cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תשלום לפי לחיצה
הונאה היא בעיה שכיחה בפרסום המבוסס על תשלום לפי לחיצה מכיוון שהוא מספק לאתרים המציגים את המודעות פיתוי לחולל לחיצות מכוונות או לנפח בדרך מלאכותית אחרת את מניין הלחיצות כדי לזכות בתשלום גדול יותר (click fraud). כדי למנוע בעיה זו מיישמים שחקנים בענף הפרסום הן פתרונות טכנולוגיים והן פתרונות בצורת מדיניות כמו שיווק שותפים, המזכה את מפעילי האתרים בתשלום רק תמורת לחיצות המובילות למכירה.
אל המשורר
אל המשורר הוא שמה של להקה ישראלית שהוקמה במטרה להעניק רוח חדשה ליצירתו של חיים נחמן ביאליק, לקרב את הקהל הצעיר יותר ליצירתו ולהלחין שירים שטרם הולחנו וטרם נלמדו בבי הספר. "אל המשורר" הוא שמו של שיר גנוז של ביאליק. חברי הלהקה הם בעז אלברט, חי שושן, טל גולדברג ואורי מייזלמן, כולם עוסקים בחינוך, בין היתר במסגרת תנועת "דרור ישראל".
בינואר 2011 הוציאה הלהקה את השיר "עשן שחור" לציון יום ה-30 לחללי אסון הכרמל. השיר נכתב והולחן על ידי חבר הלהקה חי שושן.
בשנים האחרונות עובדת הלהקה על פרויקט חדש בשם "אשר קראתי למתים" - משירי המשורר ולדיסלב שלנגל אשר כתב בגטו ורשה. במסגרת הפרויקט הלחינה הלהקה משירי ולדיסלב שלנגל, המשורר מגטו ורשה. השיר "שתי מיתות", הראשון מתוך האלבום שבדרך, הוקלט במסגרת פרויקט משותף של משרד ההסברה ורשת ג', "הקול עוד נשאר", באפריל 2011. הפרויקט המלא נחשף לראשונה ביולי 2013 בהופעה מיוחדת לרכזי תרבות וחינוך, אשר התקיימה בת"א.
"אל המשורר"
הלהקה הוציאה אלבום ראשון בשנת 2010 (הוצאת נענע דיסק) הנושא את שם הלהקה. האלבום נמכר כספר שבתוכו דיסק. הספר מכיל ביוגרפיה בת מספר עמודים של ביאליק, צילומים רבים שלו, דברים שאמר בראיונות ובשיחות, עמדותיו בנושאים שונים, דברים שאמרו עליו וכן יצירות שכתב ושלא הולחנו על ידי הלהקה. לצד השיר "על השחיטה" מופיע השיר "בעיר ההריגה" שגם אותו כתב ביאליק, אך השני לא הולחן מעולם. חלק מהשירים באלבום תורגמו על ידי ניצולת השואה והמשוררת הלינה בירנבאום מהספר "אשר קראתי למתים".
רשימת השירים
באלבום ולעיתים בהופעות מצטרפים גם אייל תלמודי, אסף תלמודי, גרשון ליזרסון, נעם רותם, איה אלברט, עוזי פיינרמן ו-גור שפיגל.
הנומאן
הָנוּמָאן (בסנסקריט: हनुमान् - "אל הקוף") הוא אחד האלים בהינדואיזם, המתואר בראמאיאנה כמגינו וחסידו של האל ראמה. הנומאן מתואר כקוף בעל גוף אדם, ומסמל עוצמה ונאמנות.
אנדי ויטפילד
אנדי ויטפילד (באנגלית: Andy Whitfield; 17 באוקטובר 1971 – 11 בספטמבר 2011) היה שחקן ולשי. ידוע בזכות תפקידו הראשי בסדרת הטלוויזיה "ספרטקוס: דם וחול", של חברת הכבלים האמריקאית Starz.
הנומאן
אגדות רבות מתארות את כוחו הפיזי העצום והעל אנושי, יכולתו לשנות את צורתו על פי רצונו ולנתר באוויר מרחקים עצומים, וכן זנבו הארוך המתאפיין בעוצמה רבה.
אנדי ויטפילד
ילדות וקריירה
ויטפילד נולד באמליך (Amlwch), אנגלסי, ויילס. למד הנדסה אזרחית ב"אוניברסיטת שפילד האלאם" באנגליה. עבר לגור באוסטרליה ב-1999 על מנת לעבוד בתור מהנדס בחברת Lidcombe, והשתקע בסידני. הופיע במספר סדרות טלוויזיה אוסטרליות, ביניהן: "Opening Up", "All Saints", "The Strip", "Packed to the Rafters" ו"בנות מקלאוד".
בתפקידו הבולט הראשון השתתף ויטפילד בסרט "גבריאל", סרט אוסטרלי העוסק בעל-טבעי. בנוסף, כיכב ב-2010 בסדרת הטלוויזיה "ספרטקוס: דם וחול", אשר צולמה בניו זילנד. הסרט מציג גרסה היסטורית של ספרטקוס, אף על פי שבסיפור זה ספרטקוס הוא חייל מגויס הנידון למוות אשר מביס את כל ארבעת התליינים שלו ובכך מזוכה מעונש המוות והופך לגלדיאטור. ספרטקוס האמיתי, כמו זה שבגרסה הבדיונית, הוביל מרד נגד הרומאים (במלחמת כנועים השלישית). ויטפילד גם הופיע במותחן אוסטרלי "The Clinic" (המרפאה) וכיכב יחד עם Tabrett Bethell (מ אגדת המחפש: תהילה) אשר צולם ב-Deniliquin.
הנומאן
פסלו של הנומאן מופיע במקדשים הינדיים רבים, שם הוא מוצג כמגן וכשומר על הפתחים. בשל כך הוא זוכה מהמבקרים למנחה וכבוד (דהרמה), לפני שהם מגיעים לאלים האחרים. ישנם גם מקדשים רבים המוקדשים להנומאן עצמו. כך למשל הוא נחשב לאל מרכזי בעמק קטמנדו שבנפאל. בכיכר דורבר בקטמנדו, אחד הארמונות המרכזיים, "הנומאן דהוקה", מוקדש לדמותו של הנומאן.
אנדי ויטפילד
חייו האישיים
ויטפילד פגש את וושתי בלונדון. הזוג עבר לסידני ונישא בשנת 2001. לזוג נולדו שני ילדים משותפים.
הנומאן
בשל היותו אל המזוהה עם כוח פיזי, משמש הנומאן סמל לאתלטים ומתאבקים, וכן סמל להצלחה כלכלית.
אנדי ויטפילד
חייו האישיים
במרץ 2010 אובחן ויטפילד עם לימפומה שאינה הודג'קין והחל בטיפול מיידי בניו זילנד. הדבר עיכב את הפקת העונה השנייה של "ספרטקוס: נקמה". בזמן ההמתנה להחלמתו של ויטפילד, הרשת יצרה סדרת-פריקוול לספרטקוס, בעלת 6 חלקים- ספרטקוס: אלי הזירה (Spartacus: Gods of the Arena). עם קטע קריינות קצר של השחקן. על אף שיצא בהצהרה כי ניצח את מחלת הסרטן ביוני 2010, בדיקה שגרתית בספטמבר 2010 גילתה חזרה של המחלה וויטפילד נאלץ לעזוב את התפקיד. Starz ליהקה מחדש את השחקן האוסטרלי ליאם מקנטייר כיורשו של ויטפילד כספרטקוס.
ויטפילד הלך לעולמו כתוצאה מלימפומה שאינה הודג'קין בסידני, אוסטרליה ב-11 בספטמבר 2011, כ-18 חודשים לאחר שאובחן לראשונה.
פלודן
פְלוּדֶן (fluden) או פלודני (Flódni) היא עוגת שכבות מסורתית לחג פורים מהמטבח היהודי-אשכנזי, שמקורה ככל הנראה באוקראינה, ומשם הגיע המתכון לרומניה, פולין והונגריה.
תזמורת חיל האוויר
תזמורת חיל האוויר היא תזמורת קלה (בדומה להרכב ביג בנד) אשר הוקמה בשנת 1948 על ידי המוזיקאי והמנצח אריך טייך שהיה מייסדה ומפקדה הראשון של התזמורת במשך 35 שנה.
במאי 1948 ייסד טייך את תזמורת חיל האוויר. הסולנית הראשונה של התזמורת הייתה כרמלה ביזמן-קורן. התזמורת הופיעה בבסיסי חיל האוויר, במסדרי כנפיים, במועדון לחיילים "תיבת נח" ועוד. כבר בשנותיה הראשונות גיבשה התזמורת את סגנונה שהושפע מסגנון הג'אז וכללה גם שירי לכת, שירים פופולריים ואלתורים. בין היתר, ניגנה התזמורת גם במסיבות ובאירועים חגיגיים של חיל האוויר. אריק טייך המשיך לנצח על התזמורת עד מותו ב-1983. לאחר מכן ניצח על התזמורת ננסי ברנדס, שעשה זאת במשך 13 שנים.
בדומה ללהקות הצבאיות האחרות, גם תזמורת חיל האוויר עברה בהופעותיה מבסיס לבסיס ברחבי ישראל, סיני, יהודה ושומרון וחבל עזה.
מוזיקאים ידועים רבים ניגנו בתזמורת חיל האוויר, חלקם כחיילי מילואים. ביניהם, אהרלה קמינסקי, ירון גוטפריד, דני גוטפריד, אודי שפילמן, איציק בדר, איתמר לובצקי, שי כץ, איתן מסורי, אלכס וייס, אלון הלל, ארז נץ, אריה וולניץ, דוד קריבושי, עומר אביטל, דודי לוי, כרמלה קורן, מישה סגל, משה לוי, עדנה גורן, רינת גבאי, פרדי דורה, נועם וזאנה, יעל נעים, ערן ראמי ואילן רכטמן.
כיום, בנויה תזמורת חיל האוויר ממספר הרכבים המנגנים ושרים בסגנונות שונים, כגון מוזיקה אתנית, מוזיקת עולם ורוק אנד רול. בשנות האלפיים בלטו בהופעותיהם בה המוזיקאים שי גבסו, סשה גרישקוב ונעמה לוי - יוצאי התוכנית "כוכב נולד".
גן הר הבנים
גן הר הבנים, או בשמו המקוצר גן הבנים, הוא גן ציבורי הנמצא על פסגת הר הבנים ברמת גן, בין הרחוב מעלה הבנים במערב, לרחוב מוריה במזרח ורחוב צל הגבעה בצפון. שטח הגן הוא 24.2 דונם (כולל 930 מ"ר שהוא שטחו של בית יד לבנים). שטח המדרון הצפוני הטבעי 7 דונם.
לגן יש גישה ברכב מרחוב מעלה הבנים ודרך שבילי הליכה ונתיבי מדרגות מרחוב מוריה, מרחוב ירושלים ומרחוב צל הגבעה.
רקע היסטורי
עם סיפוח שכונת רמת יצחק לרמת גן בשנת 1943, נוספה לשתי גבעות הכורכר שהיו קיימות בתחומי רמת גן, "ההר" ממזרח ו"הר הגנבים" ממערב, גבעה שלישית והיא "הר הלוויתן". כפועל יוצא הוחלט באופן עקרוני להקים גן פסגה נוסף על גבעה זאת ברוח תוכניתו של האדריכל ריכרד קאופמן.
בשנת 1948 אדריכל הנוף שלמה אורן (ויינברג) מקיבוץ יגור הכין תוכנית להקמת גן זה, אך התוכנית לא יצאה לפועל. התכנון כלל גן אינטנסיבי על כל שטח הגבעה ומדרונותיה.
פיתוח הגבעה התחיל בשנת 1951. בגלל הצנע העבודות התבצעו באופן חסכוני תוך שימוש במבנה הקרקע הקיים ובחלק מצמחי הבר שהיו קיימים בשטח.
העירייה קידמה בשלב הראשון את בניית מאגר המים (1952), בית יד לבנים על גג מאגר המים, שבנייתו נמשכה בין השנים 1959 – 1965, ורחבת טקסי הזיכרון למרגלות בית יד לבנים. עם השלמת בית יד לבנים הוסב שם הגבעה ל"הר הבנים".
בחודש יוני 1961 הגיש אדריכל הגנים ומנהל מחלקת גנים ונוף בעיריית רמת גן, משה כבשני, הצעה לתכנון גן זיכרון על פסגת הר הבנים המשולב בשמורת טבע עירונית. בגן תוכננו אזורים ציבוריים פתוחים לנוף הקרוב והרחוק, וגם אזורים אינטימיים בהם פינות ישיבה מאבן או ספסלי עץ. במתלולים, המערבי, הדרומי והמזרחי, הוקמו טֵרָסות וצמחייה ארץ ישראלית וזרה. הותוו שבילים המתעקלים לאורך הטרסות ושבילי מדרגות המחברים את הגן אל הרחובות הסמוכים. הליכה בשבילים אלה, שרובם שבילי אדמה מהודקת וחלקם מרוצפים באבן שכבות בהנחה פראית, מדמה טיול בטבע. לאורך השבילים מוקמו ספסלי עץ בגומחות מוצללות. המתלול הצפוני נשאר במצבו הטבעי ונשלט על ידי שיחי שרביטן ריסני ורותם המדבר. בשנת 1978, מתלול זה הוגדר באופן רשמי כשמורת טבע עירונית.
בחלקו הדרומי של הגן נבנתה רחבה נוספת, עגולה, מרוצפת באבן שכבות טבעית. במרכז הרחבה הוקמה בריכת נוי קטנה וסביבה מוקמו תריסר ספסלי אבן כאשר לצד כל ספסל שולבה בריצוף עבודת פסיפס עם סמל אחד משנים עשר השבטים. מאחורי כל ספסל ניטע עץ תמר אחד.
בשנת 1986 הוצבה בִּמקום הבריכה אנדרטת "כוח התקווה" של האומנית רות שטייף רוז'ר לזכר ששת מיליוני היהודים שנספו בשואה. עצי התמר הוחלפו בעצי ברוש אך הספסלים והפסיפסים השתמרו.
חידוש ושדרוג הגן והשמורה.
במהלך שנות ה־ 80 סבלה שמורת הר הבנים מהזנחה ומצבה הידרדר. עיריית רמת גן פנתה לגופים שונים כדי לקבל ייעוץ, הדרכה והצעות לשימור האתר.
קישורים חיצוניים
| טיול לילי בגן הר הבנים
הרצל עוזר
הרצל עוזר (נולד בישראל ב-6 בדצמבר 1956) הוא מנהל ישראלי. במהלך השנים מילא תפקידים בכירים רבים במשק הישראלי, לרבות תפקידי מנכ"ל בשבע חברות שונות, אשר שיאן היה בין השנים 2008–2015, עת כיהן כיו"ר ומנכ"ל קבוצת HOT. עוזר מכהן כיום כיו"ר קבוצת AllJobs שיסד, וכן כיו"ר ומייסד של חברת הסייבר Cyber 2.0, כמנטור של מנכ"לים בתעשייה.
בין יתר תפקידיו, בהוט הקים את HOT mobile ואת HOT net, והשיק את הסיבים האופטיים; בבזק הקים את yes, את בזק און ליין ואת בזק סטור, רכש את וואלה! וקידם את האינטרנט המהיר; בפלאפון הקים את האינטרנט הסלולרי הראשון בעולם; את רשת שקם העביר לרווחיות; בנשר גיבש אסטרטגיה חדשנית שאומצה בעולם; בעלית השיק את החטיפים המלוחים, ואת AllJobs ייסד והפך למובילת השוק.
בצה"ל שירת כקצין בצנחנים, וב-1979 לכד את רב המחבלים סמיר קונטאר. במילואים שימש במ"פ וכקצין אג"מ חטיבתי, של חטיבת הצנחנים 55, בדרגת רב-סרן.
בינואר 2023 יצא ספרו "לשנות את כללי המשחק".
בעל תואר ראשון בכלכלה ובסטטיסטיקה ותואר שני במנהל עסקים, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
נשוי לוורד ואב לשניים. מתגורר ביבנה.
שירות צבאי
שירת במשך שנתיים בצבא קבע. במהלך מבצע ליטני (1978) שימש קמב"ץ גדוד הצנחנים שלחם בכפר מרון א-ראס ובעיירה בינת ג'בל.
בשנת 1978 במהלך פעילות מבצעית, נתקלה הפלוגה אשר תחת פיקודו במחבלים בבית ההארחה במעלות. שניים מקציני הפלוגה פגעו בשני מחבלים אשר ברחו לתוך המבנה, ושם חוסלו על ידי כח נוסף ששהה במקום. באפריל 1979, בעת פעילות ביטחון שוטף בגבול הצפון, הגיע מידע עמום ומקרי על מחבלים בנהריה. עוזר הקפיץ את הפלוגה, נסע לנהריה, והצליח ליצור מגע עם המחבלים, בפיקודו של רב המחבלים סמיר קונטאר, ולעצור אותם כשהם בדרכם לסירת הגומי שלהם. בפיגוע זה נהרגו שוטר וכן שלשה מבני משפחת הרן, אשר שניים מהם נלקחו כבני ערובה על ידי המחבלים. במבצע שלום הגליל שימש מ"פ במילואים בחטיבת הצנחנים 55 (חוד החנית), ובהמשך מונה לקצין האג"מ של החטיבה.
קריירה עסקית
התחיל את עבודתו ככלכלן בבנק ישראל, תחילה במחלקת המחקר, ולאחר מכן במחלקה המוניטרית (בשנים 1981 עד 1985) במקביל עבד כמתרגל במחלקה לסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית.
בשנים 1985–1989 שימש כסמנכ"ל השיווק והמכירות בחברת סוגת.
בשנים 1989–1992 שימש כראש מטה השיווק וכמנהל מכירות של חברת עלית תעשיות בע"מ. במסגרת תפקידו הוביל את המלחמות השיווקיות שהחלו באותה תקופה בין עלית לאסם (בתחום הוופלים, הפסטה, הקפה והחטיפים המלוחים).
בשנים 1993–1995 שימש כמנכ"ל קרליין - אז חברת הקוסמטיקה הגדולה בישראל. הוביל את המעבר מחברה משפחתית לחברה גדולה, תוך הטמעת מוצרי חברת תיא שנרכשה קודם לכן על ידי קרליין, את שדרוג מוצרי החברה ואת שיפור התדמית שלה בשוק, לרבות מיצובה כנותנת החסות הראשית לתחרות מלכת היופי, (ובמסגרת זאת, הכתיר בשנת 1994 את מירי בוהדנה לנערת ישראל).
בשנים 1995–1997 שימש כמנכ"ל שקם מזון, מייד לאחר שהופרטה. הרשת כללה הן את רשת הסופרמרקטים, והן את מערך השקמיות בצה"ל (1,000 נקודות מכירה). במסגרת עבודתו, העביר את החברה מהפסד לרווח, תוך ביצוע שינוי כולל בתפיסת הרשת. עם המעבר לרווח, נמכרה החברה, ומוזגה לתוך שופרסל.
בשנים 1997–2003 שימש כסמנכ"ל לשיווק, למכירות, לשירות, לרגולציה, לאסטרטגיה ולפיתוח עסקי בחברת בזק. במהלכן הוביל את הקמת חברת הלוויין YES, את רכישת וואלה!, את הקמת בזק-און ליין, את הקמת קרן הון סיכון בחברה, ואת הכניסה לאינטרנט המהיר (ADSL). הוא ביטל את החיוב לפי פעימות מונה ואת החיוב לפי אזורים גאוגרפיים, תוך מעבר לחיוב על בסיס זמן. כמו כן, שינה את החיוב עבור גלישה באינטרנט לקבוע ולא מותנה בזמן. הוא הפך את מרכזי השירות לרשת בזק סטור, ובנה את מערך הלקוחות העסקיים של החברה, המבוסס על 200 מנהלי לקוח מול הלקוחות המרכזיים. כמו כן בנה את תפיסת השליטה של בזק בבית הלקוח. במקביל שימש כדירקטור בחברות הבנות – בזק בינלאומי, פלאפון, ו- YES.
בשנת 2000 הקים ועמד בראש חברת האינטרנט הסלולרי Go-Next (חברה בת של פלאפון ושל סאני תקשורת). החברה הייתה הראשונה בארץ בתחום זה, והמתקדמת ביותר בעולם המערבי. החברה הגיעה להיקף של 420,000 לקוחות, יותר מכל חברת אינטרנט אחרת בישראל, ותוך שנתיים עברה לרווח. בשנת 2003 מוזגה החברה תוך פלאפון.
בשנים 2003–2004 שימש כמנכ"ל נשר מפעלי מלט ישראליים, וכיו"ר החברות הבנות נשר-סחר, נשר איכות הסביבה, תעשיות מוצרי נייר (תמ"ן), אריזות יצירה, יעלים, מ.פ מחצבים, שותפות שמי בר (עם קבוצת פישמן), ושותפות נץ (עם קיבוץ צרעה). במסגרת תפקידו קבע כי החברה לא תהיה רק המומחית בייצור מלט, כי אם מומחית ומנחה מקצועית את הלקוחות בייצור בטון, מהלך אשר הגדיל את נתח השוק ל-85%, ואת מחזור המכירות בהיקף של 35%. כמו כן, הצליח להביא לידי הכרה של משרד התמ"ת בכך שיבוא המלט מטורקיה מהווה פעולת היצף בלתי חוקית. הוא העביר את החברה מהפסד לרווח, והוביל את תחילת מהלך הקמת תחנת הכוח המבוססת על גז במפעל.
בשנים 2005–2008 שימש כמנכ"ל החטיבה הקולינרית של אסם, והוביל את המהפך בחברות 'עוף טוב' ו'בית השיטה' (מעבר מהפסד לרווח), ואת השיפור ברווחיות החטיבה כולה ובנתח השוק שלה.
בתחום היזמות
בשנת 2004 הקים עם שותפים את חברת האינטרנט AllJobs, ועמד בראשה כיו"ר. החברה התחילה כאתר למחפשי עבודה, אשר הציג את כל המשרות שהתפרסמו בארץ במקום אחד, ובהמשך הפכה לפלטפורמה המובילה בתחום ניהול הקריירה. עם עלייתה לאוויר, הוגשו תביעות מצד העיתונים הגדולים נגד החברה, ואולם היא זכתה בכל המהלכים המשפטיים. הדיון המשפטי במערכת היחסים שבין עיתונות לאינטרנט היווה תקדים בינלאומי. הדיונים בנושא הגיעו עד לבית המשפט העליון בראשות השופט אהרן ברק, אשר דחה את דרישות העיתונים נגד החברה. בשנת 2009 רכשה ידיעות אחרונות 75% ממניות החברה. בשנת 2022 רכשה קבוצת הראל 20% ממניותיה. החברה נחשבת למובילה בחיפוש עבודה ובניהול קריירה באינטרנט.
בשנת 2015 הקים עוזר את חברת הסייבר Cyber 2.0, שלה פתרון ייחודי, מוגן ב-8 פטנטים, לעצירת התקפות סייבר.
תרומה לקהילה
בשנים 2015–2022 שימש כיו"ר חבר הנאמנים של המכללה למנהל. בנוסף, סייע לעמותות אחת מתשע, בית איזי שפירא ועוד.
הכרה מקצועית
בהיותו סמנכ"ל השיווק של בזק, הוכתר על ידי עיתון גלובס (2/1/2000) כאחד מעשרת אנשי השיווק של העשור. בהיותו מנכ"ל קבוצת HOT, הוכתר על ידי גלובס בפרויקט איש השנה 2009, כאחד מ-50 המנהיגים הכלכליים של ישראל. כמו כן, בשנים 2012 ו-2013 הוצב על ידי עיתון גלובס במקום ה-10 ובמקום ה-12, בהתאמה ( פירמה 17/1/13) ברשימת 100 המשפיעים בתקשורת, יחד עם הבעלים של HOT - פטריק דרהי.
RJ-12
RJ-12 (קיצור של Registered Jack 12) הוא מחבר טלפוניה ששימש בעיקר ברשתות טלפוניה משרדיות וכיום כמעט לא נמצא בשימוש לאחר המעבר למרכזיות המבוססות על VoIP.
כבל זה משתמש באותם מחברים כמו כבל RJ-11 וההבדל ביניהם הוא בחיבור: ב-RJ-12 מחוברים כל 6 החוטים וב-RJ-11 רק 4 חוטים מחוברים. הזוג הנוסף יכול לשמש בניתוב ברשת פרטית ולכן שימוש זה הוא רק במרכזיות של ארגונים גדולים. מכיוון שבטלפוניה רגילה אין בחיבור זה שימוש והוא עלול ליצור בעיות, לא היה מחבר זה נפוץ כמו RJ-11.
אנג'לינה
{{פירושונים|
מריה לואיזה, נסיכת סבויה
מריה לואיזה, נסיכת סבויה (באיטלקית: Maria Luisa di Savoia; 17 באוגוסט 1688 - 14 בפברואר 1714), הייתה בתו של ויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה, ואשתו של פליפה החמישי, מלך ספרד.
ביוגרפיה
מריה לואיזה נולדה ב-17 באוגוסט 1688 בטורינו לויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה ולאן מארי ד'אורליאן, בתם של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן והנרייטה אן, נסיכת אנגליה. מריה לואיזה קיבלה חינוך טוב, והייתה קרובה מאוד לאחותה מריה אדליידה, נסיכת סבויה.
ב-2 בנובמבר 1701 התחתנה מריה לואיזה עם פליפה החמישי, מלך ספרד, ולמנהלת משק הבית שלה מונתה הנסיכה אורסינס שליוותה אותה לכל מקום, ודרכה אף השיגה השפעה על פליפה החמישי. פליפה אהב מאוד את מריה לואיזה, ומריה לואיזה סייעה לו בניהול השלטון.
בשנת 1702 נסע פליפה לנאפולי, על מנת לנהל את הקרבות שם כחלק ממלחמת הירושה הספרדית, ובהיעדרו שלטה מריה לואיזה כעוצרת הממלכה. לזוג נולדו 4 ילדים, וב-14 בפברואר 1714 מתה מריה לואיזה כתוצאה משחפת. לאחר מותה התחתן פליפה עם אליזבטה פארנזה, ומכיוון שלילדיה לא היו ילדים, כיום אין צאצאים של מריה לואיזה.
משפחתה
ב-2 בנובמבר 1701 התחתנה מריה לואיזה עם פליפה החמישי, מלך ספרד, ממנו היו לה 4 ילדים:
גבול ארצות הברית–מקסיקו
גבול ארצות הברית-מקסיקו (באנגלית: Mexico–United States border, בספרדית: Frontera entre México y Estados Unidos) הוא הגבול הבינלאומי שבין ארצות הברית לבין מקסיקו והוא משתרע בין האוקיינוס השקט במערב, לבין מפרץ מקסיקו במזרח. הגבול חוצה מגוון של צורות נוף, החל מאזורים עירוניים ועד למדבריות. גבול ארצות הברית–מקסיקו הוא הגבול הנחצה ביותר בעולם, עם כ-350 מיליון חציות מתועדות מדי שנה. זהו הגבול העשירי באורכו בין שתי ארצות בכל העולם.
אורכו הכולל של החלק היבשתי של הגבול הוא 1,954 מילים (3,145 ק"מ). ממפרץ מקסיקו עובר הגבול לאורך התוואי של ריו גראנדה עד למעבר הגבול בין סיודאד חוארס, שבמדינת צ'יוואווה שבמקסיקו לבין אל פאסו שבמדינת טקסס שבארצות הברית. משם הוא חוצה את השטחים העצומים של מדבריות צ'יוואווה וסונורה עד לדלתה של הקולורדו. משם הוא נמשך מערבה ועובר בין הערים סן דייגו וטיחואנה, עד הגיעו לחוף האוקיינוס השקט.
תוואי הגבול
גבול ארצות הברית–מקסיקו משתרע לאורך 3,145 ק"מ, בנוסף ל-19 ק"מ בתוך מימי האוקיינוס השקט ו-19 ק"מ במימי מפרץ מקסיקו.
קצהו המערבי של הגבול הוא בנקודה הנמצאת שלושה מילים ימיים (כ-5.5 ק"מ) מדרום לנקודה הדרומית ביותר של מפרץ סן דייגו. משם הגבול משתרע לאורך 227 ק"מ בקו ישר מזרחה אל מפגש נהר הקולורדו עם נהר חילה. משם ממשיך הגבול 39 ק"מ דרומה לאורך תוואי נהר הקולורדו, עד להגיעו לנקודה הנמצאת 32 ק"מ בקו אווירי ממפגש שני הנהרות. משם ממשיך הגבול בסדרה של קווים בכוונים שונים שאורכם הכולל הוא 859 ק"מ. בתחילה הוא נמשך בקו ישר מנהר הקולורדו עד לנקודת הציון 31.33333°N, -111°W. משם הוא ממשיך מזרחה לאורך קו הרוחב 31°20′ צפון עד לקו האורך הנמצא 161 ק"מ ממערב לנקודה בה ריו גראנדה חוצה את קו הרוחב 31°47′ צפון. מנקודה זו ממשיך הגבול צפונה לאורך קו אורך זה עד לקו רוחב 31°47′ צפון ופונה מזרחה וממשיך לאורך קו רוחב זה עד למפגשו עם ריו גראנדה.
על פי ועדת הגבול הבינלאומי והמים, ממשיך הגבול מנקודה זו לאורך ערוצו של הריו גראנדה, זאת על פי הסכם גואדלופה אידלגו שנחתם ב-1848 בין שתי הארצות, ובו נאמר "לאורך הערוץ הנמוך ביותר" (דרך העמק), במרחק של 2,020 ק"מ עד לשפך הנהר אל מפרץ מקסיקו. הריו גראנדה מתפתל לאורך הגבול בין טקסס לבין מקסיקו. כתוצאה מכך חתומות ארצות הברית ומקסיקו על חוזה בו נקבע שהנהר הוא הגבול, תוך כדי שנפתולים ואיים מועברים בין הארצות על פי הצורך. הסכם הגבול של 1970 יישב את סכסוכי הגבולות הבולטים ואת מקרי אי-הוודאות שהיו קשורים לגבול שלאורך הריו גראנדה.
מדינות ארצות הברית השוכנות לאורך הגבול הן, ממערב למזרח: קליפורניה, אריזונה, ניו מקסיקו וטקסס. מדינות מקסיקו השוכנות לאורך הגבול הן: באחה קליפורניה, סונורה, צ'יוואווה, קואווילה, נואבו לאון וטמאוליפס. מבין מדינות ארצות הברית הגובלות במקסיקו, מקטע הגבול הארוך ביותר הוא של טקסס, והקצר ביותר הוא זה של קליפורניה. מבין מדינות מקסיקו, מקטע הגבול של צ'יוואווה הוא הארוך ביותר וזה של נואבו לאון הוא הקצר ביותר. לאורך הגבול משתרעים 23 מחוזות אמריקאים ו-39 מועצות אזוריות מקסיקניות.
לפני מלחמת ארצות הברית-מקסיקו
באמצע המאה ה-16, לאחר גילוי הכסף, החלו מתיישבים ממגוון ארצות להגיע לאזור. תקופה זו של התיישבות דלילה כללה מתיישבים מסוגי רקע שונים. האזור היה חלק ממלכות המשנה של ספרד החדשה. בראשית המאה ה-19 רכשה ארצות הברית מצרפת את השטחים שנודעו כרכישת לואיזיאנה והחלה להתרחב בהתמדה בדרכים צבאיות מתוך דבקות בייעוד הגלוי.
לאחר רכישת לואיזיאנה ב-1803, לא היה הגבול בין ארצות הברית לבין ספרד החדשה מוגדר בצורה ברורה. הגבול נוצר ב-1819 בהסכם אדמס-אוניס שנחתם אז בין ארצות הברית לבין ספרד ופירט את תוואי הגבול באזורים שבקרבת הקצה המערבי של קו פרשת המים של נהר המיסיסיפי. מקסיקו השיגה את עצמאותה וב-1828 אושר תוואי הגבול פעם נוספת בהסכם הגבולות.
מקסיקו ניסתה ליצור אזור חיץ על הגבול כדי למנוע פלישה אפשרית מהצפון. ממשלת מקסיקו עודדה אלפים מאזרחיה להתיישב באזור קואווילה וטחאס (חלקו כיום מהווה את שטחה של טקסס) ואף הציעה אדמות במחיר זול למתיישבים מארצות הברית בתמורה ליישוב האזור. שטף האנשים לא יצר את ההגנה שמקסיקו קיוותה לה ותחת זאת הכריזה טקסס על עצמאותה ב-1836 והיא התקיימה כרפובליקת טקסס העצמאית עד לסיפוחה על ידי ארצות הברית ב-1845.
ביסוסו של קו הגבול הנוכחי
העימותים הבלתי פוסקים באזור טקסס באמצע המאה ה-19 הובילו בסופו של דבר לפריצתה של מלחמת ארצות הברית-מקסיקו, שהחלה ב-1846 והסתיימה ב-1848 עם חתימת הסכם גואדלופה אידלגו. במונחים של הסכם השלום, איבדה מקסיקו יותר מ-2.5 מיליון קמ"ר, 55% משטחה. שטח זה כלל את שטחי מדינות ארצות הברית של היום, קליפורניה, אריזונה, ניו מקסיקו, יוטה ונבדה וחלקים של קולורדו, ויומינג, קנזס ואוקלהומה. בנוסף, כל הסכסוכים בנוגע לטקסס והשטחים שבמחלקות שבין ריו גראנדה לבין נהר נואסס נפתרו.
חמש שנים לאחר מכן, השלימה רכישת גדסדן את תוואי הגבול הנוכחי בין ארצות הברית לבין מקסיקו. מטרת רכישה זו הייתה מלכתחילה ליצור שטח עבור סלילת מסילת ברזל טרנס-יבשתית. רכישה זו הותירה כ-300,000 איש שחיו בשטחים במחלוקת לשעבר, רבים מהם בעלי אזרחות מקסיקנית. בעקבות ייצובו של הגבול הנוכחי, פרחו מספר ערים לאורך גבול זה ולאזרחים מקסיקנים רבים הוענקה קרקע בחינם באזורים הצפונים של מקסיקו בתמורה לשובם וליישוב האזור.
לפני המהפכה המקסיקנית
פיתוחו הכלכלי של אזור הגבול בצד המקסיקני היה תלוי בעיקר בקרבה לארצות הברית, זאת בשל ריחוקו מהמרכזים הכלכליים של מקסיקו. במהלך שנות נשיאותו של פורפיריו דיאס בשנים 1876–1910, שגשגו הקהילות הסמוכות לגבול בשל קשריהן ההדוקים עם ארצות הברית ותמיכתה של ממשלת מקסיקו בהשקעות פיננסיות מארצות הברית. מסילות הברזל שנסללו קישרו את המדינות הצפוניות של מקסיקו אל ארצות הברית יותר מאשר למקסיקו עצמה והאוכלוסייה שם גדלה בשיעור ניכר. תעשיית המכרות התפתחה גם היא לאור שליטתה של ארצות הברית בה. בראשית המאה ה-20 שלטו חברות אמריקניות ב-81% מתעשיית המכרות המקסיקנית והיקף ההשקעות האמריקניות בכלכלה המקסיקנית הגיע ל-500 מיליון דולר, רבע מהן באזורי הגבול.
בחוק ההגירה של ארצות הברית משנת 1891 נקבעה הקמתן של נקודות ביקורת גבול לאורך גבול ארצות הברית–מקסיקו ולאורך גבול ארצות הברית–קנדה. בחוק ההגירה של 1917 נדרשו מקסיקנים שביקשו להיכנס לארצות הברית באופן חוקי להוכיח ידיעת קרוא וכתוב ולשלם מס. עם זאת, במהלך מלחמת העולם הראשונה, כאשר היה מחסור בידיים עובדות, הושעה יישומם של כללים אלו. בעקבות חקיקתו של חוק ההגירה של 1924 הוקם משמר הגבול של ארצות הברית.
המהפכה המקסיקנית
המהפכה המקסיקנית, שפרצה בין השאר בשל איבה כלפי בעלות זרה על נכסים כלכליים במקסיקו, החלה ב-1910. המהפכה הגבירה את חוסר היציבות הפוליטית במקסיקו אך לא האטה באופן משמעותי את קצב ההשקעות האמריקאיות. היא גרמה לצמצום הפיתוח הכלכלי במקסיקו עצמה, ותהליך זה השתקף גם באזורי הגבול. בעוד שהתשתיות של היישובים בארצות הברית המשיכו להתפתח, החל הצד המקסיקני לסבול מהאטה משמעותית בקצב הבנייה והתחזוקה של מערכות התחבורה החשובות לפיתוח עירוני.
בנוסף לכך שהמהפכה המקסיקנית גרמה לחוסר ביטחון במקסיקו, היא גם גרמה למתחים ביחסיה עם ארצות הברית. המהפכה שנמשכה עשר שנים והסתיימה ב-1920 ומלחמת העולם הראשונה שנמשכה בין השנים 1914–1918, הובילו לקיטוב בין שתי המדינות. קרבות ופלישות לאורך הגבול גרמו לרשויות למתחים בנוגע לאבטחתו. מברק צימרמן, שדר דיפלומטי גרמני שיורט ופוענח על ידי המודיעין הבריטי, נועד לצרף את מקסיקו למלחמה נגד ארצות הברית תוך הבטחה לכבוש מחדש את השטחים שנלקחו ממנה במהלך מלחמת ארצות הברית-מקסיקו. גילויו של מברק זה השפיע על ה-FBI לנטר פעילויות חשובות ומעשי אלימות פוטנציאליים באזור הגבול. תוך עשור הובילו מעשי התגרות להפיכתם של יישובי הגבול לשדות קרב, להגבלות בנוהלי חציית הגבול, לשליחת חיילים לסיורים על הגבול ולבנייתם של גדרות ומחסומים בין יישובי הגבול. כאשר הסתיימו מעשי האיבה, מותנו המגבלות על מעבר הגבול ורוב החיילים פונו. עם זאת, הגדרות נשארו כתזכורת פיזית לפיצול בין שתי הארצות. עם חלוף השנים, גדרות ומחסומים גבוהים יותר הוקמו, שכן תשומת הלב התמקדה בעיבויו של הגבול בין ארצות הברית לבין מקסיקו.
לאחר המהפכה המקסיקנית
הגשר הראשון שחצה את הגבול, הגשר הבינלאומי בראונסוויל ומטמורוס, נבנה ב-1910. מחסום הגבול הראשון שנבנה על ידי ארצות הברית נבנה בשנים 1909–1911 בקליפורניה, וב-1918 נבנה המחסום הראשון על ידי מקסיקו. המחסומים הורחבו בשנות ה-20 ובשנות ה-40 של המאה ה-20.
בוועידת הגדות שהתקיימה ב-1905 סוכם בין שתי הארצות שבמקרה של שינויים פתאומיים בתוואי הריו גראנדה כתוצאה משיטפונות, יוסט הגבול בהתאם לשינוי תוואי הנהר. השינויים התכופים בתוואי הנהר גרמו ליצירת ימות נפתול שהתייבשו והיו שטחי קרקע שנותקו למעשה משטחי הארץ שאליה הם היו שייכים, במיוחד בחלקו התחתון של עמק הריו גראנדה. כאשר נוצרו שטחים אלו, קיימה ועדת הגבול הבינלאומי והמים חקירה כדי לבדוק לאיזה צד הם אמורים היו להשתייך. בכל המקרים בהם בוצעו שינויים כאלו על פי החלטות הוועידה, 37 מקרים שונים בשנים 1910–1976, שטחי האדמה שהועברו היו קטנים יחסית, בין אקר אחד (כ-4000 מ"ר) ל-646 אקרים (כ-2.5 קמ"ר), ובלתי מיושבים.
הסכם התיקונים של ריו גראנדה מ-1933 סידר וייצב את קו הגבול דרך עמק אל פאסו - סיודאד חוארס המפותח. קטעי קרקע רבים הועברו בין שתי הארצות במהלך תקופת בנייה שבוצעה בשנים 1935–1938. בסופו של תהליך זה הסתכמו השטחים שהעבירו כל אחת מהארצות זו לזו באופן שווה.
בהסכם הגבול של 1970 הועבר שטח ליד פרסידיו  והידלגו  שבטקסס ממקסיקו לארצות הברית לצורך כריית תעלות לוויסות השיטפונות. בתמורה העבירה ארצות הברית למקסיקו שטחי אדמה אחרים, כולל חמישה שטחי קרקע ליד פרסידיו, אזור אורקון והאי ביבר שליד העיר רומא  שבטקסס. ב-24 בנובמבר 2009 העבירה ארצות הברית לידי מקסיקו שישה איים בערוץ הריו גראנדה. באותה עת העבירה מקסיקו לארצות הברית שלושה איים ושני איי נפתול מיובשים. העברה זו, שהדיונים עליה נמשכו עשרים שנה, הייתה היישום הראשון של סעיף 3 של הסכם הגבול של 1970.
מעברי גבול
גבול ארצות הברית–מקסיקו הוא הגבול בו מספר החציות הוא הגבוה בעולם, עם כ-350 מיליון חציות חוקיות מדי שנה. לאורך הגבול פועלים 48 מעברי גבול, בתוכם 330 שערי מעבר. בשערי מעבר אלו מתבצעת בדיקת המטלטלים של העוברים בהם. מעברי הגבול הם למעבר כלי רכב, הולכי רגל, רכבות ומעבורות. אוכלוסיית מחוזות ארצות הברית והמועצות האזוריות של מקסיקו הצמודים לגבול מסתכמת בכ-12 מיליון איש.
מעבר הגבול טיחואנה סן יסידרו
מעבר הגבול סן יסידרו פועל בין פרבר סן יסידרו  של סן דייגו, קליפורניה, לבין טיחואנה, באחה קליפורניה. כ-50,000 כלי רכב וכ-25,000 הולכי רגל עוברים במעבר מדי יום. מעבר גבול זה הוא הקצה של כביש בין-מדינתי 5. ב-2018 עברו במעבר גבול זה 9.43 מיליון הולכי רגל, 14.5 מיליון כלי רכב פרטיים ו-32,058 אוטובוסים. בין אלו הנכנסים לארצות הברית דרך מעבר הגבול כלולים אזרחים אמריקאים שמתגוררים במקסיקו ולומדים בבתי ספר בארצות הברית.
לאורך החוף של באחה קליפורניה קיימות שכונות של אמריקאים שמתגוררים בטיחואנה, ברוסריטו ביץ' ובאנסנדה, ושנוסעים מדי יום למקום עבודתם בארצות הברית. נוסף אליהם נכנסים מדי יום לארצות הברית דרך המעבר אזרחים מקסיקנים רבים שעובדים בארצות הברית.
זמן ההמתנה הממוצע לחציית הגבול הוא כשעה. אלפי כלי הרכב שעוברים במעבר הגבול מדי יום גורמים לזיהום אוויר בסן יסידרו ובטיחואנה. פליטת פחמן חד-חמצני ושאר מזהמים הנפלטים ממכוניות נקשרו לסיבוכי בריאות כמו מחלות לב, סרטן הריאה, מומי לידה, מוות מוקדם, אסתמה ומחלות נשימה אחרות. שיעור תאונות הדרכים הגבוה וזמני ההמתנה הארוכים משפיעים על בריאות הנפש, רמות הלחץ וההתנהגות התוקפנית של אנשים שעוברים במעבר הגבול לעיתים תכופות. על מעבר הגבול קיימת שמירה הדוקה, הוא מופרד על ידי שלוש חומות, צוותי משמר הגבול וסוכני אכיפת מכס והגירה.
יוזמת הנסיעות של חצי הכדור המערבי
בסוף 2006 הודיעה המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית על כלל הנוגע לדרישות זיהוי חדשות לאזרחים אמריקאים ולזרים הנכנסים לארצות הברית שיישומו החל מ-23 בינואר 2007. נוהל זה היה השלב הראשון ב"יוזמת הנסיעות של חצי הכדור המערבי" והוא הגדיר תשעה סוגים של אמצעי זיהוי:
באוגוסט 2015 החלה מקסיקו ליישם נוהל על פיו כל האזרחים הזרים המתכננים להישאר במקסיקו למשך זמן של יותר משבוע או נוסעים בענייני עסקים, יציגו דרכון בכניסתם למדינה וישלמו אגרה של 330 פסו (21 דולר).
רקע
נתונים מהדוח השנתי של משמר הגבול של ארצות הברית משנת 2010 מראים שמבין החציות הבלתי רשמיות של הגבול אל ארצות הברית, 90% מהם היו ממקסיקו עצמה. בארצות הברית מתגוררים 6 מיליון בעלי אזרחות מקסיקנית שלא מתועדים באופן רשמי. מדי שנה נחצה הגבול באופן רשמי ובאופן בלתי רשמי בשיעור גבוה מאוד. לאור שיעור גבוה זה השקיעה ארצות הברית בכמה אמצעי ביטחון.
ב-2010 חתם הנשיא ברק אובמה על חוק שעל פיו הועברו לסוכנות המכס והגנת הגבולות, בעיקר לצורכי הגנת הגבולות, סכום של 600 מיליון דולר לצורך יישום ושיפור הביטחון. ממשלת ארצות הברית השקיעה סכומים ניכרים באבטחת הגבולות, אף על פי שצעדים אלו לא בלמו את החציות הבלתי רשמיות. ביוני 2018, הודיעה ממשלת ארצות הברית על התקנת מערכת זיהוי תווי פנים לצורך ניטור מעבר הגבולות.
נחמן אינגבר
נחמן אִינְגְבַּר (נולד ב-30 בנובמבר 1938) הוא מבקר ומרצה לקולנוע ישראלי.
גבול ארצות הברית–מקסיקו
האכיפה בגבולות
משמר הגבול של ארצות הברית הוקם ב-1924, כשמשימתו העיקרית הייתה לזהות ולמנוע כניסה בלתי חוקית של מהגרים לארצות הברית. יחד עם כוחות אכיפת חוק נוספים, מסייע משמר הגבול לפעילות השוטפת בגבול - לאפשר את שטף ההגירה ומעבר הסחורות החוקיים במקביל למניעת מעברים בלתי חוקיים של אנשים ושל סחורות מוברחות. האסטרטגיה הנוכחית של אכיפת מדיניות זו לאורך גבול ארצות הברית–מקסיקו היא השימוש באמצעים של אכיפה באמצעות התרעה. המטרה העיקרית היא להעדיף פעילות למניעה מוחלטת ממהגרים בלתי חוקיים מלהיכנס לארצות הברית ממקסיקו על פני תפיסת אלו שכן עברו. החלטית ככל שהיא תהיה, ניתן לטעון שמניעה באמצעות התרעה היא בלתי יעילה, שכן בשני העשורים שקדמו לשנת 2014 הוכפלה כמות המעברים הבלתי חוקיים של הגבול.
נחמן אינגבר
קורות חייו
נחמן אינגבר נולד ברחובות בסוף שנת 1938, בנם של יוסף ובלומה אינגבר, ילידי פולין. אביו עלה לארץ ישראל ב-1924 ועבד בקיבוצים, אחר-כך עברו הוריו לתל אביב ופתחו חנות בגדים.
גבול ארצות הברית–מקסיקו
האכיפה בגבולות
כדי לבצע באופן יעיל את הבקרה בגבול, נקטה ארצות הברית בצעדי מדיניות ותיקנה תקנות שנועדו להפוך את חציית הגבול למסוכנת יותר באמצעות יישום מגוון של צעדים, כשאחד מהם הוא "אפקט המשפך" (funnel effect). כוונתה של טקטיקה זו הייתה להרתיע מהגרים ממקסיקו לארצות הברית באמצעות אילוצם לעבור הלאה באזורי הגבול לשטחים בהם תנאי הקרקע ומזג האוויר מסוכנים יותר, אך אסטרטגיה זו לא נחלה הצלחה כפי שהייתה הכוונה מלכתחילה. כתוצאה מכך, גרם אפקט זה להוביל יותר מהגרים אל מותם, אף בסיועם של מבריחי הגבולות. לא רק שגישה זו גרמה למקרי מוות לאורך הגבול, אלא שהיא אף הוותה מטרד בקרב מהגרים חוקיים ואזרחים אמריקאים. התעוררה דאגה בנוגע לכך שמשמר הגבול וסוכנויות אחרות עשו שימוש בסמכויותיהם באמצעות אפיון גזעי ועריכת חיפושים ללא צווים מחוץ לטווח המותר של 25 ק"מ מהגבול.
נחמן אינגבר
קורות חייו
אינגבר רכש את אהבתו לקולנוע כשצפה בסרטי איכות במועדוני הקולנוע התל אביביים של זאב רב-נוף ודוד גרינברג. הוא בוגר תואר ראשון באנגלית, פילוסופיה וספרות השוואתית באוניברסיטה העברית (1958). עשה תואר שני בחוג לאנגלית באוניברסיטה. ב-1966 הכניס לראשונה את הוראת הקולנוע לכיתות הלימוד.
גבול ארצות הברית–מקסיקו
האכיפה בגבולות
ב-2012 ביצעו סוכני משמר הגבול יותר מ-364,000 מעצרים של אנשים שנכנסו באופן בלתי חוקי לארצות הברית. הושגה הצלחה משמעותית בהשבת הביטחון בגבול באמצעות יישום אסטרטגיית שמירת הגבול. צעדים אלו כללו מספר מבצעים במקומות שונים לאורך הגבול.
נחמן אינגבר
קורות חייו
בשנת 1967 ראה אור ספרו "שקספיר בקולנוע" בהוצאת צ'ריקובר. הספר הוא אסופת מאמרים שליקט אינגבר ותרגמם לעברית, העוסקים בקשר שבין תיאטרון לקולנוע.
גבול ארצות הברית–מקסיקו
האכיפה בגבולות
אחד מכל חמישה מקסיקנים יבקר או יעבוד בארצות הברית לפחות בנקודת זמן אחת במהלך חייו. נכון ל-2010 עסקו בשמירת הגבול יותר מ-20,000 אנשי משמר הגבול, יותר מכל נקודת זמן בהיסטוריה. במקביל, נערכים על ידי משמר הגבול סיורי ביקורת על כבישים ראשיים במרחקים של בין 40 ל-120 ק"מ מהגבול בצד האמריקאי, ועל ידי ממשלת מקסיקו שמפעילה נקודות ביקורת במרחקים של עד 50 ק"מ מהגבול בצד המקסיקני.
נחמן אינגבר
קורות חייו
בשנת 1969 טס אינגבר לצרפת ולמד לדוקטורט בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז, אולם לא סיים את התואר. אינגבר שב לישראל ב-1973 על-מנת לנהל את "המכון הישראלי לקולנוע" שנפתח על ידי משרד התרבות דאז ושבק חיים. במסגרת המכון הוא תמך בכתיבת תסריטים לסרטי איכות, ייסד את ספריית המכון וערך כתב עת בשם "קולנוע", שראה אור פעם בשנה (1981-1974). אינגבר לקח חלק פעיל בשדולה למען הקמת הסינמטקים בישראל וסייע בהקמת "הקרן לעידוד סרטי איכות", הקרויה היום "קרן הקולנוע הישראלי", שנוסדה ב-1980 ושימש חבר הנהלה בקרן.
ב-1981 כיכב בסרטו הקצר של דן וולמן, "האיש שפרם פם פם".
גבול ארצות הברית–מקסיקו
האכיפה בגבולות
עבודתם של מהגרים בלתי חוקיים מכניסה לכלכלה 395 מיליארדי דולרים מדי שנה. בעוד שארצות הברית מעדיפה הגירה, הגידול בהגירה הבלתי חוקית יצרה לחציית הגבול תדמית שלילית. בארצות הברית עובדים כ-11.2 מיליון מהגרים בלתי חוקיים ו-87% מהם חיים בה במשך יותר משבע שנים.
נחמן אינגבר
קורות חייו
נחמן אינגבר פרסם ביקורות קולנוע בעיתונים שונים: בשנות השבעים בעיתון "העיר", בשנות השמונים בעיתון "ידיעות אחרונות", כתב גם ב"עכבר העיר" וב"טיים אאוט" והוא כותב בעיתון "ישראל היום", החל מייסודו ביולי 2007 ועד היום.
גבול ארצות הברית–מקסיקו
האכיפה בגבולות
חוק גדר הביטחון של 2006 אפשר את בנייתה של גדר בעלת מאפייני ביטחון גבוהים לאורך 1,127 ק"מ. על הניסיונות להשלים את בניית גדר ההפרדה בין ארצות הברית למקסיקו קראו תיגר ממשלת מקסיקו וארגונים שונים בארצות הברית.
בינואר 2013 פרסם משרד מבקר המדינה של ארצות הברית דוח שבו ציון שמשמר הגבול לכד 61% מהחוצים הבלתי חוקיים של הגבול ב-2011, ומשמעות הדבר שנותרו כמעט 209,000 איש שלא נתפסו. כמעט 86,000 מתוכם המשיכו לנסות להיכנס לארצות הברית והשאר שבו למקסיקו לארצות אמריקה המרכזית. הדוח הראה גם שמספר החציות הבלתי חוקיות של הגבול ירד.
נחמן אינגבר
קורות חייו
ביולי 2011 זכה אינגבר באות ההוקרה של פסטיבל הקולנוע ירושלים "בעבור תרומתו לעיצוב תרבות הקולנוע בישראל ולמיסוד תשתיתה". הוא זכה בפרס על איכות ההוראה בפסטיבל הסטודנטים.
גבול ארצות הברית–מקסיקו
האכיפה בגבולות
הגברת הביטחון לאורך הגבול במשך השנים הפכה בהדרגה את חציית הגבול למסוכנת יותר, כך שבגבול נוצרה בעיית הומניטרית. מספר מקרי המוות של מהגרים שאירעו לאורך הגבול גדל באופן משמעותי מאז יישום אפקט המשפך. לאורך הגבול של מקסיקו עם אריזונה, תועדו שבעה מקרי מוות בשנת 1996. בשנים 2001–2012 תועדו יותר מ-2,000 מקרים. מאחר שרוב מקרי המוות אירעו בשטחים פתוחים, בהם שכיחות טמפרטורות גבוהות קיצוניות, סביר להניח שהמספר האמיתי גבוה בהרבה. בשל התנאי השטח הקשים והבלתי נגישים, עלולים שרידי המתים להתגלות רק שנים לאחר מכן.
נחמן אינגבר
קורות חייו
נחמן אינגבר נשוי לרחל, שהייתה רכזת כתבים ב"ידיעות אחרונות". אחיו, ד"ר יאיר אינגבר, היה עורך המדור הכלכלי של "ידיעות אחרונות".
גבול ארצות הברית–מקסיקו
האכיפה בגבולות
ארגון Human Rights Watch ציין ב-22 באפריל 2020, שצפויה סגירת גבול ארצות הברית–מקסיקו בשל מגפת הקורונה. לדברי הארגון, הוראה זו של המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן מתעלמת מהעובדה שארצות הברית מחויבת להגן על פליטים מלשוב למקומות בהם הם חשופים להעמדה לדין.
נחמן אינגבר
קורות חייו
בשנת 2013 ערך, בצוותא עם בועז דוידזון, את תסריט הסרט "לצוד פילים", מאת רשף ורגב לוי.
גבול ארצות הברית–מקסיקו
מחסום הגבול
ב-2006, בתקופת נשיאותו של ג'ורג' ווקר בוש, תכנן הממשל האמריקאי להקים מחסום גבול לאורך גבול ארצות הברית–מקסיקו. ההצעה השנויה במחלוקת כללה הקמת קטעי גדר רבים. כמעט 966 ק"מ של גדר נבנו, כשכל אחד מקטעי הגדר היה עשוי מפלדה ומבטון. בין קטעי הגדרות הללו הוצבו מצלמות תת-אדום וחיישנים, כוחות של המשמר הלאומי, וצוותי SWAT, וכך נוצר המושג "גדר וירטואלית". בניית המחסום החלה ב-2006 ועלותו של כל מייל הגיעה ל-2.8 מיליון דולר. ב-2010 הופסקה התוכנית בשל עלויותיה, לאחר שהושלמה בניית 1,030 ק"מ של גדרות או מחסומי כלי רכב, חדשים או כאלו שנבנו על גבי גדרות ישנות שהיו במצב גרוע. מערכות ה-SBI מתוצרת בואינג, שבהן נעשה שימוש במכ"ם, מגדלי שמירה וחיישנים (ללא פרישת גדר פיזית) הוצאו מן השימוש בשל היותן יקרות, בשל התקלות הרבות שנתגלו בהן ובשל אי עמידתן בלוח הזמנים.
נחמן אינגבר
קורות חייו
כיום הוא עובד כמנהל אמנותי ומלווה של הסרטים העלילתיים בקרן רבינוביץ'.
גבול ארצות הברית–מקסיקו
מחלוקות על הצורך במשאבים נוספים
התומכים בהגדלת ההוצאה על אמצעי ההגנה על הגבול טוענים שיש צורך להמשיך את בניית הכוח בשל האלימות הגוברת והגידול בהמשך הברחת הסמים ממקסיקו אל ארצות הברית. לעומתם, גורמים כמו משרד וושינגטון לאמריקה הלטינית טוענים שירידת מספר חציות הגבול יכולה להיות מיוחסת רק בחלקה לאמצעי הביטחון שארצות הברית נקטה. גורמים בלתי מכוונים, כמו החלשת הכלכלה האמריקאית בעקבות המשבר הכלכלי העולמי של 2008 ומלחמת הסמים במקסיקו הפכו את הניסיונות לחצות את הגבול באופן בלתי חוקי למסוכנים יותר בהשוואה לרווח שבצידם.
ב-2019 התחולל משבר הומניטרי על הגבול בשל מחסור במשאבים. המשבר השפיע בעיקר על ילדי המהגרים. חברי בית הנבחרים מהמפלגה הדמוקרטית הגישו הצעת חוק לסיוע הומניטרי למשבר באמצעות מתן 4.5 מיליארד דולר כהוצאת חירום, עם מימון משמעותי לנושאים בעלי סידר עדיפות כמו סיוע משפטי, מזון, מים, עזרה רפואית, שירותי סיוע לילדים, מתן חלופות למעצר ושירותי רווחה.
ממשל טראמפ
ב-2016 הציע המועמד לנשיאות, דונלד טראמפ לבנות חומה על הגבול לשליטה בהגירה. הוא הכריז שעם היבחרו לנשיאות הוא יאלץ את מקסיקו לשלם את עלויות הבנייה. ב-25 בינואר 2017, ימים ספורים לאחר השבעתו של טראמפ ויומיים לפני פגישתו המתוכננת בוושינגטון די. סי. עם נשיא מקסיקו אנריקה פניה נייטו, חתם הנשיא טראמפ על צו נשיאותי 13767 לבניית החומה. פניה נייטו הכחיש שמקסיקו תשלם עבור החומה וכתוצאה מכך בוטלה הפגישה. זמן קצר לאחר מכן הודיע טראמפ שבכוונתו להטיל מכס בשיעור של 20% על סחורות מקסיקניות.
ב-20 בספטמבר 2017 הגיש התובע הכללי של קליפורניה, חוויאר ביסרה תביעה בטענה שממשל טראמפ חרג מסמכותו בהרחבת הבנייה של החומה. עד סוף 2017 לא הסכימה מקסיקו לשלם סכום כלשהו לטובת בניית החומה, והקונגרס לא דן בהטלת מכסים חדשים על סחורות ממקסיקו. הקונגרס לא אישר שום הקצבה למימון החומה מעבר לבנייה שהחלה על פי התכנון שהוחלט עליו במהלך תקופת נשיאותו של ברק אובמה.
ביוני 2018 יזם ממשל טראמפ מדיניות חדשה להפרדת הורים מילדיהם על הגבול עם מקסיקו. אנשים שביקשו מקלט במעברי גבול רשמיים נדחו ונאמר להם שאין אפשרות לקבלם. ארצות הברית ומקסיקו הטילו בו-זמנית מכסים הדדיים על סחורות הייבוא.
ב-8 בנובמבר אותה שנה הודיע ממשל טראמפ על כללים חדשים לדחיית בקשות למקלט לכל מי שחוצה את הגבול באופן בלתי חוקי ללא קשר לאזרחותו. הוראה זו ניתנה על בסיס פסק הדין של בית המשפט העליון "טראמפ נגד הוואי" ועל סמך סמכות הנשיא על פי חוק ההגירה והאזרחות של 1965. למחרת היום חתם הנשיא על הכרזה על פיה הוגדר שאנשים החוצים את הגבול עם מקסיקו באופן בלתי חוקי לא יהיו זכאים לקבל מקלט. הוא הגדיר את מצעד המהגרים מאמריקה המרכזית לארצות הברית כמשבר. קבוצות פעילי זכויות אדם מתחו ביקורת קשה על הצעד, וכמה קבוצות, כולל המרכז המשפטי לדרום העני, האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות והמרכז לזכויות חוקתיות, הגישו תביעה משפטית נגד ההכרזה בבית המשפט הפדרלי במחוז הצפוני של קליפורניה. השופט ג'ון טיגאר פסק ב-20 בנובמבר לטובת העותרים, והוציא צו מניעה נגד הממשל לעיכוב יישום הצו. הממשל עתר לבית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים, שם פסק הרכב השופטים שהיה מפולג שנוהלי בקשת המקלט סתרו את החוק הקיים וביטל את הצו. ב-21 בדצמבר הודיע בית המשפט העליון על סירובו לשמוע את ערעור הממשל ומנע את יישום הצו.
במהלך 2018 עצרו אנשי משמר הגבול של ארצות הברית 107,212 אנשים שניסו להיכנס לארצות הברית כמשפחות, מספר שיא של כל הזמנים. בחודשים אוקטובר 2018 עד פברואר 2019 נשבר גם שיא זה כאשר נעצרו 136,150 איש כמשפחות. ב-31 במרץ 2019 איים הנשיא טראמפ לסגור את הגבול ולנתק את קשרי הסחר בין הארצות. ב-4 באפריל אמר טראמפ שתחת זאת הוא ייתן למקסיקו שנה לבלום את הברחת הסמים ממנה לארצות הברית ואם היא לא תעמוד ביעד זה יוטל מכס על כלי רכב והגבול ייסגר.
החומה המוצעת
כאשר התמודד טראמפ לנשיאות, הוא טען שעלות החומה תהיה בין 8 ל-12 מיליארד דולר ושיעלה בידו לאלץ את מקסיקו לשאת בעלויות. הערכות העלות האמתיות של החומה המוצעת עמדו על סכומים שונים. בראשית 2017, זמן קצר לאחר השבעת טראמפ, העריכה המחלקה לביטחון המולדת שעלות הקמת החומה תגיע ל-22 מיליארד דולר. מנגד העריך צוות המפלגה הדמוקרטית בוועדת הסנאט לביטחון המולדת ולענייני הממשל שעלות בניית החומה תגיע ל-70 מיליארד דולר ושעלות אחזקתה השנתית תגיע ל-150 מיליון דולר.
בקיץ אותה שנה תכננו ארבע חברות בנייה גדולות להגיש הצעת מחיר למיזם. סוכנות המכס והגנת הגבולות תקצבה 20 מיליון דולר לשכירת חברות אלו כדי שיבנו דגמים בעלות של חצי מיליון דולר של החומה. באותה עת אישר הקונגרס רק 341 מיליון דולר לתחזוקת החומה הקיימת ולא אושרו תקציבים לבניית קטעים חדשים של החומה. המחלקה לביטחון המולדת המליצה שגובה החומה יהיה בין 5.5 ל-9 מטרים ושעומקה בתוך האדמה יגיע ל-1.8 מטרים כדי להרתיע מבריחי סמים מלחפור מנהרות.
בינואר 2021, עם לכניסתו לתפקיד נשיא ארצות הברית, חתם ג'ו ביידן על צווים נשיאותיים המבטלים את בניית החומה ואת מדיניות ההגירה של טראמפ.
סיוע הומניטרי לאורך הגבול
ארגון "לא עוד מוות" הוא ארגון חוץ-ממשלתי שמטהו שוכן בטוסון ומטרתו לסייע לשים קץ למוות ולסבל של המהגרים לאורך גבול ארצות הברית–מקסיקו באמצעות אספקת צרכים אנושיים בסיסיים וביצוע שיחות טלפון לקרובי המהגרים. מאז ייסודו ב-2004, סיפק הארגון סיוע לאלפי אנשים שחצו את הגבול. עם זאת, משמר הגבול ושאר הסוכנויות הממשלתיות הפועלות ליד הגבול קראו תיגר על פעילותן של כמה גופים הומניטריים, כאשר עקבו אחר המהגרים לתחנות הטיפול הרפואיות של המתנדבים ופשטו עליהם.
שיעור התחלואה באיידס ובשחפת בערי גבול כמו אל פאסו וסיודאד חוארס הם גבוהים מעל הממוצע בשתי הארצות. ארגון "יוזמת הבית שלנו" (Nuestra Casa Initiative) ניסה לפעול נגד הפערים הבריאותיים באמצעות שימוש באסטרטגיה חוצת גבולות.
המהגרים מהווים מטרה קלה לכנופיות, בשל העובדה שאין להם את הכוח להתנגד לתוקפים והם מוצאים את עצמם חסרי כל. ביוני 2018 פסל התובע הכללי של ארצות הברית ג'ף סשנס את היותם של המהגרים קורבנות לאלימות מצד כנופיות כסיבה לבקשת מקלט.
במקסיקו, רוב הארגונים ההומניטריים מתמקדים בסיוע למגורשים. ככל ששיעור המגורשים עלה, ניכרה הבעיה שלהם יותר ויותר ברחובות הערים במקסיקו. כתוצאה מכך, הוקמו קבוצות הומניטריות רבות בערים במקסיקו, כמו נוגלס, אליהן גורשו מהגרים חסרי תיעוד. הקבוצות הללו הן ארגונים דתיים ומוסדות ללא כוונת רווח שמסייעים למגורשים, שלרבים מהם אין משאבים כמו כסף, מזון, או מידע על משפחותיהם, וללא עזרת הארגונים הם הופכים לחסרי בית וסובלים מיאוש.
ביוני 2019, הועברו 300 ילדי מהגרים ממתקן מעצר בקלינט, טקסס, לאחר שקבוצה של עורכי דין שביקרה במקום, דיווחה על התנאים הבלתי בטיחותיים ועל תנאי התברואה הגרועים שם. באותו חודש נמצאו גופותיהם של אוסקר אלברטו מרטינז ושל בתו בת השנתיים, אנג'י ולרייה, במימי הריו גראנדה. המשפחה, שמוצאה מאל סלוודור, ניסתה לחצת את הגבול ליד בראונסוויל. בעקבות תשומת הלב התקשורתית למקרה, העביר בית הנבחרים של ארצות הברית חוק להקצאת 4.5 מיליארד דולר למשאבים הומניטריים בגבול.
יוזמת הגבול הבטוח
"התוכנית האסטרטגית הלאומית משמר הגבול" (National Border Patrol Strategic Plan) הוכנה לראשונה ב-1994 ועודכנה ב-2004 וב-2012. העדכון של 2004 התמקד במבנה הפיקודי, המודיעין, הפיקוח, האכיפה והצבת הכוחות של משמר הגבול לצורך תגובה מהירה יותר לאיומים על הגבול. התכנון האסטרטגי הוביל לפיתוח מדיניות רחבה יותר של המחלקה לביטחון המולדת שהוביל ל"יוזמת הגבול הבטוח" ב -2005 כדי לשמור על הביטחון בגבולות ארצות הברית ולהפחית את היקף ההגירה הבלתי חוקית. המרכיבים העיקריים של יוזמת הגבול הבטוח עסקו בכוח אדם, ביכולת הקיבול, הפיקוח, התשתית הטקטית והתגבור הפנימי. מרכיב נוסף ביוזמה היה "אכיפה עם תוצאות", שלא היה סעיף במסמך המדיניות שפורסם. במשך שנים נהגו מהגרים בלתי חוקיים שנעצרו על ידי סוכני משמר הגבול לשוב מרצונם ולנסות לחצות את הגבול שוב. לאחר יוזמת הגבול הבטוח של 2005 הוגבלו חזרות אלו לשלושה גורמים.
קבוצת האגנבונד
קבוצת האגנבונד (באנגלית: The Hagenbund) הייתה קבוצה של אמנים אוסטרים שנוצרה בשנת 1899. שמה של הקבוצה נגזר מהשם הר האגן, הבעלים של פונדק בווינה שבו הם התאספו.
גבול ארצות הברית–מקסיקו
יוזמת הגבול הבטוח
אחד הגורמים היה שלילת הזכות של מי שנלכד בניסיון החצייה של הגבול לקבל אשרה במשך חמש שנים והוא היה חשוף להעמדה לדין פלילי אם ינסה שוב לחצות את הגבול באופן בלתי חוקי. חוק ההגירה והאזרחית של 1952 התיר להטיל מגבלה כזאת בהליך משפטי מזורז. בשנים 2002–2006 הרחיבה המחלקת לביטחון המולדת את הטלת המגבלות הללו לזרים שנכנסו לארצות הברית פעם נוספת תוך שבועיים ונלכדו במרחק של 100 מילים (160 ק"מ) מהגבול.
קבוצת האגנבונד
היסטוריה מוקדמת
חברי הקבוצה הבולטים בתחילת הדרך היו היינריך לפלר ויוזף אורבן, אשר עבדו והציגו במקור במסגרת הקונסטלרהאוס השמרני של וינה, אך כעת, כמו הזצסיון הווינאי מרדו בממסד והקימו ארגון משלהם.
ה"האגנבונד" פעל כמעט עשור בצל הזיצסיון כקבוצה המונית ומצליחה, ורק בשנים שלאחר פרישתה המזיקה של קבוצת קלימט מהזיצסיון הצליחו חבריה לפתח קו מתון ועצמאי יותר, שבו אווירה מילאה תפקיד מרכזי.
גבול ארצות הברית–מקסיקו
יוזמת הגבול הבטוח
תוצאה נוספת של היוזמה היא ההרשעות הפליליות. המחלקה לביטחון המולדת גם פעלה בשיתוף פעולה עם מחלקת המשפטים להגדיל את מספרם של אלו שחוצים את הגבול באופן בלתי חוקי והורשעו בעבירה פלילית. התוצאה השלישית של היוזמה היא ההרחקה מהגבול, כלומר, החזרתם של המקסיקנים שעברו את הגבול באופן בלתי חוקי לאזורים רחוקים מהגבול ולא למעבר הגבול הקרוב.
נחמן אינגבר
קורות חייו
בספטמבר 2019 הוא קיבל את פרס אופיר על הישגים מקצועיים.
קבוצת האגנבונד
לאחר מלחמת העולם הראשונה
הם התנתקו הן מהזיצסיון והן מהאקספרסיוניזם בשאלות מהותיות של אסתטיקה. הם אולי אישרו את החיפוש של האקספרסיוניסטים אחר ריאליזם, אבל הפתרונות הצורניים האקספרסיביים שהם מצאו התנגשו עם המטרות האמנותיות של האגנבונד בעצמם.
פירוק האגנבונד ב-1938
במרץ 1938, ימים ספורים לאחר כניסת אוסטריה לרייך הגרמני, שמעו מנהלי הקבוצות של האגנבונד וגם של הזיצסיון את החשיבה של המפלגה הנאצית על ידי חברי הארגון עצמם. במקרה של האגנבונד הדמות המובילה הייתה ליאופולד בלאונשטיינר ואמנות האגנבונד תוארה כאמנות מנוונת. רבים מחברי ההגנבונד היהודים היו אמורים לברוח מאוסטריה בשלב זה ונכסי ההגנבונד הוקצו מחדש לאגודת האמנים החזותיים. הארגון כמו שהיה חוסל ב-29 בספטמבר 1938.
חברים וחברים אורחים בהגנבונד - כ-250 אמנים, אדריכלים ומעצבי פנים וגרפיקאים מופיעים ברשימה של הארגון בשיאו, אך מכיוון שהנאצים הרסו את ארכיון האגנבונד בספטמבר 1939, היה צורך לשחזר את הרישום וייתכן שהוא לא שלם. בנוסף, קצת פחות מ-1,300 אמנים אורחים הציגו בתערוכות של האגנבונד. אלה כללו את אדגר דגה, יוזף דוברובסקי, ראול דופי, ליונל פיינינגר, גרהרט פרנקל, סבסטיאן איספ, אוסקר קוקושקה, ז'אק ליפשיץ, אדולף לוס, אנרי מאטיס, אדוארד מונק, אמיל נולד, מקס פצ'שטיין, פבלו פיקאסו, אוגוסט רנואר, אוגוסט רודן, ופרדיננד גאורג ולדמולר.
גבול ארצות הברית–מקסיקו
אזור הגבול של 100 המילים
ארצות הברית קבעה אזור גבול ברוחב של 100 מילים (160 ק"מ) לאורך כל גבולותיה היבשתיים וחופיה, ולמעשה הוא מכסה כשני שלישים מאוכלוסיית ארצות הברית, כולל רוב הערים הגדולות ובחלק מהמדינית, את כל שטחן. אזור הגבול נוצר על ידי מחלקת המשפטים במסגרת הפירוש שלה לחוק ההגירה והאזרחות של 1952 . לסוכני סוכנות המכס והגנת הגבולות יש את הסמכות לעצור ולחפש בתחומי אזור זה והם מורשים להיכנס לתוך רכוש פרטי ללא צו במרחק של 25 מילים (40 ק"מ) מהגבול וכן להציב נקודות ביקורת.
התיקון הרביעי לחוקת ארצות הברית מגן על אנשים מפני חיפוש ותפיסה ללא צורך סביר. עם זאת, במסגרת המקרה החריג של חיפוש באזור הגבול או במעברי הגבול הגנה חוקתית זו לא תקפה במלואה. משמעות הדבר הוא שרוב אוכלוסיית ארצות הברית נתונה לתקנות של סוכנות המכס והגנת הגבולות, כולל חיפוש ותפיסה. ישנן מגבלות מסוימות ליכולות של סוכני המכס והגנת הגבולות להפעיל את סמכותם זו. לדוגמה, הם לא רשאים להוציא אדם מכלי רכב ללא חשד סביר להפרת חוקי ההגירה או ביצוע פשע, או לערוך ברכב חיפוש ללא צו או סיבה מוצדקת. האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות גילה שסוכני המכס והגנת הגבולות מתעלמים כדבר שבשגרה ממגבלות הסמכות שלהם או לא מבינים אותן, כתוצאה מהדרכה לקויה, חוסר בפיקוח ואי מיצוי הדין במקרים של שימוש לרעה בסמכות, מקרים שהם שכיחים יחסית.
מבצע התייעלות
"מבצע התייעלות" מתייחס באופן כללי למדיניות של אפס סובלנות שמיושמת על גבול ארצות הברית-מקסיקו שמטרתה להרחיק מהגרים בלתי חוקיים בהליך מזורז במקרה שהם נכנסים לארצות הברית ללא מסמכים מתאימים או עם מסמכים מזויפים או שהם בעלי הרשעות קודמות בעבירות בתחום ההגירה. צעדים אלו יושמו לראשונה בדל ריו, טקסס ב-2005. התוכנית הורחבה מאז לארבעה מתוך חמשת המחוזות השיפוטיים הפדרליים של אזור הגבול.
קודם לכן, ניתנה למהגרים בלתי חוקיים שנתפשו האפשרות לשוב לארץ מוצאם או לפתוח בהליכים לקבלת זכות שהייה. לאחר תחילת יישום מבצע ההתייעלות, כמעט כל אלו שנלכדו על הגבול בחשד לחצייה בלתי חוקית הועמדו לדין. הם נשפטו בהמוניהם ונמצאו אשמים. פרקליטי ההגנה מייצגים לעיתים קרובות עד 40 מהגרים בעת ובעונה אחת. כ-99% מהמקרים במסגרת זו מסתיימים בהרשעה וככל שעברת חציית הגבול באופן בלתי חוקי חוזרת על עצמה, הנאשם בעבירה מואשם בסעיף חמור יותר על פי החוק.
תומכי מבצע ההתייעלות טוענים שהרשעות באופן חמור יותר הם גורם חשוב במניעת חציות בלתי חוקיות של הגבול. מקרי הלכידה של המהגרים הבלתי חוקיים פחתו לאחר 2005, כך שהם רואים בכך הצלחה של התהליך. לדוגמה, באזור דל ריו, הייתה ירידה במספר מקרי לכידת המהגרים בשיעור של 75% בין השנים 2005 ו-2009 (מ-68,510 ל-17,082). באופן דמה ירד מספר התפיסות באזור יומה ב-95% (מ-138,438 ל-6,951) בין השנים 2006 ו-2009.
מבקריו של מבצע ההתייעלות רואים את השימוש בבתי המשפט הפדרליים ובכוחות אכיפת החוק כהיבט שלילי. בנוסף, העמדתם לדין של חוצי הגבול מסיטה את תשומת הלב מהעמדה לדין על עבירות חמורות יותר. הם טוענים התועלת במבצע זה נמוכה בהשוואה למשאבים הנדרשים לביצועה. בתגובה לטענה שהמבצע מצליח למנוע הגירה בלתי חוקית, טועני מבקרי התוכנית שהתמריץ לחצות את הגבול כדי להשיג מקום עבודה או להתאחד עם בני משפחה חזק יותר.