cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צבי ארד (מתמטיקאי)
פעילות ציבורית
ארד פעל רבות לקדום קשרי החוץ של ההשכלה הגבוהה בישראל. ביוזמתו נחתמו עשרות הסכמים לשיתוף פעולה מדעי עם עשרות מוסדות מחקר ברחבי העולם כולל הסכמים עם האקדמיה של ברית המועצות ואוניברסיטאות ומכוני מחקר באמריקה, קנדה, גרמניה, אנגליה, איטליה, רוסיה, סין, דרום אפריקה ועוד. נמנה עם המשלחת הראשונה של ישראל לברית המועצות בראשות עזר ויצמן. מיכאיל גורבצ'וב ציין בנאום רשמי את תרומתו לפיתוח הקשרים המדעיים בין ישראל וברית המועצות. עמד בראש משלחות של מדענים לרוסיה, סין ומזרח גרמניה כדי לקדם שיתופי פעולה מחקריים.
מילא תפקיד מרכזי בפיתוחה של אוניברסיטת בר-אילן ובפיתוח המכללות האזוריות הקשורות בה בצפת, באשקלון ובעמק הירדן. על תרומתו לפיתוח מכללות אלה קבל תעודות הוקרה מראשי הערים שבהן פעל. פעולתו בקידום ופיתוח מכללות אלה החלה בשנת 1985 ושם נשתלו הזרעים שהביאו לתנופת המכללות בישראל. מכללות אלו קידמו את הגליל והדרום והביאו השכלה גבוהה לפריפריה של מדינת ישראל.
בשנת 1993 נענה לבקשת ראשי העיר נתניה, עו"ד יואל אלראי וצבי פולג, להקים את המכללה האקדמית נתניה. ליוזמה הייתה שותפה גב' מרים פיירברג, שכיהנה באותה עת כראש מחלקת החינוך של עירית נתניה. את המכללה יסד עם עמיתיו פרופ' פינצ'וק ופרופ' דויטש, והוא כיהן בה כנשיא מאז הקמתה.
בשנת 2004 הקים את המרכז הישראלי לקידום מדעי המתמטיקה הפועל ליד אוניברסיטת בר-אילן. סיים את כהונתו כנשיא המכללה האקדמית נתניה ב-29 באוקטובר 2017, תחילת שנת הלימודים תשע"ח, ומונה לנגיד המכללה ובמקומו מונה פרופ' יעקב הרט.
צבי ארד נפטר ב-4 בפברואר 2018. התגורר בפתח תקווה, היה נשוי לרבקה ואב לשלושה. קרוב משפחתו הוא מפקד מוצב המזח במלחמת יום הכיפורים, שלמה ארדינסט.
שמואל בנימין בכר
שמואל בנימין בכר (1875, פלובדיב, האימפריה העות'מאנית – 2 באוקטובר 1949, פלובדיב, הרפובליקה העממית הבולגרית) היה הרב הראשי ליהודי פלובדיב במשך ארבעה עשורים, כיהן לתקופה מסוימת כנשיא בית הדין הרבני הגדול של יהודי בולגריה, נמנה עם ראשי הפלג המתון בתנועה הציונית והיה חבר הוועד המרכזי של התנועה הציונית בממלכה.
ביוגרפיה
שמואל בנימין בכר נולד בפלובדיב. התייתם מאב בגיל צעיר ובשלהי המאה ה-19 עלה עם אימו לארץ ישראל והתגורר בירושלים. הרב יוסף רפאל עוזיאל, שהיה נשיא בית הדין הרבני של הקהילה הספרדית בירושלים, תמך בשמואל בנימין בכר ומשפחתו, ובהמשך הסמיך אותו לרבנות. ככל הנראה לאחר מותו של הרב עוזיאל שב שמואל בנימין בכר לבולגריה. ב-1899 תועד הרב בכר בפלובדיב כאחד הפעילים המרכזיים שסייעו ליוסף מיוחס להקים את הלשכה הראשונה של ארגון בני ברית בבולגריה. הלשכה נחנכה בפלובדיב ב-16 בספטמבר 1899.
בראשית המאה ה-20, לאחר פטירתו של הרב חיים עזרא ארויא התמנה לרב הראשי ליהודי העיר. שמואל בנימין בכר היה ממניחי היסודות למערכת החינוך היהודית הקהילתית בפלובדיב ואף עסק בהוראה וכתיבת ספרי לימוד. פעילותו החינוכית זכתה לתהודה בשבועון היהודי "el amigo del pueblo" (עברית: ידיד העם), אשר הופץ בלאדינו בקרב קהילות יהודי בולגריה.
הרב בכר היה פעיל בפלג המתון של התנועה הציונית בבולגריה ומקורב מאוד לראש הפלג יקיר רומנו. באפריל 1908, במסגרת הוועידה הציונית ה-6 שנערכה בסופיה, נבחר הרב בכר לחבר הוועד המרכזי של התנועה הציונית. בתנועה הציונית בבולגריה התחוללו מאבקי כח בלתי פוסקים בין קיצונים למתונים, ובמקביל עימות מול הרב הראשי מרדכי אהרנפרייז. נציגי הפלג המתון בתנועה ניסו ללא הצלחה לפשר בין הניצים. במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, מלחמת הבלקן השנייה ומלחמת העולם הראשונה, שותקה כמעט לחלוטין הפעילות הציבורית בקרב יהדות בולגריה, בשל אחוז המגויסים והנפגעים הגבוה בקרב בני הקהילה היהודית. ב-1915 הקים יקיר רומנו ועד ציוני עצמאי בפלובדיב ובמסגרתו מינה את הרב שמואל בנימין בכר לעמוד בראש ועדה שתפקידה היה לסייע לקהילות השונות ברכישת ספרי לימוד למוסדות החינוך הקהילתיים, בתוך בולגריה ומחוצה לה.
בדצמבר 1924, לאחר פטירתו של ממלא מקום הרב הראשי ליהודי בולגריה דוד פיפאנו, כיהן הרב בכר לתקופה מסוימת כנשיא בית הדין הרבני הגדול בבולגריה. בתקופה זו כיהן הרב בכר גם כרב הראשי למחוז פלובדיב כולו. ב-1929 נתבעו ראשי קהילות יהודיות בבולגריה על רקע גביית מס קרן היסוד בטענה, שהחלת המס כמס חובה על בני הקהילות השונות אינה חוקית. שמואל בנימין בכר והרב אשר חננאל הופיעו במשפט והעידו על חשיבותה ההיסטורית של ארץ ישראל לדת ולמסורת היהודית ובין השאר נסמכו על חוות דעת מטעם הרב הראשי לארץ ישראל אברהם יצחק הכהן קוק. עורך הדין אלברט רומנו ניהל את ההליך המשפטי מטעם הקהילות היהודיות ועמדתן זכתה לניצחון במשפט.
מלחמת העולם השנייה ולאחריה
בנרטיב ההיסטורי של יהודי פלובדיב זכור הרב בכר במיוחד בשל התפילה ההמונית שארגן בליל האקציה שנערכה בפלובדיב ב-10 במרץ 1943 לפנות בוקר. ב-9 במרץ פורסם צו גירוש לפי גרסה אחת ל-841 מיהודי פלובדיב ולפי גרסה אחרת ל-497. למרות הכתוב במכסה הרשמית, נעצרו ב-10 במרץ לפנות בוקר מרבית בני הקהילה ובכללם הרב בכר והובלו לחצר בית הספר היהודי. בני הקהילה היו משוכנעים במותם הקרב ונתונים באווירה קשה. הרב בכר ארגן תפילה המונית אשר בסיומה זעקו המתפללים את פסוק "שמע ישראל". בשעות לפני הצהריים של ה-10 במרץ שוחררו בני הקהילה לבתיהם לאחר שצו הגירוש הושעה.
ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה ברחבי בולגריה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית ונתמכה על ידי הצבא האדום, אשר כוחותיו הגיעו לסופיה. קימון גאורגייב התמנה לראש הממשלה, עובדי הכפייה שוחררו ממחנות העבודה וחודשה הפעילות הקהילתית. בדצמבר 1944 ביקר דוד בן-גוריון בפלובדיב וזכה לקבלת פנים המונית. הרב בכר קיבל את פניו בבית הכנסת ציון, אשר היה צר מלהכיל את הקהל הרב שצבא עליו.
טובא-זנגרייה
היסטוריה
במלחמת העצמאות הגיע יגאל אלון אל הכפר ושכנע את ראש השבט השייח' אבו יוסף להתגייס לפלמ"ח, מאחר שזאת הייתה הערובה שלא יאונה לכפר כל רע ושצה"ל יגן על הכפר. המנהיג הסכים ו-45 מבני הכפר יצאו לשרת בכוחות הפלמ"ח, ביחידה שנודעה כ"פלהיב" טובא-זנגריה בפיקודו של יצחק חנקין. הם שרתו ולחמו במערכה על חיפה.
שמואל בנימין בכר
מלחמת העולם השנייה ולאחריה
מפאת מצבו הרפואי, נבצר משמואל בנימין בכר לעלות למדינת ישראל, והוא הלך לעולמו ב-1949 והוא בן 74. הרב בכר נקבר בבית העלמין היהודי בפלובדיב. משפחתו עלתה לישראל.
טובא-זנגרייה
היסטוריה
לאחר קום המדינה, צורפו אל טובא אנשי הכפר זנגריה שישב עד אז סמוך למקום בו נמצא כיום מושב אליפלט.
בשנת 1988 שונה מעמד היישוב למועצה מקומית.
במהלך העשורים האחרונים גילו מנהיגי היישוב עמדה פטריוטית ביחס למדינה ולממסד. מי שנתן לכך טון בולט היה חוסיין אל-הייב, נכדו של מנהיג היישוב משנות הקוממיות שהיה ממייסדי יחידת הגששים. חוסיין אל-הייב היה מנהל בית ספר, וכן פעיל במפלגת העבודה, ואחר כך התמנה לראש המועצה המקומית וליו"ר הפורום של יישובי הבדואים בצפון. הוא אירח בביתו את כל מנהיגי המדינה והמערכות הביטחוניות בעשור האחרון.
בשנת 1998 עמד היישוב במרכזה של סערה פוליטית פנימית, כאשר ראשי היישוב – בעיקר חוסיין אל-הייב – החליטו לקיים את קבלת הפנים לראשי המדינה בעיד אל-אדחא, למרות שבעטיין של הפרות סדר קשות באום אל-סחאלי, ליד שפרעם (בעקבות הריסת שלושה מבנים בלתי חוקיים על ידי משרד הפנים ותגרות קשות שפרצו אחר כך בין כוחות המשטרה בהנהגת אליק רון ואבי טילר לבין פעילים של היישוב מגובים בפעילים של בל"ד ועמותות ערביות) הכריזה ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל על ביטול כל קבלות הפנים לשרים ולראשי המדינה ביישובים הערבים. בטובא, כאמור, קיימו קבלת הפנים חגיגית ולבבית לראש הממשלה נתניהו ולשרים, עד כדי כך שבעיתונות הערבית כינו את ראש המועצה בכינויי גנאי כגון "הרצל" ו"ציוני". בהתנהגותו זאת זכה אל-הייב להערכה מראשי המדינה.
בעקבות פיזור המועצה הנבחרת, מינה משרד הפנים בדצמבר 2007 ועדה קרואה לניהול היישוב, בראשות צבי פוגל. הוא תיאר את היישוב כ"מחסן נשק אחד גדול" ויצא כנגד אוזלת ידה של המשטרה. בערב יום הכיפורים ה'תש"ע, אלמונים שרפו את מכוניתו וירו אל משרדו שבעירייה, אך לא פגעו בו.
ב-3 באוקטובר 2011 הוצת מסגד ביישוב והושארו על קירותיו כתובות "תג מחיר". ההצתה גונתה על ידי גורמים מכל הקשת הפוליטית וביישוב פרצו הפגנות אלימות שכללו יידוי אבנים, שריפת מבני ציבור ואף ירי באש חיה, החשד נפל על פעולת תג מחיר; צבי פוגל טען שמדובר בפעולה של תושבי היישוב, והתפטר מתפקידו בעקבות המהומות מחשש לחייו. אש נורתה גם על ביתו של תושב היישוב שחזר על הטענה.
ב-23 במאי 2014 תקפו והציתו תושבים מהיישוב את רכבם של שלושה יהודים שביקרו במרפאת שיניים מקומית, לאחר שחשדו בהם שבאו לבצע תג מחיר.
חקלאים מהסביבה סובלים מפשיעה חקלאית שמקורה ביישוב. בשנת 2017 חשפה המשטרה כי עשרות מתושבי הכפר עסקו בפעילות עבריינית במסגרת כנופיה, וסחטו במשך שנים מיליוני שקלים ממאות מתושבי הצפון, בעיקר חקלאים, כדמי פרוטקשן.
לאחר הבחירות המוניציפליות ב-2018 עלו באש משרדי המועצה המקומית שלוש פעמים בתוך כחודש.
במאי 2023, עקב התגברות הפשיעה בצפון הארץ המתבצעת על ידי תושבי הכפר, הושם הכפר בסגר על ידי המשטרה והצבא.
יבגני מראווינסקי
יבגני מראווינסקי (ברוסית: Евгений Александрович Мравинский; 4 ביוני 1903 - 19 בינואר 1988) היה מנצח רוסי.
חיים וקריירה
מראווינסקי נולד בסנקט פטרבורג. לאחר מות אביו בשנת 1918 החל לעבוד מאחורי הקלעים של תיאטרון מארינסקי. תחילה למד ביולוגיה באוניברסיטה בלנינגרד, אך עבר ללימודי מוזיקה בקונסרבטוריון של לנינגרד. משנת 1923 עד 1931 עבד כעוזר מנצח לבלט. הופעתו הפומבית הראשונה כמנצח הייתה ב-1929. בשנות השלושים ניצח על בלט קירוב והבולשוי אופרה. בספטמבר 1938 זכה בתחרות של איגוד המנצחים הארצי במוסקבה.
באוקטובר 1938 התמנה מראווינסקי למשרה, שבה יחזיק עד 1988: מנצח ראשי של הפילהרמונית של לנינגרד, שעמה הופיע לראשונה כמנצח ב-1931. בהנהגת מראווינסקי עלתה קרנה של הפילהרמונית של לנינגרד, בייחוד במוזיקה רוסית, של צ'ייקובסקי ושוסטקוביץ', למשל. בשנות מלחמת העולם השנייה פונתה התזמורת עם מנצחה לסיביר. מראווינסקי ניצח בביצועי בכורה עולמיים על שש מן הסימפוניות של שוסטקוביץ: 5, 6, 8 (עם הקדשת המלחין למנצח), 9, 10 ו-12. כן ניצח על ביצוע הבכורה לסימפוניה השישית של סרגיי פרוקופייב בלנינגרד בשנת חיבורה (1947).
מראווינסקי הקליט הקלטות אולפן מסחריות משנת 1938 עד 1961. הקלטותיו שיצאו לאור משנת 1961 ואילך נעשו בקונצרטים חיים. הקלטתו האחרונה הייתה מהופעה חיה באפריל 1984, לסימפוניה ה-12 של שוסטקוביץ'.
הקונצרט האחרון של מראווינסקי היה ב-6 במרץ 1987 (השמינית של שוברט והרביעית של ברהמס. יבגני מראווינסקי מת בלנינגרד בשנת 1988.
סגנון ניצוח
מן ההקלטות אפשר להסיק, כי למראווינסקי הייתה שליטה טכנית יוצאת מן הכלל בתזמורת, בייחוד בכל הנוגע לדינמיקה. כמו כן, היה מנצח מלהיב מאוד, שהרבה בשינויי קצב כדי להעצים את הרושם המוזיקלי ששאף להשיג. בהקלטות וידאו שעודן זמינות נראה מראווינסקי מפוכח וכבד-ראש על הדוכן, מנצח בתנועות פשוטות אך ברורות מאוד, ללא שרביט.
המבקר דייוויד פאנינג תיאר, במילים הנחרטות בזיכרון, את ביצועי צ'ייקובסקי של מראווינסקי:
הפילהרמונית של לנינגרד מנגנת כסוס פראי, שרק כוח הרצון של רוכבו מצליח בקושי לרסן אותו. בכל תנועה קלה שבקלות עצורה יוהרה עזה; בכל רגע היא עלולה לפרוץ בדהרת טירוף כזאת, שאינך יודע מה להרגיש - התעלות או אימה.
הערות
קשר כזה, הנמשך חמישים שנה בין מנצח לתזמורת גדולה, איננו דבר שכיח. כמוהו, או קרובים אליו, היו רק רוברט קאיאנוס עם הפילהרמונית של הלסינקי, וילם מנגלברג עם תזמורת הקונצרטחבאו, ארנסט אנסרמה עם תזמורת שווייץ המערבית ויוג'ין אורמנדי עם תזמורת פילדלפיה.
המפתח של שרה
עלילה
ביולי 1942 פשטה משטרת צרפת על בתיהם של היהודים ברבעים המרכזיים של פריז וריכזה אותם בוולודרום הישן שבעיר לקראת גירושם למחנה ההשמדה אושוויץ. בעת פשיטת המשטרה על בית משפחת סטרז'ינסקי ניסתה שרה הילדה להציל את מישל, אחיה הקטן ונעלה אותו בארון הקיר שבחדרם וביקשה ממנו לשמור על דממה עד שהיא תבוא לחלצו. המשפחה עם שאר יהודי העיר נכלאו באצטדיון בתנאי דוחק קשים, ללא מזון ומים וללא תנאים סניטריים כלשהם. בחלוף מספר ימים כשהם מורעבים ותשושים, הועברו היהודים במשאיות למחנה הריכוז דראנסי, שם הופרדו זה מזה באכזריות ושוכנו בצריפים. כשהיא לבדה, קודחת מחום ומורעבת, שמרה שרה על מפתח הארון שבו נעלה את אחיה. לאחר תקופת מה במחנה, מוטרדת כל העת מחובתה לחלץ את אחיה הכלוא בארון, הצליחה שרה לברוח מתחת לגדר התיל שהקיפה את המחנה. היא מצאה מסתור בביתם של בני הזוג דופורס, חקלאים בכפר סמוך, ובעזרתם חזרה לדירת הוריה בפריז שהייתה כבר מאוכלסת בידי משפחה אחרת. שרה פרצה לדירה ופתחה את הארון הנעול במפתח שנשאה עמה כל העת, וגילתה לחרדתה את גופת אחיה המרקיבה. לאחר המלחמה המשיכה שרה להתגורר בביתם של זוג האיכרים לצד שני נכדיהם, שולבה כבת משפחה בעבודות המשק, אך נותרה  מדוכאת ומופנמת. בהגיעה לגיל 18 הותירה להם שרה מכתב, כדי להודיעם שעברה לארצות הברית, בתקווה להשתחרר מזכרונות עברה. בהמשך ניתקה עמם את הקשר, נישאה שם וילדה את בנה וויליאם.בהגיע בנה לגיל 9, עדיין רדופת רגשי אשם על נסיבות מות אחיה, סטתה שרה עם מכוניתה והתנגשה במשאית שנסעה במסלול הנגדי.
במקביל לסיפור העלילה מסופר סיפורה של ג'וליה (שמגלמת קריסטין סקוט-תומאס), כתבת עיתון אמריקאית שחיה בצרפת, המנהלת תחקיר מקיף על גירוש יהודי צרפת. ג'וליה מגלה להפתעתה שהדירה באחד הרבעים של פריז שנמסרת לה ולבעלה על ידי הוריו, היא אותה דירה שבה חיו בעבר בני משפחת סטרז'ינסקי, ושעברה למשפחת בעלה לאחר גירוש דייריה היהודים. גילוי זה עורר אצל ג'וליה סערת רגשות והיא החלה חוקרת בעניין את סיפורה הטראגי של משפחת סטרז'ינסקי ואת קורותיה של שרה. לאחר מסע גילתה ג'וליה ששרה התאבדה בשנת 1966 בתאונת הדרכים, ככל הנראה מבויימת, לאחר תקופות דיכאון חוזרות שמהן לא החלימה, ג'וליה איתרה את האיכר הקשיש שבביתו מצאה שרה מקלט, את בעלה שהתכחש או לא היה מודע לעברה, ואת בנה כבן חמישים שחי באיטליה, ורק במהלך פגישתם גילה שאימו היתה יהודיה ניצולת השואה.
הנרי וינקלר
{{אישיות משחק }} הנרי וינקלר (באנגלית: Henry Franklin Winkler; נולד ב-30 באוקטובר 1945) הוא מפיק, במאי ושחקן יהודי-אמריקאי. זוכה שני פרסי גלובוס הזהב. הוא ידוע בתור ארתור "פונזי" פונזרלי ("הפונז") מהסיטקום "ימים מאושרים".
ביוגרפיה
וינקלר נולד במנהטן, ניו יורק שבארצות הברית, להורים יהודים מגרמניה שהיגרו לארצות הברית לפני מלחמת העולם השנייה. הוא סיפר שהוא נקרא אחרי דודו, הלמוט, שנהרג בידי הנאצים. בן דודו הוא השחקן ריצ'רד בלזר. גדל בבית יהודי-קונסרבטיבי, בו הלך עם הוריו לבית כנסת אותו הוריו אף סייעו להקים, אך בבית לא שמרו כשרות.
ב-1970 קיבל תואר שני מבית הספר לדרמה של אוניברסיטת ייל, לאחר מכן, פנה לעולם הבידור.
קריירה
אחת הפריצות הטלוויזיונית שלו אירעה כאשר גילם דמות של פרחח בשם "הפונז" בקומדיית המצבים "ימים מאושרים" (1974–1984). באותה תקופה, בשנת 1977 היה מועמד לפרס גלובוס הזהב עבור תפקיד ראשי בסרט "גיבורים" בו גילם חייל לשעבר הסובל מהלם קרב לאחר מלחמת ארצות הברית-וייאטנם, היה זה אחד מהסרטים הראשונים שעסקו בנושא המלחמה מאז סיום הקרבות ב־1975. יחד איתו שיחקו סאלי פילד והאריסון פורד שצולם לסרט זמן קצר לפני הצילומים של "מלחמת הכוכבים".
לאחר תום הסדרה "ימים מאושרים", התמקד וינקלר בהפקה ובבימוי. הוא הקים את חברת ההפקה "הפקות וינקלר-ריץ'" והפיק מספר סדרות, בהן "מקגייוור" ו-"אקדח של איש מת" בו גם שיחק בשני פרקים. כמו כן, ביים מספר סרטים, בהם "זכרונות פרטיים" (1988) בכיכוב בילי קריסטל ו"שוטר וחצי" (1993) בכיכוב ברט ריינולדס. בתחילת שנות ה-90 של המאה העשרים חזר לשחק במספר סדרות וסרטי טלוויזיה. הוא שיחק בסרטים "צעקה" (1996) שביים ידידו וס קרייבן. ב-1998 הציע לו אדם סנדלר תפקיד בסרט "נער המים". הוא השתתף בסרט זה ולאחר מכן שיחק בעוד 3 סרטים בכיכוב סנדלר: "שטן על הזמן" (2000), "קליק" (2006) ו"אל תתעסקו עם הזוהן" (2008). היו לו תפקידים קטנים גם בסרטים: "פרחחים" (1999), "תלוי רק בך" (2000), "בורות" (2003), "הרולד הבלתי מנוצח" (2006) ו"אף פעם לא אהיה שלך" (2007).
בעשור הראשון של המאה ה-21 וינקלר שיחק בסדרות "משפחה בהפרעה", "טיפול משפחתי", "מספ7ים" ועוד.
בשנת 2012 שיחק בסרט "הנה בא הבוקס" בכיכובו של קווין ג'יימס.
בשנת 2017 שיחק בסרט "כל מה שאני רוצה לחג המולד זה אותך", שמבוסס על שירה של מריה קארי "All I Want for Christmas Is You" מ-1994.
בשנת 2018 הופיע בסדרת הטלוויזיה "בארי" של רשת HBO בתפקיד שזיכה אותו בפרס אמי בקטגוריית "שחקן המשנה בסדרה קומית".
בשנת 2021 דיבב את דמותו של פריץ בסדרת ההנפשה "מפלצות בע"מ בעבודה".
ב-6 במאי 2022 פורסם שווינקלר יגלם את דמותו של הגנגסטר והמיליונר הטקסני רקס קובל, בסדרת פשע אמיתי מוגבלת בשם "המלך רקס", שמפותחת ברשת "HBO". הסדרה מבוססת על המאמר "Rex Cauble and the Cowboy Mafia", מאת לורנס רייט, שפורסם בירחון "Texax Monthly" בנובמבר 1980. את הסדרה יביים מקס וינקלר, בנו של השחקן. השניים גם יהיו בין מפיקי הסדרה, וזהו שיתוף הפעולה הראשון ביניהם בתחום הבידור
חיים אישיים
וינקלר אובחן כסובל מדיסלקסיה, דבר אשר הקשה עליו במיוחד בילדותו. הוא שיתף פעולה בכתיבתה של סדרה של 14 ספרים לילדים המבוססת על חוויותיו של ילד צעיר בשם האנק זיפזר הסובל מדיסלקסיה. וינקלר הוא גם דובר של ארגון דיסלקטים.
מראת קסמים
מראת קסמים (באנגלית: Magic Mirror) היא הדפס אבן (ליתוגרפיה) מעשה ידי האמן ההולנדי מאוריץ קורנליס אשר שהודפסה לראשונה בינואר 1946.
תיאור היצירה
היצירה מתארת מראה הניצבת באלכסון ונתמכת בתמוכות עץ. היצירה ניצבת על משטח מרוצף. מתוך היצירה יוצאת שורה של גריפונים מכונפים הצועדים הרחק מן התמונה, וניתן לראות את השתקפותם במראה, מאידך, מעברה השני של המראה ניתן לראות, כאילו יוצאת מן ההשתקפות שורה נוספת של גריפונים. הגריפונים מתפצלים לכמה טורים והופכים לאריחים מהם עשוי המשטח המרוצף, כאשר הגריפונים היוצאים מן המראה הופכים לאריחים שחורים, והגריפונים המופיעים מאחורי המראה מתוך ההשתקפות הופכים לאריחים לבנים המשובצים בסדרת האריחים השחורים. יצירה זו היא אחת היצירות בהן שילב אשר בעלי חיים שונים במעין תבנית אריחים - שהגדולה ביצירות אלה היא היצירה מטמורפוזה.
דגל סינגפור
דגל סינגפור הוא דגלה הלאומי של סינגפור. הוא מורכב משני חצאים מאוזנים, אדום מעל לבן. האדום מסמל את האחווה האוניברסלית והשוויון בין בני האדם; והלבן - טוהר ומוסריות. בפינה השמאלית-עליונה, ישנו סהר לבן וחמישה כוכבים לבנים שיוצרים מעגל. הסהר מסמל אומה צעירה מתעוררת. חמשת הכוכבים מסמלים את האידיאלים של סינגפור: דמוקרטיה, שלום, קידמה, צדק ושוויון.
משה ורטמן
משה ורטמן (20 בפברואר 1924 – 2 באוקטובר 2011) היה חבר הכנסת לשעבר מטעם המערך ופעיל ציבורי בחיפה במשך כמה עשורים.
ביוגרפיה
ורטמן נולד בטומשוב לובלסקי שבפולין, בנם של שרה רבקה וישראל ורטמן. ב-1927 המשפחה עלתה לארץ ישראל והתגוררה בתל אביב-יפו, אולם האב (ישראל) לא הצליח למצוא פרנסה וב-1929 שבו בני המשפחה לפולין. ורטמן למד בגימנסיה טכנית על-שם קורקוס בלבוב שבאוקראינה, עם תחילת מלחמת העולם השנייה, יחידות של ורמאכט פלשו לעיירה שבה התגורר, הוא נתפס ונחקר על ידי קצין אס אס גרמני, אך הקצין שסבר שהנער פולני, שחרר את הנער ורטמן לדרכו בגין חזותו הארית, אותה יחידה בפיקוד אותו קצין אס.אס ביצעה פשעי מלחמה בעיירה ומספר יהודים נרצחו במקום כולל חברים לספסל הלימודים של ורטמן, ביתם של משפחת ורטמן נהרס בחלקו. עקב תנאי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, היחידות הגרמניות עזבו את העיירה ובמקומם נכנסו לעיירה יחידות של הצבא האדום, בפיקוד היחידות הללו היו קצינים פוליטיים - "פוליטרוקים" ברובם יהודים דוברי יידיש, אותם קצינים סייעו למשפחת ורטמן לעזוב את העיירה לכיוון מזרח. המשפחה עברה בהמשך ליישוב נידח במרכז רוסיה ובהמשך לברית המועצות האסייתית, בעיר לנינבאד בסמוך לטשקנט, שם השלים את השכלתו, בבית ספר גבוה בטג'יקיסטן.
עלייה חוזרת
ורטמן שב לארץ ישראל ב-1947, ולאחר עלייתו היה פעיל ב. הוא התגורר בקריית חיים ועבד כעובד אזרחי בתיקון ותחזוקת טרקטורים וציוד כבד עבור הצבא הבריטי באזור שהיום בסמוך לטירת כרמל. במלחמת העצמאות היה מראשוני חטיבת כרמלי, גדוד 21, משה היה מפקד כיתה והכיר היטב את אחיו הצעיר של משה דיין, זוהר דיין אשר היה מפקד פלוגה נערץ והיה אחד ממפקדיו של משה בגדוד ונפל בקרב על רמת יוחנן, משה השתתף בפעולות מבצעיות רבות במסגרת גדוד 21 של חטיבת כרמלי ונפצע קשה משני קליעים שפגעו בפניו בקרב ב המערבי במסגרת ההתקפה על משטרת בסה, דרומית לקיבוץ חניתה. כתוצאה מהפגיעה איבד את הראיה בעין ימין, ורוסקה לסתו. הוא טופל טיפול ראשוני בקיבוץ אילון ובהמשך בנהריה, למרות נכותו הקשה חזר לשירות בצה"ל ושוחרר בנובמבר 1949.
תפקידים מפלגתיים
ב-1948 הצטרף למפא"י, וכיהן בתפקידים שונים במועצת פועלי חיפה ובמפלגת מפא"י. בין היתר כיהן כמזכיר האגודים מקצועיים במועצת פועלי חיפה (1949 - 1955) ומנהל המחלקה לסניפים במועצת פועלי חיפה (1955 - 1969). בסוף 1959 נבחר למזכירות מועצת פועלי חיפה והחזיק לזמן מה את תיק עובדי המדינה ואת תיק השכונות.
בספטמבר 1964 נבחר למזכיר מפא"י במחוז חיפה, תפקיד אותו החזיק עד שנת 1974. בהמשך היה חבר לשכת המרכז של מפא"י (1969 - 1981); חבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות (1977 - 1985); ומזכיר מועצת פועלי חיפה (ב-1977). באותה תקופה הפועל חיפה הייתה תחת חסותה של מועצת פועלי חיפה, לכן למעשה משה ורטמן היה האיש החזק של הפועל חיפה (כדורגל), הפועל חיפה (כדורסל), הפועל חיפה (כדורסל נשים) ויתר ענפי הספורט השונים בהפועל חיפה.
ב-17 בינואר 1966 החל לכהן ב, במקומו של השר משה כרמל, שהתפטר לקראת מינויו לשר בממשלה כדי לפנות מקום לורטמן בכנסת. ורטמן כיהן משך שלוש קדנציות (בכנסות ה-6, 7, 8) עד 1977, מטעם סיעת המערך. בכנסת השביעית כיהן כחבר בוועדת הכלכלה ובוועדת הפנים, בכנסת השמינית כיהן כחבר בוועדת הפנים ואיכות הסביבה ובוועדת העבודה והרווחה.
ורטמן כיהן כיו"ר סיעת המערך ויו"ר הנהלת הקואליציה בכנסת בממשלת רבין הראשונה 1974 - 1977.
במהלך כהונתו כמזכיר מועצת פועלי חיפה, היה שותף על במת המכובדים להשקות רבות
של ספינות טילים מדגמי סער 4 ,4.5 במספנות ישראל.
תפקידים נוספים
היה חבר מועצת העיר חיפה בתקופתו של ראש העיר מצנע. בהמשך כיהן בתפקידים בכירים באחת מחברות הבנייה המובילות בארץ, בנוסף היה בכיר בניהול ברשת קו-אופ צפון.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-110 הסמלי ברשימת העבודה לכנסת.
ורטמן שימש ראש הגמלאים בחיפה ב כמעט עד יומו האחרון.
משפחה
משה התגורר באותה דירה עם משפחתו בצנעה, משנת 1965 ועד פטירתו ב-2011. למשה ומלכה ורטמן נולדו שלושה ילדים:
אלישע, נורית ואהוד (אודי).
משה נפטר באוקטובר 2011 ונקבר בחלקת ההגנה ליד אשתו מלכה, בבית הקברות בחיפה.
על שמו כיכר בהדר הכרמל בחיפה.
שיחת ועידה
בטלקומוניקציה, שיחת ועידה היא שיחה שיש בה יותר משני משתתפים.
שיחת ועידה יכולה להיווצר בכך שאחד הצדדים מזמין את המשתתפים הנוספים אל השיחה, או באמצעות התקשרות ישירה אל מספר טלפון המצרפם לשיחת הוועידה (conference bridge), או באמצעות קישור או הזמנה בפנימית במערכת שבה מבוצעת השיחה. בשיחת ועידה ייתכן שכל הצדדים יכולים גם לדבר ולא רק לשמוע, אך לעיתים חלק מהמשתתפים בשיחות הוועידה הם מאזינים בלבד.
שיחות ועידה נפוצו לראשונה כהרחבה לשיחות טלפון בהן יותר משני משתתפים. באמצעות אתרי אינטרנט כמו QConf ותוכנות כמו סקייפ ואחרות, ניתן ליצור שיחות ועידה למספר רב של משתמשים.
הגשר (אשר)
הגשר (באנגלית: The Bridge) הוא הדפס אבן מעשה ידי האמן ההולנדי מאוריץ קורנליס אשר שהודפס לראשונה במרץ 1930.
תיאור היצירה
היצירה היא אחת מיצירותיו המוקדמות של האמן, ומתארת, בדומה ליצירות אחרות מאותה תקופה, תיאורי נוף מציאותיים לכאורה מאזור איטליה בה התגורר האמן. יצירה זו דומה במאפיינים רבים להדפס קסטרוולווה. גם ביצירה זו ניתן לראות עיר איטלקית הנראית כעיר האופיינית לאזור אברוצי והניצבת בראש מצוק. גשר מקשר בין העיר למצוק שמולה. במרכז התמונה עיר נוספת. הצמחים והמסלע בתיאור אופייניים לציורים אחרים של אשר מאותה תקופה. הציור מהווה למעשה הדגמה של שימוש בפרספקטיבות שונות - האחת אל תוך המצוק משמשת להציג את עומקו של הבקע בין שני המצוקים, והשנייה - במעלה התמונה - מציגה מרחק. במהלך עבודותיו פתח אשר שיטות של ציור בפרספקטיבות שונות על מנת ליצור אשליות של עומק, ויצירה מוקדמת זו מהווה את אחד הניסויים הראשונים שלו בעניין זה. אלמנט סוריאליסטי המופיע ביצירה הוא העובדה שעיר אחת אפלה בעוד שהשנייה מוארת - אלמנט זה מופיע בציורים מאוחרים אחרים של אשר בהם חלק מהתמונה מצוי בלילה בעוד חלק אחר נמצא ביום, והשניים מוצגים זה לצד זה בו זמנית.
רן בנימיני
רן בנימיני (נולד ב-17 בספטמבר 1977) הוא עיתונאי ישראלי. מגיש תוכנית הערב "בנימיני וגואטה" בכאן רשת ב' לצידו של יגאל גואטה, וכן את יומן הבוקר בימי שישי. בעבר היה כתב לענייני משטרה, כתב בכנסת וכתב הכלכלה של קול ישראל.
ביוגרפיה
נולד בירושלים. הוא נקרא רן על שם רן פקר שהיה מפקדו של אביו בחיל האוויר. למד בתיכון "אורט רמות" בירושלים. בצה"ל שירת בחיל המודיעין.
את דרכו בתקשורת התחיל עוד לפני הצבא, ככתב נוער בעיתון "ראש 1". אחרי הצבא החל לעבוד במוקד התנועה של קול ישראל.
שימש כארבע שנים כתב רשת ב' לענייני משטרה. בתפקידו זה חשף בין היתר את פרשת פגישתם של השופט זיילר ואילנה דיין במסגרת פרשת האחים פריניאן. בשנת 2007 קיבל את פרס מנכ"ל רשות השידור.
בהמשך, עבר לשמש ככתב בכנסת והחל להגיש יומני חדשות שונים. ב-2012 הועבר מתפקידו לתפקיד כתב לענייני כלכלה. ב-10 במאי 2017 חתם את השידור האחרון של רשת ב' עם סגירתה של רשות השידור. מספר ימים לאחר מכן התחיל להגיש את יומן הערב "כאן הערב" ב"כאן ב'" במסגרת תאגיד השידור הישראלי יחד עם יגאל גואטה. במרץ 2020 עזב את הגשת התוכנית והוחלף בידי שלי יחימוביץ'. במרץ 2022 עם פרישת חיימוביץ מהגשת התכנית הוחלט להחזירו.
כיום הוא מגיש קבוע בתוכנית "הבוקר הזה" בימי שישי בכאן רשת ב' מטעם תאגיד השידור הישראלי.
בעבר שימש כשליח רשת ב' לסיקור אירועים בחו"ל: מתקפת הטרור במומבאי (2008), רעידת האדמה בהאיטי (2010), רעידת האדמה (2015), ניסיון ההפיכה הצבאית בטורקיה (2016), פסגת ארצות הברית-קוריאה הצפונית בסינגפור (2018), הבחירות בארצות הברית ב-2020.
לבנימיני תואר ראשון בתקשורת ובמדע המדינה מהאוניברסיטה העברית. תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו ותואר שני במשפטים מהאוניברסיטה העברית.
בנימיני מתגורר בתל אביב. נשוי לבן זוגו החל מ-2021.
הוא טבעוני מטעמי מצפון, ולעיתים קרובות עוסק בענייני זכויות בעלי חיים. בין השאר יצא נגד גריסת אפרוחים המקובלת בתעשיות הביצים והבשר ונגד סחר בכלבים.
טורעאן
טורעאן (בערבית: طرعان, תעתיק מדויק: טרעאן) היא מועצה מקומית בגליל התחתון במחוז הצפון בישראל. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1959. היישוב שוכן בסמוך לכביש 77 המוביל מנצרת לטבריה, בסמוך למחלף גולני. תושבי היישוב הם מוסלמים ונוצרים.
היסטוריה
במפקד האוכלוסין העות'מאני מ-1596 נמנו בכפר 48 בתי-אב, כולם מוסלמים. הכפר מופיע (במיקום שגוי) במפה של פייר ז'אקוטן משנת 1799. החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר בשנת 1870, והעריך שגרו בו 350 מוסלמים ו-200 "יוונים".
במלחמת העצמאות נכבש הכפר בידי צה"ל ב-18 ביולי 1948, במהלך החלק השני של מבצע דקל. באותה עת ברחו חלק מתושביו ופליטים מכפרים סמוכים התיישבו בבתים שהתרוקנו.
אוכלוסייה
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 1931, היו בטורעאן 961 תושבים, מתוכם 693 מוסלמים ו-268 נוצרים. כן נספרו 188 בתים נושבים. במפקד האוכלוסין של שנת 1973, היו ביישוב 4,080 תושבים. רוב הנוצרים היו מהעדה היוונית-קתולית, ומיעוטם מהעדה היוונית-אורתודוקסית. בשנים 2001–2010 שיווק מינהל מקרקעי ישראל מגרשים למחוסרי דיור תושבי הכפר בהגרלה ובמכרזים, כדי להתמודד עם המחסור בדיור בכפר.
פרמיר
פרמיר בן דנתור (פארא - שופעת, מיר - אבן חן) הוא דמות דומיננטית בחלק הרביעי ואילך של הספר שר הטבעות, לסופר ג'.ר.ר. טולקין. הוא בנו של עוצר גונדור, ואחיו של המצביא הדגול בורומיר.
ביוגרפיה
פרמיר נולד בשנת 2983 לעידן השלישי, חמש שנים לאחר אחיו הבכור בורומיר. על ימי ילדותו לא נודע הרבה, מלבד מה שהעיד על עצמו, שהיה מקבל את פני מיתראנדיר הקוסם בברכה, ולומד ממנו ככל שהבין, וככל שסבלנותו של זה אפשרה. לעומת אחיו, שהיה חובב קרבות ותהילה, היה פרמיר מעדיף את השירה, ודעת תולדות הימים, כעלפים הקדמונים. אי לכך, צוין פרמיר, כמי שלאמיתו של דבר דומה לאביו יותר מאחיו, ודם נומנור טהור יותר משל אחיו זורם בעורקיו. ולמרות כן, ואולי דווקא משום כך, אביו חבבו פחות מאחיו, וכינהו חניך לקוסמים ויפה נפש.
כשגדל הפך לאחד המצביאים הגדולים ביותר בגונדור, ויד ימינו של אחיו בקרבותיו. הוא היה אחד האחרונים שנותרו בקרב על אוסגיליאת כשהנאזגול כבשו את צדה המזרחי, ונס בשחייה. על גבורתו נאמר שאיש מפרשי הספר לא היה יכול לו, והוא היה נופל בחוסנו מבורומיר אך במעט, ובגבורתו השתווה לו. בשר הטבעות מסופר שהוא ואנשיו תקפו גדוד אויבים שבא מהאראד, והם נצחום. באותו הזמן שנים מאנשיו עולים על עקבות נושא הטבעת פרודו, ומשרתו הנאמן סמוויז גמג'י. כשהשניים בידיו, מבטא פרמיר, בניגוד לאחיו בורומיר, את גדולתו הנפשית, שהיא כעין זו של הגדול בבני האדם בדורו, אראגורן, ולמרות שנודע לו, מפליטת פה של סמוויז, על הטבעת שברשות פרודו, הוא מושך ידו ואינו מנסה אפילו לקחתה, כמו שהבטיח.
בהמשך מסופר שבשובו למינאס טירית, כשפרודו כבר אינו עמו, אביו מתקצף על שלא לקח את הטבעת והביאה לו. הוא נשלח לאחר מכן בראש צבא מזערי יחסית לצבאות מורדור העצומים, לתקוף את חילות האויב שכבשו את אוסגיליאת (במערכה הראשונה של קרב שדות הפלנור), שם אנשיו מנוצחים, בפעם השנייה לאחר שלקחו מהם את הגדה המערבית, ורק החיל האחרון שיוצא מהמצודה בראש אימראהיל נסיך אמרות, מצליח להדוף את הרודפים. אולם פרמיר נפצע, מחץ אויב שאינו מורעל, ולפי השערת אראגורן, הדאגה לגורל ארצו והקדחת שאוחזתו ממוטטות אותו. דעתו של אביו דנתור נטרפת, מפחד האויב, ומאובדן שני בניו, והוא מתכוון לשרוף את עצמו ואת בנו באש, כי הכזיב המערב. אולם גאנדאלף עוצר בעדו, שכן לאמתו של דבר פרמיר כלל לא הומת, ורק עיניו המעוורות מטירוף של אביו לא השגיחו בכך כביכול. סופו של דבר, דנתור הורג את עצמו, אולם בנו ניצל, ונשלח לבתי המרפא, שם הוא מטופל ימים מועטים לאחר מכן על ידי אראגורן, ומתאושש לאחר שצבאות גונדור יצאו לעבר שערי הארץ השחורה.
ימים ספורים הוא נוטל את שבט העוצר השליט, אולם לאחר שובו של הצבא המנצח, והכתרתו של אראגורן למלך, נותן פרמיר מרצונו את התפקיד לאראגורן, וזה שולחו לאיתילין, כנסיך. הוא נישא לאיאווין בת אאומונד אחות המלך איאומר לה התוודע בבתי המרפא, לאחר הלווייתו וטקס קבורתו של תיאודן המלך, דודה, שנספה במהלך הקרב.
בסרט
בטרילוגיית הסרטים שעל ידי פיטר ג'קסון, דמותו מגולמת על ידי השחקן האוסטרלי דייוויד ונהם. דמותו שונה מזו שבספר, והוא מוצג כדומה באופיו לבורומיר. ההבדלים מתבטא בכך שפרמיר אכן מתפתה לטבעת כאחיו, ומתקשה לבטוח בפרודו. רק בהמשך, בעקבות תקרית שאירעה בין פרודו לאחד הנאזגול לנגד עיניו של פרמיר, משנה הלה את דעתו.
קישורים חיצוניים
Figuren in Tolkiens Welt Middle-earth characters
מאיר בר-אילן
הרב מאיר בר-אילן (ברלין) (ה' באייר תר"מ, 16 באפריל 1880 – י"ט בניסן ה'תש"ט, 17 באפריל 1949) היה רב, מחבר ופעיל ציוני, מראשי ומנהיגי תנועת המזרחי והציונות הדתית. מייסד עיתון "הצופה", מייסד האנציקלופדיה התלמודית ועורכה הראשון.
תולדות חייו
מאיר ברלין נולד ב־1880 בעיירה וולוז'ין, בפלך מינסק שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) כבן זקונים לנצי"ב ראש ישיבת וולוז'ין, בנישואיו השניים. מאיר גם למד בישיבה זו עד גיל 14, כשהתייתם מאביו. לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת טלז אצל הרב אליעזר גורדון ומאוחר יותר גם אצל רבי חיים מבריסק (הרב סולוביצ'יק), חתן אחותו מאביו, ואצל הרב יחיאל מיכל אפשטיין (ערוך השולחן), סבו מצד אמו. לדברי תלמידו של הרב אפשטיין הרב יהודה לייב מימון, חרף עמדתו המורכבת של אפשטיין ביחס לציונות, הוא לא מנע מנכדו להתקרב לתנועה. בשנת ה'תרס"ב נשא לאישה את ביילה, בתו של ר' טוביה רבינוביץ (נפטרה בשנת ה'תש"ה).
בשנת 1905 כיהן כציר בקונגרס הציוני השביעי בבזל, כצירם של הציונים באושמינה שברוסיה, ובכך החל את התקרבותו לציונות בכלל ולתנועת "המזרחי" בפרט. בהמשך עבר לברלין, שם היה מייסד ועורך העיתון "העברי", ששימש במה לרעיונות הזרם הציוני-דתי. בזכות פעלו בעיתון, יצא לו מוניטין כבעל מחשבה ודעה ברורה, כעיתונאי מוכשר וכמארגן מעולה. בשנת 1912 מונה למזכיר המזרחי העולמי, תפקיד שממנו פרש בעקבות מלחמת העולם הראשונה, שאילצה אותו להגר לארצות הברית, שם שימש כיו"ר הסתדרות המזרחי. ב-1914 הקים את הסניף האמריקני של המזרחי, ובשנים 1915–1926 כיהן כנשיא המזרחי בארצות הברית ועמד בראש ישיבת רבי יצחק אלחנן, לימים ישיבה יוניברסיטי. כמו כן, היה מעורב בהקמת "נשי המזרחי", לימים נשי אמי"ת.
בשנת ה'תרע"א, 1911, קיבל כנראה הצעה לכהן ברבנות פתח תקווה, והתייעץ עם הראי"ה קוק אם לקבל את ההצעה.
מיד לאחר סיומה של מלחמת העולם הראשונה, התחיל לחשוב על עלייה לארץ ישראל. הרב ברלין הבין היטב שנקודת הכובד בתנועת התחייה עוברת לחזית ההגשמה בארץ ישראל. הוא היה בין המעטים שבין המנהיגים הציוניים בימים ההם, שהיו משוכנעים בחובת העלייה. משרק נגמרה המלחמה, ונפתחו דרכי אירופה, החל נודד על פני הקהילות במדינות השונות לשם ארגון עבודת המזרחי ועידוד העלייה. בשנת ה'תרפ"ד ערך את ביקורו הראשון בארץ ישראל, ובשנת ה'תרפ"ו, 1926, עלה לארץ והתיישב בירושלים, שם שימש בשורה של תפקידים מרכזיים, כולל מזכיר המזרחי העולמי. שימש כראש הוועד הפועל הציוני והיה חבר במועצת המדינה הזמנית. בשנים 1942–1944 כיהן כיו"ר משותף של הקרן הקיימת לישראל.
לאחר פטירת הראי"ה קוק שימש שנים מספר כיו"ר "האגודה להוצאת ספרי הראי"ה קוק זצ"ל". במסגרת זו, לצד הרב יהושע הוטנר, ערך והוציא לאור את הקובץ חזון הגאולה (ירושלים ה'תש"א).
בשנת 1946, לאחר השבת השחורה, נקבעה הנהלה זמנית של הסוכנות בארץ, שבה כיהן בר-אילן יחד עם לוי אשכול וזלמן שזר.
הרב ברלין והרב יהודה ליב מימון היו שניהם מנהיגי תנועת המזרחי בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, והיו חלוקים ביניהם במגוון נושאים, דבר שגרם לחיכוכים רבים בתנועת המזרחי.
נפטר בי"ט בניסן תש"ט (1949), ונקבר זמנית בבית העלמין שייח' באדר בארון מתכת שתאפשר העברה קלה לקבורת קבע. ההצעה לקוברו בחצר של מטה המזרחי בירושלים נדחתה על ידי הרב הרצוג שאמר: "דרכו של המנוח היה ללכת עם העם ובתוך העם ולא לפרוש ולהתבדל". בהמשך פונה לקבורה בבית הקברות סנהדריה.
עד יומו האחרון היה פעיל בפעילות ציבורית, ושעות ספורות לפני פטירתו עוד נשא בבית העם שבירושלים נאום אחרון על ירושלים, שאין להפרידה מגוף המדינה.
מאיר בר-אילן נולד בשם ברלין, אך בבגרותו כאשר הכיר את משה בר-אילן עברת את שם משפחתו בעקבותיו.
פועלו
פעילותו הספרותית של בר-אילן הייתה רחבת היקף: עריכת העיתון "הצופה" במשך שנים רבות, עריכת האנציקלופדיה התלמודית וכתיבת מספר ספרים, בהם הספרים "מוולוז'ין עד ירושלים" ו"רבן של ישראל" – ספר ביוגרפי על אביו הנצי"ב.
מבחינה פוליטית, השתייך הרב בר-אילן לזרם הימני יותר במפה הפוליטית. התנגד ל"תוכנית אוגנדה" שהועלתה בקונגרס הציוני השישי, הוביל את המאבק בספר הלבן והיה ממתנגדיהם המרים ביותר של הבריטים.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, הוא קיים קשרים עם נשיא וועד הישיבות, הרב חיים עוזר גרודזנסקי בווילנה וגדולי הרבנים החרדיים באירופה, ועם חברי התנועה שנמלטו מפולין לווילנה (זרח ורהפטיג ושמואל זנוויל כהנא). הוא דאג לרישיונות עלייה ש"לא יסולה בכסף ובזהב" לראשי ישיבות (רובם לא השתייכו לציונות הדתית), אך חלקם לא מיהר לממש את העלייה מסיבות שונות, כגון: סיבות משפחתיות, אי רצון לעזוב את תלמידיהם או לפצל את הישיבה. במכתב לרב גרודזנסקי, הוא מביע את אכזבתו הקשה מכך: תנועת המפד"ל, שהוקמה בשנת 1956, ואיחדה לתוכה את הסתדרות המזרחי, שאבה ממנו ומדרכו את השראתה.
משפחתו
לרב בר-אילן ולאשתו בילה לבית רבינוביץ, היו שתי בנות ובן:
זיכוי מחמת הספק
זיכוי מחמת הספק הוא זיכוי של נאשם במשפט פלילי על אף שיש כלפיו סימנים מחשידים, מפני שהתביעה לא הצליחה לשכנע את בית המשפט, על פי דיני הראיות, שהנאשם אשם, מעבר לספק סביר, בהתאם לרמת הוודאות הנדרשת להרשעה במשפט פלילי.
רמת הוודאות הנדרשת במשפט פלילי והגיונו
ברוב שיטות המשפט, נדרשת במשפט פלילי רמת ודאות גבוהה מעבר לספק סביר, המחמירה מאמת המידה הנהוגה במשפט אזרחי של "מאזן ההסתברויות", על מנת להרשיע אדם. רמה גבוהה זו מביאה למתח מסוים כאשר מאזן ההסתברויות מצביע על אדם כאשם, בעוד התביעה לא הצליחה לעבור את הרף של מעבר לספק סביר.
שימוש בקטגוריה
ברוב שיטות המשפט, למשפט פלילי יכולות להיות שתי תוצאות בלבד: חייב או זכאי. בישראל ובסקוטלנד יש שתי אפשרויות שקולות מבחינה משפטית לזכות נאשם, אך נבדלות מבחינה תודעתית. בישראל ניתן לזכות מכל אשמה או לזכות מחמת הספק ובסקוטלנד ניתן לקבוע "לא אשם" או "לא הוכח".
השימוש במילים זיכוי מחמת הספק בפסק דין של בית המשפט העליון הופיע כבר בשנת 1949 בפסק דין של שניאור זלמן חשין שתיאר את החלטת בית המשפט המחוזי: "והחליטו פה אחד לזכות את המערער, מחמת הספק, מאשמת רצח".
בשנת 1951 הופיעה בפסק דין של חשין הבחנה בין שתי קטגוריות של זיכוי, ממנה עולה זיכוי מחמת הספק כקטגוריה נפרדת מזיכוי רגיל:
הקטגוריה של זיכוי מחמת הספק משמש גם למקרים בהם השופט טוען שהראיות קרובות להביא להרשעה, כלומר שהאשמה הוכחה הרבה מעבר לנדרש במשפט אזרחי אך לא מספיק למשפט פלילי, אך גם למקרים בהם השופט כותב שהראיות הן שקולות, כלומר למקרים בהם גם במשפט אזרחי ההאשמה נגד הנאשם הייתה נדחית.
במקרים רבים נלווית לזיכוי מחמת הספק אמירה של השופט כדוגמת: לא אוכל לומר - אני רחוק מאמירה - כי המערער זכאי.
משמעות הזיכוי מחמת הספק
להבחנה בין זיכוי מחמת הספק לזיכוי מלא יש גם השלכות מעשיות. למשל, פיצוי נאשם שזוכה בדין ניתן רק כאשר לא היה יסוד להאשמה. בית המשפט שלל מתן פיצויים כאלו במקרה של זיכוי מחמת הספק. שיעור ההשתתפות בהוצאות ההגנה של נבחר ציבור שזוכה יהיה נמוך יותר אם זוכה מחמת הספק. כן קבע בית המשפט שבעת שקילת מתן מעמד בישראל יכול משרד הפנים לדון במסוכנותו של המועמד ו"לא הרי זיכוי מוחלט המנקה את הנאשם מכל אשמה כהרי זיכוי מחמת הספק". היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, העלה את השאלה האם שר שזוכה מחמת הספק יכול מבחינה ציבורית לחזור למשרת שר.
עם זאת, בית המשפט העליון שלל את האפשרות של נאשם שזוכה לערער על זיכוי מחמת הספק בדרישה לזיכוי מלא, בנימוק ש"אין לנאשם זכות ערעור על זיכוי מחמת ספק, שכן מבחינת המהות זהו ערעור על הנמקה ולא על תוצאה. זיכוי הוא זיכוי ואין דרגות לזיכוי. נאשם שזוכה מוחזק חף מעבירה תהיה ההנמקה לזיכוי, או הסיבה לזיכוי אשר תהיה.". עתירות לבג"ץ ודרישות למשפט חוזר בנושא נדחו אף הן.
דיון סביב הזיכוי מחמת הספק
עורכי הדין יניב ואקי ומאיה רוזנשיין ביקשו לבטל לגמרי את הקטגוריה של "זיכוי מחמת הספק" והסתמכו על דברי השופט שניאור זלמן חשין אשר כתב "בזכות ספק זה קונה לו הנאשם את זיכויו המוחלט בדין".
ד"ר דורון מנשה ואיל גרונר טענו, כי ישנם שני צידוקים התומכים בקטגוריה של זיכוי מחמת הספק: הצידוק האחד הוא על בסיס החובה לנמק את הכרעת הדין, כך שמכוח ההנמקה ניתן יהיה לזהות על מה מבוסס הזיכוי. הצידוק השני הוא בדבר רלוונטיות המידע, לפיו יש בספק בחפות הנאשם רלוונטיות לגבי קבלת החלטות שיפוטיות ומנהליות בעניינו.
עם זאת, על מנת להבטיח שהזיכוי מחמת הספק ייקבע על פי הליך הוגן הציעו מנשה וגרונר להפריד את ההליכים: זיכוי בהליך הפלילי הרגיל לא יאפשר להסתמך על סוג הזיכוי לצורך קבלת החלטות שיפוטיות ומנהליות. מי שירצה להסתמך על סוג הזיכוי, יהא עליו לפתוח הליך משפטי נפרד שמטרתו תהיה בירור סוג הזיכוי.
השופט ניל הנדל יצא נגד ייחוס אשמה לנאשמים בעת זיכויים מחמת הספק: "לטעמי אין מקום כי בשורה התחתונה הנועלת את ההכרעה, יזכה בית המשפט נאשם מחמת הספק, תוך ציון אשמתו בעצמה זו או אחרת ... משמעות הזיכוי בסיומה של הכרעת הדין היא: אין הוכחה שעל בסיסה ניתן לקבוע שהנאשם עבר את העבירה. הכרעה זו מחייבת אף את בית המשפט.". השופט הנדל טען שבעת נמקו את הכרעת דינו השופט צריך להציג את שיקוליו, אולם בעת ההכרעה: "על בית המשפט להרשיע או לזכות את הנאשם. אל לו לקבוע כמסקנה או בשורה התחתונה, מעין חבות במשפט האזרחי או אחריות למעשה בדלת האחורית. השילוב בין שתי החובות – ההנמקה וההכרעה – מגביר את השאיפה להגיע לחקר האמת המשפטית מחד גיסא, אך מכיר במגבלות הידיעה השיפוטית בתיקים שונים, וכי הנאשם הוא הנהנה מכך מבחינת ערכי השיטה, שאינה מתירה להכתים ולהעניש אדם שאשמתו לא הוכחה..
השופט אליקים רובינשטיין התייחס לדברי השופט הנדל בכותבו: "ואשר לספק, בהביענו אותו עלינו לומר את האמת שבלבנו, והיא אינה לבושה תמיד שחור ולבן, אלא לא אחת גונה אפור, והוא הוא הספק; ואין בכך כדי לגרוע מן הזיכוי המשפטי, מכבודו ומתוצאתו."
נמל התעופה לה בורז'ה
נמל התעופה לה בורז'ה (בצרפתית: Aéroport du Bourget) הוא נמל תעופה השוכן בדוגני, בסמוך לפריז, צרפת. כיום משמש הנמל רק לתעופה קלה ולמופעי אוויר.
הנמל מארח גם את מוזיאון האוויר והחלל הצרפתי, ומדי שנה אי-זוגית את הסלון האווירי בפריז.
היסטוריה
נמל התעופה החל בפעילות מסחרית ב-1919 ובמשך זמן רב היה נמל התעופה היחיד של פריז עד לבנייתו של נמל התעופה אורלי בשנת 1932. הנמל התפרסם בשל היותו אתר הנחיתה של צ'ארלס לינדברג לאחר טיסת הסולו הטרנסאטלנטית ההיסטורית שלו ב-1927 במטוס הספיריט אוף סנט לואיס. שבועיים מוקדם לכן, נמל התעופה היה גם אתר ההמראה של המטוס הדו-כנפי הצרפתי לואז'ו בלאן (The White Bird), שהמריא בניסיון לבצע טיסה טרנס-אטלנטית, אך אז נעלם באופן מסתורי. הווארד יוז טס את הטיסה הרצופה השנייה מניו יורק לפריז ב-1939, נחת בלה בורז'ה ומיד לאחר מכן המשיך למוסקבה.
ב-25 ביוני 1940, אדולף היטלר החל את הטיול הראשון והיחיד שלו בפריז, עם אלברט שפר ובני לוויה, מנמל התעופה לה בורז'ה.
בשל אילוצי קיבולת בלה בורז'ה, אייר פראנס העביר את כל פעילותו לידי נמל התעופה אורלי בשנת 1952.
הסלון האווירי בפריז נערך לראשונה בלה בורז'ה בשנת 1953, לאחר שנערך בעבר בגרנד פלה לפני מלחמת העולם השנייה, ובנמל התעופה אורלי לאחר המלחמה.
ב-16 ביוני 1961, רקדן הבלט הסובייטי רודולף נורייב ערק בנמל התעופה לה בורז'ה.
ב-1977, לה בורז'ה נסגר לתנועת תעופה בינלאומית, וב-1980 לתנועת תעופה אזורית, אך ממשיך לשרת גם תעופה עסקית מקומית ובינלאומית כאחד. מאז 1975, נמל התעופה לה בורז'ה מארח את מוזיאון האוויר והחלל הצרפתי, מוזיאון התעופה המרכזי של צרפת. בעקבות הפסקת התעבורה המסחרית הרגילה בשנת 1977, גדל בהדרגה השטח הזמין לאוספי מוזיאונים ותצוגות.
שדה התעופה כולל פסל להנצחת הצרפתייה ריימונד דה לרוש שהייתה האישה הראשונה שקיבלה רישיון טיס. יש גם אנדרטה המכבדת את צ'ארלס לינדברג, כמו גם את נונגסר וקולי, טייסי "הציפור הלבנה".
ב-14 באפריל 2016, Groupe ADP פרסמה את האסטרטגיה התאגידית Connect 2020 והמותג המסחרי Paris Aéroport הוחל על כל שדות התעופה בפריז, כולל שדה התעופה לה בורז'ה.
לה בורז'ה כונה "הטטרבורו של אירופה" בגלל תפקידו בקבלת כל התעופה העסקית שטסה לפריז.
מתקנים
המפקדה של המשרד הצרפתי לחקר וניתוח ביטחון התעופה האזרחית (Bureau d'Enquêtes et d'Analyses pour la Sécurité de l'Aviation Civile או BEA) ממוקמת בבניין 153 בשטח שדה התעופה לה בורז'ה ובלה בורז'ה. נמל התעופה לה בורז'ה מארח את מוזיאון האוויר והחלל הצרפתי, שממוקם גם הוא בקומונה של לה בורז'ה.
אנטליה
אנטליה (בטורקית: Antalya; ביוונית: Αττάλεια - אטאליה) היא עיר נמל לחופי הים התיכון בדרום-מערב טורקיה, בירת הנפה הקרויה על שמה ועיר הנופש הגדולה בריביירה הטורקית ובמדינה כולה. נמל התעופה הבינלאומי של אנטליה הוא השני בגודלו בהיקף תנועת הנוסעים במדינה, והוא מהווה שער כניסה לרבים מהתיירים הפוקדים את טורקיה מדי שנה. לעיר מעמד של עיר מטרופוליטנית (Büyükşehir - "עיר גדולה") ולפי אומדן רשמי משנת 2022 אוכלוסייתה מנתה כ-2.688 מיליון בני אדם, עובדה ההופכת אותה לעיר המאוכלסת ביותר במחוז הים התיכון ולאחת מהגדולות בטורקיה כולה. פריט הנוף הידוע בעיר הוא הצריח המחורץ (Yivli Minare) בעיר העתיקה, שהפך לסמל העיר.
היסטוריה
אנטליה הוקמה בשנת 159 לפנה"ס על ידי אטלוס השלישי מלך פרגמון שקרא לה "אטאליה" על שמו. אטלוס השלישי הקים את העיר בהסכמת הרומאים ובמטרה להרחיב את שלטונו לעבר פמפיליה. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-1 לפנה"ס הייתה העיר נתונה לשליטתם של שודדי הים של פמפיליה, ובשנת 67 לפנה"ס הפך אותה גנאיוס פומפיוס מגנוס לאחד ממעוזיו במלחמתו בשודדים. העיר שגשגה בתקופה הרומית וכבר במאה ה-1 ביקר בה מייסד הקתוליות פאולוס, ביקור שתואר במעשי השליחים בברית החדשה:
אנטליה הייתה למרכז נוצרי במאה ה-2 והקיסר אדריאנוס ביקר בה בשנת 130 ובנה בה את שער אדריאנוס שלו שלושה פתחים, ומכאן שמו בטורקית "Üçkapılar" - "שלושה שערים". העיר המשיכה לשגשג גם בתקופת הביזנטית אף כי הייתה נתונה להתקפות הערבים, דבר שחייב את הקיסר ליאו השישי לבצרה ולהקים חומה סביבה. בראשית המאה ה-12 הוקפה העיר בנסיכויות בייליקיות והייתה נגישה רק מהים, אך ב-1118 חידש יוחנן השני את הגישה היבשתית אל העיר. הוונציאנים עשו שימוש בעיר לקשריהם המסחריים במזרח הים התיכון, והיא נכבשה לראשונה בידי הסלג'וקים ב-1207. ב-1426 נכבשה העיר בידי הסולטאן העות'מאני מורט השני. במאה ה-19 ועם שקיעתה של האימפריה ואובדן שטחיה, החלה הגירה של טורקים מהבלקן ומהקווקז אל העיר. ב-1911 מנתה אוכלוסייתה של העיר כ-25,000 איש, רובם טורקים, אך גם יוונים, ארמנים ויהודים. ב-29 באפריל 1919 נכבשה העיר בידי האיטלקים אשר נסוגו ממנה ב-1 ביוני 1921, והעיר הייתה לחלק מטורקיה עם הקמתה ב-1923. בשנות השבעים של המאה ה-20 החלה תנופת הפיתוח של ענף התיירות בריביירה הטורקית, והעיר גדלה בקצב מהיר והפכה לעיר החשובה באזור. הטרמינל הראשון בנמל התעופה נחנך ב-1 באפריל 1998 וכבר ב-2002 הגיע נפח תנועת הנוסעים בעיר ל-10 מיליון בשנה. טרמינל שני הוקם ונחנך בשנת 2006 ובשנה זו חלפו 14,642,043 נוסעים דרך השדה.
גאוגרפיה ואקלים
העיר ממוקמת על מצוק בגובה של 35 מטר במרכזו של מישור פמפיליה ולאורכו של מפרץ אנטליה. המישור מוקף בהרי הטאורוס מכל עבריו. ההרים מגינים על המישור מפני השפעותיו של האקלים היבשתי השורר ברמת אנטוליה, והאקלים באנטליה הוא ים תיכוני אופייני. בעיר כ-60 ימים גשומים בשנה והטמפרטורה הממוצעת בחודש ינואר היא 10.6 מ"צ ובחודש יולי 28.3 מ"צ. טמפרטורת מי הים נעה בין 17 מ"צ ל-28 מ"צ.
כלכלה ותחבורה
עיקר הכנסותיה של העיר מענף התיירות, אך גם מחקלאות, מסחר ובמידה פחותה מכך גם מתעשייה. החקלאות כוללת גידול הדרים, ירקות, כותנה, פרחים ואפילו בננות. ההתפתחות המהירה בענף התיירות החל בשנות השבעים של המאה ה-20 הביאה להגירת תושבים אל העיר בהיקף ניכר, ויצרה תנופת בנייה של בתי מלון ואתרי נופש, ופרויקטים רחבי היקף כמו הקמת שדה התעופה ותחנת האוטובוסים המרכזית החדשה בצפונה של העיר. בעיר פועלת "אוניברסיטת הים התיכון" (Akdeniz Üniversitesi) שהוקמה בשנת 1982.
מנמל התעופה הבינלאומי של אנטליה יוצאות טיסות סדירות לרחבי טורקיה וטיסות סדירות ושכר לאירופה ולישראל. העיר מקושרת בקווי אוטובוס לכל חלקי המדינה, ובקו מעבורת לוונציה. התחבורה הפנימית נסמכת על שירותי אוטובוס, דולמוש ועל קו חשמלית בן 8 ק"מ לאורך החוף.
אתרי טבע
מעבר לאתרי הטבע המיוחדים שיש לאנטליה להציע נבנה בה בשנים האחרונות אחד מפארקי המים הגדולים ביותר של אירופה והוא נקרא "פארק ארץ האגדות", הפארק מכיל בתוכו עשרות רכיבות שונות של רכבות הרים ואטרקציות מים והפך ב-3 שנים האחרונות למוקד עלייה לרגל בטורקיה.
ביתילו
ביתילו (ערבית:بيتللو) הוא כפר פלסטיני בשומרון, 19 ק"מ צפונית מערבית לרמאללה. ביתילו והכפרים הסמוכים דיר עמאר וג'מאלא מרכיבים יחד את המועצה המקומית החדשה אל-איתיחאד המשתייכת לנפת רמאללה ואל-בירה של הרשות הפלסטינית. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, הכפר מנה כ-3,083 תושבים באמצע שנת 2006.
שם היישוב
מקור שם היישוב הוא כנראה שיבוש של שם האל הכנעני ביתאל או המונח "בית אל", ביתו של האל הכנעני "אל". לפי הדת הכנענית, בה הייתה נהוגה התפיסה של "אלוהות מקומית", כל שטח קדוש לאלוהות מסוימת. ברגע שאדם חוצה את הגבול לשטחו של אל מסוים, עליו לכבד את אותה אלוהות, כלומר, עכשיו הוא אורח בביתו של האל. שטחים ספציפיים המקודשים לאלוהויות כנעניות נקראו בית אל. גם מקדשים ומקומות שבהן התגלה האל לבני האדם נחשבים בית אל.
זיהוי עם אתרים מקראיים
ב-1838 זיהה חוקר המקרא אדוארד רובינסון את התל הארכאולוגי שממוקם בכפר ביתין כבית אל המקראית. אך סביר להניח שמספר מקומות נקראו בשם "בית אל" בתקופה הכנענית.
יש דעה במחקר המזהה במקום זה את "בית אל בהר אפרים", המוזכר אצל דבורה הנביאה; כתוב בספר שופטים כי מקום מושבה היה תחת תומר דבורה, בין הרמה ובין בית אל. לדעת יואל אליצור, שני יישובים אלו היו בנחלת אפרים ואינם זהים לרמה ובית אל שהיו בנחלת שבט בנימין. לדבריו, יש לזהות את בית אל שבהר אפרים עם ביתילו. הצעה זאת נתמכת גם על ידי מחברי אטלס דעת מקרא
היסטוריה
לפי עדויות ארכאולוגיות הכפר היה מיושב כבר מתקופת הברזל.
התקופה העותמאנית
על פי מפקד אוכלוסין עות'מאני משנת 1596, 30 משפחות התגוררו בכפר. בשנת 1870, לפי חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן, גרו בכפר 88 משפחות. בשנת 1870, חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן ביקר בכפר וכתב שגרו בו כ-800 תושבים. הכפר מוזכר בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1883.
בתקופת המנדט הבריטי
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בביתילו הייתה אוכלוסייה של 252 נפש, כולם מוסלמים, במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל גדלה האוכלוסייה ל-440, ששכנו ב-98 בתים.
בשנת 1945, האוכלוסייה במקום מנתה 490 תושבים, אשר בבעלותם 13,409 דונם, כשמתוכם 7,082 דונם היו של מטעים, 3,831 של גידולי דגנים, ואילו 91 דונם סווגו כשטחים בנויים, על פי סקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
בשלטון ישראל
כשאר שטחי יהודה ושומרון, עד מלחמת ששת הימים היה הכפר תחת שליטה ירדנית, ומאז 1967 הוא בשליטה צבאית ישראלית. במפקד 1967 שנערך על ידי הרשויות הישראליות מנתה אוכלוסייתו 848 נפש, מהם 174 שהגיעו במקור משטחי ישראל.
בשנת 1984 הוקמה ההתנחלות נחליאל ובשנת 1989 ההתנחלות טלמון, בחלקם על אדמות ביתילו, על פני שטח בגודל 6,200 דונם. בנוסף לשטח זה גישת התושבים הפלסטינים מוגבלת מאוד או בלתי אפשרית ל-9,100 דונם, בהם מטעי זית, מעיינות ובוסתנים עם עצי תאנה. יותר ממחצית מהשטח התחום בתוך גבולות בפועל אלה הוא בבעלותם הפרטית של פלסטינים מביתילו וחמישה כפרים סמוכים: ראס כרכר, אל ג'אנייה, דיר עמאר, א-זיתונה וכובאר, שבהם מתגוררים כ־20 אלף בני אדם.
בעקבות הסכמי אוסלו, 41.2% מאדמות אל-איתיחאד מוגדרות כשטח B, ואילו 58.8 הנותרים מוגדרים כשטח C.
בין שנת 1997 ל־2002, הוקמו על הגבעות סביב ביתילו שש התנחלויות חדשות, שכונו שכונות חדשות או מאחזים. כולן הוקמו בלא היתר בנייה או הרשאה רשמית מההמנהל האזרחי.
כחלק מהסכסוך הישראלי-פלסטיני התרחשו בכפר אירועי אלימות הדדיים בין תושבי הכפר לבין תושבי האזור הישראליים וכוחות צה"ל.
דגל קטר
דגל קטר (בערבית: علم قطر) הוא דגלה הלאומי של קטר. לדגל יחס של 11:28, היחיד שרוחבו יותר מכפול מאורכו. הוא בצבע ערמון עם רצועה לבנה רחבה משוננת (עם תשע פינות) בצד התורן.
הצבע הלבן בדגל מסמל את השלום, ואילו צבע הערמון מסמל את הדם במלחמות שהיו נחלתה של קטר במשך שנים רבות, ובמיוחד במחציתה השנייה של המאה ה-19.
ישנה נטייה לבלבל בין הדגל של קטר ושל בחריין, אולם בדגל בחריין הצבע הוא אדום (ולא ערמון) ובקצה הרצועה האדומה קיימים חמישה קצוות משוננים (ולא תשעה), המייצגים את חמשת עמודי האסלאם.
הדגל אומץ ב-9 ביולי 1971, זמן קצר לפני שקטר קיבלה את עצמאותה מבריטניה.
ה'תשי"ט
פרסי ישראל
מקבלי פרסי ישראל לשנת תשי"ט הם:
נמל התעופה סכיפהול
נמל התעופה סכיפהול (בהולנדית: Luchthaven Schiphol) הוא נמל תעופה השוכן כ-12 ק"מ דרומית-מערבית לעיר אמסטרדם בהולנד. הנמל הוא הגדול והחשוב במדינה, ואחד הגדולים והעמוסים באירופה ובעולם. הוא שוכן בגובה של 3.35 מטרים מתחת לפני הים, בין הערים אמסטרדם מצפון-מזרח, הארלם והארלמרמיר ממערב, אלסמייר מדרום ואמסטלפיין ממזרח. הנמל משמש כבסיסן של חברות התעופה KLM, מרטינאייר, TUI fly הולנד וטראנסאוויה ובעבר שימש גם את אמסטרדם איירליינס.
בשנת 2017 זכה במקום העשירי בדירוג "שדה התעופה הטוב בעולם" של מגזין "Travel + Leisure".
בשנת 2020 זכה הנמל במקום התשיעי בדירוג "שדה התעופה הטוב בעולם" של SKYTRAX
היסטוריה
במקום בו הוקם נמל התעופה השתרעה ביצת הרלמרמיר, והשם "סכיפהול", שנזכר כבר ב-1447, עשוי להצביע על כך שהיא שימשה כמקור לעץ (scip בגותית). לפי פירוש אחר, מקור השם הוא בביטוי "גיהנום לספינות", מאחר שבמקום זה טבעו אוניות רבות, וברוח דומה נקשר השם למילה "hol" שמשמעותה בימי הביניים הייתה "חור" או "קבר". לפי פירוש הפוך לחלוטין, מקורב השם לשורש "hal" או "אולם", ומציע כי סכיפהול שימש דווקא כמקום מקלט לספינות. הביצה יובשה בין השנים 1848-1852, ובפינה הצפון-מזרחית שלה הוקמה "מצודת סכיפהול" (Fort Schiphol) אשר הייתה מאוחר יותר לחלק מקווי ההגנה של אמסטרדם.