cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אהרן ליש
התחדשות ורפורמה במשפט המוסלמי
נושא מרכזי אחר שהעסיק את ליש במחקר היה הניסיונות בעולם המוסלמי לחדש את ההלכה או אף להחיותה ולהנהיג רפורמות בהתאם לצורכי הזמן המשתנים. המודרניסטים מבית מדרשו של מוחמד עבדו, מופתי מצרים ושייח' אל-אזהר בשלהי המאה התשע-עשרה וראשית המאה העשרים, ביקשו לגשר בין האסלאם ובין המערב עד כמה שניתן להפרידו מערכיו הנוצריים. הם חתרו לפתוח מחדש את שערי האג'תהאד, כלומר לחדש את ההלכה על ידי פירוש יצירתי של הקוראן והחדית' (מסורות המיוחסות לנביא ולחבריו) בשים לב לעקרון טובת הכלל (מצלחה) לשם סיגול ההלכה לתנאי הזמן המודרני. התנועה נכשלה בשל התנגדות העולמא המסורתיים להנהגת רפורמות רדיקליות ואפולוגטיקה עקרה. באופן פרדוקסלי, תרמו המודרניסטים, שלא מדעת, תרומה נכבדה לחילונה של השריעה בכך שסיפקו לפרלמנטים במזרח התיכון במאה ה-20 מכניזמים מסורתיים להנהגת רפורמות בחקיקה פרלמנטרית. בכך נתנו גם לגיטימציה שרעית לחקיקה סטטוטורית.
סוגיה העומדת בפני עצמה היא השיטות לעריכת הרפורמות במשפט המוסלמי בזמן המודרני והשלכותיהן על שינוי אופייה של השריעה. מסקנתו העיקרית של ליש בנידון זה הייתה שהקודיפיקציה הממלכתית הפכה את השריעה ממשפט יוריסטים למשפט סטטוטורי טריטוריאלי על כל הכרוך בכך: התמוטטות המתודולוגיה המשפטית המסורתית (אצול אל-פקה) ואובדן המונופול ההיסטורי של העולמא על פיתוחה של השריעה. ליש התרשם ששינויים אלה טרם הופנמו בעולם המוסלמי ואף לא בקרב חוקרים במערב. זאת ועוד, הרפורמות בדיני המעמד האישי והירושה גרמו להתפוררות המשפחה המוסלמית המסורתית הפטריליניאלית והפטריארכלית.
הרפורמות בערב הסעודית
ניסיון ייחודי מסוגו להחיות את השריעה ומיתונה מתוך הסתגלות לתנאי הזמן המשתנים התחולל בערב הסעודית. הווהאביה הופיעה בסוף המאה השמונה-עשרה כתנועת תחייה פוריטנית שביקשה להחזיר על כנו את האסלאם של "האבות הראשונים” מתקופת הח'ליפים של מדינה. חזונה היה לכונן תאוקרטיה שבה תיושם השריעה בצורה קפדנית בכל תחומי החיים והחברה וביחסים עם העולם החיצון. ברם, ככל שחולף הזמן מאז ייסודה הולכת המדינה הווהאבית ומתרחקת מחזונה. בערב הסעודית של היום, שהיא הגלגול השלישי של המדינה הווהאבית, יש גילויים רבים להפשרתה ולמיתונה של הדוקטרינה הווהאבית. ליש בחן את הרפורמה המשפטית בסעודיה כמכניזם שלטוני שנועד לסגל את המערכת הנורמטיבית והמוסדית של תאוקרטיה לתנאים של מדינה, חברה ומשק בזמן המודרני. הוא ניתח את הרפורמות, את השיטות להנהגתן ואת הגורמים לשיתוף הפעולה של העולמא עם השלטון בהנהגת הרפורמות והעריך שלאורך ימים תהליך הרפורמה יגרום לערעור הדוקטרינה המשפטית האסלאמית המסורתית ומעמד העולמא במערך השלטוני בסעודיה.
תנועת המהדיה בסודאן
מוחמד אחמד בן עבדאללה, לימים המהדי (המשיח באסלאם), עמד בראש תנועת תחייה ורפורמה בשלהי המאה התשע-עשרה שנועדה לכונן מחדש, בסודאן, תאוקרטיה אסלאמית על פי המודל מתקופת הנביא מוחמד והח'ליפים "ישרי הדרך." לתכלית זו הוא התעלם מכל אסכולות המשפט (מד'אהב) באסלאם הסוני, ויצר מתודולוגיה משפטית חדשה שסיפקה לו סמכות כמעט בלתי מוגבלת לסגל את השריעה לצרכיו הפוליטיים, החברתיים והכלכליים. הוא הכיר בשלושה מקורות משפט: סונת (מנהג) הנביא (התורה שבעל-פה) והקוראן (לפי סדר זה) ; את ההיקש האנלוגי (קיאס) הוא החליף בהשראה (אלהאם) נבואית שנמסרה לו באמצעות היוועדויות (חצ'ראת) עם הנביא, ועל הקונצנזוס (איג'מאע) של העולמא בני הדור ויתר כליל משעה שנטל לעצמו סמכות אל-טעותית בתורת יורשו של הנביא ו"המשיח המצופה." התאוקרטיה של המהדי לא האריכה ימים, אך הוא השאיר אחריו כ־1000 מסמכים משפטיים, כגון צווים, פסקי דין, חוות דעת הלכתיות, מנשרים. מסמכים אלה, במקורם בהדפס אבן (ליתוגרפיה), שימשו עד כה למחקר היסטורי פוליטי. המהדי לא הותיר אחריו משנה משפטית ערוכה וסדורה. ליש שיחזר את המתודולוגיה המשפטית של המהדי ואת מקורות השראתה במסדרים הצופיים השונים בהסתמך על מסמכים אלה והראה שהמהדי חידש חידושים מרחיקי לכת במשפט הפוזיטיבי המוסלמי שבגינם זכה לביקורות חריפות ביותר מצד העולמא בסודאן ומחוצה לה.
החייאת המשפט המוסלמי בסודאן
מחקר מיוחד, שנערך בשיתוף של ליש עם פרופסור גבריאל ורבורג מאוניברסיטת חיפה, התמקד בהחייאת המשפט המוסלמי בסודאן תחת שלטונו של נומיירי. הניסוי הזה בוצע באמצעות קודיפיקציה סטטוטורית של תחומי משפט שונים בשריעה על יסוד מתודולוגיה משפטית שהוכנה על ידי חסן אל-תוראבי, מנהיג האחים המוסלמים בסודאן האמון גם על המשפט האנגלי. מתודולוגיה זו שילבה את מקורות המשפט הקלסיים עם עקרונות מן המשפט האנגלי, כגון צדק, יושר ומוסר. המסקנה העיקרית שעלתה מן המחקר היא ששילוב כזה של עקרונות משפט במסגרת של חקיקה ממלכתית ויישומם הלכה למעשה על ידי בתי משפט לאומיים שבהם מכהנים שופטים ללא השכלה שרעית עשו פלסתר את השריעה וזכו לגינויים של המימסד השרעי האורתודוקסי ברחבי העולם המוסלמי.
מעמד השריעה בישראל
מעמד השריעה בישראל היה אחד הנושאים המרכזיים שהעסיקו את ליש. השריעה התעצבה והתגבשה בשעה שהאסלאם היה בעיצומה של התפשטות טריטוריאלית ועל כן אינה ערוכה להיות מיושמת במדינה המגדירה את עצמה כיהודית ודמוקרטית. המחקר על מעמד האשה המוסלמית בישראל על פי הפסיקה של בתי הדין השרעיים (ראו לעיל), מעבר לעיסוקו באשה הוא גם פריזמה למעמד השריעה במדינה לא-מוסלמית. במחקרים נוספים ביקש ליש לבדוק כיצד מתמודדים אנשי דת ומשפט מוסלמים עם בעיות סיגולה של ההלכה המוסלמית לתנאי הזמן המודרני בנסיבות של סביבה זרה, לא-מוסלמית, כיצד מגיבים הקאדים על החקיקה של הכנסת ועל הפסיקה של בתי המשפט האזרחיים ובייחוד בית המשפט העליון בענייני מעמד אישי ווקף, ומצא שבצד נטיות לשמר את השריעה מפני התערבות חיצונית יש גילויים מרשימים של השלמה של הקאדים, בייחוד בדור הראשון שלאחר הקמת המדינה, עם החקיקה של הכנסת ואף של אימוץ עקרונות משפט ישראליים כפי שעוצבו על ידי בית המשפט העליון. אימוץ העקרונות האלה נעשה באמצעות מכניזמים שרעיים מסורתיים המספקים לגיטימציה להתפתחות סגנון ייחודי של משפט מוסלמי בהשראת המשפט הישראלי.
דייוויד אטנבורו
סר דייוויד פרדריק אטנבורו (באנגלית: David Frederick Attenborough; נולד ב-8 במאי 1926 בלונדון, אנגליה) הוא אחד משדרני הטלוויזיה המפורסמים ביותר, חוקר טבע, וחלוץ בתחום סרטי הטבע. כתב והציג שמונה סדרות הנוגעות בכמעט כל התחומים הקשורים לביוספרה של כדור-הארץ. שימש כעורך שידורים ברשות השידור הבריטית (BBC) בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 וכמנהל בכיר ברשות.
בזי
בזי (בהונגרית: Bezi) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון שבצפון-מערב הונגריה.
בבזי חיו מעט יהודים.
דייוויד אטנבורו
ילדות ונעורים
אטנבורו התחנך בבית ספר לבנים בלסטר. לאחר מכן ב-1945 זכה במלגת לימודים שאפשרה לו ללמוד באוניברסיטת קיימברידג', שם השלים תואר בגאולוגיה וזואולוגיה.
לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1947 נקרא לשירות לאומי בצי המלכותי ושירת כשנתיים בצפון ויילס ובסקוטלנד. בשנת 1950 נשא את אליזבת' א. אורייל לאישה. נישואים אלו נמשכו עד למותה של אליזבת' בשנת 1997. לזוג שני ילדים - רוברט וסוזן.
השנים הראשונות ב-BBC
לאחר שחרור מהצי המלכותי קיבל אטנבורו משרה כעורך ספרים מדעיים לילדים בחברת הוצאה לאור. לאחר זמן קצר התפתח בעבודתו אך למרות זאת הגיש ב-1950 בקשה לקבלת עבודה כמפיק תוכניות דיבורים ברדיו. אף על פי שלא קיבל לבסוף את העבודה הנחשקת, קורות חייו משכו את עינייה של מארי אדמס, מנהלת מחלקה קטנה ב-BBC שהייתה אמונה על שידורי טלוויזיה. אטנבורו, כמו רוב הבריטים בני זמנו, לא היה בעל טלוויזיה וראה רק שידור אחד בחייו. למרות זאת, הוא קיבל את הצעתה של מארי לעבור קורס הכשרה בן 3 חודשים. בשנת 1952 התקבל באופן קבוע לרשות השידור הבריטית. בתחילה מארי לא ששה להציגו בפני מצלמה מכיוון שחשבה ששיניו גדולות מדי. בשל כך הוא הפך למפיק של מחלקת התוכן - מחלקה שעסקה בהפקות שאינן בנושאים בדיוניים. ההפקות הראשונות שלו כללו את השעשועון "חי צומח או דומם?" וסדרה שעסקה במוזיקת פולק בהגשת אלן לומקס.
הנגיעה הראשונה שלו לסדרות טבע הייתה כאשר הפיק את המיני סדרה בעלת שלושת הפרקים "דפוס חיי החיות". סדרה זו הציגה את החיות השוכנות בגן החיות של לונדון כאשר חוקר הטבע ג'וליאן האקסלי מתאר את יכולת ההסוואה ההרתעה והחיזור של החיות השונות. במהלך הסדרה פגש אטנבורו את ג'ק לסטר - אוצר ביתן הזוחלים בגן החיות, וביחד החליטו להפיק סדרה העוסקת במסעות לאיסוף חיות. התוצאה הייתה הסדרה "מסע חיפוש גן החיות" ששודרה לראשונה ב-1954. סדרה זו הונחתה על ידי אטנבורו בשל מחלתו של לסטר (שהיה אמור להנחותה במקור).
בהנהלת ה-BBC
בין השנים 1965 ל-1969 אטנבורו תפקד כמפקח (עורך ראשי) ב-BBC2. בתקופתו הופקו הפקות רבות ומגוונות ששיקפו את אמונתו של אטנבורו ששידור ציבורי אמור להיות מגוון ככל שניתן. ב-1967, תחת עריכתו של אטינבורו, הפך ה-BBC2 לערוץ הראשון באנגליה ששידר בצבע.
בשנים 1969–1972 שימש כמנהל התוכניות הראשי של ה-BBC, אך הוא דחה את ההצעה להיות המנהל הכללי של הרשות.
בשנת 2021 הגיע לועידת האו"ם לשינוי אקלים בתור כפרקליט העם (People's Advocate).
סדרות עיקריות
אטנבורו כתב, הפיק והנחה סדרות רבות העוסקות בידיעת הטבע. הסדרות המפורסמות ביותר של אטנבורו בתחום סרטי הטבע הן "סדרת החיים". סדרות אלו מתחילות בטרילוגיה: "החיים עלי אדמות" (1979); "הכוכב החי" (1984); ו"מעגל החיים" (1990). טרילוגיה זו בוחנת את החיים מנקודת ראות טקסונומית, אקולוגית, ואבולוציונית.
סדרת החיים ממשיכה בסדרות המשך: "החיים במקפיא" (החיים באנטארקטיקה, 1993); "חייהם הסודיים של הצמחים" (1995); "חיי הציפורים" (1998); חיי היונקים (2002); ו"החיים בסבך" (העוסקת בחסרי חוליות יבשתיים, 2005). "החיים בדם קר" עלתה לשידור ב-2008. מכלול סדרת "החיים" כוללת בשלמותה 74 פרקים.
בנוסף לסדרת החיים הפיק והנחה אטנבורו מספר הפקות קצרות יותר. אחת מההפקות המוקדמות שלו שאינה קשורה לתחום מדעי הטבע הייתה "העין השבטית" סדרה העוסקת באמנות שבטית. סדרות אחרות כוללות את "גן העדן הראשון" (1987) - סדרה עוסקת ביחסי האדם וסביבת החיים באזור הים התיכון, "העולמות האבודים, החיים הנכחדים" (1989) העוסקת בחקר המאובנים, "מצב הכדור" (2000) העוסקת בסיכונים ובמשברים הסביבתיים המאיימים על אקולוגית כדור הארץ.
אטנבורו הנחה מגוון סדרות משמעותיות לאורך השנים: ב-2001 הנחה את "הכוכב הכחול" העוסקת בחיים בים, ב-2003 הנחה את "עליית בעלי החיים", וב-2006 את הסדרה עטורת הפרסים "עולם מופלא" וגם את הסדרה עולם מופלא: העתיד המבוססת עליה. באותה שנה הנחה את "Are We Changing Planet Earth?", סדרה העוסקת בהתחממות כדור הארץ. בחלק מפרקי הסדרה מציג אטינבורו את הבעיות הקשורות להתחממות ופתרונות אפשריים.
ב-2009 שודרה הסדרה האירועים הגדולים של הטבע שכללה 6 פרקים, על שינויי העונות הגדולות בכדור הארץ.
ב-2013 הנחה סדרה בת 3 פרקים על איי גלאפגוס - "גלאפגוס".
ב-2014 הנחה את סיפור החיים המתעדת את ההישרדות של מגוון בעלי חיים מצעירותם ועד לגיל הבגרות שלהם וקשיי ההורות שלהם.
ב-2015 הנחה סדרה על בעלי חיים מעופפים וב-2016 כתב והנחה סדרה על שונית המחסום הגדולה - "Great Barrier Reef".
בשנת 2017 הנחה את עולם מופלא 2, הממשיכה את "עולם מופלא", ואת הכוכב הכחול 2, סדרת ההמשך לסרט הכוכב הכחול המתעד את החיים בים.
בשנת 2019 הנחה את הסדרה של נטפליקס: כוכב הלכת המופלא ואת סדרת ה-BBC: שבעה עולמות, כוכב אחד.
בשנת 2020 יצר את סרט נטפליקס "על פני האדמה" (A Life on Our Planet) ובו מסר עדות אישית בקריאה להציל את כדור הארץ, הטבע והמגוון הביולוגי תוך סיכום 70 שנים כחוקר טבע.
עבודות נוספות
בשנת 1975 הפיק והציג את סדרת הטבע לילדים "החיות המופלאות". בסדרה זו חורג אטנבורו ממנהגו ועוסק בחיות דמיוניות השאולות מעולם האגדות והמיתולוגיה כגון גריפונים.
בשנת 2022 יצא לאור בעברית ספרו על פני האדמה, (הוצאת רדיקל).
תוארי כבוד
לאטנבורו תארים רבים שהוענקו לו במהלך חייו על פועלו. תארים אלו ניתנו על ידי גופים רבים וחשובים הכוללים את מלכת אנגליה (תואר אבירות, חבר המסדר הוויקטוריאני המלכותי, ועוד) והחברה המלכותית (פרס פאראדיי). הוענקו לו 32 תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות בריטיות, יותר מלכל אדם אחר.
גש עבי
גש עבי היא עיירה מרכזית במערב אתיופיה, הממוקמת במחוז מערב גוג'ם באזור אמהרה. העיירה קרויה על פי מיקומה, ליד הר גיש וליד מקורות הנילוס הכחול שנמצאות למרגלות ההר.
לפי הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה של אתיופיה, בשנת 2005 מנתה האוכלוסייה בגש עבי 3,385 אנשים, מתוכם 1,615 גברים ו-1,770 נשים. כעשור לפני כן, בשנת 1994, חיו במקום 1,959 איש, מתוכם 850 גברים ו-1109 נשים.
היסטוריה
העיר נוסדה במקור במקום שנקרא ידב, אזור הררי שנכבש על ידי כוחות איטלקים במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה. במהלך המלחמה היה המבצר האיטלקי תחת מתקפה מתמדת של המקומיים, והאיטלקים עזבו את המבצר. בהמשך החלו תושבים להתיישב בידב. העיר התפתחה וגדלה עד חוסר מקום, שהובילה לכך שבשנת 1987 הוקמה עיר חדשה בסמוך.
חינוך מודרני החל בשנת 1952 עם פתיחתו של בית הספר היסודי בעיר.
ניקולס הולט
ניקולס קרדוק הולט (באנגלית: Nicholas Caradoc Hoult; נולד ב-7 בדצמבר 1989) הוא שחקן אנגלי. נודע בעיקר בשל תפקידיו בתור מרקוס ברוור בסרט "רווק פלוס ילד", האנק מק'קוי הצעיר בסרטי "אקס-מן", אר בסרט "מת עליה", ג'ק בסרט "ג'ק צייד הענקים", בתור נוקס בסרט "מקס הזועם: כביש הזעם" ובשל הופעותיו הטלוויזיוניות בתור טוני סטונם בסדרת הטלוויזיה "סקינס" ובתור פיוטר השלישי, קיסר רוסיה בסדרה "קתרינה"; תפקיד אשר הקנה לו שתי מועמדויות לפרס גלובוס הזהב.
ביוגרפיה
הולט נולד בווקינגהאם, ברקשייר שבממלכה המאוחדת, כבן השלישי מארבעת ילדיהם של גלניס, מורה לפסנתר, ורוג'ר הולט, טייס בחברת "בריטיש איירווייז". יש לו אח מבוגר ממנו בשם ג'יימס ושתי אחיות: רוסאנה וקלריסטה, שתיהן שחקניות. בילדותו ניגן בטרומבון והיה חבר במקהלה המקומית.
קריירה
הולט התגלה בגיל שלוש כשישב עם אמו בקהל בזמן מחזה. הבמאי הבחין בו והציע לאמו של ניקולס להכניס אותו לתחום המשחק. לאחר שסיים תיכון, למד בבית הספר לתיאטרון של סילביה יאנג, והופיע בהופעת בכורה בסרט "Intimate Relations" מ-1996 בו שיחק בתפקיד ראשי. הוא הופיע בעיקר בטלוויזיה, עד הצלחתו של הסרט "רווק פלוס ילד", בו גילם את מרקוס בן ה-12.
במהלך לימודיו בבית הספר התיכון, גילם הולט תפקיד ראשי בשתי העונות הראשונות של סדרת הטלוויזיה "סקינס" בה גילם את תפקידו של טוני סטונם. הולט היה מועמד לפרס בשל תפקיד זה.
ב-2004 הוא הופיע בסדרת הטלוויזיה הקנדית "Mystery Hunters" ובשנת שיחק בסרטו של ריצ'רד אי. גרנט "בלה בלה". בשנת 2007 השתתף בסרט הטלוויזיה "coming down the mountain" על פי תסריט של מארק האדון.
בשנת 2009 הופיע לראשונה על הבמה כשהשתתף בהצגה "New Boy" המבוססת על רומן מאת ויליאם סטקליף. באותה שנה, הופיע הולט בסרט "סינגל מן" בבימויו של טום פורד, המבוסס על רומן בעל אותו שם מאת כריסטופר אישרווד.
בטקס פרסי האקדמיה הבריטי לקולנוע השישים ושלושה היה מועמד בקטגוריית "פרס השחקן העולה", אולם הפסיד לקריסטין סטיוארט. הולט החליף את הדוגמן הספרדי ג'ון קורטג'רנה כפנים החדשות של קולקציית משקפי השמש והראייה של מעצב העל טום פורד, לאביב 2010.
ב-25 במרץ 2010, הופיע בקליפ לשיר "Lez Be Friends" של להקת מידנייט ביסט. ב-8 ביולי 2010, הוא נכנס לתודעה הציבורית כשלוהק לגלם את דמותו של חיה בסרט "אקס מן: ההתחלה" בבימויו של מתיו ווהן. הולט נבחר על ידי MTV לאחד מרשימת "פורצי הדרך אשר כדאי לצפות בהם לשנת 2011", שפורסמה באתר האינטרנט של הערוץ.
בקיץ 2011 גילם הולט את דמותו של חיה/האנק מק'קוי הצעיר בסרט הלייב אקשן "אקס-מן: ההתחלה". ב-2013 יצא לאקרנים הסרט "מת עליה" בכיכובו. הסרט מספר על רומן בין זומבי לבת אנוש. ב-1 במרץ יצא הסרט "ג'ק צייד הענקים", בכיכובו של הולט. הסרט עוסק בנער עני שמתאהב בנסיכה ויוצא להציל אותה מהענקים שחטפו אותה.
בשנת 2017 שיחק בתפקיד הראשי בסרט "התנגשות", בדרמה הרומנטית "יחסים פתוחים" ובסרט המלחמה "ארמון חול" בנטפליקס. בשנת 2018 שיחק בסרט זוכה פרס האוסקר "המועדפת" של הבמאי היווני יורגוס לנתימוס.
בשנת 2020 החל לגלם את דמותו של פיוטר השלישי, קיסר רוסיה במיני-סדרת הטלוויזיה "הגדולה" ברשת הולו; תפקיד אשר הקנה לו שתי מועמדויות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרה קומית או מוזיקלית.
חיים אישיים
בשנת 2010 החל לצאת עם השחקנית האמריקאית ג'ניפר לורנס, אותה פגש על סט הצילומים של הסרט "אקס-מן: ההתחלה". השניים נפרדו זמנית ב-2012 וחזרו שוב במהלך צילומי סרט ההמשך "אקס-מן: העתיד שהיה", עד שנפרדו סופית לקראת סיום הצילומים ב-2014.
החל ממרץ 2017, הוא במערכת יחסים עם הדוגמנית האמריקאית בריאנה הולי. באפריל 2018, נולד לזוג בן.
הולט הוא פילנתרופ ותומך במספר קרנות צדקה שמסייעות לילדים.
יצחק אבוהב דה-פונסיקה
הרב יצחק אבוהב דה-פונסיקה (1605 - 4 באפריל 1693) היה רב באמסטרדם והרב הראשון בעולם החדש. התפרסם גם בזכות היותו דרשן בהולנד, איש קבלה ותרגומי קבלה לעברית. תמך חשאית בשבתי צבי.
תולדות חייו
אבוהב, שהוסיף לשם משפחתו את שם משפחת אמו "דה פונסיקה" כדי להבדילו מבן תקופתו יצחק אבוהב בן מתתיהו אבוהב, נולד בשנת 1605 בקשטרו דיירה שבפורטוגל למשפחת אנוסים. כשהיה בן 7 ברח עם אמו להולנד. בגיל 21 התמנה לתפקיד חכם באחת הקהילות שבאמסטרדם, אף על פי שתפקיד זה ניתן בדרך כלל לאנשים מבוגרים יותר. כיהן כדיין בבית הדין של רבי שאול מורטירה.
פולמוס הגותי התעורר בין רבי יצחק אבוהב דה-פונסיקה, לבין רעו רבי שאול מורטירה, בדבר השאלה האם בן ישראל עתיד להגיע לתיקון בסופם של תהליכי זיכוך שונים, ובכל מקרה יזכה לעולם הבא, או שמא יכול יהודי להרשיע עד שיאבד את חלקו לעולם הבא לגמרי. מורטירה סבר שהוא יכול לאבד את חלקו, ודה-פונסיקה חלק עליו. הוויכוחים בשאלה זו, שעניינה רבות את האנוסים וקהילותיהם, באו בדפוס בספר "חכמי רוסיפי ואמשטרדם", ירושלים ה'תשס"ז. ספר זה מכיל גם פסקי הלכה רבים של דה-פונסיקה, ונדפס מתוך כתבי יד שנשמרו בעיר רסיפה.
אבוהב התפרסם גם כאחד מחברי בית הדין שגזרו חרם על ברוך שפינוזה.
אבוהב תרגם מספרדית לעברית את ספריו של רבי אברהם כהן דה-הירירה, "בית אלהים" ו"שער השמים".
הופכות את היוצרות
הופכות את היוצרות היא עמותה ישראלית המסייעת לנשים ביציאה ממעגל הזנות.
העמותה הוקמה בשנת 2011 על ידי לילך צור בן משה, והיא פועלת להעצמה אישית וכלכלית של נשים היוצאות ממעגל הזנות. מטרות העמותה הן לסייע ביצירת שינוי בחיי היוצאות ממעגל הזנות וההתמכרויות על ידי שימוש בכלים מעולם היצירה בתחום האופנה, שמהווים מרחב יצירה והכשרה לנשים שיוצאות ממעגל הזנות ומוצאות עצמן ללא מיומנויות.
כיום מפעילה העמותה מתנדבים ברחבי הארץ ומסייעת בייעוץ, הכוונה, טיפול, מיצוי זכויות ושיקום ליציאה מזנות.
רקע
בשנת 2013 נפתח סטודיו הקבע הראשון של העמותה בתל אביב וב-2015 נפתח סניף נוסף בחיפה. בשנת 2021 הוקם "מרכז מיה לסיוע רב תחומי" בדרום תל אביב.
מיה - מרכז סיוע רב תחומי
מרכז מיה הוקם על ידי העמותה על מנת לספק מענה לנשים בתחומים: מיצוי זכויות, סיוע משפטי, הדרכת אימהות, פסיכותרפיה, ייעוץ פסיכיאטרי, הדרכה להתנהלות כלכלית מיטיבה, בניית תוכנית לפרנסה והתקדמות אישית. המרכז נבנה בשיתוף עם נשים שהסתייעו בעמותה, שחלקן עובדות במרכז כמנטוריות, על פי הצרכים שעלו במהלך שנות הפעילות של העמותה ומעסיק נשות מקצוע בתחומים השונים ומתנדבות.
יוצרות עתיד - בית ספר שיקומי לאופנה
תוכנית שנתית המופעלת בשיתוף עם אגף השיקום בביטוח לאומי, במסגרתה ניתן טיפול פסיכולוגי חברתי ותמיכה בתחומים שונים. בית הספר השיקומי פועל בתל אביב ובחיפה, ולומדות בו כמאה נשים בשנה.
חובות תחילה - טיפול בחובות ושיקום כלכלי
הפרויקט מאפשר לנשים לקבל הדרכה כלכלית ותכנון כספי ובנוסף סיוע משפטי ורגשי, בפתרון חובות מול רשויות ונושים מסחריים ופרטיים. הסיוע בתהליך כולל תיווך מול עורכי דין, הגשת דוחות, השגת מסמכים ועוד.
על אהבתך
עַל אַהֲבָתֶךָ אֶשְׁתֶּה גְבִיעִי הוא פיוט שחובר ונכתב על ידי רבי יהודה הלוי, מגדולי משוררי תור הזהב בספרד.
תיאור
תוכן הפיוט מדגיש את אהבתו של המשורר רבי יהודה הלוי ליום השבת, ומלווה בגעגועיו, ייסוריו וכיסופיו של המשורר לאהובו, שאינו מתגלה טרם זמנו.
מאוחר יותר נוסף לפיוט בית נוסף העוסק בשבת (שהמשורר מתייחס אליו בלשון זכר):, (ובחלק מהגרסאות נוסף עוד בית הפותח במילים .) אך במקורו, הפיוט מסתיים במחרוזת השישית (בשעתה של כניסת השבת) והוא איננו מתאר את פגישת האוהבים בשבת עצמה (דבר המתרחש מעבר לשיר בצורה אינטימית).
הפיוט מושר בקהילת יהודי מרוקו, בין היתר בשירת הבקשות של פרשת משפטים.
אחד מהלחנים הידועים של הפיוט במסורת יהודי מרוקו נלקח מהשיר "יא חביב אל קאלב" של המוזיקאי המרוקאי עבד-סאדק שקארה. בשנות התשעים הולחן הפיוט מחדש על ידי יהושע אנגלמן.
בנימין אהרן סלניק
הרב בנימין אהרן סלניק (ה'ר"ץ - ה'ש"פ 1530–1620), היה רב בוועד ארבע ארצות, ואב"ד בפולין במאה ה-16, מחבר הספר משאת בנימין.
קורות חייו
נולד בפולין בשנת 1530 לרבי אברהם מהעיר סלוניקי (ומכאן שם משפחתם), מצאצאי דון יצחק אברבנאל. היה תלמידם של הרמ"א, המהרש"ל, הרב שלמה מלובלין (מהר"ש השני) והמהר"ם מלובלין. בצעירותו, לימד תורה בקראקא. בהמשך שימש זמן קצר כרב מדינת שלזיה, ולאחר מכן התמנה לרב ואב"ד בקהילת פודהייצה, תפקיד אותו מילא כ-40 שנה. נמנה בין חברי ועד ארבע ארצות, ולאחר מכן התמנה לראש הוועד. נפטר בשנת 1620 ונטמן בעיר פודהייצה. בניו שימשו אחריו ברבנות העיר.
שו"ת משאת בנימין
הוא יצא לראשונה בקראקא בשנת 1633. הספר נחשב בר סמכא, וספרים תורניים אחרים מסתמכים על דברים הכתובים בו. מקור השם בפסוק מספר בראשית - "ותרב משאת בנימין ממשאות כולם חמש ידות" .
מצוות נשים
הרב סלניק התפרסם ברבים גם בזכות ספרו "סדר מצוות הנשים" שנכתב בשפת היידיש העתיקה ונדפס במהדורות רבות באירופה של אותה תקופה, ואף תורגם לאיטלקית על ידי הרב יעקב הלפרין בשנת 1616. לאחרונה תורגם החיבור לאנגלית ונדפס במהדורה ביקורתית בידי אדוארד פראם.
הספר תורגם לעברית על ידי ש. צוויבל ויצא לאור בהוצאת זיכרון אהרן, ירושלים תשע"ג.
משפחתו
בנו, הרב יעקב סלניק שימש אחריו ברבנות העיר פודהייצה, גם הוא השתתף בוועד ארבע ארצות, יחד עם רבי יום-טוב ליפמן הלר, חיבר את הספר 'נחלת יעקב', על פירוש רש"י לתורה נפטר בשנת ת"ג.
בנו, הרב אברהם סלניק כיהן כרבה של טרנופול, ומאוחר יותר כראש ישיבה בבריסק. חתנו, הרב מנחם מאן שימש כרב וכראש ישיבה בעיר וינה.
יחסי אוקראינה–הודו
יחסי אוקראינה–הודו הם היחסים הדיפלומטיים בין הודו לאוקראינה, שכוננו בינואר 1992. שגרירות הודו בקייב נפתחה במאי 1992, ואוקראינה פתחה את שגרירותה בניו דלהי בפברואר 1993. הקונסוליה הכללית של הודו באודסה תפקדה משנת 1962 עד סגירתה במרץ 1999.
הסכמים דו צדדיים
יותר מ-17 הסכמים דו צדדיים נחתמו בין הודו ואוקראינה, כולל הסכמים בנושא שיתוף פעולה במדע וטכנולוגיה, התייעצות עם משרד החוץ, שיתוף פעולה בחקר החלל, הימנעות ממיסוי כפול וקידום והגנה על השקעות.
יחסים פוליטיים
הודו מקיימת יחסי ידידות עם אוקראינה, אף שהאחרונה הייתה חלק מברית המועצות. התייעצויות שנתיות של משרדי החוץ מתקיימות ברמת המזכירה. סגן שר החוץ האחראי על אזור אסיה מייצג את הצד האוקראיני בהתייעצויות אלה. אוקראינה משתפת פעולה באופן חיובי עם הודו גם ברמה הבינלאומית. אוקראינה תומכת בהחלטה של סוגיית ג'אמו וקשמיר על בסיס הסכם סימלה. אוקראינה תומכת גם ברפורמות במבנה האו"ם.
יחסי מסחר
מערכת היחסים המסחרית עם הודו ושיתוף פעולה כלכלי עם הודו התפתחה על בסיס הידידות ארוכת השנים בין המדינות. במרץ 1992 נחתם הסכם הידידות ושיתוף פעולה בין הודו לאוקראינה, והעניק דחיפה משמעותית ליחסי הסחר בין הודו לאוקראינה.
יחסי הסחר בין המדינות התפתחו בקצב מהיר מאוד. נרשמה עלייה פי שלושה בסחר באוקראינה בהודו בשנים 2003–2005 והיא מסתכמת ביותר ממיליארד דולר. יבוא אוקראינה מהודו הוכפל ועמד על 3,214 מיליון דולר בשנת 2006, בעוד היצוא של אוקראינה להודו גדל פי 3.6 ועומד על 7,369 מיליון דולר בשנת 2006. המחזור הכולל בסחר בהודו ואוקראינה בשנים 2005–2006 עלה על 3.1 מיליארד דולר (נכון לינואר 2014). הפריטים העיקריים המיובאים על ידי אוקראינה מהודו הם תרופות, ייצור תרופות, עפרות ומינרלים, מוצרי טבק, תה, קפה, תבלינים, משי ויוטה. הפריטים העיקריים המיובאים על ידי הודו מאוקראינה הם כימיקלים, ציוד, מכונות ומנועים.
ממשלות אוקראינה וגם הודו משתתפות בישיבות הוועדה הבין-ממשלתית ההודית באוקראינה המקיימת את ישיבת מועצת העסקים המשותפת של אוקראינה-הודו. זה נתן דחיפה משמעותית ליחסי הסחר באוקראינה. אחרי רוסיה, אוקראינה היא שותפת הסחר השנייה בגודלה בהודו מבין מדינות חבר המדינות. אוקראינה אינה חברה חדשה בתעשייה ההודית, מכיוון שמפעליה מעורבים באופן פעיל ומהווים את עמוד השדרה של מגזר הכוח ההודי ותעשיות כבדות בין היתר.
ישנן חברות מניות משותפות כגון "Ukrindustry", אשר זכתה בחוזה לביצוע שחזור הסוללה קולה במפעלי המתכות ב-Rourkela ו-Bokaro. ישנם גם מפעלי בניית מכונות Azovmash ו-Novokramatorskyi המספקים ציוד לייצור ממירי חמצן. קשרי הסחר בין הודו לאוקראינה הצליחו גם בהגדלת שיתוף הפעולה בין המדינות בתחום הטכנולוגי והמדעי.
יחסי מדע וטכנולוגיה
בשנת 2005 הביע הנשיא, עבדול קאלאם, עניין לחזק את שיתוף הפעולה עם אוקראינה בתחום מחקר החלל במהלך נאום שנשא בפני ההודים באוקראינה. הוא וחברי הארגון ההודי לחקר החלל (ISRO) ביקרו אחר כך בסוכנות החלל האוקראינית יוז'נוי, אחת היחידות הגדולות לייצור רקטות בעולם.
דוד מורדכוביץ' סידלר
דָוִד מוֹרְדְכּוֹבִיץ' סִידְלֶר (ברוסית: Давид Мордкович Сидлер; 4 במרץ 1905 - 16 באוקטובר 1981) היה יהודי סובייטי שעוטר בשלוש הדרגות של עיטור התהילה על פועלו כחייל בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
נולד בעיירה טולצ'ין במשפחת פועלים יהודים שם גם סיים שבע שנות לימוד בבית ספר והצטרף למפלגה הקומוניסטית ב-1926.
ב-1941 במסגרת אווקואציה הועבר לעיר פרונזה ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקירגיזית שם עבד במחלקת אספקה ושיווק של מאפיה גדולה.
גויס לצבא האדום ב-1942 והגיע לחזית הדרום-מערבית ביולי 1943 משם המשיך לחזיתות האוקראינית השלישית והביילורוסית הראשונה.
בקיץ 1944 היה למפעיל תותח 45 מ"מ ברגימנט מס' 74 באוגדת גדס"ר מס' 27. ב-2 באוגוסט אותה השנה בצליחת הנהר ויסלה ליד הכפר מנישב, שנמצא צפון-מערבית למאגנושב, העביר תותח עם תחמושת מלאה לצידו השני של הנהר. בהמשך, בהיותו ביחידת חיל רגלים פגע ישירות בשני מקלעים ואנשי צוותם, נגמ"ש, 6 מוקדי ירי ו-20 חיילי ורמאכט. בפקודה מ-18 בספטמבר קיבל על הפעולות הללו את עיטור התהילה מדרגה שלישית.
ב-4 בינואר 1945 במהלך פריצת הגנת הגרמנים בגדה השמאלית של ויסלה סמוך לכפר מריאמפול צפונית לגלובצ'וב חיסל עמדה שמנעה התקדמות של הכוח הרוסי והמשיך בהתקדמות, תוך חיסול של חיילי אויב נוספים ותותחי אויב. בצליחת הנהר אודר השתתף ביצירת מאחז קיסטרין ובקרב על העיר קיסטרין ב-12 במרץ בהיותו בדרגת סמל חיסל 2 עמדות מקלעים של האויב. על כל הפעולות הללו קיבל את עיטור התהילה מדרגה שנייה ב-26 במרץ.
בהמשך עוטר גם בעיטור התהילה, כאשר במהלך הקרב על ברלין במהלך אחד הקרבות תפס את הפיקוד על מחלקה שמפקדה הנהרג וניהל אש משני תותחים. ב-18 באפריל בהמשך למערכה בשחרור העיר דידרסדורף כשהוא בדרגת סטרשינה (נגד) נפגע בשתי ידיו ואף שאייש לבד עמדת תותח הוא המשיך בירי על אויב שפתח במתקפת נגד. את העיטור קיבל בפקודה מ-15 במאי 1946.
שוחרר מן השירות בסתיו 1945 והתגורר בעיר דניפרופטרובסק. עבד באגוד לייצור נעליים.
מורנה בקארין
מורנה סילבה דה ואז סטה בקארין (בפורטוגזית: Morena Silva de Vaz Setta Baccarin; נולדה ב-2 ביוני 1979) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה ברזילאית-אמריקאית. מוכרת בשל דמותה כאינארה סרה בסדרה "פיירפליי" ובסרט ההמשך "סרניטי" משנת 2005; כונסה קרלייל בסרט גיבורי-העל "דדפול" ובהמשכו "דדפול 2"; ומתפקידה כג'סיקה ברודי בסדרה "הומלנד".
ביוגרפיה
בקארין נולדה בריו דה ז'ניירו שבברזיל. אמה, ורה סטה, היא שחקנית קולנוע ותיאטרון ואביה, פרננדו בקארין, הוא עיתונאי. הוריה ממוצא איטלקי, פורטוגזי, ולבנוני-סורי. כשהייתה בת 7 עברה משפחת לניו יורק שבארצות הברית, במסגרת עבודתו של אביה. בבית הספר היסודי, למדה בכיתה לצד קלייר דיינס, שלימים ישחקו יחד בסדרה "הומלנד". בשנת 1996 החלה ללמוד בקארין בבית הספר ג'וליארד שבניו יורק, במגמת דרמה, וסיימה בשנת 2000.
קריירה
בקרין שיחקה בסדרות: "פיירפליי" (אינארה סרה), "הומלנד" (ג'סיקה ברודי) שעליו קיבלה מועמדות לפרס אמי לשחקנית משנה מצטיינת בסדרת דרמה לשנת 2013, "סטארגייט SG-1" (אדריאה), ובסרט "סרניטי" (אינארה סרה).
הופיעה הופעת אורח בעונה השנייה של הסדרה "איך פגשתי את אמא".
החל משנת 2015 משחקת את דמותה של ד"ר לזלי תומפקינס בסדרה "גות'האם".
ב-2016 התפרסמה כששיחקה בסרט גיבורי-העל "דדפול" (המבוסס על הקומיקס של מארוול) בתור ונסה, בת זוגו של האנטי-גיבור של הסרט, אותו גילם ראיין ריינולדס. בעקבות הצלחת הסרט, גילמה את דמותה של ונסה גם בסרט ההמשך "דדפול 2" שיצא ב-2018.
בשנת 2019 שיחקה בתפקיד חוזר בעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה הברזילאית "בטיפול", עיבוד לסדרת הישראלית "בטיפול" שנוצרה על ידי חגי לוי, אורי סיון וניר ברגמן. בשנת 2021 שבה לתפקיד אורח גם בעונתה החמישית של הסדרה.
חיים אישיים
מאז 2015 היא בזוגיות עם השחקן האמריקאי ממוצא יהודי בן מקנזי. ממנו יש לה בת שנולדה ב-18 במרץ 2016. השניים התארסו בנובמבר 2016, הם התחתנו ב-2 ביוני 2017, ביום הולדתה ה-38 של בקארין. בנם השני של הזוג נולד במרץ 2021.
Somethin' Stupid
Somethin' Stupid או Something Stupid, הוא שיר שנכתב על ידי קרסון פארקס. השיר הוקלט במקור ב-1966 על ידי פארקס ואשתו, גיילי פוט, בתור קרסון וגיילי. השיר ידוע בעיקר בגרסתם של פרנק סינטרה ובתו, ננסי סינטרה. גרסתם הגיעה למקום הראשון במצעד בילבורד הוט 100.
גרסאות כיסוי
השיר הוקלט בגרסאות כיסוי רבות. המוכרת ביותר היא גרסתם של רובי ויליאמס וניקול קידמן, שיצאה ב-2001 והגיעה למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי.
ב-2018, הקליטו הרכב הפופ-אינדי הישראלי לולה מארש גרסת כיסוי לשיר עבור עונתה הרביעית של הסדרה "סמוך על סול" של רשת AMC. ב-2020 זכה הביצוע בקטגוריית "השיר הטוב ביותר שנכתב או הוקלט לטלוויזיה" בטקס אגדת המפקחים על המוזיקה.
סילס מרנר
סילס מרנר: האורג מראבלו הוא רומן מאת ג'ורג' אליוט (שם העט של מרי אן אוונס) אשר פורסם בשנת 1861.
עלילת הרומן
עלילת הרומן מתרחשת בתחילת המאה ה-19. סילס מרנר הוא אורג בקהילה קטנה ושמרנית. סילס מאורס למשרתת צעירה בשם שרה ומאמין שעתידו המאושר מובטח. עקב בגידה של חבר קהילה, אשר מאשים אותו בגנבה על לא עוול בכפו, מסולק סילס מהקהילה. לאחר מכן הוא מגלה כי ארוסתו לשעבר נישאה לאיש שבגד בו.
מאוחר יותר הוא מתיישב בעיירה ראבלו, שם הוא מתבודד ומתקיים רק למען עבודתו ואוצרו, עד שכספו נגנב על ידי דאנסטן קאס, בנו המופקר של האדון קאס, בעל האדמות העיקרי בעיירה. עם אובדן כספו שוקע סילס בדיכאון, למרות מאמצי אחדים מבני העיירה לסייע לו.
בסופו של דבר סילס מרנר הוא סיפור על אהבה משפחתית ונאמנות, שכר ועונש, וחברויות צנועות. עלילת הרומן מראה לנו שאין אנחנו צריכים להתייאש בחיים, ובחיים ישנם דברים שמחליפים אחד את השני.
מאיר חובב (סופר)
ביוגרפיה
נולד בתל אביב למשפחה דתית, ובילדותו עברה המשפחה לבת ים, שם היה מְרכז סניף בני עקיבא. בשנת 1945 החל את לימודיו בישיבת חברון בירושלים, ועם ייסוד ישיבת הדרום ברחובות עבר ללמוד בה. היה פעיל בארגון ההגנה. במלחמת העצמאות היה מפקד בחטיבה 7 והשתתף בקרבות בלטרון, בפריצת הדרך לירושלים ובשחרור הגליל. בשנת 1950 החל לימודיו באוניברסיטה העברית. לצד לימודיו ניהל בית ספר ערב של תנועת הנוער העובד והלומד, שבו פתח כיתה מיוחדת לבני ישיבות חרדים.
בשנות החמישים החל בעריכת ספרים במסגרת המדור הדתי של הסוכנות היהודית. ב-1965 החל לעבוד כעורך עצמאי. במשך השנים ערך והביא לדפוס מאות ספרים וחיבורים שונים בשלל נושאים. כתב וערך את זיכרונותיהם של אישי ציבור רבים, בהם נשיא המדינה זלמן שזר, אנשי המזרחי יוסף בורג וזרח ורהפטיג, ראשי עיריית ירושלים מרדכי איש שלום וטדי קולק, איש מפלגת העבודה יוסף אלמוגי ועוד. היה מקורבו של הסופר ש"י עגנון וסייע לו בהגהות על ספריו.
לצד עבודת העריכה כתב ספרים, בהם ספרי זיכרון לחיילים שנפלו בהגנה על הארץ. פרסם מאמרים רבים על תולדות הספרות העברית, על הגדות מאוירות ועל מנהגי ישראל. כתב את הערך על הרב צבי יהודה קוק באנציקלופדיה העברית.
בשנת תשס"ט (2009) הוענק לו עיטור "יקיר ירושלים".
נפטר בי' בטבת ה'תשע"א, חודש לפני יום הולדתו ה-83.
משפחתו
מאיר חובב היה נשוי לד"ר לאה חובב, חוקרת ספרות ילדים. הרבתה לעסוק ביצירתה של לאה גולדברג לאחר מותה הוצאו כמה מספריה, בהם הספר "בואו עננים". ד"ר חובב לימדה במשך שנים רבות במכללת אפרתה והעמידה דורות של תלמידות שהיו לגננות ולמורות בישראל.
בתם הבכורה, שולמית אליצור, היא פרופסור (בדימוס) לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים, חוקרת הפיוט הקדום ושירת ימי הביניים. בנם השני, יחזקאל חובב, גם הוא עורך ומביא לדפוס, העורך הראשי של מרכז זלמן שזר. בנם השלישי, אברהם (אבריימי) חובב, נפטר מספר שנים לפניו; לאחר פטירתו הוציאה המשפחה את ספרו "מאוד עצוב להיות אוטיסט".
אלף (זמן)
אֶלֶף (בלועזית: מילניום) הוא תקופה בת 1000 שנה. ימי הביניים, לדוגמה, נמשכו לאורך אלף אחד, פחות או יותר, מהמאה ה-5 ועד למאה ה-15.
לרגל המאורע, ביומו הראשון של האלף השלישי הנפיק השירות הבולאי בישראל סדרה של ארבעה בולים בנושא השגי האנושות בפתח האלף החדש, אותה עיצב משה פרג. התחומים בהם עסקו הבולים הם האינטרנט, חקר החלל, איכות החיים והביוטכנולוגיה.
קול ערב
קוֹל עֲרָב, ובערבית סַוְּת אל-ערבּ, (בערבית: صوت العرب; תעתיק מדויק: צַוְּת אלערבּ) היא תחנת רדיו המשדרת בגלים בינוניים במצרים, ובגלים קצרים למזרח התיכון, שאר אירופה וצפון אמריקה. קול ערב מספקת שירותי רדיו ממלכתיים ראשונים ובולטים בשפה הערבית.
תחנת "קול ערב" מוכרת למצרים כתחנה ששימשה את נשיא מצרים לשעבר, גמאל עבד אל נאצר, לצורך הפצת מסר של אחדות ערבית וקריאה להפיכות בעולם הערבי. על אף הפופולריות שאין לה אח ורע במרבית שנות החמישים והשישים, לקול ערב כיום כבר אין קהל גדול והתחנה אינה ממלאת תפקיד משמעותי בפוליטיקה הפנים-מצרית או האזורית, לאור הירידה בביקוש ברדיו.
הקמת התחנה
על פי רוב גמאל עבד אל נאצר, אחד ממנהיגי ההפיכה באותה עת ולאחר מכן נשיא מצרים, היה הכוח המניע העיקרי מאחורי הפרויקט. לדברי דאגלס בויד, רעיון הקמת "קול ערב" הגיע ממוחמד עבד אל-קאדר חאתם, שהיה לימים שר ההסברה של מצרים. עד 1967 היה אחמד סעיד המנהל והאחראי הראשי על ניהול שירותי הרדיו. שלא כמו העיתונות, שהממשלה החדשה לא שלטה בה עד 1960, הרדיו נשלט באופן ישיר ובלעדי על ידי הממשלה, שהשתמשה בו למטרותיה.
נאצר וקול ערב
תחת נשיאותו של נאצר והנהגתו של סעיד, הלהט המהפכני של אידאולוגיית ההפיכה, קידום הפאן-ערביות, הטון האנטי-אימפריאליסטי והקול האגדי של הזמרת המצרית אום כולתום, אפיינו את שידורי התחנה. "קול ערב" קרא גם לשחרור פלסטין ולהגליית הערבים בצפון אפריקה, בעיראק ובתימן כדי להתקומם יחדיו נגד השלטון הקולוניאלי והמלוכני.
במה שנודע כ"עידן אחמד סעיד" (1953-1967), התוכניות כללו חדשות, פרשנויות בנושאים פוליטיים, נאומים של אנשי ציבור, שיחות וראיונות עם דמויות פוליטיות ערביות. שידורי התחנה גם כללו שירים לאומניים על ידי מוזיקאים פופולריים כגון עבד אל-והאב ואום כולתום, ששיבחו את נאסר והישגיו וקידמו את נושא הפאן-ערביות. תחנת הרדיו השתמשה במוזיקה לא רק ככלי תעמולה אלא גם כדי למשוך את המאזינים ל"תוכניות רציניות יותר בסמיכות לתוכניות מוזיקליות". נאומיו של נאצר שודרו לרוב לאחר הופעה מוזיקלית של אום כולתום. דיוני התחנה ושידוריה הותאמו לתנאים החברתיים והפוליטיים האקטואליים. התחנה עיצבה תוכניות ממוקדות למדינות ערביות במפרץ הפרסי, בלבנון, בסוריה ובתימן.
פאן-ערביות
"קול ערב" פעל ככלי עיקרי עבור נאצר בהפצת דעותיו הפאן-ערביות: הוא מילא תפקיד מפתח בהנעת אנשי הנהגת התנועה הלאומית ערבית. השירות מילא הצהרות על אחידות ערבית והצהרות שהדגישו את תפקידן של מצרים ונאצר כמנהיגי התנועה. ב-1954 הוכרז כי "קול הערבים מדבר בעד הערבים, נאבק עליהם ומביע את אחדותם".
אנטי-אימפריאליזם ואנטי-קולוניאליזם
השידורים התאפיינו גם בנימה אנטי קולוניאלית ובדחיית האימפריאליזם המערבי. באחת הפעמים הודיע השירות כי "קול ערב" פועל "בשירות האומה הערבית ומאבקה באימפריאליזם המערבי ובענייניו בעולם הערבי". שלוש השנים הראשונות לשידור התמקדו במאבקים הפוליטיים של צפון אפריקה. השירות תמך בגורמי הסולטאן מוחמד החמישי במרוקו ומפלגת הנאו-דסטור של חביב בורגיבה בתוניסיה. כביטוי לעמדתו האנטי-קולוניאלית של נאצר, השירות אפשר ועודד אלג'ירים גולים לעדכן את חסידיו של אלג'יר על פעילותם. "קול ערב" תמכה במהפכנים האלג'יראים לא רק בכך שהרשו להם להשתמש בשירותים ובתחנות התחנה, אלא גם על ידי העדפה מפורשת למאבק ה-FLN נגד התעמולה הצרפתית המשודרת.
לאחר מכן הפנה השירות את תשומת לבו מזרחה; עיראק וירדן הפכו למטרה הבאה של הרטוריקה והשידורים האנטי-קולוניאליים של נאצר. במאמץ לפטור את העולם הערבי מכל השפעה מערבית, פתח קול הערבים במלחמת תעמולה נגד ראש ממשלת עיראק נורי, כשהוא מבקר את השתתפותה של עיראק בברית בגדאד. היא גם פנתה ישירות לאזרחים הירדנים וקראה להם לצאת נגד השתתפותה האפשרית של ירדן בברית בגדאד. זה נמשך עד המהפכה העיראקית של 1958 שהפילה את המלוכה העיראקית, ולאחר מכן משכה עיראק את השתתפותה מהארגון.
קול הערבים שידר באופן נרחב את הלאמת נאצר של תעלת סואץ ב-1956 ואת הוצאת הכוחות הבריטים ממצרים, ותרם לפופולריות של השירות ולדאגה רבה בקרב המעצמות המערביות בנוגע לשירות. יחד עם התקפות על בעלות הברית הבריטים והצרפתים באזור, הובילו אירועים אלו את בריטניה וצרפת להגברת הפיקוח על השידורים המצריים. רדיפות ומאמצים אלימים ולא אלימים להשתיק את הרדיו נכשלו ותרמו ליוקרת הרדיו ונאצר.
מ-1956 ועד שנות ה-60, "קול ערב" גם ביטאה רגשות אנטי-בריטיים מול שידורה בצפון תימן. השירות עורר פעילות נגד הנוכחות הבריטית בעדן (דרום תימן), צעד שניהלו שידורי הרדיו הפרו-בריטיים הנתמכים על ידי סעודיה, קול ערב" נקטה בעמדה אגרסיבית נגד סעודיה. בעקבות האיחוד עם סוריה ב-1958 והרחבת כוח המשדר של מצרים, קידמו השידורים גם את מאבקי שחרור מדינות אפריקה המוסלמיות.
הרמן שטרוק
הרמן (חיים אהרן) שְטְרוּק (בגרמנית: Hermann Struck; נודע גם בשם העט חיים אהרון בן דוד; 6 במרץ 1876, ברלין – 11 בינואר 1944, חיפה) היה צייר ואמן הדפסים יהודי וציוני ונודע כאחד מחשובי האמנים היהודים בגרמניה. שטרוק עלה לארץ ישראל בשנת 1922. עבודותיו קובצו בספרי תחריטים והדפסים, שרבים מהם הוקדשו למראות ממסעותיו ברחבי העולם. בנוסף, שימש שטרוק כפעיל ציוני במסגרת תנועת המזרחי, השתתף במספר כינוסים של הקונגרס הציוני העולמי, היה חבר הוועד הפועל הציוני וכיהן כחבר הדירקטוריון של הקרן הקיימת לישראל.
גרמניה, 1876–1903
הרמן שטרוק נולד בברלין בירת הקיסרות הגרמנית החדשה בי"א באדר ה'תרל"ו למשפחה אורתודוקסית בורגנית מרובת ילדים. סבו ודודו כיהנו כרבנים אורתודוקסים, ואביו, דוד סלומון שטרוק, ואמו, הנרייטה הנף, היו בעלי עסק לבדי בִּטנה, שפעל ברחוב קוֹטְבּוּס בעיר. המשפחה הייתה חלק מקהילת "עדת ישראל" – קהילה שנוסדה בברלין כניסיון להתנתק מהרוח הליברלית והאנטי-אורתודוקסית שביהדות גרמניה. את לימודיו בגימנסיה ע"ש פרידריך (Friedrichs-Gymnasium) בברלין סיים בשנת 1894, ואחר כך למד ציור באופן פרטי אצל הצייר קונרד פהר (Fehr). כבר בשנות העשרים שלו שילב שטרוק בין האמונה היהודית לבין רעיון הציונות. בשנת 1894 נמנה עם מייסדיה של אגודת הספורט היהודית הראשונה בגרמניה – "בר כוכבא".
בשנת 1895 נרשם שטרוק לבית-הספר הגבוה המלכותי לאמנויות פלסטיות (Königliche akademische Hochschule für die bildenden Künste) בברלין, שם למד תחת הדרכתם של מקס קונר (Koner) והנס מאייר (Mayer), והתמחה באמנות התחריט. ב-12 ביולי 1898 ערך מסע בהולנד. על ביקורו באמסטרדם כתב:
פגישתו של שטרוק בשנת 1898 עם הצייר היהודי-גרמני מקס ליברמן, צייר אימפרסיוניסט ומראשי תנועת "הזֵצֵסְיוֹן הברלינאי" בגרמניה, קירבה אותו אל התנועה, והוא הציג בתערוכות הקבוצה החל משנת 1901. בעזרתו של ליברמן אף התוודע לצייר היהודי-הולנדי יוזף ישראלס, שהפך למורו. ישראלס נחשב באותה עת לבכיר האמנים היהודים באירופה ולאחד מהציירים ההולנדים הידועים ביותר. שטרוק נהג לבקר אצל ישראלס בעקביות, כמעט מדי שנה. בהשפעתו שם דגש רב יותר על תיאור דמויות ועל נושאים יהודיים. אחת מהדוגמאות הראשונות לנטייה זו ניתן למצוא בתחריט "רב פולני" (1900) התחריט מציג ראש של רב המוטה בזווית ועיניו מופנות כלפי מטה. בעיצוב הדמות הדגיש שטרוק את האקספרסיביות שבדמות על ידי קווי התחריט. סממן נוסף של זהותו היהודית מופיע בחתימתו על התחריט – לצד שמו החל שטרוק לחתום על כל יצירותיו בשם "חיים אהרון בן דוד". לרבות מיצירותיו אף הוסיף סימן של מגן דוד. בביקורו בהולנד בשנת 1907 אף העתיק את ציורו של ישראלס "בן לעם עתיק" והפכו לתחריט גדול ממדים. פרסומו הגובר כאמן תחריטים הוביל לכך שבשנת 1902 התקבל כחבר ב"חברה המלכותית של אמני התחריט וההדפס" בלונדון.
במקביל לעבודתו האמנותית השתתף שטרוק בפעילות ציונית, שבמסגרתה השתתף ב, שהתקיים ב-1901 בבזל. אחת מתוצאות הקונגרס הייתה הקמתה של תנועת המזרחי, שהוקמה כניסיון לגשר על הפער שבין היהדות האורתודוקסית לבין הציונות החילונית של התקופה. שטרוק הזדהה עם התנועה והיה אחד מהפעילים בה. תולדה נוספת של הקונגרס, בהשפעתו של מרטין בובר וחברי הפרקציה הדמוקרטית, הייתה התעניינות גוברת של הציבור היהודי באמנות הפלסטית. במסגרת הקונגרס הוצגה תערוכת עבודות, בהן גם עבודותיו של שטרוק, שארגן אפרים משה ליליין במסגרת הקונגרס. בובר קרא בנאומו על בימת הקונגרס ל"שילוב ידיים" בין האמנות ליהדות במטרה "להביא לתחייתו המחודשת של העם היהודי". בעיני בובר נתפשה האמנות כמכשיר הומניסטי לקידום דמותו של היהודי הציוני החדש. בעקבות התערוכה הוקם בית הוצאה לאור "יהודי" בשם "Jüdischer Verlag" (בתעתיק ליידיש "יודישער פערלאג"), ובו התפרסמו רבות מעבודותיו של שטרוק.
ביקור בארץ ישראל, 1903
במרץ 1903 ערך שטרוק מסע נרחב לארץ ישראל בלוויית ד"ר אדולף פרידמן (Adolf Friedemann ) שנסע בשליחותו של הרצל במטרה לבדוק אפשרויות ליישוב בארץ. אל המסע הגיעו שטרוק ופרידמן לאחר ביקור בכמה ערים באיטליה, משם הפליגו למצרים, שם ביקר שטרוק בעתיקות בסקארה, במוזיאון המצרי, בשוק בקהיר ובבית הכנסת העתיק בעיר. בבוקר 5 באפריל יצא שטרוק ברכבת לפורט סעיד, לאחר שהספיק לצפות "במשך עשרה רגעים" בפירמידה הגדולה של גיזה. משם הפליג לביירות ואחר כך ליפו. את זיכרונותיו מהיישוב היהודי בארץ תיאר במכתב מפורט שהתפרסם בעיתון "יידישה פְּרֶסֶה" (Die jüdische Presse; "יידישע פרעסע"). בביקורם בארץ הם ביקרו במושבה הטמפלרית שרונה, במקווה ישראל ובמקומות נוספים. את הנסיעה לירושלים ערכו ברכבת מיפו:
בירושלים התאכסן שטרוק בביתו של ד"ר אלעזר הלוי גרינהוט, מנהל בית היתומים היהודי בעיר. לבד מביקור באתרים הקדושים בעיר ובמוסדות הציבור כגון "משגב לדך" ובית החולים החדש "שערי צדק", נפגש עם החכם באשי והתעניין באופן חלוקת כספי "החלוקה". לאחר ביקור בחברון ובעבר הירדן, המשיך שטרוק בביקור במושבות היהודיות כדוגמת ראשון לציון, גדרה וזכרון יעקב, וכן בחיפה ובסג'רה.
במהלך מסעו יצר שטרוק רישומים של נופי הארץ ושל דמויות שונות, אותם עיבד בביתו שבגרמניה לתחריטים. בשנת 1904 יצא בברלין הספר "רישומי מסע בפלשׂתינה" (Reisebilder aus Palästina), בו מופיעים תיאוריו של שטרוק לצד טקסט של פרידמן. בשנת 1905 הוא פרסם יצירה ליד הכותל המערבי.
את יצירתו הידועה ביותר מתקופה זו – "דיוקן תיאודור הרצל" (1903) – יצר שטרוק בעקבות פגישתו עם הרצל בווינה ביום 21 במאי 1903 כפי שכתב ביומן המסע. לאחר המסע יצר שטרוק סדרה של רישומים בביתו של הרצל בווינה, ששמשו כבסיס להכנת היצירה. המניע ליצירת העבודה היה כנראה התרשמותו של שטרוק מאישיותו של הרצל והאמונה הציונית העמוקה שלו. במהלך הקונגרס הציוני העולמי ה-6 בבזל נפגש שטרוק פעם נוספת עם הרצל, אשר חתם על כמה מעותקי התחריט. התחריט התפרסם מאוד בקרב הקהילות היהודיות הציוניות. מבקר האמנות וחברו של שטרוק קרל שוורץ תיאר את משמעותו הסמלית במונחים מטאפיזיים – "כנראה, שאף האמן ליצור דמות אידיאלית של אחד מנביאי ישראל, ודבר זה הצליח בידו. תיאדור הרצל חי בלב כולנו באותו דיוקן שטבע האמן שטרוק; זו הייתה תמונתו של הרצל בה"א הידיעה: ההוזה השקוע במשאת-נפשו, שעינו צופות אל העתיד". לאחר מותו של הרצל בשנת 1904, יצר שטרוק מתוך רישומיו כמה הדפסים נוספים שבהם מופיעה דמותו של המנהיג הציוני.
הצלחה בברלין, 1904–1915
מבחינה אמנותית הפך שטרוק לאחד האמנים המצליחים ביותר בגרמניה בתחום התחריט. בשנת 1904 יצר ספר ובו 81 מתחריטיו בליווי הקדמה מאת מקס אוסבורן. ב-12 בינואר הצטרף רשמית כחבר בתנועת "הזצסיון הברלינאי", והציג בתערוכותיה באופן עקבי עד שנת 1913.
פרסומו הגובר של שטרוק והעניין שלו בקידום הציונות הביאו אותו לחבור לקבוצת האינטלקטואלים היהודים שקידמו את הרעיון של בוריס שץ בדבר פתיחת מוסד אמנותי בארץ ישראל. בשנת 1906 פורסם בגיליון השני של כתב העת "אלטנוילנד" מאמר שפירט את תוכנית הקמתו של "בצלאל", ועליו היו חתומים, לצד שטרוק ושץ, גם ליליין, אוטו ורבורג, זליג סוסקין ואחרים. בהמשך נמנה שטרוק עם הוועד שתמך ופיקח על הקמת "בצלאל" בברלין.
ספרו הידוע והמצליח של שטרוק "אמנות התחריט" (Die Kunst des Radierens) יצא בברלין בשנת 1908 בהוצאת פאול קסירר. הספר תיאר את תהליך הדפסת התחריט, תוך מתן הדגמות ואיורים מאת שטרוק. בעקבות הפופולריות של הספר, שנבעה מפנייתו לקהל האמנים ולציבור הרחב גם יחד, הודפס הספר בארבע מהדורות נוספות בין השנים 1912–1923. למהדורה האחרונה אף צירף שטרוק רפרודוקציות מאת אמנים מודרניים כגון מארק שאגאל, פבלו פיקאסו ולסר אורי. הספר ביסס את פרסומו של שטרוק כאמן מוביל בתחום ההדפס, ואמנים רבים, כגון יעקב שטיינהרדט, לסר ושגאל נעזרו בו לשם לימוד טכניקה זו.
קשר הדוק במיוחד פיתח שטרוק עם הצייר האקספרסיוניסט לוביס קורינת החל משנת 1908. קורינת, שהיה חבר בזצסיון, ואף כיהן כיושב ראש הזצסיון הגרמני החל מ-1915, נעזר בשטרוק בלימוד טכניקת ההדפס. קשרים אלו נמשכו גם לאחר קרע בין שטרוק לתנועה, שסירבה להציג את עבודותיו בתערוכה המשותפת של שנת 1913 ופרישתו של שטרוק ממנה. עדות לקשר ההדוק בין השניים ניתן למצוא בקבוצת תחריטים שיצר קורינת בשנת 1922 שנושאם הוא "מחול המוות". בשניים מן התחריטים האקספרסיוניסטים מופיעים דיוקנותיהם של שטרוק ואשתו.
בשנת 1911, בהיותו בן שלושים וחמש בלבד, יצא קטלוג מקיף של יצירתו בשם "יצירתו הגרפית של הרמן שטרוק" (Das graphische Werk von Hermann Struck) בעריכת ארנולד פורטלגה (Fortalge) וקרל שוורץ (Karl Schwarz), ובו הובאו פרטים על למעלה מ-250 מיצירותיו. חמש שנים לאחר מכן יצא ספר עבודות נוסף בשם "ההומור של שטרוק" (Der Humor bei Struck), שבו ניסה שטרוק להראות צדדים קלילים יותר ביצירתו, שהוצנעו בספרם של פורטלגה ושוורץ.
בנוסף להוצאות מסחריות אלו הוציא שטרוק מהדורות מצומצמות של קובצי תחריטים כגון נופים מ"שירקה ובראונלגה" (Aus Schirke und Braunlage) משנת 1912 ו-"משולי העיר הגדולה" (Vom Rande der Großstadt). נופים אלו שורטטו בנטייה לצמצום פרטים ובקווים עדינים. למרות השמרנות בבחירת הנושאים בולטת בהם הנטייה המודרנית ליצירת משטחים ולעיצוב גאומטרי של הקומפוזיציה.
כראש תנועת 'המזרחי' הביע שטרוק דאגה לריחוק ההולך ומתגבר בין התנועה הציונית לבין המסורת והדת היהודית. את גישתו זו הביע גם בעת שהשתתף בארבעה קונגרסים ציוניים שנערכו באירופה בין 1907 ל-1913. "אין אני דורש תעמולה דתית מאת ה-Die Welt כי אם נויטרליות", הוא כותב במכתב מה-1 בספטמבר 1908 לדוד וולפסון, נשיא ההסתדרות הציונית העולמית, "אין לי אותו המשקל וצעיר לימים אני יותר מדי מכדי להיות רשאי לתת לך, למנהיגה המנוסה של התנועה, הוראות. אך הנני מרגיש חובה לעצמי, עם כל יראת הכבוד, להפנות את תשומת לבך לכך שעתיד אתה לדחות את האורתודוקסיה בשתי ידיים מהתנועה הציונית אם לא תשנה את עמדתך ואת יחסך אלינו, אנו מחפשים אך ורק אורח קיום בתוך הציונות".
שירות בצבא הגרמני, 1915–1919
ב-23 ביולי 1915 התנדב שטרוק בן ה-39 לצבא הגרמני, שנלחם במלחמת העולם הראשונה. בתחילה שירת כמתרגם וכצנזור במטה הפיקוד באובר אוסט, אזור השלטון הגרמני במזרח אירופה. אולם בשנת 1917 הועבר, על פי בקשתו, לחזית הרוסית. על שירות זה זכה בעיטור "צלב הברזל" מדרגה שנייה. בתפקידו בחזית שימש שטרוק כממונה על עניינים יהודיים. שירותו הצבאי הפגיש אותו עם הקהילות היהודיות במזרח אירופה ובפולין בפרט. תפקידו כמתווך בין קהילות אלו לבין שלטונות הצבא הגרמני הכובש נועד להשפיע על היהודים להישאר נייטרליים ולא לתמוך בכוחות הלאומיים הפולנים. שטרוק ניסה לגשר בין הזדהותו הכפולה לצבא הגרמני ולזהותו היהודית. במכתב לבני משפחתו כתב על תפקידו הכפול: "בתחום הרחב של הסוגיות לפתרון, תמיד יש לבחור ולטפל ללא לאות באלו, שבהן האינטרסים הגרמניים והיהודים חופפים. שוב ושוב צריך לעמול כדי ליצור מצב, שבו ניתן יהיה לנטרל במידה רבה ככל האפשר סתירה בין שני אינטרסים הללו".
בתפקידו היה שטרוק מעורב בתחומים שונים של הקהילות היהודיות, החל משאלות פרנסה וחלוקת כספי סיוע ועד לשאלות בנושא החינוך וגורלם הפוליטי של היהודים. הוא שלח דוחות ודיווחים גם לראשי התנועה הציונית בגרמניה. בראייתו האופטימית ניסה לקרב חוגים גרמנים אל הנושא הציוני, תוך התעלמות מנטיות אנטישמיות שרווחו בחוגים אלו.
בסיום המלחמה הוזמן שטרוק להשתתף כמומחה בענייני היהודים בוועידת השלום בפריז מטעם הממשלה הגרמנית. בראיון שנתן לעיתון הגרמני "דוֹיְטְשֶׁה אַלְגֶמַיְינֶה צַיְיטוּנְג" (Deutsche Allgemeine Zeitung) לקראת הוועידה תיאר את עמדתה האוהדת של גרמניה ביחס לציונות. בנוסף תיאר את השאיפה למתן אוטונומיה תרבותית ליהודים בארצות אירופה, העתיד להתממש בעזרת הממשלה הגרמנית ובעזרת חבר הלאומים העתיד לקום, כמענה לדרישות הבאות מן הציבור היהודי.
תקופת המלחמה מהווה שנים של פריחה יצירתית באמנותו של שטרוק, שיצר בתקופה זו מעל 400 יצירות. בין הנושאים שבעבודותיו בולטים תיעוד של חיי היהודים ותיעוד של האזורים שבהם נלחם הצבא הגרמני. חלק מליתוגרפיות אלה נעשו עבור עיתונים ופרסומים רשמיים של הצבא הגרמני, וחלקם פורסמו בקובצי ליתוגרפיות שונים. במסגרת האוגדן "מתוות מרוסיה, מחזית ריגה" צייר שטרוק את תוצאות ההפצצות, את חיי החיילים ועוד. קובץ נוסף הציג נושא ייחודי בגוף עבודתו של שטרוק – "שבויי מלחמה", שאותם יצר בין השנים 1915–1916 באישור ותמיכה של המטה הכללי הגרמני. שטרוק פנה אל האנתרופולוג הגרמני פליקס פון לושאן (Felix von Luschan) במטרה שייעץ לו בפרויקט שהיה בעל היבטים אנתרופולוגים. עבור הפרויקט יצר שטרוק 40 ליתוגרפיות של שבויי המלחמה, המתמקדים בחזות הפנים שלהם. הדמויות מתוארות מן הכתפיים ועל רקע חלק. הן עטויות מדי צבא ובולטת בהן הדגשה של מאפיינים גזעיים, כגון הדגשת גוון עור שחור. לצד כל דמות צוין שמה.
פני יהדות מזרח אירופה
את התרשמותו מיהדות מזרח אירופה תיאר שטרוק בסדרה של ספרים. הראשון מביניהם יצא לאור בשנת 1915 ונקרא "בפולין הרוסית". קובץ נוסף, ובו כשישים איורים המלווים בטקסט מאת הרברט אוילנברג, הופיע באותה שנה. הקובץ הידוע ביותר מביניהם הוא קובץ ליתוגרפיות בשם "מתוות מרוסיה, יהודי המזרח", ובו 50 איורים של טיפוסי דמויות של יהודים כגון "הסנדלר היהודי, קובנו" או "נער קבצן יהודי" לצד תיאורי נוף של העיירה היהודית. טכניקת התחריט נזנחה בתקופה זו לטובת ביטוי אקספרסיבי יותר באמצעות טכניקת הליתוגרפיה. אופי ההדפסים משתנה בעקבות השימוש בטכניקה זו לקו "סקיצתי וסוער יותר". בשנת 1920 ליוו ליתוגרפיות אלו את ספרו של ארנולד צווייג "פני יהדות מזרח אירופה" (Das ostjüdische Antliz), שהודפס במהדורה מיוחדת בת 250 עותקים חתומים. בשנת 1922 יצאה לאור מהדורה נוספת של הספר, ומהדורה שלישית הודפסה בשנת 1929.
הספר שיקף את ההתעניינות הגוברת של אנשי רפובליקת ויימאר במתרחש באירופה מתוך גישה אתנוגרפית-פיזיוגנומית. בנוסף הוא שיקף את ההתעוררות הלאומית ואת הסולידריות הלאומית של מחבריו. הביקורות על הספר היו מעורבות. אלפרד דבלין, לדוגמה, תמך בהתלהבות ביצירה, ובעקבותיו אף ביקר בעצמו בפולין; לעומתו המבקר פאול צוּקֶר (Paul Zucker), שביקר את הספר מעל גבי עיתונו של מרטין בובר, "Der Jude" ("דֵר יוּדֶה", "היהודי"), הסתייג מהנימה הסנטימנטלית שבספר וממה שכינה כ"מיתוסי ההווה" ("Mythen der Gegenwart") שבו. בשנת 1924 הוציאו צוויג ושטרוק ספר נוסף בשם "כנען החדשה", ובו תיאורים של ארץ ישראל.
ארץ ישראל, 1922–1939
אחת מן היוזמות המרכזיות שבהן היה מעורב שטרוק הביאה להקמת המוזיאון ב"בית דיזנגוף". במאי 1930 פנה מאיר דיזנגוף אל שטרוק בניסיון להקים "בית נכות בתל אביב", כשנה לאחר סגירת "בית הנכות" בירושלים. שטרוק עזר לדיזנגוף ביצירת קשר עם יהודים גרמנים שתמכו בהקמת המוזיאון. למרות תרומתו הרבה של שטרוק בייעוץ אמנותי דקדקני, לא נמנה עם ועד המוזיאון. בנוסף שימש שטרוק כיועץ בהקמת ביתן אמני ישראל ב"יריד המזרח" בשנת 1932. מעורבותו בחיי האמנות לא פסקה עם פתיחתו של מוזיאון תל אביב בבית דיזנגוף. הוא המשיך לשמש יועץ לדיזנגוף. עם מותו של דיזנגוף, בשנת 1936, היה שטרוק בין המוציאים לפועל של צוואתו.