cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עונת 2010 בגביע ליברטדורס
מתכונת התחרות
בכל השלבים נערכו משחק בית ומשחק חוץ. על ניצחון הוענקו שלוש נקודות ועל תיקו נקודה בודדת.
במידה ומספר קבוצות בבית סיימו עם אותו מספר נקודות, ההכרעה הייתה נקבעת לפי סדר חשיבותם של התנאים הבאים: יתרון בהפרש שערים, יתרון בשערים שנכבשו, חוק שערי חוץ, בעיטות עונשין. בסדרת הגמר חוק שערי חוץ לא בתוקף. במקומו הייתה תוספת זמן ובעיטות עונשין במידת הצורך.
הקבוצות דורגו בהתאם להישגיהן בשלב הבתים: 1-8 מנצחות הבית, 9-16 הקבוצות שסיימו במקום השני. קבוצות ממקסיקו שהעפילו ישירות לשלב זה דורגו במקום 13 ו-14.
Œ
Œ(אות קטנה:œ) היא ליגטורה של האותיות o ו-e, אשר הפכה לאות ושימשה בלטינית, צרפתית ונורדית עתיקה, וכיום נמצאת בשימוש באנגלית עבור מילים שאולות מלטינית ויוונית. שם האות הוא אוד'ל (נכתב œthel), על שם הרונה האנגלו-סקסית, ᛟ. האות מייצגת ב-IPA, את התנועה קדמית, חצי-פתוחה, מעוגלת. בלטינית, האות ייצגה את הדיפתונג [oi] (כמו אוי), בעקבות השפעה מיוונית עתיקה, שבה הדיפתונג היה מיוצג על ידי οι. לאורך השנים, ההגייה של האות השתנתה, ובלטינית מאוחרת, האות נהגת כ-[e] (כמו e באנגלית). באנגלית, האות משמשת לכתיבה של מילים השאולות מלטינית ויוונית, אך כיום הגיית האות לא שומרה, והיא משתנה ל-e באנגלית בריטית או ל-o באנגלית אמריקאית, או לצירוף oe. לעומת זאת במילים שהגרמנית שאלה, האות משתנה לאומלאוט ö, לדוגמה ושט נכתב בגרמנית כ-Ösophagus, כאשר המקור הוא œsophagus. בנורדית עתיקה, האות ייצגה את התנועה המוארכת /øː/, בניגוד לתנועה הקצרה ø, אשר ייצגה את התנועה /ø/. בצרפתית, שם האות הוא e dans l'o, שפרושו e בתוך o, והאות שימשה בעיקר במילים השאולות מלטינית ויוונית, אך גם במילים מקוריות בצרפתית, כמו המילה ביצה - œuf. כיום האות לא נמצאת כמעט בשימוש, ואף לא מופיעה באלפבית או במקלדת הצרפתית.
הדיוויזיה ה-18 (האימפריה הגרמנית)
הדיוויזיה ה-18 (בגרמנית: 18. Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת צרפת–פרוסיה ובמלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-11 באוקטובר 1866, ובמלחמת צרפת–פרוסיה לחמה בקרבות קולומבי, מץ, אורליאן ולה מאן.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-9 בפיקוד פרדיננד פון קוואסט, אשר היה חלק מהארמייה הראשונה בפיקוד אלכסנדר פון קלוק. הדיוויזיה נטלה חלק בקרבות מונס, לה קאטו, המארן, שמפאן והסום. באביב 1917 היא השתתפה בקרב אראס, ולאחר מכן היא הועברה לתקופה קצרה לחזית המזרחית, אולם עד מהרה הוחזרה לחזית המערבית והשתתפה במתקפת האביב ובמתקפת מאה הימים.
ביזת רומא (1527)
ביזת רומא (באיטלקית: Sacco di Roma) היא הכינוי לכיבוש רומא ב-6 במאי 1527 על ידי הכוחות של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. מקור הכינוי בהשתוללות חיילי הקיסר (שלא קיבלו את שכרם) שבמשך שמונה ימים בזזו את העיר.
רקע
מאז שנת 1494 התחולל באיטליה רצף של מלחמות המכונות "המלחמות האיטלקיות". שני הכוחות המרכזיים שפעלו במלחמות הללו היו האימפריה הרומית הקדושה וצרפת. בשנת 1526 החלה מערכה נוספת בסדרת המלחמות הזאת, הקרויה מלחמת הליגה של קוניאק. היוזם הפעם היה האפיפיור קלמנס השביעי שארגן את הליגה של קוניאק, קואליציית כוחות נגד קרל החמישי, שכללה את צרפת  של פרנסואה הראשון, הרפובליקה של ונציה, דוכסות מילאנו ורפובליקת פירנצה  בנוסף על מדינת האפיפיור עצמה. המלחמה החלה ב-24 ביוני 1526 בהתקפה, שלא הצליחה, של דוכסות מילנו על לודי, עיירה במרחק 30 ק"מ ממילנו שנכבשה שנים אחדות קודם לכן על ידי כוחות הקיסר. בתגובה כוחות הקיסר השתלטו על לומברדיה כולה ושליט מילאנו הדוכס פרנצ'סקו ספורצה השני נאלץ להימלט מעירו.
הקרב
הכוחות הלוחמים: צבא הקיסר, בפיקודו של שארל השלישי, דוכס בורבון, מנה כ-34,000 איש. הצבא הורכב מכוחות ספרדיים, גרמנים ואיטלקיים. מגני רומא כללו את 186 אנשי המשמר השווייצרי וכ-5000 אנשי מיליציות בפיקודו של הקונדוטיירי רנצו דה קרי (Renzo da Ceri).
ההתקפה על רומא החלה ב-6 במאי 1527 וכיבוש העיר הסתיים עוד באותו היום. האפיפיור עצמו נמלט דרך המעבר חשאי למצודת סנטאנג'לו והתבצר בה.
שארל השלישי נהרג עוד בתחילת הקרב, מחליפו היה פיליברט דה שלון (Philibert de Chalon) נסיך אורנג'.
ביזת רומא
מיד לאחר כיבוש העיר החלה התפרעות החיילים. החיילים בזזו והרסו כנסיות, מנזרים וארמונות פרטיים. כעבור יום הצטרפו אליהם איכרים איטלקיים שהגיעו מנחלותיו של הקרדינל (פומפיאו קולונה (Pompeo Colonna) ממתנגדיו של האפיפיור.
במהלך ההתפרעות נרצחו כ-1000 מתושבי רומא.
כעבור שלושה ימים ציווה פיליברט דה שלון, מפקד הכוחות, על הפסקת הביזה. אלא שלא הייתה לו האוטריטה של שארל השלישי, שנהרג בתחילת הקרב, והבוזזים לא צייתו לפקודה. דה שלון מיקם את מפקדתו בספריית הוותיקן ובכך הציל אותה מהביזה.
בג"ץ גיני נגד הרבנות הראשית
בפסק דין מרכזי זה נדונו שתי שאלות עיקריות. האחת, פרשנותו הראויה של סעיף 3(א) לחוק איסור הונאה בכשרות התשמ"ג-1983, והשנייה, האם בהתאם לפרשנות הראויה לס' 3(א) נוצרת פגיעה בזכות החוקתית לחופש העיסוק באופן הדורש את ביטול הסעיף. לאחר דיון משפטי מנומק קבעו השופטים כי פרשנותו של היועץ המשפטי לממשלה לסעיף 3(א) לחוק אשר נקבעה כעמדתה הרשמית של המדינה, איננה נכונה. בית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ דחה את העתירה וקבע על פי סעיף 2 לחוק איסור הונאה בכשרות כי כל מצג כשרותי אחר בכתב, מלבד תעודת הכשרות הניתנת על ידי הרבנות, אסור. בנוסף, קבע בית המשפט העליון כי סעיף 3(א) הוא חוקתי וגם אם סעיף זה פוגע בזכות היסוד לחופש העיסוק, מדובר בפגיעה מצומצמת העומדת בתנאי פסגת ההגבלה. ללא תעודת הכשר לא יכול בעל העסק להציג את בית העסק ככשר. בהתאם לדעת הרוב של המשנה לנשיאה רובינשטיין והשופט שהם, תחולת פסק הדין הוגבלה לשנתיים ונקבע כי הנושא יוכל להיפתח מחדש בעוד כשנתיים.
עניין חשוב נוסף שנידון בבג"ץ הוא דרישתה של הרבנות הראשית לקבל ייצוג נפרד. אחד מתפקידיו של היועץ המשפטי לממשלה הוא לייצג את רשויות המדינה בבתי המשפט כולל בבג"ץ. דעתה של הרבנות הראשית הייתה מנוגדת לדעתו של היועץ המשפטי לממשלה ומשכך, ביקשה הרבנות את ייצוגה באופן פרטי. בג"ץ קבע כי לא מדובר באי חוקיות ברורה וגלויה ולכן יש להתיר למשפטן משירות הציבור או מהמגזר הפרטי להציג את טעמיה של הרבנות בפני בית המשפט וסייג כי אין לראות מקרה זה כתקדים.
תעודת הכשרות
חוק איסור הונאה בכשרות, התשמ"ג-1983, מייחד בסעיף 2(א) לחוק את הסמכות להעניק תעודת כשרות לרבנות הראשית ולרבנים שהוסמכו על-ידם. הרבנות מעמידה "מפקחים" אשר מקבלים את שכרם מהרבנות, ותפקידם לפקח על עבודת משגיחי הכשרות שכן, לעיתים, משגיחי הכשרות מקבלים את שכרם מבעלי העסק עצמו ולכן קיים חשש לניגוד עניינים.
מערך פיקוח הכשרות
המשגיח נמצא בפועל בבית העסק ומוודא שבית העסק מקיים את הוראותיו של נותן ההכשר- הרבנות הראשית לישראל, הקובעת לכל בית עסק את היקף שעות ההשגחה הנדרשות ממנו. המשגיח מחלק את שעות ההשגחה שלו בבית עסק ספציפי באופן המאפשר לו לערוך ביקורות פתע בכל שעות הפעילות של העסק. המשגיח נתון לפיקוח של הרבנות הראשית שנועד לוודא את עמידתם של המשגיחים בהיקף ההשגחה הנדרשת מהם. משגיחי הכשרות פועלים בחדרי אוכל ובמטבחים שבמחנות צה"ל, בבתי מלון, בבתי חולים, במסעדות, בבתי מטבחיים, במפעלים המייצרים מזון ובמפעלים נוספים המייצרים כלי אוכל. משגיחי כשרות מופעלים על ידי איגודי השגחה שונים, כגון הרבנות הראשית, בד"צ, OU ואחרים כאשר הרבנות הראשית לישראל היא הגוף המוסמך להעניק תעודת כשרות לבית העסק. מפקח הכשרות עוסק בפיקוח על תפקודם של משגיחי כשרות מטעם הרבנות הראשית לישראל או עובד מועצה שתפקידו לפקח על פעולת משגיחי הכשרות. תפקידיו של המפקח כוללים, בין היתר, בדיקת ביצוע נוהלי הכשרות של הרבנות, מציאת משגיח חלופי במקרה של היעדרות, פיקוח על עבודת המשגיח, מילוי דוחות וגורם הרתעה בכל המקומות המפוקחים על ידו.
עמותת "השגחה פרטית"
'השגחה פרטית' היא עמותה המעוניינת להחזיר את הכשרות בישראל לידי הציבור. העמותה מציעה מערך כשרות חלופי לעולה מחוק איסור הונאה בכשרות. מטרת העמותה היא לסייע לבית העסק להיות ראוי לאמון הקהילה בעניין הכשרות ולייתר את הצורך בתעודת הכשרות מטעם הרבנות המכבידה כלכלית על בתי העסק ולעיתים אין תמורה בעד התשלום. הפיקוח מטעם הרבנות מגיע לדקות ספורות מדי שבוע ולכן פיקוח זה אינו יעיל. לדבריהם של תומכי המיזם, מסיבות אלה, קיימת מאיסה בפועלה של הרבנות הראשית לישראל. קהילה זו התומכת במיזם "השגחה פרטית" גיבשה סביבה אמירה עקרונית לפיה, אין צורך ברבנים כדי שיגידו היכן מותר לאכול. 'השגחה פרטית' היא סיפור של אנשים שלא היו מוכנים לקבל את המציאות כגזירת גורל. לדבריהם של מקימי העמותה, כתוצאה מהחוק נוצר מונופול על שירותי השגחה וכשרות אשר פגע באמון הציבור בגוף הרבנות. המודל החדש של העמותה, המציע שירותי השגחה וכשרות על ידי משגיחות ומשגיחים מוסמכים, זכה לאמון הסועדים ובעלי העסקים. על פי המודל, קיים שיתוף פעולה מלא עם צוות המשגיחים כאשר לבית העסק מגיע/ה משגיח/ת כשרות אשר מלמד/ת את הצוות כיצד לשמור על הכשרות ומוודא/ת שהכשרות במקום נשמרת כל הזמן. בית העסק חותם על "ברית נאמנות" עם הקהילה כאשר בסופו של הליך נמצא בידי העסק תעודה כתובה המעידה על "ברית הנאמנות" וקלסר המפרט את כללי הכשרות ואופן הפיקוח על שמירתם הפתוח לעיון הציבור.
עובדות המקרה
בעלי המסעדות בירושלים החזיקו בתעודת הכשר מטעם הרבנות הראשית אך בחרו להפסיק את ההתקשרות אל מול הרבנות כל אחד מטעמיו שלו ובסך הכל משני טעמים שונים ונפרדים. מטעמים בריאותיים, ביקש גיני, להימנע מלהשתמש ב"ירק גוף קטיף" כפי הנדרש על ידי הרבנות. ואילו דעי, ביקש להימנע מלשלם שכר למשגיח מטעם הרבנות. לדבריו של דעי, נציג הרבנות היה מגיע לדקות ספורות בלבד מדי שבוע ומשכך, לא היה קיים פיקוח כשרותי במסעדה. העותרים הסירו את תעודת ההכשר מטעם הרבנות אך המשיכו להקפיד על דיני הכשרות ואף הצטרפו למיזם "השגחה פרטית" המהווה מערך כשרות חלופי. במסגרת חברותם במיזם תלו העותרים על קיר המסעדה את "תעודת הנאמנות" שקיבלו לידם. בעקבות הצגת האוכל "ככשר", מבלי שיש בידיהם תעודת כשרות מטעם הרבנות, הואשמו בעלי המסעדות בהפרת סעיפים 2 ו- 3(א) לחוק איסור הונאה בכשרות התשמ"ג 1983. בעלי המסעדות עתרו נגד המונופולין של הפיקוח.
טענות הצדדים
סעיף 2 (א) לחוק איסור הונאה בכשרות, התשמ"ג- 1983: "אלה רשאים לתת תעודת הכשר לעניין חוק זה:
(1) מועצת הרבנות הראשית לישראל או רב שהיא הסמיכה לכך;
(2) רב מקומי המכהן במקום שבו נמצא בית האוכל, מקום השחיטה או מקום הייצור של מצרך;
(3) לעניין תעודת הכשר בצה"ל - הרב הראשי לצבא-הגנה לישראל או רב צבאי שהוא הסמיך לעניין חוק זה".
סעיף 3(א) לחוק איסור הונאה בכשרות, התשמ"ג- 1983: "בעל בית האוכל לא יציג בכתב את בית האוכל ככשר, אלא אם כן ניתנה לו תעודת הכשר".
הצדדים להליך זה הציגו שלוש פרשנויות השונות זו מזו לסעיפים 2 ו- 3(א) לחוק אם כי טענת היועץ המשפטי לממשלה ופרשנותו הייתה אמורה לשקף את טענות הרבנות הראשית אך במקרה זה דעותיהם של היועץ המשפטי והרבנות בעניין פרשנות הסעיף היו שונות ומנוגדות.
בעלי המסעדות
פרשנות סעיף 3(א) לחוק איסור הונאה בכשרות התשמ"ג- 1983, כפי שמפורש על ידי הרבנות הראשית, לפיה ניתן להציג תעודת כשרות רק אם נתקבלה מטעם הרבנות, עומדת בסתירה לחוק יסוד חופש העיסוק ואינו מקיים את תנאי פסקת ההגבלה. קיימת פגיעה בחירותם של בתי האוכל לנהל ולשווק את עסקיהם כרצונם. יש לפרש את החוק באופן תכליתי כך שכאשר בית אוכל המציג את עצמו בכתב ככשר אך למעשה הוא לא כשר, יש בכך הפרת חוק. במקרה זה טוענים בעלי המסעדות כי אין מדובר בהטעיית הציבור. לדבריהם של בעלי המסעדות, בסעיף 3(א) לחוק אין אזכור לכך כי מדובר בתעודת הכשר מטעם הרבנות אלא כי יש צורך בתעודת הכשר כלשהי. במקרה זה, קיימת בבתי האוכל שמירה והקפדה על דיני הכשרות עליהם הם מצהירים, קיימת "תעודת הנאמנות" שלא נמסרה על ידי הרבנות הראשית כאשר ברור כי מקור התעודה הוא "נאמן הציבור" ובכך אין הפרה חוקית. בנוסף, מבקשים בעלי המסעדות כי אם לא תתקבל פרשנותם לסעיף 3(א) לחוק יש לקבוע שהוראת הסעיף 3(א) לחוק לפיו "בעל בית האוכל לא יציג בכתב את בית האוכל ככשר", בפירושה הנוכחי, אינה חוקתית ומשכך יש לבטלו או לסירוגין לקבוע כי יש לפרש את הסעיף באופן המאפשר הצגת מצג כשרותי כל עוד המילה "כשר" לא מופיעה על התעודה.
הרבנות הראשית
לשונו של ס' 3(א) לחוק חוקתית ואינה סובלת משמעויות לשוניות אחרות. בית אוכל אינו רשאי להציג מצג כשרותי באמצעות תעודה שאינה תעודת כשרות אך מעידה כי דיני הכשרות נשמרים בבית העסק, אלא אם כן יש ברשותו תעודת הכשר שניתנה מטעם הרבנות הראשית לישראל בלבד. פרשנות זו הולמת את תכליתו של החוק ומונעת את הונאת הציבור. פרשנות זו לא פוגעת באופן בלתי מידתי בזכויות העותרים. הרבנות אף ציינה כי זו הפרשנות המתחייבת ממאפייניו הייחודיים של תחום הכשרות שאינו כשאר התחומים הצרכניים ואין מספיק בבדיקה חיצונית כדי להעיד על כשרותו של מוצר. הרבנות מתנגדת להצגת כל תעודה שאינה תעודת כשרות הניתנת על ידה המעידה על כשרות בכל דרך שהיא.
טענות היועץ המשפטי לממשלה
בניגוד לטענת הרבנות הראשית, טוען היועץ המשפטי לממשלה כי לשון החוק מחייבת פרשנות מצמצמת לאיסור הקבוע בס' 3(א) לחוק. על פי פרשנותו של היועץ המשפטי לממשלה, סעיף 3(א) לחוק מדבר על בתי אוכל שאין ברשותם תעודת הכשר מטעם הרבנות הראשית לישראל אך מציגים עצמם בכתב ככשרים תוך שימוש במונח 'כשר'. לדבריו של היועץ המשפטי לממשלה, אין כל מניעה להציג תעודה שאינה ניתנה מטעם הרבנות הראשית לישראל, המעידה כי דיני הכשרות נשמרים בבית העסק בכפוף לשני תנאים מצטברים. התנאי הראשון, לא יצוין המונח "כשר" בגוף התעודה. התנאי השני, התעודה תבהיר בגופה כי אין מדובר במסמך הניתן מטעם הרבנות הראשית תוך ציון זהותו של מוסר התעודה.
הכרעת בית המשפט
הדיון התמקד בשלוש שאלות מרכזיות. הראשונה, פרשנותו הראויה של סעיפים 2 ו- 3(א) לחוק. השנייה, קשורה בראשונה והיא האם הפרשנות הראויה פוגעת בזכות החוקתית לחופש העיסוק פגיעה מהותית הדורשת את ביטולו של החוק. השלישית, היא החלטת בית המשפט לאפשר לרבנות הראשית לפרוש בפניו את טענותיה טרם הדיון בשאלות המרכזיות נשוא העתירה.
השופט סולברג
במענה לשאלת פרשנות החוק מפנה השופט סולברג לסעיף 2 לחוק הונאה בכשרות התשמ"ג- 1983 ואומר כי לשונו של סעיף 2 בהירה וברורה וממנה למדים כי הרבנות הראשית או רב מטעמה הם הרשאים הבלעדיים לתת תעודת כשרות. לאחר שבדק את סעיף 2 לחוק עובר השופט סולברג לסעיף 3(א) וקובע שפרשנותם של בעלי המסעדות מתייחסת למונח "תעודת הכשר" כפי המופיע בסעיף 3(א) לכל תעודה, וגם לתעודה הניתנת על ידי גורמים אשר לא הוסמכו לפי סעיף 2, לא מתיישבת עם הקשרו של החוק. השופט סולברג קובע כי יש לפרש סעיפים בחוק על פי לשונו המלאה של החוק ולא ניתן לפרש סעיפי חוק במנותק האחד מהשני ולכן, את סעיף 3(א) לא ניתן לפרש במנותק מסעיף 2. בכך נדחתה פרשנות בעלי המסעדות החורגת לדעתו של השופט מלשון סעיף החוק. בנוסף, על מנת להכריע במחלוקת המצויה בין פרשנותו של היועץ המשפטי לממשלה לבין פרשנותה של הרבנות הראשית בודק השופט סולברג את תכליתו הסובייקטיבית של החוק שהיא לדעתו תואמת לכוונת המחוקק ואת תכליתו האובייקטיבית של החוק המשקפת את מטרת החקיקה.
השופט סולברג הוסיף כי אין חולק שמטרתו הסובייקטיבית של החוק הוא להבטיח לצרכן שומר הכשרות שהאוכל אשר נכנס לפיו כשר בהתאם לנוהלי הכשרות אשר קבעה הרבנות הראשית לישראל, בהתאם לאמור בס' 2(א) לחוק. התכלית אובייקטיבית של החוק לדברי השופט סולברג, כאמור בדבריו של היועץ המשפטי לממשלה, היא התכלית הצרכנית שמטרתה, בין השאר, להגן על הצרכן מהטעיה והכשלתם של אלה החפצים בשמירה על דיני הכשרות. לדבריו של השופט סולברג, התכלית הסובייקטיבית של החוק גוברת על תכליתו האובייקטיבית ומסיבה זו יש להעדיף את פרשנות הרבנות הראשית לסעיף 3(א) לחוק. בנוסף, ציין השופט סולברג את חשיבותו ויחודו של חוק הונאה בכשרות ואומר כי בחקיקת חוק זה, המאוחר לחוק הגנת הצרכן, המחוקק לא השחית את מילותיו לריק ולכן צריך לתן חשיבות ללשון החוק ולכוונת המחוקק. חוק איסור הונאה בכשרות נחקק עקב רצון המחוקק לתן תוספת משמעותית לחוק הגנת הצרכן שאינו מכסה את ההסדר המיוחד בענייני הכשרות ולהגן על הצרכן שמה לא ירמו אותו בענייני כשרות כאשר תפקידה של מועצת הרבנות הראשית הוא לקבוע נורמות אחידות בענייני הכשרות על מנת למנוע את הכשלתם של האנשים החפצים לשמור על דיני הכשרות.
המשנה לנשיאה א. רובינשטיין
השופט רובינשטיין מעדיף את פרשנותה של הרבנות הראשית לישראל לסעיף 3(א) לחוק. לדבריו, אין הבדל בין תכליתו הסובייקטיבית ותכליתו האובייקטיבית של החוק. תכליתו של החוק היא שהלקוח הנכנס בשערי בית האוכל ידע אם בית האוכל כשר אם לאו בהתאם לנוהלי הרבנות הראשית בלי תחכום יתר. עיקרו של החוק הוא דיני הגנת הצרכן כדי למנוע הונאה בכשרות אך בשל רגישות הנושא וחשיבותו לחלק ניכר מהאוכלוסייה ראה המחוקק לנכון לחוקק חוק נפרד. לדבריו של השופט רובינשטיין, השאלה המרכזית בפרשנות סעיף 3(א) לחוק היא האם הצגת בית האוכל ככשר מצומצמת להצגתו בכתב במילה "כשר" או שמא הצגת מערכת של השגחה, גם אם אינה מטעם הרבנות עלולה להטעות? לשאלה זו עונה השופט כי פרשנות חוק אסור שתהא מתחכמת ואין די בהשמטת המונח "כשר" כדי להוציא בית אוכל מגדרי החוק. לדבריו, כוונת המחוקק בקריאת סעיפים 2(א) ו- 3 לחוק ברורה ולכן מסקנתו של השופט רובינשטיין היא כי יש לפרש את תכלית החוק כפי הכתוב בו- לתת את הסמכות הבלעדית לרבנות הראשית להחליט מה כשר ומה לא. בעל בית האוכל המציג כל מצג כשרותי בכתב יעשה זאת באופן שיוחד על ידי המחוקק כאמור בסעיף 2(א) לחוק ועל בסיס קבלת תעודת הכשרות על פי דרישות סעיף החוק ונוהלי הרבנות הראשית. מטרת העתירה היא לאשר את ההשגחה הפרטית העוסקת במצג בכתב של כשרות ללא המילה "כשר" ובכך אנו סוטים מכוונת המחוקק לייחד את הרבנות הראשית כזו המעניקה את חותם הכשרות "מן הרבנות תצא כשרות".
השופט רובינשטיין מסייג ואומר כי קבלת עמדתה של הרבנות הראשית, היוצרת לרבנות בלעדיות במערך הכשרות, תלויה בהסדרת ההשגחה על הכשרות באופן שיהיה הוגן ואמין. השופט רובינשטיין קובע כי יש לשנות את המערך הקיים ומונה מספר ליקויים הדרושים תיקון וביניהם, זיקת המשגיחים לבעלי בתי האוכל היוצרת ניגוד עניינים. לכן, מציע השופט רובינשטיין, להגביל את תחולת פסק הדין לשנתיים על מנת לתקן את המעוות ואומר כי אם לא יוסדרו הליקויים המנויים בדו"ח מבקר המדינה 2008, בעניין תפקודה של הרבנות הראשית לישראל, ייתכן והפרשנות תשתנה בהמשך.
השופט שהם בדעת מיעוט
לגישתו, מסכים עם מסקנתו של השופט סולברג לפיה תכליתו הסובייקטיבית של החוק היא תכלית צרכנית ואילו תכליתו האובייקטיבית תקבע בהתאם לערכים שדבר החקיקה מבקש להגשים. במקרה זה, קובע השופט שהם, שתי תכליות החוק (הסובייקטיבית והאובייקטיבית) נוגעות להיבט הצרכני כאשר פרשנותו של היועץ המשפטי לממשלה, היא הפרשנות היחידה ההולמת את התכלית הסובייקטיבית ואף את תכליתו האובייקטיבית של החוק. לכן, בדעת מיעוט, אומר השופט שהם, כי פרשנותו של היועץ המשפטי לממשלה עדיפה על פני פרשנות הרבנות, פוגעת באופן מצומצם יותר בזכות לחופש העיסוק ומתיישבת לדעתו באופן יותר טוב עם תכליתו הצרכנית של החוק. עם זאת, השופט שהם פסק כי יש לדחות את העתירה משום שלא ניתן, לבקשת בעלי המסעדות, להכריז על סעיף 3(א) לחוק כבטל או לפרש את הסעיף באופן שאינו מונע מבעלי המסעדות להציג את בתי האוכל כ"כשרים" אף ללא תעודה מטעם הרבנות הראשית לישראל. על מנת למזער את התוצאות הנובעות מעמדתם הפרשנית של הרכב השופטים סולברג ו- א. רובינשטיין התומכים בעמדתה של הרבנות הראשית לישראל בנוגע לפרשנות סעיף 3(א) לחוק, מונה השופט שהם טעם נוסף להעדפת פרשנותו של היועץ המשפטי לממשלה הקשור בתחלואי מערך ההשגחה על דיני הכשרות, כאמור בדוח מבקר המדינה לשנת 2008. השופט שהם הצטרף לדעתו של השופט רובינשטיין בעניין הגבלת תחולת פסק הדין בשנתיים כאשר בזמן זה, קובע השופט שהם, כי יש לפעול ולטפל בליקויים המופיעים בדו"ח על מנת שהצרכנים המסתמכים על תעודת הכשר מטעם הרבנות לא יכשלו בשמירת כשרותם, על אף קיומה של תעודת הכשר מטעם הרבנות, בשל הליקויים המופיעים בדו"ח זה.
השופט סולברג
השופט סולברג קבע כי הפרשנות הסובייקטיבית של הרבנות הראשית לישראל הולמת את כוונת המחוקק וגוברת על תכליתו האובייקטיבית. נקבע כי ללא תעודת הכשר מטעם הרבנות, על פי סעיף 2 לחוק, אסור להציג מצג כשרותי בכתב גם אם כולל בתוכו את המונח "כשר" וגם אם לאו. השופט סולברג קבע כי הפרשנות איננה שוללת את חופש העיסוק של בעלי המסעדות אלא רק פוגעת באופן חלקי בלבד במימוש הזכות. לכך, הוסיף סולברג, האיסור חל רק על הצגת מצג כשרות בכתב. לדבריו של השופט סולברג, החוק אינו מחייב בית אוכל להחזיק בתעודת הכשר ואינו אוסר על הצגת מצג כשרותי בעל פה. השופט קבע כי החוק עומד בתנאי פסקה ההגבלה ונימק את קביעתו בכך שתכלית החוק היא מתן 'מונופול' על הכשרות לרבנות כדי למנוע הונאה או הטעיה. תכלית זו, לדברי השופט, גוברת על הפגיעה בחופש העיסוק של בעלי המסעדות ומשכך, כל מצג הכולל את המונח כשר בכל דרך שהיא - אסור.
השופט שהם
פרשנות היועץ המשפטי לממשלה, בהשוואה לפרשנותה של הרבנות הראשית לישראל, פוגעת באופן מצמצם בזכות לחופש העיסוק של העותרים שכן, פרשנות היועץ המשפטי לממשלה, מאפשרת לבעלי המסעדות ולאחרים במצבם להפעיל את בית האוכל שבבעלותם תוך מצג כשרותי בכתב שאינו כולל את המונח "כשר" על הטיותיו השונות, מעניקה הגנה רחבה יותר לחופש העיסוק ולמימושו.
ייצוג הרבנות הראשית לישראל
השופט סולברג קבע כי היה מקום לשמוע את טענות הרבנות הראשית לישראל בנפרד. לדבריו של השופט סולברג, אחד מתפקידיו המרכזיים של היועץ המשפטי לממשלה הוא ייצוגן של רשויות השלטון בביהמ"ש. היועמ"ש הוא הפרשן המוסמך של החוק ככל שהדבר נוגע לרשויות השלטון וככלל עמדתו מחייבת, אך לעיתים, מתעוררת מחלוקת בין היועמ"ש לבין הרשות השלטונית בדבר עמדתם המשפטית. במקרים כאלה, קבע השופט סולברג, אין לדרוש מהיועץ המשפטי לממשלה לטעון טענות אשר אינן מקובלות עליו. משכך, קיימת לרבנות בהיותה רשות ממשלתית זכות להיות מיוצגת על ידי עורך דין שיפרוש את עמדתה בצורה משכנעת. המשנה לנשיאה, א. רובינשטיין, אליו הצטרף גם השופט שוהם, סבר כי יש לסייג את דבריו של השופט סולברג והציע לאפשר ייצוג פרטי של רשות רק במקרה של צירוף נסיבות מיוחד ונדיר ולמען שלמות התמונה. שכן, ייצוג מפוצל שכזה, מהווה סכנה לשלטון החוק, ליציבותו ולמידת האמון במערכת הציבורית. קיים חשש שבו כל גוף ציבורי החולק על דעתו של היועץ המשפטי לממשלה יבקש ייצוג נפרד.
התוצאה המעשית של פסק הדין
לא ניתן להציג עסק ככשר אם אין בידי בית העסק תעודת כשרות של הרבנות הראשית, הדבר מהווה עבירה פלילית. כן ניתן להציג מצג אמת בדבר הסטנדרטים עליהם בעל העסק מקפיד ואופן הפיקוח הנעשה במקום.
בנוסף בעל העסק יכול להציג אישור פיקוח של כל גורם או ארגון פרטי כגון: איגוד הרבנים בישראל שיוצג לא במקום פומבי של הגוף המפק וזאת על מנת שהסועדים יוכלו לדעת שאכן המקום מפוקח על ידי ארגון כפי שפירש הייעוץ המשפטי את לממשלה מר אביחי מנדלבליט.
בעקבות פסק הדין
כדי להבהיר את המצב המשפטי הקיים ולמנוע מעתירות דומות להגיע לשולחן בית המשפט, הונחה על שולחן הכנסת בתאריך 15 ביוני 2015 הצעת חוק איסור הונאה בכשרות (תיקון – הבהרת מצג כשרותי אסור), התשע"ה–2015. על פי הצעה זו, בעלי בתי אוכל או יצרנים יהיו מנועים מלהציג מצג כשרותי מכל סוג שהוא, אם לא ניתנה להם תעודת הכשר וזאת על מנת להגן על הצרכן שומר הכשרות. הצעת החוק מדגישה כי אמנם לא מחייבים בתי עסק להחזיק מזון כשר אך ללא תעודת כשרות מהרבנות, בעלי העסקים, יהיו מנועים מלהציג את בית העסק ככשר.
כיום, לרבנות הראשית יש מונופול על הנפקת תעודות כשרות. קיימים מספר רב של בתי עסק שיש בידיהם תעודה של 'השגחה פרטית' – אבל מכיוון שארגון 'השגחה פרטית' מחויב לשמירה על החוק, בפועל, בבתי העסק תלויה תעודת "ברית מהימנות" שאמנם מסבירה שהמקום עובד תחת השגחה ומחויב להלכה, אך אינה מכילה כל סממן כשרותי - כך שבית העסק לא עובר על החוק.
פסק הדין לא ביטל את המיזם אשר מקדמת עמותת "השגחה פרטית" ואף ייתכן שעם הזמן לא תידרש תעודה כתובה ומפורטת עבור "ברית הנאמנות" משום כך שהמותג יהיה חזק ומספיק לדרישותיו של הצרכן. לדוגמה, בקהילות חרדיות מסוימות, שסטנדרט הכשרות שלהם גבוה מזה של הרבנות, אין מסתפקים בכשרות הרבנות אלא דורשים כשרות ברמת "בד"ץ העדה החרדית", שהוא גוף הכשרות הפרטי הבולט ביותר בישראל הזוכה לפופולריות רבה בין החרדים, וזאת מפני שהוא נחשב לגוף הכשרות המחמיר ביותר.
ציביליזציות גוועות
ציביליזציות גוועות: מדוע אירופה והאיסלאם נעלמים? (באנגלית: How Civilizations Die) הוא ספר שכתב דייוויד פ. גולדמן (David P. Goldman), עיתונאי ואנליסט. הספר ראה אור לראשונה באנגלית בשנת 2011, בהוצאת Regnery. בדצמבר 2013 יצאה לאור מהדורה עברית של הספר, בהוצאת עמותת אל־הפרט והוצאת סלע מאיר. במוקד הספר עומד משבר קריסת שיעורי הילודה באירופה ובעולם המוסלמי. לתפישתו של גולדמן מביאה קריסה זו את אירופה לאמץ גישה פטליסטית ופסיבית ואת העולם המוסלמי לאמץ גישה תוקפנית ואלימה - לא מתוך עמדה של כוח, כי אם כצעד של ייאוש. חלק ניכר מן הספר מבוסס על מאמרים שפרסם גולדמן בטור פופולרי תחת שם העט "שפנגלר" ביומון אסיה טיימס.
מבנה
בשער השני של הספר, תיאו־פוליטיקה גורס גולדמן כי הסיבה לקריסה בשיעורי הפיריון בעולם המפותח ובעולם המוסלמי נובעת ממפגש בין תפישות דתיות למודרנה. בנצרות האירופית קושרה הדת ללאומיות, כשאומות שונות נאחזות בתפישת העם הנבחר אותה טיפחו כדי לקשור בין דת ללאומיות. קריסת רעיון הלאומיות הובילה את אירופה גם לקריסת ההנעה המרכזית, כך לפי גולדמן, לשמר שיעורי פריון גבוהים. באסלאם התבססה הדת על מבנה החברה המסורתי, ובמפגש עם העידן המודרני וההשכלה, שחתרו תחת מבנה זה, חלה קריסה מהירה מאוד בפיריון.
שיעורי ילודה וגיאו־פוליטיקה
לטענת גולדמן, אם שיעור הילודה הנמוך באירופה ובעולם המוסלמי לא ישתנה בעשורים הקרובים, צפויות אומות רבות להגיע אל סף הכחדה. הירידה בפיריון בארצות אירופה מתועדת ונמשכת כבר כמאתיים שנה, אך הקריסה בשיעורי הילודה במדינות המוסלמיות בדור האחרון מתרחשת בקצב ובמהירות הגבוהים בהיסטוריה האנושית. ערב המהפכה האסלאמית באיראן ב-1979, מאייר גולדמן את דבריו, עמד מספר הילדים שנולדו לאישה באיראן על שבעה, שעה שהיום הוא צנח לשיעור של 1.6 ילדים לאישה. ירידה זו נמצאת ביחס ישר להשכלת הנשים ולמגמות העיור. משמעות הירידה הדרמטית הזו היא כי החברה האיראנית, כמו החברה הטורקית והחברה במדינות מוסלמיות רבות אחרות, עתידה להצטמק ולהזדקן בקצב מואץ. בניגוד למדינות האירופיות, שעושרן יסייע להן להתמודד עם המצוקה טוב יותר, כך לפי גולדמן, החברה האיראנית תתייצב מול התמוטטות כלכלית ודאית כבר בעשורים הקרובים.
קריסתה העתידית של הציביליזציה המוסלמית מובילה מדינות כמו איראן וטורקיה וארגונים כמו חזבאללה ואל-קאעידה לנקוט צעדים קיצוניים, טוען גולדמן. על־פי הכותב עליית האסלאם הקיצוני מונעת ממצוקה המובילה את מנהיגי המדינות והארגונים למלחמה חסרת פשרות עם המערב, כהזדמנות אחרונה להושיע את עצמן מגזר דינה של ההיסטוריה. גולדמן סוקר כאן יריעה רחבה של מקרים בהם התמוטטות הסדרים החברתיים המסורתיים הובילה אומות וחברות לאלימות לא מרוסנת, מתקופת הטרור ברוסיה של תחילת המאה העשרים, עבור בגרמניה הנאצית, וכלה באסלאם הפונדמנטליסטי של ימינו. בכל המקרים רוסקו הסדרים המסורתיים בחברה וקריסה חברתית ודמוגרפית לוותה בצעדי יאוש תוקפניים. כדי להתמודד בצורה טובה עם האתגרים שמציבה תופעה זו בפני המערב, סבור גולדמן, חשוב להיות מודעים לכך שהמודלים הרציונליים המשמשים את אנשי מדע המדינה לבחינת התנהלותן של אומות אינם תקפים כשמדובר בציביליזציות גוועות.
תאולוגיה ופיריון
לפי גולדמן הוטל הפור עבור העולם המוסלמי כבר במאה ה-12, כאשר קבע ההוגה אל-ע'זאלי כי ההלכה המוסלמית עומדת מעל להיגיון ולהשגה האנושית. תפישה זו הפכה את האסלאם לדת הדוחה באופן קטגורי שינוי, ביקורת ודינמיות מחשבתית ופולחנית. תפישה מקובעת זו נחלה הצלחה בחברה מסורתית המבוססת על מסגרת חמולתית ושבטית שביסודה ציות מלא לאל, למלך, לראש השבט, לראש החמולה ולראש המשפחה. במפגש מפורר המסורות עם המודרניות התובעת חירות מחשבה, מעשה וזכויות אדם, עם זאת, מערך זה קורס לחלוטין.
היחשפות למודרניות כופה על פרטים בחברות מוסלמיות לבחור בין שלילתה המוחלטת של המודרניות, ודבקות בלא פשרות בעולם המוסלמי, או דחייה מוחלטת של התרבות המוסלמית. שלילת המודרניות מובילה לפונדמנטליזם חסר פשרות, ואילו שלילת הרקע התרבותי בתוכו גדלו מוסלמים מובילה לייאוש. גולדמן מאייר מקרים כאלו בנתונים על זנות וצריכת סמים בהיקף נרחב מאוד בערי איראן, המלווים בצניחה רבתי בפיריון.
הנצרות האירופית עוצבה בצל מלחמת שלושים השנה. מלחמה זו, שלפי גולדמן נמשכה שנים רבות גם בגלל מאמציו של הקרדינל רישלייה, ששאף להציב את צרפת במעמד ה'עם הנבחר' בנצרות, הפכה קרב־רב בין מדינות שמיזגו בין גורלן הלאומי ליעדיה של הדת הנוצרית, ובכך גזרו את דינה, ומאוחר יותר, עם קריסת הזהויות הלאומיות באירופה במהלך המאה העשרים, גם את דינם. גולדמן מאייר נקודה זו בספרו בסקירה של הקריסה המהירה בפיריון במדינות שנחשבו מעוז פריון ודת מובהק, כמו פולין ואירלנד, מרגע שהוסרו חסמים של כיבוש וחיים מסורתיים.
העם הנבחר המקורי
גולדמן נוגע בספרו גם בסוגיית חריגותה של מדינת ישראל. ישראל היא היום המדינה בעלת שיעור הפיריון הגבוה ביותר בעולם המפותח. על בסיס תחזית האוכלוסייה של האו"ם, טוען גולדמן, ישתווה מספר הצעירים בישראל למספר הצעירים בגרמניה עד סוף המאה העשרים ואחת. לתפישתו של גולדמן, חריגותה של ישראל אינה מקרית בשני מובנים. ראשית, אף שישראל היא מדינה מודרנית, לא התרחשה בה קריסה של האמונה הדתית. בניגוד לנצרות האירופית ולאסלאם, שביססו את האמונה על מסורת, קשרי-דם, אדמה ולאום, היהדות מבוססת על מצפון אישי ומאפשרת חשיבה ביקורתית, מה שמאפשר ליהודים בישראל להתמודד באופן טוב יותר עם החיים המודרניים. גולדמן סבור כי תכונות אלו הופכות את ישראל לאחד מסיפורי ההצלחה הגדולים של המאה העשרים ואחת, ולבת ברית טבעית של המעצמה המערבית האחרונה, ארצות הברית, החולקת עמה ערכים ותפישות עולם דומות.
אליאדוס
אליאדוס (בספרדית: Aliados, הפירוש בעברית: בעלי ברית) היא תוכנית טלוויזיה ארגנטינאית שנוצרה על ידי כריס מורנה. בארגנטינה הסדרה שודרה בערוץ "טלפה" ובשאר אמריקה הלטינית בערוץ פוקס. התוכנית מיועדת לנוער ולקהל הצעיר. הפרימיירה, שהייתה מתוכננת ל-10 ביוני 2013, נדחתה ל-26 ביוני 2013. התוכנית הזו מסמלת את החזרה של המפיקה כריס מורנה לעולם הטלוויזיה, לאחר כשנתיים שבהם עשתה הפסקה וסגרה את חברת ההפקה שלה עם סיומה המוקדם של הטלנובלה כמעט מלאכים. מורנה סגרה את חברת ההפקות שלה בעקבות מותה של ביתה רומינה יאן. הסדרה "אליאדוס" שודרה ב-18 מדינות. העונה הראשונה כללה 23 פרקים והעונה השנייה כללה 17 פרקים.
הסדרה עוסקת בבעיות חברתיות רבות כמו הפקרות מינית, הריונות לא רצויים, ביריונות, אנורקסיה ובולימיה, העבדת ילדים, עבריינות נוער, אלכוהוליזם, אלימות במשפחה ועוד בעיות רבות אחרות.
עונה שנייה
הפרימיירה של העונה השנייה שודרה ב-6 באפריל 2014 בערוץ טלפה. העונה הזו מתמקדמת במלחמה בין יצורי האור ולבין המורקים שהם יצורי החושך. בתחילת העונה השנייה, מי שנחטפו וצריכים הצלה הם יצורי האור. הם הגיעו לכדור הארץ במטרה לעזור למשימות שלהם (כך הם קוראים לבעלי בריתם האנושיים) ומצאו את עצמם כלואים ומבודדים בעצמם. הכל היה בגלל מלכודת של חוסטו (בוי אולמי) שרצה ללכוד אותם. היצורים האנושיים נעזרים בפרמין (אלחנדרו בוטו) ובעלי בריתו וביחד הם מחפשים דרך לחלץ את יצורי האור. ששת הצעירים האנושיים השתנו ועכשיו הם מוכנים להיות בעלי בריתם של בעלי הברית שלהם. משימת החילוץ הזו הייתה מסובכת וקשה, אך הובילה בקלות רבה לשאלות: מה היא תוכניתו של חוסטו? מי הוא באמת? איזה סוד הוא מסתיר? תשובות לשאלות הללו נמצאות ב-17 הפרקים של העונה השנייה של אליאדוס.
הקדשת הסדרה
את הסדרה אליאדוס הקדישה כריס מורנה לבתה רומינה יאן. כך למשל, כל שירי הסדרה הם שירים אותם כתבה כריס לרומינה לאחר מותה. המיטה שנמצאת בחצר הבר היא אותה מיטה עליה ישנה דמותה של רומינה בקטנטנות, בלן. הדמויות ולנטין, אסול ופרנקו נקראות על שמם של ילדיה של רומינה. אפילו מילות סיום הסדרה שמקריאה כריס בפרק האחרון נאמרות לרומינה.
הפצה בעולם
כאמור, שודרה הסדרה בארגנטינה בערוץ טלפה וביתר דרום אמריקה בערוץ פוקס. בנוסף, שודרה הסדרה בפורטוגל בערוץ SIC ובאורוגוואי בערוץ מונטה קרלו. ברוסיה שודרה הסדרה טין-טי.וי ובארצות הברית בערוץ דובר הספרדית של פוקס, מונדופוקס. ערוץ CBS האמריקאי רכש את הזכויות להפקת גרסה דוברת אנגלית של הסדרה שתקרא Allies.
שאול אורג
שאול אורג (נולד ב-1970) הוא פסיכולוג ופרופסור להתנהגות ארגונית בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
לאחר קבלת תואר דוקטור חזר לישראל והצטרף לסגל החוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה. בשנת 2011 עבר אורג לבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית.
אורג נשוי לאיילת, ואב ליונתן, דניאל ואביגיל.
מחקר
במחקריו מתמקד באופן בו מאפיינים אישיים, כגון תכונות אישיות וערכים אישיים, משתלבים עם גורמים חברתיים וארגוניים בניבוי עמדות והתנהגויות של החברים בארגון. בפרט, הוא מתמקד בניסיון להבין ולנבא תגובות של אנשים למצבי שינוי. במסגרת זו, ערך מחקרים המתמקדים בתופעת ההתנגדות לשינוי, המנבאים שלה והאופנים בהם היא באה לידי ביטוי. במחקרים אחרים מתמקד באישיות מנהיגים ובהשלכותיה על חברי הארגון ועל בעלי עניין אחרים.
מבין כתבי העת בהם פרסם את מאמריו הם ה-Academy of Management Annals, Academy of Management Review, Journal of Applied Psychology, Journal of Organizational behavior, Personnel Psychology, Journal of Personality and Social Psychology, ו-Psychological Science. הוא עורך משנה של כתב העת Personnel Psychology וחבר מערכת ב-Journal of Organizational Behavior ו-Journal of Change Management.
שבר בקרסול
שבר בקרסול (באנגלית: ankle fracture) הוא מצב של שבירת עצם קרסול אחת או יותר. התסמינים עשויים לכלול כאב, נפיחות, חבורות וחוסר יכולת ללכת על הרגל. שבר בקרסול עלול להוביל לסיבוכים כמו נקע גבוה בקרסול, תסמונת המדור, ירידה בטווח התנועה ואיחוי לא טוב של העצם.
לאחר איחוי השבר בקרסול, קיימת בעיה של חולשת שרירים ואיבוד טווח תנועה עקב המניעה מתנועה עד להחלמת השבר. בנוסף, במהלך הפציעה עלולות להיפגע גם רצועות המייצבות את המפרק, הדבר עלול להקשות על השיקום בגלל ירידה ביציבות של המפרק ושל הגוף לשלוט בו באמצעות השרירים שמסביבו.
שיקום טוב של הקרסול מותנה בחזרה מהירה לתנועה תקנית של המפרק ושליטה טובה של השרירים עליו.
סימנים ותסמינים
תסמינים של שבר בקרסול יכולים להיות דומים לאלה של נקעים בקרסול, אם כי בדרך כלל הם חמורים יותר. נדיר מאוד שמפרק הקרסול מתנתק, לנוכח פגיעה ברצועה בלבד, אך לעיתים שבר יכול לגרום לניתוק חלקי של עצם הטאלוס או לניתוק מלא שלה. בנוסף לכאב ייתכנו תסמינים נוספים כגון:
לעיתים, במקרה של שבר פתוח, העור נקרע ולאחר הניתוח אינו חוזר למצבו המקורי. שבר פתוח עלול לגרום לזיהום.
רנטגן
בצילומי רנטגן ניתן בדרך כלל להבחין במרב השברים. בצילום בודקים אילו פטישונים (העצמות בקרסול) נשברו ואת מידת התזוזה שלהם. צילום רנטגן יכלול 3 כיוונים - אחורי, קדמי וצידי.
סיווג
קיימות מספר דרכים לסיווג שברים בקרסול:
סוגי שברים
ייתכנו מצבים בהם שתי עצמות נשברות, במקרה זה השבר נקרא גם שבר בימלאולרי. לעיתים מדובר בשלושה מקומות בהם נוצרו השברים ובמקרה זה השבר נקרא גם שבר טרימלאולרי.
טיפול
במקרים בהם העצם לא תוכל לחזור למקומה ולאחות את עצמה, למשל שבר פתוח, יהיה צורך בניתוח. לאחר הניתוח זמן המנוחה בדרך כלל הוא בין 1–2 שבועות. במקרים קלים יותר, השלב הראשון בטיפול יהיה קיבוע הקרסול וזמן האיחוי הכללי של העצם יהיה בין 4–8 שבועות.
פיזיותרפיה
שלב הביניים עשוי להימשך בין 1–2 חודשים. בשלב הזה המטופל לא אמור לחוות כאב, ההתמקדות היא בעיקר בשיפור תפקוד המפרק, ההליכה, עלייה וירידה במדרגות ושיפור בחלוקת המשקל בין הרגליים.
אפידמיולוגיה
מספר המקרים הכללי של שבר בקרסול הוא בערך 187 ל-100,000 בכל שנה ואילו אצל ילדים מדובר על בערך 100 מקרים ל-100,000 בכל שנה. החל משנות ה-90 חלה עלייה במספר המקרים כתוצאה מהגדילה במספר האנשים באוכלוסייה המבוגרת שעוסקים באתלטיקה. השבר הנפוץ ביותר הוא שבר של עצמות השוק - בין 60 ל-70 אחוזים שוברים את אחת מעצמות השוק, 15-20 אחוזים שוברים שתי עצמות שוק ואילו 7–12 אחוזים שוברים שלוש עצמות שוק. אחוז השברים בקרסול דומה בין גברים לנשים, אך אצל גברים שיעור השברים אצל נערים הוא הגבוה ביותר ואילו אצל נשים שיעור השברים בגילאי 50–70 הוא הגבוה ביותר. שבר בקרסול מהווה כ-15% מכלל סוגי השברים.
שבר עצם הזרוע
שבר עצם הזרוע (באנגלית: Humerus fracture) הוא שבירה של עצם הזרוע ביד. התסמינים עשויים לכלול כאב, נפיחות ושטפי דם. תיתכן ירידה ביכולת להזיז את הזרוע, ולכן לעיתים קרובות אנשים עם שבר בעצם הזרוע אוחזים במרפקם. סיבוכים עשויים לכלול פגיעה בעורק או בעצב ותסמונת תא.
גורמים
שברים בעצם הזרוע מתרחשים בדרך כלל לאחר טראומה גופנית, נפילות, עודף לחץ גופני או מצבים פתולוגיים. נפילות המייצרות שברים בעצם הזרוע בקרב קשישים מלוות בדרך כלל בגורם סיכון קיים לשבר בעצמות, כמו דלדול עצם, צפיפות עצם נמוכה או מחסור בוויטמין B.
שבר אמצע
שברים אלו מחולקים לשברים רוחביים, שברים ספיראלים ושברים פתולוגיים (נגרמים על ידי מצבים רפואיים). שברים אמצעים בדרך כלל נגרמים כתוצאה מטראומה פיזית או נפילות. טראומה פיזית נוטה לייצא שברים רוחביים בעוד שנפילות נוטות לייצור שברים ספירליים. כמו כן, סרטן שד גרורתי עלול לשברים אלו. כאשר קיימים שברים ספיראלים אצל ילדים, ייתכן כי זאת עדות על התעללות גופנית.
שבר מרוחק
שברים אלו מפוצלים בין שברים על קונדילריים, שהם שברים רוחביים מעל שני הקונדלים בתחתית עצם הזרוע, לבין שברים בין קונדילריים, הכוללים שבר בצורת הT או ה Y. שברים אלו מופיעים לרוב כתוצאה מטראומה גופנית באזור המפרק. אם המפרק כפוך במהלך הטראומה, האולקרנון (olecranon) נוצר שבר בצורת T או Y.
אבחון
השברים מסווגים על פי מיקום השבר ואז לפי השבר. אבחנה מוחלטת של שברים בעצם הזרוע נעשית בדרך כלל באמצעות הדמיה רדיוגרפית. עבור שברים מקורבים ניתן לקחת קרני רנטגן מתצפית קדמית אחורית (AP), שמצלמת את חזית אזור הכתף מזווית, מבט Y מעצם המראה העצמי, שמצלם את החלק האחורי של אזור הכתף. כאשר אין יכולת לכופף את היד לאחור או על ידי ירידה בתחושה החלק האחורי של היד. אם יש חשד לשבר מרוחק קשה, בריקה טומוגרפיה ממוחשבת יכולה לספק פירוט טוב על השבר. שברים אלו יכולים גם להופיע באופן עקיף, כלומר להראות רק בגלל דימום פנימי במרפק או חוסר בשומן.
טיפול
מטרת הטיפול היא למזער את הכאב ולהחזיר את התפקוד התקין ככל האפשר. מרבית שברי עצם הזרוע אינם דורשים התערבות כירורגית.
מקס פון קלוגה
מקס פון קלוגה (בגרמנית: Max von Kluge; 4 בדצמבר 1856 – 29 בנובמבר 1934) היה גנרל גרמני, שפיקד על דיוויזיה במלחמת העולם הראשונה.
שבר עצם הזרוע
טיפול
מקורב:
אמצעית: לרוב גבס מספיק לטיפול בשבר. במקרים מסובכים יותר כמו פגיעה בצרור הנוירווסקולרי, יהיה צורך בתיקון כירורגי.
מקס פון קלוגה
ביוגרפיה
ב-1 בינואר 1914 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-18 בפלנסבורג. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-9 בפיקוד פרדיננד פון קוואסט, אשר היה חלק מהארמייה הראשונה בפיקוד אלכסנדר פון קלוק. הדיוויזיה נטלה חלק בקרבות מונס, לה קאטו, המארן ושמפאן. ב-21 ביוני 1915 פרש פון קלוגה מתפקידו, וב-6 בספטמבר אותה שנה הוא פרש מהצבא. לאחר מכן הוא חי בקולברג, עד מותו ב-29 בנובמבר 1934.
שבר עצם הזרוע
תחזית
ברוב המקרים אנשים משוחררים ממחלקת חירום עם תרופות נגד כאבים. שברים אלה הם בדרך כלל קלים ונרפאים במהלך מספר שבועות. שברים באזור המקורב, בעיקר בקרב קשישים, עשויים להגביל את פעילות הכתפיים העתידית. שברים קשים נפתרים בדרך כלל בהתערבות כירורגית, ואחריה תקופת ריפוי באמצעות גבס. שברים חמורים גורמים לעיתים קרובות לאובדן היכולת הגופנית לטווח הארוך. סיבוכים בתהליך ההחלמה של שברים קשים כוללים נמק העצם, אין איחוי של השבר, קשיחות ותפקוד לקוי של שרוול המסובב, המחייבים התערבות נוספת על מנת שהאנשים יתאוששו לחלוטין.
מקס פון קלוגה
ביוגרפיה
פון קלוגה התחתן עם אליזה קיהן-שוהמן, ממנו נולדו לו גנרלפלדמרשל גינטר פון קלוגה והגנרל וולפגנג פון קלוגה.
שבר עצם הזרוע
אפידמיולוגיה
שברים בעצם הזרוע הם מהשכיחים בשברים. שברים מקורבים מהווים 5% מכל השברים ו-25% משברים בעצם הזרוע, שברים אמצעיים כ-60% משברי עצם הזרוע (12% מכל השברים ) ושברים מרוחקים הנותרים. מבין השברים המקורבים, 80% הם חלק אחד, 10% הם שני חלקים, והיתר 10% הם שלושה וארבעה חלקים. המיקום השכיח ביותר של שברים מקורבים הוא בצוואר הניתוח של עצם הזרוע. שכיחות השברים המקורבים עולה עם הגיל, כאשר כ 75% מהמקרים מתרחשים בקרב אנשים מעל גיל 60. בקבוצת גיל זו, נשים הן פי שלושה מכמות הגברים החווים שבר מקורב. שברים אמצעיים שכיחים גם בקרב קשישים, אך הם מופיעים לעיתים קרובות בקרב גברים בוגרים ופעילים גופנית החווים טראומה גופנית לעצם הזרוע. שברים מרוחקים מופיעים בעיקר בקרב ילדים החווים טראומה גופנית באזור המרפק ונדירים בקרב מבוגרים.
אנדרה דה
אנדרה דה (בצרפתית: André Daix; בשמו המקורי: André Delachanal; 21 בינואר 1901 - 27 בדצמבר 1976) היה מאייר וקומיקסאי צרפתי.
זג אדום-מקור
זג אדום-מקור (שם מדעי: Pyrrhocorax pyrrhocorax) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת העורביים, שמצוי באירלנד, בריטניה, דרום אירופה, צפון אפריקה, מרכז אסיה, ישראל, הודו וסין. בתי הגידול המועדפים עליו הם הרים וצוקי ים. כל גופו של הזג שחור, מלבד הרגליים והמקור האדומים. הקריאה רמה ומצלצלת. הזגים אמנם נמצאים במצב השימור "ללא חשש", אך האוכלוסייה שלהם נמצאת בירידה, בגלל הסבה של אזורי המחיה שלהם לשטחים חקלאיים.
אנדרה דה
דה נולד בעיירה באזור סום. בשנת 1919 הוא נסע ללונדון בה למד בבית ספר לאמנות. בשנת 1924 הוא התחתן. בשנת 1929 המשפחה התגוררה באמסטרדם בה הוא עבר ביומון Algemeen Handelsblad ואחר כך הוא עבר לפריז בה בהדרגה נכנס לתחום של אנימציה. החל משנת 1929 הוא צייר מספר סרטונים עם כלבים בתפקיד ראשי אך ללא הצלחה יתרה.
זג אדום-מקור
הזג ניזון בעיקר מנמלים, אך גם עכבישים, חרקים וחסרי חוליות אחרים מהווים חלק חשוב מהתזונה שלו. הזגים מחפשים את מזונם בעיקר בערבות; לעיתים קרובות הם עושים זאת בלהקות. תת-המין המרכז אסיאתי P. p. centralis ניזון מטפילים טפיל ==> טפילותשל יונקים מבויתים או פראיים. אף על פי שהזגים ניזונים בעיקר מחסרי חוליות, הם אוכלים לעיתים גם גרעיני דגניים.
אנדרה דה
דה ידוע בעיקר בשל היותו היוצר של רצועת הקומיקס "פרופסור נימבוס", דמות מצוירת של פרופסור מפוזר, שפורסמה בשנת 1934 בעיתוני סוכנות הידיעות אופרה מונדי של פול וינקלר וביומון הלאומני לה ז'ורנל. דה השתמש בדמות זו עד לשנת 1944.
זג אדום-מקור
הזג אדום-המקור אוזכר לראשונה בספר Systema Naturae שנכתב על ידי לינאוס בשנת 1758, כ-Upupa pyrrhocorax. המין הועבר לסוג Pyrrhocorax על ידי האורניתולוג הבריטי מרמדיוק טונסטאל, בחיבורו משנת 1771 Ornithologia Britannica. שמו המדעי של הסוג והמין, Pyrrhocorax, הוא הלחם של המילים πύρρος ("פורהוס"), "בצבע להבה", וκόραξ ("קוראקס"), "עורב". המינים הקרובים ביותר למינים בסוג זה הם העורבים מהסוג Corvus.
אורכו של הזג הוא כ-39 עד 40 ס"מ, מוטת כנפיו כ-73 עד 90 ס"מ, ומשקלו כ-310 גרם. הזכר והנקבה זהים במראם. מקורם של זגים צעירים כתום ורגליהם ורודות; צבע המקור והרגליים משתנה לקראת הסתיו הראשון לחייהם.
אנדרה דה
לאחר מלחמת העולם השנייה דה הואשם בשיתוף פעולה עם השלטון הנאצי, הוא הפסיק לפרסם קומיקס ונמלט לפורטוגל וממנה לאמריקה הלטינית, הדמות שיצר "פרופסור נימבוס" שימשה יוצרים אחרים אך לא הגיע להצלחה מחודשת.
זג אדום-מקור
רבייה
הזגים מגיעים לבגרות מינית בגיל שלוש שנים, ובדרך כלל מגדלים צאצא אחד כל שנה. הקן מוקם משורשים ומגבעולי קטניות ואברשיים, ומרופד בצמר או שיער; באזור ההימלאיה, הזגים עשויים להשתמש בצמר טאר ההימלאיה. הקן ממוקם במערה או בסדק בצוק. באזורים שבהם יש אבן חול רכה, הזגים חופרים לעצמם מחילה, עד לעומק של כמטר.
אנדרה דה
דה חזר לצרפת לאחר קבלת חנינה בשנת 1974. לאחר חזרתו הוא חידש את הקשריו עם חוגים נאו-נאצים צרפתים. הוא נפטר בשנת 1976 מהתקף לב.
זג אדום-מקור
רבייה
הנקבה מטילה 3–5 ביצים בתטולה, ודוגרת עליהן במשך 17–18 ימים. הגוזלים בוקעים מכוסים בפלומה חומה, והזכר מאכיל אותם. הנקבה מכסה את הגוזלים בגופה במשך כ-10 ימים, ולאחריהם היא והזכר מאכילים את הגוזלים לסירוגין. הגוזלים פורחים מהקן בגיל 31–41 ימים.
רפאל אהרן בן שמעון
הרב רפאל אהרן בן שמעון (כ' תמוז ה'תר"ז, 4 ביולי 1847, רבאט, מרוקו – י' חשוון ה'תרפ"ט, 24 באוקטובר 1928, תל אביב, ארץ ישראל) היה פוסק הלכה חשוב ששימש כרבה הראשי של קהיר וכנשיא בית הדין הרבני בעיר למשך כ-30 שנים. מחבר הספר נהר מצרים על מנהגי קהילת היהודים במצרים, וספרים נוספים.
קורות חייו
נולד ברבאט שבמרוקו, לאביו הרב דוד בן שמעון ולאמו הרבנית רחל. בשנת 1854 עלה לארץ ישראל ביחד עם אביו. בילדותו קיבל חינוך מסורתי והצטיין בידיעותיו בתלמוד ופוסקים. בירושלים שימש כמזכיר בבית דינו של אביו הרב דוד בן שמעון, וכבר בגיל צעיר מונה לראש ישיבת "מגן דוד". בשעות הפנאי למד שפות: צרפתית, איטלקית, ספרדית וערבית. בצעירותו נחשף גם לטקסטים עבריים של הוגים בני תנועת ההשכלה. בשנת 1860 (תר"ך) נשא לאישה את אסתר, בת למשפחת הרבנים בן-וואליד ממרוקו.
בשנת תרל"ח 1878 יצא בשליחות בית המדרש 'דורש ציון' בירושלים לצרפת ולגרמניה, לאסוף תרומות לתיקון בית המדרש. בפנקס השליחות קיבל את הסכמתם של חכמי ירושלים, ובצרפת את הסכמתם של הרבנים הראשיים הרב צדוק הכהן והרב אליעזר איזידור. בשנת 1879 הפסיק את שליחותו וחזר לארץ עקב מות אביו. היה פעיל בוועד העדה המערבית, וקיבל כתב שליחות לערי המגרב באלול שנת תרמ"ה 1885. בשנים 1888-1890 פעל במרוקו כשד"ר לגיוס כספים ותרומות לוועד העדה המערבית בירושלים. בשנים אלה ייסד את אגודת "דובב שפתי ישנים" ששמה לה למטרה לאסוף ספרים בכתבי יד מרחבי מרוקו ולהוציא אותם לאור בדפוס. כחלק מפעילות האגודה היא הדפיסה ספריהם של כמה מהרבנים החשובים שפעלו במרוקו לאורך השנים.
חכם באשי בקהיר
עם חזרתו ממרוקו, הוזמן לכהן כרב הראשי (חכם באשי) של קהילת יהודי קהיר, תפקיד בו כיהן שלושה עשורים (1891-1921). במהלך תקופה זאת התמודד ביצירתיות עם אתגרי המודרניות וקירב בין העדות היהודיות השונות במצרים. במהלך שנותיו כרב הראשי של קהיר, זכה לאותות כבוד מהשלטון העות'מאני והשלטון המקומי המצרי, בהם אות מסדר המג'ידיה (1896) ואות מסדר אוסמאני (1906).
הרב בן שמעון ניצל את מעמדו כרב הראשי ואת קשריו עם הממשל המצרי כדי להילחם בהסתה אנטי-יהודית ואנטי-ציונית בעיתונות המצרית. בשנת 1914 קיבל הרב בקשה מד"ר נסים מלול לפעול כנגד הסתה בעיתון מצרי בשם "אלאקדם". ד"ר מלול ניהל באותה תקופה קמפיין רחב היקף כנגד הסתה אנטי-יהודית או אנטי-ציונית בעיתונות הערבית, ונחל מספר הצלחות במצרים, אך העורך של עיתון "אלאקדם" היה עוין במיוחד ליהודים ולא הסכים להפסיק את ההסתה בעיתונו. בתגובה לבקשה, הרב בן שמעון שלח מכתב לנסיכה אלכסנדרה, בתו של מלך מצרים, שהייתה בעלת העיתון. במכתב לנסיכה התלונן על ההסתה בעיתון "אלאקדם" וסיים באמירה: "מקוה אני שתתקני את הדבר בחכמתך הידועה". הנסיכה השיבה לרב באומרה "תודה שעוררתם אותנו על השגיאות והפשעים שיצאו מהעיתון [...] נגד האומה שאני מכבדת ומברכת." הנסיכה דרשה מעורך העיתון להפסיק לפרסם פרסומים בגנות היהודים והציונות, אך העורך סירב. היא ניסתה למצוא עילה לפטר אותו, ולבסוף פיטרה אותו לאחר שנמצאו ראיות שהוא מעל בכספי העיתון.
בתל אביב
בשנת תרפ"א (1921) עלה עם משפחתו לארץ ישראל. הוא קנה בית בתל אביב הצעירה והתיישב בה עם בני משפחתו. בדירתו בתל אביב ניהל בית כנסת והרבנים הראשיים לת"א-יפו נהגו להתייעץ עמו בענייני שיפוט והלכה. הוא נפטר בתל אביב ביום י' בחשוון תרפ"ט (24 באוקטובר 1928) והובא לקבורה בהר הזיתים בירושלים בהלוויה רבת משתתפים, בה הספידוהו הראי"ה קוק, הרב אברהם פילוסוף, הרב יוסף מרדכי הלוי ועוד. כחודשיים לאחר מכן נפטרה אשתו ונטמנה לצידו.
בתו שמחה נישאה לאחיו, הרב מסעוד חי בן שמעון, שכיהן אחריו כרב ראשי במצרים.
דרכו ההלכתית
בדרכו ההלכתית גילה פתיחות ואדפטציה לחידושי העת המודרנית. חוקרים עכשוויים כגון פרופ' נורמן סטילמן ופרופ' צבי זוהר שחקרו את משנתו, מאזכרים אותו כאחת הדוגמאות לפתיחות היחסית שגילתה ההנהגה הרבנית של היהדות הספרדית במחצית הראשונה של המאה ה-20 לאתגרי העת המודרנית.
קהילת יהודי קזבלנקה
הקהילה היהודית בקזבלנקה החלה להתפתח במאה ה-14 באזור שנקרא אז אנפה. אחרי שהפורטוגלים הרסו את המקום הקהילה התפזרה וחזרה לשם במאה ה-18. לאחר הגעת סוחרים יהודים למקום הקהילה החלה להתפתח, לגדול ולהשפיע עד שלבסוף היהודים בקזבלנקה היו הנציגים של מעצמות אירופאיות. בתחילת המאה ה-20 היו כ 6,000 יהודים ולאחר פרעות בעיר הסמוכה הגיעו עוד 1,000 פליטים יהודיים. ב-1907 הותקפה העיר על ידי שבטים מקומיים ויהודים רבים נפצעו ונרצחו. לאחר פרעות אלה הוכרזה מרוקו תחת ממשלת צרפת וקזבלנקה הפכה לבירתה הכלכלית, כך הקהילה היהודית נהייתה למרכז היהודי החשוב ביותר במרוקו.
פעילות ציונית בקזבלנקה
בקזבלנקה הייתה פעילות ציונית ענפה. האגודה הציונית פעלה לא רק לאיסוף כספים כמו ברוב המקומות, אלא גם בהפצת השפה העברית, הקמת תנועות נוער והקמת מועדון "מכבי". לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה החלו אף גם לצאת עיתונים עבריים, כמו: "האחדות" ו "העתיד המצויר".
תקופת השואה
בשנת 1933 עם עליית הנאצים לשלטון, החלה האנטישמיות גם בקזבלנקה. התעמולה הנאצית המוצלחת גרמה להחלת תקריות אנטישמיות כמו ניפוץ חלונות ראווה של חנויות יהודיות ואפליות נגד היהודים בקזבלנקה כמו אי סיפוק כרטיסים אשר בעזרתם היהודים יוכלו להשיג ציוד בסיסי ומזון בזמן המלחמה, עבודה בכפייה בכפייה מטעם הנאצים.
מדינות כמו ברזיל וספרד, שלהם אזרחים רבים בקזבלנקה, הגנו על אזרחיהם ואפשרו להם להמשיך את עסקיהם כרגיל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו פליטים מאירופה לקזבלנקה, ומחנה פליטים הוקם בסמוך. ב-11 בנובמבר 1942, עם כניסת האמריקאים לעיר, ניצלו היהודים מפוגרומים. ניצולים יהודים מאירופה המשיכו להגיע לעיר ומשם הפליגו באוניות של הג'וינט לאמריקה. במשך כל הזמן אירעו מאורעות נגד היהודים.
יצירות ספרותיות בזמן השואה בקזבלנקה
ב-1944 יהודי בשם אשר פרוספר חסין, סופר סת"ם ומורה בעיר כתב את מ'גילת היטלר'. המגילה מגוללת בתוכה את אירועי השואה מעלייתו של היטלר לשלטון, כיבוש אירופה ועד לרציחת היהודים ולקיחת רכושם בכוח. לאחר שחרור מרוקו חסן מתאר את ההצלה של היהודים על ידי בעלות הברית. אך חסן מדגיש שבניגוד למגילת אסתר הסוף כאן הוא לא שמח ולכן יש לקרוא אותו בכובד ראש כזיכרון לנרצחים. המגילה מקבילה למגילת אסתר הן בסגנון הכתיבה והן בהשראת סיפור המגילה, והן בצורה שבה המגילה המקורית הייתה, מגולגלת כמו מגילת אסתר, וגם שסיפור מגילת אסתר מקביל לסיפור השואה בצרה שהעם היהודי נקלע אליה, וברצון של הגויים מסביב להשמיד אותו.
מתוך המגילה
במקום שמות בני המן נכתבו שמותם של בכירים נאצים: היטליר, מוסלני, הימליר, גוריניג, גולבליס, היץ ועוד.(ראו ערך: אשר חסין)
בשנת 1945, יהודי בשם אביטן פרסם אוטופיה בשם "אושר האדם" ועוד אחת בשם "בניין העולם ובריאת האדם מחדש" שתי היצירות נכתבו בעקבות המלחמה בתקווה לבנות עתיד טוב יותר, היצירות נכתבו מתוך הנחת יסוד שנמצאת בפסילוסופיה של הרמב"ם במורה נבוכים.
רקע הקהילה לאחר השואה
אחרי שחרור העיר ממשלת וישי, ב־1942, עוד בזמן השואה, נהרו לעיר אלפי יהודים והקהילה גדלה להיות כ 75000 יהודים. היהודים הצליחו להשתלב מאוד בחברה הכללית, עד כי יהודים אף ייצגו בממשל. בשנות הארבעים של המאה העשרים הפכה הקהילה היהודית בקזבלנקה לחשובה בפיתוח המסר בעיר עד 1956 התגוררו בקזבלנקה כ-100000 יהודים. (ראו ערך: קזבלנקה)
בשנת 1941 הוקם בית התמחוי לילדים והוא פעל עד לשנת 1964.
העלייה לישראל לאחר השואה
לאחר השואה החלה עלייה, בלתי ליגאלית, על ידי מוסד לעלייה ב' שהיה אחראי לעלות יהודים מכל העולם בצורה בלתי חוקית, ללא הרשאה מהמדינות ממנו יצאו היהודים.עם קום המדינה, נרשמו פרעות ביהודי קזבלנקה והחלה עלייה המונית לארץ באותה שנה ובשנים שלאחריה.
העלייה נעשה בעזרת ספינות שהפליגו ישירות לארץ ישראל או שהפליגו לצרפת, תחנת מעבר שבדרך כלל ארכה מספר חודשים ולאחריה לארץ ישראל.
בשנות השישים, בוטל האיסור עלייה, והעלייה שהייתה מונהגת עד אז בסתר על ידי שליחים יהודים, נעשתה פומבית כך שבסוף שנות התשעים נותרו בקזבלנקה כ 6000 יהודים.
בשנת 2016 לאחר עבודות שיפוץ נפתח מחדש בית הכנסת אטדגי.
קנלה
קנלה (בצרפתית: canelé) הוא מאפה מתוק מהמטבח הצרפתי אשר נפוץ במיוחד באזור בורדו.
הקנלה עשוי כך שפנים המאפה הוא רך ונימוח ובהיר והקרום החיצוני קשה, כהה בבעל צבע של קרמל כהה. צורתו הוא כשל גליל קטן. הקנלה עשוי מקמח, ביצים, סוכר, חלב, רום ווניל. באופן מסורתי נהוג לאפות קנלה בכלים מנחושת אם כי אפשר למצוא כיום תבניות מסילקון.
קישורים חיצוניים
Bordeaux
Let's Twist Again
Let's Twist Again הוא שיר שנכתב על ידי קאל מאן ודייב אפל, ובוצע על ידי צ'אבי צ'קר. הסינגל הפך לאחד הלהיטים הגדולים ביותר של 1961, כאשר הוא הגיע למקום השני במצעד הבריטי ולמקום השמיני במצעד הסינגלים האמריקני. השיר עוסק בשיגעון ריקוד הטוויסט ולשירו של צ'קר משנת 1960 "The Twist" אשר הגיע למקום הראשון הן במצעד הבריטי והן במצעד האמריקני.
בשנת 1962 השיר זכה בפרס גראמי בקטגוריית שיר הרוק אנד רול הטוב ביותר. צ'קר הקליט גם גרסה נוספת של השיר בגרמנית בשם "Der Twist Beginnt".
פינלנד במשחקים הפאראלימפיים
רפובליקת פינלנד השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים רומא (1960), כששלחה ספורטאי אחד: שחיין שזכה במדליית זהב בהופעת הבכורה של המדינה. המדינה נעדרה מאולימפיאדת הנכים טוקיו (1964), ומאז היא משתתפת במשחקים בדרך קבע.