cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חיים זכות
ביוגרפיה
בדצמבר 1956 בתום השירות הצבאי נשלח לאיטליה על ידי הסוכנות היהודית, ועבד בליווי עולים מהונגריה ומפולין לאוניות שהעלו אותם לישראל.
משנת 1957 למד זכות רפואה וטרינרית באוניברסיטת מילאנו. סיים בהצטיינות בשנת 1962 (דוקטור לווטרינריה ".D.V.M"). בזמן לימודיו זכה למלגת מחקר בנושא "מולקולות שומן בעלי שרשרת קצרה תוך קביעתן לראשונה בגז כרומטוגרפיה" שרק נכנסה אז לשימוש. נושא עבודת הדוקטורט: "Gas chromatography of free fatty acids" (בעברית: "גז כרומטוגרפיה של חומצות שומן").
בשנת 1963 בסיום לימודיו ברפואה וטרינרית, עסק זכות במחקר על מכשיר הדופלר שהגיע לניסיון בדיקתי לפני יציאתו לשוק. המחקר נערך על בעלי חיים ונשים. "הדופק העוברי המוקדם ביותר שניתן לניטור". בעקבות עיסוקו במחקר החליט ללמוד רפואה.
בין השנים 1963–1964 למד רפואה באוניברסיטת מודנה, בעיר מודנה. בשנת 1964 התקבל להמשך לימודי הרפואה באוניברסיטת תל אביב וסיים אותם בהצטיינות בשנת 1967.
בין השנים 1965–1967 עבד במכון ויצמן ובמחלקה הגינקולוגית בתל השומר במחקר על "דופק עוברי" ו"ניטור התכווצויות רחם".
בין השנים 1968 - 1974 התמחה זכות במיילדות וגינקולוגיה בבית החולים תל השומר אצל הפרופ' ארוין רבאו.
בין השנים 1974 - 1976 עבד זכות כרופא בכיר במחלקה למיילדות וגינקולוגיה בבית החולים תל השומר.
בין השנים 1976–1979 ניהל את המחלקה למיילדות וגינקולוגיה בבית החולים רבקה זיו בצפת. בתקופה זו קישר את בית החולים עם הפקולטה לרפואה בחיפה. לזכות הוענק תואר של מרצה. בתקופה זו, זכות הקים את בית הספר לאחיות מוסמכות בצפת (היה קיים בית ספר לאחיות מעשיות בלבד).
בשנת 1979 זכה זכות במכרז לניהול המחלקה בבית החולים דג'ני ביפו וסגן מנהל בית החולים בהקמה, תל גיבורים (לימים ע"ש אדית וולפסון בשכונת תל גיבורים בחולון).
בשנת 1982 התמחה זכות במנהל רפואי באוניברסיטת חיפה (התוכנית הראשונה בארץ במנהל רפואי).
עם פתיחת בית החולים בשנת 1980 זכות ביצע את הניתוח הראשון בבית החולים וולפסון, כריתת רחם עקב גידול ממאיר.
בשנת 1984 הפעילה מחלקת הנשים בדיקה חדשנית לגילוי מומים בעוברים כבר בשבוע השביעי להריון - ללא דיקור, כאבים או הרדמה. דרך צנתר שואבים את תאי השלייה ובתוך יומיים שלושה מתקבלת תשובה על מצב הכרומוזומים של העובר.
זכות כיהן כסגן מנהל בית החולים וולפסון מפתיחתו עד שנת 2000 כאשר פרש לגמלאות.
בין השנים 1981–1982 ניהל זכות את בית החולים וולפסון.
זכות שימש כיושב ראש ארגון הרופאים עובדי המדינה (1976 -1983) וכסגן יושב ראש ההסתדרות הרפואית בישראל. היה בין פעילי 2 השביתות הגדולות של רופאי ישראל שבעקבותיהן הושגו הישגים משמעותיים בתנאי העבודה והשכר של הרופאים.
זכות היה בין מקימי החברה הבינלאומית לבדיקת סיסיי שיליה בשליש הראשון להריון. זכות היה בין מקימי החברה הישראלית לאולטרה סאונד וכיהן כיו"ר החברה.
יוזם להקמת "אגודת שוחרי בית החולים ע"ש אדית וולפסון" ושימש כמזכירה הפעיל הראשון של.
מתלמידיו: ד"ר ישראל ברוק, ד"ר מ. פיינגולד, פרופ' ראובן אחירון, פרופ' גוסטבו מלינגר, פרופ' מ. זילברשטיין, פרופ' לודומירסקי, ד"ר אדוארדו שכטר, ד"ר מיכאל ברר, ד"ר רון שגיב, ד"ר דורה אברמוב, ד"ר שמעון גינת, ד"ר ארז בן שם וד"ר ג'וליה ברדה.
זכות שירת בצה"ל במילואים כ-רופא צבאי מוטס ביחידה לחילוץ ופינוי בהיטס. השתחרר בדרגת סרן.
אקדמיה
תחומי המחקר של זכות היו: א.ק.ג. ופונו עוברי. אולטרה סאונד עוברי, סיסי שליה וחקר גנטי על סיסי השליה ומחקר במשותף עם פרופ' חרמונה שורק בנוירוביולוגיה מולקולרית. בין היתר, הושקעו מאמצים ובהצלחה לקביעת ההרכב של אצטילכולין אסטראז ובוטירילכולין אסתראז. המחקר עסק באצטילכולין (ACh), (נרשמו בארצות הברית 2 פטנטים) מולקולה אורגנית שמשמשת מוליך עצבי שמשמש בין היתר להפעלת שרירים בגוף, לזיכרון וללמידה, להפעלת בלוטות שונות (דמע, זיעה), לפעילות המעי, מערכת החיסון ועוד, ולצידו את האציטילכולין אסטרז, החומר המפרק ואותו, ואת מערכות המיקרו רנ"א, שמווסתות את ייצור האציטילכולין וה-אציטילכולין אסתרז.
משפחה
זכות נשוי לד"ר חוה לבית אוסטרויל, רופאת משפחה (בוגרת המחזור הראשון של רופאי המשפחה בישראל). לזוג 4 ילדים: תמר, טל, ירון וערן.
אחיו הוא הד"ר דוד (דודי) זכות, גינקולוג בכיר מבית החולים הדסה הר הצופים בירושלים
מתחביביו: טניס.
האימפריה התדמורית
האימפריה התדמורית היית אימפריה קצרת שנים שהתקיימה בין השנים 267–272 לספירה. שמרכזה היה בעיר תדמור בשטח סוריה של היום. הממלכה העצמאית נשלטה על ידי זנוביה שעלתה לשלטון לאחר שבעלה אודַינַת נרצח בשנת 267, ובנו וַהבַּלַת היה בן שנה בלבד. גבולות האימפריה הגיעו עד להרי הטאורוס בצפון ולאוקיינוס ההודי בדרום וכללה בשטחה את סוריה, ערב, ארץ ישראל, חלקים מאסיה הקטנה ומצרים.
בשנת 271 החליט הקיסר אורליאנוס להשליט סדר באימפריה, כבש את תדמור ולקח את זנוביה בשבי. שנה לאחר מכן התדמוריים מרדו, מה שגרם לאורליאנוס הקיסר להשמיד את תדמור כליל ולהביא לסיום האימפריה התדמורית.
עליית האימפריה
האימפריה הרומית הייתה יציבה עד לשנת 235 שבה נרצח אלכסנדר סוורוס והאימפריה נכנסה למשבר ואנרכיה, בתקופה שנודעה כמשבר המאה השלישית. המשבר התבטא במספר דברים כגון חוסר יציבות שלטונית, חילופים תכופים של קיסרים, משבר כלכלי אדיר שגרם לאינפלציה ולירידת היקף המסחר ופלישות זרות ממזרח וממערב. האמצעים שנקטה האימפריה הרומית כדי להתמודד עם המשבר גרמו להתרופפות תחושת הביטחון, הן ביטחון בנפש והן ביטחון ברכוש. המיסים הועלו, הוחרמו בגדים, בהמות ומזון לצורכי צבא ונלקחו תושבים ובהמות לעבודות כפייה מטעם המדינה. הממונים על אכיפת חוקים חדשים אלו היו בעלי משרות עירוניות, ביצוע התפקיד דרש מהם להיות אחראים לתשלום מלא של המיסים וביצוע הגזרות בעירם, הם החלו להתחמק ולברוח מתפקיד זה, בשל הקושי באחריות על הביצוע של הדרישות הקשות מבני עירם. על רקע משבר זה שנקרא גם "המשבר של המאה השלישית", עלתה זנוביה לשלטון.
אודינת בעלה של זנוביה היה נאמן לקיסרות הרומית, הוכר כשותף לה, והיה ממונה על החלק המזרחי של האימפריה. בשנת 267 נרצח אודינת, והשלטון עבר לאשתו זנוביה ולבנו בן השנה והבלת, עם כל הסמכויות שהיו לו. המלכה החדשה זנוביה רצתה לנצל את המשבר של הקיסרות כדי לכבוש את החלק המזרחי של האימפריה. בשנת 268/9 כבשו התדמוריים את אנטיוכיה שבסוריה ועם צבא של 70,000 איש מתדמור ומסוריה ועם בעלי ברית מקומיים של זנוביה, השתלטו על מצרים התחתונה והשאירו שם חיל מצב של 5,000 איש. במהלך הכיבוש הראשון, היה נציב מצרים פרובוס בחוץ לארץ ועסק בגירושם של הגותים מאסיה הקטנה וכאשר שב למצרים הצליח להתגבר על חיל המצב והם חזרו לסוריה, אך התדמורים שבו וכבשו את כל מצרים התחתונה למעט אלכסנדריה. פרובוס התאבד כדי לא ליפול בשבי התדמורים. התדמורים המשיכו בניסיונם להשתלט על כל מזרח האימפריה, פלשו לאסיה הקטנה והגיעו עד ים השיש.
נפילת האימפריה
זנוביה ובנה מרדו בשלטון המרכזי של הרומאים, ניהלו מלחמות נגדם, והשתלטו על שטחים נרחבים מהאימפריה, ואף על פי כן, לא הכריזו התדמוריים על ניתוק רשמי של ממלכתם מהאימפריה הרומית. הקיסרים קלאודיוס השני ואורליאנוס לא הגיבו בכוח על מרידתם של התדמורים שגרמה לפגיעה בכבוד האימפריה ובאחדותה. מדיניות מורכבת זאת מתבטאת במספר דברים, בין השאר, במטבעות שהן הנפיקו, מצד אחד מופיע והבלת ומצד שני דיוקן שליט רומא. בשנת 272 כאשר הקיסרות החלה להתייצב, החליט אורליאנוס להשליט סדר בקיסרות, ולשים קץ לאימפריית תדמור. התדמוריים ניסו להדפו בסוריה, וכיוון שריכזו את מרבית כוחותיהם שם, נכבשה מצרים ללא קושי. לאחר שכבש את אנטיוכיה שבסוריה, המשיך אורליאנוס דרומה שם במבואות העיר חומס, התנהל קרב אמסה. בהמשך צר על תדמור וכבשה. זנוביה נתפסה תוך כדי ניסיונה להגיע לפרס מסיבות שלא ידועות עד היום. אורליאנוס לקח אותה בשבי, אך חס על העיר וחנן את אנשיה: הוא הציב חיל מצב וחזר לרומא. לאחר עזיבתו מרדו התדמורים בהנהגת אנטיוכוס. אורליאנוס שב לסוריה, כבש שוב את העיר, והפעם הענישם: העיר נבזזה, חומותיה נהרסו, אוצרותיה נלקחו, ותדמור הפכה מאימפריה של מלכה חזקה לכפר קטן במדבר.
עיר המתים (קהיר)
היסטוריה
מתחם בית הקברות מוקף חומה ומצויים בו קברים ממאה ה-14 ועד היום. במשך מאות שנים התגוררו בבית הקברות אנשים מדלת העם שלא יכלו לרכוש מגורים רגילים בעיר, פושעים נמלטים או פליטים. אולם מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 גדלה מאוד אוכלוסיית בית הקברות בעקבות תהליכי העיור המואצים שעברו על קהיר בתקופת שלטונו של גמאל עבד אל נאצר. על פי מחקר של הבנק העולמי משנת 1990 התגוררו במקום למעלה ממיליון בני אדם.
תושבי "עיר המתים" חיים במאוזוליאומים המפוארים ובמבנים שהוקמו לצד הקברים. חלקם משלמים דמי שכירות מועטים למשפחות המשכירות את מתחם הקבר של קרוביהם. השבילים הצרים בין הקברים מונעים כניסה של כלי רכב לבית הקברות. ברוב המאוזוליאומים קיימות בארות מים, וחיבור לחשמל מתבצע בדרך כלל באופן פיראטי לשכונות הסמוכות.
בצפון המתחם הוקם בית קברות לחללי מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
יחסי גרמניה–שווייץ
יחסי גרמניה–שווייץ הם יחסי החוץ המתקיימים בין גרמניה לשווייץ. לגרמניה יש שגרירות בברן, ושווייץ מחזיקה שגרירות בברלין.
גרמניה היא השותפה המסחרית החשובה ביותר של שווייץ, ושליש מכלל היבוא לשווייץ מגיע מגרמניה (יותר מאיטליה, צרפת, הולנד וארצות הברית יחד). שווייץ היא גם המשקיע הזר השלישי בגודלו בגרמניה (אחרי מדינות האיחוד האירופי וארצות הברית), וחברות שווייצריות מעסיקות 260,000 איש בגרמניה. גרמניה היא המשקיע החמישי בגודלו בשווייץ, וחברות גרמניות מעסיקות 94,000 איש בשווייץ.
אזרחים בשתי המדינות מרבית לבקר זו בזו, ושווייץ היא יעד הגירה מועדף עבור גרמנים. האוכלוסייה הגרמנית בשווייץ היא הקבוצה הזרה השנייה בגודלה (אחרי האיטלקים) ומספר השווייצרים בגרמניה מגיע ל-80,000. שתי המדינות חולקות גבול ושפה (גרמנית היא אחת מארבע השפות הרשמיות של שווייץ). יותר מ 44,000 גרמנים נוסעים לאורך הגבול כל יום ויש שיתוף פעולה חוצה גבולות ביניהן, במיוחד על הריין העליון ועל אגם קונסטנץ. קיימים יותר מ-200 הסכמים ביניהן. עם זאת, היחסים בין השתיים מתוחים מעט בגלל בעיות מס שלא נפתרו, והגבלות גרמניות על טיסות לציריך.
בית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון
בית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון הוא בית קברות פרוטסטנטי, הממוקם בהר ציון שבירושלים. בית הקברות ממוקם סמוך ל. בבית הקברות נקברו נוצרים בשנים 1848–1982. בבית הקברות נקברו שוטרים בריטים, חללי מלחמת העולם הראשונה ונוצרים אחרים בני התקופה. המצבות בבית הקברות נכתבו במספר שפות – אנגלית, גרמנית, ערבית ואף בעברית ליהודים מומרים.
הקבורה בבית הקברות הפרוטסטנטי החלה לאחר שהבישוף המקומי סמואל גובאט קנה את אדמות הסביבה. שנת 1842.
פגיעות בקברים או בקבורה במקום
בשנת 1905 הושחתו עשרות קברים בבית הקברות. בשנים 1948–1967 הקו העירוני שכן בסמוך לבית הקברות, מה שמנע מן הכנסיות ששכנו במזרח העיר לקבור בחלקות הפנויות במערב בית הקברות. חלק מן המצבות נהרסו במהלך מלחמת ששת הימים, אך שוקמו לאחריה.
נקברים ידועים
בסך הכל קבורים בבית הקברות למעלה מ-1,000 איש. בין האישים הידועים הקבורים במקום ניתן למנות את:
אנדרה מרטון
אֶנְדרֶה מרטון (בהונגרית: Marton Endre; בודפשט, 17 במרץ 1917 – בודפשט, 12 באוקטובר 1979) היה במאי יהודי-הונגרי, מרצה באוניברסיטה, מנהל תיאטרון זוכה פרס קושוט פעמיים וזוכה פרס מארי יאסאי.
ביוגרפיה
אנדרה מרטון נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף מרטון, פקיד בנק ולואיזה שילר (1895–1950). בשנת 1941 קיבל תואר במשחק בבית הספר למשחק של התאחדות השחקנים הלאומית, ולאחר מכן עבד כעוזר במאי בתיאטרון מדאץ' בראשות אנדור פונקושטי. בשנת 1945 הוא הוזמן לתיאטרון הקומדיה של בודפשט כבמאי, ובשנת 1948 הפך למנהל הראשי של התיאטרון. שמו נקשר להצגות כמו צ'כוב: שלוש אחיות, פרנץ מולנר: הברבור והשושן. בשנת 1949 הוא הוזמן לתיאטרון הלאומי של בודפשט, שם היה במאי במשך שבע שנים ובמאי ראשי בין השנים 1956–1971. שם ביים ב-1986 את מחזהו אימרה מדאץ': משה. הוא העלה עבודות של סופרים הונגרים בני זמננו וביים כמה דרמות מערב-אירופאיות הן בני זמננו והן קלאסיות. הוא מונה למנהל התיאטרון הלאומי בשנת 1971, תפקיד זה מילא עד 1978. משנת 1950 לימד בימוי באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע ומשנת 1974 במחלקת המשחק. הוא היה חבר במזכירות האגודה לאמנויות התיאטרון ההונגרית ובוועד הפועל של מכון התיאטרון. הוא גם ביים סרטים עלילתיים, סרטי טלוויזיה ומשחקי רדיו.
מייק ריורדן
מייקל "מייק" ריורדן (באנגלית: Michael "Mike" Riordan; נולד ב-9 ביולי 1945) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1968–1977. בעונת זכה באליפות ה-NBA כשחקן ניו יורק ניקס, ולאורך 9 עונותיו בליגה רשם ממוצעים כוללים של 9.9 נקודות, 2.9 ריבאונדים ו-2.4 אסיסטים למשחק.
קריירת מכללות
ריורדן נולד וגדל ברובע קווינס שבניו יורק, ובין השנים 1963–1967 למד בפרובידנס קולג'. בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, 1964/1965, סייע לה להעפיל לרבע גמר טורניר אליפות המכללות ("NCAA Elite Eight"), לראשונה בתולדותיה, עם ממוצעים של 9.2 נקודות ו-6.7 ריבאונדים למשחק. בשתי העונות הבאות קלע 12.2 נקודות והוריד 8.9 ריבאונדים בממוצע למשחק.
קריירת משחק ב-NBA
בדראפט ה-NBA 1967 נבחר ריורדן על ידי ניו יורק ניקס, בבחירה ה-128. בעונת זכה עם ניו יורק באליפות ה-NBA הראשונה בתולדותיה, לאחר שגברה על לוס אנג'לס לייקרס בסדרת הגמר, בתוצאה 4–3. לאורך העונה קלע 7.7 נקודות בממוצע למשחק, כמחליפם מהספסל של ביל בראדלי ודיק בארנט.
בנובמבר 1971, לאחר כ-3 עונות וחצי עם הניקס, הועבר עם דייב סטלוורת' בטרייד לבולטימור בולטס, בתמורה לארל מונרו. בעונת השיג שיאי קריירה של 18.1 נקודות, 5.2 אסיסטים ו-4.9 ריבאונדים למשחק, ובסיומה נבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה. בעונת קלע 15.4 נקודות למשחק, והשלים חמישייה פותחת דומיננטית לצדם של וס אנסלד, אלווין הייז, פיל צ'ניר וקווין פורטר, אשר הוליכה את הבולטס להעפלתם הראשונה אי פעם לגמר ה-NBA. בסדרת הגמר עצמה הובסו הבולטס על ידי גולדן סטייט ווריורס, בתוצאה 0–4. בסיום עונת עזב ריורדן את הקבוצה ופרש ממשחק, בגיל 31.
ולנטינה מונטה
מונטה ייצגה את סן מרינו באירוויזיון בשנים 2012, 2013, 2014 ו-2017.
ביוגרפיה
מונטה נולדה וגדלה בסן מרינו. היא נולדה לאם מסן מרינו ולאב איטלקי, הצעירה מבין שני אחים. היא סיימה את לימודיה בבית-הספר "ג'ובאני דה רימיני" שברימיני בו היא ניגנה בפסנתר ושרה מגיל צעיר. היא החלה את קריירת השירה שלה בגיל 20 אז הייתה חברה במספר להקות. היא השתתפה בתוכנית המציאות "פופ איידול" האיטלקית בשנת 2001.
2008
בשנת 2008 מונטה הגישה את השיר "Se non ci sei tu" ("אם אתה לא שם") לוועדה הלאומית של רשת השידור של סן מרינו, SMRTV, על-מנת לייצג את סן מרינו באירוויזיון 2008. אולם רשת השידור בחרה את הלהקה מיודיו לייצג אותה באותה שנה.
2012
ב-14 במרץ 2012 הודיעה רשת השידור של סן מרינו כי היא בחרה במונטה לייצג את סן מרינו באירוויזיון 2012 שנערך בבאקו שבאזרבייג'ן עם השיר "Facebook Uh, Oh, Oh" ("פייסבוק, הו, הו, הו"). אולם, ב-18 במרץ, מספר ימים לאחר פרסום השיר, הודיע איגוד השידור האירופי כי השיר מכיל פרסומת לרשת החברתית פייסבוק, ולכן לפי חוקי התחרות, שאוסרים על מסרים מסחריים, נאלצו לשנות את מילות השיר ואת שמו.
לסן מרינו ניתנה האפשרות להחליף את השיר לגמרי ולשלוח את מונטה עם שיר אחר לתחרות או לשנות את מילות השיר ולהוציא ממנו כל אזכור לפייסבוק, לא יאוחר מה-23 במרץ 2012. ב-22 במרץ הודיעה רשת השידור כי היא שינתה את מילות השיר ואת שמו ל- ("שיר הרשת החברתית"), שרובו נשאר זהה, מלבד שמו ומהאזכור הישיר לרשת החברתית פייסבוק.
באותה שנה הגיעה מונטה לביקור בישראל. היא השתתפה בתוכנית חגיגית של חובבי אירוויזיון בערוץ הראשון ונסעה לאחר מכן לכותל המערבי כדי לטמון שם פתק. במסגרת הביקור, מונטה פגשה את להקת איזבו שייצגה את ישראל באותה השנה.
באירוויזיון, מונטה הופיעה במקום האחד-עשר בסדר ההופעות של חצי הגמר הראשון שנערך ב-22 במאי, בו הגיעה למקום ה-14 עם 31 נקודות, ובכך כשלה להעפיל לשלב הגמר.
2013
רשת השידור של סן מרינו הודיעה ב-30 בינואר 2013 כי היא בחרה בוולנטינה מונטה לייצג את מדינתה בפעם השנייה ברציפות בתחרות האירוויזיון 2013 שנערכה במאלמה שבשוודיה עם השיר ("גולם") שנכתב על ידי מאורו באלסטרי והולחן על ידי ראלף סיגל (שבין היתר כתב והלחין שירים רבים לזמרים באירוויזיון, וכן את השיר איתו השתתפה מונטה באירוויזיון 2012). בתחרות, מונטה הופיעה שנייה בסדר ההשמעה של חצי הגמר השני, שנערך ב-16 במאי 2013, אולם כשלה שוב להעפיל לשלב הגמר כשקיבלה 47 נקודות וסיימה במקום ה-11 בשלב חצי הגמר.
הופעתה של מונטה דורגה במקום השני על ידי ה-OGAE, כאשר למקום הראשון הגיעה דנמרק אשר זכתה באותה שנה עם השיר "Only Teardrops".
2014
ב-2014 נבחרה מונטה לייצג את סן מרינו באירוויזיון 2014 בפעם השלישית ברציפות, דבר שהפך אותה להיות הזמרת הרביעית שמשתתפת בתחרות 3 פעמים ברציפות. לפניה עשו זאת אודו יורגנס שייצג את אוסטריה בשנים 1964, 1965 ו-1966 בה זכה; ליס אסיה שייצגה את שווייץ בשנים 1956 בה זכתה, 1957 ו-1958; קורי ברוקן שייצגה את הולנד בשנים 1956, 1957 בה זכתה ו-1958. בתחרות, הופיעה מונטה במקום השנים עשר בסדר ההשמעה של חצי הגמר הראשון, עם השיר "Maybe" ("אולי"), איתו העפילה לראשונה לשלב הגמר כאשר קיבלה 40 נקודות והגיע למקום העשירי. בשלב הגמר, שנערך ב-10 במאי הופיעה מונטה במקום העשרים וחמישה בסדר ההשמעה וסיימה במקום ה-24 עם 14 נקודות.
2015
בווידאו שפורסם בערוץ היוטיוב הרשמי של האירוויזיון, מונטה אמרה כי ייתכן והיא תייצג את סן מרינו בפעם הרביעית ברציפות באירוויזיון, ובכך תיכנס לספרי ההיסטוריה של האירוויזיון בתור הזמרת שהשתתפה הכי הרבה פעמים ברציפות בתחרות. במאי 2014 דיווחה רשת השידור של סן מרינו כי מונטה לא תחזור לתחרות ב-2015. מאוחר יותר פרסמה מונטה באינסטגרם כי אכן אינה מתכוונת לשוב לתחרות עוד לעולם וכי זו הייתה החלטה שלה.
ב-2 בפברואר 2015 דווח כי מונטה תקריא את הניקוד של סן מרינו בתחרות האירוויזיון 2015 שתיערך בווינה שבאוסטריה.
2017
SMRTV, רשות השידור של סן מרינו, הודיעה כי מונטה תייצג את סן מרינו באירוויזיון 2017, אך הפעם בדואט, יחד עם ג'ימי וילסון. מונטה ווילסון הופיע בחצי הגמר השני, שנערך ב-11 במאי, כשיר העשירי בסדר ההופעות. בתום שלב ההצבעות, התברר כי לא נבחרו להעפיל לשלב הגמר.
אלבומים
יצא ב-19 בספטמבר 2011 יצא ב-7 ביוני 2013 יצא ב-4 באפריל 2014
אוסלאר
אוסלאר (בהונגרית: Oszlár) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. עד שנת 1954 נקרא הכפר טיסאוסלאר (Tiszaoszlár). כמו יישובים רבים באירופה גם אוכלוסיית הכפר נמצאת בירידה שנים רבות מ-400 תושבים בשנת 1990 עד ל-341 תושבים בלבד בשנת 2018 (ירידה של כ-14%).
קהילה יהודית
במהלך השנים חיו בכפר מעט יהודים. כאן נולד שאנדור קלנר ( 3 בספטמבר 1887 - שופרון, 6 באוקטובר 1919) שהיה עובד דפוס, עובד מפלגת הקומוניסטים בהונגריה, גיסו של יוז'ף רבינוביץ.
תל עפולה
תל עפולה הוא תל עתיקות הנמצא בלב העיר עפולה ובו עשר שכבות המעידות על יישוב כמעט רציף בן אלפי שנים של העיר, למן התקופה הכלכוליתית המאוחרת ועד לתקופה האיובית במאה ה-13. בשנת 2019, בתום פרויקט משותף של עיריית עפולה ורשות העתיקות, ולאחר שנים רבות בהן עמד מוזנח, הפך תל עפולה לאתר ציבורי מטופח ונגיש, המאפשר לציבור ללמוד על ההיסטוריה של ההתיישבות בעיר.
גילוי התל
העיר העברית עפולה נוסדה בשנת 1925 על ידי חברה ציונית מיישבת בשם קהילת ציון אמריקאית. החברה רכשה את אדמות עפולה כיחידה אחת מידיו של פאודל ערבי נוצרי בשם אליאס סורסוק ששכן בביירות והיה הבעלים שלהן. האריסים שעיבדו עבורו את הקרקע שכנו בכפר זעיר בשם "איל פולה" שמיקומו היה בלב השטח העירוני של עפולה, כשזו נבנתה. בכפר, שבתיו היו בקתות חימר רעועות, התגוררו כחמש מאות תושבים. עם מכירת אדמות עפולה לחברת קהילת ציון, פונו מהן האריסים הערבים תמורת פיצוי נמוך.
בלב הכפר הערבי התנשאה גבעה ששימשה בתור המזבלה של הכפר. בין ראשוני התושבים של עפולה היו אחדים שעסקו בחקלאות. החקלאים המקומיים וחקלאי המושבים הסמוכים החלו להשתמש בעפר שנערם על הגבעה, העשיר בחומרים אורגניים, כדומן לשדותיהם. תוך כדי כך נחשפו על הגבעה שרידיהם של מבנים עתיקים. מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי הורתה להפסיק מיד את חפירת הזבל והנהלת ההסתדרות הציונית הקציבה סכום כסף למחלקה לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים, לשם ביצוע חפירות בגבעה. לצורך כך הגיעה לעפולה חבורת חוקרים בראשותו של הפרופסור אלעזר ליפא סוקניק. החוקרים ביצעו במשך שלושה שבועות חפירות במקום ואז נתגלה כי הגבעה היא למעשה תל עתיקות.
הממצאים
על התל נתגלו שרידי מגדל מרובע בנוי אבנים גדולות. בקירותיו משולבים בשימוש משני סרקופגים מן התקופה הרומית, המאות השנייה, השלישית והרביעית לפני הספירה, שעליהם חקוקים עיטורים גאומטריים. המגדל נבנה בתקופה הצלבנית או הממלוכית. החופרים חשפו בתל קברי אדם, שרידי גת וחרסים שונים ובהם להבי מגל וראשי חצים המעידים על קדמוניותו של היישוב.
פאודוסיה
פאודוסיה (באוקראינית: Феодо́сія, ברוסית: Феодо́сия, בטטרית: Kefe, בעברית היה מקובל הכתיב כפא) היא עיר ונמל על שפת הים השחור, בחוף הדרום-מזרחי של חצי האי קרים, באופן רשמי חלק מאוקראינה, בפועל בשליטת רוסיה. שנים רבות במהלך ההיסטוריה נודעה בשם "קאפה" (באיטלקית: Caffa, שם שנהגה בניב הליגורי בדגש על ההברה האחרונה). פאודוסיה היא בירת המועצה העירונית פאודוסיה. העיר ידועה כעיר קיט, עם תעשיית תיירות, מרחצאות וטיפולים. יישוב עתיק יומין, עתיר אתרים היסטוריים, יש בו שרידים - חומות ומגדלים - של מבצר ג'נובזי מן המאה ה-13–14. השדרה הראשית של העיר נושאת את שם הבן המפורסם ביותר של המקום, הצייר הרוסי ממוצא ארמני, איוון אייווזובסקי, שחלק מיצירותיו מאוחסן במוזיאון-גלריה המוקדש לו (הוקם בשנת 1880).
תל עפולה
הממצאים
פרופסור סוקניק שב וביצע חפירות בתל בשנים 1931 ו-1937, ולאחר מכן נערכו בתל חפירות נוספות על ידי הארכאולוגים עמנואל בן דור בשנת 1950 ומשה דותן בשנת 1951. בחפירות אלו נתגלו ממצאים נוספים ובהם בית קברות מתקופת הברונזה התיכונה ובקברים נמצאו קנקנים, קדרות וקערות מחרס. באחד הקברים נתגלתה צלמית - פסלון קטן ממדים בצלם אדם. בסך הכל נתגלו בתל עשר שכבות, זו מעל לזו, החל משלהי ראשית התקופה הכלכוליתית (ראשית התקופה הכנענית) ועד לימי הביניים.
פאודוסיה
תאודוסיה
העיר נוסדה במאה השישית לפנה"ס על ידי מתנחלים יוונים ממילטוס. משמעות שמו היווני "תאודוסיה"(Θεοδοσία)- "מתת האל". היישוב נודע באדמותיו הטובות לחקלאות ובחיי מסחר מפותחים. אחרי שנת 355 לפנה"ס הוא נכבש על ידי לאוקון הראשון, מלך הממלכה של בוספורוס הקימרי, שסיפח אותו לממלכתו. אחרי שנת 107 לפנה"ס סופח לממלכת פונטוס. החל משנת 63 לפנה"ס השתייך לממלכה הבוספרית בחסות האימפריה הרומית.
תל עפולה
הממצאים
בשנת 1999 נערכה בסמוך לתל עפולה חפירת הצלה. החפירה בוצעה בשטח מישורי הגובל במורדותיו המזרחיים של התל, לקראת עבודות בנייה שהתבצעו עליו. הצורך בחפירה נוצר לאחר שפסולת בניין שנערמה על פני השטח פונתה באמצעות דחפור ונגרמו נזקים כבדים לשרידים ארכאולוגיים שהיו בו. בחפירה נתגלו שרידי יישוב מן התקופה הרומית, קירות, רצפות אבן ושברי כלי חרס.
פאודוסיה
תאודוסיה
במאה ה-4 אחה"ס נחרבה תאודוסיה על יד הפולשים ההונים והפכה בעקבות זאת ליישוב כפרי למשך כתשע מאות השנים הבאות. בערך במאה ה-5 קם במקום יישוב אלאני בשם "ארדבדה", כלומר "שבעת האלים". הוא נשלט זמן מה על ידי האימפריה הביזנטית ובמאה ה-6 נהרס על ידי הכוזרים, אחרי כך חזר המקום לידי הביזנטים. במאה ה-7 הגיעו לכאן גם אנשי הח'אנים של "בולגריה הישנה". במאה ה-10 מזכיר הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס יישוב קטן בשם קאפה שקם על חורבות תאודוסיה. יחד עם כל חצי האי קרים נפל המקום בהמשך לידי הקיפצ'קים והקומנים והחל משנת 1239 סופח לשטחי אורדת הזהב.
קאפה הג'נובזית
במהלך המאה ה-13 הגיעו לתאודוסיה ימאים וסוחרים איטלקים מהרפובליקה של ונציה. יריביהם האיטלקים של הוונציאנים, הג'נובזים, גרשו אותם בהדרגה מן האזור וכרתו ברית עם הטטרים. לבסוף הם השתלטו על כל החוף הדרומי של קרים תחת חסות אורדת הזהב. בשנת 1266, הם קנו מהחאן אוראן טימור את הרשות להתיישב גם בתואודוסיה והקימו בה מושבה ומבצר בשם קאפה. בשנת 1296 שוב השתלטה ונציה על העיר עד שבשנים 1308-1307 הטילו הטטרים של אורדת הזהב מצור על קאפה ובסופו שדדו ושרפו אותה. הם נשארו בה עד 1315–1316. בשובם לעיר בשנת 1316 ביססו בה הג'נובזים את מעמדם ובנו בה מבצר חזק במיוחד על "גבעת קרנטינה". הם הקימו חומות מסיביות, בעלות גובה של 11 מטרים ועובי של 2 מטרים. לאורך החומות בנו 14 מגדלים. הקוטר החיצוני של אחד המגדלים, מצודת סן ג'ובאני די סקאפה, שנבנה ב-1342 היה של 26 מ'. בשנים 1383–1386 הוסיפו הג'נובזים את החומות החיצוניות ("המבצר החיצוני") באורך של 5.5 ק"מ ומצוידות ב-30 מגדלים.
תל עפולה
התוכנית לשיקום התל
רשות העתיקות ביצעה בשנת 2015 עבודות חפירה בתל עפולה. החפירות בוצעו בתיאום עם עיריית עפולה העומדות לשקם את התל ולהופכו לאתר מטופח ונגיש לציבור, המיועד להנצחת המורשת ההיסטורית של העיר. השרידים שנחשפו בחפירה זו בתל ובסביבתו הקרובה, נחשפו מתחת למפלס פני השטח. בחפירה נתגלו שרידי יישוב מן התקופה הרומית, ושברי כלי חרס רבים מתקופת הברונזה הקדומה. השרידים כוללים קירות ורצפות. הקירות בנויות אבני גיר גדולות, שהונחו על מסד אבני גוויל (אבנים במצבן הטבעי, כפי שהם נמצאות בשטחים הפתוחים).
פאודוסיה
קאפה הג'נובזית
המקום פרח והשיג לעצמו את המונופול על חיי המסחר בים השחור. הוא שימש לנמל ראשית ועיר בירה לכל המושבות של ג'נובה מסביב לים השחור, שכונו בפי הג'נובזים "גזריה" (Gazaria מלשון "כוזרים"). האימפריה הימית הג'נובזית הזאת כללה את בלקלבה וסודק בקרים עצמה, את אמסטריס ואמיסוס בחוף הצפוני של אנטוליה, את ליקוסטומו ואת טיראס או מברוקסטרו (לימים אקרמן (צ'טאטיה אלבה או בימינו בלהורוד-דניסטרובסקי) בגבול חבל מולדובה, והחל משנת 1332 את טאנה או אזוב. המושל של קאפה שנקרא "קונסול" משל החל משנת 1316 על כל המושבות ב"גזריה". בעיר קם סניף של הבנק על שם ג'ורג' הקדוש, מטבעה, תיאטרון. התפתחו קשרים הדוקים עם אורדת הזהב ששמרה על מעמד שליט פורמלי. פרט לאיטלקים (שכללו כאלף ג'נובזים) התיישבו בעיר גם ארמנים ובני קבוצת אתניות אחרות, כמו יוונים, יהודים, רוסים, אוקראינים, טטרים, פולנים, צ'רקסים, גאורגים, רומנים. לפי מקורות אחדים קמו בה 8,000 בתים, כ-70 מסגדים, 20 כנסיות רומיות-קתוליות, 15 כנסיות יווניות אורתודוקסיות, ו45 כנסיות ארמניות. בלטה במיוחד בפאר שלה הקתדרלה הלטינית אגנס הקדושה. הענפים הכלכליים העיקריים שהג'נובזים עסקו בהם היו סחר העבדים, והסחר בדגנים, בפירות יבשים ובשעווה. נמכרו בקאפה אלפי עבדים רוסים, אוקראינים, ובני עמים אחרים כמו צ'רקסים, טטרים, אבחזים, לזגינים שחלקם הגיעו לערי איטליה כמשרתים או הפכו לחיילי משמר במצרים הממלוכית. פרחו גם בתי מלאכה לתפירה, בורסקאות, של פרוונים, מייצרי סבון. כמן כן נפחים, נגרים, מייצרי פרסות ברזל לסוסים, טוות, אורגי מפרשים, שהיו קשורים לתעשיית הבנייה. בעלי מלאכה רבים התארגנו בגילדות.
תל עפולה
התוכנית לשיקום התל
בשנת 2017 הושלם שיפוץ המקום, האבנים העתיקות סומנו ונסלל שביל גישה במעלה התל אל רחבת התל שרוצה מחדש.
פאודוסיה
המגפה השחורה
בשנת 1347 כוחות טטרים-מונגולים בהנהגת יאניבג הטילו מצור על קאפה. מתקפתם נעצרה על ידי מגפת דבר שפרצה בקרבם. במהלך המצור התחילו המונגולים באמצעות קטפולטות להשליך גופות של אנשים שמתו מדבר אל תוך המבצר, במסגרת משהו שנראה כמו אחד המקרים הראשונים של "מלחמה ביולוגית". תושבים שנמלטו מקאפה לאיטליה אחרי שנדבקו, ובמיוחד בדים וסחורות אחרות שחדרו בהם פרעושי חולדות נמנו ככל הנראה עם המקורות העיקריים של התפשטות מגפת הדבר באירופה, שנודעה אז כ"המגפה השחורה". בהמשך היישוב השתקם. כשהתארח בו הנוסע אבן בטוטה עדיין מצא אותו בחסות פורמלית של אורדת הזהב. הקהילה המגוונת שחיה בעיר יחד עם יריד העבדים שבה תוארו בשנות ה-1430 על ידי הנוסע הספרדי פרו טאפור.
ולדימיר סמירנוב
ולדימיר וסילייביץ' סמירנוב (4 ביולי 1849 – 1 בנובמבר 1918) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
פאודוסיה
קאפה הטטרית וקפה העות'מאנית (Kefe)
אחרי המצור על קונסטנטינופול וכיבוש הבירה הביזנטית על ידי העות'מאנים חשיבות קאפה כמרכז מסחרי אירופאי ירדה. זאת בעקבות חסימת מיצרי בוספורוס בפני הסוחרים הנוצרים מן המערב. בשנת 1454 הופיע בקרבת נמל קאפה צי טורקי שאילץ את ההנהגה הג'נובזית של העיר להסכים לשלם לסולטאן מהמט השני מס שנתי קבוע בשווי 3,000 דוקטים. מול איום הטטרים של קרים בשנת 1462 כרתו הג'נובזים של קאפה ברית עם מלך פולין קז'ימייז' הרביעי. בתירוץ שהג'נובזים התערבו בענייניה הפנימיים של חאנות קרים, הטורקים העו'תמאנים בפיקוד גדיק אהמט פאשה תקפו את העיר בשנת 1475 וכבשוה, בשיתוף פעולה עם הטטרים של קרים. תושבי רבים של העיר נלקחו בשבי והועברו לאיסטנבול שם נקלטו בתוך שכונת "קפלי מאחאלה", כלומר "שכונת יוצאי קאפה". תחת הכיבוש העות'מאני הייתה קאפה לבירת סנג'ק ולאחד הנמלים החשובים של האימפריה הטורקית בים השחור. כונתה לפעמים "סטמבול הקטנה" או "הסטמבול של קרים".במאות ה-14–17 שגשג שוב במקום סחר העבדים (הקרויים "יאסיר") וקאפה ארחה את שוק העבדים המרכזי של קרים ואחד משוקי העבדים הגדולים של כל האזור. אלפי העבדים סופקו בעיקר על ידי הטטרים נוגאי שמצפון לים השחור, ששבו אותם בעת פשיטותיהם על אוקראינה, פולין ורוסיה. פרט לסחר העבדים התפתח ענף הפקת מלח בישול מתוך מפרצונים טבעיים. כמו כן הסחר במתכות, בגדים מזרחיים, חרסינה, טבק וקפה. לעידן הטורקי קשורים טופונימים כמו קוצ'וק יאנישארי (היניצ'ר הקטן) וביוק יאנישארי (היניצ'ר הגדול) - שמות רכסי ההרים המתרוממים דרומית-מערבית מפאודוסיה.
בשנת 1615 תחת הנהגת ההאטמן פטרו קונאשביץ' סהיידצ'ני הרסו הקוזקים מזפוריז'יה את הצי הטורקי וכבשו זמנית את קאפה. בכובשם את העיר, הם שחררו לחופשי את כל העבדים שמצאו בה - רבים מהם רוסים, אוקראינים ופולנים הקוזקים פשטו שוב על קאפה גם בשנים 1628 (תחת פיקוד ההטמאן מ. דורושנקו) ו-1667 ( לוחמי האוטמאן איוואן סירקו) במטרה לשחרר את העבדים הנוצרים. בהדרגה העיר איבדה את הילתה המקורית ומספר תושביה התמעט. בשנת 1682 היו בו עדיין 4,000 בתים, מתוכם 3,200 של מוסלמים ו-800 של נוצרים.
ולדימיר סמירנוב
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 לחם הקורפוס של סמירנוב כנגד הגרמנים בקרב טננברג. ב-20 בנובמבר של אותה שנה הוא מונה למפקד הארמייה השנייה. במרץ 1916 הוא נאלץ לעזוב את החזית בגלל מחלה, ובהיעדרו ספגה הארמייה שלו נזקים כבדים במהלך מתקפת אגם נארוץ'. ב-11 במרץ 1917 הוא הועבר לפקד על החזית המערבית. בספטמבר 1918 הוא נלקח כבן ערובה בידי הצבא האדום. לפי מקורות מסוימים הוא נורה ליד פיאטיגורסק ב-1 בנובמבר של אותה שנה לצד 100 קצינים וגנרלים נוספים. לפי מקורות אחרים הוא נרצח בקייב בתחילת שנת 1919.
פאודוסיה
פאודוסיה בימי השלטון הרוסי, הסובייטי והאוקראיני
קאפה חזרה תחת שליטה עות'מאנית עד שנת 1771 כשנכבשה על ידי הצבא הרוסי. ב-1774 סיפוחה לרוסיה קיבל תוקף בהסכם קוצ'וק קאינרג'ה ובשנת 1783 כל חצי האי קרים נפל לידי הרוסים וסופח לאימפריה הרוסית.. בשנת 1787 קאפה שויכה לאזור טוורידה של האימפריה הרוסית וזכתה לבקור המלכותי של הקיסרית הכובשת, יקטרינה הגדולה. במטבעה של קאפה הונפקה מדליה לכבוד ביקורה ביחד עם הקיסר יוזף השני של אוסטריה. חורבות קאפה השאירו אצל יקטרינה רושם רב. באותה תקופה העיר ירדה בחשיבות, בין השאר, עקב התחרות עם העיר טגנרוג. בשנת 1796 קאפה הפכה חלק מפלך נובורוסיה ("רוסיה החדשה") וב-1798 הוכרזה לנמל חופשי ל-30 שנה. כעבור 4 שנים, ב-1802 הועברו ליישוב מוסדות מנהליים אזוריים והוא הוכרז לעיר. בשנת 1804 הוחלט להחזיר לעיר את שמה היווני, הפעם- בגרסתו הרוסית: פאודוסיה. כשבשנת 1778 החליטו השלטונות הרוסיים להעביר את האוכלוסייה הנוצרית של פאודוסיה לאזור החוף הצפוני של ים אזוב, עשבו את העיר 5,511 ארמנים, 1,648 יוונים ו 24 גאורגים. ההתפתחות הדמוגרפית של העיר במהלך המאה ה-19 תחת השלטון הרוסי הייתה כדלקמן:ב-1829-3,700 תושבים, ב01838 - 4,500, ב-1861 - 8,400, ב-1874 - 10,600 וב-1894 - 17,000. במאה ה-19 נולד, חי ופעל בפאודוסיה צייר הנופים הימיים איוון אייווזובסקי. בשנת 1888 ביקר בה הסופר אנטון צ'כוב. בשנת 1892 הונחו פסי ברזל מג'נקוי ועד פאודוסיה ובשנת 1899 הועבר אליה הנמל המסחרי של סבסטופול, מה שהביא לתנופה כלכלית ועלייה במספר התושבים. בשנת 1897 מנתה אוכלוסיית העיר 27,328 תושבים (15,995 גברים ו-11,243 נשים) מתוכם - 16,000 רוסים, 3,200 טטרים, 3,000 יהודים, 1,700 קראים, 1,500 ארמנים, ו1,800 מקבוצות אתניות אחרות.
תקופת המהפכה והמלחמה האזרחית 1917-1920
בימי מלחמת האזרחים שפרצה בעקבות מהפכת אוקטובר פאודוסיה ידעה עם כל האזור רעב, אבטלה, דיכוי, שינויים תכופים של הממשלה. יחידות מפאודוסיה של "הרפובליקה הסובייטית טוורידה" השתתפו באופן פעיל במאבק ה"האדומים" נגד הכוחות האוסטרים-גרמנים, כוחות משלוח אנגלים-צרפתים וצבאות ה"הלבנים". בסוף חודש אפריל 1918 הגדוד 2 מפאודוסיה ניסה לצאת למתקפת-נגד ולחסום את דרכם של היחידות הגרמניות. בימי הממשל של הגנרל ורנגל פעלה בפאודוסיה יחידה בולשביקית בפיקודו של אי.א. נזוקין. 28 מחבריה נחשפו והוצאו להורג בתחילת 1920. בנובמבר 1920 בפאודוסיה כונן שלטון סובייטי. אחרי סיום מלחמת האזרחים ותיקיו המקומיים של הצבא האדום, שהשתתפו בקרבות בקרים, התחילו בשיקום הנמל פואדוסיה. בתקופת הרעב באוקראינה וברוסיה הסובייטית תבואה ומוצרי מזון הגיעו לנמל פאודוסיה. במהלך אותה שנה פרקו עובדי הנמל, רעבים ותשושים בעצמם, מעל 90,000 טון של מזון. משום כך הוועד הפועל המרכזי החליט ב-19 במרץ 1923 להעניק לנמל פאודוסיה את העיטור הגבוה הרפובליקה - עיטור מסדר הדגל האדום של הפדרציה הרוסית הסובייטית. בשנים הראשונות של השלטון הקומוניסטי ירדה אוכלוסיית העיר מ-35,400 תושבים (1921) ל-28,700 (1926). בשנות תוכניות החומש נודעה פאודוסיה בעיקר כמרכז תעשייתי.
ימי מלחמת העולם השנייה
בימי מלחמת העולם השנייה, גרמניה הנאצית, יחד עם יחידות של בת בריתה, רומניה, כבשה את פאודוסיה בנובמבר 1941. תושביה היהודים של העיר, שהיו 3,248 במספרם לפני הכיבוש הנאצי, נרצחו על ידי איינזצגרופה ד' בין-15 בנובמבר ובין-15 בדצמבר 1941. ב-26-30 בדצמבר 1941 כוח של 300 נחתים של הצבא האדום בפיקוד הליטננט איידינוב הפתיע את החיילים הרומנים, כבש שוב את העיר. הסובייטים שלטו בה שוב למשך שלושה שבועות בלבד. ב-18 בינואר 1942 הגרמנים והרומנים חזרו. לראש העיר התמנה חבר המפלגה הקומוניסטית לשעבר, וסילי גרוזינוב. ב-13 באפריל 1944 העיר שוחררה בעת מתקפה כללית של הצבא האדום. הקרבות היו כבדים והחריבו חלק גדול מן העיר. העיר קיבלה מהשלטון את עיטור "המלחמה להגנת המולדת" דרגה א.
אחרי שחרור האזור על ידי הצבא האדום ביצע השלטון הסטליניסטי בשנים 1944–1947 את גירוש התושבים הטטרים, הארמנים, היוונים והבולגרים מפאודוסיה ומקרים כולה אל אזורים מרוחקים במרכזה וצפונה של ברית המועצות.
השואה
מתוך 3,248 יהודים שחיו בפאודוסיה לפני הפלישה הנאצית לברית המועצות, נרצחו עד סוף שנת 1941 כ-2,500-2,000. לפי הודעת "הלשכה הראשית של ביטחון הרייך" RSHA בין התאריכים 16 בנובמבר ובין 15 בדצמבר 1941 נורו למוות באזור שבאחראיות האיינזצגרופה D - חצי האי קרים כולה - בסך הכל 17,645 יהודים, 2,503 קרימצ'אקים, 824 צוענים ו-212 "קומוניסטים".
במהלך מבצע קרץ'-פאודוסיה העיר נכבשה בחזרה לזמן קצר על ידי הצבא האדום. מציאת קברים המוניים עוררה מעשי נקם נגד חיילים גרמנים שנמצאו במקום ונגד משתפי הפעולה עם הנאצים. לפי מקורות גרמנים של Wehrmacht-Untersuchungsstelle כ-160 מאושפזים במתקן אשפוז ("לאזארט" ראשי) גרמני שבפאודוסיה נרצחו על ידי חמושים סובייטים. אחרי שהוורמכט כבש שוב את העיר, אנשי צבא סובייטים וניצולים יהודים הואשמו בטבח ונרצחו
מאוחר יותר בצומת הדרכים קרצ'נסקי וסימפרופולסקי בעיר הוקמה מצבה לזכר קרבנות השואה. היא חוללה מספר פעמים על ידי ונדלים, לאחורנה בערב פסח אפריל 2012.
אחרי המלחמה
בשנים 1990-1948 הוקמה בעיר תשלובת של התעשייה הביטחונית הסובייטית. כאן מוקם הארסנל הגרעיני של צי הים השחור. בעת משבר הטילים בקובה מפאודוסיה יצאו משלוחי נשק לקובה. בפאודוסיה עברו אימונים גם חברי היחידה הראשונה של הקוסמונאוטים הסובייטים, לקראת המשימות בחלל. 57 % מהתושבים הכשירים לעבוד הועסקו במפעלים ובבסיסים הצבאיים. שוקמו גם חלק מן המפעלים האזרחיים של פאודוסיה כמו בית החרושת לסיגריות וטרמינל הנפט (שהוקם ב-1938) ונבנו מפעלים חדשים כמו המספנות "מורה" ו"סודוקומפוזיט", מפעלים למתקנים גרעיניים (1946), למכונות (1952), לאופטיקה, יקבים. במאה ה-21 התעשייה הצבאית נקלעה למשבר קשה והושבתה במידה רבה.
במרץ 2014 נכבשה על ידי כוחות צבאיים רוסים. ב-18 במרץ סופחה לפדרציה הרוסית יחד עם שאר חצי האי קרים, במסגרת "הרפובליקה של קרים" האוטונומית.
מיקום גאוגרפי וגבולות
פאודוסיה שוכנת בדרום-מזרח קרים על חוף המפרץ בעל אותו השם ועל מורדות הרכס טפה אובה, המתרומם בגובה 302 מ' בדרום-מערבה. טפה אובה ("ראש ההר", במובן של "קצה ההר" בטטרית) הוא קצה של החלק הראשי של הרי קרים, המתרוממים לאורך החוף מן כף איה, על יד סבסטופול, ועד לכף איליה הקדוש בפאודוסיה ונשברים בתוך הים על ידי טראסות תלולות של טיט. בימינו קו האופק של כף איליה הקדוש עבר שינויים רבים בעקבות בנייה פרטית. צפון העיר נחצה על ידי נחל באיבוגה, נשפך אל הים לא רחוק מתחנת הרכבת איווזובסקי.
אקלים
בחודש הקר ביותר - פברואר - הטמפרטורה הממוצעת היא -1 C°, ובחודש החם היותר - יולי, הטמפרטורה הממוצעת היא + 23 C°. המשקעים השנתיים מגיעים ל-449 ליטר, הכמות המרבית של גשמים יורדת בחודש אוגוסט (51 ליטר) והכמות המיקטית - באוקטובר (25 ליטר). ס"ך השעות הממוצעות השנתיות עם שמש הוא 2,272. הפעילות התיירותית מתמקדת באזור המזרחי של העיר.
דמוגרפיה
תאודוסיה הקדומה הייתה העיר השנייה בחשיבות בחלק האירופי של האימפריה הבוספורית, עם אוכלוסייה של 6,000-8,000 תושבים. היישוב שרד אירועים קשים כמו פלישת ההונים ב מאה הרביעית אחה"ס ושורה של שריפות ברבע השני של המאה השישית, שצמצמו מאוד את ממדיו. הנזיר אפיפאנס, שביקר בה במסעו בעקבות השליח אנדראס הקדוש במאה ה-9, כתב: "ותאודוסיה בימינו כמעט אין לה שמץ של אדם".
במאה ה-13 במקום תאודוסיה הקדומה התפתחה המושבה הג'נובזית קאפה. לפי מקורות אחדים במחצית השנייה של המאה ה-15 את אוכלוסיית קאפה המשוערת הגיעה ל כ-70,000 תושבים, יותר מזו של קונסטנטינופול ובירות אירופאיות רבות. גם בימי השלטון העות'מאני מספר תושביה היה, ככל הנראה, רב מאוד. בשנת 1634 המיסיונר הדומיניקני אמידיו דורטלי ד'אסקולי מתאר את קאפה כעיר ענקית בעלת היקף של חמישה מיל ומאוכלסת ב-180,000 תושבים: טורקים, יוונים, ארמנים ויהודים ואף איטלקים אחדים שנשאו נשים יווניות. סביר להניח שמספר זה היה מופרז ביותר, בייחוד כשמסתבר שאחרי המאורעות הסוערים של המאה ה-18 בשנת 1802, תחת השלטון הרוסי נספרו בעיר, הקרויה כעת פאודוסיה, 300 תושבים בלבד. בשנת 1810 מנתה פאודוסיה מספר קטן של רוסים, יוונים, ארמנים ויהודים.
באמצע המאה ה-19 חלה פריחה מחודשת של היישוב הודות לפעילות הנמל וחיי המסחר. בשנת 1859 היו בה כבר 971 בתים עם 8,215 תושבים. העיר שמרה על אופי רב-לאומי ורב-דתי. בראש העיר נבחר לסירוגין פעם בשלוש שנים נציג של קהילה נוצרית או נציג של הקהילה טטרית או הקראית.
בשלהי המאה ה-19-התחלת המאה ה-20 במקביל לבניית מסילות הברזל, הנמל המסחרי ופיתוח התעשייה מספר התושבים עלה בקצב מהיר. העיר משכה אורחים מן הערים הגדולות, רבים מהם שכרו בה דירות ובנו בה בתי קיט. בסוף המאה ה-19 מנתה העיר מעל 30,000 תושבים. מלחמת האזרחים שלאחרי מהפכת אוקטובר 1917 הביאה אחר כך לירידה דמוגרפית ולהרס תעשיית המקום. אם בשנת 1914 היו קיימים בנפת פאודוסיה 22 מפעלים עם 1,600 פועלים, במאי 1923 ,שנתיים וחתי אחרי סיום מלחמת האזרחים, פעלו בה רק ארבעה מפעלים עם 66 פועלים. בתקופה שבין מלחמות העולם שוב עלה מספר האוכלוסייה, והגיע בשנת 1939 ל-45,000 תושבים. בעת מלחמת העולם השנייה נהרסה כל תעשיית התיירות ומרבית החלק ההיסטורי של פאודוסיה. תחת הכיבוש הנאצי בין 3 בנובמבר 1941 ובין 13 באפריל 1944 8,300 בני אדם, כולל אזרחים שלווים (לרוב יהודים וקרימצ'אקים, וכמה מאות צוענים ורוסים) ושבויי מלחמה סובייטים ושועבדו בעבודות כפייה כ-3,000 אנשים. שכונות מגורים שלמות של העיר באזור הסמוך לחוף, שהיו צפופות לפני המלחמה, נשארו הרוסות לחלוטין וללא תושבים. הושמדו אפילו רישומי הבתים ומסמכים דומים. פרט להשמדת היהודים משנת 1941, בוצעו העברות תושבים מחלקים מסוימים של העיר ובסתיו 1943 גירוש כפוי של תושבים אל חוץ לעיר. בשנת 1944 גורשו מפאודוסיה, כמו מכל קרים התושבים הטטרים וגם בני המיעוט הבולגרי, היווני והארמני, שהואשמו על ידי השלטון של סטלין כי שיתפו פעולה עם הכובש הנאצי. בעקבות זאת הרוסים הפכו לקבוצה האתנית העיקרית.
אחרי תום המלחמה גדלה שוב אוכלוסיית העיר עקב הביקוש לעובדים שנוצר בעקבות פיתוח מתקנים צבאיים והתעשייה הביטחונית הסובייטית. בשנות ה-1970 מוסדות המפלגה הקומוניסטית החליטו על הקמת מקומות עבודה חדשים כמו הקמת מפעל לתעשייה האופטית שהעסיק אלפיים פועלים, ועל הרחבת מפעלים קיימים כדי למצאו פתרון לבעיות תעסוקה של התושבים. מצד שני חוסר בכוח עבודה מוסמך הביא לארגון הסעות אל העיר של פועלים מן היישובים סטארי קרים ובאטאלנויה.
בתחילת שנות ה-1990 אוכלוסיית העיר גדלה בגלל ההחזרה מן הגלות של בני האתניה טטרית. בסוף המאה ה-20 והתחלת המאה ה-21 האוכלוסייה שוב נוטה להצטמצם עקב הגירה.
אוכלוסיית העיר פאודוסיה
לפי רישומים קיימים
הרכב אתני
הרוסים מהווים רוב האוכלוסייה של פאודוסיה. לפי מפקד האוכלוסין הכלל-אוקראיני משנת 2001 נרשמו בעיר הקבוצות האתניות הבאות: לפי נתוני ארגון הקהילות היהודיות של אוקראינה בשנת 1989 חיו בפאודוסיה 193 יהודים.
שפות
לפי נתונים משנת
מגמות
לאחרונה מסתמנת מגמת הזדקנות בולטת של אוכלוסיית העיר. אחת הסיבות היא שהמפעלים הביטחוניים שפעלו בפאודוסיה היו שלוחות של ארגונים מדעיים כלל-סובייטיים ומשום כך רבים מעובדי אותם הארגונים ביקשו לעבור לגור לפאודוסיה בתקופה שלפני הפרישה לפנסיה. בשטח השיפוט של המועצה העירונית פאודוסיה הסתמנה מגמת ירידה במספר כלל התושבים ב-8 % משנת 1989 (117,800 תושבים) לשנת 2001 (108,600 תושבים). חלה ירידה של 11% במספר תושבי העיר עצמה - מ-83,900 ל-74,700. ביחס נשים / גברים נשאר יציב: בשנת 2001 - היה 58,900 נשים לעומת 49,700 גברים,-כ־54% -נשים ו 46% גברים. בשטח השיפוט של המועצה העירונית פאודוסיה האוכלוסייה העירונית מהווה 90% מכלל התושבים - 98,100.לעומת האוכלוסייה הכפרית - 10% - 10,500 תושבים. לעומת שנת 1989 חלה עלייה באחוז האוכלוסייה הכפרית מ-7% ל-10%.
תעשייה
פאודוסיה הייתה מפורסמת בבית החרושת לסיגריות שלה, שנוסד בשנת 1861 על ידי איש העסקים הקראי בנימין סטמבולי ונוהל אחריו על ידי בנו, יוסיף סטמבולי. בנוסף בעיר נמצאים מפעלים לבניית אניות, תעשייה מכנית, בית חרושת לגרביים, לרהיטים, לנייר אופסט, בית חרושת לחמרי בניין ותעשיית מזון. בשנת 2009 עבדו בתעשייה 2,500 בני אדם.
תיירות
הענפים הכלכליים הראשיים של פאודוסיה הוא זה של תיירות הנופש והמרחצאות והתחבורה הימית. העיר היא אתר קיט עם חופים, מעיינות מינרליים, מרחצאות בוץ, בתי הבראה ובתי נופש ידועים. רוב התיירים באים מארצות ברית המועצות לשעבר.
מתקני ספא
מתקני ספא הידועים ביותר של פאודוסיה הם:
אטרקציות העיר
המבצר נבנה במאה ה-14 אורך חומותיו מגיע ל-700 מטר. מגדל קונסטנטין (המאה ה-14–15), הצפוני ביותר, שנותר על תלו מתוך 30 המגדלים של ביצורים החיצוניים מתרומם במרכז העיר, התחלת הרחוב גורקי, לא רחוק מתחנת הרכבת. בסוף הרחוב גורקי נשמרו היטב החלק הדרומי והמערבי של החומות. המגדלים הגבוהים ביותר של המבצר שנשארו על תלם הם מגדל קלמנט (1448) ומגדל קריסקו (המאה ה-14). סמוך לים ניצב מגדל המזח (דוקובאיה) שעמד בזמנים עברו בתוך המים והגן על הנמל.
קישורים חיצוניים
2012-2013, לפי Icторія міст і сіл Української РСР Кримська область. — К.: Головна редакція УРЕ АН УРСР, 1971. —עמודים 803 (ההיסטוריה של הערים והכפרים ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, הכרך על אזור קרים, המערכת הראשית של האקדמיה למדעים של אוקראינה, 1971
תיאטר אם קרנטנרטור
תֵיאַטֶר אָם קֵרְנְטֶנְרְטוֹר (בגרמנית: Kärntnertortheater; באופן מילולי: תיאטרון שער קרינתיה) היה תיאטרון יוקרתי בווינה במהלך המאה ה-18 וה19. שמו הרשמי היה "תיאטרון החצר הקיסרית והמלכותית של וינה".
היסטוריה
התיאטרון נבנה ב-1709 על פי תוכניות של אנטוניו בדוצי, על מגרש סמוך לשער הקארינתי לשעבר, בשטח של מלון זאכר הנוכחי. בהוצאות בניית התיאטרון נשאה עיריית וינה, והוא יועד "לשמש את אוכלוסיית וינה מכל המעמדות". עם זאת, בהוראת הקיסר, ההצגות הראשונות היו של אופרות איטלקיות, צורת בידור לבני המעמדות העליונים. בשנת 1711, שונה ייעודו של התיאטרון למלא את תכליתו המקורית, כשיוזף סטראניצקי התמנה למנהלו והעלה מגוון מופעי בידור, שהציגו לא פעם גרסה גרמנית של הקומדיה דל'ארטה האיטלקית.
בשנת 1728 התמנו אמני החצר בורוסיני וזלירס, שהופיעו באינטרמצו הן בגרמנית והן באיטלקית, למנהלי התיאטרון. משנת 1742 עד 1750 הוחכר התיאטרון לזלירס לבדו. ואולם, ב-1752 ביטלה מריה תרזה את החסות הקיסרית, והעמידה את התיאטרון תחת פיקוחם הישיר של שופטי בית משפט השלום הווינאי.
התיאטרון הראשון עלה באש בשנת 1761 ונבנה מחדש בתכנונו של אדריכל החצר ניקולו פאקאסי; כעבור שנתיים נפתח התיאטרון מחדש, גם הפעם מוגן בחסות, כתיאטרון החצר הקיסרית והמלכותית של וינה (Kaiserliches und Königliches Hoftheater zu Wien). מראשית המאה ה-19, נוספו בלטים לרפרטואר, כמו גם אופרות איטלקיות וגרמניות. משנת 1811 עד 1814, כיהן איגנץ פרנץ קסטלי כמשורר תיאטרון החצר (Hoftheaterdichter). מ-1821, צירף האמרגן האיטלקי דומניקו בארבאיה את האולם לשרשרת התיאטראות שבניהולו והציג בו אופרות איטלקיות. ב-1861 החלה בניית בית האופרה של החצר הווינאית (כיום האופרה של וינה) על החלקה השכנה; הבנייה הסתיימה ב-1869 וב-1870 נהרס התיאטרון הקודם עד יסודותיו ובמקומו נבנה בית הדירות, שהיה למלון זאכר. הקברט של גרהרד ברונר, stadtTheater walfischgasse, השתמש בשם "התיאטרון החדש ליד קרנטנרטור" (Neues Theater am Kärntnertor) בין 1959 ל-1973, לפני שאימץ את שמו הנוכחי.
הצגות ראשונות של אופרות ויצירות אחרות
בתור הזהב של התיאטרון, ניצחו כמה מלחינים על התזמורת, בהם פרנץ לכנר הצעיר ופרדיננדו פאאר.
יהושע בר-מסדה
יהושע (שייע) בר-מסדה (1934 - 15 בינואר 2023) היה תת אלוף בצה"ל, ששימש במשך כ-50 שנה, מהן 32 בשירות קבע, במגוון תפקידי מודיעין. בין היתר שימש כקצין המודיעין של פיקוד הצפון לקראת מלחמת יום הכיפורים, ולאחר המלחמה התמנה לנספח צבאי באיטליה.
ראשית חייו
בר-מסדה נולד בשדה יעקב כבן שני למשפחה חקלאית דתית, להורים שעלו מבלארוס. כשהיה בן מספר שבועות, עברה המשפחה להתגורר בכפר חסידים, שהיה מושב ייחודי שבו התגוררו בצוותא דתיים לאומיים, חרדים וחילונים. אביו, צבי לבית צ'וכמן, עיברת את שם משפחתו לשם בר-מסדה לאחר סיור עם זאב וילנאי בעתיקות מצדה, ששמה המקובל אז בספרות היה מסדה. אמו הייתה הדסה לבית קבקוב. משפחתו ומשפחה נוספת היו הרוויזיוניסטים היחידים בכפר, ואביו החזיק סליק של האצ"ל בחצר ביתם. בר-מסדה למד בבית ספר דתי והצטרף לתנועת בני עקיבא. בתום לימודיו בבית הספר היסודי, נשאר לעבוד במשק המשפחתי, ואת לימודיו התיכוניים והאקדמאיים השלים מאוחר יותר בלימודים אקסטרניים במהלך שירותו הצבאי. בגיל 14–15 החל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של בית"ר חיפה, ואז החל גם לנסוע למשחקים בשבת והוריד את הכיפה ללא זעזועים משפחתיים.
לפני מלחמת יום הכיפורים
עם גיוסו לצה"ל ב-1952, התנדב בר-מסדה לצנחנים ולחם בפעולות התגמול. גדוד 890 בפיקוד יהודה הררי לא היה אז אלא פלוגה אחת בפיקודו של מרסל טוביאס, ופלוגתו של אהרון דוידי הייתה בשלב שהיא הולכת ונאספת במשך כחצי שנה עד הגיע מספר המתנדבים למצבה הדרושה לתחילת הטירונות. באוקטובר 1953 השתתף בר-מסדה כסמל בפעולת קיביה ושם הכיר את אריק שרון. במרץ 1954 השתתף במבצע נחלין, בה לוחם שלצידו נפגע, ובפינויו ללא אלונקה וללא טיפול חובש נפטר הנפגע מפצעיו. לימים סיפר בר-מסדה שהוא זוכר את קול חבטת הקליע בגוף בזמן הפגיעה. לקורס הקצינים התקבל על תנאי, כי הקורס, שהיה קורס ראשון ארוך בן 8 חודשים, היה כבר בעיצומו מזה מספר חודשים. לאחר הסמכתו לקצין הוצב בגדוד הצנחנים 890, שהיה כבר בפיקודו של אריק שרון. מפקד הפלוגה היה "סופפו", סעדיה אלקיים, שהקים פלוגת מכ"ים ראשונה בצנחנים ובה אנשי כיתתו של בר-מסדה - דוביק תמרי ואורי שמחוני. לקראת תום שירות החובה של בר-מסדה, כשלא חתם על התחייבות לשירות קבע, אריק שרון הדיח אותו מהצנחנים. בשירות המילואים היה מפקד מחלקת סיור של חטיבה 5 (או חטיבה 45), שב-1956 לא השתתפה בלחימה במבצע קדש. מחלקת הסיירים שלו איבטחה מעבר סוכנים של יחידה המודיעין 154 (לימים יחידה 504) במעברות הירדן.
קורס קציני מודיעין מתקדם שעבר במילואים זירז את החלטתו לחזור לצבא, ומשנת 1958 היה בשיוך לחיל המודיעין. לאחר תפקידי הדרכה במודיעין השדה, כאשר היה כבר מדריך בקורס קציני מודיעין, הושאל כקמ"ן אוגדתי לתרגיל אוגדתי ראשון עם גייסות בפיקודו של מפקד גייסות השריון אז, דוד אלעזר (דדו), כשבעצם לא היו עדיין בצה"ל אוגדות סדירות. תפקידו הבא אחרי ההדרכה בקורס קמ"נים היה קמ"ן (קצין המודיעין) של חטיבת גולני. תפקיד זה מילא בשנים 1964–1965 ובו נחשף לראשונה למחלקת מודיעין פיקודית מבפנים וקיבל את כל הסיוע נדרש לו.
במלחמת ששת הימים הדריך בר-מסדה במכללה לפיקוד ומטה והיה לו מינוי משנה של קמ"ן חטיבה 11, איתה השתתף בכיבוש רצועת עזה. אחרי המלחמה היה מפקד קורס הקמ"נים הראשון במחנה חורון (חווארה) ליד שכם. חברו מהמכללה לפיקוד ומטה, יהודה שיראי, שהיה מיועד להיות סגן קצין המודיעין של פיקוד הצפון, הציע לו לבוא למודיעין פיקוד הצפון כעוזרו, ולכששיראי יהפוך לקצין המודיעין של פיקוד הצפון, יהיה בר-מסדה הסגן. כך החלה ב-1968 תקופה של כחמש שנים שבה היה בר-מסדה בתפקיד במחלקת המודיעין של פיקוד הצפון, מעוזרו של הסגן ועד קצין המודיעין של הפיקוד עד אוגוסט 1973, פחות מחודשיים לפני מלחמת יום הכיפורים. בחמש השנים האלה נדרשה בניית המודיעין מחדש, עם מרחב קרקעי חדש שנדרש לניתוח ועם צבא סורי אחר ממה שהיה קודם לכן. האירועים בשטח חייבו אספקת מידע לכוחות המבצעיים בצפון ירדן, בחזית הסורית ובחזית הלבנונית, בה נוצר המושג "פתחלנד", תחילה במרחב החרמון ומול הר דוב ולאחר מכן לאורך קו החוף הלבנוני ובבקאע. בזמנו של בר-מסדה משתכללות התצפיות הקרקעיות עם קליטת ציוד אופטי ואלקטרו-אופטי חדיש, והן עולות ברמתן להיות "תצפיות ארוכות טווח".
לקראת מלחמת יום הכיפורים ובמהלכה
בר-מסדה טען שבעת כוננות "כחול לבן" במאי 1973, היו לאורך החזית בצד הסורי למעלה מ-100 עמדות קדומניות שהוכנו לקליטת סוללות ארטילריה ארוכות טווח, אך הסורים לא איישו אותן. בספרי תורת הלחימה הסובייטית שאומצה על ידי הצבא הסורי, אשר נבדקו ביוזמת בר-מסדה, נאמר, כי אחד מצעדי ההכנה הראשונים למלחמה הוא "לחפור עמדות קדומניות לארטילריה ארוכת הטווח, במרחק שיהיה מחוץ לטווח הנשק שטוח המסלול של האויב". בדיוק כך נעשה גם באוגוסט 1973, פחות מחודשיים לפני המלחמה. לדעתו של בר-מסדה היו בעיקר שני גורמים לכשל המודיעיני: האחד - מידור הפיקודים ממיידעים, במקרה זה בין פיקוד הדרום לפיקוד הצפון; והשני - אי נקיטת מהלכים ואמצעים בעקבות הצגת המודיעין שהציג בכוננות כחול לבן.
במלאת 40 שנה למלחמה, סיפר בר-מסדה: כבר בקיץ 1971 הבחינו מפענחי התצ"א וחוקרי השטח של מודיעין פיקוד הצפון בתופעה חריגה: הסורים החלו לחפור עמדות לארטילריה ארוכת טווח (תותחי 130 מ"מ) בגזרת תל פארס, במרחק של כ-4 קילומטרים מהגבול, מהלך שאינו תואם שום דוקטרינה של מיקום ארטילריה בהגנה. בנוסף לכך החלו הסורים לבנות מעברים בקבוצה של שישיות על ערוץ נחל א-רקאד, לפני קו הביצורים הקדמי שלהם, וזוהי פעולה נוספת שלא תואמת מערך המיועד להגנה. מפענחים ואנשי מחקר שטח חיפשו את ההיגיון המבצעי לתופעה, והם מצאו בספר הדוקטרינה הסורית הנחיות להכנת התשתית הקרקעית הנדרשת למבצעי התקפה. בהנחיות נאמר בפירוש שיש לחפור עמדות קדמיות לארטילריה ארוכת הטווח מחוץ לטווח הטנקים של האויב, וזאת כדי לאפשר תקיפה בעומק של עתודות האויב בדרכן לתגבור או להתקפת נגד. עוד נכתב כי יש להכין מעברים על פני המכשולים הטבעיים והמלאכותיים שיאפשרו את היציאה להתקפה ( שישה מעברים הם בדיוק מה שדרוש לשני גדודי הדרג החטיבתי הראשון). בנוסף צוין כי יש להכין מוצבי פיקוד קדמיים בכל גזרה חטיבתית. ואכן, זמן קצר לאחר מכן ניתן היה לראות את העבודות על החפ"קים הקדמיים. המידע, ובכלל זה צילומים ומפות, נמסר על ידי בר מסדה לאלוף הפיקוד מוטה גור, שהיה רגיש במיוחד לכל פעילות סורית חריגה בשנת 1971, שהוגדרה על ידי נשיא מצרים סאדאת כ“שנת ההכרעה". אלוף הפיקוד הציג את המידע בדיון מטכ"ל, והרמטכ"ל דדו חתם חלק זה בדיון בהנחייה חד משמעית למודיעין לעקוב אחר התקדמות העבודות ולדווח עליה באופן שוטף. עוד קבע, שכאשר הסורים ישלימו את הכנת התשתית ויתחילו לאייש את העמדות יהיה זה מבחינתו חציית “קו אדום" ומעבר למתקפה סורית. מודיעין פיקוד הצפון עקב ודיווח מדי שבוע על התקדמות העבודות. במהלך שנת 1972 ובקיץ 1973 התשתית הושלמה אך לא אוישה. בצהרי יום הכיפורים, אחרי שבר-מסדה סיים את תפקידו כקצין המודיעין של פיקוד הצפון והוחלף על ידי חגי מן וכמדריך בפו"ם קיבל מינוי משנה כקמ"ן אוגדה 210 שהייתה בהקמה, הוא הוזעק לאוגדה. טרם יציאתו התקשר לחגי מן כדי להתעדכן ובין היתר שאל אותו מה עם התשתית הזאת והאם אוישה. מן השיב: “ מה אתה יודע! מזה שבוע הכול מאויש, כולל ערומי תחמושת בעמדות!" כך נוכח לדעת ש“הקו האדום" של הרמטכ"ל משנת 1971 נשכח. בר-מסדה ציין שלפיקוד הצפון ולענף סוריה באמ"ן-מחקר לא היה ספק שהסורים מתכוונים לתקוף, אך בגלל המידור בין אמ"ן-מחקר לפיקודים לא ניתן היה להעריך במודיעין פיקוד הצפון שההתקפה תהיה משולבת, כלומר מצרית וסורית, ולפיכך בפיקוד הצפון העריכו כי הכוונות ההתקפיות הסוריות מוגבלות והן תגובה על הפלת 12 מטוסים סוריים על ידי חיל האוויר הישראלי.
במלחמת יום הכיפורים שירת בר-מסדה כקמ"ן אוגדה 210 של דן לנר שאך זה הוקמה.
לאחר מלחמת יום הכיפורים
לאחר תפקידים שמילא בחטיבת המחקר, מונה לסגן קצין מודיעין ראשי (קמנ"ר).
הוא מונה לנספח הצבאי למודיעין באיטליה. במהלך כהונתו בתפקיד זה, נאלץ להיות מאובטח שנה בעקבות מבצע חיסול של בכיר פלסטיני.
לאחר שיחרור מצה"ל, בנה והקים את תורת המטרות בצה"ל. בעקבות פרויקט זה הועלה לדרגת תת-אלוף במסגרת שירות המילואים.
התנדבויות
בשנת 2022 קיבל בר-מסדה את אות "יקיר קרית טבעון" על פעילויות התנדבותיות: