cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרד המאג'י מאג'י
אחרית דבר
בכינוס שנערך בברלין במלאת 100 שנה למרד טענו היסטוריונים מטנזניה, ובהם פרופסור צ'צ'גה (C.S.L. Chachage) מהחוג לסוציולוגיה באוניברסיטת דאר א-סלאם, כי השיטות בהן השתמשו הגרמנים לדיכוי האוכלוסייה המקומית בשטחי אפריקה המזרחית הגרמנית, כולל רציחות המוניות, השמדת יישובים וקהילות שלמות, גירוש המוני ויצירת "אדמה חרוכה", מחנות ריכוז שהקימו בנמיביה ופשע השמדת עם, מובילים לקשר ישיר בין הקולוניאליזם הגרמני לאידאולוגיה הנאצית.
בפברואר 2006, העלה ד"ר ברטרם מפונדה (Dr. Bertram Mapunda), ראש המחלקה להיסטוריה באוניברסיטת דאר א-סלאם, את הדרישה שגרמניה תתנצל ותשלם פיצויים לטנזניה בשל הפשעים שביצעו הגרמנים במהלך דיכוי מרד המאג'י מאג'י, בעקבות התקדים שבו הכירו בדצמבר 2005 הגרמנים באחריותם לפשעים דומים שביצעו נגד שבטים בנמיביה ב־1905, והעבירו סיוע כספי בסך 23.5 מיליון דולר לממשלת נמיביה, במה שנחשב למעין פיצויים.
יחס הגרמנים כיום לדיכוי המרד
ב־27 בפברואר 2006 כונסה בעיר סונגאה (Songea) בטנזניה עצרת לציון 100 שנים לדיכוי מרד המאג'י מאג'י. ביום זה הוצאו להורג באותו מקום אחרוני המנהיגים של המרד ונקברו בסונגאה בקבר אחים. את גרמניה ייצג באירוע שגרירה בטנזניה, רינגה, שכינה את האופן בו דיכאה גרמניה הקולוניאליסטית את המרד "דיכוי ברוטלי ובלתי מתקבל על הדעת". הוא כינה את אירועי התקופה "אחד הפרקים השחורים ביותר בהיסטוריה הקולוניאלית של גרמניה". הוא אמר כי "אין הצדקה ואין תירוץ לדיכוי הרצחני ולעונש הקולקטיבי מצד הגרמנים". השגריר הזכיר כי כתוצאה מהדיכוי יותר אנשים מתו מרעב מאשר בשדה הקרב. "הזהות הקולקטיבית של גרמניה המודרנית בנויה על ההנחה שאומה תוכל להבטיח את עתידה רק אם תהיה מודעת לעברה. בהקשר הזה מלחמת המאג'י מאג'י תישאר תמיד חקוקה בזיכרון הקולקטיבי של גרמניה כדוגמה נוספת לחוסר אנושיות, שאסור שתקרה שוב".
למרות דברים אלה גרמניה מעולם לא התנצלה על פשעי הקולוניאליזם הגרמני באפריקה המזרחית הגרמנית, למרות התנצלותה על רצח העם של ההררו והנאמה בדרום מערב אפריקה באותה תקופה. יחד עם זאת גרמניה מעבירה כ-50 מיליון יורו מדי שנה לטנזניה.
גורמים גרמניים ממשלתיים מקפידים לכנות את מרד המאג'י מאג'י "מלחמה" (Krieg) ולא "מרד" (Aufstand), מה שמצייר תמונה מעוותת כאילו מדובר בעימות בין שני כוחות צבאיים, ולא במרד של ילידים נגד כובש זר, ובכך עוררו לא פעם מחאות בטנזניה. הטנזנים מקפידים לציין כי מדובר במרד של כוחות לא שקולים נגד הכובש הקולוניאליסטי.
טאווי רייוואס
טאווי רייוואס (באסטונית: Taavi Rõivas; נולד ב-26 בספטמבר 1979) הוא כלכלן ופוליטיקאי אסטוני. רייוואס הוא חבר פרלמנט שכיהן כראש ממשלת אסטוניה בשנים 2014–2016 וכשר לענייני רווחה בשנים 2012–2014. הוא חבר מפלגת הרפורמה.
ביוגרפיה
התחנך בבית הספר למינהל עסקים וכלכלה של אוניברסיטת טרטו בשנת 2002. כיהן במשך זמן מה כיועצם של שרי הממשלה; עד 2003 היה יועצו של שר המשפטים, מארט ראסק, ובשנת 2004 היה ליועצו של שר התרבות וההשכלה, פול-אריק רומו.
הוא חבר מפלגת הרפורמה מאז 1998. בשנים 2005–2007 היה חבר במועצת העיר טאלין, ומאז 2007 היה לחבר בבית הנבחרים האסטוני. ב-2009 מונה ליושב ראש ועדת הכלכלה, ומ-11 בדצמבר 2012 עד 26 במרץ 2014 כיהן כשר לענייני רווחה.
ראש ממשלת אסטוניה
עקב התפטרותו של אנדרוס אנסיפ מתפקיד ראש ממשלת אסטוניה, נשיא המדינה, טומאס הנדריק אילווס, הטיל עליו את מלאכת הרכבת הממשלה. ב-26 במרץ 2014 החל את כהונתו כראש הממשלה וב-1 במרץ 2015 נבחר שנית לתפקיד אחרי שמפלגתו זכתה בבחירות לפרלמנט. ב-9 בנובמבר 2016, לאחר שסירב לקריאה של שותפותיו לקואליציה ה-IRL והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית להתפטר, הוא הפסיד בהצעת אי-אמון בפרלמנט האסטוני. בעקבות כך ב-23 בנובמבר הוקמה ממשלה חדשה בראשותו של יורי רטס ממפלגת המרכז ביחד עם IRL והסוציאל-דמוקרטים.
משפחתו
חי בזוגיות עם הזמרת לואיסה וארק, ולשניים בת משותפת (נולדה ב-2009).
מקאלאן
מקאלאן (The Macallan) היא מזקקת ויסקי סקוטי סינגל מאלט הנמצאת בספייסייד שבמוריי בצפון הרמה הסקוטית.
היסטוריה
מזקקת מקאלאן הוקמה בשנת 1824 על ידי אלכסנדר רִיד והעסיקה בתחילת דרכה 7 עובדים אשר ייצרו כ-25,000 ליטר ויסקי, שנמכר בכדי חרס שהכילו 5 ליטרים.
בשנת 1845 בוטל המס על הזכוכית שהיה בסקוטלנד ואז הוחל שיווק בבקבוקי זכוכית.
לאחר שהלך ריד לעולמו בשנת 1847, הועברה המזקקה לבנו ולאחר שהבן נפטר התחלפו כמה בעלים עד שהמזקקה נרכשה על ידי ג'יימס סטיוארט, שהחל בה בתהליכי שיפור וייעול, שהמשמעותי שבהם הוא יישון הוויסקי הגולמי בחביות עץ אלון.
בשנת 1999 נמכרה חברת 'היילנד דיסטילרס', שבבעלותה הייתה מזקקת מקאלאן ב-601 מיליון ליש"ט ל'קבוצת אדרינגטון' אשר שמרה על תהליך ייצור הוויסקי.
ביוני 2018 נפתחו המזקקה החדשה ומרכז המבקרים של מקאלאן באיסטר אלצ'יז.
ייצור הוויסקי
מקאלאן הוא סינגל מאלט המשמש גם כמרכיב בייצור מותגי בלנדד מאלט, כגון שיבס ריגל.
הוויסקי מיוצר מזן אחד של שעורה הנקרא 'Golden Promise' ומשמרים.
בחברה כמאתיים עובדים, מהם מועסקים בייצור הוויסקי עצמו תשעה בלבד במשמרות סביב השעון כשבכל משמרת שני עובדים.
מותגים
מקאלאן נחשב לוויסקי יקר במיוחד ואף מחזיק בשיא גינס לוויסקי היקר ביותר שנמכר במכירה פומבית.
חלק ממותגי ויסקי מקאלאן הם:
מוסף (עיתונות)
בעיתונות, מוּסף הוא קונטרס בעל אופי מוגדר, חלק מעיתון.
עם התרחבות העיתונות הכתובה, העיתון, שהיה מקשה אחת, החל להתפצל. טעם אחד לפיצול הוא כלכלי. אנשים שונים יכולים לקרוא במקביל חלקים שונים של אותו עיתון. שיקול זה נעשה רלוונטי במיוחד עם הגעת העיתונים לבתים, כאשר חוויית הקריאה נעשתה משפחתית.
מוספים עשויים להיות מוגדרים לפי נושא, כמו מוסף כלכלי, מוסף תיירות, וכן לפי פילוח דמוגרפי, כמו מוסף לנוער או לילדים, מוסף לנשים. מוספים עשויים להופיע בתדירות משתנה: מוסף יומי, מוסף שבועי. לצד מוספים קבועים מופיעים מוספים מיוחדים בחגים ובאירועים מיוחדים. בדרך כלל, מוסף, בשונה ממגזין, לא יודפס בנייר כרומו. לצד מוספים בעלי תוכן עיתונאי מופיעים מוספים של תוכן שיווקי.
לעיתים מתקיימת בתוך אותו עיתון עצמו תחרות בין מוספים שונים על הבמה בה יתפרסמו ראיונות מבוקשים וסקופים. בדרך כלל לכול מוסף יש עורך וקו עיצובי מגובש. מוספים צוברים קהל קוראים. בשנת 2007 ביטל עיתון הארץ את המוסף חלק ב', בו מופיעים עמודי הדעות. הדבר עורר ביקורת, בין היתר, בקרב הקוראים. בשנת 2008 הושב המוסף.
בישראל, למשל, כולל היומון "ידיעות אחרונות" בימים ראשון עד חמישי שלושה מוספים קבועים (בנוסף לבסיס עיתון, העוסק בחדשות): מוסף כלכלי, מוסף ספורט ומוסף מגזיני ("24 שעות").
קישורים חיצוניים
מוטי נייגר וקרני רימר-צרי (2011). המלחמה שלא הייתה בחדשות: "לאומיות קבוצת הפנים" ו"לאומיות קבוצת-החוץ" במוספי העיתונות היומית בישראל בתקופת מלחמת לבנון השנייה. עיונים בשפה וחברה 3(2): 113-86.
תור עדיפויות
במדעי המחשב, תור עדיפויות (או, בשם אחר, תור קדימויות, באנגלית: Priority Queue) הוא מבנה נתונים מופשט המיישם לוגיקת תור, אך אינו מבוסס כתור רגיל על סדר הכניסה בלבד (באנגלית: FIFO - First In First Out), אלא הוא מבוסס על קוד עדיפות (באנגלית: priority), המסופח לאובייקט המוכנס לתור וככל שערך קוד העדיפות של האובייקט גבוה יותר (לפי סדר מלא כלשהו על קבוצת הערכים המשמשים לסמן את העדיפות), כך יקודם מקומו בתור (מיד עם כניסתו).
פעולות על מבנה הנתונים
תור עדיפויות תומך בפעולות הבאות:
אפשר להגיד שתור פשוט הוא מקרה פרטי של תור עדיפויות, כשהעדיפות נקבעת לפי סדר ההכנסה לתור. באופן דומה, מחסנית היא מקרה פרטי של תור עדיפויות. עם זאת, בפשטות ההגדרה של העדיפות במקרים של תור ומחסנית מאפשרים מימוש יעיל יותר מזה של תור עדיפויות כללי.
ניתוח סיבוכיות
בניגוד לחלק ממבני הנתונים הפשוטים יותר, הסיבוכיות של פעולות בתור עדיפויות היא תלוית מימוש. בחירת המימוש בדרך כלל תלויה בצרכי המערכת. המימושים הנפוצים ביותר הם:
ישנם אלגוריתמים למימוש תור עדיפויות המאפשרים ביצוע כל הפעולות בסיבוכיות, ו, אך הם מורכבים יותר, ודרישות הזיכרון שלהם לא מצדיקות לרוב שימוש בהם.
שימושים נפוצים
דוגמאות לשימוש במבנה הנתונים:
סופרבוס (להקה)
סופרבוס (בצרפתית: Superbus) היא להקת פופ רוק צרפתית שנוסדה בשנת 1999. המילה "סופרבוס" לקוחה מהשפה הלטינית ופירושה "נפלא" או "נהדר".
ההיסטוריה של הלהקה
להקת סופרבוס הוקמה בשנת 1999 על ידי הזמרת ז'ניפר עייאש, שבשובה מטיול בארצות הברית חיפשה נגנים ללהקה, הגיטריסט מישל ג'ובנטי והבסיסט פרנסואה אבן שניגנו יחדיו בלהקה אחרת. מאוחר יותר הצטרפו לשלישייה הגיטריסט פטריס פוקון והמתופף גיום רוסה שבשנת 2005 הוחלף בגרג ז'אק, המתופף הנוכחי של הלהקה.
בשנת 2002 יצא אלבומה הראשון של הלהקה תחת השם "Aéromusical". כעבור שנתיים, בשנת 2004 יצא האלבום השני "Pop'n'Gum" שהופק על ידי דייוויד סלסדו, ובשנת 2006 יצא אלבומה המצליח ביותר של הלהקה עד כה, תחת השם Wow.
הלהקה זכתה בפרס הצרפתי בטקס פרסי המוזיקה של ערוץ MTV האירופאי בשנת 2005.
בועז (פירושונים)
{{פירושונים| אישים: אחר:
ראו גם
}}
צוענים
צוענים או בני רומה הם אחד המיעוטים האתניים הגדולים באירופה.
צוענים הם עם נוודים הנפוץ בעיקר באירופה, שמוצאו בתת-היבשת ההודית. בני עם זה מכונים גם בשמות "רומים", "רומאנים", "סינטי", "ציגנר" ועוד. השם רום, המועדף עליהם, משמעו בשפתם "בן אדם". חוקר תולדות הצוענים הבריטי אנגוס מק'קיי פרייזר מצא שהמילה דום בשפה הפרסית ובשפה הארמנית המילה לום, הן בעלות משמעות זהה.
ההערכה המקובלת היא כי מקור הצוענים בצפון הודו. השושלת הע'זנווית פלשה להודו בראשית האלף השני ומשערים, שמסיבה זו עזבו הצוענים את מולדתם ויצאו לנדודים. בכתב יד של נזיר גאורגי בהר אתוס מוזכר שבשנת 1054 הגיעו לקונסטנטינופול הרבה "athinganoi (άσίγγανοι)", שהיו ידועים כקוראי עתידות ומכשפים. הצוענים בלטו באירופה באורח חייהם הנוודי, בגון עורם הכהה ובשפתם השונה מאוד מהשפות האירופאיות והקרובה לסנסקריט. הבדלים אלה שימשו פעמים רבות כסיבה ליחס העוין ולעיתים אף גזעני כלפיהם, שכלל צווי גירוש רבים. עוינות זו הגיעה לשיאה במלחמת העולם השנייה, בה השמידו הנאצים מאות אלפי צוענים. בימינו חלק לא מבוטל מן הצוענים התיישבו במקומות קבע וחלקם אף התבוללו בעמים שבקרבם חיו.
ההערכות בדבר אוכלוסיית הצוענים בעולם בעשור השני של המאה ה-21 נעו בין 10 ל-25 מיליון בני אדם, כ-10 מיליון מתוכם באירופה. גיבוש הערכה אמיתית ואמינה למספר בני הרומה בעולם מהווה אתגר לחוקרים, מכיוון שחלק מבני הרומה אינם מזדהים ככאלה במפקדי אוכלוסין בגלל חששם מאפליה גזעית, וכן בגלל האופי הנוודי המסורתי שלהם.
שפת הרומאני היא שפתם של הצוענים, וכ-5.5 מיליון מבני הרומה דוברים אותה. הרומאני שייכת לענף ההודי-ארי של קבוצת השפות ההודו-איראניות ממשפחת השפות ההודו-אירופיות.
מקור השם
בעברית, הכינוי הנפוץ לבני רומה הוא "צוענים". ישנם שלושה מקורות לשם העברי הזה: ראשית, בעבר סברו כי מוצא בני רומה הוא במצרים, וכך למשל השם באנגלית (Gypsy) פירושו "זה שבא ממצרים" (Egyptian), ובשם העברי ישנה רמיזה לעיר צוען שהייתה במצרים העתיקה. שנית, השם "צוענים" נשמע בדומה לכינויים בשפות אירופיות רבות (כך בגרמנית: "צִיגוֹיְנֵר", או ברוסית: "צִיגַן"). שלישית, הוראת השורש צע"נ בעברית היא 'עקר', 'נדד' (כך ב: 'אהל בל יצען'), דבר המאפיין את בני רומה כעם הנודד ממקום למקום. הראשון שהשתמש בעברית בשם צוענים ככינוי לבני רומה היה מנדלי מוכר ספרים בחיבורו "תולדות הטבע" (1866).
חלק מבני רומה מכנים עצמם "רומה" (Roma או Rroma ברבים, ו-Rom או Rrom ביחיד), וכינוי זה נחשב כיום לתקין פוליטית ומועדף על החלופות המוטעות מבחינה היסטורית, ואשר זכו עם השנים לאופי שלילי, אולם בסקרים שנערכו בקרבם נמצא שמרביתם, בעיקר אלה שלא דוברים את שפת רומאני, מעדיפים לכנות עצמם בשם "ציגאני" או בשם הקבוצה המסוימת, אורסרי או ביישי.
היסטוריה
מקורם של בני רומה בתת-היבשת ההודית, ככל הנראה מאזור צפון-מרכז הודו, ייתכן שבאזור מדינות ראג'סטאן ופנג'אב של ימינו. אלו החלו להגר צפון-מערבה בסביבות המאה ה-11, והגיעו לאזור איראן. למערב אירופה הגיעו לראשונה במאה ה-15, ישנן עדויות לכך שהם נמצאו בחבל הבלקן במזרח אירופה כבר בראשית המאה ה-14.
בני רומה נהגו להציג את עצמם כנוצרים, ולעיתים אף ככאלה שנמצאים באמצע מסע עלייה לרגל. בעקבות כך רבים מחבורות בני רומה היו מוגנים באמצעות כתבי חסות שנתנו להם השלטונות המרכזיים.
המקצועות המסורתיים בהם עסקו הצוענים היו רוכלות, עבודת מתכת, סחר בבהמות ובידור, כגון נגינה וריקוד (לדוגמה הריקוד הספרדי-צועני פלמנקו).
החל משלהי המאה ה-15 ניתן למצוא תיאורים שליליים של בני רומה מפי יושבי הקבע, והם תוארו לעיתים כגנבים, רמאים, בורים, בטלנים, עובדי אלילים, מזוהמים, מגלי עריות, גנבי ילדים ועוד. גילויי העוינות כלפי בני רומה מצד האוכלוסייה המקומית ומצד השלטונות הלכו וגברו, עד כדי מתן צווי גירוש. צו הגירוש הראשון הוצא על ידי הרייכסטאג הקיסרי הגרמני בשנת 1497. שנים ספורות לאחר מכן ניתנו צווים דומים בספרד, בפורטוגל, בערי המדינה של איטליה ובצרפת. באנגליה צו הגירוש הראשון הוצא ב-1530, ובסביבות השנים האלה הוצאו צווים דומים באירלנד, בהולנד, ובארצות סקנדינביה. העונשים שניתנו למפירי צווי הגירוש, גברים ונשים כאחד, כללו גילוח שיער הראש, מלקות, כריתת אוזן אחת או שתיים, מאסר עם עבודת פרך וכיוצא בזאת. בני רומה שנתפסו הוגלו לעיתים לקולוניות.
לא תמיד קוימו צווי הגירוש במלואם, ולכן לאורך השנים ניתנו כמה וכמה צווים. אף על פי כן, בסופו של דבר, במחצית המאה ה-18 נותרו בני רומה בכל מדינות מערב אירופה, למעט בהולנד (אליה חזרו בני רומה מרומניה במחצית המאה ה-19). הסיבות לכישלונם החלקי של צווי הגירוש נבעו מיכולת מוגבלת של השלטון המרכזי לאכוף את הצווים, ומנטילת שוחד מצד כוחות השיטור. בנוסף, למרות יחסה העוין כלפי בני רומה, האוכלוסייה המקומית הייתה זקוקה לשירותיהם המקצועיים כגון נפחות.
מאמצע המאה ה-17 חל שינוי הדרגתי ביחס השלטונות כלפי בני רומה. ממדיניות גירוש, עברו השלטונות למדיניות של הטמעה. מדיניות זו הייתה קשוחה למדי, ובאוסטרו-הונגריה, לדוגמה, נאסר על בני רומה להינשא בינם לבין עצמם, נאסר עליהם לדבר בשפתם, להאזין למוזיקה שלהם ועוד. בני רומה סירבו למדיניות ההטמעה ורובם לא נטמעו.
מלחמת העולם השנייה
שיא הרדיפות כנגד בני רומה התרחש במהלך מלחמת העולם השנייה, שבה השמידו הנאצים, על פי מרבית ההערכות, בין 220,000 לחצי מיליון בני רומה במחנות הריכוז ועל ידי האיינזצגרופן. יש חוקרים שאף טוענים כי מספר זה גבוה יותר, ומגיע עד ל-1.5 מיליון בני אדם. מספרם המדויק של הצוענים שהושמדו אינו ידוע, כיוון שלקהילות הצועניות חסר ברוב המקרים רישום אוכלוסין מסודר.
ב-3 בינואר 1936 הורחבו חוקי נירנברג והוחלו גם על הצוענים; כמו מן היהודים, גם מן הצוענים נשללה זכות ההצבעה ב-7 במרץ 1936. החל באותה שנה נשלחו צוענים גרמנים למחנות ריכוז, שם הם סומנו כ"יסודות אנטי-סוציאליים", ביחד עם חסרי-בית וזונות. יום הזיכרון להשמדת הצוענים (בשפת הרומני "פוראג'מוס") מצוין בעולם מדי שנה ב-2 באוגוסט, היום שבו, בשנת 1944, חוסל מחנה הצוענים באושוויץ וכל יושביו הובלו לתאי הגזים.
צועני אירופה גם השתתפו במלחמה כחיילי מדינות שונות. לדוגמה, צועני ברית המועצות השתתפו בלחימה בתור צוותי חי"ר, טנקים, נהגים, טייסים, תותחנים, רופאים. למחתרות רבות הצטרפו צועני צרפת, בלגיה, סלובקיה, ארצות הבלקן, רומניה והונגריה.
אך מאפיינים אתניים של הצוענים היה אפשר לראות אפילו בתקופה הזאת. כך, ותיק מלחמה ובהמשך עורך דין ידוע, יעקב אייזנשטאט הזכיר, וציין את רצונם הבלתי נלאה של חיי נוודות, במקרים של עריקה המונית של הצוענים.
צוענים כיום
כיום חיים שבטי בני רומה בעולם כולו, בייחוד באירופה, שם הם מהווים את המיעוט הגדול ביותר (כ-12 מיליון איש). חלקם דוברים, פרט לשפת המקום, גם בשפה רומאני (אין קשר לשפתה של מדינת רומניה או לקבוצת הלשונות הלטיניות הקרויות גם כן רומאניות), שהיא שפה המשתייכת לשפות ההודו-אירופיות. גם כיום סובלים הצוענים פעמים רבות מביטויי שנאה וגזענות מקרב האוכלוסייה המקומית במקומות מושבם. באוגוסט 2010 נטען כי גירוש צוענים השוהים בצרפת שלא כחוק אל מדינת המקור שלהם, רומניה, נובע מגזענות.
התרבות הצוענית
הצוענים ידועים במוזיקה הצוענית, המאופיינת בקצביות ובשימוש בכינור, בגיטרה קלאסית ובכלי נשיפה. סגנון זה השפיע בין היתר על התפתחות מוזיקת הג'אז. הם גם נודעו בסגנון הריקוד הצועני הייחודי. לדוגמה, הפלמנקו הוא ריקוד ספרדי-צועני, הנחשב לאחד המחולות הסוחפים, מלאי התשוקה והמסתורין בכל רחבי אירופה. השפעת הריקוד הצועני מתבטאת גם בריקוד הבולרו הספרדי.
סמלים לאומיים
ב-8 באפריל 1971 התקיים בלונדון הקונגרס העולמי הראשון של הצוענים. כתוצאה מהקונגרס הייתה הכרה של בני רומה עצמם כאומה לא-טריטוריאלית בעולם ואימוץ סמלים לאומיים: הדגל וההמנון. 8 באפריל נחשב כיום הצוענים.
ייצוג צוענים בתרבות
ייצוגים ספרותיים של הצוענים קיימים כבר מהמאה השש-עשרה ביצירותיו של שייקספיר "חלום ליל קיץ" ו"כטוב בעיניכם" ומאז ועד תקופתנו מופיעים ביצירות שונות מציור ועד קולנוע.
אמונות טפלות רבות ייחסו לבני רומה יכולות על-חושיות ועיסוק בכישוף. אלו מתבטאים בסטריאוטיפ המפורסם של הצוענייה מגדת העתידות. יש המייחסים להם את המצאת קלפי הטארוט. בעת העתיקה נחשבו הצועניות למכשפות עקב מראן המיוחד ועיסוקן בקסמים ובלוליינות.
פעמים רבות, התיאורים באומנות של הצוענים, עושים רומנטיזציה לנראטיב הצועני לגבי יכולתם לנבא עתידות ואופיים העצבני והתשוקתי יחד עם אהבתם לחופש שלא ניתנת לביות והרגליהם הקרימינליים. יצירות ידועות שמייצגות גישה זו הן "כרמן" בנובלה של פרוספר מרימה ועיבוד היצירה באופרה של ג'ורג' ביזה. "הגיבן מנוטרדאם" של ויקטור הוגו וכן La Gitanilla של מיגל דה סרוונטס מייצגים אף הם גישה זו. ביצירתו של הוגו בא לידי ביטוי גם החשש ממעשי הכישוף אשר יכלו כביכול לעשות הצוענים. רומנטיזציה משמעותית עברו הצוענים גם באמנות בברית המועצות. דוגמה קלאסית לכך היא הסרט "מלכת הצוענים" משנת 1975. תיאור אקטואלי וריאליסטי יותר של צוענים מהבלקן, ניתן לראות בסרטיו של אמיר קוסטריצה כאמור, "חתול שחור חתול לבן" וכן בסרטו "שעת הצוענים". בסרטים אלו נשמר הדיאלקט המקורי של הצוענים אך חזרו לקלישאות הצועניות הידועות של צוענים אשר עוסקים בכישוף ופשע. תיאור אותנטי נוסף של הצוענים ביוגוסלביה ניתן לראות בסרט משנת 1967 "פגשתי צוענים מאושרים". בשנת 2007, עם עליית הטלנובלה "כמעט מלאכים" מאת כריס מורנה, הוצגה לראשונה דמותה של חסמין רומרו, בגילומה של אאוחניה סוארס, נערה צעירה בעלת שורשים צועניים המתבטאים בכישרונה בריקוד הפלמנקו וריקודים צועניים אחרים וכן בחיזיונות על העתיד. במסגרת פס-קול העונה הראשונה של הסדרה, קיבלה חסמין שיר סולו בשם "מלכה צוענייה" שכולו בסגנון פלמנקו.
צוענים בישראל וברשות הפלסטינית
בישראל, ובעיקר בשטחי הרשות הפלסטינית (השומרון ועזה) חיה קהילה קטנה של בני רומה מוסלמים דוברי ערבית ובעלי אזרחות ירדנית; מעמדם בישראל מוגדר כתושבי קבע ולאומם כערבים. הקהילה בישראל מונה כ-200 משפחות, רובם משכונת באב אל חוטה שבמזרח ירושלים, ליד שער הפרחים. בני הקהילה חיים בתת-תנאים: רובם מובטלים וחיים על קצבאות הביטוח הלאומי בלבד, אינם משכילים וחלקם אף אינם יודעים קרוא וכתוב. שיעור הילודה אצל בני רומה הישראלים הוא גבוה והם מתחתנים בגיל צעיר ובתוך הקהילה בלבד, לפעמים אף בתוך המשפחה, כדי לשמור על המעמדות והמבנה המסורתי ולכן חלק מהילדים הצוענים סובלים ממחלות תורשתיות, מומים ונכויות.
מכינה קדם-צבאית בני ציון
מכינה קדם-צבאית בני ציון הייתה מכינה קדם-צבאית אשר הוקמה בשנת 2007. בעקבות אסון נחל צפית הופסקה פעילות המכינה בשנת 2018.
למכינה היו שתי שלוחות: בתל אביב-יפו ובפרדס חנה. חזון המכינה הוא גיבוש זהות יהודית-ישראלית-ציונית, חינוך לערכי המחויבות, מסירות, המעורבות והאכפתיות, והכנה מנטלית ופיזית לקראת הגיוס לצה"ל ורצון להשפיע רבות מתוכו. מקים המכינה ומי שעמד בראשה בשנות פעילותה היה יובל כאהן. לאחר אסון נחל צפית מונתה הטייסת במיל' ואשת העסקים שירה אטינג למנכ"לית העמותה אך התפטרה מתפקידה לאחר כשנה כשנודע שהמכינה לא תוכל לחדש את פעילותה כמכינה קדם צבאית.
עמותת בני ציון ובתוכה המכינה בתל אביב-יפו קרויה על שמו של רב-טוראי, לוחם יחידת מגלן שנהרג באוגוסט 2006. העמותה הוקמה על ידי הוריו, בני משפחתו וחברים נוספים, כאשר יובל כאהן מונה להקים ולעמוד בראש המכינה. המכינה הייתה מעורבת לבנים ולבנות, דתיים וחילונים. כאשר כל מחזור במכינה מנה כ-45–50 חניכים. במכינה ניתן דגש רב על לימוד לשם מעשה, ונושאי הלימוד נוגעים סביב הזהות היהודית והישראלית וסוגיות בחברה הישראלית. ההכנה לקראת השירות הצבאי כוללת אימוני כושר גופני, אמנות לחימה וקרב מגע, קבלת מיומנויות ניווטים, לימודי מורשת קרב והתנדבות במשמר האזרחי. במהלך השנה חוו החניכים התנסות בעבודה חקלאית והתקיימו מסעות בנגב, בפריפריה ובאזורים נוספים ברחבי הארץ. ההתנדבות במכינה כללה עבודה עם נוער בסיכון, עבודה עם ארגון מסיל"ה ועם האוכלוסייה המבוגרת בסביבה. בשנת 2010 הקים צוות המכינה את ארגון דור לדור, העוסק בחיזוק הקשר הבין-דורי בין אוכלוסיית הקשישים לצעירים בישראל. גם לאחר סגירת המכינה המשיך לפעול תחת עמותת המדרשה הישראלית למנהיגות בתל אביב בני ציון.
השלוחה בפרדס חנה פעלה בשנותיה הראשונות בכפר הנוער אלוני יצחק, קרויה על שם סמל ראשון שנהרג במבצע צוק איתן. בניגוד לשלוחה התל אביבית, במכינה זו לומדים בנים בלבד והיא מיועדת לבוגרי כפרי נוער ומסגרות קידום נוער וחסות נוער. במכינה זו הדגשים נוגעים לבניית ביטחון אישי, יכולת מנהיגות להכרת הארץ דרך סדרות שטח, הכנה פיזית, מנטלית וערכית לשירות הצבאי, התנדבויות וגיבוש חיי קבוצה.
בנוסף על שתי שלוחות אלו, המכינה הפעילה תוכנית שנה ב' (הפועלת מספטמבר ועד פברואר) על שם איזבל קונסטבלר. במסגרת התוכנית, קבוצת החניכים (המונה כ-16 חניכים בכל מחזור) מסיירת ברחבי ישראל ופוגשת קהילות שונות. מרבית משתתפי התוכנית הם בוגרי שנה א' של המכינה.
אסון נחל צפית
ב-26 באפריל 2018 התרחש אסון נחל צפית. בעת טיול בנחל צפית נסחפו בשיטפון חניכי המכינה ומועמדים שהיו אמורים ללמוד בה בשנת הלימודים הבאה, ועשרה מהם נספו.
בעקבות אירוע זה, הודיעה מועצת המכינות הקדם-צבאיות ב-7 ביוני על המלצתה לסגור זמנית את המכינה, עד לבנייתה מחדש. בראש המכינה עמד אז יובל כאהן עד להתפטרותו בעקבות האסון, בתחילת מאי 2018.
מנכ"לית העמותה שמונתה בעקבות האסון, שירה אטינג, טייסת מסוקי קרב בעברה ובוגרת אוניברסיטת אוקספורד, הודיעה ב-24 ביוני 2018 בתיאום עם חברי הוועד המנהל, על כוונתה לא לפתוח מחזור חדש של חניכים בתחילת שנת הלימודים הקרובה, אלא רק בשנה שאחריה, כיוון שלדבריה "יש מקום לקחת שנה של פסק זמן ולבחון במהלכה הקמת תשתית חדשה". במקביל להודעה, החליטה המכינה הקדם-צבאית תבור, שבנוף הגליל על הקמת שלוחה עבור הצעירים שיועדו למכינת בני ציון. הקמת השלוחה קיבלה את ברכת הדרך ממועצת המכינות וממשרד החינוך והוקמה בקיבוץ רמת השופט. במאי 2019 התפטרה אטינג מתפקידה, עקב החלטת משרד החינוך שלא לאשר את פתיחת המכינה בשנת תש"ף.
בפברואר 2019 החליט פרקליט המדינה שי ניצן להעמיד לדין, בכפוף לשימוע, את יובל כאהן, ראש המכינה בעת האסון, ואת אביב ברדיצ'ב, מנהל התוכנית החינוכית של המכינה בעת האסון.
הכוח החמישי: סוד הרשתות שמשנות את העולם
הכוח החמישי: סוד הרשתות שמשנות את העולם, הוא ספר מאת ד"ר אשר עידן, בהוצאת ידיעות ספרים (2014). בספר 12 פרקים: רשתות חברתיות, רשתות ארגוניות וניהוליות, רשתות מדעיות-מחקריות, רשתות נוירונים במוח, רשתות שפה, רשתות למידה, רשתות פיזיקליות, רשתות ביולוגיות, רשתות פסיכולוגיות, רשתות מלאכותיות ומיחשוב דמוי מוח, עתיד הרשתות, הכוח החמישי הוא הכוח האינפו-סוציאלי (המידעי-חברתי).
סקירה כללית
הספר מראה כי לכל סוגי הרשתות יש אותם חוקי יסוד. כך למשל, נחילי דבורים, רשתות נוירונים במוח ורשתות חברתיות של בני אדם פועלים לפי ארבעה חוקי יסוד:
Madonna (אלבום של אלישה צ'ינאי)
הפקה
האלבום כולל בעיקר גרסאות כיסוי בשפה ההינדית לשירים של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, ובעטיפתו נראית אלישה כשהיא לובשת בגדים פרובוקטיביים הדומים לאלו של מדונה בתקופה בה הוא יצא. האלבום קודם בסיבוב הופעות שאירע בארבע ערים שונות. בעיתונות ההודית דיווחו כי הזמרת האמריקאית למעשה הודתה למחווה של אלישה, אך תגובה הגיעה מהראפר ההודי באבא סהגל שהגיב לסיבוב ההופעות והאלבום של אלישה בשיר "Madonna".
איסור הכאת הורים
איסור הכאת הורים הוא ציווי מקראי האוסר על אדם להכות את אביו או אמו. עונשו של המכה הוא מוות בחנק.
מקור המצווה
המקרא אינו אוסר על הכאת הורים, אך הוא מציין את עונשו של המכה:. האיסור לעשות כן נלמד מהאיסור הכללי להכות כל אדם מישראל. מלבד האיסור, מבטל המכה גם שתי מצוות עשה: מצוות כיבוד הורים ומצוות מורא הורים.
דיני המצווה
אסור להוציא מההורה דם בעודו בחיים, העובר על האיסור אינו חייב מיתה, עד שיכה את הוריו מכה שכתוצאה ממנה יצא דם מגוף ההורה. אם, למשל, המכה הייתה באוזן וכתוצאה ממנה ההורה נתחרש, אומרים שחזקה שיצא דם וחייב בעונש.
עבור גוי שהתגייר, האיסור להכות את הוריו הוא מדברי חז"ל בלבד, שכן הוריו הביולוגיים אינם נחשבים כהורים לעניינים ההלכתיים; . הורה שהוא רשע אסור להכותו, אך על הכאתו אין עונש מוות.
על פי ההלכה אם הכה אדם את הוריו ולא יצא דם, אם חייב לשלם על ההכאה להורה, משלם, ואם לא - עונשו מלקות; זאת על פי הכלל "אין אדם לוקה ומשלם".
מותר לבן להוציא דם מאביו אם הדבר הוא לצורך רפואי, אך ההלכה היא שהדבר מותר רק כאשר אין אפשרות שאדם אחר יעשה זאת, וכאשר הבן יותר מומחה או שיש להם צער רב ואביו מבקש ממנו מותר.
בספר החינוך נאמר שנוסף לחיוב מיתה יש בעונש זה גם חיוב כרת, אולם כרת זה אינו נזכר ברשימת הכריתות ב או במקורות אחרים, ודעת החינוך היא דעת יחיד.
חטיבת ה-NFC
חטיבת הפוטבול הלאומית (באנגלית: National Football Conference; ר"ת: NFC), היא אחת משתי החטיבות בליגת ה-NFL, ליגת הפוטבול הבכירה של ארצות הברית.
חטיבת ה-NFC נוצרה בשנת 1970 לאחר איחוד של ליגת ה-AFL עם ליגת ה-NFL. באותה שנה של האיחוד היו 13 קבוצות ב-NFC, כל הקבוצות במקור מליגת ה-NFL ומנגד 10 קבוצות שמקורן ב-AFL יחד עם קליבלנד בראונס, פיטסבורג סטילרס ובולטימור קולטס שמקורן ב-NFL יצרו את חטיבת ה-American Football Conference.
היו חמש הצעות כיצד תבנה החטיבה ולבסוף הוחלט לחלקה לשלושה בתים: מזרח, מרכז ומערב. הבית המזרחי מנה חמש קבוצות והבית המרכזי והמערבי מנו ארבע קבוצות כל אחד.
ברנט (רובע)
גאוגרפיה
רובע ברנט גובל ברובע הארו בצפון מערבו, ברובע בארנט בצפון מזרחו, ברובע קמדן במזרחו, וברבעים אילינג, האמרסמית' ופולהאם, וסטמינסטר וקנזינגטון וצ'לסי בדרומו.
היסטוריה
רובע ברנט הוקם בשנת 1965 מכוח חוק השלטון בלונדון 1963 על ידי איחוד הרובע המוניציפלי ומבלי, והרובע המוניציפלי וילסדן שהיו קודם לכן חלק ממחוז מידלסקס. הרובע נקרא על שם נהר ברנט העובר בו.
על פי מדגם שנערך בשנת 2001 רובע ברנט הוא הרובע בו אחוז המהגרים הגדול ביותר בממלכה המאוחדת - 46.53%.
שכונות
שכונות הרובע:
שלטון מקומי
רובע ברנט מחולק ל-21 אזורי בחירה (Wards) למועצת הרובע: אלפרטון (Alperton), בארנהיל (Barnhill), ברונדסבורי פארק (Brondesbury Park), גבעת דוליס (Dollis Hill), גבעת דאדן (Dudden Hill), הארלסדן (Harlesden), ולש הארפ (Welsh Harp), ומבלי סנטרל (Wembley Central), וילסדן גרין (Willesden Green ), מייפסבורי (Mapesbury), נורת'וויק פארק (Northwick Park), סאדבורי (Sudbury), סטונברידג' (Stonebridge), פריינט (Fryent), פרסטון (Preston), קווינס פארק (Queen's Park), קווינסבורי (Queensbury), קנטון (Kenton), קילבורן (Kilburn), קנסאל גרין (Kensal Green).
רובע ברנט מחולק לשלושה אזורי בחירה לפרלמנט הבריטי: צפון ברנט (Brent North), מזרח ברנט (Brent East), ודרום ברנט (Brent South), אולם קיימת תוכנית לשינוי חלוקת הרובע לשני אזורי בחירה פרלמנטריים: מרכז ברנט וצפון ברנט, וחלק מהרובע יצורף לאזור הבחירה המפסטד וקילבורן (Hampstead and Kilburn) הנמצא ברובו ברובע קמדן. חלוקה זו צפויה להיכנס לתוקף בשנת 2009.
יהדות תימן
יהדות תימן היא קהילה יהודית עתיקת יומין. על פי החלוקה המודרנית של מסורות ישראל המכנסת את מסורותיהם של מרבית קהילות היהודים יוצאי אירופה תחת "מסורת אשכנז", ואת מסורותיהם של קהילות צפון אפריקה, הבלקן והמזרח התיכון, כ"מסורת ספרד", יש לראות את מסורתם של קהילת היהודים יוצאי תימן כמסורת נוספת, מכיוון שהיא נוטה לשמר מנהגים עתיקים וייחודיים, ושמרה על עצמאותה במידה רבה יותר, בהשוואה למסורות אחרות במזרח התיכון, שהיו נתונות לדריסת רגלה המשמעותית של מסורת יהודי ספרד.
נכון ל-2022, לאחר גירוש 13 יהודים בני המשפחה האחרונה ופטירתם של שלושה קשישים יהודים נוספים, נותר בתימן קשיש יהודי אחד בלבד.
ראשית היישוב היהודי בתימן
ההיסטוריה של יהדות תימן היא עתיקת יומין. ישנה השערה הקושרת את ראשית היישוב היהודי באזור עוד לימי נדודי בני ישראל במדבר, אז "נשמטו מהם לגליל תימן ונתיישבו בנפת ארץ שבא בירת הממשלה". על פי השערה זו, יהודים הם שהודיעו למלכת שבא – המזוהה עם ממלכת סבא, ששכנה בשטח תימן של ימינו – על גדולתו של שלמה המלך, וסוחרים יהודים היו מפליגים לאורך ים סוף מעציון גבר אל שבא. השערה זו נסמכת על קשרי הכלכלה בין ישראל וערב בתקופה קדומה זו, לאורך דרך הבשמים. סברה אחרת מאחרת את ראשית היישוב היהודי בתימן לחורבן ממלכת ישראל במאה השמינית לפנה"ס גלו בני עשרת השבטים למקומות יישוב בצפון ערב עם החורבן, ומשם הגיעו בהמשך לתימן והצטרפו לבני יהודה. גרסאות אחרות לסיפור עשרת השבטים מסבירות כי בני שבט דן בחרו שלא לגלות בעל כרחם, אלא התיישבו מרצונם בערב. המיתוס על בני עשרת השבטים שהתיישבו בתימן התחזק במאה ה-19, עת ביקשו תלמידי הגר"א לאתר בתימן את שרידי השבטים האבודים, ואף שלחו לתימן שליח מן הקהילה בירושלים.
המסורת המקובלת ביותר בקרב יהודי תימן כי הם צאצאי שבט יהודה, מייחסת את ראשית ההתיישבות בתימן לימים שקודם חורבן בית ראשון. בני הקהילה מכריזים כל שנה במהלך הקינות לתשעה באב מתוך התכלאל על השנים לחורבן הבית הראשון, ומייחסים לאותן שנים את הגעתם לתימן:. עם זאת, הכרזה זו נמצאת בסידורים רק החל מהמאה הרביעית לאלף השישי, כלומר מן המאה ה-17. על פי המסורת, עם הישמע נבואות החורבן של ירמיהו, כארבעים שנה בערך לפני חורבן הבית הראשון, קמו 75,000 מבכירי היהודים מארץ ישראל, בני שבט יהודה ושבט לוי, וגלו לתימן. בניסוחו של השד"ר בן המאה ה-19 יעקב ספיר הלוי, שביקר בתימן והעלה על הכתב את רשמיו:
בהקשר זה נפוצה הייתה המסורת, שעזרא הסופר פנה אל יושבי תימן והזמינם להשתתף בהקמתו של בית המקדש השני. בשל ידיעתם כי הבית הולך להיחרב גם הוא, כמו קודמו, בחרו להישאר בתימן, ועזרא בתגובה קילל אותם בעוני. מאז לא נקראים יהודי תימן, על פי המסורת, בשם "עזרא". חוקרים שונים פקפקו באמינותה של המסורת, וחלקם ניסו למצוא בה שקיעים של אירועים היסטוריים שונים בתולדות יהודי תימן. יוסף טובי האמין כי המסורת נוצרה כאפולוגטיקה שמטרתה להסביר את המסורת הנזכרת, ולפיה הייתה ההתיישבות היהודית בדרום ערב רציפה – עוד מהימים שקודם לחורבן המקדש הראשון. ח"ז הירשברג ראה בה שרידים של סיפור משיח שקר תימני שזיהה עצמו עם עזרא, שנתפס כמשיח במסורות שונות המשוקעות גם בקוראן.
סינתזה של ההשערה המקדימה את ראשית ההתיישבות בתימן לחורבן ממלכת ישראל עם המסורת המקובלת, שלפיה הגעתם של יהודי תימן לארץ זו היא בסמוך לחורבן בית ראשון מממלכת יהודה, נמצאת בכתביו של הרב יחיא קורח. הוא נזקק להסביר מדוע מסורות הדקדוק, התפילה וההלכה של יהודי תימן משמרות מסורות בבליות, שלא נשתמרו בקהילות אחרות. לפיכך, לדבריו, כוללת הקהילה היהודית בתימן מבני עשרת השבטים שגלו לבבל עם חורבן ממלכת שומרון, ומשם הגיעו תימנה בתחילת עליית האסלאם. כן כוללת לדעתו הקהילה גם מהמגיעים סמוך לחורבן בית שני, וכן יהודים שבאו לאורך הדורות מקהילות שונות בעולם, בהן מצרים. בימינו שרדו מגילות יוחסין עתיקות יומין מתימן בהם מפורטים שמות האנשים עד עמיהוד בן עמינדב בן אמרי בן בני בן פרץ בן יהודה בן יעקב אבינו והם פורסמו על ידי החוקרים.
בכל מקרה, בכל המסורות הנזכרות מצוינת העיר צנעא – בירת תימן החל המאה השלישית – כראשית ההתיישבות היהודית בתימן. יהודיה התיישבו על פי המסורות תחילה במצודה שעל ג'בל נוקם, ממערב לצנעא וגבוהה ממנה בכ-530 מטר. בהמשך עברה הקהילה למקומות אחרים בעיר העתיקה, עד שהתיישבה בקאע אל-יהוד ("שכונת היהודים") במאה ה-17. עם זאת, בכמה מקומות אחרים בתימן התפתחה קהילה יהודית בשנים הראשונות לבוא היהודים לארץ זו. קהילות אלו, המכונות "ראש גלות" או "ריש גלותא", כוללות מלבד צנעא את צעדה, תנעם, ד'מאר וגִ'בלא.
כתובת חדשה מלפני חורבן בית ראשון
הקשרים בין תימן וארץ ישראל בתקופת הבית הראשון והשני, הוגדרו בעבר על ידי שלמה דב גויטיין "אגדות, מסורות והשערות" בלבד,אולם, בשנים האחרונות נתגלתה כתובת שבאית קדומה, שחשיבותה גדולה מאוד לתולדות יהדות תימן. הכתובת מתוארכת לשנת 600 לפני הספירה, כלומר, עוד לפני חורבן הבית הראשון (586), ומספרת בין היתר על מסחר בין תימן לבין ערי יהודה. הכוונה היא לסחר הבשמים שהתנהל בדרך היבשה מחצרמוות שבדרום תימן אל דדן שבצפון חצי האי ערב ואל ערי יהודה ועזה דרך הנגב שבדרום ארץ ישראל. ממצא זה מאשר את הנאמר במקרא פעמים רבות על המסחר בין ארץ ישראל לבין תימן דרך דדן בהתייחסות מפורשת לבשמים. האזכור המפורש של ערי יהודה, לראשונה בכתובות שבאיות, מוכיח את הקשר הישיר בין ארץ ישראל לבין תימן ומחזק את המסורת בדבר קיום נוכחות יהודית משבט יהודה בתימן לפחות מראשית המאה השישית לפני הספירה.
תקופת המשנה והתלמוד
בתקופת המשנה ידוע לנו על התנא שמעון התימני שהיה מגדולי התנאים וחברו של רבי עקיבא. יש הסבורים כי הוא בא מארץ תימן. כמו כן, ידועה לנו קהילה יהודית בתימן החל בתקופת ממלכת חמיר. ממלכה זו, יורשתה של ממלכת סבא, נוסדה במאה הראשונה לפני הספירה, ושלטה על מרבית שטחי תימן בת-ימינו החל במאה השלישית. עדויות ארכאולוגיות נוספות נמצאו בעיר ט'פאר שבתימן, מרכזה של המלוכה החמירית. הממצא המרכזי בהקשר זה הוא טבעת אבן שעליה נכתב שם בעליה, "יצחק בר חנינא". עליה מצויר ארון הברית ומעליו שני הכרובים. החוקרים מתארכים ממצא זה לסביבות 200 לספירה. מרבית הממצאים היהודיים מתקופה זו ברחבי העולם מעידים על טמיעה כמעט מוחלטת בתרבויות האזור, ולעומתם מעידים הממצאים בתימן על זיקה יהודית מובהקת כמו טבעת זו שכתובה בארמית ומעוטרת בסמל יהודי דתי מובהק, דבר המעיד על בעליה. בנוסף, מתחת למסגד במצודת ט'פאר נמצא גם מבנה קדום שיכול היה לשמש מקווה. ב-1936, בעונת החפירות הראשונה בבית שערים, לא רחוק מחיפה נמצא ממצא קדום נוסף המעיד על יהדות באזור. בין הקברים נמצאו קברים של יהודים מחמיר, המתוארכים למאה ה-3. גם אם לא הובאו הגופות לקבורה ממושבה יהודית בחלק הדרומי של חצי האי ערב, מעידים הקברים על קיומה של התיישבות יהודית בדרום ערב לפחות במאה השלישית, ועל קשרים שהיו להם עם תושבי ארץ ישראל. במאה השלישית הייתה הקהילה כבר גדולה ומשגשגת. עדות נוספת לקיבוץ יהודי בממלכת חמיר נמצא אצל היסטוריון הכנסייה פילוסטורגיוס, אשר מספר על היהודים הרבים שחיו בתימן ועל התנגדותם החזקה של היהודים באזור זה למגמה נוצרית שהובילו קיסרי רומי באמצע המאה ה-4. ב-1970 גילה וצילם לטר ו' מילר כתובת מימי בית שני על כ"ד משמרות הכהנים, במסגד של הכפר בית חאצ'ר (بيت حاضر; כ-15 ק"מ מזרחית לצנעא). הכתובת חרותה על צד אחד של עמוד מרובע. חלק מהשבטים הערבים שישבו באזור הושפעו מיהודים וספגו השפעות מונותיאיסטיות.
ממצא נוסף, שאותו תיאר לוּנדין כממצא "המרשים והברור ביותר" ביחס לקהילה היהודית בשנים אלו בתימן, הוא כתובת דו-לשונית חמירית-עברית מסביבות 400 לספירה, שהקדיש יהודי בעל מעמד בשם יהודה יכפ לבניין בית כנסת, בסיוע מלך חמיר ד'ראאמר אימן. כתובת זו אופיינית לתקופה בימי ממלכת חמיר, החל משנות שלטונו של אביו של ד'ראאמר אימן, מלך-כרב יהאמן, בסוף המאה הרביעית, אז החלה המלוכה והאצולה החמירית להגדיר את אמונתה בכתובות אפיגרפיות במונחים מונותיאיסטים, ואימצה דת מדינה חדשה. כחלק מן השינוי הדתי ננטשו מקדשים פגאניים. היה זה ככל הנראה ניסיון למצוא גורם מאחד לממלכה. אם עד אז רווחו באזור זהויות אליליות כמו "יעוק", למשל, משלב זה כינתה את אלוהיה "הרחמן" ו"בעל השמים והארץ", בדומה לכינויי האל על ידי יהודים ונוצרים. לפיכך ידועה הדת של חמיר בשם "רחמנות". מחלוקת לגבי טיבה של אמונה זו קיימת עד היום. ממצאים ארכאולוגיים העלו פקפוק בזיהוי המוחלט של הדת החמירית עם היהדות. שלמה דב גויטיין, למשל, הגדיר את החמירים "מתייהדים" ולא "מתגיירים", שכן הם רק שילבו אלמנטים יהודיים מונותאיסטיים באמונתם, ולא היו ליהודים לגמרי; במאה ה-6 עלה לשלטון המלך יוסף ד'ו נואס, שכפי הנראה היה יהודי. הוא יצר קשרים עם חכמי טבריה ועם ראש הגולה. מאבקי כוח בינלאומיים עם ביזנטיון הנוצרית וגרורותיה, בהן חבש, הובילו ליחסים מתוחים עם תושבי נווה המדבר נג'ראן שמצפון לתימן. דו נואס שלח חכמים יהודים מטבריה אל העיר נג'ראן שבארצו, כדי שיתווכו בינו לבין תושביה הנוצרים. במקור נוצרי מואשמים חכמי טבריה כמי שמגיעים לתימן בכל שנה ושנה ומעוררים מהומות נגד הנוצרים. בשנת 525 נהרג ד'ו נואס בקרב נגד צבא אקסום. החבשים טבחו בחימיארים ומי שחפץ לחיות הוכרח להתנצר, וכך חוסלה ממלכת חמיר. לאחר קרב זה חל מפנה חריף בחיי היהודים, והם הפכו למשועבדים ומושפלים. לאחר מכן, עם כיבוש תימן על ידי הפרסים בשנת 575, נקשרו קשרים בין יהודי תימן לבין יהודי בבל והוטבו חייהם של יהודי תימן.
עם עליית האסלאם
מועאד' אבן ג'בל, אחד הצחאבה של מוחמד, מייסד דת האסלאם, כבש את תימן ב-628 – מה שלא סיכן את קיומה העקרוני של הקהילה היהודית בה, כיוון שמוחמד עצמו הורה שלא לכפות את דתו על היהודים. עם זאת, כמה מתושבי היהודים של הארץ התאסלמו. מרבית החמירים בעלי אמונת-הייחוד קיבלו עליהם את דת האסלאם, וגם כמה יהודים בעלי השפעה. שלושה מיהודים מומרים אלו, כעב אל-אחבאר, עבדאללה אבן סבא ווהב אבן מנבה , היו לדמויות בעלות חשובות בראשית האסלאם ולמעבירי מסורות יהודיות באסלאם – "אסראיליאת". בעקבות עדות פאטמה אשתו שסמוך למותו הורה מוחמד שלא תתקיימנה בחצי האי ערב שתי דתות, החלו גירושי יהודים מחצי האי, בין היתר בפקודתו של הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב. בין השאר גורשו יהודי נג'ראן שבצפון תימן, אך בדרום חצי האי נותרו קהילות יהודיות. במסורות יהודי תימן מקובל שיהודי מקומות היישוב "לחלח וחבור ונהר גוזן" שבצפון ערב נמלטו אל תימן זמן-מה לאחר עליית האסלאם.
בתימן, תחת שלטון האימאם, חיו היהודים כד'ימי (בני חסות) על פי חוקי השריעה. ב-897 חתם ראשון השליטים הזיידיים של תימן, יחיא אל-האדי אלא אל-חק, על הסכם עם קהילות דרום ערב, שהכיר בזכותן להתקיים בכבוד שלא תחת אפליה והשפלה מלבד תשלום מס חסות (ג'זיה).
שלטון האסלאם והאימפריה הע'ותמנית
לאחר סיום שלטונם של הפאטמים, גברה קנאותם הדתית של המוסלמים, ובשנת 1165 גזר המלך עבד אל נבי גזירות שמד על היהודים בשם האסלאם. בהשפעת אירועים אלה החל לפעול משיח שקר יהודי בתימן. הרמב"ם שלח ליהודי תימן את "איגרת תימן", שבה דברי עידוד "לעם היהודי אשר בתימן" ותגובה למעשי משיח השקר. בשנת 1174 נכבשה תימן בידי האיובים, והללו, גם בעזרת הרמב"ם, ביטלו את גזירותיהם של קודמם.
בשנת 1545 נכבשה תימן על ידי העות'מאנים, ויהודי תימן סבלו בגלל המתיחות ששררה בין הטורקים לתושבי המקום. בשנת 1618 גזר המושל הטורקי גזירות שמד וגירוש על יהודי דרום תימן.
גירוש מוזע ולאחריו
לאחר יציאת העות'מאנים מתימן (בשנת 1635), השתפר מצב היהודים לזמן מה. עם זאת, בשנת 1679 גזר המלך אחמד אבן חסן אל מהדי (שלט בשנים: 1676–1681) גזירות קשות על יהודי תימן. בין היתר הוא גירש את כל היהודים אל דרום תימן, לאזור שפלה מלוח וצחיח בשם תהאמה שבמחוז תעז, בו נמצאת העיר מוזע, על כן נקרא שמו "גירוש מוזע" (או גלות מוזע).
ספרים וכתבי יד רבים ויקרי ערך נשרפו או אבדו. לאחר שחזרו לקהילותיהם ניסו היהודים לבסס מחדש את חייהם, וגילו שבתיהם נתפסו על ידי מוסלמים.
בשנת 1872 נכבשה תימן שוב על ידי העות'מאנים. הפיתוח הטכנולוגי - טלגרף, שירות דואר, דרכים - הקל על זרימה של רעיונות, מכתבים, עיתונים וספרים בעברית, בין תימן ושאר חלקי העולם היהודי.
בעריה הגדולות של תימן ישבו היהודים ברבעים נפרדים מוקפים חומה. כשמונים אחוז מהיהודים התגוררו בכאלף ומאתיים כפרים מבודדים. למרות פיזורם הרב של יהודי תימן הם שמרו על דבקותם הדתית. היהודים עסקו בעיקר במלאכה ובמסחר והצטיינו בצורפות ובריקמה.
גזירת היתומים
גזירה חריפה, ידועה ומפורסמת בתימן, הייתה "גזירת היתומים", לפיה כל ילד או ילדה שהתייתמו וטרם הגיעו לבגרות (ע"פ סימנים פיזיים) ושאינם מוסלמיים חייבים להתאסלם, וזאת מתוך אמונה דתית כי תינוק מטבעו נולד מוסלמי ורק הוריו הם אלו שהפכו אותו ליהודי או נוצרי. היהודים ניסו להבריח ולהחביא יתומים יהודיים, ולרוב גם הצליחו, אף על פי שהדבר גרר גזירות שונות על קהילות יהודיות בתימן, ולמאסר של יהודים רבים שעסקו בהברחת היתומים. אחת הדרכים להתחמק מגזירת ההתאסלמות הייתה לחתן את הילדים בגיל צעיר. במקרה זה, על פי הגזירה המוסלמית הילדים נחשבו בגירים ולא יוכרחו להתאסלם.
גזירת העטרות
בסביבות שנת ה'ת"ך (1660), גזר שלטון האימאם את גזירת העטרות - איסור על היהודים לחבוש מצנפות על ראשיהם. תחילה אסרו כליל את חבישת המצנפות, והיהודים נאלצו להסתובב בראש מגולה. לאחר בקשות רבות מהאימאם, הותר ליהודים לחבוש כובע קטן על ראשו, שסביבו קשרו חתיכת בד קטנה בשם "מצר". על גזירה זו כתב ר' שלום שבזי בשירו:.
עליית "אעלה בתמר" תרמ"ב
כ-150 נפש מיהדות תימן עלו לארץ ישראל בשנים 1882-1881. עלייה זו נקראה עליית אעלה בתמר (פסוק מ; "בתמר" - שיכול אותיות של שנת תרמ"ב, 1882), וקדמה בכמה חודשים לעליית ביל"ו. ליהודי תימן היה חלק חשוב בבניין הארץ. עד שנת 1914 חיו 5,000 מבני תימן בארץ ישראל, כ-8% מכלל יהודי תימן. ביחס לשאר הגלויות, יהדות תימן עלתה בקצב המהיר ביותר לארץ. החל מהעלייה הראשונה הצטרף חלק מבני העדה להתיישבות, ומאוחר יותר גם לארגוני המחתרות, למעלה מארבעת אלפים לוחמים מבני העדה היו חברים במחתרות. התייר והחוקר הנוצרי לורנס אוליפאנט שתיעד את החיים בארץ ישראל בשנים 1883–1887 כתב עליהם כך: "באחד הימים אחרי הצהריים, פגשתי כמה מהם ליד הכותל המערבי ונתרשמתי ביותר מהבעת פניהם העדינה והרכה. הם מפורסמים כבקיאים בלימודי הדת שלהם וכאדוקים מבלי להיות צבועים, דבר שהוא למעלה ממה שאפשר לומר על יהודי ארץ ישראל בכללם".
עליית יבנאלי תרע"א-תרע"ד
בשנת 1905, בתוקף צו האמאם יחיא, הפך מעמדם של היהודים כבני חסות (ד'ימי) החייבים לשלם את מס הגולגולת (ג'זיה) – מחוק השריעה לחוק המדינה.
בשנת 1904 הציע ארתור רופין שיהודי תימן יחליפו את הפלאחים המקומיים שעבדו במושבות. רופין מצא שותף ליוזמתו באהרן אייזנברג שהיה מעוניין להפחית את עלות השכר של "אגודת נטעים" שניהל. במכתב ששלח אייזנברג למנחם אוסישקין בשנת 1909 הוא כתב כי בניגוד לאשכנזים - הפועלים התימניים לא יוכלו לעזוב את הארץ. עוד הוא כתב כי כדי לזרז את בואם יש לצאת בתעמולה בעלת אופי דתי-משיחי. את השילוב של אידאולוגיית עבודה ואמונה בבניית הארץ כגאולה, מצא אצל שמואל יבנאלי, איש העלייה השנייה וממנהיגי תנועת הפועלים.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק הביע במכתבו לאביו שמחה על עליית יהודי תימן: "פה במושבה נוסף ב"ה דבר לטובה, על ידי הד הקול של קיבוץ גלויות לאה"ק שבא לארץ תימן באו רבים מאחב"י היושבים שם... והם אנשים מסתפקים במועט מאד, רובם ככולם בני תורה, כמעט שלא נמצא ביניהם עם הארץ כלל, וכולם חרדים ויראי ה' מאד... ומה טוב שאלה ימלאו את המקום של הפסולת דמסיטרא דערב רב הבאים מרוסיא, שהגרועים שבהם אי אפשר שתהיה להם אחיזה בא"י... והתימנים הללו... מתפללים בכל יום ג' פעמים בציבור בכוונה... ושקדנים בתורה, ביראת שמים תמימה ואין פרץ ומריבות בשכונתם... כן ירבה וכן יפרוץ ויאספו אספת נדחי צאן פזורה".
העולים שהגיעו למושבות שוכנו תחילה ברפתות, מרתפים ומחסנים, ובשלב מאוחר יותר בצריפי עץ בני 8–10 חדרים שבהם שוכנו משפחות בצפיפות. עד שנת 1914 נבנו ביזמת "המשרד הארץ ישראלי" ובמימון הקרן הקיימת שכונות תימנים בכמה מושבות: כן נבנו 10 בתים בזכרון יעקב.
השכונות הוקמו הרחק מקצה המושבות. שכונת נחליאל לעולי תימן נבנתה בשנת 1911 במרחק של כ-700 מטר מקצה השטח המיושב בחדרה, שכונת שעריים נבנתה במרחק 400 מטר מקצה השטח הבנוי ברחובות ובפתח תקווה הפרידו 500 מטרים בין בתי עולי תימן לבתי האשכנזים. הריחוק הגאוגרפי הקשה עוד יותר על הקשר החברתי ועל יכולתם של העולים להשתמש בשירותים הציבוריים והמסחריים. שכרם של העולים שעבדו כשכירים במושבות היה מועט מאוד. חוסר היכולת לרכישת מזון, שעלותו גדלה במיוחד בתקופת המלחמה, הביאה לרעב ולמגיפות בקרבם. הם התקשו לשלם עבור קופת חולים ולכן רבים מהם לא זכו לטיפול רפואי. לאחר מלחמת העולם הראשונה כתב יבנאלי כי מתוך מאתיים שלושים ושבעה מעולי תימן שישבו ברחובות, מתו מאה ואחד, שבעים ושישה מהם ילדים. לשם השוואה, באותה תקופה ברחובות, מתוך 900 יהודים מאירופה, מתו שבעים וחמישה, אחד עשר מהם ילדים. במושבה פתח תקווה מתו באותה תקופה 40% מאוכלוסיית התימנים, סך הכל 124 מהם, ומתוכם 73 ילדים. בתגובה להוצאות הקבורה, קבע גזבר חברה קדישא כי בעלות זו "היה עדיף לרפאם".
לאחר מלחמת העולם הראשונה
בשנת 1918 היו יהודי תימן כ-7% מכלל היהודים בארץ ישראל. העליות גברו לאחר מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1921 חידש האמאם יחיא את "גזירת היתומים". בהשפעת "מאורעות הכותל" בארץ ישראל, ב-1929 חודש איסור העלייה לארץ ישראל, והוגבל חופש התנועה של היהודים.
המצב הכלכלי של מרבית היהודים בתימן לאחר מלחמת העולם השנייה, היה קשה אך המשיכה להתקיים פעילות תרבותית יהודית ענפה.
ב-2 בדצמבר 1947, ימים ספורים לאחר החלטת האו"ם על הקמת מדינה יהודית, נערכו פרעות ביהודי עדן שבהן נרצחו כשמונים יהודים וכמספר הזה נפצעו. ב-17 בפברואר 1948 נרצח בתימן האמאם יחיא שלקח תחת חסותו את היהודים. במהלך מלחמת ירושה על השלטון גברו הפרעות נגד היהודים ועשרות מאנשי ההנהגה היהודית הושמו בכלא בשל עלילה על רצח שתי ילדות מוסלמיות. הם שוחררו כעבור חודשים רבים בתמורה לכופר כבד.
בשנת 1948, טרם הקמת המדינה, היו בארץ 35,000 יהודים תימנים שהיוו כ-40% מכלל בני העדה (מבין עדות ישראל, זהו האחוז הגבוה ביותר). כ-5,000 יהודים נוספים ניסו לעלות לארץ, אך הבריטים עצרו אותם והם נשלחו למחנה "גאולה" בעדן. בתקופה שלפני קום המדינה התנגדו שלטונות תימן לעליית יהודים לארץ ישראל. לאחר הקמת מדינת ישראל שינו את עמדתם והתירו ליהודים לעלות. ההיסטוריון יהודה רצהבי כתב:
לאחר הקמת מדינת ישראל
תימן נמנתה עם מדינות העימות בסכסוך היהודי-ערבי בארץ ישראל, ומשפרצו בתימן מהומות נגד היהודים, הם החלו להתפנות בהמוניהם. יותר מ-95% מהיהודים בתימן עזבו את מדינתם. תהליך היציאה נמשך כשנה וחצי, אך מרבית העולים יצאו תוך חמישה חודשים בלבד (35,000 עולים מתימן בחודשים יולי–נובמבר 1949). ב"מבצע על כנפי נשרים" (נקרא גם "מרבד הקסמים") עלו לישראל כ-50,000 יהודים. העולים מתימן באו ברכבת אווירית שנוהלה על ידי חברת התעופה אלסקה, חברה אמריקנית שנשכרה על ידי אל-על הישראלית. מבצע נוסף התקיים בין השנים 1952 ל-1954 ובו הועלו אלפי יהודים נוספים. בין השנים 1992 ל-1993 עזבו את תימן למעלה מ-1,000 מבני שארית הקהילה, חלקם לארצות הברית וחלקם לישראל.
הגירה בראשית המאה ה-21
החל משנת 2000 לערך גברו רדיפות היהודים שנותרו בתימן. הרדיפות גברו בשל מבצע עופרת יצוקה שהחל בסוף שנת 2008. אנשים מקרב חסידי סאטמר האנטי-ציוניים פעלו לשכנע את אלו שנותרו בתימן להגר לארצות הברית ולא לישראל, תוך הפחדתם שאלו שיעלו לישראל לא יוכלו לשמור על דתם ומנהגיהם, וילדיהם יעזבו את הדת. בעקבות הרדיפות המשיכו קבוצות לעזוב את תימן, לישראל ולארצות הברית.
בקיץ 2009 עזבו את תימן כמאה יהודים, בעידוד חסידי סאטמר. הם שוכנו בשני רחובות בעיר מונסי שבמדינת ניו יורק שם הייתה כבר קהילה של יהודים יוצאי תימן. אנשי החסידות מסייעים בידם מבחינה כלכלית. בכתבה ב'ידיעות אחרונות' מצוטטים כמה מן הוותיקים שבהם, בעילום שם. לדבריהם, תלותם באנשי סאטמר כמעט מוחלטת, משום שאין ביכולתם לשלוח את ילדיהם לבתי ספר פרטיים יקרים, והם מחויבים לשלוח למוסדות של סאטמר. הם חוששים למתוח ביקורת פומבית כלפי אנשי החסידות, מחשש שילדיהם יוצאו משם וייוותרו ללא מוסד לימודים. ילדיהם אינם לומדים מקצועות חול ואפילו אנגלית. עוד הם אומרים שנאסר עליהם ללמוד נהיגה ובחלק מהמקרים מוחזקים דרכוניהם בידי אנשי החסידות כדי למנוע מהם לעלות לישראל. בנוסף, נטען שם כי החסידים אוספים עבורם סכומים גדולים אולם מעבירים אליהם חלק קטן מהם, בטענה שעליהם לכסות הוצאות.
בשנת 2010 נשארו בתימן כ-150 עד 180 יהודים בערים צנעא וריידה. למעלה מ-80% מהנשארים הם כבני 60 ומעלה.
בליל 21 במרץ 2016 הועלו במבצע חשאי 17 מיהודי תימן לישראל. בשלהי 2017 דווח על קהילה בת 67 נפשות החיה במתחם אחד בבירה צנעא.
במרץ 2021, לאחר לחצים שהפעילו החות'ים הודיעו שלושה עשר בני המשפחה היהודית האחרונה, שיעזבו את המדינה. הם לא עלו לישראל ולאחר שנמצאה עבורם מדינה אחרת שתקלוט אותם נותרו בתימן ארבעה זקנים יהודים בלבד. לפני כן הוברחו יהודים נוספים אשר סבלו מהחות'ים.
במרץ 2022, הודיעו האומות המאוחדות כי נותר בתימן רק יהודי אחד.
חלוקה גאוגרפית של יהודי תימן
יהודי תימן חיו בכ-1,250 מקומות יישוב, בכל אזורי תימן. ביהדות תימן באופן כללי ניתן לזהות כמה פלגים שונים על פי אתרי התיישבותם בתימן.
מחוז צנעא
גדולי התורה מרבני מחוז צנעא חלקו לעיתים על בית הדין שבצנעא וזכו לכבוד בצנעא. ביניהם בלטו רבי זכריה אלצ'אהרי מהעיירה כוכבאן, ורבי יחיא בשירי מהעיירה אלרחבה, ובדור האחרון רבי יחיא נחום מאלשג'אדרה ורבי ישראל עוזרי מבית עד'אקה.
העיר צנעא
חייהם של היהודים בעיר הבירה צנעא היו בדרך כלל נוחים יותר מחיי היושבים בכפרים. רוב המשפחות המפורסמות ביהדות תימן מוצאן מצנעא, כגון משפחות צאלח,, שמן, עראקי כהן, אלשייך, יצחק הלוי, , קארה, משרקי, צארום ו. בצנעא היו גם ישיבות בולטות שהתקיימו בבתי הכנסת, כגון: אלמדרש, בית אלשרעבי ובית אלשייך. בדור האחרון היו בה הרב חיים קורח, הרב שלום שמן, הרב יחיא יצחק הלוי, הרב יוסף שמן, הרב יחיא קאפח, הרב סעיד עוזרי, הרב חיים כסאר ועוד. צנעא הייתה מוכרת כמרכז התורה בתימן. הרב שלום שבזי כתב בשירו "אהבת דוד": (בעברית: "בקר בצנעא אשר שם יש חכמים שיורוך בכל עניין"). בעיר צנעא שלטו שני הנוסחים, הבלדי והשאמי, וההלכה נפסקה בהתאמה על פי משנה תורה להרמב"ם והשולחן ערוך.
יהודי העיר העריכו את עצמם, ולעיתים התנשאו על שאר יהודי תימן. הם נהגו לומר את הפתגם "קשאם צנעא, ולא מארי אלבלאד", בעברית: "עדיף מוכר צנוניות מצנעא מאשר הרב בכפר". היה הבדל במנטליות בין בני העיר לבני הפריפריה. אצל בני צנעא, המתאפיינים בכובד ראש וברצינות, מפורסמת למשל האימרה "מַאן רֲקַץ - נֲקַץ" (בעברית: "מי שרוקד - לוקה בחסר"). לעומתם אצל בני הפריפריה מקובל הריקוד בשמחות ("רַקצֵה") והם רואים בו חלק מהתרבות היהודית.
מחוז ד'מאר
ד'מאר היא אחת הערים הגדולות בתימן. יהודיה דומים ליהודי העיר צנעא במסורתם, תרבותם ונוסח התפילה הבלדי. בד'מאר היו תלמידי חכמים גדולים, בהם הרב יחיא גריידי, הרב סלימאן מעוצ'ה גריידי, הרב שלמה מלאחי והרב לוי קשת. יהודי ד'מאר מפורסמים בחריפות לשונם. הדבר בא לידי ביטוי בפתגם העממי "זַבּטַתּ חֲמַאר וִלַא כִּלמַתּ צַאחִבּ דֲמַאר" (בעברית: "בעיטת החמור עדיפה על דיבור של איש דמאר"). הכפרים המפורסמים הסמוכים לעיר הם טַ'אף, בִּשֵאר ורֲצַאבַּהּ הנמצאים באזור גַּהְארַן. דרומית לדמאר, בעיר יֲרִים, הייתה קהילה יהודית גדולה. רב הקהילה סמוך לעלייה היה מארי חַיִּים אַלקַאפִח. עיר גדולה נוספת היא רדאע בה הייתה בדור האחרון קהילה גדולה יותר מדמאר שנידלדלה מיהודיה. תושבי רדאע התפללו הן בנוסח השאמי והן בנוסח הבלדי.
צפון תימן - מחוז סעדה
יהודי צפון תימן חיו בערים צעדה, ברט, חידאן ונג'ראן וכן בכפר אלהג'ר. הם התפללו בנוסח השאמי והיו שונים מיהודי צנעא וד'מאר, בלבוש ובמנהגים. חכמי המחוז בדור האחרון היו הרב עובדיה יעבץ מצעדה, הרב יאיר זאהר מדאר שהתגורר בחידאן, הרב משה אלקאפח ועוד. בתקופת הגאונים נמנתה קהילת צעדה בין שש הקהילות אשר תרמו לישיבות בבבל. הסופר אברהם טביב (גולת תימן עמ' 34–35) מונה את צעדה וחידאן בין הקהילות אשר שלוחי בית דין צנעא לא הוצרכו להגיע אליהן כיוון שלא פסקו מהם ישיבות ומורי הוראה.
מחוז עדן
במחוז עדן נמצאת עיר הנמל עדן. בין הרבנים המפורסמים שם היו רבי מהלל העדני, רבי דוד בן עמרם עדני, רבי סעדיה עדני ורבי שלמה עדני.
ספנסר אברהם
אדוארד ספנסר אברהם (באנגלית: Edward Spencer Abraham, נולד ב-12 ביוני 1952) הוא עורך דין, סופר ופוליטיקאי אמריקאי אשר שימש כמזכיר האנרגיה של ארצות הברית בשנים 2001–2005 תחת ממשלו הראשון של ג'ורג' ווקר בוש, וכסנאטור מטעם מדינת מישיגן בשנים 1995–2001. נכון לשנת 2018, אברהם היה הסנאטור האחרון ממדינתו מטעם המפלגה הרפובליקנית.
ביוגרפיה
אברהם נולד בשנת 1952 במישיגן למשפחה ממוצא לבנוני. למד משפטים באוניברסיטת מישיגן ובאוניברסיטת הרווארד. בשנים 1983–1990 הנהיג את המפלגה הרפובליקנית במדינה.
בשנת 1994 נבחר לסנאט האמריקאי ברוב של כ-52%. הוא כיהן כחבר בוועדות התקציב, המסחר, המדע והתחבורה, המשפט והעסקים הקטנים. בשנת 2001 מונה על ידי ג'ורג' ווקר בוש לתפקיד מזכיר האנרגיה בקבינט שלו. בשנת 2004 הודיע אברהם כי הוא אינו מעוניין בכהונה שנייה בתפקיד זה. באותה השנה זכה אברהם בעיטור מידי ממשלת לבנון. לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו בשנת 2008, הודיע אברהם על תמיכה בפרד תומפסון.
החל משנת 2016 אברהם מכהן כחלק מחבר הנאמנים של המכון הטכנולוגי של קליפורניה.
יהדות תימן
מחוז עדן
יהודי עדן היו שונים במקצת משאר קהילות תימן במנהגיהם ובהיסטוריה שלהם, שהושפעו מהשלטון הבריטי בעדן. רוב יהודי עדן עלו לארץ ישראל וחלקם עברו לבריטניה, בשל נתינותם הבריטית.
בשנת 1947 התרחשו פרעות בעיר עדן ויהודים רבים נהרגו כתוצאה מהן. לאחר פרעות נוספות בשנת 1967 עזבו את העיר אחרוני היהודים.