cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרנסיס בדפורד (צלם)
פרנסיס בדפורד (באנגלית: Francis Bedford, 13 באוגוסט 1816, לונדון – 15 במאי 1894, לונדון) היה צייר ליתוגרף וצלם אנגלי, אחד מחלוצי אמנות הצילום, הצטיין בעיקר בצילומי נופים ובניניים עתיקים. בדפורד ליווה את נסיך ויילס במסעו במזרח התיכון, כולל במצרים וארץ ישראל והיה בהזדמנות זו אחד הצלמים הרשמיים הראשונים שבפמליית אנשי שלטון. הוא יצר צילומים רבים גם בבריטניה עצמה – בעיקר בדרום-מערב אנגליה, מערב מידלנדס ובויילס. לפי היסטוריון הצילום גרהם אובנדון, "צילומי בדפורד הדגימו אולי אחת החשובות שבתכונות האמנות הפרה-רפאליטית, הקיום בהרמוניה של עולם הטבע ועולם בני האדם". חלק מצילומיו התמקדו באתרי תיירות בבריטניה של המאה ה-19 ולמקומות ובניינים הקשורים לגיבוש הזהות הלאומית באנגליה ובוויילס.
קורות חייו
פרנסיס בדפורד היה בנו הבכור של האדריכל פרנסיס אוקטביוס בדפורד (1858-1784), שנודע כאדריכל של כנסיות. הוא עצמו התחיל את הקריירה כשרטט אדריכלי וליתוגרף, לפני שהקדיש את עצמו לאמנות הצילום בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-19.
ציוריו נסבו סביב נושאים אדריכליים:"הכנסייה החדשה בטרנסטול" (1833), "מנזר וסטמינסטר (1846), "הקתדרלה בקנטרברי" (1847), "מגדל מודלן, אוקספורד" (1848), "יורק מינסטר" (1849) וכו'. הציג בתערוכות השנתיות שבאקדמיה המלכותית לפחות תשע פעמים בשנים 1849-1833. כליתוגרף הצטיין באיור ספרים בנושאי אדריכלות ונחשב לאמן בתחום הכרומו-ליתוגרפיה. את פעילותו כצלם התחיל כחובב בסביבות שנת 1852, כשהתכוון בהתחלה להיעזר בטכניקה פוטוגרפית בעבודתו הליתוגרפית. הצילום, שעשה את צעדיו הראשונים באנגליה בשנות ה-30 של המאה ה-19, הפך לנגיש ולשימושי יותר אחרי שיפורים טכנולוגיים, בהם המצאת תהליך הקולודיון על ידי פרדריק סקוט ארצ'ר ). הצילום עורר התלהבות רבה בקרב ארכאולוגים, אנתרופולוגים, גאולוגים, בוטנאים, היסטוריונים של האדריכלות ושל האמנויות, אנשי מדע ומשכילים רבים בשל האפשרויות שפתח בפני תחומי מחקר רבים.
בדפורד השתמש בעיקר תשלילים של קולודיון ובהדפסי נייר אלבומן ויצר החל משנת 1851 ועד שנת מותו כ-9,000 תשלילים. בשנת 1854 נתבקש על ידי המלכה ויקטוריה, בבית מרלבורו, לצלם חפצי ערך מן האוסף המלכותי. חלק מהתצלומים הללו הציג בדפורד בתערוכה הראשונה של החברה הבריטית לצילום שהתקיימה באותה שנה. בדפורד גילה עניין לא רק בתועלת המעשית של הצילום אלא גם בצדדיו האמנותיים, למשל בנוגע לצילומי נופים. בתערוכה שנייה בשנת 1855 הציג מראות מיורקשייר. כעבור שנה נוספת הציג צילום של קתדרלת קנטרברי.
המלכה ויקטוריה רכשה בעצמה צילומים רבים של בדפורד מתערוכות החברה הבריטית לצילום, לימים החברה המלכותית לצילום. בשנת 1857 כמתנת יום הולדת לנסיך אלברט, בעלה, שלחה המלכה את בדפורד לצלם כשישים לתמונות במקומות ילדותו של אלברט בקובורג בבוואריה. שנה לאחר מכן ערך בדפורד צילומים גם בעיר גותה שבגרמניה.
בתמיכת הנסיך אלברט עסק בדפורד באותה תקופה בפרויקט התערוכה "אוצרות אמנות" במנצ'סטר. ציורים אלה היוו בסיס לאיורים הכרומוליתוגרפיים שיצר בשביל הספר "אוצרות הממלכה המאוחדת", שפורסם ב-1860.
בשנים 1860–1870 בדפורד נסע בכל רחבי בריטניה עם קמרות גדולות-ממדים וציוד נייד של לוחות זכוכית רטובים. ב-1862 נבחר על ידי המלכה ויקטוריה ללוות את יורש העצר של בריטניה במסע לימודים למזרח התיכון, תוך דגש על ארצות המקרא, ולהנציח את הביקור והאתרים ההיסטוריים החשובים. התצלומים הוצגו בתערוכה במוזיאון הבריטי ב-1864 ונדפסו באלבום שדברי ההסבר בו נכתבו על ידי ויליאם מקלור תומסון. בדפורד כיהן פעמיים כסגן יושב ראש החברה הבריטית לצילום (1861).
תערוכות
ב-19 בפברואר 2009 התקיימה בניו יורק מכירה פומבית של שלושת אלבומי התצלומים שיצר בדפורד במהלך המסע למזרח הקרוב שערך נסיך ויילס בשנת 1862. האלבומים נמכרו תמורת 132,000 דולר.
הקונגרס הציוני העולמי ה-11
הקונגרס הציוני ה-11 התקיים ב-2 - 9 בספטמבר 1913 בעיר וינה שבאוסטריה.
בקונגרס הוחלט על הרחבת לימוד העברית במוסדות החינוך בעולם היהודי. כמו כן, הוחלט להקים אוניברסיטה עברית בירושלים.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה שפרצה ב-1914, לא התכנס הקונגרס עד לאחר המלחמה ב-1921.
הרכב הקונגרס
יו"ר הקונגרס היה אוטו ורבורג וזהו הקונגרס האחרון ששימש בו כנשיא.
דיונים לגבי הקמת האוניברסיטה העברית
הקמת אוניברסיטה בארץ ישראל הייתה חלק מהחזון הציוני, וההצעה לעשות זאת עלתה כבר בשנת 1884 בוועידת קטוביץ. כבר בקונגרס הציוני הראשון שנערך בבזל בשנת 1897, התקיים דיון על רעיון הקמת האוניברסיטה, בעקבות הצעתו של צבי הרמן שפירא.
בקונגרס זה חיים ויצמן ומנחם אוסישקין העלו להצבעה את ההקמה של אוניברסיטה עברית בירושלים.
לשון-שור מגובבת
לשון-שור מגובבת (שם מדעי: Hormuzakia aggregata, נקראת בעברית גם הורמוצקיה מגובבת) הוא צמח עשבוני חד-שנתי. הצמח הוא דו-מיני והפרח שלו בצבע כחול.
לשון-השור המגובבת גדלה בקרקעות חוליות בכל רחבי הארץ, לרבות במישור החוף ואזורי המדבר, כולל מדבר יהודה, הנגב המערבי והערבה. היא נדירה בקרקעות הרריות כמו בהר הנגב, הרי ירושלים, הגליל ורמת הגולן. היא פורחת בחודשים ינואר עד אפריל.
לשון-השור המגובבת גדלה כצמח מסועף עם מספר רב של ענפים/גבעולים המשתרעים או אלכסוניים, ובסך הכל יוצר צמח גדול בקוטר של עד כחצי מטר ובגובה של עד 40 ס"מ. הצמח מכוסה זיפים רבים ועל רבים מגבעוליו פורחים הפרחים עצמם. הפרח עצמו פרח קטן (קוטרו כסנטימטר אחד) בגווני כחול וסגול, בעל 5 עלי כותרת.
Brave Honest Beautiful
Brave Honest Beautiful (בעברית: אמיצה כנה ויפה) הוא שיר שהוקלט על ידי להקת הבנות האמריקאית פיפת' הרמוני, ביחד עם הזמרת-יוצרת האמריקאית מייגן טריינור, מתוך אלבום הבכורה של הלהקה, Reflection. השיר יצא לאור ב-30 בינואר 2015, על ידי חברת התקליטים אפיק רקורדס וסייקו מיוזיק.
השיר כולל בתוכו סימפול מתוך הלהיט "Bootylicious", של להקת הבנות דסטיניז צ'יילד, שיצא בשנת 2001.
רקע וכתיבה
בשנת 2015, הוחלט כי הלהקה תוציא את אלבום הבכורה שלה Reflection, אשר יכלול בתוכו 12 רצועות בסך הכול. בהמשך, הוחלט להוציא מהדורת דלוקס לאלבום, אשר תכלול בתוכה את השיר הזה ושיר חדש נוסף, "Body Rock". השיר נכתב על ידי מייגן טריינור לבדה והופק על ידה ביחד עם טיילה פרקס וכריס "פליקט" אפררי.
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-31.5 מיליון השמעות.
ליריקה
השיר מדבר על העצמה נשית, כשמו. בנוסף, הוא מדבר על כך שכל אחת צריכה להרגיש שהיא אמיצה, כנה ויפה, לא משנה מה אומרים עליה. בתחילת השיר מוזכרים שמותיהן של לורן ג'אורגוי, נורמני, קמילה קביו, אלי ברוק, דיינה ג'יין ובהמשך שמה של הלהקה, פיפת' הרמוני.
בהמשך, יש אזכור לזמרת-יוצרת הקולומביאנית שאקירה והזמרת ביונסה ולכישורי הריקוד שלהן, תוך שיש אזכור לריהאנה ולמדונה. מיד לאחר מכן, קוראות כל החמש למייגן טריינור עצמה וזו מתחילה לשיר את הבית שלה.
וידאו קליפ
האודיו הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של פיפת' הרמוני ב-31 בינואר 2015, יום לאחר צאתו של השיר ביחד עם שאר שירי האלבום. נכון לאפריל 2020, מונה הצפיות שלו עומד על למעלה ממיליון צפיות, תוך שקליפ לא רשמי שלו הצליח לצבור שלוש מיליון צפיות.
קליפ המילים של השיר הועלה ליוטיוב ב-29 בינואר 2015, תוך שהצליח לצבור למעלה מ-21.5 מיליון צפיות. קליפ מילים נוסף צבר למעלה משלוש מיליון צפיות.
הדיוויזיה ה-89 (ורמאכט)
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-15 בינואר 1944 בברגן, נורווגיה, והועמדה תחת פיקוד קונרד-אוסקר היינריכס. ביולי הועברה הדיוויזיה לצרפת, שם לחמה כחלק מהארמייה ה-15 במהלך המערכה בנורמנדי ובמהלך קרב פאלז, שם הושמדה הדיוויזיה. לאחר מכן הוקמה הדיוויזיה מחדש והיא בהולנד במהלך מבצע מרקט גארדן, ולאחר מכן בקרבות בגרמניה. בפברואר 1945 שוב הושמדה הדיוויזיה, ועל אף ההוראות להקימה מחדש, היא לא הוקמה שוב בעקבות סיום המלחמה.
מושל מיין
מושל מיין (באנגלית: Governor of Maine, בצרפתית: Gouverneure du Maine) הוא המושל וראש הרשות המבצעת של מדינת מיין שבארצות הברית. טרם קבלתה של מיין כמדינה בארצות הברית ב-1820, היא הייתה חלק ממסצ'וסטס, ומושל מסצ'וסטס היה ראש הרשות המבצעת בה.
מאז קבלתה של מיין כמדינה בארצות הברית כיהנו כמושלי מיין 70 גברים ואישה אחת, המושלת הנוכחית, ב-75 תקופות כהונה. מושלת מיין הנוכחית היא הדמוקרטית ג'אנט מילס, שהושבעה לתפקידה ב-2 בינואר 2019.
שיהאבי
{{פירושונים|
מושל מיין
דרישות התפקיד
על פי פרק 5, חלק 4 של חוקת מיין, על המועמד לתפקיד המושל חייב להיות בן 30 בעת היבחרו, אזרח ארצות הברית במשך 15 שנה לכל הפחות, ותושב מיין במשך 5 שנים לכל הפחות. על המושל להיות תושב מיין בעת כהונותו. פרק 5 חלק 5 לחוקת מיין קובע שהמושל מנוע מלעסוק בכל משרה נוספת מטעם ממשלת מיין, ממשלת ארצות הברית או כל ממשלה אחרת.
שיהאבי
ראו גם
}}
מושל מיין
הבחירות והכהונה
מושל מיין נבחר בבחירות ישירות לתקופת כהונה של ארבע שנים, עם מגבלת כהונה של שתי תקופות רצופות לכל היותר. כך יכול המושל לכהן מספר בלתי מוגבל של כהונות, כל עוד לא יעבור את שתי הכהונות הרצופות. הבחירות הן כלליות, אך במקרה שבו נוצר תיקו, מתכנסים שני בתי בית המחוקקים (הסנאט ובית הנבחרים) של המדינה לישיבה משותפת כדי לבחור בין השניים.
סמכויות המושל
מושל מיין הוא המפקד העליון של המשמר הלאומי של מיין, למעט במקרה שבו הוא נמצא בשליטת הממשלה הפדרלית. המושל ממנה פקידי ממשל אזרחיים, קציני צבא ושופטים (למעט שופטי שלום), בכפוף לאישור בית המחוקקים, אלא אם כן נקבע בחוקת מיין או בחוק אופן מינוי אחר. למושל סמכות להעניק חנינות ולהמתיק עונשים, למעט במקרה של הדחה. המושל מפקח על פעילות הרשות המבצעת של מיין, כולל סוכנויות הממשל השונות. נציבי מחלקות הממשל השונות ממונים על ידי המושל ומינוים מאושר על ידי בית המחוקקים. המושל מוסמך לאשר או להטיל וטו על הצעות חוק שהתקבלו בבית המחוקקים.
התפנות המשרה
מיין היא אחת מחמש המדינות בארצות הברית שלא קיימת בהן משרת סגן מושל. על פי החוק הנוכחי, במקרה של התפנות משרת המושל, נשיא הסנאט של מיין הופך למושל.
מעון רשמי
בית בליין (The Blaine House) שבאוגוסטה הוא מעון המושל הרשמי, והוא ניצב מעברו השני של הרחוב מול בית המדינה של מיין (Maine State House). הבניין היה למעון רשמי ב-1919, והוא קרוי על שמו של ג'יימס בליין, שהבית היה בבעלותו. הבית נבנה על ידי קפטן ג'יימס הול ב-1833 וב-1964 הוכרז כאתר היסטורי לאומי (National Historic Landmark).
היסטוריה
ב-15 במרץ 1820 התקבלה מיין כמדינה ה-23 של ארצות הברית. לפני כן היא הייתה מחוז מיין, חלק ממדינת מסצ'וסטס. חוקת מיין הראשונה מ-1820 קבעה שמשך כהונת המושל יהיה שנה אחת, והיא תתחיל ביום רביעי הראשון של חודש ינואר מדי שנה. ב-1879 התקבל תיקון לחוקה שהאריך את כהונת המושל לשנתיים. ב-1957 הוארכה תקופת המושל לארבע שנים. בתיקון לחוקה של 1957 הונהגה גם הגבלה לשתי תקופות כהונה רצופות. עד קבלת תיקון זה נערכו כל השנים הבחירות למושל מיין בחודש ספטמבר, ולא כמו בכל רחבי ארצות הברית, בחודש נובמבר. מכאן נטבע הביטוי "לאן שמיין הולכת, לשם הולכת האומה" (As Maine goes, so goes the nation), כדי לציין שתוצאות הבחירות במיין בישרו במידה זו או אחרת את המגמות לקראת הבחירות בנובמבר. בתיקון לחוקה של 1957 הוחלט גם לשנות את מועד הבחירות במיין לחודש נובמבר. ארבעה ממושלי מיין כיהנו בשתי תקופות כהונה בלתי רצופות כל אחד.
ג'וש ג'קסון
ג'ושוע אוניל "ג'וש" ג'קסון (באנגלית: Joshua O’Neal "Josh" Jacksonn; נולד ב-10 בפברואר 1997) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הסמול פורוורד בטורונטו ראפטורס.
נעורים וקריירת מכללות
ג'קסון נולד בסן דייגו שקליפורניה. הוא בנה של אפלס ובנו החורג של קלרנס ג'ונס שנפטר ב-2014. למד בתיכון בדטרויט שבמישיגן ובנאפה שבקליפורניה. השתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן, בו נבחר ל-MVP במשותף עם פרנק ג'קסון.
פיניקס סאנס
בדראפט ה-NBA 2017 נבחר ג'קסון במקום הרביעי, על ידי פיניקס סאנס. לאורך עונת הרוקי קלע 13.1 נקודות בממוצע למשחק, ובסיומה נבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה.
ממפיס גריזליס
ב-7 ביולי 2019 הועבר בטרייד לממפיס גריזליס, יחד עם דיאנטוני מלטון, בתמורה לקייל קורבר וג'בון קרטר.
דטרויט פיסטונס
לקראת עונת חתם ג'קסון על חוזה בדטרויט פיסטונס.
ארשי
{{פירושונים|
ג'וש ג'קסון
סקרמנטו קינגס
ב-10 בפברואר 2022 עבר ג'קסון לסקרמנטו קינגס בטרייד מרובע.
טורונטו ראפטורס
ב-31 באוגוסט 2022 חתם בטורונטו ראפטורס.
נבחרת ארצות הברית
ב-2013 השתתף עם נבחרת ארצות הברית עד גיל 16 שזכתה באליפות האמריקות שהתקיימה בפונטה דל אסטה שבאורוגוואי, באוגוסט 2014 השתתף עם נבחרת הנוער עד גיל 17 של ארצות הברית שזכתה באליפות העולם שהתקיימה בדובאי. ב-2015 זכה עם הנבחרת באליפות העולם עד גיל 19 שהתקיימה ביוון, בטורניר רשם ממוצע של 12.1 נקודות ו-7 ריבאונדים למשחק.
לשון הקודש
ביהדות, לשון הקודש היא שפה קדושה וכינוי לשפה העברית, שבה נכתבו כתבי הקודש, וששימשה (לאחר הפסקת השימוש בשפה העברית כשפה מדוברת במאה השנייה לספירה), בזמן תקופת הביניים של העברית, לצורכי ענייני הדת, הליטורגיה וההלכה - בניגוד ללשון החול ששימשה לצורכי יום-יום, כגון יידיש. בקרב יהדות אשכנז, כולל בדברי האחרונים, מלבד העברית כונתה גם הארמית "לשון הקודש", לשון הקודש שונה מן העברית המודרנית באוצר המילים, צורת ניסוח, התחביר, כללי הדקדוק, הפיסוק, וההגיה. ללשון הקודש עצמה היו כמה וכמה הגיות שונות. כיום משתמשים בלשון הקודש בעיקר יהודים דתיים, חרדים, ובעיקר חסידים, כאשר אצל האחרונים לשון הקודש משמשת פעמים גם לדיבור על נושאים שאינם קודש או לניסוח מודעות, יומנים, וספרים שאינם קודש.
מקור הכינוי
הביטוי "לשון הקודש" מופיע כבר בדברי חז"ל: במשמעות מצומצמת, מתייחס הביטוי "לשון הקודש" לא לעברית כולה, אלא לעברית המקראית בלבד. במשמעותו המורחבת הוא משמש לשילוב של העברית והארמית התלמודית בתוך העברית הרבנית ששימשה לכתיבת הספרות התורנית של ימי הביניים והעת החדשה.
משמעותו המדויקת של המושג "לשון הקודש" מתבארת גם על פי המושג המנוגד לו. במשנה ובתלמוד בא המושג להוציא את הלשונות הלועזיות שהיו מדוברות בסביבת היהודים: "אמר רבי, בארץ ישראל לשון סורסי למה? אלא אי לשון הקודש אי לשון יוונית. ואמר רב יוסף, בבבל לשון ארמי למה? אלא או לשון הקודש או לשון פרסי". בתפיסתם של הראשונים הייתה לשון המקרא לשון הקודש, לעומת לשון חז"ל; ביידיש משמש הביטוי "לשון הקודש" לתאר את המרכיב העברי-ארמי שלה, לעומת המילים שמקורן בגרמנית או בשפות הסלאביות. אצל זרמים חרדיים בעיקר בחו"ל משמש הביטוי "לשון הקודש" כתחליף לשם: "עברית" ככינוי הרגיל לשפה, ומשתמשים בלשון הקודש ביומיום בעיקר בכתיבה, ולעומת זאת העברית המודרנית הרבה מהם לא יודעים כלל. זרמים קיצוניים בדוגמת העדה החרדית אף נמנעים מלהשתמש במילים שהתחדשו מאז תחיית השפה העברית, ישראלים היו מגדירים את השפה שלהם כ"עברית ישנה" או "עברית אשכנזית של המאה ה-19" אך הם עצמם מכירים בלשון הקודש שזו היא השפה האמיתית והישראלים שינו ממנה.
הרמב"ם נימק את העדפת העברית בתכונות פנימיות המאפיינות אותה (בספרו מורה נבוכים שנכתב בערבית יהודית):
קפה פריז
קפה פריז היא סדרת טלוויזיה מסוגת אופרת סבון של חברת התקשורת HOT3, שעלתה לאוויר ב-1996 ושודרה במשך 3 עונות עד 1998.
נועה אשכול
נועה אשכול (29 בפברואר 1924 – 14 באוקטובר 2007) הייתה כוריאוגרפית ישראלית, ממציאת כתב התנועה אשכול-וכמן ביחד עם תלמידה אברהם וכמן בשנות ה-50 של המאה ה-20.
ביוגרפיה
אשכול נולדה בשנת 1924 בדגניה ב', בת לרבקה (לבית מהרש"ק) ולוי אשכול, ממייסדי הקיבוץ ולימים ראש הממשלה השלישי של מדינת ישראל. בשנת 1927 התגרשו מהרשק ואשכול, ונועה עברה לגור עם אמה בתל אביב. בילדותה נשאה את שם המשפחה מהרש"ק, אותו שינתה לאשכול בהמשך.
בילדותה למדה אשכול בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון בתל אביב, וחלקה את ספסל הלימודים עם חיים גורי, יעקב רכטר, הלל עומר (שנודע בשמו הספרותי ע' הלל), וחיים בן-דור. בגיל 18 התגייסה אשכול לחיל העזר לנשים של הצבא הבריטי.
בשנים 1943–45 למדה ריקוד ותרבות הגוף בבית הספר של תהילה רסלר בתל אביב, וב-1946–48 למדה אצל רודולף לאבאן וליזה אולמן בסטודיו לאמנות התנועה במנצ'סטר שבבריטניה. בהמשך השתלמה אצל זיגורד לידר (Sigurd Leeder) בסטודיו למחול מודרני בלונדון.
החל בשנת 1951 ועד 1985 לימדה בבית הספר לדרמה של התיאטרון הקאמרי בתל אביב, בבית הספר לדרמה בית צבי, במחלקה למחול של האקדמיה למוסיקה ולמחול ע"ש רובין בירושלים, בבית הספר לחינוך גופני של סמינר הקיבוצים וכן באוניברסיטת תל אביב. בשנים 1968–69 הייתה פרופסור אורח במחלקה לחינוך גופני באוניברסיטת אילינוי בספרינגפילד שבארצות הברית, שם כתבה מחקר על תנועה סימולטנית. מ-1972 ועד 1990 כיהנה כפרופסור בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב.
בשנות ה-50 פיתחה ביחד עם תלמידה אברהם וכמן את כתב התנועה אשר לימים יקרא אשכול-וכמן, המאפשר למפות את תנועת הגוף האנושי במרחב בעזרת כלים גאומטריים: היא גילתה כי כל תנועה של הגוף קשורה למעגליות ויצרה תכליל של גוף האדם. כל גוף חולק לשמונה אופציות, ואלה חולקו למישורים והללו חולקו לזוויות. כתב התנועה מתייחד בכך שאין רוקדים על פי מוזיקה ספציפית; אשכול אף השתמשה בריקוד ללא מוזיקה. את כתב התנועה תיארה אשכול ב-1968 כך: "אי אפשר לציין בכתב את הרגש המתבטא בריקוד, כפי שאין זה ניתן לביטוי בכתב המוזיקלי. הכתב נותן בידך מכשיר שאינו רק מאבחן הרגלי מחשבה, אלא גם מאפשר לך לחרוג מהן וליצור תבניות חדשות שהן בעלות משמעות.".
בשנת 1954 ייסדה וניהלה את "הקבוצה לריקוד קאמרי", שפעלה במשך עשרות שנים בהרכבים שונים, הופיעה בישראל ובעולם וביצעה את היצירות לריקוד שחיברה אשכול בכתב התנועה.
בשנת 1955 פרסמה עם וכמן את הספרון "כתב תנועה: הצעה לתיווי תנועה", וב-1958 פרסמו השניים באנגלית את הספר Movement Notation, שהציג לראשונה את כתב התנועה עם דיאגרמות ואיורים. בשנת 1968 ייסדה את האגודה לכתב תנועה בישראל, וב-1972 הקימה את המכון לחקר כתב תנועה באוניברסיטת תל אביב ועמדה בראשו. אשכול פרסמה במסגרת האגודה והמכון כ-30 ספרים המתעדים שיטות של מחול ותנועה, אוספים של ריקודי עדות, תנועה של בעלי חיים ועוד.
על שמה נוסדה "קרן נועה אשכול", שפועלת לשימור כתב התנועה והמחקר בתחום. והמרכז למחול ע"ש נועה אשכול בחולון.
סביב שמה ודמותה נקשרו סיפורים רבים: מניחים ששימשה בסיס לדמותה של בריניקי ב"ספר המשוגע" של חיים גורי, וכן בספרי נתיבה בן-יהודה ודן בן אמוץ. אחיינה, הסופר אשכול נבו, מספר עליה בספרו "הראיון האחרון".
אחיותיה (מאשתו השנייה של לוי אשכול, אלישבע קפלן) : דבורה אשכול-רפאלי, (נשואה לאליעזר רפאלי), תמה אשכול-שוחט (נשואה לאברהם בייגה שוחט) ועפרה נבו-אשכול, (נשואה לברוך נבו).
יוסי כסיף
יוסי כסיף (1 בספטמבר 1954 – 22 ביוני 2023), היה עיתונאי, שדרן רדיו ועורך תוכניות מוזיקה ישראלי. עבד ברשת ג' במשך כארבעה עשורים, ולאחר סגירתה, בכאן גימל של תאגיד השידור הישראלי.
ביוגרפיה
כסיף נולד בשם יוסי זילברשטיין באבן יהודה.
עבודה ברדיו
כסיף החל את עבודתו ברדיו בתקליטיית רשות השידור, בראשית שנות ה-70, והיה מראשוני העורכים שהציגו למאזינים בישראל את המוזיקה האלטרנטיבית, את הרוק ואת הרוק מתקדם.
ב-20 ביוני 1976 נוסדה רשת ג'. כסיף נמנה עם צוות ההקמה, תחת ניהולה של דרורה בן אב"י, שהייתה מנהלת חטיבת הבידור, וגלעד בן ש"ך, שהיה מנהל מחלקת הבידור.
כסיף ערך, בין השאר, את מגזין המוזיקה הראשון ברשת ג', "קול-בו". התוכנית (בעריכה מתחלפת של כסיף לצד רות כידן, בני דודקביץ', צ'רלי סלומון, שמעון פרנס ומנחם גרנית) הביאה מדי שבוע חדשות בתחומי המוזיקה הפופולרית בארץ ובעולם, מצעד מכירות תקליטים, ראיונות עם אמנים בישראל ומחוצה לה, כתבות על תופעות מוזיקליות ועוד. אהוד מנור, משה מורד, יורם מארק-רייך ויואב לימור שימשו כתבים של התוכנית בלונדון. בסוף שנות ה-80, הוא ערך (בעריכה מתחלפת עם מנחם גרנית ומייקל שרף) גם את התוכנית "אהבה יומיומית", בהגשת יוסי סיאס, שזכתה להצלחה גדולה בקרב מאזיני הרדיו.
אחת התוכניות המזוהות ביותר עם העשייה של כסיף ברדיו הייתה התוכנית "קצת אחרת" (בהגשת אורלי מורג), שהחל לערוך בתחילת שנות ה-80 ולאורך כ-17 שנה (עד למעבר לוח השידורים בתחנה למתכונת של מוזיקה ישראלית בלבד). "קצת אחרת", שהחלה את דרכה ברשת ה', תחת השם "אמא לא תמות על זה" (בהגשת שמירה אימבר ובעריכת רות כידן, ומאוחר יותר גם עם מנחם גרנית), הייתה – לצד תוכנית הרוק המתקדם "רוק פלוס" בגלי צה"ל (שערך בסוף שנות השבעים יואב קוטנר) – למקור מידע מרכזי של חובבי הרוק המתקדם בישראל.
במהלך שנות ה-80 ולאורך ה-90 התמקדה התוכנית, בעריכתו של כסיף, בכל מה שחדש במוזיקה האלטרנטיבית על שלל סגנונותיה השונים: מוזיקה אלקטרונית, מוזיקה אוונגרדית, פאנק, פוסט-פאנק, גל חדש ובריט פופ. בצד התוכנית "הפסקת עשר" של מיכל ניב והתוכניות השונות שערך והגיש באותן שנים יואב קוטנר בגלי צה"ל, הביאו מורג וכסיף, אנשי "קצת אחרת", למאזיני הרדיו בישראל את כל מה שמחוץ למוזיקה פופולרית ששודרה באותם ימים, בפרט בתחנה שבה שידרו, רשת ג'. לזכותו של כסיף נזקפת, בין היתר, החשיפה הראשונה ברדיו של להקת U2 ושינייד אוקונור, שהפכו שנים מאוחר יותר לשניים מהשמות הגדולים ברוק שיצאו מאירלנד. בתחילת שנות ה-90 החל כסיף לערוך, במקום רז ניצן, גם את "מצעד הפזמונים הלועזי" של רשת ג'. הוא ערך את המצעד הלועזי, ובכלל זה את המצעדים השנתיים, עד המצעד האחרון, ששודר באוקטובר 1997.
בשנת 1997, עם מיתוג רשת ג' מחדש כ"בית של המוזיקה הישראלית", החל כסיף לערוך את התוכנית "רוק בישראל". התוכנית, בהגשת אבי משולם, יואב יפת וליאון פלדמן (בגלגולה המאוחר יותר בתאגיד השידור תחת השם "צד גימל") – שערך החל מאותה שנה, קידמה, אירחה ונתנה במה לשלל יוצרים ויוצרות אינדי ורוק, והפכה לתוכנית דגל במוזיקה הישראלית.
עם הקמת תאגיד השידור הישראלי עבר כסיף לשמש עורך בכאן גימל ובכאן 88 והיה שותף להפקת ועריכת עשרות תוכניות, בהן "העשייריה" (בהגשת מאיה אלקולומברה), "עצמאי בגימל" (בהגשת אייל שינדלר ויואב יפת), "צד גימל" (בהגשת ליאון פלדמן).
עריכת אלבומים
לצד עבודתו ברדיו, ערך כסיף כמה אלבומי אוסף עבור חברות התקליטים בישראל, בהם: "סופרקליפרג'אליסטיק"‬ (שירים בביצועים מקוריים מסרטים של וולט דיסני) והאוסף "מוסיקה מהסרטים" (נעימות בסגנון קלאסי מסרטי קולנוע מוכרים).
חיים אישיים
כסיף נפטר ב-22 ביוני 2023 לאחר מאבק במחלת הסרטן, והוא בן 68. הוא נטמן בבית העלמין הישן של רעננה.
הוקרה והנצחה
ב-23 ביולי 2023, לציון 30 למותו של כסיף, נערך במועדון הבארבי, בתל אביב, מופע מחווה לזכרו בו השתתפו, בין השאר, יהודה עדר ואיתן גדרון, עברי לידר ועילי בוטנר, אפרת גוש, דודו טסה, איה זהבי פייגלין, הילה רוח וקוסטה קפלן, רונה קינן, ערן צור ושלומי ברכה, נועם רותם, ארז לב ארי, אביב גדג', כנסיית השכל, איפה הילד ומוניקה סקס. את המופע, אשר שודר במקביל בתחנות הרדיו כאן גימל וכאן 88, הגיש שדרן הרדיו והעורך המוזיקלי, יואב יפת.
Feline
Feline (בעברית: חתוליים) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת הבריטית אלה אייר. האלבום יצא לאור ב-28 באוגוסט 2015, על ידי חברת התקליטים וירג'ין EMI. מתוך האלבום יצאו ארבעה סינגלים.
המועצה המשפטית העליונה של פקיסטן
המועצה המשפטית העליונה של פקיסטן (באורדו: سپریم جوڈیشل کونسل پاکستان) היא גוף של שופטים שהוסמך תחת סעיף 209 בחוקת פקיסטן. תפקידה העיקרי של מועצה זו היא לפקח על הרשות השופטת בפקיסטן.
הרכב
הרכב המועצה כפי שנקבע בחוקה:
מעמד
אין לשפוט אף אחד מחמשת השופטים הבכירים של בית המשפט העליון של פקיסטן, והאדם היחיד שבידו האפשרות לשפוט שופטים אלו הוא נשיא המדינה, על פי דו"ח המועצה המשפטית העליונה. המועצה רשאית לפתוח בהליכים כגד שופט, ביוזמתה או בהחלטת נשיא פקיסטן. אם המועצה מסיקה כי השופט נאשם בהתנהגות לא נאותה, יש לסלקו מתפקידו. שופט בית המשפט הכפוף לבג"ץ, עשוי להיות מסולק באופן מיידי על ידי בית המשפט העליון.
מקרים מפורסמים
בשנת 2007, הנשיא הפקיסטני, פרבז מושארף, הושעה על ידי נשיא בית המשפט העליון של הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן. השופט אפתיחאר מוחמד צ'אודהרי סירב להציג האשמות שחיתות במועצה כנגד הנשיא כי חשב שחברי המועצה שמונו על ידי מושארף אינם אובייקטיביים.
דמיטרי מיליוטין
דמיטרי אלקסייביץ' מיליוטין (ברוסית: Милютин, Дмитрий Алексеевич; 28 ביוני 1816, מוסקבה, האימפריה הרוסית - 25 בינואר 1912, סמייז, חצי האי קרים האימפריה הרוסית) היה שר המלחמה הרוסי בין השנים 1861 – 1881, ב-1898 הועלה לדרגת פילדמרשל והיה האחרון שנשא בדרגה זו מבין אנשי הצבא של האימפריה הרוסית. מיליוטין אחראי לשיקום צבא האימפריה הרוסית לאחר התבוסה במלחמת קרים, להפיכתו לצבא מודרני, מאומן ובעל תשתית אנושית רחבה המבוססת על גיוס חובה, בסיסי קבע וציוד חדיש אשר הובילו אותו לניצחון המוחץ על האימפריה העות'מאנית במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). דמיטרי מיליוטין מילא תפקיד עיקרי ברצח העם הצ'רקסי.
חייו
ב-1833 סיים מיליוטין את לימודיו באוניברסיטת מוסקבה וב-1836 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית. הוא נטל חלק במלחמת הקווקז כמפקד גדוד, נפצע בקרב ולאחר החלמתו עבר לכהן כמרצה באקדמיה הצבאית, שם התבלט כלוחם למען רפורמות במבנה ושיטות הלחימה של הצבא הרוסי. לאחר מלחמת קרים העלה מיליוטין הצעות מהפכניות לשינויים בצבא הרוסי אשר מצאו אוזן קשבת אצל אלכסנדר השני וב-1861 הוא מונה לתפקיד שר המלחמה.
עם הכניסה לתפקידו כשר המלחמה, החל מיליוטין בשורת רפורמות חסרות תקדים בצבא הרוסי. הוא פעל לביטול גזרת הקנטוניסטים והנהגת גיוס חובה כדי ליצור מאגר כוח אדם גדול ומאומן. מיליוטין חילק את האימפריה למחוזות צבאיים, הקים מנגנון גיוס לכל הגברים בגילאי 20 ומעלה והם חויבו לשרת 6 שנים בשירות סדיר ועוד 9 בשירות מילואים. מיליוטין הקים לראשונה מחנות קבע ובסיסי אמונים לצבא הרוסי ויצר למעשה את מנגנוני הצבא המודרני של המאה ה-20.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), באו הרפורמות של מיליוטין לידי ביטוי, כאשר הרוסים ניצחו באופן מכריע את המערכה ויצאו ממנה כאחת המעצמות המובילות בעולם.
ב-1898 קודם מיליוטין לדרגת פילדמרשל והיה האחרון בשורת הפילדמרשלים של האימפריה הרוסית (אם כי בשנים 1910–1912 הוענקה דרגה זו כדרגת כבוד לניקולה הראשון, מלך מונטנגרו ולקרול הראשון, מלך רומניה) .דמיטרי מיליוטין מת בעיר סמייז שבחצי האי קרים, ב-25 בינואר 1912 ונקבר במנזר נובודוויצ'י שבמוסקבה.
לוקאס אוקאמפוס
קריירת מועדונים
אוקאמפוס נולד בקילמס והחל לשחק באקדמיית הכדורגל בקילמס בגיל 6 בתור חלוץ. כשהיה בן 14, חתם בריבר פלייט. ההזדמנות הראשונה של אוקאמפוס לשחק בבוגרים הייתה כשריבר פלייט ירדה לליגת המשנה הארגנטינאית. המשחק הראשון שלו בבוגרים היה ב-16 באוגוסט 2011 כשהיה בן 17 נגד צ'קריטה ג'וניורס. השער הראשון שלו נכבש בניצחון 1–3 נגד אינדפנדיינטה ריבדביה. הוא הבקיע שבעה שערים באותה עונה, שבסופה חזרה ריבר לליגת העל הארגנטינאית. אוקאמפוס השתתף במחזור הראשון של עונת 2012/13, טרם מעברו לאירופה.
ב-6 באוגוסט 2012, חתם במונקו, ששיחקה אז בליגה המשנה הצרפתית, עבור 11 מיליון אירו וכך הפך לשחקן הכי יקר שחתם בקבוצה בליגה השנייה בצרפת. אוקאמפוס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-31 באוגוסט 2012 כשעלה כמחליף בהפסד 1–2 ללה האבר. את שערו הראשון בקבוצה כבש במספרת בתוספת הזמן במשחק גביע הליגה הצרפתית בסיבוב השלישי בניצחון 2–4 נגד ואלנסיין. את שערו הראשון בליגה כבש ב-18 בינואר 2013 במשחק שגם בישל בניצחון 0–2 נגד איסטרס. בתום עונת הבכורה שלו במועדון, אוקאמפוס ומונקו עלו חזרה לליגה הראשונה בצרפת. ב-2014 אוקאמפוס היה מועמד לפרס נער הזהב המוענק לשחקן הטוב ביותר באירופה מתחת לגיל 21.
ב-3 בפברואר 2015, עבר בהשאלה עד סוף העונה ליריבתה של מונקו, אולימפיק מרסיי.
ב-30 ביוני 2015, מרסיי הודיעה שאוקאמפוס חתם בקבוצה עבור 7 מיליון אירו.
ב-29 ביוני 2016, גנואה החתימה את אוקאמפוס בהשאלה לעונה עם אופציה לקנייה. בסוף חודש ינואר 2017, מרסיי וגנואה סיכמו שהארגנטינאי יעבור עד תום העונה למילאן. בתום העונה שב לשחק במרסיי.
ב-3 ביולי 2019, חתם בסביליה מהלה ליגה לחמש שנים. ב-11 באוגוסט 2020 כבש את שער הניצחון בניצחון 0–1 נגד וולבס במסגרת רבע גמר הליגה האירופית. בעונת הבכורה שלו בסביליה, כבש 14 שערים וסיים עם הקבוצה במקום הרביעי בליגה הספרדית וזכה בליגה האירופית. ב-24 בספטמבר 2020, כבש בפנדל בהפסד 1–2 לבאיירן מינכן במסגרתהסופר קאפ האירופי.
ב-31 באוגוסט 2022 הושאל לאייאקס.
קריירת נבחרות
אוקאמפוס שיחק בכל הנבחרות הצעירות של ארגנטינה. את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הבוגרת עשה ב-9 באוקטובר 2019 במשחק ידידות נגד נבחרת גרמניה, כשעלה כמחליף במחצית במשחק שנגמר בתוצאה 2-2.
1939 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1939.
גביע דייוויס 1957
גביע דייוויס 1957 הייתה התחרות ה-46 במניין מאז ייסוד התחרות.
מחזיקי הגביע היו נציגי אוסטרליה ומשחק הגמר נערך במלבורן, אוסטרליה. לתחרות נרשמו 36 נבחרות שחולקו ל-3 בתים- "בית אמריקה", "בית אירופה" ו"בית המזרח". בין מנצחי הבתים נערכו משחקים על הזכות להתמודד עם מחזיקת הגביע על התואר.
המשחק על התואר נערך ב-28-26 בדצמבר 1957 במלבורן, אוסטרליה. נבחרת אוסטרליה ניצחה נבחרת ארצות הברית עם תוצאה 2:3. בכך נבחרת אוסטרליה זכתה בתואר בפעם השלישית ברציפות ובפעם ה-14 בסך הכל.
בית אמריקה
הבית כלל 7 נבחרות לרבות ישראל.
בית אירופה
הבית כלל 24 קבוצות, כולל דרום אפריקה, צ'ילה, מקסיקו, לבנון וניו זילנד. לאחר משחקים מוקדמים החלו משחקי רבע הגמר.
משחקים בין מנצחי הבתים
המשחקים נערכו במהלך דצמבר 1957 באוסטרליה.
ישראל בגביע דייוויס
בשנת 1957 נבחרת ישראל שובצה בבית אמריקה ושיחקה נגד נבחרת ברזיל במשחק שנערך בקנדה.
לה דורדה
לָה דוֹרָדָה (בספרדית: La Dorada) היא עיירה ורשות מקומית במחוז קלדס, קולומביה. זהו מקום מושבה של. העיירה ממוקמת על גדות הנהר הראשי של קולומביה, המגדלנה.
כלכלת העיר מבוססת בעיקר על מקנה, דיג ותיירות.
שמעון כגן
שמעון כגן (נולד ב-6 באפריל 1942 בתל אביב) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת אמן בינלאומי, שזכה פעמיים באליפות ישראל בשחמט (בשנים 1967 ו-1969).
ביוגרפיה
כגן נולד בתל אביב. באליפות ישראל בשנת 1965 הוא סיים במקום השני. בשנת 1967 הוא ניצח באליפות ישראל בשחמט וחזר על הישג זה ב-1969. בשנת 1971–1972 הוא חלק את המקום ה-2–5. בשנת 1978 סיים במקום השני באליפות ישראל בשחמט.
בשנת 1969 הוא קיבל דרגת אמן בינלאומי.
בשנים 1973 ו-1979 העפיל לתחרות בינאזורית (אחד ממסלולי ההעפלה לדו-קרב על אליפות העולם).
בשנת 2015 זכה כגן באליפות העולם בשש בש.
שמעון כגן באולימפיאדת השחמט
בין השנים 1966 ל-1982 השתתף כגן ב-10 אולימפיאדות שחמט:
בוריס אקונין
בוריס אקונין (ברוסית: Борис Акунин), הוא שם העט של גריגורי שלבוביץ' צ'חארטישווילי (בגאורגית: გრიგოლ შალვას ძე ჩხარტიშვილი; נולד ב-20 במאי 1956 בזסטפוני, גאורגיה), חוקר ספרות, מתרגם, יפנולוג (חוקר יפן), וסופר גאורגי יהודי רוסי, מחברה של סדרת ספרי הבלש ההיסטוריים "הבלש החדש" (Новый детективъ; בהוצאה העברית היא נקראת "תיבת פנדורין"), שבעקבותיה התפרסם ברחבי העולם.
מאז 1998 - שנת פרסום "עזאזל", הספר הראשון בסדרה, הוא מנהל את כתיבת הפרסומים שלו בשתי הזהויות במקביל - יצירות ספרותיות בשם אקונין, ומחקרים ספרותיים ותרגומים בשמו האמיתי - צ'חארטישווילי.
ביוגרפיה (סיפור הזהות הכפולה)
גריגורי שלבוביץ' צ'חארטישווילי נולד בזסטפוני שבגאורגיה לאם יהודייה ואב גאורגי, ועבר בגיל שנתיים עם משפחתו למוסקבה. הוא סיים את אוניברסיטת מוסקבה תוך התמחות בחקר יפן.
הוא היה עורך כתב עת ספרותי, מתרגם וחוקר תרבות יפן במרכז לחקר היסטוריה ובלשנות של אסיה ואפריקה, באוניברסיטת מוסקבה. כשפרסם את הספר "עזאזל" השתמש לראשונה בשם עט.
הספר פורסם תחת שם העט ב. אקונין, שנת ההוצאה שהופיעה בו הייתה 1876, ועיצובו יצר את הרושם של ספר עתיק שהתגלה, כולל תחריט מיושן בשחור-לבן על העטיפה וכיתוב באותיות עתיקות. המוטו של הספר (ובעתיד של ממשיכיו בסדרה) הוא: "לזכר המאה התשע-עשרה, שהספרות בה הייתה גדולה, האמונה בקדמה - חסרת גבולות, והפשעים בוצעו ופוענחו בחן ובטוב-טעם". המוטו של הספר ורמזים ליצירות ספרותיות מאוחרות יותר שללו את הרושם הראשוני שהספר נכתב בתקופה עליה הוא מדבר. שם העט אובחן כאזכור למיכאיל באקונין, פילוסוף ואנרכיסט רוסי, ששנת ההוצאה המדומה של הספר 1876 הייתה שנת מותו.
חידת זהותו של הסופר העסיקה את הקהילה הספרותית במוסקבה, מה גם שספרים בסדרה המשיכו לצאת לאור. רק לאחר כשנתיים, עם הופעתו של הספר הרביעי, שהפגין ידע רב בתרבות יפן, החידה פוענחה: צ'חארטישווילי נחשד שהוא העומד מאחורי דמותו של אקונין, והודה. עכשיו לאקונין התווסף רובד נוסף של משמעות: המילה "אקונין" ביפנית (悪人), בתרגום חופשי, היא "האיש הרע", או כפי שמוגדר בספר "מרכבת היהלום" – האיש שיוצר את חוקיו בעצמו.
אקונין כותב תחת מספר זהויות:
כבוריס אקונין הוא ממשיך לכתוב מותחנים על רקע המאה ה-19, על אראסט פנדורין וגיבורים אחרים.
כגריגורי צ'חארטישווילי, הוא עורך ראשי של ה"אנתולוגיה לספרות יפנית" ונשיא פרויקט "ספריית פושקין" של קרן סורוס, בשם זה הוא ממשיך לפרסם מאמרי בקורת ספרות, ותרגומים לרוסית מהספרות היפנית, האנגלית והאמריקאית.
כאנטולי ברוסניקין, פרסם שלושה רומנים היסטוריים המתרחשים בתקופות שונות.
ובזהות כפולה, בביטוי אולטימטיבי לפיצול אישיות ספרותי, הוא מפרסם ספר המכיל מאמרים וסיפורים על בתי קברות בעולם, אשר על כריכתו מתנוססים שמותיהם של בוריס אקונין וגריגורי צ'חארטישווילי בהתאמה לשני סוגי הטקסטים שבספר.
ב-2009 הוענק לאקונין עיטור מסדר השמש העולה מדרגה רביעית.
החל משנת 2014 הוא מתגורר בצרפת.
יצירתו הספרותית
אקונין מיקם את גיבורו אראסט פנדורין (Эраст Петрович Фандорин) ברוסיה הצארית, בשלהי המאה ה-19, תקופה מיוחדת של דמדומים וחוסר שקט, בין סופו של השלטון הצארי לתחילת המהפכה הקומוניסטית, כשרוחות חדשות של שינוי ואופטימיות נשבו באוויר לצד טרור, חרדה קיומית ואי בהירות לגבי העתיד. לדברי אקונין, הוא בחר בתקופה זו, מעבר לאטרקטיביות שלה כרקע ציורי לסיפורו, מכיוון שאז התמודדו תושבי רוסיה עם בעיות הדומות לאלה שאתן הם מתמודדים היום.
גיבור ספרי "תיבת פנדורין", אראסט פנדורין, צעיר משכיל ממשפחה טובה, מצטרף כפקיד זוטר למשטרת הבילוש של מוסקבה, לאחר שמשפחתו ירדה מנכסיה והוא נאלץ לפרוש מלימודיו. הוא מטפס חיש מהר בסולם הדרגות, לאחר שפענח באופן מזהיר את המזימה הבינלאומית שהוא חוקר בספר הראשון "עזאזל". מסוף הספר הראשון, הוא ממוצב, כקודמיו בז'אנר, הרקול פוארו, שרלוק הולמס ודומיהם, כבלש כל יכול שאין תעלומה שפתרונה נבצר ממנו. אך בניגוד להם, הוא צנוע, קצת ביישן, וזהותו וכישוריו נסתרים בדרך כלל מסביבתו הקרובה, להוציא מפקדיו.
הספרים מתרחשים כולם בשלהי המאה ה-19, המשוחזרת באופן משכנע ביותר, אך לכל אחד מהם מיקום ורקע אחרים, וכך מצליח אקונין לא ליפול במלכודת שספרים בלשיים רבים נופלים בה - התבנית שחוזרת על עצמה. "עזאזל" מתרחש במוסקבה, ממנה נוסע פנדורין לאנגליה, בעקבות פושעים בינלאומיים; "גמביט טורקי" הוא רומן ריגול היסטורי שמתרחש בזירת הקרבות במלחמת רוסיה-טורקיה, ומסופר מזווית ראייתה של אישה. עלילת "לוויתן" מתרחשת כולה על סיפון ספינה במהלך שיט להודו (אזכור לספרי אגאתה כריסטי) ועוד.
הדרמטיות והחידתיות ששימשו את אקונין בעיצוב הופעתו המסתורית על במת הספרות, אופיינית גם לספריו ולסגנונם.
התעלומות הבלשיות, שהן שנונות ובנויות כהלכה, הן רובד אחד בלבד של הסיפורים. אקונין מקשר ומושפע בספריו מהספרות הרוסית והעולמית ועם ההיסטוריה הרוסית. הספרים שזורים ברמזים ספרותיים ואזכורים לכתביהם של דוסטויבסקי, טורגנייב, צ'כוב, בולגקוב, אגאתה כריסטי ואחרים. "גמביט טורקי", למשל יכול להיקרא כרומן מפתח היסטורי, מכיוון שמאחורי כמעט כל דמות בספר, ניצבת דמות אמיתית בהיסטוריה הרוסית.
הערכתו של אקונין על הצורך במודל של ספר מתח אינטליגנטי, שיספק למעמד הביניים ספרות קריאה ומהנה, ובו זמנית יחמיא לתבונתו של הקורא, התבררה כנכונה. הספרים הפכו לרבי מכר ברוסיה, שם נמכרו בלמעלה מ-10 מיליון עותקים והוסרטו לקולנוע ולטלוויזיה. נכון ל-2018 כתב אקונין 15 ספרים בסדרת פנדורין וסדרות היסטוריות נוספות: "הרפתקאותיו של המאסטר" ו"הרפתקאותיה של האחות פלאגיה" ועוד - סה"כ למעלה מ-25 ספרים.
עם זאת, נמתחה ביקורת שלילית על ספרו השני, "גמביט טורקי". ביקורת שלילית כללית אחרת היא שהעלילות בספריו דומות, המניעים לא תמיד ברורים והדמות הראשית חד-ממדית.
אף על פי שספריו נועדו לקהל הרוסי, הם הצליחו מאוד גם מחוץ לרוסיה ותורגמו ל-36 שפות. אקונין הושווה על ידי הביקורת לאומברטו אקו מחבר שם הוורד, וספרו "עזאזל" הגיע למקום ראשון בסקר שערך ה"ניוזוויק" ב-2005 על השאלה "איזה ספר תיקחו לחופשה?".
בשנת 2000 הופיע באינטרנט אתר שמציע גישה חופשית מקוונת לרוב ספרי "תיבת פנדורין" (ראה קישור), בהרשאתו של הסופר. מעשה יוצא דופן בעולם שבו גישה חופשית לכתבי סופרים באינטרנט, היא בדרך כלל לכתבי סופרים מתים, שהזכויות על יצירותיהם כבר פקעו.
בוריס אקונין כותב במקביל 5 סדרות בלשיות, ואף מפרסם ספרי עיון תחת שמו האמיתי, גריגורי צ'חרטישווילי. בסדרת "הבילוש החדש" (בעברית - "תיבת פנדורין") פורסמו 15 ספרים, כשמתוכם תורגמו לעברית 11 הראשונים.
שאר ספרי הסדרה הם:
נוסף לכך, בשנת 2020 החלה לצאת סדרת ספרים נוספת בת חמישה ספרים בשם "פשוט מאסה", המגוללת את עלילותיו של משרתו היפני של פנדורין שחוזר למולדתו. עלילות הספרים כדברי אקונין עצמו מגוללת את קורותיו של "מאסהירו, עוזרו של הבלש הגדול, ללא פנדורין, חוזר ליפן. אירועים מדהימים, הרפתקאות נפלאות ונשים מדהימות מחכות למאסה."
ספריו שתורגמו לעברית
ספרי "תיבת פנדורין" תורגמו לעברית בידי יגאל ליברנט, והם יצאו לאור בהוצאת ספרי עליית הגג בשיתוף עם ידיעות ספרים.
קישורים חיצוניים
מתוך ספריו:
על ספריו:
איטו אבירם
יצחק "איטו" אבירם (נולד ב-16 באוקטובר 1950) הוא סופר, עורך ועיתונאי ישראלי. מוכר בספריו הרבים לבני נוער וילדים, בעיקר שמונת ספרי הסדרה "יעל ואני", "מצמררים", "אני ליאור, ואתם?" ו"הקיץ האחרון של דן".
ביוגרפיה
אבירם החל את קריירת הכתיבה בתור כתב נוער ב"מעריב לנוער" שם התפרסמה הסדרה שכתב "יעל ואני". הסדרה ההומוריסטית עסקה ברצינות בסיפורים אמיתיים מחייהם של בני זוג בגיל העשרה, בבעיות, תחושות, חוויות, רגשות ואירועים האופייניים למערכת יחסים כזו.
ברבות השנים מונה אבירם לכתב הראשי של "מעריב לנוער" ולסגנו של העורך אמנון בירב.
בעקבות הפופולריות לה זכו פינותיו של אבירם בעיתוני הנוער, המשיך אבירם בכתיבת סדרות שהפכו לספרים רבי-מכר.
בשנים 1992 עד 1994 יצא אבירם לשליחות בארצות הברית מטעם הסוכנות היהודית. לאחר חזרתו לישראל, מונה לערוך את "ראש1", מבית "ידיעות אחרונות". לדבריו, "התקופה הזו הייתה הרבה פחות מוצלחת ... לא הייתה שם אותה אווירה, ופתאום התחוור לי שהעורך, איך לומר, לא ממש עומד בראש העיתון. הייתה שם מנהלת, בחורה שלמדה שיווק, והיא נתנה את הטון וקיבלה גיבוי מ'ידיעות אחרונות'. הפכתי למין מנהל תוכן, לא יותר, שצריך להתיישר לפי רצונותיה של אשת שיווק".
לאחר "ראש1" ערך אבירם גם את העיתונים "ראש צעיר" ו"טבע הדברים".
איטו אבירם מלמד גם מבוגרים וגם בני נוער בסדנאות לכתיבה יוצרת ברחבי המדינה. בין השאר הוא לימד באוניברסיטת תל אביב וכן במכללות. בנוסף הוא מלמד במדרשה העירונית ברעננה, בקתדרה בפרדס חנה, בביתו ביישוב תל מונד, בהוד השרון ועוד. משנת 2016, הוא מלמד כתיבה יוצרת וכתיבת סיפור חיים גם בספריית יד לבנים בחיפה, מרכז הכרמל.
בשנות השבעים התחתן איטו אבירם עם יעל. לזוג נולדו שני ילדים, ולאחר כ-20 שנה הם התגרשו. הוא נישא בשנית ובשנת 2003 נולדו לו תאומים, אדר והשחקנית רומי אבירם.
בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה
בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה היה מוסד אקדמי שנוסד בתל אביב בשנת 1935, ולימים היה אחד המוסדות שהיוו את הגרעין שממנו צמחה אוניברסיטת תל אביב.
לימודים
בשנת 1939 היו בבית הספר שלוש פקולטות: משפטים, כלכלה ומסחר. בשנת 1950 כלל בית הספר פקולטה למשפטים ופקולטה לכלכלה, וכן מכון ללימודי ראיית חשבון וקורס לפקידים. הלימודים התקיימו בערבים לאחר שעות העבודה. בשנת 1952 נוספה פקולטה למדע המדינה. בשנת 1958 פעלו בבית הספר ארבע פקולטות: למשפטים, לכלכלה, למדע המדינה ולמנהל עסקים וראיית חשבון.
בשנת 1935 הרצו בבית הספר: ד"ר קפלינצקי (ערבית), ד"ר צידרוביץ (סטטיסטיקה), ד"ר בנימין זיו (קוניוקטורה), פרץ נפתלי (כלכלה מדינית), ובמשפטים: ד"ר שמואל אייזנשטדט, ד"ר פלטיאל דיקשטיין ומתתיהו (מקס) לזרסון וצבי קארל.
הקמה, השתייכות והכרה
במאי 1950, בעקבות הקמת הפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים, בקשה הכנסת לסגור את בית הספר הגבוה, כדי שעורכי הדין במדינת ישראל יהיו אקדמאים.
מיקום
עם הקמתו, התקיימו הלימודים בגימנסייה הריאלית בלפור ברחוב מזא"ה בתל אביב.
זמן לא רב לאחר מכן עברו הלימודים לבית הספר תל נורדאו ברחוב פרישמן 28, בה התקיימו הלימודים עד שנות ה-50. עם התרחבות בית הספר התקיימו לימודים גם בבית ספר שבח ברחוב המסגר ובבית הספר הצרפתי ברמת אביב.
בשנת 1959 הושלמה בנייתו של משכן הקבע של בית הספר, בניין טרובוביץ, שבו שוכנת כיום הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב. בתחילת שנת הלימודים תשכ"ב הוחל ללמוד בבניין טרובוביץ, משכן הקבע של בית הספר.
בית הכנסת הגדול של פירנצה
בית הכנסת הגדול של פירנצה (באיטלקית: Tempio Maggiore Israelitico) הוקם בשלהי המאה ה-19. מראשית המאה ה-20 הוא משרת את יהדות פירנצה, אשר עזבה את מקום מושבה הקודם ליד הגטו לשעבר, שעל חורבותיו הוקמה "כיכר הרפובליקה" והתפזרה ברחבי העיר. בית הכנסת הגדול נחנך ב-24 באוקטובר 1882. לאור התגובות הנלהבות לחנוכת בית הכנסת בפירנצה ובעקבות ביקורו של מלך איטליה אומברטו הראשון בבית הכנסת בשנת 1887, נבנו בתי כנסת גדולים נוספים בערים רומא וטורינו במבנה אדריכלי זהה. כיום נמצא במקום גם המוזיאון היהודי של פירנצה.
תכנון ובנייה
בשנת 1848 נהרסו שעריה של השכונה היהודית (הגטו לשעבר) במרכז העיר פירנצה, במקום בו עומדת כיום כיכר הרפובליקה. עד אז התגוררו כל יהודי העיר במרוכז, אולם לאחר מכן התרחב תחום מושבם לכל רחבי העיר. מצב זה עורר את פרנסי הקהילה להקים בית כנסת חדש ובסמוך לו מבנים נוספים של הקהילה, שישמשו כמוקד מרכזי עבור יהודי העיר. מגרש מתאים לקומפלקס זה אותר ברחוב ויה פריני (Via Farini) והוא נרכש על ידי ראשי הקהילה, כשאת הסכום הראשוני להתחלת הבנייה תרמה משפחת מונטברוצ'י. שלושים שנה לאחר מכן, בשנת 1874, הוריש נשיא הקהילה דוד לוי, את אחוזתו ורכושו לבניית "מקדש כביר הראוי לפירנצה". מה שנתן דחיפה רצינית למימוש התוכניות שהחלו בפועל רק שנה קודם לכן.
בשנת 1874 נמסר תכנון בית הכנסת לאדריכל מרקו טְרֵוֱוס (Marco Treves), אשר ארבע שנים קודם, בשנת 1878, תכנן את בית הכנסת המשוחזר בוורצ'לי. אליו הצטרפו לאחר מכן מריאנו פַאלצ'יני (Mariano Falcini) ווינצ'נצו מיקלי (Vincenzo Micheli), שתכננו את מבנה בית הכנסת בשילוב של שני סגנונות אדריכליים שקמה להם עדנה באותה תקופה; אדריכלות נאו-מורית ואדריכלות נאו-ביזנטית. בשנת 1882, כעבור שמונה שנים מתחילת תכנונו של הבניין, הסתיימה בנייתו. בסמוך לבית הכנסת הוקמו בית האבות של הקהילה שהוקדש לזכרו של Settimio Saadun (סעדון). נתן קאסוטו (בנו של הרב משה דוד קסוטו ) היה רב של פירנצה ב-1943. נספה בשואה ועל שמו נקרא בית הספר שהקימו לאחר המלחמה.
גינת בית הכנסת
הבניין הוקם במרכזו של גן ציבורי, המשווה לו מסגרת נאה ומבליט את מראהו בין שורת מבני המגורים שברחוב. בכניסה לגן מוצב שער מפואר בסגנון בנייה מורי. בגן עצמו מוצבים לוחות זיכרון שונים, הגדול שבהם, לוח זיכרון הכולל את שמות יהודי פירנצה שנספו בשואה, מצבת זיכרון לחללים היהודים מבני פירנצה שנפלו במלחמת העולם הראשונה בשירותם בצבא האיטלקי, לוח זיכרון לשלושה מבני פירנצה שנפלו בישראל כלוחמים במלחמת העצמאות ולוח זיכרון לאריה אבישר שסייע רבות לשיקום הקהילה לאחר מלחמת העולם השנייה.
החלק החיצוני
גג בית הכנסת מובנה מכיפה מרכזית בגוני תכלת-ירקרק, המבטאים את האלמנטים של הנוף הפיורנטיני. הכיפה בנויה על גבי "תוף על" פנדנטיבה - הכולל שישה עשר חלונות, דרכם מואר בית הכנסת מלמעלה, כשתאורה נוספת מגיעה מחלונות גדולים בצדו המזרחי של בית הכנסת. בחלקו המזרחי של הגג בנויה חצי כיפה נוספת, המסמלת את כיוון התפילה. משני צדי המבנה עולים שני צריחים, בתוכם המדרגות העולות לעזרת הנשים ובראשם כיפות דמויות בצל. הקשתות החיצוניות והפנימיות הן בסגנון מורי, לעומת זאת, הכיפות של בית הכנסת הגדול של רומא הן בסגנון בבלי. בכניסה לבית הכנסת חרוטה כתובת המציינת את ביקורם של מלכי איטליה אומברטו הראשון בשנת 1887 וויטוריו אמנואלה השלישי בשנת 1911.
החלק הפנימי
בכניסה הצדדית למבנה הראשי, בנוי בית כנסת קטן נוסף, בו התקיים לפי נוסח אשכנז, מניינו של הרב שמואל צבי מרגוליס רבה הראשי של פירנצה, בזמן הקמת בית הכנסת.
קירות בית הכנסת הפנימיים עשויים שיש בצבעים שונים, עמודי גרניט וציפויי בד צבעוניים. הקירות והתקרה מכוסים בציורי קיר ופסוקים חרוטים מהמקרא. לארון הקודש עמודי שיש שחורים, מוזאיקה עשירה ודלתות עץ מצופות זהב. אחד השרידים המעניינים והנדירים בבית הכנסת הוא דוכן גבוה במיוחד, בסגנון התקופה, המשמש כבמה לרב הקהילה או לדרשן בבואו להרצות בפני מתפללי בית הכנסת. כיום הדוכן אינו בשימוש.
מגורים
באגף הצפוני של בית הכנסת, בקומה השלישית, הייתה דירת מגורים מרווחת ששימשה את שמש בית הכנסת ובני משפחתו. מי שהיה השמש ג'ינו טדסקי, מ-1933 עד יום שבת ה-6 בנובמבר 1943. היום בו נילקח יחד עם משפחתו למחנה ההשמדה אושוויץ. הם היו היהודים הראשונים מבני פירנצה שנלקחו. מי שהיה שמש בית הכנסת הקטן עד 1943 השנה בה נכבשה איטליה על ידי הגרמנים, שלמה יוג'ניו כהן, היה לשמש בית הכנסת הגדול מייד עם השחרור בסתיו 1944. המשפחה התגוררה בבית הכנסת עד עלייתה ארצה בשנת 1949.
ההיסטוריה של בית הכנסת
בשנים הראשונות להקמתו של בית הכנסת, נהגו מבקריו העשירים לבוא אליו חבושים בכובע צילינדר. הרב שמואל צבי מרגוליס, שהיה דמות מוערכת בקרב יהודים וגויים כאחד, לבש אפוד כסף רחב והשמשים לבשו מעילי פראק. לצדו של הרב מרגוליס, שימשו הרב צבי פרץ חיות והרב משה דוד קאסוטו, שעמד בראש בית המדרש לרבנים בפירנצה. אמידי הקהילה נהגו להזמין כרכרה רתומה לסוס על מנת לנסוע לבית הכנסת, אך הקפידו שלא לבוא אליו במכונית.
בתקופת הכיבוש הגרמני של העיר במלחמת העולם השנייה הפכו הנאצים את בית הכנסת למוסך בשירות הצבא. הם שדדו אוצרות רבים מבית הכנסת וגרמו נזק לדלתות הזהב של ארון הקודש בהסירם את הציפוי מעליהן. על מנת שלא יישאר זכר לנזק שגרמו לאולם בית הכנסת המפואר, פוצצו הגרמנים מוקשים בבית הכנסת והביאו לקריסתה של עזרת הנשים על רצפת המבנה. אוצרות בית הכנסת שנשדדו על ידי הגרמנים נמצאו לאחר המלחמה והושבו. אולם, למרות שבית הכנסת שופץ לאחר השואה, חלק מהנזקים לא תוקנו, מתוך מטרה להשאיר זכר לימים הקשים שעברו על יהדות אירופה.
בשנת 1966 עלה נהר הארנו על גדותיו וגרם לשיטפון גדול בעיר, שגרם לבניין נזק נוסף. רצפת בית הכנסת הוצפה בתערובת של מים בוציים ופסולת שהגיעה מאחד השווקים העירוניים, השוכן על תוואי הדרך בין הנהר לבין בית הכנסת. ההצפה גרמה נזק לריהוט, לציורי הקיר ולספרי הקודש, שחלקם עתיקים ונדירים. בסיוען של תרומות מאיטליה ומרחבי העולם, תוקן חלק ניכר מהנזקים, אם כי כמו במבנים נוספים בפירנצה, נותר סימן על קירות בית הכנסת, המראה את מפלס המים בזמן הצפתה של העיר. בעשור האחרון נסגר בית הכנסת לזמן מה, בשל חשש לקריסת הגג. באמצעות תקציב ציבורי, בוצעו במבנה תיקונים לייצוב הכיפה והקירות.
סגנונה המוזיקלי של התפילה
חזן הקהילה בלגרדו, ערך את תפילות השבת כשהוא מלווה במקהלת נערים. למגינת לבם של החרדים הספורים בקהילה, התלווה אליהם בנגינה על אורגן גוי של שבת, שניגן בימי ראשון בכנסייה הקתולית "סנטיסימה אנונציאטה" (Santissima Annunziata). המסורות המוזיקליות העשירות של בתי הכנסת האיטלקיים, כפי שהן מוכרות כיום, התגבשו בתהליך היסטורי ארוך ומורכב. עם הגורמים שהובילו אל השונות הרבה של המוזיקה הליטורגית האיטלקית נמנים הגיוון של מקורותיה האתניים של יהדות איטליה: האיטליאני - בני המקום, הפורטוגזי, הספרדי מהלבנט, והאשכנזי. כמו כן, ניכרת היטב השפעתם של בתי האופרה והמוזיקה הלאומית האיטלקית, על השירה בבתי הכנסת באיטליה בכלל ובפירנצה בפרט.
בשנת 2001 הפיק בית התפוצות את התקליטור טללי זמרה, בו מובאים 21 פיוטים של יהודי פירנצה שהושרו ונוגנו בבית הכנסת.
בית הכנסת כמרכז לשיקום הקהילה
בשנת 1945 שימשו בית הכנסת והבניינים בסביבתו כהכשרה לפליטים לקראת עלייתם לארץ ישראל. לאחר הסכם עם שלטונות הצבא הבריטי, הושאל אריה אבישר, ששירת כסמל בפלוגת מובילי המים 148 של הצבא, לשמש כאחראי ורכז הפרויקט, כשאליו הצטרפו אליהו לוביצקי ועוד כמה מחברי הפלוגה. כחלק מפעילותו הוקם במקום גן ילדים, אורגנו כיתות בית ספר ובמבנה מול בית הכנסת הוקמה הכשרה של תנועת החלוץ לצעירים. במקביל, טיפלו אבישר ואליהו בהוצאת ילדים יהודים ממנזרים בעיר, אם כי היו לו גם אי הבנות עם הרב המקומי לגבי מהות החינוך שניתן לתלמידים, שכלל בעיקר הכנה לטקסים המקובלים בחגים היהודיים וביצועם בפומבי על-פי הנוהג בהתיישבות העובדת בארץ ישראל. גולת הכותרת של הפעילות הייתה ארגון סרטיפיקטים לכל באי מרכז השיקום. וכך רובם הגיעו לארץ ישראל בעליית פרינסס קאתלין, עוד לפני תום המלחמה ב-25 במרץ 1945.
בית הכנסת כיום והמוזיאון
בקומה השנייה של בית הכנסת הוקם מוזיאון ליצירות יודאיקה. במוזיאון תערוכה קבועה המציגה אירועים מתולדות יהדות פירנצה וכן אביזרי פולחן כמו פרוכות לארון קודש, קישוטי כסף, גלימות רקמה וחפצים המשמשים לאירועים חשובים בחיי המשפחה והחגים היהודיים לפי מסורת המקום.
כיום מתקיימות בבית הכנסת תפילות רק בשבתות ובחגים. ואילו בימי החול מתקיימות התפילות בבית הכנסת הקטן המצוי בכניסה הצדדית למבנה הראשי, בו התקיים בתקופות קודמות מניין מיוחד ליוצאי אשכנז. נוסח התפילה הוא ספרדי.
סקראנצ'י
סקראנצ'י היא מבד. הגומייה מכוסה באריג כדי לאסוף שיער ארוך לרוב, בקוקו (זנב סוס).
הסקראנצ'יס מיוצרים בגוונים שונים. לרוב משתמשים בהם לאסוף שיער, אך לעיתים הגומיה נלבשת על היד.
גומיות אלו היו פופולריות בשנות ה-80 וה-90. הן חזרו לאופנה בשנות העשרה של המאה ה-21.
יחסי סרביה–קרואטיה
יחסי סרביה–קרואטיה הם יחסי החוץ בין קרואטיה לסרביה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-9 בספטמבר 1996 לאחר תום מלחמת העצמאות של קרואטיה.
משנת 1918 עד 1991 שתי המדינות היו חלק מיוגוסלביה. כעת הם חולקים 241 ק"מ של גבול משותף. במפקד הקרואטי ב-2011 חיו בקרואטיה 186,633 סרבים. במפקד הסרבי בשנת 2011 חיו בסרביה 57,900 קרואטים. סכסוכים מתמשכים כוללים סכסוכי גבול על האי שארנגראד והאי ווקובר.
סרבית וקרואטית, השפות הרשמיות בסרביה וקרואטיה בהתאמה, מובנות זו מזו, והן ניבים סטנדרטיים של השפה הסרבו-קרואטית.
לקרואטיה יש שגרירות בבלגרד וקונסוליה כללית בסובוטיצה. לסרביה יש שגרירות בזאגרב ושתי קונסוליות כלליות, ברייקה ובווקובאר.
היסטוריה
בתקופת שלטונו של הדוכס מונקימיר מקרואטיה, הנסיך הגולה פטר גויניקוביץ' מבית ולסטימירוביץ' הסרבי שהה בקרואטיה במהלך גלותו ואחר כך שב לרצקיה ותפס שם את השלטון. הנסיך פטר הגלה את בני דודיו שהתיימרו לכס המלכות הגדול: פריסלב, בראן וסטפן אותם קיבל מונקימיר והכניס תחת חסותו.