cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אצטדיון סמי עופר
פסל השלום העולמי
ברחבת החזית המערבית של האצטדיון הוצב "פסל השלום הבינלאומי", שניתן במתנה לחיפה מהעיר התאומה שאנגחאי, במסגרת 20 שנה לכינון היחסים הדיפלומטים בין ישראל לסין. הפסל, של רב האומן הסיני יאן יואן, נוצר בסין, והוא מציג נערה הפורסת ידיה לצדדים ומעל ידה השמאלית מתעופפת יונה. גובה הפסל 16 מטרים, הוא שוקל 40 טון ועשוי מפלדת אל-חלד.
ביקורת
ב-16 בינואר 2014 פורסם כי מבקר המדינה הורה לבדוק חשד לליקויים כספיים הקשורים בבניית האצטדיון. הדו"ח הסופי אישר ליקויים אלה, ונכתב בו כי התקציב המקורי בתכנון בניית האצטדיון, היה קטן יותר ממה שהושקע באצטדיון בסופו של דבר.
חלק מתושבי העיר חיפה, אוהדי מכבי חיפה ואוהדי הפועל חיפה, וכן גורמים ציבוריים נוספים, מתרעמים על כך שהאצטדיון קרוי על שמו של סמי עופר, על אף שהחלק העיקרי בעלות הקמת האצטדיון מומן על ידי כספי ציבור, דרך המועצה להסדר ההימורים בספורט, מפעל הפיס ועיריית חיפה.
מותג
מוּתָג הוא סך כל העמדות והתפיסות הקיימות אצל הצרכנים בנוגע לחברה, מוצר, קו מוצרים או שירות, ובהכללה גם גורמים נוספים כמו עמותה, אתר תיירות, מפלגה ואף אדם פרטי. עמדות ורגשות אלה מכונים לעיתים גם "נכסי המותג". מותג הוא "ישות" בפני עצמה, בדיוק כפי שבעולם החשבונאי-משפטי, חברה בע"מ היא "ישות נפרדת" מבעליה, כך גם בעולם השיווק: המותג מהווה "ישות נפרדת משל עצמה" (האנשה) עם ערכים, אופי, "אישיות" ועוד.
המונח העברי "מותג" הוא תחדיש שיצרו פרופ' דב יזרעאלי ופרופ' מיכאל פרי, מתוך הלחם של המילים "מוצר" ו"תג".
מטרות
מטרתו של המשווק היא לייחס למותג ערכים חיוביים, כמו איכות, יוקרה, הנאה או תמורה טובה לכסף וכך להפיק רווח כספי, לרוב בעקבות יצירת קהל צרכנים שמשתמש במותג ונהנה ממנו. עם זאת, למרות עבודה והשקעה של המשווק ייתכן בהחלט שלצרכנים יהיו עמדות שליליות כלפי מותג מסוים, מסיבות שונות שלאו דווקא קשורות בפרסום. הדבר ייחשב בדרך-כלל לכישלון של התהליך השיווקי.
מטרתו של המותג נעוצה במיצוב של המוצר הממותג, והשגת בידול. בשוק לא ממותג, הצרכנים כמעט שאינם מבדילים בין מוצרים מתחרים. במצב זה היצרנים (או ספקי השירותים) מתחרים ביניהם בעיקר באמצעות הורדת מחירים, באופן שפוגע ברווחיות שלהם. המיתוג מאפשר להם להתחרות גם על מאפיינים אחרים של המוצר, שאינם המחיר. אם הצרכן תופס מותג כבעל ערך עבורו, הוא יהיה מוכן לשלם עבורו יותר מאשר עבור מוצרים מתחרים. הבדל זה במחיר יכול להגיע לעשרות אחוזים, והוא מכונה "פרמיית מותג".
המיתוג הוא בעל ערך גם עבור הצרכן: ליצרן יש אינטרס שלא לפגוע בעמדות הצרכנים כלפי המותג. אם המוצר או השירות לא ייעמדו בציפיות הצרכנים, הם לא ישובו לרכוש אותם. לפיכך המותג מגלם הבטחה לצרכן של מוצר העומד בציפיותיו. בנוסף, מותגים עשויים לתת לצרכן ערך נוסף שחורג מעצם השימוש בהם, כגון העלאת ערכם העצמי או הפגנה של מעמד חברתי.
עם זאת, לעיתים עמדות ורגשות כלפי מותגים אינם נובעות מהבדל אמיתי בינם לבין מתחריהם. כך לדוגמה, צרכנים נוטים להיות נאמנים למותגי מזון ומשקאות מסוימים, על אף שבמבחני טעימה מתברר לעיתים קרובות שהם אינם מסוגלים להבדיל בין טעמם לטעם המתחרים. לכן נטען כי מיתוג עלול לגרום לצרכן להחלטות לא-רציונליות, בכך שאינו פועל באופן הטוב ביותר (לדעת הטוענים) עבור עצמו.
מיתוג מחדש
"מיתוג מחדש" (re-branding) הוא תהליך שמטרתו לשנות את המותג ו"ערכי המותג" של חברה, מוצר, או קו-מוצרים קיים כחלק מאסטרטגיה שיווקית בה נבחנת מחדש הרלוונטיות של המותג ומבוצעות התאמות בהתאם לחקר שוק. לעיתים מתגלה כי יש צורך לפתח זהות מותגית ואסטרטגיה שיווקית חדשה כלפי צרכנים, משקיעים ובעלי עניין אחרים. לעיתים להתרחק מהתדמית השלילית של המיתוג הקודם. כניסה לשווקים חדשים או מתחרים חדשים שנכנסו לשוק עלולים להצריך התאמות או שינויים במותג הקיים.
דוגמה מובהקת למיתוג מחדש הוא מיתוגן של סיגריות מרלבורו. תחילה שווקו הסיגריות לנשים תחת הסיסמה "Mild As May", ומסע הפרסום ציין שלא נשארים עליהן כתמי שפתון. שיטת שיווק זו נכשלה, וכתוצאה מכך נעשה שינוי קיצוני במיתוג הסיגריה. באמצעות "איש המרלבורו" - בוקר קשוח המעשן מרלבורו, שעמד במרכז מסע הפרסום של המותג משנות השישים עד שנות התשעים, הפך מרלבורו למותג הסיגריות הנמכר ביותר בעולם. דוגמה בישראל היא תהליך המיתוג מחדש של חברת הסלולר פרטנר, שבוצע בשנת 2016, בעקבות התנתקותה מהמותג הבינלאומי אורנג' - כשנאלצה למתג עצמה תחת שם אחר (שם החברה המקורי, להבדיל משם המותג הבינלאומי שבו השתמשה עד לאותו מועד), לגבש ולהציג זהות מיתוגית חדשה (שינוי לוגו ושפת מותג) ולשדר ולפרסם ערכים אסטרטגיים חדשים (מסרים שיווקיים מותאמים שונים).
מיתוג ערכי
מיתוג ערכי (Value-branding) הוא תהליך שמטרתו לחבר בין "ערכי המותג" לערכים החשובים בקרב קהל המטרה. הבסיס למיתוג הערכי מבוסס על ההנחה שקיים קהל לקוחות שבחירתם במותג כזה או אחר אינה מבוססת על מחיר או על איכות המוצר. לקוחות אלו יעדיפו מוצרים הנתפסים בעיניהם ככאלה שמבטאים את העולם הערכי שלהם - כדוגמת ערכי חברה, סביבה, מגדר, חינוך, אמונה ועוד.
ארכיטקטורת מותג
ארכיטקטורת מותגים היא תהליך קבלת ההחלטות הקשורות למערכת היחסים בין המותג למותגים אחרים המשווקים על ידי אותה חברה. ישנן ארבע אסטרטגיות עיקריות לתהליכים אלו על פי המודל הבא:
מושגים במיתוג
ערך המותג הוא המחיר אותו היה צריך לשלם תאורטית על מנת להעביר בעלות על המותג וערכיו - כלומר הסימנים הוויזואלים של המותג והערכים והמוניטין המתלווים אליהם. במותגים מובילים (כדוגמת קוקה-קולה) עולה לעיתים ערך המותג על כלל נכסי החברה ה"גשמיים" - כמו מפעלים, רווחים וכוח אדם.
נכסיות מותג הן שלל תפיסות או ערכים אשר מזוהים עם המותג אצל קהל היעד ומהווים יתרון (נכס) המייצר העדפה על פני מותגים אחרים בשוק. נכסיות מותג יכולה להתבטא בבידול מוצרי, בתפישת שירות, בערוצי הפצה, בסטטוס הציבורי או החברתי, בתפישות איכות ובמיצוב, במובילות שוק, ובפרמטרים נוספים ומשתנים הנחשבים בעיניי קהל היעד.
פרמיית מותג הוא המחיר והעלות הנוספים, שלקוח מסוים בשוק צרכני מסוים, יהיה מוכן להוסיף ולשלם בתמורה למותג, וזאת בהשוואה למוצר דומה שאינו ממותג בהתאם. פרמיית המותג היא נגזרת אחת של ערך המותג ושווי נכסיותו. לדוגמה: אם מותג מסוים נמכר בהצלחה במחיר המגלם תוספת של 20 אחוז על מחירי השוק הממוצעים של מוצרי המתחרים, אזי נגדיר את "פרמיית המותג" כעומדת על שווי של 20%. חישוב פרמיית המותג הצפויה כתוצאה מהמיתוג - משמש גם ככלי לחישוב הכדאיות בתהליך של מיתוג.
מותג פרטי
מותג פרטי הוא מוצר שמיוצר על ידי חברות עבור רשתות שיווק ונושא את שמן של רשתות השיווק ולא של החברות המקוריות המייצרת את המוצר (מותג יצרן). בצורה זו חוסכות חברות השיווק את פערי התיווך, ומצליחות להביא למדף מוצרים זולים יותר. בדרך כלל מוצרים כאלו נמכרים רק ברשת השיווק הממתגת את המוצר. אף שהדבר מוריד מרווחי החברות המייצרות, האופציה האחרת שעומדת לרשותן היא לא למכור את מוצריהן כלל באותה רשת, או להפסיד את הייצור לחברה אחרת. החיסרון העיקרי בשיטה זו הוא שלרשת השיווק הממתגת עניין לשווק ולדחוף את מוצריה, על חשבון מוצרים מקבילים של חברות אחרות שנדחקות מפניה, וכך הצרכן מאבד את יכולת הבחירה שלו לברור בין מוצרים שונים לפי איכותם ולפי טעמו האישי.
גם לישראל חדר המותג הפרטי. הרשת הראשונה שהחלה להציע מוצרים תחת המותג הפרטי היא רשת סופר פארם שבשנת 1994 החלה לשווק מוצרים תחת המותג "Life", המותג הפרטי של הרשת.
חוק קידום התחרות בענף המזון, תשע"ד-2014 מגדיר "מצרך מותג פרטי": "מצרך הנושא שם מסחרי, סימן מסחר, סמל, כיתוב מיוחד, עיצוב גרפי או סימנים ייחודיים אחרים שניתן לזהותו עם קמעונאי גדול או קמעונאים גדולים".
מיתוג קולי
אמצעים למיתוג קולי:
עיוורון מותגים
"עיוורון מותגים" מתאר צרכנות המתעלמת לחלוטין מהשפעות המיתוג המלווה את המוצרים הנצרכים. פעילי אנטי גלובליזציה ואנטי תרבות הצריכה קוראים להחדרת עיוורון המותגים לחוגים רחבים יותר ויותר של צרכנים כך שאלו ישפטו את המוצרים לפי מדדי עלות-תועלת ללא השפעות הפרסום והלחץ החברתי הנגרם כתוצאה מחדירת המותגים לשכבות רחבות באוכלוסייה. רבים סברו שיום שישי של מרלבורו הוא יום המפנה בדרך לחברה צרכנית עיוורת למותגים אולם התקווה לדור צרכני חדש נכזבה עם השנים כאשר מאז כלכלת המותגים רק הלכה והתפתחה בתקציבי פרסום הולכים וגדלים סביב המותגים החדשים-ישנים.
היסטוריה
כבר מימי קדם היו בתחומי מסחר מסוימים יצרנים שהיו ידועים יותר מאחרים, בעיקר אמנים ואומנים שייצרו מוצרים יקרים ואיכותיים יותר שנועדו לשכבה העשירה של האוכלוסייה. עשירי האצילים עשויים היו לשלם ממון רב בעד רהיט של נגר מסוים, או בעד חרב של נפח מסוים. עם זאת, לאורך רוב ההיסטוריה האנושית, עד תום התקופה הפיאודלית באירופה, משקי הבית נקטו בשיטת הכלכלה האוטרקית ומרבית המוצרים יוצרו באופן פרטי על ידי מי שגם צרכו אותם. כך משקי בית רבים ייצרו לעצמם מזון ותפרו בגדים. גם הסחורות שנמכרו בשווקים נמכרו לרוב בתפזורת, ושם האיכר או האומן שייצר אותם לא היה ידוע.
במאה ה-19 חל תהליך התיעוש, שהפחית מאוד את הייצור הביתי, והופיעו המוצרים הארוזים שיוצרו בייצור המוני. היצרנים החלו לעשות שימוש בכיתוב ועיטור על האריזות על מנת לשכנע את הצרכנים לרכוש את המוצרים. הפרסום במובנו המודרני החל להופיע, והסימן הייחודי של האריזות נדרש עכשיו גם כדי לאפשר לצרכן לזהות את המוצר ששמע או קרא עליו. למעשה תפקידו ההיסטורי הראשוני של המותג היה בקרת איכות, סוג של תו תקן. צרכנים ידעו שמוצר מסוים עם הסימן המסוים (הסמליל) הוא יותר טוב ואותו הסימן היה הזיהוי לאיכות.
עם השנים התבררה חשיבותו הכלכלית של המותג, והוא התפשט מענף מוצרי הצריכה בייצור-המוני לכל ענפי הכלכלה, כמעט. ברשימת המותגים המובילים בעולם של השבועון "Business Week", מופיעים מותגים בתחומים מגוונים כמו מחשוב (חומרה, תוכנה ואינטרנט), אלקטרוניקה, מכוניות, ריהוט, בנקאות, תעופה, תקשורת ובידור. יתר על כן, לקראת סוף המאה ה-20 החלו להשתמש במושגים שיווקיים כמו מיתוג גם בפוליטיקה ובמגזר השלישי.
מיתוג וגלובליזציה
המותג הוא כאמור תוצר של המהפכה התעשייתית שהחליפה ייצור ביתי וקהילתי בייצור המוני. אין זה מפתיע לכן שתהליך הגלובליזציה, כלומר המעבר לייצור ושיווק גלובליים, מחזק עוד יותר את חשיבות המותג. מותגים בינלאומיים, המוחזקים בידי תאגידי ענק, מוכַּרים ומוכְרים היום כמעט בכל מדינה בעולם. חברת קוקה-קולה, לדוגמה, שהמותג שלה נחשב לראשון בעולם ושוויו מוערך בכ-70 מיליארד דולר, משווקת את משקאותיה כיום בכ-200 מדינות. כמעט כל המותגים המופיעים ברשימת ה-100 המובילים של Business Week ניתנים לרכישה בישראל.
תהליך המיתוג (או המיתוג-מחדש) הוא תהליך יקר מאד, בשל השימוש האינטנסיבי וארוך הטווח בפרסום וקידום מכירות. מיתוג בשוק הישראלי עשוי לעלות עשרות מיליוני דולרים; מיתוג בינלאומי עולה לעיתים מיליארדים רבים. רק חברות ענק מסוגלות לעמוד בעלויות אלה, וכך הן זוכות ליתרון גדול על חברות קטנות ומקומיות.
מספר נגיע
בתורת המספרים, מספר טבעי שהוא סכום המחלקים האמיתיים של מספר כלשהו נקרא "מספר נגיע", ומספר שלא ניתן להציג בצורה הזו הוא "מספר בלתי נגיע". לדוגמה, 4 הוא "נגיע" משום שהוא שווה לסכום המחלקים של 9, מלבד 9 עצמו (היינו 1+3). לעומת זאת, 2, 5, 52 ו- 88 אינם נגיעים.
מקובל לסמן את הפונקציה המסכמת את המחלקים של n בסימן \ \sigma(n), וכך המספרים הנגיעים הם אלו השייכים לקבוצה ; השאר הם בלתי נגיעים.
המתמטיקאי פאול ארדש הוכיח שישנם אינסוף מספרים בלתי נגיעים. כל מספר מהצורה \ p+q+1 (כאשר p ו-q ראשוניים שונים) הוא סכום מחלקים (של pq) ולכן נגיע. מגרסה מעט חזקה של השערת גולדבך (לפיה כל מספר זוגי הוא סכום של שני ראשוניים שונים), נובע לפיכך שכל מספר אי-זוגי מלבד 5 הוא נגיע. כל מספר הגדול ב-1 ממספר ראשוני p הוא בהכרח נגיע כי הוא שוה לסכום המחלקים של p2. גם המספרים המשוכללים הם נגיעים, בהיותם שווים לסכום המחלקים האמיתיים של עצמם.
אבבה ברהן
אַבֶּבֶּה בָּרָהָן (בשמו העברי: יָאִיר בֶּן אוּרִי; 1932 – 14 בדצמבר 2004) היה איש דת ואיש חינוך יהודי במחוז גונדר שבאתיופיה, אסיר ציון, פעיל עלייה מרכזי ומראשי יוצאי אתיופיה באשדוד.
נעוריו
נולד בשנת 1932 בכפר אדרג'א שבמחוז גונדר, כבנו של הליקה כהנת ברהן ברוך (אורי בן ברוך), וכנכדו של ברוך אדהנן שהיוו סמכות רוחנית עליונה ליהודי אתיופיה במשך שנים רבות.
בנעוריו למד עברית ולימודי קודש מורחבים בבית הספר למען נדחי ישראל בעיר אסמרה מפי הרבנים שמואל בארי ויהודה סיוון.
פעילות לטובת יהודי אתיופיה
לאחר לימודיו באסמרה חזר הרב יאיר לכפר הוריו סראמלה, ומאוחר יותר עבר לגונדר, שם הקים מסעדה ואכסניה כשרה, שהיוותה בכך פתרון אידיאלי ליהודים שבאו מהכפרים המרוחקים לעיר הגדולה עקב סידוריהם ולא היה להם מקום לאכול וללון עקב אמונתם. כמו כן המסעדה והאכסניה של יאיר שימשה נערים יהודים רבים, שבאו מהכפרים ולמדו בעיר גונדר, כמקום מפגש בשעות הפנאי. הרב יאיר החדיר בנערים אהבת ארץ ישראל וציונות והטמיע בהם את יסודות האמונה היהודית לבל יתבוללו בקרב האוכלוסייה הנוצרית. בין הנערים הרבים שפקדו את המסעדה והאכסניה היו הרב יוסף הדנה, אדיסו מאסלה, שלמה מולה צגה מלקו ורחמים אלעזר.
בהמשך, עם ההתקדמות וההצלחה של פעילות המיסיון הפרוטסטנטי בכפר וולקה, נשלח הרב אבבה על ידי אביו לבקשת מנהיגי הכפר גולה טסמה ודווית איימלאק כדי לבלום את השפעת המיסיון. יאיר הצליח לבלום את פעילות המיסיון בכפר, הקים בשיתוף רשת בתי הספר של בית ישראל בית ספר יהודי שבו לימד יהדות, עברית וציונות, וכן ייסד בית כנסת גדול שבו הנהיג תפילות ושיעורים במשך כל ימות השבוע. ביתו של הרב יאיר בכפר היה למוקד עלייה לרגל לרבים מיהודי אתיופיה, תיירים יהודים ופעילי עלייה מחוץ לאתיופיה ששמעו אודותיו ואודות אביו וביקשו ללמוד מקרוב על אורח החיים היהודי בקהילת ביתא ישראל.
פעל רבות אל מול השלטונות לביטול גזירות והגבלות שנגזרו על היהודים במחוז גונדר. בין השאר פעל כנגד האיסור על יהודי גונדר למכור את מרכולתם בשוק המרכזי ששימש את כל הסוחרים באזור. הרב פנה אל מושל המחוז ושכנע אותו לבטל את הגזירה.
בסוף שנת 1966, עם הקמת ארגון ראש קהילות בית ישראל בראשות אביו, שימש הרב יאיר בתור גזבר הארגון. בעקבות פעילותם בארגון נעצרו הרב יאיר ואביו על ידי שלטונות הקיסר היילה סלאסי באשמת "פעילות חתרנית נגד שלטונו של הקיסר". גורם מהסביבה העביר לשלטונות מסמכים בעברית מטעם הארגון, החתומים בחותמות עגולות עם סמל מגן דוד וסמל גור אריה מוטבע עליהם. האב ובנו הובאו לפני הקיסר ונתבקשו להסביר את פשר הסמלים והמסמכים. לאחר מספר שעות בחברת הקיסר ויועציו, החליט הקיסר לשחרר את השניים ואף אישר להם להשתמש בחותמות אלו. בנוסף לכך, שיגר עמם מלווים חמושים בחזרה לכפרם. הקיסר התרשם מאוד מהשניים ואף התייעץ עמם לאחר מכן בסוגיות דת ובסוגיות פילוסופיות.
כשרצו היהודים באדיס אבבה לקבור את יקירהם ולא נמצא להם בית עלמין יהודי בעיר, פנה לקהילה היהודית התימנית שהתגוררה באדיס אבבה, בעיקר לצורכי מסחר, בבקשה שיתירו ליהודי ביתא ישראל בעיר לקבור את יקיריהם בבית העלמין היהודי בעיר הבירה השייך לקהילתם. יהודי הקהילה היהודית-תימנית נענו ברצון רב.
פעילות למען עלייה לישראל
הרב יאיר, אביו ואחיו, עקיבא ברהן, היו המנהיגים הפעילים במחוז לעידוד העלייה. הסוכנות היהודית ביקשה מאביו שיעלה לישראל ובעקבותיו יעלו גם שאר קהילות ביתא ישראל. תחילה סירב הקס לבקשה מכיוון שטען שהמנהיג נשאר עד שאחרון היהודים עוזב ורק לאחר מכן הוא עולה. לאחר לחצים ושכנועים שהופעלו עליו על ידי הממסד בישראל החליט לעלות לירושלים כשהוא מוריש את עיקר העשייה הציונית בידיו של בנו. נשלחו שליחים לכל הקהילות היהודיות באתיופיה ובוצעו רישומים שסקרו את מספר יהודי ביתא ישראל, הרישומים הועברו על ידי שליחים ומכתבים להוועד הישראלי למען יהודי אתיופיה שעל בסיס נתונים אלו תתבסס רשימת אורט של גרשון לוי.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, כאשר העליות לישראל היו בשיאן, נעצר הרב יאיר באשמת פעילות נגד הדרג. הוא נכלא ועונה בבית הכלא שבגונדר במשך עשרה חודשים. במהלך שהותו בבית הסוהר סירב לאכול את מזון בית הסוהר היות שלא היה כשר, עד שבסופו של דבר, לאחר מאבק עיקש שבמהלכו שבת רעב ועונה על ידי הסוהרים בשל כך, הותר לו לקבל מזון כשר, שהובא על ידי אשתו מדי יום. לאחר שחרורו מהכלא המשיך לפעול לקידום העלייה חרף המגבלות שהוטלו עליו. לאחר שהגיע אליו מידע ממקורות יהודיים במשטרת גונדר על כוונה לעוצרו, עזב את כפרו לאדיס אבבה, שם המשיך לפעול לקידום העלייה.
בסוף שנות השמונים עם פתיחת שערי העלייה לישראל דרך אדיס אבבה פעל, יחד עם אנשי דת נוספים, כגון קס אמהה נגט וקס יימנו טימייט, למען היהודים שהגיעו לעיר הבירה האתיופית כדי לעלות לישראל, והשתדלו לדאוג לכל מחסורם הגשמי והרוחני כאחד.
הרב יאיר פעל לעליית נערים וילדים יהודים לארץ ישראל במסגרת מבצע פדיון שבויים, במסווה שהם יתומים שהולכים לקבל טיפול רפואי מחוץ לאתיופיה ושבכוונתם לחזור לאתיופיה לאחר הטיפולים הרפואיים. כך הוברחו מחוץ לגבולות המדינה ובהמשך הגיעו לישראל, דרך איש קשר שחיכה להם באחד מנמלי התעופה באירופה. הרב יאיר פעל יחד עם ישעיהו צ'אנה, יהודי ישראלי ממוצא אתיופי, שעלה לארץ ישראל ב-1974 ומתחילת 1985 העלה צעירים יהודים רבים מאתיופיה בדרך זו ובדרכים אחרות.
לפי סוזאן פולק, נציגת האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה באדיס אבבה, הרב אבבה יאיר היה במשלחת הקסים והשמגלוץ' שהיו הוגי הרעיון להבאת היהודים מאתיופיה דרך עיר הבירה ולא דרך סודאן, כפי שהיה מקובל עד אותן שנים. מלבד הרב אבבה יאיר ברהן, במשלחת זו היו שלושה קסים ושני שמגלויץ'(מבוגרים חכמים). בין הקסים ניתן למנות את קס ברכאו יאלו. אותה משלחת פנתה לסוזאן כאשר הייתה באדיס אבבה ונפגשו עימה בשנת 1988. הם סקרו בפנייה את המצב הקשה באותו העת בכפרי ביתא ישראל ועל חוסר המשילות באזורים אלו. הם אמרו לה שיהודי אתיופיה לא יכולים כבר להישאר בכפריהם ורבים החלו ללכת לכיוון סודאן. כדי למנוע אבדות בנפש ואסונות הומינטריים הם הפצירו בה לפתוח ציר עלייה נוסף דרך אדיס אבבה. בהתחלה סוזאן הייתה סקפטית מכיוון שזו הייתה קבוצה גדולה של יהודים והיא לא ראתה היתכנות של היערכות לכך מבחינה לוגיסטית ארגונית. כמו כן היה חשש שייפגעו בהם פיזית בגלל המצב הביטחוני האישי הרעוע באותן שנים בדרכים ובאדיס אבבה. אותה קבוצת קסים ושמגלויץ' הבאיחו לה שהם ידאגו לכך שאותם יהודים יגורו בקבוצות קטנות ובפיזור בכל רחבי העיר, וגם לתחום הרפואי והלוגיסטי יימצא פתרון. מכיוון שזו אופרציה שתעלה עשרות מיליוני דולרים סוזאן פנתה, לנייט שפירו, שהיה באותה העת נשיא האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה. נייט התלהב מהרעיון ואמר לה שהכסף ימצא וצריך ללכת על המהלך הזה כך בכל הכוח כדי שלא יהיה חלילה אסון ליהדות אתיופיה. ואכן מסוף שנות השמונים הגיעו רוב רובם של ביתא ישראל לאדיס אבבה במטרה לעלות לישראל. סוזאן מוסיפה שזה היה המהלך שהכריח את מדינת ישראל להוציא לפועל את מבצע שלמה.
בשנת 1988 נאסר בשנית, באשמת פעילות ציונית והוראת עברית ויהדות. נכלא ועונה בבית הכלא בעיר אדיס אבבה למשך תקופה של כחצי שנה. כמו בבית הסוהר בגונדר, כך גם בבית הכלא באדיס אבבה, במהלך שהותו בבית הסוהר סירב לאכול את מזון בית הסוהר היות שלא היה כשר, עד שבסופו של דבר לאחר מאבק עיקש שבמהלכו שבת רעב ועונה על ידי הסוהרים בשל כך, הותר לו לקבל מזון כשר, שהובא על ידי אשתו מדי יום.
בשנת 1989 הוברח לישראל מחשש שיעצרוהו בשלישית.
בישראל
בישראל השתקע בעיר אשדוד ועסק בפעילות ציבורית למען קהילתו. בין השאר פעל יחד עם הקייסים להטמעת מנהגי הקבורה של יהודי אתיופיה, שעיקרם הוא האיסור על משתתפי הלוויה, מלבד העוסקים במלאכת הקבורה, לגעת ולשאת את מיטת הנפטר. בעקבות שליטתו הרבה בעברית הפך לדובר המאבק מטעם הקייסים אל מול נציגי חברה קדישא.
הרב אבבה יאיר פעל להקמת בית כנסת ברובע ב' בעיר בתמיכת ראש העירייה צבי צילקר. כמו באתיופיה, גם בישראל הנהיג בבית הכנסת תפילות ושיעורים וכן פתח מכון להכשרת קייסים ובית מדרש לצעירים ברוח ביתא ישראל יחד עם חברו הנזיר מלקוסה אבא ביינה דמוזה. בשנת 2002 חלה כתוצאה מפציעותיו הישנות בכלא, ובשנת 2004 נפטר, בנר שביעי של חנוכה ה'תשס"ה.
בנו, הרב משה ברוך, מונה כרב קהילה בעיר אשדוד במקום אביו ונחשב כממשיך דרכו.
משא האדם הלבן
משא האדם הלבן (באנגלית: The White Man's Burden) הוא ביטוי המתאר את הצידוק האידאולוגי לקולוניאליזם והאימפריאליזם האירופי.
הביטוי שאוב משירו של המשורר האנגלי רודיארד קיפלינג בעל אותו שם שפורסם ב-1899, שבו הציג את תפיסת העולם הקולוניאליסטית והאימפריאליסטית, בדברו על כך שהאדם הלבן נושא משא על גבו, כיבושיו מחוץ לאירופה לא נעשו ממניעים אנוכיים אלא ממניעים אלטרואיסטיים, ומשימתו של האדם הלבן לשלוט בילידים הברברים ועל ידי כך לקדמם מבחינה תרבותית.
כתיבת השיר
הפואמה "משא האדם הלבן: ארצות הברית ואיי הפליפינים" נכתבה בידי רודיארד קיפלינג ופורסמה כקריאה לארצות הברית לנקוט צעדים קולוניאליסטיים בפיליפינים על רקע מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים.
במקור כתב קיפלינג את הפואמה לחגיגות יובל היהלום למלכה ויקטוריה, אך בסופו של דבר היא הוחלפה בפואמה "סילוק" (Recessional), מאת המשורר. קיפלינג כתב את הפואמה מחדש כדי לעודד את הקולוניאליזם באיי הפיליפינים ואת סיפוחם, לאחר שנכבשו בידי האמריקאים במלחמת ארצות הברית–ספרד. כמשורר האימפריאליזם, קרא קיפלינג לאמריקאים לאמץ מדיניות של אימפריה, על אף המחיר הכרוך בבניית אימפריה.
רבי חנינא סגן הכהנים
רבי חנינא (חנניה) סגן הכהנים היה תנא בדור הראשון. חי בזמן חורבן בית שני והעיד, לאחר החורבן, על מה שראה בבית המקדש. בנו היה רבי שמעון בן הסגן.
תוארו ניתן לו בזכות תפקידו - שימש כסגן הכוהנים בבית המקדש. סגן הכוהנים אחראי על עבודת כל הכוהנים ומיועד להחליף את הכהן הגדול אם ייפסל לעבודת המקדש. לפיכך היה הסגן השני בחשיבותו לכהן הגדול כפי שמעיד רבי חנינא בעצמו על כך:
עוד מציינים חז"ל שבאותה תקופה כהנים גדולים אלה היו מתחלפים מדי שנה, ובמצב כזה כנראה נשאר ר' חנינא בתפקיד הסגן גם כשהתחלפו הכהנים הגדולים בזמן כהונתו. ייתכן שמסיבה זו כונה רבי חנינא "סגן הכהנים" ולא בביטוי "הסגן" השגור לרוב בגמרא.
מותו
לפי חלק מהדעות היה מבין עשרת הרוגי מלכות, ונהרג בכ"ה בסיוון.
בספר 'יחוסי תנאים ואמוראים' נכתב שנהרג יחד עם רבן שמעון בן גמליאל הזקן ועם רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול.
מטאליסט חרקוב
המועדון הוקם ב-1925 ונחשב לאחד המועדונים הפופולרים בחרקוב ובאוקראינה. ב-2016 פורק המועדון עקב חובות, וב-2019 קם מועדון תומכים בליגה השנייה בשם "מטאל חרקוב", שאחרי שתי עונות ועלייה לליגת המשנה "הליגה האוקראינית הראשונה", לקח את השם והסמל של מטאליסט כך שלמעשה המועדון הוקם מחדש במאי 2021, וכיום הוא משחק בליגה האוקראינית הראשונה.
היסטוריה
מועדון הכדורגל מטאליסט הוקם ב-1925, על ידי פועלי מפעל מאלישב לייצור קטרי רכבת. ב-1935 הקבוצה זכתה בתואר הראשון בתולדותיה - אליפות העיר חרקוב, שנה אחר כך הקבוצה התמודדה בגביע הסובייטי, אך העפילה לאליפות הסובייטית רק ב-1947.
ב-1956 הקבוצה נקראה "אוונגרד" והחל משנות ה-70 התמודדה בליגת העל הסובייטית. ב-1983 היא העפילה לגמר הגביע הסובייטי, בו הפסידה. ב-1987 הייתה מטאליסט שוב קרובה לזכות בתואר כשהעפילה לגמר גביע הפדרציה הסובייטי, אך הפסידה בגמר. ב-1988 זכתה מטאליסט בגביע הסובייטי.
בעקבות הזכייה בגביע הסובייטי ב-1988, הקבוצה ייצגה את ברית המועצות בגביע אירופה למחזיקות גביע ב-1989, בו העפילה לשמינית גמר הטורניר לאחר ניצחון על בוראץ באניה לוקה היוגוסלבית (4:2 בסיכום הכולל), אך הודחה על ידי רודה קרקראדה ההולנדית (1:0).
ב-1992 הקבוצה העפילה לגמר הגביע האוקראיני, אך היה זה הישגהּ היחיד בשנות ה-90. לאחר מכן העפילה הקבוצה שלוש פעמים לחצי גמר הגביע (1993, 2007, 2009).
ב-2005 נרכשה הקבוצה על ידי האוליגרך אלכסנדר יארוסלבסקי, עם הון המוערך בכמיליארד דולר. הוא הקים אקדמיה לנוער ומתקני אימונים ברמה גבוהה, החתים שחקני רכש משובחים, והקבוצה פרחה. במשך שש שנים רצופות סיימה חארקוב במקום השלישי בליגה, אחרי שחטאר ודינמו קייב. כאשר זכתה אוקראינה באירוח יורו 2012, השקיע יארוסלבסקי 50 מיליון דולר מכספו בשיפוץ האצטדיון העירוני לקראת האירוע.
הקבוצה נעדרה מהמפעלים האירופיים במשך למעלה מעשור, אך סיימה חמש פעמים רצופות במקום השלישי בליגת העל האוקראינית (2007, 2008, 2009, 2010, 2011), הישגה הבולט ביותר עד כה בליגה, שאף הקנה לה את כרטיס החזרה למפעלים האירופיים.
מטאליסט חזרה לשחק באירופה בעונת 2007/2008 בשלבי המוקדמות של גביע אופ"א והפסידה לאברטון האנגלית (3:2). בעונת הקבוצה שוב התמודדה בגביע אופ"א, היא גברה על בשיקטש הטורקית (4:1 בסיכום הכולל) והעפילה לשלב הבתים של הטורניר, שם שיחקה מול גלאטסראיי, אולימפיאקוס פיראוס, הרטה ברלין ובנפיקה ליסבון. מטאליסט סיימה במקום הראשון בבית והעפילה לשלב הבא מול סמפדוריה האיטלקית, עליה גברה בתוצאה 3:0 בדרך להפסד בשלב שמינית הגמר לדינמו קייב.
בעונת 2011/2012 הקבוצה העפילה לשלב הבתים של הליגה האירופית אחרי ניצחון על סושו הצרפתית בשלב מוקדמות הפלייאוף. בשלב הבתים היא הוגרלה מול א.ז. אלקמאר, ראפיד וינה ומאלמה.
בדצמבר 2012 הקבוצה נרכשה על ידי סרגיי קורצ'נקו תמורת 100 מיליון דולר. בעונת 2012/2013 סיימה הקבוצה כסגנית אלופת אוקראינה, ובעקבות כך העפילה בעונת 2013/2014 לפלייאוף ליגת האלופות, אך הורחקה מהמפעל בעקבות פרשת הטיית משחקים בליגה האוקראינית, בה הייתה מעורבת הקבוצה.
בפברואר 2014, הכריז המאמן מירון מארקביץ' על התפטרותו ובמקומו מונה איהור רחאייב. בפרוץ המשבר הפוליטי בקייב, דווח כי בעלי הקבוצה, סרגיי קורצ'נקו, נמלט מאוקראינה והותיר את המועדון עם חובות כבדים. בשנת 2016 הודחה הקבוצה מליגת העל האוקראינית לאחר שלא עמדה בהתחייבויותיה הכספיות. באותה שנה פורק המועדון בשל פשיטת הרגל של בעליו, סרגיי קוצ'רנקו.
מטאל חרקוב
לאחר פירוקו של המועדון המקורי, מטאליסט, הוקמה על ידי תומכיה, קבוצה שנקראה מטאל חרקוב (באוקראינית: ФК «Метал» Харків). המועדון נרשם רשמית ב-10 באוקטובר 2019 על ידי יבגני קרסניקוב, סגן נשיא של קבוצת דינמו קייב, לשעבר מנהלה הספורטיבי של מטאליסט חרקוב. מטאל בזמנו לא נחשבה ליורשת החוקית של מטאליסט, שהתפרקה בשנת 2016 בשל העובדה שבעליה האחרון סרגיי קורצ'נקו הפסיק לממן את המועדון וסירב למכור אותו למשקיעים פוטנציאליים אחרים ולהעביר את השם ואת הזכויות עליו. גם לנשיא מטאליסט לשעבר, אלכסנדר ירוסלבסקי, לא היה שום קשר למטאל. המשימה העיקרית של המועדון החדש היה הקמת בית ספר לכדורגל, שיהווה מסגרת לילדים של הקבוצה שהתפרקה. מיד לאחר הקמת הקבוצה, הגישה הנהלת המועדון בקשה להשתתף בליגה השנייה באוקראינה בעונת 2020/21 ואף על פי שעל פי התקנות המועדון יכול להשתתף בתחרויות מקצועיות רק לאחר שהשתתף באליפות חובבנית או גביע, בסופו של דבר, התקבלה מטאל ישירות לליגה השנייה.
המאמן הראשי הראשון של הקבוצה היה אולכסנדר קוצ'ר, שקיבל רישיון אימון פרו, זמן קצר לפני מינויו הרשמי. עוזריו של קוצ'ר היו אלכסנדר פריזטקו (שהיה מאמן מטאליסט 1925 חרקוב לשעבר) ויורי אושמייב, מאמן השוערים היה אנדריי דיקן. השחקנים המפורסמים ביותר שנרשמו עבור מטאל בליגה השנייה היו רוסלן פומין וסרגיי דוידוב, בנוסף, אלכסנדר קוצ'ר הוכרז כמאמן-שחקן.
ב-29 באוגוסט 2020 הקבוצה פתחה בגביע האוקראיני ובמחזור הראשון הפסידה למועדון VPK-אגרו משבצ'נקיבקה, ממחוז דנייפרופטרובסק בתוצאה 1:3. הקבוצה שיחקה את משחקה הראשון בליגה השנייה באוקראינה ב-5 בספטמבר 2020 נגד דניפרו צ'רקאסי (4:0). ב-11 בספטמבר 2020 נודע כי קוצ'ר ופריזטקו נמצאו חיוביים לקורונה. חמישה ימים לאחר מכן התגלה הנגיף גם אצל המאמנים אנדריי דיקן ושחקני הכדורגל סרגיי רומנוב, מקסים בגצ'נסקי ורוסלן פומין והקבוצה נאלצה לשחק בהרכב חסר.
בתום עונת 2020/2021 הבטיחה העפלה ל"ליגה האוקראינית הראשונה" (ליגת המשנה באוקראינה), 2 מחזורים לסיום העונה, והחלה לנהל מגעים לשינוי שם הקבוצה ל"מטאליסט חרקוב", על שם הקבוצה ההיסטורית. במאי 2021 הוכרז כי מטאל חרקוב שינתה את שמה למטאליסט חרקוב ובנוסף לקחה את כל הזכויות של המועדון ההיסטורי בחזרה, ולמעשה הקימה את המועדון ההיסטורי מטאליסט חרקוב מחדש. נשיא המועדון החדש שנבחר הוא נשיאה של מטאל, ירוסלבסקי, שהצהיר כי חובות העבר של מטאליסט לא חלים על ההנהלה הנוכחית, וההנהלה הקודמת שגרמה לחובות הללו צריכה לקחת עליהם אחריות.
האלות האטלנטיות
השמורה
שמורת האלות האטלנטיות ממוקמת סמוך לאמצע כביש הגישה ליישוב הר ברכה שברכס הר גריזים, ובצמוד לגבעת סנה יעקב ולמעיין עמשא (עין מח'נה).
בשמורה עשרות עצי אלה אטלנטית, וכן עצי זית סביב מקאם המורכב משני חדרים וגומחת תפילה לכיוון מכה. במבנה נראים גם שני עמודים מעוטרים ועמוד נוסף בראש כיפת המבנה. בצד שרידי המבנה נמצא בור מים.
בין העצים בשמורה גדלה צמחייה עשבונית, בפרט שעורת התבור ושעורת הבולבוסין. גם עיריוני צהוב נפוץ באזור, בייחוד בהר גריזים.
בשמורה נמצאים גם שרידי היישוב העתיק ח’רבת א-נבי. בחורבה התגלה באביב 1985 בית קברות קדום מתקופת הברונזה התיכונה בארץ ישראל. בית הקברות נשדד ונהרס כליל ע”י שודדי עתיקות. לאחר שנתפסו נמצאו ברשותם שתי חרפושיות משובצות בטבעות ברונזה, שנבזזו מהאתר.
כ-200 מטר צפונית לשמורה נמצא מעיין עמשא, שתיעוד לנביעתו קיים עוד מימי התקופה הרומית בארץ ישראל.
קפיטול מדינת וירג'יניה
קפיטול מדינת וירג'יניה (באנגלית: Virginia State Capitol) הוא מקום מושב האספה הכללית וממשלת מדינת וירג'יניה שבארצות הברית. הקפיטול ממוקם בעיר ריצ'מונד, בירת המדינה. המבנה הנוכחי, שהושלם בשנת 1788 הוא המבנה השמיני ששימש עבור ממשלת מדינת וירג'יניה. המבנה הוא אחד מ-13 מבני קפיטול מבין 50 מדינות ארצות הברית שאין לו כיפה חיצונית (האחרים הם מבני הקפיטול של המדינות אלסקה, דלוור, פלורידה, הוואי, לואיזיאנה, ניו מקסיקו, ניו יורק, דקוטה הצפונית, אוהיו, אורגון וטנסי). למבנה כיפה פנימית המצוייה מתחת לגמלון המבנה.
ג'יימסטאון
במהלך התקופה הקולוניאלית, הבירה הראשונה של מושבת וירג'יניה הייתה העיר ג'יימסטאון. בית המחוקקים הראשון של המושבה - בית שועי וירג'יניה (Virginia House of Burgesses) התכנס ב--1619. בית המחוקקים נאלץ לעבור ממבנה למבנה בארבעה מבנים שונים בעיר בשל שריפות שהרסו את המבנים אחד אחרי השני.
ויליאמסבורג
עם מעבר הבירה לוויליאמסבורג, תוכנן מבנה הקפיטול החדש על ידי הנרי קארי בנובמבר 1705. המבנה הוא מבנה דו קומתי, בצורת האות H (למעשה מדובר בשני מבנים המחוברים באמצעות מרפסת מקורה). הקומה הראשונה של המבנה המערבי שימשה את בית המשפט ואת מזכיר המושבה, הקומה הראשונה של המבנה המזרחי שימשה את בית שועי וירג'יניה ומזכיר בית המחוקקים. בסמוך לבניין הקפיטול הוקם בית המושל. המבנה נבנה בלא אחים לחימום. אלה נוספו למבנה בשנת 1723. ב-30 בינואר 1747 נשרף המבנה כולו, ונותרו רק יסודותיו. מושל המחוז לחץ על בית המחוקקים להקים מחדש את המבנה, אולם המחוקקים העדיפו להעביר את הבירה לעיר אחרת. בנובמבר 1748 נערכה הצבעה והוחלט על הקמת בית הנבחרים מחדש (בינתיים התכנסו הנבחרים בבניין ורן הסמוך). המבנה החדש הושלם ב-1 בנובמבר 1753. במבנה זה נשא פטריק הנרי, ב-29 במאי 1765, את "נאום קיסר - ברוטוס" נגד חוק הבולים, ונישאו נאומים על ידי ג'ורג' וושינגטון, ג'ורג' מייסון, ג'ורג' וית', ריצ'רד הנרי לי ותומאס ג'פרסון אשר הובילו להחלטות להתחיל במהפכה האמריקנית. ב-29 ביוני 1776 החליט בית המחוקקים על עצמאות מהממלכה המאוחדת וניסחו את חוקת המדינה. ארבעה ימים לאחר מכן (ב-4 ביולי 1776) הכריזו בפילדלפיה על עצמאות ארצות הברית.
לאחר פרוץ המהפכה האמריקנית לחץ תומאס ג'פרסון על העברת הבירה לריצ'מונד. השימוש האחרון במבנה הקפיטול בויליאמסבורג היה ב-24 בדצמבר 1779 עת נעלה האספה הכללית של וירג'יניה את דיוניה והחליטה לעבור לריצ'מונד.
ריצ'מונד
ב-1 במאי 1780 התכנס בית המחוקקים במבנה זמני בשוקואו בוטום (Shockoe Bottom) בריצ'מונד והוחלט על הקמת קפיטול עבור וירג'יניה בעיר.
דנוויל
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, בין ה-6 - 10 באפריל 1865 שימשה העיר דנוויל כבירת המדינה, בשל כיבוש העיר ריצ'מונד על ידי כוחות הצפון. ב-10 באפריל 1865 נכנעה קונפדרציית המדינות של אמריקה ווירג'יניה כולה הפכה לשטח כבוש (שבירתו המנהלתית היא ריצ'מונד).
המבנה הנוכחי: מקדש הדמוקרטיה של ג'פרסון
גבעת שוקואה (Shockoe Hill) - גבעה רמה הנישאת מעל נהר ג'יימס נבחרה כאתר הקפיטול. מבנה הקפיטול תוכנן על פי רעיון של תומאס ג'פרסון בהשפעת המזון קארה שבנים, בדרום צרפת. ג'פרסון הורה לאדריכל, שארל לואי קלריסו לבנות את המבנה עם עמודים מהסדר הקורינתי (בניגוד לעמודים במבנה המקורי, שהם מהסדר היוני). אבן הפינה למבנה הונחה ב-18 באוגוסט 1785 בנוכחות המושל פטריק הנרי, והמבנה נחנך בשנת 1792.
מלחמת האזרחים
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית שימש המבנה כקפיטול (מבנה השלטון) של קונפדרציית המדינות של אמריקה (בשנים 1861–1865). בעת שצבא מדינות האיחוד התקרבו לעיר, וצבא הקונפדרציה נסוג ממנה, החליטו ראשי צבא הקונפדרציה להשאיר את המבנה (כמו גם את בית המושל הסמוך והבית הלבן של הקונפדרציה) על כנו, וכך הם שרדו, את ההחלטה לשרוף את יתר בתי העיר באפריל 1865. לאחר שנכבשה העיר, הונף על המבנה דגל ארצות הברית על ידי סגן ג'ונסטון ל. דה פייסטר.
האסון של 1870
לאחר תום מלחמת האזרחים, במשך כחמש שנים, הייתה וירג'יניה תחת ממשל צבאי. עם סיום הממשל הצבאי, בינואר 1870, התעוררה מחלוקת בדבר השלטון בעיר ריצ'מונד. בית המשפט לערעורים של המדינה החליט לקיים דיון בנושא ב-27 באפריל 1870. אולם בית המשפט נמצא בקומה השנייה של בניין הקפיטול. במרפסת האולם (הנמצאת בקומה השלישית) התכנסו מאות צופים אשר באו לצפות בהליכים. עמודי התמיכה של המרפסת לא עמדו בעומס, והמרפסת קרסה אל תוך אולם בית המשפט בקומה השנייה. משקל המרפסת הביא לקריסת הקומה השנייה אל תוך אולם בית הנבחרים בקומה הראשונה. 62 איש נהרגו בהתמוטטות, ו-251 נפצעו. בין המתים היו שלושה מחברי בית המחוקקים, ובין הפצועים היו שני הטוענים לרשות העיר ריצ'מונד, יו"ר בית הנבחרים, השופט, ומושל המדינה בדימוס הנרי ה. ולס.
שיפוץ והרחבה
בעקבות האסון, ועל אף שרבים סברו שיש להרוס את המבנה, הוחלט לשקמו במתכונתו המקורית. בשנת 1904, בשל מחסור במקום, נבנו למבנה שני אגפים -ממערב וממזרח לבניין המקורי, אשר משמשים כמשרדי בית המחוקקים.
בשנת 2003 הקצתה האספה הכללית של וירג'יניה תקציב של 83.1 מיליון דולרים לשיפוץ, שחזור והרחבת המבנה. העבודות החלו בשנת 2004 והושלמו ב-1 במאי 2007 - המועד בו ביקרה המלכה אליזבת השנייה בעיר. במסגרת השיפוץ הותקנו במבנה מערכות מיזוג אוויר וביוב חדשות, וכן נבנה אגף חדש למבנה ששטחו 7,200 מ"ר בו ממוקם מרכז המבקרים החדש של המבנה, חדרי משרדים, חדרי ישיבות עבור בית המחוקקים, והסדרי ביטחון חדשים עבור המבנה. האגף החדש נבנה מתחת לקרקע - על מנת שלא לפגוע במראה הקפיטול. עלות השיפוץ וההרחבה חרגו מהתקציב והגיע ל-104 מיליון דולרים.
נעים
{{פירושונים|
אישים ששמם נעים:
לינדה באק
לינדה בראון באק (באנגלית: Linda Brown Buck; נולדה ב-29 בינואר 1947) היא ביולוגית אמריקאית, זוכת פרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה לשנת 2004.
קורות חייה
באק נולדה בסיאטל שבמדינת וושינגטון, הבת האמצעית מבין שלוש בנות לאב מהנדס חשמל ואם עקרת בית. לאחר שסיימה ב-1975 תואר ראשון במיקרוביולוגיה ופסיכולוגיה באוניברסיטת וושינגטון, עברה באק לדאלאס שבטקסס, שם עשתה את הדוקטורט במחלקה למיקרוביולוגיה במרכז הרפואי אוניברסיטת טקסס סאות'ווסטרן. ב-1980 עברה לניו יורק ללימודי הפוסט דוקטורט באימונולוגיה באוניברסיטת קולומביה. בקולומביה עבדה באק במעבדתו של פרופסור ריצ'רד אקסל, שעמו ועם אריק קנדל שיתפה פעולה שנים קודם לכן במחקר בתחום מדעי המוח. בעבודתה עם אקסל התמחתה באק בטכניקות בביולוגיה מולקולרית, בין השאר בשיבוט תאי עצב של אורגניזם המודל ארנבת ים (Aplysia).
ב-1985 נחשפה באק למחקר בנושא חוש הריח, והחליטה להתמקד בתחום זה. ב-1988 החלה את עבודת המחקר שלה בחיפוש אחר קולטני ריח, וב-1991 פרסמה יחד עם אקסל את ממצאיהם בתחום במאמר פורץ דרך. באק ואקסל הראו כי קולטני הריח הם ממשפחת הקולטנים המצומדים לחלבון G שנמצאים באפיתל בעומק האף.
ב-1991 עברה באק לבוסטון לאחר שקיבלה משרה במחלקה למדעי המוח בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד. בהרווארד התקדמה לדרגת פרופסור חבר ב-1996 ולפרופסור מן המניין ב-2001. עבודתה בשנים אלו התרכזה במחקר כיצד מאורגנים קולטני הריח וכיצד מעבד המוח את האותות מהם, על מנת לאפשר לזהות ולהפריד בין ריחות שונים.
ב-2002 חזרה באק לסיאטל ומכהנת כפרופסור (Affiliate Professor) באוניברסיטת וושינגטון ועמיתה במכון מחקר הסרטן ע"ש פרד האטצ'ינסון.
על מצבו של האדם
על מצבו של האדם - רומן שכתב פנחס שדה בשנת 1967. הספר (או "סיפור המעשים" כפי שמכנה אותו המספר) מגולל את עלילותיהן של מספר דמויות בשבוע אחד בקיץ ירושלמי חם במיוחד.
פרטי עלילה
הספר מתחיל עם עזיבתו של המספר מושב בעמק הירדן אליו הגיע במסגרת עבודתו כאגרונום, לירושלים. עם התפתחות העלילה נפרשות לעיני הקורא הנפשות הפועלות ברומן, על עליבותן וקסמן.
הדמויות
אביגיל רייכלין - נערה בשנות העשרה המאוחרות של חייה, יפה וחולמת. מתגוררת במושבה כנרת. בשבוע בו מתרחש "סיפור המעשים" עולה לירושלים כדי לפגוש את אחיה אבשלום.
אבשלום רייכלין - בחור בתחילת שנות העשרים, מתגורר בדירתו של חייט בשכונת מחנה יהודה. קורות חייו אינם ברורים והוא מרבה להגות בסבלותיו של האדם ובשאלות קיומיות אחרות.
הדוקטור רייכלין - מנהל החברה לייעוץ חקלאי, אביהם של אביגיל ואבשלום. הבנים ניתקו את הקשר עמו בעקבות אופיו הקשה. מוזכר לעיתים בספר אך הוא עצמו אינו מופיע.
יונה בן דוד - האנטי גיבור בסיפור. פקיד בחברה הנ"ל, בשנות העשרים המאוחרות של חייו. מתואר כיצור בודד וחסר ידידים המבקש בצורה נואשת, ולפרקים מעוררת חמלה, חברת אישה.
עזריאל בן דוד - מזכיר החברה, אחיו של יונה. מתואר כאדם קשה וקפדן.
מר יפה - אדם מבוגר וערירי ששימש כסוכן החברה ופוטר ממשרתו, איש נעים וחברותי ובמידה מסוימת אף משכיל. מנסה לשוב למשרתו או לפחות לזכות בפיצויים אך נתקל באטימות מצד ראשי החברה.
יותרת האשך
יותרת האשך או עילית האשך (בלעז: אפידידימיס, Epididymis) היא חלק ממערכת המין הגברית הקיים בכל היונקים הזכרים. מדובר בצינור צר ומלופף המחבר את התעלות בחלק האחורי של כל אשך אל צינור הזרע.
תפקיד
מבחינה אנטומית, ניתן לחלק את יותרת האשך לשלושה: ראש, גוף וזנב.
תאי זרע הנוצרים באשך עוברים לראש יותרת האשך, משם אל הגוף ואז לאזור הזנב שם הם נשמרים. במשך המעבר ביותרת האשך, תאי הזרע מבשילים ועוברים שינויים שיאפשרו להם לנוע קדימה ולהפרות את הביצית. ההבשלה הסופית מתרחשת רק במערכת המין של האישה. במהלך שפיכה, לתאי זרע ביותרת האשך אין עדיין יכולת לשחות לבד לכן הם יוצאים מהזנב בעזרת תנועה פריסטלטית של שרירי צינור הזרע. הם עוברים דילול על ידי נוזל המופרש משלפוחית הזרע ליצירת נוזל הזרע.
כפר סבא
כְּפַר סָבָא (ההגייה התקנית: כפר סָבָ֫א, ההגייה הרווחת: כפר סַ֫בָּא) היא עיר במחוז המרכז בישראל. היא הוכרזה כעיר בשנת 1962. שטחה כ-14 קמ"ר, ובספטמבר 2019 התגוררו בה כ-101,456 תושבים על 37,613 בתי אב. כפר סבא היא מרכז מינהלי, מסחרי, של מוסדות חינוך ושירותי רפואה לאזור דרום השרון, ויש בה מרכז תעשייה גדול. העיר חברה בארגון פורום ה-15.
מתקופת בית שני ועד המאה ה-20
כפר סבא מוזכרת לראשונה בכתבי יוסף בן מתתיהו בתיאור מלחמותיו של המלך החשמונאי אלכסנדר ינאי:
בספרו מלחמות היהודים, מספר יוסף בן מתתיהו על הקמת העיר אנטיפטריס (לימים תל אפק):
משמעות השם "סבא" היא "הסב (אבי האב)" בארמית. כפר סבא נזכרת בתלמוד הבבלי פעמיים:
על פי התלמוד הירושלמי, הייתה כפר סבא קצה התחום שתלותו הכלכלית בנמל קיסרי הייתה רבה, עד כדי שהיו אמוראים שהתירו את הפירות בשוק כפר סבא ללא הפרשת תרומות ומעשרות, בהנחה שהם מיובאים מארץ אחרת ופטורים מתרומה (ירושלמי מסכת דמאי טז, ב). כפר סבא גם מוזכרת בכתובת רחוב בכתיב: "כפר סבה".
כיום מזהים את מיקום כפר־סבא של תקופת בית שני עם היישוב הערבי באותו שם, שהתקיים באזור שיכון קפלן של היום. עדויות על יישוב ערבי זה מצויות בכתביהם של הגאוגרפים הערביים אל־מֻקַדַסִי ונאצר כוסרו מהמאה ה-10. היישוב הערבי כפר סאבא נראה במפת ארץ ישראל שצייר האנגלי ויליאם וי (William Wey) ב-1462, אך הוא ממוקם בין הר תבור לטבריה. במפת הקרן לחקר ארץ ישראל מ-1880 מסומן כפר סאבא 2.5 קילומטר מערבית לקלקיליה. בתקופת המנדט הבריטי התגוררו ביישוב זה כ-800 תושבים, רובם בני שבט עֻבֵּידָיֶה השייך לברית שבטי אבו כישכ.
הקמת כפר־סבא היהודית
בתחילה נוסדה כפר סבא כ"מושבת בת" של המושבה פתח תקווה. כ-7,000 דונם מאדמות כפר־סבא נרכשו ב-1892 על ידי קבוצת יזמים יהודים מפתח תקווה ובראשם יחיאל מיכל פינס וחתנו נח קרלינסקי. מטרתם הייתה להציע את האדמות למכירה ליהודים עשירים מהגולה; הרעיון היה לטעת מטעי שקדים בחלקות וכשהעצים יתנו פרי יעלו בעלי החלקות לארץ. למרות ניסיונות הפרסום דרך משרד שהוקם בפריז ובעיתונות היהודית של אותם ימים כדוגמת "המליץ", הקנייה התבררה כלא מוצלחת, שכן האדמות נמצאו במקום שומם, מוזנח ורחוק מכל יישוב יהודי. לאחר הכישלון רכש הברון רוטשילד את האדמות ב-1896, ובתחילת המאה ה-20 הן עברו לידי חברת יק"א שקיבלה מהברון את הטיפול במושבותיו. חברת יק"א ניסתה ללא הצלחה לגדל במקום יסמין לתעשיית הבשמים.
בתרס"ג (1903), הנחשבת כיום כשנת הקמת היישוב היהודי בכפר־סבא, מכרה החברה את מקצת האדמות לאנשי ירושלים ואת רובן לאיכרי פתח תקווה, כדי שיתיישב בהן הדור השני - בני האיכרים. חלק מאדמות אלו נמכר לאחרים, בעיקר לעולים חדשים. המתיישבים הראשונים היו בני פתח־תקווה וחלוצי העלייה השנייה שעבדו באזור שישה ימים בשבוע ונהגו לחזור לפתח־תקווה לקראת השבת. הם התפרנסו מכרמי שקדים, גפנים וזיתים. 12 המתיישבים הראשונים של כפר סבא הם יצחק שיינפיין, דב סקיבין, נתן רפופורט, דב ויינברג, יוסף סוסנובסקי, יואל אוברוצקי, בן-ציון זטלר, יהושע וישני, אליעזר נלקין, חיים סוסנובסקי, ברוך פריבר ואברהם קמינסקי. ראש הוועד הראשון של כפר סבא היה עקיבא ליברכט - אחד ממתיישבי פתח תקווה שקנו את האדמות.
ב-1906 נחפרה הבאר ההיסטורית בעומק של 18 מטרים, הנמצאת כיום מאחורי בניין העירייה ("הח'אן"), ולצידה ניטעו שני עצי אקליפטוס על ידי יצחק שיינפיין. בין החלוצים שעבדו בכפר־סבא היו דוד בן-גוריון (אז דוד גרין) וברל כצנלסון. בן-גוריון כתב לאביו באביב 1907 כדלקמן:
ברל כצנלסון סיפר אחר־כך:
בשנת 1908 אריה חיימוביץ' רכש קרקעות רבות באזור ועבר להתגורר ביישוב. השלטון העות'מאני סירב לתת רישיונות בנייה, ועל כן נאלצו המתיישבים הראשונים להתגורר בצריף. בהמשך, התגוררו המתיישבים בבניין מוארך בן קומה אחת שבגג הרעפים שלו נקבעו חלונות. הבניין המוארך שימש בעיקר כאורווה לבהמות אך היו בו גם שני חדרי מגורים (בניין הח'אן, כיום משרדים של עיריית כפר־סבא). צורת יישוב ארעית זו נמשכה עד שנת 1912.
בשבת נחמו שנת תר"ע (1910), נתקל שומר ערבי שהועסק על ידי בעלי האדמות מפתח תקווה בקבוצה של גנבי שקדים מקלקיליה השכנה וירה בהם. כתוצאה מהירי נהרג אחד הגנבים. כתגובה פרצו עשרות ערבים זועמים לח'אן של כפר־סבא, הכו את יושביו היהודים, שברו ובזזו ציוד ולקחו בשבי שני שומרים יהודים, ראש השומרים אהרן אוסטרובסקי וחיים סוסנובסקי. תגבורת שהגיעה מפתח־תקווה אחרי כמה שעות ניהלה משא ומתן עם נכבדי קלקיליה, בעקבותיו שוחררו השניים ואף שולמו פיצויים בגין הנזקים לרכוש.
מלחמת העולם הראשונה ופרעות תרפ"א
מלחמת העולם הראשונה הייתה תקופה קשה לתושבי כפר־סבא. הטורקים החרימו בהמות-עבודה ויבולים, מעט מהתושבים גויסו לגדודי העבודה הטורקיים, חורשות האקליפטוסים נגדעו כדי לשמש חומר הסקה לקטרים ועל אלה נוספה מכת ארבה ב-1915 שפגעה קשה בכל הצומח.
באביב 1917 גרשו הטורקים אלפי יהודים מתל אביב ומיפו והם מצאו להם מקלט זמני בסוכות שבנו מעצי אקליפטוס בשולי המושבה כפר־סבא. חוסר התנאים הסניטריים גרם למגיפות ורבים מהמגורשים מתו. בבניין הח'אן הוקם בית חולים ארעי וצוות רפואי קטן ניסה לעזור כמיטב יכולתו. הרופא הידוע ד"ר הלל יפה שבקר בכפר־סבא בתחילת 1918 כתב ביומנו:
רבים מהפליטים מתו אלמונים והם קבורים עד היום בקבר אחים בסמוך לבית הקברות הצבאי של כפר־סבא.
במשך כשנה שכנה כפר־סבא על קו החזית בין הצבא הבריטי לצבא הטורקי, והיא נחרבה בהפגזות של שני הצדדים. בספטמבר 1918 כשכבשו האנגלים את כפר־סבא, היא הייתה הרוסה לחלוטין, בפעם השנייה תוך שמונה שנים. חלק מהנפגעים היהודים היו פליטים מתל אביב ומפתח תקווה אשר צעדו לקראת הצבא הבריטי שהתקדם ממעברות הירקון לכיוון טירה, שהייתה מפקדת הצבא העות'מאני באזור. הפליטים היהודים הרעבים באו לבקש מזון מהחיילים הבריטיים. הבריטים חשבו אותם לחיילים טורקים שלבשו בגדים אזרחיים וירו בהם.
הניסיון לשקם את היישוב לאחר המלחמה לא עלה יפה. במאי 1921 פרצו ברחבי הארץ פרעות תרפ"א. ועד ההגנה בפתח־תקווה שחשש ליישובים הקטנים כפר־סבא ועין־חי (כיום כפר מל"ל), הסמוכים למתפרעים בקלקיליה, הורה על פינויים. כשחזרו התושבים לכפר־סבא כעבור כמה שבועות מצאו כי כל הבתים נבזזו והועלו באש.
ב-1922 חזר אלכסנדר נורדשטיין עם משפחתו לכפר סבא והיה הראשון מבין העוזבים שעשה זאת. בהגיעם לאדמתם נאלצו לישון באוהל עד שאלכסנדר שיקם את הבית. משפחת נורדשטיין חייתה בבדידות במקום מכיוון שרק ב-1923 הגיעו שאר המתיישבים מפתח תקווה החלו לבנות את כפר־סבא בפעם השלישית והפעם לתמיד.
שנות העשרים והשלושים
כפר סבא התפתחה באיטיות בתחילת שנות ה-20. משהתברר כי אדמותיה מתאימות לגידול פרי הדר הפך ענף ההדרים לענף הראשי שהחליף את השקדים, והחלה תנופת פיתוח. בסוף שנות ה-20 היו במושבה 2,000 דונם של פרדסים. ב־1930 היו בכפר־סבא 1,405 נפש שהתגוררו ב-207 בתים פרטיים. בשנות ה-30 חלה התקדמות גדולה בעיר כשענף ההדרים היה הענף הכלכלי והמעסיק הראשי. עד אמצע שנות ה-30 היו הפועלים שהועסקו בקטיף יהודים בלבד, אך בחורף 1934 נאלצו הפרדסנים להעסיק ערבים בשל מחסור בידיים עובדות. ההסתדרות תבעה שעבודות הקטיף והאריזה יהיו בידי יהודים בלבד והעמידה משמרות מחאה בכניסה לפרדסים. פרצו עימותים ומשטרת המנדט הבריטי אסרה כמה ממנהיגי הפועלים ביניהם פנחס קוזלובסקי, לימים פנחס ספיר.
בתקופת המרד הערבי הגדול בשנים 1936–1939 סבלו תושבי כפר־סבא מהתנכלויות ערביי כפר סאבא הערבית והכפרים שמסביבה, במיוחד לעובדים בשדות ובפרדסים. הערבים עקרו עצים ושרפו יבולים. במיוחד סבל הקיבוץ רמת הכובש שהוקם צפונית מזרחית לכפר־סבא. רוב המבוגרים בכפר־סבא השתייכו להגנה, שלצידה פעל גם סניף של האצ"ל, ומאוחר יותר גם של הלח"י.
במשך שנים נוהלה המושבה בידי שלושה "מוכתארים" שייצגו שלוש קבוצות: "האיכרים", "בעלי הבתים" ו"הפועלים". מצב זה נמשך עד שבשנת 1937 הכריזו הבריטים על הקמת מועצה מקומית ממונה, שבה היה ייצוג שווה לכל הקבוצות. שנים אלה גם סימנו תחילתה של תקופה ארוכה של שלטון תנועת העבודה במושבה. היו בה שכונות מיוחדות למגורי פועלים, והתרכזו בה גרעינים של קיבוצי הכשרה שהכינו עצמם לעלייה על הקרקע. ביניהם מקימי רמת הכובש, חפציבה, כפר ויתקין, אושה, דן, דפנה, רגבים, גברעם וחפץ חיים.
ב־1939 חיו בכפר־סבא 3,000 איש, נסלל בה הכביש הפנימי הראשון (רחוב השרון, לימים רחוב ויצמן), ונערכו בחירות ראשונות למועצה שבהן זכתה הסתדרות העובדים לרוב מוחלט. על אף מתחים חברתיים, הצטיינה כפר־סבא בחינוך. לא היו בה זרמי חינוך פוליטיים ו־20 שנה לפני חוק החינוך הממלכתי הלכו כל ילדי כפר־סבא לבית־ספר אחד (בית־ספר ע"ש אוסישקין הפועל עד היום). בשנה זו גם נחנך בית הכנסת הגדול של היישוב בסמוך למבנה "הח'אן" (בניין העירייה כיום).
שנות הארבעים ומלחמת העצמאות
שנות ה-40 היו תקופת התפתחות והתרחבות בכפר־סבא. ב־1943 היו בה 3,630 תושבים ומשנה זו ואילך החלה כפר־סבא לקלוט עולים מתימן, מלוב ומטורקיה וכן פליטים מן השואה. את העולים קיבלה על עצמה לשכן חברת "חצרות הדר", חברה שהקימה המועצה המקומית. החברה בנתה יחידות דיור ושיכונים חדשים לעולים ולבני כפר־סבא שהשתחררו משרותם בצבא הבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה. בתקופה זו גם הוקם המוסד החינוכי "אונים" (1945).
בתקופת מלחמת העצמאות שכנה כפר־סבא בקו החזית, ותושביה סבלו מהתקפות ערביי כפר סאבא הערבית, ביאר עדס ("באר העדשים", כיום בתחומי הוד השרון) וקלקיליה. פועלים הותקפו בדרכם לעבודה בשדות והיו ניסיונות לנתק את התחבורה לרמת הכובש ולבית המדרש על שם ברל כצנלסון (כיום בית ברל). מעט לפני הכרזת העצמאות נכבשו כפרים אלה על ידי חטיבת אלכסנדרוני במבצע מדינה, וביום קום המדינה, ה' באייר תש"ח (14 במאי 1948), היה כל השטח שממערב לקלקיליה בידי "ההגנה". בהמשך המלחמה היו שמועות שלא התממשו על הכנות לתקיפת כפר־סבא בידי כוחות סדירים עיראקיים וירדנים, ובלילה אחד אף היה חשש שצריך יהיה לפנות את המושבה.
שנות החמישים והשישים, מכפר לעיר
עם הקמת המדינה היו בכפר־סבא כ־5,500 תושבים. העיר קלטה עולים במהירות והוקמו השיכונים קפלן ויוספטל על מנת לקלוט את גלי העלייה מארצות ערב. בשנת 1950 הקים חיל הנח"ל את קיבוץ ניר אליהו צפונית מזרחית לשכונות אלה על מנת לייצר רצף התיישבות יהודי ולמנוע המשך ההסתננויות. בשנת היובל להקמתה (תשי"ג – 1953) כבר מנתה כ־15,000 תושבים. שוב לא ניתן היה להסתפק בחקלאות בלבד כמקור תעסוקה יחיד בכפר־סבא והוקם אזור תעשייה. היובל נחגג בשורה של טקסים שבהם השתתף ראש הממשלה דוד בן-גוריון, הוצאת מעטפה מיוחדת של דואר ישראל וכתיבת המנון:
ב-1956 נחנך בעיר מרכז רפואי מאיר שהחל את דרכו כבית־חולים לחולי ריאה. עם סוף שנות ה-50 מעמדה של כפר־סבא כמושבה לא הלם את המציאות - הגידול הנמשך באוכלוסייתה הפך אותה למעשה לעיר, ולכן פנתה המועצה המקומית למשרד הפנים בבקשה לאשר לכפר־סבא מעמד של עיר. הבקשה אושרה, וכפר־סבא הייתה רשמית לעיר ב־1 באפריל 1962. כראש העירייה נקבע מרדכי סורקיס, ששימש קודם לכן כראש המועצה במשך 11 שנים. שני תהליכים אפיינו את צמיחתה של כפר־סבא בשנות ה-60: הראשון, הפיכתה לעיר מרכזית בשרון. הוקמו בה הסניפים האזוריים של מוסדות כגון בית המשפט, המשטרה וסניפי רשות המיסים בישראל והמוסד לביטוח לאומי. והשני, צמצום החקלאות בעיר והקמת מפעלי תעשייה כמקור תעסוקה עיקרי, כדוגמת "אלבר" לערגול מתכות ו"פקר פלדה". עם־זאת, עדיין היו בסוף שנות השישים בעיר אלפי דונמים של פרדסים (כולל במרכז העיר) ושטחים לגידול ירקות.
במהלך מלחמת ששת הימים הייתה כפר סבא בקו החזית. תותחים ירדניים הפגיזו את השכונות קפלן ויוספטל, מטוסים ירדנים תקפו את מפעל "אלבר" ובהפצצה נהרגו ארבעה מעובדיו. בקלקיליה הסמוכה הוצבו תותחים ארוכי טווח והם הפגיזו את תל אביב. צה"ל כיתר את העיר הערבית והאש הירדנית השתתקה ב-6 ביוני. ב-7 ביוני 1967 השתלט צה"ל על קלקיליה ורבים מתושבי כפר סבא, שהוסר מהם איום העיר השכנה, נהרו לראותה.
משנות השבעים ואילך
תהליך העיור של כפר סבא הואץ החל מסוף שנות ה-60, הבנייה הפכה צפופה ורבים מיוצאי גוש-דן עברו להתגורר בעיר. בין השאר היו גם כמה קבוצות מאורגנות גדולות שעברו להתיישב בכפר־סבא, בהן קבוצה של קצינים מחיל הים שהקימו את שכונת חיל הים. כפר סבא השתתפה בקליטת העלייה מברית המועצות של תחילת שנות השבעים ואף הוקם בה מרכז קליטה. בשנת 1977 התגוררו בעיר 35,000 תושבים - כמעט כפול מ־19,000 התושבים שהתגוררו בה בעת שהוכרזה לעיר 15 שנה לפני־כן.
היה ברור שגידול בלתי מבוקר יגרום לצפיפות בלתי רצויה ואיבוד הצביון כעיר קטנה טובלת בירק. במטרה למנוע זאת, הכין אדריכל העיר יוסף קולודני ב-1976 תוכנית מתאר מקומית, שבה נעשה מאמץ להפריד בין הולכי הרגל לכלי הרכב באמצעות רשת של גנים; חלוקת העיר לרבעים; הטלת הגבלה על מספר הדירות לדונם; מעבר לבנייה מדורגת, בעלת גגות רעפים; כל זאת במטרה מוצהרת שבשנת 2000 לא יעלה מספר תושביה של העיר על 85,000.
במסגרת התוכנית המכונה "התוכנית הרביעית" (שכן הייתה זו הפעם הרביעית בה הוכנה תוכנית מתאר לכפר סבא), נבנה מרכז עירוני חדש בין הרחובות ארבל וכצנלסון שכלל את היכל התרבות ומרכז עסקים וביניהם חיברה כיכר העיר. מרכז שני המיועד לחינוך וספורט הוקם לאורך רחוב בן יהודה וכלל את קריית החינוך, אולמות ספורט, מגרשי אתלטיקה ואת האצטדיון העירוני. החלטות נוספות שהתקבלו במסגרת התוכנית היו שבמרפסות הפתוחות של דירות המגורים ("מרפסות שמש") יהיו אדניות בנויות לפרחים ובבניינים המשלבים מגורים ומסחר חויבו הקבלנים לבנות אכסדרה עם קשתות לפני החנויות להגנה מפני גשם ושמש. דגש מיוחד הושם על הגנים הציבוריים. במסגרת התוכנית הופקעו שטחים והוקמה רשת נרחבת של גנים שנועדו להפריד בין הולכי הרגל לתחבורה. ניתן כיום לחצות את כפר־סבא בהליכה מצפון לדרום וממזרח למערב בכמה מסלולים בהם עוברים בגנים, פינות חמד ומגרשי שעשועים, כשמדי פעם יש לחצות רחובות לרוחבם בלבד. על תכנון מחדש זה של העיר זכה קולודני בפרס רכטר לאדריכלות בשנת 1984.
הקרבה לעיר הערבית השכנה קלקיליה השפיעה על כפר סבא לטוב ולרע. במשך שנים היו תושבי העיר נוהגים לבצע את קניותיהם בקלקיליה, מנהג שפסק עם פרוץ האינתיפאדה ב-1987, ומאז אין קשר בין שתי הערים. במלחמת המפרץ הייתה לקרבה זו השפעה חיובית - בניגוד למקומות אחרים, רוב תושבי כפר סבא לא נטשו את העיר בשל האמונה כי העיראקים לא יכוונו טילים למקום כה קרוב לאוכלוסייה ערבית. לעומת זאת, באינתיפאדה השנייה, סבלה כפר סבא מכמה פיגועי התאבדות שבהם נרצחו חמישה תושבים.
מאז תחילת המאה ה-21 מצויה כפר סבא בבעיה של שטחים לבנייה. כל עתודות הקרקע הגדולות נוצלו ועיריית כפר־סבא מבקשת לצרף לתחומי העיר שטחים חקלאיים בצפון ובצפון-מזרח העיר. בין היתר נעשה ניסיון לכלול בתחום כפר סבא את מכללת "בית ברל" ולהפוך בכך לעיר אוניברסיטאית. במקביל, מגובשת בימים אלו "תוכנית אב אסטרטגית" לתכנון עירוני בכל תחומי החיים בעיר עד לשנת 2030.
בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 החלה בניית 'השכונה הירוקה', שכונה שנבנתה בבנייה ירוקה במערב העיר, בסמוך לסביוני הכפר, שכונת עלייה ושיכון ותיקים. בשכונה נבנים, ומתוכננים להיבנות, כ-200 בניינים, אשר יאכלסו כ-20 אלף איש.
אוכלוסייה
התפתחות לפי שנים