cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פוסום זנב-טבעת מצוי
אנטומיה ומראה
ראשו של הפוסום בצבע חום-אפרפר או כתמתם, ולעיתים קרובות, הצללים השחרחרים שעל הפנים מתרחבים לעבר שאר הראש. החרטום בהיר בדרך כלל, וסביב העיניים יש טבעות אדמדמות וסימונים לבנים קלים. הלחיים והסנטר לבנים, והאוזניים החומות מוקפות לרוב בבסיסן בכתמי פרווה בהירים בצבע לבן בוהק או שמנת. בגופו של פוסום הטבעת המצוי מספר חלקי גוף חשופים בצבע ורוד בהיר או סגלגל: האף, החוטם, פנים האוזניים וכפות היד והרגל.
תפוצה וסביבת מחיה
פוסום הטבעת המצוי אנדמי לאוסטרליה; טווח התפוצה שלו נרחב למדי ומשתרע מחצי האי כף יורק בקווינסלנד, לאורך מזרח ניו סאות' ויילס, טריטוריית הבירה האוסטרלית וויקטוריה וכלה בדרום-מזרח אוסטרליה הדרומית. הוא מצוי גם באי טסמניה, באי מריה, במספר איים במצר בס (אי המלך, האי פלינדרס והאי כף-בארן) ובאי פרייזר, והובא על ידי האדם לאי הקנגורו. התפוצה הגאוגרפית היא לאורך הרי החיץ הגדול. במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 אוכלוסיית הפוסום חוותה ירידה משמעותית במספרים, אולם מאז היא התאוששה.
בית הגידול של הפוסום המצוי מגוון, וכולל יערות גשם ממוזגים וטרופיים בשפלות ובהרים, יערות אקליפטוס צפופים, יערות סקלרופילים, בתה צפופה באזורי החוף ומטעים, והוא אף הסתגל לחיים בסביבה עירונית. למרות זאת, פוסום הטבעת המצוי אינו נחשב למטרד כמו הפוסום האוסטרלי המצוי, הנזקים שלו לגינות מינימליים והוא אינו מקנן בבתים. הגיוון בבית הגידול של המין נובע מיכולתו לאכול מגוון מיני צמחים, אך הוא נוטה להימנע מבתי גידול יבשים.
צפיפות האוכלוסייה של הפוסום המצוי משתנה מאוד ונעה בין 4 ל-34 פרטים לדונם, כשהצפיפות הגבוהה ביותר מתרחשת ביערות אקליפטוס עם שכבה צפופה של שיחים. בבתי גידול סבוכים כאלה, הפוסומים נוטים להישאר בחופה הנמוכה (5-2 מטר מהקרקע), אך בבתי גידול פתוחים הם מרחיבים את אזור הפעילות שלהם עד לאמצע העץ במטרה להיות מוגנים מטורפים.
התנהגות, פעילות ומערכת חברתית
פוסום הטבעת המצוי הוא יונק פעיל לילה שחי מרבית הזמן על העצים. הוא מסתייע רבות בזנבו כיד חמישית בתנועה על ענפים ויורד לאדמה לעיתים רחוקות (בעיקר כדי לעבור לעץ מרוחק). הפוסום בונה לעצמו עד חמישה קינים כדוריים מקליפות עצים, זרדים ושרכים, בדרך כלל בתוך סבך עלים נמוך או בהצטלבות גזעים. גודלו של כל קן 25–30 סנטימטרים ויש לו חור כניסה בצד אחד בקוטר 8–10 סנטימטרים. הפוסום מבלה את שעות היום בשינה בתוך קינו המוגן, ויוצא לפעילות עם רדת החשיכה. בדרך כלל, שיחור המזון מתרחש במחצית הראשונה של הלילה ולפני עלות השחר, כששאר הזמן מוקדש לטיפוח ולאינטראקציות חברתיות. הפוסומים מתקשרים ביניהם באמצעות קולות צורמים וחותמי ריח.
בניגוד למינים רבים במשפחתו, פוסום הטבעת המצוי הוא יונק חברתי שחי לרוב בקבוצות קטנות המורכבות מזכר, 3-2 נקבות בוגרות, צאציהן הצעירים וצאצאיהן המתבגרים מעונת ההמלטות הקודמת. הקבוצות המשפחתיות הללו חיות בטריטוריה קבועה שמסומנת בעיקר על ידי הזכר, והן בונות מספר קינים סביב אזור המחיה המשותף. הקבוצה נקשרת לטריטוריה ומגרשת ממנה פולשים, ובניסוי שבו נלקחה קבוצה כזו למקום אחר היא לא התרבתה במשך שנתיים לאחר מכן. המבנה המשפחתי המלוכד תורם להישרדות הגורים לאחר שהם הופכים לעצמאיים. הטורפים העיקריים של פוסום הטבעת המצוי הם ינשוף חזק, כוח התחרה ופיתון השטיחים, ועליהם נוספו כלבים, חתולים ושועלים אדומים שהובאו ליבשת על ידי האדם.
תזונה
פוסום הטבעת המצוי ניזון ממגוון רחב של צמחים ממשפחת ההדסיים (בייחוד מיני האקליפטוס), כולל העלווה, הפרחים, הניצנים והפירות. אוכלוסיות מסוימות ניזונות גם מברוש האורן, משיטה, משרף עצים ומצוף. הפוסום מסוגל לסלק את הרעלנים מהפנולים והטאנינים שנמצאים בעלי האקליפטוס, והדבר מקל עליו למצוא את מזונו ומאפשר לו לחיות בבתי גידול מגוונים.
קצב חילוף החומרים הנמוך של המין, מפצה על תכולת האנרגיה הנמוכה שמתקבלת מעלי האקליפטוס. הפוסום נוטה לאכול את העלווה הצעירה של הצמחים בשל היותה עשירה בחנקן לעומת עלווה בוגרת, אך מאידך החלבון המתקבל מהם נמוך יותר בגלל כמויות גבוהות של טאנינים. דפוסי הרבייה של הפוסום מושפעים מזמינות מקורות המזון; נמצא, שעונת ההמלטות חופפת במקרים רבים לפריחה של עץ התה, ובכך מתאפשר לגורים לעזוב את הכיס בתקופה שבה יש שפע במזון צמחי רך. בזמן האכילה, הטוחנות החדות של הפוסום פורשות את העלים וחותכות אותם לפיסות זעירות. המעי של הפוסום מפריד בין החלקיקים הדקים לבין הגסים, כשהאחרונים נשארים במעי העיוור עד 70 שעות לכל היותר שבהן הם מתעכלים חלקית על דפנות התאים והציטופלזמה.
רבייה ומחזור חיים
הפוסום המצוי מתרבה בין אפריל לדצמבר (תלוי באזור) והפוסומית ממליטה עד פעמיים בשנה: עונת ההמלטות הראשונה מתרחשת ממאי עד יולי ועונת ההמלטות השנייה בין אוקטובר לנובמבר. לאחר תקופת היריון קצרה שנמשכת 14–26 ימים, הפוסומית ממליטה בין צאצא אחד לשישה כשהממוצע הוא תאומים; מכיוון שרק 2 פטמות פעילות מתוך ארבע הפטמות שבכיס, שני הצאצאים הראשונים שמצליחים להגיע לכיס ולמצוא אותם שורדים ואילו השאר מתים בדרך כלל. הגורים שוהים בכיס בחודשים הראשונים לחייהם.
בשל חלב האם הדליל שמכיל רמות שומן נמוכות, התפתחות הגורים איטית יחסית לפוסומים אחרים: רק בגיל 90–106 יום הם פוקחים את עיניהם לראשונה ומסוגלים להשמיע קולות ברורים. בגיל ארבעה חודשים הגורים עוזבים את הכיס ומטפסים על גב האם, אך ממשיכים לינוק ממנה עד הגיעם לגיל 6–7 חודשים. הרכב החלב משתנה בהתאם לגיל הגורים: מהרגע שהם מתחילים להתנסות במזון מוצק, ריכוז הפחמימות בחלב יורד וריכוז החלבונים והליפידים עולה. זמן הטיפול הארוך של האם בגורים, מאפשר להם ללמוד ממנה כיצד ללקט מזון, לטפס ולהתחמק מסכנות. הזכר עשוי להשתתף בגידול הצאצאים, ונצפו מקרים שבהם הוא נשא גורים על גבו או נשאר לשמור עליהם בקן כשהנקבה יצאה לחפש מזון. הגורים מגיעים לבגרות עד עונת הרבייה הראשונה לאחר לידם (בסביבות גיל שנה).
תוחלת החיים של פוסום הטבעת המצוי: בטבע עד 6 שנים, בשבי עד 8 שנים. עם זאת, רבים מהפוסומים אינם שורדים מעל 3 שנים, ומחצית מהצאצאים לא ישרדו את השנה הראשונה לחייהם. הסיבה לתוחלת החיים הקצרה נובעת מטורפיו הרבים של המין; באזורים רבים באוסטרליה, הפוסום חי בפרברים עירוניים וניצוד או נפצע לעיתים קרובות על ידי חתולים. בדרך כלל, פוסום שננשך על ידי חתול לא ישרוד, מבלי קשר לחומרת הנשיכה.
מצב
פוסום הטבעת המצוי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה והיציבה, התרחשותו במספר רב של אזורים מוגנים, העדר איומים משמעותיים, וגם כי לא צפויה ירידה במספריו בעתיד הקרוב. באזורים מסוימים עלולה להיות מדי פעם ירידה מקומית במספרי הפוסום כתוצאה ממשטרי אש לא הולמים, שריפות בר, צמצום בית גידול לחקלאות וטריפה על ידי חתולים, כלבים ושועלים. ההימצאות של הפוסום בסביבה עירונית, מובילה לעלייה בשכיחות של מוות מדריסה.
נדרשים מחקרים נוספים אודות הטקסונומיה של המין, וקביעת מעמדו המדויק של פוסום הטבעת המערבי.
הכלב האדום
הכלב האדום (באנגלית: Red Dog; 1971 – 21 בנובמבר 1979) היה כלב קלפי אוסטרלי שידוע במסעותיו בערבות חבל פילבארה שבאוסטרליה המערבית. היו לו מספר בעלים בתקופות חייו והיה כלב אהוב בקהילת פילבארה בה התפרסם. פסל לזכרו הוצב בעיירה דמפייר, אחת העיירות אליה היה חוזר תכופות. הוא כונה גם בשם "הקלפי האדום".
חייו
ההערכה היא שנולד בעיירה פארבורדו שבאוסטרליה המערבית בשנת 1971.
הוא נקרא במגוון שמות על ידי אלה שהכירו אותו, כולל בלואי, טלי הו והכלב של צפון מערב. טלי הו היה שמו הפרטי, שניתן לו על ידי קולין קאמינגס, שכנראה היה הבעלים הראשון שלו והביא אותו לדמפייר. הכינוי "כלב אדום" יוחס ללכלוך האדום של אזור פילבארה (למרות ש"כלב אדום" הוא כינוי נפוץ לגזע קלפי אדום, בדיוק כמו ש"כלב כחול" או "כחול" הוא כינוי נפוץ לכלב הבקר האוסטרלי).
הבעלים השני שלו היה ג'ון סטזונלי, נהג אוטובוס, שלקח את הכלב איתו באוטובוס שלו. עם סטזונלי, הכלב הרחיק עד לפרת', ברום, רובורן, פוינט סמסון ופורט הדלנד.
למרות שהכלב היה אהוד, מאמינים שהוא הורעל בכוונה ב-1979 בסטריכנין. הכלב האדום נקבר, על ידי הווטרינר ריק פני, בקבר סודי לא מסומן סביב רובורן, שבאוסטרליה המערבית. ספרו Fenny Pip – My first red kelpie מדבר על תקופת היכרותו עם הכלב האדום.
מורשת
זמן קצר לאחר מותו של הכלב האדום, הסופרת האוסטרלית ננסי גילספי כתבה וחיברה אנקדוטות ושירה שנכתבו על ידי מספר אנשים מאזור פילבארה עבור ספרה Red Dog משנת 1983, כפי שעשתה בוורלי דאקט בספרה מ-1993, בשם Red Dog: the Pilbara Wanderer.
הסיפור והפסל של הכלב האדום משכו את תשומת לבם של מספר אנשים שעברו בדמפייר, כולל הסופר הבריטי לואי דה ברנייר. הוא כתב ספר המבוסס באופן רופף על האגדה של הכלב, בשם Red Dog. מועדון הרכבים המקומי נקרא על שמו. הרומן של דה ברנייר עובד לסרט עלילתי אוסטרלי שזכה לשבחים. הוא נוצר באוסטרליה ויצא באוגוסט 2011. את התפקיד הראשי שיחק כלב בשם קוקו. בשנת 2016 שוחרר פריקוול, Red Dog: True Blue, המתאר סיפור מקור לכלב האדום. לואי דה ברנייר גם כתב רומן בשם "כלב כחול" שהיווה את הבסיס לסרט הפריקוול.
עילם (דמות מקראית)
בספר בראשית, נזכר עֵילָם בין בני שם, בנו של נח. ממנו על פי המקרא, יצא עם העילמים, שאחד ממלכיהם היה כדרלעומר מלך עילם בימי אברהם.
עילם נזכר בבראשית:
ובדברי הימים א':
יוסף צבי דינר
ד"ר יוסף צבי (הרש) הלוי דינר (בהולנדית: Joseph Hirsch Dünner. היה רב וחוקר יהדות הולנדי ממוצא פולני, שכיהן כרבה הראשי של יהדות אמסטרדם וראש הסמינר לרבנים בעיר. בעל "חידושי הריצ"ד" על התלמוד.
עילם (דמות מקראית)
זיהוי
יש המזהים את עילם המקראי עם ממלכת עילם שבדרום-מערב איראן, אולם הזיהוי אינו מקובל על כל החוקרים. ההיסטוריון והבלשן עדיה חורון זיהה את עילם עם עאמו המצרי ו-Aḫlame האכדי. במצרית עתיקה אין עיצור נפרד ל-ל', ולכן "עילם" הועתק כ"עאם", ובאכדית היטשטשו האותיות הגרוניות, ולכן ה-ע' הועתקה כ-ח'. חורון נימק את ההסתייגות מהזיהוי עם עילם שבאירן בכך שבעילמית אין ע', ובמקורות ההיסטוריים מעולם לא נכתב השם עם עיצור גרוני (אלא כ-Elam, אֵילם או אילאם), ובכך שעילם המקראי הוא שמי, כמו העאמו וה-Aḫlame.
יוסף צבי דינר
ראשית חייו
דינר נולד בי"ב בטבת ה'תקצ"ג, ינואר 1833 בפרבר של העיר קרקוב בפולין. בן בכור מארבעת בניו של אליעזר (לייזר) דינר, שהיה בעל בית מרזח עני. למד בחדר המקומי. כיוון שגילה כשרון בלימודו, נשלח מגיל צעיר ללמוד מפי רב העיר הרב חיים נתן דמביצר, שהיה לרבו המובהק.
את הסמכתו לרבנות קיבל הרב יוסף צבי דינר מהרב דמביצר ומרבי חיים הלברשטאם. בצעירותו נטה לתנועת ההשכלה, ועקב כך נדקר בגבו על ידי אחד מקנאי קרקוב. אחרי שהחלים מפציעתו היגר ללווירצבורג שבגרמניה בעקבות אחיו.
בגרמניה
בגרמניה התכוון ללמוד מפי הרב יצחק דב במברגר, אך האחרון שלח אותו למינסטרייפל שבחבל הריין, שם התפרנס כמלמד פרטי, ובמקביל השתלם בלימודי חול והתכונן לבחינת הכניסה לאוניברסיטה.
ב-1859 החל ללמוד פילולוגיה שמית וקלאסית ופילוסופיה באוניברסיטת בון.
בהולנד
בהולנד היה הרב צבי דינר חבר בתנועת המזרחי עד יומו האחרון, הוא פרסם מאמרים בביטאונה ואף התכתב עם מייסדה, הרב יצחק יעקב ריינס. הוא פרסם ספר על הציונות בגרמנית ובהולנדית.
באותה תקופה החל לכהן בתפקידו כמנהל הסמינר לרבנים ומורים באמסטרדם. הוא כתב מאמרים במדעי היהדות בכתבי עת מדעיים בגרמנית ובהולנדית. הוא סירב להצעת הממשלה להעביר את הסמינר לעיר ליידן ולהפכו לסניף של אוניברסיטת ליידן, ובשל כך נמנע תקציב הסמינר למשך שנתיים.
בתקופה זה התמודד עם קשיים רבים, אך לאט לאט רכש את אמונם של פרנסי הקהילה, ובשנת 1874 מינו אותו למשרת רב ראשי ואב בית דין באמסטרדם, לאחר כארבעים שנה שלא כיהן איש בתפקיד. למינויו היו שהתנגדו, אם בשל היותו אקדמאי ואם בשל היותו לא-הולנדי, וכתבי פלסתר בגנותו הופיעו באמסטרדם.
הרב דינר כיהן גם כראש בית המדרש האשכנזי "עץ חיים" בעיר. עד מהרה היה למנהיגה הרוחני של יהדות הולנד כולה. הוא תיקן תקנות רבות בתחום החינוך והדת, ושיקם וביצר את מעמד הרבנות באמסטרדם. תוך מספר שנים, תלמידיו תפסו את כל משרות הרבנות בהולנד (למעט רוטרדם), עובדה שהקלה עליו לערוך את השינויים שרצה. הוא נלחם לייסד מערכת חינוך יהודית מלאה, ולא להסתפק בלימוד בבית ספר יהודי אחר-הצהריים.
משפחתו וחייו האישיים
לרב דינר ולרעייתו נולדו 15 ילדים, מתוכם שרדו עשרה. מהם:
גיסו (אחי אשתו) היה המזרחן ד"ר שמואל לאנדואר, שפרסם את המקור הערבי של ספר אמונות ודעות.
אחיו הצעיר היה סבו של הרב יוסף צבי דינר (הקרוי על שמו), רב התאחדות החרדים בלונדון ואביו של הרב יהודה אריה דינר, רב מרכז בני ברק.
נפטר באסרו חג סוכות, כ"ד בתשרי ה'תרע"ב
מתואלים
מַתוּאַלים או מַתַאוִילה (בערבית: متاولة, יחיד: متوال , מֻתַוַאל) הם המוסלמים השיעים היושבים בלבנון (מרביתם מהזרם התריסרי, אולם חלק קטן מהם אסמאעילים). על פי מחקר של ה-CIA הם מהווים נכון ל-2012 27% מאוכלוסיית לבנון. על פי הערכות אחרות הם מהווים כ-40%. נתון זה אינו משתקף בפרלמנט הלבנוני, בו המתואלים זוכים לתת ייצוג של 21% בלבד (27 מושבים מתוך 128) בהתאם להסכם טאיף.
גאוגרפית, מתגוררים המתואלים באזור דרום לבנון ובאזור הבקאע שבמזרח לבנון. השיעים בחרו להתגורר באזורים אלו עוד בתקופת השלטון העות'מאני הסוני, בשל רצונם להימצא בשולי אזורי השליטה של המדינה, כדי שיוכלו לנהל אורח חיים עצמאי, עם מעורבות קטנה ככל הניתן מצד הממשל. נחשלותה של הקהילה בעידן המודרני נובעת, בין השאר, בשל ריחוקה ממרכזי התעשייה, התיירות והתרבות של לבנון. על אף שיפור מסוים באיכות חייהם בחצי המאה האחרונה, גם כיום הקהילה השיעית היא הענייה מבין העדות בלבנון, ואזורי המחיה שלה זוכים לתקצוב נמוך יחסית מהממשל המרכזי.
החברה המתואלית חיה לאורך מאות שנים כשהיא מאוגדת במסגרות שבטיות שבראשן מנהיגים ששלטו בצורה המזכירה את הפיאודליזם באירופה. מנהיגים אלה נקראו "זֻעמאא'" (יחיד: "זעים", زعيم - زعماء), ולא הייתה להם סמכות דתית. הזֻעמאא' שלטו ביד רמה בנתיניהם. בתמורה לזכות לעבד את אדמות הזעים וטובות הנאה אחרות, העבירו הנתינים את מרבית התבואה לזעים, והעניקו לו את נאמנותם המוחלטת. בתקופת המנדט הצרפתי על לבנון התפתח תפקידם של הזֻעמאא' והפך פוליטי יותר. תמורת טובות הנאה ובשל שליטתם הנוקשה בקהילתם, הבטיחו הזֻעמאא' את בחירתם ובחירת מקורביהם לפרלמנט. לאחר שלבנון קיבלה את עצמאותה, הפכו הזֻעמאא לשליטים אזוריים. מלחמת האזרחים של 1975, חזרתם לקהילה של שיעים שבנו את הונם מחוץ ללבנון ואלו שזכו להשכלה אקדמית, ועלייתם של חכמי הדת הקיצוניים לאחר המהפכה האיראנית, ערערו את המבנה החברתי בחברה המתואלית והחלישו את מוסד הזֻעמאא.
המפלגות העיקריות המייצגות את המתואלים כיום הן אמל וחזבאללה. תהליכי הקצנה מתמשכים בחברה השיעית, הסיוע הכלכלי שמעניק חזבאללה לקהילה וגורמים חיצוניים, הביאו להתחזקות הארגון האסלאמיסטי בשנות ה-90 ולאחר נסיגת ישראל מרצועת הביטחון בשנת 2000.
מקורות המתואלים
אין מידע רב אודות מוצאו של הפלג השיעי הלבנוני. דעה רווחת כיום היא כי מוצאם משבט העאמלה שבתימן, שקיבל עליו את האסכולה הג'עפרית השיעית, והיגר ללבנון במאה השביעית. חוקרים אחרים גורסים כי אנשי העדה הם במקור כורדים שישבו באיראן והועברו בתקופתו של צלאח א-דין לסוריה, ומשם עברו לאזור הלבנון. גרסה אחרת טוענת כי המתואלים הגיעו ללבנון כבר במאה השביעית מפרס בהוראת הח'ליף מועאוויה אבן סופיאן.
מקור השם
ישנה הנחה הקובעת כי משמעות השם היא: "חסיד נאמן" (לתורת עלי). אחרים גורסים כי מקור השם במילה "ולאיה" – נאמנות לבית עלי. נראה כי מקור השם "מתואלה" הוא במלחמות שניהל השלטון הממלוכי נגד השיעים בלבנון. בספרות ההלכתית של הסונים מהתקופה הממלוכית, מוזכרים השיעים של לבנון בשם "הסרבנים" (رافضة - ראפצ'ה), כדי לרמוז שהם מסרבים להכיר בשליטי הסונים (ובייחוד בח'ליפים אבו בכר ועומר בן אל-ח'טאב). המונח "סרבנים" הוא שלילי הרבה יותר בקהילה המוסלמית מאשר המונח "שיעה" (שמשמעותו "סיעת עלי", בו מכירים גם הסונים כח'ליף הרביעי, אחד מהח'ליפים ישרי הדרך, והוא נהנה ממעמד רם גם בקרב המאמינים הסונים). המטרה הראשונה של הכינוי הייתה לטשטש את זיקת השיעים לאימאם עלי, ולהדגיש את הגורמים המפלגים המעניקים צידוק דתי לנידוי השיעים מהאומה המוסלמית, וללחימה נגדם. המטרה השנייה של הכינוי נובעת מפסקי ההלכה אשר פורסמו על ידי חכמי ההלכה הסונים נגד השיעים של לבנון באותה עת. ההלכה הסונית שהתפתחה במאה התשיעית לא ראתה את השיעים כפלג שפרש מהאסלאם, וחכמי הלכה, כגון א-שאפעי ואבו חניפה, אף הואשמו על ידי השלטון בתמיכה בשיעה. בתקופת הרדיפות נגד השיעים, חכמי ההלכה הסונים אשר גויסו על ידי השלטון הממלוכי, צריכים היו לשנות את ההגדרה של השיעים, וגם לשנות את שמם כדי להראות לקהילה המוסלמית, כי השיעים של לבנון אינם קשורים כלל לשיעים אשר חכמי ההלכה הסונים הקדומים תמכו בהם. הגדרתם מחדש כמתנגדים עיקריים לסמלי הסונים, והניסיון לנתקם מעלי בן אבי טאלב, גרם למתקפת נגד מצד השיעים של לבנון. מעתה הם ניסו להמציא לעצמם כינוי חיובי, שיעמוד מול המונח "סרבנים". המילה "מתואלה", שמשמעותה "נאמנות ותמיכה", הומצאה כדי להפריך את הטענה כי הם סרבנים ומתנגדים, וכדי לתמוך בטענה כי הם נאמנים ותומכים בשלטון המזוהה עם עקרונות הצדק האלוהיים.
מבנה השלטון החברתי
המתואלים נבדלים מכלל השיעים בעולם בצורת שלטונם הפנימי. רוב האוכלוסייה המתואלית מאוגדת במסגרות שבטיות שבראשן עומדים מנהיגים חילוניים "כמו-פיאודלים" הנקראים "זֻעמאא'" (زعماء, ביחיד: זעים زعيم שפירושו: מנהיג, ראש). הזֻעמאא' שלטו ביד רמה באדמות שבטיהם וגבו מיסים מקומיים. הזעים אפשר לחקלאים לעבד את אדמותיו, ואלו בתמורה העניקו לו את מרבית התבואה ואת נאמנותם המוחלטת. מסורת הזֻעמאא' הייתה קיימת בלבנון במשך מאות שנים, ונותרה חזקה במיוחד בקהילה השיעית השמרנית. הזֻעמאא' השיעים, שימשו במחצית הראשונה של המאה ה-20 כמנהיגי הקהילה, כנציגיהם לפרלמנט הלבנוני (בתקופת המנדט הצרפתי ואילך) עם זאת, כנבחריהם של הקהילה לא טרחו הזֻעמאא' לייצג את האינטרסים של קהילתם, ולדרוש מהמדינה לשפר את מצבה. היה זה תפקיד שבדרך כלל עבר בירושה בין משפחות עשירות בעלות אחוזות, שהתחרו זו בזו.
עם קבלת עצמאות לבנון וביצוע רפורמות בחוק הבחירות ב-1953 שחילק את המדינה לאזורי בחירה קטנים יותר, כך שהשפעתו של אדם אחד פחתה, הפכו הזֻעמאא' בהדרגה לשליטים מקומיים יותר אשר בתמורה לטובות הנאה לנתיניהם, זכו לנאמנותם המוחלטת של בוחריהם. הזֻעמאא' גם הפעילו מיליציות מקומיות (קַבְצ'איאת, قبضايات, תרגום: "בעלי אגרוף"), להגנה על אדמותיהם, להבטחת נאמנות בוחריהם ולגירוש גורמים שעלולים להצביע נגדם בקלפיות. נוכחותן של מיליציות פרטיות אלו השפיעה על התפתחות מלחמת האזרחים בלבנון ב-1975.
ההנהגה הדתית של השיעים הורכבה מחכמי דת עֻלמאא', שהוסמכו כקאדים במדינות השיעיות, בעיקר בעיראק ובאיראן. אחדותם ובידודם של המתואלים היו כה עזים, עד כי מעולם לא התלונן מתואלי בבית דין סוני על פסק דין שנקבע בבית דין מתואלי. אך העֻלמאא' היו חסרי יכולת השפעה חברתית. חוסר יכולת ההשפעה החברתית שלהם יצרה בעבר נוהג שבו העֻלמאא' לא ביקרו את ההנהגה הפנימית של הקהילה, קרי מוסד הזֻעמאא', אלא מיקדו את ביקורתם בשלטון הפוליטי הלבנוני. מצב זה היה תקף עד לעלייתו של האימאם מוסא א-צדר לשלטון בעדה. עליית א-צדר לשלטון בעדה וחכמי דת קיצוניים ממנו, ההגירה הגוברת לביירות ומלחמת האזרחים ערערו את המבנה החברתי המסורתי, וכוחם של העֻלמאא' התחזק על חשבון הממסד השמרני הקודם.
במהלך השלטון העות'מאני
בעוד שלגבי מקורם של המתואלים קיימים מחלוקות ומסתורין, הרי שעל אודות הקשר בין הקהילה השיעית הקטנה בדרום לבנון לבין פרס (ולאחר מכן איראן) קיים מידע החל מתחילתו במאה ה-16, בתקופת האימפריה הספווית. קבוצה של שיעים הגיעו ב-1776 למקום חורבות העיר צור והקימו אותה מחדש. עד היום משמשת צור עיר מרכזית עבור המתואלים בדרום לבנון. המתואלים חיו אז ועד המאה ה-19 תחת שלטון עות'מאני, אך אהדו והזדהו עם פרס, שהתחרתה על ההגמוניה במזרח התיכון עם העות'מאנים, ושנאו את שלטונם הסוני שרדף אותם. בהיותם מיעוט נרדף, נהגו השיעים לגור בשולי אזורי השליטה של העות'מאנים (אם בשלטון סוני ישיר, או דרך שושלות דרוזיות מקומיות). כך יכלה הקהילה לנהל את אורח חייה באופן עצמאי, עם מעורבות קטנה ככל הניתן מצד השלטון העות'מאני. במאה ה-19 החלו להתיישב משפחות מאיראן באזור מחייתם של השיעים, שהביאו עימם השפעות תרבותיות ודתיות מפרס. כך למשל, מחקר אנתרופולוגי הראה כי טקסי העשוראא החלו להתבצע בלבנון בתקופה זו.
במפקד אוכלוסין שנערך ב-1861 היוו השיעים רק שישה אחוזים מתושבי האזור הלבנוני. בשל נטיית המתואלים להסתגר ולגור הרחק ממרכזי השלטון, התשתיות באזורים בהם חיו לא זכו לפיתוח כמו אזורי לבנון האחרים. השיעים גם לא זכו לתמיכה כלשהי של מעצמה זרה, זאת בניגוד לסונים שזכו לתמיכת השלטון העות'מאני, הנוצרים שזכו לתמיכת צרפת ורוסיה, והדרוזים שנהנו מתמיכת בריטניה. בנוסף, הנהגת הקהילה הייתה שבטית או משפחתית, כך שגם ייצוגם הפוליטי של השיעים היה נמוך יחסית לעדות האחרות בלבנון.
במהלך המנדט הצרפתי
עם כינון המנדט הצרפתי ב-1922, היו שיעים שתמכו בו, מאחר שקיוו כי יהיה טוב יותר מהשלטון הסוני הקודם. אחרים תמכו באיחודה של לבנון עם סוריה למדינה גדולה ולא ריכוזית, שתעניק לקהילה השיעית יותר זכויות. בקרב הקהילה השיעית הייתה תמיכה מעטה בלבד ברעיון של לבנון עצמאית, רעיון שהיה נפוץ בקרב העדות האחרות בלבנון.
במהלך שלטון המנדט הצרפתי, נערכו שני מפקדי אוכלוסין בלבנון. במפקד הראשון ב-1921 היוו השיעים 17.23 אחוזים מכלל התושבים, ובמפקד ב-1932 גדל שיעורם ל-18.2 אחוז.
במהלך המרידה הדרוזית בינואר 1926 זכו השיעים בלבנון להישג פוליטי-דתי משמעותי, כאשר הצרפתים הכירו באסכולת המשפט השיעית (הג'עפרית), והקימו בתי דין כאלה. צעד זה של הצרפתים נבע מרצונם לחבב את השלטון הצרפתי על השיעים, כדי ליצור טריז בין השיעים לסונים ולדרוזים שמרדו נגד שלטונם. הצרפתים סברו כי הענקת הטבות לשיעים תמנע יצירת חזית מוסלמית אחידה נגד שלטונם ונגד בני חסותם המרונים.
בשל רצון צרפתי זה, טרחו השלטונות הצרפתיים לשפר את מצבה של הקהילה השיעית. מעמדה של העדה החל להתחזק, ורבים מקרבה החלו לתמוך בעצמאותה של לבנון, שבה קיוו לזכות בייצוג ובעוצמה פוליטית, שכן היו הקהילה השלישית בגודלה (אחרי המרונים והסונים) בלבנון באותה עת. גם בתקופת המנדט הצרפתי המשיכו מרבית השיעים להתגורר בריחוק ממרכזי התעשייה, התרבות והתיירות של לבנון.
המתואלים בישראל
טרם הקמת מדינת ישראל, שכנו כ-4,000 מתואלים בשטחי ארץ ישראל, מרביתם בצפון-מערב הגליל ובשבעת הכפרים הסמוכים לגבולה הצפוני של ישראל. החוקר הבריטי הנרי בייקר טריסטרם מציין בתיאורו את הכרמל: "מרבית השטחים כאן [בכרמל] שייכים למתואלים [...] וכיום הם יושבים בכפרים רבים מיוחדים להם גם כאן וגם בצפון הגליל". במלחמת העצמאות נסו המתואלים ללבנון, כמו רבים מתושביה הערבים של ארץ ישראל, וחיו שם כפליטים פלסטינים. בעקבות פעילות חִזבאללה בפרלמנט, זכו תושביהם של הכפרים באזרחות לבנונית, ויכלו לעזוב את מחנות הפליטים. אחת מתביעות חזבאללה להכרה בסיום ה"כיבוש" הישראלי את לבנון הוא נסיגה ישראלית מכפרים אלו.
לאחר קבלת עצמאות לבנון
ב-1943 החליטו מנהיגי העדות השונות בלבנון, על חלוקת המשרות הפוליטיות בלבנון במסמך (לא כתוב) בשם האמנה הלאומית. מכיוון שהחלוקה התבססה על מפקד האוכלוסין האחרון שנערך ב-1932, בו השיעים היו הקהילה השלישית בגודלה, קיבלו השיעים את המשרה הפוליטית השלישית בחשיבותה (אחרי הנשיא וראש הממשלה) - יו"ר הפרלמנט הלבנוני. התפקיד הוא רשמי בעיקרו, וחסר יכולת ביצועית משמעותית. בנוסף, הקהילה השיעית זכתה לתת ייצוג של 19 מחוקקים בפרלמנט הלבנוני (כ-19.1% מתוך הפרלמנט בעל ה-99 מושבים).
שינוי כלכלי וחברתי
רבים מהמתואלים, שבאופן מסורתי התגוררו באזורים הכפריים של דרום לבנון והבקאע והתפרנסו כחקלאים, איבדו את עבודתם עם כניסתם של כלים מודרניים לתחום. הקמת מדינת ישראל וסגירת הגבול הובילו לאיבוד שוק משמעותי זה לתוצרת הדרום, גורם זה עודד גם הוא את ההגירה לצפון המדינה, בייחוד לביירות. בניסיון למצוא פרנסה טובה יותר ניסו שיעים אחרים את מזלם במדינות מערב אפריקה, דוגמת חוף השנהב, ליבריה וסיירה לאון או במדינות המפרץ הפרסי. עצמאותה של לבנון אפשרה לשיעים רבים ללמוד באוניברסיטאות ממשלתיות. חזרתם של חלק מהיזמים השיעים המצליחים מאפריקה יצרה מעמד ביניים שיעי חדש. אנשים אלו היו מעוניינים להשתתף בפוליטיקה הלבנונית, אולם דרכם הייתה חסומה על ידי ממסד הזֻעמאא', על כן פנו רבים מהם למפלגות השמאל שרעיונותיו על שוויון חברתי נשאו חן בעיניהם.
בשנות ה-40 וה-50 חל גידול מהיר באוכלוסיית המתואלים בלבנון, שנהנו משיעור ריבוי טבעי גבוה, ושיעורם באוכלוסיית לבנון גדל בגלל שיעורי הריבוי הטבעי הנמוכים של האוכלוסייה המרונית ושיעורי הילודה הנמוכים שלהם.
במלחמת 1958 ואחריה
במהלך מלחמת האזרחים הראשונה ב-1958 נקטו השיעים עמדה נייטרלית, בשל הסתגרותם, וחוסר הזדהותם עם הנוצרים או הערביסטים. פואד שהאב שהפך לנשיא לבנון ב-1958, פעל להקמתו של ממשל מרכזי חזק ויעיל, שישלוט גם בקהילות שנמצאו אז בשולי החברה, כמו השיעים. הוא הקים את "המשרד לפיתוח חברתי" ומרכזים לפיתוח במחוזות השונים (מֻחַאפַטַ'ה محافظة ) ששיפרו את מערכת החינוך והבריאות באזורים השיעים, ובנו את התשתיות הבסיסיות שהיו חסרות ברבים מהכפרים השיעים.
בין שנות ה-50 לשנות ה-70 התחזקו הסיעות בעלות אופי עדתי מרכזי מובהק, שנתמכו על ידי מדינות שונות באזור. רק השיעים בלבנון נותרו, בתקופה הנידונה, חסרי "מדינת מגן". פרישתו של פואד שהאב מהנשיאות ב-1964, והפסקת עידן הרפורמות שיזם, הותירה על כנו את מצבם העגום של השיעים, שבשנות השישים נמצאו בעמדת נחיתות חברתית ביחס לשאר העדות בכל פרמטר חברתי ופוליטי. חולשתם הייתה כה רבה, שלמושבים השמורים לשיעים בלבנון, הורצו מועמדים סונים או דרוזים, ידידותיים לשיעים, משום שהקהילה לא יכלה להעמיד מועמדים רציניים משלה.
התחזקות והקצנה
שני תהליכים התרחשו בקרב הקהילה השיעית בלבנון החל משנות ה-60: מחד גיסא התחזקה הקהילה, בשל גידולה הדמוגרפי, וגיבושה על ידי מוסא א-צדר, כך שזכתה ליותר השפעה פוליטית; ומאידך עברו השיעים בלבנון תהליך של רדיקליזציה, שנבע בין השאר ממלחמת האזרחים וביתר שאת לאחר המהפכה האסלאמית באיראן ב-1979 והפלישה הישראלית ללבנון ב-1982 שבאו לידי ביטוי גם בהקמת תנועת חזבאללה.
מוסא צדר ואמל
חכם הדת סייד מוסא א-צדר האיראני שהגיע ללבנון ב-1959 ייסד את האיגוד השיעי הראשון בלבנון - "המועצה השיעית העליונה" ב-1967, ונבחר לעמוד בראשה. בשנות ה-70 הוא ייסד את תנועת המקופחים החברתית (حركة المحرومين -חרכת אל-מַחרוּמין) ודרש מממשלת לבנון בנאומים חוצבי להבות, בהפגנות, בשביתות ובתהלוכות מחאה להקצות יותר משאבים לעדה המקופחת בלבנון ולהגדיל את ייצוגה בפרלמנט הלבנוני בהתאם לאחוז הנוכחי של השיעים באוכלוסייה. א-צדר הצליח למשוך רבים מהצעירים ושכבת הביניים החדשה, שנהו אחר רעיונות השמאל ולעורר את הקהילה מתרדמתה ארוכת השנים.
צדר פעל גם להבטחת "מדינת מגן" למתואלים. בשנת 1973, מעט לפני פרוץ מלחמת האזרחים, ניסח צדר הסכם עם חאפז אל-אסד, נשיא סוריה. בהסכם זה נתן אסד לשיעים בלבנון תמיכה פוליטית-חברתית (ולאחר מכן, במלחמת האזרחים, אף תמיכה צבאית) וצדר, מצדו, נתן הכשר דתי לעלווים בסוריה כמוסלמים-שיעים לכל דבר. הכשר זה סייע לאסד לבסס את שלטונו בסוריה מבחינה ציבורית.
לאחר העלמות א-צדר בלוב ב-1978, מונה חוסיין אלחוסייני לעמוד בראש התנועה, אולם באפריל 1980 החליפו נביה ברי שעד אז שימש כפרקליט התנועה.
במלחמת האזרחים
התקפות צה"ל על לבנון כתגובה לפעילות אש"ף בישראל, הניעו גל הגירה נוסף של שיעים צפונה, לערים, ובעיקר לעיר הבירה, ביירות. השיעים התיישבו בשכונות עוני בדרום ביירות ובמחנות פליטים של הפלסטינים, קבוצת שכונות ומחנות ארעיים אלו זכו לכינוי "חגורת המצוקה" ( حزام البؤس, חִזאם אל-באס). תנאי חייהם הקשים חשפו אותם להשפעת אש"ף, בניגוד לרצון נכבדי השיעים. במהלך המלחמה נקטו הנכבדים (הזֻעמאא'), המנהיגות הפוליטית השיעית המסורתית, קו פשרני בדומה לזה שנקטה המנהיגות הדתית הסונית. רוב כוחה של ההנהגה הפוליטית נלקח ממנה על ידי המנהיגות המליטנטית השיעית ובעיקר על ידי תנועת המקופחים, והמיליציה שלה אמל.
עם פרוץ מלחמת האזרחים ב-1975, השיעים כמעט ולא השתתפו בלחימה. אמל תמכה באופן עקבי בעמדת סוריה, בשל התמקדותה במאבקים בין הנוצרים לבין הדרוזים, הסונים והפלסטינים. עיקר פעילותה של אמל בשנים הראשונות למלחמה הייתה בהגנה על האזורים השיעיים. אמל גם חששה מעריקת לוחמים ותומכים משורותיה למפלגות חילוניות ולכן נאבקה על שליטה באזורי מחייתם של השיעים בלבנון. בשנים 1980–1982 (עד הפלישה הישראלית) נלחמה אמל נגד אש"ף על השליטה במחנה הפליטים בפאתי ביירות, בורג' אלברנג'ה ונגד מפלגות השמאל (ארגון הפעולה הקומוניסטית, המפלגה הקומוניסטית הלבנונית ותומכי הבעת') על השליטה בשכונת העוני השיעית שיאח. קרבות נוספים התנהלו גם באזור החוף על כביש צידון-צור, בצידון עצמה ובדרום לבנון.
טרם הפלישה הישראלית ללבנון ניסו לוחמי אמל לפרק מנשקם את הפלסטינים בדרום לבנון ובצידון ולגרשם משטחם, בשל הנזקים הרבים שהסבו ההפצצות הישראליות לדרום לבנון (שבאו בעקבות פעולות טרור פלסטיניות). מרבית השיעים בדרום לבנון קיבלו בברכה את פלישת ישראל ללבנון, בתקווה כי צה"ל יוכל לגרש את הפלסטינים מאזור מחייתם, שכן הם הפכו את הדרום לשטח הפקר. יחידות אמל קיבלו הוראות שלא להשתתף בלחימה נגד ישראל, ובמקרה הצורך אף להיכנע לכוחות הישראליים. לעומת זאת, עם התקדמות צה"ל צפונה לאורך כביש החוף, פעלו לוחמי אמל לצד אש"ף, הסורים וארגוני השמאל, בטענה כי מדובר בהתנגדות לניסיון כיבוש. בעקבות החלטת מפקדת אמל שלא להילחם בישראל, פרשו מספר ארגונים מאמל, כשהבולט ביניהם הוא ארגון חזבאללה. התנהלות צה"ל בדרום לבנון והישארותו שם לאורך זמן, שינתה את עמדת מרבית השיעים נגד ישראל. אמל שינתה את עמדתה באופן רשמי בסוף 1983 והחלה להיאבק גם היא נגד צה"ל וצד"ל.
הקמת חזבאללה
על פי הערכות צה"ל, בשנת 1980 כ-30 אחוזים מתושבי לבנון היו שיעים. להערכת מחלקת המדינה האמריקנית ב-1987 הקהילה היוותה כבר 41 אחוזים מאוכלוסיית לבנון.
מלבד הלהט המהפכני שהציתה המהפכה האסלאמית באיראן בקרב השיעים ברחבי העולם, כינונו של משטר בעל אמצעים, שמדיניותו הרשמית היא לייצא את המהפכה לאזורים אחרים בעולם, השפיעה רבות על המתואלים. קבוצת חכמי דת צעירים, שקיבלו את השכלתם הדתית באולפנות בנג'ף וקום בשנות ה-60 וה-70, בעת שלימדו שם אקטיביסטים דוגמת איתוללה מוחמד באקר א-צדר שבו ללבנון עם חוסר אמונה בשיטת השלטון בלבנון, תוך רצון להחליפה בשלטון דתי. אחד מחכמי דת אלו היה סייד מוחמד חוסיין פדלאללה, שגיבש בשנות ה-60 וה-70 קבוצת תלמידים סביבו והטיף להם את הצורך בשינוי המסורת השיעית של חוסר פעולה, הוא טען כי עליהם לפעול ובמקרה הצורך להרים נשק כדי לשנות את המערכת הלבנונית.
לא ניתן לייחס את הקצנת השיעים אך ורק למגמת האקטיביזם באולפנות הדתיות השיעיות ועליית משטר ח'ומייני באיראן. מלחמת האזרחים, אילצה את המתואלים להתחמש כדי להגן על קהילתם ולפעול באלימות, בראייתם, כדי לקדם את האינטרסים השיעיים. העלמות א-צדר ב-1978, והחלפתו בהנהגה החילונית של נביה ברי לא נשאה חן בעיני רבים מחכמי הדת בארגון, הפלישה הישראלית ללבנון ב-1982 והתמיכה האיראנית בחימוש ואימון דרך משמרות המהפכה הובילו לפרישת מספר לוחמים והוגים מאמל להקמת ארגון חִזבאללה ( حزب الله - מפלגת האל) ב-1982. הארגון פעל בתחילת דרכו בעיקר כארגון טרור (לא גרילה) וביצע מספר רב של פיגועי תופת נגד מטרות מערביות וישראליות וחטיפת דיפלומטים ועיתונאים זרים. בפברואר 1985 הכריזו חברי הארגון באופן רשמי על הקמתו במכתב לעיתונות, שיח' סובחי אל-טופיילי נבחר לכהן כמזכיר הכללי של הארגון ב-1989.
מאבק פנימי
עם התגברות כוחו של חזבאללה באמצע שנות ה-80 (בין השאר בשל נסיגת ישראל לרצועת הביטחון, שנתפשה כהודאה בתבוסה), הוא החל לדחוק את רגליו של הארגון השיעי הוותיק אמל, שנחלש באותה העת בשל לחימתו בשתי חזיתות - נגד ישראל בדרום לבנון ונגד הפלסטינים במלחמת המחנות בערים. לטענת "המנהיג הרוחני" של חזבאללה, מוחמד חוסיין פדלאללה, לאחר נסיגת ישראל לרצועת הביטחון, 90 אחוזים מפעולות הטרור נגד צה"ל התבצעו על ידי הארגון. בעוד שחזבאללה ייצג את האינטרסים האיראניים בלבנון, אמל נותר נאמן לנותנת חסותו - סוריה.
עם תום מלחמת המחנות, התפנה אמל להיאבק על הנהגת הקהילה השיעית מול חזבאללה. ב-6 במאי 1988 תקפו לוחמי אמל את עמדות חזבאללה באזורי מחנות הפליטים שלאורך החוף וסמוך לשדה התעופה. לאחר הצלחות ראשוניות, תוגברו אנשי חזבאללה בלוחמים של משמרות המהפכה האיראניים שהגיעו מהבקאע, ותוך שבוע השתלטו על עמדות של אמל לאורך הכביש מנמל התעופה למרכז ביירות. הסורים שנבהלו מהחלשות אמל, הקיפו את הצדדים הלוחמים בטנקים וכוחות חי"ר והפסיקו את הלחימה. משא ומתן בין הארגונים נכשל והלחימה התחדשה, כאשר לצד חזבאללה התייצבו יריביה הוותיקים של אמל - אש"ף, הדרוזים והקומוניסטים שהצליחו לכבוש עמדות נוספות של אמל. הסורים שבו וכפו הפסקת אש ב-25 במאי 1988 והוסכם כי לשטח המריבה ייכנסו חיילים סורים ושוטרים לבנונים. סה"כ ההרוגים בפחות מחודש לחימה עמד על כ-300 איש. באוגוסט ונובמבר שוב נאבקו הארגונים זה בזה, עד שכוחות סורים הפסיקום. גל לחימה פרץ בין המיליציות ב-1 בינואר 1989, ב-7 בינואר ביצע חזבאללה תקיפת פתע על כפרים תומכי אמל באזור צידון והרג כ-80 איש, טרם הצליח אמל להחזיר את השליטה על הכפרים לידיו. ב-30 בינואר חתמו הצדדים על הסכם שלום, בלחץ מדמשק. לחימה ספורדית פרצה שוב ושוב בין הצדדים עד חתימת הסכם הפסקת אש הסופי ב-4 ביולי 1989.
לאחר הפסד אמל, הכריז נביה ברי על פירוק המיליציה וקרא ללוחמים להשתלב בחטיבה השישית (השיעית) של צבא לבנון. עם זאת, שמר הארגון על מיליציה קטנה ומחסני נשק בדרום לבנון.
בתקופת הסדר הסורי
בתום מלחמת האזרחים בלבנון נחתם בין צירי פרלמנט לבנון הסכם טאיף על פיו הוגדל ייצוגם של המוסלמים, ובכלל זאת של השיעים מ-45 אחוזים ל-50 אחוזים בפרלמנט הלבנוני. מספר המושבים שהוקצו לשיעים הוגדל מ-19 ל-27 (אולם אם לחשב גם את גידול מספר מושבי הפרלמנט מ-99 ל-128, השיעים מחזיקים רק בכ-21 אחוזים מהמושבים, גידול של שני אחוזים בלבד). ההסכם גם הרחיב את סמכויותיו של יו"ר פרלמנט לבנון השיעי. הסכם טאיף ו-17 הסכמים נוספים שנחתמו בין סוריה לבין לבנון העניקו לדמשק שליטה רבה על הנעשה בלבנון. סוריה ואיראן לא היו מעוניינות בפירוק חזבאללה מנשקו, גם עם תום מלחמת האזרחים, משום שראו בארגון כלי נוח למאבק נגד ישראל. עשר שנות העימות בין חזבאללה לבין צה"ל וצד"ל בדרום לבנון, העצימו את תמיכת הקהילה השיעית בחזבאללה, שנתפש בעיני רבים כמגן היחיד על לבנון מפני הכיבוש הישראלי. בסיוע איראני, המשיך הארגון לגדול במספר לוחמיו ואיכותם ולהתמסד למסגרת סמי-צבאית. במימון איראני (כחלק מהמימון הכולל של חזבאללה) החל הארגון להתפתח לתחומים חברתיים ופוליטיים, בהענקת שירותי בריאות ורווחה (בכלל זאת מנגנון לחלוקת מנות מזון לאלפי משפחות מדי חודש), בנקאות וחינוך דתי לשיעים.
בתקופת ההשפעה הסורית בלבנון, אלצה דמשק את שתי המפלגות השיעיות להשתתף בבחירות לפרלמנט ברשימה מאוחדת, כדי להבטיח את חולשתן של כל הקבוצות הפוליטיות במדינה. נבחרי חזבאללה השתתפו לראשונה בבחירות לפרלמנט הלבנוני ב-1992, באותה העת זכו 12 ממועמדי חזבאללה במושבים והפכו למפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט בן 128 המחוקקים. לאחר שישראל חיסלה את מזכ"ל חזבאללה, עבאס מוסאווי בפברואר 1992, הוא הוחלף על ידי סייד חסן נסראללה.
בחירות 1996 (אוגוסט - ספטמבר) התרחשו על רקע מבצע ענבי זעם (אפריל) שהגביר את הפופולריות של חזבאללה. השפעת סוריה על מהלך הבחירות, שנערכו בשנה זו בחמישה סבבים, בהפרשי שבוע בכל מחוז גם כן הייתה ניכרת. לאחר סקרים עצמאיים שערכה, שהראו על פופולריות רבה, דרשה חזבאללה מאמל ומסוריה כי במקרה והמפלגות ירוצו שוב ברשימה מאוחדת, למועמדי הארגון ישמרו שישה מקומות בנפות בעלבכ ואל-הרמל, שישה מושבים מתוך שלושה-עשר מושבי השיעים בדרום לבנון, שני המושבים בבעבדא ובביירות שזכו בהם בבחירות ארבע שנים קודם לכן, ושלארגון תהיה זכות בחירה על המועמדים הנוצרים בדרום לבנון. סוריה ואמל סירבו לדרישה זו. חזבאללה נותר ללא שותפות פוליטית שיכל ליצור, בשל איסור סוריה עליו ליצור גוש עם המפלגה הקומוניסטית בלבנון או עם שיעים שהתנגדו לנוכחות הסורית בלבנון. הנהגת אמל, מצידה, החליטה לרוץ ברשימה מאוחדת יחדיו על התעשיין הסוני רפיק אל-חרירי, מתנגד מתון להמשך נוכחות סוריה בלבנון. שיקוליו של נביה ברי היו פרגמטיים - חרירי היה פופולרי ביותר בלבנון, והצטייר כ"משקם לבנון", משום שהשקיע מכספו הפרטי לביטול נזקיה הקשים של מלחמת האזרחים. התוצאות הראשונות של סבבי הבחירות במחוז צפון לבנון, הר הלבנון ומחוז ביירות היו הצלחה מסחררת למחנה חרירי, לאחר שהוכרעו 82 מתוך 128 מושבי הפרלמנט, הרשימה המאוחדת זכתה ל-55 מושבים מתוכם. חאפז אל-אסד זימן את ברי לביירות, ואילץ אותו לעזוב את רשימת חרירי טרם הבחירות במחוז דרום לבנון, אולם יש הטוענים כי לאור כישלונה בבחירות, התקפלה חזבאללה והסכימה לחזור לשותפות עם אמל. אמל חזרה לשותפות עם חזבאללה, אך למרות זאת קרא חרירי לתושבי דרום לבנון להצביע עבור מועמדי אמל, למושבים השיעיים של דרום לבנון. בבחירות אלו זכה חזבאללה רק בעשרה מושבים.
בבחירות המקומיות ב-1998 ספג חזבאללה תבוסה על חשבון אמל, ברבים מאזורים שנחשבו "בטוחים" עבורו דוגמת בעלבכ. נראה כי הסיבה לכך היה תכנון לקוי של מערכת הבחירות ואי הקצאת משאבים למרוצים בהם ניצחון חזבאללה נראה ודאי. עם זאת, הצליחה חזבאללה לגבור על אמל בבחירות למועצות המקומיות בדרום ביירות השיעית.
נסיגת צה"ל מלבנון ב-2000 העלתה את קרנו של חזבאללה, גם ברחבי העולם הערבי, כארגון היחיד שיכל לעוצמתה הצבאית של ישראל. יכולתו של הארגון להמשיך להחזיק בנשקו, לאור ה"כיבוש" של חוות שבעא, העניקו לו כוח פוליטי שלא היה לאמל. מערכי השיקום (ג'יהאד הבניה), החינוך, הבריאות והרווחה שהעניק חזבאללה (מכספים איראניים) לתושבי דרום לבנון, הבקאע ושכונת הצ'אחיה בדרום, קנו את לבבותיהם של השיעים.
בבחירות לפרלמנט ב-2000 בעת ש"רצו" ברשימה משותפת עם אמל, זכה חזבאללה בשישה מושבים, אמל בשבעה והרשימה המשותפת "סיעת ההתנגדות והפיתוח" שכללה גם עצמאים זכתה ב-22 מושבים.
בשנות ה-2000
בשנת 2006 היו השיעים יותר מ-40 אחוזים מקרב תושבי לבנון, והם הקהילה הדתית הגדולה ביותר במדינה. עם זאת, אזוריי מחייתם של השיעים - דרום לבנון ומערב ביירות לא זוכו לתמיכה ממשלתית משמעותית.
בבחירות הראשונות בהן חזבאללה לא אולץ לרוץ יחדיו עם אמל, היו הבחירות המקומיות ב-2004. נראה כי עניינה של סוריה היה להדגים לממשל האמריקני את כוחה האמיתי של חזבאללה, לאחר קבלת "חוק האחריות הסורית" בבית הנבחרים האמריקני, שדרש מסוריה להסיג את חייליה מלבנון. כך ניסתה סוריה להבהיר למערב את הנחיצות שבכיבוש הסורי את לבנון. חזבאללה זכה לשליטה ב-21 אחוזים מכלל מהמועצות המקומיות בלבנון - בכלל זאת, 60 אחוזים מהמועצות המקומיות במחוז דרום לבנון (לעומת 55 אחוזים בבחירות ב-1998). בה בעת, אמל איבדה 15 אחוזים מהמועצות המקומיות בדרום (30 אחוזים מהמועצות המקומיות ב-2004 לעומת 45 ב-1998). עם זאת, אמל הצליחה מאוד באזור צור ובשכונת צ'אחיה בדרום ביירות. בבקאע, הצליחה חזבאללה לנצח ב-27 מתוך 30 המועצות המקומיות בהן התחרו מועמדיה. סוריה לא רק אפשרה לחזבאללה לממש את הפופולריות הרבה שלה בלבנון, היא גם סייעה לה, למשל באזור הבקאע נוצרה שותפות בין חזבאללה למפלגת הבעת' הלבנונית הפופולרית באותו אזור, מה שהקשה על אמל ליצור שותפות פופולרית משלו. אחוזי ההצבעה באזורים השיעיים היו הגבוהים במדינה (70 אחוזים באזור בעלבכ, 65 אחוזים באזור אל-נבטיה בדרום, לעומת 20 אחוזים בביירות ו-30 אחוזים בטריפולי.
לאחר נסיגת סוריה מלבנון
שתי המפלגות המייצגות את השיעים התנגדו לנסיגה הסורית מלבנון מתוקף החלטה 1559 של מועצת הביטחון, אם כי לא בפה מלא, ולא השתתפו במהפכת הארזים. שתי המפלגות פועלות כיום לביטול המפתח העדתי, כך שהרוב השיעי בלבנון יהיה ניכר גם בפרלמנט, ולהנמכת גיל ההצבעה ל-18 מ-21, מאחר שמרבית הצעירים בלבנון הם שיעים.
גם בבחירות לאחר נסיגת סוריה ב-2005 חזר חזבאללה לשותפות עם אמל, והפעם עם מפלגות פרו-סוריות נוספות, בשם "סיעת ההתנגדות והפיתוח". חזבאללה יותר מהכפיל את כוחו בפרלמנט, עם זכייה ב-14 מושבים, אמל זכה ב-15 מושבים, הסיעה זכתה ב-35 מושבים סך הכול, ובכלל זאת בכל המושבים של דרום לבנון למעט אחד. בבחירות לאורך כל תקופת החסות הסורית בלבנון ובבחירות ב-2005 נבחר ראש מפלגת אמל, נביה ברי לתפקיד יו"ר הפרלמנט הלבנוני.
לצד תפישה זו של ניצחון חזבאללה במלחמת לבנון השנייה בקרב המתואלים, חזבאללה זכה ביקורת פנים-לבנונית בשל פעולתו למען אינטרסים זרים, המזיקים ללבנון. תפישת הגיס השלישי הזיקה למתואלים, ומספר חוקרים טוענים כי המלחמה החזירה את המתואלים לשולי החברה בלבנון. למרות הביקורת הפנים-לבנונית על חזבאללה, נראה כי התמיכה בארגון בקרב השיעים לא תשתנה באופן משמעותי, בשל המבנה הפוליטי העדתי בלבנון, המאלץ את הלבנונים לתמוך במפלגות עדתיות בלבד, כדי שיבטיחו את קידום אינטרסיהם.
לאור תפישת ניצחונה של חזבאללה במלחמת לבנון השנייה על ידי חלק גדול מהלבנונים, החל הגוש של אמל, חזבאללה ומפלגות פרו-סוריות אחרות לדרוש את הגדלת ייצוגו הפוליטי בממשלה לשליש. מאחר שהחלטות משמעותיות של ממשלת לבנון, דוגמת אישור הסכמים, על פי חוקת לבנון צריכות להתקבל ברוב של שני שלישים (חוקת לבנון, חלק III, פרק 3, סעיף 65, פסקה 5), הענקת השליש החוסם לשיעים יצור מצב בו תוענק להם זכות וטו על החלטות הממשלה. גורם נוסף שבגללו החלו השיעים לדרוש את השליש החוסם, היה כדי למנוע ממשלת לבנון לאשר את ההסכם עם האומות המאוחדות על הקמת בית דין בינלאומי, לשיפוט החשודים ברצח רפיק אל-חרירי, מהלך אליו סוריה מתנגדת בתקיפות.
עם סירובו של ראש הממשלה סניורה וחברי קואליציית 14 במרץ להעניק לאופוזיציה שליש חוסם, ב-13 בנובמבר 2006 התפטרו כל חמשת השרים השיעים מהממשלה: שר החוץ פוזי צַלוּח (העצמאי המקורב לחזבאללה) שני שרי אמל (האחראים על תיקי הבריאות והחקלאות) ושני שרי חזבאללה (האחרים על תיק המים והאנרגיה ועל תיק העבודה). בתחילת המשבר ניסתה אמל לגשר בין חזבאללה לבין תומכי סניורה וקראה להמשך "הדיאלוג הלאומי". במחאות האופוזיציה גם אמל קראה יחד עם חזבאללה ומפלגתו של הנוצרי מישל עון להחלפת ממשלת סניורה. נביה ברי, יו"ר הפרלמנט סירב לכנס את המחוקקים כדי לדון באישור בית הדין בתואנה כי האישור שהתבצע בממשלה היה לא חוקתי, בשל התפטרות השרים השיעים מהממשלה טרם ההצבעה (על פי חלק VI, פרק 95, סעיף 2 בחוקת לבנון על הממשלה לייצג את כל הפלגים במדינה). ב-1 בדצמבר 2006 התבצעה הפגנת כוח של האופוזיציה בעצרת המונית בה השתתפו כ-800,000 איש, מרביתם תומכי חזבאללה, שדרשו את התפטרות הממשלה. לאחר קריאה טלוויזיונית של חסן נצראללה, התייצבו כמיליון איש מול בניין הממשלה בביירות בדרישה להתפטרותה. לאחר ההפגנה נותרו בכיכר מאות תומכי חזבאללה באוהלים, ששהו במקום במשך יותר משנה בכל שעות היממה ומנעו גישה של עובדי הממשלה למשרדיהם. ב-7 במאי 2008, לאחר שממשלת לבנון קיבלה שתי החלטות שפגעו במרות חזבאללה, יצאו לוחמים של הארגון ותוך ימים ספורים השתלטו על כל בירות. בעקבות הפגנת כוח כה בוטה של האופוזיציה, ב-21 במאי לאחר שנה וחצי של קיפאון פוליטי, הגיעו האופוזיציה בראשות חזבאללה והקואליציה בראשות תנועת 14 במרץ של סעד חרירי להסכם חלוקת כוח חדש. ההסכם, הידוע בכינוי הסכם דוחה על שם העיר בה נחתם, הגדיר לראשונה בהיסטוריית העדה השיעית בלבנון כי האופוזיציה (בה המפלגות השיעיות מהוות רוב) תזכה לגוש חוסם של שליש משרי הממשלה. ב-11 ביולי הושבעו הממשלה החדשה, בראשות פואד סניורה והנשיא מישאל סולימאן ובה שר העבודה המייצג את חזבאללה.
אפרים גולדנברג
אפרים גולדנברג (בספרדית: "Efrain Goldenberg Schreiber, o "Efraim, נולד בלימה, פרו ב-29 בדצמבר 1929) הוא יהודי פרואני, שכיהן כראש ממשלת פרו במשך כשנה וחצי, תחת נשיאותו של אלברטו פוג'ימורי, מ-17 בפברואר 1994, עד 28 ביולי 1995. כיהן לסירוגין גם כשר האוצר ושר החוץ. הוא היהודי הראשון שכיהן כראש ממשלת פרו (אחריו כיהנו בפרו כראשי ממשלה שני יהודים נוספים: יהודה סימון (2008 - 2009) וסלומון לרנר גיטיס (2011)).
קורות חיים
גולדנברג נולד ב-1929, בלימה בירת פרו, להורים יהודים שהיגרו מרוסיה ומגרמניה, לפרו, לאחר מלחמת העולם הראשונה. גדל בעיירת החוף הפרואנית טאלאר, בה היה התלמיד היהודי היחיד בבית הספר היסודי. את לימודי התיכון עשה בלימה, בבית הספר הוותיק (נוסד ב-1917), לבנים (רק ב-1994 הוא הפך לבית ספר מעורב) של המעמד העליון הפרואני - Colegio San Andres. רבים מבוגרי בית ספר זה היו בהמשך למדענים, אנשי מסחר ואף פוליטיקאים מהחשובים בפרו, לרבות הנשיא ה-84 של המדינה - ניקולאס לינדלי לופז. למד משפטים ומדעי הרוח באוניברסיטת סן מרכוס בלימה, מ-1946 עד 1952 ומשסיים את לימודיו עבד בעסק המשפחתי, כיצואן, והיה במשך שנים רבות מעמודי התווך של קהיליית העסקים הפרואנית. בנוסף, היה גם חבר הנהלת הקהילה היהודית של לימה.
פוליטיקה
ב-28 באוגוסט 1993 מינה אותו הנשיא אלברטו פוג'ימורי לשר החוץ שלו. מינוי זה נעשה כחלק ממדיניות אותה נקט פוג'ימורי כמעט מאז נבחר לנשיאות פרו ב-1990, לבחור לתפקיד שרי החוץ שלו דווקא אנשים שאינם דיפלומטים. כחצי שנה אחר כך, ב-17 בפברואר 1994 פוג'ימורי מינה את גולדנברג בנוסף לכך גם לתפקיד ראש הממשלה שלו. בכך היה גולדנברג לראש הממשלה היהודי הראשון של פרו. ראש הממשלה היהודי השני של פרו היה יהודה סימון (2008 - 2009) והשלישי סלומון לרנר גיטיס (2011).
ב-28 ביולי 1995, כשלושה חודשים אחרי בחירתו לנשיאות פרו לתקופת כהונה שנייה ברוב עצום באפריל, פיטר פוג'ימורי את גולדנברג משני תפקידיו, הן כראש ממשלה והן כשר חוץ. הדבר נעשה כחלק ממדיניותו של פוג'ימורי, שלא להשאיר את אנשיו זמן רב מדי בתפקידיהם, שמא יצברו כוח רב מדי.
לאון קס
לאון ריצ'רד קס (באנגלית: Leon Richard Kass; נולד ב-12 בפברואר 1939) הוא רופא, ביולוג, סופר, פובליציסט ומחנך. פרופסור לביולוגיה באוניברסיטת שיקגו. יהודי אמריקאי נאו-קונסרבטיבי. כיהן כיו"ר המועצה הנשיאותית לביו-אתיקה בשנים 2001–2005, בתקופת הנשיא ג'ורג' בוש (הבן). חתן פרס "הרצאת ג'פרסון" לשנת 2009 של הקרן הלאומית למדעי הרוח. חבר ה-AEI ("מכון היוזמה האמריקאית לחקר מדיניות ציבורית", American Enterprise Institute for Public Policy Research) הקונסרבטיבי, שהוקם ב-1943 ושמושבו בוושינגטון. וחבר מועצת המנהלים של מרכז שלם שבירושלים.בשנים 2019-2016 שימש מרצה אורח במרכז האקדמי והעביר סמינרים לסטודנטים ולאנשי סגל, וכיום משמש דיקן הסגל במרכז האקדמי שלם.
קורות חיים
קס נולד בשיקגו, להורים יהודים יוצאי מזרח אירופה, שגידלוהו כיהודי חילוני, סוציאליסט, הדובר יידיש כשפת אם. כבר בגיל 15 הוא סיים את לימודי התיכון ובהיותו בן 19 סיים בהצטיינות תואר ראשון (B.Sc) בביולוגיה באוניברסיטת שיקגו. ארבע שנים אחר כך סיים את לימודיו בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת שיקגו (M.D בהצטיינות) ולאחר מכן התמחה בבית החולים "בית ישראל" בבוסטון מסצ'וסטס, השייך לאוניברסיטת הרווארד (לא לבלבל עם "המרכז הרפואי בית ישראל" הניו יורקי, השייך ל"ישיבה יוניברסיטי").
סיים את הדוקטורט (Ph.D) באוניברסיטת הרווארד בביוכימיה ב-1967 וביצע במשך כשלוש שנים לאחר מכן שורת מחקרים בביולוגיה מולקולרית עבור שירות הבריאות הפדרלי האמריקאי, אשר תוצאותיהם פורסמו בכתבי עת מקצועיים שונים. עם זאת, כבר מתחילת דרכו המדעית עסק גם בביו-אתיקה ומהר מאוד הפך תחום זה למרכז עיסוקו. ב-1970 הוא עזב את המחקר ואת שירות הבריאות הציבורי ומכאן ואילך התמקדה הקריירה שלו בביו-אתיקה.
בשנים 1982 - 1988 הוא כיהן כחבר הנהלת הקרן הדו לאומית (ארצות הברית - ישראל) למדעים.
ב-1961 נישא לאיימי קס (אפפל) (ילידת 1940), חוקרת נאו-קונסרבטיבית ידועה בזכות עצמה, במכון הדסון שבוושינגטון ופרופסור ללימודים קלסיים באוניברסיטת שיקגו. בני הזוג קס שיתפו לעיתים פעולה. שניהם יצרו ב-1977, יחד עם כמה עמיתים, את קורס הליבה הפופולרי ביותר עד היום במדעי הרוח באוניברסיטת שיקגו, הקרוי "אדם ואזרח". הם גם שיתפו פעולה במתן קורסים, הרצאות וסמינרים באוניברסיטת שיקגו, בנוגע ל"חיזור ונישואין" ובשנת 2000 אף יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת נוטרדם ספר בעריכתם המשותפת בעניין זה - Wing to Wing, Oar to Oar: Readings on Courting and Marrying. יש להם שתי בנות והם גרים לסירוגין בוושינגטון ובשיקגו.
מרצה
החל מ-1972 משמש קס כמרצה, תחילה בסנט ג'ון קולג' באנאפוליס, מרילנד, אחר כך באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון ומ-1976 עד היום באוניברסיטת שיקגו. הקורסים והסמינרים שהוא נותן הם בתחומים מגוונים ביותר, הן במדעים והן במדעי הרוח והכיוון הכללי הוא תורת המוסר והכיוון האתי של ההתקדמות המדעית. הוא זכה בכמה פרסים אקדמאיים בהקשר זה.
בשנים האחרונות החל קס גם להרצות ולכתוב על התנ"ך, במיוחד על ספר "בראשית". הוא עושה כן, לאו דווקא מהכיוון הדתי, אלא יותר תוך בחינת ההיבטים הפילוסופיים של הספר, כדרך ללימוד כיצד ניתן לשפר את "המצב האנושי" כדבריו. ב- 2003 יצא לאור, בהוצאת "פרי פרס", ספר שכתב בעניין זה - The Beginning of Wisdom: Reading Genesis.
רשימת הקורסים והסמינריונים של קס, כיום (2011), על פי הפרסום הרשמי של אוניברסיטת שיקגו
ביו-אתיקאי
ב-1975 עמד קס בראש ועדה ציבורית של האקדמיה הלאומית האמריקאית למדעים, שכתבה את המסמך הציבורי הראשון שניסה להעריך את התוצאות החברתיות והמוסריות של ההתקדמות המדעית בביוטכנולוגיה.
החל משנות התשעים סערה בארצות הברית מחלוקת קשה בשאלת המחקר בתאי גזע - Stem Cells - עובריים. מחד, הייתה זו חזית המחקר הביולוגי, משום שמתאי הגזע הללו ניתן לייצר בסופו של דבר כל איבר וחלק בגוף האדם. מאידך, היו שראו בשימוש בתאים עובריים משום רצח, פשוטו כמשמעו ולא משנה באיזה שלב התפתחות נמצא העובר ממנו נלקחו אותם תאי גזע. באוגוסט 2001 הודיע הנשיא ג'ורג' בוש (הבן) על הקמת "המועצה הנשיאותית לביו-אתיקה", שמטרתה הראשונית הייתה לייעץ לו האם לממן את המשך המחקר בתאי גזע, אם לאו, אך היא הוסמכה לייעץ גם בכל שאר הבעיות הביו-אתיות. בראש המועצה הזו הועמד קס והוא גם היה זה שקבע את הרכבה בפועל. זו הייתה אחת הסיבות לכך שבפברואר 2002 כינה אותו השבועון U.S. News and World Report, "הפילוסוף של הנשיא".
מינויים למועצה של מתנגדי המחקר בתאי גזע ומתנגדי שיבוט אנושי גרם לכך שהיו כאלה שהאשימו את קס שהוא ממלא את המועצה, בכוונה, בשמרנים. קס מצידו טען שדווקא הוא הרכיב לראשונה מועצה מדעית מהסוג הזה, שנתנה מקום גם למתנגדי ההפלות ובכך איפשרה לכל מגוון הדעות בציבור האמריקאי, להשפיע בסוגיות הביו-אתיות, בניגוד לעבר.
קס כיהן כיו"ר המועצה עד אוקטובר 2005 והמשיך להיות חבר בה גם בשנתיים שלאחר מכן. בתקופת כהונתו כיו"ר המועצה היא הפיקה חמישה דו"חות שהיוו בעצם ספרים של ממש, בשורת סוגיות ביו-אתיות ציבוריות, בנוסף לדו"חות מורכבים פחות, הממליצים כולם לנשיא כיצד לנהוג בשורת נושאים הקשורים למחקר הביולוגי, שהיו במחלוקת בציבוריות האמריקאית.
בסוגיית המחקר בתאי גזע עובריים המלצת המועצה הייתה שלא להרוג עוברים לצורך ניסויים מחקריים, אלא המועצה המליצה להשתמש בעוברים מתים (שניתן עדיין להפיק מהם תאי גזע חיים), ליצור מעין עוברים מלאכותיים בהנדסה גנטית, וכן להשתמש בשיטות מדעיות אחרות, המאפשרות כולן הפקת תאי גזע או אפילו תאים מעוברים ממש, בלי לגרום להרג, כך שניתן יהיה מחד להמשיך במחקר ומאידך לעשות זאת ללא פגיעה בחיים. הסוגיה כולה נפתרה בסופו של דבר זמן קצר לאחר הוצאת דו"ח המועצה הרלוונטי, כשהומצאו שיטות להפקת תאי גזע מבני אדם מבוגרים (למשל הפיכת תאי עור חזרה לתאי גזע), במקום להפיקם מעוברים.
דעותיו
קס ואשתו החלו את דרכם הפוליטית כאנשי שמאל. קס חונך מבית, כסוציאליסט ובאמצע שנות השישים, בעודו סטודנט לרפואה ואחר כך מתמחה, היו הוא ואשתו פעילי זכויות אדם במיסיסיפי שבדרום ארצות הברית. לדבריו, ההיכרות עם המעמד הנמוך, השמרני וההשוואה בינם לבין אנשי הרווארד ה"מתקדמים" גרמו אצלו לתחילתו של תהליך הדרגתי של מעבר ימינה, לכיוון השמרני יותר, שבמקרה שלו כלל גם התקרבות וחזרה ליהדות.
כבר ב-1967 החל קס להביע דעות שמרניות יותר. במכתב למערכת של וושינגטון פוסט, שכתב אותה עת, בעקבות מאמר על ההתקדמות המחקרית ב"שיבוט" בני אדם, הוא קרא להמשיך אמנם במחקר בכיוון זה, אולם בזהירות רבה מאוד, שמא נאבד את אופיינו האנושי עקב שינויים גנטיים שנעשה לעצמנו. בהמשך דרכו הוא אף כתב (יחד עם ג'יימס וילסון) ספר בעניין זה, שיצא לאור בהוצאת AEI ב-1998 - The Ethics of Human Cloning. כיוון זה של שמרנות וזהירות בבדיקת ההשפעות החברתיות והמוסריות של ההתקדמות המדעית מאפיין אותו מאז ועד היום. הוא רואה עצמו כנאו-קונסרבטיבי ומושפע בהקשר זה מליאו שטראוס ואחרים. על פי השבועון U.S. News and World Report, קס נוטה לראות ולהדגיש דווקא את ההשלכות השליליות והחשוכות של הרפואה המודרנית.
בסוגיה הספציפית של מחקר בתאי גזע עובריים, הביע קס התנגדות למחקר תוך שימוש בעוברים ולחץ לפתח דרכים מדעיות חילופיות. הוא סבר שאין לראות בחיים של בני אדם, ולא משנה באיזה שלב הם, משום "משאב טבע" שאפשר לקצור או לכרות אותו, אך במקביל אין להפסיק או לפגוע במחקר חשוב כל כך. קס והמועצה לביו אתיקה בראשותו פעלו אכן למציאת הפשרות המתאימות לעניין זה, כמוזכר לעיל. הם בעצם סגרו את האופציה הקלה של שימוש בעוברים, אך לחצו ללא הרף לפיתוח שיטות אחרות, כך שהמחקר עצמו לא ייפגע ולחציהם היו ככל הנראה בין הגורמים לכך שהבעיה כולה נפתרה בעקבות ההתקדמות המדעית בנושא.
הרצאת ג'פרסון
במרץ 2009 החליטה הקרן הלאומית למדעי הרוח, גוף פדרלי שהוקם במטרה לקדם את המחקר במדעי הרוח, להעניק לקס את הזכות לשאת את הרצאת ג'פרסון לאותה שנה. על פי הקרן, זכות זו נחשבת לאות הכבוד הגבוה ביותר שמעניק הממשל הפדרלי האמריקאי לחוקר במדעי הרוח. קס נשא את הרצאתו בוושינגטון ב-21 במאי 2009. הוא קרא לה - Looking for an Honest Man: Reflections of an Unlicensed Humanist ובה הביע חלק מהשקפותיו דלעיל, לרבות הדעה כי המדע התרחק משורשיו האנושיים.
מינהל סחר חוץ
מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה והתעשייה מגבש ומוביל את מדיניות סחר החוץ של מדינת ישראל במטרה להגביר את כושר התחרותיות של התעשייה הישראלית ולמצב את תדמיתה החדשנית בשווקים הבין-לאומיים, למען הגדלה וגיוון של הייצוא הישראלי ומשיכת השקעות זרות. תחומי הפעילות העיקריים של המינהל כוללים פעולות לקידום הסחר והייצוא, ייזום ותחזוקה של הסכמי סחר לשיפור תנאי הסחר של ישראל, עידוד ומשיכת השקעות זרות ויצירת שיתופי פעולה עסקיים ואסטרטגיים עם תאגידים וחברות זרות.
לצד הפעילות בישראל, מינהל סחר חוץ מפעיל מערך של 43 נספחים כלכליים בפריסה עולמית, המוצבים במדינות היעד של הייצוא הישראלי ובארגונים הכלכליים הבין-לאומיים, ותפקידם לסייע לתעשייה הישראלית בשוקי חו"ל במגוון דרכים; ייזום פעילויות, ארגון משלחות, ארגון תערוכות ועריכת סמינרים מקצועיים, פתיחת דלתות בחברות ובגופי ממשל בשוקי היעד, ליווי חברות בשלבי הכניסה לשווקים וכן סיוע בנושאי רגולציה, פתרון של חסמי סחר ונושאים אחרים.