cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הומו ספיינס מודרני אנטומית
מודרניות אנטומית, גנטית והתנהגותית
"מודרניות" של בני-אדם פרהיסטוריים ניתן להגדיר בשלושה מובנים שונים לפחות: במובן האנטומי על פי תצורת השלד שלהם, במובן הגנטי על פי רצף הגנום שלהם, ובמובן ההתנהגותי על פי התרבות שלהם. מודרניות אנטומית איננה מחייבת מודרניות התנהגותית, למשל מאובנים מודרניים אנטומית ממערת הגדי וממערת הקפיצה, כמו גם ממרבית האתרים באפריקה של תקופת האבן התיכונה האפריקאית, נמצאו ביחד עם כלי אבן של התרבות המוסטרית המאפיינת גם אתרים של ניאנדרטלים מאותה תקופה, ואיננה נחשבת למודרנית התנהגותית. האתר הארכאולוגי העתיק ביותר שבו התגלתה תרבות מודרנית באופן מובהק הוא מערת בלומבוס בדרום-אפריקה מלפני כ-75 אלף שנים, מאוחר בהרבה מן המאובנים המודרניים אנטומית העתיקים ביותר. מצד שני, מאפיינים בודדים מוקדמים של מודרניות התנהגותית, כמו קבורה, פיגמנטים של צבע וקונכיות מנוקבות לקישוט, נמצאו גם בסמיכות למאובני מערת הגדי ומערת הקפיצה וגם באתרים של ניאנדרטלים שאינם מודרניים אנטומית.
הקשר בין מודרניות אנטומית למודרניות גנטית ככל הנראה הדוק יותר, אך איננו קל לבדיקה מכיוון שרק מתוך מיעוט זעיר של מאובני אדם פרהיסטוריים הצליחו למצות דנ"א נקי דיו לפיענוח רצף הנוקלאוטידים, וכמה ממאובנים אלו הם שברי עצם שלא ניתן לשחזר את האנטומיה שלהם. הגולגולת המסומנת "אואסה 1", בת 42 אלף עד 37 אלף שנה ממערת פסטרה קו אואסה ברומניה, היא בעלת אנטומיה מודרנית ברובה אך מפגינה מספר תכונות ארכאיות. הדנ"א שמוצה ממנה מכיל 6% עד 9% דנ"א ניאנדרטלי, יותר מאשר בכל אדם חי שנבדק (אצל בני-אדם מחוץ לאפריקה בימינו יש בממוצע כ-2% דנ"א ניאנדרטלי). בעליה של אואסה 1 היה צאצא של רביית כלאיים בין בני-אדם מודרניים אנטומית לניאנדרטלים, ומתוך האחוז ואורך מקטעי הדנ"א הניאנדרטלי אצלו ניתן להסיק שרביית הכלאיים התרחשה 4–6 דורות לפניו.
שקרים שכולם מספרים
הספר עוסק בתרבות "התקינות הפוליטית", אשר לטענת טננבום היא הרעה החולה בארצות הברית כיום. הספר מסביר, תוך ראיונות עם אנשים פשוטים, איך תרבות התקינות הפוליטית היא כלי בידי השמאל האליטיסטי והשבע להרגיש טוב עם עצמו. טננבום מתאר כיצד הלבנים הפריבילגים מרגישים טוב עם עצמם על ידי הלקאה עצמית, זאת בשעה שהאדם השחור חי גם היום בתנאים של מדינת עולם שלישי. מסקנתו של הספר היא שחברה אשר נוטלת מעצמה את החופש הבסיסי ביותר, שהוא חופש הביטוי - לא תוכל להישאר חופשית לאורך זמן גם בתחומים אחרים.
הספר יצא לאור בהוצאת סלע מאיר.
קרמפוס
קרמפוס - ישות דמיונית, אשר לרוב לובשת את צורתו של שד בעל קרניים ומשמשת כאנטיתזה לסנטה קלאוס. קרמפוס הוא שד מן הפולקלור של אזור האלפים, המזוהה בעיקר כבן לווייתו של סנטה קלאוס, שתפקידו להעניש ילדים רעים במיוחד בתקופת חג המולד.
שמה של הדמות נגזר מהמילה הגרמנית "krampen".
הקרמפוס הוא שד מן הפולקלור של אזור האלפים. מקורו התרבותי ככל הנראה בימים שקדמו לנצרות, אך בדומה לאמונות ומנהגים פולקלוריים ודתיים אחרים, שולב עם השנים בנצרות והחל להיות מזוהה עם ניקולס הקדוש ועם חג המולד. האגדה מספרת כי הקרמפוס הוא שד הרים, אשר בדרך כלל לא מטריד את בני האדם. אך פעם בשנה, הוא יורד מן ההר ומגיע אל יישובי האדם וחוטף ילדים רעים. בגרסתו הנוצרית, הפך הקרמפוס למלווה של ניקולס הקדוש (אתם מכירים אותו בעיקר כסנטה קלאוס) בזמן שהסב החביב בעל הצחוק המתגלגל מעופף במזחלתו מסביב לעולם בערב חג המולד. סנטה מחזיק ברשימה מסודרת, בה רשומים כל הילדים שהיו טובים (שמקבלים מתנות) וכל הילדים שהיו רעים (שמקבלים אבן). אך כיאה לאזורי האלפים, שם לא די באבן במתנה. להם יש גם את הקרמפוס, וכאשר שד ההרים מוצא ילד או ילדה שהיו רעים במיוחד, הוא חוטף אותם, מכניס אותם אל תוך שק הגדול ולוקח אותם איתו בחזרה למאורתו.
בעבר, פעלו השלטונות והכנסייה באזור אוסטריה ובוואריה להכחיד את העיסוק בקרמפוס, אך המיתוס זכה לעדנה מחודשת, ואף מתקיימים מצעדי קרמפוס מסורתיים בשבוע הראשון של דצמבר, מדי שנה.
קרמפוס מוצג גם בתרבות הפופולרית. בין היתר הופיעה דמותו במשחק הארקייד CarnEvil ובסרט קרמפוס (2015) של מייקל דוהרטי.
מערת האימה
מערת האימה הוא הכינוי שניתן למערה מס' 8 בנחל חבר שבמדבר יהודה (8HEV), שבה נתגלו שרידיהם של פליטים יהודים מימי מרד בר כוכבא.
המערה שוכנת במצוקו הדרומי של נחל חבר, מול מערת האיגרות, השוכנת במצוק הצפוני של הנחל, ואשר בה נתגלו איגרותיו של שמעון בר כוכבא למפקדי עין גדי יהונתן בן בעיה ומסבלה בן שמעון וכן ארכיון בבתא, לצד שלדי המסתתרים ורכושם.
במערת האימה נתגלו ממצאים מעטים יותר, הואיל והיא נסרקה בידי הבדואים טרם הגעתה של משלחתו של יוחנן אהרוני למקום בשנת 1960. הכינוי "מערת האימה" ניתן לה לאחר שנתגלו בה שלדיהם של 40 גברים, נשים וילדים.
בהמשך נמצאו במערה גם מספר קרעי איגרות וכתבים, מספר מטבעות בר כוכבא, וכן עותק יווני של ספר תרי עשר. לצד השלדים שבמערה נמצאו גם שלושה חרסים עם שמותיהם של שלושה מהנפטרים במקום.
בראש המצוק שמעל למערה נתגלו חורבותיו של מחנה רומאי, דומה לזה שנמצא מעל מערת האיגרות בצד השני של הנחל. מחנה זה שימש למצור הרומאי על המסתתרים היהודים במערת האימה, שסופם שגוועו בה ברעב ובצמא.
לפי הסברה שהעלה פרופ' ידין, חלק מהאיגרות והשטרות מימי מרד בר כוכבא, אשר נמכרו בהמשך בידי הבדואים ומקורם לא היה ידוע, נחשפו במערה זו.
הכתובת הדו-לשונית מצ'ינקיי
הכתובת הדו־לשונית מצ'ינֶקֶיי היא כתובת עתיקה הכתובה בפיניקית ובלווית, המתוארכת למחצית השנייה של המאה ה-8 לפנה"ס. הכתובת נחשפה בשנת 1997 ליד הכפר צ'ינֶה, כ-30 ק"מ דרומית לאדנה בקיליקיה. הממצא פורסם ותואר לראשונה בשנת 1999, והמהדורה הראשונה של הכתובת פורסמה בשנת 2000. עם השנים נוספו תוספות חשובות לפרשנות הכתובת.
הכתובת חולקת מאפיינים דומים עם כתובת אזתוד מאזתודי (קאראטפה). שתי הכתובות הן כתובות דו־לשוניות פיניקיות־לוויות, העוקבות אחר מלכי אדנה העתיקה מ"בית מופסוס" (המצוין בפיניקית כ"מפש" ובהירוגלפים הלווים כ־muksa), המוכר כמופסוס, מלך אגדי מהמיתולוגיה היוונית.
רקע
הממצא שעליו נמצאה הכתובת הוא פסל של אל הסערה תרחונזה, בעל זקן ותסרוקת תלתלים, חובש כובע אלוהי בעל זוג קרניים, עוטה צעיף המשתלשל מכתפו השמאלית ולובש בגד בעל שרוולים קצרים עד מרפקיו. למתניו חגורה רחבה המתחברת לרצועה אלכסונית על גבו. ידיו שלובות ומחזיקות חפץ בלתי־מזוהה, ועל ידו הימנית חורים ששימשו אולי להצמדת חפץ אחר. מעל גבותיו שרידי עופרת של חפץ שהוצמד לשם. הכתובת נכתבה על ידי המלך הידוע בשם Uriakki, Urikki, Uriyikki ו־Urik, בטקסטים אשוריים, המקביל ל-War(a)ika בלווית. השאלה אם זה הוא "אורכ" מכתובת אזתוד (טור א' שורה 2) שנויה במחלוקת. מלך זה היה וסאל של אשור בממלכת קוה (קיליקיה). בלווית אזור זה היה ידוע בשם 'חִיַוַ'.
בכתובת מונומנטלית זאת התייחס המלך למערכת היחסים בין ממלכתו לשליטיו האשורים. כמו כן, בגרסה הפיניקית של הכתובת, המלך טוען שבנה 15 מבצרים בממלכתו. בגרסה הלווית של אותה כתובת, אותו משפט מתפרש בצורה שגויה כהתייחסות להרס מבצרים.
הכתובת הפיניקית
הכתובת הפיניקית המקורית היא:
משמעותה היא: "אנכי ו[ריכ בן...] ממשפחת מפש [מלך הדננים?] ברוך־בעל, אשר [הרחבתי] בית ארץ עמק [אדן בעבור] בעל ובעבור הא[לים ו גם סוס [על סוס ו על . ומלך [ אשור ו]כל בית אשור היו לי לאב [ול]אם, והדננים והאשורים היו לבית אחד. ובנה אנכי מצודו[ת], במוצא שמש שמונה 8 ובמבוא שמש שבע 7, והיו 15 (יחד). ובמק[ומות...] (אלה אשר) נלחצו הושבתי ש[ם...]בעל־כר שלווה, ישע, שובע ו[כל?] נועם אֶל מלך זה, ואף ב[...] זה.".
הכתובת הלווית
הכתובת הלווית היא תרגום כמעט מוחלט של הכתובת הפיניקית.
מונחים בכתובת
בכתובת הלווית נזכר המונח "חִיַוִ", המקשר בין המונח "אַחִיַוַ", שהוא גלגול של אכאים, למונח קוה, שכן חֿ אנטולית מבוטאת לעיתים בשפות שמיות כק'. ייתכן שהשם התגלגל גם לחוי המקראי. המונח המקביל בכתובת הפיניקית הוא "דננים".
כמו השמטת ה"אַ" התחילית ב"(אַ)חִיַוַ", כך גם במונח "אשור" הושמטה בכתובת הלווית ה"אַ" התחילית, והשם נכתב "sura" במקום "Asura" במקום בו המונח הפיניקי המקביל הוא "אשֻר". יש הרואים במונח זה מקור לקיצור השם אשור לסוריה, כפי שמובא עוד אצל הרודוטוס (היסטוריות 7.63).
הן בכתובת הפיניקית והן בכתובת הלווית מוזכר "מפש/מֻכַּסַ" (במעתק פ־כ המוכר בין לווית לשפות שמיות), הנזכר גם בשתי השפות בכתובת אזתוד. השם מתועד גם כתב קווי ב' כ־Mo-qo-so ובחתית כ־Mu-uk-šu-uš, בהקשר מקוטע, אך מיד לאחר מכן מוזכרות התקפות על אלשיה בהן משתתף אַתַרשִיַ איש אַחִיַ. המונח מתקשר עם מופסוס היווני.
מרדכי עבאדי
מרדכי עבאדי (1826, ה'תקפ"ו, חלב - 1884, כ"ז בסיוון ה'תרמ"ד, ביירות) היה דיין, מקובל ופייטן שפעל בסוריה, בטורקיה ובארץ ישראל. כיהן כרב קהילת קיליס . נודע כבקי בשירה, וחיבר פיוטים רבים שנכללו בשירת הבקשות.
ביוגרפיה
מרדכי עבאדי נולד בשנת 1826 בחלב שבסוריה לרב יעקב, נצר למשפחת רבנים. בצעירותו התחנך ולמד אצל אביו ואצל סבו, הרב אברהם עבאדי. בהמשך למד אצל הרב משה סוויד, שהיה הרב הראשי המקומי בחלב.
שנים רבות כיהן כרב הקהילה היהודית בקיליס, שבדרום טורקיה. נודע בין השאר בחיבור פיוטים ופזמונים רבים כמו "אני אספר" (על ל"ט אבות מלאכות), "יודוך מלך", "יום זה שירו לאל", "מהללך ורוב גדלך" (על שבעת הרקיעים) "מי ימלל עזוז גבורות", "משמים שלום לעם", "מי לה' איתי עורך", "מקהלות עם", ועוד. שבעה מפזמוניו הכניס לקאנון שירת הבקשות של יהודי חלב, והם והתקבלו בהמשך גם בעדה הבוכרית בירושלים.
עסק גם בחכמת הקבלה, ונודע כבקי בכל ענפי חכמת ישראל.
בשנות השלושים לחייו, עלה לירושלים יחד עם קבוצת רבנים מחלב, ובה הקימו ישיבות ומוסדות תורה שהשפיעו והנהיגו את הקהילות הספרדיות בשכונת הבוכרים.
חיבוריו
חיבר ספרי שו"ת, פירושים ודרשות, וכן פיוטים ופזמונים.
ריכרד אבג
חייו
אבג נולד בדנציג לווילהלם אבג ומרגרט פרידנטל. אחיו, וילהלם אבג, היה למזכיר המדינה של פרוסיה. לאחר שלמד בבית הספר התיכון וילהלם בברלין, למד כימיה אורגנית באוניברסיטת קיל ובאוניברסיטת טיבינגן. הוא קיבל את הדוקטורט שלו ב-19 ביולי 1891 מאוניברסיטת ברלין בהנחייתו של אוגוסט וילהלם פון הופמן. אף שלמד כימיה אורגנית תחת שרביטו של הופמן, בשנה שלאחר סיום הדוקטורט החל לחקור כימיה פיזיקלית, עת למד אצל וילהלם אוסטוולד בלייפציג. אבג שימש מאוחר יותר עוזרם האישי של ולטר נרנסט באוניברסיטת גטינגן ושל סוונטה ארניוס באוניברסיטת סטוקהולם. ב-1895 התחתן עם לינה סימון, שהייתה חובבת ספינות אוויר כמותו.
במהלך לימודיו מילא אבג את חובתו לצבא. בשנת 1891 הפך לקצין במילואים בצבא הקיסרות הגרמנית. בשנת 1900 הפך לאובר-לויטננט במילואים בגדוד ה-9 של ההוסרים. במהלך שנה זו ביצע את הטיסה הראשונה שלו בספינת אוויר למטרות צבאיות. טיסות בספינת אוויר הפכו לבילוי תדיר של אבג ואשתו. הוא ערך תצפיות מדעיות רבות במהלך טיסותיו שמעולם לא פורסמו.
בשנת 1897 קיבל משרה של פרופסור לכימיה באוניברסיטת ברסלאו. שנתיים לאחר מכן הועלה לדרגת פריבט-דוצנט, ובשנה שלאחר מכן התמנה לפרופסור. קלרה אימרווהר, אשתו הראשונה של פריץ הבר, למדה וסיימה את לימודיה כתלמידתו. ב-1909 הפך לפרופסור מן המניין.
אבג עסק בצילום ובמסעות בספינות אוויר. הוא היה היוזם והיושב ראש של המועדון שלזיה לאווירונאוטיקה בברסלאו. יתר על כן, היה לו תפקיד של מעריך בנשיאות איגוד מלחי האוויר הגרמני. הוא נהרג בהתרסקות ספינת האוויר שלזיה בשנת 1910 בטסין שבפומרניה.
עבודתו
אבג נודע בעיקר בזכות מחקריו המכירים בתפקידה של הערכיות בהקשר של קשרים כימיים. הוא מצא שחלק מהיסודות נוטים פחות להצטרף לבניית מולקולות, ומכאן הסיק שליסודות היציבים יותר יש, מה שנקרא כיום, קליפות אלקטרונים מלאות. הוא הצליח להסביר את המשיכה של אטומים באמצעות מטענים חשמליים מנוגדים. הוא גם הבחין בין ערכיות רגילה לבין ערכיות נגד, ומצא שסכום שתי הערכיויות הללו מגיע תמיד לשמונה.
יחד עם עמיתו, גואידו בודלנדר, הוא פרסם על זיקה אלקטרונית, עיקרון חדש של כימיה אי-אורגנית באותה העת.
אבג היה העורך של כתב העת Zeitschrift für Elektrochemie מ-1901 ועד מותו ב-1910.
אוסטין סטוול
אוסטין סטוול (באנגלית: Austin Stowell; נולד ב-24 בדצמבר 1984) הוא שחקן אמריקאי, מוכר בין היתר בשל משחקו בסרטים "ויפלאש", "סיפורו של דולפין", ובשל דמותו כפרנסיס גארי פאוורס בסרטו של סטיבן ספילברג "גשר המרגלים".
ביוגרפיה
סטוול נולד בעיירה קנזינגטון, קונטיקט שבארצות הברית, בנם של רוברט סטוול, פועל פלדה; ואליזבת', מורה בבית ספר. הוא הצעיר מבין שלושה בנים.
אליעזר שפירא (דיין)
הרב אשר אליעזר כהנא שפירא (ה'תרפ"ט, 1929 – ב' באדר ה'תשמ"ח, 20 בפברואר 1988) היה רב ודיין בבית הדין הרבני הגדול וחבר במועצת הרבנות הראשית.
אוסטין סטוול
ביוגרפיה
בשנת 2007 סיים את לימודי באוניברסיטת קונטיקט בלימודי תואר ראשון באומנויות הדרמה.
אליעזר שפירא (דיין)
ביוגרפיה
נולד בירושלים לרב אהרון יהושע פישל, אחיהם הגדול של הרב שמואל שפירא, אב"ד בבית הדין הרבני בירושלים, ושל הרב אברהם שפירא ראש ישיבת מרכז הרב והרב הראשי לישראל. הוא נינו של הרב צבי אשר כהנא שפירא.
אוסטין סטוול
קריירה
בשנת 2009, קיבל סטוול את תפקידו הראשון, בעונה השנייה של סדרת הנוער של ABC Family "סודות ההתבגרות" בתור ג'סי, בן זוגה של לורן. דמותו חזרה לתפקיד אורח גם בעונה השלישית שנה לאחר מכן.
אליעזר שפירא (דיין)
ביוגרפיה
למד בישיבת תפארת צבי, בישיבת חברון ובישיבת מרכז הרב. בעת לימודיו במרכז הרב, זכה בפרס משרד הדתות לשנת ה'תשי"ב (1952) שחולק ל-18 "עילויי הישיבות". בשנת ה'תשי"ג נסמך לרבנות. לאחר מכן היה חבר במכון הארי פישל, ומשנת ה'תשי"ז שימש חבר בוועדת השופטים לפרס ירושלים לספרות תורנית של שמם של הרב קוק והרב עוזיאל. היה מקורב לרב הראשי הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
אור ומיה
אור ומיה הייתה תוכנית הבוקר המחליפה של ערוץ 10, בהגשת אור הלר ומיה זיו-וולף. ב-29 בספטמבר 2017 עזבה זיו-וולף את ערוץ 10 ושידור התוכנית הופסק.
אליעזר שפירא (דיין)
ביוגרפיה
באדר ה'תשי"ז (1957), בהיותו כבן 28 בלבד, קיבל כושר דיינות ממועצת הרבנות הראשית בהסדר מיוחד וללא בחינות. בשנת ה'תשי"ח (1958) התמנה לכהן כדיין בבית הדין האזורי, תחילה בבאר שבע ולאחר כשלוש שנים ברחובות, לצד הדיינים שמואל דביר וזבולון גרז. בהמשך כיהן כאב"ד בבית הדין הרבני בירושלים וכחבר בית הדין הגדול. שימש כחבר מועצת הרבנות הראשית משנת ה'תשל"ג (1972) ועד פטירתו. במסגרת תפקידו במועצת הרבנות, ייצג אותה גם בעניינים פוליטיים. שימש בבית הדין הגדול לצד רבנים דוגמת הרב שאול ישראלי, יוסף קאפח, אליעזר יהודה ולדנברג, מרדכי אליהו, עובדיה יוסף, ועוד.
אוסטין סטוול
קריירה
בשנת 2011 שיחק את הדמות של קייל בסרט הקולנוע "סיפורו של דולפין", ובשנת 2014 שב לשחק את אותה הדמות גם בסרט ההמשך "סיפורו של דולפין 2" ובהמשך שנה זו שיחק בסרט "משתוללת" לצד סלינה גומז ובסרט הדרמה "ויפלאש" שביים דמיאן שאזל.
אליעזר שפירא (דיין)
ביוגרפיה
נפטר בחטף בהיותו כבן 59 ביום ב' באדר ה'תשמ"ח. קבור בחלקת גליציה בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
אור ומיה
תוכן
התוכנית שודרה בימי חמישי בשעות 06:20-09:00 ובימי שישי בשעות 06:20-10:00, במסגרת "חדשות 10" ובהפקת אולפני הרצליה. התוכנית כללה מבזקי חדשות וראיונות בנושאי אקטואליה ופנאי עם אורחים ומומחים שהתארחו באולפן. התוכנית שודרה גם בימים בהם אורלי וגיא לא הגישו את תוכנית הבוקר.
אליעזר שפירא (דיין)
משפחתו
באוגוסט 1953 נשא לאישה את רחל דויטש. התגורר בשכונת קריית שמואל בירושלים. בנו הוא הרב שלמה שפירא, חבר בית הדין הרבני הגדול.
אור ומיה
רקע לעליית התוכנית
בעקבות שידור התוכנית "אורלי וגיא" הוחלט שבימי חמישי ושישי תוחלף התוכנית "אורלי וגיא" בתוכנית חדשה בהגשת אור הלר ומיה זיו וולף תחת השם "אור ומיה".
היסטוריה
התוכנית עלתה לאוויר ב-2016. את התוכנית הגישו אור הלר ומיה זיו וולף. בשנת 2016 ערכו את התוכנית דני ליבר ואילן שניג. במאי 2016 עזב שניג את תפקידו.
ב-29 בספטמבר 2017 שודרה התוכנית האחרונה בהגשתה של מיה זיו וולף.
התוכנית ירדה מהאוויר לאחר עזיבת מיה זיו וולף, ואור הלר החל להגיש את התוכנית "בוקר אור" בימי שישי לצד ימית סול.
אוסטין סטוול
קריירה
בשנת 2013 שיחק בדרמה הביוגרפית שביים סטיבן סודרברג לרשת הטלוויזיה HBO "חיי עם ליברצ'ה", עיבוד לספרו האוטוביוגרפי של סקוט תורסון. בשנת 2015 גילם את טייס הקרב פרנסיס גארי פאוורס בסרטו של סטיבן ספילברג "גשר המרגלים".
בשנת 2018 גילם את סמל פרד פולס בסרט המלחמה של ניקולאי פוגלסיג על פי תסריט של טד טלי "12 לוחמים" לצד כריס המסוורת'. בשנת 2019 החל לשחק בתור נייטלי בסדרת הטלוויזיה "מלכוד 22" ברשת הולו, המבוססת על רומן באותו שם על ידי ג'וזף הלר.
בשנת 2020 שיחק את פטריק סאליבן בסרט האימה העל-טבעי "אי האשליות". בשנת 2021 לוהק לשחק את התפקיד הראשי לצד לוסי הייל בקומדיה הרומנטית "The Hating Game".
הרוסים
הרוסים היא סדרת טלוויזיה קומית ששודרה בערוץ 10 החל מ-4 בנובמבר 2016. הסדרה נוצרה על ידי ארם רבינוביץ' ולב ברודינסקי (שמשחקים גם תפקידים ראשיים בסדרה), הופקה על ידי טדי הפקות ובמאי הסדרה היה רובי דואניאס.
עלילה
דימה וולדימיר, שני אחים רוסים המתגוררים בכרמיאל ביחד עם סבא וסבתא, מנסים להתפרסם בתור ראפרים בכל דרך אפשרית ולהשתלב בחברה הישראלית למרות הפערים התרבותיים, הרוסיות והזרות המובהקת.
דימה האח הבוגר בטוח שיש להם הכל בשביל להפוך לכוכבי ראפ מהשורה הראשונה. הוא חולם להפוך לסלב עם אחיו, לכבוש את הקהל הישראלי ובמיוחד את סימה, אהובת נפשו. ולדימיר צעיר מדימה בשנתיים אך תלוי בו לחלוטין. מסתכל על העולם דרך עיניים של ילד. תמים, נאיבי, הולך כמו עיוור אחרי אחיו ואפילו עזב את לימודי הכינור שלו כדי להפוך לראפר. שני האחים תלויים אחד בשני, לא יכולים להסתדר לבד. בדרך הצופים פוגשים דמויות המלוות את הראפרים ומרכיבות את עולמם בכרמיאל. הסבתא, טיפוס קשוח ומיושן, מנסה להוציא להם את הראפ מהראש ולחנך את הנכדים לפי הערכים הרוסיים הנוקשים, אך בגלל אופיים החולמני של הראפרים והפערים זה לא מסתדר כפי שהיא רוצה. הסבא הוא ההפך המוחלט מהסבתא. לא מנסה לחנך אף אחד, רק רוצה שיעזבו אותו בשקט ולצפות בטלוויזיה. במדרחוב בכרמיאל הם פוגשים את סימה הקוסמטיקאית (חן אמסלם), בעלת קליניקה פרטית, שנמצאת בהליכי גירושין מבעלה איציק, דימה מאוהב בה אהבה חד צדדית לחלוטין. ליטל (רוני דלומי), המוכרת במעדניה, מאוהבת קשות בוולדימיר אך ולדימיר לא שם לב לכך, מפני שדימה משכנע אותו שהיא רוצה דווקא אותו.
לראפרים יש עוד חבר - יבגני מטאל. יבגני רק ממלמל בצורה לא ברורה והראפרים הם היחידים שמצליחים להבין אותו.
בכל פרק הראפרים יוצאים להרפתקה חדשה, בניסיון להכיר ולהתקרב עוד צעד בדרכם להשתלב בחברה הישראלית. דבר שכנראה לעולם לא יקרה.
יחסי קטר–תימן
היחסים בין מדינת קטר לבין הרפובליקה של תימן הם יחסים דואליים על רקע המלחמה בין החות'ים לבין המשטר. קטר תומכת במשטר התימני במלחמה ומנהלת משא ומתן עם המשטר על מכירת ציוד ונשק. קטר שולחת כוחות באופן סדיר אל גבול ערב הסעודית ותימן ובולמת את כוחותיו של עלי עבדאללה סאלח. קטר תרמה 80 מיליון דולרים אמריקאים לאחים המוסלמים בתימן שידועים כמשתפי פעולה עם החות'ים. הכוחות הקטריים תרמו רבות להגנה על שטחים של עבד רבו מנסור האדי.
ביוני 2017 הודיעה תימן הפורמלית של עבד רבו מנסור האדי על ניתוק היחסים עם קטר.
משה ירמיה הכהן
הרב משה ירמיה הכהן (יש הרושמים כ"ץ; נפטר בי"ח באייר ה'תי"ט) המכונה משה מנארול היה רב בכמה קהילות בפולין, ולאחר גזירות ת"ח ות"ט נמלט למץ שבצרפת והיה רבה של יהדות מץ.
משה ירמיה הכהן נולד בעיר קרמניץ לאביו ר' אליעזר וועלשים, מניש קריווא, בן רבי שלום, אב"ד בצפת (גיסו של המקובל, אליהו די וידאש), וכיהן כרב של העיירה נארול בפולין. בעת גזרות ת"ח ות"ט ברח מערבה ובשנת ה'ת"ט התקבל כרב במץ. הרב הכהן היה תלמיד המהרש"א, והב"ח ושל ר' יעקב מלובלין, ר' אברהם חיים שור.
בימיו הוגדרו באופן מדויק סמכויותיו של הרב, שכללו את סמכות השיפוט ופסיקת ההלכה וכן את ההכרעה בכל התחומים הדתיים, במץ גופא ובכפרים הסמוכים. באופן חריג לא קיבל מינוי זה אישור מלכותי כנדרש, ובעת ביקורו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת בקהילת מץ בשנת תי"ח והענקת כתבי הזכויות החדשים שלה, המלך קבל על כך וחידש את הדרישה לאישור מלכותי קודם מינוי הרב.
כתבים תורניים נוספים שלו נדפסו בידי בנו, הרופא טוביה כהן. מקובל לסמן את מינויו של הרב מנרול כראשית "תקופת הזוהר של רבנות מץ".
אלמנתו פיגא נשאה בשנת תכ"ד לר' משה שמשון בכרך, אביו של רבי יאיר חיים בכרך.
רז שלמה
רז שלמה (נולד ב-13 באוגוסט 1999) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הבלם בלוון מליגת העל הבלגית ובנבחרת ישראל.
קריירת מועדונים
שלמה גדל באשקלון, והחל לשחק כדורגל בקבוצות הילדים של הפועל אשקלון. בגיל 13 הצטרף למחלקת הנוער של הפועל תל אביב, שם הוסב מעמדת הקשר האחורי לעמדת הבלם. ב-30 ביולי 2016, לפני יום הולדתו ה-17, ערך שלמה את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של הפועל תל אביב, כשנכנס כמחליף בניצחון 2–0 על בני יהודה בגביע הטוטו. בעונה זו שותף שלמה בארבעה משחקים בגביע הטוטו ובמשחק אחד בגביע המדינה, וב-12 בינואר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשפתח בהרכב בהפסד החוץ 1–2 לעירוני קריית שמונה באצטדיון בקריית שמונה, לאחר שהקבוצה נכנסה להליך של פירוק ושחקנים רבים נעדרו. שלמה שותף במשחק ליגה נוסף כמחליף, ובתום העונה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית.
בעונת 2017/2018 המשיך שלמה לשחק בקבוצת הנוער, ובמקביל ערך 12 הופעות במדי הקבוצה הבוגרת בליגה הלאומית. ב-7 במאי 2018 כבש את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 3–0 על הפועל עפולה, ובתום העונה העפיל עם הקבוצה בחזרה לליגת העל. בעונת 2018/2019 שימש שלמה כבלם מחליף לאוראל דגני ואדי גוטליב וקיבל דקות משחק רבות יותר. ב-30 בדצמבר 2018 כבש את שער הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 2–0 על בני סכנין, ובסך הכל ערך בעונה זו 24 הופעות בליגת העל וכבש שני שערים. במקביל שותף כחריג גיל במשחקי קבוצת הנוער, וזכה עמה בגביע המדינה.
ב-3 ביולי 2023 חתם לארבע שנים במועדון לוון מליגת העל הבלגית, לאחר שנרכש ממכבי נתניה ב-1.2 מיליון יורו.
נבחרות ישראל
שלמה שיחק בכל נבחרות הנערים של ישראל ואף שימש כקפטן בנבחרת הנוער, במדיה ערך שמונה הופעות וכבש שער אחד. ב-26 במרץ 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הצעירה עד גיל 21, במשחק ידידות מול.
באוגוסט 2019 זומן שלמה לראשונה לסגל נבחרת ישראל הבוגרת לקראת משחקי מוקדמות יורו 2020. ב-24 בספטמבר 2022 ערך הופעת בכורה בנבחרת הבוגרת במשחקה האחרון בליגת האומות 2022/2023, כשנכנס כמחליף בניצחון הביתי 2–1 על נבחרת אלבניה. שלמה זומן גם לסגל הנבחרת במוקדמות יורו 2024 ופתח בכל ארבעת המשחקים הראשונים, כשאת שער הבכורה שלו בנבחרת הבקיע ממרחק בניצחון הביתי 2-1 על אנדורה באצטדיון טדי ב-19 ביוני 2023.
חסידות נארול
נארול היא חצר חסידית שמקורה בעיירה נארול, שבמערב גליציה (וכיום בפולין).
תולדות החסידות
שושלת נארול נוסדה בידי רבי יעקב ריינמן ה'תקל"ח, ד' תמוז ה'תקע"ד, (סביבות 1778–1814) שכיהן כרב של ראדיחוב, קוזובה והולישיץ בטרם מונה לרבנות נארול.
לאחר השואה כיהן רבי חיים מאיר יחיאל שפירא (ריינמאן), אשר נולד בכ"ה אלול תרס"ז ובעת פטירתו בגיל 99 היה זקן האדמו"רים בארץ ישראל. גם בעת כהונתו ראה עצמו כחסיד בעלז והיה מקורב מאוד לרבי "הינוקא" המכהן כיום. בהיותו בן 20, בשנת תרפ"ז (1927) מונה לרב ה-20 של חצר נארול. נשא לאישה את בתו של רבי משולם זלמן יוסף זילברפרב מטופורוב (כיום טופוריב באוקראינה). נולדו להם בן, אהרן, בת, מלכה, שנספתה בשואה, ובן, דב בריש שהוא האדמו"ר הנוכחי של חסידות נארול.
הרב חיים מאיר יחיאל שרד את מלחמת העולם השנייה בסיביר; לאחר מכן התגורר באנטוורפן, בלואר איסט סייד שבמנהטן, בקראון הייטס ולבסוף, ב-30 השנים האחרונות לחייו, בבני ברק שבישראל שם בנה בית מדרש שהיה נקודת ציון בולטת במרכז העיר. הרב שפירא נפטר ביום י"ח בתמוז ה'תשס"ז (4 ביולי 2007) בגיל 99. הוא כיהן בתפקיד אדמו"ר נארול במשך 80 שנה.
הרבי מנארול הנוכחי רבי דב בריש שפירא, הוא בנו של רבי חיים מאיר יחיאל. אחיו הגדול נספה כאמור בשואה הרב בריש הקים בית מדרש וכיהן כאדמו"ר בשכונת גרייווסנד שבברוקלין, ניו יורק, אך עם מות אביו עלה לארץ להחליפו בבית המדרש של החצר החסידית בבני ברק. הוא חבר הנהלה בולט של כולל חיבת ירושלים.
בנו של הרב בריש, רבי אשר שפירא פעיל בקהילה היהודית של סטמפורד היל, לונדון ואחת מיוזמותיו המוכרות היא מדריך מינחה בבריטניה. ילדים נוספים של האדמו"ר מנארול הם הרבנים אהרן שפירא - רב קהילת נארול, זלמן שפירא, והרבנית אשת האדמור מקוידנוב.
צאצאים נוספים של שושלת נארול כוללים את רבי יעקב יוסף ריינמאן, מחבר תלמיד חכם ומחבר ספרים מוערך, בנו של רבי אריה לייב ריינמן מנארול.
לוך לומונד
לוך לומונד (באנגלית: Loch Lomond, בגאלית סקוטית: Loch Laomainn) הוא לוך סקוטי של מים מתוקים שחוצה את שבר ההיילנדס. זהו מקווה המים הגדול ביותר בבריטניה מבחינת שטח פנים. הלוך מכיל איים רבים, כולל אינצ'מורין, אי המים המתוקים הגדול ביותר באיים הבריטיים. לוך לומונד הוא יעד נופש פופולרי. הוא כרגע חלק מהפארק הלאומי של לוך לומונד והטרוסאכס, שהוקם בשנת 2002. השם "לוך לומונד" הוא עיוות של השם הגאלי Lac Leaman, שמשמעותו "אגם הבוקיצות".
גאוגרפיה
לוך לומונד הוא לוך מים מתוקים בשבר ההיילנדס, שנחשב לגבול שבין השפלה הסקוטית (ה-Lowlands) לבין מרכז סקוטלנד וההיילנדס. אורכו כ-39 ק"מ ורוחבו נע בין 1.2 ל-8 ק"מ. עומקו הממוצע הוא כ-37 מטרים, כאשר עומקו המקסימלי הוא 190 מטרים. שטח הפנים שלו הוא 70 קמ"ר, ונפחו הוא 2.6 קמ"ק. מבין כל הלוכים והאגמים בבריטניה, לוך לומונד הוא הגדול ביותר מבחינת שטח פנים, והשני הגדול ביותר (אחרי לוך נס) מבחינת נפח המים. לחופו המזרחי של הלוך נמצא הר בן לומונד, שמתנשא לגובה של 974 מטרים, והוא הדרומי ביותר שבין פסגות מונרו הסקוטיות.
איים
הלוך כולל בתוכו מעל 30 איים, תלוי בגובה המים. חלק מהם גדולים במיוחד ביחס לגופי מים מתוקים אחרים בבריטניה. אינצ'מורין, לדוגמה, הוא האי הגדול ביותר שנמצא בתוך גוף מים מתוקים בכל האיים הבריטיים. חלק מהאיים הללו הם ככל הנראה קראנוגים (Crannogs) - איים מלאכותיים שהוקמו בתקופות פרהיסטוריות.
כריסטיאן פידלר
כריסטיאן פידלר (בגרמנית: Christian Fiedler; נולד ב-27 במרץ 1975 בברלין המערבית שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת השוער בהרטה ברלין, ומאמן שוערים בהווה בקבוצת גרויטר פירט.
קריירת מועדונים
פידלר החל לשחק בהרטה ברלין כאשר היה בן 15, ובשנת 1992, כאשר היה בן 17, החל לשחק בקבוצת המילואים. כעבור שנתיים עבר פידלר לשחק בקבוצה הבכירה, ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה, והפך מיד לשוער הראשון בקבוצה. בעונתו השלישית בקבוצה הבכירה, 1996/97, העפיל פידלר עם הרטה ברלין לבונדסליגה. עם זאת, החל מעונת הבכורה המחודשת של הרטה ברלין בבונדסליגה, 1997/98, איבד פידלר את מקומו בהרכב הפותח לטובת השוער ההונגרי גאבור קיראי, וערך במהלך חמש עונות וחצי 25 הופעות ליגה בלבד. בתקופה זו, זכתה הקבוצה פעמיים בגביע הליגה הגרמנית, כשפידלר יושב על הספסל. במחצית העונה של 2003/04 ירש פידלר את מקומו של קיראי בהרכב, ועד לסוף העונה פתח בהרכב בכל המשחקים, כאשר הוחלף רק במחזור האחרון בדקה ה-77 על ידי קיראי, שעזב את הקבוצה בסיום העונה. את העונה הזו סיימה הרטה ברלין במקום ה-12. במהלך שלוש העונות הבאות, פידלר היה השוער הבכיר של הרטה ברלין, כאשר בעונת 2004/05 סיים עם הקבוצה במקום הרביעי בבונדסליגה, וספג 31 שערים בלבד. נתון זה הפך את הרטה ברלין לקבוצת ההגנה הטובה ביותר בליגה באותה עונה, כאשר חבריו של פידלר להגנה היו ארנה פרידריך, מאליק פתחי, יוסיפ שימוניץ', דיק ואן ביוריק ואלכסנדר מדלונג. בעונת 2005/06 פידלר והרטה סיימו במקום השישי בבונדסליגה, והשתתפו בגביע אופ"א, בו צלחו את שלב הבתים אך הודחו כבר בשלב הנוק אאוט הראשון על ידי ראפיד בוקרשט. בעונת 2006/07 סיימו הרטה ופידלר במקום העשירי בבונדסליגה, והודחו מגביע אופ"א עוד לפני שלב הבתים, מול אודנסה בולקלוב הדנית. בשתי העונות הבאות, פידלר איבד את מקומו בהרכב ושימש שוער משנה לירוסלאב דרובני. בתום עונת 2008/09 פרש פידלר ממשחק פעיל והשתלב בצוות האימון של הרטה ברלין.
קריירה בינלאומית
לפידלר 16 הופעות במדי נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21, אך הוא מעולם לא זומן לנבחרת הבוגרת.
ישיבת חובבי תורה
בית הספר לרבנות ישיבת חובבי תורה (YCT) הוא ישיבה אורתודוקסית פתוחה שנוסדה בשנת 1999 על ידי הרב אבי ווייס, באזור ריברדייל שברובע הברונקס, ניו יורק. מטרתה לחנך רבנים "פתוחים, לא שיפוטיים, בעלי ידע, אמפתיה, הששים להפוך את האורתודוקסיה לתנועה בעלת אינטראקציה משמעותית המכבדת את כל היהודים, ללא תלות בשיוכם, מחויבותם או הרקע שלהם". YCT ומדגישה התמקדות ברוחניות, פתיחות ותשומת לב לנושאים עכשוויים ולקהילה היהודית הרחבה.
YCT הסמיכה את רבני המחזור הראשון ביוני 2004 ומאז מסמיכה מחזור של רבנים בחודש יוני מדי שנה. ראש הישיבה הנוכחי הוא הרב דב לינזר. הנשיא האחרון היה הרב אשר לופטין.
הישיבה מציעה תוכנית חינוך יהודית ציבורית בשיתוף המכון העברי בריברדייל, בקמפוס ריברדייל, וכן אירועים פתוחים כגון ימי עיון בנושאי תנ"ך ומחשבה יהודית. מאז הקמתה, נאבקת YCT על תמיכת הקהילה האורתודוקסית. המועצה הרבנית של אמריקה אינה מקבלת את סמיכת YCT לרבנות, ואגודת ישראל של אמריקה הכריזה כי ישיבת חובבי תורה, ישיבת מהר"ת, אורתודוקסיה פתוחה וגורמים קשורים אחרים דומים לתנועות לאורך ההיסטוריה היהודית שדחו את עיקרי היהדות.
היסטוריה
בשנת 1996 הקימו הרבנים אבי ווייס וסול ברמן תוכנית המכונה MeORoT ("מאורות", ראשי תיבות באנגלית של "הכשרה רבנית מודרנית אורתודוקסית") שסיפקה הרצאות לתלמידים בישיבה יוניברסיטי. המלגה הייתה משותפת לישיבה יוניברסיטי, בית הכנסת של עדה וויס, והמכון העברי בריברדייל. שנה לאחר מכן, 1997, הוסיף וייס את מלגת "תורת מרים" לתוכנית מאורות, והזמין נשים המעורבות במדעי היהדות להשתתף בהרצאות אלה.
בספטמבר 2000 החל המחזור הראשון בבית הספר לרבנות, עם שבעה תלמידים. בינואר 2004 עברה הישיבה לבית הספר התיכון אברהם יהושע השל ברחוב 60, ושנה לאחר מכן למרכז קראפט/קולומביה ברנארד הלל ברחוב 115. . בקיץ 2010 עברה הישיבה למכון העברי של ריברדייל.
בשנת 2006 הגישה YCT בקשה לחברות במועצה הרבנית של אמריקה, הגוף הרבני המזוהה עם האיחוד האורתודוקסי, הגוף המרכזי של האורתודוקסיה המודרנית בארצות הברית. לאחר מכן היא משכה את הבקשה לאור הערכתה כי היא תידחה.
מאז הקמתה, YCT תיארה את עצמה כמוסד של האורתודוקסיה הפתוחה. בעקבות ביקורות אורתודוקסיות חריפות נגד המושג, החל המוסד להתרחק ממנו. בית הספר הסיר כל התייחסות לאורתודוקסיה הפתוחה באתר האינטרנט שלו, והחליף את התיאור "פתוחה" ב"מודרנית". בריאיון לעיתון "The Jewish Week" באוגוסט 2017, אמר הרב אשר לופטין, נשיא בית הספר: "כשהם אומרים 'אורתודוקסים פתוחים' אני אומר 'אנחנו אורתודוקסים מודרניים. אנחנו חלק מלא מהאורתודוקסיה המודרנית'."
תוכנית לימודים
בדומה לתוכניות הסמכה קלסיות לרבנות, גם תוכנית הלימודים של YCT מתמקדת בתלמוד ובהלכה. התוכנית כוללת גם לימודי תנ"ך ומחשבת ישראל, וכן מתודולוגיות אקדמיות חדשניות.
אחד התחומים החדשניים יותר בתוכנית הלימודים הוא דגש חסר תקדים על ייעוץ פסטורלי ופיתוח מקצועי. בתחום זה מלמדים פסיכולוגים והוא כולל משחקי תפקידים, ניסיון קליני ועבודה בתחום כחונך. התוכנית מדגישה נושאים שרבנים נתקלים בהם באופן קבוע: ספק דתי ושינוי אישי; טקסי מעבר; גיל ההתבגרות; שימוש בסמים; בעיות זוגיות ומשפחתיות; תפקוד מיני ותפקוד לקוי; הומוסקסואליות; אלימות במשפחה; אובדן, טרגדיה ושכול; ותגובה לקטסטרופה.
הרב הראשון של הישיבה הוסמך בשנת 2003. ל- YCT עשרה בוגרים בשנה.
על פי אתר האינטרנט שלה, YCT הסמיכה כמאה רבנים המשרתים ברחבי ארצות הברית ומחוץ לה, בבתי כנסת, בקמפוסי מכללות. מלבד רבנים משמשים בוגרים מורים, מנהלים ובתפקידים אחרים.
אצטדיון בניטו ויימרין
היסטוריה
אצטדיון בניטו ויימרין נבנה בשנת 1929 לקראת התערוכה האיברית-אמריקנית שהתקיימה בסביליה באותה שנה. משחק הכדורגל הראשון שנערך באצטדיון היה משחק בינלאומי בין נבחרת ספרד לנבחרת פורטוגל. בשנה שלאחר מכן, ריאל בטיס החלה לארח את משחקיה הביתיים במגרש. בתצורה הראשונית שלו האצטדיון הכיל 18,000 מושבים.
בשנת 1948 נגרם נזק משמעותי לאצטדיון לאחר הצפה של נהר הגוודלקיביר הסמוך.
ישיבת חובבי תורה
סגל המוסד
הרב אשר לופטין כיהן כנשיא YCT מיולי 2013 ועד ליולי 2018, לאחר הרב ווייס. הרב דב לינצר הוא ראש הישיבה. עם חברי הסגל האחרים נמנים הרב יששכר כץ, הרב נתנאל הלפגוט, הרב חיים מרדר, מרים שקטר, הרבנית דבורה זלוכאואר וד"ר מישל פרידמן. ב־21 באוקטובר 2007 מונה לינזר כדיקן החדש של ישיבת חובבי תורה. הרב ג'ון קלזן הוא הדיקן הנוכחי ואילו לינצר משמש כראש ישיבה.
אצטדיון בניטו ויימרין
היסטוריה
השדרוג המשמעותי הראשון לאצטדיון בוצע לקראת מונדיאל 1982, אז הוגדל מספר המושבים ל-47,500. במהלך הטורניר נערכו באצטדיון שני משחקים במסגרת שלב הבתים.
ישיבת חובבי תורה
מהר"ת
במקביל לחובבי תורה פועלת "ישיבת מהר"ת" המיועדת לנשים. ביוני 2009, יצר הרב וייס את התואר MaHaRaT (מהר"ת) עבור שרה הורוויץ. לימים הוסמכה כ"רבה". דבר זה הוביל לתלונות של ה- RCA שהובילו לכך שווייס הצהיר שהוא לא יקרא לבוגרות עתידיות "רבה". לאחר מכן, התפטר וייס מה-RCA. עם זאת, בשנת 2015 הוסמכה יפה אפשטיין לרבה על ידי ישיבת מהר"ת. באותה שנה הוסמכה לילה קז'דאן לתואר רב על ידי אותו ארגון, מה שהפך אותה לבוגרת הראשונה שהוסמכה לתואר "רב".
ביקורת
קבוצות אורתודוקסיות מתחו ביקורת על YCT הנוקטת, על פי הביקורת, עמדות תאולוגיות שאינן מתיישבות עם הערכים המסורתיים. ארגון הרבנים של האורתודוקסיה המודרנית באמריקה, RCA, אינו מכיר את ההסמכה של המוסד לצורך חברות בארגון. בסתיו 2015 הוקיעה אגודת ישראל של אמריקה מהלכים להסמכת נשים והכריזה כי ישיבת חובבי תורה, ישיבת מהר"ת, האורתודוקסיה הפתוחה וגופים קשורים אחרים דומים לתנועות פורשות אחרות לאורך ההיסטוריה היהודית בכך שדחו עקרונות יסוד ביהדות, היא איננה חלק מהיהדות האורתודוקסית ולהסמכותיה אין כל תוקף.
אצטדיון בניטו ויימרין
היסטוריה
לאחר הטורניר האצטדיון נשאר ללא שינויים משמעותיים, עד שבשנת 1998 החליטה הנהלת ריאל בטיס לחדש את האצטדיון כמעט לגמרי, ונבנו עוד שני יציעים תלת-קומתיים אשר נוספו ליציע התלת-קומתי הקיים. בשנת 2016 נהרס היציע הדרומי, אשר החל להיבנות מחדש במתכונת דומה לשני היציעים התלת-קומתיים שנבנו מחדש בשיפוץ שהחל בשנת 1998. הסתיימו בשנת 2017, כשאחריהן גדלה תכולת האצטדיון ל-60,721 מקומות ישיבה. כמו כן, הוחלפו המושבים בכל היציעים באצטדיון.
עונת 1975/1976 בלה ליגה
עונת 1975/1976 הייתה העונה ה-45 של לה ליגה שהיא הליגה הספרדית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-6 בספטמבר 1975 והסתיימה ב-16 במאי 1976.
הליגה כללה 18 קבוצות. קבוצות שזכו במקום 15-17 יעברו בסוף העונה לליגת משנה.
מליגת המשנה עלו סביליה, ריאל אוביידו, וראסינג סנטנדר.
ריאל מדריד זכתה בתואר וזאת בפעם ה-17 בתולדות המועדון.
גרנדה, ריאל אוביידו וריאל חיחון ירדו לליגת משנה בסוף העונה.
כדורגלנים מצטיינים
"פרס פיצ'צ'י" למלך השערים של העונה הוענק לקיני מריאל חיחון שכבש 18 שערים ב-34 משחקים.
"פרס זאמורה" לשוער הטוב ביותר הוענק למיגל אנחל גונסאלס סוארס מריאל מדריד שספג 23 שערים ב-32 משחקים.
פרס דון בלון הוענק לראשונה בסוף העונה על ידי העיתון דון בלון.
דני רופ עד 10
דני רופ עד 10 הייתה תוכנית בוקר יומית בערוץ 10 בהנחייתו של דני רופ.
תוכן
התוכנית שודרה בשידור חי לאורך כל השבוע בין השעות 10:00-09:00 במסגרת חדשות 10 ובהפקת אולפני הרצליה. היא כללה מבזקי חדשות, וראיונות בנושאי אקטואליה ופנאי עם אורחים ומומחים שמתארחים באולפן. במהלך שידור התוכנית נהג דני רופ להזמין את הצופים להיכנס לדף הפייסבוק של התוכנית, בו צולם האולפן אף במהלך שידור הפרסומות. הצופים נקראו להגיב בדף התוכנית לאייטמים המשודרים.
רקע לעליית התוכנית
בעקבות הצלחת התוכנית "אורלי וגיא" הוחלט שרצועת הבוקר של ערוץ 10 תוארך בשעה נוספת, מהשעה 9 עד השעה 10. דני רופ, שהגיש בעבר את "בוקר אור", נבחר להגיש את התוכנית החדשה תחת השם "דני רופ עד 10".
המוזיאון הפתוח בדטמולד
המוזיאון הפתוח בדטמולד (בגרמנית: LWL-Freilichtmuseum Detmold - Westfälisches Landesmuseum für Volkskunde) הוא מוזיאון בעיר דטמולד שבמדינת נורדריין-וסטפאליה בגרמניה. המוזיאון הוקם יחד עם המוזיאון הפתוח בהאגן בשנת 1960, ונפתח לקהל הרחב בתחילת שנות ה-70 של המאה העשרים. המוזיאון מנוהל על ידי ה-LWL, רשות האזורית של וסטפאליה וליפה המזרחית. המוזיאון נחשב לאחד מהמוזיאונים הפתוחים הגדולים והחשובים ביותר באירופה.
דני רופ עד 10
היסטוריה
התוכנית עלתה לאוויר ב-2016. את התוכנית הגיש דני רופ בימים ראשון עד רביעי, כאשר בימי חמישי החליפה אותו לירון ויצמן שהגישה את התוכנית תחת השם "בוקר אור עד 10".
המוזיאון הפתוח בדטמולד
מוצגים
יותר מ-100 מבנים היסטוריים מרחבי מדינת נורדריין-וסטפאליה שונעו בשלמותם או בחלקים למוזיאון הפתוח, בו הוקמו מחדש. המוזיאון משתרע על פני כקילומטר רבוע. בין היתר מוצגים במוזיאון חוות, בתי ספר, טחנות רוח ותחנות מים. המוזיאון כולל גם שדות, דרכים, מאגרי מים וגדרות אשר משמרים את הנוף הכפרי המקורי בנורדריין-וסטפאליה כמו גם יבולים וזני פירות וחיות משק מקומיים. במוזיאון פועלים אומנים אשר מציגים בפני המבקרים מלאכות מסורתיות כקליעת סלים, נפחות וקדרות. בעתיד צפויה להיבנות במרכז הכפר המשוחזר, המהווה את ליבת המוזיאון, כנסייה - זה יהיה המבנה היחיד שיבנה בשיטה מסורתית אך מבלי להשתמש במבנה היסטורי קיים. כל קבוצת מבנים במוזיאון מרוהטת בהתאם לנהוג בתקופה אחרת, החל מהמאה ה-16 ועד לשנות ה-50.
דני רופ עד 10
היסטוריה
באוגוסט 2017 עזבה לירון ויצמן את הגשת התוכנית, בעקבות מעבר התוכנית "ערב טוב עם גיא פינס" ל"קשת".
המוזיאון הפתוח בדטמולד
מוצגים
מדי שנה מוצגת בשטחי המוזיאון תערוכה מתחלפת בנושא מרכזי.
דני רופ עד 10
היסטוריה
ב-20 בספטמבר 2017, ערב ראש השנה תשע"ח, שודרה התוכנית האחרונה, בעקבות עליית התוכנית "לבחור נכון" באותה שעה.
המוזיאון הפתוח בדטמולד
הבית ה"יהודי"
אחד מהמבנים המשוחזרים במוזיאון הוא ביתה של משפחת אולמן היהודית. הבית נבחר להקמה מחדש במוזיאון כיוון שהתגוררו בו יהודים מיום הקמתו בשנת 1805 ועד 1941. משפחת אולמן היהודית שהתגוררה בו עד לשנת 1941 נספתה בשואה. בבית תצוגת קבע בנושא יהדות וגורל היהודים בגרמניה.
ועדת זיילר (בטיחות מבנים)
ועדת החקירה הממלכתית לעניין בטיחות מבנים ומקומות המשמשים ציבור (הידועה גם בשם ועדת זיילר) היא ועדת חקירה ממלכתית שמונתה ב-2001 לבדוק את תחום הבנייה והתכנון בישראל בדגש על בטיחות המבנה, הן של מבנים חדשים והן של בניינים קיימים, והאחריות על בטיחות המבנים של הגורמים העוסקים בתחום.
הקמת הוועדה ועבודתה
ב-29 במאי 2001, חמישה ימים לאחר התרחשות אסון אולמי ורסאי, החליטה ממשלת ישראל בראשות אריאל שרון להקים ועדת חקירה ממלכתית. ב-29 ביוני 2001 נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק העמיד את הנשיא בדימוס של בית המשפט המחוזי בירושלים השופט ורדימוס זיילר בראשות הוועדה וכן מינה את חברי הוועדה: פרופסור ארנון בנטור, האלוף פרופסור יצחק בן ישראל, דוקטור מחמוד עבאסי ועו"ד נעמי שטרן.
על הוועדה הוטל לבדוק את:
מסקנות והמלצות הוועדה
בדצמבר 2003 פורסם דו"ח הוועדה. הדו"ח דיבר על כשל מערכתי בענף הבנייה בישראל וצורך בשינוי מבני ותפיסתי. ההמלצות עסקו במגוון היבטים-טכניים, ארגונים ומשפטיים, בתחום הטיפול של מספר גופים.
יישום הדו"ח
בעקבות פרסום ממצאי ועדת החקירה, הממשלה דנה ב-15 בפברואר 2004 בדו"ח והחליטה למנות צוות היגוי מצומצם, שמנה שישה חברים: מנכ"ל משרד הפנים גדעון בר לב, מנהל התכנון שמאי אסיף, היועצת המשפטית של משרד הפנים שרית דנה, מנהל מינהל תכנון והנדסה במשרד הבינוי והשיכון אינג' יוסף מנור, מנהל הפרויקטים אינג' אלדד ספיבק ויועץ הבטיחות אינג' שמואל נתנאל.
ב-5 בספטמבר 2004, לאחר העמדת תקציב, הממשלה החליטה כי וועדת ההיגוי תגיש את המלצותיה עד סוף ינואר 2005.
ג'ון פאלמר
פאלמר שינה את זיקתו למפלגות השונות במשך כל ימי חייו. הוא החל את דרכו הפוליטית במפלגה הדמוקרטית, היה לחבר סיעת "אנטי-נברסקה" שהתנגדה לסמכות המדינות בשאלת העבדות, עבר לשורות המפלגה הרפובליקנית, משם הוא עבר אל המפלגה הליברלית-רפובליקנית, שב להיות דמוקרטי, וסיים את דרכו באגף "דמוקרטי הבורבון" של המפלגה הדמוקרטית. פאלמר נהג לומר, "אני מחזיק בהשקפות משלי. איני עבד של אף מפלגה", והוסיף, "חשבתי עבור עצמי ודיברתי במילותיי שלי בכל ההזדמנויות".
ראשית חייו
ג'ון פאלמר נולד באיגל קריק שבמחוז סקוט, קנטקי. ב-1831 עברה משפחתו לאלטון שבאילינוי. המשפחה הייתה ענייה מאוד, אך בהמשך הצליח פאלמר להתקבל בכוחות עצמו ללימודים בקולג'. ב-1839 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בקנטקי. ב-1842 נשא פאלמר לאישה את מלינדה אן נילי, ויחד עמה הוא הביא לעולם עשרה ילדים. בראשית הקריירה שלו הוא עסק בעריכת דין, בהוראה בבית ספר, עבד כחבתן ובמכירת שעונים.
ב-1848 היה פאלמר נציג לוועידת החוקה של אילינוי. בשנים 1852–1855 הוא היה חבר הסנאט של אילינוי מטעם המפלגה הדמוקרטית, אך הצטרף לשורות המפלגה הרפובליקנית כאשר היא התארגנה, והיה לאחד ממנהיגיה באילינוי.
ב-1856 שימש פאלמר כיושב ראש הוועידה הרפובליקנית של אילינוי שהתכנסה בבלומינגטון, שם נוסדה המפלגה באילינוי. ב-1859 הוא היה מועמד המפלגה בבחירות המיוחדות שנערכו לאיוש מושבו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית תומאס האריס, שנפטר, אך הוא נוצח על ידי מועמד הדמוקרטים ג'ון מקלירננד. בבחירות לנשיאות של 1860 הוא היה חבר חבר האלקטורים והיה אחד מאלו שהציגו את מועמדותו של ידידו אברהם לינקולן בפני וועידת המפלגה בשיקגו.
ב-1861 מונה פאלמר על ידי הנשיא לינקולן כנציג לוועידת השלום הכושלת שהתכנסה בוושינגטון הבירה.
מלחמת האזרחים
במלחמת האזרחים שירת פאלמר בצבא האיחוד, בו הוא התקדם מדרגת קולונל ועד לדרגת מייג'ור גנרל. הוא התגייס ב-1861 והוצב כקולונל ברגימנט הרגלים ה-14 של אילינוי, שם הוא שירת יחד עם ידידו ג'ון פרימונט בחיל משלוח לספרינגפילד, מיזורי כדי לדכא את המרד במדינה זו. ב-20 בדצמבר אותה שנה הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל והוצב לפקד על בריגדה שהייתה כפופה לג'ון פופ.
פאלמר השתתף בכיבושה של ניו מדריד ב, ובהמשך המערכה פיקד על דיוויזיה. בעת שירותו הוא חלה ושב לביתו כדי להחלים ולגייס רגימנט חדש, רגימנט הרגלים ה-122 של אילינוי. בספטמבר הוא שב לשדה הקרב, והוצב על ידי ויליאם רוזקרנס לפקד על הדיוויזיה הראשונה של באלבמה ובטנסי. ב-29 בנובמבר 1862 קודם פאלמר לדרגת מייג'ור גנרל בצבא המתנדבים, ובלט בפעילותו ב, שם הדיוויזיה בפיקודו החזיקה בעמדות חשובות עבור צבא האיחוד.
פאלמר פיקד ביעילות על כוחותיו בקרב צ'יקמוגה בספטמבר 1863. הוא פיקד על הגיס ה-14 של במהלך  בנובמבר אותה שנה, ושירת תחת פיקודו של ג'ורג' הנרי תומאס ב. כוחותיו של פאלמר היו חלק מתנועתו של ויליאם שרמן על מסילות הרכבת באיסט פוינט בראשית אוגוסט 1864. הגיס שבפיקודו הוצב תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ג'ון סקופילד וקיבל הוראות לחצות את ערוץ יוטוי הצפוני. פאלמר פקפק בהוראות שקיבל, שכן הוא היה גבוה מסקופילד בדרגה. העיכוב התרחש תוך כדי ששרמן חקר את שאלת הדרגות ובסופו של דבר הוא פסק לטובת סקופילד בן ה-33, שהיה מפקד. לאחר המתקפה הראשית שבוצעה על ידי הגיסות ה-14 וה-23, שבה אחד מחייליו, טוראי סמואל גרימשאו, עוטר במדליית הכבוד, התפטר פאלמר במחאה בערבו של 6 באוגוסט 1864 ובריגדיר גנרל ריצ'רד ג'ונסון קיבל במקומו את הפיקוד על הגיס ה-14. בהמשך קיבל מייג'ור גנרל ג'פרסון סי. דייוויס את הפיקוד על הגיס. היה זה המקרה היחידי של התפטרות בעיצומה של פעולה קרבית בהיסטוריה של ארצות הברית. פאלמר שב לביתו והמתין להוראות ממחלקת המלחמה. בראשית 1865 הוא הוצב מחדש לפקד על כל הכוחות הפדרליים בקנטקי, וסייע לקבע את השליטה הפדרלית על המדינה במשך שלוש השנים הבאות.
המושל הצבאי של קנטקי
כמושל הצבאי של קנטקי, השיג פאלמר את השליטה בשתי שיטות: ניהול מלחמה קשה נגד כוחות הגרילה, והפסקת העבדות במדינה שלא הייתה כפופה להצהרת האמנציפציה. במאי 1865 הבהיר פאלמר את עמדתו לאחר שהכוחות הבלתי סדירים של קנטקי שעדיין היו בשטח איימו עליו על רקע העונש המהיר שנתן לשבויים - "אם אתה מתייחס אליהם כשבויי מלחמה, אנו ניתן את אותו יחס לחיילך, ואם לאו, גם אנחנו לא נוכל לעשות כן". פאלמר הורה שלא תינתן ללוחמי גרילה הרשות להיכנע. "שום ועדה, אמיתית או מזויפת, לא תציל אותם", הוא הורה, "כולם יגורשו או יוענשו בהתאם... אנשים אלו יושמדו". פאלמר שהיה אחד ממארגני המפלגה הרפובליקנית באילינוי, היה מתנגד עבדות מושבע שקיבל את המשימה מידידו הנשיא לינקולן ליישם במיוחד מדיניות צבאית כדי לשים קץ לעבדות במדינה. כאשר הציע לינקולן את המשימה בקנטקי לפאלמר, ללא קבלת פיקוד, טען פאלמר שהנשיא הורה לו בהחלטיות: "לך לקנטקי, שמור על המזג שלך, עשה כאשר אתה חפץ, ואני אתמוך בך". פאלמר נזקק למעשה למעט שכנוע בהאמינו "שכל שנותר מהעבדות [בקנטקי] היו הנזקים שהיא גרמה", וכפי שהוא סיפר, הוא היה "נחוש בדעתו 'לנעוץ את המסמר האחרון בארון המתים' של 'המוסד' הזה, גם אם זה יעלה לי בתפקידי". ואכן, באוזני רעייתו הוא הביע ב-1865 את הדעה ש"אם הייתי נשאל חמש או עשר שנים מאוחר יותר איזה כבוד הייתי מבקש, הייתי אומר שייתנו לי לחסל את העבדות בקנטקי". ב-20 במרץ, באחת הכנסיות המתודיסטיות בלואיוויל, הוא הכריז על כך.
בחודשים הבאים, עם ההקפדה שסתרה את הרושם הראשוני שהוא נתן לבית המחוקקים שבכוונתו לרצות את האוכלוסייה הלבנה הנאמנה של המדינה, קיים פאלמר את הוראותיו של לינקולן. לא רק שהוא גייס כל גבר שחור כשיר בשיעור חסר תקדים - לעיתים בסיוע של יחידות גיוס שכולן היו על טהרת השחורים, ועל אף ההתנגדות התקיפה של בית המחוקקים לנוכחות המתמשכת של חיילים שחורים במדינה - הוא הטיל ממשל צבאי על המדינה כדי לעקוף את בתי המשפט האזרחיים שלה והממשל שלה בשל אי-רצונם הברור ליישם "את חובתם הברורה להגן על האנשים מפני עוולות, בין אם נגרמו על ידי החוק או בכל צורה אחרת". הוא הכריז על נישואים של עבדים כלגיטמים כדי להגן על נשותיהם וילדיהם של מגויסים, הקים מחנות פליטים, הדף מאמצים של כמה מגופי ממשל מקומיים להרחיק עבדים נמלטים ושחורים בני חורין ולמנוע מהם את ההזדמנות למצוא תעסוקה, שחרר עבדים מבתי כלא, הורה ששום עבד לא יוכרח להיות מגויס כמחליף, והנפיק עשרות אלפי אישורי נסיעה שאפשרו לאפרו-אמריקאים לנוע בחופשיות בתוך קנטקי ומחוצה לה כדי למצוא תעסוקה. אישורים אלו, שכונו על ידי האפרו-אמריקאים כ"אישור מעבר חופשיים", ועל ידי הלבנים בקנטקי "אישורי פאלמר", היו הן הגורם המניע והן הסמל של מותה המושהה אך הבלתי נמנע של העבדות במדינה. בחגיגת יום העצמאות של אפרו-אמריקאים בלואיוויל, שאחריה עבר מצעד בכל רחובות העיר, כולל כ-15,000 חיילים שחורים ולבנים ותזמורת צבאית, פאלמר, שהגיע בכרכרה מוזהבת, אמר לקהל הנוכחים שמנה כ-20,000 איש, שרובם היו בטוחים שהגנרל היה שם כדי להכריז על חירותם, "בני ארצי, אתם חופשיים, וכל עוד אני המפקד פה, הכוחות הצבאיים של ארצות הברית יגנו על זכותכם לחירות". על רקע הפסיקה של אחד מבתי המשפט שפסלה את החוק של הקונגרס מ-3 במרץ 1865, שעל פיו שוחררו כל בני משפחתם של החיילים השחורים, כ-72,000 איש, או על פי הערכה של קצין מ"כוחות השחורים של ארצות הברית" (USCT), "שני אנשים ומחצה שוחררו על כל חייל שחור שהתגייס במדינת קנטקי", הוא אמר לרעייתו באוקטובר 1865, "משימתי הושלמה". עד מהרה הוא מצא את עצמו עומד בפני האשמה בפני חבר מושבעים גדול בלואיוויל על סיוע לעבדים נמלטים ובפני גל של תביעות משפטיות מבעלי עבדים בקנטקי שנושלו מרכושם.
המשך הקריירה הפוליטית
ב-1866 פרש פאלמר משירותו הצבאי, ושנתיים לאחר מכן הוא נבחר כמושל אילינוי כמועמד הרפובליקנים. הוא החליף בתפקיד את עמיתו למפלגה ריצ'רד אוגלסבי, שב-1873 החליף שוב את פאלמר. בבחירות לנשיאות של 1872 קיבל פאלמר שלושה קולות בחבר האלקטורים לתפקיד סגן הנשיא מידי האלקטורים שהצביעו עבור המועמד לסגן הנשיא של המפלגה הליברלית-רפובליקנית, בנג'מין גראץ בראון לתפקיד הנשיא לאחר מותו של הוראס גרילי. ב-1890 נבחר פאלמר לסנאט של ארצות הברית וכיהן בו תקופת כהונה אחת.
גישושים למועמדות לנשיאות 1892
בבחירות לנשיאות של 1892 נחשב פאלמר למועמד רציני. בתחילה הוא נחשב למועמד של פשרה. כמה מהדמוקרטים בשיקגו, שלא היו מוכנים לקבל את מועמדותם של גרובר קליבלנד, דייוויד היל או ארתור גורמן, תמכו במועמדותו של פאלמר עד שהגיעו להסכמה על המנצח. דבר זה כשלעצמו היה נקודת זכות עבור פאלמר, והוא המשיך לעשות בה שימוש.
מועמד לנשיאות 1896
בבחירות לנשיאות של 1896 היה פאלמר מועמד המפלגה הדמוקרטית הלאומית. המפלגה הייתה סיעת שמרנים שהתנגדה למצע הכסף החופשי של המפלגה הדמוקרטית ולמועמדה ויליאם ג'נינגס ברייאן. שותפו למרוץ של פאלמר מטעם סיעת "דמוקרטי הזהב" היה סיימון בוליבר באקנר, לשעבר גנרל בצבא הקונפדרציה ומושל קנטקי. התמודדותם זכתה לתמיכתו של העיתון ניו יורק טיימס.
המפלגה נוצרה מתוך פיצול בשורות המפלגה הדמוקרטית בשל השפל הכלכלי שהתחולל בתקופות נשיאותו של גרובר קליבלנד. בוועידת המפלגה של אותה שנה, אחד מיריביו הראשיים של פאלמר מאילינוי היה המושל ג'ון פיטר אלטגלד, שהצליח להביא לבחירתו של בן אילינוי לשעבר, ויליאם ג'נינגס ברייאן, כמועמד לנשיאות. סוגיית המטבע שלטה במסע הבחירות, וחצתה קווים מפלגתיים. הדמוקרטים במזרח, שלא היו מוכנים לקבל את מצע המפלגה של הנפקת מטבעות כסף באופן חופשי, ולא היו מוכנים לתמוך בויליאם מקינלי בשל השקפותיו בסוגיות המחירים, הקימו מפלגה משל עצמם והציגו את מועמדותו של פאלמר לנשיאות.
פאלמר התנגד להנפקה חופשית של מטבעות הכסף, שהייתה תוכנית להעמדת יחס הערכים של מטבעות הזהב והכסף בשיעור של 16 ל-1, ואז להצמיד את הדולר האמריקאי לשער זה. הוא ציין שתוכנית זו עמדה בניגוד לערך של הכסף והזהב בשוק העולמי, שהיה בשיעור של 32 ל-1. אך עם שליטתם של אלטגלד וברייאן בוועידת המפלגה, זכתה תוכנית זו להצלחה. פאלמר האמין שהיא תחריב את הכלכלה האמריקאית, והוא התמודד לנשיאות בראש המפלגה השלישית שאנשיה פרשו מהמפלגה הדמוקרטית. במאמר בעיתון הליברטריאני The Independent Review נטען שבניהול מערכה דון קישוטית זו, הוא היה דמות מפתח ב"מוצב האחרון" של הליברליזם הקלאסי כתנועה פוליטית במאה ה-19.
פאלמר ושאר מייסדי המפלגה אכזבו דמוקרטים רבים שראו במפלגה כאמצעי לשמר את רעיון הממשלה המצומצמת של תומאס ג'פרסון וגרובר קליבלנד, שבו הם האמינו שברייאן בגד. בהצהרתה הפומבית הראשונה, הכריזה הוועדה המנהלת של המפלגה, שהדמוקרטים האמינו "ביכולת של כל אדם, ללא עזרה, כשהוא לא מוגבל על ידי החוק, להשיג את אושרו שלו" ותמכו "בזכות ובהזדמנות לשאוף לבחור בכל דרך שיירצה, בהנחה שהתנהלות כזאת לא תשלול מכל אדם אחר את ההנאה המשותפת מאותה זכות או הזדמנות. [הם] תמכו בחופש הדיבור, בחופש המחשבה, בסחר חופשי, ובחופש החוזים, כשכל אלו יושמו במאבק של המפלגה הדמוקרטית שנמשך מאה שנה לחירויות הפרט". המפלגה מתחה ביקורת הן על המדיניות האינפלציונית של הדמוקרטים והן על הפרוטקציוניזם של הרפובליקנים.
מצע הבחירות של פאלמר זכה לפופולריות והיה עשוי להוות גורם מכריע בבחירות, לו רק הוא היה צעיר יותר, אך בוחרים מעטים היו מוכנים לתמוך במועמד בן 79. אף על פי שהוא יכול היה לבחור שותף צעיר למרוץ, הוא בחר בסיימון בוליבר באקנר בן ה-73, בין השאר בשל העובדה שהוא סבר שהרעיון של שני גנרלים לשעבר, אחד מהאיחוד ואחד מהקונפדרציה, שיתמודדו יחדיו, ידגיש את האחדות הלאומית ויקל על הטינה שעדיין רחשה בדרום מאז מלחמת האזרחים. השניים הפגינו אנרגיה חיובית יחסית לגילם וקבעו לעצמם לוח זמנים עמוס למסע הבחירות, אך רוב התומכים ברעיונות המפלגה הדמוקרטית לאומית הצביעו ככל הנראה בעד מקינלי בשל תמיכתו בתקן הזהב. בבחירות הכלליות קיבלו פאלמר ובאקנר אחוז אחד מהקולות.
מותו
ג'ון פאלמר נפטר כתוצאה מהתקף לב ב-25 בספטמבר 1900 בבספרינגפילד, אילינוי. הוא נטמן בבית הקברות העירוני בקרלינוויל, אילינוי.
על שמו נקרא בית ספר יסודי בצפון-מערב שיקגו.
מייק גלאגר
מייקל ג'ון גלאגר (באנגלית: Michael John Gallagher; נולד ב-3 במרץ 1984) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית המכהן כנציג המחוז השמיני של ויסקונסין בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ביוגרפיה
גלאגר נולד במדיסון שבויסקונסין. ב-2006 סיים תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון וערבית באוניברסיטת פרינסטון. לאחר הלימודים התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית, שירת במשך שבע שנים בצבא עד שחרורו ב-2013 דרגת קפטן. הוא בוגר קורס קציני מודיעין של הנחתים ובמהלך שירותו ביצע שני סבבים קרביים במהלך מלחמת עיראק כמפקד צוות מודיעין במחוז אל-אנבר שבעיראק. הוא שירת בצוות הערכה במטהו של מפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית דייוויד פטראוס, במרכז ללוחמה בטרור (NCTC) ובמנהל לאכיפת (חוקי) הסמים (DEA). במהלך שירותו סיים תואר שני בהצטיינות באסטרטגיית מודיעין מהאוניברסיטה הלאומית למודיעין, תואר שני בלימודי ביטחון ותואר שני בממשל באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
יחיל שרייבמן
יחיאל שרייבמן
מייק גלאגר
ביוגרפיה
בשנים 2013–2015 שימש כיועץ לענייני המזרח התיכון, צפון אפריקה ולוחמה בטרור עבור חברי המפלגה הרפובליקנית בוועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית וכיועצו של יושב ראש הוועדה בוב קורקר. במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 שימש היועץ לענייני ביטחון לאומי במטה הבחירות של מושל ויסקונסין סקוט ווקר שהתמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית.
עד בחירתו לקונגרס עבד בחברת האנרגיה "Breakthrough Fuel".
בנובמבר 2016 נבחר לנציג המחוז השמיני של ויסקונסין בבית הנבחרים של ארצות הברית לאחר שזכה לרוב של 63%. בנובמבר 2018 נבחר לתקופת כהונה נוספת.
ראמסוואמי אייר
ראמסוואמי אייר ( באנגלית: Sir Chetput Pattabhiraman Ramaswami Iyer; 12 בנובמבר 1879–26 בספטמבר 1966) היה משפטן ופוליטיקאי הודי.
ביוגרפיה
ראמסוואמי אייר נולד למשפחה אצילה מאזור צ'נאי. סבו עבד בחברת הודו המזרחית הבריטית. אביו היה שופט. ראמסוואמי אייר למד בבית הספר בצ'נאי. בהמשך הוא למד משפטים וסיים את הלימודים בהצטיינות. הוא רצה להמשיך בקריירה אקדמית אך אביו לחץ אליו להיות משפטן. הוא הצטרף למשרד עורכי דין ופעל בבית המשפט העירוני.
בשנת 1917 אייר הצטרף לפעילות של הקונגרס הלאומי ההודי ומונה לתפקיד ניהולי בארגון. בהמשך לאור חילוקי דעות עם מהאטמה גנדי הוא הפסיק את פעילותו בארגון.
בשנת 1920 ראמסוואמי אייר מונה ליועץ המשפטי של הממשל המקומי בצ'נאי. בשנים 1926–1927 הוא היה חבר משלחת הודית לחבר הלאומים. בשנת 1932 הוא השתתף בשיחות על רפורמות בהודו שנערכו בלונדון עם הממשל של הממלכה המאוחדת.