cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דוד בן חזקיה
תולדותיו
השלושה שהו בביתו עד ד'תתכ"ז (1066) שאז התרחש הפוגרום והשמד בגרנדה, שבו נהרג יהוסף הנגיד, והשלושה ברחו מהעיר.
דוד ביקר בקהילות יהודיות במצרים, שם עבר להתגורר אחיו יוסף, וגם ביקר בארץ ישראל שם כתב קינות וסליחות לזכר חורבות ירושלים, חלקם מצויים באוסף האקדמיה ללשון העברית.
כעבור זמן שב לבבל אך לא ירש את משרת אביו. אחיו שאלתיאל החזיק תקופה קצרה, על פי מסמכים שנמצאו, בתואר ראש הגולה, ולאחריו כיהן בתפקיד בנו של דוד, חזקיה בן דוד השני.
מלבד הקינות שחיבר בירושלים נמצאו כארבעים נוספים מפיוטיו בגניזות של אוניברסיטת קיימברידג', פיוטיו בכתב יד ששון הנמצאים בספרייה הבריטית, קובצי שירה תימניים המיוחסים לו ועוד. בה'תשס"ט (2009) הוציאה טובה בארי ספר בשם "לדויד מזמור" בהוצאת מקיצי נרדמים המאגד רבים מפיוטיו.
אבו אל-חסן (צייר)
ביוגרפיה
אבו אל-חסן נולד בהראט שבמערב אפגניסטן. הוא הועסק על ידי ג'האנגיר, עוד בטרם עלייתו של זה לשלטון כקיסר האימפריה המוגולית. עד מהרה הפך לאמן הקיסרי הראשי וקיבל את התואר "נאדר א-זמאן" ("פלא הזמן") מהקיסר. תפקידו העיקרי היה תיעוד מאורעות החצר הקיסרית בציוריו. מרבית ציוריו אבדו עם השנים, אולם אחת מיצירותיו הידועות ששרדו היא הציור "סנאים על עץ", המצוי כיום בספרייה הבריטית.
חנה מרגלית
חנה מרגלית היא פרופסור בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים. מחקריה משלבים ביואינפורמטיקה, ביולוגיה חישובית וביולוגיה של מערכות, במיוחד בתחומי ויסות גנים בחיידקים ואאוקריוטים.
ביוגרפיה
מרגלית קיבלה תואר ראשון במתמטיקה וביולוגיה בשנת 1974, ותואר שני בגנטיקה (בהצטיינות) בשנת 1977, מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1985 סיימה את הדוקטורט שלה בביולוגיה מולקולרית חישובית בהנחיית נורמן גרובר, באוניברסיטה העברית בירושלים.
מרגלית השלימה פוסט-דוקטורט במכונים הלאומיים לבריאות (NIH) במעבדה לביולוגיה מתמטית בפיקוחו של צ'ארלס דליסי, שם פיתחה את האלגוריתם החישובי הראשון לחיזוי פפטידים אנטיגניים המוכרים על ידי תאי החיסון. בשנת 1989 חזרה לישראל והקימה את קבוצת המחקר העצמאית שלה בפקולטה לרפואה, באוניברסיטה העברית בירושלים.
מחקריה המוקדמים כללו פיתוח אלגוריתמים חישוביים לחיזוי קשירת פפטידים אנטיגניים למולקולות MHC, מודלים חישוביים של העדפות קשירת חלבון-DNA, גם בשיתוף פעולה עם ניר פרידמן, זיהוי של זוגות דומיינים כאבני הבניין של רשתות אינטראקציה בין חלבון לחלבון, ניתוח הרשת המשולבת של אינטראקציות בין חלבון לחלבון ובין חלבון ל-DNA (בשיתוף פעולה עם אורי אלון), כמו גם מודלים חישוביים לחיזוי מולקולות RNA רגולטוריות קטנות בחיידקים, אשר אומתו בניסויים בשיתוף פעולה עם שושי אלטוביה וגרהארט וגנר.
לאחרונה, המעבדה של מרגלית בחנה את הדינמיקה של ויסות על ידי RNAs קטן (בשיתוף עופר ביהם), וחזתה בצורה חישובית שישנן מולקולות מיקרו-רנא נגיפיות המדכאות את מערכת החיסון האנושית, מנגנון שקיבל תוקף בניסוי שנערך בשיתוף עופר מנדלבוים. מאז 2012 שילבה מרגלית מחקר ניסיוני וחישובי כדי לחקור וללמוד אינטראקציות קטנות של RNA עם חיידקים.
מרגלית היא מחלוצי המחקר בביואינפורמטיקה וביולוגיה חישובית בישראל ובעולם. באוניברסיטה העברית היא הקימה את התוכנית "מדעי המחשב ומדעי החיים" בביואינפורמטיקה וביולוגיה חישובית (בשנת 1999) ואת תוכנית הבוגרים "גנומיקה וביואינפורמטיקה" (בשנת 2000). בשנת 2002 נבחרה לנשיאה הראשונה של האגודה הישראלית לביואינפורמטיקה וביולוגיה חישובית (2002–2004). הדריכה למעלה מ-50 סטודנטים לתארים מתקדמים, רבים מהם ממלאים תפקידים בפקולטה לביואינפורמטיקה בישראל ובחו"ל.
פרסים והוקרה
בשנת 2008 הוענק לה פרס לנדאו למדעים ולמחקר בביולוגיה של מערכות.
בשנת 2018 נבחרה לעמיתה באגודה הבינלאומית לביולוגיה חישובית (ISCB) עבור תרומות יוצאות דופן לתחומי הביולוגיה החישובית והביואינפורמטיקה.
בשנת 2020 זכתה בפרס רוטשילד בביולוגיה חישובית. בהמשך אותה שנה זכתה בפרס למפעל חיים בחונכות במדע לשנת 2020 מטעם כתב העת המדעי Nature, בעקבות הישגיה בתחום ההדרכה המדעית.
שמואל נחמיאס
שמואל נחמיאס (נולד ב-19 באוקטובר 1954) הוא כדורסלן עבר ישראלי בגובה 1.96 מטרים, ששיחק בעמדת הפאוור פורוורד בהפועל תל אביב ובנבחרת ישראל.
ביוגרפיה
שיחק בילדותו במחלקת הנוער של קבוצת הפועל תל אביב.
בעונת 1971/1972 הצטרף לקבוצה הבוגרת, ושיחק במדיה עד סיום עונת 1980/81, מלבד עונת 1976/77 שבה שיחק בהפועל גבעת ברנר, סה"כ שיחק בהפועל תל אביב במשך תשע עונות.
ב-10 בדצמבר 1979 היה מעורב בקטטה המונית במסגרת הדרבי שנערך במחזור ה-10 של הליגה הראשונה בכדורסל. בסיום המשחק, ירק על שחקן מכבי תל אביב אולסי פרי, לאחר שסבר כי האחרון ניסה לפגוע בו כאשר זרק אליו את כדור המשחק. בתגובה פרי וחברו לקבוצה ארל ויליאמס הסתערו על נחמיאס והפילו אותו לרצפה. שחקנים משתי הקבוצות מיהרו למהומה והחלו לחבוט זה בזה, כשכוחות המשטרה מפרידים לבסוף. בהמשך האירוע המשיכו שחקני מכבי תל אביב להתעמת עם אוהדי הפועל. בסיום האירוע, נחמיאס אשר סבל מפציעה בגולגולת, הורחק מארבעה משחקנים. אילו פרי וויליאמס הורחקו משישה.
בעונת 1981/82 עבר להפועל גליל עליון, ושיחק במדיה במשך שלוש עונות, עד לפרישתו בסיום עונת 1983/84.
נבחרת ישראל
בשנת 1977 שיחק באליפות אירופה.
סטטיסטיקה
סה"כ נקודות בקריירה: 2,055
סה"כ משחקים בקריירה: 200
עונות בליגה: 13
סה"כ נקודות בפלייאוף בקריירה: 213
סה"כ משחקי פלייאוף בקריירה: 20
מקום ברשימת קלעי כל הזמנים בפלייאוף: 163
משה אבידור
משה אֲבִידוֹר (בּוּרשטיין) (7 בינואר 1906 – 30 במאי 1985) היה איש חינוך ישראלי, מורה ומפקח, מנכ"ל משרד החינוך (1954–1960), מנכ"ל הסוכנות היהודית, יו"ר הוועד הישראלי לאונסק"ו ושגריר ישראל לאונסק"ו, מזכיר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ביוגרפיה
אבידור נולד בשם משה בורשטיין בינואר 1906 בעיר קייב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), השני מחמשת ילדיהם (שלושה בנים ושתי בנות) של ציפורה לבית בּוּכְמַן ואברהם מאיר בורשטיין. בילדותו, ב-1913, עלה לארץ ישראל ולמד בגימנסיה הרצליה עמה גלה לכפר סבא בגירוש תל אביב. נסע ללמוד בארצות הברית. לאחר שקיבל בשנת 1929 תואר ראשון במדעים מאוניברסיטת ניו יורק, המשיך ללימודים מתקדמים במחלקה להיסטוריה באוניברסיטת קולומביה, וקיבל בה תואר שני (1931) ותואר דוקטור (1933). עבודת המוסמך הייתה בנושא החיים הקהילתיים היהודיים בארץ ישראל בשנים 1917–1927 ("A decade of Jewish communal life in Palestine, 1917-1927"), והדיסרטציה שלו, בנושא הממשל העצמי של היהודים בארץ ישראל מאז 1900 ("Self-Government of the Jews in Palestine Since 1900"), התפרסמה ב-1934 בהוצאת הפועל הצעיר (ושוב ב-1976 בווסטפורט, בהוצאת Hyperion Press).
ב-1933, עם תום לימודיו, שב לארץ ישראל והיה למורה להיסטוריה בגימנסיה העברית הרצליה בתל אביב עד 1942, אז התמנה כמפקח במחלקה לחינוך של ממשלת המנדט, ומילא תפקיד זה עד 1948. מ-1948 ועד 1952 היה למנהל המרכז לחינוך בתפוצות במשרד החינוך והתרבות. במסגרת תפקידו ייצג את ישראל בוועידה של אונסק"ו. בשנים 1952–1953 כיהן כסמנכ"ל משרד החינוך והתרבות תחת השר בן-ציון דינור, ומיולי 1954 היה מנכ"ל המשרד (תחילה תחת דינור ומסוף 1955 תחת זלמן ארן) עד פרישתו ב-1960 על רקע סכסוך עם ארן. ב-1960 התמנה כמנכ"ל הסוכנות היהודית (זאת לאחר שפוצל תפקיד מזכיר הסוכנות למנכ"ל ומזכ"ל; משה ריבלין היה המזכיר לצדו). באותה שנה היה אחד משלושת חברי הוועדה שמינה ראש עיריית תל אביב הנכנס מרדכי נמיר לבדיקת מצב המוסדות לחינוך גבוה בעיר ("ועדת שרת" - לצד ראש העירייה לשעבר חיים לבנון ובראשות משה שרת). הוועדה המליצה על כינון אוניברסיטה בעיר (אוניברסיטת תל אביב), והמלצותיה התקבלו פה אחד. באביב 1966 התפטר מתפקידו בסוכנות. בסוף אותה שנה היה למזכיר (מנכ"ל) האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תחת הנשיא פרופ' אהרן קציר וסגנו פרופ' גרשם שלום.
בנוסף כיהן כיו"ר הוועד הישראלי לאונסק"ו משנת 1955 ועד סוף 1968, עת התמנה כשגריר ישראל לאונסק"ו בפריז, וכיהן בתפקיד זה עד סוף 1970, אז שב לארץ. באוגוסט 1971, בשנה ה-66 לחייו, נפצע קשה בתאונת דרכים בירושלים ולא התאושש ממנה עוד. נפטר באביב 1985, ונטמן בהר המנוחות.
בשנת 1954 היה לנשיא הראשון של התאחדות הצופים והצופות בישראל.
חיים אישיים
אפריל 1933 נישא לאידה ריְינִיש (1912–1998), ולזוג נולדו שלוש בנות: דקלה לרנר, פרופ' רמונה מרגלית, ורדה אבידור. אחד מנכדיו הוא עמיר לרנר, מנכ"ל בית איזי שפירא.
נמטבאניה
נמטבאניה (בהונגרית: Németbánya) הוא כפר זעיר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם בנמטבאניה מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 120 ובשנת 2020 רק 114 תושבים.
בזמן הכיבוש הטורקי ננטש הכפר ואוכלס מחדש על ידי מתיישבים גרמניים.
יהודי נמטבאניה
בנמטבאניה חיו שמונה יהודים בשנת 1880. יהודים מהכפר נרצחו בשואה.
ביג סייק
טיירוס ג'רלד היימס (באנגלית: Tyruss Gerald Himes; נולד ב-22 בנובמבר 1968 ונפטר ב-5 בדצמבר 2016), הידוע גם בשמות הבמה ביג סייק (באנגלית: Big Syke) ומוסוליני, היה ראפר אמריקאי הידוע בעיקר בזכות עבודתו עם הרכבי ההיפ הופ האמריקאים ת'אג לייף (Thug Life) ואאוטלוז. מקור שם הבמה, "ביג סייק", הוא מכינוי ילותו "פסיכו הקטן". הוא מת בביתו בהות'ורן, קליפורניה ב-5 בדצמבר 2016.
קריירה
סייק היה חבר בקריפס. ב-1990, ביג סייק והראפרים דומינו (Domino) ומנטל אילנס (Mental Illness) הקימו הרכב היפ הופ בשם איוול מיינד גנגסטאס (Evil Mind Gangstas). ב-1992 הוא פגש את הראפר טופאק שאקור והצטרף לקבוצת הראפ של טופאק שאקור בשם ת'אג לייף. ב-1995 הוא הצטרף לקבוצת הראפ השנייה של טופאק שאקור בשם אאוטלוז בתור מוסוליני (על שם השליט האיטלקי, בניטו מוסוליני) והקליט שירים באלבומו של טופאק שאקור, All Eyez on Me, שיצא לאור בשנת 1996. בין השירים שסייק התארח בהם באלבום היו: "Picture Me Rollin", "When We Ride", "All Eyez on Me" ו-"Check Out Time".
מוות
ביג סייק מת בגיל 48 מסיבה טבעית בביתו בהות'ורן, קליפורניה ב-5 בדצמבר 2016.
Jupiter LIX
Jupiter LIX (ידוע גם בשם S/2017 J 1) הוא ירח של כוכב הלכת צדק. הירח התגלה בשנת 2017 על ידי האסטרונום האמריקאי סקוט שפרד וגילוי פורסם ב-5 ביוני באותה השנה.
קוטרו של הירח הוא 2 קילומטרים ומסתו היא 1.5×1013 ק"ג. רדיוס מסלולו של Jupiter LIX סביב כוכב הלכת צדק הוא 23,483,978 ק"מ ומשך זמן הקפת מסלולו סביב צדק הוא 734.15 יממות.
הירח משתייך לקבוצת הירחים פסיתאה, אך מרחקו הממוצע מצדק הוא כמעט במדיוק כמו של הירח יוקלדה, אשר משתייך לקבוצת הכוכבים קארמה.
ייז'י סובוטקה
ייז'י סובוטקה (בצ'כית: Jiří Sobotka; 6 ביוני 1911 – 20 במאי 1994) היה כדורגלן ומאמן צ'כוסלובקי, ששיחק בעמדת החלוץ.
ביוגרפיה
סובוטקה נולד ב-6 ביוני 1911 בפראג שבאוסטרו-הונגריה של אותו זמן. את הקריירה החל בסלביה פראג בגיל 19 וזכה עימה ב-6 תוארי אליפות בשתי קדנציות. הוא גם זכה בגביע מיטרופה ב-1938 אך לא השתתף במשחק הגמר נגד פרנצווארוש. סובוטקה היה למלך שערי הליגה הצ'כוסלובקית בעונת 1933/34 יחד עם רמון ברן הבלגי, ששיחק ביריבת סלביה, ספרטה פראג, לשניהם 18 שערים. ב-1940 עבר להיידוק ספליט הקרואטית שם היה בתפקיד שחקן ומאמן בו זמנית וזכה עימה באליפות. שנתיים אחר כך חזר לסלביה שם לא נשאר זמן רב לפני שעבר לבאטה זלין ומשם לפ.צ. שודפונדס, שם סיים את הקריירה.
את קריירת האימון שלו החל סובוטקה בפ.צ. שודפונדס השווייצרית לאחר שעזב את מדינתו בשביל להתגורר בשווייץ ולא חזר אליה לעולם. תחילה היה בה שחקן-מאמן וזכה עימה פעמיים בגביע על תקן זה ב-1951 ו-1953. לאחר שהיה רק למאמן הוא זכה עימה שלוש פעמים נוספות בגביע ופעמיים גם באליפות. לאחר מכן עבר לאמן בכמה קבוצות בקצוות אירופה. מפ.צ. שודפונדס עבר לבזל השווייצרית ומשם לפיינורד ההולנדית עימם זכה בגביע ובאליפות בהתאמה. בנוסף לכך אימן סובוטקה את שרלרואה הבלגית אותה הוביל למיקום השיא בהיסטוריה שלה בליגה הראשונה, מקום שני, בעונת 1968/69. קבוצתו האחרונה אותה אימן הייתה AC בלינצונה מ-1973–1976.
יצחק שלו (רב)
ביוגרפיה
נולד לרחל ויעקב שלו וגדל בתל אביב. למד בתיכון צייטלין ובישיבת ההסדר ירוחם. למד גם מפי והרב מרדכי אליהו ושימש אותו. שירת בצבא במסגרת ההסדר. מתגורר בעיירה מאז 1999 בערך. שימש כר"מ בישיבה וכרב בית הכנסת "רבי דוד בן ברוך" ("הכיפה") במשך כ-10 שנים, ומאז מעביר שיעורים רבים בעיר. במשך כמה שנים, טיפל בהתנדבות בענייני עירובין, כשרות, הכשרת כלים לפסח, ליווי אבלים ועוד, בשל העובדה שלא היה רב מכהן בירוחם.
במרץ 2014 נבחר לתפקיד הרב הראשי של ירוחם. עתירה שהוגשה לבית המשפט על חוקיות הבחירה, נדחתה.
עוסק רבות גם בתחומי הרווחה ובמתן סיעוד לאנשי העיר, ומעורב בתחומים חברתיים רבים בעיר, למשל פעל למניעת סגירת מפעל נגב קרמיקה, ובמקביל גייס מגבית למען העובדים שפוטרו.
מפרסם חוברות הלכתיות לפני חגים ומועדים מיוחדים, המופצות בירוחם ובמדיה הדיגיטלית.
נשוי לרחלי (לבית רוזנברג) ואב לשישה.
אלברט עמר
ביוגרפיה
אלברט עמר עלה עם משפחתו מקזבלנקה במרוקו, בגיל 10. גדל בפרדס חנה במשפחה ברוכת ילדים, אחד מאחיו הוא הראשון לציון שלמה עמאר. הוא התחנך בבית ספר יסודי ממלכתי דתי, ממנו המשיך ללימודים בישיבה. בגיל הצבא, לא היה כשיר לגיוס, לדבריו היה בתקופה קשה "מפוצץ בסמים וכועס על כל העולם".
בגיל 21 התגייס לצבא במסגרת "נערי רפול" (מקא"ם) ושירת בחיל התותחנים. ולאחר השחרור חזר לפרדס חנה, שם הקים תיאטרון קהילתי עם הבמאי רמי רוזן. נולה צ'לטון הזמינה אותו להצטרף לפרויקט תיאטרון חברתי בקריית שמונה, שם הופיע לצד שחקנים צעירים, שלאחר מכן התפרסמו, ביניהם איציק ויינגרטן, עופרה ויינגרטן, מוני מושונוב, סנדרה שדה, שלמה בראבא, חוה אורטמן, דליק ווליניץ, ארנון צדוק ואחרים.
בעידודה של נולה צ'לטון ובזכות מאבקה, התקבל ללמודי תיאטרון באוניברסיטת תל אביב, למרות שלא הייתה לו תעודת בגרות. בפסטיבל ישראל ב-1989, הופיע במופע היחיד "שקוף", מופע מוזיקלי שיצר עם המחזאית דניאלה כרמי והמלחין אלדד לידור. המופע הציג במונולוגים ובשירים את סיפורה של "החצר האחורית של ישראל", קשיי הקליטה וההשתלבות בארץ והכאב החברתי. לאחר מספר חודשים, הוציא תקליט עם שירי המופע, הנושא את שם המופע: "שקוף".
לאחר הוצאת התקליט פנה עמר לעבודה חינוכית עם בני נוער בסיכון. כעשר שנים לאחר הוצאת התקליט "שקוף" חזר עמר בתשובה. עמר נשוי עם חמישה ילדים מנישואים אלו ושניים מקשרים קודמים. הוא ממשיך ליצור מוזיקה ומלמד משחק בסמינר הקיבוצים.
יצירות
שקוף (1990)
Happy Birthday (שיר של סטיבי וונדר)
Happy Birthday (מילולית: "יום הולדת שמח") הוא סינגל מאת סטיבי וונדר, שראה אור ב-1981 בחברת מוטאון והיה חלק מהקמפיין למען הכרה ביום הולדתו של המנהיג האפרו-אמריקאי מרטין לותר קינג כחג לאומי בארצות הברית. השיר לא נכנס למצעד בילבורד הוט 100 בארצות הברית, אך הגיע למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי באוגוסט 1981. השיר נכלל גם באלבום Hotter Than July.
סמוך ליציאת השיר, ארגן וונדר מסיבת עיתונאים גדולה במסגרת הקמפיין תחת הכותרת "Rally for Peace". שש מיליון חתימות נאספו על עצומה למען חקיקת חוק מתאים. ב-2 בנובמבר 1983 חתם רונלד רייגן על החוק שהכיר ביום חג זה, והוא נחוג לראשונה ב-20 בינואר 1986. במרכז חגיגות יום מרטין לותר קינג הראשון עמד מופע מוזיקלי בו היה וונדר האמן המרכזי.
במסגרת טקס הנעילה של אולימפיאדת אטלנטה (1996) הופיע וונדר עם השיר, לציון 100 שנה למפעל המשחקים האולימפיים בעת המודרנית.
קולנוע תיאטרון מוזיקה
קולנוע תיאטרון מוזיקה (בהונגרית: Film Színház Muzsika) היה שבועון תרבותי צבעוני בהונגריה שכלל תמונות רבות ויצא לאור מ-1957 עד 1990 (מועד חילופי המשטר בהונגריה). בשנת 1996, הוא הופעל מחדש כירחון תחת השם "קולנוע תיאטרון מוזיקה וטלוויזיה", ולאחר מכן כ"קולנוע תיאטרון מוזיקה תרבות", אבל לא האריך ימים בצורה זו: שניהם חדלו להתקיים לאחר 6-7 גיליונות.
המגזין עדכן את קוראיו בעיקר על אירועי חיי התיאטרון, הקולנוע והמוזיקה ההונגריים, עם דיווחים על שחקנים, הצגות, דיווחים על צילומי הסרטות סרטים, חדשות, ביקורות תיאטרון ומאמרים על תולדות התיאטרון. שנוסף לכך שפע של חומר מצולם. בתחילת הדרך הובאו בעיקר חדשות קולנוע מחו"ל, בהמשך פתחו צוהר גם לחיי המוזיקה והתיאטרון המקומיים, עם יותר ויותר דיווחים מצולמים. בעיתון פורסמו גם שירים וסיפורים קצרים, ובשנה הראשונה (1957) הופיעו בו גם מחזות. היה בשבועון טור ביקורת חזק ומפורסם.
כדי להיות מגזין המוני, הוא היה צריך לתפקד ככתב עת מקצועי של חיי הקולנוע והתיאטרון - ולאחר מכן יותר ויותר של הטלוויזיה - וגם עם ביקורת אמנותית שהייתה צריכה לפנות הן לאנשי המקצוע בתחום והן לציבור, בעיקר בתחום התיאטרון, כי למרות שהיו מגזיני מוזיקה וקולנוע (כגון: מוזיקה הונגרית, מוזיקה, עולם הקולנוע, תרבות הקולנוע ובהתאמה בהונגרית: Magyar Zene, Muzsika, Filmvilág, Filmkultúra), לא היה כתב עת עצמאי לתיאטרון (באופן ספציפי, את האמנות החזותית שירת רק כתב עת אחד נפרד, בשם "אמנות").
הקמה
כתב העת התרבותי הדו-שבועי נועד להחליף את השבועון "תיאטרון וקולנוע" (Színház és Mozi), שפסק להופיע באוקטובר 1956, כדי לספק את דרישת הקהל, שהתעוררה בעקבות החלל שהותיר המגזין שלא הופיע עוד. הגיליון הראשון של כתב העת החדש יצא לאור ב-17 במאי 1957, עם אור אביב על הכריכה: רקדנית צעירה ומקסימה שמתהלכת בחן על הדשא בין עצים ושיחים פורחים. העורך הראשי הראשון שלה היה אישטוואן פייר (במקור פרידמן). מערכת כתב העת פעלה בבניין של בית קפה ניו יורק (לשעבר, אך גם כיום), שהיה ידוע אז גם כבית העיתונות.
הגיליון הראשון הכיל חדשות, תצלומים ודיווחים על תיאטראות, הצגות, סרטים, קונצרטים ומופעי אופרה; שורות נלהבות נכתבו על הצגה "הגברת עם הקמליות" ועל השחקנית שגילמה אותה בהצגת התיאטרון.
גם ספר שנתון פורסם עם כתב העת מ-1971, העורך שלו היה ג'רג' שאש. במשך זמן רב כתב העת הופיע בהדפסה בשני צבעים (גוון דיו צפלופוד שהוא דיו בצבע כהה או זוהר המשתחרר למים על ידי רוב מיני הסילוניות, בדרך כלל כמנגנון מילוט) אחר כך הופיע כתב העת בשחור-לבן. רק ב-1977 הפכה לצבעונית. יותר ממחצית מקוראיו (53%) הגיעו מהשכלה תיכונית וגבוהה. למרות שהיה אחד המגזינים הפופולריים והנקראים ביותר באותה תקופה, שהופץ גם בחו"ל, הוצאתו התבררה כלא כדאית. ההפסד כוסה מהכנסות של פרסומים רווחיים, במיוחד מכתב העת "הימורי ספורט" (Sportfogadás).
ניסיונות הקמה מחדש
לאחר הסגירה ב-1990 הקימה מערכת העיתון את "הקרן לקולנוע תיאטרון מוזיקה" וניסתה לגייס את הכסף הדרוש להפעלה מחדש של כתב העת באירועים שונים.
תחיית העיתון
בינואר 1996, העיתון הושק מחדש תחת הכותרת "קולנוע תיאטרון מוזיקה וטלוויזיה" עם רוב צוות העורכים הישן והמשיך את רוחו של כתב העת המקורי. מגזין התמונות הצבעוני בן 56 העמודים יצא לאור מדי חודש, המחיר היה 139 HUF. אולם כתב העת המתחדש יצא בשישה גיליונות בלבד, משום שהיחסים בין העורכים להנהלה הידרדרו במהירות עקב ההפסדים.
מדוריו הקבועים
לעיתון היו כמה מדורים קבועים, למשל:
פרס גברת דרי
קרן המוזיקה של תיאטרון הקולנוע הקימה את פרס גברת דרי בשנת 1994. הקרן העניקה פרס לארבע שחקניות וזמרת אופרה אחת, והחמש יכלו לבחור זוכה גבר. בשנה הראשונה זה היה הבדרן גזה הופי. מהלך הפרס שונה מאוחר יותר, ב-1999, למשל, רק שני אנשים קיבלו את הפרס. לפי הרישומים, 58 אמניות קיבלו אותו מאז הקמתו.
סדרת הספרים "קולנוע תיאטרון מוזיקה"
שם המגזין לשעבר הוא שמו של סדרת הספרים בהוצאת סוכנות הידיעות ההונגרית, המנציחה את ענקי עולם האמנות ההונגרי. העורכת שלו הייתה אווה קלטי. הכרך הראשון יצא לאור ב-2007.
אלזסית
אלזסית היא ניב של השפה האלמאנית המדובר בחבל אלזס שבצרפת, שעבר משליטה צרפתית לשליטה גרמנית פעמים רבות. אלזסית קרובה לניבים אלמאניים אחרים כמו גרמנית שווייצרית ושוואבית.
מעמדה בצרפת
החוקה של הרפובליקה הצרפתית החמישית קובעת כי השפה הצרפתית בלבד היא השפה הרשמית של הרפובליקה, אך היא מוכרת על ידי הממשלה הצרפתית ברשימה הרשמית של שפות צרפת.
בסקר שנערך בשנת 1999 נמצא כי 548,000 בוגרים דוברים את השפה בצרפת, ובכך היא למעשה השפה האזורית השנייה בגודלה לפי מספר דוברים אחרי האוקסיטנית.
סלאת אל-מגרב
סלאת אל-מגרב (בערבית: صلاة المغرب, תעתיק: צלאת אל-מע'רבּ) היא אחת מחמש תפילות החובה היומיות באסלאם. מפני שהיום באסלאם מתחיל משקיעת החמה, סלאת אל-מגרב היא באופן תאורטי התפילה הראשונה ביום, אך בפועל נהוג להחשיב אותה כתפילה הרביעית ביום.
עבור הסונים, הזמן של תפילת אל-מגרב הוא משקיעת החמה, ועד לתחילת הלילה. לעומת זאת אצל השיעים, אשר מאפשרים לחבר את סלאת אל-מגרב ואת התפילה שאחריה, הזמן של סלאת אל-מגרב הוא משקיעת החמה ועד עלות השחר. מלבד חסידי האסכולה החנפית, רוב המוסלמים הסונים מחזיקים בדעה שבעת מסעות וזמנים קשים ניתן לחבר בין סלאת אל-מגרב לבין התפילה שאחריה, ולכן בעתות כאלו חלון הזמן של התפילה מתארך גם אצלם, כמו אצל השיעים, עד לעלות השחר.
תפילות החובה היומיות הרשמיות של האסלאם כוללות מספר יחידות, אשר מכונות רכעאות. בסלאת אל-מגרב יש שלוש רכעאות, כשהשתיים הראשונות מביניהם נאמרות בקול על ידי האימאם, והשלישית נאמרת בשקט על ידי כל אחד מהמתפללים.
סוקולניקי
סוקולניקי (ברוסית: Сокольники) הוא ראיון של המחוז המזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה. שטח המחוז הוא 10.2846 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 61,649 תושבים נכון לשנת 2020.
מייק אספי
מייק אספי (באנגלית: Mike Espy; נולד ב-30 בנובמבר 1953) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת מיסיסיפי והיה מזכיר החקלאות של ארצות הברית.
ביוגרפיה
מייק אספי נולד ביאזו סיטי. הוא למד באוניברסיטת הווארד וסיים אותה עם תואר במשפטים. לאחר סיום הלימודים אספי חזר למיסיסיפי וכיהן בתפקידים שונים במערכת המשפטית של המדינה. בשנת 1984–1985 הוא היה סגן התובע הכללי של המדינה.
בשנת 1986 אספי נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ונבחר מחדש מספר פעמים. בדצמבר 1992 הוא נבחר על ידי הנשיא ביל קלינטון לכהן בתפקיד שר החקלאות והמלצה זו אושרה על ידי הסנאט בינואר 1993. באוקטובר 1994 הוא התפטר מהתפקיד בעקבות האשמות בקבלת מתנות אסורות. התיק נסגר בבית המשפט בשנת 1998 ללא אשמה.
בשנת 2018 מייק אספי השתתף בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית אך הפסיד לסינדי הייד-סמית. בשנת 2020 הוא השתתף בבחירות בפעם הנוספת ולא הצליח להיבחר תוך קבלת 44% מהקולות.
ידיד לעת צרה
ידיד לעת צרה (באנגלית: The Littlest Hobo) הייתה סדרת טלוויזיה קנדית שהתבססה על סרט קולנוע אמריקאי משנת 1958 בעל אותו השם. הסדרה שודרה תחילה בין השנים 1963 – 1965 ולאחר מכן לאורך שש עונות נוספות בין 1979 – 1985.
הסרט והסדרה עסקו בכלב רועים גרמני הנודד ממקום למקום ומסייע לאנשים במצוקה. את הנווד גילם במרבית הפרקים כלב בשם לונדון. אף על פי שרבים מן האנשים להם סייע ביקשו לאמצו, הוא העדיף להמשיך בנדודיו. לכלב לא היה שם (זולת שמות חיבה שניתנו לו על ידי אנשים להם סייע), ולא נמסר בסדרה כל מידע על מוצאו, מניעיו או יעדו. בסדרה השתתפו בתפקידי אורח כוכבי התקופה כגון מייקל איירונסייד, ריי וולסטון, ג'יימס מקארתור, אייב ויגודה, לזלי נילסן, מייגן פולווס ודפורסט קלי, אולם הדמות הקבועה היחידה הייתה הכלב האלמוני עצמו. בפרק משנת 1979 השתתף גם מייק מאיירס, אז בן 16.
הסדרה שודרה בטלוויזיה הישראלית בשנות השמונים.
בית הכנסת של אינגווילר
בית הכנסת של אינגווילר (צרפתית: Ingwiller), בעיירה אינגווילר בריין התחתון שבאלזס, הוא בית כנסת נטוש שלא מתקיימות בו יותר תפילות סדירות.
היסטוריה
בשנת 1809 רכשה קהילת אינגווילר (שמנתה אז כ-250 יהודים, מתוך אוכלוסייה של 1600 תושבים) את חורבותיה של טירת הרוזנים לבית ליכטנברג. הטירה הוקמה ב-1472, וחרבה בשנת 1677. על חורבות הטירה הקימה הקהילה הבית כנסת שנחנך בשנת 1822, והורחב בשנת 1891. בשנת 1870, זכה המבנה להכרה רשמית כמקום תפילה. כיפת הנחושת של בית הכנסת, הבנויה בסגנון מזרחי, מתוארכת לשנת 1913. בית הכנסת נפגע בהפצצות הגרמנית ב-1940, אך לא נהרס בעת הכיבוש הגרמני. בשנת 1948 שופץ בית הכנסת בידי הקהילה המתחדשת, ונחנך בימים הנוראים בשנת ה'תש"י.
שיאה של הקהילה היה ב-1842, אז מנתה כ-500 נפש (כרבע מכלל האוכלוסייה). במחצית השנייה של המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 חוותה הקהילה ירידה דמוגרפית, בעיקר עקב הגירה לארצות הברית: מפקדי האוכלוסין מהשנים 1851, 1861, ו-1905 מציינים 459, 399, ו-322 יהודים, בהתאמה. בשנת 1936 מנתה הקהילה 160 יהודים בלבד. מלחמת העולם השנייה והשואה האיצו את שקיעתה של הקהילה: בשנת 1954 היו בכפר 93 יהודים, וב-1987, 28 יהודים. לאחר מכן, כבר לא נותר בקהילה מניין, אך חברי הקהילה שנותרו המשיכו להתפלל בית הכנסת בשבתות בלי מניין. בחגים הובאו יהודים מבחוץ שישלימו מניין.
כיום נותרו בקהילה יהודים ספורים בלבד, ובית הכנסת אינו משמש לתפילה באופן סדיר, אלא אם מגיעות קבוצות אורחים. מישל לוי, אחד מיהודי הקהילה, לקח על עצמו את שימור בית הכנסת.
אסכולת גלאזגו
אסכולת גלאזגו (באנגלית: Glasgow School; 1870–1920) היה חוג של אמנים ומעצבים משפיעים שהחל להתלכד בגלאזגו, סקוטלנד בשנות ה-70, ושגשג משנות ה-90 של המאה ה-19 ועד 1910 בערך. הקבוצות המייצגות כללו את "הארבעה" (הידוע גם כאסכולת ספוק), "בנות גלאזגו" ו-"נערי גלאזגו". חלק מתנועת הארט נובו הבין-לאומית, היו אחראים ליצירת סגנון גלאזגו הייחודי. גלאזגו חוותה פריחה כלכלית ותרבותית בסוף המאה ה-19, שהביאה לעלייה בתרומות לתנועת האר נובו, במיוחד בתחומי האדריכלות, עיצוב הפנים והציור.
הארבעה (אסכולת ספוק)
בין המגדירים הבולטים של קולקטיב אסכולת גלאזגו היו "הארבעה". הם היו הציירת ואמנית הזכוכית מרגרט מקדונלד, האדריכל הנודע צ'ארלס רני מקינטוש (בעלה של מקדונלד), אחותה פרנסס מקדולנד מקנייר ובעלה ג'יימס הרברט מקנייר. יחד, הגדירו הארבעה את מיזוג ההשפעות של סגנון גלאזגו, כולל התחייה הקלטית, תנועת האמנויות והאומנות והג'אפוניזם, שמצאו חן בכל עולם האמנות המודרני של יבשת אירופה. הארבעה, הידועה גם בשם אסכולת ספוק, השפיעה בסופו של דבר משמעותית על ההגדרה של ארט נובו. השם, "ספוק" היה במקור "כינוי גנאי" שניתן לעבודתם ש"עיוותה והפכה את הצורה האנושית...".
בנות גלאזגו
בנות גלאזגו הוא השם המשמש כינוי לקבוצה של מעצבות ואמניות כולל מרגרט ופרנסס מקדונלד, שתיהן היו חברות בארבעה, ג'סי מריון קינג, אנני פרנץ', הלן פקסטון בראון, ג'סי ניוברי, אן מקבת', אליזבת מקניקול, נורה נילסון גריי, סטנסמור דין, דורותי קרלטון סמית', אלינור אלן מור, דה קורסי לווייט דיואר, הצורפת אגנס בנקס הארווי וכריסטיאן ג'יין פרגוסון. מיי וילסון ואלייזה בל, בין היתר, המשיכו את מסורת האמנות הקרמית לתוך שנות ה-40 וה-50 בציור ידני של פריטים שונים עם דפוסי פרחים.
נשים הצליחו בגלאזגו במהלך "תקופת הפריחה" שהתרחשה בין 1885 ל-1920, שבה נשים עסקו באופן פעיל בקריירות אמנות, ולבית הספר לאמנות של גלאזגו הייתה תקופה משמעותית של "נראות בין-לאומית". הפריחה מיוחסת לעיתים לראש בית הספר לאמנות "המשפיע" וה"מתקדם". פרנסיס הנרי ניוברי, שהקים סביבה שבה נשים יכולות היו לפרוח, הן כתלמידות והן כמורות. נשים נהנו מאגודת האמנים החדשה של גלאזגו (נוסדה ב-1882) שהציעה מקום להיפגש עם אמניות והיה לה גם חלל תצוגה. בנוסף, סטודנטים וצוותים רבים של בתי ספר לאמנות היו מעורבים בזכות הבחירה לנשים. "תלמידים התחלפו בין השיעורים תפרו כרזות" עבור התנועה.
השם "בנות גלאזגו" צץ יותר מאוחר. בשנות ה-60 היה ניסיון להקדיש תשומת לב ראויה לעבודתן של האמניות בעיר כדי לאזן את הדיון הרב ב"נערי גלאזגו". משערים שראש מועצת האמנויות הסקוטית באותה תקופה ויליאם ביוקנן היה הראשון שהשתמש בשם בקטלוג לתערוכת נערי גלאזגו ב-1968. "המצאה" זו כונתה "התייחסות אירונית" לקבוצת הגברים המקבילה. המונח בנות גלאזגו הודגש בתערוכה גדולה של בנות גלאזגו: נשים באמנות ועיצוב 1880–1920 שאורגנה על ידי ג'וד בורקהאוזר ב-1990.
הנערים של גלאזגו
במהלך שנות השמונים והתשעים של המאה ה-19, בערך באותו זמן שבו אסכולת ספוק זכתה לפריחה, קולקטיב שזכה לכינוי "נערי גלאזגו" פרש והרחיב את הקנון של הציור האימפרסיוניסטי והפוסט-אימפרסיוניסטי. הנושא שלהם כלל סצנות כפריות פרוזאיות מגלאזגו וסביבתה. התיאורים הצבעוניים שלהם ניסו ללכוד את ההיבטים הרבים של דמותה של סקוטלנד.
הנערים של גלאזגו היו מורכבים מכמה גברים, שרובם הוכשרו, או היו בעלי קשרים חזקים עם העיר גלאזגו. גברים אלה הובאו יחד על ידי תשוקה לריאליזם ונטורליזם, והדבר ניכר ביצירות שהם יצרו. יחד עם התשוקה הזו לנטורליזם, הם חלקו סלידה בולטת מממסד האמנות הסקוטי המכוון מאדינבורו, שנראה בעיניהם כמעיק. מונעים ומונעים מהאידיאלים הללו הם אימצו את השינוי, יצרו יצירות מופת והפכו לסמלים סקוטיים. היו שלושה גלים ברורים של "נערי גלאזגו". הדמויות המובילות של הגל הראשון היו ג'יימס פטרסון (1854–1932) ויליאם יורק מקגרגור (1855–1923), והקבוצה נהגה לאכול בסטודיו של מקגרגור.
הגל השני היה מיוצג בג'וזף קרוהול (1861–1913), תומאס מילי דאו (1848–1919), ג'יימס גאת'רי (1859–1930), ג'ורג' הנרי (1858–1943), א.א. הורנל (1864–1933) וג'יימס ויטלאו המילטון. (1860–1932).
הגל השלישי של האמנים היו דייוויד גאולד (1865–1936), ויליאם קנדי (1859–1918), ג'ון לאברי (1856–1941), הרינגטון מאן (1864–1937), סטיוארט פארק (1862–1933), וויליאם וולס (1872–1923), דייוויד יאנג קמרון (1865–1945), אלכסנדר רושה (1861–1923), ארתור מלוויל (1855–1904), תומאס קורסן מורטון (1859–1928), ג'יימס נירן (1859–1904), ג'ורג' פירי (1863–1946) וג'ון קווינטון פרינגל (1864–1925).
ההשפעות העיקריות שלהם היו של הסגנון היפני, הריאליזם הצרפתי כולל ז'ול בסטיאן-לפאג' וג'יימס אבוט מקניל ויסלר, אבל כל החוויות שלהם ברחבי העולם השפיעו רבות על עבודתם והיוו השראה ליצירתם, במיוחד בספרד, צפון אפריקה ויפן.
הקבוצה הושפעה ללא הרף ממה שהם ראו בעולם סביבם ושאפה להציג את התמונות הללו על ידי שימוש בטכניקות של ריאליזם ונטורליזם; הייתה להם תשוקה לתאר דברים כפי שהם בפועל. זו אחת הסיבות לכך שהקבוצה בחרה לא פעם לעבוד בחוץ. העבודה בחוץ אפשרה להם לייצר ציורים נאמנים לטבע ככל האפשר והיא אפשרה להם לצייר חפצים ריאליסטיים בסביבתם הטבעית. הם ציירו אנשים אמיתיים במקומות אמיתיים. ייצורם של ציורים נטורליסטיים היה חדש בתקופה זו, ולכן הטכניקות שלהם נחשבו לחדשניות. באופן דומה, היצירות נתנו לעיתים קרובות תחושה של תנועה, תיאור מדויק (או נטורליסטי) של אור וצל, ומרקם ריאליסטי במיוחד. זה גרם להם להתבלט בקהילת האמנות.
Jupiter LXIV
Jupiter LXIV (לשעבר S/2017 J 3) הוא ירח של כוכב הלכת צדק. Jupiter LXIV התגלה בשנת 2017 על ידי האסטרונום האמריקאי סקוט שפרד וצוותו, אך גילויו פורסם רק ב-18 ביולי 2018.
Jupiter LXIV נמצא במרחק ממוצע של 20,694,000 ק"מ מצדק, באינקלינציה של 147.9 מעלות. הוא מסתובב נגד כיוון התנועה של צדק, ונחשב חלק מקבוצת הירחים אננקה. זמן ההקפה שלו הוא 605.76 ימים.
קוטרו של Jupiter LXIV הוא בערך 2 קילומטרים.
זהבה כספי
זהבה כספי (נולדה ב-19 במאי 1945) היא חוקרת ספרות עברית ותיאטרון ישראלי, פרופסור חבר בדימוס במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון. מרבית מחקריה עוסקים ביחסים המורכבים שבין ייצוגו של הפוליטי-חברתי לבין היבטים אסתטיים, ספרותיים ותיאטרוניים. ספרה הראשון "היושבים בחושך" (2005) עוסק בניסיון לבחון את רכיביה של הזהות האנושית ואת טיבה של החוויה הקיומית החנוך-לוינית. ספר זה ופרסומים נוספים מיצב אותה כאוטוריטה ליצירתו הדרמטית של חנוך לוין.
קורות חיים
נולדה באוזבקיסטן לשושנה (רוז'ה) ולאברהם רוזנשר נמלטו מפולין במלחמת העולם השנייה לאוזבקיסטן שם הכירו ונישאו. עם תום המלחמה שבו לפולין שם נולדה אחותה, לימים הסופרת ציפורה דולן.
במאי 1950 עלתה המשפחה לישראל. תחילה שהו במחנה העולים "שער העלייה" ומשם עברו לרמלה. מורתה של כספי בכיתה א' הייתה שולמית אלוני. לאחר שנתיים עברו לשכונת עולים בחולון שם למדה בתיכון קוגל במגמה ספרותית.
ב-1963 החלה את לימודיה לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים לספרות ולמדעי המדינה. עם סיום הלימודים החלה לעבוד כמורה. ב-1972 עברה להתגורר ברחובות, בה לימדה במשך 30 שנה בתיכון "קציר". במהלך שנים אלה שימשה גם כרכזת שכבה וכמחליפה של מנהלת החטיבה העליונה. בנוסף שימשה כמדריכה בספרות למורי החטיבה העליונה וכמדריכה בפרויקט "הערכה חלופית" מטעם משרד החינוך.
ב-1993 שבה ללימודים באוניברסיטה העברית וסיימה בהצטיינות תואר שני בספרות עברית. נושא עבודת ה- M.A. היה "מבנה ופירוק: הכוח המדומה במחזות המוקדמים של חנוך לוין". ב-1996 המשיכה לתואר שלישי, במסגרתו כתבה דוקטורט בנושא "בתוך המרחב הצר: סובייקט, זהות וקיום בדרמה של חנוך לוין" וסיימה בהצטיינות ב-2001. במהלך שנים אלה עבדה כמרצה באוניברסיטה העברית בירושלים ובשלוחה שלה ברחובות בחוג לספרות עברית ובחוג לחינוך, במחלקה להכשרת מורים.
ב-2002 התקבלה כמרצה מן המניין במחלקה לספרות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בה לימדה עד יציאתה לגמלאות ב-2013. במקביל, במהלך 10 שנים שימשה כעורכת של "מכאן: כתב עת לחקר הספרות והתרבות היהודית והישראלית". ב-2012 הוענק לה תואר פרופסור חבר.
החל מ-2005 כספי נמנית עם חברי הוועד המייסד וההנהלה הציבורית של "בית הספר למשחק ע"ש גודמן" בבאר שבע. היא חברה בוועדת הרפרטואר בתחום התיאטרון של "סל תרבות ארצי" של החברה למתנ"סים ומשרד החינוך, וכן חברה ב"מועצה המדעית של האגודה לקידום חקר התיאטרון". בנוסף, שימשה כיו"ר ועדת "פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה" של עיריית תל אביב לשנת 2008.
במהלך לימודי התואר הראשון באוניברסיטה העברית בירושלים הכירה את אריה כספי לימים פובליציסט ובעל טור בעיתון "הארץ" בנושאי חברה וכלכלה. הם היו נשואים מ-1966 עד פטירתו לאחר מאבק ארוך שנים במחלת הסרטן ב-2003. בנם שי כספי הוא ד"ר לפיזיקה תאורטית ובתם גלית כספי היא סמנכ"לית בעמותה "אייסף". מאז 1985 מתגוררת כספי במזכרת בתיה.
בריאיון לנרי ליבנה סיפרה כספי על הקשר בין פטירת בעלה ושני הוריה לבין העיסוק ביצירתו של חנוך לוין:
מוזיאון ויינה אלטונן לאמנות
מוזיאון ויינה אלטונן לאמנות (בפינית: Wäinö Aaltosen museo; המכונה בקיצור WAN) הוא מוזיאון לאמנות מודרנית הממוקם במרכז העיר טורקו שבפינלנד, על גדת נהר האורה. המוזיאון מציג את אוסף האמנות של העיר טורקו, הכולל אוסף נרחב של האמן הפיני ויינה אלטונן, וקרוי על שמו של האמן הנחשב לפסל הלאומי של פינלנד.
כמו כן מוצגות במוזיאון תערוכות מתחלפות בנושא אמנות פינית ואמנות מודרנית.
היסטוריה
במרץ 1964 החליטה מועצת העיר טורקו על הקמת מוזיאון המוקדש ליצירותיו של אלטונן, ואלטונן עצמו תרם למוזיאון את אוספיו. עבודות בניית המבנה החלו באוקטובר 1965. תוכניות מבנה המוזאון הוכנו על ידי מאטי אלטונן (בנו של האמן) ורעייתו, אירמה אלטונן, ואלטונן עצמו השתתף בתכנון המבנה.
המוזיאון נפתח ב-17 בספטמבר 1967.
מוחמד כליבאת
מוחמד כליבאת (בערבית: محمد كليبات; נולד ב-15 ביוני 1990) הוא כדורגלן בדואי-ישראלי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת מ.ס. כפר קאסם מהליגה הלאומית.
קריירת מועדונים
כליבאת נולד ביישוב הבדואי בסמת טבעון, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית. החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל נצרת עילית, ובשנת 2009 עלה לבוגרים. בינואר 2010 עבר למכבי חיפה, וב-17 באפריל 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו נגד מועדון ספורט אשדוד.
לקראת עונת 2010/2011 הושאל להפועל עכו, במדיה כבש חמישה שערי ליגה וסייע לה להגיע לפלייאוף האמצעי. ביולי 2011 הושאל למכבי נתניה. תחת הדרכתו של ראובן עטר הבקיע שלושה שערים ב-29 הופעות בעונת 2011/2012, וסייע לה לסיים במקום הרביעי שהוביל למשחקי מוקדמות הליגה האירופית.
בקיץ 2012 הושאל לבני סכנין, ובעונת 2012/2013 כבש חמישה שערי ליגה. בסיום העונה האריך את חוזהו במכבי חיפה בשלוש שנים, והושאל לסכנין לעונה נוספת. את עונת 2013/2014 סיים עם בני סכנין לפלייאוף העליון, כשכבש 11 שערי ליגה והיה מלך השערים של הקבוצה.
לקראת עונת 2014/2015 חזר כליבאת לסגל מכבי חיפה, ושותף בשבעה משחקי ליגה, אך בינואר 2015 הושאל שוב לבני סכנין. לקראת עונת 2015/2016 הושאל לקבוצת מכבי פתח תקווה, במדיה כבש ארבעה שערים בעונה זו, וביוני 2016 חתם על חוזה לעונה נוספת במועדון. ב-29 בינואר 2017 הושאל כליבאת להפועל רעננה, ובמדיה כבש שני שערים ב-11 הופעות עד תום עונת 2016/2017.
ב-28 ביוני 2017 חתם כליבאת לשנתיים בבני סכנין, אך בינואר 2018 הושאל שוב להפועל רעננה, וכבש שני שערים ב-13 הופעות עד תום עונת 2017/2018. לקראת עונת 2018/2019 חזר כליבאת לבני סכנין וכבש שלושה שערי ליגה, אך בתום העונה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
ב-18 באוגוסט 2019 חתם כליבאת בהפועל ראשון לציון מהליגה הלאומית. ב-22 בינואר 2020 חתם כליבאת בהפועל אום אל-פחם עד לסוף העונה. ב-13 בינואר 2021 חתם כליבאת בהפועל אכסאל.
ב-27 באוגוסט 2021 חתם במ.ס. כפר קאסם מהליגה הלאומית.
ב-30 ביולי 2023 חתם במכבי כפר כנא מליגה א' צפון.
קריירת בינלאומית
לזכותו של כליבאת 14 הופעות במדי הנבחרת הצעירה של ישראל, בהן כבש ארבעה שערים. ביוני 2013 נכלל בסגל הנבחרת לקראת אליפות אירופה לנבחרות צעירות שנערכה בישראל.
חיים אישיים
כליבאת נולד בכפר הבדואי, בַּסְמֶת טַבְּעוּן, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית.
רבקה כצנלסון
רבקה כצנלסון (1903 – 19 באפריל 1992) הייתה עיתונאית ומבקרת ספרות ואמנות ישראלית, אשת מפא"י, עורכת "דבר הפועלת" בשנים 1962—1970.
מוחמד כליבאת
חיים אישיים
בוגר תואר ראשון בחינוך וחברה עם התמקדות בהכשרות בספורט ב.
רבקה כצנלסון
ביוגרפיה
כצנלסון נולדה בבוברויסק שברוסיה (רוסיה הלבנה). ב-1924 עלתה לארץ. למדה בבית הספר לכלכלה של לונדון ובאוניברסיטה העברית בירושלים. מ-1946 עד 1947 הייתה חברת מזכירת מערכת הדו-שבועון למדיניות וענייני חברה וביקורת "בטרם". בהמשך שהתה בדרום אמריקה בשליחות מטעם מפא"י עד 1951, ובשנים 1952–1954 הייתה חברת מערכת "הדואר". מ-1955 ועד 1962 הייתה עורכת כתב העת של סולל בונה, "כּוּר". משנת 1962 כיהנה כעורכת "דבר הפועלת" במשך כמעט עשור, עד שבינואר 1971 הוחלפה על ידי עורכת-המשנה שלה, שולמית אור.
פרסמה בעיתונות מאמרים והרצתה ב"קול ישראל" בנושאי ביקורת ספרות, תיאטרון ואמנות.
בשנת 1968 זכתה בפרס רבקה אלפר, המוענק על ידי מועצת הפועלות לנשים הפעילות בספרות ובעיתונאות.
כשהייתה בת 17 נישאה לבעלה הראשון, אהרון, שגילו היה כפול מגילה. לאחר גירושיה נישאה למשורר שמחה אייזן. הייתה אם לשני בנים. דודהּ היה נחמן סירקין וברל כצנלסון היה בן דוד של אביה.
בביוגרפיה של דוד בן-גוריון "מדינה בכל מחיר" מפרט תום שגב את פרשיית האהבה שהתנהלה בין כצנלסון לראש הממשלה הראשון.
מפרסומיה
על "דבר הפועלת":
עזרת ישראל (רחבת מתפללים)
עזרת ישראל היא רחבת תפילה מעורבת הבנויה מעל חלקו הצפוני של הגן הארכאולוגי ירושלים במרחק קצר מהכותל המערבי, מדרום לגשר המוגרבים אשר חוצץ בינה לבין רחבת הכותל.
היסטוריה
בעקבות פרשת "נשות הכותל" המתנהלת מאז שנות ה-80, הוגשו עתירות לבג"ץ והוקמו ועדות לשם מציאת פתרון. הוועדה האחרונה הייתה בראשות מזכיר הממשלה אביחי מנדלבליט. באוגוסט 2013 הודיע שר הדתות והשר לענייני ירושלים והתפוצות נפתלי בנט על הקמת רחבת תפילה חדשה.
ארגון נשות הכותל דחה את יוזמת בנט והאשים אותו כי הוא "מיישר קו עם תפיסת עולמם הקיצונית של רב הכותל והרבנים הראשיים", ואת הרחבה כינה "מרפסת שיזוף המשקיפה מרחוק על הכותל המערבי". גם התנועה הרפורמית בארצות הברית דחתה את היוזמה באומרה ש"הכותל צריך להיות פתוח ונגיש לכל היהודים והיחס לנשים ולגברים חייב להיות שווה". מהצד השני תקף את ההחלטה ממלא מקום ראש עיריית ירושלים מטעם יהדות התורה יוסף דייטש, שכינה אותה "צלם בהיכל".
ב-23 ביולי 2018 קרסה אבן הרודיאנית מהכותל על הרחבה. אישה אחת נכחה במקום ולא נפגעה. בעקבות האירוע הוציא מהנדס העיר צו מבנה מסוכן לחלק הרחבה הצמוד לכותל.
כיום
"עזרת ישראל" נמצאת דרומית לשער המוגרבים וצפונית לקשת רובינסון, בשטח של כ-450 מ"ר. הרחבה היא מעין המשך של רחבת הכותל הגדולה היותר, אך אינה מחוברת אליה. היא בנויה מעל חלקו הצפוני של הגן הארכאולוגי ירושלים, אתר תיירות הכולל גם את מרכז דוידסון. הכניסה לעזרה נמצאת כעשרים מטרים אחרי שער האשפות.
הרחבה פתוחה תמיד וללא תשלום, מעורבת לגברים ולנשים. היא מיועדת לתפילה בלבד ומצוידת בתשמישי קדושה. המקום תחת אחריות החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי.
ניסיונות להפרדה מגדרית
בערב תשעה באב 2021 הגיעו פעילים לרחבה והציבו בה מחיצה, מה שהוביל לעימותים במקום. בתגובה קרא הרב אליעזר מלמד לאפשר לזרמים השונים להתפלל כמנהגם בכותל, וכצעד מפייס אף אירח בביתו את מנכ"לית התנועה המסורתית, רקפת גינבסרג.
התרחשות דומה אירעה בחול המועד פסח 2022. בעקבות המקרה התראיינה רקפת גינסברג וקראה למנהיגי הציונות הדתית להשמיע קול. בהמשך השבוע התבטא הרב יעקב מדן: "הכותל המערבי נועד להרבות אהבה, כבוד ותחושת אחדות בין יהודים. גם הקונסרבטיבים והרפורמים הם יהודים, ועם כל ההתנגדות לדעותיהם, אנו חייבים בכבודם".
ליסה סנואודון
ליסה סנואודון (באנגלית: Lisa Snowdon; נולדה ב-23 בינואר 1972) היא דוגמנית, מנחת טלוויזיה ומגישה ברדיו אנגלייה.
ביוגרפיה
סנואודון נולדה בהרטפורדשייר ולה שתי אחיות צעירות ממנה. היא קיבלה מלגה ללמוד באקדמיה לאומנויות התיאטרון ועבדה תקופה כמדריכת יוגה וריקוד.
בגיל 19 סוכן דוגמניות גילה אותה במסיבת ריקודים ומתחילת הקריירה שלה החלה לעבוד עם צלמי אופנה נחשבים ונהייתה לאחת הדוגמניות המצליחות בבריטניה.
היא ידועה בהופעותיה בפרסומות יופי ובשערים שהופיעה על מגזיני האופנה כולל אל ומארי קלייר ושימשה כפנים של גוצ'י. היא הופיעה במודעות לפרסום מכוניות מרצדס, סבון DOVE ודגני בוקר ודגמנה לחברת הקוסמטיקה אייבון ולמרקס אנד ספנסר ונכללה מספר שנים ברשימת 100 הנשים הסקסיות של מגזין FHM.
סנואודון הנחתה תקופה מסוימת בערוץ MTV וב-2004 לקחה חלק בהנחיית טקס מיס עולם, ב-2006 החלה להנחות את העונה השנייה של התוכנית "הטופ מודל הבאה של בריטניה" ושימשה בתפקיד זה במשך ארבע עונות. ב-2008 הצטרפה לגרסה האנגלית של התוכנית רוקדים עם כוכבים וזכתה במקום השלישי.
Jupiter LXVI
Jupiter LXVI (לשעבר S/2017 J 5) הוא ירח של כוכב הלכת צדק. Jupiter LXVI התגלה בשנת 2017 על ידי האסטרונום האמריקאי סקוט שפרד וצוותו, אך גילויו פורסם רק ב-18 ביולי 2018.
Jupiter LXVI נמצא במרחק ממוצע של 23,232,000 ק"מ מצדק, באינקלינציה של 164.3 מעלות. הוא מסתובב נגד כיוון התנועה של צדק, ונחשב חלק מקבוצת הירחים קארמה. זמן ההקפה שלו הוא 720.49 ימים.
מחדל
מחדל הוא אי-ביצועה של פעולה שנחוץ לעשותה, מתוקף החוק או מתוקף האחריות המוטלת על אדם. ההגדרה למונח "מחדל" כפי שהיא מובאת בחקיקה בדני עונשין חוק העונשין סעיף 18:
כמונח משפטי, מתאר המונח הימנעות מביצוע פעולה הנדרשת על פי החוק, או על פי הסכם. הימנעות מביצוע פעולה כזו יכולה להביא לאישום פלילי או לחיוב אזרחי, אם מכוח דיני הנזיקין או מכוח דיני החוזים. כך, למשל, אפוטרופוס חייב לדאוג לרווחתו של החוסה הנתון לאפוטרופסותו. אפוטרופוס שהזניח את הנתון לאפוטרופסותו, ובכך נגרם לו, בעקיפין או במישרין, נזק בריאותי, עשוי להיות מחויב בפלילים בשל גרימת חבלה או בנזיקין בשל הנזק שגרם, או, אם לאפוטרופסות בסיס חוזי (כגון חוסה במעון), ניתן לתבוע אותו על הפרת החוזה.
במשפט הפלילי יש חלוקה בסיסית בין עבירות התנהגות לעבירות תוצאה: ס' 18 (ב) לחוק העונשין עוסק במבנה היסוד העובדתי: מעשה לרבות מחדל (אם לא נאמר אחרת). בסעיף 18(ג) מחדל מוגדר כהימנעות מעשייה שהיא חובה לפי כל דין או חוזה. כלומר כדי להרשיע בגין התנהגות של היעדר עשייה צריך למצוא חובה לפעול, וזאת כחלק מהתפיסה הכללית בדיני עונשין לפיה מידת האנטי חברתיות בעבירות מחדל פחותה ויש צורך בחובה על מנת להצדיק ענישה בגין מחדל.
מחדל ישיר
עבירת מחדל ישיר היא עבירה שהיסוד ההתנהגותי שלה בא לידי ביטוי בהיעדר עשייה והחובה לפעול. לדוגמה: עבירת אי מניעת פשע – מדובר במחדל ישיר, אדם עובר את העבירה כיוון שלא מנע את הפשע כמוטל עליו. עבירת לא תעמוד על דם רעך – זו עבירת מחדל ישירה אדם עובר את העבירה כיוון שלא הגיש עזרה לאדם האחר. ס' 362(ב) לחוק העונשין – הורה שלא משגיח על ילדיו או שלא מספק לו מזון ולינה דינו מאסר 3 שנים. בדוגמאות אלו החובה לפעול מצויה בעבירה עצמה, אלו הן עברות התנהגות.
מחדל עקיף
עבירת מחדל עקיף היא עבירה שניתן לעבור אותה בין במעשה ובין במחדל. כאשר ההרשעה היא בגין התנהגות מחדלית יש צורך למצוא מקור חובה לפעול מחוץ לסעיף שמכוחו רוצים להרשיע. לדוגמה: בעבירת ההריגה ניתן להרשיע גם במעשה וגם במחדל. בעברת מעשה אין צורך למצוא מקור חובה, אך בעברת מחדל צריך למצוא מקור חובה לפעול שימצא מחוץ לסעיף עבירת ההריגה. למשל אפשר למצוא בסעיפים 322–326 לחוק העונשין ובחקיקה אזרחית.
הבדלים פרקטיים בין מעשה למחדל
לפי ס' 18(ב) לחוק העונשין, על מנת להרשיע במחדל יש צורך להוכיח מקור חובה לפעול ואילו במעשה לא.
החובות היכולות לספק תשתית להרשעה במחדל בעבירות תוצאה. האם כל חובה המצויה בדין יכולה להוות בסיס להרשעה במחדל בעבירות תוצאה או שמא רק חובות ספציפיות וייחודיות יכולות להוות בסיס להרשעה במחדל בעבירות תוצאה? ישנן שלוש גישות ביחס לשאלה זו:
הגישה המרחיבה סבורה כי כל חובה יכולה לספק תשתית להרשעה במחדל בעבירת תוצאה.
הגישה המצמצמת סבורה כי רק חובות מסוימות יכולות לשמש כמקור חובה לצורך הרשעה במחדל בעבירות תוצאה.
בגישת הביניים השאלה המרכזית לעניין זה היא האם החובה הנידונית יצרה ציפייה שיקיימו אותה או לא. אם התשובה לכך חיובית – החובה יכולה לספק תשתית להרשעה בעבירת התוצאה הרלוונטית; אם התשובה היא שלילית – החובה איננה יכולה לספק תשתית להרשעה בעבירת התוצאה. גישה זו היא גישת ביניים, שכן מחד, היא אינה גורסת שכל הפרת חובה באשר היא מספיקה לצורך הרשעה בעבירת תוצאה, ומאידך, היא אינה גורסת בהכרח שרק חובות ספציפיות יכולות לשמש כמקור חובה עבירת התוצאה הרלוונטית.
שימוש בתקשורת
בעיתונות הישראלית נפוץ השימוש במילה מחדל לתיאור של חריגה חמורה מנהלים, החלטות או ציפיות מקובלות, בעיקר בהקשרים של ביקורת על רשויות השלטון. משמעות זו קרובה למונחים שערורייה או כשל. המקור לשימוש זה הוא כנראה אירועי מלחמת יום הכיפורים בהם הוגדרה הימנעות הממשלה מהתכוננות למלחמה כ"מחדל" (בין השאר, ועדת אגרנט השתמשה במושג זה במובנו המשפטי). המונח המיודע המחדל קושר לאירועים אלה, ובהרחבה להתנהלות הממשלה וצה"ל במהלך המלחמה, החל מתום הלחימה, וכן שנים רבות לאחר מכן.
במשמעות שאולה זו נעשה שימוש גם במקרים בהם מבחינה משפטית קשה להצביע על מחדל ואף במקרים בהם מדובר במעשה ולא במחדל.
תרנגול סונרט
תרנגול סונרט או תרנגול בר אפור (שם מדעי: Gallus sonneratii) הוא מין של עוף מהסוג תרנגול שבמשפחת הפסיוניים אשר חי ביערות סבוכים ונפוץ בהודו. הוא ניזון בעיקר מחרקים ומתולעים.
כמו אצל שאר התרנגולים יש הבדל במראה של שני המינים: לזכר כרבולת אדומה או גדיל בשר, בדומה לתרנגול הבנקיבה, נוצותיו אפורות וזנבו שחור. לנקבה כרבולת זעירה וכהה מעט מהזכר.
תרנגול זה הוא קרוב משפחה של תרנגול הבית. מחקרים גנטיים מראים כי מין זה קרוב יותר לתרנגול סרי לנקה מאשר לתרנגול בנקיבה, אולם מספר מחקרים אחרים מצביעים על כך שבמהלך ביותו של תרנגול הבית הייתה הכלאה מסוימת של תרנגול הבנקיבה עם תרנגול זה.
שמו נקרא על שם החוקר הצרפתי פייר סונרט.
מקדש רומולוס
מהמקדש שרדו המבנה העגול רוטונדה בחזית המכוסה בכיפה, שבמרכזו בין שני עמודי בהט התומכים בקורה אופקית ניצבים שני שערי הברונזה המקוריים. משני צידי השערים ניתן להבחין בגומחות לפסלים. כמו כן ניתן להבחין מצידו הימני של המבנה בשני עמודים מוגבהים (שנלקחו ממבנה אחר) שהיוו חלק משדרת העמודים שניצבה משני אגפי המבנה, משאר העמודים נותרו כיום רק כני האבן.
חיים שמואל יעקב פאלק
שנותיו המוקדמות
מקום הולדתו המשוער של שמואל פאלק הוא בפיורדא שבבוואריה או בפודהייצה שבפודוליה. ב-1736, הורשע על ידי רשויות וסטפאליה בכישוף והועלה על המוקד אך ניצל בנס ומצא מקלט אצל הרוזן הגרמני אלכסנדר ליאופולד פון רנצו בהולצמיינדן שבסקסוניה התחתונה. במהלך שהותו אצל הרוזן, ביצע פאלק הופעות קבליות מרשימות בטירת רנצו להן היו עדים בנו של הרוזן וחביריו האצילים.
זמן מה לאחר מכן, הגיע פאלק ללונדון, מקום מגוריו עד מותו. הוא התגורר בשכנות לפילוסוף, המדען והמיסטיקן השוודי, עמנואל סוודנבורג והשפיע עליו רבות.
הפולקלור סביב פאלק
במשך השנים נפוצו מספר סיפורים המעידים על יכולותיו יוצאות הדופן של חיים שמואל יעקב פאלק:
יומנו
שמואל פאלק ניהל יומן המכיל רשומות של חלומותיו ושמות קבליים של מלאכים. היומן נמצא בספרייה של ק"ק כנסת ישראל בלונדון. היומן כתוב באותיות עבריות בצורה מוצפנת.
בשנת 2002 הוציאה לאור מיכל אורון את הביוגרפיה של פאלק הכוללת את יומניהם של פאלק ועוזרו, צבי הירש מקאליש.
מותו וקבורתו
פאלק נפטר ב-17 באפריל 1782 ונקבר בבית הקברות דרך אלנדרי באיסט אנד, לונדון.
ג'ון איטון
ג'ון הנרי איטון (באנגלית: John Henry Eaton; 18 ביוני 1790 – 17 בנובמבר 1856) היה פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי מטנסי, שכיהן כחבר בסנאט ארצות הברית וכמזכיר המלחמה של ארצות הברית בממשלו של נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון. בעת כניסתו לסנאט היה איטון בן 28 ובכך היה לסנאטור הצעיר ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
איטון היה עורך דין בטנסי שהיה לחלק מרשת של תומכים במערכות הפוליטיות של אנדרו ג'קסון. הא גם שירת במיליציה המדינתית כקצין בדרגת מייג'ור ומהלך מלחמת 1812 הוא היה שלישו של ג'קסון והשניים שירתו יחדיו במשך כל המלחמה, כולל קרב ניו אורלינס. לאחר שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינת טנסי ב-1815 וב-1816, נבחר איטון ב-1818 כחבר בסנאט ארצות הברית, אף על פי שהוא טרם הגיע לגיל 30 שנקבע בחוקה כגיל מינימלי לבחירה.
לאחר בחירתו של ג'קסון לנשיאות בשנת 1828, התפטר איטון מחברותו בסנאט והצטרף לקבינט של ג'קסון כמזכיר המלחמה. איטון ורעייתו פגי, היו במוקד של פרשייה שארעה במהלך תקופת כהונתו הראשונה של ג'קסון. במה שנקרא פרשיית התחתונית, סירבו נשות החברה של וושינגטון להתחבר עם בני הזוג איטון. נשותיהם של סגן הנשיא, חברי הקבינט וחברי הקונגרס התייחסו בהתנשאות כלפי פגי איטון בשל נסיבות נישואיה. ג'ון ופגי איטון נישאו זמן קצר לאחר מות בעלה הראשון. כחלק מאסטרטגיה לפתרון המשבר, התפטר איטון מתפקידו כמזכיר המלחמה. מאוחר יותר הוא מונה כמושל טריטוריית פלורידה וכשגריר ארצות הברית בספרד.
לאחר שובו לארצות הברית ב-1840 סירב איטון לתמוך בנשיא המכהן מרטין ואן ביורן במרוץ לבחירתו מחדש. ואן ביורן היה סגנו של ג'קסון בתקופת כהונתו השנייה וסירובו של איטון לתמוך בוואן ביורן נבע מכעסו על הנשיא לשעבר על התנהלותו בפרשיית התחתונית. עם פרישתו התגורר איטון בוושינגטון, שם הוא מת ב-1856 ונטמן בבית הקברות אוק היל שבעיר.
ראשית חייו
ג'ון איטון נולד ליד העיירה סקוטלנד נק (Scotland Neck) שבמחוז הליפקס שבקרוליינה הצפונית לג'ון ואליזבט איטון. ג'ון איטון האב היה יצרן רהיטים ששימש גם כחוקר מקרי המוות של המחוז והיה חבר בבית הנבחרים של צפון קרוליינה. דודו של איטון, מייג'ור פינקרטאם איטון, היה קצין בצבא הקונטיננטלי שנהרג בקרב במלחמת העצמאות של ארצות הברית. ג'ון איטון האב החזיק בבעלותו שטח אדמה גדול במרכז טנסי ובמפקד האוכלוסין של 1790 נרשם שהיו בבעלותו 12 עבדים. ג'ון איטון הצעיר למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל בין השנים 1802 – 1804. לאחר מכן הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ועבר לעיר פרנקלין שבטנסי, שם החל לעבוד כעורך דין.
איטון היה פעיל במיליציה של טנסי, שם הוא קיבל דרגת מייג'ור. הוא פיתח ידידות קרובה עם אנדרו ג'קסון, שירת כשלישו האישי במהלך מלחמת 1812 ולקח חלק במערכות העיקריות שהוביל ג'קסון. הוא תמך בהחלטתו השנויה במחלוקת של ג'קסון לתקוף את פנסקולה שבפלורידה הספרדית, על בסיס הטענה שספרד הציבה את עצמה כאחד הצדדים במלחמה כאשר אפשרה לכוחות בריטים לכבוש את הטריטוריה. איטון השתתף בקרב ניו אורלינס. לאחר המלחמה קיבל ג'קסון את הפיקוד על המחוז הצבאי של צבא ארצות הברית ומיקם את מפקדתו בביתו, ההרמיטאז' שבנאשוויל, טנסי, ואיטון שירת במטה שלו. מאוחר יותר היה איטון לאחד התומכים הראשיים במועמדותו של ג'קסון לנשיאות.
ג'ון ריד, שהיה גם הוא שלישו של ג'קסון, החל ב-1816 לכתוב את הביוגרפיה של ג'קסון, אך מת לאחר שהספיק לכתוב רק ארבעה פרקים. איטון השלים את כתיבת הספר, שיצא לאור ב-1817 בשם "חייו של אנדרו ג'קסון". ספר זה עבר הגהה ופורסם מחדש ב-1824 וב-1828. זה המקור העיקרי לעבודת הביוגרפים העתידיים של ג'קסון.
סנאטור
בין השנים 1815 – 1816 כיהן איטון כחבר בית הנבחרים של טנסי. ב-1818 הוא נבחר לסנאט ארצות הברית מטעם טנסי וכיהן בתפקיד זה עד 1829. כניסתו לסנאט בגיל 28 הייתה יוצאת דופן. היא סתרה את דרישות חוקת ארצות הברית שכל הסנאטורים חייבים להיות לפחות בגיל 30. בשנים הראשונות הללו לקיומה של ארצות הברית, פרטים אישיים, כולל תאריך הלידה, לא תועדו תמיד באופן מלא. איטון, הנרי קליי, ארמסטד תומסון מייסון וככל הנראה גם אחרים, החלו את כהונתם בסנאט לפני שהגיעו לגיל הנדרש. כניסתו של איטון לסנאט בגיל 28 הפכה אותו לאדם הצעיר ביותר שידוע שכיהן כחבר הסנאט.
שלא כמו רבים מאנשי הדרום, תמך איטון בפשרת מיזורי ב-1820. ב-11 במרץ אותה שנה, במכתב ששלח לג'קסון, הוא טעם ש"זה יצר פילוגים ועורר רגשות כעס, יצר תופעות שנראו חשוכות ואיומות ואיימו על האינטרסים ועל ההרמוניה של האומה". הוא המשיך להיות ידיד קרוב של ג'קסון ובעת כהונתו בסנאט הוא תמך בתנועת "הדמוקרטיה הג'קסונאית". ב-1821 הוא האיץ בג'קסון לקבל את המינוי כמושל הטריטוריה החדשה של פלורידה שארצות הברית החלה לשלוט בה אז, והוא אכן קיבל את הצעתו. בין השנים 1827 – 1829 כיהן איטון כיושב ראש ועדת הסנאט למחוז קולומביה.