cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ראובן סמואלס
נעוריו בארצות הברית
ראובן (בוב) סמואלס נולד בארצות הברית בשנת 1933 וגדל ביוסטון טקסס. ראובן גדל עם שני אחיו, ויק וטום, בבית משפחתם הגרעינית. הוריהם חינכו אותם ברוח היהדות הליברלית על ערכי המוסר, נתינה לזולת ואהבת האדם. לדוגמה, מדי ערב שאל האב את בניו מה עשו באותו יום על מנת להפוך את העולם לטוב יותר.
אמשינוב
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,200 יהודים, כמחצית תושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות. עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים ב-5 בספטמבר 1939, רצחו בה אלו עשרות יהודים, חלקם בבית כנסת שהציתו על יושביו, והטילו על הקהילה גזירות שונות. בסוף 1940 רוכזו כ-2,000 יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, ממנו הוצעדו בתחילת פברואר 1941 לז'יררדוב הסמוכה, וממנה הועברו לגטו ורשה.
ראובן סמואלס
נעוריו בארצות הברית
בגיל 17 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון Houston's San Jacinto High School בהצטיינות וקיבל מלגת לימודים לאוניברסיטת ברנדייס במסצ'וסטס, שם למד לתואר ראשון בין השנים 1950–1954. בתיכון ובאוניברסיטה שיחק בייסבול והצטיין בספורט ובלימודים. הוא נבחר לנשיא מחזור הלימודים שלו בברנדייס. הוא המשיך בלימודי רבנות בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי, והוסמך כרב רפורמי בשנת 1960.
ב-1956–1958 ביקר לראשונה בישראל, יחד עם אשתו אנט (אותה הכיר מגיל 13 ביוסטון) ולמד באוניברסיטה העברית.
בשנים 1960–1962 שימש כרב בבית הכנסת North Shore Congregation בשיקגו.
שנותיו הראשונות בארץ
בשנת 1962 עלו ראובן ורעייתו אנט, עם שלושת ילדיהם הצעירים- עמי, דויד ותמר, לישראל. הרב סמואלס נשלח על ידי האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת, לעבוד עם הרב ד"ר מאיר אלק, מייסדו ומנהלו הראשון של בית הספר ליאו באק בחיפה. הרב סמואלס הנהיג תוכניות לימודים חדשניות ביהדות בשכבות גיל שונות. הוא השפיע מאוד על תלמידיו בלימודי מקורות יהודיים עם דגש על ערכי מוסר והתחדשות יהודית כאשר פיתח חוויות תפילה וקבלת שבת למורים ולתלמידים בביתו בערבי שבת ומועד.
בשנת 1963 ייסד הרב סמואלס, את קהילת "אור חדש" בחיפה וקהילות בנצרת עילית ובנהריה. כמו כן הנהיג פעילות של נוער תל"ם (התנועה ליהדות מתקדמת) שהתחילה בפעילות נוער לתלמידי בית הספר ובהמשך הצמיחה גרעיני הגשמה לקיבוץ יהל שבערבה.
באותה תקופה, היה ממניחי היסודות לבנייתה של מועצת הרבנים המתקדמים ושל התנועה ליהדות מתקדמת בישראל. יחד עם הרבנים משה זמר, ד"ר יעקב כהן, וטוביה בן חורין, יסד את מועצת הרבנים בשנת 1964, ושנה לאחר מכן פעל לכינוסה של ועידת היסוד של התנועה, בהשתתפות נציגי שבע הקהילות הרפורמיות שפעלו בישראל. בהמשך הרב סמואלס ייסד קהילה נוספת בבית ספר לאו באק בחיפה.
פעילותו במרכז חינוך ליאו באק
סמואלס המשיך לפעול נמרצות להרחיב את בית הספר לאו באק ולהעתיק את מיקומו מהדר הכרמל. לשם כך הוא גייס מיהודים רפורמים בארצות הברית באמצעות IEF- Israel Education Fund שבמגבית היהודית, למעלה ממיליון וחצי דולר, ובהמשך עוד למעלה משישה מיליון דולר, לבניית הקמפוס החדש של לאו בק. אבא חושי, ראש עיריית חיפה דאז, העמיד מספר אפשרויות למיקום בית הספר, בפני המגבית היהודית וליאו באק. בסופו של דבר נבחר מגרש בכרמל הצרפתי סמוך לקריית שפרינצק ושער העלייה, על קו התפר בין אוכלוסיות ממעמד בינוני לאוכלוסיות חלשות, מקום שיאפשר לבקשתו של הרב סמואלס את מימוש האינטגרציה המיוחלת. ב-1970 הושלמה בנייתו של המרכז החדש ובית הספר העתיק את מקומו לכרמל הצרפתי.
בשנת 1974 פרש הרב ד"ר אלק מניהול בית הספר והרב סמואלס הפך למנהלו השני של מרכז חינוך ליאו באק. במסגרת תפקידו כמנהל הנהיג תוכניות חדשניות לחינוך יהודי, טיפח את ערכי אהבת האדם באשר הוא אדם ואת הקשרים עם קהילות בארצות הברית. הרב סמואלס, החל בתהליכי שינוי משמעותי בהתאם לתפיסותיו החינוכיות-חברתיות: על מנת שהתלמידים ימצו את יכולותיהם הקוגניטיביות, האמין סמואלס כי יש לספק את צורכיהם החברתיים והרגשיים. החינוך החברתי-ערכי תפס מקום חשוב לצד רכישת הידע. בית הספר נתפס לא רק כמקום שלומדים בו אלא כמקום שחיים בו – מיקרו קוסמוס לחיים הבוגרים ומרכז הקהילה.
תחת הנהגתו של הרב סמואלס, ב-1978 נחנך במרכז חינוך ליאו באק בית הכנסת "אהל אברהם", על מנת לספק מענה יהודי מסורתי לאוכלוסיית תושבי הכרמל הצרפתי ולתלמידי בית הספר כאחד; ב-1979, נפתח המרכז הקהילתי על שם ג'ק ושרלוט להרמן, שמטרתו לעזור לתושבי האזור לקדם את הקהילה; ב-1991 נפתח מרכז הספורט ע"ש אברהם אופמן שהצטרף ב-1993, לחברת המתנ"סים והפך למתנ"ס ליאו באק, לאחר שלראשונה הסכימה החברה למתנ"סים לקבל מרכז קהילתי פרטי לשורותיה;
ב- 1995 שוב בעזרת גיוס תרומות הוחל בתכנונו והקמתו של מרכז ללימודי יהדות ע"ש לורי לוקיי בליאו באק. המרכז משמש כיום גם למרכז מדעים, מרכז תקשורת, מרכז משאבים וספרייה וכמקום משכנם של כתות היסוד של ליאו באק. בשנות ה-90 לאחר משבר גדול בבית הספר "כפר גלים", מונה הרב סמואלס לעמוד בראש הוועד המנהל. הוא שמש בתפקיד זה עד שנת 2016, ופעל להעצמת הכפר על שלושת מרכיביו – בית הספר, הפנימיה והמשק החקלאי.
בשנת 1999 בתום חצי יובל בו ניהל את מרכז חינוך ליאו באק, פרש הרב סמואלס ובמקומו התמנה למנהלו הכללי של המרכז דני פסלר, שהיה תלמיד ומורה בבית הספר.
ישיבת פורת יוסף
ישיבת פורת יוסף היא ישיבה אשר נחשבת ל'ספינת הדגל' של עולם הישיבות החרדי-ספרדי. הישיבה הוקמה ב-1923 ברובע היהודי בירושלים.
הקמת הישיבה
הקרקע הייתה שייכת לכשבעים בעלים והיה צורך לקבל את הסכמת כולם למכירתה. לאחר משא ומתן ממושך הקרקע נרכשה, אך זמן קצר אחר לאחר תחילת הבנייה, טענו קבוצה של ערבים שהקרקע שייכת להם והבנייה שוב התעכבה. מלאכת הבניה החלה בשנת 1912 בנהלו של יצחק בנבנישתי (בסיוע בנק ולירו), אך נאלצו להפסיקה כעבור שנתיים, לאחר שפריצת מלחמת העולם הראשונה עצרה את העבודות, מאחר שהבנק ולירו, שהעביר את כספי העיזבון של שלום, שנפטר בינתיים, נסגר בזמן המלחמה. הבנייה חודשה ב־1920. הבניין תוכנן על ידי המהנדס בן ציון גיני ואת הבנייה ביצע גדוד העבודה.
בט"ז בשבט ה'תרפ"ג (1923) הסתיימה בניית הישיבה, שנקראה מדרש "פורת יוסף", על שמו של הנדבן יוסף אברהם שלום. המבנה כלל גם 25 דירות לצוות הישיבה, חדר אוכל גדול ומטבח משותף.
בשנות ה-30 הוקמה ישיבה נוספת בשם "ישיבת פורת יוסף" ברחובות, אך היא נוסדה על ידי תנועת הפועל המזרחי ולא הייתה קשורה לישיבה בירושלים.
פורת יוסף גאולה
לאחר מלחמת העצמאות פנו מנהלי הישיבה ובראשם הרב עזרא שרים לאפוטרופוס לנכסי נפקדים, וקיבלו עבור הישיבה מבנה ערבי נטוש בשכונת קטמון. במקום הוקמו תלמוד תורה ופנימייה, והונחה תשתית להקמת ישיבה, במתכונת הישיבה בעיר העתיקה. בחג החנוכה של שנת 1954 הונחה אבן הפינה לישיבה החדשה בשכונת גאולה בירושלים. הישיבה הקטנה נשארה בשכונת קטמון ונסגרה בשנים האחרונות. בשנת 1964, לאור הביקוש הרב ללימודים בישיבה, הוחלט לבנות לישיבה "קריית חינוך" חדשה בדרום מערב ירושלים, סמוך למגרש בו הוקם מלון הולילנד. התוכנית לא יצאה לפועל, מאחר שמיד לאחר מלחמת ששת הימים הוחלט לחדש את הישיבה בעיר העתיקה.
חידוש הישיבה ברובע היהודי
לאחר מלחמת ששת הימים הוחלט לבנות מחדש את מבנה הישיבה בעיר העתיקה, במקום בו עמד מבנה הישיבה לפני שנהרס. אבן הפינה לבניין המחודש של הישיבה הונחה ב-7 במאי 1969 בטקס בנוכחות הרב הראשי. לפני תחילת בניית המבנה נערכה חפירה ארכאולוגית מקיפה בשטח בניהול הארכאלוג מאיר בן דב. במקום נמצאו מבנים מהתקופה הצלבנית, ושרידי מבנים מהתקופה הביזנטית והמוסלמית המוקדמת. שרידים אלו כסו ועליהם נבנה הבניין. בחלקו העליון של מתחם הישיבה נתגלו שרידים מסוף תקופת הבית השני, והם שולבו במרתף הבניין כחלק מהאתר הארכאולוגי הפרוור ההרודיאני. הבניין החדש ברובע היהודי תוכנן על ידי האדריכל משה ספדיה, לאחר שזכה בתחרות אדריכלית לתכנון הישיבה, ואחר כך גם את אזור רחבת הכותל המערבי וסביבתו. הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה אישרה את תוכנית המבנה בדצמבר 1971. בניית מבנה הישיבה החדשה התארכה מספר שנים, עקב קשיים בגיוס כספים להקמת המבנה. וב-31 בספטמבר 1975, ערך ראש הממשלה יצחק רבין ביקור באתר הבנייה והבטיח שהממשלה תסייע בהשלמת הבנייה. עיכובים נוספים נגרמו עקב סכסוך שפרץ בין הישיבה לאדריכל ספדיה. ועד הישיבה החליט לערוך שינויים בתוכנית הבניין, ללא הסכמתו והוא הגיש תביעה נגד הוועד לבית המשפט. התביעה הגיעה לדיון עד בית המשפט העליון, שאף ערך סיור במבנה בנובמבר 1978.
גם לאחר שהוקמה מחדש הישיבה בעיר העתיקה, המשיכה הישיבה בגאולה להתקיים בנפרד. נכון ל-2018, לומדים בישיבה כ-100 בחורים והעומד בראשה הוא הרב משה צדקה. בבניין גם ישיבה קטנה, בראשות הרב יאיר צדקה, בנו של ראש הישיבה.
החופשה בישיבה קצרה יותר מחופשת "בין הזמנים" הנהוגה ברוב הישיבות. בימי כהונתו של הרב בן ציון אבא שאול, לא יצאו הבחורים לחופשה בבין הזמנים, מלבד בימי החגים, וכן טיול בט"ו באב וכן מספר ימים לפני ר"ה.
אופייה והשפעתה של הישיבה
כבר עם הקמתה נחשבה לישיבה יוקרתית. בתקופת המנדט הבריטי, הייתה מהעשירות ומהמבוססות בישיבות ארץ ישראל, כך שיכלה לתגמל בצורה נאותה את המורים והתלמידים, ורבני הישיבה גרו בדירות שלה. מרבית רבני ותלמידי הישיבה היו מיוצאי קהילות בגדאד וחלב.
כבר מראשיתה, היוותה הישיבה מקור לתודעה ופרקטיקה דתית עצמאית. רבני הישיבה ניסו להתרחק מקהילות המוצא וביקשו ליצור חברה דתית חדשה, מחמירה יותר. בכך, מהווה ישיבת פורת יוסף את אחד המוקדים הראשונים ביצירת חרדיות ספרדית. אף על פי שבישיבה הדגישו יותר את הפסיקה ההלכתית, בשנות ה-30 התקיים במסגרת הישיבה כולל קבלה, שנקרא "עוז והדר". אחד התלמידים בו היה הרב יצחק כדורי. רבים מבכירי הרבנים הספרדים לאורך השנים למדו בפורת יוסף, במיוחד בתקופת הזוהר המנדטורית. כך, בין השאר, הרבנים הראשיים לשעבר, הרב עובדיה יוסף והרב מרדכי אליהו.
יחסה של הישיבה לציונות היה אמביוולנטי. מחד, סדר היום האלטרנטיבי שביקשה לייצר לא נגע בסוגיות הציוניות שעמדו על הפרק. מאידך, רבני ותלמידי הישיבה נחשפו לסביבה ציונית ולרובם היו בני משפחה מגויסים למערכות ההגנה והאצ"ל. בעוד נשיא הישיבה, הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, משך לכיוונה של הציונות הדתית ולימודי מחשבת ישראל, הנהלת הישיבה נטתה לכיוונה של אגודת ישראל.
חמישה רבנים, שלמדו בישיבה ובה הוכשרו לרבנות, הקימו בשנת 1983 את "מועצת חכמי התורה" במטרה לשמש כהנהגה הרוחנית של תנועת ש"ס שגם הוקמה באותן השנים.
דרך הלימוד בישיבה
דרך הלימוד בישיבה היה תוך הקפדה על חתירה להבנה אמיתית של הגמרא, תוך התמקדות על הבנת כל מילה בגמרא. בישיבה רווחה הדעה כי המדקדק בדברי הגמרא היטב - יאירו לו מאליהם דברי רש"י ולשונו, והסיבה שבחר דווקא במילים מסוימות בפירושו. וכן המדקדק בדברי רש"י ומכוון להבינו היטב יעמדו לו קושיות התוספות מאליהן וכך גם בלימוד הראשונים והאחרונים.
חלק מרבני הישיבה, ביניהם הרב עטיה והרב צדקה, נהגו לתת לתלמידים לקרוא את הגמרא ולבארה, ועל בסיס קריאה זו מסרו את שיעוריהם. נוהג זה אילץ את התלמידים להתכונן ולהכין את הגמרא כראוי.
אחר הבנת הגמרא ומפרשיה ואת יסודות הסוגיה, היו התלמידים לומדים גם את הרא"ש והר"ן כדי להכיר את אופן הפסיקה. עם זאת, לא היו עורכים בישיבה מבחני הלכה לרבנות, וזאת מתוך רצון להעמיד את תכלית לימוד התורה כערך עליון בפני עצמו, ולא לשם השגת משרת הוראה, רבנות או דיינות.
בישיבה נהגו ללמוד את המסכת מתחילתה ועד סופה ללא דילוגים (אף לא על אגדתות הש"ס), וזמן לימוד מסכת ארך כשנת לימודים אחת.
פסיקת ההלכה בישיבה
מראשית ימי הישיבה מתקיים בה ויכוח על פי איזו פסיקה ספרדית יש ללכת: גם כיום אין הכרעה סופית בין שתי השיטות בהנהגת הישיבה, יש מרבני הישיבה שמורים כך ויש שמורים כך.
ספריית הישיבה
ב-1947 הכילה ספריית הישיבה כ-3000 ספרים ומעט כתבי יד שנשמרו בחדר מיוחד. כ-1500 מן הספרים הגיעו מישיבת חסד לאברהם ובנין שלמה. ב-1946 תרם אהרן מני את שארית ספריית סבו רבי אליהו מני, רבה של חברון, שכללה כ-500 ספרים וכמאה חמישים כתבי יד ולספרייה הוקצה חדר נוסף. מבנה הישיבה נהרס בעקבות כיבוש הרובע היהודי במלחמת העצמאות על ידי הלגיון הערבי ב-1948 והספרים, ביניהם כתבי היד של הרב עזרא עטייה אבדו.
רבני הישיבה
כנשיאה הרשמי של הישיבה שימש הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, ולאחר מכן שימש שנים רבות הרב עובדיה יוסף. כיום נשיא הישיבה הוא הרב יצחק יוסף.
ראשי הישיבה לאורך השנים היו הרב רפאל שלמה לניאדו, הרב עזרא עטייה, הרב יעקב עדס, הרב בן ציון אבא שאול, הרב יהודה צדקה, הרב יוסף משה עדס, הרב אפרים כהן, הרב שמעון בעדני והרב שלום כהן. הרב עובדיה הדאיה שימש בה כר"מ. בין הר"מים בישיבה היה הרב יהודה מועלם. ראש הישיבה הקטנה היה הרב ציון כהן.
בוגרים בולטים
בין בוגרי הישיבה בולטים רבנים ואישי ציבור שונים מהם:
גוראן פופוב
גוראן פופוב (נולד ב-2 באוקטובר 1984) הוא כדורגלן מקדוני המשחק בווארדאר סקופיה מליגת העל המקדונית.
קריירה
פופוב התחיל את הקריירה שלו בבלסיצה איתה עלה לליגת העל המקדונית. אחרי עונת השאלה בפרודפטיקי בה לא שיחק עבר לא.א.ק. אתונה בינואר. לאחר ששוחרר ממנה הצטרף להכוכב האדום בלגרד. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 5-0 לפ.ס.וו. איינדהובן בשלב הבתים של ליגת האלופות. בשל פציעות רבות מיעט לשחק והוא הושאל לאודרה וודז'יסלאב שלזיה. בקיץ עבר לאגאלו בה שיחק שנתיים, ובקיץ  הושאל ללבדיאקוס. בקיץ עבר להירנביין איתה זכה בגביע ההולנדי ב-. ביוני עבר לדינמו קייב תמורת 1.8 מיליון אירו. ב-10 באוגוסט 2012 פופוב היה אמור להיות מושאל לסטוק סיטי אך העסקה לא יצאה לפועל מפני שהשחקן לא הצליח להשיג רישיון עבודה. ב-3 בפברואר 2013, פופוב הורחק לראשונה בקריירה בטענה שירק על קייל ווקר בהפסד 1-0 לטוטנהאם הוטספר. ב-9 ביולי 2013 הושאל לעוד שנה לוסט ברומיץ' אלביון, ובקיץ חזר לדינמו קייב. ב-18 בספטמבר 2014 חזר למקדוניה הצפונית כאשר חתם בווארדאר סקופיה.
בצעירותו, פופוב שיחק בנבחרות הצעירות של מקדוניה הצפונית. בשנת הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת. ב-30 במאי 2004 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 2-4 נגד. לפופוב יש 46 הופעות בנבחרת ו-2 שערים.
טאו אפס
טאו אפס (באנגלית: Tau Zero) הוא ספר מדע בדיוני מאת הסופר האמריקאי פול אנדרסון. הספר יצא לאור ב-1970, והיה מועמד לפרס הוגו בקטגוריית הרומן הטוב ביותר. הספר מתאר מסע של צוות אנושי להתיישבות במערכת שמש רחוקה והתמודדות של בני אדם עם אתגר טכנולוגי ולכן מוגדר כמדע בדיוני "טכנולוגי" ("קשה"). הוא תורגם לעברית ויצא לאור בישראל ב-2009.
תקציר עלילה
העלילה מתרחשת בעתיד ומספרת על חללית הנוסעת מכדור הארץ לעבר מערכת שמש רחוקה, במטרה להפיץ את הציוויליזציה האנושית. החללית, ששמה "ליאונורה קריסטין", נשלטת על ידי אנשי צוות ובינה מלאכותית ונושאת צוות של 50 איש (מחציתם גברים ומחציתם נשים). המסע מתוכנן כך שבחציו הראשון החללית תאיץ באופן רציף ובמחצית השנייה - תאט, עד ההגעה ליעד. עם זאת, במהלך הספר נקלע הצוות למשבר כאשר החללית עוברת בתוך ערפילית ומנגנון הבלימה נהרס. ככל שמהירות החללית ממשיכה לגדול, היא חולפת על פני מערכות שמש וגומאת מרחקים הולכים וגדלים, תוך כדי ניסיונות נואשים של הצוות לתקן את המערכות שנפגעו. הספר מסתיים בכך שהחללית עם צוותה עוברים את קריסת היקום ומפץ גדול חדש ומתיישבים ביקום החדש שזה עתה צמח.
תוך כדי הסיפור עוברות הדמויות מסע פסיכולוגי ונפשי, כאשר הן מתמודדות עם סוגיות של עזיבת כדור הארץ, התארכות זמן וניתוק מהמין האנושי.
פול קלוג
פול פרדריק קלוג (באנגלית: Paul Frederick Kluge, נולד בשנת 1942 בניו ג'רזי, ידוע בכינוי P. F. Kluge) הוא סופר אמריקאי המתגורר באוהיו. הוא סיים את לימודיו בבית-הספר הגבוה לאומנות וכיום הוא מלמד במקום כתיבה יוצרת. בין השנים 1967–1969 שרת בחיל השלום והוצב במיקרונזיה.
קלוג כותב בעיקר רומאנים והוא מחברם של כמה ספרים עטורי שבחים ביניהם גם הרומן האחרון שלו שיצא ב- 2008, Gone Tomorrow. שתיים מצירותיו הפכו לסרטי קולנוע: "אדי והמשוטטים" (1983) ואחר צהריים של פורענות (1975) שבוסס על מאמר שכתב יחד עם תומאס מור עבור מגזין "לייף". קלוג נוהג לכתוב גם למגזין נשיונל ג'יאוגרפיק.
תסמונת הרגליים חסרות המנוחה
תסמונת הרגליים חסרות המנוחה (נקראת גם "תסמונת הרגל חסרת המנוחה" ו"מחלת וויליס-אקבום" (Willis-Ekbom), באנגלית: Restless Legs Syndrome או בקיצור RLS) היא הפרעה נוירולוגית תחושתית אשר מתבטאת בצורך עז להזיז את הרגליים המלווה בתחושה לא נעימה ברגליים בשעות מנוחה ושינה. התסמונת הזאת גורמת לסובלים ממנה לסבול גם מהפרעות בשינה, שינה לקויה, חוסר תפקוד יומיומי, מתח ואי נעימות וכתוצאה מכך איכות החיים של הסובלים מהתסמונת יורדת משמעותית במצבים קשים של ההפרעה.
שכיחות ההפרעה הזאת בעולם המערבי נעה בין 5-11.5% ובאסיה בין 1-7.5%. נראה כי ההבדלים בשכיחות נובעים מסיבות שונות, כולל סיבות גנטיות, סביבתיות ותלויות תרבות.
הפרעה זאת שכיחה גם במטופלים שסובלים ממחלות נוספות, כגון אי-ספיקת כליות כרונית, מחלות נוירולוגיות (כגון נוירופתיה), דלקות מפרקים ובעיות בכלי הדם. מצבים רפואיים שעלולים להחמיר את התסמינים של התסמונת הזאת כוללים מחלת כליה, איבוד דם, שימוש בתרופות נוגדות דיכאון ומחלת פרקינסון. גם הריון עלול להחמיר את התסמינים ולהיות קשה. בהשוואה לנשים לא הרות, השכיחות של התופעה היא פי 3 בהריון, התסמינים חזקים במיוחד בטרימסטר האחרון של ההריון ונעלמים מיד לאחר הלידה.
לחסר ברזל יש השפעה על הופעת התסמינים ורמות נמוכות של פריטין קושרו עם התסמונת ולכן חלק מהטיפול כולל לפעמים גם מתן של טבליות המכילות ברזל.
בשל מעורבות המוליך העצבי דופמין בהפרעה זאת ובהפרעות קשב, התופעה תוארה גם אצל ילדים ומבוגרים שסובלים מ-ADHD.
קיימות תרופות שעלולות להחמיר את התופעה וביניהם, תרופות נוגדות דיכאון (כולל תרופות ממשפחת ה-SSRI וה-SNRI), תרופות נוגדות בחילות והקאות וחוסמי תעלות סידן. קפאין עלול להחמיר את התופעה ואת הפרעות השינה, וכמו כן צריכה גבוהה של אלכוהול קשורה בהחמרת התסמונת.
תסמינים וסימנים
הסובלים מתסמונת זאת סובלים מהתסמינים הבאים:
טיפול תרופתי
התרופות שנחקרו בטיפול בתסמונת זאת הן בעיקר אגוניסטים לדופמין (כגון פרמיפקסול) ולבודופה. אף על פי שתרופות אלו נמצאו יעילות, המתן שלהם לאורך זמן עלול לגרום להופעה של החמרת התסמינים.
תרופות נוספות כוללות את גבאפנטין ו-פרגבלין שהן שתיהן תרופות שמשמשות בטיפול בנוירופתיה. התרופות האלו בהרבה פעמים ניתנות עוד לפני שנותנים את האגוניסטים לדופמין. הסיבה העיקרית היא פחות סיכון להחמרת התסמינים. עם זאת, קשישים רגישים יותר לתופעות הלוואי של תרופות אלו.
תרופות נוספות שנותנים לסובלים מהתסמונת כוללים תרופות ממשפחת הבנזודיאזפינים על מנת לטפל בהפרעות השינה והקושי לשמר שינה על פני לילה שלם.
טיפול לא תרופתי
הטיפול הלא תרופתי כולל:
רעידת האדמה באלזי (2020)
רעידת האדמה בנפת אלזי שבטורקיה הייתה רעידת אדמה שהתרחשה ב-24 בינואר 2020 ב-20:55:12 לפי השעון המקומי (17:55:12 בשעון UTC). ברעידת אדמה זו, שהייתה בעוצמה של 6.7 בסולם מגניטודה לפי מומנט, נהרגו לפחות 41 אנשים ולפחות 1,607 אנשים נפצעו.
מוקד רעידת אדמה היה בנפת אלזי שבטורקיה. עם זאת, רעידת האדמה הורגשה גם באיראן, אלבניה, ארמניה, גאורגיה, ישראל, לבנון, סוריה ועיראק.
גיבתון עפרוני
גיבתון עפרוני (שם מדעי: Emberiza calandra, לשעבר Miliaria calandra) הוא מין ציפור שיר בסוג גיבתון שבמשפחת הגיבתוניים. גיבתון עפרוני נפוץ בדרום ובמרכז אירופה, בצפון אפריקה ובמערב אסיה. בישראל הוא מצוי במרכז ובצפון הארץ. בחורף יכול להדרים עד לערבה.
אורכו 16 עד 19 ס"מ, משקלו כ 50 גרם, ומוטת כנפיו 26 עד 32 ס"מ. צבעו חום אפרפר והוא מפוספס בפסים חומים. הזכר והנקבה דומים במראם, אך הזכרים גדולים יותר.
הגיבתון עפרוני ניזון מזרעים, עשבים, פירות, חרקים, ועכבישים.
רובר הראשון, דוכס בורגונדיה
רובר הראשון, דוכס בורגונדיה (בצרפתית: Robert Ier de Bourgogne; 1011 - 21 במרץ 1076), היה בנו של רובר השני, מלך צרפת ומקים בית בורגונדיה.
ביוגרפיה
רובר נולד בשנת 1011 לרובר השני, מלך צרפת ולקונסטנס מארל, בתם של גיום הראשון, רוזן פרובאנס ואדלייד מאנז'ו. אחרי מותו של איג, אחיו הבכור, מרדו רובר ואחיו אנרי באביהם וניצחו אותו, ואילצו אותו לחזור לפריז. בשנת 1031, לאחר מותו של אביו המלך, השתתף רובר במרד נגד אחיו אנרי, שבו הוא נתמך על ידי אמו, קונסטנס מארל. השלום הושג רק כאשר רובר קיבל את דוכסות בורגונדיה (1032).
בנו הראשון, איג, נפטר בקרב בגיל צעיר, ובנו השני, אנרי, גם הוא מת לפניו, ובשל כך לאחר מותו של רובר ב-21 במרץ 1076, ירש אותו נכדו איג הראשון, דוכס בורגונדיה.
משפחתו
בשנת 1033 התחתן רובר עם אלייה מסמור, ובשנת 1048 הם התגרשו. לשניים היו חמישה ילדים:
לאחר מכן התחתן רובר עם ארמנגארד מאנז'ו, דוכסית בורגונדי, בתם של פולק השלישי, רוזן אנז'ו והילדגארד מזונדגאו, ממנה נולדה לו בת אחת:
בר'דתי
בַּר'דַתי (בגאורגית: ბაღდათი) היא עיירה במישור קולכתי שבמערב גאורגיה; היא מרכזהּ המנהלתי של נפת בר'דתי שבחבל אימרתי. העיירה משתרעת על גדות נהר חניסצקאלי, לצד כביש כותאיסי-בר'דתי-בנארי, בגובה 200 מ' מעל פני הים. העיירה מרוחקת ב-19 קילומטרים מתחנת הרכבת של הכפר ריוני שבקרבת העיר כותאיסי.
בבר'דתי ישנם מפעלי שימורים, יין ורהיטים.
היסטוריה
בר'דתי מוזכרת במקורות הכתובים החל מהמחצית הראשונה של המאה ה-17, אך לפי ממצאים ארכאולוגיים היא הוקמה ככפר בשיא ימי הביניים
בשנת 1703 הטורקים העות'מאנים כבשו את הכפר והקימו בו מבצר; מבצר בר'דתי היה אחד מארבעה מבצרים טורקיים, שהגנו על הדרך מאימרתי למסחתי. בשנת 1770 מלך אימרתי סולומון הראשון הטיל מצור על המבצר בסיועם של חיילים רוסים. הנצורים פנו לאשת המלך, המלכה מַריַם, בבקשה לחוס על חייהם תמורת כניעה; אחרי שהמלכה נשבעה שהם חסינים מפגיעה, הם העבירו לידיה את המבצר והתפנו ממנו. בימינו השתמר רק המרתף של המבצר.
בשנים 1990-1940 נקראה בר'דתי מאיאקובסקי (על שם המשורר ולדימיר מאיאקובסקי שנולד בה).
מאיר אלק
הרב ד"ר מאיר (מקס) אלק (Meir (Max) Elk; 1898 - 11 במרץ 1984) היה מייסד מרכז החינוך ליאו באק בחיפה. שימש כסגן נשיא האיגוד הלאומי ליהדות מתקדמת.
חייו
שימש כרב בעיר שטטין. ב-1935, עם עלייתו של היטלר לשלטון, עלה לארץ ישראל.
במקביל עודד אלק את הקמת התנועה ליהדות מתקדמת בישראל, וראה את בית ספרו כמוקד הפעילות הדתית המתרחשת במדינת ישראל. בשנת 1976 נבחר כסגן הנשיא של האיגוד הלאומי ליהדות מתקדמת.
אלק קיבל את התואר 'אזרח כבוד' של העיר חיפה כהערכה על פעילותו למען החינוך בחיפה. בית המדרש לרבנים מתקדמים בארצות הברית העניק לו תואר כבוד בהוקרה ובהערכה על תרומתו לקידום החינוך היהודי בארץ.
אלק פרש לגמלאות בשנת 1974, ונפטר בשנת 1984.
ממשנתו
על תפקידו של החינוך היהודי ההומניסטי, אמר אלק (מתוך הרצאה, 15 ביולי 1951, לונדון):
נינו בורג'נדזה
נינוֹ בּוּרגָ'נַדזֶה (בגאורגית: ნინო ბურჯანაძე; נולדה ב-16 ביולי 1964) היא משפטנית ופוליטיקאית גאורגית שהייתה פעמיים נשיאה זמנית של גאורגיה, לאחר מהפכת הוורדים (2003-2004), ולאחר המשבר הפוליטי בסוף 2007 (2007-2008). היא כיהנה בתפקיד יושבת ראש הפרלמנט של גאורגיה מנובמבר 2001 עד יוני 2008, לפני הפלישה הרוסית לגאורגיה.
תחילת חייה
בורג'נדזה נולדה בעיר כותאיסי שבגאורגיה הסובייטית בשנת 1964. אביה, אנזור בורג'נדזה, היה המזכיר הראשון של נפת תרג'ולה (לימים, עם תום העידן הסובייטי בגאורגיה, הפך למיליונר עם מונופול בתחום הדגן). בשנת 1981 סיימה את חוק לימודיה בבית הספר על שם אקקי צרתלי בכותאיסי, ומשם עברה לטביליסי וסיימה בשנת 1986 את לימודיה בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה הממלכתית של טביליסי. בהמשך, בשנים 1986-1989, למדה באוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה. ב-1990 סיימה לימודי דוקטורט במשפט בינלאומי. משנת 1991 משמשת מרצה מן המניין במעמד פרופסור חבר (Associate Professor) בפקולטה למשפט בינלאומי באוניברסיטת טביליסי. במקביל עסקה בתפקיד יועץ-מומחה למשפט בינלאומי לפרלמנט של גאורגיה ולמשרד לאיכות הסביבה ולמשאבי הטבע של גאורגיה.
קריירה פוליטית
בשנת 1995 נבחרה לפרלמנט הגאורגי במסגרת מפלגת איחוד האזרחים של גאורגיה שבראשה עמד נשיא גאורגיה דאז, אדוארד שוורדנדזה, ונתמכה כספית על ידי אביה. בתחילת דרכה עמדה בראשות הוועדה הפרלמנטרית לחוקה (1998-1999). לאחר מכן, בין השנים 2000-2001, עמדה בראש הוועדה הפרלמנטרית ליחסים בינלאומיים. במהלך כהונתה נודעה בתמיכתה בערכים פרו-מערביים וכחסידת שילוב גאורגיה בנאט"ו ובאיחוד האירופי. היא הייתה בעלת ברית קרובה של קבוצת הרפורמיסטים ב"איחוד האזרחים" שהונהגה על ידי מיכאיל סאקשווילי וזוראב ז'ווניה. ב-10 בנובמבר 2001 התפטר ז'ווניה מתפקיד יושב ראש הפרלמנט ובורג'נדזה החליפה אותו. היא הייתה האישה הראשונה בתפקיד זה.
במקביל לפעילותה הפרלמנטרית כיהנה כסגנית נשיא העצרת הפרלמנטרית לשיתוף פעולה של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE PA‏) משנת 2000. בשנים 2001-2002 הייתה נשיאת העצרת הפרלמנטרית לשיתוף הפעולה הכלכלי של הים השחור (BSEC).
אף על פי שהעניקה תמיכה רבה למדיניותו של שוורדנדזה כלפי המדינות הזרות (במיוחד רוסיה), היא התבטאה במרץ נגד השחיתות בממשלה וחוסר היעילות של מדיניות הפנים. כשהיא מכריזה עליה כ"בלתי קבילה לחלוטין". בשנת 2002 עזבה את המפלגה, וייסדה מפלגת אופוזיציה בשם בורג'נדזה-דמוקרטים. לאחר שהבחירות ב-2 בנובמבר 2003 הוכרזו כמזויפות היא הצטרפה למנהיגי האופוזיציה, הוקיעה את תוצאות הבחירות, ודחפה לקיום הפגנות נרחבות נגד שוורדנדזה. במצב הפוליטי שנוצר הביאו תנאי החוקה הגאורגית, למינויה לתפקיד נשיאת זמנית של גאורגיה מיום התפטרותו של שוורדנדזה ב-23 בנובמבר, עד לקיום בחירות חדשות וכניסתו של נשיא חדש לתפקיד. אחת מפעולותיה הראשונות של בורג'נדזה הייתה לבקש את אחדות האומה וביטול מצב החירום שעליו הכריז שוורדנדזה, במטרה להחזיר את היציבות למדינה בעלת ההיסטוריה הארוכה של אלימות פוליטית. בתקופה הסוערת של אי-יציבות במהלך מהפכת הוורדים זכתה להערכה רבה מצד כל המפלגות הפוליטיות ובקרב אזרחי גאורגיה.
ב-4 בינואר 2004 ניצח מיכאיל סאקשווילי בבחירות בגאורגיה ברוב גדול, ונכנס לתפקידו ב-25 בינואר. ב-28 במרץ 2004 נבחר פרלמנט חדש, וב-22 באפריל חזרה בורג'נדזה לתפקידה, יושבת ראש הפרלמנט של גאורגיה.
בעקבות המשבר הפוליטי שפרץ בסוף 2007 החליט סאקשווילי על קיום בחירות חדשות בינואר 2008. ב-25 בנובמבר 2007 התפטר סאקשווילי מתפקידו ובורג'נדזה הפכה, מתוקף תפקידה, לנשיאה הזמנית של גאורגיה, עד לקיום הבחירות שנערכו ב-20 בינואר 2008.
בורג'נדזה ביקשה להתמודד על הנהגת המפלגה הלאומית המאוחדת לקראת הבחירות. אולם ב-21 באפריל הודיעה כי לא תנסה להיבחר מחדש כיוון שלא נוצרה הסכמה כללית לגבי הרשימה הסופית שתתמודד בבחירות. ב-7 ביוני 2008 הסתיימה תקופת כהונתה, עם פתיחת מושב הפרלמנט הגאורגי. דוד באכרדזה, שר החוץ של גאורגיה לשעבר, נבחר פה אחד להחליף אותה בתפקיד.
בהמשך להתפטרותה הצהירה בורג'נדזה כי היא תרכיב צוות חשיבה, שיהיה גוף חדש בנוף הפוליטי. ב-7 ביולי, נחנך גוף חדש בראשות בורג'נדזה, "הקרן לדמוקרטיה ופיתוח".
ב-27 באוקטובר 2008, לאחר הפלישה הרוסית לגאורגיה, הכריזה בורג'נדזה על ייסודה של "מפלגת אופוזיציה מהוקצעת" בשם התנועה הדמוקרטית - גאורגיה המאוחדת.
בורג'נדזה נשואה לבדרי ביצדזה, שכיהן עד פברואר 2004 כסגן התובע הכללי של גאורגיה, וכיום משמש ראש המשרד הממשלתי הממונה על הגנת הגבולות של גאורגיה (משמר הגבול הגאורגי).
קרוואן (להקה)
קרוואן (באנגלית: Caravan) היא להקה מסצנת קנטרברי שנוסדה מפירוק ההרכב וילד פלוורס (The Wilde Flowers), בעיר קנטרברי באנגליה, כאשר החצי השני של ההרכב וילד פלוורס יצר את סופט מאשין (Soft Machine). הלהקה נוסדה במקור על ידי דויד סינקלייר, ריצ'רד סינקלייר, פאי הסטינגס, ריצ'רד קוהלן. הלהקה תרמה רבות לפיתוח המושג סצנת קנטרברי על ידי שילוב הסאונד של הג'אז עם רוק פסיכדלי מה שגורם ליצירת המושג הנקרא "סאונד הקנטרברי".
היסטוריה
הלהקה נוצרה בתחילת שנת 1968, עם פירוק הלהקה הקודמת שלהם ושל חברי סופט מאשין, וילד פלוורס. בהתחלה הלהקה נחה בצילה של סופט מאשין, שנהפכה מיד ללהקה מצליחה והתקבלה מאוד במועדוני לונדון. אולם זה עבד לטובתם משום שמנהלי המועדונים החלו לשים לב גם לחבריהם של סופט מאשין, קרוואן, בשל קשריהם הקודמים. ואחרי הופעה במועדון היפים קטן בלונדון, הם התגלו על ידי מוציא לאור בשם איאן ראלפיני, מה שגרם לחתימת עסקה עם רובינס מיוזיק ולאחר מכן נהייתה הלהקה הראשונה שחתמה על הסכם עם חברת הקלטות אמריקאית, ורב רקורדס (verve records). מאוחר יותר באותה שנה יצא האלבום הראשון שלהם קרוואן.
לאחר הוצאת האלבום הראשון שלהם סגרה חברת ורב רקורדס את מחלקת הרוק ופופ שלה. האלבום היה שילוב של ג'אז ורוק פסיכדלי, והיה מספיק וירטואוזי כדי להגדיר אותו כרוק פרוגרסיבי, ז'אנר שאז עוד לא היה מוגדר. ביחד עם להקת The Nice ו The Cheerful Insanity of Giles, Giles & Fripp (שאחר כך הפכו לקינג קרימזון) הם שתלו את שורשי המושג רוק פרוגרסיבי.
האלבום הראשון שלהם "Caravan" לא הצליח מאוד ולא מכר עותקים במספר "רציני", ולכן חברי הלהקה בקושי שרדו ובתקופה מסוימת אף נאלצו לחיות באוהל. ואז גם התקליט נעלם כאשר החלק הבריטי של חברת MGM (שהיא בעלת חברת ההקלטות verve) נסגר. החברים בלהקה לא ויתרו ולקחו מנהל ללהקה בשם טרי קינג, ואז בעזרתו של מפיק חסר ניסיון ששמע אותם בהופעה, ששמו היה דויד היטצ'קוק, הצליחו לחתום על חוזה עם חברת דקה רקורדס (Decca Records). בתחילת שנת 1970 הם הוציאו את האלבום השני שלהם "If I Could Do It All Over Again, I'd Do It All Over You", שקידם אותם מדרגה קדימה, והיווה אבן דרך, ששילב בין הומור וצליל פרוגרסיבי, לבין מוזיקה קלאסית וג'אז.
אזוביון שעיר
אֲזוֹבְיוֹן שָׂעִיר (שם מדעי: Lavandula pubescens Decne) הוא בן שיח מדברי בסוג אזוביון ממשפחת השפתניים. גבעוליו רְבוּעִים וזקופים, גובהו עד 100 ס"מ, עליו שעירים, גזורים ומנוצים פעמיים. תפרחתו צפופה ובקצה הגבעול, אורך הפרחים כס"מ אחד. הפרחים בצבע סגול חיוור. העלים והפרחים מפיצים ריח מיוחד וחריף, המזכיר את ריח הזעתר. ניתן להכין מן העלין חליטת צמחים טעימה. הפריחה מנובמבר ועד יוני. אם כי, למין זה בדומה לאזוביון מדברי גמישות רבה באורך עונת הפריחה.
מאפיינים
אֲזוֹבְיוֹן שָׂעִיר הוא בן שיח ריחני, מעוצה בבסיסו ומסתעף מבסיסו, בעל גבעולים רבים וזקופים, וגובהו בין 40 עד 100 ס"מ.
הגבעולים רְבוּעִים וירוקים, נגדיים וזקופים, נושאים עלים לאורך רוב אורכם.
דמויי ביצה מוארכת, מחולקים (גזורים-מנוצים)
העלים נגדיים, קירחים, דמוי ביצה רחבה, מחולקים (מנוצים) פעמיים לאונות מוארכות ומחודדות למדי, שרוחבן כ-1 עד 2 ס"מ (בשונה מאזוביון המדברי שעליו קירחים ומנוצים פעם אחת, ובשונה מאזוביון דגול שעליו פשוטים). בעת מילולם של עלים צעירים הם מדיפים ריח טיפוסי וחריף.
התפרחות דמויות שיבולת, צפופות, קצרות ומקורבות מאוד זו לזו. התפרחות ממוקמות לאורך החלק העליון של הגבעולים בודדות או מקובצות על גבעול מסתעף. החפים המלווים את התפרחות קצרים ואורכם מגיע כמעט לאורך הגביע. הפרחים ערוכים בזוגות נגדיים וסדורים שתי וערב - זוגות הפרחים העוקבים ממוקמים בזווית ישרה זה לזה.
הפרחים קטנטנים, אורכם כ-8 עד 10 מ"מ (גונם לרוב בהיר יותר מזה של אזוביון מדברי).
הגביע דמוי צינור קצר וירקרק, בעל 13 עד 15 עורקים ודו-שפתני עם 5 אונות קצרות. האונה העליונה מורחבת לפעמים.
הכותרת דו-שפתנית, מאוחת עלים, שתי השפתיים ברורות למדי, שתיהן נראות יפה מבחוץ. צינור הכותרת ארוך ובולט במידה רבה מן הגביע, והוא דמוי צינור ארוך מאוד כפוף בקצהו ונפתח בקצהו ל-5 אונות. השפה העליונה בת 2 אונות. השפה התחתונה בת 3 אונות. השפה העליונה של הכותרת שטוחה פחות או יותר או קמורה מבפנים, בדרך כלל קצרה מהשפה התחתונה.
האבקנים שמספרם 4, מפורדים ומעורים בצינור הכותרת וחבויים בו. הזוג הקדמי ארוך מהאחורי.
השחלה עילית, בת 2 עלי שחלה, שמתחלקים בשלב מוקדם על ידי מחיצה מדומה ל-4 מגורות בעלות ביצית אחת, עמוד עלי 1 ו-2 צלקות.
הפרי מסוג מַפְרֶדֶת (schizocarp) שעשוי 4 פרודות (זרעים, אגוזיות יבשות) ועטופות בגביע משתייר.
הזרעים חלקים ומבריקים, בעלי עובר ישר.
הפריחה מנובמבר ועד יוני. אם כי, למין זה גמישות רבה באורך הפריחה. בשנים יבשות לא יפרח כלל, בשנים גשומות במקומות יבשים יחסית הפריחה תהיה אביבית וקצרה ובמקומות לחים יותר (שקעים וצידי דרכים) הפריחה תימשך עד הקיץ.
בית גידול ותפוצה
התפוצה של אזוביון שעיר משתרעת באזורים הסהרו-ערבי והסודני, דהיינו במדבריות ערב ובמזרח-אפריקה. הוא גדל במקומות אבניים וסדקי סלעים שבערוצי נחלים, במדרונות ובוואדיות במדבר הקיצוני במיוחד באזורים חמים שבנאות מדבר. הוא פזור עד מצוי לאורך חופי ים המלח (בקעת ים המלח), נדיר דרומה לאורך כל הערבה, בנגב הדרומי ובדרום סיני. אזוביון שעיר בונה חברות ערוצים והוא רגיש יותר ליובש ופחות שכיח כצמח שולט בחברות אלו בשונה מאזוביון מדברי ששולט בערוצים של סלעים מגמתיים בסביבות אילת ובסיני.
לבנון הגדולה
לבנון הגדולה (בערבית: دولة لبنان الكبير, בצרפתית: État du Grand Liban) הוקמה ב-1 בספטמבר 1920 בהתאם להסכם סייקס–פיקו ולסעיף 22 באמנת חבר הלאומים שהתקבלה בוועידת סן רמו, כמנדט זמני בשליטתה של צרפת.
10 ביולי
10 ביולי הוא היום ה-191 בשנה, (192 בשנה מעוברת) בשבוע ה-28 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 174 ימים.
לבנון הגדולה
יצירת לבנון הגדולה
בראשית המאה ה-20 הצמיחה מקרבה העדה הנוצרית המרונית תנועה לאומית, שדרשה לעבור ממצב של אוטונומיה תחת העות'מאנים לריבונות במדינה מודרנית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היו לתנועה הלאומית המרונית שלושה יעדים: כינון מדינה לבנונית, הקמתה בגבולות נרחבים ובשליטה ובנוכחות של כוחות צרפתיים. בשנתיים שלאחר המלחמה הצליחה תנועה זו להשפיע, עם ניצחונה של המגמה התרבותית הדתית בקולוניאליזם הצרפתי, ולממש עקב כך את שלושת יעדיה.
השטח שתוחם בסוף 1918 אמור היה להיהפך תוך שנתיים למדינת לבנון, היא "לבנון הגדולה". מושג חדש זה ביטא תפיסה חדשה והיה שונה באופן מהותי מן המושג "הלבנון" שהתמסד במאה ה-19. "לבנון" בשנים 1861–1915 הייתה סנג'ק אוטונומי באימפריה העות'מאנית ("מותצרפיית הר הלבנון" ), שהיה בהגמוניה נוצרית-מרונית וכלל את הר הלבנון וחלקים מן החוף, ללא הערים טריפולי, ביירות, צידון וצור. התיחום החדש היה גדול בהרבה, וכלל גם את אזורי טריפולי והצפון, ביירות, צידון, ג'בל עאמל, עמק הבקאע וחלק מהרי מול הלבנון. השטח המצומצם של הסנג'ק לא התאים לשמש תשתית של ממש למדינה מודרנית, שכן הר הלבנון נזקק לנמלי החוף, למרכזים אורבניים ולשטחי המזרע של עמק הבקאע. אולם ההרחבה יצרה בעיה דמוגרפית-פוליטית ועם ההרחבה התרבו בשטח החדש של לבנון אלה שלא הזדהו בהכרח עם מדינה שכזו. המוסלמים הסונים אשר התנגדו ברובם המכריע לעצם הקמת המדינה, על אחת וכמה התנגדו להשתייך אליה. הלאומיים המודרניים שבקרבם שאפו להשתייך לסוריה, שהיא מדינה ערבית אסלאמית. המוסלמים השיעים, אף שחששו ממעמד של מיעוט קטן במדינה כמו סוריה, העדיפו זאת על להיות מיעוט במדינה נוצרית. גם הדרוזים אשר הגבולות החדשים איימו לנתקם מאחיהם שבג'בל דרוז (הר הדרוזים) ובחרמון ועתידים היו להיחלש מאוד במדינה החדשה, בחרו בחלקם הגדול להתנגד לה. הנוצרים היוונים-אורתודוקסים היססו גם הם להתנתק מאחיהם שבערי סוריה. היוונים-קתולים היו קרובים יותר מכל עדה אחרת לרעיון כינון מדינה לבנונית בהגמוניה מרונית, והם תמכו במרונים אף על פי שהיו אמורים להפוך למיעוט קטן במדינה החדשה. מכל הגורמים, רק המרונים הזדהו באופן מלא עם קיומה של לבנון.
ב-1 בספטמבר 1920 הכריז הנציב העליון הצרפתי, הגנרל אנרי גורו, בטקס בביירות על הקמת "מדינת לבנון הגדולה". לבנון הגדולה נוצרה בתנופת הניצחון הפוליטי המשולב של האגפים התקיפים של הלאומיות המרונית ושל חוגי הקולוניאליזם הצרפתי. שיתוף הפעולה לא המשיך לתת את הטון לגבי המשטר הפנימי בתוך המסגרת הבעייתית שהקימו. צרפת לא מסרה לידי הלאומיים המרונים את השליטה הפנימית בלבנון, אלא שאפה למסד ככל האפשר איזון בין העדות. ברוח זו הוקמו מוסדותיה של המדינה החדשה, שהפכה לרפובליקה חוקתית באמצע שנות ה-20. מוסדותיה החוקתיים של הרפובליקה, הבנויים על עקרון הייצוגיות העדתית, אפשרו המשכו של עשור שקט יחסית. השקט היחסי תחת המנדט הצרפתי לא פתר את בעיות היסוד של לבנון כמדינה, שהוקמה למען הזהות המרונית אך כללה בגבולותיה רוב שאיננו כזה.
מבנה השלטון ב"לבנון הגדולה"
מבנה השלטון בלבנון עד קבלת העצמאות לא היה קבוע, אלא השתנה כל כמה שנים על ידי מקור הסמכות: צרפת.
ביולי 1920 הורה הנציב העליון אנרי גורו על פירוק "המועצה המנהלית של הר הלבנון", לאחר שחבריה הזדהו עם פייסל. ב-1 בספטמבר 1920 הוקמה "לבנון הגדולה", וב-22 בספטמבר מינה גורו מועצה מנהלית חדשה, פרו-צרפתית, בת 17 חברים שכללה גם נציגים מן השטחים שסופחו אל לבנון. למרות היותה של המועצה פרו-צרפתית ועל אף כל מנגנוני ההגנה שבנו הצרפתים, התנגדו לא פעם חברי המועצה להתערבות הישירה של הצרפתים בהחלטותיהם.
במרץ 1922 הוצא צו המורה על החלפת "המועצה המנהלית" ב"מועצה נבחרת" שנקראה גם "המועצה המייעצת" (ישנן עדויות במחקר כי המועצות פעלו תקופת מה במקביל) – אליה נבחרו 30 חברים, בבחירות לא-ישירות, במאי 1922, על פי מפתח עדתי שנקבע בהתאם למפקד 1921. הבחירות נערכו על פי אזורי בחירה ששרטטו הצרפתים וחפפו במידה רבה את חלוקת הנפות העות'מאניות. הבחירות לוו במתח עדתי רב שבא לידי ביטוי במעשי רצח ומחאות מאורגנות, בעיקר מטעם הסונים. הבחירות עצמן הותאמו לצורכי הצרפתים, שדאגו להכניס למועצה את תומכיהם מכל העדות.
פעולתה של "המועצה הנבחרת" הייתה רציפה והתבססה על איזון עדתי תחת שלטונו של הנציב השני של סוריה ולבנון, גנרל מקסים וייגאן, אשר תרם רבות לאיזון ולשקט בלבנון והביא אותה לצמיחה כלכלית. בינואר 1925 פוזרה "המועצה המייעצת" על ידי גנרל מוריס סראי, "הנציב העליון" החדש, אשר התנגד אידאולוגית לרעיון המפתח העדתי, ובמקומה נבחרה "מועצת נבחרים", על פי שיטת בחירות ללא מפתח עדתי, אשר תפקדה עד כינון חוקה בלבנון ב-1926.
צרפת התחייבה בפני חבר הלאומים בשנת 1923, כי תוך שלוש שנים תעניק חוקה למדינות שבהן היא מחזיקה בתוקף המנדט הבין-לאומי. בהתאם לכך, בחרה מתוכה "המועצה הנבחרת" ועדת-ניסוח בת 11 איש, לפי מפתח עדתי, שניסחו שאלון בדבר אופי השלטון בלבנון. השאלון חולק ל-210 ממכובדי לבנון. תוצאות השאלון היו אחידות ברובן והצביעו על רצון במשטר רפובליקאי פרלמנטרי שמנוהל על פי מפתח עדתי. ואכן, באופן מותאם לרצון זה עוצבה חוקת לבנון וב-22 במאי 1926 אישרה "המועצה הנבחרת" את החוקה. ביום המחרת, לאחר אישור הנציב העליון, אנרי דה-ז'ובנל, הוענקה החוקה ללבנון. החוקה עיצבה את לבנון כ"רפובליקה" עצמאית בלתי-ניתנת לחלוקה. גבולות שטחה עוגנו בחוקה והוכרו על ידי צרפת (המעצמה המנדטורית) ועל ידי "חבר-הלאומים" (מעניק המנדט).
לעיגון שטחה של לבנון בחוקה (על פי סעיף 95) ובחוק הבין-לאומי (על ידי הכרה של "חבר הלאומים" בלבנון) משמעות פוליטית ומשפטית כאחת: גבולות השטח אינם ניתנים לשינוי ואי-אפשר להעניק חלקים מ"לבנון הגדולה" לאחרים. קיבוע עובדה זו במשפט הבין-לאומי שירת את רצונה של צרפת להקטין את ציפיות התנועות "הפאן-סוריות".
בחוקה נקבעה גם התלות של לבנון בצרפת, המעצמה המנדטורית. וזאת לאור רצונה של צרפת לא לאבד את יכולת האחיזה הכלכלית-החברתית-הצבאית-הפוליטית במזרח התיכון.
לפי החוקה, הממשל נקבע כממשל פרלמנטרי, אך היה זה ממשל רפובליקאי בעל ייחוד: איוש הפרלמנט התבצע לפי מפתח בחירות עדתי. כלומר: גם בלבנון ניתן משקל יוצא דופן למרכיב ההשתייכות העדתית בקביעת היכולת להשפיע על החיים הציבוריים. אף-על-פי שלכאורה אומץ "התקן הפוליטי" של המערב, בפועל לא ניכרה התקדמות בעניין קירוב ושיתוף פוליטי בין העדות. להפך, רשמית נשתמר קיבוע עוצמתן של העדות: מפתח הייצוג על-פי העדות כבסיס לחלוקת השלטון והמשאבים נשאר ונשמר בעינו, גם בלבנון העצמאית. הוא אפילו קיבל תוקף בין-לאומי משום שלבנון וחוקתה הוכרו על ידי "חבר הלאומים".
ללא ספק יש בעייתיות בהכרה בין-לאומית זו בחוקה המקבעת התמיינות על פי השתייכות עדתית ודתית דווקא על ידי גוף בין-לאומי אשר הוקם על יסוד 14 עקרונות הומניסטיים שניסח בשעתו בנאום הנשיא האמריקאי, וודרו וילסון השוללים מכול וכול אפליות מסוג זה.
על פי החוקה הלבנונית שהתקבלת בשנת 1926, בראש המדינה עומד נשיא (הראשון שבהם היה היווני־אורתודוקסי שארל דבאס, שמונה על ידי הנציב העליון) והיא מושתתת על פרלמנט דו-ביתי: סנאט (בית עליון) שחלק מציריו מונו על ידי הנשיא, ומתחתיו – בית הנבחרים. מכל מחוז-בחירה נכנסו לפרלמנט נבחרים על-פי מכסה עדתית. כעבור שנה, ב-1927, בוטל הסנאט, הבית העליון, ונקבע כי הנשיא ימנה שליש מהצירים. הממשלה שמינה הנשיא פעלה תחת ניהולם ופיקוחם של יועצים צרפתים. שני התיקים שלא עברו בשלב זה לשליטה לבנונית היו תיקי החוץ וההגנה. הללו נשארו עדיין בידי "הנציב העליון" הצרפתי, שהושארה בידיו גם זכות הווטו. ב-1929 השיג הנציב העליון אנרי פונסו מן הפרלמנט הלבנוני הסכמה להארכת כהונת הנשיא שארל דבאס.
דגל הרפובליקה הורכב מה"טריקולור" הצרפתי וארז הלבנון.
קיבוע המפתח העדתי כבסיס עיקרי לחיים הציבוריים ב"לבנון הגדולה"
במשך השנים, משנת 1927, ניטשו בזירה הפוליטית הלבנונית מאבקי כוח פוליטיים, חלקם מבוימים, בין הסיעות המרוניות השונות. המאבק עסק בשאלה אם כדאי לוותר על "הרפתקת לבנון הגדולה" או אם יש להמשיך ולהחזיק בה. ההתגוששות הבין-סיעתית הפנים-עדתית הביאה לכך שבשנת 1932 פיזר "הנציב העליון", שרל דמין דה מרטל, את הפרלמנט והקפיא את החוקה. הסיבה הרשמית לצעד רדיקלי זה הייתה תפקוד לקוי של הממשל על פי החוקה. אך למעשה, החוקה מיום הענקתה לא השביעה את רצונם של הצרפתים, כיוון שהניחו בפועל לשררה לחמוק מבין אצבעותיהם.
הנציב מינה את הנשיא, שרל דבאס, לעמוד בראש ממשלת פקידים, ללא אישור או פיקוח פרלמנטרי.
בינואר 1932 נערך בחסות הצרפתית מפקד האוכלוסין המקיף הראשון והאחרון בתולדות לבנון. מפקד זה עתיד לקבוע את גורל לבנון וחלוקת העוצמה הפוליטית-חברתית בתוכה, גם לשנים שלאחר קבלת העצמאות. עד לשנות מלחמת האזרחים השנייה בלבנון, התבססו כל מוסדות הממשל על תוצאות מפקד זה לצורך איוש המשרות כמקובל גם בלבנון, על-פי "המפתח העדתי".
הסיבה שבעטיה חששו כל השנים הנוצרים בכלל והמרונים בפרט מעריכת מפקד אוכלוסין חדש הייתה ירידתם הדמוגרפית העצומה מול השיעים. הסיבות לשינוי הדמוגרפי היו הגירה וילודה. אין ספק שאם ייערך כיום מפקד חדש יתברר רשמית מה שידוע עובדתית: הנוצרים לעדותיהם הפכו למיעוט בהשוואה למוסלמים לעדותיהם.
למעשה, כל עוצמתם הרשמית של הנוצרים מושתתת על נתונים דמוגרפיים לא עדכניים, שכבר אין להם ביסוס עובדתי בשטח.
שנתיים לאחר המפקד, בשנת 1934, הנשיא עדיין עמד בראש ממשלת פקידים ולא הוכפף לכל פיקוח פרלמנטרי. הצרפתים מינו נשיא חדש והכריזו על חוקה זמנית. הצעד עצמו נראה כצעד להפשרת היחסים ולא נראה כי צמחה ממנו תועלת ישירה כלשהי.
בשנת 1936 הוחזרה לפרלמנט הזכות החוקתית לבחור בנשיא המדינה, ולנשיאה החדש של לבנון נבחר אמיל אדה. כאשר הופשרה החוקה כעבור שנה, בשנת 1937, הוקמה ממשלה הכפופה לפרלמנט.
בשנת 1936 השיגו הלבנונים הסכם חשוב לדידם: "חוזה ברית וידידות" עם צרפת. אומנם, המסמך מעולם לא אושרר על ידי אף אחד מהצדדים, אך חשיבותו המעשית לא פחתה עקב כך. חשיבות המסמך היא בכך שבזכות קיומו יכלו הלבנונים בבוא העת לסיים את המנדט הצרפתי ולהקים מדינה עצמאית, בלי מהומות מיותרות והתגרויות אלימות משני הצדדים.
צרפת חדלה לגלות עניין בנעשה בלבנון בעיקר משתי סיבות:
תנועה פשיסטית מוזרה שצמחה באותה תקופה הייתה "המפלגה הסורית הלאומנית", אשר הוצאה מחוץ לחוק זמן קצר לאחר הקמתה. זוהי מפלגה פאן-סורית פשיסטית אשר הוקמה על ידי אנטון סעאדה ואפשר לראות בה דוגמה טובה לחוסר האחדות הלבנונית.
בזמן מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1939, פוזר הפרלמנט הלבנוני, פוטרה הממשלה, הוקפאה החוקה על ידי הנציב העליון, גבריאל פואו, וניהול ענייני המדינה הועבר אל "מזכיר מדינה" ממונה בעוד הנשיא עדיין נשאר בתפקידו. בשנת 1941 התפטר אדה והוא הוחלף באלפרד ג'ורג' א-נקאש.
עם תבוסתה של צרפת במלחמת העולם השנייה, והקמת משטר שיתוף הפעולה צרפת של וישי, נותר תפקידו של "הנציב העליון" מטעם צרפת בידי הגנרל אנרי פרנאן דנץ, איש וישי. דנץ שיתף פעולה עם הגרמנים במהלך מרד רשיד עאלי אל-כילאני בעיראק והבריטים חששו כי סוריה ולבנון יהפכו לבסיס גרמני פעיל נגדם. ביוני 1941 יצאו כוחות בריטיים וכוחות צרפת החופשית למבצע לכיבוש סוריה ולבנון, שהסתיים בכיבוש סוריה ולבנון על ידי הבריטים, והשלטת אנשי צרפת החופשית במקום אנשי צרפת של וישי.
ב-15 באוגוסט 1941, לאחר כיבוש סוריה ולבנון על ידי בריטניה ו"צרפת החופשית", הכריז הגנרל ז'ורז' קאטרו על עצמאות ארצות הלבנט. ההכרזה לא מומשה בפועל באותו מועד, עקב המשך מלחמת העולם השנייה ולאור רצונה של צרפת לחתור לחתימת הסכם המבטיח גם בעתיד את האינטרסים שלה באזור.
ב-1942 התחדש "הגוש החוקתי", בהנהגת בשארה אל-ח'ורי, כמיל שמעון המרוני, אנרי פרעון היווני-אורתודוקסי, סלים תכלא היווני-קתולי, מג'יד ארסלאן הדרוזי וצברי חמאדה השיעי. הגוש חתר לניסוח "אמנה לאומית" המבוססת על פיוס כל-לבנוני של מנהיגי האליטות העדתיות. הנוצרים קיימו הידברות עם מנהיגי הסונים שבראשותו של ריאד א-סולח. הם ויתרו על ההישענות על צרפת והסכימו לחזק את זיקתם לעולם הערבי, ואילו המוסלמים הכירו בבכורתם היחסית של הנוצרים במערכות הפנים, והסכימו על המשך קיומה של לבנון כמדינה נפרדת. על בסיס רעיונות אלו תוקנה חוקת 1926: "חוקת 1943" קבעה כי מוסדות המדינה יאוישו בכפולות של 11, ביחס של שישה נוצרים לחמישה לא נוצרים. כמו כן, מוסד שוב הנוהג שהנשיא יהיה נוצרי, ראש הממשלה סוני ויושב ראש הפרלמנט שיעי. ב-21 בספטמבר 1943 נערכו בחירות, בהן זכה "הגוש החוקתי" בניצחון גדול על האגף הנוצרי הלוחמני בראשות אמיל אדה. אל-ח'ורי נבחר לנשיאות וא-סולח לראשות הממשלה.
לאחר הבחירות החלו ממשלת "הגוש הלאומי" בדמשק ו"הגוש החוקתי" ובעלי בריתו בביירות לתאם את מדיניותם מול צרפת. מתחילת אוקטובר 1943 גובשה אסטרטגיה להשתמש בחוקות הפרלמנטריות כדי לממש את התביעות לעצמאות מלאה. שני הגושים קבעו כי הממשלות והפרלמנטים יאשררו את החוקות המחודשות ללא הסעיפים הקובעים את זכות הווטו של הצרפתים. ב-9 בנובמבר 1943 אישר בשארה אל-ח'ורי את הנוסח החדש, תוך התעלמות מאיומי הצרפתים. בעקבות זאת עצרו אותו הצרפתים כעבור יומיים, ומינו במקומו לנשיא לבנון את יריבו אמיל אדה. שרי הממשלה החדשה החלו להיאסר, אולם הנוער הלבנוני נרתם למאבק: הארגונים הצבאיים למחצה של הפלנגות הנוצריות ו"א-נג'אדה" של המוסלמים יזמו שביתה כללית. כמה שרים נמלטו ממעצר והוכרז על ממשלת מרי זמנית. דה-גול האשים את הבריטים בהסתה למרד, והבריטים הגיבו באולטימטום בדרישה לשחרר את השרים שנותרו בכלא. בעקבות האולטימטום, ב-22 בנובמבר 1943, נאלצו הצרפתים להדיח את אמיל אדה ולהחזיר את ממשלת "הגוש החוקתי", ויום זה הפך ליום העצמאות הרשמי של הרפובליקה הלבנונית. בינואר 1944 הלכה ממשלת "הגוש הלאומי" בדמשק בדרכה של ממשלת לבנון. לאורך שנת 1944 פעלה ממשלת לבנון כגוף ריבוני, ובין היתר החלה לקשור קשרים בין-לאומיים. בדצמבר 1945 הסכימו הבריטים והצרפתים על פינוי צבאותיהם מסוריה ומלבנון. שתי המדינות התקבלו ל כמדינות עצמאיות. פינוי הכוחות הזרים מלבנון הושלם באוגוסט 1946.
פתיחת וור
פתיחת וור (או פתיחת חציר האחו) היא פתיחת שחמט לא שגרתית שבה לבן פותח במסע: היא נקראת על שם שחקן השחמט האמריקאי פרסטון וור, ששיחק פתיחות נדירות לעיתים תכופות. פתיחת וור נחשבת לפתיחה נדירה ולכן מוגדרת A00 באנציקלופדיית פתיחות השחמט.
רעיון הפתיחה
פתיחת וור תוקפת את משבצת ב5 ומכינה להוציא את הצריח שבמשבצת א1 למשחק. המשבצת ב5 אינה חיונית למהלך המשחק, ואם שחור ישחק 1...ה5, הרץ השחור במשבצת ו8 ימנע את פיתוח הצריח הלבן לזמן הקרוב. התגובה 1...ה5 גם צוברת מרחב עבור השחור בכך שכובשת את מרכז הלוח, מטרה טיפוסית לרוב הפתיחות שפתיחה זו מתעלמת ממנה לחלוטין. בנוסף המסע א4 מחליש את צד המלכה של הלבן ומונע ממנו לעשות הצרחה אפקטיבית בצד המלכה. בפתיחת וור משחקים בדרך כלל רק שחקנים שחדשים לגמרי לעולם השחמט.
שחקן המנוסה בפתיחת וור לעיתים יענה לתגובה 1...ד5 או 1...ה5 ב-2.ד4 או 2.ה4, בעיקר, מכיוון שהגנה סקנדינבית הפוכה או גמביט אנגולד לא יהיה בטוח במצב הזה. בשלב מאוחר יותר במשחק, השחור כנראה יבצע א5, שיכין את צאת הצריח במסע צא4 (כי במסע צא3??, ...ר:א3 פ:א3 עם יתרון מוחלט לשחור).
באליפות העולם 2012 בבליץ, אלוף העולם מגנוס קרלסן פתח במסע 1.א4 נגד יריבו טיימור רג'אבוב בעליצות, כאשר אמר לו באליפות הבליץ שנתיים קודם לכן "כולם נעשים עייפים. אתה יכול אפילו לפתוח עם 1.א4 ועדיין לנצח". המשחק התפתח לסוג של פתיחת ארבעת הפרשים שבה קרלסן הצליח להגיע ליתרון בסופו של דבר.
וריאציות
לפתיחה זו יש מספר וריאציות מוכרות. חלק מהמפורסמות יותר מהן:
הקסטל
קַסְטֶל הוא שמה של גבעה ואתר לאומי בקצהו של הר מעוז, מעל כביש 1 (כביש תל אביב–ירושלים), בשטחה של מבשרת ציון. עד 1948 שכן על הגבעה יישוב ערבי בשם אל-קסטל, שהיווה נקודה אסטרטגית במהלך המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות בשל שליטתו המוחלטת על הכביש מהשפלה לירושלים, בו נעו השיירות לירושלים.
גאוגרפיה
גבעת הקסטל מתנשאת לגובה 779 מטר, והיא יושבת בחלקו הדרומי של רכס קטן, המשתרע מבית סוריק ועד הר חרת וצובה. הרכס תחום במספר נחלים מכיוונים שונים (נחל כסלון, נחל לוז ונחל שורק). גבעת הקסטל היא הנקודה הגבוהה ביותר בסביבתה הקרובה, וממנה מסתעפות מספר שלוחות קצרות בכיוונים שונים. לגבעה חשיבות אסטרטגית בשל מעברו של כביש 1 (שנסלל על גבי תוואי דרך עתיק הקיים עוד מהתקופה הרומאית) בסמוך לגבעה, לאחר טיפוס תלול מאפיק נחל כסלון מהצד המערבי, ומאפיק נחל שורק בצד המזרחי.
היסטוריה
החוקר ב"צ לוריא מזהה את ההר עם הר עפרון, המוזכר בספר יהושע.
מקור השם "קסטל" במילה הרומית "קסטלום" (Castellum) אשר משמעותה מצודה (המדובר בצורת הקטנה של המילה Castra, שפירושה מחנה צבאי), המתייחסת למצודה שהרומאים בנו במקום לשמירה על הדרך לירושלים. בימי הביניים נבנה על הפסגה מבצר צלבני שנקרא באותה תקופה "קאסטלום בלוואר" (בצרפתית "Castellum Belvoir" - מבצר יפה נוף), ממנו לא נותר שריד. השם הרומי השתמר גם בשמו של הכפר הערבי אל-קסטל.
מלחמת העצמאות
בחודשים ינואר ופברואר של 1948, בתחילת מלחמת העצמאות, פעל אהרן חיים כהן, מייסד המחלקה לפועל הערבי של ההסתדרות, להסדרת הסכמי שלום עם הכפרים שבעיבורה של ירושלים ובהם אל-קסטל. בחודשים לאחר מכן לוחמיו הבלתי סדירים של עבד אל-קאדר אל-חוסייני לא הורשו להישאר בכפר ונאלצו לשוב לבסיסם בבית סוריק.
בהמשך המלחמה שימש המשלט "קו חסימה" בדרך לירושלים, והיווה נקודת שליטה על הדרך מן השפלה לעיר הבירה. קרבות קשים וסיפורי גבורה כרוכים במאבק השליטה שהתקיים במקום והקסטל עבר שלוש פעמים מיד ליד. בשנת 1948 הייתה על ראש גבעה זו עמדה ערבית, שחלשה על הדרך לירושלים ואיימה לנתק את העיר משאר היישוב בארץ.
בחודש אפריל 1948, לאחר ששלוש שיירות שעלו לירושלים הותקפו ונפגעו, התקבלה החלטה לכבוש את הקסטל בכל מחיר. הפעולה הראשונה נערכה בליל ה-3 באפריל בשילוב כוחות חי"ש ויחידת הפלמ"ח. לוחמי החי"ש נבחרו לחיפוי ולוחמי הפלמ"ח נבחרו לכיבוש הגבעה. הלוחמים טיפסו אל הגבעה, אבל התברר שהערבים נטשו את הגבעה, והיא נתפשה ללא קרב. הפלמ"ח עזב את הקסטל ובמקום נותרו רק כ-70 לוחמי חי"ש, חלקם טירונים ועולים חדשים חסרי ניסיון.
באותו היום החלה מתקפת נגד של הערבים משני כיוונים. הקרבות היו עזים ומרים ולוחמי החי"ש ספגו אבדות רבות ובקושי החזיקו מעמד. במהלך הקרב הגיעה תגבורת מירושלים, אבל הלוחמים המשיכו ליפול ולהיפגע. במקביל לכך, לשמחת הלוחמים, שיירה אחת הצליחה לעבור בכביש והגיעה לירושלים. הלילה שלאחר הקרב המתיש היה גשום וקר, הלוחמים היו עייפים מחוסר שינה, מזונם מועט והתחמושת הייתה מועטת. נפגעים רבים שכבו בחוסר אונים. ב-8 באפריל לפנות בוקר, פסקו ההפגזות. עם עלות השחר עלו שלוש דמויות אל הגבעה. בתחילה הלוחמים חשבו שהם אנשי תגבורת, אולם משהתברר שהם ערבים הם נורו בידי מאיר קרמיול ונהרגו. מאוחר יותר התברר שאחד ההרוגים היה מנהיג הכוחות הערבים באזור ירושלים במלחמת העצמאות, עבד אל-קאדר אל-חוסייני.
לאחר שהתפרסמה עובדת מותו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני הוכרזה "פזעה" בכל אזור ירושלים והשפלה. כ-1,200 ערבים התקבצו מכל האזור, כולל רמאללה ואפילו מחברון ורמלה והתקיפו את מגיני הקסטל. הלוחמים נלחמו ביאוש, בכוחות אחרונים, אחרי חמישה ימי קרבות רצופים ועם מעט תחמושת. עם החרפת הקרבות וכשנותרו רק כ-30 לוחמים, התקבלה פקודה לסגת מהקסטל. שמעון אלפסי, מ"מ פלוגה א' מגדוד 3 של הפלמ"ח הכריז: "הטוראים יסוגו והמפקדים יחפו מאחור", אמרה שהפכה לסמל צה"לי לדורותיו.
לאחר נסיגת הכוחות נטשו רוב הלוחמים הערבים את הקסטל ויצאו להלווייתו של מפקדם, אל-חוסייני. בעקבות זאת יצאה פקודה חדשה: "יש לכבוש מחדש את הקסטל. כל הארץ מאזינה ומקווה". כוח מיומן יצא לכבוש את הגבעה והצליח בקרב קצר לכבוש אותה מחדש, לאחר שרוב כח האויב יצא להלוויה. מאז נותר הקסטל בידי ישראל.
חללי הקרב על הקסטל הובאו לקבורה בקברי אחים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.