cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זולטאן הורבאט
ביוגרפיה
אחרי מלחמת העולם השנייה הצטרף למנהיגות הלאומית של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ונאם נאום אישום ותביעה פוליטי בשם המפלגה במשפט פושע המלחמה בלה אימרדי, שר האוצר הימני קיצוני ואנטישמי של ממשלת הונגריה שהוצא להורג לאחר מכן. מ-1947 עבד כעורך הראשי של העיתון "אור". ב-1948 מילא תפקיד חשוב באיחוד שתי מפלגות הפועלים ונבחר לחבר ההנהלה המרכזית של ה-MDP בקונגרס המאחד. עד מהרה מונה לעורך הראשי של נפסבה. הוא נעצר באשמות מפוברקות ב-1949 ונשלח לכלא, ממנו שוחרר בקיץ 1956. לאחר מכן הפך שוב לעורך הראשי של נפסבה עד פרישתו ב-1 בנובמבר 1956. לאחר מכן עסק רק בהיסטוריוגרפיה.
הוועדה לענייני אינדיאנים של הסנאט של ארצות הברית
הוועדה לענייני אינדיאנים של הסנאט של ארצות הברית (באנגלית: United States Senate Committee on Indian Affairs) היא ועדה של הסנאט של ארצות הברית המופקדת על פיקוח וחקיקה בעניינים הקשורים לילידים אמריקאים וכן לילידי הוואי ואלסקה. ועדה דומה התקיימה בשנים 1820–1947, ולאחריהן סופחה לוועדת האנרגיה ומשאבי הטבע. ועדה חדשה לענייני ילידים הוקמה בשנת 1977 – בהתחלה כוועדה נבחרת. בתחילה נועדה הוועדה להיות זמנית, אך הוגדרה כקבועה בשנת 1984. הוועדה נוטה לכלול סנאטורים ממדינות המערב והמישורים הגדולים בארצות הברית, שם יש ריכוז משמעותי יותר של אינדיאנים.
לוועדה יש סמכות לחקור את הבעיות הייחודיות של הילידים האמריקאים ולהציע חקיקה להקלת קשיים אלה. נושאים אלה כוללים, אך אינם מוגבלים לחינוך מקומי, פיתוח כלכלי, ניהול קרקעות, שירותי בריאות ותביעות נגד ארצות הברית. בנוסף, כל החקיקה המוצעת על ידי חברי הסנאט הנוגעת לאינדיאנים, ילידי הוואי או ילידי אלסקה, היא בסמכות הוועדה.
נכון לינואר 2021, יושב ראש הוועדה הוא בריאן שץ מן המפלגה הדמוקרטית. הוא מכהן בתפקיד מאז שנת 2021.
היסטוריה
בשנת 1977 אישר הסנאט חוק שהקים מחדש את הוועדה לענייני האינדיאנים כוועדה נבחרת זמנית. הוועדה הנבחרת הייתה אמורה להתפרק בסוף הקונגרס ה-95, בינואר 1979 – אך בעקבות מספר הארכות ביניים, הסנאט הצביע על הפיכת הוועדה לקבועה ב-6 ביוני 1984.
צבי הירש בן עזריאל
רבי צבי הירש בן עזריאל (נפטר בכ"ב באייר ה'תצ"ג, 1733) היה פוסק הלכה יהודי-פולני, ומחבר הספרים בית לחם יהודא ועטרת צבי על השולחן ערוך.
ביוגרפיה
הוא היה רבה החמישי של קהילת אוליקה, לאחר אחיו ר' יעקב, ולאחר מכן ראש בית דין בלובלין. מסיבה לא ברורה עזב את תפקידו בלובלין ועבר לוילנה, ולכן כונה 'רבי צבי הירש בן עזריאל מווילנה'. היה חתנו של הרב משה פרנקפורטר. בשבתו בווילנה היה בקשרים קרובים עם רבנים מקומיים חשובים בהם נכדו של הט"ז הרב יואל בעל ה'מגיני זהב' והרב הגאון ר' מנחם מענדל אב”ד דק“ק קראטשין, בעל עטרת זקנים.
ספריו
רבי צבי חיבר ספרים יסודיים שצוטטו רבות בספרות ההלכתית: 'בית לחם יהודא' (או 'בית לחם יהודה' בחלק מן הדפוסים. הספר נושא את הסכמתו של הרב אלעזר רוקח) על שולחן ערוך יורה דעה, שנקרא על שמו של הפרנס שהיה תומך בו כלכלית בשבתו בווילנה, ר' יהודה ליב אפרים סג"ל מזיצנהיים, שנדפס לראשונה בתצ"ט, ואת הספר 'עטרת צבי' על שולחן ערוך חושן משפט, שנדפס בתפ"ב.
פרנסיס נגאנו
פרנסיס נגאנו (בצרפתית: Francis Ngannou; נולד ב-5 בספטמבר 1986) הוא לוחם אמנויות לחימה משולבות צרפתי-קמרוני. אלוף לשעבר של ה-UFC בקטגוריית משקל כבד.
נכון לנובמבר 2021 נאגנו ממוקם במקום הרביעי מבין הלוחמים ללא קשר לקטגוריית המשקל. לנאגנו יש את חבטת האגרוף החזקה ביותר בהיסטוריה של הלחימה עם אגרוף של 1.3 טון.
לפרנסיס נגאנו יש ניצחונות על לוחמים מפורסמים כמו: קיין ולסקז, סטיפה מיוצ'יץ', ג'וניור דוס סנטוס, אליסטר אוברים, סיריל גאן, קרטיס בליידס ועוד.
בינואר 2023 הוא אינו מחדש את חוזהו ולכן עוזב את הארגון ובכך מותיר את החגורה ריקה..
איגור אילינסקי
איגור אילינסקי (ברוסית: Игорь Владимирович Ильинский; 24 ביולי 1901 – 13 בינואר 1987) היה שחקן ובמאי תיאטרון וקולנוע סובייטי. הוא היה בעל תואר אמן העם של ברית המועצות (1949), חתן פרס סטלין (1941, 1942, 1951) ופרס לנין (1980).
ביוגרפיה
איגור אילינסקי נולד במוסקבה. בשנת 1917 החל ללמוד משחק וכבר בשנת 1918 החל להופיע. בשנת 1920 הוא התקבל לתיאטרון של וסבולוד מיירהולד ועבד בו עד לשנת 1935. בשנת 1938 הוא עבר לתיאטרון מאלי במוסקבה ועבד בו עד סוף חייו.
איליינסקי היה ידוע ביותר בשל הכישרון הקומי שלו. הוא הצטלם בתפקידים קומיים בסרטים רבים. הקריירה החלה עוד בתקופת הסרט האילם. במחצית שנות ה-20 הבמאי יעקב פרוטזנוב עשה מספר סרטים אילמים שאילינסקי היה בתפקיד ראשי.
בשנת 1939 היה שיא נוסף בקריירה שלו - אילינסקי הצטלם בסרט וולגה וולגה של הבמאי גריגורי אלכסנדרוב שזכה בפופולריות רבה. לאחר הצלחה זו הוא המשיך להופיע בסרטים אך ללא הצלחה מרובה. בשנת 1956 הוא שיחק בסרט של אלדר ריאזנוב ליל הקרנבל והפופולריות רבה חזרה אליו.
במקביל לתפקידים קומיים בקולנוע, אילינסקי הופיע בתיאטרון מאלי בתפקידים טרגיים בהצגות קלסיות. בשנת 1960 הוא החל לביים הצגות.
הוא נפטר בשנת 1987 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
פרס פרל מייסטר גרינגרד
פרס פרל מייסטר גרינגרד (באנגלית: Pearl Meister Greengard Prize) הוא פרס המחולק מדי שנה החל מ-2004, על ידי אוניברסיטת רוקפלר בניו יורק, למדענית או מדעניות הבולטות בעולם, במחקר ביולוגי-רפואי. סכום הפרס עומד כיום על 100,000 דולר.
הרקע לפרס
מייסד הפרס הוא פול גרינגרד, נוירוביולוג יהודי-אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2000, אשר מימן את הפרס מכספי זכייתו בפרס נובל. הפרס קרוי על שם אמו, שנפטרה בלידתו ב-1925 ואשר זהותה, כמו גם יהדותם, שלו ושלה, הוסתרו ממנו עד הגיעו לגיל עשרים. לדברי גרינגרד, הייתה אמו אשה מבריקה, אשר נאלצה להסתפק בעבודות מזכירות בלבד. הפרס שייסד מיועד ליצור אפליה מתקנת למען נשים מדעניות, לנוכח האפליה הקיימת נגדן, לדעתו, עד היום: "מדע ברמה גבוהה הוא קשה דיו. הלחץ הנוסף של אפליה על רקע מיני יכול להפוך אותו לבלתי אפשרי כמעט. ראיתי הרבה נשים מוכשרות מאוד, שעזבו את המחקר המדעי רק בגלל דעות קדומות... יש כיום יותר נשים מאשר גברים בבתי הספר לרפואה, אבל אם מסתכלים על המשרות באקדמיה, ככל שהדרגה עולה, אחוז הנשים שם הולך ויורד."
מעניקות הפרס
הפרס מוענק לזוכה, מדי שנה, על ידי אשה בולטת אחרת, בתחום אחר. בין מעניקות הפרס נמצאות:
כלות הפרס
שתיים מהנשים שזכו בפרס פרל מייסטר גרינגרד קיבלו בהמשך גם את פרס נובל - קרול גריידר ואליזבת בלקברן, שתיהן כלות הפרס ל-2008 ושתיהן קיבלו את פרס נובל בשנה שלאחר מכן:
אברהם פינטו
רבי אברהם פינטו (ה'ת"ק 1740 – ה'תקס"ה 1804) היה רב ואב בית דין מרקש שבמרוקו ומחבר ביאורים על התלמוד ושולחן ערוך ועוד.
אני מספר ארבע (סרט)
אני מספר ארבע (באנגלית: I Am Number Four) הוא סרט מדע בדיוני ופעולה אמריקאי לנוער, שבוים על ידי די. ג'יי. קארוסו, ובו מככבים אלכס פטיפר, טימותי אוליפנט, טרסה פאלמר, דיאנה אגרון וקאלן מקאוליף. התסריט של אלפרד גוף, מיילס מילר ומרטי נוקסון, מבוסס על הספר אני מספר ארבע מאת ג'ובי האגהס וג'יימס פריי, אשר כותבים תחת שם העט המשותף פיטקוס לור.
אברהם פינטו
ביוגרפיה
נולד במרקש שבמרוקו לאביו רבי יעקב פינטו שהיה תלמידם של רבי שלמה עמאר ורבי אברהם אזולאי ורבה של העיר. בשנת ה'תקכ"ה (1765) נפטר אביו והוא התמנה יחד עם אחיו רבי יצחק לדיינים. הם שימשו בדיינות בבית דינו של רבי אברהם קורקוס, יחד עם רבי יצחק חרוש, רבי משה בן עטר, רבי מוסא בן דוד וחיון ורבי שלמה אסבאג. בשנת ה'תקנ"ט (1799) נפטר רבי יצחק חרוש שהיה אז רב העיר ואב בית הדין שלה, ומינו את רבי אברהם לתפקידים אלו, בהם הוא שימש עד ליום פטירתו ביום י"ח בתשרי ה'תקס"ה (1084).
אני מספר ארבע (סרט)
הסרט הופק על ידי מייקל ביי באמצעות דרימוורקס. כתב העת "The Hollywood Reporter" צפה שהתקציב יהיה בין 50$ ל-60$ מיליון. הסרט עלה לאקרנים גם בבית הקולנוע הרגיל וגם ב-IMAX ב-18 בפברואר 2011.
עלילת הסרט
ג'ון סמית (אלכס פטיפר) הוא חייזר מכוכב הלכת לוריאן. הוא נשלח לכדור הארץ כילד, עם שמונה ילדים נוספים, כדי לברוח מהפלישה של המוגדוריאנים, שהשמידו את לוריאֶן. כאן, ג'ון מוגן על ידי שומר, הנרי (טימותי אוליפנט), והוא פיתח "מורשות" חוצניות, כולל כוח, מהירות וגמישות מוגברים, טלקינזיס והיכולת לייצר אור מהידיים שלו.
אברהם פינטו
לקריאה נוספת
הרב יוסף פרץ והרב יוסף הלל (עורך), קדושי מראכש, "רבי אברהם פינטו הראשון", הוצאת קהילות ישראל, ירושלים ה'תשפ"א.
אני מספר ארבע (סרט)
עלילת הסרט
המוגדוריאנים, ובראשם המפקד (קווין דורנד), מגלים על תשעת הילדים ומגיעים לכדור הארץ כדי למצוא אותם. אולם הלוריאֶנים יכולים להיהרג רק לפי הסדר; מספר אחת עד מספר תשע. שלושה מהם כבר מתים, וג'ון הוא מספר ארבע. הנרי וג'ון יודעים זאת, ולכן הם עוברים מביתן על החוף בפלורידה, לחווה ישנה בפרדייז, אוהיו, שם ג'ון מתיידד עם חוקר תאוריות קשר חייזריות, סאם גוד (קאלן מקאוליף), וכלב, שלו הוא קורא ברני קוסאר. בנוסף הוא מתאהב בצלמת החובבנית, שרה הארט (דיאנה אגרון), שחברה לשעבר, שחקן הפוטבול, מארק ג'יימס (ג'ייק אייבל) הוא בריון שמציק לג'ון ולסאם.
במהלך פסטיבל האביב, מארק וחבריו מנסים לתפוס את שרה על ידי רדיפה אחריה ואחרי ג'ון ביער, היכן שהם מנסים גם להכות אותו. אולם הוא משתמש במורשות שלו כדי להדוף אותם ולהציל את שרה. סאם רואה איך ג'ון מרביץ לבחורים ומשתמש במורשות שלו, וג'ון נאלץ לספר לסאם את כל האמת. למחרת, אביו של מארק, השריף המקומי, חוקר את הנרי לגבי ג'ון מאחר שבנו וחבריו הותקפו, ושם לב שבחווה ממוקמת טכנולוגיית מעקב מפותחת.
הנרי אומר לג'ון שיותר מדי אנשים חושדים בהם, בנוסף להצגת כוחותיו של ג'ון, בהם הוא לא יכול לשלוט, ולכן הם חייבים לעזוב. אך ג'ון מסרב משום שהוא מאוהב בשרה. בינתיים המוגדוריאנים ממשיכים לחפש אחר ג'ון, בעודם עוקבים אחר לוריאֶנית אחרת, מספר שש (טרסה פאלמר), שהחליטה למצוא את מספר ארבע. השומרת של מספר שש נרצחה, ולאחר חודשים רבים במנוסה, היא מבינה שכנראה שאר הלוריאֶנים כבר פיתחו את המורשות שלהם, בידיעה שעכשיו ששת הנותרים מהמשמר הלוריאֶני צריכים להתאחד ולהילחם במוגדוריאנים. היא יודעת שמספר שלוש מת, ושמספר ארבע ניצוד. בידיעה שסיכוייה קלושים, היא יוצאת לחפש את ג'ון, כדי להתאחד איתו ולמצוא את שאר המספרים.
בסופו של דבר המוגדוריאנים מאתרים את ג'ון, ומתמרנים שני חוקרי תאוריות קשר כדי שיתפסו את הנרי. כשג'ון וסאם יוצאים לשחרר אותו, הם מותקפים, אך מצליחים להביס את המוגדוריאנים. אולם הנרי מת, וג'ון וסאם בורחים עם כמה חפצים מלוריאֶן, כולל אבן כחולה, שמשמשת כמכשיר איתור לשאר הלוריאֶנים. לאביו של סאם, חוקר תאוריות קשר שנעלם בעודו צד חייזרים במקסיקו, יש את החצי השני של האבן. בזמן שסאם מחפש אחריו, ג'ון מנסה להיפרד משרה במסיבה, ומגלה שהמוגדוריאנים הפלילו אותו ואת הנרי ברצח חוקרי תאוריות הקשר. מארק רואה את ג'ון, ומתקשר לאביו, שמקיף אותו ואת שרה. ג'ון מציל את שרה מנפילה, ותוך כדי כך חושף את כוחותיו, והם בורחים לבית הספר התיכון שלהם.
בינתיים, המפקד מגיע לפרדייז עם שיירת משאיות. מארק ואביו מתעמתים מולו, ולאחר שהוא פוגע בשריף, הוא מכריח את מארק לגלות לו היכן ג'ון. הוא לוקח אותו לבית הספר, בידיעה ששם נמצא מקום מחבואה של שרה.
שם, ג'ון, שרה וסאם מותקפים על ידי המוגדוריאנים, שהביאו שתי חיות ענק כדי לצוד את השלישייה. הם ניצלים על ידי מספר שש וברני, שהוא בעצם כימרה משנה-צורה, שנשלחה על ידי הוריו הביולוגיים של ג'ון במטרה להגן עליו. ג'ון ומספר שש, שיכולים להפוך לבלתי נראים ולחסום מתקפות אנרגיה, ממשיכים להילחם במוגדוריאנים. בסופו של דבר הם מביסים את כולם, כולל את המפקד, שרימוני האנרגיה שלו מובסים על ידי ג'ון ומתפוצצים, וכך משמידים את גופו.
ביום למחרת, ג'ון ומספר שש מאחדים את האבנים הכחולות שלהם, ומגלים את המיקום של ארבעת הלוריאֶנים האחרים ששרדו. ג'ון מרשה לסאם לבוא איתם בתקווה למצוא את אביו של סאם. הם יוצאים לחפש את האחרים, כדי שכולם ביחד יוכלו להגן על כדור הארץ מהמוגדוריאנים, ומשאירים מאחור את שרה ואת מארק המתחרט, שמשקר לאביו לגבי כיוון נסיעתו של ג'ון ומחזיר לג'ון קופסה שאביו השאיר לו שהייתה בחדר הראיות במשטרה.
ג'ון עוזב לאחר שהוא מבטיח לחזור לפרדייז ולשרה.
פיתוח
הסרט הופק על ידי דרימוורקס ו-Reliance Entertainment. הבמאי והמפיק של הסרט, מייקל ביי, את כתב היד של ספר הנוער אני מספר ארבע, לסטייסי סנידר וסטיבן ספילברג בדרימוורקס. בהצעות המחיר על זכויות הסרט השתתפו דרימוורקס וג'יי ג'יי אברהמס, ודרימוורקס זכתה במכרז ב-2009. התכנון היה שמייקל ביי יפיק ואולי יביים את הפרויקט. הזכויות נרכשו בתקווה למשוך את המעריצים המתבגרים של סדרת סרטי "דמדומים", ופוטנציאל להקמת זיכיון, עם לפחות עוד שישה חלקים המתוכננים על ידי הוצאת הספרים.
באוגוסט 2009 נשכרו לכתיבת התסריט ג'יימס פריי (שותף לחיבור הספר יחד עם ג'ובי האגהס) אלפרד גוף ומיילס מילר. מרתי נוקסון השתתפה גם היא בכתיבת התסריט. די. ג'יי. קארוסו הובא כבמאי בתחילת 2010, לאחר שביי העדיף להתרכז בבימוי הסרט השלישי בסדרת סרטי "רובוטריקים". קארוסו נבחר על ידי ספילברג לביים את הסרטים "דיסטרביה" ו"לכודים ברשת" בשביל דרימוורקס, והצליח בשני הסרטים. לקארוסו הייתה פחות משנה להתכונן, לצלם ולערוך את הסרט, מאחר שהקרנת הבכורה העולמית נקבעה לסוף השבוע של יום הנשיאים בארצות הברית.
מפלגת המתינות והפיתוח
המפלגה עוסקת בקידום מודרניזציה וקידומה של צמיחה כלכלית. המפלגה עושה זאת ביחד עם מפלגת תומכי הבנייה ומפלגת העבודה האיסלאמית.
אני מספר ארבע (סרט)
ליהוקים
במרץ 2010, דובר על כך שאלכס פטיפר יגלם את הדמות הראשית בסרט, מספר ארבע. מאוחר יותר אושר שהשחקן הבריטי בן ה-21 ישחק את הגיבור. שרלטו קופליי היה אמור לשחק את הנרי, השומר והמחנך של מספר ארבע, אך נאלץ לפרוש עקב לחץ ומחויבות קודמת לסרטו צוות לעניין. קופליי הוחלף על ידי טימותי אוליפנט. קווין דורנד משחק את הנבל בסרט, המפקד, חייזר שמוביל את המצוד אחר החייזרים שברחו לכדור הארץ.
דרימוורקס ערכו מבחני בד רבים למציאת השחקנית המושלמת לתפקיד הגיבורה הרומנטית. דיאנה אגרון, כוכבת סדרת הטלוויזיה Glee של פוקס, זכתה בתפקיד. היא משחקת את שרה הארט, נערה שיצאה עם שחקן פוטבול מבית הספר, אבל מתאהבת במספר ארבע ושומרת על סודו. ג'ייק אייבל משחק את שחקן הפוטבול, מארק ג'יימס, יריב בסרט שלא אוהב את זה שהחברה-לשעבר שלו יוצאת עם מישהו אחר. טרסה פאלמר משחקת חייזרית נוספת, מספר שש, והשחקן האוסטרלי בן ה-16, קאלן מקאוליף, משחק את סאם, חברו הטוב של מספר ארבע.
צילום
הצילום החל ב-17 במאי 2010, ונעשה ב-20 אתרים שונים, כולם בגבולות הפיטסבורג מטרופולין. דרימוורקס בחרו את המיקום בעיקר עקב תמריצי מס מחברת זכויות המס של הפקות סרטים בפנסילבניה. כמו כן לאולפן הסרט היה ניסיון חיובי בצילום הסרט "היא מחוץ לליגה שלי" בפיטסבורג ב-2008. ההפקה תוכננה להימשך 12 עד 13 שבועות.
הצלם גיירמו נבארו צילם את הסרט ב-35 מ"מ, תוך שימוש בתבנית אשר ידועה בשם "סופר 1:85". ביוור, ופונדק קונלי בהומווד, ליד מפלי באטרמילק, שימשו כאתרים לסרט; סצנות פנים וחוץ צולמו ליד מעגן סירות במונקה. סצנות אביביות צולמו בפארק דיר לייקס במערב דיר; פורט ויו, נורת' פארק, ניו קנסינגטון והייד פארק שימשו גם הם כאתרי צילום לסרט. רקע העיר הבדיונית של הסרט פרדייז, אוהיו, צולם בונדרגריפט, פנסילבניה, אשר צולמה בין יוני ליולי 2010. המפיקים בחרו בונדרגריפט כ"עיר הגיבורים" בגלל מראה הייחודי ורחובותיה המפותלים, אשר עוצבו על ידי פרדריק לו אולמסטד, המעצב של הסנטרל פארק בניו יורק.
סיום ההפקה
"אני מספר ארבע" נערך על ידי ג'ים פייג', בתעשיית אור וקסם, על מנת להעצים את האפקטים הוויזואליים של היצורים החייזריים. זה היה השימוש הראשון של העורך די.ג'יי. קרוסו באפקטים מיוחדים המוגברים במחשב. טרבור רבין, הגיטריסט לשעבר של להקת יס הוסיף את המוזיקה.
שחרור
הקרנת הבכורה של הסרט "אני מספר ארבע" בתיאטרון הווילג' בלוס אנג'לס התקיימה ב-9 בפברואר 2011. הסרט עלה לאקרנים ב-18 בפברואר 2011, ושוחרר גם בתבנית ה-IMAX.
הכנסות
הסרט הכניס $55,100,437 בקופות הכרטיסים באמריקה הצפונית, ובערך $90,882,360 מעבר לים, עם הכנסה כלל עולמית של $145,982,797. בסוף שבוע היציאה הראשון שלו (25–27 בפברואר) הוא הכניס לקופות $28,086,805.
עם עלייתו, הסרט הגיע למקום השני, עם הכנסות ברוטו של $19,449,893 בארצות הברית ובקנדה. בסוף השבוע השני שלו הוא איבד 43.4%, והכניס $11,016,126. המקום הנוסף היחיד בו הוא הכניס מעל ל-10$ מיליון ברוטו היה סין. הוא התחיל במקום השלישי עם 3.4$ מיליון, אך הכנסותיו עלו ב-91% בשבוע השני, והכניסו לקופות 6.4$ מיליון. בשבוע השלישי, הוא ירד ב-21% ל-5.0$ מיליון. נכון ל-27 במרץ 2011, הוא הכניס $17,328,244 ברוטו.
ביקורות
הסרט הראה תגובות חיוביות מהקהל, אך קיבל בעיקר תגובות שליליות ממבקרים. בהתבסס על 156 ביקורות, אתר "Rotten Tomatoes", המרכז ביקורות קולנוע, העניק לסרט ציון "רקוב" של 32%, עם דירוג ממוצע של 4.8 מתוך 10.
אתר Metacritic נתן לו ציון 36, בהתבסס על 30 ביקורות.
רוג'ר איברט נתן לסרט כוכב וחצי וכתב: "'אני מספר ארבע' חסר בושה ולא נחוץ... זו תעלומה בשבילי למה הקהל נהנה לצפות ברצף ממושך וחסר טעם של אקשן" והרגיש שהיו יותר מדי שאלות שלא נענו.
כתב העת אמפייר נתן לסרט 3 כוכבים ואמר: "אם אתם יכולים לעבור את שומן הבקר התפל של החצי הראשון, תתוגמלו בפיצוץ מרהיב של אקשן מתמשך ובהבטחה שיהיה טוב יותר. זו יכולה להיות ההתחלה של משהו נהדר".
מדיה ביתית
הסרט יצא לאור לבלו-ריי, אייטונס ו-DVD ב-24 במרץ 2011. השחרור הופק ב-3 חבילות שונות: חבילה משולבת של 3 דיסקים - DVD, בלו-ריי ו"עותק דיגיטלי"; דיסק אחד של בלו-ריי ודיסק אחד של DVD. ה"עותק הדיגיטלי" שנכלל בגרסת 3 הדיסקים הוא דיסק עצמאי שנותן למשתמשים אפשרות לצפות בסרט בכל מקום על ידי iTunes או Windows Media Player. בכל הגרסאות משולבים פספוסים ותכונת "להפוך למספר 6", בעוד שבגרסאות החבילה המושלבת ודיסק הבלו-ריי יש גם סצנות של שש שהורדו בעריכה בהצגת הבמאי, די. ג'יי. קארוסו. ב-3 השבועות הראשונים לשחרור, בארצות הברית נמכרו 316,081 עותקי Blu-ray, שהכניסו $7,693,808. נכון ל-2 באוקטובר 2011, דיסק ה-DVD הסטנדרטי של "אני מספר ארבע" מכר 767,692 עותקים בארצות הברית, והכניס $12,571,326, וכך סך הכנסות הברוטו היה $166,247,931.
קבוצת טרפלגר
קבוצת טרפלגר היא חברה שמבצעת סקרי דעת קהל ומשרדיה שוכנים באטלנטה, ג'ורג'יה והם משתמשים בשיטות שמטרותיהן היא להגדיל את השקלול של מה שמכונה "מצביעי טראמפ ביישנים", שלטענתם מיוצגים מעט מדי במרבית הסקרים.
שיטות
לקבוצת טרפלגר יש מספר שיטות עבודה, דוגמה לאחת מהן היא מספר השאלות בסקרים שהיא עורכת, מנכ"ל החברה, קאהלי התראיין מספר פעמים לתקשורת ואמר כי הגישה המרכזית שלו היא צמצום מספר השאלות ואמר כי אם לא תעשה זאת “כך אתה מגיע בסוף לייצוג לא-פרופורציונלי של אנשים שאוהבים לדבר על פוליטיקה, שהם בדרך כלל הימנים ביותר או השמאלנים ביותר או המשועממים ביותר. שיטה נוספת היא שהמראיינים לא שואלים את המשיבים רק למי הם בעצמם מצביעים אלא למי הם חושבים שהשכנים שלהם מצביעים (ובכך מרחיבים את קהל המצביעים שסקרו בזמן קצר יותר), עוד שיטה שאיתה עובדה החברת היא ניסיון ליצור אינטימיות עם המשיב מאחר שהתגברות התופעה בה משיבים מביעים דעה שונה מדעתם האמיתית מחשש לאבד את עבודתם, מתחושה בה המראיין שופט את המשיב או לחוות שיימינג ברשתות החברתיות, הפתרון לבעיה זו היא שהמשיבים עונים בעזרת הודעות או באמצעות שימוש במענה קולי (דבר שיחזק את תחושת האנונימיות) או להפך - בשיחות אישיות יותר שיכינו את הקרקע באופן יותר נעים.
היסטוריה
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו ב-2016, קבוצת טרפלגר הייתה חברת הסקרים היחידה שחזתה שדונלד טראמפ יזכה במדינת מישיגן (ואכן בסופו של דבר טראמפ זכה במישגן) ולדברי RealClearPolitics - חברת הסקרים ככמעט היחידה שחזתה באופן מיטבי את זכייתו של טראמפ בפנסילבניה.
במהלך בחירות אמצע הקדנציה שנערכו ב-2018, קבוצת טרפלגר ניבאה במדויק את הניצחון הרפובליקני של רון דה-סנטיס בבחירות למושל פלורידה, בנוסף לכך חזתה החברה את ניצחונו של הרפובליקני ריק סקוט בבחירות לסנאט של ארצות הברית שנערכו באותה שנה ואף ניבאה באופן מדויק שבע מתוך תשע מדינות בשנת 2018 (פלורידה, מישיגן, מונטנה, מיזורי, דקוטה הצפונית, טקסס ווירג'יניה המערבית).
רוחליה קרוס
רוחליה קרוס מרטינס (בספרדית: Rogelia Cruz Martínez; 31 באוגוסט 1940 – 11 בינואר 1968) הייתה מלכת יופי גואטמלית ופעילה פוליטית שמאלנית. קרוס זכתה בתואר מיס גואטמלה בשנת 1958, ולקחה חלק ב, קבוצת הנוער של המפלגה הגואטמלית של העבודה הקומוניסטית, שם הכירה את לאונרדו קסטייו ג'ונסון, מנהיג המפלגה, אשר איתו היא יצרה קשר רומנטי, דבר שבסופו של דבר גרם לחטיפתה ולרצח שלה.
ביוגרפיה
בשנת 1962, היא נלחמה בקבוצה במסגרת גרילה, מלחמה שנעשית על ידי קבוצות קטנות ולא על ידי צבא, ובשנת 1965 נעצרה ונכלאה בכלא עקב אחסון נשק בחווה של משפחתה. לאחר מספר חודשים היא שוחררה מהכלא, והצטרפה ל, קבוצת הנוער של המפלגה הגואטמלית של העבודה הקומוניסטית, שם הכירה את לאונרדו קסטייו ג'ונסון, מנהיג המפלגה, אשר איתו היא יצרה קשר רומנטי.
בדצמבר 1967, קרוס נעצרה בעקבות עבירת תנועה, אך שוחררה לאחר שהמפלגה הגואטמלית של העבודה וארגון הכוחות המזוינים המורדים איימו על השופט שהיה אחראי על התיק. זמן קצר לאחר שחרורה, קרוס נחטפה ולא נראתה עוד בחיים. ב-11 בינואר 1968, גופתה נמצאה עירומה עם סמני עינויים ותקיפה מינית, בגשר ליד אסקואינטלה. מעריכים כי היא נרצחה בעקבות הקשר שלה למפלגה ולג'ונסון. בעקבות הרצח, תקפה המפלגה הגואטמלית של העבודה אנשי צבא אמריקאים, כאשר רצחו שניים מהם ופצעו שלושה.
סמילה
סמילה (אוקראינית: Сміла) היא עיר במחוז צ'רקאסי אוקראינה.
היסטוריה
המידע הקדום ביותר על היישוב נמצא במסמכים של הדוכסות הגדולה של ליטא מ-1542, במקום היה כפר בשם יצקוב-טיאסמינה. בשנות ה-50 של המאה ה-17 החל להופיע השם הנוכחי, סמילה.
ב-1660 סמילה עברה לידיה של האיחוד הפולני-ליטאי. בעקבות פלישות של טטרים וטורקים וקרבות בלתי-פוסקים הצטמצמה אוכלוסיית היישוב.
ב-1773 היא קיבלה זכויות מגדבורג.
בעקבות חלוקת פולין העיר עברה לידיה של האימפריה הרוסית. באמצע המאה ה-19 החלה התפתחות תעשייתית של העיר. ב-1876 העבירו בעיר קו רכבת.
ב-4 באוגוסט 1941 העיר נכבשה על ידי הגרמנים ושוחררה על ידי הצבא האדום ב-29 בינואר 1944.
אוכלוסייה
שינוי אוכלוסייה של סמילה לאורך השנים:
דב אלבוקרק
דב אלבוקרק (נולד ב-11 בדצמבר 1966) הוא רופא ישראלי, סגן מנהל קמפוס בילינסון של המרכז הרפואי רבין בפתח תקווה (אוקטובר 2020).
ביוגרפיה
אלבוקרק נולד באיסטנבול, שבטורקיה, לד"ר מואיז אלבוקרק, רופא משפחה, וסוזי אלבוקרק, מזכירה רפואית. עלה עם משפחתו לישראל בשנת 1970. למד רפואה באוניברסיטת תל אביב במסגרת העתודה האקדמית, ולימודי ניהול מערכות בריאות (MHA) באוניברסיטת בן-גוריון. הוא מומחה ברפואת ילדים ובמינהל רפואי.
שימש כרופא ילדים בכיר במרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל וסגן מנהל בית החולים בילינסון. בשנים 2013 - 2014 היה עוזר רפואי למנכ"ל משרד הבריאות וריכז את הסדרת פרויקט שיתוף מידע (אופק) ואת תחום השיקום הרפואי ועמד בראש ועדה לבחינת פריסת אמבולנסים ביהודה ושומרון.
לימד במסלול "צמרת" – המסלול הצבאי ללימודי רפואה באוניברסיטה העברית ומאז 2014 במועצת הפקולטה לרפואה בבית-הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
תושב הוד השרון. נשוי לעו"ד דורית גרכט אלבוקרק, לשעבר מנכ"לית איקון מחקרים קליניים ישראל, ואב לשלושה בנים.
בין השנים 2014 ל-2020 ניהל את בית החולים השיקומי "רעות" בתל אביב.
שירות צבאי
ד"ר אלבוקרק שירת בחיל הרפואה והגיע לדרגת אלוף-משנה. במהלך שירותו הצבאי ביצע תפקידים רבים, ובהם: מפקד רפואה פיקודי של פיקוד מרכז, וקצין רפואה אוגדתי של אוגדת יהודה ושומרון. במסגרת תפקידו כראש ענף מיון רפואי ורפואה תעסוקתית קידם דיגיטציה של ספר הפרופילים הרפואיים, יזם והוביל תהליכי שיתוף מידע רפואי בין קופות החולים לצה"ל בנוגע למועמדים לשירות ביטחון.
בשנת 2013, השתתף אלבוקרק במשלחת ההצלה של צה"ל לפיליפינים, לאחר אסון הטייפון יולנדה. הוא ניהל את מערך הילדים בבית חולים שדה של חיל הרפואה, במסגרתו טופלו כ-850 ילדים.
The Album (אלבום של דנה אינטרנשיונל)
The Album (בעברית: האלבום) הוא אלבום האוסף השני של הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל. הוא יצא לאור בשנת 1998, על ידי חברות התקליטים ביג פוט רקורדס ופוליגראם רקורדס. מתוך האלבום לא יצאו סינגלים, תוך שביקשו מהקהל ברחבי העולם שלא לרכוש את האלבום, בשל הפצתו השנויה במחלוקת.
הבחורים בסירה (סרט)
הבחורים בסירה (באנגלית: The Boys in the Boat) הוא סרט דרמה אמריקאי בבימויו של ג'ורג' קלוני, המבוסס על ספר באותו שם מאת דניאל ג'יימס בראון, בכיכובם של קאלום טרנר וג'ואל אדגרטון.
The Album (אלבום של דנה אינטרנשיונל)
האלבום הופץ בסמוך ליציאתו של אלבום האוסף, דיווה – האוסף, דבר שהוביל למחלוקת בין אינטרנשיונל ומנהליה לבין חברות התקליטים.
הבחורים בסירה (סרט)
עלילה
ג'ו רנץ, שננטש על ידי משפחתו בגיל צעיר, נאלץ לשרוד ביערות של מדינת וושינגטון, פונה להתאמן בחתירה ומשתתף באולימפיאדת ברלין שהתקיימה בשנת 1936.
The Album (אלבום של דנה אינטרנשיונל)
רקע
במהלך ריאיון הצהירה אינטרנשיונל: "זה מאוד מעצבן. למה להשתמש בשירים ישנים? הם יכולים לקרוא לזה 'השירים הישנים' או משהו, אבל לקרוא לזה 'האלבום'? רק כדי להשמיד אותי. בארץ הם לא היו גאים בי, אני זוכרת שברגע שהם הוציאו כרזה ענקית לראש השנה עם כל האמנים שלהם, הם לא הזכירו אותי. שאלתי למה. הם אמרו כי אני מיוחדת, הם הבטיחו להכין לי כרזה משלי, וכמובן שלא... פתאום הם רוצים להרוויח כסף על הגב". בעקבות המחלוקת, תבעה אינטרנשיונל את הליקון ובית המשפט פסק לזכות אותה ב-100,000 ש"ח.
הבחורים בסירה (סרט)
הפקה
ב-3 במרץ 2011, חברת ויינשטיין רכשה את זכויות הסרט על הרומן כשקנת בראנה אמור לביים ודונה ג'יליוטי וג'ודי הופלנד מפיקות. באוקטובר 2018, Lantern Entertainment (היורשת של חברת ויינשטיין) חתמה על חוזה עם מטרו גולדווין מאייר להפצת הסרט ברחבי העולם. במרץ 2020, פורסם שג'ורג' קלוני יביים ויפיק עם גרנט הסלוב ומארק ל. סמית' יופקד על התסריט.
ליהוק
ב-1 בנובמבר 2021, פורסם כי קאלום טרנר יגלם את ג'ו רנץ. בפברואר 2022 פורסם על ליהוק נוסף, של ג'ואל אדגרטון והדלי רובינסון. קורטני הנגלר וג'יימס וולק לוהקו במרץ, וכריס דיאמנטופולוס לוהק באפריל.
הצילומים החלו במרץ 2022, והיו אמורים להתקיים באולפני הקולנוע ווינרש בברקשייר, כמו גם בלוס אנג'לס ובברלין.
בקבוק מעבדה
בקבוק מעבדה הוא כלי קיבול מעבדתי, אשר עשוי מזכוכית או פלסטיק. גודל הבקבוק נמדד על פי הנפח אותו הוא יכול להכיל. ישנם צורות רבות ונפחים שונים לבקבוקי מעבדה, אך המשותף לכולם זהו גוף רחב וצוואר צר (לעיתים יותר מאחד), שבראשו נמצא פתח הבקבוק. ניתן לאטום את הפתח באמצעות פקק ייעודי, כגון פקק שעם או זכוכית המתאים לפתח. לעיתים ישנה הברגה בצוואר הבקבוק המאפשרת הברגת פקק מתאים, לרוב עשוי מפלסטיק.
הבקבוק משמש למגוון מטרות, ובהן הכנת תמיסות, אחסון, איסוף, מדידת נפחים ועוד. הבקבוק משמש גם לתגובות כימיות ותהליכים נוספים, כגון ערבוב, חימום, קירור, המסה, שיקוע, זיקוק ואנליזה.
סוגי בקבוקים
ניתן לסווג את הבקבוקים על פי ייעודם.
הגבלים חוקתיים
ניתן להשתמש בבקבוקי מעבדה לצורך ייצור סמים. כדי להגביל את נגישות הבקבוקים, ישנן מדינות בארצות הברית אשר אסרו את השימוש בבקבוקי מעבדה בבתי ספר, אלא אם קיבלו היתר מיוחד לכך. מגבלה זו גם כוללת חומרים גלם אשר משמשים לייצור סמים.
דניאל דגן
דניאל דגן (נולד ב-1944) הוא איש תקשורת, עיתונאי וסופר ישראלי המתגורר בגרמניה.
ביוגרפיה
דגן נולד בשנת 1944 בקהיר, בשנת 1952 עבר עם משפחתו לצרפת ושנה לאחר מכן עלה לארץ, הועבר לקיבוץ משמר העמק ושם התחנך, שירת בצה"ל ככתב בעיתון צבאי. לאחר השירות פנה ללימודי מדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב, לאחר סיום לימודיו עבד בעיתון דבר ולאחר מכן היה הכתב המדיני בעיתון מעריב ולאחר מכן עיתונאי הארץ, דגן עבד גם תקופה קצרה עבור גלי צה"ל ובסוכנות הידיעות היהודית. דגן שימש ככתב של רשות השידור (בערוץ הראשון וברשת ב') בגרמניה שם הוא מתגורר בשנים האחרונות, כמו כן משמש כתב העיתון גלובס, לאחר סגירת רשות השידור והקמת תאגיד השידור הישראלי דגן ממשיך בתפקידיו בכאן 11 ובכאן ב.
דגן כתב ספרים בשפה הגרמנית בנושאי ישראל ויחסיה עם שכנותיה.
דגן כותב מאמרי דעות ופרשנות בעיתונים מובילים ובכתבי עת באירופה ומופיע ברדיו ובטלוויזיה בגרמניה. הוא מומחה ליחסי ישראל - אירופה, ומדריך סיורים לישראלים בברלין. דגן חבר באגודת העיתונאים באירופה ובאיגוד העיתונאים הזרים בגרמניה.
אלכסנדרוס גאורגיוס פספאטיס
אלכסנדרוס גאורגיוס פספאטיס (ביוונית: Αλέξανδρος Γεώργιος Πασπάτης בצרפתית: Aléxandre G.Paspati, מאי 1814 כיוס, אז ב - 24 בדצמבר 1891 אתונה, יוון) היה בלשן יווני, רופא בהכשרתו, שחי ופעל בקונסטנטינופול, ונודע כאחד מחלוצי החקר של שפת רומאני ושל תולדותיהם ותרבותם של הצוענים. כתב גם מחקרים בתחום התרבות וההיסטוריה הביזנטית. פספאטיס היה גם אחד מחלוצי האפידמיולוגיה בקונסטנטינופול.
ביוגרפיה
פספאטיס נולד באי כיוס, אז חלק מהאימפריה העות'מאנית, בשנת 1814, כבנם של גאורגיוס פספאטיס ומרוקה לבית סקיליציס. הוא היה הבכור בין 8 ילדים. הילדותו התייתם מאביו. בנסיבות הטבח הגדול באי כיוס בשנת 1822 בגיל 8 נלקח בשבי בטורקיה יחד עם עוד אח ואחות ונמצא על ידי אמו בשוק העבדים של איזמיר (סמירנה). בעזרת וועד הנציבים האמריקאים לשליחויות בחו"ל שוחרר מהעבדות. הגיעה עם אמו לאי מלטה, שם למד זמן מה בבית ספר של האבירים. בהמשך נשלח באונייה יחד עם עוד 11 ילדים לבוסטון בארצות הברית, לשם הגיע אחרי מסע בן 120 יום. הילדים חולקו בין משפחות אומנות של אוהדי יוון ("פילו-הלנים"). פספאטיס הגיע אל משפחה של אדם בשם מרשל פ. ויילד. גם אחותו השתחררה תמורת דמי כופר אולם האח ניקולאוס נשאר בטורקיה. אמן נותרה במלטה. אלכסנדרוס התחנך בפנימייה לבנים "מאונט פלזנט" במכללת אמהרסט וסיים בהמשך תואר ראשון באותה מכללה. לאחר מכן בשנים 1835–1839 למד רפואה באוניברסיטאות פריז ופיזה) סיים בפיזה את התואר ברפואה ב-8 ביוני 1839. בעת לימודיו בפיזה עמד בראש אגודה פילולוגית של הסטודנטים היוונים בעיר. בשנת 1840 חזר לים האגאי לאי סירוס, שבה קיבל ב ב-11 ביולי בעיריית העיר ארמופולוס את האזרחות יוונית. בשנים 1878-1840 חי ועבד פספאטיס בקונסטנטינופול, בירת האימפריה העות'מאנית, הצטיין בעבודתו כרופא בבית החולים היווני "בלוקלי" שב"שבעת המגדלים" והיה למנהל המוסד הזה בשנים 1851–1856. באותה תקופה בשנים 1851 ו-1856 התמודדו תושבי המקום עם מגפות קשות של אבעבועות שחורות. התמנה מפקח על התברואה. כמו כן חקר את ההיסטוריה והתרבות הביזנטית. היה חבר תורם של אגודה לקידום לימודי יוון בצרפת. בשנת 1852 התחתן באי סירוס עם ארגירו וורו (1913-1818), ילידת האי. בשנת 1861 הקים יחד עם מלומדים יוונים אחרים את האגודה הפילולוגית היוונית בקונסטנטינופול. בדליקה ב-5 ביוני 1870 שהרסה חלק גדול משכונת בייולו (פרה), נשרפו עד לאפר גם ביתו וספרייתו העשירה של פספאטיס. ב-1878 התיישב פספאטיס באתונה שבה לימד באוניברסיטה. הוא כיהן כמנהל הראשון של בית החולים הפסיכיאטרי דרומוקטיו. פספאטיס נפטר באתונה בשנת 1891.
חקר שפת הצוענים - רומאני - ותרבותם
תרומתו החשובה ביותר של פספאטיס הייתה בתחום חקר השפה והתרבות של הצוענים באימפריה העות'מאנית, כולל בבלקן ובנסיכויות הרומניות שהיו בנות חסות של העות'מאנים. את מסקנותיו הוא פרסם בספר שלו "עיונים על הצוענים או הבוהמיאנים באימפריה העות'מאנית" (1870). את עבודתו בתחום החל פספאטיס בשנות ה-1850 על ידי לימוד השפה רומאני ואיסוף עדויות וסיפורים מפי צוענים נוודים שחיו בפרברי קונסטנטינופול ובחלק האירופי של האימפריה העות'מאנית. ספרו כולל מבוא, דקדוק קצר של שפת הרומאני, ומילון של השפה הזאת. לספר נספח ובו שישה סיפורים מתוך תריסר שרשם פספאטיס מפי מוזיקאי צועני מיושב בשם לאון זפירי. הסיפורים מובאים במקור ברומאני ותרגום לצרפתית לצידם. פספאטיס שם לב לאחידותם היחסית של ניבי השפה רומאני ולקשרם לשפת הרומאני המדוברת על ידי צועני חצי האי פלופונסוס, מה שנקרא "הגרסה היוונית" של שפת הרומאני. בגלל המורכבות של חקר תולדות הצוענים המפוזרים בארצות רבות, הונחה פספאטיס על ידי העיקרון "ההיסטוריה האמיתית של גזע הצוענים נמצאת בחקר שפתם". פרט לחקר הצוענים, עסק פספאטיס בעיקר חקר העתיקות הביזנטיות.
חקר עתיקות ביזנטיון
יחד עם אפטימיוס אנטוניאדיס חקר פספאטיס את העתיקות הביזנטיות של קונסטנטינופול - בעיקר את שרידי הארמון הגדול של קיסרי ביזנטיון ואת כנסיית איה סופיה.
ספרים
תזכיר על שפת הצוענים הנמצאת כיום בשימוש באימפריה הטורקית (הוצגה בפני החברה האמריקאית למזרחנות) היה ניתוח של התחלואה והתמותה בקרב האוכלוסייה היוונית של קונסטנטינופול, המבוסס על הרישומים של בית החולים בשנים 1833–1859, סקירה ראשונה ביוונית של סטטיסטיקה וטופוגרפיה רפואית. מחקר זה זכה להערכת המזרחן הגרמני אנדריאס דוד מורדטמן בכתב העת גרמני למזרחנות (Zeitschrift der Deutschen Morgenlandischer Gesellschaft)
קישורים חיצוניים
C.Trompoukis, I.Laskaratos Αλέξανδρος Πασπάτης Ο Έλληνας πρωτοπόρος της επιδημιολογίιςστην Κωνσταντινούπολη Στοιχεία από ανέκδοτο χειρόγραφό του Αρχεια Ελληνικη Ιατρικης 2001, 18(6):603–608
תורת הערך (פילוסופיה)
במדעי החברה תורת הערך (באנגלית: Value theory) כוללת גישות שונות הבוחנות כיצד, מדוע, ובאיזו מידה בני אדם מעריכים דברים והאם אובייקט או מושא הערכה הם אדם, רעיון, אובייקט או כל דבר אחר. בפילוסופיה, היא ידועה גם בשם אתיקה או אקסיולוגיה.
באופן מסורתי, חקירות פילוסופיות בתורת הערך ביקשו להבין את מושג "הטוב". במאה ה-20, עבודות מחקר בתורת הערך התייחסו יותר למדעים אמפיריים, ותיעדו מה אנשים מעריכים ומנסים להבין מדוע הם מעריכים אותה בהקשר של פסיכולוגיה, סוציולוגיה וכלכלה.
בכלכלה אקולוגית תורת הערך מופרדת לשני סוגים: ערך מסוג תורם וערך מסוג מקלט. כלכלנים אקולוגיים נוטים להאמין ש'עושר אמיתי 'זקוק לערך שנקבע לצבירה כמדד לאילו דברים היו נחוצים כדי ליצור פריט או לייצר שירות (H. T. Odum, Accounting Environmental: Emerging and סביבתי קבלת החלטות, 1996).
בתחומים אחרים, תיאוריות המציגות את חשיבות הערכים כמשתנה עצמאי אנליטי (כולל אלה שהציגו מקס ובר, אמיל דורקהיים, טלקוט פרסונס ויורגן הברמאס). דוגמאות קלאסיות למסורות סוציולוגיות המכחישות או מפחיתות את שאלת הערכים הן מוסדתיות, מטריאליזם היסטורי (כולל מרקסיזם), ביהביוריזם, תיאוריות מוכוונות פרגמטיזם, פילוסופיה פוסט-מודרנית ותיאוריות שונות מונחות אובייקטיביזם.
ברמה הכללית, יש הבדל בין טובות מוסריות וטבעיות. טובות מוסריות הן אלה שקשורות בהתנהגות של אנשים, בדרך כלל מובילות לשבחים או להאשמה. טובות טבעיות, לעומת זאת, קשורות לחפצים, לא לאנשים. למשל, המשפט "חנה היא אדם טוב" משתמש ב"טוב" בצורה שונה מאוד מאשר בהצהרה "זהו אוכל טוב".
האתיקה מתמקדת בעיקר טובות מוסריות ולא בטובות טבעיות, בעוד שלכלכלה יש דאגה במה שטוב כלכלי לחברה אך לא לאדם אינדיבידואלי והיא עוסקות גם בטובות טבעיות. עם זאת, טובות מוסריות וטבעיות הן רלוונטיות לא פחות לתורת הערך, שהיא כללית יותר בהיקפה.
באתיקה
תיאוריות ערך הן נושא דיון חשוב באתיקה. מספר הבחנות שימושיות נעשו על ידי פילוסופים בטיפול בערך.
ערך פנימי ואינסטרומנטלי
כדאי להבחין בין ערכים אינסטרומנטליים לערכים פנימיים. הבחנה המבוססת על ההבדל בין תכונות פנימיות וחיצוניות. הציג לראשונה על ידי אפלטון ב"רפובליקה", את ה"ערך האינסטרומנטלי", אשר משמש כאמצעי להשיג משהו אחר שהוא טוב (למשל, רדיו טוב מבחינה אינסטרומנטלית כדי לשמוע מוזיקה). דבר בעל ערך מהותי, לעומת זאת, שווה לעצמו, לא כאמצעי למשהו אחר.
פרגמטיות ותורת הערך
ג'ון דיואי (1859-1952) בספרו "תורת ההערכה", כתב שהטוב הוא תוצאה של הערכה אתית ואיזון רציף של "מטרות בטווח ראייה". מטרה בטווח ראייה היא מטרה שאפשר לאמץ אותה, אשר עשויה להיות מעודנת או דוחה, על סמך עקביותה עם מטרות אחרות או כאמצעי למטרות שכבר הוחזקו.
גישתו האמפיריסטית של דיואי מוכיחה הכחשת קיומו של ערך מהותי מוחלט; כלומר אי קבלת ערך פנימי כנכס מובנה או מתמשך של דברים. במקום זאת, דיואי רואה במראה של ערך פנימי תוצר הזוי של הפעילות הערכית המתמשכת שלנו כיצורים מכוונים. בנוסף להכחשת קטגוריות כמו ערך פנימי, דיואי החזיק באותה עמדה ביחס לערכים מוסריים - עבור דיואי, ערכים מוסריים מבוססים גם הם על תהליך למידה, ואף פעם אינם מהותיים או מוחלטים.
תרומה נוספת של הפרגמטיות לתורת הערך היא הרעיון של טובין תורמים עם תנאי תורם. לאלה יש אותן תכונות כמו הדבר הטוב, אך הן זקוקות למאפיין כלשהו של מצב עניינים שלם כדי להיות טוב. לדוגמה, מלח הוא מזון בפני עצמו, אך הוא טוב בהרבה כחלק מארוחה מוכנה. במילים אחרות, סחורות כאלה הן "טובות" רק כאשר מתקיימים תנאים מסוימים. זאת בניגוד לסחורות אחרות, שעלולות להיחשב כ"טובות "במגוון רחב יותר של מצבים.
קאנט: סחורות היפותטיות וקטגוריות
החשיבה של עמנואל קאנט השפיעה רבות על הפילוסופיה של המוסר. הוא חשב על ערך מוסרי כנכס ייחודי וניתן לזיהוי אוניברסלי, כערך מוחלט ולא ערך יחסי. הוא הראה כי סחורות מעשיות רבות טובות רק במצבי עניינים המתוארים במשפט המכיל סעיף "אם", למשל במשפט, "שמש טובה רק אם אינך גר במדבר". יתר על כן, סעיף ה"אם" תיאר לעיתים קרובות את הקטגוריה שבה ניתנה השיפוט (אמנות, מדע וכו'). קאנט תיאר אלה כ"סחורות היפותטיות ", וניסה למצוא "טוב" קטגורי שיפעל על פני כל קטגוריות השיפוט מבלי להיות תלוי בסעיף"אם-אז".
הפילוסופים הקאנטיאנים מאמינים שכל הגדרה כללית של טוב חייבת להגדיר טובין שהם קטגוריים במובן שאליו התכוון קאנט.
בסוציולוגיה
בסוציולוגיה תורת הערך עוסקת בערכים אישיים המוחזקים על ידי קהילה, וכיצד ערכים אלה עשויים להשתנות בתנאים מסוימים. קבוצות שונות של אנשים עשויות להחזיק או לתת עדיפות לסוגים שונים של ערכים המשפיעים על התנהגות החברתית שלהם.
שיטות המחקר נעות בין סקרי שאלונים לתצפית במשתתפים של ניסוי. ניתן לייחס ערכים למאפיינים חברתיים. מה שהקהילה תופסת כמשמעותית עבורם מציין או מפענח את התכונות החברתיות שלהם.
בכלכלה
ניתוח כלכלי מדגיש את הסחורה המבוקשת בשוק ונוטה להשתמש בבחירות הצרכן כראייה (העדפה נגלית) לכך שלמוצרים שונים יש ערך כלכלי. לפי תפיסה זו, מאבק דתי או פוליטי על אילו "סחורות" זמינות בשוק הוא בלתי נמנע, והסכמה על כמה שאלות ליבה על הגוף והחברה והסביבה המושפעות מהעסקה, הן מחוץ לסחורות השוק, כל עוד אינן בבעלותן.
עם זאת, נראה כי סחורות טבעיות מסוימות הן גם טובות מוסריות. לדוגמה, דברים שאמורים להיות בבעלותו של אדם הם אומנם סחורות טבעיות, אך עליהם עשויים להיות טענות מוסריות. לכן יש צורך בהבחנה נוספת: בין טובות מוסריות ובין לא מוסריות. טוב לא מוסרי הוא דבר שרצוי למישהו כזה או אחר; למרות השם ההפוך, הוא עשוי לכלול טובין מוסריים. טוב מוסרי הוא כל דבר ששחקן נחשב מחויב מבחינה מוסרית לשאוף אליו.
כאשר דנים בסחורות שאינן מוסריות, ניתן להבחין בין שימושי לטבע ובין חומרים בשוק (או ערך החליפין שלהם), לעומת סחורות מהותיות וחוויתיות נתפסות לקונה. מודל כלכלי קפדני של כלכלת שירותים משתדל להבחין בין הסחורות לבין ערבויות השירות לשוק, לבין השירות והניסיון של הצרכן.
לפעמים, טובות מוסריות וטבעיות עלולות להתנגש. הערך של "סחורות" טבעיות מאותגר על ידי נושאים כמו התמכרות. סוגיית ההתמכרות מעלה גם את ההבחנה בין טובין כלכליים למוצרים, כאשר טוב כלכלי הוא כל מה שמעורר צמיחה כלכלית. למשל, יש הטוענים כי סיגריות הן "טוב" במובן הכלכלי, שכן ייצורן יכול להעסיק מגדלי טבק ורופאים המטפלים בסרטן ריאות. אנשים רבים יסכימו כי עישון סיגריות אינו "טוב" מבחינה מוסרית, ואינו מטבעו "טוב", אך עדיין מכירים בכך שהוא טוב מבחינה כלכלית, כלומר, יש לו ערך חליפין, למרות שהוא מוצר ציבורי שלילי או אפילו רע לגוף האדם.
בכלכלה אקולוגית תורת הערך מופרדת לשני סוגים: ערך מסוג תורם וערך מסוג מקלט. כלכלנים אקולוגיים נוטים להאמין ש'עושר אמיתי 'זקוק לערך שנקבע על ידי התורם כמדד לדברים הנדרשים לצורך יצירת פריט או יצירת שירות (H. T. Odum, Accounting Accounting: Emerging and קבלת החלטות סביבתיות, 1996). דוגמה לערך מסוג כונס הנכסים הוא 'שווי שוק', או 'נכונות לשלם', שיטת החשבונאות העיקרית הנהוגה בכלכלה נאו-קלאסית. לעומת זאת, תורת הערך של מרקס והתפיסה המתעוררת נתפסים כערך מסוג תורם. תאורטיקנים אמרגיים מאמינים שלתפיסת ערך זו יש רלוונטיות לכל הפילוסופיה, הכלכלה, הסוציולוגיה והפסיכולוגיה, כמו גם למדעי הסביבה.
הכלכלן סילביו גסל הכחיש את תורת הערך בכלכלה. הוא חשב שתורת הערך אינה מועילה ומונעת מכלכלה להפוך למדע, וכי ניהול מטבע המונחה על ידי תורת ערך נידון לעקרות וחוסר פעילות.
סועאד זכי
סועאד זכי (או סועד זאכי, בערבית: سعاد زكي; 1915–2004) הייתה זמרת ושחקנית יהודייה-מצרייה שהתפרסמה בעיקר בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים.
קורות חייה
משפחתה השתייכה למעמד הבינוני, אביה יצחק היה דיין ושם אמה היה בלה. זכי למדה נגינה אצל שניים מהמוזיקאים המפורסמים ביותר באותה תקופה: דאוד חוסני וזכריא אחמד. זכי ביצעה כמה משיריו של ריאד אל סונבאטי, אחד המוזיקאים המצריים הבולטים ביותר בתקופה זו. תחנת הרדיו הממלכתית של קהיר, שהוקמה בשנת 1934, הרבתה להשמיע את שיריה. זכי שיתפה פעולה עם נגן הקאנון המפורסם מוחמד אל-עקאד, והשניים הופיעו יחד במקומות רבים, ביניהם חיפה (בהזמנת ראש עיריית חיפה חסן שוכרי). בתחילת שנות הארבעים הם התחתנו ובשנת 1944 נולד להם בן, משה (מוסטפא). בשנת 1950 עזב מוחמד אל-עקאד את מצריים ועבר לארצות הברית. זמן קצר לאחר מכן הם התגרשו. באותה שנה, עלתה סועאד זכי למדינת ישראל יחד עם בנה. בישראל עבדה זכי בקול ישראל בערבית כזמרת, אך מכיוון שהייתה זקוקה להכנסה נוספת החלה לעבוד כמנהלת מזנון וכמנקה בבנק החקלאות לישראל. בשנת 1983, לאחר מות אשתו השנייה של מוחמד אל-עקאד קתרין, נסעה סועאד לביקור בניו יורק. השניים נפגשו והחליטו לחדש את נישואיהם. בשנת 1989 הזוג החליט לעלות למדינת ישראל, והם עברו לגור בחיפה. בשנת 1993 נפטר מוחמד אל-עקאד ונקבר בבית הקברות המוסלמי בעיר. סועאד זכי נפטרה בשנת 2004 ונקברה בטירת כרמל.
משפחתה
בנה משה הוא פרופסור והיה קצין בכיר בחיל האוויר. נכדה אורי זכי, הוא פעיל זכויות אדם, לשעבר מנכ"ל בצלם בארצות הברית ונציג Human Rights Watch, וכעת נשיא ועידת מרצ ובן זוגה של השרה תמר זנדברג. נכדתה איריס זכי היא יוצרת סרטים דוקומנטריים ופרסמה סרט על סבתה ומשפחתה בשם "מצרים, שיר אהבה" בשנת 2022.
קריירה אמנותית
בנוסף להצלחתה כזמרת, זכי השתתפה בסרטים מצריים, הן כזמרת והן כשחקנית.
סיסטמה דוס אוחוס
דוס אוחוס (בספרדית: Dos Ojos, מילולית: "זוג עיניים"; רשמית סיסטמה דוס אוחוס, Sistema Dos Ojos) היא מערכת מערות מוצפות הממוקמות בצפון טולום, על החוף הקריבי של חצי האי יוקטן, במדינת קינטנה רו, מקסיקו. חקר המקום החל בשנת 1987 ועודנו ממשיך. החלק שנסקר במערכת המערות הוא בהיקף של 82 ק"מ וידוע על 28 כניסות בולענים, שנקראות בשפה המקומית סנוטות.
דוס אוחוס משתרעת במקביל ומצפון למערכת המערות סאק אקטון. דוס אוחוס נמנית עם עשרת, אם לא בין שלוש, מערכות המערות התת-ימיות הארוכות ביותר בעולם מאז שנות ה-80. דוס אוחוס מכילה את קטע המערה הידוע העמוק ביותר קינטנה רו שעומקו 119.1 מטר הנמצא ב"בור" שהתגלה בשנת 1996 על ידי חוקרי המערות שעשו את כל הדרך מהכניסה הראשית כ-1,500 מטר משם. הקטעים העמוקים כוללים את "חדר וקולה", "המעבר מעבר לבסיס הראשי", "חדר ג'יל" ו"מעבר הדור הבא". באוגוסט 2012 דוס אוחוס חוברה בדרך היבשה לסיסטמה סאק אקטון. במרץ 2014 האורך הכולל של המערכת המשולבת הוערך ב-319.05 מטרים.
השם דוס אוחוס מתייחס לשתי סנוטות שכנות המתחברות לתוך חלל מערה גדול מאוד, המשותף בין השתיים. שתי סנוטות אלה נראות כמו זוג עיניים גדולות לתוך קרקע. חקר מערכת המערות במקור החל דרך סנוטות אלה. מערכת המערות התת-קרקעיות של דוס אוחוס הוצגה ב-2002 בסרט IMAX, מסע לתוך מערות מדהימות, וב-2006 ב-BBC/ערוץ דיסקברי בסדרת עולם מופלא. חלקים מהסרט ההוליוודי מ-2005 המערה צולמו במערכת המערות דוס אוחוס.
טמפרטורת המים היא 25 מעלות צלזיוס לאורך כל השנה, והעומק המרבי ליד הסנוטות בדוס אוחוס הוא כ-10 מטרים. המים צלולים במיוחד כתוצאה של מי גשמים שעוברים סינון דרך אבן גיר, ושיש מעט מאוד עפר באזור זה היות שאבן הגיר מאוד טהורה.
עולם החי
ישנם כמה סוגים של דגים חיים במערה, כשהאורך של רובם לא עולה על 10 סנטימטרים, ולפחות שני מינים של שרימפס החי במים מתוקים.
תיירות
הסנוטות של דוס אוחוס הן אתר פופולרי לשנורקלינג ולצלילת מערות בו מבקרים בדרך כלל מאה או יותר תיירים ביום. רוב הצלילות הן בעומק 5–7 מטרים. צלילת המערות המודרכת כוללת על פי רוב שתי צלילות ביום אחד, באורך 45 דקות כל אחת בתוספת מרווח של 60 דקות על פני השטח. ניתן לעבור מתחת למים לתוך סנוטה נוספת סמוכה בשם "מערת העטלף", שגם היא משמשת לשנורקלינג. הראות טובה, ובדרך כלל מוגבלת על ידי האור הזמין מאשר שקיפות המים.
שיא צלילה חופשית
ב-3 בנובמבר 2010, דוס אוחוס אירחה את שבירת השיא של קרלוס קוסטה בצלילה חופשית. קוסטה שחה 150 מטר בנשימה אחת והפך למחזיק שיא גינס על "המרחק הארוך ביותר שנשחה מתחת למים בנשימה אחת (מים פתוחים)".
שיינדל גרין
שיינדל גרין (נולדה כשינדל פרידמן; 1857 - 7 בפברואר 1898) הייתה רעייתו של אביגדור גרין ואמו של דוד בן-גוריון. על אף שנפטרה כשבנה דוד היה בן אחת-עשרה, ניכרת בכתביו האהבה ההדדית והקשר המיוחד בין השניים, אשר ליוו את בן-גוריון בהמשך חייו. המעט שידוע על חייה של שיינדל גרין עולה מכתביו של בן-גוריון ומעדויות וזיכרונות בני המשפחה.
חייה ומשפחתה
שיינדל גרין נולדה בשנת 1857 בעיירה פלונסק אשר בפולין, בת יחידה לאביה דוד יוסף פרידמן, אשר על שמו נקרא דוד בן-גוריון. היא גדלה בעושר ובטיפוח באחוזה של אביה. שיינדל הייתה אישה נמוכת קומה, ובניה היו נמוכים כמוה. יש שראו דמיון אף בתווי הפנים בינה לבין בן-גוריון.
היא נישאה לאביגדור גרין, אשר קיבל את נחלת משפחתה כנדוניה – שני בתים ובוסתן גדול, בקצה "רחוב העזים". נולדו להם אחד עשר ילדים, מהם רק חמישה נשארו בחיים, ובן-גוריון היה הילד הרביעי מביניהם. מסופר, בכתביו של בן-גוריון ובעדויות של קרובי משפחה, כי אנשי העיירה נהגו לקרוא לה 'שיינדל הצדקנית', משום שהייתה ידועה במעשי צדקה וחסד רבים ובניסיון לפתוח את דלתה ולעזור לכל עני ורעב.
כשהייתה בת ארבעים ואחת כרעה ללדת, אך הלידה הסתבכה והתינוק נפטר. לאחר מספר ימים, ב-7 בפברואר 1898, נפטרה שיינדל מהרעלת דם. אביגדור בעלה הבטיח עם מותה כי לא יישא אישה אחרת, אך אנשי החברה קדישא שנכחו בחדר מיהרו להתיר את הנדר. ואכן, לאחר שנתיים נישא אביגדור גרין לאלמנה בשם צביה סביסטובסקי.
שיינדל ובן-גוריון בילדותו
על אף שנפטרה כאשר היה רק בן 11, דמותה של שיינדל הייתה משמעותית בחייו של בן-גוריון. מכתביו עולה כי נשא איתו את אהבתה אליו כל ימיו. מסיפוריו אנו למדים כי הייתה אם מסורה במיוחד. דוד בן-גוריון סיפר שהוא זוכר עצמו יושב לצדה בעודה אורגת בגד, ועוד כי הוא זוכר את "טעם האפונה שהייתה מבשלת אותה אוהב אני עד היום".
בן-גוריון, שכונה בפלונסק בשם חיבה "דובצ'ה", היה ילד חולני ונוטה להתעלפויות. אשר על כן, אמו שיינדל הייתה צמודה אליו והשגיחה עליו בכל רגע. שיינדל ובעלה אביגדור חשדו שיש לחולשתו הרבה של דוד קשר למבנה ראשו הגדול, ואביו לקח אותו לרופא. הרופא בדק את גולגולתו של דוד הקטן, שוחח קצת איתו, ופסק: "מבנה ראשו מעיד על כישרונות גדולים". בן-גוריון עצמו סיפר כי "כנראה הייתה השפעה לדברי הרופא על הורי והתנהגותם עמי. אבא, שהיה חופשי בדעותיו (אך שומר מצוות) רצה שאהיה דוקטור, ואילו אמא חלמה שאהיה רב גדול". מובן שאף בלי קשר לדברי הרופא, ראו הוריו, משפחתו ושכניו שהילד דוד הוא בעל כישורים יוצאי דופן. הוא הצטיין בלימודיו, היה מהיר תפיסה ובעל זיכרון טוב וניצח גדולים ממנו בשחמט כבר בגיל צעיר. מסופר כי שיינדל הייתה מתפארת בבנה, ואומרת "גדל אצלי בן דוד'ל" (כינוי למלך המשיח), כן העידו עליה בני משפחתה שהייתה אומרת להם: "שני בנים חכמים יש לי, אברהם ודוד. על אברהם תדע כל העיר, אבל על דוד ידע העולם כולו".
מותה הפתאומי בעקבות זיהום בלידה המם את דוד, שהיה אז בן אחת עשרה וארבעה חודשים. על כך כתב כי: "מות אמי שיינדל הייתה המכה הקשה ביותר שהוכיתי בילדותי". מסופר כי הוא הודיע לקרובתו שלא יאכל ולא יישן ואמר "כל הזמן אני חושב מה יש בעולם הבא". בשנות בגרותו פקד רבות את קברה, גם כאשר לא גר בפלונסק. הדבר הראשון שעשה בעת ביקוריו היה לעלות לקבר אמו. במכתב תנחומים למכר שאמו נפטרה בשנת 1964, כתב: "שמעתי מה שקרה לך. לי קרה הדבר כשהייתי בן עשר וחצי, וזמן רב מאוד לא יכולתי לשכוח ולהסיח דעתי מן האבדה היקרה הזאת. לילה לילה ראיתי אמא בחלומי, הייתי משוחח אתה ושואל אותה: למה אין רואים אותך בבית? ושנים רבות לא חלף הכאב". לימים, הייתה לבן-גוריון אהבה מיוחדת לאחייניתו, שנקראה על שם אמו שיינדל. שיינדל האחיינית, שכונתה שיינדל'ה, הייתה בתו של אברהם, אחיו הבכור של דוד. היא הייתה צעירה נאה מאוד, תוססת ומלאת חיים. בן-גוריון תכנן להעלותה לארץ ישראל, אך איחר את המועד – פולין נכבשה על ידי הנאצים, ושיינדל'ה נרצחה עם יהודי פולין בשואה.
שיינדל בכתביו של בן-גוריון
על אף שרק מעט מכתביו של בן-גוריון עוסקים באמו, מהמקומות בהם כתב עליה ניכר זיכרון אהבתה אליו והשפעתה על חייו. מלבד אזכוריה בכתביו האוטוביוגרפיים, מוכר אזכורה על ידי בן-גוריון בדבריו בכנסת. אזכור זה מופיע בדבריו על חוק שיווי זכויות האישה, שנאמרו ב-2 ביולי 1951:
השפעתה של שיינדל על בן-גוריון
ניתן לראות את השפעתה של אהבת שיינדל לבן-גוריון במקומות הרבים בהם ביטא הערכה רבה לאם היהודייה וברגישותו לאימהות השכולות. ניתן לראות זאת בקטע מהנאום שנשא בן-גוריון בט"ו בשבט תש"ט, בנטיעת יער בשער הגיא לזכר חללי המלחמה: "...ואתם הורי הגבורים, ובייחוד אתן האמהות היקרות, האם העבריה שהייתה תמיד סמל האהבה, הטוהר והנאמנות ובזכותה עברנו כל מרורות הגלות במשך אלפי שנה...". כפי שניתן לראות, לבן-גוריון היה יחס מיוחד לאמהות היהודיות באשר הן, ועל אחת כמה וכמה לאמהות השכולות. כשנשאל בראיון בשנת 1964, האם ידע פחד בחייו, ענה: "כאשר שלחתי בחורים לפעולה חשבתי על אמותיהם וידעתי שאמא של כל אחד מהם לא אהבה אותו פחות משאמא שלי אהבה אותי וזה לא נתן לי לישון בלילות".
במכתב שכתב באוגוסט 1963 לנחום רז, קשר את רגישותו הרבה לאמהות שכולות עם אהבת אמו שלו:
מדראש
מדראש (בהונגרית: Madaras) הוא כפר במחוז באץ'-קישקון בהונגריה בנפת באצ'אלמאש ליד הגבול הסרבי-הונגרי.
מיקום
הכפר שוכן דרומית לבאצ'אלמאש, על הגבול הסרבי בבאצ'קה הצפונית בתחומי הונגריה. הוא גובל ב"תעלה הראשית הנחש", שבאחד מענפיה הצדדיים הוקם אגם פריספה (Priszpa), מקום דיג פופולרי.
נגישות
ניתן להגיע ליישוב רק בכביש דרך באצ'אלמאש או קטימר, בכביש 5508. ניתן להגיע אליו בסטיה מכביש ראשי 55 דרך כמה הכפרים על הכביש 5505, ואחר כך על הכביש 5508, או בכביש 5503, 5501, ולבסוף שוב בכביש 5508.
קו הרכבת קישקונהלש - באצ'אלמאש - רגצה לשעבר שעבר דרך הכפר בוטל בשנת 1960 והמסילה פורקה כל הדרך מבאצ'אלמאש. בניין תחנת הרכבת הישן ממוקם ברחוב "תחנת הרכבת" (Pályaudvar) ליד בניין טחנת הקמח לשעבר בפינת רחוב סנט אישטוואן (Szent István).
היסטוריה
התיעוד הראשון בכתב של מדראש מתוארך לשנת 1377. אז ראש הקומנים ששלטו באזור מישכן את הכפר, אך הכפר שוחרר מהמישכון במהרה. מדראש היה באותה תקופה עיר שוק. הוא הוענק על ידי זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה למיקלוש קאלאי בשנת 1403, ולאחר מכן היה בבעלותו לזמן קצר של השופט ההונגרי ממוצא איטלקי יליד פירנצה פיפו אוזוראי (בשמו המקורי: Filippo di Stephano Scolari). בשנת 1439 מישכן אלברכט השני, מלך גרמניה את הכפר ליאנוש הוניאדי. מתיאש הראשון, מלך הונגריה העניק את היישוב ליאנוש פונגראץ, לאחר מותו היישוב חזר למתיאש. אולסלו השני, מלך בוהמיה והונגריה העניק את היישוב ליאנוש קורווין. במהלך מרד האיכרים של 1514, חנה כאן הצבא המלכותי בראשות יאנוש בורנמיסה. במהלך הכיבוש הטורקי, בשנים 1580–1582, הוזכר שוב היישוב, שתושביו באותה תקופה כבר היו סלאבים דרומיים שנקראו בהונגרית ראץ (סרבים).
בשנת 1892 נבנה בית ספר של שש כיתות, ובשנת 1895 נבנה בית העירייה מתרומות ציבוריות. על פי מפקד האוכלוסין של שנת 1900 התגוררו 5,658 תושבים ב-1,134 בתים. על פי שפת האם, 5148 היו הונגרים, 500 גרמנים, 6 סרבים, 4 סלובקים. בנוסף לרומים קתולים היו בכפר גם 74 יהודים. באותה תקופה כבר היה במקום סניף דואר, מוסד פיננסי, טחנת קיטור, ופעלה גם חברה קדישא מתוך שלוש אגודות הקבורה. ברחובות הכפר הרחבים היו כמה בניינים יפים, כולל בית אחוזה עם גינת נוי. בין השנים 1919–1921 הייתה מדראש תחת כיבוש צבאי סרבי. גבול המדינה החדש על פי חוזה טריאנון סימן את גבול הכפר כך ש-570 בעלי קרקעות מצאו כ-6,200 דונם מאדמותיהם בסרביה, אותם יכלו לעבד באישור סרבי עד סוף שנות ה-40 של המאה ה-20. בשואה האוכלוסייה היהודית המעטה של הכפר גורש למחנות ההשמדה.
ברחש (הוצאת ספרים)
ברחש היא הוצאת ספרים לא־מסחרית, המתמחה בספרי שירה וקומיקס.
ההוצאה נוסדה ב-2016 על ידי המשוררים ערן הדס ודניאל עוז על מנת לאפשר במה לשירה לא לירית ולקומיקס אלטרנטיבי, ורואים בה אור ספרים בעברית ובאנגלית.
הוקרה
שני ספרי קומיקס שיצאו לאור בהוצאה, "GANG" ו-"Hideout", היו מועמדים לפרס הקומיקס האלטרנטיבי בפסטיבל אנגולם.
Hands to Myself
Hands to Myself הוא שיר של הזמרת האמריקאית סלינה גומז. השיר יצא לאור ב-26 בינואר 2016 כסינגל השלישי מתוך אלבום הסולו השני של גומז, Revival.
גומז חשה שהיא כבר התייחסה לנושאים הרצויים שלה באלבום, אך רצתה חומר נוסף שיהיה רענן מנוקדת מבט נשית. השיר תואר על ידי גומז כ"תאונה יפה" ו"כנראה השיר הטוב ביותר באלבום". השיר זכה להצלחה בעולם והגיע למקום ה-7 במצעד האמריקאי בילבורד הוט 100 והגיע למקום ה-5 בקנדה וניו זילנד ונכנס לעשירייה הפותחת של יותר מ-10 מצעדים בעולם. השיר מכר למעלה ממיליון עותקים בארצות הברית.
נכון ליוני 2020, השיר עומד על למעלה מ-500 מיליון השמעות בפלטפורמת הזרמת המוזיקה, ספוטיפיי.