cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מצעד הפזמונים העברי השנתי (ה'תש"ן–ה'תשנ"ט)
ה'תשנ"ג-1993
האלבום "אדם ונחש" של להקת אתניקס נחל הצלחה כבירה, ושלושה שירים מתוכו התברגו ברבעיה הראשונה בדירוג השנתי, ביניהם גם שיר השנה "ג'סיקה". אתניקס נבחרה ללהקת השנה וגברה על להקות רוק צעירות רבות שאפיינו אז את הנוף המוזיקלי בישראל, כמו מופע הארנבות של ד"ר קספר, סטלה מאריס וכנסיית השכל. אלבומו השני של אביב גפן "עכשיו מעונן" עורר מהומות, במיוחד בגלל שיר הנושא, וגפן נבחר לזמר השנה. אתי אנקרי הוציאה את אלבומה השני "קראת לי אסתר" ונבחרה לזמרת השנה. הדירוג של רשת ג':
ה'תשנ"ד-1994
להקת אתניקס נבחרה ללהקת השנה בעקבות אלבומה החמישי, "אתה", והשחילה בפעם החמישית ברציפות שיר למקום השני במסגרת המצעדים השנתיים. אביב גפן הוציא את אלבומו השלישי, "אביב גפן III" וזכה שוב בתואר זמר השנה. גפן גם ביצע את שיר השנה, "האם להיות בך מאוהב". מלבד אלבום זה הוא גם כתב את כל השירים לאלבום הבכורה של קרן הכט שיצא בשנה זו. אלבום בכורה נוסף שנקרא "קח אותי לשם" שייך לשרון חזיז שנבחרה לזמרת השנה, וגברה על זמרות ותיקות כמו יהודית רביץ, גלי עטרי וריקי גל. הערוץ הראשון שידר את המצעד במקביל לשידור בקול ישראל. הדירוג לשנה זו:
ה'תשנ"ה-1995
לאחר תקופת שתיקה חזרה ריטה עם האלבום "אהבה גדולה", אך דנה אינטרנשיונל אשר נתנה הופעה סוחפת בקדם אירוויזיון והוציאה את אלבומה השני נבחרה לזמרת השנה. לאחר ארבע שנים רצופות הודחה להקת אתניקס מתואר להקת השנה על ידי אבטיפוס, אשר הוציאה את אלבום הבכורה שלה, "מה החזאי מבין". זמר השנה היה רמי קלינשטיין שביצע את שיר השנה, "תפוחים ותמרים". דירוג רשת ג' לשנה זו:
ה'תשנ"ו-1996
שלמה ארצי הוציא את אלבומו "שניים", וגבר על אביב גפן, יהודה פוליקר ודויד ברוזה בתואר זמר השנה. שיר הנושא מתוך האלבום נבחר לשיר השנה, והוא מבוצע על ידי ארצי וריטה, שנבחרה לזמרת השנה בעקבות צאת האלבום "תחנות בזמן". אתניקס זכתה בפעם החמישית בתואר "להקת השנה", ובכך שברה את שיאן של כוורת ומשינה. רשת ג' החליטה בשנה זו להצעיד רק 30 שירים במצעד. שנה זו אופיינה בפגיעה מורלית במדינה בעקבות רצח רבין וגלי פיגועים, ופרויקטים מוזיקליים רבים הוקפאו. דירוג הרשת לשנה זו:
ה'תשנ"ז-1997
אייל גולן הוא הזמר הראשון מהסגנון הים התיכוני שנבחר לזמר השנה של רשת ג', לאחר שהוציא בשנה זו את אלבומו "בלעדייך". להקת טיפקס נבחרת ללהקת השנה, והיוותה בכך אישור נוסף להטמעת הז'אנר הים תיכוני בפופ הישראלי. יהודה פוליקר הוציא אלבום ההופעה בקיסריה, יהודית רביץ הוציאה את אלבומה "איזו מן ילדה" ואביתר בנאי הוציא את אלבום הבכורה שלו. אלבומי בכורה הוציאו גם מיקה קרני ורונית שחר אך לזמרת השנה נבחרה איגי וקסמן. שיר השנה הוא "כל מה שתרצי" המבוצע על ידי רמי קלינשטיין. דירוג הרשת לשנה זו:
ה'תשנ"ט-1999
שרית חדד קטפה את תואר זמרת השנה של קול ישראל וגברה על ריטה ואלבומה הכפול "תפתח חלון". זוהי הפעם הראשונה שזמרת מהז'אנר המזרחי – ים תיכוני זכתה למעמד כזה. אייל גולן זכה בתואר זמר השנה בפעם השלישית ברציפות, וגבר על אביב גפן שהוציא את האלבום "לילות לבנים", ברי סחרוף ואלבומו "נגיעות", עברי לידר באלבום "יותר טוב כלום מכמעט" ומאור כהן אשר הוציא את אלבום הבכורה שלו "טוב לנו יחד" כסולן. כנסיית השכל נבחרה ללהקת השנה וגברה על אתניקס, טיפקס, היי פייב, ולהקת גאיה שפרצה באותה השנה. את תואר "תגלית השנה" קטף נמרוד לב, שגם ביצע את שיר השנה של קול ישראל, "זה כל הקסם" ביחד עם אורלי פרל שהייתה בתקופה זו בת זוגו. שנה זו אופיינה בכמה צמדי זמרים אשר חברו זה לזה כמו אריק איינשטיין ושלום חנוך עם האלבום מוסקט, מאיר בנאי וארקדי דוכין עם אלבומם המשותף, ואתי אנקרי ודוד ד'אור אשר חברו להופעה משותפת. המצעד השנתי של קול ישראל (רשת ג') לשנה זו:
אפולינר באמייל
העבודה מורכבת רדי מייד של שלט פרסומת לצבעים תעשייתיים עשוי פח, אותו שינה דושאן. השינוי המרכזי היה עיוות הכותרת הראשית "Sapolin Enamel". דושאן מחק כמה אותיות והוסיף אחרות כך שאוזכר שמו של המשורר הצרפתי גיום אפולינר. בתחתית השלט, מצד ימין, הוסיף דושאן את הכתובת "[from] Marcel Duchamp 1916 1917." ("(מ) מרסל דושאן 1916-1917 "). הטקסט עשוי להעיד על העניין של דושאן באותנטיות ובבעלות אמנותית. בצידו השמאלי התחתון של השלט שינה דושאן את כתובת היצרן "Gerstendorfer Bros. New York, U.S.A.," לכתובת "Any act red by her ten or epergne, New York, U.S.A."
בגב העבודה הוסיף יצרן השלט את הכתובת בעפרון "If sign becomes soiled, clean with damp cloth." ("אם השלט מתלכלך, נקה [אותו] בעזרת מטלית לחה".) דושאן הוסיף המשך אירוני - "Don't do that" ("אל תעשה זאת")
ספר אחיקר החכם
ספר אחיקר החכם (או משלי אחיקר) הוא ספר משלים שנכתב במקור בארמית עוד בתקופת ממלכת אשור. הספר היה מוכר לחכמי יוון ולקהילות ישראל. אף על פי שאחיקר לא היה יהודי, דמותו מצאה את דרכה לספר טוביה, שם הוא מופיע כמי שנמנה עם צאצאי עשרת השבטים.
משלי המוסר שבספר משולבים בעלילה על אחיקר החצרן. אחיקר היה סופר ויועץ חכם בחצרם של סנחריב ואסרחדון מלכי אשור, וכיון שלא היו לו ילדים, הוא אימץ את אחיינו נדן, חינך אותו ולימדו דעת, כדי שיוכל למלא את מקומו כשיגדל. נדן הצליח להשתלב בחצר, אבל נהג בבוגדנות באחיקר, האשים אותו בבגידה וזייף מכתבים בשמו. אחיקר נדון למיתה, אולם הפקיד האחראי על ההוצאה להורג, שניצל בעבר בידי אחיקר, חס על חייו והוציא להורג אדם אחר במקומו.
כעבור זמן הציב פרעה מלך מצרים אתגר למלך אשור: אם יוכל מלך אשור לשלוח אדם למצרים שיבנה ארמון בין שמים וארץ יעלו המצרים מס לאשור, ואם לאו, חייבת אשור להעלות מס למצרים. מלך אשור חשב שאחיקר מת, וחשב שלא יוכל לבצע את המטלה. אך כשגילה לשמחתו שהוא חי, שלח אותו למצרים להיענות לאתגר. אחיקר מתייצב בפני פרעה, ונדרש לענות על חידות שונות כדי להוכיח את חכמתו. לאחר מכן פרעה דורש ממנו לבצע משימות שונות שנראות בלתי ניתנות לביצוע כגון כתיבת איגרת שחכמיו יודו שטרם ראו כמוה, בניית ארמון בין שמים וארץ, שזירת חבלים מחול הנהר ותיקון רחיים שבורות. אחיקר בכל המקרים מצליח להגחיך את המשימה ולבקש מפרעה את הנדרש למילויה באופן שפרעה מוותר. לאחר שפרעה נוכח כי לא יוכל לחכמת אחיקר, הוא מודה בהפסד בכבוד וממלא את התחייבותו. אחיקר מביא עמו את המס ודואג שנדן ייענש על בגידתו.
הספר מחולק לשישה חלקים, בהם מספר אחיקר משלי חכמה לנדן. החלקים הם:
ספר אחיקר נמצא בפפירוס ארמי משנת 500 לפנה"ס, בין התעודות שנתגלו באי יב שבמצרים. בפפירוס זה, החלק הראשון של הסיפור מורחב מאוד במשלים ואמירות חכמה שונות. חוקרים חושדים כי חלק זה אינו חלק מן הסיפור המקורי, שכן הוא אינו מזכיר את אחיקר כלל, ודומה במהותו לחלקים מספר משלי ולמשלים בבליים ופרסיים.
הספר תורגם לעברית על ידי יוסף מזל ואחר כך על ידי אבינעם ילין.
ויל בוקסטון
ויל בוקסטון (באנגלית: Will Buxton; נולד ב-14 בפברואר 1981) הוא מגיש טלוויזיה ועיתונאי פורמולה 1 בריטי.
ביוגרפיה
בוקסטון נולד בפורטסמות', אך גדל במלברן. הוא למד בבית ספר קתולי, ואף היה נער מקהלה בכנסייה.
הוא למד ב-"Lord Wandsworth College" וב-"Sixth Form College, Farnborough" בהמפשייר, ולאחר מכן למד פוליטיקה באוניברסיטת לידס.
ב-2018 התארס עם ויקטוריה הליאר, העובדת באגף השיווק של קבוצת רייסינג פוינט.
קריירה
כבר בהיותו באוניברסיטה החל בוקסטון לכתוב עבור האתר GrandPrix.com. בשנת 2002 הצטרף למגזין פורמולה 1 הרשמי, עד לסגירתו בפברואר 2004.
בשנת 2005 הוא הפך ליועץ התקשורת הרשמי של GP2 Series, ולאחר מכן קודם למנהל התקשורת.
ב-2008 ערך בוקסטון את המגזין הווירטואלי "GPWeek". בשנת 2009 החל לפרשן את ה"GP2 Series" ואת ה"GP2 Asia Series" עבור קבוצת פורמולה 1.
פורמולה 1
בשנים 2010–2012 פרשן בערוץ הספורט המוטורי "ספיד" של רשת פוקס.
בשנת 2013 הצטרף לערוץ "NBC ספורט", של רשת הטלוויזיה NBC, ושימש ככתב פורמולה 1 ואינדי קאר. הוא עזב את תפקידו ב-2017, ומיד לאחר מכן, בראיון בערוץ "Sky Sports F1" הביע תמיכה במהלכיה של ליברטי מדיה אף על פי שמהלכים אלו הביאו, בעקיפין, לפיטוריו.
משנת 2019 החל לפרשן וללוות את סדרת הטלוויזיה הדוקומנטרית של נטפליקס "פורמולה 1: המרוץ לניצחון".
ספרו
בשנת 2019 הוציא ספר בשם "My Greatest Defeat: Stories of Hardship and Hope from Motor Racing's Finest Heroes", המלווה בציורים מאת ג'וזפה קמונולי.
חולצת סטרפלס
עיצוב
החולצה מתחילה מעל החלק העליון של השדיים, ובדרך כלל מהודקת ברצועות אלסטיות בחלקה העליון כדי למנוע את נפילתה. החולצה החלה להפוך לפופולרית לאחר עיצובים של המעצב אלי טהרי בשנות ה-70 של המאה ה-20.
ביקורת
חולצת סטרפלס אסורה במגוון בתי ספר בשל קוד לבוש המוביל קו צנוע, משום שנטען כי הן מפגינות מיניות.
מוחמד קאדירי
עבדול מוחמד קאדירי (באנגלית: Abdul Mohammed Kadiri; נולד ב-7 במרץ 1996 באובואסי שבגאנה) הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת הקשר האחורי.
קריירת מועדונים
קאדירי החל את הקריירה המקצוענית שלו באשנטי גולד מליגת העל הגאנאית.
בהמשך שיחק באוסטריה וינה מהבונדסליגה האוסטרית, בארסנל טולה מליגת העל הרוסית, בדינמו קייב ובצ'רנומורץ אודסה מליגת העל האוקראינית, ובבודפשט הונבד מליגת העל ההונגרית.
פיקוס קדוש
פיקוס קדוש (שם מדעי: Ficus religiosa) הוא עץ ירוק עד מסוג פיקוס, ממשפחת התותיים, הגדל בין השאר בארץ כצמח נוי וכצמח פולש. העץ הוא ממאריכי הימים, ופרט בודד שלו נחשב למין מכוסי הזרע העתיק בעולם, עם גיל משוער של מעל ל-2000 שנה.
תפוצה
הפיקוס הקדוש הוא מין שגדל באופן טבעי בסרי לנקה, בנגלדש, פקיסטן, מיאנמר, נפאל והודו, כמו גם אזורים של סין.
בארץ יובא הפיקוס הקדוש כעץ נוי, ופרטים שלו קיימים כעצי שדרות בתל אביב (בין השאר, גן הכובשים ושדרות נורדאו) ובדרך לה גארדיה. הוא נחשב למין פולש, וזרעיו מופצים בעזרת ציפורים ועטלפי פרי למקומות חדשים. תודות למהירות צימוח גבוהה, יכולת להשתלט על עצים אחרים ושורשים המבקעים בטון ואספלט, פרטים רבים שלו קיימים בכל רחבי הארץ ללא שנשתלו בידי אדם.
מאפיינים
הפיקוס הקדוש הוא עץ ירוק עד או חצי נשיר, שגובהו יכול להגיע ל-30 מטרים וקוטר גזעו עד שלושה מטרים. העלים בצורת לב, עם חוד מוארך בקצוותיהם. שפת העלה תמימה. כמיני פיקוסים אחרים, פרי הפיקוס הקדוש הוא פגה הנחנטת באמצעות צרעות. הפגות ירוקות לפני החניטה וסגולות לאחריה, וגודלן קטן מעט מגודל תאנה. הפצת הזרעים מתבצעת לרוב על ידי ציפורים אוכלות פרי ועטלפי פרי.
לעץ אין שורשי אוויר, אך יש לו שורשי ענפים שמסוגלים להיצמד לעץ בוגר וגדול יותר ולינוק את לשדו. פעמים רבות ניתן לראות עצי פיקוס קדוש צעירים הנתלים על עצי דקל, מתלפפים סביבם ולאחר מספר שנים מחליפים אותם כשהעץ התומך מת.
חשיבות דתית
הפיקוס הקדוש בעל חשיבות דתית לשתי דתות גדולות באזור המחיה הטבעי שלו - הינדואיזם ובודהיזם. בבודהיזם נקבע כי גאוטמה בודהה הצליח להגיע להארה כאשר עשה מדיטציה תחת ענפי העץ. אף על פי שאותו עץ עתיק ככל הנראה הוחלף מספר פעמים, מאחד מחוטריו נשתל עץ חדש באתר באנורדהפורה, סרי לנקה בשנת 228 לפני הספירה. פרט זה נחשב כעץ בעל הפרי העתיק בעולם, ומחוטריו נשתלו עותקים זהים גנטית לעצים חדשים ברחבי העולם. עצים אלו, בעלי שושלת נטיעה מדוקדקת ודמיון גנטי, נקראים "עצי בודהי", או "עצי הארה" והם בעלי חשיבות דתית לבודהיסטים. עצים זריעים אחרים הם פיקוסים נטולי ייחוס.
בהינדואיזם, כל פרטי הפיקוס הקדוש בעלי חשיבות דתית, ונהוג להתפלל ולבצע מדיטציה תחת הפיקוסים, לרוב בקבוצות של שבעה מתפללים. התפילה מוכוונת לעץ, ומהללת את "מלך העצים". הם ממפים 27 קבוצות כוכבים ל-27 עצים מסוימים, כל אחד משול כנגד קבוצת כוכבים. הפיקוס הקדוש ממופה לכוכבים γ, δ ו-θ בקבוצת הכוכבים סרטן.
היועץ המשפטי לכנסת
תפקידיו של היועץ המשפטי לכנסת
תפקידיו של היועץ המשפטי לכנסת קבועים בסעיף 17 לחוק הכנסת:
הליך מינויו של היועץ המשפטי לכנסת ותקופת כהונתו
החוק קובע כי רשאי להציג את מועמדותו לתפקיד מי שהוא אזרח ישראל ותושב ישראל, הכשיר לשמש כשופט בית המשפט העליון, ושלא היה פעיל פוליטי או חבר במפלגה בחמש השנים שקדמו להצגת המועמדות.
את היועץ המשפטי לכנסת ממנה יושב ראש הכנסת, באישור ועדת הכנסת ולפי המלצת ועדה ציבורית שבראשה עומד שופט בית המשפט העליון בדימוס וחברים בה גם יושב ראש ועדת הכנסת, יושב ראש ועדת חוקה חוק ומשפט, יושב ראש הוועדה לענייני ביקורת המדינה, נציב שירות המדינה או נציגו, ראש לשכת עורכי הדין או נציגו, וכן נציג האקדמיה המומחה בתחום המשפט הציבורי.
תקופת כהונתו של היועץ המשפטי עומדת על 5 שנים, אך יושב ראש הכנסת רשאי, באישור ועדת הכנסת, להאריך תקופה זו. סיום כהונתו של היועץ בטרם חלוף חמש השנים תיתכן אם התפטר, הגיע לגיל 65, או הועבר מתפקידו, באחת משלוש העילות הקבועות בחוק: אם הורשע בפסק דין סופי בעבירה פלילית (למעט עבירות קלות המפורטות בחוק), עשה מעשה שאינו הולם את מעמדו או שנבצר ממנו דרך קבע למלא את תפקידו. היועצת המשפטית לשעבר, נורית אלשטיין, מונתה לתפקידה ב-31 באוקטובר 2005, אך היא סיימה את תפקידה בטרם חלוף חמש שנים, בהגיעה לגיל 65 באפריל 2010. היועצת הנוכחית היא עו"ד שגית אפיק.
הלשכה המשפטית של הכנסת
לצדו של היועץ המשפטי לכנסת משמש גם משנה ליועץ המשפטי, שמתמנה על ידי יושב ראש הכנסת לפי הצעת היועץ המשפטי לכנסת.
מתוקף תפקידו עומד היועץ המשפטי לכנסת גם בראש הלשכה המשפטית של הכנסת. לשכה זו מורכבת מיועצים משפטיים של הוועדות השונות, מעורכי דין העוסקים בייצוגה של הכנסת בערכאות ומעורכי דין העוסקים בפעילותה המנהלית השוטפת של הכנסת בכל הנוגע לחוזים, מכרזים וכיוצא בזה.
קישורים חיצוניים
היועץ המשפטי לכנסת והלשכה המשפטית של הכנסת, 2010, פרלמנט 66, אתר המכון הישראלי לדמוקרטיה
אברהם יוסף לייזרזון
אברהם יוסף לייזרזון (1943 – י"ד בטבת תש"ף, 11 בינואר 2020) היה איש ציבור חרדי-ישראלי, סגן ראש עיריית ירושלים, יושב ראש החינוך העצמאי וחבר הכנסת מטעם יהדות התורה בכנסת ה-14.
ביוגרפיה
לייזרזון נולד כדור שביעי בירושלים. אביו, שמחה בונם לייזרזון, נפטר בילדותו. אמו, רחל, היא בתו של חיים יהודה לייב אוירבך ואחותו של שלמה זלמן אוירבך. למד בישיבת בית מאיר ובישיבת סלבודקה בבני ברק, והוסמך לרבנות.
בנישואיו הראשונים היה חתנו של ראש ישיבת חידושי הרי"ם הרב גדליה הרץ, ונולד לו בנו שמחה בונם, מוציא לאור סדרת ספרי "שולחן שלמה". לאחר מכן נישא לצירל לבית פרסטר ונולדה לו בתו לאה.
לייזרזון נכנס לכנסת ה-14 ב-23 באוקטובר 1998, עקב רוטציה באגודת ישראל והתפטרותו מהכנסת של משה גפני, וכיהן בה עד לפיזורה ביוני 1999. בבחירות לכנסת ה-15 הוצב במקום ה-120 הסמלי ברשימה. לקראת הבחירות לכנסת ה-18 שובץ כנציג חסידות גור במקום התשיעי ברשימת יהדות התורה.
התגורר בירושלים. בשנותיו האחרונות סבל מבעיות בכליות. ובמרץ 2015, עבר התקף לב ואושפז.
לייזרזון נפטר ב-11 בינואר 2020, הוא נקבר בהר המנוחות.
הדג נחש LIVE
הדג נחש LIVE הוא אלבום ההופעה הראשון של "הדג נחש", שיצא בשנת 2008 האלבום מתעד בשני דיסקים את הופעת הלהקה במועדון התיאטרון בתל אביב-יפו. ההופעה שודרה בשידור ישיר בערוץ 24, וכללה את להיטיה הגדולים של הלהקה מ-4 אלבומיהם הקודמים: "המכונה של הגרוב", "לזוז", "חומר מקומי" ו"בעזרת הג'אם". ההופעה כללה הופעות אורח של רבים מן האמנים שעבדו עם הלהקה במהלך השנים, ביניהם יוסי פיין שהפיק את המופע ואת רוב אלבומי הלהקה, אהובה עוזרי וליאורה יצחק.
בית גונזגה
בית גוֹנזָגָה (באיטלקית: Gonzaga) היה בית אצולה איטלקי, שליט דוכסות מנטובה בשנים 1328–1708. בני גונזגה שלטו גם במונטפראט, גואסטלה ונוור שבצרפת. הם הוציאו מבין שורותיהם שנים-עשר קרדינלים, שתי מלכות-רעיות לקיסרי האימפריה הרומית הקדושה (אלאונורה, רעייתו השנייה של פרדיננד השני ואלאונורה, רעייתו השלישית של פרדיננד השלישי) ומלכה-רעיה של ולדיסלאב הרביעי, מלך פולין. אחד מבני המשפחה, אלויסיוס גונזגה (Aloysius Gonzaga) הוכתר כקדוש של הכנסייה הקתולית. תחת שלטון בית גונזגה הפכה מנטובה למרכז אמנות ומוזיקה בתקופת הרנסאנס האיטלקי. פיצול השושלת באמצע המאה ה-16 הוביל להפיכת בני המשפחה לכלי משחק בידי מעצמות התקופה (בפרט, צרפת והאימפריה הרומית הקדושה) במאבקן על השליטה בצפון איטליה.
עד מלחמת הירושה
ב-1433 העניק זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את התואר מרקיז מנטובה לג'אנפרנצ'סקו הראשון (Gianfrancesco I). בנו, לודביקו השלישי ונינו, פרנצ'סקו השני, היו משליטיה הבולטים של התקופה ועסקו בבניה ופיאור ארמון הדוכסות בעוד נכדו פדריקו הראשון הצטיין כקונדוטיירי (מצביא) צבאו של לודוביקו ספורצה. יחד עם רעייתו הראשונה, איזבלה ד'אסטה, כונן פרנצ'סקו השני במנטובה חצר תרבותית ותמך באמנים ומוזיקאים, בהם אנדראה מנטניה (אצלו הזמין את הסדרה המונומנטלית "הטריומפים של קיסר"). בעודו נשוי קיים פרנצ'סקו מערכת יחסים ארוכה עם לוקרציה בורג'ה. בתו הבכורה, אלאונורה, נישאה לפרנצ'סקו מריה דלה רוברה, דוכס אורבינו. בנו השלישי, פרנטה (Ferrante), היה לדוכס גואסטלה (Guastalla).
בנו הבכור של פרנצ'סקו השני, פדריקו השני הועלה על ידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לתואר דוכס ב-1530, לאחר שהתארח אצלו בארמון טה. שנה לאחר מכן נשא לאשה את מרגרטה פלאולוגה וזכה בירושת מרקיזות מונטפראט. יורשו, גוליאלמו (Guglielmo), המשיך את החצר האמנותית במטובה כפטרון למוזיקאים, בהם ג'ובאני פלסטרינה וז'אק דה ורט. בנו השני של פדריקו השני, לואיג'י, פיתח שושלת ששלטה בנוור (Nevers) שבצרפת, לאחר נישואיו עם יורשת השולשת.
מלחמת הירושה של מנטובה
עם מות אחרון ניניו של פדריקו השני משושלת מנטובה ב-1627 ללא יורשים, טען נינו (בנו של לואיג'י מנוור), קרלו, לירושת כתר דוכסות מנטובה. טוען נוסף היה פרנטנה השני, דוכס גואסטלה (שהיה אף הוא נינו של פדריקו השני). הסכסוך בין היורשים הפך למערכה בתוך מלחמת שלושים השנים, כאשר הצדדים הלוחמים צידדו כל אחד ביורש אחר ועילת המלחמה נסובה סביב זהותו של הכוח שישלוט בצפון איטליה, בית הבסבורג או צרפת. בתביעתו של קרלו מנוור תמכו צרפת והרפובליקה של ונציה בעוד שבתביעתו של פרנטה מגואסטלה תמכו האימפריה הרומית הקדושה, ספרד ודוכסות סבויה. המלחמה נמשכה למעלה משלוש שנים והסתיימה בחוזה פיימונטה שנחתם ב-19 ביוני 1631, בהסכמה שקרלו מנוור יהיה דוכס מנטובה בעוד גואסטלה תועלה לדרגת דוכסות. בתו של קרלו, מריה-לואיזה, נישאה לולדיסלאב הרביעי, מלך פולין.
תום השושלת
נכדתו של קרלו, אלאונורה, נישאה לפרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, כאשתו השלישית. נינו של קרלו, פרדיננדו קרלו, היה הדוכס האחרון של מנטובה וחובב מושבע של מוזיקה (המלחין תומאזו אלבינוני, שעבד בחצר במנטובה ככנר, הקדיש לו מספר יצירות פרי עטו). הוא נשא לאשה את בת-משפחתו, אנה איזבלה, היורשת האחרונה של דוכסות גואסטלה (נינתו של פרנטה השני). הוא כרת ברית עם לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, מכר לו את העיר קזאלה מונפראטו ונלחם לצד צרפת במלחמת הירושה הספרדית. המחיר ששילם על התמיכה בצרפת היה כבד. ב-1701 הוא הוכרז כמורד על ידי יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. ב-1708 מת פרדיננדו קרלו ללא יורשים ודוכסות מנטובה סופחה לממלכת הבסבורג.
בתרבות
השם גונזגה מוכר עקב המחזה "רצח גונזגו", מחזה אבוד (או מדומיין) המוצג כמחזה בתוך מחזה במסגרת מחזהו של ויליאם שייקספיר, המלט ונקרא שם גם "מלכודת העכברים". לדברי החוקר ארתור מגי, מבוססת עלילת "רצח גונזגו" על אירוע בו רצח לואיג'י גונזגה את פרנצ'סקו מריה דלה רוברה, דוכס אורבינו ב-1538.
72 מטרים
72 מטרים (ברוסית: 72 метра) הוא סרט רוסי מסוגת הדרמה בבימויו של ולדימיר חוטיננקו. הסרט יצא לאקרנים בשנת 2004 וזכה בפרס נשר הזהב הרוסי בתור הסרט הטוב ביותר של השנה. הסרט נעשה על פי תסריט מאת אלכסנדר פוקרובסקי.
עלילת הסרט
קציני הצי הרוסי סרן פיוטר אורלוב (מראט בשארוב) וסרן איוואן מוראביוב (דמיטרי אוליאנוב), משרתים בצוללת "סלביאנקה" כבר זמן רב. בעבר הם היו חברים טובים; ב-1986 הגיעו יחדיו לסבסטופול - בסיס האם של צי הים השחור - על מנת לשרת בחיל הים. שם התאהבו שניהם באותה אישה, נלי (צ'ולפן חמאטובה), שבחרה באיוואן וחברותם הגיעה לקצה.
בתחילת שנות ה-90, עם התפרקות ברית המועצות והצי שלה, צוות הסלביאנקה סירב להישבע תחת הדגל האוקראיני והועבר לצי הצפוני. לקראת יציאה לתמרון צבאי, מפקד הצוללת, קולונל, גנאדי יאניצ'ר (אנדריי קראסקו), מכין את משימת התרגיל ולפיה - על הצוללת לבצע אימון בירי טורפדו לעבר סיירת קרב מסדרת קירוב (הסיירת "פיוטר הגדול") ולצלול אל מתחת למים על מנת להיעלם מכל זיהוי ברדאר. במשך 24 שעות על הצוללת לשהות עם אנשי צוותה מתחת לפני הים, כאשר ספינות אחרות של הצי הרוסי ינסו לאתרה - במידה ולא יצליחו, תוכתר המשימה כהצלחה. מיד לאחר מכן על הצוללת לעלות מעל פני הים ולשוב לבסיסה.
אף אחד מאנשי מרכז הבקרה של התרגיל אינם יודעים לאיזה כיוון תצא הצוללת, ואף אחד גם לא מנחש את העתיד לקרות: מוקש ימי שהונח באזור עוד מתקופת מלחמת העולם השנייה, מתקרב לאיטו אל הצוללת ומתפוצץ סמוך לצוללת - כשהצוללת שוקעת למעמקים, נאלצים אנשי צוותה לנסות לשרוד בכל דרך ולהימנע מן הגורל המצפה להם במעמקים.
הביקורת כלפי הסרט
מבקרי הקולנוע ציינו את הסרט כמרגש ודרמטי והוא זכה לביקורות חיוביות, אך ככל סרט מסוגו לא יכול היה להימנע מן הביקורות השליליות והללו הגיעו מצדם של אנשי רוח אוקראיניים, שטענו כי הסרט מעודד שנאת זרים, בעיקר שנאת אוקראינים מצד הרוסים, בעצם העובדה כי צוות הצוללת סירב לשרת תחת הדגל האוקראיני.
פרסים
הסרט זכה בפרס נשר הזהב הרוסי בקטגוריות:
גאיה
גאיה (ביוונית: Γαῖα צורה שירית של Γῆ, אדמה) היא כינוי להאנשה של כדור הארץ, שמה של האדמה בתרבויות מסוימות וכן שמה של אמא אדמה במיתולוגיה היוונית.
גאיה במיתולוגיה
נקראה ביוונית עתיקה "מא" "גא" - "אמא אדמה" וכך גם מקבילתהּ במיתולוגיה רומית: טֶרָה מאטר או טֶלוּס (Tellus). בשפה העברית מקובל, בעקבות כינויים אלה המונח "אמא אדמה".
על פי רוב המקורות גאיה נוצרה מתוך הכאוס. היא הולידה (טרטרוס היה בן-זוגה) את פונטוס (הים השחור) ואת אורנוס (השמים), שהיו גם בני זוגה, עם אורנוס היא הולידה את הקיקלופים והטיטאנים שמהם נוצרו האלים האולימפיים. עם פונטוס היא הולידה אלי ים ומים (למשל את פורקיס).
אורנוס החביא את ילדיה של גאיה, ההקאטונכרים (Hecatonchires) הענקים בעלי מאה הידיים, ואת הקיקלופים, בטרטרוס (בטן האדמה), כדי שלא יראו אור יום.
הדבר הכאיב לגאיה (תרתי משמע בגלל שהם היו כלואים בתוכה וגם בגלל צער ילדיה), והיא יצרה אבן חלמיש אפורה וחצבה ממנה חרמש. את החרמש היא נתנה לטיטאנים ופקדה עליהם שיעזרו לה. קרונוס היה היחיד שציית, ובעזרת החרמש תקף את אביו אורנוס וסירס אותו.
מהדם שניתז על האדמה נולדו האריניות (אלות הזעם והנקמה), הגיגאנטים וחלק מהנימפות. לפי גרסה אחת, מהאשכים שהושלכו לים נולדה אפרודיטה.
כאשר עלה קרונוס לשלטון, הוא גרש את ההקאטוניכרים ואת הקיקלופים בחזרה לטרטרוס.
בתרבות
בציורים (נשמרו לרוב בפסיפס), רואים לרוב רק את חציה העליון של גאיה בולט מעל האדמה. היא עצמה נראית כאשה אימהית, מכובדת, רחבה ובעלת חזה שופע. בציורים המופיעים על אגרטלים חוזר המוטיב של מסירת אֶריכתוניוס לאתנה.
בציורים אחרים נראית גאיה שכובה על פני האדמה כשמסביבה משרתיה.
שבועה בשמה של גאיה נחשבה ביוון כאחת השבועות החמורות ביותר, המחייבות את הנשבע לקיים את ההבטחה כמעט בכל מחיר.
İctimai Television
İctimai Television (בראשי תיבות: İTV) הוא ערוץ טלוויזיה ציבורי אזרבייג'ני, מאז 29 באוגוסט 2005. משרדי החברה נמצאים בבאקו, בירת אזרבייג'ן.
היסטוריה
הערוץ מופעל על ידי איגוד שידור האזרי, "İctimai Televiziya və Radio Yayımları Şirkəti", המורכבת מוועדה בת תשעה חברים, שאושרו על ידי נשיא אזרבייג'ן. הערוץ מפעיל תחנת רדיו, "רדיו İctimai", שהחל את שידוריו ב-10 בינואר 2006.
ב-5 ביולי 2007, הפכה İTV לחברה באיגוד השידור האירופי. בעקבות הצטרפותה, ערכה אזרבייג'ן את הופעת הבכורה שלה בתחרות האירוויזיון ב-2008. אזרבייג'ן אף זכתה באירוויזיון 2011, ו-İTV זכתה להפיק את אירוע אירוויזיון 2012, שנערך באזרבייג'ן. אך אירוע זה נדחה ללא הגבלת זמן בגלל היעדר משתתפים.
שרון שטיימן
שרון שטיימן (נולדה ב-16 בנובמבר 2005) היא אלופת ישראל בשחייה (2018) במשחה ל-200 מטר פרפר.
ביוגרפיה
שטיימן התאמנה בקבוצת הפועל פליפר חדרה בהדרכתה של לודמילה טקצ'ב ומשנת 2020 מתאמנת בפנימיית מכון וינגייט.
2017
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בווינגייט בסוף דצמבר אותה שנה זכתה שטיימן במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש לגילאי 12 ו-13 של 2:17.73 דקות, אחרי מאי לווי ממכבי קריית אונו שקבעה שיא ישראלי חדש לגילאי 16 ו-17 של 16 2:13.15 דקות וקטרין שפיר ממכבי נהריה (2:15.53 דקות).
2018
באליפות הים התיכון -"גביע קומן" (נערות עד גיל 14) שנערך בלימסול, קפריסין ביוני 2018 זכתה שטיימן במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 2:19.47 דקות. נוסף לכך היא סיימה במקום שמיני במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:05.73 דקות.
אלופת ישראל
באליפות ישראל שנערכה ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש לגילאי 13 של 2:17.99 דקות, לפני מאי לווי (2:19.08 דקות) וקטרין שפיר (2:19.30 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום שביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:05.23 דקות.
2019
בפסטיבל האולימפי האירופי לנוער (נערות עד גיל 15) שנערך בבאקו, אזרבייג'ן בסוף יולי היא סיימה במקום שישי במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש לגילאי 14–16 של 2:14.45 דקות. כבר בשלב המוקדמות היא קבעה, תוצאה של 2:15.43 דקות ועלתה מהמקום הרביעי. נוסף לכך, היא סיימה במקום 15 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:02.99 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 1:02.36 דקות, אחרי לאה פולונסקי ממכבי חיפה (1:00.48 דקות) ולפני איטל שפושניקוב מהפועל ירושלים (1:02.40 דקות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר 2:14.86 דקות, אחרי לאה פולונסקי (2:14.23 דקות) ולפני הראל רז מהפועל קריית אתא (2:20.36 דקות).
דוד איזמוז'יק
דוד איזמוז'יק (1873 - 10 במרץ 1952) היה סוחר, ממייסדי תל אביב, חבר מועצת העיר וסגן ראש העירייה.
ביוגרפיה
ב-1905 עלה עם רעייתו לאה וארבעת ילדיהם לארץ ישראל. המשפחה התיישבה ביפו, בה פתח איזמוז'יק עסק למסחר בעצים וחומרי בניין. הוא הצטרף ל"אחוזת בית", ובהגרלת המגרשים שנערכה ב-1909, זכה במגרש שלימים יהיה ברחוב ליליינבלום 22.
בתל אביב עסק איזמוז'יק בפעילות ציבורית ענפה. הוא היה חבר בוועד המקומי, ומונה על הכנת קבלת הפנים לברון רוטשילד שהגיע לביקור בעיר ב-1914. כן היה חבר בוועד המפקח של גימנסיה הרצליה ובוועד ההגירה שסייע למגורשי תל אביב ויפו ב-1917. משפחת איזמוז'יק עצמה הייתה בין המגורשים, ועד סיום מלחמת העולם הראשונה התגוררה בבית אחותו בפתח תקווה.
לאחר כינונה של עיריית תל אביב ב-1922 היה איזמוז'יק לחבר מועצת העיר, ובמשך זמן מה שימש כסגנו של ראש העיר מאיר דיזנגוף. במסגרת פעילותו בעירייה היה חבר בוועדת הכספים, ובוועדות לשכר דירה ולסיפוח השכונות לתל אביב. כן היה בין מקימי תחנת מכבי האש הראשונה בעיר ובית הספר למסחר "גאולה". כן כיהן כנשיא הסניף המקומי של בני ברית וכחבר בהנהלת לשכת המסחר היהודית בתל אביב.
מבחינה פוליטית נמנה איזמוז'יק עם אנשי "המחנה האזרחי", וטען כי על התנועה הציונית לתמוך גם ביוזמה פרטית ולא רק במעמד הפועלים. לשניים נולדו ארבע בנות ובן.
על שמם של דוד ולאה איזמוז'יק נקרא רחוב בשכונת גני צהלה.
איזמוז'יק מת ב-10 במרץ 1952. הוא קבור בבית הקברות טרומפלדור.
דרך הבשמים (ישראל)
"דרך הבשמים - ערי מדבר בנגב" הוא השם הקיבוצי שניתן על ידי ארגון אונסק"ו לארבע ערים נבטיות בנגב, עת הוכרזו בשנת 2005 כאתר מורשת עולמית. יחד עם ארבע הערים - עבדת, ממשית, שבטה וחלוצה - נכללו בהכרזה מספר מצודות וחאנים, אבני דרך, קטעים מדרכים עתיקות, עדויות לשימוש חקלאי שנהג בנגב ושרידים נוספים. תחילתה של דרך הבשמים, אשר בעומאן, הוכרזה גם היא כאתר מורשת עולמית בשנת 2000, תחת השם ארץ הלבונה. היוזמה להגשת הבקשה להכרזה על ידי אונסק"ו הייתה של המשרד לשיתוף פעולה אזורי בראשות השרים שמעון פרס, ציפי לבני ורוני מילוא, וקודמה על ידי היועץ רפי בנבנשתי בשנים 1999/2000. הכוונה הייתה לסייע לפיתוח התיירות בנגב וליצור מכשיר לשיתוף פעולה אזורי לאורך דרך הבשמים.
היסטוריה
האתרים המוכרזים שוכנים בחלקה הצפוני של דרך הבשמים ההיסטורית שהובילה מדרומו של חצי האי ערב ומסומליה, מרחק של כ-2,000 ק"מ, אל נמלי הים התיכון. משם המשיכה הסחורה את דרכה לאירופה ולצפון אפריקה. תחילת השימוש בדרך היה במחצית הראשונה של האלף הראשון לפנה"ס, כאשר בני האדם החלו להשתמש בגמל כאמצעי הובלה במדבר. הראשונים שפעלו בדרך היו המעינים והשבאים מתימן וצפון ערב הסעודית. שרידי חרסים עם סימני כתב שלהם התגלו בירושלים מהמאה ה-7 לפנה"ס.
בשנת 2008 נתגלתה כתובת שבאית קדומה. הכתובת מתוארכת לשנת 600 לערך לפני הספירה, כלומר, עוד לפני חורבן בית ראשון, ומספרת בין היתר, על מסחר בין תימן לבין ערי יהודה. ממצא זה מאשר את הנאמר במקרא פעמים רבות על המסחר בין ארץ ישראל לבין תימן דרך דדן, בהתייחסות מפורשת לבשמים. האזכור המפורש של ערי יהודה, לראשונה בכתובות שבאיות, מוכיח את הקשר הישיר בין ארץ ישראל לבין תימן ומחזק את המסורת בדבר קיום נוכחות יהודית בתימן לפחות מראשית המאה השישית לפני הספירה.
הדרך והאתרים שלאורכה שגשגו בתקופת הנבטים משך כ-500 שנים, החל במאה ה-3 לפנה"ס ועד המאה ה-2, עת שמשו את סחר הבשמים, ובעיקר מור ולבונה, ואלה העניקו לה את שמה. בעולם ההלניסטי והרומאי נחשבה לבונה למוצר יקר ערך שערכו עלה אף על זה של זהב, והיא שימשה לפולחן, לצרכים רפואיים וקוסמטיים. עוד הובלו לאורך הדרך תבלינים, מלח, שחשיבותו בעת העתיקה הייתה גדולה לשימור מזון, ואספלט מים המלח אשר שימש לאטימת אוניות.
התנועה על דרך הבשמים התנהלה לרוב בשיירות (אורחות) גמלים, כדי לשאת את כמות הסחורות, וכן את המזון והציוד לשיירה עצמה. אורחה כזו היא קבוצה גדולה ואיטית, ולרוב עשירה, ולכן הייתה מטרה נוחה לשודדים באזור. שבטים שלמים פיתחו אורח חיים המבוסס על שוד שיירות בדרך. קטעים מדרך הבשמים השתמרו במספר מקומות, ואלה היו רחבים דיים כדי לאפשר לשיירות גמלים ופרדות לעשות את דרכן לאורכה. לאורך הנתיב השתמרו אבני דרך ועדויות לשימושים חקלאיים של הקרקע כמו סכרים, מתקני תיעול ומאגרי מים.
אתרי דרך הבשמים בנגב היו בשליטת ממלכת הנבטים עד סיפוח ממלכתם לאימפריה הרומית בתחילת המאה ה-2, והעברת בירת הנבטים צפונה למזרח ירדן. לאחר מכן הייתה הדרך בשליטת הרומאים וחיילים רומאיים איישו מצדים ומחנות לאורכה. עם שקיעת האימפריה הרומית החלו הערים לאורך הדרך לשקוע וננטשו לחלוטין לאחר הכיבוש הערבי במאה ה-7.
האתרים
אתרי דרך הבשמים בנגב שוכנים לאורך קטע בן 100 ק"מ לערך המשתרע לרוחבה של ישראל, ממואה הנבטית שליד הגבול הירדני בדרום-מזרח ועד חלוצה שליד גבול מצרים בצפון-מערב. רוב האתרים הוקמו לאורך הדרך שהובילה מפטרה אל נמלי הים, ובעיקר אל נמל עזה. העיר ממשית יוצאת דופן מבין האתרים שכן שכנה על הנתיב שהוביל צפונה לכיוון דמשק. ההכרזה כוללת את האתרים הבאים:
צפלין
צפלין (מגרמנית: Zeppelin) הוא סוג של ספינת אוויר קשיחה אך קלה מהאוויר אשר פותחה על ידי הרוזן הגרמני פרדיננד פון צפלין בפרידריכסהאפן בתחילת המאה ה-20 ומבוססת בחלקה על דגם מוקדם יותר של דויד שוורץ. הודות להצלחתה של ספינת האוויר שפיתח, השם "צפלין" דבק בכלי הטיס ומשמש היום ככינוי לכל ספינות האוויר הקשיחות הקלות מן האוויר.
בצפלינים נעשה שימוש כאמצעי תחבורה אזרחית וכן לצרכים צבאיים. חברת DELAG (Deutsche Luftschiffahrts-AG), אשר ניתן לכנותה חברת התעופה המסחרית הראשונה, הפעילה טיסות סדירות בצפלינים עוד לפני מלחמת העולם הראשונה. לאחר פרוץ המלחמה השתמש הצבא הגרמני בצפלינים באופן נרחב, הן לצורך הפצצה והן לצורך תצפית.
תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה עצרה באופן זמני את פיתוח הצפלין, אולם תחת הנהגתו של הוגו אקנר, אשר המשיך את דרכו של הרוזן צפלין, שב הצפלין ופרח בשנות ה-20 של המאה ה-20. שיא פעולתו של הצפלין היה בשנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר ספינות האוויר LZ127, Graf Zeppelin, LZ129 Hindenburg פעלו באופן קבוע בטיסות טרנס-אטלנטיות מגרמניה לצפון אמריקה ולדרומה. אסון ההינדנבורג בשנת 1937 סימן את קץ עידן "הענקים במרומים", אף על פי שגם גורמים אחרים תרמו לירידת השימוש בצפלין.
מאפיינים עיקריים
המאפיין החשוב ביותר בעיצוב הצפלין הוא שלד אלומיניום קשיח ממנו הוא בנוי, העשוי מטבעות רוחב וצלעות אורך. היתרון בצורת עיצוב זו הוא שניתן לבנות ספינות גדולות, המאפשרות הרמת מטענים כבדים יותר וניתן לצייד את הספינה במנועים חזקים יותר, זאת לעומת ספינות האוויר שאינן קשיחות ואשר לחץ הגז בתוכן מקנה להן את צורת המבנה.
הצורה הכללית של הצפלינים הראשונים הייתה גליל עם קצוות מעוגלים וזנב המורכב ממספר משטחי היגוי. בזמן מלחמת העולם הראשונה, כתוצאה משיפורים מוצלחים בעיצוב שנעשו על ידי חברת Schutte-Lanz Luftschiffbau עיצוב הצפלין השתנה לצורה הדקה והחלקה יותר המוכרת לנו, עם זנב בצורת צלב המופיע כמעט בכל סוגי הצפלינים עד היום. בתוך מסגרת הגוף הותאמו מספר בלונים נפרדים, "תאים", אשר הכילו גז קל מן האוויר, מימן. בספינות אוויר שאינן קשיחות קיים תא בודד של גז הממלא למעשה את רוב חלל הספינה. כוח ההנעה של הצפלין בא ממספר מנועי בעירה פנימית אשר הותקנו על זיזים בולטים ואשר חוברו אל השלד. היגוי הספינה נעשה על ידי שינוי פעולת מנוע אחד לעומת אחר וכן על ידי ההגה והכנפונים.
בתחתית השלד נבנה תא קטן יחסית לנוסעים ולצוות, אולם אף בתוך חלל הספינה היו מקומות בהם אוחסן ציוד ואף היו מגורי צוות.
הצפלין הראשון
הרוזן פרדיננד פון צפלין החל מתעניין בכדורים פורחים לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה בשנים 1870–1871, שם ראה שימוש של כדורים פורחים צרפתיים בעת המצור על פריז. אף בשנת 1863 הוא ראה שימוש צבאי בכדורים פורחים במלחמת האזרחים האמריקנית כאשר צפה במלחמה כמשקיף צבאי בצד כוחות האיחוד.
הרוזן היה משוכנע בפוטנציאל של ספינת האוויר, והחל לנסות מספר עיצובים מיד לאחר שסיים את שירותו הצבאי, בשנת 1890, בהיותו בגיל 52.
צפלין הציג את תוכניותיו לוועדת מומחים בשנת 1894, אולם זו הראתה עניין מועט בלבד ברעיון. באותה השנה הוא ייסד את "החברה לקידום טיסות בספינות אוויר" (גרמנית: Gesellschaft zur Förderung der Luftschiffahrt). הון המניות של החברה היה בסך 800 אלף מארק גרמני, ובו יותר ממחצית מכספו הפרטי של הרוזן. את התכנון הטכני הוא הותיר למהנדס תאודור קובלר ומאוחר יותר למהנדס לודוויג דור.
ב-31 באוגוסט 1895, הוא רשם פטנט על ספינת האוויר ובו נכללו כבר רוב מאפייני ספינות הצפלין. אחד מן הרעיונות של צפלין, אשר נרשם כפטנט אולם מעולם לא התממש, היה לחבר מספר ספינות אוויר, האחת אחר האחרת, במעין "רכבת אווירית", כותרת הפטנט הייתה Lenkbarer Luftfahrzug (גרמנית "רכבת שטה באוויר הניתנת לניווט").
לבסוף הוא רכש את הזכויות על העיצוב של הממציא הקרואטי היהודי, דויד שוורץ, זאת לאחר מותו של האחרון. ספינת האוויר הראשונה שבנה הייתה מבוססת ברובה על העיצוב של שוורץ.
בשנת 1899 החלה בניית ספינת האוויר צפלין. העבודה נעשתה במפעל הרכבה צף על פני מימי ימת קונסטנץ במפרץ מנצל, בעיירה פרידריכסהאפן, בדרום גרמניה. המיקום למפעל ההרכבה נבחר מתוך התחשבות בקשיי ההמראה של הספינה. הודות לעובדה כי אולם ההרכבה צף על המים, ניתן היה לכוון את פתחיו בהתאם לכיוון הרוח. הדגם הניסיוני הראשון LZ1 (ראשי תיבות ל-Luftschiff Zeppelin "ספינת האוויר צפלין") היה באורך 128 מטר ומצויד בשני מנועים מתוצרת דיימלר של האחד, איזון הספינה הושג על ידי הסטת משקולת בין שני זיזי המנועים.
הטיסה הראשונה של הצפלין הייתה ביום 2 ביולי 1900 במסלול מעל ימת קונסטנץ. משך הטיסה היה 18 דקות בלבד וזאת לאחר שנשבר המנגנון שנועד להסטת המשקולת המאזנת. לאחר תיקון המנגנון, הוכחה יעילותה של הספינה לטיסות ארוכות יותר. בטיסה השלישית של הספינה, ביום 24 באוקטובר 1900, טסה הספינה במהירות 6 מטר לשנייה ושברה את שיא המהירות לספינות אוויר, 3 מטר לשנייה, אשר הוחזק עד אותה עת על ידי ספינת האוויר הצרפתית, לה פרנס. אולם למרות ביצועים אלה לא השתכנעו משקיעים נוספים להשקיע במיזם של הרוזן צפלין. לאור קשיים כספיים בהמשך מימון המפעל, נאלץ הרוזן צפלין לפרק את הדגם הניסיוני ולמוכרו כגרוטאות ולסגור את החברה.
אסון מלווה תחיה
הודות לתמיכה נלהבת של חובבי תעופה זכה הרעיון של הרוזן צפלין לתחייה מחודשת, באופן שיפותח לטכנולוגיה אמינה. רק לאחר שהפכה הטכנולוגיה לשימושית ניתן היה להשתמש בספינות האוויר באופן מסחרי בתעופה האזרחית וכן למכור אותן לצבא.
ספינת הצפלין השנייה, LZ2, נבנתה הודות לתרומות מן הציבור, רווחים מהגרלת לוטו מיוחדת למטרה זו, מימון ציבורי מסוים וכן השקעה פרטית נוספת בגובה 100 אלף מרק של הרוזן צפלין עצמו. ספינת הצפלין השנייה המריאה פעם אחת ויחידה ב-17 בינואר 1906. לאחר ששני מנועיה שבקו חיים, היא נאלצה לנחות באזור הרי אלגאו, בדרום גרמניה ושם ניזוקה הספינה באופן מוחלט לאחר שהתרחשה באזור סערה.
ספינת הצפלין השלישית, LZ3, שבתוכה שולבו חלקים מספינת LZ2, הייתה לצפלין הראשון שזכה להצלחה אמיתית. עד לשנת 1908 טסה הספינה 4,398 ק"מ בארבעים וחמש טיסות. בשלב זה החל הצבא הגרמני להתעניין בספינת הצפלין והיא נרכשה על ידי הצבא ונקראה Z1. הספינה שירתה כספינת אימון עד לשנת 1913 ואז הוצאה מן השירות.
הצבא היה מוכן אף לקנות את ספינת הצפלין הרביעית, LZ4, בתנאי שתערוך טיסת הדגמה בת 24 שעות. בעת הטיסה, עצר הצוות לנחיתת ביניים ליד העיר שטוטגרט. בעת העצירה, ביום 5 באוגוסט 1908, התחוללה במקום סערה, הספינה ניתקה מן העוגן, נסחפה ברוח, התרסקה לתוך עץ ועלתה באש. איש לא סבל מפגיעות קשות כתוצאה מתאונה זו, אף על פי שהטכנאים אשר טיפלו אותה שעה במנועים ניצלו אך ורק הודות לכך שקפצו מן הספינה לקרקע. אסון זה היה יכול להביא לקיצו את הרעיון של הרוזן פון צפלין לולא החליט אחד מן הצופים הרבים שהיו במקום להתחיל מיד במפעל התרמה ציבורי שבמהלכו נאספו 6,096,555 מרק. תרומה נדיבה זו איפשרה לרוזן לייסד את חברת Luftschiffbau Zeppelin GmbH (גרמנית "בניית ספינות אוויר צפלין בע"מ") ולייסד את "קרן צפלין". כך, מתוך החורבות, קם לתחייה מיזם הצפלין ואף זכה לביטחון כלכלי.
ספינות צפלין לפני מלחמת העולם הראשונה
עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה, בקיץ 1914, נבנו 21 ספינות צפלין (סימנן LZ5 עד LZ25). בשנת 1909 הייתה ספינת LZ6 לצפלין הראשון שבו נעשה שימוש מסחרי להטסת נוסעים. למטרה זו היא נרכשה על ידי חברת התעופה הראשונה בעולם, חברת Deutsche Luftschiffahrts-AG (DELAG). עד לשנת 1914 נמכרו לחברת DELAG שש ספינות צפלין נוספות, כל אחת מן הספינות נקראה בשם, נוסף לסימנה. כך למשל, LZ8 נקראה בשם "גרמניה 2", LZ11 נקראה שם "ויקטוריה לואיז" ו-LZ17 נקראה בשם "זקסן". ארבע מספינות אלה נהרסו בתאונות, רובן אירעו בשעת הכנסת הספינה להנגר. בתאונות אלה לא היו הרוגים. במהלך שירותן בחברת DELAG טסו ספינות צפלין מרחק של כ-200 אלף ק"מ והטיסו כ-40 אלף נוסעים.
14 ספינות הצפלין האחרות, שיוצרו לפני מלחמת העולם הראשונה, נרכשו על ידי הצבא והצי הגרמני וסומנו בסדרה Z1, Z2… (בספינות הצבא) ו-L1, L2… (בצי הגרמני). בזמן מלחמת העולם הראשונה שינה הצבא הגרמני את סימני הספינות, כדי לטשטש את מספרן.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, השתלט הצבא הגרמני אף על שלוש ספינות הצפלין של חברת DELAG. באותה עת כבר הוצאו משירות שלוש ספינות צפלין שהיו בשימוש הצבא. בשתי תאונות של ספינות צפלין של הצבא והצי, נהרגו צוותי הספינות.
בשנת 1914 היו ספינות הצפלין החדשות באורך של 150–160 מטר ונפחן היה 22,000-25,000 מטר מעוקב, דבר שאיפשר להן לשאת משאות עד למשקל של 9 טון. הספינות הונעו בדרך כלל במנועי מייבאך שעוצמת כל אחד מהם הייתה 400–550 כוחות סוס (300-410 קילוואט) והגיעו למהירות של כ-80 קמ"ש.
ספינות הפצצה ותצפית
ספינות צפלין שימשו כספינות הפצצה בעת מלחמת העולם הראשונה, אולם לא זכו להצלחה יוצאת דופן. בתחילת המלחמה סבר המטה הכללי הגרמני כי לספינות האוויר יתרונות גדולים על פני המטוסים של אותה תקופה, מהירותן כמעט והשתוותה לזו של המטוסים, על הספינה ניתן היה להציב הרבה יותר מקלעים, כושר נשיאת הפצצות של הספינה היה גדול יותר מכל מטוס של אותה תקופה וטווח הפעולה של הספינה היה גדול בהרבה מטווח הפעולה של מטוסים באותה עת. אולם חסרונן האדיר של ספינות האוויר היה בפגיעותן הרבה לאש מנשק קל.
השימוש העיקרי בצפלינים היה לטיסות סיור בים הצפוני ובים הבלטי, שם בא לידי ביטוי טווח הטיסה הגדול של הצפלינים, דבר שהוביל לזיהוי מספר ספינות אויב בטרם הצליחו לסכן את הצי הגרמני. בכל תקופת המלחמה ביצעו הצפלינים כ-1,200 טיסות סיור. שירות האוויר של הצי הגרמני אף יזם מספר טיסות הפצצה על האי הבריטי, דבר שאילץ את הבריטים להגביר את מערכת ההגנה האווירית על האי. טיסת ההפצצה הראשונה אושרה על ידי הקיסר בינואר 1915. היו אלה הפצצות ליליות אשר כוונו נגד מטרות צבאיות, אולם כיוון שבאנגליה הוכרזה האפלה, רבות מן הפצצות לא נפלו במטרתן.
פשיטת האוויר הראשונה ב-15 בינואר 1915, הייתה הפעם הראשונה שבה הופצצה אוכלוסייה אזרחית. בפשיטה זו הטילו שתי ספינות צפלין 24 פצצות במשקל 50 ק"ג האחת וכן פצצות תבערה בלתי יעילות, בנות 3 ק"ג. ההפצצה הייתה על הערים והעיירות האנגליות: גרייט ירמות', שרינגהם וקינגס לין. כתוצאה מהפצצה זו נהרגו ארבעה איש, 16 נפצעו והנזק לרכוש הוערך ב-7,740 ליש"ט. למרות זאת, התהודה הציבורית והתקשורתית של ההפצצה הייתה אדירה. בשנת 1915 ביצעו ספינות הצפלין 19 טיסות הפצצה נוספות, בהן הוטלו 37 טון של פצצות. 181 איש נהרגו בהפצצות אלה ו-455 נפצעו. בחודש פברואר 1916 נטל הצבא הבריטי את האחריות על ההגנה האווירית (אחריות אשר התחלקה עד אז בין הצבא לבין הצי הבריטי) והיסב תותחי 4 אינץ' לתותחים נגד-מטוסים. בנוסף נבנו אף זרקורים רבי עוצמה. כיוון שבמטוסי הקרב של אותם הימים לא היה עדיין מקלע בחזית כלי הטיס, שיטת הפלת הצפלין הייתה על ידי הפצצתו מלמעלה. ב-7 ביוני 1915 הופלה בשיטה זו ספינת צפלין על ידי טיס של שירות האוויר של הצי המלכותי, אשר הפיל פצצה במשקל 9 ק"ג על הצפלין LZ37 והעלה אותו באש.
פשיטות הפצצה של ספינות הצפלין המשיכו בשנת 1916. לאחר שבחודש מאי, 1916 הופצצה בטעות העיר לונדון, התיר הקיסר הגרמני בחודש יולי הפצצות מכוונות נגד מרכזי ערים. סך הכול נערכו 23 טיסות הפצצה בשנת 1916, בהן הוטלו 125 טון פצצות אשר גרמו ל-293 הרוגים ו-691 פצועים. הצפלינים החדשים שנבנו היו מסוגלים לטוס גבוה יותר, בגובה טיסה של 3,750 מטר (לעומת 1,800 מטר בצפלינים הישנים יותר) כדי לנסות ולהתחמק מאש התותחים. כדי להתחמק מאיתור על ידי הזרקורים, טסו הצפלינים מעל לגובה העננים, כל אימת שהדבר היה אפשרי, כשהם מורידים תצפיתן מתחת לגובה הענן כדי לכוון את ההפצצה. אולם באמצע שנת 1916 החלו הבריטים להשתמש במטוסי קרב שלהם מקלע חזיתי המסוגל לירות לסירוגין דרך להבי המנוע. ב-2 בספטמבר 1916 הצליח טייס בריטי להפיל צפלין אחד מתוך שישה-עשר אשר הפציצו את לונדון. הוא זכה בעיטור הגבורה הבריטי "צלב ויקטוריה". בשעות הבוקר המוקדמות ביום 24 בספטמבר 1916 אילצו מטוס קרב ואש נגד מטוסים את הצפלין L33 לנחות נחיתת חירום ליד העיר קולצ'סטר באסקס. תפיסת הספינה איפשרה לבריטים ללמוד היכן ניתן לשפר את ספינות האוויר הבריטיות. מנוע אחד מן הספינה, בעל 250 כ"ס, נלקח לשימוש בספינת האוויר הבריטית, R9, מתוצרת ויקרס.
כניסתם למערכה של מטוסי קרב יעילים סימן את קץ עידן הצפלינים כאיום אווירי ממשי במלחמת העולם הראשונה. הדור החדש של הצפלינים היה יכול להגביה טוס לגובה של 5,500 מטר, אולם בגבהים אלה התעוררו בעיות חמורות בגלל מזג האוויר הקר ורוחות חזקות אשר פיזרו את מבנה הספינות שיצאו למשימות הפצצה, לכל עבר. בשנים 1917 ו-1918 היו רק 11 פשיטות הפצצה של הצפלינים מעל אנגליה. ההפצצה האחרונה הייתה ב-5 באוגוסט 1918, בה נהרג מפקד שירות האוויר הגרמני פטר שטרסר.
שמונים ושמונה צפלינים נבנו בתקופת מלחמת העולם הראשונה. יותר משישים צפלינים אבדו במהלך המלחמה, כמחציתם בתאונות ומחצית שנייה בפעולות אויב. הצפלינים ביצעו חמישים ואחת פשיטות הפצצה שבהן הוטלו 5,806 פצצות אשר גרמו ל-557 הרוגים ו-1,358 פצועים. נטען כי יעילותן של הפצצות אלה הייתה מעל ומעבר לנזקים הישירים שגרמו ואילצה את הבריטים להקדיש 12 טייסות ויותר מעשרת אלפים איש לצורך הגנה אווירית על האי הבריטי.
פיתוחים טכנולוגיים
דרישות המלחמה הביאו לשיפורים טכנולוגיים גדולים בייצור הצפלין. בשלהי מלחמת העולם הראשונה פתחה חברת צפלין מספר מפעלים במקומות שונים בגרמניה, חלקם קרובים יותר לחזית העימות. ספינות הצפלין החדשות היו באורך של כמאתיים מטר ובנפח של 56,000-69,000 מ"ק. ספינות אלה יכלו לשאת משא במשקל של 40–50 טון ולטוס במהירויות של 100–130 קמ"ש בעזרת חמישה או שישה מנועים מתוצרת מייבאך, כל אחד מהם בתפוקה של 260 כ"ס (195 קילוואט).
כאשר נמלטו מאש אויב, יכלו הצפלינים לטפס עד לגובה של 7,600 מטר וכן הוכיחו כי הם מסוגלים לטיסות ארוכות טווח. לדוגמה, הצפלין LZ104 שבסיסו היה בעיר ימבול שבבולגריה, נשלח בנובמבר 1917 כדי לסייע לכוחות הגרמניים במזרח אפריקה (היום טנזניה). הספינה לא הגיעה במועד ונאלצה לשוב על עקבותיה בעקבות דיווחים על מפלה גרמנית לכוחות הבריטיים, אולם היא טסה מרחק של 6,757 ק"מ ב-95 שעות ובכך שברה את השיא לטווח טיסה באותם הימים.
חלק ניכר מן השיפורים הטכנולוגיים בצפלינים בא דווקא מן המתחרה העיקרית של חברת צפלין, חברת שוט-לנץ (Schütte-Lanz) שבסיסה במנהיים, גרמניה. אף על פי שספינות האוויר של חברת שוט-לנץ לא זכו להצלחה, מספר פיתוחים של פרופסור שוט שעמד בראש החברה, הועתקו על ידי חברת צפלין ויושמו בספינותיה. אלה כללו את העיצוב הדק והחלק יותר של הספינות, מערכת ההיגוי דמוית הצלב אשר החליפה את מערכת ההיגוי הישנה בצורת קופסה, מנועים בהנעה ישירה, עמדות למקלעים נגד מטוסים, ותעלות אוורור שהוציאו גז מימן מיותר מן הספינה.
הצפלינים בתום המלחמה
התבוסה הגרמנית במלחמה היוותה גם את קץ תקופת השימוש הצבאי הגרמני בספינות הצפלין. כחלק מהסכם הכניעה של גרמניה, דרשו בעלות הברית כי חילות האוויר של גרמניה יפורקו מנשקם וספינות האוויר הנותרות יועברו לידי בעלות הברית כחלק מהפיצוי על נזקי המלחמה. הסכם ורסאי כלל את הסעיפים הבאים, אשר נגעו ישירות לספינות הצפלין: סעיף 198 הכוחות המזוינים של גרמניה לא יכללו כוחות אוויר או ים. ...הצבא הגרמני לא יחזיק בספינות אוויר. סעיף 202 עם כניסתו של הסכם זה לתוקפו, כל כלי הטיס של הצבא והצי... חייבים להימסר לידי הממשלות של מדינות הברית העיקריות ועמיתותיהן... באופן מיוחד, כלים אלה יכללו את הפרטים הבאים אשר בהם נעשה שימוש למטרות צבאיות: בטרם העברתם לידי כוחות הברית, תדאג גרמניה לתחזק את הספינות ולמלאן במימן. המפעל לייצור מימן וכן המוסכים לספינות האוויר יהיו בשליטת בעלות הברית ויישארו בגרמניה עד למועד שבו תימסרנה הספינות...
ב-23 ביוני 1919, שבוע בטרם נחתם הסכם ורסאי, השמידו צוותי צפלין רבים את כלי הטיס שלהם בתוך המוסכים שבהם חנו, כדי שלא ימסרו לבעלות הברית. בכך הם חיקו את מעשי הצי הגרמני אשר הטביע את ספינותיו יומיים קודם לכן במעגן סקפה פלו שבאיי אורקני. ספינות הצפלין שנותרו הועברו לידי צרפת, איטליה, בריטניה ובלגיה בשנת 1920.
צעדים ראשונים לקראת תחייה מחודשת
עוד בטרם הסתיימה מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1917, הלך לעולמו הרוזן פון צפלין. ד"ר הוגו אקנר, אשר בחזונו ראה את הצפלין כספינת אוויר לעיתות שלום ולא מלחמה, נטל לידיו את ניהול מפעל צפלין. הסכם ורסאי חיסל לחלוטין את המתחרה המסחרי של צפלין, מפעל שוט-לנץ, אשר התמחה בייצור ספינות אוויר צבאיות בלבד. צפלין יחד עם חברת התעופה DELAG קיוו לחדש במהירות את הטיסות האזרחיות. למרות קשיים ניכרים הצליחה חברת צפלין להשלים במהירות את בנייתן של שתי ספינות צפלין קטנות. LZ120, אשר המריאה לראשונה באוגוסט 1919 ואשר בשנתיים הראשונות להפעלתה הטיסה כ-4,000 נוסעים, ו-LZ121 אשר יועדה לצורך קו טיסות סדירות לסטוקהולם.
אולם, אקנר ועובדיו סירבו לוותר והמשיכו לחפש משקיעים ודרכים כדי לעקוף את הגבלות בעלות הברית. ההזדמנות נקרתה בידם בשנת 1924. ארצות הברית, במסגרת ניסיונות בספינות אוויר קשיחות, בנתה את ספינת האוויר ZR-1 "USS Shenandoah" והזמינה ספינת אוויר נוספת באנגליה. אולם ספינת האוויר הבריטית R38, אשר יועדה להיות ZR-2 בצי האמריקאי, עלתה באש במהלך טיסת ניסוי מעל העיר המבר, ב-23 באוגוסט 1921 ו-44 אנשי צוותה נהרגו.
בטרם הובאה ספינת האוויר לארצות הברית, לא נמצאה אף חברת ביטוח אחת שהייתה מוכנה לבטח את סיכוני הטיסה של הצפלין מגרמניה ללייקהורסט, דבר שהיה כרוך בחציית האוקיינוס האטלנטי. אקנר, לעומת זאת, היה מלא ביטחון בביצועי הספינה וביום 12 באוקטובר, בשעה 07:30, המריא הצפלין בדרכו לארצות הברית בפיקודו של אקנר. אמונתו של אקנר לא הכזיבה והספינה השלימה את המסע בן 8050 ק"מ, ללא כל קשיים, ב-81 שעות ושתי דקות. קהל צופים אמריקאי נלהב חגג את הגעת הספינה והנשיא קלווין קולידג' הזמין את ד"ר אקנר וצוותו לבית הלבן, כשהוא מכנה את הצפלין החדש "מלאך השלום".
בשמה החדש נקראה הספינה ZR-3 "לוס אנג'לס" והפכה לספינת הצפלין המוצלחת ביותר בצי ספינות האוויר האמריקאי. היא פעלה ללא דופי משך שמונה שנים עד לפרישתה בשנת 1932 בגלל סיבות כלכליות ופורקה באוגוסט 1940.
תור הזהב של הצפלינים
לאחר ייצור צפלין LZ126 שבה חברת צפלין ונטלה את ההובלה בייצור ספינות אוויר, אף שעדיין נתקלה בקשיים. רק לאחר עמל רב הצליח ד"ר אקנר לגייס את הכספים לבניית ספינה נוספת, LZ127. ב-18 בספטמבר 1928 נחנך הצפלין "גראף צפלין" לזכרו של הרוזן וטס בפעם הראשונה. הגראף צפלין היה באורך 236.6 מטר ובנפח 105,000 ממ"ק והיה הגדול מכל ספינות האוויר עד לאותה עת.
תוכניתו של אקנר הייתה כי הגראף צפלין ישמש לטיסות ניסיון והדגמה כדי לסלול את הדרך לטיסות נוסעים וטיסות דואר אוויר סדירות. באוקטובר 1928 טסה הספינה ללייקהורסט בארצות הברית, שם ציפתה לאקנר וצוותו, פעם נוספת, קבלת פנים נלהבת עם מצעד ברחובות ניו יורק והזמנה לבית הלבן. אחר כך טס הצפלין ברחבי גרמניה וביקר אף באיטליה, בארץ ישראל ובספרד. בחודש מאי 1929, הופסק מסע נוסף של הגראף צפלין לארצות הברית כאשר הספינה הייתה מעל צרפת, עקב קלקול מנוע.
באוגוסט 1929 יצאה הספינה למסע נועז נוסף: הקפה שלמה של כדור הארץ. בעודו נישא על גל האהדה הגוברת ל"ענק במרומים", לא התקשה אקנר לגייס תמיכה כספית למסע. אחד מן התומכים היה איל-העיתונות האמריקאי ויליאם רנדולף הרסט, אשר ביקש כי המסע יצא לדרכו באופן רשמי מלייקהורסט בארצות הברית. משם, טס הגראף צפלין תחילה לנמל הבית בפרידריכסהאפן והמשיך לטוקיו, לוס אנג'לס וחזרה ללייקהורסט. הספינה השלימה את המסע ב-21 יום, 5 שעות ו-31 דקות. אורך המסע כולו, כולל הטיסה הראשונה מפרידריכסהאפן ללייקהרסט והטיסה האחרונה בדרך חזרה לגרמניה, היה 49,618 ק"מ.
בשנת 1930 ביצעה הספינה מספר טיסות ברחבי אירופה ולאחר ביקור מוצלח בדרום אמריקה, בחודש מאי 1930, הוחלט לפתוח את הקו הסדיר הראשון לטיסות טרנס-אטלנטיות. למרות תחילת השפל הגדול והתחרות הגוברת מצד מטוסים, הטיס הגראף צפלין נוסעים ומטעני דואר מעבר לים, במספרים הולכים וגדלים, עד לשנת 1936. ביולי 1931, הגשים הגראף צפלין את חלומותיו של הרוזן כאשר טס לחוג הקוטב הצפוני.
אקנר ביקש לבנות ספינת צפלין נוספת, זהה לגראף צפלין, שמספרה היה צריך להיות LZ128. אולם האסון שאירע לספינת האוויר הבריטית R101 ב-5 באוקטובר 1930 גרם למפעל צפלין לשקול מחדש את הבטיחות שבהפעלת ספינות אוויר המלאות במימן. לכן תוכננה ספינה חדשה, LZ129, אשר יועדה לשימוש בגז בלתי דליק, הליום.
נפילת הצפלינים
לאחר שנת 1933 החל שלטון המפלגה הנאצית בגרמניה להטיל צילו על עסקיה של חברת צפלין. הנאצים לא התעניינו ברעיונות של אקנר לפיהם ספינות הצפלין ישמשו לתחבורה בעיתות שלום. הם גם ידעו כי ספינות האוויר תהיינה חסרות תועלת בשדה הקרב ולכן מיקדו מאמציהם בפיתוח כלי טיס כבדים מן האוויר.
מצד שני, הנאצים בקשו לנצל את הפופולריות של הצפלינים לצורכי תעמולה. כיוון שאקנר סירב לשתף פעולה, יסד הרמן גרינג, שר התעופה הנאצי, חברת תעופה חדשה בשנת 1935, חברת DZR (Deutsche Zeppelin-Reederei), אשר השתלטה על טיסות הצפלינים. מאותה עת הופיע צלב הקרס הנאצי באופן בולט על ספינות הצפלין והספינות טסו מעל כינוסים ברחבי גרמניה כשהן משמיעות מנגינות-לכת ונאומי תעמולה נאצית מן האוויר.
ב-4 במרץ 1936, המריאה הספינה LZ129 לטיסת הבכורה. אקנר מיהר לקרוא את שמה "הינדנבורג" על שם נשיא גרמניה פאול פון הינדנבורג, בניסיון למנוע מן המפלגה הנאצית לקרוא לספינה על שם היטלר. אולם אקנר לא הצליח, עקב האמברגו הצבאי, להשיג הליום לצורך מילוי הספינה, היות שהגז הליום היה בכמויות מסחריות רק ברשות ארצות הברית. בנסיבות אלה קיבל אקנר החלטה הרת גורל ולפיה ההינדנבורג תמולא בגז הדליק מימן. בנוסף לטיסות התעמולה שערכה ההינדנבורג, היא החלה בטיסות טרנס-אטלנטיות סדירות, לצידה של הגראף צפלין.
ביום 6 במאי 1937, בעוד הספינה נוחתת בלייקהורסט, ארצות הברית, לאחר חציית האוקיינוס האטלנטי ולנגד עיני קהל אלפים, פרצה אש מזנב הספינה ובתוך שניות ההינדנבורג כולה עלתה בלהבות. 35 נוסעים נהרגו בשריפה, 97 מנוסעי הספינה נפצעו וכן נהרג אדם אחד שעמד על הקרקע. הגורם לאסון ההינדנבורג לא התברר עד היום, אף על פי שקיימות שמועות רבות על חבלה מכוונת בספינה (מצד הנאצים או מאויביהם). חוקרים בני-ימינו העלו את ההשערה כי ייתכן שציפוי חדש של דופן הספינה הוא שגרם לשריפה. חוקרים אחרים דחו השערה זו.
ה-LZ127, "גראף צפלין", הפסיקה לטוס חודש לאחר האסון והפכה למוזיאון. ד"ר אקנר המשיך לנסות ולהשיג גז הליום לספינת האחות של ההינדנבורג, ה"גראף צפלין II", אולם עקב יחסה של ההנהגה הנאצית לספינות האוויר והאמברגו על מכירת הגז לגרמניה, לא הצליח במשימתו. בניית ספינת הצפלין החדשה הושלמה בשנת 1938 והיא מולאה במימן. הספינה יצאה למספר טיסות מבחן (הראשונה ב-14 בספטמבר) אבל מעולם לא נעשה בה שימוש לטיסות נוסעים. פרויקט נוסף, ה-LZ131, אשר תוכנן כספינה גדולה יותר מההינדנבורג, לא התקדם מעבר לבניית טבעות בודדות של גוף הספינה.