cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אפרים בואנו
קורות חיים
אחד מבני המשפחה, אפרים בן יוסף בואנו, שנולד בשנת 1599 בקשטלו רודריגו שבפורטוגל, קיבל את השם הנוצרי "מרטין אלוורש". מסיבות עלומות הוא סיים את לימודי הרפואה בבורדו, בדרום צרפת, רק בשנת 1641, כלומר בגיל 42-41. "הנוצרים החדשים" לא סבלו אז בדרום צרפת מאותן הרדיפות האכזריות שהיו נהוגות באנוסים בספרד ובפורטוגל. אפילו יהודים כשרים הורשו ללמוד רפואה באוניברסיטת בורדו אך בלי רשות לטפל בנוצרים. התנאים הורעו שם בשביל היהודים אחרי שנת 1615, אולם אפרים בואנו, כנוצרי, הצליח לסיים כאמור, ב-1641 את התואר דוקטור ברפואה בהצטיינות - תוך קבלת הציון "מגנוס ברפואה" (בלטינית -"גדול ברפואה"). שלושת בוחניו היו בעצמם ממשפחות של יהודים מומרים, ביניהם הפרופסור לופס שהיה ידיד ותיק של אביו יוסף והדריך את עבודת הדוקטורט שלו. אפרים בואנו חזר בהולנד ליהדות והיה אחד מנכבדי הקהילה היהודית באמסטרדם שכללה 400 יהודים פורטוגלים. הוא למד אצל מנשה בן ישראל את מלאכת הדפוס ובעקבותיו שיתף פעולה עם יונה אברבנאל, תלמיד אחר של בן ישראל, בהבאתם לבית הדפוס של ספרים עבריים. הוא עצמו פרסם שירים, תרגם לספרדית את ספר תהלים ובשנת 1650 הוציא לאור את "פנה רבא",מפתח דברים לקטעים מן התנ"ך המצויים במדרש רבא.
הוא נמנה עם הרופאים המוערכים באמסטרדם ויחד עם אביו יוסף, ייעץ גם לעוצר של הולנד, הנסיך אוראניה.
בשנת 1656 הקים בואנו בשיתוף פעולה עם אברהם פררה את החברה המדעית והפילנתרופית "תורה אור" באמסטרדם.
הוא נפטר באמסטרדם ונקבר בבית הקברות "בית חיים" של קהילת היהודים הפוטוגזים באודרקרק אן דה אמסטל. היה נשוי לאישה בשם יהודית.
הנצחתו באמנות
בואנו היה מידידיו הקרובים של הצייר הנודע בן התקופה רמברנדט. “Dr Ephraim Bonus, Medicus Hebraeus, Alter Avenzoar, magnus in medicis, magni discipulus patris" (ד"ר אפרים בונוס, רופא עברי,אבנזואר השני, גדול ברפואה, תלמיד לאביו הנכבד)
האח הגדול (תוכנית טלוויזיה גרמנית)
האח הגדול גרמניה (בגרמנית: Großer Bruder) היא תוכנית ריאליטי בערוץ RTL II (עם שידור חי במשך 24 שעות ביממה בערוץ בתשלום Premiere/Sky). זו הייתה הגרסה הראשונה של תוכנית "האח הגדול", מלבד תוכנית המקור ההולנדית שהופקה על ידי Endemol ב-1999. "האח הגדול גרמניה" שודרה לראשונה ב-28 בפברואר 2000 והסתיימה 11 חודשים מאוחר יותר, ב-12 בספטמבר 2011. אחרי שנתיים של הפסקה, הסדרה חודשה על ידי Sat.1, בתור "מבט האח הגדול", גרסת הסלבריטאים הראשונה של הסדרה הגרמנית. סינדי אוז מרצאן ואוליבר פוצ'ר הוכרזו כמנחים של הסדרה החדשה באוגוסט 2013.
שינויים של הקונספט
מאז תחילת העונה הראשונה שלה בפברואר 2000, התוכנית עברה שינויים רבים בקונספט שלה. להלן כמה דוגמאות משמעותיות לתהליך של שינוי החוקים של המשחק המקורי:
ביקורת ועניין
התוכנית זוכה לתשומת לב גבוהה מצד התקשורת הגרמנית, וזאת מסקרת אותה תכופות. אולם, לצד הביקורות השגרתיות אודות "האח הגדול" כפי שהופיעו בגרסאות במדינות שונות (בהן ישראל), הופיעה ביקורת על העירום התדיר הנראה על המסך, ועל כך שהדיירים מצולמים בעודם מתקלחים ומתלבשים. התוכנית הגרמנית הוזכרה גם כאשר גידו וסטרוולה, יוצא התוכנית, מונה לסגנות הקנצלרית מרקל.
דוד מועלם
דוד מועלם (1931 – 1 באפריל 2021) היה שוטר במשטרת ישראל, שופט ומוזיקולוג ישראלי, מחבר הספר "הסולם והמקאם במסורת המוזיקלית הערבית".
קורות חיים
מועלם נולד בשנת 1931 בבגדאד שבעיראק. סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1948 בבית הספר היהודי שמאש, של הקהילה היהודית. עבר את בחינות הכניסה של אוניברסיטת לונדון. בנוסף, למד מוזיקה קלאסית בנגינה על כינור, והשתתף בייסודה של תזמורת בשם "The First Baghdad Philharmonic Orchestra", במכון לאמנויות היפות בבגדאד. הוא הצטרף למחתרת הציונית בעיראק ובהוראתה עלה לישראל ב-1950.
בשנת 1958 מונה, אז בדרגת פקד, לתפקיד עוזר היועץ המשפטי במטה הארצי של משטרת ישראל ויחד עם יחזקאל קרתי השתתף בהקמת משרד היועץ המשפטי של משטרת ישראל. בשנת 1963 הועבר למחוז תל אביב של המשטרה כסגן ראש מדור התביעות בתפקיד ראש מדור הדרכה וייעוץ משפטי. בתקופה זו כתב מאמרים משפטיים בענייני משטרה ופלילים שפורסמו ב"הפרקליט" ובעלוני המשטרה, ובהם מאמר רחב על מסדרי זיהוי.
בשנת 1967 פרש מהמשטרה ועבד כעורך דין בשוק הפרטי עד שנת 1988. בתקופה זו התחיל להרצות בבית הספר לפיקוד ומטה של המשטרה ושימש כחבר בבית הדין הארצי למשמעת של לשכת עורכי הדין.
בשנת 1988 מונה לשופט בבית משפט השלום בכפר סבא. בשנת 1998 פרש לגמלאות. בינואר 1999 מונה כשופט בדימוס בבית המשפט לעניינים מקומיים ברמת גן וכיושב ראש ועדות שחרורים שליד שירות בתי הסוהר.
באוקטובר 2006 סיים תפקידו במערכת בתי המשפט. מאז פרישתו ממערכת בתי המשפט עסק במוזיקולוגיה וחקר את השיטה המוזיקלית הערבית, כתב והרצה. בשנת 2006 הוציא לאור את ספרו "הסולם והמקאם במסורת המוזיקלית הערבית" המשמש כספר יסוד במוסדות השונים למוזיקה. באפריל 2010 יצא לאור התרגום לאנגלית של הספר בשם: "The Maqam Book: A Doorway to Arab Scales and Modes". בשנת 2013 הכיר משרד החינוך בספר כספר לימוד למגמות המוזיקה בחטיבות העליונות של בתי הספר הממלכתיים והממלכתיים-דתיים. מועלם היה חבר באיגוד הישראלי למוזיקולוגיה.
נפטר ב-1 באפריל 2021. בנו הוא המוזיקאי ינון מועלם.
הסולם והמקאם במסורת המוזיקלית הערבית
מטרת הספר להבהיר למעיין מהי מוזיקה ומה מהותה, לסכם מספר מושגים הקשורים עמה במוזיקה הערבית, תוך ניסיון להשוות בין שתי השיטות - הערבית והמערבית.
הספר מראה שהמוזיקה המערבית והערבית קרובות במבנה הסולמות שלהן ומצביע על מספר קווי דמיון. שתי התרבויות למדו על האוקטבה ועל מודוסים מהיוונים. השיטות של שתי התרבויות הן מודאליות-טונליות. שתיהן מודאליות כי הן מבוססות על מודוסים, ושתיהן טונליות כי הסולמות שלהן ניצבים על טוניקה (בערבית: קַרָאר), שהיא הצליל החשוב ביותר בהיררכיה של צלילי הסולם. הסולם ההפתטוני מאפיין גם את המקאם. צלילי הסולם מחולקים מבחינה תפקודית לשתי חטיבות (טטרקורדים במערב; אַג'נָאס-ביחיד גִ'ינס, בערב). לכל סולם יש צליל דומיננטי (עַ'מָאז) שהחטיבה העליונה של הצלילים יושבת עליו. לסולמות יש צליל מוביל (טַ'הִיר אֶל-מַקָאם), ובשתי השיטות יש משמעות רבה לטטרקורד ולפנטקורד.
בעוד שניתן למצוא קווי דמיון ברורים בין התרבויות המוזיקליות במערב ובערב, לא כל המאפיינים הדומים מנוצלים בשתי התרבויות בדיוק באותה צורה ולאותה תכלית. הספר מתחיל בדיון על השיטה המערבית, שהיא פשוטה ומוגדרת יותר, כבסיס המכין את הקורא ללימוד של השיטה הערבית, שלטענת מועלם היא מורכבת יותר ועשירה יותר בסולמות ובמודוסים.
סוזן ברוקס
ביוגרפיה
ברוקס נולדה בפורט ויין שבאינדיאנה, בתם של מרילין ורוברט ויאנט. ב-1982 סיימה תואר ראשון באוניברסיטת מיאמי שבאוהיו וב-1985 סיימה תואר JD במשפטים באוניברסיטת אינדיאנה. לאחר לימודיה עבדה כעורכת דין פרטית.
ב-1998 מונתה לסגנית ראש עיריית אינדיאנפוליס ובשנים 1999–2001 עבדה במשרד עורכי דין Ice Miller שבאינדיאנפוליס. ב-2001 מונתה לתובעת הפדרלית של מחוז דרום אינדיאנה. ב-2007 מונתה ליועצת משפטית וסגנית נשיא רשת המכללות הקהילתיות של מדינת אינדיאנה, תפקיד בו כיהנה עד 2011.
ב-2012 התמודדה בבחירות לנציגות המחוז החמישי של אינדיאנה בבית הנבחרים של ארצות הברית, היא גברה בבחירות על חבר הקונגרס המכהן דן ברטון מהמפלגה הדמוקרטית ברוב של 58%. מאז נבחרה לשלוש תקופות כהונה נוספות. כיהנה כחברה בוועדת האנרגיה והמסחר ובוועדת האתיקה. כמו כן כיהנה בוועדה המיוחדת לחקירת מתקפת הטרור בקונסוליה האמריקנית בבנגאזי. בקונגרס ה-115 כינה כיושבת ראש ועדת האתיקה. ביוני 2019 הודיעה ברוקס כי אין בכוונתה להתמודד לתקופת כהונה נוספת בבחירות 2020.
ברוקס נשואה לדייוויד ואם לשניים.
סרדינאים
סרדינאים (שם מדעי: Clupeiformes) היא סדרה של דג גרם ממחלקת מקריני סנפיר הנפוצים בעיקר בימים של צפון האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט, בים הבלטי ובים התיכון. הדגים המוכרים ביותר הם הסרדין, המליח והעפיאן (אנשובי).
אלו הדגים החשובים ביותר למאכל אצל האדם ונוהלו אפילו מלחמות על שטחי הכינוס של דגים אלה. למעשה הם דגים קטנים יחסית אך מתקבצים בלהקות עצומות באזורים שונים בעולם כמו בצפון האוקיינוס האטלנטי וליד חופי דרום אפריקה. המוני הסרדינים מושכים אליהם טורפים רבים מדגים טורפים וכרישים ועד ללווייתנים גדולי-סנפיר ועופות ים.
דגים אלה בעלי קשקשים כסופים על גופם, ראש קטן ופה בעל מערכת לסינון פלנקטון שהוא מזונם העיקרי.
איקלינגאס
איקלינגאס (באנגלית עתיקה: Iclingas) הייתה שושלת מלוכה אשר שלטה בממלכת מרסיה במשך למעלה ממאתיים שנה, בין ראשית המאה ה-6 לסוף המאה ה-8. בשנים אלו מלכו מטעם השושלת שישה עשר מלכים, אשר מהווים את מחציתם של מלכי מרסיה.
יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר
יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר (בגרמנית: Johann Wilhelm Herzog von Sachsen-Weimar; 11 במרץ 1530 – 2 במרץ 1573) היה דוכס סקסוניה בין השנים 1566–1572, ודוכס סקסוניה-ויימאר בין השנים 1572–1573.
ביוגרפיה
יוהאן וילהלם נולד ב-11 במרץ 1530 בטורגאו שהשתייכה לנסיכות הבוחר מסקסוניה, ליוהאן פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ולזיבילה מקלווה, בתם של יוהאן השלישי, דוכס קלווה ומריה מיוליך-ברג.
בשנת 1547 ויתר אביו יוהאן פרידריך מסקסוניה על תואר הנסיך הבוחר לאחיינו מוריץ מסקסוניה, בעקבות המלחמה השמלקלדית, וקיבל את התואר דוכס סקסוניה. לאחר מותו פוצלה הדוכסות בין האחים; יוהאן פרידריך השני, דוכס סקסוניה קיבל את אזור אייזנך וקובורג, יוהאן וילהלם קיבל את אזור ויימאר, ואילו יוהאן פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה קיבל את אזור גותה. בשנת 1554 ניסה אחיו יוהאן פרידריך השני, דוכס סקסוניה להחזיר לידיו את נסיכות הבוחר מסקסוניה, אולם הובס בשנת 1556 הובס, ולאחר מאבק בן 10 שנים נכלא בשנת 1566, ויוהאן וילהלם קיבל את נחלותיו. בשנת 1572 סייע יוהאן וילהלם לשארל התשיעי, מלך צרפת במאבקו נגד ההוגנוטים, ובעקבות כך סייע מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאחייניו - בניו של יוהאן פרידריך השני לתבוע את חלקם בירושה, ואכן הדוכסות פוצלה שוב בין יוהאן וילהלם לבין אחייניו יוהאן קזימיר, דוכס סקסוניה-קובורג ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-אייזנך.
ב-2 במרץ 1573 מת יוהאן וילהלם בויימאר, ובנו פרידריך וילהלם הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
ב-15 ביוני 1560 התחתן יוהאן וילהלם עם דורותיאה סוזנה מפפאלץ-זימרן, בתם של פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ ומריה מברנדנבורג-קולומבאך. ממנה היו לו 5 ילדים:
האוונג'רס: שושלת קאנג
שושלת קאנג (באנגלית: Kang Dynasty, נקרא גם בשם מלחמת קאנג) היא קשת סיפור שפורסמה בחוברות הקומיקס האוונג'רס על ידי חברת מארוול קומיקס בין יוני 2001 לאוגוסט 2002 למשך 16 חוברות. את הסיפור כתב קורט בוזיאק באיורם של אלן דייוויס, קירון דווייר, אייבן רייז ומנואל גרסיה.
הסיפור מתמקד בקאנג הכובש, מצביא מלחמה מהמאה ה-30 ואחד מיריביהם הוותיקים והקטלניים ביותר של האוונג'רס, אשר מגיע לתחילת המאה ה-21 ביחד עם בנו מרקוס מתוך כוונה לכבוש את כדור הארץ. למרות שקאנג מצליח באופן חלקי, הוא נבל-העל הראשון ביקום מארוול שמצליח להשתלט על העולם באופן פיזי (דוקטור דום ניסה זאת בעבר באמצעות שליטה מוחית לאחר שתיגבר את כוחותיו של האיש הסגול). קבוצת האוונג'רס מצליחה להתעמת איתו ולעצור את תוכניתו.
הסיפור ידוע בשל אורכו, בשל תיאור השמדת מטה האומות המאוחדות (אם כי ללא אובדן חיים, שכן קאנג עשה זאת כדי להבהיר נקודה) ובשל מות האוכלוסייה כולה בוושינגטון די. סי.. הסיפור תוכנן לפני פיגועי 11 בספטמבר ופורסם לאחריהם מאחר שחברת מארוול בחרה שלא לשנות את קווי העלילה. בסיפור בדיוני זה, פוליטיקאים וסוכנים ממשלתיים בכירים רבים פונו לפני השמדת האוכלוסייה.
אליפות צרפת הפתוחה 1983
אליפות צרפת הפתוחה 1983 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי חימר באצטדיון רולאן גארוס בפריז. התחרויות התחילו ב-23 במאי והסתיימו ב-5 ביוני. זו הייתה האליפות ה-82 מאז ייסודה.
הפרסים
סך הפרסים היה 350 אלף $.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
נמל התעופה הבין-לאומי קפלאוויק
נמל התעופה הבינלאומי קפלוויק (איסלנדית: Keflavíkurflugvöllur) הוא נמל תעופה בדרום־מערבה של איסלנד, המשמש כנמל התעופה הבינלאומי של בירתה רייקיאוויק וכשער האווירי העיקרי של המדינה כולה. הנמל שוכן ליד העיירה קפלאוויק שבקצהו המערבי של חצי האי רייקיאנס, כ־50 ק"מ דרומית־מערבית לרייקיאוויק.
אליפות צרפת הפתוחה 1983
תחרות הגברים
מנצח תחרות 1982 מאטס וילאנדר נפגש במשחק הגמר עם יאניק נואה  והפסיד ב-4 מערכות.
נמל התעופה הבין-לאומי קפלאוויק
היסטוריה
הנמל נבנה על ידי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. העבודות החלו בחודש מאי 1942 ותחילה נחנך מסלול טיסה למטוסי קרב. ב־24 במרץ 1943 הסתיימה סלילת שני מסלולי טיסה אשר יכלו לשמש מטוסי הפצצה, והנמל נודע בכינוי "שדה מיק" (Meeks Field). במהלך המלחמה שימש הנמל לצרכים צבאיים בלבד, ויצאו ממנו מטוסים אשר אבטחו את תנועת שיירות האוניות מצפון אמריקה לאירופה. לאחר המלחמה הפך הנמל לתחנת תדלוק למטוסים אזרחיים וסייע בהתפתחות נתיב הטיסה הצפון אטלנטי.
אליפות צרפת הפתוחה 1983
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 128 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. כמו בתחרות הגברים, הטניסאיות החזקות זכו לדירוג:
נמל התעופה הבין-לאומי קפלאוויק
היסטוריה
בשנת 1987 נחנך הטרמינל האווירי החדש הממוקם בצפונו של הנמל, מחוץ לבסיס הצבאי. בניין הטרמינל קרוי על־שם מגלה הארצות האיסלנדי לייב אייריקסון (Flugstöð Leifs Eiríkssonar), והוא הורחב בשנים 2001 ו־2008 תוך חלוקתו לאזור המיועד לטיסות למדינות החתומות על אמנת שנגן, עליה חתומה גם איסלנד, ולאזור לטיסות ליתר המדינות. נמל התעופה קפלוויק הופעל בניהול משותף של איסלנד וארצות הברית עד חיסול הבסיס הצבאי האמריקאי ועזיבת צבאה את האי ב־30 בספטמבר 2006. ב-2016 חזר הצבא האמריקאי להשתמש בבסיס.
אליפות צרפת הפתוחה 1983
תחרות הנשים
מנצחת תחרות 1982 מרטינה נברטילובה הודחה בסיבוב הרביעי. במשחק הגמר כריס אוורט נפגשה עם שחקנית הלא מדורגת מימה יאושובץ  וניצחה בשתי מערכות.
נמל התעופה הבין-לאומי קפלאוויק
פעילות לישראל וממנה
החל מ-13 בספטמבר 2017 עד אוקטובר 2018 חברת WOWair קיימה 4 טיסות שבועיות בין הנמל לנמל התעופה בן-גוריון.
החל מיוני 2023 מפעילה חברת אייסלנדאייר 3 טיסות שבועיות בין הנמל לנתב"ג.
אליפות צרפת הפתוחה 1983
תחרות זוגות גברים
מנצחי תחרות 1982 שרווד סטיוארט ופרדי טאיגן השתתפו בתחרות אך עם פרטנרים חדשים. במשחק הגמר אנדרס יאריד והאנס סימונסון נפגשו עם מארק אדמונדסון  ושרווד סטיוארט  וניצחו ב-3 מערכות.
תחרות זוגות נשים
מזוג מנצחות תחרות 1982 רק אן סמית' השתתפה בתחרות. במשחק הגמר רוזלין פיירבנק ( דרום אפריקה) וקנדי ריינולדס נפגשו עם קאטי ג'ורדן ואן סמית'  וניצחו ב-3 מערכות.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 48 זוגות.
מנצחי תחרות 1982 ונדי טרנבול וג'ון לויד  הודחו בחצי הגמר. במשחק הגמר ברברה ג'ורדן ואליוט טלצ'ר נפגשו לסלי אלן וצ'ארלס סטרוד  וניצחו בשתי מערכות.
ישראל ברולאן גארוס
שלמה גליקשטיין השתתף בתחרות הגברים וזוגות גברים. בתחרות גברים בסיבוב הראשון גלקשטיין ניצח פנדר מרפי מארצות הברית ב-4 מערכות. בסיבוב השני הוא נפגש עם יאן גונרסון משוודיה וניצח ב-3 מערכות. בסיבוב השלישי הוא שיחק נגד אנדרס גומס מאקוודור שהיה מדורג מס' 16 והפסיד ב-5 מערכות. בתחרות זוגות גברים הוא שיחק לצד אריק פרום מארצות הברית והם זכו במס' 12 בדירוג. זה היה הפעם הראשונה שטניסאי ישראלי זכה לדירוג ברולאן גארוס. בסיבוב הראשון והשני הם ניצחו ב-2 מערכות בכל משחק. בסיבוב השלישי הם שיחקו נגד הזוג חוסה לואיס קלרק (ארגנטינה) ואיליה נסטסה (רומניה) וניצחו ב-3 מערכות. ברבע הגמר הם נפגשו עם הזוג שהיה מדורג במקום השלישי בתחרות והפסידו ב-3 מערכות.
יוהאן פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה
יוהאן פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה (בגרמנית: Johann Friedrich III Herzog von Sachsen; 16 בינואר 1538 – 21 באוקטובר 1565) היה דוכס סקסוניה בין השנים 1554–1565.
ביוגרפיה
יוהאן פרידריך נולד ב-16 בינואר 1538 בטורגאו שהשתייכה לנסיכות הבוחר מסקסוניה, ליוהאן פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ולזיבילה מקלווה, בתם של יוהאן השלישי, דוכס קלווה ומריה מיוליך-ברג.
בשנת 1547 ויתר אביו יוהאן פרידריך מסקסוניה על תואר הנסיך הבוחר לאחיינו מוריץ מסקסוניה, בעקבות המלחמה השמלקלדית, וקיבל את התואר דוכס סקסוניה. לאחר מותו פוצלה הדוכסות בין האחים; יוהאן פרידריך השני, דוכס סקסוניה קיבל את אזור אייזנך וקובורג, יוהאן וילהלם קיבל את אזור ויימאר, ואילו יוהאן פרידריך השלישי קיבל את אזור גותה. מכיוון שהיה קטין שימש אחיו יוהאן פרידריך השני כעוצר בשמו עד לבגרותו בשנת 1557. לאחר מכן הגיעו השניים להסכם שיוהאן פרידריך השני ימשיך לשלוט בדוכסות למשך 4 שנים נוספות, ובשנת 1561 הוארך ההסכם ל-4 שנים נוספות.
ב-21 באוקטובר 1565 מת יוהאן פרידריך בינה, ונחלותיו עברו ליוהאן פרידריך השני, דוכס סקסוניה.
יחסי ארצות הברית–בולגריה
יחסי ארצות הברית–בולגריה נכונו לראשונה, באורח רשמי, ב-1903. ראשית היחסים בפעילות מיסיונרית ותמיכה אמריקאית בעצמאות לעם הבולגרי בשלהי המאה ה-19 עד לצמיחת שער המסחר והתעשייה בין שתי המדינות בראשית המאה ה-20. במרוצת השנים היחסים התדרדרו לעוינות חסרת-תקדים במלחמת העולם הראשונה ומלחמה גלויה והפצצות במלחמת העולם השנייה, לעימות אידאולוגי במהלך המלחמה הקרה וצמחו חזרה עם שותפות בולגרית בנאט"ו ויחסים כלכליים וצבאיים הדוקים במאה ה-21.
מיסיונרים ובתי ספר אמריקאים בבולגריה
הקשר הראשון בין האמריקאים והבולגרים מתוארך לראשית המאה התשע עשרה ונוצר באמצעות ספרים ומיסיונרים אמריקאים. הספרות האמריקנית הראשונה שתורגמה לבולגרית הייתה מבוא של בנג'מין פרנקלין ל"האלמנך של ריצ'רד המסכן" ("Poor Richard's Almanack"), בשם "הדרך אל העושר" ב-1837. ב-1839 שלחה מועצת הנציבים האמריקאית לשליחויות זרות, תנועה דתית-פרוטסטנטית את המיסיונרים הפרוטסטנטים הראשונים לאימפריה העות'מאנית, שם נתנה להם הממשלה העות'מאנית רשות להטיף לאוכלוסייה הנוצרית. אחד המיסיונרים האלה, אליאס ריגס, למד בולגרית ופרסם את המדריך הראשון לדקדוק הבולגרי עבור לא-דוברי בולגרית ב-1843. בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-19 הדפיסו מיסיונרים אמריקאים את גרסת הביבליה בלהג הבולגרי-מקומי. צ'ארלס מורס פרסם ספר לימוד מלא של הדקדוק הבולגרי ב-1860, וערך את המילון הבולגרי-אנגלי הראשון.
בשנת 1860 נוסד בפלובדיב בית הספר האמריקאי הראשון (שכיום נקרא "המכללה האמריקאית בסופיה") על ידי מיסיונרים מהכנסייה הקהילתית. מלבד הוראה דתית, בבית הספר נלמדו מקצועות המתמטיקה, כימיה, פיזיקה, והשפה האנגלית. בשנת 1863 נפתח בית ספר לנשים צעירות בסטארה זאגורה. שני בתי הספר התמזגו ועברו לסמוקוב ב-1869. בית הספר האמריקאי בסאמוקוב הציע חינוך בסגנון אמריקאי, שנלמד באנגלית עבור הבולגרים.
מכללת רוברט, סניף של אוניברסיטת מדינת ניו יורק בטורקיה, מילאה גם היא תפקיד חשוב בחינוך האליטה הבולגרית החדשה. הקמפוס של המכללה נחנך לראשונה באיסטנבול בשנת 1863 ובו נלמדו מקצועות המתמטיקה, היסטוריה טבעית, כלכלה, לוגיקה, היסטוריה פוליטית, משפט בינלאומי פומבי, פילוסופיה והשפה האנגלית. ב-1868, מחצית מהסטודנטים במכללה היו בולגרים. קונסטנטין סטואילוב וטודור איבנצ'וב, שיכהנו לימים כראשי ממשלת בולגריה למדו במכללה זו. המיסיונרים האמריקנים הקימו גם את כתב-העת "זורניצה" (Zornits), אשר יצא לאור במשך 76 שנים ובו פורסמו ונכתבו מאמרים בתחומי המדע, היסטוריה ותאוריות ופרקטיקות של הדמוקרטיה המערבית. המודל של הרפובליקה האמריקאית נדון לעיתים תכופות על ידי האינטלקטואלים הבולגרים כמודל לבולגריה עצמאית.
למיסיונרים הפרוטסטנטים הייתה הצלחה מוגבלת בבולגריה. עבודתם נתקלה בהתנגדות על ידי הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית ועל ידי מנהיגים רבים בתנועת השחרור הלאומית-ליברלית הבולגרית, שלא רצתה לראות את בולגריה מחולקת לדתות. אך, בתי הספר והעיתונים שהקימו המיסיונרים תרמו להתעוררות הלאומית בבולגריה ואותם מיסיונרים ששבו לאמריקה נהפכו לעיתים תכופות לדיפלומטים בלתי-רשמיים לבולגריה.
דיפלומטים ועיתונאים אמריקאים והעצמאות הבולגרית
באפריל 1876, קבוצה של לאומנים בולגרים הובילה התקוממות נגד השלטון העות'מאני, מה שנודע כמרד אפריל. ההתקוממות תוכננה היטב אם כי נחלה כישלון. בעקבות המרד בוצעו פעולות תגמול ומעשי פוגרום בידי חיילים טורקים. סטודנטים בולגרים במכללת רוברט שבאיסטנבול הביאו את סיפורי מעשי הפוגרום לידיעת ד"ר אלברט לונג ונשיאה בפועל של המכללה, ג'ורג' וושבורן. וושבורן כתב סדרת מכתבים אל הכתב לענייני איסטנבול של העיתון "דיילי ניוז" הבריטי אדווין פירס. ב-23 ביוני נכתב המאמר הראשון בנדון תחת הכותרת "זוועות בולגריה". המאמר הגיע אל הפרלמנט של הממלכה המאוחדת, ואף ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, בנג'מין דיזראלי, קרא לחקירה רשמית של מעשי הפוגרום.
הקונסול הכללי האמריקני באיסטנבול, יוג'ין סקיילר, נסע לשטחי בולגריה של האימפריה העות'מאנית ביולי ובאוגוסט 1876 במטרה לחקור את הדיווחים על מעשי הפוגרום. אליו הצטרף עיתונאי אמריקאי בשם ינואריוס מקגאהן, מטעם משלחת הדיילי ניוז לבולגריה. מקגאהן כתב שורה של מאמרים על מעשי הפוגרום, בעיקר על מה שהתחולל בכפר באטאק, שם דיווח מקגאהן על כי כל הכפר נבזז והושחת על ידי הטורקים. דיווחים אלו, שהתפרסמו בעיתונות הבריטית והאירופית ואחר-כך נדפסו בחוברות, הובילו להתפרצות זעם רב-נגד הממשלה העות'מאנית. בנובמבר 1876 פרסם הקונסול הכללי סקיילר את חוויותיו המלאות מהביקור בבולגריה בדין וחשבון, והעריך כי חמישה-עשר אלף בולגרים קיפחו את חייהם בעקבות המרד (דו"ח של הדיפלומט הבריטי וולטר ברינג, שפורסם באותו הזמן, אמד את מספר הקרבנות בכשנים-עשר אלף). בנוסף על תיאור פעולות התגמול ומעשי הפוגרום, הכל המסמך את המפה הראשונה של האוכלוסייה הבולגרית באזור.
ממשלת רוסיה דרשה מממשלת האימפריה העות'מאנית לבצע שורת רפורמות על-מנת להגן על הבולגרים ועל לאומים אחרים בתוך האימפריה העות'מאנית. כאשר הממשלה העות'מאנית מיאנה לדרישת הרוסים, הכריזה האימפריה הרוסית מלחמה על העות'מאנים. ב-1877 צעד צבא האימפריה הרוסית דרך רומניה, חצה את הדנובה והביס את צבא האימפריה העות'מאנית, לאחר קרבות ארוכים בפלבן ומעבר שיפקה. ההתקדמות של הצבא הרוסי סוקרה בידי מקגאהן ועיתונאים אחרים עבור העיתונות הבריטית. בעיקר בזכות הדיווחים של מקגאהן ומיסיונרים אמריקאים בבולגריה, גילה הציבור האמריקאי אהדה לעם הבולגרי. הממשלה העות'מאנית האשימה את הקונסול הכללי סקיילר בכך שהטה את הבולגרים נגדה והפר כללים ברורים של הדיפלומטיה. למען ביטחונו האישי, הוצא סקיילר מאיסטנבול על ידי הקבינט של ארצות הברית במאי 1878.
עם ניצחון האימפריה הרוסית, נאלץ הסולטאן העות'מאני מחמד סאוופט פאשה לחתום על חוזה סן סטפנו, שהעניק שטחים נרחבים לבולגריה העצמאית. עם זאת, ממשלות הממלכה המאוחדת, הקיסרות הגרמנית והרפובליקה הצרפתית השלישית סירבו להכיר במדינה החדשה שהייתה מדינת חסות רוסית. בשנת 1878 נערך קונגרס ברלין, אשר נוסח בעיקר על ידי קנצלר גרמניה, אוטו פון ביסמרק, וראש ממשלת בריטניה בנג'מין דיזראלי, ושרטט מפה חדשה של בולגריה. בכך השיבו לעצמם הבולגרים שטחים נרחבים מהמזרח והדרום כמו גם את כל האזור הגאוגרפי החוצץ בין טורקיה ומקדוניה, וקיבלו חלקים מאזור הדוברוג'ה. קונגרס ברלין יצר את נסיכות בולגריה, תחת שלטון עות'מאני. אלכסנדר באטנברג, נסיך בולגריה עמד בראש הנסיכות.
ההתבדלות האמריקאית ודיפלומטיה הססנית
ארצות הברית ובולגריה קיימו יחסים דיפלומטיים במשורה במהלך המאה התשע עשרה, בניגוד לקשרי התרבות והמסחר בין שתי המדינות. לדוגמה, בולגריה לקחה חלק צנוע בתערוכה העולמית של שיקגו ב-1893. הסופר הבולגרי אלקו קונסטנטינוב ביקר בתערוכה וכתב ספר, "לשיקגו ובחזרה", שבו הציג את אמריקה כאומה מובילה בתחום הטכנולוגיה וכארץ ההזדמנויות. הספר הרשים מאוד אינטלקטואלים בולגרים רבים, ועיצב את דמותה אמריקה במחשבתם. ב-1887 ממשלת רוסיה, שחשדה כי הנסיך אלכסנדר באטנברג מתחיל לקדם ולגלות עמדות ליברליות, ארגנה הפיכה בבולגריה. אלכסנדר יצא לגלות, והממשלה הבולגרית בפרדיננד הראשון, מלך בולגריה כראש המדינה החדש.
ארצות הברית ניסתה באופן מהוסס לכונן יחסים דיפלומטיים עם בולגריה ב-1901, אך הדיפלומט שנשלח מוושינגטון הבירה (שמו לא ידוע) נדחה על ידי ממשלת בולגריה, שכן הוא התגורר באיסטנבול ולא בנסיכות. לבסוף, ב-19 בספטמבר 1903 הציג ג'ון ב. ג'קסון, השליח המיוחד של ארצות הברית והציר המוסמך לממלכת יוון, ממלכת רומניה וממלכת סרביה, את תעודותיו הדיפלומטיות ואת כתב ההאמנה שלו מאת נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט, למלך פרדיננד. בארמונו שבסופיה ערך פרדיננד הרמת כוסית לכבוד נשיא רוזוולט שנתקיימה כולה באנגלית, ולהקה ניגנה מוזיקה אמריקנית. למרות כל זאת, ארצות הברית עדיין לא הכירה בבולגריה כאומה עצמאית באורח רשמי, שכן היא עדיין הייתה על פי קונגרס ברלין כנסיכות אוטונומית תחת ריבונות האימפריה עות'מאנית.
ב-1908, כשדעת המעצמות הגדולות הוסחה בעקבות משבר בוסניה שנוצר עם סיפוחה של בוסניה והרצגובינה על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית, הכריז הנסיך פרדיננד על בולגריה כמדינה עצמאית לחלוטין, והכריז על עצמו כמלך. זמן קצר לאחר מכן, הנשיא ויליאם הווארד טאפט החליט להכיר בבולגריה העצמאית הכרה דיפלומטית מלאה. בשנים 1912 ו-1913, בולגריה נלחמה שתי מלחמות במטרה להחזיר את שטחיה שתבעה מהאימפריה העות'מאנית. במלחמת הבלקן הראשונה (1912), כרתה בולגריה את ברית הליגה הבלקנית עם סרביה, יוון ומונטנגרו וארבע האומות כבשו בהצלחה את מקדוניה ותראקיה מהעות'מאנים. עם זאת, במלחמת הבלקן השנייה (1913) עלו יחסי בולגריה עם שאר חברות הליגה על שרטון ולבסוף נלחמה נגד חברות הברית, נוסף על האימפריה העות'מאנית ורומניה. בולגריה איבדה את רוב תראקיה לטובת יוון ולטורקיה; העיר סיליסטרה ודרום דוברוג'ה לטובת רומניה, ואת מרבית שטחי מקדוניה לטובת סרביה. בשתי המלחמות נותרה ארצות הברית נייטרלית.
ארצות הברית ובולגריה במלחמת העולם הראשונה
כאשר מלחמת העולם הראשונה פרצה באוגוסט 1914, הן ממלכת בולגריה והן ארצות הברית היו נייטרליות. בעוד ארצות הברית נמנעה מהתערבות בכל סכסוך אירופי, בולגריה בחנה איזו ברית - מדינות ההסכמה או מעצמות המרכז, תסייע לה בהחזרת תראקיה, דוברוג'ה ומקדוניה. ב-22 בדצמבר 1914 הציג סטפן פנרטוב, פרופסור לשעבר ממכללת רוברט שבאיסטנבול, את כתב האמנתו לנשיא ארצות הברית וודרו וילסון, ובכך התמנה לשגריר בולגריה הראשון בארצות הברית. חודשים אחדים לאחר מכן, ב-1915, נתמנה דומיניק מרפי לקונסול הדיפלומטי של ארצות הברית בסופיה, והיה לדיפלומט האמריקאי הראשון בבולגריה.
הדיפלומט האמריקאי צ'ארלס וופיקה, שסיקר את בולגריה עבור מחלקת המדינה של ארצות הברית, כתב למזכיר המדינה רוברט לנסינג בנובמבר 1914:.
באוקטובר 1915 שלחה מחלקת המדינה האמריקאית את לואיס איינשטיין, דיפלומט משגרירות ארצות הברית באיסטנבול, לסופיה. הוא נועד עם ראש הממשלה וסיל רדוסלאבוב, שאמר לו כי בולגריה רוצה לשמור על יחסים ידידותיים עם ארצות הברית, וציין כי מדינתו הצטרפה למלחמה באי-רצון. הוא אישר לאיינשטיין שהמטרה העיקרית של בולגריה במלחמה היא לשמור על השטחים שאיבדה מכוח הסכם בוקרשט ב-1913. הצבא הבולגרי, הגדול בצבאות מדינות חבל הבלקן, כבש תחילה את סקופיה ואת רוב החלק הסרבי של מקדוניה, ולאחר מכן נכנס למקדוניה היוונית וכבש את דוברוג'ה מהרומנים בספטמבר 1916.
ב-6 באפריל 1917 החליטה ארצות הברית להכריז מלחמה על הקיסרות הגרמנית. ארצות הברית לא הכריזה מלחמה על בולגריה או על בעלות בריתה של גרמניה, שכן בולגריה לא החזיקה צי צוללות ולא איימה באופן ישיר על האינטרסים האמריקאיים. ראש ממשלת בולגריה רדוסלאבוב הזעיק את הקונסול האמריקאי דומיניק מרפי והבטיח לו כי בולגריה מעוניינת לשמור על יחסים דיפלומטיים טובים עם ארצות הברית. חרף העובדה כי בולגריה וארצות הברית היו חברות בבריתות שונות ואויבות במלחמה, נשמרו היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות ידידותיים. עם זאת, על הנשיא וודרו וילסון הופעל לחץ פוליטי מחברי קונגרס אחדים, בהם הסנאטור הנרי קבוט לודג' ממסצ'וסטס והנשיא לשעבר תאודור רוזוולט, שדרשו להכריז מלחמה על בעלות הברית של בולגריה וגרמניה. העיתון הניו יורק טיימס האשים את בולגריה בהתאחדות עם "השטן" ומסירת הערכת מודיעין לגרמנים. הנשיא וילסון ניסח הצהרה לקונגרס בדצמבר 1917, שאמר כי הוא "ממליץ שהקונגרס יכריז, באופן מיד, מלחמה על האימפריה האוסטרו-הונגרית, האימפריה העות'מאנית ובולגריה".
מועצת הנציבים האמריקאית למשימות חוץ והנדבן האמריקאי קליבלנד דודג', יושב ראש מועצת המנהלים של מכללת רוברט, כתבו לווילסון וביקשו ממנו שלא להכריז מלחמה על בולגריה. הם קבלו כי הכרזת מלחמה על בולגריה לא תשפיע באופן ממשי על מהלך הלחימה, אך תפגע בעבודת מיסיונרים, מוסדות חינוך ואזרחים אמריקאים בבולגריה ובטורקיה. בעקבות הפניות של המועצה ושל דודוג', הסכים וילסון לשקול מחדש את המלצתו לקונגרס. בהודעתו האחרונה לקונגרס, ב-4 בדצמבר 1917, קרא וילסון להכרזת מלחמה על האימפריה האוסטרו-הונגרית, והוסיף "אותו ההיגיון יוביל גם להכרזת מלחמה על בולגריה והעות'מאנים. אמנם הן גרורות של גרמניה, אך הן לא עומדות בפני האינטרסים האמריקאים. אנחנו נלך לפי מה שרוחות המלחמה ינשבו, אם כי אני מאמין שעלינו ללכת רק כאשר השיקולים המידיים והמעשיים מובילים אותנו. לאחר שנערך דיון בנושא, קיבל הקונגרס את משנתו של וילסון והכריז מלחמה על אוסטריה-הונגריה, אך לא על בולגריה או על האימפריה העות'מאנית.
בנקודה מספר אחת עשרה מתוך תוכנית ארבע עשרה הנקודות שהציג וילסון בפני הקונגרס ב-8 בינואר 1918, קבע וילסון כי "יחסי מספר אומות בלקניות זו לזו יוכרעו על ידי מדיניות ידידותית והתחשבות בגבולות היסטוריים של נאמנות ולאומיות". בפברואר 1918 הוסיף עוד ארבעה עקרונות, שאחד מהם קבע כי "כל הסדר טריטוריאלי המעורב במלחמה זו חייב להיעשות למען האינטרסים ולטובת האוכלוסייה הנוגעת בדבר". הצהרות אלו של וילסון הפיחו תקווה בקרב הבולגרים לפיהן ארצות הברית תראה באור חיובי את תביעותיה לשטחים שאיבדה במרוצת השנים.
ועידת השלום בפריז וחוזה ורסאי
כאשר החל המשא ומתן על עתיד אירופה בוועידת השלום בפריז בשנת 1919, מצאה בולגריה את עצמה בין המדינות המובסות. אף על פי כן, ממשלת בולגריה הרגישה כי וילסון וארצות הברית ייראו באור חיובי את תביעותיה הטריטוריאליות.
וילסון מינה ועדת חקירה לבדיקת המפה העתידית-אפשרית של חבל הבלקן. מסקנות הוועדה היו: (1) השטח שסופח על ידי רומניה בדוברוג'ה הוא כמעט בולגרי באופן ודאי ועליו לשוב לריבונות בולגריה; (2) יש להשיב את הגבול בין בולגריה לטורקיה לקו אנוס-מידיה כפי שהוסכם בהסכם לונדון ב-1913. (3) על הגבול הדרומי של בולגריה לשכון לחופי הים האגאי מאנוס למפרץ אורפנו, ועליו לסגת מאזור נהר סטרומה שבשטח הבולגרי. (4) הגישה הימית הטובה ביותר עבור סרביה היא דרך סלוניקי; (5) לא ניתן לקבוע את ההסדר הסופי של מקדוניה ללא חקירה נוספת; (6) אלבניה עצמאית היא ישות פוליטית בלתי רצויה באופן כמעט ודאי.
תביעותיה הטריטוריאליות של בולגריה ניצבו נגד טענותיהן של רומניה, יוון, טורקיה, ובמיוחד נגד סרביה. עם חתימת הסכם השלום הסופי בין מדינות ההסכמה לבולגריה, שב הנשיא וילסון לוושינגטון הבירה, שם ניצב בפני התנגדות חריפה מתוך הסנאט של ארצות הברית ליוזמתו להקים את חבר הלאומים. הבולגרים תבעו להשיב אליהם את חבל דרום דוברוג'ה, בתואנה כי מרביתו מיושב בידי בולגרים אך ניתן ניתנה לרומניה ב-1913 חרף עובדה זו. המשלחת האמריקאית לוועידת השלום בפריז עמדה בפני התנגדות מאוחדת של צרפת, בריטניה, יפן ואיטליה. ההסכם הסופי בין מדינות ההסכמה לבולגריה העניק ליוון שטחים בולגרים לשעבר לאורך הים האגאי בתראקיה, בהבטחה שלבולגריה תהיה גישה חופשית אל הים האגאי דרך סלוניקי, ובאמצעות מצרי הים הטורקיים.
בעיצומי הגנתו על חוזה ורסאי, נתקף וילסון שבץ מוחי. וילסון לא הגיע לפשרה עם הסנאט, ושם החוזה נדחה. במרץ 1921 נבחר וורן הרדינג לבית הלבן, וארצות הברית שבה למדיניות חוץ בדלנית והתנערה מענייני אירופה ובלקן. אמנם חוזה ורסאי הפחית את שטחה של בולגריה, אך הוא לא פתר אף אחת מהעימותים הטריטוריאליים בחבל בלקן. החוזה יצר מדינה חדשה ורבת עוצמה בשם ממלכת יוגוסלביה ליד בולגריה, שטענה כי השטחים המקדוניים שבבולגריה חשו שייכים לה. החוזה הביא למבול של פליטים בולגרים מחוץ ליוגוסלביה המקדונית, תראקיה ושל פליטים יוונים מבולגריה, ויצר מתחים שיסייעו לבולגריה וארצות הברית להיות בצדדים נפרדים גם במלחמת העולם השנייה.
היחסים הדו-צדדיים בין שתי המלחמות
כאשר סטמבוליסקי הכיר באופן רשמי בגבול עם יוגוסלביה והחרים את הארגון המהפכני הפנים-מקדוני ב-1923, הוא הודח בהפיכה אלימה וראשו נערף. המפלגה הקומוניסטית של בולגריה דוכאה, ומנהיג המפלגה הקומוניסטית גאורגי דימיטרוב נס על נפשו ליוגוסלביה לאחר שניסה לחולל הפיכה נוספת שדוכאה בידי הצבא.
מעין מלחמת אזרחים מדומה פרצה בעקבות האירועים. המפלגה הקומוניסטית או בנות בריתה ניסו להתנקש בחייו של המלך בוריס השלישי, כולל פיצוץ כנסיית סווטה נדליה בשנת 1925, שהביא למותם של 160 נפשות. עם זאת, האיחוד הלאומי של חקלאי בולגריה נותר פופולרי, והמפלגה זכתה בבחירות 1931. במדיניותה הבדלנית, ארצות הברית שיחקה תפקיד קטן באירועים הפוליטיים שאירעו בחבל הבלקן, אם כי התקדמה אל עבר טיפוח יחסים דיפלומטיים נורמליים יותר עם הממשלות הבולגריות המשתנות. סדרה של אמנות נחתמה ואושררה בין שתי המדינות, כולל הסכמי שירותי דואר וכיוצא בזה.
קרפיוניים
קרפיוניים (שם מדעי: Cyprinidae) היא משפחה של דגי גרם החיים רק במים מתוקים, רבים מהם דגי מאכל נפוצים וגם דגי נוי כמו דג הזהב או הקוי.
יחסי ארצות הברית–בולגריה
הגידול בשיעור המסחר האמריקאי-בולגרי
בשנות העשרים של המאה העשרים, חוותה בולגריה גאות כלכלית, ושיעור המסחר עם ארצות הברית החל לגבור. חברות אמריקאיות בנויות מעליות תבואה, מעגנים, ומתקני נמל בנמל ורנה. בשנת 1928 בולגריה הייתה היצואנית הגדולה ביותר של שמן ורדים (המשמש לייצור בשמים) לארצות הברית, וגם היצואן העיקרי של טבק לארצות הברית. ב-1922 חתם משרד האוצר הבולגרי על הסכם עם חברת המטבע האמריקאית להנפקת כמות גדולה של מטבע בולגרי בארצות הברית. ב-1928 סיפקו האמריקנים סיוע הומניטרי בעקבות רעידת אדמה גדולה בדרום בולגריה. גם בבולגריה פעלו קרנות אמריקאיות; קרן רוקפלר תמכה במימון מוסדות חינוך בבולגריה, בנתה בית ספר לפקולטה לאסטרונומיה באוניברסיטת סופיה.
קרפיוניים
מאפיינים
המאפיין הבולט של דגים אלה הוא הקשקשים הגרמיים שיש על גופם. הם בעלי סנפיר גב ראשי וסנפירי גחון קטנים יותר. רובם טובים בשחייה אבל חיים בנהרות רדודים וחלקם חיים על קרקעית הנהר. לקרפיונים ישנם "זיפים" מחוץ לפיהם המאפשרים להם לחוש את הסביבה כמו שפמנונים שהם קרוביהם הרחוקים. דגים אלה באים בגדלים, צבעים ובצורות שונות.
יחסי ארצות הברית–בולגריה
מלחמת העולם השנייה
כאשר מלחמת העולם השנייה פרצה בספטמבר 1939, הן בולגריה והן ארצות הברית היו מדינות נייטרליות. כמו במלחמת העולם הראשונה, חיפשה בולגריה בעלת ברית שתסייע לה להחזיר את האדמות אותן תבעה מיוגוסלביה, רומניה ויוון. בספטמבר 1940 הצליחה בולגריה לנהל משא ומתן, בעזרת גרמניה הנאצית, אודות החזרת דרום דוברוג'ה מרומניה לבולגריה - החלטה שנתקבלה לפי הסכם קראיובה.
קרפיוניים
מאפיינים
דגים אלה חיים במים מתוקים בכל היבשות פרט לאוסטרליה ולדרום אמריקה. הם נפוצים ביותר בנהרות אסיה וחלקם חיים בבריכות גידול מלאכותיות, אותם מגדלים בשביל מזון או לנוי. המין הגדול ביותר במשפחה הוא קרפיון סיאמי ענק ששוקל עד 300 ק"ג. כמותו גדולים גם המינים משיר זהוב ומנגר שיכולים לשקול עד 140 ק"ג והמין קרפיון זאב קולורדו שאורכו מעל 1.8 מטר והוא הגדול שבקרפיוני אמריקה.
יחסי ארצות הברית–בולגריה
מעורבותה של בולגריה במדינות הציר
במרץ 1941 ביקש צבא גרמניה הנאצית להעביר את כוחותיו דרך בולגריה במטרה לתקוף את יוון, שהתנגדה בהצלחה לפלישת איטליה הפשיסטית לשטחיה במהלך מלחמת איטליה–יוון. בוריס השלישי, מלך בולגריה אישר לנאצים לתקוף את יוון ויוגוסלביה דרך מדינתו, וב-1 במרץ 1941 אפשרה בולגריה לגרמנים לעבור בשטחה ובכך הצטרפה בולגריה למדינות הציר. בולגריה נטלה על עצמה תפקיד פסיבי בשעה שהכוחות המשולבים של גרמניה, איטליה והונגריה פלשו ליוגוסלביה ויוון והביסו את צבאותיהן. לאחר מכן, באפריל 1941, סיפחה בולגריה את חבל וורדר בנובינה, המהווה כיום את הרפובליקה של מקדוניה, ואת מערב תראקיה.
קרפיוניים
מאפיינים
דג מוכר במשפחה זו הוא קרפיון מצוי, ממנו עושים מאכלים שונים, כמו הגעפילטע פיש.
יחסי ארצות הברית–בולגריה
מעורבותה של בולגריה במדינות הציר
כשמדינות אחרות שיתפו פעולה עם גרמניה הנאצית, לא הצטרפה בולגריה אל מבצע ברברוסה, הפלישה הגרמנית לברית המועצות, ואף לא הכריזה עליה מלחמה. בדצמבר 1941, לאחר שגרמניה הכריזה מלחמה על ארצות הברית, החלה בולגריה להתחקות אחר פעולות גרמניה הנאצית באופן אקטיבי: ב-13 בדצמבר ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם ארצות הברית, והכריזה עליה מלחמה. למרות זאת, ארצות הברית לא הכריזה על בולגריה מלחמה באופן מידי. רק ביוני 1942 קרא נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, להכריז על הבולגרים מלחמה. ב-2 ביוני 1942 שלח הנשיא רוזוולט את המסר הבא לקונגרס האמריקאי:
קרבות ישירים בין ארצות הברית לבולגריה
הקרב הראשון בין הכוחות המזוינים של ארצות הברית לאלו של בולגריה התרחש במהלך הפשיטה האמריקאית על קומפלקס בית הזיקוק הרומני בפלוישט במהלך 1943. ב-1 באוגוסט 1943 המריאו 117 מפציצים כבדים מסוג "ליברטור" (B-24 Liberator), כשעליהם 1,726 אנשי צוות שמטרתם הייתה להפציץ את בית הזיקוק בפלוישט. בבית זיקוק זה יוצרו 60% ממוצרי הדלק והנפט לשם המאמץ המלחמתי של גרמניה הנאצית.
המפציצים טסו מעל יוון ובולגריה בדרכם אל המטרה. בגלל המרחק - כאלף מיל - לא היה להם ליווי לוחמני. בשל עננים שהתגבשו עננים מעל שמי בולגריה, רבים המטוסים החלו תועים בדרך והתפזרו. מכ"ם גרמני זיהה את כלי הטיס שנכנסו לבולגריה, והמפציצים האמריקאים הפעילו את הגנותיהם נגד אש הנ"מ. הפשיטה גרמה נזק כבד למתחם בית הזיקוק, אך מחיר ההפסד היה גבוה - 50 מטוסים ניזוקו ו-532 אנשי צוות קיפחו את חייהם.
במהלך הטיסה חזרה התרסקו מספר מטוסים בבולגריה. מטוס אחד יורט ונורה בידי ארבעה לוחמים בולגרים, והתרסק בשדה סמוך לכפר סוהוזם שבמחוז פלובדיב. אמריקאי אחד נהרג, וכך גם שבעה איכרים שעבדו בשדה. (ראה Ploieşti RAID.)
כמה חודשים לאחר מכן, בולגריה עצמה הפכה ליעד. בין 14 בנובמבר 1943 ל-10 בינואר 1944 הפציץ חיל האוויר של ארצות הברית את סופיה שש פעמים. התקיפות הובילו למותם של 1,374 בני אדם, ופגעו בבניינים רבים במרכז העיר. הספרייה הלאומית נהרסה, התיאטרון הלאומי והמוזיאון להיסטוריית הטבע, לצד בניינים חשובים אחרים במרכז העיר ניזוקו קשות. כמו כן, אלפי אזרחים פונו לאזורי הכפר. מטוסים אמריקאים רבים אבדו בתקיפות, חלקם הופלו בידי טייסים בולגרים. בין 1943–1944, 329 טייסים של בעלות הברית ואנשי צוותים אוויריים משבע מדינות, בעיקר אמריקאים, נתפסו ונכלאו במחנה שבויי-מלחמה שנמצא כיום סמוך לשטחי העיר שומן. הם שוחררו ב-8 בספטמבר 1944.
המצב הפוליטי בבולגריה במהלך המלחמה
התקיפות האמריקאיות על בולגריה זעזעו את הציבור והממשל הבולגרי, שציפו להימלט מן ההשפעה הישירה של המלחמה. זמן קצר אחר כך קיימה בולגריה מגעים דיפלומטיים לא רשמיים עם ארצות הברית. מגעים אלו כללו משא ומתן חשאי בקהיר שבמצרים, במטרה להביא לפרישת בולגריה מברית מדינות הציר.
האיחוד הלאומי של חקלאי בולגריה והמפלגה הקומוניסטית של בולגריה, יחד עם כמה קציני צבא, ארגנו והקימו מחתרת בשם חזית המולדת של בולגריה נגד הגרמנים והממשלה הבולגרית ב-1943. המלך בוריס מת בפתאומיות באוגוסט 1943, לאחר ביקור אצל אדולף היטלר בגרמניה. הוא הוחלף על ידי בנו בן השש באורח רשמי בידי בנו בן שש, סימאון סקסקובורגותסקי, כאשר קיריל, נסיך בולגריה תפקד כעוצר של בולגריה.
ככל שהצבא האדום התקרב לגבול הצפוני של בולגריה בספטמבר 1944, הודיעה ממשלת בולגריה על נסיגתה החד-צדדית מהברית של מדינות הציר. היא הוציאה את כוחותיה מיוון ומיוגוסלביה, ולאחר מכן הכריזה מלחמה על גרמניה, בתקווה להימנע מכיבוש סובייטי. הצבא האדום המשיך להתקדם אל עבר בולגריה. עם זאת, הסובייטים חצו את נהר הדנובה בספטמבר ונכנסו לסופיה ב-16 בספטמבר 1944. חזית המולדת ביצעה הפיכה והקומוניסטים הפכו לחלק מהממשלה החדשה.
הסכם שביתת הנשק בין בולגריה לבעלות הברית
ב-28 באוקטובר 1944, במוסקבה, חתם שר החוץ הבולגרי פטקו סטיינוב על הסכם שביתת נשק עם נציגים מארצות הברית, ברית המועצות והממלכה המאוחדת. לוטננט גנרל ג'יימס גמל, נציג המפקד העליון של כוחות הברית לים התיכון, וג'ורג' קנאן, הממונה על היחסים האמריקאי במוסקבה, חתמו על ההסכם בשם ארצות הברית. תחת שביתת-הנשק הבטיחה בולגריה להעמיד את כוחותיה המזוינים תחת פיקוד בעלות הברית עד שגרמניה הנאצית תובס, ואחר-כך להגיש עצמה לפיקוח מטעם בעלות הברית. בולגריה נאלצה גם לסלק את חייליה ואת פקידי הממשלה מיוון ויוגוסלביה שנכבשו על ידי כוחותיה, להוציא את הבולגרים שהתיישבו בשטחים אלה לאחר ינואר 1941 ולבטל את החוקים שסיפחו שטחים לא-בולגרים לבולגריה.
כאשר המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות יוסיף סטלין, נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט וראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל התכנסו ביאלטה שבחצי האי קרים ב-1945, נכבשה בולגריה בידי הצבא הסובייטי, והוקמה ממשלה פרו-סובייטית. עניין בולגריה עלה רק פעם אחת בוועידת יאלטה, כאשר שר החוץ הבריטי אמר כי אסור לבולגריה הסובייטית לרקום ברית עם יוגוסלביה, שם הקים המשטר של יוסיפ ברוז טיטו משטר קומוניסטי.
האירועים שהובילו לניתוק היחסים
אף שהמפלגה הקומוניסטית של בולגריה הייתה באורח רשמי שותפה אחת בקואליציה החדשה של הממשלה, ביחד עם הגורמים הסובייטים בבולגריה היוותה המפלגה את הכוח האמיתי במדינה. הקומוניסטים הבולגרים ביחד עם הסובייטים בבולגריה איחדו כוחות במטרה להתנכל למפלגות האופוזיציה וטיהרו בהדרגה את יריביהם. בפברואר 1945 נעצר העוצר הבולגרי, הנסיך קיריל, ביחד עם עשרות שרים ופקידים מששירתו את המשטר הישן, נשפטו בעוון פשעי מלחמה והוצאו להורג. אחרי כניעת גרמניה הנאצית במאי 1945 הוקמה בסופיה ועדה מבקרת מטעם בעלות הברית. מיינארד ברנס, נציגה של ארצות הברית בסופיה, ניסה לשכנע את ממשלת בולגריה לנקוט באידאולוגיה דמוקרטית אך מאמציו לא הניבו פירות. בספטמבר 1946 בוטלה באופן סופי המונרכיה בבולגריה, והמלך סימאון סקסקובורגותסקי יצא לגלות. ממשלה קומוניסטית בראשות הנשיא וסיל קולארוב וראש הממשלה גאורגי דימיטרוב תפסו את השלטון. מנהיג האיחוד הלאומי של חקלאי בולגריה, ניקולה פטקוב, מיאן לשתף פעולה עם הקומוניסטים ובעקבות זאת נעצר והוצא להורג. בשלהי 1947, בולגריה הייתה מדינת חסות של ברית המועצות באופן כוללני.
כאשר דונלד הית' מונה בידי מחלקת המדינה של ארצות הברית לנציג ארצות הברית בבולגריה בספטמבר 1947, הוא מצא שממשלת דימיטרוב, בעקבות האידאולוגיה הסטליניסטית בה נקטה, עוינת יותר ויותר כלפי אמריקה והעולם המערבי. הכרזתו של נשיא ארצות הברית הארי טרומן על דוקטרינת טרומן, לפיה ארצות הברית תומכת בממשלת יוון במאבקה נגד מורדים קומוניסטים שנתמכו על ידי העריץ יוסיפ טיטו שליט יוגוסלביה, הגבירה עוד יותר את המתיחות ביחסי ארצות הברית–בולגריה. ביולי 1949 הלך גאורגי דימיטרוב לעולמו ובשנה העוקבת הוחלף בסטליניסט אחר — וולקו צ'רבנקוב. עם זאת, באותה התקופה התגלעו חילוקי דעות משמעותיים בין יוסיף סטלין לטיטו ביוגוסלביה, שרצה לאמץ סוג אחר של קומוניזם.
כאשר טיטו גורש מהקומינפורם על ידי סטלין, הממשלה הבולגרית נותרה נאמנה לסטלין. ממשלת בולגריה החלה בטיהור של תומכי טיטו מה שהוביל לביטול חברותם של בין 60,000 ל-70,000 בולגרים במפלגה הקומוניסטית, ולמעצרו, משפטו והוצאתו להורג בדצמבר 1949 של סגן ראש הממשלה טרייצ'ו קוסטוב.
במהלך משפטו של קוסטוב בעוון בגידה, הוזכר לעיתים קרובות שמו של הציר האמריקאי הית' כידידו הקרוב של קוסטוב. הית' הואשם בבגידתו לכאורה של קוסטוב ובקשירת קשר להפלת הממשלה הבולגרית, ובשימוש בצירות האמריקאית כמרכז ריגול. ארצות הברית הגיבה להאשמות אלה באמצעות ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם בולגריה ב-22 בפברואר. הית' ו-43 חברי הסגל הדיפלומטי האמריקאים עלו על האוריינט אקספרס ב-23 בפברואר ועשו דרכם לטורקיה. ממשלת בולגריה הוקיעה את ניתוק היחסים ותפשה מהלך זה כשלב חדש ב"מאבקם של האימפריאליסטים האמריקאים נגד חזית השלום והדמוקרטיה". לאחר מכן, שגרירות פולין בוושינגטון די. סי. ייצגה את האינטרסים הבולגריים בארצות הברית, ושגרירות שווייץ בסופיה ייצגה את האינטרסים האמריקאים בסופיה.
יחסי ארצות הברית עם בולגריה תחת שלטון ז'יבקוב
לאחר מותו של סטלין ב-1953 החלה המפלגה הקומוניסטית הבולגרית לחפש אחר מנהיג חדש שיחליף את צ'רבנקוב הנוקשה. במרץ 1954 חיפושים אלה מוצו כאשר טודור ז'יבקוב, חבר פוליטביורו בגיל 41, עלה להנהגת המפלגה הקומוניסטית. ז'יבקוב שימש כמזכיר המפלגה במשך 33 שנים, והוא נמנה בין מנהיגי השלטון בעלי התקופה הארוכה ביותר בכל הגוש המזרחי. ז'יבקוב סטה מעט המדיניות הסטלניסטית, כשהוא "מתחרט" באופן רשמי על רדיפתם והוצאתם להורג של קוסטוב ותומכי טיטו ואף סגר מספר מחנות עבודה, אך המשטר המשיך לדכא בחומרה את כל החוגים שהתנגדו לשלטון. בבולגריה לא נרשמו התקוממויות אנטי-קומוניסטיות מהסוג ששל המרד ההונגרי ב-1956 והאביב של פראג ב-1968.
ז'יבקוב שמר על משטר בסגנון סובייטי קפדני ומדכא, אך הוא גם ניסה, בעקבות הנהגתו של המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב, לבנות יחסים טובים יותר עם ארצות הברית. ב-1957 העניק ז'יב'קוב ריאיון עיתונאי להריסון סליסבורי, כתב בעיתון הניו יורק טיימס — הראיון הראשון שלו לעיתונות אמריקאית, וקרא לחידוש מידי של היחסים הדיפלומטיים עם ארצות הברית. בספטמבר 1960 ביקר ז'יבקוב בארצות הברית במטרה לנאום, יחד עם עשרות מנהיגי מדינות אחרים, בפתיחת העצרת הכללית של האומות המאוחדות. ז'יבקוב שהה כמעט חודש בארצות הברית. הוא ביקר במפעלים לעיבוד מזון וביקר גם באטלנטיק סיטי, שם התרשם ממלונות הנופש הענקיים. הוא אמר לעיתונאים כי בולגריה שוקלת להקים בית מלון או שניים בני 8 עד 10 קומות לחופי הים השחור, בדומה לאלה שראה בניו ג'רזי.
בשלהי נובמבר 1966 העלו ארצות הברית ובולגריה את דרג נציגויותיהן הדיפלומטיות מצירות לשגרירות, והתקיימו טקסי חילופי שגרירים. קשרים כלכליים, טכניים, מדעיים ותרבותיים חודשו אט אט. חרף גישתו הדיפלומטית החדשה, ז'יבקוב לא התיר שום התנגדות לשלטון או את חופש הדיבור בבולגריה. לראיה, השידורים של קול אמריקה בשפה הבולגרית שובשו, דיפלומט אמריקאי נעצר בגין הפצת ספרות אמריקאית בעיירה פלובדיב ב-1960, וכל קשר עם אמריקאים היה מסוכן עבור בולגרים מהשורה. ז'יבקוב טיפח קשרים אישיים עם מנהיגי ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב וליאוניד ברז'נייב, ושמר על יחסים קרובים ביותר עם ברית המועצות. ב-1957 למדו כאלף סטודנטים בולגרים באוניברסיטאות סובייטיות, ועוד עשרת אלפים צעירים בולגרים נסעו לברית המועצות למטרות עבודה.
בולגריה הפכה לחברה בברית ורשה ב-14 במאי 1955. אף כי לא הוצבו חיילים סובייטים על אדמת בולגריה, ב-1968 שלח ז'יבקוב אוגדה בולגרית להצטרף לכוחות צבא פולנים, הונגרים וסובייטים כמאמץ לדכא את האביב של פראג. ב-1978, המשטרה החשאית הבולגרית הייתה מעורבת בהתנקשות בחייו של גאורגי מרקוב בלונדון, דיסידנט בולגרי שהיה כתב במדור הבינלאומי של BBC, ברדיו דויטשה ולה וברדיו אירופה החופשית שמומן בידי ממשלת ארצות הברית.
נפילת מסך הברזל ודמוקרטיזציה
עליית התנועות הדמוקרטיות ברחבי מזרח אירופה במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, עלייתו לשלטון של מיכאיל גורבצ'וב בברית המועצות ב-1985 ונפילת חומת ברלין ב-1989 הביאו לנפילתו של טודור ז'יבקוב, שהתפטר ממנהיגות המפלגה הקומוניסטית ב-10 בנובמבר 1989. אחריו הגיחו להנהגה הבולגרית דור מנהיגים חדש, שהפנה את בולגריה לעבר דמוקרטיה וכלכלת שוק. מפלגות אופוזיציה ותקשורת עצמאית החלו לנסוק בסופיה, והמנהיגים החדשים החלו לקרב מחדש את בולגריה לארצות הברית ומדינות מערב אירופה.
הקונגרס של ארצות הברית הגיב לשינויים בבולגריה ובמזרח אירופה בכך שהעביר את חוק התמיכה בדמוקרטיות מזרח-אירופיות (SEED) ב-1989, שנועד לסייע למדינות מזרח ומרכז אירופה למסד את הדמוקרטיה בהן. הסיוע החוץ-ממשלתי האמריקאי לבולגריה הסתכם ב-2007 בסכום של יותר מ-600 מיליון דולר אמריקני. האוניברסיטה האמריקאית בבולגריה הוקמה ב-1991 בסיוע הקבינט של ארצות הברית, כדי לספק חינוך לאומנויות ליברליות עבור סטודנטים מבולגריה ומדינות אחרות בחבל הבלקן. מתנדבי חיל השלום החלו להגיע לבולגריה כדי ללמד אנגלית ולסייע בפיתוח קבילות, ובהמשך נוסדה תוכנית פולברייט למתן מענקי מימון לחילופי סטודנטים, חוקרים ומרצים, אשר נחשבת לאחת מתוכניות המלגות היוקרתיות ביותר בעולם.
הבחירות בבולגריה ביוני 1990 ובאוקטובר 1991 הביאו להקמת ממשלה חדשה בבולגריה שהעדיפה לטפח יחסים קרובים יותר עם נאט"ו, האיחוד האירופי וארצות הברית. נשיא בולגריה ז'ליו ז'לב ביקר בארצות הברית וניהל שיחות עם נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש ב-1990, ואחריו הגיע סגן הנשיא דן קווייל לביקור רשמי בסופיה. ב-1999 היה הנשיא ביל קלינטון לנשיא ארצות הברית הראשון שביקר בבולגריה. במהלך ביקורו בבולגריה, קלינטון נאם בפני קהל עצום בקתדרלת אלכסנדר נבסקי. כדי להראות את מחויבותה ליחסים קרובים עם ארצות הברית ורצון כנה להיות חברה בנאט"ו ובאיחוד האירופי, תרמה בולגריה כוחות צבא של צבא בולגריה למשימת שמירת השלום של האו"ם בבוסניה והרצגובינה, החל מ-1996 ועד לסיום המשימה ב-2004.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר ב-2001, שלחה הממשלה הבולגרית חיילים לכוחות נאט"ו באפגניסטן שלחמו בשלטון הטליבאן. ביולי 2003, לאחר שארצות הברית ובעלות בריתה פלשו לעיראק, שלחה בולגריה כ-400 חיילים לקואליציה בת 9,200 חברים רב-לאומיים תחת פיקוד פולני. הגדוד הבולגרי סיפק תמיכה לוגיסטית ולחם קרקעית בדרום עיראק. משלחת החיילים הבולגרים נפגעה עם נפילתם של 13 חיילים ומותם של שישה אזרחים, לפני שנסוגה ממלחמת עיראק ביוזמת הממשלה הסוציאליסטית בהובלת סרגיי סטאנישב. עם זאת, ב-2006 הצביע הפרלמנט הבולגרי בעד שליחת חיילים לשמירה על מחנה הפליטים אשרף צפונית לבגדאד.
יורם זקס
יורם זקס (נולד ב-21 ביוני 1973) הוא שחקן, מחזאי, תסריטאי ובמאי ישראלי.
ביוגרפיה
בשנת 2006 יצא ללימודי קולנוע באוניברסיטת ניו יורק במלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל.
כתב וביים את הסרט נימפות בערפל, שהוקרן ב-2008 בסינמטק תל אביב (הקרנת בכורה בפסטיבל קולנוע דרום 2008) המבוסס על המחזה פרי עטו. כתב בשיתוף רועי שגב את המחזה "מקובלים" לתיאטרון הקיבוץ. בשנת 2013 כתב וביים את הסרט הקצר "ערומים", בכיכובם של רננה רז ודני גבע ובמימון קרן מקור לקולנוע ולטלוויזיה. אחיו הגדול הוא השחקן יגאל זקס.
התקיפה בנמל התעופה הבין-לאומי בבגדאד (2020)
ב-3 בינואר 2020 כוח אווירי של חיל האוויר של ארצות הברית ערך תקיפה אווירית בנמל התעופה הבין-לאומי של בגדאד, בה נהרגו לפחות 8 אנשים, בהם קאסם סולימאני, מפקד כוח קודס האיראני, ואבו מהדי אל-מוהנדס, סגן מפקד כוחות הגיוס העממי (אל-חשד א-שעבי).
רקע
ארצות הברית התערבה בעיראק בשנת 2014 כחלק ממבצע "נחישות טבועה" - המשימה האמריקאית להילחם בארגון הטרור דאעש, והכשירה ופעלה לצד כוחות עיראקיים כחלק מהקואליציה נגד דאעש. הארגון הובס ברובו בעיראק בשנת 2017 במהלך מלחמת האזרחים העיראקית, בסיוע מיליציות שיעיות המגובות על ידי איראן - כוחות הגיוס העממי (PMF, אל-חשד א-שעבי), שהיו תחת אחריות ראש הממשלה העיראקי מאז 2016 - והצבא העיראקי מגובה בכוחות אמריקאיים.
יחסי איראן–ארצות הברית הפכו למתוחים בשנת 2018 כשנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ פרש באופן חד צדדי מהסכם הגרעין לשנת 2015 והטיל מחדש את הסנקציות נגד איראן, אשר הובילו לפגיעה קשה בכלכלת איראן. במהלך משבר 2019–2020 במפרץ הפרסי, התקפות על כמה מכליות נפט נחשבו בעיני מעצמות המערב כאחת מתגובות איראן לסנקציות, אם כי איראן הכחישה אחריות. בספטמבר 2019 הותקפו שדות נפט סעודיים על ידי מל"טים. סעודיה וארצות הברית האשימו את איראן אף שאיראן הכחישה את אחריותה לתקיפה.
קאסם סולימאני, מפקד כוח קודס האיראני, נחשב למקורב של המנהיג העליון של איראן, עלי חמינאי, ולמוח שמאחורי פרויקט ההתפשטות האיראני באזור. השפעתו של סולימאני הייתה כה גדולה, עד ששר החוץ האיראני, מוחמד ג'וואד זריף, העיד כי מדיניות החוץ האיראנית נקבעה הרבה פעמים על ידו מאחורי גבו של משרד החוץ. הוא היה המוציא-והמביא של חמינאי בעיראק, ניהל את המיליציות השיעיות ובראשן כוחות הגיוס העממי, ודחף את המאמצים לדחיקת האמריקנים אל מחוץ למדינה. סולימאני היה איש הקשר המרכזי של חזבאללה, חמאס והג'יהאד האסלאמי. הוא יזם את פרויקט ההתבססות האיראנית בסוריה ותדלק את המורדים החות'ים בתימן במלחמתם נגד סעודיה.