cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סורוקה (עיר)
הקהילה היהודית
בין רבני העיר, וככל הנראה הראשון בה, בלט רבי דוד שלמה אייבשיץ, מצדיקי תנועת החסידות ומחבר הספר "לבושי שרד". הרב אייבשיץ, פעל בעיר בראשית המאה ה-18 (תקס"ג) והחל לפעול לענייני היהדות בעיר. הוא הקים בה את הישיבה הראשונה בבסרביה, וכן הפיץ בה את משנת החסידות. בשנת 1897 מנתה הקהילה היהודית בסורוקה 8,763 תושבים, שהיו למעלה ממחצית תושבי העיר. מרבית יהודי העיר עסקו בחקלאות, בעיקר בגידול טבק וענבים.
לפני מלחמת העולם השנייה היה לקהילת יהודי סורוקה בתי ספר, בית חולים ובית אבות משלה. הקהילה הושמדה כולה עם כניסת הנאצים לעיר. כיום מתגוררים בעיר כ-150 משפחות יהודיות, בעיר פועל בית חב"ד.
דמוגרפיה
על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2012, התגוררו בעיר 37,500 תושבים.
בעיר מתגוררים מיעוט ניכר של צוענים, לעיתים מכונה סורוקה "בירת הצוענים במולדובה".
ערים תאומות
לסורוקה הסכם ערים תאומות עם:
יעקב פייגנבוים
הרב יעקב מנחם הלוי פייגנבוים (נולד בשנת תש"י, 1949) הוא רב מכינה קדם-צבאית קשת יהודה. בעבר היה ראש המכינה במשך כעשרים שנה, וכן רב המושב קשת ברמת הגולן.
ביוגרפיה
נולד וגדל ברמת גן. למד בתיכון הדתי צייטלין. התגייס לשירות קרבי בנח"ל המוצנח והמשיך לשרת במילואים בחטיבת הצנחנים ובהגנה מרחבית ברמת הגולן. במסגרת שירות המילואים לחם במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים. לאחר שחרורו מצה"ל למד מספר שנים בישיבת מרכז הרב בירושלים וכשלוש שנים בכולל האידרא בחיספין. נחשב לתלמידם של הרב צבי יהודה קוק, הרב צבי טאו, הרב יהושוע צוקרמן, הרב שלמה אבינר והרב אברהם דב אוירבך.
בשנת 1986 תמך ב"נעלה" לחידוש התנועה הדתית לאומית. לקראת הבחירות לכנסת ה-18 תמך במפלגת האיחוד הלאומי. לקראת הבחירות לכנסת ה-23 הביע תמיכה באיחוד רשימות הבית היהודי, האיחוד הלאומי, נעם ועוצמה יהודית. מתנגד לעלייה להר הבית. אחד מתלמידיו הוא יוסף רוסו, עורך הגיליון הנפוץ עולם קטן.
בין השנים תשמ"ב – תשנ"א שימש כרב היישוב קשת ברמת הגולן. עמד בראש המכינה הקדם צבאית קשת יהודה.
חיים אישיים
לרב פייגנבוים ולרעייתו דבורה שבעה ילדים. בתו חוה נשואה לאלוף-משנה יאיר פלאי.
חיבורים תורניים
הוציא לאור את החיבור "אלה חמדה: שאלות, תשובות ובירורים בחיי יישוב תורני", שיצא בשני כרכים בשנים תשס"ב-תשס"ד.
בשנת תש"פ הוציאו תלמידיו לאור אוסף מאמרים שלו על פרשת השבוע ומועדים, "כל דברי תלמוד תורתך באהבה".
ליה דוליצקיה
ביוגרפיה
ליה דוליצקיה (Lya Dulitzkaya או Dulizkaya) נולדה בעיירה רדומישל, ליד קייב שבאוקראינה, לזמרת הילדה דוליצקיה ולשלום דוליצקי. נקראה על שם בנימין זאב הרצל. הורי האם היו אמידים וניהלו מפעלים לסוכר ברוסיה ואביה היה חובב בולאות. בהיותה בת שנתיים לערך, ברחו הוריה יחד איתה לווינה, עקב התנכלות ליהודי רדומישל, בתקופת המהפכה הבולשביקית ברוסיה והיא גדלה בווינה.
דוליצקיה למדה משחק, שירה וריקוד, אך הוריה דרשו ממנה שאם היא רוצה להיות שחקנית, היא צריכה ללמוד מקצוע נוסף, הוכשרה כגננת, וניהלה במשך שנים רבות גן ילדים ברחוב זמנהוף בתל אביב. במקביל שיחקה בתיאטרון חובבים.
רק בגיל 40 החלה בקריירה מקצועית כשחקנית, לאחר שהשחקן אלברט כהן הציעה לה להצטרף ללהקת "זרקור" שהקים, יחד עם יעקב בנאי וזהר אוריין. הלהקה העלתה מופעי בידור בתחילת שנות ה-60. במקביל המשיכה תחילה לעבוד כגננת בבקרים.
פריצת הדרך בקריירה שלה הגיעה בשנת 1965, שלוהקה לתפקיד גולדה במחזמר "כנר על הגג", בתיאטרון גיורא גודיק, לצד טוביה בגילומם של בומבה צור, חיים טופול ושמואל רודנסקי. ב-1969 לוהקה לתפקיד גולדה לצד יוסי ידין בהפקה של "כנר על הגג" שעלתה בווינה. ולצד שמעון ישראלי בהפקה הדרום אפריקאית שעלתה בסוף אותה שנה. בסך הכל שיחקה בתפקיד גולדה כ-1,150 פעמים, בחמש ארצות ובשלוש שפות: ישראל, דרום אפריקה, גרמניה, שווייץ ואוסטריה.
בעקבות הצלחת "כנר על הגג" הוזמנה לשחק פעמים רבות בגרמניה, אוסטריה ושווייץ, ואף ביימה הפקה של. בין השאר שיחקה במחזות זמר ובהצגות: "אמא קוראז'" (הנובר, גרמניה 1972), "עמודי החברה" (1975), "נשות טרויה" (שווייץ, 1986), "סיפור אהבה בשלושה פרקים (מחזה)" (גרמניה 1987) ועוד.
בתיאטרון
דוליצקיה הופיעה על בימות תיאטרון רבות בארץ, בהן: זירה, זרקור, ארבטרון, הגשר (תיאטרון ישראלי בגרמנית), תילון, תיאטרון גיורא גודיק, הבימה, תיאטרון חיפה, תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער ותיאטרון בית ליסין.
מבין ההצגות בהן שיחקה נמנו "פרנסואה ראש גזר", "נאסר א דין", "ולס הטוראדור", "שיץ", "חמץ", "אלקה", "מאחורי הגדר", "איי לייק מייק" ו"ברנשים וחתיכות".
"ההולכים בחושך" שכתב וביים חנוך לוין הייתה ההצגה האחרונה בהשתתפותה.
בקולנוע
בשנות השישים הופיעה בסרטים "ארבינקא", "נס בעיירה" ו"מרגו שלי". בשנות השבעים שיחקה בסרטים "כץ וקרסו" ו"הכלה וצייד הפרפרים". בשנות השמונים שיחקה בסרטים "שרגא קטן", "תלווה לי את אשתך" ו"שדות ירוקים". כמו כן דיבבה את דמות הסבתא בסרט המצויר "פוקהונטס" בשנת 1995. ב-1999 שבה לשחק בפעם האחרונה בסרט "איימי ויגואר" (Aimée & Jaguar) בתפקיד חולדה.
חיים אישיים
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 הכירה את קרל, טייס בחיל האוויר האמריקני שהוצב באיטליה והגיע לאחר המלחמה לארץ ישראל כאיש מח"ל ושינה את שמו לגדעון. הם נישאו, אך התגרשו אחרי 5 שנים. ביתה היא השדרנית עיינה אילון.
דוליצקיה נפטרה בשנת 2000, בגיל 81 ונטמנה בבית העלמין ירקון.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתה ברחוב שלומציון המלכה 9.
התנכרות עצמית
התנכרות עצמית (Self-estrangement) היא תפיסה שהגה קארל מרקס ומאוחר יותר פיתח מֶלווין סימן, שתיאר חמישה מצבים פסיכולוגים המאפיינים את התופעה. מרקס ציין כי התנכרות עצמית היא "הניכור של הפרט ממהותו, אובדן היכולת האובייקטיבית של האדם, ואובדן תפיסת המציאות כגילוי עצמי, ביטוי לטבעו, אובייקטיביזציה ומימוש". התנכרות עצמית מתרחשת כאשר הפרט מרגיש מנוכר לזולת ולחברה ככלל. הפרט עלול להרגיש מנוכר מעבודתו, בכך שהוא לא מרגיש שיש משמעות לעבודתו, ומכאן מאבד את תחושת העצמיות במקום העבודה. ניכור עצמי תורם לשחיקה בעבודה וללחץ נפשי רב.
קרל מרקס
בתורת הניכור של מרקס הוא קובע כי ניכור עצמי הוא התחושה של להיות מנוכר מאנשים ודברים סביבך. התיאוריה של קארל מרקס התמקדה בהיבט הניכור העצמי בעבודתו של האדם. לדבריו, התנכרות עצמית היא ניכור הפרט מעצמו ורגשותיו, אובדן מטרתו, אובייקטיביזציה של עצמו וחשיבה שהוא אינו מספיק טוב למימוש מטרותיו בעולם. גם אם הפרט מכחיש ניכור עצמי, הדבר יכול לאשר זאת; כאשר עצם ההכחשה מהווה חלק מהתופעה. מרקס קובע כי תחושת הזרות העצמית היא גורם משמעותי בניכור.
רוברט ק. מרטון
רוברט ק. מרטון אינו מגדיר ישירות את הניכור העצמי בתורת הסטייה שלו, אך הוא עוסק בקשר בין מטרות תרבות, כרעיונות והשאיפות האנושיות, והאמצעים המוסדיים, המבטאים את הפעולות שאנשים נוקטים כדי להשיג שאיפות אלה. מרטון מצביע על מצב שבו האמצעים מאומצים על ידי הפרט אך לא המטרות. במצב זה החיים הופכים טקסיים ונעדרי מטרה כוללת. אנשים עובדים כי הם יודעים שהם חייבים, לא בגלל שיש להם מטרה או סיבה שהם עושים את העבודה.
ארלי ראסל הוכשילד
ארלי ראסל הוכשילד הגדיר צירים רגשיים המובילים לתחושת ניכור עצמית. הדבר מתרחש כאשר בעבודה מצופה ממך לנהוג בדרך מסוימת שאינה תואמת את רגשותיך ולתת את שירות הלקוחות הטוב ביותר, גם אם אינך מרגיש כמו שאתה פועל. ניתן להראות זאת באמצעות חיוך תמיד והתנהלות מאושרת תוך מתן שירות ללקוחות. לדוגמה, הבוס שלך עשוי לומר לך "השאר את הבעיות שלך בבית", כלומר עליך להתנהג כאילו שום דבר לא בסדר גם אם אתה מרגיש נורא. הוכשילד משתמש בדוגמה של דיילות דלתא וכיצד הן מחויבות לשמור על מצב רוח חיובי מלאכותי לאורך כל יום העבודה שלהן. זאת, למרות התשישות שלהן ולמתרחש בחייהן האמתיים. דבר הגורם לניתוק מהרגשות ותחושת זרות עצמית.
בעולם העבודה
התנכרות עצמית בעולם העבודה באה לידי ביטוי בתחושה שהעבודה נעשית רק תמורת משכורת, או כדי לרצות אחרים. התנכרות עצמית וחוסר משמעות עשויים לעורר צורות שונות של מצוקה נפשית ועלולים להתלוות להo תסמינים של שחיקה, או לחץ הפוגמים ביכולות התפקוד. על פי תאוריית הניכור של מרקס, עובד או עובדת יכולים להרגיש מנוכרים מהעבודה, מהתוצר ומעובדים ועובדות אחרים. המשמעות היא אובדן עניין בעבודה, דבר שיכול להקטין את הפרודוקטיביות ולגרום להתנכרות לעובדים ועובדות אחרים. הפרט אינו מרגיש שהוא חלק ממקום העבודה, ולכן מבודד את עצמו מעבודתו ומאחרים.
בגיל ההתבגרות
ניכור עצמי מופיע אצל מתבגרים ומתבגרות רבים הסובלים מדימוי עצמי נמוך. הם עשויים לחוש משועממים מהחיים ולהרגיש שאין להם מטרה. ללא מטרה, מתבגרים אלה עשויים להרגיש כאילו איש סביבם אינו מבין אותם, והם עשויים להתנכר לעצמם. מצב זה עלול לגרום לירידה בביצועים בבית הספר, המתרחשת בהיעדר מטרה, רצון להכין שיעורי בית או ליצור חברויות.
לאוניד פילאטוב
לאוניד פילאטוב (ברוסית: Леонид Филатов; 24 בדצמבר 1946- 26 באוקטובר 2003) היה שחקן, במאי וסופר רוסי וסובייטי. הוא זכה בפרס הפדרציה הרוסית, בשנת 1996 הוענק לו תואר אמן העם.
חייו
לאוניד פילאטוב נולד בקאזאן. אביו היה קשר רדיו ובילה זמן רב במשלחות. כאשר לאוניד היה בן 7 הוריו התגרשו והוא נסע עם אימו לאשגבאט (אז בתחומי ברית המועצות) בה התגוררו קרוביה. לאחר סיום בית הספר לאוניד פילאטוב נסע למוסקבה וכוונתו היה להתקבל ללימודים ב-VGIK אך הוא לא התקבל. במקום זה הוא התקבל לבית הספר לתיאטרון ליד תיאטרון וכטנגוב וסיים אותו בשנת 1969.
בשנת 1993 ביחד עם ניקולאי גובנקו ומספר שחקנים נוספים פילאטוב הקים תיאטרון חדש "איגוד שחקני תיאטרון טגנקה".
החל משנת 1970 פילאטוב החל להצטלם בקולנוע. היו לו כמה הצלחות והוא זכה לפופולריות, במיוחד על תפקיד בסרט "צוות אוויר" משנת 1979. בשנת 1993 הוא ביים בעצמו סרט על בסיס תסריט שכתב. בשנת 1989 פילאטוב נבחר למזכיר איגוד עובדי הקולנוע הסובייטי.
בשנת 1993 פילאטוב עבר שבץ מוחי. בעקבות האירוע הוא כבר לא היה יכול לשחק בתיאטרון. פילאטוב החל להנחות תוכנית טלוויזיה על שחקנים וותיקים והיה המנחה במשך עשור - עד לשנת 2003.
פילאטוב כתב כמה ספרים ומחזות. במהלך סוף שנות ה-90 הוא קיבל כמה פרסים על יצירותיו הספרותיות.
בשנת 1997 פילאטוב עבר ניתוח בכליות. בשנת 1997 הושתלו בגופו כליות חדשות. בשנת 2003 פילאטוב התקרר ובעקבות סיבוך במחלה חלה בדלקת ריאות. הוא היה צריך לקבל תרופות לחיזוק חסינות, אך לאור כך שבגופו הושתלה כליה הוא לא היה יכול לקבל תרופות נדרשות. לאוניד פילאטוב נפטר ב-26 באוקטובר 2003 במוסקבה.
פילאטוב היה נשוי פעמיים, בכל פעם לשחקניות תיאטרון טגנקה. לפילאטוב לא היו ילדים אך הוא גידל בן של אשתו השנייה (אביו היה שחקן אחר של תיאטרון טגנקה ואלרי זולוטוחין).
כוס יין
כוס יין היא כלי המשמש לשתייה ולטעימת יין. הכוס מורכבת משלושה חלקים: בית קיבול (גביע), רגל ארוכה, ותחתית. ישנן כוסות שונות עבור סוגי יין שונים. מאחר שחימום היין עלול להשפיע על טעמו, כוסות היין בנויות כך שניתן יהיה להחזיק אותן מרגליהן ולא מדפנותיהן, וכך נמנע חימום היין על ידי חום היד האוחזת.
אנדרטת הטייסים (גן העצמאות)
האנדרטה לשני טייסים שנפלו בהגינם על העיר במלחמת העצמאות (מכונה גם אנדרטת השחף) ניצבת בגן העצמאות בתל אביב-יפו.
כוס יין
חומרים
מרבית הכוסות מיוצרות מזכוכית. הכוסות הנחשבות לאיכותיות במיוחד עשויות מקריסטל, וכך השותה נהנה מראייה צלולה של צבע היין. ישנן כוסות המיוצרות ממתכת או חרס.
אנדרטת הטייסים (גן העצמאות)
רקע
ב-4 ביוני 1948 התקרבו אל חוף תל אביב שלוש אוניות מצריות (על פי מקור מצרי היו אלו ארבע אוניות) שמטרתן הייתה לפגוע בנמל תל אביב.
כוס יין
הכוס
השפעתה של צורת הכוס על טעמו של היין לא הוכרעה על ידי מחקר מדעי כלשהו. עם זאת, יש המאמינים שצורת הכוס מרכזת את הטעם ואת הארומה במטרה להדגיש את המאפיינים של הזנים שונים.
כוס יין אדום
כוס יין אדום מאופיינת בבית קיבול ופתח רחבים ובצורה מעוגלת. צורתה מותאמת ליין אדום כדי שאוויר יפתח אותו וישחרר ארומות וטעמים שאצורים בתוכו. ישנם סוגים מסוימים של יין אדום שלהם כוסות משלהם.
אנדרטת הטייסים (גן העצמאות)
רקע
ספינות חיל הים אח"י אילת ואח"י חנה סנש וחיל האוויר הישראליים פעלו נגדן באמצעים המעטים שעמדו אז לרשותם.
כוס יין
כוסות יין לבן
כוס יין לבן מאופיינת בבית קיבול צר וארוך יותר, היות שטעמיהם של היינות הלבנים עדינים ופחות מורכבים מאלו של היינות אדומים. ויש פחות צורך באוויר שישחרר טעמים וארומות. ישנם יינות לבנים עם כוסות משלהם; בין השאר קיימות כוס שמפניה הצרה והארוכה, וכוס ליין מזן שרדונה שצורתה צרה וקצרה.
אנדרטת הטייסים (גן העצמאות)
רקע
במהלך הקרב המריאו לקראת האוניות המצריות שלושה מטוסים. אחד מהם היה מטוס מדגם פיירצ'יילד במשימת הפצצה. היו בו שני אנשי צוות - הטייס והמטילן. המטוס נפגע מאש מטוס מצרי או מאש נ"מ שירו האניות המצריות והתרסק בים.
כוס יין
כוסות ליין מחוזק
הכוס המכונה "קופיטה" (copita) מעוצבת עם בית קיבול גבוה ורחב יחסית על מנת לחזק את הארומות של יינות מחוזקים דוגמת פורט, שרי, ואפריטיפים נוספים. יש גם המשתמשים בכוסות דוגמת כוס ה"שונר" (Schooner) הגדולה (המשמשת להגשת שרי בבריטניה, ובאזורים אחרים משמשת להגשת סוגי בירה מסוימים) ובסוגים נוספים של כוסות, בהתאם למשקה ולאזור.
אנדרטת הטייסים (גן העצמאות)
רקע
למרות חיפושים, שרידי המטוס וגופות שני אנשי הצוות לא נמצאו מעולם.
כוס יין
כוס יין לקידוש
כוס המשמשת להחזקת יין (אדום לרוב, אך גם לבן לעיתים) עליו נאמרת ברכת הקידוש על מנת לקדש את השבת והחגים במסורת היהודית.
אנדרטת הטייסים (גן העצמאות)
רקע
שפרינצק היה בנו של יוסף שפרינצק, שכיהן כיושב ראש מועצת המדינה הזמנית וכיושב ראש הכנסת. סוקניק היה בנו של הארכאולוג ליפא סוקניק ואחיו של יגאל ידין, שהיה במלחמת העצמאות ראש אגף המבצעים במטה הכללי של צה"ל ולימים כיהן כרמטכ"ל השני.
כוס יין
כוס יין לקידוש
הכוס לרוב עשויה מכסף טהור מתוך הידור המצוה (אך כל כוס מספקת) ומוכרחת להכיל לכל הפחות רביעית נוזלים. בכוס זו נוהגים שלא תהיה לה רגל.
אנדרטת הטייסים (גן העצמאות)
האנדרטה
האנדרטה הוקמה על שפת המצוק המשתפל אל החוף בקצהו של גן העצמאות, מצפון למלון הילטון.
האנדרטה היא עמוד בטון בגובה של תשעה מטר, הניצב בקצה רחבה מעוגלת, מוגבהת ומחופה באבן, ובראשו פסל ציפור מתכתי ברוחב של שישה מטרים. הציפור פונה מערבה אל הים וראשה פונה דרומה. כנפה הימנית ישרה ככנף מטוס והשמאלית נטויה ככנף ציפור. על גבי סלע כורכר ליד הרחבה נקבעה לוחית ועליה הכיתוב: לזכר הטייסים שיצאו להגן על העיר והארץ ולא חזרו. מתחתיה נקבעו שתי לוחיות הנושאות את שמותיהם של שני החללים.
האנדרטה הוקמה ביוזמת עיריית תל אביב. בשנת 1952, עת נחנך גן העצמאות, נערכה תחרות לתכנון האנדרטה. זכו בה הסופר והפסל בנימין תמוז והאדריכל אבא אלחנני, שתכננו אותה בסיועו של הקונסטרוקטור פרופסור היינריך נוימן. האנדרטה נחנכה ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל 1956. הלוט מעליה הוסר על ידי הורי שני החללים, יוסף שפרינצק וחסיה סוקניק.
החוקר אריאל הירשפלד כתב אודות האנדרטה:
בסיס חיל האוויר סימור ג'ונסון
בסיס חיל האוויר סימור ג'ונסון (באנגלית: Seymour Johnson Air Force Base) הוא בסיס של חיל האוויר האמריקני הממוקם בגולדסבורו, צפון קרוליינה. הבסיס נקרא על שמו של סגן הצי סימור א. ג'ונסון, טייס ניסוי מגולדסבורו שמת בהתרסקות מטוס ליד נורבק, מרילנד, ב-5 במרץ 1941.
באוגוסט 1940, מחלקת המלחמה קבעה ששדה התעופה חיוני לביטחון הלאומי. בדצמבר 1940, אושרו 168,811 דולר לבניית בית ספר להדרכה טכנית של הגיס האווירי.
עד 2005 ללשכת בתי הכלא הפדרלית היה מתחם כליאה בבסיס.
יחידות מוצבות בבסיס
יחידות המסומנות בר"ש ינ"ג הן יחידות נפרדות גאוגרפית. משמע, שאף על פי שהן מוצבות בבסיס סימור ג'ונסון, הן כפופות ליחידת אם הממוקמת במקום אחר.
רשימה חלקית*: פיקוד הקרב של חיל האוויר של ארצות הברית פיקוד המילואים של חיל האוויר של ארצות הברית
אלינור אלן מור
אלינור אלן מור (באנגלית: Eleanor Allen Moore; 26 ביולי 1885 – 17 בספטמבר 1955) הייתה ציירת בריטית שנולדה בצפון אירלנד, אך הפכה לאחת מקבוצת הציירות הידועה בשם "בנות גלאזגו".
ראשית חייה
מור נולדה ב-1885. ב-1888 היא עברה עם משפחתה לאיירשייר, סקוטלנד, שם עבד אביה ככומר בכנסייה מקומית. היא למדה באקדמיית קילמרנוק. מ-1902 עד 1907 היא למדה רישום וציור בבית הספר לאמנות של גלאזגו, שם הייתה בת זמנה של נורה נילסון גריי.
מלחמת העולם הראשונה ואחריה
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירתה מור כאחות בבית החולים קרייגלייט באדינבורו. ב-1922 נישאה מור לד"ר רוברט ססיל רוברטסון והיא ילדה את בתם, איילה, בשנה שלאחר מכן. ב-1925 עברה המשפחה לשנגחאי, סין, שם מונה רוברטסון למועצה העירונית של שנגחאי. מור המשיכה לצייר בשנחאי, שם קיבלה השראה מסצנות הרחוב ומהדלתא של נהר היאנגצה. מור ובתה פונו משנחאי להונג קונג במהלך מלחמת סין–יפן השנייה ב-1937, וחזרו לסקוטלנד זמן קצר לאחר מכן, למרות שהפסיקה לצייר. בעלה, ד"ר רוברטסון, נשאר בהונג קונג עד מותו ב-1942.
מוות ומורשת
מור מתה בבית חולים באדינבורו ב-1955. מור ובעלה היו נושא לתערוכה ב-1997 שהתקיימה במכון דיק, קילמרנוק, שמכיל כמה מיצירותיה כולל דיוקן עצמי גדול. מור נכללה בתערוכת "בנות גלאזגו" בקירקקודברייט ב-2010 ובספר על בנות גלאזגו מאת אליסה טאנר, טאנר היא בתה של מור.
מי מה מו
מי מה מו היא סדרת טלוויזיה מונפשת ישראלית לילדים ששודרה בערוץ הופ! ברצועת הופל"ה ובערוץ לולי באנגלית ובשפות אחרות הסדרה מכונה בשם the cow goes moo.
עלילה
העלילה עוקבת אחר מספר חיות ומלמדת מה הן אוכלות איזה קול הן משמיעות איפה הן גרות ומשהו מיוחד שקשור רק אליהן.
חיות
להלן רשימה של חיות המופיעות והמסופרות בסדרה כל חיה מופיעה בפרק אחד בלבד.
1.פרה
2.איילה
3.דג
4.צב
5.אריה
6.ציפור
7.סוס
8.תרנגול
9.פיל
10.ברווז
11.דוב
12.קוף
13.חתול
14.צפרדע
15.גמל
16.עכבר
17.כלב
18.ארנב
19.נמלה
21.פרפר
22.כבשה
23.חמור
25.דבורה
26.חילזון
כותרת הסדרה מקושטת בקישוטים של פרוות חיות המילה מי מקושטת עם פסים של טיגריס (למרות שהוא לא הופיע באחד הפרקים) המילה מה מקושטת בצמר של כבשה והמילה מו כתמים של פרה בשפות אחרות בכותרת מקושטת בכתמים של פרה.
קרדיטים
רשימת הקרדיטים מתוך הסדרה בעברית. בשפות אחרות (אנגלית ספרדית טורקית וכו') תיאורי התפקידים ברשימה שונים במקצת.
The Black Mamba (להקה פורטוגלית)
The Black Mamba היא להקה פורטוגלית, שהוקמה בשנת 2010 ובסיסה בליסבון.
הלהקה הוכרזה כנציגת פורטוגל באירוויזיון לשנת 2021 לאחר זכייתה בתחרות Festival da Cancao 2021 שנערכה ב-6 במרץ 2021. הם יעשו זאת עם שירם "Love Is on My Side" איתו זכו בתחרות. ב-20 במאי 2021, הם ביצעו את השיר בחצי הגמר השני של התחרות, והגיעו למקום הרביעי עם 239 נקודות. ב-22 במאי, בגמר התחרות, הגיעה הלהקה למקום ה-12 עם 153 נקודות.
קריירה
הלהקה הוקמה בשנת 2010 בליסבון לאחר פגישתם של פדרו טטנקה, מיגל קשאיש וקירו קריז. שם הלהקה נבחר כהומאז' לקול שעושה הנחש ממבה שחורה, שנחשב מבחינתם לאפל ומהפנט.
האלבום הראשון של הלהקה יצא בשנת 2010 והצליח בפורטוגל. הלהקה ערכה מספר הופעות בינלאומית לאחר יציאתו בערים שונות בעולם. ב-2014 הוציאה הלהקה אלבום נוסף ולאחר סיבוב ההופעות שערכה בברזיל עזב אותה הבסיסט, קירו קריז ובמקומו צורף מרקו פומביניו.
ב-2019 הלהקה שחררה את אלבומה השלישי. ב-2020 הוכרזו כמשתתפי קדם האירוויזיון הפורטוגלי, Festival da Cancao, וב-6 במרץ 2021 זכו באירוע עם 20 נקודות ו-2 נקודות יותר מהקהל לעומת המקום השני.
סטרטוספר לאס וגאס
סטרטוספר לאס וגאס הוא בית מלון בלאס וגאס, נבדה, ארצות הברית. המלון הוא מתחם גדול המורכב משני חלקים, המגדל, בעל 4 קומות בלבד המחובר למלון בשתיים מקומותיו, והמלון בעל 25 קומות. המגדל הוא השני בגובהו בחצי הכדור המערבי, שני רק למגדל סי אן בטורונטו שבקנדה.
בראש המגדל קיים פארק ובקומה שמתחתיו קיימת מסעדה ותצפית על העיר. במלון קיימים 2,427 חדרים.
מירנון זעמני
מִירְנוּן זַעֲמָנִי (שם מדעי: Myrichthys colubrinus) הוא מין של דג ימי ממשפחת האפעוניים שבסדרת הצלופחאים החי במימי האזור האינדו-פסיפי, בעיקר לאורך כרי אצות סביב ים סוף. הוא מגודל לעיתים באקווריום.
צלופח זה מגיע עד לאורך 97 ס"מ והוא בעל סנפירים קצרים, "רעמה" גבית קצרה, גוף גמיש וראש רחב. סנפירי החזה שלו כמעט בלתי נראים והוא מתקדם במים בעזרת זנבו הרחב, דמוי המשוט. צבעיו הם שחורים-לבנים החל מראשו כשהחוטם לבן ומעוגל.
מראהו של צלופח זה דומה מאוד לזה של הקרייט הימי, החי באותו אזור. הסיבה לכך היא שהצלופח מחקה במראהו והתנהגותו את הנחש הארסי וכך הטורפים מניחים לו לנפשו. עם זאת צבעיו של הנחש בוהקים יותר והפסים שלו דקים יותר מאלה של הצלופח. הצלופח עצמו חסר כל ארס אך יכול לנשוך כדי להתגונן.
הצלופח פעיל במשך הלילה, אז הוא מחפש על קרקעית הים טרף של דגים, רכיכות וסרטנים שהוא תופס עם לסתותיו.
הדירה ברחוב אמלי
הדירה ברחוב אמלי (The Room on Rue Amélie) הוא רומן היסטורי, שנכתב על ידי קריסטין הרמל. הרומן מספר על אהבה, מלחמה, גבורה והקרבה. סיפורם של שני זוגות, רובי הנדרסון ותומס קלארק שדרכם הצטלבה בעקבות אירועי המלחמה, ושרלוט דאשר - חברתה הצעירה של רובי, עם לוסיין זייפן המסמכים אשר נפגשו תוך מאמציהם הרבים לשחרור צרפת.
על המחברת
קריסטין הרמל נולדה ב-4 במאי 1979, בניוטון, שבמסצ'וסטס והיא סופרת אמריקאית. הרמל כתבה ספרים רבים שתורגמו לשפות רבות ברחבי העולם וביניהם "המתיקות שבשכחה", "החיים שנועדו לי", "הדירה ברחוב אמלי" ועוד.
תקציר העלילה
העלילה מתרחשת בין השנים 1938–2002 ומתארת את הקשר ואת ההשפעה של העבר, מלחמת העולם השנייה, על ההווה. רובי הנדרסון, צעירה אמריקאית מקליפורניה, הכירה את אהבת חייה, מסיה בנואה, במפגש מקרי. לאחר שנישאו החליטו לעבור יחד לדירה ברחוב אמלי בעיר חלומותיה, פריז. חייה של רובי היו טובים עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, כאשר אהוב ליבה- מסיה בנואה, נאלץ בחירוף נפש להגן עליה מפני זוועות המלחמה. מסיה פעל למען הברחת הטייסים מגבולות צרפת. הוא סיכן את חייו ועל כן ניסה להרחיק את רובי על מנת שחייה לא יעמדו בסכנה. הספר מתאר תהליכים רבים עימם מתמודדת רובי במהלך חייה הבוגרים ובתוכם אירועי המלחמה. רובי מפתחת קשרים עם אנשים חדשים בחייה, ביניהם נמנית שרלוט, בת השכנים היהודיה. הן עוזרות זו לזו להתמודד עם קשיי המלחמה, פועלות למען שחרור צרפת ועוזרות בתהליך הברחת טייסים מבעלות הברית שנקלעו לגבולותיה של צרפת.
רקע היסטורי
המסגרת ההיסטורית שלה מתרכזת בתקופה עיקרית אשר התחילה בשנים שקדמו למלחמה בפריז בשנת 1938 עם השמועות שנפוצו על מלחמה באירופה ועד המלחמה- 1940-1944.
בתחילת הספר מתוארת אמונתם של הפריזאים בגבולות המבוצרים והם חוזרים ואומרים שוב ושוב "קו מאז'ינו יוכיח את עצמו" בעיניים נוצצות מייאוש. מעט לאחר מכן מתואר שביוני 1940 הבריחה ההמונית כבר הייתה בעיצומה כיוון שהגרמנים עקפו את הקו ופילסו את דרכם בכוח דרך היערות לתוך צרפת.
קו מאז'ינו היווה רצועת הגנה שבנתה צרפת בתחילת שנות ה-30. הצרפתים האמינו שרצועה זו היא בלתי חדירה. ברצועת ההגנה היו מתחמים מבוצרים מבטון, מערכת מנהרות קישור, מכשולים נגד טנקים ועוד אמצעי לחימה והגנה שונים. קו מאז'ינו נפרץ על ידי הגרמנים במאי 1940. כאשר תקפו הכוחות הגרמניים ב-10 במאי, הם הצליחו לחדור לעומק צרפת תוך חמישה ימים והמשיכו להתקדם בשטחה עד 24 במאי.
עיקר הספר מתאר את תהליך הברחת גבולות לשם הצלת הטייסים של בעלות הברית. גם במציאות הטייסים שנקלעו לשטחי צרפת הוברחו על ידי תנועת הרזיסטנס, תנועת ההתנגדות בצרפת, שנולדה כתגובת נגד לכיבוש הגרמני בשנת 1940.
במלחמת העולם השנייה פעלה תנועת הרזיסטנס- תנועת ההתנגדות הצרפתית, אשר בין יתר פעולותיה, הקימה נתיב הברחה לשם הברחת הטייסים שנפלו בגבולות צרפת.
בסיפור לאחר שהרשויות תפסו את רובי והיא שהתה זמן מה במעצר, נלקחה למחנה ראוונסבריק מחנה זה אכן היה ממוקם בגרמניה במחוז טמפלין שבמדינת ברנדנבורג.
ביקורת
הרוב המוחלט של הביקורות אומרות בשבחו של הספר, "רומן מרגש וסוחף שלא תוכלו להניח מהיד", הביקורות התייחסו לשילוב המיטבי של רומן היסטורי עם כתיבתה של הסופרת, לעלילה המרגשת והסוחפת אשר התרחשה בתקופה הנוראית ביותר של האנושות ועל כוחן של האהבה והתקווה. מצד שני, ביקורות אחרות טענו כי יש חוסר אמינות באירועי הספר, עומס אירועים בעלילה אשר מפחית את איכותו ובנוסף חלק מן הביקורות טענו שהרומן אשר נמצא בעלילה הוא מעט רדוד.
אברהם סולומון
אברהם סולומון (באנגלית: Abraham Solomon; 7 במאי 1823 – 19 בדצמבר 1862) היה צייר יהודי-בריטי.
ביוגרפיה
נולד כבנו השני של מייקל (מאייר) סולומון, יצרן כובעים ואשתו קתרין, בבישופגייט במזרח לונדון. אביו היה מהיהודים החשובים בלונדון. שניים נוספים מבני המשפחה הפכו לאמנים. האח צעיר ביותר, סיימון סולומון, זכה להערכה רבה כמקורב של האחווה פרה-רפאליטים והציג באקדמיה המלכותית מ-1858 עד 1872; רישומי העפרון המאוחרים שלו עדיין פופולריים. השנייה הייתה אחותו רבקה סולומון, ציירת מוערכת אותה הוא לימד לצייר.
בגיל שלוש עשרה הפך אברהם לתלמיד בבית הספר לאמנות של סאס בבלומסברי, ובשנת 1838 זכה במדליית הכסף באגודה לאמנויות עבור ציור מפסל. בשנת 1839 הוא נרשם כסטודנט של האקדמיה המלכותית, וקיבל באותה שנה מדליית כסף על ציור של עתיקות, ובשנת 1843 מדליה נוספת על ציור מהחיים.
סולומון נפטר בצרפת, ממחלת לב, ב-19 בדצמבר 1862, באותו יום בו נבחר לעמית באקדמיה המלכותית. הוא התחתן ב-10 במאי 1860 עם אלה, אחותו של ד"ר ארנסט הארט.
יצירה
עבודתו הראשונה שהוצגה, "רב מסביר את כתבי הקודש", הופיעה באגודת האמנים הבריטים ב-1840, ובשנה שלאחר מכן שלח לאקדמיה המלכותית את "סבתא שלי" וסצנה מתוך "המשרתת היפה מפרת' של סר וולטר סקוט". אחריהם (באקדמיה) הגיעה דיוקן של הכומר מוויקפילד ב-1842, וכך בהמשך הציג באקדמיה בקביעות.
ב-1852 הציג באקדמיה סצנה מתוך "טרטיף" של מולייר ובשנת 1853 את הציור "ברונטה ופיליס".
בשנת 1854, הוא שלח לאקדמיה את הציור "מחלקה ראשונה: הפגישה", "מחלקה השנייה: הפרידה".
שני הציורים נחרטו על ידי ויליאם הנרי סימונס ב-1857, והוכיחו על התקדמות רבה ביצירתו של סולומון.
הם מראים את מקוריות התפיסה ועיצוב של האמן, שלא ניכרת בעבודותיו המוקדמות יותר.
שורש 23
שורש 23, או שי בּוּ (בסינית: 匸部, פיניין: Xì bù) הוא השורש העשרים-ושלושה של הכתב הסיני. פירושו "להתחבא" והוא אחד מתוך 23 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משני קווים.
בסינית מסורתית בשימוש בטייוואן, הונג קונג ומקאו, שורש 23 (מתחם מסתיר,匸) אשר הקו השני שלו מתחיל מעט מימין לנקודת ההתחלה של הקו הראשון, שונה אך במקצת משורש 22 (קופסה פתוחה לימין, 匚).
בסין היבשתית, השורשים 22 ו-23 אוחדו כקופסה פתוחה לימין 匚, וההבדל ביניהם, כמו גם השורש של "להתחבא", כבר לא קיים בתווי סינית מפושטת. מיזוג זה חל גם על תווים סיניים מסורתיים במערך התווים GB בסין.
מיזוג דומה נעשה גם בקאנג'י היפני, כולל צורות kyūjitai שלהם במערך התווים JIS X 0208. כמה מילונים יפניים שומרים את שני הרדיקלים בטבלאות שלהם, אך שניהם מובילים לאותו רדיקל ממוזג.
מאיר כהן (עיתונאי)
מאיר כהן (1936 – 28 בדצמבר 2021) היה עיתונאי ופרשן שפעל בקול ישראל, ברשות השידור ברדיו ובטלוויזיה ובגלי צה"ל.
ביוגרפיה
את שירותו בצה"ל החל בשנת 1954, ושירת בגבעתי. לאחר שחרורו מצה"ל עבד במשרד האוצר ובמקביל היה עיתונאי לענייני תעופה וחלל. בשנת 1976 עזב את משרד האוצר, והתמסר לתחום העיתונות ככתב חוקר מומחה לענייני תעופה וחלל.
כהן עבד כפרשן בקול ישראל, רשות השידור ברדיו ובטלוויזיה ובגלי צה"ל. בנוסף היה פרשן וכתב בתוכנית הטלוויזיה "מבט שני" בערוץ הראשון, וגם ב-BBC. בנוסף כתב בעיתונים: ידיעות אחרונות, הארץ, מעריב, מעריב לנוער, ובשבועון כותרת ראשית. במקביל ערך חוגי תעופה וחלל.
מאיר כהן נפטר ב-28 בדצמבר 2021. הותיר אחריו אישה, רבקה, וארבעה ילדים. התגורר בירושלים.
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2015
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 לשנת 2015, נערכה בצ'כיה בתאריכים 17–30 ביוני 2015. זוהי האליפות ה-20 של המפעל. צ'כיה נבחרה על ידי אופ"א לאירוח התחרות ב-20 במרץ 2012.
הנבחרת שזכתה בטורניר היא שוודיה שבמשחק הגמר גברה 3–4 בפנדלים על נבחרת פורטוגל לאחר תוצאת שוויון מאופס בתום 120 דקות.
שלב הבתים
הגרלת המשחקים לטורניר התקיימה ב-9 בנובמבר 2010 באולבורג. 8 הנבחרות חולקו ל-2 בתים נפרדים. בכל בית יש קבוצה אחת מדרג 1, קבוצה אחת מדרג 2, ושתי קבוצות מדרג 3–4. הנבחרות המדורגות במקומות 1–2 בכל בית, בסיום סיבוב משחקים אחד (3 מחזורים), יעפילו לחצי הגמר.
בית א'
כל הזמנים הם בשעון קיץ (UTC+2).
בית ב'
כל הזמנים הם בשעון קיץ (UTC+2).
צ'ארלי וורד
צ'ארלי וורד הבן (באנגלית: .Charlie Ward Jr; נולד ב-12 באוקטובר 1970) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1994–2005. ממוצעיו הכוללים לאורך 11 עונותיו בליגה הם 6.3 נקודות, 4.0 אסיסטים, 2.6 ריבאונדים ו-1.2 חטיפות למשחק.
בנעוריו הצטיין גם כשחקן פוטבול; בשנת 1993 הוביל את אוניברסיטת המדינה של פלורידה לזכייה באליפות ליגת המכללות בפוטבול, וזכה בגביע הייזמן המוענק לשחקן המכללות המצטיין של העונה. בשנת 2006 הוצג בהיכל התהילה של פוטבול המכללות.
קריירת מכללות
וורד נולד וגדל בעיר תומאסוויל שבג'ורג'יה, ובין השנים 1990–1994 למד באוניברסיטת המדינה של פלורידה. בעונת 1992/1993 העפיל עם קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה לשלב רבע גמר טורניר אליפות המכללות, לצדם של סם קאסל ובוב סורה. ב-4 עונותיו בקבוצה העמיד ממוצעים כוללים של 8.1 נקודות, 4.4 אסיסטים ו-2.6 חטיפות למשחק.
כמו כן שיחק וורד בקבוצת הפוטבול של האוניברסיטה, בתפקיד הקוורטרבק. בעונת 1992/1993 הוביל את הקבוצה לזכייתה הראשונה אי פעם באליפות ליגת המכללות, לאחר שגברה במשחק גמר ה-"Orange Bowl" על אוניברסיטת נברסקה, בתוצאה 18–16. בסיום אותה עונה זכה וורד בגביע הייזמן, המוענק המצטיין של העונה בליגת המכללות, לאחר שרשם 3,032 יארד במסירה, 339 יארד בריצה, 27 מסירות לטאצ'דאון ו-4 טאצ'דאונים בריצה.
האקונה מטטה
הביטוי התפרסם בעולם המערבי לאחר שנעשה בו שימוש בסרט הקולנוע המצליח של חברת וולט דיסני "מלך האריות" שהופק ב-1994. הביטוי מופיע לראשונה בסצנה בה דמויותיהם של טימון הסוריקטה ופומבה חזיר היבלות מלמדים את סימבה גור האריות, הגיבור הראשי של הסרט, את פילוסופיית החיים שעומדת מאחורי הביטוי - לשכוח את בעיות העבר ולהתמקד בהווה מתוך ראיית עולם אופטימית, לחיות בלי דאגות.
צ'ארלי וורד
קריירת מכללות
בסיום לימודיו האקדמיים, בעודו מתלבט האם להמשיך בקריירת כדורסל או פוטבול, הודיע שלא יצטרף ל-NFL אם לא ייבחר בסיבוב הראשון של דראפט ה-NFL. בסופו של דבר, בשל נטייתו לשחק בליגת ה-NBA, כלל לא נבחר וורד בדראפט ה-NFL. על אף שלא שיחק בייסבול מאז השתתפותו בליגת התיכונים, נבחר וורד בסיבוב ה-18 של דראפט ה-MLB, על ידי ניו יורק יאנקיז.
האקונה מטטה
בקולנוע
ב-1994 יצא לאקרנים סרט האנימציה "מלך האריות" של חברת וולט דיסני והביא את הביטוי לתודעה עולמית, כשהביטוי מככב באופן בולט בשיר המתאר את משמעותו. טימון ופומבה, סוריקטה וחזיר יבלות בהתאמה, מלמדים את הדמות הראשית, גור אריות בשם סימבה, שעליו לשכוח מעברו המטריד ולחיות את ההווה. השיר מספר את סיפור חייו של פומבה, ששאר החיות נטשו אותו, כיוון שנרתעו מנפיחותיו המוגזמות. על הפילוסופיה "האקונה מטטה" ממליץ גם המנדריל הזקן רפיקי לטימון בסרט השלישי ויחדיו הם חוגגים בג'ונגל בחיי הנאה ושכחה. במהלך השיר, סימבה מצטרף לשירה ומאמץ את תורת החיים של השניים. לקראת סופו של השיר, מתחיל בסרט מונטאז' שמציג את התבגרותו של סימבה מכפיר רך בשנים ללביא צעיר, הרחק מהממלכה בה נולד. בהתייחסותו לשתי הדמויות מהסרט, נוספה לביטוי המקורי משמעות נוספת של חוסר שאיפה.
צ'ארלי וורד
קריירת משחק מקצועית
בדראפט ה-NBA 1994 נבחר וורד על ידי ניו יורק ניקס, בבחירה ה-26. ב-3 עונותיו הראשונות עם הניקס שימש כשחקן ספסל, ותרם 4.4 נקודות ו-3.1 אסיסטים בממוצע למשחק. במשחק החמישי של סדרת חצי גמר המזרח בפלייאוף 1997, התקוטט עם שחקן מיאמי היט פי. ג'יי. בראון, אשר הרים את וורד באוויר והטיח אותו על הפרקט. תוך שניות אחדות התפתחה במקום קטטה המונית של שחקני שתי הקבוצות, אשר הובילה להשעיות של בראון (עד לסיום הסדרה), ושל שחקני הניקס וורד, פטריק יואינג (מהמשחק השישי), לארי ג'ונסון וג'ון סטארקס (מהמשחק השביעי). בהיעדרם של השחקנים המושעים, הפסידו הניקס בשני המשחקים הבאים, והודחו על ידי ההיט בתוצאה 3–4. ב-3 העונות הבאות תפס וורד את תפקיד הרכז הפותח של הניקס, בעיקר הודות ליכולותיו ההגנתיות, ולאורך התקופה קלע 7.6 נקודות ומסר 5.1 אסיסטים בממוצע למשחק. בעונת העפיל עם הקבוצה לגמר ה-NBA, בו הפסידה מול סן אנטוניו ספרס בתוצאה 1–4.
בינואר 2004, לאחר כ-9 עונות וחצי בניו יורק, הועבר עם אנטוניו מקדייס, הווארד איזלי, מילוש וויאניץ', מאצ'יי לאמפה ושתי בחירות דראפט עתידיות בטרייד לפיניקס סאנס, תמורת סטפון מרבורי ופני הארדוויי. מיד לאחר הטרייד שוחרר וורד מהסאנס, וחתם על חוזה בסן אנטוניו ספרס עד לסיום עונת.
האקונה מטטה
בקולנוע
השיר, כמו שאר הפסקול, נכתב בידי טים רייס והולחן בידי אלטון ג'ון. הוא היה מועמד לשיר המקורי ביותר בפרסי האוסקר ה-67, ודורג במקום ה-99 מתוך 100 ברשימת שירי הסרטים הטובים ביותר מכל הזמנים, שחיבר מכון הסרטים האמריקאי. חברי צוות ההפקה למדו את המושג ממדריך ספארי בטנזניה.
ג'אמבו בוואנה
ב-1980 הוציאה לשווקים הלהקה הקנייתית Them Mushrooms את השיר הסוואהילי "ג'אמבו בוואנה" (Jambo Bwana; "שלום אדון"), שבו חוזר מספר פעמים הביטוי "האקונה מטטה". את השיר כתב טדי קאלאנדה האריסון.
צ'ארלי וורד
קריירת משחק מקצועית
באוגוסט 2004 חתם על חוזה ביוסטון רוקטס. בשל פציעות שונות שותף וורד ב-14 משחקים בלבד בעונת, ובסיומה פרש ממשחק, בגיל 34.
האקונה מטטה
ג'אמבו - האקונה מטטה
כמה שנים לאחר מכן, הוציאה הקבוצה הגרמנית בוני אם את השיר "ג'אמבו - האקונה מטטה" (Jambo - Hakuna Matata), בשפה האנגלית. ליז מיטשל הייתה הסולנית, ולוותה על ידי רג'י ציבוא, פרנק פריאן, קתי בארטני, מדליין דייוויס וג'ודי צ'יקס. הסינגל היה אמור להיכלל באלבום חסר השם השביעי של הקבוצה, שנועד לצאת בסתיו 1983. בגלל דירוגים עלובים במצעדי הפזמונים (מספר 48 בטבלאות הגרמניות), הסינגל לא נכלל באלבום שהופץ במאי 1984 בשם Ten Thousand Lightyears ("עשרת אלפים שנות אור").
בקומיקס
הביטוי הופיע לראשונה בעולם המערבי כאשר נעשה בו שימוש באמצע שנות השמונים בסדרת הקומיקס השוודית "באמסה" (Bamse) מאת רונה אנדראסון. מילותיה הראשונות של בתו התינוקת של באמסה הדוב, ברומה, הן "האקונה מטטה", שאף-אחד לא מבין חוץ מצב היבשה סקאלמאן. אחרי כן הוא הפך את המשפט למוטו הסודי שלו ושל ברומה, והביטוי חזר מספר פעמים בקומיקס. סקאלמאן נתן לקוראים מספר רמזים מאיזו שפה הביטוי בא, אבל לא אמר במפורש שמקור הביטוי הוא מסווהאלי.
החגורה הלימפטית על שם ולדייר
החגורה (או הטבעת) הלימפטית על שם ולדייר (באנגלית: Waldeyer's tonsillar ring או Pharyngeal lymphoid ring) או שקדים במובן הרחב, הם מערך של איברי רקמת לימפה הממוקמים בלוע, ומהווים את התגובה הראשונית לזיהומים בלוע.
אטימולוגיה
החגורה הלימפטית על שם ולדייר קרויה על שם האנטומיסט הגרמני מהמאה ה-19, היינריך וילהלם ולדייר.
תפקוד
השקדים הם איברים חיסוניים המשמשים קו ההגנה הראשון של מערכת החיסון מפני פתוגנים זרים שנבלעים או נשאפים פנימה.
הם מסווגים כרקמת לימפה הקשורה לרירית (MALT), וככאלה, מצויים על פני השטח של השקדים תאי לכידת אנטיגנים הנקראים תאי Microfold cells) M) המאפשרים את ספיגת האנטיגנים המיוצרים על ידי פתוגנים. לאחר מכן, תאי M אלה מתריעים לתאי B ולתאי T שמצויים מתחתיהם בשקדים כי קיים פתוגן ובעקבות זאת מתעוררת תגובה חיסונית. תאי B מופעלים ומתפשטים באזורים המכונים מרכזי הנבט (Germinal centers) בשקדים. מרכזי הנבט הללו הם מקומות שבהם נוצרים תאי זיכרון B המייצרים ומפרישים נוגדנים (IgA).
מיקי שינפלד
מיכאל (מיקי) שינפלד (נולד ב-22 במאי 1943) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת השוער בשנות ה-60 וה-70, ומזוהה עם הפועל פתח תקווה, בה גדל ושיחק כ-8 שנים, ומאמן עבר.
קריירה
שינפלד, שגדל בנוער של הפועל פתח תקווה, שימש בתחילה כעוזר של מזכיר המועדון עוד לפני שירותו בצה"ל. לאחר עלייתו לבוגרים, שיחק כשוער מחליף במועדון החל מעונת 1961/1962. בעונה זו, בה היה מחליפו של יעקב ויסוקר, רשם הופעה בודדת, וכך גם בעונה הבאה, בה שיחק רק במשחק האחרון בליגה. בעונת 1963/1964 עזב יעקב ויסוקר את הקבוצה, אבל מי שהוכנס על משבצת השוער הראשון היה אחיו הקטן, יצחק ויסוקר, שינפלד עדיין לא שובץ כשוער ראשון, ושיחק שלוש פעמים בלבד בעונה זו. עונה לאחר מכן פתח בהרכב בעשרת המשחקים הראשונים.
בעונה שלאחר מכן, 1965/1966, כבר שיחק בקרוב למחצית ממשחקי הליגה. יצחק ויסוקר שנחשב באותם ימים השוער המוביל בישראל, אף הפך לשוער הקבוע של נבחרת ישראל. בעונת 1966/68, שיחק ב-12 משחקים בלבד מתוך 60 משחקי ליגה, ובשלב מסוים ביקש לעזוב לקבוצה בה יוכל לקבל יותר הזדמנויות. בסופו של דבר נשאר לעונה נוספת, בה שימש כשוער הראשון במשך כמחצית עונה, בשל פציעתו של ויסוקר, אך עם החלמתו, נאלץ לחזור אל ספסל המחליפים.
לפני עונת 1969/1970 עבר שינפלד לקבוצת שמשון תל אביב בתמורה לקשר גלילי דרחי, ושימש שם כשוער הראשון של הקבוצה במשך ארבע שנים. בתחילה דורגה שמשון בצמרת הטבלה ובעונת 1970/1971 אף סיימה כסגנית האלופה, אבל בסיום עונת 1972/1973 התדרדרה וירדה הקבוצה לליגה השנייה, ושינפלד עבר למכבי נתניה. המעבר התגלה כהצלחה מסחררת מבחינתו, ובעונתו הראשונה בקבוצה, 1973/1974, הוא זכה עימה בתואר אליפות המדינה. בנתניה שיחק שינפלד שלוש עונות נוספות, ובמקביל עבר קורס מאמנים.
אחרי הפרישה
לאחר הפרישה מכדורגל, חזר להפועל פתח תקווה ושימש כמנהל מחלקת הנוער במשך שנה. בעונת 1978/1979 החליף שינפלד את המאמן אמנון רז בתפקידו, אחרי פתיחה כושלת במיוחד של העונה, בה דורגה הקבוצה מקום אחד בלבד מעל לקו האדום של הליגה השנייה אחרי תשעה מחזורים. הקבוצה תחת הדרכתו רשמה התאוששות מרשימה יחסית, ועלתה לליגה הראשונה אחרי שלוש שנים בליגה השנייה, כשהיא מפסידה פעם אחת בלבד ב-21 המחזורים האחרונים של העונה (כשגם הפסד זה הגיע רק אחרי שהעלייה הובטחה). פתיחת העונה הבאה הייתה פחות מוצלחת, והוא החליט להתפטר אחרי עשרה מחזורים והוחלף בצבי סינגל (שבהמשך העונה פוטר והוחלף בשמעון שנהר).
תארים
גביע אלוף האלופים:
אברהם יצחק כלאב
הרב אברהם יצחק הלוי כלאב (נולד בשנת תרצ"ט, 1939) הוא דיין ישראלי, לשעבר אב"ד בבית הדין הרבני בירושלים, ראש בית המדרש בכולל הדיינות בפסגות, ראש בית דין לענייני ממונות בירושלים, לשעבר ר"מ בישיבת מרכז הרב. חתן פרס הרב קוק (תשס"א).
קורותיו
נולד בירושלים, בנם של הרב יעקב כלאב, ר"מ בישיבת מרכז הרב, ובתיה, בתו של הרב דב בער הכהן קוק. נקרא על שמו של הראי"ה קוק, אחי סבו. למד בישיבת קול תורה ובישיבת פוניבז'. לאחר פטירת אביו, בשנת תשי"ט, החל את קשריו עם ישיבת מרכז הרב. באלול תשכ"ו מונה על ידי הרב צבי יהודה הכהן קוק כר"מ בישיבה. במקביל למד במכון הרי פישל ולאחר מכן במכון אריאל, שהיה מעין סניף שלו.
בשנת תשמ"ד התמנה לדיין בבאר שבע, ובעקבות זאת פסק מלכהן כר"מ בישיבת מרכז הרב. בשנת תשמ"ח שב לירושלים, וכעבור זמן מונה לאב בית דין בבית הדין הרבני בירושלים. עסק רבות בנושאי גרות, אישות ופוריות בהלכה.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, במסגרת כהונתו בבית הדין הרבני, הקים בית דין מיוחד לדיני ממונות. בשנת 2006, בעקבות פסק הדין של בג"ץ שקבע כי לבתי הדין אין סמכות לפסוק בדיני ממונות, אף לא כבוררים, פסקה פעילותו של בית הדין. בשנת תשע"ב, לאחר פרישתו לגמלאות, הקים מחדש את בית הדין לדיני ממונות, בבית הכנסת ישורון בירושלים.
משפחתו
היה נשוי לרבנית סימה (לבית וינברג). ולזוג חמישה ילדים:
מריאנו
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אליפות אירופה באתלטיקה 2016
אליפות אירופה באתלטיקה ה-23 נערכה באצטדיון האולימפי באמסטרדם שבהולנד, בין ה-6 ביולי ל-10 ביולי 2016.
לאון ז'ואו
לאון ז'ואו (בצרפתית: Léon Jouhaux; 1 ביולי 1879 – 28 באפריל 1954) היה מנהיג איגודים מקצועיים צרפתי, שזכה בפרס נובל לשלום בשנת 1951.
ביוגרפיה
ז'ואו נולד בפנטין, סן-סן-דני, צרפת. אביו של ז'ואו עבד במפעל גפרורים באוברוויליארס. לימודיו התיכוניים הסתיימו כאשר הכנסות אביו הופסקו כתוצאה משביתה. הוא התחיל לעבוד במפעל בגיל שש עשרה והפך מיד לחלק חשוב מהאיגוד העובדים. בשנת 1900 הצטרף ז'ואו לשביתה נגד השימוש בזרחן לבן שעיוור את אביו. הוא פוטר ועבד במספר משרות.
Love Is on My Side
Love Is on My Side (בעברית: האהבה בצד שלי) הוא שיר שהוקלט על ידי הלהקה הפורטוגלית The Black Mamba ויצג את פורטוגל באירוויזיון לשנת 2021 לאחר זכייתו בגמר הלאומי הפורטוגלי, Festival da Cancao 2021 שנערך ב-6 במרץ 2021.
לאון ז'ואו
ביוגרפיה
לאחר המלחמה ז'ואו עזב את ה-CGT והקים את כוח העובדים הסוציאל-דמוקרטים (CGT-FO). בשנת 1951 הוענק לו פרס נובל לשלום.
בהקשר בינלאומי, עבודתו שימשה להקמתו של ארגון העבודה הבינלאומי (ILO). הוא נבחר לתפקידי ניהול בגופי איגודים מקצועיים בינלאומיים, כולל הפדרציה הבינלאומית של איגודים מקצועיים הפדרציה העולמית של איגודי העובדים עד שהגוף הזה התפצל.
קסתה מנשה
קסתה מנשה (1916 – 16 בספטמבר 2021, י' בתשרי תשפ"ב) היה קס ומנהיג רוחני של יהודי אתיופיה.
ביוגרפיה
נולד בולקאית, צפונית לגונדר שבצפון-מערב אתיופיה בשנת 1916 למנשה דסטה ולמקרי גונגול, בן לשושלת של מנהיגים רוחניים. כאשר הגיע לגיל בגרות החל ללמוד הלכה אצל סבו, קייס ממהרי דסטה, שהיה מנהיג רוחני וכונה "דבתרה דסטה".
סבו הכשירו למלא את מקומו כקס, אשר היה במעמד של כהן, להנהיג את הקהילה היהודית באתיופיה. בהגיעו לגיל 15, זאת לקראת הכנתו להנהגה הרוחנית העביר לו סבו שהיה גם כהן דת, את ״האורית״, ספר תורה בן כ-100 שנה.
לאחר שהוכשר על ידי סבו, ועל מנת לקבל את הסמכות להנהיג את קהילתו פנה קסתה בגיל 18, לאזור סמן שבאתיופיה, שם התגוררו המנהיגים הרוחניים העליונים של הקהילה היהודית אשר הדריכוהו בתהליך למידה שנמשך 7 שנים בסיומו מונה לכהן דת ולמנהיג רוחני.
לאחר הכשרתו חזר לולקאית, התחתן עם אברש אלמיהו מנשה ונולדו להם 10 ילדים. קסתה מנשה הנהיג את קהילת יהודי אתיופיה שבאזור ולקאית וסגדה במשך שנים רבות.
בשנת 1982 עלה לארץ ישראל, דרך סודן, והוא מחביא בן חפציו את ספר ״האורית״ בן 100 שנה. תחילה גר עם משפחתו במרכז קליטה בעתלית, שם הנהיג את הקהילה יחד עם קסים נוספים. לאחר מכן עבר להתגורר במגורי קבע בעיר באר שבע, שם ניהל יחד עם קס אברהם טזזו, מאבק להקמת בית כנסת לקהילת יהודי אתיופיה בעיר וזכה להגשים את חלומו לבניית בית כנסת, אולם התכנסות וכיתות לימוד שהיה ראשון מסוגו לבני הקהילה.
קס קסתה מנשה נפטר בגיל מאה וחמש ביום הכיפורים, י' בתשרי תשפ"ב.
המחתרת היהודית בבלגיה
המחתרת היהודית בבלגיה במלחמת העולם השנייה הייתה חלק מהמחתרת הבלגית הכללית, שפעלה בשנים 1941–1944, כחלק מההתנגדות היהודית בשואה. חבריה עסקו בהצלת ילדים, זיוף מסמכים, פעולות חבלה ובמתן עזרה ליהודים ולפרטיזנים. אף על פי שהיוו חלק מהמחתרת הכללית בבלגיה, הצליחו חברי המחתרת היהודים לשמור על אופיים היהודי.
רקע
בבלגיה, עד פלישת גרמניה הנאצית היו בין 70,000 ל־90,000 יהודים. רובם מהגרים, אשר הגיעו ממזרח אירופה, גרמניה, אוסטריה וצ׳כיה, התגוררו בעיקר בערים אנטוורפן ובריסל, שארלרואה ולייז׳. הם הועסקו כפועלים בתעשייה (בעיקר בתעשיית היהלומים שהחלה להתפתח באותה עת), אך השתלבו גם בחיי המסחר. הם לא הצטרפו לקהילה היהודית הבלגית, אלא התרכזו בקהילות משלהם או שכלל לא הצטרפו לארגונים יהודים.
ב־10 במאי 1940, כאשר פלשו הגרמנים לבלגיה, ברחו רוב היהודים לצרפת. אולם חלקם (כ־45 אלף), חזר לבלגיה, הואיל והכוחות הגרמנים פלשו לצרפת, כחודש לאחר מכן.
בחודש יוני 1942, הוציא הממשל הצבאי הגרמני בבלגיה ״צו גירוש״, שנקרא גם ״צו התייצבות לעבודות כפייה במזרח״. מקום הריכוז לפני הגירוש למזרח אירופה – פולין, היה בעיר מכלן (Malines) ששימשה תחנת מעבר. הצו עורר מחאה בקרב תושבי בלגיה, החל מפשוטי העם, פקידי ממשלה ופקידי עירייה, פעילים ממוסדות וארגונים, ועד אישי ציבור בכירים ביותר, אשר נחלצו לעזור ולהצילם מידי הנאצים. בין הפעילים שניסו לעזור, היו המלכה-האם אליזבט מבוואריה, אשר פנתה להיטלר, בבקשה לבטל את הצו. יתרה מכך, אנשי כמורה אף הם הצטרפו למחאה, הבולט בהם היה הקרדינל, שהיה ראש הכנסייה הקתולית בבלגיה, ששלח שלוש פניות לוותיקן בבקשת עזרה ליהודים וביטול ״צו הגירוש״.
שבמִנְהָל האזרחי במדינות מזרח אירופה, שלט האס.אס., ואילו בבלגיה ובצפון צרפת שלט ממשל צבאי (Militar-verwaltung).
הקמת ה״יודנראט״ ופעילותו
הגרמנים, בנוסף ל״צו הגירוש״, דרשו עם פלישתם לבלגיה להקים את ה"יודנראט" שהוא איגוד יהודי בלגיה (Association des Juifs en Belgique). מקום מושבו היה בריסל ובראשו נבחר לעמוד הרב שלמה אולמן, שהיה בעברו רב צבאי, והתפטר מהתפקיד בשנת 1942. האיגוד מנה שבעה חברים מקומיים ומספר פליטים יהודים, יוצאי גרמניה. בשל חיכוכים רבים, שהיו בין ה״יודנראט״ והגסטאפו, מונה איש קשר – ר׳ הולצינגר, שהיה ממוצא גרמני, כאשר אחד מתפקידיו היה האחראי על נושא הגירושים בבלגיה. הולצינגר נחשד בקיום קשרים הדוקים מדי עם הגרמנים, וחשד זה הביא להירצחו על ידי איש המחתרת אהרון רקובר. קודם הוצאתו להורג הוצתה כרטסת האוכלוסייה היהודית בבלגיה, שנשמרה במשרדי ה״יודרנראט״ על ידי אנשי מחתרת מקבוצה המכונה Partisans des Belge Armée. זאת ועוד, הופעל איום על מלשינים יהודים. פעולות אלו, היוו הוכחה, כי קיים ארגון בקהילה היהודית, שהתנגד לגרמנים. הואיל וכך, ובראותם שה״יודנראט״ אינו משתלט על היהודים, זימנו הגרמנים את חבריו ואסרו במקום חמישה מהם, שלושה שוחררו מיד ושניים אחרים נשלחו למזרח אירופה. לאחר הירצחו של הולצינגר, הפסיק הגסטאפו לבקש רשימות שמות יהודים, ונטל על עצמו את התפקיד.
בראש מחלקת הילדים ב״יודנראט״, שהייתה בפיקוחו המלא של הגסטאפו, עמד בתחילה עד שנעצר על ידי הגרמנים, מוריס הייבר, שהיה גם איש המחתרת וחבר ב״וועד להגנת יהודים״. במקומו מונה אלפרד בלום ועזרה לו פאני אלברט, אשר הייתה מגיעה מדי פעם למשרדי הגסטאפו לעדכן את הרשימות. במטה הגסטאפו, הייתה כרטסת רשימות שמיות של הילדים וכתובות מגוריהם, ועותק ממנה היה במחלקת הילדים ב״יודנראט״. רוב הילדים היו יתומים מאב או מאם או משניהם, היו ילדים שגדלו בבתי יתומים לפני המלחמה, והיו ילדים שנמסרו לתושבים הבלגים הלא יהודים, ומשנגמר הכסף להוריהם, נמסרו ל״יודנראט״, או ישירות לגסטאפו. ההגבלות על היהודים בבלגיה התייחסו גם לילדים, אף כי הייתה הבטחה מצד הגרמנים, שלא יאסרו או יגלו אותם והם הועברו למחנה המעבר מכלן. במכלן הוקמו עבורם בתי ילדים וכן הוקמו בתי אבות לזקנים. יתרה מכך, מוסדות אלו החל מאביב 1943, אף הורחבו. האישור להקמת המוסדות ניתן על ידי הגרמנים לאור העובדה שהם החליט, להשלות ולחפות על השקר שלהם לגבי השילוחים למזרח אירופה, וכן, כי ההנהגה הצבאית הגרמנית ביקשה להגיב בחיוב להפצרותיהם של המלכה-האם אליזבט והמזכירים הכלליים.
בתי-היתומים היהודיים שהיו קיימים קודם למלחמה, נמסרו אף הם לפיקוח ה״יודנראט״. עליהם נמנו בית היתומים באנטוורפן בהנהלת רוזי רוטשילד ובית היתומים בבריסל בהנהלת יונה טיפנברונר. כל שאר בתי הילדים הוקמו על ידי ה״יודנראט״, ומספרם הגיע בערך ל־600 נפש. באביב 1944 היו בתחנת המעבר: 7 בתי ילדים, 4 בתי אבות ובית חולים אחד.
ארגונים נוספים
ברחוב היהודי פעלו שני ארגונים עצמאיים שהייתה ביניהם תחרות עוד בתקופה שלפני השואה, והם הצטרפו לפעולות מחתרתיות לאחר פלישת הגרמנים לבלגיה:
הקמת המחתרת
בלגיה היא המדינה היחידה, לעומת ארצות אחרות, שניתן להתייחס ולדון בפעילות המחתרתית היהודית שבה, הואיל והחברה היהודית בה, בתקופת הכיבוש הגרמני שמה לה למטרה לפעול כנגדו. החל מקיץ 1942, פעלו קבוצות מחתרת יהודית שהתוו את הדרך לערעור מעמד ה״יודנראט״ בעיני השלטונות.
בשנת 1941, נוסד בעזרתם ובסיועם של הקומוניסטים "הוועד להגנת יהודים" (C.D.J. - Comité de Défence des Juifs), שהיה ארגון מחתרתי יהודי, אשר הגן על התושבים היהודים ואף על התושבים הבלגיים. הוועד הוכר כגוף מייצג על ידי תנועת ההתנגדות (הרזיסטאנס) הבלגית, וכן על ידי הממשלה הבלגית הגולה בלונדון. הוא ריכז בתוכו את רוב הכוחות והחוגים היהודים המאורגנים, פרט לשני ארגונים יהודים שלא הצטרפו – נציגי המפלגות הדתיות וה״בונד״. ״הוועד להגנת יהודים״, היה למעשה שלוחה של אחד מארגוני המחתרת הגדולים ביותר בבלגיה – ה- F.I (״החזית למען העצמאות -Front de l'indépendance), שהורכב משתי שלוחות - ה־M.P וה־P.A. ה־P.A, הוקם במתכונת צבאית: חבריו גויסו באופן מלא והשקיעו את כל זמנם למאבק ולחימה; ה־M.P היווה מעין סוג של חיל מילואים מקומי, שהיה מוכן להתייצב לכל קריאה.
לאחר שחרור בלגיה מעולה של גרמניה הנאצית, הוכרו על ידי הממשלה הבלגית שני סוגי לוחמי המחתרת: אלו שהשתתפו ב״מרי מזוין״, ואלו שהשתתפו רק ב"מרי האזרחי".
"הוועד להגנת יהודים" הוקם ביוזמתו של גרט יושפה (Ghert Jospa), שהיה קומוניסט פעיל מאוד בקרב המהגרים היהודים בבריסל. יושפה צרף אליו את מנהיג מפלגת "פעילי ציון שמאל" – אבוש ורבר (Werber) שהיה נציג שני הכוחות הפעילים היחידים ברחוב היהודי. לאחר הצטרפותו של אבוש ורבר, התוו השניים תוכנית פעולה שהניעה אישים מרכזיים נוספים להצטרף. באוגוסט 1942 התקיימה ישיבת היסוד של ה״וועד להגנת יהודים״, ועם הקמתו נוצרה חזית מחתרתית נרחבת ומאוחדת ברחוב היהודי.
אחד הגורמים להצלחת פעילותו של הוועד היה העובדה, שחבריו היו בעלי השקפות ודעות שונות – קומוניסטים, ציונים מכל הגוונים, יהודים בלגים, בלגים רבים שהיו לא יהודים. כל אלה יכלו לשמור על זהותם וייחודם (כלומר, הקומוניסטים נשארו קומוניסטים, הציונים הכללים שמרו על צביונם כציונים כלליים, ואיש ״פועלי ציון שמאל״ נשאר חבר מפלגת ״פועלי ציון שמאל״ וכו').
יתרה מכך, כל פעילי ה״וועד להגנת יהודים״ היו חברים בארגוני מרי בלגיים שונים, ומספר חברים מרכזיים אף המשיכו בפעילותם גם ב״איגוד יהודי בלגיה״. ה״וועד להגנת יהודים״ נחשב בעצם, כארגון ״מרי אזרחי״ להצלת יהודים נרדפים, ולאחר המלחמה, רוב חבריו הבולטים הוכרו כלוחמים גם מטעם ״מרי מזוין״. הכפילות שאפיינה את פעילות חברי הארגון אשר השתייכו גם למסגרות מחתרתיות אחרות, קבעה את צביונו ואופיו של הארגון – חיבור בין אידאולוגיות ודרכי לחימה שונות בדרך מגוונת ומאוזנת. דהיינו, מצד אחד שיתוף פעולה עם כוחות רבים: כוחות פרטיים, קבוצות, ארגונים ומוסדות. ומנגד, שימור עצמאות הגופים הללו ככל האפשר.
הפיצול הארגוני לא פגם באחדות הארגון ובמטרותיו. אך עם זאת, הוסיף להתנהל ולהתקיים, מאבק פוליטי סמוי וגלוי על עמדות ההשפעה בין הזרמים השונים ששולבו בתוך הארגון, ובמיוחד בין הקומוניסטים ובין המחנה הציוני. כל צד ייחס ערך עליון לא רק להצלת חייו של דור העתיד, אלא גם לעיצוב דמותו האידאולוגית.
פעולות המחתרת
רוב מאמציו של ה״הוועד להגנת יהודים״, הופנו למאבק נגד גזירת ״צו הגירוש״ וביטול הגירושים למזרח אירופה. לפיכך, עסק הוועד בחיפוש מקומות מסתור לילדים ולמבוגרים. הותוו קווי פעולה והוקמו במסגרתו ארבע מחלקות: "הוועד להגנת יהודים״, היה אחד הארגונים שהצליח להציל מספר רב של ילדים ומבוגרים, קיימת סברה שבסביבות 3,000–4,000 ילדים, ועזרה ליותר מ־10,000 מבוגרים יהודים. הוועד יחד עם המחתרת היהודית וכן גופים נוספים, הקימו בשיתוף פעולה עם המחתרות הלא-יהודיות רשת מקומות מסתור נרחבת, שנועדה להסתיר יהודים הן בבתים פרטיים והן במוסדות. בעיקר דאגו להסתיר את הילדים.
זאת ועוד, בשנת 1940, התחזקה התעמולה נגד הנאצים, והעיתונים השונים, שירדו למחתרת קראו להימנע ולהגיע למפעלים הפועלים למען הגרמנים. מלבד זאת, קראו ועודדו לפעול לנידוי מלשינים ובוגדים.
שני הארגונים ״סולידאריטה״ ו״עזרה הדדית״, פעלו יחד נגד בעלי בתי החרושת לפרוות. אנשיהם שיגרו מכתבי איום לפרוונים, צוירו כרזות על בתי הפרוונים וכן הפיצו כרוזים שכוונו לכלל האוכלוסייה, וקראו להימנע משיתוף פעולה עם הגרמנים. פעילות זו גרמה לכך, שבעלי המפעלים ששיתפו פעולה עם הגרמנים הלשנו על היהודים בפני הגסטאפו.
אחת מקבוצות המחתרת הקטנות, שקמה נגד הגרמנים הייתה ביוזמתו של יעקב גוטפרוינד, אשר צרף אליו שני חייטים – וולף וייכמן (מאוחר יותר הוצא להורג על ידי הגסטאפו) והרשל יעכימעק, כל השלושה התארגנו למאבק נגד המפעלים העובדים למען הגרמנים. במשך הזמן הצטרפו אליהם אקטיביסטים נוספים, ובסופו של דבר הצטרפה הקבוצה לפרטיזנים, שפעלו בבריסל והוענק להם השם ״הבטליון של גוטפרוינד״. אנשי הקבוצה, עסקו בתכנון פעולות חבלה וטרור כנגד הפרוונים, בתי חרושת שעבדו למען הגרמנים, והמלשינים והבוגדים. בשנת 1942, העלו באש בית חרושת שיצר מדים עבור הוורמכט וכן בית חרושת לייצור קאוצ׳וק. בסוף אותה שנה, בעת שהתכוננו לפוצץ פסי רכבת נתפסו ונהרגו שניים מאנשי החוליה, ושבוע מאוחר יותר נתפס מפקד החוליה. בתגובה לכך, חדרו אנשי החוליה שנשארו בחיים, לביתו של קצין ס.ס. וירו בו ובאשתו. אחד מחברי החוליה היה מוריס רוזנצוויג (נתפס והוצא להורג). הגרמנים הכריזו פרס גבוה למי שיסגיר את הרוצחים. נוסף לכך, השקיעו אנשי הקבוצה מאמץ רב בגילוי מלשינים והתנקשו בהם. אנשי המחתרת היהודית חיבלו בפעולת המוסדות היהודים ומנעו מהם למסור לידי הגרמנים את הכרטסת עם שמות היהודים, שרובם לא היו אזרחים בלגים. באחת הפעולות נפצע גוטפרוינד ואושפז בבית חולים, אולם נחטף על ידי חבריו, והועבר למקום מבטחים.