cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה צבאית של איטליה
מלחמת הליגה של קוניאק
ביוצאו לחופשי ב-1526, התכחש פרנסואה לתנאי ההסכם, כרת ברית עם ונציה, מדינת האפיפיור, מילאנו ואנגליה, ופתח במלחמת הליגה של קוניאק. ב-1527 כבשו כוחותיו של קרל החמישי את רומא ובזזו אותה. בשנה שלאחר מכן נכשל חיל המשלוח הצרפתי לכיבוש נאפולי וכתוצאה מכך קארל ופרנסואה כרתו בניהם את ברית קמברה. לאחר מכן חתם קרל החמישי על סדרה של בריתות שגרמה לברית קוניאק להתפרק ולרפובליקת פירנצה להיוותר בודדה במערכה מול קרל החמישי שהשתלט עליה.
המלחמה האיטלקית 1536-1538
האירוע שחידש את רצף המלחמות האיטלקיות ב-1535, היה בעיקר מאבק בין בית הבסבורג לבין בית ולואה. בעוד שאיטליה באותו זמן הייתה שדה קרב אחד גדול, המדינות האיטלקיות לקחו חלק קטן מאוד בלחימה. הצרפתים הצליחו לכבוש ולהחזיק בטורינו בהביסם את צבא האימפריה בקרב קרסולה (Ceresole) ב-1544, אך הלחימה המשיכה (בעיקר בצפון צרפת), עד אשר אנרי השני, מלך צרפת אולץ לקבל את שלום קאטו-קמברזי ב-1559, שלפיו הוא ויתר על כל תביעות נוספות באיטליה.
סיום המלחמות האיטלקיות
בסוף שנת 1559 עלתה ספרד ההבסבורגית ככוח מרכזי באירופה בניגוד לאינטרסים של צרפת. המדינות האיטלקיות, שהכוח שהפעילו במהלך ימי הביניים ובתקופת הרנסאנס היה חסר פרופורציה לגודלן הפיזי, הפכו למעצמות מדרגה שנייה או שנכחדו לחלוטין.
למלחמות האיטלקיות היו השלכות חשובות על עבודתו ומקום עבודתו של לאונרדו דה וינצ'י. התוכניות שלו להקמת פסל הסוס (Gran Cavallo) בהזמנתו של דוכס מילאנו פרנצ'סקו ספורצה, נגנזו וכמות הברונזה הגדולה שיועדה לפסל, שימשה ליציקת תותחים. בהמשך, בעקבות מפגש מקרי עם המלך פרנסואה הראשון לאחר קרב מארגניאנו, הסכים לאונרדו לעבור לצרפת שם בילה את שנותיו האחרונות.
איחוד איטליה והתקופה הקולוניאלית
איחוד איטליה (באיטלקית: il Risorgimento – "התחיה"), הייתה תנועה חברתית ומדינית שאיחדה מדינות שונות בחצי האי האיטלקי לממלכת איטליה. מקובל לתארך את תחילתו של התהליך עם סיום השלטון הצרפתי בקונגרס וינה ב-1814 ואת סיומו עם כיבוש רומא בספטמבר 1870 ותום מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1871, אף על פי שטרנטו וטריאסטה לא הצטרפו לאיטליה עד לתום מלחמת העולם הראשונה.
מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה (1849-1848), מלחמת העצמאות האיטלקית השנייה (1859) ומלחמת העצמאות האיטלקית השלישית (1866), היו סדרה של מלחמות כנגד האימפריה האוסטרית כחלק מתהליך של איחודו של חצי האי האיטלקי. ממלכת איטליה לא השתתפה במלחמת צרפת–פרוסיה בין השנים 1870–1871, אך תבוסת צרפת והדחתו של נפוליאון השלישי, אפשרו לאיטליה לכבוש את רומא, השריד האחרון של מדינת האפיפיור. כיבושה של רומא התאפשר רק אז עקב החסות המדינית והצבאית שנתן נפוליאון השלישי למדינת האפיפיור.
כיבוש אריתריאה וסומליה
איטליה לקחה חלק במרוץ לאפריקה. בין השנים 1881–1905, הקימה איטליה את המושבות אריתריאה וסומליה האיטלקית בקרן אפריקה, אך ניסיון כיבושה של אתיופיה נבלם בקרב עדווה ב-1896.
מרד הבוקסרים
ספינות מלחמה איטלקיות וכוחות רגלים של הצבא המלכותי האיטלקי לקוח חלק בדיכוי מרד הבוקסרים בסין בשנת 1900.
כיבוש לוב
במהלך המלחמה האיטלקית-עות'מאנית בשנים 1911–1912 כבשה איטליה את טריפוליטניה ואת קירנאיקה, שבהמשך אוחדו ללוב האיטלקית. כמו כן השתלטה איטליה על האיים הדודקאנסיים שבים האגאי. במלחמה זו הייתה איטליה החלוצה העולמית בשימוש בכלי טיס למשימות הפצצה, תצפית ארטילרית וסיור.
מלחמת העולם הראשונה
למרות מעמדה הרשמי של איטליה כחברה בברית המשולשת יחד עם גרמניה והאימפריה האוסטרו-הונגרית, בשנים שלפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כיוונה ממשלת איטליה את מאמציה הדיפלומטיים כלפי בריטניה וצרפת. גישה זו נבעה מהעובדה שממשלת איטליה השתכנעה שתמיכה באוסטריה (שהייתה האויב המסורתי של איטליה במהלך איחוד איטליה במאה ה-19), לא תגרום לאיטליה לקבל את השטחים המאוכלסים בדוברי איטלקית: טריאסטה, איסטריה, זארה ודלמטיה, כולם שטחים שהיו בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית. בפועל, הסכם סודי שנחתם ב-1902 עם צרפת, ביטל למעשה את חברותה של איטליה בברית המשולשת.
ימים אחדים לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-3 באוגוסט 1914, ממשלת איטליה, תחת הנהגתו של ראש הממשלה השמרן אנטוניו סלנדרה, הכריזה שאיטליה לא תעמיד לרשות מדינות הברית המשולשת את כוחותיה הצבאיים, בטענה שהברית מדברת על ערבות הדדית רק במקרה של צורך בהגנה עצמית, בה בשעה שבמקרה דנן הייתה אוסטרו-הונגריה הצד התוקף. במציאות, הן סלנדרה והן שר החוץ שלו סידני סונינו, החלו במגעים דיפלומטים שמטרתם הייתה לברר איזה צד במלחמה יבטיח לאיטליה את הגמול הראוי ביותר על כניסתה למלחמה. אף על פי שרוב שרי הקבינט (כולל ראש הממשלה לשעבר ג'ובאני ג'וליטי), היו חלוקים בדעותיהם על הכניסה למלחמה, מספר רב של אינטלקטואלים, כולל סוציאליסטים כמו באיוונואה בונומי, לאונידה ביסולטי ובניטו מוסוליני, תמכו בכניסה למלחמה, בנוסף לתמיכתם של המפלגות הלאומיות והליברליות.
הצעדים הדיפלומטיים הובילו לחתימתה של ברית לונדון ב-26 באפריל 1915 על ידי סונינו ללא אישורו של הפרלמנט. על פי ההסכם, במקרה של ניצחון, איטליה הייתה אמורה לקבל את טרנטו ואת דרום טירול עד למעבר ברנר, את כל חוף הים של האימפריה האוסטרו- הונגרית, (טריאסטה, גוריצה, גרדיצה (Gradisca), איסטריה, אך ללא רייקה), את החלקים המערביים של קרניאולה (Carniola) (אידריה ואילירסקה ביסטריצה), את חלקה הצפון-מערבי של דלמטיה כולל זארה וכולל רוב האיים אך ללא ספליט. הסכמים אחרים נגעו על הריבונות על נמל ולורה, על מחוז אנטליה שבטורקיה ועל חלק מהמושבות הגרמניות באפריקה.
במגעים הדיפלומטיים שלהם עם איטליה הסכימו גרמניה ואוסטרו-הונגריה לדון על האפשרות שאיטליה תקבל חלקים מטרנטו, גרדיצה וטריאסטה. הצעתם למסור לאיטליה את המושבה הצרפתית של תוניסיה נחשבה בלתי מספקת.
במלחמת העולם הראשונה התנסה צבא איטליה בלוחמה מודרנית של ממש. רוב הקרבות התנהלו בחזית הצפונית והצבא המלכותי ספג 700,000 הרוגים. תדירותן של המתקפות שבהם השתתף הצבא בין מאי 1915 לבין אוגוסט 1917, אחת לשלושה חודשים, הייתה גבוהה יותר מתדירות הקרבות בחזית המערבית. המשמעת בצבא האיטלקי הייתה אף יותר קשה והעונשים על עבירות היו חמורים יותר מאלה שהיו נהוגים בצבאות גרמניה, צרפת ובריטניה.
בין מלחמות העולם
ב-1922 בעקבות המצעד על רומא ב-28 באוקטובר, עלה כוחה של המפלגה הפשיסטית בהנהגתו של בניטו מוסוליני. מוסוליני הצהיר שוב ושוב על חלומו שהים התיכון יהפוך ל"ים איטלקי" ("Mare Nostrum" – "הים שלנו") והייתה לו הערכה רבה לרעיון המלחמה, באומרו: "מילים הם דבר יפה, אך רובים, מכונות ירייה, מטוסים ותותחים, הם עדיין דבר יפה יותר".
חבקי אותי חזק
עלילה
כריסטינה אלברס היא בתו הצעירה והיפה של דון סבריאנו אלברס האכזרי וקר הלב. מנהל העבודה שלו, דיאגו הרננדס, מאוהב בכריסטינה והיא מאוהבת בו. יום אחד שניהם מקיימים יחסי מין. מיד לאחר מכן, מודיעה כריסטינה לאביה שהיא בהיריון מדיאגו. לאחר הגילוי שולח אותה דון סבריאנו לעיר הבירה יחד עם המשרתת שלה, רקלה, כדי שתלד את התינוקת שם. פדריקו ריברה, איש רשע ורודף בצע, משתלט על המצב, ודואג לכך שהתינוקת (שנולדה בשם מריה דל כרמן), תירשם כביתה של רקלה. כריסטינה, במטרה להיות קרובה לביתה, נאלצת להינשא לפדריקו והופכת לסנדקית של ילדתה. בחתונתה, דון סבריאנו חוטף התקף לב ומת. כעבור זמן מה לאחר חתונתם, בעת שהם נוסעים ברכבו של פדריקו, זה עושה תאונה ממנה כריסטינה מתעוורת וכתוצאה מזה, פדריקו משתלט על נכסיה מאחר שכריסטינה אינה יכולה לטפל בהם. היא נותרת לבדה עם אמה, קונסואלו, אשר מהרגע שדון סבריאנו מת, איבדה קשר עם המציאות וכעת פדריקו חופשי להשתלט על הנכסים.
היסטוריה צבאית של איטליה
תקרית קורפו (1923)
ב-1923 אילצה איטליה את יוון לשלם פיצויים ולהתנצל על רצח גנרל איטלקי בעת ההפצצה והכיבוש האיטלקי הזמני של האי קורפו. תקרית זו העידה על גישתו של המשטר הפשיסטי החדש.
חבקי אותי חזק
עלילה
השנים חולפות, ומריה דל כרמן מתבגרת. אחיינו של פדריקו, קרלוס מנואל, מגיע לעיירה. קרלוס מנואל מאוהב בחברתו דבורה פלקון, בלי לדעת שהיא בעצם המאהבת של דודו. מריה דל כרמן וקרלוס מנואל מתאהבים כשהם נפגשים בפעם הראשונה, אך נתקלים בעוינות מצד דבורה ופדריקו, הנחושים להפריד בין השניים. סוד נוסף מעיב על הקשר של מריה דל כרמן וקרלוס מנואל: העובדה שדבורה ופדריקו מנהלים רומן סוער מאחורי הגב של קרלוס מנואל.
היסטוריה צבאית של איטליה
כיבוש אתיופיה (1935 - 1936)
המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה הייתה אמורה להיות דרכו של מוסליני לפצות את איטליה על התבוסה המביכה שספגה מידי אתיופיה במלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה ב-1896 ובנוסף הייתה הזדמנות להרחיב את שטחי האימפריה האיטלקית על ידי השתלטות על האזור האחרון באפריקה שלא נשלט על ידי המעצמות האירופאיות האחרונות וכן להסיח את דעת הקהל האיטלקית מהמשבר הכלכלי. ההכנות למלחמה החלו בשנת 1932 על ידי הגנרל אמיליו דה בונו שהיה שר המושבות. דה בונו דאג לסלילתם של כבישים מסומלי האיטלקית לכיוון אתיופיה, אף על פי שמוסוליני טען בעקביות שהוא לא "אספן מדבריות" ואין בכוונתו לפלוש לאתיופיה. האתיופים מחו על סלילת כבישים אלה, מה שהוביל בסופו של דבר לתקרית הגבול בוואלוול (Walwal). מוסוליני הגדיר את התקרית הזו כ"תוקפנות ללא התגרות" מצידה של אתיופיה וב-3 באוקטובר 1935 פלשו לאתיופיה כוחות איטלקים, בפיקודו של בונו. בתוך שלושה ימים בלבד לכדו האיטלקים את עדווה ומבחינתם נמחתה חרפת התבוסה שארעה באותו במקום במלחמה הקודמת 40 שנה קודם לכן. בדצמבר החליף פייטרו באדוליו את בונו כמפקד הפלישה בטענה שהתקדמותו זהירה מדי. ב-31 במרץ 1936, בוצעה התקפת-נגד נואשת של היילה סלאסי, קיסר אתיופיה, אך למרות זאת הצליחו האיטלקים להשיג ניצחון בקרב מייצ'ו (Maychew). כמה ימים לאחר מכן נכבשה בירת אתיופיה אדיס אבבה ובכך התאפשר לאיטליה לספח את הממלכה ב-7 במאי ולהכתיר את ויטוריו אמנואלה השלישי כקיסר אתיופיה. כל השטחים שכבשה איטליה במזרח אפריקה אוחדו למושבה אחת בשם מזרח אפריקה האיטלקית.
אורדריקוס ויטליס
אורדריקוס ויטליס (בלטינית: Ordericus Vitalis; 1075–1142?) היה נזיר וכרוניקן אנגלי אשר תיעד בכתביו את קורותיהן של אנגליה ונורמנדיה במאות ה-11 וה-12.
היסטוריה צבאית של איטליה
המעורבות במלחמת האזרחים בספרד (1936 - 1939)
ב-17 ביולי 1936 החלו הלאומנים הספרדים בהנהגתו של פרנסיסקו פרנקו במרד כנגד הרפובליקה הספרדית השנייה ובכך נפתחה מלחמת האזרחים בספרד שנמשכה שלוש שנים. פרנקו היה די סמוך ובטוח שיוכל לקבל את תמיכתם של הגרמנים והאיטלקים לסיעה הלאומית שלו וב-20 ביולי שלח שליחים עם בקשה ברוח זו. שתי המדינות אכן הגישו את העזרה המתבקשת ושלחו את "כוחות המתנדבים" (Corpo Truppe Volontarie) מאיטליה ואת לגיון הקונדור מגרמניה הנאצית, בנוסף לכלי נשק ולמטוסים. מוסוליני הגיש את הסיוע במסירות מרובה ושלח 37,000 איש וכמות אדירה של מטוסים כדי להבטיח את הצלחתה של "המערכה נגד הקומוניזם". העיתונות הזרה החלה להפעיל לחץ על מוסוליני כאשר הכוחות האיטלקים ספגו תבוסה בגוודלחרה, מה שהוביל אותו לשלוח כוחות סדירים במקום אנשי מיליציה למלחמה בספרד וכתוצאה מכך נהרסה הכלכלה האיטלקית עקב ההוצאות על המלחמה שמוסוליני סבר שהיא קצרת טווח. מלחמת האזרחים בספרד אפשרה גם לגרמניה להסיח את דעתם של האיטלקים מסיפוח אוסטריה (אנשלוס), שכן אוסטריה הייתה בעלת ברית של המשטר הפשיסטי באיטליה ואלמלא היו עסוקים האיטלקים במלחמה בספרד, היו מגיעות שתי המדינות לנקודת חיכוך ביניהן. המלחמה הייתה אמורה לשמש גם כשדה אימונים לצבא האיטלקי לקראת המלחמה העולמית שעמדה לפרוץ, אך במלחמת העולם השנייה המשיכה איטליה לפעול על פי הטקטיקות שהיו נהוגות לפני מלחמת האזרחים בספרד, בניגוד לגרמניה שהפיקה לקחים מהמלחמה ויישמה אותם במלחמת העולם.
אורדריקוס ויטליס
חייו
אורדריקוס היה בנו של כומר צרפתי, אודלר מאורליאן (Odeler d'Orleans) אשר שירת בכנסייה של אדונו-פטרונו, הדוכס הראשון של שרוסברי (Shrewsbury), רוג'ר ממונטגומרי (Roger of Montgommery). בהיותו בן חמש, נשלח אורדריקוס להתחנך בבית ספרו של כומר אנגלי בשם סיווארד (Siward). שש שנים מאוחר יותר העניקוהו הוריו למנזר הנורמני סנט אוורול אן אוש (St Evroul en Ouche), אשר סבל תקופה ארוכה מהתנכלויות מצד אנשיו של הדוכס רוג'ר, אם כי בשנותיו האחרונות התמתן הדוכס והרעיף על המנזר מתנות ומענקים. בכתביו מציין אורדריקוס כי הוריו בחרו להכניסו בשערי המנזר מתוך דאגה כנה לרווחתו. יחד עם זאת, תקופה מסוימת חש הנזיר הצעיר 'כיוסף בארץ מצרים' בלשונו; הוא לא ידע צרפתית בשעה שהגיע לנורמנדיה, ומכתביו ניתן ללמוד כי מעולם לא שכח את מולדתו, אנגליה.
היסטוריה צבאית של איטליה
כיבוש אלבניה (1939)
במקביל לכיבוש צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה, החליט מוסוליני לבצע בעצמו פלישה לאלבניה. אלבניה נשלטה כבר מזמן על ידי איטליה וחלק מקציני הצבא שלה היו איטלקים. זוגו הראשון, מלך אלבניה היה חייב כספים רבים והוא ביקש עזרה מאיטליה. מוסוליני שלח את שר החוץ שלו גליאצו צ'אנו עם רשימת דרישות שאפילו לדעתו של צ'אנו עצמו הייתה בלתי מתקבלת על הדעת. עם סרובו של המלך לקבל את התנאים, הודיע מוסוליני כי עליו להיעתר לדרישות עד ל-7 באפריל 1939, ולא, תפלוש איטליה לאלבניה. הגנרל אלפרדו גוצוני פיקד על כוח הפלישה שכלל שתי דיוויזיות וגדוד שריון, שנתקלו בהתנגדו מזערית, אף על פי שהתגלו בעיות רבות בתפקודו של הצבא האיטלקי. המלך האלבני ברח ליוון ומשם לבריטניה. ב-12 באפריל הצביע הפרלמנט האלבני על איחוד ארצם עם איטליה והעניק למלך ויטוריו אמנואלה השלישי את כתר אלבניה.
אורדריקוס ויטליס
חייו
במהלך שהותו במנזר הוטבל מחדש לנצרות תחת השם ויטליס (ויטליס המקורי היה חבר בלגיון התבאני האגדי), כיוון שהתקשה לבטא את שמו המקורי. יחד עם זאת, בחיבוריו הגדולים הוא מציין את שני שמותיו - הישן והחדש - זה לצד זה, תוך שהוא מוסיף את הכינוי "Angeligena".
היסטוריה צבאית של איטליה
ברית הפלדה
ב-22 במאי 1939 חתמו גליאצו צ'אנו ויואכים פון ריבנטרופ, שרי החוץ של איטליה וגרמניה, על ברית הפלדה שהפכה באופן רשמי את שתי המדינות לבעלות ברית. למרות היחסים הטובים באופן יחסי ששררו כבר בין שתי המדינות, איטלקים רבים התנגדו לברית זו, בחשבם שבפועל היא מעשה התרפסות בפני גרמניה וביודעם שהאינטרסים האיטלקיים יזכו לעדיפות משנית בהסכם. הברית אף אילצה את איטליה להצטרף לכל מלחמה שגרמניה תהיה בה. ברית זו היוותה את הבסיס לההסכם התלת-צדדי, שהיה ההסכם המרכזי בין מדינות הציר במלחמת העולם השנייה.
אורדריקוס ויטליס
חייו
חייו בין כותלי המנזר לא היו רצופי אירועים. הוא נעשה דיאקון בשנת 1093, ומונה לכומר בשנת 1107. הוא הורשה לצאת אל מחוץ למנזר ומזכיר בכתביו את ביקוריו בקרואלנד, וורצסטר, קמבראי (1105) וקלוני (1132). אולם עיקר תשומת לבו הוקדשה לספרות, ובמשך שנים רבות בילה את חודשי הקיץ בסקריפטוריום.
היסטוריה צבאית של איטליה
מלחמת העולם השנייה
ב-1 בספטמבר 1939 פלשה גרמניה לפולין, אך למרות השתייכותה של איטליה לברית מדינות הציר, היא נשארה מחוץ למעגל הלחימה במשך עשרה חודשים.
תת-השר לייצור מלחמתי קרלו פבאגרוסה (Carlo Favagrossa) העריך שאיטליה לא תהיה מוכנה למלחמה לפחות עד לאוקטובר 1942. טענה זו הובהרה היטב במהלך הדיונים לחתימת ברית הפלדה, שבה נקבע שאף אחד מהצדדים החתומים על הברית לא יפתח במלחמה ללא שותפותו של הצד השני עד 1943. אף על פי שאיטליה נחשבה למעצמה, התעשייה הצבאית שלה הייתה חלשה יחסית למקבילותיה במדינות אירופה האחרות. בתחומים בעלי חשיבות צבאית כמו ייצור כלי רכב, התעשייה האיטלקית הייתה שווה בגודלה ל-15% מגודלה של התעשייה הצרפתית או של זו הבריטית. מספר כלי הרכב שאיטליה ייצרה ערב המלחמה עמד על כ-372,000 וזאת בהשוואה ל-2,500,000 כלי רכב שייצרו בריטניה וצרפת יחד. העדרה של תעשיית רכב חזקה הקשתה על איטליה למכן את צבאה. הכלכלה האיטלקית הייתה בעיקרה מבוססת עדיין על חקלאות והמפה הדמוגרפית שלה הייתה מתאימה יותר לכזאת של מדינה מתפתחת (בערות, עוני ואוכלוסייה צעירה הגדלה במהירות). בנוסף, אחוז התוצר הלאומי הגולמי של התעשייה האיטלקית היה נמוך מזה של מדינות כמו צ'כוסלובקיה, הונגריה ושוודיה, שלא לדבר על מדינות גדולות נוספות. בהתייחס לייצור חומרי גלם חיוניים, ייצרה איטליה ב-1940, 4.4 מיליון טון פחם, 0.01 מיליון טון נפט גולמי, 1.2 מיליון טון עפרות ברזל ו-2.1 מיליון טון פלדה. לשם ההשוואה ייצרה בריטניה בתקופה המקבילה 224.3 מיליון טון פחם, 11.9 מיליון טון נפט גולמי, 17.7 מיליון טון עפרות ברזל ו-13.0 מיליון טון פלדה וגרמניה ייצרה 364.8 מיליון טון פחם, 8.0 מיליון טון נפט גולמי, 29.5 מיליון טון עפרות ברזל ו-21.5 מיליון טון פלדה. את רוב חומרי הגלם ניתן היה להשיג רק באמצעות ייבוא ולא נעשה כל מאמץ לאגור אותם לפני כניסתה של איטליה למלחמה. בנוסף, כרבע מספינות צי הסוחר האיטלקי עגנו בנמלים זרים בעת החלטתו החפוזה של מוסוליני להיכנס למלחמה ומאחר ולא קיבלו התראה מוקדמת על כך, הם הוחרמו. מגבלה נוספת הייתה הכמות האדירה של כלי הנשק שנמסרו ללא תמורה למשטרו של פרנקו במלחמת האזרחים בספרד בנוסף לכוחות המתנדבים שנשלחו לספרד. עלותה של מלחמה זו עמדה על 6-8.5 מיליארד לירטות, כ-14%-20% מהתקציב השנתי של איטליה. לכך יש להוסיף את החוב הלאומי העצום של איטליה. עם עלייתו של מוסוליני לשלטון ב-1921, החוב הממשלתי עמד על 93 מיליארד לירטות, סכום שלא ניתן היה לפרוע אותו בטווח הקצר או הבינוני. ובכל זאת, שנתיים לאחר מכן סכום זה גדל ל-405 מיליארד לירטות. בשל כל הסיבות הללו היה הצבא המלכותי האיטלקי חלש ומדולדל עם פרוץ המלחמה. הטנקים האיטלקים היו מאיכות ירודה וכמעט לא היו מצוידים במערכות קשר. מערך הארטילריה היה מצויד בתותחים ממלחמת העולם הראשונה. מטוס הקרב העיקרי של חיל האוויר המלכותי האיטלקי היה הפיאט CR 42, שלמרות היותו דגם חדיש יחסית למטוס דו-כנפי עם יכולות ביצוע טובות, הוא היה מיושן יחסית למטוסים החד-כנפיים שהיו בשימוש חיילות האוויר של מדינות אחרות. כמו כן, הפעיל החיל 1760 מטוסים, שרק 900 מהם יכלו להיחשב למטוסי קו ראשון. לצי המלכותי האיטלקי לא היו נושאות מטוסים.
אורדריקוס ויטליס
חייו
בתקופה כלשהי בין 1099 ו-1122 נתבקש אורדריקוס לחבר את ההיסטוריה של מנזר סנט אוורול. עבודתו, ה-Historia Ecclesiatica (היסטוריה כנסייתית), הייתה לחיבור כביר הדן בהיסטוריה כללית של תקופתו. מנזר סנט אוורול היה עשיר ומכובד, ושימש גם כמקום אליו פרשו אבירים מותשי-קרבות לקראת סוף ימיהם. אורחים וצליינים, בעיקר ממושבות הנזירים בדרום איטליה ומאנגליה, ביקרו במנזר בקביעות. כך, אף על פי שאורדריקוס לא חווה אירועים משמעותיים, הוא למד והתעדכן אודותיהם מפיהם של הבאים בשערי המנזר. חרף סגנון כתיבתו הטרחני, אורדריקוס נותן תיאור מלא-חיים של תקופתו. הטון השולט של כתיבתו אינו מאורגן היטב וקיימות בו סטיות פתאומיות מרצף העלילה, אולם הוא מספק מידע בעל חשיבות, שכמעט ואינו מופיע בכתבים מאורגנים יותר מתקופה זו. אורדריקוס שופך אור על המנהגים, הגינונים והרעיונות של ימי הביניים המרכזיים; לעיתים הוא דן בשנינות מפתיעה בהיסטוריה כמקצוע, על היבטיה הרחבים יותר. הנראטיב מסתיים בשנת 1141, אף על פי שכמה תיקונים נעשו ב-1142. בשלב זה הוא מספר על היותו זקן ותשוש ונראה כי לא שרד די זמן כדי לסיים את עבודתו.
היסטוריה צבאית של איטליה
מלחמת העולם השנייה
עם זאת, בעוד שהציוד היה מיושן וחסר, הרשויות האיטלקיות היו מודעות לצורך להפוך את הצבא לחדיש ונקטו בצעדים הדרושים ו-40% מהתקציב הממשלתי לשנת 1939 הוקדש לצרכים צבאיים. אף על פי שזה קרה מאוחר מדי, הייתה מודעות לצורך ליצור כוח סיוע אווירי לטובת הצי והוחלט לבנות נושאות מטוסים. בעוד שרוב הציוד הצבאי היה מיושן ומדולל, ננקטו צעדים לפיתוחו של ציוד חדיש יותר. לדוגמה, יוצרו סדרות של מטוסים חדישים שהיו מסוגלים להתמודד עם מטוסי הקרב הטובים ביותר של בעלות הברית, אך רק כמות קטנה מהם יוצרה. מטוס הקרב פיאט G-55 עורר התעניינות מצידם של הגרמנים והוגדר על ידי יועצו של הרמן גרינג, מפקד הלופטוואפה, כמטוס הקרב הטוב ביותר של כוחות הציר. הטנק מסוג קארו אמאטו P-40 Carro Armato) P 40), שהיה מסוגל להיות המקבילה האיטלקית ל-M4 שרמן ולפאנצר סימן 4, היה כבר על שולחנות הסרטוט ב-1940, אך אב-הטיפוס שלו יוצר רק ב-1942 ועד לכניעתה של איטליה ב-1943 לא הוחל בייצור המוני שלו. הסיבה לכך הייתה נעוצה בעיקר בחסרונם של מנועים חזקים דיים, שגם הם היו תחת תהליך פיתוח ארוך. שלא כמו מקביליהם מבעלות הברית, מתכנני הטנקים האיטלקים לא חשבו על ניצולם של מנועי מטוסים ישנים, שהיו בשפע, כאמצעי הנעה לטנקים. הכמות של 3500 הטנקים שיוצרו באיטליה במשך כל המלחמה הייתה קטנה יותר מכמות הטנקים שהפעילו הגרמנים בפלישה לצרפת. בתחום הארטילריה היו לאיטלקים כלי נשק שנחשבו דווקא ליעילים והם היו הראשונים לפתח תותחים מתנייעים שביצעו הן משימות סיוע לכוחות והן לוחמה כנגד טנקים. ראויים לציון גם כלי רכב משוריינים טובים שפותחו בתעשייה האיטלקית. בסיכומו של דבר ניתן לומר שמגוון האמצעים הצבאיים שיוצרו על ידי התעשייה האיטלקית היה מצומצם ודליל. הכלכלה האיטלקית החלשה והמחסור בחומרי גלם הביאו לידי כך שיוצרו כמויות בלתי מספיקות של כלי נשק, מה שגרם לאחד הסיבות לכישלון בשדה המערכה.
אורדריקוס ויטליס
יצירתו
ה-Historia Ecclesiatica מתחלקת לשלושה חלקים:
היסטוריה צבאית של איטליה
מלחמת העולם השנייה
על הנייר היה לאיטליה את אחד הצבאות הגדולים שהשתתפו במלחמה, אך מספרים אלה היו רחוקים מהמציאות בשטח. על פי הערכות, הצבא האיטלקי הסדיר יכול היה להפעיל רק כ-200,000 חיילים עם פרוץ המלחמה. ללא קשר לניסיונות להפוך אותו לצבא חדיש, רובו של הצבא המלכותי האיטלקי היה חיל רגלים שסבל ממחסור בכלי רכב ממונעים לצורכי שינועו. היה מחסור חמור בתקציב לאימונים כך שבעת המלחמה קיבלו רוב החיילים את אימוניהם בקרב. חיל האוויר המלכותי האיטלקי לא קיבל אימונים בשיתוף פעולה עם הצי ורוב ספינותיו של הצי המלכותי האיטלקי נבנו כספינות קרב ולא התאימו למשימות הליווי שהיו עיקר תעסוקתם במהלך המלחמה. בנוסף, מחסור חמור בדלק הוריד את היקף הפעילות הימית למינימום.
אורדריקוס ויטליס
יצירתו
1- ספרים I ו-II, שאינם בעלי ערך היסטורי, מתארים את תולדות הנצרות למן לידתו של ישו הנוצרי. אחרי שנת 855 משתנה הנרטיב והופך לרשימת אפיפיורים, המסתיימת באפיפיור אינוקנטיוס הראשון. הספרים הללו התווספו לתכנון המקורי בשלב מאוחר; הם נכתבו בין 1136-1141.
היסטוריה צבאית של איטליה
מלחמת העולם השנייה
נושא נוסף שיש לתת עליו את הדעת הוא סוגיית ההנהגה הבכירה. מוסוליני שלט באופן ישיר על שלושת המשרדים הממשלתיים שהיו אחראים על הזרועות השונות. תפקידו של הפיקוד העליון (Comando Supremo) הצטמצם בהעברת פקודותיו של מוסוליני לזרועות השונות. כתוצאה מכך לא בוצעה כל פעילות של הכוונה ותיאום והזרועות השונות עבדו כל אחת באופן עצמאי, בהתמקדם רק בתחום פעילותם עם שיתוף פעולה מזערי בניהן. הצבא עצמו היה מורכב מיחידות שהיו נאמנות למלך ומיחידות שהיו נאמנות למוסוליני והתקיימו פערי שכר בין בעלי תפקידים בדרגות זהות.
אורדריקוס ויטליס
יצירתו
2- ספרים III עד VI מגוללים את תולדות מנזר סנט אוורול, והם מהווים את ליבת היצירה. הספרים הללו, שיצירתם תוכננה לפני שנת 1122, נכתבו בעיקר במהלך השנים 1123-1131. הספרים הרביעי והחמישי דנים בהרחבה אודות מעשיו של ויליאם הכובש בנורמנדיה ובאנגליה. לתיאור האירועים שהתרחשו לפני 1067 אין ערך ממשי, בהתבססם בעיקר על ה- Historia Normannorum של ויליאם מז'ומייג (William of Jumieges) ועל ה- Gasta Guilelmi של ויליאם מפואטיה (William of Poitiers). עבור תיאור השנים 1067-1071 מצטט אורדריקוס את חלקה האחרון של ה-Gesta Guillemi, שאינה מצויה בידינו, ועל כן חשיבותו רבה. לשנת 1071 ואילך מתייחס אורדריקוס ממקור ראשון, אף על פי שתיאוריו את האירועים הפוליטיים בחלקים אלה של יצירתו מצומצמים בהשוואה לספרים שכתב מאוחר יותר.
היסטוריה צבאית של איטליה
מלחמת העולם השנייה
לאחר כיבוש פולין על ידי גרמניה, שינה מוסוליני את דעתו מספר פעמים בנוגע לכניסה למלחמה. המפקד הבריטי באפריקה הגנרל ארצ'יבלד וייוול צדק בכך שצפה שלבסוף גאוותו של מוסוליני היא שתגרום לו להצטרף למלחמה. ויוול השווה את מצבו של מוסוליני למי שעומד בראש המקפצה: "אני סבור שהוא חייב לעשות משהו. אם הוא לא יכול לבצע קפיצה נאה, הוא יהיה חייב לקפוץ בכל מקרה, הוא לא יכול ללבוש שוב את החלוק שלו ולרדת ממדרגות המקפצה".
צרפת
כאשר מצבן של בעלות הברית במלחמה נראה רע, כשכבר היה צפוי כיבוש של בלגיה, הולנד וצרפת, מוסוליני לא יכול היה יותר לעמוד מנגד והכריז מלחמה על בעלות הברית ב-10 ביוני 1940. מבחינתו נראה שהמלחמה עומדת להגמר והוא רצה לוודא שלאיטליה יהיה מקום על שולחן הדיונים על הסכם שלום ושהוא יקבל שטחים כמו קורסיקה וניס ובצפון אפריקה. המתקפה האיטלקית כנגד צרפת לא החלה ממש אלא רק עשרה ימים לאחר כניסתה של איטליה למלחמה. הצרפתים היו איטיים מאוד בתפיסת שטחים בעוד שבשלב הזה הגרמנים כבר כבשו את פריז. ב-25 ביוני, שביתת הנשק עם צרפת כבר הוסדרה, אף על פי שכוחות איטלקים לא ביצעו התקדמו של ממש לתוך שטחי צרפת.
מנסור א-סוויים
מנסור א-סוויים (בערבית: منصور الصويم, תעתיק מדויק: מנצור אלצוים; נולד ב-1970 בניאלה שבסודאן) הוא סופר ועיתונאי סודאני. מחברם של ספרים וסיפורים קצרים.
היסטוריה צבאית של איטליה
אפריקה
ב-13 בספטמבר 1940 החלו האיטלקים את הפלישה האיטלקית למצרים שהייתה מאוד איטית. האיטלקים התקדמו עם שש דיוויזיות. לאחר שלושה ימים, הם נעצרו והקימו קו של מחנות ליד סידי ברני (Sidi Barrani). עם זאת, המחנות היו רחוקים אלה מאלה, מה שאפשר ללויוול להנחית עליהם מכה משתקת במהלך שהיה ראשיתו של מבצע מצפן. הגנרל ריצ'רד אוקונור הוביל מתקפה ראשונית כנגד הבסיסים האיטלקיים שהפתיעה את האיטלקים והבריטים, במהלכה לקחו בשבי 4000 איטלקים. התקפה זו לבדה יכלה לחסל את הכוחות האיטלקיים בצפון אפריקה, אך המפקדים הבריטים לא צפו לניצחון מוחץ במתקפה, ולכן לא ניצלו את התנופה להשגת ניצחון מכריע.
אורדריקוס ויטליס
יצירתו
3- בספרים VII עד XIII עובר מרכז הדיון מהעניינים הכנסייתיים להיסטוריה פוליטית. לאחר שרטוט ההיסטוריה של צרפת תחת שלטון הקרולינגים והקאפטים, אורדריקוס מתייחס לכמה אירועים בני זמנו, החל משנת 1082 לערך. הוא דן בהרחבה באימפריה, באפיפיורות, בנורמנדים בסיציליה ובמסע הצלב הראשון. עיקר העניין שלו הוא בתולדותיהם של רוברט השני, דוכס נורמנדיה, ויליאם רופוס והנרי הראשון, מלך אנגליה. הוא ממשיך את עבודתו כתיאור כרונולוגי של האירועים לפי שנה, ומסיים בתבוסתו וכליאתו של סטפן מלך אנגליה בשנת 1141.
היסטוריה צבאית של איטליה
אפריקה
במקביל, החלה המערכה של כוחות הציר בצפון אפריקה להיות מנוהלת על ידי הגנרל הגרמני ארווין רומל שפיקד על כוחות השריון הגדולים של קורפוס אפריקה. עם זאת, הכוח העיקרי של מדינות הציר בצפון אפריקה היה עדיין איטלקי. בתחילה נחל רומל הצלחות וכוחותיו הגיעו לגבול מצרים תוך שבועיים. מתקפה בריטית נוספת נכשלה ורומל עשה את דרכו לאל-עלמיין. הצלחה זו גרמה למוסוליני להאמין שהסוף קרב, הוא טס לצפון אפריקה מתוך כוונה להיכנס כמנצח לבירת מצרים, המתין שלושה שבועות וטס חזרה לרומא. בפיקודו של הפילדמרשל ברנרד לו מונטגומרי הושג ניצחון בקרב אל-עלמיין השלישי באוקטובר 1942. ניצחון זה התרחש במקביל למבצע לפיד, הנחיתה האמריקנית בצפון אפריקה הצרפתית ובמקביל לניצחון הרוסי בקרב סטלינגרד שהוריד משמעותית את המורל של כוחות הציר.
יוון
עם הכנות מצומצמות ביותר לאחר התבוסה בצפון אפריקה ופרישתו של רודולפו גרציאנו שבאה בעקבותיה, החליט מוסוליני לפלוש ליוון כצעד הבא שלו כדי לא לפגר אחר התקדמותם של הגרמנים שכבשו את רומניה. לאחר מסע תעמולה נרחב והטבעתה של סיירת יוונית, איים מוסוליני באולטימטום על ראש ממשלת יוון יואניס מטאקסס שהוביל לפרוץ מלחמת איטליה–יוון. היטלר הביע את התנגדותו לפלישה האיטלקית (שכן הדבר הצריך את עזרתם של כוחות גרמנים בהמשך), אך מוסוליני המשיך במהלך מבלי ליידע מראש את הגרמנים, בזכרו שהגרמנים פלשו עד אז לכמה ארצות מבלי ליידע אותו מראש.
מנסור א-סוויים
א-סוויים נולד בניאלה שבדרום דארפור, והוא חי ועובד בבירה הסודאנית ח'רטום. הוא החל לכתוב ב-1990 ופרסם לראשונה ב-1995. עד 2021 הוציא חמישה רומנים ושני אוספי סיפורים קצרים. הרומן הראשון שלו, שנקרא "גבולות אפר", תורגם לאנגלית בשנת 2012. הרומן השני שלו, "זיכרונותיו של נבל", קיבל את פרס א-טייב סאלח לכתיבה יוצרת בסודאן, על שם הסופר הסודאני המפורסם. בשנת 2005 הספר פורסם בצרפתית בשנת 2021 וזכה לביקורת חיובית במדור הספרותי של העיתון "לה מונד". הספר תורגם לעברית בידי אילנה המרמן ויצא ב-2022 במסגרת ספריה לעם.
היסטוריה צבאית של איטליה
יוון
מוסוליני שינה את דעתו מספר פעמים בנוגע למועד הפלישה. לבסוף הוא החליט על ה-28 באוקטובר 1940, שהיה יום השנה של המצעד על רומא. תוך שבועיים נסוג הצבא האיטלקי חזרה לאלבניה, שכן תנאי מזג האוויר לא התאימו ללוחמה בהרים והצבא סבל מבעיות ארגוניות נרחבות. מנהיג ספרד פרנסיסקו פרנקו שקל להצטרף בשלב זה למלחמה לצדן של מדינות הציר, אך הכישלון ביוון הניעו מכוונה זו. גרמניה התגייסה להצלתו של מוסוליני ומכאן והלאה גיבתה אותו לכל אורך המלחמה.
מנסור א-סוויים
בשנת 2011 קיבל א-סוויים מענק מהקרן הערבית לאמנויות ותרבות (AFAC) עבור הפרויקט הבא שלו, רומן היסטורי בשם "הסולטן האחרון".
היסטוריה צבאית של איטליה
ברית המועצות
מוסוליני היה בעיצומו של משא ומתן עם ברית המועצות על כינון ברית כלכלית, כאשר פלש אליה היטלר במבצע ברברוסה ב-22 ביוני 1941. עם זאת, פותה מוסוליני על ידי הבטחתו של היטלר לניצחון מהיר ושלח לחזית המזרחית כוח של 200,000 חיילים, שאורגנו בתחילה כחיל המשלוח האיטלקי לרוסיה. בשלב הראשון נשלחו שלוש דיוויזיות, כשרק אחת מהן הייתה ממוכנת אך היא לא צוידה בטנקים.
לאחר שאחת הדיוויזיות ספגה אבדות כבדות, נשלחה דיוויזיית חיל רגלים רביעית בנוסף לשלוש דיוויזיות אלפיניות, כך שבאופן רשמי הפך הכוח האיטלקי בברית המועצות לארמייה השמינית של הצבא האיטלקי. אך במקום שישתתפו בקרב על הקווקז כפי שתוכנן, הם נשלחו להחזיק את קו החזית במישורי נהר הדון. כתוצאה מהחלטה שגויה זו, הכוחות האלפינים, שאומנו, צוידו וחומשו לקראת לחימה בהרים ודיוויזיות הרגלים החלשות, נפגעו קשה בקרב עם השריון הסובייטי שלא היו מוכנים אליו כלל. במסגרת מבצע סטורן קטן נמחו כמעט כל הכוחות האיטלקים, כשרק אחת מהדיוויזיות האלפיניות שרדה. בסוף פברואר 1943 נסוגו שרידי הכוחות האיטלקים ודעת הקהל החיובית על המשטר הפשיסטי באיטליה הוכתה מכה אנושה.
המערכה בסיציליה ושביתת הנשק
ב-10 ביולי 1943 החלו כוחות אמריקנים ובריטים וכוחות מחבר העמים הבריטי בפלישה לסיציליה במסגרת מבצע האסקי. שוב לקחו הגנרלים הגרמנים את הפיקוד על מערך ההגנה ואף על פי שהם איבדו את השליטה על האי, הם הצליחו להעביר בבטחה כמות גדולה של כוחות גרמנים ואיטלקים לאיטליה. עם כיבושה של סיצליה נחלשה לחלוטין התמיכה במלחמה בקרב הציבור האיטלקי. ב-25 ביולי 1943, הדיחה המועצה הפשיסטית העליונה את מוסוליני וממשלה איטלקית חדשה בראשות הגנרל פייטרו באדוליו והמלך ויטוריו אמנואלה השלישי, לקחה על עצמה את הנהגת המדינה. אף על פי שהממשלה החדשה הצהירה כי תמשיך ללחום לצדן של מדינות הציר, היא פתחה במגעים חשאיים עם בעלות הברית לסיום מצב הלחימה ולהצטרפות לצדן של בעלות הברית. ב-3 בספטמבר נחתם הסכם שביתת הנשק עם איטליה והוא פורסם ב-8 בספטמבר. בשלב זה היו בעלות הברית כבר בתוככי איטליה. הגרמנים היו מודעים לכוונה האיטלקית לפרוש מהציר ותגברו את כוחותיהם באיטליה. הכוחות הצבאיים של איטליה לא קיבלו הוראות מסודרות כיצד להתמודד עם בעלי בריתם לשעבר, ההתנגדות לפלישה הגרמנית מצפון הייתה מזערית והגרמנים השתלטו על חלקה הצפוני של איטליה. בניגוד למה שקרה בצבא, הצי האיטלקי קיבל הוראות מדויקות יותר, ספינותיו התחמקו מהישג ידם של הגרמנים ורק ספינות מעטות נפלו בידיהם. בפני החיילים האיטלקים שנפלו בשבי הגרמני הועמדה הברירה להישאר בשבי או להצטרף ללחימה הגרמנית כנגד בעלות הברית. רק מעטים בחרו באפשרות השנייה. אלפי חיילים איטלקים שהצליחו להתחמק מהגרמנים עברו לבלקן והצטרפו לכוחות הפרטיזנים שם. כדי לעקוף את האיסור על העסקתם של שבויי מלחמה ככוח עבודה, הגדירו הגרמנים את השבויים האיטלקים כ"עצירים צבאיים" ושלחו אותם ככוח עבודה לגרמניה.
ב-12 בספטמבר 1943 שוחרר מוסוליני על ידי הגרמנים בפשיטת גראן סאסו והוא הועמד בראש הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, שהייתה מדינת בובות בחסות הגרמנים והמשיכה להילחם כנגד בעלות הברית עד שהתמוטטה עם מותו של מוסוליני וכניעת גרמניה הנאצית.
בעלות הברית היו חלוקים בדעותיהם כיצד להתייחס לאיטליה לאחר שביתת הנשק של 1943. ארצות הברית הייתה מעוניינת לקבל את ממלכת איטליה כחברה שוות זכויות בכוחות הברית. הבריטים, לעומת זאת, רצו להתייחס לאיטליה כאל אויב מובס. לפיכך, לא נכנסו הכוחות המזוינים של איטליה באופן מלא ללחימה. בתקופה שבין שביתת הנשק ועד לסיום המלחמה הייתה תנועת התנגדות איטלקית פעילה מאוד בשטחים שהיו כבושים על ידי הגרמנים בצפון איטליה. התבוסה במלחמת העולם השנייה גרמה גם לאובדן כל המושבות של האימפריה האיטלקית.
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר המלחמה ביטלה איטליה את המלוכה והפכה לרפובליקה. איטליה הייתה אחת מהמדינות המייסדות של ברית נאט"ו ב-4 באפריל 1949 ונותרה חברה בה עד היום.
הכוח הרב לאומי בלבנון (1982–1984)
ב-1982 הוצבו הכוחות המזוינים של איטליה בלבנון יחד עם כוחות אמריקנים וצרפתים במסגרת הכוח הרב-לאומי בלבנון. מטרתו של הכוח הייתה להבטיח את נסיגתם של אנשי אש"ף, אך נוכחותו של הכוח הרב-לאומי נמשכה לאחר השלמת משימה זו.
חיל המשלוח האיטלקי, שכלל כ-3,000 איש, היה המוצלח מבין שלושת הכוחות, הגביר את ההערכה שרחשו הנהגת איטליה ועמה כלפי הכוחות המזוינים, שיקם את ההערכה הנמוכה בקרב דעת הקהל האיטלקית שנגרמה עקב התבוסה במלחמת העולם השנייה וסלל את הדרך למשימות נוספות של הכוחות המזוינים מעבר לים.
הכוח הרב לאומי פינה את לבנון בעקבות מתקפת הפיגועים בביירות שהכתה את הכוחות האמריקנים והצרפתים ב-1983. הכוח האיטלקי לא נפגע במתקפה זו והוא התפנה מלבנון ב-20 בפברואר 1984, זמן קצר לפני פינוי הכוחות הצרפתים והאמריקנים. שני חיילים איטלקים נהרגו במהלך הפעילות בלבנון.
מלחמת המפרץ
במסגרת פעילות הקואליציה הבינלאומית במלחמת המפרץ השתתפו 4 ספינות מלחמה איטלקיות, בנוסף לספינת סיוע ומטוס טורנדו.
בוסניה (1992–1995)
בחסות נאט"ו השתתפה איטליה במלחמת בוסניה. חיל האוויר האיטלקי השתתף בפעולות לאכיפת אזור אסור לטיסה. ספינות של הצי האיטלקי לקחו חלק בסגר ימי שמטרתו הייתה לאכוף אמברגו ולהטיל סנקציות כלכליות על יוגוסלביה. איטליה גם השתתפה במבצע ההפצצות של נאט"ו על הכוחות הסרבים ב-1995.
סומליה (1992–1995)
הכוחות האיטלקים היו חלק מכוח משימה מאוחד ולאחר מכן חלק מכוח שמירת שלום של האו"ם שנשלח להתערב במלחמת האזרחים בסומליה. המשימה הוכתרה בכישלון והכוח נסוג ב-1995.
אלבניה (1997)
מבצע אלבה (Operation Alba) היה משימת שמירת שלום רב-לאומית בהובלת איטליה שנשלח לאלבניה ב-1997. מטרתו המוצהרת הייתה לסייע לממשלת אלבניה להשיב את החוק והסדר במדינה לאחר המתיחות שהשתררה בה בעקבות תרמית הפירמידה באותה שנה.
מלחמת קוסובו (1999)
איטליה לקחה חלק במבצע כוח מאוחד במהלך מלחמת קוסובו. חיל האוויר האיטלקי הפעיל 34 מטוסי טורנדו, 12 מטוסי F-104 סטארפייטר, 12 מטוסי AMX ו-2 מטוסי בואינג 707. הצי האיטלקי הפעיל מטוסי הרייר II וכן השתתפו נושאת המטוסים ג'וזפה גריבלדי (Giuseppe Garibaldi), פריגטה וצוללת שפעלו בשיתוף פעולה עם הכוחות הימיים של נאט"ו בים האדריאטי. עד היום הכוחות האיטלקים הם חלק מכוח שמירת השלום של נאט"ו בקוסובו.
אפגניסטן (2001 עד 2021)
כחלק מ"מבצע חירות מתמשכת" (Operation Enduring Freedom), שנפתח בהנהגתה של ארצות הברית כתגובה לפיגועי 11 בספטמבר, הצטרפה איטליה למלחמת אפגניסטן. הכוחות האיטלקים הם חלק מכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי של נאט"ו באפגניסטן והם מחזיקים צוותי שיקום במדינה.
בראשית מעורבותה באפגניסטן שלחה איטליה פלוגת חיל רגלים של 411 חיילים מהרגימנט האלפיני השני שמשימתו הייתה להגן על מפקדת כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי. כמו כן נשלחו פלוגת הנדסה קרבית, מחלקה לטיפול בנשק להשמדה המונית, יחידת לוגיסטיקה, מחלקת משטרה צבאית וקציני קישור ופיקוד. בנוסף, אחראים הכוחות האיטלקיים על כוח משימה הנדסי רב-לאומי. שלושה מסוקי בל 212 וארבעה מטוסי טורנדו נשלחו לאפגניסטן.
איטליה נסוגה מהמדינה ביוני 2021.
עיראק (2003–2006)
בכוח הרב-לאומי בעיראק שותפות מדינות שממשלותיהם מחזיקות כוחות צבאיים בעיראק. איטליה לא לקחה חלק בפעולת הקרביות הראשונות במלחמת עיראק ב-2003 והכוחות הראשונים מטעמה החלו להגיע לעיראק לאחר 1 במאי 2003 כאשר הסתיימו הקרבות. רוב הכוחות האיטלקים הגיעו בקיץ 2003 והחלו לבצע משימות סיור בנסרייה ובסביבתה. ב-26 במאי 2006 הודיע שר החוץ האיטלקי כי כוח האדם של הכוחות האיטלקים ירד ל-1,600 איש בחודש יוני. אחרוני החיילים האיטלקים עזבו את עיראק בספטמבר 2006. 33 חיילים איטלקים נהרגו במהלך שירותם בעיראק. האירוע בו נהרגו מספר החיילים הרב ביותר היה בפיצוץ רכב בפיגוע התאבדות ב-12 בנובמבר 2003 שבו נפגע כוח של הקרביניירי בנסרייה ונהרגו 12 חיילי קרביניירי, 5 חיילי הצבא האיטלקי, שני אזרחים איטלקים ושמונה אזרחים עיראקים.
לוב (2011)
איטליה הייתה חלק מהקואליציה הבינלאומית של מדינות שהייתה מעורבת במלחמת האזרחים בלוב ב-2011.
ניקיטה רוקאביציה
ניקיטה (במקור: מיקיטה) ואדימוביץ' רוקאביציה (באוקראינית: Микита Вадимович Рукавиця, באנגלית: Nikita Vadimovich Rukavytsya; נולד ב-22 ביוני 1987) הוא כדורגלן אוסטרלי-אוקראיני, במעמד של תושב ארעי בישראל, המשחק בעמדת החלוץ במכבי חיפה מליגת העל ובנבחרת אוסטרליה.
רוקאביציה הוא השחקן הזר שהבקיע הכי הרבה שערים בתולדות ליגת העל הישראלית.
קריירת מועדונים
רוקאביציה נולד במיקולאייב שבאוקראינה הסובייטית (בברית המועצות לשעבר), ובגיל 14 עבר עם משפחתו לפרת' שבאוסטרליה.
ב-14 ביולי 2010 חתם רוקאביציה בהרטה ברלין מהבונדסליגה השנייה. רוקאביציה הפך לשחקן הרכב קבוע בקבוצתו, רשם ארבעה שערים ו-12 בישולים שהובילו אותו למקום השני בטבלת המבשלים בליגה. בתום אותה העונה העפילה הרטה לבונדסליגה. ב-31 באוגוסט, חתם רוקאביציה במיינץ 05 מהבונדסליגה ששילמה עבורו מיליון אירו. במשך שנתיים במיינץ רשם רוקאביציה שמונה הופעות כשבחלק מהזמן שיחק בקבוצת המילואים של המועדון. באוגוסט 2013 הושאל רוקאביציה לעונה אחת ל-פ.ס.וו פרנקפורט, במדיה ערך 19 הופעות וכבש שני שערים. ב-12 באוקטובר 2014 חזר רוקאביציה לאוסטרליה כדי לחתום בווסטרן סידני וונדרס. את הופעת הבכורה ערך במסגרת הסיבוב השלישי נגד ולינגטון פיניקס ואת שער הבכורה כבש נגד אותה הקבוצה בסיבוב ה-16.
ב-6 בספטמבר 2015 הגיע רוקאביציה לישראל וחתם על חוזה לעונה אחת בבית"ר ירושלים עם אופציה לעונה נוספת. ב-19 בספטמבר 2015 ערך רוקאביציה את הופעת הבכורה שלו במדי בית"ר ירושלים כשעלה כמחליף בהפסד 1–2 לבני יהודה תל אביב. ב-28 בספטמבר כבש רוקאביציה את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3–1 על הפועל כפר סבא. ב-26 באוקטובר כבש שלושער בניצחון 4–2 על מכבי תל אביב. עד תום העונה כבש רוקאביציה 14 שערי ליגה ב-30 הופעות, והיה למלך השערים של הקבוצה וסגן מלך השערים של ליגת העל ביחד עם שלומי אזולאי ואליניב ברדה.
ב-8 ביוני 2016 חתם רוקאביציה לשלוש שנים במכבי חיפה, שהפעילה את סעיף השחרור בחוזהו ושילמה עבורו 400 אלף אירו. את הופעת הבכורה שלו במדי מכבי חיפה ערך רוקאביציה מול נומה קאליו האסטונית בסיבוב השני של מוקדמות הליגה האירופית, במשחק שהסתים בתיקו 1–1. את שער הבכורה שלו הוא כבש במשחק הגומלין באסטוניה ב-21 ביולי בפנדל במשחק שנגמר גם הוא ב-1–1, ובסופו הודחה חיפה בדו-קרב בעיטות הכרעה. ב-22 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה במדי חיפה בליגה בניצחון 1–0 על הפועל תל אביב. ב-10 בספטמבר 2016 כבש רוקאביציה את שער הבכורה שלו במדי מכבי חיפה בליגה, בפנדל בתיקו 1–1 נגד בני יהודה תל אביב.
את עונת 2017/2018 סיים רוקאביציה כמלך השערים של מכבי חיפה, עם 10 שערים. גם בעונת 2018/2019 היה מלך שערי הקבוצה, עם תשעה שערים. ב-4 ביולי 2019 האריך את חוזהו בקבוצה עד לשנת 2021, תמורת שכר של 250 אלף דולר לעונה. בספטמבר 2019 נבחר לשחקן החודש בליגת העל. גם בחודשים ינואר ופברואר 2020, נבחר ניקיטה לשחקן החודש בליגת העל ובכך הפך לראשון אי פעם לזכות בתואר 5 פעמים. את עונת 2019/2020 סיים רוקאביציה כמלך השערים של ליגת העל, עם 22 שערים שלהם הוסיף גם 6 בישולים.
את עונת 2020/2021 פתח רוקאביצה עם רצף של 12 משחקים רצופים בהם הבקיע (4 משחקים במסגרת הליגה האירופית ו-8 משחקים במסגרת הליגה), ובכך קבע שיא הבקעות רצופות לשחקן בהיסטוריה של מכבי חיפה. בדצמבר 2020 נכנס לרשימת עשרת הכובשים הבכירים בהיסטוריה של מכבי חיפה, כשהבקיע את שערו ה-56 במדי הקבוצה. בסיום אותה העונה, עונת 2020/2021 סיים כמלך שערי העונה עם 19 שערים, כשהוא מסיים כמלך שערי הליגה שנה שנייה ברציפות, ועוזר לקבוצה לזכות בתואר האליפות לאחר עשר שנים שחונות.
בשנת 2020 היה מועמד לשחקן השנה באסיה, לבסוף נבחר במקום הרביעי תוך שהוא מקדים שחקנים דוגמת טקומי מינאמינו וסרדאר אזמון.
ב-1 בספטמבר 2021 חתם רוקאביצה לשנתיים בהפועל באר שבע.
את הופעת הבכורה ערך ב-18 בספטמבר בתיקו 0–0 עם בני סכנין. ב-23 באוקטובר כבש שער בכורה בניצחון 3–1 על הפועל ירושלים.
ב-22 ביוני חזר למכבי חיפה וחתם לעונה אחת.
מעמדו כתושב ארעי בישראל
באוגוסט 2016 קיבל מעמד של תושב ארעי בישראל על בסיס אשתו הישראלית.
סטטיסטיקה
מעודכן ל-20 ביולי 2022
תארים ושיאים
הפועל באר שבע 2019/2020 (22 שערים); 2020/2021 (19 שערים).
קורנליו פורומבויו
קורנליו פורומבויו (ברומנית: Corneliu Porumboiu; נולד ב-14 בספטמבר 1975 בווסלי, רומניה) הוא במאי קולנוע ותסריטאי רומני.
ביוגרפיה
קורנליו פורומבויו נולד בווסלי למשפחת שופט כדורגל. בשנים 1994–1999 הוא למד ניהול ובשנת 1999 החל ללמוד בימוי קולנוע באוניברסיטה לתיאטרון וקולנוע בבוקרשט. מייד עם סיום הלימודים הוא ביים סרט קצר שזכה בפרס בפסטיבל הקולנוע בקאן.
בשנת 2004 הוא עבד על סרט באורך מלא The Dream of Liviu והקים חברת הפקות 42 KM FILM. בשנת 2005 הוא כתב תסריט וביים סרט 12:08 East of Bucharest שזכה בפרס מצלמת הזהב וכ-20 פרסים נוספים.
בשנת 2009 קורנליו פורומבויו סיים את סרטו Police, adjective שכה בפרס השופטים בפסטיבל הקולנוע בקאן.
בשנת 2013 הוא סיים את סרטו When evening falls on Bucharest or Metabolism שהוצג בפסטיבל לוקרנו.
בשנת 2019 קורנליו פורומבויו סיים את סרטו השורקים. שהוצג בקאן.
נוסף על כך, קורנליו פורומבויו צילם מספר סרטים תיעודיים.
מבצע פול באניין
מבצע פול באניין היה פעולת נגד שבוצעה על ידי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית בשנת 1976 בגבול בין קוריאה הדרומית לצפונית. המבצע בא בתגובה, וכהשלמת המשימה, של "תקרית הגרזן הפונמונג'ומית" (הנקראת גם "תקרית עץ הצפצפה"), אירוע בו נהרגו שני חיילים אמריקאים ונפצעו מספר דרום קוריאנים, בניסיון לבצע גיזום של עץ צפצפה.
מבצע "פול באניין" נקרא על שם חוטב העצים המיתולוגי פול באניין מצפון אמריקה.
"תקרית הגרזן"
באזור המפורז שבין שתי הקוריאות, ליד גשר ה-"אל חזור", עמדה שורה באורך של 30 מטר של עצי צפצפה והסתירה את שדה הראיה בין שני מגדלי שמירה באזור המפורז הקוריאני. ב-18 באוגוסט 1976, נשלחה קבוצה של עובדי האו"ם לגזום את העץ, בליווי שני קצינים מצבא ארצות הברית, קצין דרום קוריאני וכן שמונה שומרים מכוח הביטחון של האומות המאוחדות. תחת חוקי אזור הביטחון המשותף, החיילים לא היו חמושים. הפועלים שבאו לגזום את העץ, נשאו עימם מעדרים וגרזנים.
לאחר שהגיזום החל, הורו חיילים צפון קוריאנים לפועלים להפסיק את העבודה. הקצין האמריקאי שפיקד על הפעולה, קפטן בוניפאס (Bonifas), הורה לפועלים להמשיך בעבודתם. זמן קצר לאחר מכן תקפו 30 חיילים צפון קוריאנים את הקבוצה והרגו את שני הקצינים האמריקאים, קפטן ארתור בוניפאס (Arthur Bonifas) ולוטננט מארק בארט (Mark Barrett), בגרזנים שחטפו מהפועלים. חייל דרום קוריאני פיזר את החיילים הצפון קוריאנים בעזרת נהיגה במשאית שלו לכיוונם ומעל לגופתו של בוניפאס, כדי להגן עליה. שני הקצינים האמריקאים מתו עוד לפני שהגיע סיוע רפואי.
רב-טוראי שראה את התקיפה ממגדל פגודה צילם אותה במצלמת וידאו.
בעקבות התקרית העלתה ארצות הברית את הכוננות של צבאה בקוריאה הדרומית וברחבי העולם עלו חששות מפריצת מלחמה בקוריאה. הנשיא פורד הורה על עקירת העץ.
מבצע פול באניין
כתוצאה מהתקיפה, אורגן מבצע "פול באניין", והוא יצא לפועל בשעה 7 בבוקר ב-21 באוגוסט 1976, שלושה ימים בלבד לאחר התקרית. שיירה של 23 רכבים אמריקאים ודרום קוריאנים נכנסה לתוך אזור הביטחון המשותף ללא כל התרעה או דיווח לצפון קוריאנים. בתוך הרכבים הייתה קבוצת הנדסה שמנתה 16 איש וצוידה בגרזנים ומסורי שרשרת, והתחילה מיד לנסר את העץ. קבוצה זו לוותה על ידי מחלקת אבטחה בת 30 איש שחומשה באקדחים וגרזנים. לצוות נלוותה גם קבוצה של 64 מומחי טאקוונדו מהצבא הדרום קוריאני.
פלוגה של חיילים מהצבא האמריקאי ריחפה מעל לקבוצה שנמצאה על הקרקע ב-20 מסוקי סער יחד עם 7 מסוקי תקיפה מסוג קוברה AH-1. מאחורי המסוקים, מפציצים מסוג B-52 שלוו על ידי מטוסי F-4 פנטום של חיל האוויר האמריקאי וF-5 טייגר של חיל האוויר הדרום קוריאני, שייטו הלוך ושוב בשמיים. בבסיס האווירי "אוסן" (Osan), מפציצים מסוג F-111 עמדו מחומשים ומתודלקים, מוכנים להמריא באופן מיידי.
כוח משימה בראשות נושאת המטוסים מידוויי הובא קרוב לחוף הקוריאני, ומטוסיו עמדו בהיכון לפעולה. בנוסף לכך, ליד קצה האזור המפורז, אלפי חיילים חמושים היטב, טנקים וארטילריה עמדו מוכנים לגבות את הצוות שנכנס לתוך אזור הביטחון המשותף. בתגובה לכך, צפון קוריאה שלחה כ-150 חיילים חמושים בתת-מקלעים. עם זאת, החיילים הצפון קוריאנים עמדו בדממה בזמן שצוות ההנדסה ניסר את העץ ולא פתחו בעימות מזוין. פעולת ניסור העץ לקחה 42 דקות.
גרסדורפיט
גרסדורפיט הוא מינרל סולפידי המכיל ניקל וארסן המשמש כמקור משני להפקת ניקל.
כימיה וקריסטלוגרפיה
נוסחת המבנה הכימי של הגרסדורפיט היא NiAsS.
הגרסדורפיט יוצר תמיסה מוצקה עם המינרל קובלטיט (CoAsS), והוא משתייך לקבוצת הקרויה על שם הקובלטיט, קבוצה שמרבית חבריה, למעט הקובלטיט והגרסדורפיט, הם מינרלים נדירים. אנטימון יכול להחליף בקלות את הארסן על מנת ליצור את המינרל אולמניט (NiSbS), אף הוא חבר בקבוצת הקובלטיט. הגרסדורפיט מתמוסס בחומצה חנקתית תוך פליטת גופרית.
הגרסדורפיט מתגבש במערכת הקובייתית, חבורת סימטריות נקודתית "דיפלודיאלית", וחבורת סימטריות מרחבית P213. הפרמטר של תא היחידה הוא: Åa=5.72-5.60.
תכונות אופטיות
אופטית המינרל הוא אנאיזוטרופי (תופעה אופטית שבה נראה כאילו המינרל משנה את צבעו תוך כדי סיבובו כאשר הוא מואר באור מקוטב מוצלב) בצורה בולטת בלבן. גבישי הגרסדורפיט אטומים. צבעם אפור פלדה עד לבן כסוף. צבע המינרל בדגימה מלוטשת הוא לבן, והברק שלו מתכתי. בבליה מקבל המינרל גוון אפור או שחור אפרפר.
גילוי ומקור השם
המינרל נתגלה לראשונה ב-1845 במכרה ניקל ליד שלדמינג (Schladming) במחוז שטיריה באוסטריה וקרוי על שמו של יוהאן רודולף ריטר פון גרסדורף (Johann Rudolf Ritter von Gersdorff; 1849-1781) שהיה בעל המכרה ומומחה לכרייה.
שימושים
הגרסדורפיט משמש כמקור זוטר להפקת ניקל ועבור אספני מינרלים.
מקור ותפוצה
הגרסדורפיט נוצר בעורקים הידרותרמיים בטמפרטורות בינוניות יחד עם סולפידים של ניקל אחרים.
הגרסדורפיט הוא מינרל נפוץ. מקומות בעולם בו ניתן למצוא את המינרל כוללים את שלדמינג (Schladming) במחוז שטיריה (המקום בו נמצא המינרל לראשונה), ובאולסה (Olsa) שליד העיירה פרייזאך (Friesach) במחוז קרינתיה באוסטריה; מוויסן (Wissen) ורמסבק (Ramsbeck) במדינת נורדריין-וסטפאליה ומכרה רמלסברג (Rammelsberg) בסמך לגוסלאר (Goslar) בהרי הרץ שבגרמניה; במכרה קרייגנור (Craignure) ליד אינוורארי (Inverary) במחוז ארגייל וביוט (Argyll and Bute) בסקוטלנד; באתר המינרלים של פרנקלין בניו ג'רזי, גבישים גדולים במיוחד מצויים במכרה סנוברד (Snowbird mine) מחוז מינרל, במונטנה שבארצות הברית; בהר סנט-אילר שבדרום הפרובינציה של קוויבק שבקנדה; ובהר אוגילווי (Ogilvie) ברכס פלינדרס (Flinders) באוסטרליה הדרומית.
נערה בגיטו: יומן מתקופת השואה
נערה בגיטו הוא השם שבו פורסם יומן שנכתב על ידי מרים חַשצֶ'בַאצקי (Chaszczewacki), נערה בת 15, בעת שהותה בגטו ראדומסק בשנים 1939–1942.
גילוי היומן ופרסומו
במקור נכתב היומן בשפה הפולנית. חלקי היומן פורסמו בעברית, יידיש, פולנית, אנגלית וגרמנית. המחברת המקורית נמסרה ליד ושם.
חייה של מרים חשצ'באצקי
אמה של מרים, שרה לבית זלבר, בת למשפחה חסידית, הייתה גננת ואשת ציבור. אביה, דוד, יליד אוקראינה, פתח בית ספר עברי בראדומסק ולימד בני נוער את השפה העברית. בית ספר זה פעל גם בגטו. למרים היה אח, בשם נחום, יליד 1929. מרים, תלמידת גימנסיה וחניכת תנועת הנוער הציונית, הייתה בת 15 בפרוץ המלחמה. היא מתוארת כנערה עדינה ורגישה, אינטליגנטית ומוכשרת. עברית למדה בבית הספר של אביה.. בעדות אחרת, היא מתוארת כביישנית, רומנטית וחולמנית.
אביה ואחיה של מרים נרצחו על ידי הגרמנים בגטו במהלך האקציה. האב, דוד, כתגובה על סירובו לעלות לקרונות. האח, נחום, נקבר בקבר אחים בבית הקברות היהודי.
פרקי היומן
היומן נחלק לשני חלקים. פרק המבוא נכתב בסוף קיץ 1939 ,ומסתיים בתיאור פריצת המלחמה וכיבוש ראדומסק על ידי הגרמנים, בספטמבר 1939. החלק השני כולל 27 קטעי יומן מתוארכים (כולל היום בשבוע) החל ב 21 אפריל 1941. היומן משלב פרקי נערות וחברות יחד עם תיאור אירועי המלחמה וחיי הגטו.
סופה של מרים חשצ'באצקי
הרישום האחרון ביומן בכתב ידה של מרים היה בתאריך 7 באוקטובר 1942, כאשר מרים היא בת 18. בתאריכים 9-12 באוקטובר 1942 בוצעה בגטו ראדומסק האקציה הראשונה, שבה נשלחו כ 14,000 תושבי הגטו לטרבלינקה.
בדף האחרון של המחברת נמצא רישום בכתב יד שונה, שכותבו אינו ידוע. הסברה היא שנכתב על ידי שוטר פולני, שהיה בנה של אותה פולנייה שמסרה את המחברת:
"בערבו של ה 24 באוקטובר 1942, היא הסגירה עצמה יחד עם אמה למשטרה הפולנית. במשך שבוע הן התחבאו בשירותים ואכלו מזון לא מבושל. הן נלקחו לתחנת המשטרה ולמחרת הוסעו במשאית לצנסטכובה."
באחד מקטעי יומנה האחרונים, כחודש לפני מותה, כתבה:
"בעומדי, על סף המוות, הנני דואגת ליומני. הייתי רוצה כי לא יסיים באופן עלוב בתנור או במזבלה. הייתי רוצה כי מישהו, יהיה זה אפילו גרמני, ימצאהו ויקרא אותו. הייתי רוצה כי כתיבתי, המכילה רק חלק זעום ממה שעבר עלינו, תשמש עדות למצבנו העלוב."
קצין מילואים ראשי
היסטוריה
תפקיד קצין המילואים הראשי (קמל"ר) נקבע לראשונה בשנת 2002, כמענה לדרישות חיילי המילואים לטיפול מקצועי בכלל ההיבטים הצבאיים והאזרחיים של שירות המילואים.
עד אז, לא היה ארגון ייעודי בתוך הצבא שייצג את האינטרסים של משרתי המילואים בתוך הצבא, במוסדות הממשל ושאר המוסדות האזרחיים. משרתי המילואים יוצגו באופן לא רשמי על ידי עמותות אזרחיות. בעיות מערך המילואים עלו לדיון מפעם לפעם לדיון הציבורי דרך שדולה אזרחית בכנסת או כפניות ויוזמות של חיילים והתארגנויות מקומיות.
אחת מאבני הדרך בעבודת מפקדת קצין המילואים הראשי היה חקיקת חוק שירות המילואים בשנת 2008. מטרת החוק הייתה להגדיר את מבנה מערך המילואים של צבא הגנה לישראל, התוויית הקריאה לשירות מילואים והגדרת חובותיו של חייל המילואים וזכויותיו, מתוך ראיית מערך המילואים כנדבך מרכזי שעליו נשען צה"ל לצרכים מבצעיים ובעתות חירום ותוך ראיית החיילים והמפקדים הנמנים עם מערך המילואים כתורמים תרומה ייחודית למדינת ישראל.
הקמל"ר הנוכחי הוא תא"ל בני בן ארי.
מייפל ליף גארדנס
מייפל ליף גארדנס היה אולם ספורט בטורונטו ששימש כאולם הבית של קבוצת ההוקי טורונטו מייפל ליפס בין השנים 1931 ל-1999.
הקבוצה זכתה ב-11 גביעי סטנלי בין השנים 1932 ו-1967 כששיחקה שם. משחק ה"אול-סטארס" הראשון בהיסטוריה של ליגת ה-NHL התקיים באולם, כאירוע מחווה והתרמה לכבוד שחקן המייפל ליפס, אייס ביילי, שסבל מפציעה שסיימה את הקריירה שלו. גם משחק ה"אול סטארס" השנתי הראשון של ה-NHL התקיים במייפל ליף גארדנס ב-1947.
קנגורו (אי)
קנגורו (באנגלית: Kangaroo Island) הוא האי השלישי בגודלו באוסטרליה, אחרי טסמניה והאי מלוויל. הוא ממוקם כ-112 ק"מ דרום-מערבית לאדלייד בפתחו של מפרץ סיינט וינסנט. בנקודה מסוימת הוא מרוחק רק כ-13 ק"מ מקייפ ג'רוויס ביבשת האוסטרלית (באוסטרליה הדרומית).
גאוגרפיה
אורך האי 150 ק"מ ורוחבו נע בין 900 מ' - 57 ק"מ; כששטחו הכללי הוא 4,405 קמ"ר. היקפו הוא 540 ק"מ והנקודה הגבוהה ביותר בו היא בגובה 307 מ'. בין האי לחצי האי יורק שנמצא צפונית-מזרחית לו עובר "מצר אינבסטיגייטור" (Investigator Strait) ובינו לבין קייפ ג'רוויס "מצר בקסטיירס" (Backstairs Passage).
היסטוריה
האי קנגורו התנתק מן היבשת האוסטרלית לפני כ-9,000 שנים בעקבות עלייה בגובה פני הים. כלי אבן שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות באי מעידים כי אבוריג'ינים הגיעו לאי ככל הנראה לפני כ-11,000 שנים ושההתיישבות במקום נפסקה בשנת 200 לפנה"ס לערך. קיימות תאוריות שונות המנסות להסביר את היעלמות ההתיישבות האנושית באי: מגפות, מלחמה, נישואי קרובים שיצרו מומים, שינויי אקלים או הגירה המונית מן האי.
שמו של האי ניתן לו על ידי מגלה הארצות מתיו פלינדרס על שמו של הקנגורו האפור-מזרחי הנפוץ מאוד באי. האי מופה לראשונה על ידי הצרפתי ניקולס באודין שהגיע למקום זמן קצר אחרי פלינדרס ושהה במקום במקביל. עד היום שמם של אתרים רבים באי הם בצרפתית, כפי שניתן להם בידי באדוין.
בתחילת המאה ה-19 נוסדו באי מספר מושבות של ציידי כלבי ים. בהמשך מושבות אלו הפכו לישובי קבע. מתיישבים ראשונים הגיעו לאי ב-1836, ויסדו את העיר הגדולה באי, קינגסקוט. העיר הייתה הראשונה בדרום אוסטרליה ויועדה בתחילה להיות בירת המחוז. מאוחר יותר נזנחה התוכנית עקב המשאבים המוגבלים באי.