cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דאסטין דיאמונד
"מאחורי הצלצול"
מאוחר יותר התייחס דיאמונד לתוכן הספר בדצמבר 2013 על ברשת הטלוויזיה של אופרה וינפרי וטען כי הספר נכתב על ידי סופר צללים שפשוט ראיין אותו וכתב את הספר בהתבסס על תשובותיו. הוא טען כי חלקים רבים בספר, כמו טענות על קיום יחסי מין עם בני נוער ושימוש בסמים, היו מפוברקים מאמירות שונות שאמר במהלך הראיונות.
לואיז בראיינט
ראשית חייה
היא נרשמה לאוניברסיטת אורגון שביוג'ין. בראיינט נהפכה לפופולרית באוניברסיטה, שהכילה אז פחות מ-500 סטונדטים וסייעה בהקמת אחווה קטנה בשם זיטה איוטה פי והייתה לנשיאה הראשונה של האחווה. בשהותה ביוג'ין, כתבה בראיינט שירה ואיירה רישומי עט ודיו לירחון אורגון. בעיר קטנה זו שלקתה ב"מורליזם פוריטני", הייתה הראשונה שהתאפרה בסומק בקמפוס; היו לה מספר בני זוג, והיא לבשה בגדים שמרים ואן ווטרס, עורכת ירחון אורגון, ולואלה קליי קרסון , דיקנית הנשים, סברו שאינם ראויים בציבור. בסמסטר האביב של 1908, לקחה הפסקה מלימודיה האקדמיים והחלה ללמד בבית ספר בן חדר יחיד באי סטיוארט, אחד מאיי סן חואן שבוושינגטון. היא חזרה ליוג'ין על מנת לסיים את התואר הראשון שלה בהיסטוריה, וסיימה את לימודיה בתחילת 1909. התזה שלה הייתה על מלחמת מודוק.
דאסטין דיאמונד
עבודות נוספות
דיאמונד הוא גם מוזיקאי והקים להקת מטאל אלטרנטיבית בשם Salty The Pocketknife. דיאמונד ניגן בס וכתב גם הרבה מהמוזיקה. זמן קצר לאחר הקלטת אלבומם הראשון, הלהקה התפרקה בגלל חילוקי דעות פנימיים. באוגוסט 2013 השתתף דיאמונד בעונה ה-12 בתוכנית המציאות "האח הגדול סלבריטי". הוא הפך לדייר הרביעי שהודח ביום ה-16.
לואיז בראיינט
פורטלנד
באביב 1909, עברה בראיינט לפורטלנד, תחילה חלקה דירה במרכז העיר עם אחת מחברותיה לאוניברסיטה, קלרה וולד, ולאחר מכן שכרה דירה לבדה באותו הבניין. בין עבודותיה השונות, עיצבה חלון ויטראז' עבור האחים פובי, עבדה ככתבת פרילנסרית בכתב העת "האורגוניאן" , והפכה למאיירת ועורכת בפורטלנד ספקטייטור (Portland Spectator), מגזין חדשות שבועי. בראיינט רקמה קשרים חברתיים עם אנשים שהתעניינו בעיתונאות ובאמנויות, ביניהם קאס באר, עורך דרמה בעיתון האורגוניאן. בסוף 1909, היא פגשה את פול טרלינגר, לו נישאה, שהיה רופא שיניים שחי בסירה על גדות נהר הוילאמט, אסף אמנות, ואהב מסיבות שכללו שתייה ולעיתים הזמנות למשרדו לשאיפת דיאתיל אתר.
דאסטין דיאמונד
חיים אישיים
דיאמונד התגורר בפורט וושינגטון, ויסקונסין. הוא התחתן עם בת זוגו ג'ניפר מיסנר בשנת 2009, אם כי השניים נפרדו מאז.
לואיז בראיינט
פורטלנד
בראיינט שמרה את שם נעוריה והמשיכה להחזיק בדירתה במרכז העיר לאחר נישואיה לטרולינגר. היא סלדה מביצוע עבודות הבית והשתוקקה להתקדמות מקצועית. היא נמשכה לעיסוק בפוליטיקה ובפרט בתנועה למען זכות בחירה לנשים בעקבות חברתה שרה בארד פילד, והצטרפה לסניף אורגון של הליגה האוניבסיטאית לשוויון זכות הבחירה  ב-1912. היא ופילד נשאו נאומים בעד זכות הבחירה לנשים בערים קטנות יותר באורגון, ובראיינט רכבה על מצוף זכות הבחירה במצעד יום הדגל השנתי של פורטלנד. בראשות אביגיל סקוט דוניוויי, נשים השיגו זכות בחירה באורגון מאוחר יותר באותה שנה.
בראיינט הכירה את כתב העת הסוציאליסטי "ההמונים" (The Masses) דרך עורך הדין תושב פורטולנד, C.E.S. ווד שלבסוף נישא לחברתה של בראיינט, פילד, ותרם לעיתים קרובות לכתב עת זה. נלהבת מתכני המגזין, ובפרט ממאמריו של ג'ון ריד, יליד פורטלנד, החלה בראיינט בגיוס מנויים למגזין. אמה גולדמן, אנרכיסטית ידועה שווד הגן עליה בבית המשפט, נשאה נאום לכבודו של ריד באולם ה-IWW בפורטלנד. היא ופעילים פוליטיים נוספים, כמו אלכסנדר ברקמן, אורחו במגזין על ידי בראיינט ובעלה. ב-1914, ריד, בוגר הרווארד וסופר מבוסס שגר אז בגריניץ' וילג', חזר לפורטלנד לביקור, במהלכו דיבר במועדון אוניברסיטת פורטלנד נגד שיטת המעמדות. מיקום המפגש הראשוני ותדירות הפגישות בין בראיינט וריד אינם ידועים בבירור, אך נראה שנפגשו לראשונה ב-15 בדצמבר 1915, לפני שהופגשו על ידי חברים משותפים של השניים, קארל והלן וולטרס. סמוך לחג המולד בשנת 1915 כאשר ריד חזר בשנית לפורטלנד על מנת לבקר את אמו האלמנה, הזוג הצעיר הכריז על אהבתם במסיבת ארוחת ערב. ריד חזר לגריניץ' וילג' ב-28 בדצמבר, ובראיינט, בעזיבתה את נישואיה, עקבה אחריו שלושה ימים לאחר מכן. טרלינגר הגיש תביעת גירושין, אשר הוגשה ביולי 1916, בעילה של נטישה.
דאסטין דיאמונד
חיים אישיים
בשנת 2001 הגיש דיאמונד בקשה לפשיטת רגל בקליפורניה. ב-13 ביוני 2006 הופיע דיאמונד בתוכנית של הווארד סטרן וביקש מהמאזינים לבקר באתר האינטרנט שלו ולרכוש חולצה. דיאמונד הצהיר בתוכנית כי הוא מקווה למכור 30,000 חולצות שעליהן נכתב "שילמתי 15.00 דולר כדי להציל את ביתו של סקריץ'" כדי לגייס 250 אלף דולר ולהימנע מעיקול ביתו.
לואיז בראיינט
גריניץ' וילג' וקייפ קוד
ריד שכר חדר עבור בראיינט ליד דירתו בכיכר וושינגטון 43. החיים המשותפים שלהם בעודם לא נשואים עוררו מעט סקרנות בקרב חבריו של ריד בוילג', רבים מהם דחו את מוסד הנישואים ונורמות אחרות של מעמד הביניים. הם היו מאוחדים סביב "אווירה של חופש אינטלקטואלי, לסה פר מוסרי ואחווה", רובם היו מעורבים בעיסוקים ספרותיים, אמנותיים או פוליטיים בשכונה בוהמית שדמתה במובנים מסוימים לגדה השמאלית של פריז. בעת ביקור בניו יורק, פילד לקח את בראיינט לפגישה של הטרודוקסי, קבוצת נשים שכללה את הפמיניסטית שרלוט פרקינס גילמן, העיתונאית מרי היטון וורס , הפעילה הפוליטית קריסטל איסטמן, השחקנית אידה ראו , הסופרות זונה גייל ומרי אוסטין  ורבות נוספות. בין חברותיה החדשות של בראיינט היו הפמיניסטיות אינז מילהולנד, אינז גילמור ודוריס סטיבנס. אישים בולטים נוספים שהסתובבו בוילג' כללו את אמה גולדמן, המחזאי יוג'ין או'ניל, ואחת ממאהבותיו לשעבר של ריד, פטרונית האמנויות מייבל דודג'.
דאסטין דיאמונד
חיים אישיים
ב-26 בדצמבר 2014 נעצר דיאמונד בוויסקונסין, בגין החזקת סכין, שלכאורה שלף במהלך קטטה בבר בה נדקר אדם. אמנדה שוץ, ארוסתו, שהתמודדה גם עם אישום ביחס לאירוע, נמצאה אשמה ונקנסה על סך 500 דולר. ב-29 במאי 2015 הורשע דיאמונד בשתי עבירות, כשהוא נושא נשק מוסתר והתנהגות מסוכנת. הוא נמצא זכאי באשמה החמורה ביותר, סיכון ביטחון הציבור. ב-25 ביוני 2015 נידון דיאמונד לארבעה חודשי מאסר. הוא נכלא לשלושה חודשים ושוחרר על תנאי. קצין המבחן של דיאמונד קבע כי הפר את התנאים, והוא נעצר במאי 2016.
לואיז בראיינט
גריניץ' וילג' וקייפ קוד
בבניין המגורים של הזוג, המשיכו בראיינט וריד בעבודה העיתונאית בחדרי עבודה נפרדים. ארבעה חודשים לאחר עזיבה של בראיינט את אורגון, פורסמו כתביה לדפוס במאמר על שני שופטים בפורטלנד, אחד מהם דחה תיק שהוגש נגד גולדמן בגין הפצת מידע למניעת הריון. הוא פורסם בתור "שני שופטים" בגיליון אפריל 1916 של ההמונים, בעריכת מקס איסטמן, אחיה של קריסטל איסטמן. בינתיים, ריד, שדיווח אודות שביתת המשי של פטרסון ב-1913, על פנצ'ו וייה בשנים 1913–1914 והמלחמה המתמשכת (מלחמת העולם הראשונה) באירופה, יצא למשימה בשליחות "קוליירס"  לראיין את ויליאם ג'נינגס בריאן בפלורידה. מאוחר יותר באותו אביב בראיינט וריד נענו לקריאתה של וורס לבלות את העונה החמה בפרובינסטאון, מסצ'וסטס, בקצה קייפ קוד, ולקחת חלק בהפקות התיאטרון הקהילתיות של שחקני פרובינסטאון. אחרים מהוילג' הצטרפו גם הם לקבוצה, שאורגנה ב-1915 על ידי ג'ורג' קראם קוק ואשתו, סוזן גלאספל, ששאפו להפיק מחזות פוליטיים ואמנותיים כאחד. בין היצירות שהקבוצה העלתה לבמה ב-1916 היו "דה גיים" (The Game; בעברית: המשחק) של בראיינט, שבו דמויות בשם לייפ (Life; בעברית: חיים) ודת' (Death; בעברית: מוות) משחקות בקוביות על חייהם של יות' (Youth; בעברית: צעיר) (משורר) וגירל (Girl; בעברית: ילדה) (רקדנית). המחזה הופיע באותה הכרזה של "לא חכם" (Not Smart) מאת ווילבור סטיל ו-"בכיוון מזרח לקרדיף" (Bound East for Cardiff) מאת או'ניל.
דאסטין דיאמונד
מותו
דיאמונד הלך לעולמו ב־1 בפברואר 2021 בגיל 44 לאחר מאבק במחלת הסרטן.
לואיז בראיינט
גריניץ' וילג' וקייפ קוד
במהלך הקיץ, ריד עזב את קייפ קוד כדי לסקר את ועידת המפלגה הפרוגרסיבית בשיקגו, ובפעמים אחרות הוא נסוג מקבוצת השחקנים כדי לעבוד על מאמרים עבור קוליירס ומגזין מטרופוליטן. במהלך ההיעדרויות הללו, בראיינט ואו'ניל הפכו למאהבים. ריד, שגילה על מערכת היחסים החדשה, הגיב בכך שהזמין את או'ניל להתחיל לאכול את ארוחותיו יחד איתם. בהערה לפילד, בראיינט אמרה שמערכת היחסים שלה עם ריד הייתה.
קרוטון-און-הדסון
לאחר שבילו את חודש ספטמבר 1916 בקוטג' שקנו בטרורו, בראיינט וריד חזרו לגריניץ' וילג', שם תכנן קולקטיב הפרובינסטאון פליירס להקים אלטרנטיבה לתיאטראות ברודוויי. בסופי שבוע הם לנו בקרוטון-און-הדסון, במעלה הנהר מניו יורק, שם היו לתושבי הווילג' וביניהם איסטמן, דודג' והמאייר בורדמן רובינסון ואשתו, קוטג'ים. באוקטובר, בראיינט וריד קנו מבנה משלהם בקרוטון-און-הדסון. בינתיים, לריד שסבל ממחלות כליות מילדותו נאמר על ידי רופאיו כי הוא יצטרך לבצע ניתוח להסרת כליה. הניתוח, שנחשב ל"רציני ביותר", נקבע לאמצע נובמבר. ריד הפך את בראיינט ליורשת החוקית שלו, והשניים נישאו ב-9 בנובמבר במשרדו של פקיד המחוז בפיקסקיל לפני שריד עזב ב-12 בנובמבר לניתוח בבית החולים ג'ונס הופקינס  בבולטימור.
במסע מעבר לאוקיינוס האטלנטי, בראיינט ראיינה חיילי שירות רפואי ונוספים על סיפון האספנייה (Espagne) וכתבה ידיעות אודותיהם ואודות האיום מהתקפות טורפדו. כאשר הגיעה לפריז, בראיינט ניסתה במשך מספר שבועות לקבל אישור מהרשויות הצרפתיות לבקר בחזית המערבית, אך לא הצליחה במשימתה בעקבות הניסיון המוגבל שלה בעיתונאות ומינה. לבסוף, היא אספה מידע אודות המלחמה ממקורות רבים ככל שיכלה לפגוש בפריז, ושלחה את ידיעותיה לריד, שערך אותן והעביר אותם לווילר.
פטרוגרד
באמצע אוגוסט, כשבראיינט חזרה מצרפת, ריד פגש אותה ברציף ואמר לה להתכונן לנסוע לפטרוגרד ארבעה ימים לאחר מכן על מנת לסקר את המהפכה הרוסית. איסטמן מ-ההמונים גייס כספים על מנת לשלם את הוצאות הנסיעה של ריד, וסינדיקט בל הטיל על בראיינט לדווח על המלחמה "מנקודת מבט של אישה". השניים עזבו את ניו יורק ב-17 באוגוסט, והגיעו לפטרוגרד, בירת רוסיה אז, כחצי שנה לאחר שהצאר הרוסי האחרון, ניקולאי השני, הוכרח לפרוש. בראשות אלכסנדר קרנסקי, הממשלה הזמנית שירשה את הצאר כבר שרדה ניסיון הפיכה של האלוף לבר קורנילוב. בראיינט וריד נכנסו לעיר לאחר פרשת קורנילוב ולפני שהבולשביקים הפילו את ממשלת קרנסקי במהפכת אוקטובר.
השניים התפייסו כזוג, ועבדו מחדרם במלון אנגלטר, בראיינט וריד השתתפו בהתכנסויות במכון סמולני ובמקומות אחרים בפטרוגרד וראיינו אישים פוליטיים מובילים רבים, ביניהם לנין, טרוצקי וקרנסקי, והשניים חיברו בסופו של דבר ספרים בנושא - "שישה חודשים אדומים ברוסיה" (Six Red Months in Russia) מאת בראיינט ועשרת הימים שזעזעו את העולם מאת ריד. בראיינט סיקרה את פגישות הדומה, סעדה באולמות ערב ציבוריים עם חיילים ופועלים, וראיינה נשים מהפכניות, ביניהן יקטרינה ברשקובסקיה, הידועה כ"סבתא של המהפכה", מריה ספירידונובה, שלדעת בראיינט הייתה לאישה החזקה ביותר ברוסיה, ואלכסנדרה קולונטאי, שהפכה לקומיסרית העממית לרווחה חברתית והאישה היחידה בקבינט הבולשביקי. תוך זאת, בראיינט צברה אמון ציבורי בכישורי הדיווח המקצועיים שלה. עד לחזרתה לניו יורק, עבודתה כבר נקראה ברחבי צפון אמריקה. גרדנר כתב:
ניו יורק
בראיינט עזבה את רוסיה לפני ריד, שרצה לדווח על הוויכוח הבולשביקי על ההשתתפות הרוסית במלחמה עם גרמניה, בראיינט חזרה לניו יורק, והגיעה ב-18 בפברואר 1918. היא הבחינה כי הגריניץ' וילג' השתנה מאוד בעקבות המלחמה: חברים ותיקים שלה עזבו את השכונה, דמי השכירות בשכונה עלו, ותיירים החליפו את הבוהמיינים. תחת לחץ ממשלתי, ההמונים נסגר. היא עבדה מתוך חדר במלון ברוורט, וכתבה מאמרים אודות מהפכת אוקטובר ונאומים או מבזקים שדחקו בתמיכה בממשלת הפועלים ברוסיה.
בינתיים, ריד, שניסה להגיע הביתה, לא הצליח לקבל אישור של מחלקת המדינה לקבלת ויזה, והוא נעצר באוסלו (שנקראה אז כריסטיאניה), נורווגיה, במשך יותר מחודש. מכתביו צונזרו, ובראיינט לא שמעה ממנו באופן ישיר עד אפריל. בהוראת אדגר סיסון מהוועדה האמריקאית למידע ציבורי, כל מסמכיו של ריד הוחרמו כשהגיע לניו יורק ב-28 באפריל. ריד לא הצליח לכתוב על מהפכת אוקטובר ללא מסמכיו, ובמקום זאת נאם בעד הכרתה של ארצות הברית בממשלה החדשה ברוסיה. באותו קיץ, הזוג עזב לקרוטון-און-הדסון.
באוגוסט, במהלך סוף שבוע במושבת האמנויות בוודסטוק, בראיינט החלה במה שהיה אמור להיות רומן אהבה ארוך טווח, לסירוגין, עם הצייר אנדרו דסבורג, אליו הייתה קרובה במשך כמה שנים. כשחזרו לוילג' בספטמבר, בראיינט וריד שכרו בית קטן בפאצ'ין פלייס 1. בהמשך החודש, ריד נעצר על שנשא נאום שבו גינה את השימוש בכוחות בעלות הברית ברוסיה ; האשמה כנגדו הייתה השימוש ב-"שפה לא נאמנה, נבזית ופוגענית על כוחות הצבא והימי של ארצות הברית". הוא שוחרר בערבות של 5,000 דולר. באותה השנה, ריד הועמד בנוסף לדין יחד עם איסטמן, פלויד דל ואחרים מהצוות לשעבר של ההמונים בגין קשירת קשר למניעת גיוס גברים להילחם במלחמת העולם הראשונה ובגין עבירות נוספות לכאורה הקשורות למאמרים שפורסמו וקריקטורות. הפשע שבו הואשם ריד במקרה האחרון היה מתן הכותרת, (בעברית: סרוג כותנת משוגעים לבנך החייל), למאמר אודות מחלות נפש בקרב החיילים האמריקאים. בראיינט נחקר בתיקי ההמונים אך לא הואשם. בשני התיקים שעסקו ב-ההמונים, חבר המושבעים לא הגיע להסכמה וכתוצאה מכך הנאשמים שוחררו לחופשי. באוקטובר, ספרה הראשון של בראיינט, "שישה חודשים אדומים ברוסיה", פורסם וזכה ל-"ביקורות חיוביות בעיקר", בעוד שריד חידש את עבודתו על "עשרת הימים שזעזעו את העולם" לאחר שהממשלה החזירה את רשימותיו. הספר פורסם רק באפריל 1919. בפברואר 1919, בעודה בניו יורק, בראיינט נסעה לוושינגטון די. סי. על מנת לדבר, יחד עם אלברט ריס ויליאמס, על המצב ברוסיה. היא נשארה בוושינגטון מספיק זמן כדי להשתתף בעצרת למען זכות הבחירה של מפלגת הנשים הלאומית, במהלכה נעצרה, הועמדה לדין ונידונה לחמישה ימי מאסר. ההאשמות כנגדה ואחרים, ששרפו פסלון בדמותו של הנשיא וודרו וילסון על מדשאת הבית הלבן, "הבערת שריפות על רכוש ממשלתי, עמידה על השטח מסביב לבית הלבן, או ניסיון לשאת נאומים פרועים". יחד עם קבוצת נשים שסירבה לערבות, היא ישבה לפחות שלושה ימים בכלא, במהלכם השתתפה בשביתת רעב. עם שחרורה, היא התעקשה להעיד כעדה בפני ועדת אוברמן ועדת משנה של הסנאט שהוקמה בספטמבר 1918 כדי לחקור השפעה זרה בולשביקית בארצות הברית. בעוד שהסיטה שאלות לגבי אמונתה הדתית, נישואיה ועניינים אישיים אחרים במהלך שני ימי עדותה, בראיינט ניסתה לשכנע את ועדת המשנה, בראשות הסנטור לי סלייטר אוברמן, שלרוסיה הייתה זכות להגדרה עצמית. זמן קצר לאחר מכן, היא יצאה לסיבוב הרצאות ברחבי ארצות הברית, בשם "האמת על רוסיה" (The Truth About Russia), שאורגן על ידי אנה לואיז סטרונג, ובמהלכו היא פנתה לקהל גדול במספר ערים אמריקאיות וביניהן דטרויט, שיקגו, ספוקיין, סיאטל, סן פרנסיסקו ולוס אנג'לס. לפי גרדנר, בראיינט הייתה האישה הראשונה שהגנה על לנין וטרוצקי במפגשים פוליטיים ברחבי ארצות הברית. גרדנר כותבת,.
לאחר שבראיינט חזרה מסיבוב ההרצאות שלה במאי, היא וריד בילו את החודשים לאחר מכן בעיקר בכתיבה, בגינון בקרוטון-און-הדסון, ובמקרה של ריד, בהחלמה משפעת. בסוף אוגוסט, ריד, שהצטרף למפלגה הסוציאליסטית של אמריקה, נבחר על ידי אחת מסיעותיה, מפלגת הלייבור הקומוניסטית של אמריקה (CLP), לבקר במוסקבה כדי לבקש הכרה ב-CLP כנציגה הבלעדית של האינטרנציונל הקומוניסטי (קומינטרן) בארצות הברית. בניגוד לריד, בראיינט נמנעה מחברות במפלגה. ממשלת ארצות הברית הוציאה במהירות אל מחוץ לחוק את ה-CLP ואת המתחרה שלה, המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית, בראשות לואיס ק. פראינה. ריד, שהיה בסכנת מעצר ולא היה יכול להשיג דרכון על מנת לנסוע לרוסיה, עזב את ארצות הברית בסוף ספטמבר 1919 בספינה סקנדינבית לכיוון אירופה, מחופש לכבאי אש. במהלך ימי פשיטות פאלמר והבהלה האדומה החל בנובמבר 1919, ריד הואשם בקשירת קשר להפלת הממשלה בכוח. במרץ 1920, לאחר ביקור במוסקבה, הוא נעצר ונכלא בפינלנד בדרכו הביתה. שלושה חודשים לאחר מכן, הוא הוחזר למוסקבה בחילופי שבויים בין הפינים הלבנים (האנטי-בולשביקים) של מלחמת האזרחים הפינית לבין הבולשביקים. מרוול (כיום: טאלין), אסטוניה, ריד שלח לבריאנט,
התאחדות עם ריד במוסקבה
בראיינט, גם היא חסרת דרכון, נסעה מחופשת לאשתו של איש עסקים שוודי, והגיעה לפטרוגרד בסוף אוגוסט 1920. כאשר בראיינט הגיעה לפטרוגרד, ריד היה בבאקו, והשתתף ב"קונגרס הראשון של עמי המזרח" (הקונגרס המזרחי), יחד עם הוועד הפועל של הקומינטרן. הוא השאיר לה מכתב עם מספר אפשרויות ללינה, אחת מהן הייתה חדר שסידר לה במלון דילובוי במוסקבה. במלון זה, ב-15 בספטמבר, נפגשו השניים מחדש, בילו יחד את הימים שלאחר מכן וביקרו את לנין, טרוצקי, המהפכן ההונגרי בלה קון, ואנוור פאשה, שר מלחמה לשעבר באימפריה העות'מאנית. בראיינט החלה להגיש כתבות חדשותיות במוסקבה עבור שירות החדשות הבינלאומי, שהעסיק אותה לפני שעזבה את ניו יורק.
במכתב מיום 14 בנובמבר 1920, היא הסבירה את נסיעתה והפגישה המחודשת עם ריד:
מותו של ריד
שבוע לאחר שובו של ריד מבאקו, הוא החל לחוות סחרחורת וכאבי ראש, שנחשבו תחילה כתסמינים של שפעת. חמישה ימים לאחר מכן, כשהחל להזות, הרופאים אבחנו אותו כחולה בטיפוס ושלחו אותו לבית החולים. שם, עם בראיינט לצידו, הוא נפטר ב-17 באוקטובר 1920, ימים ספורים לפני יום הולדתו ה-33.
ביום הלווייתו של ריד, בהתאם למנהג הרוסי, הלכה בראיינט לבדה למאחורי קרון המתים, בראש מסע הלוויה. היא התמוטטה במהלך הקבורה מהתקף לב.
היא התעוררה בחדר המלון שלה. בין אלה שלצד מיטתה היו אמה גולדמן ואלכסנדר ברקמן, שנעצרו בארצות הברית וגורשו לרוסיה בסוף 1919.
המשך קריירת העיתונאות
לאחר מותו של ריד, בראיינט השיגה את אישורו של לנין לטייל בגבולות דרום רוסיה ובמדינות השכנות. היא נסעה ברכבת לאורך הערבה הקזחית, דרך אזורים שנפגעו קשה מרעב, לטשקנט, לבוכרה ולגבולות איראן ואפגניסטן, ראיינה ורשמה הערות. היא חזרה לארצות הברית במהלך קיץ 1921, ונשארה שם כשנה, במהלכה פגשה לראשונה את ויליאם כריסטיאן בוליט ג'וניור, שהיה אז עורך מנהל של סיפורי סרטים בסרטי פרמאונט, בניסיון לשכנע אותו להפוך את "עשרת הימים שזעזעו את העולם" לסרט. בוליט, בוגר אוניברסיטת ייל ממשפחה עשירה שמקורה בפילדלפיה, עבד כעיתונאי ענייני חוץ, ולאחר מכן כדיפלומט במחלקת המדינה של ארצות הברית, עד שפרש זמנית מהפוליטיקה והחל לעבוד בפרמאונט. מאוחר יותר חזר לעסוק בפוליטיקה והפך לשגריר ארצות הברית הראשון בברית המועצות. לבריאנט ולבוליט היו תחומי עניין משותפים ברוסיה, עיתונאות וג'ק ריד, שבוליט העריץ. אף על פי שפארמאונט לא המשיכה בפרויקט "עשרת הימים שזעזעו את העולם", בוליט הוקסם מבראיינט והחל לחזר אחריה, מרדף שלאחר כשנתיים הסתיים בנישואיהם. באוגוסט החל העיתון "ניו יורק אמריקן", עיתון של תאגיד הרסט, לפרסם סדרה של 16 מאמרים של בראיינט המתארים את הרעב ברוסיה, המדיניות הכלכלית החדשה של לנין, סוף מלחמת האזרחים ברוסיה, ונושאים קשורים. באופן כללי, הטון של מאמרים אלה היה "מפוכח ולא חסך בפרטים, בניגוד לדיווחיה הנלהבים לעיתים קרובות בסיפוריה מ-1918".
באוקטובר הייתה בראיינט לדוברת הראשית באנדרטה לזכר ריד בעיר ניו יורק, והיא בילתה חלק מזמנה באיסוף מסמכיו של ריד לצורך פרסום אפשרי. היא גם קבעה עם סינדיקט קינג פיצ'רס, סוכנות נוספת של הרסט, במטרה לחזור לרוסיה כדי לכתוב דיוקנאות של רוסים. הראשון שבהם הופיע בדפוס ביוני 1922 והוביל לבסוף לכתיבת ספרה השני, "מראות מוסקבה", בשנת 1923. מסעותיה של בראיינט באירופה כללו הפעם את מוסקבה, ברלין, לונדון, פריז וערים נוספות. בסוף אוקטובר הייתה ברומא יחד עם בוליט. שם, בסוף 1922, כתבה אודות בניטו מוסוליני, המנהיג הפשיסטי שעלה באותו זמן לשלטון, אשר הצליחה לראיין. לאחר איסוף חומרים ממגוון מקורות, כולל אשתו של מוסליני, רייצ'ל מוסוליני, כתבה בראיינט מאמר בשם "מוסוליני מסתמך על יעילות כדי לשחזר את איטליה", שפורסם בניו יורק אמריקן בתחילת 1923. היא תיארה את הדיקטטור העתידי כך:
בראיינט עזבה את רומא כדי לסקר את מלחמת העצמאות של טורקיה עבור שירות החדשות הבינלאומי, והתגוררה עם בוליט בווילה בקונסטנטינופול בתחילת 1923. בזמן שבוליט עבד על רומן, "זה לא תם" (It's Not Done), שפורסם ב-1926 והוקדש לבראיינט, היא סיקרה אירועים הקשורים לעלייתו של מוסטפא כמאל אטאטורק, הנשיא הראשון של הרפובליקה של טורקיה. מבסיסה בטורקיה, היא נסעה לפלרמו כדי לראיין את מלך יוון המודח, קונסטנטינוס הראשון, ולאתונה כדי לראיין את בנו, גאורגיוס השני. זמן קצר לאחר מכן, בראיינט השהתה את הקריירה העיתונאית שלה כדי להתמקד במשפחתה.
פריז
מאוחר יותר ב-1923, בראיינט ובוליט עברו לפריז, שם נישאו בדצמבר, כחודשיים לאחר מכן, בראיינט ילדה את בתה היחידה, אן מוהן בוליט (1924–2007). בשנת 1925 היא ובוליט צירפו למשפחתם ילד בן 8, רפיק איסמעילי ביי, אותו הכירו בטורקיה. כאשתו של אדם עשיר, לבריאנט היו תפקידים הקשורים לניהול משק בית מהמעמד הגבוה:. היא אמרה למבקר בביתה שהיא רואה את חייה החדשים כ-"חסרי תועלת", ונישואי בראיינט-בוליט החלו להתערער. ב-"לואיז בראיינט מזדקנת" (Louise Bryant Grows Old), ההיסטוריונית כריסטין סטנסל בוחנת את השינויים הגדולים בחייה של בראיינט לאחר נישואיה לבוליט:
אף על פי שבראיינט המשיכה לכתוב, מעט מעבודותיה לקראת סוף חייה פורסמו. כתבת העיתונות האחרונה שלה, "גירושים טורקיים", על יחסו של אטאטורק לנשים, הופיעה ב-"דה ניישן" (The Nation) באוגוסט 1925. עד שנת 1926, בראיינט, שבדרך כלל נמנעה מאלכוהול בצעירותה, סבלה בראיינט מההפרעה אדיפוזיס דולורוזה, מחלה כואבת וחשוכת מרפא שבעקבותיה שתתה בתדירות גבוהה. בוליט, ציטט את השתייה של אשתו וטען שהיא הייתה מעורבת במערכת יחסים לסבית עם הציירת והפסלת האנגלית גוון לה גאליין, בתו החורגת של הסופר ריצ'רד לה גאליין. בוליט התגרש מבראיינט ב-1930 וזכה למשמורת בלעדית על אן. בראיינט נשארה בפריז, לעיתים ייעצה לסופר קלוד מקיי, וסייעה לזמן קצר לחוקרים מאוניברסיטת הרווארד בשימור מאמרים של ריד.
מוות ומורשת
בראיינט נפטרה ב-6 בינואר 1936 מדימום מוחי בסוור, שבפרברי פריז, ונקברה בבית הקברות דה גונר בוורסאי. בשנת 1998, שלושה מתנדבים מהוועדה למורשת תרבותית של אורגון נסעו לפריז כדי למצוא את קברה וגילו שהוא מתפורר, ללא תאריך, ומתוכנן להסרה. באמצעות מאמצי הוועדה וכן תרומות, חלקן מקרובי משפחתם של בראיינט ובוליט, שוחזר הקבר.
הסיפור של בראיינט-ריד מסופר בסרט אדומים משנת 1981, בכיכובם של דיאן קיטון בתור בראיינט ווורן ביטי בתור ריד. שחקני המשנה כוללים את ג'ק ניקולסון בתפקיד יוג'ין או'ניל, מורין סטייפלטון בתפקיד אמה גולדמן, יז'י קוסינסקי בתפקיד גריגורי זינובייב (אחד המנהיגים הבולשביקים), ואדוארד הרמן בתפקיד מקס איסטמן.
ביבליוגרפיה
המסמכים האישיים של בראיינט הועברו לבוליט, איתו נשארו עד שבתם אן תרמה את האוסף לאוניברסיטת ייל ב-2004. הם קיימים כאוספים נפרדים, המסמכים של לואיז בראיינט (MS 1840) והמסמכים של ויליאם כ. בוליט (MS 112) בספרייה לזכר סטרלינג בייל. המסמכים של לואיז בראיינט מורכבים מכ-5.8 מ' של מכתבים, טקסטים, תצלומים, אמנות וחומרים אחרים שיצרה או אספה בין השנים 1916 ל-1936.
עבודתה העיתונאית המוקדמת של בראיינט הופיעה בפרסומים בקולג' ובעיתונים - הפורטלנד ספקטייטור, שבו בראיינט הייתה לעורכת, והאורגוניאן, עבורו היא עבדה כפרילנסרית - בפורטלנד. עבודות מאוחרות יותר הופיעו במגזינים עצמאיים, כולל ההמונים והליברייטור (The Liberator. חלקם, שנכתבו עבור פרסומי הניו יורק אמריקן ושאר פרסומי הרסט, הועברו לסינדיקציה לעיתונים ברחבי אמריקה הצפונית. אוספי מאמריה הופיעו כספר ב-1918 וב-1923. להלן רשימה חלקית של עבודתה שפורסמה.
אברהם יהושע העשיל בורנשטיין
ספרו סנהדרי קטנה
הרב אברהם בורנשטיין כתב את הספר סנהדרי קטנה, הכולל חידושים ופלפולים על מסכת סנהדרין, הספר זכה להסכמת רבים מחכמי דורו ביניהם רבי אברהם מסוכטושוב בעל ה"אבני נזר", רבי מאיר יחיאל הולשטוק האדמו"ר מאוסטרובצה ורבי יואב יהושע וינגרטן בעל ה"חלקת יואב". הספר הודפס בפיטרקוב בשנת 1903 על ידי בנו של הרב רבי משה אלעזר בורנשטיין.
אוטוברון
אוטוברון (בגרמנית: Ottobrunn, ) היא עיירה הנמצאת במחוז בוואריה, גרמניה. נוסדה בשנת 1955. אוטוברון מורכבת בעיקר מבתים דו-משפחתיים ובתים צמודי קרקע, וכן משטחי גן נרחבים. אוטוברון הוא גם המטה הגרמני של ההגנה והחלל של איירבוס. על פי נתוני משרד הסטטיסטיקה של גרמניה, העיירה היא השנייה בצפיפות האוכלוסייה בגרמניה כולה, אחרי מינכן וברלין.
היסטוריה
מרכז העיר הוקם בשנת 1983 עם בית העירייה והמרכז הקהילתי. המרכז הקהילתי נקרא על שם המלחין הגרמני-איטלקי ארמנו וולף-פרארי שהתגורר באוטוברון בין השנים 1915–1931. במהלך מלחמת העולם השנייה נוהל בעיירה מחנה משנה של מחנה הריכוז דכאו.
סאנג הון לי
סאנג הון לי (Sang Heon Lee : נולד ב-21 במאי 1996) הוא שחקן דרום קוריאני עם רקע רב תרבותי.
הופעת הבכורה של הון לי כשחקן הייתה כשגילם את מי הו בקומדיית הנעורים באהבה, קיטי (2023–הווה), סדרת ספין-אוף של נטפליקס לסדרת הסרטים לכל הנערים שאהבתי (2018–2021) המבוססת על טרילוגיית רבי המכר למבוגרים מאת הסופרת האמריקאית ג'ני האן.
בשנת 2022 לוהק הון לי לתפקיד בסרט גראן טוריסמו.
ביוגרפיה
סאנג הון לי נולד ב-21 במאי 1996 בסיאול, דרום קוריאה. אחותו היא השחקנית הדרום קוריאנית, גיה קים. המגלמת את דמותה של יורי, בסדרה באהבה, קיטי. אחותו משתמשת בשם במה, ומסבירה שיש להם שמות משפחה שונים. הוא בילה את רוב שנות ילדותו ונערותו בהונג קונג בגלל עבודתו של אביו. בראיון לפודקאסט, גיה קים סיפרה כי אביהם עבד בענף הבנייה. בזמן שחי בהונג קונג, הוא למד בבית ספר בינלאומי עם אחותו.
לי החל להתעניין במשחק מלימודי דרמה במהלך שנות התיכון בהונג קונג, מה שהוביל אותו לאחר מכן לתואר ראשון בדרמה באוניברסיטת נורת'המפטון באנגליה לצורך לימודיו לתואר ראשון. הוא למד באוניברסיטת נורת'המפטון מ-2014 עד 2016.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת נורת'המפטון ב-2016, חזר לי לדרום קוריאה כדי למלא את חובתו הצבאית למשך שנתיים.
קריירה
עם סיום שירות החובה, לי עשה הופעות דוגמנות במשך שנה וחצי ועבד בעבודות שונות. אחותו, גיה קים, הציעה ללי להגיש קלטת אודישן למלהקי סדרת הטלוויזיה באהבה, קיטי, שהפכה לאודישן הרשמי הראשון שלו לתפקיד משחק מרכזי. לפני שקיבל את תפקיד הפריצה הראשון שלו בתור "מין הו", הופיע לי בכמה פרויקטים כדמות רקע ושחקן שחזור בסרטים דוקומנטריים.
זמן קצר לאחר הופעתו בסדרה, לוהק לי לתפקיד בסרט הביוגרפי, גראן טוריסמו, המבוסס על חייו והקריירה של ג'אן מרדנבורו נהג מרוץ מקצועי, לצד דייוויד הארבור, אורלנדו בלום וארצ'י מדקוויי.
ב-14 ביוני 2023, נטפליקס הודיעה על חידוש סדרת הטלוויזיה באהבה, קיטי לעונה השנייה; לי ישוב לשחק בתפקידו בתור מין הו.
חיים אישיים
לי הוא מטפס צוקים נלהב, ויש לו חשבון אינסטגרם נפרד המוקדש לפעילות הטיפוס שלו.
לו גולן
לו גולן (באנגלית: Lew Golan; נולד ב-1933) הוא תסריטאי טלוויזיה ישראלי ואמריקאי, שידוע בעיקר בשל עבודותיו לטלוויזיה החינוכית, בין היתר כתסריטאי הסדרות הלימודיות "Here we are", "הרפתקאות סקוטרמן" ו"השריף מגבעות הוליווד".
חייו
גולן, יליד ארצות הברית, איבד את שמיעתו כשהיה בן שבע וחלה בדלקת קרום המוח. למרות מגבלות השמיעה, הוא מעולם לא למד את שפת הסימנים, אלא למד לקרוא תנועות שפתיים, למד בבתי ספר לשומעים וקיבל תואר ראשון מאוניברסיטת שיקגו ותואר מתקדם בעיתונות מאוניברסיטת אילינוי. לאחר שסיים את לימודיו, עבד בתחום העיתונות ובפרסום. ב-1970 עלה לישראל בעקבות ידידו אירב קפלן, שעלה לפניו ואירח אותו בחופשה בישראל.
הסדרה הראשונה שהגה הייתה "הרפתקאות סקוטרמן" ולאחר מכן, ה"ספין אוף" שלה, "The Amazing World of Dr. Halfbaked". מאוחר יותר יצר גם את "השריף מגבעות הוליווד" ואת "Here We Are". ב-1978 שב לשיקגו וב-1986 חזר לישראל. ב-2003 חזר לשיקגו.
ב-1995 פרסם גולן ספר שמתאר את הצלחתו, כאדם חירש, בתעשיית הבידור: "Reading Between the Lips: A Totally Deaf Man Makes It in the Mainstream" ("לקרוא בין השפתיים: אדם חירש לגמרי מצליח במיינסטרים"). ספרו מהווה מתקפה ישירה על הטענה ל"תרבות חירשים" (למשל, של הפעיל למען זהות חירשים, הרלן ליין) ועל הטענה כי חירשים יכולים - וייתכן שאף צריכים - לתקשר באמצעות שפת סימנים בלבד. ב-2006 פרסם ב"וושינגטון פוסט" מאמר המותח ביקורת חריפה על הבדלנות של חלק מן הסטודנטים וחברי הסגל באוניברסיטת גאלדט, שהתנגדו למינוי ג'יין פרננדס לנשיאה, מכיוון שלא גדלה כדוברת שפת הסימנים.
סיבת הסיבות
סיבת הסיבות הוא סינגל של הזמר-יוצר הישראלי ישי ריבו. השיר יצא לאור ב-24 בפברואר 2021, כסינגל השני מתוך אלבום האולפן החמישי העתידי שלו, "סוף חמה לבוא". השיר נכתב על ידי ישי ריבו, הולחן על ידי ישי ריבו ומאור שושן והופק על ידי מאור שושן וריבו.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה לשיר פורסם בסמוך לצאתו של הסינגל ב-24 בפברואר 2021 ובוים על ידי יעקב אסרף. השיר הוא שירו הראשון של ריבו המלווה בווידאו קליפ ויזואלי בו הוא מופיע, מאז סינגל הבכורה שלו, "תוכו רצוף אהבה", שיצא ב-2012.
נכון לאפריל 2023, צבר סרטון הקליפ ביוטיוב 25 מיליון צפיות.
הצלחה
השיר הגיע למקום הראשון במצעד אנשי השנה של כיכר השבת, במצעד השנתי של קול חי מיוזיק, במצעד השנתי של קול פליי, במצעד השנתי של קול ברמה ובמצעדי סוף שנת תשפ"א נוספים.
ברג'ס אוונס
קלארנס ברג'ס אוֹונס (באנגלית: Clarence Burgess Owens; נולד ב-2 באוגוסט 1951) הוא פוליטיקאי אמריקאי ושחקן-עבר בענף הפוטבול, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מדינת יוטה. אוונס שיחק בעמדת הסייפטי במשך 10 עונות בליגת הפוטבול הלאומית (NFL) עבור ניו יורק ג'טס ואוקלנד ריידרס. מאז שעזב את ה-NFL ייסד אוונס עסקים אחדים וניהל מלכ"ר המוקדש לסיוע לבני נוער בסיכון. בבחירות 2020 נבחר אוונס לבית הנבחרים אחרי שניצח את בן מקאדמס. אוונס, לצד ביירון דונלדס, הוא אחד משני הרפובליקנים האפרו-אמריקאים היחידים בבית הנבחרים.
ביוגרפיה
אוונס נולד בקולומבוס, בירת אוהיו, לשם הגיע אביו יליד טקסס לאחר שלא שלא הצליח להשלים לימודי תואר שני בטקסס לאור חוקי ג'ים קרואו. בהמשך עברה המשפחה לטלהסי שבפלורידה, שם לימד אביו של אוונס כפרופסור במכללה. אוונס גדל על ברכי זרם הבפטיזם. ב-1969 סיים אוונס את לימודיו בבית הספר התיכון ריקרדס בטלהסי. הוא היה אחד מארבעה שחקנים אפרו-אמריקאים ששולבו בקבוצת הפוטבול של התיכון, שהיה לבן באורח מסורתי. אוונס היה השלישי מבין ארבעה ספורטאים שחורים שגויסו לשחק באוניברסיטת מיאמי, והסטודנט השחור השלישי שזכה במלגה. לאחר קריירה כשחקן פוטבול, הוא נכנס להיכל התהילה של אוניברסיטת מיאמי בשנת 1980, וב-1999 עוטר ב"טבעת הכבוד" של טורניר האורנג' בול. באוניברסיטה זו השלים לימודי תואר ראשון בביולוגיה וכימיה.
בדראפט ה-NFL של 1973, נבחר במקום ה-13 בסיבוב הראשון על ידי ניו יורק ג'טס. במהלך עונתו הראשונה, החזיר אוונס בעיטת פתיחה (kickoff return) למרחק 82 יארד וטאצ'דאון נגד דנוור ברונקוס ב-28 באוקטובר. היה זה הטאצ'דאון היחיד של הג'טס שהושג מהחזרת בעיטת פתיחה במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20. הוא היה שחקן הרכב פותח של הקבוצה עד 1979. בעונת 1980 עבר לאוקלנד ריידרס והיה שותף לזכיית הקבוצה בסופרבול XV. הוא שיחק בקבוצה במשך שלוש עונות עד פרישתו.
בשנת 1983 עבר אוונס לניו יורק. זמן קצר לאחר שעזב את הפוטבול המקצועי, אוונס ואחיו ניהלו עסק שמכר מוצרי אלקטרוניקה לעסקים אחרים. המיזם נכשל, ובסופו של דבר אוונס הכריז על פשיטת רגל. מאוחר יותר עבר אוונס לדירה קטנה בברוקלין, שם עבד כמנקה ארובות וכמאבטח. בהמשך עבר לפילדלפיה, שם עבד בחברה "WordPerfect". בשנים 2009–2013 היה בעל עסק בשם "Pure and Simple Solutions". ב-2019 ייסד מוסד ללא כוונת רווח שנועד לסייע לנערים במצוקה ובסיכון, והיה לאורח תכוף בפוקס ניוז.
בנובמבר 2019 הודיע אוונס כי יתמודד אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס הרביעי של יוטה. בבחירות המקדימות שהתקיימו במפלגה הרפובליקנית גבר על שלושה יריבים, והתקדם לבחירות הכלליות מול נציג המחוז המכהן בן מקאדמס, שכיהן מטעם המפלגה הדמוקרטית. ב-14 בנובמבר 2020, אחד עשר ימים לאחר יום הבחירות הכלליות ועם ספירה של 99% מקולות הבוחרים, בירכו נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ והסנאטור מייק לי את אוונס על זכייתו במירוץ לייצוג מחוז הקונגרס הרביעי, לאחר שאוונס הוכרז כמנצח בידי חדשות ברייטברט. מקאדמס הודה בתבוסתו בפני אוונס ב-16 בנובמבר, ובעקבות זאת Associated Press הכריזו את אוונס כמנצח.
אוונס הושבע לתפקידו בראשית ינואר 2021, עם התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית. הוא חבר בוועדת החינוך והעבודה ובוועדת המשפט של בית הנבחרים.
מארק קוונדיש
מארק קוונדיש (באנגלית: Mark Cavendish; נולד ב-21 במאי 1985) MBE הוא רוכב אופניים מקצועי, יליד האי מאן הרוכב בקבוצת אסטנה. הוא היה חבר בקבוצת HTC-Highroad בטרם פירוקה בתום עונת 2011, בקבוצת סקיי בשנה בה ניצח בראדלי ויגינס בטור דה פראנס, בקבוצת אומגה פרמה-קוויק סטפ בשנים 2013–2015, בקבוצת בחריין–ויקטוריוס בשנת 2020 ובקוויק-סטפ אלפא ויניל בשנים 2021-2022. קאוונדיש החל דרכו כמתחרה במרוץ אופני מסלול והתמחה במרוץ מדיסון, מרוץ נקודות ומרוץ לקו הסיום. מאז 2006 החל להתחרות במרוצי כביש, שם התגלה כספרינטר מחונן. הוא אלוף העולם במרוצי כביש לשנת 2011 והזוכה בפרס אישיות הספורט של השנה מטעם ה-BBC לשנת 2011.
במרוץ אופני מסלול זכה קוונדיש במדליית זהב באליפויות העולם בשנים 2005 (יחד עם רוב היילס), 2008 (עם ברדלי ויגינס) ו-2016 (גם עם ברדלי ויגינס) במרוץ מדיסון ובמדליית זהב במשחקי חבר העמים הבריטי במרוץ לקו הסיום, שם יצג את האי מאן.
כרוכב אופני כביש קוונדיש זכה ב-11 ניצחונות בעונתו הראשונה כמקצוען. עד לשנת 2021 זכה קוונדיש ב-34 קטעים שונים בטור דה פראנס, ההישג הטוב ביותר בתולדות הטור יחד עם אדי מרקס. בגרנד טורס זכה ב-48 ניצחונות בקטעים, מה שמציב אותו במקום השלישי ברשימת מנצחי הקטעים בכל הגרנד טורים (ביחד עם אלסנדרו פטאקי), מקדימים אותו מריו צ'יפוליני (57 ניצחונות) ואדי מרקס (64 ניצחונות).
קריירה
קוונדיש החל את הקריירה המקצועית בנבחרת אופני המסלול הבריטית. בשנת 2005 זכה במדליית זהב במרוץ מסלול מסוג מדיסון, יחד עם רוב היילס, באליפות העולם לאופני מסלול של האיגוד הבינלאומי לאופניים שנערכה בלוס אנג'לס. הייתה זו הפעם הראשונה שהצמד התחרה יחד. הם סיימו הקפה מלא לפני מתחריהם, קבוצות מהולנד ובלגיה. הייתה זו הפעם הראשונה שקוונדיש זכה במדליית זהב באליפות. קוונדיש זכה בשנת 2005 גם במדליית זהב במרוץ נקודות באליפות אירופה. בשנת 2005 החל להתחרות גם במרוצי כביש ורכב בתחרויות טור ברלין וטור בריטניה, כמועמד בקבוצת שפארקזי.
את שנת 2006 החל בקבוצת קונטיננטל, קבוצת רוכבים ששימשו עתודה לנבחרת T-Mobile, אשר בסוף דרכה נקראה HTC-Highroad. ביוני 2006 זכה בשני קטעים ובמספר הנקודות הגבוה ביותר במאוצים, במסגרת טור ברלין. הוא ייצג את האי מאן במשחקי חבר העמים הבריטי לשנת 2006 וזכה במדליית זהב באופני מסלול, במרוץ אל הקו. לאחר הצלחתו בטור ברלין התקבל לקבוצת הרוכבים המקצועית T-Mobile, החל מחודש אוגוסט ועד לגמר העונה. בזכות הצלחתו קיבל חוזה מקצועי לשנים 2007–2008.
בשנת 2007 השתתף באליפות אופני הכביש הקלאסית של פלאנדרס (הולנדית: Scheldeprijs) וניצח. הוא המשיך וניצח במספר קטעים במרוץ ארבעת הימים של דנקירק ובמרוץ וולטה אה קטלוניה, ניצחונות שהקנו לו הזמנה להשתתפות בטור דה פראנס. בטור דה פראנס היה קוונדיש מעורב בתאונות בקטע הראשון והשני, ונטש את המרוץ בקטע השמיני כאשר התחרות הגיעה לקטעים ההרריים בהרי האלפים. בשניים מן הקטעים סיים את המרוץ בין עשרת הראשונים. בעונתו הראשונה כרוכב מקצועי ניצח קוונדיש ב-11 קטעים במרוצים שונים בהם השתתף. בשנת 2008 שב קוונדיש להתחרות במרוצי אופני מסלול ובזכה במרוץ מדיסון באליפות העולם לאופני מסלול שנערכה במנצ'סטר, עם בראדלי ויגינס. במרוצי כביש הוא זכה לראשונה בקטע באחד מן המרוצים הגדולים כאשר ניצח בשני קטעים בג'ירו ד'איטליה. הוא ניצח בארבעה קטעים בטור דה פראנס באותה שנה, ובכך היה לרוכב הבריטי הראשון שניצח בארבעה קטעים באותה שנה בטור. כך הפך, כבר בגיל 22, לרוכב האופניים המקצועי הרביעי בטיבו בהיסטוריה הבריטית. קוונדיש נטש את הטור עם סיום קטע 14 כדי להתמקד בהכנות לרכיבה באופני מסלול באולימפיאדת בייג'ינג (2008). אולם באולימפיאדה היה הרוכב הבריטי היחיד שלא הצליח לזכות במדליה. בחודש נובמבר הודיע כי הוא נוטש את תחום אופני המסלול. הוא שב להתחרות במרוצי כביש והמשיך לזכות ב-11 קטעים במרוצים שונים.
את שנת 2009 פתח בניצחון בשני קטעים בטור קטאר ובשני קטעים בטור קליפורניה. בשנת 2009 הוכנס במפתיע לנבחרת בריטניה במרוצי אופני מסלול, באליפות העולם לשנת 2009 השתתף במרוץ לקו הסיום ובמרוץ מדיסון, אולם לא זכה במדליות. הוא ניצח במרוץ הכביש מילאנו-סן רמו לשנת 2009, למרות תחזיות כי הקטעים ההרריים ימנעו ממנו את הניצחון. היה זה ניצחונו הראשון באחד מחמשת מרוצי האופניים הקלאסיים. בג'ירו ד'איטליה באותה שנה היה לרוכב הבריטי הראשון בהיסטוריה הלובש את החולצה הוורודה של מוביל המרוץ. הוא נטש את המרוץ בקטע ה-13, לאחר שטען כי הוא זקוק למנוחה בטרם פתיחת ההכנות לטור דה פראנס. הוא ניצח בשישה קטעים בטור דה פראנס באותה שנה וקבע שיא חדש לרוכב בריטי ואף היה לבריטי הראשון שלבש את החולצה הירוקה יומיים ברציפות. בשלהי העונה אף נבחר לנבחרת הבריטית למרוצי כביש באליפות העולם לאופני כביש לשנת 2009, אולם לא נטל חלק בתחרות בשל דלקת ריאות.
בשנת 2012 הופיע קוונדיש במדי קבוצת סקיי ופתח בניצחון בשני קטעים בטור של קטאר. בג'ירו ד'איטליה הוא זכה בניצחון בשלושה קטעים.
בשנת 2013 הצטרף קוונדיש לקבוצת אומגה פרמה-קוויק סטפ הבלגית, ובשנה זו ניצח בטור של קטאר, בו ניצח ארבעה מתוך שישה שלבים ברציפות. בג'ירו ד'איטליה של אותה שנה ניצח קוונדיש בחמישה שלבים, והפך לרוכב החמישי בהיסטוריה שזכה בחולצת הנקודות בכל שלושת מרוצי השלבים הגדולים. בטור דה פראנס של 2013 ניצח קוונדיש בשני שלבים, ובכך העלה את מניין ניצחונות השלבים שלו בטור דה פראנס לעשרים וחמישה. עוד באותה שנה, קוונדיש ניצח באליפות בריטניה למרוצי כביש.
סגנון רכיבה
יכולתו של קוונדיש כאחד מהספרינטרים הבולטים בדבוקה הביאה את קבוצתו, HTC Highroad, לבנות סביבו סגל של רוכבים המסוגל ליצור עבורו בסיום המרוץ "רכבת" אשר מוציאה אותו לספרינט באופן המיטבי. עם זאת, תעוזתו של קוונדיש והאינסטינקטים המחודדים שלו מקנים לו את היכולת להתמודד גם בספרינט בו הוא אינו נתמך על ידי רוכבי קבוצתו.
תנוחת גופו של קוונדיש בעת הספרינט שונה במעט מהמקובל. העיתון הצרפתי Vélo הישווה ב-2008 את סגנון רכיבתו של קוונדיש לזה של אצן מסלול הרכון קדימה בעת הזינוק. לטענת העיתון, בתנוחה זו מעביר קוונדיש בצורה המיטבית את הכוח מהרגליים לדוושות. עוד מציין העיתון את העובדה שבדומה לרוכבי מסלול בקטגוריית ה"קילו" (רכיבת קילומטר אחד נגד השעון), קוונדיש שומר על מבנה גוף מכונס ואינו מזיז את כתפיו וראשו בעת הספרינט.
בטור דה פראנס בשנת 2009 נשללו מקוונדיש נקודות בהן זכה באחד המאוצים במהלך קטע 14 לאחר שנקבע כי ברכיבתו דחק את יריבו תור הוסהובד אל הגדרות בצידי המסלול. בשנת 2010 בטור השווייצרי הוא נמצא אשם בהתנגשות בין רוכבים בשלבי הסיום של מאוץ, התנגשות שגרמה לשלושה רוכבים אחרים לפרוש מן המרוץ עקב פציעות. על התנהגותו באירוע זה נקנס ב-200 פרנק שווייצרי והוספו לזמנו 30 שניות. בפתיחת הקטע למחרת, מחו מתחרים אחרים על סגנון רכיבתו של קוונדיש ועל חוסר הכבוד שהפגין כלפי יריביו. לעומת זאת, בג'ירו ד'איטליה ב-2012 היה מעורב קוונדיש בנפילה בספרינט הסיום בעת שהספרינטר האיטלקי, רוברטו פרארי, שינה כיוון בחדות וגרם לקוונדיש להתקל בו וליפול. קוונדיש ושאר הרוכבים יצאו בביקורת קשה על סגנון רכיבתו של פרארי ודרשו את סילוקו מהמרוץ, דרישה שלא נענתה.
אלכס קינן
אלכסנדר (אלכס) קינן (במקור קוֹצְנוֹק) (18 בפברואר 1921 – 7 במאי 2012) היה מיקרוביולוג ישראלי, ממייסדי המכון למחקר ביולוגי בישראל.
ביוגרפיה
אלכסנדר קוצנוק נולד ב-1921 בקייב שבאוקראינה לאפרים קוצנוק (1883–1963), תעשיין, איש ביטוח ופעיל ציוני, ולרחל לבית דוּנִיץ. בשנת 1930 הגיע לארץ ישראל. למד בגימנסיה הרצליה ובגיל 15 הצטרף ל"הגנה". הוא החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, ובסוף שנת הלימודים כבר קורס מפקדי מחלקות בכפר מנחם. לאחר הקורס מונה לסגנו של אפרים קצ'לסקי, שהיה מפקד פלוגת חי"ש בירושלים.
בשנת 1945 קיבל תואר מוסמך במיקרוביולוגיה מהאוניברסיטה העברית. ב-1950 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית, על עבודה, בהדרכת ד"ר מנפרד אשנר, בנושא "מחקרים ביולוגיים וביוכימיים ב-Clostridium botulinum), ובמקביל שירת במחלקה המדעית של "ההגנה". בשנת 1948, עם הקמת צה"ל, עבר לחיל המדע, שם עמד בראש המחלקה לביולוגיה. במהלך מלחמת העצמאות, מחלקה זו הכינה את הרעלים למבצע "שלח לחמך", שמטרתו הייתה להרעיל בארות מים ולהפיץ מחלות בקרב האוכלוסייה הערבית, צבא מצרים והלגיון הירדני . בשנת 1952 היה ממייסדי המכון למחקר ביולוגי בנס ציונה ומנהלו הראשון. שימש מנהל מדעי ראשי של המכון ומנהל המחלקה במכון לבקטריולוגיה.
בשנת 1964 מונה ליו"ר המועצה הלאומית למחקר ולפיתוח. בשנת 1967 מונה לראש המכון למדעי החיים על שם אלכסנדר סילברמן באוניברסיטה העברית. בתקופה זו היה גם חבר הוועדה לאנרגיה אטומית. עד פרישתו לגמלאות בשנת 1990 היה חבר סגל האוניברסיטה העברית, משנת 1977 כפרופסור מן המניין. הוא השתתף בקידום ההשכלה הגבוהה. בשנות השישים היה חבר בוועדה ציבורית לחינוך גבוה, בתחילת המאה ה-21 מונה ליו"ר ועדת ההיגוי לנושא מחקר ביוטכנולוגי בעידן הטרור, ובשנת 2011 היה יועץ לנשיאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בשנת 2006 זכה בפרס בובליק.
ב-1945 נישא למלכה בן-צבי. אב לעירית ודַרְיה. דודתו, אחות אביו, הייתה המו"לית ברכה פלאי (קוצנוק).
רחל פליקס
רחל פליקס (בצרפתית: Elisabeth Rachel Félix, ידועה יותר בשם הבמה שלה: "ראשל", או "מדמואזל ראשל"; 25 בפברואר 1821, ארגאו, שווייץ – 4 בינואר 1858, פריז, צרפת) הייתה שחקנית צרפתייה ממוצא יהודי, שזכתה לפרסום רב במחצית הראשונה של המאה ה-19, הן בזכות תפקידיה המובילים על הבמה, שהחיו את הטרגדיות הקלאסיות של ראסין וקורניי בתקופה שבה שלט העידן הרומנטי, והן בזכות אורח חייה שלא התנהל על פי המוסכמות המקובלות בתקופה.
תולדות חייה
אליזה רחל נולדה בשווייץ לז'אק ותרזה-אסתר-חיה פליקס, שהיו רוכלים יהודים שעיסוקם היה מכירת בגדים משומשים מעגלה ששימשה גם כביתם. שם גם נולדה אליזה רחל בצדי אחד הדרכים, אחות לסופי שרה. אחריה נולדו להורים עוד ארבעה ילדים.
מגיל צעיר גילו כל האחים כישרונות בהופעות רחוב. בגיל עשר ושמונה הופיעו האחיות סופי ורחל בפני עוברי אורח ברחובות ליון כאשר סופי שרה, ורחל מלווה אותה בגיטרה ישנה. כך גילה אותן המוזיקאי והמחנך אטיין חורון, שלקח אותן תחת חסותו והעניק להן חינוך מוזיקלי ובימתי בבית ספרו בפריז. המשפחה עברה להתגורר ברובע יהודי בפריז, ורחל התקדמה בלימודיה המקצועיים והישגיה האמנותיים. למדה משחק בקונסרבטוריון הלאומי הצרפתי למשחק ("Conservatoire national supérieur d'art dramatique") אצל ז'וזף סמסון.
בשנת 1838 חתמה ראשל חוזה העסקה עם התיאטרון היוקרתי ביותר בפריז "הקומדי פרנסיז". תפקידה הראשון במחזהו של פייר קורניי, "הוראציו", הפנה מיד את תשומת הלב לכשרונה הבולט. באותה השנה שיחקה את רוקסן במחזה של ז'אן רסין: Bajazet, והיא כבשה את הקהל. אך היה זה התפקיד ב"פדרה" של רסין שסגולותיה הבימתיות באו לידי ביטוי עוצמתי. מגוון התפקידים ששיחקה ראשל היה אמנם מוגבל, אך באותם תפקידים לא הייתה לה מתחרה. היא הצטיינה במיוחד במשחק של דמויות שטניות וייצריות, וביצועיה היו עוצמתיים ומלאי הוד. היא הקסימה את הקהל, ובה בעת זרעה בו חלחלה. באמצעות אימון קפדני הפך קולה, שהיה במקורו קשה וצרוד, לקול גמיש ומלודי שחלחל לאוזניהם של השומעים בקסם.
היא נחלה הצלחה גם בתפקידים מודרניים, ובייחוד בסיור שקיימה בלונדון בשנת 1842, שם זכו ביצועיה לרסין וקורניי להצלחה הגדולה של העונה. בארצות הברית, שם קיימה סיור בשנת 1855 זכו ביצועיה להצלחה קטנה יחסית, אך עובדה זו מיוחסת לכך שחלה נסיגה בבריאותה. ראשל נפטרה משחפת, ב-4 בינואר 1858, ונקברה בחלק היהודי של בית העלמין פר לשז בפריז. שדרות ראשל בפריז נקראות על שמה.
אוסף על שמה שמור בספרייה הלאומית
חיים אישיים
במהלך חייה שמרה ראשל תמיד על יחסים קרובים עם משפחתה ועירבה אותם בקריירה שלה. אחיה ואביה עבדו כמנהלים עסקיים שלה בזמנים שונים, והיא תמכה בקריירת המשחק של אחיותיה. היא גם נשארה נאמנה ליהדותה, ולא נעתרה לניסיונות של גורמים שונים להמיר את דתה לנצרות.
הייתה בקשר הדוק עם המחזאי והשחקן ז'וזף סמסון. לאחר מותו פרסמה אלמנתו של סמסון את הספר "רחל ושמשון" ("Rachel et Samson"), על הקשר ההדוק שבין ראשל לסמסון.
הספרייה הלאומית פרסמה כמה ממכתביה של ראשל לסופר אלכסנדר דיומא האב, אותו העריצה, ועמו נפגשה באקראי במדריד, בהם היא מביעה תרעומת על כך שהוא ייחס לפגישה ביניהם כוונות אינטימיות מעבר לידידות אפלטונית.
עמיר עקיבא סגל
עמיר עקיבא סגל (נולד ב-1 ביולי 1980 בציפורי) הוא משורר, פעיל חברתי, מבקר ספרות, ודוקטורנט לסוציולוגיה ישראלי.
פעילות ספרותית
עיקר עבודתו כמבקר וככותב על עולם השירה הייתה בסקירה וניתוח של שירת המחאה הישראלית ושל שירה פוליטית. סגל הגיש יחד עם שלומי בן-עטר את תוכנית הרדיו שירת מחאה בתחנת כל השלום, התוכנית עסקה בשירי מחאה, בשירים חברתיים ופוליטיים עבריים ושודרה במשך כשנתיים. ובאותו נושא עסק גם כששימש כעורך ומנחה סדרת ערבי "שיר כאב" שעסקה בשירי מחאה בישראל בבית אבי חי בירושלים. מתחילת שנת 2014 כותב מאמרים על שירה עברית בכתב העת עיתון 77 בטור בשם "שירה יכולה". אחד ממאמריו בכתב העת נמצא בשימוש במערך שיעור של משרד החינוך על מחאה ביצירות אומנות. שיא עיסוקו בנושא זה בא כשהוציא את הספר 'שירת מחאה בישראל' בתחילת שנת שנת 2023 ובו סקירה של שירת המחאה הישראלית של תחילת המאה העשרים ואחת וסוף המאה העשרים.
שיריו ויצירותיו התפרסמו בכמה כתבי עת: עיתון 77, מעין, מטעם, שבו,, מאזניים, עתר, הליקון, פסיפס, משיב הרוח ואחרים. שיריו הופיעו בתערוכת פוטופואטיקה 6 בגלריית מוסררה בירושלים בשנת 2016, וכן בתערוכת פוטופואטיקה 10 בגלריה החברתית של מוסררה בשנת 2021.
משנת 2010 ועד 2015 שימש כמבקר וסוקר ספרות ברשת א'.
משנת 2014 ועד שנת 2018 שימש כחבר בוועדת סל תרבות ארצית בתחום הספרות.
משנת 2013 ועד 2015 שימש כמבקר ספרי השירה של עיתון קו למושב. כונה על ידי אילן ברקוביץ' "מבקר השירה החשוב ביותר של הזמן האחרון".
עורך אורח "הכיוון מזרח" 25, "למוזיקה מזרחית ולא רק...", חורף תשע"ד,2013.
עורך אורח "עיתון 77" גיליון 385 "שירה בתרמילו של החייל" אוקטובר-נובמבר 2015.
פרסם עד כה שלושה ספרי שירה ורומן, וכן ספר עיון על שירת מחאה בישראל.
פעילות ציבורית
בזמן לימודיו לתואר הראשון שימש כיו"ר תא הסטודנטים של מפלגת העבודה באוניברסיטה העברית, שימש כחבר הנהלת האגודה לזכויות האזרח בישראל ופעל כחבר ופעיל בארגון אמנסטי אינטרנשיונל ישראל, כן שימש כיו"ר סניף מרצ בירושלים והיה מועמד ברשימת מרצ למועצת עיריית ירושלים בבחירות המוניציפליות בשנת 2018. שימש כסגן יו"ר ארגון הסגל הזוטר באוניברסיטת בן-גוריון בבאר-שבע. שימש מנהל מערך תעסוקה לצעירים ונוער בסיכון בחטיבה לקידום נוער וצעירים בעיריית ירושלים. שם שימש כמנהיג התארגנות העובדים של עובדי חברת אריאל ויו"ר ועד הפעולה טרם הקמת ועד העובדים. בשנת 2017 נחתם ההסכם הקיבוצי של ועד העובדים של עובדי חברת אריאל, לאחר מאבק מתמשך של כמה שנים. סגל פעיל בתחומי הרווחה והתעסוקה, בעבר מייסד ומנכ"ל עמותת עובדים. שימש כמפתח משאבים עבור עמותות שונות בהן הטלוויזיה החברתית וכן המועצה האזורית לכפרים הלא מוכרים בנגב, בין לקוחותיו בעבר היו גם האקדמיה ללשון העברית וכן האוניברסיטה העברית ובית חולים הרצוג.
ביולי 2021 נבחר כחבר הנהלת המנהל הקהילתי בית הכרם בירושלים, כנציג שכונת יפה נוף (ירושלים).כחבר הנהלה במנהל הקהילתי בית הכרם קיבל את ראשות ועדת תכנון, בנייה ותחבורה. כחלק מתפקידו הוביל את התנגדות תושבי השכונה לגבי נזקי כביש 16 שנבנה סמוך לשכונה. כחלק מכך הוביל את מחאת התושבים כנגד מפעל בטון שנבנה, כחלק מההכנות לכביש, בנחל רבידה ומחאת התושבים גרמה להחלטה להוציא את המפעל מהמקום לאחר שהושלם הכביש.
מחקר בתחום ההגירה
סגל הוא חוקר הגירה, תלמיד דוקטורט במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית וחוקר את העלייה לישראל מצפון אמריקה כהגירה טרנס-לאומית. עבודת התזה למוסך שלו עסקה בנושא זה, בהנחיית נביל חטאב בשנת 2015. את תוצאות המחקר הציג בכנס השנתי של האגודה הישראלית לסוציולוגיה בשנת 2020, ומאמר בעקבות העבודה פורסם בכתב העת הגירה. רומן שכתב בשם שיר על אמריקה ופורסם בשנת 2017 בהוצאת עיתון 77 עסק בחוויות ההגירה של ישראלי בארצות הברית כמו גם תובנות לגבי מהותה של הגירה.
באמצע שנת 2023 החל לשמש כעמית מחקר בהמכון להגירה ושילוב חברתי במרכז האקדמי רופין וכן לשמש כמרצה בשלוחה הישראלית של האוניברסיטה הבין-לאומית לכלכלה ולעסקים. באותה שנה פרסם מאמר המבוסס על אחד מפרקי הדוקטורט שלו ועסק בבייסבול הישראלי והשפעת העולים מארצות הברית על הטמעת המשחק בישראל.
חיים אישיים
סגל חי בירושלים עם אשתו אניה ושלושת ילדיהם.
אביגדור ברתל
אביגדור בָּרְתֵל (במקור בֶּרְגֶר) (7 באוגוסט 1914 - 10 בפברואר 2007) היה מהנדס ישראלי ומנהל בתי הזיקוק בחיפה.
ביוגרפיה
ברתל נולד למשפחת ברגר בחרקוב שבאוקראינה, אחיה הצעיר של האמנית ג'ניה ברגר. בשנת 1925 עלה עם משפחתו לארץ ישראל ולמד בגימנסיה הרצליה בתל אביב. בתום לימודיו יצא לאנגליה ולמד הנדסה בלונדון. בשנת 1936 החל לעבוד במחלקה לעבודות ציבוריות של ממשלת המנדט ועסק בסלילת כבישים ובבניין.
עם קום המדינה נקלט בשורות מע"צ והיה מהנדס מחוז הצפון. בשנת 1952 מונה למנהל מע"צ ובשבע שנותיו בתפקיד לקח חלק בהקמת אשדוד, קריית גת וקריית שמונה. בשנת 1959 נענה להזמנה להתמנות למנהל הראשון של בתי הזיקוק בחיפה ולקח חלק בהרחבת הפעילות ובהקמת בתי הזיקוק באשדוד ובשנת 1962 עבר לשמש מנהל חברת הבת החדשה, המפעלים הפטרוכימיים בחיפה.
בשנות השישים התמנה לחבר הוועדה לאנרגיה אטומית. היה יו"ר ועדה ממשלתית בין-משרדית שהקימו משרד התחבורה ומשרד המסחר והתעשייה לבחינת ייצור רכב, חלקיו וייבואם שהגישה מסקנות בשנת 1965. בשנת 1972 מונה על ידי ראש הממשלה גולדה מאיר לחבר בוועדת החקירה לנסיבות הטבח בכפר האולימפי במינכן.
באמצע שנות השבעים עבר מהנהלת בתי הזיקוק לראשות דירקטוריון החברה ועמד בראשו עד 1984.
היה נשוי לחנה לבית אהרונסון עד למותה ב-1993 ואב לשניים. זכה בתואר יקיר העיר חיפה וב-1984 באות "יקיר התעשייה" בתחום הכימיה.
מדריך טיולים במערכת החינוך
מדריך טיולים במערכת החינוך הוא מדריך טיולים שהוסמך להדריך טיולים במערכת החינוך בישראל, לאחר שעבר הכשרה וקיבל תעודה מתאימה (תעודת היתר להדרכת טיולים במערכת החינוך, הנקראת בטעות "תו תקן") ממשרד החינוך, תחום של"ח וידיעת הארץ. תעודה זו אינה מקנה למחזיק בה היתר לשמש כמורה דרך למבוגרים, שניתן על ידי משרד התיירות בלבד.
החיוב להכשרה ייעודית ולאחזקת תעודת היתר להדרכת טיולים במערכת החינוך נכנס לתוקפו בשנת 2009. מאז הוענקו למוסדות הכשרה להדרכת טיולים היתרים להעברת קורסים למדריכי טיולים, אשר מקבלים בתום תקופת הכשרה והסמכה לאזור גאוגרפי מסוים, הנמשכת מספר חודשים, תעודת היתר. בנוסף זוכים להכשרה בני ובנות שירות לאומי, מדריכי של"ח ורשות הטבע והגנים בשירות צבאי, בני נוער בשנת שירות לפני גיוס לצה"ל ומדריכים פרטיים מכל רחבי הארץ, בעלי רקעים שונים.
הקבלה למסלול ההכשרה מותנית בתעודת בגרות וכוללת מיון מוקדם של המדריכים וריאיון עם מנהל תוכנית ההכשרה. לקבלת התעודה נדרשת עמידה בדרישות אותן הגדיר משרד החינוך, הכוללות קורס מגיש עזרה ראשונה, בוחן ביטחון ובטיחות בטיולים, לימודי מתודולוגיית הדרכה לגילאים שונים, ניווט בשטח והסמכה לשני אזורים גאוגרפיים בארץ ישראל לפחות (הכוללת הכרות עם הגאוגרפיה, גאולוגיה, בוטניקה, זואולוגיה, ארכאולוגיה, היסטוריה ותרבות האזור). אזורי ההסמכה הם: הגולן ועמק החולה; הגליל התחתון והעמקים; השרון ומישור החוף; ירושלים; הר הנגב; הגליל העליון והמערבי; הכרמל כולל מישור חוף הכרמל; שפלת יהודה כולל יהודה ושומרון; מדבר יהודה, ים המלח ובקעת הירדן; הערבה והרי אילת. ההסמכה האזורית נעשית במסגרת מספר ימי סיור והדרכה אינטנסיביים הנקראים "קמפוסים".
יעקב כ"ץ (ראש ישיבה)
הרב יעקב דב הכהן כ"ץ (כונה ר׳ יענק'ל; י' בשבט ה'תרצ"א, 28 בינואר 1931 – כ"ג בחשוון ה'תשע"ה, 15 בנובמבר 2014) היה ראש ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית בכפר חב"ד ורב בית כנסת חב"ד בבני ברק.
ביוגרפיה
בשנת תש"ט עלה עם משפחתו לארץ ישראל, והחל ללמוד בישיבת "אחי תמימים" בתל אביב, אצל המשפיע הרב חיים שאול ברוק. כעבור שנתיים עברה הישיבה ללוד, והוא עבר ללמוד שם אצל המשפיע הרב שלמה חיים קסלמן ואצל ראש הישיבה הרב ברוך שמעון שניאורסון. בחודש תמוז תשי"ב החל לעבוד בבית הספר של רשת "אוהלי יוסף יצחק". בתשי"ד מונה למגיד שיעור בישיבת תומכי תמימים בלוד. בי"ד בכסלו תשט"ז התחתן.
בתוקף תפקידו הוא היה הסמכות העליונה של ראשי ישיבות חב"ד בישראל, והם היו מבקשים לשמוע את דעתו והכרעותיו בדברים שעמדו על הפרק. הוא נמנה עם אלו שהובילו קו נוקשה בכל הקשור לשמירה על צביון חייו של בחור ישיבה חב"די, התנגד לכל רפורמה או פשרה בנוגע לגיוס בני ישיבות לצה"ל, והוביל את הצטרפות ישיבות חב"ד להפגנת החרדים נגד גיוס בני ישיבות.
לצד עיסוקו כראש ישיבה שימש גם כרב ומשפיע בבית כנסת חב"ד ברחוב הרב קוק בבני ברק, שם מסר שיעורים בתורת החסידות, לקהל מחצרות חסידיות, ליטאים וספרדים.
בני רגב
בנימין (בני) רגב (נולד ב-1945) הוא פוליטיקאי ישראלי ששימש כראש עיריית לוד בשנים 1996–1998 ושוב בשנים 2002–2007. הוא הורשע בקבלת שוחד מאיש העסקים דודי אפל ונידון בשנת 2010 ל-18 חודשי מאסר בפועל ושנת מאסר על תנאי.
ביוגרפיה
רגב נולד בשנת 1945 בשם בנימין רגיב ולאחר מכן עברת את שם משפחתו לרגב. הוא החל את פעילותו הציבורית כמנהל קבוצת הכדורגל הפועל לוד החל מהמחצית השנייה של שנות ה-70. בשנים בהן ניהל את הקבוצה היא העפילה מליגה ב' ב-1978 לליגה א', העפילה לליגה הארצית ב-1979, והשלימה עליית ליגה פעם שנייה ברציפות. ב-1982 העפילה לליגה הלאומית, אז הליגה הבכירה של ישראל, לראשונה אחרי 17 שנים. רגב הוביל את הקבוצה ב-1984 לזכייה היסטורית בגביע המדינה בכדורגל, בהדרכתו של המאמן דרור קשטן.
בשנת 1993 מקסים לוי איחד לרשימתו את סיעתו של רגב יחד עם רשימה נוספת של פעילי ליכוד בעיר. רגב הוצב במקום השני ברשימה המשותפת שזכתה לתמיכת הליכוד ומפלגת העבודה. בבחירות זכתה הרשימה בתשעה מנדטים ורגב מונה שוב לסגנו וממלא מקומו של לוי.