cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הכרזת העצמאות של רודזיה
עמדת בריטניה
סירובה של ממשלת בריטניה להעניק עצמאות מדינית ללבנים ברודזיה הדרומית נבע גם מסיבות פוליטיות ומדיניות באשר למעמדה של בריטניה בעולם במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20. היו אלו הימים שלאחר מלחמת העולם השנייה ולקראת שיאה של המלחמה הקרה, תקופה בה הגיעו רבים בבריטניה למסקנה כי יש לפתוח בדה-קולוניזציה של האימפריה הבריטית, כלומר בפירוק מושבותיה והקמת מדינות עצמאיות תחתיהן בחסות חבר העמים הבריטי. המשך תמיכתה של בריטניה במושבותיה וההתמהמהות בהענקת העצמאות, גרר פגיעה קשה במעמדה הבינלאומי של בריטניה, אשר החל מכינוס ועידת באנדונג בשנת 1955, החלה לסבול מביקורת נוקבת מצד המדינות הבלתי-מזדהות. באותה התקופה נשלטה העצרת הכללית של האומות המאוחדות על ידי המדינות הבלתי-מזדהות ומדינות הגוש המזרחי, אשר הקפידו על גינוי נמרץ ומתמשך של הקולוניאליזם האירופאי והאיצו במעצמות אירופה לפרק את האימפריות הקולוניאליות שלהם. בנוסף לדרישות אשר הגיעו מהעולם השלישי והגוש הקומוניסטי להאיץ את הדה-קולוניזציה, גם בעולם המערבי רבו הקוראים לבריטניה לעשות כן. לאחר מלחמת העולם השנייה אימצה ארצות הברית בדומה לברית המועצות קו אנטי קולוניאליסטי באופן אשר התבטא למשל במשבר סואץ בשנת 1956, אז התאחדו שתי מעצמות העל במאבקם הדיפלומטי החריף נגד בריטניה וצרפת, אותן ראו כמעצמות קולוניאליסטיות מיושנות אשר מסרבות להכיר במגבלות התקופה.
מבחינה מפלגתית, מפלגת הלייבור, אשר שהתה באופוזיציה עד לאוקטובר 1964, הביעה התנגדות חד משמעית להענקת עצמאות לרודזיה הדרומית כל עוד יהיה פירוש הדבר הקמת משטר מיעוט לבן במדינה. עמדה זאת נבעה לפחות כלפי חוץ משיקולים אידאולוגיים ומוסריים, באופן אשר בא לידי ביטוי גם בתמיכתה הגלויה של המפלגה בארגוני ההתנגדות של השחורים. המפלגה הליברלית, אשר החזיקה באותן השנים במספר זעום של מושבים בפרלמנט, החזיקה בעמדות דומות לאלו של הלייבור. לעומת שתי מפלגות אלו, המפלגה השמרנית אשר איבדה את השלטון ללייבור באוקטובר 1964, החזיקה בדרך כלל בעמדות חיוביות יחסית כלפי הלבנים ברודזיה הדרומית. לא זו אף זאת, רבים מחבריה הביעו תמיכה גלויה בממשלת רודזיה. עם זאת, בדומה למצב בשאר המפלגות, גם בקרב שורות המפלגה השמרנית התקבלה העמדה הכללית שגם אם יש לגלות הבנה רבה יותר כלפי המתיישבים הבריטים באפריקה, יש בכל זאת צורך לדבוק במדיניות הדה-קולוניזציה.
עמדת רודזיה
דרישתה של בריטניה להעביר את השלטון לרוב השחור נתקלה בעמדת התנגדות תקיפה בקרב הלבנים ברודזיה הדרומית. עבורם היה זה קץ החלום לייסוד חברה אירופאית מערבית בלבו של האזור הנידח הזה בעולם. רבים מהם חשו בגידה מצד בריטניה, אשר היא זו ששלחה אותם מלכתחילה ליישב את חבל הארץ זה, אך לאחר זמן כה רב בו הם פיתחו את הארץ והתיישבו בה, היא קוראת להם לוותר על ניהול חייהם הריבוניים. עבור רובם, הישארות ברודזיה הדרומית לצד איבוד השלטון לרוב השחור היה בלתי מתקבל על הדעת. הם ראו בפליאה, איך בעוד בריטניה ממהרת להעניק לזמביה ומלאווי עצמאות מדינית לאחר שנים ספורות של התנסות בשלטון עצמי, הם עצמם לא זוכים לעצמאות, לאחר כארבעה עשורים של שלטון עצמי מפותח ודמוקרטי במסגרת המושבה.
הלבנים תפסו את שלטונם ברודזיה הדרומית כנאור, וככזה הדואג לכלל האוכלוסייה, שחורים ולבנים כאחד. מבחינתם מרבית השחורים לא היו כלל במעמד אשר אפשר להם לגלות בקיאות בפעילות פוליטית כלשהי, ולכן הטענה על הדרתם מהמרחב הפוליטי הייתה בלתי רלוונטית. את הארגונים הפוליטיים של האוכלוסייה השחורה הם נהגו לתאר בביטול כארגונים רדיקליים וקומוניסטים, הנתמכים על ידי ברית המועצות וסין העממית. לדבריהם של הלבנים, כל תפקידם ויעדם של ארגונים אלו היה לשרש את החברה המערבית והדמוקרטית שהם הקימו בלב אפריקה. הלבנים ברודזיה הדרומית הקפידו לציין את גורלם של מושבות רבות באפריקה אשר זכו לעצמאות תחת שלטון שחור: מלחמות אזרחים עקובות מדם, הפיכות צבאיות תכופות, משטרים רודניים, מהפכות קומוניסטיות ושחיתות פוליטית בקנה מידה נרחב. כשהם מושפעים, ככל הנראה, ממתיישבים בלגים, אשר נמלטו לרודזיה הדרומית מקונגו עם נפילת המושבה הבלגית במקום בשנת 1960, הם תיארו בחרדה את מה שעתיד יהיה להיות אורח חייהם של הלבנים במדינה הנשלטת על ידי רוב שחור.
עבור הלבנים, מניעה של אירועים כמו אלו שתוארו לעיל, הצדיקה הגבלה של המשחק הדמוקרטי, כלומר הימנעות מהרחבתו גם לאוכלוסייה השחורה, על מנת למנוע את איבוד השלטון. אף על פי שהיו לבנים אשר הודו כי על רקע מיעוט זכויות האזרח (ובפרט זכות הבחירה) בקרב השחורים, אכן לא מתקיימת דמוקרטיה מלאה ברודזיה הדרומית, הם נהגו לטעון כי הזכות להשתתף במערכות הבחירות ברודזיה הדרומית מבוססת על קריטריונים אוניברסליים של שכר, השכלה ורכוש עצמי. קריטריונים אלו חלו גם על הלבנים, וגרמו לכך שבאופן תאורטי לא כל אדם לבן היה זכאי להשתתף בבחירות או להיבחר לפרלמנט, בדיוק כמו השחורים. בנוסף, הם ציינו בגאווה את חברותם בפרלמנט של כמה פוליטיקאים שחורים ספורים, וכן את השתתפותם של שחורים משכילים בהצבעה לפרלמנט. הגם שקריטריונים אלו מנעו מלמעלה מ-90% מהאוכלוסייה השחורה את הזכות להשתתף במערכת הפוליטית, מיותר לציין כי השפעתם על הלבנים הייתה זניחה.
בנוסף לכל זאת, הלבנים ברודזיה הדרומית הדגישו בגאווה את תרומתם לניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. הם הביעו את תקוותם כי יוכלו לגבש יחד עם דרום אפריקה ופורטוגל (אז האימפריה הקולוניאלית שלה שלטה באנגולה ובמוזמביק) חזית פרו מערבית ואנטי קומוניסטית, אשר תשמר את שגשוגה של, מה שהם הגדירו בתור "הציוויליזציה הנוצרית" - בדרומה של יבשת אפריקה.
משא ומתן
לקראת אמצע שנות ה-60, כאשר מושבת רודזיה הדרומית נשלטה על ידי ראש הממשלה וינסטון פילד, החלה הממשלה לפעול באופן מואץ להשגת הכרה בריטית בעצמאותה של רודזיה. עם זאת, ניסיונות מוקדמים של פילד להשיג זאת נכשלו. על רקע חוסר שביעות רצון מתפקודו במפלגת השלטון, החזית הרודזית. בינואר 1964 יצא פילד ללונדון על מנת לדון בנושא עם ראש ממשלת בריטניה, איש המפלגה השמרנית אלק דאגלס-יום. לאחר לחיצת ידיים שנרשמה בין השניים ומספר פגישות, חזר פילד ב-2 בפברואר לרודזיה בידיים ריקות, לנוכח המשך סירובה של בריטניה להכיר בעצמאות הלבנים ברודזיה. מספר שבועות לאחר מכן, ב-13 באפריל, על רקע כישלון פגישת הפסגה בלונדון הדיחה המפלגה את פילד. במקומו מונה לראשות הממשלה סגנו של פילד, איאן סמית. סמית נתפס כמי שיידע לקדם את עצמאותה של רודזיה בצורה אפקטיבית, תוך נכונות רבה יותר להתעמת עם בריטניה.
איאן סמית, חוואי ממרכזה של רודזיה, נהג לשאת בגאווה את שירותו בחיל האוויר המלכותי בעת מלחמת העולם השנייה, בה ספג פציעה קשה במהלך אחד הקרבות. סמית, אשר מונה לראשות הממשלה כשהוא בן 45 בלבד, נתפס ככריזמתי, והוא היה גם למעשה ראש הממשלה הראשון שהיה יליד רודזיה הדרומית. מהלך ההדחה של פילד המתון יחסית, ספג ביקורת רבה בקרב חוגי מפלגת הלייבור בבריטניה, ומנהיגה הרולד וילסון, אז יושב ראש האופוזיציה לממשלת דאגלס-יום, כינה את מהלך ההדחה "אכזרי". ג'ושוע נאקומו, ממנהיגי ארגוני ההתנגדות של השחורים ברודזיה, תיאר את סמית עם מינויו כטיפוס קיצוני וכינה את ממשלתו החדשה כ"חוליית התאבדות... אשר איננה מעוניינת ברווחת העם כולו אלא רק בטובת אנשיהם". כמענה לביקורות אלו טען סמית שהוא דוגל בדרך ביניים המתנגדת, הן לשלטון "לאומני שחור" והן לאפרטהייד, והוסיף כי מדיניותו ושאיפתו לעצמאות רודזיה תועיל הן לאוכלוסייתה הלבנה והן לזו השחורה. לתפיסתו, הוא מתנגד ל"שלטון הרוב השחור" לו קראו רבים בבריטניה, מאחר שהשלטון צריך להיות מבוסס "על כישרון אנשיו ולא על צבע עורם או השתייכותם הלאומית". הוא הצהיר מעל כל במה כי לא תהיה ברודזיה במהלך שנות חייו "ממשלה לאומנית אפריקאית". בתגובה לעלייתו לשלטון של סמית, ולנוכח מה שנתפס כדעותיו הקיצוניות וכסירובו לתת לשחורים כל חלק בשלטון, הגיבה בריטניה בהגברת הלחץ המדיני על ממשלתו. בחודשים מאי ויוני 1964 הטילו ספקי נשק אמריקנים ובריטיים אמברגו לא פורמלי על מכירת נשק לכוחות הביטחון של רודזיה. עוד באותו החודש, הודיע ראש הממשלה הבריטי דאגלס-יום לסמית כי רודזיה הדרומית לא תוזמן להשתתף בכנס ראשי ממשלות חבר העמים הבריטי, אשר תוכנן להיערך מספר שבועות לאחר מכן בלונדון. צעד זה נתפס ברודזיה ככזה שנועד להעליב את סמית באופן אישי.
בספטמבר 1964, בניסיון לפתור את המשבר ולהרגיע את הרוחות, הזמין דאגלס-יום את סמית ללונדון, שם דנו השניים. דאגלס-יום קבע שבריטניה תסכים להעניק לרודזיה הדרומית עצמאות, אך התנה זאת בכך שהעצמאות תהיה "מקובלת על העם במדינה בכללותו" (acceptable to the people of the country as a whole), כולל האוכלוסייה השחורה. סמית, שהיה משוכנע שהשחורים יתמכו בכך, הסכים. כעבור זמן קצר הוקפא המשא ומתן עקב הבחירות המתקרבות לפרלמנט הבריטי אשר תוכננו להיערך כחודש לאחר מכן באוקטובר אותה השנה. דאגלס-יום התחייב בפני סמית שהמשא ומתן יחודש מיד לאחר הבחירות, אז תעמוד בפניו יד חופשית יותר להעניק לרודזיה הדרומית עצמאות תוך פרק זמן של כשנה. סמית חזר מרוצה לסולסברי. דאגלס-יום הפסיד, בסופו של דבר, במערכת הבחירות, לאכזבתו הרבה של סמית. כתוצאה מ כך, ירדו לטמיון הסיכומים בין סמית לדאגלס-יום, עם עלייתה של מפלגת הלייבור לשלטון.
מבוי סתום
במערכת הבחירות לפרלמנט הבריטי של אוקטובר 1964 ניצחה מפלגת הלייבור בראשות מנהיגה הרולד וילסון שהתמנה לראשות ממשלת הממלכה. כראש ממשלה העמיד וילסון מול רודזיה קו ליברלי, ביקורתי ואנטי-קולוניאליסטי. בנובמבר, כחודש לאחר הבחירות, שלח וילסון מכתב לארגוני ההתנגדות השחורים ברודזיה, שבו הבטיח כי "מפלגת הלייבור מתנגדת לחלוטין למתן עצמאות לרודזיה הדרומית כל עוד הממשלה בה ממשיכה להיות תחת שליטת המיעוט הלבן". במקביל שלח וילסון מכתב לסמית ובו הזהיר אותו מפני ההשלכות של הכרזת עצמאות חד-צדדית ודרש ממנו לחדול מכל ניסיון לעשות זאת. סמית בחר להתעלם מהמכתב. במקום זאת החליט פשוט לענות על התנאי שהציב בפניו ראש הממשלה הבריטי הקודם – הוכחת רצונה של האוכלוסייה בעצמאות. לפיכך, כינסה ממשלת רודזיה כבר באותו החודש קבוצה של כמה מאות מנהיגים שבטיים שחורים כדי לדון עמם בשאלת העצמאות. חברי הכינוס נועדו לשמש כנציגיהם של השחורים במדינה. הכינוס, אשר ספג ביקורת רבה בעולם ובקרב ארגוני ההתנגדות השחורים, הסתיים בכך שחברי הכינוס קיבלו את הצעת הממשלה לעצמאות פה אחד. מספר ימים לאחר מכן, ב-5 בנובמבר, ארגנה הממשלה משאל עם בעניין שאלת העצמאות. במשאל, אשר יועד לאוכלוסייה הלבנה בלבד, כ-90% מכלל הבוחרים הביעו תמיכה בעצמאות ובהתנתקות מבריטניה.
לאחר משאל העם וכינוס ראשי השבטים, הכריז סמית כי דרישתה של בריטניה לכך שהעצמאות תהיה מקובלת על כלל העם, נענתה. מעבר לכך טען, אין סיבה כעת שבריטניה לא תסכים להכיר בעצמאות רודזיה. בתום דבריו קרא לבריטניה לשלוח נציג לסולסברי להיוועד עמו. וילסון סירב ודרש להמשיך את המשא ומתן בלונדון, באופן אישי מול סמית. על רקע חוסר הסכמה על המשך אפיק ההידברות בין הצדדים, נקלע המשא ומתן בחודשים הבאים לקיפאון מתמשך. ב-13 בינואר 1965, כתב סמית לווילסון: "אני מלא זעם [על התנהלותך...] נראה כי כל ההתחייבויות שניתנו על ידי ממשלת בריטניה לא שוות דבר... התנהגות לא מוסרית זאת מצד ממשלת בריטניה עושה עבורי את המשך קיום המשא ומתן איתך לבלתי אפשרי". בהמשך אותו החודש, נפטר וינסטון צ'רצ'יל בלונדון, וסמית קיבל הזמנה בריטית רשמית לקחת חלק בלוויה הממלכתית שנערכה לצ'רצ'יל. בשולי הלוויה נפגש סמית עם וילסון, ואלו הסכימו כי בחודש הבא יצא נציג מטעם ממשלת בריטניה לסולסברי, לדון שם עם סמית בעניין העצמאות. וילסון שלח מטעמו את ארתור בוטומלי, מזכיר המדינה ליחסים עם חבר העמים. הוא הגיע לרודזיה ב-22 בפברואר. בוטומלי שהה במדינה במשך כמספר שבועות אשר בסופן, לאכזבתם של רבים, לא נרשמה התקדמות ממשית במשא ומתן.
בין החודשים אפריל ומאי הייתה מצויה רודזיה בעיצומה של מערכת בחירות סוערת לפרלמנט, בהן קראה החזית הרודזית בראשות סמית לעצמאות מיידית. לאור זאת, מערכת הבחירות גרמה להקצנת הרטוריקה של מנהיגי המיעוט הלבן ברודזיה. לבסוף, זכתה החזית ב-50 מושבים מתוך כלל ה-65, תוך כדי שהיא מבצרת בכך את עוצמתה הפוליטית. על רקע המשך המבוי הסתום במשא ומתן, תיאר וילסון את הפער בינו לממשלת רודזיה כפער "בין עולמות שונים ובין מאות שונות".
נחוש להכריז על עצמאותה של רודזיה בכל מקרה, החליט איאן סמית לצאת בתחילת אוקטובר 1965 ללונדון לפגישה שהגדיר כאחרונה עם ההנהגה הבריטית, במטרה לנסות בכל זאת להשיג ממנה הכרה והסכמה לצעדיו. עם הגיעו לעיר, התקבל סמית להפתעת רבים בתשואות וקריאות עידוד מצד בריטים רבים. בהמשך נקבע לו אף ראיון טלוויזיה ל-BBC, אך בסופו של דבר, לא יצא הראיון אל הפועל בפקודת ראש הממשלה וילסון. הפגישה בין וילסון לסמית לא עלתה יפה, וב-12 באוקטובר חזר סמית לרודזיה ללא שום התקדמות.
על רקע הידרדרות השיח בין ראשי הממשלה לוויכוח תקשורתי פומבי, היה נראה שאין עוד בנמצא דרך לפתור את המצב המדיני הסבוך. אך במפתיע, ניסה וילסון בצעד נואש בהמשך חודש אוקטובר למצוא פתרון ונסע בעצמו לסולסברי על מנת להיפגש עם סמית ולחדש את המשא ומתן. סמית הציע כי בריטניה תסכים לעצמאות בתנאי שממשלתו תוביל תוכנית להקלת הקריטריונים אשר מנעו מהשחורים במידה רבה את השתתפותם במערכת הפוליטית. כך למשל הציע סמית מודל של "משלם מיסים אחד, קול אחד" (one taxpayer, one vote), אשר קבע כי לכל משלמי המיסים במושבה תוענק זכות בחירה במדינה החדשה. תנאי זה בו עמדו מרבית השחורים העירוניים היה אמנם מרחיב באופן ניכר את השתתפות השחורים בפוליטיקה, אך בכל זאת היה משאיר מיליוני שחורים משוללי זכות בחירה. וילסון ראה את כל הצעותיו של סמית כלא מספיק נדיבות וככאלו אשר לא יקיימו דמוקרטיה אמיתית ברודזיה. וילסון המשיך לייצג בצורה בלתי מתפשרת את הקו הבריטי המקורי אשר קבע כי "אין עצמאות לפני שלטון רוב", ולכן התנגד לקריאות להסתפק בהצעות הפשרה של סמית וממשלתו.
ב-30 באוקטובר שב וילסון ללונדון, לא לפני שסיכם ברגע האחרון עם סמית על שליחת ועדת חקירה מלכותית לרודזיה אשר תשאף למצוא פתרון לסוגיה. עם זאת, הוועדה לא נשלחה, בסופו של דבר, מאחר שהצדדים התקשו להסכים על תנאי עבודתה. כשבוע וחצי לאחר מכן, ב-9 בנובמבר, שלח הקבינט של ממשלת רודזיה מכתב למלכה אליזבת השנייה, בו התחייבה ממשלת רודזיה כי המדינה תישאר נאמנה למלכה באופן אישי "בכל מקרה שהוא".
גדי לסין
גדי לסין הוא נשיא ומנכ"ל קבוצת שטראוס לשעבר.
ביוגרפיה
גדי לסין נולד בקיבוץ רמת דוד להורים שעלו מארגנטינה, גדל בדימונה ובנתניה ושימש כקצין ביחידה מובחרת בחיל האוויר. לסין הוא בוגר MBA מאוניברסיטת בן-גוריון, BA במנהל עסקים מהמכללה למינהל ובוגר קורס המנכ"לים בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד.
הכרזת העצמאות של רודזיה
תוכן, אימוץ וחתימה
לאחר כישלונם הסופי של מאמצי ההידברות בין רודזיה לבריטניה, ולמעלה משנה לאחר שבחרו הלבנים ברודזיה במשאל עם לצאת לעצמאות, התקבלה בתחילת נובמבר 1965 ההסכמה במסדרונות השלטון בסולסברי, כי הגיעה העת להכרזה חד-צדדית על עצמאות. ב-5 בנובמבר, שר המשפטים דזמונד לארדנר-בורק, הציג טיוטה ראשונה להכרזת העצמאות. במקביל טען שר התיירות ג'ק הוומאן כי גם הוא עובד על כתיבת נוסח, ועל כן החליטה הממשלה להמתין להגעת שתי הגרסאות. ב-9 בנובמבר, סיכם הקבינט על הנוסח הסופי של הכרזת העצמאות, אותו גיבש למעשה מזכיר הממשלה ג'רלד קלארק בהתבסס על הטיוטות השונות. בנוסף קבע הקבינט ללא התנגדות כי ראש הממשלה איאן סמית יהיה מי שיקריא את הכרזת העצמאות.
בערב 10 בנובמבר, הזהיר הדיפלומט הבריטי ג'ון ג'ונסטון, אשר שהה ברודזיה באותה העת, את ראש ממשלת בריטניה הרולד וילסון, כי רודזיה מתכוונת להכריז על עצמאותה בבוקר יום המחרת. בשעות הבוקר המוקדמות נערכה שיחת טלפון בין וילסון לסמית ביוזמת הראשון, אשר ניסה לשכנע את סמית לדחות את ההכרזה ולחדש את המשא ומתן. לאחר השיחה, אשר נערכה בשעה 8:00 בקירוב, שעון מקומי (שעה 6:00 שעון לונדון), כינס סמית את ממשלתו לדיון בהצעתו של וילסון. לאחר שיח ודברים קצרים, קבעו שרי הממשלה כי כל רצונו של וילסון הוא משיכת זמן, ושיש להכריז על עצמאות המדינה לאלתר. הכרזת העצמאות עברה להצבעה, עת שאל סמית את שרי הממשלה האם רודזיה צריכה להכריז על עצמאותה. לפי עדותו של סמית, "כל אחד, בשקט ובהחלטיות, ללא היסוס, ענה כן". טקס ההכרזה נקבע לאותו היום, 11 בנובמבר, יום שביתת הנשק. תאריך ספציפי זה נקבע ככל הנראה על מנת להדגיש את הקרבתה של רודזיה למען בריטניה בעת מלחמות העולם. בשעה 11:00, שעת כניסת שביתת הנשק של מלחמת העולם הראשונה לתוקף ביום זה בשנת 1918, החל איאן סמית להקריא את הכרזת העצמאות. בסופה, אל מול מחיאות הכפיים של הקהל, חתמו חברי ממשלת רודזיה על הכרזת העצמאות, והצטלמו לתמונה רשמית.
גדי לסין
ביוגרפיה
לסין כיהן בתפקיד נשיא ומנכ"ל קבוצת שטראוס בין השנים 2009 ו-2018. מונה לתפקיד בגיל 41 ובתפקידו היה אחראי לסין על כלל הפעילות של קבוצת שטראוס, על חברותיה, בישראל ובכעשרים מדינות ברחבי העולם. קבוצת שטראוס צמחה בשנים האלו מהכנסות של 6.3 מיליארד ש"ח בשנת 2009 ורווח נקי של 233 מיליון שקלים ועד להכנסות שיא של 8.5 מיליארד ש"ח ורווח נקי של 489 מיליון שקלים בשנת 2018. רוב ההכנסות מגיעות מפעילות הקבוצה מחוץ לישראל, בעיקר בשל פעילותה בתחום הסלטים והמטבלים ובאמצעות חברת הקפה הבינ"ל של שטראוס. לסין הוביל את קבוצת שטראוס משווי שוק של 3.9 מיליארד ש"ח ביום כניסתו לתפקיד ועד לשווי שוק של 8.65 מיליארד ש"ח ביום פרישתו. מאז שנת 2012 נבחר לאחד מחמישים המנהלים הטובים בישראל בדירוג העיתון כלכליסט כאשר בשנת 2017 דורג במקום ה-7.
הכרזת העצמאות של רודזיה
תוכן, אימוץ וחתימה
בעיני ממשלת רודזיה הכרזת העצמאות סיימה את תקופת המושבה, והפכה את המדינה לממלכה בחבר העמים הבריטי, במעמד זהה לזה של אוסטרליה לדוגמה. לפיכך, עבור הממשלה הרודזית כפיפותה של רודזיה לממשלת בריטניה הגיעה לקצה, לצד המשך שימור עליונות הכתר הבריטי על רודזיה. בתוך כך, הפכה אליזבת השנייה מבחינת רודזיה ל"מלכת רודזיה", כפי שבקנדה מכונה המלכה "מלכת קנדה".
גדי לסין
ביוגרפיה
בנוסף לתפקידו בשטראוס, שימש כיו"ר איגוד המזון (2008-2013), כיו"ר מועצת התעשיינים בהתאחדות התעשיינים (2014-2015). וכחבר בפורום השולחן העגול הממשקי בראשות ראש הממשלה ובהשתתפות בכירי המגזר העסקי והמגזר השלישי.
הכרזת העצמאות של רודזיה
מבנה
מבנה הכרזת העצמאות פותח בתיאור זכותם של בני האדם להתאגד לכדי עמים ובזכותם של עמים לשאוף למעמד שווה לעמים אחרים ולהקמת מדינות ריבוניות. הפסקה השנייה מסבירה את הסיבה העומדת מאחורי פרסום ההכרזה, והיא רצונו של העם ברודזיה להסביר לעולם אודות הגורמים שהביאו אותו לבחור בעצמאות. בשלב הבא מפורטים גורמים אלו, ותחילה מובאים ארבעה צידוקים לזכותה של רודזיה לעצמאות, בנוסף לצידוק האוניברסלי המובא בפסקת הפתיחה. ראשית, נטען כי רודזיה כבר מקיימת במשך עשרות שנים ממשל עצמי, תחת המושבה והפדרציה. שנית, מוזכר כי תושבי רודזיה גילו נאמנות לכל אורך השנים לבריטניה ונלחמו למענה כתף אל כתף בשתי מלחמות העולם. שלישית, מצוין שרודזיה מקיימת שלטון נאור ומתקדם, הכולל הקמת חברה מערבית ודמוקרטית בסביבה "פרימיטיבית". ורביעית, נטען כי העם ברודזיה תומך במלואו בשאיפת המדינה לעצמאות. לאחר מכן, מתואר בקצרה הסכסוך בין רודזיה לבריטניה, ובתוך כך מוצגת האשמה כי בריטניה מעכבת את עצמאותה של רודזיה לשווא. לבסוף, לצד ציון כפיפות העם לאל ולמוסד המלוכה הבריטי, מובאת ליבת הטקסט ובה מוכרזת הקמת המדינה. כנספח להכרזת העצמאות מצורפת חוקת 1961 של מושבת רודזיה הדרומית, אשר תשמש כחוקת המדינה החדשה.
הכרזת העצמאות של רודזיה הייתה הכרזת העצמאות החד-צדדית הראשונה שהכריזה אחת ממושבות האימפריה הבריטית מאז הכרזת העצמאות של ארצות הברית כמאתיים שנה קודם לכן. הדמיון בין רודזיה לארצות הברית לא נגמר בנתון זה, היות שבשני המקרים מדובר היה בחברת מהגרים לבנה בעלת מוצא בריטי דומיננטי, אשר התיישבה בשם האימפריה על פני מרחבים רחוקים ונידחים המיושבים באוכלוסייה שבטית ילידית. בשני המקרים החליטו בני המושבות לצאת לעצמאות, לאחר שהתגלו סכסוכים שונים בינם לבין השלטון הבריטי בלונדון. לפיכך, לא פלא שרבים העריכו כי מבנה הכרזת העצמאות הרודזית שאב השראה רבה ממבנה הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
גדי לסין
ביוגרפיה
כיהן בהתנדבות כיו"ר הקרן למיזמים לאומיים לשינוי חברתי, וייעץ כמנטור לסטודנטים בבי"ס למנהל עסקים MBA של המרכז הבינתחומי הרצליה. בעבר שימש כדירקטור וחבר הנהלה בעמותת שובל המספקת רפואת שיניים לילדים נזקקים.
הכרזת העצמאות של רודזיה
מבנה
הן בהכרזת העצמאות של רודזיה, והן בזו של ארצות הברית, מתוארת תחילה זכותם האוניברסלית של בני האדם להתאגד אל תוך עמים, וכן זכותם של עמים לזכות ב"מעמד שווה", כלומר בעצמאות מדינית. בנוסף, מתארות שתי ההכרזות את מה שהם תפסו כפשעי האימפריאליזם הבריטי נגדם. בהמשך, גם הכרזת העצמאות של רודזיה וגם זו של ארצות הברית טוענות לכך שעמיהם גילו סבלנות וכבוד רב כלפי בריטניה וניסו לפתור את הבעיות השונות בדרכי הידברות. עם זאת, נטען כי הבריטים נמנעו מגילוי גמישות כלפי תביעותיהם, ולכן הכרזת העצמאות הייתה הכרח וצעד אחרון, שכל העת הם ניסו להימנע ממנו. לבסוף, חותמות ההכרזות בציון גדולת האל.
גדי לסין
ביוגרפיה
לסין נשוי לקארן ואב לשלוש בנות, גילי, נועה ודנה.
הכרזת העצמאות של רודזיה
מבנה
בניגוד בולט להכרזת העצמאות הרודזית, הכרזת העצמאות האמריקנית איננה שומרת מקום של כבוד לכתר הבריטי, באופן אשר מראה את ההבדל הבולט בין שתי מדינות אלו: בעוד רודזיה יצאה לעצמאות אך ביקשה את המשך הקשר עם הכתר תחת חבר העמים, ארצות הברית צעדה כבר מראשיתה בדרך רפובליקאית. בנוסף, הכרזת העצמאות של רודזיה מציגה באופן בולט גם צידוקים היסטוריים להקמת המדינה החדשה, ואילו במקבילתה האמריקנית מובעת הסתפקות בצידוקים אוניברסליים ובתיאור פשעי הבריטים. מעל כל אלו, נראה כי ההבדל המשמעותי ביותר בין שני טקסטים מכוננים אלו הוא היעדר אזכור ערך שוויון הזכויות בין בני האדם בהכרזת העצמאות של רודזיה. בעוד בזו של ארצות הברית נכתב כי "כל בני האדם נבראו שווים, ובוראם העניק להם זכויות שאין ליטול מהם", הכרזת העצמאות הרודזית איננה כוללת עיסוק בנושא זה.
גדי לסין
ביוגרפיה
בתחילת מאי 2018 יצא לחופשת מחלה וכחודשיים לאחר מכן בתחילת יולי 2018 הודיע על פרישה מתפקיד מנכל הקבוצה.
הכרזת העצמאות של רודזיה
חתימה
שנים עשר החותמים על הכרזת העצמאות, היו חברי ממשלת רודזיה:
גדי לסין
ביוגרפיה
נכון לשנת 2021 מכהן כדירקטור בחברות ICL, אוריין, אלקטרה מוצרי צריכה. במקביל, חזר לספק ייעוץ עסקי לחברות בארץ ובעולם.
הכרזת העצמאות של רודזיה
דעת הקהל והזירה הפוליטית ברודזיה
בשעה 13:15, 11 בנובמבר 1965, שעות ספורות לאחר הכרזת העצמאות, נשא ראש ממשלת רודזיה איאן סמית נאום טלוויזיוני לאומה. בנאומו, הסביר סמית כי "ברור כשמש שהמדיניות של ממשלת בריטניה היא לשחק בנו ללא כל כוונה אמיתית להגיע לפתרון", והוסיף כי "הבטחתי לעם בארץ הזאת שהייתי ממשיך לשאת ולתת עד הסוף המר ושאני מתכוון לא להשאיר אבן עומדת במסגרת מאמציי להבטיח הסדר מכובד שיהיה מקובל על שני הצדדים", אך עמדתה של בריטניה הלא מתפשרת לא אפשרה לו ליישם זאת באופן מלא. סמית טען כי העצמאות, אשר העם תמך בה במשאל העם, תביא סוף "להיסחפות [של רודזיה] במצב של חוסר ודאות משתק", וכי כעת הארץ תצעד אל עתיד של "שגשוג" ו"הרמוניה גזעית". בנאומו גינה סמית את ארגוני ההתנגדות של השחורים, אותם האשים בניסיון לסחוט את הבריטים "למסור את הארץ לשלטון חסר אחריות". הוא קרא לעם ברודזיה לעמוד בעוצמה אל מול האתגרים העומדים בפני האומה, ואמר כי "אדרת של חלוצים נפלה על כתפינו... בתולדותיהם של מדינות מגיע לעיתים הרגע בו יש לעמוד על העקרונות, ולא חשובות ההשלכות - תהיינה אשר תהיינה. הגיע הרגע הזה לרודזיה... לראשונה זה שני עשורים, אומרת אומה מערבית 'עד כאן ולא עוד'...". הוא סיים באומרו כי הכרזת העצמאות היא דחיפה עבור "המשך קיומם של צדק, תרבות ונצרות" ברודזיה.
מספר שעות לאחר נאומו של סמית, הורה ראש ממשלת בריטניה הרולד וילסון למושל המושבה המפרי גיבס לפטר את ראש ממשלת רודזיה סמית ואת יתר שרי הממשלה. גיבס עשה זאת, תוך כדי שהוא מאשים את סמית ואנשיו בבגידה. ממשלת רודזיה הביעה התעלמות מהצעד הפורמלי של גיבס, תוך אזכור החוקה החדשה של רודזיה אשר לא מקנה למושל המושבה עוד סמכויות שלטוניות בה.
כשבוע לאחר הכרזת העצמאות, הודיע ראש הממשלה סמית כי סגנו, קליפורד דופונט, יתפטר מתפקידו על מנת לשמש כ"קצין המנהלה של הממשלה" (Officer Administering the Government), תפקיד אשר נועד לשמש כממלא מקום נציג ראש המדינה (המלוכה), במקום המושל הבריטי. עם הפיכתה של רודזיה לרפובליקה בשנת 1970, עתיד יהיה דופונט להתמנות לנשיא המדינה. סמית שלח מכתב למלכה על מנת לשכנעה לתת מעמד רשמי לדופונט ולמנותו למושל כללי מטעמה, אך זכה להתעלמות ממנה. מעונו של דופונט נקבע באופן רשמי במעונו של המושל הכללי הבריטי. המושל גיבס סירב לפנות את מעונו והמשיך לטעון בגיבוי ממשלת בריטניה ומוסד המלוכה כי הוא הסמכות החוקית העליונה במדינה. ניסיון לפנות את גיבס ממעונו בכוח לא נעשה, ודופונט החל לשבת במקום רק בשנת 1969, אז עזב המושל גיבס את רודזיה ושב ללונדון.
ממשלת רודזיה ליוותה את הכרזת העצמאות והחודשים שלאחריה בהכרזה על מצב חירום לאומי על מנת להעמיד בבטחה את המדינה החדשה על רגליה. מתנגדים פוליטיים נעצרו, בעיקר שחורים אך גם כמה לבנים ליברליים "קיצוניים", כדוגמת ברון ברונובסקי, אחיו של המדען הבריטי הידוע יעקב ברונובסקי. בנוסף, נכפתה צנזורה על העיתונות ושאר כלי התקשורת, ותקנות קיצוב הוטלו על השימוש בבנזין. החדשות על הכרזת העצמאות התקבלו, בדרך כלל, על ידי הלבנים באהדה רבה, ואף האוכלוסייה השחורה נמנעה תחילה מתגובות חריפות, פרט לכמה דיווחים על רגימה באבנים של מכוניות של אזרחים לבנים בשכונות שחורות בפאתי בולוואיו.
אף על פי שמבקרים זרים שונים מציינים את מה שנתפס בעיניהם כהשלמה של השחורים ברודזיה עם עצמאות ארצם תחת שלטון המיעוט הלבן - ארגוני ההתנגדות השונים של האוכלוסייה השחורה הקפידו לגלות ביקורת חריפה על ממשלת סמית, תוך טענה שהם המייצגים האמתיים של השחורים ברודזיה. כך למשל ג'ייסון מויו, איש ארגון ההתנגדות השחור ZAPU, תיאר את הכרזת העצמאות כאקט של "בגידה ומרד" בבריטניה וקבע כי "חייהם של ארבעה מיליוני אפריקאים בלתי חמושים עומדים כעת סכנה". לצד זאת היו גם מי שכבר סימנו את המלחמה הקרבה ובאה. דייוויס מגאבה, איש ארגון ההתנגדות השחור המתחרה ZANU, טען כי "עבור כל מוקירי החופש והחיים בעלי המשמעות, הכרזת העצמאות החד-צדדית מציבה התנגשות... יש לצעוד אל נקודת מפנה במאבק לשחרור, ממאבק חוקתי ופוליטי אל מאבק צבאי בעיקרו".
מנהיגים נוצריים ברודזיה, בעיקר אנגליקנים, הקפידו בדרך כלל לגנות את הכרזת העצמאות החד-צדדית תוך שמירה על נאמנות לבריטניה. יוצאת דופן בולטת בתגובתה הייתה הכנסייה הרפורמית ההולנדית המקומית (בעלת הקשרים ההדוקים עם הכנסייה הדומיננטית בדרום אפריקה של משטר האפרטהייד), אשר קבעה כי פעילותה הדתית היא א-פוליטית ולפיכך אל לה מלהתייחס לתהפוכות הפוליטיות ברודזיה ובכלל זה הכרזת העצמאות.
מתנגד פוליטי ידוע לסמית בזירה הפוליטית המקומית היה איש המפלגה המאוחדת הפדרלית בעל השורשים היהודיים רוי וולנסקי, ראש ממשלת הפדרציה של רודזיה וניאסלנד האחרון, אשר כיהן בתפקידו זה בין השנים 1956–1963. למרות התנגדותו להכרזת העצמאות, לצד ביקורת על סמית, הביע וולנסקי תמיכה מסוימת בצעדי הממשלה וקבע כי כעת "חובתו של כל רודזי לתמוך בממשלה המהפכנית", מאחר שהתנגדות לעצמאות המדינה עלולה לדרדר אותה לאנרכיה מסוכנת. התנהלותו של וולנסקי שיקפה דפוס פעולה שרבים ממתנגדי ממשלת סמית נהגו על פיו. אם בתחילה הם הביעו התנגדות להכרזה החד-צדדית, לאחר שזו כבר התקבלה, הם לא פעם השלימו עמה, ובדרך כלל גיבו את הממשלה ואת מדינתם החדשה – רודזיה.
ב-25 בנובמבר, כשבועיים לאחר הכרזת העצמאות, התכנס הפרלמנט הרודזי לישיבה סוערת. בעוד חברי החזית הרודזית, מפלגת השלטון בעלת הדומיננטיות הרחבה בפרלמנט הביעו שביעות רצון מצעדי הממשלה, הפגינה האופוזיציה התנגדות נמרצת. בלט בהתנהלותו חבר הפרלמנט העצמאי אהרן פאליי, אשר טען כי הכרזת העצמאות איננה חוקית. לאחר שקולות המחאה של פאליי לא פסקו, הציע יושב ראש הפרלמנט מפאליי ומכל מי שמתנגד לצעדי הממשלה לעזוב את המקום, ולתת לישיבת הפרלמנט להמשיך כסדרה. פאליי סירב והמשיך להשמיע את מחאותיו, עד שהוצא בכוח מהפרלמנט על ידי כוח המשמר המקומי, תוך כדי שהוא צועק "אלוהים נצור את המלכה!". בעקבות פאליי יצאו במחאה מהאולם חברי פרלמנט נוספים מהאופוזיציה.
בריטניה והקהילה הבינלאומית
כלפי חוץ, הביע ראש ממשלת בריטניה הרולד וילסון תדהמה על צעדו של איאן סמית, וטען כי ההכרזה אשר נעשתה ביום שביתת הנשק, ובדיוק בעת שתי דקות הדומייה במסגרת אירועי יום הזיכרון הבריטי - היא מבזה. הוא קבע כי הכרזת העצמאית איננה חוקית ומהווה בגידה ומרד בממלכה. כשהוא נתמך על ידי כלל המפלגות בפרלמנט, לרבות השמרנים והליברלים, קרא וילסון לתושבי רודזיה כולם שלא לשתף פעולה עם ממשלת סמית. תוך כמה שעות מהכרזת העצמאות, התכנסה העצרת הכללית של האומות המאוחדות לכינוס חירום. בסוף הכינוס, הצביעו 107 חברות העצרת בעד גינוי ממשלת רודזיה, אל מול התנגדותן של שתי מדינות בלבד: דרום אפריקה ופורטוגל. צרפת נמנעה. ביום המחרת, התכנסה גם מועצת הביטחון לדון במשבר, וקיבלה את החלטה 216 (United Nations Security Council Resolution 216), אשר גינתה את הכרזת העצמאות כגזענית ובלתי חוקית וקראה לכל המדינות לסרב להכיר בעצמאותה של רודזיה או לסייע לממשלתה. כשבוע לאחר מכן, התכנסה מועצת מועצת הביטחון בשנית וקיבלה את החלטה 217 (United Nations Security Council Resolution 217), החלטה אשר הרחיבה את ההחלטה הקודמת וקבעה כי השלטון ברודזיה מובל בידי "מיעוט גזעני בלתי לגיטימי" ושעל מדינות העולם להחרימו כלכלית ודיפלומטית. שתי ההחלטות התקבלו פה אחד למעט הימנעות של צרפת. התנהלותה הנייטרלית של צרפת בימיה הראשונים של עצמאות רודזיה, נבעה ככל הנראה ממדיניותו הכללית של נשיאה שארל דה גול, אשר שאף לבדל את ארצו מארצות הברית ומבריטניה ולהנהיג תחתיהן מדיניות חוץ עצמאית.
בלונדון, קראו נציגיהם של ארגוני ההתנגדות השחורים אשר שהו בעיר, לבריטניה להפיל את השלטון הלבן ברודזיה באמצעות פלישה צבאית. לדרישה הצטרפו גם כמה חברי פרלמנט בריטים. עם זאת, סירבו בבריטניה לדרדר את המצב למלחמה בין בריטים לבריטים, דבר אשר הופגן גם מצידו של ראש ממשלת רודזיה סמית, אשר קבע כי לא תהיה "מלחמת אחים". הבריטים, אם כן, פנו להטלת סנקציות כלכליות על רודזיה. הם גירשו את רודזיה מחברותה בגוש השטרלינג, אסרו על יבוא מרודזיה של סוכר, טבק ומוצרים אחרים, והטילו איסור על יצוא נפט לרודזיה. בניסיון אקטיבי למנוע אספקת נפט ומוצרים אחרים לרודזיה, הורה וילסון במרץ 1966 לנתק את קווי האספקה המרכזיים של רודזיה, אשר בהם השתמשה ליבוא וליצוא, בעיקר בנמל הים הפורטוגזי בעיר החוף ביירה שבמוזמביק. לצורך זה, הוציא הצי המלכותי הבריטי לפועל את הסגר ביירה – מצור ימי ממושך אשר התקיים עד לנפילת האימפריה הפורטוגזית בשנת 1975, עת הצטרפותה של מוזמביק לתמיכה במאמץ המלחמתי נגד רודזיה. ההסגר הימי על ביירה נתמך על ידי מועצת הביטחון, בהתאם להחלטה 221 (United Nations Security Council Resolution 221) מאפריל 1966.
וילסון צפה בינואר 1966 כי החרמות והלחץ הדיפלומטי יאלצו את סמית להיכנע לבריטניה "תוך שבועות". בפועל התבדה וילסון כמו רבים אחרים, ורודזיה הצליחה לממש בהצלחה לא מבוטלת את עצמאותה במשך קרוב לחמש עשרה שנה, בעיקר הודות לתמיכת דרום אפריקה ופורטוגל. תמיכתה של פורטוגל התבטאה כבר ביום הכרזת העצמאות, 11 בנובמבר 1965. באותו היום, ז'ואאו זה פרייטס קרוז, הקונסול הכללי הפורטוגזי בסולסברי, הגיב לחדשות על העצמאות בהתרגשות רבה. הוא ביקר את סמית בביתו, והכריז לממונים עליו כי "רק הרודזים יכולים לעשות דבר כזה!". פורטוגל ראתה בהקמת רודזיה הזדמנות נדירה. הם קיוו כי רודזיה תהיה עבורם בת ברית, אשר תסייע להם בביצור שלטון פורטוגל במושבותיה ביבשת, וכן כאמצעי להוצאתה של פורטוגל מהבידוד הבינלאומי היחסי ממנו סבלה.
אלאר
אלאר (באנגלית: Allar) היא שפה דראווידית לא מסווגת המדוברת בקרלה שבהודו. השפה נמצאת בסיכון ולא מוכרים שום ניבים של השפה. השפה דומה ב-61% למלאיאלאם וב-51% לטמילית. רוב דוברי השפה אינם יודעי קרוא וכתוב וכמות דוברי השפה היודעים קרוא וכתוב היא פחות מ-1%.
עומרי גלזר
עומרי גלזר (נולד ב-11 במרץ 1996) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת השוער בהכוכב האדום בלגרד מליגת העל הסרבית ובנבחרת ישראל.
קריירת מועדונים
גלזר החל את דרכו במחלקת הנוער של מכבי תל אביב, ובגיל 17 הצטרף לקבוצת הנוער של הפועל רעננה. ב-16 במאי 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשפתח בהרכב בהפסד 2–4 להפועל פתח תקווה במחזור האחרון של עונת 2014/2015. בעונת 2015/2016 ערך שש הופעות בליגת העל.
ב-23 ביוני 2016 חתם גלזר במכבי חיפה, ששילמה עבורו מיליון שקל. ב-13 בספטמבר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, במשחק מול הפועל כפר סבא במסגרת גביע הטוטו. תחילה שימש כשוער מחליף לאוהד לויטה, ואת הופעת הבכורה שלו בליגה במדי הקבוצה ערך ב-1 באוקטובר 2016 בתיקו 0–0 נגד עירוני קריית שמונה. עקב פציעתו של לויטה שנמשכה כחודש וחצי שימש גלזר כשוער ראשון בתקופה זו, ובעקבות יכולתו הטובה המשיך בהרכב גם לאחר החלמתו של לויטה מהפציעה, ובסך הכל ערך 26 הופעות ליגה בעונת 2016/2017.
בעונת גילה גלזר יכולת חלשה, כמו יתר הקבוצה שנקלעה לתחתית הטבלה. גלזר פתח את העונה כשוער ראשון וערך 24 הופעות בליגה, אך ב-1 במרץ 2018, במהלך משחק דרבי מול הפועל חיפה ברבע גמר גביע המדינה, מסר גלזר את הכדור לשחקן היריבה גילי ורמוט וספג שער, שהביא בסופו של דבר להדחתה של הקבוצה מהגביע. גלזר הוחלף במחצית ולא שותף במשחקי הקבוצה עד תום העונה.
ב-18 ביולי 2019 הושאל לעונה אחת לסקציה נס ציונה.
ב-15 ביוני 2021 חתם לשלוש שנים בהפועל באר שבע.
בגמר גביע המדינה של עונת 2021/22 פתח גלזר בשער והדף 3 פנדלים בדו-קרב הפנדלים שהכריע את המשחק ובסופו הפועל באר שבע זכתה בגביע המדינה בפעם ה-3 בתולדותיה. בגביע אלוף האלופים באותה עונה, שוב הוביל לזכייה של הפועל באר שבע בתואר, לאחר שהדף שני פנדלים בדו-הקרב שבסיום המשחק.
במשחק המכריע פלייאוף הליגה האזורית 2022/23, מול מועדון הכדורגל אוניברסיטטה קראיובה, הדף 2 פנדלים בדו-קרב שבסיומו עלתה הפועל באר שבע לליגה האזורית.
ב-22 ביוני 2023 חתם לשלוש שנים בהכוכב האדום בלגרד.
נבחרות ישראל
לזכות גלזר ארבע הופעות בנבחרת הנוער של ישראל עד גיל 19, ותשע הופעות בנבחרת הצעירה עד גיל 21.
ב-6 בנובמבר 2016 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת, על-ידי המאמן הלאומי אלישע לוי, לקראת משחקה מול נבחרת אלבניה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. ב-2 בספטמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים של נבחרת ישראל כשגם פתח בהרכב, בהפסד הביתי 0–1 ל. מאז קמפיין מוקדמות יורו 2023, משמש כשוער הראשון של הנבחרת.
חיים אישיים
גלזר נולד וגדל בשכונת רמת החייל שבתל אביב.
לגלזר גם דרכון רומני.
שמיל הולנד
שמיל (שמואל) הולנד (נולד ב-1957) הוא שף ישראלי וחוקר של המטבח היהודי ותרבות ופולקלור יהודי.
קורות חיים
הולנד נולד בבית מסורתי. אימו הייתה נצר לשושלת הרבי מקוצק. בעקבות מלחמת יום הכיפורים החליט הולנד לחזור בתשובה.
הולנד התאהב במטבח היהודי בילדותו, ושנים רבות חקר אותו. הולנד ציין כי את אהבתו למטבח היהודי ובעיקר המטבח המזרח-אירופאי (המטבח החסידי והמטבח היידישאי) קיבל בעקבות בישולה של סבתו, פרומה. שמיל למד היסטוריה ויידיש באוניברסיטה העברית. בזמן לימודיו ריכז את מחלקת ההדרכה של יד בן צבי, וכן הדריך בחברה הגאוגרפית בטיולים שנערכו במזרח אירופה.
בשנת 1992 פתח הולנד חברת קייטרינג, שנחשב לאחד הטובים בישראל, ולטובה בחברות הקייטרינג שפעלו בירושלים. החברה פעלה עד שנת 2006. בשנה זו פתח את מסעדת "שמיל במעבדה" במתחם "המעבדה", בסמוך לתחנת הרכבת של ירושלים. המסעדה פעלה עד שנת 2010, והגישה מאכלים המהווים פרשנות ישראלית מודרנית למטבח מסורתי יהודי.
באפריל 2011 יצא לאור ספרו "שמאלץ" העוסק במטבח זה. בשנת 2013 ערך וביים השחקן והבמאי יוני אילת את הצגת תיאטרון יידישפיל "מונולוגים מהקישקע", על פי טקסטים מספר זה. ההצגה כוללת מונולוגים בעברית ושירים ביידיש.
ז'קי פורטוגז
ז'קי פורטוגז (נולד ב-8 באפריל 1944) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ בין השנים 1960–1972 ומזוהה ביותר עם קבוצת בית"ר תל אביב.
גדל והתחנך בכפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי בשנת 1958–1960.
פורטוגז החל את דרכו בקבוצת הנערים של כפר שלם, משם עבר לבית"ר תל אביב, כאשר בין לבין, רשם הופעות בנבחרת הנוער של ישראל בשנתון בו שיחקו גם מרדכי שפיגלר, מוצי ליאון, דרור קשטן וניסים בכר.
בפברואר 1963, במחצית עונת 1962/1963, צורף למכבי תל אביב. בעת שהצטרף דורגה הקבוצה במקום הלפני אחרון בליגה והיה חשש לירידתה לליגת המשנה. יחד עם שלום שיקווה הצעידו השניים את הקבוצה לניצחונות חשובים שהבטיחו את הישארות הקבוצה בליגה. ב-11 המשחקים בהם שיחק במכבי תל אביב הבקיע פורטוגז 7 שערים.
בבית"ר תל אביב תרם רבות לעליית הקבוצה לליגה הראשונה, ולאחר מכן שיחק גם בקבוצות נוספות, בהן: מכבי יפו ובית"ר רמלה. כאשר שיחק בקבוצת מכבי יפו תרם לעליית הקבוצה לליגה הראשונה בעונה בה הוקלט השיר "היידה יפו".
מונאל
מונאל (שם מדעי: Lophophorus), או לופפור, הוא סוג של דמוי תרנגול ממשפחת הפסיוניים.
סוג זה מצוי במזרח אסיה ותת-היבשת ההודית, בעיקר באזורים הרריים כמו בהימלאיה. המונאל הוא עוף צבעוני בעל ציצה על ראשו, ראשים ירוקים וזנבות מעוטרים. הזכרים גדולים ומקושטים יותר מהנקבות שמטפלות בצאצאים. כמו מיני תרנגולאים רבים, הם שוכנים בעיקר על הקרקע וממעטים לעופף.
ג'ואי ג'נלה
ביוגרפיה
ג'נלה גדל באסבורי פארק, ניו ג'רזי. במהלך תחילת הקריירה, ג'נלה הודה שהוא שיקר לבעלי ארגוני היאבקות שונים בהקשר לגילו. הוא אמר בלא מעט ראיונות שהוא היה בגיל המתאים להתאמן, אף על פי שהיה בן 15 בלבד. הוא מעריץ של "קרבות המוות" ושל סגנון ההיאבקות שהיה נהוג בארגון ההיאבקות Extreme Championship Wrestling (ECW).
תומאס וייט
תומאס יוג'ין וייט הבן (באנגלית: Thomas Eugene White Jr.; נולד ב-14 בדצמבר 1943) הוא איש עסקים אמריקאי וקצין לשעבר בצבא ארצות הברית. הוא גם היה מנהל בכיר בחברת אנרון שקרסה וכיהן כמזכיר הצבא של ארצות הברית ממאי 2001 ועד נובמבר 2004.
לימודים וקריירה צבאית
תומאס וייט נולד בדטרויט, מישיגן. ב-1963 הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון הטכנולוגי קארס שבעיר. הוא היה חלק מתוכנית הקאדטים הצעירים לשירות צבאי (JROTC) בבית ספרו, שמדי שנה מקנה יתרון לשואפים להתגייס לשירות צבאי. ב-1967 סיים וייט את הכשרתו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית, קיבל תואר בוגר במדעים והוצב בצבא ארצות הברית. ב-1974 הוא קיבל תואר מוסמך במדעים בחקר ביצועים מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים. ב-1984 הוא למד במכללת המלחמה של צבא ארצות הברית.
במהלך הקריירה הצבאית הארוכה שלו, שכללה שני סבבי שירות בווייטנאם הוא שימש במגוון תפקידי פיקוד, כולל מפקד הפלוגה הראשונה של רגימנט הפרשים המשוריין ה-11, מפקד רגימנט הפרשים המשוריין ה-11 של הגיס החמישי ומפקד כוח המשימה המיוחד ללוחמת אנטי-שריון.
ב-1989 מונה וייט כעוזר הניהולי למי ששימש אז כראש המטות המשולבים, הגנרל קולין פאוול, שם ציטט הוושינגטון פוסט ידידים משותפים שאמרו שהוא ה"אלטר אגו" של פאוול "בעבודה שמצריכה תחכום פוליטי אדיר". ביולי 1990 סיים וייט את שירותו הצבאי בדרגת בריגדיר גנרל.
קריירה עסקית
לאחר תום שירותו הצבאי נכנס וייט למגזר העסקי הפרטי כסגן יושב הראש של "אנרון שירותי אנרגיה", חברת בת של תאגיד אנרון שאחראית על אספקת אנרגיה במיקור חוץ. הוא היה אחראי על חברת אנרון להנדסה ובניה שניהלה פעילות בניה נרחבת במיזמים מקומיים ובינלאומיים. וייט גם היה חבר בהנהלת אנרון ויושב הראש והמנהל הכללי של תאגיד המבצעים של אנרון.
מזכיר הצבא
וייט הושבע לתפקידו ב-31 במאי 2001 והיה אחראי על כל העניינים הקשורים לכוח האדם, כוחות המילואים, מתקנים, סביבה, רכש מערכות נשק וציוד, תקשורת והניהול הפיננסי של צבא ארצות הברית. הוא הוביל כוח של מעל מיליון איש בשירות פעיל, בנוסף לאנשי המשמר הלאומי ו-270,000 עובדים אזרחים. הוא היה אחראי על קרקעות בשטח של כ-60,000 קמ"ר ועל תקציב שנתי של כמעט 70 מיליארד דולר.
זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד הסתבך וייט במחלוקת שנגעה לעבודתו הקודמת באנרון ועל הידע שהיה עשוי להיות לו על כמה מהעסקים המפוקפקים של התאגיד. העובדה שהוא החזיק בכמות לא מבוטלת של מניות התאגיד הכניסה אותו לניגוד עניינים.
ב-2002 נעשה וייט מעורב במחלוקת עם רמספלד על ההצעה לביטול מיזם הארטילריה XM2001 "קרוסידר" של הצבא. וייט תמך בעמדתו של הצבא שהמערכת חיונית לעתידו של הצבא והעביר נקודות לשיחה בדיוני הקונגרס כדי לשכנע בנחיצותו. אף על פי כן, רמספלד החליט שהמיזם לא מתאים למלחמות העתידיות ובסופו של דבר ביטל אותו.
ב-2003 סירב וייט לנזוף בפומבי בגנרל אריק שינסקי על דבריו בוועדת הכוחות המזוינים שיהיה צורך ב"סדר גודל של כמה מאות אלפי חיילים" כדי להחזיק בעיראק לאחר הפלישה אליה. החלטתו זו, בשילוב עם צעדיו של וייט בנוגע למיזם הקרוסידר, חילוקי דעות עם רמספלד בנוגע למיזם הסטרייקר, וניגוד העניינים שלו בנוגע לאנרון, הובילו לדרישתו של רמספלד להתפטרותו של וייט. ב-25 באפריל 2003 התפטר וייט מתפקידו והתפטרותו נכנסה לתוקף ב-9 במאי.
Summer of Love (שיר של שון מנדס וטייני)
Summer of Love (בעברית: קיץ של אהבה) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הקנדי שון מנדס, ביחד עם המפיק המוזיקלי טייני. השיר יצא לאור ב-20 באוגוסט 2021, על ידי חברת התקליטים איילנד רקורדס, כסינגל שלא מתוך אלבום. הוא הופץ לאחר שמנדס הוציא את הרמיקס לשיר "Kesi" של קמילו.
השיר הגיע למקום ה-48 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי שון מנדס, טייני, אלחנדרו בוררו, איוואני רודריגז, עידו זמישלני, סקוט האריס, שרה סולובי, גרגורי היין, רנדי קלאס ואנדרו ג'קסון והופק על ידי טייני, ניאון16 וזמישלני. ב-6 באוגוסט 2021, מנדס השמיע קטע מהשיר בזמן שנסע במכונית. יומיים לאחר מכן, בעת שחגג את יום הולדתו ה-23, הודיע מנדס על יציאתו הרשמית של השיר.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-100 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-20 באוגוסט 2021, לצד יציאתו הרשמית של "Summer of Love" כסינגל. הוא בוים על ידי במאי הווידאו קליפים מאטי פיקויק, שעבד בעבר עם מנדס על הקליפ לסינגל שלו "Wonder" משנת 2020. הקליפ צולם במיורקה, ספרד והוא מציג את מנדס בעת עונת הקיץ, כשם השיר.
נכון לדצמבר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-23 מיליון צפיות.
אופק מליקה
אופק מליקה (נולד ב-23 בינואר 2005 בגבעתיים שבישראל) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת השוער בקבוצת מכבי פתח תקווה מליגת העל.
קריירת מועדונים
מליקה נולד בגבעתיים שבישראל, וגדל במחלקות הנוער של הפועל רמת-גן גבעתיים והפועל רעננה. ב-4 באפריל 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של הפועל רעננה, בניצחון 2-1 על הפועל רמת-גן גבעתיים במסגרת הליגה הלאומית לעונת 2021/2022. בתום העונה ירדה הפועל רעננה לליגה א'.
ביוני 2023 חתם על חוזה ל-3 עונות במכבי פתח תקווה.
קריירה בינלאומית
מליקה החל לשחק בנבחרת ישראל עד גיל 19 בשנת 2022.
נכלל בסגל נבחרת ישראל עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2023.
קולנוע ירקון (ראש העין)
בית קולנוע "ירקון" בראש העין הוקם בשנת 1955 על ידי שלושה יזמים מקומיים. המקום היה בעבר מבנה בריטי, ששימש כמטבח שבו קיבלו העולים מתימן את מזונם. בית הקולנוע נסגר בתחילת 1980 בעקבות הירידה ברווחיות של בתי קולנוע מקומיים בשל כניסתה של הטלוויזיה הרב-ערוצית, והמעבר לצפייה בקולנועים באזורי מסחר גדולים. כיום לאחר שלושים שנה, עיריית ראש העין החליטה לשפץ את אולם הקולנוע ההיסטורי.
ירקון - בית הקולנוע הראשון בראש העין
בית הקולנוע הראשון אשר הוקם בראש העין בשנת 1955 נקרא "ירקון". בשנים 1949–1950 הפעילה הסוכנות היהודית במבנה בריטי מטבח שבו קיבלו העולים מתימן את מזונם שלוש פעמים ביום. המטבח שכן באזור שנקרא "מחנה א'" באותם הימים. לאחר סגירתו של מחנה העולים ראש העין, בראשית שנות החמישים של המאה העשרים, בשנת 1955, הכשירו שלושה יזמים בני המקום - חיים מליחי, עובדיה גמליאל ויעקב בן שאול את המבנה ופתחו בו את הקולנוע הראשון ובו כ-450 מושבים. בתי הקולנוע היו מרכז הבילוי הפופולרי ביותר בישראל בשנות החמישים והשישים. בתי הקולנוע אירחו גם הצגות, קונצרטים, כנסים פוליטיים ונשפים.
כוכבו של הקולנוע דעך בסוף שנות ה-70 והוא נסגר. המקרין הופקד על שמירת הצניעות וכיסה בידו את העדשה, בסצנות נועזות לקול מחאת הצעירים. על תחילת ההקרנה היה מודיע המקרין בצלצול פעמון, וגם על הפסקה של רבע שעה. ישנם מספר רב של סרטים שהוצגו בקולנוע באותה תקופה כמו: "הציפורים" של היצ'קוק, "גריז", "אפוקליפסה עכשיו", "הטוב, הרע והמכוער" ורבי מכר נוספים. אך כניסת הטלוויזיה הביאו לירידה קבועה בהכנסות של בעלי "ירקון" והוא נסגר ב-1980.
היום
בשנת 2013, ראש עיריית ראש העין משה סיני חתם על הרשאה כספית להחזרת מבנה הקולנוע הישן לידי עיירת ראש העין לאחר שיסתיים משא ומתן עם המחזיקים במקום. בכוונת העירייה לשחזר את המקום לסינמטק, בו יוכלו תושבי העיר לקיים מפגשים בנושא תרבות, מורשת וקולנוע. עיירת ראש העין מכוונת לשחזור גלגלי ההיסטוריה, ולהעניק רגעים נוספים של חיבור בין הדור הצעיר לדור המבוגר. המבנה בראש העין שרד והעירייה קנתה אותו והחלה לפעול לשימורו יחד עם המועצה לשימור אתרי מורשת. לפי התוכנית העדכנית בחלל המרכזי במבנה יוקם שוב אולם קולנוע קטן מהמקורי אך יהיו שני חללים נוספים מוזיאון ובית קפה.
לאורי סוטלה
לאורי יוהנס סוטלה (בפינית: Lauri Johannes Sutela; 1 באוקטובר 1918 – 8 בנובמבר 2011) היה גנרל פיני אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של כוחות ההגנה של פינלנד בין 1974–1983.
ביוגרפיה
סוטלה נולד באאנקוסקי ב-1 באוקטובר 1918. הוא חפץ להפוך לאדריכל, אולם ב-1939 התגייס לצבא פינלנד מתוך תחושת חובה. מספר חודשים בלבד לאחר גיוסו, פרצה מלחמת החורף, וסוטלה לחם במהלכה כמפקד פלוגה. במהלך מלחמת ההמשך הוא שימש כמפקד גדוד. לאחר המלחמה הוא הקים את המודיעין הפיני ועמד בראשו. בין 1966-1968 הוא שימש כראש המטה הכללי - תפקיד טכני בעיקרו. ב-14 במרץ 1974 הוא נבחר לראש ההגנה - מפקד הצבא הפיני. הוא היה ראש ההגנה הראשון שנולד לאחר הכרזת העצמאות של פינלנד ב-1918.
סוטלה נכנס לתפקידו בתקופה מתוחה במיוחד של המלחמה הקרה. סוטלה הוביל מדיניות של ניטרליות, וחפץ שפינלנד לא תהיה מזוהה לא עם נאט"ו ולא עם ברית ורשה. לשם כך, הוא הוביל רכישות מסיביות של נשק הן מבריטניה והן מברית המועצות. עם זאת, הוא דחה בתוקף בקשות סובייטיות חוזרות ונשנות לערוך תמרון צבאי משותף סובייטי-פיני. הוא סיים את תפקידו ב-11 באוקטובר 1983 ופרש מהצבא. הוא נפטר בהלסינקי ב-8 בנובמבר 2011.
דייוויד פרימן-מיטפורד
דייוויד ברטראם אוגילבי פרימן־מיטפורד, הברון רידסדייל השני (13 במרץ 1878 – 17 במרץ 1958) היה אציל אנגלי ואבי האחיות מיטפורד, שתיארו אותו ברומנים ובזיכרונות שונים שחיברו.
מוצאו וצעירותו
במיטפורד ניכרה תמהונות כבר מגיל צעיר. כילד היה נוטה להתקפי זעם פתאומיים. הוא לא גילה כל עניין בקריאה או ברכישת השכלה ורצה רק לבלות את זמנו ברכיבה. לימים הוא אהב להתפאר בכך שקרא רק ספר אחד בחייו, הרומן פנג הלבן מאת ג'ק לונדון, וטען שנהנה ממנו כל כך שנדר שלעולם לא יקרא ספר אחר, אבל לאמיתו של דבר, קרא את רוב הספרים שחיברו בנותיו.
הישגיו הנמוכים בלימודים גרמו לכך שלא נשלח לאיטון קולג' עם אחיו הגדול, אלא לבית הספר ראדלי, מתוך כוונה שימשיך לקריירה צבאית. עם זאת, נכשל מיטפורד בבחינת הכניסה לאקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, ובמקום זאת נשלח לסרי לנקה לעבוד אצל בעל מטעי תה.
לורד רידסדייל היה בנם השני של אלג'רנון ברטראם פרימן־מיטפורד, הברון רידסדייל הראשון, ושל ליידי קלמנטיין גרטרוד הלן אוגילבי, בתו של דייוויד אוגילבי, הרוזן העשירי מאֶרלי. שושלת מיטפורד היא אצולה כפרית מנורת'מברלנד שראשיתה במאה ה־14. סבא רבא של רידסדייל היה ההיסטוריון ויליאם מיטפורד. אביו, ברטרם, שכּונה ברטי, היה דיפלומט, פוליטיקאי וסופר, והחזיק באחוזות גדולות שעברו בירושה בגלוסטרשייר ובאוקספורדשייר, וכן בנורת'מברלנד. הוא הועלה לדרגת ברון בשנת 1902 ולכן זכה בנו בשם דייוויד פרימן-מיטפורד המכובד, על אף שבדרך כלל השתמשו רק בשם המשפחה מיטפורד.
עבודה ומלחמה
בתחילת 1900 חזר מיטפורד לאנגליה מסרי לנקה, וב־23 במאי 1900 הצטרף לחטיבת הרובאים של נורת'מברלנד כסגן משנה. הגדוד שלו שירת במלחמת הבורים השנייה בדרום אפריקה, ומיטפורד הצטרף עד מהרה ללחימה, שירת בה בהצטיינות, נפצע שלוש פעמים, ואיבד ריאה אחת. הוא נלקח לזמן קצר בשבי על ידי הבורים ביוני 1900, אך נמלט. במאי 1901 מונה כשליש ללורד מת'ווין, מפקד בכיר במלחמה, וב-10 באוגוסט 1901 הועלה לדרגת סגן. הוא הוצב בפלוגה ה־40 (מאוקספורדשייר) של הפרשים המתנדבים הקיסריים (Imperial Yeomanry), וחזר לממלכה המאוחדת באפריל 1902. לאחר שובו, הוחזר כסגן רגיל לגדוד שלו ביולי 1902, אך התפטר מהצבא כעבור שלושה חודשים, באוקטובר 1902.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב־1914, מיהר מיטפורד להצטרף לרובאי נורת'מברלנד מחדש. הוא הוסמך בדרגת סגן ושירת כקצין לוגיסטיקה בפלנדריה, וזכה בעיטור אוזכר בשדרים על גבורתו בקרב איפר השני, שם גם נהרג אחיו הבכור, קלמנט מיטפורד. עם ריאה אחת בלבד, וכבר בדרגת סרן, הוא נפסל משירות פעיל ב־1916. לאחר מות אביו באוגוסט 1916, קיבל את השם והתואר לורד רידסדייל, ומונה לזמן קצר לתפקיד ה"פרובוסט מארשל" של מחוז אוקספורדשייר, כלומר מפקד המשטרה הצבאית במחוז, שבאחריותו להבטיח גיוס מתגייסים חדשים. בשנים 1918–1919 שירת כקצין קרקע בחיל האוויר המלכותי.
לורד רידסדייל
בשבתו בבית הלורדים כלורד רידסדייל נהג לשתוק בדרך כלל, אך ב־1925 הצטרף לוועדה המצומצמת של בית הלורדים לענייני תוארי אצולה תלויים ועומדים (כלומר שלגביהם לא ניתן לקבוע מי אמור לרשת את התואר).
אף על פי שרידסדייל היה כעת בעל קרקעות מרובות, לא היה אדם עשיר: האחוזות היו בלתי־מפותחות, והתקבולים מהאוכלוסייה על אדמותיו היו נמוכים. הכנסותיו לא הספיקו לכלכלת שבעה ילדים וחמישה משרתים, ולכן ויתר על ביתו הגדול בבאטספורד שבקוטסוולדס. הוא קנה והרחיב את אחוזת אסטהול ולאחר מכן עקר לכפר הסמוך סווינברוק. כאן סיפק את תשוקתו לבנייה כשניהל בניית בית גדול חדש, הקרוי על שם הכפר, ומופיע כבית המשפחה בספרי בנותיו ננסי וג'סיקה. ההוצאות הללו כמעט רוששו את רידסדייל, שלא הצטיין בניהול כספים. מצוקה כלכלית זו, לצד אכזבתו הגוברת מכך שכל ילדיו המאוחרים יותר היו בנות, הובילו להידרדרות במצבו הנפשי, שהפכה לאגדית באמצעות תיאורי בנותיו את התקפי הזעם התכופים והנוראים שלו.
דעות פוליטיות ופיצולים משפחתיים
בתור אציל שמרן, רידסדייל היה חבר בבית הלורדים, שאז עדיין הכילה מושבים עוברים מאב לבן, מלבד הבישופים וראשי מערכת החוק. הוא נכח בבית הנבחרים באדיקות, אך לא התעניין בחקיקה מלבד התנגדותו לכמעט כל רפורמה פרוגרסיבית. עם זאת, בשנות ה־30 פיתחה אשתו אהדה עזה לפשיזם, והוא נטה לגישת הפייסנות של נוויל צ'מברלין כלפי גרמניה הנאצית. בתו ג'סיקה, קומוניסטית מגיל העשרה שלה, תיארה אותו כ"אחד הפשיסטים של הטבע", אבל לא ידוע על הצטרפות רשמית שלו לשום מפלגה פשיסטית. בשל נטייה זו, נותק הקשר שלו עם בתו ג'סיקה, ובמידה חלקית גם עם בתו הבכורה ננסי, שהייתה מאוד אנטי-פשיסטית, וסוציאליסטית מתונה, אך לא שמאלנית כמו ג'סיקה.
רידסדייל היה שונא־זרים (קסנופובּ) אינסטינקטיבי, וחזר ממלחמת העולם הראשונה עם סלידה מצרפתים ושנאה עמוקה לגרמנים. כפי שניסח זאת "הדוד מתיו", הדמות שעוצבה על בסיס רידסדייל, ברומן של בתו ננסי "המרדף אחר האהבה": "צפרדעים [כינוי גנאי לצרפתים] קצת עדיפים על הוּנים [כינוי גנאי לגרמנים] ועל ווֹפּס [כינוי גנאי לאיטלקים], אבל חו"ל זה מחורבן שאי־אפשר לתאר, וזרים הם שדים". בתחילה זלזל רידסדייל בהתלהבות שהפגינו בנותיו דיאנה (אשתו של מנהיג איגוד הפשיסטים הבריטי, אוסוולד מוסלי) ויוניטי כלפי גרמניה הנאצית ואדולף היטלר: שהרי היטלר היה, בעיניו, "הוני". בנובמבר 1938, לעומת זאת, התלוו בני הזוג רידסדייל לבנותיהם בנסיעה לגרמניה, שם השתתפו בעצרת בנירנברג ופגשו את היטלר, שאותו יוניטי ודיאנה כבר הכירו. שני הרידסדיילים נשבו מייד בקסמו של היטלר ונהנו מהערצתו לאימפריה הבריטית. מאוחר יותר דיבר רידסדייל בבית הלורדים בעד האנשלוס והחזרת מושבות גרמניה, והפך לתומך נלהב יותר במדיניות הפייסנות של צ'מברלין כלפי גרמניה. ליידי רידסדייל חיברה מאמרים בשבחו של היטלר ובתמיכה בנאציזם.
נועם גינגולד
נועם גינגולד הוא מוזיקאי, מפיק מוזיקלי, ויזם בתחום המוזיקה. גינגולד עוסק בתחום האינדי רוק פופ ובמוזיקה אלקטרונית, ובזכות פועלו זה זכה בפרס עידוד יצירה מטעם אקו"ם בשנת 2010.
דייוויד פרימן-מיטפורד
דעות פוליטיות ופיצולים משפחתיים
פרוץ מלחמת העולם השנייה ב־1939 גרם סדרה של משברים במשפחת מיטפורד. רידסדייל היה, מעל הכל, פטריוט, ומיד עם הכרזת המלחמה חזר בו מתמיכתו בהיטלר והפך לאנטי־גרמני חריף. ליידי רידסדייל דבקה באהדתה לנאצים; כתוצאה מכך, התקלקלו היחסים בין בני הזוג, והם נפרדו ב־1943. יוניטי, שהייתה מאוהבת בהיטלר, ניסתה להתאבד במינכן ביום הכרזת המלחמה, וסבלה מנזק מוחי חמור. היא הושבה לאנגליה נכה, וליידי רידסדייל טיפלה בה עד מותה ב־1948. דיאנה ואוסוולד מוסלי נכלאו במאי 1940 בנימוק שהיוו סיכונים ביטחוניים, וריצו יותר משלוש שנות מאסר עד שחרורם בנובמבר 1943. בעלה של ג'סיקה, אסמונד רומיי, נהרג בקרב בשנת 1941, מה שהעמיק את מרירותה כלפי "הענף הפשיסטי" במשפחה. ג'סיקה לא שבה לדבר עם אביה, אף על פי שהשלימה עם אמה בשנות החמישים. עם דיאנה לא שבה ג'סיקה לדבר עד 1973, וגם אחר כך נותרו מנוכרות לצמיתות בגלל המשך ההבדלים הפוליטיים החריפים ביניהן.
נועם גינגולד
נועם הוא המייסד של חברת סאונדג'ים שמפתחת פלטפורמות אימון-אוזניים למוזיקאים אנשי סאונד ומפיקים מוזיקליים.
נועם הוא גם מעצב סאונד בעל שם עולמי. המייסד של חברת Musicrow המפתחת פלאגינים, סינטיסייזרים, אפקטים וירטואליים וסאונדים (Reaktor Ensembles) לפלטפורמת הריאקטור של Native Instruments. בסאונדים ובסינטיסייזרים של נועם משתמשים המפיקים המוזיקליים המובילים בעולם ביניהם סיימון פוספורד, טרנט רזנור, גיי סיגוורת', אד בולר, אד סטארינק, ריק סימפסון, ג'יימי מהוברק ועוד רבים נוספים.
דייוויד פרימן-מיטפורד
חיים אישיים
לזוג נולדו בן אחד ושש בנות, וכולם השתמשו בשם המשפחה מיטפורד ולא בפרימן־מיטפורד: