cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זלימחאן בקאייב
חזרה לספרטק
במאי 2020, באקייב נדבק בקורונה ועונת 2020/21 לא התחילה טוב עבורו, המשחק שלו היה צל חיוור מזה שהראה בעונה הקודמת. החל מאוגוסט, הוא החל לקבל פחות ופחות זמן משחק. החלפתו של באקייב במהלך המשחק או להפך, הכנסתו כמחליף במחצית השנייה החלה בהדרגה להפוך לנוהל קבוע. ב-26 באוגוסט 2020, במסגרת המחזור החמישי באליפות רוסיה, הוא כבש את שערו הראשון בעונת 2020/21, כשבעט בעיטת עונשין מול רוטור וולגוגרד (1:0) בדקה ה-55. בנובמבר, הקשר לא הועלה בהרכב הפותח. בקו ההתקפה השני במקומו שיחק השוודי ג'ורדן לארסון. בפברואר 2021, דינמו מוסקבה הציעה עבורו 5 מיליון יורו עבורו, אך ההצעה נדחתה על ידי ספרטק. בסך הכל, בעונת 2020/21 שיחק 26 משחקים במדי ספרטק (23 באליפות ו-3 בגביע), כבש שער אחד ובישל 7 שערים (6 באליפות ו-1 בגביע). בסיום העונה סיים עם ספרטק במקום השני בליגה.
הוא הבקיע את שערו הראשון בעונת 2021/22 ב-9 בדצמבר 2021 במשחק המחזור השישי של הליגה האירופית מול לגיה ורשה הפולנית (1:0), שהעניק לקבוצתו את הניצחון ועזר לספרטק לסיים במקום הראשון בבית. השער נגד המועדון הפולני היה הראשון עבור בקאייב מאז אוגוסט 2020. ב-20 באפריל 2022 במשחק רבע גמר הגביע הרוסי מול צסק"א מוסקבה (1:0) בדקה ה-21 הוא הבקיע בעיטת עונשין ובכך עזר לקבוצתו להעפיל לחצי הגמר. ב-24 באפריל 2022, במשחק החוץ נגד רוסטוב (2:3), שיחק באקייב את משחקו ה-100 בכל המסגרות במדי ספרטק. ב-29 במאי 2022, מיד לאחר הזכייה בגביע הרוסי אחרי הניצחון על דינמו מוסקבה (2:1), הודיע בקאייב שזהו משחקו האחרון בספרטק והוא עוזב את המועדון. בסך הכל, בעונת 2021/22 הוא שיחק 36 משחקים בכל הטורנירים וכבש שלושה שערים. בסך הכל, עבור ספרטק, בתקופה שבין 2015 ל-2022, הוא שיחק 105 משחקים וכבש 14 שערים ובישל 29 שערים. ב-2017 זכה בקאייב בסופרקאפ הרוסי עם ספרטק. ב-2018 סיים עמה במקום השלישי ו-2021 סיימה ספרטק כסגנית האלופה.
מקום בלב (סרט)
תקציר העלילה
הצלחתה של עדנה בעזרת מוזס לא מוצאת חן בעיני הקו קלוקס קלאן. הם מגיעים בלילה ותוקפים קשה את מוזס. ויל נזעק לעזרה ולמרות עיוורונו הוא מצליח להבריח את התוקפים על ידי יריות אקדח וזיהוים לפי קולם.
זלימחאן בקאייב
זניט
ב-15 ביוני 2022, עבר כשחקן חופשי למועדון זניט סנקט פטרבורג. את שער הבכורה הבקיע בעת שהבקיע את בעיטת העונשין במשחק המחזור השלישי מול לוקומוטיב ב-20 ביולי 2022.
מקום בלב (סרט)
תקציר העלילה
מוזס נאלץ לעזוב מחמת פחד הקו קלוקס קלאן ועדנה מודה לו על עזרתו. הסצנה האחרונה בסרט היא דמיונית כשכל חברי הקהילה, המתים והחיים יושבים ושרים בכנסייה ומעבירים זה לזה כוסיות יין שזה חלק מדמו של ישו.
זלימחאן בקאייב
קריירה בנבחרת
בסתיו 2016 הוא זומן לראשונה לנבחרת הנוער של רוסיה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-10 בנובמבר 2016 במשחק ידידות מול נבחרת שווייץ (1:2). ב-31 במאי 2017 הוא כבש את השערים הראשונים בנבחרת, כשכבש צמד במשחק ידידות מול בלארוס (7:0). ב-10 בנובמבר 2017 כבש שער מול נבחרת ארמניה (2:1).
ב-14 במאי 2019, לראשונה, הוא נכלל בסגל המורחב של נבחרת רוסיה למשחקי טורניר מוקדמות יורו 2020 נגד סן מרינו וקפריסין. ב-23 במאי 2019 הוא נכלל ברשימה הסופית של השחקנים שיזומנו להתכונן למשחקי מוקדמות אליפות אירופה 2020. ב-13 באוקטובר 2019, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רוסיה במשחק החוץ מול נבחרת קפריסין (5:0), כשיצא בדקה ה-78 במקום אלכסיי איאונוב. ב-19 בנובמבר 2019, הוא הופיע לראשונה בהרכב הפותח של נבחרת רוסיה במשחק מול נבחרת סן מרינו (5:0). ב-7 בספטמבר 2021, במשחק מוקדמות מונדיאל 2022 מול נבחרת מלטה (2:0), הוא כבש את שערו הראשון בנבחרת רוסיה, כשהבקיע מבעיטת עונשין בדקה ה-84 של המשחק.
סורת אל-מאאידה
שם הסורה נלקח מפסוק 112 בסורה, ומשמעותו היא שולחן.
תוכן הסורה
הסורה הזו עוסקת במספר נושאים הקשורים להלכה האסלאמית, ובהם:
כמו כן, הסורה מזכירה את שליחותם לכאורה של משה ושל ישו.
בפרט, :
ועתה עברו בארץ הקדושה, אשר הנחיל ד' אתכם. אל תשובו (למצרים)‏, פן תאבדו ותספו!
לי אברמוביץ'
לי אברמוביץ' (נולדה ב-24 בנובמבר 1983) היא עיתונאית ישראלית המשמשת ככתבת צרכנות ותיירות בחברת החדשות של ערוץ 12.
ביוגרפיה
לי אברמוביץ' נולדה בקיבוץ גזית שבעמק יזרעאל. את שירותה הצבאי העבירה ביחידת דובר צה"ל בתור מש"קית דוברות בענף התקשורת. לאברמוביץ' תואר ראשון בתקשורת ובפסיכולוגיה בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב.
אברמוביץ' הצטרפה אל חברת החדשות בשנת 2006 כתחקירנית, בזמן מלחמת לבנון השנייה. בשנת 2007 מונתה לרכזת המערכת של מהדורת חדשות סוף השבוע. בשנת 2009 ריכזה אברמוביץ' את משדר הבחירות של אותה השנה. באותה השנה החלה לשמש ככתבת מגזין במהדורת חדשות סוף השבוע. בשנת 2012 קיבלה אברמוביץ' את פרס בני ברית על מצוינות סיקור יהודי התפוצות. את הפרס היא קיבלה בעקבות כתבה שערכה על יהודים אורתודכסים בתפוצות שתורמים איברים לחולים ישראלים.
בשנת 2013 מונתה אברמוביץ' לכתבת הצרכנות והתיירות של המהדורה המרכזית. במסגרת עבודתה חשפה את פרשת הזיהום באוכל הנמכר בשוק שרונה. בעקבות החשיפה לשכת הבריאות ערכה ביקורת תברואתית בשרונה מרקט.
ביולי 2016 הציגה בשידורי קשת את סרטה "מלכת הקזינו", שעסק בבעיית ההימורים בישראל. לסרט נלוותה סדרת כתבות ששודרה במהדורה המרכזית. באותו חודש הציגה בשידורי קשת סרט נוסף בשם "סכנת החלקה", שעסק במחדלים ובסכנות שיש בשוק החלקות השיער בישראל.
רחל שטיינשניידר
רחל שטיינשניידר (נולדה ב-10 בפברואר 1994) היא כדורגלנית ישראלית, המשחקת בעמדת החלוצה בקבוצת הפועל קטמון ירושלים מליגת העל ובנבחרת ישראל.
ביוגרפיה
שטיינשניידר גדלה בבית שמש. בתום לימודי התיכון, היא הצטרפה למסלול העתודה האקדמית. בתום לימודי הנדסת אווירונאוטיקה בטכניון, שירתה כקצינה בחיל האוויר.
בילדותה, שיחקה שטיינשניידר כדורגל בשכונה, אך את קריירת הכדורגל המקצוענית שלה החלה רק בגיל 21, כאשר תוך כדי לימודיה בטכניון, החלה לשחק בקבוצת מכבי צור שלום ביאליק מהליגה הלאומית. בהמשך שיחקה גם במכבי כישרונות חדרה, הפועל עירוני פתח תקווה, אס"א תל אביב, מ.ס. קריית גת וב"בנות נתניה", לפני שעברה לשחק באירופה.
לאחר שסיימה את שירות הקבע שלה בצבא בשנת 2021, חתמה בקבוצת "נסטבד" מהליגה הדנית וב-2022, עברה לקבוצת "יזייר" מהליגה הצרפתית השנייה. בעונה זאת, הצליחה להגיע עם קבוצתה עד לגמר הגביע הצרפתי, בו הפסידה לפריז סן-ז'רמן . הייתה זו הופעה ראשונה של שחקנית כדורגל ישראלית בגמר הגביע בצרפת ובאחת מחמש הליגות הטובות באירופה.
לקראת עונת 2022/23 חתמה שטיינשניידר בעולה החדשה לליגת העל הפועל קטמון ירושלים, עמה הגיע למקום השני בליגה, וזכתה בתואר השחקנית הישראלית של העונה, כשהיא כובשת 6 שערי ליגה.
במדי נבחרת ישראל
שטיינשניידר זומנה לראשונה לנבחרת וערכה את הופעת הבכורה שלה ב-20 באוגוסט 2019 במשחק הידידות מול קבוצת צ'לסי האנגלית מהסופר ליג לנשים, כשבמשחק נכחו 8,534 צופים ובכך נשבר שיא הצופים למשחק כדורגל נשים בישראל. נכון לסיום עונת 2022/23, שטיינשניידר צברה 18 הופעות בנבחרת ישראל, בהן כבשה שני שערים.
החכם לא ידבר
החכם לא ידבר (סינית מפושטת: 子不语, סינית מסורתית: 子不語, פין-יין: zǐ bù yǔ), הוא אוסף של סיפורים על טבעיים אמיתיים-לכאורה. האוסף נערך בתקופת שושלת צִ'ינְג על ידי המלומד יְוֵּ'אן מֵיי בן המאה ה-18, ופורסם לראשונה בשנת 1788. הוא כתוב בסינית קלאסית, וכולל 746 סיפורים ב24 כרכים. ישנו גם ספר המשך הכולל עשרה כרכים.
שם הספר
שם הספר "החכם לא ידבר" מתייחס לאימרה מתוך מאמרות קונפוציוס: "החכם לא ידבר על מוזרויות, על אלימות, על מהומות ועל רוחות", ומכוון לכך שהספר עוסק בדיוק באותם נושאים שנדחקו לשוליים בידי המלומדים. השימוש בביטוי של קונפוציוס עצמו ספג ביקורות כשימוש נלוז בטקסטים הקונפוציאניים.
שמו הרשמי של הספר שונה על ידי הכותב ל"ההרמוניה החדשה של צ'י". והוא ניתן לאחר שהכותב גילה שישנו כבר ספר בשם "החכם לא ידבר", ולפיכך החליט לכנותו בשם המתייחס לספר הפלאות "ההרמוניה של צ'י", אשר מוזכר בג'ואנג דזה. עם זאת הספר זכה לפרסומו דווקא תחת שמו המקורי.
על התוכן
הספר מרבה לעסוק בענייני שדים, ורבים מאלו הגיעו מפיהם של ידידיו וקרוביו של יְוֵּ'אן מֵיי. חלק קטן מהסיפורים מגיע מדיווחים או מסמכים ממשלתיים, ובמקרים הללו יְוֵּ'אן מֵיי מציין במפורש את מקורם. כך למשל הסיפור "צָ’אנְג גֶה מתלוננת על עוול" פותח במילים "בשנתו ה16 של הקיסר צְ'ייֵנְלונְג, ביום השלישי של החודש השמיני, קראו בעלון הממלכתי". הסיפורים בספר מתומצתים ונוחים לקריאה. לוּ שׂוּ'ן אמר עליהם "זונחים את העיטורים, וקרובים לטבעי." אך גם "ישירים ביותר וגדלים פרא". הסיפורים ב"החכם לא ידבר" זכו לאינספור גרסאות וחיקויים, והתפרסמו ברבים.
הפרסום
הספר פורסם לראשונה בשנת 1788, כאשר יו'אן מיי היה כבר בן 72. בניגוד למקובל בקונפוציאניזם השמרני של החצר הקיסרית, הכילו הסיפורים מארג עשיר של חיי יומיום, כולל עיסוק ברוחות, ביחסי מין, בבגידות, בנקמות, בחילופי מין, בהומוסקסואליות ובשחיתות. יו'אן מיי הגן על היצירה כגחמה של אדם זקן המבקש ליהנות קצת בימיו האחרונים, אם כי סיפורים רבים ביצירה למעשה עסקו בעניינים של הממסד הקונפוציאני עליהם התמרמר.
היצירה נעשתה כה פופולרית שבשנת 1836 צינזר אותה הממשל כחלק מניסיון לדכא כל נטייה אנטי-ממסדית.
חנה ואזנה גרינולד
חנה ואזנה-גרינולד (נולדה ב-17 באוקטובר 1965) היא במאית, מחזאית ומנחה קבוצות תיאטרון ישראלית.
זוכת פרס רוזנבלום לאמנים ויוצרים מצטיינים 2021 מנימוקי השופטים: חנה וזאנה גרינולד - על יצירה מעצימה, מחזקת, שואלת ומערערת על האחידות, שאפיינה את התאטרון הישראלי. בעבודותיה נשמע הקול הנשי, קולות מודרים, מצְבי סיכון של נשים, המאפשרות לקהל להיות חלק מקהילה בונה ומעצימה.
כלת פרס שר התרבות לשימור וטיפוח תרבויות ישראל ע"ש יצחק נבון-בתחום התיאטרון לשנת 2022 בפרס עידוד יוצרים נבחרה חנה ווזאנה גרינולד כזוכה בפרס מהנימוקים הבאים: במאית, יוצרת, אשת תרבות, אשת חזון, העוסקת בתיאטרון קהילתי המביא לידי ביטוי את סיפורם וחוויתם של הקהילות השונות בהן היא עובדת. תרומתה לחברה היא רבה ונוגעת ברבדיה השונים של ישראל. בדרכיה המיוחדות והמתוחכמות, דרך משחק ותנועה חנה מחברת את עולמינו הפנימי וחושפת כי הוא אין סופי אם רק נותנים לו אפשרות לפרוח ולצאת ממגבלותיו. על כך היא ראויה לפרס נבון לעידוד היצירה בתיאטרון.
ואזנה עסקה כעשרים שנה בבימוי תיאטרון קהילתי בעיקר של קבוצות נשים. משנת 2007 עברה לביים מופעים והצגות במסגרות אלטרנטיביות כגון: התיאטרון הערבי-עברי ביפו, תמונע ופסטיבל עכו. התמקדותה היא בחיפוש שפה תיאטרונית לשאלות ותכנים העוסקים במגדר ובעיקר בהצלבה שבין זהות מזרחית מגדר ומעמד. העבודה הממושכת בתיאטרון הקהילתי פיתחה אצלה טכניקות אמנותיות של עבודה ללא מחזה כתוב מראש, המדגישים את החוויה האישית החברתית וההיסטורית של המבצעות, עבודה עם טקסטים שאינם דרמטיים והסבה של חומרים אלה לידי מופע. כמו כן עבודה זו שכללה את הרגישות החברתית וגיבשה את תפיסת עולמה הפוליטית המזרחית-פמיניסטית.
השכלה והנחיה אקדמית
בשנים 1990–1993 למדה באוניברסיטת תל אביב בחוג לתיאטרון במסלול לתיאטרון קהילתי. כדי לשכלל את מיומנויות ההנחיה שלה עם שחקנים לא-מקצועיים למדה בשנים 1998–1999 לימודי תעודה של הנחיית קבוצות במסלול דו שנתי בבית הספר לעבודה סוציאלית של אוניברסיטת בר-אילן. לאחר עבודה ממושכת בתיאטרון הקהילתי ומתוך רצון ליצור מחזה על בסיס אוטוביוגרפי חזרה ללימודי תואר שני MFA בחוג לתיאטרון במסלול שחקן-יוצר באוניברסיטת תל אביב, ובמסגרת פרויקט הגמר העלתה את "פאפעג'ינה" המוגדרת כ"תיאטרון סיפור אוטוביוגרפי בדוי" המבוסס על תהליך התבגרותה ביפו של שנות השבעים.
בשנים 1998–2012 במסגרת החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב הנחתה סטודנטים לתיאטרון קהילתי בפרויקט הגמר שלהם. הנחיית הפרויקטים כללה הנחיה ולווי של הסטודנטים לאורך כל שלבי העבודה מגיוס קבוצה, בנייתה, עבודה על תוכן ותהליך ולבסוף העלאת מחזה מקורי שנכתב ובוים על ידי הסטודנטים עם קבוצות מקהילות מוכפפות שונות. כמו כן לימדה במסגרת אוניברסיטת תל אביב קורס להנחיית קבוצות בתיאטרון קהילתי, קורס אשר שימש כבסיס האקדמי לעבודת הסטודנטים במסגרת הקהילה.
תיאטרון קהילתי הוא מסגרת הפועלת לרוב בקרב קהילות מוכפפות. המשתתפים באים מקרב הקהילה ולאחר לימוד מיומנויות דרמה ותיאטרון ותהליך חברתי הם מעלים מופע המבוסס לרוב על חוויותיהם האישיות והחברתיות. תיאטרון זה נמצא על הצומת שבין הפואטי, הפוליטי, התרפויתי והפדגוגי.
"נשים בצומת" (1993) היה המופע הראשון שביימה כפרויקט הגמר של התואר הראשון בלימודי התיאטרון הקהילתי. מופע של תיאטרון נשים מזרחיות ממעמד נמוך בשכונת נווה אליעזר (כפר שלם, תל אביב). תמות שהופיעו במופע זה למעשה ליוו ומלווים אתה עד היום ברפרטואר מופעיה. לאחר תום לימודיה המשיכה עם אותה קבוצה שאליה הצטרפו גם גברים ובשנת 1994 העלתה את "עקודים" העוסקת באחריות האישית והחברתית של מזרחים בשכונות למצבם. לאחר מכן עבדה עם קבוצות נוער במען תל אביב, בתיאטרון חובבים בבת ים ובשכונת התקווה. בשנים 1993–2012 ביימה והנחתה קבוצות תיאטרון קהילתי בקהילות מוכפפות שונות, לרוב במסגרות של נשים. ההצגה "מכה שלא כתובה בתורה" עם נשים נפגעות אלימות במשפחה נחקרה ופורסמה על ידי חוקרת התיאטרון פרופ' שולמית לב-אלג'ם.
תיאטרון אלטרנטיבי-פמיניסטי-מזרחי
משנת 2007 עברה מבימוי קהילתי לביים וליצור הצגות בתיאטרון האלטרנטיבי-פמיניסטי-מזרחי. התיאטרון הערבי-עברי ביפו היה לבית המקצועי שלה ובו היא לא רק יוצרת אלא גם שותפה לארגון ושיווק של מופעי התיאטרון. בדומה לתיאטרון הקהילתי גם במופעים אלה, התהליך הסדנאי היה במרכז העבודה, כלומר, עבודה מחומרים לא-דרמטיים (כגון: שירה ופרוזה, ומסמכים שונים) ומחוויות אישיות של המבצעות המתגבשים לידי מופע. ולכן מרבית מופעיה הם יצירה משותפת עם היוצרות-מבצעות כשתכני המופע מבוססים לרוב על אירועים אישיים, סיפור אוטוביוגרפי, ותכנים רלוונטיים לחייהן. מופעיה כגון: "פאפעג'ינה", "פריחה שם יפה" (עם סלי ארקדש) ו"שכונת התקוה/קהיר" (עם סיגלית בנאי) הרחיבו את תפיסת התיאטרון לגבי המושג "יהודי וערבי" שאינם עוסקים רק בסכסוך, אלא גם בזהותם התרבותית ערבית של יהודי המזרח התיכון, תוך שזירת נקודת המבט המגדרית והמעמדית. אך היא אינה מגבילה עצמה לשאלות אתניות בלבד, כמו במופע "פנינה לב נייר" (עם ג'קלין פערל) העוסקת בפגיעות נפשית ובאלימות מינית, או ב"תהר ותלד" (עם רחל קשת) שמציגה ב"תיאטרון תמונע", העוסקת בעבודת האימהות מנקודת מבט יהודית-מיתית ויומיומית.
רפרטואר מופעיה מכל השנים עלה במקומות ובמסגרות שונים ברחבי הארץ, כגון: פסטיבל אישה, פסטיבל עכו, תיאטרונטו, פסטיבל סתיו תיאטרוני, פסטיבל חובבים בצוותא, פסטיבל עתיד התיאטרון, ערס פואטיקה, ליבי במזרח, ישרא-דרמה, פסטיבל בינלאומי לתיאטרון בובות ופסטיבל בבית של העונה הירושלמית. בשנת 2013 "פאפעג'ינה" הייתה מועמדת להצגת השנה ב"פרס קיפוד הזהב" של הפרינג' הישראלי בארבע קטגוריות :הצגת השנה, מחזאית השנה, שחקנית השנה –מוריה בשארי, שחקנית משנה לימור זמיר.
ההצגה "פרחה שם יפה" קיבלה תהודה רחבה בציבוריות הישראלית והרחיבה את התודעה המזרחית לשיח התרבותי והפוליטי. ההצגה קיבלה תהודה בסדרה הדוקומנטרית החשובה "ערסים ופריחות האליטות החדשות" של הבמאי רון כחלילי אשר כוללת צילום של ההצגה. ההצגה הוצגה בפני קהלים נרחבים של תלמידים, סטודנטים, מורים, מרצים, תנועות נוער, הן במרכז והן בפריפריה. צוות השחקניות של ההצגה כלל את השחקניות עדן אוליאל, סלי ארקדש יחזקאל ואביטל מישל מאיר.
בשנת 2017 העלתה במסגרת פסטיבל תיאטרונטו הצגת יחיד "סוף על הקטינו" עם השחקנית עירית סופרן. הצגה מספרת סיפור הגירה ושבר משפחתי של משפחת עולים מאירן. ההצגה זכתה בציון לשבח.
בשנת 2017 חנה גיבשה אנסמבל של שחקניות הכולל את עדן אוליאל, סלי ארקדש יחזקאל, מוריה בשארי ליפשיץ ואביטל מישל מאיר. הקבוצה העלתה את ההצגה יולדות.
יולדות הוא מופע העוסק בפרשת החטיפה של ילדי תימן, המזרח והבלקן בשנותיה הראשונות של המדינה. כשני שלישים מהילדים שנעלמו היו ממוצא תימני. הממסד ניסה לאורך השנים לטייח את הפרשה ושלוש ועדות שונות, על אף ראיות ועדויות מטרידות, הגיעו למסקנה שלא התרחשו חטיפות. על חלק גדול מהמסמכים הוטל חיסיון של 70 שנה, ולאחר מאבק בשנת 2017 הוחלט להסירו ולפרסם את המסמכים.
המופע נוצר בשיטת העבודה של ואזנה-גרינוולד המבוססת על התפיסה של בימוי-קולקטיבי כפי שהיא פיתחה לאורך השנים בתיאטרון הקהילתי ובמופעי התיאטרון האלטרנטיבי שלה עם להקת השחקניות הקבועה שלה בתיאטרון יפו. לתהליך הצטרפה רחלי סעיד כדרמטורגית וכפעילה של עמותת עמרם הנאבקת לגילוי האמת ולהכרה ורפוי עבור הנפגעים. המופע בנוי על מספר חומרים: 1. הפואמה יולדות של איריס אליה-כהן, העוסקת בחווייה המורכבת והקשה של לידה בבית חולים ישראלי הנושא אופי בירוקרטי, צבאי והיררכי באופן חריף שנוטל את הכוח והשליטה מהיולדת ומהקשר הטבעי והאנושי שבין האם לוולד. 2. עדויות של אמהות שמספרות את סיפור החטיפה ומתעקשות לא להימחק ולהיטשטש בזיכרון הקולקטיבי. 3. פרוטוקולים של ועדת החקירה הממלכתית (ועדת קדמי) בהן נמסרו עדויות של אחיות המצביעות, באורך חלקי, על שיטת החטיפה. 4. עדות של השחקנית מוריה בשארי-מוריה המספרת את סיפורה האישי כנכדה לסבתה שבתה נחטפה.
זהו אינו תיאטרון תיעודי במובן הריאליסטי, אלא מופע פואטי ותנועתי בעיקרו, השוזר בין הפואמה לבין העדויות השונות ויוצר זרימה בין חוויית הלידה הישראלית לבין פרשת החטיפה. באופן זה ואזנה-גרינוולד מראה כיצד גם היום בית החולים מתפקד כאתר כוחני היררכי, צבאי מפקח ושולט ביולדות, ובאופנים שבהן ניטלת מהן אנושיותן והן נהפכות לאובייקטים של הצוות הרפואי. באופן זה המופע מחבר בין חוויות שמרבית הקהל מכיר מהמפגש הלא נעים עם המערכת הרפואית לאופן שבו התאפשר מנגנון החטיפה תחת מערכת הרפואית ומערכת הרווחה.
הצגות בקהילה
קבוצת תיאטרון נווה אליעזר קבוצת תיאטרון לנשים נפגעות אלימות תיאטרון בבת ים מופעים בתיאטרון אלטרנטיבי
ליאון אוגוסטין לרמיט
ליאון אוגוסטין לרמיט (בצרפתית: Léon Augustin Lhermitte; 31 ביולי 1844, פיקרדי – 28 ביולי 1925, פריז) היה צייר צרפתי, חבר באקדמיה לאמנויות היפות. הוא היה אביו של ז'אק ז'אן לרמיט.
ביוגרפיה
ליאון אוגוסטין לרמיט נולד למשפחת מורה. כאשר אביו ראה את כישרון של בנו לציור הוא תמך בפיתוחו ושלח אותו לבית הספר בפריז. בהמשך הוא למד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות.
את ההצלחה הראשונה של הצייר הייתה בשנת 1864 כאשר הוא הציג את יצירותו בתערוכה בפריז. בהמשך הוא קיבל מספר פרסים לרבות גרן-פרי בתערוכה עולמית בשנת 1889. בשנת 1884 הוא התקבל ללגיון הכבוד.
עבודות של לרמיט מתאפיינות בייצוג חיי יום יום של פשוטי העם. בתחילת הקריירה הוא צייר בעיקר בצבעי שמן. בהמשך הוא העדיף פסטל, תצריב וגם ציורי פחם. לרמיט הכין ציורים דקורטיביים לבנייני אוניברסיטת פריז.
עבודות של לרמיט מוצגות במוזיאון ד'אורסה, מוזיאון פילדלפיה לאמנות, מוזיאון ואן גוך, המוזיאון הלאומי לאמנות מערבית ומוזיאונים נוספים.
הבריגדה הבין-לאומית הדנית
הבריגדה הבין-לאומית הדנית (בדנית: Den Danske Internationale Brigade או בראשי תיבות: DIB) הייתה בריגדה מיוחדת של הצבא המלכותי הדני אשר נועדה לרכז תחתיה את הפעילות הצבאית של ממלכת דנמרק ברחבי העולם.
היסטוריה
ראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של דנמרק יורגן לינג, החליט להקים הבריגדה בעקבות המעורבות הדנית במלחמות יוגוסלביה. הבריגדה הוקמה ב-25 בנובמבר 1993 על בסיס בריגדת זילנד ה-2. מטרת הבריגדה הייתה להעניק לדנמרק אפשרות לפעול במהירות בכל רחבי העולם כחלק ממשימות צבאיות של נאט"ו או ממשימות שמירת שלום של האו"ם. בפועל, הבריגדה מעולם לא נפרסה במלואה אלא רק יחידות ממנה.
ב-1996 הוכפפה הבריגדה תחת פיקוד דיוויזיית השריון הבריטית ה-1 שבתורה הייתה חלק מקורפוס התגובה המהירה של הברית. ב-2004 הוחלט לפרק את הבריגדה. הפירוק הושלם ב-15 בפברואר 2005. יחידות מהבריגדה אוחדו עם יחידות מבריגדת זילנד ה-1 לצורך הקמת הבריגדה ה-2.
חוסיין דהקאן
חוסיין דהקאן (בפרסית: حسین دهقان; נולד ב-2 במרץ 1957). כיהן כשר ההגנה האיראני משנת 2013 עד אוגוסט 2017. בעברו היה מפקד בחיל האוויר של משמרות המהפכה בדרגת בריגדיר גנרל.
ביוגרפיה
לאחר המהפכה באיראן ב-1979 הוא הצטרף לכוחות משמרות המהפכה והיה למפקד בחיל האוויר של הארגון.
בשנת 1980 שירת בטהראן, ולאחר הפלישה הישראלית ללבנון בקיץ 1982 נשלח ללבנון. הוא שימש כמפקד יחידת ההדרכה של משמרות המהפיכה בסוריה ובהמשך בלבנון. היה אחד האחראים לביצוע הפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות. מתוקף תפקידו היה אחראי על הקמת הכוח הצבאי של חזבאללה שזה עתה הוקמה. בין החניכים היה חסאן א-לקיס שלימים יהיה בכיר בארגון.
ב-1983 התמנה למפקד כוח משמרות המהפכה בלבנון, ופיקד על הכוחות שהתאמנו בסוריה ובלבנון. ב-1986 שירת בחיל האוויר של משמרות המהפכה, וב-1990 מונה למפקד חיל האוויר עד 1992.
בהמשך עבד במשרד ההגנה תחת שר ההגנה עלי שמח'אני, במהלך כהונתו של הנשיא מוחמד ח'אתמי בשנים 1997–2003. ב-2003 מונה כממלא מקום שר ההגנה. בין השנים 2005 עד 2009 היה לסגן הנשיא לענייני קרן השהידים וותיקי המלחמה ("Foundation of Martyrs and Veterans Affairs"). בנוסף כיהן כיועץ של הנשיא לשעבר מחמוד אחמדינז'אד. בשנים 2009–2010 שירת במרכז ללימודים אסטרטגיים של הכוחות המזוינים של איראן.
בשנת 2013 החליף את אחמד וחידי כשר ההגנה, ושימש בתפקיד עד אוגוסט 2017.
150px|המדליה הלאומית למצוינות ותעוזה|ממוזער בשנת 2017 קיבל את המדליה הלאומית למצוינות ולתעוזה מהנשיא חסן רוחאני על פעילותו במשא ומתן בהסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית.
קישורים חיצוניים
ביוגרפיה של דהקאן - אתר הממשלה האיראני
עפר בן דוד
עפר בן-דוד (30 ביוני 1931 - 22 באוקטובר 2013) היה אלוף-משנה בצה"ל. בין היתר, פיקד על גדוד נח"ל שהשתתף בכיבוש מתחם התעלות המבוצר באום-כתף במלחמת ששת הימים, פיקד על חטיבת הערבה ומרחב שלמה ושימש כמושל רפיח, וכמושל חברון.
תולדות חייו
עפר בן דוד נולד לדוד בן דוד (טחור) ובלה לבית שר בקיבוץ כפר גלעדי. הוריו ילידי מחוז ווהלין, בסביבות העיר קובל (כיום באוקראינה). אביו עלה לארץ ישראל בגפו, בגיל 17, ושימש כ "מוכתר" כפר גלעדי בשנות השלושים. את לימודי התיכון עשה בבית ספר החקלאי מקוה ישראל. בן דוד נלחם במלחמת העצמאות בגזרת ירושלים, בגיל 17.
מלחמת ששת הימים
למלחמת ששת הימים הגיע כמפקד גדוד 906 שהיה גדוד קורס המ"כים של הנח"ל שבסיסו היה במחנה שבטה. יחד עם גדוד נוסף של הנח"ל (גדוד 907 - היאחזויות) הוכפפו לחטיבת הנגב בפיקודו של יקותיאל אדם. בתוכנית הקרב המשולב של אוגדה 38 בפיקוד אריאל שרון, לכיבוש מתחם אום-כתף, הוטל על החטיבה לכבוש את המוצב המצרי המבוצר שכלל תעלות מבוטנות כשהמרכזית והארוכה שבהן היא באורך של 3 ק"מ. על הגדוד שבפיקודו הוטל בשלב הראשון, להוביל ולנווט את החטיבה באיגוף רגלי לילי בדיונות שמצפון למתחם, ובשלב שני, לפרוץ אל המוצב ולכבוש את התעלה המרכזית שבו. חיילי הגדוד ערכו בתקופת ההמתנה אימונים רבים של לחימה ביעד מבוצר על מודל מאולתר של קטע ממתחם התעלות של אום-כתף.
בן דוד הוביל ניווט לילי שהסתיים בהצלחה כשהכוח החטיבתי הגיע סמוך אל הקצה הצפוני של התעלה המרכזית של המתחם המבוצר. לאחר הרעשה ארטילרית כבדה של חיל התותחנים הישראלי, הסתערו שני גדודי הנח"ל הסדירים וחדרו לתוך תעלות הקשר של המתחם המצרי. תוך לחימה נחושה הצליחו לכבוש את התעלות ואת המתחם בקרב מורכב שנמשך כל הלילה. בכך נפתחה הדרך לשריון הישראלי לנוע אל תוך המתחם והובקע המעוז העיקרי במערך המצרי בסיני. לאחר קרב אום-כתף עבר הגדוד לאל עריש ולג'יראדי ונלחם בכוחות המצרים שנותרו באזור ונסוגו מרצועת עזה לאחר שהאזור נכבש על ידי אוגדה 84 של צה"ל שהמשיכה מערבה לכיוון רומני וקנטרה.
שישה מלוחמי גדוד 906 עוטרו בציון לשבח, שניים צל"ש רמטכ"ל מרב-אלוף יצחק רבין, שניים צל"ש אלוף מישעיהו גביש ושניים צל"ש חטיבתי מאל"ם יקותיאל אדם (קותי).
מושל ומפקד בעזה, יהודה ושומרון וסיני
לאחר מלחמת ששת הימים מונה למושל חברון הראשון. בתקופתו, התיישבה בפסח 1968 במלון פארק בחברון, ולאחר מכן בתוך מתחם הממשל הצבאי, הקבוצה הראשונה של מקימי קריית ארבע בראשות הרב משה לוינגר. בן דוד נחשב כבעל יחסים טובים עם ערביי חברון בכלל ועם ראש עיריית חברון, מוחמד עלי אל ג'עברי, בפרט. ב-10 בספטמבר 1969, בעת שנסע ברחוב בחברון במכונית הכרמל דוכס הצבאית שלו, נזרק אל המכונית רימון רסס, אך לא התפוצץ ובן דוד לא נפגע.
שירת כסגן מפקד חטיבת הבקעה בזמן מלחמת ההתשה בבקעת הירדן תחת פיקודו של המח"ט, עוזי עילם. במהלך תקופה זו הוביל מרדפים, קידם את מקצוע הגששות והשתתף במבצעים מעבר לגבול. לאחר מכן, שירת כמפקד חטיבת הערבה תחת אריק שרון כאלוף פיקוד דרום.
מונה כמושל רפיח בדרגת אלוף-משנה (אל"ם) ובתפקידו זה היה מעורב במשא ומתן על אדמות פתחת רפיח. שימש כ"שופט" בטקסי "סולחה" רבים של הבדואים, תושבי האזור.
עפר בן דוד נפטר בכפר סבא ותרם את גופתו למדע.
טיאצ'יב
טיאצ'יב (באוקראינית: Тячів; בהונגרית: Técső; ברוסית: Тячево; ברומנית: Teceu Mare; בסלובקית: Tačovo; ביידיש: טעֶטש; בגרמנית: Großteutschenau) היא עיר היושבת על גדות נהר טיסה במחוז זקרפטיה שבמערב אוקראינה. שכנה בה עד מלחמת העולם השנייה קהילה יהודית גדולה.
הקהילה היהודית
בטעטש, כפי שכונתה העיר בפי יהודיה, התגוררה קבוצה קטנה של יהודים כבר במחצית הראשונה של המאה ה-18. ואולם התיישבות זו לא החזיקה מעמד וקהילת טעטש התפתחה רק באמצע המחצית הראשונה של המאה ה-19.
לאחר פירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית בעקבות מלחמת העולם הראשונה, הפסידה הונגריה בין השאר את שטח העיר לטובת הדמוקרטיה החדשה, צ'כוסלובקיה. חלק קטן מן העיר שניצב מעברו הדרומי של נהר הטיסה נמסר יחד עם שאר שטחי טרנסילבניה הצפונית לרומניה במסגרת חוזה טריאנון (1920) ובמקום התפתחה קהילה יהודית נפרדת שכינתה את עצמה "קליין טעטש" (מיידיש: טעטש הקטנה). בתקופה זו גדל מספר יהודי העיר והגיע ל-1,266 נפשות.
ב-1939 במסגרת הסכם עם הגרמנים, קיבלה הונגריה חזרה לידיה את השטח הצ'כוסלובקי (הגדול יותר) של העיר, וב-1940 סופח גם החלק הקטן עם שאר טרנסילבניה הצפונית לתחומי הונגריה והעיר אוחדה תחת שלטון אחד. ב-1941 נמנו בעיר 2,150 יהודים, בעוד מספר האוכלוסייה הכללית עמד על 10,731 איש.
רבים מיהודי טעטש נספו במהלך שירותם בגדודי העבודה, מי שלא החזיקו באזרחות הונגרית גורשו כבר ביולי 1941 לאוקראינה ונרצחו בידי הנאצים ועוזריהם המקומיים. בטעטש עצמה הוקם גטו רק לאחר כיבוש הונגריה בידי הגרמנים ב-1944, ורוכזו בו 8,000 יהודי העיר וסביבתה. הם נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ בסוף חודש מאי.
הליכודניקים החדשים – הקבוצה הדמוקרטית
הליכודניקים החדשים – הקבוצה הדמוקרטית (בראשי תיבות: הלח"ד) הוא שמה של קבוצה פוליטית הפועלת כסיעה פנים-מפלגתית ליברלית בליכוד.
פעילות הקבוצה
באוקטובר 2019 התפצלה הקבוצה מתוך הליכודניקים החדשים, כאשר קבוצת אנשים שהבולט שבהם יניב טוירמן שהורץ מטעם הקבוצה לרשימת הליכוד לכנסת ה-21 הודיעו על הקמת תנועת "הליכודניקים החדשים – הקבוצה הדמוקרטית". זאת על רקע התנהלות אחד ממייסדיה, ליאור מאירי.
"הליכודניקים החדשים – הקבוצה הדמוקרטית" הגישו באוקטובר 2019 לבית הדין של הליכוד עתירה להורות על קיום פריימריז לראשות הליכוד.
בנובמבר 2019 עתרה הקבוצה כנגד מנכ"ל הליכוד, צורי סיסו, היועץ המשפטי של הליכוד, עו"ד אבי הלוי, ויו"ר ועדת הבחירות המרכזית של הליכוד, השופט בדימוס מנחם נאמן, בטענה שכ-1,908 חברי ליכוד הורחקו באופן בלתי חוקי ובניגוד לחוקת הליכוד בין החודשים יולי - אוקטובר.
הקבוצה הגישה בדצמבר 2019 עתירה נגד הרחקת חבריהם ערב הבחירות לראשות המפלגה. לאחר שבימים האחרונים קיבלו 650 חברי הליכודניקים החדשים מכתב המודיע להם כי הוחלט להרחיק אותם מהליכוד בתוך 14 יום - עד יום לפני הבחירות.
האג'נדה של "הליכודניקים החדשים – הקבוצה הדמוקרטית" שולבה באופן רשמי בקמפיין הליכוד של מרץ 2020 (לכנסת ה-23). מספר שרים וח"כים התבקשו להתייחס אל האג'נדה של הליכודניקים החדשים – הקבוצה הדמוקרטית, ולהבליט את הנושאים שעשו לקידומה, ביניהם: אלי כהן , צחי הנגבי , ישראל כ"ץ , קרן ברק , גילה גמליאל וניר ברקת.
בזמן המשבר החוקתי כאשר יו"ר הכנסת, יולי אדלשטיין, סירב לקיים את החלטת בג"ץ ולקיים הצבעה לבחירת יושב ראש חדש לכנסת, פנתה הקבוצה לשרים ולח"כים בליכוד כדי שיבהירו שאת החלטות בית המשפט יש לקיים. לפחות שליש מהשרים והח"כים של הליכוד נענו לקריאתם ופרסמו אמירות ברורות בנושא באמצעי התקשורת וברשתות החברתיות.
מליאת הכנסת אישרה ביוני 2020 בקריאה טרומית את ההצעה בעניין אי הפללת צרכני הקנאביס של חברת הכנסת שרן השכל, בתמיכת הקבוצה.
מנכ"ל הליכוד, צורי סיסו, שיגר בתחילת אוגוסט 2020, מכתבים לאלפים מחברי הקבוצה, בו נדרשו להתחייב שיצביעו עבור הליכוד בבחירות כתנאי להמשך התפקדותם. "הליכודניקים החדשים – הקבוצה הדמוקרטית" הגישו ב-16 באוגוסט 2020 לבית הדין של הליכוד עתירה דחופה בדרישה לבטל את מכתבי ההדחה שנשלחו לאלפים ממתפקדי הליכודניקים החדשים, וכן בקשה לצו ביניים המשהה את הליכי ההדחה ומאפס את הזמנים עד לקיום הדיון בעתירה . הקבוצה טענה שמדובר באכיפה בררנית המפלה את מתפקדי הקבוצה לעומת מתפקדי כל קבוצה אחרת בליכוד.
אידאולוגיה
עמדת הקבוצה היא שחוקת הליכוד הוזנחה על ידי הנהגת המפלגה, בפרט הסעיפים העוסקים בשמירת ערכי המוסר וטוהר המידות, זכויות וחופש האדם, ערך השוויון וביסוס כלכלה ליברלית ומשק חופשי ותחרותי. בנוסף, האג'נדה של הקבוצה שמה דגש על הפרדת דת מהמדינה, הפחתת כוחם של ועדי העובדים במשק, שיטת חינוך שונה בישראל החותרת לערכים דמוקרטיים, כינון חוקה בישראל, שמירה על מעמדו של בית המשפט העליון והתנגדות לכל ניסיון לפגוע בכוחו ובסמכויותיו, תוך שיפור ותיקון תקלות במערכת המשפט. כמו כן מבקשת הקבוצה להילחם בהתנהלות שנתפסת בעיניהם כאנטי-דמוקרטית ופופוליסטית, ולהחליפה בהתנהלות יותר ליברלית וממלכתית. הקבוצה טוענת למונופול של הזרם האורתודוקסי ומבקשת להשוות את מעמדם הרשמי של הרפורמים והקונסרבטיבים ואת התקציבים הכספיים המוענקים להם.
האנגה רואה
האנגה רואה (Hanga Roa) היא העיירה הגדולה באי הפסחא, טריטוריה צ'יליאנית באוקיינוס השקט, ממוקמת בדרום-מערב האי, בשפלה שבין הרי הגעש הכבויים מאונגה טרוואקה וראנו קאו.
שדרת אטאמו טקנה היא הרחוב המרכזי של העיירה, וממוקמים בו בתי מלון, מסעדות, וחנויות.
בעיירה נמצא אצטדיון הכדורגל של הקבוצה המקומית; CF ראפה נוי, ובו 2,500 מושבים.
היסטוריה
על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2002 התגוררו בעיירה 3,304 תושבים, שהם 87% מאוכלוסיית האי כולו.
צ'ילה שכבשה את האי בשנת 1888, גירשה את התושבים המקומיים מאדמותיהם וריכזה אותם בעיירה. שאר שטח האי הוחכר לתאגיד גידול הכבשים הסקוטי-צ'יליאני; ויליאמסון-בלפור, והכניסה לשטחים אלו נאסרה לבני ראפה-נוי המקומיים. בשנת 1914 הייתה אוכלוסיית העיירה כ-250 תושבים. חברת ויליאמסון-בלפור הפסיקה את פעילותה בשנת 1953, בעקבות השינויים במסחר העולמי לאחר מלחמת העולם השנייה.
כלכלה ותיירות
מלבד התושבים המועסקים בתעשיית התיירות, מתפרנסים תושבי העיירה מדיג, חקלאות וממגזר השירותים. מספר משרדים ממשלתיים ובהם של חיל הים הצ'יליאני שוכנים בעיירה.
איטמירוס
איטמירוס (שם מדעי: Itemirus) הוא סוג של דינוזאור אוכל בשר תרופוד שהתקיים לפני 91 מיליון שנה מזמננו בתחילת הקרטיקון העליון באוזבקיסטן.
הממצאים המאובנים של הדינוזאור התגלו בתצורות ביסקטי (Bissekty Formation) והוא נקרא בשמו ב-1976 בידי החוקר סרגיי קורזנוב, כששמו נקרא על הכפר איטמיר הקרוב לאתר הממצאים. אלה כללו ממצא בודד שהשתייך למין Itemirus medullaris, הקרוי על שם המוח המוארך (בלטינית: medulla). הממצא הבודד של שרידי הגולגולת מעידים שהיה בעל מבנה ראייה וחשיבה גדול וככל הנראה היה צייד שנע בחבורות קטנות אחרי טרף.
דינוזאור זה היה כנראה קרוב לדרומזאוריים ולפי החוקר תומאס ר. הולץ הבן גם לטירנוזאורים. מספר מחקרים העריכו ב-2009 שהוא שייך לתת-המשפחה velociraptorine לצד הולוצירפטור בעוד מחקר מ-2014 העריך שהיה קרוב יותר לתת-המשפחה Dromaeosaurinae.
הפיגוע בגבעה הצרפתית (2004)
הפיגוע בגבעה הצרפתית היה פיגוע טרור פלסטיני שבוצע במהלך האינתיפאדה השנייה ביום רביעי, 22 בספטמבר 2004 ב בירושלים ובו נהרגו שני שוטרי מג"ב.
הפיגוע
מטען חבלה שהיה בתיקה של המחבלת זיינב עלי עיסא אבו סאלם, בת 18 ממחנה הפליטים עסכר שליד שכם, התפוצץ בעת ששוטרי מג"ב שחשדו בה ניגשו לבדקה, וכתוצאה מכך שני שוטרי מג"ב נהרגו במקום. 33 אנשים נוספים שעמדו בקרבת מקום נפצעו בפיצוץ.
כריסטין סינקלייר
כריסטין מרגרט סינקלייר (באנגלית: Christine Margaret Sinclair; נולדה ב-12 ביוני 1983) היא כדורגלנית קנדית וקפטנית נבחרת קנדה בכדורגל נשים. היא משחקת בקבוצת פורטלנד ת'רונס (Portland Thorns FC) מהליגה האמריקנית בכדורגל.
סינקלייר זכתה באליפות הליגה האמריקנית לנשים עם שלוש קבוצות שונות: אליפות WPS ב-2010 עם קבוצת גולד פרייד (FC Gold Pride), ב-2011 עם קבוצת ווסטרן ניו יורק פלאש (Western New York Flash) וב-2013 באליפות NWSL עם פורטלנד ת'רונס.
השתתפה בארבעה מונדיאלים (2003, 2007, 2011 ו-2015) ושלוש אולימפיאדות (2008, 2012 ו-2016).
הישגיה זיכו אותה בפרסים ומדליות רבים בתחום הספורט והעשייה האזרחית ובתואר של כבוד מאוניברסיטת סימון פרייזר שבעיר מולדתה. היא הייתה מועמדת לתואר כדורגלנית השנה של פיפ"א שש פעמים ושמה צורף לשדרת הכוכבים של קנדה בטורונטו.
ראשית חייה
סינקלייר נולדה בבארנבי שבקולומביה הבריטית והחלה לשחק כדורגל מגיל ארבע בקבוצת ילדים, יחד עם עיסוק בענפי ספורט נוספים. בגיל 11 היא נבחרה לשחק בקבוצת האול-סטאר של קולומביה הבריטית לילדות עד גיל 14 והובילה את קבוצת הילדות של בארנבי לאליפויות הפרובינציה והמדינה. היא למדה בבית הספר התיכון שבעירה והובילה את קבוצת הכדורגל לשלוש אליפויות. היא החלה לשחק בנבחרת קנדה עד גיל 18 כבר בגיל 15 וערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת כשהייתה בת 16, במסגרת גביע אלגארבה בשנת 2000, והייתה מלכת השערים של הטורניר לאחר שהבקיע שלוש פעמים.
היא למדה באוניברסיטת פורטלנד וגם שם שיחקה בקבוצת הכדורגל והובילה אותה לאליפויות הליגה לקולג'ים (NCAA). על הישגיה בשנים אלו זכתה ב-2004 וב-2005 בפרס הרמן לכדורגלנית המצטיינת של ליגת הקולג'ים.
מועדונים
סינקלייר נבחרה שמינית על ידי גולד פרייד בדראפט ה-WPS ב-2008, שם שיחקה החל מ-2010 לצדן של מרטה ושאנון בוקס. הקבוצה סיימה במקום הראשון את העונה הסדירה. במשחק הפלייאוף הבקיעה סינקלייר שני שערים בניצחון 0–4 על קבוצת פילדלפיה אינדפנדנס, והקבוצה זכתה באליפות הליגה.
למרות העונה המוצלחת, לא הצליחה הקבוצה לעמוד בדרישות התקציב לעונה הבאה והיא פורקה.
בדצמבר 2010 הכריזה קבוצת ווסטרן ניו יורק פלאש שהיא החתימה את סינקלייר. היא סייעה לקבוצה לסיים את העונה הסדירה במקום הראשון לאחר שהבקיעה 10 שערים ובישלה 8. במשחק הפלייאוף היא הבקיעה שער במשחק שהסתיים בתיקו 1-1. הקבוצה ניצחה בדו-קרב פנדלים וסינקלייר נבחרה ל-MVP של הפלייאוף.
ב-11 בינואר 2013 פורסם שהיא חתמה בקבוצת פורטלנד ת'ורנס לקראת העונה הראשונה של ליגת הכדורגל הלאומית לנשים. היא מונתה לתפקיד קפטן הקבוצה.
הקבוצה סיימה במקום השלישי בעונה הסדירה והעפילה לפלייאוף, שם סיימה במקום השני.
בנבחרת
בנערותה שיחקה סינקלייר בנבחרת קנדה עד גיל 18. בגיל 16 שיחקה בהופעת הבכורה שלה במדי הנבחרת הבוגרת במסגרת טורניר גביע אלגארבה 2000, טורניר בו הבקיעה שלושה שערים. במשחקי גביע הזהב של CONCACAF 2002, הבקיעה שבעה שערים, סייעה לקנדה להגיע למקום השני ונבחרה לנבחרת הטורניר. באותה שנה שיחקה באליפות הראשונה לנשים עד גיל 19, בו סיימה קנדה במקום השני וסינקלייר זכתה גם בנעל הזהב כמלכת השערים של הטורניר וגם בכדור הזהב כשחקנית המצטיינת.
באליפות העולם 2003, הבקיעה סינקלייר 3 שערים והנבחרת הגיעה למקום הרביעי.
באליפות העולם 2007 הבקיעה שני שערים והנבחרת לא העפילה משלב הבתים. באותה שנה שיחקה סינקלייר בפעם ה-100 שלה במדי הנבחרת במשחק ידידות מול יפן.
בגביע הזהב של CONCACAF 2010, הבקיעה שישה שערים, בהם שער הניצחון במשחק הגמר, בו זכתה קנדה.
בגביע העולם 2011 הבקיעה את השער היחיד בטורניר לזכות הנבחרת שלא העפילה משלב הבתים.
באולימפיאדת לונדון הגיעה הנבחרת למקום השלישי וזכתה במדליית הארד כשסינקלייר זכתה שוב בתואר מלכת השערים, עם שש הבקעות, שלוש מהן בהפסד 3–4 בחצי הגמר לארצות הברית. לאחר המשחק התראיינה סינקלייר לתקשורת והאשימה את השופט בהטיה לטובת ארצות הברית. בתגובה, גזרה עליה ועדת המשמעת של פיפ"א קנס של 3,500 דולרים והרחקה מארבעה משחקים באשמת התנהגות לא ספורטיבית.
על מאמציה והישגיה עם הנבחרת היא כובדה בנשיאת דגל קנדה בטקס הסיום של האולימפיאדה והוענקה לה מדליית יובל היהלום למלכות אליזבת השנייה.
בדצמבר 2013 ערכה את ההופעה ה-200 שלה במדי הנבחרת והבקיעה את שערה הבינלאומי ה-147 במסגרת "הטורניר הבינלאומי לכדורגל נשים" שמתקיים בברזיל מדי שנה.
בגביע העולם בכדורגל נשים 2015 הבקיעה שני שערים והגיעה עם הנבחרת לרבע הגמר. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו הגיעה עם הנבחרת למקום הרביעי בה כבשה שלושה שערים כולל שער ניצחון על צרפת ברבע הגמר.
יפה לרמן
יפה לרמן היא מומחית ברפואת משפחה ובגריאטריה. מנהלת מחלקות גריאטריה א' וגריאטריה ב', ומנהלת המערך הגריאטרי במרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי (2004-2019). מרצה בכירה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר, אוניברסיטת תל אביב.
קורות חיים
בשנת 1978 סיימה את הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1980–1985 התמחתה ברפואת משפחה במרכז רפואי רבין.
בין השנים 1986–1989 השתלמה במנהל מערכות בריאות באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1995–1996 השתלמה ברפואה גריאטרית (גרונטולוגיה) בשווייץ.
בשנת 1989 השתלמה בפסיכוגריאטריה, קורס נוטינגהאם אשר נערך בישראל.
גריאטריה
בין השנים 1986–1987 כיהנה כסגנית מנהל כללי במחלקה גריאטרית בקופת חולים כללית.
בין השנים 1991–1995 כיהנה כמנהלת מחלקה גריאטרית בבית חולים שיקומי בית רבקה (בית חולים).
בין השנים 1995–1997 מונתה למנהלת מחלקה לאשפוז יום גריאטרי בבית חולים שיקומי בית רבקה (בית חולים).
בין השנים 2000–2004 מונתה למנהלת רפואית במרכז רפואי רעות ביד אליהו, תל אביב, (301 מיטות אשפוז).
בין השנים 2004–2019 הייתה מנהלת המערך הגריאטרי במרכז הרפואי תל אביב.
משנת 2012 היא מרצה בכירה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר – אוניברסיטת תל אביב.
תחומי עיסוקה הגריאטריים של לרמן
במחלקה "גריאטריה א'" עוסקים לרמן וצוותה בטיפול ובשיקום של בעיות נוירולוגיות כגון: לאחר אירוע מוחי והפרעות שונות במערכת העצבים, ובנוסף שיקום תפקודי לאחר אשפוז ממושך וחולים עם בעיות רפואיות חריפות המגיעים לחדר מיון.
במחלקה "גריאטריה ב'" עוסקים לרמן וצוותה בטיפול ובשיקום של חולים עם בעיות אורתופדיות כגון: שיקום לאחר שברים, החלפת מפרקים, טראומה, נפילות וכן שיקום תפקודי לאחר אשפוז ממושך וחולים עם בעיות רפואיות חריפות המגיעים לחדר מיון.
ללרמן 19 פרסומים מדעיים (אתר Pubmed).
לרמן חברה במועצה הלאומית לגריאטריה.
חברות באיגודים מקצועיים
1984 – האגודה הישראלית לרפואת משפחה בישראל
1996 – האקדמיה האירופאית לרפואה והזדקנות בשווייץ
1996 – האגודה הישראלית לגריאטריה בישראל
שפע
שפע היא מילה עברית שפירושה ריבוי, כמות יתר.
בית החולים בפרדס כ"ץ
בית החולים בפרדס כ"ץ פעל בבני ברק, בשטח המוכר כמתחם מלב"ן (בין הרחובות פלמ"ח, אוסישקין וטרומפלדור) בשכונה פרדס כ"ץ. הוא הוקם בסוף יולי 1936 כבית חולים ממשלתי קטן למחלות מידבקות ובו 20 מיטות, ועד שנות ה-50 התרחב בהדרגה והפך לבית חולים ממשלתי כללי. ביוני 1953 מוזג לתוך בית החולים תל-השומר. הבניינים הועברו לרשות ארגון מלב"ן (מוסדות לטיפול בעולים נחשלים), שהפעיל בהם בית חולים לחולים כרוניים, אשר הוסב בהמשך לבית חולים גריאטרי. בשנות ה-70 הועבר לרשות משרד הבריאות, ובסוף שנות ה-90 נסגר.
רקע
מחלקת הבריאות של ממשלת המנדט הבריטי קיימה בשכונת עג'מי ביפו, כבר בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20, בית חולים למחלות מידבקות. ב-1922 פעלה עיריית תל אביב להעסיק בו אחיות יהודיות ולהסדיר ביקורים של רופא עירוני, כדי שהמאושפזים היהודים לא ינותקו לחלוטין מסביבתם וממשפחותיהם. למרות זאת, משפחות רבות נמנעו מאשפוז יקיריהן ביפו.
דרישות להקמת בית חולים נוסף באזור יהודי עלו מתחילת שנות ה-30. הן גברו כאשר פרצו מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט, ואשפוז יהודים ביפו הערבית הפך למסובך ואף מסוכן.
הקמתו
מחלקת הבריאות הממשלתית נעתרה לדרישה, וביולי 1936 שכרה למטרה זו שני בתי מגורים בבעלותו של משה חיים כ"ץ. בית החולים, ובו 20 מיטות אשפוז, נפתח במבנים אלה אחרי הכנות שנמשכו ימים ספורים בלבד. מנהלו הראשון היה ד"ר רודולף רייטלר, שהועבר מבית החולים ביפו. תחילה הוגדר כמתקן זמני, ונועד לפעול רק עד להקמת בית חולים קבוע בתל ליטוינסקי. בימיו הראשונים קלט חולים בטיפוס הבהרות בלבד.
שלושה שבועות מאוחר יותר, ב-17 באוגוסט 1936, נרצחו ליד בית החולים הממשלתי ביפו תלמידות בית הספר לאחיות ו. חמישה חולים יהודים שעדיין היו מאושפזים בו הועברו למחרת לבית החולים החדש בפרדס כ"ץ.
פעילותו
בית החולים הורחב, ובמאי 1937 היו בו 40 מיטות. במהלך מלחמת העצמאות עבר מידי מחלקת הבריאות של ממשלת המנדט לרשות מחלקת הבריאות של הוועד הלאומי. אחרי הקמת המדינה עבר לרשות משרד הבריאות.
בין השנים 1949–1952 ניהל את המחלקה הפנימית הפרופ' פנחס אפרתי.
ב-1951, במהלך מגפת שיתוק הילדים, הוקמה בבית החולים מחלקה מיוחדת בת 60 מיטות לטיפול בנפגעי המחלה בתנאי בידוד.
ב-1953 הועבר בית החולים הצבאי בתל-השומר לרשות משרד הבריאות, והוחלט למזג לתוכו את בית החולים הירקון שפעל בצפון תל אביב, ואת בית החולים הממשלתי בפרדס כ"ץ.
בית חולים של מלב"ן
מתחם בית החולים ובנייניו היו בבעלותו של חיים משה כ"ץ עד 1946, אז העביר אותם כעיזבון בחיים לרשות הקרן הקיימת לישראל.. מ-1948 שכרה המדינה את המתחם מקופת חולים כללית. עם סגירת בית החולים הממשלתי, דרשה קופת חולים לסיים את השכירות ולקבל את המתחם לרשותה.
למרות דרישה זו, העבירה המדינה את המתחם לרשות ארגון מלב"ן, שהפעיל בו בית חולים לחולים כרוניים בן 150 מיטות. עד סוף 1954 צומצם היקפו ל-120 מיטות. המוסד אימץ ופיתח שיטות חדשות לטיפול בחולים במחלות ממושכות, ושימש כמרכז אבחון למתן כל שרותי מלב"ן. מנהל בית החולים, עד פטירתו בנובמבר 1962, היה ד"ר מאיר ופסי, שניהל במקביל את בית החולים השיקומי של מלב"ן במחנה ישראל.
ב-1960 ניהל מלב"ן משא ומתן על העברת בית החולים בפרדס כ"ץ לרשות העירייה. ב-1961, עם פתיחת בית החולים איכילוב בתל אביב, הציעה הנהלת מלב"ן לסגור את בית החולים, שמנה אז 100 מיטות. נטען אז כי גם לחולים כרוניים עדיף אשפוז בבית חולים כללי, כי הבניינים אינם מתאימים לשמש כבית חולים, וכי אין להפלות עוד בין עולים חדשים, קהל היעד של מלב"ן, לבין שאר האוכלוסייה.
בית חולים גריאטרי ממשלתי
בשנות ה-70 הועברו המוסדות הנותרים של מלב"ן, ביניהם בית החולים הגריאטרי בפרדס כ"ץ, לרשות משרד הבריאות. בית החולים פעל כבית חולים גריאטרי עד 1999, ואז מוזג לתוך המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר. ד"ר משה זלצר, מומחה לגריאטריה, ניהל את בית החולים הגריאטרי מאמצע שנות השישים עד סוף שנות השמונים.
הבניינים עמדו נטושים עד שנהרסו ב-2005. ב-2012 הופקדה להתנגדויות תוכנית להקמת 222 יחידות דיור במתחם.
קריסטין חאכים
הרלינה קריסטין נטליה חאכים (Herlina Christine Natalia Hakim, נולדה ב-25 בדצמבר 1956), הידועה גם בשם קריסטין חאכים, היא, שחקנית, מפיקת סרטים, ופעילה חברתית אינדונזית. היא כיכבה בעשרות סרטים, וזכתה בפרסים מפסטיבלים באינדונזיה וכלל-אסייתיים, וכן בפרס על מפעל חיים מפסטיבל הסרטים הבינלאומי סינמנילה. היא גם שימשה כחברת מושבעים בפסטיבל קאן. בתור מפיקה, היא מייצרת סרטים דוקומנטריים בנושאים החברתיים שהיא מקדמת, ואף הייתה שגרירת רצון טוב של אונסק"ו, בדגש על חינוך.
ביוגרפיה
חאקים נולדה בקואלה טונגקול, אשר בג'מבי, ב-25 בדצמבר 1956, וגדלה ביוגיאקרטה. היא ממוצא אתני מעורב, עם משפחה מפדאנג, אצ'ה, בנטן,, , והמזרח התיכון, מה שגרם לה בלבול לגבי הזהות שלה בתור מתבגרת למרות היות משפחתה מוסלמים אדוקים, הוריה קראו לה קריסטין נטליה כי היא נולדה ביום חג המולד.
חאכים קיוותה להיות אדריכלית או פסיכולוגית, אך כאשר הבמאי טגו קאריה ראה צילומי דוגמנות שלה במגזין, הוא ליהק אותה בסרטו Cinta Pertama, ב-1973. חאכים היססה תחילה, כי לא היה בכוונתה לפתח קריירה במשחק או בדוגמנות, אך השתכנעה לבסוף. כשהיא זכתה בפרס צ'יטרה (פרס הפסטיבל האינדונזי לקולנוע) לשחקנית הטובה ביותר, היא שוכנעה להמשיך לשחק. קאריה סיפר לה מאוחר יותר שהמפיק לא רצה ללהק אותה לסרט בטענה שהיא "רזה ושטוחה מידי", אך קאריה נלחם עליה, והשיב לו, "האם אנחנו מוכרים סרט או שדיים?"
כשצילמה את סרטה השלישי, Sesuatu yang Indah (משהו יפה), בבימויו של וים אומבו, היא גילתה שבסרטיה הקודמים דיבבו את קולה, כי החשיבו אותו לעמוק מידי. מסרט זה והלאה חאכים הופיעה בקולה האמיתי.
חאקים הייתה המגישה של 14 סרטים אינדונזים פסטיבל הבינלאומי על Nantes Three Continents Festival, בנובמבר 1983; היא עצמה שיחקה בחצי מהם. שנתיים מאוחר יותר היא הייתה למשקיפה בפסטיבל קאן, וקשרה קשרי עבודה עם פייר ריזיאן, אשר מאוחר יותר סייע לה להביא את סרטיה לפסטיבל.
אחד הסרטים שהוצגו בפסטיבל קאן היה "Tjoet Nja' Dhien" ב-1988, בו שיחקה את מפקדת הגרילה האצ'נית קאט ניאק דיאן. הסרט זכה בפרס הסרט הבינלאומי הטוב ביותר של 1989.
את סרטה הראשון כמפיקה, Daun di Atas Bantal (עלה על כרית), בו גם כיכבה, הציגה חאכים בתחרות Un Certain Regard בקאן כעבור עשור, ב-1998. ב-2001, סרט נוסף שהפיקה בשותפות וכיכבה בו, Pasir Berbisik (חולות מלחשים), הוצג בפסטיבל הסרטים Deauville Asian Film Festival ב-2001. שנה לאחר מכן, יחד עם מישל יאו, מונתה לחבר השופטים בקאן.
חאכים גם יוצרת סרטים דוקומנטריים. אחד מסרטיה עוסק באתרי המורשת העולמיים של אונסק"ו באינדונזיה, ובשנת 2011 היא הפיקה סרט תיעודי על אוטיזם כדי "לחנך את הציבור", שיצא בתיאום עם יום המודעות העולמי לאוטיזם.
אקטיביזם
בתחילת שנות ה-2000, חאכים החלה בפעילות חברתית, עם דגש על חינוך. אחרי רעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי ב-2004, היא יצאה למספר ביקורים הומניטריים באצ'ה. היא גם הקימה את קרן קריסטין חאכים, לקידום החינוך הציבורי בנושא אוטיזם. היא מבקשת מהממשלה לפעול כדי למגר תפיסות מוטעות לגבי אוטיזם, וטוענת שהסירוב לקבל ילדים אוטיסטים כתלמידים בבתי ספר ציבוריים באינדונזיה זו "הפרת זכויות אדם". הקרן מעניקה מלגות לימודים ומענקים לבמאים צעירים, ופועלת למען תנאי עבודה ושכר של מורים, וכן הגדלת מספרם במערכת החינוך.
חיים אישיים
בשנת 2000, נישאה חאכים למפיק ושחקן ההולנדי ירואן לזר. הם חיים בצ'יבובור, במזרח ג'קרטה, יחד עם אמה של חאכים ובתה המאומצת, שינה.
פרסים והכרה
האקים נקראת "גבירת הקולנוע האינדונזי" וכן "השחקנית המובילה של אינדונזיה". על פי טיים מגזין, היא "גיבורה אסייתית", והיא זכתה בפרס מפעל חיים מטעם פסטיבל הסרטים הבינלאומי Cinemanila.
חאכים זכתה בפרס צ'יטרה (Citra) - הפרס המוביל לקולנוע באינדונזיה - שש פעמים, וזכתה בפרסים בינלאומיים רבים אחרים, כולל את פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל Asia Pacific Film Festival ארבע פעמים, פרס חבר השופטים בפסטיבל טוקיו ב-1988 עבור "עלה על כרית", שזכה גם בסרט הטוב ביותר בפסטיבל Asia Pacific באותה שנה. סרטה "חולות לוחשים" זכה ב-2001 בפרס חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע של סיאטל.
אדגר גסט
אדגר אלברט גסט (באנגלית: Edgar Albert Guest; 20 באוגוסט 1881 - 5 באוגוסט 1959) היה משורר ושדרן רדיו אמריקאי ממוצא אנגלי, שזכה לפופולריות במחצית הראשונה של המאה ה-20 ונתפס כ"משורר העם".
ביוגרפיה
נולד בברמינגהאם, אנגליה לאדווין וג'וליה וויין גסט. היגר לארצות הברית עם משפחתו בגיל 10. המשפחה התגוררה בדטרויט, מישיגן. בגיל 12 החל לעזור בפרנסת המשפחה לאחר שעות הלימודים בבית הספר, ועבד ב-"Detroit Free Press" בעבודות זוטרות ובהמשך ככתב. אביו מת בהיותו בן 17, אז נשר מבית הספר והמשיך לעבוד בעיתון במשרה מלאה.
גסט פרסם את השיר הראשון שלו ב-11 בדצמבר 1898. ב-1904 החל לפרסם בעיתונו טור שבועי בשם "Chaff". בהמשך פרסם טור יומי של שירה בשם "Breakfast Table Chat" שהופץ במסגרת כ-300 עיתונים ברחבי ארצות הברית.
גסט הפך בהדרגה למשורר פופולרי בארצות הברית. שיריו נחשבו סנטימנטליים ואופטימיים. הוא כתב כ-11,000 שירים לאורך חייו. חלקם יצאו במסגרת כ-20 ספרי שירה שפרסם.
הוא נחשב היחיד שקיבל את התואר הרשמי "משורר החצר" (Poet laureate) של מישיגן. בעקבות הפופולריות שלו קיבל גם תוכנית רדיו שבועית משלו, אותה הגיש בשנים 1931-1942. ב-1951 הגיש תוכנית טלוויזיה משלו ברשת NBC, "A Guest in Your Home".
גסט מת ב-1959 בדטרויט.
המגינים (סרט, 2017)
המגינים (ברוסית: «Защитники» – "זאשצ'יטניקי") הוא סרט גיבורי-על נאו-נואר רוסי שבוים על ידי הבמאי הארמני סאריק אנדריאסיאן. הסרט עוסק בקבוצה של ארבעה גיבורי-על מברית המועצות, במלחמה הקרה. במהלך המלחמה הקרה, ארגון סודי בשם "פאטריוט" מרכז קבוצה של ארבעה גיבורי על סובייטים ומבצע עליהם ניסויים גנטיים כדי שיוכלו לשרת ולהגן על ברית המועצות מפני גורמים על-טבעיים. כל גיבור על מייצג עם מסוים בברית המועצות.
תקציר עלילת הסרט
העלילה מקבצת ארבעה גיבורי על רוסיים בעלי תכונות על-אנושיות שונות ומשונות, שגויסו על ידי השלטונות כתוכנית מגירה במהלך המלחמה הקרה, ועכשיו נכנסים לפעולה בעקבות איום נוראי על מוסקבה בראשות אדם-מכונה בשם אוגוסט קוראטוב.
חברי סגל נבחרת גיבורי העל של רוסיה: ארסוס (אנטון פאמפושצ'ני) שהוא הכלאה של דוב ואדם ויש לו כוח עצום, לר (סבסטיאן סיסאק) השולט בסלעים, חאן (סנג'אר מדייב) שהוא זריז לא פחות מהפלאש, וקסניה (אלינה לנינה) הרואה ואינה נראית, בעלת יכולת השליטה במים.
הפקה
צילומי הסרט החלו ב-27 באפריל 2015 ונמשכו עד 14 ביולי אותה שנה. הצילומים התרחשו במחוז מוסקבה ובחצי האי קרים. העבודה על האפקטים הוויזואליים נמשכה למעלה משנה והושלמה בקיץ שנת 2016.
ביקורת
הסרט קיבל ביקורות שליליות מאוד ברוסיה ומחוצה לה. הביקורת התמקדה באיפור לא אמין, אפקטים מיוחדים בטכניקה מיושנת ולא משכנעת, משחק ובימוי ירוד ותסריט קלישאתי ולא עקבי הכולל סתירות רבות.
מאוחר יותר באותה שנה חברת ההפקות Enjoy Movies נאלצה להכריז על פשיטת רגל, לאחר שלא הצליחה להרוויח ממעט הסרטים שהפיקה ומרבית הרווחים מסרטיה משנת 2017 לא הצליחו לכסות את ההוצאות.
בנו הלאל
בנו הלאל (בערבית: بنو هلال) היו קונפדרציית שבטים בדואים שנדדו במהלך ימי הביניים לצפון אפריקה והשתקעו בה.
היסטוריה
שבטי בנו הלאל במקורם מאזורי החג'אז והנג'ד בחצי האי ערב. במאה ה-10 הם לקחו חלק במרד הכושל של הקרמטים נגד בית עבאס, וכתוצאה מכך נאלצו לנדוד לאזור מצרים והתיישבו במצרים העליונה (דרום מצרים). מסע הנדידה של קונפדרציית שבטים גדולה היה בעל השלכות רבות על הדמוגרפיה של הלבנט, וגרם לשבטים אחרים, קטנים יותר, לנדוד כדי לא לעמוד בדרכם. במאה ה-11 בנו הלל נשלחו ממצרים למגרב על ידי השושלת הפאטמית כדי להילחם בזירידים מאזור תוניסיה, שמרדו בפאטמים ונטשו את השיעה. ביחד עם בני הלאל נשלחה גם קונפדרציית שבטים בדואים נוספת, הבנו סלים. נדידתם של בני הלאל ובני סלים למגרב והלחימה לאורך הדרך הטילה חורבן והרס על ארצות האזור. ערים חשובות, כגון קירואן, נחרבו עד יסוד על ידיהם. מוסלמי בן התקופה כתב כך על חורבן קירואן: .
הגירתם של בנו הלאל למגרב הייתה בעלת השלכות דמוגרפיות, מדיניות, כלכליות ולשוניות רבות שחלקן הותירו את חותמן עד היום. נדידת בנו הלאל הייתה גל ההגירה המשמעותי ביותר של ערבים למגרב, ולפניו האוכלוסייה של ארצות צפון אפריקה הייתה מורכבת בעיקר מבני הקבוצה האתנית ברברים, תושביה הילידים של צפון אפריקה. הגירתם של הבנו הלאל תרמה לתהליך הערביזציה האתנית והתרבותית של האוכלוסייה הצפון אפריקאית. מבחינה לשונית, הגירתה של אוכלוסייה בדואית גדולה הביאה להשפעות של הדיאלקט הערבי החג'אזי על הדיאלקטים הערביים הצפון-אפריקאים. מבחינה כלכלית ופוליטית, בנו הלאל הצליחו להפיל את השושלת הזירידית, והחורבן שנגרם על ידיהם למערכת החקלאות המקומית הביא רבים באזור לאמץ דרך חיים נוודית או נוודית למחצה.
ווצ'ין
ווֹצִ'ין (בקרואטית: Voćin) הוא כפר ורשות מקומית במזרח קרואטיה, השוכן בחבל סלאבוניה, מזרחית לעיר דארובאר. האזור הוא מרכז חקלאי ובו גם מרכזי תעשיית עץ ומזון. במפקד האוכלוסין שנערך בקרואטיה ב-2011 נמנו בווצ'ין 2,382 נפשות, 51.39% גברים ו-48.61% נשים.
היסטוריה
התיעוד הראשון בכתובים ליישוב במקום הוא מהמאה ה-12 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה. ב-1543 נכבש היישוב על ידי צבאו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. לאחר מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עבר היישוב לחזקת ממלכת הבסבורג.