם סיום המלחמה העות'מאנית-רוסית בשנת 1812, סופחה בסרביה לאימפריה הרוסית, והיהודים קיבלו זכויות שוות לשאר המתיישבים בעיר.
בשנת 1827 חיו באיזמאיל 549 יהודים, וב-1847 הגיע מספרם ל-1,105. עם התרחבות הקהילה, נבנה בשנת 1825 בית הכנסת הגדול, ובשנת 1826 נבנה גם בית מדרש. באמצע המאה התשע עשרה, נבנה בית ספר יהודי בניהול ממשלתי. בשנת 1856 השתלב האזור בממלכת רומניה, והם החלו להצר את צעדי היהודים.
בשנת 1872, גנב יהודי מומר כלי כסף מהכנסייה הראשית בעיר. כשנתפס, טען כי מספר יהודים בהם אחד מראשי הקהילה ורבניה, הם אלו ששלחוהו. בעקבות המקרה, נערכו פרעות ביהודי העיר, שעוררו את דעת הקהל הבינלאומית, והביאה להתערבות שגרירי המעצמות הגדולות ברומניה.
בשנת 1878 הוחזר האזור לשליטת רוסיה, יהודים רבים גורשו לתחומי רומניה, שגרשה אותם חזרה לרוסיה. עד לשנת 1892, לא קיבלו היהודים אזרחות רוסית. באותן השנים, הוגבלו מגורי היהודים באזורי הגבול.
ב-23 באוקטובר 1905, נערך פוגרום ביהודי העיר, כחמישים נרצחו, וחנויות ובתים נבזזו ונהרסו. בשנת 1897 התגוררו בעיר 2,781 שהיוו 12.5% מכלל האוכלוסייה, ובשנת 1930 ירד מספרם ל-1,623, 6.5% מכלל האוכלוסייה.
בתקופת השלטון הסובייטי (1940-1941), הוגלו יהודים עשירים רבים לבולראד ולסיביר. הקהילה נהרסה עם כיבוש בסרביה על ידי הגרמנים ועוזריהם הרומנים ביולי 1941. היהודים שהוגלו לבולארד נרצחו שם, ואלו שנותרו באיזמאיל, נלקחו ל-Valul lui Traian ושם נרצחו.
בשנת 1970 נאמדה אוכלוסיית היהודים בעיר בכאלף תושבים, רבים מהם עזבו עם התפרקות ברית המועצות.
כיום קיימת בעיר קהילה קטנה, ובה בית כנסת ומוסדות חינוך.
פרכים
פרכים (בגרמנית: Parchim) היא בירת מחוז לודוויגשלוסט-פרכים שבמדינת מקלנבורג-מערב פומרניה שבגרמניה. העיר היא מקום הולדתו של הפילדמרשל הלמוט פון מולטקה הזקן, שלזכרו הוקמה אנדרטה בעיר ב-1876. העיר נוסדה בשנת 1210 לערך. אחד מענפי משפחתו של הדוכס ממקלנבורג התגורר בפרכים במהלך חלק מהמאה ה-14. פרכים נעשתה לעיר תעשייתית במהלך המאה ה-16, אך פריחתה נגדעה עם פרוץ מלחמת שלושים השנים.
פלאוכרואיזם
פלאוכרואיזם – היא תופעה אופטית שבה נראה כאילו צבעם של גרגירים בסלע משתנה כאשר צופים בהם מזוויות שונות תחת מיקרוסקופ פטרוגרפי. מקור השם מיוונית: πλέων – פלאון (עוד) ו-χρῶμα – כרומה (צבע), כלומר "עוד צבע".
פלאוכרואיזם נגרם בשל שבירה כפולה של האור באבן חן או גביש צבעוניים. אור בקיטובים שונים נשבר בזוויות שונות בגביש, ולכן עובר במסלולים שונים בו. מרכיבי קרן האור המפוצלת עוברים בנתיבים שונים באבן ובמהירויות שונות, וכל נתיב בולע את האור במידה שונה. כשהאבן נצפית בזווית מסוימת, ייראה אור שעבר כתוצאה מצירוף מסוים של נתיבים וקיטובים, שבכל אחד מהם נבלעו צבעים אחרים. בזווית אחרת, האור העובר דרך האבן יהיה מורכב מצירוף אחר של נתיבים וקיטובים, כל אחד והצבע המיוחד לו. משום כך כאשר צופים באבן מזוויות שונות יהיה לאור העובר דרך האבן צבעים שונים, ולכן נראה כאילו לאבן יש גוונים שונים.
בכמה מסוגי אבני החן קיימת תופעה של שני גוונים והם מכונים דיכרואיסטיים. אחרים מראים שלושה גוונים והם טריכרואיסטיים. נוהגים לחתוך אבני חן ולשבץ אותן כך שיציגו או יסתירו את תופעת הפלאוכרואיזם, תלוי בצבעים ובמידת המשיכה שלהם.
פלאוכרואיזם הוא כלי שימושי מאוד במינרלוגיה למטרת זיהוי מינרלים, מכיוון שלעיתים קרובות יש למינרלים, הדומים מאוד זה לזה מכל בחינה אחרים, מערך צבעים פלאוכרואיסטי שונה מאוד. במקרים אלו, מבצעים בדיקה של פרוסת סלע בעובי של כ־0.03 מ"מ הקרויה שקף. השקף מתקבל מניסור הסלע, ליטושו והדבקת הפרוסה על גבי זכוכית. השקף נבדק תחת מיקרוסקופ מיוחד הקרוי מיקרוסקופ פטרוגרפי שבו האור מקוטב.
וילי סניול
ויליאם סניול (בצרפתית: William Sagnol; נולד ב-18 במרץ 1977 בסנט אטיין) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת המגן. סניול ידוע בעיקר בשל תקופתו בקבוצת באיירן מינכן הגרמנית, עמה זכה בתארים רבים. הוא שיחק בקביעות גם בנבחרת צרפת, והעפיל והשתתף עמה בשני גביעי עולם ובשתי אליפויות אירופה. כיום (2021) מאמן את נבחרת גאורגיה.
קריירת המועדונים
סניול החל את קריירת הכדורגל שלו במועדון שבו שיחק אביו, מהוט-ליור שבמונטפקון-אן-וליי. במועדון זה פיתח סניול את יכולותיו במשחק ההגנה בצד המגרש הימני, ושיחק היטב גם באגף הימני של הקישור.
מאותו זמן החל סניול בהתקדמות עקבית, וב-1990 הצטרף לסנט אטיין, מהמועדונים החשובים בכדורגל הצרפתי. בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת, הוא ירד עמה לליגת המשנה, אך הפגין יכולת מרשימה כאשר הקבוצה שיחקה בליגה זו. ב-1997 הוא עבר למונקו, במדיה הגיע גם להצלחות קבוצתיות עם זכייה באליפות ליגת העל הצרפתית בעונת. באותו זמן הוא היה מועמד לזימון לנבחרת צרפת, אך המאמן רוג'ר למר התעלם ממנו.
בקיץ 2000 עשה סניול את ההתקדמות הגדולה בקריירה שלו, כאשר עבר למועדון הגרמני הבכיר באיירן מינכן. זמן קצר לאחר מעברו לבאיירן הוא נכלל לראשונה בסגל נבחרת צרפת.
בתקופתו במדי באיירן ביסס סניול את מעמדו כאחד משחקני ההגנה הטובים ביותר, ובשל יכולת העזרה שלו להתקפה, הוא שימש גם כשחקן מפתח בהתקפת הקבוצה. הוא זכה עם באיירן מינכן בחמש אליפויות הבונדסליגה בשנים 2001, 2003, 2005, 2006 ו-2008, בליגת האלופות ב-2001, בגביע הגרמני ב-2003, 2005 ו-2006, ובגביע הליגה הגרמנית ב-2004 ו-2007. הוא הועמד לפרס כדור הזהב ב-2006.
בעקבות הצלחתו במדי באיירן הפך סניול לשחקן קבוע בנבחרת צרפת, ונכלל בסגלה בכל טורניר גדול בו השתתפה. בפברואר 2009, בעקבות בעיות נשנות בגיד אכילס שמנעו ממנו לשחק בכל אותה עונה, הודיע סניול על פרישה מכדורגל.
נבחרת לאומית
בשנת 1997 השתתף סניול עם נבחרת צרפת עד גיל 20 באליפות העולם לנוער שנערכה במלזיה. הוא היה שחקן קבוע בהרכב הנבחרת והעפיל עמה לרבע גמר הטורניר, שם היא הודחה על ידי אורוגוואי לאחר הפסד בדו-קרב בעיטות עונשין.
סניול זומן לראשונה לסגל הנבחרת הלאומית של צרפת בשנת 2000. כעבור שנה, ב-2001, הוא שיחק עם הנבחרת בגביע הקונפדרציות, שהיה הטורניר הבינלאומי החשוב הראשון שלו. הוא סייע לנבחרת לזכות בטורניר לראשונה בתולדותיה, על אף שלא שותף במשחק הגמר, שבו גברה צרפת על יפן. סניול נכלל בסגל הנבחרת הלאומית גם למונדיאל 2002, אך לא שותף באף משחק במסגרתו. ב-2003 הוא זכה עם צרפת בפעם השנייה ברציפות בגביע הקונפדרציות.
ביורו 2004, שהיה אליפות אירופה הראשונה בה השתתף, פתח סניול בהרכב פעם אחת בלבד, והודח עם נבחרתו ברבע הגמר. בשנים אלו מיעט סניול לקבל דקות בנבחרת בשל הימצאותו של ליליאן תוראם בעמדת המגן הימני; עם זאת, פרישתו של מרסל דסאיי לאחר טורניר היורו הביאה להסטתו של תוראם למרכז ההגנה, וסניול הפך לשחקן חשוב יותר בנבחרת ולפותח קבוע בהרכב שלה. במונדיאל 2006 אליו העפיל עם צרפת, הוא שותף 90 דקות בכל משחקי הנבחרת, והעפיל עמה עד לגמר, שם היא הפסידה לאיטליה בבעיטות עונשין. בטורניר זה הוא הציג יכולת הגנתית עילאית, לצד תרומה טובה גם למשחק ההתקפה.
קריירת אימון
סניול אימן החל משנת 2013 את נבחרת צרפת בכדורגל עד גיל 21, עד שמונה במאי 2014 כמאמן בורדו, בה חתם על חוזה לשנתיים. בעונתו הראשונה, 2014/15, סיים סניול עם בורדו במקום השישי בליגה, כשהקבוצה משיגה ניצחונות מרשימים על פריס סן ז'רמן ומונקו, אך גם מפסידה 0–5 לאולימפיק ליון. עונת 2015/16 הייתה פחות מוצלחת, כאשר סניול ובורדו סיימו במקום האחרון בשלב הבתים במפעל הליגה האירופית. גם בליגה סבלה הקבוצה מעונה חלשה, בה הפסידה הקבוצה 1–6 לניס. במרץ 2016, לאחר שהובסה בורדו 0–4 על ידי יריבתה המושבעת טולוז במשחק הדרבי של אזור הגארון, פוטר סניול מהקבוצה והוחלף במאמן אולריך ראמה.
במאי 2017 מונה סניול כעוזר מאמן בבאיירן מינכן, הקבוצה העיקרית בה הצליח כשחקן, תחת המאמן קרלו אנצ'לוטי.
Works Volume I
Works Volume One הוא האלבום החמישי של להקת אמרסון, לייק ופאלמר שיצא ב-1977. זהו אלבום כפול שמחולק לארבעה צדדים בכל צד כל אחד מחברי הלהקה מבצע שיר שכתב לבדו. בחלק הרביעי, יש שני שירים שהם עבודה משותפת של הלהקה. האלבום יצא אחרי פגרה של כמעט שלוש וחצי שנים.
האלבום נפתח בצד של קית' אמרסון הצד מכליל יצירה שהיא קונצ'רטו לפסנתר המנוגן עם תזמורת. היצירה נמשכת 18 דקות. הצד של גרג לייק מורכב מחמישה שירים שהוא כתב יחד עם חברו מלהקת קינג קרימזון, פיטר סינפילד השירים היו בלדות אקוסטיות שנכתבו על ידי לייק וסינפילד. הצד של קרל פאלמר מכליל את השיר מאלבום הבכורה, אמרסון, לייק ופאלמר שנקרא Tank. השיר הוקלט מחדש על ידי פאלמר עם מנגינה של תזמורת וללא סולו תופים. שיר אחר מהצד של פאלמר הוא LA Nights שיר בו משתתף על גיטרה ושירת הסקאט הגיטריסט של האיגלס, ג'ו וולש ואמרסון על קלידים. בצד של פאלמר, יש גם קטע של יוהאן סבסטיאן באך ועיבוד רוק ליצירה של סרגיי פרוקופייב שנמצא בשיר שנכתב על ידי פאלמר, The Enemy God Dances with the Black Spirits. הצד הרביעי מכליל שני שירים שהם עבודה משותפת של חברי הלהקה. הראשון הוא גרסה של רוק ליצירה הקלאסית של אהרן קופלנד Fanfare for the Common Man, ושיר שנמשך 13 דקות שנקרא Pirates. האלבום יצא מחדש עם שלוש רצועות בונוס ב-2004 והם שלושה שירים שהוקלטו מהופעות. באותה שנה שיצא האלבום, יצא גם החלק השני של האלבום, Works Volume Two אך הוא לא דומה לאלבום זה אלא כולו הוא עבודה משותפת של חברי הלהקה.
גרג לייק
כל השירים נכתבו על ידי גרג לייק ופיטר סינפילד.
קרל פאלמר
כל השירים נכתבו על ידי קרל פאלמר חוץ מלבד איפה שמצוין הקרדיט
קבר נבמון
קבר נבמון הוא קברו של נבמון (באנגלית: Nebamun), פקיד ממשל מצרי שעסק ברישום תבואה בתקופת "השושלת ה-18" במצרים העתיקה. הקבר ידוע בזכות קבוצה של ציורי קיר, הנחשבים לבין יצירות האמנות החשובות של מצרים העתיקה.
הקבר התגלה על ידי הארכאולוג ג'ובאני ד'אתנסי (Giovanni d’Athanasi) בגדה המערבית של הנילוס בסתיו 1820. מיקום קברו, שמוקם בנקרופוליס של העיר תבאי, אבד כיום. על פי הערכת החוקרים הקבר כוסה בבניה של כפרים מודרניים, וכיום נעשה מאמץ לאתר את מיקומו. לאחר גילוי הקבר הוצאה ממנו קבצה של פרסקאות שנרכשה והועברה אל המוזיאון הבריטי בלונדון. ב-21 בינואר 2009 נחנכה במוזיאון תצוגה חדשה של 11 ציורי קיר מן הקבר שערבו שיחזור ורסטורציה.
בין הממצאים ידוע במיוחד תיאור של בריכה ובה ברווזים ובעלי חיים אחרים. בעוד התיאור האנטומי של בעלי החיים הוא מדויק, בחר האמן להציג אותם בהתאם לקאנון הציור המצרי בתיאור שאיננו פרספקטיבי או המכיל אשליה מרחבית אחרת. ציור ידוע אחר מתאר את נבמון, על גבי סירה בסצנת ציד.
קאלוניה
קאלוניה (בערבית: قالونيا או كالونيا, תעתיק מדויק: קאלוניא או כאלוניא, על פי הכתיב החלופי) היה כפר ערבי בהרי ירושלים, על הגדה המערבית של נחל שורק. הכפר שכן מערבית לכביש המחבר בין ירושלים לתל אביב (כביש 1), כארבעה קילומטרים מהיציאה מירושלים, סמוך למקום בו הוקמה המושבה היהודית מוצא ולפני העלייה אל הקסטל, בגובה 570 מטר מעל פני הים.
היסטוריה
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בסביבות הכפר קאלוניה בשנת 1973 ובראשית העשור הראשון של המאה ה-21 נמצאו שרידי יישוב מתקופות שונות. שרידים אלו מצויים כיום סמוך לבית הכנסת העתיק מוצא, ממערב לכביש ירושלים - תל אביב (כביש 1). במקום התגלו חרסים מתקופת הברונזה המאוחרת (חרס בודד - קערת חלב קיפרית), מתקופת הברזל ב' (58%), הפרסית/ההלניסטית (8%), המוסלמית המוקדמת (16%), ובלתי מזוהים (7%).