cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הארמייה השלישית (מצרים)
השתתפות במלחמה
כחלק ממבצע בדר שפתח את מלחמת יום הכיפורים בזירת הדרום, הייתה הארמייה השלישית אחראית בצבא המצרי על חלקה הדרומי של חזית תעלת סואץ: ממפרץ סואץ ועד החלק הצפוני של האגם המר הגדול (על החלק הצפוני בחזית הייתה אחראית הארמייה השנייה). במהלך המבצע צלחו יחידות של הארמייה את תעלת סואץ והשתלטו על חלקו הדרומי של קו בר-לב.
אוזט
אוזט (ברוסית: ОЗЕТ Общество землеустройства еврейских трудящихся) - חברה ציבורית לקידום מפעל ההסבה אל החקלאות של היהודים העמלים בברית-המועצות – הוקם בדצמבר 1924 כתחליף ל"וועד הציבורי היהודי לעזרת נפגעי הפוגרומים" (ЕКОПО) שפורק. הוא אמור היה לסייע באופן מעשי לקומזט בהשגת מטרותיו.
מיגלומורפה
מיגלומורפה (שם מדעי: Mygalomorphae; מילולית: "צורת חדף"; בעבר נקראה Orthognatha) היא אינפרא-סדרה של עכבישאים מתת-הסדרה אופיסתותלה והיא אחת משתי האינפרא-סדרות בתת-הסדרה לצד הקבוצה ארנומורפיה.
בני קבוצה זו מכילים פחות מינים, אך רובם גדולים יותר ובעלי ניבים (כליצרות) בולטים ומעוקלים קדימה. מרבית המינים בעלי גוף כבד הבולט בעיקר אצל הפרווניתיים, הגדולים שבעכבישים וחלקם גם מכוסים בשערות צורבות לאורך גופם. לעומת זאת הם מפיקים קורי עכביש קטנים וחלשים יותר משל הארנומורפים.
אוזט
אוזט הוקם בין השאר ביוזמת יורי לארין (מיכאל לוריא) שרצה לכונן תנועה ציבורית לצד רשות ממלכתית (הקומזט), כי ארגון ציבורי יהודי יוכל לפנות לגורמים ציבוריים יהודיים מחוץ לברית המועצות. לוועידה הראשונה של ה'אוזט', שכונסה בנובמבר 1926, באו, נוסף על הצירים המקומיים, גם אורחים רבים מחוץ לארץ שהתעניינו בנושא הסבת היהודים לחקלאות ואף הביעו אהדה לתהליך המיועד. במושב הפתיחה של הוועידה נשא מיכאיל קלינין נאום, שבו הכריז על הצורך הדחוף לקיים את הלאומיות היהודית העצמית על ידי המושבות החקלאיות וריכוז היהודים במקום אחד וקרא להסב מאות אלפים יהודים לאוכלוסייה של איכרים וחקלאים יצרניים.
מיגלומורפה
הארס של רוב חברי הקבוצה חלש יחסית מכדי לפגוע באדם, למעט יוצאי דופן בודדים כמו עכבישי משפך אוסטרליים.
אוזט
בשיא כוחו היו באוזט קרוב לחצי מיליון חברים. במשך שנות פעילותו הסתייע "אוזט" בארגוני ידידים בארצות שונות – "איקור" ו-"אמביג'ן" בארצות-הברית, "פרקאר" בארגנטינה, "הקרן ההתיישבותית היהודית" בדרום-אפריקה, "הוועד המאוחד לשם תמיכה בהתיישבות היהודית בברית-המועצות" באנגליה, "החברה לשם תמיכה בהתיישבות היהודית" בלטביה ו"אגרו ג'וינט" (The American Jewish Joint Agricultural Corporation הידוע בקיצור כ-Agro-Joint) שתמיכתם התמקדה במושבות היהודיות בקרים ובאוקראינה.
הופקו לפחות שני סרטי תעמולה שהוקרנו בארצות הברית ובין יהודי אירופה במטרה לגייס תרומות לאוזט ופעילותו.
ב-1938, כחלק ממסע הטיהורים של סטלין, פורק האוזט.
אליעזר שיין
אליעזר שיין (נכתב גם שין; כ"ט בכסלו תרמ"א, 2 בדצמבר 1880 – י"ג בניסן תרצ"א, 31 במרץ 1931) היה מחנך עברי יליד בוברויסק, איש העלייה השלישית, מורה למתמטיקה ופעיל ציוני סוציאליסטי.
על שמו נקרא סמינר שיין, בית הספר למורים ולגננות בפתח תקווה, במקום פועל כיום בית הספר הארצי לעובדי חינוך נוער.
ביוגרפיה
שיין נולד בכ"ט בכסלו תרמ"א בעיר בוברויסק שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית (באזור רוסיה הלבנה, בתחום המושב היהודי), בן לנחמיה, סוחר תבואות, ובוניה, מחנכת וממשפחת תלמידי חכמים. בילדותו למד ב"חדר" ובמספר ישיבות, בהם ישיבות סלוצק ובוברויסק.
בשנת 1909 נישא לבתיה ליפשיץ. בשנת 1914 עלתה בתיה לארץ ישראל; שיין הצטרף אליה רק לאחר תום מלחמת העולם הראשונה. בארץ הייתה מחברותיה של רחל בקבוצת כנרת.
בין השנים 1915–1919 לימד בקורסים למורים בחארקוב.
עד שנת 1905 היה פעיל בציונים סוציאליסטיים, חבר במפלגת ס"ס (ציונים סוציאליסטים) בעיר הולדתו, ומשנת 1917, לאחר המהפכה הרוסית, לקח חלק בפעילות החלוץ.
בשנת 1919 עלה לישראל על סיפון האונייה "רוסלאן". בארץ התיישב במושבה פתח תקווה, שם הוזמן ללמד עברית בבית הספר החקלאי. בשנת 1921 נולד בנו היחיד, נחמיה. בראשית שנת 1922, לאחר שנסגר בית הספר, עבר ללמד בירושלים בבית הספר לנערים של חברת כל ישראל חברים. בשנת 1923 הצטרף לוועדת התרבות של ההסתדרות בעיר. בשנת 1924 לקח חלק בסידור ועריכת ספר הלימוד "מסילה" יחד עם שמואל יבנאלי.
שיין ארגן, בשיתוף עם יצחק שוויגר, "שיעורי נוער" במסגרת הנוער העובד. באביב 1926 עברה המשפחה יחד עם מרכז ועדת התרבות לתל אביב. בשנים 1925-1927 כיהן שיין כמפקח בבתי הספר של זרם העובדים.
בשנת 1928, מתוך שאיפה שבנו יתחנך בכפר, עזב את משרת המפקח, עבר עם משפחתו למושב מרחביה שבעמק יזרעאל, וחזר לעבוד כמורה, בבית הספר ברחביה. כעבור כשנתיים, בשנת 1930, חלה בסרטן, והמשפחה שבה לירושלים.
אליעזר שיין נפטר בירושלים באביב 1931, בן 50 במותו. הובא לקבורה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב. על מצבתו נחקקו דבריו של ברל כצנלסון, שהושפע ממנו רבות:. ברל גם כתב לזכרו את רשימת ההספד "ללא התגלות".
כשנתיים לאחר מותו עברו אשתו ובנו לקיבוץ עין חרוד, והיו לחברי הקיבוץ. (לאחר הפילוג, נותרה אשתו בעין חרוד איחוד. נפטרה בשנת 1964, בגיל 78.)
בנו נחמיה (1921–1946) היה מפקד בפלמ"ח, ונפל במהלך פיקודו על הפלוגה שפוצצה את גשר א-זיב. שנה לאחר מותו הוציא הקיבוץ לזכרו את ספר הזיכרון "נחמיה שיין" (עין חרוד: דפוס הקיבוץ המאוחד, תש"ז).
ב-19 ביוני 1952 נקרא על שמו של אליעזר שיין בית הספר למורים ולגננות בפתח תקווה "סמינר שיין", שפעל עד לשנת 1991, ולאחר מכן עבר למכללת בית ברל. במקום פועל כיום בית הספר הארצי לעובדי חינוך ונוער.
ספריו
(ראו אור לאחר מותו)
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
מייקל האוטון
מייקל האוטון (באנגלית: Michael Houghton; נולד ב-1949) הוא וירולוג בריטי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2020 על תרומתו לגילוי נגיף ההפטיטיס C.
ביוגרפיה
האוטון נולד בשנת 1949 בבריטניה למשפחה ממעמד הפועלים. אביו היה נהג משאית שהפך למנהיג איגוד עובדים, והתעמת בין היתר עם רופרט מרדוק ורוברט מקסוול. ב-1972 השלים את התואר הראשון שלו במדעים באוניברסיטת מזרח אנגליה, ובשנת 1977 סיים את הדוקטורט (PhD) שלו בביוכימיה בקינגס קולג' לונדון, בו עבד על זיהוי הגן של אינטרפרון בטא בבני אדם.
בשנת 1981 היגר לארצות הברית, ובשנת 1982 הצטרף לחברת הביוטכנולוגיה קירון (Chiron; כיום חלק מחברת נוברטיס) שישבה בקליפורניה. הוא עבד שם במשך 25 שנה, והיה ממוקד בעיקר במחקר וירולוגי של וירוסי ההפטיטיס C וההפטיטיס D, ובניסיונות לייצר חיסון להפטיטיס C.
בשנת 2000 זכה, יחד עם הארווי אלטר, בפרס לסקר-דיבייקי למחקר קליני עבור עבודתו לגילוי וירוס ההפטיטיס C.
ניסיונות מוקדמים
בשלב הראשון ניסה האוטון לבנות ספריית cDNA באמצעות טכניקת ריצוף שוטגאן. הוא השתמש במקטעים קטנים של חומצות גרעין שנלקחו מפלזמה ומתאי כבד של בני אדם ושימפנזים נגועים בהפטיטיס NANBH, מתוך הנחה שלפחות חלק מהם יכילו חומצות גרעין של הווירוס המקורי. את המקטעים הללו החדיר לחיידקים, ובאמצעות פרובים (גלאים) רדיואקטיביים יצר ספריית cDNA. בין השנים 1982–1986 סקר למעלה מ-25 מיליון שבטים (clones) אך ללא הצלחה למצוא גנים ממקור ויראלי. לאחר מכן ניסה להשתמש בפרובים של cDNA בעלי רצף ידוע שנלקחו מווירוסים ידועים כמו הפלאוויווירידה, בתקווה שתהיה התאמה כלשהי לווירוס ה-NANBH, אך גם כאן ללא הצלחה. עם זאת, מחקרים אלו הובילו לזיהוי וירוס ההפטיטיס דלתא, פתוגן המחולל את מחלת ההפטיטיס D. בשיתוף פעולה עם ד"ר ג'ון גרין (Gerin) מאוניברסיטת ג'ורג'טאון אופיין הגנום של ההפטיטיס דלתא.
בהמשך, האוטון ניסה להפריד חומצות גרעין באמצעות ג'ל אלקטרופורזה שהוטענה בדם או בתאי כבד של בני אדם ושימפנזים נגועים ב-NANBH. ההנחה הייתה שבאופן זה אולי יהיה ניתן לזהות את הגנום של הווירוס, מאחר שהפס שיופיע יהיה בעל משקל מולקולרי גדול יותר. המטרה הייתה לבודד את הווירוס ולאחר מכן לגדל אותו בתרבית תאים ולנסות לאפיין אותו באמצעות מיקרוסקופ אלקטרונים. גם תוכנית זו נחלה כישלון. כיום ידוע שגידול של הפטיטיס C בתרבית תאים הוא משימה קשה מאוד, ובתקופה ההיא טרם ידעו לעשות זאת.
על אף התסכול בעקבות חוסר ההצלחה לזהות את הנגיף המסתורי, המשיכו האוטון ועמיתים נוספים במאמציהם. האוטון, בעצתם של ד"ר ג'ורג' קיו (Kuo) וד"ר דניאל ברדלי (Bradley), החליט להשתמש במקטעי cDNA "עיוורים" מדוגמיות שנלקחו מפריטים נגועים ב-NANBH, במטרה לזהות את התוצרים החלבוניים הוויראליים של מקטעי דנ"א אלו באמצעות נוגדנים, בשונה מהניסיון הקודם בו ניסה לזהות את רצף חומצות האמינו של הווירוס. לצורך כך נעשה שימוש בתאי פלזמה ותאי כבד שנלקחו ממחקרים מוקדמים שערך הארווי אלטר במכונים הלאומיים לבריאות על שימפנזים נגועים ב-NANBH, ובאמצעותם הקים האוטון ספריית בקטריופאג'ים. למרבה האכזבה, גם הניסיון הזה לא צלח, והאוטון נכשל בזיהוי אנטיגן ויראלי כלשהו של ה-NANBH.
זיהוי הנגיף
ב-1986 נעשה ניסיון שני לזהות אנטיגן ויראלי באמצעות ספריית cDNA שהופקה על ידי ד"ר בראדלי משימפנזה נגועה, והכילה כמות מרוכזת במיוחד של פלזמה נגועה. גם ניסיון זה לא צלח, ואף שבט חיובי לא זוהה. לאחר מכן ביצע האוטון ניסיון נוסף, כאשר הפעם השתמש בסרום של חולה בעל מחלת כבד פעילה מאוד מתוך הנחה שתאי הכבד שלו יכילו כמות גבוהה של נוגדנים. לאחר סריקה של למעלה ממיליון שבטים (קלונים), נמצא שבט אחד קטן בן 150 זוגות בסיסים, שקיבל את השם 5-1-1, שהוכח כי מקורו מהגנום של וירוס ה-NANBH ולא מהמאכסן. שבט זה שימש לזיהוי של יתר הגנום הוויראלי ולפיתוח של בדיקת נוגדנים לווירוס.
אילן אגוזי
אילן אגוזי (נולד ב-1944) הוא אלוף-משנה במילואים, שעוטר בעיטור העוז ועיטור המופת.
מייקל האוטון
זיהוי הנגיף
האוטון ועמיתיו קראו לווירוס הפטיטיס C. הגנום המלא של הווירוס רוצף בתוך כשנה, והתברר שהנגיף הוא נגיף RNA חד-גדילי חיובי עם גנום בן כ-9,500 זוגות בסיסים ובעל מעטפת ליפידים, המשתייך למשפחת הווירוסים פלאוויווירידה.
אילן אגוזי
שירותו הצבאי
אגוזי נולד וגדל בקיבוץ כפר מנחם. ב-1962 התגייס לצה"ל והתנדב לשייטת 13. השלים את הכשרת מסלול הלוחם בקומנדו הימי ויצא לקורס קצינים. עם תום הקורס, בה הוכתר כחניך מצטיין, שב לשייטת, שם שימש כמפקד צוות. במלחמת ששת הימים השתתף בפעולת אלכסנדריה, במהלכה חדרו שישה צוללים לנמל אלכסנדריה. בטווח הפעולה הרלוונטי לצוללים לא נמצאו מטרות צבאיות, אלא רק מבדוק, מחפר ודוברה שמיועדים לעבודות נמל. הניסיון לפגיעה במבדוק לא צלח היות שנמצא שהוא בנוי מבטון ולא ניתן היה להצמיד לו מוקשים. המוקשים הודבקו למחפר ולדוברה. הצוללים, ובהם אגוזי, יצאו מהנמל ושחו לאזור הצוללת אך לא הצליחו למצוא את חבריהם הסמנים וחזרו לשובר הגלים. למחרת נתפסו והובאו לחקירות ושבי. אגוזי הוחזק בשבי המצרי תשעה חודשים עד לשחרורו. עם שחרורו שב לשרת בשייטת.
בשנת 1969, בעת מלחמת ההתשה, השתתף בפשיטה על האי גרין כמפקד חולית פריצה. אגוזי לחם בקרב לטיהור היעד המבוצר, נפצע מרסיסי רימון שנזרק לעברו, אולם המשיך להוביל את אנשיו בלחימה. הוא סייע בפינוי הנפגעים ובהטמנת מטעני החבלה להריסת מוצבי הצבא המצרי שבאי. אגוזי ולוחם נוסף היו האחרונים לעזוב את היעד בגמר הלחימה. על גבורתו בלחימה הוענק לו עיטור המופת.
מייקל האוטון
זיהוי הנגיף
תגלית זו הביאה לתנופה מחקרית בנושא ולפיתוח תרופות המעכבות את שכפולו של הווירוס, וכיום ניתן אצל מרבית המטופלים להכחיד את הווירוס לחלוטין.
על תרומתו המכרעת לגילוי וירוס ההפטיטיס C, קיבל האוטון (יחד עם הארווי אלטר וצ'ארלס רייס) פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2020.
אילן אגוזי
שירותו הצבאי
בהמשך שימש אגוזי כמפקד בית הספר להכשרות בשייטת 13, בדרגת רס"ן, ופיקד על כוח מן השייטת במבצע ברדס 54–55, בשנת 1973, אשר פשט על יעדי מחבלים כ-180 ק"מ בעומק לבנון, מצפון לטריפולי. הכוח תקף את יעד "גאולה 2". הכוח בפיקודו זיהה חלון ממנו נורתה לעברו אש. אגוזי פקד להשליך רימון אל החלון. הרימון שנזרק פגע בסורגים וחזר אל הכוח. אגוזי, אשר הבין כי הרימון עומד להתפוצץ ולפגוע בלוחמיו, הרים את הרימון במטרה להשליכו הרחק מן הכוח, אולם הרימון התפוצץ בידו ופצע אותו פצעים קשים. ארבעה לוחמים נוספים מסביב נפצעו באורח קל. אף שנפצע הוסיף אגוזי לפקד על החוליה עד שטופל על ידי רופא. הכוח הטמין ביעד מטעני חבלה, נסוג ופוצץ את המבנה. בלחימה על יעד "גאולה 2" נהרגו שבעה מחבלים. על מעשהו זה הוענק לו עיטור העוז.
לאחר תקופת שיקום חזר לשירות קרבי ובמלחמת יום הכיפורים פיקד על כוח הקומנדו הימי בשארם א-שייח'. לאחר מכן הוסיף לשרת בשייטת בתפקידי פיקוד ולקח חלק במבצעים חשאיים שכללו נחיתה מן הים בלבנון. בהמשך עבר לשרת במפקדת חיל הים, בתקופת מלחמת לבנון הראשונה שימש ראש מחלקת תו"כ (תקציבים וכלכלה) ובשנת 1987 השתחרר מצה"ל בדרגת אל"ם. לאחר שחרורו הוא שימש כשליח קרן קיימת לישראל באנגליה ונתמנה למנכ"ל המשרד שם. כששב לארץ הוא מונה למנהל קרן נכי צה"ל בארגון נכי צה"ל.
אגוזי בעל תואר ראשון מהטכניון ותואר שני במנהל עסקים מטעם אוניברסיטת תל אביב. הוא נשוי ואב לשלושה.
בשנת 2014 התמודד על תפקיד יושב ראש ארגון נכי צה"ל והוביל את רשימת "תפנית".
קאזוול
לוק קאזוול (באנגלית: Luke Cazwell, נולד ב-29 ביוני 1979 בווסטר, מסצ'וסטס שבארצות הברית) הידוע בשם הבמה קאזוול, הוא ראפר וזמר-יוצר אמריקאי. קאזוול ידוע בשימוש במילים גסות בשיריו, בווידאו קליפים צבעוניים וקאמפיים, ובשיתופי הפעולה שלו עם אמנדה לפור. יצירתו של קאזוול, שהוא הומו, מתמקדת בנושאים הקשורים לחיים העירוניים של הומואים וביסקסואלים ושיריו מנוגנים רבות בערוצים המיועדים לקהל זה, כגון ערוץ לוגו.
קריירה
בשנת 2007 הצטרף קאזוול לסיבוב ההופעות "True Colors Tour" שיזמה סינדי לאופר למען התרמה לארגון הקמפיין לזכויות אדם וארגוני להט"ב נוספים, וערך הופעות בערים מרכזיות בצפון אמריקה. בספטמבר 2008 הוציא את הסינגל "...I Seen Beyoncé". בשנת 2009 השתתף בתוכנית הריאליטי של אמן הדראג קווין רופול.
אלבומו השני "Watch My Mouth" יצא בספטמבר 2009. בשנת 2010 הוציא את הסינגל "Ice Cream Truck".
כל כך יפה לך
כל כך יפה לך הוא אלבום האולפן השלישי של הזמר-יוצר הישראלי רותם כהן. האלבום יצא לאור ב-18 בדצמבר 2017.
שיר הנושא של האלבום, בו משתתף הזמר הקובני דסמר בואנו, והופק על ידי כהן יחד עם מתן דרור, זכה להצלחה רבה בישראל והגיע לפסגת מצעדי ההשמעות בתחנות השונות על פי נתוני "מדיה פורסט".
קודיירו
קודיירו (בספרדית: Cudillero, באסטורית: Cuideiru) היא עיירת חוף קטנה באסטוריאס, ספרד. הכלכלה המקומית בעיר מסתמכת בעיקר על תיירות אך ידועה גם בתעשיית הדיג הענפה שלה. האגדה מספרת שהוויקינגים הם אלו שהקימו את העיירה. העיירה מהווה תחנה בדרך סנטיאגו.
התקשורת הספרדית מחשיבה את קודיירו כאחת העיירות היפות ביותר בספרד. האזכור ההיסטורי הראשון של העיירה היה במאה ה-13.
תרבויות בקודיירו
בעיר קיימות שתי תרבויות השונות אחת מהשניה:
אגנש לוקאץ'
אגנש לוקאץ' (במקור ליכטר, בהונגרית: Lukács Ágnes; 11 בנובמבר 1920, בודפשט – 12 בספטמבר 2016, בודפשט) הייתה ציירת, גרפיקאית ומורה בית ספר תיכון יהודייה-הונגרייה. היא הייתה בתו של הצייר דיולה לוקאץ'.
ביוגרפיה
לוקאץ' הייתה בת חמש כשהוצגו ציורי הילדים הראשונים שלה. בתקופת נעוריה הופיעו כמה מציוריה בעיתונים יומיים ושבועיים שונים.
בין השנים 1939–1944 למדה אמנות וחינוך לאמנות באקדמיה לאמנויות בבודפשט בהנהלת חסיד אומות העולם אישטוואן סניי וגיולה קנדו. היא סיימה את לימודיה כמורה לאמנות. ביולי 1944 גורשה לאושוויץ-בירקנאו. כדוברת גרמנית, אגנש לוקאץ' הצליחה לקבל עבודה במשרדי הרישום של המחנה בה נאלצה לעדכן רשימות של אוכלוסיית האסירים. מדי פעם היא הכינה רישומים לאסירים מיוחסים ולאנשי אס אס בתמורה לפרוסת לחם נוספת. מדצמבר 1944 ואילך היא הועברה למחנות משנה שונים של מחנות הריכוז גרוס-רוזן ונוינגמה ושוחררה לבסוף על ידי כוחות ארצות הברית בזלצוודל באפריל 1945. היא חזרה לבודפשט ביולי 1945, שם פגשה את הוריה ששרדו את גטו בודפשט.
בתקווה לתנאים פוליטיים וחברתיים טובים יותר, לוקאץ' הצטרפה למפלגה הקומוניסטית בשנת 1945 ועבדה מעת לעת באיגוד המורים. היא לימדה אמנות לסירוגין בשני בתי ספר. בשנת 1955 היא למדה בבית הספר "אנדרה סגברי", בית ספר לדקדוק של האוניברסיטה. בנוסף, היא איירה ציורים במשך שנים רבות למגזינים בינלאומיים.
בשנת 1977 פרשה לוקאץ' והתמסרה יותר לציור, דבר שהצליחה לעשות רק במשרה חלקית לפני כן. היו לה תערוכות רבות בהונגריה ומחוצה לה. ראיון שקיימה אגנס לוקאץ' כניצולת שואה נשמר בווידאו בארכיון ההיסטוריה החזותית של קרן שואה של אוניברסיטת דרום קליפורניה - המכון להיסטוריה חזותית וחינוך Shoah. בשנותיה האחרונות סבלה מדמנציה. אגנש לוקאץ' נפטרה בשנת 2016 בבית אבות בבודפשט.
קריירה אמנותית
מברשת ועיפרון רישום תמיד ליוו את אגנש לוקאץ'. היא יצרה יצירה אמנותית ענפה עם רישומים, קולאז'ים, גרפיקה וציורים.
היא ידועה במיוחד בעבודות בהן עיבדה את זיכרונותיה מחנות הריכוז. בשנת 1946 פרסמה המפלגה הציונית הסוציאליסטית ICHUD את האלבום "Auschwitz Nöi Tábor" (מחנה הנשים אושוויץ). התיאור הציורי הזה של ניצול השואה לוקאץ', שהתפרסם ביום השנה הראשון לשחרור גטו בודפשט, מתאר את קורותיו של לוקאץ' במחנה הנשים אושוויץ. בתיקיה עם עשרים וארבעה איורים קודרים יש גם תיאור של קבוצת נשים קשורה זו לזו שמחבקת אחת את השנייה וכך נראה שהיא מחממות או מנחמות זו את זו. העומדים בחוץ מנסים להתקרב ככל האפשר לאחרים. הכותרת "Összebújva" (קרובות זו לזו) מדגישה את הצהרת הציור ומתייחסת לייצוג הסולידריות הנשית על רקע האלימות הקיצונית.
במחזור זה, אגנס לוקאץ' עשתה שימוש מרובה במוטיב של הקבוצה כמו גם באמצעי הפרט, ובכך מעבה את הנרטיבים החזותיים של עבודת כפייה, סלקציה, רעב, אלימות ומוות. הרישומים הראשוניים שלה, שנעשו בסתיו 1945, אבדו, וכך גם האבנים שעליה ציירה. המוטיב "Összebújva" ליווה את לוקאץ' לאורך כל חייה והיא פירשה את זה מחדש בעצמה בווריאציות רבות. האמן בורקהארד שיטניי יצר בהשראת מוטיב זה בשנת 2019 לכבוד עבודתה מיצג וידאו "מחווה לאגנס לוקאץ'".
בעבודתה המאוחרת היא לא רק התייחסה לזוועות השואה, אלא גם התמסרה שוב ושוב לציורי נוף, טבע דומם ודיוקנאות. עבודותיה הוצגו בהונגריה ומחוצה לה. בשנת 1994 הציג המוזיאון היהודי בדרוסטה / וסטפאליה רישומים וציורים מעשה ידיה. בשנת 1999 התקיימה תערוכה בבית ג'ני מארקס בזלצוודל ובמחנה הריכוז בנויואנגמה.
שרה סוניה דיסקין
שרה סוניה דיסקין (תקע"ז, 1816 - כ בתשרי ה'תרס"ז, 10 באוקטובר 1906; הייתה ידועה ומוכרת כ"רבנית מבריסק") הייתה דמות משמעותית בקהילה האשכנזית בירושלים.
ביוגרפיה
שרה-סוניה היא בתו של רבי צבי הירש רטנר, נכדת רבי אלעזר לנדא. בת למשפחה מיוחסת וצאצאית לגדולי תורה. משפחתה הייתה אמידה ובעלת אמצעים.
נישואיה הראשונים של שרה-סוניה היו לאליהו זלמן הלפרין (אביו של מיכאל הלפרן), איש עתיר נכסים, ממנו קיבלה ממון רב בעת הגירושים. לאחר מכן הייתה אשתו השנייה של משה יהושע יהודה לייב דיסקין, שכיהן כרב בבריסק. היא נישאה לרב דיסקין בהיותה בת ארבעים, והייתה נשואה לו 42 שנים. לנישואים אלה, הביאה עימה נדוניה של 40,000 זהובים. נישואיה של שרה-סוניה לרב דיסקין ואישיותה הבולטת מוזכרים בספרו של ש"י עגנון, "תמול שלשום", ומובאים מפי מספר אלמוני, במסגרת שיחות בין יהודים הנוסעים ברכבת מיפו לירושלים:
בני הזוג דיסקין עזבו את בריסק וגרו זמן מה בפריז. הם עלו לירושלים בחודש אב תרל"ו.
עם הגיעם לירושלים, הם רכשו מתחם, אשר לימים נקרא "חצר דיסקין" - מתחם יהודי ברחוב הסאריה, סמוך לשוק הכותנה ברובע המוסלמי שבעיר העתיקה בירושלים. הם רכשו מבנה בן שלוש קומות ועברו להתגורר בקומה העליונה שבו. הם משכו אליהם גורמים קיצוניים קנאים, וחצרו של הרב נחשבה למרכז הדתי-קיצוני בירושלים.
באמצעות כספי הנדוניה שהביאה איתה לנישואיה השניים, הקימה שרה סוניה עם בעלה בשנת 1880 את "בית היתומים דיסקין", ואת ישיבת אהל משה.
לזוג דיסקין לא היו ילדים.
לדמותה
הרבנית שרה סוניה דיסקין הטביעה חותמה על אירועים בישוב הישן בירושלים של סוף המאה ה-19. היא לא השאירה חותם כתוב וחתום על דרשות או כרוזים, אך מעדויות שונות ניתן להבין שהיא הייתה המושכת בחוטים והמשפיעה על פעולותיו של בעלה הרב דיסקין. בעיניהם של כותבי תולדות חייו של בעלה, ישנה התייחסות אל דמותה של הרבנית. ישנם כותבים המעמידים אותה לצדו של הרב: שמירה על הלכות הבית ושמירה על בריאותו של בעלה. היא סייעה לו בפתרון שאלות "שלום בית" והרבתה במתן תרומות:
מנגד, יש האומרים שהיא הייתה הקיצונית מביניהם, וכך השפיעה וקבעה את דעותיו של הרב:
יש שטענו כי החמירה מאוד בהלכה ובקיום המצוות ודרשה זאת גם מתלמידי הרב - לבשה ציצית לפני פסח והלבישה את החתול בגרביים שמא יעביר ברגליו חמץ ממקום למקום.
על דמותה ניתן ללמוד גם מתוך דברים שנכתבו עליה אחרי פטירתה:
נחמה אריאל תרגמה לעברית את הפרסום שנכתב ביידיש בשם "א-חוצפה דיא בריסקער רעבעצין וויל חרוב מאכען ירושלם", כרוז משנת תרנ"ו נגד הרבנית מבריסק, בו ניתן לחוש את השינאה אליה:
ש"י עגנון הזכיר אותה בספרו תמול שלשום, בפרק המתאר את מעורבותם של כלבים, אבותיו וקרוביו של הכלב בלק, בחיי הירושלמים ובמחלוקותיהם:
מעורבותה בחיי הקהילה בירושלים
אישיותה של הרבנית תוארה כנמרצת ומשכילה ובעלת כושר ארגון. היא הייתה מעורבת ופעילה במוקד האירועים בירושלים בתקופתה. בעלה, הרב דיסקין, היה ספון בביתו על לימוד התורה ומנותק פיזית מהאירועים ברחוב הירושלמי. אשתו, הרבנית, סיפקה לו את המידע אודות הלך הרוחות ושמשה כתובת למעריציו של הרב ולקיצוניים שהתנגדו לקביעות של ההנהגה הממוסדת. יש האומרים שמי שקבע והחליט הוא הרב, והוא שהפעיל אותה, כי ידע שניתן לסמוך על כושר הביצוע שלה. מאידך טענו נגדה בעלי הטורים בעיתונות שהיא המושלת בכיפה והשולטת, המסיתה את בעלה ומספקת לו מידע מסולף.
גרנובלסטי
גרנובלסטי הוא מרקם של סלע מותמר פנריטי אנהדרלי (סלע הבנוי מגרגירים שאין להם צורת גביש, ההפך מאיאוהדרלי) שגרגיריו בעלי גודל דומה. המרקם הגרנובלסטי אופייני לקוורציט, שיש, הורנפלס, גרנוליט וסלעים מותמרים אחרים שאינם בעלי המבנה העלעלי והם נטולי פורפירובלסטים. מאפיינים המגדירים מרקם גרנובלסטי כוללים: גרגירים הנראים בעין בלתי מזוינת, גבולות הגרגירים תואמים האחד לשני וגרגירים בעלי גודל דומה פחות או יותר. בתנאים אידיאליים מצטלבים הגרגירים בצומת משולשת בזווית של 120°. חריגה מהתוצאות האידיאליות נגרמת מלחץ שמקורו בעלעול במהלך ההתגבשות שתוצאתו מרקם צפחתי.
מקור השם הוא הלחם בסיסים של גרניט והמילה היוונית "בלאסטוס" "ניצן" או "נבט".
נזאנין בוניאדי
ילדות ונעורים
בוניאדי נולדה בטהראן, איראן, בשנות השיא של המהפכה האיראנית; כתינוקת בת חודש ימים, הוריה עברו להתגורר עמה בלונדון שבאנגליה. בילדותה ניגנה על כינור ורקדה בלט.
קריירה
מסלול הקריירה של בוניאדי השתנה בהמשך כאשר החליטה לזנוח את התחום המדעי ולעבור לתחום המשחק בשנת 2006. תפקידה המשמעותי הראשון היה בתפקיד ליילה מיר בדרמה היומית בטלוויזיה: General Hospital ובסדרת הספין-אוף שלה, General Hospital: Night Shift.
בוניאדי היא השחקנית הראשונה שנולדה באיראן והוחתמה על חוזה להשתתפות באופרת סבון אמריקאית.
היא הייתה מועמדת לפרס NAACP Image לשחקנית מצטיינת בסדרת דרמה יומית בשנת 2008 על תפקידה בסדרה General Hospital.
בוניאדי שיחקה גם בתפקידים משניים בכמה הפקות קולנוע הוליוודיות גדולות: מלחמתו של צ'ארלי וילסון (בבימויו של מייק ניקולס), איירון מן (בבימויו של ג'ון פאברו), ושלושת הימים הבאים (בבימויו של פול האגיס).
היא גילמה את נורה, מושא אהבתו של הדמות של ברני סטינסון בסדרה, בגילומו של השחקן ניל פטריק האריס, בעונה השישית של הלהיט מבית CBS, התוכנית איך פגשתי את אמא. היא חזרה שנית לתפקיד זה בעונה השביעית והתשיעית של הסדרה.
במאי 2013 הצטרפה בוניאדי לקאסט של העונה השלישית בסדרה הומלנד בתפקיד אנליסטית בCIA, פרה שרזי. היא צורפה לצוות השחקנים לעונה הרביעית של הסדרה.
בוניאדי הופיעה גם במסגרת שמונת הפרקים בעונה השלישית של הסדרה סקנדל כדמות הנגד לעדנאן סאליף.
בהפקה המחודשת של הסרט בן חור בשנת 2016, החידוש לסרט המקור של בן חור משנת 1959, היא גילמה את אסתר, מושא האהבה של גיבור הסרט.
היא קריינה את הפסקול לסרט התיעודי האיראני משנת 2014, להדליק נר, שנעשה על ידי מזיאר בהרי והתמקד ברדיפת הבהאים באיראן.
היא כיכבה עם דב פאטל וארמי האמר בסרט העלילתי מלון מומבאי בשנת 2018, הממחיש את אירועי מתקפת הטרור במומבאי בשנת 2008.
משנת 2018 עד 2019, בוניאדי שיחקה בתפקיד קבוע את הדמות של קלייר קווייל בדרמת הריגול מקביל של רשת Starz.
בתחילת שנת 2020 נחשף כי בוניאדי תלוהק לתפקיד שלא נחשף עדיין בעיבוד לסרט "שר הטבעות" בשירות פריים וידאו.
אקטיביזם
בוניאדי הייתה דוברת מטעם אמנסטי אינטרנשיונל ארצות הברית (AIUSA), תוך התמקדות בחוסר צדק ובטיפול לא הוגן בצעירים איראניים, נשים ואסירי מצפון, משנת 2009 ועד 2015, יש לה בלוג רשמי משלה באתר של אמנסטי אינטרנשיונל בארצות הברית והיא ממשיכה לשתף איתם פעולה נכון לאפריל 2019. בוניאדי ביצעה את הקריינות להודעת השירות הציבורי של AIUSA עם מורגן פרימן, שזכתה בפרס ובי, פרס בינלאומי שניתן על מצוינות בתחום האינטרנט; היא שיתפה פעולה עם הארגון למען חוק האלימות הבינלאומית נגד נשים (I-VAWA) בקמפיין שלהם; שימשה כפאנליסטית וכנציגה באירועים הקשורים לזכויות איראנים, והובילה את פרויקט "נדה" עם AIUSA ב 2010.
בדצמבר 2010 היא יזמה עצומה של ארגון אמנסטי אינטרנשיונל לתמיכה בבמאי הקולנוע האיראניים ג'עפר פאנאהי ומוחמד רסולוף, שהורשעו ב"תעמולה נגד המדינה". על העצומה חתמו למעלה מ־21,000 איש, ביניהם במאים ושחקנים בולטים בהוליווד. ב-8 ביוני 2011, היא הצטרפה למשלחת, בהובלת הבמאי פול האגיס ומנכ"ל AIUSA לארי קוקס, למסירת העצומה הזו לנציגות איראן באו"ם בניו יורק.
בוניאדי קיבלה את פרס הקולנוע החברתי לשנת 2011 בפסטיבל הסרטים והמוזיקה העולמי של Ischia על עבודתה בתחום זכויות האדם עם אמנסטי אינטרנשיונל.
באפריל 2012, בוניאדי הביעה תמיכה בקמפיין Education Under Fire וקראה להפסיק את האפליה לרדיפות הבהאים באיראן.
בוניאדי מסרה את נאום הסגירה המרכזי בכנס XX Factor בשנת 2012 בנושא זכויות נשים, בוושינגטון די. סי.
בדצמבר 2012, בוניאדי עבדה עם רוקסנה סאברי להשקת עתירה וקמפיין של אמנסטי לשחרור של הקולנוען בארוז גובאדי, אחיו של הקולנוען המוערך בהמן ג'ובאדי, באיראן. העצומה כללה חתימות של במאים ושחקנים בולטים בהוליווד, כמו גם ארגונים ופסטיבלים גדולים בתעשיית הקולנוע. ב־22 בינואר 2013 הודיעה אמנסטי אינטרנשיונל כי בארוז ג'ובאדי שוחרר בערבות מהכלא באיראן. היא הייתה נואמת מרכזית בכנס השנתי ה-13 "עולם של נשים לשלום עולמי" של אדי ברני ג'ונסון, בטקסס במאי 2013. היא גם כתבה מאמרי דעה לכלי תקשורת כמו CNN וההפינגטון פוסט.
באוקטובר 2015 היא נבחרה לחברת ועד של המרכז לזכויות האדם באיראן.
באפריל 2019 היא התראיינה לרשת חדשות CBC על גורלה של עורכת הדין לזכויות אדם, נסרין סוטודה, שנידונה לאחרונה לעונש מאסר של עד 38 שנה בטהראן.
חיים אישיים
בוניאדי דוברת אנגלית ופרסית.
מאז שעזבה את איראן ביחד עם הוריה בגיל צעיר מאוד, בונאידי ביקרה רק פעם אחת באיראן כנערה, אך מאז הוכרזה שם כאישיות בלתי רצויה היא לא יכולה לחזור לשם שוב.
סיינטולוגיה
בסוף 2004 ניהלה מערכת יחסים קצרה עם השחקן טום קרוז. על פי טענות הסרט התיעודי "Going Clear" של הדוקומנטריסט אלכס גיבני, ההיכרות שלה עם קרוז לא הייתה מקרית וכנסיית הסיינטולוגיה הכינה אותה לתפקיד זה. הכנסייה גם סימנה אותה יחד עם עשרות נשים אחרות כאישה פוטנציאלית עבורו, אך היא לא נבחרה. בסרט נטען כי קרוז קיבל את השידוך הפוטנציאלי מטעם הכנסייה הסינטולוגית כפיצוי על ההחלטה להיפרד מניקול קידמן.
לפני שנשלחה על ידי מוריה הרוחניים לדייט עם קרוז דאגו לה למהפך במראה החיצוני ורכישת בגדים אופנתיים. לטענת הסרט השידוך לא צלח מכיוון שקרוז היה סבור שהיא לא הפגינה מספיק כבוד למנהיג מיסקווז' ולאחר מכן בוניאדי הוענשה בעבודות ניקיון מפרכות במוסדות הכנסייה.
באוקטובר 2004, בוניאדי התנדבה להגיע למשרד לעניינים מיוחדים של הכנסייה בלוס אנג'לס ושם נאמר לה על ידי בכיר הכנסייה גרג וילירה כי היא נבחרה לפרויקט מיוחד. לבוניאדי נאמר כי יש להסיר את פלטות השיניים שלה וכי יש להיפטר מהגוונים האדומים בשיערה; עודדו אותה גם לסיים את מערכת היחסים עם החבר שלה זה מכבר. היה עליה לחתום על הסכם סודיות בו נאמר כי היא לא תוכל לנטוש את הפרויקט המיוחד הזה ללא אישור הכנסייה.
כחודש לאחר מכן, לאחר שהוטסה לניו יורק על ידי הכנסייה, בוניאדי הבינה שהפרויקט המיוחד הוא להיות בת זוג מתאימה עבור קרוז. בעדותה היא העידה כי "בתחילת מערכת היחסים הוא היה מאוד רומנטי אבל ככל שהרומן התקדם הוא החל ללקות בהתקפי זעם ולהראות נטיות אלימות". לאחר שמערכת היחסים ביניהם הסתיימה בינואר 2005, היא התוודתה בפני חבריה לכנסייה והואשמה על כך.
בונידי עזבה את כנסיית הסיינטולוגיה זמן קצר לאחר מכן ב-2014 לאחר שעזבה את הכנסייה הסיינטולוגית, הגדירה בוניאדי את עצמה כמוסלמית שאינה שומרת מצוות.
בשנת 2017, היא צייצה בטוויטר מזל טוב לשחקנית הסיינטולוגית-לשעבר ליאה רמיני ומייק רינדר על זכיית הסדרה הדוקומנטרית שלהם שיוצאת נגד מעללי הכנסייה הסיינטולוגית "Leah Remini: Scientology and the Aftermath" בפרס אמי.
ב-2019 בריאיון מאוחר יותר בלוס אנג'לס טיימס, בוניאדי תיארה את תפקידה בסדרה מקביל כדמות קתרזיסית וטיפולית, ואמרה "לפעמים יש טראומות אישיות שלא מדברים עליהן בפומבי אבל שופכים אותן לתוך העבודה".
התקפה (מפלגה)
התקפה (בבולגרית: Атака) היא מפלגה בולגרית לאומית שנוסדה בשנת 2005 על ידי וולן סידרוב אשר היה באותו זמן מגיש תוכנית הטלוויזיה "התקפה" ב-SKAT TV.
באשר להגדרת מיקום המפלגה בקשת הפוליטית ישנן מחלוקות עד כדי כך, שיש המגדירים אותה שמאל קיצוני ויש המגדירים אותה ימין קיצוני. מנהיגיה מציינים בפשטות שאינם ימין או שמאל אלא פשוט בולגרים.
המפלגה קוראת להלאמה של נכסים ממשלתיים שהופרטו בעבר ולהשקעות בתחומי החינוך, הבריאות ורווחת החיים. המפלגה נחשבת לאומנית באופן מובהק, יש המגדירים אותה גזענית, אנטישמית, ובפרט, אנטי-מוסלמית ואנטי-טורקית.
בדומה למפלגות לאומיות רבות באירופה היא מתנגדת לחברות בנאט"ו וכן לבחינת מה שהיא מגדירה "מוסר כפול" ביחס לחברות באיחוד האירופי, כאשר חבריה משתתפים בפעילות אורתודוקסית, עם קשר הדוק לכנסייה הבולגרית האורתודוקסית וכן בכינוסים של אנטי-גלובליזציה.
ב-2013 זכתה ל-7.3% מהקולות וב-23 מתוך 240 מושבים.
רובוקופ 2
רובוקופ 2 (במקור: RoboCop 2) הוא סרט פעולה ומדע בדיוני אמריקאי משנת 1990 בבימויו של ארווין קרשנר ובכיכובם של פיטר ולר, ננסי אלן, דן או'הרליהי, בלינדה באואר טום נונאן וגבריאל דיימון. עלילת הסרט מתרחשת בעתיד הקרוב, במטרופולין הדיסטופי של דטרויט, מישיגן, ומהווה המשך לעלילת הסרט הקודם - "רובוקופ". הסרט מתאר את קורותיו של רובוקופ - קיבורג-שוטר בדטרויט שורצת הפשע הנשלטת בפועל על ידי תאגיד OCP.
זהו הסרט האחרון שביים ארווין קרשנר.
תקציר העלילה
סם חדש בשם "ניוק" מציף את דטרויט. הסם מופץ על ידי כנופיה שבראשה עומד קיין המכור לסמים, שמשתמש בנער צעיר כדי להפיץ את הסם. רובוקופ נלחם בכנופיה ומתמודד עם הניתוק ממשפחתו עקב מצבו המיוחד. הכנופיה מצליחה ללכוד את רובוקופ ולפרק אותו לחלקים, אך OCP מתקנת אותו. לבסוף, אחרי שרובוקופ הורג את קיין, OCP משתמש במוח שלו עבור מיזם "רובוקופ 2" בהנחה שבגלל ההתמכרות שלו יהיה אפשר לשלוט בו באמצעות התניית הספקת הסם בציות ל-OCP. בערב הסרת הלוט מעל הרובוט החדש מתרחשת תקלה והרובוט יוצא מכלל שליטה. רובוקופ, שמאבטח את האירוע, נלחם ברובוט ולבסוף מביס אותו.
מוזיקה
את המוזיקה לסרט הלחין וכתב המוזיקאי ליאונרד רוזנמן אך שיר הנושא המקורי מהסרט הקודם הולחן ונכתב בידי בזיל פולידורס, המוזיקאי של הסרט הראשון.
יחסי אורוגוואי–ניקרגואה
יחסי אורוגוואי–ניקרגואה הם היחסים שבין הרפובליקה האוריינטלית של אורוגוואי לבין רפובליקת ניקרגואה. ניקרגואה מחזיקה שגרירות במונטווידאו. אורוגוואי מחזיקה שגרירות במנגואה.
אייל כספי
אייל כספי (נולד ב-23 בספטמבר 1963) הוא נציב כבאות והצלה בדרגת רב-טפסר. קודם לכן שימש בין היתר כמפקד מחוז מרכז וכראש אגף המבצעים ברשות הארצית לכבאות והצלה.
יחסי אורוגוואי–ניקרגואה
מבחינה היסטורית, שתי המדינות היו חלק מהאימפריה הספרדית עד תחילת המאה ה-19. כיום, שתי המדינות הן חברות מלאות בקבוצת ריו, האיחוד הלטיני, איחוד האקדמיות של השפה הספרדית, ארגון מדינות אמריקה, האיחוד האיברו-אמריקאי והקהילה של אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות.
שתי המדינות חתמו על הסכם שיתוף פעולה בנושא תיירות. במסגרת ההסכם כל מדינה התחייבה למשוך תיירים לשנייה במגוון דרכים, בין אם הצגת פרסומות ברשת האינטרנט ובין אם כנסים והרצאות ממשלתיות על המדינה השנייה. הסחר בין שתי המדינות הוא מזערי יחסית אבל נחשב ליציב ולא עולה ויורד באופן קיצוני.
אייל כספי
ביוגרפיה
כספי נולד, גדל והתחנך בהרצליה. בנם של בנימין ולאה כספי. בנעוריו למד בבית ספר תיכון אורט "יד גיורא" בהרצליה. כתלמיד תיכון התנדב בצופי אש. התגייס לצה"ל בשנת 1982 ושירת בחטיבת הנח"ל. במילואים שירת בפיקוד העורף, שם מילא מגוון תפקידים לרבות מפקד פלוגה ומפקד גדוד.
פיקד במסגרת ההכשרות במערך הכבאות ובכלל גורמי החירום בדגש מפקד קורס קצינים וכלל הקורסים הפיקודיים והמקצועיים כולל הובלת משלחת לפולין "עדים במדים". הוא היה שותף להערכות מצב לאומיות עם ראש הממשלה והשר לביטחון פנים.
ב-1 בפברואר 2022 המליצה ועדת האיתור לבחירת נציב הכבאות על כספי לתפקיד נציב הרשות הארצית לכבאות והצלה. ב-20 בפברואר אישרה הממשלה את מינויו, ב-3 במרץ 2022 הוענקו לו דרגות רב-טפסר והוא נכנס לתפקידו.
כספי למד במדרשה הלאומית למנהיגות וממשל, מנהל הסגל הבכיר בנציבות שירות המדינה. הוא בעל תואר הנדסאי בניין אזרחי במכללת אורט. בעל תואר ראשון במדעי החברה הרוח מהאוניברסיטה הפתוחה בשילוב בית ברל בתוכנית התמחות בהגנת העורף ובעל תואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
Dearcc EV10
Dearcc EV10 היא מכונית חשמלית בתצורת האצ'בק 5 דלתות, סופרמיני המוגדרת כ-"מכונית עירונית" מתוצרת יצרנית הרכבים החשמליים הסינית Dearcc  (שם רשמי: Zhejiang Dianka Automobile Technology Co. Ltd, שם בסינית: 浙江电咖汽车科技有限公司) אשר מיוצרת משנת 2017 ועד היום.
אייל כספי
ביוגרפיה
כספי נשוי ואב לשלושה ילדים. מתגורר בהרצליה.
ג'ון מטור
ג'ון מטור (באנגלית: John of Tours; מת ב-1122) היה בישוף באנגליה, שהעביר את מושב הדיוקסיה לבאת'.
ביוגרפיה
ג'ון היה יליד העיר טור שבצרפת, ושימש כרופאו של המלך ויליאם הראשון, ואף נכח בשעת מותו של המלך ב-1087. ויליאם ממלמסברי, כרוניקאי מימי הביניים, כינה אותו "דוקטור מוכשר מאוד, לא בידע תאורטי, כי אם בניסיון". ג'ון היה כומר בטור לפני שהחל לכהן כרופאו של ויליאם. לא ברור האם רכש את כישורי הרופא שלו בבית ספר לרפואה, ונראה כי היה רופא מיומן בזכות עצמו.
ב-1088 מונה ג'ון לבישוף ולס על ידי ויליאם השני, בנו ויורשו של ויליאם הראשון. הכתרתו לבישוף נערכה ביולי בקנטרברי על ידי לנפרנק, הארכיבישוף מקנטרברי. ככל הנראה הוא קיבל את המינוי כהוקרה של המלך על הטיפול באביו.
זמן קצר לאחר מינויו לבישוף רכש ג'ון את אדמות מנזר באת' מהמלך, וכן את העיר באת' עצמה. לא ברור האם ג'ון שילם למלך על באת' או קיבל אותה במתנה. זמן קצר קודם לכן מת אב המנזר אלפסיג, שלפי ספר יום הדין היה בעלים של אחוזות גדולות בבאת' ובאזורים הסמוכים לה. ייתכן וג'ון רכש את המנזר בגלל עושרו הרב, ובאמצעות רכישת באת' הוא רכש גם את המטבעה ששכנה בה. ב-1090 העביר למנזר באת' את מקום המושב של הבישופות, ככל הנראה בניסיון להגדיל את הכנסותיו. מנזר באת' היה מנזר עשיר, ולס הייתה בדרך כלל דיוקסיה ענייה. באמצעות רכישת המנזר הוא הצליח להגדיל את הרווחים האפיסקופליים של הבישופות. ויליאם ממלמסברי תיאר את העברת הכס האפיסקופלי כמהלך שהונע על ידי הרצון לשלוט באדמות המנזר, אך היה זה חלק מדפוס פעילות של העברת קתדרלות מכפרים קטנים לערים גדולות. לאחר שג'ון העביר את הכס האפיסקופלי הוא הפך את המנזר לצ'פטר הקתדרלה שלו, ובנוסף הפך את הדיוקסיה שלו לבישופות המקבלת שירות מנזירים במקום הכמרים הקאנוניים ששכנו בוולס ושירתו את הדיוקסיה.
ג'ון שיקם את כנסיית המנזר בבאת', שנפגעה במהלך המרידות של רוברט דה מוובריי. בסיום הבנייה הייתה הכנסייה קטנה רק מהקתדרלות באלי, נוריץ' ווינצ'סטר. קתדרלת באת' הנוכחית איננה הבניין שהוקם בתקופת ג'ון, והיא משתרעת רק על חלק מהשטח של הבניין המקורי. ג'ון ערך גם רפורמות אחדות בדיוקסיה שלו, מינה ארכידיקונים חדשים וארגן בית משפט שישמע תיקים בסוגיות דת. מאמציו לבצע רפורמה בדיוקסיה שלו גרמו לכך שחברי מועצת הקתדרלה שלו התלוננו על הטיפול שקיבלו, וככל הנראה הוא התעלם מכך. כשהיה בוולס הוא הואשם בהרס קהילת הקאנונים המקומית, שהוקמה על ידי קודמו בתפקיד.
ב-1092 השתתף ג'ון בטקס הקידוש של קתדרלת סולסברי, וב-1094 ביצע את אותו טקס במנזר באטל. לאחר עלייתו לשלטון של הנרי הראשון קיבל ג'ון את האישור על הענקת העיר באת', ושילם 500 פאונדים של כסף עבור האישור מחדש. ב-1102 קיבל ג'ון אישור מהמלך הנרי לערוך יריד בבאת' ביום החג של פטרון הקתדרלה, פטרוס. הוא הקים ספרייה בקתדרלה של באת', ובסופו של דבר פייס את הנזירים שהיו בה. אולם, הוא המשיך להחזיק בבעלותו את רוב אחוזות המנזר הישנות, וזאת במקום להשתמש בהן לסיוע לנזירים. http://british-history.ac.uk/report.aspx?compid=40919 ג'ון היה אחד מהבישופים שחברו למלך ויליאם כשזה התעמת עם אנסלם מקנטרברי במועצת יום ראשון הלבן שנערכה ב-1097, שהייתה אחת מהמועצות הראשונות שכונסו במהלך מחלוקת ההסמכה (Investiture Controversy) באנגליה. בתקופת שלטונו של הנרי הראשון, שירש את אחיו ויליאם ב-1100, קידשו ג'ון ורוברט בלואט (הבישוף של לינקולן) את אבות המנזר שמונו לתפקידם על ידי המלך. ג'ון השתתף במועצת הרפורמה של אנסלם שנערכה בלונדון ב-1102, ובה נקבעו תקנות אחדות הנוגעות לרפורמה בכמורה, בהן הכרזה על הומוסקסואליות כחטא ברחבי הכנסייה כולה וגינוי סחר העבדים שהתנהל באותה תקופה.
תחת הדרכתו של ג'ון נודע נזירי באת' בלמדנותם, אף על פי שהוא עצמו לא התבלט בכך. ויליאם ממאלמסברי טען שג'ון היה נדיב ונחמד, אם כי הודה שהוא התייחס לקאנונים של ולס בצורה בלתי מתקבלת על הדעת. ויליאם תיאר את ג'ון כשתיין כבד וכמי שאינו מסוגל לרסן את עצמו, והוסיף כי למרות זאת הוא היה בריא בדרך כלל וזכה לאריכות ימים.
מזייפי המטבעות
כללי
מזייפי המטבעות (בצרפתית: Les faux-monnayeurs) הוא רומן צרפתי משנת 1925 מאת אנדרה ז'יד, אשר פורסם לראשונה ב-Nouvelle Revue Française. התרגום העברי נעשה בידי יהושע קנז. מבחינות רבות, ספר זה נחשב כמבשר ה"רומאן החדש".
מזייפי המטבעות מציג מספר ניכר של דמויות גברים הומוסקסואלים או ביסקסואלים - המתבגר אוליבייא, ברנאר, עמיתיו ללימודים גונתראן ופיליפה, ולבסוף הסופר המבוגר קומטה דה פאסוואן, ואדואר הנדיב. חלק חשוב מהעלילה הוא תיאור אפשרויות מערכות יחסים הומו-ארוטיות שליליות או חיוביות.
עם הופעתו זכה הרומן לקבלת פנים צוננת, ככל הנראה בשל התמות ההומוסקסואליות והמבנה הבלתי רגיל שלו, לתקופתו. עם זאת, הרומן זכה למוניטין בשנים שלאחר מכן ובאופן כללי נחשב כיצירת מופת בקאנון המערבי של הספרות. הכנת הרומן, הכולל מכתבים, גזירי עיתון וחומרים אחרים, תועדה על ידי ז'יד בשנת 1926 ב-"Journal of The Counterfeiters".
תקציר העלילה
במרכז העלילה עומדת דמותו של ברנאר - חברו ללימודים של אוליבייא המתכונן למבחני הבגרות שלו. ברנאר מגלה כי הוא ממזר ומשתמש בכך כאמתלה לבריחה מן הבית. הוא מבלה לילה במיטתו של אוליבייא (שם הם מנהלים שיחה על מיניות במהלכה אוליבייא חושף ביקורו אצל זונה, אשר לא מצא כחוויה מהנה במיוחד). לאחר שברנאר גונב את המזוודה השייכת לאדואר, דודו של אוליבייא, הוא נהפך למזכירו האישי. אוליבייא מקנא ומסיים בזרועותיו של קומטה דה פאסוואן, אדם ציני ושטני, והשניים נוסעים יחדיו לים התיכון.
בסופו של דבר, ברנאר ואדואר מחליטים שאינם מתאימים זה לזה כפי שציפו, וברנאר עוזב לטובת משרה בעיתון, ולבסוף מחליט לחזור לבית אביו. אוליבייא הופך תחתיו למזכירו האישי של אדואר, ולאחר ערב רב אירועים במהלכו הוא מביך אותו בצורה גמורה, אוליביה מסיים את הערב במיטתו של אדואר, והשניים סופסוף מממשים את תשוקתם שעד כה לא העזו לגלות.
עלילות משנה שונות נשזרות סביב אלמנטים אלה. סיפורו של אחיו הצעיר של אוליבייא, ז'ורז', ומעורבותו עם זייפני מטבעות, וסיפורו אחיו הבכור, ונסאן, ויחסיו עם לורה, אישה נשואה, עימה הביא ילד מחוץ לנישואין.
במובנים מסוימים מזכיר הרומן את התמות העולות במחזה של פרנק ודקינד "האביב המתעורר", כמו למשל אופן השיחה והפעולה, שאינו מותאם לגילם, של המתבגרים בספר, ולצד זאת אי כשירותם של המבוגרים (במיוחד של האבות), כמו גם המוטיבים של התפתחות וזהות מינית מבולבלת. מזייפי המטבעות חולק עם המחזה את התפישה fh מערכות יחסים הומוסקסואליות טובות יותר, תחת תנאים מסוימים, מהטרוסקסואליות, כאשר האחרונות לפיו מובילות באופן בלתי נמנע לתוצאות הרסניות.
זיהוי אפשרי של דמויות בספר עם דמויות בשר ודם
מלבד זיהוי של ז'יד עצמו עם חלק מהדמויות, דמויות אחרות ברומן מזוהות עם אנשים אמיתיים. קומטה דה פאווסאן נתפס כמרמז לז'אן קוקטו, אוליביה למארק אלגרה, ולורה לבת דודתו של ז'יד, ובהמשך אשתו, מדליין. אלפרד ג'רי נוכח גם הוא בסצנת המסיבה תחת שמו האמיתי ואובו רוי מוזכר גם הוא. מסיבות אלו, נראה כי עלילת הרומן מתקיימת בין 1896 (הפרמיירה של אובו רוי) לבין 1907 (מותו של ג'רי). רישום ביומנו של אדואר בפרק 12 בחלקו השלישי, מציין שנת בציר של יין משנת 1904, מאשר את החשד לטווח ספציפי יותר של זמן שבו ממוקם ככל הנראה הרומן.
יום שני ללא בשר
"יום שני ללא בשר" ("Meatless Monday") היא תנועה סביבתית המנסה לעודד הימנעות מאכילת בשר למשך יום אחד בשבוע ומעבר לתפריט צמחוני, על מנת לשפר את בריאות בני האדם ועל מנת למנוע פליטת גזים והרג בעלי חיים.
היסטוריה
בתקופה שלאחר תחילת המיזם נרשמו נתונים סטטיסטיים המעידים על כך שבעוד שבכל העולם צריכת הבשר עולה, בארצות הברית ירדה הצריכה ב-12%.
בשנת 2009 המיזם התרחב למקומות נוספים בעולם. הזמר פול מקרטני הצמחוני, החל לפרסם את המיזם בבריטניה, בסיועם של יוקו אונו, קייט מוס וידוענים נוספים. העיר גנט בבלגיה הייתה הראשונה להכריז על יום שני באופן רשמי כיום ללא בשר. מאז הצטרפו ליוזמה כ-20 מדינות. ידוענים בישראל הצטרפו למיזם העולמי בנובמבר 2012, כשהעיתונאית מיקי חיימוביץ' (לימים חברת הכנסת ויו"ר ועדת הפנים והגנת הסביבה) החלה לפרסם את המיזם, יחד עם ליאת צוראל, ליאת צבי וגילי וופל.
גרמניה במשחקים האולימפיים לנוער
גרמניה משתתפת בכל המשחקים האולימפיים לנוער שהתקיימו מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). גרמניה משתתפת גם במשחקי החורף האולימפיים לנוער. לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער הגרמנים 113 מדליות, מהן 29 מדליות זהב.
אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)
המשלחת הראשונה של גרמניה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה 70 ספורטאים שהתחרו בעשרים ענפי ספורט. המשלחת זכתה ב-22 מדליות, מהן ארבע מדליות זהב.
אולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014)
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג היא הגדולה ביותר שגרמניה שלחה עד כה. המשלחת מנתה 85 ספורטאים שהתחרו ב-21 ענפים. המשלחת זכתה ב-25 מדליות, מתוכן שתי מדליות זהב.
אולימפיאדת הנוער אינסברוק (2012)
גרמניה השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער החל מראשיתם באולימפיאדת הנוער אינסברוק. המשלחת כללה 57 ספורטאים שהתחרו בכל 15 ענפי הספורט. המשלחת דורגה במקום הראשון בטבלת המדליות עם זכייה של 17 מדליות, מתוכן שמונה מדליות זהב.
אולימפיאדת הנוער לילהאמר (2016)
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לילהאמר מנתה 44 ספורטאים שהתחרו ב-14 ענפי ספורט. המשלחת דורגה במקום הרביעי לאחר שזכתה ב-22 מדליות, מהן שבע מדליות זהב.
אולימפיאדת הנוער לוזאן (2020)
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לוזאן מנתה 90 ספורטאים שהתחרו בכל 16 ענפי ספורט. המשלחת דורגה במקום השישי לאחר שזכתה ב-18 מדליות, מהן חמש מדליות זהב.
מדליות לפי משחקים
משחקי הקיץ width="20px"|
משחקי החורף
מדליות לפי ענף
משחקי הקיץ width="20px"|
משחקי החורף
גמדות איים
גמדוּת איים (באנגלית: Insular dwarfism) היא סוג של גמדות פילוגנטית. בשונה מזנים שמוזערו בברירה מלאכותית, זהו תהליך של מזעור אבולוציוני טבעי בגודל של בעלי חיים גדולים - בדרך כלל היונקים - כאשר מרחב המחיה של האוכלוסייה שלהם מוגבל לסביבה קטנה, בעיקר באיים.
תהליך זה עשוי להתרחש לא רק באיים, אלא גם במצבים אחרים בהם המערכת האקולוגית מבודדת ממקורות חיצוניים ומרבייה חיצונית. התהליך עשוי להתרחש במערות, נאות מדבר, עמקים והרים מבודדים. גמדות איים היא מקרה קצה של "חוק האי", אשר טוען כי כאשר בעלי החיים אשר חיו ביבשת, עוברים לחיות באיים, מינים קטנים נוטים לפתח גופים גדולים יותר, ומינים גדולים נוטים לפתח גופים קטנים יותר.
ישנם הסברים שהוצעו לסיבת היווצרות מנגנון הגמדות. סברה אחת היא כי תהליך סלקטיבי שבו רק חיות קטנות יותר הלכודות באי שורדות, כאשר כמות המזון יורדת מדי פעם לרמה גבולית. בעלי חיים קטנים יותר צורכים פחות משאבים ושטחים קטנים יותר, ולכן יש סיכוי גבוה יותר לעבור את נקודת השבר שבה הירידה באוכלוסייה מאפשרת מקורות מזון כדי לאפשר לניצולים לפרוח מחדש. גודל קטן יותר הוא גם יתרון מבחינת הרבייה, כיוון שהוא כרוך בתקופות הריון קצרה יותר ומשך דור קצר יותר. באזורים הטרופיים, יצורים בעלי גודל קטן יותר דורשים פחות אנרגיה עבור הומיאותרמיות. בין אוכלי עשב, גודל גדול מקנה יתרונות בהתמודדות עם מתחרים ועם טורפים, ולכן ירידה או אי קיומו של אחד מהם מגמד את חשיבות הגודל, והתחרות מהווה גורם חשוב יותר. בין הטורפים, הגורם העיקרי להצלחה נחשב הגודל וזמינות משאבי טרף, והתחרות היא ככל הנראה פחות חשובה.
במין נחש טיגריסי, מתרחשת גמדות איים, באיים בהם הטרף הזמין מוגבל לגדלים קטנים יותר מאשר כאלה הניצודים בדרך כלל על ידי נחשים ביבשת. כיוון שגודל הטרף העדיף על נחשים בדרך כלל הוא ביחס ישר לגודל הגוף, נחשים קטנים עשויים להתאים טוב יותר לציד טרף קטן.
התהליך ההפוך, שבו חיות קטנות גדלות באיים מבודדים חסרי הטורפים היבשתיים הגדולים ההמוניים, וגודלם עשוי להיות הרבה יותר גדול מהרגיל, נקרא ענקיות איים.
יחסי יפן–סלובניה
יחסי יפן–סלובניה (ביפנית: 日本とスロベニアの関係, בסלובנית: Odnosi med Japonsko in Slovenijo) הם היחסים הדיפלומטיים בין יפן לבין רפובליקת סלובניה.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים באוקטובר 1992, כשנה לאחר התנתקותה של סלובניה מיוגוסלביה. יפן מיוצגת בסלובניה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בליובליאנה, בירת המדינה. סלובניה מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת יפן.
יפנים בסלובניה
נכון ליוני 2018, בסלובניה חיים 202 אזרחים יפניים.
סחר
נכון לשנת 2017, הייצוא הסלובני ליפן עמד על 14.18 מיליארד ין. המוצרים העיקריים אשר הוצאו לסלובניה הם: ציוד הובלה, מכונות חשמל, מכוניות וחלקי רכב. הייבוא הסלובני מיפן מסלובניה עמד על 19.65 מיליארד ין. המוצרים העיקריים אשר הובאו ליפן הם: ציוד הובלה, מכונות ותרופות.
סמל אקסטרמדורה
סמל אקסטרמדורה הוא סמלה הרשמי של הקהילה האוטונומית אקסטרמדורה שבספרד.
הסמל מעוצב כמגן "ספרדי" מחולק במאוזן, והחלק העליון מחולק בניצב. הרבע השמאלי העליון הוא שדה זהב שבו אריה אדום זקוף. זהו סמלה של ממלכת לאון ההיסטורית ששלטה באזור בעבר. הרבע הימני העליון הוא שדה אדום ובו טירת זהב בעלת שלושה צריחים, חלונותיה ודלתה כחולים וקווי המתאר של הלבנים, בשחור. זהו סמלה של ממלכת קסטיליה ההיסטורית שממנה מצחה לבסוף ספרד. החצי התחתון הוא שדה כחול שבו עמודי הרקולס בזהב, וביניהם מגילה שעליה המוטו של ספרד בלטינית: "PLUS ULTRA", כלומר עוד מעבר. תחת העמודים ארבעה גלים לבנים. העמודים, המוטו והגלים נלקחו מסמל ספרד. באמצע הסמל נמצא מגן קטן, לבן, שעליו עץ שעם שעליו ירוקים והוא מסמל את תעשיית השעם המקומית, שתופסת מקום חשוב בכלכלת המדינה. מעל המגן מותקן כתר זהב בעל שמונה פרחים מעוטרים בפנינים שבסיסו מקושט בפנינים, אבני אודם וברקת. הכתר הוא למעשה בסיסו של כתר ממלכת ספרד ללא הקשתות והכיפה.
הכנסייה המבוצרת פרצ'יסטה הקדושה מגאלאץ
הכנסייה המבוצרת פרצ'יסטה הקדושה (ברומנית: Biserica fortificată Sfânta Precista) היא הכנסייה הישנה ביותר בעיר גאלאץ ומשמשת במידת מה כסמל של העיר.
היסטוריה
הכנסייה נבנתה בין השנים 1643 - 1647, תחת שלטונו של וסילה לופו. היא נבנתה מאבן ומלבנים. כנסייה זו הוקדשה למנזר ואטופד (Vatoped), שבהר אתוס ונבנתה תחת חסות חג עליית מרים. בנייתה התבססה על חומרי הגלם, שהיו במקום, אבן מאזור בארבושי, עץ מיערות האזור, לבנים וסיד, חול מחופי הדנובה ועוד.
האדריכלות היא רומנית וכוללת כמה נקודות מיוחדות - מגדל הפעמון זכה לחיזוקים וניתן להשקיף ממנו על עמק הדנובה. המגדל בעל שתי קומות ויש בו חדר שנועד לשמירת דברי ערך. בחדר יש שני חיזוקים ודלת גישה לכיוון מרפסת. בקומה השנייה יש חלונות וחיזוקים. יסוד הגנה נוסף הוא הגשר העשוי משני חלקים והמצויד ב-28 עמדות ירי.
הבנייה השתמשה באבנים בין שורות של לבנים, טכניקה לא נפוצה באזור. הכנסייה נשרפה ב-1711 על ידי העות'מאנים ונהרסה במלחמות בין הרוסים, האוסטרים והעות'מאנים בשנים 1735 - 1739 ו-1769 - 1774. ב-1821 העות'מאנים שדדו והרסו את המקום.
הכנסייה נבנתה מחדש ושופצה בשנים 1829 ו-1859. נעשה שיפוץ גם בשנים 1953 - 1957 ולאחר מכן נהפכה למוזיאון. בשנים 1991 - 1994 הכנסייה שופצה והושבה לשימוש הכנסייה האורתודוקסית.
אגדות ומנהרות
מתהלכת בגאלאץ אגדה על קיום מנהרה, שמתחילה מתחת לכנסיית פרצ'יסטה ועוברת מתחת לדנובה עד ליציאה בגדה הימנית של הדנובה. המנהרה נועדה למילוט רכושם של עשירי המקום מפני ההתנפלויות הרבות, שהיו על גאלאץ במהלך הדורות. אין אף הוכחה ישירה לקיומה, בהווה או בעבר, של המנהרה, אך יש רמזים עקיפים, כמו גילוי מנהרה בת 300 מטר בין כנסיית פרצ'יסטה ובין הכנסייה גאורגה הקדוש, שכבר פורקה. פרט לכך מתחת לרחובות ובתי גאלאץ נמצאו לא מעט מנהרות.
אנטל פליישר (מנצח)
אנטל פליישר (בהונגרית: Fleischer Antal; מאקו, 30 במאי 1889 – בודפשט, 30 באוקטובר 1945) היה מנצח, מורה, מלחין, מורה למוזיקה יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
אנטל פליישר נולד במשפחה יהודית להורים גוסטב פליישר, מנהל בנק ומריה ביננפלד. בתחילת המאה ה-20 עבר עם משפחתו לעיר סגד. הוא היה תלמידם של ויקטור הרצפלד, זולטאן קודאי וינוש קוסלר באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט. בין השנים 1912 – 1915 היה הקורפטיטור (פסנתרן חזרות) והמנצח של "אופרת העם" של בודפשט. בין השנים 1915 – 1920 עבד בבית האופרה של בודפשט עם המנצח האיטלקי אֵגיסטו טנגו כקורפטיטור ומשנת 1920 עד 1945 כמנצח. בין השנים 1919–1935 עבד כמורה בבית הספר "מוזיקה הלאומית", היום על שם בלה ברטוק.
חייו הפרטיים
אשתו הייתה מרגיט, מרגיט (1882–1973), בתם של שמעון בֶּלְגרַדֶר ויאנקה גרובר אותה נשא לאישה ב־21 במרץ 1916 בבודפשט.
ארווין פוכינגר
ארווין פוכינגר (בגרמנית: Erwin Puchinger; 7 ביולי 1875 – 17 במאי 1944) היה צייר, מאייר, מעצב תעשייתי ואמן גרפי וינאי. פוכינגר היה חלק מתנועות "יוגנדסטיל" ו"סמטקונסטוורק" (האמנות הטוטאלית) האוסטרית, שביקשו למחוק את הגבולות בין אמנות יפה לאמנות שימושית.
הזצסיון הווינאי
כשפוכינגר היה בסוף לימודיו, קבוצת אדריכלים ואמנים צעירים, אוטו וגנר, יוזף הופמן ויוזף מריה אולבריך, דחו את הסגנון הדקדנטי של תקופתם ואת מגוון הסגנונות האדריכליים המקובלים. הם הושפעו מיוון הקלאסית ורומא ורצו ליצור מבנים רעננים ומודרניים, שבהם העיטור היה חלק מהעיצוב, ולא מיותר. יחד עם קבוצת אמנים צעירים וחדשניים, ביניהם גוסטב קלימט, קולומן מוזר, מקס קורצוויל (1867–1916), הם נפרדו מהאקדמיה הוותיקה – התאחדות האמנים האוסטרים שקיימה את תערוכותיה בקונסטלרהאוס הישן. הם הקימו איחוד חדש המכונה איחוד האמנים האוסטרים (Vereinigung Bildender Künstler Österreichs) המכונה הזצסיון הווינאי (das Wien Sezission). מכיוון שחברו של ארווין פוכינגר וחברו לכיתה קולון מוזר היה אחד המייסדים והם חלקו את אותן ההשפעות, עבודתו דומה למדי לזה של מוזר בסגנון ובביצוע. מה שפוכינגר, מוזר, קלימט, וגנר, אולבריך והופמן עבדו אליו היה איחוד האמנויות, למחוק את החלוקה בין אמנות יוקרתית ויישומית וליצור פרויקטים שבהם הכל חולק את אותם עקרונות של עיצוב וביצוע, גישה טוטאלית. סגנון אמנות הידוע בווינה בשם Gesamtkunstwerk.
התערוכה העולמית
בשנת 1900 סיים ארווין פוכינגר את לימודיו. הוא ערך טיולי רישום לקאפרי ורומא, שם ספג את ההשפעות הקלאסיות. בתערוכה העולמית, בפריז, בשנת 1900, אחד מציוריו הדקורטיביים הגדולים זכה להכרה רבה בביתן האוסטרי הענק. הוא זכה לשבחים בעיתונות הצרפתית, האוסטרית והבריטית. במהדורה הראשונה של מגזין העיצוב הווינאי המפורסם Das Interieur הוצגו עבודותיו מפריז.
גבריל איליזרוב
גבריל אברמוביץ' איליזרוב (ברוסית: Гавриил Абрамович Илизаров; 15 ביוני 1921 – 24 ביולי 1992) היה רופא אורתופד יהודי-אזרי שפיתח מתקן להארכת גפיים וטכניקה ניתוחית הנושאים את שמו.
רקע משפחתי
גבריל איליזרוב היה ילד שישי למשפחה יהודית עניה של איכרים בכפר בלובז שבמזרח פולין (כיום חלק מבלארוס). נולד ב-15 ביוני 1921 למשפחה של יהודים הרריים שהיגרה מאזרבייג'ן. אביו, אבראם איליזרוב הגיע מהעיר חוסארי שבאזרבייג'ן. אמו, גולדה אליזרובה מגיעה ממשפחה אשכנזית. זמן קצר לאחר לידתו של גבריל, חזרה המשפחה לחוסארי, עיר מולדת אביו ובה הוא גדל. כבר בילדותו החל להתעניין ברפואה לאחר שרופא סייע לו להחלים במהירות מהרעלת מזון קשה. עקב נסיבות משפחתיות החל ללמוד בבית ספר יסודי רק בגיל 11 אך השלים במהרה את חומר הלימודים.