cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת האזרחים בגואטמלה
ההערכה היא כי 200,000 איש נהרגו או "הועלמו" על ידי הצבא במהלך שנות השמונים. בעוד שהלחימה התנהלה בין כוחות הממשלה לקבוצות המורדים, הסכסוך התבטא יותר בדיכוי והאלימות החד-צדדית שהפעילה הממשלה כלפי האזרחים מאז שנות השישים ואילך. שירותי הביון הצבאיים וארגון מודיעין המכונה "La Regional" תיאמו ביניהם היעלמויות של אזרחים רבים, רובם חשודים כמורדים אך גם כמשתפי פעולה. למעשה, גואטמלה מחזיקה בתואר המפוקפק 'המדינה הראשונה באמריקה הלטינית שהשתמשה בהעלמה של מתנגדי משטר' - שיטה בה השתמשו מאוחר יותר גם אוגוסטו פינושה בצ'ילה וחורחה רפאל וידלה בארגנטינה.
המספר הכולל של אזרחים נעלמים מוערך בין 40,000 ל-50,000 בתקופה שבין 1966 ועד סוף המלחמה. באזורים כפריים, שהיו המעוזים של כוחות המורדים, המשטר לא טרח לטייח את ההרג של המורדים וטבח עד כלות בכפרים שלמים. בתחילת שנות השמונים, ההריגה הנרחבת של קבוצות אתניות ילידיות נחשבה כבר כרצח עם מבחינת היקפה. מרבית הפרות זכויות האדם נעשו בידיי הצבא, המשטרה ושירותי הביון. קורבנות הדיכוי כללו ילידים, פליטים, אקדמאים ואינטלקטואלים, סטודנטים, פוליטיקאי אופוזיציה שמאלנים, אנשי דת, עיתונאים וחסרי בית. הארגון "Comisión para el Esclarecimiento Histórico" העריך כי כוחות הממשלה ביצעו 93% מהפרות זכויות האדם במהלך המלחמה, ו-3% בוצעו על ידי המתנגדים.
בשנת 2009 גזר בית המשפט בגואטמלה עונש מאסר על פליפה קוסאנרו, אשר היה אמון על העלמת המתנגדים. עם זאת, הרשעתו של מונט ברצח עם לקחה זמן רב יותר. בשנת 2013 ניהלה הממשלה החדשה את משפטו של הנשיא לשעבר באשמת רצח עם ורציחת למעלה מ-1,700 בני המאיה בתקופת שלטונו. האישומים בגין רצח עם התבססו על הדו"ח "Memoria del Silencio" אותו חיברה ועדה מטעם האומות המאוחדות. בסופו של דבר נמצא מונט אשם ונגזרו עליו 80 שנות מאסר, כאשר היה כבן 86 משמע מאסר עד סוף החיים . אולם מונט מעולם לא ישב בכלא משום שלאחר המשפט דרש משפט חוזר, מה שאושר על ידי בית המשפט העליון, אך לא הספיק להגיע אליו מכיוון שנפטר מהתקף לב בשנת 2018.
רקע
בשנת 1871 עברה גואטמלה הצעירה מהפכה כללית בה עלה לשלטון חוּסטוֹ רוּפינוֹ באריוֹס, שעם כניסתו לתפקיד הנשיא החליט על הרחבת תעשיית הקפה והקקאו במדינה כך שתהיה התעשייה המרכזית. אכן, גואטמלה ניחנת בתנאים נוחים לגידול הקפה ואקלים מתאים, אך עם זאת הקמת מטעי קפה דורשת כוח אדם רב ואדמות נרחבות לגידול, ובמדינה קטנה כמו גואטמלה זה לא דבר של מה בכך. על כן, באריוס חיבר את 'ספר הכללים של ההתיישבות', שנכנס לתוקפו כחוק רשמי ואילץ הלכה למעשה את אוכלוסיית הילידים, יש שיאמרו בגזענות גלויה, לעבוד אצל בעלי הקרקעות הספרדים והגרמנים ברובם בעבור שכר נמוך ותנאים קשים. צעד נוסף שביצע באריוס כנגד הילידים היה להלאים כמעט את כל האדמות שהיו בבעלותם ולאחר מכן הפריט אותם כך שעברו לידיהם של חבריו האירופאים למפלגה הליברלית.
בשנות ה-90 של המאה-19 החלה ארצות הברית ליישם את תוכנית דוקטרינת מונרו, ודחקה את המעצמות הקולוניאליות האירופיות מאמריקה הלטינית. על כן, ארצות הברית ביססו הגמוניות במדינות אמריקה רבות שיפעלו על פי האינטרס הכלכלי-חברתי שלה. הדיקטטורה ששלטה בגואטמלה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 התאימה מאוד לאותם אינטרסים עסקיים ופוליטיים שארצות הברית ביקשה לקדם במדינות אמריקה. שלא כמו במדינות מרכז-אמריקאיות נוספות כגון האיטי, ניקרגואה וקובה, ארצות הברית לא הייתה צריכה להשתמש בכוח צבאי גלוי כדי לשמור על השליטה בגואטמלה. הצבא ומשטרה של המדינה פעלו בשיתוף פעולה הדוק עם הצבא האמריקאי. כחלק מכך, ממשלת גואטמלה פטרה מספר תאגידים אמריקאיים מתשלום מיסים, כשהגדולה והבולטת שבהן היא חברת הפירות המאוחדת. מעט אחרי שהתמקמה החברה בגואטמלה היא הופרטה ושטחים רבים מהמדינה עברו כעת לבעלות של ידיים פרטיות, שפעלו על פי אינטרס כלכלי-אישי ולא על פי הסכמים בין ממשלת גואטמלה וארצות הברית. עם זאת, הממשלה המקומית לא נאבקה בתאגיד אלא להפך - היא טיפחה את הנוכחות של החברה במדינה והעבירה לבעלותה שטחי ציבור.
המבנה החברתי בגואטמלה
בשנת 1920 ביקר הנסיך וילהלם השוודי בגואטמלה, ומחוויותיו והתרשמויותיו מהחברה הגואטמלית וממשלתו של מנואל אסטרדה קבררה חיבר את הספר "בין שתי יבשות, הערות ממסע במרכז אמריקה". בספרו, וילהלם מתייחס לכך שעל אף שמה של גואטמלה "רפובליקה", היא מתחלקת לשלושה מעמדות ברורים :
שלטונו של חורחה אוביקו
בשנת 1931 עלה לשלטון בגואטמלה הגנרל חורחה אוביקו בגיבוי ארצות הברית. אוביקו היה דיקטטור קשה עבור עמו, אך משום שפעל לטובת האינטרס הכלכלי של ארצות הברית, זאת לא פצתה פה וכך גם בעלות בריתה. בהיותו מנהל יעיל, הוא יזם, הקים וניהל את אחד המשטרים הצבאיים המדכאים והאכזריים ביותר בתולדות מרכז אמריקה. בדיוק כפי שעשה מנואל אסטרדה קבררה לפניו, אוביקו יצר רשת נרחבת של שוטרים במסווה אשר דיווחו על כל אדם החשוד בהתנגדות למשטר ועצרו אותו. בנוסף, הוא קידם 'הלשנה' של אזרחים על שכניהם, אם הם חושדים בהתנגדות לשלטון. לשם כך אוביקו הפעיל תעמולה כבדה כנגד השכבות החלשות בחברה והציג את ההתנגדות לשלטון כבגידה שפוגעת באזרחים.
אוביקו היה אריסטוקרט עשיר (עם הכנסה משוערת של 215,000 דולר לשנה בשנות ה-30, כלומר 15 מיליון דולר של ימינו) ואנטי-קומוניסט מושבע, מה שמצא חן בעיני התאגידים האמריקאים. במהרה התייצב לצד חברת הפירות המאוחדת, ובתמורה לתשלומים יפים הפריט אדמות רבות השייכות למדינה והעביר אותם לידיי החברה. בנוסף, הוא לקח כמעט תמיד את הצד האמריקאי בסכסוכי אדמה בין כפריים לחברות חיצוניות ונתן הנחות ענק לאליטה של גואטמלה על חשבון מעמד הפועלים. .
לאחר התרסקות הבורסה לניירות ערך בניו יורק בשנת 1929 הכה השפל הגדול בגואטמלה בחוזקה לאורך שנות השלושים המוקדמות, ותעשיית הקפה היציבה שבנה באריוס בשנת 1875 התערערה לראשונה מזה למעלה מ-50 שנה. כדי להשאיר את המשק בחיים, אוביקו נאלץ לשלוח כפריים רבים לעבודות כפייה במטעי הקפה. את עובדי הכפייה העביר לידיי בעלי האדמות, והעביר חוקים שאפשרו להם להוציא את העובדים להורג בתור אמצעי "משמעתי". הדרך מכאן להזדהותו כפאשיסט הייתה קצרה; עד מהרה הצהיר כי הוא מעריץ מנהיגים כדוגמת בניטו מוסוליני, פרנסיסקו פרנקו ואדולף היטלר. בשלב מסוים אף הצהיר כי "אני כמו היטלר. אני מוצא להורג קודם ושואל שאלות אחר כך".
אוביקו, כצפוי מבן אליטה לבנה השולטת על עם כפרי ומדוכא, זלזל עד מאוד באינטליגנציה של הילידים. הוא קרא להם "חיות", וגרס כי הדרך היחידה "להנחיל בהם השכלה" הייתה גיוס חובה לצבא, כאשר השווה את התהליך ל"ביות חמורים". הוא מסר מאות אלפי דונמים לחברת הפירות המאוחדת, פטר אותם ממיסים ואפשר לצבא ארצות הברית להקים באדמות אלה בסיסים. אוביקו ראה עצמו כ"נפוליאון" - הוא התלבש בצורה ראוותנית והקיף את עצמו בפסלים וציורים של הקיסר, הזכיר ללא הרף את הדמיון ביניהם והציג אותו כהשראה המרכזית של שלטונו. הוא הפך את הצבא לגוף המרכזי במדינה בכל תחום כמעט; הוא הציב אנשי צבא בעמדות מפתח פוליטיות, כלכליות וחברתיות והעביר לרשות הצבא כמעט כל גוף מדיני - כולל שירות הדואר, בתי הספר ואפילו התזמורות הסימפוניות. לעיתים קרובות טייל ברחבי המדינה עם אנשיו וביצע ביקורות פתע לבסיסי הצבא הפזורים, כשלצידו תחנת רדיו ניידת, ביוגרף רשמי וחברי הקבינט.
עם הזמן, התמיכה האמריקאית באוביקו הלכה והתפוגגה, בין היתר בעקבות מלחמת העולם השנייה והסלידה האמריקאית מהשוואותיו הפשיסטיות העצמיות של אוביקו להיטלר ומוסיליני, שהיו כעת אויביה הגדולים של ארצות הברית. לאחר 14 שנים של שליטה בגואטמלה, המדיניות המדכאת של אוביקו והתנהגותה השחצנית שלו הביאו לבסוף לאי-ציות של האיטלקטואלים ממעמד הביניים, אנשי צבא זוטרים ואישי ציבור. ב-1 ביולי 1944 נאלץ אוביקו להתפטר לבסוף מתפקידו על רקע שביתה כללית והפגנות ארציות. הוא תכנן להעביר את השלטון למנהל המדיניות לשעבר, הגנרל רודריקו אנזואטו, שבו הרגיש כי יוכל לשלוט גם לאחר הפרישה. עם זאת, יועציו שכנעו אותו כי אנוזאטו לא יצליח לשלוט בצבא אם יתמנה ליורש, משום שהצהרותיו הפרו-נאציות הובילו ליחסי ציבור רעים כלפיו, ואם יעלה לשלטון עלולה להתרחש מהפכה גדולה בהרבה. על כן, אוביקו בחר במקום זאת בשלושה יורשים פוטנציאלים: האלוף בואנוונטורה פינידה, האלוף אדוארדו וילגרן אריזה, והגנרל פדריקו פונסה. שלושת אנשי הצבא הללו הבטיחו לכנס את האספה הלאומית על מנת לקיים בחירות לנשיא זמני, אך כאשר הקונגרס התכנס ב-3 ביולי, הם הכריחו את חברי האספה להצביע לפונסה ולא למועמד האזרחי העממי, ד"ר רמון קלדרון, ואיימו עליהם באקדח אם יצביעו אחרת. פונסה, שפרש בעבר משירות צבאי בגלל אלכוהוליזם, הפך כעת לשליט הבובה של אוביקו, שנתן לו פקודות מביתו. בהתאם לכך, המדיניות המדכאת של אוביקו נמשכה.
עליית השמאל ונפילתו
שלטון הבובה של פונסה לא החזיק זמן רב. באוקטובר 1944 התרחשה הפיכה פוליטית במדינה ו"מהפכני אוקטובר" עלו לשלטון. מהפכנים אלו היו החוג הפוליטי הקרוב ביותר לייצוג העם: עם עלייתם לשלטון, הם הנהיגו רפורמה כלכלית ליברלית וחיזקו חוקתית את זכויות האזרח והאדם תוך העלאת מעמדם החברתי של השכבות החלשות. במקביל, בצד אחר של גואטמלה, תפסה תאוצה תנועה שמאלנית-סוציאליסטית שהורכבה מסטודנטים, אנשי מקצוע וארגונים פרו-דמוקרטים, בראשות חואן חוסה ארבלו וחקובו ארבנס גוסמן. צו 900, שהתקבל בשנת 1952 על ידי הממשלה המהפכנית, היה הראשון מזה עשרות שנים שהעלה את מעמדם של האיכרים הפשוטים והפועלים והגביל את זכויותיהם ומותרותיהם של חברת הפירות המאוחדת.
בזמן התהוות המלחמה הקרה, התפנית הסוציאליסטית שקיבלה גואטמלה שימשה תירוץ עבור חברת הפירות המאוחדת להפעיל את קשריה בממשל דווייט אייזנהאואר. היא שכנעה, יש שיאמרו בתנאים לא קבילים ומושחתים, מספר חברי ממשלה כמו ג'ון פוסטר דאלס ואלן דאלס, וכמו כן גם בכירים בסוכנות הביון CIA לפתוח במבצע PBFortune שמטרתו הייתה לעצור מיידית את "המרד הקומוניסטי" שהתחולל לטענת החברה וסוכנות הביון בגואטמלה. ה-CIA בחר באלוף-המשנה של צבא גואטמלה, קרלוס קסטילו ארמאס, להוביל "התקוממות" כנגד המשטר החדש. ארמאס ביצע את עבודתו היטב, הנהיג מרד צבאי והפיל את ממשלת השמאל. לאחר שסולק ארבנץ גוזמן, מנהיג הסוציאליסטים, מתפקידו כנשיא, עלה לשלטון ארמאס ובמשך העשור הבא הנהיג רפורמות חברתיות רבות המבטלות את ניסיונות הממשלה הסוציאליסטית קצרת המועד לערער את מצב המעמדות בגואטמלה, אסר על הקמת איגודי עובדים ומפלגות פוליטיות מלבד מפלגתו שלו, ביטל את זכויותיהם של גואטמלים בעלי זיקה כלכלית-שמאלנית ואף אסר אנשים שהתנגדו למשטרו החדש. בנוסף, הוא העביר מחדש חלק גדול מהאדמות אל חברת הפירות המאוחדת וביטל את הזכויות שרכשו העובדים במהלך שלטון השמאל.
בעקבות השינוי הפתאומי בשלטון, התרחשה סדרה של מהפכות צבאיות ופוליטיות שהתאפיינו בחוסר יציבות ובמשברים, ובמהלכן התקיימו מספר רב של בחירות מזויפות בהן בכל פעם ניצח ראש הצבא הנוכחי. העוני והמשבר הכלכלי החמירו בעקבות חוסר היציבות, ופגעו בעם שהיה כבר ממילא מוחלש ומדוכא. כתגובה לדיכוי המתמשך ולעוני המחפיר בהם חיו, קבוצות מחתריות של פועלים סוציאליסטים קמו במטרה להילחם בשלטונות ובתאגידים המדכאים, והחלו להניע את בואה של מלחמת האזרחים. בנוסף, האפליה הכלכלית החברתית לצד הגזענות השכיחה כלפי העמים הילידים בגואטמלה גרמו לייסוד איגודים סודיים של ילידים, אשר בהמשך ייצאו להילחם לצד הסוציאליסטים.
בשלב זה, מצבם של הילידים היה גרוע ביותר, ותנאי חייהם היו נמוכים אפילו מאלו של הפועלים הפשוטים, וזאת אף על פי שהם מהווים למעלה ממחצית האוכלוסייה. כמעט כל בני אוכלוסיית הילידים היו חסרי קרקע, תוצאה של עיקול האדמות על ידי חוסטו רופינו באריוס לפני כמעט שבעים שנים.
המרד הראשונה כנגד משטר אידיגוראס פואנטס
המהלך האזרחי הראשון כנגד השלטון הגיע, באופן יוצא דופן, דווקא מתוך שורות הצבא. ב-13 בנובמבר 1960, קבוצה קטנה של קציני צבא זוטרים, חלקם ילידים, אשר החזיקו בדעה סוציאליסטית ומאסו בשלטון הצבאי, הובילו מאבק קצר וכושל כנגד הממשלה האוטוקרטית בשליטת הגנרל אידיגוראס פואנטס, שעלה לשלטון בשנת 1958 לאחר התנקשות בחייו של השליט הקודם, קסטילו ארמאס. הקצינים הצעירים זעמו על השחיתות הבלתי נפסקת של משטר פואנטס ושיטת השלטון שלו, שאותה ראו כייצוג של חוסר יכולת ניהול מובהקת, כמו גם גוזמה וגזענות. אולם הגורם המיידי שלהם למרד היה החלטתו של פואנטס לאפשר לצבא ארצות הברית להכשיר על אדמת גואטמלה כוח צבאי גדול שישמש בפלישה למפרץ החזירים שבקובה, וזאת מבלי שגואטמלה תקבל כל תגמול על כך. גם בכירים בצבא גואטמלה הביעו דאגה נוכח ההפרה הבוטה של ריבונות המדינה כאשר מטוסי קרב אמריקאיים לא מסומנים חלפו ללא הפסקה בשמי גואטמלה וחיל האוויר של ארצות הברית הקים שדה תעופה גדול בעיר רטַלהוּלֵאוּ (Retalhuleu) על חשבון שטחים ציבוריים. המרד נפתח ב-13 בנובמבר ונמשך זמן קצר. המורדים הקימו מספר בסיסים בהם החזיקו נשק וניסו לבצע ניסיון הפיכה, אולם סוכנות הביון המרכזית האמריקאית (CIA) התריעה על התארגנות צבאית והצבא שלח מפציצי B-26 מחופשים למטוסים של צבא גואטמלה לפוצץ את בסיסי המורדים בטענה שהמרד מסכן את התכנית שהאמריקאית לפלוש לקובה (התכנית אכן נכשלה מאוחר יותר מסיבות אחרות). המורדים נמלטו לאזור הררי במזרח גואטמלה וחלקם אף ברחו מחוץ לגבולות גואטמלה להונדורס השכנה, שם ייסדו את הארגון MR-13 ("תנועת המהפכה של ה-13 בנובמבר"), תנועה צבאית שהתנגדה לשלטון הדיקטטורי הגואטמלי.
בתחילת 1962 חזרו המורדים מהונדורס, מצוידים בנשק ומאורגנים כתנועה צבאית איתנית, גם כדי להפיל את השלטון הדיקטטורי בגואטמלה אך בעיקר כדי לפגוע בתאגידים האמריקאיים שישבו במדינה. הונדורס השתחררה שנים מעטות קודם לכן משלטון דיקטטורי ארוך שנים ודומה במאפייניו לזה שבגואטמלה, ולכן המורדים שהתארגנו בהונדורס קיבלו השראה מהמהפכה שהובילה שם המפלגה הקומוניסטית.
ב-6 בפברואר של אותה שנה התקיפו המורדים את בניין משרדי חברת הפירות המאוחדת בגואטמלה, בפעולה הרואית שזכתה לתשומת לב ציבורית נרחבת. המתקפה עוררה השראה בקרב סטודנטים רבים בגואטמלה סיטי שפתחו בשביתה וצעדות תחילה בתוך העיר ולאחר מכן בערים רבות נוספות ברחבי המדינה. הצעדות הללו זכו לתגובה אלימה מצד המשטרה בהוראתו של הנשיא פואנטס. ההיסטוריון מיכאל מק'קלינטוק טוען בספרו "הקשר האמריקאי: טרור מדיני והתנגדות אזרחית בגואטמלה" כי התגובה האלימה של משטרת פואנטס היא הפעולה הספיציפית שהביאה לפרוץ מלחמת האזרחים.
בשלביו המוקדמים של המאבק היווה ארגון ה-MR-13 את הגורם העיקרי שמאחורי המחאות בשל המתקפות שביצע כלפי מוסדות השלטון והתאגידים האמריקאיים. אחרי כן, כאשר המאבק האזרחי גבר והתלקחו קרבות אלימים בין המפגינים למשטרה, חברה תנועת המהפכה למפלגת הפועלים של גואטמלה, שהוגדרה אז כלא חוקית בשל התנגדות לשלטון פואנטס; המפלגה הונהגה על ידי קומץ אינטלקטואלים שהושפעו מרעיונותיו של קרל מרקס לצד סטודנטים מן המעמד הבינוני הבורגני (לאדינוס). שני הארגונים חברו לארגון שלישי - תנועת ה-12 באפריל, שהייתה הכוח המלבה של מאבק הסטודנטים נגד המשטר. שלושת הארגונים התאחדו לכדי תנועה אחת בשם FAR (שנקראה גם Rebel Armed Forces - בעברית, כוחות המורדים המזוינים). שלושת הארגונים שהרכיבו את התנועה פעלו ארגונית יחד, אך פעלו דה פקטו בשלוש חזיתות שונות; ה-MR-13 התבסס בעיקר בעיירות איזבל וזאקפה, הזרוע הצבאית של מפלגת הפועלים התבססה ברכס הרי סיירה דה לאס מינאס ותנועת ה-12 באפריל התבססה בערים הגדולות, שם ניהלו מלחמת גרילה בלתי מאורגנת. האירוניה היא שכל שלושת המנהיגים הללו היו קצינים שיצאו מתוך שורות צבא גואטמלה, והוכשרו בעצמם בידיי צבא ארצות הברית בלחימה נגד התקוממויות.
סיוע מודיעיני ומבצעי אמריקאי לשלטונו של פואנטס
בשנים 1964 ו-1965 החלו הכוחות הצבאיים של גואטמלה במבצע נרחב למיגור ההתקפות של MR-13 במזרח המדינה. בחודש פברואר ומרץ 1964 פתח חיל האוויר של גוואטמלה במסע הפצצות סלקטיבי נגד בסיסי MR-13 בעיר פוארטו באריוס. כתגובה התעוררה התנגדות גדולה שהתבטאה במחאה ואלימות אזרחית כנגד הצבא, בעיקר בעיר זאקפה.
בנובמבר 1965 הגיע היועץ האמריקאי לבטיחות הציבור ג'ון לונגן לגואטמלה בגיחה זמנית מתפקידו בוונצואלה כדי לסייע לבכירי הצבא והמשטרה בהקמת תוכנית התמודדות עם כוחות צבא בלתי-סדירים. בסיועו של לונגן, הצבא הגואטמלי השיק את מבצע "לימפיזה" ("טיהור" או "ניקוי") שמטרתה להתמודד עם התקוממות עירונית בפיקודו של אלוף-משנה רפאל אריאגה בוסקה. המבצע בוצע בתיאום בין כל הרשויות (המשטרה, הצבא והכוחות האמריקאיים), ופעל בדרכים גלויות וסמויות, שחלקן מוגדרות כפשעי מלחמה. בהנחיית אריאגה, כוחות הביטחון החלו לחטוף, לענות ולהרוג בכירים במפלגת הפועלים.
הסלמת הטרור המדיני
ב-3 וב-5 במרץ 1966 פשטו כוחות ה-"G-2" (המודיעין הצבאי) והמשטרה הגואטמאלית על שלושה בתים בעיר גואטמלה סיטי ועצרו כעשרים ושמונה אנשי איגודים מקצועיים וחברי מפלגת הפועלים, שהיוו חלק מאיחוד ה-FAR. השבויים כללו את רוב הוועד המרכזי של המפלגה ואת מנהיג התאחדות האיכרים, לאונרדו קסטילו פלורס. לכידתו וכליאתו של פלורס הייתה מכה קשה מצד השלטון כנגד המורדים. לאחר פרק זמן לא ידוע "הועלמו" עשרים ושמונה העצורים כשהם מוחזקים באופן רשמי על ידי כוחות הביטחון. בחודשים שלאחרי כן כונו פעילי שמאל אלה בעיתונות הגווטמאלית בשם "ה-28". לאחר היעלמותם של פעילים אלה פצח בעיקר בערים הגדולות גל נרחב של פשיטות משטרתיות ו"היעלמויות" מסתוריות של פעילי שמאל ואנשי מפתח בקבוצות המורדים, אך גם אזרחים חפים מפשע לכאורה שהואשמו בהתנגדות לשלטון.
כאשר הוסרה הצנזורה על העיתונות למשך תקופה קצרה, חלק מקרובי המשפחה של 28 הנעדרים פנו לתקשורת, בעוד שחלק אחר פנו לאיגוד הסטודנטים של גואטמלה (AEU). באמצעות המחלקה המשפטית שלו, ייצג האיגוד את משפחות הנעדרים במטרה לדרוש את השבתם, אם הם עודם בחיים. הממשלה מצדה הכחישה כל מעורבות בהרג ה-28 או בהעלמתם. ב-16 ביולי 1966 פרסם ה-AEU דו"ח מפורט על פגיעה בזכויות אדם לכאורה מצד הממשלה, הצבא והמשטרה, ונקב בשמם של שלושים וחמישה בכירים בארגונים אלו אותם הגדיר כמעורבים בהריגות ובהיעלמויות, כולל נציבי צבא ואנשי המשטרה הצבאית (PMA) בתיאום עם ה-"G-2" . לאחר פרסום הדו"ח, החלו מתקפות של "חוליית המוות", גוף לא רשמי של הצבא, להיות יותר ויותר שכיחות כנגד איגוד הסטודנטים ואירעו מספר מתקפות על אוניברסיטאות בגואטמלה. סטודנטים רבים למשפטים שלקחו חלק במחלקה המשפטית של האיגוד נרצחו. השימוש בטקטיקות מעין אלו כגון העלמת מתנגדים ותקיפת איגודים גברו באופן משמעותי עם כניסתו של חוליו סזאר מנדז מונטנגרו לתפקיד הנשיא. מונטנגרו, נחוש להבטיח את תמיכת הממסד הצבאי בו, נתן לצבא רשות מיוחדת להיעזר "בכל האמצעים הדרושים" בכדי להילחם במרד האזרחי. תחת אישורו של מונטנגרו ניהל הצבא את המלחמה במורדים באופן אוטונומי לחלוטין, ללא כל השגחה נשיאותית. הצבא דרש וקיבל למנות את סגן שר ההגנה, אל"ם מנואל פרנסיסקו סוסה אווילה, ל"ראש המערך למלחמה בהתקוממות-נגד" . בנוסף, המטה הכללי של הצבא ומשרד הביטחון קיבלו סמכות בלעדית על סוכנות הביון הנשיאותית ושמה שונה ל"שירות הביטחון הלאומי של גואטמלה" (SSNG).
בעיר ובאזור הכפרי, אנשים שנחשדו באהדת השמאל החלו להיעלם או להופיע כגופות בקצב חסר תקדים. באזורים הכפריים רוב "ההיעלמויות" וההרג בוצעו על ידי כוחות צבא במדים, ואילו בערים החטיפות והעלמות נערכו בדרך כלל על ידי כוחות בלתי פורמליים של גברים חמושים בלבוש אזרחי, שפעלו מחוץ למסגרת הרשויות. הצבא והמשטרה הכחישו את האחריות והפנו את האצבע לעבר מליציות ימניות אוטונומיות, שאינן קשורות לממשלה.
עלונים על היווצרותה של מנו בלנקה הופיעו ב־3 ביוני 1966 ברחבי גואטמלה סיטי, ובהם הוצהר על הקמתה הקרובה של "היד הלבנה" או "היד שתמגר את המתנגדים הלאומיים והבוגדים בארץ המולדת". באוגוסט 1966 הופצו עלונים רבים של הארגון מעל גואטמלה סיטי והאזורים הסובבים לה על ידי מטוסים קלים שנחתו בגלוי בשדה חיל האוויר בבסיס התעופה לה אורורה. המסר העיקרי בעלונים אלה היה שכל אזרח פטריוט חייב לתמוך במלואו במאבק הצבאי כנגד ההתקוממות, וכי הצבא הוא "המוסד בעל החשיבות הגדולה ביותר". עוד נאמר כי התנגדות ופגיעה בצבא או במנו בלנקה היא "בגידה ללא עוררין בארץ המולדת".
המאבק הצבאי נגד ההתקוממות בזאקפה
הודות לסיוע כלכלי נרחב מארצות הברית, צבא גואטמלה, בעל כוח אדם של 5,000 איש בלבד, פתח במערכה כוללת כנגד המורדים באוקטובר 1966 במה שכונה "מבצע גואטמלה". קולונל אראנה אוסוריו הוסמך כממונה על אזור זאקפה-איזבל ולקח על עצמו את התוכנית ללוחמה בטרור בגיבוי של 1,000 לוחמים בעלי הכשרה מצבא ארצות הברית. תחת הנהגתו של קולונל אוסוריו, תקפו חוליות משטרה באופן חשאי פעילי FAR רבים, בעיקר במהלך הלילות. גם המיליציות החמושות הצטרפו למאבק, כאשר הממשלה התירה להרוג אזרחים שנחשבים למורדים או למשתפי פעולה עם מפלגות השמאל. עד 1967, טען צבא גוואטמלה כי פועלים בשורותיו כ-1,800 אזרחים המתנדבים, חלקם כחלק מהמיליציות וחלקם כחלק מגופי הצבא השונים.
הצבא הרכיב 'רשימות שחורות' רבות של מתנגדי המשטר ואנשים הקשורים לארגוני שמאל, כאשר חיילים ושוטרים עצרו מאות אנשים במחוז זאקפה; העצורים נורו או "נעלמו" לאחר שנלקחו למחנות מעצר חשאיים לצורכי חקירה. בדו"ח משנת 1976, ארגון זכויות האדם אמנסטי אינטרנשיונל פרסם הערכות כי בין 3,000 ל-8,000 איכרים נרצחו על ידי הצבא וארגונים צבאיים בלתי פורמליים ברחבי מחוזות זאקפה ואיזבל בין אוקטובר 1966 למרץ 1968 . אומדנים אחרים הציבו את מספר ההרוגים בסביבות 15,000 רק במחוז זאקפה . כתוצאה מכך, הקולונל אראנה אוסוריו זכה לאחר מכן בכינוי המפוקפק "הקצב של זקאפה".
מדינת המצור
ב-2 בנובמבר 1966 הוכרז על מצב חירום בגוואטמלה, מה שהפך אותה ל"מדינת מצור" - כמעט כל הסמכויות רוכזו בידיי שר הביטחון, אל"ם רפאל אריאגה בוסקה, כולל הצבא, המשטרה וגופים מיליטריסטיים אחרים. זכויות האזרח הושעו והוטלה צנזורה על העיתונות כך שלא היה ניתן לפרסם ולתעד דבר על מה שקורה באזורי זאקפה-איזבל. הצנזורה והמשטר הצבאי הקשה שהונהג במחוזות אלה גרם למסתורין רב סביב ההתרחשויות בהם. הצנזורה הובילה לכך שכמעט כל דיווח על המתרחש באזורים אלה הגיע או מהצבא או ממוסדות המדינה, ונאסר על עיתונאים לפרסם רשימות של עצורים עד לאישור הממשלה או הצבא.
בזמן קמפיין זאקאפה השיקה הממשלה תוכנית מקבילה נגד טרור בערים. חלק מיוזמה חדשה זו הייתה המיליטריזציה המוגברת של כוחות המשטרה והפעלת מספר יחידות חדשות ללוחמה בטרור של הצבא והמשטרה הלאומית לביצוע פעולות עירוניות נגד טרור, במיוחד פעילות חוץ-חוקית נגד מתנגדי המדינה. המשטרה הלאומית הפכה לאחר מכן לצירוף של הצבא והפכה לכוח חזית בתוכנית השקטה העירונית של הממשלה נגד השמאל. [90]
בינואר 1967 הקים צבא גואטמלה את "יחידת הקומנדו המיוחדת של צבא גואטמלה"-SCUGA-יחידת קומנדו של שלושים וחמש איש המורכבת מקציני צבא אנטי-קומוניסטיים ואזרחים ימניים, שהועמדה לפיקודו של אלוף מקסימו. זפדה. ה- SCUGA-שאותו כינתה ה- CIA כ"ארגון טרור בחסות הממשלה ... המשמש בעיקר להתנקשויות וחטיפות פוליטיות "[91]-ביצע חטיפות, פיגועים, חיסולים ברחובות, עינויים," היעלמויות "והוצאות להורג קצרות של שניהם קומוניסטים אמיתיים וחשודים. ה- SCUGA עבד גם עם מנו בלנקה במשך תקופה לפני שהיריבות בין הסוכנויות השתלטה. [92] במרץ 1967, לאחר שסגן שר ההגנה ורכזת ההתקפות נגדו, אל"ם פרנסיסקו סוסה אבילה, מונה למנכ"ל המשטרה הלאומית, נוצרה יחידה מיוחדת למשטרה נגד המשטרה הלאומית הידועה בשם החיל הרביעי לביצוע פעולות חוץ-משפטיות לצד ה- SCUGA. [93] החיל הרביעי היה כיתת חיסול בלתי חוקית של חמישים איש, שפעלה בחשאיות מחברי המשטרה הלאומית, וקיבלה פקודות של אל"ם סוסה ואל"ם אריאגה [94].
ענת גלבר
ענת גלבר (נולדה ב-2 בנובמבר 1980), היא אלופת ישראל ואלופת העולם לאוניברסיטאות בדיבייט.
ביוגרפיה
גלבר נולדה לרות וליואב גלבר, פרופ' להיסטוריה באוניברסיטת חיפה. היא החלה את לימודיה באוניברסיטת חיפה לתואר ראשון בפילוסופיה ועברה קורס בשם רטוריקה ואמנות השכנוע, לאחר מכן הצטרפה למועדון הדיבייט באוניברסיטה תחת הדרכתו של אורי זכאי.
בשנת 2001 הגיעה גלבר לגמר אליפות ישראל בדיבייט. בשנת 2002 זכתה גלבר באליפות הדיבייט בישראל ביחד עם גיא יריב בייצוג מועדון אוניברסיטת חיפה. בשנים 2003 ו-2005 זכתה גלבר בתואר הדוברת המצטיינת באליפות אירופה בדיבייטינג לאוניברסיטאות, בקטגוריית ESL (קטגורית דוברי האנגלית כשפה זרה שנייה).
בשנת 2006 זכתה גלבר בתואר הדוברת המצטיינת באליפות העולם בדיבייטינג לאוניברסיטאות שנערכה בדבלין שבאירלנד, בקטגוריית ESL, לאחר שגברה על 600 מתחרים ולאחר יותר מעשרה סיבובים.
כיום (2010), גלבר מאמנת את מועדוני אוניברסיטת חיפה ואוניברסיטת בן-גוריון וכן בבתי ספר תיכון ועוסקת בלימוד והדרכת התחום לגופים ואישים פרטיים. גלבר שימשה כסגנית שופט ראשי באליפות העולם בדיבייט בבוטסואנה 2011.
קוצב וגאלי
קוצב וגאלי (באנגלית: Vagus nerve stimulation- VNS) הוא טיפול משלים לסוגים מסוימים של אפילפסיה עקשנית ולדיכאון עמיד לטיפול. במסגרת הטיפול מושתל התקן, המייצר פולסים חשמליים, ואלקטרודות. ההתקן ממוקם תחת עצם הבריח השמאלית, והאלקטרודות ממוקמות כשהן מונחות על עצב הוואגוס השמאלי. באופן זה, הפולסים החשמליים ששולח ההתקן מגיעים לעצב הוואגוס וגורמים לגירויו (ייצור פוטנציאל פעולה).
מכניזם הפעולה
העצב התועה (Nervus vagus) הוא העצב הגולגולתי העשירי יוצא מהמוח המוארך, ונושא עמו סיבים המובילים כלפי פנים וכלפי חוץ. הסיבים הוואגליים המובילים פנימה מתחברים עם גרעין הסיבים הסוליטאריים שבתורם שולחים קשרים לאתרים אחרים במערכת העצבים המרכזית. מעט מאוד מובן על הדרך בה מווסת הקוצב את מצב הרוח ואת השליטה בהתקפים. הסברים שהועלו כוללים שינוי של שחרור של נוראדרנלין, רמות גבוהות יותר של GABA הקרוב לגירוי וגאלי ודיכוי של פעילות חריגה בקליפת המוח.
היסטוריה
כבר בשנת 1886 תועד שימוש בגירוי עצב הוואגוס לצורך הקלה בפרכוסים, אך רק בסוף שנות השמונים החלו לחקור את הנושא באופן מסודר. בשנת 1988 הושתל ההתקן הראשון לגירוי עצב הוואגוס בארבעה מטופלים חולי אפילפסיה העמידה לתרופות. התוצאות כללו שליטה מלאה בפרכוסים בשניים מהמטופלים, הפחתה של 40% בתדירות הפרכוסים אצל מטופל נוסף ועבור המטופל האחרון לא נצפה כל שינוי. לאחר עבודת מחקר נוספת ובחינה ארוכת טווח של השפעות השתלת ההתקן, ב-1997 אושר ההתקן על ידי ה-FDA לטיפול באפילפסיה.
בשנת 2000, נחקרה לראשונה השפעת גירוי עצב הוואגוס על דיכאון. הרעיון לחקור את הקשר בין השניים עלה עקב תיעוד שיפור מצב הרוח בקרב מושתלי התקן לאחר השתלתו. כמו כן, העובדה כי נעשה שימוש בתרופות נוגדות פרכוסים כטיפול להפרעות מצב רוח חיזקה את הצורך במחקר מסוג זה. תוצאות המחקר הראו שיפור במצבם של לוקים בדיכאון, מה שהוביל לעריכת מחקרים נוספים אשר תמכו בממצא זה. בשנת 2005, אושר באופן רשמי השתלת התקן לטיפול בדיכאון עמיד לתרופות.
מחקרים הראו כי לגירוי עצב הוואגוס השפעות אנטי-דלקתיות ועל כן השימוש בו נחקר עבור טיפול במחלות נוספות כמו סוכרת, דלקת מפרקים שיגרונית, כשל לבבי או ריאתי ועוד. ככל הנראה, השפעת גירוי עצב הוואגוס על מערכת החיסון מתבצעת באמצעות שינוי רמות ההפרשה של הציטוקינים השונים.
מערכת ה-NCP
טכנולוגית ההתקן מבוססת רבות על טכנולוגיית קוצבי לב. ההתקן המקורי שיוצר לצורך גירוי עצב הוואגוס יוצר על ידי חברת Cyberonics Inc, ונקרא Neurocybernetic prosthesis system או בקיצור NCP.
מערכת ה-NCP מורכבת מארבעה מרכיבים עיקריים:
ההתקן מופעל באמצעות סוללה, גודלו כמטבע של חצי שקל בממוצע, ומשקלו כ-65 גרם (כיום יש מגוון דגמים בשוק, החדשים בעלי ממדים קטנים יותר). מערכת ה-NCP עושה שימוש במעגלי CMOS (Complementary Metal Oxide Semiconductor), טכנולוגיה ליצירת מעגלים משולבים (מעגלים חשמליים בגודל מזערי), וכוללת מיקרו-מעבד. בתוך ההתקן ישנה גם אנטנה המאפשרת לשדר ולקלוט מידע מ"שרביט" התכנות.
עצמת הפולס היא פונקציה של רוחב פולס (משך הפולס) והזרם היוצא.
בין הפרמטרים בהם ניתן לשלוט: עצמת הזרם היוצא, תדירות הסיגנל, זמן התחלת וסיום הסיגנל ועוד.
פרמטרים "יבשים" על המערכת:
מנגנוני בטיחות
בתרשים משמאל ניתן לראות באופן כללי את הרכב המערכת.
===רכיבי המערכת ===
פעילותו של המגנט
המגנט יכול לשמש לצורך הפעלת ההתקן או הפסקת פעילותו באופן ידני.
לצורך הפעלת ההתקן – יש להניח או להעביר את המגנט על ההתקן לשתי שניות לכל היותר.
לצורך הפסקת פעילות של ההתקן – יש להניח את המגנט במיקומו של ההתקן מעל לדקה.
פעולות אלה יגרמו לשינוי במצבו של הReed- Switch אשר סגירתו תוביל לסגירת מעגלים חשמליים באופנים שונים ובעקבות זאת לפעילות שונה של ההתקן.
אופן פעולה
במסגרת הטיפול, הפולסים החשמליים שנשלחים מההתקן ודרך האלקטרודות לעצב הוואגוס גורמים לדה-פולריזציה של הנוירונים וליצירת פוטנציאל פעולה. בעקבות פעילותו הרבה של עצב זה, קשה לדעת מדוע גירויו גורם להפחתת הפרכוסים ולשיפור במצב הרוח. עם זאת, ישנן מספר תאוריות :
אוכלוסיית יעד
טיפול באפילפסיה באמצעות גירוי עצב הוואגוס אושר על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי עבור חולים העונים לכלל הקריטריונים הבאים :
טיפול בדיכאון באמצעות גירוי עצב הוואגוס אושר על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי עבור חולים העונים לכלל הקריטריונים הבאים:
טיפול באמצעות גירוי עצב הוואגוס נחקר כיום כטיפול פוטנציאלי למגוון בעיות בריאותיות, בניהן: מיגרנות, דלקות פרקים, מחלות מעי דלקתיות, הפרעה דו־קוטבית, השמנת יתר ואלצהיימר.
צ'ונטיה
צ'ונטיה היא חנות לממכר צ'ולנט הפועלת בעיקר בלילות שישי (הלילה שבין חמישי לשישי).
קוצב וגאלי
אוכלוסיית יעד
מחקרים פרוספקטיביים ארוכי טווח (כ-3 שנים) אשר בדקו את יעילות ההתקן עבור טיפול באפילפסיה הראו הפחתה מהותית בפרכוסים. בנוסף, הראו המחקרים כי השיפור אינו מיידי והוא גובר לאורך תקופה של כ־18–24 חודשים.
רוב המחקרים מתמקדים במידת ההפחתה בפרכוסים אצל מושתלי ההתקן, זאת כיוון שרק חלק קטן מהמושתלים הופכים נטולי פרכוסים לחלוטין.
צ'ונטיה
היסטוריה
בעולם הישיבות נהוג לחגוג את סופי השבוע באכילת המאכל השבתי צ'ולנט, לשם כך הוקמו צ'ונטיות, חנויות המוכרות בעיקר צ'ונט ותוספות הנלוות אליו, שתייה קלה, סלטי שבת, קוגל וכדומה.
קוצב וגאלי
ניתוח ההשתלה
הניתוח אורך כשעה וניתן לבצעו תחת הרדמה כללית או מקומית. במסגרת הניתוח מבצעים חתכים בשני מוקדים - חיתוך באזור הצוואר המהווה נקודת גישה לעצב הוואגוס, וחיתוך באזור החזה (בבית השחי או תחת עצם הבריח). ההתקן מושתל באזור החזה, ובאמצעות צינורית פלסטית מועברות האלקטרודות מהחתך הצווארי אליו. בשלב האחרון, כורכים את קצוות הסיליקון של האלקטרודות סביב עצב הוואגוס השמאלי.
צ'ונטיה
היסטוריה
עיקר הסועדים במקומות אלו הם בחורי ישיבות אך גם מהציבור הרחב, המנה המסורתית היא קערית צ'ונט, פחית קולה וחלה.
מחלף עידן הנגב
מחלף עידן הנגב הוא מחלף בסמוך לאזור התעשייה עידן הנגב וליישובים להבים ורהט, מחבר את כביש 40 לכביש 310. את המחלף תכנן משרד האדריכלים מזור – פישט. במכרז לביצוע הפרויקט שהתבצע באפריל 2020 על ידי חברת נתיבי ישראל זכתה קבוצת "אורון אחזקות". תקציב הפרויקט נאמד בכ־200 מיליון ש"ח. המחלף נפתח ב־14 ביוני 2022.
צ'ונטיה
היסטוריה
הצ'ונטיות פועלות רק בלילות שישי, רבות מהחנויות מוקמות בצורה פיראטית, שולחן שעליו מונחים סירי הצ'ונט וקופת תשלום, בבני ברק למשל יש מעל חמישים צ'ונטיות הפתוחות רק בליל שישי.
קוצב וגאלי
ניתוח ההשתלה
ההתקן עצמו אמור להוות שתל קבוע אך ניתן להחליפו במידת הצורך.
צ'ונטיה
היסטוריה
הצ'ונט הפשוט נמכר בקופסה חד פעמית בגדלים של חצי ליטר, רבע ליטר או ליטר, צ'ונטיות רבות השתדרגו ל"מסעדות צ'ונט" ובהן הגשה בכלי פורצלן ועוד.
קוצב וגאלי
ניתוח ההשתלה
ברוב המקרים, הפעלת ההתקן ותכנותו בצורה שתתאים למטופל מתרחשת מספר שבועות לאחר הניתוח במהלך ביקור אצל הרופא/ה.
צ'ונטיה
היסטוריה
הצ'ונטיות, מהוות מקום מפגש פופולרי בעיקר בין בחורי ישיבות וציבור צעיר מה שמביא למקום זמרים, ופולטיקאים בזמני בחירות, כך למשל ביקרו שר הביטחון בני גנץ, איילת שקד ובצלאל סמוטריץ' בצ'ונטיה בבני ברק.
קוצב וגאלי
תגובה לטיפול
תגובה לטיפול ההשתלה בקרב חולי אפילפסיה
לא ניתן לצפות טרם הטיפול את יעילותו עבור החולה. מבדיקות סטטיסטיות שנעשו על חולי אפילפסיה שטופלו באמצעות גירוי עצב הוואגוס, עולה כי כשליש מהמטופלים דיווחו על שיפור משמעותי בשליטתם בהתקפים, כשליש דיווחו על שיפור מסוים וכשליש דיווחו על היעדר שינוי כלשהו במצבם.
טיפול באפילפסיה באמצעות גירוי עצב הוואגוס יוגדר כמוצלח אם יקטין את תדירות ההתקפים ומשכם. הטיפול עשוי להוביל לירידה של עד חמישים אחוזים בכמות ההתקפים, וכן להקל על חומרתם. נדיר שהטיפול יגרום להפסקה מוחלטת בהתקפים. בדרך כלל, שיפור במצב המטופל בעקבות הטיפול יהיה איטי והדרגתי. ייתכן ויעברו חודשים, ואף שנים, עד שהמטופל יחוש בירידה בתדירות ההתקפים.
באופן מפתיע ומסיבות שטרם התגלו, רבים מבין החולים המטופלים באמצעות גירוי עצב הוואגוס לאפילפסיה, מדווחים על שיפור בהרגשתם הכללית, ללא קשר לשינוי בתדירות ואורך ההתקפים. שיפור כללי זה כולל הקלה בתופעות הלוואי הפוסט-התקפתיות, שיפור כללי במצב רוחם, ערנות גבוהה יותר, חידוד הזיכרון וירידה בתדירות אשפוזם בבית החולים.
תגובה לטיפול ההשתלה בקרב הסובלים מדיכאון עמיד
החוקרים עדיין חלוקים בדעותיהם על יעילות הטיפול של ההתקן בדיכאון.
ישנם מחקרים המצביעים על שיפור בסימפטומי הדיכאון רק לאחר תקופת טיפול ממושכת של מספר חודשים לפחות. קיימת הסכמה כי הטיפול עלול להמצא לא יעיל כלל ואינו מחליף טיפולים מקובלים.
תגובה לטיפול ההשתלה בקרב חולים נוספים
המחקר על טיפול באמצעות גירוי עצב הוואגוס כטיפול במחלות נוספות נמצא בראשיתו. על כן, קשה להסיק מסקנות בנוגע ליעילותו כטיפול במחלות נוספות.
שימושים אחרים
משום שהקוצב הווגאלי קשור לכל כך הרבה תפקודים ואזורים במוח מתבצע מחקר כדי לקבוע את השימושיות בו בטיפול במחלות אחרות, כולל סוגי הפרעות חרדה, מחלת אלצהיימר, מיגרנות, דאבת השרירים וטיניטוס.
דום נשימה
הודגמה ירידה לסירוגין בשטף הנשימה בזמן שינה אצל חולים עם קוצבים וגאליים. נראה שהגורם הוא עלייה בטונוס הווגאלי. יש לעצב הוואגוס שליטה מסוימת על דופק הלב. תוארו הפרעות נשימה קליניות משמעותיות בשינה בילדים ובמבוגרים. חלק קטן מהחולים מפתח הפרעות שינה חמורות הקשורות בדום נשימה בשל הקוצב. ניתן להקל על הפרעות אלה על ידי הפחתת התדירות והעוצמה של הגירוי הווגאלי או על ידי שינה לא במצב אפרקדן.
סימפטומים כמו נחירה רמה או הפסקת נשימה המתרחשת לסירוגין בלילה או סימפטומים הבאים לידי ביטוי ביום כמו שינוי התנהגותי, עייפות וישנוניות צריכה להסב את תשומת הלב של החולה או ההורה לקיומו של דום נשימה בזמן שינה. אבל בדרך כלל יש צורך במעבדת שינה כדי לאבחן את קיומו של דום נשימה בזמן שינה. העובדה שרבים מן החולים הם ילדים וייתכן שיש להם הפרעות קשב גורמת לקושי גדול יותר באבחון הבעיה.
אחר
הקוצב הווגאלי מגרה את העצב העליון ואת העצב הגרוני החוזר והוא קשור בבעיות הנעות משינוי של הקול (66%), שיעול (45), דלקת גרון (35%) וכאב גרון (28%) וצרידות (מאוד נפוץ) ועוויתות של מיתרי הקול וחסימה של מעבר האוויר העליון (נדיר). לעצב הוואגוס השמאלי יש, באופן יחסי, פחות סיבים הפונים אל הלב והנחת הקוצב בצד זה מגבילה, בפוטנציה, את האפשרות להפרעת קצב של הגירוי הווגאלי אבל תוארו מקרים של האטת קצב הפיכה הקשורה בגירוי העצב הווגאלי. תופעות לוואי אפשריות אחרות הן: כאב ראש, בחילה, הקאה, דיספסיה ונימול.
פעילויות אנטי-דלקתיות של גירוי עצב הוואגוס
גילויו של קווין ג' טרייסי (Kevin J. Tracey) שגירוי עצב הוואגוס מעכב דלקת על ידי דיכוי ייצור ציטוקין הוביל להתעניינות בשימוש האפשרי של גישה זו לטיפול במחלקות דלקתיות הנעות מדלקת פרקים עד דלקת המעי הגס, איסכמיה ואי ספיקת לב.
גירוי פולשני של עצב הוואגוס
המתקן מורכב ממחולל הנמצא בקופסת טיטניום בגודל של שעון יד עם סוללת ליתיום המתדלקת את המחולל, מערכת סלילים עם אלקטרודות ומעגן הקושר את הסלילים לעצב הוואגוס. אורך החיים של הסוללה הוא בין שנה ל-16 שנים תלוי בהגדרות, כלומר חוזק האות הנשלח והזמן בו המכשיר מגרה את העצב בכל פעם וכן בתדירות בה המכשיר מגרה את העצב.
ההשתלה של הקוצב נעשית, בדרך כלל במרפאת חוץ. התהליך הוא כדלקמן: נעשה חתך בצד השמאלי העליון של החזה והמחולל מושתל ל"כיס" קטן מתחת לעצם הבריח. חתך שני נעשה בצוואר כדי שלמנתח תהיה גישה לעצב הוואגוס. המנתח מלפף את הסלילים סביב הענף השמאלי של עצב הוואגוס ומחבר את האלקטרודות למחולל. כשהוא מושתל בהצלחה שולח המחולל פולסים חשמליים לעצב הוואגוס במרווחים קבועים.
ישנן כיום שיטת טיפול שאינן פולשניות ושלא מצריכות ניתוח, המחוללת את הפולסים החשמליים לעצב הוואגוס דרך אוזניה ייעודית ייחודית.
ינה רייטה
יֶנֶה רֶיְיטֶה (במקור רַייך, בהונגרית: Rejtő Jenő, שמותיו הספרותיים הבדויים היו: P. Howard, Gibson Lavery; בודפשט, 29 במרץ 1905 – יֶבְדְאקוֹבוֹ, נפת קַמֶנְקָה, מחוז (אוֹבְּלַאסט) ווֹרוֹנֵז', אזור כיבוש גרמני ברוסיה, ברית המועצות, 1 בינואר 1943), סופר יהודי-הונגרי, יוצר לקברט ולאולם תיאטרון, תסריטאי, נציג פופולרי וחדשני של ספרות הבידור ההונגרית שנספה בשואת יהודי הונגריה.
יצירותיו הידועות הן כנראה מסוג הספרות הזולה, אך כיום מעריכים מאוד את כל יצירתו. בגיל ההתבגרות כתב שירים (שלא פורסמו), ומשנת 1928 פרסם סיפורים קצרים קודרים בעיתונות היומית. בשנות השלושים המוקדמות הופיעו יצירות קברט ובורלסקות שלו שהועלו על במות תיאטראות בודפשט. באותו הזמן יצר ספרות זולה בחוברות ובכריכה דקה, ולאחר נסיעות מחוץ להונגריה, ובהסתמך חלקית על חוויותיו בנסיעות אלה, גם ספרי הרפתקאות. סגנונו המיוחד התאפיין בהומור לשוני אינדיבידואלי, גרוטסקי, ובפיתולי עלילה אבסורדיים בלתי צפויים, דמויות סוריאליסטיות, לעיתים קרובות דמויות של "האזרח הקטן" תוך ביקורת עטופה בהומור עסיסי. ההצלחות הגדולות ביותר שלו היו פרודיות ספרות זולה, שנכתבו בשם הבדוי פ. הווארד. הוא היה דמות ידועה בחיי האמנות של בודפשט, בחברות הדוקה עם אמנים מרכזיים של התקופה, כגון פְרִידְיֶיש קארינְתי, דיולה קאבוש, בלה שאלאמון וקלמן לאטבאר. כיהודי גויס לשירות העבודה בשנת 1942 (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), ובגיל 37 מת או נעלם בשטח הכיבוש הגרמני בשטח רוסיה בברית המועצות.
ביוגרפיה
רייטה נולד ב-29 במרץ 1905 בבודפשט, הילד השלישי למשפחה יהודית. אביו, אהרון ליאופולד רייך (1876-1951), היה סוחר נייר ופקיד, אמו הלנה וולף (1879-1944). אחיו הגדול, לאַיוֹש, היה שחמטאי וסופר (1902-1952). אח גדול נוסף, דְיוּלָה (יוליוס), למד משפטים והפך לעורך דין ולשחקן ברידג' מקצועי (1903-1976). שלושת האחים בחרו שמות משפחה שונים. ינה בחר בשם העט רייטה (Rejtő), אך מעולם לא שינה את שמו באופן רשמי. גם אחיו שינו את שם משפחתם רק אחרי מלחמת העולם השנייה.
השנים 27–1924 די לוטות בערפל. בעוד אחיו למדו מקצוע – לאיוש ראיית חשבון ודיולה משפטים והפך לעורך דין, את ינה הצעיר פרנסו הוריו. ביולי 1927 הגיש בקשה לתפקיד של כתב (מכאן האוטוביוגרפיה הידועה היחידה שלו), אך לא קיבל את המשרה. אז החליט לצאת לדרך למערב אירופה (באוסטריה – וינה, בגרמניה – המבורג וברלין, ואחר כך שווייץ וצרפת), הוא חי מעבודה מזדמנת במשרות מזדמנות. נסע לכמה ימים גם לצפון אפריקה - אזור קולוניאלי צרפתי באותה תקופה - אך בניגוד לאמונה הרווחת, לא התגייס ללגיון הזרים הצרפתי (שם או במקום אחר). בינתיים משפחתו התרוששה בשל השפל הגדול. הוריו עברו לאופטיה שבקרואטיה, שהייתה זולה יותר, אך לא פחות בשל מצבה הבריאותי של אמו. בינתיים (בגיל 23) הוא פרסם את עבודתו המודפסת הראשונה, סיפור קצר על התאבדותו הפומבית של "נער זהב" שהתרושש.
בקיץ 1930 חזר מהסיור במערב, ובסתיו של אותה שנה הופיע בעריכתו צהובון בשם "הבולבר הגדול", שרק מהדורה אחת יצאה ממנו. בפברואר 1931 התפרסמה ידיעה על היעלמותו, אולי התאבדותו (למעשה נסע לווינה באווירת הקרנבל של אותו החודש ורק בדרכו חזרה גילו אותו שני בלשים בתחנת הרכבת בעיר דיור). פרידייש קארינתי כתב על כך גם בעיתון וביקש ממנו לחזור הביתה. היכרותם החלה כנראה בנקודת זמן זו, ונמשכה עד סוף ימיו של קארינתי. רייטה אכן נראה באחת התמונות האחרונות בהן צולם קארינתי באוגוסט 1938 על חוף אגם בלטון בשיופוק, בחברתו של השחקן והקומיקאי בלה שאלאמון ואדם לא מוכר.
כתוצאה מהחוקים נגד העסקת יהודים הוא כתב תמלילים לקומדיות ואופרטות. כתריסר אופרטות נקשרו לשמו. רבות מעבודותיו לא ראו אור כלל, וחלקן נרשמו תחת שמות אחרים. רובן הוצגו בבודפשט, אך שתי הופעות בכורה קשורות לעיר סגד (תחת ניהולו של הבמאי ינו סיקלאי היהודי, שנרצח גם הוא אחר כך במסגרת "שירות העבודה").
תרגומיו
בשנת 1936 קיבל עבודה בהוצאת הספרים בשם המוסד הספרותי נובה ותרגם לראשונה את ספרו של אריך קסטנר מ-1936. בשנים 37–1936, במקביל לתרגומיו, פרסם שני ספרי ספרות זולה הומוריסטיים בכריכה דקה תחת השם פ. הווארד ("שכירי החרב של הגיהנום", "ללכת או למות"), ושוב תרגומים ב-1938 מגרמנית. אז מצא את קולו האמיתי, את ספרי ההרפתקאות ההומוריסטיים.
חייו הפרטיים
מתכתובת נעוריו מתברר שהבנות אהבו אותו מאוד. עם זאת, הוא לא היה מאהב מתמיד. התלהבותו הפכה בקלות לקנאה, ואז נפרד מחברתו בפתאומיות ופתח בהתכתבות עם אחרת. קשריו התבססו על היכרות מזדמנת. בתקופת הזוהר שלו הרוויח הון, אך לא היה מסוגל לטפל בכסף. התמכרותו התבטאה בהימורים (משחקי קלפים). לא הייתה לו דירה משלו מעולם, והוא נהג להתגורר בדירות שכורות - בפנסיון – אצל חברים – אצל נשותיו (בהתאם למצבו הכלכלי או מצב רוחו). מתוך מכתב רשמי שקיבל מתברר שרק מהוצאת נובה קיבל 50,000 פנגה (בחמש שנים) רק עבור הרומנים (זה היה הון רב באותה תקופה). בנוסף על כך, היו לו גם הכנסות מכתיבה בעיתונות, מהופעות הקברט והאופרטות, מסרטים קצרים, מתסריטים לקולנוע, ועוד זכויות קטנות אחרות וכו'. רייטה היה נשוי פעמיים, בשתי הפעמים נשא את הקלדנית הגרושה שלו. לא נולדו ילדים מנישואים אלה, ורייטה מת ללא צאצאים. אשתו הראשונה בשנים 37–1935 הייתה רוזה בורוש 1900–1945, שנספתה במחנה הריכוז ברגן-בלזן). הם התחתנו באוקטובר 1935, אך הוא עזב אותה כבר לאחר חצי שנה. הם התגרשו רשמית רק בשנת 1937. רק שבועיים חלפו, ובפברואר 1937 נשא את אשתו השנייה. הם עברו לחיות באיטליה למשך שנה בין השנים 1937–1938 ונדדו מעיר לעיר. רייטה המשיך בעבודתו הספרותית, ואשתו הקלידה עבורו. בספטמבר 1938 נטש גם את אשתו השנייה, הגירושין הרשמיים התרחשו באוקטובר 1940.
ההומור שלו
רייטה ידוע בעיקר כסופר של ספרי הומור: באמנות שלו שולט ההומור הלשוני; הביטויים בעלי המשמעות הכפולה שעליהם נבנות התפניות בטקסט, הבדיחות המבוססות על משחקי מילים שלא ניתנות לתרגום. ההרפתקאות הגרוטסקיות (ובעקבותיהם) הדיאלוגים האבסורדיים.
תרגום יצירותיו, הוצאות בישראל ומחוצה לה
רייטה נחשב כסופר בלתי ניתן לתרגום. עם זאת כן תורגם לאנגלית, לבולגרית, לצ'כית, לאסטונית, לפינית, לצרפתית, לעברית, לליטאית, לגרמנית, לאיטלקית, לרוסית, לרומנית, לשוודית, לסרבית, לסלובקית. כמו כן, רבות מעבודותיו תורגמו לאספרנטו (אלה זמינות בעיקר באינטרנט או בהדפסה ידנית בספריות ציבוריות). את ספרי הספרות הזולה שלו בארץ הזניק בזמנו מיקלוש פרגו, מייד אחרי מלחמת העולם בהוצאה לאור הרומן הזעיר ((לימים שני בניו, אברהם וישראל (אישטוואן ואנדראש) המשיכו תחת שם הוצאה לאור "הקולמוס")). מדינת ישראל טרם קמה, אבל את סיפורי בודפשט כבר ניתן היה לרכוש בפלשתינה. פרגו קנה בבודפשט את זכויות הספרים במחיר לעד, והספרים בישראל נמכרו תחילה בהונגרית ואחר כך בעברית - לפעמים תרגמו רק את שם המחבר ואת שם הספר, אבל עטיפת הספר נותרה כפי שהייתה במהדורה ההונגרית.
אלכסיי וולודין
אלכסיי וולדוין (רוסית: Алексей Володин 1977 סנט פטרבורג) הוא פסנתרן רוסי.
חייו
אלכסיי וולודין נולד בסנקט פטרבורג, בגיל 9 החל בלימודי פסנתר. כעבור שנה עבר למוסקבה שם למד אצל אי. צ'קלינה ולאחר מכן אצל ט. זליכמן בבית הספר ע"ש גנסין. החל משנת 1994 למד בקונסרבטוריון של מוסקבה.
בתום לימודיו בשנת 2001 השתלם בכיתת אמן של אליסו וירסלדזה ואחר כך בשנים 2001-2002 בתוכנית הקרן הבינלאומית לפסנתר ע"ש תיאו ליוון בקומו.
וולודין נתן רסיטלים ברחבי העולם. הוא ניגן עם תזמורות רבות, בהן התזמורת הסימפונית של סידני, התזמורת של רדיו סוויצרה איטליאנה, תזמורת הרדיו של דרום-מערב גרמניה, התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג, תזמורת התיאטרון מרינסקי, תזמורת הרדיו NDR, הפילהרמונית של הנובר, תזמורת הגוונדהאוס מלייפציג, התזמורת דו קפיטול מטולוז, התזמורת הסימפונית ע"ש פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי במוסקבה, תזמורת הדויטשה אופר מברלין, תזמורת טונהאלה מציריך. במופעים אלו ניגן תחת שרביטם של מנצחים כמו ריקרדו שאיי, מיכאיל פלטניוב, איג'י אואה, גרד אלברכט, קרלו ריצי, זולטאן קוצ'יש, דוד זינמן, ואלרי גרגייב, ולדימיר פדוסייב ואחרים.
בשנת 2003 זכה בפרס הראשון בתחרות התשיעית ע"ש גזה אנדה בציריך. במאי 2005 נחל הצלחה רבה ברסיטל הבכורה שלו בתיאטרון שאנז אליזה בפריז לשם הוזמן מיד גם לעונות הבאות.
ב-2009 הקליט את קונצרט הבכורה שלו באולם הרקולס במינכן עם יצירות של בטהובן, רחמנינוב ופרוקופייב. בשנת 2008 הקליט סונאטות מס' 28 -33 מאת בטהובן. בשנת 2006 יצא לסיור קונצרטים בסין.
יוסף לייטס
יוסף לייטס (בפולנית: Józef Lejtes, 22 בנובמבר 1901, ורשה – 27 במאי 1983, קליפורניה) היה מפיק, תסריטאי ובמאי קולנוע וטלוויזיה יהודי-פולני.
קורות חיים
לייטס היה בנם של יהודים מתבוללים, שעברו מרוסיה לפולין בסוף המאה ה-19. מילדותו גילה תחומי עניין אמנותיים - הוא למד בבית ספר למוזיקה, התבלט בציור והיה אורח תדיר בבתי הראינוע. למרות שהתנדב ב-1920 ולחם במלחמה הפולנית-סובייטית בקרב על ורשה נכלא במחנה המעצר יבלונה בשל יהדותו. בתום המלחמה החל בלימודי פילוסופיה ב ולאחר שנתיים עבר ללימודי כימיה. עקב התעניינותו הגוברת בקולנוע, נסע לווינה, שם הפך לעוזרו של מיכאי קרטש (לימים, מייקל קורטיז, במאי הסרט המצליח "קזבלנקה")
לייטס היה במאי מרכזי בהיסטוריה הקולנועית של פולין לפני מלחמת העולם השנייה. בשנת 1924, כשהוא רק בן 23, הקים לייטס חברה להפקת סרטים דוקומנטריים. סרטיו בפולין עסקו לרוב בקטעים מההיסטוריה הפולנית הלאומית. סרטו העלילתי המלא הראשון, "הוריקן", נעשה בשנת 1928, עסק ב"מרד ינואר" שהתרחש ב-1863, שבו הפולנים התקוממו נגד הרוסים.
לייטס הצטרף לצבא אנדרס והגיע בעזרתו לארץ ישראל. בשנת 1943 יצר במסגרת צוות הצילום הצבאי את הסרט "מלטרון לעזה" שלא שרד עד ימינו. בשנים 1944 ל-1947 ביים את "דמעת הנחמה הגדולה", המספר על שלושה לוחמי בריגדה המנסים לשכנע ניצול שואה מיואש כי צופן לו עתיד בארץ ישראל. בסוף 1946 החל בעבודה על סרט הקולנוע "בית אבי", לפי תסריט של מאיר לוין, בבימויו של הרברט קליין ובצילומו של זוכה פרס אוסקר, פלויד קרוסבי. הסרט דובר האנגלית הופק במימון הקק"ל במטרה לשמש כסרט הסברה ליהודי ארצות הברית. מטרתו הייתה להעלות את בעיית ניצולי השואה הנקלטים בארץ ישראל ובאותה הזדמנות להראות את נופי הארץ. בשנת 1949 יצר את סרט הדרמה התיעודי "אין ברירה". בסרט השתתף מיכאל גור והמספר היה תיאודור ביקל. בשנת 1952 היה הבמאי של הסרט "קריה נאמנה". זהו אחד מהסרטים העלילתיים הראשונים שנעשו בארץ. סיפור אודות קבוצת ילדים ניצולי השואה המגיעים לפנימיית כפר הנוער הציוני בירושלים ערב מלחמת העצמאות, ועל יחסם עם מדריכיהם על רקע המלחמה והמצור על ירושלים.
בתחילת שנות ה-50 היגר לבריטניה, בה יצר זמן קצר ומשם המשיך לארצות הברית, שם המשיך בקריירה כבמאי. התמקד בעיקר בהפקות לטלוויזיה, כגון הסדרה בוננזה והסדרה "אלפרד היצ'קוק מגיש".
רכבות הממלכה המאוחדת
רכבות הממלכה המאוחדת (באנגלית: Great British Railways בראשי תיבות GBR) הוא גוף ציבורי מתוכנן שהיה בבעלות המדינה, שנועד לפקח על התחבורה המסילתית והרכבות בבריטניה משנת 2024. הארגון יחליף את Network Rail כמפעילת תשתיות הרכבת וכן ישלוט בעבודת הקבלנות הקשורה לתפעול הרכבת, קביעת תעריפים ולוחות זמנים וגביית ההכנסות מתעריפים ברוב אנגליה. מערכת הזיכיון תחליף את המערכת הקודמת של זכיינות רכבות נוסעים בבריטניה המנוהלת על ידי משרד התחבורה, אשר קרסה בשנת 2020 במהלך מגפת COVID-19.
GBR יעוצב על פי הפעילות של Transport for London, אשר כולל הפעלת זיכיון במערכות כגון London Overground. אנדרו היינס וסר פיטר הנדי, המנכ"ל הנוכחי ויו"ר Network Rail בהתאמה, יפקחו על הקמת "רכבות הממלכה המאוחדת", כאשר הנדי צפוי לנהל את הארגון החדש.
היסטוריה
מערכת הרכבות של בריטניה נבנתה על ידי חברות פרטיות, אך היא הולאמה על ידי חוק התחבורה משנת 1947 ונוהלה על ידי British Rail (והייתה ידועה בשם British Railways עד 1965) עד להפרטה מחדש שהחלה ב-1994 והושלמה ב-1997. שירותי תשתית, נוסעים ומטענים הופרדו באותה תקופה. התשתית הייתה בבעלות פרטית והופעלה על ידי Railtrack משנת 1994 עד 2002, אז הולאמה מחדש והועברה לידי Network Rail.
במהלך 2020, בעיצומה של מגפת הקורונה, כל חברות הרכבות התקשרו בהסכמי אמצעי התאוששות חירום עם ממשלות בריטניה וסקוטלנד. מנגנוני הזיכיון הרגילים לשירות נוסעים שונו, תוך העברת כמעט כל סיכון ההכנסות והעלויות לממשלה ולמעשה "הלאמה מחדש" של השירותים הללו באופן זמני.
הארגון מחדש של "רכבות הממלכה המאוחדת" הוצע במסגרת סקירת ויליאמס-שאפס, אשר בוצע על ידי קית' ויליאמס ופורסם כספר לבן ב-20 במאי 2021.
שבועיים לפני חשיפת תוכנית וויליאמס-שאפס לרכבת, משרד התחבורה הודיע על חוזה בשוויי 6.5 מיליון פאונדעבור דלויט, שתשמש עד פברואר 2023 כ"שותפה לשינוי אסטרטגי" במסגרת תוכנית רפורמת הרכבת.
אזורים
חברת "רכבות הממלכה המאוחדת" תורכב מחמש חטיבות אזוריות, המאורגנות בהתאם לתוכנית "הנוסעים תחילה" של Network Rail. התקציבים וההגשה יתקיימו ברמה המקומית וכן ברמה הארצית. החטיבות האזוריות ינהלו חוזי זיכיון, תחנות, תשתיות, ינהלו תקציבים מקומיים ואזוריים, ישלבו את התשתית המסילתית וישלבו את הרכבת עם שירותי התחבורה המקומיים.
חמשת האזורים הם:
הארגון מחדש אינו משפיע על צפון אירלנד, שם הרכבת כבר מופעלת על ידי חברת רכבות צפון אירלנד המשולבות בצורה אנכית וכבר בבעלות ממשלתית מלאה. זה כן משפיע על מפעילי רכבות אחרים, כולל חברות כמו ScotRail, Transport for Wales, London Overground, TfL Rail (Crossrail) וחברת Merseyrail, כמו גם על הרשויות המשולבות המפקחות על רשתות רכבות מקומיות אחרות באנגליה. הממשלים המשולבים, הרשויות המשולבות ורשות לונדון רבתי ימשיכו להפעיל את סמכויותיהן בנוגע לקביעת תעריפים והענקת חוזים ויישארו אחראיות על תשתיות אלה. עם זאת, לפי ממשלת הממלכה המאוחדת, גופים אלה יידרשו לתאם עם "רכבות הממלכה המאוחדת" כדי לספק רשת רכבות לאומית אחת, כולל אתר אינטרנט ואפליקציה משותפת, כמו גם ציות לסטנדרטים לאומיים של מיתוג. "רכבות הממלכה המאוחדת" תהיה הבעלים של כל התשתית המסילתית בסקוטלנד ובוויילס שבבעלות Network Rail.
תחנות
תחת Network Rail, כל התחנות נמצאות באופן רשמי בידי הציבור מאז 2014, אך רק 20 (בעיקר תחנות גדולות ותחנות מרכזיות) מנוהלות ישירות על ידה. "רכבות הממלכה המאוחדת" תהיה הבעלים של כל התחנות ומרבית התשתיות בבריטניה. ההשכרות הקיימות של תחנות לרשויות תחבורה מסודרות יימשכו. צוותי ניהול תחנות ייעודיים ייווצרו בתוך החטיבות האזוריות לניהול תחנות. "רכבות הממלכה המאוחדת" תפתח תוכניות אב לשיפוץ וחידוש תחנות.
מיתוג
GBR תשתמש בחץ האדום הכפול ששימש את חברת British Rail ובגופן Rail Alphabet 2 למיתוג. תוכנית וויליאמס-שאפס קובעת שיהיה מותג אחד ומאחד לרכבות, וצפוי שזה יהיה מיתוג מחדש הדרגתי לאורך זמן. לאזורים באנגלית, סקוטלנד ווילס יהיו גרסאות משלהם, אך אלה עדיין ידגישו את האופי הלאומי של "רכבות הממלכה המאוחדת". המסמך הלבן אינו מפרט אם המיתוג של מסילות רכבת מועברות כמו London Overground ו-Merseyrail יושפע מכך.
אלנור אבוט
אלנור פלייסטד אבוט (באנגלית: Elenore Plaisted Abbott ; 1875 – 1935) הייתה מאיירת ספרים אמריקאית, מעצבת, וציירת. היא איירה בין השאר את המהדורות הראשונות של אגדות האחים גרים ורובינסון קרוזו.
ראשית חייה וחינוך
אלנור פלייסטד נולדה בלינקולן, מיין. היא למדה אמנות בבית הספר לעיצוב לנשים בפילדלפיה, באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה, ובפריז, צרפת באקדמיה לאומנויות, שם הוצגה עבודתה. אבוט חזרה לפילדלפיה בשנת 1899. היא הושפעה מהאוורד פייל, המדריך שלה במכון דרקסל. בהמשך חייה אמרה שהיא יצרה את היצירות האהובות עליה בהשפעתו.
קריירה
אבוט הייתה חברה במועדון צבע המים בפילדלפיה וב״מועדון הפלסטיק״ של פילדלפיה, ארגון שהקימו אמניות נשים במטרה לקדם "אמנות למען האמנות". בין חבריה היו ג'סי וילקוקס סמית', ויולט אוקלי ואליזבת שיפן גרין. הנשים הללו זוהו עם התנועה ״אישה חדשה״.
ככל שיותר הזדמנויות חינוך הועמדו לרשותן במאה ה-19, הפכו האמניות נשים לחלק מאנשים מקצועיים, כולל הקמת עמותות אמנות משלהן. יצירות אמנות שנעשו על ידי נשים נחשבו כנחותות, וכדי לסייע להתגבר על הסטראוטיפ הנשים הפכו ל"קולניות ובטוחות יותר ויותר"בקידום עבודותיהן. כך הן הפכו לחלק מהדימוי המתהווה של "האישה החדשה" המשכילה, המודרנית והחופשית יותר.
אמנים "מילאו תפקידים מכריעים בייצוג ״האישה החדשה״, הן על ידי ציור תמונות של האייקון והדגמת סוג מתעורר של דרך חייהן." בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה העשרים כ־88% מהמנויים של 11,000 כתבי-עת וכתבי-עת היו נשים. עם כניסת נשים לקהילת האמנים, שכרו המו"לים נשים כדי ליצור איורים המתארים את העולם מנקודת מבט של אישה. מאיירות מצליחות נוספות היו ג'ני אוגוסטה בראונסקומב ורוז אוניל.
חיים אישיים
אלנור התחתנה עם עורך הדין והאמן ירנל אבוט בשנת 1898 והזוג התגורר בעמק רוז, פנסילבניה לאחר 1911. בעלה עיצב את בית המשפחה עם סטודיו לאלנור ולעצמו.
בתם מרג'ורי, שנקראה על שם דודתה של אלנור, נולדה בשנת 1907. כאשר דודתה נפטרה, הם לקחו את בנותיה, סוניה ואלנור. [4] אלנור אבוט הקימה את בריכת השחייה בעמק השושנים, בשנת 1928, ששוכנה על אדמות שנתרמו על ידי משפחת אבוט ומומנו על ידי מכירת כמה מציוריה של אלנור.
טום דייס
טום דייס (באנגלית: Tom Dice; נולד ב-25 בנובמבר 1989) הוא זמר בלגי, שייצג את בלגיה באירוויזיון 2010.
ביוגרפיה
דייס נולד בשם טום אקהוט (באנגלית: Tom Eeckhout) בעיר אקלו שבצפון בלגיה.
בילדותו החל לנגן בגיטרה ובנעוריו החל לכתוב שירים.
קריירה
ב-2005 הצטרף ללהקה דייס, ושם החל להשתמש בשם הבמה טוק אקהוט דייס.