cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פאולה
{{פירושונים| השם פאולה הוא שם נפוץ הניתן לאישה. השם הוא הטיה של השם הלטיני הנפוץ פאולוס (Paulus). גאוגרפיה: אישים: קולנוע:
ראו גם
}}
חנות הציפורים
חנות הציפורים (באנגלית: The Bird Store) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי מסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות", אשר יצא בינואר 1932 בהפצת סרטי קולומביה. הסרט מסמן את עבודת הקול המוקלטת הראשונה של קלרנס נאש (המדבב של דונלד דאק) עבור חברת וולט דיסני, וזה היה גם הסרט האחרון בסדרה שיצא על ידי סרטי קולומביה.
מדיה ביתית
הסרט הופץ ב-19 בדצמבר 2006, באוצרות וולט דיסני: עוד סימפוניות טיפשיות, כרך ב'.
בית זאנאדו
בתי זאנאדו (באנגלית: Xanadu Houses) הם סדרה של שלושה בתי מגורים נסיוניים שנבנו בארצות הברית בשנות ה-80 של המאה ה-20 במטרה להדגים כיצד ניתן לשלב מחשוב ואוטומציה בארכיטקטורה של הבניין. הבתים נבנו בקיסימי שבפלורידה, בוויסקונסין דלז שבוויסקונסין וגאטלינבורג שבטנסי.
הבתים הפכו לאתרי תיירות במהלך שנות ה-80, ובמבנה בקיסימי, שתוכנן על ידי רוי מייסון ביקרו כאלף מבקרים ביום.
הייחוד הידוע ביותר של הבתים היה היותם בנויים מפוליאוריתן ולא מבטון, דבר שאפשר הקמה זולה ומהירה שלהם. צורתם של הבתים הייתה ארגונומית.
נתן רוזנטל
נתן רוזנטל (1 בנובמבר 1917 – 7 ביוני 2011) היה מפקד ארגון ההגנה בגזרת כפר סבא במלחמת העצמאות, וראש העיר השני של הרצליה בשנים 1966–1967.
בית זאנאדו
המבנים בוויסקונסין דלז ובגאטלינבורג נהרסו בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, והמבנה בקיסימי נסגר בשנת 1996 ונהרס באוקטובר 2005.
נתן רוזנטל
העלייה לארץ והקמת המשפחה (1917–1939)
נתן נולד בשנת 1917 בעיירה ליפקאני ברומניה. אביו עסק במסחר בחומרי בניין. אחותו זהבה עלתה לארץ והשתקעה בכפר אז"ר. בשנת 1934 פרצה שרפה גדולה בעיירה ליפקני, וכל העסק המשפחתי נהרס; המשפחה נשארה בחוסר כל. לאחר שכנועיה של זהבה עלו רוזנטל בן ה-17 והוריו לישראל, ב-1935, והצטרפו לזהבה בכפר-אז"ר.
רוזנטל התחיל דרכו בארץ בעבודות חקלאיות, כגון ניקוי אדמה מיבלית, עזרה ברפתות ושאר עבודות המשק.
בית זאנאדו
היסטוריה
מאסטרז האמין בהקמת בתים מחומרים פלסטיים ורצה להדגים את קלות הקמת הבתים על ידי בניית מספר דירות לדוגמה ברחבי ארצות הברית. שותפו העסקי של מאסטרז - טום גוסל בחר את השם "זאנאדו" עבור הבתים. זאנאדו היה ארמון הקיץ של הקיסר המונגולי קובלאי חאן; הארמון מתואר בשירו של המשורר סמואל טיילור קולרידג' "קובלא ח'אן". זאנאדו הוא גם שמו של הארמון בסרט "האזרח קיין".
נתן רוזנטל
העלייה לארץ והקמת המשפחה (1917–1939)
רוזנטל הכיר את שרה לבית טחורניצקי (נולדה ב-1918, עלתה ארצה בגפה בשנת 1935 עם גרעין של תנועת גורדוניה), במקום בו עבדה, משק הפועלות בתל אביב. בשנת 1938 נישאו השניים וגרו בתל אביב. בתם הבכורה צפרירה נולדה שם ב-1939. באותה שנה עברה המשפחה לרעננה.
ההגנה ומלחמת העצמאות (1942–1949)
ב-1942 עברה המשפחה לגור בתל ליטוינסקי (כיום תל השומר) לאחר שגרו תקופה קצרה בכפר אז"ר. בשנה זו רומל עמד עם צבאו בשערי ישראל; רוזנטל גויס לנוטרות, משטרת היישובים. רעייתו שרה עזרה בפרנסת המשפחה בעבודות משק הבית. ב-1943 שימש רוזנטל כמדריך בארגון ההגנה באזור רמת גן ובני ברק. ב-1944 עבר לתפקיד מפקד ההגנה בחבל הרצליה ובעקבות זאת עברה המשפחה להתגורר ביישוב. האזור שבפיקודו כלל גם את שפיים, רשפון וכפר שמריהו. כך נוצר הקשר עם חברי רשפון ואלה הציעו למשפחת רוזנטל לרכוש משק ביישוב; המשפחה עברה לרשפון ב-1946. ב-1947 נולדה בתם השנייה אתי.
בית זאנאדו
היסטוריה
בית זאנאדו הראשון נבנה בוויסקונסין דלז. המבנה תוכנן על ידי האדריכל סטיוארט גורדון בשנת 1979 והוקם על ידי בוב מאסטרז. שטח המבנה 371 מטרים רבועים. בשנה שלאחר הקמת המבנה ביקרו בו 100,000 מבקרים.
בית זאנאדו הפופולרי ביותר שנבנה היה בית זאנאדו השני, שתוכנן על ידי האדריכל רוי מייסון. מאסטרז פגש את מייסון בכנס עתידנים בטורונטו בשנת 1980 והציג לו את הפרויקט. מבנה זה נבנה בקיסימי שבפלורידה. מייסון עבד קודם לכן על פרויקט דומה של מבנה בית ספר ניסיוני במדינת וירג'יניה והתלהב מהרעיון של מאסטרז.
נתן רוזנטל
ההגנה ומלחמת העצמאות (1942–1949)
עם פרוץ מלחמת העצמאות גויס רוזנטל לצבא, ובמשך שנה היה מפקד נפת כפר סבא.
בית זאנאדו
היסטוריה
מייסון האמין כי בית זאנאדו ישנה את השקפת העולם של האנשים שיראו את המבנה. קודם לכן ראו את בית המגורים כמגן פאסיבי מפני איתני הטבע, ובעתיד יראו את בית המגורים כיצירה שלמה שמטרתה לקיים אינטראקציה עם המתגוררים בו. מייסון טען שלבית יכולה להיות אינטליגנציה, כמו גם לכל אחד מחדריו.
נתן רוזנטל
הרצליה (1951–1967)
ב-1951 עברה המשפחה לנוף ים (הרצליה). רוזנטל החל לעבוד כמבקר חשבונות בברית פיקוח, ובתוקף תפקידו זה ביקר לעיתים קרובות ברשפון. בשנת 1953 נולדה בתו השלישית רביבה. בשנות החמישים והשישים עסקה רעייתו שרה בהתנדבות בקליטת עלייה, בעיקר במפעל הנחלת הלשון. שרה עבדה בספריית נוף ים כשנתן עוזר על ידה בהתנדבות.
רוזנטל היה חבר במפלגת המערך. ב-1966 כיהן כסגן ראש עיריית הרצליה, תחת פסח יפהר. לאחר שזה התפטר בספטמבר של אותה השנה, נבחר רוזנטל לתפקיד ראש העיר. רוזנטל כיהן במשך כשנה, עד ששר הפנים מינה תחתיו ועדה קרואה בראשות משולם לנגרמן.
בית זאנאדו
היסטוריה
בשנת 1982 הקימה חברת וולט דיסני את אפקוט - מרכז המיועד להיות קהילה ניסיונית עתידנית. בעקבות פתיחת אפקוט החליט מייסון להקים את ביתו בקרבת מקום - בקיסימי המצויה מספר קילומטרים מאפקוט.
נתן רוזנטל
מהשליחות בזמביה ואילך (1970 ואילך)
בשנת 1970 נסעו רוזנטל ורעייתו בשליחות לתקופה של שנתיים לזמביה, כחברים בצוות מטעם משרד החוץ. רוזנטל שימש המנהל האדמיניסטרטיבי של הצוות, הדריך ולימד את המקומיים שהשתלבו בפרויקט הלכות קואופרציה וניהול כספים בפרויקט חקלאי שהוקם על ידי משרד החוץ. בפרויקט הועסקו מומחים ישראלים בתפקידים שונים. לאחר חזרתו לארץ המשיך רוזנטל לעבוד בברית פיקוח, ומשם יצא לגמלאות ב-1988. בשנה זו נפטרה רעייתו שרה.
בית זאנאדו
היסטוריה
שטח המבנה היה כ-650 מטרים רבועים - שטח הגדול משטח בית מגורים רגיל בשל היותו בית לתצוגה. בשיא הפופולריות, באמצע שנות ה-80, ביקרו במבנה למעלה מאלף מבקרים ליום.
נתן רוזנטל
מהשליחות בזמביה ואילך (1970 ואילך)
בשנים 1993–2002 רוזנטל ניהל והפעיל בהתנדבות את סניף ארגון איל"ן בהרצליה.
בית זאנאדו
היסטוריה
בית זאנאדו השלישי נבנה בגאטלינבורג שבטנסי זמן קצר לאחר בניית המבנה בקיסימי.
בשנות ה-90 איבדו בתי זאנאדו מהפופולריות שלהם, כיוון שהטכנולוגיות החדשניות שהציעו הפכו מהר מאוד למיושנות. בית זאנאנדו שבקיסימי תפקד עד סגירתו בשנת 1996 כאתר תיירות. הבתים האחרים נהרסו קודם לכן. בשל תחזוקה לקויה סבל הבניין מרטיבות רבה ומאחר ולא נמצא לו קונה (המחיר שנדרש היה שני מיליון דולרים) ניזוק הבית והפך ללא ראוי למגורים. לאחר תקופה ארוכה ששימש כמחסן ואף התנחלו בו חסרי בית, נהרס הבית באוקטובר 2005.
נתן רוזנטל
מהשליחות בזמביה ואילך (1970 ואילך)
רוזנטל נפטר ביוני 2011 ונקבר לצד אשתו שרה בחלקת "ההגנה" בבית העלמין בהרצליה. השאיר אחריו שלוש בנות.
בית זאנאדו
עיצוב המבנה והקמתו
המבנה תוכנן באופן ארגונומי - קירותיו היו מעוגלים, ורצפות הבטון שלו היו מצוירות על מנת לדמות שטיחים. במרכז המבנה, בחדר המגורים, היה עץ מלאכותי שתמך בתקרה ושימש חלק ממערכת החימום של המבנה.
המבנה הוקם על ידי יציקת רצפת בטון, ועליה הושם בלון ויניל שעליו הותז מבפנים קצף פלסטי המתייבש במהירות, ליצירת קירות ותקרות הפלסטיק. לאחר שהפלסטיק התקשה הוצא הבלון ונשמר לשימוש חוזר, ונחתכו דלתות וחלונות.
פנים המבנה
בתי זאנאדו השתמשו במערכת מחשבים מתוצרת קומודור עסקי מכונות לתפעול הבית. בבית היו 15 חדרים שמהם חדרי האמבטיה, המטבח, חדר המסיבות, הספא וחדרי השינה הופעלו על ידי מחשבים, לדוגמה - האמבטיה התמלאה מים שהגיעו לטמפרטורה מסוימת בשעה שנקבעה מראש. בחדר המשפחה מסכים רבים הציגו גרפיקה ממוחשבת, ובבית היו מערכות אזעקה וכיבוי אש ממוחשבות. הרעיונות שעמדו בבסיס האוטומציה של המבנה נוצרו בשנות ה-50, ומטרת המבנה הייתה להראות כי הרעיונות האלה בני יישום.
חדר המשפחה כלל מערכת טלוויזיות, וידאו, משחקי מחשב, ואמצעי שמיעת מוזיקה חשמליים. מספר הטלוויזיות הרב נועד לאפשר לכל אחד מבני הבית לצפות בתחנה הרצויה לו.
המטבח היה מסוגל לנהל את כמות המצרכים השמורים בו ולהזמין בטלפון מצרכים חסרים. המטבח כלל "שף אוטומטי" עם תוכנה המסוגלת לתכנן ארוחות מאוזנות מבחינה בריאותית. הארוחות בושלו על ידי השף הרובוטי, והיו מוכנות במועד שנקבע מראש. המצרכים נקנו מחנויות בסביבה או, בהתאם להיצע, נלקחו מחממה השייכת לבית זאנאדו ומהווה חלק ממנו.
המחשב במטבח ידע אף לנהל את החשבונות של הבית.
חדר ה"משרד" שבבית, נועד לאפשר למתגוררים בו לנהל את עסקיהם מהבית תוך שימוש במחשבים ובדואר אלקטרוני.
המחשב בחדר השינה אפשר שליטה בשאר החדרים - כך למשל יכלו המתגוררים בבית להורות למטבח להכין קפה מבלי לצאת מהמיטה, או לחלופין לכבות את מיחם הקפה אם שכחו אותו דולק.
בחדר הילדים היו "חלונות וידאו" שאיפשרו לקבוע את הנוף הנשקף מהחדר (על ידי הצגת תמונה ממוחשבת).
"החדר הגדול" - המרכזי בחדרי הבית כלל מזרקה, טלוויזיה קטנה ומקרן וידאו שאיפשר הקרנת סרטים. חדר זה היה מחובר לחדר האוכל שבו היה חלון על פני קיר שלם של הבית שאיפשר אכילה תוך צפייה על הנוף בגינה.
במבנה היה גם ספא שאיפשר להירגע בסאונה ובג'קוזי וכלל מכשירי אימון גופני.
מערכת האזעקה של הבית ידעה להשמיע רעשים ואף להשמיע קולות שיחה של אנשים על מנת להרתיע פורצים.
חסרונות
אחת הדאגות העיקריות שהייתה מפני הקמת מבנים מסוג זה הייתה צריכת החשמל הגבוהה שלהם - מאחר שמחשבי הבית פעלו כל שעות היום, כל ימות השנה. מייסון תכנן את המבנה באופן שבו מחשב מרכזי ישלוט בכל המחשבים המקומיים וימנע בזבוז אנרגיה שלא לצורך.
רבים חששו משימוש במחשבים בבית - בעיקר חשש מאירועים של כשל במחשבים היכולים לנעול את המתגוררים בתוך המבנה מבלי יכולת לצאת או להיכנס - ומבלי יכולת אפילו להתרחץ. אחרים סברו שמחשוב היתר במבנה יפגע ביחסים החברתיים של המתגוררים במבנה שלא יצאו מהבית.
בשל העיצוב הארגונומי של המבנה, המבנה לא עורר חששות רבים מחדשניותו, אולם רבים סברו כי מבנה מסוג זה אינו אפשרי בשטחים עירוניים צפופים, וראו בו ארכיטקטורה חובבנית. אחרים חשו קלסטרופוביה בחדרים המעוגלים בעלי התקרות הנמוכות.
הספר על אודות זאנאדו
הספר "זאנאדו: הבית הממוחשב של המחר יכול להיות שלך היום" נכתב על ידי רוי מייסון, ליין ג'נינגס ורוברט אוונס ופורסם בהוצאת אקרופוליס בנובמבר 1983. הספר מפרט כיצד מחשבים יכולים לשמש בבית, וכיצד ניתן לשלבם במכשירים אחרים - שילוב המבוצע כיום במערכות הבידור הביתיות. הספר מתאר את הקמת בתי זאנאדו ומחבריו ראיינו את בוב מאסטרז.
זאנאדו בטלוויזיה ובקולנוע
בתי זאנאדו הפכו לפארודיה במסגרת סדרת ההנפשה הטלוויזיונית רן וסטימפי תחת הכינוי "הבית של יום שלישי הבא".
בסרט הקולנוע הבדיוני בחזרה לעתיד 2 בבית משפחת מקפלי העתידני שובצו מאפיינים רבים של בית זאנאדו כגון חלון התמונה הממוחשב, הדלתות הממוחשבות ומספר מסכי הטלוויזיה הרב בחדר אחד.
מגבר אנרגיה
מגבר אנרגיה (באנגלית: Energy amplifier) הוא תכנון של תחנת כוח גרעינית, בה משולבים מאיץ חלקיקים וכור גרעיני תת-קריטי. אלומת חלקיקים מהמאיץ מעוררת תגובת ביקוע גרעיני בכור, תוך שחרור אנרגיה רבה המשמשת להפקת חשמל ולתפעול המאיץ. תחנת כוח מסוג זה צפויה להיות נקייה, בטוחה וזולה לתפעול, בעיקר משום שלא תתחולל בה תגובת שרשרת גרעינית ואין חשש לתגובות בלתי מבוקרות. טרם נבנתה תחנת כוח מסוג זה.
אופן פעולה
מגברי אנרגיה הוצעו לראשונה בשנת 1993 על ידי הפיזיקאי קרלו רוביה, חתן פרס נובל לפיזיקה על גילוי בוזוני W ו-Z וממנהלי מרכז המחקר CERN. הוא הציע להקים תחנת כוח המבוססת על מאיץ ציקלוטרון בעוצמה של 800-1000 מגה אלקטרון וולט. אלומת החלקיקים מכוונת לעבר מטרת תוריום ומקוררת באמצעות עופרת. תוריום לא נחשב כחומר בקיע משום שלא יכולה להתפתח בו תגובת שרשרת גרעינית, לכן אינו משמש כדלק גרעיני בכורים גרעיניים קיימים. הביקוע הגרעיני מתאפשר רק בזכות החלקיקים המגיעים מהמאיץ.
כיום מוצע להשתמש במאיץ סינכרוטרון, הנבדל מציקלוטרון בכך שהשדות המגנטיים והחשמליים בו מווסתים בהתאם למהירות החלקיקים. באמצעות הסינכרוטרון מואצים פרוטונים לעבר מטרה העשויה ממתכת כבדה כגון עופרת, תוריום או אורניום. הפרוטונים האנרגטיים מביאים להתזת נייטרונים מגרעיני אטומי המטרה ואלה מבקעים גרעיני אטומים סמוכים. מכיוון שלא מתרחשת תגובת שרשרת גרעינית, ניתן להשבית באופן מיידי את תגובות הביקוע המאולצות על ידי הסטת אלומת הפרוטונים מהמטרה. זאת בניגוד לכור גרעיני רגיל, בו שורת תקלות במערכות הבקרה והקירור עלולה להביא להתחממות ליבת הכור עד להתכתה.
אופן הפעולה המוצע של המתקן מתבסס על אמצעים טכנולוגיים קיימים והתכן המפורט נבחן במיזמים של האיחוד האירופי ויפן. בין היתר נבחן הרכב הדלק הגרעיני המיטבי, שיאפשר ביקוע כמה עשרות גרעינים מנייטרונים המותזים כתוצאה מפגיעת פרוטון בודד.
יתרונות
למגבר אנרגיה מספר יתרונות בולטים על פני כורים גרעיניים קיימים:
טיפול קוגניטיבי-התנהגותי
טיפול קוגניטיבי-התנהגותי (באנגלית: Cognitive Behavioral Therapy, CBT) הוא טיפול המכיל מכלול של שיטות טיפול פסיכולוגיות, המבוססות על שילוב של רעיונות מהטיפול ההתנהגותי והטיפול הקוגניטיבי. כל שיטות הטיפול מבוססות על ההנחה שמקורה של הפסיכופתולוגיה באסוציאציות בלתי-מסתגלות המשפיעות על ההתנהגות, המחשבות והרגשות של המטופל. הפסיכופתולוגיה משתמרת באמצעות תהליכים קוגניטיביים והתנהגותיים בלתי-מסתגלים. מטרת הטיפול היא לבחון סיטואציות מהעבר הקרוב של המטופל שבהן הופיעו התסמינים הפסיכופתולוגיים ולהבין את הקשרי הופעתם. על כן, רבות מהגישות מעודדות היזכרות רגשית בסיטואציות "בעייתיות", שלאחריהן התרחקות. ההתרחקות יכולה להתבטא באתגור קוגניטיבי (בחינה מחודשת של המחשבות שהופיעו בסיטואציה) או בחינת התנהגויות חלופיות שהיה אפשר לנהוג בהן.
הגישה ההתנהגותית מבוססת בין השאר על מודל ההתניה הסמויה, לפיו גם תהליכים קוגניטיביים, כגון מחשבות אוטומטיות, נרכשים בתהליכי למידה הדומים ללמידה ההתנהגותית. הגישה הקוגניטיבית (הכרנית) מבוססת על ההנחה שכל אחד מגיב אחרת כלפי המציאות בהתאם לפירוש שהוא נותן לה. תרפיית ה-CBT משלבת את הרעיון לפיו על מנת ליצור שינוי אצל המטופל יש צורך בשינוי בתפישת המציאות (כפי שנעשה בטיפול הקוגניטיבי) עם הרעיון שנדרש שינוי בהתנהגות המטופל - ולכן יש צורך גם בלמידה ותרגול של התנהגויות חדשות (כפי שמקובל בטיפול ההתנהגותי). עם זאת, רוב הגישות העכשוויות הן משולבות ומתייחסות גם לגורמים קוגניטיביים, וגם התנהגותיים, רגשיים, בין-אישיים וביולוגיים. התאוריות הקליניות מסוג זה עוסקות בעיקר בגורמים המשמרים של ההפרעה, ולא באטיולוגיה שלה. בניגוד לגישות פסיכודינאמיות, רוב שיטות הטיפול הקוגניטיבי-התנהגותי אינן מייחסות חשיבות לשיח בין המטפל למטופל על הקשר הטיפולי.
הטיפול המשולב הוכח כיעיל בטיפול בהפרעות חרדה ופאניקה, בדיכאון ובהפרעות אכילה. לטיפול קוגניטיבי-התנהגותי יש הצלחות גם במצבים של פוביה חברתית, הפרעת דחק פוסט-טראומטית, הפרעות כפייתיות, וכן חרדה כללית מפושטת.
טיפול התנהגותי
טיפול התנהגותי (ביהייביוריסטי, באנגלית: behavioral) הוא טיפול פסיכולוגי המתבסס על תאוריית הלמידה הביהייביוריסטית. הטיפול מניח שהפרעות נפשיות הן דפוסי התנהגות - או הרגלים - לא יעילים, שנרכשו במהלך החיים. מטרת הטיפול היא שינוי דפוסי ההתנהגות הללו של המטופל תוך שימוש בעקרונות ביהייביוריסטים, כהתניה קלאסית והתניה אופרנטית.
הטיפול ההתנהגותי מתבסס על תאוריית הלמידה הבהייביוריסטית של פבלוב (1927), תורנדייק (1931) וסקינר (1953), חוקרים ידועים שעסקו במודלים של למידה בקרב בעלי חיים, ובהשלכותיהם על הפסיכופתולוגיה.
הביהייביוריזם כשיטת טיפול החל ב-1924 עם עבודתו של מרי קובר ג'ונס (Mary Cover Jones) על הכחדת חרדות אצל ילדים. ואולם, ההתפתחות המשמעותית בתחום החלה רק בשנות ה-50 ווה-60, כשחוקרים מארצות הברית, בריטניה וקנדה החלו לפתח שיטות טיפול ברוח התאוריה הביהייביוריסטית. באנגליה היה זה ג'וזף וולף שיישם את הממצאים מניסויים על בעלי חיים בפיתוח טכניקת ההקהיה השיטתית.
טיפול קוגניטיבי
טיפול קוגניטיבי הוא שיטת טיפול המבוססת על ההנחה שדפוסי חשיבה משפיעים על ההתנהגות, ושמקורן של הפרעות רגשיות הוא בדפוסי חשיבה מעוותים. כאבות השיטה נחשבים הפסיכיאטר אהרון בק והפסיכולוג אלברט אליס. אליס החל לפתח את "הטיפול הרציונלי-אמוטיבי" באמצע שנות ה-50, בין השאר כתגובת נגד לפסיכואנליזה, שיטת הטיפול הפופולרית באותה תקופה. בק החל לפתח את "הטיפול הקוגניטיבי" בשנות ה-60, וטיפול זה הפך מהר מאוד לתחום מחקר מועדף על חוקרים, כשבהתחלה נהגו להשוות את יעילותו - מול הטיפול ההתנהגותי. ברם, בשנות ה-80 ווה-90 מוזגו שניהם ל"טיפול הקוגניטיבי-התנהגותי". הטיפול הקוגניטיבי מתמקד בזיהוי דפוסי חשיבה לקויים והקניית דפוסים סתגלניים במקומם; הטיפול מתבסס הן על עקרונות מתחום הלמידה, והן על ניתוח לוגי ושכנוע מילולי-שכלתני. הטיפול הקוגניטיבי שונה מהטיפול ההתנהגותי בדגש שהוא שם על תהליכים פנימיים אצל המטופל, ולא רק על התנהגותו. בין מפתחי השיטה: אלברט אליס, אהרון בק, דונלד מיקנבאום ואלברט בנדורה. תאוריות קוגניטיביות מוקדמות גרסו כי סכמות קוגניטיביות שליליות הן הגורם לתסמינים הקוגניטיביים, ההתנהגותיים והפיזיולוגיים של דיכאון. לפיכך צריך הטיפול בדיכאון להתמקד בשינוי פירושים, ניבויים ואמונות דיספונקציונליים של המטופל.
שיטות טיפול
ישנן מספר שיטות בהן יכול המטפל להשתמש כדי לשנות התנהגויות: חלקן קוגניטיביות, חלקן התנהגותיות וחלקן משלבות מרכיבים משתי הגישות. השיטות הנפוצות הן חשיפה הדרגתית של המטופל לגורם המאיים, הצפה, חיזוקים חיוביים ושליליים, ענישה, טכניקות הרפיה, דחיית תגובה, שיטות לשליטה עצמית אקטיבית ופסיבית, הקהיה שיטתית, כלכלת אסימונים, טיפול בעיוותי חשיבה, והבנייה קוגניטיבית מחודשת (תיקון המחשבות הלקויות והפיכתן למחשבות בריאות ונכונות - שיעניקו למטופל ביטחון וישפיעו על התנהגותו).
בחלק מהמקרים ניתן לבצע שילוב בין השיטות. דוגמה לכך היא הקהיה שיטתית משולבת בהרפיה על ידי היפנוזה וחשיפה הדרגתית לגורם המאיים (השיטה פותחה על ידי ג'וזף וולף בעיקר לבעיות חרדה).
הערכה
לפני הטיפול נערכת הערכת הבעיה כפי שהציג אותה המטופל; במהלכה נמדדים הגורמים הקוגניטיביים, הרגשיים וההתנהגותיים שנראים כעומדים בבסיס ההפרעה, והעשויים להסביר את הבעיות שהמטופל מציג. ההערכה יכולה להתבצע באמצעות ראיון קליני וכן מילוי שאלונים לדיווח עצמי על ידי המטופל. המידע שנאסף במסגרת ההערכה מועבר למטופל, דרך פרקטיקה יסודית נוספת של הטיפול הקוגניטיבי-התנהגותי הנקראת: "פסיכו-הדרכה" (psychoeducation).
פסיכו-הדרכה
פסיכו-הדרכה (psychoeducation) היא אחד העקרונות הבסיסיים של הטיפול הקוגניטיבי-התנהגותי, לפיו המטופל מסוגל להבין את רוב צורות הפסיכופתולוגיה אם רק יסופק לו מידע נהיר אודות ההפרעה. שיתוף המטופל בתהליך הטיפולי ובבסיס התאורטי לטיפול הכרחיים לחיזוק מחויבותו של המטופל לתהליך הטיפולי, הפחת תקווה במטופל באשר לסיכוי לשיפור במצבו, ומכאן - העלאת המוטיבציה להשתתפות בטיפול. פסיכו-הדרכה אף מסייעת להפיג את תחושת הבדידות של המטופל הסבור כי הוא יחיד בסבלו, ומחזקת את סמכותו של המטפל כאיש מקצוע הבקיא בספרות המקצועית הרלוונטית לטיפול. ההדרכה ניתנת לעיתים קרובות כבר בפגישה הראשונה ולאורך כל הטיפול, וכן באמצעות מתן משימות הכוללות קריאת חומר מקצועי.
ניטור
ניטור עצמי (self monitoring) הוא אחת השיטות הבסיסיות של הטיפול הקוגניטיבי-התנהגותי, המשמשת הן כהליך להערכה הן כשיטת טיפול. ככלי להערכה, הניטור מסייע לתיעוד המחשבות, הרגשות, ההתנהגויות והתחושות הפיזיות הקשורות להפרעה, ומאפשר מעקב אחר שינויים בהם לאורך הטיפול. ככלי טיפולי, הניטור מאפשר למטופל להתוודע לדפוסים החוזרים על עצמם בהתנהגותו, רגשותיו, מחשבותיו ותחושותיו הפיזיות. כך, הניטור מאפשר חשיפה לדפוסים הבעייתיים, ובו-בזמן התבוננות מרוחקת ולא שיפוטית בהם. המטלה הבסיסית ברוב שיטות הניטור היא תיעוד בכתב של רגשות עוצמתיים שחש המטופל במהלך היום. התיעוד כולל ציון זמן, מקום, טריגר, משך החוויה, עוצמתה, תחושות ומחשבות שעלו במהלכה ואסטרטגיות שננקטו כדי להתמודד איתה. המידע שנאסף מובא לטיפול על ידי המטופל, ונידון בו.
חשיפה במציאות
טכניקת החשיפה במציאות היא אחת הטכניקות הנפוצות לטיפול בהפרעות חרדה. במהלך החשיפה המטופל חווה את הסיטואציה המפחידה שממנה הוא מנסה, באופן מודע או בלתי מודע, להימנע. לדוגמה, בהפרעת פאניקה החשיפה נעשית לתחושות הפיזיות מעוררת החרדה (קוצר נשימה, הזעה, סחרחורת) באמצעות תרגילים שמעוררים את התחושות הללו. ההסבר ליעילותה של השיטה אינו מתמצה בהתרגלות (הביטואציה) לסיטואציה מעוררת החרדה, אלא נעוץ גם בכך שהמטופל לומד במהלך החשיפה מידע חדש המערער את אמונותיו הקודמות.
הקהיה שיטתית
הקהיה שיטתית (נקראת גם הפחתה שיטתית של רגישות) היא שיטה לטיפול בפוביות, המשלבת את עקרונות ההתניה הקלאסית עם כללים קוגניטיביים. לפי הגישה הביהייביוריסטית, חרדה נוצרת בתהליך התניה, שבו מקושרת תגובת הפחד עם הגירוי. הטיפול מכוון להחליף את הפחד בתגובה מותנית חדשה, הפוכה - היינו, תחושת רגיעה מול הגירוי. התהליך נקרא התניית נגד.
התהליך כולל שלושה שלבים: בשלב הראשון (שלב הבנת ההכללה) מכינים רשימה של גירויים המעוררים פחד, ומדרגים אותם לפי רמת הפחד שהם מעוררים. בשלב השני מלמדים את המטופל להגיע למצב של רגיעה, למשל על ידי הרפיית שרירים, או היפנוזה עצמית. בשלב השלישי, מטופל שנמצא במצב רגיעה מדמיין גירויים המעוררים בו פחד, תוך ניסיון לשמור על רמת הרגיעה. לבסוף, חושפים בהדרגה את המטופל להתמודדות עם מצבי הפחד במציאות.
אימון בחיסון נגד לחץ
שיטת טיפול זו פותחה על ידי דונלד מיקנבאום, שהציע להתייחס לכל לחץ נפשי במונחים קוגניטיביים. לדעתו, לאדם הנתון בלחץ יש מחשבות תבוסתניות, ואירועים שהוא חווה נתפסים ונזכרים בדרכים המתאימות להטיה השלילית שלו. הטיפול בו מבוסס על שלושה שלבים:
תמיכה מחקרית
טיפול קוגניטיבי-התנהגותי נחשב לטיפול הפסיכולוגי היעיל ביותר. מחקר מטא-אנליזה מ-2014 בחן 101 מחקרים שנעשו על 14,000 מטופלים הסובלים מחרדה חברתית. במחקר השוו בין טיפול פסיכולוגי לבין הימצאות ברשימת המתנה. אפקטים גדולים נמצאו לטיפולים תרופתיים, לטיפולים קוגניטיביים-התנהגותיים ולקבוצות לעזרה עצמית. לטיפול פסיכודינמי נמצאה אפקטיביות נמוכה יותר. במחקר מטא-אנליזה שהשווה טיפולים שונים לפסיכוזה, טיפול קוגניטיבי-התנהגותי נמצא הכי יעיל להפחתת תסמינים חיוביים (לדוגמה, הלוסינציות ודלוזיות) ואימון בכישורים חברתיים נמצא הכי יעיל להפחתת תסמינים שליליים (לדוגמה, אנהדוניה ושטיחות רגשית). נערך גם מחקר מטא-אנליזה על 52 מחקרים שהשוו שיטות פסיכותרפיה שונות לילדים ומתבגרים הסובלים מדיכאון. במטא-אנליזה נמצא שטיפול בינאישי וטיפול קוגניטיבי-התנהגותי היו אפקטיביים יותר משאר הטיפולים.
קפה דה לה רז'אנס
קפה דה לה רז'אנס (צרפתית: Café de la Régence) בפריז היה מרכז אירופאי חשוב של משחק השחמט במאות ה-18 וה-19. כל אמני השחמט המובילים של אותן שנים שיחקו שם. אחד מבתי הקפה הראשונים בפריז, נוסד בשנת 1681 בשם קפה של כיכר הארמון המלכותי ובשנת 1715 שינה את שמו לקפה דה לה רז'אנס. במהלך השיפוצים של הארמון בשנת 1852 עבר לשכון באופן זמני במלון דודון, ברחוב רישליה. החל משנת 1854 הקפה עבר לרחוב סנט הונורה 161, שם הוא קיים עד היום (אם כי בשם אחר).
החל משנת 1740 הקפה הפך למקום מפגש לשחקני השחמט של פריז שלפני כן נהגו להיפגש בקפה פרוקופ. בין המשתתפים הקבועים היו דני דידרו, ז'אן-ז'אק רוסו, נפוליאון בונפרטה, בנג'מין פרנקלין וכן אמני שחמט כגון לגל דה קרמר מורהו של פילידור, פרנסואה אנדרה פילידור, אדולף אנדרסן, ליונל קיזריצקי, פול מורפי ואפילו "הטורקי".
דידרו נתן תיאור של בית הקפה בספרו Le Neveu de Rameau (אחיינו של ראמו). במשך שנים רבות הקפה התגאה בשולחן שחמט עשוי שיש עליו נפוליאון שיחק בשנת 1798. בנוסף לשחמט שיחקו בקפה גם דמקה וביליארד.
בשנת 1843 התקיים בקפה דו-קרב הווארד סטאונטון מול פייר סט. אמאנד בין התאריכים 14 בנובמבר ל-20 בדצמבר 1843. סטאונטון ניצח בתוצאה 8–13. בשנת 1858 שיחק פול מורפי בקפה וניצח בקלות את דניאל הארוויץ.
זו הייתה שירת הברבור של בית הקפה מבחינה שחמטאית, והחלה שקיעה הדרגתית במעמדו. למרות זאת התקיימו בהמשך אירועי שחמט נוספים בקפה כמו תחרות שחמט בהתכתבות שהתקיימה בשנת 1894 מול מועדון השחמט של סנקט פטרבורג. לאחר החלפת בעלות הפך הקפה למסעדה בשנת 1910 ובשנת 1916 שחקני השחמט עברו לקפה אוניברס.
מוקדמות מונדיאל 2022 - אפריקה
סיבוב שני
בסיבוב השני יתמודדו 40 נבחרות. 26 המדורגות הראשונות באפריקה (נכון לדירוג פיפ"א מיולי 2019) ו־14 הנבחרות שנצחו בסיבוב הראשון. דירוג קבוצות האיכות נעשה לפי דירוג פיפ"א מדצמבר 2019. ההגרלה התקיימה ב־21 בינואר 2020 ובה הוגרלו 40 הנבחרות ל־10 בתים של 4 נבחרות.
סיבוב שלישי
עשר הנבחרות שסיימו במקום הראשון בבית שלהן בסיבוב השני יתמודדו על חמישה כרטיסים למונדיאל. הנבחרות הוגרלו לחמישה משחקים וישחקו בשיטת בית-חוץ. המנצחת בכל צמד משחקים תעפיל למונדיאל.
העולות לסיבוב השלישי: המשחקים:
דייביסון
דייביסון דנילסון דה סוסה בסאס (בפורטוגלית: Deyvison Denílson de Sousa Bessas; נולד ב-18 באוקטובר 1988) ידוע כדייביסון הוא כדורגלן ברזילאי בעמדת הבלם.
קריירה
דייביסון התחיל את הקריירה שלו באמריקה. בקיץ חתם בקרטלספור מהליגה השנייה בטורקיה. ב-11 בספטמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד אלזיגספור. שבועיים לאחר מכן הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 1-1 נגד טבשנלי לינייטספור.
בקיץ חתם בטונדלה מהליגה הפורטוגלית השנייה. בקיץ חתם לשנתיים במאריטימו מליגת העל הפורטוגלית.
בקיץ חתם בארוקה בה שיחק שנתיים. בקיץ חתם באתניקוס אחנה מליגת העל הקפריסאית.
בקיץ הצטרף לוילפרנקואנסה מהליגה הפורטוגלית השנייה.
ראש הגולה
התואר "ראש הגולה" ניתן מכיוון שברוב התקופה האמורה הייתה גלות בבל מרכז העם היהודי בגולה, וכונתה "הגולה" בה"א הידיעה.
דמותו
נושא משרת ראש הגולה היה תמיד בעל ייחוס משפחתי (לפי המסורת) למלך יהויכין, ולזרע בית דוד. לעיתים היה תלמיד חכם והיה מקובל על הקהילה היהודית ועל ראשיה, אולם בתקופת הגאונים היו גם ראשי גולה שלא היו מן החכמים, והדבר גרם לא אחת למחלוקות רבות ולאיבה בין בית ראש הגולה ובין ראשי הישיבות בבבל.
בתוקף תפקידו וסמכותו, היה ראש הגולה אדם מכובד ועשיר, והיו לו קשרים טובים עם ראשי השלטון. הוא היה מוקף פמליה של משרתים ואנשי חצר. אנשים אלו מוזכרים מספר פעמים בספרות חז"ל בשם "בי ריש גלותא", לא תמיד לחיוב - פעמים שהחכמים מתחו ביקורת על התנהגותם הכוחנית ועל רדיפת הכבוד שלהם.
הריש גלותא, על ארמונו ופמלייתו, מומנו באמצעות מס מיוחד בשיעור חמישית מהרווח שנגבה באמצעות השלטון מכל הסוחרים היהודים שהיו תחת שלטון הח'ליפות. בנוסף קיבל חלק מדמי פדיון הבן ודמי חתונה. בימים טובים, לאחר תפילת שחרית, לא נקרא לתורה כשאר המכובדים, אלא התורה הייתה מובאת אליו.
תפקידו וסמכויותיו
ראש הגולה מילא שורה של תפקידים, והיה אחראי לייצוג הקהילה מול השלטון; אחריות לנהלים תִּקניים ולסדר בקהילה היהודית; תיווך בין היהודים לשלטון, ולהפך; דיין, שופט ואחראי לאכיפה מלאה של החוק.
הסמכויות שהיו בידי ראש הגולה היו נרחבות, וכמעט תמיד הוכרו על ידי השלטון:
לרשות ראש הגולה היו נתונים אמצעי אכיפה, כגון האפשרות להטיל חרם, קנס ומאסר. הייתה לראש הגולה גם עוצמה כלכלית, והיא שביצרה את מעמדו. הוא היה בעל אחוזות באזורים שונים. מכתבי נתן הבבלי עולה שיהודים בני 20 ומעלה העלו מס שנתי לראש הגולה. נראה שהדבר החל בתקופה בהשפעת הג'יזיה. הכנסות נוספות הגיעו מהיטל על שטרות (שטרי מכר, גירושין וכדומה), ומתרומות שונות.
ב–825 הח'ליף המוסלמי אל-מאמון ביקש לפגוע בסמכויות ראש הגולה, כמו גם בסמכויות ראשי מיעוטים אחרים. הוא הוציא צו המכיר במנהיגות כל מנהיג שייבחר על ידי כל קבוצת 10 איש או יותר. לכך היו מספר תוצאות שפיחתו את מעמד ראש הגולה.
ראשי הגולה
להלן רשימה משוערת של ראשי גולת בבל, לפי סדרם וזמנם:
בשלהי ימיה של המשרה התמעט המידע אודותיה, וסופה לוט בערפל. גם כשבטלה משרת ראשות גולת בבל, נותרה משרת "ראש גולה" קיימת בתפוצות שונות של הפזורה היהודית.
גורדי שחקים בניו יורק
העיר ניו יורק, הגדולה מבין ערי ארצות הברית, היא ביתם של 6,486 רבי קומות וגובהם של 113 מתוכם עולה על 183 מטרים (600 רגל). גורד השחקים הגבוה ביותר בעיר הוא מגדל החירות שנבנה כחלק ממרכז הסחר העולמי החדש ומתנשא לגובה של 541 מטרים. הבניין, על 104 קומותיו, הוא גם הבניין הגבוה ביותר בארצות הברית, הגבוה ביותר בחצי הכדור המערבי והשישי בגובהו בעולם.
רובם של גורדי השחקים בניו יורק מרוכזים במידטאון, מנהטן תחתית. נכון לינואר 2011, היו בעיר 228 גורדי שחקים שגובהם עולה על 152 מטרים (500 רגל), כולל אלו שהיו מצויים בבנייה, יותר מכל עיר אחרת בארצות הברית.
נכון לפברואר 2016, ישנם 458 גורדי שחקים הנמצאים בבנייה או מוצעים לבנייה בעיר.
היסטוריה
נהוג לציין את תחילת עידן גורדי השחקים בניו יורק ב-1890 עם השלמתו של בניין ניו יורק העולמי. קדמו לו רבי קומות רבים בעיר, אך הוא הבניין הראשון בעיר שגובהו עלה על גובהה של כנסיית השילוש הקדוש. הוא היה הגבוה ביותר בעיר ניו יורק עד שנת 1899, ובשנת 1955 נהרס כדי לאפשר את הרחבת הכניסה לגשר ברוקלין.
מאז, ניו יורק בלטה בבניית גורדי שחקים. בין השנים 1890–2001, 11 מבנים שונים שנבנו בה החזיקו בתואר "הבניין הגבוה ביותר בעולם". הפיתוח המואץ השני הגיע לשיאו בתקופה בין העשור השני של המאה ה-20 לתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 שבה נבנו מבנים בולטים כמו בניין וולוורת', וול סטריט 40, בניין קרייזלר ובניין אמפייר סטייט. כל אחד מהמבנים הללו היה לבניין הגבוה בעולם מיום השלמתו כשהאחרון נשא בתואר כ-40 שנה.
הפיתוח המואץ השלישי הגיע לשיאו בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20. בשנים אלו נבנו והושלמו כ-70 גורדי שחקים שגובהם עלה על 183 מטרים (600 רגל). בעשור שלאחר מכן הושלמו מגדלי התאומים, שהצפוני מביניהם נשא בתואר "הבניין הגבוה ביותר בעולם" בין השנים 1972–1973, והיה הגבוה בניו יורק עד שנת 2001. המגדל הצפוני, כמו כל ששת מגדלי הקומפלקס של מרכז הסחר העולמי, נהרסו בפיגועי 11 בספטמבר 2001. בנייתו המחודשת של קומפלקס מרכז הסחר העולמי החדש החלה בשנת 2006. הבניין הגבוה שבקומפלקס הוא הבניין הגבוה בארצות הברית, לאחר שנטל את התואר ממגדל סירס, והוא מתנשא לגובה של 541 מטרים.
רשימת גורדי השחקים
הטבלה שלהלן מדרגת את גורדי השחקים בעיר ניו יורק שבנייתם הושלמה או שהסתיימו בהם עבודות השלד (topped out) וגובהם עולה על 183 מטרים (600 רגל). גובה הבניינים המוצג בטבלה כולל את התורן או פרטים אדריכליים אחרים הממוקמים בראשם, אך אינם כוללים את האנטנות שעל התורן. סימן שווה (=) מצביע על שוויון בגובהם של שני מבנים או יותר. עמודת ה"שנה" מציגה את שנת סיום הבנייה. {{legend|#ddffdd|נשא את התואר "הבניין הגבוה ביותר בעולם" עם השלמת בנייתו|border=solid 1px #AAAAAA}}
גורדי השחקים לפי רובע
הטבלה שלהלן מציגה את הבניין הגבוה ביותר בכל אחד מחמשת רובעי העיר ניו יורק. מדידת המבנים לפי השיטה הסטנדרטית. עמודת ה"שנה" מציינת את שנת השלמת בנייתו של המבנה.
גורדי שחקים שנהרסו
רשימה זו כוללת את גורדי השחקים בעיר ניו יורק שנהרסו וגובהם היה לפחות 152 מטרים (500 רגל).
סדר כרונולוגי של גורד השחקים הכי גבוה בעיר
זו רשימת הבניינים שהחזיקו בתואר "הבניין הגבוה ביותר בעיר ניו יורק". כנסיית השילוש הקדוש ובניין אמפייר סטייט החזיקו בתואר פעמיים לאחר שהבניינים שהיו גבוהים מהם נהרסו. {{legend|#ddffdd|היה גם הבניין הגבוה בעולם באותה תקופה בה היה הבניין הגבוה בניו יורק|border=solid 1px #AAAAAA}}
אלן ריקמן
אלן סידני פטריק ריקמן (באנגלית: Alan Sidney Patrick Rickman; 21 בפברואר 1946 - 14 בינואר 2016) היה שחקן ובמאי קולנוע ותיאטרון אנגלי. זוכה פרס גלובוס הזהב, פרס באפט"א, פרס אמי ופרס גילדת שחקני המסך.
ביוגרפיה
ריקמן נולד באקטון, לונדון שבממלכה המאוחדת למשפחה קתולית-מתודיסטית ממוצא אנגלי, ולשי ואירי. למד ברויאל קולג' אוף ארט, ועבד כמעצב גרפי בסוהו. בגיל 26 קיבל מלגה לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה שם למד בשנים 1972–1974.
בתיאטרון ובטלוויזיה
ריקמן הופיע בקביעות על במות התיאטרון בבריטניה. בשנת 1985 זכה לשבחים על הופעתו במחזה "יחסים מסוכנים" בהפקה של רויאל שייקספיר קומפני. באפריל 2005 עלה בתיאטרון רויאל קורט בלונדון המחזה "שמי הוא רייצ'ל קורי", המבוסס על מכתבים ויומנים של רייצ'ל קורי, בו ריקמן שיחק ושימש גם כבמאי המחזה.
בטלוויזיה נודע בתפקיד מר סלופ בסדרה של ה-BBC "דברי ימי מחוז ברסטשר" שהתבססה על ספריו של אנתוני טרולופ.
בקולנוע
בסרטים בריטיים ריקמן הופיע לרוב סרטים תקופתיים, כגון הסרט "על תבונה ורגישות", בו גילם את דמותו של קולונל ברנדון - ג'נטלמן עדין-נפש ומופנם. לעומת זאת בהוליווד נהגו ללהק אותו בתפקיד הפושע והנבל המוחלט. הופעתו בסרט שובר הקופות "מת לחיות" כהנס גרובר - טרוריסט גרמני, מהווה דוגמה לתפקידים כאלה. דוגמה נוספת היא דמות "השריף מנוטינגהאם" בסרט "רובין הוד: נסיך הגנבים", כמו כן בסרט "סוויני טוד", שם גילם את השופט טרפין. ריקמן התגלה גם כשחקן בעל כישרון קומי בסרטים כמו "דוגמה" או "אהבה זה כל הסיפור", וידוע גם בקולו הנעים לאוזן.
ב-1996 גילם את איימון דה ואלירה בסרט "מייקל קולינס".
בשנים 2001–2011 גילם את המורה סוורוס סנייפ בסדרת סרטי "הארי פוטר" המצליחה. הדמות, שהייתה אפלה, מסתורית ומרתיעה, ובסוף טובה הפכה לאחת הדמויות הזכורות מן הסדרה, וריקמן הגביר את הכרתו בעולם.
דיבב את קולו של מרווין בסרט "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה" ואת הזחל בחידושו של טים ברטון לסרט "אליס בארץ הפלאות". אף שכבר לא לוהק בהוליווד על תקן הנבל, עדיין נטה לגלם דמות של אדם מדוכא ולא-סימפתי; כך בסרטי "הארי פוטר" האמורים, ב"מדריך הטרמפיסט לגלקסיה", ב"אליס בארץ הפלאות", ואף בסרט המדע הבדיוני "כיבוש הגלקסיה".
ב-2013 גילם נוכל וסוכן מכירות חמקמק בסרט "נוכלת בהזמנה", לצד קמרון דיאז וקולין פירת'. התפקיד הפך לאחד האהובים והמזוהים ביותר איתו. באותה שנה לקח חלק בשני סרטים נוספים: בסרטו של לי דניאלס, "המשרת", לצד קאסט של שחקנים מרשימים, בהם: פורסט ויטאקר, ג'ון קיוזאק, ג'יין פונדה ורובין ויליאמס, וב-"CBGB", סרט עצמאי.
בשנת 2014 ביים וכתב ריקמן את סרט הדרמה התקופתי "כאוס בגני ורסאי", בו גם גילם את לואי הארבעה עשר, מלך צרפת לצד קייט וינסלט, מתיאס שואנארטס וסטנלי טוצ'י.
ב-2014 עבד ריקמן בסרטו האחרון, "עין בשמיים", שיצא לאקרנים רק ב-2016, ולאחריו יצא לאקרנים גם הסרט "אליס מבעד למראה", בו דיבב שוב את דמותו של הזחל מעשן הנרגילה.
ב-14 בינואר 2016, כשהוא בן 69, נפטר ריקמן בביתו שבלונדון מסרטן הלבלב, לאחר שהיה חולה כשנתיים. הוא השאיר אחריו את אשתו, רימה הורטון. רבים מעמיתיו לסרטי "הארי פוטר", השחקנים דניאל רדקליף, אמה ווטסון, רופרט גרינט, רייף פיינס ואוונה לינץ', וכן היוצרת, ג'יי קיי רולינג, ספדו לו לאחר מותו.
סיישל במשחקים האולימפיים
סיישל השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת מוסקבה (1980). היא נעדרה מאז מהמשחקים רק פעם אחת, כשהחרימה את אולימפיאדת סיאול (1988) לאות הזדהות עם בת בריתה דאז, קוריאה הצפונית. באולימפיאדות החורף לא השתתפה מעולם.
וילהלם פאליי
גנרל וילהלם פאליי (בגרמנית: Wilhelm Falley; 25 בספטמבר 1897 – 6 ביוני 1944) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ונהרג במהלך הפלישה לנורמנדי.
קריירה מוקדמת
לאחר המלחמה הצטרף פאליי לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-31 ביולי 1925 הוא הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-1 במרץ 1932 הועלה לדרגת האופטמן. ב-15 באוקטובר 1935 הוא מונה לפקד הפלוגה ה-18 ברגימנט הרגלים ה-5, וב-1 באפריל 1936 הוא הועלה לדרגת מיור. ב-1 באוגוסט 1938 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-26 באוגוסט 1939 הוא מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-238.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היה פאליי מפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-238, אשר הוצב בחזית המערבית כחלק מהדיוויזיה ה-78, וב-13 בינואר 1940 הוא מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-433, אשר היה חלק מהדיוויזיה ה-164, ולאחר המערכה על צרפת נשלח לצרפת כחיל כיבוש. במהלך המערכה בבלקן הוא לחם עם גדודו, וב-1 במרץ 1941 הוא הועלה לדרגת אוברסט. ב-21 באפריל 1941 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-4, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עמו כחלק מהדיוויזיה ה-32. ב-26 בנובמבר 1941 הוא קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 באוגוסט 1942 הוא מונה למפקד בסיס הדרכה לחיילי הרגלים. ב-12 בספטמבר 1943 הוא מונה לסגן מפקד הדיוויזיה ה-36, וב-1 באוקטובר 1943 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-330. ב-5 באוקטובר 1943 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-246, וב-1 בדצמבר 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-20 בינואר 1944 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-25 באפריל 1944 הוא מונה למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-91. ב-1 במאי 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-6 ביוני 1944 הוא נהרג בעת שהיה בדרכו לרן, על מנת להשתתף במשחק מלחמה, על ידי כוחות צנחנים אמריקניים.
דיווים
בקבוצת הדיווים הראשיים נכללים:
נעם סלונים
נעם סלונים (נולד ב-8 באוגוסט 1968) הוא מדען ישראלי, העוסק בלמידה חישובית וכותב תסריטים לטלוויזיה.
קריירה אקדמית
סלונים סיים דוקטורט באוניברסיטה העברית והחזיק במשרה במחלקה לפיזיקה של אוניברסיטת פרינסטון. נכון לשנת 2019, עובד סלונים כחוקר בכיר במעבדות המחקר של יבמ בחיפה.
סלונים מתמחה בלמידה חישובית (תחום במדעי המחשב) ובפרט באישכול (clustering), שילוב של שיטות מתורת האינפורמציה בלמידה חישובית ויישומי למידה חישובית בביואינפורמטיקה.
משפחה
נולד לאליהו וניצה סלונים, אחיו הוא ברק סלונים.
Belong to the World
Belong to the World הוא סינגל של הזמר הקנדי דה ויקנד, מתוך אלבום הבכורה שלו, Kiss Land. השיר יצא לאור ב-16 ביולי 2013, כסינגל השני מתוך האלבום.
רקע ומילים
ב-6 ביולי 2013, דה ויקנד חשף את "Belong to the World" לקהל הרחב בתיאטרון ה-Mod Club בטורונטו שבאונטריו, קנדה. מילות השיר סובבות סביב התאהבות באדם הלא נכון ועוסקות במערכת יחסים רצינית שהייתה לדה ויקנד פעם.
מחלוקת
השיר ספג מחלוקת עקב כך שג'ף ברואו מלהקת פורטיסהד האשים את דה ויקנד בדגימה לכאורה של התופים ששימשו בשיר "Machine Gun" ללא רשותם. מאוחר יותר, דה ויקנד הכחיש את ההאשמות ולא הגיעו תביעות כתוצאה מכך.
קוסקוס וודלרק
קוסקוס וודלרק (שם מדעי: Phalanger lullulae; מכונה גם קוואדוי) הוא מין של כיסאי ססגוני ונדיר בסוג קוסקוס שאנדמי למספר קבוצות איים קטנות בתוך ים שלמה מזרחית לגינאה החדשה ומצוי בסכנת הכחדה. פרוותו של מין זה בצבע שיש ומשובצת בכתמים לבנים וחומים והיא מתחלקת לשתי צורות עיקריות: הכהה והבהירה. הקוסקוס חי ביער טרופי, פעיל בשעות הלילה וניזון מעלי גפנים ומפירות. הוא חי בגפו רוב הזמן, בטריטוריה קבועה שמסומנת באמצעות בלוטות ריח. קוסקוס וודלרק הוא היונק היבשתי הגדול ביותר באיים שבהם הוא מצוי, ובית הגידול המיוער שלו באיים מאוים מצד הקמת מכרות זהב ובירוא יערות לתעשיית העץ או להפקת שמן דקלים.
מיון וטקסונומיה
קוסקוס וודלרק תואר מדעית בשנת 1898 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס, ושייך לסוג קוסקוס בו נמצאים 12 מינים נוספים מלבדו; מבחינה מורפולוגית, הוא קשור בעיקר לקוסקוס קרקעי וקוסקוס אובי בעלי הגוף החסון והכבד, אולם מבחינה פילוגנטית עשוי להיות קרוב דווקא לקוסקוס צפוני וקוסקוס מזרחי החיים באיים אחרים בים שלמה. לקוסקוס וודלרק אין תת-מינים.
אנטומיה ומראה
קוסקוס וודלרק הוא כיסאי שוכן-עצים בינוני, עם מבנה גוף גוצי וגמיש, ראש רחב בצורת אגס, לחיים נפוחות וחרטום קצר ומחודד. אוזניו קצרצרות ועגולות ועיניו גדולות ובולטות. זנבו ארוך וגמיש, כאשר חציו הראשון עבה ופרוותי וחציו השני חשוף ומחוספס עם יכולת לפיתה בענפים. יש לו כריות הצמדה בכפות וטפרים מעוקלים וחזקים המשמשים אותו לטיפוס על חופת היער הגבוהה. אצבעותיו מפוצלות לכיוונים מנוגדים על מנת להיטיב את אחיזתו בעצמים. אורך ראשו וגופו של קוסקוס וודלרק 36 סנטימטרים, אורך זנבו 31 סנטימטרים ומשקלו 2-1.4 קילוגרם. הנקבה כבדה במעט מן הזכר. הפרווה של קוסקוס וודלרק צפופה וקצרה עם מרקם צמרירי רך. מין זה נבדל מיתר המינים בסוגו בצבעוניות הייחודית שלו שמזכירה סכמות הסוואה עם דפוסי צבע המדמים אפקטים של אור וצל; אף על פי שהעור שלו שחור, הצבע הכללי של הפרווה דומה לשיש עם תערובת של כתמים וטלאים בצבע לבן, חום-כהה, אוכרה וקרמל. תערובת הצבעים דמוית הפסיפס מגוונת במיוחד, ומשתנה בין קוסקוס לקוסקוס. נוסף על כך, ישנן שתי צורות עיקריות אצל המין: הצורה הבהירה והצורה הכהה.
בצורה הבהירה, הפרווה מתאפיינת בתערובת צבעים חיוורים דוגמת לבן, שמנת, וניל וזנגביל ומשובצת בכתמים וחברבורות קטנות בצבע חום כהה וחום אגוז; בצורה הכהה, הפרווה מתאפיינת בתערובת של צבעים כהים דוגמת חום-אפרורי, קפה וחום מהגוני, ומשובצת בכתמים וחברבורות קטנות בצבע לבן, קקאו ואוכרה. אצל שתי הצורות, יש לאורך הגב פס שחרחר כהה (בולט יותר בצורה הבהירה), והצד התחתון של הגוף בצבע לבנבן או אפרפר חיוור (בולט יותר בצורה הכהה), שמנומר בכתמים כהים. ראשו של הקוסקוס בצבע זהה לגוף, והפנים עשויות להיות בצבע אפרפר, לבנבן או שחרחר. על המצח יש חריץ שחור בולט, וקצה החוטם כהה בדרך כלל. האוזניים והאף בולטים בצבעם הוורוד, וסביב האוזניים יש לעיתים כתמים חיוורים. הזנב מנומר בבסיסו, וחלקו החשוף בצבע שחור מבריק.
תפוצה
קוסקוס וודלרק אנדמי לשתי קבוצות איים בתוך ים שלמה מזרחית לגינאה החדשה ששייכות מנהלית לפרובינציית מפרץ מילן של פפואה. הקבוצה הראשונה היא איי וודלרק, בהם הוא נמצא באי וודלרק (739 קילומטרים רבועים) ובאי מדאו (32 קילומטרים רבועים); הקבוצה השנייה היא איי אלקסטר שממוקמים 70 קילומטרים דרומית לוודלרק, ובהם הוא מצוי ככל הנראה רק באי אלקסטר (6.5 קילומטרים רבועים). ייתכן שמקור האוכלוסיות באלקסטר ומדאו בקוסקוסים שהובאו מוודלרק.
בית הגידול של הקוסקוס מורכב מיער גשם טרופי על חופים, שפלות וגבעות נמוכות. הקוסקוס מעדיף יערות יבשים מיערות לחים, ומסיבה זאת שכיח יותר בצד המזרחי של וודלרק ונדיר יחסית בג'ונגל הצפוף והלח בצד המערבי.
אקולוגיה
למרות העדר מחקר מקיף על האקולוגיה של המין, משלחת מחקר של אוניברסיטת אוקספורד שביקרה באי בשנת 1987, הצליחה להשיג מידע כללי על ההתנהגות ואורח החיים באמצעות מעקב עם משדרי רדיו. קוסקוס וודלרק שוכן רוב הזמן על העצים וממעט לרדת לאדמה; הוא פעיל בשעות הלילה ויוצא לליקוט מזון לאחר רדת החשיכה. במהלך היום, הקוסקוס מוצא מחסה בסבך אפיפיטים או בחללי עצים בגובה נמוך ומבלה את הזמן בשינה; להוציא את מקלטי השינה שממוקמים בגובה נמוך, כמעט כל התנועה שלו מתרחשת על חופת היער הגבוהה.
פעילותו של הקוסקוס מתמקדת סביב גוש עצים עתיקים וגבוהים שבתוכם הוא לן, נע ותר אחר מזון; המין טריטוריאלי, ומסמן את שטחו עם הפרשה לבנה ודביקה מבלוטות הריח שלה ניחוח מתכתי. הקוסקוס חי בבדידות בדרך כלל, ומפגשים בינו לבין בני מינו מלווים בגילויי תוקפנות ורפרטואר קולות מגוון שכולל נהמות, נביחות, ויבבות שמזכירות בכי של תינוק.
על פי ילידי איי וודלרק ואלקסטר, קוסקוס זה ניזון בעיקר משני מיני גפן הנמצאים בשפע באיים וכן מצוף של שיח האוג; מיני הגפנים טרם זוהו על ידי חוקרי הטבע. סביר להניח, שהקוסקוס ניזון מעלים, פירות, חרקים ואפילו מכרסמים קטנים. אף על פי שהקוסקוס מצוי גם בסמיכות למגורי אדם באיים, הוא אינו נוהג לפשוט על גינות בלילה כמרבית הקוסקוסים, ולכן אהוד על המקומיים בתור יונק לא מזיק. קוסקוס וודלרק הוא היונק היבשתי הגדול ביותר שחי באופן טבעי על אדמת האי וודלרק (להוציא את חזיר הבר שהובא על ידי האדם); היונק היחיד שמטפס על עצים מלבדו הוא הכיסאי הקטן - דאון הסוכר שניזון מזחלים ופירות. היונקים העיקריים באי שמתחרים עם הקוסקוס על מקורות המזון בחופת היער הגבוהה הם ארבעה מינים של עטלפי פירות: שועל-מעופף ממושקף, שועל-מעופף קטן, עטלף שפופרת גדול ועטלף חשוף-גב פאניט. שאר היונקים באי הם סדרת המכרסמים או העטלפים, וניזונים ממקורות מזון מגוונים: חולדה פולינזית, חולדה מזרחית, מלומיס הערבה, כנפן מצוי, פרספון, נשפון צמרירי, אשמן, ועטלף פרחים מצוי.
לקוסקוס וודלרק אין טורפים טבעיים באיים דוגמת נחשים ארסיים או עופות דורסים; טורפי האי - פתן הים וחנק שפוע חוטם - מהווים איום בעיקר עבור דו-חיים ומכרסמים קטנים ואינם מסוגלים לטרוף קוסקוס בוגר.
המידע אודות הרבייה של המין מועט למדי; המשלחת מאוניברסיטת אוקספורד תפסה חמש נקבות במהלך ביקורה באוגוסט 1987. שתיים מתוכן נשאו צאצאים בלתי מפותחים, אחת נשאה על גבה גור מתבגר, ושתיים היו ללא צאצאים. חוקרי המשלחת הסיקו מכך שהקוסקוס מתרבה לאורך השנה ללא עונה קבועה.
ההיריון נמשך בסביבות 13 ימים, לאחריהם הקוסקוסית ממליטה גור יחיד. הגור מבלה בכיס מספר חודשים ולאחר מכן עובר לרכב על גבה עד יציאתו לעצמאות. במהלך התקופה הארוכה עד לגמילה, הרכב החלב משתנה בהתאם לגודלו של הגור: בתחילה הוא דליל ומורכב מסוכרים ולאחר מכן הופך למרוכז ושומני יותר. תוחלת החיים אינה ידועה.
פרוג'ה (נפה)
הנפה גובלת בנפת פזארו אה אורבינו ובנפת אנקונה ובנפת אסקולי פיצ'נו במחוז מארקה בצפון ובמזרח, בנפת ריאטי במחוז לאציו בדרום, בנפת טרני במחוז אומבריה בדרום, בנפת סיינה ובנפת ארצו במחוז טוסקנה במערב.
קוסקוס וודלרק
איומים
אף על פי שילידי האי וודלרק כרתו עצים במשך אלפי שנים, היקף הכריתה היה קטן למדי ולא היווה איום משמעותי לקוסקוס; על פי נתוני לוויין, בעשור הראשון של המאה ה-21 נכרתו על ידי תושבי האי כ-2,000 דונם של יערות שהיוו כ-1.7% מכלל היערות באי. בתקופה זו, צמחו מחדש 284 דונם של יער כך שבחישוב הכללי האי איבד 1.3% בלבד בין 2000 ל-2012. בניגוד לאזורים אחרים בפפואה שבהם היערות נמצאים בבעלותם של הקהילות המקומיות, באי וודלרק היערות נמצאים בבעלות ממשלתית, והתושבים נאבקים מזה עשרות שנים לקבל עליהם בעלות. הבעלות הממשלתית על היערות מאפשרת לפקידי ייעור מושחתים לעשות בהם סחר לא חוקי עם חברות עצים גדולות, ועל פי ההערכות, כ-70% מבירוא היערות בפפואה נעשה בצורה לא חוקית. בשנת 2007, חברת ביו-דלק מלזית ניסתה להשיג אישור מהרשויות הפפואניות לכריתת כ-70% מהיערות באי עבור הפקת שמן דקלים, אולם תוכנית זו נבלמה לאחר התנגדות תושבי האיים לפגיעה בנוף האקולוגי ובפאונה הייחודית של האי. בשנת 2014 לעומת זאת, החברה הפפואנית-מלזית קרידל שמושבה בפורט מורסבי, הצליחה להשיג בדרך לא ידועה אישור לכריתת 40-20% מיערות האי עבור תעשיית העץ מרשות היערות הלאומית, והחלה לנהל משא ומתן לקבלת אישור מנציבות היערות המחוזית למרות התנגדות המקומיים.
פרוג'ה (נפה)
הנפה מהווה כיום שני שלישים מהמחוז. עד שנת 1923 היא כללה את הנפות: נפת טרני ונפת ריאטי אשר נכללו בנפת רומא. בשנת 1927 הנפות הוצאו מנפת רומא, נפת טרני הועברה למחוז אומבריה ונפת ריאטי למחוז לאציו.
קוסקוס וודלרק
איומים
מלבד כריתת היערות לתעשיית העץ, הצמחייה באי וודלרק נפגעת גם מפעולות שונות הקשורות בחיפוש וכריית מינרלים; באי קיימים מרבצי זהב גדולים שמשכו אליהם מחפשי זהב וחברות כריה כבר משנת 1895. תאגיד בריק גולד, חברת הכריה ניוקראסט וחברת הכריה הרמוני גולד, מחזיקות באי מספר מכרות זהב מהגדולים בעולם (מיסימה, פרג'רה, עמק הידן והאי ליהיר). בין 2014 ל-2019, חברת קולה גולד האוסטרלית וחברת גיאופסיפיק ריסורס לטשו גם הם עיניים לאי והצליחו לרכוש לבסוף זיכיונות לפעולות כריה על עשרות אלפי דונמים משטחי האי; על פי ההערכות, החברות הללו מתכננות להשתמש במפרץ הסמוך לאי כדי להיפטר מעשרות טונות של פסולת רעילה ופסולת כריה. יש תוכניות נוספות להקמת מכרות וקידוחי יהלומים שצפויים לגרום לזיהום ניכר באזור מעבר לפגיעה המיידית בפלורה המקומית. בדומה למתרחש אצל חברות העצים, גם כאן תושבי האי מאשימים בשחיתות את הסוכנויות הממשלתיות (דוגמת הרשות למשאבים ומינרלים) ובכך שהן עוקפות את הרשויות המקומיות ומחכירות את שטחי האי על דעת עצמן לחברות זרות.
פרוג'ה (נפה)
גאוגרפיה
בנפה שני אגמים: הגדול הוא אגם טראסימנו - הרביעי בגודלו באיטליה. אגם נוסף, "לגו די ארֵצו" (Lago di Arezzo) נמצא בדרום המחוז.
תחבורה
בנפה יש שני שדות תעופה: האחד, פרוג'יה- סנטאג'ידיו (Aeroporto di Perugia-Sant'Egidio) השני בפוליאנו, המהווה מרכז לאומי של ההגנה האזרחית.
קוסקוס וודלרק
מצב שימור
אף על פי שהמין ניצוד לעיתים למאכל על ידי תושבי האיים, הציד לא מהווה איום משמעותי מכיוון שבשר הקוסקוס אינו מבוקש כבשר החזירים והדגים, ועליה מסוימת ברמת הציד מתרחשת רק כשהים סוער מדי מכדי לצאת לדיג. משלחות ראשונות של חוקרים שביקרו בצד המערבי של וודלרק בשנת 1956 דיווחו שהמין נדיר, אולם משלחות מאוחרות יותר שביקרו בצד המזרחי של וודלרק ובאי אלקסטר בשנת 1978, דיווחו שהוא די נפוץ אפילו בסמיכות למגורי אדם. לא ידוע האם המין קיים באזורים מוגנים כלשהם, ויש צורך מיידי בביטול תוכניות הכריתה והכריה שצפויות לפגוע אנושות ביערות האי.
פרוג'ה (נפה)
תחבורה
מסילות ברזל בבעלות המדינה יש שלושה. אך יש גם מסילת ברזל פרטית חברת הרכבות המרכזית של אומבריה, אשר מסלולה צמוד לנהר הטיבר. בתחנת סנט-אנה נפגשות שתי רשויות הרכבת.
קהילות עירוניות
בנפה פועלות שבע קהילות של תושבים המתגוררים בסביבה העירונית (Comunità montane ). עיסוקם של ארגוני הקהילות הוא בכל הנושאים אשר אינם קשורים מוניציפלית לעירייה. בין השאר, בתחום השמירה על איכות הסביבה.
פארקים
בנפה חמישה פארקים, אשר כוללים את אגן היקוות של נהרות האזור. הגדול שבהם כולל את הר סביליני ומגיע עד למחוז מארקה הוא : Parco nazionale dei Monti Sibillini. פארק חשוב נוסף הוא מסביב לאגם טראסימנו.
ערי הנפה
מספר ערי הנפה הוא 59. להלן רשימת הערים הגדולות בנפה, לפי מספר התושבים, לשנת 2005:
הצפיפות היחסית הגבוהה של העיר "בסטיה אומברה" מוסברת באופייה המודרני. היא מהווה מרכז מסחרי, תעשייתי ולמלאכה בתנופת פיתוח.
קריית חינוך שעלבים
"קריית חינוך שעלבים" היא קבוצת מוסדות חינוך סמוכים ובה לומדים מעל ל-2,700 תלמידים. הקריה כוללת ישיבת הסדר עם כולל אברכים וכולל דיינות, ישיבה תיכונית, חטיבת ביניים, מכללה לחינוך, מרכז לבני חו"ל, ישיבה קטנה לאומית דרך חיים, מכון הוצאת כתבי קודש ישנים ע"ש שלמה אומן, אולפנה לבנות, בית ספר יסודי "שלהבת". גנים ומעונות לפעוטות וילדים. מנכ"ל העמותה המרכזת את הקריה הוא צבי סמואל וסמנכ"ל הקריה הוא יהודה פרוידיגר. הקריה שוכנת בשטח קיבוץ שעלבים שבשפלת יהודה שהוקם על ידי תנועת פועלי אגודת ישראל (פא"י) ובסמיכות ליישוב נוף איילון.
ישיבת ההסדר
ישיבת ההסדר שעלבים הוקמה על ידי הרב מאיר שלזינגר בשנת תשכ"א, והיא ישיבת ההסדר השנייה שהוקמה, כאשר קדמה לה ישיבת כרם ביבנה. בראש הישיבה כיום עומד הרב מיכאל ימר.
בנוסף למסלול ההסדר, כוללת הישיבה גם כולל בו לומדים לקראת בחינות של הרבנות הראשית לרבנות ולדיינות, ומכון הוראה למורים שהוא שלוחה של מכללת מורשת יעקב שברחובות. בישיבה מופעלת גם תוכנית לתלמידי חו"ל וכן את "השלוחה" המיועדת לבחורים שהגיעו מרקע פחות תורני. בשנת 2003 הקים הרב גרשון שחור המכהן כיום גם כראש הישיבה התיכונית בשעלבים את "השלוחה" בשעלבים בה לומדים תורה במסלול "הסדר".
הישיבה התיכונית
הישיבה תיכונית הוקמה על ידי הרב יעקב צור בשנת 1971, מונה כיום כ-350 תלמידים והיא מן הישיבות הוותיקות והחשובות של הציבור הדתי לאומי. ראש הישיבה כיום הוא הרב גרשון שחור. מנהל התיכון הוא הרב ניסים כהן, שהחליף את מאיר יעקובוביץ שנשא בתפקיד כמעט מהיווסדה של הישיבה, ופרש בשנת התשע"ב לגמלאות.
הישיבה הוקמה על ידי הרב יעקב צור, בוגר ישיבת הדרום שברחובות וישיבת חברון, כישיבה קטנה, מאוחר יותר בשנת 1971 הפך אותה לישיבה תיכונית. הוא כיהן כראש ישיבה עד פרישתו לגמלאות בשנת תשנ"ז, אז החליף אותו הרב שמואל אקשטיין, בוגר ישיבת מרכז הרב, ששימש שנים רבות כר"מ בישיבה. הרב אקשטיין כיהן כראש הישיבה עד שנת תשס"ה. בשנים תשס"ו-תשס"ז כיהן בתפקיד הרב אליקים פרנקל כראש הישיבה, בשנת הלימודים תשס"ח חזר הרב אקשטיין לתפקיד, ובשנת הלימודים תש"ע נכנס לתפקיד ראש הישיבה הרב גרשון שחור.
תלמידי י"ב בישיבה מתנדבים בבתי ספר ומעונות במודיעין. במהלך השנים זכתה על כך הישיבה בפרסים מטעם משרד החינוך. בכל שנה יוצאת משלחת של תלמידי כיתות י"א למסע בפולין ולביקור במחנות ההשמדה. המסע נערך בתקופת הקיץ בהובלתם ובהדרכתם של הרב אריה הנדלר, ושל היועץ החינוכי של הישיבה התיכונית- בנצי (בן ציון) רפפורט, - שניהם מדריכים ותיקים מוכרים על ידי "יד ושם". כמו כן חלק מתלמידי הישיבה יוצאים לפעילות של "מעייני הישועה" וגמ"ח "עזר איילון".
מלבד מקצועות החובה, תלמידי הישיבה לומדים לבגרות בתלמוד ובמחשבת ישראל. בנוסף קיימות מגמות פיזיקה, ביולוגיה, מחשבים, ספרות היסטוריה וארץ ישראל. ישנן גם מגמות חקלאיות, כמו כוורנות וחממות.
הישיבה מדגישה את לימוד הגמרא, בעיון ובבקיאות ומתקיימים בה שיעורי העשרה באמונה.
חטיבת הביניים
חטיבת הביניים נוהלה שנים רבות על ידי הרב צבי ארנטל - משנות ה-80 ועד שנת 2012. בשנת הלימודים התשע"ג החליף אותו הרב נריה גמליאל, ר"מ ותיק בחטיבה, בשנת הלימודים התשע"ד קיבל הרב אלעד יצהרי, בוגר הישיבה התיכונית ר"מ ורכז החינוך החברתי, את תפקיד ניהול החטיבה. ובשנת הלימודים התשע"ח קיבל הרב יוסף הנדלר שאף הוא בוגר החטיבה את המושכות לידיו. בשנת תש"פ מונה לתפקיד הרב שמואל קאופמן כיום יש בחטיבה כ-200 תלמידים מכל רחבי הארץ.
אולפנה
אולפנת שעלבים הוקמה בשנת תש"ס על ידי הרב אמיר אדרעי, שעמד בראשה בארבע שנותיה הראשונות. אחריו כיהן בתפקיד הרב ישי מאיר, ובשנת תשפ"ב החליפה אותו הרבנית מיכל ורד. מנהל התיכון הוא מרדכי נייהוז. באולפנה לומדות כ־600 בנות.
מכון ע"ש שלמה אומן
מכון בראשות הרב יואל קטן, מטרתו היא להוציא לאור כתבים יהודיים ישנים שנעלמו ממדף הספרים היהודי, או לההדיר ספרים ישנים. בין השאר מוציא המכון את כתב העת "המעיין".
המכון קרוי על-שמו של (בנו של פרופסור ישראל אומן) שנפל במבצע שלום הגליל.
ישיבת דרך חיים
בקרית החינוך הוקמה בשנת תשס"ג ישיבת דרך חיים שהיא ישיבה קטנה לאומית, שפועלת מסיבות טכניות ותקציביות בתור מסלול תורני בישיבה התיכונית.
הרב מתניה אריאל, בנו של הרב ישראל אריאל, משמש כראש הישיבה מאז הקמתה. הישיבה מקבלת הכוונה מהרב יעקב אריאל, רבה של רמת גן.