cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בלט מריאינסקי
כיום
בלט מריאינסקי מוכרת כיום כאחת מלהקות הבלט הטובות בעולם, וכוללת למעלה מ-200 רקדנים, כולל להקת רזרבה ואמני דמויות. מנהל הלהקה הראשי הוא יורי פטייב.
בהיותו מתבסס על מודל התיאטראות אופרה / בלט המובילים האחרים כמו בית האופרה המלכותי בלונדון ולה לה סקאלה במילאנו, גם בלט מריאינסקי וגם אופרת מריאינסקי פועלות תחת ניהולו של תיאטרון מריאינסקי, כאשר ואלרי גרגייב משמש כמנהל אמנותי. גרגייב משמש גם כמנהל חברת האופרה. שתי החברות פועלות כיחידות נפרדות.
הלהקה
בלט מריאינסקי מורכב מהאמנים הבאים:
מריוס פטיפה
במשך מספר שנים היה מריוס פטיפה מנהל הבלט של להקת הבלט הרוסי הקיסרי. ב-11 במרץ 2018 נערך בבלט מריאינסקי אירוע גאלה פטיפה לחגיגות 200 שנה להיוולדו.
יחזקאל דנין (סוכובולסקי)
יחזקאל דב דָנין (סוכובולסקי) (1868, ביאליסטוק – 30 בדצמבר 1945, תל אביב) היה יזם, סוחר, תעשיין, פעיל ציוני, מראשוני אחוזת בית.
קורות חיים
נולד בעיר ביאליסטוק שבפולין (אז באימפריה הרוסית), ועלה לארץ ישראל בגיל 18. זמן קצר עבד כפועל חקלאי בראשון לציון והיה חבר (1887) בהתארגנות הראשונה של פועלים יהודים יחד עם אבא רומנוב, אברהם אייזנברג ויהודה גרזובסקי (גור). האגודה פעלה זמן קצר עד שחוסלה עקב האשמתה בליבוי יצרים במושבה כנגד פקידי הברון רוטשילד. לאחר מכן השתקע ביפו, פתח בה בית מסחר למזון ועסק גם בייצוא שקדים, שמן זית, דבש וענבים ממושבות העלייה הראשונה. גם אחיו עסקו בפעילות ציונית. אחיו דוד היה איש חיבת ציון ומזכירו של הרב שמואל מוהליבר, אחיו צבי גדליהו היה פועל חקלאי, ממייסדי מפלגת הפועל הצעיר, הסתדרות העובדים הכללית ותנועת המושבים ואחותו תמימה הייתה מראשונות הגננות בארץ ישראל וממייסדי הפועל הצעיר.
יחזקאל סוכובולסקי ויתר על נתינותו הרוסית ו"התעתמן" (כלומר: קיבל על עצמו נתינות של האימפריה העות'מאנית), דבר שאיפשר לו לרשום על שמו נדל"ן בארץ ישראל, אשר נרכש על ידי יהודים בעלי נתינות זרה. בין היתר רשם על שמו אדמות בראשון לציון, ברחובות ובחדרה, שעל חלק ניכר מהן ניטעו פרדסים.
סוכובולסקי נישא לרחל בת יהושע ילין, ושינה את שם משפחתם ל"דנין". ביתו ברחוב רזיאל היה בית הכנסת אורחים ושימש כלשכת עבודה ומידע, שאליה הגיעו עולי העלייה השנייה והתקבלו מיד עם רדתם מהאונייה בנמל יפו. ביתו שימש גם כבית-ועד לראשי היישוב. בבית זה נוסדה ספריית שער ציון, לשכת ארץ ישראל של ארגון בני ברית והסניף הארץ ישראלי של אגודת "בני משה". בבית דיברו עברית בהברה ספרדית, ודנין ואשתו היו מראשוני "הוועד להשלטת השפה העברית" בעת מלחמת השפות. יחד עם נתן קייזרמן וב. רבינוביץ פתחו בבית גם גן ילדים (שהיה גן הילדים העברי השני או השלישי, לאחר גן הילדים בראשון לציון וגן הילדים של חסיה סוקניק בירושלים).
בשנת 1902 נבחר דנין על ידי בנימין זאב הרצל לרכז את מכירת "השקל הציוני" (המס שזיכה את משלמו בזכות הצבעה בקונגרס הציוני העולמי) ואת מניות אוצר התיישבות היהודים, הבנק למימון הפעילות הציונית בארץ ישראל. בשנת 1903 כיהן כציר בכנסייה הארצישראלית שהתכנסה בזכרון יעקב במטרה להוות את ה"פרלמנט" של יהודי ארץ ישראל. במסגרות פעילות שונות גיבש עם גיסו דוד ילין את הרעיון להקים שכונות יהודיות מחוץ ליפו, בדגם היציאה מהחומות הירושלמית.
בשנת 1907 היו דנין ורחל אשתו – יחד עם מאיר דיזנגוף, עקיבא אריה ויס, יצחק חיותמן ודוד סמילנסקי – בין חמש משפחות המייסדים של אחוזת בית, הפרוור העברי הצפוני של יפו, שעתיד היה להפוך לעיר תל אביב. בהגרלת המגרשים לאחוזת בית הגריל דנין מגרש בצומת הרחובות ליליינבלום והרצל, ובנה בו את ביתו בעבודה עברית.
לאחר הקמת תל אביב השתתף כיזם או כשותף בבתי חרושת ביפו (מכונות ויציקה "שטיין", ספירט, בשמים ועוד), בזכרון יעקב (שימורים) ובמוצא (רעפים), ואף עסק בגידול טבק. את פעולותיו מימן על ידי "בנק קרדיט גומלין" שהקים וניהל, אשר סייע לפיתוח התעשייה היהודית. במלחמת העולם הראשונה גורש על משפחתו מתל אביב, ולאחר המלחמה חזרו לביתם ברחוב הרצל.
נפטר בתל אביב ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
בני הזוג דנין עומדים במרכז ספרה של רבקה אלפר, "קורות משפחה אחת".
צאצאיו
לזוג דנין נולדו: משה, חנה, דבורה, שולמית, ציפורה, שרח, דן, חירם, עזרא. בנם הצעיר של הזוג דנין, אהרון, היה הילד הראשון שנולד בתל אביב, וכונה "הבן הבכור של תל אביב".
בנו, עזרא דנין, היה איש הש"י – שירות הידיעות של ארגון "ההגנה" בתקופת היישוב – ויועץ לענייני ערבים במשרד החוץ בתקופת המדינה.
אהרון היה מנהל סניף המשרד הארצישראלי בצפת ועסק ברכישת קרקעות מערבים לטובת התיישבות יהודית.
נכדו, הבוטנאי אבינעם דנין, הוא בנו של חירם.
נינו, נכדו של דן, הוא רוברט (רוב) דנין, שהיה ראש הדסק הישראלי בסטייט-דפרטמנט, עוזרו של טוני בלייר כשליח הקוורטט לענייני המזרח התיכון, וראש המשלחת של הקוורטט בירושלים.
יחסי אנגולה–רוסיה
יחסי אנגולה–רוסיה הם מערכת היחסים בין שתי המדינות, הרפובליקה של אנגולה והפדרציה הרוסית. לרוסיה יש שגרירות בלואנדה. לאנגולה שגרירות במוסקבה וקונסולית כבוד בסנקט פטרבורג. אנגולה וקודמתה של רוסיה, ברית המועצות, הקימו יחסים עם עצמאותה של אנגולה.
היחסים בין אנגולה לסובייטים
היחסים בין ברית המועצות לאנגולה היו מתוחים לעיתים בשנות ה-80, בין היתר משום שאנגולה ביקשה לשדרג את הקשרים הדיפלומטיים עם ארצות הברית. סיעות ההנהגה הסובייטית היו חלוקות ביחס לתפקידה העתידי של מדינתן באפריקה, וכמה משאי ומתן סובייטים התנגדו לוויתורים של נשיא אנגולה ז'וזה אדוארדו דוש סנטוש לארצות הברית בנושא "הצמדה". הבעיות הפוליטיות הבלתי נסבלות של האזור, ועלות שמירת התמיכה בצבא הקובני והצטיידות ה-MPLA, החלישו את המחויבות הסובייטית להקמת מדינה מרקסיסטית-לניניסטית באנגולה.
מנהיגי אנגולה, בתורם, התלוננו על הזנחה סובייטית - רמות סיוע נמוכות, כוח אדם וציוד באיכות נמוכה, ותגובות לא מספקות לתלונות. אנגולה חלקה את עלות הנוכחות הצבאית בקובה וביקשה להפחית את ההוצאות הללו, בין היתר מכיוון שאזרחים אנגולים רבים חשו את הניקוז המיידי של המשאבים הכלכליים והמתחים הגוברים באזורים שנכבשו על ידי חיילים קובנים. יתרה מזאת, דוש סנטוש התלונן כי ברית המועצות התמודדה עם אנגולה באופן אופורטוניסטי - רכישת קפה אנגולי במחירים נמוכים וייצאה מחדש עם רווח ניכר, דיג יתר במים באנגולה והעלאת מחירי המזון המקומי.
יחסים כלכליים
בהשוואה לתקופה הסובייטית, כיום הסחר בין רוסיה לאנגולה הוא מינימלי למדי. בשנת 2016 היצוא מרוסיה לאנגולה הסתכם ב-567.9 מיליון דולר, והייצוא האנגולי לרוסיה הסתכם ב-14,942 דולר בלבד.
הומוטופיה
בטופולוגיה, שתי פונקציות רציפות ממרחב טופולוגי אחד לשני הן הומוטופיות (מיוונית: הומוס=זהה, טופוס=מקום) אם ניתן באופן רציף "לעוות" אחת מהן לכדי השנייה; דפורמציה כזו (שינוי צורה) מכונה הומוטופיה בין שתי פונקציות. בעזרת מושג ההומוטופיה ניתן להגדיר יחס שקילות חשוב בין מרחבים טופולוגיים, המהווה את המבוא להגדרת החבורה היסודית, וביתר כלליות חבורות ההומוטופיה. למונח שימושים בתאוריות טופולוגיות נוספות, כמו תורת ההומולוגיה, תורת הקשרים ועוד.
הומוטופיה בין פונקציות
הומוטופיה בין שתי פונקציות רציפות f ו-g ממרחב טופולוגי X למרחב טופולוגי Y, היא פונקציה רציפה מהמכפלה הטופולוגית של המרחב X במרווח היחידה [0,1], אל המרחב Y, כך שעבור כל הנקודות x ב-X מתקיים:
נוח לדמיין כי מרווח היחידה [0,1] מתאר את ציר הזמן. אז הפונקציה H מתארת דפורמציה רציפה בזמן של f ל-g: כאשר מצטמצמים לזמן 0 ("תחילת ההומוטופיה") מתקבלת הפונקציה f וכאשר מצטמצמים לזמן 1 ("סוף ההומוטופיה") מתקבלת הפונקציה g.
בתמונה משמאל מתוארת הומוטופיה בין שתי מסילות, כלומר בין שתי פונקציות רציפות מקטע היחידה X = [0,1] למישור הציור.
פונקציה תיקרא "נול-הומוטופית", אם היא הומוטופית לפונקציה קבועה כלשהי.
הומוטופיה ביחס לקבוצה
בהשראת האנימציה לעיל, נאמר ששתי העתקות f,g:X \to Y הן הומוטופיות ביחס לקבוצה אם יש ביניהן הומוטופיה כנ"ל, המקיימת גם
כלומר, לכל אורך השינוי בין הפונקציות, הערכים על הקבוצה A לא משתנים. בפרט נובע (זהו תנאי הכרחי ולא מספיק להומוטופיה ביחס ל-A).
אם כן, בדוגמה לעיל המסילות הומוטופיות ביחס ל-. באופן כללי, בחבורה היסודית של מרחב טופולוגי, האיברים הם מסילות סגורות שמזוהות עד כדי הומוטופיה ביחס לקצוות קטע היחידה. עיקרון זה מוכלל בחבורות ההומוטופיה.
הגדרה של שקילות הומוטופית בין מרחבים
בעזרת מושג ההומוטופיה ניתן להגדיר יחס שקילות חשוב בין מרחבים טופולוגיים: שני מרחבים טופולוגיים X ו-Y יקראו שקולים הומוטופית אם קיימות זוג העתקות f:X \to Y ו-g:Y \to X כך שההרכבה הומוטופית לפונקציית הזהות על Y ואילו  הומוטופית לפונקציית הזהות על X.
מרחב ששקול הומוטפית לנקודה (כלומר פונקציית הזהות של המרחב היא נול-הומוטופית), ייקרא מרחב כוויץ.
נשים לב שמרחבים הומיאומורפיים הם בפרט שקולים הומוטופית, כי אם f:X \to Y הומיאומורפיזם, אז f ו-g = f^{-1} מקיימות את הדרוש בהגדרה. אבל הכיוון ההפוך רחוק מלהיות נכון – זוג מרחבים שקולים הומוטופית בדרך כלל אינם הומיאומורפיים, ויכולים להיות שונים מאוד זה מזה למראית עין. אנקדוטה ידועה מספרת שטופולוגים אינם מבחינים בין ספל הקפה שהם שותים לבין הכעך שהם אוכלים – כיוון שהטורוס וספל הקפה שקולים הומוטופית. מחלקת שקילות הומוטופית נקראת טיפוס הומוטופיה. תורת ההומוטופיה היא תחום עשיר בטופולוגיה המודרנית העוסק במיון טיפוסי ההומוטופיה של מרחבים.
תל גודד
תל גּוֹדֵד הוא אתר ארכאולוגי באזור שפלת יהודה, הכולל בין השאר שרידים מתקופת המקרא והתקופה הרומית ומערכות מסתור מימי בר כוכבא.
שם האתר ומיקומו
תל גודד שוכן כשני קילומטרים מצפון-מזרח לבית גוברין, בנקודה הגבוהה ביותר בפארק בריטניה (כ-400 מטרים מעל פני הים). השם "גודד" נגזר מצליל שמו הערבי של האתר - תל ג'דידה.
זיהוי
לאתר ניתנו זיהויים רבים. היו שזיהו אותו עם העיר המקראית מורשת גת. ויליאם פוקסוול אולברייט הציע בשנת 1925 לזהות את התל עם גדרה המוזכרת בדברי הימים: "הֵמָּה הַיּוֹצְרִים וְיֹשְׁבֵי נְטָעִים וּגְדֵרָה". זכריה קלאי הציע בשנת תשל"א לזהות בתל גודד את לבנה וצבי אילן הציע בשנת 1975 לזהות בתל גודד את "גדוד" המוזכרת, לטענתו, בספר מיכה: "עַתָּה תִּתְגֹּדְדִי בַת גְּדוּד מָצוֹר שָׂם עָלֵינוּ בַּשֵּׁבֶט יַכּוּ עַל הַלְּחִי אֵת שֹׁפֵט יִשְׂרָאֵל".
תולדות האתר
תל גודד היה מיושב בתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת, ושוב בתקופת ממלכת יהודה, וחרב כנראה על ידי סנחריב מלך אשור בשנת 701 לפנה"ס, במסעו לדיכוי מרד חזקיהו מלך יהודה. הממצא הארכאולוגי (להלן) מלמד כי בתקופה הרומית שכנה בראש האתר וילה מפוארת (להלן, "בית המפקד"), במרכז מתחם מוקף חומה, שכלל לא ברור אם היה כולו מיושב. למרגלות התל התקיים בתקופות ההלניסטית והרומית הקדומה יישוב המכונה כיום חורבת טבק. האתר עמד על אם הדרך ונהנה ממעיין שנבע למרגלותיו ומסמיכותו הרבה לעיר הגדולה בית גוברין - אלבתרופוליס. בשנים 132-136 לספירת הנוצרים השתתפו תושבי האזור במרד בר כוכבא, ואף התקינו בחורבת טבק מערכות מסתור מסועפות.
יש הסבורים שהאתר מופיע במפת מידבא תחת השם "מורשתי".
ממצאים ארכאולוגיים
תל גודד נחפר בשנים 1899-1900 על ידי הארכאולוגים פרדריק בליס ומְקָאליסְטֶר מטעם הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל. הממצאים הקדומים ביותר שנתגלו בחפירה הם חרסים מתקופת הברונזה ו- 37 חותמות "למלך", המתוארכות לימי חזקיהו המלך (המאה השמינית לפנה"ס).
מן התקופה הרומית שרדה חומה בעלת ארבעה שערים, וכן בית המפקד. סמוך לתל נמצאו גם אבני מיל, שסימנו בתקופה הרומית מרחקים קבועים בדרך הראשית. ממצא נוסף מן התקופה הרומית הוא שרידי מעיין, ניקבה ואמת מים, שנתגלו למרגלות התל. האמה סיפקה באופן סדיר מי מעיינות לעיר בית גוברין, בנוסף לאמה ארוכה יותר, שהובילה מים אל העיר ממעיינות במורדות הרי חברון. למרגלות התל נחשף גם אתר עתיקות (הקרוי חורבת טבק). מתחת למבני המגורים נחצבו מערכות מסתור, המיוחסות למרד בר כוכבא. מערכות אלו מבוססות על מתקנים קדומים ששימשו את יושבי העיר הרומית, ובהם מחסנים, מקווה טהרה, מערות פעמון, בורות מים ומתקני קולומבריום. הכפר היהודי שהתקיים במקום זה, נחרב כנראה עם כישלון מרד בר כוכבא. במדרון, בשטח שבין ראש תל גודד לחורבת טבק אותרו מערות קבורה מתקופת המקרא ומן התקופה ההלניסטית והרומית הקדומה.
מתקופות מאוחרות יותר נשתמרה באר מים עמוקה, הנקראת 'באר רסק'. מאגר מי התהום שלה כבר יבש, אולם דופנותיה הבנויות נשתמרו היטב. הבאר סמוכה לכביש 38 העובר למרגלות התל. המאגר קשור למפעל המים לבית גוברין, שנזכר לעיל.
ממלכת קנט
ממלכת קֶנְט (באנגלית עתיקה: Cantaware Rīce ובלטינית: Cantia regnum) הייתה אחת משבע הממלכות שהתקיימו באנגליה בתקופת ההפטרכיה, בין סוף השלטון הרומאי במאה ה-5 ועד לאיחודה של הארץ לממלכה אחת תחת כתר אחד במאה ה-10. קנט שכנה בדרום מזרחה של אנגליה, לחופי דרום הים הצפוני. היא גבלה בשלוש ממלכות סקסוניות שונות: באסקס מצפון, בוסקס ממערב ובסאסקס מדרום.
קנט, אשר הוקמה בשנת 455, שנים אחדות לאחר תום השלטון הרומאי, הייתה ככל הנראה הממלכה הראשונה שהוקמה באנגליה בעקבות הפלישה האנגלו-סקסונית לארץ זאת במהלך המאה ה-5. בניגוד לממלכות אנגלו-סקסוניות אחרות אשר היו עתידות לקום במהלך מאה ועשרים השנים הבאות, הייתה קנט יוצאת דופן. בעוד הממלכות האחרות היו אנגליות או סקסוניות, קנט הוקמה על ידי היוטים, עם אשר מוצאו מיוטלנד שבדנמרק של ימינו. לאחר שנים רבות בהן היה לקנט מעמד שולי באנגליה, בשלהי המאה ה-6 ובראשית המאה ה-7, תחת מלכותו של אתלברט הראשון זכתה קנט לתפקיד חשוב בקרב ממלכות הארץ, על אף שטחה הקטן. באותן השנים גם קנט, אשר במקור הייתה ממלכה פגנית, התנצרה. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-8, אל מול עוצמתן הגואה של וסקס ומרסיה, איבדה קנט באופן הדרגתי את ריבונותה הממשית, תהליך אשר החל בשנת 764 אז היא הפכה למדינת חסות של מרסיה. למרות ששנים אחדות לאחר מכן השתחררה קנט ממרסיה לתקופה של כ-15 שנה, היא שבה להיות תחת חסותה של מרסיה בשנת 785. במצב זה הייתה קנט נתונה עד לשנת 825 (למעט הפסקה קצרה של שנתיים בשנים 796–798), אז היא הפכה ממדינת חסות של מרסיה למדינת חסות של וסקס. לבסוף, בשנת 871, פורקה קנט ושולבה בממלכת וסקס.
התקופה הרומית והקלטית
מקור שמה של ממלכת קנט אינו ברור.
גבולותיה המדויקים של ממלכת קנט אינם ידועים כיום. ככל הנראה גבולות הממלכה חפפו את שטחי מגוריו של השבט הברטוני ההיסטורי קנטיאקי (Cantiaci) או בקיצור קנט (Ceint), אשר על שמו נקרא השטח.
יוליוס קיסר, בהגיעו לאנגליה התייחס לקינגטוריקס, קארוויליוס, טאקסימאגולוס וסגוואקס כמלכי אזור "קנטיאקיה" (Cantiacia). בחפירות ארכאולוגיות התגלו מטבעות של מלכים נוספים שמשלו באזור קנט ובהם דאבנוולאונוס, ווסנוס, אפילוס ואדמיניוס.
בעקבות נטישת הרומאים, התיישבו בחוף הקלטי (שכונה החוף הסקסוני) שבטים יוטים. היוטים כרתו ברית עם תושבי דרום אנגליה, והגנו עליהם מפני הפיקטים שתקפו מצפון.
על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה" המלך הבריטי וורטיגרן נישא לרוונה, בתו של הנגיסט, וקיבל את קנט כמתנת נישואים. אין בסיס היסטורי לסיפור זה.
נניוס מציין כי גווראנגון היה מלך קנט בתקופת כהונתו של וורטיגרן. ככל הנראה שני אישים אלה משלו יחד באזור, וגווראנגון היה המושל הצבאי של האזור, ואילו וורטיגרן היה המושל האזרחי (בהתאם למנהגי השלטון הרומיים ששרדו את הנסיגה הרומית).
במהלך השנים הורעו היחסים בין היוטים לבריטנים המקומיים, חיכוכים שהובילו לכך שוורטימר, בנו של וורטיגרן תקף את היוטים. הברטונים הובסו בקרב איילסתרפ, כמו גם הורסה, שליט קנט היוטי. שנה לאחר מכן התקיפו הברטונים בשנית, בקרב קרגאנפורד. ג'פרי ממונמות' מספר בספרו כי הברטונים הזמינו את היוטים למשתה במטרה לכרות עימם הסכם שלום, אולם היוטים הגיעו חמושים והרגו את הברטונים, באירוע אותו מכנה ג'פרי ליל הסכינים הארוכות. וורטיגרן והקדוש הנוצרי אבאן הנזיר הצליחו להימלט מן המשתה. בדומה ליתר האירועים המפורטים בספרו של ג'פרי, גם לאירועים אלה אין תיעוד היסטורי.
שנות הממלכה
האירועים ההיסטוריים המבוססים הראשונים הנוגעים לממלכת קנט קשורים בהגעתו של הקדוש הנוצרי אוגוסטינוס מקנטרבורי עם 40 נזירים בשנת 597 בהוראת האפיפיור גרגוריוס הראשון. תעוד מסעותיו של אוגוסטינוס המפורט בספרו של בדה ונרביליס, "תולדות הכנסייה של האומה האנגלית", מתאר את ממלכת קנט.
קנט הגיעה לשיא עוצמתה בתקופת שלטונו של אתלברט בראשית המאה השביעית. אתלברט זכה לתואר ברטוואלדה ונשא אותו עד מותו בשנת 616. כמו כן אתלברט היה הראשון מהמלכים האנגלו סקסים שהוטבל לנצרות, וכן הראשון שחוקק חוקים כתובים, בשנת 616.
לאחר מותו החל כוחה של הממלכה לרדת. בשנת 686 נכבשה הממלכה על ידי קאדוואלה מלך ממלכת וסקס. מרד קנט נגד הכיבוש הביא למותו של אחיו הצעיר של קאדוואלה, מאל מקנט. קאדוואלה הגיב למרד בהרס של יישובי הממלכה המורדת.
שליט קנט הבא, אסווין היה למעשה שליט בובה, ששלט בחסות ממלכת מרסיה. לאחר שתי שנות שלטונו עלה לשלטון ויטרד אשר שיקם את הממלכה, ובשנת 694 כרת הסכם שלום עם ממלכת וסקס (ושילם פיצויים בגין מותו של מאל).
במותו של ויטרד, בשנת 725 נפלה הממלכה לאי סדר, ומלכו בו זמנית שנים או שלושה מלכים, כאשר כל אחד שולט בחלקים קטנים של הממלכה. שלטון מפולג זה הביא לכך שאופה מלך ממלכת מרסיה השתלט על הממלכה בשנת 764. בשנת 776 ניסו הקנטים למרוד באופה, וככל הנראה הצליחו להשיב את עצמאותם. בעקבות המרד עלו לשלטון אגברט השני ואאלמונד. בשנת 785 שב אופה והשתלט על קנט, ושלט בה עד פטירתו בשנת 796.
לאחר מותו של אופה, שבו הקנטים ומרדו, ואאדברט השני מלך בממלכה עד שיורשו של אופה, קואנוולף שב וכבש אותה בשנת 798 והמליך את אחיו קתרד על קנט. לאחר מותו של קתרד בשנת 807 מלך קואנוולף ישירות על קנט. בשנת 825 נכבשה קנט על ידי ממלכת וסקס בעקבות ניצחון וסקס על מרסיה בקרב אלאנדון, ומלך קנט באלדרד (שהיה שליט בובה מטעם מרסיה) גורש.
התקפות הויקינגים בראשית המאה התשיעית פגעו ביישובי קנט והחלישו אותם. בשנת 892 נכבש כל דרומה של אנגליה על ידי אלפרד הגדול ואוחד לממלכה אחת. באותה שנה צי ויקינגי בן 350 ספינות יצא מבולון-סר-מר ותקף את החוף. הצבא הוויקינגי שכלל בין 5,000 ל-10,000 לוחמים ולוחמות תקף את המצודה הסקסונית בבונינגטון והרג את כל מגיניה. לאחר ניצחונם בנו הויקנגים מצודה משלהם באפלדור. תושבי מזרח אנגליה הדנים הפרו את ברית השלום שכרתו עם אלפרד, והצטרפו אל הוויקינגים.
הצבא האנגלי הצליח להביס את הוויקינגים והדנים, אשר נסוגו לנורמנדי שבצרפת ולמזרח אנגליה. לימים שבו הנורמנים וכבשו את אנגליה בשנת 1066.
ספר ברית דמשק
ספר ברית דמשק (או מגילת ברית דמשק או מגילת דמשק) הוא השם שניתן לספר המוכר לנו מגניזת קהיר וממגילות מדבר יהודה.
שם
שם החיבור לקוח מהפעמים הרבות שמוזכרת בו דמשק, אליה נמלטו ובה כרתו ברית. ייתכן כי אין הכוונה לדמשק כשלעצמה, אלא כאלגוריה לבבל או אף לקומראן.
התוכן וזיקתו לחיבור סרך היחד
ברית דמשק מבטאת תקווה אסכטולוגית להשבת מלכות דוד, שעל פי התנ"ך התמשכה אל מעבר לדמשק. הקבוצה שהנרטיב שלה נכתב בטקסט מכונה "באי הברית החדשה בארץ דמשק", וראתה בעצמה את המשכו היחיד של עם ישראל, בעוד שכל שאר היהודים פשעו בברית עם האלוהים ולכן הופקעו ממנה. קיים דמיון רב מבחינת מינוח ומשפט בין ברית דמשק לבין סרך היחד, חיבור אחר שאף הוא נמצא במערות קומראן, כמו למשל המונח "בני אור". היחס בין שני החיבורים אינו ברור: יש שאומרים כי סרך היחד הוא הטקסט הראשוני, שהתפתח מאוחר יותר לברית דמשק, אחרים אומרים להפך, וקבוצה שלישית טוענת שסרך היחד נוצר כאידיאל אוטופי ולא כחלופה ממשית לברית דמשק. דעה נוספת היא שסרך היחד וברית דמשק נכתבו לשני סוגים שונים של קהילות, האחת פתוחה והאחרת סגורה יותר.
ברית דמשק כולל התייחסות ל"מורה הצדק", אליו חלק מהמגילות בקומראן מתייחסות כדמות מן העבר, אחרות כדמות בהווה, ואחרות - כאדם שיהיה בעתיד. מורה הצדק אינו מופיע כלל בסרך היחד, דבר המרמז כי נסיבות הכתיבה של שני חיבורים אלה היו שונות. ברית דמשק מתארת את הקבוצה שעבורה נוצר החיבור כחסרת־מנהיג למשך עשרים שנה, לפני ש"מורה הצדק" קיבל את ההנהגה. היסטוריונים בדרך כלל מתארכים את מורה הצדק לסביבות 150 לפנה"ס, למרות שהחיבור קובע שהוא הגיע 390 שנה לאחר גלות בבל שזה סביבות 200 לפנה"ס. לוח השנה של הקבוצה נוסד עוד לפני 250 לפנה"ס, כשלוש מאות שנה אחרי חורבן בית המקדש הראשון.
רוב החוקרים טוענים כי המגילות קשורות לקהילה איסיית שחיה שם סביב המאה הראשונה לפני הספירה.
קולונל
קולונל (Colonel) היא דרגת קצונה צבאית ברבים מצבאות העולם. זוהי הדרגה הגבוהה ביותר מתחת לדרגות הגנרל. מקבילה לדרגה הצה"לית אלוף-משנה (אל"ם).
היסטוריה
השימוש הראשון בדרגה נעשה בצבא הרומאי, קולונל היה הקצין האחראי על טורי החיילים (מקור השם במילה הלטינית columnella שפירושה טור קטן). השימוש נמשך בימי הביניים כשהדרגה קולונל הוחזקה על ידי אציל שפיקד על מספר חיילים גדול, הדרגה קולונל-גנרל ניתנה למפקד הראשי בשדה הקרב שלו היו כפופים מספר קולונלים.
השימוש המודרני בדרגה התחיל בסוף המאה ה-16 שעה שיחידות צבא התחילו להתארגן כרגימנטים ועם המעבר מצבאות שכירי חרב לצבאות לאומיים קולונל היה דרגה שניתנה לאציל שרכש את הפיקוד על רגימנט מהמפקד הקודם והוא בתורו ימכור את המינוי לסגנו לאציל אחר שיחזיק את הדרגה סגן-קולונל (Lieutenant Colonel — לויטננט קולונל).
עם המעבר לצבאות מקצועיים במהלך המאה ה-19 דרגת הקולונל ניתנה לקצין שפיקד על רגימנט. עם התפשטות ההשפעה הארופית ברחבי העולם הדרגה נכנסה לשימוש בצבאות מחוץ לגבולות אירופה.
שווייץ באירוויזיון
שווייץ נטלה חלק באירוויזיון כ-63 פעמים החל מהצטרפותה לתחרות הראשונה ב-1956 והיא נמנית בין שבע מדינות מייסדות התחרות. שווייץ נעדרה מהתחרות 4 פעמים ב-1995, 1999, 2001 ו-2003 וניצחה בתחרות פעמיים: בפעם הראשונה במהדורת התחרות הראשונה ב-1956 ובפעם השנייה ב-1988.
הישגים
שווייץ נטלה חלק בתחרות כ-63 פעמים: פעמיים מתוכן שווייץ ניצחה בתחרות, ועל כן, נכון ל-, היא נמצאת בטבלת הניצחונות של התחרות יחד עם ספרד, גרמניה ואוסטריה, כאשר לפניהן נמצאות אירלנד שיאנית הניצחונות עם שבעה ניצחונות, שוודיה עם שישה ניצחונות, לוקסמבורג, צרפת, בריטניה והולנד עם חמישה ניצחונות, ישראל עם ארבעה ניצחונות ונורווגיה, דנמרק, איטליה ואוקראינה עם שלושה ניצחונות. שווייץ ניצחה בתחרות פעמים בתולדותיה: בפעם הראשונה ב-1956, במהדורת התחרות הראשונה, עם השיר "Refrain" אשר ביצעה ליס אסיה ובפעם השנייה בתחרות ב-1988 עם השיר "Ne partez pas sans moi" אשר ביצעה סלין דיון, 32 שנים לאחר ניצחונה הראשון. שווייץ הגיעה למקום השני כשלוש פעמים בתולדותיה ב-1958, 1963 ו-1986 והגיעה ארבע פעמים למקום השלישי ב-1961, 1982, 1993 ו-2021.
שווייץ הגיעה כתשע פעמים בתולדותיה למקום האחרון בתחרות (חמש פעמים בגמר וארבע פעמים בחצי-הגמר) וארבע פעמים מתוכן היא לא קיבלה ולו נקודה אחת בתחרות והיא חולקת את התואר יחד עם אוסטריה ונורווגיה שלא קיבלו גם כן במשך ארבע פעמים ולו נקודה אחת בתחרות. השיגה הגרוע ביותר של שווייץ בגמר תחרות אירוויזיון הוא המקום ה-25 והאחרון אליו היא הגיעה פעמיים בתולדותיה בתחרות: בפעם הראשונה ב-1998 עם השיר "Lass ihn" של גונבור גוגיסברג ובפעם השנייה ב-2011 עם השיר "In Love For a While" של אנה רוסינלי.
ב-2005 נערכה בקופנהגן, דנמרק, תחרות שיר היובל באירוויזיון, במסגרת חגיגות חמישים שנים לקיום התחרות. אולם, השיר השווייצרי שנטל חלק בתחרות היובל, "Ne partez pas sans moi", אותו ביצעה סלין דיון, הגיע רק למקום העשירי עם 98 נקודות בסיבוב חצי-הגמר בהצבעה של השיר האהוב ביותר בתולדות תחרות התחרות.
היעדרויות
שווייץ נעדרה מ-4 תחרויות אירוויזיון לאורך השנים:
במהלך שנות ה-90 ושנות ה-2000 המוקדמות, שווייץ הייתה אחת המדינות המושפעות ביותר בתחרות מהחלטתו של איגוד השידור האירופי לפסול מדינות שהגיעו להישגים נמוכים בתחרות בשנים קודמות, כדי לאפשר למדינות חדשות להצטרף לתחרות. נבע הדבר מריבוי המדינות שביקשו לקחת חלק בתחרות, דבר שחייב את איגוד השידור האירופי לסנן את המדינות שביקשו ליטול חלק בתחרות. שתי שיטות לסינון נקבעו לשם כך: סינון של השירים הפחות טובים ומניעה ממדינות שהישגיהן בשנים קודמות היו נמוכים לקחת חלק בתחרות. באותן שנים, הוחלט לערוך הצבעה מוקדמת של צוותי שיפוט מכל המדינות שלוקחות חלק על סמך גרסאות מוקלטות של השירים, ולנפות מן התחרות את השירים שהגיעו לשבעת המקומות האחרונים. זאת, כתוצאה מהצורך לנפות את מספרן הגדל של המדינות שביקשו ליטול חלק בתחרות בשל תוצאות נמוכות בתחרות, שווייץ לא נטלה חלק בתחרויות האירוויזיון ב-1995, 1999, 2001, ו-2003. ניפוי שיר לאחר שנבחר בתחרות מקומית, תוך השקעת משאבים בארגונה, גרמה אי-נחת בקרב רשתות השידור הלוקחות חלק בתחרות, ולפיכך שונתה המדיניות בשנים שלאחר מכן. כדי לפתור מחלוקות, החל משנת 2004 הונהגה שיטת חצאי-גמר.
שפות
בשווייץ ישנן ארבע שפות רשמיות: צרפתית, גרמנית, איטלקית ורומאנש. עד 1999, עם הפוגות קצרות, חוקי התחרות קבעו כי על כל מדינה לשיר בשפה הרשמית של המדינה. למרות קיום החוק, הדבר נתן לשווייץ מרחב תמרון גדול יחסית, כיוון שהיא יכולה הייתה לבחור שירים מתוך ארבע שפות אפשריות. ב-60 הפעמים בהן שווייץ נטלה חלק בתחרות, עשרים וחמישה שירים היו בצרפתית, שנים עשר שירים היו בגרמנית, עשרה שירים היו באיטלקית, חמישה עשר שירים היו באנגלית ושיר אחד היה ברומאנש בעת אירוח התחרות ב-1989, כאשר שני השירים השווייצרים שניצחו בתחרות היו בצרפתית.
ציבולווקה
היסטוריה
הכפר, השוכן על גדות נהר, נזכר מהמאה ה-18, ובשנת 1772 נבנתה בו כנסייה. הכפר מחולק לשני חלקים - המכונים "הישן" ו"החדש". לאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל היישוב בתחום ברית המועצות.
ביולי 1941 נכבש הכפר בידי הגרמנים והרומנים, ואלו רצחו בו תוך מספר ימים את אלפי תושביו היהודים.
עם סיפוח אזור הכפר למחוז טרנסניסטריה הרומני, הובאו ליישוב כ-2,470 יהודים שגורשו מבסרביה ומבוקובינה, ואלו רוכזו בגטו מוקף גדר תיל שהוקם ברפתות בו. בשל מגפת טיפוס הבהרות שפרצה בגטו, מתו בו תוך שלושה חודשים כ-2,000 מהיהודים שהובאו אליו, ואלו נקברו בשלושה קברי אחים.
עד ינואר 1942 נותרו בחיים בגטו כ-200 יהודים בלבד. אוכלוסייה זו נלקחה מדי יום לעבודות כפייה מפרכות, בתנאי רעב והתעללות. בהמשך הובאו לגטו כמה מאות מגורשים יהודים נוספים.
במרץ 1944 שוחרר הכפר בידי הצבא האדום.
טירספול (כדורגל)
מועדון הכדורגל טירספול (במולדובנית: FC Tiraspol) היה מועדון כדורגל מולדובי, שייצג את העיר טירספול. יריבתה המושבעת של הקבוצה הייתה שריף טירספול, קבוצת כדורגל נוספת מהעיר. הקבוצה שיחקה בליגת העל המולדובית.
היסטוריה
הקבוצה נוסדה בשנת 1992 בשם "קונסטרוקטורול קישינב". לקבוצה אליפות אחת (1997) ו-3 זכיות בגביע המולדובי (1996, 2000, 2013).
הקבוצה החלה את הופעותיה באירופה בעונת 1996/1997 בגביע אירופה למחזיקות גביע. בסיבוב המוקדמות ניצחה את הפועל ראשון לציון ובסיבוב הראשון הקבוצה הפסידה לגלאטסראיי והודחה מהטורניר.
בשנת 2001 עברה הקבוצה לשחק בכפר צ'ובורצ'יו שבטרנסיסטריה תחת השם "קונסטרוקטורול צ'ובורצ'יו", שנה לאחר מכן עברה הקבוצה בשנית, הפעם לטירספול, בירת טרנסיסטריה, אז שינתה את שמה ל"פ.צ. טירספול".
בעונת סיימה הקבוצה במקום ה-4 בליגת העל המולדובנית. ב-26 במאי 2015, עם סיום העונה הסדירה, פורסמה הודעה באתר הקבוצה על פירוקה. בהודעה נכתב כי בהנהלת הקבוצה הוחלט על פרישה מהליגה האירופית ומכל מסגרת כדורגל במולדובה. בהודעה נכתב גם על שחרור השחקנים, המאמנים ואנשי הצוות המקצועי מחוזיהם.
שושנה (הרלדיקה)
השושנה היא סמל נפוץ בהרלדיקה האנגלית. זהו פרח בעל חמישה עלים סימטריים, חמישה קוצים ועיגול של זרעים. השושנה הייתה סמלה של שושלת טיודור והיא מיוחסת לאנגליה מאז, כפי שהדרדר מיוחס לסקוטלנד.
עיצוב
עיצובה המסורתי של השושנה ההרלדית הוא בדוגמת שושנה בעלת חמישה עלים שטוחים, אולם העיצוב השתנה עם קבלתם של השושנים כסמליהם של בתי יורק ולנקסטר, שבחרו בשושנה בעלת עשרה עלים (בשני מעגלים), עיגול זרעים במרכז וחמישה קוצים ירוקים בין העלים. הערת הבלאזון נכתבה כ"זרעים וקוצים (בצבעים) טבעיים". הזרעים והקוצים יכולים להיצבע גם הם בצבעי השושנה ולאו דווקא בצבעיהם הטבעיים. אם לשושנה מצורפים גבעול ועלים, השושנה מייצגת כנראה ורד דמשקאי. שושנה לבנה מצוירת לפעמים כמוקפת בקרני זהב, ובמקרה כזה היא נקראת rose-en-soleil ( צרפתית: "שושנה בשמש").
צבעים
על פי המסורת ההרלדית לצבעי השושנים חשיבות רבה. שושנה אדומה מסמלת מות קדושים, שושנה לבנה מייצגת אמונה ושושנה צהובה מייצגת השגיות. שושנים עשויות להופיע בכל הצבעים הטבעיים, וכן בשחור, בכחול ובירוק.
מסורות אנגליות
שושנים אדומות היו סמלם של בית לנקסטר בעוד ששושנים לבנות היו סמלם של בית יורק. שילובם של שתי השושנים לכדי פרח אחד יצר את שושנת טיודור; לבן על אדום עם רקע זהב, או כסף ואדום על לבן עם רקע בצבע אחר.
בקדנסיה האנגלית משמשת השושנה לייחוד השלט של בנו השביעי של נושא שלט אצולה.
אנדראה קונטי
אנדראה קונטי (נולד ב-2 במרץ 1994) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת המגן הימני בסמפדוריה.
קריירת מועדונים
קונטי נולד בעיר לקו שבמחוז לומברדיה שבאיטליה. בשנת 2002 נבחן בשורות מילאן ואף הותיר רושם טוב, אולם לא הצטרף לנוער של הקבוצה עקב ריחוק מחנה האימונים מביתו. הוא קיבל גם הצעה מהיריבה העירונית, אינטר, אך בסופו של דבר הצטרף לאקדמיית הנוער של אטאלנטה.
בחודש יולי 2013 הושאל קונטי לקבוצת פרוג'ה מהליגה השלישית באיטליה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בהרכב הקבוצה ב-4 באוגוסט בהפסד הבית 0–1 לקבוצת סבונה במסגרת הגביע האיטלקי. הופעת הבכורה שלו בליגה נרשמה חודש לאחר מכן בתיקו 2-2 נגד נוצ'רה. בעונה הבודדת שבה שיחק בשורות הקבוצה הספיק לרשום 17 הופעות ליגה, מה שעזר לקבוצתו לזכות בהעפלה לליגה השנייה בחשיבותה, הסרייה ב'.
ב-10 ביולי 2014 הושאל לווירטוס לנצ'יאנו. בקבוצה רשם 24 הופעות כשקבוצתו סיימה במקום ה-14 מתוך 22. בקיץ של שנת 2015, הוא שב לאטלנטה ונכלל בהרכב של משחקי הקבוצה.
ב-30 בספטמבר 2015 חתם על הארכת חוזה עד ליולי 2019. את הופעת הבכורה שלו באטלנטה ערך ב-2 בדצמבר בהפסד 1–3 לאודינזה במסגרת הגביע האיטלקי. את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' ערך חודש לאחר מכן בהפסד 1–2 לאותה אודינזה. את שערו הראשון כבש ב-3 בפברואר בניצחון 1–2 על הלאס ורונה. בעונת 17–2016 כבש שמונה שערים ב-32 הופעות ליגה.
ב-7 ביולי 2017 הצטרף קונטי לשורותיה של קבוצת מילאן בסכום המשוער בכ-24 מיליון אירו. את הופעת הבכורה שלו ערך עשרים ימים לאחר מכן כאשר נכנס כמחליפו של איניאציו אבאטה במשחק הכנה לקראת העונה החדשה נגד CSU קראיובה. את הופעת הליגה הראשונה שלו רשם בניצחון 0–3 על קרוטונה. ב-15 בספטמבר נפצע ברצועה הצולבת הקדמית, זמן ההתאוששות שלו הוערך בכחצי שנה. ב-21 בינואר 2021 הושאל לפארמה עד לסוף העונה. ב-10 בינואר 2022 חתם בסמפדוריה.
קריירה בינלאומית
בחודש אוגוסט 2017, זומן קונטי לראשונה על ידי מאמן הנבחרת הבוגרת, ג'יאן פיירו ונטורה, לצמד משחקים נגד נבחרת ספרד ב-2 בספטמבר ונבחרת ישראל ב-5 בספטמבר במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים ערך במשחק הניצחון 0–1 על נבחרת ישראל, אך הוחלף על ידי דוידה זפאקוסטה, עקב פציעה.
G20
פורום G20 (שם רשמי: The Group of Twenty Finance Ministers and Central Bank Governors) הוא פורום שחברים בו שרי האוצר ונגידי הבנקים המרכזיים של 20 כלכלות: 19 מבין הכלכלות הגדולות בעולם, וכן האיחוד האירופי. יחד מהוות כלכלות ה-G20 כ-90% מהתוצר הלאומי הגולמי העולמי, 80% מהסחר העולמי (לרבות סחר פנימי באיחוד האירופי) ושני שלישים מאוכלוסיית העולם.
ה-G20 הוא פורום לשיתוף פעולה וייעוץ בנושאים הקשורים למערכת הפיננסית הבינלאומית. הפורום חוקר, סוקר ומקדם דיונים בקרב מדינות מפתח מפותחות ומתפתחות, במטרה לקדם את היציבות הפיננסית העולמית וכן לתת מענה לבעיות שהן מעבר לתחום אחריותה של כל מדינה בנפרד.
ספרד היא אורחת קבועה בפורום.
הארגון
פורום ה-G20 פועל ללא מזכירות קבועה וצוות. בראש הארגון עומדת אחת ממדינות הפורום, המתחלפת מדי שנה, תוך הקפדה שהמדינה העומדת בראש הארגון תהא מאזור שונה בעולם מזו שקדמה לה. הנהלת הארגון כוללת שלוש מדינות – זו המכהנת בראשות הארגון, זו שקדמה לה, וזו שצפויה להחליפה. שלוש מדינות אלו מכונות "טרויקה" (קרי הנהגה משולשת). המדינה המכהנת בראשות הארגון ממנה מזכירות לתקופת כהונתה, המרכזת את עבודתו של הארגון ואחראית לארגון מפגשי הפורום. תפקידה של הטרויקה להבטיח את המשכיות רצף עבודת הארגון וניהולו למשך שנות כהונתה.
היסטוריה
רעיון הקמת ה-G20, שהחליף את ה-G33, שבעצמו החליף את ה-G22, הועלה לראשונה בפסגת ה-G-7 שנערכה בקלן שבגרמניה, ביוני 1999. הארגון נוסד באופן רשמי ב-26 בספטמבר 1999, במהלך פסגת שרי האוצר של מדינות ה-G-7. פסגת הפתיחה של הארגון התקיימה ב-15-16 בדצמבר 1999 בברלין.
בשנת 2006 הנושא המרכזי של פסגת ה-G20 היה "יצירת שגשוג בר-קיימא" (בתרגום חופשי). הנושאים שנדונו בפסגה זו כללו רפורמות מקומיות להשגת "צמיחה מתמשכת", רפורמה בבנק העולמי ובקרן המטבע הבינלאומית, והשפעתם של השינויים הדמוגרפיים ביחס להזדקנות האוכלוסייה על הכלכלה העולמית.
טרוור אנדרו מנואל, שר האוצר של דרום אפריקה, כיהן כיו"ר פסגת ה-G20 שנערכה בשנת 2007 בארצו. גידו מנטגה, שר האוצר של ברזיל כיהן כיו"ר פסגת ה-G20 שנערכה בשנת 2008 בארצו. ברזיל העלתה לדיון מספר נושאים וביניהם התחרות בשווקים פיננסיים, אנרגיה נקייה, והתפתחות כלכלית ואלמנטים פיזיקליים של צמיחה ופיתוח. בהצהרה שהשמיע נשיא ארצות הברית ג'ורג' ו. בוש, בעקבות מפגש שרי האוצר של ה-G7 ב-11 באוקטובר 2007, הוא אמר כי בפסגה הבאה של ה-G20 תהיה חשיבות במציאת פתרונות למשבר הכלכלי העולמי. יוזמה של הנשיא הצרפתי, ניקולא סרקוזי, וראש ממשלת בריטניה, גורדון בראון, הובילה לפסגה מיוחדת של מנהיגי מדינות פורום ה-G20, ב-15 בנובמבר 2008, שעסקה בהתמודדות עם המשבר הכלכלי של 2008 ובמציאת פתרונות לו.
יהדות פינלנד
יהדות פינלנד היא אחת הקהילות היהודיות הקטנות בצפון אירופה. הקהילה קיימת כ-250 שנה, ומונה כיום כ-1,500 איש, בעיקר באזור הלסינקי.
ההתיישבות היהודית הראשונה
היהודים הראשונים התיישבו בממלכת שוודיה, שכללה אז גם את פינלנד, במאה ה-18, תחת שלטונו הסובלני של המלך גוסטב השלישי. הם הורשו להתגורר במספר ערים בחלק השוודי של הממלכה, כמו סטוקהולם וגטבורג, אך לא בחלק הפיני. המתיישבים היהודים הראשונים על אדמות פינלנד היו יהודים רוסים שהתיישבו בסוף המאה ה-18 באזורים שנכבשו על ידי רוסיה במזרח המדינה.
החל משנת 1809, עם סיפוחה של פינלנד לאימפריה הרוסית, התיישבו בה כמה מאות יהודים, רובם ככולם חיילים בצבא הרוסי (קנטוניסטים) שהורשו להתיישב במקום בו שירתו לאחר מספר שנות שירות. חייהם של היהודים שהתיישבו בפינלנד היו מוגבלים, והם לא הורשו לעסוק בכל מקצוע שבחרו. העלייה בכמות התושבים היהודים הובילה לדיון לגבי זכויותיהם בסנאט הפיני בשנות השבעים של המאה ה-19, אולם לא הוחלטה שום החלטה ומעמדם של היהודים במדינה נותר לא ברור.
בשנת 1889 הממשלה הפינית פרסמה צו שקבע אילו משפחות יהודיות יכלו להישאר במדינה ובאילו ערים. הצו גם קבע כי המקצוע היחיד הפתוח ליהודים היה מכירת בגדים משומשים, וכן כי ליהודים אסור לבצע מנהגים יהודיים מחוץ לערים המיועדות לכך. כן נקבע כי חיילים יהודים בצבא הרוסי לא יורשו יותר להשתקע בפינלנד לאחר שחרורם. רבות מגזרות אלו בוטלו בשנת 1898.
פינלנד העצמאית
חייהם של היהודים בפינלנד השתפרו רק עם הכרזת העצמאות של פינלנד בשנת 1917. פינלנד הייתה המדינה הלפני אחרונה באירופה להעניק זכויות מלאות ושוות ליהודים. מאותה שנה היהודים הפינים נחשבו לאזרחים לכל דבר והיה ביכולתם גם להצביע בבחירות.
בשנים שבין שתי מלחמות העולם גדלה הקהילה היהודית בפינלנד, בעיקר כתוצאה מהגירה של יהודים מברית המועצות לאחר המהפכה. יהודים רבים למדו באוניברסיטה, חלקם עסקו ברפואה, בעריכת דין ובהנדסה, אך רובם המשיכו לעסוק בענף הטקסטיל.
בשנת 1930 הוזמן הרב שמעון פדרבוש לכהן כרב של הלסינקי. הוא ארגן ועידה של נציגי שלוש הקהילות בפינלנד: הלסינגפורס, אובו וויבורג, בה נבחר לרב ראשי של פינלנד. הרב פדרבוש ניהל מסע הסברה נגד נשואי תערובת ותיקן שלא להעלות לתורה אדם שנשוי לנכרית. הרב פדרבוש גם קבע שהקהילה אינה רושמת ילדים יהודים שלא ניתן להם שם עברי בפנקס הילודים, ואסר להקים מצבות שאין בהן כתובת עברית גדולה מהלועזית. בשנת 1933 היה ניסיון לאסור את השחיטה בפינלנד, אך הודות לתעמולה של הרב פדרבוש ההצעה נדחתה.
לחימה בצבא הפיני
בשנת 1939 הקהילה היהודית בפינלנד מנתה כ-1,700 איש, מתוכם כ-1,200 בהלסינקי ו-200 בטורקו. 260 יהודים פינים לחמו בצבא הפיני במלחמת החורף נגד ברית המועצות, 200 מהם בחזית. בנוסף להם לחמו בצבא הפיני גם מספר יהודים שברחו ממדינות אחרות באירופה כתוצאה מהכיבוש הנאצי. החיילים היהודים לא הופלו לרעה ולא ידוע על מקרי אנטישמיות בצבא הפיני באותה התקופה. להפך, העובדה שהיהודים עזרו להגן על עצמאותה של פינלנד הוכיחה לרבים את נאמנותם הבלתי מתפשרת למדינה. עבור החיילים היהודים הוקם בית כנסת שדה שהופעל על ידם בחזית. ארון קודש וספר תורה קטן, שנדדו ביחד עם החיילים ממקום למקום, נמצאים היום בבית המדרש של הקהילה בהלסינקי.
בקיץ של שנת 1941 נכנסה פינלנד למלחמה נוספת נגד ברית המועצות, הפעם בתמיכת גרמניה. מלחמה זו נקראה "מלחמת ההמשך", ובה הועמדה למבחן נאמנותם של היהודים הפינים לארצם. למרות שיתוף הפעולה עם הנאצים, היהודים לחמו בצבא הפיני כמו שאר האזרחים, שכן הם ראו בכך לחימה למען חירותה ועצמאותה של פינלנד. באותה התקופה הברית עם הנאצים הייתה יותר תאורטית ממעשית, ורוב הפינים כלל לא חוו קשר עם הגרמנים. החיילים היהודים בצבא הפיני לא הסתירו את דתם, והיה קיים אפילו בית כנסת בחזית. החיילים הגרמנים שלחמו לצד הפינים היו מודעים לקיומו של בית הכנסת אך לא התערבו בכך. כשמנהיגי הצבא נשאלו לגבי החיילים היהודים, הם הגנו עליהם והצהירו שאין שום הבדל בינם לבין שאר החיילים. רופאים צבאיים יהודים אף טיפלו בחיילים גרמנים והצילו את חייהם. לשלושה יהודים פינים הוענקו עיטורי צלב הברזל (דרגה 2) – ללוחם חי"ר סרן סלומון קלאס, לקצין הרפואה ליאו סקורניק ולחובשת דינה פוליאקוף (לימים דינה שטילר, שעלתה לישראל). שלושתם סירבו לקבל את העיטור.
פעילות הקהילה בעורף
במהלך המלחמה הקהילה היהודית בעורף פעלה לאיסוף תרומות למען הצבא הפיני. הכסף שימש לטיפול בחיילים ובמשפחותיהם, וכן בחברי הקהילה שנפגעו מהמלחמה, כמו 300 היהודים של העיר ויבורג, שפונו להלסינקי בשל קרבתם לחזית. הקהילה היהודית בשוודיה סייעה לקהילה הפינית, ומספר ילדים יהודים נשלחו למשפחות אומנות יהודיות בשוודיה. הקהילה הפינית סייעה גם לפליטים יהודים מאירופה. בסך הכל הגיעו לפינלנד כ-500 פליטים יהודים, בעיקר מגרמניה, מאוסטריה ומפולין. הממשל לא סיפק תמיכה כלכלית בפליטים והקהילה היהודית הקימה ועדה מיוחדת לטיפול בהם, שכללה איסוף תרומות מחו"ל ובמיוחד מהג'וינט. רבים מהפליטים שוכנו עם משפחות יהודיות ועבדו בעסקים יהודים.
הקהילה היהודית בפינלנד סייעה גם לשבויי מלחמה יהודים מרוסיה ולא ראתה בכך ניגוד אינטרסים, שכן רוב היהדות הפינית הייתה ממוצא רוסי. העזרה שקיבלו השבויים מהיהודים הפינים הייתה חשובה ביותר: הם קיבלו אוכל, ביגוד, ציוד רפואי וספרי תפילה, שעזרו להם לשרוד את תנאי השבי הקשים. שליש משבויי המלחמה בפינלנד מתו במהלך השבי, בעיקר מרעב ומקור. אולם תנאי השבי הקשים לא היו הדאגה היחידה של השבויים היהודים: יותר מאלפיים שבויי מלחמה הוסגרו לגרמניה, מתוכם לפחות 70 יהודים.
שואת יהודי פינלנד
החל משנת 1941, עם התחלפותה של הממשלה הפינית, השתנה היחס הפיני ליהודים, והפליטים היהודים סולקו מהערים המרכזיות אל הכפרים, ללא עבודה או מגורים. במרץ 1942 כ-43 פליטים יהודים נשלחו למחנה עבודה גרמני בסאלה שבלפלנד, יחד עם 68,000 עובדים אחרים. העובדים היהודים במחנה בודדו מיתר העובדים ותנאי עבודתם היו קשים. לאחר זמן הועברו הפליטים היהודים למחנה עבודה באי סורסארי.
באוקטובר 1942 נלקחו תשעה פליטים יהודים ממחנה העבודה בסורסארי אל מטה המשטרה הפינית בהלסינקי, שם הוסגרו לידי הגסטאפו באסטוניה יחד עם 20 פליטים אחרים. דבר ההסגרה הגיע לעיתונות שהקימה מחאה גדולה, אליה הצטרפו שרי ממשלה ופוליטיקאים רבים. למרות המחאה וההתנגדות הרבה, החליט שר הפנים הפיני לגרש שמונה יהודים לאסטוניה בנובמבר, יחד עם 19 פליטים נוספים, שנחשדו בריגול מטעם ברית המועצות. הפליטים נשלחו מטאלין לברלין, ומשם לאושוויץ. עם הגיעם למחנה המוות נשלחו מיידית חמישה מהיהודים לתאי הגזים. אחד הנותרים נורה למוות מאוחר יותר, וגורלו של השביעי לא נודע עד היום. רק אחד המגורשים הפינים, גאורג קולמן, שרד את השואה. לא ידוע אם גרמניה דרשה במהלך המלחמה להסגיר לידיה את כל יהדות פינלנד, כפי שציוותה על רבות מבנות בריתה האחרות. חוקרים מאמינים שלא הייתה דרישה כזו, שכן פינלנד הייתה שותפה חשובה לגרמנים, ואלו לא חפצו בקלקול היחסים בין שתי המדינות.
עם עלייתה לשלטון של ממשלה פינית חדשה במרץ 1943, מצבם של הפליטים היהודים השתפר והם שוחררו ממחנה העבודה. חלקם נשלחו לעבוד בחוות מחוץ לערים, ואף קיבלו אזרחות פינית. ביוני של אותה שנה הוחלט להעביר את כל הפליטים היהודים לשוודיה, סידור שהיה מוסכם על כל הצדדים, כולל הקהילה היהודית והפליטים עצמם. לאחר הפצרות רבות בממשלה השוודית, שכללו תיאורי זוועה על מעשי הנאצים, שוודיה קיבלה בשנת 1944 את מרבית הפליטים היהודים.
לאחר המלחמה
עם פרוץ מלחמת העצמאות הישראלית הגיעו למדינה החדשה עולים פינים רבים, שהביאו עמם נשק שנתרם על ידי הממשל הפיני. כ-30 מיהודי פינלנד התנדבו לצה"ל במסגרת המח"ל. שיעורם של מתנדבי פינלנד, כ-2%, היה הגבוה ביותר מבין קהילות היהודים בעולם. בשנות השבעים הקימו מספר מתנדבים פינים את היישוב יד השמונה בפרוזדור ירושלים, שנקרא על שמם של שמונת היהודים שהוסגרו מפינלנד לידי הנאצים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1979 נבחר בן זיסקוביץ' לנציג היהודי הראשון לפרלמנט הפיני. יהודים פינים מפורסמים אחרים כוללים את מקס יעקובסון, שהיה שגריר פינלנד לאו"ם (1965–1972) ולשוודיה (1972–1975), ואף היה מועמד לתפקיד מזכ"ל האו"ם, הצייר סם ואני והמלחין והמנצח סימון פרמט.
הרב משה אדלמן, רבה של הקהילה תיאר את ייחודה: "קהילה צפונית זו באירופה הייתה מבודדת יחסית מהעולם היהודי בגלל מיקומה הגאוגרפי, אבל הצליחה לבנות ולשמור על חייה היהודיים. החיים היהודיים שמרו על רצף בין העבר בשטייטל לבין ההווה בקהילה".
הקהילה במאה ה-21
כיום חיים בפינלנד כ-1,500 יהודים: 1,200 בהלסינקי, 200 בטורקו והשאר בעיר טמפרה. הקהילה מורכבת מצאצאי מקימי הקהילה, ממהגרים מרוסיה וכן מישראלים שנישאו לבני זוג מקומיים.
במדינה ישנם שני בתי כנסת, בית הכנסת של הלסינקי שנבנה בשנת 1906, ובית הכנסת של טורקו שנבנה בשנת 1912, שניהם אשכנזים אורתודוקסים. הקהילה היהודית בפינלנד, בניגוד לאלה של מדינות רבות אחרות, הסכימה שתוגדר רשמית כמיעוט לאומי בפינלנד. כיום קיים בית ספר יהודי אחד במדינה, בעיר הלסינקי, שהוקם בשנת 1918. הקהילה מנהלת בית ספר בו לומדים כ-120 תלמידים, מחציתם ממשפחות ישראליות.
כמעט כל חברי הקהילה היהודית בפינלנד הם דוברי פינית ושוודית. בעבר השפה הרשמית של הקהילה הייתה יידיש בניב ליטאי, אך כיום מעט מאוד יהודים דוברים בשפה זו ובית הספר היהודי מלמד כיום עברית, ולא יידיש. לקהילה יש עיתון רשמי שנקרא "הקהילה", המפורסם בשפה הפינית ובו תמיד מאמר אחד ביידיש.
מטעמי נוחות וחיסכון שחיטה אינה מבוצעת בפינלנד, וכל הבשר הכשר מיובא אליה ממדינות אחרות, בעיקר מצרפת.
צפון ודרום (רומן, 1854)
צפון ודרום (באנגלית: North and South) הוא רומן שנכתב על ידי אליזבת גאסקל ופורסם לראשונה ב-1854 כסיפור בהמשכים בכתב עת (Household Words), אותו ערך צ'ארלס דיקנס. הרומן יצא לאור בשלמותו ב-1855.
היצירה היא רומן חברתי שבו בוחנת גאסקל את סוגיות המעמד והמגדר של אמצע המאה ה-19. שמו של הספר מעיד על תוכנו, העוסק בניגוד בין צפון אנגליה ובה ערי התעשייה והמסחר לדרום בעל האופי החקלאי המסורתי ובו גם לונדון העשירה, דרך עיניה של מרגרט הייל, צעירה דרומית, אשר עוברת להתגורר במילטון הצפונית והתעשייתית. בזמן שמרגרט מפתחת אהדה לעובדים בעיר בבית החרושת, מתנגשת אהדה זו עם משיכתה שהולכת וגוברת לבעל בית החרושת הכריזמטי, מר ג'ון תורנטון המחזיק בעקרונות הקפיטליזם המוקדם של ניצול העובדים. אף ששם הספר היה אמור להיות "מרגרט הייל" על שם הדמות הראשית, השתכנעה המחברת לשנות את שמו לפי בקשת המוציא לאור.
עלילה
מרגרט עוברת עם משפחתה מהלסטון שבמחוז המפשייר שבדרום אנגליה למילטון שבצפונה, כיוון שאביה המשרת ככומר אנגליקני, חש שאמונתו התערערה וכי אינו יכול לעשות שקר בנפשו ומחליט לעזוב את משרתו ובעזרת חברו, מר בל מאוקספורד, ללכת ללמד לימודים קלאסיים במילטון. לאחר שעוד בדרום סירבה מרגרט להצעת נישואין מעורך הדין הנרי לנוקס, מכה השינוי שבמעבר לצפון התעשייתי והרוגש את מרגרט בתדהמה. בהיותה בתו של כומר אשר הורגלה לעזור לעניים, מרגרט מוצאת לנכון להזדהות עם ענייה של העיר מילטון העובדים כפועלים בבתי החרושת לטקסטיל ובעיקר יוצרת ידידות עם ניקולס היגנס (Nicholas Higgins) ובתו הגוססת בסי.
מר ג'ון תורנטון (John Thornton), בעל בית חרושת, הופך לתלמידו של אביה של מרגרט ומתידד עמו. במהלך חייו הוא עבר קשיים רבים, הוא הקים את מפעלו לאחר שאביו התאבד והותיר את משפחתו חסרת כל. במשך שנים הוא פירנס את אמו ואחותו בקושי עד שהצליח להקים את המפעל ולבסס את מעמדו.
מרגרט הייל אינה מחבבת את תורנטון, היא רואה בו מקור לסבלם של הפועלים במילטון והוא מייצג בעיניה את כל מה שהיא מתעבת בצפון. היא אינה מחשיבה אותו בתור "ג'נטלמן", ומתייחסת אליו בזלזול בתור "סוחר", זהו מעמד נמוך יותר מהאריסטוקרטים בדרום. ג'ון מתאהב במרגרט במהרה, הוא רואה בה אישה שונה מרוב הנשים שהוא פגש, זאת מכיוון שהיא באה מסגנון חיים שונה לחלוטין ממה שהוא הורגל אליו במילטון. כל חייו הוא עבד קשה והיא משנה את מהלך חייו לחלוטין לראשונה.
העובדים של תורנטון מחליטים לשבות והוא מייבא פועלים מאירלנד. פורצת מהומה והעובדים המקומיים השובתים נכנסים לבית החרושת ומנסים לבצע לינץ' בפועלים האיריים ובתורנטון. מרגרט, שנקלעת למפעל במקרה, מזרזת אותו לדבר איתם ולשכנע אותם לחדול, בטענה שהם אינם יודעים מה הם עושים כיוון שהם מורעבים. הוא מקשיב לה ויוצא החוצה. מרגרט רואה כי הוא נמצא בסכנה ויוצאת בעצמה להגן עליו, היא נפגעת מאבן שזרק פועל. אם בגלל דבריו של תורנטון ואם בגלל הבהלה מהפגיעה במרגרט, נסוגים הפועלים לפני הגעת המשטרה והשביתה מסתיימת.
לאחר מכן מבין תורנטון שמה שהוא מרגיש זאת אהבה והוא מציע לה נישואין, היא מסרבת, וטוענת בבוז שהיא הייתה עושה את אותו מעשה בשביל כל אדם. תורנטון הפגוע עוזב אותה ומכאן יחסיהם מתקררים. לאט, לאט תורנטון גם ממעט לבוא לפגישות לימוד עם אביה של מרגרט. לאחר מכן מתחילה מרגרט לראות אותו באור אחר. היא מבינה שפגעה בו ולאט לאט משיכתה אליו גוברת. אך היא בטוחה כי מאוחר מידי. (ניתן לראות קווי דמיון בין העלילה בצפון ודרום ל"גאווה ודעה קדומה" של ג'יין אוסטן). הוא מצידו מתחיל להראות אכפתיות כלפי עובדיו ונותן לניקולס היגנס משרה בבית החרושת שלו לאחר שבשום מקום לא מסכימים לקבל אותו מאחר שהוא והאיגוד שלו נטלו חלק משמעותי בשביתה (אף כי היגנס לא היה מעורב בפעילות האלימה).
לאחר שמר תורנטון רואה את מרגרט עם אחיה, בו הוא טועה וחושבו למחזרה של מרגרט, נוצר קונפליקט נוסף בסיפור. פרדריק, אחיה של מרגרט נמלט מהחוק באנגליה כיוון שהוא היה מעורב במרד באונייה. הוא מתגורר בספרד ומגיע לאנגליה רק על מנת להיות לצידה של אימו הנוטה למות. בנוסף, משפחתו רוצה לנקות את שמו בעזרת הנרי לנוקס, עורך דין וגיסה של אידית בת דודתם. לפני הלוויית אימם מלווה מרגרט את אחיה לתחנת רכבת, שם הם נצפים על ידי שלושה אנשים: מר תורנטון, שמסיק למסקנות שגויות, עד ששמו לא מוזכר, ולנרדס (Leonards) שהכיר את פרדריק ורוצה להסגיר אותו על מנת לקבל פרס. פרדריק ולנרדס מתקוטטים והאחרון נופל, נפגע ומת לאחר יומיים. שוטר שחוקר את הפרשה שומע מפי העד ששמו לא מוזכר שמרגרט הייתה בתחנה עם אדם לא ידוע, אך היא משקרת ומכחישה. תורנטון הוא שופט שלום במילטון ועוזר בחקירת הפרשה, הוא יודע שמרגרט הייתה בתחנה והיא שיקרה לשוטר אך הוא מרגיש מחויב לעזור לה ואומר לשוטר שיפסיק לחקור את הפרשה כיוון שמותו של לנרדס נגרם כתוצאה מכך שהיה שתיין. הוא מתענה במחשבה שמרגרט שיקרה למען גבר אחר במשך זמן רב.
אביה של מרגרט מת במפתיע ומרגרט האבלה עוזבת את מילטון וחוזרת להתגורר ברחוב הארלי שבלונדון עם משפחת דודתה. סנדקה, מר בל, מת גם הוא ומוריש לה את נכסיו במילטון הכוללים גם את האתר בו פועל מפעלו של תורנטון שעומד על סף פשיטת רגל. לאחר שלתורנטון נודע מהיגנס שהגבר שמרגרט שיקרה עבורו הוא אחיה, הוא מבקש את ידה והיא נענית.
מרגרט הייל
הדמות הראשית. רוב הסיפור נראה דרך עיניה. היא בת 18 בתחילת הספר, אמיצה, גאה ונדיבה. אוהבת מאוד את הוריה ובמיוחד את אביה הכומר. מגיעה ממעמד ביניים גבוה ומגיל תשע גדלה בבית דודתה שמהמעמד הגבוה בלונדון. לאחר שהות קצרה יחסית בדרום אנגליה הכפרית בבית הוריה - עוברת עמם לצפון אנגליה התעשייתית.
מר ג'ון תורנטון
בעל בית החרושת המקומי. חבר של מר הייל ותלמיד שלו. ממעמד חברתי נמוך יחסית אך בעל הון נזיל. מאוהב במרגרט ומציע לה נישואין.
ניקולס היגנס
ניקולס הוא הדמות העיקרית שמייצגת את מעמד הפועלים בספר. הוא אידיאליסט אך חם מזג ומשתייך לאיגוד של פועלים שנלחמים על זכויותיהם. במהלך הספר מגלה שניתן לשתף פעולה עם המעסיק ועדיין לדאוג לרווחת העובדים.
דמויות משנה
מרת תורנטון - האנה (Hannah) היא אימו של מר תורנטון. אישה חזקה וגאה שקשורה אל בנה מאוד. איננה אוהבת את מרגרט, בהתחלה כי היא חושבת שהיא סנובית דרומית שרודפת אחרי בנה בגלל כספו ולאחר מכן כיוון סירבה לבנה ובכך גרמה לו לסבול.
בסי היגנס - בתו של ניקולס היגנס וחברה של מרגרט הייל. בסי חולה במחלה סופנית בגלל שאיפת אוויר מזוהם במוך במטוויה בה עבדה.
ריצ'רד הייל - אביה של מרגרט הוא כומר נדיב ועדין שפורש ממשרתו מטעמי מצפון דתי. הוא עובר להתגורר במילטון עם משפחתו ועובד כמורה פרטי.
מריה הייל - אמה של מרגרט שבאה ממשפחה מלונדון. בצעירותה הייתה יפה ונישאה לריצ'רד הייל בשל אהבתם. מצרה על כך בראותה את חיי השפע של אחותה.
דיקסון - משרתת של משפחת הייל ומשרתת את מרת הייל מאז הייתה נערה.
מר בל - חבר ותיק של מר הייל מאוקספורד וסנדק של מרגרט ופרדריק.
מרת שו - דודתה של מרגרט, אחותה של אמה שנישאה לגבר מבוגר מהמעמד הגבוה. היא גם אמה של אידית וגידלה את מרגרט בנעוריה והעניקה לה חינוך ראוי בלונדון.
אידית - בת דודתה וחברתה הטובה של מרגרט. היא יפה מאוד ונישאת לקפטן לנוקס בתחילת הספר, גבר נאה מאוד אך גם לא חכם במיוחד.
הנרי לנוקס - עורך דין צעיר, אחיו של קפטן לנוקס, אינטליגנט, מעריך ואוהב את מרגרט ומציע לה נישואין בתחילת הספר, אך היא מסרבת לו.
ריק לאציו
אנריקו אנתוני לאציו (באנגלית: Enrico Anthony Lazio; נולד ב-13 במרץ 1958) הוא פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1993–2001, מטעם מחוז הקונגרס השני של מדינת ניו יורק. לאציו התפרסם ברמה הלאומית בעקבות היותו מועמד המפלגה הרפובליקנית בבחירות לסנאט של ארצות הברית בניו יורק ב-2000, בהן הובס בידי מועמדת המפלגה הדמוקרטית והגברת הראשונה של ארצות הברית,הילרי קלינטון.
צפון ודרום (רומן, 1854)
צפון מול דרום
הסיפור מקיף טווח רחב של סוגיות חברתיות כמו חלוקה חברתית ומעמדית והנופים המשתנים של בריטניה, דרך השינויים הללו מוצגת ההתקדמות במסחר באזורים עירוניים ומדגישים את הניגודים בין הלסטון למילטון. התעשייה הייתה תופעת פלא וכמעט נוראית לאלו הבאים מהדרום העשיר. הוויכוח של הספר מציג שהחלק התעשייתי של המדינה מייצג את העתיד, ואפילו עתיד טוב יותר, כהמחזה ניתן לראות את ההמרה ההדרגתית של מרגרט מהלסטון למילטון. למעשה מרגרט המירה את עצמה לתעשייה, חיים עירוניים, עליית המעמדות העובדים, והיבטים רבים אחרים של החיים המודרניים, לכן כאשר היא ותורנטון מתאחדים שניהם בעצם ריככו את ההשקפות המקוריות שלהם.
ריק לאציו
ביוגרפיה
לאציו נולד בעיירה אמיטוויל שבמחוז סאפוק שבמדינת ניו יורק. הוריו היו אוליב (לבית כריסטנסן) ואנתוני לאציו. אביו היה הבעלים של חנות חלקי חילוף לרכב. אביו היה ממוצא איטלקי וסביו מצד אמו היגרו לאמריקה מדנמרק. הוא סיים את לימודיו התיכוניים בתיכון איסליפ ב-1976. ב-1980 היה לבוגר מכללת ואסאר, ואת התואר הראשון שלו במשפטים (Juris Doctor) קיבל ממכללת המשפטים של וושינגטון באוניברסיטה האמריקאית שר שוכנת בוושינגטון הבירה. לפני שנבחר אל הקונגרס של ארצות הברית, לאציו מונה לעוזרו הביצועי של התובע המחוזי במחוז סאפוק ב-1987, ובשנים 1990–1993 כיהן בבית המחוקקים של מחוז סאפוק.
צפון ודרום (רומן, 1854)
צפון מול דרום
בספר גאסקל מציגה את חוסר החיבה שלה לחברה קפדנית ובעלת דעות קדומות כדוגמה היא מביאה את התנהגותו העדינה של ריצ'רד הייל לחברה של מרגרט, ניקולס היגנס, לאחר שזה בא אליו בעקבות מות בתו. מר הייל מיוצג כאידיאל. הוא רואה קודם את האדם ורק לאחר מכן את מעמדו החברתי. למרגרט יש דעות מאוד קדומות על הצפון, בעיקר כלפי הסוחרים, בתחילת הספר. אך היא באמת מעריכה את ההגינות של אביה. מאוחר יותר בספר היא מלמדת את מר תורנטון שכל בני האדם נולדו שווים. גאסקל משתדלת להעביר את אותו מסר לקוראים. היא מציגה שרק התווית היא מה שבעצם מפרידה בין העובדים לאריסטוקרטים, מר הייל קורא לניקולס "מר היגנס" במקום להדביק לו תווית אחרת פחות מכובדת. מאוחר יותר בספר כאשר תורנטון מקבל את עובדיו כבני אדם שווים הוא מתחיל לקרוא להם "אנשים" במקום "ידיים".